tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערב אחד, מתגלית גופתו של השכן שלה בביתו, לאחר שנחנק לכאורה מעצם של חיה.
ינינה מוצאת בבית השכן תצלום שמזעזע אותה שתוכנו נחשף בפרק הלפני אחרון.
ינינה לא אהבה את השכן שמת, כיוון שהיא מתנגדת לציד בעלי חיים.
בכך נפתחת שרשרת מיתות מוזרות של כמה מתושבי הכפר המבודד.
הממצאים מעוררים את חשדה של ינינה שמדובר ברציחות ושהקשר בין הקורבנות הוא היותם ציידים.
היא מחליטה לחקור את העניין בדרכים לא קונבנציונליות (כולל עריכת מפות אסטרולוגיות למתים), וזאת כדי לסייע למשטרה, המתמהמהת בפענוח הפרשה.
היא מתחילה להאמין שייתכן כי בעלי חיים אחראים לרציחות מתוך נקמה.
היא כותבת למשטרה המקומית, המתעלמת מהתיאוריה שלה.
מפקד המשטרה, שנקרא על ידי ינינה - המפקד - גם הוא צייד ומאוחר יותר נמצא מת ליד מכוניתו.
מות המפקד מחזק את אמונתה של ינינה, אך אף אחד לא מאמין לה.
כאשר ינינה נחקרת במשטרה כעדה לזירת הפשע, קצין אחד מאשים אותה בכך שהיא מעריכה את יכולות בעלי החיים יותר מבני אדם.
ינינה אומרת להם שהיא מעריכה את שניהם באופן שווה.
אנטומולוג בשם בוריס - נקרא "בורוס" בפי ינינה, מגיע לכפר.
הוא חוקר חיפושיות בסכנת הכחדה ומקווה לשכנע את ממשלת פולין להגן עליהן מפני הכחדה.
ינינה אוהבת את בורוס ומאפשרת לו לעבור לגור איתה.
הרומן עובד לקולנוע ב-2017. הסרט בשם Spoor (בפולנית: Pokot) שביימה הבמאית/תסריטאית הפולנית אניישקה הולנד זכה בפרס אלפרד באואר (דוב הכסף) בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הספר הוקלט גם כספר שמע באנגלית בכמה גרסאות.
ב-2019 יצאה גרסה בהקראת השחקנית הפולנייה ביאטה פושניאק שזכתה בפרס AudioFile על ההקראה.
וב-2020 גרסה בהקראת המתרגמת של הספר מפולנית לאנגלית, אנטוניה לויד-ג'ונס.
הספר עובד לתיאטרון על ידי יותם גוטל ועלה על במת תיאטרון תמונע ב-23.11.2024, בכיכובה של נעמי יואלי.
הספר תורגם לאנגלית ב-2019 ובעברית יצא לאור בהוצאת "אחוזת בית" ב־2021. תורגם גם לשוודית, הולנדית, ספרדית ועוד.
על מלחמה תרמו-גרעינית הוא ספר משנת 1960 מאת היהודי אמריקאי , אסטרטג צבאי במכון ראנד ולימים מייסד מכון הדסון.
בספר מתאר קהאן את תאוריית המלחמה בעידן הנשק התרמו-גרעיני והשפעתה על מאזן הכוחות הבינלאומי.
שם הספר נוצר בהשראת הכרך הקלאסי "על המלחמה", מאת קרל פון קלאוזביץ.
כאשר יצא לאור הספר היה פופולרי משני צידי מסך הברזל.
מטרתו המוצהרת של קאהן בכתיבת הספר הייתה "להימנע מאסון ולהגיש עוד זמן, מבלי לציין מה יש לעשות בזמן הזה".
הספר בין היתר עוסק בחוסר האמינות של השימוש בהרתעה תרמו-גרעינית בלבד ומסבר כיצד מדינה יכולה "לנצח" במלחמה גרעינית.
הספר בין היתר מפרט את אסטרטגיית הלוחמה הגרעינית לגבי נשק יום הדין.
האמפרי אמר על הספר "רעיונות חדשים, במיוחד אלו הסותרים הנחות נוכחיות, תמיד כואבים למוח האנושי לשאת.
הספר 'על המלחמה התרמו-גרעינית' מלא ברעיונות כאלה".
"על קו הזינוק" הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה הישראלית החברים של נטאשה.
הוא יצא לאור באוקטובר 1991, בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, "שינויים בהרגלי הצריחה" (1991).
את השיר כתב והלחין מיכה שטרית להפקתו של יוסי אלפנט.
השיר נכתב והולחן על ידי מיכה שטרית והופק על ידי יוסי אלפנט.
ב-3 בנובמבר 1991 דורג השיר במקום ה-19 במצעד העברי השבועי של רשת ג', אך ירד שבעה מקומות.
בהמשך, צבר את תואר "העלייה הגבוהה" ודורג במקום ה-15, עד שלבסוף דורג בראש המצעד במשך שבועיים בסך הכול.
מספר עשורים לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-4 מיליון השמעות.
ב-8 באפריל 2011 עלה ליוטיוב האודיו של "על קו הזינוק", שהצליח לצבור למעלה מ-1.5 מיליון צפיות בסך הכול.
הופעתם של גידי גוב ומקהלת קולות עם "על קו הזינוק" הועלתה ליוטיוב ב-28 נובמבר 2018.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוקטובר 1991תקליט 12 אינץ'הד ארצי
"על ענפי שיטה" הוא שיר שאת מילותיו כתב נתן יונתן ב-1948 ללחן רוסי.
השיר הופיע בספר שירים של יונתן ב-1965 ונכלל באלבום של להקת "האחים והאחיות" ב-1975.
הלחן של השיר מקורו ברוסיה, שם נקרא "זמן שלא ישוב" (Невозвратное время) ונוגן כואלס.
הוא הוקלט על ידי קולומביה רקורדס והופץ כתקליטון ב-1908 תחת השם "ימים שחלפו מזמן" (By-Gone Days) והוגדר כמנגינה ארמנית.
על התקליט מוזכר שהמנגינה זכתה בפרסים ב-1900 בפריז וב-1904 בסנט לואיס.
אין מידע בדוק ואמין לגבי המלחין של המנגינה.
על התקליטון של קולומביה רקורדס מוזכר השם א.
בקטלוג בספריה שבעיר חארקוב (אוקראינה) יוחס הוואלס לא.
חוקר ארמני בשם רובן שוחיאן טוען שייתכן שאכן מלחין בשם א.
רוזנברג פרסם את המנגינה הזו ב-1886 וקרא לה "ואלס ארמני".
ב-1999 נכללה המוזיקה בדיסק שהופץ בפינלנד שם שויך הלחן למלחין יוסיף איוונוביץ'.
לחן זה היה אחד מלחנים ושירים רוסיים רבים שהובאו לארץ ישראל על ידי העליות ואומצו על ידי היישוב היהודי כשלרובם נכתבו מילים בעברית.
לדברי נתן יונתן הוא כתב את מילות השיר ללחן הרוסי ב-1948 בשלהי מלחמת העצמאות כשהיה עדיין חבר קיבוץ שריד.
השיר התפרסם לראשונה, ב-14 באוקטובר באותה שנה, בכתב העת של השומר הצעיר "בשער – בטאון החטיבה הצעירה", תחת השם "נתן קליין", שהיה שמו של יונתן לפני שעיברת אותו.
ב-1965 כלל יונתן את השיר בספרו "שירי עפר ורוח: לבני הנעורים".
ב-1975 נכלל השיר ברצועה 11 בתקליט "חופים משירי נתן יונתן" של "האחים והאחיות".
ב-1982 כללו "האחים והאחיות" את השיר באלבום שהוציאו בשם "שירים שנשארים".
ביצועים מאוחרים יותר נעשו על ידי יהורם גאון, חבורת "למרוסיה באהבה" ולהקת חיל האוויר.
השיר הוא שיר אהבה וגעגועים, של כיתת לוחמים שיוצאת עם ערב לקרב, לנערה בשם יעל שנשארה מאחור.
השיר כולל שלושה בתים כשביניהם פזמון חוזר.
הבית הראשון מתייחס לתחילת הלילה המתואר בהתייחס לעץ השיטה "עַל עַנְפֵי שִׁטָּה רָדָה עֲלָטָה".
הבית השני מתאר את השהות והשינה של הכיתה בשטח, שוב תוך התייחסות לעץ השיטה "בֵּין סִבְכֵי שִׁטָּה נָחָה עֲלָטָה".
הבית השלישי מתאר השחר ואת את חידוש הצעדה של הכיתה, שוב דרך עץ השיטה "מֵעַנְפֵי שִׁטָּה גָּזָה עֲלָטָה".
הפזמון מתייחס לנערה בשם יעל שאל זיו עיניה מתגעגעת הכיתה במהלך המסע הלילי: "נְצַפֶּה וּנְיַחֵל, זִיו עֵינַיִךְ, יָעֵל!" כשהיא מקווה שזיו זה יזרח בבוקר "עוֹד יָהֵל – עִם הַשַּׁחַר הַצּוֹהֵל..."
בכתבה שהתפרסמה נטען שיעל, המוזכרת בשיר, היא יעל ברקאי כנען מקיבוץ דן.
יונתן היה המדריך והמחנך של קבוצת "לפיד" במוסד החינוכי בקיבוץ שריד בה היו גם ילדים מקיבוץ דן וביניהם יעל.
לפי המקור, באחד מהאירועים החברתיים של הקבוצה על כל אחד מהמשתתפים היה למסור מתנה למשתתף אחר שנבחר בהגרלה, ויעל שהוגרלה לקבל מתנה מיונתן, קיבלה לדבריה את השיר.
המנגינה הרוסית זכתה למילים גם על ידי יום-טוב עהרליך שכתב שיר ביידיש על רבי עקיבא מבלי שידע על הגרסה העברית שכתב נתן יונתן.
על סף תהום הוא מותחן פעולה אמריקאי-בריטי משנת 2010, בבימויו של מרטין קמפבל, המבוסס על תסריט מאת ויליאם מונהאן ואנדרו בובל.
הסרט מהווה עיבוד קולנועי למיני-סדרה הבריטית משנת 1985 באותו השם, שגם היא בוימה על ידי קמפבל.
בתפקיד הראשי מככב מל גיבסון, ולצידו ריי וינסטון, דני יוסטון, בויאנה נובקוביץ', שון רוברטס, ג'יי או.
הסרט עוקב אחר תומאס קרייבן, בלש משטרתי מבוסטון, אשר בתו נרצחת בפתח ביתו.
במהלך חקירתו, הוא מגלה רשת סבוכה של שחיתות ממשלתית וקונספירציות מסוכנות.
הסרט הופק בתקציב של 80 מיליון דולר והכניס רק כ-81.1 מיליון דולר ברחבי העולם מה שהפך אותו לכישלון קופתי.
תומאס קרייבן, בלש ותיק במשטרת בוסטון, חווה טרגדיה כאשר בתו היחידה, אמה, נרצחת ביריות בפתח ביתם.
בתחילה, המשטרה סבורה כי קרייבן היה היעד האמיתי, אך ככל שקרייבן מעמיק בחקירה, הוא מגלה כי בתו הייתה מעורבת בחשיפת סודות אפלים הקשורים לחברת נשק ממשלתית.
במהלך החקירה, קרייבן נתקל בדמויות מסתוריות, כולל סוכן ממשלתי בשם דריוס ג'דבורו, שמנסה לטשטש את האמת.
ככל שהעלילה מתקדמת, קרייבן מתמודד עם קונספירציות מסוכנות, שחיתות פוליטית ואיומים על חייו, במטרה לחשוף את האמת מאחורי מותה של בתו.
מל גיבסון – תומאס קרייבן: בלש משטרתי מבוסטון ואב שכול.
ריי וינסטון – דריוס ג'דבורו: סוכן ממשלתי מסתורי המעורב בטיוח הפרשה.
דני יוסטון – ג'ק בנט: מנהל בכיר בחברת הנשק הממשלתית.
בוז'אנה נובקוביק – אמה קרייבן: בתו של תומאס, מדענית צעירה שנרצחת.
שון רוברטס – דייוויד ברנהם: חבר קרוב של אמה, המעורב בפרשה.
סנדרס – וייטהאוס: קצין ממשלתי המעורב בקונספירציה.
דניס או'הייר – מור: פקיד בכיר בממשל עם קשרים לפרשה.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 55% בהתבסס על 217 ביקורות, עם הקונצנזוס: "לצד יתרונותיו, הסרט מציע את מל גיבסון בגרסה מוכרת, אך העלילה סובלת מקצב איטי בחלקה הראשון".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 55 מתוך 100, בהתבסס על 34 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות" .
רוג'ר איברט מה-שיקגו סאן-טיימס כתב: "הסרט מציע דרמה אפלה ומורכבת, אך לעיתים העלילה מסתבכת יתר על המידה".
על פירוטכניה נחשב לאחד הספרים המודפסים הראשונים בנושא מטלורגיה שפורסמו באירופה.
הוא נכתב באיטלקית ופורסם לראשונה בוונציה בשנת 1540. מחבר הספר היה ואנוצ'יו בירינגוצ'יו, אזרח סיינה, איטליה, שמת לפני פרסומו.
מהדורות נוספות פורסמו בשנים 1550, 1558, 1559 ו-1678, כאשר תרגום (מרושל) לצרפתית מאת ז'אק וינסנט פורסם בשנים 1556, 1572 ו-1627. חלקים תורגמו ללטינית (מאת גאורגיוס אגריקולה), אנגלית (ריצ'רד אידן; פיטר וייטהורן) וספרדית (ברנרדו פרז דה ורגאס) בזמנים שונים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-16, בדרך כלל ללא הוקרה.
הספר השני בנושא מטלורגיה, , נכתב בלטינית על ידי גאורגיוס אגריקולה, ופורסם בשנת 1556.
כרייה נותרה בדרך כלל בידי אנשי מקצוע, אומנים ומומחים שלא היו להוטים לחלוק את הידע שלהם.
במהלך הזמן נצבר ידע ניסיוני.
ידע זה הועבר בעל פה באופן רציף לקבוצה קטנה של טכנאים ומפקחי כרייה.
בימי הביניים, אנשים אלה מילאו את אותו תפקיד מוביל כמו בוני הקתדרלות הגדולות, או אולי גם אלכימאים.
הייתה זו אליטה קטנה וקוסמופוליטית שבתוכה ידע קיים הועבר ופותח עוד יותר אך לא חולק עם העולם החיצון.
רק סופרים מעטים מאותה תקופה כתבו משהו על כרייה עצמה.
בין היתר, הסיבה לכך הייתה שידע זה היה קשה מאוד לגישה.
רוב הסופרים גם מצאו שפשוט לא כדאי לכתוב על כך.
רק לאחר ימי הביניים החלה להשתנות התפיסה הזו.
עם התחבורה המשופרת והמצאת מכונת הדפוס, הידע התפשט בקלות ובמהירות רבה יותר מבעבר.
בשנת 1500 פורסם הספר המודפס הראשון שהוקדש להנדסת כרייה, שנקרא "ספר הכרייה הקטן והשימושי" ("Nutzlich Bergbuchleyn") מאת אולריך רוליין פון קלו (Ulrich Rulein von Calw).
גם "על פירוטכניקה" וגם "De re metallica" תורגמו לאנגלית במאה ה-20. התרגום של "על פירוטכניקה" היה של סיריל סטנלי סמית' , כימאי בכיר בפרויקט מנהטן, ומרתה טיץ' גנודי .
שני הספרים צוירו בהדפסי עץ יפים ומקיפים.
רוב העבודה מוקדשת להיבטים הטכניים יותר של עיבוד מתכת (כגון כרייה, בדיקה והתכת עפרות), אך בירינגוצ'יו מספק גם תובנות לגבי הפילוסופיה ההומניסטית של הרנסאנס האיטלקי.
על סף פיצוץ הוא סרט מותחן פוליטי אמריקאי משנת 2025 בבימויה של קתרין ביגלו על פי תסריט מאת נואה אופנהיים.
מככבים בו אידריס אלבה, רבקה פרגוסון, גבריאל באסו, ג'ארד האריס, טרייסי לטס, אנתוני ראמוס, מוזס אינגרם, ג'ונה האואר-קינג, ג'ייסון קלארק וגרטה לי.
עלילת הסרט עוקבת אחר תגובת ממשלת ארצות הברית לטיל גרעיני ששוגר לשטחה על ידי אויב לא מזוהה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-2 בספטמבר 2025 במסגרת התחרות הראשית בפסטיבל ונציה ה-82, שם התמודד על פרס אריה הזהב.
הוא עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים בבריטניה ב-3 באוקטובר 2025 וברחבי העולם ב-10 באוקטובר, לפני שיצא לאקרנים ברחבי העולם בנטפליקס ב-24 באוקטובר.
קבוצת פקידים בבית הלבן נאבקת להתמודד עם מתקפת טילים צפויה על ארצות הברית.
אידריס אלבה - נשיא ארצות הברית
רבקה פרגוסון - בכירה בחדר המצב (הבית הלבן)
גבריאל באסו - סגן היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית
ג'ארד האריס - מזכיר ההגנה של ארצות הברית
טרייסי לטס - מפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית
אנתוני ראמוס - מפקד פורט גרילי באלסקה
מוזס אינגרם - עובדת FEMA
ג'ונה האואר-קינג - קצין בצי, יועץ צבאי לנשיא
ג'ייסון קלארק - אחראי על חדר המצב
גרטה לי - קצינת מודיעין
מלאכי ביזלי - עובד בחדר המצב
בריאן טי - איש השירות החשאי של ארצות הברית
בריטני או'גריידי -רעייתו של סגן היועץ לביטחון לאומי
גבנגה אקינאגבה - קצין בפיקוד האסטרטגי
וילה פיצג'רלד - עיתונאית בחדר תדרוך העיתונאים של הבית הלבן
רניי אליס גולדסברי - אשת נשיא ארצות הברית
קייל אלן - טייס B-2
קייטלין דיוור - בתו של מזכיר ההגנה
פרנצ'סקה קרפניני - חיילת בפורט גרילי
אבובאקר עלי - חייל בפורט גרילי
אניד גראהם - מפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית
במאי 2024 הוכרז כי קתרין ביגלו תביים סרט עבור נטפליקס, מה שיהיה הפרויקט הראשון שלה מאז סרטה "דטרויט" משנת 2017. לא פורסם שם או פרטי עלילה, אך דווח כי הסרט יתרחש בבית הלבן ויעקוב אחר התפתחות משבר לאומי.
הוכרז על ליהוקם של אידריס אלבה, רבקה פרגוסון, גבריאל באסו, ג'ארד האריס וגרטה לי.
במהלך אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר דווח בהדרגה על ליהוקם של יתר צוות השחקנים.
באוקטובר 2024 דווח כי מתקיימים צילומים לסרט בטרנטון, ניו ג'רזי.
בדצמבר דווח כי הסרט נמצא בשלבי פוסט-פרודקשן.
ביוני 2025 נחשף שם הסרט.
צלם הקולנוע האנגלי ברי אקרויד צילם את הסרט לאחר ששיתף פעולה עם ביגלו בסרטיה "מטען הכאב" ו"דטרויט".
ולקר ברטלמן "האושקה" הלחין את פסקול הסרט.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-2 בספטמבר 2025 במסגרת התחרות הראשית בפסטיבל ונציה ה-82. הוא עלה לאקרנים בהפצה מוגבלת בבריטניה ב-3 באוקטובר 2025 וברחבי העולם ב-10 באוקטובר, לפני שיצא לאקרנים ברחבי העולם בנטפליקס ב-24 באוקטובר.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 76 אחוזי טריות המבוססים על 240 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 75 המבוסס על 50 מבקרים, נתון המצביע על הערכה 'חיובית בדרך כלל'.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתיהאושקהפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026העריכה הטובה ביותרקירק בקסטר
"על משכבי" הוא שיר שבוצע על ידי הזמרים הישראלים משה פרץ וחנן בן ארי, ויצא כסינגל ב-22 במרץ 2017. השיר נכלל בהמשך באלבומו השמיני של משה פרץ, "בחור חדש", שיצא ביוני 2017, וכן באלבום השני של חנן בן ארי, "לא לבד", שיצא בשנת 2018.
השיר "על משכבי" נכתב והולחן במשותף על ידי משה פרץ ואבי אוחיון.
הוא הופק ועובד מוזיקלית על ידי אייל מזיג.
הטקסט של השיר שואב את השראתו ממגילת שיר השירים מן התנ"ך, ומשבץ בו שורות שלמות מתוך הפסוקים, כדוגמת .
השיר מעביר מסר של כמיהה, געגוע וכאב על אהבה אבודה, תוך שימוש בשפה פיוטית ועכשווית כאחד.
בראיון שנתן משה פרץ, הוא סיפר כי השיר היה קיים עוד לפני שיתוף הפעולה.
כאשר אבי אוחיון השמיע את השיר לחנן בן ארי, בן ארי הביע רצון לבצע אותו.
פרץ, שהעריך מאוד את בן ארי, הציע לו להתחלק איתו בביצוע השיר כדואט.
השיר הגיע למקום שמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט, ונכלל באלבומו של פרץ "בחור חדש" וכן באלבומו של בן ארי "לא לבד".
על עשבים יבשים (בטורקית: Kuru Otlar Üstüne) הוא סרט דרמה בשפה הטורקית משנת 2023 בבימויו של נורי בילגה סיילן ונכתב במשותף על ידי סיילן, אברו סיילן ואקין אקסו.
הסרט בכיכובם של דניז צ'ילוגלו, מרווה דיזדר ומוסאב אקיצ'י.
הסרט עוקב אחר מורה בבית-ספר יסודי העובד באזור כפרי במזרח אנטוליה המואשם בפגיעה מינית בתלמידתו.
הסרט הוקרן בבכורה בתחרות הראשית של פסטיבל קאן 2023, שם זכתה מרווה דיזדר בפרס השחקנית הטובה ביותר.
סאמט הוא מורה שגר ועבד בעבר באיסטנבול אך מוצב כחלק מחובה ממשלתית כמורה לציור בכפר מרוחק במזרח אנטוליה מזה כמה שנים, וחולם לשוב לחיות ולעבוד באינסטמבול.
סאמט חוזר מחופשה לתקופת החורף.
הוא ועמיתו לעבודה ושותפו לחדר, קנאן, מואשמים במהרה בהתנהגות בלתי הולמת על ידי שתי תלמידות.
לתדהמתו של סאמט, אחת מהן היא סבים, שעד כה הייתה תלמידתו האהובה ביותר.
במקביל, סאמט וקנאן נפגשים יחד ולאחר מכן בנפרד, עם נוראי, מורה בכפר שכן שהייתה קורבן לפיצוץ טרור זמן מה קודם לכן ורגלה נכרתה.
יחד הם דנים באפשרויות ובמגבלות של החיים באזור.
לאחר שקנאן ונוראי מתאהבים, גישתו של סאמט משתנה וגם הוא מתחיל להתעניין בנוראי ורומן נוצר ביניהם.
שמוליק דובדבני בוויי נט כתב: "ממש כמו אמני הספרות הרוסית הגדולה, ג'יילאן מוכיח שהוא אמן גדול של הדיוקן והמבט האנושיים".
לעומתו, פבלו אוטין מ"הארץ" כותב: " 'על עשבים יבשים', סרטו של הבמאי הטורקי נורי בילגה ג'יילין, מעלה שאלות מרתקות על יחסים אנושיים ופוליטיקה, אבל מתקשה לעורר אהדה לגיבור הנקמן והיהיר שלו"
רשימת סרטים שהוגשו לטקס פרסי האוסקר ה-96 לסרט הבינלאומי הטוב ביותר
רשימת המועמדים הטורקיים לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר
עלה הוא איבר בצמח, המשמש בעיקר לקליטת אור בתהליך הפוטוסינתזה.
לעיתים לעלה תפקידים נוספים; באזדרכת מצויה, למשל, משמשים העלים גם כקוטלי חרקים.
העלה מורכב מטָרָף (lamina, blade), פְּטוֹטֶרֶת (petiole) ועֲלֵה לְוַאי (stipule):
הטרף מהווה את חלקו הרחב והשטוח של העלה.
סידור הרקמות בתוך הטרף מותאם לקליטת אור ובחלק מהעלים ניתן לראות את העורקים בבירור.
הפטוטרת היא החלק הצר של העלה המחבר את החלק הרחב לענף או לגבעול הראשי של הצמח.
בין הפטוטרת לגבעול נמצא לרוב ניצן חיקי () ולעיתים צומח מבסיס הפטוטרת גם עלה לוואי (stipule).
בעלים מנוּצִּים הוגדרה אף פטוטרת כבסיס העלעל, בין צירו הראשי של העלה לטרף העלעל.
לדוגמה באשור העלים "משוננים", ואילו בבצל העלים "בשרניים".
גם מבנה העלים בענף עצמו משתנה מצמח לצמח.
בצמחים רבים העלים יוצאים מהענף באופן סימטרי, עלה אחד מצד ימין ובדיוק מולו עלה בצד שמאל; עלה מסוג זה קרוי מנוּצֵה.
כשכל אחד מהעלים מורכב בעצמו מעלעלים קטנים וסימטריים, אזי מדובר בעלה מנוצה פעמיים.
קיימים אף עלים מנוצים שלוש וארבע פעמים.
למשל עלי ליצ'י, הם אדמדמים בהיותם ניצנים, ולאחר גדילתם מקבלים צבע ירוק.
צבעם הירוק של רוב העלים בעולם הצומח מוענק להם על ידי הצבען (פיגמנט) כלורופיל.
תרכובת זו קולטת את אור השמש ומביאה להתנעתה של שרשרת העברת אלקטרונים , תהליך המלווה בהפקת אנרגיה שאותה מנצל התא לצרכיו.
היות שחלקים אחרים של הצמח (גזע, פרח, שורש) אינם ירוקים ואינם מכילים כלורופיל, הרי שהללו זקוקים לאנרגיה (ולגלוקוז) המופקים בעלים לשם קיומם.
כלורופיל אינו הצבען היחיד הקיים בעלים; צבענים כגון קרוטן (בעל צבע כתום; קרוטן קרוב בהרכבו לוויטמין A) ואנתוציאנין (בעל צבע אדום-סגול) קולטים אף הם את אור השמש, אך במקום להשתתף באופן פעיל בפוטוסינתזה הם מעבירים את האנרגיה שלהם לכלורופיל.
צורת העלים היא במקרים רבים פשרה בין "שאיפה" לשטח פנים גדול ככל האפשר, לשם קליטת האור בתהליך הפוטוסינתזה, ובין הימנעות מאיבוד מים כתוצאה מהתאיידות, זאת במיוחד בסביבות שבהן האקלים חם ושחון.
במדבר, למשל, שבו קיימת קרינת שמש רבה מחד וסכנה גדולה להתייבשות מאידך, הסתגלו רוב הצמחים לתנאים באמצעות הקטנה דרסטית של שטח הפנים של העלים שלהם; בצמחי מדבר, כגון קקטוסים ושיחי קוצים למיניהם, כמעט ולא קיימים העלים הרגילים אותם ניתן לראות במקומות אחרים.
קוטיקולה – היא שכבה יחסית אטומה למים ואטומה לגזים, ומונעת בעיקר התנדפות מים מהעלה.
האפידרמיס - רקמת תאים שקופים הצמודים זה לזה, המאפשרים מעבר אור.
המזופיל - היא השכבה שמהווה את עיקר נפח העלה ומתמחה בפוטוסינתזה.
צינור עצה – צינור הובלה המוביל מים ומינרלים לעלה.
צינור שיפה – צינור הובלה המוביל בעיקר את תוצרי הפוטוסינתזה.
בעצים נשירים מכילים תאי העלים קולטנים הרגישים לטמפרטורת הסביבה ולכמות קרינת השמש.
בסתיו, כשהטמפרטורה יורדת והימים מתקצרים כך שאין מספיק אור לפוטוסינתזה, מופסק ייצור הכלורופיל בעלים, הכלורופיל הקיים מתפרק והצבענים האחרים נחשפים, דבר הגורם לעלים לאבד את צבעם הירוק ולהפוך צהובים-אדומים.
בשיאו של הסתיו נושרים העלים מצמחים אלו, תופעה הקרויה שלכת.
עצים שאינם משירים את עליהם נקראים ירוקי עד.
את השלכת מווסתת שורה של הורמונים צמחיים, ביניהם אוקסינים, חומצה אבציסית ואתן (C2H4, ידוע בשם אתילן).
השלכת היא צעד הסתגלותי, המאפשר לצמח לשרוד בתנאים הקשים של החורף.
המטבוליזם של הצמח בחורף מוקפא כמעט לחלוטין, דבר המאפשר לו לשרוד למשך כמה חודשים ללא ביצוע פוטוסינתזה.
בעצים מסוימים חלה פריחה מסיבית דווקא בחודשי החורף, כשהעץ ערום מעליו.
בפרחים שבהם נעשית האבקה באמצעות הרוח מהווה חוסר העלים יתרון, שכן הללו אינם מפריעים בדרכה של הרוח אל הפרחים.
גם בפרחים שבהם נעשית האבקה באמצעות חרקים ועופות מהווה חוסר העלים יתרון, שכן עתה הם מזוהים ביתר קלות על ידי המאביקים והגישה אליהם קלה יותר.
הגוונים של עלי השלכת נחשבים לאחד מהסממנים העיקריים של עונת הסתיו.
במקומות מסוימים בעולם - באזור החוף המזרחי של ארצות הברית וקנדה, למשל - התפתחה "תיירות שלכת" ענפה, במסגרתה נוהרים אלפים רבים של תיירים במשך כמה שבועות בתחילת הסתיו כדי לחזות בצבעי השלכת העזים באזורים אלו.
גם לעלים ירוקי עד יש שלכת.
עלים אלו חיים בדרך כלל בין שלוש לארבע שנים, כעבור תקופה זו העלים נושרים מן העץ, אך תמיד יישארו עלים על העץ והשלכת אינה מתרחשת בבת אחת על כל העלים.
ישנם עצים כמו התפוח והאגס שבהם השלכת מתרחשת בחורף, כמו גם אלון התבור.
בקיץ שיחי הרותם עומדים בשלכת.
באזורים שבהם גשום כל השנה ויש מספיק אור, כמו האזורים הטרופיים, אין השלכת מתרחשת.
ניתן להבחין בשני סוגי עלים בעלי פטוטרת:
עלה פשוט (simple leaf) הוא עלה אשר פטוטרתו נושאת טרף שלם שאינו מחולק, ובמקרים בהם הוא כן מחולק, החלוקה אינה מגיעה עד העורק הראשי של העלה וכל חלק מכונה אונה.
עלה מורכב (compound leaf) הוא עלה אשר טרפו מחולק למספר עַלְעַלִּים, שיוצאים מציר משותף (העורק המרכזי).
ניתן להבחין בשני מבנים בסיסיים של עלים מורכבים:
עלים מנוצים (pinnate) הם עלים בהם העלעלים (5 או יותר) ערוכים בזוגות לאורך הציר המרכזי, בדומה לנוצה.
עלים מאוצבעים (palmate) הם עלים בהם העלעלים יוצאים מנקודה משותפת בקצה הפטוטרת בדומה לאצבעות כף היד.
ניתן להבחין בין עלה לבין עלעל כיוון שלעלעל, בניגוד לעלה, אין ניצן מעל נקודת החיבור שלו לציר.
למרבית הצמחים החד-פסיגיים יש עלים פשוטים, בעוד לדו-פסיגיים יש עלים פשוטים או מורכבים.
מיון מורפולוגי של עלים מתואר בתרשים הבא:
עלים בצמח יכולים להתפתח למספר צורות בעלות ערכים אדפטיביים.
קשקשים: עלים קטנים ומנוונים שבדרך כלל צבעם חום, או שהם חסרי צבע.
שכיחים בעיקר בניצנים, גבעולים תת-אדמתיים וענפים רותמיים.
חפים: עלים שבחיקם מתפתחים פרחים או תפרחות.
לרוב הם שונים בצורתם או גודלם מעלה רגיל.
חפים בולטים וצבעוניים מבליטים את הפרח או התפרחת, מה שמקנה לצמח יתרון בתחרות על האבקה.
קוצים: יכולים להיות גלגול של עלה שלם או אחד מחלקיו, ומשמשים כמו קוצי גבעול כמנגנון הגנה.
קנוקנות: יכולות להיווצר מעלה שלם או מאחד מחלקיו.
בשרניים (סוקולנטים): עלים שאוגרים מים בתאי פרנכימה בעלי וקואולה גדולה.
אופייניים לבתי גידול צחיחים או בעלי מליחות גבוהה, וכן למשפחות צמחים מסוימות.
אוגרים: עלים המשמשים כמאגר חומרי תשמורת.
יכולים להיות מרכיבים של איברי אגירה כגון בצל.
טורפים: עלים המפרישים חומרי משיכה לחרקים, חומרים ריריים מדביקים, ואנזימים מעכלים.
חומרים אלו מסייעים לצמח ללכוד טרף כלשהו שבאמצעותו הוא מקבל תוספת משמעותית של תרכובות חנקניות.
זו איננה דרך הזנה הטרוטרופית.
על תבונה ורגישות הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 1995, שביים אנג לי ומבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור ב-1811. השחקנית אמה תומפסון כתבה את התסריט ומככבת בסרט בתפקיד אלינור דשווד, וקייט וינסלט משחקת בתפקיד האחות הצעירה של אלינור, מריאן דשווד.
הסרט מגולל את קורותיהן של האחיות לבית דשווד - אף על פי שהן גדלות במשפחה אמידה ושייכות למעמד האצולה הכפרית (Gentry) - הן נקלעות למצוקה כלכלית, והנסיבות מאלצות אותן לחפש ביטחון כלכלי בנישואים.
השחקנים יו גרנט ואלן ריקמן משחקים בתפקידי המחזרים של שתי האחיות.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 בדצמבר 1995, וב-23 בפברואר 1996 בבריטניה.
המפיקה לינדזי דוראן, שהייתה מעריצה ותיקה של הרומן, שכרה את שירותיה של אמה תומפסון לכתיבת התסריט.
תומפסון הקדישה חמש שנים לכתיבה, כשהיא מכינה מספר רב של גרסאות, תוך כדי המשך עבודתה בצילומי סרטים אחרים.
האולפנים חששו שתומפסון, הכותבת תסריט בפעם הראשונה, תופיע ברשימת הקרדיטים ככותבת.
אבל לבסוף סרטי קולומביה הסכימו להפיץ את הסרט.
בתחילה התכוונה תומפסון לתת את התפקיד של אלינור לשחקנית אחר, אך היא שוכנעה לבצע אותו בעצמה, למרות פער הגילים בינה לבין הדמות (אלינור היא בת 19 ברומן, ותומפסון הייתה בת 36 בעת צילומי הסרט).
תומפסון, בתסריט שלה, מגזימה בתיאור עושרם של בני משפחת דשווד, כדי שהסצנות המאוחרות יותר, שבהן בנות המשפחה שרויות בעוני יחסי, יהיו ברורות יותר לקהל המודרני.
היא גם שינתה חלק מהתכונות של הדמויות הגבריות הראשיות, אדוארד וברנדון, כך שיהיו מושכים יותר בעיני הצופים.
המאפיינים השונים של אלינור ומריאן הודגשו באמצעות דימויים וסצנות בדויות שלא מתוך הרומן.
אנג לי נבחר כבמאי הסרט, בזכות עבודתו על הסרט "מסיבת החתונה" מ-1993, ומכיוון שדוראן חשה שהוא ימשוך לסרט קהל רחב יותר.
בתקציב של 16 מיליון דולר, לי ניגש לצילומים מזוויות שונות מאלה של השחקנים וצוות ההפקה, עד שאנשי הצוות החלו לסמוך על האינסטינקטים שלו.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, וגרף ביקורות חיוביות עם יציאתו לאקרנים.
הסרט זכה לשבחים רבים כולל שלושה פרסים ו-11 מועמדויות בטקס פרסי באפט"א של שנת 1995. הוא קיבל שבע מועמדויות לפרס אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר.
תומפסון זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, ובכך הייתה ליחידה שזכתה באוסקר גם כתסריטאית וגם כשחקנית.
"על תבונה ורגישות" תרם להתעוררות מחודשת בפופולריות של ג'יין אוסטן, והוביל להפקות רבות נוספות בז'אנרים דומים.
בשכבו על ערש דווי מבקש מר דשווד (טום וילקינסון) מבנו הבכור מאשתו הראשונה, ג'ון (ג'יימס פליט), לדאוג לרווחתן של אשתו השנייה (ג'מה ג'ונס) ובנותיה, אלינור (אמה תומפסון), מריאן (קייט וינסלט) ומרגרט (אמילי פרנסואה) שיישארו חסרות כל אחרי מותו.
אולם פאני (הארייט וולטר), אשתו החמדנית והסנובית של ג'ון, משכנעת אותו לא לתת להן אף פרוטה.
ג'ון ופאני באים מיד להתגורר בבית האחוזה הגדול, ונשות משפחת דשווד נאלצות למצוא לעצמן מקום מגורים אחר.
פאני מזמינה את אחיה אדוארד פררס (יו גרנט) להתארח אצלה.
אלינור ואדוארד מתיידדים, למורת רוחה של פאני, הדואגת לספר לגברת דשווד שאם אדוארד ישא לאישה מישהי כה חסרת חשיבות וחסרת ממון כמו אלינור, הוא ינושל מירושתו.
גברת דשווד מבינה היטב את כוונתה.
סר ג'ון מידלטון (רוברט הארדי), דודן של גברת דשווד, מציע לה קוטג' קטן באחוזתו "ברטון פארק" שבדבונשייר.
היא ובנותיה עוברות לגור שם, ומתארחות לעיתים קרובות בבית האחוזה.
בנות משפחת דשווד פוגשות את קולונל ברנדון (אלן ריקמן), חבר של סר ג'ון, אשר מתאהב ממבט ראשון במריאן.
אבל מריאן רואה בו רווק זקן שאינו מסוגל לאהוב או לעורר אהבה.
אחר צהריים אחד כשמריאן יוצאת לטייל עם מרגרט, היא מחליקה ונופלת.
צעיר בשם ג'ון וילובי (גרג וייז) נושא אותה אל ביתה, ומריאן מתאהבת בו.
הם מבלים יחד זמן רב, אבל כאשר מריאן מצפה שווילובי יציע לה נישואים, הוא עוזב את ללא דיחוי ונוסע ללונדון.
מתברר שווילובי הכניס להריון את בת חסותו של ברנדון, וכשגילתה זאת דודתו, ליידי אלן, היא נישלה אותו מהירושה.
דברים אלה אינם ידועים לבנות משפחת דשווד.
גברת ג'נינגס (אליזבת ספריגס), חמותו של סר ג'ון, מזמינה את בתה שרלוט (אימלדה סטונטון ואת חתנה, מר פאלמר (יו לורי), להתארח בברטון פארק.
אתם מגיעה לוסי סטיל (אימוג'ן סטאבס), קרובת משפחה ענייה.
לוסי מגלה את לבה באוזני אלינור, ומספרת לה שמזה חמש שנים היא מאורסת לאדוארד, דבר שמנפץ את תקוותיה של אלינור לנישואים עם אדוארד.
גברת ג'נינגס נוסעת לקראת החורף ללונדון ולוקחת אתה כבנות לוויה את אלינור, מריאן ולוסי.
אלינור ומריאן פוגשות את וילובי בנשף.
הוא מברך אותן בקרירות ובאי נוחות, וכמעט שאינו מכיר בקשר שהיה ביניהם.
עד מהרה הן מגלות שווילובי מאורס למיס גריי העשירה מאוד.
פאני שנמנעת להזמין לביתה את האחיות של בעלה (אלינור ומריאן), מזמינה ומארחת במקומן את לוסי סטיל.
לוסי, שמאמינה בטעות שפאני מחבבת אותה, מגלה לה על אודות אירוסיה החשאיים לאדוארד.
בתגובה פאני מסלקת אותה מיד מהבית.
אמו של אדוארד דורשת ממנו לבטל את האירוסין, וכאשר הוא מסרב, היא מעבירה את הירושה שלו לאחיו הצעיר רוברט (ריצ'רד לומסדן).
כשנודע הדבר לקולונל ברנדון, מתוך אהדה והערכה לאדוארד, הוא מציע לו את משרת כומר קהילה בתחומי אחוזתו.
בדרכן לביתן בדבונשייר, עוצרות אלינור ומריאן ללילה אחד באחוזה הכפרית של משפחת פאלמר, שנמצאת בקרבת מקום לאחוזתו של וילובי.
מריאן אינה מצליחה להתאפק והולכת לראות את ביתו של וילובי.
היא עולה במעלה הגבעה בגשם שוטף, עד שקולונל ברנדון מוצא אותה ומחזיר אותה לבית.
מריאן נעשית חולה מאוד, אלינור נשארת לידה עד להחלמתה, ואחרי כן הן חוזרות לביתן.
מריאן וקולונל ברנדון מתחילים לבלות זמן ביחד, ומריאן מתחילה להעריך אותו יותר.
היא מודה באוזני אלינור שגם אם וילובי היה מתחתן איתה, היא אינה משוכנעת שאהבתה הייתה מספיקה לגרום לו אושר.
בנות משפחת דשווד מגלות שמיס סטיל הייתה לגברת פררס, והן מניחות שהיא התחתנה עם אדוארד.
מאוחר יותר אדוארד מבקר בביתן, ומתברר להן שלוסי נטשה את אדוארד לטובתו של אחיו רוברט.
אם כך אדוארד חופשי לשאת את בחירת ליבו.
אדוארד מציע נישואין לאלינור והם מתחתנים.
הוא מקבל משרת ויקאר תחת חסותו של קולונל ברנדון.
מריאן מתחתנת עם ברנדון, וביום נישואיהם רואים את וילובי משקיף עליהם בצער ממרחק, ואז רוכב לדרכו.
אמה תומפסון - אלינור דאשווד
קייט וינסלט - מריאן דאשווד
אלן ריקמן - קולונל ברנדון
יו גרנט - אדוארד פרארס
ג'מה ג'ונס - מרת דאשווד
טום וילקינסון - מר דאשווד
גרג וייז - ג'ון וילובי
אליזבת ספריגס - מרת ג'נינגס
ג'יימס פליט - ג'ון דאשווד
רוברט הארדי - סר ג'ון מידלטון
יו לורי - מר פאלמר
אימלדה סטונטון - שרלוט פאלמר
עלאא' א-דין אידע'דה אלרכני , המכונה (בלשון סגי נהור) אלבציר כלומר "הרואה" (נולד בשנות ה-30 של המאה ה-13, מת ב-1294).
אמיר ממלוכי, המושל הדתי של ירושלים בין השנים 1260–1284.
עלאא' א-דין היה אחד מקציניו של הסולטאן ביברס עד שהתעוור ונפסל לשירות צבאי.
אז החל ללמוד את לימודי דת האסלאם.
מבחינה דתית, נחשב עלאא' א-דין לאיש דת אדוק ביותר.
ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין קורא לו "איש תם וישר".
בשנת 1260 מינה אותו ביברס לממונה על ההקדשים ("נאט'ר אל-חראמין"), בירושלים ובחברון.
עלאא' א-דין הגדיר סמכויות נרחבות ביותר לתפקיד, שנשמרו לאורך כל השלטון הממלוכי ואף בתקופה העות'מאנית.
סמכויותיו היו לכאורה פיקוח תקציבי ודאגה לרווחת אנשי הדת אך למעשה שלט בכל ההיבטים של ההקדשים מניקיון ואספקת מים ועד הגנה משפטית.
כיוון שרוב ירושלים הייתה הקדש (וקף), נגעו סמכויותיו לרוב העיר, והוא היה האיש החזק בה.
עלאא' א-דין היה ממונה רב פעלים.
הוא גייס עבדים-לוחמים מסודאן, שיכן אותם בקסרקטין ליד שער המשגיח (רבאט עלאא' א-דין אלבציר, הוקם ב-1266) והפקיד אותם על משמר ההקדשים.
למעשה, האיכות האישית והצבאית של שומרים אלה, שהיו כפופים לו באופן בלעדי, עלתה במידה רבה על זו של חיל המצב של הריבון החילוני.
כלומר לשלטון החילוני-צבאי ששלט כביכול בירושלים, לא היו כל סמכויות במבני ההקדש, ובפרט בהר הבית.
עלאא' ריצף את רחבת הר הבית, דאג למתקני טהרה בסמוך להר ופתח את שער הטהרה.
ב-1266 דאג לאספקת מים שוטפת להר.
בנוסף, הוא פעל גם במערת המכפלה בחברון.
הוא שיפץ את המקום ודאג למתקני טהרה למתפללים המוסלמים.
על יהודים הוא אסר להיכנס למתחם, והתיר להם רק לגשת אל המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום מזרחי.
עלאא' א-דין מת בספטמבר 1294 ונקבר ברבאט אל-בציר, שברובע המוסלמי שבירושלים.
על שמו הרחוב המוביל מרחוב הגיא לשער המשגיח ברובע המוסלמי, התחום בין חומותיהן של האכסניות רבאט אל-מנצורי (חבס א-דם) ורבאט עלאא' א-דין אלבציר.
עלבון הוא ביטוי, הצהרה או התנהגות שנחשבים משפילים או מבזים.
עלבונות יכולים להיות מכוונים מתוך מטרה לפגוע או מקריים ללא כוונה תחילה.
הקביעה האם דיבור או התנהגות מעליבים לעיתים קרובות היא סובייקטיבית ותלויה בנקודת מבטו של האדם הנעלב והאופן שבו הוא מתייחס לדברים.
החוויה הרגשית של עלבון היא לעיתים מודעת לאדם ולעיתים היא מוסווית.
תגובות שונות להעלבה יכולות להיות נסיגה, תקיפה נגדית או התעלמות.
כללי ההתנהגות קובעים גבולות, שאם נחצים יכולים להיות מעליבים.
אורח המגיע לאירוע רשמי בלבוש לא הולם, עלול להעליב את המארח.
לבוש צבאי מרושל, יתפרש בדרך כלל כעלבון לצבא ולמדיו.
שימוש מכוון בסגנון דיבור מליצי, עלול להתפרש כעלבון.
שריפת דגלים לאומיים, למשל, יכולה לשמש להעלבה (אך לעיתים גם לאמירה פוליטית).
לעיתים קרובות משתמשים בניבולי פה כחלק מעלבון על מנת להגביר את הפגיעה הרגשית.
חלקי גוף מסוימים יכולים להתפס כפחותי ערך; המילה במקרה זה יכולה לשמש לעלבון.
עלבונות עשויים להיות מכוונים כלפי מאפיינים שונים של האדם (כגון מראהו, רמת האינטליגנציה שלו, התנהגותו המוסרית, לקות שקיימת אצלו או מיומנותו בתחומים שונים), כלפי הרקע הדמוגרפי שלו (כגון עלבונות על רקע מגדרי, גזעני, מיני, משפחתי או דתי), ועוד.
אמירה, מחמאה או התנצלות הנאמרים באופן מתמם או ציני וחווים בתוכם עלבון, לדוגמה התנצלות לאחר עלבון קודם: "אני מצטער, לא תיארתי לעצמי שניתן להעליב אותך".
הדובר רומז שלא משנה מה יאמרו עליך, זה בטח לא יהיה עלבון עבורך.
כך שההתנצלות היא בעצם עלבון נוסף.
דוגמה נוספת יכולה להיות מחמאה, שבעצם מהווה עלבון, לדוגמה: "את נראית מצוין!
עלית במשקל, ויפה לך שמנה".
סוציולוגים טוענים שעלבונות מצביעים לפעמים על הסקת מסקנות מוטעית על אופיים או המוטיבציה של אחרים.
הגם שעלבונות הם נפוצים ונאמרים לעיתים בבדיחות הדעת, האקסיומה הבסיסית בסוציולוגיה גורסת ששימוש בסגנון דיבור מבזה יוצר טעות ביחוס על המוטיבציה של אדם.
אנשי אקדמיה מסווגים את ההנחות המוטעות כטעות הייחוס הבסיסית.
התפיסה של שפה מעליבה משתנה בין אנשים, ולעיתים תלויה בהקשר שבה נאמרה והאנשים המעורבים.
לדוגמה תושבים אפרו-אמריקאים בארצות הברית, צאצאי העבדים, תופסים את השימוש במילה nigger בצורה מעורבת.
חלקם משתמשים לעיתים במילה ככינוי מחוספס להבעת חיבה זה כלפי זה, אך מתרעמים כאשר אחרים, בעיקר מקבוצות אתניות אחרות, משתמשים בה בצורה מבזה.
חלק מהאפרו-אמריקאים נעלבים מכל שימוש במילה, גם בין חברים, בטענה שהשימוש בה, גם כסימן לעוצמה, מהווה בעצם הפחתת ערך עצמית, ומשפילה באופן כללי את כלל האוכלוסייה האמריקאית אפריקאית.
דוגמה נוספת היא השימוש (אפילו כבדיחה) בסטריאוטיפים, לדוגמה בדיחה על הקשר בין אדם ממוצא פרסי עם קמצנות, בין אדם ממוצא מרוקאי עם עצבנות או אדם ממוצא רומני עם גנבה.
העלבה עלולה ליצור אצל הנעלב "כעס" או טינה על המעליב הכורכת בחובה תגובת ה"תקוף", או לחלופין התכנסות פנימה המוגדרת כתגובת "ברח" ועשויה להכניסו לדיכאון.
בחז"ל שיבחו את הנעלב ואינו משיב, ואמרו: "הנעלבין ואינן עולבין, שומעין חרפתן ואינן משיבין, עושין מאהבה ושמחין ביסורין – עליהן הכתוב אומר ואהביו כצאת השמש בגברתו".
מדינות ורשויות מקומיות רבות אוכפות איסורים כנגד גסות רוח, דיבור תוקפני או פוגעני ומשאירות לרשויות החוק את הסמכות להחליט מה נחשב עלבון ומה לא.
בישראל חוק איסור לשון הרע עוסק בהגנת כבודו ושמו הטוב של אדם באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפילו ולבזותו.
קובע איסור על העלבה בתנועות, במילים או במעשים של עובד הציבור בעת מילוי תפקידו.
עם זאת עלבון המתבצע במסגרת סאטירה אומנותית, כגון רומן, סרט קולנוע או שיר יוגן בדרך כלל במסגרת חופש הביטוי.
עלאא חליחל הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, עיתונאי ומתרגם ערבי ישראלי.
חליחל נולד ב-1974 בכפר ג'יש.
הוא למד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה ובמקביל עבד בעיתון "אל-איתיחאד" בו ייסד וערך את מוסף התרבות והחברה.
בין השנים 2001 ל-2005 עבד כשדרן ועורך בשתי תחנות רדיו בערבית והגיש תוכנית ביקורת עיתונות ערבית ברדיו א-שמס.
בשנת 2002 ייסד את מגזין התרבות והפנאי בעברית, "תרפזיון" ושימש כעורכו.
בשנת 2005 ייסד את המקומון "אל-מדינה" ושימש כעורכו.
בשנת 2003 למד תסריטאות בבית הספר לתסריטאות בתל אביב ומאז מעורב בכתיבה קולנועית וטלוויזיונית.
בשנת 2004 כתב וביים סרט קצר ששמו "לפאתי חומוס קדימה" שהוצג בפסטיבל הקולנוע בחיפה.
מרצה לתיאטרון במכללת ספיר ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה.
שימש מנהל תוכניות בערוץ הטלוויזיה הפלסטיני "מיקס", וכתב מאמרים לאתר "ynet" ולמוסף הספרים בעיתון "הארץ".
פרסם כמה ספרים שהוצאו לאור על ידי מו"לים בעולם הערבי, וחלקם אף תורגמו לשפות זרות.
ספרו הרביעי, "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני", תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.
רומן נוסף שלו, "להתראות עכו", תורגם ויצא לאור בהוצאת עם עובד ב-2018. חליחל היה עורך השבועון "פצל אל-מקאל" (فصل المقال) המזוהה עם בל"ד.
באפריל 2010 היה חליחל לצד עדניה שבלי היו אמורים להשתתף בכנס "ביירות 39" בביירות הנערך ביוזמת אונסק"ו, בו הוענק הפרס הספרותי "ביירות 39".
לאחר שבג"ץ קיבל את עתירתו נגד החלטת שר הפנים וראש הממשלה, והורה לאפשר לו לנסוע ללבנון למרות הגדרתה כמדינת אויב, לא הגיע ללבנון מפני שלא היה לו היתר כניסה כישראלי ללבנון ובגלל סגירת המרחב האווירי באירופה כתוצאה מהתפרצות הר הגעש באיסלנד.
בשנת 2010 השיק את מגזין התרבות והפוליטיקה המקוון "קדיתא.נט".
בדצמבר 2013 הועלתה בתיאטרון חיפה ההצגה "רוח ים" המבוססת על קובץ סיפוריו "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני".
חליחל כותב ב-"ynet" כנגד החלטות אישי ציבור בהם הוא רואה פגיעה בערביי ישראל.
הוא יצא נגד החלטת מני מזוז לסגור את תיקי החקירה בעניין הריגתם של 13 ערבים באירועי אוקטובר 2000 ויצא למאבק נגד מה שהוא מכנה "רדיפת אנשי בל"ד וכל אלה הנאבקים לשנות את אופי המדינה במסגרת הכלים הדמוקרטיים".
הוא יצא בביקורת נגד ראש עיריית עכו על שאסר את הקרנת הסרט "גן עדן עכשיו" במבנים של העירייה וכתב לראש העיר: "מצדכם...
מתקני העירייה הם ליהודים, ושהערבים יצטופפו להם בגטו".
לטענתו: "חשיפת הקהל הערבי והיהודי בעכו לסרט "גן-עדן עכשיו" יכולה הייתה לשמש הזדמנות נדירה להעלאת דיון רציני ופורה על מהות הסכסוך והיחסים בין ערבים ליהודים במדינה".
הוא ביקר את ההבנה והסלחנות לתופעה של רצח על חילול כבוד המשפחה וכתב: "בפעמים המעטות והנדירות שהשלטון הישראלי נדרש להפעיל את סמכותו על עבריינים בחברה הערבית, הוא לא עושה זאת - מתוך התנשאות תרבותית.
כל גבר שיודע כי ייצא מרצח כזה "בזול", במבצע רחמנות יהודי מתנשא ו"מתחשב", לא יהסס לוותר על שנים ספורות מחייו, כדי שבשכונה יגידו שהוא "גבר בן גבר", מקור גאווה לכל החמולה".
בסיפור "שערורייה" הוא מבקר את הגיבוי בילדותו לעבריין מין במשפחה.
יחסי הסודיים עם קרלה ברוני, תרגום: ברוריה הורביץ, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2012.
להתראות עכו, תרגום: יוני מנדל, עם עובד, 2018.
שערורייה (סיפור), בפרויקט הסיפור הקצר
עלאא אל-אסואני הוא סופר ורופא שיניים מצרי.
אל-אסואני, יליד קהיר, למד רפואת שיניים בקהיר ובשיקגו.
בשנות ה-90 החל לכתוב סיפורים קצרים שפורסמו בשנת 2004 בקובץ סיפורים בשם "אש ידידותית" ("نيران صديقة").
בשנת 2002 פרסם את הרומן "בית יעקוביאן" ("عمارة يعقوبيان"), שהפך לרב-מכר ותורגם עד כה ל-23 שפות.
הספר תורגם לעברית ללא אישור הסופר.
הרומן זכה להצלחה מפני שתיאר ללא הגבלות את השינוי שעברה החברה המצרית במהלך שנות ה-70 וה-80, במעבר מלאומיות וסוציאליזם לעידן של קפיטליזם והפרטה.
הרומן כלל ביקורת פוליטית ישירה ונגע בנושאי טאבו כגון הטרדות מיניות, הומוסקסואליות וקיצוניות דתית.
הוא השווה בין מצרים של העידן המלוכני לזו של המשטר הנשען על כידוני הצבא ומושל במדינה ללא משחק פוליטי אמיתי.
אל-אסואני הוא אחד האישים הבולטים בתנועת "כפאיה".
בכיכר א-תחריר בימי המהפכה של פברואר 2011 אמרו רבים מן האנשים אשר נהרו לכיכר, שהם פה בגללו.
בשנת 2006 פרסם אל-אסואני את הרומן "שיקגו" (شيكاجو), בו הוא מתח ביקורת נוקבת על חוסני מובארכ ומשטרו המנהל מעקב שוטף אחר סטודנטים מצריים בעת לימודיהם בחו"ל.
רומן זה היה חשוב ביותר בתוכנו דווקא מפני שהוא מתרחש באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
הרומן הציג את האופן בו רואים המצרים ממרחק ג"ג את הנעשה במצרים.
יתר על כן, ברומן שיקגו הציג אל-אסואני דמויות של גולים קופטים החיים בגעגוע תמידי למולדתם, אליה אינם יכולים לשוב מחשש מפני רדיפה דתית ופוליטית.
הבחירה כאן הייתה סמלית מפני שזוהי אותה האוניברסיטה בה למד אל-אסואני.
לאחר אירועי המהפכה בשנת 2011 ביקר אל-אסואני גם את המועצה הצבאית בחריפות בעת כהונתה בתקופת המעבר ולאחר מכן גם את הנשיא הנבחר מוחמד מורסי.
כאן יש לזכור כי אל-אסואני הוא איש אופוזיציה חילוני, כזה המאמין בחירות פוליטית, דמוקרטיה ודוחה באופן נחרץ את השחיתות, הנפוטיזם, הקיצוניות הדתית ואת מעורבות הצבא המצרי בחיים הפוליטיים במדינה.
עבורו, הדמוקרטיה היא הפתרון, כסיסמה המנוגדת לסיסמת תנועת האחים המוסלמים "האסלאם הוא הפתרון".
דוגמה בולטת לדעותיו נראתה בעימות פוליטי חריף ביותר בינו ובין רה"מ לשעבר אחמד שפיק על מסך הטלוויזיה המצרית, על רקע אירועי המהפכה.
משנת 2008 החל במחקר ובכתיבת הרומן הרביעי "מועדון המכוניות" (نادي السيارات") אך כתיבתו התעכבה והופסקה לאור אירועי המהפכה המצרית.
באפריל 2013 פורסם לבסוף רומן זה בו תיאר אל-אסואני את החברה המצרית המתעוררת של שנות ה-40, זו הצומחת ומתפתחת על רקע תהליכי המודרניזציה של המחצית הראשונה של המאה ה-20.
אסואני הוא סופר אך גם פובליציסט ומאמרים פוליטיים פרי ידו מתפרסמים בעיתונים חילוניים במצרים כגון אל-מצרי אל-יום, אל-דסתור ואל-שרוק.
הוא מתראיין רבות ומקפיד לבטא את דעותיו האופוזיציוניות מתוך אמונה בדמוקרטיה ובחופש הדעה.
כסופר הוא נחשב לסופר מן הז'אנר הריאליסטי, כזה המתמקד בדמויות אנושיות ומתאר אותן לעומק כך שהן מתפתחות ומשתנות בכתיבתו אך נותרות כאלו שהקורא יכול לדמיין ולהבין.
מתוך כך, ניתן להבין מדוע בחר אל-אסואני בבניין יעקוביאן, בניין אמיתי השוכן במרכז קאהיר, כגיבור למעשה של הרומן, בן הדמויות פועלות ומתפתחות.
הבחירה היא סמלית מפני שהבניין עצמו נבנה בשנת 1934 על ידי אדריכל ארמני בשם יעקוביאן ומהווה בעצם עדות לעידן המלוכני במצרים ולתקופה בה השתלבו הזרים בחברה ובכלכלה במצרים.
הוא עצמו מציין את נוכחותם של היהודים, כמו קהילות היוונים, האיטלקים והארמנים, כקהילה שחיה במצרים שנים רבות וראתה בה מולדת אמיתית.
כמו אנשי רוח ערביים רבים, אל-אסואני אינו מכיר בישראל ומסרב לקיים כל קשר עם קוראים או סופרים ישראלים ודוחה כל נורמליזציה עימה.
התרגום העברי לספרו "בית יעקוביאן" הוסר מרשת האינטרנט לאחר תביעתו של הסופר עצמו.
מקור השם של הרומן בבניין ברחוב טלעת חרב, היוצא מכיכר א-תחריר מזרחה ונבנה בסגנון אר דקו.
הרומן עוקב אחרי תושבי בניין המגורים היוקרתי ביותר בקהיר, הנבנה בשנת 1934 על ידי איש עסקים ארמני בשם הגוף יעקוביאן.
הרומן סובב סביב היסטוריה של בניין, אך בניין זה משקף למעשה את החברה המצרית ואת חשיבותו של מרכז קהיר.
במבוא לספר זה הסביר אל-אסואני כי נחשף להריסת בניין בקאהיר וראה מולו את דירות וחדרי הבניין וחשב כי בניין אינו רק מבנה שכן מתרחשות בו סיטואציות אנושיות בלתי-מוגבלות והדבר היווה עבורו השראה לכתיבת הרומן.
אירוע שני היה שיטוטיו ברחבי קאהיר בחיפוש אחר מרפאת שיניים חדשה.
בסיוריו הרבים בחצר האחורית של מרכז קהיר נתקל בדמויות מגוונות ובבניינים ובמקומות רבים אשר ירדו מגדולתם ונזנחו.
אל-אסואני מעיד כי ראה בכך סימן לירידת מרכז קהיר מגדולתו ומחשיבותו.
בית יעקוביאן עצמו נמצא עד היום במרכז קהיר ושם גדל אל-אסואני שכן משרדו של אביו, עבאס אל-אסואני, היה ממוקם בבניין זה.
בשנות התבגרותו ראה את ירידת חשיבותו של מרכז קהיר כמו גם את הזנחתו של הבניין בו גדל וניכר כי הדברים השפיעו עליו מאוד.
עבור אסואני, בית יעקוביאן ומרכז קהיר הם סמל למצרים של העידן המלוכני, זו של עידן הסבלנות הדתית, שילוב קהילות הזרים בחברה המצרית והתחדשותה של המדינה המצרית.
הרומן נוגע בנושאים שהם בגדר טאבו, כמו הומוסקסואליות והכיל ביקורת פוליטית קשה על הדיכוי הפוליטי במצרים, השחיתות ותגובת החברה המצרית למשטר וזאת בדמות הקצנה דתית מסוכנת.
בשנת 2005 צולם סרט על בסיס הרומן בכיכובו של עאדל אמאם בבימוי מרואן חמד, ושעליו זכה בפרס הבמאי המבטיח בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו-יורק.
כוכב הסרט עאדל אמאם קיבל בפסטיבל ציון לשבח.
בית יעקוביאן, תרגמה ברוריה הורביץ, הוצאת טובי, 2016.
מועדון המכוניות של מצרים, תרגמה ברוריה הורביץ, הוצאת טובי, 2017.
רפובליקת כאילו, תרגמה ברוריה הורביץ, הוצאת ריפטר, 2022
עלה הוא פס דק של חומר, שריטוטו יוצר צליל בכלי נגינה.
העלים של רוב כלי הנשיפה מעץ עשויים מהצמח עבקנה, או מחומר סינתטי; עלים מכווננים (כמו במפוחית או אקורדיון) עשויים מתכת או חומרים סנתטיים.
בעלה יחיד משתמשים על פיה של קלרינט וסקסופון לסוגיהם.
צדו האחורי של העלה שטוח ומונח על גבי הפיה, והקצה העליון המעוגל מצטמצם לשפה דקה.
העלים האלה מלבניים פחות או יותר בצורתם פרט לשפה הדקה הרוטטת, המגולפת להתאים לקימור של שפת הפיה.
כל העלים היחידים מעוצבים באופן דומה אך שונים בגודל, כדי שיתאימו לפיה של כלי הנגינה שלו נועדו.
עלים המתוכננים לאותו כלי עשויים להיראות זהים זה לזה, אך ייתכן שיהיו שונים בעובי ("קושי" או "חוזק").
הקושי נמדד בדרך כלל על סולם של 1 עד 5, מן הרך ביותר לקשה ביותר.
אין זה סולם תקני ועלים נבדלים במידת חוזקם לפי יצרניהם.
עובי השפה העליונה והקצה התחתון והפרופיל ביניהם משפיעים על הצליל וכושר הנגינה.
קנה בדרגות שונות (צפיפות, קשיחות), גם אם ייחתך באותו פרופיל, יגיב באופן שונה.
עלים כפולים משמשים באבוב, אבוב ד'אמורה, קרן אנגלית, בסון, קונטרה-בסון, סארוסופון, קלמית וחמת חלילים.
מאפיין בולט של עלה כפול הוא שאין משתמשים בו עם פיה, אלא ששני העלים רוטטים זה לעומת זה.
עם זאת, במקרה של קרומהורן, חמת חלילים וראושפפייפה, כיפת קנה המכילה נתיב אוויר ממוקמת מעל העלים והעלים עצמם אינם באים במגע עם פי הנגן בשעת הנשיפה.
חוזק העלים מדורג מקשה עד רך.
יש שני סוגים של עלים חופשיים: ממוסגרים ובלתי-ממוסגרים.
עלים חופשיים ממוסגרים משמשים בכלים אסייתיים עתיקים כמו ה"שֶנְג" הסיני, ה"שוֹ" היפני ו"חֶנֶה" מלאוס, ובכלים אירופאים מודרניים כמו הרמוניום, מפוחית פה, קונצרטינה, בנדוניאון, אקורדיון וה"באיאן" הרוסי.
העלה נעשה מקנה סוף, ערבה, נחושת או פלדה, ונתון בתוך מסגרת קשיחה.
גובה הצליל של העלה החופשי הממוסגר קבוע.
עלים חופשיים נטלי מסגרת משמשים בכלים פרימיטיביים, שבנויים מעצמים טבעיים, כגון אבן או קרש קשורים לחבל, המשמיעים קול שריקה כשמטלטלים אותם באוויר, או גבעול עשב ארוך, המתוח בין צדי האגודלים וגובה צלילו משתנה על ידי כפיפת האגודלים.
כפות ידיים מקומרות יוצרות תא תהודה.
עלאא א-דין אל-ח'לג'י (באורדו: علاء الدین الخلجی: תעתיק מדויק: עלאא אלדין אלח'לג'י) היה השליט השני בשושלת הח'לג'ית של סולטנות דלהי.
הוא שלט בין השנים 1296 ל-1316 ונחשב לשליט החזק ביותר בתולדות הסולטנות.
עלאא א-דין נולד בשם עלי גורש-אספ ח'לג'י ונלחם כשר צבא בתואר ח'אן ג'ונא.
לאחר שהתנקש בדודו ג'לאל א-דין הפך לשליט שנחשב לחזק ביותר בתולדות השושלת הח'לג'ית וסולטנות דלהי.
זאת בשל היציבות של שלטונו, אורכו, הרפורמות השלטוניות שביצע, מאבקיו המוצלחים נגד המונגולים, ובעיקר בשל היקף פעילותו הצבאית והרחבת הגבולות במלחמה נגד מלכויות הרג'פוט ההינדיות.
עלאא א-דין התחיל את הקריירה שלו בתור שר צבא ומושל הקטע של קארה, ולחם בממלכות של מישור הדכן בדרום תת-היבשת, וכן נגד המונגולים.
הוא התנקש בחיי דודו, השליט ג'לאל א-דין, בשעת ארוחה משותפת ורצח את אחת מנשות אביו, מלכה ג'האן, ואת בנה קאדר ח'אן שאותו העמידה כיורש.
מסעו לפסגת השלטון נמשך ברציחת קרובי משפחה נוספים ואת המתח שנוצר בין משפחות האצולה, שיכך על ידי קניית שתיקתם ונאמנותם בסכומי כסף גדולים.
לאחר ייצוב שלטונו, נטל את התואר אלמלך א-סולטאן אל-עזאם אבו אל-מצפאר מחמד שאה עלאא א-דוניא וא--דין סיכנדיר א-ת'אני.
הוא ביצע מספר רפורמות בשלטון, בהן רפורמות כלכליות שמטרתן הייתה להבטיח יציבות בסלטאנות שכללה מוסלמים והינדים גם יחד, ורפורמות אדמיניסטרטיביות שמטרתן הייתה לשפר את ה"ריכוזיות" של שלטונו ולמנוע חתרנות מצד האצילות של הסלטאנות, שהעלתה והפילה מספר שליטים בתולדות הסלטאנות.
עלאא א-דין התקין מחדש את מס הג'זיה שלא תמיד הוטל כראוי על ההינדים שבסלטאנות.
כמו כן, הוא הכביד את המס על החקלאים ההינדים עד כדי סכום שנחשב מופרך בתקופה הטרום מודרנית, של 50% מהרווחים.
הוא קבע מונופולין לעצמו על גידולי החיטה, השעור, האורז, הסוכר והמלח.
הוא הגדיל לעשות וגזר כי כל גידולי החיטה בהיקף של מאה מילין מהעיר דלהי, יילקחו למאגרי החיטה של הסולטאן כך שיישארו בידי האיכרים רק 140 ליברות של חיטה.
דבר זה אפשר לשלטון ולעיר דלהי לעמוד בתקופות של צמצום ובעיקר בזמן מסעות צבא או פשיטות מונגוליות.
עלאא א-דין הפקיד את הפיקוח על השווקים על מפקחים שהיו נאמנים לשלטון בשם שאהנה (המקביל למחתסב במערב) והטיל עונשים כבדים על מלווים בריבית ועל מי שהפר את המונופולין.
צעדים אלו אפשרו לו לדכא את האוכלוסייה ההינדית ולמנוע כל אפשרות למרד, ומאידך להטות המשאבים כאות נפשו לטובת פיתוח הצבא.
כך, הפרשים בצבאו של עלאא א-דין (פרשים היו בני המעמד הגבוה ביותר בין חיילי הצבאות הבינימיים) קיבלו שכר קבוע של 234 טנקאות.
עלאא א-דין ידע מספר מרידות בשלטונו, שהובילו אותו לקיים רפורמות ניהוליות מרחיקות לכת שימנעו זאת.
תחילה מרדו בו מתאסלמים חדשים (מואלי) שהתאכזבו מחלוקת השלל בזמן כיבוש ג'וג'אראת.
כמו כן, הוא גילה קשר שקשרו נגדו מספר אנשים, ובראשם אחד מחמד שאה ואחת מהפילגשים שלו עצמו, שביקשו להפיל אותו כשם שסייעו לו לפני כן להפיל את דודו.
הם נמלטו מפניו לרנתמבור ועלאא א-דין הטיל מצור על העיר בחמתו הבוערת.
עלאא א-דין החליט להפסיק את שיטת האקטדירי שהייתה נהוגה בכל העולם המוסלמי ולפיה ניתנו לאצילים ושרי צבא נחלאות שונות וחבלי ארץ שלמים תמורת נאמנותם במיסים, במטבעות ובשירותם בזמן מלחמה.
השיטה הזאת, הדומה עד מאוד לשיטה הפאודלית, פגמה לדעתו במשילות ואפשרה לאצילים להקים מרכזי כוח עצמאים ולחתור תחת עוצמתו של הסולטאן, וכך למעשה הפכה את הסלטאנות למעין קונפדרציה.
הוא החליט לבטל את השיטה הזאת, ולתגמל רק את שרי צבאו על ידי מתן אזורים כבושים למי שכבש אותם.
הוא גם נתן נחלות שנכבשו במלחמה לבנו המיועד לרשת אותו ח'ג'ר ח'אן, ואף קרא לרנתמבור על שמו חג'ראבאד.
הוא הקים מערך מרגלים והולכי רכיל שהסתובבו בקרב האצולה וכן אסר רשמית על כל כינוס גדול של אנשי האצולה בלא ידיעתו.
כך למעשה קעקע את כוחה של האצולה שבעבר שלטה מאחורי חלק מהסלטאנים ואף הורידה רבים מהם מכס הסלטאנות.
עלאא א-דין היה סולטאן בעל חזון.
במסגרת כיבושיו וצעדיו מרחיקי הלכת בתוך ממלכתו שלו, דימה עלאא א-דין את עצמו לאלכסנדר הגדול, והתחיל לקרוא לעצמו אלכסנדר השני (סיכנדיר-י ת'אני).
שם זה עצמו החל להופיע על מטבעות הזהב שלו ולאחר מכן גם נקרא בדרשה (ח'טבה) שלאחר תפילת יום שישי, שבה היו מכריזים תמיד על שמו של השליט.
השליט השלישי בשושלת לודי בסלטאנות של דלהי, נקרא על שמו ממש עלאא א-דין סיכנדאר.
עלאא א-דין היה שליט מסלמי אדוק.
הוא נלחם בממלכות הרג'פוט ובמונגולים בגדר ג'האד.
במסגרת הפיקוח על השוק, הוא הנהיג איסור מוחלט לא רק על שתית יין ושיכר, אלא גם על אחזקתם וסחר בהם.
כדוגמה, הוא בעצמו ניפץ את כל כדי הזכוכית והחרסינה שבארמונו.
אחת מהמשמעויות ההיסטוריות של הסלטאנות של דלהי היה השימור של האסלאם והתרבות האסלאמית, שכפסע עמד בינן לבין כליה בפרס ובסוריה שנכבשו על ידי המונגולים.
לאחר כיבושים אלו, ומפלת בגדאד ב-1258, נותרו רק הודו וצפון אפריקה כמעוזים אסלאמים לא כבושים, ואילו בפרס וסוריה הכבושות שררה ממלכת האלח'אן, ובאסיה התיכונה קמה ממלכת צ'גטאי, ושתי ממלכות אלו הטילו את כובד משקלן הצבאי כנגד גבולות הודו.
ראשיתם של הקרבות נגד המונגולים היו כבר בקרב על האינדוס ב-1221, בו נחל ג'לאל א-דין אל-ח'וארזמי שנמלט להודו תבוסה טקטית מידי המונגולים, אך נחשב למנצח בעיני רבים בשל נסיגת הצבא המונגולי, שראה קרנף הודי וברח מפניו.
כבר בימי דודו של עלאא א-דין, ג'לאל א-דין, ב-1299, הופיע כוח פולשים מונגולי בהודו, אך הוא הובס וארבעת אלפים משבוייו התאסלמו והשתכנו ברובע חדש של דלהי כמוואלי (מתאסלמים חדשים), רובע הקרוי מוגלפורה.
ב-1297 התקיים הקרב הנטוי הראשון בין כוחותיו של עלאא א-דין לבין המונגולים.
הם פלשו להודו מצפון-מערב והגיעו למצודת ג'לנדהר.
כאן הם נפגשו עם כוחותיו של מצביאו הבלתי מובס של עלאא א-דין, צפאר אל-דין, וניגפו.
שנה לאחר מכן, כוח נוסף בהיקף של כ-20,000 איש נחת בקילי והם כבשו את מצודת העיר, אך נאלצו לסגת ממנה שוב מפני צפאר א-דין.
אלפיים שבויים מונגולים הובאו ממסע מלחמה זה בפני הסולטאן.
ב-1299, עלאא א-דין הורה לצפאר א-דין לצאת נגד כוח מונגולי נוסף, בניגוד לעצה של מקצת אנשי החצר.
ואמנם, פלישה זו, שהתחילה בנסיגה מונגולית, הביאה את כוחותיו של צפאר א-דין לתוך מארב שבו קיפד את חייו.
ברם, תקיפה זו השיגה את גבול המונגולים אחורה ממעברי ההרים שמהם היו נוהגים לפלוש להודו.
ב-1303, כוח קטן יחסית של כ-12,000 מונגולים בהנהגת טרע'י פשטו על דלהי.
בזמנו, כוחותיו של עלאא א-דין ואף הוא עצמו היו בעיצומו של המצור על מבצר צ'יטוגר.
הם כבשו את דלהי ובזזוה, אך לא הצליחו לכבוש את מחנהו של עלאא א-דין בסירי, עד נסיגת המונגולים כעבור מספר חודשים.
ההיסטוריון בראני מייחס זאת לתפילותיו של הצופי נט'אם א-דין אוליה, אך בפועל קרה הדבר בשל בוא החורף.
עונת המלחמה במזרח התיכון בימי הביניים הייתה בקיץ, ובין השאר היו קשתות המונגולים בלתי יעילות בעת הגשם.
עלאא על-דין הורה לבנות ביצורים חדשים ולהקים הלכה למעשה לימס לאורך הגבול שממנו היו המונגולים באים.
אבל המחסום נפרץ באזור הפנג'ב ב-1305, לשם הגיע המצביא המונגולי עלי בג, וזרע הרס רב.
עלאא א-דין שיגר לעומתם את הגנרלים שלו ע'אזי מלך ומלך כאפור.
הם זינבו במונגולים בעודם בדרכם חזרה לשטחם והפתיעו אותם.
ב-20 בדצמבר 1305 ניטש הקרב באמהורה וכ-8,000 מונגולים נהרגו.
חלקם נפל בשבי והובאו בפני עלאא א-דין.
הבכירים שבהם נרמסו על ידי פילים כמקובל, והרגליים - הותזו ראשיהם והם הוקעו על חומות העיר לראווה.
לאחר ניצחון נוסף של ע'אזי מלך על כ-50,000 מונגולים במולטאן, ירד היקפן של הפלישות המונגוליות, ולאחר תבוסה נוספת של טאי-ביי ב-1308 והעמקה של הריבים הפנימיים בין השליטים המונגולים, הפסיקו הפלישות להודו.
אבל צרותיו של עלאא א-דין עם המונגולים לא תמו כל צורכן.
הוא הושיב מונגולים שהתאסלמו בדלהי, והשתמש במונגולים מסלמים או משועבדים במסעות המלחמה שלו נגד מלכויות ההינדים, אך כאשר גנרל מונגולי שלו, אבאצ'י, ניסה להרוג את יריבו, המצביא הנודע כאפור, ביריבות על המנהיגות וחלוקת השלל במסע המלחמה על מלאבאבר, הורה עלאא א-דין להרוג את אבצ'י ואת כוחותיו המונגוליים.
הוא גם עצר את כלל האוכלוסייה המונגולית של דלהי, והוציא להורג כנראה כ-20,000 מהם, למען יראו וייראו.
בתוך כך נהרגו גם צירים של האלח'אן.
מלכויות הראג'פוטים קמו לאחר התפרקות ממלכת רשטראקוטה במאה השמינית.
הממלכות העצמאיות, ההינדיות באמונתן, נותרו חזקות מאוד והתבססו סביב מצודות קשות מגשת בחבלי ההרים.
כמו כן, אנשיהן נחשבו ללוחמים טובים ובשל אמונתם לא היססו להשליך את חייהם מנגד ולהילחם בחירוף הנפש או לגזול מהניצחון את תמורתו על ידי התאבדות המונית של תושבי העיר הנכבשת.
ניהול מאבק נגד ממלכות אלו הועיל לשליטים מוסלמים שונים בגריפת אהדה כלוחמי ג'יהאד, וכן המציאה להם רווח כלכלי מכיבושי שטחים חקלאיים פוריים, מכרות זהב ואבנים יקרות וכן כיבוש אוכלוסייה הינדית שניתן היה לגבות ממנה את מס הג'יזיה.
עם זאת, שליטים רבים בתולדות הסלטאנות של דלהי לא הצליחו להקים מסעות מלחמה ראויים לשמם בשל היעדר יציבות שלטונית ועיסוק במאבקים פנימיים, אם שלטונם אף האריך ימים די צורכו על מנת לארגן מסע מלחמה שכזה וגם אז, לא תמיד הצליחו מערכותיהם נגד המצודות הבצורות של הראג'פוטים.
גם אלתותמש, השליט הגדול של שושלת הע'לאם בסלטאנות של דלהי, נאלץ להעביר מספר שנים בביצור מעמדו כסולטאן בטרם הצליח לארגן מסעות כיבושים מוצלחים נגד הראג'פוטים.
עלאא א-דין, כנראה מטעמים רעיוניים של ג'יהאד, יצא למסעות מלחמה אלו גם בשעה שגבולו הצפוני-מערבי היה חשוף למתקפות מונגולים וגם בהינתן בעיות פנים ובעומדו מול מערכות ארוכות או שהתבררו כבלתי כדאיות מבחינה פיסקלית.
גם שורה של מרידות לא עצרו בעדו מלהמשיך בכיבושי שטחים.
בתוך המוטיב של נאמנות לרעיון הג'יהאד, עמדה גם דמותו המג'אהד, עלאא א-דין עצמו, שדימה את עצמו לאלכסנדר הגדול, ונטל את השם והתואר סיקנדיר.
מחוז ג'וג'אראת (או ע'וג'אראת) הגובל בים ההודי, היה מטרה מתמדת לכיבושים מוסלמים, אך עמד בצורה עיקשת מול ניסיונות כיבוש של הע'זנוים ושל מספר סולטאנים בתולדות השושלת.
בימיו של עלאא א-דין שלטה בג'וג'אראת שושלת הואע'לה, שהוקמה לאחר מפלת שושלת סולנקי שנפלה בידי מחמוד ע'אזי.
עלאא א-דין שלח שמה שניים מהגנרלים המצוינים שלו, אולוע' חאן (שליט סינד') ונצרת חאן בפברואר 1299. הם הביסו על נקלה את המלך קרנאדב, וכבשו את מעוזו ברבוסה.