tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2021 אימץ התיאטרון את פנימיית עיינות ובמסגרת זו העניק התיאטרון קורס משחק לילדי הפנימייה ללא תמורה.
בשנת 2021 השיק התיאטרון את הפרויקט "30 נקודות של אור" במסגרתו הוענקו למעלה מ-30 הצגות שונות לבתי ספר ומוסדות של החינוך המיוחד ברחבי הארץ.
בשנת 2021 נסע התיאטרון לסיבוב הופעות ברחבי לונדון לילדי הקהילות היהודיות עם הפקות שונות ומגוונות, מאז ועד היום, מקיים התיאטרון מסורת זו ונוסע מדי שנה להציג בפני ילדי הקהילות היהודיות ועוד בתי ספר וקהילות מצטרפות לפרויקט.
ב-31 במאי 2021, 31.5.2021 חגג התיאטרון באירוע גאלה רב משתתפים את שנתו ה-30, במסגרת זו הוצגה בבכורה הצגה חגיגית של המחזמר "חלומות של אחרים" משיריו של עידן רייכל.
ביוני 2021 קיים התיאטרון מחווה ליוסי בנאי לציון 15 שנים למותו וזאת במסגרת כנס סלת"א (סל תרבות ארצי) הראשון.
בשנת 2022 בימים בהם הוטל סגר נרחב על מדינת ישראל והעולם כולו בשל מגפת הקורונה החל התיאטרון בפרויקט תמיכה בשחקניו ויוצרו ובמסגרתו הוענקו כלים להתמודדות עם משבר הקורונה בתרומה מלאה של התיאטרון.
החל משנת 2023 מוצג המחזמר "קזבלן" בשיתוף התיאטרון הלאומי "הבימה" ובכיכובם של איתי לוי לסירוגין עם עופר חיון, עמית פרקש, טל מוסרי ולהקה בת 20 שחקנים.
ההצגה שיחקה מעל 250 הצגות ואף הופיעה בפארק הירקון מול אלפי אנשים.
זו הצגת התיאטרון הראשונה שמשתתפת בפרויקט מסוג זה.
במהלך שנת 2024 העלה התיאטרון מחזה חדש המגולל את סיפורו המרתק של אורן סמדג'ה בשם "אלוף ישראל", המחזה נכתב על ידי אורי אוריין ובוים על ידי רועי מלכה ועוד בטרם נחשף בבכורה גרף שבחים רבים ותשואות.
ההצגה הציגה גם בלונדון ופריז ובשנת 2025 תציג במילאנו, רומא, מיאמי, ארגנטינה, ברזיל ומקסיקו.
בעונת 2024-25 העלה התיאטרון: חידוש להפקה עטורת השבחים "העולם ע"פ אלון", הפקה חדשה בבימויו של עירד רובינשטיין ובכתיבתו של יואב שוטן "אני והבאג שלי", גרסה צבעונית ומתוקה לספר הילדים האהוב "כובע קסמים" מאת לאה גולדברג, "הנסיך" פנטזיה צבעונית, מוזיקלית מרהיבה ועוד.
בחנוכה 2024-25 העלה התיאטרון גרסה מחודשת למחזמר "הקוסם מארץ עוץ" בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של מיקי קם, טיילור מלכוב ומייקל לואיס.
לאור הצלחת המחזמר הוא אף יצא לסיבוב הופעות נוסף בחופשת פורים ופסח 2025 .
בחול המועד פסח 2025 קיים התיאטרון את הפסטיבל המסורתי "פסטיבל סוליקו" והפעם כ - "סוליקו בשניים".
בפסטיבל כמידי שנה, הועלו 5 הפקות מקור חדשות.
ההצגה הזוכה בפרס מקבלת הזדמנות להיכנס לרפרטואר תיאטרון השעה הישראלי.
הפסטיבל זוכה לתשואות רבות והתעניינות מהקהל והעוסקים בתחום.
בשנת 2025 ההצגה "איתמר, הילד העברית הראשון" הייתה בסיבוב הצגות מיוחד ב-3- מדינות.
השחקנים הופיעו בערים: אמסטרדם, דיסלדורף ואנטוורפן.
ההצגה ששיחקה מאות פעמים בפני ילדי ישראל ובעבר אף הופיעה בפני ילדי לונדון ופריז.
סיבוב ההצגות היה מטעם המחלקה לשפה העברית ולתרבות בהסתדרות הציונית העולמית, בניהולו של יו"ר המחלקה מר יגאל ברנד.
באוקטובר 2025 תעלה בבכורה הקומדיה הצרפתית "שם פרטי" בהפקה משותפת של תיאטרון השעה הישראלי ותיאטרון חיפה ובהשתתפות: גלית גיאת, בן פרי, אמיר קריאף, ירדן ברכה ויואב בר לב.
בדצמבר 2025 תעלה הצגת הילדים "כובע קסמים" במיוחד לחנוכה בכיכובם של חנה לסלאו, טיילור מלכוב ועדי אלון.
זוהי הצגה מוזיקלית על פי ספרה של לאה גולדברג.
2017 - פרס השחקן לשחקן משנה, אורי אוריין, בהצגה "החטיפה מן המנזר"
2016 - הצגת השנה לנוער - "הלב האמיץ של אירנה סנדלר".
2016 - מועמדויות לפרס הבמה להצגות ילדים ונוער.
לאה גלפנשטיין - בקטגוריית השחקנית הראשית בהצגה "הלב האמיץ של אירנה סנדלר".
דפנה אנג'ל - בקטגוריית מחזאי/ת השנה בהצגה "הלב האמיץ של אירנה סנדלר".
יונתן שוורצברג - בקטגוריית השחקן הראשי בהצגה "קאי הילד מהארגז".
בת-אל פאפורה - בקטגוריית השחקנית ראשית בהצגה "קטנטנה".
עדי אייזנמן - בקטגוריית שחקן המשנה בהצגה "פרח לב הזהב".
2015 - בקטגוריית עיצוב הבמה להצגה "הדייג ודג הזהב" - אלכסנדר ליסיאנסקי.
בקטגוריית עיצוב הבמה להצגה "הדייג ודג הזהב" - אורי מורג.
בקטגוריית עיצוב התלבושות להצגה "הדייג ודג הזהב" - שירה וייז.
2014 - ההצגה "כדור שלג" - ניב פטל זוכה בפרס השחקן הראשי.
2012 – ההצגה "ילדה טובה" - רינת מטטוב זוכה בפרס שחקנית המשנה.
2013 – ההצגה "האסופית" - לאה גלפנשטיין זוכה בפרס השחקנית הראשית ועידית טפרסון בפרס שחקנית המשנה.
2011 – ההצגה "העולם על פי אלון" - שיר שנער זוכה בפרס השחקן הראשי.
2022 - ההצגה "זה בראש שלך" - בן יוסיפוביץ' זוכה בפרס שחקן המשנה, גור קורן - זוכה בפרס המחזה הטוב ביותר.
2024 - ההצגה "שחקי אותה נעה" - שהם שיינר זוכה בפרס שחקן בתפקיד ראשי
אפרת אביב זוכה בפרס ראשון לשחקנית.
אורלי ישועה שוורצברג זוכה פרס ראשון כמחזאית.
שיר שנער זוכה פרס ראשון לשחקן.
עידית טפרסון זוכה בפרס ראשון לשחקנית משנה.
ההצגה זוכה במקום ראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים לאותה שנה.
גדי צדקה זוכה פרס ראשון כמחזאי.
רינת מטטוב זוכה בפרס ראשון לשחקנית.
גור קורן זוכה פרס ראשון כמחזאי
נועם חורב זוכה פרס המוזיקה הטובה ביותר
מור ענטר ובן יוסיפוביץ' - זוכי ציון לשבח על משחק מדויק ועבודת פרטנר נפלאה
תיאטרון ויֶיה-קולומבּיֶיה הוא תיאטרון בפריז ברחוב וייה-קולומבייה 21 ברובע השישי בגדה השמאלית.
נוסד ב-1913 על ידי ז'אק קופו עבור להקתו, עבר מספר גלגולים עד שנסגר ב-1970. ב-1993 נפתח מחדש כאחד משלושת אולמות הקומדי פראנסז בפריז.
התיאטרון נוסד ב-1913 על ידי ז'אק קופו, שהיה אז מבקר תיאטרון בעל טור רב-השפעה בכתב העת "נוּבֶל רוויו פראנסֶז" (Nouvelle Revue Française, NRF).
על מנת לבצע את תוכניתו רכש תיאטרון ברחוב וייה-קולומבייה בגדה השמאלית, הרחק מהמרכז התיאטרוני בשדרות האופנתיות והמלאכותיות של הגדה הימנית וסמוך למרכזי האוניברסיטה והסטודנטים, האינטלקטואלים והאמנים.
נאמן לפשטות ולשקיפות בה דגל, קרא לו על שם הרחוב "תיאטרון וייה-קולומבייה".
במהלך 1913 גיבש את אנסמבל השחקנים הצעירים, בהם שארל דולן, לואי ז'ובה, רוז'ר קארל וסוזן בינג, אותם ביקש לעצב ברוחו.
בחזרות, שהתקיימו במהלך הקיץ באחוזתו ליד פריז, הדריך קופו את שחקניו לקריאה מדויקת וקפדנית של הטקסט, בד בבד עם תרגילי משחק, תנועה ואימפרוביזציה יומיומיים.
הלהקה שבה לפריז בספטמבר, ובאותה עת פרסם קופו ב-NRF את המניפסט של תיאטרונו החדש "חיבור על החידוש הדרמטי: תיאטרון וייה-קולומבייה" (Un essai de rénovation Dramatique: le théâtre du Vieux-Colombier).
את התיאטרון ביקש לבסס על קהל של מנויים, שייתן לו בסיס כלכלי קבוע ויאפשר הוזלה של הכרטיסים לקהל צעיר, בעל נטייה אמנותית.
בקיץ 1916 הוזמן קופו עם להקת התיאטרון של וייה-קולומבייה לסיור בארצות הברית.
קופו שב לפריז, ארגן כמה מחברי הלהקה ששוחררו מהחזית (בהם ז'ובה) ובסתיו 1917 שב לניו-יורק על מנת לפתוח את העונה החדשה של תיאטרונו בברודוויי.
במרץ 1918 הצטרף דולן (ששוחרר מהצבא) ללהקה, דבר שאפשר את העלאת "האחים קרמזוב" ו"הקמצן".
במקביל פתח קופו לצד התיאטרון בית ספר למשחק.
סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד בתיאטרון וייה-קולומבייה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם.
קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף אִפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בסיס המנויים של וייה-קולומבייה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק.
במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון, דבר שהוביל לסגירתו למעשה והפיכת האולם לבית קולנוע.
בשנת 1929 יסד קופו קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" (La Compagnie des Quinze) בראשות מישל סן-דני, שפתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה.
בעונת 1934 העלה התיאטרון שני מחזות משל איבסן, בית בובות וברווז הפרא וב-1944, זמן לא רב לפני שחרור פריז מעול הכיבוש הנאצי, העלה את בדלתיים סגורות מאת ז'אן-פול סארטר.
בשנת 1948 נפתח במרתף המבנה מועדון הג'אז "מועדון וייה-קולומבייה", המועדון אירח בין היתר את סידני בשה, בוריס ויאן, קלוד לוטר ואחרים.
ב-1952 הועלה בתיאטרון לראשונה בתרגום לצרפתית מחזרו של ארתור מילר "מותו של סוכן" בבימויו של ריימון ג'רום (Raymond Gérôme).
ב-1961 נקרא התיאטרון על שמו של ז'אק קופו והועלו בו מספר מחזות אוונגרד, בהם "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט ומחזות של לואיג'י פיראנדלו.
באותה שנה החלו לאו פרה (Léo Ferré) וקתרין סובאז' (Catherine Sauvage) להעלות על בימת התיאטרון מופעי שאנסון.
ב-1963 הועלתה בהצלחה הפקה של חתונת הדמים מאת פדריקו גארסיה לורקה ומגמת האוונגרד נמשכה עם הפקות צרפתיות-גרמניות של קבוצת "חבורת מנדרייק" (La Compagnie de la Mandragore) שהעלתה את "וויצק" מאת גאורג ביכנר ו"החתול" על פי לודוויג טיק.
ב-1969 הועלה "סיפור גן החיות" מאת אדוארד אלבי.
בדצמבר 1970 סגר התיאטרון את שעריו, עד שנפתח שנית ב-1993 כאולם של הקומדי פראנסז.
תיאטרון הסטודיו שנוסד בשנת 2005, הוא תיאטרון שוליים (פרינג') ובית ספר למשחק מוביל בישראל, אשר ממוקם בקומה העליונה של בית הכט, בשכונת מרכז הכרמל בעיר חיפה.
המקום מעוצב כסטודיו באווירה אירופית, ובו חלל הכולל במה, תאורה וסאונד מקצועי למופעים.
תיאטרון הסטודיו הוא עמותה, מוסד ללא מטרות רווח, שפועל למען עולם התיאטרון בלבד.
את התיאטרון הקים השחקן והבמאי ניב כהן.
יחד עם מספר שחקנים ומורים למשחק, ביניהם השחקן והבמאי יונתן שוורץ, בוגר ניסן נתיב שהפך למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 2012 חזר כהן בתשובה ועבר להתגורר בירושלים.
ניהול התיאטרון עבר לידי המנהל האומנותי והמורה המוביל יונתן שוורץ.
לתפקיד המנכ"ל נכנסה אימו חנה שוורץ ובכך התיאטרון הפך לעסק משפחתי עוד יותר.
החזון של יונתן שוורץ לאורך כל הדרך היה לאפשר תרבות במחיר שפוי ובעיקר לשמש במה לשחקנים, כותבים ובמאים מקומיים, ללא תלות בממסד, במטרה להפיק הצגות עצמאיות ברמה מקצועית.
כל שנה מעלה תיאטרון הסטודיו לפחות שתי הפקות מקור.
הצגות עם שחקנים מקצועיים וגם הפקות תיאטרון בהשתתפות תלמידי תיאטרון הלומדים בבית הספר לתיאטרון שהוקם במקום.
בית הספר מלמד קורסים במשחק, פיתוח קול ומחזאות.
תיאטרון הסטודיו נוהג לארח הצגות תיאטרון מתל אביב וערים אחרות בישראל, וגם מופעי מוזיקה שונים וכן מקיים סדנאות למשחק, מחזאות, ופיתוח קול לקהל הרחב.
במה להופעות אמנים בתחום המשחק והמוזיקה
תיאטרון הסטודיו הוא תיאטרון פרינג' וככזה אינו משתייך לזרם המרכזי והממוסד של התיאטראות בארץ.
הוא אלטרנטיבי וחדשני ומארח מדי שבוע מופעים מהארץ ומחו"ל.
בתחום המשחק: הצגות יחיד, הצגות מקור, הצגות ילדים ותיאטרון בובות.
במהלך השנים, אירח הסטודיו את תיאטרון הטכניון עם הצגותיו: "אויב העם" ו "לא פיגמליון" (על-פי המחזה "גבירתי הנאווה") ועוד.
בתחום המוזיקה: מועדון ג'אז, מוזיקת אינדי, מוזיקת עולם, אמנים שונים, חוג למוזיקה קאמרית ומוזיקאים מהארץ ומהעולם.
המתאבד - קומדיה מקורית מאת ניב כהן ובבימויו.
מוזיקה: משה מלול, תאורה: מישה צ'רניאבסקי, שחקנים: יונתן שוורץ, אפרת אונגרו, אשרף פרח, אלה סבריאקוב, טלי רות, עמיר לזרוביץ', עדי קלברמן (2006).
נולדו אשמים - מאת העיתונאי היהודי יליד אוסטריה פטר זכרובסקי שהוא דור שני לשואה.
תרגום, מחזאות בימוי ומשחק בועז טרינקר, שחקנים שותפים ליצירה: אָנָּאֵל בלומנטל, ליאור דורון, שירלי הלר, נורה פישר, טל קלאי, עירית קשני.
קטסטרופה - היא מקבץ של חמישה קטעים: "קטסטרופה", "בא והולך" ו "מה-והיכן" מאת סמואל בקט, ו"רביעייה" ו "ברכות" מאת אז'ן יונסקו.
משתתפים: אסף ארנרייך, לירז ברוש, יפעת חזן, עדי קרויצר.
ראש משוגע - מאת פול רוטנר.
שחקנים: אילן אליאור, רמי טילמן, אינה טלמון, אתי עזרא, אריאל לביא, ליב קלמן, עוז אהרון שמחון.
דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו - מאת פדריקו גארסיה לורקה.
טרטיף: מאת מולייר, בימוי ועיבוד: דיצה כספי אלגר, מוזיקה מקורית ופסנתר: שלו וינברג, תאורה: תומר אמסלם שחקנים: אילן אליאור, אירנה זוייב, רמי טילמן, שלומית טפלא, גיל סרוקה, אריאל לביא, צביקה רייטר, שמוליק שגב, אמירה שמחון, אולגה שצמן.
בימוי ועריכה מוזיקלית: נגה פז, תאורה: שי בורד.
שחקנים: אילן אליאור, רעם גוטמן, אירנה זוייב, רמי טילמן, שלומית טפלא, גיל סרוקה, אריאל לביא, צביקה רייטר, שמוליק שגב, אמירה שמחון.
פונדק הרוחות - מאת: נתן אלתרמן.
עיבוד ובימוי: דיצה כספי אלגר.
מוזיקה מקורית: גיא מושל, נורית קרני, גל שביט.
משחק: לריסה בורודיאנסקי, לילך ברגר, אילן הרשקו, אירנה זוייב, רמי טילמן, שלומית טפלא, גיא מושל, רוני נבון, אריאל לביא, נורית קרני, צביקה רייטר, גל שביט (2016)
מקבת' - עיבוד למחזה השייקספירי בבימויו של גדעון בן-אריה.
שחקנים: אילן אליאור, לריסה בורודיאנסקי, לילך ברגר, אילן הרשקו, לאה זהבי, אירנה זוייב, עדי סוכוי, אריאל לביא, נורית קרני, צביקה רייטר, שמוליק שגב.
תהילה והאדונית והרוכל על פי עגנון.
כובע הקש האיטלקי מאת אז'ן לביש, מארק-מישל.
עברית: נתן אלתרמן, בימוי: עמרי צדוק, מוזיקה מקורית ופסנתר: נטע אירמאי, שחקנים: דניאל אמסלם, לריסה בורודיאנסקי, לילך ברגר, שי גוטליב, אילן הרשקו, לאה זהבי, אירנה זוייב, רמי טילמן, רוני נבון, עדי סוכוי, עמרי צדוק, אריאל לביא.
צחוקים רצח - ליין דראג המשלב סטנד אפ ונאמברים בימתיים (2022)
העלאה במשכורת - הצגה בת 4 מופעים של תלמידי שנה ב' (2022)
הקהל מת מצחוק - מרתון סטנדאפ בהנחיית שי חדד (2022)
תיאטרון לאומי הוא תיאטרון הממומן על ידי גורמים ממשלתיים, ולא רק על ידי גופים פרטיים.
התיאטרון הלאומי הראשון בעולם הוא הקומדי פראנסז, שנוסד ב-1680 והוא אחד מהתיאטראות הלאומיים של צרפת.
גרמניה: התיאטרון הלאומי של מנהיים, מנהיים.
התיאטרון הלאומי של סגד, סגד.
הממלכה המאוחדת: התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון.
רומניה: התיאטרון הלאומי של בוקרשט, בוקרשט.
תוניסיה: התיאטרון הלאומי של תוניסיה, תוניס.
תיאטרון חולון הוא מרכז תרבות בעיר חולון המציג תיאטרון רפרטוארי, מופעי בידור, מוזיקה ומחול.
כמו כן מתקיימות בו תערוכות אמנות, הרצאות וסדנאות.
התיאטרון, אשר שוכן בבית יד לבנים, נוסד ב-1991 ועבר שיפוץ נרחב שהסתיים ב-2017. מאז 2007 התיאטרון מנוהל על ידי גיא תלם.
בית יד לבנים בחולון נחנך ב-1962 בהשקעה של למעלה מרבע מיליון לירות ישראליות.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל חשמן מתל אביב שזכה בתחרות שנערכה לשם הקמת המבנה.
המבנה הכיל אולם (אשר נקרא ע"ש דוד רמז) בן 375 מקומות בו הועלו לאורך השנים מופעי בידור ותרבות שונים.
תיאטרון חולון נוסד ב-1991. בשנים 2015–2017 עבר המבנה שיפוץ נרחב.
השיפוץ בוצע בתכנון "ליואי-דבורינסקי אדריכלים" ובסיוע מפעל הפיס ועלותו מוערכת ב-35 מיליון שקלים.
התיאטרון מכיל כיום שלושה אולמות.
האולם הגדול הכולל 808 מקומות, אולם נוסף ובו 250 מקומות ואולם ובו 56 מקומות.
לתיאטרון אין קבוצת שחקנים משלו, ההצגות והמופעים שמועלים בו נרכשים מגופים ויוצרים שונים.
מנהלו הראשון של התיאטרון היה ארנון פורת.
החל מ-2007 התיאטרון מנוהל על-ידי גיא תלם, לשעבר מנהל הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
לצד הפעילות השוטפת בתיאטרון מתקיימים בו פסטיבלים שנתיים:
פסטיבל צלילי ילדות - מתקיים כל שנה מאז שנת 2000 בחול המועד סוכות ומציע מגוון מופעי מוזיקה מחול ותיאטרון, המיועדים ומותאמים למשפחות ולילדים.
פסטיבל ימי זמר - מתקיים כל שנה מאז 1995 בחול המועד פסח, הפסטיבל מציג מופעים של יוצרים בולטים במוזיקה הישראלית וכן מופעי שירה בציבור.
פסטיבל אישה - התקיים לראשונה ב-1996 ומציג את העשייה הנשית בתחומי חיים שונים.
תיאטרון רב תרבותי הגליל – זיקית הוא תיאטרון רב תרבותי ישראלי אשר מציג אמנות בין תחומית, בעיקר חזותית.
תיאטרון זיקית נוסד בשנת 2003 על ידי פבלו אריאל, שמשמש גם כמנהלו האמנותי.
תחילתו בשיתוף פעולה של אריאל עם המוזיקאי נאסים דקואר, שהוליד את ההצגה הראשונה "שכנים" בשנת 2003, בה השתתף גם המוזיקאי ווסים בשארה.
עיקר עיסוקו האמנותי של התיאטרון הוא בסוגיות רלוונטיות מחיי היום יום והמציאות בישראל.
מרבית ההצגות שעולות במסגרתו הן חזותיות, תוך שימוש מינימלי במלל.
השפה החזותית המאפיינת את התיאטרון כוללת בובות, חפצים, תנועה ומחול, צלליות, מגזרות נייר, מוזיקה, תאורה וכדומה.
ההנחה העומדת בבסיס הרעיון מאחורי אמנות זו, היא כי הצגות תיאטרון צריך לא רק להבין, אלא גם ובעיקר להרגיש.
מבחינה זו, שואף התיאטרון לכך שהצופים יהיו חלק מהצגה: על אף שבמשך ההצגה הם לכאורה פסיביים לחלוטין, המטרה היא שהקהל ימצא עצמו מעניק פרשנויות שונות משלו למופע שראה, וכמו כן ישלים את החלקים החסרים בו.
התיאטרון פונה לקהל בינלאומי, והשימוש בשפה חזותית אוניברסלית יחד עם מיעוט השימוש במלל, מאפשרים לדוברי שפות שונות ליהנות מההצגה באותו אופן.
במסגרת התיאטרון עולות הצגות למבוגרים ולילדים, וכמו כן מתקיימות בו סדנאות לקבוצות מגוונות בנושאי תנועה, הפעלת בובות, משחק, אימפרוביזציה ושימוש בחפצים.
משנת 2004 מופיע התיאטרון בפסטיבלים שונים בישראל.
עם הפסטיבלים בהם לוקח תיאטרון זיקית חלק פעיל נמנים פסטיבל עכו, הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני בובות בירושלים ופסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בשנת 2017 העלה התיאטרון את הפסטיבל הדו-לשוני הראשון לתיאטרון בובות, "בובות בצפון", בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
במסגרת הפסטיבל עלו שלוש הצגות ילדים בעברית ובערבית במטרה ליצור חוויה תרבותית משותפת.
התיאטרון שוכן באזור התעשייה תפן שבגליל המערבי.
לאורך השנים זכה תיאטרון זיקית בפרסים רבים על פעילותו האמנותית, בישראל ומחוצה לה:
2007 – פרס ראשון בפסטיבל לתיאטרוני ילדים בחיפה על הצגה "הציורים של צופיה".
2009 – פרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני ילדים בטרגובישטה, בולגריה על ההצגה "חגיגה".
2009 – פרס ראש העיר בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר על ההצגה "סמטאות לוחשות".
2017 – פרס ראשון להצגות ילדים פסטיבל 8 FITIJ בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית על ההצגה "המתנה של סבא".
2021- פרס משחק בהפעלת בובות הפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים, סובוטיקה סרביה "לשחקנית רוני מרסלנד, "המתנה של סבא"
2023- פרס על השחקן הטוב ביותר לפבלו אריאל בפסטיבל FLUM 3 מוסטאר,בוסניה הרצוגובינה עם ההצגה 11:11PM
תיאטרון חזותי הוא סוגה ניסיונית ובינתחומית באמנויות המופע, העשויה לכלול מיצג, מיצב, תיאטרון חפצים, תיאטרון בובות, תיאטרון צלליות, מופעי פולחן, פרינג', פנטומימה, ליצנות, תיאטרון מחול, מופעי מולטימדיה, ווידאו-ארט, תיאטרון דימויים, שילובים מגוונים ביניהם ועוד.
המונח העברי "תיאטרון חזותי" הוצע על ידי אמן המופע הדס עפרת, ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים בשנת 1986. "תיאטרון חזותי" הוא למעשה תרגום ל-"Visual Theater" - מונח המקובל מאז סוף שנות השישים בבריטניה.
באותה תקופה נקראה אותה תופעה, פחות או יותר, "Theater of Images" בארצות הברית.
על-פי הדס עפרת, "התיאטרון החזותי ממוקד בדימוי, באמצעי, בשפה האמנותית, באופן שבו מובעת האמירה ובהקשרים שבין המרכיבים האסתטיים והתרבותיים של המופע".
מעצם התנגדותו של התיאטרון החזותי להיות מוגדר ומובדל בצורה רציונלית, ובכך שהוא מטשטש את הגבולות בין המדיומים השונים וכן בין הקשר של אמנות ומציאות, הגדרתו של תיאטרון זה שנויה במחלוקת.
בראיון מ-1990 אמר עפרת כי הציע את המונח "תיאטרון חזותי" כיוון ש"היה צריך לקרוא לילד בשמו" והיה מעדיף לקרוא לז'אנר בשם יותר פתוח.
להבדיל מהתיאטרון הקונוונציונלי, אשר לרוב עוסק ב"מה מדובר" – הסיפור והמסר הרעיוני – התיאטרון החזותי פונה אל החושים ואל הדמיון.
הוא מתמקד בדימויים ולא בחיקוי המציאות ואלו לא משרתים את הטקסט או מלווים את העלילה.
התחביר הוא שירי, אסוציאטיבי, לא ליניארי בהכרח אשר הוא בעל התחלה, אמצע וסוף, אלא כזה, אשר כמו בחלום, אינו מכוון להבנה הרציונלית.
ניתן לומר ששפת התיאטרון החזותי מורכבת מתנועה, צליל, צבע, צורה, אור והבעה משחקית ואלו לא פחות חשובים, ולפעמים אף יותר, מאשר העלילה הסיפורית, הדמות והמילים.
ב-1996 כתב עתי ציטרון, מנהל בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים: "הכוונה היא ליצור (ולחנך ליצירת) תיאטרון שהוא חזותי ואמנות חזותית שהיא תיאטרלית; לטשטש עד ביטול את הגבולות השרירותיים המפרידים בין ציור ופיסול לתיאטרון ובין ריקוד לתיאטרון".
ציטרון מצביע על אנטונין ארטו כ"נביא הזעם של התיאטרון החזותי".
במסתו של ארטו "מד העצבים" (Le Pèse Nerfs", 1925"), הוא מגנה את השימוש המופרז והריק במילים בחברה המערבית המודרנית, הגורם לנתק בין חיים לתרבות:
התיאטרון והריקוד הגלום בו, טוען ארטו, לא נועדו לבדר או לעורר דיון ציבורי, אלא להשפיע באופן ממשי על העולם הפיזי.
"במקסיקו" מציין ארטו, "אין אמנות והדברים נועדו לשימוש".
החברות המסורתיות מעין אלו שארטו שואב מהן השראתו, אינן רואות באמנות מעשה וולנטרי אלא הכרחי כמו פעולות החיים האחרות.
בספרו "התיאטרון וכפילו" (1933) טוען ארטו "שבירת השפה כדי לגעת בחיים פירושה עשייה או עשייה מחדש של התיאטרון".
ארטו אשר החל דרכו כשחקן, במאי ומחזאי, ניסה לפתח סוג של תיאטרון חתרני, כזה אשר לא מציית להיגיון הסיבתי ואשר נובע בעיקר מן הייצריות של ההזיה והטירוף.
בשנת 1926 הקים יחד עם חבריו, יוצאי התנועה הסוריאליסטית, את "תיאטרון אלפרד ז'ארי" .
ארטו הגה בכתביו "התיאטרון וכפילו" גם את "תיאטרון האכזריות" – תיאטרון פולחני – אולם זה מעולם לא בא לידי מימוש.
יצירותיו של ארטו אם כמשורר, מסאי, מחזאי ותסריטאי היוו מקור השראה לאוונגרד התיאטרלי משנות השלושים של המאה העשרים והלאה.
קודם לארטו, האוונגרד באמנות האירופאית בסוף המאה התשע-עשרה, הוא שהחל בפריצת מסגרת המשקל והחרוז בשירה, למשל, בשירה הסימבוליסטית שהתקיימה בעיקר בחלל הציבורי, כמופע תיאטרלי.
המשורר תיפקד כשחקן וניתן דגש לצליליות המילים.
כך למשל כבחלק משיריו של פיליפו תומאזו מרינטי ממחוללי הפוטוריזם, אשר בהם הצלילים חופשיים, סוגסטיביים וישנן פחות מילים בעלות משמעות מוגדרת.
ב-"Zang Tumb Tumb" שהוצג בשנת 1914 בלונדון למשל, שיחזר מרינטי את "תזמורת הקרב הגדול" לה האזין בזמן המצור על אדריאנופול במלחמת הבלקן.
בעזרת לוחות עץ, פטיש, טלפון, פיו וגופו, חיקה מרינטי את קולות הארטילריה וצלילי מכונות הירייה, מדי פעם נתן פקודה בטלפון (במשהו שנשמע כמו טורקית), להשמיע את "רעם התותחים מעבר להרים" ואדם שישב בחדר סמוך הרעים על תופים ענקיים.
כלומר הדגש היה על החיזיון והפעולה הבימתית, בניית התרחשויות סימולטניות רבות מוקדים, שבירת הקונוונציות התיאטרליות וציפיות קהל הצופים.
מרינטי הטיף להחלפת הפסיכולגיזם של התיאטרון המערבי ב"פיזיקופיליה"- טירוף פיזי האמור לשלוט בבמה ולעבור באופן בלתי-אמצעי אל שריריהם של הצופים.
חוויית התיאטרון לדבריו, אמורה להיות חושית וגופנית ולא שכלית ואכן לצד נטיית המחזה הפוטוריסטי לעתידנות ואהבתו למכונות המשוכללות היה בו מן הפולחני- חזרות על פעולות, צלילים, תנועות, אביזרים ומסיכות.
בהמשך לפוטוריסטים, תנועת הדאדא ובעיקר מופעו של הוגו באל את שירו "קרוואן" בשנת 1916 בקברט וולטר, הן נקודות השפעה והשראה נוספות לתיאטרון החזותי.
במופעו, עוטה תלבושת מקרטון בתכלת, זהב וארגמן וכובע מוארך, יצירתו של האמן מרסל יאנקו, קרא באל שיר פונטי מהברות פונאטיות בלבד : "gadji beri bimba glandridi laula lonni cadori…"
המילים, השפה כאן אינן מתווכות או יוצרות משמעות אלא מייצגות את עצמן כחומר כמו שהקו והצורה מייצגים את עצמם בציור המופשט שהחל באותה תקופה.
התלבושת התיאטרלית, אביזרי הבמה והפעולה הבימתית, צירוף הצלילים, הצורות והצבעים יצרו מיזנסצנה יותר מאשר הקראת שירה קונוונציונאלית.
יש כאן למעשה הרס של המבנה בו גלומים היסוד החקרני והחתרני כאחד.
השירה האבסורדית, האקראית, הסימולטנית- גם הן ביטויים חשובים בבדיקה מחדש של חומרי המופע- על החלל והזמן שלו והמפגש עם הקהל.
בהמשך לדאדא, השפעות נוספות רלוונטיות על סוגת התיאטרון החזותי הן הסוריאליזם, האקספרסיוניזם, פסלי התיאטרון של הבאוהאוס, יוצרי ההפנינג, המיצג ותיאטרון הדימויים.
להקות כמו "התיאטרון החי", "תיאטרון לחם ובובות" ו"תיאטרון השמש" ("Théâtre du Soleil") בסוף שנות השישים של המאה העשרים, שברו את המסורת של מילה- תמונה- בימוי של התיאטרון הקונוונציונלי, כשהתנועות והתמונות הן שקובעות את מהות העשייה ולא המידע המילולי והפרשנות הלוגית.
תגובה אל להקות אלו הם "תיאטרון המעבדה" הפולחני של יז'י גרוטובסקי בברסלאו ו"התיאטרון המינימלי" של רוברט וילסון – במאי אשר שימושו בדיבור במחזותיו אינו בהכרח אינפורמטיבי וליניארי כמו בתיאטרון הקובנציונאלי.
חלק מן הדיבור נעשה בג'יבריש או בו-זמנית מה שיוצר טקסטורה אקוסטית לצד תמונות הבמה.
החוקים הפנימיים המנחים את התיאטרון המינימלי דומים יותר לקמפוזיציה מוזיקלית מאשר בימוי תיאטרוני כשהתמונות הן מינימליות ולא ספקטקולריות.
יוצרת חשובה בתחום היא פינה באוש, רקדנית כוריאוגרפית אשר ביצירותיה משלבת בין המחול לתיאטרון תוך אימפרוביזציות המחברות תנועות "לא-ריקודיות" והתנהגויות יומיומיות לכדי מופע.
בשנות השמונים, על רקע אמנות המיצג וההפנינג בעולם ובישראל מסוף שנות השישים עד שנות השמונים (קבוצת 10+, קבוצת משקוף, סמרטוט, טרה ועוד), מתהווה סוגת התיאטרון החזותי בישראל, בשנים
1973-1977 מריו קוטליאר היה ממקימי קבוצת קו יחד עם יונתן בן חיים פבלו אריאל ואחרים
עפרת, אשר החל דרכו כמשורר והמשיך כבובנאי, התעניין ביצירת תיאטרון בובות למבוגרים, מה שלא כל-כך היה מקובל אז בישראל.
הוא ערבב סוגים שונים של בובות במופעיו ובחר בתכנים המיועדים למבוגרים, דוגמת ההצגה "שרה אישה עיקשת" המבוססת על סיפורו הפוליטי של אבנר בן-עמוס.
זו הייתה ההצגה הראשונה בתיאטרון "הקופסה" – תיאטרון בובות למבוגרים שהקימו עפרת וחבורת יוצרים ושחקנים.
בן-עמוס מצביע על המעבר שעשה עפרת מן השירה לתיאטרון ולטענתו: "יש קשר בין שירה לתיאטרון, בעיקר בתיאטרון בובות.
הבובה בתיאטרון מרכזת או מצמצמת את הדימוי, עושה אותו חזק יותר וזה מזכיר דימוי שירי שהוא מאוד חסכני".
לדברי היוצרת מרית בן-ישראל, השותפה בניסוח שפת התיאטרון החזותי בישראל, תיאטרון הבובות למבוגרים פתח דלת למרחב חדש "שטח הפקר בין אמנות, לספרות, לתיאטרון".
תיאטרון "הקופסה" פעל במשך כשמונה שנים, במהלכן הוקם תיאטרון הקרון בשנת 1980, בירושלים.
נוסף על הדס עפרת, מייסדי "תיאטרון הקרון" היו הבובנאים מריו קוטליאר, עלינא אשבל ומיכאל שוסטר.
היה זה קרון שהוצב בגן הפעמון בירושלים והוסב לתיאטרון.
עפרת היה למנהלו הראשון של המוסד וכעבור שנה, בשנת 1981 יזם עפרת את הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני בובות.
"תיאטרון הקרון" הלך והתמקד עם הזמן בהצגות ילדים.
לצד זאת עפרת דבק בעשייה למבוגרים והחל להתעניין במיצג.
בשנת 1982 העלה את המיצג "קטע רחוב" ברחוב דיזנגוף בתל אביב כשעיסוקו סקסיזם ואלימות כלפי נשים במרחב הציבורי.
קבוצת פרפורמרים בבגדי ניילון מטאליים ואדומים התהלכה ברחוב עם מוטות ובראשם דמויות ניילון מנופחות של נשים.
אלה נשלפו בשלב מסוים מהמוטות והושלכו לקרקע כמעין הוצאה להורג.
בין 1984 ל-1986 למד עפרת תיאטרון בונרקו ונו באוסקה, יפן, מה שהשפיע עליו מבחינת תפיסת הזמן, הדימויים והסימבוליזם הכלולים במופע.
ב-1986 הקימו הדס עפרת ושותפיו לדרך את בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים כמוסד בעל תפישה רב-תחומית של אמנויות המופע המציבה אלטרנטיבה לתפיסות מקובלות של יצירת האמנות.
עפרת ניהל את המוסד עד שנת 1993, לאחר מכן נוהל בית הספר על ידי עתי ציטרון, יובל רימון וגיא גוטמן.
נכון ל-2019 מנהלת אותו מאיה לוי.
באותו מתחם בתלפיות בו הוקם בית הספר לתיאטרון חזותי (ולצד בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל ובית הספר לתיאטרון ניסן נתיב), הוקם ב-1988 תיאטרון "הבמה" על ידי מריו קוטליאר, שהפך בשנת 2000 ל"זירה הבין-תחומית" השוכנת היום ברחוב האומן בירושלים ומנוהלת על ידי היוצר עמית דרורי.
הזירה פועלת לקידום אמנות המופע הבין-תחומי תוך דגש על החידוש והחיבור בין צורה ותוכן.
ראויים גם לציון אמני קבוצת זיק – קבוצת אמנים, בוגרי בצלאל שהוקמה ב-1985. מייסדיה: שרון קרן, גבי קליזמר, יובל רימון, לנס הנטר, אהוד אבן, יגאל גרי, אלי אלישר, יואב רכס ומיכה אזולאי.
אליהם מצטרפים מוזיקאים בראשם חיים פרמונט ואמנים נוספים בהתאם לצורכי מופעיהם של הקבוצה.
ב-1985 ב"פסטיבל עכו לתיאטרון אחר" הם מרחיפים זבוב עץ ענק מעל חומת העיר ועל החוף מעלים באש זיקית עץ באורך 17 מטרים.
מבקר האמנות, גדעון עפרת מצביע על קבוצת זיק כ"תיאטרון טוטאלי" המשלב מגוון אמנויות יחד – פיסול באש, חול, מים, קדרות, ציור, מוזיקה, הקרנות קולנוע ועוד.
היצירה היא קבוצתית, לרוב ממושכת, מבוצעת על ידי חבריה הלבושים סרבלי עבודה, הפנינג של בניה והרס ללא טקסט, המתקיים בפארקים, חוף ים, כיכרות או בסדנת הבית (בבית נקופה), כמעט ולא במוזיאון או בתיאטרון, כלומר, במפגש בין ה"אמנות" וה"חיים".
אמנית מופע רב-תחומי משפיעה היא תמר רבן המגיעה לאמנות המופע מרקע האמנות הפלסטית.
רבן מתארת את יצירתה כ"ציור חי מורחב ומורכב".
ב-1988 הקימה בשיתוף עם דן זקהיים וענת שן את מקלט 209 ברמת אביב – מקום לקידום האמנות הבינתחומית בישראל שב-2001 הותק לתחנה המרכזית בתל אביב ונקרא "במת מיצג" ואשר מנוהל היום על ידי היוצר גיא גוטמן.
תמר רבן ביצירותיה והקמתה את "במת מיצג" רואה גם היא, בדומה לאמני קבוצת זיק, בחיבור וטשטוש הקשר בין "חיים" ו"אמנות" ומכניסה ביצירותיה מן החושי והרב-תחומי, שילוב הקהל במופע ואף כיבודו בעוגות הנאפות במופע – למשל במופע "סיפורי סבתא".
על-אף תכנון המופע, עצם תהליך הבישול ושילובם של שחקנים בעלי מוגבלות שכלית, מביאים את הבלתי-צפוי ליצירה.
בשנת 2010 הקימו היוצרים שחר מרום, עודד ורטש ורני לביא את "גלריה תיאטרון החנות" ברחוב העלייה בתל אביב בה מתקיימים מופעי אמנות בינתחומית: מחול, הצגות ילדים, תיאטרון חפצים, מוזיקה, פרפורמנס, ספוקן וורד, ליצנות ועוד.
ויטרינת החנות משמשת כגלריה חיצונית הפונה אל הרחוב ובה מוצגות תערוכות מתחלפות.
תיאטרון הקומדיה של בודפשט (בהונגרית: Vígszinház) הוא אחד התיאטראות הפופולריים ביותר בבודפשט על שלוש במות המשחקים שלה (הבמה הראשית, הסטודיו בשם "תיאטרון הבית" והקאמרי שלו, תיאטרון פשט).
מספר מקומות הישיבה הוא מעל 1,700. התיאטרון ידוע גם כערש הדרמה הבורגנית ההונגרית המודרנית.
היו לו מחזאים כותבים מפורסמים שכתבו עבורו כמו פרנץ מולנר, ינה הלטאי, שאנדור ברודי, דז'ה סומורי, מלכיאור לנדיאל, ארנה ספ ועוד.
גם רבים ממנהליו ובעליו היו יהודים.
במאה ה-21 אופייני ברחבי העולם שמרבית התיאטראות עם אולמות גדולים איבדו את רוב הקהל שלהם.
למרות נטייה זו, הצגות הבכורה של תיאטרון הקומדיה בבודפשט מוצגות מול קהל גדול.
התיאטרון ממוקם בצד של הרובע ה-13 בשדרות סנט אישטוואן בבודפשט.
ב-1 במאי 1896 נפתח התיאטרון החדש הזה של בירת הונגריה עם המחזה שכתב מור יוקאי לאירוע זה.
התוכנית להקמת התיאטרון הוצעה שנים רבות לפני כן, ולכן הוקמה חברה בע"מ בשם תיאטרון הקומדיה בע"מ כבר בשנת 1894. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון.
מנהלה הראשון של החברה היה מור דיטרואי שהגיע לבודפשט מקלוז'-נפוקה כדי ליצור הרכב מודרני באמת, עם משחקנים שהביא עמו.
הם העלו מחזות קלאסיים, יצירות תקופתיות והפכו גם את הקומדיות הצרפתיות להצלחה.
בשנת 1897 הוקם בית הספר למשחק של התיאטרון שפעל עד 1903, כאשר הפך ל"בית הספר הלאומי להכשרת שחקנים".
לאחר מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי של התיאטרון הידרדר.
גאבור פלודי היהודי, שהקים קודם לכן את המוסד ותמך בו, מכר את התיאטרון לאיש עסקים האמריקני, בן בלומנטל (1920) נציגו האירופאי של חברת הסרטים האמריקאית סרטי פרמאונט.
אימרה רובוז נתמנה למנהל התיאטרון (עד 1939) ודניאל יוב נתמנה כמנהלו האמנותי.
יוב המשיך בעבודה שהתחיל דיטרואי וברמת תחכום דומה.
הבעלים האמריקני עזב בשנת 1926 בשל התקפות עליו.
בשנת 1935 הוקם ברחוב רבאי "תיאטרון פשט" שהפך לקאמרי החדש של תיאטרון הקומדיה.
חלק ניכר מתפאורות ההצגות לאחר מלחמת העולם הראשונה תוכננו על ידי האדריכל ההונגרי-יהודי בלה מאלנאי ונשמרות עד היום בשל ערכם ההיסטורי.
משנת 1939 שני היהודים, אימרה רובוז ודניאל יוב, כבר לא יכלו לעבוד בתיאטרון כתוצאה מחקיקת החוק היהודי השני.
למנהל התיאטרון נתמנה ז'וֹלט הֶגֶדוּש שתחת ניהולו הוא החביא במרתף התיאטרון אומנים יהודיים שנרדפו (ביניהם גם את זולטאן וארקוני שלימים הפך למנהל התיאטרון).
ב־16 בינואר 1945 פצצה פגעה בבניין.
דניאל יוב החל לארגן מחדש את הסגל בעוד הבניין היה עדיין בהריסות.
ההצגה הראשונה התקיימה על במת בית הקולנוע רדיוס במאי אותה השנה והיא הייתה "מקלט הלילה" של מקסים גורקי.
ההצגות החשובות שהוצגו בתקופה הנ"ל:
אמריך קלמן: פלישת הטטרים (1908), העלמה סוזנה
דז'ה סומורי: ג'ורג'ינה ילדה יקרה (1912), הרמלין
ז'יגמונד מוריץ: חגיגת האדונים (1928)
בין השנים 1951–1961, כשהתיאטרון נקרא התיאטרון של צבא העם ההונגרי, כיהנו בו חמישה מנהלים (רשימה בהמשך).
בשנת 1961 הוא חזר לשם תיאטרון הקומדיה (Vígszínház).
ומאותה שנה הפך זולטאן ורקוני המפורסם למנהל והבמאי הראשי של התיאטרון.
בשנת 1967 נפתח התיאטרון הקאמרי של תיאטרון הקומדיה ברחוב ואצי, "תיאטרון פשט", בו 560 מקומות.
רבים מצמרת השחקנים של הונגריה שיחקו במהלך הקריירה שלהם בתיאטרון וחלקם זכו בו להצלחתם הגדולה על במות תיאטרוני הונגריה.
ביניהם ינה טרז', דיולה קאבוש ששיחק ב-44 מחזות בתיאטרון.
תיאטרון הקומדיה נבנה בשנת 1896 תוך שנה אחת, על פי התוכניות של משרדי פלנר והלמר מווינה.
מאחורי האזור היו עדיין ביצות.
הבניין הוא יצירה טיפוסית של הסגנון הרומנטי המאוחר.
המאפיין הבולט ביותר במבנה בסביבה העירונית הוא המבנה בשלושה גושים: במה גבוהה הכוללת ריצוף, אודיטוריום תחתון ולובי גבוה עם מגדל כיפה.
פתרון זה היה בשימוש בבניית תיאטראות בעיקר אחרי 1881.
תיאטרון השחר רב-תרבותי הוא תיאטרון רפרטוארי בישראל, אשר נוסד בשנת 2015.
את עמותת "תיאטרון השחר רב – תרבותי" חלמה, הקימה ומקיימת השחקנית והיוצרת גילית יצחקי ומנהלת אותו עד היום.
חזונה ליצור מסורת תיאטרלית העוסקת בתרבויות ובמורשות של קהילות יהודי ערב והמזרח תוך פיתוח שפה אומנותית ייחודית השואבת את השראתה מתרבויות אלו.
חזון זה הביא להקמת עמותת "תיאטרון השחר רב תרבותי"
תיאטרון השחר בא לעולם מתוך רצון לתת מענה בשדה התיאטרון לתשוקה ההולכת וגוברת של רבים להכיר את סיפורי החיים של יהודים יוצאי מדינות ערב ולהתוודע למרקם החיים הייחודי ורב-פנים שלהם שהחל בארצות מוצאם ונמשך שנים רבות לאחר עלייתם לארץ.
הצגת הביכורים של התיאטרון "הבנות של אבא" זכתה לשבחים על הישגיה האומנותיים והמקצועיים ואף הושוותה להצגה "כנר על הגג" ולטרילוגיה של נגיב מחפוז (זוכה פרס נובל לספרות 1988) "בית בקהיר" וכן נכללת ברפרטואר תרבות לישראל וסל תרבות.
בשנת 2018 זכתה יצחקי בפרס אח"י על תרומתה החלוצית במחקר, כתיבה והפקת ההצגה "הבנות של אבא" ובהקמת התיאטרון.
עיקרון נוסף שמנחה את התיאטרון הוא יצירת דיאלוג עם האוכלוסייה הערבית בארץ שלא נחשפה לסיפורם ולהווייתם של קהילות יהודי ערב שחיו בארצות ערב במשך כ-2,600 שנים ומטבע הדברים חולקות אוצר תרבותי רחב (שפה, מוזיקה, אוכל, תרבות, אמנות, מנהגים, אמונות) עם העולם הערבי
"תיאטרון ואמנות: ירחון לענייני האמנות בכל צורותיה" היה כתב עת ארצישראלי, שפעל בין השנים 1925–1928, ועסק בנושאי תיאטרון, מוזיקה, אדריכלות ואמנות פלסטית.
בכך היה מחלוצי העוסקים בתרבות ביישוב העברי.
עורכת העיתון הראשונה הייתה השחקנית מרים ברנשטיין-כהן (1991-1895), שהקדישה לתיאטרון בן זמנה מקום נרחב בכתב העת.
לאחר מכן הוחלפה בידי יעקב מ.
מעל חברי מערכת העיתון נמנו אישים כמריה ארנון, מנחם גנסין, משה הלוי שלמה רוזובסקי, פריץ קורנברג ואחרים.
את החלקים הקשורים לאמנות פלסטית, ערכו חברי "אגודת אמנים עברית", שנוסדה בשנת 1920. בנוסוף, פורסמו בו מאמרים של אנשים ידועי שם כבוריס שץ, יצחק כצנלסון, אביגדור המאירי ואחרים.
בעוד מערכת העיתון פעלה בירושלים, הדפסת העיתון התקיימה בדפוס קואופרטיבי "אחדות" בתל אביב.
התיאטרון היהודי של קולוז'וואר (בהונגרית: Kolozsvári Zsidó Színház, במקור התיאטרון היהודי קונקורדיה (בהונגרית: Concordia Zsidó Színház), היה להקת שחקנים שנאסרה הופעתם בתיאטרון ההונגרי מ-1941 כתוצאה מהחוק היהודי השני עד פברואר 1944. ההופעות שלהם נערכו בימי שלישי ושבת ב"בית פועלי הבנייה" (Építőmunkás Otthon), לימים מועדון פועלי הברזל (Vasmunkás).
החברים התחלפו לעיתים קרובות עקב זימונים למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
השחקנים שנשארו ללא עבודה הקימו בפברואר 1941 להקה עצמאית תחת השם "להקת הגיבור" לאחר מכן "פעילות אמנותית קונקורדיה" ואחר כך "התיאטרון היהודי של קולוז'וואר" בראשות שאנדור פורגאץ' ולאחר מכן מיהאי פקטה.
בתיאטרון ההונגרי בטרגו מורש היו שלושה חברים יהודים: הרקדן-קומיקאין ינה שוגאר, הסוברט-פרימדונה אלווירה וויטיצקי והקומיקאי בופו מיקלוש סבאדקאי.
מפקד הכוחות ההונגרים שנכנסו לעיר אסר על השתתפותם בתוקף מיידי ולכן השלושה נסעו לקולוז'וואר.
יוליה אראני, איבויה קניבש ויוז'ף פירדי (פרידמן) הצטרפו לחברה מבודפשט.
גם רוז'י בק הצטרפה לצוות.
האחרון שהגיע היה ג'רג' קובאץ', דמות מוכרת בתיאטרון ההונגרי של טרנסילבניה, אותו הצליח יאנוש קמני להישאר בתיאטרון הלאומי עד סוף העונה של 1941. גם חובבי אמנות שיחקו בלהקה.
התיאטרון קיבל רישיון הפעלה בהתערבותו של יאנוש קמני.
קמני דאג לתפעול התיאטרון גם מבחינה כלכלית.
בנוסף סיפק להם תפאורות, תלבושות ואביזרים מהתיאטרון הלאומי ההונגרי בקלוז'וואר, בו היה הבמאי וחילק בין כמה השחקנים את הדיבידנדים שקיבל מבנק טרנסילבניה.
תוכנית התיאטרון צונזרה, לא הותר להדפיס כרזות.
למרות זאת, נערכו הצגות באופן קבוע, וההצגות פורסמו בעל פה.
מדי יום שני קיבלו השחקנים כרטיסי תיאטרון בשווי משכורתם, אותם נאלצו למכור בעצמם עבור 2–3 ההצגות שנערכו בסוף השבוע.
לאחר הקמת הגטו גורשו רוב חברי הלהקה לאושוויץ.
תיאטרון זירו הוא תיאטרון שוליים ישראלי, המציג לרוב ברוסית ולעיתים גם בעברית.
התיאטרון פועל מאז שנת 2003 בקריית אונו, ומופיע על במות בכל רחבי הארץ.
התיאטרון הציג גם בפסטיבלים שונים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
את התיאטרון הקימו בני הזוג אולג רודובילסקי ומרינה בלווצב, שני שחקנים שעלו עם בנם מטשקנט (אוזבקיסטן) באמצע שנות התשעים, לאחר שהשלימו שם את לימודיהם בחוג לתיאטרון באקדמיה הממשלתית לתיאטרון.
במשך כמה שנים הופיעו השניים במסגרות אחרות (בין היתר בתיאטרון העברי של גדי צדקה), בתיאטרון הערבי-עברי ביפו ובתיאטרון הרחוב "ארמא"), אך בשנת 2002 החליטו לצאת לדרך חדשה ולהקים תיאטרון משלהם משתי סיבות עיקריות:
הרצון לפעול במרחב תיאטרלי עצמאי בלי שיכפו עליהם תכנים, בלי לחשוב על מסר או להיכנע לתכתיבי השוק, כך שיוכלו לבטא בעבודתם את עולמם היצירתי.
ההבנה שיש בישראל עולים רבים שזקוקים לתיאטרון איכותי עם רפרטואר קלאסי בשפה הרוסית, ותיאטרון גשר, שבתחילת דרכו הציג רק ברוסית, החל להופיע יותר ויותר בעברית.
ההצגה הראשונה שהעלו השניים הייתה "אישה בחולות", המבוססת על נובלה של הסופר והמחזאי היפני קובו אבה .
הבחירה במחזה של במאי יפני, לא מוכר בישראל, נראית תמוהה במבט ראשון, אבל הם ידעו שיש בארץ קהל שמכיר את הספר.
המחזאי היפני היה קומוניסט ולכן גם היה היוצר הזר הראשון שחדר את החומה התרבותית ברוסיה.
כמעט כל הרומנים שלו תורגמו לרוסית.
הקורא הרוסי מכיר אותו היטב, והוא נחשב "קפקא היפני".
לאחר כמה חודשי חזרות שערכו רודובילסקי ובלווצב במקלט ציבורי בעיר מגוריהם, קריית אונו, עלתה הצגת הבכורה של התיאטרון בבית ציוני אמריקה בתל אביב ב-12 במאי 2003. תאריך זה נחשב כמועד הקמתו של תיאטרון זירו.
רודובילסקי ובלווצב המשיכו לפעול במקלט הציבורי, ששימש עד אז את תנועת בית"ר.
המקום ניתן להם ביוזמתו של איש הנדל"ן והפעיל החברתי רפי גרגס, שבין היתר סייע בקליטת עולים חדשים בקריית אונו.
אחד החללים במקלט, שזכה לכינוי "ART מרתף", שימש את התיאטרון לקיום חזרות להצגות השונות.
החלל האחר שימש כמחסן תפאורות, תלבושות ואביזרי במה.
במשך שנים רבות פעל התיאטרון במתכונת של תיאטרון נודד – לא היה לו אולם משל עצמו, וההצגות התקיימו באולמות שהושכרו בכל רחבי הארץ.
הדבר חִייב ניוד מתמיד של הציוד ממקום למקום, מגבלה שהובאה בחשבון בתכנון ההפקות השונות.
רק בשנת 2019 הוחלט להתאים את החלל ב"ART מרתף" כך שישמש גם כ"אולם" הופעות, וכיום מתקיימות שם הצגות בפני קהל מצומצם – כשלושים איש.
גודלו של האולם חייב לא פעם לבצע התאמות בהצגות, המועלות בדרך כלל באולמות גדולים יותר.
במהלך השנים הצליח התיאטרון לגבש צוות שחקנים ועובדי במה שאפשרו לו להעלות עשרות הצגות, ובהן מחזות של ולדימיר נבוקוב, יצחק בשביס זינגר, אנטון צ'כוב, שלום עליכם, זאב ז'בוטינסקי, אנדריי מקסימוב, ז'אן אנוי, אדוארד אלבי, אלבר קאמי ועוד רבים אחרים.
כל ההצגות שעלו בתיאטרון הן פרי עבודה משותפת של אולג רודובילסקי ומרינה בלווצב.
הם היו הבמאים, מעצבי התפאורה, השחקנים, וחלק מההצגות שהועלו אף מבוססות על מחזות מקוריים שהם כתבו.
מרבית הצגות התיאטרון הועלו בשפה הרוסית, ורק מיעוטן הוצגו גם בעברית.
הפעם הראשונה שהתיאטרון העלה הצגה בעברית הייתה ב-2006: אחרי שנתיים שבהן הופיעו השחקנים עם "אישה בחולות" ברוסית, הם העלו את ההצגה בעברית בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בתרגומו של רועי חן.
גם ההצגה "ציפורי", המבוססת על יצירתו של עגנון, הועלתה תחילה ברוסית ובהמשך (בשנת 2024) גם בעברית.
ההצגה "שעת הזאב", העוסקת בחייו, אהבתו ויצירתו של זאב ז'בוטינסקי הועלתה רק בעברית.
לצד ההפקות לקהל הבוגר, מפיק התיאטרון גם הצגות לילדים המועלות אף הן על במות בכל הארץ.
רוב ההצגות הן קלאסיקה רוסית, שהורים שהכירו אותן לפני שעלו ארצה מביאים אליהן את ילדיהם.
לצִדן מועלות גם הצגות מהרפרטואר הבינלאומי.
רוב ההצגות לילדים מתקיימות בשפה הרוסית, ורק אחת מהן, "תיאטרוניק", מחזה שכתב אולג רודובילסקי ועוסק בתולדות התיאטרון ובמהותו, מוצגת בעברית.
בשנת 2008 נפתח בתיאטרון סטודיו למשחק בשם "אני מאמין", אך לא מדובר בחוג או בקורס המעניק תעודה.
המשתתפים בסטודיו הם בעלי מקצועות שונים ומגוונים בטווח גילים רחב, והעיסוק בתיאטרון הוא בעבורם תחביב המצדיק השקעת שעות רבות בלימוד, תרגול ועבודה.
אנשי הסטודיו מציגים הצגות משלהם לקהל הרחב, וכמה מחברי הסטודיו אף משולבים בהפקות של הלהקה המקצועית.
בראשית דרכו קיבל התיאטרון תמיכה מהמרכז לאמנים עולים במשרד העלייה והקליטה.
התמיכה התקבלה לכל פרויקט בנפרד, לאחר שהוצג ונבחן, אך בעקבות מגפת הקורונה, שבמהלכה לא היו הופעות, פסקה תמיכה זו.
מאז שנת 2023 התיאטרון מוגדר כ"קבוצת תיאטרון", דבר שמזכה אותו בתמיכה שנתית צנועה, אך קבועה, ממינהל התרבות.
קהל היעד העיקרי של התיאטרון הם העולים ממדינות חבר העמים וילדיהם דוברי הרוסית.
גל העלייה מרוסיה ומאוקראינה מאז החלה המלחמה באוקראינה, בפברואר 2022, הביא לתיאטרון קהל חדש.
התיאטרון השתתף במהלך השנים בעשרות פסטיבלים שנערכו בארצות שונות, ובהן: קנדה, גרמניה, דנמרק, רוסיה, הונגריה, בולגריה, ליטא, אוקראינה, בלארוס, מולדובה ואוזבקיסטן.
בפסטיבלים אלה העלה התיאטרון מגוון רחב של מחזות וייצג בכבוד את התרבות הישראלית.
בחודש נובמבר 2025 העלה התיאטרון מופע בשם "אהל בדרך לחלום", לציון 100 שנים לייסוד תיאטרון "אהל".
"חלום אמריקאי", מבוסס על המחזה המפורסם שהוצג בברודוויי בשם "באותו מועד, בשנה הבאה" , מאת ברנרד סלייד , (2005)
"ההגנה של לוז'ין", מאת ולדימיר נבוקוב.
גרסת במה של אולג רודובילסקי ומרינה בלווצב, (2006)
"החייט המכושף", סיפורו של טירוף אחד על פי שלום עליכם, גרסת הבמה מרינה בלווצב, (2010)
"ניסויי אהבה עליזים", המחזה נכתב על פי שלושה מסיפוריו א"פ צ'כוב "בן זוג", "חוקר" ו"אויבים", (2014)
"אביב נצחי", פנטזיה על חייהם, אהבתם ויצירתם של אוגוסט רודן וקאמי קלודל, מחזה מקורי של אולג רודובילסקי ומרינה בלווצב, (2015)
"שעת הזאב", זיכרונות חייו, אהבתו ויצירתו של ולדימיר (זאב) ז'בוטינסקי, מחזה מקורי של אולג רודובילסקי (2017) המחזה הועלה רק בעברית.
"טייבל'ה והשד שלה", מאת יצחק בשביס זינגר, (2018)
"לא מפחד מווירג'יניה וולף", עיבוד של המחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מאת אדוארד אלבי, (2018)
"הרומנטיקנים האחרונים", מבוסס על המחזה "זיכרונות" מאת ג'ון מרל (2019)
"רועה צאן", מאת אנדריי מקסימוב, (2021)
"הפנטזיות של פריאטייב", מאת אלה סוקולוב, (2022)
"ציפורי", מחזה מקורי של אולג רודובילסקי המבוסס על יצירות של ש"י עגנון, (2023).
"תיאטרוניק", מחזה מקורי של אולג רודובילסקי.
"בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה.
"ארץ הדרקונים" המבוסס על כמה מחזות קצרים מאת טנסי ויליאמס.
פרס "כוכב התיאטרון" כתיאטרון הטוב ביותר בשפה הרוסית מחוץ לרוסיה, הוענק לתיאטרון זירו בשנת 2018. את הפרס מעניק הירחון לתיאטרון "תיאטראל" היוצא לאור במוסקבה.
2013 – בפסטיבל "קלאסיקה – היום" בדניפרודזרז'ינסק (אוקראינה),
2013 – בפסטיבל "בילאיה וזיה", בברסט (בלארוס).
2011 – בפסטיבל "תיאטראות צעירים של רוסיה", באומסק (רוסיה).
2011 – בפסטיבל "מפגשי תיאטרון סלאבי", בבריאנסק (רוסיה).
2012 –בפסטיבל LUDI באוראל, (רוסיה).
תיאטרון העץ הירוק (ברומנית: Pomul verde), שפעל בגן קיץ ביאשי, רומניה, היה תיאטרון היידיש המקצועני הראשון בעולם.
התיאטרון נוסד על ידי המשורר והזמר אברהם גולדפאדן ונפתח לראשונה ב-1876.
גולדפאדן הגיע ליאשי, בה היה ציבור יהודי גדול, במטרה לייסד עיתון ביידיש.
הוא פנה לנכבד יהודי מקומי, בעל חנות ספרים, כדי לבקש את עזרתו למפעל שתכנן.
רעייתו של בעל חנות הספרים השיבה לו שבעלי עיתון ביידיש מתים מרעב והציעה לו במקום זאת לארגן מופע בו יופיע וישיר משיריו הנודעים.
בעל קונדיטוריה מקומי, שמעון מארק, פתח בגינה שלו מסעדה באוויר הפתוח בשם "העץ הירוק".
הכניסה הייתה בתשלום אחיד והנכנסים קיבלו מזון תמורת התשלום בכניסה.
במסעדה זו הופיעו בערבים, להנאת המסובים, זמרים וקומיקאים שונים, מברודי ומאודסה.
בעל המקום הציע לגולדפאדן להופיע עם שיריו ושילם לו מאה פרנקים.
גולדפאדן הופיע במועד שנקבע והקריא משיריו בסגנון זמרי ברודי, אך בלי הצלחה יתירה.
גולדפאדן גייס לעזרתו שחקנים נוספים וחיבר כמה הצגות והפעם ההצלחה האירה לו פנים.
בין הצופים היה גם גדול משוררי רומניה, מיכאי אמינסקו, שראה את המחזות "העולם כגן עדן" (שיר סטירי), "הפילוסוף המאוהב והחסיד הנאור", "אבי הכלה והחתן" ו"פישל העגלון ומשרתו סידר".
הביקורת האוהדת פורסמה בעיתון המקומי באוגוסט 1876.
הקיץ חלף ומזג האוויר התקרר וביאשי היה רק אולם אחד ובעליו סירב לאפשר הופעות התיאטרון.
באין מנוס יצאה הלהקה למופעים בערים אחרות, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ולבסוף בבוקרשט.
בלהקה שייסד גולדפאדן היו כמה שחקנים קבועים והבולט בהם היה ישראל גרודנר, עד להופעתו של זיגמונד מוגולסקו.
את התפקידים הנשיים גילם סוכר גולדשטיין, עד שהלהקה קיבלה לתוכה את שרה סגל, שלאחר נישואיה עם סוכר גולדשטיין תהיה סופי גולדשטיין ולאחר מות בעלה ונישואיה החדשים תתפרסם כסופיה קרפ.
בנובמבר 2009 היו גולדפאדן ותיאטרון העץ הירוק נושאהיה של סדרת בולים, שהוציאו במשותף ישראל ורומניה.
תיאטרון מרקלוס (באיטלקית: Teatro di Marcello, בלטינית: Theatrum Marcelli) הוא תיאטרון הקרוי על שם מרקוס קלאודיוס מרקלוס, אחיינו של אוגוסטוס שמת חמש שנים לפני סיום בניית התיאטרון.
התיאטרון מצוי ברומא בקרבת נהר הטיבר.
יוליוס קיסר החל בבניית התיאטרון בשנת 44 לפנה"ס – שנת הרצחו.
יוליוס פתח בבניית התיאטרון כדי להתחרות בתיאטרון של פומפיוס.
לשם כך הוא בחר במקום הקדוש ביותר בקמפוס מארטיוס – הקרן הדרומית, מול האי הטיברי, מערבית לגבעת הקפיטול בחלק הצפוני של הפורום הוליטוריום.
בין גבעת הקפיטול לתיאטרון נמצאים המקדשים לאפולו – אל השמש, המוזיקה והנבואה – ולבֵּלּוֹנָה – אלת המלחמה, אחות מארס.
מהצד השני נמצאים המקדשים ליופיטר סטאטור – יופיטר המכוון, וליונו רגינה (-המלכה) המוקפים בפורטיקוס של מטאלוס.
בין הפורטיקוס והנהר היה קירקוס פלאמיניוס אשר התמלא בבניה ולבסוף נאכל כולו על ידי התיאטרון.
לטובת שטח התיאטרון יוליוס פינה את המקדש העתיק לפיטאס – אלת הנאמנות, החובה, ההתמסרות.
היציע פונה לכיוון דרום-דרום-מערב, כנראה כדי ליישר קו עם הפורטיקוס ומתוך אילוצי השטח למַקְסֵם את שטח התיאטרון, זאת בניגוד להנחייתו המפורשת של ויטרוביוס שהיציע יכוון כלפי הצפון.
כאשר אוגוסטוס חזר להמשך בניית התיאטרון הוא פינה עוד שטחים, וכנראה בנה תיאטרון גדול יותר משתכנן יוליוס קיסר.
פליניוס וקסיוס דיו חלוקים ביניהם לגבי השנה שבה הסתיימה בניית התיאטרון – פליניוס כותב כי הסתיימה בשנת 11 לפנה"ס, ואילו דיו טוען כי הסתיימה בשנת 13 לפנה"ס, אף שהיה במצב בנייה מאוד מתקדם מספר שנים קודם לכן ובשנת 17 לפנה"ס נערכו בו חלק מ"משחקי המאה".
התיאטרון יכל להכיל כ־15,000 צופים, ונבנה בעיקר מאבן טופה, בטון ולבנים.
קירותיו החיצוניים של המבנה צופו באבן טרוורטין לבנה.
בדומה לתיאטראות אחרות שמוקמו ליד אזורים בעלי נוף יפה, התיאטרון היה פתוח לכיוון אי הטיבר בדרום מערב על מנת הנוף ישמש חלק מהתפאורות.
בימי הביניים נקראו שרידי התיאטרון "מקדש מרקלוס" (templum Marcelli) והמבנה שימש כמצודה עד המאה ה-13. במאה ה-16 נבנה עליו בית מגורים של משפחה אורסיני העשירה שתוכנן על ידי באלדסארה פֶּרוּצִי.
כיום משמש המבנה כאתר קונצרטים.
תיאטרון מחול הוא סוגת מחול המתמקדת בתנועה ובקול, ומשתמשת באמצעים הלקוחים הן מתחום התיאטרון והן מתחום המחול.
הכלים המרכזיים בתיאטרון המחול הם גופם וקולם של השחקנים-רקדנים, המעבירים לקהל את כוונת הבמאי-כוריאוגרף, לרוב בהופעה חיה ובזמן נתון, דבר המחייב הכשרה ממושכת שנועדה להכשיר אותם להזדהות מוחלטת עם התפקיד.
מהפנים אל החוץ בתיאטרון המחול
מאז סוף המאה ה-19, ראשיתו של התיאטרון המודרני, הלכו ורווחו כמתודיקות משחק ובימוי שיטות השמות במרכז את ההבנה הרגשית והנרטיבית של הדמות והסיטואציה הדרמטית כנקודת מוצא.
הכלי Magic if בעבודתו של סטניסלבסקי מסייע לשחקן לעבור ממישור המציאות למישור של דמיון ויצירה.
עבודה זו של השחקן, שבמובנה הפשטני נדרש על השחקן לדמיין ולחשוב מה הוא היה עושה בנסיבות של הדמות, היא זו שמשלימה את העבודה של המחזאי ומאפשרת לשחקן להפוך את הרפליקות של הדמות ואת הפאוזות שלה לדיבור והתנהגות חיה וחיונית.
זוהי עבודה מהפנים אל החוץ.
סטניסלבסקי דיבר אמנם על כך שכל זיכרון רגשי כרוך בזיכרון חושי, ולעיתים, החושי מוביל את זה הרגשי, ולכן גם נתן דגש על אימון פיסי – 'אלמנטים חוץ תיאטרליים' (external theatrical state), אך המוטיבציה העיקרית נבעה מהפנים אל החוץ, מהתוכן הנרטיבי-רגשי - אל התוכן הגופני-פורמליסטי-אסתטי, אל ההתגלמות.
לי סטרסברג, הנחשב כמפתח גישתו של סטניסלבסקי, קרא לשיטתו The method.
הוא כיוון לחקירה ולהעמקה של נפש האדם והתניותיה, שיטה אשר התוותה חיפוש פסיכולוגי מעמיק של נפש השחקן עצמו עד לרבדיה ומניעיה העמוקים והנסתרים כחומרי גלם לבניית הדמות.
גם הוא, כפי שעשה סטניסלבסקי, כיוון את עבודת השחקן לנסיגה אל ההתעסקות הפסיכולוגית המוקרנת החוצה ובכך הציב את המוטיבציה העיקרית ככזו הנובעת מהפנים אל החוץ.
מהחוץ אל הפנים בתיאטרון המחול
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים המחול האקספרסיוניסטי פרח בגרמניה.
אנשי המחול הראשונים גדלו בתוך סצנת הציור והושפעו מקבוצות האומנים הפלסטיים.
רודולף פון לאבאן היה צייר לפני שהחל לרקוד ומרי ויגמן הייתה קרובה לאנשי קבוצת "הגשר" (Die Bruck) ומיודדת במיוחד עם הצייר אמיל נולדה, ממקימי הקבוצה.
בתקופה זו לאבאן ביצע צפיות ומחקרים על תנועתו הטבעית של האדם בסביבתו הטבעית.
מתוך ממצאיו וניסיונותיו אלה גיבש דרך תנועתית-כוריאוגרפית ועם הזמן גם טכניקה תנועתית מפורטת ומובנית.
בעת שהותו בקומונה האוטופית Monte verita ("הר האמת") בשווייץ, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה אליו מרי ויגמן הייתה לתלמידתו וליד ימינו.
יחד המשיכו לפתח את הסגנון והטכניקה.
לתורתם קראו KINESTHETICA -תורת התנועה.
בבסיס שיטתו נמצאת בדיקת היחס בין ארבעת מרכיבי התנועה כפי שהגדיר אותם: משקל, זרימה, זמן, כיוון Direction, Time),( Weight, Flow.
עבודתו התייחסה אל המרחב הבימתי והמרחב של הגוף המבצע, אבריי תנועה הנעים, זמן – טמפו, מהירות ומשך, כל זאת בפרספקטיבת הקליטה החושית, הבלתי מטפורית, זו שמייצרת בצופה תחושות גוף ומטענים רגשיים שאינם דיסקורסיביים (Discursive).
לאבאן עסק בתחום שנע מהחוץ/צורה אל הפנים, וכאמן פורמליסט שאב את המוטיבציה ליצירה מתוך חקר אודות יחסי הגומלין שבין הצורה, הזמן, החלל בתוכו נע האדם עם הרגש.
לאבאן טען שלתנועה ולעולמו הפנימי של האדם יש יחסים דו-כיוונים.
עבודתו של לאבאן חוקרת את הדקדוק והתחביר של התנועה, ועוסקת לא רק במבנה החיצוני של התנועה, כי אם בתוכן המנטלי והרגשי שלה, הנובע ממנה.
אחד מתלמידיו הבולטים של לאבאן היה קורט יוס (Kurt Joos) שהחל לרקוד אצל לאבן בגיל מבוגר.
יוס הוא זה שטבע את המונח תיאטרון-מחול (Tanz Teater) ב-1928 כארבע שנים לאחר מכן הוא העלה את היצירה "השולחן הירוק" בתיאטרון שאנז אליזה בפריז.
תיאטרון-מחול, אם כן, הוא תוצאה של מגמה בין-תחומית אשר התפתחה בתחום אמנות המופע כז'אנר פוסט מודרני שהתגבש במחצית השנייה של המאה ה-20. במקביל התפתח תיאטרון מחול בארצות הברית לשם עבר מוקד היצירה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
אמנות תיאטרון המחול מזמנת את החוויה הפרספטואלית האנושית, על אף שעל במת תיאטרון המחול יופיעו יחידות סמיוטיות, אין הכרח שהדמויות תהיינה מופרדות ומובחנות זו מזו, אין הכרח שהעלילה תהיה מסודרת, התנועה משוחררת מסיפור חיצוני והיא בעלת מעמד עצמאי, ולכן הסמיוטיקה תתקשה להחיל את ערכיה ולפענח משמעות.
יחד עם כך לא זו בלבד שעל במת תיאטרון המחול יתגלם ערך אסתטי גבוה, אלא גם ביטוי קונקרטי ליסוד העולם המוחשי ופתח להזדהות חושית הן של הרקדן-שחקן והן של הצופה החש, המזדהה, הרואה, השומע, המרגיש, המריח.
סגנון העבודה משלב מחול, משחק, מלל מוזיקה וכל שאר מרכיבים שתיאטרון נזקק להם.
זהו שילוב פוסט מודרני ובו בעת עתיק יומין, שילוב המיישם את קשרי הגומלין בין המוזיקה, התיאטרון והאמנות הפלסטית, כמו כן את תפקיד השחקן-רקדן ביצירה.
היות שתיאטרון המחול מהווה ז'אנר חדש יחסית, נדרשת מידה רבה של תשומת לב להגדרת מסגרת העשייה, המתודות והגישות השונות להוראה ויצירה בתחום.
שלא כמו יוצרים ומורים מתחום המחול אשר אמונים על הטכניקות השונות, הקלאסיות והמודרניות, או יוצרים ומורים מתחום התיאטרון אשר מקנים לתלמידיהם טכניקות ומיומנויות עבודה בסיסיות, נדרש העוסק בתיאטרון מחול לעסוק בחיפוש העקרונות הבסיסים, אלו המכילים את הדרמה שבתנועה ואת התנועה שבדמות.
בין יוצרי תיאטרון-מחול ישראלים נמנים: רות זיו אייל, נאוה צוקרמן, אשרה אלקיים-רונן, רות אשל, רנה ירושלמי, רינה שיינפלד, גבי אלדור, רונן יצחקי, ניב שיינפלד, יסמין גודר, שירה אביתר ועוד.
בין יוצרים תיאטרון-מחול בינלאומיים נמנים: פינה באוש, קורט יוס, שסה וולס ועוד.
תיאטרון הדרמה האקדמי הממלכתי על שם קוטה מרג'נישווילי (בגאורגית: კოტე მარჯანიშვილის სახელობის სახელმწიფო აკადემიური დრამატული თეატრი) הוא התיאטרון הממלכתי השני בגודלו בגאורגיה הממוקם בטביליסי.
התיאטרון נוסד במקור בכותאיסי בשנת 1928 על ידי קוטה מרג'נישווילי בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה.
בשנת 1930, הועבר התיאטרון למבנה התיאטרון העממי של טביליסי, שנבנה במימון האחים זובלשווילי ונחנך ב-1909. המבנה משמש את תיאטרון מרג'נישווילי עד היום.
בשנת 2003 החל השיפוץ היסודי בתיאטרון במימונו של האוליגרך הגאורגי שהתעשר ברוסיה, בידזינה איוואנישווילי; התיאטרון נפתח בשנת 2006 מחדש.
"אופרה בגרוש" של ברטולט ברכט הייתה הצגת הבכורה.
הייסוד ותקופתו של קוטה מרג'נישווילי
מבנה התיאטרון העממי של טביליסי בשנת 1909, שנבנה במימון האחים זובלשווילי; במבנה זה שוכן תיאטרון מרג'נישווילי משנת 1930.
תיאטרון מרג'נישווילי נוסד בשנת 1928 כתיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה על ידי קוטה מרג'נישווילי.
הוא עזב את גאורגיה כשחקן מתחיל בשנת 1897 ופיתח ברוסיה קריירה של במאי תיאטרון; בשנת 1922, מרג'נישווילי הוזמן למולדתו כדי להנהיג את תיאטרון רוסתוולי, שנקרא מאז גם התיאטרון הממלכתי של גאורגיה; הוא עמד בראשו עד 1926 ולאחר מכן הפך לבמאי קולנוע.
בשנת 1928, קוטה מרג'נישווילי אסף סביבו קבוצת אמנים שכללה גם פטר אוצחלי וייסד בכותאיסי את התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה, שלימים ייקרא על שמו; בנוסף לכותאיסי, בשנים 1930-1928 התיאטרון העלה הצגות בבתומי ולכן בתקופה ההיא נקרא גם תיאטרון כותאיסי-בתומי.
בעונתו הראשונה (1928/29), התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי הציג את המחזות הבאים:
"הופ, אנחנו בחיים!" מאת ארנסט טולר
"יוהנה הקדושה" מאת ג'ורג' ברנרד שו
"מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה
"באמצע הלב" מאת שלווה דדיאני
"המסילות מהמהמות" מאת ולדימיר קירשון
"אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב
"קוורקוורה תותברי" מאת פוליקרפה קקבדזה
"החצות עבר" מאת אלכסנדרה כותתלי
בשנת 1930, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך מסע הופעות בחרקוב (בירת אוקראינה באותה תקופה) ובמוסקבה; במסע זה, התיאטרון הציג את המחזות "הופ, אנחנו בחיים!", "כיצד?", "אוריאל אקוסטה", "באמצע הלב", "הלבנים", "חטיג'ה", "השריפה" ו"מעיין הכבשים" (המחזה האחרון לא הוצג בחרקוב).
לאחר המסע מחוץ לגאורגיה, התיאטרון שבהדרכת מרג'נישווילי ערך ב-1930 מסע הופעות גם בבירת גאורגיה, טביליסי; עקב המסע המוצלח בטביליסי, הממשלה החליטה להעביר את התיאטרון מכותאיסי לבירה ולשנות את שמו מ"התיאטרון הממלכתי השני של גאורגיה" ל"תיאטרון הדרמה הממלכתי השני של גאורגיה".
בטביליסי, התיאטרון שוכן ב"בית העם" - מבנה תרבות שהוקם בשנת 1909 במימונם של האחים זובלשווילי ממשפחת תעשיינים וסוחרים.