tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל גם קיימים עסקים קטנים המהווים מוקדים תיירותיים, המייצרים ומשווקים מזון בתוצרת עצמית - זיתים, גבינות, שמן, יין, לחמים ועוד.
כמדינה בה עשרות גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרי תרבות ואטרקציות שונות, קיימת תיירות פנים בישראל רבה.
לדוגמה, במועדים וחגי ישראל עשרות ואף מאות אלפים פוקדים את שמורות וגני הטבע השונים.
ענפים נוספים בתיירות הפנים המתפתחת הם תחומי תיירות המורשת והתיירות האתנית.
בתקופת הקורונה, כמו גם בתקופות של מתיחות ביטחונית, כאשר התיירות הנכנסת הייתה בשפל, היה ביטוי לתיירות הפנים.
יישובים רבים כוללים כבתי עסקים צימרים אכסניות ובתי מלון.
לפי בדיקה שנעשתה באתר TripAdvisor אלו האתרים בישראל להם הכי הרבה חוות דעת נכון ל-15 בינואר 2022:
קיימים מספר מוקדי משיכה ייחודיים לישראל, המהווים משאב תיירותי.
תיירות צליינית: בישראל נמצאים המקומות הקדושים ביותר לנצרות.
רובם מרוכזים בגליל ובירושלים וסביבתה.
תיירות בהאית - בישראל נמצאים מקומות הקדושים לדת הבהאית כמו מקדש הבאב בחיפה ואל-באהג'ה בעכו.
תיירות מוסלמית - בישראל נמצאים מספר מקומות קדושים לאסלאם, ביניהם האתר השלישי בקדושתו באסלאם, מסגד אל-אקצא.
תיירות יהודית - בישראל נמצאים המקומות הקדושים ביותר ליהדות שהבולט ביניהם הוא הכותל המערבי.
בילויים וחיי לילה: בעיקר בעיר תל אביב, שמושכת אליה תיירים בשל סצנת חופי הים והבילויים שבה.
ערים ייחודיות: בקטגוריה הזאת נמצאת ערים כמו עכו, טבריה, נצרת, חיפה, תל אביב וירושלים.
תיירות גאה - בישראל מתקיימים מספר אירועי גאווה כמו: מצעד הגאווה בתל אביב, הנחשב למצעד הגאווה הגדול ביותר ביבשת אסיה, פסטיבלי סרטים העוסקים בנושא הלהט"ב ועוד.
גנים לאומיים ושמורות טבע - בישראל קיימים מספר רב של גנים לאומיים ושמורות טבע ייחודים.
הפופולריים בקרב תיירים הם מצדה, מכתש רמון, עין גדי וקיסריה.
צפרות - ישראל נמצאת על נתיב נדידה עולמי של עופות נודדים, ועל כן תחום הצפרות בה מפותח מאוד, מושך תיירים רבים מרחבי העולם וכולל מרכזי צפרות רבים כמו: התחנה לחקר ציפורי ירושלים, המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון ועוד.
תיירות חלל היא טיסה של אנשים אל מחוץ לאטמוספירה במימון פרטי (להבדיל מממשלתי) למטרות תענוג ופנאי.
מאז ראשית עידן החלל בשנות ה-60 של המאה ה-20 טסו לחלל יותר מ-600 אסטרונאוטים, אך כמעט כולם טסו בשליחות ומימון של סוכנויות החלל הממשלתיות השונות.
בני אדם החלו לטוס לחלל למטרות תיירות במימון עצמי רק בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ועד כה לא עלה מספרם על עשרים וחמש (בהם ישראלי אחד).
מקובל להפריד בין תיירות חלל הכוללת טיסה מסלולית סביב כדור הארץ לטיסה תת-מסלולית בלבד.
טיסת חלל תת-מסלולית היא טיסה בה כלי הטיס מגיע לגובה החלל אך לא נכנס למסלול סביב כדור הארץ אלא חוזר לנחיתה כעבור זמן קצר.
טיסת חלל תיירותית תת-מסלולית מגיעה לרוב לגובה של 85–120 קילומטר מעל פני האדמה - מספיק כדי לעלות מעל האטמוספירה כך שהשמיים הופכים מכחולים לשחורים ומלאי כוכבים גם בשעות ה'יום', כדי לראות את עקמומיות כדור הארץ וכן לחוות חוסר כבידה.
בשל משכה הקצר מאוד מחירה זול בהתאם - כמה מאות אלפי דולרים לכרטיס.
שתי חברות מציעות כיום שירותים של טיסות חלל תת-מסלוליות:
וירג'ין גלקטיק, באמצעות החללית VSS Unity, החללית נישאת על ידי מטוס ייעודי לגובה רב ושם מתנתקת ממנו ומפעילה מנוע רקטי שמביא אותה על ששת הנוסעים וזוג הטייסים שבה לגובה 80–90 קילומטר, ואז חוזרת לנחיתה על מסלול נחיתה כמו מטוס רגיל.
יש לציין כי מתקיים דיון האם החלל מתחיל באופן רשמי בגובה 80 או 100 קילומטר , כך שמי שטס עם וירג'ין גלקטיק מצוי בתווך הזה ולפי ה-FAI למשל הוא אינו זכאי לתואר אסטרונאוט.
בלו אוריג'ין, אשר מציעה ביקור קצר בחלל באמצעות תא שמורכב על הטיל הרב פעמי ניו שפרד.
הטיל משוגר היישר מעלה ומעניק לו מספיק מהירות אנכית כדי להגיע לגובה של 105–115 ק"מ ובניגוד ל-VSS Unity אין בו אמצעי ניהוג כלל כך שאת כל ששת המושבים מאיישים תיירים ואין צורך בטייסים.
אחרי מספר דקות התא נופל חזרה לכדור הארץ, נבלם באמצעות מצנחים ונוחת לא הרחק מנקודת השיגור, הטיסה כולה משיגור עד נחיתה אורכת כעשר דקות.
ביולי 2021 התקיימה הטיסה הראשונה בה השתתפו ג'ף בזוס מנכ"ל החברה ועוד מס' מקורבים, מאז ועד פברואר 2026 שוגרו עוד 16 טיסות ובהם יותר מתשעים תיירי חלל נוספים, רובם לקוחות בתשלום ומיעוטם עובדי ואורחי החברה.
בניגוד לטיסה תת-מסלולית בה מגיעים לגבול החלל למשך שתיים עד חמש דקות בלבד, טיסת חלל מסלולית היא טיסה בה רכב החלל מפתח מהירות מספקת כדי להיכנס למסלול הקפה סביב כדור הארץ, משימת חלל 'אמיתית' שכזו אורכת בין ימים ספורים לשבועיים ומחירה עשרות מיליוני דולרים לכרטיס.
מטבע הדברים משך האימונים והדרישות הפיזיות לטיסה כזו מורכבים בהרבה.
סוכנות החלל האמריקאית נאס"א מעולם לא עסקה בהטסת תיירים לחלל אלא רק אסטרונאוטים בשכר מטעמה.
לעומת זאת רוסקוסמוס (סוכנות החלל הרוסית) הדלה באמצעים ניאותה לכך והטיסה שבעה תיירי חלל על גבי חלליות סויוז בשנים 2000 עד 2009, כולם הצטרפו רק כ'טרמפיסטים' לטיסה קיימת שיעדה תחנת החלל והמחיר שנגבה מהם היה 20–30 מיליון דולר למושב.
עם השבתת מעבורת החלל האמריקאית ב-2011 הפכו חלליות סויוז הקטנות לדרך היחידה להגיע לתחנת החלל, כך שלא נותרו מושבים פנויים לתיירות חלל.
בשנת 2018 הועלה רעיון להקמת תחנת החלל אורורה מסחרית שתאפשר קליטת תיירי חלל.
רעיון זה לא מומש ופעילות בנושא הופסקה בשנת 2021.
בסביבות 2020, נכנסה לראשונה לתחום השיגורים המאוישים חברה פרטית ולא סוכנות ממשלתית - ספייס איקס, כעת כשכבר לא היה מחסור במושבים פנויים ונוצר אינטרס כלכלי פרטי נסללה הדרך לחזרת טיסות התיירות אחרי הפסקה של עשור, תדירות הטיסות גדלה במעט והפעם שוגרו גם טיסות ייעודיות במיוחד לתיירות חלל.
למרות העלייה בזמינות תיירות חלל נותרה בילוי לעשירים בלבד והיא עדיין עולה שלושים עד חמישים מיליון דולר לנוסע.
תייר החלל המסלולי הראשון היה דניס טיטו ששוגר באפריל 2001. תייר החלל הישראלי הראשון היה איתן סטיבה, ששילם תמורת החוויה 55 מיליון דולר ושוגר באפריל 2022.
עד כה טיסות החלל הרוסיות הגיעו כולם אל תחנת החלל הבינלאומית ועגנו שם, יעדה של דרגון 2 האמריקאית היה גם הוא ברוב המקרים תחנת החלל הבינלאומית, אך חלק מהמשימות הקיפו את כדור הארץ בגובה מאות ק"מ בלי להגיע ליעד כלשהו מסוים.
במשימת Inspirition-4 חללית C207 עברה שינוי לקראת המשימה, כיוון שלא יועדה לעגון בתחנת החלל הבינלאומית.
מתאם החללית הוחלף בחלון גדול בצורת כיפה בקוטר של כמטר - החלון הגדול ביותר ששוגר אי פעם לחלל.
משימת Fram2 הייתה טיסת החלל המאוישת הראשונה אי פעם שנעה במסלול קוטבי, דהיינו הקיפה את כדור הארץ בזווית של 90 מעלות דרך הקטבים.
רשימת תיירי חלל שהגיעו למסלול הקפה סביב כדור הארץ
20245 ימיםדרגון 2משימת Polaris dawn.
ארבעה תיירי חלל במימון פרטי, מהם אחד שזו טיסתו השנייה24. קנה צ'ון וונג, יאניקֶה מיקלסן, רביאה רוגה, אריק פיליפס1 באפריל
20253.5 ימיםדרגון 2משימת Fram2, לראשונה במסלול קוטבי, ארבעה תיירי חלל פרטיים מארבע מדינות שונות.
תיירות אקולוגית היא סוג של תיירות הפונה לבעלי מודעות סביבתית וחברתית.
באופן כללי, תיירות אקולוגית מתמקדת בתרבות מקומית, הרפתקאות בטבע, התנדבות, צמיחה אישית ולמידה על דרכים אחרות למחיה על כדור הארץ.
בדרך כלל היא מערבת הגעה ליעדים בהם הצמחייה, עולם החי והמורשת התרבותית הם האטרקציות המרכזיות.
תיירות אקולוגית היא תיירות אחראית, אשר פועלת על מנת להביא למינימום את ההשפעה השלילית של תיירות קונבנציונלית על הסביבה, ולשמור על התרבות של המקומיים.
לכן, בנוסף להערכת הגורמים הסביבתיים והתרבותיים, חלק אינטגרלי של תיירות אקולוגית הוא קידום מיחזור, שימור מים, שימור אנרגיה ויצירת הזדמנויות כלכליות לקהילות המקומיות.
בעבור מדינות רבות, תיירות אקולוגית היא לא איזושהי פעילות שולית למימון שמירה על הסביבה אלא תעשייה עיקרית בכלכלת המדינה.
לדוגמה, במדינות כמו קוסטה ריקה, אקוודור, נפאל, קניה ומדגסקר, תיירות אקולוגית מהווה חלק ניכר מהתוצר הלאומי הגולמי ומהכלכלה המקומית.
גופים רבים מנסים להגדיר את המושג תיירות אקולוגית ועדיין יש חילוקי דעות לגבי ההגדרה המדויקת.
לפי פנל (Fennel), אשר השווה עקרונות תיירות אקולוגית מ-15 מחקרים שונים, עשרת העקרונות הנפוצים ביותר הם: התעניינות בטבע; תרומה לשימור; עדיפות לשמורות טבע ופארקים; מועיל למקומיים; למידה וחינוך; צריכה נמוכה; אחריות או אתיקה; אופי הניהול; וקיימות.
הגדרתו של פנל: "תיירות אקולוגית היא צורה של תיירות מבוססת על משאבי טבע שמתמקדת בעיקר על החווה של ולמידה על הטבע, ואשר מנוהלת בצורה אתית להיות בעלת השפעה נמוכה, לא צרכנית, ומוכוונת מקומיות (שליטה, תועלת, וקנה מידה).
תיירות אקולוגית לרוב מתרחשת באזורי טבע ותורמת לשימור של אותם אזורים".
ההבדל בין תיירות אקולוגית לתיירות מקיימת
למרות שקיימת הבחנה בין המושגים "תיירות אקולוגית", "תיירות בת קיימא", "תיירות אחראית ", רבים מבלבלים ביניהם.
כפי שניתן לראות בהגדרות של פנל וארגון התיירות העולמי, תיירות אקולוגית היא פלח ספציפי של תיירות באזורי טבע.
לעומת זאת, תיירות בת קיימא אינה מתייחסת לסוג ספציפי של תיירות, אלא היא רלוונטית לכל סוגי התיירות, שעליהם להיות יותר בני קיימא.
תיירות אחראית הוא מונח המתייחס למאפייני ההתנהגות של מטיילים.
תיירות התנדבותית היא שילוב של טיול/תיירות מסורתיים עם עבודה בהתנדבות ומשויכת בדרך כלל להשתתפות בפרויקטים התנדבותיים במדינות זרות.
המשתתפים הם מתנדבים שנוסעים במטרה לקחת חלק בפרויקט אליו נרשמו או שרוצים לתרום מזמנם ומרצם למטרות הקשורות ליעדי הטיול שלהם.
החל מ-1990 חל גידול משמעותי בהיקף הפעילות בענף התיירות ההתנדבותית, באופן שמספר התיירים שמשלבים פעילות התנדבותית עומד על פי ההערכות, על כ-1.6 מיליון תיירים מתנדבים כל שנה, ושווי מוערך של הענף בכ-1.7–2.6 מיליארד דולר לשנה.
אם בעבר, מספר הארגונים המוכרים, לא-ממשלתיים שעסקו והפעילו תוכניות לתיירות התנדבותית היה מצומצם וקטן, הרי שכיום פועלים בענף זה מגוון עצום של חברות וישויות פרטיות או ממשלתיות, למטרות רווח או ללא מטרות רווח, וכולם מקדמים את האפשרות לשלב פעילות של תיירות התנדבותית במסגרות רבות ומגוונות.
מושג התיירות ההתנדבותית מכיל שני מרכיבים שמאפיינים את התופעה – פעילות של התנדבות המתבצעת בארץ זרה.
על פי המרכז הבינלאומי להתנדבות בבריטניה, התנדבות מוגדרת כ"כל פעילות הכוללת השקעת זמן, ללא תשלום בעשיית מעשים שתורמים למישהו (בודד או קבוצה), שאינו נמנה עם קרובייך, או מעשים התורמים לסביבה" התנדבות, היא בראש וראשונה ביטוי ליחסי אנוש.
היא פעולה של אדם שמבקש להיות משמעותי ותורם כלפי הזולת, ולמען הקהילה והחברה בה הוא חי.
מחקרים נוספים מתייחסים לתופעת ההתנדבות כחלק ממושג שיש לבחון אותו בהקשר רחב יותר שכולל גם נורמות כלכליות תרבותיות וחברתיות, ובבסיסן התפיסה כי פרטים המהווים חלק מחברה יאמצו את רעיון ההתנדבות לזולת הלכה למעשה.
ההבדל העיקרי בין "תייר עובד" ל"תייר מתנדב" הוא קבלה או אי קבלה של תמורה כספית על העבודה הנעשית.
חוקרים שונים מגדירים את תופעת התיירות ההתנדבותית במונחים שונים.
כל הגדרה מקדמת את דעתם או באה לשקף צד חשוב אחר בהתנדבות.
ניתן להתייחס לתיירות התנדבותית כפעילות תיירותית המשלבת שירות התנדבותי לקידום מטרות סביבתיות, תרבותיות או למטרות הומניטריות עבור אוכלוסיות נזקקות, וזאת על מנת להקנות רווח, לא רק למוטבי הפעילות ההתנדבותית אלא גם לתייר עצמו.
ניתן לומר כי תיירות התנדבותית מפגישה בין צורכי התייר שמבקש חוויה תיירותית בעלת משמעות אחרת יחד עם תועלת חברתית, תוך תרומה לאחר, לנזקק.
האינטרנט ככלי מידע וחיבור בין אנשים וארגונים מכל העולם הוא גורם מרכזי בתופעה זו.
כיום קיימת רשת בינלאומית של ארגונים, שחלקם עובדים בשיתוף, המציעה למתנדבים להשתתף בפרויקטים של סיוע הומניטרי, שמירה על הסביבה, חקלאות אורגנית או הגנה על בעלי חיים במקומות שונים בעולם.
מדובר במערך מסודר הדורש הרשמה מראש מצד המתנדבים.
מרבית הפרויקטים מתקיימים לתקופות של שבועות אחדים, כאשר בקיץ ההיצע גדל באופן משמעותי, אך קיים מגוון רחב למדי גם של פרויקטים התנדבותיים לטווח הארוך.
פעילויות העבודה ההתנדבותית משתנות בהתאם לאופי ומטרות הארגון המקיים את הפרויקט ועשויות לכלול סיעוד והדרכה בבתי יתומים, חלוקת מזון ותרופות לנצרכים, לימוד אנגלית, שיפוץ מבנים, טיפוח ושיקום אזורים המוכרים כשמורת טבע ואתרים אקולוגיים, טיפול בבעלי חיים פגועים, הגנה על מינים בסכנת הכחדה ועוד.
בדרך כלל אין דרישה מצד הארגונים לכישורים מקצועיים מסוימים, כאשר המתנדבים משתתפים בעלוּת ההכשרה והכלכלה שלהם.
עם זאת, בעולם נעשית לעיתים הבחנה בין Voluntourism ל-Volunteerism, בכך שהאחרון מתייחס להתנדבות על ידי בעלי כישורים ספציפיים הנדרשים עבור ארגון לפרויקט שהוא מנהל, לבין תיירים המציעים את זמן חופשתם.
תוכניות תיירות התנדבותית מציעות למשתתפים לשלב בעבודתם טיול תוך שמירת שימת הדגש על התחשבות בסביבה, כמקובל במה שמכונה בדרך כלל "תיירות אקולוגית" (eco-tourism) או "תיירות בת-קיימא" (sustainable & responsible tourism).
רקע היסטורי להתפתחותו של ענף התיירות ההתנדבותית
התנדבות של תיירים במסגרת ארגונים הפועלים במדינות שונות ברחבי העולם אינה תופעה חדשה ושורשיה נטועים בצורות כאלו ואחרות בעבר הרחוק.
תיירות התנדבותית נתפסה כחובה אצילית, ובמהלך ימי הביניים כחלק מחובת האביר – לסייע לאוכלוסייה חלשה גם בסביבתו, אך גם בארצות אחרות.
חוקרים מקשרים את שורשיה ואת התפתחותה של התיירות ההתנדבותית כפועל יוצא של פעילות דתית או פעילות כיתתית, שמשקפת מעשים של אצילים כחלק מחובה זולתנית לסיוע לשכבות עוני, או לחינוך ילדים עניים.
הרעיון של 'אצילות מחייבת', שהכתיבה את צורת חייהם של בני האצולה בעבר, נועדה להראות שיחד עם העושר, הכוח והיוקרה קיימת גם חובת עזרה כלפי החלש.
הדבר בא לידי ביטוי ב'מעלות האביריות' שכללו אומץ, צדק, רחמים, נדיבות, אמונה, אצילות ותקווה.
בנוסף, שורשיה של התיירות ההתנדבותית נטועים, בין היתר בתופעת הGrand Tour of Europe, שהתקיימה במהלך המאות ה-17 וה-18, תופעה שקשורה לטיולים ומסעות של צעירים, בני המעמד הגבוה באירופה שהקדישו חודשים ארוכים למטרות לימוד, היכרות עם תרבויות אחרות, ובילוי בארצות אחרות באירופה.
תיירות התנדבותית לאחר מלחמות העולם
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הותירו באירופה אוכלוסיות רחבות היקף במצב של עוני, עליבות והרס חברתי מוחלט.
בעקבות התוצאות ההרסניות של המלחמות ובשל הצורך החיוני בסיוע הומניטרי, מתרחבת תופעת התיירות ההתנדבותית.
השינוי המשמעותי בהיקף תופעת התיירות ההתנדבותית, והתפתחותה המהירה קשורים בעיקר בשינויים הרבים שמתרחשים בענף התיירות במהלך העשורים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה.
ענף התיירות הבינלאומי עובר במהלך עשורים אלו שינויים משמעותיים בשל מספר גורמים מרכזיים וביניהם: התפתחות משמעותית בענף התעופה, פתיחת יעדי תיירות מגוונים ואטרקטיביים במדינות עולם שלישי, עלייה ברמת החיים, גידול בתוחלת החיים ועוד.
במהלך עשורים אלו מתפתח ענף תיירות מרכזי וחשוב, הוא התיירות האלטרנטיבית, שמוגדרת כתיירות חלופית (Alternative Tourism) לתיירות ה'המונית' המקובלת ומוכרת (Mass Tourism).
תיירות אלטרנטיבית, היא תיירות המחפשת דרך להימנע מהשפעות שליליות על הסביבה הפיזית והחברתית, ושואפת להגביר את ההשפעות החברתיות, התרבותיות והסביבתיות החיוביות ולהוות אלטרנטיבה לתיירות המונית.
בנוסף לכך, התיירות האלטרנטיבית מניעה את התייר לנסות לחדש ולגוון את חוויית המסע, להוסיף ערך מוסף או עשייה קצת שונה במהלך חופשתו ובכך לשנות את הדפוס הקבוע ליציאה לחופשה.
התיירות האלטרנטיבית קיבלה עם השנים מונחים והגדרות נוספות, כמו תיירות אקולוגית, בת קיימא, או תיירות אחראית.
התיירות האלטרנטיבית והצורך בהתנדבות, במיוחד במדינות עולם שלישי ובאזורים הזקוקים לסיוע מידי ולשיקום בעקבות מלחמות ו\או אסונות, הם אשר הביאו לקידום ולפיתוח פלח תיירותי, או ענף תיירות חדש: תיירות התנדבותית.
תיירות התנדבותית אם כן, היא מושג רחב שעבורו קיימות הגדרות שונות, עבור תחומי עשייה התנדבותית מגוונים.
תיירים מתנדבים פועלים במדינת ישראל החל משנותיה הראשונות.
תופעה זאת של תיירים מתנדבים, אם כי לא במספרים גדולים, התקיימה בישראל גם במהלך העת העתיקה ובמאות הקודמות להקמת המדינה - אך אלו הגיעו בעיקר מסיבות של שליחות דתית ובמסגרת ארגוני דת מיסיונריים.
עוד במהלך מלחמת העצמאות, ולאחר מכן במהלך שנותיה הראשונות של מדינת ישראל - מגיעים ארצה תיירים יהודים שמבקשים להתנדב ולסייע למדינה הצעירה.
התנדבות זאת מתקיימת לרוב במסגרת התנועה הקיבוצית, ובמסגרות נוספות.
תופעת המתנדבים בקיבוצים גדלה ומתרחבת בצורה משמעותית לאחר מלחמת ששת הימים ובמהלך שנות ה-70 ושנות ה-80, כאשר במהלך שנים אלו מגיעים לישראל מאות ולאחר מכן אלפי תיירים כל שנה, המתנדבים בקיבוצים בעיקר בעבודות חקלאות או במסגרות של שירותים שונים בקיבוץ.
אחד מארגוני התיירות התנדבותית החשובים שמתחילים את פעולתם בישראל בתקופה זאת, הוא ארגון גרמני שנקרא 'אות הכפרה והשלום'.
ארגון, שהוקם על ידי כומר פרוטסטנטי לאחר מלחמת העולם השנייה ושם לעצמו כמטרה לקדם פעילות שתכפר על פשעי הנאצים כלפי אומות העולם ותקדם שלום ופיוס בין העמים, אך בעיקר מפנה את מאמציו לטובת האוכלוסיות שנפגעו קשות במהלך המלחמה ובהן - העם הפולני, העם הרוסי וכמובן העם היהודי.
פעילות הכפרה התבצעה באמצעות משלוח מתנדבים שתפקידם לסייע לשקם את הארצות שנפגעו במלחמה, ולסייע ככל האפשר, לשיקום ותמיכה סוציאלית לניצולי השואה.
ארגון זה מתחיל את פעילותו במדינת ישראל בשנת 1961 ומאז במהלך השנים, מאות מתנדבים השתתפו בפעילות התנדבותית במסגרות שונות דרך ארגון אות הכפרה והשלום בישראל.
בעשורים האחרונים התרחבה מאוד תופעת התיירות ההתנדבותית במדינת ישראל.
זאת, הודות להצטרפותם של ארגונים ומוסדות רבים שפועלים לצורך קידום נושא זה באמצעות ארגון, הבאה, ותמיכה במערך של תיירים מתנדבים – וכחלק מההבנה כי תרומתם של התיירים המתנדבים היא חיונית ומשמעותית לארגונם.
תהליך זה, של גידול, התרחבות והגיוון של ארגונים ומסגרות אשר מפעילים תוכניות להתנדבות תיירותית - מקיף וכולל בתוכו ארגונים ממשלתיים (משרד הרווחה ומשרד התיירות), ארגונים לא ממשלתיים כגון עמותות המגזר השלישי, וחברות למטרות רווח, אשר משלבות בין יתר תוכניות התיור למדינת ישראל – תוכניות ייחודיות המשלבות תיירות התנדבותית.
תיירות מין היא תופעה המתאפיינת בביקור במדינות שונות ובמקומות שונים במטרה לעסוק בפעילות מינית, ובפרט בתחום הזנות.
לרוב מדובר במדינות עולם שלישי בהן נפוץ העיסוק בזנות, ולקוחותיהן המרכזיים הם תיירים מערביים, אך זה לא תמיד המצב - תיירות מין קיימת גם במדינות מפותחות ולעיתים אף מעוגנת בחוק במדינות אלו.
כיום, בהמשך לתהליך גלובליזציה משמעותי, תעשיית המין מהווה חלק בלתי נפרד מהכלכלה העולמית.
כלכלת תעשיית המין כוללת בתוכה שני נדבכים - תיירות וזנות.
כתעשייה בפני עצמה, תיירות המין מכילה בתוכה גם את אלמנט הצריכה וגם את המודלים השונים של אספקת שירותי המין.
כאשר דנים בתיירות מין ניתן לבחון אותה דרך מספר נקודות מבט - האחת של ספקי השירותים והשנייה של צרכני תיירות מין.
כמו כן, עולה חלוקה נוספת הקיימת בין אספקה וצריכה של תיירות מין במדינות עולם ראשון מפותחות לבין אספקה וצריכה של תיירות מין במדינות העולם השלישי.
יש קושי להגדיר מיהו תייר מין.
דוגמה לכך ניתן למצוא בשאלות העולות כחלק ממחקרים אקדמיים בנושא, כגון: האם תייר מין הוא מי שעורך נסיעה למטרת מין בלבד או שמא גם מי שרוכש שירותי מין כחלק מנסיעת עסקים?
האם זרים שמגיעים לטווח ארוך וצורכים מין נחשבים גם הם לתיירי מין?
וכן, האם אנשי צבא הצורכים מין ונמצאים הרחק ממולדתם כחלק משירותם בארץ זרה נופלים תחת ההגדרה תיירי מין?
תיירות המין הולכת וגדלה ברחבי העולם.
המדינות הפופולריות ביותר כיעד לתיירות מין הן הולנד, גרמניה, תאילנד, ברזיל, סרי לנקה, הרפובליקה הדומיניקנית, קוסטה ריקה, קמבודיה וקניה.
התפתחות היסטורית של תיירות המין
התפתחותו של מודל תיירות המין הוא חלק בלתי נפרד מתהליך הגלובליזציה שהשפיע רבות על האופן בו מנהלים עסקים, מלחמה וכמו כן על האופן שבו ניתן לרכוש הנאה.
בהתאם לכך, עם התפתחותה של ההנאה באמצעות תעשיית התיירות הבינלאומית התפתחה גם תיירות המין.
במדינות רבות ניתן לראות כיצד בהמשך להתפתחות זאת, תיירות מין התחילה לתרום נתח משמעותי לכלכלה המקומית.
בהמשך להתפתחות התעופה והטכנולוגיה, והיכולת לעשות שימוש בטיסות כאמצעי תחבורה לציבור הרחב למטרות עסקים וכן למטרות הנאה ונופש, החלה התפתחות משמעותית בכמות הצריכה והדרישה להכנסת אורחים בתשלום ובהתאם לכך, גם הצריכה והדרישה למין בתשלום.
מודל הגלובליזציה השפיע גם על האופן שבו התנהלו מלחמות.
כתוצאה מכך, גורם נוסף אשר הביא לעלייה משמעותית בהתפתחות תיירות המין הוא הקמתם של בסיסים צבאיים של מדינות מערביות מתפתחות במדינות זרות, חלקן מדינות עולם שלישי.
בסיסים צבאיים אלו שימשו מסגרת בה מקובל ואף נהוג לעשות שימוש בתיירות המין ולהזמין מין בתשלום מספקי השירות בתוך כותלי הבסיס וגם מחוצה לו.
ישנם מספר גורמים לריכוזיות של תיירות מין, אחד מהגורמים המשמעותיים ביותר נוגע בהשפעות של מלחמות והימצאותם של צבאות זרים במדינות שונות.
את הריכוזיות של תיירות מין לאזורים ומחוזות מסוימים במדינות כמו תאילנד, וייטנאם ודרום קוריאה, וכן מדינות רבות באירופה, ניתן לשייך להימצאותם של בסיסים צבאיים במדינות אלו בעבר ובהווה.
לרוב מדובר בבסיסים של מדינות כמו ארצות הברית, אך ניתן לראות זאת גם סביב בסיסים של צבא מקומי.
מודל הצרכנות של תיירות המין מבוסס לרוב על טקטיקה שהייתה מקובלת כאמצעי בידור לחיילים בזמן מלחמה.
המנהג אפשר להביא קבוצה גדולה של צרכנים, במקרה זה – חיילים, למחוזות בהם היה נהוג לסחור במין, כך הלכה והתעצמה הכלכלה של סחר במין.
גדודים צבאיים הפכו לגורם משמעותי ועיקרי בכלכלה של תעשיית המין ולכן ניתן היום למצוא מבחר של בתי עסק שמציעים שירותי מין בתשלום סביב בסיסים צבאיים שונים, לרוב בסיסים אמריקאים.
מודל תיירות המין מביא לידי ביטוי את היחסים השונים הקיימים בין מספר גורמים מאפיינים: מין אל מול כוח, מעמד של גברים אל מול זה של נשים, מדינות עולם שלישי אל מול מדינות עולם ראשון ויחסי מין אל מול תרבות ונורמות חברתיות במדינות ולאומים שונים.
תיירות המין נפוצה בעיקר בערים, ובמיוחד באזורים שבהם העוני והאבטלה נפוצים והממשלות בהם "רעבות" לכסף זר ולכן לעיתים מעלימות עין מפעילות זו.
החוקרת הבריטית גארופלו (Garofalo), טוענת שהיחס של השלטון כלפי תיירות המין במדינות השונות הוא יחס אמביוולנטי.
מצד אחד היא מדוכאת ומן הצד השני היא מקודמת על ידי המדינה.
מדינות רבות בחרו בשנים האחרונות לבצע לגליזציה של זנות, בתי בושת ואף סרסרות והפכו למרכזים לתיירות מין אזורית, כגון: גרמניה, ניו זילנד, ניו סאות' ויילס, בנגלדש, נבדה ועוד.
למרות ההסתייגות הראשונית, מדינות בעלות כלכלה חלשה החלו לעודד בקרבן את התיירות כמקור הכנסה עיקרי כחלק מתוכנית למען התפתחות כלכלית.
עם צמיחתה של התיירות במדינות אלו, תיירות מין הפכה לחלק בלתי נפרד מהמודל העסקי התיירותי.
במדינות אלו, כוח עבודה נשי נחשב ככוח זול, צייתן וכנוע, אשר לרוב אינו מאוגד ובהתאם לכך אין מי שילחם עבור זכויותיהן כנשים עובדות.
נשים בשוק העבודה במדינות אלו הן לרוב פגיעות מינית.
במסגרת עבודה בתעשיית התיירות ניתן לראות את טשטוש הגבולות בין מתן שירות כחלק ממסגרת העבודה בתיירות לבין פגיעה מינית וניצול מיני של כוח העבודה הנשי בעולם זה.
החוקרת ג'ינדי פטמאן (Pettman) טוענת במאמרה כי מדינות מערביות ומתקדמות כמו ארצות הברית, אוסטרליה ויפן הן בעלות המוניטין הגדול ביותר בשליחת תיירים לטובת תיירות מין במדינות כמו תאילנד והפיליפינים.
מדינות אלו זכו להיות ידועות כיעד מרכזי ומשמעותי עבור תיירות מין.
מדינות בהן תיירות מין היא פופולרית זכו לשם "מדינות מקבלות" (Receiving States).
התיירות במדינות אלו מאופיינת על פי תיירות המין הפופולרית ולכן החוויה התיירותית במדינות אלו מאופיינת בדגש משמעותי על החוויות המיניות שניתן לרכוש בהן, חוויה ארוטית ואקזוטית.
הנשים במדינות אלו מתוארות כ"אחרות" ולכן נעשה שימוש רב בשוני התרבותי כדי להצדיק ולהמשיך את הקידום של תיירות מין.
המרוויחים העיקריים מתיירות המין הן חברות התעופה, מסעדות, מלונות וכן התחזקות הכלכלה מתיירות במדינות העניות.
בניגוד למדיניות שפועלת נגד פעילות זו, מרבית המדינות העניות מעודדות ומרחיבות פעילות זו וקיימת עלייה חדה במספר הנשים הפונות לזנות בשל הביקוש ההולך וגדל.
ההערכה היא שכיום בתאילנד כ-10% מכלל הנשים במדינה לוקחות חלק פעיל בתעשיית המין.
בשל הביקוש, סרסורים מבנגקוק פונים לאזורים כפריים עניים ומרוחקים בתקווה למצוא נשים נוספות.
אף שרוב תיירי המין הם גברים, בשנים האחרונות מתקיימים גם שירותי זנות לנשים.
יעדי הנסיעה הנפוצים הם ג'מייקה, האיים הקאריביים ומדינות באפריקה.
חוקרים מעריכים כי כ-650,000 נשים מערביות היו מעורבות בתיירות מין משנת 1980 ועד היום, רובן אף לקוחות חוזרות.
הערכות אחרות מדברות על כ-600,000 נשים תיירות מין מדי שנה.
ניתן למצוא גברים רבים המספקים שירותי מין ורומנטיקה בתוך עולם תיירות המין.
הנערים והגברים הפועלים בעולם תיירות המין הם לרוב בני 18 עד 35. בניגוד למה שידוע על שעבוד נשים בעולם תיירות המין, אחוז הגברים אשר עובדים בתעשיית המין וחווים שעבוד הם נמוכים יותר.
בהשוואה לזנות נשים, גברים בזנות הם לרוב בעלי מעמד טוב יותר מזה של נשים ויותר בעלי שליטה בכל הנוגע לקבלת ההחלטה לספק שירותי מין.
אחוזים גבוהים מהגברים בזנות ובתיירות המין מספקים שירותי מין לגברים אחרים, יותר מאשר לנשים.
כאשר מדובר בנשים אשר שוכרות שירותים של גברים לרוב ניתן למצוא פערי גילאים משמעותיים ביניהם.
בעוד גברים בכל הגילאים עושים שימוש בזנות ושוכרים את שירותיהן של נשים לטובת מין, מי שיעשו שימוש בתיירות מין הן נשים מבוגרות אשר משלמות וקונות לא רק יחסים מיניים אלא גם יחסים רומנטיים.
מחקרים מציגים כי נשים מבוגרות נוהגות לחזור לאותו המקום ולאותו ה"חבר" שהיה להן בחופשתן הקודמות, הן נוהגות לשמר את היחסים עם אותו הגבר לאורך זמן ובמקרים רבים נוהגות לשלוח לו כסף ומתנות.
אין זה נכון באופן גורף לגבי כל הנשים אשר מהוות חלק מצרכני תיירות המין.
תיירות רומנטית היא מודל בעולם תיירות המין אשר לרוב ניתן למצוא במדינות מתפתחות כמו ג'מייקה, הרפובליקה הדומיניקנית וברבדוס.
מודל זה מתאר את מערכת היחסים הנוצרת בין נשים עשירות לבין נערים וגברים מקומיים במדינות מתפתחות.
מודל תיירות המין ותיירות רומנטית בברבדוס מציג מערכת יחסים שונה ממה שידוע על תיירות מין וזנות במדינות מתפתחות במערב.
במודל זה אין תשלום ישיר עבור יחסי מין אלא תשלום בצורת מתנות ותמיכה כלכלית עבור מערכת יחסים, חברה ואינטראקציות רומנטיות בטבען.
הגבר במודל זה אינו מציע רק שירותי מין, אלא מציע גם את האישיות, הקסם האישי, החברה והזמן שלו.
על אף שהאישה היא זו שמשלמת עבור היחסים הללו, הגבר נתפס כדמות הדומיננטית במערכת יחסים זו: הוא מוביל את האישה, רוקד איתה, יוצא איתה בערב, מזמין אותה לשתות - הכל כחלק מתהליך החיזור ומערכת היחסים.
דמות הג'יגולו, בניגוד לדמות הזונה אשר לרוב נתפסת בחברה כדמות מנוצלת מינית וכלכלית, מתקבלת לרוב כדמות חזקה ואף בצד המנצל ולא בצד המנוצל.
את הג'יגולו ניתן למקם בתיירות המין בענף התיירות הרומנטית.
ניתן למצוא אותו לרוב מטייל לאורך החופים האקזוטיים במטרה למצוא נשים מבוגרות בעלות הון, לפתות אותן ולזכות בתמיכתן הכלכלית בתמורה לתשומת הלב שלו ובהמשך בתמורה גם ליחסי מין.
כחלק מענף תיירות המין, נעשה ניצול של ילדים לשם פדופיליה.
לפי העיתונאית בגנאל Bagnal)l) נראה כי כשני מיליון ילדים ברחבי העולם הפכו קורבנות של פעילות זו.
ארגון ECPAT מעריך כי יותר ממיליון ילדים ברחבי העולם נכנסים לתחום מדי שנה.
כדי לצמצם את התופעה מדינות רבות חוקקו חוקים על מנת לאפשר העמדה לדין בגין התעללות ופגיעה מינית בקטינים גם אם ההתעללות נעשתה במדינה שאין לה שום חוק הגנת הקטין.
ברובן הכמעט מוחלט של מדינות העולם יש חוק האוסר על תיירות מין קטינים מתחת לגיל 18, אף שיש מדינות בהן ההגבלה היא מגיל 16, או אף 14.נכון לשנת 2001 דווח כי ישנם מעל מיליון ילדים העוסקים בזנות רק באסיה.
מאז שנות השבעים כחצי מיליון ילדים אולצו לעסוק בזנות, כ-200,000 בקנדה, מעל 2 מיליון בארצות-הברית והם בגילאי 14–17. קיים קושי לאמוד את המספרים במדויק משום שלעיתים מחשיבים רק נשים בזנות כחלק מהספירה.
ברובן הכמעט מוחלט של מדינות העולם יש חוק האוסר על תיירות מין עם קטינים מתחת לגיל 18, אף שיש מדינות בהן ההגבלה היא מגיל 16, או אף 14. יש ביקוש הולך וגובר לזונות צעירות בשל הרומנטיזציה שיש למיניות בוסרית, חדוות נעורים ומאפיינים של תמימות וילדותיות.
גם הסרסורים עושים שימוש בפיתוי מסוג זה ומנסים להציג את המנטליות התמימה וחסרת הדאגות של הילדים, אושר פשוט, אשר מושך את התיירים משום שההתמודדות עם הילדים קלה מאשר עם זונות בוגרות בשל היכולת הקלה לכאורה לספק אותם.
על-אף שלרוב הקטינים בזנות בתאילנד המגיעים ממעמד נמוך לא קיימים המאפיינים האלו באופן גלוי, הם לרוב מופיעים מלוכלכים, מוזנחים ופצועים ואילו הזונות הצעירות כלל אינן מפגינות ילדותיות אלא מיניות מבוגרת בשל הניסיון למשוך לקוחות.
פורנוגרפיית ילדים מתרחשת לרוב כשלב מקדים לפני כניסתם לעולם הזנות, הדבר נעשה לעיתים כדי לרכך את התנגדות הילדים, או לנרמל זנות קטינים אך גם כמקור הכנסה נוסף בשל צורך כלכלי להתמודד עם התמכרויותהם לסמים.
ארצות-הברית מובילה בצרכנות פורנוגרפיית קטינים והתעשייה מגלגלת במדינה קרוב לשישה מיליארד דולר בשנה קלנדרית אחת.
גם לאינטרנט תרומה רבה בהתפתחות והפצת פורנוגרפיית הילדים ברחבי העולם, יחד עם הקושי של רשויות החוק לאכוף פורנוגרפיה מסוג זה.
לילדים, בניגוד למה שלעיתים מקובל לחשוב, יש יכולת גבוהה יותר להידבק ולהפיץ מחלות מין ביחס למבוגרים בשל גופם הלא מפותח, מערכת חיסונית חלשה יותר ופציעות הנגרמות מיחסים מיניים.
חוסר שימוש באמצעי מניעה בזנות קטינים הוא נפוץ ומתרחש בעקבות האמונה השגויה שקטינים אינם יכולים להדבק במחלות מין, לרבות איידס, ולהפיץ אותן.
בחלק מהמקומות קיימת אמונה שמין עם בתולה עשוי להוות תרופה לאיידס וידוע כי בתאילנד כ-50% מהנערות בזנות חולות בנגיף HIV.
מעדויות של ילדים בזנות בתאילנד עולה כי הם פונים לענף זה לאחר שעבדו במספר עבודות בעבר והן היו פחות רווחיות עבורם, מתוך הצורך לסייע לרווחת המשפחה.
כמו כן, מציינים הילדים כי ההטבות הן יותר מתשלום סטנדרטי עבור עבודה, כמו למשל העובדה שהם זוכים לישון במקומות לינה טובים כמו מלונות וזוכים לאכול אוכל מיוחד או לאכול במסעדות.
הילדים העוסקים בזנות רואים עצמם כמי שעושים פעילות זו במסגרת חברתית, כאחריות וחובה למשפחותיהם, ויש להם קושי לתפוש את הזנות כדבר פוגעני ומנצל.
הם לרוב אינם משתמשים במילה המפורשת זנות.
הילדים בזנות רואים זאת כמעשה חברי בו המבוגר משלם להם ומתייחס אליהם יפה ואילו המין הוא דבר נלווה לחברות עם המבוגרים הזרים, כאשר הם לרוב מקבלים מהם הלוואות ועזרה כלכלית במהלך השנה ולא רק בתום ביצוע האקטים המיניים.
כיום קיימת תוכנית למניעת סחר, פורנוגרפיית וזנות ילדים אשר אומצה בשנת 1992 על ידי האו"ם בוועדה לזכויות האדם.
הישג נוסף במאבק התרחש בשנת 1996 כאשר נערכה בשוודיה ועידת הקונגרס הראשונה נגד ניצול מיני של ילדים בה השתתפו חברים מ-120 מדינות.
הנציגים נשבעו לשתף פעולה ולהטיל סנקציות על פדופילים, סוחרים, סרסורים ומנצלים מינית ילדים לצד סיוע לקורבנות התופעה.
התופעה רחבת ההיקף של זנות קטינים עלתה למודעות בזכות קמפיינים של ארגונים בינלאומיים אשר סייעו להעביר חקיקה בינלאומית של עונש מאסר עד 17 שנים לבגירים שקיימו יחסי מין עם קטינים בחו"ל, גם אם הם שבו למולדתם.
מעמדה החוקי של תיירות המין בעולם
במדינות אוסטריה, גרמניה, הולנד, הונגריה, יוון, טורקיה, שווייץ, במחוזות מסוימים במדינת נבדה שבארצות הברית ובמדינות קווינסלנד, ניו סאות' ויילס ו-ויקטוריה שבאוסטרליה הזנות ממוסדת, מפוקחת ומוכרת כמקצוע לכל דבר.
במדינות שבהן העיסוק בזנות חוקי, גם תיירות המין היא חוקית, במסגרת המגבלות החלות על העיסוק בזנות.
גם במדינות אלה תיירות מין לשם פדופיליה או שמעורב בה סחר בנשים, אסורה.
בארצות הברית, לעומת זאת, זנות היא בלתי חוקית, למעט אזורים מסוימים של המדינה נבדה.
אלה הפכו ליעד תיירות מין מרכזיים בעבור האמריקאים בגלל אופיין של המדינות.
בניגוד לשאר מדינות העולם, בארצות הברית קיים חוק נגד שידול לזנות, כלומר הלקוח השוכר זונה הוא המבצע את העבירה.
בישראל, לעומת ארצות הברית, הן הזונה והן הלקוח אינם מבצעים עבירה, אלא רק מי שמרוויח מכך בעקיפין, משמע הסרסור שלה, בעל בית הזונות ועוד (חוק איסור צריכת זנות, שנכנס לתוקף ביולי 2020, שינה את המצב בישראל, ומביא להפללת הלקוח של שירותי זנות).
אמנה של האו"ם הקוראת להפסקת דיכוי וניצול נשים וכן אנשים בזנות אומצה בשנת 1949. אמנה זאת מאפיינת את הזנות כדבר שאינו עולה בקנה אחד עם כבוד וערך האדם.
תחת אמנה זו נדרשות ממשלות להעניש כל אדם המנצל זנות של אחר, גם אם היא בהסכמה, וקוראת לממשלות לפעול באמצעים המתאימים, לרבות חקיקה, כדי לעצור ולדכא סחר בבני אדם וזנות ככלל.
תיירות המין באמסטרדם הפכה אותה לאחד היעדים המקובלים והמוכרים ביותר עבור תיירות מין במדינות מערביות.
תיירות המין באמסטרדם מוכרת בעיקר בעקבות רובע החלונות האדומים, אך היכולת לצרוך ולספק שירותי מין אינה כרוכה רק בעבודת מין וזנות.
כיום באמסטרדם זנות היא חלק בלתי נפרד מתעשיית מין רחבה ובעלת השפעה כלכלית רבה הכוללות חנויות מין, מופעי מין, בתי חשפנות, בתי בושת ומוזיאונים של מין וארוטיקה.
ישנם שני גורמים עיקריים אשר תרמו לצמיחתה של תעשיית המין בהולנד - האחד נוגע להתאגדותם של ארגונים לטובת שימור ותמיכה בתיירות המין וכן התפתחותן של התאגדויות של עובדות ועובדים בתעשיית המין.
דוגמה לארגון אשר צמח באמסטרדם מתוך תעשיית המין הוא PIC .
מרכז זה, אשר יושב במרכז רחוב החלונות האדומים, מנוהל על ידי זונה לשעבר ומהווה מרכז מידע לתיירים ולזונות בעצמן - שיעורים על מחלות מין והסברים, מתן מידע על עלויות ומחירים מקובלים ברחוב ואף מתן שיעורים לזונות מתחילות.
הגורם המשפיע השני נוגע להתפתחותה של תעשיית המין בהמשך לתהליך הגלובליזציה העולמי.
תעשיית המין באמסטרדם כיום היא תעשייה מיוחדת בשל אופייה הבינלאומי.
גם ספקי השירות וגם הלקוחות של תעשיית המין ההולנדית מגיעים מכל העולם ומייצגים בכך את השפעות תהליך הגלובליזציה.
באזור כמו רחוב החלונות האדומים ניתן למצוא זונות שחלקן מקומיות וחלקן מהגרות.
כמו כן, הלקוחות משתנים לפי תקופות השנה- בתאריכים של חגים לאומיים במדינות שונות ניתן להבחין בגל של תיירות מין של גברים מאותה המדינה אל רחובות אמסטרדם.
בהשוואה לתיירות מין וזנות במדינות ויעדים מערביים, תהליך הסחר בשירותי המין המסופקים בהוואנה הוא תהליך מעודן יותר, אשר לרוב לא כולל צד שלישי בדמות סרסור.
הסיבה לאי-מעורבות מצד שלישי היא האופי המעודן יותר של תהליך הסחר במין.
תיירות המין בהוואנה התאפיינה והתעצבה בעקבות תהליכים כלכליים ותרבותיים בקובה.
קובה, בדגש על הוואנה, הפכה ליעד מועדף על תיירים רבים מצפון אמריקה ואירופה בשנות התשעים.
בעוד הכלכלה הקובנית התקשתה להיבנות מחדש בהתאם לדרישות העולם המודרני והשוק הקפיטליסטי החדש, אזרחים קובניים רבים מצאו את עצמם מתמודדים אל מול שוק עבודה חדש אשר עבר שינוי משמעותי.
בשנת 1999, למרות המערכת הכלכלית בה המדינה סבסדה מגורים, אוכל, חינוך ומערכת בריאות, בכל הנוגע לטובין היה על האזרחים לשלם בדולרים במחירים שווי ערך לאלו שניתן למצוא בארצות הברית.
האזרחים המקומיים ראו את כמות התיירים שהלכה וגדלה, הפכו עדים לבגדים והמועדונים המערביים, המכוניות החדשות, בתי המלון והמועדונים שהיו זמינים עבור התיירים המערביים בלבד והחלו להרגיש אי-סיפוק שנבע מכך שהמותרות הללו לא היו זמינים עבורם.
בעקבות התהליכים הכלכליים והתרבותיים הללו החלו נשים מקומיות בהוואנה, ומספר גברים מקומיים, להפוך את עצמן ל"זמינות מינית" עבור תיירים מערביים.
בשעה אחת יכלו הנשים הללו להרוויח כפול ממה שיכול להרוויח פרופסור באוניברסיטה מקומית.
הסחר במין בקובה והימצאותם של ספקים וצרכנים צמחו מהשינויים הכלכליים והתרבותיים הללו.
התשתית ואופי הסחר של תיירות המין התעצב בהמשך לשינויים חוקתיים אשר נוגעים בעיקר לכלכלה והוספת אלמנטים של הון פרטי.
ישנם מספר שינויים עיקריים שאפשרו ליותר ויותר נשים להיכנס לשוק תיירות המין ולהרוויח כסף ובכך הון פרטי ישירות מתיירים המגיעים להוואנה.
שינויים אלו כללו את היכולת להשכיר חדרים פרטיים ודירות למשך מספר שעות או ימים, את היכולת להיות בעלים פרטיים של מועדון או מסעדה והאופציה להפוך כלי רכב בבעלות פרטית למוניות.
שינויים אלו אפשרו להתמודד עם מגבלות שהקשו בעבר על סחר במין כגון האיסור של מקומיים להיכנס לבתי מלון, מועדונים ומסעדות של תיירים.
באמצעות השינויים הללו יכלו נשים מקומיות לשבת במסעדות ומועדונים עם התיירים, לקחת אותם לחדרים פרטיים לטובת מין ולבסוף לקבל מהם בתמורה דולרים אמריקאים איתם יכלו לקנות בחנויות החדשות שנפתחו בהמשך לצמיחת התיירות והקפיטליזם, והסחר בהן מתקיים במטבעות זרים כמו דולר.
אנשים פרטיים שלא עובדים בענף התיירות הרגיל פיתחו באמצעות הנהלים החדשים תשתית חדשה ונפרדת לתיירות מין.
בשנות השמונים המאוחרות התפתחה בגואה פעילות של נשים פמיניסטיות שנלחמו בתיירות המין באזורן מתוך התנגדות לניצול ודיכוי נשים.
מרבית התיירים שהגיעו לגואה היו גברים מערביים הטרוסקסואלים אשר הגיעו לצורך חופשה מפנקת, והאזור הפך לקרקע פורייה לסחר בנשים, אדמות ומשאבים.
התיירות בהודו מהווה חלק נכבד מכלכלת המדינה והממשלה הפדרלית והשלטון המקומי מרוויחים מאוד מתיירות המין - הן משיתופי פעולה עם חברות נסיעות מערביות המספקות טיולים הכוללים בתוכם את האפשרות לרכוש מין בתשלום, הן באישור תוכניות והקמת מלונות יוקרתיים המיועדים לקהל יעד של אותם גברים מערביים.
בנוסף, התערבותה של הממשלה כוללת אישור ושיווק מסעות פרסום אגרסיביים וסקסיסטיים המשווקים את גואה כ'גן עדן אקזוטי למחפשי מין', במסגרתם מופיעות נשים מקומיות וזרות בעירום מרומז ובתנוחות משפילות.
נוסף לכך, גם האזרחים ההודים משלמי המיסים תורמים לתשתית תיירות המין ללא ידיעתם.
בכספי המיסים עושים שימוש ונבנים מלונות, מתקנים, פארקים וחוות נופש אליהם אין למקומיים רשות להיכנס מבנים אלה לעיתים אף נבנים על אדמותיהם של המקומיים כך שהם נעקרים מהם לאזורים מרוחקים ללא תשתית ראויה, מי שתייה ראויים ועוד.
כחלק מהתנגדותן של הפמיניסטיות מגואה, יצאו הנשים נגד פסטיבלים שונים המציגים את המקומיות כזמינות למין, קמפיינים נגד תיירות מין בערים שונות בהודו וניסיון ליצור קשר עם מחוקקים בעלי השפעה ודיפלומטים.
הן דרשו איסור בנייה והרחבה של מלונות, אכיפת איסור על עירום ויצירת ביטחון במרחב ללא ניצול מיני.
מאבקן זה של הנשים בגואה עורר סולידריות נשית גם בקרב נשים במערב, שהצטרפו לגינוין וחשיפתן של סוכנויות נסיעות בארצות מערביות המשווקות טיולים הכוללים מין בתשלום, וכן החלו בכתיבת מכתבים לנשות גואה כדי לחזק את פעילותן, כמו גם לפוליטיקאים מכהנים לטובת שינוי המדיניות הקיימת.
תיירות המין בתאילנד נהפכה בשנים האחרונות לנפוצה ביותר.
על פי ההערכות, מתוך 14 מיליון תיירים המגיעים לתאילנד מדי שנה, כארבעה מיליון גברים מגיעים, בין השאר, למטרת תיירות מין.
בנוסף, רבים המגיעים לתאילנד למטרת טיול בלבד לא יפסחו ברוב המקרים על האטרקציות המיניות שהיא מציעה במועדוני החשפנות, במכוני הליווי ולעיתים במסיבות הפולמון הנתפסים לעיתים כחלק מהחוויה התיירותית.
תיירות המין בתאילנד היא ענף המגלגל הון רב לקופת המדינה.
לפי ההערכות המתונות ביותר, היא מזרימה לכלכלת המדינה לפחות 100 מיליון דולר בשנה.
המוקדים העיקריים של תיירות המין בתאילנד הם בנגקוק, פוקט, פאטאיה והאי קו סמוי.
כשמעבר לזונות הרגילה שלעיתים תחת כיסוי של מכוני עיסוי, קיימים גם מועדוני ליידי בויז ומופעי פינג-פונג.
בנוסף ניצול מיני של קטינים, בנים ובנות לצורכי זנות.
תיירות המין בתאילנד החלה לפרוח במלחמת וייטנאם, כאשר החיילים האמריקאים חזרו מהקרב ומילאו את הבארים והמועדונים, השתמשו ב"שירותיהן" של הנשים וכך כאשר חזרו לארצם השמועה נפוצה.
בתרבות התאילנדית הזנות היא בילוי גברי מקובל.
מחקרים טוענים כי כ-75 אחוז מהגברים בתאילנד הולכים לזונה באופן קבוע.
ההערכות כיום הן שיש כשני מיליון נשים העוסקות בזנות.
מחציתן נושאות את הנגיף HIV, הגורם למחלת האיידס.
בשוק זה מנוצלים כ-35 אלף ילדים מתחת לגיל 15, יותר ממחציתם כבר נדבקו באיידס.
בניגוד למה שנהוג לחשוב, הזנות בתאילנד אינה חוקית.
חל שם איסור על סרסרות ועונש חמור על העסקת ילדים בזנות קיימים משנת 1960, אך בפועל אין ענישה של ממש, ובפרט לא ענישה כלפי הלקוחות עצמם.
ב-21 בפברואר 2017 ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה הורה למשטרה לפרק את תעשיית המין בפאטאיה.
"אני לא תומך בזנות" אמר פריות.
הזנות אינה חוקית באוקראינה, אף על פי כן היא נפוצה למדי וזוכה להתעלמות נרחבת מצד הממשלה והרשויות.
מעריכים שכ-50 אלף נשים אוקראיניות עובדות בזנות רק בקייב עצמה, כאשר 20% מהן הן קטינות, כ-30% נרקומניות ו-20% מהן חולות איידס.
תיירות המין בקייב עלתה ככל שהמדינה משכה מספר גדול יותר של תיירים זרים.
90 אחוז מהזונות בקייב הן בנות שמגיעות לעיר הגדולה בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
סטודנטיות רבות עוסקות בזנות, במיוחד אלה שבאו ממקומות אחרים באוקראינה.
בניסיון להפחית את הזנות בקייב הגוברת, אוכפי החוק האוקראיני אימצו שיטה חדשה של כתיבת הערות לא נעימות להורים של אלה שנעצרו בקשר לזנות.
שוטרים יודיעו להורים שבתם נעצרה ברגע שהיא מכרה את גופה.
ברגע שההורים של הילדה יידעו איך הבת שלהם מתפרנסת, בדרך כלל תהיה שערורייה בבית והיא תעזוב את העסק, כך אוכפי החוק מאמינים.
כשבעים אלף יהודים נוסעים מדי שנה לקבר רבי נחמן מברסלב.
מבין המוני העולים, התפתחה תעשיית לוואי של תיירות מין.
ישראל כהן, כתב האתר החרדי כיכר השבת מעריך כי רק 5% מהנוסעים צורכים את שירותי הזנות, שהם כמה אלפים בשנה.
ביקורת רבה מקיר לקיר הובעה כלפי אלו הצורכים את שירותי הזנות הללו, הן מקרב הקהילה היהודית-ישראלית באומן, הן מקרב קהילת ברסלב בארץ המעודדת ומארגנת נסיעות לאומן והן מקרב מבקרי הנסיעות לאומן, שהשתמשו בתופעה זו כסיבה נוספת מדוע יש לאסור את הנסיעה לאומן בראש השנה.
זנות ברומניה אינה חוקית .
הממשלה שקלה לחוקק ולהסדיר אותה (בשנת 2007).
אך האגודה לקידום נשים ברומניה מתנגדת שזנות ברומניה תהיה חוקית, שכן הם רואים בזנות "צורה אחרת של אלימות נגד נשים ונערות"
בשנים האחרונות חלה עליה בתיירות הזנות ברומניה.
צעירים ישראלים רבים מגיעים למקום על מנות לצרוך זנות, כמו לצורכי מסיבות רווקים.
עד לשנת 2014 דנמרק הייתה המדינה היחידה בעולם בה זואופיליה לא הייתה אסורה על-פי חוק, דבר שמשך תיירים רבים לצורכי תיירות זואופילית.
במהלך השנים 2017–2018, נעצרו ישראלים בחשד להפעלת רשת מין בקולומביה.
באותה שנה גורש אסי בן מוש, ישראלי, שעל פי החשד ביצע עבירות סמים ושידל בעצמו קטינות לזנות כחלק מהפעלת קאסות (מספרדית, "בית") שהוסבו למלונות תיירות.
אל הקאסות הורשו להיכנס תיירים זרים בלבד, ובעיקר ישראלים, שהיו צורכים במלונות סמים ומקימים מסיבות מין עם צעירות קולומביאניות שחיו במלונות אלו על בסיס קבע.
כמו גם הועלו האשמות כי התבצעו מעשי אונס קבוצתיים של קטינות העוסקות בזנות בידי ישראלים.
הישראלים היו מאתרים קטינות העוסקות בזנות ומזמינים אותן להגיע למסיבות מין בית בקרטחנה.
כאשר הבנות היו מגיעות אל בית הנופש הסבירו להן כי הגברים נסעו לאזור כפרי מחוץ לעיר ולכן הן הועברו באוטובוסים אל האתר כאשר נותנים להן מריחואנה עם טבק, חומר מצמיא ולכן הן היו מקבלות במקביל מים מהולים בסם האינדי, סם הידוע כמעורר מינית בקרב בעלי חיים.
בו בעת בעקבות התפרעויות של תיירים ישראלים והפגנות מרובות של אזרחים כנגד פעילותם של תיירים אלו החלה קולומביה להקשות על כניסת תיירים מישראל אל המדינה.
העיר הקדושה משהד משמשת מוקד לתיירות מין של גברים שיעים מעיראק ולבנון, המגיעים אליה לשם "נישואין זמניים" ("מותעה") עם נשים מקומיות.
תרומת האינטרנט והטכנולוגיה לתיירות המין
הופעת האינטרנט והיכולת לפרסם קבצים ומדיה בזריזות ברשת העולמית השפיעו רבות על תיירות המין ברחבי העולם.
עם התפתחות רשת אינטרנט גלובלית קמו קבוצות שונות ברחבי העולם ופורומים הממליצים על נשים המספקות שירותי מין בתשלום בכל עיר בעולם, אתרים מומלצים, עלויות כספיות וכן סכנות בערים שונות בעולם.
כמו כן, חלה עלייה בסוכנויות הנסיעות השונות אשר מוכרות דילים לחופשה בעלת אופי מיני, שם יש האפשרות לבחור ולרכוש אישה בטרם הנסיעה, לבחור ממגוון האופציות המוצעות מה היא עתידה לבצע ולהזמין זאת גם בטרם ההגעה ליעד.
כל זאת, ללא ידיעתה ובטיפולה של סוכנות הנסיעות אל מול הסרסור שלה .
עדויות וראיונות עם נשים העוסקות בזנות בתיירות המין עולה כי לרוב הן נכנסו לזנות בגיל צעיר למדי, כיום הן עובדות מסביב לשעון, עם מגוון רב של לקוחות ואינן מרוצות מחייהן.
חלקן הגדול אף מעידות כי הן ניסו לשים קץ לחייהן ללא הצלחה.
ענף פופולרי בשנים האחרונות כחלק מסחר בבני אדם, הוא ייבוא כלות מחו"ל, אשר נתפש מצד הנשים כסוג של 'מימון'.
אתרים רבים מציגים נשים לראווה בפרופילים אישיים שם הן מעלות תמונות שלהן, תחביבים ומידע אישי על כל אחת וכדי להמשיך ולגלוש, לראות עוד תמונות ולדבר עם הנשים יש צורך לשלם למפעילי האתרים.
מפעילי האתר מנהלים את כל הביורוקרטיה הדרושה לנישואין, לאשרת שהייה וכן קיימות אופציות שונות לייבוא הכלה - סיורים במדינה ופגישות עם הכלות, סיור VIP מזורז ועוד.
לא פעם עולה מיחסים אלו תהליך היפרדות מהיר בשל נטייה של הגברים המייבאים לנהוג באלימות כלפי הנשים הזרות.
קיימת גם תופעה נפוצה של שימוש מופרז בייבוא נשים זרות, לאחר ההיפרדות עם ניסיון של הגבר לייבא אישה נוספת והרשויות באוסטרליה דיווחו על גברים שעסקו במלאכה מסוג זה מעל לשבע פעמים ונעצרו.
תיירות המין לוקה בגזענות כאשר לא אחת נערכת השוואה בין הנשים במדינות השונות - כחלק מהניסיון לפתות גברים לרכוש חבילת מין בארץ זרה או ייבוא כלה ממדינה אחרת עולים מוטיבים של הנשים המערביות, שלרוב מאופיינות כחסרות לב ורגש, אשר כל מה שמעניין אותן זה כסף.
זאת לעומת הנשים המקומיות - צנועות, מתייחסות בכבוד, מרוצות ממתן תשומת לב ומחוות פשוטות ולא דורשות הרבה.
צעירים רבים המגיעים למדינות בחו"ל בין אם בכוונה לצרוך זנות או שכך קרה המקרה, מכניסים נשים מקומיות להיריון ועוזבים.
ילדים אלו גדלים ללא אב, לאחר שהם גדלים מנסים למצוא ולהשיג מידע על אביהם בבקשת הפרטים ממשרד הפנים, שמקבל מדי שנה פניות רבות מאזרחים מתאילנד וכו' בבקשות לקבלת זהות ההורה, כשהאחרונים מסרבים למסור פרטים אלו.
תיירות המין של ישראלים בקולומביה מחזקת גורמים אנטישמים בקולומביה ומובילה למדיניות עוינת כלפי כלל הישראלים.
תייסיר אליאס הוא מוזיקאי, מנצח, מלחין, מוזיקולוג ומרצה ערבי-ישראלי.
אליאס ניהל וריכז את תחום המוזיקה הערבית בישראל מטעם משרד החינוך, כיהן כפרופסור במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן, והקים את המחלקה למוזיקה מזרחית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, החל מאוקטובר 2018 מכהן אליאס כפרופסור מן המניין וכראש החוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
אליאס נולד בשפרעם, בה הוא עדיין מתגורר היום.
בילדותו הוא למד מוזיקה קלאסית מערבית בקונסרבטוריון רובין בחיפה.
אליאס נרשם בשנת 1980 לאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ובשנת 1983 עבר ללמוד באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה.
שנתיים לאחר מכן קיבל B.A במוזיקולוגיה והמשיך לימודיו לתואר מוסמך אותו קיבל בשנת 1991. לאחר הפסקה אקדמית בת עשר שנים החל אליאס לכתוב את עבודת הדוקטורט במוזיקולוגיה בהנחיית פרופ' אדווין סרוסי ופרופ' דליה כהן, אותה סיים בשנת 2007 בנושא "חשיפת חוקיות סמויה באימפרוביזציה של מוזיקה ערבית באמצעות סכמות טבעיות ונלמדות".
תוך כדי לימודיו לא הפסיק אליאס לנגן ולכתוב מוזיקה מקורית.
הכרותו הן עם המוזיקה הקלאסית המערבית והן עם המוזיקה הערבית הקלאסית ופתיחותו לתרבויות שונות ממזרח (פרס, טורקיה, הודו) קיבלה ביטוי רב ביצירתו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, החל אליאס לנגן במסגרת להקת בוסתן אברהם, ובמסגרת פעילות זאת כתב יצירה שבה אירחה הלהקה את זקיר חוסיין והאריפראסאד צ'אוראסיה.
להקות נוספות שאליאס היה חבר בהם הן שלישית זיריאב, להקת ערבנדי ופרויקט מוזאיק.
במהלך השנים נפגש וניגן אליאס עם אמנים רבים בעלי שם, מזרחים ומערביים, כגון ודיע א-סאפי (وديع الصافي), מוניר בשיר (منير بشير), בליר חמדי (بليغ حمدي), יצחק פרלמן ופאקו דה לוסיה, וכן הופיע אליאס כנגן אורח בתזמורות סימפוניות מערביות רבות בישראל ובעולם.
במקביל לקריירה המוזיקלית שלו, אליאס עבד כעורך ומנהל מוזיקלי בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 2001 שימש כמנהל מחלקת המוזיקה בקול ישראל בערבית.
בעבר היה אליאס המנצח של התזמורת הערבית-יהודית של נוער מוסיקלי בישראל, שזכתה באותה שנה בפרס "וורט" על ביצוע, במהלך סיור קונצרטים בגרמניה.
באותה שנה אליאס גם זכה בפרס פרנק פלג של משרד התרבות.
במאי 2010 הוא שימש כמורה בתוכנית יצחק פרלמן שהתקיימה במשכנות שאננים.
ב - 2017 קיבל פרופ' תייסיר אליאס את פרס הרקטור למרצה המצטיין באוניברסיטת חיפה.
אליאס נשוי לזמרת מירנדה אליאס ולהם בת ובן.
תיירות נגישה היא יוזמה לשיפור הנגישות של אתרי תיירות ומוצרים ושירותים הקשורים בהם, לבני אדם עם מגוון רחב של יכולות פיזיות וקוגניטיביות, ובכך למנוע אפליית תיירים על רקע לקות, זקנה או מגבלה רפואית זמנית.
המונח הופיע במאמר משנת 2009 בתיאור "תיירות נגישה מאפשרת לבני אדם בעלי צורכי גישה, כולל הבטי ניידות, ראייה, שמיעה, ותפיסה, לתפקד באופן עצמאי, בשוויוניות ובכבוד, על ידי אספקת מוצרי תיירות, שירותי תיירות וסביבה תיירותית המיועדים לכלל.
הגדרה זו כוללת את כל בני האדם, כולל אלה המתיירים בלווית ילדים בעגלות, אנשים עם מוגבלויות וקשישים".
מאז שנות השישים קיימת עליה במודעות לחשיבות שילובם של אנשים עם מוגבלויות.
עם ההבנה ליחס המכובד לו רשאים לזכות אנשים עם לקויות, מגיעה גם נגישות המתבטאת בנהלים מתחשבים ובעיצוב המתאים לצורכי הכלל.
העוסקים בנגישות (כמו גם העוסקים בריפוי בעיסוק) נוהגים לחלק את תחומי החיים לארבע קבוצות: עבודה, לימודים, טיפול עצמי (Self-care) ופנאי.
בניגוד לנגישות פנאי, הכוללת בתוכה תיירות נגישה, נגישות בשלושת תחומים החיים הראשונים קלה יותר לנימוק בעזרת המושגים זכויות האדם או פרודוקטיביזציה של החברה.
דהיינו, קל יותר לשכנע את בעלי הסמכות ואת הציבור, למשל, שהשכלה נגישה היא זכות אנושית בסיסית או שהיא כדאית לכלל החברה מבחינה כלכלית.
לכן, דווקא תרבות פנאי נגישה, דווקא הרצון לחלוק עם המוגבל את המותרות ואת ההנאות מראה את קבלתו בחברה.
ענייני הנגישות, כולל התיירות הנגישה, זוכים להכרה ולחשיבות של גופים בינלאומיים ושל רשויות ביצוע כגון
הנציבות האירופית ובמקומות שונים בעולם ננקטו כבר צעדים לקידום תקנות והנחיות בנושא זה והוקצו משאבים מיוחדים ליישומן, כולל מחקר בנושא.
באוסטרליה, מרכז המחקר המשותף האוסטרלי לתיירות בת-קיימא קבע תוכנית למחקר בנושא תיירות נגישה אשר מטרתה ליצור בסיס מחקר שעל יסודו ניתן לפתח מקור מידע להיצע, ביקוש, תיאום, ופיקוח הנדרשים בתחום שוק זה.
באירופה לבדה היו, נכון לשנת 2008, יותר מ-50 מיליון בני אדם נכים, ויותר מ-600 מיליון נכים ברחבי תבל.
אולם רעיון התיירות הנגישה, שאינו מיועד לנכים בלבד, עשוי להביא תועלת לכ-130 מיליון איש באירופה לבדה.
הגדרות הרשת האירופית לתיירות נגישה
על פי הרשת האירופית לתיירות נגישה תיירות נגישה כוללת:
יעדים ללא מכשולים: תשתיות ומתקנים
תחבורה: באוויר, בים וביבשה, המתאימה לכל התיירים
שירותים ברמה גבוהה: הניתנים על ידי צוות מיומן
פעילויות, תערוכות, ויעדים: המאפשרים השתתפות של כל התיירים
שיווק, מערכת הזמנות, אתרי אינטרנט ושירותים: הנגישים לכל
שיווק העונה לדרישות העיצוב האוניברסלי ומאפשר לאנשים עם יכולות מגוונות ככל האפשר לדעת על קיומו של אתר התיירות ולברר פרטים עקרוניים וטכניים רבים כדי לשקול לבקר באתר וכדי לתכנן את הביקור ביעילות.
דוגמאות: מוזיאון שמשווק עצמו רק באינטרנט לא יהיה נגיש למי שהמחשב אינו נגיש לו.
גן לאומי ששעות הפתיחה שלו נמסרות רק בהודעה קולית בטלפון לא יהיה נגיש למי שהטלפון אינו נגיש לו.
נגישות תחבורה אל אתר התיירות ובתוכו.
דהיינו, שלאדם בעל הלקות תהייה אפשרות להגיע מביתו אל שער האתר ואפשרות להתנייד בתוכו, כולל אפשרות למצוא את הדרך, ושאפשרות זו תדרוש מאמץ סביר ותהיה מכובדת.
הדבר כולל נגישות של מטוסים, נמלי תעופה ושל תחבורה קרקעית, כולל עבירות של מדרכות וקלות ההתמצאות בערים ותת נושאים נגישותיים רבים אחרים.
בסופו של דבר צריכה להתקיים שרשרת נגישות שאינה מופסקת בשום נקודה.
שירותים נלווים נגישים באתר ובסביבתו.
בתי שימוש נגישים, מסעדות נגישות, מלונות נגישים וכיוצא בזה.
צוות עובדים שמודע לנגישות וערוך לפתור בעיות הקשורות בה, כשם שהוא ערוך לפתרון בעיות אחרות של תיירים שאינם מוגבלים.
אספקה מקומית של ציוד טכנולוגיה מסייעת.
נגישות השירות - על התייר בעל הלקות להיות מסוגל להשתתף בפעילות התיירותית עצמה; לראות את המיצגים, להקשיב למדריך, להשתתף במשחקים החברתיים, לשחות בברכה, לתפעל מחשבים וכיוצא בזה.
הדבר כולל השגת מידע באופן אלטרנטיבי כמו מישוש מפת תבליט במקום לצפות בנוף.
על פי החוק האמריקאי Americans with Disability Act of 1990, נגישות דורשת מאמץ סביר ולא נדרשת בכול מחיר.
למשל בסוגיית שימור המבנים, יש גבול ליכולת לשנות מבנה לשימור כך שיוכלו לבקר בו גם תיירים בעלי לקות.
תקנות השר הבאות מכוח החוק הזה, קובעות שאם עמידה בהסדרי הנגישות הנדרשים, בתקנות למבנה שאינו לשימור, מסכנות את שימור המבנה ההיסטורי, שהוכרז חוקית כמבנה לשימור, אזי יש להקל בהן.
התקנות קובעות דרישות ספציפיות ומקלות יותר עבור מבנים כאלה.
לדוגמה, מכסות בתי שימוש נגישים קטנות יותר, כמו גם גרסאות פחות נגישות עבור חלק מבתי השימוש האלו.
הן קובעות גם שבחזית מבנה לשימור לא חייבים שהדלת הראשית תהייה נגישה ויכולים להפנות את משתמשי כיסאות הגלגלים אל דלת צדדית וקובעות שמגדלורים לשימור על איים קטנים אינם צריכים להיות נגישים כלל ותיירים המשתמשים בכיסאות גלגלים יכולים להסתפק בצפייה בהם בסרטי וידאו.
בהחלט אפשרי שהשקעה רבה בנגישותו של אתר תיירות תשפר מאוד את היכולת של אנשים רבים ליהנות ממנו, אך עדיין ימצאו מי שלקותם מפריעה להם ליהנות ממנו.
תיירות גאה או תיירות להט"בית היא תיירות נישה המשוּוקת ללסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב).
קהל היעד שלה נמצא על פי רוב מחוץ לארון לגבי נטייתם המינית וזהותם המגדרית, אך בזמן הטיול הם עשויים לבחור להיות דיסקרטיים יותר ו"לחזור לארון", למשל, באזורים הידועים כעוינים ללהט"בים.
הרכיבים העיקרים של התיירות הגאה הם הרצון של ערים ומדינות למשוך תיירים להט"בים, אנשים המחפשים לנסוע ליעדים המוגדרים כגיי פרנדלי, אנשים הרוצים לטייל עם להט"בים אחרים ללא תלות ביעד הנסיעה ולהט"בים אשר מודאגים מענייני ביטחון ותרבות.
תעשיית התיירות הגאה כוללת סוכני נסיעות, חברות נסיעות, קווי שיט, פרסומים ומבצעים אשר משווקים במיוחד לקהילה הגאה.
כתוצאה מכך שבשנות ה-90 של המאה ה-20 חל גידול בגידול ילדים בקרב להט"בים, חל גידול בתיירות הידידותית למשפחה הלהט"בית במהלך שנות האלפיים.
דוגמה לכך היא החברה "R Family" שבבעלות רוזי אודונל, המתמקדת בתיירות גאה ובשיט הראשון שלה היו 1,600 נוסעים שמתוכם 600 ילדים.
מחקרים מצאו כי התיירות הגאה מהווה כ-10% מהתיירות בעולם עם למעלה מ-70 מיליון תיירים בשנה, במחזור של כ־64 מיליארד דולר בשנה.
מדובר בקהל המורכב ברובו מגברים (74%) בשנות ה־40 לחייהם, בעיקר מארצות הברית ומאירופה, המטיילים בעולם בתדירות גבוהה.
חברות התיירות הגדולות מנצלות את הפוטנציאל הכלכלי של התיירות הגאה (הידוע גם בשם כסף ורוד) והחלו עם מסעות פרסום לתיירים הלהט"בים ולקהילה הגאה.
בשנת 2000, "Tourism Intelligence International" (מודיעין התיירות הבינלאומי) פרסם דו"ח הקובע כי 10% מהתיירים הבינלאומיים היו הומואים או לסביות מתוך בדיקה של 70 מיליון טיסות נכנסות ברחבי העולם.
פלח שוק זה צפוי לגדול כתוצאה מתהליך של קבלה הולכת וגדלה של קהילת הלהט"ב ברחבי העולם ושינוי העמדות כלפי מיניות.
בשנת 2007, הפלח של ההומואים והלסביות הוערך בכ-55 מיליארד דולר.
מחוץ לחברות הגדולות, לתיירים הלהט"בים מוצעות אפשרויות תיירות מסורתיות, כגון רשתות אירוח של להט"בים אשר מציעים לארח תיירים בזמן הטיול, ואף אפשרות להחלפת בתים.
"תאגיד השיווק הגדול לתיירות בפילדלפיה" (GPTMC) ערך בשנת 2005 מחקר מקיף תחת הכותרת "תיירות הומוסקסואלית 2005", וממנו עלה כי על כל דולר אחד שתאגיד השיווק משקיע בשוק התיירות ההומוסקסואלי - מוחזרים לו באופן ישיר 153 דולר על ידי התיירים הגאים.
המחקר מצא כי להט"בים מוציאים מדי שנה סכום של 54 מיליארד דולר בתיירות בתוך ארצות הברית בלבד.
חלק מיוחד הוקדש לתיירות לסבית, וממנו עלה כי לעומת הומואים, לסביות נוהגות לטייל יותר עם בנות-זוגן - ולא עם חברים.
מבחינת הוצאות, הלסביות מוציאות סכום זהה לזה שמוציאים הגברים – אך בממוצע הן נוהגות להישאר ללון פרק זמן קצר יותר.