tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Voyages de l'Amour מסעות האהבה (1736) - אופרת באלט
Don Quichotte chez la duchesse דון קישוט אצל הדוכסית - (1747) - אופרה קומית
Daphné דפנה (1748) טרגדיה מוזיקלית - לא הוצגה
Op.102: Daphnis et Chloé, בשלוש מערכות, פסטורלה (1747)
(לברית מאת פייר לוז'ון Laujon)
המוטט Fugit nox (בורח הלילה) - בוצע למשך עשרים שנה ב-Concert Spirituel לחג המולד
בביצוע האנסמבל Concert Spirituel של ארווה ניקה
(Glossa 2004) - סונאטות לבאסים
1999 - Les Maisons de Plaisance בביצוע וילאנד וסיגיסוולד קאוקן
קטעי צ'מבלו, קונצרטים כפריים וקונצ'רטי לחמישה חלילים
Duos de flûte et pièces à flûte seule pour דואטים לחלילים וקטעים לחליל אחד - בביצועם של סטפאן פרו ובנז'מן גספון, בחברת פייר וראני Pierre Vérany
קונצ'רטי לחלילים (Barthold Kuijken, Marc Hantaï בביצועם של ברתולד קאוקן מרק אנטאי ואחרים - בחברת Accent
סונאטות אופוס 91 לחליל ולצ'מבלו, מוקדים לבלאווה- בביצועם של פרנק טנס ו"לה בופארדן" (Les Boufardins)
סויטות ודואו לויולות Suites et duos pour viole (Jay Bernfeld) בביצועו של ג'יי ברנפלד
ששה דואואים לחליל וכינור "באקורדים" אופוס 51 - גרגואר ז'ה (Grégoire Jeay) (טרוורסו) ו-Olivier Brault אוליבייה ברו (כינור), חברת ATMA
עם תזמורת "אורפאו" ומקהלת "פרסל" בניצוח ג'רג' ואשהג'י
נודה נולד במידלבורג שבמושבת הכף.
למד משפטים ועסק בעריכת דין בפיטרסבורג שבצפון טרנסוואל.
בשנת 1920 נבחר כנציג האזור לפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית.
נודה היה חבר במפלגה שנים רבות וכיהן בתפקידי ממשל שונים לאחר שזו עלתה לשלטון.
בין 1950–1954 כיהן כשר הדואר (ממשלת דניאל פרנסואה מאלאן), בין 1954–1956 כשר הבריאות (ממשלת יוהאנס סטריידום), בין 1958-1956 כשר האוצר ובין 1958–1961 כשר הפנים (ממשלת הנדריק פרוורד).
בשנת 1961 מונה לנשיא הסנאט.
מתוקף תפקידו זה היה אמור לכהן כנשיא הרפובליקה בכל עת שבה המשרה הייתה פנויה.
בשנת 1967, לפני שהספיק להיכנס לתפקידו, סבל הנשיא הנבחר של דרום אפריקה תאופילוס אבנהעזר דונגס משבץ ונכנס לתרדמת.
בעקבות זאת שימש נודה נשיא בפועל לתקופה של עשרה חודשים, עד יום מותו של דונגס.
ז'וזה סרניי דה אראוז'ו קוסטה (פורטוגזית: José Sarney de Araújo Costa; נולד ב-24 באפריל 1930, פיניירו שבמרניאו, ברזיל) הוא פוליטיקאי ועורך דין ברזילאי.
לשעבר כיהן בתפקיד נשיא ברזיל לאחר סיום הדיקטטורה הצבאית בברזיל עם משטרו של ז'ואאו פיגיירדו.
סרניי כיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1985-1990. הוא היה האזרח הראשון שכהן כנשיא המדינה לאחר 21 שנים של דיקטטורה צבאית בברזיל והאחרון שעלה לשלטון בתהליך לא דמוקרטי.
סרניי הפך לנשיא בעקבות מותו של הנשיא הנבחר (על ידי הקונגרס) טנקרדו נווס, אשר לא הספיק לכהן.
סרניי החליף את טנקרדו מאחר שהוא היה סגן-הנשיא הנבחר.
שלטונו של סרניי סבב בעיקר סביב השבתה של הדמוקרטיה לברזיל, השמת דגש רב על זכויות האדם, הסדר בחירות ישירות לנשיאות, ביטול שינויים משפטיים מתקופת הדיקטטורה ועוד.
סרניי היה גם מושל מדינת מרניאו בין השנים 1966 ו-1971 ונשיא הסנאט הברזילאי בין 1995-1997 ובין 2003-2005. הוא נבחר שוב לנשיא הסנאט בשנת 2009, תפקיד שממשיך למלא עד היום.
בנוסף על כך סרניי ידוע בתור סופר מוכשר וחבר האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
ז'וזה סרניי דה אראוז'ו קוסטה נולד בפיניירו, מדינת מרניאו, בצפון הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ב-24 באפריל 1930. הוא היה בנם של השופט סרניי דה אראוז'ו קוסטה וקיולה פררייה דה אראוזו קוסטה.
שנות לימודיו הראשונות היו באזורים הכפריים, שם למד בבית הספר היסודי מוטה ג'וניור, בעיר סאו בנטו.
צעירותו היו בחסות משטר "המדינה החדשה", תקופת שלטון דיקטטורי בברזיל בראשותו של הנשיא ז'טוליו ורגאס.
בגיל 12 הוא החל לעבוד לעריכה עיתונאית בסאו לואיס.
בשנת 1945 נעצר סרניי בגין השתתפותו בהפגנות נגד הדיקטטורה של ורגאס אך שוחרר כעבור מספר חודשים עם נפילת משטר ורגאס ובחירתו של גספאר דוטרה לנשיאות.
בשנת 1946 פגש סרניי את מרלי מקיירה איתה התחתן ביולי 1952. לזוג נולדו שלושה ילדים: לרוזיאנה (1953), פרננדו (1955) וז'וזה סרניי פיליו (1957).
בשנת 1947, לאחר שכתב עיתון חדשותי ראשון מוצלח, הוא התקבל לעבודה ככתב עיתונות.
בשנת 1950 הצטרף סרניי לפקולטה למשפטים במרניאו, שם סיים את לימודיו במדעי המשפט והחברה בשנת 1953. בשנה שלאחר מכן הוא החל ללמד בפקולטה לחוק אזרחי של האוניברסיטה הקתולית במרניאו.
בשנת 1955 הוא קיבל באופן זמני את המנדט של סגן פדרלי בלשכת הצירים ונטש את קריירת ההוראה.
סרניי נבחר לסגן הסנאטור המייצג של מדינת מרניאו בבית העליון של הקונגרס הלאומי של ברזיל בשנת 1959 מטעם מפלגת האיחוד הלאומי הדמוקרטי (UDN).
הייתה המפלגה שמרנית והתנגדה למדיניות ההלאמות של הנשיא ז'ואאו גולאר אשר העלו חשש מפני הפיכה קומוניסטית בברזיל.
תחילה תמכה המפלגה לשלטון הדיקטטורה הצבאית בברזיל שהפילה את גולאר מהשלטון.
סרניי נבחר למושל מדינת מרניאו בשנת 1965. הוא עזב את התפקיד במטרה להתמודד לחברות בסנאט.
לאחר שנבחר נותר בתפקיד סנאטור בין השנים 1970–1985. עם הזמן המבנה האוטוקרטי של המשטר הצבאי הביא את סרניי להתנגד לו.
ז'וזה סרניי, שהיה ממייסדי מפלגת החזית הליברלית, נבחר לתפקיד המועמד לסגן הנשיא של נווס מטעם הסיעה.
כיוון שהוא לא הצליח להתמודד עם בעיות כלכליות, פיננסיות וחברתיות משתוקקות של ארצו, סרניי החמיר אותן בגלל חוסר ההחלטיות שלו.
האינפלציה זינקה מ-227 אחוזים בשנת 1985 לכמעט 1,500 אחוזים בשנת 1990, בעוד שהתוצר לנפש נשאר יציב בסך הכל.
סרניי לא היה מסוגל לנהל מחדש משא ומתן על חוב החוץ העצום של ברזיל למשקיעים גדולים, ארצות הברית בראשם.
החוב הבינלאומי של ברזיל היה הגבוה ביותר בעולם המערבי.
לבסוף הוא נכשל בניסיונו לבצע רפורמה בייצוג העבודה בקרב הממשל ולא צלח בתוכניתו להפוך את שוק העבודה לדינמי וגמיש יותר.
בשנת 1987 פרשה מפלגת החזית הליברלית מהברית הדמוקרטית, ובשנת 1988 סרניי עזב את המפלגה בניסיון לא מוצלח להקים קואליציה מנצחת לבחירות לנשיאות 1989 אך נותר נשיא עד לסיום הקדנציה שלו.
לאחר סיום כהונתו בתור נשיא המשיך סרניי בקריירה פוליטית בה הוא נותר עד היום.
כתביו הספרותיים זיכו אותו ביוקרה של איש תרבות ובחברות באקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
בשנת 2009 נבחר בפעם השלישית בתולדות הקריירה שלו לכהן בתפקיד נשיא הסנאט הפדרלי של ברזיל.
בראיון לכבוד יום הולדתו ה-90 בשנת 2020 טען סרניי כי מורשתו עסוקה בעיקר ב"רה-דמוקרטיזציה וזכויות אדם".
ז'וזה מנואל דוראו ברוזו (בפורטוגזית: José Manuel Durão Barroso, באלפבית פונטי בינלאומי: ; נולד ב-23 במרץ 1956) הוא פוליטיקאי פורטוגזי שכיהן כנשיא הנציבות האירופית מ-23 בנובמבר 2004 ועד 2014. שימש ראש ממשלת פורטוגל מ-6 באפריל 2002 עד 17 ביולי 2004.
ז'וזה מנואל ברוזו הוא בוגר תואר במשפטים מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ליסבון ובעל תואר שני בכלכלה ותואר ראשון נוסף במדעי הסביבה מאוניברסיטת ז'נבה אשר נמצאת בשווייץ.
הקריירה האקדמית שלו המשיכה בכך שהוא היה מרצה בכיר בפקולטה במשפטים של אוניברסיטת ליסבון.
את פעילותו הפוליטית החל ברוזו עוד בימיו כסטודנט, לפני מהפכת הציפורנים.
הוא היה אחד ממנהיגי המחתרת המאואיסטית MRPP והיה במפלגה הקומוניסטית של פורטוגל ומתח ביקורת קשה על התארגנות החינוך במדינה.
בשנת 1967 הצטרף ברוזו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שבמסגרתה הוא פועל כיום.
ז'וזה מנואל ברוזו הוא בנם של לואיש אנטוניו ברוזו ומריה דה פרייטש.
בשנת 1980 התחתן ברוזו עם מריה מרגרידה פינטו ויש להם שלושה ילדים: לואיש, גיליירמה ופרנסישקו.
ברוסו דובר: פורטוגזית, צרפתית, אנגלית וגרמנית.
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת רוג'ר ויליאמס, רוד אילנד, 2005
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת וושינגטון, וושינגטון
תואר לשם כבוד במדעי המדינה מאוניברסיטת גנואה, איטליה, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת קובה, יפן,2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת קנדידו מנדס, ריו דה ז'ניירו, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד, 2006
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת לה ספיינצה, רומא, 2007
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ורשה, 2007
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת סאו פאולו, ברזיל, 2008
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ליברפול, אנגליה, 2008
תואר לשם כבוד מאוניברסיטת ניס סופיה אנטיפוליס, ניס, 2008
ז'וזף אנדרה , היה כומר קתולי מנאמור שבבלגיה שהציל מאות יהודים, רובם ילדים, בתקופת השואה, וזכה עקב כך בתואר חסיד אומות העולם.
הוסמך לכומר בשנת 1936 והיה מורה בתיכון בשנים שלפני המלחמה.
אנדרה החל בהצלת יהודים בשנת 1942, לאחר שנודע לו שמכר יהודי שלו, ד"ר ארתור בורק, נמצא בסכנת גירוש.
אנדרה מצא מסתור עבור משפחת בורק שם שהו שנתיים, עד שחרור בלגיה.
שבוע לאחר מכן הסתיר אנדרה את בני דודיו של ד"ר בורק.
הוא יצר קשר עם "ועד ההגנה היהודי" (CDJ), ארגון יהודי מחתרתי שארגן מקומות מסתור עבור יהודים, והביע את נכונותו לעשות ככל יכולתו להציל כל יהודי שיופנה אליו, אצל מסתירים אחרים או בביתו-שלו.
אנדרה השפיע על רבים מתושבי אזור מגוריו ללכת בעקבותיו ולסייע בהצלת יהודים.
כך למשל, החביא ד"ר פרננד ארנולד יהודים במחלקה למחלות מידבקות מבית החולים סנט קמיל בנאמור.
אנדרה נסע ברחבי בלגיה ושכנע אבות מנזרים, ראשי מוסדות ובעלי בתים פרטיים להחביא ילדים יהודים.
אנדרה הפך למבוקש ונאלץ להסתתר עד לשחרור נאמור על ידי האמריקאים בספטמבר 1944.
הוא מעולם לא ניסה להפוך את הילדים שהציל לנוצרים, מתוך תמיכה בחופש הדת.
עם השחרור לקח על עצמו אנדרה לאסוף את הילדים שהחביא במקומות ולהשיב אותם אל הוריהם, אם שרדו את השואה, או לארגונים יהודיים שהסכימו לקבלם.
באוקטובר 1945 עזבו אחרוני הילדים את ביתו של האב אנדרה.
במסיבת הפרידה ענד אנדרה על צווארו מגן דוד ולא צלב.
מ- 1957 ועד מותו ניהל מרכז לשיקום פליטים ואסירים משוחררים.
ב-1967 ביקר האב אנדרה בישראל והתקבל על ידי עשרות מהילדים שהציל.
נפטר במשרדו ב- 1 ביוני 1973. בהלווייתו היו ניצוליו בין נושאי ארונו.
ז'אן-פרנסואה מישו (צרפתית: Joseph-François Michaud; 19 ביוני 1767, לה-ביול , דוכסות סבואה – 30 בספטמבר 1839, פאסי , בימינו חלק מפריז) היה היסטוריון, עיתונאי, פעיל פוליטי ואיש ספרות צרפתי שהתפרסם במיוחד בספרו "היסטוריה של מסעי הצלב".
ז'וזף-פרנסואה מישו נולד כבן לנוטריון, ביישוב הקטן ביול שבחבל סבואה, שהשתייך אז לממלכת סרדיניה.
אחד מאבות המשפחה, איג מישו דה קורסל, הועלה לדרגת אציל על ידי קארל החמישי, אולם נאלץ להימלט לצרפת.
סבו זכה להתאזרח בשאמברי ב-18 ביולי 1721.
מישו למד במכללה כנסייתית בבורק-אן-ברס.
בגיל 19 התקבל כמוכר בחנות ספרים בליון.
כעבור זמן קצר כתב את ספרו הראשון Voyage littéraire au Mont-Blanc ("טיול ספרותי במון בלאן").
אחרי שהוצג בפני פאני דה בווארנה שהבטיחה לו את חסותה, נסע לפריז.
למרות משיכתו לרעיונותיו של רוסו ווולטר, בחר מישו לתמוך במחנה המלוכני ושיתף פעולה עם אנטון-מארי סריזייה בעיתון "גאזט אוניברסל" ועם ז'וזף-אלפונס אמנאר ב"פוסטיון דה לה גר" (Postillon de la guerre).
בהמשך הפך לרפובליקני ופרסם בשנת 1794 את הפואמה "L'immortalité de l'âme" (אלמותיות הנשמה), בה ביטא את סלידתו מן המלכות והמלכים:
אולם אחרי תשעה בתרמידור הפך שוב למלוכני וכתב בעיתון "לה קוטידיין" (La Quotidienne).
ב-מרד המלוכני ב-13 וונדמיאר הפגין מישו נגד הקונבנט התרמידורי יחד עם המלוכנים.
אחר כך נאלץ להימלט ולמצוא מקלט בשארטר.
בסופו של דבר נעצר על ידי בורדון דה ל'וואז (Bourdon de l'Oise), הושם במאסר במתקני קולז' ארבע האומות , אך הצליח, לדברי פוז'ולא, לברוח מן המעצר בעזרת ידידו, ז'יגה (Giguet), אחרי ששיחד על ידי מזון ומשקה את השוטרים המופקדים ללוותו לבית המשפט.
ב-27 באוקטובר 1795 בית הדין הצבאי דן אותו לעונש מוות, שלא בנוכחותו.
כפליט באזור ז'ורה בשווייץ, ואחר כך באן אצל קרובי משפחה, מישו כתב שירים ופרסם את Ermenonville, ou le tombeau de Jean-Jacques ("ארמנונוויל, או קברו של ז'אן-ז'אק") בסגנון שהיה אופנתי באותה תקופה.
יחד עם אחיו הקטן, לואי-גבריאל, הקים בשנת 1797 בית דפוס שהתמחה בהדפסת יצירות דתיות ומלוכניות.
חזר לפריז אחרי החלפת הדירקטורט על ידי הקונסולט.
ב-1799, אחרי הפיכת 18 בברימר, נשלח לכלא "טאמפל" (Tour du Temple) לכמה חודשים בגלל הפצת מאמר אנטי-בונפרטיסטי.
ב-1803 פרסם את הפואמה Le Printemps d'un proscrit (האביב של איש מנודה).
כשנדרש בשנת 1805 לכתוב מקדמה לספר "מתילד או זכרונות מתולדות מסעי הצלב" של מאדאם קוטן, התעורר בו העניין בתקופה היסטורית זו.
אז חיבר את "Tableau historique des trois premières croisades, (תמונה היסטורית של שלושת מסעי הצלב), פתיח ליצירתו המומונומנטלית - Histoire des Croisades (היסטוריה של מסעי הצלב) שהופיעה בשבעה כרכים בשנים 1822-1812 כשאחת ממהדורותיה אוירה על ידי גוסטב דורה.
אחרי 1806 פרסם יחד עם אחיו את הספר "Biographie universelle ancienne et moderne: histoire par ordre alphabétique de la vie publique et privée de tous les hommes" (ביוגרפיה אוניברסלית עתיקה ומודרנית לפי סדר אלפביתי של החיים הציבוריים והפרטיים של כלל בני האדם) הידועה כ"ביוגרפיה האוניברסלית של מישו".
היא הופיעה ב-45 כרכים במהדורה שנייה בשנים 1862-1845. ב-1812 הוענקה למישו דרגת קצין בלגיון הכבוד ובאוגוסט 1813 התקבל כחבר ב במקומו של ז'אן-פרנסואה קאייאווה (Cailhava).
בימי הרסטורציה הצרפתית - שיבת בית בורבון לשלטון בצרפת, חזר מישו להיות מלוכני (רויאליסט) והתמנה ל"לקטור" (המקריא) של המלך, בשכר של 1000 ליברות.
בתקופת "מאה הימים" של נפוליאון התנגד לשובו של הקיסר וכתב פמפלט תחת הכותרת "Histoire des quinze semaines ou le dernier séjour de Bonaparte (תולדות חמשת השבועות או השלטון האחרון של בונפרט).
מישו המשיך להיות פעיל בזירה הפוליטית וב-22 במאי 1815 נבחר לחבר בפרלמנט (שנודע בכינוי "האספה הבלתי מושגת" Chambre introuvable) מטעם מחוז אן.
הוא נמנה עד שנת 1816 עם הרוב המלוכני הקיצוני (אולטרה-רויאליסטי).
עם זאת חשב לנכון לקום להגנת התגמולים הכספיים של אנשי העט.
ב-1817 התמנה לעורך ראשי של "לה קוטידיין", תפקיד אותו החזיק עד יום מותו.
מישו העסיק את פייר סבסטיין לוראנסי והיה למורו ורבו.
בשנת 1820 קיבל לעבודה גם את ז'אן-ז'וזף-פרנסואה פוז'ולא (Poujoulat) שסייע לו בעריכת ספריית מסעי הצלב.
בשנת 1827, בתקופת כהונת השר ז'וזף דה וילל סולק מישו מתפקיד "מקריא המלך" מפני שבעיתונו ובאקדמיה התבטא בעד חופש העיתונות ונגד ה"חקיקת הצדק והאהבה" של שר המשפטים, הרוזן דה פרונה (de Peyronnet)
במאי 1830, בגיל 63, יצא בליווי פוז'ולא למסע במזרח שהביא אותו ליוון, קונסטנטינופול וירושלים.
פוז'ולא שב לפריז דרך סוריה, בעוד מישו המשיך למצרים.
במאי 1831 פרסמו השניים את ההתכתבות שביניהם בשבעת כרכים של Correspondance d'Orient (התכתבות מהמזרח).
בשובו לפריז השתקע מישו בפאסי.
רבים מהאינטלקטואלים של הדור פקדו את ביתו והושפעו על ידיו, ביניהם סנט-בב.
היסטוריה של מסעי הצלב וספרים היסטוריים אחרים
את הספר שהביא את תהילתו, "ההיסטוריה של מסעי הצלב", כתב מישו מתוך נקודת מבט של האסכולה ההיסטורית הרומנטית, אשר בהשפעת שאטובריאן ואחרים עשתה "רהביליטציה" של ימי הביניים בכלל, ושל מסעי הצלב בפרט.
הסופר והמבקר סנט-בֶּב כתב מילות הערכה על "ההיסטוריה של מסעי הצלב" של מישו: .
סנט-בֶּב ראה בחיוב רב את השימוש שעשה מישו בתיעוד מקורי ובמחקר היסטורי שלם של מקורות צרפתיים וזרים, שלפעמים סתרו זה את זה.
ספרו של מישו היווה פריצת דרך למחקרים ההיסטוריים אודות מסעי הצלב והשפיע על החלטת האקדמיה הצרפתית לכתובים ולספרות משנת 1841 לפרסם סדרת ספרים של כרוניקני מסעות הצלב - Recueil des Historiens des Croisades המהווה מקור בעל חשיבות ממדרגה ראשונה עבור חוקרי מסעות הצלב.
בד בבד עם ספרו ההיסטורי, ערך מישו את "ספריית מסעי הצלב" (פריז 1829, ב4 כרכים) שכללה תרגומים לצרפתית של כרוניקות אירופיות וערביות על אודות מסעי הצלב.
נוסף על אלה ניהל מישו את פרסום ה"ביוגרפיה האוניברסלית".
יחד עם פוז'ולא הפיק את "סדרת הזכרונות השימושיים להיסטוריה של צרפת החל מהמאה ה-13 ועד למאה ה-18" .
מישו מת בשנת 1839 בביתו בפאסי, שבו התגורר החל משנת 1832, והובא שם לקבורה.
מהדורה ב-85 כרכים, 52 לביוגרפיה, 3 למיתולוגיה, 30 תוספות לביוגרפיות שפורסמו מאוחר יותר.
מהדורה שנייה -החל משנת 1843 ב-45 כרכים sur ויקיטקסט הצרפתית.
ז'וזואה יהודה היה עיתונאי, סופר ופעיל ציוני.
ז'וזואה יהודה נולד באימפריה הרוסית ושם משפחתו היה "קולדריאנסקי" (Koldriansky).
במלחמת העולם הראשונה התגייס ולחם במסגרת הגדודים העבריים.
ז'וזואה יהודה היה פעיל בוועד הציוני של ציריך וייסד את כתב העת Revue juive בז'נבה.
בקיץ 1947 לקח חלק בוועידת סליסברג.
הוא כתב ספרים בצרפתית וגם עזר לפנאיט איסטרטי בלימודי הצרפתית והושיט לו סיוע כספי.
השניים כתבו יחד את הספר "משפחת פרלמוטר".
ז'וזואה אנונסיאדו דה אוליביירה (בפורטוגזית: Josué Anunciado de Oliveira, נולד ב-19 ביולי 1979 בוויטוריה דה סנטו אנטאו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
לז'וזואה 28 הופעות וזכיות בקופה אמריקה 2007 ובגביע הקונפדרציות 2009 עם נבחרת ברזיל.
ז'וזואה זכה במהלך הקריירה ב-21 תארים בקבוצותיו השונות ובנבחרת ברזיל.
ז'וזואה החל את הקריירה במועדון הברזילאי גויאס, שם שיחק כנער ועלה לבוגרים בשנת 1997. בגויאס ז'וזואה זכה בשש אליפויות של מדינת גויאס, ובשנת 1999 העפיל עם הקבוצה לליגת העל הברזילאית, לאחר שהקבוצה סיימה את העונה כאלופת ליגת המשנה הברזילאית.
בנוסף, ז'וזואה זכה עם גויאס שלוש פעמים בגביע המרכז-מערב, בו משתתפות הקבוצות ממרכז ומערב ברזיל.
לאחר שבע עונות בבוגרים של גויאס, בהן צבר 190 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים, עזב ז'וזואה את גויאס וחתם בסאו פאולו לקראת עונת 2005.
בעונתו הראשונה של ז'וזואה בסאו פאולו, המועדון הגיע להישגים גדולים, כאשר זכה באליפות סאו פאולו בכדורגל, ובקופה ליברטדורס, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אתלטיקו פרנאאנסה.
זכייה זו בגביע הליברטדורס העניקה לז'וזואה ולסאו פאולו כרטיס לאליפות העולם לקבוצות כדורגל, בה זכתה הקבוצה לאחר ניצחון 1:0 בגמר על ליברפול.
לאחר מכן, זכה ז'וזואה עם סאו פאולו בשתי אליפויות של ליגת העל הברזילאית ברצף, בשנים 2006 ו-2007.
לאחר עונת 2007, חתם ז'וזואה בוולפסבורג, והפך לאחד העוגנים ההגנתיים של הקבוצה.
בעונתו השנייה בקבוצה, 2008/2009, זכה ז'וזואה עם וולפסבורג באליפות הבונדסליגה הראשונה בתולדותיה, כשהוא משתף פעולה בקישור עם כריסטיאן גנטנר, זואזדאן מיסימוביץ', אשכאן דז'אגה ומקוטו האסבה, ועם חברו לסאו פאולו, הברזילאי גראפיטה.
ז'וזואה זכה לשבחים רבים על משחקו בעונה זו, והמשיך להיות שחקן יציב בהרכבה של וולפסבורג גם בשלוש העונות הבאות, והחל משנת 2008 אף שימש קפטן הקבוצה.
בעונת 2012/2013 פחתה כמות ההופעות של ז'וזואה בהרכב, וזו הייתה עונתו האחרונה בוולפסבורג.
במרץ 2013 עזב ז'וזואה את המועדון לאחר 140 הופעות ליגה ושני שערים, חתם באתלטיקו מיניירו הברזילאית בהעברה חופשית.
ב-31 במרץ 2013 ערך ז'וזואה את הופעת הבכורה באתלטיקו מיניירו, בה הבקיע שער בניצחון על קבוצת טופי בגביע של מדינת מינאס ז'ראיס.
בשנת 2013 זכה ז'וזואה עם אתלטיקו מיניירו באליפות מדינת מינאס ז'ראיס, ובאותה שנה אף זכה בקופה ליברטדורס בפעם השנייה בקריירה שלו, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על קלוב אולימפיה מליגת העל הפרגוואית.
בשנת 2014 זכה ז'וזואה עם אתלטיקו מיניירו בגביע רקופה סודאמריקנה לאחר ניצחון במפגש כפול על לנוס הארגנטינאית.
ז'וזואה ישב על הספסל בצמד המפגשים ולא שותף.
בשנת 2015 תלה ז'וזואה את נעליו.
ז'וזואה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ברזיל במרץ 2007 במשחק ידידות מול נבחרת גאנה.
בשנת 2007 השתתף ז'וזואה עם נבחרת ברזיל בקופה אמריקה 2007, בו הבקיע את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 6:1 בשמינית הגמר על נבחרת צ'ילה.
ז'וזואה וברזיל זכו בקופה אמריקה 2007, לאחר ניצחון 3:0 בגמר על נבחרת ארגנטינה, בו ז'וזואה שיחק 90 דקות.
למעשה, ההופעה מול פורטוגל במונדיאל 2010 הייתה ההופעה ה-28 והאחרונה של ז'וזואה במדים הלאומיים.
אליפות ליגת המשנה הברזילאית: 1999
אליפות סאו פאולו בכדורגל: 2005
אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2005
אליפות מדינת מינאס ז'ראיס: 2013
ז'וז'ה מיגל דה רושה פונטה (בפורטוגזית: José Miguel da Rocha Fonte; נולד ב-22 בדצמבר 1983) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקאזה פיה א.ק.
פונטה נולד בעיר פנאפייל ושיחק שלוש שנים בקבוצת הילדים של המועדון העירוני.
בשנת 1994 הצטרף לקבוצת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בין השנים 2002 ו-2004 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בליגה השנייה של פורטוגל בשורותיה רשם 59 הופעות.
בשנת 2004 חתם בקבוצת סלגוריוס, אך זמן קצר לאחר מכן המועדון נקלע לקשיים כלכליים והוא עבר לשחק בקבוצת פלגוריוס מהליגה השנייה.
בעונת 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, כששיחק בקבוצת ויטוריה סטובאל.
ביצועיו הטובים משכו את תשומת לבם של מנהלי בנפיקה ליסבון, שהחתימו אותו בקבוצה בינואר 2006. לאחר החתימה הושאל לקבוצת פאסוש די פריירה, בשורותיה הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה.
עונה לאחר מכן הושאל לקבוצת אסטרלה, במדיה הבקיע שער נוסף.
בעונת 2007 עבר בהשאלה לקבוצת קריסטל פאלאס מהצ'מפיונשיפ האנגלית.
בסיום העונה רכשה הקבוצה האנגלית את השחקן.
פונטה המשיך לשחק במדי הקבוצה עד עונת 2009/10 וסך הכל רשם 84 משחקים בהם כבש שישה שערים.
בינואר 2010 חתם על חוזה לשלוש וחצי עונות בקבוצת סאות'המפטון, ששיחקה בליגה השלישית.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד מילוול.
בעונת 2011/12 הבקיע שבעה שערי ליגה וסייע לקבוצה לעלות לליגה השנייה.
עונה לאחר מכן סייע לקבוצה להעפלה לפרמייר ליג.
ב-19 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה.
חודש וחצי לאחר מכן כבש את שערו הראשון בליגה ובאותו משחק הוסיף גם את השני, כשכבש צמד בתיקו 2-2 מול פולהאם.
באוגוסט 2014 חתם על חוזה חדש בקבוצה לשלוש עונות נוספות ומונה גם לתפקיד הקפטן.
ב-20 בינואר 2017 אחרי 7 שנים בסאות'מפטון, חתם פונטה בווסטהאם יונייטד תמורת 8 מיליון ליש"ט.
ב-1 בפברואר 2017 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–4 נגד מנצ'סטר סיטי, עד סוף העונה ערך 16 הופעתו בליגה.
בעונתו השנייה לא קיבל כלל דקות לאחר הגעתו של המאמן דייוויד מויס.
ב-23 בפברואר 2018 חתם פונטה בדאליין ייפאנג הסינית.
ב-3 במרץ 2018 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–8 לשאנגחאי SIPG.
ב-15 ביולי 2018 שוחרר מהקבוצה.
ב-20 ביולי 2018 חתם פונטה לשנתיים בליל הצרפתית.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד מונקו.
ב-22 בספטמבר 2018 כבש את שערו הראשון בניצחון 2-1 על נאנט.
ב-18 ביולי 2023 חזר לאחר 16 שנה לפורטוגל וחתם בספורטינג בראגה.
פונטה רשם הופעה בודדת במדי הנבחרת הצעירה של פורטוגל בינואר 2006, נגד נבחרת סלובניה.
המקום בהרכב ניתן לו גם במונדיאל 2018 בו הודחה הנבחרת בשלב שמינית הגמר.
גנרל של דיוויזיה ז'וזף אלפרד מישלר היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
מישלר נולד בעיר פאלסבור שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1880 הוא נכנס ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וסיים אותה בשנת 1882. בשנת 1886 הוא הועלה לדרגת לוטננט, בשנת 1891 הוא נעשה קפטן, בשנת 1901 קומנדנט, ובשנת 1909 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל.
בשנת 1912 הוא הועלה לדרגת קולונל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה מישלר קצין במטכ"ל של הקורפוס ה-6. באוקטובר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ובינואר 1915 היה לחלק מהמטכ"ל של הארמייה הראשונה.
ב-3 באוגוסט 1915 הוא הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-53, ופיקד עליה עד 25 במרץ 1916, עת הועבר לפקד על הקורפוס ה-38, עליו פיקד עד 4 באפריל של אותה שנה.
במקביל הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
לאחר מכן הועבר לפקד על הארמייה העשירית.
החל מיולי 1916 סייעה הארמייה שתחת פיקודו לכוחות הבריטיים בקרב על הסום, וב-27 בדצמבר הועבר לפקד על קבוצת הארמיות של המילואים.
ב-6 במאי 1917 קבוצת הארמיות שלו פורקה, והוא קיבל פיקוד על הארמייה הראשונה, ופיקד עליה עד 1 ביוני של אותה שנה.
במקביל לפיקודו על הארמייה הראשונה, ב-22 במאי 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה החמישית, והשתתף בין היתר בבלימת מתקפת האביב הגרמנית.
ב-10 ביוני 1918, הוא הודח מפיקודו על הארמייה.
לאחר סיום המלחמה פרש מישלר מהצבא.
ז'וזף-פייר הוּט היה רופא פנימי בלגי, אנדוקרינולוג ודיאבטולוג.
כיהן כפרופסור לקליניקה רפואית באוניברסיטה הקתולית של לוון והיה חבר באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה.
הוט נמנה עם מייסדי החקר המודרני של הסכרת בבלגיה, וייסד את האיגוד הבלגי לסכרת.
ז'וזף-פייר הוט נולד באנטוורפן, בשנת 1899, במשפחה פלמית.
אביו היה אחד הרוקחים הידועים בעיר.
אחרי לימודי תיכון במכללת נוטר דאם, הוט למד רפואה באוניברסיטת לוון וסיים עם תואר רופא ביולי 1923.
בעת לימודי הרפואה התוודע למחקר הרפואי במעבדת הפרמקולוגיה של מאני איד ובמעבדת הביוכימיה של פרנאן מלאנגרו.
בעזרת מלגות שזכה בהן תוך הצטיינות בתחרות, השתלם בהמשך באנגליה במכון הלאומי למחקרים רפואיים בלונדון (1925–1926), תחת הדרכתו של סר הנרי דייל, ובמכון רוקפלר בארצות הברית (1925–1926).
הוא עשה היכרות בלונדון עם בסט, ממגלי הטיפול באינסולין בטורונטו.
ביוני 1926 סיים דוקטורט במדעים באוניברסיטת קיימברידג' עם עבודה שסקרה את מנגנוני הפעולה של האינסולין.
בשובו ללוון התמנה למנהל קליניקה בבית החולים סן פייר.
החל משנת 1928 היה לפרופסור בשפה הפלמית באוניברסיטת לוון, קודם לתראפויטיקה רפואית (1928–1934; במקביל לקורסים בצרפתית של מאני איד), אחר כך לרפואה פנימית (1934–1948; במקביל לקורסים בצרפתית של פול לאמבן) והחל משנת 1948 לקליניקה רפואית.
בשנת 1948 כיהן כדקאן של הפקולטה לרפואה בלוון.
בשנים 1926–1944 ניהל מעבדת מחקר לפתולוגיה כללית שבה השתלמו חוקרים רבים.
בשנת 1933 פרסם מחקר על חשיבות הליקוי של בלוטת המגן במחלת סימונדס.
בימי מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש הנאצי עשה מאמצים רבים כדי להשיג לחולים בבלגיה אספקה באינסולין שיובא מהולנד וארצות הברית בחסות הצלב האדום הבין-לאומי.
באותה תקופה הופקד עליו תפקיד במבצעי רפטריאציה של הצלב האדום.
בתום המלחמה הקים הוט איגוד להגנת האינטרסים של חולי סוכרת ועמד בראשו.
החל מתחילת שנות ה-1950 עיקר מחקריו התמקדו בהשלכות הסכרת של האמהות על תחלואה של הילודים.
בנו של הוט, ז'וזף-ז'ול הוט, שהיה כמו אביו בוגר ואחר כך פרופסור של אוניברסיטת לוון, חקר גם הוא את מחלת הסכרת, לרבות הקשר שלה להריון וללידה.
השתתף בהקמה בשנת 1949 של הפדרציה הבין-לאומית לסכרת שמושבה בבריסל.
החל מ-1961 נבחר ליושב ראש לשם כבוד של ארגון זה.
בשנת 1945 היה מעורב במחקרים על הגורם Rh.
ב-1952 דיווח בטורונטו יחד עם שותפיו, בראסר ודה מייר, על חשיבות בדיקת הסוכר בשתן ועל השלכות הגליקוזוריה בהריון.
הוט נפטר בשנת 1968 בכפר קורבק-לו.
הוט היה נשוי למרגריט לבית אווה (Havet), בתו של מורו להיסטולוגיה באוניברסיטה.
תסמונת הוט-אבאזה או תסמונת יאנג (Hoet-Abaza Syndrome)
על שמו של הוט ועל שמו של הרופא הצרפתי אלפונס אבאזה, יליד רומניה (1909–1984) נקראת תסמונת הוט-אבאזה.
זו תסמונת המתאפיינת בהשמנה מהירה, חמורה וחולפת של הנשים בזמן ההריון ובמיוחד אחרי לידה (נודעה גם כתסמונת יאנג).
השמנה זו היא דמוית קושינג ועלולה לחזור עם כל הריון ולפעמים עלולה להתקבע.
הילדים הנולדים במקרים אלה יש להם משקל עודף בהרבה מהרגיל ומאוחר יותר עלולים ללקות בסכרת.
התסמונת תוארה במאמרים של אבאזה ושל הוט בשנים 1953 ו-1954. בעוד אבאזה ייחס אותה להפרשה מוגברת של הורמון הגדילה, הוט סבר שהיא נגרמת על ידי ליקוי בקליפת בלוטת יותרת הכליה
1957 – חבר באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה (מ־1938 – חבר מתכתב)
יושב ראש לשם כבוד של הפדרציה הבין-לאומית לסכרת
עיטור המסדר לאופולד בדרגת קצין גדול
הצלב האזרחי של בלגיה, דרגה א
עיטור מסדר הכתר של בלגיה, בדרגת קצין בכיר
1964 – דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת טורונטו ומדליית בנטינג של האיגוד האמריקאי לסכרת.
1965 – נבחר כיושב ראש ראשון של האיגוד האירופי לחקר הסוכרת
הוט פרסם 265 פרסומים מדעיים.
ז'וזף ז'ול פרנסואה פליקס בבינסקי (17 בנובמבר 1857 – 29 באוקטובר 1932) היה נוירולוג צרפתי ממוצא פולני.
הוא ידוע בעיקר בתיאור שלו משנת 1896 של רפלקס בבינסקי, רפלקס פתולוגי המעיד על נזק למסלול הקורטיקוספינאלי.
בבניסקי שנולד בפריז, היה בנו של קצין פולני, אלכסנדר בבינסקי (1824–1889), ואשתו הנריטה ורן בבינסקה (1819-1897), אשר בשנת 1848 ברחו מוורשה לפאריס.
בבינסקי רכש את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1884. הוא הפך לתלמידו האהוב של פרופסור שארקו בבית החולים Salpetriere בפריס.
מותו של שארקו ב -1883 הותיר את בבינסקי ללא תמיכה, ולכן הוא מעולם לא השתתף יותר בתחרויות אקדמיות.
חופשי מחובות ההוראה, תוך כדי עבודה בבית החולים, הוא נותר עם מספיק זמן כדי להקדיש את עצמו לנוירולוגיה קלינית.
הוא היה קלינאי מחונן שהיה תלוי במידה מזערית בבדיקות נוירופתולוגיות ובבדיקות מעבדה.
באבינסקי התעניין גם בפתוגינזה של ההיסטריה, והיה הראשון שהציג קריטריונים מקובלים לאבחנה מבדלת להפרדת היסטריה ממחלות אורגניות וטבע את המושג הפיתיות.
בשנת 1896, הוא דיווח לראשונה על מה שקרא לו "phenomène des orteils": גירוי כף הרגל כשיש פגיעה במסלולים הפירמידיים תגרום למתיחה של אצבעות הרגליים כלפי מעלה בזמן שהרפלקס הנורמלי יהיה כיווץ של האצבעות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בבינסקי טיפל במקרים רבים של נוירולוגיה טראומטית בבית החולים Pitié.
הוא היה פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פריז.
בבינסקי כתב למעלה מ -200 מאמרים על הפרעות עצביות.
עם ז'ול פרומנט הוא פרסם את ההיסטרופיתיאטיזם של נוירולוגיה דה גואר (1917), שתורגם לאנגלית ב -1918. באבינסקי פרסם כמה מעבודותיו בפולנית .
עם פייר פאלאו, בבינסקי, בשם הבדוי "אולָף", כתב מחזה מטריד, Les détraquées, שהופיע לראשונה בתיאטרון Deux-Masques ב -1921. ההצגה כוללת רצח תלמידה צעירה בבית ספר לבנות על ידי מנהלת בית הספר והמורה למחול.
בבינסקי נפטר באותה שנה כשני נוירולוגים פולנים גדולים, אדוארד פלטאו וסמואל גולדפלם.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת פרקינסון .
בבינסקי זכה לראות את הישגיו בנוירולוגיה הצרפתית שזכו לשבחים בינלאומיים.
הוא זכה בפרסים על ידי אוניברסיטת וילנה בליטא, על ידי האגודה האמריקאית לנוירולוגיה, ועל ידי חברות זרות אחרות.
ז'וזואה פיליפה סוארס פשקיירה (בפורטוגזית: Josué Filipe Soares Pesqueira; נולד ב-17 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקורטיבה.
ז'וזואה הצטרף בגיל תשע למחלקת הנוער של פורטו.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בקובילאה ופנאפייל מהליגה הפורטוגלית השנייה.
בעונת 2010/11 הושאל לפנלו מליגת העל ההולנדית.
בקיץ 2011 שוחרר מפורטו כאשר לזכותו שתי הופעות רשמיות בלבד, שתיהן בגביע הליגה הפורטוגלית.
בעונת 2011/12 חתם בפאסוש די פריירה.
ב-17 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו כשהוא משחק 90 הדקות המלאות בהפסד חוץ 0–1 נגד נסיונל מדיירה.
בעונת 2012/13 ז'וזואה ערך 23 הופעות בליגת העל הפורטוגלית, כאשר הוא שותף לעונה הטובה ביותר בהיסטוריה של המועדון שהצליחה להעפיל לליגת האלופות לאחר שסיימו במקום השלישי.
בעונה זו נבחר לשחקן הצעיר הטוב ביותר.
ב-29 במאי 2013, לקראת עונת 2013/14 ז'וזואה הסכים לחתום לארבע עונות ולחזור לפורטו ולשחק תחת הדרכתו של המנג'ר פאולו פונסקה שאימן אותו עונה קודם לכן בפאסוש די פריירה.
ב-10 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון כאשר נכנס כמחליף בניצחון 0–3 על ויטוריה דה גימארייש בסופר קאפ הפורטוגלי.
שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בבעיטת עונשין בניצחון 3–1 על ויטוריה סטובאל.
ב-24 בדצמבר 2014, עונת 2014/15, הושאל לשנה וחצי לבורסאספור מליגת העל הטורקית.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו כשנכנס כמחליף בהפסד הביתי 0–2 לגלאטסראיי.
בעונתו הראשונה במועדון סייע לקבוצה להגיע לגמר הגביע הטורקי.
ב-26 בינואר 2016 חזר למולדתו והושאל לבראגה עד סוף העונה.
בהמשך העונה סייע לקבוצתו לזכות בגביע הפורטוגלי בדו-קרב בעיטות הכרעה.
ב-23 באוגוסט חזר לליגת העל הטורקית, והצטרף לגלאטסראיי בהשאלה לעונה.
ב-25 בדצמבר כבש את שער הבכורה שלו בניצחון הביתי 5–1 על אלניהספור שש דקות לאחר שהחליף את ארן דרדיוק.
בעונות 2017/2018 ו-2018/2019 שיחק באוסמנליספור ואקהיסאר בלדייספור בהתאמה, וחווה עונות פחות מוצלחות.
הוא שוחרר משם בעקבות עימות עם שחקן אחר.
ב-13 בספטמבר 2019 סיכם ז'וזואה את תנאיו לשתי עונות במדי הפועל באר שבע מליגת העל.
ב-16 בספטמבר חתם במועדון באופן רשמי.
ב-5 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי באר שבע בניצחון 0–3 על הפועל חיפה באצטדיון סמי עופר במסגרת ליגת העל.
ב-19 באוקטובר בישל לראשונה במדי באר שבע בניצחון 2–1 על עירוני קריית שמונה באצטדיון טרנר במסגרת ליגת העל, וכבש את שערו הראשון במשחק נגד הפועל חדרה בניצחון 0–1 על חדרה במסגרת ליגת העל, ואף הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה השני בתולדותיה.
ב-18 במרץ 2021 האריך את חוזהו בבאר שבע לעונה נוספת, עד סוף עונת 2021/2022. עם זאת, בסוף מאי באותה שנה, בחנה הפועל באר שבע אפשרות לסיום החוזה עמו, בעקבות עימות פיזי עם שגיב יחזקאל חברו לקבוצה וב-18 ביוני הודיעה באר שבע רשמית על פרידתה מז'וזואה ועל עזיבתו ללגיה ורשה הפולנית.
ביוני 2021 חתם על חוזה לשנתיים בלגיה ורשה.
בעונה הראשונה שותף ב-30 משחקים, מרביתם כשחקן הרכב, בהם הבקיע 2 שערים.
בעונת 2022/2023 היה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע הפולני לאחר שהקבוצה גברה בגמר על ראקוב צ'נסטוחובה.
בליגה הבקיע 12 שערים, כולל שלושער נגד יגלוניה ביאליסטוק והוסיף שבעה בישולים.
בעקבות יכולותיו נבחר לנבחרת העונה והיה מועמד לתואר שחקן העונה, תואר בו זכה לבסוף קמיל גרוסיצקי.
באוקטובר 2023 נעצר בהולנד יחד עם חברו לקבוצה רדובן פאנקוב לאחר משחק נגד אלקמר במסגרת הקונפרנס ליג באשמה השניים תקפו אנשי אבטחה מקומיים.
בהמשך שוחררו השניים ללא שהוגשו נגדם כתבי אישום.
בפברואר 2024 זכה בתואר "זר השנה בפולין".
ב-14 באוגוסט 2024 חתם ז'וזואה בקורטיבה מהליגה הברזילאית השנייה.
ב-11 באוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כאשר נכנס כמחליף ושיחק 21 דקות בתיקו הביתי 1–1 נגד נבחרת ישראל לקראת מוקדמות מונדיאל 2014.
ב-19 בנובמבר, בסיום משחק הגומלין בשלב הפלייאוף מול נבחרת שוודיה, ז'וזואה, שלא שותף באותו משחק, הפנה אצבע משולשת לעבר אוהדי נבחרת שוודיה בזמן שחגג עם נבחרתו את ההעפלה למונדיאל 2014, שנערך בברזיל.
זכה בתואר "פריצת העונה" בליגת העל הפורטוגלית: 2012/13
שחקן החודש הצעיר של הליגה הפורטוגזית: פברואר 2013, עונת 2012/13
ז'וזה פראסיו (בפורטוגזית: José Perácio; 2 בנובמבר 1917 – 10 במרץ 1977) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פראסיו נולד ב-2 בנובמבר 1917 בנובה לימה שבברזיל.
הוא התחיל את הקריירה במועדון וילה נובה מעיר הולדתו ולאחר מכן בשתיים מתוך ארבעת המועדונים הגדולים של ריו דה ז'ניירו, בוטפוגו ופלמנגו.
במדי פלמנגו כבש 97 שערים ב-123 שערים.
במדי נבחרת ברזיל ערך את הופעת הבכורה בשמינית גמר מונדיאל 1938 נגד פולין, משחק בו כבש צמד בניצחון שלה 5–6. בהמשך הטורניר פראסיו היה זה שגרם לפציעתו של שוער צ'כוסלובקיה, פרנטישק פלניצ'קה, במשחק רבע הגמר שזה שבר את זרועו השמאלית ואת עצם הבריח.
בחצי הגמר ברזיל הפסידה לאיטליה ובמשחק על המקום השלישי הוא כבש בניצחון 2–4 על שוודיה.
לאחר המונדיאל שיחק גם בקופה רוקה בשנת 1939 ובקופה ריו ברנקו ב-1940.
ז'וֹזֶה מֵנְדֵּשׁ קַבֵּסָאדַשׁ הבן (בפורטוגזית: José Mendes Cabeçadas Júnior; 19 באוגוסט 1883 – 11 ביוני 1965) היה קצין ימי פורטוגזי, מהפכן וחבר הבונים החופשיים.
קבסאדש היה מעורב בהוצאתה לפועל של מהפכת אוקטובר בפורטוגל ב-1910 שהפילה את ממלכת פורטוגל והביאה לשלטון את הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ובהמשך היה מעורב במהפכת ה-28 במאי בפורטוגל שהפילה את הרפובליקה הראשונה והעלתה לשלטון את הדיקטטורה הלאומית.
קבסאדש כיהן לאחר מהפכת ה-28 במאי כנשיא פורטוגל באופן זמני כמו גם כנשיא החונטה הצבאית.
ז'וזה מנדש קבסאדש נולד ב-1883 בלולה, אלגארבה, דרום ממלכת פורטוגל.
קבסאדש החל בקריירה צבאית בצי הפורטוגזי והיה מעורב בקשרים רפובליקנים אשר הובילו למעורבותו בהנהגת מרד רפובליקני בשורות הצי הפורטוגזי במהלך מהפכת אוקטובר בפורטוגל.
לאחר שהתאכזב ממשטר הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה שתרם להקים, החל קבסאדש להתערב בקנוניה מהפכנית חדשה להפלת המשטר הרפובליקני האזרחי.
נכון ל-28 במאי 1926 קבסאדש היה מקושר מזה כמה שנים לאופוזיציה כלפי המפלגות הדמוקרטיות האזרחיות, אשר אז הנהיגו את הממשלה.
הוא עמד בראש הפיכה צבאית בליסבון.
בסופה של מהפכת ה-28 במאי הנשיא האזרחי, ברנרדינו משאדו, העביר את סמכויות השלטון הרשמיות לידי החונטה הצבאית החדשה שקבסאדש עמד בראשה.
ב-31 במאי הועברו הסמכויות הרשמיות וקבסאדש היה לנשיא פורטוגל הראשון של משטר הדיקטטורה הלאומית.
קבסאדש פעל להשתמש במשטר הבלתי-דמוקרטי בכדי להשתיק את האופוזיציה במהלך רפורמה נרחבת שתכנן להוציא לפועל שתסיים את המשבר הכלכלי והפוליטי הממושך של פורטוגל.
על אף הרפורמות סירב קבסאדש להביא לשינוי בסדר החוקתי הקיים מאז המהפכה הרפובליקנית של 1910. חצי חודש לאחר מינויו לנשיא הוא הוחלף במנואל גומש דה קושטה.
הדחתו של קבסאדש הוצאה לפועל בידי המעגל הפנימי של הדיקטטורה הצבאית.
תחת משטרו הרודני-אזרחי של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר שעלה ב-1932, קבסאדש עבר לשורות האופוזיציה: הוא היה מעורב בקונספירציות צבאיות ב-1946 ו-1947, ופעל לטפח את מפלגות אופוזיציה דמוקרטיות חדשות.
ז'וזה פדרו מליירו דה סה (בפורטוגזית: José Pedro Malheiro de Sá, נהגה: [ʒuˈzɛ sa]; נולד ב-17 בינואר 1993) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק כשוער במועדון הכדורגל וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג ובנבחרת פורטוגל.
ב-23 בינואר 2013 ערך סה את הופעת הבכורה שלו במועדון מאריטימו ב' מהליגה הפורטוגלית השנייה, כששיחק את מלוא 90 הדקות בתיקו 0−0 מול אוליברנסה.
בסיום העונה, סה הועלה לסגל הראשי של המועדון על ידי המאמן פדרו מרטינס.
הוא שיחק את משחקו הראשון בליגת העל הפורטוגלית ב-18 באוגוסט 2013 בניצחון הביתי 1−2 על בנפיקה ליסבון ושמר על מקומו בהרכב גם במשחק הבא בהפסד 3−0 לפורטו.
ב-25 בינואר 2016, עבר סה לפורטו וחתם על חוזה לארבע שנים וחצי.
את העונה הראשונה שלו בילה סה בקבוצת המילואים של המועדון, ובעונה השנייה שלו הוא שימש כשוער מחליף לאיקר קסיאס, שוערה של נבחרת ספרד.
ושיחק רק פעם אחת במסגרת הגביע.
את הקפיצה שלו להרכב עשה סה במסגרת ליגת האלופות ב-17 באוקטובר 2017, בהפסד 2–3 בחוץ מול ר.ב.
הוא הפך לשוער פותח מנקודה זו ואילך, אך בעקבות תבוסה ביתית 0–5 מול ליברפול באותה העונה, הוא איבד שוב את מקומו בהרכב.
בחלון ההעברות שבסיום העונה המאמן סרז'יו קונסייסאו החליט לוותר על סה וב-31 באוגוסט 2018, הצטרף סה לאולימפיאקוס בהשאלה לעונה אחת.
שם הוא הפך לשוער הפותח על חשבונו של אנדראס יאניוטיס זמן קצר לאחר שהגיע.
בסיום העונה ב-15 במאי 2019, חתם סה על חוזה לארבע שנים באולימפיאקוס.
כשבעונה לאחר מכן הוא שמר בסך הכל על 18 שערים נקיים כאשר הקבוצה מפיראוס זכתה בדאבל.
וסה זכה בתואר השוער המצטיין של העונה.
עונה לאחר מכן אולימפיאוקס וסה זכו באליפות נוספת.
עם זאת, הקבוצה הפסידה את הגביע לפאוק סלוניקי.
ב-15 ביולי 2021, חתם סה על חוזה ל-5 שנים במועדון האנגלי וולברהמפטון וונדררס תמורת דמי העברה של 8 מיליון אירו.
והחליף את שוער הקבוצה הפורטוגלי רוי פטריסיו שעבר לרומא מהסרייה א', את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הוא ערך ב-14 באוגוסט בהפסד 0–1 ללסטר סיטי.
בסיום העונה נבחר לשחקן המצטיין של העונה על ידי אוהדי הקבוצה.
סה ייצג את פורטוגל בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2013. הוא שיחק בכל הדקות בכל המשחקים של הנבחרת בטורניר שנערך בטורקיה, עד הדחתה של פורטוגל בשלב שמינית הגמר.
ב-6 באוגוסט 2013, סה קיבל זימון ראשון לנבחרת עד גיל 21, למשחק ידידות נגד שווייץ שנערך ב-14 באוגוסט.
והוא עלה לשחק במחצית השנייה במשחק שהסתיים בניצחון 5–2 של הנבחרת הפורטוגזית.
סה היה השוער הפותח של נבחרת פורטוגל עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2015, שנערכה בצ'כיה ושמר על רשת נקייה ב-4 מתוך 5 משחקים, כאשר בסיום הטורניר הנבחרת סיימה במקום השני לאחר שהפסידה בגמר בפנדלים לנבחרתה של שוודיה, לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו מאופס.
ב-25 במאי 2017, זומן סה על ידי המנג'ר פרננדו סנטוש לראשונה לסגל המורחב של הנבחרת הבוגרת, שמנה 24 שחקנים לקראת טורניר גביע הקונפדרציות אך לא שותף במהלך הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון אך לא שותף במהלך הטורניר.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך סה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ואף שמר על שער נקי בניצחון 2–0 על ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אליפות הליגה הפורטוגלית השנייה: 2015/2016
נבחרת הטורניר אליפות אירופה עד גיל 21: 2015
השוער המצטיין של העונה בליגת העל היוונית: 2019/2020
ז'וזואה הומברטו גונסלבש לאל דה סה (בפורטוגזית: Josué Humberto Gonçalves Leal de Sá; נולד ב-17 ביוני 1992 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
סה שיחק בוויטוריה דה גימארייש, בצ'אווס, באנדרלכט, בקסימפאשה, בווסקה ובלודוגורץ ראזגרד.
ב-3 בפברואר 2022 הושאל סה למכבי תל אביב מליגת העל הישראלית.
ב-27 באוגוסט 2022 חזר לפורטוגל וחתם בריו אבה.
ז'וזה מריה דה מאסקרניאש רלבאש דה קאמפוש (בפורטוגזית: José Maria de Mascarenhas Relvas de Campos; 5 במרץ 1858 – 31 באוקטובר 1929) היה פוליטיקאי פורטוגלי וראש ממשלת פורטוגל ה-70.
ז'וזה היה נשוי לאוז'ניה דה לוריירו קיירוש קוטו לייטאו.
היו לו שלושה ילדים: קרלוש, ז'ואאו ומריה לואיזה.
הוא היה רפובליקאי היסטורי, אשר הכריז על הקמת הרפובליקה ממרפסת הלשכה העירונית של ליסבון, ב-5 באוקטובר 1910. הוא היה שר האוצר השני בתקופת הממשלה הזמנית בראשות תאופילו בראגה, מה-12 באוקטובר 1910 עד ה-3 בספטמבר 1911.
לאחר מכן כיהן כשגריר פורטוגל במדריד, בין השנים 1911–1914. הוא היה נשיא המשרד (ראש הממשלה ה-103), בין ה-27 בינואר ל-30 במרץ 1919, באחת מממשלות קצרות מועד רבות של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה.
ביתו באלפיארסה הוא כיום מוזיאון, Casa dos Patudos, שבו מוצג אוסף האמנות שלו.
ז'וזה נונס דה פונסקה (בפורטוגזית: José Nunes da Fonseca; נולד ב-14 באוקטובר 1957) הוא גנרל פורטוגזי המכהן מאז 1 במרץ 2023 כראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
פונסקה נולד במפרה ב-14 באוקטובר 1957. ב-1979 הוא התגייס לצבא פורטוגל ולמד באקדמיה הצבאית הפורטוגזית.
ב-1992 הוא מונה למפקד פלוגה.
ב-1994 הוא החל לשרת במטכ"ל הפורטוגזי.
בין 1995–1999 הוא שרת בפירנצה בכוח המבצעי המהיר של נאט"ו.
במסגרת זו, הוא שרת במשך שנה בכוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה.
בין 1999–2002 הוא כיהן כסגן ראש אגף הלוגיסטיקה של המטכ"ל.
בין 2002–2004 הוא כיהן כסגן מפקד בית הספר הצבאי להנדסה (Escola Prática de Engenharia).
בין 2004–2005 הוא כיהן כסגן ראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
בין 2005–2007 הוא שימש כמפקד בית הספר להנדסה.
בין 2005–2007 הוא שימש כראש אגף הלוגיסטיקה של הצבא.
ב-2011 הוא שרת בכוח קוסובו, כראש אגף הלוגיסטיקה של הכוח.
ב-1 במרץ 2023 הוא מונה לראש מטה הכוחות המזוינים.
ז'וזף-דזירה קור היה צייר צרפתי שהתמחה בציורים היסטוריים ודיוקנאות.
קור היה צאצא של צייר הדיוקנאות הידוע, יאסים ריגו, וגילה עניין באמנות כבר בגיל צעיר.
את לימודיו הראשונים עשה אצל מרק-אנטואן דסקאן בבית ספר לציור שהקים אביו של דסקאן, ז'אן-בטיסט.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בפריז, בסדנתו של אנטואן-ז'אן גרו.
מאחר שקצבת הכסף שקיבל ממשפחתו לא הספיקה לכל צרכיו, צייר ציורים קטנים שמכר באמצעות סוכן.
למרות זאת, לא הצליח לחסוך מספיק כסף להמשך לימודיו ברומא.
מתוך תקווה לזכות במימון ממלכתי, השתתף בתחרות הפרי דה רומא (Prix de Rome), ובשנת 1821 זכה בפרס על ציורו "שמשון ודלילה".
במהלך שהותו ברומא המשיך לשלוח יצירות לתערוכות בפריז.
בשנת 1827 רכש מוזיאון לוקסמבורג את ציורו "מותו של יוליוס קיסר".
בשנת 1828 מינתה אותו האקדמיה של רואן לחבר בהתכתבות והזמינה ממנו ציור גדול לחדר הישיבות החדש שלה.
אף שהבקשה הייתה לציור כן בלבד, קור יצר בד קנבס מונומנטלי שתיאר את המחזאי פייר קורניי זוכה לכבוד מהאצולה לאחר הצגת הבכורה של הטרגדיה "סינה".
כאות הוקרה, הוענקה לו מדליית זהב.
לאחר מהפכת יולי 1830 הכריזה ממשלת לואי פיליפ, מלך הצרפתים על תחרות לציור גדול שנועד לעטר את חדר הישיבות החדש של לשכת הצירים.
הוצעו שלושה נושאים, וקור בחר בציור "מירבו ניצב מול דרו-ברזה באספת המעמדות של 1789".
הסקיצה שלו דורגה במקום השני, אך מכיוון שלא היה מרוצה מההחלטה, הוא החליט לבצע את הציור בכל זאת והציג אותו בסלון של 1833. כיום ניתן לראות את היצירה במוזיאון לאמנויות יפות ברואן.
למרות ההפסד בתחרות, זכה קור במספר הזמנות ציבוריות גדולות, בהן דמויות לעיטור "הוטל דה ויל" (בית העירייה) בשנת 1841, וכן ציורים לכיפת קתדרלת איסק הקדוש בסנקט פטרבורג (1850).
עם זאת, חלק ניכר מעבודתו הוקדש לציור דיוקנאות.
קור שאף לשוב לעיר הולדתו, ולכן בשנת 1853 קיבל את תפקיד האוצר של "מוזיאון רואן" והחל מיד בפרויקט לשיפוץ אולמות המוזיאון.
הוא נפטר ממחלה כרונית לא מזוהה בפריז, בעת שקיבל טיפול רפואי.
גופתו הובאה לרואן ונקברה בבית הקברות המונומנטלי בעיר.
במהלך חייו זכה להוקרה רבה, ובשנת 1838 הוענק לו "עיטור לגיון הכבוד".
קוקו ז'וזואה פרנסיס הומאוו הוא כדורגלן טוגולזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סטנדרד לייז' ובנבחרת טוגו.
הומאוו גדל במחלקות הנוער של אלאן ספורטיף ליון, אולימפיק ליון, סנט-פרייסט ונאנט.
בקריירה הבוגרת שלו שיחק בקבוצות נאנט ורד סטאר, בנוסף לקבוצות המילואים של נאנט ושל לוריאן.
ב-16 ביולי 2023 חתם בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ב-1 ביולי 2025 חתם בסטנדרד לייז'.
ב-6 בספטמבר 2024 ערך הומאוו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2025.
ז'וזף לואי גה-ליסאק היה כימאי ופיזיקאי צרפתי.
ידוע בעיקר בזכות שני חוקים שניסח, העוסקים בגזים ונקראים על שמו, חוקי גה-ליסאק.
את השכלתו הראשונית קיבל גה-ליסאק בביתו, ובשנת 1794 נשלח לפריז כדי להתכונן ללימודים באקול פוליטקניק, אליו התקבל בסוף 1797.
בשנת 1809 התמנה לפרופסור לכימיה באקול פוליטקניק, ובנוסף לכך כיהן כפרופסור לפיזיקה בסורבון בשנים 1808–1832.
בשנת 1802 ניסח לראשונה את החוק הקובע שגז הנתון בלחץ קבוע מתפשט ביחס ישר לטמפרטורה שהוא נתון בה.
גז כזה מכונה "גז אידיאלי".
בשנת 1804 החל לעסוק בחקר האטמוספירה, תוך שיתוף פעולה עם ז'אן-בטיסט ביו ועם אלכסנדר פון הומבולדט.
לשם כך טס בכדור פורח, והגיע לגובה של 7 ק"מ.
בשנת 1809 פרסם את החוק החשוב ביותר שלו, חוק הנפחים הפשוטים והקבועים בריאקציות כימיות בין גזים.
גה-ליסאק היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1832 נבחר לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא חקר את הכלור והיוד.
לואי ז'וזף גה-ליסאק נפטר ב-10 במאי 1850, ונטמן בבית הקברות פר לשז שבפריז.
ז'וזף דארנן מראשי המשטר בצרפת של וישי, שהייתה ממשלת בובות של הנאצים בדרום צרפת.
ז'וזף דארנן נולד ב-1897. בצעירותו לחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל כמה ציונים לשבח.
לאחר המלחמה השתייך למספר ארגונים פוליטיים של הימין הקיצוני בצרפת.
ב-1936 הצטרף אל "המפלגה העממית הצרפתית" (Parti Populaire Francaise) הפשיסטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 התנדב דארנן לצבא, שירת בקו מאז'ינו ונשבה בידי הגרמנים ביוני 1940. דארנן הצליח להימלט מן השבי והתיישב בעיר ניס (ניצה).
בצרפת של וישי היה דארנן מבכירי "ארגון ותיקי המלחמה הצרפתי" וניהל את לשכת הגיוס של "לגיון המתנדבים הצרפתי נגד הבולשביזם" (L.V.F).
במרוצת הזמן נראה ה-L.V.F בעיניו כמתון מדי והוא יסד את "לגיון שרות הסדר" (S.O.L), שנטל חלק בפעולות נגד מתנגדי המרשל אנרי פיליפ פטן, שעמד בראש צרפת של וישי, ונגד תנועת ההתנגדות הצרפתית (ה"רזיסטנס").
הלגיון נקט באלימות ושימוש בעינויים.
בנובמבר 1942, בעקבות פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, ביצע קנצלר גרמניה, אדולף היטלר את "מבצע אטילה".
חלקה הדרומי של צרפת, שטרם נכבש עד אז ונשלט בידי ממשלת בובות בהנהגת המרשל פטן, נתפס על ידי חיילים גרמנים.
בראשית 1943 הפך ה-S.O.L רשמית להיות "המיליציה הצרפתית" (Milice Francaise), שהייתה המשטרה החשאית של ממשלת וישי.
בראש המיליציה עמד רשמית פייר לאוואל, אך דארנן היה מפקדה בפועל.
המיליציה לחמה בתנועת ההתנגדות הצרפתית ונטלה חלק מרכזי בריכוז יהודי צרפת וכליאתם לשם שילוחם להשמדה.
בין יתר פשעיה אחראית המיליציה לרצח שר הפנים היהודי של צרפת ז'ורז' מנדל, ב-7 ביולי 1944, לאחר שזה הוסגר לידיה ממחנה הריכוז בוכנוואלד בו הוחזק.
באוקטובר 1943 נשבע דארנן שבועת אמונים להיטלר והוענקה לו דרגת שטורמבנפירר (רב-סרן) בוואפן אס.אס.
והוא נתמנה לראש המשטרה ושר הפנים של ממשלת וישי, לאחר שקודמו בתפקיד (רנה בוסקה) התפטר בלחץ המיליציה של דארנן.
במקביל העביר לדה גול בקשה לצרפו לצבא צרפת החופשית, הצעה שאותה דחה דה גול, כיון שידי דארנן היו מגואלות בדם לוחמי הרזיסטנס.
לאחר הנחיתה בנורמנדי של כוחות בעלות הברית, ועם התקדמותם ללב צרפת, נמלט דארנן לגרמניה בספטמבר 1944, והצטרף למרשל פטן ולפייר לאוול בעיר זיגמרינגן, בה המשיכו לקיים לכאורה את ממשלתם.
שרידי המיליציה הצרפתית שנמלטו לגרמניה, מוזגו עם דיוויזיית שרלמאן ונטלו חלק בהגנת הבונקר של היטלר, בימים האחרונים של הרייך השלישי.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה נלכד דארנן על ידי כוחות בעלות הברית, הוחזר לצרפת, ושם הועמד לדין ביחד עם פטן ולאוואל.
בניגוד לפטן, שלא דיבר במשפטו ולא הביע כל עמדה, ולאוואל, אשר לימד על עצמו סנגוריה באריכות ובהתגרות, טען דארנן בקצרה כי כל מעשיו נעשו בהוראת המרשל פטן.
טענתו נדחתה, ודרנאן נידון למוות.
הוא הוצא להורג ב-10 באוקטובר 1945.
דה גול כתב על דרנאן בזיכרונותיו כי "התנהגותו של שבוי המעש הגדול הזה הייתה ההדגמה הטובה ביותר לעוונו של משטר שהרחיק מעל המולדת אנשים שנוצרו לשרתה".
דה גול מצא צידוקים להתנהגותו של דרנאן באידאולוגיה ששללה את השחיתות ואת רדיפת התענוגות של הרפובליקה הצרפתית השלישית, וראה את התנהגותו של דרנאן כנובעת מפגם באישיותו, ומרדיפת הרפתקנות, שהצדיקה כל מטרה וכל אמצעי.
דעה זו מתעלמת מן העובדה שלא היה מדובר בשיתוף פעולה בלבד, ובבגידה בבני עמו, אלא גם בשותפות לפשעים חמורים ביותר כנגד האנושות, ומתן סיוע פעיל להשמדתם של יהודי צרפת אשר רוכזו במחנה דראנסי ולמעלה ממאה אלף מהם נשלחו להשמדה במזרח.
ז'וזף מרי טרא היה שר האוצר תחת שלטון לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
טרא נולד ב-9 בדצמבר 1715 בבואן שבעמק הלואר.
טרא היה כומר (אבה טרא) שמונה כיועץ כנסייתי לפרלמנט של פריז בשנת 1736, שם התמחה בענייני כספים.
הוא עורר את תשומת לבו של מופו, ראש ממשלתו של לואי החמישה עשר, שהפך אותו לשר האוצר בדצמבר 1769. תרומתו המשמעותית הראשונה בתפקיד הייתה סיועו בהפלת שר החוץ שואזל שנה אחרי כן, בכך שהראה כי צרפת לא יכלה להרשות לעצמה להסתבך באותה עת במלחמה עם בריטניה.
טרא בילה מספר שנים בניסיון לייצב את מצבה הכספי של צרפת באמצעות שמיטה חד צדדית של חלק מהחוב הלאומי, השעיית תשלומי ריבית על שטרות חוב ממשלתיים והטלת מלווה חובה.
פעולות אלו עוררו מחאות קשות בקרב האצולה והעם כאחד, ומופו ביטל את סמכויותיהם הפוליטיות של הפרלמנטים בשנת 1771 כדי להמשיך ברפורמות.
טרא המשיך בשינוי המערכת הפיננסית המתמוטטת של צרפת באמצעות רפורמה במסים כמו "חלק העשרים" (vingtième), מס בשיעור חמישה אחוז מההכנסה, ומס גולגולת של פריז, וחתם הסכמים נוחים יותר עם הפרמייה ז'נרו, זכייני גביית המיסים העקיפים עבור בית המלוכה.
צעדים אלו הגבירו בתחילה את הכנסות הממשלה, אך ערערו עוד יותר את האיתנות הפיננסית של צרפת.
התנגדות קשה הייתה לטרא על רקע הגבלת המסחר החופשי בתבואה, שלטענת מתנגדיו היה חלק מ"חוזה רעב" שלואי החמישה עשר תכנן כדי לאפשר למלך ליהנות ממחירי תבואה גבוהים באופן מלאכותי.
אחרי מותו של לואי החמישה עשר במאי 1774 נכנע יורשו, לואי השישה עשר ללחץ ופיטר את מופו וטרא הכושלים ומינה במקומם את מורפה ואת טורגו.
ז'וזף תדיאוש מיליק (בפולנית: Józef Tadeusz Milik; 24 במרץ 1922 – 6 בינואר 2006) היה כומר קתולי ממוצא פולני, וחוקר מקרא ידוע.
מיליק היה חוקר בכיר בצוות המפענחים הירדני של מגילות מדבר יהודה, ופרסם מאמרים וספרים רבים בנושא, ביניהם קטעים ממגילת ספר חנוך א', וכן פירוש מדעי למגילת הנחושת.
ז'וזף אשיל לה בל היה כימאי צרפתי שנחשב לאחד מאבות הסטריאוכימיה.
הוא נולד בעיירה פשלברון (Péchelbronn) באלזס והתחנך באקול פוליטקניק בפריז.
למשפחתו של לה בל היו עסקי נפט משגשגים והוא חילק את זמנו בין עבודתו המדעית ובין עסקי המשפחה.
בעקבות עבודתו החלוצית של לואי פסטר בתחום הסטריאוכימיה, ניסה לה בל, שהצטרף למעבדתו של שרל-אדולף וורץ בשנת 1873, להבין את המקור לפעילות האופטית (קיטוב אור) השונה של מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית.
בשנת 1874 הוא הגיע למסקנה ששתי מולקולות בעלות אותה נוסחה מולקולרית ומבנה גאומטרי טטרהדרלי, שבמרכזו נמצא פחמן ובקצוותיו מתמירים שונים, יהיו תמונות מראה לא חופפות זו את זו, ותהיה להן פעילות אופטית שונה.
כיום אנו אומרים על מולקולות כאלו שיש להן מרכז כיראלי, או פחמן אסימטרי, והן מולקולות כיראליות, אבל באותה תקופה לא היה מינוח לממצאים החדשים.
הכימאי ההולנדי יאקובוס ואן 'ט הוף, סטודנט אחר של וורץ, הגיע למסקנות דומות באותה שנה, באופן עצמאי ובלתי תלוי.
בשנת 1893 הוענקה לו מדליית דייווי.
ז'וזף מארי ז'אקאר היה יצרן כובעי קש לפני שהפך לטווה משי צרפתי ולממציא, אשר שיפר את התכנון המקורי של הנול של ז'אק דה ווקנסון משנת 1745, בהמציאו את המנגנון של הנול של ז'אקאר בין השנים 1804–1805. המנגנון של הנול נשלט על ידי חורים המסודרים בצורה מסוימת על גבי אוסף כרטיסים.
המנגנון מאפשר אריגה של צורות מורכבות.
אריגה זו מכונה אריגת ג'קארד.
ז'אקאר נפטר באולן (Oullins) ב-7 באוגוסט 1834. שש שנים מאוחר יותר הוקם פסל לזכרו בליון, באזור שבו הושמד מיצג הנול שלו משנת 1801.
ז'וזף בונפרטה היה אחיו הבכור של נפוליאון בונפרטה, עורך-דין, דיפלומט ופוליטיקאי, שהוכתר על ידי נפוליאון למלך נאפולי בשנים 1806 עד 1808, ולאחר מכן למלך ספרד עד 1813.
נולד בקורסיקה ב-7 בינואר 1768, כג'וזפה נפוליאונה בואונפרטה, בנם הבכור של לטיציה וקרלו בואונפרטה, עורך דין ממשפחת אצולה זוטרה, בואונפרטה.
למד בתיכון בצרפת, שהשתלטה על האי בשנת לידתו, ובהמשך למד משפטים בפיזה.
במהלך המהפכה והמאבק שהתעורר בקורסיקה בין חסידי צרפת והרפובליקה לבין הבדלנים צידד, יחד עם אחיו נפוליאון ולוסיין, בצד הצרפתי, ועל כן נאלץ לנטוש את האי ולעבור לפריז.
משם עבר למרסיי וב-1794 נשא לאישה את ז'ולי קלארי, בתו של סוחר, שאחותה דזירה התארסה מאוחר יותר לנפוליאון.
ב-1796 התלווה אל אחיו נפוליאון, הצעיר ממנו בשנה, במסע המלחמה שניהל כנגד האוסטרים באיטליה.
לאחר מכן השתתף בחיל המשלוח הצרפתי להשתלטות מחדש על קורסיקה, ומונה על ידי הדירקטורט כדיפלומט בפארמה וברומא.
עם שובו מרומא נכנס לחיים הפרלמנטריים וב-1798–1799 שימש כציר במועצת החמש-מאות (הבית התחתון של הרשות המחוקקת בצרפת בימי הדירקטורט).
לאחר הפיכת 18 בברימר, עת הפך נפוליאון לקונסול ולשליט למעשה של צרפת, היה ז'וזף חבר במועצת המדינה.
הוא ניהל מטעם צרפת את המגעים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-1800 ועם אוסטריה, משא ומתן שהוביל לחוזה לונוויל, בפברואר 1801. בנוסף, ניהל את המגעים עם בריטניה יחד עם איג-ברנאר מארֶה, לקראת חתימת חוזה אמיין, במרס 1802.
באוגוסט 1802 הכריז נפוליאון על עצמו קונסול ראשון לכל חייו, בעל הזכות למנות את יורשו.
ז'וזף, שהיה קנאי לזכות האח הבכור, תבע שהוא יוכרז כיורש, מהיותו של נפוליאון חשוך ילדים באותה עת.
הדבר גרם לסכסוך בין האחים, שאף החריף עם הכתרתו של נפוליאון לקיסר (אפריל 1804).
נפוליאון הבטיח לז'וזף לעשותו מלך לומברדיה אם יוותר על התביעה לרשת את הקיסרות, אך ז'וזף סירב.
במהלך 1803 ניסה ללא הצלחה לעצור את ההידרדרות ביחסי צרפת ובריטניה.
בתקופת מסע המלחמה של נפוליאון אל מרכז אירופה בסתיו 1805 כיהן כעוצר.
בראשית 1806 נשלח ז'וזף בראש כוח צרפתי אל ממלכת נאפולי כדי לסלק את אחיזתם של הבורבונים מדרום איטליה.
משפחת המלוכה נמלטה לסיציליה, שם נהנתה מהגנת הבריטים, ובמרס 1806 מינה נפוליאון את ז'וזף למלך נאפוליּ.
בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ ז'וזף להתמודד עם קופת אוצר ריקה, אוכלוסייה מדולדלת, תככים של הבורבונים וחסידיהם והתקפות חוזרות של הבריטים.
חרף כל זאת עלה בידו לחולל רפורמות משמעותיות במערכת הפאודלית המיושנת של הממלכה, וליזום עבודות ציבוריות משמעותיות.
ביולי 1808 העלה נפוליאון את ז'וזף על כס המלוכה הספרדי, לאחר סילוקם של המלך הבורבוני קרלוס הרביעי, ובנו פרדיננד.
על הכס בנאפולי הציב נפוליאון את גיסם של בני בונפרטה, המרשל ז'ואקים מירא.
מלחמה זו לבשה אופי של לוחמה זעירה ולא-סדירה, ובמהלכה נטבע למלחמות מסוג זה הכינוי גרילה - צורת הקטנה של המילה "מלחמה" בספרדית.
היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף, אשר כונו חוספינוס, ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים").