tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוסד מסוג זה היה נחוץ בשל מצבם המיוחד של היהודים במדינות אלה, שחייב טיפול בדרכים מיוחדות ובלתי שגרתיות, הממשלה עיצבה את המדיניות בעניין מדיניות ברית המועצות על סמך המידע המזערי וההצעות השונות שהובאו ממוסקבה וגובשו במשרד החוץ בירושלים.
במגעים התכופים שהיו לאנשי הצירות עם פקידים סובייטים בכירים, לרבות שר החוץ, כלל לא הועלתה בצורה ברורה וגלויה שאלת יהודי ברית המועצות, הנושא המרכזי מבחינה ישראלית.
אפשרות העלייה מברית המועצות הוזכרה לעיתים רחוקות ותמיד כבדרך אגב.
שאלת העלייה מברית המועצות עלתה לראשונה באופן גלוי רק ב-1950 כשפגש משה שרת את שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי בעצרת האו"ם בנובמבר 1950.
צירות ישראל במוסקבה (היחסים נפתחו ב-1948 בדרג צירות ורק ב-1953 שודרגו לדרג שגרירות) ניהלה מדיניות לא ברורה בכל הנוגע לפגישות עם יהודי ברית המועצות.
הם דאגו כי הפגישות עלולות לפגוע בקידום היחסים בין ברית המועצות וישראל.
עד 1952 התקיימו בכנסת מספר דיונים מצומצם בנושא מצבם הנואש של יהודי ברית המועצות.
מתפתחות שלוש גישות: גישת השמאל הקיצוני המתנגדת בכל תוקף לכל דיון בנושא יהודי ברית המועצות.
גישת הימין ובעיקר של תנועת חירות התובעת דיונים ופעולות בנושא וגישת הביניים של מאפ"י והמפלגות הדתיות המסתפקת במדיניות הרשמית הנהוגה.
בראשית 1953 הוקם בראשות שאול אביגור, מוסד מיוחד שאויש ביוצאי המוסד לעלייה ב.
הוא נועד לרכז את כל הפעולות הקשורות לעלייה של יהודי מזרח אירופה.
עד 1955 פעל מוסד זה במסגרת משרד ראש הממשלה.
ב-1954 נשלח שאול אביגור לאירופה כדי להיות קרוב לזירת הפעילות, הוא הקים שני מוקדים לפעילות למען יהודי ברית המועצות ומדינות אירופה המזרחית, בציריך ובווינה.
המפנה המשמעותי במדיניות התרחש ב-1955 אז הוקם מוסד חדש בשם 'בר' שהיו לו שני יעדים: א.
לנהל פעילות הסברה בישראל ובעולם כדי להזכיר לעולם את קיומה של בעיית יהודי ברית המועצות.
לטפל בחומר שהגיע מיהודי ברית המועצות.
לימים המוסד בר צורף למשרד החוץ המטפל ביהודי ברית המועצות ונקרא לשכת הקשר-נתיב.
העובדים הבכירים בלשכת הקשר היו בדרך כלל אנשים שהיו קשורים לפעילות המוסד לעלייה ב ולתנועת הבריחה, אחרים היו פעילים ציונים ששוחררו מבתי הכלא בברית המועצות ועלו לישראל.
נוצר שיתוף פעולה עם מוסדות יהודיים עולמיים וארציים: התנועה הציונית, הסוכנות היהודית, הקונגרס היהודי העולמי וארגונים יהודיים אחרים.
המדיניות שנקבעה לפעילות ההסברה הושתתה על העקרונות האלה:
להפוך את בעיית יהודי ברית המועצות לבעיה מוסרית בינלאומית ואף משפטית מתוך הבלטת הדרישות האלה: מתן זכויות תרבות ודת ליהודי ברית המועצות ומתן הזכות לאיחוד משפחות.
להפריד את בעיית יהודי ברית המועצות מהמלחמה הקרה הבין גושית.
לשמור על סודיות מוחלטת, בעיקר בכל הנוגע לקשר עם ישראל של הפועלים למען יהודי ברית המועצות בארצות השונות.
לשמור על מהימנות החומר המתפרסם כדי להימנע מההאשמות בזיופים ובתעמולה כוזבת.
לפעול בדרך עקיפה באמצעות עיתונאים, מדענים, אנשי תרבות ואנשי פוליטיקה מן המערב.
המטרה העיקרית הייתה להחדיר חומר על יהודי ברית המועצות לאמצעי התקשורת בעולם.
הפעילות החשובה הראשונה של מדינת ישראל למען יהודי ברית המועצות באמצעות התנועה הציונית העולמית החלה ב-1953 עם סיום פרשת הרופאים.
בסך הכל אפשר לראות תקופה זו מבחינת הפעילות הישראלית הממלכתית, כשנות ההכנה הארגונית לעיצוב המדיני של הפעילות למען יהודי ברית המועצות אך עדיין ללא תהודה רחבה וללא הצלחות רחבות כלשהן.
המפנה במדיניות מדינת ישראל וחלק מהארגונים היהודיים בעולם בכל הנוגע לדרכי המאבק למען יהודי ברית המועצות בזירה הבינלאומית אירע בשנת 1960.אז החלו ועידות בינלאומיות שדנו במצבם של יהודי ברית המועצות.
בוועידות השתתפו אנשי רוח, פעילי זכויות אדם, סנטורים, מנהיגים דתיים, אינטלקטואלים ועוד.
מלבד זירה זו נעשתה עבודה חשאית חשובה בשמירה על הקשרים עם פעילי התנועה הציונית בברית המועצות, הן באמצעות קשרים ישירים עד 1967 בעזרת השגרירות הישראלית והן באמצעות המשלחות הרבות יחסית והיהודים שביקרו בברית המועצות בין השנים 1962–1966.
הכנסת טיפלה בנושא יהודי ברית המועצות בשנים 1960–1968 בצורה אינטנסיבית יותר מאשר בתקופה הקודמת.
המאסרים של ראשי הקהילה בלנינגרד ומשפטם הובאו לדיון בכנסת ב-1961 ביוזמתו של חבר הכנסת מנחם בגין.
בשנים הללו פעלו ארגונים שונים למען יהודי ברית המועצות, אגודת מעוז הייתה
פעילה במיוחד, היא פרסמה והפיצה כרוזים ב-1964 עם הכותרת שלח את עמי, היא שלחה תזכירים על מצבם של יהודי ברית המועצות למוסדות וארגונים בינלאומיים, היא גם פעלה במשלוח חבילות שכללו מזון וספרים ליהודי ברית המועצות.
מכיוון שהממשלה הסתפקה עד אז במדיניות מוגבלת יחסית שלא הביאה שום תוצאות ממשיות, ההרגשה הכללית בציבור הישראלי ועוד יותר בקרב הפעילים הציונים בברית המועצות הייתה שהמדיניות הישנה, גם אם לא הייתה מוטעית מיסודה, מיצתה את עצמה ויש לחשוב על דרכים חדשות של פעולה ומאבק.
השינוי במדיניות הישראלית הרשמית בכל הנוגע לפעילות הפומבית למען יהודי ברית המועצות התחיל בסתיו 1969, כאשר ראש הממשלה גולדה מאיר הביאה לידיעת הכנסת והציבור בארץ את תוכן העצומה ששלחו 18 המשפחות היהודיות מגרוזיה ובאותו זמן מסר שגריר ישראל באו"ם יוסף תקוע את תוכנה במסיבת עיתונאים שערך בניו יורק.
כמה גורמים הביאו למפנה זה:
הפעילים הציונים בברית המועצות ואלו שעלו לישראל החלו ללחוץ על לשכת הקשר שיפעלו באורח עצמאי, אם לא יחול שינוי מידי במדיניות הרשמית של ישראל.
ברית המועצות לא קיימה הבטחותיה ולא אפשרה עלייה במסגרת איחוד משפחות.
הייתה הרגשה כי תם עידן הדיפלומטיות השקטה.
פעילות קזקוב ושפרלינג בארצות הברית עלתה לכותרות ובמקביל החלה ממשלת ישראל לפעול בעולם באופן פומבי.
לאורך העשור של שנות ה-70 עלו לישראל כ-200,000 איש.
עיקר העלייה התרחשה בין השנים 1969–1973. בהשוואה לעולים אחרים שעלו לישראל באותה תקופה, דיווחו עולי ברית המועצות על הרגשת השתייכות, הזדהות ישראלית, וודאות שיישארו בישראל.
מבחינה תעסוקתית נמצא במחקר של גור עופר, קרנית פלוג, וניצה (קלינר) קסיר כי 40% מהעולים החליפו את מקצועם לאחר שהגיעו לארץ.
בקרב הרופאים ומקצועות הרפואה כמעט ולא הייתה החלפה של מקצוע.
בקרב המקצועות החופשיים (עיתונאים, רואי חשבון ועוד) למעלה ממחצית מהעולים החליפו את מקצועם.
בחינת תעסוקת העולים מלמדת על דפוס נוסף, החלפת משלח יד וניידות כלפי מטה.
כך למשל מהנדסים הועסקו כהנדסאים וטכנאים.
בהשוואה לעולים שהגיעו ממדינות המערב, אחוז קטן יותר מעולי ברית המועצות דיווחו שהם שבעי רצון מעבודתם.
בנושא מציאת עבודה רק כשליש ציינו שהמדינה עזרה להם במציאת עבודה.
מבחינה חברתית עולי ברית המועצות נטו יותר ליצירת קשרים חברתיים עם עולים חדשים כמוהם.
ככל הנראה, מסיבה זו עולי ברית המועצות גם מרגישים פחות שביעות רצון משעת הפנאי שלהם לעומת עולים ממדינות אחרות.
העולים בשנים אלו חשו שרכישת השפה העברית היא חשובה כמעט כמו מציאת דיור ותעסוקה, ולכן הקדישו לכך זמן רב.
בישראל פעלו אולפני יום ואולפני לילה שסייעו לעולים ברכישת השפה העברית, וכן ברכישת תחומי השכלה שונים.
בתחום הדיור רוב העולים הרגישו שהתנאים לא נופלים מהתנאים שהיו להם בברית המועצות וחלק לא קטן הרגיש אף שיפור ברמת הדיור.
כשהגיעו לישראל התיישבו העולים במגוון ערים, כמו: אשדוד, פתח תקווה, חדרה, תל אביב, דימונה, נס ציונה, באר שבע, טבריה ונתניה.
ככלל, ניתן לומר שקליטת עולי ברית המועצות הייתה טובה יותר מאשר קליטות עולים ממדינות אחרות באותה התקופה.
כמו כן, הקליטה בשכונות מעורבות הייתה טובה יותר מאשר בשכונות עולים בלבד.
העולים שהגיעו לשכונות מעורבות ביחד עם הוותיקים, קלטו את השפה מהר יותר, והרגשתם האישית הייתה טובה יותר.
העלייה ממרוקו התקיימה כל הדורות.
יהודי מרוקו היוו חלק משמעותי בהתחדשות היישוב היהודי במאה ה-19 בערים רבות, וביניהן: יפו, חיפה, טבריה, ירושלים וערים נוספות ברחבי הארץ.
באמצע המאה ה-20, לאחר שואת יהדות אירופה הופנו הזרקורים אל היהדות הצפון אפריקאית ובמיוחד אל יהדות מרוקו, שהייתה הגדולה מבין קהילות יהדות צפון אפריקה.
בשנים אלה החמיר מצבם של יהודי מרוקו בשל התגברות הטרור במדינה והיחס העוין כלפי היהודים מצד האוכלוסייה המקומית.
המצב החריף אף יותר מאז 1947, עם הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל.
קנאים לאומניים רצחו ופצעו יהודים בערים שונות במרוקו, כנקמה על הפגיעה באחיהם בארץ ישראל.
הפרעות הגבירו את קצב העלייה, ובין השנים 1948–1951 עלו לישראל כ-28,000 יהודים.
בשנת 1956, עם חזרתו של מוחמד החמישי, ובהמשך עם הכרזתה של מרוקו כמדינה עצמאית, קיבלו היהודים זכויות מלאות באופן הצהרתי, אך נותר חשש לגבי עתידם.
בעקבות לחצי הליגה הערבית מאותה שנה נאסרה עזיבתם, אם בכוונתם לעלות למדינת ישראל, ועיקר העלייה הייתה בלתי חוקית, באמצעות המחתרת היהודית במרוקו דרך המדינות צרפת וספרד.
עד שנת 1967 עזבו את מרוקו 250,000 יהודים, חלקם לאירופה ולמדינות צפון אמריקה, ורובם עלו למדינת ישראל.
העלייה ממרוקו לישראל, לצד הצלחה, נתקלה בקשיים שונים.
פערי תרבות ויחס מפלֶה הביאו למחאה ובעקבותיה, במשך הזמן, חל שינוי במפה הפוליטית בישראל.
עלייה לארץ ישראל ממרוקו התרחשה לאורך כל הדורות, וחלקם היחסי של עולי מרוקו בקהילות היהודיות בארץ ישראל היה גדול לאורך השנים.
כך למשל, ר' יהודה אלחריזי בן המאה ה-13 כתב בעת ביקורו בירושלים שבעיר ישנה "קהילה חשובה וטובה" של "מערביים" (יוצאי ה"מערב", הכינוי למרוקו בערבית).
ייתכן שקהילה זאת הוקמה עקב גלי הפליטים מרדיפות אל-מוואחידון.
בעת המודרנית עליית יהודי מרוקו לארץ ישראל נחלקת לשתי תקופות; זרם איטי של עולים טרם קום המדינה ותקופת העלייה ההמונית בשנות ה-50 וה-60. כבר במאה ה-19 זרם העלייה ממרוקו החל להתגבר, ועורר התנגדות מצד השלטון העלאווי.
בשנת 1846 מולאי עבד אל-רחמן, שליט מרוקו, כתב למושל טנג'יר:
בין העולים לארץ טרם המאה ה-20 היו רבנים וראשי קהילה שרצו לקיים מצוות העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1829 היה השפיע הרב הספרדי יהודה מרגוזה על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להקים יחד איתו את הקהילה היהודית של יפו, שלימים תתפתח לעיר תל אביב.
מתוך 65 המשפחות היהודיות ששכנו בעיר באמצע המאה ה-19 הרוב היו יוצאי מרוקו.
שתי משפחות עשירות שעלו לארץ ישראל ממרוקו, משפחת מויאל ומשפחת שלוש, התיישבו ביפו ולקחו חלק משמעותי בהנהגת היישוב היהודי בעיר ובפיתוח השכונות הראשונות של תל אביב.
במהלך העלייה ממזרח אירופה בשנת 1882, יהודי מרוקו שיחקו תפקיד מרכזי בקליטת העולים.
בין היתר, אברהם מויאל כמנהיג קהילת יפו, לקח על עצמו אחריות אישית בקליטתם של העולים החדשים מקרב באו מרוסיה ומרומניה.
חיים אמזלאג היה מבין מייסדי נווה צדק יחד עם אברהם שלוש, מבין רוכשי האדמות שלימים יהיו ראשון לציון וכנראה היה מעורב גם ברכישת האדמות של "אם המושבות", פתח תקווה.
מוקד נוסף לעולי מרוקו היה העיר טבריה, אשר מרבית רבניה היו יוצאי העדה.
עולים נוספים מצפון אפריקה וביניהם ממרוקו לקחו חלק ביישוב הגליל העליון ובין היתר המושבה שלימים תקרה ראש פינה.
בין 60 עד 80 משפחות צעירות עלו בין השנים 1908–1918, והתיישבו בעיקר בירושלים ובטבריה.
העלייה ברובה התבצעה דרך תוניסיה, ומשם בספינות קטנות לארץ.
קהילת יהודי המגרב הייתה מצומצמת עד העלייה השנייה ורק אחריה גדל מספרם לכ-8,000 איש בירושלים (כרבע מהאוכלוסייה).
יוצאי מרוקו היו פעילים בחיים הקהילתיים בעיר, והקימו את ועד העדה המערבית בירושלים בראשות רבי דוד בן שמעון.
ועד העדה שלח שד"רים ליהודי מרוקו וגייס כספים שבעזרתם הוקמה השכונה השנייה מחוץ לחומות ירושלים, "מחנה ישראל", השכונה הראשונה שנבנתה על ידי יוצאי העיר העתיקה.
מתחילת מלחמת העצמאות החל גל עלייה משמעותי של יהודים ממרוקו.
בשנת 1947 כ-1,500 יהודים עלו ממרוקו, רובם בשלוש ספינות מעפילים עיקריות: "יהודה הלוי", "הפורצים"" ו"שיבת ציון".
"יהודה הלוי" ו"שיבת ציון" יצאו באופן חשאי מנמל אלג'יר בעוד "הפורצים" יצאה מנמל בצרפת, ושלושתן עשו את דרכן לארץ ישראל תוך ניסיון לחמוק מהצי הבריטי.
כמו בספינות מעפילים אחרות בתקופה זאת העולים נאבקו בניסיונות הצי הבריטי למנוע מהם לעגון בנמלי ארץ ישראל.
בעוד ספינת "הפורצים" הצליחה להנחית את כל העולים בחשאי בארץ ישראל באזור שפך הירקון בתל אביב, שתי הספינות האחרות נתפסו על ידי הבריטים והעולים שהיו עליהן נשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
בין השנים 1948–1956 עלו לישראל ממרוקו 85,000 יהודים, בעוד מרוקו עדיין מדינת חסות צרפתית.
הרקע לגל עלייה זה היה הקמת מדינת ישראל שעוררה התרגשות רבה בקרב יהודי מרוקו, כמו גם חששותיה של הקהילה לגבי המשך עתידה במרוקו.
בשנים לאחר מלחמת העולם השנייה התנועה הלאומית המרוקאית אמצה את הרטוריקה האנטי-ציונית שאפיינה את התנועות הלאומיות בשאר מדינות ערב, וזו לעיתים התגלגלה להיות גם רטוריקה אנטי-יהודית.
העוינות ליהודים, שינקה הן משורשים מסורתיים עמוקים והן משורשים לאומיים פאן-ערביים חדשים, באה לידי ביטוי במספר מעשי אלימות כנגד יהודים.
האירועים האלימים ביותר כנגד יהודי מרוקו בתקופה זו הם פרעות אוג'דה וג'ראדה בשנת 1948, במהלכן נטבחו 42 יהודים בערים אוג'דה וג'ראדה שבצפון-מזרח מרוקו.
הפרעות זעזעו את יהודי מרוקו והמריצו את העלייה לישראל.
בשנים שהובילו לעצמאות מרוקו, עם התערערות היציבות במדינה, עלתה תדירותם של מעשי אלימות אנטי-יהודיים.
באוגוסט 1953 שבו ונערכו פרעות בעיר אוג'דה שבמהלכן 4 יהודים נהרגו, כולל ילדה בת 11. באותו חודש המשטרה הצרפתית מנעה מהמון מוסלמי לפרץ למלאח של רבאט.
בשנת 1954 נערכו פרעות נגד יהודים על רקע לאומני בעיירה פטיז'אן , במהלכן נרצחו 7 יהודים וגופותיהם הושחתו.
בשנת 1955 המונים מוסלמים התפרצו לרובע היהודי בעיר מזאגאן ובזזו עשרות בתים.
1,700 יהודים נמלטו ומצאו מחסה בחלק האירופאי שבעיר.
מספר רב של בתים ברובע היהודי הוצתו ונשרפו עד יסוד ו-200 יהודים נותרו ללא קורת גג לחזור אליה.
כחלק מאותו גל פרעות נערך טבח בעיר וואדי זם (Oued Zem ) בו נהרגה משפחה בת חמש נפשות ושני יהודים נוספים.
מעשי אלימות נוספים, שכוונו כנגד הרשויות הצרפתיות כחלק מהמאבק הלאומי המרוקאי לעצמאות מצרפת, פגעו לעיתים גם ביהודים, על אף שאלו לא היו מטרתם.
פגיעותם של היהודים לאור היציבות המעורערת במרוקו תרמה גם כן לרצון היהודים לעזוב.
במשך כל תקופה זאת השלטונות הצרפתיים לא היו מעוניינים בגל הגירה מסיבי של יהודים ממרוקו מחשש שהדבר יערער את היציבות במדינה ויעורר את זעמם של המוסלמים, שראו בעלייה כחיזוק של מדינת ישראל הצעירה.
לכן השלטון הצרפתי אפשר זרם הגירה מצומצם אך יציב של יהודים ממרוקו לישראל.
עלייה ב' – עלייה בלתי ליגלית
בין השנים 1956–1961 עלו לישראל ממרוקו 30,000 יהודים, בתקופה זו אסר הממשל המרוקאי עלייה לישראל, והעלייה התבצעה באמצעות הברחת היהודים ממרוקו בספינות מעפילים.
עם חזרתו של מוחמד החמישי מהגלות ב-1956 נעשתה מרוקו למדינה עצמאית והיהודים נעשו אזרחיה.
המלך בהתייחסו ליהודים במרוקו הצהיר שהם ייהנו מביטחון והגנה על חייהם ורכושם תחת משטר החדש וישולבו בחברה, ובתור צעד סמלי מינה יהודי, ד"ר לאון בן זקן, בתור שר הדואר של מרוקו.
כחלק מהמאבק הלאומי המרוקאי בשנים 1950–1956 בוצעו פיגועים כנגד מטרות ממשל הצרפתי, מתיישבים אירופאים ולעיתים גם כנגד היהודים שזוהו איתם, ופעמים רבות העיתונים הלאומיים היו שופר להסתה אנטי-יהודית.
חשש נוסף של יהודי מרוקו היה שבמרוקו העצמאית מוסדות יהודיים יולאמו ויופקעו, במיוחד מוסדות הקשורים למערכת החינוך היהודית הענפה שפעלה במדינה.
ואכן באוקטובר 1960 שליש מבתי הספר של כי"ח הולאמו על ידי הממשלה המרוקאית.
מעשי טבח ופרעות כגון התריתל נגד יהודי פאס (1912) נתפשו כמסמלים את התקופה הפרה-קולוניאלית במרוקו, והגבירו את החשש של יהודים רבים מנסיגת הצרפתים מהמדינה ומחידוש עצמאותה.
כלל חששות אלה של היהודים, בשילוב עם פעילות ציונית ענפה ורצונם של משפחות להתאחד עם קרוביהם שכבר עלו לישראל, גרמו לרבבות יהודים ממרוקו לרצות לעלות לישראל.
אולם ממשלת מרוקו העצמאית אסרה עוד בשנת 1956 עלייה לישראל, וגם אסרה על יהודים להוציא רכוש מחוץ למדינה.
שר הפנים של מרוקו דריס מחמדי הצהיר בשנת 1956:
יהודי מרוקו נאלצו לאחר איסור העלייה לצאת מהמדינה באופן חשאי לכיוון ספרד וצרפת בדרך הים בלבד, ומשם להמשיך לישראל בספינות.
בשנת 1959 גם הציונות הוצאה אל מחוץ לחוק והוגדרה כפשע חמור על ידי הממשל המרוקאי.
לאחר איסור העלייה מספר רב של ארגונים בינלאומיים התגייסו עם ממשלת ישראל במאמץ לשכנע את שלטונות מרוקו לאפשר ליהודים תושבי מרוקו לעזוב את המדינה.
הנציגים של הארגונים היהודים בעולם הצליחו לקשור קשרים טובים עם השלטונות המרוקאים אך לא הצליחו לשכנע את המרוקאים לאפשר ליהודים לצאת.
עם זאת, ישראל שלחה לצפון אפריקה עשרות פעילים אנשי מוסד שפעלו כחלק ממבצע "מסגרת" לארגן את העלייה הבלתי לגלית, אל ה"מסגרת" הצטרפו גם צעירים מקומיים רבים.
בין המבצעים שאורגנו על ידי המחתרת היהודית במרוקו היה מבצע מוראל שבמהלכו הועלו 500 בני נוער יהודים ממרוקו לישראל.
ספינת הדייג 'אגוז' נשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד".
הספינה הייתה אחת ממספר ספינות שנהגו (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל.
בכל הפלגה חויבו אנשי האונייה להחזיק איש מוסד ולהקפיד על הוראות בטיחות ברורות ומפורטות, ביניהן ניפוח סירות הצלה בכל
ב-10 בינואר 1961 (כ"ג טבת תשכ"א), בפעם ה-13 שבה עשתה את דרכה לגיברלטר, טבעה הספינה ויחד עמה אבדו 44 העולים שבה, שמחציתם היו ילדים, בין המפליגים היה גם אלחוטן ישראלי.
היחיד ששרד היה רב החובל היווני.
מתוך 44 הטובעים רק 22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות.
בליל הטביעה התרחשה סערה גדולה בים, והאונייה הרעועה טבעה.
בהפלגתה האחרונה של אוניית אגוז סירות ההצלה לא נופחו, בשל כשל זה רוב אנשי הספינה טבעו למוות, ולא ניצלו.
אסון טביעת האונייה גרם לזעזוע קשה בארץ וברחבי העולם כולו.
בעיתונים פורסמו הכותרות הראשונות, ובכתבות תיארו את מצוקתם וכמיהתם של יהודי מרוקו לעלייה.
בעקבות הלחץ שהביא עמו אסון זה, הותרה עלייה ממרוקו לארץ, ויהודי מרוקו הרבים נטלו חלק בבניין הארץ וביישובה.
הגופות אשר נמצאו הובאו לקבורה באל חוסיימה ולאחר מאמצים בלתי פוסקים בעולם במשך 31 שנה, בשנת 1992, הועלו עצמותיהם לארץ.
נערכה למעפילי האונייה אזכרה ממלכתית בשיתוף ראש הממשלה, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משפחות הנספים ונבחרי עם רבים.
בין השנים 1961 עד 1967 עלו לישראל ממרוקו 120,000 יהודים, תוך העלמת עין והסכמה שבשתיקה מצד הרשויות המרוקאיות, וכחלק ממבצע יכין.
בשנת 1961 הוסרו רוב המגבלות על עלייה ממרוקו, לאחר שהושגה הסכמה בין ממשלת ישראל לממשלת מרוקו בנוגע לסוגיית העלייה.
כחלק מההסכם התחייבה ישראל לשלם סכום של 250$ עבור כל יהודי שממשלת מרוקו תאשר את יציאתו מהמדינה.
בנוסף, בתמורה להקלת המגבלות על העלייה, ישראל סייעה למרוקו לשדרג את מנגנוני הביטחון הפנימיים שלה, והעבירה לה סכומי כסף נוספים.
ההסכם בין הממשלות הושג לאחר חילופי השלטון בתוך מרוקו ועלייתו של המלך חסן השני במקום אביו מוחמד החמישי.
המלך החדש שאף להתקרב למערב, ורצה לפתור את בעיית העלייה היהודית שהייתה נטל על היחסים הבינלאומיים של מרוקו, בעיקר לאחר טביעת ספינת המעפילים "אגוז".
גם כאשר רוב המגבלות על הגירה ממרוקו הוסרו, עדיין נותרו על כנם מגבלות חמורות על הוצאת הון מהמדינה.
היהודים השתמשו בשיטות שונות כדי להתגבר על איסור זה ונוצרו רשתות של הברחת רכוש והון יהודי ממרוקו, כך שהיהודים על פי רוב הצליחו לקחת איתם לפחות חלק מרכושם.
בעיה נוספת שמולה התמודדו העולים היה הצורך למכור את נכסיהם לרוכשים מקומיים שהיו מודעים לכך שהם ממהרים לעזוב, ולכן הסכימו לקנות את הרכוש רק במחירי הפסד גדולים עבור היהודים.
כתוצאה מכך רבים אבדו חלקים משמעותיים מהונם.
בשנת 1963 סוכם בין הממשלה למחלקת העלייה בסוכנות היהודית על האטת העלייה לכ-4,000 נפש בחודש בשל החשש שהעולים יהוו מעמסה על שירותי הרווחה.
ש"ז שרגאי, ראש מחלקת העלייה בסוכנות טען כי הבעיה בקליטת העולים היא ריבוי הילדים במשפחה:
ועם זאת, ראה שרגאי דחיפות בעלייה מחשש לשינוי מדיניות שיביא לעצירתה.
בשנת 1966 דיווח שליח הסוכנות למרוקו כי מצבם של 70,000 היהודים שם טוב מבחינה כלכלית ומבחינת ההגנה שהם זוכים לה מהשלטונות.
כתוצאה מכך היהודים השקיעו כספם בעסקים מקומיים וההגירה לקנדה פחתה.
הרווחה במרוקו והמידע שהתקבל ביחס לקשיי הקליטה, האפליה והזלזול בעולים בישראל האטו את העלייה
העלייה ממלחמת ששת הימים עד שנות האלפיים
מלחמת ששת הימים ב-1967 לוותה בהתגברות האיומים מצד האוכלוסייה המרוקאית המוסלמית כלפי יהודי מרוקו.
כתוצאה מכך החל הגל הגדול האחרון של הגירת יהודים ממרוקו.
חלק מהיהודים עלו לישראל בעוד שחלק היגרו לצרפת, ארצות הברית וקנדה.
משנת 1971 עד תחילת שנות האלפיים עלו לישראל כ-15 אלף יהודים שארץ לידתם היא מרוקו, חלקם לאחר שחיו בצרפת פרק זמן מסוים.
גל עלייה אחרון זה התאפיין ברמת השכלה וברקע סוציו-אקונומי גבוהים של העולים.
כך למשל החל משנת 1972 מספר שנות ההשכלה הממוצעות בקרב העולים שארץ לידתם היא מרוקו עלה על מספר שנות ההשכלה הממוצעות של יהודים ילידי ישראל.
באופן דומה, שיעור האקדמאים בקרב העולים שנולדו במרוקו עמד על 20 אחוז ב-1972 ועל כ-35 אחוז בשנות ה-80, יותר משיעור האקדמאים בישראל שנע סביבות ה-20 אחוז כל אותה תקופה.
המספר הכולל של יהודים שעלו ממרוקו, מקום המדינה עד שנת 2000, הוא 248,900 איש.
כיום נותרו מספר אלפים אחדים של יהודים במרוקו, ובמהלך שנת 2012 עלו לישראל 40 יהודים נוספים מהמדינה.
השתלבות יוצאי מרוקו במדינת ישראל
העלייה הגדולה של למעלה מ-200 אלף יהודים ממרוקו לישראל נתקלה בקשיים לצד הצלחה.
חלק מהעולים החדשים, בעיקר אלו שהגיעו לארץ כחלק מעלייה א', שוכנו תחילה במעברות ותנאי המחיה בהן היו קשים.
בנוסף בקרב חלק מיוצאי אירופה התקיימו דעות קדומות נגד בני העלייה החדשה לגבי "מזגם" או תרבותם, דבר שהוביל לאפליה חברתית כנגד העולים בתחומי החיים השונים.
בשנים הראשונות לקום המדינה, עם כינונה של מדיניות פיזור האוכלוסין, חלק ניכר מהעולים ממרוקו ייושבו במושבים וביישובים פריפריאליים בעלי אופי חקלאי.
בעוד שחלק קטן מהעולים הגיעו עם רקע חקלאי במרוקו, ולכן השתלבו בהצלחה בחיים החקלאיים בישראל ופיתחו מושבים מצליחים, רוב גדול של עולי מרוקו היו מורגלים בחיים עירוניים וחוו קשיים מהמעבר לאורח חיים חקלאי.
עקב כך הייתה נפוצה בשנים הראשונות לעלייה ממרוקו הגירה פנימית בישראל מישובי הספר לערים הגדולות.
בנסיבות של התקופה, יישוב העולים בפרירפיה החקלאית מתואר כסיפור הצלחה.
אבל במקרים כמו חבל לכיש העולים יושבו בכוח וללא יכולת להתנגד.
בראיון שהעניק אריה אליאב לטלוויזיה הישראלית בתחילת שנות ה-80 ואשר שולב בסרט התעודה "גאולים או מרומים?
היהודים המזרחים של ישראל" מ-1984, הוא פירט מניסיונו האישי כיצד יושבו בכוח עולים ממרוקו [ומארצות אחרות] בחבל לכיש: "לא היה כלום.
והמשאית הייתה נוסעת והאנשים נשארו על האדמה.
הסיפור הוא סיפור של אמת.
כך עשיתי במושב שחר וגם במושב עוצם ובמקומות אחרים בחבל לכיש."
במהלך שנות ה-60 צמחה תנועת עודד, התארגנות של סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי באוניברסיטאות מובחרות בצרפת, שרצו לשפר את מצבם הכלכלי ומעמדם החברתי של עולי מרוקו בישראל.
כחלק מפעילות התנועה עלו לישראל יותר מ-1,000 סטודנטים יהודים ממוצא מרוקאי מצרפת.
סטודנטים אלה קידמו יוזמות של חינוך ומפעלים תרבותיים בשכונות מצוקה ברחבי ישראל.
בעקבות טענות של חלק מהעולים שהמדיניות כלפי העולים מארצות המזרח מפלה קמה מחאה אקטיבית אשר שני ביטוייה הבולטים היו ב"אירועי ואדי סאליב", בהנהגתו של דוד בן הרוש והקמתה של תנועת "הפנתרים השחורים".
תנועות אלה הציבו לעצמם כמטרה את קידום מצבם החברתי של מזרחים, ונלחמו כדי שיתאפשר להם לתפוס את מקומם בחברה הישראלית.
שמונה עשרה שנים לאחר האירועים בוואדי סאליב, בשנת 1977, הצליחו יוצאי צפון אפריקה להשמיע את קולם הברור בפוליטיקה הלאומית, במהפך של 1977 בא לידי ביטוי בצורה גלויה לעין כוחם הדמוגרפי של המזרחים.
הם הצליחו להעלות לשלטון את תנועת הליכוד בראשות מנחם בגין, ולהדיח מן השלטון את הממסד של מפא"י.
במסגרת חילופי שלטון זה חשו רבים מבני הדור הראשון והשני של יוצאי ארצות האסלאם ("ישראל השנייה") כי עתה ניתן להם פתחון פה, וחלק בהנהגת המדינה, שנמנע מהם במשך כל שנות שלטונה של מפא"י.
כיום, מצויים רבים מצאצאי העלייה המרוקאית בקדמת הבמה בישראל בתחומים שונים; הן בשדרת הניהול בחברות המובילות במשק, הן בשדרת הפיקוד בצה"ל והן בתחומי הפוליטיקה, הספורט, התרבות והתקשורת.
העלמה יוליה (בשוודית: Fröken Julie) הוא מחזה נטורליסטי שנכתב ב-1888 על ידי יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
המחזה מתמקד בנושאים שקשורים במעמדות חברתיים, אהבה-תשוקה, מאבק בין המינים והאינטראקציה ביניהם.
העלילה מתרחשת בליל קיץ ב-1894 באחוזה של רוזן בשוודיה, האישה הצעירה שעל שמה נקרא המחזה, במאמץ לברוח ממציאות אשר מוגבלת בנורמות חברתיות וגם ליהנות מהלילה, רוקדת במסיבת הקיץ השנתית של המשרתים, שם היא נמשכת למשרת בכיר בשם ז'אן.
ז'אן מתגלה כאיש עולם, בעל נימוסים והשכלה.
המחזה מתרחש במטבח האחוזה של אביה של העלמה יוליה.
ארוסתו של ז'אן, טבחית בשם כריסטין, מבשלת ואז נרדמת בזמן שז'אן והעלמה יוליה מדברים.
העלילה בעיקר מתייחסת לכוח במתכונותיו השונות.
לעלמה יוליה יש כוח רב כיוון שהיא ממעמד גבוה יותר.
מצד שני גם לז'אן יש כוח כיוון שהוא גבר שלא נרתע מהערכים של האצולה.
לרוזן, אביה של העלמה יוליה (דמות בלתי נראית), יש כוח שגובר על שניהם כיוון שהוא אציל, מעביד ואב.
בלילה זה, ההתנהגות בין ז'אן והעלמה יוליה שקודם לכן הייתה פלרטטנית, מתחרה על כוח שבמהרה מגיע ליחסי אהבה, או אולי תאווה, והם שוכבים.
מעבר למהלך המחזה, המאבק בין העלמה יוליה וז'אן לשליטה מתנודד קדימה ואחורה עד אשר ז'אן משכנע אותה כי הדרך היחידה לצאת ממצבה המביך היא על ידי התאבדות.
העלמה יוליה - ביתו של בעל האחוזה (הרוזן) היא אישה נחושה ועקשנית.
גודלה על ידי אימה המנוחה שחינכה אותה "לחשוב ולהתנהג כגבר".
יוליה מודעת לכוח שבו היא אוחזת ומחליפה בין הרצון להיות מעל המשרתים לפרלירטוטים עם ז'אן.
למעשה היא משתוקקת ליפול מעמוד התווך.
ז'אן - גבר משרת של הרוזן.
הוא עזב את העיר ונסע הרבה כאשר הוא עובד בעבודות מרובות עד אשר חזר לעבוד בשביל הרוזן.
יש לו שאיפות לעלות ממעמדו החברתי ולנהל מלון משלו, העלמה יוליה היא חלק מתוכניתו.
על אף שאיפותיו הוא מתרפס רק למראה הכפפות והמגפיים של הרוזן.
כריסטין - הטבחית בצוות הבית של הרוזן.
היא דתייה מאוד וכנראה מאורסת לז'אן, אף על פי שהם מתייחסים לאירוסין כמעט בצחוק.
היא מייצגת את מה שסטרינדברג שנא הכי הרבה: בת כפר בורה אשר מרוצה ממצבה.
הרוזן - לעולם לא נראה, אך מגפיו וכפפותיו נמצאות על הבמה, מדגישות כל הזמן את נוכחותו וכוחו.
כאשר הפעמון מצלצל נוכחותו בולטת אפילו יותר.
בשנת 2001, העלה תיאטרון גשר את המחזה בשם "מדמואזל ז'ולי", בתרגום של גד קינר ובימוי של יוסי יזרעאלי.
בשנת 2005, העלה תיאטרון הספרייה את המחזה "הלילה הקצר ביותר בשנה", עיבוד ובימוי של עידו ריקלין ל"העלמה יוליה".
בשנת 2011, העלה תיאטרון תמונע את המחזה שוב בשם "מדמואזל ז'ולי", בתרגום של גד קינר ובימוי של שלומי ליברמן.
בשנת 2024, העלה תיאטרון הבימה את המחזה בשם 'ג'ולי', בתרגום של דורי פרינס לפי עיבוד של פולי סטנהם, בבימוי עמית אפשטיין.
העלייה מגרמניה לארץ ישראל הייתה בעלת השפעה רבה על חיי היישוב והמדינה שבדרך.
מרבית העולים מגרמניה (וממדינות בעלות תרבות גרמנית) הגיעו לארץ בשנים 1933–1939, אם כי היו מעטים שהגיעו גם לפני או אחרי תקופה זו.
העלייה מגרמניה הייתה שונה באופייה ובהרכבה מעליות אחרות באותה תקופה.
חלק גדול מהעולים מגרמניה היו בעלי מקצועות חופשיים והיקלטותם ביישוב שינתה את אופיו במגוון של תחומים כמו מדע, מוזיקה, אדריכלות, רפואה ומשפט.
העלייה מגרמניה נתנה גם תנופה לחיי המשק והכלכלה ביישוב.
הגורם המכריע לעליית רובם של יהודי גרמניה לארץ היה עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933. הנאצים הביאו להחמרה הדרגתית במעמדם החברתי, הכלכלי והמשפטי של היהודים במדינה, והביאו להגירה המונית ממנה.
בשנים שמן עליית הנאצים לשלטון עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו את גרמניה (כולל בשטחים שסופחו אליה: אוסטריה וצ'כוסלובקיה) קרוב ל-400 אלף יהודים.
רובם היגרו לאמריקה ולמדינות מערב אירופה (בהם אלברט איינשטיין, אריך פרום וזיגמונד פרויד), אך חלקם עלו לארץ במסגרת העלייה החמישית.
על פי הערכות שונות, נקלטו ביישוב באותה תקופה 90 אלף יהודים משטחי הרייך השלישי, רובם מגרמניה, ומיעוטם מאוסטריה וצ'כוסלובקיה.
תחומי השפעה של העולים מגרמניה
גרמניה הייתה בתחילת המאה העשרים המדינה המובילה בעולם במחקר מדעי.
יהודים רבים שימשו כחוקרים באוניברסיטאות הגרמניות השונות, והם פוטרו מתפקידיהם לאחר עליית הנאצים.
החוקרים היהודים השונים נקלטו במקומות שונים בעולם, ומקצתם גם הגיעו לארץ ישראל והצטרפו לאוניברסיטה העברית בירושלים ולטכניון בחיפה.
קליטתם של החוקרים העולים, בהם הפילוסוף מרטין בובר, ההיסטוריון ריכרד קבנר, הבלשן יעקב פולוצקי ואחרים סייעה להעלאת הרמה המדעית ולהתרחבות תחומי המחקר בארץ.
לעולים מגרמניה הייתה השפעה רבה גם על עיצוב פני עולם המוזיקה.
חלק גדול מהנגנים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית שהוקמה בשנת 1936 היו נגנים מצטיינים שהגיעו מגרמניה לארץ.
ידיעת השפה לא היוותה מכשול בתחום זה.
העולים מגרמניה היוו גם חלק משמעותי מקהל המאזינים לתזמורת ולהרכבים מוזיקליים אחרים שקמו בשנות השלושים.
רבים מהעולים היו בעלי השקפה ליברלית ובעלי מודעות לחשיבותן של זכויות אדם.
הם הקימו את תנועת עלייה חדשה שהייתה ידועה בהשקפותיה הפוליטיות הליברליות בתקופת היישוב.
המפלגה קיבלה כ-10 אחוז מקולות המצביעים לאספת הנבחרים בשנת 1944. עם הקמת המדינה, רבים ממעצבי עולם המשפט הישראלי היו יוצאי גרמניה כמו שר המשפטים הראשון פנחס רוזן, נשיא בית המשפט העליון הראשון משה זמורה ומבקר המדינה הראשון זיגפריד מוזס.
הסופר ש"י עגנון תיאר ברומן רחב היריעה "שירה" את עולמם של חוקרי האוניברסיטה העברית בתקופת היישוב.
הדמות המרכזית ברומן היא ד"ר מנפרד הרברסט חוקר האוניברסיטה שעלה לארץ מגרמניה.
הסופר נתן שחם תיאר ברומן "רביעיית רוזנדורף" והמשכו צלו של רוזנדורף את קורותיה של רביעיית מוזיקאים נגנים עולים מגרמניה ודפוסי היקלטותם ביישוב בסוף שנות השלושים.
העלייה השנייה הוא ספר שראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בירושלים בשנת תשנ"ח 1997. הספר כולל שלושה חלקים-כרכים: מחקרים, מקורות, ואישים.
בשלושת הכרכים הובאו מבחר תמונות של אישים, אירועים ונופים.
ב"מבוא כללי" לספר סקר פרופ' ישראל ברטל את מאפייני ההיסטוריוגרפיה הישראלית של תקופת העלייה השנייה: "הדיון בייחודה של העלייה השנייה מתמקד בקבוצה של מטביעי החותם שבה, אשר זכתה לכינוי 'העלייה השנייה העובדת'.
לקבוצה זו שלושה מאפיינים בולטים: האחד הוא מוצאם החברתי – רובם היו צעירים, שהגיעו לארץ מעיירות קטנות במזרח אירופה, ללא משפחה, ללא מקצוע וללא אמצעים משלהם.
המאפיין השני הוא הרקע הרעיוני – רובם היו יוצאי בתי שומרי מסורת, שעברו תהליכי חילון קודם לעלייתם.
הם הביאו עמם ציונות לוהטת וכמיהה לבנות חברה אחרת, ...
המאפיין השלישי הוא בתחום הארגון" של העולים בארגונים חדשים."
הוא קובץ 23 מאמרים על תקופת העלייה השנייה בעריכת ישראל ברטל.
החלק הראשון "התקופה ורקעה", כולל מאמרים על האידאולוגיה של אנשי העלייה השנייה, על השלטון העו'מאני בארץ, על מדיניות ההסתדרות הציונית ופועלה במשך שנות התקופה ועל התפתחות ההתיישבות היהודית לסוגיה, בעיר, במושבה ובקבוצות הראשונות.
החלק השלישי, "תרבות וחברה", עוסק במחקר התרבות החומרית וביצירה הספרותית, בתודעה העצמית של אנשי העלייה השנייה, בתהליכי היזום וההקמה של המוסדות החינוכיים, בתי הספר והטכניון, וטיפוחה של הלשון העברית כשפה יומיומית, ובהקמת ארגוני המגן והריגול: בר-גיורא, השומר וניל"י.
הוא לקט מקורות שנוצרו בתקופה על ידי אנשי העלייה השנייה ובני תקופתם בעריכת פרופ' יהושע קניאל ועורכת המשנה אסתר שטיין-אשכנזי; הלקט אמור לייצג את רוח התקופה באמצעות קטעי המלל שהובאו בו.
הוא אסופה של מבחר האישים הבולטים ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה, על פי בחירתה של מערכת הספר ובעריכתו של פרופ' זאב צחור.
העם (העם, עיתון לאומי) היה יומון של ברית הציונים הרוויזיוניסטים (צה"ר) בהנהגת זאב ז'בוטינסקי.
ראה אור בירושלים בשנת 1931.
"העם" הוקם לקראת הבחירות לקונגרס הציוני ה-17, שנערך בבזל בימים 30 ביוני עד 15 ביולי 1931. התנהלותה של ממשלת בריטניה ושלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל, עוררה מורת רוח רבה בהנהגת ההסתדרות הציונית.
אולם בין מנהיגיה: חיים ויצמן, נחום סוקולוב וזאב ז'בוטינסקי שררה מחלוקת כיצד לפלס את הדרך אל מדינה יהודית בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי, שעמד בראש התנועה הרוויזיוניסטית, החליט על הופעתו של עיתון יומי, אשר יבטא את חזונה ודרכה, ונבחר לו שם: "העם".
לשם כך, נוסדה חברת "מגדלור" בכ"ג באייר תר"ץ 21 במאי 1930, אשר הופקדה על הפקתו.
עם מייסדי החברה נמנו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, בהם: אברהם וינשל, שמואל פאסמאן, שלמה גפשטיין ודוד מלמד.
ליוזמי העיתון היו תוכניות רבות, למשל להוציאו לאור בשלוש שפות: עברית, אנגלית וגרמנית, אולם הם לא הצליחו לגייס די משאבים כלכליים והעיתון סבל כל ימיו מהעדר מזומנים ומחסור באמצעי תשלום.
התקציב המצומצם שגויס הספיק בקושי להוצאתו בעברית.
הבריטים הסבירו את האיסור על הופעת "העם", בטענה שהעיתון מפרסם חומר הסתה.
דוד תדהר הסביר, לימים, כי השלטונות סגרו את העיתון בגלל מאמריו של פון וייזל, אשר בהם האשים את המופתי הירושלמי חג' אמין אל-חוסייני בהסתה למהומות בארץ ישראל.
ביום י"ז בתמוז תרצ"א 2 ביולי 1931, חודשה הופעת "העם", אבל לא לזמן רב.
חודש ושבוע לאחר הוצאתו המחודשת, ביום כ"ד באב תרצ"א 7 באוגוסט 1931 הופיע גיליונו האחרון של העיתון.
נושאו העיקרי של העיתון היה ליבון הרעיון הציוני בהיבט הרוויזיוניסטי, לרבות חדשות על הנעשה בסניפי התנועה בארץ ובתפוצות הגולה.
בנוסף היו בו גם מדורים לספרות, ספורט ומשפט.
מאמר המערכת הופיע בטור, תחת הכותרת: "יומן העם".
העורך הראשי היה ראש התנועה זאב ז'בוטינסקי, ובגיליונותיו פורסמו מאמרים ומסות מפרי עטו.
"העם" נוהל בפועל על ידי ד"ר בנימין זאב פון וייזל (שפרסם גם תחת שם העט: "אבי נעמה") מאמרים על תולדות הציונות הרוויזיוניסטית, שבה ראה "ציונות מחודשת".
ד"ר יהושע השל ייבין מונה לעורך האחראי של העיתון.
הכותבים הבולטים אשר העניקו לו את אופיו ואת צביונו היו הוגה הדעות ד"ר אב"א אחימאיר והמשורר אורי צבי גרינברג.
חמדה בן-יהודה פרסמה בו סדרת מאמרים על "זיכרונות מחיי אליעזר בן-יהודה".
המחאה על סגירתו בידי השלטונות הבריטים
זאב ז'בוטינסקי התייחס בפומבי לסגירת "העם" על ידי ממשלת המנדט בעיתון "ראזסוויט" שהופיע בפריז, בגיליון שראה אור ב-21 ביוני 1931.
סגירת עיתון היא צעד חריג במשטר דמוקרטי, על כן ביטא ז'בוטינסקי ביקורת קשה כלפי שלטונות המנדט הבריטי, ובמקביל, הביע רגשות הערכה והוקרה לאנשי מערכת "העם".
הוא הביע תקווה שהמופקדים על הוצאתו לאור יצליחו לחדש את הופעת העיתון.
ז'בוטינסקי הבטיח לקוראי מאמרו ב"ראזסוויט", כי הביקורת נגד עוולות המשטר הבריטי המנדטורי תימשך ולא ניתן יהיה להשתיק אותה, לא באמצעים כוחניים כפי אלה שננקטו ולא באחרים, וזאת ברוח מילות שירו הידוע, באותם ימים, של אביגדור המאירי: "לֹא נָזוּז מִפֹּה, כָּל אוֹיְבֵינוּ, כָּל שׂוֹנְאֵינוּ, כֻּלָּם יֵלְכוּ מִפֹּה".
ז'בוטינסקי לא חסך מידע מקוראיו ברחבי העולם על הליכי סגירת "העם" בארץ ישראל.
הוא תיאר כיצד "העם" בעריכתו של ד"ר פון וייזל, נסגר בפקודת הנציב העליון הבריטי, וציין כי "הסיבות לצעד ממלכתי זה עדיין אינן ידועות לנו ברגע מסירת הגיליון הנוכחי של 'ראזסוויט' לדפוס; אולם לא קשה לנחשן.
העניין אינו נעוץ בתואנה מוחשית זו או אחרת, אלא בכך, שהמִנהל בארץ-ישראל מנסה להחניק את קול מאשימיו העיקריים".
הוא ציין לפני קוראיו כי "העם" הוא עיתון לוחם במדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט: "'העם' עומד בכבוד על עקרונות הציונות המדינית ומוקיע את כזבי המשטר בארץ-ישראל".
הופעתו של "העם" הייתה קצרת ימים, אולם העשירה את העיתונות העברית.
"העם" היה, לכל הדעות, עיתון לוחם.
פרסם מאמרים שמתחו ביקורת על כוונת השלטונות הבריטיים לערוך מפקד אוכלוסין ופקפק בכוונותיהם לערוך ואת ממצאיו באופן הוגן.
חוקרת העיתונות הרוויזיוניסטית ד"ר מינה גראור, מציינת, כי "העם" המשיך בסגנונו ובכיוונו את הקו הרדיקלי שהונהג ב"דֹאר היום".
הוא הרבה לבקר את ראשי ההסתדרות הציונית, את מנהיגי מפלגות הפועלים בארץ ישראל ואת העיתונים העבריים העיקריים ביישוב.
העיתונים אוזכרו לעיתים על פי צבעים (שביטאו את מהותם על פי כותבי "העם"): "דבר" – אדום, "הארץ" – אפור, "דֹאר היום" – צהוב, הפורוורד - צהוב ואדום, ו"העם" בתכלת לבן.
מעל דפי "העם" התנהלו דיונים סוערים על אפשרות לפרישה מההסתדרות הציונית, עקב מהלכיה השגויים לדעת מנהיגי התנועה, או הישארות במסגרתה.
הדיון התנהל, בין התומכים בז'בוטינסקי המצדד בפרישה, לבין מאיר גרוסמן, שהתנגד לפרישה.
העיתון כמעצב דעת קהל היה חשוב לשני הצדדים.
גרוסמן אף הבטיח לסייע במימון העיתון.
לכן צורף להנהלתו אחד מתומכיו המובהקים ברוך ויינשטיין.
אך ההבטחה הכספית לא מולאה.
פון וייזל, אשר ערך את "העם" ושימש גם כנשיא "הוועד המרכזי של הצה"ר בארץ ישראל", פרסם בעיתון סדרת מאמרים על הוויכוח הפנים תנועתי.
לז'בוטינסקי הדיון המורחב בסוגיה זאת נראה מיותר.
וב-24 באפריל 1931, כתב לפון וייזל, כי בהיותו העורך הראשי של "העם" הוא דורש ממנו להפסיק מיד דיונים פומביים על הוויכוחים הפנימיים במפלגה.
בוועידה הארצית השישית של ברית הצה"ר בארץ-ישראל, ב-8 – 10 במאי 1931, ביקשו חברי סיעת האופוזיציה במפלגה להימנע מכל דיון בשאלת היציאה מההסתדרות הציונית.
"האופוזיציה דרשה גם שהעיתון 'העם' יימצא תחת פיקוחו הרשמי של מרכז הצה"ר בארץ-ישראל, ושייבחר מרכז חדש, שחבריו לא השתתפו במרכז האחרון או בזה שקדם לו".
הקונגרס הציוני ה-17, שלקראתו הוקם "העם", נערך בראשית יולי 1931. העיתון הביא לידיעת הקוראים את המאבק הרעיוני שהתנהל בו, ופרסם את נאומי הצירים הרוויזיוניסטים.
הוא הודיע לקוראיו על ביקורתו של ז'בוטינסקי על הנהלת ההסתדרות הציונית, ועל כך שקרע בהפגנתיות את כרטיס הציר שלו וקרא לחבריו לעזוב את ההסתדרות הציונית ולהקים הסתדרות ציונית חדשה.
"העם" הכשיר את הדרך לרעיון שקרם עור וגידים עם הקמת ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח).
קונגרס היסוד שלה נערך בווינה שבאוסטריה, בימים ט' – י"ד באלול תרצ"ה, 7 – 12 בספטמבר 1935.
הָעָם היה שבועון ויומון עברי שראה אור במוסקבה בין השנים 1916–1918. הוצאת העיתון חידשה את הופעת העיתונות העברית ברוסיה לאחר שזו נאסרה ב-1915 ברחבי האימפריה הרוסית.
הוצאת עיתון "העם" הייתה יוזמתו של בן-ציון כ"ץ במסגרת המרכז העברי במוסקבה.
בתחילה הדפיס כ"ץ בפטרוגרד ארבעה גיליונות ולאחר שהדבר נאסר הצליח לקבל רישיון להדפסת השבועון במוסקבה.
האישור ניתן לאשתו שהייתה רופאה ובעלת רישיון ישיבה במוסקבה.
עם קבלת הרישיון העביר אותו כ"ץ למרכז ההסתדרות הציונית ברוסיה, שמינתה את אליעזר צ'ריקובר כמוציא לאור הרשמי של העיתון.
חברי מערכת העיתון הראשונים היו, מלבד כ"ץ: משה גליקסון, יצחק גרינבוים, משה קליינמן (1870–1948) וחיים גרינברג (1889–1953).
כתבו בו רבים מראשי התנועה הציונית ברוסיה ואישים מרכזיים ומפורסמים מקרב תומכי התנועה.
במדור הספרותי התפרסמו יצירותיהם של גדולי עולם הספרות היהודי ברוסיה.
העיתון שהוקם בתקופת האימפריה הרוסית פעל גם בתקופת הביניים של הרפובליקה הרוסית וזמן מה גם תחת שלטונות רוסיה הסובייטית.
ביולי 1917 הפך העיתון ליומון, והשבועון המשיך להופיע מפעם לפעם כמוסף ליומון.
בתקופת המהפכה הבולשביקית פסקה הופעת העיתון וחודשה מיד לאחריה.
בתקופת הופעתו של העיתון הוא הרבה לדווח על הפוגרומים ביהודים, נושא שהעיתונות הרוסית הכללית כמעט התעלמה ממנו, וכן על אירועים יהודיים וציוניים שונים שהיו בערי רוסיה, בעיקר במוסקבה.
העיתון חדל להתקיים בסוף מאי 1918, לדברי העורך בשל קנס כספי גדול שהושת עליו, שלא היה מסוגל לעמוד בתשלומו.
ניסיונות לחדש את הופעתו לא צלחו, וכ"ץ וחברים נוספים במערכת העיתון עברו לעבוד בעיתון "הארץ".
העלייה מארצות הברית החלה עוד טרם ימי המדינה, ועד לשנת 1967 ממדיה לא היו גדולים.
אך עלייה זו נמשכת באופן רציף ונכון לשנת 2020 העלייה מארצות הברית היא השישית בהיקף העולים ממדינה אחת לישראל.
ככלל, העולים הם משכילים, בעלי מקצוע ועולים ממניעים ציוניים ודתיים.
רובם התרכז בערים הגדולות וחלק קטן מהם התיישב ביישובים כפריים.
בין העולים הייתה קבוצה חלוצית שפנתה להתיישבות חקלאית, חלקם מתוך רצון להגשמה בעוד אחרים פנו לכך בעקבות קשרי משפחה וחברים.
בין העולים ידועה גולדה מאיר ומשפחתה, ונדיה יהודה שהתיישבה בנהלל.
לאחר הקמת המדינה הקימו עולים מארצות הברית את מושב אורות.
חלק מרכזי מהעלייה מארצות הברית בשנות המדינה הראשונות הייתה עלייה דתית.
איש הסוכנות, שלמה זלמן שרגאי, פעל לסייע להם להקים קריות דתיות ברחבי ישראל.
בין השאר עלו אז אנשי חסידות צאנז-קלויזנבורג ביוזמת רבם יקותיאל יהודה הלברשטאם שהקים את קריית צאנז בשנת 1955. שכונות נוספות שהוקמו היו קריית ישמח משה ביוזמת האדמור מסאסוב ושכונות חרדיות בצפון ירושלים עבור עולים מארצות הברית, בהם קריית מטרסדורף וקריית אונסדורף.
בין העולים בשנות ה-60 היה הרב יהודה קופרמן שהקים את מכללה ירושלים.
בתקופה זאת עלו מארצות הברית אקדמאים רבים שהשתלבו בסגל האוניברסיטאות החדשות שהתפתחו בישראל באותה תקופה.
ביניהם ניתן למנות את אלווין רדקובסקי, שמא פרידמן, יהודה גלמן, שמעון גליק, נח מילגרם, חיים סידר ויעקב בקנשטיין.
כן עלו אז הרב חיים צימרמן, הרב יהודה הרצל הנקין, מאיר כהנא, המנצח סטנלי ספרבר, השחיין דן קצין ואיש הקולנוע קן גלובוס.
השפעתם של העולים מארצות הברית
עד עתה עלו לישראל מארצות הברית מעל 140,000 עולים, ולפיכך היא המדינה השישית מבחינת מספר העולים לישראל.
השפעתם של העולים מארצות הברית התבטאה בהקמת מספר ארגונים בולטים בישראל בין הבולטים בהם: מרכז שלם או הקרן החדשה לישראל.
במחקריו של ד"ר איתי גרינשפן הוא ציין את ההשפעה הגדולה של העולים מארצות הברית על התפתחות התנועה הסביבתית בישראל.
רבים מהעולים מארצות הברית מעורבים בתנועת ימין בישראל, והיו מעורבים בהקמת התנחלויות והתארגנויות של מתנחלים.
עד עתה, כשישים אלף עולים מארצות הברית חיים מעבר לקו הירוק - אחוז גבוהה הן ביחס למספר המתנחלים והן ביחס למספר העולים מארצות הברית.
עולים מארצות הברית היו כוח מניע, בלעדי או עיקרי, בהקמת מספר יישובים בישראל.
בהם היישוב אפרת שהוקם בהנהגתו של הרב שלמה ריסקין שכיהן כרב היישיב, מבוא מודיעים שהוקם על ידי חסידי הרב שלמה קרליבך.
רבים מהעולים מארצות הברית חיים בירושלים, רעננה ותל אביב.
כמה מהעולים מארצות הברית היו מעורבים גם בפוליטיקה הישראלית.
הבכירה שבהם הייתה גולדה מאיר, אשר נולדה בקייב, אך כילדה משפחתה עברה אל מילווקי בארצות הברית ומשם עלתה לישראל.
פוליטיקאים נוספים שעלו מארצות הברית הם מאיר כהנא, יהודה גליק וכן מייקל אורן.
לאחר מלחמת ששת הימים התגברה מאוד העלייה מארצות הברית.
במשך השנים 1967-1974 עלו לישראל מארצות הברית כ-35 אלף יהודים, אולם רבים מהם שבו לארצות הברית.
הסוכנות היהודית הכירה בצורך בטיפול שונה בעולים מארצות הברית, שמגיעים מארצות רווחה והפנתה אותם למרכזי קליטה ואולפנים, שנועדו להקל על קליטתם בישראל.
בנוסף, הסוכנות יזמה הקמת שכונות של עולים במקומות שונים ברחבי ישראל עבור העולים.
"מאז 1974 ההגירה היהודית מארצות הברית לישראל המשיכה בזרם די קבוע, אך התמעטה עד לשפל זמני של 1,375 מהגרים לישראל בשנת 1989, כנראה כתוצאה מהמצב הכלכלי בישראל בשנות השמונים והאינתיפאדה הראשונה.
בתחילת שנות התשעים הייתה עלייה קלה בכמות המהגרים היהודים, אך ירידה דרמטית באחוז היחסי של מהגרים יהודים מארצות הברית מבין כלל המהגרים היהודים לישראל – זאת כתוצאה מגלי ההגירה היהודיים ההמוניים מברית המועצות בעיקר, אך גם מאתיופיה.
עד לאמצע שנות התשעים ניתן לראות עלייה בכמות המהגרים היהודים מארצות הברית לישראל, עד לשיא זמני של 2,510 מהגרים יהודים מארצות הברית בשנת 1996. ניתן לייחס זאת לצמיחה הכלכלית בישראל של שנות התשעים, כמו גם לתקוות להסדר שלום עתידי.
לקראת תחילת שנות האלפיים הייתה ירידה נוספת בהגירה מארצות הברית ובשנת 2001 הגיעו לישראל רק 1,470 יהודים מארצות הברית – שיא שלילי זמני.
זאת כנראה כתוצאה מאירועי האינתיפאדה השנייה.
בשנים שעברו מאז, ניתן לראות גידול בכמות המהגרים היהודים מארצות הברית, עד לכך שבשנת 2010 הגיעו לישראל 3,572 יהודים מארצות הברית.
את המספר הזה ניתן להסביר בכמה סיבות – שקט ביטחוני יחסי, צמיחה ויציבות כלכלית בישראל, לעומת משבר כלכלי משמעותי ודרמטי בארצות הברית, כמו גם עבודתם של ארגונים המעודדים הגירה יהודית מארצות הברית, במקביל להפניית משאבי עידוד הגירה יהודית ספציפית מארצות הברית בהיותה "מאגר היהודים" הגדול ביותר בעולם.
בשנים אלו ניתן לראות גם כי אחוז היהודים מארצות הברית מכלל המהגרים היהודים לישראל עלה בצורה דרמטית והגיע אל כמעט 23% מכלל ההגירה היהודית לישראל בשנת 2009. זאת ניתן להסביר בעיקר בהתמעטות ההגירה היהודית לישראל ממדינות אחרות, יותר מאשר בגידול בהגירה היהודית מארצות הברית.
יש לשים לב לעובדה חשובה, ההגירה היהודית מארצות הברית כללה בנקודת השיא שלה כעשירית אחוז מכלל יהודי ארצות הברית.
בשנים אלו היא מגיעה אל כמעט מחצית עשירית האחוז מכלל יהודי ארצות הברית.
במצב עניינים זה, כל הערכה של השפעות אירועים בישראל ובארצות הברית ככאלו שמעודדים או מעכבים הגירה יהודית לישראל היא מוגבלת.
בשנת 2002 הוקם ארגון נפש בנפש כדי לסייע לעלייה מארצות הברית בישראל.
הארגון הוקם על ידי הרב יהושע פס וטוני גלברט.
הארגון סייע לעולים מארצות הברית לישראל, והחל משנת 2009 הארגון קיבל את האחריות הבלעדית לעלייתם של יהודים מצפון אמריקה לישראל.
כלומר, למי שעולה מארצות הברית לישראל אין אפשרות אלא לעלות בעזרת הארגון.
הארגון מספק גם סיוע משלים לתהליך העלייה כגון סיוע מול הבירוקרטיה בישראל, תמיכה במציאת תעסוקה ובמציאת לימודים ומגורים.
משך השנים עלו גם בקורות כלפי הארגון, בעיקר כי מדובר בעמותה פרטית אשר קיבלה את המונופול לעלייה מארצות הברית על פני המדינה או הסוכנות היהודית.
יש נוכחות משמעותית של יהודים המגדירים עצמם אורתודוקסים מבין העולים מארצות הברית, אחוז ההולך ועולה עם השנים.
כך, היהדות האורתודוקסית שהיא הזרם הקטן יותר מבין הזרמים הדתיים ביהדות ארצות הברית, היא הנוכחת יותר מבין העולים לישראל מארצות הברית.
בנוסף, לרוב נוטים להגדיר עצמם כדתיים יותר מכלל האוכלוסייה היהודית בארצות הברית, בלי קשר לזרם הדתי אליו הם שייכים.
כמו כן, למרות יהדות ארצות הברית אשר לרוב תומכים במועמדים דמוקרטיים בבחירות, אלו שנמצאים בישראל תומכים, ברוב גדול, במועמדים רפובליקאים.
מחקרים רבים הראו כי העולים מארצות הברית מסתגלים היטב לחיים בישראל, בלימוד עברית ובעיקר ברכישת תעסוקה בישראל.
כנראה משום שככלל הם משכילים ובעלי ניסיון מקצועי בעת עלייתם לישראל.
בכשלושים אחוז מהמשפחות היהודיות המהגרות מארצות הברית לישראל יש לפחות בן משפחה אחד הממשיך לעבוד בארצות הברית או בארגון אמריקאי.
מה שמעיד על כך שמדובר בקהילת מהגרים טרנסנשיונלית.
עם זאת, לא ברור כמה מאלו מתגוררים לסירוגין בארצות הברית וישראל וכמה עובדים בארגון המוגדר אמריקאי אך ממוקמים בישראל
העלייה הראשונה לרגל באסלאם, אשר נקראת גם "עומרת ד'ו אל-קעדה", היא עלייה לרגל באסלאם שהתרחשה בסוף השנה השביעית להיג'רה (629 לספירה).
כשהגיע זמן העלייה לרגל אל הכעבה, ביקש הנביא מוחמד מכל מי שנשאר בחיים מאלה שהיו בהסכם חודיבייה, לצאת אל הכעבה כדי לערוך את העליה לרגל...כפי שהוסכם בין המוסלמים לבין נציג שבט קוריש.
המוסלמים לקחו אתם 60 גמלים כקרבנות.
המוסלמים גם יצאו עם נשק, מחשש לבגידת שבט קורייש.
לפני הגיעם למכה, שמו את כל הנשק שלהם במקום מסוים והפקידו עליו 200 לוחמים.
כל אחד לקח את חרבו הפרטית צפונה בנדנהּ.
כשראו אנשי קורייש שהמוסלמים באו, כמוסכם, לערוך את העלייה לרגל, נסוגו לפסגות ההרים והתבוננו כיצד מבצעים המוסלמים את העלייה לרגל.
אז נפוצה בין אנשי קוריש שמועה האומרת כי בין המוסלמים התפשטה מחלה המתישה אותם.
כשנודע לנביא מוחמד על השמועה, הורה לרוץ בשלוש ההקפות הראשונות סביב הכעבה.
כשעובדי האלילים ראו את המוסלמים רצים מסביב לכעבה, אמרו אחד לשני: "על אלה אתם אומרים מותשים ממחלות ?!
הרי הם חזקים יותר מאתנו, ואנו בריאים!".
אחרי שעברו המוסלמים שבע פעמים בין הרי הא-סאפא והא-מארוואה, ציווה הנביא מוחמד לזבוח את הגמלים שהביאו איתם כקרבנות.
אחר כך שלח 200 מאלה שגמרו את העומרה לשמור על הנשק כדי שהשומרים יבואו ויערכו את העומרה מתחילתה.
בתום העומרה נשא מוחמד את מימונה לאישה.
אחרי החזרה מהעלייה לרגל הזאת שלח מוחמד כמה פטרולים צבאיים לשבטים שאיימו לתקוף את אלמדינה.
הֵעָלְמוּת בפיניקס (שם מקורי באנגלית: Phoenix Forgotten) הוא סרט אימה ומסתורין אמריקאי משנת 2017 שביים ג'סטין בארבר כסרט הביכורים שלו בקולנוע המסחרי.
הפיקו רידלי סקוט, טי' אס' נואולין, וס בול, קורטני סולומון ומארק קאנטון.
בתפקידים הראשיים משחקים פלורנס הארטיגן, לוק ספנסר רוברטס, צ'לסי לופז וג'סטין מאתיוס.
הסרט מבוסס על פרשת "אורות פיניקס" מחודש מרץ 1997, כאשר אורות מסתוריים ריחפו בשמי העיר פיניקס, אריזונה, ורבים סברו וסוברים שמדובר בהופעת עב"מים.
העלילה נסבה אודות שני נערים ונערה שנעלמו אחרי שיצאו להתחקות אחר מקור האורות.
טכניקת הצילום משלבת את סגנון הפאונד פוטג' והסגנון הדמוי תיעודי , תוך שיבוץ דיווחי חדשות אמיתיים ששודרו בטלוויזיה בעקבות האירוע משנת 1997.
ב-13 במרץ 1997 בערב, ריחפו בשמי פיניקס שבעה אורות מסתוריים במבנה בצורת V.
באותן שעות חגגו בני משפחת בישופ את יום הולדתה השישי של ילדתם סופי.
אחיה הבכור של סופי, ג'וש בישופ (לוק ספנסר רוברטס), הספיק לצלם את האורות בטרם נעלמו, ואת שני מטוסי הקרב שהוזנקו.
בניגוד לסברה שזו הייתה פעילות של חיל האוויר, ג'וש, המאמין בקיום חוצנים, התעקש שמדובר בעב"מ.
דעה זו נפוצה בקרב התושבים, עד שמושל אריזונה, פייף סימינגטון , כינס מסיבת עיתונאים שבה לגלג על תאוריית העב"מים.
ג'וש החליט לחקור את התופעה וגייס את שני חבריו: אשלי פוסטר (צ'לסי לופז) ומארק אברמס (ג'סטין מאתיוס).
השלושה יצאו למדבר מוהאבי, ונעלמו מבלי להותיר עקבות.
כעבור 20 שנה, סופי בת ה-26 (פלורנס הארטיגן), מפיקת טלוויזיה במקצועה, באה לפיניקס להפיק סרט תיעודי על נסיבות היעלמותו של אחיה הגדול, בעזרת הצלם ג'יי.
הסרט הוא כביכול הגרסה הערוכה של סרטה של סופי.
הוריה של סופי התגרשו זה מכבר, וסופי עוזרת לאמה להכין חפצים למכירת חצר לאחר שהבית נמכר.
בחדר של ג'וש נמצאו מצלמת הווידאו שלו וקלטות וידאו ביתיות שהוא צילם.
מצפייה בקלטות מתברר שג'וש, שלמד קולנוע, התחיל לצלם סרט על אירוע "אורות פיניקס", וכך הכיר את אשלי פוסטר שלמדה עיתונאות והצטרפה אל ג'וש כמפיקה.
באחת הקלטות שסומנה בכתב ידה, צולם ריאיון עם שני אסטרונומים חובבים ששיערו שהאורות היו פצצות תאורה שהטילו מטוסי קרב מבסיס חיל האוויר "לוק".
ג'וש ואשלי מצאו בספרייה תיעודי תצפיות על עב"מים, תמונת "מעשה המרכבה" לפי ספר יחזקאל, ופטרוגליפים אינדיאניים המתארים טבעות קונצנטריות שמזכירות את המִתְקָן מהסרט "קונטקט".
טוני דנקן, בן אומת האפאצ'י, סיפר לשניים שהוא לא היה עד לאירוע, אך ראה פעם אירוע דומה בשמורת נהר סולט.
הם מחליטים לנסוע לשם, ומצרפים אליהם את מארק אברמס עם הג'יפ שלו.
כאשר מארק בא אל ג'וש להתכונן לנסיעה, נמסר בטלוויזיה שהאורות הופיעו בשנית, הפעם מעל העיירה מסה, והשניים יוצאים לשם עוד באותו לילה.
בהגיעם, הם רואים קבוצת שוטרים ואזרחים הסורקים את השמיים בעזרת זרקור וטלסקופ.
ג'וש היה בטוח שהאנשים מחפשים את העב"מ.
השוטרים גילו אותם והם נמלטו.
ג'וש שרטט על מפה את נתיב התנועה המשוער של האורות כדי להעריך היכן יופיעו בפעם הבאה.
מראיונות עם אנשי הצלה שהשתתפו בחיפושים אחרי השלושה, נודע לסופי שהג'יפ נמצא חונה בשול הכביש, תקין ונעול, ללא הסבר הגיוני מדוע ננטש.
החיפושים הגיעו למבוי סתום ועלו ספקולציות על נסיבות ההיעלמות, ממשולש אהבה טרגי ועד חטיפה ורצח.
בג'יפ נמצאה המצלמה של ג'וש עם קלטת שבה נראים ג'וש ומארק אוספים את אשלי מביתה.
הם נסעו למדבר, ובדרכם ראו בסלעים פטרוגליפים של טבעות כמו בתמונות מהספרייה.
כאשר ירדו לדרך עפר, הם ראו פגרים חרוכים של זאבי ערבות, וג'וש העיר שחוצנים עשו בעבר ניסויים בבעלי חיים.
הקלטת נקטעת כאשר ג'וש נשמע מתרעם על איכות המצלמה.
בקלטות שנמצאו אין מענה לשאלה מה קרה בטווח שבין המקום שבו הסתיימה הקלטת הנוספת, לבין מקום נטישת הג'יפ.
סופי טוענת שג'וש לא היה משאיר את המצלמה ברכב מבלי לצלם את המשך המסע, וכנראה הייתה להם מצלמה נוספת.
היא פונה ללואיזה מורנו, המורה לקולנוע בבית הספר המקומי, אך ללואיזה אין רישומים של שימוש במצלמות מלפני 20 שנה.
סופי מוצאת באינטרנט ראיון טלוויזיה שנערך עשר שנים אחרי ההיעלמות עם המושל לשעבר סיימינגטון, שהודה ששיקר במסיבת העיתונאים כדי להרגיע את הציבור, אך סבר כמו אחרים שמדובר בחללית של חוצנים.
היא מנסה לראיין את מי שהיה דוברו של המושל, אך הלה מסרב לדבר איתה.
מאוכזבת, סופי עוזבת את פיניקס, לא לפני שהוריה מספרים שהיעלמותו של ג'וש הביאה לגירושיהם.
כעבור מספר חודשים, מתקשרת המורה לואיזה אל סופי ומספרת לה שמצאה חבילה שנשלחה בדואר לפני שנים לבית הספר, וכנראה נשכחה.
סופי באה ומוצאת בחבילה מצלמת וידאו של בית הספר שניזוקה קשות, אך השתמרה בה בשלמותה קלטת עם כיתוב "משלחת 2" בכתב ידה של אשלי.
בסצנה הבאה, סופי נראית המומה אחרי שצפתה בקלטת.
היא קובעת ראיון עם קפטן גרובס בבסיס "לוק", אולם כאשר היא מגיעה לשם, גרובס מסרב לדבר עם סופי ומזהיר אותה שלא תפיץ את תוכן הקלטת.
סופי מחליטה לכלול את הקלטת בסרט שלה, משום שזה מה שג'וש היה עושה, לדבריה.
מכאן ואילך, הקלטת האחרונה מוצגת מתחילתה עד סופה:
אחרי שירדו מהג'יפ ליד פגרי בעלי החיים, פילסו ג'וש, אשלי ומארק דרכם בסלעי המדבר, וקיימו תצפית.
בשעת דמדומים התפתח פתאום אור בהיר מעל בסיס "לוק" וממנו התפצלו אורות קטנים.
בהיותם משוכנעים שלא מדובר במטוסים, הם שמחו על הצלחתם לצלם את האורות, ופנו ללכת חזרה אל הג'יפ כשהלילה ירד.
בחשיכה, הם שמעו רעש כמו של רכבת, ואיבדו את דרכם.
בעוד מארק עולה על צוק סלע למצוא את הג'יפ, אשלי נסתה לנווט בעזרת מצפן, אך מחוג המצפן התחיל להסתובב אקראית.
מאחורי הצוק עלה אור חזק, התקרב אליהם וחולל סופה ששיבשה את הצילום.
מארק חזר מבועת, סירב לומר מה ראה, והם הצליחו לחזור אל הג'יפ.
רק אז, מארק סיפר שראה באור טבעות דומות לאלה שבפטרוגליפים.
מבוהלים, הם מיהרו לחזור אל הכביש.
בנוסעם, האור רדף אחריהם והשבית את הרכב.
הם דחפו את הג'יפ לשול הכביש והחליטו להמשיך ברגל, בתקווה למצוא עזרה.
חומו של מארק עלה, הוא הזיע ואפו דימם.
אשלי התעקשה שלא מדובר בצירוף מקרים, משהו קרה למארק על הצוק, ו"הם" (מתכוונת לחוצנים) רודפים אחרי שלושתם.
לפתע מארק הזה שאחיו דן קורא לו, רץ לעבר הקול, ונעלם בתוך סופה שהתחוללה.
אשלי נתקפה פאניקה וטענה בבכי ש"הם" חטפו את מארק, וג'וש הרגיע ושכנע אותה להמשיך ללכת.
הם ראו במרחק אור בוקע מבית במדבר, החליטו ללכת לשם להזעיק עזרה ואז לחזור לחפש את מארק.
בדרך, אשלי פיתחה תסמיני מחלה כמו מארק, ושיער ראשה התחיל לנשור.
לפתע היא הזתה שאבא שלה קורא לה, ורצה לעבר הקול.
הטבעות רדפו אחרי אשלי, אור בוהק הופיע מעליה והיא נשאבה לתוכו ונעלמה.
ג'וש הגיע אל הבית ומצא אותו נטוש.
במראה, הוא ראה את אפו מדמם.
האור הגיע אל הבית, כוח הכבידה השתבש, מכשירים התפוצצו, גג הבית נקרע, וג'וש נשקף במראה כשהוא נשאב מן הבית אל האור.
המצלמה נראית מופנית כלפי החלל החיצון, צונחת חזרה אל הקרקע, ומצלמת שקיעה שעל הרקע שלה עולות כתוביות המספרות את תעלומת "אורות פיניקס" שלא נפתרה, בעוד רשויות החוק ממשיכות להכחיש קשר בין האורות להיעלמותם של ג'וש, אשלי ומארק.
זהו למעשה סוף הסרט התיעוד שסופי בישופ הפיקה על היעלמות אחיה וחבריו.
הבמאי ג'סטין בארבר סיפר שהרעיון לסרט עלה אחרי שנואולין ובול צפו ב"קאטפיש" ותהו אם מדובר בסיפור אמיתי, אם לאו.
השלושה חשבו יחד, ורצו לעשות סרט פאונד פוטג' כמו "מפגשים מהסוג השלישי" של ספילברג, אך עם ממד של אותנטיות.
לדברי בארבר, טכניקת פאונד פוטג' נראתה מפתה, משום שהיא גורמת לאנשים לשאול את עצמם אם זה באמת קרה.
בנוסף לכך, המפיקים שאבו השראה מ"פרויקט המכשפה מבלייר" (1999), סדרת "פעילות על טבעית", וכן סדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" שעליה גדל בארבר כנער בבית ספר תיכון (נעימת הנושא של הסדרה פותחת את הסרט שג'וש התחיל לצלם על פרשת "אורות פיניקס").
מסיבת העיתונאים של מושל אריזונה כפי ששודרה ברשת CNN בשנת 1997, וראיון הווידוי שלו עשר שנים אחר כך, הם תיעודים אותנטיים ששובצו בתסריט הבדיוני.
תקציב ההפקה היה $2.8 מיליון.
העלילה העיקרית מתרחשת בחודש מרץ, שנת 1997. לאור זאת, בתסריט יש שתי שגיאות כרונולוגיות:
בלוח המודעות עם תמונות הנעדרים מופיע מספר טלפון עם קידומת אזור חיוג 480 באריזונה .
אולם קידומת זו הושמשה במציאות כשנתיים מאוחר יותר, ב-1 במרץ 1999.
בסצנה המתרחשת בספרייה, ג'וש ואשלי מתייחסים לסרט "קונטקט" האהוב על אשלי, שגם מחקה את ג'ודי פוסטר שכיכבה בסרט זה.
אולם "קונטקט" יצא לבתי הקולנוע רק כארבעה חודשים אחר כך, ב-11 ביולי 1997.