tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2016 ציטט חבר הקונגרס פיטר ולץ' את פלנדרס כדוגמה למי שיש לחקות בהתנגדות למדיניות שלדעתו מזיקה, ואמר עליו: "הוא קם ואמר: לא, זה חייב להיפסק".
בשנת 1986 הוגדר הראם הלבן כמין בסכנת הכחדה ברשימה האדומה של Insu, ובשנת 2011 הפך לבעל החיים הראשון שירד למצב פגיע לאחר שנרשם בעבר כמין שנכחד בטבע.
הראם הלבן מופיע באמנת וושינגטון, ובשנת 2011 נאמדה אוכלוסייתו ברחבי העולם ביותר מ-1,000 פרטים בטבע וכ-6,000–7,000 פרטים בשבי.
לפי הדעה המקובלת בין החוקרים, הראם הלבן אינו החיה המוזכרת בתנ"ך בשם זה.
גובה הכתף של הראם הלבן הוא כמטר ומשקלו הוא כ-70 ק"ג.
הפרווה שלו היא לבנה, החלק התחתון והרגליים שלו חומים ופסים שחורים מופיעים במקום בו הראש פוגש את הצוואר, במצח, באף ועוברים מהקרן מטה לרוחב העין לפה.
הראם הלבן בעל שתי קרניים מעוגלות ארוכות ישרות או מעט מעוקלות שאורכן הוא 50–75 ס"מ.
הראם הלבן נח בזמן החום של היום ויכול לזהות גשמים ולנוע לעברם, כלומר יש להם שטח מרעה גדול; עדר בעומאן יכול לרעות על פני שטח של מעל 3,000 קמ"ר.
עדרי ראם לבן כוללים גם זכרים וגם נקבות ולרוב הם מכילים בין 2 ל-15 פרטים, אם כי דווחו עדרים של עד 100 פרטים.
הראם הלבן אינו אגרסיבי, ולכן עדרים יכולים להתקיים זה לצד זה במשך זמן מה.
מלבד בני אדם, זאבים הם הטורפים היחידים של הראם הלבן.
גם בישראל נצפו מקרים בהם זאבים טרפו ראמים.
בשבי ובתנאים בטוחים בטבע, אורך חיים של הראמים הלבנים מגיע עד 20 שנה.
עם זאת, בתקופות של בצורת, תוחלת החיים שלהם עשויה להיות להתקצר משמעותית בגלל תת-תזונה והתייבשות.
סיבות מוות נוספות כוללות קטטות בין זכרים, הכשות נחש, מחלות וטביעה במהלך שיטפונות.
מבחינה היסטורית, הראם הלבן חי ככל הנראה ברוב המזרח התיכון.
בתחילת 1800 עדיין היה ניתן למצוא אותם בסיני, בארץ ישראל, בעבר הירדן, ברוב עיראק וברוב חצי האי ערב.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הצטמצמו שטחי המחיה של הראמים לעבר ערב הסעודית, ועד 1914 שרדו רק ראמים מעטים מחוץ למדינה.
דווח על פרטים מעטים בירדן בשנות ה-30 של המאה ה-20, אולם באמצע העשור האוכלוסיות היחידות שנותרו היו במדבר נפוד בצפון-מערב ערב הסעודית וכן בימת החול א-רובע אל-ח'אלי בדרום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו נסיכים ערביים ופקידים בחברות נפט לצוד ראמים לבנים בעזרת מכוניות ורובים.
הציידים הלכו והתרבו, ודווח כי חלקם העסיקו כ-300 כלי רכב.
באמצע המאה ה-20 אוכלוסיית הצפון נכחדה למעשה.
דווח כי הראם הלבן האחרון בטבע לפני ההשבה מחדש נצפה בשנת 1972.
ראם לבן מעדיף לחיות במדבר חצץ או בחול קשה, שם המהירות והסיבולת שלהם תגן עליהם מפני רוב הטורפים, כמו גם מרבית הציידים שצדים אותם ללא כלי רכב.
במדבריות החולות בסעודיה נמצא הראם הלבן בעבר באזורי החול הקשים המשתרעים בין הדיונות והרכסים הרכים יותר.
הראם הלבן מתקיים בבתי הגידול מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ, ומגלה הסתגלות מרשימה לתנאי המדבר: הוא אינו צורך מים רבים ויכול לחיות חודשים רצופים ללא שתייה של ממש, כאשר את מעט הלחלוחית הנדרשת לו הוא משיג ממזונו הצמחוני.
כדי לשמור על נוזליו הראם פעיל בעיקר בלילה ובמשך היום הוא נח בגומה שהוא חופר לעצמו או בצילו של דקל התמר.
הראם חי בדרך כלל בעדר, שגודלו משתנה בהתאם לזמינות המזון והעונה.
בכל עדר יש מספר זכרים ונקבות המקיימים היררכיה חברתית.
ישנו זכר דומיננטי שתפקידו להרבות את הנקבות ולשמור על מבנה העדר, וכן להגן מפני טורפים.
הנקבה הדומיננטית מובילה את העדר.
תוחלת החיים של הראמים היא מעל ל-20 שנים.
הריונם אורך כחצי שנה ומסתיים בולד יחיד.
התזונה של הראם הלבן מורכבת בעיקר מעשבים, אך הם אוכלים מגוון גדול של צמחים הכולל: ניצנים, פירות, פקעות ושורשים.
עדרים של ראמים לבנים עוקבים אחרי גשמים נדירים כדי לאכול את הצמחים החדשים שצומחים אחרי הגשמים.
הם יכולים ללכת מספר שבועות מבלי לשתות מים.
עד תחילת המאה ה-19 הראמים הלבנים היו מצויים במדבריות המזרח התיכון.
עם כניסת הנשק החם החל ציד חסר רסן של הראם הלבן שבסיסו בשתי סיבות: בשרם הטעים ואמונות טפלות שיוחסו לדמם ולמוחם כיעילים כנגד הכשות נחשים ומרפאים שיתוק.
גם לקרנו של הראם הלבן יוחסו סגולות פלא שהמחזיק בהן מוגן מפני חיות טרף.
הציד הכחיד כמעט לחלוטין את הראם הלבן והאזורים היחידים שבהם נותרו פרטים בטבע החופשי הוא במדבריות המזרחיות של ערב הסעודית.
כניסתן של חברות נפט לאזור החמיר עוד יותר את מצבם של הראמים עד שבשנת 1962 נספרו קבוצות בודדות בלבד וב-1972 נכחד אחד מאחרוני עדרי הראמים שבטבע לאחר ציד אכזרי של עדר ראמים שלם בעומאן.
בשלב זה הראם הלבן כמעט שהגיע למצב שימור של נכחד בטבע (Extinct in the Wild; EW).
ארגון IUCN סיווג את מצב השימור של הראם הלבן כ"נתון בסכנת הכחדה", אך ב-2011 שונה הסיווג ל"פגיע", לאחר הצלחתה של תוכנית שבה הוחזרו ראמים לבנים לטבע, בעקבותיה חיים כיום בטבע כ-1,000 פרטים.
גן החיות של פיניקס ועולם החי והצומח (בעבר "החברה לשימור החיות והצומח בלונדון") בסיוע כספי של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, אחראים להצלת הראם הערבי מהכחדתו.
בשנת 1962 הקימו קבוצות אלה את העדר הראשון על מנת שיתרבה, בגן החיות של פיניקס.
מבצע הצלה זה מכונה "מבצע ראם".
העדר בגן החיות התחיל מ-9 פרטים ועד היום היו מעל ל-240 לידות מוצלחות.
מגן החיות נשלחו ראמים לגני חיות ופארקים אחרים ברחבי העולם כדי להקים עדרים חדשים.
בשנת 1968, שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, הקים את גן החיות אל-עין כדי לשמר את הראמים מתוך דאגה לחיות הבר של איחוד האמירויות ובמיוחד לפרסתנים.
הראם הלבן ניצוד על לכדי הכחדה בטבע עד שנת 1972. עד ל--1980 מספר הראמים בשבי עלה לנקודה בה יכולה להתאפשר השבה לטבע.
ההשבה הראשונה, לעומאן, היה עם ראמים מפארק הספארי של סן דייגו.
אף כי מספר הפרטים בעומאן ירד, כיום ישנן אוכלוסיות בטבע בערב הסעודית וישראל.
אחת האוכלוסיות הגדולות ביותר נמצאת באזור מחאסט א-סייד שהוא שמורה גדולה ומגודרת בסעודיה, המשתרעת על למעלה מ-2,000 קמ"ר.
בזכות גרעין השימור הזה, עד 1990 מספר הראמים הלבנים עלה ל-1,300.
ביוני 2011, הוגדר מחדש הראם הלבן כפגיע על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
ה-IUCN העריך שיש יותר מאלף ראמים לבנים בטבע, ו-6,000–7,000 פרטים בשבי ברחבי העולם בגני חיות, שמורות טבע ואוספים פרטיים.
חלקם נמצאים במתחמים גדולים ומגודרים (נדידה חופשית), כולל אלה בסוריה, בחריין, קטר ואיחוד האמירויות הערביות.
הראם הלבן היה החיה הראשונה שסווגה מחדש על ידי ה-IUCN כמין פגיע לאחר שסווג בעבר כנכחד בטבע.
בערב הסעודית מספר הפרטים ממשיך לגדול בהתמדה.
ב-28 ביוני 2007 שמורת הראם הלבן של עומאן הייתה האתר הראשון שאי פעם הוסר מרשימת אתרי המורשת העולמיים של אונסק"ו.
הסיבה לטענת אונסק"ו הייתה שממשלת עומאן אישרה לפתוח 90% מהאתר לחיפוש נפט.
מספר הפרטים בשמורה צנח מ-450 פרטים ב-1996 ל-65 בלבד בראשית 2007, וכיום נותרו פחות מארבעה זוגות באתר.
בנוסף, ניתן למצוא ראמים לבנים במספר גני חיות בישראל, אשר ברובם יש תוכנית רבייה והשבה לטבע.
בין גני החיות נמצאים: הספארי ברמת גן, גן החיות התנכ"י, חי-בר יטבתה וחוות האנטילופות בערבה.
ב-2021, נצפה עדר של 16 ראמים לבנים, שכולם נולדו בטבע, בנחל ציחור, בערבה.
הראם הלבן הוא החיה הלאומית של ירדן, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, בחריין וקטר.
כמו כן, מספר עסקים בחצי האי ערב ובמיוחד אל מאה איירווייז (חברת תעופה) ואל מאה פטרוליום קרויים על שמו של הראם הלבן.
ראם לבן קטרי בשם "אורי" (Orry) נבחר לקמע המשחקים הרשמי במשחקי אסיה 2006 בדוחה, והוא מוצג על כנפי המטוסים השייכים לחברת התעופה המזרח תיכונית קטר איירווייז.
בעבר היה מיתוס שנפוץ שקישר את הראם הלבן אל החד קרן, ואריסטו ופליניוס הזקן טענו כי הראם הלבן הוא האב טיפוס של החד קרן.
כך גם בתרגום המלך ג'יימס לתנ"ך, המילה ראם מתורגמת כ"חד קרן".
המיתוס עשוי להיות מבוסס על ראמים שאיבדו קרן אחת, שכן בהתחשב בכך שקרניו עשויות מעצם חלולה שלא ניתנת לחידוש, אם הראם היה מאבד את אחת מקרניו הוא היה נשאר עם קרן אחת לשארית חיו.
בנוסף, מן הצד נראה הראם לעיתים כבעל קרן אחת בלבד, וכך צויר במצרים הקדומה - ציורים שהיו לימים לאחד ממקורות האגדות על חד־קרן.
רְאֵם (שם מדעי: Oryx) הוא סוג של אנטילופות גדולות ממשפחת הפריים ותת-משפחת ראמים.
הראם יכול לשרוד ימים רבים ללא שתייה בזכות התאמתו לתנאי מדבר קיצוניים.
הראם ניזון מעלים, פרחים ותרמילי הזרעים של עצי השיטה, אשר נובטים יותר טוב בעוברם את מערכת העיכול של הראם.
תקופת ההריון של הראם היא כ-260 יום, זמן ההמלטה בין מאי-לדצמבר.
ממוצע צאצאיו הוא 1 ותוחלת חייו בשבי יכולה להגיע לכ-20 שנה.
הם שוקלים בין 70 ל-300 קילוגרמים.
בארץ ישראל היה מצוי בעבר מין אחד - ראם ערבי, הידוע גם כראם לבן.
המין נכחד בטבע בסוף המאה ה-19 והושב אל הטבע בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שמספר פרטים נרכשו מגן חיות בארצות הברית.
הראם הערבי הוא החיה הראשונה שסיווגה עולה מזן ש"הוכחד בטבע" לזן שהוא "פגיע".
את הראם הלבן וראם סהרה ניתן למצוא בחי-בר יוטבתה ובספארי.
במקרא מופיעים תשעה אזכורים של בעל חיים בשם זה, ביניהם:
זיהויו של ה"ראם" המוזכר בתנ"ך עם בעל החיים המכונה בימינו "ראם", אינו מוסכם.
זיהוי מקובל על חוקרים רבים מזהה אותו עם שור הבר - Bos primigenius.
בין השאר מפני שהראם מופיע בתקבולת עם השור (דברים לג יז; ישעיהו לד ז; תהילים כט ו), ומתואר באיוב כניגוד הפראי לשור המבוית.
הראמאיאנה (מסנסקריט: रामायण, "מסעו של ראמה") היא אפוס המגולל את סיפור עלילותיו של האל והמלך ראמה.
במרכזו של האפוס סיפור מסעו של רָאמָה לחלץ את אשתו סִיטָה מידיו של השד רָאוָונָה שחטף אותה, ומלחמתו של ראמה בצבא השדים.
הראמאיאנה היא מהפופולריים שבסיפורי הספרות ההודית העתיקה והמודרנית, הן הקלאסית והן הפופולרית, ולצד המהאבהארטה, מהווה את אחת משתי היצירות האפיות הידועות והחשובות ביותר בתרבות הודו העתיקה.
לדעת החוקרים, הראמאיאנה חוברה בסביבות המאה השלישית לפנה"ס.
לפי המסורת, המאורעות שמסופרים בה התרחשו בטְרֶטָה יוּגָה, התקופה המיתית השנייה; כלומר, לפני כמיליון שנה.
הגרסה הקלאסית החשובה ביותר של הראמאיאנה חוברה בסנסקריט באופן שירי, ומונה כ-24,000 בתי שיר.
במסורת ההודית, גרסה זו של הראמאיאנה מיוחסת לחכם וַלְמִיקִי, ונחשבת לשירה הראשונה שחוברה ונשמעה בעולם (קאביה).
לראמאינה גרסאות רבות (בהן אף גרסאות ג'ייניות ובודהיסטיות), והיא עמוסה במשמעויות פילוסופיות ודתיות.
יש המדמים אותה לשפה, שבאמצעותה מבטאות, קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות בהודו את תפיסת עולמן.
אפוס הראמאיאנה נדד גם מחוץ להודו, לארצות נוספות שבהם מצויים מאמינים הינדואיסטים, כגון לאוס ותאילנד.
לראמאיאנה מיוחסת חשיבות מיוחדת על ידי הלאומנים ההינדים, הרואים במלכותו של ראמה (ה"ראם-ראג'") את תור הזהב של הודו, ואת התגלמות המלכות ההינדואית האידיאלית.
עד ימינו, הראמאיאנה תופסת מקום מרכזי בהינדואיזם ובתרבות הפופולרית בהודו.
סיפורי הראמאינה מושרים במקדשים, והיא עובדה לסדרת טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה ההודית בשנות השמונים, ושזכתה לפופולריות רבה ביותר.
ספר ראשון: בָּל קָנְדָה (ספר הנעורים)
הסיפור מתחיל בקורבן שמקריב דָּשָרָתְהָה מלך אָיוֹדְהיָה לאש הקדושה כדי לבקש צאצאים.
בקשתו נענית ושלוש נשותיו יולדות לו בנים: המלכה קָאוּשָלְיָה יולדת את ראמה הבכור, קָאיקֵיִי את בְּהָארָאטָה וסוּמִיטְרָה את התאומים לָקְשְמָנָה ושָטְרוּגְהנָה.
בילדותם נשלחים ראמה ולקשמנה אל החכם וִישְוָומִיטְרָה כדי להגן עליו מפני שד שמפריע לו בעיסוקיו הפולחניים.
כשמסתיימת שהותם אצל וישוומיטרה מגיעים האחים לסְוָויָמְוָורָה (תחרות לבחירת חתן) לנסיכה סיטה, בתו של גָ'נָקָה מלך מִיטְהִילָה.
המלך מציב למחזרים אתגר: מי שימשוך את מיתר הקשת של שִיוָוה, קשת שאיש מעולם לא הצליח להניף, יזכה בסיטה.
ראמה מושך במיתר ללא קושי, ואף שובר את הקשת לשני חלקים.
החתונה נערכת זמן קצר לאחר מכן, ראמה וסיטה חוזרים לאיודהיה וחיים בה חיי זוגיות אידיליים.
ספר שני: איודהיה קָנְדָה (ספר איודהיה)
כעבור זמן מחליט דשרתהה לוותר על כיסאו ולפרוש לחיים רוחניים ביער.
באופן טבעי הוא קובע שבנו בכורו ראמה יירש את הממלכה, ובהתייעצות עם אסטרולוגים נקבע יום לטקס ההכתרה.
אלא שבינתיים המשרתת הזקנה מָנְטְהרָה מסיתה את המלכה קאיקיי נגד קאושליה צרתה, אמו של המלך המיועד; ביום שלפני מועד ההכתרה היא דורשת מדשרתהה שיפרע חוב שחב לה מאז שהצילה את חייו במלחמה, וימליך את בנה במקום את ראמה, ואת ראמה ישלח לגלות של ארבע עשרה שנה.
ספר שלישי: אָרָנְיָה קָנְדָה (ספר היער)
ראמה עוזב את איודהיה בלוויית סיטה אשתו ולקשמנה אחיו, ונודד ביער.
כשבהאראטה חוזר לעיר ומגלה את אשר אירע הוא מתפרץ בזעם על אמו קאיקיי, ויוצא ליער כדי לשכנע את ראמה לחזור לעיר ולמלוך.
ואולם, ראמה מכריז באוזני בהאראטה שלעולם לא יפר את הבטחתו של אביו.
בהאראטה מבקש מראמה את סנדליו, ומניח אותם על כס המלכות, כסמל לכך ששלטונו של בהאראטה הוא זמני, והריבון האמיתי באיודהיה נותר ראמה.
בהמשך הספר מנסה השֵדה שוּרְפָּנַקְהָה, אחותו של מלך השֵדים רָאוָונָה, לפתות את ראמה, בעוד ראמה שומר על נאמנותו המוחלטת לסיטה.
בזעמו על מזימתה של השדה, לקשמנה חותך את אפה.
שוּרְפָּנַקְהָה חוזרת לאחיה ראוונה, אשר שולח צבאות להילחם בראמה ולקשמנה.
משאלה מובסים, הוא מחליט לחטוף את סיטה כנקמה.
הוא שולח את דודו, השד מָרִיצָ'ה, להתחפש לצבי מוזהב כדי למשוך אחריו את ראמה.
ראמה חושד שמדובר בתכסיס, אך סיטה מפצירה בו לצוד את הצבי.
לבסוף הוא יוצא לצוד את הצבי לאחר שהשׁביע את לקשמנה לא לעזוב את סיטה ללא הגנה.
ראמה משיג את הצבי ויורה בו חץ, אך הלה חוזר מיד לדמותו של מריצ'ה, וצועק בקולו של ראמה לעזרה.
לקשמנה, נאמן לשבועתו שלא לעזוב את סיטה, לא יוצא לעזרת ראמה הקורא כביכול לעזרה.
בתגובה, סיטה מאשימה אותו שהוא מעוניין במותו של ראמה כדי לרשת את מקומו כבעלה.
נוכח האשמה חומרה זו, לקשמנה עוזב את סיטה, לא לפני שהוא משרטט סביבה מעגל שאם תישאר בתוכו לא יפגע בה דבר.
בינתיים ראוונה מופיע לפני סיטה בתחפושת של בראהמין עני ומבקש ממנה נדבה.
היא יוצאת מן המעגל כדי להגיש לו אוכל, ואז, כשהיא חסרת מגן, הוא לובש שוב את דמות השד ולוקח אותה במרכבתו המעופפת לממלכת השדים לָנְקָא.
ספר רביעי: קִישְקִינְדְהָה קנדה (ספר קישקינדהה, או ממלכת הקופים)
ראמה ולקשמנה יוצאים לחפש את סיטה.
בתחילת מסעם פוגשים השניים את הנשר גָ'אטָאיוּ, שבכוחותיו האחרונים מספר להם כי הוא ניסה קודם לכן לחלץ את סיטה מידיו של ראוונה.
הם ממשיכים בדרכם דרומה, בעקבות נבואה שניתנה להם, ומגיעים לממלכת הקופים.
שם הם פוגשים את סוּגְרִיוָוה, אחיו של מלך הקופים בָּאלִי, ואת הָנוּמָן, יועצו של סוגריווה.
ראמה מסייע לסוגריווה לזכות בממלכת הקופים באמצעות מעשה בעייתי מבחינה מוסרית: קיום דו-קרב בין השניים, שבמהלכו ראמה יסתתר בקרבת מקום ויירה במפתיע חץ בגבו של בָּאלִי.
סוגריווה מאמץ את הצעתו של ראמה, והשניים מיישמים אותה בהצלחה.
ספר חמישי: סונדרה קנדה (ספר הָנוּמָן)
סוגריווה מוכתר למלך הקופים ומתגייס לעזרתו של ראמה.
הוא שולח את הקופים והדובים, בראשותו של הנומן, לכל קצות תבל, וטבעתו של ראמה בידו.
בסופו של דבר מגלה הנומן שסיטה מוחזקת באי לנקא (ככל הנראה סרי לנקה של היום); הוא עף לשם ומוצא את סיטה, שזכתה בינתיים ליחס הגון משׁוֹבָהּ: הוא הקציב לה שנה להיענות לו מרצונה.
הנומן נעזר בוִיבְּהִישָנָה, אחיו של ראוונה וחסיד של ראמה (שהוא, כזכור, גם אל), ומוצא את סיטה בארמונו של ראוונה.
בעמל רב (בין היתר באמצעות הטבעת) מצליח הנומן לשכנע את סיטה שהוא אכן בא בשליחותו של ראמה, אך סיטה מסרבת לברוח עמו, שכן חוקי הכבוד מחייבים את ראמה לבוא לשחררה בעצמו.
בדרכו חזרה לראמה עוצר הנומן כדי להתגרות בשומרים, ואלה מבעירים את זנבו כעונש.
הנומן משתמש בזנב הבוער כדי להעלות את לנקא כולה באש, הנומן נמלט מהאש אך ידיו שחורות מפחם.
ספר שישי: יוּדְהָה קנדה (ספר המלחמה)
מששמע שסיטה מוחזקת בלנקא, מחליט ראמה להצילה.
צבא הקופים והדובים עורם שורה ארוכה של סלעים שמגשרים על הים בין היבשת ללנקא.
הקרב עם צבאו של ראוונה מסתיים בניצחונו של ראמה, שהורג את ראוונה.
הוא מפקפק בדבריה של סיטה שהיא שמרה לו אמונים בתקופת שביה.
סיטה קוראת לאל האש ומבקשת ממנו לעבור את מבחן האש, שיקבע אם היא דוברת אמת.
חפותה של סיטה מוכחת, והזוג שב לאיודהיה אחרי ארבע עשרה שנות גלות.
שלטונו של ראמה באיודהיה נחשב למופת של שלטון קשוח אך צודק.
ספר שביעי: אוּטָרָה קנדה (הספר שמעבר)
שמועות על חוסר הנאמנות של סיטה בשבי ממשיכות לרדוף את ראמה.
אף על פי שעברה את מבחן האש, הוא מחליט לגרשה מממלכתו והיא נושאת את בנו ברחמה.
ביער שאליו גורשה נולדים לסיטה תאומים.
הם פוגשים את ואלמיקי, והוא מספר להם את כל מאורעות האפוס.
התאומים פוגשים את אביהם ומספרים לו את ששמעו; ראמה מתמלא חרטה ומצווה להחזיר את סיטה לאיודהיה.
אלא שזו מבקשת מהאדמה לבלוע אותה כדי לא לחזור.
סרטים רבים נעשו בהודו ובארצות נוספות המבוססות על העלילה של האפוס.
ב-2008 יצא מחזמר באנימציה בשם "סיטה שרה בלוז" שהוא עיבוד מודרני לסיפור.
ראלף הוסאה צ'פלין היה פעיל איגוד מקצועי אמריקאי.
כניסתו של צ'פלין לפעילות באיגודים המקצועיים הושפעה מאירוע שהתרחש ב-1894, כשהיה בן שבע, בו ראה פועל נורה למוות תוך כדי שביתת פולמן בשיקגו.
הוא נדד עם משפחתו מקנזס לשיקגו ב-1893. בשעה ששהה תקופה מסוימת במקסיקו הושפע רבות מחשיפתו לחוליות ההוצאה להורג של פורפיריו דיאז והפך לתומך של אמיליאנו ספאטה.
כשחזר לארצות הברית, החל לעבוד במשרות שונות כפעיל איגודים מקצועיים.
על רבות ממשרותיו קיבל שכר נמוך במיוחד.
עבודותיו האומנותיות הראשונות, נעשו בשביל ה-International Socialis Review ופרסומים אחרים של צ'ארלס ה.קר.
במשך שנתיים עבד צ'פלין בוועדת השביתה עם "אמא" מרי האריס ג'ונס למען שביתת הכורים בין 1912 ל-1913 במערב וירג'יניה.
פעילות זו השפיעה על שירים שכתב, שהיו בעלי זיקה לפועלים.
אחד משירים אלה, "סולידריות לנצח", הפך לאחד משירי איגודי העובדים הפופולריים ביותר.
בהמשך הפך צ'פלין לפעיל באיגוד פועלי התעשייה של העולם, ארגון פועלים רדיקלי-קומוניסטי אשר תמך בביטול שיטת השכר ושינוי המבנה החברתי הקפיטליסטי, וקידם בהתאם מאבקים לשיפור תנאי העובדים דרך שביתות, הפגנות, נאומים פומביים וחבלה.
כחלק מפעילותו בארגון, צ'פלין נהיה עורך המגזין של ה-IWW, "סולידריות".
ב-1917, צ'פלין ו-100 מאנשי הארגון נשפטו ונכלאו בשל האשמתם כי זממו להימנע מגיוס לצבא וכן לתמוך בעריקות, על רקע .
צ'פלין, שנמנה עם בכירי הארגון, נשפט יחד עם עוד 13 חברים בכירים נוספים (דוגמת ביל הייווד) ל-20 שנות מאסר.
הוא ישב בכלא ארבע מתוך עשרים שנות המאסר שנגזרו עליו, ובתקופה זו כתב את "סורגים וצללים: שירי הכלא".
אף על פי שהמשיך לעבוד למען זכויות עובדים גם אחרי שחרורו מהכלא, צ'פלין התפכח אחרי מהפכת 1917 ברוסיה.
הוא גם לא היה מרוצה מכיוון הליברליזם של מדיניות הניו דיל.
צ'פלין תמרן בין מעורבות ב"איגוד העובדים התעשייתיים של העולם" לבין עריכת עיתונים בין השנים 1932 ו-1936. הוא היה מעורב במניעת קומוניסטים מלהצטרף לאיגודי העובדים האמריקאים.
לבסוף התיישב בטקומה שבוושינגטון, שם ערך את פרסומי העובדים המקומיים.
מ-1949 עד מותו היה אוצר כתבי היד של החברה להיסטוריה של מדינת וושינגטון.
צ'פלין עיצב את סמל החתול השחור, סמל המציין את האנרכו-סינדיקליזם בתור האנרכיזם.
כמשחק מילים בו החתול מסמל שביתות פראיות (Wild cat strikes), כלומר שביתות ללא הסכמת האיגוד המקצועי.
החתול אמור גם לסמל אחידות רדיקלית.
ראם נאראיאן (25 בדצמבר 1927 - 9 בנובמבר 2024), שהיה מוכר גם תחת התואר פנדיט, היה מוזיקאי הודי אשר הפך את השימוש בכלי הקשת ההודי סראנגי למוכר בעולם ככלי נגינה בהופעות סולו של מוזיקה הינדית קלאסית.
נאראיאן היה נגן הסראנגי הראשון שזכה להצלחה בין-לאומית.
נאראיאן נולד ליד אודאיפור ולמד לנגן בסראנגי כבר בגיל צעיר.
הוא למד אצל נגני סראנגי וזמרים, וכנער עבד כמורה למוזיקה וכנגן דרכים.
תחנת הרדיו All India Radio מלאהור שכרה את נאראיאן כנגן ליווי לזמרים ב-1944. הוא עבר לדלהי בעקבות חלוקת הודו ב-1947, אך תסכולו מהיותו נגן ליווי ורצונו להיות במרכז הבמה גרמו לו להעתיק את מגוריו לבומביי בשנת 1949, כדי להשתלב בתעשיית הקולנוע ההודית.
בשנת 1956 הפך נאראיאן לאמן סולו ומאז ועד 2013 הופיע בפסטיבלי המוזיקה המרכזיים בהודו.
הצלחתו של נגן הסיטאר ראווי שנקר במדינות מערביות סללה את דרכו של נאראיאן לפיתוח קריירה בין-לאומית.
נאראיאן הקליט אלבומי סולו ויצא בסיבוב הופעות בין-לאומי ראשון בשנת 1964. לסיבוב זה, אשר כלל הופעות באירופה ובארצות הברית, הצטרף אחיו הבכור צ'אטור לאל, שהיה נגן טאבלה אשר ליווה גם את שנקר בהופעותיו בשנות החמישים.
נאראיאן לימד תלמידים הודים וזרים, והופיע לעיתים קרובות מחוץ להודו עד שנות האלפיים.
בשנת 2005 הוענק לנאראיאן אות הכבוד האזרחי השני בחשיבותו בהודו – אות פדמה וויבושן.
ראם נאראיאן נולד ב-25 בדצמבר 1927 בכפר אמבר (Amber) שליד אודאיפור בראג'סטאן.
סבו של סבו, בגאג'י ביאוואט, היה זמר מאותו הכפר, והוא ואבי סבו של נאראיאן נהגו לשיר בחצר מלכות המהאראנה של אודייפור.
סבו של נאראיאן, האר לאג'י ביאוואט, ואביו, נאטוג'י ביאוואט, היו חקלאים וזמרים.
נאטוג'י ניגן בכלי הדילרובה, ולאמו של נאראיאן הייתה אהבה גדולה למוזיקה.
שפת אמו של נאראיאן הייתה ראג'סטאנית, והוא למד הינדי ומאוחר יותר גם אנגלית.
בסביבות גיל שש, מצא נאראיאן כלי סראנגי קטן שנשכח על ידי הגורו של המשפחה (שהיה גיניאולוג), ואביו לימד אותו לנגן בעזרת שיטת איצבוע אותה פיתח בעצמו.
אף שאביו לימד אותו לנגן, האב דאג מהקשיים המלווים בפיתוח קריירה כנגן סראנגי והסטיגמות החברתיות המלוות בכך עקב הקשר של הכלי למוזיקת קורטיזונה.
לאחר שנה, ביאוואט תיאם לבנו שיעורים עם נגן הסראנגי מחבוב קאן מג'ייפור, אך ביטל את השיעורים כאשר קאן התעקש כי נאראיאן יחליף את טכניקת האיצבוע שלו.
אביו של נאראיאן עודדו לפרוש מבית הספר ולהקדיש עצמו לניגון הסראנגי.
בגיל עשר, למד נאראיאן את יסודות הדרופאד, הז'אנר הוותיק ביותר במוזיקה ההינדוסטנית הקלאסית, באמצעות שינון והעתקת הטכניקות של נגן הסראנגי אודאיי לאל מאודייפור, שהיה תלמיד של זמרי הדרופאד אלבאנדה וזאקירודין דגאר.
לאחר מותו של אודאיי לאל, פגש נאראיאן בזמר מדאב פראסאד (במקור מלוקנאו), אשר נהג להופיע בחצר המלכות של מייהאר.
יחד עם פראסאד, נאראיאן ביצע את הגנדה בנדאן, טקס הקבלה מסורתי בין מורה לבין תלמידו, שבו נאראיאן נשבע אמונים לפראסאד בתמורה לתמיכתו.
הוא שירת את פראסאד ולמד ממנו לנגן בסגנון הקייאל, הז'אנר המרכזי במוזיקה ההינדוסטנית הקלאסית, אך חזר לאודייפור לאחר ארבע שנים כדי ללמד בבית ספר למוזיקה.
פראסאד ביקר מאוחר יותר את נאראיאן ושכנעו לעזוב את מקום עבודתו ולהקדיש את זמנו לשיפור יכולותיו כמוזיקאי, אף כי משפחתו לא קיבלה בקלות את ויתורו על חיים יציבים.
הוא התגורר יחד עם פראסאד ונסע עימו ברחבי הודו עד אשר פראסאד חלה וייעץ לו לעבור לחסות הזמר עבדול ואליד קאן בלאהור.
בעקבות מותו של פראסאד בלוקנאו, נאראיאן ביצע את הגנדה בנדאן עם מורה נוסף, אך מהר מאוד עבר ללאהור ולא חזר על הטקס עם מורה אחר.
נאראיאן נסע ללאהור בשנת 1943, וביצע אודישן כזמר עבור רדיו כל הודו, אך המפיק המוזיקלי של התחנה, ג'יוואן לאל מאטו, הבחין בחריצים בציפורניו של נאראיאן: על הסראנגי מנגנים באמצעות לחיצת הציפורניים הצידה כנגד שלושה מיתרים, פעולה השוחקת את הציפורניים.
במקום כזמר, מאטו העסיק את נאראיאן כנגן סרנגי.
באופן מסורתי, ניגון הסראנגי מתרחש לאחר שהזמר שר, והניגון מחקה את הביצועים הקוליים וממלא את החלל שבין שורות השירה.
מאטו יעץ לנאראיאן ועזר לו ליצור קשר עם זמר החיאל עבדול ואליד קאן, שהיה מורה קפדני ממנו למד נאראיאן ארבע ראגות בשיעורי שירה.
לעיתים התאפשר לנאראיאן לבצע הופעות סולו בתחנה והוא החל לשקול קריירת סולו.
לאחר חלוקת הודו בשנת 1947, עבר נאראיאן לדלהי וניגן בתחנת AIR המקומית.
עבודתו עם זמרים פופולריים הגבירה את הרפרטואר שלו ואת הידע שלו במגוון סגנונות.
נאראיאן ניגן עם זמרים קלאסיים כדוגמת אומקארנאת' טאקור, באדה גאלום עלי קאן, היראבאי באדודקאר וקרישנראו שנקאר פנדיט.
בנוסף ליווה נאראיאן את הזמר אמיר קאן בשנת 1948, כאשר קאן שר בפעם הראשונה מעל גלי AIR דלהי לאחר חלוקת הודו.
כמלווה של זמרים, נאראיאן בלט בכישרונו כנגן והסב תשומת לב רבה.
זמרי העיר התלוננו שהוא לא מהימן כמלווה ואסרטיבי מדי, אבל הוא טען שרצה להגן על זמרים מפני זיופים ולבנות עימם תחרות ידידותית.
נגני טאבלה אחרים (כלי הקשה) וזמרים, ביניהם אומקארנאת' טאקור וקרישנראו שנקאר פנדיט, הביעו את הערכתם לניגונו של נאראיאן.
נאראיאן הפך מתוסכל מתפקידו כמלווה לסולנים ועבר למומבאי בשנת 1949 כדי לעבוד באופן עצמאי בהקלטת פסקולים לסרטים.
הוא הקליט שלושה אלבומי גרמופון 78 סל"ד עבור קבוצת HMV הבריטית בשנת 1950, ואלבום LP 10 אינץ' במומבאי ב-1951, אבל האלבום לא הצליח מסחרית.
תעשיית הקולנוע של מומבאי הציעה משכורת טובה ואלמוניות בעבודות שהיו מפחיתות ממעמדו בקרב מוזיקאים קלאסיים.
הוא נחשב לנגן המועדף על במאי הסרטים המוזיקליים א.
נאראיאן הופיע באפגניסטן בשנת 1952 ובסין ב-1954 וזכה לחיבוק אוהד בשתי המדינות.
קונצרט הסולו הראשון שלו בפסטיבל מוזיקה בשנת 1954 באולם הקונגרסים קובאסי ג'והאנגיר במומבאי הופסק כאשר קהל חסר סבלנות שחיכה להופעות של אמנים מפורסמים יותר הוריד אותו מהבמה.
נאראיאן שקל לוותר על נגינת הסראנגי ולהפוך לזמר.
מאוחר יותר ביטחונו שב אליו והוא החל בהופעות סולו לקהלים קטנים יותר, והוא התקבל באהדה בניסיונו השני לנגן סולו בפסטיבל מוזיקה במומבאי בשנת 1956. מאז הופיע בפסטיבלים הגדולים ביותר בהודו.
נאראיאן ויתר בשלב מאוחר יותר על ליווי; החלטה זו נשאה סיכון כלכלי משום שהמסחריות של הסראנגי ככלי סולו עדיין לא הייתה משמעותית.
לאחר שנגן הסיטאר ראווי שנקר זכה להצלחה בהופעותיו במדינות המערב, נאראיאן החל לפעול בעקבותיו.
הוא הקליט אלבומי סולו ופצח בסיבוב ההופעות הבין-לאומי הראשון שלו בשנת 1964. באמריקה ובאירופה הופיע יחד עם אחיו הבכור צ'אטור לאל.
סיבוב ההופעות באירופה כלל עצירות בצרפת, בגרמניה (בחסות מכון גתה) ובפסטיבל City of London באנגליה.
החל משנות ה-60, נאראיאן לימד והופיע תכופות מחוץ להודו.
בהופעותיו במערב הקהל גילה עניין בסראנגי בשל הדמיון לצ'לו ולכינור.
נגן הטאבלה סורש טלווקר הפך למלווה בהופעות רבות של נאראיאן בסוף שנות השישים.
נאראיאן המשיך להופיע ולהקליט בהודו ומחוצה לה בעשורים הבאים והקלטותיו יצאו לאור באמצעות חברות הקלטות הודיות, אמריקאיות ואירופיות.
החל משנות ה-80 נהג להקדיש מספר חודשים בשנה לביקורים במדינות המערב.
נאראיאן הפחית את תדירות הופעותיו במהלך שנות ה-2000 ובעשור שלאחר מכן כמעט ולא הופיע.
סגנונו של נאראיאן היה אופייני למוזיקה הינדוסטנית קלאסית, אך בחירת כלי הנגינה שלו ככלי סולו והרקע שלו כתלמיד למורים מחוץ לקהילתו לא היו נפוצים בז'אנר.
הוא הצהיר כי מטרתו היא לרצות את הקהל וליצור תחושה של הרמוניה, וכי הוא מצפה שהקהל יגמול לו בכך שיגיב לנגינתו.
הופעותיו של נאראיאן היו מורכבות מהאלאפ (alap) המדוד והמדיטטיבי (הקדמה לא-מטרית) ומהג'ור (jor) (ביצועים עם דופק) בסגנון הדרופאד, ולאחר מכן מקטע של גאט מהיר ומשוחרר יותר (קומפוזיציה עם דפוס קצבי שסיפק הטאבלה) בסגנון קיאל (khyal).
הוא התנסה עם סגנון הג'האלה (jhala) (ביצועים עם דופק מהיר) שפותח על ידי בונדו קאן, אבל מצא כי הסגנון מתאים יותר לכלי פריטה וחדל לבצע את זה.
מקטע הגאט כולל קטע אחד או שניים עם קומפוזיציות.
כאשר מנגנים שני מקטעי גאט, הראשון נוטה להיות בקצב איטי או בינוני, והשני מהיר יותר; מקטעי הגאט מבוצעים בדרך כלל במקצב של 16 פעימות מחזוריות, הידוע כטינטאל (tintal).
נאראיאן סיים לעיתים קרובות הופעות עם ראג'ים בסגנון טומרי (thumri) (ז'אנר פופולרי בסגנון קלאסי קליל), אשר נקראים מישרה (מסנסקריט: מעורב) מכיוון שהם מאפשרים נגינת תווים נוספים, או עם דון (dhun) (שיר המבוסס על מוזיקה עממית).
נאראיאן תרגל ולימד באמצעות מספר מוגבל של פאלטות, תרגילים בקנה מידה קטן ששימשו כהכנה לקראת ניגון כמות משתנה של תווים לכל קשת.
מתוך הפאלטות נגזרו דפוסי תווים ארוכים בשם טאנים, אשר הכילו צורות מלודיות אופייניות ששימשו את נאראיאן לנגינה מהירה.
הוא השתמש ביד שמאל שלו (יד האיצבוע) לראנים וכדי לנגן טווח מלודי מורחב, וביד ימינו (יד הקשת) עבור הדגשים קצביים.
טכניקת האיצבוע של נאראיאן, תנוחת יד ימינו הנמוכה, שמירה על הקשת בזווית ישרה למיתר, והשימוש שלו באורך הקשת המלא היו יוצאי דופן בקרב נגני סראנגי.
נאראיאן היה מזוהה עם הקיראנה גראנה (האסכולה הסגנונית של קיראנה) בשל קשרו לעבדול ואליד קאן, אך סגנון הביצוע שלו לא תאם ישירות את האסכולה הזו.
רוב יצירותיו של נאראיאן היו מרפרטואר השירה של מוריו ושונו והותאמו לסראנגי.
הוא יצר יצירות מקוריות ובהופעותיו שיחק עם היצירות שלמד.
נאראיאן נמנע מליצור ראגות חדשות, אבל פיתח ראגות משולבות, כולל חיבור בין נאנד לבין קדר ובין קאפי לבין מלחר.
בהופעותיו ובהקלטותיו נאראיאן השתמש בסראנגי שקיבל מאודאיי לאל ואשר הורכב במירוט בשנות העשרים או השלושים.
הוא ניגן על מיתרי נבל מיובאים כדי לייצר צליל ברור יותר.
נאראיאן התנסה עם שינויים בכלי שלו והוסיף מיתר רביעי, אך הסיר אותו עקב הגבלת הנגינה.
בשנות ה-40 הוא החליף את מיתרו הראשון למיתר פלדה ומצא שקל יותר לנגן כך, אבל חזר להשתמש במיתרים עשויים ממעיים בלבד מכיוון שמיתר הפלדה שינה את הצליל.
נאראיאן העצים את מעמדו של הסראנגי לזה של כלי סולו מודרני בקונצרטים והפכו למוכר מחוץ לגבולות הודו, היה לנגן הסראנגי הראשון שזכה להצלחה בין-לאומית, וסלל את דרכו להצלחה מאוחרת יותר של סולטאן קאן.
טכניקת האיצבוע הפשוטה של נאראיאן אפשרה גלישה (מינד) והשפיעה על סגנון הקונצרט המודרני של הסראנגי, בשל כך שסגנון נגינתו ויצירת הטונים שלו אומצו על ידי נגני סראנגי בהקלטותיו.
נאראיאן לימד באוניברסיטה האמריקאית לאמנויות המזרח ובמרכז הלאומי לאומנויות הבמה במומבאי בשנות השבעים והשמונים, ושם העניק את סדנת האמן הראשונה לכלי הסראנגי.
נאראיאן לימד נגנים באופן פרטי, כולל בתו ארונה נאראיאן קאלה, נכדו הארש נאראיאן, ווואסנטי סריכאנדה.
הוא גם לימד נגני סארוד, כולל בנו בריג' נאראיאן, וכן זמרים וכנר.
ב-2002 לימד 15 תלמידים הודים, ובסך הכל יותר מ-500 תלמידים בארצות הברית ובאירופה למדו תחתיו.
האלבום Indian music in performance: a practical introduction יצא לאור ב-1980 כשיתוף פעולה בינו לבין ניל סורל ותואר כ"אחת ההצגות הטובות ביותר בתרגול המוזיקה המודרנית של צפון הודו" על ידי הנס נויהוף ב-Musik in Geschichte und Gegenwart.
נאראיאן טען כי ההערכה לסראנגי ולו באה רק לאחר קבלת גושקפנא מהקהל המערבי.
הוא ייחס את היעדרם של תלמידי סראנגי למחסור במורים מוסמכים ואמר כי ממשלת הודו צריכה לסייע בשימור כלי הנגינה.
קרן הפנדיט רם נאראיאן במומבאי מעניקה מלגות לתלמידי כלי הנגינה.
נאראיאן הצהיר כי היה ספקן לגבי הסיכויים כי הסראנגי ישרוד ואמר כי לעולם לא יפסיק לקדם את כלי הנגינה.
לנאראיאן הוענקו הפרסים הלאומיים פאדמה שרי ב-1976, פאדמה בהושאן ב-1991 ופאדמה וובהושן ב-2005. הפאדמה וובהושן, אות הכבוד האזרחי השני בחשיבותו בהודו, הוענק לו על ידי נשיא הודו עבדול קאלאם.
נאראיאן זכה בפרס אקדמיית סאנגיט נטאק בראג'סטן לשנת 1974–1975, ובפרס אקדמיית סאנגיט נטאק הלאומי לשנת 1975, ומונה לידיד אקדמיית סאנגיט נטאק לשנת 1988–1989. הוענקו לו פרס קאלידס סמן מממשלת מאדהיה פרדש לשנת 1991–1992 ופרס אדיטה ויקראם בירלה קאלאשיקר פורסקאר לשנת 1999 על ידי פ.ג אלכסנדר, מושל מהראשטרה.
הוא זכה בראטנה של ראגאסטאן לשנת 2013, בפרס מפעל חיים למוזיקה קלאסית בפרסי אקדמיית ג'יון סטאר למוזיקה הודית עולמית לשנת 2014 וכן הוענק לו פרס מפעל חיים על-שם פנדיט בימשן ג'ושי לשנת 2015–2016 בתחום המוזיקה הקלאסית על ידי ממשלת מהראשטרה.
הסרט הביוגרפי Pandit Ramnarayan – Sarangi Ke Sang הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של הודו ב-2007.
נאראיאן ניהל יחסים קרובים עם אחיו הבכור, צ'אטור לאל, שלמד לנגן בטאבלה בעיקר כדי ללוות את הסראנגי של אחיו.
לאל למד אצל מורי טאבלה בצעירותו, אך מאוחר יותר פנה לחקלאות.
לאל ביקר את נאראיאן ב-1948 בדלהי לאחר שנאראיאן הפך לנגן סראנגי מקצועי, ונאראיאן שכנע את לאל לעבוד כנגן טאבלה בתחנת AIR המקומית.
לאל הפך למוזיקאי מוערך, הופיע עם ראווי שנקר ועלי אכבר קאן בשנות החמישים ותרם לפופולריזציה של הטאבלה במדינות המערב.
כאשר לאל נפטר באוקטובר 1965, נאראיאן התקשה להופיע ונאבק באלכוהוליזם, אך התגבר על ההתמכרות לאחר כשנתיים.
נאראיאן סייע לארבעת ילדיו של אחיו לאחר מות אביהם.
בנו של צ'אטור לאל, צ'ארנצ'יט לאל בייאווט, הוא נגן טאבלה שהופיע באירופה עם דודו.
אשתו של נאראיאן, שילה, שהייתה עקרת בית, הגיעה למומבאי בשנות החמישים ונולדו להם ארבעה ילדים.
היא נפטרה בשנת 2001. בנו הבכור, נגן הסארוד בריג' נאראיאן, נולד ב-25 באפריל 1952 באודאיפור, ובתו ארונה נאראיאן נולדה ב-1959 במומבאי.
היא הייתה האישה הראשונה שהופיעה בקונצרט סולו עם כלי הסראנגי, והיגרה לקנדה ב-1984. בן נוסף, שיב, צעיר בשנה מארונה, למד לנגן בטאבלה, והופיע באוסטרליה עם אביו.
בנו של בריג' נאראיאן, הארש נאראיאן, מנגן בסראנגי.
בשנת 2009 הופיע נאראיאן בתוכנית The Proms של ערוץ ה-BBC ברויאל אלברט הול בלונדון יחד עם ארונה, והוא ניגן בפסטיבל המוזיקה סוואי גנדאווה בעיר פון ביחד עם הארש.
נאראיאן היה הינדי והצהיר כי "מוזיקה היא הדת שלו", בטענה שאין גישה טובה יותר לאלוהות מאשר בתיווך המוזיקה.
נפטר ב-9 בנובמבר 2024. התגורר במומבאי.
ראלף קירקפטריק היה מוזיקאי, מוזיקולוג וצ'מבליסט אמריקאי.
עיקר פרסומו בא לו מן הקטלוג הכרונולוגי שערך לסונאטות לכלי מקלדת של דומניקו סקרלטי.
קירקפטריק למד תולדות האמנות באוניברסיטת הרווארד והמשיך ללימודים בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ואצל ונדה לנדובסקה, הצ'מבליסטית שעבודתה החלוצית העניקה חיים מחודשים לצ'מבלו.
עוד השתלם אצל ארנולד דולמטש בהאזלמיר, היינץ טיסן בברלין וגונתר ראמין בלייפציג.
בשנים 1933–1934 לימד באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, אוסטריה.
מלגת גוגנהיים אפשרה לו לאחר זאת לחקור כתבי יד ופרטיטורות באירופה.
משנת 1940 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ייל, שם פרסם ביוגרפיה של דומניקו סקרלטי והוצאה ביקורתית של מכלול יצירות סקרלטי (1952).
רשימה מוסכמת של יצירות אלה מצוינת עכשיו במספרי קירקפטריק (שסומנו בעבר ב-Kk.ובהוצאות מאוחרות יותר ב-.K בלבד), רישום הנחשב כיום לשיטת המספור התקנית והמוסמכת לסונאטות לכלי מקלדת של סקרלטי (על אף שתי שיטות מספור מתחרות, לפחות) ).
קירקפטריק הקליט מספר רב של יצירות צ'מבלו מאת באך (הקלטות ארכיב).
כמו כן הפיק הוצאה של וריאציות גולדברג של באך (1938, הוצאת שירמר, ניו יורק - 37149) הכוללת דיון נרחב בעיטורים, אצבוע, פיסוק, דינמיקה ופרשנות כללית.
כמו כן חיבר את "פרשנות לפסנתר המושווה של באך: מסה של מבצע", שיצאה לאור לאחר מותו.
קירקפטריק ניגן גם מוזיקה מודרנית, כולל הקונצ'רטו לצ'מבלו ותזמורת של קווינסי פורטר, סונאטה לכינור וצ'מבלו של דריוס מיו והקונצ'רטו הכפול לצ'מבלו, פסנתר ותזמורת קאמרית מאת אליוט קרטר, שהוקדש לו.
כנגן ואמן מקליט, נודע בעיקר בביצועי הצ'מבלו שלו ליצירות המקלדת של יוהאן סבסטיאן באך ודומניקו סקרלטי.
הוא הקליט גם בקלוויקורד (למשל, את האינוונציות לשניים ושלושה קולות של באך) ובפורטה-פיאנו (בייחוד יצירות של מוצרט).
ראלף קירקפטריק מת בגילפורד, קונטיקט בגיל 72.
Ralph Kirkpatrick: A Bibliography and Discography ביבליוגרפיה ודיסקוגרפיה של ראלף קירקפטריק מרדית קירקפטריק, ספריית המוזיקה של אוניברסיטת בוסטון,
ראם סמואל (נולד ב־20 בספטמבר 1964) הוא נהג מרוצי מכוניות ישראלי ומנטור.
פעמיים אלוף צרפת במסגרת הליגה האירופית של מרוצי ראלי (1994 ו-1997).
ראם מומחה בפיתוח הדרכות לנהיגה נכונה ובטוחה ולאחרונה פיתח הדרכה ייחודית לנהגים צעירים שמשפרת את הנהיגה של הנהג הצעיר ומגבירה בעשרות אחוזים את יכולתו להימנע מתאונה.
בנעוריו חלה סמואל בסוכרת נעורים, והוא נהג המרוצים הסוכרתי הראשון בעולם במסגרת הפדרציה הבינלאומית לרכב.
סמואל התחרה בארץ ובאירופה בשנים 1991–2000 וזכה פעמיים באליפות צרפת במרוצי ראלי, כאשר השתתף גם במרוצים במסגרת אליפות אירופה בראלי (1994 ו-1997) ובהמשך אימן במספר בתי ספר לנהיגה מתקדמת בעולם.
בשנת 1996 הקים סמואל בית ספר ישראלי לנהיגה מתקדמת בשם "מסלולים".
בשנת 2013 רכשה קבוצת "רוביקון ביזנס גרופ", בראשות איש העסקים אמיר ברמלי, 50% מחברת "מסלולים".
באפריל 2015 הודיע על מכירת חלקו בחברת מסלולים.
היה מהמקימים והבעלים של חברת "פרודרייב", שנותנת שירותים מקצועיים בתחום נהיגה והדרכה בנהיגה מתקדמת וספורטיבית.
בראשית שנת 2024, מכר ראם את חלקו בחברת פרודרייב ופנה להתמחות בהדרכה והנחיה לנהגים צעירים.
סמואל הוא מנטור בתחום הנהיגה והעצמה אישית ומפתח תכנים בלימוד נהיגה בטוחה, נכונה, מתקדמת וספורטיבית.
בנוסף מרצה בנושאי הגשמה ופיתוח עצמי לקבוצות שונות; פרסם מאמרים בנושא נהיגה נכונה בעיתונות ובאתרי אינטרנט; הנחה הדרכות נהיגה נכונה בטלוויזיה.
ומשמש כיועץ בתחום הנהיגה בירחוני רכב ובתוכניות טלוויזיה שונות.
סמואל נשוי לאיילת ואב לבן ולבת, מתגורר בגני תקווה.
ראם עמינֹח (נולד ב-כ"ד באלול ה'תשכ"ה, 5 בספטמבר 1961) הוא איש עסקים, רואה חשבון, מייסד משרד רואי החשבון שטיינמץ עמינח ושות', וקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל שהוא גם ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וראש המערך הכלכלי של צה"ל.
נולד בשנת 1961 ברמת גן, בנם של ציפורה עמינח, מנהלת בית הספר דיזנגוף בתל אביב, ופרופסור נח עמינח, ראש החוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
הוא נכדו של משה עמינח, שיחד עם אחיו נחמיה עמינח היה ממייסדי הפועל המזרחי.
התחנך בבית הספר הממלכתי דתי אושא בעיר, ולמד בישיבת נחלים אצל הרב יוסף בא גד ובישיבת איתרי החרדית.
בשנים 1984–1989 למד לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, והשלים את לימודיו בהצטיינות.
בשנת 1998 השלים תואר שני במנהל עסקים, אף הוא מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 ייסד יחד עם קובי שטיינמץ את משרד ראיית החשבון שטיינמץ עמינח ושות'.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "המיסוי הפנסיוני וקופות הגמל", שאותו חיבר יחד עם קובי יתח וקובי שטיינמץ.
בשנת 2016, כשלושים שנה אחרי הקמת משרד רואי החשבון, ואחרי שהביא את הפירמה להיות השישית בגודלה בישראל שהעסיקה כ-300 עובדים, מכר את חלקו במשרד לשותפיו.
מאז מכירת חלקו במשרד רואי החשבון שהקים, עוסק עמינח בפעילות ציבורית ובמתן שירותים עסקיים לחברות ובעלי הון.
עמינֹח התגייס לשירות סדיר בצה"ל בשנת 1979. הוא התחיל את שירותו הצבאי בחיל השריון ואת רוב שירותו ביצע בלבנון במסגרת מה שיוכר לימים בכינוי "המערכה ברצועת הביטחון".
השתחרר מצה"ל אחרי שנת קבע אחת כקצין בדרגת סגן.
בשירות המילואים התקדם עמינח עד לדרגת אלוף-משנה.
שירת כסגן מפקד מחוז דן ובשנים 2005–2011 שימש כמפקד נפת איילון בפיקוד העורף.
ב-5 בספטמבר 2011 חזר עמינֹח לשירות קבע, הועלה לדרגת תת-אלוף, ומונה ל, ראש המערך הכלכלי של צה"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, והיה ליחיד שמונה לתפקיד זה מחוץ לצבא.
כחלק מתפקידו שימש חבר בפורום המטה הכללי.
בעקבות מינוי זה הפקיד את חלקו במשרד רואי החשבון בידי שותפיו למשרד.
כעבור שלוש שנים, בנובמבר 2014, סיים עמינח את תפקידו.
עם סיום שירותו כיועץ הכספי לרמטכ"ל חזר לפעילותו במשרד שטיינמץ עמינח ושות' עד למכירת חלקו בשותפות.
מאז מכירת חלקו בפירמת ראיית החשבון שיסד, שימש עמינֹח בתפקידים שונים במגזר הציבורי ובמשק הישראלי.
מאז פרישתו מתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל משמש עמינח בוועדות שונות של צה"ל: מאז שנת 2014 משמש יו"ר ועדת הסטאז' של צה"ל בתחום ראיית החשבון.
במקביל הוא משמש כיו"ר ועדת פרס ההתייעלות של צה"ל.
בשנת 2015 שימש יו"ר הוועדה לביטול מבחן הכנסה לנכי צה"ל.
בנובמבר 2019 מונה לדירקטור ב ושימש כיו"ר הוועדה לניהול סיכונים, יו"ר ועדת הכספים ויו"ר ועדת ביקורת.
בשנת 2021 (9 באוגוסט – 5 בדצמבר), בהיעדר יו"ר דירקטוריון לתעשייה האווירית ובהסכמת הדירקטוריון, מילא עמינֹח את התפקיד, הוא חתום על הדו"חות הכספיים של רבעון 3 בשנה זו.
עמינֹח שימש כדירקטור בחברת עופר השקעות וכדירקטור ויו"ר ועדת הביקורת בחברת צים שבשליטת החברה לישראל שבשליטת עידן עופר.
במרץ 2017 מונה לדירקטור בכי"ל, ושימש עד יולי 2021 יו"ר הוועדה לאיכות הסביבה בחברה.
במהלך 2020 הוביל עמינֹח את ההשתלטות של חברת 'כנפי נשרים תעופה בע"מ' על חברת אל על.
ואת השגת היתר השליטה, תחילה לאלי רוזנברג ובהמשך גם לאביו, קני רוזנברג, לאחר שעלה לישראל אף הוא.
ראם עמינח, בן למשפחת מייסדי 'הפועל המזרחי', נשוי לרקפת רוסק עמינח, בעבר מנכ"לית בנק לאומי, ולהם שתי בנות.
עמינח הוא גולש ווינג וזכה פעמיים ברציפות (2021–2022) במדליית זהב מטעם איגוד הגלישה הישראלי.
ראלף וולדו רוז היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 6 מדליות אולימפיות מהן 3 מדליות זהב, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל.
לאחר מכן סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת שיקגו.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה רוז ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל לאחר שהשווה את שיא העולם - 14.81 מטר, לפני ווסלי קו (14.40 מטר) ולורנס פויירבאך (13.37 מטר) שניהם מארצות הברית, מדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 39.28 מטר, כמו בן ארצו מרטין שרידן ולפני ניקולאוס גאורגנטס מיוון (37.68 מטר).
בין שני המנצחים נערכה תחרות זריקה נוספת לקביעת המנצח הכללי שבה רוז זרק למרחק של 36.74 מטר ושרידן זרק למרחק של 38.97 מטר והוכתר כמנצח.
מדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 45.73 מטר, אחרי ג'ון פלנגן שקבע שיא אולימפי חדש של 51.23 מטר וג'ון דוויט (50.26 מטר), שניהם מארצות הברית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בזריקת משקולת של 56 פאונד בתוצאה של 8.53 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1908) נשא רוז את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה.
במצעד המשלחות הוא סירב להוריד את הדגל כשעבר מול אדוארד השביעי, מלך בריטניה, נוהג שהיה קיים עד לאולימפיאדה זו.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.21 מטר, לפני דניס הורגן מבריטניה (13.62 מטר) ובן ארצו ג'ון גרלס (13.18 מטר) ובכך הגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשיכת חבל.
דבר זה סייע בידיו לשפר את הישגיו.
בתחרות שנערכה בעיר מגוריו אותה שנה הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 16.56 מטר.
שיא זה לא הוכר כשיא עולם.
רק בשנת 1934 נקבעה תוצאה טובה יותר.
נוסף לכך, הוא קבע ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 54.38 מטר שאף הוא לא הוכר.
בתחרות שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-21 באוגוסט אותה שנה הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 15.54 מטר.
שיא זה על פי IAAF נחשב כשיא העולם הראשון בהדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה רוז בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני ביידוי פטיש בתוצאה של 42.58 מטר ובמקום 11 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.65 מטר .
בשנת 1913 נפטר רוז, בגיל 28, מטיפואיד.
בסך הכל זכה רוז ב-4 תוארי אליפות ארצות הברית בהדיפת כדור ברזל, בשני תוארי אליפות ארצות הברית בזריקת דיסקוס ובתואר אליפות ארצות הברית בהטלת כידון.
שיאו העולמי של רוז בהדיפת כדור ברזל - 15.54 מטר, על פי IAAF נחשב כשיא העולם הראשון בהדיפת כדור ברזל.
ראם סהרה או ראם הנבל (שם מדעי: Oryx dammah) הוא מין של ראם ממשפחת הפריים.
לראם סהרה קרניים ארוכות, מעוקלות (כמו חרב הסימיטר) וחדות שאורכן מגיע עד ל־70 סנטימטרים המשמשות אותו ביעילות כאמצעי הגנה.
מן הצד נראה הראם כבעל קרן אחת בלבד, וכך צויר במצרים הקדומה - מה שהיה לימים לאחד מהמקורות לאגדות על חד־קרן.
פרוותו לבנה, זנבו שחור וצווארו נע בין כתום לזהוב.
הנקבות קטנות יותר מהזכרים ופרוותן גם היא לבנה, אך היא משתנה מעונה לעונה.
אורך גופו מגיע עד ל־2 מטרים, גובהו כ־1 מטר והוא שוקל כ־200 קילוגרם.
ראם הנבל התקיים בבתי הגידול מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ.
הוא מגלה הסתגלות מרשימה לתנאי המדבר: הוא אינו צורך מים רבים, ויכול לחיות חודשים רצופים ללא שתייה של ממש, כאשר את מעט הלחלוחית הנדרשת לו הוא משיג ממזונו הצמחוני.
כדי לשמור על נוזליו הראם פעיל בעיקר בלילה, ובמשך היום הוא נח בגומה שהוא חופר לעצמו או בצילו של עץ.
הראם חי בעדר של 10–70 פרטים.
בכל עדר יש מספר שווה של זכרים ונקבות (50:50), כאשר גם הזכר וגם הנקבה מיוחמים לראשונה בגיל שנה וחצי עד שנתיים.
תקופת הייחום היא בין מרץ לאוקטובר.
המין מסווג כמין בסכנת הכחדה.
עד תחילת המאה ה־20 היה הראם נפוץ בערבות עשביות ובמדבריות בצפון אפריקה ובמזרח התיכון: באלג'יר, בורקינה פאסו, צ'אד, מצרים, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סודאן, תוניסיה, ומערב מדבר סהרה.
כאשר הגיעו אירופאים לאפריקה, החלו לצוד אותו בשל קרניו ובשרו, עד שהמין כולו הגיע לכדי הכחדה.
הראם לא נצפה יותר בטבע מאז 1986. היו מקרים על אנשים שדיווחו כי ראו את הראם בטבע, אולם דיווחים אלו לא אומתו.
בחי־בר יטבתה יש גרעין רבייה של ראם סהרה.
נכון ל-2016, מוחזקים בשבי עדרים של ראמי סהרה כחלק מתוכניות השבה לטבע בתוניסיה, צ'אד, מרוקו וסנגל.
נכון לשנת 2021, ישנם 490 ראמי סהרה בשמורת טבע מגודרת בסנגל ו-360 ראמי סהרה בטבע בשמורה בצ'אד, בעקבות מבצעי השבה לטבע שנעשו שם, כשהמטרה היא לבסס אוכלוסייה של 500 ראמי סהרה בשמורה, וכך מצב השימור שלו יעבור מנכחד בטבע לבסכנת הכחדה חמורה.
בסוף שנת 2023 פרסם ארגון IUCN עדכון לסטטוס השימור של ראם סהרה לבסכנת הכחדה (EN).
באותה שנה דווח על 575 פרטים בטבע משוחררים.
יש המזהים את ראם הסהרה עם הראם המקראי, אך זיהוי זה אינו מוסכם.
ראם הצבי (שם מדעי: Oryx gazella) המכונה גם בשם גֵמסבוק (Gemsbok) או חמסבוק, הוא מין של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הראמים החי בדרומה של אפריקה, והמין הגדול ביותר במשפחת הראמים.
קיים מין נוסף קטן יותר בשם ראם ביסה, הדומה מאוד לראם הצבי ובעבר אף היה נחשב כתת-מין שלו.
שמו המדעי נגזר כדלהלן: "Oryx" = ראם, " gazella" = צבי; צירוף של שניהם פירושו "ראם צבי" ומתייחס לכך שלראם זה יש פס שחור עבה במותניים כפי שיש לצבאים.
ראם הצבי הוא הגדול והחזק בין הראמים: כתפיו וצווארו שריריים, גובהו בכתפיים 1.2 מטר, אורך ראשו וגופו 198–240 ס"מ, ואורך זנבו 45–90 ס"מ.
פרוותו בצבע חום אפרפר, בטנו רגליו וחלקו האחורי לבנים, ופס שחור עבה עובר מעל בטנו ומתפשט מעט לחלק העליון של רגליו בדומה לצבי.
רעמה קצרה שחורה מתחילה בראש ומסתימת באמצע הגוף, פס שחור דק מתחיל בעורף, מתרחב בחלקו האחורי ומסתיים בסוף הזנב; זנבו ארוך ושעיר כזנב הסוס ובעל צבע שחור, ולעיתים פס שחור דק מתוח לאורך הצוואר ומתחבר עם הכתם השחור שברגליים.
אוזניו קטנות יחסית ומתעגלות בקצוות, ראשו לבן עם כתם שחור בקודקוד, ורגליו ארוכות וחזקות.
לראם זה יש פס שחור עבה היורד מהעין לסנטר, כתם שחור גדול במרכז האף המחובר בפס שחור דק לכתם בקודקוד, ומחובר לפס השחור שיורד מהעין.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות ולעיתים פרוותם כהה יותר.
הן לזכרים והן לנקבות קרניים המגיעות לאורך של , אם כי לזכרים קרניים ישרות עבות וקצרות יותר, ולנקבות קרניים ארוכות דקות ומתעגלות מעט לאחורה; הזכרים משתמשים בקרניהם בעיקר כדי להגן על הטריטוריה, והנקבות משתמשות בקרניהן כדי להגן על עצמן ועל צאצאיהן.
ראם הצבי ניצוד בעיקר בגלל קרניו המרשימות, והיות ולנקבות קרניים ארוכות יותר, הן מועדות יותר לציד.
בשבטים המקומיים משתמשים בקרניו כחוד לחנית, ולדברי מספר רשויות שימור ניתן להכין מקרניו שופר או חצוצרה; באנגליה של ימי הביניים קרניו היו נמכרות כקרני החד-קרן.
תפוצתו הטבעית של ראם הצבי היא בדרום-מערב אפריקה, במדינות נמיביה, דרום אפריקה, בוצואנה וזימבבואה.
ייתכן כי בעבר היה נפוץ גם באנגולה ומאוחר יותר נכחד משם.
ב-1969 הוחלט לייבא ראמים לארצות הברית למטרות שונות ובהן ציד, וכתשעים ושלושה פרטים שוחררו לטבע בין השנים 1969–1977. בהיעדר טורפים טבעיים האוכלוסייה גדלה במהירות וכיום יש בטבע בארצות הברית כ-3,000 פרטים.
ראם הצבי הוא בעל חיים חזק המסתגל לאזורים קשים ביותר, בשל העובדה שהוא מסוגל לחיות ימים רבים ללא מים.
בית גידולו כולל אזורים צחיחים ביותר כמו מדבר נמיב או דיונות חול.
הראמים נמצאים גם בסוואנות, שטחי מרעה ויערות דלילים.
ראם הצבי חי בעדרים של 10–40 פרטים, המורכבים מזכר דומיננטי אחד ומספר זכרים ונקבות.
כאשר יש מזון בשפע ניתן להיתקל גם בעדרים המונים למעלה ממאה פרטים.
למרות שהם אינם תלויים במים, בשעות החמות של היום הם ינוחו באזורים מוצלים, ויגבילו את פעילותם לשעות הבוקר המוקדמות, שעות הערב המאוחרות, ולפעמים גם בלילות הקרירים.
בגיל חמש או שש, הזכרים יקימו לעצמם שטחים בגודל של 25 קמ"ר עליהם יגנו בקנאות, ועשויים להישמר על ידם במשך שלוש שנים.
במהלך עונת הרבייה הזכרים יתנו רק לנקבות וצעירים להיכנס.
הקרבות בין הזכרים לעיתים קטלניים ועלולים להסתיים בפציעות חמורות.
ההיריון נמשך כ-264 ימים לאחריהם נולד עגל אחד ולעיתים קרובות שניים, השוקל 9–15 ק"ג.
העגל שוהה בשבועות הראשונים במקום מסתור, ואמו מגיעה מספר פעמים במהלך היום כדי להניקו; לעיתים העגל יצא בלילה עם אמו כדי להחליף מקום מסתור.
לאחר 3–6 שבועות העגל מצטרף לעדר, ובמשך 5 חודשים צבע פרוותו משתנה מחום בהיר לחום אפרפר.
העגלים מגיעים לבגרות בגיל שנה עד שנתיים.
הראמים מסוגלים לרוץ למרחקים ארוכים במהירות של 60 קמ"ש.
תזונתם כוללת בעיקר דשאים ועשבים, אולם אם המזון לא יהיה זמין הם יאכלו גם שיחים עשבי תיבול ועלים וענפים של עצים, בתקופות בצורת הם יחפרו בפרסותיהם כדי להגיע לשורשים ופקעות.
אויביו של ראם צבי מבוגר בטבע הם אריות, צבועים נקודים ונמרים אפריקנים, בעוד שהצעירים יכולים להיטרף גם על ידי ברדלסים, קרקלים וסרוולים; קרניהם החדות כסיף של המבוגרים מספקות להם הגנה מרובם, והם משתמשים בהם גם כדי להגן על העגלים.
ראם הצבי הוא חיה פופולרית בקרב הציידים, ובעבר היה ניצוד במספרים גדולים שגרמו לאוכלוסייתו להידלדל, אך כיום מצבו מוגדר כ"ללא חשש" (LC) על ידי IUCN ואין איום רציני על המין, כיוון שברוב המדינות הוא נאסר לציד וחי בעיקר בשמורות מוגנות (כמו הפארק הלאומי אטושה שבנמיביה) או שטחים פרטיים.
גם במדינות בהם ציד הראם מהווה תרומה כלכלית, יש פיקוח המבטיח שמספרי האוכלוסייה ישמרו.
ראם הצבי מופיע בסמל נמיביה ומסמל קשיחות, הסתפקות במועט, ואומץ לב, כמו כן הוא משמש כסמל בפרובינציית הכף הצפוני, ובעבר גם בסמל דרום אפריקה וסמל מושבת הכף.
האוכלוסייה העולמית (לא כולל בארצות הברית) נאמדת בכ-373,000. תוחלת חייו של ראם הצבי בטבע עד 20 שנים.
ראם ביסה או ראם מזרח־אפריקני (שם מדעי: Oryx beisa) הוא מין של ראם גדול מתת-משפחת ראמים במשפחת הפריים.
המין מוגדר על ידי IUCN כמין בסכנת הכחדה.
ראם ביסה קרוב מאוד לקרובו הגדול ראם הצבי וחי בערך באותם אזורם במזרח אפריקה.
כמוהו יש לו פס שחור מעל הבטן שמזכיר צבאיים יותר מראמים.
אנטילופה זו חיה בצפון מזרח אפריקה מג'יבוטי ואריתריאה עד לאתיופיה וסומליה.בתי הגידול שלו הם ערבות עשב, סוואנות ומדבריות.
הראם הוא בעל חיים גדול שמשקלו כ-79 ק"ג ואורך קרניו .
מין זה מראה כמה התאמות לבית גידלו החם והיבש כמו להעלות את הטמפרטורה של גופם ל-46 מעלות מבלי לפגוע בו כמו כן זה מפחית הזעה ואובדן מים.
מין זה הוא צמחוני וניזון בעיקר מעשבים,עלים וצמחייה אחרת.
במקרה שאין מים הם יכולים להפיק אותם מאכילת פירות ושורשים.הראם חי בקבוצות של 5–40 פרטים שמונגהת בידי זכר האלפא.
תת-המין Oryx beisa callotis יותר קטן מהשני וגם נדיר יותרת והוא מוכר כיום כמין נפרד – ראם שולי-אוזניים.
בכלל המין קרוב לסיכון עקב ציד.
ראלף שובר את האינטרנט הוא סרט קומדיה משפחתית בהנפשה ממוחשבת של דיסני.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בנובמבר 2018. את הסרט ביימו ריץ' מור ופיל ג'ונסטון, ואת התסריט כתבו ג'ונסטון ופמלה ריבון .
הסרט מהווה המשך ל"ראלף ההורס" מ-2012.
הסרט מתרחש שש שנים לאחר הסרט הראשון, כאשר מר ליטוואק מחבר את אולם הארקייד לרשת האלחוטית.
דמויות המשחק מסתקרנות לגבי החיבור החדש, אך מסתבר שמדובר באזור אסור לכניסה.
מאוחר יותר, שתי ילדות משחקות ב"שוגר ראש", ושוברות בטעות את ההגה כאשר הן נאבקות על השליטה במשחק בדמותה של ונלופי שבחרה לסטות מהמסלול הרשמי לקראת סוף הסיבוב.
הילדות קוראות למר ליטוואק ומספרות לו על ההגה השבור ומר ליטוואק הודה כי לצערו יצטרך למכור את המשחק בסוף השבוע בשל העובדה שקשה למצוא כיום הגה דומה כי חברת המשחקים של "שוגר ראש" ("Sugar Rush") פשטה את הרגל.
הילדים באולם נרתמים לעזרתו ואומרים שבאיביי ניתן למצוא הגה דומה.
מר ליטוואק בודק ומגלה שההגה יקר מדי, ומוותר על הרעיון לתקן את המכונה, ומחליט למסור את "שוגר ראש" לפירוק.
לאחר שראלף רואה שוונלופי מרגישה מאוד רע עם העובדה שיסגרו לה את המשחק, הוא מתייעץ עם פליקס שממליץ לו ללכת לאיביי, ומבטיח לראלף שיחפה עליו.
בעקבות כך, ראלף מחליט ללכת עם ונלופי לאיביי הנמצאת באינטרנט דרך ה-Wi-Fi החדש שהותקן, במטרה לרכוש הגה ולהציל את המשחק שלה.
בינתיים, הדמויות האחרות מ"שוגר ראש" מוצאות להם בתים אחרים ו-15 המתחרים מ"שוגר ראש" מוצאות בית חם אצל פליקס המתקן וסמלת טמורה ג'ין קלהון.
כשהם מגיעים לעולם האינטרנט, הם מגלים שעולם האינטרנט הוא מקום שונה ממה שהם הכירו בעולם המשחקים.
הם מגלים שכדי לדעת לאן הולכים כדי לקנות הגה חדש, הם מגיעים ליודעוד, איש מנוע החיפוש שמכוון אותם לנסוע לאיביי.
ונלופי וראלף מגלים שאיביי היא כמו קניון ענק ועל כל מוצר מתקיימת מכירה פומבית וכך מצליחים להגיע להגה, כשהוא כמעט נמכר למישהו אחר.
ראלף וונלופי מציעים מספרים גדולים, וראלף זוכה תחת ההצעה 27,001 דולר ומנצח במכירה, אך מגלה שכדי שההגה יגיע לאולם המשחקים יומיים לפני שמר ליטוואק ימכור את המשחק, עליו להשיג כסף אמיתי תוך 24 שעות כי אם לא, ההגה יוחזר למכירה ו"שוגר ראש" יימכר.
ונלופי וראלף מגיעים לג'יי פי ספאמלי, שמציע להם לחפש כל מיני אביזרים, ולקבל עליהם כסף אמיתי.
ונלופי וראלף מחפשים חפץ ששווה הרבה כסף וכך מגיעים למכונית של שאנק, עליה מוצע 40,000 דולר שכדי להשיג אותה, עליהם להיכנס למשחק "הרס על הכביש" ("Slaughter Race") ולגנוב את המכונית היישר אליו.
בזמן שראלף מסיח את דעתם של שאנק והצוות שלה, ונלופי גונבת את המכונית ומתחילה מרדף מכוניות קטלני, שעלול לגרום למוות מצידה ומצד ראלף.
לאחר מרדף ארוך ונלופי כמעט ומנצחת בתחרות, אך שאנק חוסמת לה את היציאה.
ראלף מסביר לשאנק שהם חייבים את המכונית כדי להשיג כסף בשביל להציל את המשחק של וונלפוי.
שאנק מסבירה להם שהיא לא תתן להם את הרכב, אך מציעה דרך אחרת להרוויח כסף, באמצעות העלאת סרטונים משעשעים לבאזזטיוב אותו מנהלת חברתה הטובה כן, ולקבל עליהם כסף.
כתוצאה מכך, היא מסריטה את ראלף אומר "אני אהרוס את זה" תוך כדי שמפוח עלים נושף לו על הפנים.
מרגע יציאתם מהמשחק, ונלופי וראלף מתחילים להתווכח האם לחזור לג'יי פי ספאמלי או ללכת לבאזזטיוב לכן.
בסופו של דבר, ראלף נכנע לוונלופי והם הולכים לבאזטיוב.
בבאזטיוב עצמה ראלף מציג את עצמו בפני כן, מנהלת האתר, שמסבירה לו מה לעשות ואף עוזרת לו לקבל פופולריות באתר ובכך להשיג את הכסף.
מתוך רצון לעזור לראלף וונלופי כן שולחת שליחים (פרסומות קופצות) שיפרסמו את הסרטונים של ראלף ברחבי האינטרנט וביניהם ונלופי, המקבלת מכשיר קשר מיוחד בו היא תוכל לתקשר עם ראלף ונוסעת לאתר "OH MY DISNEY" ושם פוגשת דמויות רבות כמו איה מ"פו הדב", חיילי הסער מ"מלחמת הכוכבים" והנסיכות של דיסני.
לאחר מכן ראלף מתקשר אליה ואומר לה שהוא השיג את הכסף והוא בדרך לאיביי לקנות את ההגה.
ונלופי עונה בחיוב, אך מרגישה שמשהו בה לא בסדר, ואף שרה שיר על כך שהיא מעדיפה לחיות ב"הרס על הכביש" במקום ב"שוגר ראש".
כשראלף מצליח להשיג את הסכום הדרוש, הוא מנסה ליצור קשר עם ונלופי אך מגלה שהיא מנהלת שיחה עם שאנק שבמסגרתה היא מספרת לה שיותר טוב לה איתם מאשר שאר הדמויות במשחק "שוגר ראש", והמסלולים הקבועים שלא משתנים.
כשראלף שומע זאת, הוא מחליט להוציא את ונלופי מהמשחק.
כדי להצליח בכך, הוא נעזר בג'יי פי ספאמלי, שלוקח אותו לאתר האפל, שם יקבל וירוס אי ביטחון שאותו יוכל לשתול במשחק ובכך לגרום לוונלופי לצאת מהמשחק.
הווירוס כביכול לא מזיק, ופעולתו היא לאתר חוסר ביטחון ולשכפל אותו.
לאחר שראלף מצליח לקבל את הווירוס, הוא משתיל אותו במשחק, תוך כך שוונלופי מאבדת את ביטחונה העצמי והווירוס מתפשט.
לאחר שכל מי שיצא מהמשחק שהחל לעבור אתחול, ונלופי מגלה שראלף עשה זאת ומשליכה מרוב זעם את התליון שנתנה לו שנשבר לשניים.
השניים מתפצלים והווירוס נמלט דרך החור שנוצר במשחק לחלל האינטרנט ומגלה את חוסר הביטחון של ראלף ומשכפל עותקים של ראלף שרודפים אחר ונלופי בקריאה "חברה?" ואף גורמים לווירוס רציני וקריסה בעולם האינטרנט.
ונלופי נמלטת ליודעוד ונפגשת שם עם ראלף האמיתי.
יודעוד מסביר להם שכדי להיפטר מהווירוס ולהחזיר את עולם האינטרנט לקדמותו, הם חייבים או לטפל בחוסר הביטחון של ראלף (אשר נפסל מחוסר המציאות שבתוכנית) או למצוא את שער האנטי וירוס, בתנאי שישימו את ונלופי כפיתוי והיא תוליך את כל הראלפים אליו.
אולם, הם נתפסים טרם הם מצליחים בכך, והראלפים מהווירוס אף מנסים להרוג את ראלף, אך נעצרים כאשר ונלופי מבטיחה להיות חברה נצחית של הראלף הענק הווירוסי.
בתגובה ראלף מסביר לראלף הענק הווירוסי שהוא חייב להרפות מונלופי וזה יהיה קשה אך בסוף יהיה טוב, ובעקבות כך הווירוס נעלם שהרי חוסר הביטחון והתלותיות של ראלף טופלה.