tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המאה השמינית, הצטוו שרידי הכת המונטיזית על ידי לאון השלישי האיסאורי, קיסר האימפריה הביזנטית להצטרף לכנסייה האורתודוקסית הם הסתגרו בבתי התפילה שלהם והציתו את עצמם.
"ג'אוהר" הייתה תופעה של התאבדות נשים בערים בהודו שעמדו להיכבש על ידי המוסלמים או כובשים אחרים.
מקרי ההתאבדויות הגדולות ביותר התרחשו בשנים 1303, 1535 ו-1568.
בשנת 1336, בעקבות מצור שהטילו צלבני המסדר הטווטוני על מבצר פילנאי בדוכסות הגדולה של ליטא, התאבדו יושבי המבצר והציתו את כל רכושם.
בין 1679 ל-1693 בערך, במהלך הקרע הדתי שהתחולל בתוך הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בעקבות הרפורמות הדתיות שערך פטריארך מוסקבה, ניקון, למעלה מ-8,000 נפש מתו באירועי התאבדות המוניים בשריפה.
בעקבות שילוב של תפוצת אמונות אפוקליפטיות וייאוש מחייהם תחת נגישת השלטונות, מאות או אלפים מהם התקבצו בכל פעם בבקתות מעץ שנטענו בקש ובזפת והועלו באש.
נשים וילדים רבים הוכרחו להיכנס אל המבנים ולהישרף, בעוד שהמנהיגים נמלטו לעתים והוסיפו להסית אחרים להתאבדות.
ההגיוגרפים של האמונה הישנה, תנועת ההתנגדות לרפורמה, ניכסו את המתאבדים ותיארום כקדושים מעונים (על אף שהקשר בינם לאמונותיה היה תכופות מאולץ).
בעקבות זאת, התאבדות קבוצתית בשריפה הפכה לביטוי עילאי של הקרבה עצמית בקרב הקנאים מבין המאמינים בישנות.
גל נוסף של התאבדויות, קטן בהרבה אך משמעותי, פרץ בקרבם באמצע המאה ה-18. לאחר מכן התמעטו ההתאבדויות, אם כי לא נעלמו: ב-1897 עשרים-וחמישה בני אמונה ישנה הרעיבו עצמם למוות בכפר סמוך לטירספול, ובראשית שנות ה-30 התאבדו שישים נשים מן התנועה בעיר ויאטקה.
בשנת 1803, בשלהי תקופת שלטון העות'מאנים ביוון וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות היוונית (1821), נשים יווניות שנרדפו על ידי העות'מאנים, נמלטו לצוק הר זלונגו , שם השליכו את ילדיהן מהצוק ולאחר מכן קפצו גם הן אל מותן באירוע אשר מכונה "הריקוד של זלונגו".
התאבדות המונית בתרבות הבאלינזיית מכונה בשם פופוטן (Puputan).
המקרה הגדול ביותר של פופוטן התרחש בשנים 1906–1908, כאשר הבאלינזיים נאלצו להתמודד עם הכוחות הקולוניאליים ההולנדיים .
שורש המונח "puputan" מגיע מהמילה הבאליזית "puput" שפירושה "סיום" או "מסיים".
בשנת 1978, בעקבות ביקור אמריקאי שנועד לבדוק את התנהלות הכת "מקדש העם" שפעלה בקומונת ג'ונסטאון בגיאנה, הורה מנהיג הכת, ג'ים ג'ונס, על התאבדות המונית של חבריה.
באירוע התאבדו 909 בני אדם באמצעות שתיית משקה מהול בציאניד.
התאבדויות המוניות במלחמת העולם השנייה
ב-8 במאי 1943, שלושה שבועות לאחר תחילת מרד גטו ורשה, הותקף בונקר מילא 18 על ידי הנאצים כשבתוכו כ-300 בני אדם וביניהם ראשי המורדים.
במהלך המתקפה רבים מאנשיו ביצעו התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד כדי לא להיכנע.
בעוד שאחרים נמלטו מהיציאות האחרות.
ידועה במיוחד ההתאבדות המונית בדמין אחרי שחיילים סובייטים נכנסו אליה והחלו בביזה ובאונס.
ב-30 באפריל 1945 נכבשה העיירה דמין על ידי הצבא האדום כמעט ללא לחימה.
בדומה לערים אחרות כמו גריפסוואלד, אונס, ביזה והוצאות להורג שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום גרמו להתאבדות המונית של מאות אנשים וכמעט כל העיר העתיקה נשרפה על ידי הצבא האדום.
המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕), שמשמעותו "יהלומים שבורים," משמש ביפנית לשון נקייה לאזכור מתקפת התאבדות או התאבדות בפני תבוסה (גם ספוקו).
חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה נהגו לכנות את גלי המתקפה האנושיים של הצבא היפני הקיסרי בשם מתקפות בנזאי מכיוון שבעת המתקפה נהגו החיילים היפנים לצעוק "בנזאי!".
קריאת קרב זו הייתה מחווה של מורל ואומץ שנועדה לדרבן את החיילים לבצע את המתקפה עד תום.
בשפה היפנית משמעות המילה "בנזאי" (万歳) היא "עשרת אלפים שנה," קריאה מקובלת המסמלת אריכות ימים וחגיגיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפכה הקריאה "טֶנוֹ הֶייקֵה בנזאי!" (天皇陛下万歳; "עשרת אלפים שנים לקיסר") לקריאת הקרב המושמעת בעת המתקפה, ומשם קלטו חיילי בעלות הברית את המושג.
בימים האחרונים של הקרב על סאיפאן וקרב אוקינאווה התאבדו מאות רבות של אזרחים יפנים, חלקם קפצו מצוקים שזכו לכינויים "צוקי ההתאבדות" ו"צוקי הבנזאי".
בשנת 1843 או 1844 בעיר אוואקאיפו שבגיאנה הבריטית, מנהיג קהילה ילידית הורה לחסידיו לרצוח זה את זה באלימות על מנת שיוכלו להיוולד מחדש בתור אנשים לבנים.
אף על פי שאין נתונים רשמיים על כמות ההרוגים, מעריכים שנהרגו כ-400 גברים, נשים וילדים.
בשנת 1941 בוצעה ההתאבדות ההמונית הגדולה ביותר בהיסטוריה של נפאל לאחר שבהוראת מנהיגה דתית בשם יוגמאיה נויפאן , קפצו 67 חסידותיה לנהר ארון .
החל משנת 1994 עד שנת 1997, החלו חברי הכת הדתית מקדש השמש בסדרה של התאבדויות המוניות, אשר הובילו לכ-74 מקרי מוות.
מכתבי פרידה הושארו על ידי המתאבדים, בהם נכתב כי הם מאמינים שמותם יהווה בריחה מ"הצביעות והדיכוי של העולם הזה".
רישומים שנתפסו על ידי משטרת קוויבק הראו שחלק מהחברים תרמו באופן אישי יותר ממיליון דולר למנהיג הקבוצה, ג'וזף די ממברו.
בסוף שנות התשעים נעצר ניסיון התאבדות נוסף של חברי הכת.
כל ההתארגנויות של חברי הכת להתאבדות המונית קרו סביב נקודת השוויון ונקודת ההיפוך שכנראה היו בעלי משמעות בתאולוגיה של חברי הכת.
ב-26 במרץ 1997, 38 חברי כת "שער גן עדן" יחד עם מנהיגם מרשל אפלווייט נמצאו מתים באחוזה שכורה בחברה היוקרתית של סן דייגו, רנצ'ו סנטה פיי.
המוות ההמוני של הכת הוא אחד המקרים הכי מוכרים של התאבדות כתית.
בהכנה להרוג את עצמם, שתו חברי הכת מיצי פרי הדר כדי לטהר את עצמם מטומאה בצורה מסורתית.
התאבדותם, שנערכה במשמרות, הורכבה מבליעת פנוברביטאל (phenobarbital) שהיא תרופה למניעת התקפים, בערבוב עם וודקה, ובנוסף שקיות פלסטיק מהודקות סביב ראשם לגרימת חנק.
ערבוב משקאות חריפים עם תרופות ידוע כמסוכן ושעלול לגרום למוות.
מסיבה שאינה ידועה, היו ברשותם של כל חבר 5 דולרים ברבעי-דולרים (quarters).
ההסבר לכך, שבאחד מספריו של מארק טוויין מצוין כי התשלום לרכב על זנבו של שביט הוא 5.75 דולר.
כל השלושים ושמונה היו לבושים בחולצות ומכנסיים זהים ובנוסף, זוג נעלי טניס חדשות לגמרי של נייקי וסרטי זרוע עם המילים "Heaven's gate away team".
סופה של הכת, ביחד עם הופעת שביט הייל-בופ (שכונה כוכב-השביט הגדול של 1997) זעזעה את ארצות הברית בשנת 1997 והחזירה את נושא הכתות לבמה הציבורית.
אפלווייט שכנע 38 מחסידיו להתאבד כדי שנשמותיהם תוכלנה לעלות ולנסוע על חללית, שלפי אמונתם, הייתה מוסתרת מאחורי כוכב-השביט הייל-בופ.
אמונות אלו הובילו לסיווג הכת ככת אמונה בחוצנים.
רוב המידע שידוע על הכת מגיע ממחקר שביצעו רוברט באלך ודייוויד טיילור אשר הסתננו לקבוצה בשנות השבעים.
באוגוסט 2004 התגלו עשר גופות, כולן בתנוחת שינה, בתוך בית בן שתי קומות בעיר ואקואס-פניקס שבאי מאוריציוס.
המתאבדים היו נעדרים במשך מספר ימים וחלקם קיבלו הלוואות בסכומים גבוהים זמן קצר לפני מותם.
כמה מהמתאבדים היו חברים בכת אקנקר.
לפני המעשה הם נעלו את כל דלתות וחלונות הבית, וכשהמשטרה פרצה למקום הוא היה מסודר להפליא.
ב-2007, בעיר Mymensingh שבבנגלדש, משפחה בת 9 נפשות אשר היו חברים ב"כת אדם" גרמו למותם לאחר שקפצו למסילת רכבת.
ביומנים שנמצאו בביתם היה כתוב כי הם שאפו לחיים טהורים כפי שחיו אדם וחווה המקראיים.
בשנת 2018 התאבדו אחד עשר בני משפחה בבוראי, ניו דלהי שבהודו.
עשרה מהם תלו את עצמם בעוד שסב המשפחה מת מחנק.
הגופות נמצאו ב-1 ביוני 2018 כמה שעות לאחר ההתאבדות והמשטרה קבעה את המקרה כהתאבדות המונית.
באביב 73, במהלכו של המרד הגדול.
עלה וצר, בשמונה מחנות מצור, הלגיון העשירי הרומאי על המבצר מצדה אשר היה מאוכלס ביהודים סיקריים ולאחר קרבות נואשים על חומות המבצר ומשאפסה תקוות המורדים להסיר את המצור הם בחרו להתאבד ולא לסיים את חייהם כעבדים.
באירוע התאבדו כ-960 אנשים, נשים וטף.
המקורות העיקריים לסיפור הם בספרים "מלחמת היהודים" ו"יוסיפון".
מעשה ההתאבדות העלה קושיות רבות אצל היסטוריונים.
התאבדות מנוגדת להלכה היהודית, אך היו מקרים של התאבדות בעת המרד הגדול, כמו ביודפת ובגמלא.
קושי נוסף בקבלת תיאור ההתאבדות הוא בהיעדר ראיות ארכאולוגיות מכריעות התומכות בגרסת ההתאבדות ההמונית.
ישנן עדויות כי מגיני מצדה העלו באש מבנים במצדה, אך בחפירות נמצאו גופותיהם של כעשרים ושמונה מורדים בלבד, שלושה מהם, גבר צעיר בן 20–22, אישה צעירה בת 17–18 שצמתה נשתמרה להפליא, וילד בן 11–12 נמצאו בארמון הצפוני.
עוד כעשרים וחמישה שלדים של מורדים, גברים ונשים בגילאים שונים, נמצאו במערה מתחת לחומה במצוק הדרומי.
שרידי שאר הגופות, כתשע-מאות לפי יוסף בן מתתיהו, לא נמצאו.
מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה (1998)
מרכז ההכשרה לשחרור האנרגיה האטמה הייתה כת שהייתה ידוע בהפחדה משטרתית ותקשורתית, בשנת 1998 התרחש לכאורה טקס ניסיון התאבדות המוני של הכת בפארק הלאומי טיידה בטנריפה.
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים (2000)
התנועה להשבת עשרת הדיברות של אלוהים הייתה כת נוצרית בהנהגת ג'וזף קיבְּוֶוטֶרֶה אשר חבריה האמינו כי יום הדין צפוי להגיע עם סיום האלף השני, ב-31 בדצמבר 1999, וכי יינצלו אם ישמרו בקפידה על הוראות עשרת הדיברות.
כאשר הנבואות בדבר יום הדין לא התגשמו, החלו רבים מחברי התנועה להטיל ספק באמונתם, ודרשו את השבת רכושם, בתגובה לכך, טען קיבווטרה כי ב-17 במרץ מריה הבתולה תחזור לחיים ואחרית הימים תתחיל.
ב-17 במרץ 2000 התכנסו מאמיני התנועה בכנסייה בכפר קָנוּנְגָה שבדרום מערב המדינה, קיבווטה התיז על המאמינים "מים קדושים" שהיו למעשה בנזין, שפך את השאר על רצפת הכנסייה, יצא ממנה והושלכה פנימה מגבת בוערת.
הכנסייה הוצתה על יושביה, במה שנראה בתחילה כהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר מאז ג'ונסטאון.
המשטרה מצאה במקום כ-340 גולגולות, אך ההערכה היא שבמקום נספו כ-530 בני אדם, מהם לפחות 78 ילדים.
חקירת המשטרה העלתה כי אין מדובר בהתאבדות, אלא ברצח שתוכנן על ידי מוורינדה וקיבווטרה.
במערכה החמישית באופרת חובנשצ'ינה של מודסט פטרוביץ' מוסורגסקי.
מתאבדים המאמינים בשריפה לאחר שהבניין בו שכנו הוקף על ידי חיילי הצאר.
בחלק החמישי של המיני-סדרה מצדה מ-1981, מתוארת ההתאבדות ההמונית.
בעונה 7 של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 מ-1993, חוזר דוקאט כראש כת דתית המאמינה ב"רוחות הפא", והוא חוטף את קירה נריס אל מקום מושב הכת.
אחד מהפרקים בסדרת הטלוויזיה חוק וסדר: מדור מיוחד מ-1999, מתבסס על ההתאבדות ההמונית בג'ונסטאון.
בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "המאה" מ-2017, מתאבדים קבוצת בני נוער בעקבותיו של ג'ספר ג'ורדן.
פרק 845 בסדרת הטלוויזיה ההודית Crime Patrol מ-2019 מבוסס על מקרה המוות של בורארי.
סדרת הפשע אמיתי "בית הסודות: מוות משפחתי" משנת 2021 מבוססת גם היא על מקרה המוות של בורארי.
הת'ר אניטה קופר הייתה אסטרונומית ושדרנית בתחומי אסטרונומיה, חלל ומדע בריטית.
קופר למדה תואר ראשון באסטרופיזיקה באוניברסיטת לסטר וביצעה מחקר בנושא צבירי כוכבים באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר לימודיה, עבדה כמרצה בכירה בפלנטריום במצפה הכוכבים בגרינוויץ' למשך 5 שנים.
בהמשך חייה, קופר בילתה את זמנה במדיה הבינלאומית בלימוד אסטרונומיה לקהל הרחב, בין היתר בתוכניות טלוויזיה (ביניהן "מסע קוסמי", "מרוץ החלל של בריטניה" ו-"רואים כוכבים"), כתיבה של למעלה מ-30 ספרים ועבודתה כמרצה ב (1993-1996).
לקחה חלק ב ועל כן קיבלה תואר CBE.
אסטרואיד 3922 הת'ר נקרא על שמה.
קופר נולדה ב-2 ביוני 1949 ב, אנגליה.
הייתה בת יחידה לג'ורג' ואניטה קופר.
בגיל צעיר, בעת שצפתה בשמי הלילה, חזתה קופר במטאור ירוק.
הוריה סיפרו לה שדבר כזה לא קיים, אך לאחר שכותרת בעיתון דיברה על כוכב נופל ירוק, החליטה קופר שהיא רוצה להיות אסטרונומית.
בשנת 1973 סיימה קופר את התואר הראשון שלה באוניברסיטת לסטר שם פגשה ב והם הקימו יחדיו את הנקופ אנטרפרייזס - שותפות בה התמקדו בלימוד אסטרונומיה לקהל הרחב.
לאחר סיום התואר קופר חקרה צבירי כוכבים באוניברסיטת אוקספורד.
במשך 5 שנים, הייתה קופר מרצה בכירה בפלנטריום במצפה הכוכבים בגרינוויץ'.
בשנת 1984 נבחרה קופר להיות הנשיאה של ארגון האסטרונומיה הבריטי.
קופר עזבה את תפקיד זה ב-1986. קופר הייתה לנשיאת הקהילה למדע פופולרי בשנים 1987-1989. בין השנים 1993–1996 הייתה קופר מרצה לאסטרונומיה במכללת גרשם.
בשנת 1993 הצטרפה לוועדת המילניום, ובשנת 2007 קיבלה CBE על עבודתה בוועדה.
במהלך חייה, כתבה קופר מעל 30 ספרים, רבים מהם יחד עם הנבסט.
קופר הנהיגה משלחות רבות לצפייה בליקויי חמה מלאים במקומות רבים בעולם ביניהם סין, אינדונזיה ומצריים.
משלחתה האחרונה הייתה לטהיטי ב-2010. בנוסף הייתה קופר מציגה מצגות בנושא אסטרונומיה על סיפון ה"קווין ויקטוריה".
בשנת 2008, זכתה קופר בפרס סר ארתור קלארק על "מרוץ החלל של בריטניה" ברדיו 4. באותה שנה, הציגה קופר את הסדרה "מסע קוסמי" ברדיו 4, שדיברה על ההיסטוריה של האסטרונומיה.
ב-BBC World Service הציגה קופר יחד עם הנבסט את הסדרה "רואים כוכבים".
בשנת 1988, הקימה קופר יחד עם הנבסט את , שכיום היא אחת מחברות ההפקה הטלוויזיונית הגדולות בבריטניה.
החברה הפיקה את הסרט של הת'ר על ברקים, "שמיים חשמליים" שזכה בפרס באנף רוקי לדוקומנטרי מדעי ואת תוכניתה "חורים שחורים" שזכתה בזהב בפסטיבל הסרטים והטלוויזיה בניו יורק.
התא הקדמי של גלגל העין הוא החלל המלא בחומר מימי בתוך העין בין הקשתית לבין המשטח הפנימי ביותר של הקרנית, ה.
עומק החדר הקדמי של העין משתנה בין 1.5 ל-4.0 מ"מ, הוא נוטה להיות רדוד יותר בגיל מבוגר יותר ובעיניים עם רוחק ראייה (היפרמטרופיה).
כאשר העומק יורד מתחת ל-2.5 מ"מ, הסיכון לגלאוקומה עולה.
ב, הדם ממלא את החדר הקדמי כתוצאה מדימום, לרוב לאחר טראומה.
דלקת הענבייה (אובאיטיס) היא תהליך דלקתי המשפיע על הקשתית והגוף הריסי, וכתוצאה מכך התפתחות דלקת בתא הקדמי.
בגלאוקומה, חסימה של מונעת יציאה נורמלית של החומר המימי, וכתוצאה מכך נגרם לחץ תוך-עיני מוגבר, נזק מתקדם לראש עצב הראייה, ובסופו של דבר עיוורון.
קביעת עומק החדר הקדמי (anterior chamber depth: ACD) חשובה בהערכת הסיכון לגלאוקומה.
ישנן שיטות שונות למדידת ACD, כולל בדיקה באמצעות מנורת סדק, אולטרסאונד וצילום Scheimpflug.
שיטות אלו דורשות ציוד בדיקה ייעודי והכשרת מקיפה של המאבחנים.
שיעור ההתאבדות בישראל לגיל מדורג במקום השלישי הנמוך לגברים והשישי הנמוך לנשים לעומת 33 מדינות מערביות.
על פי משרד הבריאות, בשנים 2004–2010 נרשמו כ-5,200 ביקורים בחדר מיון עקב ניסיונות התאבדות בממוצע בשנה – כ-3,100 נשים וכ-2,100 גברים.
בשנים 2001–2016 נרשמו כ-400 התאבדויות בישראל מדי שנה, רובן של גברים, ובהן שיעור גבוה (כ-30%) של עולים חדשים.
אחוז המתאבדים של גברים גרושים הוא פי שבעה מאחוז המתאבדים של גברים רווקים יש המקשרים זאת לאפליה נגד גברים.
אחוז המתאבדים בישראל נמוך משמעותית ביחס לממוצע במדינות אירופה, ונמצא במגמת ירידה.
עם זאת, בקרב גברים בגילאי 15–29, השיעור נמוך אך במעט מהממוצע האירופי (10.1, לעומת ממוצע 12.3 באיחוד האירופי).
האחוז נשמר נמוך לאורך השנים, מלבד קפיצה קלה באמצע שנות ה-70. כשליש מהמתאבדים הצעירים הם מהמגזר הערבי.
בשנים 2018–2022 התאבדו 24 ילדים מתחת לגיל 14. אוכלוסייה נוספת שבה יש מועדות לאובדנות היא עולי אתיופיה.
מלבד הערך שבהצלת המתאבד עצמו, להתערבות החיצונית חשיבות נוספת, שכן למעשה ההתאבדות השלכות קשות על סביבתו של המתאבד, שבאופן טבעי נותרת להתמודד עם משא כבד של רגשות אשמה.
ההתאבדויות הידועות מסוג זה היו של דודו טופז, זוהר ארגוב, חיים ולדר, יהודה משי זהב ואברהם עופר.
החוק במדינת ישראל מחייב תשלום תגמולי ביטוח חיים למוטבי המתאבד, אם ההתאבדות אירעה יותר משנה לאחר רכישת הביטוח.
לגבי ביטוח תאונות הכולל רכיב פיצוי על מוות נקבע בדעת רוב על ידי בית המשפט העליון שאין חובה לשלם פיצוי בגין התאבדות, שכן ההתאבדות איננה תאונה.
בתחילתה של מלחמת חרבות ברזל התרחשה חרושת שמועות על עלייה בתופעת אובדנות, שמועה שהופרכה על ידי משרד הבריאות כחודשיים וחצי אחרי תחילת המלחמה.
בתקופת רגיעה התאבדויות הן בין גורמי המוות העיקריים בקרב חיילי צה"ל.
אחוז המתאבדים בשנת השירות הראשונה שלהם גדול מבשאר שנות השירות, אך יש גם מקרי התאבדות של משרתי קבע.
אתוס ההתאבדות בהיסטוריה של ישראל
בשנות ראשית הציונות וקום המדינה התחזק אתוס ההתאבדות במקרה של חוסר ברירה, בעקבות התחזקות אתוס מגיני מצדה.
שרה אהרנסון 'גיבורת ניל"י' התאבדה כדי לא לגלות דבר לטורקים.
כך גם עשו אסירי האצ"ל והלח"י משה ברזני ומאיר פיינשטיין בכלא בירושלים, כדי להימנע מתליה בידי הבריטים.
מנהיגי מרד גטו ורשה אשר נפלו בידי הגרמנים התאבדו על ידי נטילת ציאניד.
בעת מלחמת העולם השנייה תוכננה תוכנית מצדה ואף נבנו מבנים למימוש תוכנית זו (על יד כלא 6 והכניסה לבית אורן).
התאבדותו של אורי אילן, שבוי שהתאבד בכלא הסורי כדי שלא למסור סודות צבאיים, וכן הקרבתם העצמית של חיילים שקפצו על רימון חי על מנת למנוע פגיעה בחבריהם, נחשבות לפרשות גבורה.
מספר דמויות הובילו את לאורך השנים את חקר האובדנות בישראל, מהאספקט של בריאות הנפש: אלן אפטר, ישראל אור-בך, יוסי לוי בלז, ענת ברונשטיין קלומק וגיל זלצמן הם דוגמאות לחוקרים ישראלים המרבים לפרסם מחקרים בתחום.
במרכז האקדמי רופין פועל זה מספר שנים 'המרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי', המהווה גוף מחקר מרכזי בארץ בתחום.
משרד הבריאות מפרסם אחת לתקופה חוברת בשם 'אובדנות בישראל' בה מרוכז מידע סטטיסטי על התאבדויות בארץ לאורך השנים.
התאבדות המערב: מסה על דרכו של הליברליזם ועתיד העולם החופשי הוא חיבור פוליטי מאת ההוגה האמריקאי , שראה אור לראשונה ב-1964 ושב ופורסם במהדורה מתוקנת ב-2014. ב-2022 הופיעה גרסתו העברית בהוצאת סלע מאיר (ספריית שיבולת) בתרגומו של יובל סימן טוב.
הספר מבקש להוכיח כי הליברליזם איננו רק כושל בהתמודדות עם איומים חיצוניים ופנימיים, אלא אף מאיץ תהליך רחב טווח של נסיגה תרבותית, מוסרית ורוחנית בעולם המערבי.
ברנהם מגדיר את הליברליזם כשיטה רעיונית המציעה שלום, שוויון וחמלה אוניברסליים, אך בה-בעת מקעקעת את "הביצורים הרוחניים והחברתיים הגדולים" שעליהם ניצבה הציוויליזציה המערבית.
לטענתו, דיאלקטיקה זו מייצרת פרדוקס מובנה: בשם ערכים הומניטריים מתקשים הליברלים להגן על מוסדות תרבותם-שלהם, ובכך הם מפחיתים את רצון-החיים הקולקטיבי של המערב.
לאורך החיבור מושווה "הסינדרום הליברלי" לדוגמאות היסטוריות של שקיעת אימפריות, ונבחנות משמעויותיו בעולם הדו-קוטבי של המלחמה הקרה.
ברנהם (1905–1987) החל את דרכו כטרוצקיסט אך פרש משורות השמאל בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב (1939).
עם תום מלחמת העולם השנייה נמנה עם מייסדי הירחון השמרני National Review והפך לדמות מפתח בשמרנות האמריקאית המתהווה.
התאבדות המערב משקף את תהליך "ההתפכחות" שעבר – מהתרסה נגד מקארתיזם ועד דחיית "הקומוניזם המרוכך" שהוא מזהה בליברליזם הממסדי.
פרק שלם מוקדש לשאלה "מיהם הליברלים?".
ברנהם פורט 19 עקרונות אופייניים – מאמון בשלום דרך פייסנות ביחסי חוץ וחינוך לכל ועד רגשות אשמה כלפי העולם השלישי – וקובע כי אימוץ 85% מהם דיו כדי להשתייך ל"מועדון".
הוא גוזר מכך שסדר היום הליברלי מחליש סמלי לאום, רתיעה מהפעלת כוח וחיפוש עקבי אחר אשמה עצמית.
בלב הטיעון עומדת "אשמתו של הליברל": תחושה מוסרית קולקטיבית שתולדתה, לשיטת ברנהם, בליבת העולם הנוצרי-חילוני.
מכיוון שהליברלי דוחה את מושג החטא הקדמון אך נותר טעון אשמה, הוא מגלם את הסובל, המיעוט או יריבו הפוליטי כקרבן נצחי הזכאי לפיצוי.
כך נוצר "סטנדרט כפול" ביחס לאיומים מן החוץ (למשל פשיזם לעומת קומוניזם) ולפגיעה בביטחון הפנים.
הספר נכתב בשנים שבהן מדינות מזרח-אירופה נפלו תחת הדומיננטיות הסובייטית.
ברנהם רואה בהתרוקנות השטח המערבי עובדה גאוגרפית-תרבותית־המבשרת שקיעה; הוא מזהיר כי "מרגע שההתכווצות מתקבעת, נדיר שתתהפך".
במישור האידאולוגי, הליברליזם מתנגד לנקמה, מעניש מתונים ומתירנות, ומעדיף ויתורים בינלאומיים בתקווה לשלום אוניברסלי – גישה שעלולה להעניק יריביו של המערב יתרון אסטרטגי.
בביקורת בניו יורק טיימס נטען כי הספר מציג "ניתוח מבריק אך מר-רוח" של שגיאות הליברליות, אף כי הנחת-המוצא על "התפרקות המערב" הוגדרה כשנויה במחלוקת.
ב"ישראל היום" נכתב כי ברנהם "זיהה תהליכים" עשרות שנים לפני עליית תרבות הביטול ופוליטיקת הזהויות, והספר "אקטואלי מאי-פעם".
מקור ראשון הגדיר את החיבור "ספר נבואי משנות השישים" העוסק בשנאת-העצמי המערבית ובכשלי האקדמיה בזיהוי איומי טרור.
ביקורת ב"הארץ" ציינה את "הראייה המפוכחת של ברנהם" אך הדגישה כי תחזיותיו בדבר ניצחון הקומוניזם התבדו – ואף-על-פי-כן, ניתוחו על תהליכי ההרס העצמי במערב נותר בעל כוח הסברה.
הת'ר תומאס היא שחקנית אמריקאית.
תומאס נולדה בקונטיקט, בתחילת דרכה הייתה אחת המנחות בתוכנית "Talking with a Giant" של NBC, בה מראיינים ידוענים.
ב-1979 החלה לשחק בתוכנית "Co-Ed Fever" אודות קולג' שהיה לבנות בלבד המתחיל לקבל אליו בנים, התוכנית ירדה במהירות מן המסך.
מיד לאחר מכן היא התקבלה לתפקיד הפעלולנית ג'ודי בנקס בסדרה The Fall Guy לצד לי מייג'ורס.
ב-1987 שיחקה בסרט טלוויזיה ביוגרפי על הנרי פורד , על תפקידה הייתה מועמדת לפרס "Gemini Awards", בשנה זו גם גילמה את מרילין מונרו במיני סדרה Hoover vs.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט הנעורים "!Zapped" , ב-1987 הייתה בתפקיד הראשי בסרט המדע הבדיוני "Cyclone", ב-1990 שיחקה בסרט הקנדי "Red Blooded American Girl", ב-1998 הופיעה בסרט ענק שלי.
רנטה קמבולינה (הייתה ידועה בכינוי רינה פלנקובה) תלמידה בת 16 מרוסיה, שמה קץ לחייה ב-23 בנובמבר 2015 בעיר אוסוריסק.
יום לפני מותה היא פרסמה ברשת החברתית VK תמונה שבה נראתה סמוך לפסי רכבת, לצד הכיתוב "ня.пока", כלומר "להתראות".
המקרה עורר הדים נרחבים ברשת, ונקשר למשחק האתגרים "הלוויתן הכחול".
רנטה איגורבנה קמבולינה נולדה ב־18 בדצמבר 1998 בעיר אוסוריסק שבדרום-מזרח רוסיה.
בשנת 2015, לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר "מספר 28" וקיבלה תעודת השכלה כללית בסיסית, החלה ללמוד ב"מכללה הטכנית של המזרח הרחוק" באוסורייסק, בהתמחות ברשתות מחשבים.
במהלך לימודיה בבית הספר ובמכללה, קמבולינה למדה גם ב"בית הספר למוזיקת רוק" באוסורייסק.
שם, יחד עם חבריה, קראו ללהקתם "Needless", בהשראת סדרת מאנגה באותו שם.
קמבולינה עצמה התמחתה בלנגן בכלי הקשה.
מותה של רנטה והסערה ברשת
ב-23 בנובמבר 2015, קמבולינה הגיעה לפסי הרכבת בשעה 10:30 בבוקר.
היא השכיבה את צווארה על הפסים כאשר רכבת הגיעה, ראשה נערף.
עם זאת, הפוסט לא זכה לתשומת לב רבה עד אחרי מותה של רנטה.
ברשת, גולשים אנונימיים פרסמו קישורים לעמודים של רנטה ושל בני משפחתה.
רנטה הפכה עבור חלק מהקהילות ב-VK ל"אייקון" סביב התאבדות.
בני נוער מכל רחבי רוסיה החלו לשלוח הודעות לחבריה, ולהציע כסף תמורת תמונות שלה או מידע נוסף.
גם תושבים מקומיים הגיעו לקברה ותיעדו משם סרטונים.
ועדת החקירה הרוסית פתחה בחקירה פלילית בנוגע למותה של רנטה.
אמה של רנטה הואשמה בגין "דחיפתה" של ביתה להתאבדות.
ב-21 במאי 2016 הועבר התיק מוולדיווסטוק לעיר הבירה מוסקבה להמשך החקירה.
לדברי החוקר, ייתכן שבשל הסערה הציבורית ביקשה עיירית מוסקבה לקבל את התיק לצורך בדיקה.
בסוף 2016 סגרה הוועדה את החקירה וקבעה כי רנטה התאבדה "מרצונה".
לטענת אמה של רנטה, נסגרה גם החקירה בעניין הדלפת תמונות מזירת האירוע לאינטרנט, ולא אותרו חשודים.
על פי עדויותיהם של מכריה של רנטה, אחת הסיבות להתאבדות יכלה להיות קשיים במערכת היחסים שלה עם בחור צעיר איתו יצאה.
אמה של רנטה הגישה לבית המשפט תביעה נגד המכללה שבה למדה בתה, בטענה כי "המכללה לא מילאה את חובותיה כראוי." לטענתה, המכללה לא עדכנה את ההורים בנוגע להיעדרויות ואי-הגעה של תלמידים לשיעורים, וכי על הצוות החינוכי היה לאתר נטיות אובדניות ולדווח עליהן להורים.
המכללה לא הסכימה במלואה עם התביעה, וטענה כי רנטה הייתה שקטה ורגועה רוב הזמן, ולא נצפו אצלה סימנים לנטיות אובדניות.
עוד נטען כי היו לה עימותים עם אמה, כי היא יצאה עם בחור בשם אלכסיי וגם עמו הייתה בקשר רצוף סכסוכים, וכי היא לא שוחחה עם אמה או שיתפה זרים במצב במשפחה.
לטענת המכללה, תלמידים משתתפים בפעילויות שונות במסגרת הלימודים, אולם רנטה לא הביעה רצון להשתתף בתחרויות שונות.
האֵם טענה גם כי עובדי הרכבת, ובפרט מפקח המסילה, אחראים למותה של רנטה משום שלדבריה "לא ניסו להציל אותה".
בית המשפט דחה את הטענה.
"אתגר הלווייתן הכחול", היא תופעת רשת חברתית שהופיעה בשנת 2016 במספר מדינות, ונודעה בעיקר ברוסיה.
על פי דיווחים, המשחק מורכב מסדרה של משימות הקשורות לפגיעה עצמית שהוקצו לשחקנים על ידי המנהלים של קבוצות ברשתות חברתיות (במיוחד ברשת הרוסית VK) בתקופת זמן של 50 ימים, כאשר האתגר האחרון מחייב את השחקן לבצע התאבדות.
בספטמבר 2016, נערה בת 15 התאבדה בכפר במחוז וורונז'.
לפני מותה נפרדה מחבריה באותו ציטוט בו השתמשה קמבולינה בפסוט האחרון שלה: "ня.пока" ("להתראות").
ב-2017 התאבדה נערה בת 16 במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
אחיה הגדול, שחיפש בין חפציה רמזים ללמה היא התאבדה, מצא ביומנה של אחותו ציור של נערה ומתחתיה נכתב ברוסית השם "רנטה קמבולינה".
ב-12 במאי 2019, התאבד צעיר במולדובה.
לאחר מכן התגלה כי יומיים קודם לכן, ב-10 במאי, רכש כרטיס אוטובוס מעיר הבירה קישינב, ולמחרת שלח לאחותו תמונה ממיקומו ופרסם ברשת כמה הודעות פרידה, שאחת מהן כללה את הציטוט של רנטה, "ня.пока" ("להתראות").
ב-17 באוקטובר 2019, סטודנט בן 18 ממוסקבה שידר את התאבדותו בשידור חי בעמוד ה-VK שלו; לפי דיווחים, לפני מותו הוא קרא "ня.пока" ("להתראות").
ב-14 באפריל 2025 התאבד צעיר בן 19 בעיר לסנוי.
לפני מותו פרסם פוסט פרידה שבו הזכיר את הביטוי "ня.пока" ("להתראות").
התאגדות העובדים בישראל תפסה מקום ייחודי בהיסטוריה של היישוב העברי - כשהסתדרות העובדים הכללית, הארגון הגדול מבין ארגוני העובדים, לא היווה רק כגורם המייצג עובדים מול מעסיקיהם, כי אם גם כגורם וסקטור משקי מרכזי המניע את הפעילות הכלכלית והחברתית.
בשנות ה-80 נחלש מעמדה של ההסתדרות הכללית, עם עליית המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית.
בעשור האחרון חלה התעוררות מחודשת בהתארגנות עובדים במסגרת ארגוני העובדים השונים.
התארגנות מקצועית בישראל החלה עוד בתקופת העליות הראשונות.
צורך זה עלה לעיתים על התנגדות ערכית לדפוס זה.
מפלגות שונות באותה תקופה, ובעיקר הפועל הצעיר ופועלי ציון, נטו לאגד עובדים במסגרות פוליטיות על בסיס ערכי, וחיזקו את ההתאגדות המקצועית.
ההתאגדויות השונות התחרו ביניהן לעיתים על גיוס חברים ועל נאמנות מקצועית ופוליטית, והיוו חלק מהותי מכלל ההתרחשות המדינית באותה תקופה.
כמו במדינות אירופאיות אחרות, גם בישראל אחת ההתארגנויות הראשונות הייתה התאגדות עובדי הדפוס, שניסיונות ראשונים להקמתה היו בירושלים בין 1896 ל-1904. על רקע המשימה הלאומית של תחיית השפה העברית כשפה לאומית, קמה ב-1903 הסתדרות המורים, שהיא האיגוד המקצועי הוותיק בארץ ישראל.
בניגוד להתפתחות האיגודים המקצועיים בעולם המערבי שהופיע על רקע התפתחות התעשייה, ובקרב הפועלים התעשייתיים, החלה ההתארגנות המקצועית בישראל דווקא מתחום החקלאות.
עובדה זו נבעה מהדגש הרב שהעניקה התנועה הציונית להתיישבות חקלאית כמשימה לאומית בראש סדר העדיפויות, מהצורך בפיתוח חקלאי מהיר על מנת לספק מזון ותעסוקה לגלי העליות השונים, וכן משום שהחלוצים, שהיוו עיקר הכוח החקלאי היהודי, היו בעלי תודעה פוליטית חזקה שעודדה התארגנות מקצועית.
האגודות המקצועיות החקלאיות הראשונות היו בגליל וביהודה בשנים 1917-1913. לאחר ענף החקלאות, הועצמה תנופת ההתאגדות בענפי הסקטור הציבורי המנדטורי.
לדוגמה, בשנת 1919, הוביל ייסוד הממשל הצבאי הבריטי להקמת הסתדרות הפקידים הארצית, וכן באותה שנה נוסדה הסתדרות פועלי הרכבת, הדואר והטלגרף.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20, החלו תהליכי מיסוד משמעותיים בהתארגנות המקצועית, שהשפיעו באופן מכריע ויוצא דופן על שוק העבודה ועל מדינת ישראל.
ההתאגדות הרחבה והחשובה ביותר עבור החברה הישראלית הייתה ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, שהוקמה ב-1920 על בסיס איחוד כוחות של מפלגות הפועלים שדחף אליו ברל כצנלסון, והקיפה עובדים מענפים שונים ורבים.
הסתדרות זו, המכונה גם ההסתדרות הכללית או ההסתדרות בלבד, הייתה במשך רוב המאה ה-20 האיגוד המקצועי הגדול ביתר להתאגדות היה קשר עמוק, מבחינה רעיונית ומבנית, עם המתרחש ברמה המדינית והכלל-חברתית הישראלית בתחומים רבים (תרבות, פוליטיקה, פיתוח התעשייה ועוד).
ההסתדרות וחברת העובדים שבבעלותה היוו למעשה את התשתית החומרית המרכזית להתהוות תנועת העבודה העברית שכללה פעילות משקית רחבה, לצד מפעלי תרבות, חינוך, רווחה ואף ביטחון.
בכך חרגה ההסתדרות מעבר להגדרה המצומצמת של איגוד מקצועי פשוט, והפכה למעשה למוסד ציבורי מרכזי, 'מעין מדינה' בתקופת טרם עצמאות ישראל.
כך עם הקמת המדינה, התקיים לצד הסקטור הכלכלי הציבורי, והסקטור הפרטי גם 'סקטור הסתדרותי', רב נכסים ורחב היקף שהעסיק עובדים רבים.
בשנת 1922 הוקמה הסתדרות הפועל המזרחי, כהסתדרות המאגדת פועלים ציונים-דתיים, וכחלק מתנועת "המזרחי", באותה שנה הוקמה גם הסתדרות פועלי אגודת ישראל כהסתדרות עובדים חרדים, וכחלק מתנועת "אגודת ישראל".
ב-1933 הוקם העובד הציוני, בשנת 1934 הוקמה הסתדרות העובדים הלאומית, ארגון עובדים שהוקם מתוך מחלוקת אידאולוגית עם ההסתדרות הכללית ותנועת העבודה, כחלק מהתנועה הרוויזיוניסטית.
הסתדרות זו שמה ביקשה לשים דגש על התאגדות לאומית ולא מעמדית, ונטתה להתנגד לשימוש בצעדים ארגוניים כגון שביתות בטענה כי מאבקים בין עובדים למעסיקים מחלישים את האחדות הלאומית.
במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו גם הסתדרות העובדים הספרדים בתל אביב וארגון העובדים הספרדים ובני עדות המזרח בירושלים, שהתאחדו בסוף שנות ה-30 לגוף אחד בשם הסתדרות העובדים הספרדים בארץ ישראל, גוף שפעל עד סוף 1946, כאשר רוב חבריו הירושלמים הצטרפו להסתדרות הכללית.
הסתדרות העובדים הספרדים בתל אביב פעלה בנפרד עד שנת 1950 וגם רוב חבריה הצטרפו להסתדרות הכללית.
בשנת 1957 נחקק חוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז-1957, אשר נתן לארגוני עובדים מעמד לפי חוק, ובכך מיסד אותם.
בית הדין הארצי לעבודה פסק כי חוק זה נתן לארגוני עובדים סמכות חקיקה אוטונומית.
או במילים אחרות, סמכות לכרות הסכמים קיבוציים שיחייבו גם עובדים אשר אינם חברים בארגון העובדים ומכאן שלא נתנו לארגון את הסכמתם, בדומה לדרך פעולתה של חקיקת משנה.
בנוסף לזה, חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958, מאפשר לארגון עובדים לגבות - באמצעות המעסיק - "דמי טיפול ארגוני-מקצועי" מעובדים שאינם חברים בארגון עובדים כלשהו.
התוצאה היא שלפי חוקים אלו, ארגוני עובדים מהווים חלק מהממסד הרשמי של המדינה, במובן הזה שהם יכולים לחייב, לזכות, ולמסות עובדים אשר אינם חברים בהם.
עובדים אשר לא נתנו הסכמתם לפעולות אלו.
ארגוני עובדים נאבקים ביניהם על קבלתה של סמכות זו, בקשר לקבוצות עובדים שונות.
מאבקים אלו הוגדרו על ידי בית הדין הארצי לעבודה, תחת המושג המשפטי "יחידת המיקוח".
כלומר, יחידת המיקוח היא קבוצת העובדים (שרק חלק מהם חברים בארגון העובדים) שארגון עובדים רשאי לשאת ולתת עבורה, ולכרות בשמה הסכם קיבוצי.
מלבד ארגוני העובדים הכלליים, הוקמו התאגדויות פרופסיונליות (על-בסיס מקצועות) רבות, כדוגמת הסתדרות המורים, ההסתדרות הרפואית, אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים ואגודת העיתונאים.
מלבד הגנת החברים, התאגדויות אלו עוסקות בתהליכי הכניסה למקצוע ופיתוח המקצוע, הן מבחינה תוכנית (עיסוק בספרות מקצועית, הכשרה וכו') והן מבחינה מבנית (אתיקה, ביקורת פנימית וכו').
איגודים אלו, שחלקם אף מאגדים מעסיקים, הם מגוונים ביותר, ולחלקם הניכר יחס מבני להסתדרות הכללית: חלקם מהווים חלק ממנה (הסתדרות המהנדסים, איגוד המשפטנים, איגוד העובדים הסוציאליים ועוד), חלקם הצטרפו אליה וחלקם הוקמו במסגרתה ופרשו (כדוגמת ארגון המורים העל-יסודיים).
מרבית האיגודים פועלים ברמה ארצית, כלומר כאיגוד משותף לכל העובדים המתאים בישראל.
עם יוצאי הדופן המעטים נמנים חברי הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטאות, המאורגנים בארגונים נפרדים, כל אוניברסיטה וארגון הסגל הבכיר שלה (הארגונים משתפים פעולה בנושאים ארציים, באמצעות המועצה המתאמת של הסגל האקדמי הבכיר).
בשנות ההגמוניה של תנועת העבודה ושלטון מפא"י, הייתה ההסתדרות חלק מרכזי מהמימסד הממלכתי בישראל.
בתקופת השיא שלה היו חברים בהסתדרות העובדים הכללית בישראל כמחצית מתושביה הבוגרים של המדינה.
ההסתדרות הציעה מלבד שירותי איגוד מקצועי גם שירותי רווחה שונים כשהמשמעותית מביניהם הייתה קופת חולים כללית.
הקשר בין ההסתדרות לממשלה, אשר בא לידי ביטוי לעיתים אף בדיכוי מאבקים פנימיים, דוגמת שביתת הימאים בחיפה, הוליד מרמור בקרב שכבות הולכות וגדלות שחשו שהן מופלות בחברה ובשוק העבודה.
עם המהפך, אשר סימל את סוף ההגמוניה של תנועת העבודה, איבדה ההסתדרות גם חלק ניכר מהשפעתה וכוחה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. המשבר הכלכלי של שנות ה-80 פגע עמוקות בסקטור ההסתדרותי, וזאת לצד מדיניות ההפרטה והצמצום שהובילה הממשלה אשר פגעו אף הם בכוחה של העבודה המאורגנת בסקטור הציבורי.
באותן שנים עברו עובדים רבים מהסכמים קיבוציים המוגנים על ידי האיגוד המקצועי, לחוזים אישיים - שפעמים רבות היו בשכר אטרקטיבי יותר, אך ללא הגנת הארגון.
לצד זאת התפתחו בסקטור הפרטי לאורך שנות ה-90 וה-2000 ענפים חדשים, גדולים ועתירי ידע שהוקמו מלכתחילה על בסיס חוזים אישיים ובלא כל עבודה מאורגנת דוגמת ענפי ההיי-טק והסלולר.
בשנת 1994, עם בחירתו של חיים רמון למזכ"ל ההסתדרות, הוא ערך רביזיה מהותית במבנה הארגון, חלק ממנה ביוזמתו וחלק עקב המשבר הכספי הקשה שאליו נקלע הארגון.
כדי לשקף שינוי זה, ולהפוך את הארגון לאטרקטיבי יותר לעובדים, שונה שם הארגון ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה", ובקיצור ההסתדרות החדשה.
תהליכי ההצטמצמות של ההסתדרות כללו היפרדות ממרבית נכסיה הכלכליים, ובהם בנק הפועלים, חברת סולל בונה, חברת הביטוח "הסנה".
הצעד הדרמטי ביותר שביצע רמון היה הפרדתה של קופת חולים הכללית מההסתדרות במסגרת חוק הבריאות הממלכתי.
החברות בקופת החולים הייתה מוטיבציה מרכזית באותה התקופה לחברות בהסתדרות, ובעקבות צעד זה ירד מספר חברי ההסתדרות משני מיליון ל-400 אלף בלבד.
ההסתדרות החדשה הפכה לאיגוד מקצועי מצומצם בתפקידיו ובהגדרתו, שפעילותו מוגבלת בעיקר להגנה על האינטרסים השונים של החברים המאוגדים בו ולפעילות פרלמנטרית במסגרת מפלגתית מצומצמת.
בתחילת שנות ה-2000 החלו ניסיונות מחודשים של התארגנות עובדים, פעמים רבות על רקע פגיעה בתנאי עבודתם.
בין ניסיונות ההתארגנות ניתן למנות את מפעלי תחנות בע"מ (1996), דלק (1998), הורן את ליבוביץ' (2000), חיפה כימיקלים דרום (2003), חברת התחבורה הציבורית בבאר שבע מטרודן (2005).
מרבית ניסיונות אלו נחלו כישלון, כשההסתדרות שנחלשה התקשתה להגן עליהן, התקשורת לא נרתמה לטובתן - והמעסיקים פעלו בכוח רב על מנת לחסלן.
כך למשל פוטרו מובילי ההתארגנות בחיפה כימיקלים דרום, ואנשי אבטחה שכירים הובאו במטרה לפרק את מחאת העובדים.
גם שביתת עובדי מטרודן בדרישה להכרה בהתאגדותם ב-2005 נשברה לבסוף, בסיוע שר התחבורה דאז מאיר שיטרית.
בשנת 2007 הוקם ארגון העובדים כוח לעובדים, השם דגש על דמוקרטיה ישירה ומונה כיום כ-18,000 חברים.
ארגון מען - עמותה לסיוע לעובדים שהוקם ב-1998 בתור ארגון מייעץ ומסייע לעובדים הוכר כארגון עובדים 'יציג' היכול לחתום על הסכמים קיבוציים בשנת 2011. בשנת 2009 תיווך יו"ר ההסתדרות דאז עופר עיני על המגעים הקואליציוניים להצטרפות מפלגת העבודה לממשלת נתניהו.
חלק מתנאי ההצטרפות היו שורה של 12 תיקוני חקיקה אשר נגעו לזכות ההתארגנות ביניהן איסור פגיעה במובילי התארגנות, הטלת קנס בגין פגיעה בזכות ההתארגנות, חובת ניהול משא ומתן עם ארגון עובדים יציג, החובה לאפשר לנציגי ארגון העובדים כניסה למקום העבודה.
בשנת 2010 הורה עיני על הקמתו של האגף להתאגדות עובדים בהסתדרות, שתכליתו הקמתן של ועדי עובדים חדשים במקומות עבודה שטרם היו מאורגנים עד כה.
כמו כן - החליט עיני כי במטרה להקל על הקמת ההתאגדויות החדשות עובדים מתארגנים לא יחויבו בתשלום דמי חבר או דמי טיפול - עד להשלמת ההתארגנות בחתימה על הסכם קיבוצי מול המעסיק.
התפוצצות בועת ההיי-טק, לצד משבר הסאב-פריים והרפורמה שהוביל שר התקשורת משה כחלון בענף הסלולר הביאו לכך שרבים מהעובדים בענפי המשק החדשים חשו שביטחונם התעסוקתי נפגע.
המחאה החברתית של קיץ 2011, והקריאות בה לשינוי השיטה הנאו-ליברלית ולצדק חברתי היוו גורם נוסף שיצר תסיסה בקרב עובדים רבים ורצון להוביל תהליכי שינוי.
ב-2012 פתחו עובדי חברת הסלולר פלאפון במהלך להקמת ועד עובדים, אשר נתקל בהתנגדות חריפה של המעסיק.
בעקבות מאבק זה קבע בית הדין הארצי לעבודה את 'פסק דין פלאפון', על פיו בשל יחסי הכוחות בין המעסיק לעובדיו - חל עליו איסור להתבטא באשר להתארגנותם בארגון עובדים, שכן הדבר פוגע בזכותם להתאגד.
פלאפון וארגוני המעסיקים ערערו על פסק הדין לבג"ץ, אולם זה שב ואשרר אותו.
פסיקה זו הידועה גם כ'הלכת פלאפון', הייתה לנקודה מכרעת שלאחריה החל גל התאגדויות רחב אשר הקיף את כל חברות הסלולר הגדולות, ומאות מקומות עבודה נוספים ממגוון סקטורים - שחלקם מעולם לא היו חלק מהעבודה המאורגנת.
בין היתר התארגנו מרבית עובדי חברות הביטוח וחברות כרטיסי האשראי.
ב-2014 הוקם גם ועד עובדים ראשון בענף ההיי-טק בחברות ההיי-טק SAP ונס טכנולוגיות.
באותה שנה הוקם בהסתדרות איגוד עובדי הסלולר, האינטרנט וההיי-טק.
סקטור עובדים נוסף שהחל להתארגן במסגרת ארגוני העובדים הוא הסקטור החרדי, אשר ייצוגו בקרב העובדים המאורגנים נמוך יחסית.
בהסתדרות הוקם אגף חרדי שתכליתו איגוד עובדים במקומות עבודה המזוהים עם המגזר החרדי - וזאת בהתאם לאורח חייהם ולאמונתם.
לפיכך נוהגות התאגדויות אלו להוועץ בבתי דין רבניים, טרם פניה לערכאות החילוניות ולבתי הדין לעבודה.
ביולי 2016 ניתן פסק הלכה בבד"צ קרליץ בבני ברק, המתיר התאגדות עובדות לשיפור תנאי עבודתן - ובתנאי שההתאגדות לא תביא לפעולות המנוגדות להלכה ולא תפגע בעצמאות החינוך העצמאי החרדי.
בשנת 2016 התיר בית הדין הארצי לעבודה לארגון עובדים, לרשום חברים חדשים באמצעות אתר האינטרנט שלו.
בין השנים 2012 ל-2016 חלה עליה של 15% במספר העובדים המעידים על עצמם כי הם חברים בארגוני עובדים, על פי הסקר החברתי של הלמ"ס.
עיקר העלייה היא בקרב עובדים בגילאי 35–45, אולם גם בגילאים הצעירים יותר חלה עליה במספר העובדים המאורגנים.
התאהבתי בכוכב הוא סרט טלוויזיה מקורי מבית ערוץ דיסני בכיכובם של סטרלינג נייט ודניאלה קמפבל.
הסרט צולם בעיר לוס אנג'לס.
גרסת ה-DVD של הסרט יצאה לחנויות ב-8 ביוני 2010 בארצות הברית.
ג'סיקה אולסון, נערה מהעיר קלמזו במישיגן, מתכוננת לביקור משפחתי בלוס אנג'לס ומפגש עם סבתה.
אחותה הבכורה שרה נרגשת לקראת הביקור, ומקווה שתהיה לה הזדמנות לפגוש בלוס אנג'לס את הזמר האהוב עליה, כריסטופר ווילד.
היא מספרת לג'סיקה כי היא וחברתה איי.ג'י יודעות על כל מעשיו של הזמר ב-18 החודשים האחרונים; ג'סיקה חושבת שהתנהגות אחותה היא מגוחכת ושכריסטופר ווילד הוא לא אדם טוב לב כפי שמצטייר מהופעותיו בטלוויזיה.
במקביל, בהוליווד, הזמר כריסטופר ווילד נפגש עם אלן סמית', במאי קולנוע שמציע לו תפקיד ראשי בסרטו הבא.
הוריו של כריסטופר, שהם גם המנהלים האישיים שלו, מאמינים שהתפקיד הוא הזדמנות גדולה לפריצה, אך שותפיו של סמית' לסרט טוענים שכריס הוא פרחח מפונק, שמככב לעיתים קרובות בצהובונים, עם חברתו אלקסיס בנדר.
סמית' רוצה להוכיח שהוא באמת מעוניין בכריס לתפקיד, ולכן הוא מבקש ממנו שלא להיחשף לעיתונות בימים הקרובים.
ג'סיקה ומשפחתה מגיעים לקליפורניה לביתה של סבתה והחבר שלה הווארד.
שרה מבקשת מג'סיקה להתלוות אליה למועדון בעיר, בו אמור הזמר להופיע בשיר לכבוד יום הולדתה של חברתו.
כריס, בסיוע חברו סטאבי, מתגנב למועדון דרך הסמטה ומתחמק מצלמי הפפראצי הצובאים על הכניסה למועדון.
במועדון הוא וסטאבי מבצעים את השיר עבור אלקסיס.
ביציאתו מהמועדון דרך הסמטה, הוא נתקל בג'סיקה והיא נפצעת.
תחילה ג'סיקה כועסת עליו, אבל מסכימה להיבדק בבית חולים אם כריס יחזיר אותה לבית סבתה לאחר מכן.
כשהם מגיעים לבית סבתה, הם מגלים שצלמי הפפראצי עקבו אחריהם, וכריס נאלץ לבלות את הלילה במוסך של סבתה של ג'סיקה.
למחרת ג'סיקה מזהה את כריס בחוף מאליבו, והוא מבקש לשאול את מכוניתה בתקווה שיוכל להגיע הביתה במכונית שצלמי הפאפרצי לא יזהו.
בזמן הנסיעה הם מתחמקים מהפפראצי ברחובות לוס אנג'לס, וכך כריס לוקח את ג'סיקה לסיור בעיר, בו היא מגלה פן שונה באופיו.
במהלך הבריחה מהצלמים, הם נקלעים לביצה עכורה והמכונית מתחילה לשקוע.
ג'סיקה מתעמתת עם כריס על הקשר שלו עם אלקסיס, והוא משיב שהיא לא מכירה אותו.
בהמשך הנסיעה כריס מגלה שהוא לא רוצה להיות כוכב כפי שכולם רוצים שיהיה.
הם חוזרים לחוף מאליבו, וכריס כמעט מנשק את ג'סיקה, אך אז הוא שוב רואה את צלמי הפאפרצי; הוא מחליט שלא יוכל עוד להיראות בחברת ג'סיקה בגלל העיתונות, ונפרד ממנה.
מאוחר יותר באותו יום, מתפרסמת הידיעה על בילוי של כריס עם ג'סיקה; אלקסיס מתקשה להאמין כי כריס יצא עם מישהי לא מפורסמת, ועוזבת אותו.
סמית' כועס על כך שכריס הופיע שוב בעיתונות, ואומר לו שהוא חייב לבחור: תפקיד בסרט או ג'סיקה.
כריס בוחר בסרט וטוען בראיון שמעולם לא הכיר את ג'סיקה.
ג'סיקה כועסת ומספרת לעיתונאים שמתאספים בחצר ביתה שהיא לא מכירה את כריס, ושהם הופכים את חייו לתוכנית ריאליטי ושוללים את חירותו ופרטיותו.
סטאבי וכריס צופים בראיון, ובתגובה סטאבי עוזב ואומר לכריס שלא כך הוא מכיר אותו, ושעליו להתחיל לחיות את חייו כמו שהוא רוצה.
כריס "מפטר" את הוריו מתפקידם כמנהליו האישיים, מוותר על הסרט ונוסע למישיגן.
הוא מגיע לנשף שמתקיים בבית ספרה של ג'סיקה, ומתנצל בפניה באמצעות שיר.
כשצלמי הפאפרצי מגיעים, כריס מודה ששיקר לגבי ג'סיקה ומצהיר כי הוא אוהב אותה.
ג'סיקה מקבלת את ההתנצלות של כריס ומסכימה לצאת איתו.
הסרט מסתיים בשיר של סטאבי בעודם רוקדים.
סטרלינג נייט בתפקיד כריסטופר ווילד
דניאלה קמפבל בתפקיד ג'סיקה אולסון
ברנדון מייקל סמית' בתפקיד אלברט ג'נסן 'סטאבי'
צ'לסי סטאוב בתפקיד אלקסיס בנדר
דן אוקנור בתפקיד דין אולסון
בת' ליטלפורד בתפקיד ברברה אולסון
מגי קאסטל בתפקיד שרה אולסון
הטריילר לסרט פורסם בערוץ דיסני.
הקליפ לשיר "המסונוור" יצא בערוץ דיסני ב-15 בינואר 2010, והקליפ "מסיבת תחפושות" שבוצע על ידי ברנדון מייקל סמית' יצא ב-31 בדצמבר 2009 כחלק ממופע של דיסני לקראת השנה החדשה.
ב-29 בינואר 2010 יצא השיר "משהו על השמש" בביצוע של סטרלינג נייט ואנה מרגרט לאחר הקרנת הבכורה של הסרט.
בהקרנת הבכורה של הסרט צפו כ-6.5 מיליון צופים.
הפסקול יצא ב-9 בפברואר 2010.
מספר השיר שם השיר ביצוע זמן 1 Starstruck סטרלינג נייט 2:55 2 Shades סטרלינג נייט וברנדון מייקל סמית' 3:03 3 Hero סטרלינג נייט 3:17 4 Something About The Sunshine אנה מרגרט וסטרלינג נייט 3:07 5 What You Mean To Me?
הזמר סטרלינג נייט שר את השירים בסרט.
"Party Up" - הסינגל המוביל מתוך הפסקול שבוצע על ידי ברנדון מייקל סמית'.
הסינגל כולל סצנות מהסרט, מוזיקה ווידאו.
השיר יצא ב-31 בדצמבר 2009 כחלק ממופע של דיסני לקראת השנה החדשה.
"Starstruck" - שיר מתוך הפסקול שבוצע על ידי דרו ריאן סקוט.
הקליפ של השיר יצא ב-15 בינואר 2010 והגיע למקום ה-77 במצעד "בילבורד הוט 100", בעקבות עלייה בהורדות של השיר לאחר הקרנת הבכורה בערוץ דיסני.
"Something About The Sunshine" - סינגל שיצא בגרסת דואט שבוצעה על ידי דרו ריאן סקוט ואנה מרגרט.
בקליפ לגרסת הסולו שבוצע על ידי אנה מרגרט, מופיע גם נייט בקטעים מתוך הסרט.
השיר יצא ב-29 בינואר 2010. בסרט הושמע רק חלק קטן מתוך השיר המלא.
השיר הגיע למקום ה-81 במצעד "בילבורד הוט 100".
"Hero" - שיר ששר כריסטופר ווילד במסיבה שנערכה בביתו.
הגרסה השנייה של השיר בוצעה על ידו לאחר שהוא וג'סיקה חזרו אל החוף.
השיר הגיע למקום ה-57 במצעד "בילבורד הוט 100", באותו השבוע בו הגיע השיר "Starstruck" למצעד (השבוע בו הוקרן הסרט בהקרנת הבכורה בערוץ דיסני).
התאגדות מהנדסי חשמל, אלקטרוניקה ואנרגיה בישראל היא אגודה מקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל, אלקטרוניקה,בקרה תעשייתית ומיזוג אוויר בישראל.
מטרת הארגון היא לשמר ולקדם את הרמה המקצועית של העוסקים בהנדסת חשמל, אלקטרוניקה ומיזוג אוויר, לייצג את ענייני המקצוע במוסדות הממשלה, ברשויות החוקתיות, ולתרום לפיתוח התשתיות ולקידום המשק בכלל.
בראש האיגוד עומדת ועד המנהל (מועצת המנהלים) והנהלה, המהווים סמכות עליונה.
הנהלת האיגוד כוללת, בין השאר, יושב ראש (כיום דר' אהרון בר-דב), סגני יושב הראש וגזבר ההתאגדות.
בהתאם לתקנון משנת 2019, להתאגדות נבחר נשיא ההתאגדות, המהנדס אמיל קויפמן.
באיגוד פועלת המועצה ההנדסית, כגוף המקצועי הבכיר של ההתאגדות, שעוסק בנושאים אקטואליים שונים הקשורים להנדסת חשמל, במטרה להגיע לעמדה מקצועית משותפת ולייעץ לדרג מקבלי ההחלטות במשק הישראלי.
בהתאגדות קיימת ועדה להענקת אותות ותעודות בראשות הפרופסור האמריטוס אברהם אלכסנדרוביץ.
ארגון כנסים - ההתאגדות מארגנת כינוס שנתי מרכזי וכן כינוסים של החוגים בהתאגדות
הכשרה מקצועית - קורסים בשיתוף ופיתוח מוסדות אקדמיים
הוועדה הישראלית להנדסת המאור - CIE Israel
התאגיד הממלכתי לייצוא כלי נשק (מכונה רוסאובורונאקספורט, ברוסית: Рособоронэкспорт) היא חברת בת ביטחונית של רוסטך האחראית לייצוא נשק והיא המונופול הרוסי הרשמי בתחום ייצוא כלי נשק חדישים.
בעלי החברה הם ממשלת הפדרציה הרוסית באמצעות תאגיד רוסטך; ראש ממשלת רוסיה, בשיתוף עם הנשיא, ממנה את מנכ"ל החברה.
בשנות ה-90 היו ברוסיה שתי חברות לייצוא וייבוא כלי נשק:
האחת, חברת רוסוואורוז'נייה (Росвооружение) שהייתה אחראית לייבוא נשק וחימוש הצבא הרוסי
וחברת "פרומאקספורט" (Промэкспорт) שהייתה אחראית לייצוא תעשייתי צבאי, כמייצגת התעשיות הביטחוניות ברוסיה.
בעקבות רפורמה במערך השיתוף פעולה הצבאי של רוסיה עם מדינות זרות, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו ב-4 בנובמבר 2000 להקמת חברה מאוחדת לייצוא וייבוא כלי נשק - חברת רוסאובורונאקספורט.
בדצמבר 2006 פוטין חתם על צו נוסף אשר קבע כי החל מ-1 במרץ 2007, חברת רוסאובורונאקספורט היא יצואנית הנשק החוקית היחידה במדינה.
חברות הנשק הפרטיות והתעשיות הביטחוניות ברוסיה יכולים לייצא נשק רק באישור משרד ההגנה הרוסי ובתנאי שזהו נשק שנמכר בעבר ולא נשק חדיש, תחום שהוא באחריותה הבלעדית של רוסאובורונאקספורט.
בסוף 2005 החברה קנתה 61.8% אחוז ממניות אווטוואז - יצרנית הרכבים הגדולה ברוסיה.
ב-2006 הועברה לאחריות החברה - מפיקת הטיטניום הגדולה ביותר בעולם - חברת וסמפ"ו אוויסמ"ה (ВСМПО-АВИСМА).
מאוחר יותר המניות הועברו לידי חברת רוסטכנולוגיה, שהפכה לתאגיד רוסטך.
בשנת 2012 החברה מסרה נשק בהיקף של כ-13 מיליארד $.
מנכ"ל החברה הממלכתית לייצוא וייבוא כלי נשק וטכנולוגיה צבאית - רוסוואורוז'ניה
מנכ"ל החברה הממלכתית הפדרלית פרומאקספורט
אנאטולי איסאייקין (2007 - ואילך)
התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות היא סוכנות פדרלית בארצות הברית, שהוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-16 ביוני 1933, במסגרת חוק גלאס-סטיגל שייסד את התוכנית הפדרלית לביטוח פיקדונות, עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929. החוק הסמיך את התאגיד להעניק פיקדונות לבנקים, החברים בבנק הפדרלי, כדי למנוע את קריסתם.
התאגיד מספק ביטוח לפיקדונות ומבטיח את שלומם של פיקדונות בנקאיים, עד גובה של 250,000 דולר.
נכון ל-2010, התאגיד ביטח פיקדונות ב-7,723 מוסדות שונים.
נוסף לכך, התאגיד אחראי גם לבחינה ופיקוח על מוסדות פיננסיים וניהול בנקים כושלים.
במהלך שנת 1930, ארצות הברית חוותה את משבר כלכלי קשה הידוע כיום בתור השפל הגדול.
בארצות הברית, בשיא השפל הגדול, שיעור האבטלה הרשמי הגיע ל-25% ושוק המניות צנח ב-75% מאז 1929. באותה שנה היה סיכון ללקוחות הבנקים כיוון שלא היה ביטוח על הפיקדונות בבנקים, כשהבנקים עצמם החזיקו בשברירי פיקדונות והיה חשש לאיבוד הון במקרה של קריסת הבנק.
ב-16 ביוני 1933 חתם הנשיא פרנקלין רוזוולט על חוק הבנקאות של שנת 1933. במסגרת החקיקה:
הוקם התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC) כתאגיד ממשלתי זמני.
הוענקה סמכות ל-FDIC לספק ביטוח לפיקדונות בנקאיים.
ל-FDIC הוענקה הסמכות להסדיר ולפקח על הבנקים.
העניקה מימון ל-FDIC עם הלוואות ראשוניות בסכום של 289,000,000 דולר על ידי משרד האוצר האמריקני והבנק הפדרלי.
לראשונה הוסדר פיקוח פדרלי מורחב לכל הבנקים המסחריים.
נאסר על הבנקים לתבוע ריבית על חשבון עו"ש.
בתקופת המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, התוכנית הפדרלית לביטוח פיקדונות הופעלה שוב כדי לבטח פיקדונות בנקאיים.
מאז הקמת התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC), לא אבדה אף קרן מבוטחת כתוצאה מניהול כושל.
התאהבות היא תחושה העולה באדם, החָפֵץ בקרבתו של אדם אחר, בדרך כלל מהמגדר שאליו הוא נמשך מינית, ומעוניין בקבלת יחס אוהב ממנו.
זהו לרוב השלב הראשוני בהיווצרותו של קשר של אהבה רומנטית.
התאהבות מאופיינת בסערת נפש, פרפרים בבטן, מחשבות בלתי פוסקות על האהוב, ותחושות של אופוריה, כאשר ההתאהבות נראית כמוליכה לעבר מערכת יחסים אוהבת, ומנגד, תחושות של דיכאון ודכדוך עמוקים, כאשר ההתאהבות נראית כעולה על שרטון.
התאהבות נמשכת פרק זמן מוגבל, ולאחריה, גם אם נוצר קשר רומנטי יציב, היא מתחלפת ברגשות רגועים יותר, שמאפייניהם הם שלווה וביטחון.
במחקר הפסיכולוגי מקובל לשימוש סולם האהבה הלוהטת (Passionate Love Scale) למדידת עוצמת רגשות במהלך התאהבות.
סולם זה יפה גם למדידת רגשות בשלבים מאוחרים יותר של אהבה רומנטית, אולם בדרך כלל נשאלים מדרגים עצמם גבוה במיוחד בסולם זה, כאשר הם מצויים במהלך שלב ההתאהבות.
כל פריט בסולם יכול לקבל דירוג מ-1 עד 9, לפי מידת נכונותו בעיני הנשאל.
מאז התחיל הקשר עם מושא אהבתי, רגשותיי הם כמו ברכבת הרים
ארגיש נואשות, אם מושא אהבתי ינטוש אותי
לעיתים, גופי רועד בהתרגשות למראה מושא אהבתי
אני נהנה ללמוד את תנועותיו וזוויותיו של גוף מושא אהבתי
הן אובססיביות לגבי מושא אהבתי.
ארגיש שמחה, אם אעשה דבר מה שיגרום שמחה למושא אהבתי
אעדיף לשהות במחיצת מושא אהבתי יותר מאשר במחיצת כל אדם אחר
אקנא, אם אחשוב שמושא אהבתי מתאהב באדם אחר
איש לא יוכל לאהוב את מושא אהבתי כמוני
יש בי תשוקה לדעת הכול על מושא אהבתי
אני רוצה את מושא אהבתי מכל בחינה - פיזית, רגשית ונפשית
אוהב את מושא אהבתי לנצח
מבט עמוק לעיני מושא אהבתי גורם לי "להינמס"
יש בי תיאבון בלתי נדלה לחיבה ממושא אהבתי
עבורי, מושא אהבתי הוא הפרטנר הרומנטי המושלם
גופי מגיב, כאשר מושא אהבתי נוגע בי
יש לי תחושה של רוך כלפי מושא אהבתי
מושא אהבתי יכול לגרום לי יותר שמחה מכל אדם אחר
אם אופרד ממושא אהבתי לתקופה ארוכה, ארגיש בדידות עמוקה
לעיתים, קשה לי להתרכז בעבודתי, כי מושא אהבתי במחשבותיי
לדעת שלמושא אהבתי אכפת ממני גורם לי להרגיש שלמות
אני רוצה שמושא אהבתי יכיר אותי - את מחשבותיי, את פחדיי ואת תקוותיי
יש בי תשוקה עזה למצוא סימנים, המעידים על אהבתו של מושא אהבתי כלפיי
אם מושא אהבתי יעבור תקופה קשה, אנטוש את עיסוקיי ואעשה הכול כדי לעזור לו
במחיצת מושא אהבתי, עולות בי תחושות תוססות
בנוכחות מושא אהבתי, עולה בי ערגה לגעת ולקבל מגע
קיום ללא מושא אהבתי יהיה עגום וקודר
יש בי משיכה עזה למושא אהבתי
דיכאון עז פוקד אותי, כשדברים אינם הולכים כשורה עם מושא אהבתי
התאומים הסיאמיים מוונציה נולדו בגטו היהודי בעיר בשנת 1575, הוצגו לראווה והיו מקור לסקרנות, לחקירה מדעית ולדרשות מיסטיות ומוסריות של יהודים ונוצרים כאחד.
התאומים נולדו ב-26 במאי 1575 בגטו ונציה לבתו של גבריאל צרפתי, אשתו של יהודי בשם פרחיה.
הם היו בעלי שני ראשים, ארבע ידיים וגוף אחד מן המותניים ומטה.
התאומים היו לסנסציה מיידית ויהודים ונוצרים כאחד הגיעו לבית המשפחה על מנת לחזות בפלא.
לאחר שמונה ימים נפטרו התאומים.
לאחר מותם מסר אביהם את הגופה לחברת גמילות חסדים של הגטו, אך הם לא נקברו אלא שומרו בתמיסה מיוחדת והחלו להיות מוצגים לראווה בתמורה לתשלום.
החברה והאב אף השיגו הסכמות של רבנים לביצוע הפעולה.
אולם רבני ונציה הרב שמואל יהודה קצנלבוגן ורפאל יוסף טרווש דרשו לקבור את הגופה לפי ההלכה.
הרב קצנלבוגן אף כתב תשובה הלכתית ארוכה להוכיח שהתאומים חייבים בקבורה על פי ההלכה.
בסופו של דבר נקברו התאומים לאחר שנאסף "סכום נאה" לקופת הגמ"ח.
הידיעה אודות ה"מפלצת" עשתה לה כנפיים ונפוצה ברחבי איטליה וגרמניה הן בקרב הציבור הרחב והן בקרב משכילים ומלומדים.
באותה עת נפוצה ההתעניינות ציבורית ב"מדע המפלצות" (טרטולוגיה, התפתחות עוברית בלתי תקינה) מתוך רצון לתעד ולסקר כל תופעה מוזרה החורגת מן הטבע, מתוך התפעמות מן הגיוון והעושר שמציע הטבע (שהזרים כמויות של מוזרויות ומפלצות מן "העולם החדש").
תיעוד בן התקופה נמצא בספרות מדעית ופופולרית באיטלקית ובגרמנית.
איור של התאומים מוצג בספרו של אוליסה אלדרובנדי Monstrorum historia משנת 1642.
סמוך למועד לידת התאומים פרצה בוונציה מגפת דבר.
סמיכות האירועים סיפקה שני כיווני התייחסות חדשים: התייחסות מיסטית ללידה כאות מבשר והטפה מוסרית שראתה הן בלידה הבלתי טבעית והן במגפה אות לזעם האל.
החוברת בשם Discorso sopra gli accidenti del parto monstruoso nato di una Hebrea nell'anno 1575 a di xxvi Maggio ("דיון על המקרה המפלצות שנולדו בשנת 1575 ב-26 לחודש מאי") מאת ג'וזפה גרגוריו, תרמה לקישור בין המפלצות והדבר לבין המוסר הלקוי של היהודים.
החוברת כוללת ציור של התאומים, הורוסקופים של יום לידתם ויום התעברות האם ודיון המתחלק לשלושה "עולמות": חומרי, שמיימי ואלוהי.
הדיון החומרי מציג את הדעה המדעית המקובלת של התקופה לפיה הייתה בזרע האב כמות גדולה מדי של זרעונים בלתי נקיים.
הדיון השמיימי עוסק באסטרולוגיה ומפרט מקרים נוספים של צמידות בין לידת תאומים סיאמיים ואסונות שונים לאורך הדורות.
מסקנת הדיון היא שלידת תאומים זהים מנבאת אסון והיא אות לחוסר רצון משמיים.
הדיון האלוהי מיועד להשמצת הדת היהודית ("הסינגוגה המושחתת"), לגינוי עיסוקם של יהודי הגטו בהלוואה בריבית ולפרשנותם המוטעית לספר דניאל.
הרופא, הפילוסוף והמקובל אברהם בן חנניה יגל מתייחס לתאומים בהרחבה בספרו "ספר גיא חיזיון" ומנסה באמצעותם לחבר את ההסבר הטבעי ואת ההסבר הקבלי ולשלב בקנה אחד את ההסברים משלושת העולמות.
רוחות התאומים, שנגלות אל יגל בחיזיון טוענות, על סמך הלכת "עגלה ערופה" (דברים כ"א א-ט), שדמם של התאומים על ידיהם של פרנסי הציבור, הם ומנהיגותם אחראים לאסון שנפל על ונציה.
לאחר מכן משתמש יגל בחוברת האיטלקית של גרגוריו לצורך ההסברים החומרי והשמימי, אך מרחיב לפי ניסיונו כרופא וכן בדוגמאות עצמאיות לפי דברי קסנופון ואבן רג'ל.
הוא מסכם את עיסוקו בתאומים במסקנה המקובלת לדבריו הן בקבלה והן אצל אריסטו לפיה "האיש או האישה בשעת תשמיש" הם כוח המופעל על ידי הסיבות השמיימיות.
התאונה בנושאת המטוסים פורסטל אירעה ב-29 ביולי 1967. במהלך פעילות מבצעית במלחמת וייטנאם, תקלה כלשהי יזמה ירי של רקטת אוויר-קרקע, שהייתה מותקנת על מטוס שחנה על סיפון האונייה.
היא פגעה במכל דלק נתיק וחוללה שרפה של דלק מטוסים ופיצוצי תחמושת מטוסים.
באסון נהרגו 134 אנשים, הושמדו 21 מטוסים ונגרם נזק רב לנושאת המטוסים.
היה זה אסון השרפה החמור ביותר על סיפון נושאת מטוסים אמריקאית מאז מלחמת העולם השנייה.
נושאת המטוסים פורסטל הייתה נושאת מטוסים בעלת הדחק של 81,101 טון והנעה קונבנציונלית, הראשונה בסדרה של ארבע נושאות המטוסים מסדרת פורסטל והראשונה בצי ארצות הברית שתוכננה מראש לשימוש מטוסי סילון.
היא נכנסה לשימוש בשנת 1955 ונקראה על שמו של מזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית.
צוותה מנה כ-5,500 קצינים ומלחים.
הפורסטל יצאה מנמל נורפוק ב-6 ביוני 1967. היא הפליגה לאוקיינוס השקט דרך האוקיינוס ההודי ועגנה בפיליפינים.
ב-24 ביולי הגיעה לעמדת הקרב שלה - תחנת יאנקי שבמפרץ טונקין.
שם פתחה למחרת בפעילות אווירית נגד מטרות בצפון וייטנאם.
במהלך ארבעה ימים ערכו מטוסיה כ-150 גיחות מבצעיות.
אספקת פצצות האוויר הפגומות לפורסטל
ב-28 ביולי העבירה אוניית תחמושת אספקה לפורסטל.
היא כללה 16 פצצות אוויר בנות 1,000 ליברות מדגם AN-M65A1. הן הובאו ממצבור תחמושת של הצי בפיליפינים ונועדו לשימוש לגל התקיפה השני של הפורסטל ביום המחרת.
פצצות האוויר התקניות החדישות של הצי - פצצת סימן 83 - היו בעלות מעטה מתכת עבה וממולאות בחומר נפץ מתרכובת H6 היציבה.
לעומתן, הפצצות מדגם AN-M65A1 היו דגם ישן, בעל מעטה מתכת דק וממולא בחומר נפץ מתרכובת B.
לזו היו מספר חסרונות: היא הייתה רגישה יותר לחום ולזעזועים, ואם אוחסנה שלא כראוי הייתה עלולה להפיק בעת הפעלתה עוצמה גדולה עד 50% מהמתוכנן.
הפצצות שסופקו לפורסטל היו ישנות - חלקן יוצרו עוד ב-1935 - והן אוחסנו בפיליפינים במשך שנים רבות בתנאים לא הולמים כשהן חשופות לטמפרטורות גבוהות.
המעטים שלהן היו מצופים בשכבות של חלודה ולכלוך.
ארגזי האחסון שלהן היו מעופשים ורקובים, וחמור מכל - חלקן דלפו פרפין, סימן שהעיד בבירור כי חומר הנפץ שבהן עבר שינויים עקב הזמן הרב שחלף מאז ייצור הפצצה וחשיפה לחום ולחות.
למעשה, פצצות אלו נלקחו לשימוש רק בשל מחסור חמור של הצי בפצצות האוויר החדישות מסימן 83. המחסור בהן התפתח בעקבות הדרישה הרבה לפצצות אלו במסגרת מבצעי האוויר הנרחבים שניהל הצי נגד צפון וייטנאם במסגרת המלחמה מולם.
מפקד בסיס התחמושת בפיליפינים, שהעביר את הפצצות אל אוניית התחמושת לצורך הובלתן אל הפורסטל, נחרד ממצבן עד כי סירב תחילה למסור אותן לשימוש מבצעי וסבר שהפקודה לכך נבעה מטעות בניירת.
הוא מסר אותן לאוניית התחמושת לאחר שקיבל פקודה בכתב לכך ממפקדת מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט, אשר פטרה אותו מאחריות למצב הפצצות.