tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המענק היפני, שהיווה כ-60% מעלות הבנייה (13.5 מיליארד ין יפני) הוסכם במהלך ביקורו של נשיא מצרים דאז מובארק ביפן במרץ 1995, כחלק מפרויקט פיתח חצי האי סיני.
ממשלת מצרים השלימה את 40% הנותרים מעלות הבנייה (9 מיליארד ין יפני).
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל לתעלה, ואורכו 3.9 קילומטר.
הגשר מורכב מכבלים באורך של 400 מטרים.
במקטע העיקרי והתלוי, הוא בעל דרכי גישה באורך של כ־ 1.8 ק"מ מכל צד.
גובהם של ארבעת העמודים התומכים העיקריים הוא 154 מטר.
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל קו המים.
המגדיר בעצם את הגובה המרבי האפשרי לספינות שיכולות לעבור בתעלת סואץ, השווה ל־68 מטרים(סואצמקס).
גשר תעלת סואץ היה חלק קטן מפרויקט משמעותי לפיתוח האזורים המקיפים את תעלת סואץ בפרט, ולפיתוח חצי האי סיני בכלל.
פרויקטים נוספים ודומים, כגון מנהרת אחמד חמדי, גשר פירדאן ובניית מעבר קו החשמל העליון של תעלת סואץ נועדו אף הם לפתח וליישב את המקום.
גשר שרונה היה גשר ברזל שהוליך את הדרך ההיסטורית יפו–שכם מעל ואדי מוסררה (כיום, נחל איילון) במעבר מוסררה צפונית מזרחית למושבה שרונה.
הגשר הונח על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1898. גשר ברזל נוסף בנו העות'מאנים על נחל הירקון ליד טחנת הקמח פרוחיה צפונית לפתח תקווה.
חלקו הצפוני של מחלף ארלוזורוב העובר מעל רחוב מנחם בגין ברמת גן, עומד במקומו של גשר שרונה ההיסטורי, ורחוב מנחם בגין עובר בנקודה זו במקומו של האפיק המקורי של נחל איילון.
מסע וילהלם השני לארץ ישראל
ביום רביעי, י' בחשוון תרנ"ט, 26 באוקטובר 1898, רכבה הפמליה המלכותית מחיפה בדרכה ליפו.
"מחיפה עבר וילהלם במרכבה לאורך השרון, על גשרים מיוחדים שנבנו לכבודו על נחל מערות, על נחל דליה (דיפלה) ובשפך נחל תנינים, והם קיימים עד ימינו".
בערבו של אותו היום חנתה השיירה בחאן בורג', כיום ממערב לבנימינה.
למחרת היום חצתה השיירה "את הירקון בג'יסר אל הדאר, כדרך שעשו זאת יהודית ומשה מונטיפיורי כשישים שנה קודם לכן.
ואילו על ואדי מוצרארה כבר המתין להם הגשר הרביעי בסדרת "גשרי הקייזר", בפי העם "גשר מוסררה" ולימים במפות המנדט גשר שרונה.
מסוף 1917 חצתה מסילת הברזל הצבאית הצרה הבריטית מנמל יפו ל'גבעת ג'נקינס' את גשר שרונה והמשיכה בדרך אבא הילל עד לגדה הדרומית של הירקון.
המסילה חצתה את הירקון על גשר באזור עשר טחנות, מול ח'ירבת הדרה ופנתה צפון-מערבה לעבר 'גבעת ג'נקינס' על בסיס דרך הרצליה עם הסתעפות לכיוון שייח' מוניס.
כשנה לאחר כינונו של המנדט הבריטי בארץ ישראל בח' באדר ב' תרפ"א שבו אנשי אגודת עיר גנים למלאכת המשא והמתן על קניית הקרקע.
באביב תרפ"א החלו אנשי האגודה ברכש ציוד מעודפי הצבא הבריטי.
נשקלה רכישתו או חכירתו של חלק מתואי מסילת הברזל הצבאית הבריטית ששמשה רכבת קלה בימי המלחמה, וקישרה בין יפו לשטח המיועד לבניה, וכן קרונות וקטר, לטובת הובלת חומרי בניין ליישוב המתוכנן.
באסרו חג פסח תרפ"א אף הספיקו חלוצי עיר גנים לנצל את תואי הרכבת לנסיעה אזרחית חגיגית ויחידה שיצאה מתחנת הרכבת תל אביב, חלפה מדרום לשרונה וחצתה את ואדי מוסררה על גשר שרונה לעבר אדמות עיר גנים בגדה המזרחית של הואדי, מתחם הבורסה של היום.
למחרת היום פרצו מאורעות תרפ"א ושוב הואטה המלאכה.
תוכניות הרכישה/חכירה של התוואי והציוד לא הבשילו לכדי מעשה ועד לפירוקה בשלהי 1922 נגררו על המסילה קרונות שהובילו חומרי בניין לבניית עיר גנים ושכונת בורוכוב, לימים, גבעתיים, על ידי סוסים ופרדות.
גם הגשר המנדטורי, שנמתח ב-1936, וגם הגשר שנמתח ב-1951 ניצבו באותה הנקודה בגובה נמוך של כשלושה מטרים מעל ערוץ האיילון כך שבאירועי גשם משמעותיים דוגמת סופת דצמבר 1951 הוצף הגשר ולא התאפשרה עליו התנועה.
הואיל וברבות השנים הוסט מסלול האיילון, מימי הנחל נותבו לתעלת האיילון ומחלף ארלוזורוב נבנה מעליו, זורמת כיום התנועה ברחוב מנחם בגין ברמת גן למרגלות מתחם הבורסה על בסיס הואדי - מעבר מוסררה ההיסטורי.
גשר רוסקי או פשוט הגשר הרוסי הוא גשר מעוגן כבלים בעיר ולדיווסטוק העובר מעל מפרץ בוספורוס המזרחי ומאחד את חצי האי נאזימוב עם כף נובוסילסקי באי הרוסי.
בניית הגשר החלה ב-3 בספטמבר 2008 והושלמה לקראת אירוח פסגת APEC בשנת 2012.
זהו הגשר השני בגובהו בעולם, גובהו מגיע ל-324 מטרים ובעת בנייתו הוא היה לגשר מעוגן כבלים הגדול בעולם, באורך 1,104 מטרים.
שר התחבורה איגור לוויטין תיאר את הגשר בתור האובייקט המורכב והייחודי ביותר, לא רק כחלק מההכנות לפסגת APEC כי אם בתחום ההנדסה בכלל ברוסיה ובעולם.
הפרויקט נבנה על ידי חברת NPO Mostovik.
תוכנית ראשונה לבניית גשר בלב העיר ולדיווסטוק, שיחבר את חצי נאזימוב עם האי הרוסי (רוסקי) הוקמה עוד בשנת 1939 אך לא יושמה.
באוקטובר 2007 חברת NPO Mostovik זכתה במכרז לבניית גשר שיחבר את העיר עם האי הרוסי, כאשר כשותף עיקרי לבנייה הצטרף מכון Giprostroymost מסנקט פטרבורג, שהתמחה בבניית גשרים.
עלות התכנון עצמו עלה 643 מיליון רובלים רוסיים והושלם כחצי שנה לפני תום מועד ההגשה במרץ 2008.
במאי 2008 הוגשו תוכניות העבודה לממשלת מחוז פרימוריה וב-31 באוגוסט 2008 אושר בהתחלת העבודה בתאם להנחיית הממשל המקומי וצו נשיאותי.
הבנייה הושלמה 4 שנים לאחר מכן והגשר נחנך ב-2 ביולי 2012. חודש לאחר מכן נפתח הגשר לכלל הציבור.
המשקל הכולל של קורות המתכת הראשיות: 23,000 טון
האורך הכולל עם רמפות: 3,100 מטרים
מפתח מרבי של הגשר: 1,104 מטרים
הרוחב הכולל של הכביש המהיר: 21 מטרים
מספר הנתיבים: 4 (2 בכל צד)
גשרי טוקו רי הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1954. הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת ג'יימס מיצ'נר ומבוסס על חוויותיו ככתב צבאי במלחמת קוריאה.
הסרט מתאר את קורותיהם של טייסי קרב אמריקאיים המשרתים על נושאת מטוסים המשייטת בין יפן לקוריאה.
הזמן הוא נובמבר 1952, מלחמת קוריאה בעיצומה והטייסים מסכנים את חייהם כל הזמן במבצעים בקוריאה ובנחיתה.
הסרט הופק בעזרת צי ארצות הברית ויש בו סצנות קרב עם אפקטים טכניים רבים שזיכו אותו בפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר לשנת 1955.
לוטננט הארי ברובייקר (ויליאם הולדן) משרת כטייס קרב במילואים על נושאת מטוסים.
הוא ותיק קרבות מלחמת העולם השנייה, עורך דין מצליח בדנוור, קולורדו, נשוי ואב לשתי בנות קטנות.
מתגייס לפי בקשת הצבא למרות שיש לו השגות על התועלת במלחמה זו.
בשובו ממשימה בקוריאה הצפונית הוא נאלץ לנחות נחיתת חירום בים.
מסוק חילוץ ובו הטייס מייק פורני (מיקי רוני) ואיש חיל האוויר נסטור גמבידג' (ארל הולימן) טס לקראתו והוא מוטס לנושאת המטוסים כשהוא קשור לחבל הצלה.
פורני הוא טייס ממוצא אירי הנוהג לחבוש מגבעת ירוקה ולענוד צעיף ירוק כדי לעודד את הטייסים אותם הוא מציל מהים.
לאחר התאוששות נקרא ברובייקר לשיחה עם מפקד נושאת המטוסים, תת-אדמירל ג'ורג' טארנט (פרדריק מארץ').
טארנט מחבב את ברובייקר המזכיר לו את בנו שנהרג בקרב מידווי.
ברובייקר מתרעם בפניו: מדוע דווקא הוא נקרא לשרת במלחמה ולעזוב את משפחתו ועבודתו בעוד שאחרים לא נקראו לשירות והמלחמה כמעט אינה מורגשת בארצות הברית?
לדעתו יש לסגת מקוריאה ולסיים בכך את המלחמה אך טארנט עונה שהדבר יגרום לנפילת ארצות אחרות כמו הפיליפינים ואינדונזיה (תאוריית הדומינו).
הוא מודיע לו כי משימתם הבאה היא להרוס את גשרי טוקו-רי, השולטים על צומת דרכים חיוני בקוריאה הצפונית דבר שיגרום למפנה במלחמה.
כמו כן הוא מודיע לו שהם שטים לחופשה קצרה ביפן וכי אשתו ובנותיו נמצאות שם.
על החוף פוגש ברובייקר את אשתו ננסי (גרייס קלי) ובבית המלון הוא נפגש עם בנותיו.
מגיע אליו נסטור ומודיע שפורני הסתבך בתגרה ונמצא בבית כלא צבאי.
ברובייקר נוסע אליו ומצליח לשחררו בערבות.
בינתיים משוחח המפקד טארנט עם ננסי ומספר לה על בנו שנפל ועל ההשפעה הקשה שהייתה לכך על כלתו ואשתו.
הוא משתף אותה בפעולה שעומדת להיות בטוקו-רי ומכין אותה נפשית למקרה בו ברובייקר ייהרג.
לאחר החופשה משתתף ברובייקר במשימת צילום מעל גשרי טוקו ומצליח לחזור ללא פגיעה.
לקראת הפעולה נערך תדרוך ומוקרן הסרט שצולם מעל הגשרים הממחיש את כל אש הנ"מ שנורתה עליהם.
ברובייקר נתקף בחרדה, הולך לחדרו ומנסה לכתוב מכתב פרידה לאשתו אך ללא הצלחה.
בהתקפה על גשרי טוקו-רי נפגע מטוסו של ברובייקר והוא נאלץ לנחות נחיתת חירום בשטח האויב.
הוא מוצא מחסה בתעלה ומטוסים מפציצים חיילים מצבא קוריאה הצפונית המנסים להסתער עליו.
פורני ונסטור נקראים לחלץ אותו.
המסוק נוחת לידו אך נפתח עליו אש.
נסטור נהרג ופורני מצליח להיחלץ ולהגיע לברובייקר המסתתר בתעלה.
תוך זמן קצר הם נהרגים על ידי חיילים המסתערים עליהם.
כשטארנט מקבל הודעה על כך הוא אומר :"היכן יש עוד אנשים כאלה?".
גשר שלג הוא מבנה מקושת מעל בתרון בקרח, בקיע בסלע, פלג או כל פרצה אחרת בקרקע.
גשר כזה נוצר באופן טיפוסי על ידי סחף שלג, שיוצר תחילה כרכוב, העשוי לגדול בהדרגה ולהגיע אל עברה השני של הפרצה.
גשר שלג עלול לכסות כליל את הפרצה ולהוות סכנה: למראית עין זהו משטח שלם ויציב, בעוד שלמעשה הוא מכסה את הבתרון או הבקיע ומסתיר אותו תחת שכבת שלג, שעוביה אינו ידוע והוא עלול להיות לא יותר מסנטימטרים אחדים.
גשרי-שלג עלולים להיוצר גם בתוך בתרון, כך שהוא נראה רדוד באופן מטעה.
הואיל וגשר שלג עבה ויציב יותר בשולי הבתרון, נפילה דרך גשר מתרחשת בדרך כלל במרחק מה מן השפה.
גשר שריר הלב הוא מצב המתאר אנומליה אנטומית בגוף האדם, במסגרתה אחד מהעורקים הכליליים האחראיים על הזנת שריר הלב בדם, עובר בין סיבי שריר הלב עצמו, במקום לעבור מעל לסיבי השריר, מה שעלול ליצור לחץ על אותו העורק ולגרום להיצרות שלו.
במצב תקין, מוצבים העורקים הכליליים מעל ומסביב לשריר הלב, באופן בו הם מזרימים דם אל כלי דם קטנים יותר המזינים את השריר.
במצב של גשר שריר הלב, מתפתח שריר הלב מסביב לאחד העורקים הגדולים, באופן בו הוא מקיף את העורק.
כשהלב מתכווץ על מנת להזרים דם בזמן הסיסטולה, מייצר שריר הלב לחץ על העורק הכלוא בתוכו ובכך מצר את העורק, מה שעלול לפגוע בזרימת הדם בתוכו.
גשר שריר הלב הוא פגם אנטומי מולד, אך עם זאת, אנשים רבים שפגם זה קיים אצלם, צפויים להיות א-סימפטומטיים לחלוטין.
הסיבה לכך היא שהדם זורם דרך העורקים הכליליים בעיקר בזמן הדיאסטולה - הרפיית הלב, כך שפעמים רבות אין הלחץ על העורק בזמן הסיסטולה מפריע באופן משמעותי לזרימת הדם בעורקים.
ההסתמנות הקלינית אצל מטופלים הסובלים מגשר שריר הלב היא רחבה, החל ממטופלים א-סימפומטיים במקרים בהם ההיצרות היא קלה, ועד למטופלים שיסבלו מתעוקת לב, מאוטם שריר הלב, מהפרעות קצב חדריות ולעיתים אף מדום לב פתאומי.
גשר שריר הלב מסווג על פי חומרת ההיצרות הנוצרת בעורק הכלילי הרלוונטי.
אם יגרום הכיווץ להיצרות של עד 50 אחוזים, מדובר במצב שפיר שלרוב לא צפוי לגרום לסימפטומים.
היצרות של מעל ל-70 אחוזים לעומת זאת, כבר תגרום לרוב להופעת כאבים וסימפטומים נוספים.
על פי נתיחות שלאחר המוות, מוערכת שכיחות התופעה באוכלוסייה בכ-5 אחוזים.
טיפול הבחירה במקרים סימפטומטיים של גשר שריר הלב של העורק השמאלי הקדמי היורד (LAD), עשוי לכלול ניתוח לחיתוך חלק משכבת השריר עצמו (מיוטומיה).
במקרים מסוימים בהם בנוסף לגשר קיימת גם מחלת כלי דם כלילית, יבוצע לעיתים ניתוח מעקפים במקום או בנוסף לביצוע מיוטומיה.
סוג הטיפול המתאים נבחר בהתבסס על הקוטר הבסיסי של העורק בזמן הדיאסטולה, על נוכחותה של מחלת כלי דם כלילית בנוסף לגשר, וכן על גורמי הסיכון הספציפיים בביצוע מיוטומיה למטופל.
גשר שלוסבריקה הוא גשר באזור מיטה בברלין שבגרמניה, אשר נבנה בין השנים 1821 – 1824 בהתאם לתוכניות של קארל פרידריך שינקל, הגשר קיבל את שמו בשל סמיכותו לארמון הקיסרות הפרוסית ברלינר שטאדטשלוס הגשר מסמן את סופה המזרחי של שדרת אונטר דן לינדן.
במקום זה היה קיים גשר שחצה את תעלת השפרה כבר ב, שליטי בית הוהנצולרן חלפו עליו בדרכם לצייד בטירגארטן, גשר יסודות עמוקים שנבנה במקומו בשנת 1738 שימש מאוחר יותר את חילות נפוליאון כדרך ישירה למרכז העיר.
ב גשר העץ נחשב כבלתי מספק על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה והוא הזמין גשר ראוי יותר והטיל את המשימה על אדריכל החצר קארל פרידריך שינקל.
מלאכת התכנון החלה בשנת 1819 והבניה עצמה החלה כעבור שנתיים, כחלק מחידוש כל אזור אונטר דן לינדן מהשפרה ועד כיכר בבל כולל את הלוסטגארטן ובית המשמר החדש.
מגשר הקשתות שנבנה מאבן חול נבנתה דרך ישרה המובילה עד לשער ברנדנבורג.
ב-29 בנובמבר 1823, בזמן חגיגות הנישואים של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ואליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה, התאסף קהל רב על הגשר טרם השלמתו ועשרים ושניים אנשים טבעו בנהר.
הגשר נפתח לתנועה בקיץ 1824.
הגשר הורחב בשנת 1912 וחוזק בבטון מזוין בשנות ה-20 של המאה ה-20, הגשר ניזוק במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1951 מזרח גרמניה העניקה לו את השם גשר מרקס-אנגלס.
שמו חזר לשמו המקורי ב-3 באוקטובר 1991, עם איחוד גרמניה מחדש.
לפי תכנונו ועיצובו של קארל פרידריך שינקל הוקמו בגשר מעל העמודים התומכים שמונה זוגות של פסלי שיש שהוזמנו מפסלים שונים המתארים את התהוותו של גיבור:
ניקה מלמדת את הילד היסטוריה של גבורה וגיבורים מאת אמיל וולף, 1847
אתנה מלמדת את הנער כיצד להשתמש בחץ וקשת, מאת הרמן שיבלביין, 1853
אתנה מחמשת את הלוחם לקראת הקרב הראשון שלו מאת קארל היינריך מולר, 1846–1850
ניקה מעטרת את הלוחם, מאת פרידריך דרייק, 1857
ניקה תומכת בלוחם הפצוע, מאת לודוויק ויליאם ויכמן, 1857
אתנה מובילה את הלוחם לקרב מאת אלברט וולף, 1853
הגיבור תוקף את האויב כאשר אתנה לצידו, מאת גוסטב בלסר, 1854
איריס מובילה את הנופל להר אולימפוס מאת אוגוסט ורדוב, 1841–1857
בזמן מלחמת העולם השנייה הפסלים הועברו למחסן בצידה המערבי של ברלין, רק בשנת 1981 הסכם בין מערב גרמניה ומזרח גרמניה אפשר את החזרת הפסלים למזרח, בשנת 1984 הסתיימה עבודת השיקום, והפסלים חזרו למיקומם המקורי.
גשר ראקוצי (בהונגרית: Rákóczi híd) הוא גשר הדנובה השני החדש ביותר בבודפשט, בין לאג'מאנוש (חלק מרובע 11 של בודפשט - Lágymányos) לבין פרנצווארוש (Ferencváros) שהוא רובע 9 של בודפשט.
הבנייה החלה ב-1992 והגשר נפתח לתנועה באוקטובר 1995. הגשר נבנה באמצעות לוחות מחוספסים שיוצרו על ידי החברה Dunaferr Lőrinci Hengermű Kft.
הייצור וההתקנה בוצעו על ידי חברת מבנה הפלדה גנץ (Ganz).
זה היה הראשון מבין גשרי הדנובה של בודפשט שנקרא לא על שם אדם, אלא על שם מיקומו הגאוגרפי.
בסיום הבנייה ב-1995 בחרה המועצה הראשית של העיר בשם גשר לאג'מאנוש במקום גשר סנט לאסלו.
מאוחר יותר, היו הצעות לקרוא לו על שם זולטאן לטינוביץ', לאיוש קושוט, אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, מתיאש הראשון, מלך הונגריה, וכן בשם "גשר השלום".
בישיבתה ב-27 באפריל 2011 הציעה אספת של המטרופולין (מועצת העיר בודפשט) לוועדת השמות הגאוגרפיים שהשם החדש של הגשר יהיה "גשר ראקוצי" על שם המשפחה ההיסטורית ההונגרית המפורסמת.
זה התקבל פה אחד בוועדה באוגוסט 2011.
הבניין החדש של התיאטרון הלאומי נבנה מצפון לראש הגשר בצד פשט ב-2002 וארמון האמנויות ב-2005.
הקמפוס המשותף החדש של Infopark ואוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) ואוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME) הוקם ליד ראש הגשר הצד השני, המערבי בבודה.
שאר המבנים המודרניים באוניברסיטה וברובע ה-IT נבנו בעיקר בשנים שלאחר מסירת הגשר.
הצבע ששימש לצביעת הגשר היה באיכות ירודה, התקלף מההתחלה.
העמודים והמעקות של הגשר נצבעו מחדש בסתיו 2011, אך הצביעה המקורית והלא טובה והכתמים נותרה בתחתית הגשר.
ביוני 2013, הוכרז שתאורת מערכת הראי-רפלקטור של הגשר התבלה.
מאז המסירה, החומר מהמראות התבלה לגמרי וירד, וזו הייתה הסיבה שתאורת הגשר הפכה ל-10% מהתקן.
שיפוץ תאורת הגשר הסתיים בנובמבר 2014. חמשת העמודים בגובה 35 מ' כל אחד צוידו ב-6-6 לכל צד, סה"כ ב-60 מנורות LED מסוג Indal Luma, כלומר (Philips BGP 625 Luma 2) עם צריכת חשמל נומינלית של 211 W ליחידה.
לפי חישובים, צריכת התאורה החדשה והמודרנית היא מחצית מהמערכה הקודמת.
אורך החיים הצפוי של גופי התאורה הוא 24 שנים.
אף על פי שמראש תוכנן לעבור בגשר קו החשמלית מספר 1 ונותר מקום לפסי החשמלית באמצע הגשר, הפסים לא הונחו.
בספטמבר 1996 השיקה חברת התחבורה של בודפשט (BKV) את קו אוטובוס 103 כתחליף, שפעל שם עד להארכת החשמלית מספר 1 עד דרום בודה ב-2015. התחנה הזמנית המתוכננת של החשמלית הועברה לראש הגשר של פשט בשנת 2000, ונשארה שם עד לשיפוץ קו החשמלית.
קטע הקו על פני הגשר נבנה יחד עם שיפוץ החשמלית מספר 1. עם זאת, רשות התחבורה הארצית דרשה בדיקות נוספות לגשר, שכן עומס הבדיקה לפני מסירת הגשר יכול היה להתבצע רק עם כלי רכב ממונעים רגילים.
לפיכך, לא ניתן היה לדעת בוודאות כיצד יתנהג מבנה הגשר עם חשמליות כבדות ומהירות יותר בהשוואה לתוכניות המקוריות.
כתוצאה מכך התעכבה מסירת הקטע החדש של הקו בכמה חודשים.
ב-26 בינואר 2015, במהלך הרצות המבחן של הקטע החדש של חשמלית 1, חצתה חשמלית לראשונה את גשר ראקוצי, וב-15 בפברואר 2015, עומס ניסוי נוסף שנדרש בוצע להעברת הקו, שבמהלכו העמיסו את הגשר ב-1,000 טון (ארבע חשמליות ועשרים משאיות עמוסות).
ב-20 במרץ 2015 נמסר החלק המורחב של החשמלית.
המהירות המותרת במסלול החשמלית של הגשר: 50 קמ"ש.
גשר שדרות בן-גוריון או גשר נחל ענבה השלישי או גשר כביש 4 פנימי הוא גשר לכלי רכב, רוכבי אופניים ולהולכי רגל במודיעין-מכבים-רעות, העובר מעל נחל ענבה ומחבר את הפארק הטכנולוגי לכביש 431 ולתחנת הרכבת פאתי מודיעין.
על הגשר עובר שדרות בן-גוריון המתחבר לכביש 431.
החלק המזרחי של הגשר נבנה ונפתח לתנועה בשנת 2014 והחלק המערבי של הגשר נבנה על ידי חברת אולניק וחברת וי.
גולד ונפתח לתנועה בשנת 2023.
הגשר הוא באורך של כ-200 מטר ומתנשא לגובה של כ-20 מטרים, הוא כולל 7 נציבים ו-6 מפתחים של כ־35 מטר כל אחד.
הגשר בנוי מקורות טרומיות דרוכות בדריכת קדם.
מתחת לגשר ובקרבתו נמצאים מספר כבשני סיד מתקופות שונות.
בעתיד מתוכנן לקום באזור פארק ארכאולוגי.
גשר שדרת מדיסון (באנגלית : Madison Avenue Bridge) הוא גשר נפתח מסתובב בעל ארבעה נתיבים שחוצה את נהר הארלם בעיר ניו יורק, והנושא את רחוב 138 מזרח בין רובע מנהטן והברונקס.
הגשר מונח על 3 מזחים, כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח (מרכזי) הציר, שנתמך על-ידי תוף שמהווה את ציר סיבוב הגשר .
מזח זה נקרא Pivot Pier .
בנוסף, מונח הגשר על 2 מבני לבנים שמעוגנים בקרקעית הנהר .
אורך הרכיב המסתובב של הגשר הוא 91 מ', שמתאים לתנועה ימית משמעותית של ספינות.
הגשר ממוקם כ-650 מ' דרומית לגשר רחוב 145 וכ-750 מ' מצפון לגשר השדרה השלישית.
לגשר שני כבישים ברוחב 8.23 מ' כל אחד וכן שתי מדרכות משני צידיו של הגשר, באורך 2.74 מ'כל אחת.
הגשר נפתח בשנת 1910 לאחר שהבנייה החלה בשנת 1907, ובעלות של 1,155,987 דולר, והכפיל את הקיבולת של הגשר מאז שנבנה הגשר שקדם לו בשנת 1884. מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק אחראית לתחזוקת הגשר ולתפעולו.
עבור שנת 2011, דיווחה מחלקת התחבורה של עירית ניו יורק על נפח תנועה יומי ממוצע בשני הכיוונים של 41,423 כלי רכב.
הגשר הוא חלק מהמסלול של מרתון העיר ניו יורק השנתי.
הרצים חוצים ממנהטן לברונקס דרך גשר שדרת וויליס, עוברים מסלול קצר דרך הברונקס, ואז חוזרים למנהטן לשלב האחרון של המרוץ דרך גשר שדרת מדיסון.
גשר שדרת מדיסון נושא את קו האוטובוס המקומי Bx33 המופעל על ידי רשות התחבורה של העיר ניו יורק , קווי האוטובוס המהיר BxM3 ו-BxM4 המופעלים על ידי חברת האוטובוסים MTA , ואת קו האוטובוס המהיר BxM4C המופעל על ידי Bee-Line Bus System של מחוז וסטצ'סטר.
גשר רחוב 145 הוא גשר נפתח מסתובב בעל ארבעה נתיבים מעל להארלם ריבר בעיר ניו יורק, המחבר את רחוב 145 מערב ושדרת לנוקס במנהטן עם רחוב 149 מזרח ושדרת ריבר בברונקס.
הבנייה של גשר רחוב 145 המקורי החלה ב-19 באפריל 1901, והגשר בעלות של 2.75 מיליון דולר נפתח לתנועה ב-24 באוגוסט 1905. המעצב היה אלפרד פנקוסט בולר שתכנן ועיצב את הגשרים הנפתחים בסיבוב של שדרת מדיסון, גשר סכר מאקומבס וגשר יוניברסיטי הייטס.
הגשר נשא בעבר את כביש 22 של מדינת ניו יורק ואת כביש 100 של המדינה .
גשר זה נקרא פעם גם "גשר שדרת לנוקס" , אם כי השם הזה יצא מכלל שימוש.
מיקומו של הגשר הוא כ-1,250 מ' דרומית לגשר סכר מאקומבס ו-650 מ' מצפון לגשר שדרת מדיסון.
הגשר מונח על 3 מזחים, שעליהם 3 מסבכים כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח הציר, הנתמך על-ידי קורת תוף.
בנוסף לשלושת המזחים שמעוגנים בקרקעית הנהר, קיימים עוד 4 מבני אבן, 2 בכל צד של הנהר ועל היבשה, הנושאים את צירי הגישה לגשר.
בקצה הגשר בכל צד שלו (המזרחי והמערבי), ניצבים 2 מבני אבן עיליים בכל צד שלו (הדרומי והצפוני), בעלי גגות חרוטיים.
מנועי ההנעה, הבלמים והמכונות האחרות לסיבוב הרכיב הנייד והנפתח של הגשר, ממוקמים על רכיב זה, בתוך הרווח שבין סיפון הכביש לבין קורת התוף העגולה.
שולחן הבקרה והבקרות החשמליות למוטת הסיבוב ממוקמים בחדר זה, ממנו מפעילים את פתיחת הגשר.
עבודת בניית הגשר התעכבה, מכיוון שבו זמנית נחפרה מנהרה מתחת לאחד הפירים של הגשר עבור הרכבת התחתית של ניו יורק.
הגשר נושא ארבעה נתיבים ברוחב 3.6 מ', שניים לכל כיוון, בתוספת מדרכה ברוחב של 2.7 מ' מכל צד של הגשר.
כבישי הגישה המערבית והמזרחית הם ברוחב 17 מ' ו-41 מ', בהתאמה.
רכיב נייד מסתובב חדש לגשר הורכב בנמל קוימנס בקוימנס, ניו יורק , בדרום .
הרכיב הוחלף בתחילת נובמבר 2006. לצורך כך הגשר נסגר מ-1 נובמבר 2006 ועד 9 פברואר 2007.
בכל צד של הגשר מחסומים נעים הצבועים אדום לבן, שיורדים ומונעים מעבר מכוניות לקראת פתיחת הגשר למעבר ספינות.
גשר רחוב 145 נושא את קו האוטובוס Bx19 המופעל על ידי MTA New York City Transit .
על הגשר עוברים כ-30,000 כלי רכב ביום.
גשר שדרת פארק הידוע גם בשם גשר הארלם ריבר המורם הוא גשר מעלית, הנושא את שלושת הקווים של חברת Metro-North Railroad : קו ההדסון , קו הארלם וקו ניו הייבן מעל פני ההארלם ריבר ומחבר בין הרבעים של מנהטן והברונקס בעיר ניו יורק.
נכון לשנת 2010, מספר הנוסעים הממוצע בימי חול על הקווים הוא 265,000.
הגשר הראשון באתר זה נבנה על ידי מסילת הרכבת של ניו יורק והארלם בשנת 1841. הוא הורכב מארבעה מוטות מסבך באורך 27 מ', ששלושה מהם היו מוטות ברזל קבועים, בעוד שהרביעי היה רכיב נייד נפתח מסתובב מעץ.
במצב סגור, לגשר היה מרווח של שבעה מטרים בלבד מעל המים הגבוהים הממוצעים.
ארבעה מזחים הבנויים לבנים תמכו בארבעת משטחי המסגרת.
בשנת 1867 הוחלף גשר העץ בגשר ברזל, שנתן מרווח אנכי של 15.15 מ'.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 חצו את הגשר יותר מ-200 רכבות ביום.
הגשר משנת 1867 התיישן עד מהרה בגלל עומסי תנועה כבדים, וחפירה של תעלת שייט לספינות בנהר.
בשנת 1890, ה-ניו יורק Northern Railway , מתחרה של "ניו יורק סנטרל", שהפעילה תנועת מטענים לחוף ברונקס על גבי דוברות, התלוננה בפני מחלקת המלחמה על עיכובים בתנועה שלה, עקב פעילות הרכבות של "הניו יורק סנטרל" מעל גשר נמוך כל כך.
כדי לתקן את המצב, "הסנטרל" יכולים היו להעלות את הגשר לגובה של 7.3 מ' מעל המים, כדי לספק את מחלקת המלחמה, ולאפשר לרוב כלי השיט לעבור מתחת לגשר, וזאת בעלות 300,000 דולר, או להחליף את הגשר במנהרה כדי לספק את קהילת הארלם בעלות של 3 מיליון דולר.
"הסנטרל" בחרו להגביה את הגשר, שהיה אז הגשר הנמתח היחיד בארצות הברית באותו זמן, עם ארבעה נתיבים.
בולר עבד עם "הסנטרל" כדי ליצור את הגשר הנפתח המסתובב החדש עם ארבעה מסלולים.
הגשר החדש היה אמור להיות באורך 120 מ' וגבוה ב-5.2 מ' מהגשר הישן, כפי שנקבע על ידי הממשלה הפדרלית, מה שהפך אותו להיות בגובה של 7.3 מ' מעל המים.
הבנייה הייתה בעלות של כ-500,000 דולר (הכל בערכים נומינליים של אותה תקופה).
עלות הפרויקט כולו הייתה אמורה להיות 2 מיליון דולר.
הבנייה הייתה אמורה להתחיל אז ב-1 בספטמבר 1893. העבודה חולקה לארבעה חלקים.
תכנון הגשר יצא לדרך ב-1894, והביצוע היה צפוי להסתיים בדצמבר 1895. השירות המשיך לפעול בזמן שהעבודה המורכבת התנהלה בהליך הכולל: התקנת, תמוכות עץ זמניות, מסבכים והתקנת עמודים.
ב-15 בפברואר 1897 החלו רכבות בחטיבת הארלם לרוץ על הגשר החדש מעל ההארלם ריבר, והמבנה המוגבה המתחבר אליו.
מחלקת המלחמה הורתה שלא ניתן לפתוח את הגשר בזמני השיא, בשעות שבין 7 ל-10 בבוקר ו-4 ל-7 אחר הצהריים.
בין השנים 1954 ו-1956, בנתה "הסנטראל" של ניו יורק באתר זה גשר רכבת רביעי, הפעם גשר עילוי אנכי, כדי להחליף את הגשר משנת 1897. הגשר מורכב משני מבנים אנכיים של מסבכי פלדה ומעלית, אחד בכל גדה של הנהר, שאליהם מחובר הרכיב שעולה ויורד אנכית .
הגשר החדש נפתח ב-1956. הגשר בעל ארבעת המסלולים נותר בשימוש עד היום ומורכב משני מסלולי מסילה מקבילים, באורך 100 מ'.
יש לו מרווח אנכי של 7.6 מ' כשהוא סגור ו-41 מ' כשהוא פתוח.
גשר שדרת וויליס הוא גשר נפתח מסתובב המוביל תנועת כלי רכב לכיוון צפון מזרח (לכיוון הברונקס בלבד ואופניים והולכי רגל לשני הכיוונים), מעל ההארלם ריבר בין הרבעים מנהטן והברונקס של העיר ניו יורק, ארצות הברית.
הוא מחבר את השדרה הראשונה במנהטן עם שדרת וויליס בברונקס.
מחלקת התחבורה של העיר ניו יורק אחראית לתחזוקת הגשר ולתפעולו.
הגשר הוא חלק ממסלול מרתון העיר ניו יורק השנתי.
הרצים, לאחר שחצו ממנהטן לברונקס דרך הגשר (שזכה לכינוי "החומה" מכיוון שהוא מסמן את נקודת 20 המיילים בריצה) ואז הולכים במסלול קצר דרך הרובע, וחוזרים למנהטן לשלב האחרון של המירוץ דרך גשר שדרת מדיסון.
הגשר מונח על 3 מזחים, כשהרכיב המרכזי הנייד (המסתובב ונפתח) מונח על מזח הציר, המורכב משני מסבכים רציפים הנתמכים על-ידי קורת תוף.
המזח נקרא Pivot Pier, ויש מעליות בקצוות של הרכיבים הנייחים.
בשני קצותיו של הגשר, ועל היבשה, מונח הגשר על מבנה לבנים בעל 2 קשתות, בכל צד של הגשר .
מערכת רצפה בגובה האלמנטים התחתונים מספקת כביש ברוחב 12.7 מ', המכיל ארבעה צירי תנועה לכיוון צפון.
ישנן שתי מדרכות ברוחב 2.7 מ' לאורך החלק החיצוני של כל אחד מצידי הגשר.
הרכיב הנייד מסתובב לאורכו של חריץ הנראה היטב לעין לרוחב הגשר בשני הצדדים .
הגשר ממוקם בסמוך מאוד לגשר רוברט פ.
קנדי (גשר טריבורו לשעבר), וחלק מהתנועה היוצאת מהאחרון, פונה ימינה (צפונה) לגשר וויליס .
הוא היה מורכב מהרכיב המרכזי המסתובב וממסבך קבוע.
ב-1907 נפתחה לתנועה רמפה עם שדרות ברוקנר.
בשנת 1915, מועצת העיר נתנה לחברת הרכבות יוניון אישור לבנות פסי קרוניות חשמל מעל הגשר.
בשנת 1936 נפתחה הרמפה עם הארלם ריבר דרייב.
הגשר הוסב לכביש חד-סטרי בכיוון צפון ב-5 באוגוסט 1941, כאשר הוסב גשר השדרה השלישית לחד-סטרי לכיוון דרום.
פסי הטרולי הוחלפו בנתיבים לכלי רכב.
בשל מצבו הירוד, הגשר הוסב החל משנת 2007, לתנועת הולכי רגל בלבד למשך שלוש שנים.
ולאחר מכן פורק לאחר שהוצבה מדרכה על הגשר החדש.
ב-12 באפריל 2011, גרניט מהמבנה ניתן לפארק סמוך בעוד חלקי המתכת הועברו באמצעות גוררת לג'רזי סיטי.
הפלדה הותכה וחלקי הבטון נגרסו למילוי.
הגשר החלופי נבנה בנמל קוימנס, 10 קילומטרים דרומית לאולבני.
ב-13 ביולי 2010, הגשר נשלח במורד נהר ההדסון על שתי דוברות שהיו מרותכות זו לזו.
אורך הגשר החדש 106 מ', גובהו כמעט 20 מ'רגל ורוחבו 23.3 מ'; נדרשו שלוש סירות גרר כדי להניע אותו.
מראה הגשר הצף עורר סקרנות רבה בקרב הצופים לאורך כל ההדסון.
לאחר שהות בפורט ג'רזי בג'רזי סיטי, הוא נגרר במעלה האיסט ריבר ליעדו בבוקר 26 ביולי אותה שנה.
התנועה המוטורית הועברה לגשר החדש ב-2 באוקטובר 2010.
גשר שדרת וויליס נושא את קו האוטובוס M125 המופעל על ידי MTA - רשות התעבורה של העיר ניו יורק מספר הנוסעים הממוצע של המסלול בימי חול הוא 19,951 בני אדם.
גשר רואל הוא גשר רכבת מברזל שנמתח מעל נהר הסן בפריז ומחבר בין הרובע השישה-עשר (בגדה הימנית) לרובע החמישה-עשר (בגדה שמאלית).
הגשר הוא האמצעי מבין שלושה גשרים שעוברים מעל האי איל או סין ומנצלים אותו בתור נקודת תמיכה.
הגשר (והרחוב בגדה השמאלית שהגיע בעבר לגשר) נקרא על שם המדען הצרפתי גיום-פרנסואה רואל (1770-1703)
החוזה לבניית גשר עבור רכבות נמסר לחברת "אייפז' מטל" ובנייתו החלה בנובמבר 1899 והסתיימה במרץ 1900. הגשר, כמו גם גשר גרנל שלידו, נבנה כדי לשפר את גישת המבקרים לתערוכה העולמית של פריז שנפתחה באפריל אותה שנה ומרכזה היה בגני שאן דה מארס ממזרח לגשר.
במשך התקופה בה הוצגה התערוכה (אפריל עד נובמבר 1900) דווח על כשמונה מיליון נוסעים שהשתמשו בקו הרכבת העובר מעל הגשר כדי להגיע לתערוכה וממנה.
בשנים שלאחר התערוכה חלה ירידה מתמדת במספר הנוסעים שהשתמשו בקו זה לכן ב-1924 הופסקה תנועת רכבות הנוסעים על הגשר והוא המשיך לשרת רק רכבות משא.
ב-1937, לקראת פתיחת התערוכה העולמית של פריז הוחלט להפסיק את תנועת רכבות המשא בקו זה והיא לא חודשה גם לאחר סיום התערוכה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 החל תכנון הרחבת קו C של מערכת הרכבות הצרפתית RER לכוון צפון והועלתה האפשרות להשתמש בגשר רואל הקיים.
בדיקת מומחי קונסטרוקציה מצאה מצד אחד נזקים בחלקי המתכת של הגשר עקב קורוזיה אך קבעה, מצד שני, שהמבנה הבסיסי של הגשר תקין.
בבחינת החלופות של שיפוץ הגשר מול בניית גשר חדש בחרה חברת הרכבות בשיפוץ הגשר.
עבודת שיקום הגשר נמסרה לחברת "אייפז' מטל" (שגם בנתה אותו).
העבודות החלו במרץ 1984 והסתיימו בסוף 1985. במסגרת פרויקט זה הוחלפו קורות ברזל שנאכלו והוחלף משטח הגשר עליו עוברים פסי הרכבת.
הגשר המחודש נחנך ב-14 בספטמבר 1988.
הגשר בנוי ממספר מקטעים שאינם אחידים בסגנון שלהם:
במקטע הגשר בגדה הימנית, לפני הנהר, עוברת הרכבת על גבי גשר אבן בעל שלוש קשתות מעל רחוב ז'ורז פומפידו
במקטע מעל הסן בין הגדה הימנית לאי איל או סין נבנה גשר מתכת בן קשת אחת במפתח של כ-86 מטר
במקטע שעובר מעל האי "איל או סין" נבנה גשר אבן באורך של כ-7 מטר שמתחתיו נמתחת הטיילת שבנויה לאורך האי
במקטע בין האי "איל או סין" לגדה השמאלית עוברת המסילה על גשר מתכת של שלוש קשתות הנשען על שני עמודי אבן השקועים בסן
כל גשרי הסן האחרים חצו את הסן במאונך לכוון הזרימה של הסן אולם במקרה של גשר רואל הצורך לחבר מסילה המקבילה לסן בגדה המערבית עם מסילה המאונכת לסן בגדה הימנית אילץ את בוני הגשר לבנות גשר העובר את הנהר בקו אלכסוני.
גשר רויאל בורדר הוא גשר אבן לרכבות שנבנה באמצע המאה ה-19 מעל נהר טוויד במחוז נורת'מברלנד שבצפון אנגליה.
הגשר מוגדר כמבנה היסטורי רשום ברמה הגבוהה ביותר (רמה I - מבנה בעל עניין יוצא דופן) וכיום הוא משמש את קו החוף המזרחי הראשי המחבר את לונדון לאדינבורו לאורך מזרח אנגליה.
היוזמה להקמת הגשר היא של חברת "מסילת הרכבת יורק, ניוקסל ובריק" שהוקמה ב-1845 על ידי ג'ורג' הדסון .
במקור נועדה מסילה זו לחבר את ניוקאסל על הטיין עם בריק על הטוויד אך ב-1847 איחד הדסון את החברה עם חברת מסילה שחיברה ניוקאסל עם יורק ויצר את החברה המשולבת שהייתה אמורה לאפשר לקשר ברכבת את לונדון ואדינבורו.
ב-1845, זמן קצר לאחר הקמת החברה, השיג הדסון בזריזות את האישורים הנדרשים והעבודות על הקו החלו עוד באותה שנה.
בתור המהנדס הראשי של החברה שכר הדסון את שירותיו של רוברט סטיבנסון (בנו של "אבי הרכבת" ג'ורג' סטיבנסון) כשלעזרתו נשכר מהנדס הבניין תומאס אליוט הריסון .
הליך בניית המסילה באזורים המישוריים התקדם מהר אולם עיכובים התגלעו בגשרים הגדולים וביניהם גשר רויאל בורדר.
כדי להתגבר על האיחור בבניית הגשר וכדי לצמצם את הפסדי המשקיעים נבנו גשרי עץ זמניים שאפשרו את הפעלת הקו בטרם הושלמה בניית הגשר.
תכנון הגשר שיקף את הרוחב הגדול של ערוץ נהר טוויד שנשפך לים כשני ק"מ מזרחית לגשר.
רוחב זה הכתיב תכנון גשר ארוך על גבי מספר רב של קשתות.
הגשר תוכנן לחבר את העיירה בריק על הטוויד, בגדתו הצפונית של הטוויד לעיירה טווידמות' בגדה הדרומית.
ב-15 במאי 1847 הונחה אבן הפינה של הגשר ואז החלה הבנייה על ידי חברת הבנייה "מק'קיי ובלקסטוק" (McKay & Blackstock).
במהלך הבנייה נעשה שימוש בכ-227,000 מ"ק אבן (עבור העמודים) וב-2.5 מיליון לבנים (עבור הקשתות).
ההערכה היא שבשיא העבודות על הגשר הועסקו בו כ-2,700 פועלים.
עלות ההוצאות לבניית הגשר הסתכמו ב-253,000 ליש"ט.
כדי לייצב את עמודי הגשר נדרש לבנות אותם על גבי קורות תמיכה שננעצו באדמה לעומק של 12 מטר.
כדי למנוע את הצפת החפירות נבנו סכרי עצירה סביבן, שיצרו שטחים יבשים, וכן הופעלו משאבות לסילוק עודפי מים.
בסיסי העמודים, שהוצבו בתוך הנהר עצמו, נבנו בצורת סירה כדי לשבור גושי קרח שצפים בנהר באביב.
בניית הגשר הסתיימה במרץ 1850 וטקס חנוכתו נערך ב-29 באוגוסט אותה שנה בנוכחות מלכת אנגליה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט.
בטקס זה הוענק לגשר השם "רויאל בורדר" (לאחר שעד אז נקרא "גשר טוויד").
במלחמת העולם השנייה הוצבו מסביב לעמודי הגשר מחסומי בטון נגד טנקים כדי להגן על הגשר במקרה של פלישת הגרמנים.
ב-1952 הוגדר הגשר כבניין היסטורי רשום ברמה הגבוהה ביותר (רמה I - מבנה בעל עניין יוצא דופן)
ב-1989, לאחר כ-140 שנה שרק רכבות קיטור ודיזל נעו על הגשר, החל פרויקט חישמול המסילה כדי לאפשר מעבר לרכבות חשמליות.
תהליך זה דרש הצבת עמודי חשמל עיליים מעל הגשר ומאחר שהגשר הוגדר כאתר היסטורי רמה 1 נדרשה מעורבות של גורמי שימור כדי לאשר הצבת עמודים אלו תוך פגיעה מינימלית בגשר.
בשנים 1996-1993 נערך שיפוץ מקיף בגשר כשחלק מעלות הפרויקט מומן על ידי ארגון המורשת האנגלית.
בתחילת 2010 הוצגה תוכנית להארת הגשר לרגל ציון 150 שנה למותו של מתכנן הגשר רוברט סטיבנסון.
לאחר אישור התוכנית הונחו כבלי חשמל בקרקעית הנהר אך גושי קרח שנסחפו עם בוא האביב גרמו לנזקים בכבלים ושיבשו את התוכניות כך שרק חלק מהאורות פעלו.
ב-2012 הגישה המועצה המקומית בקשה להתקנת תאורה קבועה על הגשר.
העבודות הושלמו ב-2016 לקראת ציון 160 שנה לבניית הגשר.
אורך הגשר כ-660 מטר והוא נשען על 28 קשתות.
עמודי הגשר נבנו מאבן בעוד שבבניית הקשתות נעשה שימוש בלבנים.
המפתח של כל קשת 18 מטר וגובה הגשר בנקודה הגבוהה ביותר הוא 37 מטר מעל פני מי הנהר.
גשר שהארה (קרוי גם "גשר האנחות") הוא גשר הולכי רגל עתיק שנבנה ב כדי לחבר שני כפרים במחוז עמראן שבתימן המופרדים על ידי נקיק עמוק.
הגשר נמצא בשימוש מזה 300 שנה ועדין בשימוש בימינו.
הגשר נבנה ב באזור הררי כ-150 ק"מ מצפון לצנעא והוא עובר בגובה של כ-90 מטר מעל נקיק שבקרקעיתו זורמים מים.
אורך הגשר 20 מטר ורוחבו שלושה מטר (רוחב המאפשר מעבר בו זמנית של שתי פרדות משא).
הגשר נבנה מאבני גיר מסותתות ונועד לשרת את הכפר הגדול שהארה שנמצא מדרום לו.
כפר זה קיים כבר מהאלף הראשונה לספירה והקמתו משויכת לתקופת המלך אבו כרב אסעד כשהגשר נקרא על שמו.
הגשר תוכנן ונבנה על ידי סאהאל אל-ימן (Sahal Al-Yaman) ונועד לחבר את הר "ג'בל אל אמיר" (Jebel Al Amir) עם הר "ג'בל פאיש" (Jebel Feesh).
קיימות מספר גרסאות לגבי השיטה בה נבנה הגשר כשהרווחת היא שתחילה נבנו מספר גשרים קטנים ועליהם נבנה הגשר הגדול.
סביבת הגשר הררית מאוד והגשר נבנה בגובה של כ-2,500 מטר מעל פני הים.
הגשר נמצא במפלס הנמוך מהכפר שהארה לכן נבנה גרם מדרגות היורד מהכפר אל הגשר.
בצידו הצפוני של הגשר נבנה גרם מדרגות נוסף העולה לפסגת ההר שממול.
האימפריה העות'מאנית שלטה באזור בין המאה ה-16 ל ונסוגה והגשר נבנה כך שבמקרה של פלישה חוזרת של העות'מאנים ניתן יהיה להרוס אותו תוך זמן קצר כדי לעצור את התקדמות האויב.
החל מהמאה ה-20 הפך הגשר ליעד פופולרי למטיילים הרפתקנים אך פרוץ מלחמת האזרחים במדינה ב-2014 צמצם את היקף הטיילים שמגיעים לגשר.
ב-2008 הונצח הגשר על גבי מטבע של 10 ריאל.
גשר רויאל הוא גשר קשתות מאבן שנבנה מעל נהר הסן בפריז ומחבר את הרובע הראשון על הגדה הימנית עם הרובע השביעי על הגדה השמאלית.
הגשר הראשון נבנה במקום בתחילת המאה ה-17 והגשר הנוכחי נבנה בשלהי אותה מאה ונחשב לגשר השלישי בגילו בפריז אחרי פון נף וגשר מארי.
גשר רויאל ("הגשר המלכותי") נקרא כך בגלל שצידו הצפוני משיק לארמון טווילרי ששימש למגוריהם של מספר ממלכי צרפת.
הגשר נמצא בין גשר קרוזל וגשר סולפרינו.
בחלקו הצפוני הוא ממשיך לשדרות אמיל למונייה המפרידות בין גני טווילרי ממערב ושער הניצחון של קרוזל ומוזיאון הלובר ממזרח.
מחלקו הדרומי ניתן להגיע למוזיאון ד'אורסה שנמצא בקרבת הגשר.
הגשר נבנה מסוגי אבן שונים ששימשו לבניית חלקים שונים בגשר.
כדי לאפשר תנועת אוניות גדולות יותר תחת הקשת המרכזית נבנה הגשר כך שחלקו המרכזי מוגבה.
אורך הגשר הנוכחי הוא 110 מטר ורוחבו 17 מטר.
הגשר נסמך על חמש קשתות המוחזקות על ידי 4 עמודים המבוססים בסן כשעובי כל עמוד 4.55 מטר.
מפתח הקשת המרכזית 23.4 מטר, מפתח שתי הקשתות לצידיה 22.4 מטר ומפתח הקשתות החיצוניות הוא 20.8 מטר.
ב-1632 נבנה במקום הגשר הראשון.
קודם להקמת הגשר פעל במקום, החל מ-1550, שירות מעבורות ובעקבות תאונה שאירעה למעבורת החליט לואי השלושה עשר, מלך צרפת על הקמת גשר במקום.
הגשר שהוקם היה גשר בן 15 קשתות עשוי מעץ אדמדם והמעבר עליו היה כרוך בתשלום מס מעבר.
עם סיומו נקרא הגשר "גשר סנטה אנה" על שם אן מאוסטריה, אשתו של לואי השלושה עשר.
הגשר כונה גם "הגשר האדום", שם ששיקף את צבעו האדמדם וכן כונה "גשר לה ברביאר" על שם "לואי לה ברביאר" שהיה מזכירו של מלך צרפת וגזברו ומממן הקמת הגשר.
ב-1649 ניזוק הגשר משיטפון בסן באופן שהצריך תהליך שיפוץ.
שיפוץ נוסף בוצע בגשר ב-1651 בעקבות נזקי שיטפונות נוספים.
ב-1654 נדרש שיפוץ נוסף של הגשר בעקבות שריפה שפרצה בו.
ב-1656 נסחף הגשר כליל בעקבות שיטפון בסן.
ב-1660 הוקם במקום גשר עץ נוסף, גם הוא מעץ אדמדם.
ב-1684 סחפו גושי קרח בסן את חלקו המרכזי של הגשר.
ב-1685 החל תהליך תכנון גשר חדש במקום כשהוחלט הפעם להקים במקום גשר אבן.
בניית הגשר מומנה במלואה על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והגשר נחנך ב-13 ביוני 1689.
עבודות התכנון של הגשר נמסרו לז'אק גבריאל , אדריכל המלך, והסכום שהוקצב לפרויקט היה 675,000 פאונד.
בתהליך הבנייה בוססו עמודי הגשר בקרקעית הסן תוך שימוש בטכנולוגיית קייסונים.
ב-1792, בעקבות המהפכה הצרפתית, שינו המורדים את שם הגשר ל"גשר נסיונאל" (Pont National) וב-1804 ל"גשר טווילרי" (Pont des Tuileries).
ב-1814 חזר הגשר לשמו המקורי.
ב-1852 נערך בגשר פרויקט הנדסי שנועד להצר את עמודי התמיכה המרכזיים כדי להקל על מעבר אוניות תחתיו.
הגשר שלאחר השינוי הוא הגשר הקיים כיום.
ב-1939 צורף הגשר לרשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת .
בשנים 1944-1939, בתקופת מלחמת העולם השנייה, חוזקו קשתות הגשר בעזרת בטון דבר שאיפשר להקטין את עובי מדרך הגשר כדי להקטין את תלילותו.
ב-2005 התחרתה פריז במכרז לבחירת עיר מארחת של אולימפיאדת 2012 ולכבוד האירוע הותקנה בגשר תאורה מיוחדת כדי למשוך את עיני השופטים בתחרות.
גשר תלוי מעוגן כבלים משלב את התכן ההנדסי של גשר תלוי וגשר מעוגן כבלים.
ההנדסה של הגשר התלוי טובה יותר בהעברת העומס הנופל על מרכז מִפְתָּח הגשר, בעוד שגשר מעוגן כבלים מתאים יותר בהעברת העומס הנופל קרוב למגדל.
שילוב שני רעיונות הנדסיים אדריכליים אלה נעשה, עת תוכנן גשר ברוקלין בניו יורק וגשר יאבוז סולטן סלים באיסטנבול.
באוקטובר 2022 אושרה בניית גשר מעל נהר קרישנה בהודו שתוכנן כגשר תלוי מעוגן כבלים.
גַּת הוא קיבוץ מתחדש במחוז הדרום בישראל, בגבול מישור חוף יהודה ושפלת יהודה.
הקיבוץ ממוקם כ-3 קילומטרים צפונית מזרחית לקריית גת, ושייך למועצה האזורית יואב.
בקיבוץ מתגוררים כ-800 תושבים וניתן למצוא בו שירותים קהילתיים כמו מכולת, בריכת שחייה, מגרשי טניס ועוד.
כמות המשקעים בקיבוץ גת מגיעה ל-350 מ"מ.
גת נמצאת כ-100 מטר מעל פני הים.
חג הקיבוץ מצוין בט"ו בשבט.
בט"ו בשבט תש"ב, 2 בפברואר 1942 עלה כוח חלוץ מגרעין הקיבוץ "מנוף" שהיה בכפר סבא, על הקרקע מול העיירה עיראק-אל- מנשייה (היום קריית גת), ובמרחק 4 ק"מ מפלוג'ה, ונקרא בפי הערבים "קומפניית עיראק אל מנשיה" או "קומפניית אל יהוד".
תושבי היישוב פלוג'ה סיפקו לאנשי הקיבוץ בשר, ומים הגיעו לקיבוץ מעיראק אל מנשייה הסמוכה.
מייסדיו אנשי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר שרובם הגיעו מפולין, יוגוסלביה ואוסטריה.
באפריל אותה שנה, נבנה יישוב הקבע, ושם הקיבוץ שונה ל"גת", על שם העיר הפלישתית ששכנה באזור.
השלטון הבריטי הקים בפלוג'ה תחנת משטרה, ובשנת 1923, צוידה התחנה בטלפון.
קיבוץ גת התחבר למרכזיית פלוג'ה בשנת 1944 תמורת 44 ל"י.
הקיבוץ שימש בסיס חשוב במלחמת השחרור ללוחמים היהודים נגד המצרים שהתבצרו בפלוגות (פלוג'ה) הסמוכה.
ניתוק הנגב בשנת 1948, בעיצומה של ההפוגה השנייה, הדאיג את הממשלה והמטכ"ל.
לפיכך הוחלט ליזום מבצע שנקרא מבצע "גי"ס", ראשי התיבות של שלוש החטיבות שלקחו בו חלק: גבעתי, יפתח וסרגי (סרגי היה כינויו של נחום שריג מפקד חטיבת הנגב).
מפקד המבצע היה שמעון אבידן, שהיה באותה עת מפקד חטיבת גבעתי.
וכל חטיבה העמידה לרשותו של אבידן צוות קרב גדודי אחד.
בליל 28/7-27/7 1948, בוצעה תוכנית המבצע: הגדוד הראשון של יפתח, יצא מקיבוץ גת ותקף את פלוג'ה שהייתה בידי המצרים, גדוד 53 של גבעתי, יצא אף הוא מקיבוץ גת במטרה לכבוש את עיראק אל-מנשיה.
אך שתי ההתקפות לא צלחו והם נהדפו על ידי המצרים, המסדרון אל הנגב לא נפרץ.
בפברואר 1948, אירעה התקפת יריות כבדה על קיבוץ גת, ההתקפה נמשכה שעתיים וחצי בין השעות 12.30 ל-3.00 לפנות בוקר.
אנשי המג השיבו אש והצליחו להדוף את ההתקפה.
לפי הדיווח לא נפגע איש, הקיבוץ הותקף גם יומיים קודם אבל לא נפגע אף לא אחד.
בקיבוץ מתגוררים כ-800 תושבים וניתן למצוא בו שירותי קהילתיים כמו מכולת, בריכת שחייה, מגרשי טניס ועוד.
כלכלת הקיבוץ מבוססת על גידולי שדה, פרדס, רפת, קלאב גת, ועל מפעל המיצים והרכזים "גניר", שמייצר בין היתר את המותג פרימור.
בשנת 2007, התאחד המפעל עם גן שמואל.
עד קיץ 2018, פעל בקיבוץ "קלאב גת", הכולל בריכה ומתקני ספורט שהיווה הכנסה נוספת לקיבוץ.
אולם מקיץ 2018 ואילך, המקום פתוח לתושבי הקיבוץ בלבד.
גני הילדים בקיבוץ פתוחים גם לתושבים הגרים באזור.
בגת קיימת מערכת חינוך איכותית לגיל הרך.
כתוצאה ממשבר הקיבוצים, עזבו חברי קיבוץ רבים את הקיבוץ, וגרעיני קליטה של גרעיני נח"ל, או אפילו מועמדים צעירים אחרים לא הגיעו לקיבוצים, לפיכך, היה צורך להכין תוכנית להתחדשות דמוגרפית של הקיבוץ.
היה צורך ביצירת תנאים אטרקטיביים לקליטת בנים ומשפחות צעירות אשר ישובו ויאכלסו את הקיבוץ, ויבטיחו המשך לקהילה.
היה צורך למצוא פתרונות נאותים בתחום ההשכלה, התעסוקה, הדיור ותרבות הפנאי, כדי למשוך את הצעירים לאכלוס המשק.
וזו הייתה משימתן של המועצות האזוריות באמצעות הוועדות המקומיות לתכנון ולבנייה, להגדיר את זכויות הבנייה העדכניות למגורים בקיבוץ והתוויית מערכת תשתיות שתתאים לאורח החיים בקיבוץ המתחדש.
כך החלו המועצות לרתום גופים ציבוריים כמו משרד השיכון, שיתוף אנשי מקצוע בעלי ראייה אובייקטיבית ללא עניין אישי בתוצאות התהליך.
קיבוץ גת היה אחד הקיבוצים שהחלו בתהליך תכנון מחודש של הקיבוץ לצורך קליטת בנים.
תוכננה תוכנית בשיתוף עם המועצה האזרות יואב, ועם האגף לבנייה כפרית במשרת השיכון.
תוכנית שנותנת פתרון לשיוך הדירות הקיימת לחברי הקיבוץ ולהקמת שכונות מגרוים חדשות לבנים ומשפחות צעירות בשטח הקיבוץ.
הרומן הראשון "הוא הלך בשדות" (1947), שפרסם משה שמיר, ומיצירות היסוד של ספרות דור תש"ח, מתרחש בקיבוץ בשם בדוי - גת.
שמקומו לפי הרומן הוא בעמק יזראעל.
ד' (שם האות: דָּלֶת) היא האות הרביעית באלפבית העברי.
בפי יהודי תימן נקראת האות דָּאל.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ד' נמנית עם חמש האותיות הלשוניות: דטלנ"ת.
ד' היא אחת משש האותיות בג"ד כפ"ת, המקבלות דגש קל בראש מילה ולאחר שווא נח.
בימינו אין הבחנה בקרב דוברי העברית בישראל בין הגייתה של ד' דגושה לרפה – שתיהן נהגות כמו האות d במילה האנגלית Dog.
ד' דגושה ייצגה במקור עיצור מכתשי, סותם, קולי ([d] :IPA), כמו d באנגלית.
ד' רפה ייצגה במקור עיצור שיני, חוכך, קולי ([ð] :IPA), כמו th שבמילה האנגלית "Then" (לא כמו ה־TH שבמילה "Thin") או כמו האות ד'אל (ذ) בערבית.
ישנן עדיין עדות המקפידות על הגייה זו.
ככל הנראה נקראת האות דל"ת משום שצורתה בכתב עברי עתיק הייתה דומה לדֶלֶת.
ד' (דִּיגּ) באלפבית הפרוטו-כנעניד' (דַּלְתּ) באלפבית הפרוטו-כנעניד' באלפבית הפיניקיד' באלפבית הארמי
בקוד ASCII מיוצגת האות ד' בערך E3, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05D3.
בקוד מורס מיוצגת האות ד' באמצעות הרצף (משמאל לימין): ..- (קו נקודה נקודה).
הוא ייצוגה של האות ד' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ד' באמצעות המלה "דוד".
באיתות בדגלי סמפור ד' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה כלפי מטה, ודגל שני הפונה כלפי מעלה.
בגימטריה ערכה 4, ובהתאם לכך "יום ד'" הוא יום רביעי וכיתה ד' היא הכתה הרביעית בבית הספר.
כאשר האות ד' מופיעה בראש תאריך עברי, פירושה 4,000, למשל: שנת ד'תתנ"א היא השנה ה-4851 בלוח העברי.
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ד' היא כ־2.59% מכלל אותיות האלפבית העברי.
בקבלה מסמלת האות ד' דלייה וקבלה.
בדורות האחרונים החל נוהג אצל יהודים דתיים מסוימים, לציין את שם השם על ידי האות ד' ולא האות ה', כיוון שלדעתם באות ה' יש קדושה המצריכה גניזה.
הדבר מתבטא הן בכתבי יד והן בספרים מודפסים.
האות ד' מופיעה בביטויים עבריים אחדים:
ד' על ד': שטח של ארבע אמות על ארבע אמות, ובהשאלה כינוי לשטח קטן ביותר.
גת היא עיר המתוארת במקרא כאחת מחמש הערים הראשיות של הפלשתים אשר מקובל לזהותה כיום עם האתר הארכאולוגי תל צָפִית.
גת מוזכרת באחד ממכתבי אל-עמארנה ששלח עבדי־חבה, בשם gimtu.
גת מוזכרת במקרא בספר יהושע () כאחת מחמש ערי סרני הפלשתים.
גת מוזכרת בספר יהושע () כאחת משלוש הערים בהן נותרו ענקים.
בתחילת ספר שמואל מוזכרת גת בהקשר למלחמה של שמואל נגד הפלשתים: .
בהמשך מוזכרת גת במסלול הבריחה של הפלשתים מעמק האלה לאחר מות גוליית: .
בהמשך ספר שמואל א' מוזכרת גת כעירו של אכיש, אצלו התארח דוד בבורחו מפני שאול.
בדברי הימים () כתוב שדוד כבש את גת מיד פלשתים, אולם המקבילה בשמואל () כותבת שדוד לקח את "מתג האמה".
בספר מלכים א' () מסופר שבימי שלמה ברחו לשמעי בן גרא עבדים לאכיש מלך גת, ומכך ניתן להסיק שגת לא הייתה בשליטה ישראלית בתחילת ימי שלמה.
מן התיאור המקראי כי גת ועקרון היוו את הגבול המזרחי של ארץ פלשתים, הגבול עם ממלכת יהודה.
גת מוזכרת גם בספר תהילים כדוד המלך ברח משאול המלך: .
בספרי השנים של סרגון השני מתוארת מרידה של מלך אשדוד.
לאחר שסרגון החליף אותו באחיו, האזרחים לא אהובו והמליכו מלך משלהם; בתגובה, סרגון הגיע לאזור למסע צבאי, ובתיאור נקמתו נכללת גת בממלכת אשדוד:
לאחר חורבנה לא חזרה עוד גת לגודלה וכוחה וסופחה כנראה לאשדוד.
השערה זו נגזרת מהכתובת של סרגון השני שמתארת את גת בין הערים שכבש בנקמתו נגד ממלכת אשדוד.
במאה ה-19 הועלו השערות שונות לגבי מיקומה של גת.
בשנת 1857 הציע הכומר ג'וזאיה לזלי פורטר לזהות את גת בתל צאפי (תל צָפִית, שיושב על שפת נחל האלה במקום מוצאו לשפלה) על סמך מסלול הבריחה של הפלשתים מעמק האלה לאחר מות גוליית, וזיהוי זה אומץ על ידי ארכאולוגים רבים.
ויליאם מקלור תומסון זיהה את גת בבית גוברין על סמך "חורבת גת" בקרבת בית גוברין, פרשנות השם "בית גוברין" כ"בית הענקים" והקרבה למרשה.
חוקרים אחרים דחו זיהוי זה כמרוחק מדי מהאזור הפלישתי.
הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט שיער שגת נמצאת בתל עירני, בין השאר על פי עדות של הירונימוס שגת הייתה כפר גדול בדרך בית גוברין-עזה.
בנוסף, סקר חרסים לא מצא בתל חרסים מהתקופה שלאחר התקופה הישראלית, דבר שתואם את הירידה של גת מגדולתה בסוף התקופה הישראלית.
לעומת זאת, קרל אליגר וגאלינג טענו שתל עירני קטן מכדי להיות עיר ראשית כמו גת וזיהו את גת בתל צפית.
בהתאם לעמדה המקובלת של אולברייט נקבעו השמות של קיבוץ גת וקריית גת, הסמוכות לתל עירני, בשם גת פלשתים.
אולם החפירות בתל עירני, בשנים 1956–1962 העלו ממצא דל בלבד מן התקופה הפלישתית, והפריכו את הטענה שמדובר בגת פלשתים.
בעקבות זאת, הציע יוחנן אהרוני לשוב אל הזיהוי של גת בתל צפית.
שמואל ייבין דחה זיהוי זה.
לטענתו, תל צפית היא חלק מקשת של מבצרים המגינה כלפי מערב ועל כן אינה יכולה להיות העיר הפלישתית גת.
רות עמירן בצעה שתי עונות חפירה בתל נגילה בשנים 1962–1963 והגיעה למסקנה שהיא אינה גת.
הזיהוי של גת בתל צפית הייתה לגישה המקובלת, הגם שבניגוד לעקרון, אשדוד ואשקלון הזיהוי אינו נחשב וודאי.
גתר, על פי המסופר בבראשית, היה בנו השלישי של ארם בן שם בן נח.
על פי הגרסה המובאת בדברי הימים א', לא היה בנו של ארם כי אם אחיו, בנו של שם.
יוסף בן מתתיהו זיהה אותו כאבי הממלכה הבקטריית.
גַּת רִימּוֹן הוא מושב בבקעת אונו, ששייך למועצה אזורית דרום השרון וממוקם בין שטח העיר גני תקווה והעיר פתח תקווה.
בתחילה נקרא היישוב "התחייה" ומאוחר יותר הוחלף שמו לשם התנ"כי "גת-רימון" - כשמה של עיר הלויים גת רימון.
היישוב הוקם בשנת 1926 כמושב פועלים, על ידי פועלים בני המעמד הבינוני מפתח תקווה בתקופת העלייה הרביעית.
לטענת התושבים, המתיישבים הראשונים שילמו כמחצית מעלות הקרקע במושב, אך הקרקעות נרשמו על שם הקרן הקיימת.
בעלייה הראשונה לקרקע עלו כשלושים משפחות שקיבלו כל אחת חלקה בת ארבעה-עשר דונמים במרכז היישוב ועוד חלקת-עיבוד בת כשמונה דונמים לצורך נטיעת פרדס.
בשנים הראשונות גרו התושבים באוהלים ולא עמד לרשותם מקור מים.
עם השנים נחפרה באר ונבנו בתי אבן ומספר התושבים גדל.
כן ניטע יער אקליפטוס קטן שנעקר בשנת 1939 לצורך הסקה ועצים.
חלק מתושבי המושב מכרו חלק מנחלתם באופן שפצלה אותו לשניים ונציג הקרן הקיימת הביע הסכמה לפיצול בשנת 1942.
ליד המושב הוקם בשנת 1945 על אדמת הקרן הקיימת מחנה של גרעין משואות יצחק של הפועל המזרחי.
לאחר עלייתם להתיישבות בגוש עציון התיישבו במחנה גרעין התחייה.
בשנת 1960 צורפה גת רימון למועצה אזורית מפעלות אפק.
אופיו של המושב עצמו הלך והפך לעירוני יותר עם השנים בעקבות הקרבה לעיר, כאשר בתיו צמודים כמעט לשכונת כפר גנים.
מינהל מקרקעי ישראל ראה בגת רימון יישוב של משקי עזר ולא מושב של נחלות חקלאיות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ניסתה עיריית פתח תקווה פעמים רבות להגיע להסדר פינוי עם התושבים, שנותרו בחלקו המזרחי של המושב, על מנת להשלים את סלילת כביש 471 אשר עד שנת 2007 לא הושלמה סלילתו, בגלל סירוב תושבי גת רימון להתפנות.
התושבים התנגדו בתוקף להתפנות וטוענים שעיריית פתח תקווה מיררה את חייהם על מנת לגרום להם לעזוב.
בשנת 2007 נפתח הכביש במסלול עוקף וללא מחלף בצומת גת רימון.
הכביש מפריד בין בתיה של גת רימון ושכונת כפר גנים בפתח תקווה.
בשנת 2010 פונו הדיירים מבתיהם ורוב הבתים הישנים בחלק זה של היישוב נהרסו, על מנת להקים במקום מחלף.
בשנת 2015 הביעו תושבים במושב התנגדות לסלילת כביש חיבור לכביש מכבית, באופן שיפגע במשקיהם.
בשנות ה-2000 ניסו בגת רימון לקדם תוכנית לבניית 1,960 יחידות דיור בשטח המושב, אולם לא הצליחו להעביר את התוכנית בוועדות התכנון והבנייה.
גת שמנים הוא הגן בו, על פי המסורת הנוצרית והמתואר בברית החדשה, התפלל ישו בלילה שלפני צליבתו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים על ידי יהודה איש קריות.
הגן נמצא במורדות הר הזיתים בירושלים, ומשקיף על נחל קדרון שלמרגלותיו ועל הר הבית שלמולו.
במקורות המקראיים היהודיים מזוהה המקום כעמק יהושפט.
שם האתר מוכר מהברית החדשה:
השם גת שמנים רומז על האפשרות שבתקופת בית שני פעלה במקום גת לייצור יין ובעיקר בית בד לייצור שמן זית.
גם היום עתיר הגן וסביבתו עצי זית.
על פי הסבר אחר, השם גת שמנים הוא שיבוש של השם "גד שמני" שמשמעו הוא מדרון, והכוונה היא למדרונו של נחל קדרון או לעליותיו של הר הזיתים.
בגת שמנים שוכנת כנסיית כל העמים (הידועה גם ככנסיית היגון או ככנסיית הייסורים), פרי תכנונו של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי אשר בנה כנסיות רבות בירושלים וארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20. בסמוך לכנסייה נמצא קבר מרים ובו מזהה אחת המסורת הנוצריות את מערת הקבורה של מרים, אם ישו.
ליד קבר מרים נמצאת מערת הבגידה הנקראת גם מערת השליחים או מערת היגון, והנמצאת בחזקת המסדר הפרנציסקני.
האתר מקודש לנצרות, ופוקדים אותו מדי שנה מאות אלפי צליינים נוצרים מרחבי העולם.
בעקבות פיתוח תיירותי באזור, החלה חפירה ארכאולוגית שבמסגרתה נמצאו מקווה טהרה מתקופת בית שני ושרידי כנסיות מהתקופות הביזנטית והצלבנית.
עמית ראם, ארכאולוג רשות העתיקות, טוען שהימצאות מקווה הטהרה בשטח פתוח ולא בסמוך למבני ציבור, מעידה בסבירות גבוהה על קיום תעשייה חקלאית במקום לפני כאלפיים שנה, ובכך מאששת את שם המקום העתיק, גת שמנים.
דיני הטהרה ביהדות חייבו את העוסקים במלאכת ייצור השמן והיין להטהר.
גת היא משטח הדריכה והתסיסה במתקן חקלאי מסורתי להפקת תירוש או יין מענבים.
יש המכנים בטעות בשם 'גת' מתקן לייצור שמן מזיתים ("גת שמנים", בשל שיבוש הביטוי העתיק "גד שמנים", מהמילים גדה=צד/מדרון ההר שעליו עצי זית), אולם הכינוי הנכון למתקן להפקת שמנים הוא אך ורק בית בד.
מקור השם הוא בשורש "גתת" שפירושו לדרוך, לרמוס.
הגת היא משטח דריכה, בתוכו הונחו ענבים שהובאו מן הכרמים.
מהגת עברה מערכת של צינורות או תעלות, שהובילה את התירוש אל מפלסים נמוכים יותר, עד בור איגום.
את הענבים דרכו בגת ברגליים יחפות, כדי שסוליות הנעליים הקשות לא ירסקו את גרעיני הענבים, ויהפכו את התירוש והיין לבעלי טעם מר.
סוגים של גתות: (א) בסיסית – משטח דריכה-תסיסה ובור איגום.
(ב) מורכבת - משטח דריכה-תסיסה, בור איגום ובאמצע בור שיקוע וסינון.
(ג) משוכללת – כוללת גם תאי דריכה / תסיסה / אחסנה מסביב למשטח העבודה המרכזי.
(ד) בית גיתות – מבנה דו מפלסי כשבמפלס העליון משטח הדריכה ולמטה משטחי התסיסה והאיגום.
יש מקומות שמוצאים גתות "תעשייתיות" עם מספר בורות איגום מחוברים.
ברחובות נמצא אחד מבתי הגיתות הגדולים: עשר בריכות בשלושה מפלסים.
בחורבת קסטרא, דרומית לחיפה נמצאו בעיר אחת ארבע-עשרה גתות, ביבנה ובאושה.
בחלק מהגתות נעשה שימוש במעגלות אבן, הנראות כעמודים דמויי סיגר.
נדמה שהמעגלות הללו שימשו לריסוק ראשוני של הענבים קודם לסחיטתם.
אך בהיעדר מקבילות מדובר בהשערה בלבד.
עד שנות התשעים תמיד חשבו שדורכים על הענבים ואז מעבירים את התירוש לתסיסה ליין בבור האיגום.
זה לא נכון כפי שהתברר בניסוי שערכו יהושע דריי מהמרכז לטכנולוגיה עתיקה בבנימינה עם כרמל מזרחי בספטמבר 1996 במערכת הגיתות באתר קסטרא בחיפה.
הם רצו לבחון הפקת יין בגת עתיקה, כדי להבין את שיטות הייצור בתקופת התלמוד.
נבחר בית גיתות שנשמר היטב, עם שבע גיתות סביבו.
לאחר ביצוע פעולות תחזוקה הובאו למקום 3 טונות של ענבים מהזן קריניאן ופוזרו בשתי גתות.
הגת הראשונה הוגדרה בתור "גת פקוקה" בה עברו הענבים "דריכה" עדינה והושארו בה לתסיסה.
בגת השנייה, נדרכו הענבים זמן ארוך יותר והתירוש ירד לבורות האיגום ושם בוצעה התסיסה.
זמן התסיסה נקבע לחמישה ימים על ידי מעבדות יקבי "כרמל מזרחי" אשר ביצעו בו בדיקות יום-יומיות.
התוצאות היו: בבור האיגום של הגת השנייה נוצר נוזל עכור ואפור שטעמו ירוד (50 ליטר).
לעומת זאת בגת הפקוקה התירוש הפך ליין (1,500 ליטר) והיה צלול, אדום ואיכותי.
המסקנה הייתה כי בעבר, היין הופק בהשהיית הענבים יחד עם הזגים והחרצנים לתסיסה בגתות ולא בבורות האיגום.
בשיטה זו מפיקים יין מענבים עד היום בכפרי טוסקנה שבאיטליה, דרום צרפת ובקפריסין.
סיבה משוערת לכך היא שבתהליך התסיסה נוצר חום רב, שמגיע עד 47 מעלות.
במידה והטמפרטורה אינה מתפוגגת, מיץ הענבים מתקלקל ולכן חשוב - במיוחד בכמויות ענבים גדולות - להשאיר את התערובת במשטח רחב כדוגמת הגת הפקוקה ולא בור איגום עמוק שאינו משחרר מספיק חום מעומקו.
היין שהופק בגת הפקוקה על ידי יהושע דריי, בוקבק, ונמצא ראוי לשתייה בטעימה שנערכה על ידי מבקר היין שגיא קופר והייננים גיל שצברג ואסף מרגלית בשנת 2015.
תעשיית הגתות בארץ ישראל הייתה מפותחת מאוד החל מימי קדם ועד המאה השביעית.
בתקופה הביזנטית פרחה תעשיית היין בשל השימוש הפולחני הרב שעושים הנוצרים ביין.
מתקופה זו שרדו אלפי גִּתּוֹת בכל ארץ ישראל, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים.
דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון; בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים; בחורבת דיר סמען שבשומרון ובכפר יעבץ שבשרון.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נהרסו במכוון אלפי גתות פעילות על ידי המוסלמים, שדתם אוסרת עליהם שתיית יין, ותעשיית היין שקעה.
בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל, אך הטכנולוגיה מאפשרת היום לבצע את רוב פעולת הריסוק והאיגום בעזרת מכונות.
למרות זאת עוד ניתן למצוא גתות מסורתיות פעילות בכפרים ערביים-נוצריים בארץ יהודה ובגליל, וכן באתרי תיירות, כמו מרכז המבקרים בכפר עציון או בכפר התלמודי שבקצרין העתיקה.
מלאכת הפקת היין והתירוש בגת בדברי חז"ל
הגפן היא אחת משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל.
חשיבותה הרבה, הן למאכל והן לטקסים יהודיים כמו קידוש והבדלה, הביאו לגידולה הנרחב, ולאזכורים רבים שלה ושל מלאכת הפקת מוצריה במשנה ובתלמוד.
ממקורות אלה ניתן ללמוד על מלאכת הפקת היין והתירוש בגת הארצישראלית באותה עת.
המקורות מלמדים כי מבנה המתקנים החקלאיים להפקת תירוש ויין היה מורכב ושונה ממקום למקום: לעיתים הייתה הגת קטנה, והובילה לבור אחד, ולעיתים היה זה מתקן ציבורי, ששימש יותר מחקלאי אחד.
כך למשל בתוספתא מסכת תרומות (פרק ג' משנה ז'): "גת אחת לשתי בורות, או שתי גתות לבור אחת; שתי גתות לשתי בורות...".
כן מסופר כי הגת צופתה בחומר אטום לחלחול, כדי למנוע אובדן של תירוש.
אחד החומרים ששימשו לכך היה זפת, כמתואר בתלמוד בבלי: "גת של אבן שזפתה עובד כוכבים".
כדי למצות את המרב מהענבים, היו גתות בהן גלגלו החקלאים לאחר הדריכה אבני רחיים עגולות וכבדות, שנקראו 'עגולים', אך זאת רק לאחר פינוי התירוש שכבר נסחט מבורות האיגום, שכן ה'עגולים' ריסקו את הגרעינים והפיקו בשל כך תירוש פחות איכותי.