tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקות קבורה מיוחדות אלה מצויות בין החלקות השונות בבית הקברות הצבאי, ומיועדות לקברי אחים של חללים שהובאו מקרבות שהתרחשו במקומות שונים, ולעיתים אף כוללים "חללים אלמונים", שלא זוהו כלל.
בנוסף, קבורים בקבר אחים בהר הרצל גם חללי המעפילים, שטבעו בניסיון לעלות לארץ ישראל בדרך הים, כגון חללי אוניית המעפילים סלבדור, שהובאו לקבר אחים המוני בחלקת המעפילים, ללא שם וללא כיתוב על מצבתם.
רוב קברי האחים הללו הם מתקופת מלחמת העצמאות, ובהם גם קברים של אחים שנקברו זה לצד זה, ואף של משפחות שלמות.
בין החלקות בבית הקברות הצבאי מצויות חלקות של הנופלים בקרבות על אזור ירושלים:
קבר אחים לחללי גבעת הרדאר.
קבר קבוצתי לחללי המושבה נווה יעקב.
קבר אחים לחללי קרב הקסטל.
קבר אחים לחללי הקרבות בדרך אל ירושלים (שער הגיא).
קבר אחים לחללי שיירת נבי דניאל.
קבר אחים לחללי קרב לטרון.
קבר אחים לחללי כפר עציון.
חלקות של קברי אחים שהובאו משאר חלקי הארץ:
קבר אחים לחללי הקרב על ג'נין (1948).
קבר אחים לחללי הקרב על ראש העין.
קבר אחים לחללי הקרב על הכפר הערבי "כרתיה".
קבר אחים לחללי הקרב על קיבוץ דורות.
בכניסה אל חלקת חללי מלחמת יום כיפור בסמוך אל חלקת גדולי האומה ישנו קבר אחים מיוחד לזכר חיילי צה"ל שנפלו בקרבות במצרים ועליו גם מצבות לזכר חיילי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע באזור תעלת סואץ ואזור סיני.
קברנוניים (שם מדעי: Gobiidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הדקראים.
זוהי אחת ממשפחות הדגים הגדולות ביותר וכוללת מעל ל־1,800 מינים ב־200 סוגים שונים.
רוב מיני המשפחה קטנים ומגיעים לאורך של 10 ס"מ.
במשפחה זו נמצאים מיני דגים מהקטנים הקיימים שמגיעים עד לאורך של ס"מ אחד.
יוצאי דופן הם שני סוגים Periophthalmodon ו־Gobioides שמיניהם מגיעים לאורך של 30 ס"מ.
למרות שדגים במשפחה זו אינם נאכלים על ידי בני אדם, המשפחה חשובה ומשמשת כמזונם של מיני דגי מאכל כמו הבקלה ודגים שטוחים ממשפחת הסוליתאים.
לפי כמה חלוקות 4 מתת-המשפחות שייכות למשפחה אחרת - אוקסודרסיים.
קברי צ'ינג המזרחיים (בסינית: 清東陵; בפין-יין: Qīng Dōnglíng) הם נקרופוליס - מתחם של מאוזולאומים של קיסרים משושלת צ'ינג, השוכן מערבית לכפר מָאלָאן-יוּ (馬蘭峪, בפין-יין: Mǎlányù) בנפה העירונית דְזוּנְחְווָה (遵化, בפין-יין: Zūnhuà) במחוז חביי, 125 קילומטרים צפונית-מזרחית לבייג'ינג בירת סין.
זהו מתחם המָאוּזוֹלֵאוֹמִים הגדול ביותר, השלם ביותר והשמור ביותר בסין.
בסך הכול קבורים באתר חמישה מקיסרי סין: שונג'ה, קאנגשי, צ'יינלונג, שיאנפנג וטונג-ג'ה, 15 קיסריות, 136 פילגשים, שלושה נסיכים ושתי נסיכות משושלת צ'ינג.
שושלת צ'ינג, שושלת הקיסרים האחרונה בסין, שלטה בסין בין 1644 ל-1912. בראש השושלת עמדו בני עם המאנצ'ו מחבל מנצ'וריה, והיא קמה לאחר ששבטי הנוודים ממנצ'וריה השתלטו על כל סין לאחר שהביסו בעזרת מצביא סיני את צבאו של לִי דְזְה-צֶ'נְג.
לי היה מורד סיני שעמד בראש צבא איכרים שהביס זמן קצר קודם לכן את הקיסר האחרון של שושלת מינג, השושלת שקדמה לשושלת צ'ינג בשלטון על סין.
הקיסרים הראשונים בשושלת זו נאבקו בהצלחה בשנים הראשונות לשלטונם במרידות של מצביאים סינים שלא ראו בעין יפה את שלטונם של זרים על סין.
הקיסרים הראשונים בשושלת, בייחוד קאנגשי וצ'יינלונג, נחשבים בין השליטים המוצלחים ביותר בתולדות סין.
שונג'ה (1661-1638), הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג והראשון ששלט על כל סין, עלה על כס השלטון ב-1644, בהיותו בן חמש בלבד, והשלטון היה בפועל בידיו של העוצר דורגון.
לאחר מות דורגון ב-1650, החל הקיסר הצעיר ליטול את מוסרות השלטון בהדרגה.
האגדה מספרת כי יום אחד הגיע במסגרת מסע ציד, לעמק.
הוא עצר את סוסו, הביט סביבו והסביבה השקטה והירוקה מצאה חן בעיניו.
הוא הסיר את הבָּאנְגְ'ה שלו (מגן אגודל עשוי עצם המגן על קשתים מהלחץ מופעל על ידי מיתר הקשת בעת דריכתה), השליך אותה לשמים והורה לשומרי ראשו כי "במקום שבו יפול הבָּאנְגְ'ה שם יהיה מקום קבורתי".
שונג'ה מת ב-1661 מאבעבועות שחורות בגיל 22, ובמקומו עלה לשלטון בנו שׂוֵ'אן-יֵה, שהיה אז בן שבע, כקיסר קאנגשי (1722-1654).
עם מותו של שונג'ה החלו העבודות לבניית קברו, שהושלמו ב-1664. 20 שנים אחרי שעלה לשלטון קבע גם קאנגשי היכן יקבר באתר, ובניית הקברים נמשכה באתר לסירוגין במשך 247 שנים עד 1908 עם סיום בניית קברה של הקיסרית האלמנה צה שי.
ב-28 ביולי 1928 כבש הצבא של המצביא הסיני סוּן דְיָאנְגְיִינְג (孫殿英, בפין-יין: Sun Dianying) את האזור.
הוא הורה למפקדיו לפרוץ לקברים.
תחילה נפרץ קברה של הקיסרית צה שי, תוך שימוש בחומר נפץ על מנת לפוצץ את הכניסה לקבר התת-קרקעי.
נלקחו חפצי ערך עשויים ירקן ופנינים, גם ארון הקבורה נפרץ ונלקחו כל הבגדים והתכשיטים שלבשה.
אחר-כך פנו הבוזזים לקברו של הקיסר צ'יינלונג, אשתו ופילגשיו וגם שם נבזזו כל חפצי הערך שהיו בו ותוך כדי כך פוזרו עצמותיהם על הרצפה.
הבוזזים סתמו את הקבר באבנים.
סוּן דְיָאנְגְיִינְג חילק את השלל בין מפקדיו ובין פקודיהם.
העיתונים בסין דיווחו על השוד, אבל סוּן דְיָאנְגְיִינְג הצליח להתחמק מעונש באמצעות שוחד.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של 2.24 קמ"ר ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 78 קמ"ר, כשהוא מוקף בהרים: הר צָ'אנְגְזְ'ווֵי, הר גִ'ינְשִׂינְג, הר חְוָאנְגְחְווָה והר יִינְגְפֵיי דָאויָאנְג.
באתר יש 15 קברים ובהם קבורים 161 אנשים.
מתוך 580 המבנים המקוריים במתחם שרדו 508. המבנים העתיקים ביותר הם בני קרוב ל-400 שנים והחדשים ביותר הם בני למעלה מ-100 שנים.
במרכז המתחם של קברי צ'ינג המזרחיים שוכן שְׂיָאולִינְג (孝陵, בפין-יין: Xiàolíng, מילולית "קבר אדיקות הבנים"), קברו של הקיסר שונג'ה.
הקברים העיקריים מזרחית למאוזוליאום של שונג'ה הם: גִ'ינְגְלִינְג שבו קבור הקיסר קאנגשי וחְווֵיְלִינְג (הקיסר טונגג'ה).
ממערב שוכנים יוּלִינְג (הקיסר צ'יינלונג), דִינְג דונְגְלִינְג (הקיסרית האלמנה צה שי והקיסרית צְה'אָן) ודִינְגְלִינְג (הקיסר שיאנפנג).
בנוסף מצוי בשטח אתר המורשת העולמית אתר בנייה נטוש של המאוזוליאום של הקיסר דָאוֹגוָאנְג.
דָאוֹגוָאנְג החליט להעביר את קברו (מולינג - 慕陵) לקברי צ'ינג המערביים לאחר שמים חלחלו לתא הקבורה באתר המקורי.
המבנים שכבר נבנו פורקו והועברו לקברי צ'ינג המערביים.
עם זאת שניים מבניו ושתיים מבנותיו קבורים בקברי צ'ינג המזרחיים ("קבר הנסיכים").
שְׂיָאולִינְג (孝陵, בפין-יין: Xiàolíng, מילולית "קבר אדיקות הבנים"), קברו של הקיסר שונג'ה (1661-1638), שוכן במרכז המתחם של קברי צ'ינג המזרחיים.
שונג'ה היה הקיסר השלישי של שושלת צ'ינג (קודם לעלייתו לשלטון שלטה משפחתו על מנצ'וריה וחלקים בצפון מזרח סין), והראשון ששלט על כל סין.
שונג'ה היה גם הקיסר הראשון שנקבר במתחם (בשנת 1663).
יחד עמו קבורים גם הקיסרית שְׂיָאוקָאנְגְגָ'אנְג (אמו של הקיסר קאנגשי) והפילגש הרשמית דוֹנְגגוֹ.
המבנה של כל המָאוּזוֹלֵאוֹמִים הקיסריים בקברי צ'ינג המזרחיים מתבסס על הדפוס שנקבע במאוזוליאום הראשון באתר של הקיסר שונג'ה.
המערך הבסיסי כולל שלושה חלקים: נתיב הנשמות, ארמונות ומטבחים להעלאת מנחות.
נתיב הנשמות של שְׂיָאולִינְג הוא גם הדרך הראשית של המתחם כולו והוא המורכב ביותר מבין כל הקברים.
אורכו כ-5 קילומטרים והוא מחופה בלבנים גדולות שהונחו בשלוש שכבות ברוחב 12 מטרים.
הוא כולל את המבנים הבאים (מדרום לצפון):
קשת אבן – הקשת עשויה שיש לבן בנויה על שישה עמודים.
על הלוחות המרובעים שעל הקשת יש תבניות גאומטריות וצמדים של אריות ודרקונים מקשטים את בסיס העמודים.
שער אדום גדול (דָאחונְגְמֶן) – זהו גם שער הכניסה הראשי למתחם הקברים.
צמוד אליו פסל אבן של שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai - חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), ואסטלת אבן שבה חקוקה ההוראה "עובדי ציבור חייבים לרדת מסוסיהם כאן".
אולם החלפת הבגדים – שרידים בלבד נותרו מהמבנים שבהם החליפו את בגדיהם מבקרים שבאו לחלוק כבוד למתים.
מגדל אסטלת המצוינות השמימית – המבנה המרכזי בנתיב הנשמות.
מבנה שבו הגג בעל מזחילה כפולה נסמך על ארבעה עמודים מקושטים שגובהם מעל לעשרה מטרים.
במרכז המבנה שתי אסטלות גדולות על גב צב בעל ראש דרקון (בסינית בִּישִׂי): אסטלות ההצטיינות השמימית.
האסטלות מקושטות בחלקן העליון בדמויות דרקונים ועטלפים.
דרקונים מסמלים את הקיסר ועטלפים את המזל הטוב.
באסטלות חקוקים תיאור מעלותיו והצטיינותו של הקיסר שונג'ה, כאשר באחת הכתובת בסינית ובשנייה במאנצ'ו.
פסלי אבן – בקטע זה של נתיב הנשמות, באורך של כ-800 מטרים, יש 18 זוגות של פסלי אבן של חיות ובני אדם במרחקים קבועים, בדומה לנתיב הנשמות בקברי שושלת מינג, אם כי הפסלים כאן קטנים יותר.
בהם, סוסים, גמלים, פילים, אריות, ושְׂיֵאגָ'אי (xiezhai - חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), אנשי החצר ואנשי צבא.
כל אחד מבעלי החיים מיוצג על ידי שני זוגות של פסלים נגדיים, זוג אחד כשהוא עומד וזוג שני כשהוא כורע.
בקבר יוּלִינְג יש שמונה זוגות של פסלי אבן ובשאר הקברים יש חמישה.
גשרים - גשר בעל קשת אחת, גשר בעל חמש קשתות, גשר בעל שבע קשתות.
האחרון אורכו 110 מטרים, והוא הארוך מבין קרוב ל-100 גשרים בשטח המתחם.
האסטלה המערבית והמזרחית של הירידה מגב הסוסים
ביתן אסטלת הקיסר – ביתן קטן בקצה הצפוני של נתיב הנשמות.
בתוך הביתן אסטלת אבן המונחת על גב צב אבן.
באסטלה חקוקים שמו של הקיסר הקבור בהמשך ושם הקבר.
מזרחית לביתן יש מבנה בן חמישה חדרים ששימש כמטבח שבו הוכנו מנחות, ושני מבנים נוספים בני שלושה חדרים שבהם אחסנו מספוא לסוסים.
גשרים - שלושה גשרים מקבילים בני שלוש קשתות מעל לפלג המכונה יוּדָאי (אבנט הירקן).
מתחם ארמון לונְגאֶן ("החסד הבולט") נמצא בקצה נתיב הנשמות והוא כולל את שער לונְגאֶן (לונגאנמן), מבנה שבו חמישה חדרים, את הארמון, מבנה מוגבה שבו נהגו להכין מנחות, תנור שעליו נהגו מתפללים לשרוף שטרות כסף או להניח מנחות.
בקצה הצפוני של הארמון דלת מקושטת בלבנים מזוגגות.
בהמשך, מזבח אבן הבנוי מחמישה חלקים.
הבנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי המכוסה בתל עפר צהוב המכונה בָּאודִינְג (Baoding – כיפת האוצר).
צורת התל היא כשל כיפה והוא מוקף חומה.
גִ'ינְגְלִינְג (景陵, בפין-יין: Jǐnglíng) הוא מתחם הקבר של הקיסר קאנגשי (שלט 1661–1722), הקיסר הרביעי משושלת צ'ינג והשני ששלט על כל סין, והוא צנוע באופן מפתיע בהתחשב בכך שהוא נחשב כקיסר המוצלח ביותר של שושלת צ'ינג, אבל עובדה זו תואמת את מה שידוע על אופיו.
בנתיב הנשמות המוביל לקבר יש גשר אלגנטי בן חמש קשתות.
בשונה ממתחמים אחרים מוצבים פסלי האבן של השומרים בפיתול הדרך וקרוב למדי לפתח הכניסה, והם מעוטרים יותר מאלו של הקברים האחרים.
מתחם הקבר נבנה ב-1681, בשנה העשרים לשלטונו של הקיסר.
יוּלִינְג (峪陵, בפין-יין: Yùlíng) הוא מתחם הקבר של הקיסר צ'יינלונג (שלט 1735–1796), הקיסר השישי בשושלת צ'ינג והרביעי בשלטון על כל סין, והוא אחד מהקברים המלכותיים המפוארים ביותר בהיסטוריה הסינית.
תא הקבורה שוכן בעומק של 54 מטרים מתחת לתל הקבורה ובנוי מסדרה של תשע קשתות מופרדות על ידי ארבע דלתות שיש.
החל בשער השיש הראשון כל הקירות, התקרה המקומרת והשערים מכוסים בדמויות מהבודהיזם, כדוגמת ארבעת המלכים השמימיים, שמונת הבודהיסטווה, 24 הבודהה, אריות, שמונה האוצרות, כמו גם כלי פולחן ויותר מ-30,000 מילים מכתבי הקודש הטיבטיים ובסנסקריט.
על הדלתות, השוקלות 3 טון כל אחת, יש תבליטים של בודהיסטוות (בדרכם להארה) וארבעת המלכים המגנים המצויים בדרך כלל בכניסות למקדשים.
הקיסר צ'יינלונג (מת 1799) בחר את האתר למאוזוליאום שלו ב-1742 והבנייה החלה שנה אחר-כך.
הבנייה הושלמה ב-1752, אבל המאוזוליאום הורחב עוד יותר בשנים שבין 1755 ו-1762. בתקופה זו נבנו מחדש המצודה, מגדל הנשמות ושני אולמות צדדים.
דִינְג דונְגְלִינְג (定東陵, בפין-יין: Dìng Dōng Líng) הוא מתחם הקבר של הקיסרית האלמנה צ'ישי (1908-1835) ששלטה מאחורי הקלעים בסין מאמצע המאה ה-19 ועד מותה.
היכל החסד הבולט, כולל האולמות הצדדים המזרחי והמערבי עשויים מקורות עץ אדום יקר ערך.
כל שלושת האולמות מקושטים בציורים מוזהבים, דרקונים מוזהבים, ומעקות מאבן מסותתת.
כיום מכיל האולם הראשי העתקים של התצלומים שבוצעו באולפן הצילום של צ'ישי בארמון הקיץ ב-1903. בכל מקום יש אלמנטים שנלקחו מהעיר האסורה דוגמת מזרקות בפינות המרפסות המפוסלות כדרקונים חובבי מים.
עיצוב הפנים עושה שימוש במוטיבים הצבועים בזהב על עץ כהה, מזכירים את הבניינים שבהם התגוררה בשנותיה האחרונות.
חלק מהקירות נבנו מלבנים מגולפים ומוזהבים, ודרקוני עץ אימתניים מתפתלים סביב העמודים.
גָ'אושִׂילִינְג הוא מתחם קברה של הקיסרית האלמנה שְׂיָאוגְ'וָאנְג, אמו של הקיסר שונג'ה.
הקבר שוכן מזרחית לכניסה לנתיב הנשמות המוביל לקברו של שונג'ה.
מעריכים כי שְׂיָאוגְ'וָאנְג שיחקה תפקיד חשוב בגיבוש השלטון של שושלת צ'ינג בתחילת דרכה.
המאוזוליאום החל כהיכל המנוחה האחרונה הזמנית בפיקוחו של הקיסר קאנגשי שהיה נכדה של גָ'אושִׂילִינְג ובוצע על פי ההוראות שהשאירה אחריה לגבי סידור זה.
ההיכל הזמני הוסב למאוזוליאום גָ'אושִׂילִינְג ב-1725, במהלך שלטונו של הקיסר יונגג'נג.
קברי צ'ינג המערביים (סינית 清西陵, פין-יין Qīng Xī líng) הם נקרופוליס - מתחם של מאוזולאומים של קיסרים משושלת צ'ינג, השוכן בנפה יִי (易县, פין-יין Yì Xiàn) במחוז חביי, כ-15 קילומטרים מערבית למושב הנפה ו-140 קילומטרים דרומית-מערבית לבייג'ינג בירת סין.
בסך הכול קבורים באתר 78 מבני משפחת המלוכה: חמישה מקיסרי סין: יונגג'אנג, ג'ינצ'ינג, דאוגוואנג, גואנג שו' ופויי, נשותיהם, פילגשיהם, נסיכים ונסיכות כמו גם כמה ממשרתיהם.
שונג'ה (1661-1638), הקיסר השלישי בשושלת צ'ינג והראשון ששלט על כל סין קבע במהלך מסע ציד את המקום בו יוקם המאוזוליאום שלו צפונית מזרחית לבייג'ינג.
לאחר מותו נבנה המאוזוליאום עבורו במקום אותו בחר, כיום אתר המורשת העולמית קברי צ'ינג המזרחיים.
בנו, הקיסר קאנגשי (1722-1654), הורה לבנות בסמוך את המאוזוליאום עבור עצמו ובני משפחתו ובכך קבע את המסורת שקיסרי שושלת צ'ינג יקברו באתר זה.
כשבנו של קאנגשי, הקיסר יונגג'אנג (1735-1678), עלה על כס השלטון ב-1723 גם הוא בחר בתחילה באתר סמוך לקבר אביו, אבל אחר-כך התחרט בטענה שאומנם המקום גדול מספיק על מנת לבנות קבר, אבל הקרקע מכילה חול וסלעים ולכן איננה מתאימה לקבר.
הוא דרש מפקידיו למצוא מקום אחר, מתאים יותר.
קיימת טענה שלא הוכחה, שהסיבה האמיתית להחלטה זו הייתה אחרת.
יונגג'אנג, שהיה בנו הרביעי של קאנגשי, עלה לשלטון במרמה באמצעות חיסול אחיו.
לכן, בהיותו מאמין באמונות טפלות, הוא חשש להיקבר לצד אביו.
הפקידים מצאו את המקום האידיאלי באזור טָאיְפִּינְגְיוּ בנפת יי.
המאוזוליאום של יונגג'אנג החל להיבנות בשנת 1730 (השנה השמינית לשלטונו), ובנייתו הסתיימה ב-1737, שנתיים אחר מותו.
עם סיום הבנייה נקרא הקבר טָאיְלִינְג ובנוסף ליונגג'אנג נקברו בו 21 פילגשים.
באותה שנה מתה גם שְׂיָאושֶׁנְגְשְׂייֵן, אשתו הרשמית של יונגג'אנג ועל פי כללי שושלת צ'ינג נבנה עבורה קבר נפרד שבנייתו ארכה 40 שנה והושלמה ב-1777. קבר זה, שוכן מזרחית לטָאיְלִינְג ומכונה קבר טָאיְלִינְג המזרחי.
בנו, הקיסר צ'יינלונג, החליט שקברו יהיה באתר המזרחי, אבל על מנת לאזן בין שני האתרים הורה צ'יינלונג ב-1796 שמעתה יקברו קיסרי שושלת צ'ינג לסירוגין באתר המזרחי והמערבי.
בנו, הקיסר ג'יאצ'ינג (1820-1760) עלה לשלטון ב-1796 וכיבד את ההנחיה והחליט להקים את קברו 500 מטרים מערבית לטָאיְלִינְג.
הבנייה החלה באותה שנה והסתיימה ב-1803 (השנה השמינית לשלטונו).
עם השלמתו נקרא הקבר צָ'אנְגְלִינְג.
במקביל נבנו באתר הקברים ל-17 הפילגשים של ג'יאצ'ינג.
דאוגוואנג, הקיסר הבא בשושלת (1850-1782), הקיסר השישי מאז ששושלת צ'ינג השתלטה על סין, קיבל גם הוא את ההנחיה של צ'יינלונג ושנה אחרי שעלה לשלטון ב-1820 החלה בניית המאוזוליאום באתר המזרחי, והיא הושלמה ב-1827. במקביל נבנה גם הקבר לפילגשיו במקום.
שנתיים אחר-כך חדרו מים לתא הקבורה התת-קרקעי.
הקיסר התמלא זעם, העניש בחומרה את הפקידים האחראים, הורה לפרק את הקבר, ובניגוד להוראת סבו החליט להקים את הקבר מחדש באתר המערבי.
הבנייה באתר החדש נמשכה חמש שנים והקבר כונה מוּלִינְג, מבנה הקבר השלישי באתר.
גם קבר הפילגשים פורק ונבנה מחדש.
אשתו הרשמית, הקיסרית שְׂיָאוגִ'ינְגְצֶ'נְג נקברה גם היא בקבר הפילגשים שמעמדו שודרג עקב כך והוא מכונה קבר מוּלִינְג המזרחי.
הקיסר הבא, גואנג שו' (1908-1871) עלה לכס השלטון בגיל ארבע, ולמעשה תפקד בפועל כשליט (אם כי כשליט בובה) בין השנים 1889 ל-1898. הוא ניסה ב-1898 ליזום רפורמה ובתגובה גרמה הקיסרית האלמנה צה שי, שהייתה השליטה האמיתית של האימפריה מאחורי הקלעים, להכניסו למאסר בית בו שהה עד יום מותו מהרעלת ארסן.
יורשו היה פויי, הקיסר האחרון בשושלת.
הוא עלה לכס השלטון בגיל שנתיים, ואביו שימש כעוצר.
בין הפעולות הראשונות שבוצעו בשמו הייתה הקמת אחוזת הקבר לקיסר הקודם.
הקבר לא הושלם ב-1912 כאשר הקיסרית האלמנה לונְגְיוּ ששימשה אז כעוצרת חתמה על המסמך שבו ויתרה שושלת צ'ינג על השלטון בסין.
באחד הסעיפים במסמך הוויתור התחייב ממשל החדש ברפובליקה של סין לאפשר את השלמת הבנייה של קברו של גוואנגשו ואף לממן אותה.
בניית הקבר הסתיימה ב-1913, והקיסר נקבר בו אז.
במקביל נבנו קבריהן של שתי הפילגשים של גוואנגשו.
גם עבור פויי נבחר מקום באתר המערבי, אלא שהעבודות עליו הופסקו עם נפילת שושלת צ'ינג.
פויי מת ב-1967 לאחר ששירת את הממשל הקומוניסטי ונקבר בבייג'ינג.
ב-1995 הועברו שרידיו ונקברו בקבר צנוע צפונית לקבר צ'ונְגְלִינְג באתר קברי צ'ינג המערביים.
במהלך ההיסטוריה הוקמו באתר בנוסף לקברי הקיסרים קברים לשלושה מבניו של הקיסר יונגג'אנג (בשנים 1736–1737), ולשתיים מבנותיו של הקיסר ג'יאצ'ינג (ב-1803).
בניית הקברים נמשכה באתר לסירוגין במשך 183 שנים עד 1913 עם קבורתו של הקיסר גואנג שו' בצ'ונְגְלִינְג.
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של 18.42 קמ"ר, כשהוא נסמך על הר טָאיְנִינְג מצפון, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 47.58 קמ"ר.
באתר יש 16 אתרים עיקריים, בהם 14 אחוזות קברים ובהם קבורים 78 מבני משפחת המלוכה, מקדש יוּנְגְפֿוּ והארמון הזמני.
כמו כן נטועים בשטח האתר כ-15,000 אורנים עתיקים.
מתוך המבנים המקוריים במתחם שרדו 402. המבנים העתיקים ביותר הם בני קרוב ל-300 שנים והחדשים ביותר הם בני למעלה מ-100 שנים.
במרכז המתחם של קברי צ'ינג המערביים שוכן טָאיְלִינְג, קברו של הקיסר יונגג'אנג.
הקברים הנוספים הם צָ'אנְגְלִינְג, קברו של הקיסר ג'ינצ'ינג, קיסר סין, מוּלִינְג, קברו של הקיסר דאוגוואנג וצ'ונְגְלִינְג (崇陵, פין-יין: Chongling), קברו של הקיסר גואנג שו'.
המבנה של כל המָאוּזוֹלֵאוֹמִים הקיסריים בקברי צ'ינג המערביים דומה ומתבסס על הדפוס שנקבע במאוזוליאום הראשון באתר של הקיסר שונג'ה באתר קברי צ'ינג המזרחיים.
טָאיְלִינְג (泰陵, פין-יין: Tailing), קברו של הקיסר יונגג'אנג (1735-1678), שוכן במרכז המתחם של קברי צ'ינג המערביים, ומשתרע על שטח של 84 דונם, כ-15 קילומטרים ממושב נפת יי בגובה 382 מטרים מעל פני הים.
הקבר נבנה בין השנים 1730–1737. אל תל הקבורה מוביל, כמקובל בקברי הקיסרים בסין, דרך סלולה שכיוונה מדרום לצפון המכונה "נתיב הנשמות" או "הדרך הקדושה" שאורכה 2.5 קילומטרים והמתחילה בגשר בן חמש קשתות ואחריו שלוש קשתות אבן.
המבנים הבולטים לאורך הנתיב הם:
קשתות אבן – יוצרות שלוש צלעות (דרומית, מזרחית ומערבית) של חצר פנימית הסגורה בשער הראשי של המתחם.
כל קשת עשויה משיש בגוון לבן ירקרק והיא בנויה על שישה עמודים.
על הלוחות המרובעים שעל הקשת יש תבניות גאומטריות ותבליטים של שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai - חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), אריות, עופות פניקס ודרקונים מקשטים את הקשתות.
השער מהווה את הצלע הרביעית בחצר שיוצרות שלוש הקשתות.
משני צדדיו נמשכת חומה המתמשכת מזרחה ומערבה ואורכה הכללית 21 קילומטרים כשהיא מקיפה את כל אתר הקבורה.
אולם החלפת הבגדים – מקום שנועד לשימוש הקיסרים, נשותיהם ופילגשיהם בלבד לשם החלפת בגדיהם בעת שבאו לחלוק כבוד לקבורים.
האולם שוכן מימין לנתיב הנשמות בסמוך לשער הכניסה בתוך חצר פנימית.
מבנה שבו הגג מרובה מזחילות, גובהו 26.05 מטרים ובו דלתות בכל ארבעת הקירות.
באסטלות חקוקים תיאור מעלותיו והצטיינותו של הקיסר, כאשר באחת הכתובת בסינית ובשנייה במאנצ'ו.
המבנה שוכן בלב חצר ריבועית שבכל אחד מקצותיה ארבעה עמודי שיש מגולף (HuaBiao) מקושטים שגובהם מעל כ-12 מטרים ועליהם חיות מיתולוגיות.
גשר בן שבע קשתות – אורכו 107 מטרים ורוחבו 21 מטרים, הגשר הארוך ביותר בקברי צ'ינג המערביים
עמודי הקורבן – עמודי אבן מגולפים בגילוף עדין
פסלי אבן – בקטע זה של נתיב הנשמות יש חמישה זוגות של פסלי אבן של חיות ובני אדם במרחקים קבועים, בדומה לנתיב הנשמות בקברי שושלת מינג, אם כי הפסלים כאן קטנים יותר.
בהם, סוסים, פילים, אריות, אנשי החצר ואנשי צבא.
שער הדרקון והפניקס – שלושה שערים בחומה העשויה לבנים מזוגגות בירוק ובצהוב עם דמויות ברווזים ופניקס ומקורה ברעפים מזוגגים.
מגדל האסטלה הקטנה – ביתן קטן בעל מזחילה כפולה שלו דלתות בכל ארבעת הקירות.
באסטלה חקוקים שמו של הקיסר הקבור בהמשך (יונגג'אנג), ושמו לאחר מותו (בסין הפיאודלית היה מקובל להעניק לנפטרים תואר המבוסס על מעשיהם בחייהם).
מטבחים – מזרחית למגדל האסטלה הקטנה יש חצר קטנה ובה סדרה של מטבחים שבהם הכינו ואחסנו מנחות וקורבנות, בית מטבחים ובאר.
היכל הפקידים המזרחי והיכל הפקידים המערבי - שוכן לפני שער לונְגאֶן.
בהיכל המזרחי המכונה גם "היכל התה והמזון" נהגו להכין מנחות כדוגמת תה בחלב ופירות.
בהיכל המערבי המכונה "היכל המאפה" הכינו מאפים כמנחות.
המבנה כלל גם את חדר השומרים על הקבר.
מתחם ארמון לונְגאֶן ("החסד הבולט") נמצא בקצה נתיב הנשמות והוא כולל את שער לונְגאֶן (לונגאנמן), מבנה שבו חמישה פתחים, שנפתח אל חצר מרוצפת מוקפת בחומה אדומה גדולה, שבה תנור שעליו נהגו מתפללים לשרוף שטרות כסף או להניח מנחות.
בקצה הצפוני של החצר שוכן ארמון לונְגאֶן, המבנה המרכזי בקבר.
מבנה השוכן על בימת שיש גדולה.
בארמון יש שלושה אולמות גדולים שבאחד אסטלת הקיסר והקיסרית, בשני מיטה מקושטת ועליה מקדש הפילגשים ובשלישי הוא חדר התפילה שתקרתו מכוסה ציורים ובו פסלי הבודהה מזהב וכסף.
בקצה הצפוני של הארמון דלת מקושטת בלבנים מזוגגות הנפתחת אל חצר נוספת.
בקצה הנגדי של החצר מצוי מבנה המזכיר מבצר המכונה "עיר מרובעת" שגובהו 15.4 מטרים ואורך כל אחת מצלעותיו 20.55 מטרים.
על גבי מבנה זה נמצא מבנה המכונה מגדל הנשמות (Ming lou) או "מגדל הזיכרון", המבנה הגבוה ביותר במתחם הקבר, ובו אסטלת אבן בה חקוק שמו של הקיסר לאחר מותו.
הבנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי המכוסה בתל עפר המכונה בָּאודִינְג (Baoding – כיפת האוצר).
צורת התל היא כשל כיפה שטחו 3,600 מטרים רבועים והוא מוקף חומה.
צָ'אנְגְלִינְג (昌陵, פין-יין:Changling ) הוא מתחם הקבר של קברו של הקיסר ג'ינצ'ינג (1820-1760, עלה לשלטון ב-1796), הקיסר השביעי משושלת צ'ינג והחמישי ששלט על כל סין.
הקבר שוכן כקילומטר מערבית לטָאיְלִינְג, ונבנה בין 1796 ל-1803. בנוסף לקיסר קבורה באתר הקיסרית שְׂיָאושׁוּזְ'ווֵי.
ממדי הקבר ודפוס המתחם דומים לאלו של טָאיְלִינְג, אם כי מגדל אסטלת המצוינות השמימית, היכל הפקידים המזרחי והיכל הפקידים המערבי, שער לונְגאֶן, ארמון לונְגאֶן, מגדל הנשמות ותל הקבורה גדולים יותר ומפוארים מאלו של טָאיְלִינְג.
בולטת בייחודיותה רצפת ארמון לונְגאֶן, המרוצפת באריחי של שיש סגול (גרנופיר טבעי שעברו ליטוש וצופו בשעווה חמה.
מוּלִינְג (慕陵, פין-יין:Muling ), קברו של הקיסר דאוגוואנג (1850-1782, עלה לשלטון ב-1820), הקיסר השישי מאז ששושלת צ'ינג השתלטה על סין.
בניית מתחם הקבר החלה ב-1831 והסתיימה ב-1836. מלבד הקיסר קבורים באתר שלוש קיסריות.
נתיב הנשמות לא כולל את מגדל אסטלת המצוינות השמימית, הקבר הראשון שבו מבנה זה איננו, והוא קבע תקדים בכך גם לקברי הקיסרים הבאים.
ממדיו של ארמון לונְגאֶן צנועים בהשוואה לשני קודמיו, והוא מפואר פחות אם כי הוא בנוי מהעץ הקשה והריחני Phoebe nanmu ממשפחת העריים המכונה בסין נָאנְמוּ ומצטיין בגילופים של דרקונים.
בסך הכל יש בכל האולמות בהיכל 1,318 דרקונים מגולפים.
במקום הדלת המסורתית המזוגגת יש בקצה הצפוני של הארמון פתח המוביל ישר לתל הקבורה.
כלומר אין במתחם קבר זה את המבנים המסורתיים של העיר המרובעת ומגדל הנשמות.
צ'ונְגְלִינְג (崇陵, פין-יין: Chongling), קברו של הקיסר גואנג שו' (1908-1871, שלט לכאורה בין 1875 ל-1898), הקיסר התשיעי בשושלת צ'ינג ששלט על כל סין.
זוהי אחוזת הקבר האחרונה של שושלת צ'ינג.
החלה להיבנות ב-1909 והושלמה ב-1915. באחוזה קבורים הקיסר והקיסרית.
ארמון לונְגאֶן בנוי בשיטות מודרניות יחסית לארמנות הקודמים והאלמנטים הבולטים הם ארבעה עמודים מצופים בזהב וכסף ומערכת הניקוז הייחודית.
הקבר עצמו הוא ארמון תת-קרקעי בשטח של כ-350 מ"ר שבו תשעה חדרים.
ארון הקבורה של הקיסר והקיסרית הוצבו בחדר הגדול ביותר המכונה "החדר המוזהב".
הקבר נבזז ב-1938. הוא נפתח לציבור ב-1980 לאחר חפירה ושחזור.
קבר טָאיְלִינְג המזרחי – קבר הקיסרית שְׂיָאושֶׁנְגְשְׂייֵן (אימו של הקיסר צ'יינלונג).
קבר הקיסרית הגדול ביותר באתר ובנייתו נמשכה 40 שנה.
המתחם משתרע על 37 דונם וכולל 29 מבנים.
קבר צָ'אנְגְלִינְג המערבי - קבר הקיסרית שְׂיָאוחֶזְ'ווֵי, אשתו הרשמית של הקיסר ג'יאצ'ינג נבנה בין 1851 ל-1853. האלמנט הייחודי לקבר הוא קיר הד.
קבר מוּלִינְג המזרחי – במקור נועד לפילגשיו של הקיסר דאוגוואנג ונבנה בין 1831 ל-1836, אבל לאחר שגם הקיסרית נקברה בו מעמדו שודרג למעמד של קבר קיסרית.
כך למשל הוחלפו הרעפים הירוקים לרעפים צהובים (צבע השמור לקיסר) ונוספו אלמנטים פולחניים.
הקיסרית קבורה בתל שמסביבה קבריהן של 12 הפילגשים.
מקדש יוּנְגְפֿוּ הבודהיסטי נבנה בין 1787 ל-1788 ונועד לשימושם הבלעדי של משפחת המלוכה.
המקדש שוכן כשישה קילומטרים מזרחית לקבר טָאיְלִינְג על שטח של 4,300 מ"ר מוקפים בחומת אבן בגובה שלושה מטרים שאורכה מעל ל-100 מטרים.
מתחם המקדש פונה לדרום וכולל 19 מבנים, בהם גשר אבן, שער ההר, מגדל הפעמון ומגדל התוף וסדרה של היכלות שבמרכזי בהם פסלי בודהה.
המקדש היה מוזנח ולכן בין 1988 ל-1985 שעה שהמקדש נפתח לביקורי קהל בוצעו במתחם המקדש שיפוצים משמעותיים והציורים שניתן היה לשחזר שומרו.
בשם ארמון זמני כונה כל מקום שבו לן הקיסר מחוץ לעיר הבירה.
הארמון הזמני בקברי צ'ינג המערביים הוא הארמון הזמני ששרד בשני האתרים.
הוא נבנה ב-1748 והיה הארמון הזמני הרביעי שבו שהה הקיסר במסעו מעיר הבירה והיחיד ששרד.
הוא שוכן כשישה קילומטרים מזרחית לקבר טָאיְלִינְג על שטח של 25 דונם שבו 17 מבנים שכללו: גשר אבן, היכל פקידי החצר, ושער הארמון.
בתוך שטח הארמון היו מגורי השומרים, מטבחים וסדרה של היכלות וביתנים, כולם מחופים בגג רעפים אפור.
גופתו של הקיסר גוואנגשו נשמרה כאן במשך כמה שנים בטרם נקברה.
כשנפתח אתר קברי צ'ינג המערביים הפך הארמון הזמני למלון.
בנוסף ל-16 האתרים שבמתחם קברי צ'ינג המערביים יש בשטח המתחם יערות אורנים עתיקים הגדולים ביותר בצפון סין.
העצים ניטעו החל ב-1730 עם תחילת הקמת לקבר טָאיְלִינְג, ומאז ועד 1915 ניטעו בשטח המתחם במשך 185 שנים כ-200,000 עצי אורן וברושים.
מאז חלק גדול מהעצים מתו עד שהוקם המשרד שמטפל במתחם והוא החל לטעת עצי אורן וברושים נוספים ובעשרות השנים האחרונות ניטעו בשטח האתר כ-400,000 עצים.
מתוכם זוהו כ-15,000 עצי אורן עתיקים.
קברנון מהנדס המכונה לעיתים גם קרנון מהנדס (שם מדעי: Pholidichthys) הוא סוג של דגים ימיים שהוא הסוג היחיד במשפחה קברנונים מהנדסים (Pholidichthyidae).
בסוג זה שני מינים בלבד.
למרות שמם אין להם כל קשר לקברנוניים או לקרנוניים אלא לקבוצת דמויי-אצטגנון, בה הצלופחוליים והאצטגנוניים.
אורכם של דגים אלה 60 ס"מ והם בעלי פסים צהובים לאורך גופם השחור.
הראשים גדולים ובעלי שפתיים גדולות והפנים מזכירות מעט פני קברנון.
הם כמעט חסרי סנפירים למעט הסנפיר הגבי הארוך.
הצעירים שונים מאוד מהבוגרים ונראים כדגים קטנים מפוספסים בשחור לבן ובעלי שפתיים גדולות הניזונים מפלנקטון.
כדי להתגונן מטורפים הם מתקבצים יחדיו וגם מזכירים במראה את השפמיתיים הארסיים החיים באותם אזורים.
דגים אלה חיים בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס השקט.
הצעירים חיים במחילות אותם בונים הבוגרים שאינם יוצאים כמעט החוצה.
מקור תזונתם של הבוגרים אינו ידוע, אך ייתכן שהוא מבוסס על צאצאיהם.
קֶבְּרֶן (ביוונית עתיקה Κεβρήν; ביוונית מודרנית Κεβρήνη, קֶבְרִינִי) הייתה עיר ביוון העתיקה במרכז עמק נהר סקמנדרוס (כיום קראמנדרס - Karamenderes) באזור חצי האי "טרואס", המכונה כיום "ביגה" (Biga) באנטוליה.
לטענת חוקרים אחדים הוסב שם העיר לאנטיוכיה אשר בטרואס (ביוונית עתיקה Ἀντιόχεια τῆς Τρωάδος) למשך תקופה מסוימת במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
שרידים ארכאולוגים שהתגלו בצ'אל דא (בטורקית Çal Dağ) על מדרונותיו המיוערים של הר אידה (כיום קאז דאי, Kaz Dağı) כ-7 ק"מ מדרום לנהר סקמנדרוס, זוהו כשרידי העיר קברן בידי הארכאולוג החובב פרנק קלברט בשנת 1860.
השרידים הארכאולוגים המוקדמים ביותר הכתובים יוונית שהתגלו בקברן מתוארכים למחצית המאה ה-7 ותחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
בין היתר נמצאו באתר כלי חרס אופייניים המרמזים על קיומה של קהילה מעורבת גרקו-אנטולית.
לדברי ההיסטוריון האתונאי קסנופון בן גרילוס, סמוך לשנת 400 לפנה"ס כללה אוכלוסיית העיר קברן תושבים אנטולים ויווניים.
לדבריו, שתי הקבוצות האתניות הללו חיו בדו-קיום הרבה אחרי תקופת ההתיישבות היוונית.
מקורות מאמצע המאה ה-4 לפנה"ס מעלים את הסברה שהעיר נוסדה בידי האיולים.
סימוכין לקביעה זו ניתן למצוא בכתובת מצבה של אחד מאזרחי קברן הכתובה בדיאלקט האיולי, שנמצאה לא הרחק מהר אידה.
ההיסטוריון אפורוס איש קימה טוען שמייסדי העיר הגיעו מעיר הולדתו.
לקביעה זו יש להתייחס בזהירות המתבקשת, היות שבעת העתיקה אפורוס היה ידוע בחשיבות המופרזת שייחס לעיר הולדתו קימה.
במאה ה-5 לפנה"ס קברן השתייכה למחוז הלספונטוס והיוותה חלק מן הליגה האטית-דלית.
בין השנים 454 ל-424 שילמה קברן מעשר לאתונה בסך שלוש כיכרות זהב, מלבד בשנת 450 שאז שילמה רק 8700 דרכמות.
בעקבות תבוסתה של אתונה לקראת סוף המלחמה הפלופונסית בשנת 404 לפנה"ס, עברה קברן לשליטתו של הטירן זניס מדרדנוס, אשר יחד עם רעייתו מניה שלטו יחד באזור הטרואס שמונו על ידי האחשדרפן פרנבזוס השני.
בשנת 399 לפנה"ס תפס את השלטון בקברן המצביא הספרטני דרקלידס, אך עד מהרה שבו הפרסים ותפסו את השלטון באזור.
בשנת 359–360 תפס שכיר החרב היווני כרידמוס את השלטון לזמן קצר אך עד מהרה הודח על ידי האחשדרפן הפרסי ארטבזוס השני מפריגיה.
בשלב מסוים במאה ה-4 הוכנס לשימוש בקברן מטבע ועליו ראשו של אחשדרפן, דבר המחווה על הקשר הקרוב של העיר לשליטים הפרסים.
בסביבות שנת 310 לפנה"ס חדלה קברן להתקיים כעיר עצמאית כאשר אנטיגונוס מונופתלמוס ייסד את אנטיגוניה טוראס (אשר שמה הוסב מאוחר יותר לאלכסנדריה טוראס) וכלל בתוכה את קברן.
סדרה נדירה של מטבעות ברונזה מציגה את סמלי העיר קברן: ראש אייל מצד אחד וראשו של אפולו מן הצד השני.
אבל הכתובת המופיעה על המטבעות Ἀντιοχέων (Antiocheōn) רוצה לומר "מטבע של האנטיוכים".
חוקר הכתובות הצרפתי לואי רובר טוען על סמך הכיתוב אשר מופיע בבסיס המטבעות שקברן נוסדה בידי אנטיוכוס הראשון (סוטר כלומר המושיע) בשם אנטיוכיה טוראס לאחר ניצחונו של אנטיוכוס על ליסימכוס בקרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, שלאחריו רוב שטחה של אסיה הקטנה עברה תחת שלטונו.
יתר על כן, רובר מציין שעל חלק מן המטבעות מופיעות האותיות B ו-K וכוללות ציור של אלה לצד ראש האייל: היות שהאלה היא סמל טיפוסי למטבעות שיוצרו בערי בירה אשר בטרואס הנזכרת בתעודות אך ממצאים ארכאולוגיים לקיומה לא אותרו.
לטענתו של רובר אותיות אלה הן קיצור של B(irytis) ו-K(ebren) ומהוות הוכחה לאיחודן של שתי הערים לכדי סימפוליטאה אחת איחוד שהיווה את התשתית להקמתה של אנטיוכיה אשר בטרואס.
טיעוניו של רובר היו מושא חוזר ונשנה לביקורת נוקבת מצדו של הארכאולוג ג'ון מנואל קוק, שלא זיהה שום ראייה ארכאולוגית או על גבי מטבעות לכיבוש בתקופה ההלניסטית באתר צ'אל דא.
קוק ביסס את טענותיו על סקר שטח בן יומיים שנערך בצ'אל דא ולפיכך יש צורך להמתין לחפירה ארכאולוגית מלאה כדי לבסס תשובות בדוקות לגבי ההתיישבות ההיסטורית במקום במאה ה-3 לפנה"ס.
קברנון סטימפסון (שם מדעי: Periophthalmus barbarus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הקברנוניים האנדמי למימי הוואי והם נפוצים בכל האיים אך נעשו נדירים באי אואהו.
הקברנון קרוי על שם החוקר ויליאם סטימפסון (1832–1872).
אורכו של הקברנון מגיע ל-19.8 סנטימטר.
הקברנונים בעלי קשקשים לבנים עם פסים כהים לאורכם.
הם בעלי כמה קרני סנפיר קוצניים ובעיקר סנפיר הגב.
הזנב דמוי-מניפה וקטן וסנפירי החזה רחבים.
צעירי הקברנונים חיים באוקיינוס וניזונים מפלנקטון הצף בזרם.
הם עצמם ניצודים בידי דגים טורפים כמו צניניתיים, Polydactylus sexfilis וברקודה ענקית.
בבגרותם פיותיהם משתנים והם נעשים אוכלי כל ובהמשך מפתחים תזונה מאכילת אצות שונות ומצורניות.
הקברנונים המתבגרים מתחילים לטפס על הצוקים הגבוהים של האיים ולשם כך משתמשים באגן שלהם ובפיותיהם הגדולות כדי להיאחז ולינוק את הסלעים בטיפוס איטי ומתמשך למעלה.
חלקם לא מצליחים לעלות ונופלים חסרי כוחות אל מותם.
אלה שעולים למעלה שוחים במעלה מפלי מים לעבר נהרות הוואי, שם הם חיים בסביבה שלווה יחסית מטורפים (למעט אנפות לילה) ומלאה באצות.
הדגים "רועים" ערוגות אצות על המשטחים העליונים של סלעי הנהרות.
הנקבות מטילות ביצים המודבקות לסלעי הנהר והזכרים מפרים אותם.
הצעירים בוקעים נשטפים מיד לאוקיינוס וחיים שם עד הבגרות.
קברנון מהנדס לאוקוטניה (שם מדעי: Pholidichthys leucotaenia) הוא מין של דג גרם ימי מסדרת הדקראים המצוי רק בשוניות אלמוגים במרכז-מערב האוקיינוס השקט בתחום שבין הפיליפינים לאיי שלמה.
למרות שמו הוא איננו קברנון אמיתי או קרנון, אלא דג ייחודי במשפחה קברנונים מהנדסים שבסדרת הדקראים.
עד ל-1996 הוא נחשב למין היחידי בסוגו, אך אז התגלה מין נוסף - Pholidichthys anguis.
זהו דג קטן דמוי-צלופח הקרוב בעיקר לאצטגנוניים ולדרקוניים השטוחים.
כמותם הוא מצוי רוב חייו הבוגרים במחילה בין האלמוגים והסלעים הימיים.
הוא יכול להגיע לאורך של 60 סנטימטרים והוא בעל פסים שחורים-בהירים לסירוגין לאורך גופו.
הראש גדול ומזכיר מראה של קברנון, ממנו קיבל את שמו.
הפרטים הצעירים יותר מפוספסים מהפרטים הבוגרים והם נעים בהמוניהם ברחבי השונית, בה הם ניזונים מפלנקטון.
כדי להתגונן מטורפים הם מתחקים לדגים ארסיים מהמין שפמית ארסית (Plotosus lineatus), ממשפחת השפמיתיים ונעים באופן דומה.
צעירים אלה חוזרים למחילתם של הפרטים הבוגרים כדי לנוח בסוף היום.
הדגים הבוגרים משתמשים בלסתותיהם כדי לחפור ולפנות מקום למחילות בעומק של מעל 6 מטרים.
הם מוציאים כל יום מעל 3 ק"ג של חול ואבנים קטנות מהמאורה.
הצעירים נחים בהשתלשלות מהמחילה באמצעות חוטים ריריים דביקים.
לא ברור ממה ניזונים הדגים הבוגרים, אך ייתכן שהם אוכלים חלק מצאצאיהם.
הם אינם עוזבים כלל את המחילה בה הם חיים.
קבריח'א () הוא כפר בנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
הכפר שכן בגבול רצועת הביטחון.
על פי מסורת מקומית, גרו ביישוב יהודים ובראשם היה שליט שהיה אחראי על גביית המיסים למלך צור.
שמו היה איח'א או ריח'א שקברו עדיין קיים בכפר מתחת לבית הקברות.
הֶלְחֵם המילה קבר עם שמו הביא לשם היישוב.
על פי סברה אחרת, השם הוא שיבוש של המזאר "המבורך" (المزار المبارك").
קבריח'א ממוקמת על רמה, בגובה ממוצע של 550 מטר מעל פני הים, מוקפת עמקים משלושה צדדים – "ואדי אל-סלוקי" מפריד בינה לבין בני חיאן במזרח וקנטרה בצפון, ו"ואדי אל-מייס" ("وادي الميس") מפריד בינה לבין במערב.
מדרום לקבריח'א מתנשא הר ועליו הכפר מג'דל סלם (בגובה ממוצע של 650 מטר מעל פני הים).
הכפר קבריח'א שוכן בגובה ממוצע של 480 מטר מעל פני הים, במחוז א-נבטיה, בנפת מרג' עיון, כ־10 קילומטר מערבית למשגב עם, כ-20 קילומטר דרומית לא-נבטיה, כ-26 קילומטר דרומית מערבית למרג' עיון וכ-30 קילומטר מזרחית לצור.
בשנת 1852 תיאר החוקר אדוארד רובינסון את ביקורו בקבריח'א, כשבדרכו לכפר נתקל בהריסות בתי מגורים עתיקים, חלקם מאבנים חצובות.
בתוך ההריסות גילה רובינסון אבן מעוקלת של קשת, הדומה לאלו הנמצאות בשרידי התיאטרון בסמירנה.
הוא גם תיאר שתי שורות של עמודים של מקדש עתיק בכפר, שמעטים מהם נותרו עומדים או שוכבים, כולל עמוד עם כותרת יונית.
הממצאים מעידים על קיומו של מקדש עתיק במקום, אך לא היה ניתן לקבוע את מקורו – האם היה פיניקי, יווני או רומי.
בשנת 1875 תיעד ויקטור גרן כי מצא בכפר 150 תושבים מתואלים.
ב-1881 תיארה הקרן לחקר ארץ ישראל את קבריח'א ככפר נוצרי קדום, בנוי מאבן וממוקם על ראש גבעה.
בכפר נמצאו בריכה חצובה וכמה בורות מים, לצד שרידים של כנסייה נוצרית מוקדמת, עמודים בעיצוב קורינתי, דומים לאלו שנמצאו בכפר יארון, וכן קבר חצוב בסלע.
בספטמבר 1972 ביצעו כוחות צה"ל פשיטה על הכפר.
בפברואר 1984 התרחש עימות בכפר בין מיליציה מקומית לבין כוח גאני של יוניפי"ל.
העימות הסתיים רק לאחר התערבות כוח צה"ל שהוזעק למקום.
ב-24 במאי 1993 יצא כוח צנחנים מגדוד 101 ממוצב טייבה למארב באזור קבריח'א.
במהלך המארב אירעה תאונה מבצעית כשחיילי צה"ל נהרגו מאש ישראלית.
ביוני 1993 שיגר חזבאללה מהכפר קטיושות לעבר ישראל.
צה"ל השיב אש אל מקורות הירי.
ב-23 ביוני 1999 נפצעה אישה בכפר מירי ישראלי.
חזבאללה הגיב בירי קטיושות לעבר צפון ישראל, וטען כי הוא עושה זאת בתגובה לתקיפות של צה"ל על מספר כפרים בדרום לבנון.
ישראל הגיבה בשתי תקיפות מהאוויר ב-24–25 ביוני, בכמה אזורים בלבנון.
בתגובה נורו קטיושות על קריית שמונה שהרגו שני בני אדם.
ב-12 בפברואר 2024 תקף צה"ל מטרות חזבאללה ביישוב וזוהו נפגעים.
בספר הבוחרים של שנת 2014 היו רשומים 2,786 בעלי זכות בחירה בכפר.
האייתוללה (1936–2001) נולד בנג'ף שבעיראק, לאביו, יליד קבריח'א, שלמד שם.
בהיות מוחמד בן 12, אביו חזר ללבנון, אך מוחמד מהדי החליט להישאר בעיראק ולסיים את לימודי הדת שלו.
במהלך שהותו בעיראק, שיתף פעולה עם מוסא א-סַדר ועוד אנשי דת לבנוניים, שהיו באותה עת בעיראק.
ב-1969 חזר ללבנון ויחד עם מוסא א-סדר הקימו את "המועצה השיעית העליונה" בלבנון.
תחילה הוא שימש כסגן הנשיא הראשון ובשנת 1994 נבחר לתפקיד נשיא המועצה.
שמס א-דין היה איש דת מתון ותמך בדו-קיום נוצרי-מוסלמי.
על עניין זה קבע כי: "אין לבנון בלי הנוצרים שלה ואין לבנון בלי המוסלמים שלה".
הוא הסית להתנגדות צבאית נגד החיילים הישראלים בלבנון ולשם כך, לאחר העשוראא ב-1983, הוא הקים את קבוצת "ההתנגדות האזרחית הכוללת נגד ישראל" שהתנגדה לנוכחות הישראלית בלבנון, ואף הוציא פתווה שהתקפות נגד כוחות ישראליים הן חובה דתית.
קברי מלכי ירושלים בכנסיית הקבר הם שמונה מצבות ששכנו בכנסיית הקבר ואשר ציינו את מקום קבורתם של שמונת מלכי ממלכת ירושלים הראשונים.
גוטפריד מבויון ואחיו בלדווין הראשון נקברו על יד הכניסה לגולגולתא.
קברם של שני המלכים הבאים, בלדווין השני ופולק מאנז'ו נקברו מדרום אליהם בקפלת אדם הראשון וארבע המלכים האחרונים, בלדווין השלישי, אמלריך הראשון, בלדווין הרביעי ובלדווין החמישי נקברו על יד הקיר הדרומי של הקתוליקון .
על אף שהשרידים הפיזיים האחרונים של המצבות נעלמו בשנת 1808, צורותיהן וכתובת הזיכרון שנחרטו עליהן שרדו ברישומים של צליינים רבים לאורך המאות.
בהצבת המצבות בחזית כנסיית הקבר, המשיכו מלכי ירושלים הפרנקים את המסורת הנהוגה במערב אירופה, לפיה קבורה בכניסה לכנסייה הוא כבוד השמור לאצילים ולמכובדים ביותר.
בשנת 1187, כשנפלה ירושלים לידי סלאח א-דין, אחדים מיועציו האיצו בו להרוס את כנסיית הקבר ואיתה את מצבות המלכים, אולם הנדיבות של הסולטן ושיקולים פוליטיים מנעו בעדו מלעשות כן.
המצבות נותרו ללא פגע עד הכיבוש של ירושלים בידי האיובים והח'ווארזמים בשנת 1244, אז תואר בידי מקור מוסלמי ש-"הח'ווארזמים בזזו את קברי הפרנקים והנוצרים בכנסיית הקבר, ואת קברי האצילים שהכילה, כשהם שורפים את עצמות המת".
עם זאת, מדיווחים של צליינים מאוחרים יותר, נראה כי המצבות רק נחבלו באופן שטחי.
ייתכן כי שכירי החרב הח'ווארזמים רק בזזו את הקברים אך השאירו את המצבות שלמות.
במהלך המאות הבאות ציינו צליינים באופן תכוף את מצבן המידרדר של המצבות, כך שבשלב מסוים במאה ה-16 דווח כי הכתובת על המצבות של גוטפריד ובלדווין הראשון נשרטו במזיד, כנראה בידי מוסלמי, וכבר כמעט שאינן קריאות.
כמו כן תואר כי צליינים רבים הרבו להשתפשף עם המצבות, דבר שהוביל לשחיקתן.
החוקר אולריך יאספר זטצן היה כנראה האחרון לתעד את המצבות במקומן כשביקר בכנסייה בשנת 1806. ב-12 באוקטובר 1808 פרצה שריפה בקפלה הארמנית שהתפשטה ליתר חלקי הכנסייה וגרמה לקריסה של כמה מהקירות.
הרשויות העות'מאניות הטילו את האחריות על תיקון הכנסייה על הקהילה היוונית-אורתודוקסית.
בשלב כלשהו בתהליך זה נעלמו המצבות.
הנסיבות המדויקות להיעלמותן לא ברורות וייתכן שהן נהרסו בשריפה, אך לפי דעתם של כמה כותבים לטינים, היוונים חיבלו במזיד במצבות ממניעים פוליטיים ותאולוגיים, שכן הכנסייה האורתודוקסית התנגדה לקבורה של בני אדם על יד קברו של ישו.
כמו כן, בין היוונים ללטינים היה סכסוך ארוך שנים בנוגע לשליטה על שטחי הכנסייה.
הכומר הלטיני יעקוב מיסלין, שהיה בירושלים בעת השרפה, כתב כי "על פי דיווחים מהימנים ביותר, הלהבות עצמן חסו על קברי המלכים, כפי שהמוסלמים כיבדו אותם מעל שבע מאות של דיכוי.
הקנאה של היוונים הייתה יותר הרסנית מאשר הלהבות.
יותר חוסר סובלנות מאשר ברבריזם."
קבריני הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2024. הסרט, בבימויו של אלחנדרו גומז מונטוורדה, מבוסס על סיפור חייה של המיסיונרית הקתולית פרנצ'סקה חאווייר קבריני, הקדושה האמריקאית הראשונה ופטרונית המהגרים.
הסרט מתמקד במסעה של קבריני מאיטליה לניו יורק בסוף המאה ה-19, שם היא מתמודדת עם האתגרים שבסיוע למהגרים האיטלקים העניים בעיר, תוך הקמת בתי ספר, בתי חולים ומוסדות סיוע למהגרים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 במרץ 2024, על ידי אולפני אנג'ל.
אף על פי שהוא זכה לביקורות חיוביות בעיקר הסרט הפסיד כסף, והכניס 20 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 50 מיליון דולר.
הסרט "קבריני" עוקב אחר חייה של פרנצ'סקה קסבייר קבריני, שנולדה בשנת 1850 בכפר קטן ליד מילאנו, איטליה.
קבריני, הבת הצעירה במשפחה גדולה, חלמה להצטרף למסדר נזירות מגיל צעיר, אך נדחתה בשל מצבה הבריאותי.
על אף הקשיים, בשנת 1880, היא ייסדה את מסדר "האחיות המיסיונריות של הלב הקדוש", יחד עם שבע נשים נוספות, והקדישה את חייה לסיוע לעניים, חולים ומהגרים.
בהמשך, קבריני וחברותיה נשלחות על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר לניו יורק כדי לטפל באוכלוסיית המהגרים האיטלקיים שסבלו מעוני ורעב במנהטן.
קבריני מתמודדת עם עוני קיצוני, גזענות ודעות קדומות כלפי המהגרים מצד הרשויות המקומיות, כולל התנגדות עיקשת מצד ראש העיר גולד (בגילומו של ג'ון לית'גו), המסרב לספק משאבים למהגרים האיטלקים.
באמצעות יוזמות חינוכיות ובניית בתי חולים, קבריני נאבקת לשפר את חיי המהגרים בעיר.
היא מתמקדת בחינוך הילדים, טיפול ביתומים והקמת תשתיות בריאותיות.
במהלך הסרט, היא נאלצת להתמודד עם אתגרים כלכליים ומכשולים רבים, אך בזכות נחישותה ואמונתה, היא מצליחה להקים 67 מוסדות, כולל בתי ספר, בתי חולים ומוסדות צדקה ברחבי העולם.
כריסטיאנה דל'אנה בתפקיד פרנצ'סקה קבריני
ג'ון לית'גו בתפקיד ראש העיר גולד
דייוויד מורס בתפקיד הארכיבישוף קוריגן
ג'אנקרלו ג'אניני בתפקיד האפיפיור לאו ה-13
הסרט זכה לביקורות מעורבות, כאשר השבחים הופנו בעיקר להופעה של קריסטיאנה דל'אנה ולמסר ההשראה של הסרט.
הסרט קיבל ציון של 91% באתר Rotten Tomatoes אך ציון נמוך יותר של 51 באתר Metacritic, שמצביע על דעות מעורבות לגבי העלילה והביצוע הכללי.
פרסתאריך הטקסקטגוריהתוצאהמקורפרס סטלייט26 בינואר 2025הסרט הטוב ביותר – דרמה
קברנון ענק (שם מדעי: Gobius cobitis) הוא מין של דג השייך לסוג קברנון ומשפחת הקברנוניים.
אורכו של הקברנון עד 10 סנטימטרים אך האורך המרבי הוא 30 סנטימטרים.
צבעו של הקברנון הוא ירוק זית עם כתמים כהים.
הקברנון בעל סנפירי בטן מאוחים.
הקברנון הענק חי בין סלעים ובין אצות במים רדודים עד לעומק של 10 מטר וגם בבריכות קטנות המנותקות מן הים בעת השפל.
קברנון זה ניזון מאצות וגם מסרטנאים ותולעים.
עונת הרבייה היא בחורף ובאביב.
הנקבה מטילה כמה פעמים בעונת הרבייה.
הביצים בצבע סגלגל ומוטלות מתחת אבנים.
הקברנון מגיע לבגרות בגיל שנתיים.
פרטים בודדים נאספו במפרץ אילת וכנראה שהם הגיעו למפרץ אילת מהים התיכון דרך תעלת סואץ.
מין זה נפוץ מאוד בחופי ישראל.
הקברנון נפוץ באוקיינוס האטלנטי, הים השחור ובים התיכון.
תחום התפוצה שלו הוא מחופי ישראל וטורקיה דרך צפון אפריקה ודרום אירופה עד לצרפת, פורטוגל, מרוקו וספרד.
קברנון ענק תואר למדע על ידי הזואולוג הגרמני פטר סימון פאלאס ב-1814.
פירוש השם המדעי הוא gobius-מין דג קטן וcobitis-שם של דג קטן.
קברטה (בספרדית: Cabarete) היא עיירה במחוז פוארטו פלטה ברפובליקה הדומיניקנית, הידועה בתיירות ובחופים שלה.
היא ממוקמת לאורך כביש 5, כ-18 קילומטרים משדה התעופה של פוארטו פלטה.
קברטה נוסדה בשנת 1835, בתקופה שבה האי היספניולה היה תחת שלטון האיטי.
היישוב הוקם על ידי סוחר העבדים זפניה קינגסלי כחלק מאחוזתו במאיוראסגו דה קוקה.
קינגסלי עבר למקום יחד עם משפחתו ועם 53 עבדים משוחררים, שהביא עמו ממטעיו בפלורידה, בתקופה שבה האי היה נתון לניהולו של נשיא האיטי ז'אן-פייר בוייה.
בשנים שלאחר מכן הביא עמו קינגסלי קבוצה נוספת של כ־100 עבדים.
אנה קינגסלי, אחת מהנשים שרכש זפניה, הייתה בעלת בית חוף ליד הנמל.
כמה מצאצאי משפחת קינגסלי ומצאצאי העבדים ממשיכים להתגורר בקברטה ובסביבתה כיום.
מפרץ קברטה - החוף המרכזי בעיירה, אירח תחרויות קייטסרפינג מקצועיות רבות, בהן: גביע העולם בקייטסרפינג, סבב של התאחדות רוכבי הקייטבורד המקצועיים (PKRA), מאסטר האוקיינוס וסבב של ליגת הקייטבורד העולמית (WKL).
חוף קייט - נמצא במרחק של 2.4 ק"מ מערבית למפרץ קברטה והוא חוף קייטסרפינג.
באזור החוף קיימת שונית אליה מגיעים גם גולשי סאפ.
חוף אנקואנטרו - נמצא במרחק של כ-5 ק"מ מערבית למפרץ קברטה, ונחשב לאחד מחופי הגלישה העקביים ביותר במרכז אמריקה מבחינת מזג האוויר ותנאי הגלישה.
החוף מציע תנאים המתאימים הן לגולשים מתחילים והן לגולשים מנוסים.
במקום מספר נקודות גלישה שונות, בהן בובו'ס פוינט, לה איזקיירדה, לה דרצ'ה ואזור ייעודי לגולשים מתחילים, שלכל אחד מהם מאפיינים ייחודיים.
מפרץ קברטה שימש מספר פעמים כאתר לאירוח תחרות "גביע העולם המקצועי לגלישת רוח" (Professional Windsurfing World Cup), וכן את אירוע "מאסטר האוקיינוס" (Master of the Ocean), הכולל תחרויות בחמישה ענפי ספורט ימי: גלישת גלים, גלישת רוח, קייטסרפינג, סאפ וווינג פויל.
חוף אנקואנטרו, הנמצא כ-5 ק"מ מערבית למפרץ, נחשב לאחד מחופי הגלישה הפופולריים ביותר בקריביים, והעיירה מארחת מדי שנה אירועים חשובים בענפי ספורט אלו.
אזור התיירות של קברטה, המשתרע לאורך כביש חמש (Camino Cinco) ובמרחק של כ-18 ק"מ מנמל התעופה של פוארטו פלטה, כולל הרים, לגונות וחופי חול לבן.
באזור זה מצויים קונדומיניומים רבים, מלונות דירות, בתי מלון, אכסניות, חנויות, חנויות מזכרות, ברים, מועדוני לילה ומסעדות רבות.
בין האטרקציות הנוספות באזור נמנה אתר הטבע המוגן לגונות קברטה וגולטה (Monumento Natural Lagunas Cabarete y Goleta), אזור מוגן הכולל מפרצים ומערות, הידוע במגוון הביולוגי העשיר של החי והצומח שבו.
זוהי מערכת קרסטית טרופית, הממוקמת בין מורדות רכס הקורדילרה ספטנטריונל (Cordillera Septentrional) לבין האוקיינוס האטלנטי.
באתרים שונים ניתן למצוא דולינות, מוגוטות, ביצות מנגרובים ויער גשם טרופי, וכן מגוון פירות טרופיים וצמחי מרפא.
אטריות קַדָאִיף (בטורקית: Kadayıf) הן אטריות דקיקות העשויות מבלילת קמח ומים אשר נמזגת דרך מסננת על גבי מגש מתכת עגול ולוהט בבישול קצר מאוד ומשמשות כבסיס להכנת קינוחים מזרח-תיכוניים ומאכלים אחרים.
מקור האטרייה הוא טורקי והוא היה נפוץ בגבולות האימפריה העות'מאנית בשמו הטורקי "קדאיף".
נוכח טעמן הנייטרלי של האטריות הן משמשות בעיקר להכנת מאכלים חלביים מתוקים או מלוחים, ובהם: בקלאווה, כנאפה, כמצע לעוגות, כקישוט להגשת תבשילים שונים ועוד.
לעיתים רחוקות משמשות גם עבור מאכלים בשריים.
בעבר היו מיוצרות באופן ידני ללא מכונה ולאחר מכן באופן חצי-אוטומטי.
כיום אטריות הקדאיף מיוצרות בתהליך תעשייתי לעיתים אף באופן אוטומטי לחלוטין ללא מגע יד אדם ואף במכונות ביתיות ובחלק ממדינות המזרח התיכון והן נמכרות בשווקים באריזות אטומות המיועדות לאחסון בדרך כלל בהקפאה אשר שומרת על פריכותן.
קגאלמה מוטלנטה כיהן כנשיא דרום אפריקה וכסגנו של הנשיא ג'ייקוב זומה.
מוטלנטה נולד בפרברי העיר יוהנסבורג וגדל בסווטו.
בשנות ה-20 לחייו עבד עבור עיריית יוהנסבורג וגויס על ידי "חנית האומה" (Umkhonto we Sizwe), הזרוע הצבאית של תנועת הקונגרס הלאומי האפריקני.
מוטלנטה עסק במעשי חבלה ובהברחות פעילים דרך הגבול עם סווזילנד.
ב-1976 הוא נעצר על ידי משטר האפרטהייד.
לאחר 11 חודשים במעצר, נשלח למאסר בכלא ברובן איילנד למשך 10 שנים.
לאחר שחרורו בלט מוטלנטה כמנהיג איגוד עובדים, ועמד בראש ארגון הכורים הלאומי משנת 1992.
בין השנים 1997 ו-2007 שימש כמזכ"ל מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי עד שנבחר בדצמבר לסגנו של נשיא המפלגה, ג'ייקוב זומה.
במאי 2008 נכנס מוטלנטה לפרלמנט של דרום אפריקה, וביולי מונה לשר בלי תיק, חבר בקבינט של תאבו מבקי.
לאחר התפטרותו של מבקי בספטמבר 2008, נבחר מוטלנטה לנשיא המכהן בפועל.
מינויו נועד לאפשר העברת שלטון שקטה לזומה, לאחר הבחירות הכלליות שנקבעו לאפריל 2009. לאחר היבחרו של זומה מונה מוטלנטה לתפקיד סגן הנשיא וכיהן בתפקיד עד פרישתו במאי 2014.
מוטלנטה נשוי בשנית ואב לשלושה ילדים מרעייתו הראשונה.
קג'גוגו הייתה להקת פופ בריטית שפעלה בעיקר בשנות ה-80. לשיא הצלחתה הגיעה ב-1983, כשהסינגל "Too Shy" הגיע למקום הראשון בטבלת מכירות הסינגלים הבריטית, ולמקום החמישי במצעד מכירות הסינגלים של בילבורד.
הלהקה הוקמה ב-1979 בלייטון באזארד שבבדפורדשייר, ונקראה בתחילה "ארט נובו".
חבריה באותה העת היו ניק בגס (גיטרה בס), סטיב אסקיו (גיטרה), סטיוארט קרוקספורד ניל (קלידים) וג'רמי "ג'ז" סטרוד (תופים).
הלהקה הפיקה סינגל בשם "The Fear Machine", אך הוא נמכר במאות עותקים בלבד.
ב-1981 חיפשה הלהקה סולן, ובחרה בכריסטופר האמיל, שאימץ לעצמו את שם הבמה לימאהל (אנגרמה של שם משפחתו).
אז שונה גם שם הלהקה לקג'גוגו, שהוא שיבוש של גָגָגוּגוּ (Gagagoogoo), מילה המזכירה קולות שמשמיעים תינוקות.
במהלך הופעותיהם בלונדון ב-1982, התעניינו בהם מספר חברות תקליטים, ולבסוף חתמה הלהקה על חוזה עם חברת EMI.
את אלבומם הראשון, "White Feathers", הפיק קלידן דוראן דוראן, ניק רודס.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Too Shy", יצא בינואר 1983 והגיע למקום הראשון בטבלת מכירות הסינגלים בבריטניה.
גם הסינגלים הבאים, "oh to Be Aah" ו-"Hang on Now", זכו להצלחה רבה, והגיעו לרשימת 20 הסינגלים הנמכרים בבריטניה.
האלבום עצמו הגיע למקום החמישי במצעדי המכירות במדינה.
ההצלחה הביאה גם לסכסוכים בין חברי הלהקה, ובאמצע 1983 הם החליטו להיפרד מלימאהל.
את מקומו כסולן הלהקה מילא בגס.
בהרכב החדש-ישן החלו לעבוד על אלבומם החדש, "Islands".
הסינגל הראשון, "Big Apple", הצליח כקודמיו, והגיע לרשימת עשרת הסינגלים הנמכרים.
השני, "The Lion's Mouth", הגיע לרשימת 30 הסינגלים הנמכרים, והוא סימן את ראשית דעיכתה של הלהקה.
האלבום עצמו, שיצא ב-1984, הגיע למקום ה-35 במצעדי המכירות.
זמן קצר אחר כך עזב סטרוד, וב-1985 ניסו שלושת חברי הלהקה למתג עצמם מחדש בשם קאג'ה.
האלבום הבא שהקליטו, "Crazy People's Right to Speak" (1985) נכשל, וב-1986 התפרקה הלהקה.
ב-2004 התאחדו חברי הלהקה במסגרת התוכנית "Bands Reunited" של ערוץ VH1. חילוקי דעות ביניהם מנעו מופעי איחוד ואת המשך שיתוף הפעולה, אף שהיה ביקוש לכך.
בשנת 2007 התאחדו בגס, אסקיו וניל, והקליטו את הסינגל "Rocket Boy".
בשנה שלאחר מכן הקליטו את האלבום "Gone to the Moon", שנמכר רק דרך אתר האינטרנט של הלהקה.
לימאהל וסטרוד הצטרפו אליהם לסיבוב הופעות באירופה.
קֵדְגֵ'רִי הוא מאכל שמקורו במטבח האנגלי אך הוא מבוסס על מאכל מהמטבח ההודי.
המאכל כולל דגים שבושלו או עושנו, אורז מבושל, ביצה קשה, קארי, חמאה ושמנת.
לעיתים מוסיפים למנה ענבי סולטאנינה .
מקורו של המאכל במאכל הודי בשם קיצ'רי שכלל אורז ושעועית או אורז ועדשים.
המאכל הגיע לבריטניה לאחר תחילת הראג' הבריטי – שלטון האימפריה הבריטית בהודו, והוא הפך למאכל פופולרי שנאכל בארוחת בוקר במהלך התקופה הוויקטוריאנית, בשל האפשרות להשתמש בחומרי גלם שנותרו בארוחת הערב של הלילה הקודם על מנת להכינו, וכך אפשרו שימוש במזון בטרם התקלקל בהיעדר אמצעי קירור.
לפי סברה אחרת, המנה הגיעה לסקוטלנד, והפכה לחלק מהמטבח הסקוטי קודם לתחילת השליטה הבריטית בהודו, והיא מופיעה בספר בישול סקוטי משנת 1790, ורק בהמשך, בעקבות ההתלהבות הוויקטוריאנית מהתרבות והמזון ההודי, הפכה לחלק מהמטבח האנגלי.
המתכון מופיע בספר בישול ויקטוריאני משנת 1845.
כיום מנה זו נאכלת בעיקר בארוחות ערב.
קגושימה (ביפנית: 鹿児島市 – קגושימה-שי) היא בירת מחוז קגושימה והעיר הגדולה ביותר במחוז, השוכנת בקצה הדרום-מערבי של האי קיושו ביפן.
העיר זכתה לכינוי "נאפולי של המזרח" בשל מיקומה על המפרץ (קלדרת איירה), מזג האוויר החם והר געש השכבתי סקורג'ימה.
נכון ל-2010 מתגוררים בקגושימה 605,855 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 1,107 תושבים לקמ"ר.
ב-2003 היה שטחה 289.91 קמ"ר והתגוררו בה 554,136 תושבים, אבל בין 2003 ל-2005 שטחה כמעט והוכפל כאשר צורפו אליה חמש עיירות: קורייאמה, מאצומוטו, קיירה, סקורג'ימה ויושידה.
קגושימה הייתה מרכז הטריטוריה של הסמוראים של משפחת שימאזו מסוף המאה ה-12 כאשר מינאמוטו נו יוריטומו השתלט על יפן.
העיר הייתה נמל מסחרי פעיל כבר עם תחילת תקופת אדו, שעה שהפכה רשמית לבירת ההאן של שימאזו, האן סצומה.
סמל העיר הנוכחי (המופיע גם בדגלה) מבוסס על הקא-מון של שימאזו שיוצרים את צורה האות "市"( (שי שפירושה "עיר").
למרות האיסור על סחר בינלאומי (סאקוקו) שכפתה שוגונות טוקוגאווה המשיך המסחר בעיר לפרוח והיא שגשגה וסצומה המשיכה להיות בין הפייפים החזקים והעשירים ביותר ביפן.
העיר לא שמשה רק כמרכז הפוליטי של סצומה אלא גם של ממלכת ריוקיו (שמרכזה באוקינאווה) שהייתה ואסאל של סצומה והקימה בעיר מבנה שגרירות שנועד לטפל ביחסים שבין שתי הישויות הפוליטיות ולשכן מבקרים ונציגים מטעם הממלכה.
קגושימה הופגזה על ידי הצי המלכותי הבריטי באוגוסט 1863 על מנת להעניש את הדאימיו של סצומה בשל חלקו ברצח צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון (Charles Lennox Richardson) בדרך טוקאידו (דרך עתיקה שחיברה בין אדו (כיום טוקיו) לקיוטו) וסירובו לשלם פיצויים.
בהכירה בעליונות הטכנולוגיה המערבית הבריחה משפחת שימאזו 17 צעירים ב-1865 ללימודים בבריטניה, בניגוד להנחיות הסגר של שוגונות טוקוגאווה.
כשחזרו אלו ליפן החלה ביפן המהפכה התעשייתית.
לכבודם הוקמה אנדרטה מול תחנת הרכבת של העיר.
קגושימה היא עיר הולדתם של שני מצביאים ידועים בתולדות יפן המודרנית: טקמורי סאיגו, מנהיג מרד סצומה בתקופת מייג'י שאף נהרג במקום ב-1877 בקרב האחרון של המרד, והיהאצ'ירו טוגו, אדמירל יפני ששירת כמפקד הכוחות הכללי של הצי המאוחד והצי הראשון של יפן שהביסו את הצי הרוסי הקיסרי במלחמת רוסיה–יפן.
העיר סבלה משני אסונות טבע במאה ה-20. הר הגעש סקורג'ימה שמעבר למפרץ התפרץ ב-1914 והעיר כוסתה במעטה אפר געשי, אך בלא נזקים אחרים ברכוש או בנפש.
ב-6 באוגוסט 1993 גרמו הגשמים העזים לשיטפונות שבהם נספו 49 איש.
לעיר אפשר להגיע בדרך האוויר הים והיבשה.
כ-30 קילומטרים צפונית מזרחית ממרכז קגושימה פועל נמל התעופה הבינלאומי "נמל קגושימה" (鹿児島空港 ), קוד יאט"א KOJ.
מנמל התעופה יוצאות טיסות בעיקר לנמלי תעופה ביפן, אבל גם ליעדים בקוריאה הדרומית ובסין.
העיר היא הנקודה הדרומית ביותר אליה מגיעה רכבת הקליע, השינקנסן, בעקבות השלמת המסילה במרץ 2004. קו קיושו שינקנסן מסתיים בתחנת הרכבת "קגושימה צ'ואו" (鹿児島中央).
ניתן להגיע לעיר גם בקווי אוטובוסים היוצאים מאוסקה ומקובה.
בקגושימה פועל אחד מנמלי המעבורות העמוסים ביותר ביפן המקשר את איי יפן עם הארכיפלג של אוקינאווה ועם אוסקה.
בעיר פועל קו אוטובוסים מיוחד לתיירים המבצע סיבוב מעגלי באתרי התיירות המרכזיים, וכן פועלים בעיר קווי טראם, אוטובוסים ומוניות.
האקלים בקגושימה הוא סובטרופי לח, המאופיין בחורפים קרים, יבשים יחסית, אביבים חמימים גשומים, קייצים חמים גשומים וסתווים נוחים גשומים.
הר הגעש סקורג'ימה – תוואי הנוף הבולט באזור.
סקורג'ימה הוא הר געש פעיל וניתן להגיע אליו במעבורת מקגושימה.
הגישה ללוע הר הגעש אסורה (למעשה אסור להתקרב לטווח של פחות מ-2 ק"מ מהלוע), אבל יש כמה מצפים על ההר (דוגמת מצפה יונוהירה).
טירת צורומארו – לשעבר טירתם של משפחת שימאזו ששלטה על אזור סצומה עד לרסטורציה של מייג'י.
הטירה נהרסה במרד סצומה וכיום נותרו ממנה רק החפיר וחומה.
באתר הוקם מוזיאון התרבות המחוזי של קגושימה (ריימיקן) שבו מוצגים העוקבים אחרי מקורם והתפתחותם של התושבים הראשונים בדרום קיושו עד לרסטורציה של מייג'י.
האקוואריום של קגושימה – מוצגים חיים של בעלי חיים החיים בים הסובב את קגושימה, טריגונים, טונה, כריש לווייתני וכו'.
סנגן-אן – פארק שהוקם לפני 300 שנים על ידי משפחת שימאזו הכולל גנים נטועים, בריכות, פלגים ומפלי מים.
בתחומי הפארק גם החווילה של המשפחה ומוזיאון המכיל מוצגים הקשורים להיסטוריה בת 700 שנים של משפחת שימאזו.