tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדרברוגה עובד כיום כפרשן כדורגל בערוץ ספורט 1 הגרמני.
אינגה הזקן (בשוודית: Inge den äldre) או אינגה סטנקילסון (בשוודית: Inge Stenkilsson, בנורדית עתיקה: Ingi Steinkelsson; מת 1105 בערך) היה מלך שוודיה בשתי תקופות מלוכה במחצית השנייה של המאה ה-11. במקורות האנגליים הוא מופיע גם בשם "אינגולד" (Ingold).
אינגה היה בנו של סטנקיל, מלך שוודיה.
הוא חלק ככל הנראה את השלטון עם אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון, אך מעט ידוע אם הוא מלך בוודאות.
על פי הכרוניקן בן התקופה, אדם מברמן, מת סטנקיל ואחריו מלכו שני מלכים בשם אריק, שנהרגו.
לאחר מכן הוזמן אנונד גרדסקה מרוס של קייב, אך הוא הודח עקב סירובו לבצע את טקס הבלוט במקדש שבאופסלה.
על פי השערה אחרת היו אנונד ואינגה אותו אדם, כפי שמספר מקורות מזכירים את אינגה כנוצרי אדוק.
במכתב שנשלח מהאפיפיור גרגוריוס השביעי בשנת 1080 הוא מכנה את אינגה "מלך השוודים", אך מכתב מאוחר יותר משנת 1081, הממוען לאינגה ולמלך נוסף שמכונה בו "A" (ככל הנראה אחיו אלסטן או האקאן האדום), הם קרויים מלכי הגותים המערביים.
הבדל זה המשקף את השינויים בטריטוריה אינו ברור מאחר ששני המכתבים נוגעים להפצת הנצרות בשוודיה ותשלום מעשר הכמורה לאפיפיור.
בשנת 1084 לערך אולץ אינגה להתפטר על רקע חוסר הכבוד שהוא רכש למסורות העתיקות ועל רקע סירובו לנהל את המנהג הפגני של טקסי הבלוט.
סוון המקריב נבחר במקומו כמלך.
בסאגת האראוור (Hervarar saga) מתוארת עלייתו למלוכה של סוון, הדחתו של אינגה והגלייתו לוסטרייטלנד:
אף על פי כן, אינגה שב לאחר שלוש שנים, הרג את סוון ותבע לעצמו מחדש את הכתר:
סיפור דומה מופיע גם בסאגה על אורקני, אך על פי הדווח שם נשאר סוון בתוך הבית ונשרף למוות:
כששהה אינגה בוסטרייטלנד הוא חי בביורום שליד פולשפינג של ימינו.
על פי המסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) הוא משל בעוצמה ומעולם לא הפר את החוקים שהתקבלו במחוזות ממלכתו.
בשנת 1100 לערך ייסדו אינגה ואשתו מאר (הלנה) את מנזר ורטה, ליד לינשופינג של ימינו.
היה זה המנזר הראשון בשוודיה ואחד העתיקים ביותר בסקנדינביה.
המנזר השתייך למסדר הבנדיקטינים והוא נוסד על פי הוראותיו של האפיפיור פסקליס השני.
באותה עת התנהלה מלחמה בין אינגה לבין מגנוס השלישי, מלך נורווגיה.
ב-1101 הסתיימה המלחמה כאשר נחתם הסכם שלום בקונגהאלה, יחד עם אריק הראשון, מלך דנמרק.
בפגישה זו השיא אינגה את בתו מרגרטה למגנוס.
בסאגה על מגנוס שבמחזור העולם של סנורי סטורלוסון קיים תיאור מראהו של אינגה:
בסאגת האראוור (Hervarar saga) מסופר שאינגה מת מזקנה ושהוא מלך עד יומו האחרון.
תאריך מותו המדויק לא ידוע, אך הוא מת ככל הנראה סביב שנת 1105. אינגה נקבר בתחילה בכנסייה קטנה בביורום, אך מאוחר יותר הועברו שרידי גופתו למקום אחר.
כיום טמונים שרידיו ככל הנראה במנזר ורטה בחלק של כנסיית המנזר שנבנה על ידי בנו של אינגה, ראגנוולד.
כל השלדים שטמונים שם ושסביר להניח שאחד מהם הוא של אינגה, הם של גברים רמי קומה, בגובה של כשני מטרים, ובכך ניתן להסיק שתיאורו של סנורי סטורלוסון מדויק.
אינגה נשא לאישה את הלנה.
יחד איתה הוא ייסד את מנזר ורטה.
בנו של אינגה, ראגנוולד, מת לפני שעלה בידו לרשת את כתרו של אביו.
את אינגה ירשו שני אחייניו, פיליפ אלסטנסון ואינגה הצעיר, בניו של אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון.
לאינגה ולהלנה נולדו ארבעה ילדים:
כריסטינה (נישאה למסטיסלאב הראשון, נסיך קייב).
ראגנוולד (אביה של אינגריד, שנישאה בין השאר להאראלד הרביעי, מלך נורווגיה).
מרגרטה (נישאה למגנוס השלישי, מלך נורווגיה ובהמשך לנילס, מלך דנמרק).
קתרינה (נישאה לביורן הארלדסון אירונסייד, נסיך דנמרק).
אינגה הצעיר (בשוודית: Inge den yngre; מת ב-1125) היה מלך שוודיה משנת 1105 או 1110 ועד מותו.
אינגה היה בנו של אלסטן סטנקילסון, מלך שוודיה, ככל הנראה הצעיר מבניהם.
על פי מסורות בלתי מבוססות הוא מלך יחד עם אחיו פיליפ לאחר מותו של דודם, אינגה הזקן.
במקורות האנגליים הוא גם קרוי בשם אינגולד (Ingold).
על פי הכתוב בסאגת האראוור (Hervarar saga):
מקורות אחרים מציינים של לאחר מותו של פיליפ היה אינגה הצעיר למלכה היחיד של שוודיה, אך שנת מותו לא ידועה.
על פי הרישומים ב"חוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) אינגה הורעל באסטריֶטלנד:
לא ידוע אם אינגה הצעיר היה בחיים כאשר פלש זיגורד הראשון, מלך נורווגיה לסמולנד ב-1123, אך כאשר הוא מת היה זה קיצו של בית סטנקיל.
על פי הדיווח נשא אינגה לאישה את אולבהילד, בתו של האקאן פינסון הנורווגי, שמאוחר יותר נישאה לנילס, מלך דנמרק ובהמשך לסוורקר הזקן, מלך שוודיה.
אף על פי כן, על פי מסורות אחרות נשא אינגה לאישה את רגנהילד מטלייה.
אינגבורגה אדמונדובנה דפקונייטה (בליטאית: Ingeborga Edmundovna Dapkūnaitė; ) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ליטאית.
היא ידועה מתפקידה בסרט "שמש בוגדנית" שזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס ניקה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
ב-2001 הייתה לחברה בצוות השיפוט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה וב-2003 היא גילמה את אלכסנדרה, נסיכת הסן במיני-סדרה של ה-BBC, "הנסיך האבוד".
ב-2005 הנחתה את הגרסה הרוסית של "האח הגדול".
באירוויזיון 2009 הציגה את תוצאות הניקוד הרוסי מאותו אולם במוסקבה בו נערכה התחרות.
היא הופיעה בסדרות טלוויזיה והפקות קולנוע רוסיות ואירופאיות שונות וגילמה את תפקיד שגרירת רוסיה בנורווגיה בסדרת הטלוויזיה "Okkupert".
ב-2018 כיכבה בעיבוד הרוסי לסדרת הטלוויזיה "הגשר".
שנה שם תפקיד הערות 1984 אשתי הקטנה אוקזה 1985 זודיאק סדרת טלוויזיה 1985 לוחשי הלילה אינגה 1986 משחק הזיקית ורוניקה 1987 היורש המסתורי אסיה טיכונובה 1987 נסיבות ורוניקה ברגס 1987 השליח השלושה עשר מריה 1988 סתיו, צ'רטנובו...
מריה זווארזינה 1988 חצייה קמא-בסיה זאלבסקאיה 1989 נערת ביניים קיסוליה 1989 F מינור קטיה 1990 ניקולאי ואווילוב נטליה קרלובנה-למקה מיני-סדרת טלוויזיה 1991 ציניקנים אולגה 1992 - 1993 החבר'ה הטובים סנדה סדרת טלוויזיה 1993 Fatal Deception: Mrs.
אלכסנדרה פיודורובנה סדרת טלוויזיה 2015-2019 Okkupert אירינה סידורובה, שגרירת רוסיה בנורווגיה סדרת טלוויזיה נורווגית; 3 עונות 2015 חיי אדם בסתיו 2016 Artist Kills Self קלריסה סטירן 2017 ז'נה ז'נה מטילדה מריה פיודורובנה 2018 הגשראינגה ורמה, בלשית מחלק הרצח במשטרת נארווהסדרת טלוויזיה.
עיבוד רוסי לסדרת הגשר2019ברית ההצלההנסיכה בלסקאיה, מנסיכות החצרסרט קולנוע2020פיה2021בלטסדרת טלוויזיה מבית ivi2025ראשי המדינהחקלאית בלרוסית
אינגבילד ברין (נולדה ב-18 במרץ 1961) היא עיתונאית ומגישת חדשות נורווגית.
ברין נולדה בעיר ווס שבנורווגיה, בתחילת הקריירה שלה עבדה ככתבת בעיתון מקומי וסיימה תואר במדעי המדינה באוניברסיטת אוסלו.
ב-1984 החלה לעבוד ברדיו הממלכתי הנורווגי.
מ-1990 ועד 1992 החלה לשמש ככתבת הטלוויזיה הנורווגית בסטוקהולם ומ-1996 ועד 1999 עבדה כנציגת הטלוויזיה הנורווגית בוושינגטון הבירה.
בנוסף היא הגישה תקופה את "Dagsrevyen" מהדורת חדשות הערב הנורווגית התוכנית הנצפית במדינה.
באירוויזיון 1996 שמשה ברין בתפקיד המנחה.
אחותה היא העיתונאית הרבורג ברין.
אינגה אייכר-שול הייתה סופרת, מחנכת ופעילת שלום גרמנית.
ספרה "הוורד הלבן" הפך לרב-מכר שעיצב את הזיכרון אודות קבוצת המחתרת של אחיה ואחותה, הנס וסופי שול.
אינגה נולדה ב-11 באוגוסט 1917 בעיר אינגרשיים שבקיסרות הגרמנית.
אביה היה רוברט שול - ראש עיריית אינגרשיים.
היו לה חמישה אחים קטנים: הנס, אליבת, סופי, ורנר ומתילדה (נפטרה בגיל שנה).
ב-1920 נבחר אביה כראש עיריית פורכטנברג והמשפחה עברה לשם.
בתפקיד זה הוא החזיק עד 1930, ואז עברה המשפחה ללודוויגסבורג ובשנת 1932 לאולם, שם הקים רוברט חברת מס וחשבונאות.
לאחר שעלתה המפלגה הנאצית לשלטון, התלהב ממנה הנס, ועד מהרה סחף אחריו את כל אחיו ואחיותיו.
הבנים היו חברים בהיטלריוגנד, והבנות ב"ליגת הנערות הגרמנית" (Bund Deutscher Mädel).
רוברט לעומת זאת, היה מתנגד חריף לנאציזם, ונהג לנהל ויכוחים ארוכים על כך עם ילדיו.
על פי עדותה של אינגה, במהלך יום המפלגה בנירנברג בנובמבר 1935, קיבל הנס את הכבוד לשאת את דגל ההיטלריוגנד במצעד.
עם זאת, במהלך הכנס הוא חווה משבר שגרם לו לעבור מתומך בנאציזם למתנגד לו.
בעקבותיו של הנס, הפכו גם שאר האחים לשונאי הנאציזם.
ורנר והנס הצטרפו לקבוצת נוער מחתרתית שכונתה "1.11.1929" (על שם התאריך שבו הוקמה).
הקבוצה הייתה מיועדת לבנים בלבד, כך שהבנות לא יכלו להצטרף.
עם זאת, כאשר נודע לשלטונות שהנס עומד בראש הסניף של הקבוצה באולם, הם החליטו להעניש באופן קולקטיבי את כל משפחת שול.
בסוף נובמבר 1937, נלקחו הנס, ורנר, סופי ואינגה למעצר.
הבנות שוחררו כמעט מיד, וורנר זמן קצר לאחר מכן.
הנס נותר במעצר ארבעה שבועות ושוחרר רק תודות להתערבות ידידיו.
האירוע הפך את משפחת שול כולה למתנגדת חריפה לנאצים.
בסופו של דבר ייסדו הנס וסופי, ללא ידיעת הוריהם, את מחתרת הסטודנטים "הוורד הלבן".
סופי והנס ניסו לגייס גם את אינגה למחתרת, אולם היא כלל לא הייתה מוכנה להקשיב להם.
עם זאת, היא סייעה באופן עקיף להנס, וזמן קצר לפני מעצרו קיבלה הודעה מאחד מחברי המחתרת להזהיר אותו, אולם לא הצליחה להעביר את ההודעה.
ב-22 בפברואר 1943 התגלתה פעילותם המחתרתית של הנס וסופי, ושניהם הוצאו להורג.
אינגה ושאר המשפחה נעצרו ונחקרו, אולם שוחררו.
חמישה ימים לאחר מכן נידון רוברט ל-18 חודשי מאסר בגין האזנה לשידורי הרדיו של האויב.
ב-1952 נישאה אינגה למעצב הגרפי אוטו "אוטל" איכר, אשר היה חבר טוב של ורנר והנס.
יחד עמו היא הקימה את בית הספר לעיצוב של אולם ) במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 היא הייתה פעילה מאוד בתנועות שלום.
היא פרסמה שלושה ספרים על אחיה ואחותה.
ספרים אלו משמשים כמקור חשוב לחייהם המוקדמים של הנס וסופי והנסיבות שהובילו אותם להתנגד לנאציזם, אולם ניכר שאינגה בדתה סיפורים מלבה כדי להבליט את גבורתם של אחיה.
ספר ביכוריה "הוורד הלבן" מ-1952 נמכר במיליוני עותקים ונדפס מדי שנה במהדורה חדשה (רבות מהן בהיקף של כמיליון כרכים בכל אחת) עקב הביקוש הרב.
הוא הציג לציבור את פועלם של הנס וסופי והפך לספר קאנוני בגרמניה.
עד 2000 הוא תורגם לשתים-עשרה שפות.
אינגה ואנוש ארשאקיאן (בארמנית: Ինգա և Անուշ Արշակյաններ), הידועות כהאחיות ארשאקיאן (בארמנית: Արշակյան քույրեր), הן צמד זמרות עם ארמניות.
האחיות ייצגו את ארמניה באירוויזיון 2009, והגיעו למקום העשירי בגמר.
אנוש נולדה ב-24 בדצמבר 1980 בירוואן.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר למויקה אסלאמזאיאן, בפסנתר.
ב-1994, היא הגיעה למקום ראשון, וזכתה בפרס הקהל בתחרות זמר "קולות מהדהדים" שהתקיימה באומסק.
באותה תקופה היא החלה לפתח קריירה בתור כותבת/מלחינה.
היא המשיכה את הכשרתה המוזיקלית באקדמיה למוזיקה א.
הופעת הבכורה שלה כזמרת הייתה ב-1999, כסולנית יחד עם התזמורת הפילהרמונית הלאומית של ארמניה ומקהלתה.
מ-2001 עד 2005, היא למדה בקונסרבטוריון הלאומי בירוואן וסיימה שם עם תואר בג'אז ווקאלי.
אינגה נולדה ב-18 במרץ 1982, בירוואן.
היא גם למדה באותם בתי הספר, וסיימה בשנת 1997, בלימודי כינור.
במקביל ללימודיה, היא ניגנה באנסמבל הכינורות ב.
היא תיירה עם ההרכב ברחבי ארמניה.
בשנת 1998, אינגה הצטרפה אל אחותה, והשתיים הרחיבו את הרפרטואר שלהן, לשירי עם ארמנים בדואטים, וכן אריות אופרטיות, בהן הכינור משחק תפקיד מרכזי.
גם בלימודיה המתקדמים הלכה בעקבות אחותה ואחרי הכשרה נוספת בכלי מיתר, למדה בקונסרבטוריון בירוואן ג'אז ווקאלי, וסיימה את לימודיה בשנת 2005.
בשנת 2000, אינגה ואנוש התחרו בתיאטרון המוזיקלי של ארמניה.
שתיהן ביצעו שירים לאומיים ואתניים, שנכתבו על ידי א.
הן המשיכו והופיעו בערים רבות בארמניה כסולניות.
בספטמבר 2002, הן יצאו לסבב הופעות בארצות הברית בתיאטראות מוזיקליות, ולאחר מכן נסעו עם אותה ההופעה לטהראן.
בפסטיבל השירה הארמני "נבל הזהב" בשנת 2002, מונו האחיות כחביבות הקהל.
בחודש פברואר 2003, הן הכינו מופע חדש, "עונות החיים", עם א.
גם מופע זה היה מבוסס שירה אתנית ולאומית, בשילוב עם מוזיקה מודרנית, בליווי כינור, פסנתר וגיטרה.
במרץ 2003, השתיים קיימו מופעים בתיאטרון "אלכס" בלוס אנג'לס, הצעה שקיבלו בעת סבב ההופעות הראשון שלהן שם.
הן הוציאו באותה העת את האלבום הראשון שלה, "אנו וההרים שלנו".
הזמנות להופיע בניו יורק, טורונטו, פריז, ובואנוס איירס לא איחרו לבוא.
בשנת 2004, הביצוע שלהן לשיר העם הארמני "טמזרה" הוכרז כשיר המנצח בפסטיבל "נבל הזהב".
בנוסף, השיר זכה בפרס טיגראן נגהדאליאן בפרסי המוזיקה הלאומיים של ארמניה בדצמבר 2005. קליפ וידאו של השיר יצא באותה שנה, והשיר גם נכלל מאוחר יותר באלבום השני של הצמד, "טמזרה", אשר יצא בשנת 2006.
לאחר יציאת האלבום, השתיים יצאו לסבב הופעות בינלאומי שכלל את ארצות הברית, טהראן, לונדון, פריז, רוסיה וגרמניה.
אלבום האולפן השלישי של אינגה ואנוש, "פעימות לב ארצי"יצא בנובמבר 2009. הסינגל מהאלבום "מנק אנק מר סררה", נבחר להיכלל במרתון ההתרמה השנתי של הטלוויזיה הארמנית.
ב-21 במאי, אינגה ואנוש יצאו לסבב הופעות לקידום האלבום.
ההופעה הראשונה שלהן הייתה בירוואן, ומשם המשיכו להופעות בסוריה, ביירות ורוסיה.
האחיות ארשאקיאן נבחרו על ידי הציבור הארמני ב-14 בפברואר 2009 לייצג את המדינה באירוויזיון 2009 שהתקיים במוסקבה, רוסיה, עם השיר "ג'אן ג'אן".
"השיר שלנו לאירוויזיון נכתב בז'אנר הפולק, עם אלמנטים מטרנדים של המוזיקה העכשווית", אמרה אנוש ארשאקיאן במסיבת העיתונאים לפני הנסיעה למוסקבה.
השיר שילב מילים בארמנית ואנגלית ,המטרה של האחיות, לדבריהן, הייתה לייצג מוזיקה עממית ארמנית בדרך חדשה.
"מדינות קטנות כמו ארמניה תמיד צריכות לקחת חלק בתחרויות כמו האירוויזיון, כדי להציג את התרבות שלהן לעולם," הוסיפה אנוש.
השיר הגיע לגמר, וסיים במקום ה-10 עם 92 נקודות.
המיקום סגר רצף של עשר שנים בהן אמרניה הגיעה לעשירייה המובילה בתחרות.
השיר "ג'אן ג'אן" היה השיר הארמני הראשון להגיע לטופ-30 במצעד הלהיטים הגרמני Pmachinery, ואף העפיל למקום השלישי בשיאו, הוא נשאר במצעד למשך 16 שבועות.3
בעקבות התחרות, התגלה שממשלת אזרבייג'ן זימנה לחקירה בלשכת שירותי הביטחון אזרחים אשר הצביעו בעד הצמד הארמני.
שתי המדינות מצויות במלחמה ארוכת-שנים סביב מחוז נגורנו קרבאך, שבו רוב אתני ארמני.
מארגני האירוויזיון, איגוד השידור האירופי (EBU), החליטו לא להעניש את אזרבייג'ן, אך גינו את הפלישה לפרטיות האזרחים, ושינו את חוקי התחרות למניעת תקריות עתידיות, ותטיל סנקציות על חברות תקשורת אשר משחררות מידע אודות מצביעים לרשויות.
אינגה ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2015 בפעם השנייה, הפעם כחברה בקבוצה Genealogy.
שנהפרסקטגוריההעירהתוצאה2015פרסי המוזיקה PULSE הארמניםהקליפ המוזיקלי הטוב ביותרירוואן
אינגה בריק הייתה זמרת ושחקנית גרמנייה.
בריק נולדה במנהיים, היא החלה את הקריירה שלה בתחום המוזיקה כשהופיעה במקהלתו של מלחין הג'אז ארווין להן (Erwin Lehn), שם היא התגלתה על ידי נגן הפסנתר הורסט ינקובסקי (Horst Jankowski) והוא סידר לה להופיע בטלוויזיה לצד הנס-יואכים קולנקאמפף, מה שהוביל אותה לחתימת חוזה עם חברת הקלטות.
ב-1957 יצא שירה "Peter, komm heut' abend zum Hafen" שהיווה גרסה גרמנית לשיר אמריקאי ודורג במקום השביעי במצעד הפזמונים של גרמניה.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים הופיעה במספר סרטים וסדרות בטלוויזיה, היא גם הופיעה במספר מחזות זמר.
ב-1966 זכתה בפסטיבל מוזיקה בינלאומי בברזיל ובעקבות כך נבחרה על ידי "NDR", רשת הטלוויזיה הציבורית הגרמנית לייצג את גרמניה באירוויזיון שנה לאחר מכן.
באירוויזיון 1967 ביצעה את השיר "Anouschka" וסיימה במקום ה-8.
לאחר האירוויזיון החליטה להתמקד יותר במשחק מאשר בשירה, ב-1970 שיחקה את התפקיד הראשי בסדרת הפשע "Miss Molly Mill".
מאז שנות השבעים שרה בעיקר שירים נוצריים עם תוכן דתי.
אינגברייט ויק (בנורווגית: Ingebrigt Vik; 1867, הורדלנד – 1927, נורווגיה) היה פסל נורווגי.
החל בפיסול בעץ בבית המלאכה של אביו.
בשנים 1889–1891 למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בקופנהגן, לאחר ניתוח בברך חזר לביתו בנורווגיה להבראה.
בשנת 1903 עבר לפריז באקדמיה קולארוסי לאמנות.
פיסל את אדוורד גריג ואת נילס הנריק אבל, רבות מעבודותיו מצויות במוזיאון הקרוי על שמו בעיר הולדתו במחוז הורדלנד בנורווגיה.
אינגו גרהרץ הוא המפקד הנוכחי של הלופטוואפה.
גרהרץ נולד בקוכם ב-9 בדצמבר 1965. ב-1 ביולי 1985 ההוא התגייס ללופטוואפה והוצב בגדוד האימונים ה-2. לאחר מכן, בין 1986 ל-1987, הוא למד בבית הספר לקצינים של חיל האוויר בפירסטנפלדברוק.
בין השנים 1988–1989 סיים את הכשרתו כטייס והתאמן על מטוסי T-38 טאלון וססנה T-37. כחלק מאימון טייס סילון משותף של יורו נאטו בבסיס חיל האוויר שפרד (טקסס, ארצות הברית), ובין 1989–1990 התאמן על מטוס מקדונל דאגלס F-4 פנטום בבסיס חיל האוויר ג'ורג' ליד ויקטורוויל, קליפורניה.
משנת 1990 עד 1998 מילא משימות שונות כטייס קרב וקצין מטה מבצעים בכנף קרב 71 "ריכטהופן" בוויטמונד.
בין 1998–2000 למד באקדמיית הבונדסוור בהמבורג.
בין השנים 2000–2003 שימש כמפקד הקבוצה האווירית ה-73 "שטיינהוף".
בתקופה זו למד לטוס במיג-29. בין 2003–2005, שימש כקצין מדיניות ותכנון עבור מערכות נשק מוטסות במשרד ההגנה הפדרלי בבון.
גרהרץ כנציג משרד ההגנה הגרמני בפיתוח יורופייטר טייפון.
בין 2005–2007 שימש כדובר כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי בברלין.
לשם כך למד מחדש את השימוש במטוס פאנאוויה טורנדו.
הוא גם הוביל את ההסבה של הטייסת ל-EF-2000 בתקופה זו.
לאחר מכן, בין השנים 2010 ל-2012, שימש כראש קבוצה לתכנון ופריסה של מטוסי קרב בפיקוד חיל האוויר בקלן.
משנת 2012 עד 2013, מילא תפקידי מנהל בכירים במטה חיל האוויר.
לאחר מכן מונה כראש מחלקת תכנון ופיתוח של חיל האוויר.
משנת 2014 הועסק שוב בצוות העיתונות וההסברה של משרד ההגנה הפדרלי, הפעם כסגנו של דובר המשרד וראש מחלקת העיתונות.
ב-1 בספטמבר 2015 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל ומונה לראש לשכת המפקח הכללי של הבונדסוור פולקר ויקר.
ב-1 באוקטובר 2017 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לסגן ראש מחלקת אסטרטגיה ותפעול במשרד ההגנה.
ב-29 במאי 2018 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקח הכללי של הלופטוואפה, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד.
באוגוסט 2020, בעיצומה של התפרצות נגיף הקורונה בגרמניה, הוביל גרהרץ, תרגיל משותף בשם Blue Wings 2020 יחד עם משלחת של חיל האוויר הישראלי בהובלת מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.
אינגה סוונסון (29 בדצמבר 1932 - 23 ביולי 2023) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא הופיעה במספר הפקות בברודוויי והייתה מועמדת פעמיים לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעותיה כליזי קארי במחזמר 110 in the Shade וכאיירין אדלר ב"בייקר סטריט".
בנוסף גילמה במשך שבע עונות את גרטשן קראוס בסדרה הקומית של ABC "בנסון".
אינגה סוונסון נולדה באומהה, נברסקה, ארצות הברית ב-29 בדצמבר 1932, הצעירה מבין שלושת ילדיהם של ז'נבה פאולין (לבית סיגר) ואקסל קארל ריצ'רד סוונסון.
אביה נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת 15.
סוונסון סיימה את בית הספר התיכון המרכזי של אומהה בשנת 1950. בשנתה האחרונה בתיכון נחשבה לסולנית הטובה ביותר בבית הספר ונשיאת המרכז לשחקנים.
היא למדה דרמה באוניברסיטת נורת'ווסטרן תחת אלווינה קראוזה, והייתה חברה באחוות אלפא פי אלפא.
בתחילת הקריירה שלה, לסוונסון היו תפקידי משנה בסרטים "ייעוץ והסכמה" (1962) ו"עושת הנפלאות" (1962) בו גילמה את אמה של הלן קלר.
סוונסון הייתה זמרת סופרן וכיכבה בברודוויי ב- New Faces (בערך 1956), וב- The First Gentleman (1959).
היא קיבלה מועמדויות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעותיה ב"110 בצל" (אנ') (1964) ו"רחוב בייקר" (1965).
סוונסון הייתה חברה באולפן השחקנים.
היא הופיעה בשני פרקים של הסדרה "בוננזה": "אינגר, אהובתי" (1962) ו"מסע זכור היטב" (1963) בתור אמו של הוס.
בין 1979 ל-1986 סוונסון גילמה את גרטשן קראוס, הטבחית הגרמנית האוטוקרטית והחריפה (לימים עוזרת בית ומנהלת תקציבים) בסיטקום הטלוויזיה "בנסון".
על גילום הדמות היא גרפה שלוש מועמדויות לפרס אמי.
היא לוהקה לתפקיד לאחר שהופיעה כאינגריד סוונסון הנקמנית, אמה השוודית של קורין טייט (דיאנה קנובה), בסיטקום הטלוויזיה "בועות" ("בנסון" הייתה ספין-אוף של "בועות" עם אותם מפיקים).
סוונסון הופיעה כמוד האזר במיני-סדרה "צפון ודרום" ב-1985 ושוב ב-1986.
סוונסון התחתנה עם מהנדס הסאונד לואל האריס ב-1953, ולזוג נולדו שני בנים: מארק וג'יימס.
ג'יימס מת בתאונת אופנוע ב-1987, בגיל 26. מארק הוא עורך סרטים.
הבכורה על הבמה – Maid, Peg O' My Heart, ברקשייר פלייהאוס, סטוקברידג', MA, 1949.
הנסיכה אלכסנדריה, הברבור, מיני פיי, הסוחר של יונקרס, זמרת, Sing Out, Sweet Land, ותוספת, אותלו, כולם תיאטרון Playhouse, Eagles Mere, פנסילבניה, 1952.
דודה אנה רוז, ציד המטמון, מוניקה, הבינוני, לוסי, הטלפון, דוניאשה, בוסתן הדובדבנים, אליסון אליוט, הגברת לא לשריפה, ואיזבל, צלצול סביב הירח.
ג'ורג'י אלגין, נערת הכפר, סיליה קופלסטון, מסיבת הקוקטיילים, גברת.
אוליביה, הלילה ה-12, Jan Hus Playhouse, ניו יורק, 1954.
הופעת בכורה בברודוויי – זמרת, פנים חדשות של 56' (רוויו), תיאטרון אתל ברימור, 1956.
הנסיכה שרלוט, הג'נטלמן הראשון, תיאטרון בלסקו, ניו יורק, 1957.
מאדג', פיקניק ואיימי קיטרידג', שחייה בים, שתיהן רויאל פונצ'יאנה Playhouse, פאלם ביץ', פלורידה, 1958.
אופליה, המלט, הלנה, חלום ליל קיץ ופרדיטה, סיפור החורף, פסטיבל שייקספיר האמריקאי, סטרטפורד, CT, 1958.
איימי קיטרידג', שחייה בים, תיאטרון רחוב וולנוט, פילדלפיה, פנסילבניה, 1958.
ג'ולייט, רומיאו ויוליה, פסטיבל שייקספיר האמריקאי, 1959.
סולוויג, פאר ג'ינט, תיאטרון פיניקס, ניו יורק, 1960.
ג'יליאן, בל, ספר ונר, תיאטרון קיאמשה, אגם קיאמשה, ניו יורק, 1962.
דסדמונה, אותלו, בימת ארנה, וושינגטון, 1963.
ליזי קורי, 110 בצל, תיאטרון ברודהרסט, ניו יורק, 1963.
איירין אדלר, רחוב בייקר, תיאטרון ברודוויי, ניו יורק, 1965.
תפקיד הכותרת, Mary Stuart, Parker Playhouse, פורט לודרדייל, פלורידה, 1967.
הופעת בכורה בלונדון – ליזי קורי, 110 בצל, תיאטרון פאלאס, 1967.
ליידי אליס מור, איש לכל עונות השנה, קבוצת התיאטרון המרכזית, תיאטרון אחמנסון, לוס אנג'לס, 1979.
ציד המכשפות, קבוצת התיאטרון המרכזית, תיאטרון אחמנסון, 1972
מארי לואיז, שלושת המלאכים שלי, ערי ארצות הברית, 1957
ג'ולי ג'ורדן, קרוסלה, ערי ארצות הברית, 1960
אלן אנדרסון, הסנאט ימליץ ויאשר, סרטי קולומביה, 1962
קייט קלר, עושה הנפלאות, יונייטד ארטיסטס, 1962
האחות מוניקה, ליפסטיק, סרטי פרמאונט, 1976
גברת קראדוק, בטסי, אלייד ארטיסטס, 1978
זמרת, אנשי ההרים, סרטי קולומביה, 1980
הופעת בכורה בטלוויזיה – זמרת, קרייזלר ספיישל, CBC (טלוויזיה קנדית), 1957.
מרג'ורי, "העולם של ניק אדמס", שבע האומנויות התוססות, CBS, 1957
מילי תייל, "כנפי היונה", בית המשחקים 90, CBS, 1958
ורה, "להתראות, אבל זה לא הולך", US Steel Hour, CBS, 1958
רוז מיילי, "אוליבר טוויסט", תוכנית החודש של דופונט, CBS, 1959
ליידי ג'יין, "ויקטוריה רג'ינה", היכל התהילה של Hallmark, NBC, 1961
אינגר בורגסטרום קרטרייט, "אינגר, אהובתי" ו"מסע נזכר", בוננזה, NBC, 1962
הנרייטה היגינס, "האישה של בית הכיסא", שרה, CBS, 1976
אמיליה פוסטר, עדות של שני גברים, 1977.
מארי בארט, "טרמפיסט לטרור", ברנבי ג'ונס, CBS, 1978
אמה של הלן, "Sex & Violence" (לא שודר), הייקליף מנור, NBC, 1979
מוד האזארד, צפון ודרום, ABC, 1985.
מרילין בראדשו רייגן, מפצח האגוזים: כסף, טירוף ורצח, NBC, 1987.
הולי לינדסטרום, בנות הזהב, NBC, 1989
מדלין סטון, ניוהארט, CBS, 1989.
תיאטרון מוזיקלי אמריקאי, CBS, 1964
אילאנה קובלבסקי ארץ 2, ABC, 1971.
נורה בייס, זיגפלד: האיש והנשים שלו, NBC, 1978.
לוויניה, אנדרוקלס והאריה, NBC, 1967.
אינגואה הוא המחוז הדרומי ביותר באיי בהאמה, והוא מורכב משני איים קטנים - אינגואה הגדולה ואינגואה הקטנה.
מטה מועצת המחוז שוכן במת'יו טאון על-שם הפוליטיקאי ומושל איי הבהאמה ג'ורג' באקלי מת'יו.
המתיישבים הראשונים באינגואה היו הלוקיאנים, שהגיעו בין שנת 500 לשנת 800 לספירת הנוצרים וחצו בעזרת קאנו חפור את ההיספניולה או קובה לעבר איי הבהאמה.
האי הגדול יותר נקרא במקור הניאגואה, ביטוי ספרדי שמשמעו "מים נמצאים כאן".
הספרדים השתמשו בשני שמות ממקור לוקיאני כדי להתייחס לאינגואה הגדולה - אינגואה (שמשמעו "אי מזרחי קטן") ו"באנאק" (שמשמעו "אי מים גדולים").
עם תחילת המאה ה-17 החלה הפקת מלח בישול ושליחתו לקולוניות הספרדיות, כאשר עד לשנת 1803 הפך לעסק רווחי באזור.
בשנת 1918, אחרי סיומה של מלחמת העולם הראשונה, מחירי המלח הנמוכים והתחרותיות בענף דחפו את העסקים הקטנים מחוץ לאינגואה הגדולה, ועסקי הפקת המלח ננטשו לחלוטין למעט מקרים בודדים.
בשנת 1935, האחים אריקסון ממסצ'וסטס ייסדו את חברת הכימיקלים באיי הודו המערבית ורכשו את עסקי המלח הנטושים מהממשלה הבריטית אולם, הקמתם של המשרדים באינגואה נתקלה בהתנגדות המקומיים, והחלה מהומה שגבתה את חייו של עובד החברה, והאחים אריקסון אולצו לעזוב.
בהמשך הם חזרו לאזור, והחלה תנופה נרחבת בעסקים.
אינגואה הגדולה הוא האי השני בגודלו באיי הבהאמה ואורכו 1544 ק"מ, כשהוא ממוקם כ-89 ק"מ מהקצה המזרחי של קובה.
גודלו של האי הוא כ-89 ק"מ לאורך על כ-31 ק"מ לרוחב, והוא שטחי ברובו עם כמה גבעות חול, כאשר הנקודות הגבוהות ביותר הן איסט היל (40 מטרים), סאלט פונד היל (31 מטרים) וג'יימס היל (27 מטרים).
באי קיימים מספר אגמים, ביניהם אגם וינדזור, המשתרע על פני כ-19 ק"מ - כרבע משטחו של האי.
נכון לשנת 2010, האוכלוסייה של אינגואה מונה כ-913 אנשים.
עיר הבירה והנמל היחידי באינגואה הגדולה היא מת'יו טאון, שקרויה על שמו של מושל איי הבהאמה מהמאה ה-19 ג'ורג' באקלי מת'יו.
בעיירה זו נמצא המתקן הראשי של חברת מלחי מורטון, שמפיקה כמיליון טונות מלחי ים בשנה.
האי משמש כמקום מחסה לכ-80 אלף ציפורי פלמינגו אמריקני וזנים אחרים, ביניהם תוכים אדומי-חזה, קוליבריים מקומיים, ברווז לבן-לחיים, שקנאי חום, לבנית לואיזיאנה, אנפית השלג, לבנית אדמדמה, דמויי-דרור מזן Western spindalis, קורמורן מצויץ, קורמורן נאוטרופי, כפן ורוד, בז אמריקאי וכוס המחילות.
האי השכן, אינגואה הקטנה, נמצא בצד הצפון-מזרחי של אינגואה וקוטרו כשמונה ק"מ.
הוא אינו מיושב וכולל פארק לאומי ימי ויבשתי, בגודל 78 ק"מ, וכולל חמורי ועיזי פרא בנוסף לצבי ים בסכנת הכחדה.
אינגה טיסלר (באסטונית: Inga Tislar; נולדה ב-26 באפריל 1996), ידועה בשמה הפרטי בלבד, היא זמרת אסטונית.
בשנת 2008 סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה על שם גאורג אוצה בטאלין.
היא התמחתה במגמת מוזיקת דאנס.
בשנת 2015 סיימה את לימודיה בבית הספר הצרפתי בעיר.
בשנת 2019 התחרתה בקדם האסטוני לאירוויזיון 2019, Eesti Laul 2019, יחד עם לומברב.
הם הגיעו למקום החמישי עם השיר "Milline päev".
טיסלר השתתפה גם בקדם של 2020, עם השיר "Right Time".
בנובמבר 2023 נמנתה בין המשתתפים בקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, Eesti Laul 2024, עם השיר "No Dog on a Leash".
היא השתתפה בחצי הגמר הראשון, וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
אינגו אלבה הוא פילוסוף ומומחה במדעי החברה גרמני, הידוע במחקריו על תיאוריה ביקורתית, הפילוסופיה של קרל מרקס, ופילוסופיה פוליטית.
הוא עוסק גם באנטישמיות מן השמאל ומבקר את הניסיון ליצור קשר בין תיאוריות של פוסטקולוניאליזם לבין ביקורת על ישראל.
אלבה נולד ב-1972 בדורטמונד, גרמניה.
הוא למד פילוסופיה, היסטוריה ופסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת רוהר בוכום.
בשנת 2008 קיבל את הדוקטורט ב על חיבור בנושא קבלת הפילוסופיה של מרקס ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בין השנים 2007–2012 שימש כמרצה במכון למדעי החברה ב-אוניברסיטת בראונשווייג לטכנולוגיה, ובין השנים 2011–2014 לימד באוניברסיטת דיסלדורף למדעים יישומיים.
בשנת 2015 השלים את ההביליטציה שלו באוניברסיטת קארל פון אוסייצקי באולדנבורג עם תזה על פרדיגמות של שלטון אנונימי.
אלבה שימש כפרופסור אורח במכון למדעי המדינה באוניברסיטת יוסטוס ליביג בגיסן במהלך סמסטר החורף 2017/2018. כיום הוא מרצה פרטי ועוזר מחקר במכון לפילוסופיה באוניברסיטת קארל פון אוסייצקי באולדנבורג, ומשמש כיו"ר עמותת בוכום "המכון לתיאוריה חברתית".
אלבה מתמקד בחקר מרקס ותיאוריה ביקורתית.
הוא מתנגד לגישות מסורתיות של מרקסיזם, המבוססות על פרשנות לוגית-היסטורית, ובמקום זאת מאמץ את גישת ה-New Marx Reading שהתפתחה בשנות ה-60. מחקריו מנתחים צורות חברתיות מופשטות, כגון עבודה, ערך, כסף, מדינה והון.
במסגרת עבודתו, דחה פרשנויות מסורתיות של מרקסיזם והציג קריאה ביקורתית מעמיקה.
עבודת הדוקטורט שלו, "מרקס במערב", מתמקדת בדיונים התאורטיים אודות הבנת הכלכלה הפוליטית של מרקס והשפעותיה על תיאוריות המדינה והמהפכה.
אנטישמיות ותיאוריה פוסט-קולוניאלית: המתקפה "הפרוגרסיבית" על ישראל, יהדות וזיכרון השואה, ברלין, 2024. .
פרדיגמות של שלטון אנונימי: פילוסופיה פוליטית מהובס ועד ארנדט, וירצבורג, 2015. .
מרקס במערב: הקריאה החדשה של מרקס ברפובליקה הפדרלית, ברלין, 2008. .
"החזית הרוחבית הפוסט-מודרנית: הערות על התיאוריה של שנטל מופה", בתוך: Sans Phrase, 2018.
"ייסורי החופש: אקזיסטנציאליזם של סארטר כבסיס לתיאוריה של אנטישמיות", בתוך: Antisemitism Studies, 2020.
אינגה מיכאלי (נולדה ב-28 ביולי 1970) היא מתרגמת, סופרת, עיתונאית תיירות ויו"ר אגודת המתרגמים בישראל.
ידועה בתרגומה למעל 130 ספרים ומאות מדריכי תיירות, וכן בפעילותה ככותבת תוכן תיירותי ומרצה בתחומי תרגום, תיירות ויזמות נשית.
מיכאלי נולדה בגאורגיה ועלתה לישראל בגיל שנה וחצי.
גדלה באשקלון, ולמדה בתיכון במגמה ריאלית-פיזיקלית.
את שירותה הצבאי עשתה כמורה לאנגלית טכנית ותעופתית בחיל האוויר, במקביל ללימודי תעודה בתרגום באוניברסיטת בר-אילן.
בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאותה אוניברסיטה.
מיכאלי החלה את דרכה המקצועית באולפני "אות" ככותבת כתוביות לסדרות כמו "דוסון קריק" ו"הסופרנוס".
לאורך השנים תרגמה למעלה מ-130 ספרים, בהם גרסתה העברית ל"כמעיין המתגבר" מאת איין ראנד (2012), וספרים בהוצאת שטיינהרט-שרב.
כמו כן תרגמה מאות מדריכי תיירות, ובהם מדריכי לונלי פלאנט.
כעיתונאית תיירות פרסמה מאמרים במגזינים: "את", "פספורט ניוז", "מסע אחר", "Time Out תל אביב", "גלובס" ואתרים כמו "מאקו" ו"רשת 13".
משמשת כמתרגמת בצוות העורך של אתר "אל-מוניטור".
מ-2010 משמשת כיו"ר אגודת המתרגמים בישראל.
בנוסף, מרצה על תרגום ספרותי במכללת בית ברל, ועל תיירות ויזמות נשית בישראל ובחו"ל.
חברה באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית.
למיכאלי בלוג אישי בשם "בלוגלובלי" שבו היא משתפת חוויות תיירות ותרגום.
בחשבון האינסטגרם שלה היא מפרסמת תוכן תיירותי לצד עדכונים על תרגומיה.
כמעיין המתגבר (איין ראנד, 2012) - תרגום שעורר דיון ער בשל נאמנותו לפילוסופיית האובייקטיביזם של ראנד.
אינגה רוגיניינה (בליטאית: Inga Ruginienė; נולדה ב-24 במאי 1981) היא פוליטיקאית ופעילת איגוד מקצועי ליטאית המכהנת כראש הממשלה ה-19 של ליטא מאז 25 בספטמבר 2025. כחברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית (LSDP), היא מכהנת גם כחברת סיימאס מאז 2024 וכיהנה כשרת הביטוח הלאומי והעבודה לפני מינויה לראש הממשלה.
בשנת 2024 הצטרפה רוגיניינה ל-LSDP כדי להשתתף בבחירות לפרלמנט שנערכו באותה שנה.
היא נבחרה לסיימאס בנובמבר 2024 וחודש לאחר מכן מונתה לכהן כשרת הביטוח הלאומי והעבודה בממשלת ה-LSDP החדשה בראשות ראש הממשלה גינטאוטס פאלוצקס.
ב-4 באוגוסט 2025 התפטר פאלוצקס מראשות הממשלה בעקבות שערוריות פיננסיות ולאחר יומיים ה-LSDP מינתה את רוגיניינה לראשות הממשלה.
מועמדותה אושרה בסיימאס ב-26 באוגוסט.
אינגה רוגיניינה נולדה בטרקאי ב-24 במאי 1981. היא גדלה בגריגישקס, אך בילתה את הקיץ בילדותה בעיר קראמטורסק שבמזרח אוקראינה.
סבתה מצד אמה התגוררה באוקראינה, ואילו סבה גורש לסיביר לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1999 היא סיימה את לימודיה בגימנסיה בגריגישקס.
בשנת 2005 קיבלה תואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת וילנה.
לאחר מכן, עבדה כמומחית לבריאות הציבור במרכז הממלכתי לבריאות הסביבה בין השנים 2005 ל-2008, ובהמשך כמנהלת אזור וילנה בחברת "S Stata" בין השנים 2008 ל-2010.
היא כיהנה כסגנית יו"ר הפדרציה הליטאית של איגודי עובדי היערות והעץ בין השנים 2012 ל-2014, וכיו"ר בין השנים 2014 ל-2018. בשנת 2015, רוגיניינה קיבלה תואר ראשון בניהול יערות מהמכללה להנדסת יערות וסביבה בקובנה.
היא גם כיהנה כיו"ר קונפדרציית האיגודים המקצועיים הליטאית בין השנים 2018 ל-2024. בשנת 2022 היא קיבלה תואר שני בדיני עבודה מ.
היא כיהנה כסגנית נשיא בין השנים 2023 ל-2024.
רוגיניינה נכנסה לפוליטיקה כשהתמודדה בבחירות לפרלמנט הליטאי ב-2024. שמה הופיע ברשימת המועמדים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הליטאית (LSDP), אם כי היא לא הייתה חברה רשמית באף מפלגה בזמן הבחירות.
אף על פי שסיימה במקום השישי במחוז הבחירה נאויינינקאי-ראסוס היא הבטיחה מושב בסיימאס בשל מיקומה ברשימת המפלגה.
היא הפכה לחברה רשמית ב-LSDP בנובמבר 2024, לאחר הבחירות.
לאחר ניצחון הסוציאל-דמוקרטים בבחירות לפרלמנט, מונתה רוגיניינה לתפקיד שרת הביטוח הלאומי והעבודה.
היא כיהנה בתפקיד מ-12 בדצמבר 2024 עד לפירוק הממשלה ב-4 באוגוסט 2025, ולאחר מכן החזיקה בתפקיד כשרה בפועל.
במסגרת הסיימאס היא כיהנה בוועדה הפרלמנטרית לזכויות אדם, וכן כסגנית יו"ר הקבוצה הפרלמנטרית לשימור יערות וכחברה בקבוצות התנגדות להגירה ועוד.
ב-6 באוגוסט 2025, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הליטאית מינתה את רוגיניינה לראשות הממשלה.
ב-25 בספטמבר 2025 הצביע הפרלמנט ברוב של 80 מול 42 בעד אישור ממשלת קואליציה בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והשביע אותה כראש הממשלה החדשה.
רוגיניינה מייצגת עמדות פוליטיות שמאליות, סוציאל-דמוקרטיות.
היא תומכת בנישואין חד-מיניים והצהירה ב-7 באוגוסט 2025 כי תחדש את הדיונים על עיגון נישואין כאלו בחוק.
היא תומכת בהצעת חוק שתהפוך הפלות לחינמיות והפלה תרופתית לחוקית.
רוגיניינה תומכת ברכישת מניות פרטיות בחברת אחזקות האנרגיה .
היא תיארה את עמדותיה בכלכלה ואמרה כי "זה לא סוד שאני מייצגת פוליטיקה שמאלנית, ואני מאמינה שצריך לחזק את המגזר הציבורי ולתת יותר בידי המדינה".
היא גם רמזה שהקבינט שלה עשוי להעלות שיעורי מס מסוימים, במיוחד מס הבלו על אלכוהול ומוצרי טבק.
רוגיניינה הצהירה כי היא רואה את הביטחון הלאומי בראש סדר העדיפויות.
היא ציינה כי תשמור על תוכניתה של הממשלה הקודמת להגדיל את הוצאות הביטחון ל-5-6% מהתמ"ג.
היא הצהירה כי ייתכן שיהיה צורך שליטא תנהיג גיוס חובה צבאי אוניברסלי.
היא הביעה תמיכה חזקה באוקראינה בהקשר של מלחמת רוסיה-אוקראינה.
באוגוסט 2025 היא הצהירה כי אין לה עמדה ברורה אם ליטא צריכה לשלוח חיילים לאוקראינה כחלק מכוח שמירת שלום פוטנציאלי.
רוגיניינה כינה את סין איום, אך הדגישה כי מדיניותה של ליטא צריכה ליישר קו עם העמדה המשותפת של האיחוד האירופי כלפי המדינה.
סין הורידה את דרג היחסים שלה עם ליטא בעקבות הקמת נציגות טאיוואנית בווילנה ב-2021 תחת השם "טאיוואן" במקום "טאיפיי".
רוגיניינה הצהירה כי היא מתכוונת לנרמל את היחסים הדיפלומטיים עם בייג'ינג, אך לא לקדם "יחסים ידידותיים".
רוגיניינה חברה בקבוצה הפרלמנטרית "נגד הגירה המונית".
בינואר 2025 התראיינה בנושא הגירה וטענה כי יש לפקח על ההגירה באופן הדוק יותר מסיבות ביטחוניות.
לדבריה, ליטא צריכה להתמקד במשיכת עובדים מיומנים שיישארו ויתרמו לבסיס המס, והאינטגרציה צריכה להיות בראש סדר העדיפויות.
רוגיניינה הוצעה לתפקיד ראש הממשלה על ידי הנשיא גיטנאס נאוסדה בתחילת אוגוסט 2025 לאחר התפטרותו של קודמה.
ב-26 באוגוסט 2025 אישרה הפרלמנט את מינויה ברוב של 78 תומכים, 35 מתנגדים ו-14 נמנעים.
לאחר מכן, נאוסדה הוציא את הצו הרשמי המאשר אותה כראש ממשלה, וב-25 בספטמבר 2025 היא והקבינט שלה נשבעו בפני הפרלמנט.
הקבינט שלה מורכב מקואליציה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, , ו.
ב-29 בספטמבר 2025, רוגיניינה שוחחה בטלפון עם ראש ממשלת אוקראינה יוליה סבירידנקו, ואמרה כי תמיכתה של ליטא באוקראינה תימשך ותכלול לא רק סיוע צבאי וכספי, אלא גם סיוע הומניטרי.
שתי המנהיגות גם הסכימו להיפגש בקייב.
רוגיניינה נשואה לוויסמנטאס רוגיניס, איש עסקים המנהל מספר חברות לחומרי דפוס.
אמה, דיאנה רייטלייטיינה, משמשת כיו"ר הפדרציה הליטאית של איגודי עובדי היערות והעץ.
כמה מקרובי משפחתה הרחוקים מתגוררים במוסקבה, אך היא הצהירה כי אין לה קשר רב איתם.
רוגיניינה שימשה כמדריכת עזרה ראשונה ומתנדבת ב בין השנים 2004 ל-2016, וכיהנה במועצת המנהלים שלו בין השנים 2016 ל-2019. בין השנים 2021 ל-2023 כיהנה כחברת מועצת המכללה להנדסת יערות וסביבה בקובנה.
היא דוברת ליטאית, אנגלית ורוסית שוטפת.
היא נהנית לקרוא רומנים בלשיים וציינה את הנסיך הקטן כאחד הספרים האהובים עליה.
אינגה איבסדוטר ליליאס (נולדה ב-9 באפריל 1989) היא שחקנית קולנוע נורווגית.
אינגה איבסדוטר לילהאס נולדה וגדלה בגול, נורווגיה.
הוריה ניהלו חברת הפקות תיאטרון שייצרה תפאורות ותלבושות, וליהקו אותה לראשונה בגיל שנתיים למחזה היסטורי.
כתלמידת תיכון, השתתפה בתוכנית חילופי סטודנטים ועברה לברזיל, שם למדה לדבר פורטוגזית.
לאחר שסיימה את לימודי הדרמה בתיכון היא הגישה מועמדות לאקדמיה לאמנויות הדרמה של אוסלו אך לא התקבלה.
במקום זאת החלה ללמוד פסיכולוגיה, אך נשרה אחרי שנת לימודים ונסעה לניו יורק, שם למדה סמסטר במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
מיד עם סיום לימודיה לוהקה ליליאס לתפקיד הראשי בסרט "Kvinner i for store herreskjorter" .
על הופעתה זו הייתה מועמדת לפרס אמנדה לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2025 שיחקה ליליאס בתפקיד אגנס בורן בסרטו של יואכים טרייר "ערך סנטימנטלי", עליו זכתה בפרס המועצה הלאומית לביקורת סרטים לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולמועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
היא נשואה לשחקן גונאר איריקסון והם הורים לבן אחד.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2025הופעת המשנה הטובה ביותרערך סנטימנטליפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי2026שחקנית המשנה הטובה ביותרערך סנטימנטלי
ארנסט אינגמר ברגמן (בשוודית: Ernst Ingmar Bergman, ; 14 ביולי 1918 – 30 ביולי 2007) היה במאי קולנוע, במאי תיאטרון ותסריטאי שוודי.
ברגמן נולד באופסלה שבשוודיה ב-14 ביולי 1918. אביו היה כומר לותרני ואינגמר גדל כשהוא מוקף בדימויי דת נוצריים.
הוא החל בלימודי תולדות הספרות באוניברסיטת סטוקהולם, אולם לא סיים את לימודיו.
הוא התעניין בתיאטרון ומאוחר יותר גם בקולנוע.
בסוף שנות השלושים החל לביים הצגות חובבים.
במהלך שנות הארבעים החל לעבוד כתסריטאי בחברת הסרטים השוודית ובשנת 1946 קיבל הזדמנות לביים את סרטו הראשון, "משבר" (Crisis) החל מנקודה זו, עבד בקצב מהיר על מספר סרטים והצגות בשנה.
אולם בשנים הראשונות כמעט כל סרטיו נכשלו כלכלית, גם אם הביקורת השוודית העריכה חלק מהם.
רוב סרטיו בשנות הארבעים ושנות החמישים המוקדמות הוקרנו מחוץ לשוודיה בפסטיבלי קולנוע, אבל לא זכו לתשומת לב מיוחדת או להפצה מסחרית.
ברגמן חשש כי לא ימצא בעתיד מימון לעשיית יצירות נוספות בקולנוע או בתיאטרון,
הפריצה הבינלאומית שלו התרחשה בשנת 1955, עם הקרנת סרטו "חיוכי ליל קיץ" (Sommarnattens leende) בפסטיבל קאן.
הסרט, קומדיה רומנטית על חילופי זוגות עם רמזים לשיקספיר ולתיאטרון הצרפתי של המאה-17, הפך לאחד מן הסרטים המדוברים של הפסטיבל, זכה בו בפרס מיוחד והפך ללהיט בינלאומי.
הצלחת הסרט איפשרה לברגמן לקבל מימון לסרטים תוך קבלת חופש אמנותי.
הסרטים שלו הפכו לאישיים יותר וקודרים יותר, כאשר מנקודה זו מעמדו בשוודיה ובעיקר בעולם הוא של אמן גדול וחשוב.
במהלך שנות הששים מונה ברגמן למנהל אמנותי של התיאטרון השוודי, העמדה הבכירה ביותר בעולם התיאטרון במדינה.
באותה תקופה עבד בחורף על הצגות תיאטרון ובקיץ צילם סרטים, כאשר אתר הצילומים הקבוע שלו הפך להיות האי פורה, בו גם קבע את ביתו.
ב־1970 קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג למפעל חיים בטקס האוסקר.
בנוסף, זכה ברגמן בשלושה פרסי אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, כמו גם לכמה מועמדויות לאוסקר על תסריט ובימוי, אולם הוא מעולם לא הגיע לטקס על מנת לקבל את הפרס.
בשנת 1976 נעצר ברגמן בחשד להעלמות מס.
הוא לקה בהתמוטטות עצבים ובעקבות זאת עזב את שוודיה ועבר לחיות במינכן בגרמניה, בה המשיך לעבוד בתיאטרון ובקולנוע.
ב־1982 חזר ברגמן לעבוד במולדתו וביים את הסרט "פאני ואלכסנדר", סרט אותו החשיב כאישי ביותר וכמפואר ביותר בקריירה שלו.
הוא ביקש לראות בסרט סיכום של יצירתו הקולנועית והכריז שזה יהיה סרטו האחרון, ולאחריו יתרכז יותר בעבודתו בתיאטרון.
מאז ביים כמה סרטי טלוויזיה, וכתב מספר תסריטים, והמשיך לעבוד בתיאטרון עד ימיו האחרונים.
ברגמן נפטר ב-30 ביולי 2007 בביתו באי פוֹרֶה (Fårö), בדרום מזרח שוודיה, בגיל 89.
ברגמן נישא חמש פעמים, ובנוסף קיים קשרים רומנטיים עם השחקניות הרייט אנדרסון, ביבי אנדרסון וליב אולמן.
הוא היה אב לתשעה ילדים.
ברגמן ביים יותר מ־40 סרטי טלוויזיה וקולנוע, ומספר רב מאוד של מחזות בשוודיה ומחוצה לה.
סרטיו עוסקים לרוב בשאלות קיומיות על מוסר, בדידות ואמונה.
הם לרוב מאוד ישירים ולא מסוגננים יתר על המידה.
ברגמן הצליח להשתמש במדיום הקולנועי, התעשייתי, ככלי הבעה מאוד אישי, שיכול לעסוק גם בבעיות קיומיות ופסיכולוגיות וגם באירועים מוחשיים של חיי היומיום.
רבים מסרטיו התבססו על מעט מאוד דמויות או אירועים, כאשר רבים מסרטיו הציגו התרחשות במהלך יממה אחת בלבד.
כבמאי העדיף ברגמן גישה אינטואיטיבית על פני גישה אינטלקטואלית, ונקט בגישה לא אגרסיבית כלפי שחקניו.
הוא חש כי יש לו אחריות גדולה כלפי שחקניו, אותם ראה כשותפים לעשייה הנתונים במצב פסיכולוגי עדין.
הוא טען כי במאי צריך להיות כן ותומך בשחקנים, כדי שיוכלו להפיק את עבודתם הטובה ביותר.
במהלך השנים נתן ברגמן לשחקניו יותר חופש באלתור הטקסטים.
בסרטיו האחרונים כתב את הרעיונות העומדים מאחורי הדיאלוגים, ונתן לשחקנים לאלתר אותם בעצמם, תוך שהוא מקפיד לשמור שהשיחה תתפתח בכיוון אליו התכוון.
בסרטיו של ברגמן השתתפו כמה שחקנים "קבועים" בהם מקס פון סידוב, ביבי אנדרסון, הארייט אנדרסון, גונר ביורנסטראד, ארלנד יוספסון, אינגריד טולין וליב אולמן הנורווגית.
ברגמן כתב בדרך כלל את התסריטים לסרטיו בעצמו, אחרי שחשב עליהם במשך חודשים ואפילו שנים.
רק אז ניגש למלאכת הכתיבה עצמה (שנחשבת בעיניו כמלאכה מייגעת).
כמה מסרטיו המוקדמים יותר מבוססים על מחזות או כתובים בשיתוף עם תסריטאים אחרים.
ברגמן אף כתב כמה נובלות ואוטוביוגרפיות.
ברגמן טען כי הושפע בין היתר ממחזותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג ומהגותו הפילוסופית-פסיכולוגית של איינו קאילה .
מבעד הזכוכית האפלה (1961) Såsom i en spegel
תשוקתה של אנה (Passion, En (1969
ילדי יום ראשון (1992) Söndagsbarn – בבימוי בנו דניאל ברגמן
ילד יום א', משוודית - חנה קרוגיוס-קלמר, ספרית פועלים, 1997.
כוונות טובות , משוודית חנה קרוגיוס-קלמר, עם עובד, 1993.
לטרנה מאגיקה, משוודית רות שפירא, עם עובד, 1991.
פאני ואלכסנדר, משוודית - מרים שוסטרמן, זמורה ביתן, 1987.
תמונות מחיי נישואין, תרגם משוודית איתמר אבן-זהר, זמורה ביתן, 1976.
אינגושית היא שפה המדוברת בפי המתיישבים בחבלי צ'צ'ניה ואינגושטיה המכונים גם חבל צ'צ'נו-אינגושיה הנמצא באזור הקווקז.
השפה שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות.
בזמן שלטון סטלין הוא הגלה אינגושים רבים לקזחסטן וסיביר ולכן ישנן קהילות דוברות אינגושית באזורים אלו.
+פונמות באינגושית סדקי אפיגלוטי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיnm סותם ʔ ʡ qʼgʲkʼdtʼbpʼ kʲʼ מחוכך ʧʼ ʦʼ חוכך h ʜ χ ʁʒʃzsvf מקורב(צדי)[w]jl רוטטrr̊* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
הרפובליקה האינגושטית היא רפובליקה של רוסיה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
רובם המכריע של האינגושטים הם מוסלמים.
נכון לינואר 2024 התגוררו ברפובליקה 527,220 תושבים.
אינגושטיה הפכה לראשונה לחלק מהאימפריה הרוסית בשנת 1810. אינגושים לקחו חלק פעיל במלחמת הקווקז, כאשר חלקם לחמו לצד האימפריה הרוסית.
בין השנים 1921 ו־1924 היא הייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית ההררית עם קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, צ'צ'ניה וצפון אוסטיה - אלניה.
בין השנים 1934 ל-1992 היא הייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית למעט תקופת מלחמת העולם השנייה במהלכה אינגושים גורשו מהאזור ובתקופת ניקיטה חרושצ'וב הורשו לחזור.
במהלך מלחמת העולם השנייה חשד סטלין שתושבי אינגושטיה עוזרים לצבא הנאצי ולכן הגלה את כל האוכלוסייה למרכז אסיה.
בשנות החמישים החלה חזרה של תושבי אינגושטיה המקוריים לארצם שכבר קלטה תושבים מצפון אוסטיה.
באותה תקופה הוקמה מחדש הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית שהייתה חלק של רוסיה הסובייטית.
עם נפילת ברית המועצות בשנת 1992 הוכרז על הקמת רפובליקה עצמאית של אינגושטיה בנפרד מצ'צ'ניה שבירתו הייתה נזראן.
בשנת 2002 הועברה הבירה מנזראן למגאס שהיא עיר הבירה הנוכחית.
בשנת 2018 נחתם הסכם בין ראשי הרפובליקות צ'צ'ינה ואינגושטיה על העברת חלק מהשטח מאינגושטיה לצ'צ'ניה.
בין ההשלכות של המהלך היה התפטרות של ראש אנגושטיה אך ההסכם נותר בתוקף.
אינגושטיה נמצאת בדרום רוסיה באזור הקווקז.
רפובליקת אינגושטיה גובלת בתחום רוסיה ברפובליקת צפון אוסטיה - אלניה וברפובליקת צ'צ'ניה.
וכן היא גובלת בגאורגיה בדרום.
בשטח אינגושטיה ישנם אתרים רבים להפקת נפט וגז טבעי אשר אינגושטיה עשירה בהם.
קיימים ספקות לגבי נכונות הנתונים.
כך למשל בין נתוני מפקד 2002 למפקד הקודם הייתה קפיצה של 170 אלף (מ-280 אלף ל-450 אלף) במספר התושבים.
ככל הנראה הדבר קשור להיקף הסבסוד שהרפובליקה מקבלת מהממשל המרכזי ומחושב לפי נפש.
במפקד 2010 היקף אוכלוסייה הופחת בכ-12%.
גם נתוני 2021 נחשבים לחשודים.
יחד עם זאת קצב הילודה ברפובליקה הוא מהגבוהים בתחומי הפדרציה הרוסית.
העם האינגושי קרוב מאוד לעם הצ'צ'ני והם אף דוברים שפות דומות (אינגושית וצ'צ'נית) השייכות לאותה משפחת שפות.
כ-93 אחוזים מאוכלוסיית אינגושטיה הם אינגושים, כ-2.4 אחוזים צ'צ'נים, פחות מאחוז הם בני העם הרוסי, כחמישית אחוז טורקים.
סה"כ ישנן 78 קבוצות אתניות כיום באינגושטיה.
נכון לשנת 2010, כ-96% מאוכלוסיית רפובליקת אינגושטיה הם מוסלמים ובפרט מהזרם הסוני.
הרשות המחוקקת היא "אספת העם של רפובליקת אינגושטיה" שכוללת 32 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2021 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-32 מושבים.
בין היתר כוללת החוקה סעיף מיוחד לפיו יש לפעול להחזרת השטחים שכיום נכללות באוסטיה הצפונית.
בראש אינגושטיה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2011 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2019 לתפקיד נבחר מחמוד-עלי קלימאטוב ובשנת 2024 הוא נבחר לכהונה השנייה.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 5 ערים בעלי מעמד מיוחד ו-4 ראיונים.
קיימות מפעלים בתחום זיקוק נפט.
הפקת נפט באזור החלה בשנת 1915 אך בשנים אחרונות פחת היקף הפעילות בתחום זה.
תחום תעשייה מפותח נוסף הוא תעשיית המזון וטקסטיל.
בשטח הרפובליקה עובר כביש R-217 רוסטוב על דון-באקו.
עיר נזרן חוברה למסילת ברזל בשנת 1891. מאז נבנו מסילות ברזל נוספות.
במאגאס פועל נמל תעופה לטיסות פנים.
אינגריד ברגמן (בשוודית: Ingrid Bergman, , 29 באוגוסט 1915 – 29 באוגוסט 1982) הייתה שחקנית קולנוע שוודית.
זכתה בשלושה פרסי אוסקר, ארבעה פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי אמי ופרס טוני.
ברגמן נולדה בסטוקהולם שבשוודיה, כאשר הייתה צעירה מאוד התייתמה משני הוריה וגדלה אצל קרובי משפחה.
למדה באקדמיה המלכותית לתיאטרון בסטוקהולם ובשנת 1935 הופיעה בתפקידה המשמעותי הראשון בסרט "הרוזן מן העיר העתיקה", לאחר ששיחקה בתפקיד זעיר קודם בסרט שוודי בשנת 1932. לאחר ששיחקה בתריסר סרטים בשוודיה הוחתמה על ידי המפיק ההוליוודי הנודע דייוויד או.
סלזניק להפקה דוברת אנגלית של אחד מסרטיה השוודים "אינטרמצו".
הסרט הצליח מאוד, וברגמן הפכה לכוכבת הוליוודית מן השורה.
לאחר שהשלימה מספר סרטים בהפקתם החלה בשוודיה, והופיעה בשלושה סרטים הוליוודיים נוספים ביניהם ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד, הופיעה ברגמן בסרט קזבלנקה אשר קיבע את מעמדה כמיתוס הוליוודי.
תפקיד אילזה, הנקרעת בין אהובה ריק (המפרי בוגרט), הציניקן המריר המנהל בית קפה בקזבלנקה בימי שלטון צרפת של וישי, ובין בעלה, לוחם המחתרת הנועז ויקטור לאזלו (פאול הנרייד), הוא אחד מתפקידיה הזכורים ביותר.
בשנת 1943 הייתה מועמדת לפרס האוסקר עבור תפקידה בסרט "למי צלצלו הפעמונים", ובשנת 1944 קיבלה את הפרס כשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט הפילם נואר "אורות הגז".
מועמדות שלישית רצופה לפרס הגיעה בשנת 1945 עבור תפקידה בסרט "פעמוני סנט מרי".
היא הייתה מועמדת שוב לפרס עבור הסרט "ז'אן ד'ארק" משנת 1948.
ברגמן הייתה בין השחקניות המועדפות על הבמאי הנודע אלפרד היצ'קוק ושיחקה בשלושה מסרטיו "בכבלי השכחה" (1945), "הנודעת" (1946) ו"מתחת לחוג הגדי" (1949).
היצ'קוק היה ידוע במשיכתו העזה לטיפוס "הבלונדינית הקרירה" שעליו נמנו שחקניות כברגמן וגרייס קלי, ופיתח משיכה אובססיבית אל ברגמן.
ב-1948 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט שער הניצחון לפי ספרו של אריך מריה רמרק.
בשנת 1948 פגשה ברגמן בבמאי האיטלקי הנודע רוברטו רוסליני.
היא התרשמה מסרטיו "רומא עיר פרזות" ו"פאיסן", וכתבה לו מכתב בו הציעה לככב בסרטו הבא אם דרושה לו "שחקנית שוודית הדוברת אנגלית היטב, לא שכחה את הגרמנית שלה, אינה מובנת בצרפתית, ויודעת באיטלקית רק את המילים 'טי אמו' (אני אוהבת אותך)".
נראה שמפרט זה השביע את דרישותיו של רוסליני, הוא קיבל אותה לשחק בסרטו "סטרומבולי", והשניים התאהבו.
בשנת 1950 עזבה ברגמן את בעלה השוודי ד"ר ארון פטר לינדסטרום, ואת בתה פיא לינדסטרום, ונישאה לרוסליני.
לרוסליני ילדה שלושה ילדים, ביניהם השחקנית איזבלה רוסליני.
הוליווד השמרנית של שנות החמישים לא יכלה לשאת התנהגות "בלתי מוסרית" מעין זו, ובמיוחד צרמה העובדה שברגמן הייתה בהריון מתקדם בעת החתונה.
כוכבה של ברגמן דעך בארצות הברית, והיא הפכה למוקצית מחמת מיאוס.
בשנת 1956 שבה ברגמן לשחק בהוליווד בסרט "אנסטסיה", והצלחת הסרט כיפרה על "חטאיה".
הסרט הביא לה את פרס האוסקר בפעם השנייה.
היא המשיכה לשחק בסרטים הוליוודיים ואירופאיים.
ב-1958 שיחקה בסרט פונדק האושר השישי ובסרט חופשה בלונדון.
ב-1961 שיחקה בסרט "האם את אוהבת את ברהמס?", ב-1964 שיחקה ב"הרולס רויס הצהובה", ב-1969 שיחקה בקומדיה "פרח הקקטוס" לצידו של וולטר מתאו.
בשנת 1974 שיחקה בסרט "רצח באוריינט אקספרס" אשר הביא לה את פרס האוסקר השלישי, אך עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנאום קבלת הפרס הכריזה כי הפרס מגיע לשחקנית ולנטינה קורטיזי.
בשנת 1978 שיחקה בסרטו של הבמאי השוודי הדגול אינגמר ברגמן "סונטת סתיו", אשר הביא לה את המועמדות השביעית לאוסקר.
היה זה סרטה האחרון על המסך הגדול.
לאחר פרשיית-אהבים עם המחזאי והתסריטאי רוברט אנדרסון ("תה וסימפתיה") נישאה, באחרית ימיה, לאדם בשם לארס שמידט, שהיה צעיר ממנה בשנים רבות.
תפקידה האחרון היה גולדה מאיר בסרט הטלוויזיה "אישה ושמה גולדה", שהוקרן בשנת 1982, ועבורו קיבלה פרס אמי ופרס גלובוס הזהב שהוענקו לה לאחר מותה.
מתה מסרטן השד ביום הולדתה ה־67 בלונדון, גופתה נשרפה במולדתה שוודיה, ואפרה פוזר בסטוקהולם.
אנגלוז או אַנגליזציזם (Anglicism) הוא הטמעה של תבניות לשוניות שמקורן באנגלית בשפות אחרות.
השפעת האנגלית עשויה להתבטא בכל תחומי השפה, החל בתחביר, בביטויים או במורפולוגיה, ועד לשינויים בשפה היומיומית ובסלנג.
ייתכן שמקור המושג "אינגלוז" הוא בערבית מדוברת, שבה כונו הבריטים כובשי ארץ ישראל "אינגליזים".
השפעת לשונות נוספות על טקסטים עבריים יצרה מילים דומות, כגון "לגַרמֵן" – להכניס לעברית מילים שמקורן בגרמנית.
האנגלית היא השפה המשפיעה ביותר כיום על העברית בת זמננו.
ניתן לחלק את השפעת האנגלית לשלוש תקופות :
בשנות המנדט הבריטי, עד 1948. בתקופה זו הועברו לעברית מונחים טכניים רבים, בעיקר בתחום המכונאות והרכב.
לדוגמה: "פיוז" (נתיך), "צ'וק" (משנק), "סוויץ'" (מפסק), "סטארטר" (מַתְנֵע), "דיפרנציאל", "גיר" (תיבת הילוכים), "ברקס/האנד-ברקס" (בלם/בלם יד), "פריזר" ו"פריג'ידר" (מקפיא ומקרר בהתאמה) ועוד מילים רבות אחרות.
משנות ה-60 ועד עתה, תקופה שניתן לכנותה כ"שנות ההשפעה התרבותית האמריקאית".
בתקופה זו הועברו לעברית מונחים רבים מתחומי התרבות, הבידור והתקשורת.
מילים כדוגמת "אודישן", "אייטם", "אקשן", "גימיק", "הפנינג", "סאונד" "סטרפטיז", "ספיישל", "קומיקס", "קוקטייל", "קייטרינג", "קמבק" ומילים רבות נוספות הפכו לחלק מהשפה, כולל בשפה הכתובה בעיתונות והמדוברת בכלי התקשורת ("המדיה").
משנות ה-90 ועד עתה, תקופת האינטרנט.
במחקר טקסט שערכה ד"ר חיה פישרמן (2004) במאמרים שפורסמו בעיתונות הישראלית, היא מצאה כי 48% משמות העצם במאמרים הושאלו מהאנגלית, והוא הדין במספר דומה של שמות תואר.
מעבר לאוצר המילים, חדרו ועדיין חודרים לעברית ביטויים ומטבעות לשון רבים המתורגמים מאנגלית, שלעיתים אין היגיון פנימי בתרגומם.
חלקם הפכו לביטויים שגורים ומצאו את מקומם בעיתונות, בשירים ובספרות העברית המודרנית.
לדוגמה: "לקחת את הזמן", "לאור הדברים האלה", "לשחק תפקיד" ועוד.
במאמרה מציינת ד"ר פישרמן שני קטבים בעמדות לגבי אינגלוז העברית: "יש הטוענים שהאנגלוז המאסיבי יש בו התבטלות עצמית, אולם יש הרואים בכל השפעה גלובלית מגמה אשר הולכת ומתחזקת בכל העולם."
תהליך האנגליזציה העובר על העברית קיים בשפות רבות, הן בשפות בעלות מספר דוברים מצומצם יחסית, כדוגמת הולנדית, והן בשפות בעלות מספר דוברים רב, כדוגמת צרפתית.
למעשה, מצב האנגליזציה של השפה העברית אינו שונה ממצבי האנגליזציה הקיימים בצרפתית ובערבית.
הפיכתה של האנגלית, בהדרגה, ללינגואה פרנקה של העולם המודרני, כתוצאה ממקומה של ארצות הברית בתרבות, במסחר ובהתפתחויות הטכנולוגיות ולפני כן מעמדה של בריטניה בתור האימפריה הגדולה בעולם, הם תהליך כלל-עולמי, המשפיע על שפות רבות.
ברוב המדינות מוכרת שפה נוספת מלבד השפה הרשמית, כשפה שנייה.
ההכרה היא: 1. שפה שנייה – כאשר השפה משמשת לצורכי תקשורת, ויש לה מעמד רשמי במדינה.
אנגלית משמשת כשפה שנייה ביותר משבעים מדינות.
2. שפה זרה – השפה מועדפת ללימוד כשפה זרה אך אין לה מעמד רשמי במדינה.
כיום האנגלית נלמדת כשפה זרה בלמעלה ממאה מדינות.
לעיתים קרובות מהווה ההתנגדות לתהליך האנגליזציה חלק משאיפה רחבה יותר ללאומיות, וחשש מהיטמעות ב"כפר הגלובלי" ומאיבוד הייחוד והזהות הלאומיים והאתניים.
בנוסף לכך קיימת תופעה של פסאודו-אנגליזציזם.
אינגריד בטנקור (בספרדית: Íngrid Betancourt; נולדה ב-25 בדצמבר 1961) היא סנאטורית קולומביאנית שהייתה מועמדת לנשיאות ונודעה כלוחמת בשחיתות בארצה.
אמה, יולנדה פולסיו, הייתה בעבר מלכת היופי של קולומביה.
לימים נבחרה האם לקונגרס של קולומביה וייצגה שם את שכונות העוני של דרום בוגוטה.
אביה, גבריאל בטנקור, היה שר לענייני חינוך בממשלתו של הרודן הקולומביאני גוסטבו רוחאס פינייה (1957-1953), ואחר כך כיהן מטעם ארצו כסמנכ"ל אונסק"ו בצרפת.
אינגריד התחנכה בפריז בה התגוררה עם משפחתה בדירה מפוארת בשדרות פוש, מתוקף תפקידו של אביה.
בין באי הבית היה המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה שנהג להקריא מיצירותיו באוזני אינגריד והיא הקריאה לו שירים שחיברה.
אינגריד למדה במכון היוקרתי למדעי המדינה ועם תום לימודיה נישאה לחברה לספסל הלימודים, פאבריס דלואה, צרפתי ששירת בשירות החוץ של ארצו.
לזוג נולדו שני ילדים, מלני ולורנצו.
בעקבות נישואיה קיבלה אינגריד אזרחות צרפתית.
בשל תפקידו הדיפלומטי של בעלה נדדה המשפחה במקומות שונים בעולם, בהם שירת הבעל, ובהם ניו זילנד.
ב-1989, לאחר הירצחו של לואיס קרלוס גלאן, מועמד לנשיאות בקולומביה שהניף את דגל המלחמה בסמים, החליטה בטנקור לשוב למולדתה ולסייע לארצה.
ב-1990 היא החלה לעבוד במשרד האוצר הקולומביאני, אולם בשלב מאוחר יותר החליטה לפרוש מעבודתה ולהיכנס לחיים הפוליטיים כדי להילחם בשחיתות.
הקמפיין המתוקשר הראשון שלה היה חלוקת קונדומים, תוך שהיא מכריזה כי היא תהיה קונדום, אמצעי מניעה נגד השחיתות, אותה כינתה "האיידס של קולומביה".
בטנקור זכתה לתמיכת השכבות העניות בבוגוטה, הרבה הודות לפעילותה של אמה בשכונות העוני של העיר.
בטנקור נבחרה לבית הנבחרים של קולומביה ב-1994 מטעם המפלגה הליברלית, אך עד מהרה פרשה והייתה בין מייסדיה של "מפלגת החמצן הירוקה" (Partido Verde Oxigeno).
מיד לאחר מכן החלה במאבק נגד תופעות השחיתות בממשל הקולומביאני, והאשימה את הנשיא ארנסטו סמפר (1994-1998) בכך שמימן באמצעות רווחי סמים את מערכת הבחירות שלו.
ב-1996 פתחה בטנקור בשביתת רעב במטרה להביא להקמת ועדת חקירה עצמאית שתבדוק את קשריו של הנשיא סמפר עם קרטל הסמים קאלי.
באותה תקופה התגרשה מבעלה הצרפתי ונישאה לאזרח קולומביאני, חואן קרלוס לקונט.
בשנת 1998 התמודדה לסנאט וזכתה במספר הקולות הגבוה ביותר מבין המועמדים.
בתקופת כהונתה כסנטורית קיבלה מספר איומים על חייה, וכתוצאה מכך שלחה את ילדיה לניו זילנד, בעזרתו של בעלה לשעבר.
היה זה לאחר שאלמוני הופיע במשרדה בבוגוטה והודיע לה כי חיי משפחתה בסכנה.
למרות האיומים על חייה בטנקור לא נרתעה והמשיכה בקמפיין נגד השחיתות.
באחת מהופעותיה הדרמטיות בסנט היא הורידה את הז'קט וגילתה תחתיו חולצת טי ועליה הכתובת: "רק את האמת".
היא גם לא היססה לתקוף בכל הזדמנות לא רק את הקשרים בין הון, סמים ושלטון, אלא גם את הקשר שבין פוליטיקאים מהימין לבין פלוגות הרצח החצי צבאיות שהטילו טרור בקולומביה וחיסלו כל מי שנחשד בקשר עם ארגוני הגרילה.