tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא זכתה במדליות בענף האתלטיקה אך רשמה הישגים כאשר דורגה במקום הרביעי בריצת 110 מטר משוכות נערים, במקום החמישי בריצת 1500 מטר נערים וזריקת דיסקוס נערים, במקום השישי בהטלת כידון נערות ובמקום האחת עשרה בהליכה תחרותית למרחק של 5 ק"מ לנערות.
ספורטאי המשלחת רשמו הישגים גם בענף ההיאבקות כאשר דורגו במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות חופשי, במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 85 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות יווני-רומי ובמקום השישי בקטגוריית משקל עד 46 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות חופשי.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אגרוף, התעמלות, חתירה, טניס, קאנו/קיאק, שחייה ושיט.
הודו השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער לילהאמר ושלחה משלחת המונה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף סקי אלפיני.
הספורטאי לא סיים את המירוץ במסלולים סלאלום וסלאלום ענק ולא החל את המירוץ ביתר המסלולים.
הודאס (בהונגרית: Hodász) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבמזרח הונגריה.
יהודים החלו להתיישב בכפר במחצית השנייה של המאה ה-19, הקהילה היהודית הייתה כפופה לקהילת מאטסלקה, אך היו לה מבני ציבור משלה, ביניהם בית כנסת ובית עלמין.
וברבות הימים אף הוקמה ישיבה במקום אותה ייסד הרב אהרון ישעיה פיש.
בשנת 1941 נלקחו גברים צעירים מהקהילה לעבודות שירות, ובשנת 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הועברו כל יהודי הכפר לגטו במאטסלקה ומשם נשלחו במאי למחנה ההשמדה באושוויץ.
הניצולים שחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו במקום.
הודו-סין הצרפתית או בשמה הרשמי הפדרציה של הודו-סין.
אחרי 1887 היה האיחוד של השטחים הקולוניאליים הצרפתיים בדרום-מזרח אסיה.
האיחוד של שלושת חלקי וייטנאם – האזורים של טונקין (צפונה), אנאם (מרכז), וקוצ'ינצ'ינה (בדרום) עם קמבודיה, הוקם בשנת 1887. לאוס נוספה ב-1893, והטריטוריה הסינית של Guangzhouwan בשנת 1898. עיר הבירה הועברה מסייגון (בדרום) להאנוי (בצפון) בשנת 1902 ושוב לדה לאט בחבל אנאם בשנת 1939. בשנת 1945 היא הועברה בחזרה להאנוי.
לאחר נפילת צרפת במלחמת העולם השנייה, המושבה נוהלה על ידי ממשלת וישי והייתה תחת כיבוש יפני עד מרץ 1945, כאשר היפנים הפילו את המשטר הקולוניאלי.
לאחר כניעת היפנים, הווייט מין, ארגון קומוניסטי בהנהגתו של הו צ'י מין, הכריז על עצמאות וייטנאמית, אך לאחר מכן החזירה צרפת לידיה את השליטה בהודו-סין הצרפתית.
מלחמת העצמאות הכללית, הידועה כ"מלחמת הודו-סין הראשונה", פרצה בסוף 1946 בין הכוחות הצרפתיים לכוחות הווייט-מין.
כדי ליצור אלטרנטיבה פוליטית לווייט מין, הוקמה מדינת וייטנאם, בראשות קיסר ב-1949. ב-9 בנובמבר 1953 הכריזה ממלכת קמבודיה על עצמאותה.
בעקבות הסכם ז'נבה ב-1954, פינו הצרפתים את וייטנאם, והודו-סין הצרפתית הגיעה לסיומה.
היחסים בין צרפת לווייטנאם החלו בראשית המאה ה-17 עם בואו של המיסיונר הישועי אלכסנדר דה רודוס.
בסביבות הזמן הזה, וייטנאם רק החלה להתפשט דרומה – כיבוש הדלתא של המקונג, שטח שהיה חלק מהאימפריה החמר ובמידה פחותה על חשבון ממלכת צ'אמפה, שבמרכז ווייטנאם הנוכחית, אשר הובסה בשנת 1471.
המעורבות האירופית בווייטנאם הייתה מוגבלת למסחר במאה ה-18, כתוצאת הפעולות החשובות של המיסיונרים הישועים.
בשנת 1787, כומר קתולי צרפתי, עתר לממשלת צרפת וארגן מתנדבים לסיוע צבאי צרפתי למשפחת האצילים ששלטו בווייטנאם אך איבדו אדמותיהם במרד שהתרחש בשנת 1770, בראשות אנשי טאי סון.
הכומר נפטר בווייטנאם, אבל כוחותיו נלחמו עד 1802 לסייע לאצולת נגואי אן שהפכו לשליטים בחלק מווייטנאם.
האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הייתה מעורבת בווייטנאם במאה ה-19. לעיתים קרובות הייתה התערבות צרפתית כדי להגן על עבודתן של אגודות דתיות ואזרחיות שפעלו מפריז במזרח הרחוק.
מצד שני השושלת הווייטנאמית נגוי אן ראתה במיסיונרים הקתולים איום פוליטי בגלל עמדותיה של הקתוליות בעניין המונוגמיה, שהיה שונה לחלוטין מהמסורת המקומית והעמדות האלה היוו איום על השושלת השולטת.
בשנת 1858, האיחוד הקצר של וייטנאם תחת שושלת נגואי אן, הסתיים עם התקפה מוצלחת על העיר דה נאנג ידי אדמירל צרפתי שארל דה ג'ניוולי בפקודתו של נפוליאון השלישי.
המשימה של הדיפלומט צ'ארלס דה מונטיני נכשלה, ואילו המשימה של האדמירל הצרפתי היה להפסיק את הניסיונות לגרש מיסיונרים קתולים.
פקודותיו היו לעצור את רדיפת המיסיונרים ולהבטיח את התפשטות האמונה ללא הפרעה.
בספטמבר 1858 תקפו 14 ספינות קרב צרפתיות, 3,000 חיילים ו-300 חיילים פיליפינים שהובאו על ידי הספרדים.
את הנמל של טוראן (היום דה נאנג), וגרמו נזק משמעותי לעיר.
לאחר מספר חודשים נאלצו הצרפתים לעזוב את העיר בשל בעיות אספקה ומחלות.
אדמירל דה ג'ניוולי המשיך עם כוחותיו לשוט דרומה, והם כבשו את העיר המבוצרת של סייגון ב 18 בפברואר 1859. ב-13 באפריל 1862, הממשלה הווייטנאמית נאלצה לוותר על שלושה מחוזות לצרפת.
דה ג'נווילי ספג ביקורת על מעשיו והוחלף על ידי אדמירל פייג' בנובמבר 1859, עם הנחיות להשגת הסכם המגן על האמונה הקתולית בווייטנאם, אך נמנע מהישגים טריטוריאליים.
כעבור ארבע שנים, התהפכה המדיניות הצרפתית, והם המשיכו לספח ולכבוש שטחים.
בשנת 1862, צרפת השיגה ויתורים מהקיסר ט.ס.
דוק – הוא ויתר על שלושה נמלים בהסכם באזורי אנאם וטונקין, ובכל קוצינצ'ינה.
אזור זה (דרום וייטנאם הנוכחי) הפך רשמית לטריטוריה צרפתית בשנת 1864. בשנת 1867 נוספו מחוזות לשליטה צרפתית.
ב־1863 ביקש המלך הקמבודי נורודום להקים משטר חסות צרפתי בארצו.
בשנת 1867, סיאם (תאילנד המודרנית) ויתרה על קמבודיה והכירה רשמית בחסות הצרפתית על קמבודיה, בתמורה לשליטה של מחוזות אחדים אשר הפכו רשמית לחלק מתאילנד.
(פרובינציות אלה יוחזרו לקמבודיה על ידי הסכם גבול בין צרפת לסיאם ב־1906).
צרפת קיבלה שליטה על צפון וייטנאם בעקבות ניצחונה על סין במלחמת סין-צרפת (1884–1885).
הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מהאזורים אנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שמרכיבות יחד את וייטנאם המודרנית) וממלכת קמבודיה.
לאוס נוספה לאחר מלחמת צרפת-סיאמי בשנת 1893.
הפדרציה התקיימה עד ה-21 ביולי 1954. בארבעה אזורי החסות, הצרפתים השאירו בשלטון רשמי את השליטים המקומיים, שהיו הקיסרים של וייטנאם, מלכי קמבודיה, ואת המלכים לואנג פרבאנג, אך למעשה השאירו את כל הסמכויות בידיהם.
השליטים המקומיים פעלו רק כרשות מבצעת.
הסכסוך הטריטוריאלי להרחבת הודו-סין הצרפתית הוביל למלחמת צרפת-סיאם בשנת 1893. בשנה זו השלטונות הצרפתיים ניצלו סכסוכי גבול כדי להילחם בשכניהם, מה שהוליך לאירוע הימי בפקנאם שתפקידו היה לעורר משבר.
ספינות קרב צרפתיות הופיעו בבנגקוק, ודרשו את העברה לבעלות צרפת את השטחים שממזרח לנהר המקונג.
המלך הסיאמי צ'וללונגקורן פנה לבריטים, אך הם ענו למלך להסתפק בתנאים שיוכל לקבל במו"מ, כי אין לו ברירה אלא לציית לצרפתים.
המחווה היחידה של בריטניה הייתה הסכם עם צרפת המבטיחה את שלמות שאר סיאם.
בתמורה, סיאם נאלצה לוותר על תביעתה לאזור שן הדובר תאילנדית בבורמה הצפונית מזרחית לבריטים, ולסיפוח של לאוס לצרפת.
בשנים 1901–1902 פרץ מרד האיש הקדוש – מרד רחב היקף במספר אזורים של הודו-סין הצרפתית.
המרד איחד קבוצות שונות כנגד הכובשים הקולוניאליסטים.
הממשלים המקומיים מטעם צרפת דיכאו במהירות יחסית את המרד במרבית האזורים למעט אזור לאוס, שנותר אזור סכסוך למשך זמן רב.
הצרפתים המשיכו ללחוץ על סיאם, וב־1902 הם יצרו משבר נוסף.
הפעם סיאם הייתה צריכה לוותר על השליטה לצרפתים על שטחים בגדה המערבית של המקונג, שטחים נוספים בדרום לאוס, ובמערב קמבודיה.
צרפת כבשה גם את החלק המערבי של צ'נטבורי.
בשנת 1904, כדי לחזור לצ'נטבורי, סיאם הייתה צריכה לתת שטחים בתמורה להודו-סין הצרפתית.
אזור טארט הפך לחלק מתאילנד ב-23 במרץ 1907 בתמורה עבור אזורים רבים במזרח המקונג.
בשנות השלושים סיאם ערכה בצרפת שורה של שיחות על החזרתם של מחוזות סיאמיים שבידי הצרפתים.
ב־1938, תחת הנהגת החזית העממית בפריז, הסכימה צרפת להחזיר את אנגקור ואט, אנגקור תום, סיאם ריפ, סיאם פאנג והמחוזות המקושרים (כ־13) לסיאם.
בינתיים, סיאם השתלטה על אזורים אלה, לקראת החתימה על האמנה הקרובה.
החותמים מכל מדינה נשלחו לטוקיו כדי לחתום על האמנה המחזירה את המחוזות האבודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תאילנד ניצלה את ההזדמנות של החולשה הצרפתית כדי להחזיר את שטחים שאיבדה בעבר, וכתוצאה מכך פרצה מלחמה בין שתי המדינות – בין אוקטובר 1940 ל-9 במאי 1941. הכוחות התאילנדים בדרך כלל פעלו היטב על הקרקע, אבל המטרות התאילנדיות במלחמה היו מוגבלות.
בינואר, כוחות וישי צרפתיים ניצחו את כוחות הצי התאילנדים בקרב צ'ו צ'אנג.
המלחמה הסתיימה במאי, ביוזמת היפנים, כאשר הצרפתים נאלצו לוותר על השגים טריטוריאליים לתאילנד.
בספטמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, העניק משטר וישי ליפן גישה צבאית לטונקין בעקבות הכיבוש היפני של הודו-סין הצרפתית, שנמשכה עד סוף המלחמה.
הדבר אפשר ליפן גישה טובה יותר לסין במלחמת סין–יפן השנייה נגד כוחות צ'יאנג קאי שק, אך הוא היה גם חלק מהאסטרטגיה של יפן לשליטה על מזרח אסיה.
ב-9 במרץ 1945, עם שחרור צרפת, וכיבוש שטחים ברחבי האוקיינוס השקט על ידי ארצות הברית, החליטה יפן להשתלט באופן מלא על הודו-סין ולחסל את הממשל הקולוניאלי הצרפתי.
וייטנאם (הקיסרות הווייטנאמית), קמבודיה (ממלכת קמפוצ'יאה) ולאוס (ממלכת לואנג פרבאנג) הוכרזו כמדינות עצמאיות, חברות במרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
היפנים שמרו על כוחם בהודו-סין עד שהגיעה הידיעה על כניעת ממשלתם באוגוסט.
ההתפרקות הכללית של הודו-סין הצרפתית, יחד עם כמה אסונות טבע, גרמה לרעב כבד בצפון ובמרכז וייטנאם.
כמה מאות אלפי בני אדם – וככל הנראה יותר ממיליון – מתו ברעב בשנים 1945–1944.
לאחר מלחמת העולם, עתרה צרפת לביטול האמנה הצרפתית-סיאמית של 1938 והשתלטה מחדש על האזור, אך התנגשה עם וייט מין – קואליציה של לאומנים קומוניסטים וייטנאמים בהנהגתו של הו צ'י מין, מייסד המפלגה הקומוניסטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית תמכה בויאט מין בהתנגדות ליפנים.
המחתרת שלטה על האזורים הכפריים מאז שהצרפתים פינו את מקומם במרץ 1945.
נשיא ארצות הברית רוזוולט וגנרל סטילוול התנגדו לכך שהצרפתים ישתלטו מחדש על הודו-סין הצרפתית לאחר תום המלחמה.
הוא אמר למזכיר המדינה קורדל הול שמצבם של תושבי הודו-סין היה גרוע יותר תחת השלטון הצרפתי של קרוב ל-100 שנים מכפי שהיה בתחילת הדרך.
רוזוולט שאל את צ'יאנג קאי-שק אם הוא רוצה את הודו-סין, שהשיב "בשום פנים ואופן!"
לאחר המלחמה פלשו 200,000 חיילים סינים בפיקודו של צ'יאנג קאי-שק לצפון הודו-סין מצפון לקו הרוחב ה-16 כדי לקבל את הכניעה של הכוחות הכובשים היפנים, ונשאר שם עד 1946. הסינים השתמשו בסניף הווייטנאמי של הקוומינטנג הסיני, כדי להגביר את השפעתם ולהפעיל לחץ על מתנגדיהם.
צ'יאנג קאי-שק איים על הצרפתים במלחמה והכריח אותם להגיע להסכם שלום, ובפברואר 1946 הוא גם אילץ אותם למסור את כל השטחים שלהם בסין, ולוותר על זכויות היתר החוץ-טריטוריאליות שלהם בתמורה לנסיגה מצפון הודו-סין, מה שאפשר לצרפתים לכבוש מחדש את האזור החל במרץ 1946.
ב-2 בספטמבר 1945, ביום שבו התקיים טקס כניעת האימפריה היפנית והוכרז באופן רשמי על סיומה של מלחמת העולם השנייה, הכריז הו צ'י מין עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם לאחר ששכנע את הקיסר הווייטנאמי לוותר לטובתו.
אבל לפני סוף ספטמבר, כוח של חיילים בריטים וחיילים צרפתים, יחד עם חיילים יפנים שנתפסו, החזיר את השליטה הצרפתית.
הו צ'י מין הסכים לנהל משא-ומתן עם הצרפתים כדי להשיג אוטונומיה, אך הסכמי פונטנבלו מ-1946 לא הצליחו ליצור פתרון מניח את הדעת.
קרבות קשים פרצו במלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר הו וממשלתו תפסו את הגבעות.
ב-1949, על מנת לספק חלופה פוליטית להו צ'י מין, הצרפתים העדיפו את הקמתה של מדינת וייטנאם המאוחדת, והקיסר לשעבר הוחזר לשלטון.
וייטנאם, לאוס וקמבודיה הפכו למדינות קשורות באיחוד הצרפתי וקיבלו יותר אוטונומיה.
עם זאת, 1950 הייתה נקודת המפנה של המלחמה.
ממשלתו של הו הוכרה על ידי הממשלות הקומוניסטיות של סין וברית המועצות, וממשלת מאו סייעה לאחר מכן לכוחותיו של הו בתקיפות וכן באספקה נרחבת של כלי נשק.
באוקטובר 1950, הצבא הצרפתי ספג את התבוסה הגדולה הראשונה שלו בקרב של כביש קולוניאלי 4 (אנ').
מאוחר יותר מאמצים של הצבא הצרפתי הצליחו לשפר את מצבם רק בטווח הקצר.
מדינת וייטנאם הוכיחה שיש בה ממשלה חלשה ולא יציבה.
נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה, הכריז על עצמאותה בנובמבר 1953. הלחימה שנמשכה עד לחודש מאי 1954, כאשר וייט מין זכה בניצחון המוחץ נגד הכוחות הצרפתים בקרב דיין ביין פו.
ב־20 ביולי 1954, הוכנו הסכמי ז'נבה בין צפון וייטנאם לצרפת.
ההנחיות כללו תמיכה בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה של הודו-סין, המעניקות לה עצמאות מצרפת, הכרזה על הפסקת הלחימה ומעורבות זרה בעניינים הפנימיים של האזור.
תיחום אזורי הצפון והדרום שאליהם ייסוגו הכוחות המתנגדים.
בהסכמים התחייבו על איחוד האזורים על בסיס בחירות חופשיות בפיקוח בינלאומי, שיתקיימו ביולי 1956.
בוועידה זו ויתרה צרפת על כל תביעה לטריטוריה בחצי האי הודו-סין.
ארצות הברית ודרום וייטנאם דחו את הסכמי ז'נבה ולא חתמו.
מנהיג דרום וייטנאם דחה את הרעיון של בחירות ארציות כפי שהוצע בהסכם, ואמר כי בחירות חופשיות בלתי אפשריות בצפון הקומוניסטי וכי ממשלתו אינה מחויבת להסכם ז'נבה, והמשטר בדרום וייטנאם זכה בתמיכה אמריקנית מלאה.
אירועי 1954 היו תחילתה של מעורבות רצינית של ארצות הברית בווייטנאם ומלחמת וייטנאם.
לאוס וקמבודיה קיבלו עצמאות ב-1954, אך שתיהן נמשכו למלחמת וייטנאם.
וייטנאמים, לאויים וקמריים היו הקבוצות האתניות שהיוו את רוב האוכלוסייה של הודו-סין הצרפתית.
קבוצות מיעוטים קטנות נוספות התגוררו בעיקר באזורים ההרריים של הודו-סין.
סינים אתניים התרכזו בעיקר בערים הגדולות, בעיקר בדרום וייטנאם וקמבודיה, שם הם היו מעורבים במסחר.
כ-95% מאוכלוסיית הודו-סין הצרפתית היו כפריים באומדן משנת 1913, אם כי העיור הלך וגדל לאט במהלך השלטון הצרפתי.
הדת העיקרית בהודו-סין הצרפתית הייתה הבודהיזם, כאשר הבודהיזם מהאיאנה הושפע מקונפוציאניזם דומיננטי יותר בווייטנאם, ואילו זרם הטהרוואדה היה נפוץ יותר בלאוס ובקמבודיה.
בנוסף, מיסיונרים קתולים היו פעילים ברחבי הודו-סין וכ-10% מאוכלוסיית טונקין הייתה קתולית עד סוף השלטון הצרפתי.
שלא כמו באלג'יריה, ההתיישבות הצרפתית בהודו-סין לא התרחשה בקנה מידה גדול.
ב־1940, כ-34,000 אזרחים צרפתים חיו בהודו-סין הצרפתית, יחד עם מספר קטן יותר של אנשי צבא צרפתים ועובדי ממשלה.
הסיבות העיקריות לכך שההתיישבות הצרפתית לא גדלה באופן דומה לזה שבצפון אפריקה הצרפתית (שבו היו יותר ממיליון אזרחים צרפתים), משום שהודו-סין הצרפתית נתפשה כקולוניה של ניצול כלכלי ("מושבה כלכלית") במקום "מושבת התיישבות", והמרחק הרב מצרפת השפיע גם הוא.
בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי, השפה הצרפתית הייתה השפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת.
הצרפתית נפוצה בקרב אוכלוסיות עירוניות וחצי-עירוניות והפכו לשפה העיקרית של האליטה המשכילה.
הדבר היה בולט ביותר במושבות טונקין וקוצ'ינצ'ינה (צפון ודרום וייטנאם בהתאמה), שבהן ההשפעה הצרפתית הייתה כבדה ביותר, ואילו אנאם, לאוס וקמבודיה הושפעו פחות מהחינוך הצרפתי.
למרות הדומיננטיות של הצרפתים במסגרות רשמיות וחינוכיות, האוכלוסיות המקומיות דיברו בעיקר את שפתן.
לאחר סיום השלטון הצרפתי, השפה הצרפתית עדיין הייתה בשימוש נרחב בקרב הממשלות החדשות (למעט צפון וייטנאם).
הצרפתית ממשיכה להיות השפה שנייה במושבות לשעבר ומשמשת בעניינים מנהליים.
הודו-סין הצרפתית נקבעה על ידי ממשלת צרפת כמושבה של ניצול כלכלי.
המימון לממשלה הקולוניאלית בא באמצעות מיסים על המקומיים והממשלה הצרפתית הקימה מונופולים על הסחר באופיום, מלח ואורז.
הממשל הצרפתי קבע מכסות לצריכה של כל כפר וייטנאמי, ובכך נאלצו כפריים לרכוש ולצרוך כמויות קבועות של סחורות מונופול.
הסחר של שלושת המוצרים היווה כ-44% מתקציב הממשלה הקולוניאלית ב-1920, אך ירד ל-20% ב-1930, כאשר המושבה החלה לגוון את יכולותיה הכלכליות.
הבנק הראשי של המושבה היה בנק דה לה אינדוצ'ין, שהוקם ב־1875 והיה אחראי להטבעת המטבע של המושבה, הפיאסטרה האינדוצ'ינית.
הודו-סין הייתה המושבה השנייה מבחינת ההשקעות הצרפתיות ב-1940 אחרי אלג'יריה, בהשקעות של עד 6.7 מיליון פרנק.
משנות השלושים החלה צרפת לנצל את האזור על משאביו הטבעיים ולגוון כלכלית את המושבה.
מושבותיה בהודו-סין הפכו למקור תה, אורז, קפה, פלפל, פחם, אבץ, בעוד קמבודיה הפכה למרכז אורז וגידולי פלפל.
רק לאוס נתפסה בתחילה כמושבה שאינה ניתנת לפיתוח מבחינה כלכלית, אם כי עצים יוצאו בקנה מידה קטן משם.
בתחילת המאה העשרים, תעשיית הרכב ההולכת וגדלה בצרפת הביאה לצמיחת תעשיית הגומי בהודו-סין הצרפתית, ומטעים נטעו בכל רחבי המושבה, בעיקר באנאם וקוצינ'צ'ינה.
עד מהרה הפכה צרפת ליצרנית מובילה של גומי דרך המושבה בהודו-סין שלה, והגומי שלה הפך לפופולרי בעולם המתועש.
הצלחת מטעי הגומי בהודו-סין הצרפתית הביא לגידול בהשקעה במושבה על ידי חברות שונות כגון מישלן .
עם הגידול במספר ההשקעות במושבה בגומי, במטעי תה וקפה, החלה המושבה הצרפתית להתפתח והוקמו מפעלים במושבה.
המפעלים החדשים ייצרו טקסטיל, סיגריות, בירה ומלט, שיוצאו אז ברחבי האימפריה הצרפתית.
כאשר הודו-סין הצרפתית נחשבה כמושבה כלכלית חשובה לצרפת, ממשלת צרפת שמה לה למטרה לשפר את רשתות התחבורה והתקשורת במושבה.
סייגון הפכה לנמל העיקרי בדרום מזרח אסיה והתחרה בנמל סינגפור הבריטי כמרכז המסחרי העמוס ביותר באזור.
ב־1937 הייתה סייגון הנמל העמוס השישי בכל האימפריה הצרפתית.
בשנת 1936 נפתחה הרכבת הטרנס-הודו-סין המקשרת בין האנוי לסייגון.
שיפורים נוספים בתשתיות התחבורה של המושבה הובילו לנסיעה קלה יותר בין צרפת למושבה.
ב־1939 לא היה צורך יותר מחודש באונייה כדי לנסוע ממרסיי לסייגון וכחמישה ימים במטוס מפריז לסייגון.
כבלי טלגרף תת-מימי הותקנו ב-1921.
הכובשים הצרפתיים הוסיפו את השפעתם על המושבה על ידי בניית מבנים מעוצבים ומפוארים מושפעים מהמסורת הצרפתית, כגון בית האופרה של האנוי, קתדרלת האנוי הקדוש של יוסף (הדומה לנוטרדאם דה פאריס) ובזיליקת נוטרדאם של סייגון.
הכובשים הצרפתיים גם בנו מספר ערים ועיירות בהודו-סין, ששימשו למטרות שונות, ממאחזים מסחריים לעיירות נופש.
הדוגמאות הבולטות ביותר כוללות את דה לאט בדרום וייטנאם ופאקסה בלאוס.
הודו ההולנדית הוא מונח גאוגרפי, המתאר את כלל היישובים ותחנות המסחר שבשליטת חברת הודו המזרחית ההולנדית בתת-היבשת ההודית.
הנוכחות ההולנדית בתת-היבשת ההודית נמשכה בין 1605 ל-1825. סוחרים הולנדיים מחברת הודו המזרחית הקימו תחנת מסחר ראשונה בקורומנדל, בעיקר בעיר הנמל של פוליקאט, במטרה לסחור במוצרי טקסטיל בתמורה לתבלינים אותם רכשו באיי הודו המזרחיים.
לאחר שכבשו ההולנדים את ציילון מידי הפורטוגלים ב-1656, השתלטו בנוסף גם על המצודות הפורטוגליות לאורך חוף מאלאבר, במטרה להגן על ציילון מפלישה.
רק לאחר החתימה על הסכם שלום בהאג ב-1669 פסקו העימותים בין ההולנדים לפורטוגלים על השליטה בתת-היבשת והאחרונים נסוגו ממנה.
מלבד טקסטיל, נסחרו בהודו ההולנדית גם אבנים יקרות, אינדיגו ומשי ברחבי חצי האי, מלחת ואופיום בבנגל ופלפל שחור במאלאבר.
עבדים הודים יובאו לאיי התבלינים ולמושבת הכף.
בקרב קולאצ'ל (Battle of Colachel) שנערך ב-1741 הכניע צבאו של מלך טרבאנקור כוח של חברת הודו המזרחית ההולנדית, והחל תהליך שהביא בסופו של דבר לסיומה של הנוכחות הצבאית ההולנדית במאלאבר.
במחצית השנייה של המאה ה-18 החלו ההולנדים לאבד בהדרגה את כוחם והשפעתם.
במכתבי קיו ב-1795 ויתרה הולנד על נכסיה בתת-היבשת לטובת בריטניה, במטרה למנוע השתלטות צרפתית עליהן.
אף על פי שבנגל וקורומנדל הוחזרו להולנד לאחר החוזה האנגלו-הולנדי של 1814, הן הועברו שוב לבריטניה לאחר החוזה האנגלו-הולנדי של 1824. על פי תנאי החוזה, הועברו כל נכסיה לידי בריטניה עד 1 במרץ 1825, וכתוצאה מכך איבדה הולנד את תחנות המסחר האחרונות שלה בהודו.
בתקופה בה הייתה פעילה מסחרית בהודו, הפעילה הולנד מספר מטבעות בקוצ'י, במאסוליפאטם (Masulipatnam), בנאגאפטינאם (Nagapattinam), בפודוצ'רי (במהלך חמש השנים, 1693–1698, בהן כבשה הולנד את המקום מידי צרפת) ופוליקאט.
כל המטבעות הוטבעו על בסיס המטבעות המקומיים.
הודו הצרפתית הוא כינוי למושבה הצרפתית בהודו, שהתקיימה ממחצית המאה ה-17 ועד מחצית המאה ה-20. היא בעיקרה מספר מובלעות לאורך חופי הודו.
צרפת הייתה האחרונה לחדור להודו מבין המעצמות הימיות האירופיות במאה ה-17. מספר כלי שיט צרפתיים יצאו למסע להודו במהלך המחצית הראשונה של המאה, ורובם לא שבו.
חברת הודו המזרחית הצרפתית שלחה ב-1667 משלחת סחר, אשר הקימה בשנה שלאחר מכן בסוראט את תחנת הסחר הצרפתית הראשונה בהודו.
ב-1673 נוסדה המושבה הצרפתית בפונדיצ'רי.
לפרנסואה מרטין, המושל הראשון שלה, היו תוכניות שאפתניות לפיתוח מסחרי של המקום.
תוכניות אלו הביאו לעימותים בין צרפת לבין אנגליה והולנד.
ב-1693 השתלטו ההולנדים על פונדיצ'רי, אך הצרפתים זכו בה מחדש ב-1699 במסגרת הסכם השלום של רייסוויק .
עד 1741 הקימו הצרפתים ללא מלחמה את המושבות ביאנאם, מאהה וקאריקאל.
במקביל התרחבה פונדיצ'רי מאוד ועושרה גדל.
ב-1741 הגיע להודו המושל הידוע ביותר של הודו הצרפתית, ז'וזף פרנסואה דופלה (Joseph François Dupleix).
שאיפתו להרחיב את האחיזה הצרפתית בהודו עלתה על זו של הממונים עליו בצרפת, שלא היו מעוניינים בעימות עם בריטניה, והביאה להתנגשות עם האינטרסים הבריטיים בהודו.
בעימות שהשתלב במלחמת הירושה האוסטרית, השתלט צבאו על שטח נרחב בדרום-מזרח הודו, אך סולק משם בהמשך על ידי הבריטים בהנהגתו של רוברט קלייב והייתרה הושבה לבריטניה במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל.
ב-1754 סולק דופלה ממשרתו והוחזר לצרפת.
למרות הסכם בין בריטניה לבין צרפת אודות אי התערבות הדדית של המעצמות בענייניה של כל אחת מהן בהודו נמשכו החיכוכים ביניהן שם, והתעצמו במהלך מלחמת שבע השנים.
צרפת הרחיבה את פעילות הסחר שלה בבנגל והגדילה את השפעתה בחצרו של סיראג' אוד-דאולה (Siraj ud-Daulah), הנאוואב (השליט המקומי) של בנגל.
ב-1756 התקיף צבאו בעידודה של צרפת את מושבת פורט ויליאם הבריטית בכלכותה.
ב-1757 התחולל קרב פלסי, שבו הביסו הבריטים את הנאוואב והצרפתים המסייעים לו.
בעקבות הקרב התפשטה ההשפעה הבריטית על פני בנגל כולה.
לאחר התבוסה שיגרה צרפת להודו ב-1758 את תומאס ארתור בניסיון לגרש את הבריטים מהודו.
למרות הצלחות מסוימות שנחל הביאו טעויות אסטרטגיות מצידו לתבוסה ולאובדנה ב-1761 של המושבה בפונדיצ'רי, שהוחרבה על ידי הבריטים.
היא עמדה בחורבנה במשך ארבע שנים עד שהוחזרה לידי הצרפתים מכוח חוזה פריז, והחלה להיבנות מחדש.
ב-1769 קרסה חברת הודו המזרחית הצרפתית מבחינה כלכלית, והמלוכה הצרפתית נטלה את השלטון על מאחזיה בהודו.
בחמישים השנים הבאות נמשכו העימותים בין צרפת לבין בריטניה ומושבת פונדיצ'רי החליפה ידיים ביניהם מספר פעמים נוספות.
ב-1816, לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות, הוחזרו פונדיצ'רי ומושבות צרפתיות נוספות לשעבר בהודו לידי צרפת.
במהלך המאה ה-19 ניסתה צרפת לכונן מערכת ממשל מקומי במושבותיה בהודו, לרבות פרלמנט נבחר ובתי משפט.
קבלת עצמאותה של הודו בשנת 1947 הובילה לשילובן ההדרגתי של המושבות הצרפתיות בהודו הבריטית לשעבר.
מספר מושבות נמסרו להודו באוקטובר 1947. על פי הסכם בין צרפת להודו נדרשו תושבי מושבות אחרות לבחור בעתיד הפוליטי הרצוי להם.
בשנים הבאות נמשך מיזוגן של מושבות עם הודו העצמאית.
בנובמבר 1954 הפכו המושבות בפונדיצ'רי, ינאון, מאהה וקאריקאל דה פקטו לטריטוריית האיחוד של פונדיצ'רי.
שילובן בהודו דה יורה הסתיים ב-1962, כאשר הפרלמנט הצרפתי אשרר את האמנה שנעשתה עם הודו לעניין זה.
פונדיצ'רי (Pondicherry) ושטחים סמוכים לה
בבנגל (כיום בעיקר בשטח בנגלדש):
צ'נדנגאר (Chandannagar) – היחידה שהייתה מובלעת באופן מוחלט בשטח הודו, פרוור של קולקטה.
תחנות המסחר קאסימבזאר (Cassimbazar), ג'וגדיה (Jugdia), דאקה (Dacca), בלאסור (Balasore) ופאטנה (Patna)
שטחן הכולל של המושבות הצרפתיות עמד על כ־507 קילומטר רבוע, וב־1948 עמדה האוכלוסייה בה על 332,045.
הודו הצרפתית שלחה נציג אחד למועצת האיחוד הצרפתי, שניים למועצת הרפובליקה ושניים להאספה הלאומית.
הודא סולטאן הייתה שחקנית וזמרת מצרית.
ידועה בעיקר בתור תפקידי האם שגילמה בקולנוע ובטלוויזיה המצריים.
סולטאן קיבלה פרסים רבים, במיוחד בגין מחזות זמר בהם שיחקה תפקידים משניים.
במשך 56 שנות הקריירה שלה שיחקה במאות סרטים.
סולטאן נולדה ב-15 באוגוסט 1925 בעיר הכפרית טנטא למשפחה ממעמד נמוך.
השלישית מבין חמישה אחים, כאשר אחד מאחיה היה האמן הנודע מוחמד פווזי.
שם הלידה שלה היה "בהיגה עבד אל-עאל", אך היא אימצה את השם "הודא סולטאן" בהמלצת מפיקים מהקולנוע המצרי שטענו ששם הלידה שלה נשמע כפרי מדי.
אישה הראשון, מוחמד נאגוויב, היה פקיד ממשלה חשוב שלא הסכים לסטטוס התהילה של אשתו ולכן התגרש ממנה זמן קצר לאחר שיצא הסרט הראשון בו שיחקה.
אישה השני היה מפיק קולנוע מצרי ואישה השלישי היה פואד אל-אטרש, אחיו של הזמר פריד אל-אטרש.
היא התגרשה מאל-אטרש כדי להינשא לשחקן המוביל פריד שאווקי.
לאחר מכן התחתנה עם הבמאי חסן עבד אל סלאם.
לסולטאן נולדה בת אחת מאישה הראשון, ושתי בנות מאישה הרביעי, שאחת מהן, נאהד, מפיקת קולנוע.
הנכדה שלה, נאהד א-סבאעי, היא שחקנית.
בשנת 2006 נפטרה סולטאן בגיל 81, לאחר מאבק עם סרטן הריאה, בבית החולים דאר אל-פואד שבשישה באוקטובר.
בשנת 1950, כיכבה סולטאן בסרט הראשון שלה, "סת אל-חסן" (אשת היופי).
לאחר מכן התחתנה עם שאווקי, וביחד היו צמד ששיחק יחד בסרטים רבים.
חלק מהסרטים המפורסמים בהם שיחקה הם: "אל-פתוואה" (הבריון), "אמראה פי אל-טאריק" (אישה בכביש), "שי פי סדרי" (משהו בליבי), "אל-איחתיאר" (הבחירה), ו-"אל-וודאע בונבארת" (להתראות בונפרטה).
הממשלה הזמנית של הודו החופשית (בהינדי: आर्ज़ी हुकूमत-ए-आज़ाद हिन्द) שהייתה ידועה גם כקיצור כ"הודו החופשית" או כ"אזאד הינד" הייתה ממשלת בובות הודית של האימפריה היפנית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לממשלת הודו החופשית היה מטבע משלה, בית משפט משלה, ובעיני מספר הודים, קיומה הייתה בעלת חשיבות רבה לפעילי תנועת העצמאות ההודית שפעלו נגד הבריטים.
יפן מסרה לממשלה את השליטה על איי אנדמן וניקובר שנכבשו על ידי היפנים ב-1943, אך גם שם היו זקוקים אנשי הודו החופשית לסיוע מהיפנים.
הממשלה פורקה באוגוסט 1945 לאחר כניעת האימפריה היפנית.
במהלך פעולתה קיבלה הכרה מתשע ממשלות נוספות - גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית, איטליה הפשיסטית, קרואטיה, מנצ'וקוו, ממשלת ואנג ג'ינג-ויי, תאילנד, מדינת בורמה תחת משטרו משתף הפעולה של בא מאו והפיליפינים תחת משטרו משתף הפעולה של חוזה לורל.
ממשלת הודו החופשית הייתה חלק מתנועה הפוליטית שהחלה בשנות ה-40 של המאה ה-20 אצל פעילי מחתרת מחוץ להודו הבריטית, ושמה לעצמה מטרה לנהל יחסים עם מדינות הציר על מנת להביא לקיצו את השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית.
הממשלה הוקמה על ידי לאומנים הודים גולים במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעלה מסינגפור בסיוע כספי, צבאי ופוליטי מהאימפריה היפנית.
הממשלה, שהוקמה ב-1 בספטמבר 1942, קיבלה השראה מרעיונותו של סובהאז צ'נדרה בוסה שהיה גם ראש הממשלה של הודו החופשית.
הממשלה טענה לסמכות על האזרחים והחיילים ההודים במושבות הבריטיות בדרום מזרח אסיה, ולסמכות עתידית על שטחים הודים העתידים ליפול לידי הכוחות היפנים והצבא הלאומי ההודי במהלך המערכה על בורמה.
היפנים פלשו לאיי אנדמן במרץ 1942 ולכדו את חיל המצב הבריטי הקטן.
בית הסוהר סלולר התמלא בתומכי בריטניה, אנשים שנחשדו בקשר להודו הבריטית חשודים, ולאחר מכן גם בחברי ליגת העצמאות ההודית , שרבים מהם עונו ומתו שם.
פורמלית, במהלך תקופה זו השליטה באיים הועברה לידי צ'נדרה בוסה, שהניף לראשונה את הדגל הלאומי של הודו באיים, בפורט בלייר, מונה לאחר מכן למושל האיים והודיע כי ממשלת הודו החופשית אינה רק ממשלה בגולה, וטען כי הוא שחרר את השטח מידי הבריטים.
מיד לאחר הקמת הממשלה, הודו החופשית הכריזה מלחמה נגד בעלות הברית בחזית הודו-בורמה.
צבאה, הצבא ההודי הלאומי, פעל רבות נגד צבא הודו הבריטית לצד הצבא היפני הקיסרי.
הצבא ההודי הלאומי ביצע את הפעולות הראשונות שלו בקרב על אימפאל.
שם, תחת פיקודה של הארמייה ה-15 היפנית, הם פרצו את קווי ההגנה הבריטים בקוהימה, אך לבסוף נאלצו לסגת משטחי הודו הבריטית עקב אבדות קשות.
שיתוף פעולה עם כוחות הציר
מכיוון שהתיישר עם עמדותיהם של האימפריה היפנית ומדינות הציר (ביניהן גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית), היה סובהאז צ'נדרה בוסה לדמות שנויה במחלוקת.
בריטניה גם ערערה על עמדתו הרשמית נגד האימפריאליזם, בעוד שלא התנגד לאימפריאליזם היפני שהגיע לשיאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא גם הואשם בפשיזם, ונטען כי שלטון היחיד שהנהיג בממשלתו מצביע על כוונתו לייסד בהודו מדינה טוטליטרית.
בוסה עצמו טען כי הוא מתנגד לכל מיני שיטות קולוניאליות, ואילו בריטניה היא הנוהגת בצביעות, בכך שהיא לכאורה נלחמת למען ערכי הדמוקרטיה כשבפועל היא מתנגדת לכינון דמוקרטיה שוויונית בהודו.
בוסה גם התנגד למדיניות הגזע הבריטית והצהיר שהוא פועל לביטול האפליה הגזעית מול בורמים, יפנים ואסיאתים אחרים.
לאורך כל קיומה של מדינת הודו החופשית ניסה בוסה להתרחק משיתוף פעולה יפני הדוק, וחתר להיות עצמאי אולם התקשה לעשות זאת, מאחר שקיומה של הודו החופשית כישות ממשלתית נבע מתמיכת היפנים ושרידות שלטונה וצבאה של הממשלה הייתה תלויה בהם לחלוטין.
על אף רצונו לשמור על עצמאות וניתוק מהיפנים, בוסה תמך בפשיזם ובנאציזם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובנאום שנשא בכלכותה ב-1930 הצהיר כי הודו צריכה "סינתזה של מה שאירופה המודרנית מכנה סוציאליזם ופשיזם".
כשהמצור על אימפאל נכשל בשנת 1944, החלו היפנים לתעדף את הקצאת המשאבים מחזית דרום אסיה לחזית האוקיינוס השקט, שם לחמו בצבא ארצות הברית המתקדם מאי לאי.
בעקבות המפלה באימפאל, ולאור הסתמכותו הבלעדית של בוסה על האספקה היפנית, שכשלה מלהגיע מספר פעמים בדרך ליעדה, התברר כי תוכניותיו להתקדם מגבולות בורמה לעבר דלהי אינן ריאליות עוד, ולא תוכלנה להתגשם.
אזורים הודיים תחת הנהלת הודו החופשית
מרבית שטחה של הממשלה הזמנית הוגבל לאיי אנדמן וניקובר, אף שהיא קיבלה גם סמכות מסוימת על מובלעות הודיות בשטחים שנכבשו על ידי היפנים.
הסמכות במובלעות אלו התחלקה בין הצבא היפני לאנשי הודו החופשית, אולם מעולם לא הייתה לסמכות אזרחית ממשלתית עם תוקף חוקי בשטח.
יהודה (הודי) להב הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון שימש נספח צה"ל בצרפת.
קודם לכן שירת כנווט קרב ומפקד בחיל האוויר ופיקד על בסיס עובדה.
להב שירת כנווט קרב בחיל האוויר.
ב-2005 מונה למפקד טייסת המזל"טים הראשונה (טייסת 200), במהלך כהונתו פיקד על גדוד בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, בטייסת נקלטו כטמ"מים מדגם שובל.
ב-2008 מונה למפקד בסיס עובדה.
באוגוסט 2011 מונה לנספח צה"ל בצרפת תפקיד אותו מילא עד שחרורו באוגוסט 2014.
לאחר שחרורו עבד בהתעשייה האווירית לישראל כמנהל שיווק, ב-2018 מונה למנהל מפעל רקיע וסגן מנהל חטיבת כלי טיס צבאיים.
ב-2020 מונה למנהל הפעילות העסקית (CBO) בחברת NSO.
ב-2021 מונה לסמנכ"ל שיווק של התעשייה האווירית.
להב בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במנהל עסקים בתוכנית קלוג רקנאטי באוניברסיטת תל אביב.
חבל הודו-סין או חצי האי הודו-סין הוא חבל ארץ יבשתי בדרום-מזרח אסיה השוכן בין הודו לסין.
חצי האי מוקף ממערב על ידי מפרץ בנגל, ים אנדמן ומצר מלאקה וממזרח על ידי ים סין הדרומי.
המונח "הודו-סין" משמש לרוב בהקשר של ההתיישבות הצרפתית בחלק מהאזור.
עם הדה-קולוניזציה הוקמו על הודו-סין הצרפתית המדינות וייטנאם, קמבודיה ולאוס.
לאורך ההיסטוריה האזור הושפע מהמדינות הגדולות השוכנות לגבולותיו, מכאן קיבל החבל את שמו.
השפעת סין באה לידי ביטוי בעיקר בווייטנאם, בעוד שבתאילנד, קמבודיה ולאוס ההשפעה ההודית ניכרת יותר.
הדת המרכזית באזור היא הבודהיזם בעיקר בגרסת הטהרוואדה.
במלזיה ניתן למצוא מאמינים הינדים, מוסלמים ונוצרים.
לימים הוקמו על חבל זה המדינות:
הודו התחרתה במשחקי אסיה 2022 בהאנגג'ואו, ג'ג'יאנג, סין, שהחלו ב-23 בספטמבר 2023 והסתיימו ב-8 באוקטובר 2023. האירוע היה אמור להתקיים בספטמבר 2022 אך נדחה עקב עליית מקרי ה-COVID-19 בסין.
האירוע נקבע לאחר מכן להתקיים בספטמבר-אוקטובר 2023. הודו זכתה במספר שיא של מדליות כשהיא שוברת את שיא המדליות הקודם שלה של 70 שהושג במשחקי אסיה 2018.
Sony Sports Network רכשה את זכויות המדיה הבלעדיות עבור אזור הודו.
המשחקים שודרו בשידור חי בטלוויזיה ובפלטפורמת ה-OTT SonyLIV.
הרשת החלה את הקמפיין טרום האירוע כתמיכה למשלחת ההודית עם הסיסמה 'Hum Hain, Zidd Pe Sawaar, Iss Baar, Sau Paar, Phir Se, Hum Honge Kamyaab!', שמשמעותה - הודו תחצה הפעם את רף 100 המדליות.
רשימת ענפי ספורט ומספר הספורטאים המתוכננים להשתתף במשחקי אסיה 2022:
הודו הדנית (בדנית: Dansk Ostindien) היא השם שניתן למושבות הדניות בהודו שהתקיימו בין 1620–1869. הדנים החזיקו במושבות ותחנות סחר באזורים שונים, בהם מקומות המשתייכים כיום לטמיל נאדו, קרלה, אנדרה פרדש, מערב בנגל ואיי ניקובר.
הנוכחות הדנית-נורווגית באזור לא היוותה איום על המעצמות הגדולות ששלטו בהודו באותם ימים.
הנקודות בהן שלטו הדנים בהודו, בדומה למקומות אחרים בעולם, היו בדרך כלל דלות במשאבים והם לא הצליחו להשתלט על נתיבי סחר או לבסס מונופול, בניגוד לבריטים, הצרפתים והפורטוגלים.
חרף החסרונות שלהם בהודו, הצליחו החברות הדניות-נורווגיות לשמר את השליטה שלהן במושבות ולעיתים אף לנצל מלחמות בין מעצמות גדולות יותר כדי לבסס את מעמדן כמקום נייטרלי בו ניתן לסחור.
מסיבה זו, הנוכחות של דנמרק בהודו הצליחה להתקיים למשך שנים רבות, עד שבסופו של דבר, עם העלייה בכוחם של הבריטים בתת-היבשת, נמכרו כל האחזקות הדניות לבריטניה.
הצלחת ההולנדים והבריטים בסחר בתבלינים במהלך המאה ה-17 הובילה לקנאה מצד הדנים והנורווגים, שרצו גם הם להשתתף בסחר.
ב-17 במרץ 1616, המלך כריסטיאן הרביעי העניק צ'רטר מלכותי להקמת חברת הודו המזרחית הדנית, תוך שהיא קיבלה את המונופול על הסחר בין דנמרק לאסיה למשך 12 שנים.
עברו עוד שנתיים עד שהושג המימון הדרוש להוצאת המשלחת, במידה מסוימת בשל חוסר אמון מצד המשקיעים הדנים.
בנוסף, נדרשה הגעתו של הסוחר והמושל הקולוניאלי מרשל דה בושוור ב-1618 כדי לדחוף להוצאת המסע הראשון.
הוא טען שהגיע כשליחו של מלך קנדי (ממלכה בסרי לנקה של ימינו), ביקש סיוע צבאי נגד הפורטוגלים, והבטיח מונופול על הסחר עם האי.
הוא הצליח לשכנע את מלך דנמרק, חרף היסוסים מצד אנשי הממלכה.
המשלחת הראשונה יצאה ב-1618 תחת פיקודו של האדמירל אוב גיידה.
המסע לקח כשנתיים בטרם הגיעו לציילון ובמהלכו איבדו יותר מחצי מחברי המשלחת.
כשהגיעו לאי במאי 1620, נתקלו חברי המשלחת במלך שכבר לא היה מעוניין בסיוע זר – אחרי שחתם על הסכם שלום עם פורטוגל שלוש שנים קודם לכן.
בנוסף, גם אם היה מעוניין בקשר עמם, לא היה מלך קנדי השליט היחיד באי או אפילו "הכי מכובד בארץ זו".
אחרי שנכשלו בהגעה להסכם שבו דובר, השתלטו חברי המשלחת על מקדש קונסוואראם עד שקיבלו עדכון מהמנהל שלהם, רוברט קראפ.
הוא יצא בספינת משא חודש לפני שיצאה המשלחת, ומול חופי קראיקל הספינה תקפה אוניות פורטוגליות והוטבעה, כשרוב הצוות נהרג או נלקח בשבי.
קראפ ו-13 אנשי צוות הצליחו להימלט והגיעו לחוף, שם נלקחו בשבי על ידי מקומיים (הנאיאקים), שרצו לפתח קשרי מסחר.
לאחר משא ומתן הושגו הסכמות לפיהן הדנים יוכלו לבנות "בית אבן" (פורט דנסבורג) ויקבלו שליטה על הכפר טרנקובר.
הממשל וההשקעות המקרטעות, בשילוב עם אובדן שני שלישים מכלי השיט בהם הפליגו הדנים, הובילו לכך שהשנים הראשונות של המושבה הדנית החדשה היו מתישות.
למרות שהסחורות שהצליחו לחזור לאירופה היו רווחיות, עדיין הייתה המושבה בהפסדים משמעותיים.
בנוסף, מיקום המושבה חשף אותה לגלי גאות ושפל שהרסו שוב ושוב את מה שנבנה.
למרות שהשאיפות המקוריות היו להוות חלופה למושבות האנגליות וההולנדיות, המצב הכלכלי הקשה של המושבה ומלחמת שלושים השנים באירופה גרמו לדנים ולנורווגים לוותר על השאיפה, ולהפוך למקום נייטרלי במפרץ בנגל בו ניתן לסחור.
ב-1625 הוקם מפעל במושבה וכן הוקמו לשכות מסחר קטנות.
למרות הצמיחה, ב-1627 היה המצב הכלכלי כה קשה ונותרו ברשות המושבה שלוש ספינות בלבד, כך שהיא לא הייתה יכולה לשלם גם את המחווה המוסכמת לנאיאקים, מה שהגביר בתורו את המתיחות באזור.
הנוכחות הדנית–נורווגית הייתה לא רצויה גם בעיני ההולנדים והאנגלים, שראו בדנים כמי שנהנים מהגנת הציים שלהם מבלי לשלם על כך כל תמורה.
עם זאת, לא היה ביכולתם לעשות דבר נגד הדנים, בשל הסתבכות מדינותיהם במלחמת שלושים השנים.
השנים הבאות היו מטלטלות עבור המושבה.
ב-1640 ניסתה דנמרק למכור את פורט דנסבורג להולנד, בפעם השנייה, אך ללא הצלחה.
ב-1642 הכריזה דנמרק מלחמה על האימפריה המוגולית ועל הספינות שפשטו על המושבה ושטו באזור.
בתוך מספר חודשים הצליחו הדנים להשתלט על כלי שיט אחד, לצרף אותו לצי שלהם ולמכור את הסחורות.
שנה אחר כך, הגיע למושבה וילם לייל, מנהיג המושבה החדש.
באותה שנה הכריזו הולנד ושוודיה מלחמה על דנמרק–נורווגיה.
ב-1645 החל שווי המפעלים של דנמרק–נורווגיה ליפול בעקביות, ובמקביל הנאיאקים החלו לפשוט על המושבה.
לבסוף, ב-1648, כריסטיאן הרביעי, מי שהיה פטרון המושבה, נפטר והחברה פשטה רגל.
היעדר רווחים הובילו את המשקיעים לפעול במשך שנים לפירוק החברה.
המלך כריסטיאן הרביעי התנגד לכך עד מותו ב-1648. עברו שנתיים בלבד עד שבנו, פרדריק השלישי, פירק את החברה.
למרות הסגירה, המושבה היוותה נכס מלכותי ואנשיה לא היו מודעים להתרחשויות במולדתם.
במשך השנים מספר הדנים והנורווגים הלך ופחת בצורה טבעית בשל עזיבות ומחלות, ופורטוגלים ומקומיים החלו לעבוד בשמירה עליה.
לבסוף, ב-1655, נותר רק דני אחד בטרנקובר.
הוא המשיך להיות נאמן לארצו, ושמר על המושבה מול מצורים רצופים מצד הנאיאקים על כך שלא שילמו את המחווה, תוך שהוא מחזיק בספינות שעגנו במפרץ.
הוא השתמש בהכנסות ממכירתן כדי לשפר את ההגנה על המושבה, בנה חומה וניהל משא ומתן עם הנאיאקים.
הדיווחים ששלח לאירופה שכנעו בסופו של דבר את הממלכה לשלוח לו סיוע.
פריגטה אחת נשלחה למקום והגיעה במאי 1669, כשהיא מסיימת 19 שנים של בדידות.
חברת הודו המזרחית הדנית השנייה
המסחר בין דנמרק למושבה התחדש והוקמה חברה חדשה.
הוקמו מספר התיישבויות חדשות שנשלטו מטרנקובר, והיו באדווה שבחוף מלבר (1696) והתיישבות נוספת דרום–מזרחית לצ'נדרנגור, המושבה הצרפתית בבנגל (1698).
בנוסף, הושגו הסכמות עם הנאיאקים והותר למושבה להתרחב ולכלול שלושה כפרים נוספים בסמוך לטרנקובר.
ביוני 1707 שלח פרדריק הרביעי שני מיסיונרים פרוטסטנטים גרמנים, הראשונים שהגיעו להודו, אחרי שבמשך השנים אסרו ההודים על כניסה לכנסיות.
הם לא התקבלו בברכה גם על ידי הדנים עצמם, שחשדו בהם שמדובר במרגלים.
ב-12 באפריל 1732, המלך כריסטיאן הרביעי חתם על צ'רטר חדש שהעניק לחברה הדנית האסיאתית את המונופול על הסחר עם הודו וסין ל-40 שנה.
בניגוד לשתי החברות הקודמות, שנכשלו בשל היעדר רציפות במסחר, כוונת המשקיעים הפעם הייתה ליצור המשכיות במסחר ולהרחיבו.
במהלך השנים הבאות הסחר עם המזרח התייצב.
בנובמבר 1754, במפגש של פקידים דנים ונורווגים בטרנקובר, הוחלט ליישב את איי אנדמן במטרה לשתול פלפל, קינמון, קנה סוכר, קפה וכותנה.
חודש אחר כך הגיעו ראשוני הדנים–נורווגים לאיי אנדמן, אולם היישוב שהקימו סבל מספר פעמים מהתפרצויות מלריה שגרמו לעזיבתו, עד לנטישתו הסופית ב-1848. הכיבוש הדני של האיים הוביל מעצמות אחרות כמו אוסטריה ובריטניה לפלוש גם הן לאיים.
בין 1772–1802 הסחר בין דנמרק ונורווגיה לבין הודו וסין גדל בצורה משמעותית בזכות שלושה גורמים מרכזיים: הראשון היה אובדן המונופול של החברה האסיאתית על המסחר ב-1772, מה שפתח אותו לכלל הסוחרים בדנמרק ובנורווגיה, וב-1777 השתלטה הממלכה על המושבות בהודו.
הדבר הקל על החברה מבחינת ההוצאות אך לא פגע במסחר עם הודו, מה ששיפר מאוד את מצבה הכלכלי.
הסיבה השנייה היא הגידול בסחר הבינלאומי והמלחמות בין אנגליה, צרפת והולנד.
המלחמות הובילו את הסחר בין המדינות להתרחש במקומות נייטרליים כמו דנמרק–נורווגיה.
הסיבה השלישית היא התרחבותה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו.
במהלך ההתרחבות, עובדים בחברה הצליחו לצבור הון גדול, אשר נאסר עליהם להביא עמם חזרה לאנגליה.
כדי להימנע מכך, הם הלבינו את הכספים בהודו הדנית, מה שהזריק כמויות אדירות של כסף להודו הדנית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-18. שווי המסחר, עם זאת, נותר תנודתי למדי.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נקטה דנמרק–נורווגיה במדיניות של נייטרליות תוך שייבאה לאירופה סחורות הולנדיות וצרפתיות מהאיים ההולנדיים המזרחיים.
פעילות זו הובילה למלחמות האנגליות במהלכן בריטניה ושוודיה הביסו את הצי הדני–נורווגי, ניתקו את הסחר שניהלה חברת הודו המזרחית הדנית וכבשו את מספר ערים למשך כשנה, בין 1801–1802, ושוב בשנים 1808–1815. ב-1814 קיבלה נורווגיה עצמאות.
בשנים 1864–1868 ניסתה ממלכת איטליה לרכוש את איי ניקובר מדנמרק במטרה לבסס מושבות חדשות לממלכה החדשה, והדבר השתלב עם העובדה שהדנים היו צפויים לעזוב.
ביאגו קארנטי, פקיד מטעם שר החקלאות והמסחר האיטלקי, הציע את הרעיון לראשונה ב-1865, וציין שמעבר להיות המושבה מושבת עונשין, יש לאיים פוטנציאל לדוגמה בתחום גידול הטבק.
בנוסף, מושבה מרוחקת כזו הייתה מעניקה יוקרה לאיטליה המאוחדת.
שר החקלאות האיטלקי אכן החל במשא ומתן שנעצר אחרי שנפלה הממשלה בה לקח חלק, והרעיון לא שב לשולחן המשא ומתן לאחר מכן.
המושבות הדניות נכנסו לתקופה של דעיכה, ובסופו של דבר השתלטו עליהן הבריטים שאיחדו אותן להודו הבריטית.
ב-16 באוקטובר 1868 נמכרה הבעלות על איי ניקובר שכבר היו בתהליך נטישה מאז 1848, לבריטניה, וסופחו על ידי בריטניה ב-1869.
אחרי מסירת טרנקובר לבריטניה, היא איבדה את המעמד הנייטרלי שלה והסמכויות המנהליות שלה הועברו.
העיירה ירדה בחשיבותה במהירות, אולם התקדמות הבריטים דרומה הובילה להפיכת טרנקובר למוקד פעילות מיסיונרית וכמקום הכשרת כמרים מקומיים.
בסוף המאה ה-19, המיסיון שהוקם פעל באופן עצמאי לחלוטין, וכיום הוא משמש את הכנסייה הטמילית האוונגליסטית הלותרנית.
שרידי הנוכחות הדנית–נורווגית נותרו מקומיים לחלוטין בכפר הדייגים שקיים כיום במקום, וניתן למצוא אותם בחומת העיר הישנה.
למרות שניתן לתארך רק מספר קטן של מבנים לתקופה הדנית, רבים מהמבנים בעיירה דומים לסגנון הקלאסי ותורמים לאווירה ההיסטורית.
אחד המבנים החשובים שנבנו בימי הדנים הוא מבצר דנסבורג שנבנה ב-1620 והוכרז כמבנה לשימור על ידי ממשלת טמיל נאדו ב-1977.
מאז 2001 פועלים הדנים בגיוס מתנדבים ודרך סוכנויות ממשלתיות לרכישת ושיקום מבנים היסטוריים בטרנקובר.
הודה קוטבי היא עיתונאית וסופרת אמריקאית.
היא הייתה המגישה הראשית של תוכנית הבוקר "The Today Show" ברשת "NBC" בין השנים 2018 ל-2025 וכמו כן הייתה כתבת הבידור של הערוץ בין השנים 2007 ל-2025. קוטבי שימשה בעבר גם כמנחה בתוכנית הטלוויזיה "Dateline NBC" שעוסקת במקרי פשע אמיתיים שהתרחשו בארצות הברית.
קוטבי נולדה בשנת 1964 בעיר נורמן שבמדינת אוקלהומה למהגרים מצרים מוסלמים.
בילדותה גדלה קוטבי בעיר מורגנטאון שבמדינת וירג'יניה המערבית ולאחר מכן משפחתה עברה לעיר אלכסנדריה שבמדינת וירג'יניה.
קוטבי ומשפחתה גם חיו בעבר במשך תקופה קצרה במצרים ובניגריה.
בצעירותה למדה קוטבי בתיכון פורט האנט אשר בקרבת העיר אלכסנדריה שבמדינת וירג'יניה.
בהמשך למדה עיתונאות באוניברסיטת וירג'יניה טק.
הקריירה של הודה קוטבי כעיתונאית החלה כאשר בתחילה עבדה בתחנות מקומיות שונות, כולל בניו אורלינס ובפורט מאיירס.
בשנת 1998 התקבלה ככתבת לצוות של NBC News.
בשנת 2007 החלה לעבוד כמנחה בתוכנית הבוקר "Today" לצד קתי לי גיפורד.
בשנת 2018, בעקבות פיטורו של המנחה מאט לאואר, קוטבי נבחרה להחליפו בתור המגישה הראשית בתוכנית הבוקר "Today" אותה היא מנחה לצד סוואנה גאת'רי.
באותה השנה נכללה גם ברשימה 100 האנשים המשפיעים השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
לאורך השנים קוטבי כתבה גם מספר ספרים, כולל רבי המכר של הניו יורק טיימס "Hoda: How I Survived Zones War, Bad Hair, Cancer, and Kathie Lee" שפורסם לראשונה בשנת 2010 ו-"Where We Belong: Journeys That Show Us the Way" שפורסם לראשונה בשנת 2016.
בשנת 2005 קוטבי התחתנה עם בורזיס קנגה.
ב-21 בפברואר 2017 קוטבי אימצה תינוקת בשם היילי ג'וי, וב-16 באפריל 2019 היא אימצה תינוקת נוספת בשם הופ קתרין.
במרץ 2007 עברה ניתוח כריתת שד.
הודהוד הוא סדרת כלי טיס בלתי מאוישים למטרות מודיעין וריגול מתוצרת איראן שנעשה בה שימוש גם מחוץ לאיראן כמו על ידי החות'ים וארגון הטרור חזבאללה.
כטב"ם זה מיוצר עם אורך גוף של 150 ס"מ ואורך כנף של 190 ס"מ.
הוא מסוגל לטוס לפרק זמן של 90 דקות, וטווח הטיסה שלו הוא 30 ק"מ.
הוא משמש לקביעת הקואורדינטות של ריכוזי אוכלוסייה.
להודהוד 1 ישנם מספר מאפיינים: הוא מצויד בטכנולוגיית צילום מתקדמת, ומאופיין בגודל קטן ובחתך מכ"ם קטן המקשה על זיהוי, מעקב וניסיון להפילו באמצעות מערכות הגנה אווירית.
הוא מאופיין גם בכמות קטנה של קרינה תרמית, אשר מפחיתה את האפשרות לפגיעה מטילים מונחי אינפרא אדום.
חתימת הצליל של מנועו קטנה, מה שמקשה על שמיעת זמזומיו.
דגם זה הוא כטב"ם חשמלי שטס אנכית ואוטומטית.
יש לו שמונה מנועים ושלושה מדחפים בכל כנף.
הוא עוצב ויוצר על ידי חוקרים באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהרן.
המהירות המרבית של כטב"ם זה היא 70 קמ"ש, והוא יכול לטוס כ-53 דקות.
אחד המאפיינים של הכטב"ם הוא היכולת להמריא ולנחות בצורה אנכית, ללא צורך במסלול נחיתה, והוא יכול אף להמשיך ולטוס גם אם אחד ממנועיו ניזוק.
מאפיינים נוספים שלו כוללים יכולת לשנע מטען במשקל של עד שלושה קילוגרמים, והוא יכול לשאת מגוון מצלמות מתקדמות ומשלוחי תרופות, ועשוי להתאים לטיסה במקומות לא נגישים.
יש לו חתימת קול נמוכה ויכולת תעופה ברציפות בגובה רב.
לדגם זה יש צג מצלמה ונחתת הנפתחת בעת נחיתה ונסגרת בעת טיסה, על מנת לא להפריע לצילום.
מכיוון שזהו כטב"ם קטן, ניתן לשנעו במהירות ולשגרו לביצוע משימות, להקטין את גודלו על ידי איסוף כנפיו, וכן ניתן לשאת אותו על ידי אדם אחד.
הוא מסוגל לטוס בתנאי אקלים מאתגרים כמו אבק באוויר, גשם קל, לילה, ים ועוד.
יכולות נוספות של מטוס זה כוללות אפשרות של העברת מידע בו-זמנית לתחנת הקרקע וחזרה לבסיס בתנאי חירום, אפשרות לנחיתה אוטומטית ויכולת טיסה אוטומטית מחוץ לראייה המבוקרת של הטייס.
השקת דגם זה נעשתה בשנת 2015 בתערוכה של אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בהשתתפות עוזרת נשיא איראן לעניינים מדעיים וטכנולוגיים, סורנה סאטארי.
מוסטפא חסן פאנה, דובר חברת פתח אסמן, חשף כי התכנון והייצור של הכטב"ם התחיל בתחילת 2015 והפרויקט ארך תקופה של שמונה חודשים להשלמתו.
תנועת הטרור של החות'ים, אנסאר אללה, השתמשה בכטב"ם הודהוד 1.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עשה ארגון הטרור חזבאללה מספר פעמים שימוש בכטב"ם הודהוד 3 לצורך צילום אתרים רגישים ישראלים לשם צבירת מידע מודיעיני עליהם.
את הסרטונים שצילם הכטב"ם פרסם חזבאללה ב-18 ביוני וב-9 ביולי 2024. ב-24 ביולי פורסם צילום נוסף של הכטב"ם, בו נראה תיעוד של בסיס חיל האוויר רמת דוד.
לדברי חבר הארגון לערוץ אל-מיאדין, הפרסום בעיתוי זה הוא על רקע ביקורו של ראש ממשלת ישראל בארצות הברית ומבצע יד ארוכה.
הודאה כוזבת היא הודאה באשמה של אדם, על פשע שהוא לא ביצע.
הודאה כוזבת היא הצהרת אשמה שאינה תואמת את האמת, הנמסרת לרשויות אכיפת החוק או לבית המשפט.
המונח כולל הודאות שווא: הודאות לא נכונות, שלעיתים מתקבלות בעקבות לחץ חקירתי או גורמי פגיעוּת אישית, והודאות כוזבות: הודאות הנמסרות ביודעין כדי להטעות.
במשפט הישראלי, מסירת ידיעה כוזבת לרשויות (לרבות תלונת שווא) עשויה להקים אחריות פלילית לפי הוראות שונות בחוק, ובהן מסירת הודעה כוזבת, עדות שקר, ושיבוש מהלכי משפט, בהתאם לנסיבות..
בניגוד ל"הודאת שווא", במסגרתה אדם מודה במשהו שלא עשה מתוך בלבול או לחץ, "הודאה כוזבת" היא אקט מכוון שנועד לשבש הליכים פליליים כמו הגשת תלונת שווא, ויש לה השלכות עונשין משמעותיות.
אף על פי שנראה שמתן הודאה כוזבת היא דבר הסותר את ההיגיון, היא יכולה להיעשות מתוך רצון חופשי, בין היתר כדי להגן על גורם אחר המעורב בעניין או להוביל לטכניקות חקירה כפייתיות.
על פי מחקרים, כאשר מעורבת מידה מסוימת של כפייה במהלך חקירה, נבדקים בעלי אינטליגנציה נמוכה או בעלי הפרעות נפשיות נוטים יותר להודות גם כאשר הטענות אינן נכונות.
מחקרים מצביעים על כך ששיעור ההודאות הכוזבות בקרב קטינים גבוה באופן משמעותי מזה של בגירים.
נמצא שצעירים הם אוכלוסייה המועדת יותר למסירת הודאות כוזבות, בפרט כאשר הם מצויים במצבי לחץ, עייפות או טראומה.
ישנו תיעוד למאות מקרים בהם אנשים חפים מפשע הורשעו, נכלאו ולפעמים אף נידונו למוות לאחר שהודו בפשעים שלא ביצעו, ושנים לאחר מכן, זוכו.
רק לאחר שפורסמו מספר מקרים מזעזעים של הודאות כוזבות בסוף שנות ה-80, בשילוב עם ההתפתחות של נושא הצגת ראיות על סמך פרופילי DNA, החלו להתברר היקף ההרשעות השגויות, ומעורבות נושא ההודאות הכוזבות בהרשעות אלו.
אף על פי שרוב ההודאות הכוזבות נכפות על המודה, חלקן הן מרצון.
בעוד שהודאה בכפייה כבר נתפסת כלא-אמינה בניסיון לייצר הרשעה תקפה, שיטות חקירה פסיכולוגיות מתוחכמות עלולות גם הן להביא להודאה כוזבת.
במחקר הפסיכולוגי על הודאות שווא מציע סול קאסין, חוקר אמריקאי לפסיכולוגיה, חלוקה לשלושה סוגים: הודאה מרצון; הודאה מאולצת מתוך צייתנות (compliant); והודאה מאולצת מופנמת (internalized).
הדוגמאות שלהלן עוסקות בהודאות שווא (False confessions), לעיתים מרצון.
הודאה הניתנת באופן חופשי, ללא הנחיה משטרתית.
לעיתים אנשים מפלילים את עצמם כדי להסיט את תשומת הלב מהאדם שביצע את הפשע בפועל.
לדוגמה, הורה עשוי להודות בפשעה שלא ביצע כדי להציל את בנו או ביתו מעונש מאסר.
לחלופין, אנשים לפעמים מודים בפשע ידוע לשמצה בגלל תשומת לב שהם מקבלים מהודאה כזו, למשל כ-250 איש שונים הודו בחטיפת תינוק לינדברג בשנת 1932, פרשה שזכתה לכותרות ברחבי העולם.
בערך 500 איש הודו ברצח השחקנית האמריקאית אליזבת שורט שבוצע בשנת 1947, פרשה שזכתה גם היא לתשומת לב תקשורתית עצומה.
חלק מאלו שהודו באשמה על הפשע, אפילו לא נולדו בעת הרצח.
דוגמה נוספת להודאה כוזבת מרצון התרחשה בשנת 2006 בארצות הברית, כאשר ג'ון מארק קאר הודה ברצח ג'ונבנט רמזי בת השש.
קאר הפך אובססיבי לכל פרט ברצח, ועשר שנים לאחר הרצח הוא הוסגר מתאילנד על סמך הודאתו.
אף על פי שהודה ברצח, העדות שמסר לא תאמה את פרטי המקרה, וה DNA שלו לא תאם את זה שנמצא בזירת העבירה.
בנוסף אשתו ואחיו העידו שבעת הרצח הוא היה בביתו, במדינה אחרת, ומעולם לא היה במדינת קולורדו, שם התרחש הרצח.
עקב כך שההודאה שלו הייתה בבירור כוזבת, התובעים מעולם לא האשימו אותו בפשע.
הודאות אלו הן תוצאה של טכניקות חקירה כפייתיות בהן משתמשת המשטרה.
חשודים לעיתים נמצאים בחקירות ארוכות מאוד, לעיתים ללא נוכחות עורך דין או בן משפחה.
גם כאשר החשוד חף מפשע, הדבר יוצר לחץ ובסופו של דבר מוביל לתשישות נפשית.
לעיתים, המשטרה מציעה תמריצים לחשודים, ואומרת להם כי יתייחסו אליהם ביתר קלות אם יודו.
תגמולים חומריים כמו קפה או הפסקה בחקירה משמשים גם הם לאותה מטרה.
ייתכן שייאמר לחשודים כי הם ירגישו טוב יותר על ידי הודאה, ובכך יוציאו את האמת לגלוי.
לאחר שעמדו בלחץ זה, לעיתים קרובות במשך שעות על גבי שעות, חשודים עלולים להפוך לפגיעים יותר ולהודות רק כדי לסיים את תהליך החקירה.
טכניקת ריד היא שיטת חקירה מקודדת אסטרטגיות שעדיין משמשת כוחות משטרה רבים בארצות הברית.
אנשים עשויים גם להודות בפשע שלא ביצעו כצורה של הסדר טיעון על מנת להימנע מסיכון לעונש חמור יותר לאחר המשפט.
בני נוער ומבוגרים צעירים, אנשים עם הפרעה נפשית, בעלי אינטליגנציה נמוכה וכאלו שלהם ציונים גבוהים בסולם הסוגסטיביליות של גודיונסון נוטים יותר להודאה כוזבת.
הודאות אלו מתרחשות במצבים בהם אדם מושפע מאוד מתהליך החקירה, עד כדי כך שהוא מגיע למסקנה שהוא אכן ביצע את הפשע, אף על פי שאין לו כל זיכרון מכך.
נראה שזה קורה כאשר לחשוד חסר ביטחון עצמי, במיוחד בזיכרון שלו לגבי אירוע מסוים.
מחקרים מצביעים על כך ש"חוקרים יכולים לנצל את החולשה הזו, לעיתים אף בתמימות, באמצעות שאלות מרמזות והצעה של הסברים לחור בזיכרון לכאורה של החשוד".
החשוד, שאינו מזהה שמופעלת עליו מניפולציה להסכים עם מידע לא נכון, מתחיל להסכים עם החוקר "עד שהוא או היא מקבלים את האשמה".
עבור האדם הממוצע, האפשרות שמישהו יודה בפשע שלא ביצע, נראית מאוד לא סבירה ולא הגיונית.
נמצא כי הגורמים הבאים תורמים להודאות כוזבות.
המשטרה משתמשת בטכניקות מניפולציות שכנוע בעת ביצוע חקירות בתקווה להשיג הודאות.
הטכניקות האלו יכולות לכלול שקרים לגבי ראיות, לגרום לחשודים להאמין שהם שם כדי לעזור להם או להעמיד פנים שהם חברים של החשוד.
לאחר זמן מספיק ושכנוע, סביר להניח שחשודים יצייתו לדרישות החוקרים להודאה, גם אם מדובר בפשע שלא ביצעו.
אחד הממצאים החשובים ביותר במחקר על מניפולציות אשמה הוא שברגע שמושרה אשמה אצל הנבדק, ניתן לכוון אותה לציות רב יותר לבקשות שאינן קשורות כלל למקור המקורי של האשמה.
מחקר משנת 2010 הראה את היעדר ההדרכה לשוטרים מתחילים בנוגע לתהליך הראיון.
החוקרים במחקר כתבו בין היתר: "היינו מאוכזבים לגלות שהמשטרה מקבלת לעיתים קרובות הכשרה פורמלית מינימלית בלבד, ולפעמים בכלל לא, לראיין עדים משתפי פעולה, ובאופן לא מפתיע, נוהלי הראיון בפועל גרועים למדי".
בעוד ששוטרים רבים עשויים לפתח טכניקות ראיון משלהם, היעדר הכשרה פורמלית עלול להוביל לראיון שמטרתו פשוט להשלים את החקירה, ללא קשר לאמת.
הדרך הקלה ביותר להשלים חקירה תהיה הודאה.
החוקרים במחקר זה טענו כי "נראה שזה יותר קורה בעת חקירת חשודים (כדי לעורר הודאות) מאשר בעת חקירת עדים וקורבנות משתפי פעולה".
תוצאות המחקר מראות כי הכשרה נוספת לשוטרים בנושא יכולה למנוע הודאות שווא, ולספק למשטרה גישה חדשה בזמן השהות בחדר החקירות.
טכניקת ריד היט שיטה לחקירה של חשודים שהוצגה לראשונה בארצות הברית בשנות ה-40 ושנות ה-50 על ידי ג'ון ריד, קצין משטרה לשעבר.
השיטה נועדה להחליף את האלימות ששוטרים נהגו להשתמש בה לעיתים קרובות כדי לדלות מידע מנחקרים.
הטכניקה כוללת תהליך של תשעה שלבים.
השלב הראשון כרוך בעימות ישיר עם החשוד והצהרה שידוע שהוא ביצע את הפשע.
זה בדרך כלל כרוך בהפרעות תכופות כאשר החשוד מנסה לדבר.
נמצא ששחוקרי משטרה אפשרו לאנשים לדבר רק 5.8 שניות בממוצע לפני שהפריעו להם.
בשלב השני, המשטרה הציגה השערה לגבי הסיבה שהחשוד ביצע את הפשע.
הסבר זה "ממזער את ההשלכות המוסריות של העבירה לכאורה או מאפשר לחשוד להציל את כבודו על ידי תירוץ מוסרי מקובל לביצוע הפשע."
טכניקת ריד הפכה לשיטת חקירה מובילה בה השתמשו רשויות אכיפת החוק בארצות הברית והשימוש בה הוביל לכמות גדולה מאוד של הודאות.
חוקרי משפט גילו שלא כל ההודאות הללו היו לגיטימיות וקבעו שהטכניקה מסתמכת בעיקר על הטעיה, כפייה ועימות אגרסיבי כדי להבטיח הודאות.
למרות זאת, בשנת 2014, השימוש בטכניקה עדיין היה פופולרי בקרב חוקרי משטרה אף על פי שהנבדקים סיפקו פחות מידע, והאסטרטגיה סיפקה כמות גדולה יותר של הודאות כוזבות בהשוואה להודאות אמת.
בכתב העת של האקדמיה האמריקאית לפסיכיאטריה ולמשפט, כתב ריצ'רד ליאו: "אף על פי שכפייה פסיכולוגית היא הגורם העיקרי להודאות שווא שנגרמו על ידי המשטרה, אנשים שונים אחד מהשני ביכולת שלהם לעמוד בלחץ בחקירה ולכן גם ברגישותם להודאות שווא.
כאשר כל שאר הנתונים זהים, אנשים עם נטייה גבוהה לסוגסטיות או צייתנות נוטים יותר להודות בשקר.
אנשים בעלי נטייה גבוהה לסוגסטיות נוטים להיות בעלי זיכרון גרוע, רמות חרדה גבוהות, הערכה עצמית נמוכה ואסרטיביות נמוכה, גורמי אישיות שהופכים אותם גם לפגיעים יותר ללחצי החקירה ולכן נוטים יותר להודות בשקר.
נטייה לסוגסטיות חקירתית נוטה להיות מוגברת עקב מחסור בשינה, עייפות וגמילה מסמים או אלכוהול.
אנשים בעלי נטייה גבוהה לסוגסטיות נוטים להימנע מקונפליקטים, להיות צייתנים ולהוטים יותרלרצות אחרים, במיוחד דמויות סמכות." בפרט, זה חל על אנשים בעלי לקויות שכליות או מתמודדי נפש.
לדברי ריצ'רד ליאו, אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית נוטים יותר להודאות שווא, מכמה סיבות: "ראשית, עקב תפקוד אינטלקטואלי ירוד, אינטליגנציה נמוכה, טווח קשב קצר, זיכרון ירוד וכישורי תקשורת ותפיסה ירודים, הם לא תמיד מבינים הצהרות שנאמרות להם או את ההשלכות של תשובותיהם.
לעיתים קרובות חסרה להם היכולת לחשוב בצורה הגיונית על תוצאות מעשיהם.
(...) בלש משטרתי יכול להיראות להם ידידותי ולתרום לכך שהם ימסרו הצהרה מפלילה (...) מאחר שהם להוטים לרצות הם נוטים להיות בעלי צורך גבוה באישור ולכן נוטים להביע הסכמה.
המקרה של סיימון מרשל הוא דוגמה לאחד מעיוותי הדין הידועים לשמצה בקוויבק.
מרשל שהיה עם מוגבלות שכלית התפתחותית, הואשם ב-1997 בסדרת מעשי אונס.
הוא הודה בשלושה עשר סעיפי אישום, הורשע ונכלא לחמש שנים.
בזמן שהותו בכלא הוא ספג התעללויות מאסירים אחרים, הוכה, בוצע בו מעשה סדום ונכווה במים רותחים.
בסופו של דבר, בדיקות DNA קבעו כי מרשל לא היה מעורב בפשעים.
אף על פי שזוכה, מרשל סובל מהשלכות המאסר ומוחזק בבית חולים פסיכיאטרי עקב הנזק הפסיכולוגי שנגרם לו במהלך מאסרו.
הוא זכה לפיצויים בסך 2.3 מיליון דולר.
מחקירת המקרה עלה כי לא רק שלא בוצעו בדיקות DNA בזמן משפטו, אלא גם לא נלקחה בחשבון עובדת המוגבלות השכלית של מרשל, והוזנחה לחלוטין לאורך כל התביעה נגדו.