tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנית, הוא כתוב לפורטה-פיאנו ולא לצ'מבלו ושלישית, היקף והרכב התזמורת חורגים במידה ניכרת מהקונצ'רטי הקודמים שכתב.
הקונצ'רטו החמישי לפסנתר נותר אהוב על מוצרט עד לסוף חייו וזכה לפופולריות גדולה בתקופתו.
מוצרט הרבה לנגן אותו בסיבובי קונצרטים, כמו אלה שערך במינכן (1774), במנהיים (1777-78) ובווינה (1782-83).
היצירה כתובה לשני אבובים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני ומיתרים.
השימוש בחצוצרות וטימפני בקונצ'רטו היה, באותו זמן, מהלך תזמור יוצא דופן של מוצרט, שהפתיע את קהל המאזינים ותרם לפופולריות היצירה.
למרות זאת, מוצרט לא חזר עליו עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 13 (1782).
היקף התזמורת בקונצ'רטו חורג בהרבה מהמסגרת של יוהאן כריסטיאן באך ונדמה שדבר זה נעשה בכוונה ושמוצרט רצה להדגיש אותו לשם בידול.
בקונצ'רטי לפסנתר הבאים הוא לא השתמש בהיקף תזמורתי דומה עד לקונצ'רטו לפסנתר מס' 16 (1784).
הפרק הראשון הוא במבנה רגיל של סונטה.
התזמורת מציגה בפתיחה בתקיפות את הנושא הראשון ומנהלת בהמשך דיאלוג נמרץ עם הפסנתר שמוביל להצגת הנושא השני על ידי הכינורות.
הפרק בכללותו אינו מתאפיין בווירטואוזיות יוצאת דופן, פרט לקדנצה שחיבר מוצרט לסיום הפרק.
הפרק השני מציג נושא אלגנטי דמוי סרנדה בסול מז'ור.
הנושא מפותח, במהלך הפרק, על ידי הפסנתר והתזמורת לחלופין.
מפרק זה השמיט מוצרט את החצוצרות והטימפני.
פרק הסיום הוא אחד מפרקי הקונצ'רטי המקוריים ביותר שכתב מוצרט ולו רק בשל מבנהו יוצא הדופן – סונטה עם נושא מרכזי קונטרפונקטי.
בפרק זה מבצע מוצרט סינתזה בין סגנון הגאלאנט הקליל לבין הסגנון ה"מלומד".
הפרק נפתח בהצגת נושא תזמורתי באופן קאנוני המכשירה כניסה פוגלית של הפסנתר, מרוככת על ידי נושא שני גאלאנטי.
החריפות והחן המתגלים בניגוד בין הנושא הקונטרפונקטי ה"מלומד" לגאלאנטי הקליל, הם מוצרט בטהרתו ללא אפשרות של חיקוי.
הרונדו לפסנתר ברה מז'ור, K.382
לקראת סיבוב הקונצרטים בווינה (1782-83), כתב מוצרט פרק סיום חלופי לקונצ'רטו החמישי, כנראה משום שחש שפרק הסיום המקורי הוא "מלומד" מדי ורצה לקלוע יותר לטעמו של הקהל הווינאי עם פרק וירטואוזי קליל שיאפשר לו להפגין את יכולותיו כפסנתרן.
הפרק החלופי, שסומן "רונדו: אלגרטו חינני" (Rondo: Allegretto Grazioso), הוא למעשה סדרה של וריאציות על נושא מרכזי.
הפרק אמנם וירטואוזי ורחב היקף יותר מהפרק המקורי, אך אינו שומר על אחדות סגנונית עם שאר הפרקים.
קונצ'רטו קלן הוא הרכב בארוק קאמרי.
הקבוצה הוקמה בשנת 1985, אחת מקבוצות רבות שקמו כתוצאה מן העניין הגובר והולך בביצוע אותנטי בשנות ה-80' של המאה ה-20. חברי ההרכב היו בעיקר מוזיקאים, שסיימו זמן לא רב קודם לכן קונסרבטוריונים או בתי ספר למוזיקה באוניברסיטאות של אירופה.
הם החלו לסייר ברחבי היבשת, והופיעו לעיתים קרובות בפסטיבלי מוזיקה חשובים.
בשנת 1992 ייסדו, בעזרת רדיו גרמניה, את פסטיבל קלן למוזיקה עתיקה.
הם אינם מקבלים שום תמיכה ממשלתית ואין להם מנצח קבוע, אם כי יש להם מנהל אמנותי, מרטין זנדהוף.
הרפרטואר שלהם משתרע מן הבארוק המוקדם, דרך התקופה הקלאסית ועד למאה ה-19, למשל מנדלסון.
הם עסקו גם במספר שיתופי-פעולה, כגון תקליטור ששילב מוזיקה עממית טורקית עם יצירות בסגנון טורקי מאת מלחינים כמוצרט ואחרים.
הם מרבים להקליט, בין השאר, עם רנה יקובס, דניאל הרדינג, לואי לאנגרה, דייוויד סטרן, איבור בולטון, מרקוס קריד, כריסטופר מולדס ואוולינו פידו.
ההרכב הוציא עד כה יותר מ-50 הקלטות.
1987: "שישה קונצ'רטי ונציאניים" מאת אנטוניו ויוואלדי, ג'ובאני בטיסטה סמרטיני ופייטרו אנטוני לוקטלי.
1987: "אקו ונרקיס" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק, (הרמוניה מונדי צרפת)
1991: "יוליוס קיסר" מאת גאורג פרידריך הנדל
1992: קונצ'רטי מאת פרנצ'סקו דוראנטה
1994: סינפוניות מאת גטאנו ברונטי
1998: "קלאופטרה וקיסר" מאת קרל היינריך גראון
1999: קונצ'רטי לפסנתר מס' 2 ו-3 מאת ג'ון פילד עם אנדריאס שטייר
1999: כך עושות כולן מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט
2002: וריאציות דיאבלי (אלבום) (Winter & Winter) מאת לודוויג ואן בטהובן עם אורי קיין
2003: "חלום המזרח", קונצ'רטו קלן ואנסמבל זארבנד, אקו קלאסיק
2004: נישואי פיגארו מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרס גראמי
2005: "הוואלס", קונצ'רטו קלן ואנסמבל זארבנד, אקו קלאסיק
2009: סימפוניות מאת הנרי-ג'וזף ריגל, אקו קלאסיק
2010: אריות מאת אנטוניו קלדרה, עם פיליפה ירוסקי, וירג'ין קלאסיקס.
2010: סוויטות תזמורתיות מאת יוהאן סבסטיאן באך
2012: "ארטרסה" מאת לאונרדו וינצ'י
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס בסי במול מז'ור אופוס 83, הוא קונצ'רטו לפסנתר, שנכתב בין השנים 1878 עד 1881, על ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס.
קונצ'רטו זה נכתב בפער של 22 שנים מן הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
קונצ'רטו זה הוקדש על ידי ברהמס למורו .
קונצרט הבכורה של יצירה זו נערך בבודפשט ב־9 בנובמבר 1881, עם ברהמס כסולן והתזמורת הפילהרמונית של בודפשט, וזכה להצלחה מיידית.
הפרק הראשון של הקונצ'רטו בנוי בצורת סונטה.
הנושא המרכזי מוצג בסולו של קרן היער, כשזה מופרע על ידי הפסנתר.
כלי הנשיפה מעץ ממשיכים ומציגים מוטיב נוסף לפני שהפסנתר חוזר עם קדנצה במיקום שאינו רגיל (פתיחת היצירה במקום סופה).
לאחר קדנצה זו חוזרת כל התזמורת, ומנגנת את הנושא המרכזי שוב, לנושא זה מתווספים מוטיבים נוספים.
יחד עם התזמורת, מפתח תפקיד הפסנתר את המוטיבים הללו לפני שינוי המפתח לפה מינור.
לאחר שינוי המפתח מנגן הפסנתר חלק מסובך, זאת עד להופעת טוטי (tutti) התזמורת.
לאחר חלק זה מופיעה החזרה לנושא המרכזי בסולם המקורי (וגם בסולם סי במול מינור).
הפרק נגמר בקודה שמסיימת את הפרק.
הסקרצו שבפרק זה הוא בסולם רה מינור.
גם הוא בנויה בצורת הסונטה וכולל בתוכו טריו כחלק מהפיתוח.
הפסנתר והתזמורת מציגים את הנושא וזה מפותח עד להופעת חלק שקט.
מיד לאחר חלק זה מזנקים הפסנתר והתזמורת לחלק סוער ודרמטי של פיתוח הנושא.
לאחר חלק זה מבוצע מעבר של סולם (לרה מז'ור), החלק הזה הוא נמרץ, מתחיל בתזמורת המלאה עד לפני שמקטע שקט נוסף מתערב.
לאחריו הפסנתר משולב באפקט התזמורתי ומבוצעת חזרה על הנושא שבחלק זה.
החלק ההתחלתי חוזר בצורה מגוונת מאוד.
הנושא של הסקרצו דומה מאוד לזה של הסקרצו בסרנדה של ברהמס ב-רה שנים רבות קודם כתיבת יצירה זו.
פרק איטי זה מתחיל בסולם הטוניקה (סי במול מז'ור) ומתחיל בסולו צ'לו.
בתוך הקונצ'רטו הצ'לו מנגן את הנושא בשלוש הדקות הראשונות, לפני כניסת הפסנתר.
עם זאת, המלודיה העדינה יותר אותה מנגן הפסנתר מפנה את מקומה לנושא סוער ב- סי במול מינור.
כשהסערה שוככת, עדיין במפתח המינורי, הפסנתר מנגן מוטיב מעבר שמוביל לסולם פה דיאז מז'ור.
הצ'לו נכנס שוב, במפתח הלא נכון, בידיעה שהוא צריך לחזור ל- סי במול מז'ור.
הפסנתר והתזמורת עושים מעבר לסיום הנושא במפתח המקורי סי במול מז'ור.
לאחר שהפסנתר מנגן את מוטיבי המעבר, הפסנתר חוזר במהירות על החלק האמצעי במפתח מז'ורי לפני הקודה שמסיימת את הפרק.
פרק זה בנוי מחמישה חלקים עיקריים שונים.
החלק הראשון (תיבות 1 עד 64) מציגים את הנושאים 1 ו -2. הנושא הראשון ( "הנושא העיקרי") (1-8) מנוגן לראשונה על ידי הפסנתר ואז חוזר על ידי התזמורת.
הנושא השני (16–20) מוצג באופן דומה על ידי הפסנתר וחוזר על עצמו - ומורחב - על ידי התזמורת.
לבסוף, סוג של פיתוח של הנושא הראשון מוביל לסעיף הבא.
החלק השני ( תיבות 65–164) מכיל את שלושת הנושאים הבאים.
נושא 3 (65–73) שונה מאוד מהקודמים, בעיקר בגלל התפאורה המינורית והקצב ההונגרי הייחודי.
שלושת הנושאים הללו חוזרים על עצמם מספר פעמים, מה שנותן לקטע אופי של התפתחות.
ניתן לראות את החלק השלישי (תיבות 165–308) כהיפוך של הראשון; הוא בנוי על שני הנושאים הראשונים, אך אלמנט חדש ומדהים ניתן מופיע בתיבות 201–205 וחוזר על עצמו ב־238–241. דבר במבדיל אותו מהחלק הראשון.
החלק האחרון, הקודה, בנוי על הנושא המרכזי, אך גם כאן (תיבה 398) ברהמס מציג אלמנט חדש, המחזיר את הנושא המרכזי לקצב משולש (דרך שבה השתמש קודם לכן כדי לסיים את קונצ'רטו לכינור).
הקונצ'רטו לפסנתר של סקריאבין בפה דיאז מינור אופוס 20 הוא קונצ'רטו לפסנתר, שנכתב על ידי המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין.
סקריאבין השלים את הקונצ'רטו בימים ספורים בלבד בסתיו 1896, אך לא סיים את התזמור עד למאי שלאחר מכן (ורק לאחר דחיפות מתמדת על ידי מו"לו ופטרונו מיטרופן בילייב).
בילייב שילם למלחין 600 רובל; הקונצ'רטו בוצע לראשונה ב-1897 ויצא לאור ב-1898.
בהיותה יצירתו הראשונה שכללה תזמורת (למעט הפנטזיה שכתב לפסנתר ותזמורת קודם לכן, אם כי זאת מעולם לא תוזמרה בידיו ונכתבה למעשה לשני פסנתרים), היצירה נשלחה לסקירה לפני צאתה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שהיה ידוע במיוחד בזכות כישורי התיזמור שלו.
רימסקי קורסקוב קטל את היצירה ובמיוחד את התזמור שלה.
סקריאבין (אז בן 24) הגיב במכתב, שאותו שלח בטעות לידידו המלחין אנטולי ליאדוב.
השערורייה הקטנה דעכה במהירות לאחר הופעת הבכורה.
מקובל להניח כי סקריאבין שינה מעת לעת את תפקיד הפסנתר, עד שסיים במתכונתו הנוכחית.
היצירה כתובה לפסנתר, ולתזמורת הכוללת שני חלילים, שני פיקולו, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, בנוסף ארבע קרניים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טימפאני, וכלי מיתר.
התזמור אמנם מזכיר בקלילותו את זה של שופן, אך בניגוד לקונצ'רטי שלו, אצל סקריאבין התזמורת ממלאת תפקיד חשוב ומרכזי ביצירה, ולעיתים נדמה כי הפסנתר הוא חלק מהתזמורת.
הפרק הראשון בנוי בצורת סונטה עם נושא אחד.
התזמור והמרקם דינאמי מאוד, ברוח הפוסט רומנטית של סוף המאה ה-19, עם שימוש רחב בכלי הנשיפה, אוניסונים של כלי הקשת, ופוליפוניה פשוטה.
בניגוד לקונצ'רטים פוסט רומנטיים רבים, לתזמורת תפקיד רחב ביותר בהצגת הנושאים והפיתוח, בעוד תפקיד הפסנתר מצומצם למדי.
הפרק השני בנוי בצורת נושא ווריאציות, כאשר הנושא מוצג לראשונה על ידי התזמורת בלבד, והפסנתר מצטרף בהמשך לארבע וריאציות.
הפרק השלישי סוגר את הקונצ'רטו בריקוד מהודר שמשתמש ומפתח חומרים מהפרק הראשון.
קונצבו הוא ראיון של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בית החולים הקליני המרכזי של נשיא רוסיה
מרכז המחקר הרפואי הלאומי לקרדיולוגיה
המרכז הלאומי למחקר רפואי לניתוחי לב וכלי דם ע"ש בקולב
האוניברסיטה הטכנולוגית הממלכתית הרוסית על שם קונסטנטין ציולקובסקי
בית החולים המרכזי של משרד הפנים
האוניברסיטה המוסקבאית של משרד הפנים
המכללה הרפואית של מינהל נשיאות רוסיה
כנסיית הצדיק הקדוש יוחנן הרוסי בקונצבו
הקונצ'רטו לכינור במי מינור אופוס 64 הוא הקונצ'רטו לכינור השני והמוכר יותר של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון, ויצירתו התזמורתית הגדולה האחרונה.
הקונצ'רטו הוא אחת היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לכינור והוא מבוצע ומוקלט לעיתים קרובות.
הייתה לו השפעה ניכרת על רבים מהקונצ'רטי שהגיעו אחריו והוא אחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית.
הקונצ'רטו נכתב במשך שש שנים מ-1838 עד 1844. זוהי יצירה רומנטית לכל דבר הן בתקופה והן בסגנון המוזיקלי שלה.
ביצוע הבכורה נערך ב-13 במרץ 1845 בעיר לייפציג שבגרמניה והיצירה בוצעה על ידי תזמורת הגוונדהאוס שמנדלסון בעצמו היה המנצח הראשי שלה.
היצירה נכתבה לכינור ותזמורת הכוללת שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, טימפני וסקצית מיתרים.
ביצוע ממוצע של היצירה לא עולה על 30 דקות והיא לא נחשבת יצירה ארוכה.
הקונצ'רטו בנוי משלושה פרקים בסדר של מהיר, איטי, מהיר:
אלגרו מולטו אפסיונאטו – היצירה נפתחת בכניסה כמעט מידית של הכינור בה הוא מציג לנו את הנושא המרכזי, דבר שלא היה נהוג באותה תקופה בקונצ'רטי אשר לרוב היו נפתחים בהקדמה תזמורתית ארוכה.
הפרק הראשון (מי מינור) בנוי בצורת סונטה האופיינית לקונצ'רטי באותה תקופה.
בפעם הראשונה הקדנצה של הקונצ'רטו, אשר נמצאת באמצע הפרק, נכתבת כולה על ידי המלחין ולא מאולתרת על ידי הנגן.
הפרק מסתיים בשני אקורדים של התזמורת שאחריהם הבסון מנגן צליל ארוך שגולש אל תוך הפרק השני.
אנדנטה – הפרק השני (דו מז'ור) מתחיל בפתיחה קצרה של התזמורת שאחריה הכינור מנגן את הנושא הרגוע של הפרק.
הפיתוח של הפרק מגיע בערך באמצע הפרק ונכתב בסולם לה מינור.
אלגרו נון טרופו, אלגרו מולטו ויואצ'ה – הפרק השלישי (מי מז'ור) נפתח בהקדמה קצרה של הכינור והתזמורת במי מינור המזכירה את הפרק הראשון.
לאחר ההקדמה הכינור מנגן קטע סולו קצר שמתחבר לנושא של הפרק.
לפרק יש אופי מאוד קופצני ומהיר ודורש יכולות טכניות גבוהות מהסולן.
הקונצ'רטו לכינור (אופוס 14) נכתב על ידי המלחין האמריקאי סמואל בארבר בשנת 1939. זו יצירה בת שלושה פרקים, שנמשכת כ-22 דקות.
בשנת 1939, הזמין תעשיין מפילדלפיה בשם סמואל שמעון פלס את בארבר לכתוב קונצ'רטו לכינור לבן חסותו, איסו בריסלי, בוגר מכון קרטיס למוזיקה משנת 1934, כמו גם בארבר.
בארבר קיבל את הצעתו של פלס ונסע לשווייץ כדי לעבוד על הקונצ'רטו.
בארבר החל לעבוד על שני הפרקים הראשונים בשווייץ במהלך קיץ 1939. הוא קיווה להשלים את הקונצ'רטו בתחילת הסתיו כדי לעמוד במועד שניתן לו (1 באוקטובר).
אולם תוכניותיו נקטעו בשל המלחמה המתקרבת – בה כל האמריקאים התבקשו לעזוב את אירופה על ידי הממשל האמריקאי.
בסוף אוגוסט הוא נסע לפריז ולקח ספינה לארצות הברית, ואליה הגיע בתחילת ספטמבר.
לאחר שבילה זמן קצר עם משפחתו בווסט צ'סטר, פנסילבניה, הוא נסע להרי הפוקונו כדי להמשיך לעבוד על הקונצ'רטו.
כשהעביר את שני הפרקים הראשונים לבריסלי באמצע אוקטובר, קיבל אותם בריסלי בהתלהבות רבה.
הוא הציע לבארבר שהפרק האחרון יראה קצת יותר מהצד הווירטואוזי של נגינת הכינור.
עם זאת, באמצע נובמבר הדברים החלו להשתבש.
בריסלי הציג את שני הפרקים שהושלמו למורה שלו, אלברט מיף, שהיה ביקורתי כלפי העבודה מנקודת מבטו של כנר.
בריסלי לא הסכים, אך מיף החליט לכתוב לפלס מכתב (13 בנובמבר) ובו נכתב מדוע תפקיד הכינור צריך לעבור "ניתוח כירורגי" על ידי "מומחה", כגון הוא עצמו.
לדבריו, "הקישוטים הטכניים רחוקים מאוד מהדרישות של כנר מודרני ..." ואם בריסלי יבצע את היצירה ככתוב, זה יפגע מאוד במוניטין שלו.
מיף החליט שהוא משכתב את תפקיד הכינור ביצירה וכי יש צורך שהוא, בריסלי ובארבר יתכנסו ל"פגישה מיוחדת" כדי לדון בשינויים שלו.
בריסלי התאכזב כשקיבל את הפרק השלישי מבארבר בסוף נובמבר.
הוא ציפה לסיום שניתן להשוות בינו לבין שני הפרקים הראשונים, והרגיש שהוא קל משקל בהשוואה אליהם.
בריסלי שאל את ברבר אם הוא יוכל לשכתב את הפרק האחרון; הוא אמר לבארבר שהוא יכול לנגן את היצירה במועד מאוחר יותר כדי לתת לו יותר זמן במידת הצורך.
למרות דרישתו של בריסלי, בארבר דחה את הצעותיו וסירב לשנות את הפרק האחרון.
זו הייתה אכזבה גדולה עבור בריסלי, שהאמין שעם פרק שלישי משמעותי, היצירה יכולה להפוך להיות אחד מהקונצ'רטי הגדולים.
קונצרט הבכורה נערך בפסטיבל פרומס בשנת 1943.
הקונצ'רטו הוקלט על ידי מספר כנרים, בהם לואי קאופמן, רוג'ירו ריצ'י, לאוניד קוגן, אן אקיקו מאיירס, ג'ושוע בל, גיורא שמידט, ג'יימס אהנס, הילרי האן, יצחק פרלמן, גיל שחם ואייזק שטרן.
הביצוע של שטרן עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין זכתה לפרשנות רומנטית מהוללת, ואילו ההקלטה של מאיירס עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית משנת 1988 זכתה לשבחים.
אלגרו מולטו מודרטו – מתחיל בנושא ראשון לירי שמנוגן מיד על ידי הכינור, ללא כל הקדמה תזמורתית.
לפרק זה יש יותר אופי של סונטה מאשר צורת קונצ'רטו.
אנדנטה – הנושא מוצג על ידי סולו אבוב מורחב.
הכינור נכנס עם נושא מנוגד, ולאחריו הוא חוזר על מנגינת האבוב של ההתחלה.
פרסטו בפרפטואום מובילה – מנצל את האופי המבריק והווירטואוזי יותר של הכינור.
הקונצ'רטו נכתב לשני חלילים, אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות וחצוצרות ; טימפני, תוף סנר, פסנתר, מיתרים וכינור סולו.
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 4 אופוס 58 של לודוויג ואן בטהובן בסול מז'ור, נכתב בין השנים 1805–1806. בטהובן בעצמו היה הסולן בבכורה הציבורית במסגרת קונצרט בטהובן, 1808 בתיאטרון וינה .
הקונצ'רטו נכתב לפסנתר סולו ותזמורת הכוללת חליל, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וסקצית מיתרים.
הקונצ'רטו נוגן לראשונה במרץ 1807 בקונצרט פרטי בביתו של הנסיך פרנץ ג'וזף פון לובקוביץ .גם אוברטורת קוריולאנוס והסימפוניה הרביעית של בטהובן נוגנו לראשונה באותו קונצרט.
עם זאת, לא הייתה בכורה ציבורית עד לקונצרט ב־22 בדצמבר 1808 בתיאטרון וינה.
בטהובן שוב עלה לבמה כסולן.
קונצרט המרתון היה הופעתו האחרונה של בטהובן כסולן עם תזמורת.
בטהובן הקדיש את הקונצ'רטו לחברו, הסטודנט והפטרון, הארכידוכס רודולף .
עם זאת, לאחר הופעתה הראשונה, היצירה הוזנחה עד 1836, אז נוגנה שוב על ידי פליקס מנדלסון.
כיום, היצירה בוצעה והוקלטה באופן נרחב, והיא נחשבת לאחת היצירות המרכזיות של ספרות הקונצ'רטו לפסנתר.
אלגרו מודרטו – הפרק הראשון נפתח על ידי הפסנתר, שמנגן אקורדים פשוטים בסולם היצירה, סול מז'ור.
לאחר מכן נכנסת התזמורת עם אותו הנושא, רק בסי מז'ור, הסולם המתווך העיקרי.
אותו הנושא מלווה את כל היצירה בצורות שונות.
התזמורת ממשיכה לנגן פתיחה ארוכה שכוללת בתוכה את אותו הנושא.
פליקס סלצר אומר את הדברים הבאים על פתיחה זו, "זו אחת הפתיחות המרתקות ביותר בספרות המוזיקה כולה...".
הכניסה לפסנתר דומה ל-Eingang, קטע אלתור מימיו של מוצרט שהיה מתרחש לאחר האקורד הדומיננטי האחרון של התזמורת, אך לפני שהפסנתר ניגן על הנושא המרכזי.
בטהובן לוכד את הסגנון המאולתר הזה על ידי האצת הקצב בתפקיד הפסנתר.
בסוף הפרק הפסנתר מנגן קדנצה ארוכה האופיינית לקונצ'רטי באותה התקופה המגוללת את כל נושאי היצירה.
אנדנטה קון מוטו – הפרק השני מייצג את אורפיאוס המנסה לאלף את האריניה בשערי האדס, הצעה של הביוגרף של בטהובן מ־1859 אדולף ברנהרד מרקס.
הפרק נכתב במי מינור המוביל ללא הפסקה לאקורדים בדו מז'ור הפותחים את הפרק האחרון.
רונדו (ויוואצ'ה) – בניגוד לפרקים הקודמים, הפרק השלישי, נכתב בצורת רונדו מסורתית, פשוטה יותר, המאופיינת בנושא קצבי מאוד.
הנושא המרכזי מתחיל בסובדומיננטה של סולם דו מז'ור לפני שהוא מתקן את עצמו כדי להגיע לקדנצה בסול מז'ור.
קדנצות לקונצ'רטו נכתבו על ידי מספר פסנתרנים ומלחינים לאורך ההיסטוריה; יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, פרוצ'ו בוזוני, הנס פון בילוב, איגץ מושלס, קאמי סן סנס, אנטון רובינשטיין, וילהלם קמפף, ניקולאי מטנר, אז'ן ד'אלבר, ליאופולד גודובסקי, וילהלם בקהאוס, סמיל פיינברג ועוד.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של פרנץ ליסט הוא קונצ'רטו לפסנתר במי במול, שהלחין המלחין ההונגרי פרנץ ליסט על פני תקופה ארוכה של כ-26 שנים.
את הנושאים העיקריים ביצירה הוא הלחין בשנת 1830, בעוד שאת הגרסה האחרונה הוא סיים להלחין בשנת 1849. הקונצ'רטו מורכב מארבעה פרקים ונמשך כ-20 דקות.
הוא הוצג בהופעת בכורה לראשונה בויימאר ב-17 בפברואר 1855, כאשר ליסט בעצמו ניגן בפסנתר והקטור ברליוז ניצח על התזמורת.
הנושאים העיקריים של הקונצ'רטו נכתבו בספר סקיצות משנת 1830, כאשר ליסט היה בן תשע עשרה.
ככל הנראה שהוא השלים את היצירה בשנת 1849, ובכל זאת עשה שינויים נוספים בשנת 1853. היא הוצגה לראשונה בויימאר בשנת 1855, כאשר המלחין (ליסט) מנגן בפסנתר והקטור ברליוז מנצח על התזמורת.
ליסט ביצע שינויים נוספים אחרי פרסומו של הקונצ'רטו, בשנת 1856. המלחין בלה בארטוק תיאר את הקונצ'רטו כ"המימוש המושלם הראשון של צורת סונאטה מחזורית, כאשר נושאים משותפים מטופלים על פי עקרון הווריאציה".
הקונצ'רטו מורכב מארבעה פרקים קצרים יחסית.
בפרק הזה התזמורת מציגה את הנושא המרכזי של היצירה עם מוטיב עוצמתי.
הפרק הזה בכיוון כדי ללעוג למבקרי המוזיקה שביקרו ביקורות חריפות על ליסט.
(אף אחד מכם לא מבין זאת, הא-הא) לתווים הפותחים.
לאחר מכן הפסנתר נכנס לתמונה ומאחר יותר, מתרחש דואט בין הפסנתר לקלרינט בקטע שקט ורגוע, שבמהרה משתלט עליו שוב הנושא המרכזי.
בעקבות זאת הפסנתר מנגן שמיניות כרומטיות במי במול ועושה אותו דבר אבל הפעם בסול מז'ור.
הפרק מסתיים בליווי המרכזי שמנגנים המיתרים ואילו הפסנתר מחקה את הנבל עם ארפג'ו מהיר ושקט, שהגיע לשיאו בסולם כרומטי.
הצ'לו והקונטרבס מציגים את קטע האדג'יו (איטי) באופן שלו ואחיד, לפני ששאר כלי המיתר מצטרפים לנגינה.
לאחר מכן, צלילי הצ'לו והקונטרבס נעלמים לפני שהפסנתר מצטרף לנגן.
הפסנתר משתמש בנושא שניגנו המיתרים ומפתח אותו הלאה, בסגנון דמוי נוקטורן עם ארפג'יות שמנוגנות על ידי יד שמאל באופן רך וזורם לעומת נגינה יותר מהירה ביד ימין.
הקטע מגיע לשיא בו מנגנים פורטיסימו חזק ואחריו סולם דימינונאדו יורד בהדרגה עד שנפסקת המוזיקה.
לאחר הפסקה קצרה, התזמורת כולה מתחדשת ושוב מנגנת את אותו הנושא.
ואז הצ'לו מנגן את הנושא שהיה בהתחלה בזמן שהפסנתר עונה להם בחיפזון.
זה מוביל לקטע שבו כלי הנשיפה מנגנים בסולו נושא חדש ואילו הפסנתר מנגן טרילים ארוכים ביד ימין ואקורדים ביד שמאל.
את הפרק מסיימים הפסנתר והקלרינט בדואט.
הפרק השלישי מתחיל כשקטע קישוט מעין עוקב אחרי המנגינה הראשית.
(השימוש התכוף והבולט בשיטה זו מוביל את המבקר אדוארד הנסליק ללעוג ליצירה זו).
הפסנתר מפתח את הנושא עוד יותר.
זה מתרחש לאורך כל הפרק, אולם נושאים קודמים משני הפרקים הקודמים מוצגים מחדש ומשולבים יחד כדי להעניק לקונצ'רטו זה את צורתו המיוחדת הדומה לרפסודיה.
תנועה זו היא בעלת אופי משעשע בהחלט, כאשר הפסנתר מתחיל לנגן קפריצ'ו, ודואטים קטנים מתרחשים בין כלי הנשיפה והפסנתר לאורך כל הדרך.
המחצית השנייה של התנועה, לעומת זאת, עוברת תפנית כהה יותר, כאשר הפסנתר, לאחר סיום קטע הסקרצו, מנגן טרמולנדו באזור של התווים הנמוכים, עם פיתוח של הנושא הראשון.
התנועה מסתיימת במוזיקה דומה מאוד לתחילת הפרק הראשון, עם קטע פסנתר.
פרק 4. אלגרו עליז ומונפש
הפרק מתחיל במנגינה מז'ורית (שמחה) ולאחר מכן, בהדרגה, התזמורת מנגנת את הנושא של אדג'יו אם כי בשינויים קלים.
הפסנתר מנגן אחריו במעבר בין אוקטבות ואז מצטרף לדואט עם כלי נשיפה שונים בסולו.
הפרק ממשיך להביא את כל הנושאים מכל הקונצ'רטו ולשלב אותם ברצף.
בקטעים האחרונים האחרונים מוצג סולם כרומטי חדש בו הפסנתר מנגן בסגנון פוליריתמיקה תוך איחוד מוזיקלי עם כלי המיתר.
הפרק מסתיים הקטע בסגנון "בראבו" של ליסט יחד עם כל התזמורת.
הקונצ'רטו הזה יחסית לתזמור של ליסט בדרך כלל, בעל תזמורת קטנה יחסית וכולל את כלי הנגינה הבאים:
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של מנדלסון בסול מינור אופ.
25, הוא קונצ'רטו לפסנתר מאת המלחין פליקס מנדלסון שנכתב בין השנים 1830–1831, בערך באותה תקופה שבה כתב את הסימפוניה הרביעית שלו.
הקונצ'רטו פורסם לראשונה במינכן, אוקטובר 1831. קונצ'רטו זה הולחן ברומא במהלך מסעו של מנדלסון באיטליה.
מנדלסון ביצע את היצירה בעצמו בהופעת הבכורה, שכללה גם ביצועים של הסימפוניה מספר 1 שלו (אנ') והפתיחה ליצירתו "חלום ליל קיץ".
הקונצ'רטו מורכב משלושה פרקים והוא מכיל קטעי אלתור רבים.
אף על פי שמנדלסון אמר על הקונצ'רטו: "כתבתי אותו אבל כמה ימים וכמעט ברישול", הקונצ'רטו היה מאוד פופולרי הודות למאמציהם של קלרה שומאן ופרנץ ליסט.
המלחין והמנצח הקטור ברליוז ביקר בשלילה את סוג הפסנתר בו השתמש מנדלסון בביצוע הבכורה.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 מאת ליסט הוא קונצ'רטו לפסנתר בלה מז'ור שהלחין המלחין פרנץ ליסט.
ליסט כתב את הטיוטה של הקונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בלה מז'ור S.125 בתקופה הווירטואוזית של חייו, בשנים 1839–1840. לאחר מכן הוא הניח את הפרטיטורה למשך עשור, וכשחזר לקונצ'רטו הוא ביקר ובחן אותו לעומק שוב ושוב.
בפעם הרביעית והאחרונה הוא בחן את היצירה ב-1861, השנה בה השלים את היצירה.
ליסט הקדיש את הקונצ'רטו לתלמידו, הנס פון ברונסארט , שניגן את תפקיד הסולו בביצוע הבכורה של היצירה ב-7 בינואר 1857 בוַויימאר, תחת שרביטו של המלחין.
הביצוע הרגיל של הקונצ'רטו אורך כ-25 דקות.
קונצ'רטו מספר 2 בנוי מפרק אחד ארוך, בעל שישה חלקים המחוברים ביניהם בטרנספורמציות של כמה נושאים:
אדג'יו (Adagio sostenuto assai) – מלווה בלא יותר מארבעה כלי נשיפה.
אלגרו (Allegro agitato assai) – לעיתים נחשב הסקרצו של המנגינה.
אלגרו מודרטו (Allegro moderato) – את נושא הפתיחה מנגן הצ'לו ובהמשך, תחת ליווי של הפסנתר, מוצגת השפעת סגנון הבל קנטו על החלק.
תזמור הקונצ'רטו: פסנתר ככלי סולו, שלושה חלילים (בהם פיקולו אחד כפול), שני אבובים, שני קלרינטים בלָה, שני בסונים, שתי קרנות יער במי, שתי חצוצרות במי, שלושה טרומבונים (שני טנורים ובס), טוּבַּה, טימפַּני ברֵה ולָה, מצלתיים וכלי קשת.
הקונצ'רטו השני, אמנם פחות וירטואוזי מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר, אך במבנה היצירה ניכרת מידה רבה מאוד של מקוריות.
בהיבט זה מתגלה קשר קרוב יותר, הן בסגנון והן במבנה, לפואמות הסימפוניות הידועות יותר של ליסט.
כמו כן, בעוד שהגרסה הסופית של הקונצ'רטו הראשון יכולה להיחשב כדוגמה מובהקת ליצירה לסולו, הקונצ'רטו השני מצביע על הניסיון של ליסט להוכיח את כישורי ההלחנה שלו, תוך שהוא מתרחק מהפגנת היכולות הווירטואוזיות האופייניות לו.
ליסט, פחות נדיב כלפי הסולן באלמנטים טכניים, כמו סולמות באוקטבות, ותנועה מנוגדת, ובכך הופך לעיתים את הפסנתרן, מווירטואוז כל-יכול – למלווה של כלי קשת וכלי נשיפה מעץ.
לסולן אין שליטה בחומרים התמטיים – למעשה, אחרי הפתיחה, הפסנתרן כלל לא מקבל את הנושא בצורתו המקורית, בעוד שכלי הקשת וכלי הנשיפה – תפקידם להמציא או לפחות "להמציא לכאורה" וריאציות מקוריות המוליכות את המאזין דרך שורת טרנספורמציות של הנושא.
ההפסקות וקטעי השקט למיניהם, אינם הפסקות מתוכננות בזרימה של המוזיקה, אלא משמשות כמעברים בין חלקי השיח המוזיקלי.
בכתב היד של הפרטיטורה קרא ליסט ליצירה זו "קונצ'רטו סימפוני".
השם הושאל מיצירותיו של המלחין הנרי ליטולף.
ליסט אהב לא רק את השם, אלא גם את הרעיון שהוא מייצג.
קונספט זה היה אחד מהמטמורפוזות התמטיות – הצמחת מגוון רב של נושאים, מתוך מקור מלודי יחיד.
ליסט הכיר את הרעיון מלימוד "פנטזיית הנודד" של פרנץ שוברט.
גם בטהובן השתמש בשיטה זו בסימפוניה התשיעית, כשעשה טרנספורמציה של הנושא "Ode to Joy" במהלך הפרק האחרון.
עבור ליסט, טרנספורמציה תמטית היא אמצעי הלחנה שאליו פנה פעם אחר פעם – בפואמות הסימפוניות פאוסט ודַנטה , וגם בסונאטה לפסנתר בסי מינור .
שימוש זה בטרנספורמציה תמטית שינה את גישתו של ליסט גם למבנה הקומפוזיציה.
כך, בשונה ממלחינים בני זמנו, שנצמדו במידה זו או אחרת למבנה המסורתי של הסונאטה, ליסט, ביצירותיו, הפליג הרחק ממבנה זה.
הנושאים מתערבלים לתוך סקוונצות חדשות ובלתי צפויות, שמציגות ניגודים קלידוסקופיים בהשתנותן המגוונת.
החזרות התקצרו, הקודות קיבלו ממדים של פיתוח.
מבנים של שניים או שלושה פרקים התכנסו לפרק אחד.
ההצדקה של ליסט לשינויים מרחיקי הלכת במבנה, כפי שהוא ניסח אותה הייתה: "יין חדש דורש בקבוקים חדשים".
הקונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, אופ.
16, הוא יצירה לפסנתר ולתזמורת שחיבר המלחין הנורווגי אדוורד גריג בשנת 1868. זהו הקונצ'רטו לפסנתר היחיד שכתב גריג.
היצירה היא מהמפורסמות שביצירות המלחין, ונמנית עם הקונצ'רטי הפופולריים והמבוצעים ביותר ברפרטואר הסטנדרטי.
ביצוע ממוצע של היצירה נמשך כ-28 דקות.
הקונצ'רטו נכתב בקיץ 1868, בעת שאדוורד בן ה-25 ואשתו הטרייה נינה נפשו בעיירה סולרוד , השוכנת צפונית לקופנהגן, בירת דנמרק.
בבית הקיט הפסטורלי בסולרוד מצא גריג את השקט וההשראה שנדרשו לו לכתיבת הקונצ'רטו.
אל בני הזוג הצטרפו המלחין הדני אמיל הורנמן והפסנתרן והמלחין הנורווגי אדמונד נויפרט .
לדברי המוזיקולוג דאג שיילדרופּ-אֶבּה, האירוח האדיב וחברתם הקרובה של ידידיו המוזיקליים היו מקורות השראה חיוביים שסייעו לגריג להשלים את כתיבת הקונצ'רטו.
בפרט, היה זה השיח האמנותי הפורה שהתקיים בין גריג ונויפרט, שכלל מתן עצות, ביקורת בונה והדגמות בנגינה בפסנתר.
על אף שגריג לא השתמש באופן ישיר באחת ממנגינותיו של נויפרט בקונצ'רטו שלו, קיימים חלקים ביצירה שמאמצים את סגנון הכתיבה של נויפרט, במיוחד באופן שבו הלה מנצל ביצירותיו את מלוא המנעד של הפסנתר באופן וירטואוזי.
ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו נערך ב-3 באפריל 1869, באולם המרכזי של תיאטרון הקזינו בקופנהגן.
גריג, שהיה פסנתרן מיומן במיוחד, נערך לבצע את הקונצ'רטו בעצמו, אולם נבצר ממנו לעשות כן עקב התחייבויות קודמות.
לכן, הקונצ'רטו בוצע לראשונה על ידי חברו הקרוב נויפרט, שהיצירה אף הוקדשה לו.
המנצח הדני הולגר סימון פאולי ניצח על התזמורת המלכותית של דנמרק.
בקונצרט הבכורה נכחו לוביסה מלכת דנמרק, המלחינים הדנים יוהאן הרטמן ונילס גאדה, והפסנתרן הרוסי אנטון רובינשטיין, שאף סיפק את פסנתרו האישי עבור הקונצרט.
הקונצ'רטו נחל הצלחה מסחררת והיה לפריצת דרך משמעותית בקריירה של גריג.
מחיאות כפיים רועמות נשמעו בסיום כל אחד מפרקי הקונצ'רטו, ואף בתום הקדנצה של הפרק הראשון.
מבקרים רבים שיבחו את היצירה הודות לחדשנותה ולמקוריותה.
לאחר ביצוע היצירה בלייפציג, ניסה גריג לפרסם את פרטיטורת הקונצ'רטו בהוצאת פּיטרס , שפרסמה את יצירותיו הראשונות כמה שנים קודם לכן, כשהיה סטודנט בקונסרבטוריון המקומי.
אולם, ניסיונותיו העלו חרס, שכן פרסום יצירה תזמורתית גדולה כרוך בנטילת סיכון כלכלי כבד יותר ביחס למיניאטורות.
לבסוף פורסם הקונצ'רטו בהוצאת פריטש ב-1872, שלוש שנים לאחר הבכורה, ולא לפני שהכנר הנורווגי וחברו הקרוב יוהאן סוונדסן נחלץ לעזרתו.
בדצמבר 1869, הזדמנה לידיו של המלחין והפסנתרן ההונגרי פרנץ ליסט אחת מיצירותיו המוקדמות של גריג, הסונטה לכינור אופ.
במכתב שחיבר ליסט עבור גריג, שיבח הלה את כישרונו של המלחין הצעיר ואת כושר ההמצאה שבו ניחנת הסונטה, ואף הזמין את גריג לבקרו.
המכתב היה אמצעי בידי גריג לשכנע את ממשלת נורווגיה להעניק לו מלגה שתאפשר לו לנסוע לאיטליה ולהציג את הקונצ'רטו שלו בפני ליסט.
באמצע חודש פברואר 1870, ביקר גריג לראשונה אצל ליסט במנזר סנטה פרנצ'סקה רומנה ברומא, שם ניגנו שני המלחינים זה לזה ממיטב יצירותיהם.
שישה שבועות לאחר מכן נערך הביקור השני של גריג, שבמהלכו ניגן ליסט את הקונצ'רטו בלה מינור ללא הכנה מוקדמת (a prima vista) מתוך כתב היד של היצירה.
ליסט התרשם עמוקות מהקונצ'רטו והעריף עליו שבחים אפילו במהלך נגינתו.
ההערכה וההכרה להן זכה מצדו של ליסט נגעו לליבו של המלחין הצעיר.
גריג העלה על הכתב את רשמיו מהמפגש במכתב שחיבר להוריו:
עם זאת, הקונצ'רטו של גריג לא נותר חף מביקורת מצדו של ליסט, שהציע לגריג כמה שינויים בתזמור היצירה.
המלחין הצעיר, שהטיל ספק במיומנויות התזמור שלו, הסכים ליישם את ההצעות האלו.
כך, למשל, הציע ליסט לתת לחצוצרה לנגן את הנושא השני בפרק הראשון, מלודיה רכה ושירתית שנכתבה במקור למרקם הצליל הענוג של הצ'לי.
רק עשרות שנים לאחר מכן, בגרסת 1906 של הקונצ'רטו, ביטל גריג את הצעתו והשיב את המלודיה לכלי הקשת.
גריג התחנך על ברכי המסורת המוזיקלית הגרמנית.
בהמלצת הכנר הנורווגי אוּלֶה בּוּל , שאחיו היה נשוי לדודתו של גריג, נשלח אדוורד בן ה-15 ללימודים בקונסרבטוריון לייפציג.
הקונסרבטוריון נוסד ב-1834 על ידי פליקס מנדלסון, שם למד תחת המורים הגדולים ביותר בגרמניה, ובהם ארנסט פרדיננד ונזל, חברו של רוברט שומאן.
ביצירותיו המוקדמות של גריג באים לביטוי יסודות סגנוניים מובהקים שספג בין היתר מהמלחינים מנדלסון ושומאן.
בהתאם לכך, ניתן למצוא קווים מקבילים בין הקונצ'רטו לפסנתר של גריג לסגנון הגרמני שאימץ בצעירותו.
בפרט, ניכר כי שאב השראה מהקונצ'רטו לפסנתר של שומאן, אופ.
54 (1845) , לו האזין ב-1858 בימיו כסטודנט בלייפציג, בביצועה של קלרה שומאן, רעייתו של המלחין.
שני הקונצ'רטי חולקים קטע פתיחה סוער בנגינת הסולן בפסנתר, נושא ראשון שמוצג בידי כלי נשיפה מעץ, ואף סולם היצירה זהה (לה מינור).
עם סיום חוק לימודיו בלייפציג, עבר גריג להתגורר בקופנהגן, שם התוודע למלחין הנורווגי ריקרד נורדראק, שחיבר את הלחן להמנון נורווגיה ושאף להחיות את המוזיקה הנורווגית העממית ולטפח בעזרתה את תודעתה הלאומית של ארצו.
עם השנים, חזונו של נורדראק היה נר לרגליו של גריג, שהפנים כי אינו יכול להתנער לחלוטין משורשיו הלאומיים.
ביצירותיו המאוחרות, הדגים גריג כיצד סגנונו הייחודי משלב מסורת גרמנית רומנטית שירש ממוריו, לצד מוזיקה נורווגית עממית שירש מאבותיו.
לאורך כל הקונצ'רטו, ניתן להבחין במגוון השפעות סגנוניות עממיות:
המלודיה המפורסמת שאיתה פותח הפסנתרן את היצירה בנויה ממוטיב של סקונדה קטנה וטרצה גדולה בירידה הדרגתית.
על אף שכל המלודיות ביצירה הן פרי עטו של גריג, מוטיב הפתיחה הזה הוא מאפיין מובהק של מוזיקה נורווגית עממית.
מקצבי מחול עממיים עם הדגשות סינקופליות "בין הפעמות" (off-beat), למשל בנושא הראשון בפרק הראשון (תיבות 14-11).
המלודיה הנמרצת בתחילת הפרק השלישי מחקה ריקוד עם נורווגי בשם halling.
זהו ריקוד מהיר וקצבי במשקל שני רבעים שנהוג בחתונות ובמסיבות.
הוא מבוצע בדרך כלל על ידי רקדן יחיד, שמפגין איתנות בפעלולים אקרובטיים, לצד חינניות בצעדי ריקוד מעודנים.
גריג מעצב את המלודיה עם קשתות חיבור (לגאטו) שמקשרות בין זוגות צלילים סמוכים, מאפיין מובהק של ריקוד halling.
הקונצ'רטו נכתב לתפקיד פסנתר סולו בליווי תזמורת סימפונית, שכוללת מערך נגנים טיפוסי לאמצע התקופה הרומנטית:
2 קלרינטים (בלה ובסי במול)
4 קרנות יער (במי ובמי במול)
2 חצוצרות (בדו ובסי במול)
הקונצ'רטו כתוב במבנה מסורתי של שלושה פרקים: מהיר – איטי – מהיר:
אלגרו מולטו מודרטו (לה מינור)
הפרק הראשון כתוב בצורת סונטה.
הוא נפתח לצלילי טרמולו רועמים של הטימפני, שבשיאם מתפרץ הפסנתר ופוצח בקטע סולו דרמטי.
לאחר המבוא, מתחילה חטיבת האקספוזיציה – נושא ראשון בלה מינור שמוצג תחילה בידי התזמורת כדו־שיח בין כלי נשיפה מעץ לכלי קשת, ולאחר מכן בידי הסולן.
נושא גשר שמתחיל באווירה מסתורית ומסתיים בארפג'ו שמנצל את מלוא מנעד הפסנתר מוביל לנושא השני בדו מז'ור, הסולם המקביל.
הנושא השני הלירי והשלו מביע תמונת נוף אידילית, שעוברת דרך כמה מרכזים טונליים ושינויים כרומטיים רבים.
בחטיבת הפיתוח, גריג בוחן באור חדש את הנושא הראשון מתוך האקספוזיציה – הנושא מועבר בין כלי נגינה בתזמורת, מפורק לחלקים קטנים (מוטיבים) ומוצג בסולמות שמשתנים בתכיפות ובמצבי רוח קיצוניים.
בהמשך, מגיעה חזרה על האקספוזיציה (רפריזה), שבה הנושא השני מועבר לסולם לה מז'ור, הסולם היחסי ללה מינור.
הפרק נחתם בקדנצה וירטואוזית ובסיום דרמטי שמהווה סגירת מעגל לצלילי הפתיחה של הקונצ'רטו.
הפרק השני כתוב בצורה תלת-חלקית, 'A–B–A.
בחטיבה הפותחת, כלי הקשת, שמיתריהם מושקטים בעַמְעַם (con sordini), מנגנים מלודיה מופנמת ואיטית במרקם עשיר ואוורירי.
לעומת זאת, החטיבה האמצעית מטילה את הזרקור על הסולן, שנגינתו מעוטרת בצלילי קישוט מנצנצים.
לאחר סדרה של תהפוכות הרמוניות ומלודיות, הפרק חוזר לחטיבה A במפגן נגינה גרנדיוזי בפסנתר.
לבסוף, צלילי התזמורת והפסנתר דועכים עד להוראת פיאניסיסימו (ppp), וארפג'ו רחב של אקורד רה במול מז'ור מביא את הפרק לסיומו.
הקונצ'רטו ממשיך ברצף (attacca) לפרק השלישי.
אלגרו מודרטו מולטו אֶ מרקטו – קוואזי פרסטו – אנדנטה מאֶסטוזו (לה מינור ← פה מז'ור ← לה מינור ← לה מז'ור)
הפרק השלישי כתוב במבנה רונדו (די חופשי), שמשלב יסודות של צורת סונטה.
הפרק נפתח בתרוצת צלילים בפסנתר שמזמנת את הנושא הראשי – מלודיה אנרגטית בטרצות במשקל שני רבעים, בסגנון ריקוד העם הנורווגי halling.
בהמשך, מגיעה החטיבה האמצעית של הפרק, המהווה הפוגה שלווה לפתיחה הסוערת של הפרק.
בצליליו הגבוהים והמדהדהים, מנגן חליל צד מלודיה לירית בסולם פה מז'ור, שאף היא מושפעת סגנונית ממוזיקה עממית.
המלודיה מועברת לנגינת הפסנתר ומפותחת באופן נרחב.
לאחר מכן, חוזר הפרק לנושאי הפתיחה, שבסופם מנגן הסולן קדנצה מרשימה שמסיטה את לה מינור לסולם היחסי לה מז'ור, כמנהג המסורת הרומנטית בפרקי פינלה של קונצ'רטי.
לקראת סיום היצירה, ריקוד ה-halling המוכר מומר למשקל שלושה רבעים ובמפעם מהיר יותר.
ההתרגשות הולכת וגוברת, עד שלבסוף, חוזר הנושא הלירי מאמצע הפרק ברוב פאר והדר וחותם את הקונצ'רטו בקול תרועה רמה.
הקונצ'רטו של גריג הוא אחת היצירות המוזיקליות האהובות בקרב פסנתרנים, תזמורות וקהלי קונצרטים בכל רחבי העולם.
הקונצ'רטו מבוצע לעיתים תכופות בסבבי גמר בתחרויות נגינה בינלאומיות, ופסנתרנים רבים כוללים אותו כחלק מרפרטואר הנגינה הרגיל שלהם.
לדברי עיתונאי המוזיקה פרסי סקולז, הקונצ'רטו של גריג נשגב בעומק ההבעה האישית והלאומית שלו, מה שהופך אותו לאחד הקונצ'רטי הפופולריים ביותר בסוגתו.
לדעת מבקר המוזיקה אוסקר תומפסון, הקונצ'רטו של גריג הוא "היצירה היפה ביותר מסוגה מאז שומאן".
הוא אף תיאר אותה כ"רעננה, עוצמתית ומקסימה" באותה מידה כביום בכורתה.
הקונצ'רטו של גריג הוא הקונ'צרטו לפסנתר הראשון שהוקלט.
ב-1909 הקליט הפסנתרן הגרמני וילהלם באקהאוס את הקונצ'רטו, בליווי התזמורת הסימפונית החדשה .
טכנולוגיית הקלטת הקול, שהייתה אז בראשיתה, הגבילה את באקהאוס ואפשרה לו להקליט גרסה מקוצרת של היצירה, שנמשכה כשש דקות בלבד.
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 בדו מז'ור של וולפגנג אמדאוס מוצרט (מקוטלג ברשימת קכל כ-K.
467) הוא הקונצ'רטו לפסנתר המפורסם ביותר שנכתב על ידו.
היצירה נכתבה בתשעה במרץ 1785, זמן קצר לאחר הקונצ'רטו לפסנתר הקודם שלו ברה מינור.
הפרק השני של הקונצ'רטו, האנדנטה, הוא מיצירותיו המפורסמות והפופולריות של מוצרט ובמוזיקה הקלאסית בכלל.
הפרק הושמע בסרטים וסדרות רבים, בין השאר בסרט השוודי מ־1967 "אלווירה מדיגן", מה שהקנה לו את שמו הלא רשמי "קונצ'רטו אלווירה מדיגן".
בנוסף הוא סומפל בשירו של ניל דיימונד Song Sung Blue, וכן משמש כמנגינת הנושא של תחנת הרדיו הרשמית של צ'ילה.
קונצנזוס (מלטינית: consensus "קוֹנְסֶנְסוּס", מחשבה משותפת; בעברית: מִסְכָּם או הסכמה כללית) הוא ביטוי שמשמעותו הסכמה בין שני בני אדם או יותר על חוזה או החלטה.
הסכמה מתוך התכנסות הזדהותית חברתית.
מקור המונח בדיני החוזים הרומיים, שקבעו כי חוזים מסוג מסוים תקפים כאשר יש הסכמה מספקת בין הצדדים להסכם.
כיום, משמש המונח לציון מצב של הסכמה רחבה, בו רוב החברים בקבוצה מקבלים או דוחים דעות, תפיסות או אופני התנהגות מסוימים; או הגעה להחלטה, ללא הצבעה, כאשר יש רוב מכריע ברור התומך בהחלטה.
קונצנזוס מדעי או מִסכם מדעי הוא העמדה המוסכמת על הקהילה המדעית בתחום מסוים של מחקר מדעי.
המונח קונצנזוס משמעו כאן הסכמה נרחבת, כפי שהיא משתקפת בפרסומים המדעיים הרשמיים, בעיקר בספרי הלימוד ובמאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים, אך אין פירושו בהכרח הסכמה פה אחד על כל החוקרים בתחום המדובר.
קיום קונצנזוס מדעי איננו כשלעצמו טיעון מדעי, והשיטה המדעית אינה מסתמכת עליו בתהליך הרגיל של חקירה מדעית.
עם זאת, קונצנזוס מדעי מתבסס על השיטה המדעית ועל טיעונים מדעיים.
קונצנזוס מדעי עשוי לגרור דיון ציבורי ופוליטי בנושאים אשר נתונים במחלוקת בציבור הרחב, אף כי אין לגביהם מחלוקת ממשית בקהילייה המדעית העוסקת בהם.
קונצנזוס (בעברית גם הסכמה כללית, מסכם) במישור החברתי והפוליטי הוגדר על ידי הסוציולוג מקס ובר כמצב שבו הציפיות של פרט מהתנהגותם של אחרים מתממשות בדרך כלל, משום שרוב הפרטים האחרים שותפים לתפישות אלו גם ביחס לעצמם.
הקונצנזוס, לפי תפיסתו, הוא מצב שיש בו השתנות בהתאם לקונפליקט הנחשף בין תפיסות וציפיות הפרט ותפישות וציפיות האחרים.
תפיסות מרקסיסטיות, לעומת זאת, גרסו כי קונצנזוס מתקיים ברמה המעמדית, כמכנה משותף רחב של הסכמות בין בני מעמד, וכי תהליך של עימות בין־מעמדי יחשוף את קיומו של "רצון הכל" במובן שקבע רוסו ויבטל מתוך כך את הפער שבין רצונות כל הפרטים (volonté de tous) והרצון הכללי (volonté générale) או הקונצנזוס.
אבן הנגף העיקרית לתפישה זו הייתה שבהיעדר תהליך של הצבעה, הועברה סמכות קביעת הקונצנזוס לבעלי הכוח, שהוצגו כמייצגי הרצון הכללי בגופם ובתפישותיהם, ללא מעבר לשלב בו קונצנזוס מושג ללא תיווך פרשני כזה.
בעלי תפישות אנרכיסטיות שונים ניסו לעקוף קושי זה באמצעות הצעה לכונן מנגנוני קבלת החלטות בהסכמה כללית המבוססים על סבבי דיון פורמליים מונחים, שבהם פועלים מפשרים ומסייעים כדי לעזור לקבוצה להגיע להחלטה משותפת, הנתפשת כ"דעה הקולקטיבית" של הקבוצה או כקונצנזוס.
במישור הפוליטי ובדמוקרטיות המערביות נתפש הקונצנזוס, כפי שהגדיר זאת קאוואנה, כהסכמה על שורה של יעדי מדיניות פוליטית או אופני התנהגות פוליטית וחברתית מסוימים.
ההסכמה עליהם מושגת בפועל כתוצר של פעולות של שדולות וגופים בעלי עניין אחרים המקורבים לבעלי הכוח, ומוצגת בדרך כלל כשורה של יעדים, לעיתים סותרים, כאשר אופן מימושם מוצג כעניין טכני בלבד, כך שבעלי הכוח הפוליטי אינם נדרשים להסכמה כללית או להצבעה עליהם.
כך, לדוגמה, טענה ש"יש למנוע מעשי מרמה" עשויה להתקבל כקונצנזוס אך הטענה כי "יש להרשות למשטרה לחפש בבתיהם של אנשים גם כנגד רצונם", העשויה להיות אחד האמצעים למניעת מעשי מרמה, עשויה להיות מוסכמת פחות.
אופייה זה של ההסכמה מביא לעיתים קרובות למצב שבו הגעה לקונצנזוס ביחס לערכה של דעות, הגדרות או הכרעות דורשת צמצום משמעותי במשמעותן המעשית, הרחבתן וערפולן, עד הפיכתם של הערכים למשהו שאף אחד אינו מתנגד לו, אך להסכמה עליו יש משמעות מעשית מעטה.
לעיתים קרובות, נעשה הדבר באמצעות קונסצנזוס על דרך השלילה — הצגת ערכת ערכים או התנהגויות שאינה רצויה לרוב הפרטים בחברה.
בשיח התלמודי, שעיקרו הצגת מחלוקות וליבונן, קיומו של קונצנזוס מוצג בביטוי הארמי "כולי עלמא לא פליגי" - כל העולם אינו חולק.
הביטוי משמש גם כאשר יש מחלוקת בעניין אלא שישנה נקודה או מרחב המוסכם לפי כל הדעות בקונצנזוס.
ביטוי זה משמש לעיתים למטרה זו גם בעברית בת ימינו.
כך, למשל, נאמר בפסק דין של בג"ץ "כולי עלמא לא פליגי שהעותר סובל ממחלה קשה".
בדומה לביטוי זה בתלמוד הבבלי, ביטוי דומה הנפוץ בתלמוד הירושלמי הוא "כל עמא מודיי"- כל העם מודה.
במקרים מסוימים, קונצנזוס רחב יתר על המידה, המתבטא בהסכמה פה אחד, אינו מתקבל בעין יפה.
קונצרט הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי והזמר הישראלי שלמה גרוניך.
האלבום הוקלט בהופעה חיה והוא משלב בין סגנונות מוזיקליים רבים, דבר אופייני לגרוניך.
באלבום מבצע גרוניך את השיר "אל מלא רחמים" שהלחין למילים של המשורר יהודה עמיחי, וכן שני שירים מוכרים מאלבומו הראשון: "רוזה מרציפן" ו"אל נא תלך".
שירים 6–11 מושרים באנגלית ונלקחו מתוך המחזה "אמריקה" שהלחין גרוניך בסוף שנות ה-70 בעת שהותו בניו יורק.
את המחזה כתב המחזאי והמשורר יורם לוי פורת.
המחזה מבוסס על יצירתו של פרנץ קפקא באותו שם.
האלבום הוקלט במהלך הופעה חיה במועדון צוותא בתל אביב בספטמבר 1979, ויצא ביוני 1980. היוזמה להקלטת האלבום הייתה של המפיק נעם סמל, שהבחין בהתלהבות בה התקבלה הופעה של גרוניך ב'צוותא' באוגוסט 1979, בעת חופשת קיץ בישראל בזמן שהיה בלימודים בארצות הברית.
והתקבלה החלטה לקיים הופעות נוספות ולהקליט אלבום המנציח אותם.
גרוניך חזר ללימודים בארצות הברית ולכן לא היה מעורב בהחלטה על עיצוב עטיפתו של האלבום.
בשנת 1993 יצא האלבום לראשונה על גבי תקליטור.
תלמיד בית ספר תיכון באירופה
שלמה גרוניך - שירה, פסנתר, פנדר, סינטיסייזר
מיקי שביב - גיטרה בס, קולות וכלי הקשה
מורטון קם - קלרינט, סקסופון
צחי אוסטרובסקי - צילומי עטיפה
קונצרט הוא מופע מוזיקלי, שבו נגנים, מקהלה או כל הרכב אינסטרומנטלי או קולי מבצעים מוזיקה לפני קהל מאזינים.
בכל קונצרט שמספר המבצעים בו עולה על עשרה, משתתף מנצח, שתפקידו להוביל ולהנהיג את המבצעים, בין אם תזמורת קאמרית קטנה או תזמורת ענק עם מקהלה וזמרים.
ביצירות מן התקופה הקלאסית, היה הניצוח משולב לעיתים בנגינה, אם מן הפסנתר ועם בכלי קשת.
לעיתים כולל הקונצרט גם קונצ'רטו, לסולן אחד או יותר, כמו הקונצ'רטו הכפול של ברהמס, למשל.
לביצוע הקונצ'רטו מוזמן על פי רוב נגן ידוע-שם, אך לעיתים הסולן הוא נגן משורות התזמורת.
לעיתים נוסף לקונצרט חלק נוסף הנקרא הדרן, שמנוגן על ידי הסולן בהתאם לדרישת הקהל, ותפקידו להודות לקהל על ההערכה שנתן לסולן.
לעיתים קרובות בוחר הסולן ביצירה פופולרית, מבריקה ווירטואוזית במיוחד, שיש בה כדי להרשים את קהל המאזינים, אך לפעמים הוא מנגן יצירה, או פרק מיצירה, שקרובה ללבו.
קונצרט של מבצע יחיד נקרא בדרך כלל רסיטל, וכך גם מופע של סולן בליווי פסנתר, בין אם נגן כלי מיתר, כלי נשיפה או זמר.
יש קונצרטים מיוחדים למוזיקה עתיקה בביצוע אותנטי, כלומר בכלי התקופה.
כינור בארוק, ויולה דה גאמבה, פורטה-פיאנו וכדומה.
דוגמאות למבצעים כאלה בישראל הם בארוקדה וההרכבים של עדי זילברברג.
קונצרט של הרכב נגנים יכול לכלול הרכב קאמרי, מדואו ועד נונט (תשיעייה).
הרכב של עשרה נגנים ומעלה מכונה על פי רוב "תזמורת קאמרית".
הרכבים קאמריים מנגנים ללא מנצח, בדרך כלל בהנחיית הכנר הראשון.
תזמורת קאמרית מגודל מסוים ומעלה מנגנת בהנחיית מנצח.
מקהלה, עם סולנים או בלעדיהם, יכולה להופיע בשירת א-קאפלה, כלומר ללא ליווי, או בליווי פסנתר או הרכב קאמרי מצומצם, בהדרכת מנצח מקהלה.
בקונצרטים סימפוניים, לעומת זאת, יכולה להופיע תזמורת ענק בלוויית מקהלה או מקהלות אחדות (מקהלה מעורבת, מקהלת גברים, מקהלת ילדים וכו').
דוגמה ליצירות שיש בהן הרכבי ענק כאלה הן הסימפוניה השנייה של מאהלר ("התחייה"), הסימפוניה השלישית ("קדיש") של ליאונרד ברנשטיין, הפאסיונים של יוהאן סבסטיאן באך והמיסה בסי מינור שלו, ועוד.
אורטוריות מבוצעות בקונצרט, משום שאינן מוצגות, בניגוד לאופרה.
חלקן מחייבות הרכבים תזמורתיים גדולים, הכוללים גם מקהלות וסולנים, אך יש גם אורטוריות קאמריות, מינימליסטיות, כדוגמת "יפתח" של קריסימי.
המשותף לכל הקונצרטים האלה לסוגיהם הוא החיבור בין המבצעים שעל הבמה לבין קהל המאזינים – יהיה גודלו אשר יהיה – והרצון לשתף ולהשתתף בהנאה, שמוזיקה יכולה לגרום, הן לעושיה והן לשומעיה.
עד המאה ה-20 היו הקונצרטים נחלתם של עשירים בלבד.
לרוב בני אצולה, שהחזיקו בחצרותיהם תזמורות והרכבים קאמריים להנאתם ולבידור אורחיהם ודאגו לאולמות מתאימים לביצוע מוזיקה.
מוזיקה קאמרית נוגנה בחדרים מרווחים, כמסתבר משמה, לפעמים כחלק מאירוח ערבית בבתים אמידים, כאמור בעיקר במשפחות אצולה.
בניגוד להצגות אופרה, שקהליהן ראו בהן אירוע חברתי נוצץ וייחסו את עיקר החשיבות לשיאי ביצוע של הפרימדונה ובני זוגה, קונצרטים נחשבו בדרך כלל לאירוע מוזיקלי רציני, המחייב גישה מעמיקה יותר.
במאה וחמישים השנים האחרונות, פחות או יותר, נעשו הקונצרטים לנחלת הקהל הרחב.
תזמורות ציבוריות נוסדו והתפתחו בארצות העולם, סדרות קונצרטים למנויים בדרגות מחירים שונות נעשו דבר מקובל.
תזמורות מרבות בסדרות קונצרטים מוסברים, סימפוניים או קאמריים, לקהל הרחב, לנוער ולילדים.
יש קונצרט מנחה וקונצרט צהריים, קונצרטים הכוללים קפה ועוגה ועוד.
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הקיפה המילה "קונצרט" לא רק מופע מוזיקלי, אלא כל מופע תרבותי-אמנותי, לרבות דקלום שירה וקטעי משחק או תמונות חיות.
עם הזמן הצטמצם מובן המילה למופע מוזיקלי בלבד, המקיף את כל סוגי המוזיקה – קונצרט ג'אז, קונצרט רוק, קונצרט מוזיקה קלה וכו'.
קונצרטים נערכים לא רק באולמות אלא גם בפארקים, בטיילת, במערות המצטיינות באקוסטיקה שלהן – למשל במערת הפעמון בגן הלאומי בית גוברין - מראשה – וגם בבתי מורים לנגינה, המציגים את התקדמות הילדים בקונצרט תלמידים לפני הורים גאים.
בקונצרטים לאירועים מיוחדים מפעילים פירוטכניקה ויורים בתותח בפתיחה 1812 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, לציון הניצחון על נפוליאון בונפרטה.
יש קונצרט גאלה, שכרטיסי הכניסה אליו עולים הון ומיועדים למימון מטרה מוכרזת מראש וההליכה אליו כמוה כהצהרה חברתית וכלכלית, ויש קונצרט אתנחתא של התזמורת הסימפונית ירושלים, שהכניסה אליו חופשית.
יש קונצרטים לטובת אמן שדרכו לא צלחה וחבריו מתגייסים לעזור לו.
יש קונצרטים בג'ינס של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם ריקודי דיסקו ושתיית בירה, ויש קונצרטים חגיגיים בבגדי ערב ומעילי פרווה ויהלומים.
יש קונצרטים מיוחדים למבצעים צעירים מחוננים, ויש קונצרטים במסגרת תחרויות בין-לאומיות וכיתות אמן.
קונקאני (מראטהית: कोंकणी) היא שפה המדוברת בעיקר במדינת גואה שבמערב הודו ובשאר החוף קונקן.
אומדים את מספר דובריה בכ-7.6 מיליון איש.
השפה קרובה למראטהית אך יש בה השפעות מפורטוגזית כתוצאה מלמעלה מ-400 שנה בהן הייתה גואה קולוניה פורטוגלית.
כמו כן השפה מושפעת גם מהינדי, קאנדה וגם מאנגלית, בגלל התײרים הרבים המבקרים במדינה.
קונקאני נכתבת בכתב דוונאגרי (המשמש לכתיבת הינדי וסנסקריט) אך גם בכתב לטיני.
קיים חשש שהשפה תיכחד עקב השפעת האנגלית וההינדית במדינה.
+פונמות בקונקאני סדקי וילוני (מכתשי־)חכי כפוף מכתשי/שיני שפתי(־שיני) אפיŋɲɳʱn̪ʱmʱ סותםgʱkʰɟʝʱcɕʰɖʱʈʰd̪ʱt̪ʰbʱpʱ מחוכך חוכך h ɕ sʋʱ מקורב(צדי)jʱlʱ מקיש(צדי)ɽɾʱɺ̢ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
קונצרט מוסבר (קרוי גם קונצרט הרצאה או קונצרט שיחה) - מתכונת מיוחדת של מופע המשלבת נגינה קונצרטנטית והרצאה הקשורה ביצירות המושמעות.
מתכונת זו מתקיימת בעיקר בתחום המוזיקה הקלאסית, והיא מבוססת על מתכונת ההרצאות בכיתת אמן.
ליאונרד ברנשטיין נחשב לחלוץ שהביאה אל הציבור הרחב בשנות ה-50, בסדרת תוכניות "קונצרט לצעירים" בשיתוף התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
במסגרת הקונצרט ניגנה התזמורת יצירה קלאסית בניצוחו של ברנשטיין, ולאחר סיומה הסב פניו אל הצופים באולם ופתח בהסברים מקיפים על היצירה, תולדותיה, הכלים המנגנים בה, הרקע לכתיבתה ופרטים פיקנטיים עליה.
עוד הוסיף ברנשטיין וארח אמנים צעירים במסגרת הסדרה שהתקיימה במשך 53 מופעים ונמשכה 15 שנים.
הסדרה זכתה לפופולריות עצומה ושודרה בתחנות טלוויזיה רבות בכל העולם.
הייתה זו גישה חדשנית למגע ישיר ובלתי אמצעי בין התזמורת לבין הקהל.
התוכנית יועדה לצעירים ובני נוער וקירבה רבים מהם לעולם המוזיקה הקלאסית אך שימשה גם מבוגרים שגילו בה עניין.
מתכונת זו התרחבה וממשיכה להתקיים כחלק בלתי נפרד מסדרות קונצרטנטיות של תזמורות גדולות.
בישראל נחשבים מובילי הז'אנר הפסנתרנים אסתרית בלצן, רוני פורת ואריה ורדי, ותוכניות מוקלטות שלהם הפכו לסדרות טלוויזיה פופולריות.
בשנים האחרונות ובמקביל למופעי קונצרט הרצאה, מתקיימים גם מופעי קונצרט שיחה, הנחשבים כמופעים אינטימיים יותר בפני קהל מצומצם יותר ומספר קטן של נגנים, לעיתים יכול גם פסנתרן אחד להעביר ערב מוזיקלי שלם בנגינת יצירות ושילוב של הרצאה או קריינות נלווית.
מתכונת דומה אף התפתחה לאחרונה בשילוב של ביצוע קטעי משחק לצד היצירה המוזיקלית.
קונצרטחבאו (בהולנדית: Concertgebouw, מילולית: "בניין קונצרטים"; נהגה בשפת המקור: קוֹנְסֶרְטחֶבָּאוּ) הוא בניין הקונצרטים המרכזי של אמסטרדם, הולנד, ומקום משכנה הקבוע של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
בזכות אקוסטיקה יוצאת דופן נחשב האולם הגדול של הקונצרטחבאו ("Grote Zaal") לאחד משלושת אולמות הקונצרטים המשובחים בתבל (יחד עם המוזיקפראיין שבווינה וה"בוסטון סימפוני הול" שבבוסטון).
אורך האולם הגדול 44 מטרים, רוחבו 28 מטרים, גובהו 17 מטרים ובו 2,037 מקומות ישיבה.
זמן הרוורברציה באולם הגדול הוא 2.8 שניות ללא קהל ו-2.2 שניות עם קהל, נתון ההופך את האולם מתאים במיוחד ליצירות מהתקופה הרומנטית המאוחרת, כגון אלה של גוסטב מאהלר.
האולם הקטן ("Kleine Zaal") משמש בעיקר לקונצרטים של מוזיקה קאמרית.
צורתו אליפטית, אורכו 20 מטרים, רוחבו 15 מטרים ובו 478 מקומות ישיבה.
אולם המראות ("Spiegelzaal"), שזכה לשמו בשל המראות על דלתותיו, ממוקם תחת האולם הקטן ודומה לו בממדיו.
הוא משמש בין היתר להקלטות רדיו.
אדריכל הבניין הוא אדולף לאונרד ואן חנדט ששאב את השראתו מבניין ה"נויה גוואנדהויס" בלייפציג, אשר נבנה שנתיים קודם לכן ונהרס ב-1943. הבנייה החלה ב-1883 על שטח שהיה אז מחוץ לתחומי העיר אמסטרדם.
הבניין ניצב על 2,186 כלונסאות באורך 12–13 מטר, אשר הושקעו בתוך האדמה החולית.
הקונצרטחבאו נפתח ב-11 באפריל 1888 בקונצרט השקה עם תזמורת בת 120 נגנים ומקהלה בת 500 זמרים.
בקונצרט בוצעו יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן גאורג פרידריך הנדל וריכרד וגנר.
ב-3 בנובמבר ניגנה תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית את הקונצרט הראשון שלה באולם הגדול.
בזמן בניית הקונצרטחבאו, עוד היה תחום האקוסטיקה ענף שאינו מבוסס על ידע ברור אלא יותר על ניסוי וטעייה (גם כיום אינו מובן לחלוטין).
משהושלם הבניין, האקוסטיקה טרם הייתה מושלמת ומאמצים רבים הושקעו בשיפורה עד רמתה הנוכחית.
כיום, בזמן עריכת שיפוצים בבניין, שומרים בקפידה שלא לשנות את טיב החומרים במיבנה הפנימי על מנת לשמר את איכות האקוסטיקה.
בשיפוץ שנערך בשנים 1985–1988 נבנתה כניסה חדשה מכיוון כיכר בראוורס עם חלל כניסה מקורה זכוכית.
ההרחבה תוכננה על ידי האדריכל פי דה ברוין.
כיום נערכים בקונצרטחבאו כ-800 קונצרטים בשנה, בהם מבקרים 850,000 מאזינים.
אגודת ידידי הקונצרטחבאו מעניקה פרסי עידוד לבולטים מבין הנגנים הצעירים בהולנד.
בכלכלה, קוֹנצרן (על פי האקדמיה ללשון העברית: תשלובת; בגרמנית: Konzern) הוא קבוצת חברות הנמצאות בבעלות אחת וכפופות למנגנון כלשהו של ניהול מרכזי המכוון ומתאם את פעולותיהן.
קונצרנים נוצרים על פי רוב כתוצאה מתהליכי רכישה ומיזוג של חברות בידי גורמים עסקיים המעוניינים להגדיל את כוחם והשפעתם בשוק, באופן שייתן להם יתרון ניכר על פני מתחריהם.
קונצרנים מודרניים הם במקרים רבים תאגידים רב-לאומיים, שתחומי פעילותם – מאספקת חומרי גלם, דרך שלבי הייצור השונים ועד לשיווק מוצרים מוגמרים – חוצים יבשות.
בין הקונצרנים הראשונים בעולם נמנות חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המזרחית הבריטית.
מיוזמת מסחר שבתחילה נוסדה במטרה לייבא לרפובליקה ההולנדית סחורות מהמזרח הרחוק, צמחה חברת הודו המזרחית ההולנדית לכדי ישות כלכלית בעלת עוצמה, אשר חבקה מיזמים המתמקדים הן במסחר והן בייצור.
בעוד קונצרנים עוסקים בפעולות שונות של כל שלבי היצור אשר מקיימות קשרי גומלין עסקיים בתחום פעילות או מטרה משותפת, גופים המהווים קונגלומרט (Conglomerate) פועלים בתחומים שונים ללא ליבת עסקים מוגדרת אשר לא תמיד מקיימות קשרי גומלין עסקיים ביניהן.
הקונצרן יכול להיות מורכב מחברת החזקות וחברות בנות, או כחברת ענק השולטת ישירות בפעילויות מחלקותיה השונות.
דוגמה לקונגלומרט היא חברת ההשקעות IDB.
השקעות החברה, דרך החברות הבנות שלה, כללו בנקים, מפעלי תעשייה, חברות ספנות, בנייה, חקלאות ועוד והתפרשו על פני ענפים שונים כגון ענפי התקשורת, הנדל"ן, הפיננסים והמסחר.
קונצרט קלן הוא הקלטה של קונצרט חי אשר בו ניגן קית' ג'ארט אלתורים חופשיים בפסנתר סולו.
הקונצרט נערך בבית האופרה של קלן, גרמניה ב-24 בינואר 1975.
ההקלטה, אשר יצאה כתקליט מאוחר יותר באותה שנה, על ידי חברת התקליטים ECM, הפכה לתקליט הסולו הנמכר ביותר בתולדות הג'אז לאחר שנמכרו למעלה מ-3.5 מיליון עותקים (נכון ל-2008).
ליצירה שג'ארט אילתר שני פרקים (למעשה שני פרקים והדרן), כאשר הפרק השני חולק לשלושה חלקים (שני חלקים וההדרן) על מנת להתאים את ההקלטה לתקליט אריך נגן:
פרק שני, חלק ראשון - 15 דקות
פרק שני, חלק שלישי (הדרן) - 7 דקות
המוזיקה אולתרה על ידי ג'ארט באותו לילה, בתחילת הפרק הראשון הוא מצטט את הפעמון בבית האופרה של קלן, הקורא לקהל להיכנס אל האולם וממשיך משם למלודיה מאולתרת.
ג'ארט לא פרסם מעולם את תווי היצירה באופן רשמי, בטענו שמדובר ביצירה חד פעמית, אך החלק השלישי של הפרק השני (ההדרן) פורסם כ-Memories of Tomorrow במספר ספרי תווים.
קטעים מן המוזיקה מופיעים בפסקול סרטו של ניקולס רוג "תזמון גרוע" וסרטו של ננו מורטי Caro diario ("יומנו של ננו מורטי").
קונצנזוס מדעי (או מִסְכָּם מדעי) הוא העמדה המוסכמת על הקהילה המדעית בתחום מסוים של מחקר מדעי.
קונצנזוס מדעי מתגבש לרוב באמצעות תקשורת בין מדענים בוועידות מדעיות, במאמרים מדעיים, בתהליך ביקורת העמיתים ובמדידות וניסויים חוזרים.
אלו לעיתים קרובות מוליכים למצב שבו חוקרים בתחום מדעי מסוים יכולים לזהות קיומו של קונצנזוס.
עם זאת, קשה לעיתים לשכנע אנשים מחוץ לתחום בקיומו של הקונצנזוס, משום שהדיונים האופייניים לתהליך השגתו עלולים להיראות לאנשים כאלו כמחלוקות.
מוסדות מדעיים לעיתים מפרסמים ניירות עמדה על-מנת ליידע את הציבור מחוץ לקהילה המדעית בדבר קיומו של הקונצנזוס.
קונצנזוס מדעי עשוי לגרור דיון ציבורי ופוליטי בנושאים אשר נתונים במחלוקת בציבור הרחב, אך אין לגביהם מחלוקת ממשית בקהילה המדעית העוסקת בהם.
דרך גיבושו של קונצנזוס מדעי
גיבושו של קונצנזוס מדעי מתרחש לרוב באמצעות טיעונים מנומקים, תוך הסתמכות על השיטה המדעית המוסכמת של ניסוח ניבויים ובדיקת השערות.
מחלוקות מיושבות באמצעות תצפיות מאוששות, ניסויים ובדיקות חוזרות.
הטיעונים מועלים ונידונים בפורומים ובמסגרות הרשמיות המקובלות במדע, כמו מאמרים מדעיים בכתבי עת מדעיים עם ביקורות עמיתים, והרצאות בוועידות וכינוסים מדעיים.
משקלם של ספרי מדע בגיבוש קונצנזוס מדעי הולך ופוחת בעשרות השנים האחרונות, בעיקר משום שהם נתונים לרוב לביקורת עמיתים הרבה פחות מחמירה מזו של מאמרים בכתבי-עת מן השורה הראשונה.
עם זאת לספר הנכתב על ידי מספר גדול של מומחים בתחום, למשל לאסופות של מאמרים (אשר לפעמים מהוות סיכום של ועידות מדעיות) עשוי עדיין להיות משקל רב.
עמדות בספרי לימוד בדרך כלל מהוות אישור לקונצנזוס שכבר הושג, שכן מחברי ספרים כאלו לרוב משתדלים לכלול בהם רק מידע מוסכם ובדוק.
לספרים הפונים לציבור הרחב ולקהל קוראים שאינו מומחה הייתה לעיתים חשיבות רבה בהיסטוריה של המדע, לדוגמה השיחה על שתי שיטות העולם הגדולות של גלילאו גליליי או מוצא המינים של צ'ארלס דרווין, אך בעשרות השנים האחרונות תפקידם בגיבוש קונצנזוס מדעי כמעט זניח, בעיקר עקב ההתמחות הרבה הנדרשת במדע המודרני.
להעדפות ואמונות של מדענים לא אמור להיות משקל בביסוס קונצנזוס מדעי, שכן מצופה ממדען שיכריע על פי השיטה המדעית, אפילו כאשר תוצאותיה מנוגדות לדעתו האישית.
מסיבה זו סקרים אינם מהווים כלי בגיבוש קונצנזוס מדעי, אלא לכל היותר בחקר סוציולוגיה ופוליטיקה של הקהילה המדעית.