tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקלים ממוזג יבשתי ים תיכוני - אקלים זה משתרע ברכס החרמון, מעל 2,000 מ' באזור זה יורדים מעל 1,300 מ"מ בשנה כאשר בחורף רוב המשקעים יורדים כשלג, אך למרות זאת הקייצים עדיין יבשים.
החורף בקווי הרוחב שבה נמצאת ישראל (29.50 מעלות צפון עד 33.33 מעלות צפון) מאופיין בנסיגתה של הרמה הסובטרופית דרומה.
הרמה הסובטרופית היא זו אשר מונעת כניסת מערכות מזג אוויר דינמיות לאזור במהלך הקיץ וחלק מהאביב והסתיו.
עם נסיגתה של הרמה הסובטרופית, מתאפשרת חדירת אוויר קר בשכבות השונות של האטמוספירה, תחילה בגבוהות יותר ומאוחר יותר גם בנמוכות.
עונת החורף מאופיינת בירידת גשמים באופן תכוף (בעיקר באזור האקלים הים תיכוני), לעיתים יורד ברד ובמקרים נדירים ביותר אף יורד שלג בישראל, בעיקר בהרים שגובהם מעל 700 מ' ובאופן תדיר יותר בהרים שגובהם מעל 900 מטר.
בסתיו ובתחילת החורף, בחודשים נובמבר, דצמבר וינואר, רוב המשקעים יורדים סמוך לחוף, בעיקר בזכות ההבדלים בין טמפרטורת הים, אשר עדיין חם באופן יחסי, לבין טמפרטורת היבשה, שמגיבה לשינויי העונות מהר יותר.
הפרשי טמפרטורות גדולים גורמים בדרך כלל לאי יציבות אטמוספירית, המאפשרת התפתחות עננים וירידת משקעים.
בסוף החורף, הכולל את חלקו של חודש ינואר, ואת חודש פברואר, מרבית המשקעים יורדים דווקא באזורי ההר.
הים, שבזמן זה כבר מספיק להתקרר, לא מספק יותר תמיכה ליצירתם של עננים רבים סמוך לחוף.
לעומת זאת, אורוגרפיה, תופעה שגורמת להתגברות העננות והמשקעים במדרונות הלחים (במקרה של ארץ ישראל, המדרונות המערביים) של ההר הופכת לדומיננטית.
לכן בערים ירושלים וצפת למשל, החורף מגיע לשיאו בחודש פברואר.
בשונה מכמה אזורים בעולם עונת המשקעים בארץ ישראל נמשכת כמחצית השנה בלבד – מחודש אוקטובר עד לחודש אפריל.
ושיאה הוא בשלושת חודשי החורף דצמבר ינואר ופברואר בהם יורדים 75% מכלל כמות המשקעים השנתית.
הגשם בישראל מושפע משלושה פרמטרים עיקריים: גובה טופוגרפי - ככל שעולים בגובה כך גדלה כמות הגשם, קרבה לים - ככל שקרבים לים התיכון כך גדלים אחוזי הלחות באוויר המאפשרים התפתחות עננים ממטירים, וקו הרוחב – ככל שעולים צפונה מתרבים המשקעים.
מחקר שנערך במכון וולקני ופורסם ב-2025 בכתב העת Climatic Change בדק נתוני משקעים מ-60 תחנות מדידה ברחבי ישראל, שנאספו לאורך 70 שנים.
המחקר מצביע על כך שכמות המשקעים בימי חול גבוהה באופן מובהק בהשוואה לסופי השבוע.
הסבר אפשרי לתופעה הוא נוכחות של אירוסולים – חלקיקים זעירים שנעים באוויר ומשפיעים על היווצרות עננים ומשקעים.
חלקיקים אלו נוצרים בין היתר בעקבות פעילות אנושית כמו פליטת חלקיקים מכלי רכב ומתעשייה.
ריכוזם של חלקיקים אלו גבוה יותר בימי השבוע, ולכן הוא יכול להיות קשור לכמות משקעים גבוהה יותר.
חודשי החורף של שנת 2019–2020 היו ברוכים במשקעים וקטלניים.
החל מסוף חודש דצמבר, פקדו בזו אחר זו מערכות גשם משמעותיות וכמויות גשם מצטברות גדולות, במיוחד בצפון הארץ.
במישור החוף הצפוני וברמות מנשה הצטברו בתקופה זו כ-350 עד 400 מ"מ.
בגליל המערבי והעליון יותר מ-400 מ"מ.
יממות הגשם בעונה זו היו מהקיצוניות ביותר.
יממת גשם היא יממה שמתחילה בשעה 08:00 ומסתיימת בשעה 08:00 ביום שלמחרת.
יממת הגשם של 25 בדצמבר 2019 הייתה מהגשומות ביותר מתחילת המדידות בצפון הארץ.
בתחנות רבות היא הייתה אחת מחמש הגשומות ביותר ובכמה תחנות אף הייתה הגשומה ביותר מתחילת המדידות.
בהר כנען ירדו ביממה זו 126 מ"מ – שיא ליממת גשם רשמית מתחילת המדידות בה ב-1939 (השיא הקודם בתחנה זו היה 121 מ"מ בינואר 1969).
השיטפונות הגדולים גרמו לאבדות בנפש ולנזקים כלכליים כבדים.
חמישה בני אדם טבעו למוות בהצפות, כבישים ורחובות נחסמו, קירות וחומות התמוטטו, דירות ובתי מגורים התמלאו מים.
קצב שיא של משקעים בישראל לפי פרק זמן נתון
המקומות היחידים שבהם יורד שלג מדי שנה הם בהר החרמון ובצפון רמת הגולן, שהם אזורים גבוהים יחסית (1,000 עד 2,000 מטר מעל פני הים).
לעיתים יורד שלג גם באזורים נמוכים יותר, בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים, כמו צפת, גוש עציון, ירושלים, והרים ביהודה, שומרון והנגב.
שלג באזור מישור החוף של ישראל נדיר ביותר.
למעט הר החרמון, מרבית המקרים של ירידת שלג באזורי ההרים מתרחשים מחודש ינואר ועד למחצית מרץ.
מקרים של שלג בהרי הצפון והמרכז אחרי מחצית מרץ נדירים, אולם מתועדים: ב-2 באפריל 1990 ואף ב-12 באפריל 1949 ירדו שלגים בפסגות הרי הצפון והמרכז כולל ירושלים.
בגל קור קיצוני ששרר בארץ ישראל בין ה־9 ל־12 בחודש, תועד השלג הכבד ביותר בתולדות הארץ.
בירושלים בוצעו מדידות לבדיקת עומק השלג, ונמדדו בין 65 ל-97.5 ס"מ שלג ברחבי העיר.
עקב התשתיות הירודות בארץ בתקופה זו, נרשמו בגל קור זה נזקים כבדים ברכוש ובנפש.
בפברואר 1950, "הלילה בו הלבינו ערי החוף", ירד שלג כמעט בכל הארץ וכיסה את תל אביב, טבריה ובית שאן תחת מעטה שלג שהגיע לגובה של 10 ס"מ, ו-20 ס"מ בבאר שבע.
בחיפה ובירושלים הגיע השלג לגובה של 50 ס"מ.
באזורים סמוכים לירושלים נמדדו אף למעלה מ-70 ס"מ.
אף בארמון החורף של המלך חוסיין השני שנמצא ליד יריחו נמדדו 8 ס"מ.
חורף נוסף שהיה עתיר בשלגים הוא חורף 1992–1991 שהיה, במרבית תחנות המדידה, הגשום ביותר שנרשם מאז תחילת המדידות 150 שנה קודם לכן.
השלג הצטבר באותו חורף בכל אזורי ההרים עד לגובה של 50 ס"מ.
בין ה-10 ל-14 בחודש, הגיעה לישראל מערכת קרה וקיצונית מאזור רוסיה.
המערכת התאפיינה בקור עז למשך מספר ימים רצופים, משקעים רבים וכמות שלג שוברת שיאים.
בתחילה, ב-11 בחודש ירדו גשמים רבים מהצפון ועד הנגב אשר לוו ברוחות עזות.
בבאר שבע ירדו בלילה של תאריך זה כ-71 מ"מ.
בשעות הערב של ה-11 בחודש, נכנס אוויר קר במיוחד לכל הארץ והחלו שלגים בהרים הגבוהים בצפון ובמרכז, כדוגמת קריית ארבע וצפון רמת הגולן.
ב-12 בחודש, החל משעות הבוקר, החלו לרדת שלגים כבדים בהרי המרכז מ-600 מטר.
השלג הצטבר בגל זה לכ-20 סנטימטרים ברחבי ירושלים.
שיא של כל הזמנים למחצית הראשונה של חודש דצמבר.
לאחר הפוגה מסוימת משעות הבוקר המאוחרות ועד שעות הערב המוקדמות, התחדשו השלגים באזור ירושלים והרי המרכז.
בגל זה, שנמשך לתוך ה-13 בחודש, הצטברו כחצי מטר שלג ברחבי ירושלים וסביבתה, ומקומית אף 70 ס"מ.
בגל זה שלג נדיר ירד גם בעיר אריאל והצטבר לכמות דומה.
לאחר מכן, ב-14 לחודש לפנות בוקר החל שוב לרדת שלג בירושלים ובסביבה ונמדדו 65–70 ס"מ של שלג.
בגוש עציון נמדדו 120 ס"מ.
אזרחים שהגיעו מרחבי הארץ לביקור בירושלים על מנת לשחק בשלג נתקעו בכבישי הגישה לעיר שנחסמו מהשלג הרב.
אזרחים אלה פונו למרכזי סיוע שפתחה עיריית ירושלים ברחבי העיר, הגדול שבהם התקיים בבנייני האומה.
בעקבות המצור שגרם השלג על ירושלים, פנה ראש העירייה ניר ברקת בבקשת סיוע מצה"ל.
ביום שישי, ה-13 בחודש הסערה הגיעה לשיאה והשלגים התפשטו לכל הרי ישראל וירדו בהם שלגים כבדים לאורך כל היום, שנערמו עד לגובה של מטר אחד בצפת.
שלג נדיר ירד גם בנוף הגליל, כמו כן היו דיווחים על שלג קל במודיעין.
מקרה נדיר נוסף הוא שלג בהרי אדום והרי אילת.
בשל הקור העז, ביום זה ירדו משקעי קרח רבים בכל מישור החוף.
בשעות הצהריים, מעטה עבה של ברד כיסה את ראשון לציון, נס ציונה, רחובות, לוד והסביבה.
ברד רך ירד הוסיף לרדת בכל ערי החוף, בכלל זה תל אביב.
בעקבות כמות המשקעים הרבה באזור המרכז ומישור החוף המרכזי, סגרה משטרת ישראל את נתיבי איילון למשך שעתיים, בשל עליית המפלס בו לרמה מסוכנת, כמו כן, ביום זה סגרה המשטרה גם את כביש 6 בעקבות סכנת החלקה בגלל קרח שהצטבר.
הסופה המשיכה גם ביום שבת, ה-14 בחודש ונחלשה החל משעות הצהריים בו.
במהלך סערה זו, הפעילה רכבת ישראל רכבות מיוחדות מירושלים בהוראת הממשלה, ביום שבת בשעות הצהריים, על מנת לחלץ אנשים שהיו נצורים בעיר בעקבות חסימת כביש 1 וכביש 443 החל מחמישי משעות אחר הצהריים ועד למוצאי שבת.
כמות השלג הרבה שהצטברה בהרי ירושלים ובהרי הצפון גרמה לקריסת עצים שקרעו כבלי מתח וניתקו עשרות אלפי בתי אב ברחבי המדינה, עיקר הניתוקים היו באזור ירושלים ובצפת.
תקלות אלו היו ממושכות בחלקן ונמשכו אף יותר מיממה וחצי.
מבקר המדינה הודיע שיחקור את אירועי הסערה הנדירה.
בעקבות המצב החריג של הצטברות גובה רב במיוחד של שלג בהרים וניתוקי חשמל נרחבים, פעלו חברות החדשות של ערוצי הטלוויזיה הישראליים במתכונת גל פתוח, ודיווחו אודות הסערה.
הסיבה לירידת משקעים בחורף בישראל
עננות מורידת משקעים נגרמת עקב המצאות השקעים הברומטרים.
שקע ברומטרי מגובה בגל אטמוספירי שנמצא מעליו- ברום.
הוא חולף במהלך החורף לאורך הים התיכון ונקרא אפיק רום.
לאורך כל החורף ובחלק מהאביב והסתיו הוא נמצא לאורכו של הים התיכון וגורם להיווצרות משקעים במקום בו הוא נמצא.
צורתו כצורת קערה או כצורת האות U.
כאשר אותה "קערה" מתיישבת על יוון, היא תעודד היווצרות משקעים שם.
בקיץ אפיק הרום אינו נמצא כי הרמה הסובטרופית שולטת מעל הים התיכון וחוסמת את הגעתו.
מפה זו נחשבת לפופולרית ביותר והיא הראשונה עליה מסתכלים החזאים לפני כל תחזית שמתפרסמת באמצעי התקשורת (קישור למפת 500 ברשת בקישורים החיצוניים שבסוף העמוד).
אותו גל אטמוספירי מוגדר כאפיק הרום העיקרי.
ללא שום קשר, יכולים "לרוץ" לאורך הים התיכון אפיקי משנה אשר גורמים לפעילות מזג אוויר חלשה.
בין ישראל למערב הים התיכון קיים ניגוד בכל הקשור לפעילות חורפית.
כאשר האפיק העיקרי נמצא מעל ישראל, מזג האוויר בישראל נהיה גשום בעוד שבאיטליה למשל, מזג האוויר יהיה יבש יחסית ללא פעילות משמעותית.
אפיק הרום הוא "בית החרושת" לייצור שקעי החורף הקרקעיים המשפיעים על ישראל:
שקע קפריסאי – שקע חזיתי המתמקם באזור האי קפריסין – רוב המשקעים בארץ יורדים כתוצאה משקעים אלו.
מערכות קפריסאיות מתאפיינות ברוחות מערביות ובחדירת אוויר קריר ובלתי יציב הסופח לחות מעל הים התיכון.
רבים המקרים בהם השקע הקפריסאי מגיע ממערב, מיוון ואיטליה, אולם אין מדובר בכלל ברזל.
המכניזם של שקע הקרקע פשוט – האוויר מתכנס למרכז השקע בתנועת מערבולת.
מכיוון שאין לו "לאן לברוח" הוא עולה מעלה, ונוצרים ענני גשם.
לעיתים עשוי לקרות מצב בו שקע קפריסאי המתקדם לעבר חופי הארץ, משנה בפתאומיות את מסלולו צפונה לעבר הים השחור.
מצב זה קרוי בפי החזאים "שקע חמקמק" וזה נגזר מאפקט "ביצי השור".
שקע עזה – כאשר שקע חזיתי מתמקם לאורך חופי ישראל, הוא קרוי שקע עזה.
כל האזורים שימצאו מדרום למרכז השקע יהנו מרוח מערבית לחה, וסביר להניח משקעים.
האזורים שימצאו מצפון למרכז השקע יסבלו מרוח מזרחית וחוסר בלחות ומשקעים.
לעיתים, יורד בחורף שלג בהרים הגבוהים בישראל.
השלג נפוץ בעיקר בהרים שגובהם מעל 700 מטרים, אולם שלג בגובה 500 מטרים אינו נדיר כל כך.
ב-6 בפברואר 1950 ירד שלג אפילו בגובה פני הים – על מישור החוף, בתל אביב ובערי חוף נוספות.
התנאים הדרושים על מנת שירד שלג בישראל הם שקע קפריסאי המאפשר משקעים, שמסלול הרוחות שהוא יוצר לא עובר דרך ארוכה מידי מעל הים (מפני שהים, שהטמפרטורה שלו חמה באופן יחסי, מחמם את האוויר בשכבות הנמוכות).
על השקע הקפריסאי להיות מלווה באפיק רום עמוק.
בנוסף, עליו להיות מגובה בגוש אוויר קר גדול ומאסיבי במזרח אירופה.
לעיתים מתפתחת בחורף רמה, הגורמת לשקיעת אוויר ולכן מדכאת התפתחות עננים, אך מזרימה אוויר קר מאוד מהצפון.
רמה סיבירית – לעיתים קרובות, במהלך רמה סיבירית יורדות הטמפרטורות במקומות רבים בישראל (בעיקר בעמקים ובהרים הגבוהים) אל מתחת ל-0 מעלות צלזיוס.
הרמות הסיביריות מגיעות לשיא השפעתן וקיצוניותן בדצמבר, אז קרינת השמש היא החלשה ביותר בשנה.
במהלך השפעת רמה סיבירית, השמיים בהירים וכיוון הרוח הוא צפון-מזרחי.
התוצאה המתקבלת היא חדירת אוויר יבש וקר מאזור רוסיה והים השחור לישראל.
ב 19 בנובמבר 2024 נשבר שיא ירידת משקעים לפרק זמן מתחילת המדידות כאשר 196 מ"מ ירדו בזכרון יעקב בפרק זמן של 4 שעות.
באביב נחלשת פעילות מזג האוויר בישראל, בעיקר בשל התקדמותה צפונה מחדש של הרמה הסובטרופית.
הסיבה להפחתת הגשמים באביב היא היחלשות אפיק הרום, כפי שנראה היטב במפה המצורפת (מפת רום- 500 מ"ב) המתארת אפיק רום טיפוסי של חודש אפריל, זה גורם בדרך כלל למז"א מעונן עם גשם מקומי, אך לא יותר מכך.
האביב בישראל מתרחש בחודשים מרץ, אפריל ומאי.
ביוני לעיתים קרובות מתגבשות כבר המערכות הקיציות והחודש מקבל אפיון קיצי מובהק, כבר בתחילת אפריל הדשא והפרחים שצמחו בחורף מתחילים לנבול, ועשב מקבל גוון צהבהב חום שנמשך עד החורף הבא.
2 מערכות עיקריות פוקדות את ארץ ישראל באביב:
שקע שרבי - או שקע צפון אפריקה - בניגוד לשקעים המאפיינים את החורף, באביב מתחילים להיווצר ולהגיע אל ישראל שקעים שרביים.
שקעים שרביים מאופיינים בחזית חמה מפותחת וחזית קרה מנוונת.
אולם, לעיתים קרובות באביב מגיע שקע שרבי לאזור קפריסין והופך לשקע קפריסאי בעל מאפיינים חורפיים לכל דבר.
דוגמה קיצונית לכך היא שקע שרבי שפקד את ישראל במרץ 1998 - ב-16 במרץ שררו תנאי שרב בארץ, וב-18 במרץ, עם שבירת השרב, ירד שלג בהרים.
זה קרה בעקבות התמזגות השקע השרבי עם אפיק רום מצפון.
אפיק ים סוף - מערכת נוספת שפוקדת את ארץ ישראל באביב ובסתיו היא אפיק ים סוף (או בקיצור אי"ס).
זו שלוחה של שקע תרמי שמרכזו באזור סודאן.
לרוב אי"ס מלווה ברכס רום ולכן לא גורם למשקעים.
אולם כאשר נוצר מצב ובו אי"ס מלווה באפיק רום מפותח דיו, נוצרת הסעה של לחות מהאזורים הטרופיים.
לחות זו מגיעה לאזור ישראל, ואם התנאים מאפשרים זאת, מתרחשת קונבקציה ויצירה של ענני סופות רעמים (קומולונימבוסים).
לפעמים מופיעים באביב גם שקעים קפריסאיים, אך לרוב עוצמתם חלשה במידה ניכרת ביחס לעוצמתם בחורף.
הקיץ בישראל, הכולל בעיקר את החודשים יוני, יולי אוגוסט וספטמבר, מאופיין באקלים חם ולח במישור החוף והשפלה, ובאקלים חם ויבש יותר בהרים ובעמקים הפנימיים.
גשם (או כל משקע אחר) בקיץ הוא נדיר מאוד, בעיקר בהרים.
בחוף, לעיתים רחוקות, קורה ומטפטף מעט בשעות הבוקר, אולם בדרך כלל אין זו כמות מדידה.
לאקלים השורר בישראל במהלך הקיץ אחראיות שתי מערכות מזג אוויר:
האפיק הפרסי – במהלך חודשי הקיץ נוצר באזור הודו שקע המונסון, אשר גורם לגשמים כבדים במזרח אסיה לאורך חודשי הקיץ.
שלוחה של השקע הזה, שנקראת האפיק הפרסי, עוברת דרך המפרץ הפרסי ומגיעה עד לים התיכון.
שקע המונסון והאפיק הפרסי הן מערכות תרמיות וסטטיות, אשר אינן דועכות, מתגברות או משתנות בצורה דרסטית במהלך חודשי הקיץ.
האפיק הפרסי גורם לרוחות צפון מערביות בישראל, מלבד במקומות שבהם יש השפעות מקומיות אחרות, כמו רוח העמק-הר או הבריזה הלילית.
הרוחות הצפון מערביות מביאות לחות רבה לאזור החוף, אולם לחות זו לא מצליחה לטפס על ההרים או ליצור ענני גשם מכיוון שהיא חסומה על ידי אינוורסיה.
הרמה הסובטרופית – במהלך הקיץ הרמה הסובטרופית מצפינה וחוסמת את חדירתם של אפיקי רום לאזורינו.
הרמה הסובטרופית גורמת להתמוככות ברום ומדכאת התפתחות של עננות מסוג כלשהו.
לעיתים, כאשר הרמה הסובטרופית מתגברת, האפיק הפרסי נחלש ונוצר שרב התמוככות, בסיס האינוורסיה מנמיך והטמפרטורות בהרים עולות בחדות.
בחוף לעומת זאת, אין עליה חדה של הטמפרטורות אבל ישנה התגברות של הלחות.
הסתיו בישראל דומה מאוד לאביב, והוא תופס את מקומו בחודשים ספטמבר, אוקטובר, נובמבר וחלק מדצמבר.
גם בסתיו מופיע לעיתים קרובות אפיק ים סוף, ולעיתים רחוקות יותר שקעים שרביים.
כיוון שבחודשי הסתיו הים חם עדיין (כאמור, הים מגיב לאט יותר לשינויי העונות עקב חומו הסגולי), מתאפשרת פעילות מזג אוויר ענפה יותר מבאביב ומתרחשות סופות רעמים רבות, בין אם כתוצאה מאפיק ים סוף ובין אם כתוצאה משקעים קפריסאים ראשוניים.
בנוסף, בשל הקרינה החלשה והימים הקצרים, מופיעה לעיתים קרובות הרמה הסיבירית ואירועי קרה נפוצים בסתיו יותר מבאביב.
בשלב המוקדם של הסתיו האפיק הפרסי עדיין לא עזב את המזרח התיכון ולעיתים מתקיימים שני אפיקים בו זמנית: אפיק ים סוף והאפיק הפרסי.
תופעה זו מכונה אפיק פרסוף, שילוב של שתי המילים פרסי וסוף.
זהו למעשה מצב בו האפיק הפרסי ואפיק ים סוף נאבקים על השליטה במזרח התיכון.
מאבק זה מסתיים במהלך אוקטובר בניצחון מוחץ של האפיק מים סוף.
אפיק ים סוף – מערכת נוספת שפוקדת את ארץ ישראל באביב ובסתיו היא אפיק ים סוף .
לרוב אפיק ים סוף מלווה ברכס רום ולכן לא גורם למשקעים.
אולם כאשר נוצר מצב ובו הוא מלווה באפיק רום מפותח דיו, נוצרת הסעה של לחות מהאזורים הטרופיים.
הלחות בארץ ישראל נקבעת על פי המרחק מהים.
ככל שהמקום קרוב יותר לים כך הלחות יותר גבוהה.
בבקעת הירדן ואזור הערבה הלחות היא הנמוכה ביותר בארץ.
לעומת זאת, במישור החוף הלחות היא הגבוהה ביותר בארץ.
במהלך הקיץ אחוזי הלחות במישור החוף הם הגבוהים ביותר בשנה מכיוון שהלחות המוזרמת למישור החוף על ידי האפיק הפרסי נכלאת בשכבה דקה ולמעשה חסומה על ידי אינוורסיה הנמצאת מעליה.
בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו האפיק הפרסי נחלש ומכאן שנחלשת הזרימה המערבית.
היחלשות זו גורמת ללחות במישור החוף לרדת בצורה משמעותית ומכאן שבתקופה זו מורגשת במישור החוף הקלה משמעותית בעומס החום.
בחורף, מערכות גשם בהן קיימות זרימות מערביות שעוברות דרך רבה מעל הים מביאות כמות משקעים גדולה יותר.
הלחות נמדדת בצורה של לחות יחסית (Relative humidity = RH).
הלחות היחסית היא היחס בין כמות אדי המים באוויר לבין כמות אדי המים המקסימלית שהאוויר מסוגל להכיל.
הכמות המקסימלית הזו גדלה ככל שטמפ' האוויר גבוהה יותר.
כאשר הלחות היחסית עולה ל-100% (כלומר האוויר אינו מסוגל להכיל עוד אדי מים) זהו מצב של רוויה.
במצב זה, אדי המים יתעבו לטיפות מים שמשקלן גדול מהאוויר והן יורדות בצורת גשם.
כאשר בקרבת הקרקע נמדדת לחות יחסית גבוהה מאוד זהו מצב הנקרא ערפל.
במילים אחרות היווצרות ענן בקרבת פני הקרקע.
מידת החום הגבוהה ביותר שנרשמה בארץ, מאז החלו לתעד את אקלים ארץ-ישראל הייתה 54 מעלות צלזיוס, בטירת צבי שבעמק בית-שאן, ב-21 ביוני 1942. באותו יום הייתה מידת החום באזור החוף 45 מעלות, בירושלים 44 מעלות בעמק יזרעאל 50 מעלות ובים המלח 51 מעלות.
שנת 2010 נחשבת לחמה ביותר מאז החלו המדידות.
ההפרש בינה לבין השנה השנייה ברשימה נע בין מעלה למעלה וחצי.
ההפרש בין הטמפרטורה הממוצעת בשנה זו לבין הממוצע הרב שנתי היה אף הוא חריג (22.1 מעלות צלזיוס בבית דגן לעומת 19.4, 20.3 בירושלים לעומת 17.5, 23.4 בבאר שבע לעומת 19.7).
החריגות בטמפרטורות בשנת 2010 החלה כבר בחודש ינואר שהיה החם ביותר ב-60 השנים שלפניו.
מגמה זו המשיכה בחודש פברואר שהיה גם הוא החם ביותר מזה 70 שנה וכלל פרק חם ארוך בו הטמפרטורות הגיעו למעל 30 מעלות.
חודש מרץ היה חם מהממוצע במידה ניכרת אף הוא וגם אפריל, מאי ויוני היו חמים מהממוצע בכל הארץ.
אוגוסט 2010 נחשב לחודש חם במיוחד, החם ביותר מאז החלו מדידות בארץ ישראל.
בגל חום הראשון לחודש זה (שהחל עוד בשלהי חודש יולי) שפקד את ישראל גרם למידות חום גבוהות במיוחד.
שיאי הטמפרטורות שנמדדו לא שברו אמנם את השיאים הקיימים ברוב התחנות למעט באר שבע בה נמדדו 43.8 מעלות, אך טמפרטורות המינימום היומיות (טמפרטורות הלילה), הגיעו לרמות גבוהות במיוחד, למשל 28 מעלות באזור החוף (שיא של כל הזמנים), 32 מעלות באילת ומעל 34 מעלות בים המלח.
גל החום השני ששיאו התרחש בימים 19–20 באוגוסט היה קיצוני אף יותר ובו נשברו שיאים בתחנות רבות לחודש אוגוסט, ובמקצתן אף לכלל חודשי השנה.
לדוגמה 40.6 מעלות בהר כנען, 45.5 מעלות בכפר בלום.
באוקטובר 2010 נרשמו טמפרטורות חסרות תקדים לחודש זה (41.8 מעלות בבית דגן, למשל).
נובמבר 2010 היה נובמבר החם ביותר מאז החלו המדידות והטמפרטורה הממוצעת באותו החודש הייתה חמה יותר מהטמפרטורה באוקטובר ממוצע, ואף טמפרטורת המינימום בהרים בו הייתה גבוהה יותר מטמפרטורת המקסימום בשנה לאחר מכן (2011).
מעבר לכך, חריגות הטמפרטורה בנובמבר 2010 הייתה החריגות הגבוהה ביותר בכל חודש שהוא לחיוב או לשלילה עם חריגה של 5.47+ מעלות מעל הממוצע של נובמבר במפלס 850 מיליבר של לחץ אטמוספירי (המשקף בצורה טובה גם את הטמפרטורה בקרקע).
בנוסף, נובמבר 2010 בלט בהיעדר מוחלט של גשם ברוב תחנות המדידה, תופעה שאירעה רק ב-1946 וב-1962. תנאי היובש של 2010 גרמו במידה ניכרת להתפשטותה המהירה של השרפה בכרמל בדצמבר.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה במאה העשרים בארץ ישראל הייתה 13.7- מעלות צלזיוס בבקעת בית נטופה.
בירושלים הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 6.7- מעלות צלזיוס.
היא נמדדה ב-25 בינואר 1907. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בירושלים למן קום המדינה הייתה 5.1- מעלות צלזיוס.
הדבר אירע בחורף הקשה של שנת 1950 שבו באורח נדיר ירד שלג בתל אביב והטמפרטורה במישור החוף ירדה אל מתחת לאפס.
ב-15 בדצמבר 2013 נמדדה הטמפרטורה הנמוכה ביותר במאה העשרים ואחת בארץ ישראל, 15.6- מעלות צלזיוס בסביבות הר בנטל, בסמוך למרום גולן אשר בצפון רמת הגולן.
לחקר האקלים בישראל יש חשיבות גבוהה הן בהיערכות וקביעת מדיניות להתמודדות עם תנאי מזג האוויר ותופעות טבע קשורות, והן בהבנה רחבה של שינויי האקלים וההתחממות הגלובלית והשפעותיהם על ישראל.
תפיסות סביבתיות ותפיסות מוסריות שונות רואות בחקר האקלים נושא מרכזי בשיח על קביעת מדיניות בכלל.
ברחבי הארץ פזורות תחנות מטאורולוגיות ממוחשבות למדידת כל הבטי האקלים - לחץ אוויר, טמפרטורה, כמות גשם עוצמת קרינת השמש וכיוצא בזה.
חלק מתחנות הגשם פועלות בצורה ידנית בה מדווח כל מודד, הפועל בהתנדבות וקרוי "צופה גשם", לשירות המטאורולוגי על כמות הגשם שנמדדה במקומו באותה יממת גשם (08:00 עד 08:00 למחרת).
התחנה הגבוהה ביותר ממוקמת בראש צורים שבגוש עציון ברום של 950 מטר מעל פני הים.
התחנה הגבוהה ביותר באזור החוף היא תחנת אבן יצחק השוכנת ברום של 180 מטר מעל פני הים.
התחנה הנמוכה ביותר היא תחנת סדום, שנמצאת ברום של 390- מטר.
התחנות הנמוכות ביותר במישור החוף הן בנמל חדרה, נמל אשדוד ובאשקלון ברום של חמישה מטר בלבד מעל פני הים.
אֵקָלִיפְּטוּס (שם מדעי: Eucalyptus) הוא סוג מגוון של עצים (לעיתים רחוקות שיחים) ירוקי־עד ממשפחת ההדסיים (Myrtaceae).
הסוג מונה כ־892 מינים שמוצאם בעיקר מאוסטרליה.
מינים שונים של העץ ניטעו בהצלחה במקומות רבים בעולם ובהם בארץ ישראל, שבה היה לו תפקיד חשוב.
לפי האקדמיה ללשון העברית, שם העץ בעברית הוא אֵקָלִיפְּטוּס, הכולל י' אחרי האות א'.
רובם הגדול של מיני האקליפטוסים, כ־800 במספר, הם אנדמיים לאוסטרליה.
קיימים כ־12 מינים הגדלים במקור מחוץ לאוסטרליה, במקומות כגון גינאה החדשה, טימור ואיי מאלוקו, אך רק שניים מהם אינם מצויים באוסטרליה.
אחד מהם, אקליפטוס האיים (Eucalyptus deglupta), גדל בגינאה החדשה, בחלקים של אינדונזיה, ובדרום הפיליפינים.
זהו האקליפטוס היחיד שגדל באופן טבעי בחצי הכדור הצפוני.
האקליפטוס נפוץ מאוד באוסטרליה, ומצוי כמעט בכל גומחה אקולוגית ביבשת: באזורים התת־אלפיניים, ביערות החוף הלחים, ביערות הממוזגים ובפנים היבשת הצחיח.
למעשה הסביבה היחידה שבה אין מוצאים את האקליפטוס היא יער גשם טרופי.
האקליפטוס התאקלם היטב במקומות שונים בעולם, וגדל בהצלחה כמעט בכל היבשות.
צמיחתו המהירה, גודלו ויופיו הם המאפיינים שגרמו לשתילה שלו ברחבי העולם.
העץ גדל היטב בתנאים סביבתיים דומים לאלו שבמקום גידולו המקורי, שנעים בין טרופי למחצה למדברי למחצה.
המקומות הבולטים שבהם גדל האקליפטוס כיום מחוץ לאוסטרליה הם: קליפורניה, ברזיל, פורטוגל, דרום אפריקה וישראל.
המינים הנפוצים ביותר הם "אקליפטוס כדורי" (Eucalyptus globulus) ו"אקליפטוס המקור" (Eucalyptus camaldulensis).
העץ שירת את האנושות בדרכים רבות: כמקור לדלק, כמקור לתעשיית הנייר, כשובר רוח להגנה על יבולים ובעלי חיים וכמקור לתרופות.
בעבר האמינו אנשים שהאקליפטוס משפר את האטמוספירה המקומית ובכך משפר את איכות החיים.
עם זאת, ישנם מקומות שבהם פלישה של מינים מסוימים של אקליפטוס גרמה לבעיות והפרה את האיזון האקולוגי המקומי.
עלי האקליפטוס מכילים שמן אתרי המשמש כתרופה נגד שיעול אם הוא ניטל במנות קטנות, אך רעיל בכמויות גדולות.
בימים חמים מתאדה שמן האקליפטוס מעל הסבך ויוצר אובך כחול האופייני לנוף האוסטרלי.
שמן האקליפטוס דליק ביותר ושריפות יכולות לנדוד באמצעות האוויר הטעון אדי שמן של צמרות העצים, בעוצמה כזו שאין לכבאים אפשרות לעשות דבר.
למרות פגיעותם לאש, רוב האקליפטוסים תלויים בה לצמיחה ולהתחדשות, הן מנביטת ניצנים רזרביים המצויים מתחת לקליפה, והן מזרעים שהאש גורמת להם לנבוט מתוך האפר.
מאובנים של מיני אקליפטוס נתגלו בניו זילנד, בסין, בהודו ובארגנטינה, מקומות שבהם העץ לא שרד עד ימינו, ובאוסטרליה.
המאובן העתיק ביותר התגלה בלגונה דל אונקו (Laguna del Hunco) בפטגוניה בארגנטינה שבאמריקה הדרומית וגילו הוערך לתחילת האאוקן, לפני 51.9 מיליון שנים.
באתר זה נתגלו כמה מינים שונים של אקליפטוס.
אתרי מאובנים אלו מוכיחים כי הסוג אקליפטוס היה קיים לפני שגונדוואנה (יבשת העל הדרומית) התפרקה.
תיעוד המאובנים של האקליפטוס באוסטרליה דל למדי.
המאובן הוודאי העתיק ביותר תוארך לשלהי האוליגוקן (לפני למעלה מ-25 מיליון שנים).
כשהופיע האדם באוסטרליה לפני כ־50,000 שנה, גברה שכיחות השריפות והאקליפטוסים חסיני השריפות הפכו עד מהרה לעץ הדומיננטי (עד כ-75% מכמות העצים) ביער האוסטרלי.
גילוי האקליפטוס על ידי האירופאים
הפעם הראשונה שבה מופיע עץ האקליפטוס בכתובים היא במהלך מסע המחקר של מגלה הארצות ההולנדי אבל ינזון טסמן.
ברישום ביומנו מ-2 בדצמבר 1642, כשהיה באי טסמניה הנושא כיום את שמו, נכתב כי משלחת סיור דיווחה כי "הם ראו שני עצים ברוחב 2.5 פאתום וכי הם מדדו מרחק של 20–22 מטר בין הקרקע לענפים הנמוכים".
הם היו מסוקרנים במיוחד מהשרף דמוי הגומי שהפריש העץ, והביאו דוגמיות לספינה.
ההופעה הבאה של עץ האקליפטוס הייתה ברישום משנת 1688 ביומנו של ההרפתקן האנגלי ויליאם דמפייר, בעת ששהה במפרץ ברונסוויק בדרום ויילס החדשה שבאוסטרליה.
כך כתב: "רוב העצים שראינו היו עצי דרקון כפי ששיערנו; וגם אלו היו העצים הגדולים ביותר שראינו.
הם גדולים יותר מעצי התפוח ובערך באותו גובה.
הקליפה בגוון שחור ומחוספסת למגע.
לעלים יש גוון כהה; השרף מטפטף מהקשרים או הסדקים שבגזע."
מגלה הארצות האנגלי, הקפטן ג'יימס קוק, היה הכותב הבא שהתייחס לאקליפטוס.
כך כתב ב-1 במאי 1770 בהיותו במפרץ בוטאני שליד סידני, אוסטרליה: "מצאנו שני סוגי שרף, האחד כמו שרף הדרקון, והשני כמו השרף דמויי הלכה שגילה טסמן.
שרף זה נלקח מהעץ הגבוה ביותר ביער".
הבוטנאי ג'וזף בנקס, שהיה במשלחת קוק, רשם באוגוסט 1770: "העץ היחיד הגבוה בעל עלים צרים הדומים לעלי הערבה היה בכל מקום שבו היינו...
אני משער שזהו השרף שהוזכר על ידי דמפייר...
וזה מה שגם טסמן ראה".
ההתייחסות הנשנית אל האקליפטוס כאל "עץ הדרקון" נבעה מהיכרותם של הבוטנאים עם , הגדל באיי מדירה ובאיים הקנריים, עץ המפריש שרף דמוי גומי.
השרף שמפריש האקליפטוס מספק הגנה טבעית כנגד חרקים, בכך שהם טובעים בתוכו.
גם טסמן וגם דמפייר צדקו כשזיהו את ההפרשה האקולוגית כ"גומי", אך הראשון שהשתמש במילה "גומי" בהתייחסות לסוג העץ היה הקפטן ארתור פיליפ, במכתב מסידני ב-15 במאי 1788. הוא כתב: "שלחנו את כל הזרעים שיכולנו לאסוף לסר ג'וזף בנקס, וגם את הגומי האדום שנאסף מעץ הגומי הגדול בעזרת חריצה בעץ".
במסעותיו אסף בנקס דגימות של צמחים, סימן אותם, הביא אותם לאנגליה ואחסן אותם על מנת לזהותם מאוחר יותר.
איש לא טיפל בדגימות האקליפטוס עד שנזדמן לבוטנאי צרפתי שביקר באנגליה לבחון אותם.
(1800-1746) בחן את הדוגמאות ובחר בשם המדעי "אקליפטוס" שהוא חיבור בין שתי מילים ביוונית.
eu – "היטב" ו־kalypto "אני מכסה", כלומר "מכוסה היטב".
הכיסוי מתייחס למכסה (operculum), ניצן פרח האקליפטוס המושלך ברגע המתאים על מנת לאפשר לפרח ללבלב.
צורת המכסה של הפרח שונה בכל מין של אקליפטוס, וצורה זו קובעת במקרים רבים את החלק השני של השם המדעי.
לדוגמה, השם המדעי של ה"אקליפטוס הכדורי" הוא Eucalyptus globulus.
השם Globulus מתאר את צורת המכסה הדומה לכפתור מעיל, עגולה או דמוית גלובוס.
היה זה בוטנאי צרפתי נוסף, (1855-1754) שב־1791 זיהה את ה-Eucalyptus globulus ונתן לו את שמו המדעי המלא, שבו נעשה שימוש עד היום.
למעשה, בילארדיה היה הראשון שהתייחס למין בכתב כאל "אקליפטוס".
בהיותו בטסמניה התלונן "לא הצלחתי לקבל פרחים מהמינים החדשים של האקליפטוס".
לאחר שבוטנאים אנגליים וצרפתיים של סוף המאה ה-18 זיהו ורשמו מינים מסוימים, צצו מומחים נלהבים לטיפוח העץ וראו בו פוטנציאל גדול.
ראש וראשון ל"אקליפטולוגים" היה הברון פרדיננד פון מילר (1896-1825).
פון מילר, יליד גרמניה, היגר לאוסטרליה ב-1847, ומונה לבוטנאי הראשי של מדינת ויקטוריה בשנת 1879, משרה בה החזיק עד 1884. פון מילר למד וכתב על האקליפטוס במשך למעלה מחמישים שנה.
הוא פרסם את תוצאות מחקריו ב"אקליפטוגרפיה", עשרה כרכים שבהם מפורטים 100 מינים של אקליפטוס.
עבודה זו נועדה הן לקהל הרחב והן לאקדמיה והכילה תיאורים, שרטוטים ופרשנות נלהבת.
טרם מותו הספיק פון מילר לאסוף מידע על כ־20-30 מינים נוספים, אך לא זכה לראות את המהדורה השנייה של ספרו, שבה נכללו.
פון מילר כונה "נביא האקליפטוס" משום שניבא כי היכולות של העץ לצמוח בסביבה צחיחה, לעצור את סחף הקרקע, ליצור קרקע פורייה ולחטא את האוויר סביבו יגרמו לתפוצה נרחבת של האקליפטוס בעולם.
"הנביא" הצהיר: "האקליפטוסים עתידים לשחק תפקיד ראשי בתרבות הייעור בחלקות נרחבות של הגלובוס".
לפון מילר היה תפקיד בהבאת האקליפטוס לארץ ישראל.
זהו העץ הגבוה ביותר בעולם אחרי הסקויה).
רוב המינים הם עצי יער זקופים בגבהים שבין 30 ל-50 מטר או עצים בשטחים פתוחים בגבהים שבין 10 ל-25 מטר.
שורשי האקליפטוס יכולים להתפשט עד 30 מטר לרוחב ו-18 מטר לעומק.
מערכת השורשים חשובה לאקליפטוס בעיקר משום שצמיחתו המהירה וגודלו דורשים כמויות גדולות של מים.
מערכת השורשים חייבת להיות חזקה כדי לייצב את העץ.
השורשים המתפשטים לרוחב יכולים להוות בעיה אם העץ נטוע בקרבת בניינים או מבנים.
השורשים ושורשי המשנה יכולים לסתום תעלות, לפגוע בצינורות ולהזיק לבורות ספיגה.
היא בליטה עצית המתפתחת בבסיס הפסיגים או בבסיס העלים הראשונים וגם בבסיס הגזע של שתילים צעירים.
הליגנוטובר קיים רק בחלק ממיני האקליפטוס.
תופעה זו אינה ייחודית לאקליפטוס והיא מופיעה גם במינים של משפחת ה-Corymbia.
הליגנוטובר מצוי מתחת לקרקע, לעיתים בשלמותו ולעיתים רק בחלקו.
הוכח כי הליגנוטובר מכיל מסה של ניצני צמיחה ומאגרי אנרגיה משמעותיים.
מינים בהם קיים הליגנוטובר הם לעיתים קרובות עמידים בפני אש, בצורת ונשירת עלים.
המינים שאינם מייצרים ליגנוטובר מתמודדים בפני אסונות כמו אש על ידי ייצור כמויות גדולות של זרעים.
הגזעים של רוב מיני האקליפטוס זקופים.
ההיקף של גזעים אלו גדול יותר בתחתית הגזע והולך וצר במעלה הגזע.
כאמור, קיימים מינים של אקליפטוס הקרויים מאלי שמתפצלים בבסיסם.
העצה של גזע האקליפטוס קשה.
לאקליפטוס שני סוגים של קליפה.
הסוג העמיד הקרוי "קליפה מחוספסת" והסוג הנפוץ יותר של קליפה מתקלף בשלמות או באופן חלקי.
האקליפטוס ידוע בכך שהוא משיר את קליפתו, שמתחתיה מופיע משטח לבן חלק הדומה לחרסינה ולעיתים לשיש.
הברון פון מולר פתח שיטת מיון של האקליפטוסים המבוססת על סוג הקליפה.
לדוגמה, לעצים המכונים באוסטרליה Gum (כמו אקליפטוס המקור או אקליפטוס כדורי) יש קליפה חלקה בצבע אפור-קרם המתקלפת ברצועות או בפתיתים.
לסוגים הקרויים Box או Peppermint (כמו אקליפטוס מליודורה-דבש) יש קליפה מסיבים משתלבים.
לסוג המכונה Stringybarks (לדוגמה Eucalyptus eugenioides) הקליפה עשויה סיבים ארוכים גסים שאינה מתקלפת.
לסוג המכונה Ironbark (לדוגמה "אקליפטוס מלנופוליה") קליפה כהה כמעט שחורה ומחורצת.
החריצים מכילים שרף המתקשה באוויר.
קליפת הגזע של אקליפטוס האיים ססגונית במיוחד.
העץ משיר חלקים מקליפת עץ החיצונית מדי שנה בשנה בזמנים שונים, צבעו של גזע העץ שמתחת לקליפה שנשרה הוא ירוק בהיר, וככל שהזמן עובר משתנה צבעו לגווני כחול, ורוד, כתום וחום ערמוני.
באקליפטוס קיים הבדל מוחשי בין עלים צעירים, שהם בדרך כלל חסרי פטוטרת, יושבים ונגדיים, לבין העלים הבוגרים שהם כמעט תמיד מסורגים (כלומר מסודרים על הענף בצורה שהעלים אינם נגדיים).
קיימים גם יוצאי דופן כדוגמת אקליפטוס מאפיר (Eucalyptus cinerea) המייצר את תצורת העלים הבוגרים לעיתים רחוקות ופורח כשעליו עדיין בתצורת העלים הצעירים.
צורת העלים מגוונת: ישנם עלים עגולים או בצורת לב (אקליפטוס קרוסאנה), עלים חרמשיים או חניתיים (אקליפטוס המקור), ועלים סרגליים ארוכים ודקים (אקליפוס ספטולטה).
בלוטות שמן בעלים מייצרות שמן אתרי בעל ניחוח עז אופייני.
העלים הם בדרך כלל עבים וגילדנים, מכוסים לעיתים בשעווה לבנה.
קצות העלים פונות כלפי השמש.
צבע העלים משתנה בהתאם למין או לתצורת בוגר/צעיר, בצבעים: ירוק עז, לבנבן, מכסיף, כחלחל או בצבע כחול-אפור.
[[קובץ:Eucalyptus leucoxylon1.jpg|ימין|ממוזער|150px|פרחי אקליפטוס בהיר קליפה]]
ברוב מיני האקליפטוס קל להבחין בתפרחות.
בחלק מהמקרים הפרחים שופעים ובעלי צבע עז.
הפרחים הם דו-מיניים; השחלה תחתית; בעלת עמוד עלי אחד המוקף באבקנים תפוּחים רבים בגוונים המשתנים בהתאם למין האקליפטוס בין לבן, קרם, ורוד, צהוב, אדום וסגול.
ניצן האקליפטוס מאופיין בכיפה דמוית מכסה (operculum) שנתנה לאקליפטוס את שמו (ביוונית "מכוסה היטב") הבנוי מעלי כותרת או מעלי גביע שהתאחו או משניהם.
מכאן שאין לפרחי האקליפטוס עלי כותרת, ולכן הדרך שבה הם מושכים חרקים היא באמצעות האבקנים הצבעוניים המרובים.
כאשר האבקנים מתרחבים המכסה מתנתק מבסיס הפרח דמוי הכוס ונופל.
תכונה זו מאפיינת את כל סוגי האקליפטוס.
מרבית המינים לא מתחיל לפרוח לפני שמופיעה תצורת העלים הבוגרים.
יוצאי דופן הם המינים E.
ישנם מינים כדוגמת אקליפטוס כהה-קליפה ( Eucalyptus sideroxylon) ואקליפטוס פוליאנטמוס (Eucalyptus polyanthema) הפורחים פעם בשנה, בדרך כלל בקיץ; ולעומתם מינים המסוגלים לפרוח כל השנה, כדוגמת אקליפטוס המקור או Eucalyptus amygdalina.
לזמינות הקבועה של צוף ואבקה יש יתרון כלכלי עבור מגדלי דבורת הדבש.
משום כך נעשה ניסיון מוצלח באמצעות הנדסה גנטית להקדים מאוד את הפריחה, ולהבטיח פריחה רציפה.
פרי האקליפטוס הוא הלקט (פרי יבש הנפתח על ידי מכסה או חורים).
צורת וגודל ההלקט עוזרים בקביעת המין.
ברוב המקרים הזרע מבשיל תוך 12 חודש מהפריחה אך ההלקט מושאר על העץ עד שגירוי חיצוני כדוגמת חום משרפה או אף מות העץ גורם לנשירתו.
זרעי האקליפטוס הם בדרך כלל קטנים בגודלם ורק מעטים בכל הלקט הם פוריים (זרע פורה הוא בדרך כלל גדול יותר וצבעו עז יותר מהזרעים הבלתי פוריים).
עצים בני 20 עד 40 שנה מייצרים את כמות הזרעים הגדולה ביותר.
על מנת לנבוט חייב הזרע אור שמש ישיר.
האקליפטוס מייצר כמויות גדולות מאוד של זרעים על מנת להתמודד עם פגעי טבע כדוגמת שריפות.
פרי האקליפטוס נשאר סגור עד שהוא נופל לקרקע.
הפצת זרעים באמצעות רוח או ציפורים נדירה מאוד ולכן מופיעים השתילים מתחת לעץ האב, במקום שבו נשר הפרי.
בשל ביקוש ער לזרעי האקליפטוס החלו באוסטרליה להגביל את הכמות הנאספת כדי למנוע פגיעה בהתחדשות היער.
העץ נותן צל ופועל כמגן מהרוח.
לאקליפטוס גם ערך כלכלי רב.
הוא מספק גומי, שרף, שמן אתרי וצוף.
לאחר כריתה משמש כדלק, לבנייה, לעמודים ומוצרי עץ אחרים.
בנוסף, האקליפטוס מוכר כמשפר האקלים בו הוא צומח.
– מבלע פחמן הוא מאגר טבעי או מלאכותי האוגר ומאחסן תרכובות כימיות המכילות פחמן לזמן בלתי מוגבל.
פרוטוקול קיוטו למאבק בשינויי האקלים מכיר ביערות נרחבים כאמצעי להפחתת שיעור הפליטה של גזי החממה.
הפרוטוקול מעודד ביצוע מיזמים אשר יפחיתו את כמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, בין השאר באמצעות נטיעת יערות.
האקליפטוס נחשב לאחד העצים הטובים ביותר לצורך זה, שכן קצב גדילתו הוא מהיר ביותר.
עם זאת, מטעי-עץ לעיתים קרובות יוצרים מפגעים שונים כשהם ניטעים בחיפזון ובחדגוניות (פגיעה בחי ובצומח המקומי, צורך בדשנים ובחומרי ריסוס, פגיעות למחלות).
מחסה ליער – האקליפטוס יכול לספק מחסה רב ערך לסוגי עצים אוהבי צל כדוגמת האלון ושרכים.
הצירוף של הגנה משמש ומרוח מאפשרת גדול סוגי יבולים במקומות שללא האקליפטוס היו נותרים חשופים.
לגבי מינים טבעיים או תרבותיים אוהבי שמש, מאידך, האקליפטוס בעייתי ומפריע.
עץ להסקה – השימוש בעץ כדלק לחימום והסקה קיים מהפרהיסטוריה.
בשל צמיחתו המהירה עץ האקליפטוס נהפך לדלק מבוקש ובמקרים רבים ניטע למטרה זו בלבד.
כיום, מלבד השימושים המסורתיים של העץ באח ובתנור, נוהגים לקצוץ את האקליפטוס ולהשתמש בו ליצור חשמל.
העץ מרוב מיני האקליפטוס מספק דלק טוב.
כמות העץ המופקת תלויה באיכות הקרקע, בשיטות ההשקיה, בתחזוקה ובגיל העץ.
האקליפטוס בוער באש בהירה ומפיץ ריח מרענן תוך כדי הבעירה.
העץ הטוב ביותר להסקה מגיע מעצים בני עשר שנים, אם כי עלות הכריתה של עצים אלו יקרה יותר בשל גודלם וקושיים.
בשל תכולת המים הגבוהה יחסית נוטה העץ להתכווץ בכ-15% מגודלו לאחר הכריתה.
יש לבקע את האקליפטוס לגזרים מיד לאחר כריתתו מכיוון שברגע שהוא מתייבש הוא נעשה נוקשה.
את המינים "אקליפטוס המקור" ו"אקליפטוס אלני" קל יחסית לבקוע, את "האקליפטוס הכדורי" שבו יש סיבים מסורגים חייבים לבקע מיד.
את חבילות העץ החתוך אסור להשאיר על האדמה מכיוון שאז הם נוטים להירקב במהירות.
יש הטוענים כי עץ האקליפטוס אינו מייצר חום כמו אלון או עצי פרדס.
הלחות בעץ קובעת את ערך החום.
ככל שהעץ יבש יותר, כך הוא מפיק יותר חום.
בעץ טרי יש כ-50% אחוז מים.
לאחר הייבוש, יורדת תכולת המים לכדי 10% עד 25%.
במצב זה מפיק עץ האקליפטוס חום זהה לחום המופק מאלון, אך פחות מעצי מטע שהם דחוסים יותר.
ניסיונות למצוא שימושים נוספים לאקליפטוס נעשים כל הזמן.
באוניברסיטת MIE ביפן נעשה שימוש בדלק נוזלי שהופק מאקליפטוס להנעת מכונות חקלאיות.
הדלק מפיק עוצמה זהה לבנזין אך מייצר 50% פחות פחמן חד-חמצני.
הבעיה שעלות ההפקה של ליטר דלק אקליפטוס היא $10 בעוד שבנזין עולה 60 סנט לליטר.
מאקליפטוס אפשר לייצר פחם עץ באיכות מעולה העולה על פחמי העץ המיוצרים מרוב סוגי העץ האחרים.
על מנת לייצר את פחמי העץ יש להבעיר את העץ בכבשן למשך כשלושה שבועות.
הייצור יקר משום שיש להשגיח על הבעירה במשך כל התקופה.
שוברי רוח – מטרת שוברי הרוח להחליש את עוצמת הרוח או את מהירותה על מנת להקל על סבלם של בני אדם, צמחים ובעלי חיים.
בנוסף הם מספקים צל, מפחיתים את סחף הקרקע ומגבילים את כמות האבק.
קיימת הערכה כי בית המוגן כיאות על ידי שוברי רוח יכול לחסוך עד 30% מעלות החימום והקירור, בשל הפחתת ההשפעה של רוחות קרות וחמות.
שובר רוח מקטין את הנזק הנגרם ליבולים מהרוח ומגדיל בכך את התוצרת.
ההגנה הניתנת לבעלי חיים מהרוח משפרת את מצבם.
פרות נותנות יותר חלב וכבשים שעברו גז סובלות פחות.
שוברי רוח גם עוזרים להגנה בפני השפעות הקרה בכך שהם מקטינים את עוצמת הרוח המקפיאה.
על מנת לשמש כ"שובר רוח" על העץ להיות "עמיד לרוח" והאקליפטוס שלו מערכת שורשים חזקה ומסועפת הוא אכן "עמיד לרוח".
מין האקליפטוס הטוב ביותר למטרה זו הוא האקליפטוס הכדורי מכיוון שלו מערכת שורשים חזקה, גזע גמיש ועלווה שאינה עוצרת את הרוח אלא מכוונת אותה כלפי מעלה.
מינים אחרים נמוכים מידי או שהעלווה שלהם אינה צפופה מספיק.
נוהגים לנטוע את העץ בשתי שורות בצורה סורגת, ובכך לסתום פרצות בשובר הרוח.
על מנת לשמור על יעילות שוברי הרוח מומלץ להשקות ולאסוף את העלים הנושרים מהרוח על מנת להקטין את סכנת האש.
עץ לבניין – האקליפטוס בטיפול נאות שימש כעמודים לגדרות, עמודי טלפון, אדנים למסילות ברזל, ובשל עמידותו לתולעים כעמודים למזח.
עץ לבנייה – החלוצים האוסטרלים השתמשו באקליפטוסים לבניית בתים, גשרים ואוניות.
רהיטים – לאקליפטוס יש שם רע כמקור לריהוט.
הטענה היא שהעץ נוטה להיסדק ולהתכופף בלחץ, אך טיפול נכון בעץ (במיוחד הקפדה על ייבושו) מאפשר שימוש בו לדלתות וארונות.
ייצור נייר – הנייר הראשון שיוצר מאקליפטוס היה באוסטרליה בשנת 1914. כיום, 85% מעצי האקליפטוס נכרתים כמקור לנייר או כדלק להסקה.
כשתעשיית הנייר עברה להשתמש בסיבים קצרים במקום ארוכים הפכה עיסת האקליפטוס להיות מקובלת מאוד.
עצי אקליפטוס בני 5 עד 7 שנים הם מקור טוב לעיסת נייר.
תקופה זו קצרה מהתקופה הנדרשת מעצים אחרים שנועדו לאותה מטרה.
מיני האקליפטוס הפופולריים ביותר לייצור נייר הם "אקליפטוס כדורי", Eucalyptus grandis ו"אקליפטוס המקור".
למינים אלו צפיפות סיבים בינונית עד נמוכה שהיא הטובה ביותר לייצור עיסה.
קיימת דרישה מתמדת למיני עץ חדשים וטובים יותר עבור תעשיית הנייר.
מיני העצים המבטיחים ביותר כמקורות חשובים לעיסה הם Eucalyptus Nitens ו-Eucalyptus dalrympleana, משום שקליפתם דקה וצפיפותם גדולה.
ברזיל וצ'ילה הן היצרניות העיקריות בעולם לעיסת נייר מאקליפטוס.
עצי אקליפטוס ניטעים ביערות הגשם בברזיל כששטחם הולך וגדל.
צ'ילה מעורבת בתעשיית האקליפטוס מזה כמה עשורים.
מדינות נוספות המספקות עיסת נייר מאקליפטוס הן סין ויפן.
מקור לדבש – פרחי האקליפטוס מפיקים צוף עבור הדבורים במיוחד כשאין פרחים מסוג אחר.
מינים מסוימים פורחים כל השנה ומספקים צוף באופן קבוע.
מלבד השימוש בדבש כמזון יש הטוענים כי דבש מאקליפטוס מרגיע ומקל על גירויים בריריות האף.
לדבש האקליפטוס טעם וריח מנטה עז מה ולפיכך הוא פחות מבוקש מסוגי הדבש אחרים.
מיני האקליפטוס הטובים ביותר למטרה זו הם "אקליפטוס אלני", "אקליפטוס המקור" ו"אקליפטוס כהה קליפה".
סוגי הקרקע ושינויים אקלימיים קובעים את זמינות הצוף.
מקור למזון – במולדתו, אוסטרליה, נוהגים הילידים להשתמש בשורשי האקליפטוס כמקור למים, הם אף מבשלים ואוכלים את השורשים.
ילדים נוהגים לאכול פתיתים מ"אקליפטוס משולש" (Eucalyptus viminalis) כמעדן.
עלי אקליפטוס מיובשים משמשים כמאכל לסוסים, בקר וכבשים.
יונקי כיס צמחוניים מסוימים ניזונים מעלי האקליפטוס לדוגמה האופוסום.
בעל החיים הידוע ביותר בחיבתו לעלי האקליפטוס הוא הקואלה.
עבור הקואלה עלי האקליפטוס הם מקור הן למזון והן למים.
הקואלה יודע לזהות אילו מינים הוא אוהב, ועל ידי רחרוח הוא מאתר את המינים העלולים להזיק.
בניגוד למיתוס, עלי האקליפטוס אינם מסממים את הקואלה, לקואלה אופי רגוע בשל חילוף החומרים האיטי בגופו.
לקואלה ריח נעים הנובע מביסוס תזונתו על האקליפטוס.
מקור לתרופות – אקליפטוס מתאפיין בריח המאופיין כרענן וטרי, ולכן משמש השמן האתרי המופק ממנו בתרופות עממיות ומודרניות.
תליית ענפי אקליפטוס בבתים הייתה נפוצה כמו גם הרתחה של עלי אקליפטוס על מנת להפיץ את ריח המנטה באוויר.
שמן האקליפטוס בשימוש למטרות רפואיות מופק מהרתחה של עלי אקליפטוס במים, עיבוי האדים ואיסופם.
מהמין Eucalyptus amygdalina ניתן להפיק 15 ק"ג שמן אתרי מטון עלים.
בעוד שמאקליפטוס כדורי ניתן להפיק רק 7.5 ק"ג שמן מאותה כמות עלים.
שמן האקליפטוס הכדורי מכיל כ-60% אקליפטול (eucalyptol), בעוד ששמן ה-amygdalina אינו מכיל אקליפטול אלא .
ברפואה נעשה שימוש בשני החומרים.
ספר התרופות דורש שבשמן האקליפטוס יהיה לפחות 70% אקליפטול.
בארומתרפיה והומופאתיה נעשה שימוש נרחב בשמן האתרי המופק מן האקליפטוס.
ההומופאתים טוענים כי שמן האקליפטוס יכול לשמש כממריץ, מעורר חשק, מונע עוויתות ומחטא.
הם משתמשים בו בטיפול בקדחת, דיפטרייה, אסתמה וכיבים (פצעים פתוחים ברקמות שונות בגוף).
כמו כן משתמשים בו במקרים של שיעולים חריפים, מחלות ריאה וגרון כואב.
שמן אקליפטוס באמבטיות משמש כמרגיע לעצבים.
תרופה פופולרית לזמרים ודוברים הסובלים מצרידות הייתה "Mission Eucalyptus" שבו נעשה שימוש במקביל לליסטרין שגם בו יש שמן אקליפטוס.
שמן אקליפטוס בשימושים רפואיים מצוי בצורות רבות.
הוא מופיע ככמוסה, תמצית נוזלית, תמצית באבקה, רכיב בתרופה, במשאף, טבליות מציצה וכדורים.
לכולם יש ריח האקליפטוס האופייני.
כמויות גדולות מדי של שמן אקליפטוס גורמות לתופעות החל בכאבי ראש ועייפות וכלה במוות משיתוק.
תמיסות המופקות מעלי אקליפטוס היו בשימוש הילידים של אוסטרליה בטיפול בפצעים וחבורות.
נהגו לרסס שמן אקליפטוס פעם או פעמיים ביום בחדר החולה כדי לטהר אוויר שאינו בריא.
נכון לשנת 2024 ייצור השמן מגיע לכדי 5,000 טון בשנה, מהם כשני שלישים הולכים לשימושים רפואיים.
השימוש הנפוץ בו הוא לרוב כמחטא אך גם נעשה בו שימוש בבשמים ותוספי טעם.
יצרני שמן עיקריים הם סין, פורטוגל, ספרד, צ'ילה, דרום אפריקה וסווזילנד.
המוצרים העיקריים המכילים שמן אקליפטוס הם משחות הנמכרות כאמצעי להרגעה של שרירים ומפרקים כואבים.
בשמן אקליפטוס נעשה שימוש בסאונות ובמקומות מרפא בשל אדיו המרפאים ויכולתו להרפות שרירים.
לוחם במלריה – במאה ה-19 האמינו כי האקליפטוס נלחם במלריה על ידי חיטוי הקרקע והאוויר.
בסוף המאה נתגלה הגורם האמיתי למחלה והוברר הקשר בינו לבין האקליפטוס.
האקליפטוס חובב המים מייבש את הביצה בה מתפתחים זחלי יתוש האנופלס מפיץ המחלה.
מעבר לסיפור הידוע של ייבוש הביצות בישראל, שימש האקליפטוס כאמצעי נגד מלריה בקליפורניה, בדרום אפריקה, בספרד, בטורקיה ובאיטליה.
הפרחת השממה – האקליפטוס מצליח לשרוד באדמות ובמזג אוויר שעצים אחרים אינם גדלים בהם.
איתור מרבצי זהב – שורשי אקליפטוס הגדל מעל למרבצי זהב מעבירים את החלקיקים שהם רעילים לעץ דרך מערכת ההסעה אל העלים.
בחינה של עלים ממקומות שונים יכולה לאתר מרבצים פוטנציאליים.
קיימת מחלוקת הלכתית האם ניתן להשתמש בענפי האקליפטוס כתחליף למין ערבה בעת שמקיימים את מצוות נטילת ארבעת המינים בחג הסוכות.
היו פוסקים שטענו שהקריטריונים לפיהם זוהה המין ערבה מצויה כערבה ההלכתית, מתאימים גם לאקליפטוס.
לעומת זאת היו שטענו, שמבחינה בוטנית אין כל קרבה בין האקליפטוס לערבה ועל כן הוא פסול למצוות ארבעת המינים.
למעשה לא נהוג להשתמש בענפי אקליפטוס בחג הסוכות.
האקליפטוס חסין בפני רוב סוגי האקלים, מינים מסוימים מסוגלים לעבור שנה ללא גשם.
מינים אחדים עמידים בפני חום, יובש, קור ובמידה מסוימת לקרה.
האקליפטוס אינו בררן ביחס לקרקעות ויכול להתפתח היטב גם בקרקעות דלות, אם כי מינים מסוימים רגישים לקרקעות בהן אחוז גבוה של גיר פעיל העלול לגרום לכלורוזה (הצהבה).
האקליפטוס ידוע בעמידותו בפני שריפות וביכולתו להתחדש לאחר כריתה.
האויבים העיקריים של האקליפטוס הם חרקים שמוצאם ממולדתו אוסטרליה:
יקרונית האקליפטוס (Longhorned Borers) – חיפושית שזחליה קודחים בין העצה לקליפה.
החיפושית נמשכת בדרך כלל לעצים שנכרתו, עצים הסובלים מעקה (יובש ממושך) או ענפים מתים.
הנזק שנגרם לעץ הוא חורים בגזע, עלים כמשים וענפים מתים.
קיימים שני מינים של יקרונית האקליפטוס, Phoracantha semipunctata שחדרה לישראל בשנות ה-50 ו-Phoracantha recurva.
ההגנה מפני מזיק זה היא בעיקר הקפדה על השקיה (שכן הזחלים מתים כשהעץ מוצף בנוזלים) כמו כן יש ניסיונות לייבא צרעות התוקפות את החיפושית.
פסילת האקליפטוס (Glycaspis brimblecombei; באנגלית red gum lerp psyllid) – מין חרק שמקורו באוסטרליה והופיע בקליפורניה בשנת 1998 ומאז התפשט במהירות.
החרק הוא קרוב משפחה של הכנימה ובערך באותו הגודל, דומה לחגב מיניאטורי.
זחל החרק ניזון ממוהל העלים ומייצר פסולת דביקה (טל דבש) המתייבשת לגבישים.
הזחלים משתמשים בחומר על מנת לבנות מחסה הקרוי באנגלית lerp.
הנזק שנגרם לעץ הוא נשירת עלים, החלשתו וכתוצאה מכך הגדלת פגיעותו ליקרונית האקליפטוס.
האמצעי היחיד כנגד החרק הוא צרעה טפילה שיובאה מאוסטרליה.Trachymela sloanei (באנגלית Eucalyptus tortoise beetle – חיפושית הצב של האקליפטוס) – חיפושית זו הופיעה בקליפורניה ב-1995. החיפושית הבוגרת וזחלי החיפושית אוכלים עלי אקליפטוס של רוב המינים.
פרט המבדיל אותה מחיפושית הצב הוא שהיא אוכלת את העלים ביום בעוד שחיפושית הצב אוכלת את העלים בלילה.
צרעת העפצים היא זן של חרק אלים במיוחד התוקף את העלים בעצי האקליפטוס בכך שהיא מטילה את ביציה לתוך העלה, דבר הגורם לעלה להתייבש ומוביל בסופו של דבר לנשירתו.
רובם של כ-700 מיני האקליפטוס אינם בסכנה, להפך, מאז גילוי אוסטרליה התפשטו מינים שונים של העץ לכל היבשות.
עם זאת, קיימים מספר מועט של מינים בסיכון.
שמירת הטבע באוסטרליה נמצאת במקום מרכזי בנושאים בהם מטפל הממשל המרכזי.
Australian Government Department of the Environment and Heritage (המחלקה לסביבה ומורשת של ממשלת אוסטרליה) אחראית על ביצוע סקרים ויישום תוכניות לשמירת ערכי הטבע ובהם האקליפטוס באוסטרליה.
25 מינים ותת-מינים של אקליפטוס מצויים בדרגת הסיכון "בסכנה" (Endangered) ברשימת המחלקה.
בנוסף ל-25 מיני האקליפטוס המצויים בדרגת הסיכון "בסכנה", קיימים ברשימת המחלקה עוד 52 מינים ותת מינים של אקליפטוס שהם בדרגת סיכון: "פגיע" (Vulnerable).
היסטוריה של האקליפטוס בארץ ישראל
האקליפטוסים הראשונים הגיעו לארץ ישראל בשנות ה־80 של המאה ה-19. על צורת הגעתם קיימות עדויות שונות.
ג'וזף דלטון הוקר, סגן מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שליד לונדון, ביקר בארץ בשנת 1860 ונפגש עם הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו.
הוא התרשם מהתלהבותה של הגברת פין בנושא גננות, ולכן כתב לפרדיננד פון מילר באוסטרליה מכתב בו ביקש לשלוח למשפחת פין זרעים של צמחים אוסטרליים.
מהתכתובות שיש בידינו היום, נראה כי היו שלושה משלוחים, שכללו כנראה זרעים של המינים: "אקליפטוס כדורי" (E.
הגברת פין כתבה כי הצליחה לגדל במשק שהיה לזוג בארטס ובפע'ור כמה מהצמחים שקיבלה.
הוריישו ספאפורד, מייסד המושבה האמריקאית בירושלים, כתב ביומנו בשנת 1883 כי קיבל כמות קטנה של זרעים של המין "אקליפטוס כדורי" מידיד בשם קוטון מטסמניה.
זרעים אלה הגיעו באמצעות נסים בכר, מנהל בית הספר "אליאנס", לידי קרל נטר, מייסד בית הספר החקלאי מקוה ישראל, ונזרעו שם באביב של אותה שנה.
על אף שמין זה נפוץ מאוד בעולם, בישראל הוא מעולם לא נקלט.
קרל נטר, מייסד ומנהלו הראשון של בית הספר החקלאי מקוה ישראל הביא בעצמו עצים מאלג'יריה, בני המין "אקליפטוס המקור" שמהם החלה תרבות האקליפטוס בארץ.
חורשת האקליפטוסים הראשונה בארץ ישראל ניטעה במקוה ישראל.
חלק מהחורשה נעקר והשטח היה למגרש חנייה.
על פי יומניהם של המתיישבים הטמפלרים הגרמנים בשרונה, הם נטעו אקליפטוסים לשם ייבוש הביצות שהיו בקרבת היישוב.
מאז נוסו בארץ עשרות מינים של אקליפטוסים, אך רק מעטים נתקבלו לגידול גנני, יערני או מסחרי בקנה מידה נרחב.
אקליפטוס המקור נותר המין העיקרי בארץ.
בספרות המתארת את תולדות היישוב היהודי בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נכתב הרבה על הסבל שגרמה המלריה.
המחלה פגעה בעיקר בתושבי האזורים הביצתיים (חדרה, עמק החולה וחלקים בעמק יזרעאל).
ראשוני הרופאים בארץ זיהו את הקשר בין הביצות למלריה, אך סברו כי מקור המלריה ב'אוויר רע' העולה מהביצות (מקור השם מלריה מאיטלקית, 'אוויר רע'), וראו באקליפטוס אמצעי לטיהור האוויר וייבוש הביצות, בעקבות שימוש מעין זה שנערך עוד קודם לכן באיטליה (וזאת בין השאר, על בסיס היעדרות המלריה מאוסטרליה, מולדת האקליפטוס.
מאוחר יותר הסתבר כי תרומתו של האקליפטוס לייבוש הביצות שולית, והוחל בפעולות ניקוז הביצות).
מכל מקום, היה הכרח בייבוש הביצות, ולמטרה זו הובאו לארץ רבבות שתילי־עצים של אקליפטוס שניטעו באזורים הנגועים.
הנטיעה הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1888. אז ניטעו בפתח תקווה, שנוסדה עשר שנים קודם לכן, 60,000 אקליפטוסים לשם ייבוש הביצות.
מאז ועד שנת 1921, שבה הגיעו למסקנה כי האקליפטוס אינו ממלא את התפקיד שייעדו לו (ייבוש הביצות), ניטעו מיליוני עצים בראשון לציון, פתח תקווה, חדרה, ראש פינה, מזכרת בתיה ועוד.
בשנת 1906 הקים יצחק שיינפן בכפר סבא משתלה לעצי אקליפטוס, שבעזרתה הקים את החורשות הרבות בתוך ומחוץ ליישוב, שחלקם ניצבים באתרם עד היום.
שניים מהעצים שגידל שיינפן, הוכרזו כעצים לשימור וניצבים מאז 1906 בסמוך לבניין עיריית כפר סבא ("החאן") – אתר שהיווה את מרכז המושבה ההיסטורי.
העובדה כי היהודים מרבים לטעת את האקליפטוס בכל מושבה ומושבה נתנה לעץ את אחד מכינויו בפי הערבים "שַגַ'רַת אל-יהוד" (עץ היהודים), כינוי נוסף, שהיה נפוץ אף בפי יהודים היה "שַגַ'רַת אל-כינא" (עץ הכינין).
בניסיון לעברת את שם העץ נקרא שמו בפי איכרי המושבות גם "אילני-גאליפטוס".
נטיעת האקליפטוסים הנרחבת הובילה לסכסוכים מקומיים במושבות בשל נזק שגורם העץ לסביבתו הקרובה.
הרב קוק בתפקידו כרב המושבות ערך גישור במספר סכסוכים.
כאמור, במהלך המאה ה-19 החלו לטעת בארץ ישראל מינים שונים של אקליפטוסים שבהם נחל הצלחה אקליפטוס הַמַּקּוֹר המצוי בכל הארץ.
עם זאת, נעשו במשך השנים ניסיונות לגדל מינים אחרים.
ד"ר עמיהוד גור, שהיה מנהל אגף הייעור עם קום המדינה, נסע לאוסטרליה והביא משם זרעים של מינים רבים של אקליפטוסים על מנת להקים את הארבורטום הלאומי (גן עצים לאומי) ביער אילנות.
כיום מצויים בארץ 170 מינים של אקליפטוסים, רובם נדירים ומצויים רק בחלקות האקלום שבאילנות, בשדה תימן ובעומר.
האקליפטוס הוא כיום עץ היער השני בחשיבותו בישראל.
אולם, האקליפטוס נחשב פולש בהרבה מקומות בעולם ובאזור הים תיכוני, כולל בישראל כי הוא מנהל אללופתיה עם סביבתו, על ידי שהוא מפריש חומרים הקוטלים חיידקים, פטריות וצמחים מקומיים בקרקע בה הוא נמצא, מה שגורם למגוון הביולוגי והמיני בבית הגידול לרדת בהתאם להשפעתו.
העלים שלו לא מתפרקים בקלות מחוץ לאזור מוצאו, מה שמייצר שכבה אטומה שלא נותנת למים לחלחל בקרקע בצורה מספקת.
הוא מייצר צל רחב וצורך הרבה מים, מה שפוגע בהתפתחותם של מינים מקומיים לצידו.
הוא גם בהיותו דליק מאוד, יכול להיות גורם משפיע בשריפות וכמו מיני שיטה אוסטרליים, אחראי במיעוט זרימת הנחלים ומי הנגר והתייבשות הקרקע.
שימושי האקליפטוס בארץ: מקור לצוף ואבקה לייצור דבש במכוורות, שוברי רוח בצדי דרכים, מקור לעץ הסקה ואף חומר לבניין וריהוט.
האקליפטוסים הנפוצים בארץ הם (בסוגריים השם המדעי, ושמו העממי באוסטרליה):
אקליפטוס אדום-מצנפת (Eucalyptus erythrocorys, Illyarie) – עץ קטן או שיח גדול המגיע לגובה של עד 6 מטרים.
הוא מתפשט כשענפיו בצורת קשתות.
הניצנים אדומים (מכאן שמו), והפרחים צהובים.
מצוי בחוף הכרמל, במושבים שבשרון, במרכז הארץ ובנגב הצפוני.
אקליפטוס אלני (Eucalyptus cladocalyx, Sugar Gum) – עץ המגיע עד לגובה של 35 מטר, גזע ישר עד שליש מגובה העץ, קליפה חלקה מתקלפת בצבע חום.
פורח באוגוסט-ספטמבר, פריחה לבנה עשירה בצוף ובאבקה המבוקשת לתעשיית הדבש ולכן קרוי במולדתו "Sugar gum".
אקליפטוס ברוקואי (Eucalyptus brockwayi, Dundas mahogony) – עץ בינוני שמתנשא לגובה של 9 מטרים העצה אדומה, חזקה, משמשת לבנייה, לעמודי תמיכה וכעץ הסקה.
מצוי באזורים סביב באר שבע.
אקליפטוס גלילי (Eucalyptus hemiphloia, Grey Box) – עץ המגיע לגובה של 18 מטר.
גזע ישר, קליפה אפורה ומחוספסת ומתקלפת בענפים שם היא חלקה ואפורה פורח באביב ובקיץ בפריחה לבנה.
אקליפטוס המקור (Eucalyptus camaldulensis, River-red Gum) – האקליפטוס הנפוץ ביותר בארץ.
הוא גם המין הנפוץ ביותר ביבשת אוסטרליה ומחוץ לה.
עץ בינוני עד גבוה שיכול להגיע לגובה של 26 מטר ולקוטר של 1.8 מטר.
לעץ קליפה בצבע חום-בהיר ופרחים לבנים המושכים דבורים.
באוסטרליה הוא גדל על גדות נחלים, בעמקים ובמקומות נמוכים המוצפים לעיתים.
בארץ גדל ממטולה ועד אילת.
ריכוזים של העץ מצויים בחורשת המייסדים שבעמק החולה וביער חדרה.
משמש ליצור צוף לדבורים ולעצה באיכות נמוכה, עבור ריהוט גס או לייצור MDF.
אקליפטוס הצווארון (Eucalyptus torquata, Coral Gum) – עץ קטן בגובה של עד 10 מטרים בעל עמידות גדולה לשינויי טמפרטורות וליובש.
הפרחים בצבע אדום, כתום, צהוב ואף לבן, עשירים בצוף ולכן מבוקשים על ידי הדבורים.
גדל מעתלית ועד אילת, אך לא בשפלת החוף בקרקעות חול או חמרה.
אקליפטוס הצלעות (Eucalyptus angulosa, Ridge-fruited mallee) – עץ קטן, עד גובה של 4 מטרים, בעל גזע מתפצל גדל לאורך החוף באזור צחיח ובנגב הצפוני, עמיד ליובש.
אקליפטוס לסואפי (Eucalyptus lesouefii, Goldfields Blackbutt) – עץ המגיע עד 12 מטר בעל גזע דק יחסית, עמיד יחסית לתנאי יובש ומליחות.
נפוץ בנגב הצפוני ובבקעת הירדן.
עשיר בעלווה מהגזע ועד הצמרת.
הפירות אופייניים עם מכסה בולט מעין כובע מכאן שמו של המין בלטינית ("ראש נפוח").
תפוצתו בארץ רחבה מאוד ורק אקליפטוס המקור נפוץ ממנו.
בעבר היה קרוי אקליפטוס ההרים משום שהצליח לגדול בכרמל ובהרי ירושלים.
אקליפטוס מערבי (Eucalyptus occidentalis, Swamp Yate) – עץ בינוני בגובה של 21 מטר.
יכול להתגבר על שנה יבשה וחמה מאוד ללא משקעים.
גזע ישר, קליפה חומה מחוספסת ומתקלפת בפסים.
פורח בחורף עד האביב, פרחיו בצבע צהוב בהיר.
אקליפטוס קרוס (Eucalyptus kruseana'', Bookleaf Mallee) – שיח קטן עד גובה של 4 מטרים, מרחוק דומה לקקטוס.
המין מסתפק במעט משקעים ומשמש לגינון, מצוי בעיקר באזור הנגב.
האקליפטוס נקשר למיתוס הציוני – ההתיישבות הציונית בארץ ישראל שתלה עצי אקליפטוס בניסיון לייבש את הביצות ולהדביר את הקדחת.
דוגמה לתמצית מיתוס זה לקוחה מהפואמה ביער בחדרה מאת דוד שמעוני:
המשוררת רחל מתפעלת מכוח החיות של העץ לאחר כריתתו בשירה אֵקָלִיפְּטוּס:
דוגמה לגעגועים לארץ ישראל הישנה והאידילית ניתן למצוא בשירה של נעמי שמר, חורשת האקליפטוס:
המשורר חיים חפר כתב את השיר "לב חרות על אקליפטוס" – שיר אהבה המשלב תובנות חיים מורכבות על אהבה:
אקלים סובטרופי הוא אזור אקלים המשתרע מצפון ומדרום לאקלים הטרופי בין קווי הרוחב 23.5° עד 40° צפון ודרום.
קיימות כמה הגדרות למאפייני אקלים סובטרופי.
תנאי מזג האוויר באזורים שבהם שורר אקלים סובטרופי שונים במידה רבה בכל אזור, שכן על פי הגדרתו מדובר באחד מאזורי האקלים הנרחבים ביותר.
על פי כמות המשקעים השנתית הממוצעת ניתן להגדיר את האקלים הסובטרופי כגשום, גשום למחצה, צחיח למחצה או צחיח שבו כלולים כמה מאזורי המדבר הגדולים ביותר.
הקיץ באזורים אלו עשוי להיות לוהט או חמים.
השיטה המקובלת ביותר למיון אזורי האקלים היא שיטת קפן על שמו של ולדימיר קֶפּן (Wladimir Köppen), על פי שיטה זו, האקלים הסובטרופי שמסומן באותיות Ca הוא אחד מששת אזורי האקלים בעולם וכלולים בו שלשה סוגי אקלים:
אקלים ים תיכוני – קיץ חם (Csa).
הקיץ חם ויבש והחורף גשום.