tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים, פיורי ופולסוורת' מסתננים לבית החולים בו ריטסון שוהה, הורגים את ראווה לנגד עיניו, ומעודדים אותו לבטל את התקיפה האווירית על סקרולוס החדשה.
כתוצאה מפלישת הסקרולים, ריטסון מכריז על כל היצורים מכוכבים אחרים שנמצאים על פני כדור הארץ כ"לוחמי אויב", ומעודד גל של לקיחת החוק לידיים נגד אנשים החשודים כסקרולים.
לאחר שנזף בריטסון, פיורי מבקש מווארה לבוא עימו לתחנת .S.A.B.E.R כדי לעזור להסדיר פסגת שלום עם הקרי.
היא מסכימה והם עוזבים את כדור הארץ יחד.
שנהפרויקטפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים2019קפטן מארוולפרסי בחירת הנוערשחקן הקולנוע הנבחר: פעולה
ניקולס "ניק" נביד הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף עולם (ברלין 1978) במשחה ל-200 מטר חזה.
נביד למד והתאמן באוניברסיטת טקסס באוסטין.
באליפות ארצות הברית בבריכות קצרות שנערכה ביוסטון, טקסס ב-9 באפריל 1978 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 יארד חזה שיא לאומי חדש של 2:00.53 דקות, שיפור לשיא של ג'ון הנקן.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.84 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה ביולי 1981 זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.33 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:21.47 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לאמן במספר קולג'ים.
בעל תואר דוקטור בפיזיולוגיה וביולוגיה ימית מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
עבודת המחקר שלו עוסקת במניעת צימדה ימית.
נביד גידל דגי מזון ימיים בכלובי חקלאות ימית באיי בהאמה ובפנמה.
הוא גם היה היצרן השני בגודלו של דגי נוי ימיים בעולם.
ניק קארוואי () הוא דמות בדיונית מהרומן גטסבי הגדול של פרנסיס סקוט פיצג'רלד.
ניק הוא בוגר אוניברסיטת ייל מהמערב התיכון, וותיק מלחמת העולם הראשונה.
ניק עבר לווסט אג, שכונה בלונג איילנד, ניו יורק, כדי להתחיל קריירת בתור סוחר איגרות חוב.
שם הוא עוזר לשכנו המיליונר המסתורי, ג'יי גטסבי, להתאחד מחדש עם המאהבת הנכזבת שלו, בת דודו של ניק, דייסי ביוקנן.
הרומן בניהם הוא הקונפליקט המרכזי בסיפור.
ניק הוא בן אדם קליל, זורם, ואופטימי.
למרות שככל שהסיפור מתקדם, האופטימיות הזו דועכת כשהוא נהיה עד להתנהגות החסרת אחריות והבטלנית של העשירים שבחברתו.
דמותו של ניק קארוויי היא נושא מרכזי לניתוח על ידי חוקרי ספרות כבר במשך כמעט מאה שנה, והולידה מספר פרשנויות ביקורתיות.
על פי קונצנזוס מלומדים, ניק הוא התגלמות האידיאליזם הפסטורלי של פיצג'רלד.
פיצג'רלד משייך למערב התיכון את המידות הטובות והפשטות הכפרית של המערב האמריקני.
תרבות שנבדלת מהתרבות המנוונת והמושחתת של המזרח האמריקאי.
מאז שנות ה-70, חוקרים התמקדן לעיתים קרובות במיניות של קארוויי.
במהלך הספר מספר קטעים בעלי אופן מיני, הובילו חוקרים לתאר את ניק כקוויר והובילו למחקרים לגבי הקשר שלו עם גטסבי.
יש הטוענים כי הרומן חוקר זהות מינית בעידן היסטורי המאופיין במעבר החברתי לעבר המודרניות.
הדמות הופיעה במספר עיבודים לרומן, כולל מחזות, סדרות טלוויזיה, וסרטי קולנוע.
התפקיד שוחק על ידי שחקנים רבים כולל מקדונלד קארי, לי באומן, רוד טיילור, סם ווטרסטון, פול ראד, בריאן דיק, טובי מגווייר וכו'.
ניקולס ראלף פארקר ( 13 באוקטובר 1954) הוא קצין לשעבר בצבא הבריטי, ששירת כמפקד כוחות היבשה עד דצמבר 2012.
כגנרל פארקר שירת בצפון אירלנד, סיירה לאון, עיראק ואפגניסטן, ובתפקידי מטה כגון מושל טירת אדינבורו, מפקד מכללת השירותים המשותפים לפיקוד ומטה ומפקד הכוחות האזוריים, תפקיד שכלל גם את הפיקוח על הצבא הטריטוריאלי.
בין השנים 2005 ל-2006, שימש פארקר כסגן המפקד הכללי של הכוח הרב-לאומי בעיראק, לפני שמונה לקצין המפקד הכללי בצפון אירלנד, שם פיקח על נסיגת הכוחות מרחובות האזור לראשונה מזה יותר משלושים שנה.
בזמן חופשה בשנת 2009, פארקר ואשתו קיבלו את הידיעה שבנם הארי, קפטן ברגימנט הרובאים, נפצע קשה באפגניסטן.
הארי איבד את שתי רגליו כתוצאה מפיצוץ מטען צד בזמן שהוביל סיור.
פארקר העניק ראיונות על החוויה הקשה שעברה המשפחה עם פציעותיו של הארי, וכינה אותה "מסכנה".
מאוחר יותר באותה שנה, פארקר עצמו נשלח לאפגניסטן לסיור בן שנים עשר חודשים, הפך למפקד הכוחות הבריטיים במדינה ולסגן מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי (ISAF), שני בפיקוד לגנרל האמריקני סטנלי מק'קריסטל.
ביוני 2010, מק'קריסטל שוחרר מתפקידו על ידי הנשיא ברק אובמה, ופארקר שימש כמפקד בפועל של ISAF למשך כשבוע עד למינויו של הגנרל דייוויד פטראוס כמפקד החדש.
נולד לקפטן הרברט בלייק פארקר ודיאנה קתרין ברנוול והתחנך בבית הספר העצמאי שרבורן ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
פארקר הוסמך לרויאל גרין ג'קטס כסגן שני בינואר 1974. הוא הועלה לדרגת סגן מן המניין בנובמבר 1975, הוא השתתף בקורס מטה הצבא בשנת 1986 לפני שהועלה לדרגת רב-סרן באוקטובר אותה שנה.
הועלה לדרגת סגן-אלוף בשנת 1991, לאחר מכן מונה למפקד הגדוד השני של ה-Royal Green Jackets מ-1994 עד 1995, לפני שהועלה לדרגת אלוף-משנה ב-1996 לאחר שהשתתף בקורס הפיקוד העליון והמטה במכללת הסגל, קמברלי.
פארקר הועלה לתפקיד בריגדיר בדצמבר 1997, עם ותק מ-30 ביוני 1997, וקיבל פיקוד על חטיבת השריון ה-20, שנפרסה לבוסניה ב-1999.
פארקר שירת כמפקד כוח המשימה הבריטי בסיירה לאון ויועץ לנשיא המדינה בשנת 2001, והמשיך להיות קצין כללי מפקד הדיוויזיה השנייה בנובמבר 2002, בדרגה של אלוף.
כקצין כללי המפקד על דיוויזיה 2, הוא היה גם מושל טירת אדינבורו.
בשנת 2004 שימש כמפקד מכללת הפיקוד והמטה של השירותים המשותפים, לפני כניסתו לתפקיד סגן המפקד הכללי של הכוח הרב-לאומי בעיראק, תפקיד שמילא מאוגוסט 2005 עד פברואר 2006.
פארקר מונה לקצין כללי המפקד על צפון אירלנד והועלה לדרגת לוטננט-גנרל ב-18 ביולי 2006. בצפון אירלנד היה אחראי לצמצום מחויבות החיילים של בריטניה במחוז, והוא צוטט כאומר "שהצבא תרם תרומה משמעותית לביטחון בצפון אירלנד שאפשרה לאנשים אחרים לעשות את ההבדל באמצעות פוליטיקה, תוכניות חברתיות וכלכלה".
פארקר פיקח על סגירת הבסיס בבסברוק, מחוז ארמה, שלדבריו "מסמן תקופה שבה הצבא מפסיק להיות חלק מכוחות הביטחון ועובר להיות חלק מהקהילה".
לפארקר הוענק לגיון ההצטיינות האמריקאי "בהוקרה על שירותים אמיצים ומכובדים במהלך פעולות הקואליציה באפגניסטן" בשנת 2007. באוקטובר 2007, הוא הפך למפקד כוחות אזוריים בפיקוד היבשה, תפקיד בעל כובע כפול כמפקח כללי של צבא השטח.
כמפקד כוחות אזוריים, פארקר היה אחראי לפיקוח על שיפוץ של 3 מיליארד ליש"ט של בית הספר המלכותי להנדסה צבאית של המהנדסים המלכותיים של הצבא בשותפות ציבורית-פרטית בספטמבר 2008, וכן קבלת יקיר העיר באת' בשם רגימנט הרובאים באוקטובר 2008, וקמפיין ליצירת יום הכוחות המזוינים לבריטניה, הצעה שיושמה ביולי 2009.
ב-29 ביולי 2010, מונה פארקר כמפקד העליון הבא של כוחות היבשה, במקומו של גנרל סר פיטר וול.
פארקר נכנס לתפקידו כמפקד העליון של כוחות היבשה ב-1 באוקטובר 2010 וקיבל את הדרגה של גנרל.
עבור שירותו באפגניסטן, הוענקה לפארקר מדליית השירות המצטיין של נאט"ו על ידי מפקד הכוחות הבינלאומיים באפגניסטן, הגנרל האמריקני דייוויד פטראוס.
בנוסף, הוא קיבל את פרס נשיא אפגניסטן משר ההגנה המקומי..
תחת ארגון מחדש של פיקוד הצבא שהחל ב-1 בנובמבר 2011, תפקידו של פארקר שונה למפקד כוחות היבשה.
משנת 2010, פארקר שימש כקולונל כבוד של חיל הכשרת הקצינים של אוניברסיטאות מנצ'סטר וסלפורד, וכן כקולונל מפקד הגדוד הראשון של ה-Royal Green Jackets.
כאשר ה-Royal Green Jackets אוחדו עם יחידות אחרות ב-2007 כדי ליצור את רגימנט הרובאים, הוא הפך לקולונל מפקד הגדוד החדש עד שהוחלף בשנת 2013 על ידי סגן-גנרל ניק קרטר.
בשנת 1979, פארקר התחתן עם רבקה קלייר וולינגס.
ניקולס ולנטינו למפסון הוא פוליטיקאי ומסעדן אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית וייצג את מחוזות הקונגרס ה-22 וה-9 של טקסס.
ראשית חייו, השכלה וקריירה פוליטית מוקדמת
למפסון גר כל חייו בדרום מזרח טקסס והוא דור שני לאיטלקים-אמריקאים.
סבו וסבתו הגיעו לארצות הברית מאיטליה לפני מאה שנה והתיישבו בסטאפורד, שם היו להם חוות והם היו חברים מייסדים של הכנסייה שלהם.
הוריו גדלו, הכירו והתחתנו במחוז פורט בנד.
אמו ואביו של למפסון עברו לבסוף לבומונט, שם נולד ב-14 בפברואר 1945.
למפסון הוא אחד משישה ילדים שנולדו לרתך ולעקרת בית.
אביו נפטר כשהיה בן 12, ולמפסון החל את עבודתו הראשונה בגיל צעיר כשוטף רצפות כדי להשלים את הכנסת המשפחה.
אמו של למפסון קיבלה 19 דולר לחודש מהביטוח הלאומי כל עוד הוא נשאר ללמוד בבית הספר.
הכסף הזה עזר למשפחתו להישאר ביחד באותן שנים קשות.
המצב השפיע מאוחר יותר על מחויבותו להגן על הביטוח הלאומי.
למרות שאמו של למפסון למדה בבית הספר רק עד הכיתה החמישית, היא עודדה את ילדיה בלימודיהם, וכל השישה סיימו את הקולג' עם תואר אחד לפחות.
אמו זכתה בתואר ה-GED שלה ביום הולדתה ה-80. למפסון קיבל תואר ראשון במדעים בביולוגיה ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת למאר, שם היה חבר באחוות פי קפא אלפא.
הוא לימד מדעים בתיכון בתיכון "הברט" בבומונט.
הוא לימד מדעי טבע בתיכון היברט בבומונט.
קריאה פנימית לשרת את הציבור, וניסיון ההתמחות עם חבר הקונגרס ג'ק ברוקס ב-1969, הובילו אותו לרוץ למשרת ציבור.
בשנת 1976, למפסון נבחר לממלא מקום רשומות ומנהל המיסים של מחוז ג'פרסון, ושימש בתפקיד כמעט 20 שנה.
הוא שם דגש על שירות לקוחות, דחף בהצלחה לשדרוגים טכנולוגיים משמעותיים במחשוב, והפחית את עלות גביית המיסים ב-3 מיליון דולר בשנה.
הוא התפטר מתפקידו כדי לרוץ לקונגרס.
בבחירות 1996, למפסון החליט להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית לייצג את מחוז הקונגרס ה-9 של טקסס.
הנציג המכהן היה חבר הקונגרס הרפובליקני, סטיב סטוקמן, שהיה חבר קונגרס טרי.
הוא נבחר מחדש לקדנציה שנייה נגד הרפובליקני טום קוטר, עם 64%-36%.
הוא נבחר מחדש לקדנציה שלישית נגד הרפובליקני פול ויליאמס, עם 59%-40%.
הוא נבחר מחדש לקדנציה רביעית נגד הרפובליקני פול ויליאמס, עם 59%-40%.
הם הוחלפו בכמה אזורים רפובליקנים מובהקים מצפון וממזרח ליוסטון.
בבחירות 2004, למפסון בחר להתמודד לבחירה מחדש במחוז השני.
יריבו הרפובליקני היה טד פו, שופט ותיק בבית המשפט המחוזי במחוז האריס, הכולל את רוב יוסטון.
למרות שבומונט ומחוז ג'פרסון העניקו ללמפסון את רוב הקולות, הוא הובס בחלק של מחוז האריס של המחוז, שתמך בפו עם 70% מהקולות.
הוא היה אחד מכמה דמוקרטים שהודחו מתפקידם כתוצאה ישירה מתוכניתו השנויה במחלוקת של טום דיליי באמצע העשור.
ב-4 במאי 2005 הכריז למפסון על מועמדותו במחוז הקונגרס ה-22 של טקסס, אשר הוחזק בידי דיליי במשך 20 שנה.
בעקבות החלוקה מחדש של 2003, השטח שהיווה את רוב מחוזו של למפסון עבר למחוז ה-22, כולל חלק ממחוז גלווסטון (אך לא העיר גלווסטון) ומרכז החלל ג'ונסון.
למפסון שקל לרוץ נגד דיליי במועמדות "קמיקזה", ועבר לסטפורד, עיר הנמצאת בין יוסטון לסוגר לנד, לשם היגרו סבו וסבתו מאיטליה.
עיתונאים שמרנים מתחו ביקורת על החלטתו של למפסון להתמודד במחוז ה-22. פרד ברנס, פרשן של Fox News, כינה אותו "מועמד מקטל", שהפך תושב במחוז ה-22. עם זאת, למפסון ייצג את כל חלקו של מחוז גלוסטון, כמו גם חלק מיוסטון במחוז הזה במהלך כהונתו הראשונה בקונגרס.
המחוז ה-22 היה נחשב למחוז רפובליקני יציב, עם מדד Cook Partisan Voting Index של R+15. מועמד דמוקרטי לא ניצח במחוז מאז הבחירות של 1964, כאשר לינדון ג'ונסון, טקסני, גבר על בארי גולדווטר.
הדמוקרטים לא החזיקו במושב הקונגרס מאז הבחירות ב-1978. המועמד לנשיאות ב-2008, רון פול, החזיק במושב כרפובליקני לפני כניסתו של דיליי לתפקידו ב-1985. מבחינה היסטורית, בין המחוזות באזור יוסטון, רק המחוז ה-7 נחשב לרפובליקני יותר.
דיליי, שהיה אז מנהיג הרוב בבית הנבחרים, נתפס כפגיע.
הוא זכה בבחירות חוזרות בהפרש של רק 14 אחוז ב-2004 מול דמוקרט אלמוני יחסית שלא הוציא כמעט כסף - הפרש קטן באופן יוצא דופן למנהיג מפלגה.
מומחים רבים האמינו שכתוצאה מניסיונותיו של דיליי להפוך את המחוזות האחרים באזור יוסטון לרפובליקנים יותר, המחוז שלו נהיה צמוד יותר מזה שייצג ב-10 הקדנציות הראשונות שלו בקונגרס.
בנוסף, דיליי נחקר בגין שחיתות והואשם באשמת קשירת קשר והלבנת הון.
דיליי הכחיש את כל ההאשמות ושופט מטקסס דחה את האישום הקודם בסוף 2006, אך זה פגע באמינותו בקמפיין.
ב-4 באפריל 2006, דיליי פרש ממועמדותו בעקבות חקירות אתיות ושאלות בנוגע לאמינותו.
הוא ציין כי המספרים המדאיגים בסקרים היו הסיבה לפרישתו.
למפסון הכריז ב-17 באוגוסט 2006 כי שלוש אגודות שוטרים מרכזיות, כולל האגודה הלאומית לארגוני שוטרים, גיבו את מועמדותו.
ב-22 בספטמבר 2006, The Hotline דירג את מרוץ הקונגרס במחוז ה-22 של טקסס כמקום השלישי ברשימת 30 המרוצים החמים ביותר בארצות הברית.
בנוסף, ארגונים שמרניים מסורתיים נוספים תמכו במועמדותו של למפסון.
גם איגוד הרובאים הלאומי (NRA) וגם ותיקי צבא זרים (VFW) גיבו את מועמדותו בבחירות של 2006.
ב-30 באוקטובר 2006, פורסם סקר של Zogby שהוזמן על ידי Houston Chronicle-KHOU-TV, שבדק את מצב המירוץ והראה כי המועמדת הרפובליקנית, סיקולה-גיבס, קיבלה 27.9% מהקולות, ולמפסון קיבל 36%, כאשר כמעט 25% מהבוחרים עדיין לא החליטו.
למפסון ניצח את סיקולה-גיבס בבחירות ב-7 בנובמבר, עם 52% מהקולות מול 42%, והשאר, 6%, הלכו למועמד הליברטריאני בוב סמית'ר.
הוא חזר רשמית לקונגרס ב-4 בינואר 2007. עם זאת, דיליי עדיין הופיע על פתק ההצבעה כמועמד הרפובליקני הרשמי (הדמוקרטים הצליחו לתבוע כדי למנוע מסיקולה-גיבס להחליף את דיליי בפתק ההצבעה, מה שהכפיף אותה לקמפיין "כתיבה").
בינתיים, סיקולה-גיבס רצה ללא מתחרה בבחירות המיוחדות.
זה יצר בלבול אצל הרבה בוחרים, שהתבקשו שוב ושוב "לכתוב סיקולה-גיבס", אך מצאו את שמה כבר על פתק ההצבעה.
כתוצאה מכך, היו הרבה קולות שלא הוכשרו, כולל כל הקולות שניתנו לפי מפלגה ישירה והקולות שניתנו ישירות לדיליי.
זה גרם למעט זעף מצד תומכי סיקולה-גיבס, שהרגישו כי הבחירות נגנבו וכי קולם הושתק.
שתי הבחירות שנערכו באותו יום הביאו לכך שסקולה-גיבס זכתה לכהן בחודשיים האחרונים שנותרו מכהונתו של דיליי, בעוד למפסון זכה במושב לכהונה מלאה, החל מינואר 2007.
למפסון התמודד מחדש בבחירות ב-2008 מול פיט אולסון, עורך דין ואדם שעבד כעוזר לסנאטורים פיל גראם וג'ון קורנין.
למרות שהתפיסה הייתה שהמחוז היה תחרותי יותר מהמחוז של דיליי ב-10 כהונותיו הראשונות, המחוז ה-22 נחשב למחוז שמרני מאוד.
בבחירות 2004, ג'ורג' בוש קיבל 64% מהקולות שם.
לפי רוב הדעות, זה היה אחד מהמקרים הבודדים שבהם יש סיכוי אמיתי למועמד רפובליקני להדיח דמוקרטי, בשנה שחזתה תקופה קשה עבור הרפובליקנים.
אולסון ולמפסון הסכימו לעימות בנושאים ב-20 באוקטובר 2008 ברוזנברג, טקסס.
ב-22 באוקטובר 2008, סקר של ג'ון זוגבי וההוסטון כרוניקל הראה שאולסון מוביל על למפסון ב-17 נקודות.
ב-30 באוקטובר 2008, לארי סבאטו ניבא כי מרוץ הקונגרס של למפסון יהיה "ניצחון לרפובליקנים" עם ניצחון של אולסון.
ב-4 בנובמבר 2008, אולסון ניצח את למפסון עם 52.5% מהקולות לעומת 45.3% ללמפסון.
למפסון זכה בחלק של מחוז גלווסטון במחוז, אך לא הצליח להתגבר על פער של 15,900 קולות במחוז האריס.
באביב 1997, לורה קייט סמית'ר בת ה-12 מפרינסווד שבטקסס, נחטפה בזמן שיצאה בריצה.
למרות מאמצי הקהילה וגורמי אכיפת החוק גופתה נמצאה כעבור שבועיים וחצי.
האובדן שחשה משפחת סמית'ר והנחישות של המתנדבים היוו השראה ללמפסון להקים את הוועדה הראשונה אי פעם של בית הנבחרים של ארצות הברית בנושא ילדים נעדרים ומנוצלים.
מטרתו היא להעלות את המודעות לענייני ילדים נעדרים ומנוצלים, לכונן חקיקה ולתמוך במדיניות המגנה על ילדים מחטיפה, ניצול והתעללות.
הוועדה מילאה תפקיד משמעותי בקידום רווחת הילדים ופעלה בקידום יוזמות שונות לחיזוק חוקי הגנת הילדים, שיפור מאמצי אכיפת החוק במקרים הנוגעים לילדים נעדרים ומנוצלים, ומתן תמיכה ומשאבים למשפחות הקורבנות.
חברי הוועדה דחפו את העברת החקיקה לרבות חוק ההגנה על ילדים מפני טורפים מיניים משנת 1998, חוק מניעת התעללות בילדים משנת 2000, AMBER Alert System, Code Adam Act, Protecting Our Children Comes First Act של 2007, וחוק ההגנה והבטיחות של אדם וולש על ילדים.
היא הפכה לוועדה הדו-מפלגתית הגדולה ביותר, המבוססת על נושאים, בבית הנבחרים והיוותה השראה להקמת ועדה זהה בסנאט.
למפסון חיבר את ה-Protecting Our Children Comes First Act משנת 2007. הוא עבר את בית הנבחרים ואת הסנאט, ונחתם לחוק על ידי הנשיא בוש ב-3 ביוני 2008.
הוא הציג והעביר את חוק ה-SAFE של 2007 בבית.
כוונתו הייתה לתקן את הקוד הפלילי הפדרלי כדי להרחיב את דרישות הדיווח ביחס להפרות של חוקים האוסרים על ניצול מיני של ילדים ופורנוגרפיית ילדים, אולם החוק נדחה בסנאט.
סעיפי הצעת החוק אומצו בחוק PROTECT Our Children משנת 2008 ונחתמו בחוק.
למפסון עבד בשיתוף פעולה הדוק עם המרכז הלאומי לילדים נעדרים ומנוצלים ונודע כתומך בלתי נלאה לאינטרסים שלהם בגבעת הקפיטול.
למפסון זכה לתמיכה בפרויקטים רבים שהיטיבו עם דרום מזרח טקסס, לרבות מחסום מי המלח של נהר נצ'ס, מימון לשיפור אזורים של נתיב המים התוך-חופי של מפרץ מקסיקו, שדרוגי נמל ופרויקטים לשיפור החופים.
פרויקטים בולטים נוספים שהוא השיג עבורם מימון פדרלי כוללים את Galveston Causeway, הרחבת Galveston Island Trolley, NASA 1 Bypass Freeway, ושיפוצים גדולים בתחנת הכיבוי המשותפת של Ellington Field Reserve Base.
הוא היה שותף בחסות חוק ההון התחבורה למאה ה-21. החקיקה המהווה דרך אישרה את סדרי העדיפויות המרכזיים של הנשיא קלינטון: שיפור הבטיחות, הגנה על בריאות הציבור והסביבה ויצירת הזדמנויות לכל האמריקאים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, למפסון מילא תפקיד מפתח בהעברת חקיקת אבטחת תעופה כחבר בוועדת המשנה לתעופה לרבות חוק תעופה ותחבורה.
הצעת החוק הקימה מינהל חדש לאבטחת תחבורה.
הוא הצביע בעד חוק תחבורה ימית נגד טרור.
למפסון כלל לקונה בחוק המוכנות של החיילים האמריקאים, טיפול בחיילים משוחררים, הסיוע לנפגעי קתרינה וחוק הקצאות דין וחשבון בעיראק משנת 2007, תוך ויתור על התאמת המימון המקומית הנדרשת על פי חוק סטאפורד.
היא עברה פה אחד בוועדת בית הנבחרים לתחבורה ותשתיות, ואיפשרה לקהילות טקסס להעפיל לתוכניות סיוע באסונות, והעניקה חיסכון למדינת טקסס בסך של למעלה מ-40 מיליון דולר.
נאס"א, מרכז החלל ג'ונסון וטיסת החלל המאוישת
מחוז הקונגרס של למפסון כלל את מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס.
הוא ביסס מוניטין כתומך קולני של תחנת החלל הבין-לאומית, טיסות לחלל מאוישות והגדיל את המימון הפדרלי לתמיכה בנאס"א.
בשנים 2002 ו-2003, הוא הציג את חוק חקר החלל, הצעת חוק להקמת יעדים ארוכי טווח עבור נאס"א ותוכנית החלל של האומה.
הצעת חוק זו אומצה במידה רבה כמדיניות על ידי ממשל בוש ב-2004.
ב-2007 הוא השיג יותר מ-300 מיליון דולר במימון פדרלי נוסף עבור נאס"א.
בשנת 2008, שנים-עשר חברי בית הנבחרים בראשות למפסון דחקו בהצלחה במנהיגי בית הנבחרים להוסיף 2 מיליארד דולר לתקציב של נאס"א בחוק האישורים של מינהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי של 2008. התקציב הכולל עמד על 20.2 מיליארד דולר.
המימון הנוסף אפשר לטיסה של מעבורת חלל להעביר את הספקטרומטר המגנטי אלפא לתחנת החלל הבין-לאומית.
הפרויקט מודד אנטי-חומר בקרניים קוסמיות ומחפש עדויות לחומר אפל.
סמואל טינג, פיזיקאי זוכה פרס נובל, הוא החוקר הראשי בפרויקט.
התוספת התקציב האיצה גם את הפיתוח של החלליות אוריון (CEV) ו-ארס 1 (CLV), שיחליפו את מעבורת החלל.
חקיקה נוספת שנתמכה על ידי למפסון כוללת את חוק רשות האווירונאוטיקה והחלל הלאומי משנת 2000, חוק התחרותיות לתחבורה בחלל מסחרי משנת 2000, חוק הגמישות של נאס"א משנת 2004, חוק שיגור החלל המסחרי בארצות הברית משנת 2004, וה-National Aeronautics וחוק רשות החלל משנת 2008.
הוא הציג את התיקון לחוק אי-הפצה לאיראן משנת 2003, המבקש לאפשר לנאס"א לסייע לרוסיה לרכוש רכבי סויוז וכלי רכב מתקדמים נוספים אם הנשיא יודיע לקונגרס שהם נחוצים כדי להבטיח את שלומם של הצוות על סיפון תחנת החלל הבין-לאומית ולשמור על פעילותה.
כדאיות בזמן שצי מעבורת החלל מקורקע; היא השפיעה על מדיניות ממשל בוש והובילה להעברת החוק לתיקון אי-הפצת איראן משנת 2005.
למפסון היה גורם מרכזי בהעברת חוק שיגור החלל המסחרי בארצות הברית משנת 2004. הוא סיפק קווים מנחים להסדרת בטיחות הטיסה המסחרית של בני אדם בחלל בארצות הברית תחת פיקוח רשות התעופה הפדרלית.
זה גם סלל את הדרך לתיירות שטח מסחרית.
מחברת החוק, חברת הקונגרס דיינה רורבאקר, זקפה לזכות למפסון לצד שני עמיתים אחרים על כך שהצליחה להעביר את החקיקה הזו.
למפסון השתתף באספה הפרלמנטרית של נאט"ו ושימש כיו"ר קבוצת המחקר של הקונגרס על גרמניה, אספה בין-פרלמנטרית בין הבונדסטאג הגרמני ובית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא היה מעורב במאמץ להרחיב את נאט"ו כך שיכלול את כל מדינות הבלקן לאחר פירוק ברית המועצות.
כשנסע לכל אחת מהמדינות, הוא שימש כנציג כדי לעזור לקבוע את זכאותן לחברות.
חטיפת ילדים אמריקאים על ידי הורה שאינו משמורן וכישלון של מדינות כמו גרמניה בכיבוד האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים הייתה סוגיה שהופנתה על ידי למפסון.
הוא חיבר החלטה בו-זמנית שהסכימו לה בבית הנבחרים ובסנאט הקוראת למדינות בעלות הברית "לציית באופן מלא הן לכתב והן לרוח ההתחייבויות המשפטיות הבינלאומיות שלהן על פי האמנה כדי להבטיח את עמידתם על מנת לכבד את התחייבויותיהן ולחזור חטפו שלא כדין.
ילדים למקום מגוריהם הרגיל, ולהבטיח זכויות גישה הוריות על ידי הסרת מכשולים למימוש זכויות אלו".
גרמניה העריכה מחדש את אי-ציותם והפעילה צעדים נוספים כדי לכבד את אכיפתן של אמנות בינלאומיות המחייבות אותם להתערב בהחזרת ילדים חטופים לארץ מוצאם.
למפסון היה חבר בקבוצת העבודה של קובה ותמך בהסרת אמברגו סחר.
הוא היה שותף לחוק ביטחון המזון והרפואה הקובני משנת 1999, חוק הגשרים לעם הקובני משנת 2001, חוק הסחר החופשי עם קובה משנת 2002, חוק היצוא החופשי לקובה משנת 2003, חוק הגשרים לעם הקובני משנת 2003, וחוק ההקלה על הייצוא החקלאי של 2007.
ב-1999 הוא נסע לקובה עם חקלאי האורז בדרום מזרח טקסס כדי לפגוש את הנשיא פידל קסטרו וממשלתו בניסיון לקרוא לחידוש הסחר החקלאי בין ארצות הברית לקובה.
לפני אמברגו סחר של שנות ה-60, קובה ייבאה כמעט את כל האורז שלה מארצות הברית חברי המשלחת מילאו תפקיד מרכזי בהשגת חוק ציון דרך שנחתם על ידי הנשיא קלינטון כבר בשנה הבאה: חוק הסנקציות הסחר והשיפור ביצוא.
של 2000. לראשונה מזה עשרות שנים, היא פתחה את הדלת למסחר צנוע עם קובה.
נכון ל-2016, החוק הזה הוביל ליצוא אמריקאי של יותר מ-5 מיליארד דולר לקובה.
בשנת 2002, למפסון סייע בהסכם לאפשר משלוח של 30,000 טונות של תבואה לקובה מנמל גלווסטון בפעם הראשונה מזה ארבעים שנה.
ב-2003 נסע לגרמניה במסגרת פגישת משלחת של הקונגרס עם הבונדסטאג הגרמני.
חלק מהסיור כלל עצירה במרכז הרפואי האזורי לנדשטול, שם ביקר עם חיילים אמריקאים פצועים.
ב-2008 הוא נסע לאפגניסטן, פקיסטן והודו עם הסנאטור בן נלסון, חבר הקונגרס אלן בויד וחבר הקונגרס טים מהוני.
במהלך הסיור הם נפגשו עם נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ונשיא פקיסטן פרבז מושארף.
ה"נשיונל ג'ורנל" דירג את למפסון בתור הדמוקרט השמרני ביותר בטקסס.
מדורג כשמרני יותר מ-53 אחוז מחברי בית הנבחרים וליברלי יותר מ-47 אחוזים, הוא דורג בתור הדמוקרט השישי במדד השמרן הכללי, אחרי מחוקקים מג'ורג'יה, מיסיסיפי ואוקלהומה ב-2008.
למפסון בדרך כלל בעד זכויות הפלה אך התנגד להפלת "לידה חלקית".
עמדתו לגבי הפלות הייתה שזה עניין אישי.
הוא הצביע בעד איסור על לידה חלקית/הפלות מאוחרות.
בשנת 2004, למפסון היה אחד מארבעים ושמונה חברי קונגרס קתולים שחתמו על מכתב לארכיבישוף של וושינגטון הבירה, ואמר שהאיומים של כמה בישופים למנוע את הסקרמנטים מפוליטיקאים שתומכים בזכויות הפלות היו "פוגעים מאוד", ואינם מועילים "לערב את הכנסייה בפוליטיקה מפלגתית".
במהלך כהונתו, הוא דורג בממוצע של 66% על ידי NARAL Pro-Choice America.
למפסון האמין במדיניות אנרגיה מאוזנת התומכת הן בפעילות דלק מאובנים מסורתי והן במקורות אנרגיה מתחדשים ברי קיימא.
הוא עודד מחקר ופיתוח בטכנולוגיות אנרגיה חדשות.
למפסון היה שותף-מממן מקורי של הסכם הגרעין בין ארצות הברית והודו.
ההסכם קבע את המחויבות של הנשיא בוש וראש הממשלה מאנמוהאן סינג, שבה הסכימה הודו להפריד בין מתקני הגרעין האזרחיים והצבאיים שלה ולהציב את כל מתקני הגרעין האזרחיים שלה תחת אמצעי ההגנה של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), ובתמורה, ארצות הברית הסכימה לפעול לקראת ברית גרעינית אזרחית מלאה עם הודו.
היא הגבירה את שיתוף הפעולה בשימוש באנרגיה גרעינית והפחיתה את סכנת התפשטות הגרעין.
הוא הציג את חוק המחקר והפיתוח של יעילות אנרגיה תעשייתית משנת 2007. היא ביקשה לתמוך במחקר ופיתוח של תהליכים וטכנולוגיות תעשייתיות חדשות המייעלות יעילות אנרגטית וביצועים סביבתיים, מנצלים מקורות אנרגיה מגוונים ומגבירים את התחרותיות הכלכלית.
הצעת החוק עברה בבית הנבחרים אך מתה בסנאט.
למפסון הצביע בעד אישור השימוש בכוח צבאי נגד עיראק בשנת 2002 בעקבות פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר.
בהצהרה ב-2019 בפייסבוק, למפסון הביע חרטה על ההצבעה לפלישה לעיראק והאמין שממשל בוש הטעה את הקונגרס.
הוא הצביע בעד הפניית החלטת בית הנבחרים שכותרתה "H.Res.1258 - הדחה של ג'ורג' וו.
בוש, נשיא ארצות הברית, על פשעים חמורים ועוולות לוועדת המשפט".
הוא היה אחד מחמישה עשר דמוקרטים שהצביעו נגד הצעת חוק שקבעה לוח זמנים של הסגת חיילים מעיראק עד דצמבר 2008.
למפסון הצביע בעד חקירת הדחה נגד ביל קלינטון ב-1998. הוא היה אחד מ-31 הדמוקרטים היחידים שחצו את קווי המפלגה כדי לתמוך בה; הם כונו "הקבוצה של 31".
מחצית מהעריקים היו חברים ב"קואליציית הכלב הכחול", קבוצה של דמוקרטים המייצגים את מרכז הקשת הפוליטית.
למפסון הצביע בסופו של דבר נגד ההדחה של ביל קלינטון.
לאחר שחבר בית הנבחרים מטעם המחוז ה-14, רון פול, החליט שהוא לא ירוץ לבחירה מחדש לקונגרס כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לנשיאות, למפסון הגיש טפסים להירשם כמועמד למחוז ה-14. המחוז ה-14 עבר שינוי משמעותי בעקבות חלוקה מחדש, וכעת כלל כ-85% מהשטח של המחוז שלמפסון ייצג בתקופת כהונתו הראשונה.
באופן בולט, בומונט וגלווסטון, הערים הגדולות במחוזו הקודם של למפסון, היו כעת חלק מהמחוז ה-14. ללמפסון ניצח את הבחירות המקדימות ב-29 במאי 2012 עם 83.23% מהקולות, ועמד מול נציג המדינה רנדי ובר בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר.
למפסון זכה רק במחוז הבית שלו, מחוז ג'פרסון, ולא הצליח להתגבר על נטיית המחוז שנטה במובהק לרפובליקנים, הרבה יותר מהאזור שהוא ייצג קודם לכן.
למפסון התמודד לתפקיד השופט המחוזי של מחוז ג'פרסון בשנת 2018. יריבו היה השופט המכהן הרפובליקני ג'ף ר.
המושל גרג אבוט, הסנאטור טד קרוז ושון האניטי הופיעו בפומבי במחוז ג'פרסון על מנת לגייס תמיכה עבור המועמד הפגיע, שהתפקד למפלגה הרפובליקנית שנה קודם לכן.
למפסון קיבל את תמיכת ה-Beaumont Enterprise.
הקמפיין שלו התמקד בהבטחת סיוע לנפגעי הוריקן הארווי ובמגוון תחום ההתפתחות הכלכלית של מחוז ג'פרסון.
למפסון עבד בנושאים של קידום זכויות לקשישים ברמות המקומיות והארציות, כולל בתפקידו כדירקטור של סוכנות האזורית לקשישים.
הוא שימש כשליח בוועידת הבית הלבן של 1995 על הקשישים.
הוא פעיל בארגונים מקומיים כמו אגודת הלב האמריקאית, לנד מאנור (מתקן שיקום), וליגת העסקים הצעירים.
הוא חבר באחוות פי קאפא אלפא.
הוא היה יושב ראש של "Bishop's Faith Appeal" ב-1995 בדיוק של בומונט.
בשנת 2019, משפחת הבסבורג מאוסטריה כיבדה את למפסון ב"מדליית הידידות" כהוקרה על עבודתו כתומך מוביל בתוכנית החלל של נאס"א, היחסים שהוא בנה עם שותפים בינלאומיים ומחויבותו הכוללת לשלום.
בשנת 2012, למפסון זכה לכבוד כאחת מ"האגדות של גלווסטון" באתר הנופש הילטון גלווסטון איילנד.
בשנת 2008, למפסון זכה לכבוד על ידי לשכת המסחר של ארצות הברית עם "פרס רוח הארגון" היוקרתי שלהם כהוקרה על רקורד ההצבעה הפרו-עסקית שלו.
במהלך אותה שנה הוא זכה בפרס שומר לעסקים קטנים של הפדרציה הלאומית לעסקים עצמאיים (NFIB) כהוקרה על מאזן ההצבעה החזק שלו ומאמציו להגדיל הזדמנויות עסקיות, להפחית מיסים ולבטל מיסים מכבידים מדי בקונגרס ה-110.
בשנת 2004, המרכז הלאומי לילדים נעדרים ומנוצלים כיבד את למפסון בפרס המנהיגות של הקונגרס כהוקרה על מחויבותו להגן על ילדים אמריקאים.
רשת הטלוויזיה הלאומית Court TV כיבדה את למפסון בפרס השנתי הראשון שלה "שמור על אמריקה בטוחה" על עבודתו בנושאי בטיחות ילדים.
מרכז ההחלמה של לורה כיבד את למפסון בפרס משולש האמון.
הפרס מוענק לאנשים וארגונים שהפגינו מחויבות לקשר בין רשויות אכיפת החוק, קהילות ומשפחות של ילדים נעדרים.
בשנת 2002, יוסטון כרוניקל דירג את למפסון במקום הראשון בשירותים המרכיבים את כל חברי הקונגרס האחרים באזור יוסטון.
השותפות הכלכלית של אזור מפרץ יוסטון זיכתה את למפסון בפרס הקוואזר היוקרתי שלה למנהיגות יוצאת דופן בפיתוח כלכלי בשנת 1997.
הוא הוכר כאיש הצעיר המצטיין של בומונט ב-1978 על ידי הטקסס ג'ייס.
למפסון נשוי לסוזן פלויד-למפסון, מורה לחינוך מיוחד בדימוס ומיס פורט ארתור לשעבר.
יש להם שתי בנות, הילרי וסטפני, ושישה נכדים.
הוא ומשפחתו מתגוררים בעיר הולדתם בומונט.
כיום הוא משמש כסגן נשיא לתפעול בחברת בריאות אזורית ומנהל על תוכנית ההוספיס שלהם.
יש לו גם מסעדות בפורט ארתור ובברידג' סיטי.
למפסון עבר ניתוח מעקפים מרובע מוצלח ב-25 במרץ 2007, במכון הלב של טקסס.
ניקולס ג'וזף "ניק" פואנטס הוא פרשן פוליטי, סטרימר ופעיל ימין רדיקלי ונאו-נאצי אמריקאי.
פואנטס מחזיק בדעות של נאו-נאציזם, לאומנות ועליונות לבנה, מיזוגיניה, הומופוביה, וכן גם אנטישמיות והכחשת השואה.
את פעילותו הפוליטית החל בשנת 2016, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים.
בשנת 2019 החלו חסידיו של פואנטס לתקוף באופן מאורגן את צ'ארלי קירק ואת אירועי הארגון שלו, "Turning Point USA".
בשנת 2020, במטרה לקיים ועידת עליונות לבנה שתתחרה בוועידת הפעולה הפוליטית השמרנית, החל פואנטס לקיים את ועידת "".
באוגוסט 2024 השיק פואנטס קמפיין מחאה נגד מועמדותו של טראמפ לנשיאות.
פואנטס גם היה מעורב במספר אירועים שנויים במחלוקת.
בשנת 2017 השתתף בעצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל ודיבר באירועים נוספים שקדמו להסתערות על הקפיטול.
הוא נולד באילינוי לוויליאם פואנטס וללורן צ'יקו.
לו אחות תאומה בשם מליסה.
בבית הספר התיכון שבו למד היה נשיא מועצת התלמידים.
פואנטס החל לפרשן אירועים אקטואליים בתחנת רדיו וטלוויזיה מקומית שנוהלה בידי התיכון שלו, והוא תואר שם כבעל דעות שמרניות, אך מאז 2016 הוא נע לכיוון הימין הרדיקלי.
במשך שנה למד יחסים בין-לאומיים ומדע המדינה באוניברסיטת בוסטון, אך נשר מהלימודים עקב השתתפותו בעצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל.
באותה תקופה התמודד עם לחץ מצד הוריו לבחור בדרך קונבנציונלית יותר, כמו מציאת עבודה או חזרה ללימודים.
פואנטס סיפר על ההצעה שהציע אז להוריו: "'למה שלא תתנו לי רק שנה אחת לחקור את זה.
אם זה יעבוד, אמשיך לעשות את זה.
אם זה לא יעבוד, אני אוותר על זה'.
ב-28 במרץ 2025, במהלך לייב באתר "ראמבל", תמצת פואנטס את משנתו:
פואנטס דן בעבר בתאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן.
הוא אמר שהמונח "עליונות לבנה" הוא "קללה אנטי-לבנה".
לפי המרכז המשפטי לדרום העני, פואנטס רוצה שארצות הברית תהיה מדינה לבנה ונוצרית וציין כי היא אינה מדינה "יהודית-נוצרית", על פי ה-SPLC.
הוא גם תיאר את שיקגו כ"גיהנום של כושים".
פואנטס מזדהה עם התנועה הקתולית המסורתית.
הוא גם מגדיר את עצמו כאינטגרליסט וכלאומן נוצרי.
בעבר אמר: "או שאתה קתולי או שאתה עם היהודים", והביע תמיכה בממשלה קתולית ובתקשורת קתולית.
פואנטס תומך בתאוקרטיה נוצרית במקום מה שהוא מכנה "ממשלת כיבוש יהודית".
פואנטס מחזיק בדעות אנטישמיות ומכחיש את השואה.
הוא שיבח את אדולף היטלר ובריאיון עם פירס מורגן אמר כי הוא "היה מגניב".
פואנטס אף לעג לצאצאיהם של ניצולי השואה.
הוא קידם עלילות אנטישמיות וקרא לנהל "מלחמת קודש" נגדם.
הוא אמר ש"יהודים עמדו בדרכו" של מתן פסק הדין רו נגד וייד, וכי פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון פירושו ש"איסור נישואים חד-מיניים חזר לתפריט [...] ובעצם יש לנו משהו כמו שלטון הטליבאן באמריקה, במובן הטוב".
עם זאת, ב-2025 טען פואנטס כי דעותיו האנטישמיות התמתנו ככל שהתבגר, אם כי "הניו יורק טיימס" קבע כי "סקירה של דבריו האחרונים של מר פואנטס טוענת אחרת".
פואנטס תמך בכינון מונרכיה קתולית או דיקטטורה בארצות הברית.
הוא שיבח את מנהיגותם של מספר דיקטטורים, בהם אדולף היטלר ויוסיף סטלין.
פואנטס תיאר את האסלאם כ"אידיאולוגיה ברברית ש[רוצה] לבוא ולהרוג אותנו".
באפריל 2017 טען פואנטס ש"התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא נכתב עבור מוסלמים או מהגרים".
עם זאת, פואנטס הביע תמיכה בשלטון הטליבאן באפגניסטן.
מדיניות חוץ ותמיכתו במשטרים אוטוריטריים
מדיניות החוץ של פואנטס מהללת משטרים ותנועות סמכותניות המתנגדות להשפעה האמריקאית.
ב-10 במרץ 2022 שיבח פואנטס את "הצאר פוטין" על הפלישה הרוסית לאוקראינה, שלטענתו נועדה "לשחרר את אוקראינה מהשטן הגדול ומאימפריית הרשע בעולם, שהיא ארצות הברית".
הוא גם לעג לקמלה האריס על שטענה שרוסיה מבצעת פשעי מלחמה.
פואנטס הפיץ דיסאינפורמציה לגבי מניין ההרוגים והמניעים של רוסיה למלחמה.
פואנטס הביע תמיכה באיחוד סין ואמר בשנת 2022: "אני רוצה שסין תחזיר את טאיוואן, אני רוצה שרוסיה תחזיר את אוקראינה, ולו רק בגלל שהגיע הזמן שאמריקה תושפל".
פואנטס שיבח את ההיבט הדתי והשמרני של שלטון הטליבאן האסלאמיסטי באפגניסטן.
הוא תואר כבעל "בוז" למוסלמים, אך הצהיר כי מטרתו היא כינון של "שלטון טליבאן קתולי" בארצות הברית.
לאחר נפילת קאבול ונסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, באוגוסט 2021, כתב פואנטס ב"טלגרם": "הטליבאן הוא כוח שמרני ודתי, ארצות הברית חסרת אלוהים וליברלית.
תבוסת ממשלת ארצות הברית באפגניסטן היא ללא ספק התפתחות חיובית".
פואנטס הוא מבקר קולני של ישראל ושל תמיכת ארצות הברית בה.
הוא קבע כי ארצות הברית צריכה להפסיק את תמיכתה בישראל משום ש"אנחנו אירופאים, הם יהודים מבחינה אתנית".
הוא טען כי אירועי מתקפת הפתע על ישראל, ב-7 באוקטובר 2023, בוימו על מנת "להצדיק את מלחמתה המתפתחת של ישראל להשמדת איראן ושלוחיה".
פואנטס הפיץ לעיתים קרובות תאוריות קשר ומידע כוזב סביב החיסונים נגד COVID-19 שאושרו על ידי ה-FDA.
בדצמבר 2020, לפי מספר דיווחים, סירב פואנטס לעטות מסכה בזמן טיסה.
ב-2021 יצא לסיבוב הרצאות נגד החיסונים, שם קידם תרמיות בנוגע להם.
על פי "הניו יורק טיימס", פואנטס "נחוש לסכל את שאיפותיו הנשיאותיות של סגן הנשיא ג'יי.
הוא תיאר אותו כ"בדיחה גמורה שנוצרה במעבדה על ידי פיטר טיל".
הוא מתח ביקורת על ואנס על כך שהוא בעל משפחה מעורבת, באומרו ש"אתה לא יכול לגרום לי ללכת ולהצביע עבור איזה תחת שמן עם איזו משפחה מעורבת".
בשנת 2022 אמר פואנטס לעיתונאי הבריטי לואי ת'רו שהוא מאמין שיהיה עדיף אם לנשים לא תהיה זכות הצבעה.
בנובמבר 2025 אמר פואנטס שאם ייבחר לנשיא, הוא "פשוט ישלול להמון אנשים את זכות ההצבעה.
ביולי 2023 הצהיר פואנטס שנשים הן "מכונות תינוקות", כי "זה מה שהמוח שלהן עוסק בו".
הוא הצהיר שהגיל האופטימלי לאישה הוא 16, שלטענתו הוא "בדיוק כשהחלב טוב".
פואנטס גם הצהיר שאונס הוא "לא ביג דיל" וש"הרבה נשים רוצות להיאנס".
פואנטס מאמין שנשים צריכות למלא תפקיד "כפוף" לבעליהן.
ביוני 2022, בעקבות מתן פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שביטל את פסק דין רו נגד וייד, שיבח פואנטס את בית המשפט העליון של ארצות הברית על החלטתו.
בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, לעג פואנטס לתומכי הפלות וצייץ "הגוף שלך, הבחירה שלי.
לנצח" (גרסה לסיסמת חופש הבחירה: "הגוף שלי, הבחירה שלי").
הביטוי הפך פופולרי בטיקטוק, שם דיווחו משתמשות שחשבונות הגיבו להן את הביטוי בהמוניהם על הפוסטים שהעלו.
פואנטס הצהיר שהוא "אינסל גאה".
הוא טוען ש"סקס עם נשים זה 'הומוסקסואלי' וכי א-מיניות היא הדרך היחידה המתאימה לגבר הטרוסקסואל".
פואנטס אמר שישנה "אג'נדה להט"בית" ותיאר טרנסג'נדרים ונישואים חד-מיניים כ"סטייה".
ב"פינקניוז" נכתב שפואנטס "'ידוע' בהערות הומופוביות".
נִיקֵה (יוונית: Νίκη, "ניצחון") היא אלת הניצחון במיתולוגיה היוונית, ובת לווייתם של זאוס, ראש האלים, ושל אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה.
היא יכולה לרוץ ולעוף במהירויות עצומות, אך זולת תכונה זו, היא לא מתייחדת ביכולות נוספות.
ניקה היא בתם של פאלאס וסטיקס, ואחותם של קראטוס, ביה וזלוס.
בקרב הרומאים היא נודעה כויקטוריה.
באמנות, ניקה תוארה כאישה מכונפת, העוטה לגופה גלימה מתנפנפת ומחזיקה בידיה מטה, בקבוקון או כד, ולעיתים אף כלי נגינה, דוגמת חליל או לירה.
על פי רוב, היא יוצגה כדמות זעירה הניצבת על כף ידו של אל אחר, מציצה מבין בגדיו וגלימותיו או מעופפת ממעל לו, סמל לניצחון ולתקווה.
ייצוגה האמנותי הידוע ביותר הוא הפסל ההלניסטי "ניקה מסמותרקיה" (Νίκη της Σαμοθράκης), בו היא מתוארת כדמות מכונפת הניצבת מול הרוח.
כיום, הפסל נמצא במוזיאון הלובר בפריז, ונחשב לאחד מאוצרות האמנות הגדולים של המוזיאון, אף על פי שידיו וראשו אבדו במרוצת השנים.
פסל ידוע נוסף הוא "ניקה" של הפסל היווני פאוניוס, מהמאה החמישית לפני הספירה.
פסל זה מוצג במוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה.
תאגיד הספורט "נייקי" שאל את שמו מהאלה ניקה.
בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס", של הסופר ריק ריירדן, הוטל על שבעת גיבורי הסדרה ללכוד את ניקה.
ייצוגה היווני נלחם בייצוגה הרומי, ומשום שטבעה הוא לגרום להעצמת התחרותיות, המלחמה הפנימית הזו יצאה מכלל שליטה.
השבעה לכדו אותה על מנת שיוכלו להשכין שלום בין הגיבורים, בין בני האלים הרומאים לבין בני האלים היוונים.
ניקולס ג'ין "ניק" קרטר הוא זמר אמריקאי, המוכר בעיקר כחבר בלהקת הפופ "בקסטריט בויז".
קרטר נולד בג'יימסטאון, ניו יורק.
לאחר כמה שנים עברה המשפחה לטמפה, פלורידה.
יש לו ארבעה אחים קטנים: בובי ג'יין, ליזלי, אנג'ל וארון.
קרטר החל לשיר ולשחק בגיל צעיר.
כאשר שמעה אותו אמו היא רשמה אותו לשיעורי ריקוד ופיתוח קול.
בשנת 1990, השתתף קרטר בסרטו של ג'וני דפ "המספריים של אדוארד".
בשנת 1992 נבחן קרטר לתוכנית "מועדון מיקי מאוס" וללהקת הבנים האמריקנית בקסטריט בויז (Backstreet Boys).
הוא לא נבחר מיד להיות חלק מהלהקה כיוון שאימו רצתה שיצטרף למועדון מיקי מאוס כדי שיוכל להמשיך ללכת לבית הספר.
לאחר שבוע הוא נשאל לאן הוא רוצה להצטרף והוא בחר בבקסטריט בויז, והוצמד לו מורה פרטי במהלך סיבוב ההופעות.
בשנת 1996 זכתה הלהקה להצלחה באירופה, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית.
בשנת 2001 יצאה הלהקה להפסקה בת שנתיים.
בשנת 2002, החליטה הלהקה לעזוב את חברת ההפקות שלהם "The Firm", אך קרטר בחר להישאר בחברה שתנהל את קריירת הסולו שלו והוציא קרטר את אלבומו הראשון שלו "Now Or Never", שהתאפיין בצלילי רוק ובאווירה פחות עליזה מאלבומי הפופ של הבקסטריט בויז.
הוא גם התארח באלבומיו של אחיו הצעיר ארון קרטר.
ב-2003, החל קרטר לעבוד על אלבום הסולו השני שלו, אך ההקלטות בוטלו כיוון שהלהקה חזרה להקלטות באולפן.
בשנת 2006 כיכבו ארון, ניק ושלוש אחיותיהם בתוכנית המציאות "House of Carters" ששודרה בערוץ הבידור E ותיעדה את חייהם בבית ללא הורים.
בשנת 2010, חזר קרטר להקליט שיר חדשים לאלבום הסולו השני שלו, "I'm Taking Off" שיצא לאור ב-2 בפברואר 2011. אלבומו הגיע למקום ה-8 ביפן עם מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים.
ב-2015, הופיע בעונה ה-21 של "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השני.
בשנת 2020, השתתף בתוכנית "הזמר במסכה" בתור הקרוקודיל הוורוד והגיע למקום השלישי.
ב-2003 הוא ניהל מערכת יחסים מתוקשרת עם הידוענית פריס הילטון.
לאחר שנפרדו, הופיעה הילטון באירוע כשחבורות מכסות את גופה, ודיווחים בתקשורת האמריקאית טענו שקרטר הכה אותה, אם כי היא עצמה לא התייחסה לכך.
ב-2005 קרטר ואחיו ארון ניתקו קשר עם אמם שהייתה גם המנהלת האישית שלהם.
בדומה לחברו ללהקה אלכסנדר מקלין, גם קרטר הודה במאבק ממושך בהתמכרות לסמים ולאלכוהול.
לדבריו, אבחון בעיה רפואית בלבו גרם לו להיגמל סופית ולפתח אורח חיים בריא יותר.
בינואר 2012 נפטרה אחותו לזלי ממנת יתר, בגיל 25.
בפברואר 2013 הכיר את לורן קיט, והשניים נישאו ב-12 באפריל 2014. באפריל 2016 נולד בנם, ובאוקטובר 2019 נולדה בתם.
בנובמבר 2022 נפטר אחיו ארון בגיל 34 ממנת יתר ובעיות נפשיות מורכבות.
בדצמבר 2023 נפטרה אחותו בובי ז'ן ממנת יתר.
קריסטה פּאפגן (גרמנית: Christa Päffgen; 16 באוקטובר 1938 – 18 ביולי 1988) הייתה דוגמנית, זמרת ושחקנית גרמנייה, ידועה בשם הבמה ניקו.
ניקו נולדה בגרמניה בשם קריסטה פאפגן בקלן לוילהלם ומרגרטה "גרטה" פאפגן (לבית שולץ, 1910–1970).
וילהלם נולד למשפחת מבשלות הבירה העשירה פאפגן קולש (Päffgen Kölsch) בקלן והיה קתולי, בעוד גרטה באה מרקע של מעמד נמוך והייתה פרוטסטנטית.
כשניקו הייתה בת שנתיים, היא עברה עם אמה וסבה ליער שפריוואלד מחוץ לברלין כדי להימלט מהפצצות מלחמת העולם השנייה על קלן, אביה גויס לוורמכט ונהרג בשנת 1942 מפגיעת ירי בראש מצלף או בשל השלכות הלם קרב.
לאחר שעזבה את בית הספר בגיל 13, פנתה לדוגמנות.
בראשית דרכה כדוגמנית פגשה בצלם אופנה אשר העניק לה את הכינוי שליווה אותה בכל דרכה המקצועית ניקו.
השם ניתן לה בעקבות שמו של הקולנוען ניקו פפטקיס.
קריירת הדוגמנות של ניקו שגשגה, והיא עזבה את ברלין ועברה לפריז שם דגמנה למגזיני האופנה המובילים של סוף שנות ה-50.
במהלך תקופה זו, פעלה כדוגמנית במספר מדינות שונות באירופה, ובכך רכשה שליטה במספר רב של שפות: גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
לאחר שהופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה, החלה לקבל תפקידים בסרטי קולנוע, כשהבולט בהם הוא תפקידה בסרטו של פדריקו פליני לה דולצ'ה ויטה.
בשלב זה, עזבה ניקו את אירופה ועברה לניו יורק במטרה ללמוד משחק.
בשנת 1963 קיבלה ניקו את התפקיד הראשי בסרטו של ז'ק פוטרנד Strip-Tease, לו גם הקליטה את שיר הנושא אותו כתב המוזיקאי סרז' גינזבורג.
במקביל הביאה לעולם את בנה ארי שנולד לה מהשחקן אלן דילון.
בשנת 1965 בעקבות היכרותה עם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, הקליטה את הסינגל "I'm Not Sayin'".
זמן קצר לאחר מכן כתב עליה המוזיקאי בוב דילן את שירו "I'll Keep It With Mine".
באותה התקופה הצטרפה ניקו לחבורתו הססגונית של האמן אנדי וורהול ואיתו שיתפה פעולה במספר מסרטיו הניסיוניים.
במקביל החלה להתערות בחברתם של חברי להקת מחתרת הקטיפה שפעלה מתוך חלל העבודה של וורהול, ויחד שיתפו פעולה בהופעותיהם, כשהם ניגנו על הבמה וורהול הקרין מסרטיו על חברי הלהקה והבמה.
באלבום הבכורה של להקת מחתרת הקטיפה, The Velvet Underground and Nico, שיצא בשנת 1967, שרה ניקו שלושה סולואים, ובחלק מהשירים ביצעה קולות רקע.
באותה תקופה הייתה ניקו במערכות יחסים זוגיות עם מספר מוזיקאים, ביניהם חבר להקת הרולינג סטונז בריאן ג'ונס, סולן מחתרת הקטיפה לו ריד, שותפו ג'ון קייל, סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון וכן סולן להקת הסטוג'ס איגי פופ.
לאחר סיום הפרויקט המשותף לניקו ולמחתרת הקטיפה, פרשה ניקו מהחבורה והחלה לפעול כזמרת עצמאית.
כבר באותה שנה, הוציאה את אלבומה הראשון Chelsea Girl.
אלבום זה בעל גוון אקוסטי כלל שירים מאת בוב דילן, ג'קסון בראון, טים הרדין וחברי להקת "מחתרת הקטיפה".
ניקו סיפרה כי לא אהבה את התוצאה הסופית, ורצתה להוסיף עוד גיטרות ופחות מיתרים, אך חברת ההקלטה לא הסכימה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1969, כתבה ניקו את כל שירי האלבום The Marble Index.
את העיבודים לאלבום יצר חבר מחתרת הקטיפה ג'ון קייל.
את כל שלושת האלבומים הפיק ג'ון קייל שגם השתתף בנגינה.
באלבום Desertshore התארח המוזיקאי בריאן אינו.
בשנות ה-80, הקליטה ניקו שני אלבומים; את הראשון הוציאה בשנת 1981 Drama of Exile - אלבום ששילב מוזיקת רוק עם מקצב מזרח-תיכוני.
אלבומה האחרון של ניקו יצא בשנת 1985 ונקרא Camera Obscura, אלבום זה כלל מוזיקה ניסיונית ברובה בעלת גוון ג'אזי ברובה.
ב-18 ביולי 1988, במהלך חופשה עם בנה ארי באיביזה, ניקו נפלה בזמן רכיבה על אופניים.
נהג מונית שעבר באזור ומצא אותה חסרת הכרה ניסה לטפל בה ולקח אותה לבית חולים.
בעקבות טעות באיבחון חשבו שמדובר בהתייבשות אך לאחר המוות נמצאו סימנים לדימום מוחי שנגרם בעקבות הנפילה.
ניקו נטמנה בבית הקברות בו גם נטמנה אמה בברלין שבגרמניה.
לאחר מותה הוצאו לאור מספר אלבומים המתעדים הופעות חיות וכן הקלטות שטרם ראו אור.
כמו כן, הוצאו ביוגרפיות וסרטים תיעודיים על חייה וכן אתר אינטרנט פעיל.
מבנה ארי נולדו לה נכד ונכדה, בנה נפטר כתוצאה ממנת יתר בשנת 2023 בגיל 60.
ניקה מסמותרקיה הוא פסל עשוי שיש מן התקופה ההלניסטית.
הפסל, המתאר את האלה ניקה כדמות מכונפת הניצבת מול הרוח מוצג כיום במוזיאון הלובר בפריז, והוא נחשב לאחד מאוצרות האמנות הגדולים של המוזיאון, אף על פי שידיו וראשו אבדו במרוצת השנים.
לפי השערות יצר את הפסל פיתוקריטוס איש רודוס בתחילת המאה השנייה לפנה"ס לזכר ניצחון ימי.
הפסל מוקם בהיכל האלים הכבירים באי סמותראקי (Samothrace).
הפסל התגלה בחפירה ארכאולוגית בשנת 1863 על ידי שארל שאמפּוּאָזוֹ (Charles Champoiseau), הקונסול הצרפתי באדירנה.
הפסל מציג את דמותה המכונפת של ניקה, אלת הניצחון היוונית, כשהיא נמצאת במצב של הליכה.
האלה לובשת בד כבד המתלפף ברוח חזקה סביב מותניה ואילו מתאר פלג גופה העליון מודגש על ידי בד דק הצמוד לגופה.
לדמות זוג כנפיים גדולות ופרושות והדמות כולה נראית כאילו היא נוחתת.
רגלה הימנית נושאת את משקלה, ראשה היה מופנה שמאלה ובידה, השבורה כעת, החזיקה כנראה את אחד מהאטריבוטים של ניקה כמו חצוצרה או זר ניצחון.
מקור אפשרי לפסל זה מצאו החוקרים בפסל ניקה מסוף המאה הרביעית לפנה"ס אשר הוקם "לזכר ניצחון דמטריוס על הצי התלמאי ליד קוס בשנת 306 לפנה"ס".
בעת פינוי אוסף הלובר במהלך מלחמת העולם השנייה היצירה הייתה האחרונה שעזבה את מוזיאון הלובר, שהועברה ב-3 בספטמבר 1939 – ביום פקיעת האולטימטום הצרפתי לגרמניה ונשמרה בטירת ואלנסיי עד תום הכיבוש הגרמני את צרפת.
"ניקה המתירה את סנדלה" הוא תבליט שיש יווני המתוארך סביב השנים 410-409 לפנה"ס.
התבליט, בגובה של כ-165 ס"מ, הוצג כחלק מלוח המעטר מעקה במקדש אתנה ניקה, ובו סדרה של תאורי האלה ניקה, אשר מוקם בקרבת הכניסה לאקרופוליס באתונה.
התבליט מוצג במוזיאון האקרופוליס באתונה.
בתבליט מופיעה ניקה, המופיעה כאישה חסרת כנפיים, עומדת על רגלה האחת ובעזרת ידה היא מנסה להתיר את הסנדל שלרגלה המורמת.
החלק ובו ראשה לא נשמר.
עיצוב הקומפוזיציה של הדמות הוא דינמי ומלא בתנועה.
הגוף מתואר בצורה מושלמת מתחת למעטה הבגד הדק.
גם עיצוב הבגד עצמו הוא דינמי ויוצר דגמים המנותקים מן התיאור האנטומי של הגוף.
"עין הצופה נמשכת אל משחק התנועות וחופש הקווים שבתבליט".
תיאור כזה משייך את התבליט לאמנות של סוף התקופה הקלאסית ותחילת ההלניסטית באמנות יוון העתיקה.
ניקו היא עיר הנמצאת בהרים של מחוז טוצ'יגי בחבל קאנטו ביפן.
העיר שוכנת במרחק 140 קילומטרים צפונית לטוקיו וכ-35 קילומטרים מערבית לאוצונומיה, בירת המחוז, והיא יעד תיירות פופולרי כיוון שבה שוכן המאוזוליאום של השוגון טוקוגאווה איאיאסו ושל נכדו איאמיטסו, כמו גם מקדש פוטאראסאן המתוארך לשנת 767. באזור זה יש גם הרבה מעיינות חמים.
ההרים שממערב לעיר הם חלק מהפארק הלאומי ניקו ויש בהם חלק ממפלי המים והנופים המרהיבים ביותר ביפן.
בשנת 1999 העניק אונסק"ו מעמד של אתר מורשת עולמית למקדשי העיר.
העיר מכסה שטח של 1,449.87 קמ"ר והיא העיר השלישית בגודלה ביפן מבחינה זו.
היא שוכנת בלב אזור הררי בגובה של 550 מטר, ואוכלוסיית העיר מנתה 93,568 איש ביום 1 במאי 2006.
אתרים חשובים באזור ניקו הם אגם צ'וזנג'י, מפל המים קגון והגן הבוטני ניקו.
ההרים ומפלי המים הרבים הנמצאים ליד העיר הפכו אותה למקור אספקה חשוב של אנרגיה הידרואלקטרית.
באזור יש מכרות נחושת, אלומיניום ואתר יצור בטון.
מזג האוויר בניקו דומה מאוד לזה שבהוקאידו למרות שהעיר קרובה יותר לטוקיו מאשר להוקאידו, בעיקר בגלל הגובה שבו שוכנת העיר.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בניקו היא בערך 7°C כאשר בחודשים החמים ביותר בשנה הטמפרטורה מגיעה רק עד 22°C ואילו בחודשים הקרים ביותר הטמפרטורה יורדת עד למינוס שמונה מעלות צלזיוס .
במהלך המאה ה-8 הקים הנזיר הבודהיסטי שודו שונין את הבניינים הראשונים על מורדות הר ניקו, שזמן רב לפני כן נחשב למקום קדוש.
חלק מהמבנים בפוטאראסאן-ג'ינג'ה ורינו-ג'י מתוארכים לתקופה זו.
הכפר של ניקו התפתח מסביב למקדשים הללו.
מקדש טושו-גו הושלם ב-1617 והפך למוקד תיירות אזורי במהלך תקופת אדו.
בתקופה זו נבנו גם מספר דרכים שנועדו להקל על הגישה למקום.
בשלהי המאה ה-12 הוקמה שוגונות קאמאקורה באזור קאנטו.
דבר זה גרם להתחזקות מעמדה של ניקו כאתר קדוש חשוב בקאנטו בגלל מבני הדת המפוארים שהיו בה בנוסף על המיקום ההררי.
אולם, האתר ננטש כמעט לחלוטין במהלך המאה ה-16 בעקבות המהפכה של תקופת מורומאצ'י.
מקדשי ניקו אוכלסו מחדש בתחילת המאה ה-17. ניקו נבחרה כאתר שבו ישכון הטושוגו, שהיה מקדש בעל כמה מבנים שהוקמו על מנת להכיל את המאוזוליאום של טוקוגאווה איאיאסו, מייסד שוגונות טוקוגאווה.
שלטון זה היה קיים במשך 250 שנים.
מאז תקופה זו, ניקו מילאה תפקיד חשוב כסמל של ריבונות מדינית גם עבור מנהיגי המדינות השכנות ששלחו את שגריריהם לחלוק כבוד לאיאיאסו.
בשנת 1871 החליטה ממשלת מייג'י לפצל את האחריות על האתר למאמינים משתי דתות במקום אחת: פוטאראסאן-ג'ינג'ה וטושוגו עברו לאחריות מאמיני השינטו, ורינו-ג'י עבר לאחריות הבודהיזם.
הארגון מחדש כלל גם עבודות שיקום בחלק מהאתר.
ב-1897 נחקק חוק שלפיו המקום נחשב לאתר מוגן, דבר שהתאפשר בגלל חשיבותו הדתית וההיסטורית.
ההגנה החוקית הוגברה מאז בכמה הזדמנויות.
ניקו הוכרזה כעיירה ב-1889 ושולבה במחוז קאמיטסוגה.
ב-1954 שונה מעמדה של ניקו והיא הפכה לעיר, לאחר שהתאחדה עם כפר אוקורוגאווה הסמוך.
ב-20 במרץ 2006 ניקו התאחדה עם העיר אימאיאצ'י והרשויות המקומיות של אשיו, פוג'יהארה וקורייאמה.
העיר החדשה שנוצרה נקראה גם כן ניקו.
היכל העיר החדש הוא הבניין שבעבר היה היכל העיר אימאיאצ'י.
המבנים באתר נבנו על צלע ההר כך שהם נראים בצורה שונה ממקומות שונים.
תפיסת המראה מושפעת מהפרופורציה המדויקת של המדרגות, קירות התמיכה והקירות המקיפים את האזור.
באתר נשתלו אלפי עצי קריפטומריה במהלך תקופת הבנייה של טושוגו בתחילת המאה ה-17. נכון ל-2007 הקריפטומריה נמצאת בשיא פריחתה.
יער הקריפטומריה מספק צל טבעי למקדשים, דבר שמגדיל את תכונות היופי והקדושה של המקום.
פוטאראסאן מוקדש לשלושת האלים של הר נאנטאי והוא מורכב ממתחם בניינים, שמתוכם 23 קיבלו מעמד של נכס תרבותי חשוב לפי חוק הגנת הנכסים התרבותיים.
רוב המבנים שוחזרו או נבנו במהלך המאה ה-17 והשפיעו על סגנון הבנייה של מקדשים אחרים ביפן.
הבניינים המוכרים ביותר בפוטאראסאן הם:
הונדן והאידן המהווים את לב המקדש;
בטסוגו טאקינו-או-ג'ינג'ה הונדן המתוארך לשנת 825;
שין יושה שהוא הדוגמה העתיקה ביותר לסגנון הבנייה האדריכלי שהשפיע על תהליך הבנייה של טושוגו;
גשר שינקיו הוא גם חלק מפוטאראסאן.
הגשר נחשב לקדוש, הוא עובר מעל נהר דאיה.
ההשערה היא שהגשר נבנה בתקופת מורומאצ'י.
הצורה הנוכחית של הגשר, לכה אדומה המצפה עמודי תווך מאבן, מתוארכת לשנת 1636. הדרך המובילה אל הגשר נהרסה בשיטפון בשנת 1902, אך היא שוקמה ב-1904 ועברה עבודות שיפוץ נוספות מאז.
מקדש זה הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-17. המקדש כולל מספר רב של בניינים, כאשר מתוכם 37 מצויים במעמד של נכס תרבותי חשוב והאחרים במעמד של אוצר לאומי.
הדוגמה הבולטת ביותר לבנייה בצורת H, המכונה גונגנזוקורי, היא שלושת החדרים הקדושים.
חדר ההונדן, שהוא החדר הראשי, מחובר לחדר התפילות באמצעות מסדרון אבן הנקרא אישינומה.
הבניין יומיימון, שנבנה בשנת 1636, הוא הדוגמה הידועה ביותר לסגנון האדריכלי של ניקו.
הבניין מכוסה במספר ובמגוון רב של קישוטים.
טוזאי סוקיבה, המתוארך לאותה שנה, הוא קיר באורך 160 מטרים המקיף את הונדן, אישינומה והאידן.
מסדרון טוזאי קאירו שאורכו 220 מטרים, שחלקו המערבי נבנה מ-25 לוחות מגולפים, מקיף פעם נוספת שלושה צדדים של הבניינים הללו.
המקדש הבודהיסטי הזה נוסד ככל הנראה במאה ה-8 ומשמש מאז כמקום תפילה וקיום מצוות הבודהיזם.
בתחילת תקופת אדו הוספו למקום כמה תוספות בנייה, ובייחוד ב-1653 עבור המאוזוליאום של טוקוגאווה איימיטסו, השוגון השלישי.
37 בניינים במתחם זה מצויים במעמד של נכס תרבותי חשוב.
קבוצת המבנים טאייו-אין-רייביו הונדן, איינומה והאידן המאורגנים בסגנון גונגנזוקורי נחשבים לאוצר לאומי.
ניקו היא העיר של קבוצת ההוקי קרח ניקו אייס באקס המשחקת בליגת ההוקי קרח של אסיה.
אצטדיון ניקו אירח את אליפות העולם בהוקי קרח (בית 1) באפריל 2007.
ניקה (נולדה ב-4 ביוני 1980) הוא שם הבמה של מעיין בוקאי, זמרת פופ ודאנס ישראלית.
הצלחתה של ניקה אירעה ביחד עם המוזיקאי הנרי, שהוציאו יחד להיטים כדוגמת "See Me Now", "על המסך שלי" ו"בגידה".
ניקה נולדה ב-4 ביוני 1980 בשם אברהם בוקאי בקריית גת, לזהבה ויצחק.
היא בת זקונים במשפחה של שלוש אחיות ואח.
בגיל 14 עזבה את קריית גת ועברה לתל אביב-יפו במטרה לקדם את עצמה.
בכיתה י"א היא החליטה לעזוב את בית הספר.
בגיל 18 עברה ניתוח להתאמה מגדרית בלונדון ושינתה את שמה הפרטי למעיין.
באחד מראיונותיה לארץ, סיפרה ניקה כי בניגוד לטרנסג'נדרים אחרים אשר משפחותיהם דחו אותם, משפחתה קיבלה אותה כפי שהיא.
כמו כן באותו ריאיון היא הצהירה: .
לאחר שחזרה לארץ מהניתוח להתאמה מגדרית, עבדה כמאפרת של דוגמניות וזמרות שונות, אך ציינה את הסלידה מהמקצוע.
את הקריירה שלה כזמרת פיתחה בעזרת מפיק מוזיקלי עלום שם, עד שפגשה את הנרי עימו הפכו השניים להנרי וניקה.
בשנת 2004 פגשה דרך חבר משותף את הנרי.
See Me Now הופיע במספר דיסקים של אוסף להיטים באותה תקופה
בהמשך להצלחת סינגל הבכורה של הנרי וניקה, הוחלט להפיק וליצור אלבום בכורה באורך מלא של השניים.
באותה העת, פנו להנרי אנשים מסדרת הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ" מבית היוצר של ערוץ הוט 3 ושל דרסט הפקות.
מספר עשורים לאחר מכן, הוקלט השיר בידי עדן דניאל גבאי.
בשנת 2022 שוחרר רמיקס רשמי לשיר שהופק על ידי הדיג'יי והמפיק המוזיקלי MISTERMISS.
סינגל נוסף "Naked in the Wind" הופץ על גבי תקליטור וזכה להצלחה גם כן.
לקראת סוף שנת 2006 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלו, Revolution.
רובו הוקלט בשפה האנגלית, ונכתב על ידי הנרי.
כל אותם השירים שכבר יצאו, נכללו בו.
הגרסה המחודשת זכתה להצלחה ולביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה ולוותה בווידאו קליפ רשמי שנועד לעזור בקידום המסחרי שלה.
שיר הנושא מתוך האלבום, "Revolution / Anybody But Me", הופץ כסינגל גם כן.
באותה התקופה, סיפרו השניים כי הושוו לצמד עופר ניסים (הנרי) ודנה אינטרנשיונל (ניקה).
אודות הדבר, הצהירה ניקה בריאיון לארץ: .
2008–הווה: קריירת סולו ופרויקטים שונים
בשנה העוקבת, שיתפה פעולה עם עופר ניסים בשיר "The One & Only" שנכלל באלבומו, Pride All Over 2010 שהופץ באותה השנה.
גרסת מיקס באורך שמונה דקות הופצה גם היא.
ב-2011 הוציאה ניקה סינגל נוסף בשם "זמן" ("Time"), שנשלח לרדיו בשתי גרסאות בעברית ובאנגלית.
ב-2011 הוציא הצמד גרסת כיסוי לשיר "In This Shirt" של להקת The Irrepressibles , אחרי שכבשו את המועדונים ואת הרשת זכו הנרי וניקה לפרגון מהלהקה הבריטית המקורית שהעלתה קטע וידאו מהביצוע לעמוד הפייסבוק שלה.
באותה השנה, יצא הדואט "דיסקוטק" עם אתניX בהפקת הנרי.
ב-2012 חזרו הנרי וניקה בסינגל "Leave Me Alone" לקראת סיבוב הופעות בישראל ומחוצה לה ואלבום שני.
גרסה אקוסטית של "The One & Only" פורסמה גם כן.
בסמוך לכך, הופיעה עם הנרי ומאיה סימנטוב בתל אביב.
שיתוף פעולה בשם "Hotel Rooms" הופץ גם הוא.
בתחילת 2013 הקליטה מחדש את "Confide in Me".
בהמשך, נבחנה באודישנים לאקס פקטור ישראל עם השיר "אותך" של אילנה אביטל, אך לא צלחה אותם.
במאי באותה השנה, הוציאה עם הנרי את "Ghost" בליווי וידאו קליפ.
בהמשך, הוציאה עם הנרי את "שיר פופ צרפתי" ו"מכורה אליך".
"Not Over Yet" עם בית הדובים הופץ לאחר מכן.
בשנת 2024, אחרי מספר שנים בהן לא הקליטה מוזיקה חדשה, הכריזה על שיר חדש עם המפיק המוזיקלי והדיג'י חיים סהר הידוע בשם הבמה MISTERMISS.
מספר ימים לאחר מכן הודיעו השניים כי הפרויקט נגנז בעקבות חילוקי דעות מקצועיים.
בהמשך לכך, הוציאה את "Never See Me Again" ביחד עם הדי ג'יי עופר ניסים; הוא בוצע לראשונה במסגרת הופעתו בחנוכה.
ניקה קורניצקי (נולדה ב-18 באוגוסט 1982 באיטליה) היא שייטת ישראלית.
בצעירותה הצטרפה קורניצקי למועדון השייט של הפועל תל אביב.
בשנת 1997 היא זכתה יחד עם קרין גל במדליית הארד באליפות העולם במפרשיות מדגם 420. בשנת 2000 החלה להתחרות במפרשית מדגם 470 האולימפי עם ורד בוסקילה.
קורניצקי הייתה ההגאית בעוד בוסקילה הייתה אשת הצוות.
שנה לאחר התחלת עבודתן המשותפת זכו השתיים במקום השלישי באליפות אירופה שנערכה באירלנד.
שנה לאחר מכן זכו במקום השני בשבוע הייר, אחת התחרויות היוקרתיות ביותר.
ב-2004 זכו השתיים במקום השלישי באליפות אירופה ובאליפות העולם, ובנוסף השתתפו באולימפיאדת אתונה, שם סיימו במקום ה-18. ב-2005 זכו שוב במקום השני בשבוע הייר, ובמקום החמישי באליפות העולם שנערכה בארצות הברית.
בוסקילה החלה לשוט עם עדי גלבוע, ואולם שיתוף הפעולה בין השתיים לא צלח.
ב-2006 שבה קורניצקי להתאמן עם בוסקילה, והשתיים זכו במקום הראשון בשבוע הייר.