tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מספר ימים החלו מאסרים של תומכיו וב-16 בדצמבר נאסרו גריגורי זינובייב ולב קמנייב.
המשפט הראשון נערך כבר ב-28 בדצמבר 1934. נשפטו בו 14 אנשים, בעיקר ראשי הקומסומול של העיר.
הם הואשמו בארגון הרצח והוצאו להורג.
ב-9 בינואר החלה ישיבה של המועצה המיוחדת של נ.ק.וו.ד בהקשר לקבוצת תומכי זינובייב.
הקבוצה כללה 77 אנשים וכולם נשפטו לתקופות מאסר שונות.
במקביל, במוסקבה נערך משפט נגד גריגורי זינובייב ולב קמנייב והם נשפטו ל-10 שנות מאסר.
במשפט זה הואשמו 18 אנשים נוספים.
ב-26 בינואר 1935 סטלין חתם על צו לפיו הוגלו מלנינגרד לצפון סיביר 663 תומכי זינובייב.
במקביל, 325 מתומכיו הועברו לעבודה אחרת.
במהלך פברואר 1935 נעצרו עוד 843 "תומכי זינובייב".
במקביל לפעולה זו החלה הגליה מלנינגרד של עובדי הממשל הישן, אצילים, שוטרים וקצינים לשעבר.
במרץ בעיתון פראבדה פורסם על הגליה של 1,074 אנשים.
הפעולות נמשכו במשך כל שנת 1935. היסטוריונים מעריכים שבמהלך המערכה הוגלו מהעיר נציגי תרבות ומדע בולטים בעיר והיא נחשבת לאסון הומניטארי בקנה מידה עירוני.
המערכה תוארה בפרוטרוט בספר של אלכסנדר סולז'ניצין ארכיפלג גולאג.
זֶרֶם סַחַף או זֶרֶם נָסוֹג הוא זרם ימי חזק בסמוך לחוף הזורם לכיוון הים.
הזרם מסוכן ואחראי לטביעות רבות.
מהירותו של זרם אופייני היא כחצי מטר בשנייה, והיא יכולה להגיע ל-2.5 מטרים לשנייה – זרם המהיר יותר ממהירות השחייה של אדם.
מיקום הזרם אינו קבוע, והוא יכול לנוע בטווח של עשרות מטרים ליום.
הזרמים קיימים בכל חוף עם גלים - אוקיינוסים, ימים ואגמים גדולים.
בזרמי הסחף משתמשים לעיתים לצורך תנופה, למשל לתחילת שיט קיאקים.
כאשר רוח וגלים דוחפים מים לעבר החוף, המים נהדפים הצדה על ידי הגלים המתקרבים.
המים זורמים לאורך החוף עד שהם מגיעים לאזור שבהם יכולים לזרום חזרה אל הים.
זרם זה מכונה זרם סחף, והוא בדרך כלל צר וערוצו בתעלה שבין תילי חול (מתחת לפני הים), שוברי גלים או מזחים.
טעות רווחת היא שהזרם התחתי הסוחף לכיוון הים, או אפילו זרם סחף חזקים מספיק כדי למשוך אדם אל הקרקעית, בעוד במציאות הזרם בקרקעית הוא החזק ביותר, ואף מרסן גלים קרבים.
תופעה זו יוצרת אשליה של אזור מסוים רגוע בים, אשר מפתה שוחים אל תוך הים.
ערוץ הזרם ניתן להדגמה על ידי פיזור דיו בקו החוף, בסמוך לזרם.
זרמי הסחף מתחזקים כאשר השתברות הגלים חזקה, בזמן שסופת הוריקן נמצאת במרחק, או באזורי גאות ושפל חלשים.
זרמי סחף הם סכנה לרוחצים בים ועלולים לסחוף הרחק מהחוף.
מוות מטביעה נובע מתשישות כתוצאה מניסיון התנגדות לזרם.
באורח נדיר, זרמים חזקים מאוד יכולים להוות סכנה אף לאדם העומד במים בעומק שמגיע עד המותניים בלבד, באמצעות סחיפה מפתיעה למים עמוקים יותר, שם הוא עלול לטבוע.
תנאי טופוגרפיה שונים משפיעים על סיכויי ההיווצרות של זרמי הסחף.
ישנם תנאים טופוגרפיים המביאים לזרמים מסוכנים ביותר, ולכן לא כדאי לרחוץ בחופים לא מוכרזים.
בארצות הברית, זרמי הסחף מביאים ליותר ממאה הרוגים בשנה.
80% מהקריאות למצילים נובעות מזרמים אלה.
לרוחץ שנקלע לתוך זרם סחף אסור לנסות לשחות ישירות אל החוף, בניגוד לכיוון הזרם.
בכך הוא מסתכן בתשישות ובטביעה.
הזרם אינו מושך אדם מתחת למים, אלא נושא אותו הרחק מהחוף, דרך ערוץ צר של מים.
הזרם הוא כמו מסוע, שעל השוחה לרדת ממנו.
הימנעות מלחץ, ושמירה על רוגע מסייעת בהתמודדות.
יש לשחות במקביל לחוף עד שהשוחה מחוץ לזרם, ולכוון למקומות בהם נראים גלים נשברים, בדרך כלל באזורים אלה, חפצים שנמצאים על המים ינועו לכיוון החוף.
אם הזרם חזק מאוד, וקשה להיחלץ ממנו בשחייה, על השוחה להישאר במצב רגוע, לשמור את כוחותיו לשלב מאוחר יותר, עד שהזרם יישא אותו וייחלש, ואז יוכל לשחות בקצב רגוע, בצורה אלכסונית והרחק מהזרם, בחזרה אל החוף.
על שחייני חוף להבין את הסכנה בזרמי הסחף, ללמוד כיצד לזהות אותם, איך להימלט מהם, ולשחות במקומות עם השגחת מצילים, אם אפשר.
אחד מהתפקידים החשובים של המצילים הוא לאתר בתחילת משמרתם את הזרמים, לסמן אותם בדגלים, ולהרחיק משם רוחצים.
זרם הקרח ראטפורד הוא זרם קרח גדול שאורכו 290 קילומטרים ורוחבו 24 קילומטרים, הזורם בין רכס סנטינל שבהרי אלזוורת' לבין רמת הקרח פלצ'ר שבאנטארקטיקה, ונשפך לתוך קצהו הדרום מערבי של מדף הקרח רון.
זרם הקרח זורם בתוך בקע טקטוני בין הרי אלזוורת' לרמת פלצ'ר.
זרם הקרח מגיע לעומק של 2,000 מטרים מתחת לפני הים, היינו בין תחתית זרם הקרח לבין פסגת הרי אלזוורת' קיים הפרש גבהים של 7 קילומטרים.
במוצא זרם הקרח בקצהו העליון (היבשתי) עוביו של זרם הקרח 3,100 מטרים, והוא פוחת ומגיע לגובה של 2,300 מטרים בשפך הזרם.
מהירות זרימת הקרח היא 400 מטרים בשנה.
קרחונים הזורמים לתוך זרם הקרח ומזינים אותו:
זרם קרח הוא סוג של קרחון, הנע באופן מהיר יותר מאשר הקרח או הקרחונים הסובבים אותו.
בשונה מנהרות, זרמי קרח יכולים לשנות את מהירותם, להאט את מהירותם ואף לעצור לזמן מה את תנועתם.
באנטארקטיקה זרמי הקרח מהווים 10% מסך כל הקרח שבאנטארקטיקה.
זרמי קרח יכולים להגיע לרוחב של 50 קילומטרים, ולעובי של 2 קילומטרים, ויכולים להגיע לאורך של מאות קילומטרים.
המהירות של זרם קרח יכולה להגיע ל-1,000 מטרים בשנה - מהירות הגדולה בסדר גודל משמעותי ממהירות הקרח שסביבה.
כוחות גזירה של דפנות זרם הקרח גורמים לעיוות ולגיבוש מחדש של הקרח, ההופך אותו רך יותר.
לרוב זרמי הקרח יש מים בבסיסם, דבר אשר מקטין את החיכוך עם הקרקע שמתחת לזרם ומקל על הזרימה.
סוג הסלע והקרקע שמתחת לזרם משפיע אף הוא על מהירות הזרימה.
סלעי משקע רכים (המתפוררים תחת הזרם) מאפשרים זרימה יותר מהירה מאשר סלע קשה (שהחיכוך בינו ובין הזרם גדול יותר).
מספר זרמי קרח מנקזים את גיליון הקרח האנטארקטי.
זרם הקרח הגדול ביותר במזרח אנטארקטיקה הוא קרחון לאמברט.
זרמי הקרח הגדולים במערב אנטארקטיקה הם קרחון פיין איילנד וקרחון תוויטס.
ישנה סברה כי גיליון הקרח האנטארקטי מאבד מהמאסה שלו.
לא ברור אם ההאצה הממושכת של זרמי הקרח (שאינה במחלוקת) מעידה על כך.
מספר זרמי קרח מנקזים את גיליון הקרח של גרינלנד ובהם: קרחון הלהיים, קרחון יאקושאן וקרחון קאנגרדולגסואק.
ישנה סברה כי גם גיליון קרח זה אינו יציב.
זרם הקרח ואן דר וין , שנקרא בעבר קרח זרם B1, הוא זרם קרח גדול בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח הוא יובל של זרם הקרח ויליאנס.
זרם הקרח נקרא על שמו של קורנליוס ג'י.
"קיז" ואן דר וין (Cornelis J.
"Kees" van der Veen) חוקר במרכז המחקר הקוטבי על שם בירד (Byrd Polar Research Center), ובמחלקות מדעי הגאולוגיה והגאוגרפיה (Departments of Geological Sciences and Geography) של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בקולומבוס במדינת אוהיו שבארצות הברית.
ואן דר וין היה תאורטיקן ששיתף פעולה על איאן וילאנס בחקר הדינמיקה של מדף הקרח המערבי.
זרם הקרח ויליאמס הוא זרם קרח ממזרח לחצי האי פלצ'ר בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 24 קילומטרים.
זרם הקרח נשפך אל תוך מדף הקרח ונאבל.
זרם הקרח נקרא על שמו של ריצ'רד ס.
Williams, Jr), גאולוג בכיר בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, שנחשב סמכות ברחבי העולם בחקר של תהליכים גאומורפיים ותנודות קרחונים, באמצעות תצלומי אוויר ותצלומי לוויין, ועמד בראש הצוות שהכין 25 מפות של שינויים קרחוניים ושינויים בחופי אנטארקטיקה.
זרם הקרח פריגנו הוא זרם קרח ארוך בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 28 קילומטרים.
זרם הקרח נשפך לתוך מפרץ אלטאנין דרומית מערבית לחצי האי וירת'.
מתחתיו של זרם הקרח התגלה בשנת 2010 בקע פריגנו - עמק ביקוע אשר, בשל גודלו, מושווה לגרנד קניון שבארצות הברית.
זרם הקרח פוֹקס הוא זרם קרח ארוך, בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 11 קילומטרים.
זרם הקרח נשפך אל מפרץ אלטאנין, דרומית מערבית לחצי האי וירת'.
זרם הקרח נקרא על שמו של אדריאן פוקס (Adrian Fox), איש הסקר האנטארקטי הבריטי, אשר, במסגרת שיתוף פעולה בריטי - אמריקאי, עבד על הכנת מפות קרחונים, ומיפוי שינויי קו החוף בחצי האי האנטארקטי, מתחילת שנות ה-90 ואילך.
זרם הקרח לידקה הוא זרם קרח ארוך, בחוף אינגליש בארץ פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 50 קילומטרים.
זרם הקרח זורם לכיוון צפון, ונשפך אל מפרצון סטיינג', ממזרח להר בנקרט.
זרם הקרח מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
הסקר הראשון על הקרקע נערך על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בינואר (הקיץ האוסטרלי) 1985.
זרם הקרח נקרא על שמו של דייוויד ג'יי.
Lidke), גאולוג של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר השתתף במשלחות סקר קרקעי (field party) של הסקר הגאולוגי.
זרם הקרח אליסון הוא זרם קרח בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של זרם הקרח 15 קילומטרים.
זרם הקרח נשפך אל מפרץ אלטאנין דרומית לחצי האי וירת'.
זרם הקרח נקרא על שמה של אליסון קוק (Alison Cook), מומחית מחשבים בסקר האנטארקטי הבריטי, שהייתה חלק מהצוות המשותף של הסקר הבריטי והסקר האמריקאי להכנת מפות המציגות את השינוי בקרחונים ובקו החוף של חצי האי האנטארקטי, בסוף שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים.
זרם הקרח פאונדיישן הוא זרם קרח בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח מנקז את הרי פנסקולה לכיוון צפון, וזורם לאורך 280 מטרים, לאורך הצד המערבי של רכס פאטקסנט ורכס נפטון.
הזרם נשפך אל מדף הקרח רון, ממערב למסיב דופק.
זרם הקרח התגלה לראשונה בינואר 1962 במהלך הטיסה הראשונה של ארגנטינה לעבר הקוטב הדרומי.
הזרם מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1966.
הוועדה קראה לזרם על שמה של הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, אשר תמכה בתוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית.
זרם פריאר (3 ביוני 1926, כ"א בסיוון ה'תרפ"ו – 3 בפברואר 2025) היה רופא ילדים שכיהן כפרופסור מן המניין ב, ייסד את מחלקת הילדים ב וניהל אותה משנת 1961 ועד יולי 1991.
פריאר נולד בעיר ברלין שבגרמניה, כבנם השלישי של הרב ד"ר מוריץ (משה יששכר) ורחה פריאר, מייסדת "עליית הנוער" והמפעל להכשרת ילדי ישראל.
הוא גדל בברלין עד אפריל 1939, אז עזב את גרמניה במבצע הקינדר-טרנספורט ועבר לגור בלונדון ולמד בבית הספר Jewish Secondary School.
עלה לישראל בשנת 1958. ב-1961 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת הילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים, אותה ניהל עד לשנת 1991. במחלקה פתח את בית הספר הראשון בישראל עבור ילדים מאושפזים.
מחלקתו הייתה גם הראשונה לאפשר להורים לשבת על יד ילדיהם כל היום.
בשנת 1978 הוא הקים בנק לחלב אם בפגייה בשערי צדק.
פריאר גם כיהן כמנהל הרפואי בפועל של בית הספר לאחיות של שערי צדק.
פתח מעבדה רוטינית בגסטרואנטרולוגיה וכן מעבדת מחקר באימונולוגיה של מערכת העיכול בבית החולים שערי צדק.
היה חלוץ בגסטרואנטרולוגית ילדים בישראל.
הוא היה הראשון בישראל שביצע ביופסיה של המעי באבחנת מחלת הצליאק, והראשון בישראל שהשתמש בהזנה תוך-ורידית בילדים.
פריאר היה הראשון בישראל שגילה אלרגיה לחלב פרה של תינוקות.
הוא גילה שאלרגיה לחלב אם נבע במקרים רבים משאריות של חומרי הדברה וחלבונים שהגיעו מחלב פרות אל גוף האם, והציע את הטיפול באלרגיה באמצעות התרופה לומודל למקרים אחרים.
בשנת 1993 הודיע על הגילוי שפרומגולמיד מדכא התרבות של סרטן המעי הגס.
בשנת 1990 התמנה לפרופסור מן המנין באוניברסיטה העברית.
אחרי מלחמת ששת הימים התנדב בעיר העתיקה בירושלים וניהל שם מרפאת ייעוץ.
שתי מיטות עבור ילדים מירושלים המזרחית נשמרו במחלקתו.
פריאר היה מהחותמים על עצומה נגד ריבוי ניתוחי מתים בשנת 1966.
בשנים 2022–2003 שימש כעורך ראשי של המדור הפדיאטרי בכתב העת הדיגיטלי Journal Club של חברת אי-מד.
אחיו היו שלהבת פריאר, שעלה לארץ ישראל בשנת 1940 וכיהן לימים כמנהל המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק, כמנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית וכראש הצוות המדיני של הסוכנות לאנרגיה אטומית, ד"ר עמוד פריאר, שהיגר לארצות הברית, ומעין לנדוי-פריאר, שעלתה עם אמה לישראל בשנת 1941.
ב-1960 נישא למרים לבית פויכטונגר ונולדו להם חמישה ילדים.
נכדו הוא עידו גרינבלום, ראש מועצת קריית טבעון.
כלתו היא בתיה כהנא דרור.
פריאר כתב כמה פרקים בספרים רפואיים ומעל 100 מאמרים על מחקר מקורי בעיתונות הרפואית.
Buswell award מדיקן בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו-יורק, באפלו.
זרם צפון קו המשווה (או זרם קו המשווה הצפוני) הוא זרם אוקיינוס משמעותי, הזורם גם באוקיינוס השקט וגם באוקיינוס האטלנטי בכיוון ממזרח למערב בין קווי הרוחב 10° צפון ל-20° צפון.
זהו הצד הדרומי של זרם סובטרופי הנע בכיוון השעון.
למרות שמו, זרם צפון קו המשווה אינו מחובר לקו המשווה.
בשני האוקיינוסים הוא מופרד מהזרם המשווני על ידי זרם הנגד המשווני (הידוע גם בשם זרם הנגד המשווני הצפוני), הזורם מזרחה.
זרימת פני השטח מערבה בקו המשווה בשני האוקיינוסים היא חלק מהזרם המשווני הדרומי (זרם דרום קו המשווה).
זרם תרמו-אלקטרי נוצר במוליך בעקבות גרדיאנט טמפרטורה על גבי המוליך, אשר גורם להפרשי פוטנציאל, כתוצאה מכך למתח ולזרם במוליך.
הביטוי לזרם תרמו אלקטרי הוא תנועה של האלקטרונים מהצד החם אל הצד הקר ומתבצעת העברה של מטען ואנרגיה לאורך המוליך.'אפקט סיבק', זרם תרמו אלקטרי - האפקט התגלה על ידי הפיזיקאי תומאס יוהאן סיבק (1831-1770) בשנת 1822.
האפקט נקרא על שמו, אפקט סיבק.
הביטוי לצפיפות הזרם הוא המטען המשויך לאלקטרון, , אשר במצב אנרגטי , מוכפל במהירות החבורה המשויכת למצב, , כפול צפיפות המצבים ליחידת נפח, , כפול פונקציית צפיפות ההסתברות המתארת את האפשרות לכך שהמצב מאוכלס, .
בקירוב Relaxation time, ללא שדה מגנטי חיצוני, פונקציית צפיפות ההסתברות היא:
הביטוי הכללי לצפיפות הזרם במוליך בהשפעת גרדיאנט טמפרטורה נתון על ידי:
איבר האינטגרל על התפלגות פרמי-דיראק נעלם, בשיווי משקל תרמי המצבים המאוכלסים של המצב זהים לאלו המאוכלסים על ידי המצב
סך הכל מתקבלת המשוואה הבאה לצפיפות הזרם:
ניתן לבטא את היחס בין צפיפות הזרם לגרדיאנט הטמפרטורה בכתיב מטריצי באמצעות כפל במטריצת מקדמים:
כאשר איברי מטריצת המקדמים נקראים מקדמי סיבק , אשר מקיימים:
עבור גביש קיובי, מקדמי סיבק הם קבועים:
טכנולוגיה תרמו אלקטרית מתבססת על זרמים/מתחים תרמו אלקטריים ונחשבת כתחליף ירוק וידידותי לסביבה.
הטכנולוגיה מתבססת על העברה ישירה של חום לאנרגיה חשמלית באמצעות גנרטור תרמואלקטרי.
באופן מקביל, מקררים ממירים אנרגיה חשמלית לחימום או קירור.
הבעיה העיקרית עם טכנולוגיות מסוג זה היא נצילות נמוכה.
קיימות סביבות קיצוניות כגון חלליות, בסיסי מדע מרוחקים, אזורי מגורים מנותקים וכו', בהם הטכנולוגיה מהווה מקור עיקרי לאנרגיה.
באופן שקול לתנועת מטען חשמלי, מתקיימת תנועה של אנרגיית חום.
במצב יציב צפיפות הזרם חייבת להיות קבועה במוליך.
לכן מתקיים ש- גם כן קבוע.
הטמפרטורה צונחת אקספוננציאלית לאורך המוליך, האלקטרונים נושאים חום ולכן מתפתחת צפיפות זרם חום במוליך כביטוי לתנועה של אנרגיה.
זרם פוקלנד (נקרא גם זרם מלווינס) הוא זרם מים קרים, הזורם צפונה לאורך החוף האטלנטי של פטגוניה עד לצפון השפך של ריו דה לה פלטה.
זרם זה נובע מתנועת המים מ"סחף הרוח המערבי" כשהוא מקיף את כף הורן.
זרם קר זה מתערבב עם זרם ברזיל הטרופי בים ארגנטינה, ומעניק לו את האקלים הממוזג שלו.
הזרם הוא זרם קו המשווה, הנושא מים תת-אנטארקטיים קרים וטריים יחסית.
זרם פוקלנד הוא ענף של הזרם המעגלי האנטארקטי.
הוא מוביל בין 60 ל-90 סרודרפות מים במהירויות שנעו בין חצי מטר למטר לשנייה.
הנתונים ההידרוגרפיים באזור זה נדירים מאוד ולכן למשתנים הידרוגרפיים שונים יש שגיאה רבה.
זרם פוקלנד אינו זרם פני השטח כמו זרם ברזיל והוא משתרע עד לקרקעית הים.
הטמפרטורות האופייניות לזרם הן בסביבות 6°C, עם מליחות של 33.5–34.5 psu.
זרם הקרח מיל הוא קרחון יובלי (זרם קרח), באזור חוף דופק של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח מיל מנקז את רמת הקוטב.
זרם הקרח זורם לכיוון צפון-מערב, בין רכס סאפורטרז לבין מסיב אוטאוויי.
קצב זרימת זרם הקרח איטית ביותר.
זרם הקרח מיל נשפך אל קרחון מיל.
רוחבו של זרם הקרח 22 קילומטרים ואורכו של זרם הקרח 27 קילומטרים.
זרם הקרח התגלה ומופה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1961 – 1962.
שמו של זרם הקרח ניתן לו בעת שניתן שמו של קרחון מיל.
שני הקרחונים נקראים על שמו של יו רוברט מיל (Hugh Robert Mill), גאוגרף ומטאורולוג סקוטי, והיסטוריון של אנטארקטיקה.
זרם קליפורניה הוא זרם מים קרים באוקיינוס השקט שנע דרומה לאורך החוף המערבי של צפון אמריקה, מתחיל בדרום קולומביה הבריטית ומסתיים בדרום באחה קליפורניה הדרומית.
הוא נחשב לזרם גבול מזרחי בשל השפעת קו החוף של צפון אמריקה על נתיבו.
זהו גם אחד מחמישה זרמי חוף עיקריים המזוהים עם אזורי עליית מי עומק חזקים, האחרים הם זרם הומבולדט, הזרם הקנרי, זרם הבנגואלה והזרם הסומלי.
זרם קליפורניה הוא חלק מהזרם הצפוני של האוקיינוס השקט, זרם מתערבל גדול המצוי באגן הצפוני של האוקיינוס השקט.
מתחם שימור הזרם של קליפורניה הוא קבוצה של אזורים ימיים מוגנים המוגדרים על ידי הממשל הפדרלי, שנמצאת ברשימת אתרי מורשת עולמית זמניים של אונסק"ו מאז 2017, הכוללת את האזורים הבאים שנמצאים לאורך הזרם: חוף הים הלאומי פוינט רייס, אזור הפנאי הלאומי של שער הזהב, מפרץ מונטריי, ועוד.
התנועה של זרמי אלסקה והאוקיינוס הצפוני דרומה לאורך החוף המערבי גורמת לטמפרטורות אוקיינוס קרירות בהרבה מאשר בקווי רוחב דומים בחוף המזרחי של ארצות הברית, שם זרמי האוקיינוס מגיעים מהים הקריבי ומהאוקיינוס האטלנטי הטרופי.
זרם האוקיינוס הקריר יותר לאורך החוף המערבי גורם גם לטמפרטורות הקיץ להיות קרות יותר בחוף המערבי בהשוואה לחוף המזרחי.
לדוגמה, סן פרנסיסקו נשארת לעיתים קרובות מתחת ל-21 מעלות צלזיוס בקיץ, בעוד שבוירג'יניה ביץ', קרוב לאותו קו רוחב, יש טמפרטורות גבוהות מעל 27 מעלות צלזיוס בקיץ.
בנוסף, מתרחשת עלייה נרחבת של מים תת-קרקעיים קרים יותר, הנגרמת על ידי הרוחות הצפון-מערביות הרווחות הפועלות דרך אפקט אקמן.
הרוחות מובילות מים עיליים מימין לזרימת הרוח, כלומר מהחוף, השואבת מים מלמטה כדי להחליף אותם.
העלייה מקררת עוד יותר את זרם קליפורניה הקריר ממילא.
זהו המנגנון שמייצר את ערפל החוף האופייני לקליפורניה ואת מי האוקיינוס הקרירים.
כתוצאה מכך, טמפרטורות הגלישה באוקיינוס קרות הרבה יותר לאורך החוף השקט מאשר החוף האטלנטי.
לדוגמה, טמפרטורת פני הים הממוצעת של יולי בניו יורק בקו הרוחב 40.7 הוא 23 מעלות צלזיוס, בעוד שבאותו קו הרוחב באוריקה, קליפורניה הוא 14 מעלות צלזיוס.
ככזה, טמפרטורות הגלישה באוקיינוס הן רק לעיתים רחוקות מעל 21 מעלות צלזיוס במהלך הקיץ לאורך החוף הדרומי של קליפורניה, בעוד שהם לרוב מעל 27 מעלות בחוף המזרחי מצפון קרוליינה ודרומה לה.
המים הקרים פוריים ביותר בשל עליית מי העומק, אשר מעלה אל פני השטח משקעים עשירים בחומרי מזון, התומכים באוכלוסיות גדולות של לווייתנים, עופות ים ודיג.
רוחות בכיוון ובעוצמה המתאימים כדי לגרום לעלייה נפוצות יותר בנוכחות זרמי גבול מזרחיים, כמו זרם קליפורניה.
ייצור הפיטופלנקטון גדל באופן דרמטי באזורים אלה, מכיוון שהמים העשירים בחומרי מזון השוכנים מתחת לשכבת המים העליונה קרובים יחסית לפני השטח ולכן הם עולים בקלות.
מדענים במכון סקריפס לאוקייונגרפיה טענו ב-2011 כי טמפרטורת השטח הממוצעת של המים במזח סקריפס עלתה בכמעט 3 מעלות מאז 1950.
מדידות עם מכשירים רלוונטיות לזרם זה נעשו מאז 1946. לפני תאריך זה, יש להסיק את תנועת ומצבם התזונתי של המים באמצעות נתונים ממקורות היסטוריים.
דוגמה אחת לכך היא יחסי איזוטופים חנקן באצות מאקרו.
ייצור ראשוני הוא נושא המעניין בקרב אלה שחוקרים את זרם קליפורניה.
במחקר אחד (Hayward and Venrick, 1982) נמצאה שונות רבה הן בביומסה והן בתפוקה של פיטופלנקטון בזרם קליפורניה.
ההבדלים שנצפו במחקר בשיעורי קיבוע פחמן מציגים את האופי ההטרוגני של זרם קליפורניה, עם השילוב של מים מושקעים (ראה סחף) ומים עולים.
מספר מחקרים חקרו את זרימת הפחמן מהייצור הראשוני למלאי הדגים הפלגיים התלויים בזרם קליפורניה.
מחקר נוסף (Lasker, 1988) תיאר "סילונים ופרצים" רבי עוצמה מול צפון ומרכז קליפורניה.
ה'סילונים והפרצים' הללו מעבירים כמויות גדולות של מים קרים ועשירים בחומרים מזינים מהחוף.
מים אלה נישאים לאחר מכן על ידי זרם קליפורניה דרומה ומוסיפים ייצור ראשוני משמעותי לאוכלוסיית הסרדינים.
זרם נגדי צר וחלש יותר, זרם דוידסון, מעביר מדי פעם מים חמים יותר צפונה במהלך חודשי החורף.
במהלך אירועי אל ניניו, זרם קליפורניה שובש, מה שהוביל לירידה בכמות בפיטופלנקטון, וכתוצאה מכך השפעות מדורגות במעלה שרשרת המזון, כגון ירידה בדיג, כשלים בהתרבות עופות ים ותמותת יונקים ימיים (Schwing et al., 2003).
בשנת 2005, כשל באירועי העלייה הניתנים לחיזוי, ללא קשר לאל נינו, גרם להתמוטטות כמות הקריל בזרם, מה שהוביל להשפעות דומות (Schwing et al., 2003).
בתוך מפרץ דרום קליפורניה, ישנו תת-אזור של זרם קליפורניה שהוא בעל תכונות פיזיקליות ייחודיות.
עליית מי העומק היא חלשה למדי במפרץ קליפורניה, ומחקר אחד (Smith and Eppley, 1982) ציין שהממוצע הנבדק לאורך 16 שנים לייצור בסיסי הוא 0.402 גרם פחמן/(מטר ריבוע ליום), או כ-150 גרם פחמן/(מטר בריבוע לשנה).
יתר על כן, אותו מחקר מצא כי שיעורי ירידת הטמפרטורה היומית הגבוהים ביותר היו בקורלציה עם הכמות המקסימלית של עליית מי תהום.
מחקר אחר ( Digiacomo and Holt, 2001) השתמש בתמונות לוויין כדי לחקור את המערבולות במפרץ דרום קליפורניה, ומצא שכל המערבולות היו בקוטר של פחות מ-50 ק"מ ו-70% מכל המערבולות היו בקוטר של פחות מ-10 ק"מ.
נראה שהמערבולות נגרמות בעיקר מטופוגרפיה (במיוחד מקיומם וצורתם של איים), רוח וחוסר יציבות בזרם.
מערבולות אלו נמצאות בעיקר בין זרם קליפורניה (הזורם לכיוון קו המשווה) לבין קו החוף.
רוב המערבולות הללו היו ציקלוניות והיו להן את היכולת לגרום לעלייה של מים עשירים בחומרים מזינים.
הוכח כי מאפיינים טופוגרפיים בקנה מידה קטן, כגון לשון יבשה, גורמים להשפעות משמעותיות על דינמיקת האוכלוסייה של חסרי חוליות בינתיים, שינוי כזה בדפוסי ההתיישבות של סרטנים וקיפודי ים.
בסרט האנימציה מוצאים את דורי, זרם קליפורניה מתואר ככביש מהיר בו משתמשים דגים וצבי ים כדי להגיע לקליפורניה.
זרם הקרח מקאייל (), הידוע בעבר כ"זרם הקרח E", הוא אחד מהזרמים המרכזיים באנטארקטיקה, המנקזים את ארץ מרי בירד אל מדף הקרח רוס.
הוא ממוקם בין זרם הקרח בינדשדלר (Bindschadler Ice Stream) לזרם הקרח אשלמאייר (Echelmeyer Ice Stream), ומהווה חלק ממערכת זרמים המסייעת בהעברת קרח מהיבשת אל הים.
רוחב: נע בין 24 ל-80 קילומטרים, בהתאם למיקום המדידה.
מהירות זרימה: מהירות הקרח נעה בין 250 ל-800 מטרים בשנה, מה שהופך אותו לאחד מזרמי הקרח הפעילים באזור.
עובי הקרח: באזור הזרימה המרכזי, עובי הקרח מוערך בכ-1,000 עד 2,000 מטרים.
הזרם נשען על בסיס סלעי המכוסה בשכבת סחף רטובה, מה שמפחית את החיכוך עם הקרקע ומאפשר את התנועה המהירה יחסית של הקרח.
זרם הקרח מקאייל מהווה מוקד חשוב לחקר השפעת זרמים תת-קרקעיים, מים מותכים בבסיס הקרחון והתחממות עולמית על יציבות מדפי הקרח.
שינויים בפעילותו עשויים להשפיע על מסות קרח גדולות ולתרום לעליית פני הים בטווח הארוך.
ד"ר מקאייל עצמו תרם רבות להבנת המכניקה של מדפי הקרח וזרמי הקרח באמצעות פיתוח מודלים מתמטיים, ובמיוחד בהקשר לקריסת מדפי קרח כמו מדף הקרח לרסן בי.
הזרם מושפע ממספר גורמים סביבתיים:
פעילות געשית תת-קרחונית באזור ארץ מרי בירד.
שינויי טמפרטורה אקלימיים והתחממות האוקיינוס.
לחצים הידרולוגיים ממי תהום ונהרות תת-קרחוניים.
זרמי הקרח ביבשת אנטארקטיקה נחקרו ומופו לראשונה על ידי אנשי תוכנית המחקר האטלנטית של ארצות הברית במספר עונות החל משנת 1983 ועד 1984 ואילך, אשר העניקו לזרמים את האותיות A, B ו-C וכן הלאה, על פי מיקומם מדרום לצפון.
הזרם נקרא על שמו של ד"ר דאגלס ר.
מקאייל, חוקר אמריקאי מאוניברסיטת שיקגו, שתרם רבות לחקר מדף הקרח רוס, זרמי הקרח במערב אנטארקטיקה והקרחון המערבי של אנטארקטיקה, בין השנים 1989 ל-2002. השם ניתן לו בשנת 2002 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
זרם לברדור הוא זרם קר בצפון האוקיינוס האטלנטי, הזורם מהאוקיינוס הארקטי דרומה לאורך חופי חצי האי לברדור ועובר סביב ניופאונדלנד, ממשיך דרומה לאורך החוף המזרחי של קנדה ליד נובה סקוטיה, שם הוא פוגש את זרם הגולף החם הנע צפונה.
השילוב של שני הזרמים הללו מייצר ערפילים כבדים וגם את אחד משטחי הדייג העשירים בעולם.
באביב ובתחילת הקיץ, זרם לברדור מעביר קרחונים מגרינלנד דרומה אל נתיבי השיט הטרנס-אטלנטיים.
למי הזרם יש השפעה מקררת על מחוזות האוקיינוס האטלנטי הקנדי, ועל החוף הצפון מזרחי העליון של ארצות הברית, ממיין דרומה ועד מסצ'וסטס.
דרומית לקייפ קוד, מסצ'וסטס, זרם הגולף הופך להיות זרם האוקיינוס הדומיננטי יותר.
לזרם הלברדור יש נטייה להגיע לפעמים רחוק יותר דרומה ו/או מזרחה מהרגיל.
זה יכול לייצר תנאים מסוכנים לשיט, משום שהוא יכול לשאת קרחונים לאזור של האוקיינוס האטלנטי בו הם לא נמצאים בדרך כלל ולהפתיע ספינות.
הזרם נודע ככזה שמעביר קרחונים דרומה עד ברמודה ובמזרח לאזור האיים.
לאחר טביעת הטיטניק ב-1912, הוקמה כדי לעקוב אחר קרחונים, כולל אלו שנמצאו באזורים באוקיינוס בהם הם נמצאים רק לעיתים רחוקות.
לזרם הלברדור יש מהירות שנתית ממוצעת של 20 ס"מ לשנייה, והוא מתחיל עם מים קרים מאוד, בטמפרטורה שנעה בסביבות 1.5 מעלות צלזיוס, מהקוטב הצפוני דרך האי באפין, קנדה ומערב גרינלנד.
המים הללו מתאחדים בים לברדור, המושפע מעונתיות וחווה יבוא גדול יותר של מים מתוקים במהלך סוף האביב ותחילת הקיץ, עם זרימת הנהרות והמסת קרחונים.
למחזור האוקיינוסים באזורים התת-קוטביים בצפון האוקיינוס האטלנטי יש שינויים עונתיים עקב זרם הלברדור עם המים הקרים והמתוקים ו החם והמלוח, כמו גם עם שינוי ברוחות, ובגלי חום ותהליכים של המסה והיווצרות קרח.
ישנם שני חלקים המרכיבים את זרם הלברדור: החלק הראשון הוא ברוקליני, כלומר הצפיפות תלויה בטמפרטורה ובלחץ, ומונעת ציפה בגלל המים המתוקים המגיעים מהצפון.
החלק השני עמוק יותר והוא ברוטרופי, כלומר הצפיפות תלויה רק בלחץ, ומגיעה לעומק של כ-2,500 מטר.
מפרץ באפין ומצר הדסון הם התורמים הגדולים ביותר של המים המתוקים לזרם לברדור.
ההדסון הוא ערוץ צר שאורכו כ-400 ק"מ ומהווה את הפתח למערכת מפרץ הדסון המחוברת לים לברדור, ותורמת כ-50% מהמים המתוקים של זרם לברדור.
מפרץ הדסון מכוסה בקרח בחורף ונטול קרח בקיץ, הוא כולל 42 נהרות, התורמים למי נגר הנהר.
זרם לברדור מורכב מזרימת מצר הדסון, או הזרם הדרום מזרחי, הנפגש עם מצר דייוויס ו.
זרם זה זורם לאחר מכן דרומה, דרך ניופאונדלנד ו ולאורך המדף היבשתי.
חלק מהזרם הזה נע מערבה לאורך המדרון היבשתי ליד נובה סקוטיה, ובסופו של דבר מגיע מצפון לזרם הגולף.
הזרם מקיים אינטראקציה עם זרם הגולף והזרם הצפון-אטלנטי ויוצר את זרם הגבול המערבי.
זרם הקרח וילאנס הוא אחד מכמה זרמי קרח גדולים ומהירים שזורמים מלוח הקרח של מערב אנטארקטיקה אל מדף הקרח רוס.
חוקרים בוחנים את הזרם הזה במסגרת מחקרים שונים על קרחונים.
אחד המחקרים עוסק באגמים שמתחת לקרח, שחושבים שהם משפיעים על מהירות הזרם כשהם מתמלאים או מתרוקנים.
חוקרים שקיבלו מימון מהקרן הלאומית למדע של ארצות הברית פרסמו ב-5 ביוני 2008 בכתב העת "Nature" ממצאים על הזרם.
הם גילו, בעזרת נתונים ממכשירי מדידה סיסמיים ו-GPS, שהזרם משחרר שני גלים סיסמיים ביום, שכל אחד מהם דומה בעוצמתו לרעידת אדמה של 7 בסולם המגניטודה.
לפי הנתונים, הזרם נע כחצי מטר תוך חצי שעה, עוצר ל-12 שעות, ואז נע שוב חצי מטר, בהתאם לתנועת הגאות והשפל של כוח הכבידה.
בכל תזוזה הוא פולט גלים שמגיעים למכשירי מדידה באנטארקטיקה ואפילו עד אוסטרליה, במרחק של יותר מ-6,400 קילומטרים.
ב-2024 גילו שתנועות איטיות וחזקות של הזרם גורמות למדף הקרח רוס הסמוך לזוז פתאום עד 6 סנטימטרים תוך דקות, כשהגלים מתפשטים צפונה בתוך המדף.
ב-2007 מצאו מערכת מים פעילה מתחת לזרם, שכוללת כמה אגמים תת-קרחוניים מחוברים, בעזרת נתונים מלוויין ICESat.
אחד האגמים, שנקרא אגם וילאנס התת-קרחוני, נחקר בתוכנית קידוח גדולה שמומנה על ידי הקרן הלאומית למדע.
ב-28 בינואר 2013 הצליחו לקדוח עד האגם הזה.
בינואר 2015, קידוח ליד קו המפגש בין הקרח ליבשה חשף עולם חי מתחת למדף הקרח: דגים, סרטנים קטנים ומדוזות שחיים במים הקרים והחשוכים.
מצלמה מרוחקת צילמה דגים באורך של כ-20 סנטימטרים וסרטנים קטנים.
זרם רינזאי (ביפנית: 臨済宗; מילולית: רינזאי-שו) או זרם לינג'י (בסינית מפושטת: 临济宗; מילולית: לינג'י-זונג) הוא אחד מתוך שלוש זרמים בזן, זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שהתפתח בסין.
שני הזרמים הנוספים בזן הם זרם סוטו וזרם אובאקו.
מייסד הזרם הוא לינג'י איקסואן (רינג'י גיגן ביפנית), נזיר סיני משושלת טאנג שחי במאה ה-9 לספירה.
הזרם הגיע ליפן במאה ה-12 לספירה.
לפי סיפורי המסורת, הזן, שהוא זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שהתפתח בסין, נוסד על ידי נזיר בודהיסטי מיתולוגי ממרכז אסיה או מהודו, ועל בסיסו התפתח זרם הרינזאי.
הבודהיזם מאמין בתורתו של גאוטמה הבודהה, שנועדה לשחרר את האדם מסבלו (דוקהה).
זרם רינזאי נוסד במקור על ידי המורה הסיני לינג'י איקסואן, והובא ליפן ב-1191 על ידי אייסיי (1141–1215).
כיום, זרם הרינזאי קיים ביפן ובסין ומחולק ל-15 סקטורים, שהגדול מהם שייך לשושלת מיושין-ג'י שבקיוטו, יפן.
הזרע הוא החלק בצמח שבאמצעותו הצמח מופץ ומתרבה.
הוא המקביל של צאצא של בני אדם ואצל בעלי חיים.
הזרע מורכב משלושה חלקים: העיקרי שבהם הוא העובר, ממנו מתפתח הצמח העתידי, רקמת האגירה להזנת העובר (אנדוספרם או נוצלוס), והקליפה המשמשת להגנת העובר.
בעולם הטבע מצויים זרעים הקטנים כגרגר אבק (סחלביים), או הגדולים ככדור-רגל קטן (אגוז קוקוס), כן קיימים זרעים בכל הצורות ובכל הצבעים.
עקב רב-גוניותו, הזרע משמש כלי עזר חשוב במיון עולם הטבע.
הזרע הוא אחת מבין צורת הרבייה של צמחים, יחד עם נבגים, שלוחות, נצרים, ברוט, וכו'; ברם, בשונה משאר הדרכים האלה, הזרעים קיימים אצל צמחים המתרבים רבייה זוויגית.
הזרע נוצר בתוך הפרי לאחר הפרייתה של הביצית בשחלה על ידי האבקנים.
דרך זו נחשבת לצורת ריבוי המפותחת יותר מבחינה אבולוציונית ומתבצעת אצל צמחים המכונים "מכוסי זרע".
העובר שהוא כאמור החלק העיקרי בזרע, מורכב מארבעה חלקים.
השורשון (radicula) – ממנו מתפתח בסופו של דבר השורש של הצמח.
הניצרון (plumula) – ממנו מתפתחים הגבעול והעלים.
הפסיגים (cotyledones) – מהם מתפתחים העלים העובריים, שהם העלים הראשוניים של הצמח.
מספר הפסיגים בעובר משמש כלי עזר במיון עולם הטבע.
תת-הפסיג (hypocotyl) – גבעול העובר.
לא בכל הצמחים קיימים כל ארבעת חלקי העובר.
ישנם צמחים בהם חלק אחד או שניים התנוונו, כמו צמחים טפילים שונים, או שלא ניתן להבחין בחלקים במפורט בעת ההבשלה, כמו צמחים ממשפחת הסחלביים.
בדרך כלל ממוקם העובר במרכזו של הזרע, אך יש צמחים כגון דגניים בהם הוא נמצא בצד, או בסלקיים בהם הוא מקיף את האנדוספרם.
רקמת האגירה היא המקום בו מרוכזים חומרי התשמורת בזרע.
בדרך כלל מרוכזים חומרים אלו באנדוספרם, אך בצמחים שזרעיהם מחוסרי אנדוספרם (כגון: שעועית), חומרי התשמורת מרוכזים בפסיגים שבעובר.
לעיתים מרוכזים חומרי האגירה בנוצלוס.
חומרי התשמורת המצויים בזרע משתנים בהתאם לסוג הצמח.
חומרי התשמורת בזרעי חיטה ירוקה ובזרעי תירס טרי הם עמילנים.
בחיטה יבשה ובקטניות – חלבונים.
בזרעי כותנה, קיקיון ופשתה ובאגוזים – שומנים.
בתירס טרי, אפונה ובערמונים – סוכרים.
חומרי התשמורת הנמצאים ברקמת האגירה של הזרע הם שהופכים אותו למרכיב חשוב במזונותיהם של בעלי חיים ואדם.
הקליפה העוטפת את הזרע מצויה כמעט ברוב הצמחים.
תכונותיה של הקליפה כגון: עוביה, שטח הפנים שלה, וקשיותה קובעות את יכולת ההשתמרות של הזרע, את תפוצתו ואת מהירות הנביטה שלו.
בקליפה קיימת מעין צלקת מוארכת הנקראת תפר, וכן נקב קטן הנקרא פומה.
לתפר ולפומה תפקיד חשוב בעת הנביטה.
בעוד שהפומה משמשת לספיגת מים ולחדירת חמצן, התפר משמש לבקיעת הקליפה, לצורך פריצת השורשון והפסיגים אל מחוץ לזרע.
בצמחים שונים יש תוספות לקליפה המשמשות כלי להפצתם של הזרעים.
למשל בצמחים ממשפחת החלבלוביים ישנו על הקליפה גידול המושך נמלים האוכלות אותו ומפיצות הזרע, בסוגי צמחים אחרים על הקליפה גדלים ציצות שיער, זיזים, שיכים, כנפיים ועוד, המשמשים למעוף עצמי של הזרעים, או באמצעות בעלי חיים, הנושאים אותם על גופם.
ישנם צמחים המופצים באמצעות זרמי מים, קליפת הזרעים שלהם קשה ועמידה בפני מים.
לעומתם ישנם זרעים שקליפתם מתבקעת רק לאחר חום רב, למשל בעקבות שרפה.
רוב הזרעים מאבדים את כושר הנביטה שלהם ככל שחולף הזמן, עם זאת ישנם זרעים הנכנסים לתרדמה ונובטים רק לאחר זמן רב העשוי להגיע לשנים רבות.
התרדמה מעניקה זמן נוסף להפצת הזרעים המתעוררים ממנה עקב שינויים פנימיים או סביבתיים.
התנועה הציונית שנוסדה באופן רשמי בסוף המאה ה-19 איחדה בתוכה תפיסות שונות וזרמים שונים.
הזרמים בתנועה הציונית ייצגו העדפות שונות הן לגבי יעדי הציונות והן לגבי הדרך שבה יש להגשימם.
המכנה המשותף לכולם היה השאיפה להתגשמות התחייה הלאומית של העם היהודי בארץ ישראל.
עם זאת, גם בשאלת יעד זה היו רבים (ביניהם הרצל עצמו) שצידדו בפתרון-ביניים טריטוריאלי זמני ("מקלט לילה"), כדוגמת תוכנית אוגנדה.
גם כינון מדינה עצמאית לעם היהודי לא היה מקובל כמטרה על כמה חוגים ציוניים חשובים עד סמוך להקמת מדינת ישראל.
מלבד המכנה המשותף הרחב, היו אופי הפתרון והשיטה בה יושג נתונים במחלוקת.
ביהדות של העת החדשה צמחו שלוש גישות עיקריות:
גישת ההתבוללות המלאה שנבעה משני מקורות:
אזרחות ליברלית (הוגי דעות מייצגים: ברוך שפינוזה, היינריך היינה, שלמה מימון, בנג'מין דיזראלי)
סוציאליזם מהפכני (הוגי דעות מייצגים: קרל מרקס, לאון טרוצקי)
גישה המדגישה את היהדות כדת, בגישה זו החזיקו היהדות החרדית, הנאו-אורתודוקסיה, היהדות הקונסרבטיבית, היהדות הרפורמית וחלק מהמשכילים, בהם משה מנדלסון ויהודה לייב גורדון
טריטוריאליזם (מרדכי מנואל נח, ישראל זנגוויל, יהודה חיים חזן)
זרמים בנוגע לאופי הפעילות של התנועה הציונית
היו מספר גישות מרכזיות לגבי שיטת הפעולה של התנועה שנבעו מניתוח שונה של האתגרים העומדים בפני העם היהודי:
ציונות מעשית – שיוצגה על ידי חובבי ציון והוגים כמו יהודה לייב פינסקר ומשה לייב ליליינבלום, נועדה להתמודד עם האנטישמיות במזרח אירופה על ידי עלייה לארץ ישראל.
כך, למשל, מנחם אוסישקין פעל לרכישת קרקעות והתיישבות בארץ הקודש, לפני קבלת אישור בינלאומי.
ציונות רוחנית – בה דגל אחד העם.
דגלה בהקמת מרכז רוחני יהודי בארץ ישראל, על מנת לחזק את הקשר בין יהודים שנוטים להשכלה לבין ארץ ישראל והיהדות.
זרם זה התנגד לציונות המעשית, בנימוק שאסור לזרז עלייה לארץ ישראל בלי "הכשרת הלבבות".
לטענת אחד העם, מימוש הזיקה הלאומית אינו הפתרון לבעיית האנטישמיות.
מטרת הלאומיות היהודית צריכה להיות התחייה הרוחנית.
אחד העם התנגד לציונות המדינית מכמה טעמים.
ראשית, לאחד העם הייתה ביקורת מעשית על "הציונות המדינית" של הרצל התולה תקוות בהשגת הצ'רטר מהמעצמות – לדעת אחד העם, גם אם יינתן הצ'רטר התנאים הכלכליים אינם מאפשרים את קליטת המוני היהודים.
אחד העם גם התנגד לדעתו של הרצל האומר שצריך ואפשר לקבץ את כל העם היהודי בארץ-ישראל.
נימוקיו היו כי לא כל היהודים ירצו לבוא, בארץ-ישראל שוררת שממה, הארץ אינה מפותחת בשביל לקלוט המונים וגם הערבים לא יוותרו על אדמותיהם.
אחד העם טען כי הרצל והציונות המדינית רוצים להשיג את מטרתם באופן מהיר ונמרץ תוך זריעת אשליות שווא, בעוד ארץ-ישראל מסוגלת כעת לקלוט רק מספר קטן של אנשים.
לטענת אחד העם, יש להקים בדרך איטית והדרגתית את המדינה.
כן טען כי חשוב להקים בתחילה מרכז חיקוי רוחני לאומי שאותו יקים גוף מוביל איכותי וקטן.
אחד העם אף ביקר את ספרו של הרצל "אלטנוילנד" בנתוניו הדמיוניים.
כמו כן ביקר במיוחד את העובדה שבספר מתוארת החברה היהודית בארץ-ישראל כחברה שוויונית וקוסמו-פוליטית באופייה ולא מדינה יהודית המיוחדת לעם היהודי.
ציונות מדינית – גישתם של בנימין זאב הרצל, מקס נורדאו, נחום סוקולוב ואדולף שטנד (בהשפעת יהודה אלקלעי), שנקודת המוצא שלה הייתה לאומית וראו ביהודים עם ללא טריטוריה.
לכן יש לפעול להשגת טריטוריה ליהודים, רצוי בארץ ישראל אבל כל טריטוריה אחרת תתאים.
ציונות סוציאליסטית בהנהגת נחמן סירקין, דב בר בורוכוב, ומשה הס.
מאוחר יותר גם חיים ארלוזורוב וברל כצנלסון.
בניגוד לציונות המעשית ולציונות המדינית, ביקשה הציונות הסוציאליסטית לשלב בין הלאומיות לסוציאליזם ולהקים חברה פרולטרית שלא על בסיס בורגני – פרטי אלא על בסיס שוויוני מוסרי.
לזרם זה היה מושג המדינה זר משום שהעיקר מבחינתם היה להקים חברה פועלת.
הציונות הסוציאליסטית לא ראתה באמצעים המדיניים דבר נחוץ – לפי בורוכוב אין צורך בהקמת הסתדרות ציונית שתארגן את העם ותקבע את הפעילות.
המדינה היהודית תיווצר ללא ארגון והכוונה מוסדיים.
סירקין, בדומה להרצל היה מוכן להקים חברה יהודית סוציאליסטית בכל טריטוריה ולא רק בארץ ישראל, בורוכוב ראה אפשרות הקמתה של חברה כזו רק בארץ ישראל.
ציונות דתית – גישתם של הרבנים יצחק יעקב ריינס (בהשפעת שמואל מוהליבר), אברהם יצחק הכהן קוק ויהודה לייב פישמן מימון.
הציונות הדתית תמכה בציונות המדינית ודגלה במטרות הפוליטיות של התנועה הציונית, בתנאי שהן מופנות אך ורק לארץ ישראל, ולא לטריטוריה אחרת.
לפי גישה זו על התנועה הציונית לעסוק אך ורק בפעילות מדינית תוך יישום ערכי היהדות.
זרם זה היה שונה מהגותם של הרבנים צבי הירש קלישר ויהודה אלקלעי, שביסודה עמד הרעיון המשיחי.
הציונות הרוויזיוניסטית הייתה מיוצגת על ידי זאב ז'בוטינסקי ולאחר מכן על ידי אב"א אחימאיר ומאיר גרוסמן.
הציונות הרוויזיוניסטית הדגישה את הלאומיות הרומנטית ואת המורשת ההיסטורית של עם ישראל כבסיס מכונן של הרעיון הציוני והקמת מדינת היהודים, על מנת להשיג מטרה זו פעלו לשיתוף פעולה מרבי עם שלטונות המנדט במטרה להקל על תהליך הקמת מדינה יהודית דמוקרטית בארץ ישראל.
הזרם תמך בליברליזם כלכלי, והתנגד לציונות הסוציאליסטית ולמלחמת מעמדות בארץ ישראל.
הציונות הרוויזיוניסטית התנגדה להבלגה מול הטרור הערבי ותמכה בקו פעולה צבאי נוקשה כנגד הכנופיות הערביות שתקפו את היישוב העברי.
בעקבות עמדה זו, פרש פלג רוויזיוניסטי מההגנה והקים את האצ"ל.
הציונות הסינתטית ("המשלבת") שבראשה עמדו חיים ויצמן ומרטין בובר.
זרם שדגל בשילוב בין רעיונות הציונות המדינית לרעיונות הציונות המעשית.
צמחה בעקבות ביטול תוכנית אוגנדה ודגלה ביצירת עובדות בשטח על ידי התיישבות בארץ-ישראל, במקביל להמשך המאמצים הדיפלומטיים להסכמה בינלאומית.
ציוני ציון היה זרם בתנועה הציונית שדגל בהתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד ונאבק בשנים 1903–1905 בתוכנית אוגנדה שהתקבלה בקונגרס הציוני השישי.
רוב חברי ציוני ציון היו חברי תנועת חובבי ציון ובראשם עמדו מנחם מנדל אוסישקין, ד"ר יחיאל צ'לנוב, ד"ר שמריהו לוין וד"ר אברהם פריידנברג.
בקונגרס הציוני ה-7 שהתקיים בבזל בשנת 1905 גברה דעתם של 'ציוני ציון' והתקבלה החלטה עקרונית הדוחה את תוכנית אוגנדה וקובעת כי התנועה הציונית קשורה אך ורק בארץ ישראל.
"עבודת ההווה" (דואיקייט) הוא מונח שבו השתמש מרטין בובר כביטוי לזרם רעיוני בתוך התנועה הציונית.
זרם זה שכונה גם "המדיניות הארצית" טען כי הציונות לא יכולה להתרכז רק במאבק להשגת זכויות מדיניות משפטיות בא"י – כפי שטען הרצל, אלא עליה לשאוף גם ליצירת הכרה יהודית לאומית בארצות מושבם של היהודים באירופה על ידי מאבק להקמת מפעלים מקומיים לעזרה עצמית, עידוד החינוך הלאומי ועוד.
תומכי זרם זה האמינו שרק בארץ ישראל יהיה ניתן לפתור את הבעיה הלאומית, אך אין להזניח את יהודי הגולה.
יש לחזק את מעמדם הכלכלי והלאומי כדי שיוכלו לעלות לא"י.
חסידי הזרם רצו בהשגת אוטונומיה לאומית, דהיינו השגת שוויון זכויות ליהודי רוסיה ואישור להקמת מוסדות לאומים ברוסיה תוך עידוד עבודה יצרנית בגולה.
רעיון זה קיבל דחיפה כתוצאה מהמהפכה ברוסיה ב–1905 ומהשאיפה של האומות השונות תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית לעצמאות.
זרם עבודת ההווה ביטא את חילוקי הדעות בתנועה הציונית והביא ליצירת הפרקציה הדמוקרטית.
הפרקציה הדמוקרטית הייתה קבוצה של ציונים חילונים ששאפו לשינויים במסגרת התרבות והחינוך.
הסיעה הוקמה בקונגרס הרביעי על ידי קבוצת יהודים אינטלקטואלים וסטודנטים מקרב הציונות הרוסית: חיים ויצמן, מרטין בובר ואחרים אשר למדו באוניברסיטאות מערב–אירופאיות והחלו בפעולה ציונית עוד בשנות ה–90 של המאה ה-19. כבר בקונגרס השלישי העלו חברים אלה הצעות שונות.
לטענתם, הרצל ניסה לפעול לבד ולהנהיג את התנועה הציונית בעצמו ולא איפשר להם לבטא את רעיונותיהם.
הם ביקשו להפוך את התנועה ליותר דמוקרטית ללא פולחן אישיותו של הרצל ודרשו להתארגן על פי מצע מפלגתי.
על רקע היעדר דגש מצד הרצל על התרבות היהודית, תבעה קבוצה זו להעמיק את הפעולה הציונית בתחום התרבותי-חינוכי-לאומי במסגרת חינוך חילוני לאומי, ולא להסתפק בפעילות פוליטית ובאיסוף כספים בלבד, כדרכו של הרצל.
לאור דרישותיהם הוחל בקונגרס החמישי (1901) לעסוק בעבודה חינוכית כחלק מפעילות התנועה הציונית כאשר פעולת חינוך זו תהיה גם מהרוח העברית וגם מהתרבות כללית: הרחבת הלשון העברית, הנחלת ההיסטוריה היהודית והשכלה כללית שתגביר את רמת השכלתו של העם כדי להכשירו להבנת הרעיון הלאומי.
הצעותיהם של חברי הסיעה הדמוקרטית "לפעולה תרבותית מקיפה" התקבלו בקונגרס החמישי חרף התנגדות חריפה של הציונים הדתיים (המזרחי) שרצו כי התנועה הציונית תסתפק בעבודה מדינית הסברתית וארגונית, וחרף ניסיונותיו של הרצל לגשר בין הפלגים ולמנוע מלחמת תרבות.
הדמוקרטים התנגדו להזנחת הפעולה המעשית של יהדות מזרח אירופה.
הסיעה הדמוקרטית טענה כי עצם העברת הפעילות למערב אירופה הזניחה את יהודי מזרח אירופה.
כמו כן טענו כי יש להדק את הקשרים בין הגולה לבין ארץ-ישראל ויש לבצע עבודה סוציאלית בגולה והתיישבותית בארץ-ישראל.
הסיעה הדמוקרטית נעלמה לבסוף, זאת משום שרעיונותיהם התקבלו על ידי הקונגרס ולא היה עוד צורך להיאבק עליהם.
פעיליה מצאו את מקומם בציונות הסינתטית.
הבודהיזם מורכב ממספר זרמים ואסכולות רבות, מקור כל הזרמים בבודהה עצמו.
המכנה המשותף כולל שלושה שלבים:
תאוריה שמסבירה מהו העולם, כיצד עובדת תודעתו של אדם, מהן הסיבות לסבל, כיצד להימנע מהן.
מדיטציה, תרגול מעשי ההופך את התאוריה לניסיון ישיר.
אורח חיים או אמצעים לשמירת רמות המודעות אשר פותחו.
במהלך השנים התהוו שלושה זרמים עיקריים:
טהרוואדה, הזרם הוותיק ביותר שעקרונותיו מקובלים גם על שאר הזרמים.
קרוי גם הזרם הדרומי על פי תפוצת מאמיניו.
לעיתים מכונה בזלזול "הינאיאנה" ("המרכבה הקטנה"), על משקל מהאיאנה ("המרכבה הגדולה").
לזרם זה 177 מיליון מאמינים, שהם 37.7% מהבודהיסטים.
נהוג בהודו ושכנותיה, ובתאילנד שם הוא דת הרוב.
מהאיאנה - הזרם הנפוץ ביותר.
קרוי גם הזרם הצפוני או הבודהיזם המזרחי על פי תפוצת מאמיניו.
לזרם זה 264 מיליון מאמינים, שהם 53% מהבודהיסטים.
נהוג בסין, וייטנאם ויפן ובמדינות נוספות
וג'ריאנה - קרוי גם הזרם האזוטרי או הזרם המיסטי.
נפוץ בעיקר באזור טיבט, מונגוליה וסביבתן, ומעט ביפן.
לזרם זה 28 מיליון מאמינים, שהם 5.7% מהבודהיסטים.
יש המחשיבים את הוג'ריאנה כחלק מהמהאיאנה ולא כזרם נפרד.
הבודהיזם הטיבטי, שבעבר נקרא למאיזם במערב, הוא אחד מענפי הוג'ריאנה.
על פי המסורת הבודהיסטית, הבודהה, באמצעות שימוש בדוגמה אישית, במילים ובסמלים, הדריך תלמידים בעלי מנטאליות ויכולות שונות – מפשוטי-עם ועד למלכים, ובכך יצר דרך, שעל-פי הבודהיזם תוביל לשחרור, הארה, ומודעות.
על פי המסורת, יש 84,000 צורות לימוד, שכל אחת מהן מהווה תרופת נגד לאחד משילובי הרגשות המטרידים והסחות הדעת, בהמשלה, ניתן לדמות זאת לבית מרקחת עצום בו לכל מחלה יש תרופה.
לפי המסורת הבודהיסטית, הבודהה הציג את "הדרך" באופנים שונים וברמות שונות, כך שדבריו יתאימו ויובנו בקרב קהל השומעים הספציפי אשר האזין לו בכל פעם.
למרות זאת, במרוצת הזמן חלק מתלמידיו (נגרג'ונה לדוגמה) שינה חלק מ"הדרך" וכך התפתחו כיתות ואסכולות שונות, המציגות גרסאות של הבודהיזם.
אולם רובן מתבססות על שלוש האמיתות הנאצלות הראשונות.
דהיינו, חיים חסרי הארה הם סבל, הסבל מתקיים בשל סיבות הניתנות לזיהוי, לפיכך ניתן להימנע מהסבל.
השוני בין הזרמים השונים בבודהיזם, בא לידי ביטוי בגרסאות השונות המתארות את האמת הרביעית- סדרת הצעדים והשלבים של הדרך המתומנת האצילה.
הדרך המתומנת האצילה (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה בודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהשגת הארה עצמית באמצעות הבנה שלו את עצמו, ואת משמעות קיומו בעולם.
זאת בין היתר באמצעות " פיתוח עצמי" או מדיטציה.
המדיטציה מפתחת את המודעות העצמית אשר מבארת את אופיו האמיתי של חיינו, אשר כאמור מתואר בבודהיזם כגל אירועים בני רגע, המופיעים ונעלמים באופן תדיר ובלתי קבוע.
ההתבוננות העצמית היא שתניב את הידיעה, והידיעה היא שתוביל את האדם לאושר.
חלק מהמתרגלים לקחו חלקים שונים מהמגוון הרחב והוסיפו חלקים חדשים, וכך, במהלך 2500 שנות ההיסטוריה של הבודהיזם, נוסדו והתפתחו אסכולות וזרמים שונים הנבדלים האחד ממשנהו בחזות ולפעמים גם במהות.
ולעיתים אף מייחסים חשיבות עיקרית לכתבים שונים.
אסכולות אלו נפוצו מהודו למדינות אסיה השונות ומשם הופצו בעולם.הבודהה הראה דרך לאושר תמידי, שחרור מהסבל של הקיום המותנה, תוך הכרה בטבען של כל התופעות, והקנה לתלמידיו יכולת לעזור לאחרים בדרכם לשחרור והארה.
מכאן, שעל-פי הבודהיזם, עומדים לרשות האנושות אמצעים המובילים למצב הארה מלאה, כפי שמימש הבודהה עצמו.
על-פי מקורות הטהרוואדה, הבודהה עצמו לימד בעל-פה בלבד, תלמידיו העלו את הדרשות על הכתב בתקופה מאוחרת יותר וכך העבירו אותם בצורתם הראשונית.
בתהליך זה הושם דגש ניכר על העברה אותנטית ומדויקת של הלימודים.
כתבים אלו נקראים הקאנון הפאלי.
מאוחר יותר, אמני בודהיזם (שעל-פי המסורת מימשו את מצב ההארה), כתבו פירושים שביארו את משמעות לימודיו של הבודהה.
טהרוואדה (בפאלי: "תורת הבכירים"), לעיתים מכונה בטעות על ידי מהאיאניסטים (תלמידי ה"רכב הגדול") "הִינַיַאנָה" ("רכב נחות" Hīnayāna).
טהרוואדה היא הדת העיקרית במשך מאות רבות של שנים בסרי לנקה ובחלק היבשתי של דרום מזרח (קמבודיה, לאוס, מיאנמר, תאילנד וחלקים מדרום מזרח סין ושל וייטנאם ובנגלדש).
היא נמצאת גם במלזיה ובאינדונזיה.
היא הופכת פופולרית גם בסינגפור ובאוסטרליה.
כיום יש כמאה מיליון בודהיסטים טהארוואדים ברחבי העולם, ובשנים האחרונות הטהרוואדה החלה להתפשט גם במערב.
ב-400 עד 500 השנים הראשונות לאחר חייו של הבודהה, שעל-פי המקורות חי משנת 479-563 לפנה"ס, תרגלו רק את הדרך המתוארת בכתבים העתיקים ביותר – הקאנון הפאלי.
מתוך 18 אסכולות הוותיקות, שרדו עם הזמן רק אלו שדאגו שוב ושוב להעברה אותנטית של הלימודים.
עשו זאת בעיקר הוותיקים (או הזקנים) של הקהילה (או המסדר) (בשפת הפאלי: טְהֵרָא).
מכאן השם "טְהֵרַוַואדָה" (פירושו: "תורת מסדר הבכירים/וותיקים") שבאופן כללי מאגד שתי אסכולות נוספות של הדרך הקטנה: סְטְהַוִוירַוָואדִין והשנייה סַרְוַוסְטִיוָואדִין.
הטהרוואדה היא כנראה המסורת העתיקה בעולם.
כיוון שזו מסורת עתיקה, היא נחשבת על ידי רבים לשריד אותנטי יותר מזרמים אחרים.
מאוחר יותר, עם צמיחת זרם המאהיאנה כונו על-ידם האסכולות הוותיקות היניאנה.
הבסיס הפילוסופי של רמה זו שמהווה את יסוד הדהרמה, ומקובל על כל הזרמים הוא ארבע האמיתות האצילות, שלעיתים, נתפשות באופן שונה על-פי רמת ההבנה המיוחסת לכל זרם:
האמת בדבר קיומו של הסבל: סבל קיים, והוא אוניברסלי.
האמת בדבר מקורו של הסבל: קיימת סיבה לסבל והיא חוסר הסיפוק או ההשתוקקות (סנסקריט: טנהא).
האמת בדבר סילוקו של הסבל: ישנה אפשרות להשתחרר מהשתוקקות וכך להשתחרר מסבל, כלומר – הסבל סופי.
האמת בדבר הדרך לשחרור מסבל: יש דרך המובילה לסיומו של הסבל.
בטהרוואדה מושם הדגש על הדרך בת שמונת העקרונות הקרויה "הדרך המתומנת האצילה".
בנוסף לארבע האמיתות האצילות והדרך המתומנת האצילה, מוזכרות נקודות שונות, הידועה בהן היא "עשר המידות" ("פרמיטות"), שעל הבודהיסט לטפח.
בין מידות ניתן למצוא אהבה בלתי-מותנית, סובלנות, נתינה וכדומה, אלו מעידות על אופייה ההומאני של הדרך הבודהיסטית.
מטרת המדיטציה היא הרגעת התודעה והבאתה למצב שלווה בחיי היום-יום.
מתרגל הטהרוואדה מתרגל מתן, מדיטציה ומוסר וכך נמנע ממצבים העלולים לגרום לסבל ומתקדם בהדרגה לעבר שחרור מלא.
ההישג הגבוה ביותר ברמה זו הוא מצב "השחרור" המכונה גם נירוואנה, כלומר, שלווה מלאה בה שרויה התודעה, והבנה מוחלטת שהאגו או ה"עצמי" לא קיים כשלעצמו – תפישת מהותו כריקות ושחרור מלא מכל סוג של שנאה, תאווה ובורות.
מַאהַיַאנָה - פירוש המילה "הדרך הגדולה" או "המרכבה הגדולה".
מייסדי זרם זה, ובהם נגרג'ונה, תלמידו הישיר של גאוטמה הבודהה, פרשו מהטהרוואדה ויצרו זרם בודהיסטי נוסף.
המהאיאנה נבדלת ממסורות הניקייה והטהרוודה (לה לפעמים קוראים בזלזול היניאנה, או המרכבה הקטנה) בכך שהיא מקבלת את סוטרות המהאיאנה (סוטרה- מסנסקריט "דרשה").
אך אסכולות המהאיאנה אינן דוחות את הסוטרות של הניקייה והטהרוודה, כגון אלה שנשמרו בקנון הפאלי; אלה גם נחשבים לבעלי סמכות.
כתבי המהאיאנה כנראה חוברו על ידי מספר מחבריםבמהלך תקופה של מאות שנים, תקופה שהתחילה בזמן כלשהו בין 150 לפני הספירה והמאה הראשונה לספירהעד סביבות 650 לספירה.38 הקנונים המאוחרים נרשמו בדרך כלל ב"סנסקריט מעורבת",26 וכשהם הגיעו למרכז אסיה ולסין דרך "דרך המשי", הם תורגמו לשפות המקומיות.
במהלך התרגום לסינית המתרגמים הכניסו לתרגום את הרעיונות והפרשנויות שלהם.
נראה שהתרגומים הראשונים היו לא ברורים.
במרוצת הזמן אותם רעיונות התערבבו עם אמונות מקומיות ונוצרו דרכים חדשות המשלבות מוטיבים של אמונות שונות.
מלומדים סבורים שחלק מהסוּ֫טרות של הקנונים המאוחרים חוברו במרכז אסיה או בסין.
אותן סוּ֫טרות הופצו מאוחר יותר גם לווייטנאם (במאה השנייה לספירה) קוריאה (ב-372 לספירה), יפן (בסביבות 538 או 552 לספירה), טיבט (במאות השביעית והשמינית לספירה), מונגוליה (במאה ה־13 לספירה), טאיוואן (במאה ה־17 לספירה) ולארצות נוספות ותורגמו גם לשפות המקומיות של אותן ארצות.
הן השפיעו על תרבויות רבות ואנשים רבים בחלקים גדולים של אסיה (בעיקר בחלקה הצפוני ובחלקה המזרחי) והגיעו גם למערב.
אף על פי שהעידן השני של הבודהיזם ההודי, החל כבר במאה ה-2 לפנה"ס עם הופעתם של התכנים הראשונים של הפראג'נפרמיטה, רק מאתיים שנים מאוחר יותר הוא הפך לזרם העיקרי של הודו.
זה קרה הודות לשני רבי-אמנים, שאף נובאו על ידי הבודהה עצמו: נגרג'ונה (המאה ה-2 לספירה) ואסנגה (המאה ה-5 לספירה), והודות להיווסדה של אוניברסיטת נלנדה במאה ה-2 לספירה לערך, שהפכה ב-1000 השנים הבאות למרכז הגדול ביותר לשימור ולהפצת המאהיאנה.
אחד מזרמי המשנה החשובים הוא מדיאמקה (הפירוש: דרך האמצע).
זו שמה של אסכולה שנוסדה כנראה במאה ה-2 לספירה, והמבוססת על אוסף סוטרות של זרם המאהיאנה הנקראות "מהא-פראג'נה-פרמיטה", דהיינו, שלמות החוכמה הגדולה.
על-פי זרם זה כל התופעות ריקות מקיום עצמאי ובלתי תלוי.
מייסד זרם זה הוא נגרג'ונה (באסכולות אחרות הוא נחשב כמייסד הראשוני של המאהיאנה ואף נחשב על-פי זרם המאהיאנה כבודהה שני).
אפשר להעריך תקופה של כ-500 שנה שניתן לייחס לסיבוב השני של גלגל הדהרמה.
הסיבה שרמות לימוד אלו מהוות בסיס ברוב אסכולות הבודהיזם הצפוני, היא בכך שבאותה עת הגיעו המתרגמים הראשונים להודו, ותרגמו את התכנים לשפתם שלהם.
כבר במאה ה-1 לספירה החלה תפוצתם של הלימודים להתרחב למרכז אסיה וסין.
במאה ה-3 לספירה הגיעו הלימודים לבורמה, קמבודיה, לאוס, וייטנאם ואינדונזיה.
תכנים בודהיסטים חשובים תורגמו לסינית במאות ה-4 וה-5 לספירה, בעיקר על ידי קוּמַארַגִ'יוָוה (שנת 344–413) וחוּי-יאן (שנת 334–416).
רב-האמן ההודי הנודע בּוֹדהִידְהַרְמָה, הגיע מהודו לסין בשנת 520 לספירה וייסד את אסכולת הצ'אן-בודהיזם.
אחת מהאסכולות היותר מוכרות במערב- היא הזן-בודהיזם, המשויך למאהינה.
הזן-בודהיזם הופיע ביפן כמה שנים מאוחר יותר – בשנת 538 לספירה, ובשנת 594 לספירה הפך לדת הלאומית ביפן.
המאהיאנה התפתחה כמסורת פילוסופית-דתית, שהציעה פרשנות ותכנים חדשים המבהירים את מהות הדברים שלימד הבודהה.
אחת ההבנות היא שהמטרה אינה רק שחרור עצמי מסבל אלא שחרור כל היצורים החשים.
על בסיס זה צמח אתוס הבודהיסטווה: הבודהיסטווה הוא אדם שגמר אומר לחתור אל ההארה למען כל היצורים החיים, ומקדיש את כל זמנו ומרצו למטרה זו תוך דחייה של שחרורו האישי.
הבודהיסטווה אינו מסתפק בהגעה לנירוונה אלא לוקח על עצמו, מתוך חמלה אינסופית, את המחויבות להמשיך ולפעול לטובת כל היצורים כל עוד קיים סבל בעולם.
הנזירים במסורות שהתפתחו במדינות אלו אינם מקבלים על עצמם את אותם הכללים המקובלים בטהרוואדה.
מטרת המדיטציה היא חוויית הריקות באופן תמידי ופיתוח מוטיבציה מלאת חמלה.
בחיי היום-יום שומר מתרגל המאהיאנה על נדר הבודהיסטווה הפנימי בכל פעולותיו ומונחה על ידי השאיפה להביא תועלת מתמשכת לכל היצורים.
ההישג הגבוה ביותר הוא הארה מלאה, הגשמת מלוא הפוטנציאל של התודעה.
המתרגלים בדרך זו הם גם נזירים וגם חילוניים פעילים המצליחים בחייהם.
וַג'רַיַאנָה- ואג'רה פירושה יהלום, יאנה פירושה מרכבה.
ביחד פירוש המילה הוא מרכבת היהלום.
הוג'ריאנה נקראת לעיתים גם "דרך היהלום", "בודהיזם טנטרי", "בודהיזם איזוטרי" ו"בודהיזם מיסטי".
ישנם מגוון תתי זרמים וגישות הנכללות תחת קטגוריה זו בכל רחבי העולם הבודהיסטי, אך במיוחד בארצות צפון מזרח אסיה, איפה שנהוגה המהיאנה, ויש הרואים בזרם זה כתת-זרם של המהיאנה ולא כזרם עצמאי.
ישנן מעט מדינות בהם הוג'ריאנה נהוגה כדת מרכזית, ביניהן טיבט ובהוטן בהן נהוג הבודהיזם הטיבטי המשתייך לזרם זה.
לאחר תחילת עידן המאהיאנה, החל בחלק מהארצות העידן השלישי של הבודהיזם ההודי – זמנם של היוגים הנודעים ורבי-האמנים המוארים, הידועים כמַהַאסִידְהִים.
תלמידיו של הבודהה התפתחו ובשלו לתרגול הלימודים הגבוהים יותר של הוג'ריאנה.
רבי-אמנים אלו – שנחשבו לבעלי יכולות על-טבעיות בלתי-רגילות (בסנסקריט: סידהי) – היו משני המינים ובאו מכל הקשת החברתית דאז.
ברוח אותה תקופה הם שוטטו בכל מקום כיוגים ויוגיניוֹת נודדים, שניהלו אורח-חיים פראי שלא תאם לאף מסגרת חברתית מקובלת.
על-פי מסורת הוג'ריאנה סובב בודהה את גלגל ה"דהרמה" שלוש פעמים.
בכל אחד מהסיבובים הדריך מחזור הוראה שונה שהותאם ליכולותיהם של שומעיו.
על פי מסורת הוג'ריאנה במהלך הסיבוב הראשון של גלגל הדהרמה לימד בודהה ארבע אמיתות יסוד המתארות את מצב האדם, את הסיבות למצב זה, ואת הדרך להשתחרר מהסבל והקשיים.
במהלך הסיבוב השני של גלגל הדהרמה לימד בודהה שטבע כל התופעות נעדר קיום ממשי או עצמאי (סנסקריט: פּרַאגְ'נָפַּרָמִיטָה).
במהלך הסיבוב השלישי של גלגל הדהרמה לימד בודהה כי בכל יצור חי טבוע "טבע-הבודהה" הכולל את כל האיכויות המושלמות של ההארה.
ניתן להשוות את שלושת סיבובי גלגל הדהרמה לזרמים שונים בבודהיזם:
הידע שנמסר בסיבוב הראשון הוא הבסיס למסורת הטהרוואדה, הנקראת על ידי הזרמים האחרים כדרך הקטנה, היניאנה, דרך זו היא הדרך המשותפת לכל הזרמים בבודהיזם.
הידע שנמסר בסיבוב השני של גלגל הדהרמה הוא הבסיס לדרך הגדולה, מאהיאנה.
העיקרון של דרך זו – השאיפה לממש מצב בודהה כדי לשחרר את כל היצורים מסבלם.
דרך התרגול (ברוב המדינות) של המאהיאנה, היא הסוטרה, הסוטרה מכונה גם "מרכבת הסיבה" מאחר שבעזרתה יוצרים את הסיבות להארה עתידית.
הכרה בריקות או באי-קיומן של כל התופעות מושגת הודות לחקירה מדוקדקת שלהן, וכן הודות לתרגול המדיטטיבי המתאים.
הידע שנמסר בסיבוב השלישי הוא הבסיס לטנטרה שאת מלוא היקפה מיישמים כיום רק בבודהיזם הטיבטי.
במסורות אחרות, למשל בצ'אן-בודהיזם שבסין ובזן-בודהיזם שביפן, מועברים רק חלקים מסוימים של הטנטרה.
כינויים נוספים לטנטרה הבודהיסטית הם "וג'ריאנה" או "דרך היהלום", וכן "מרכבת הפרי" מאחר שכאן מזדהים עם הפרי עצמו, כלומר, עם המצב המושלם של בודהה.
בטנטרות לימד הבודהה שהאיכויות הנעלות של ההארה טבועות מאז ומתמיד בטבע התודעה, והמטרה היחידה היא הסרת מושגים ותפישות המצעפים ומונעים מהאדם להכיר בטבע זה.
מסורת הוג'ריאנה מאגדת את אמני הבודהיזם החשובים ביותר של אותה תקופה לקבוצה של 84 מהאסידהים, שבראשם עמד רב-האמן סַרַהָה.
על-פי המסורת, הם חיברו שירים רבים מתוך התובנה חסרת-הגבולות אותה חוו, שקובצו לאוסף הנקרא "דוֹהָא".
הבסיס הפילוסופי הוא לימודים על טבע הבודהה הטבוע כבר בכל יצור חי.
המדיטציות הן תרגול מעשי בו מזדהה המתרגל עם טבע הבודהה שלו.
בחיי היום-יום מושם דגש חזק על ההשקפה הטהורה, כלומר, היכולת לראות את האיכויות והפוטנציאל הגלום ביצורים ובעולם, ולפעול בו כפי שפועלים הבודהות.
ההישג הגבוה ביותר הוא הארה מלאה.
המתרגלים ברמה זו הם בעיקר חילונים ויוגים מהסיבה הפשוטה שישנה כאן חשיבות מרובה לניסיון חיים עשיר ולמיומנות לפעול במצבי חיים מורכבים.
נחשב שהוג'ריאנה כוללת הן את רמות ההבנה של דרך הזקנים (הטהרוואדה) והן של הדרך הגדולה (מאהיאנה).
בוג'ריאנה, מלבד לימודים תאורטיים, דרושה גם העברה ישירה של ניסיון מדיטטיבי המתאפשר רק הודות לקשר הדוק עם מורה (בסנסקריט: גורו, בטיבטית: לאמה).
על זרם זה יש ביקורת רבה, בעיקר מצד זרם הטהרוואדה, הטוענת שהוא מקדם תרגולים "קיצוניים" שאמורים להביא לקיצור הדרך להארה.