tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחקי אסיה שנערכו באוקטובר בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.82 מטר.
אחסו שלומוב הייתה שחקנית הבמה הראשונה של תיאטרון ג'והורי בברית המועצות.
בשנת 1968, על שנים רבות של
עבודה יצירתית, ועל פי צו נשיאותי של המועצה העליונה של דאגסטן הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית, זכתה אחסו שלומוב בתואר "אמן מכובד של דאגסטן הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית".
אחסו שלומוב נולדה בשנת 1907 בדרבנט למשפחה גדולה.
היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדים.
אחיה הבכור, מנאשיר, הוביל את להקת תיאטרון ג'והורי לצד אשתו, חנום.
אחסו נהגה להשתתף בחזרות, אך אח אחר, זבולון, אסר עליה להשתתף בהפקות.
באותה תקופה קבעו המנהגים של יהודי ההרים שנשים, ובמיוחד נערות צעירות, אינן צריכות להופיע על הבמה.
עם זאת, מנאשיר לקח את אחסו תחת חסותו ואפשר לה להופיע.
בסופו של דבר היא עברה לגור עמו.
מגיל 15, אחסו שלומוב החלה להופיע על בימת תיאטרון ג'והורי.
בגיל 16 היא נישאה לבן דודה, איסטוכור, שהיה גם הוא שחקן בתיאטרון.
תפקידה הראשון של אחסו שלומוב היה נזלי-ח'אנום במחזה "אודיגיוזל" (בג'והורי: Одигюзель).
מאוחר יותר גילמה את גולכוהר במחזה , אופרטה מאת המלחין האזרי אוזייר חאג'יבייב, את פרי במחזה "פרי-חאנום" (בג'והורי: Периханум), את ח'אנום, אשתו של כנום, במחזה "קישדי ח'ומולי" (בג'והורי: Кишди хьомоли), את שחנוגור במחזה "שימי דרבנדי" (בג'והורי: Шими Дербенди), ואת החמות במחזה "חוסור" (בג'והורי: Хьуьсуьр).
כמו כן, גילמה את אפרוס במחזה "מחסום" (בג'והורי: Мехсум) מאת יונו סמיונוב, ואת סוזנה בהפקה של "נאמוס" (בג'והורי: Номус), המבוססת על הרומן הטרגי מאת .
היא גם גילמה את האם במחזה "לילה אוקראיני שקט" (בג'והורי: Сокоте шев Украине) ואת האגרונומית ההררית במחזה "בכדור הארץ" (בג'והורי: Хори), לצד תפקידים רבים נוספים.
בשנת 1926 ילדה אחסו שלומוב את בנה מוקהויל, ובשנת 1928 את בנה השני, בוריס.
אף על פי שהיו לה שני ילדים קטנים, היא נסעה בין כפרים והשתתפה בכל הפקות התיאטרון.
במחזה "פרי-חאנום", שבו לדמותה היו שני ילדים, בניה של אחסו גילמו את תפקידיהם לצידה על הבמה.
מאוחר יותר נולדה לה בת, ראיסה.
העבודה בתיאטרון לא תמיד הייתה בטוחה עבור אחסו שלומוב.
במקרה אחד, בעת שחזרה מסיבוב הופעות בכפר , הותקפו השחקנים על ידי שודדים שהרסו את תפאורת הבמה והכו את חברי הלהקה הגברים.
אחסו ושני ילדיה הקטנים, שהתלוו אליה, היו גם הם מטרה.
חייהם ניצלו בזכות כפריים שחזרו מהעיר ובאו לעזרתם.
השחקנים לא קיבלו תשלום כספי; לעיתים שכרם היה בצורת מזון.
בשנת 1932, עם הקמת המגזר היהודי-טאט של התיאטרון הלאומי, הוזמנה אחסו שלומוב להצטרף כשחקנית.
במהלך החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, יצאו שחקני התיאטרון לחזית.
אחסו שרה שירים מהפקות תיאטרון בפני פצועים שטופלו בבתי החולים בדרבנט.
שחקנים רבים איבדו את חייהם במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הובילה אחסו שלומוב את חוג האמנות החובבן בקולחוז על שם ולדימיר איליץ' לנין.
קבוצה זו הפכה מאוחר יותר לבסיס להחייאת תיאטרון ג'והורי.
היא השתתפה באופן פעיל בחיים הציבוריים, וכיהנה מספר פעמים כסגנית מועצת העיר וכצירה בקונגרס נשות דאגסטן.
בשנת 1967 נפטר בנה הבכור של אחסו, מוקהויל, בטשקנט.
בשנת 1983 פרשה אחסו שלומוב מקריירת התיאטרון שלה.
היא נפטרה בשנת 1985 בדרבנט.
איסטוכור – בעלה של אחסו.
דנה פרי – נינתה ומשוררת.
אמן מכובד של דאגסטן הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית
אחסאן עבאס היה חוקר פלסטיני בולט, מבקר ספרות, היסטוריון ומתרגם, שנחשב לאחד מבכירי החוקרים של התרבות והספרות הערבית והאסלאמית במאה ה-20. עבאס כיהן כפרופסור באוניברסיטה האמריקאית בביירות והיה דמות מפתח בשימור ובעריכה של טקסטים ערביים קלאסיים.
אחסאן עבאס נולד בכפר עין ע'זאל (דרומית לחיפה) בתקופת המנדט הבריטי.
הוא גדל במשפחה דלת אמצעים ולמד בבתי ספר בחיפה ובעכו.
את השכלתו התיכונית רכש בקולג' הערבי בירושלים, שם סיים את לימודיו בשנת 1941.
בהמשך עבר למצרים ולמד באוניברסיטת קהיר שם השלים תואר ראשון, שני ("הספרות הערבית בסימיליה") ודוקטורט בספרות ערבית ("סגפנות דתית והשפעתה על התרבות האומיית", 1954).
במהלך שהותו בקהיר היה פעיל בחוגים האינטלקטואליים של אותה תקופה.
עבאס החל את דרכו המקצועית בהוראה בסודאן, שם לימד באוניברסיטת חרטום בין השנים 1951–1961. לאחר מכן עבר ללבנון והצטרף לסגל של האוניברסיטה האמריקאית בביירות (AUB).
הוא כיהן כראש המחלקה לשפה וספרות ערבית וכמנהל המרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה עד פרישתו ב-1985. בנוסף, שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת ירדן.
עבאס היה כותב פורה ביותר, ופרסם כ-80 מחקרים בנושאי ספרות, היסטוריה, תרגום ועריכת מקורות קלאסיים:
עריכת טקסטים קלאסיים: מפעל חייו המרכזי היה ההוצאה לאור והעריכה המדעית של חיבורים היסטוריים וספרותיים חשובים, בהם "ופיאת אל-אעיאן" (מילון ביוגרפי מאת אבן ח'ליכאן) ב-8 כרכים, ו"אל-ד'ח'ירה" של אבן בסאם מאנדלוסיה.
ביקורת שירה: כתב מחקרים פורצי דרך על השירה הערבית המודרנית, ביניהם ספרים על בדר שאכר אל-סיאב ועבד אל-והאב אל-ביאתי.
תרגום: תרגם לערבית יצירות מופת מהספרות המערבית, בהן "פואטיקה" של אריסטו, "מובי דיק" של הרמן מלוויל ו"התחייה הערבית" של ג'ורג' אנטוניוס.
אחסאן עבאס זכה להכרה, אותות ופרסים במהלך חייו, ביניהם:
פרס אוניברסיטת קולומביה לתרגום, 1982
פרס המלך פייסל הבינלאומי לספרות ערבית, 1988
אות ירושלים, הארגון לשחרור פלסטין, 1988
פרס סולטאן אל-עוויס לתרבות (ביקורת הספרות), 1992
תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח מאוניברסיטת שיקגו, 1993
פרס "קרן אל-פורקאן למורשת האסלאמית", 2002
בנוסף להוקרה שקיבל בחייו ולאחר מותו, הקים פורום התרבות הפלסטיני את "פרס אחסאן עבאס ליצירה ולתרבות" להנצחת זכרו.
אחרונים הם הרבנים והיוצרים שפעלו מן המאה ה-16 ואילך, במיוחד בהקשר של השתלשלות ההלכה, פרשנות התלמוד ותולדות עם ישראל בכלל.
בתקופת האחרונים כונסה ההלכה בחיבורים קאנוניים כמו השולחן ערוך והגהות הרמ"א עליו, יחד עם נושאי כליהם, פשטה הקבלה בכל תפוצות ישראל, שיטת הפלפול עלתה ושקעה, וקמו החסידות וההתנגדות לה.
אחרוני האחרונים התמודדו עם המודרנה ותהליכי החילון שחוללה.
המעבר מתקופת הראשונים לתקופת האחרונים הוא בסביבות שנת ה'ר"ן, כתוצאה מצירוף כמה אירועים רבי משמעות שהתרחשו באמצע המאה ה-14 באשכנז, בסוף המאה ה-15 בספרד ובתחילת המאה ה-16 בתפוצות יהדות ספרד ואשכנז:
המגפה השחורה באשכנז בשנים 1347–1351, שהתרחשה עקב רמה תברואתית נמוכה וגרמה למותם של מיליונים באירופה.
היהודים הואשמו בהפצת המגפה באמצעות הרעלת נהרות ובארות, ועקב האשמות אלו נרצחו למעלה ממאה אלף יהודים.
המצאת הדפוס (1456) והשינוי שמהפכת הדפוס חוללה בדרכי חיבור הספרים ופרסומם.
גירוש ספרד (ב-1492) ופורטוגל (ב-1497), שהביא לפיזור גדול של היהודים ברחבי אירופה וארצות ערב, וביטל את המצב שהיה קיים בתקופת הראשונים של שני מוקדים מרכזיים של יצירה תורנית, אצל יהדות אשכנז ויהדות ספרד.
חיבור השולחן ערוך (1563) בידי רבי יוסף קארו והתקבלותו המהירה כמעט בכל הקהילות כשגם למנהגי יהדות אשכנז הוא עבר התאמה על ידי הרמ"א.
אפשר לחלק את התקופה למספר קבוצות משנה, תקופה ראשונה שקדמה לחיבור השולחן ערוך, תקופה שנייה בזמן חיבור השולחן ערוך, תקופה שלישית מפרשי השולחן ערוך והתלמוד, תקופה רביעית בזמן הקמת החסידות, תקופה חמישית התפתחות החסידות ותנועות המוסר, תקופה שישית טרם השואה, ותקופתינו - לאחר השואה.
ביחס לעולם פסיקת ההלכה מתאפיינת תקופה זו בדברים הבאים:
הסתמכות על מבנה השולחן ערוך: מבני ספרי ההלכה בהתאם לארבעת הנושאים הכלליים המסודרים בשולחן ערוך (ולפני כן בארבעה טורים): אורח חיים (או"ח), יורה דעה (יו"ד), אבן העזר (אה"ע), וחושן משפט (חו"מ).
הסתמכות רבה על תקדימים בפסקי הלכה של ראשונים מצד אחד, ומאידך התייחסות למקרים חדשים על פי הסברת היסוד בדברי ראשונים והשלכה למצב מחודש.
האחרונים כמעט ואינם דורשים כלל את פסוקי התורה, ורק מביאים את הפרשנות שכבר הופיע בתקופות הקודמות ומבארים אותם כל אחד בדרכו, כדי להגיע לפירוש הנכון ולפסיקת ההלכה הנכונה.
האחרונים גם אינם חולקים או משנים מנהגים שנקבעו בתקופות שלפניהם, אך כשישנם מספר דעות, מכריעים את הפירוש או הפסיקה הנכונה לפי שיטתם.
התפתחות הוצאת ספרי שאלות ותשובות (שו"תים) על מנת לברר את מנהגי הראשונים ויצירת קשר בין קהילות היהודים שנפוצו לאזורים שונים.
לאחר תקופה זו של הדפסת והפצת השולחן הערוך, נכתבו מספר רב של פירושים על השולחן ערוך.
כשהמפורסמים שבהם, נדפסו בהמשך סביב הטקסט של השולחן ערוך, או בסוף הספר.
מבין הספרים שנכתבו על כל חלקי השולחן ערוך:
באר היטב (על אורח חיים ואבן העזר חובר על ידי הרב יהודה אשכנזי מטיקטין, והושלם על חושן משפט ויורה דעה על ידי הרב זכריה מנדל מבעלז).
באר הגולה (חובר על ידי הרב משה רבקש)
ביאור הגר"א (חובר על ידי הגאון מווילנה).
טורי זהב (חובר על ידי הרב דוד הלוי סגל).
ספרים שנכתבו על חלקים מתוך השולחן ערוך:
על אורח חיים: מגן אברהם (הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר), מחצית השקל (ביאור על המגן אברהם מהרב שמואל הלוי קֶעלין), משנה ברורה (החפץ חיים) ושערי תשובה לרבי חיים מרדכי מרגליות.
על יורה דעה: כרתי ופלתי (הרב יהונתן אייבשיץ).
פרי תואר (הרב חיים בן עטר).
על אבן העזר: חלקת מחוקק (הרב משה לימא מווילנה), בית שמואל (הרב שמואל בן אורי שרגא פייבוש מפיורדא) ואבני מילואים (הרב אריה ליב הלר הכהן).
על חושן משפט: ספר מאירת עיניים (סמ"ע מהרב יהושע פלק כץ הכהן), אורים ותומים (ר' יהונתן אייבשיץ), נתיבות המשפט (הרב יעקב לוברבוים מליסא), קצות החושן (הרב אריה ליב הלר הכהן).
רובם ככולם של ספרי ההלכה בדורות האחרונים מתבססים על דברי השולחן ערוך בתוספת חידושים וביאורים מרבנים נוספים.
דוגמה לספרי הלכה שכאלו אשר נכתבו בדורות האחרונים והתקבלו ביהדות אשכנז:
שולחן ערוך הרב – ספרו של רבי שניאור זלמן מלאדי (אדמו"ר הזקן).
חובר לכתחילה על כל ארבעת חלקי השולחן ערוך, אך נשרף בחלקו, ובידנו נותר הספר על רוב חלק אורח חיים ועל כמה עשרות סימנים מהחלקים יורה דעה וחושן משפט.
מקובל (כפסיקה אחרונה) בעיקר אצל החסידים.
חיי אדם וחכמת אדם – ספריו של הרב אברהם דנציג (מחותנו של בנו של הגר"א), על אורח חיים ויורה דעה, מוזכרים הרבה בפוסקים אך אינם מקובלים בתור פסיקה הלכה למעשה.
ערוך השולחן – ספרו של הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין על כל השולחן ערוך מקובל (כפסיקה אחרונה) באורח חיים בעיקר אצל יוצאי ליטא, ונחשב לפסיקה אחרונה בשאר חלקי השולחן ערוך, אצל רוב יהדות אשכנז.
חיבר גם הלכות שאינן יכולות להתקיים בזמן הגלות, כגון הלכות בית הבחירה וסנהדרין נדפסו לאחרונה תחת השם ערוך השלחן העתיד למרות שנכללו בו גם דיני זרעים שאפשר לקיימם גם תחת עול הגלות
משנה ברורה - ספרו של הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים") פירוש של חלק אורח חיים בשולחן ערוך, תוך סיכום ושקילה בין עמדות רבים מנושאי כליו של השולחן ערוך והאחרונים בכלל.
מאז הדור שלאחר חיבורו, התקבל ה"משנה ברורה" כמקור ההלכתי המשפיע ביותר אצל מרבית קהילות האשכנזים והוא משמש נקודת ייחוס מרכזית לפוסקים, למורי ההלכה ולציבור הרחב.
קיצור שולחן ערוך – הרב שלמה גאנצפריד, לפי מנהגי אשכנז.
בעקבות ספר זה נכתבו קיצורים לשולחן ערוך הסוקרים את מנהגי שאר העדות, חלקם כתובים לפי סדר הספר או כתוספת לספר.
גם בארצות האסלאם כתבו הרבנים השלמות על השולחן ערוך.
לא כל הספרים נכתבו על פי מבנה השולחן ערוך.
המפורסמים מבין ספרים אלה הם:
שתילי זיתים, וראשי בשמים של רבי דוד משרקי על חלק אורח חיים ויורה דעה בהתאמה.
בן איש חי של רבי יוסף חיים מבגדאד.
הספר נכתב על סדר פרשיות התורה, רבים מפסקיו על דרך הקבלה.
כשדעת הרמ"א חלוקה על השולחן ערוך להחמיר, נוטה המחבר להחמיר כדי לצאת ידי הכל.
ערך השולחן לרבי יצחק טייב.
כף החיים - ספרו של רבי יעקב חיים סופר על אורח חיים וחלק מיורה דעה.
הרב סופר לא זכה לסיים את ספרו, ועל פי בקשת בנו הושלם על ידי הרב עובדיה יוסף.
שולחן ערוך המקוצר - נכתב על ידי הרב יצחק רצאבי.
ספר הלכה לקהילת יוצאי תימן.
בסוף הספר נספח על פסיקות של השו"ע נגד הרמב"ם.
נתיבי עם - נכתב על סדר השולחן ערוך על ידי רבי עמרם אבורביע על פי מנהגי ירושלים.
ילקוט יוסף - ספרו של הרב יצחק יוסף, ובו פסקי דינים לנוהגים בשיטת השולחן ערוך ובדרכו של הרב עובדיה יוסף.
עריכת שולחן - נכתב על ידי הרב שלמה קורח.
ספר הלכה ומנהגים לקהילת יוצאי תימן.
קיצור שולחן ערוך, עם פסיקה לבני הספרדים - הרב מרדכי אליהו, פסיקה על-פי הבן איש חי.
הלכה ברורה - בדומה לילקוט יוסף הספר מבוסס על פסקי הרב עובדיה יוסף, אביו של המחבר הרב דוד יוסף.
הספר בנוי בצורת המשנה ברורה בעיקר לפי מנהג הספרדים אך מביא בספרו גם את מנהגי אשכנז.
על כל סעיף בשולחן ערוך מובאות ההלכות הקשורות לסעיף ובנוסף לכך מובאים טעמי ההלכה ומקורות ההלכה.
פסקי תשובות סדרה בעלת שבעה כרכים על חלק אורח חיים, לפי סדר המשנה ברורה, שחוברה על ידי הרב שמחה בן ציון רבינוביץ (רב בשכונת רמת שלמה בירושלים, מביא ומבאר הלכות ומנהגים שונים, ופסקים לחידושים טכנולוגיים שונים, ומקובל מאוד בקהילות החסידים.
כיום כשחלק גדול מהעם היהודי עלה לארץ ישראל, ובארץ חיים ולומדים יחד בני העדות השונות.
נכתבו ספרי הלכה מתוך סקירה של מנהגי העדות השונות, לדוגמה:
מקור חיים - ספרו של הרב חיים דוד הלוי, המבאר את ההלכות עם הקדמה רעיונית קצרה, הן מתוך הפסיקה הספרדית והן מתוך זו האשכנזית.
פניני הלכה - ספרו של הרב אליעזר מלמד, הלכות בטעמן מבוארות מהיסודות ועד ההלכה למעשה, בתוספת הקדמות בענייני אמונה ומחשבה.
לצד אלה המשיכה להיכתב ספרות השו"ת הענפה.
בה פוסקי ההלכה התמודדו עם מקרים פרטיים מסובכים ותוך כך ביררו לעיתים קרובות את ההלכה באופן כללי לעניינים אחרים, תוך כדי צירוף מקורות הלכתיים מהש"ס והפוסקים המאוחרים.
ב נדידת יהודים מפולין למערב אירופה עוררו שאלות הלכתיות רבות, בתקופה זו נכתבו ספרי שו"ת רבים.
בין כותבי ספרי השו"ת ניתן למצוא את:
רבי ישראל איסרלן מחבר הספר תרומת הדשן נחשב לספר השו"ת הראשון בתקופת האחרונים.
רבי יחזקאל לנדא, מחבר הספר נודע ביהודה, רב העיר פראג ומגדולי הפוסקים ב.
רבי יהודה לייב שניאורי, מחבר הספר שארית יהודה, אחיו של אדמו"ר הזקן יד ימינו והחוזר שלו, מגיד מישרים ומורה צדק מינוביץ'.
רבי משה סופר, מחבר הספר שו"ת חתם סופר, אב בית דין וראש ישיבת פרשבורג, מגדולי הרבנים והפוסקים האחרונים.
רבי חיים פלאג'י, מחבר הספרים חקקי לב, לב חיים, חיים ושלום וחיים ביד, מגדולי חכמי איזמיר.
רבי מנחם מנדל שניאורסון, מחבר הספר צמח צדק, אדמו"ר של חסידות חב"ד.
רבי יוסף חיים, מחבר הספר רב פעלים, רב העיר בגדאד ומגדולי פוסקי ההלכה של יהדות ארצות האסלאם.
רבי אברהם בורנשטיין, מחבר הספר אגלי טל על הלכות בורר, ושו"ת אבני נזר, רב והאדמו"ר מסוכוטשוב.
רבי אברהם יצחק הכהן קוק, מחבר הספרים אורח משפט, דעת כהן, עזרת כהן ומשפט כהן, הרב הראשי לישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
רבי משה פיינשטיין, מחבר הספר אגרות משה, ומגדולי הרבנים החרדים בארצות הברית ב.
רבי שמואל הלוי וואזנר, מחבר הספר שבט הלוי, רב שכונת זכרון מאיר וראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק.
רבי עובדיה יוסף, מחבר הספרים יביע אומר, יחוה דעת וחזון עובדיה, הראשון לציון והרב הראשי לישראל ונשיא מועצת חכמי התורה.
רבי בן ציון אבא שאול, מחבר הספר אור לציון, ראש ישיבת פורת יוסף ומגדולי הרבנים הספרדים בארץ ישראל במאה ה-20.
רבי חיים דוד הלוי, מחבר הספרים עשה לך רב ומים חיים, הרב הראשי של ראשון לציון ותל אביב יפו וחבר מועצת הרבנות הראשית.
רבי מרדכי אליהו, מחבר הספרים שו"ת הרב הראשי, מאמר מרדכי, דברי מרדכי וקול אליהו, הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
פרשנות התלמוד התמקדה בתחילת תקופת האחרונים בתחילתה בשיטת החילוקים, שהתפתחה על ידי רבי יעקב פולק בתחילת המאה ה-16, לפלפול בסוגיות התלמוד.
פלפול זה הגיע לעיתים לקיצוניות, שהתבטאה בעיסוק בפרטי פרטים וערימת תלי תלים של השערות והנחות שלא הייתה להן משמעות מלבד האתגר האינטלקטואלי.
שיטת לימוד זו עוררה עליה ביקורת, גם מצד רבנים, והיא הוחלפה בלימוד בעל אופי חקרני יותר, שהתמקד בהבנה קונספטואלית של הרעיונות ההלכתיים ובפענוח הגורמים העקרוניים המשפיעים על מהלכי הסוגיה.
דרך לימוד זו, שמופיעה כבר בפירוש קצות החושן של רבי אריה לייב הלר, הגיעה למיצוי בשיטת בריסק שפותחה בידי רבי חיים מבריסק.
בין מפרשי התלמוד בתקופת האחרונים נמנים:
במאה ה-15: רבי עובדיה מברטנורא מפרש המשנה
במאה ה-16: רבי שלמה לוריא, רבי בצלאל אשכנזי, רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס.
במאה ה-17: רבי יום-טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יום טוב", מפרש המשנה, רבי מאיר שיף (המהר"מ שיף).
במאה ה-18: רבי יעקב יהושע פלק (הפני יהושע), רבי יחזקאל לנדא (הנודע ביהודה), רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), ורבי עקיבא איגר.
במאה ה-19: רבי חיים הלוי סולובייצ'יק, רבי יצחק מאיר אלתר ורבי שמואל שטראשון.
במאה ה-20: רבי איסר זלמן מלצר, רבי אלחנן וסרמן, רבי אריה לייב מאלין, רבי שמואל רוזובסקי, רבי יעקב ישראל קניבסקי בספרו "קהילות יעקב", רבי משה שמואל שפירא, רבי נחום פרצוביץ, רבי עדין אבן-ישראל ורבי אברהם ארלנגר בספרו ברכת אברהם.
תקופת האחרונים התאפיינה בעושר גדול של תורות הגותיות, בחלקן מיסטיות.
למן הקבלה של האר"י ותורת המהר"ל, דרך תנועת החסידות ותנועת המוסר ועד ההגות המודרנית של הרב קוק והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
בתקופת האחרונים, בעיקר לאחר גירוש ספרד, החל פרסום ספר הזוהר ותורת הסוד והקבלה, ראשוני המקובלים בתקופה זו היו מקובלי צפת והגדולים שבהם היו הרמ"ק, האריז"ל ותלמידו רבי חיים ויטאל, שנחלקה בין קבלת הרמ"ק, לבין הקבלה הלוריאנית המוכרת, במאה ה16 הקבלה התרכזה בעיקר בין מקובלי צפת ותלמידי האר"י.
ישיבות מקובלים נוספות נפתחו מאז ובין ראשיהם היו זקני המקובלים הרב מרדכי שרעבי והרב יצחק כדורי.
הקבלה הייתה גם מרכיב עיקרי ביסודות תנועת החסידות, דבר זה מתבטא בעיקר בתורתו של רבי יהודה אשלג, המכונה גם "בעל הסולם", בשל פירוש הסולם לתורת הקבלה, ומייסד חסידות קבלה, שרגא ברג, הוא מתלמידי תלמידיו.
תנועת שהפתחתה במאה ה-18 וראשיה היו רבי ישראל מסלנט ורבו רבי יוסף זונדל מסלנט, הסבא מקלם והסבא מסלובדוקה.
נכתבו גם פירושים חדשים למקרא, כגון פירושי הרא"ם, המהרש"ל, המהר"ל, הלבוש והט"ז על פירוש רש"י.
כלי יקר, "אור החיים הקדוש" לרבי חיים בן עטר, "חתם סופר על התורה", לרבי משה סופר, "משך חכמה" לרבי מאיר שמחה מדווינסק, "העמק דבר" לנצי"ב ופירושו של רש"ר הירש לתורה.
במקביל נכתבו גם דרשות רבות המבארים את המקרא ומסודרים לפי סדר הפרשיות, חלקם בדרך החסידות, כמו על ידי החתם סופר, השפת אמת, השם משמואל, והבן איש חי.
אחר צהריים של פורענות הוא סרט שוד אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1975. במאי הסרט הוא סידני לומט, התסריטאי הוא פרנק פירסון, ומככבים בו אל פצ'ינו, ג'ון קאזאלה וכריס סרנדון.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של ג'ון וויטוביץ', שביצע בשנת 1972, יחד עם שותפו סאל נטורילה, שוד בנק ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובמהלכו התבצר במבנה במשך כ־14 שעות והחזיק בעובדי סניף הבנק כבני ערובה.
הסרט מתאר בצורה כרונולוגית את כל השתלשלות האירועים, את היחסים בין השודדים, המשטרה ובני הערובה, וכן את העניין הציבורי שהתעורר באירוע במהלך התרחשותו.
הסרט צולם בהשראת מאמר שהתפרסם במגזין "לייף" ב־1972 ותיאר בהרחבה את פרטי האירוע.
שם הסרט באנגלית מבוסס על הביטוי "Dog Days of Summer" , שפירושו 'היום החם וההביל ביותר בשנה'.
כאשר יצא הסרט לאקרנים לראשונה בספטמבר 1975, בהפצת "האחים וורנר", הוא זכה לביקורות אוהדות רבות, שרובן שיבחו את התייחסותו האנטי־ממסדית לאירוע ולנושאים חברתיים–אזרחיים אחרים.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר ולשבעה פרסי גלובוס הזהב, וזכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
אל פצ'ינו זכה בפרס באפט"א על תפקידו בסרט.
סאני וורציק (אל פצ'ינו) הוא בחור צעיר, יוצא מלחמת וייטנאם עם רקע בבנקאות שמעולם לא ביצע שוד.
הוא מחליט לשדוד סניף בנק בברוקלין עם חברו סאל (ג'ון קאזאלה) שהשתחרר מהכלא ועם צעיר נוסף אך במהלך השוד מתברר כי בסניף אין כמעט כסף.
השוד, המנוהל על ידי סאני, מתבצע באופן חובבני למדי.
כאשר חברם השלישי לא עומד בלחץ ומחליט לפרוש מהשוד.
הצופה מבין שהשוד עתיד להיכשל.
תוך זמן קצר מגיעה המשטרה למקום ומכתרת את סניף הבנק.
סביב הסניף המכותר מתגודדים צוותי תקשורת וקהל רב.
סאני וסאל אובדי העצות, חמושים ברובה אחד בלבד, מחזיקים בעובדי הבנק כבני ערובה.
קצין משטרה בשם מורטי מתקשר לסניף הבנק, מודיע לסאני כי המשטרה במקום ומנסה לפתח עמו משא ומתן.
סאני מצהיר כי הם יהרגו את בני הערובה אם המשטרה תנסה לפרוץ למקום.
בעוד מורטי מנהל את המשא ומתן, עוקב קצין ה־FBI שלדון מהצד אחר ההתפתחויות.
הארוורד, איש הביטחון הלא חמוש של הבנק, סובל במהלך השוד מהתקף אסתמה.
לבקשת קצין המשטרה מורטי, סאני משחרר אותו כמחווה של רצון טוב.
מורטי משכנע את סאני לצאת החוצה מהבנק על מנת שייווכח כמה גדולה היערכות השוטרים במקום.
סאני הופך את רגע החולשה להפגנת עוצמה כאשר הוא מנהל עימות מילולי עם השוטר מול הקהל, שבמהלכו הוא מכריז "אטיקה!
אטיקה!" בהתייחסות למהומות בית הכלא באטיקה שבהן נהרגו על ידי המשטרה 39 איש – ובכך זוכה לקריאות עידוד ותמיכה.
בני הערובה, ומנהל הסניף ביניהם, מביעים חיבה לסאני ואף מגוננים עליו מפני השוטרים.
לאחר ששני השודדים מבינים כי לא יצליחו להימלט מהמקום, דורש סאני מהמשטרה לאתר ולהביא למקום את אשתו, ולספק לו ולסאל מזון ומטוס שבאמצעותו יימלטו אל מחוץ לגבולות המדינה.
כאשר יחידה מיוחדת של המשטרה מנסה לפרוץ לבנק דרך הדלת האחורית, יורה סאני לעברם על מנת להרחיקם.
הרוחות מתלהטות וסאני מאבד אמון במשא ומתן עם מורטי, שמנסה לשכנע אותו כי מדובר ביחידה נפרדת, שאינה חלק מכוח המשטרה שבראשו הוא עומד.
סאני מגיב בקריאות נגד המשטרה וזורק כסף אל עבר הקהל, ומתחוללת מהומה, שבמהלכה מוכים חלק מהאזרחים ונעצרים על ידי המשטרה.
השוטרים מאתרים את אשתו החוקית של סאני, אנג'י (לזוג יש שני ילדים קטנים), אך מביאים למקום בחור לכאורה בשם ליאון.
מתברר שמדובר באישה טרנסג'נדרית לפני תהליך התאמה מגדרית, שנישאה לסאני בנישואים חד־מיניים.
הגילויים על אודות היותו של סאני ביסקסואל מלבים את העניין התקשורתי באירוע, וסאני מתראיין לתקשורת דרך הטלפון ומסביר בכנות את הסיבות שהביאו אותו לשדוד את הבנק.
הוא אף מתעמת עם המראיין והדבר יוצר הזדהות כלפיו בקרב הקהל הרחב.
כאשר הלילה יורד, כבה האור בסניף הבנק, וסאני, שיוצא החוצה, מגלה שסוכן ה־FBI שלדון, לקח פיקוד על ניהול האירוע ומסרב ללכת לקראתו במחוות נוספות.
שלדון משכנע את ליאון לשוחח עם סאני, דבר שסירבה לעשות מאז הובאה לזירת האירוע, עקב יחסים בעייתיים ביניהם.
השניים מנהלים שיחה חמה, שבמהלכה חושפת ליאון כי היא הובאה לזירה מאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי, שאליו נשלחה לאחר ניסיון התאבדות שנעשה על רקע היחסים שלהם.
היא דוחה את הצעתו של סאני לברוח איתו ועם סאל בטיסה אל מחוץ למדינה ומבקשת ממנו לומר למשטרה, שמבצעת האזנת סתר לשיחה, כי לא היה לה קשר למעשה השוד.
סאני מגלה לליאון שהשוד נועד לממן לה ניתוח לשינוי איבר מין שבו היא חפצה.
ה־FBI קוראים לסאני החוצה, והוא מגלה שהביאו את אמו למקום.
אמו מנסה לשכנע אותו להסכים לעסקה עם המשטרה שבמסגרתה יסגיר את עצמו ואת שותפו, אך סאני מסרב.
הסוכן שלדון מודיע לסאני שתוך כמה דקות תגיע למקום לימוזינה שתיקח אותם למטוס בשדה התעופה, כפי שביקשו.
סאני חוזר פנימה וכותב צוואה, שבה הוא מחלק את הכסף מביטוח החיים שלו לליאון, עבור הניתוח לשינוי איבר המין, ואת היתר לאשתו אנג'י והילדים.
לאחר שמגיע רכב המילוט בודק סאני אם מוחבאים בתוכו כלי נשק או מלכודות.
כאשר הוא מרגיש בטוח הוא בוחר בקצין משטרה אקראי שישמש כנהג, מכניס לרכב את בני הערובה יחד איתו ועם סאל, והם נוסעים לשדה התעופה קנדי.
סאני מתיישב במושב הקדמי, וסאל יושב מאחורי הנהג, המבקש ממנו שוב ושוב לכוון את הנשק שהוא מחזיק לעבר גג הרכב, כדי שלא יפלוט לעברו כדור.
כאשר הם מגיעים לשדה התעופה וממתינים שהמטוס יגיע לעמדת ההמראה, יורה הנהג בראשו של סאל מנשק שהוחבא ברכב, ובו זמנית משתלטים השוטרים על סאני, מכוונים אקדח טעון לעברו ומכניעים אותו.
סאני נעצר במקום ובני הערובה משוחררים, בזמן שסאני מביט אזוק בפינוי גופתו של סאל מהמקום.
בתחילת הסרט מתוודע הצופה לכך שהאירועים המוצגים בסרט מבוססים על אירועים שהתרחשו במציאות, וידיעה זו תורמת למתח המתקיים בסרט בין הריאליסטי ובין התיאטרלי–בדיוני.
מתח נוסף מתקיים בין גיבור העלילה האינדיבידואלי, המצטייר כקוויר וחריג בעיקר בשל מניעיו לשוד, ובין הסביבה שלו.
הגיבור הוא בעצם תוצר טבעי של המוזרות הטבעית של ניו יורק, זו המאפשרת קיום לחריגים חברתיים כמוהו וזו המזינה את הדילמה המרכזית.
חקר אופייה של העיר היה נושא בולט באותה התקופה בקולנוע האמריקאי ("נהג מונית", "הארי המזוהם", "קאובוי של חצות") והוא בא לידי ביטוי גם ב"אחר צהריים של פורענות".
בנוסף, יש מתחים בין צדדיו הקומיים והדרמטיים של הסרט.
הוא נפתח בנימה קומית האופיינית לסרטי קומדיה, וככל שהעלילה מתקדמת הוא הופך דרמטי יותר ויותר, ונע בין האבסורד אל המתח והמלודרמה, כאשר חלקו האחרון מורכב בעיקר מדיאלוגים ארוכים בין הגיבור לדמויות הסובבות אותו.
הסרט מבוסס על אירוע אמיתי, כפי שתואר במאמר "הבחורים בבנק" מאת פול קלוג ותומאס מור שפורסם במגזין "לייף".
על־פי המאמר, ג'ון וויטוביץ' וסאל נטורילה ביצעו את שוד הבנק בברוקלין שבניו יורק ב־22 באוגוסט 1972, במהלכו התבצרו במבנה והחזיקו בבני הערובה במשך 14 שעות.
לאחר האירוע הורשע וויטוביץ' בבית משפט וב־23 באפריל 1973 נדון ל־20 שנות מאסר, מתוכן ריצה בפועל 6 שנים.
נטורילה, שביצע את השוד כחצי שנה בלבד לאחר שחרורו מהכלא נורה למוות על ידי המשטרה.
סניף הבנק האמיתי שבו התרחש האירוע היה סניף של צ'ייס מנהטן בנק שנמצא בשכונת גרייבסנד בברוקלין.
הסכום שאותו שדדו השניים היה 213,000 דולר, ולא כפי שצוין בסרט.
באחת הסצנות סאני כותב צוואה על מנת להוריש לליאון כסף מביטוח החיים שלו, כדי שתוכל לעבור ניתוח להתאמה מגדרית במקרה שייהרג במהלך השוד.
במציאות קיבל וויטוביץ' 7,500 דולר ואחוז אחד מהכנסות הסרט עבור זכויות היוצרים על השימוש בדמותו, ו־2,500 דולר אותם קיבל על מנת להעניק לאליזבת עדן לשם עריכת הניתוח.
עדן נשארה בניו יורק, עברה את הניתוח ושינתה את שמה (היא נולדה בשם ארנסט ארון).
גרסתו של ג'ון וויטוביץ' ומכתבו לניו יורק טיימס
ב־1975, לאחר שצפה בסרט מכלאו, כתב וויטוביץ' מכתב ארוך לעיתון "הניו יורק טיימס".
במכתב כתב וויטוביץ' על עוולות שנעשו לו, לטענתו, במהלך המשפט ולאחריו, הסביר חלק מפרטי האירועים מנקודת מבטו וביקר את הסרט והשחקנים.
מטרתו העיקרית, לדבריו, הייתה למנוע מהאירועים להיזכר כפי שהוצגו בסרט, על חוסר הדיוקים או הסילופים שבו.
המכתב נפתח במילים: "זהו מאמר העיתונות הראשון שאי פעם כתבתי, אבל חשוב שתדעו את האמת ...
מה שאתם עומדים לקרוא אלו ההערות והתחושות האישיות שלי אף על פי שזה עלול לפגוע בהכנסות הסרט, זה חייב להיעשות...".
נגד הפרקליטות, בית הכלא וחברת ההפקה
וויטוביץ' הטיח האשמות במערכת המשפט שהתעלמה מעסקה שנעשתה עמו כביכול, ותקף גם את חברות ההפקה וההפצה של הסרט בטענה שהן לא כיבדו את ההסכם עמו בנושא התמלוגים וחלוקת הרווחים מהסרט.
הוא טען שבבית הכלא מפלים אותו לרעה ומתייחסים אליו כאסיר סוג ב' עקב הנטיות המיניות שלו ואופי הפשע שביצע, וכי מטרידים אותו באופן שרירותי ומונעים ממנו הטבות שמקבלים אסירים אחרים.
עוד תיאר כיצד נדחו בתחילה בקשותיו ממנהלי בית הכלא לראות את הסרט, לאחר שחברת ההפצה "האחים וורנר" הסכימה לשלוח לו אותו בחינם.
בהמשך טוען וויטוביץ' שנפגש עם עורכי־דין ובכוונתו לתבוע את אנשי חברות ההפקה וההפצה של הסרט:
על יחסיו עם ארנסט ארון
וויטוביץ' מציין כי הסרט השאיר שאלות רבות בלתי פתורות ולא הציג כראוי את התשובה האמיתית לשאלה מדוע ביצע את השוד.
הוא מתאר את הנסיבות בהן הכיר את ארון ומדגיש כי הסיבה האמיתית לשוד הייתה הרצון להציל אותה ממוות.
לדבריו, השניים נפגשו לראשונה בשוק בניו יורק בשנת 1971, שנתיים אחרי הפרידה מאשתו כרמן וילדיהם.
הם נישאו בגריניץ' וילג' באותה השנה בחתונה קתולית.
וויטוביץ' כותב כי ניסה תדיר להשיג כסף כדי לממן את הניתוח בו ארון חפצה, אך הדבר לא עלה בידו:
במכתב טוען וויטוביץ' שפרטים רבים מהאירוע מוצגים בסרט באופן שגוי או מסולפים מיסודם.
בראש ובראשונה מותו של סאל בן ה־18 אשר "נרצח על ידי ה־FBI אף על פי שהיה כפות ולא היווה סיכון לשוטרים", לדבריו: בהמשך הצביע על פרטים רבים מהסרט שלא התרחשו במציאות, לטענתו, או הוצגו באופן שגוי:
ההימלטות של שותפם השלישי מהבנק הייתה שונה לטענתו מכפי שהוצגה, והיא שונתה כדי להעניק גוון קומי להתרחשות.
אף על פי שאמו הייתה נוכחת במקום, השיחה ביניהם המוצגת בסרט לא התקיימה מעולם ווויטוביץ' טען כי הוא אפילו לא ראה אותה.
בנוסף, דמותה בסרט הייתה מוגזמת וסטראוטיפית.
דמותה של גרושתו, כרמן ביפולקו, הייתה מעוותת.
לדבריו, השחקנית ששיחקה אותה גרמה לה להיראות כ"אישה נוראית".
המשטרה סירבה לתת לו לשוחח עם כרמן, שלא כפי שהוצג בסרט.
לטענתו הוא ניסה לחייג אליה אך ה־FBI ניתקו את קו הטלפון.
כרמן הוצגה כ"שעיר לעזאזל" ואשמה בכך שבעלה לשעבר התאהב בגבר, מה שלא היה נכון.
"הרמיזה העבה" לפיה הוא עשה לטובתו עסקה עם ה־FBI במטרה לבגוד בשותפו סאל הייתה "מעליבה וחולנית", לדבריו.
למרות תלונותיו הרבות על הסרט מצא וויטוביץ' לנכון גם לשבח אותו בחום על איכויותיו הקולנועיות.
וויטוביץ' כתב כי הסרט נגע ללבו וכי הוא בכה מהתרגשות כמעט לכל אורכו, במיוחד בסצנה בו הוא מוצג כותב את הצוואה.
עם זאת, הוא מדגיש כי בסופו של דבר הוא נותר פגוע עמוקות וכעוס:
ב־22 בדצמבר 1975 ענה למכתבו של וויטוביץ' עורך מדור תרבות ופנאי של הניו יורק טיימס, ויליאם האנן, ודחה את פרסומו בזו הלשון:
המאמר במגזין "לייף" תיאר את ג'ון (סאני בסרט) כ"בחור כהה ושדוף בעל פנים מסוקסות כמו של אל פצ'ינו או דסטין הופמן".
התפקיד אכן הוצע להופמן לאחר שפאצ'ינו השהה לזמן קצר את השתתפותו בסרט וחשב לסרב לתפקיד, אך חזר בו בעקבות ההצעה.
בנוסף, סאל היה בן 18 בעת האירוע, ואילו בסרט הוא מיוצג על ידי ג'ון קאזאלה, שהיה בן 39 בעת הצילומים.
במקור לוהק לתפקיד שחקן בן 18. בנוסף, לאנס הנריקסן (המגלם את הסוכן מרפי) נבחן במקור לתפקיד ליאון.
הדמות בסרט שחקן/ית תיאור במציאות סאני וורציק אל פצ'ינו בחור ללא עבר פלילי שהוגה את רעיון שוד הבנק ומוביל אותו, לשם מימון ניתוח להתאמה מגדרית לבן זוגו, ליאון.
ניכר כי יש לו רקע קודם בבנקאות, אך איננו בעל השכלה גבוהה.
סאני מצטייר כבחור טוב־לב בעל רגישות רבה וכנות.
בסוף האירוע הוא נעצר על ידי המשטרה.
ג'ון וויטוביץ' סאלוואטור "סאל" נאטורילה ג'ון קאזאלה שותפו של סאני למעשה השוד, אשר ריצה מאסר בעבר.
שקט, מופנם ואדיש, ובעל מזג קר.
מעיד על עצמו כנוצרי אדוק.
בסוף האירוע נורה למוות על ידי השוטרים.
סאלוואטור נאטורילה ליאון שרמר כריס סרנדון אישה שנישאה לסאני בנישואים חד־מיניים, טרנסג'נדרית לפני תהליך להתאמה מגדרית.
בחורה צנומה וחלשה, שהעידה כי היא אוהבת את סאני אך מערכת היחסים ביניהם הייתה הרסנית עבורה ובעקבותיה ביצעה ניסיון התאבדות כושל ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
אליזבת דבי עדן (נולדה בשם ארנסט ארון) איגן מורטי צ'ארלס דרנינג בלש משטרה אשר ממונה בתחילה על המשא ומתן עם סאני.
ג'יימס מק'גוהן הסוכן שלדון ג'יימס ברודריק סוכן ה-FBI שמחליף את מורטי במשא ומתן.
ריצ'רד בייקר סילביה ("הפה") פנלופה אלן הכספרית הראשית.
אישה חזקה ודעתנית בעלת ביטחון רב, מנהיגה את שאר הכספריות בעת השוד.
שירלי בל הסוכן מרפי לאנס הנריקסן סוכן ה-FBI המסיע את השודדים ובני הערובה לנמל התעופה.
הסוכן מרפי מולבאניי סאלי בויר מנהל הבנק.
חווה תת סוכר בדם במהלך השוד, אך בניגוד להמלצת רופא מתעקש להישאר במקום יחד עם שאר העובדים.
רוברט בארט אנג'י סוזאן פרץ אשתו לשעבר של סאני המרוחקת ממנו ומטפלת בשני ילדיהם לבדה.
אישה פטפטנית המוציאה את סאני מדעתו בעת השיחה ביניהם.
כרמן ביפולקו ג'ני ("הסנאי") קרול קיין טלרית סטיבי גארי ספרינגר השותף השלישי לשוד אשר השתתף בהתפרצות לבנק, אך שינה את דעתו ועזב מיד לאחר ההשתלטות.
ניסה להניא את סאני מלבצע את השוד מתוך חשש ופחד.
רוברט ווסטנברג האוורד קלווין ג'ון מאריוט איש הביטחון הלא חמוש של הבנק.
מבוגר, צייתן ופסיבי בעת האירועים.
בן הערובה שפוּנה ראשון בעקבות התקף אסתמה.
במאמר עליו התבססה הפקת הסרט נכללים רבים מהפרטים שהוצגו בו ומתואר בהרחבה הקשר שנרקם בין וויטוביץ' ונאטורילה לבין בני הערובה ועל ההתנהלות מול השוטרים.
במאמר מצוטט מנהל הבנק, רוברט בארט, שאמר לאחר האירוע: "אני אמור לשנוא אתכם בחורים, אבל צחקתי באותו הלילה יותר משצחקתי במשך שבועות ...
עיבודו של המאמר לסיפור ששימש את הסרט נעשה על ידי הסופר לזלי וולר, תחת שם העט פטריק מאן.
לסרט אין פסקול ולא נשמעת בו מוזיקה כלל, מלבד שירו של אלטון ג'ון "Amoreena", המופיע בנעימת הפתיחה, והשיר "Easy Living" של להקת אוריה היפ המתנגן ברדיו למשך זמן קצר במהלך אחת הסצנות בתוך הבנק.
על אף שהסרט מתרחש ביום חם מאוד, בפועל הוא צולם ביום קר עד כדי כך שחלק מהניצבים בסצנות שצולמו ברחוב נאלצו להחזיק קוביות קרח בפיהם על מנת שאדי הנשימה שלהם לא ייראו.
כדי להעביר לצופים את תחושת החום הכבד בסרט הותזו מים על פני השחקנים כדי לדמות זיעה, ומלבד זאת לא היה בסרט כל שימוש באיפור או באפקטים מיוחדים.
סצנות החוץ צולמו בשכונת "Windsor Terrace" שבברוקלין, וסצנות הפנים צולמו בסט צילומים שנבנה במחסן.
במאי הסרט, סידני לומט, נחשב לאחד מהבמאים האמריקאים הפוריים ביותר ולראשון במעלה בתעשיית הקולנוע בניו יורק.
הוא ביים יותר מ־50 סרטים והיה מועמד חמש פעמים לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וזכה בפרסים רבים נוספים.
"אחר צהריים של פורענות" נחשב לסרט המייצג את עשייתו הקולנועית, המתבטאת בעיסוק רב בפשע, בשבריריותו של החוק והצדק ואי־יושרה של המשטרה, ובצילומיו בעיר ניו יורק המביאים לידי ביטוי את אופייה וקצבהּ הייחודי.
למעשה, רוב סרטיו של לומט צולמו בניו יורק והוא מעדיף להימנע מצילומים באולפנים בהוליווד.
על אהבתו לעיר אמר: "המגוון של העיר, השכונות האתניות שבה, האמנות והפשע, התחכום והשחיתות, היופי והכיעור, כל אלה תורמים למה שמהווה את ההשראה לעשיית סרטים".
לדידו, על מנת ליצור יש להתעמת עם המציאות בצורה היום–יומית שלה, ובהקשר זה "הוליווד היא ארץ הפנטזיות".
לומט מעדיף לתת בסט הצילומים של סרטיו מקום רב לאלתור והדבר בא לידי ביטוי גם בסרטו זה, כאשר חלק מהדיאלוגים לא היו חלק מהתסריט המקורי.
בנוסף, הוא מרבה לעבוד עם שחקנים שלמדו את הטכניקה "שיטת המשחק" בה השחקנים מנסים לשעתק את המצב הרגשי בו נתונה הדמות אותה הם מגלמים במאמץ ליצור הופעה מציאותית כמה שיותר.
אל פצ'ינו שמגלם את התפקיד הראשי ב"אחר צהריים של פורענות" הוא תלמיד של לי סטרסברג, שהגה את טכניקת המשחק הזו.
בנוסף, פאצ'ינו החל את הקריירה שלו כאמן סטנד־אפ, וחיבתו לכך באה לידי ביטוי בסרט.
"אחר צהריים של פורענות" נחשב לנקודת מפנה חיובית בקריירה של פאצ'ינו, ואף הוא עצמו התייחס אליו כנקודת שיא בקריירה שלו כאשר בריאיון למגזין פלייבוי סיפר כי כאשר נשאל במסיבת עיתונאים האם לדעתו יעשה אי־פעם סרט טוב יותר מ"אחר צהריים של פורענות", ענה בפשטות: "לא".
בפועל, כאשר הוצע לו התפקיד על ידי לומט הוא כמעט וסירב לו היות שהיה תשוש ומדוכא לאחר סיום צילומי הסרט "הסנדק חלק שני", שבמהלכו אף אושפז בבית חולים.
הוא חזר בו לאחר שהתפקיד הוצע לדסטין הופמן.
האירועים המוצגים ב"אחר צהריים של פורענות" התרחשו בתקופה בה הייתה בארצות הברית התנגדות עזה למלחמה בווייטנאם.
הצהרותיו האנטי־ממסדיות של סאני והיותו יוצא צבא ביסקסואל שלחם בווייטנאם בלטו על רקע הלך הרוח באותה התקופה בארצות הברית.
לאחר יציאת הסרט לאקרנים הוא זכה לתגובות אוהדות רבות.
מבקר הקולנוע הבכיר של הניו יורק טיימס, וינסנט קנבי, כינה אותו "סרטו הניו יורקי הראוותני והמדויק ביותר של סידני לומט", ושיבח את "אפיון הדמויות המבריק" של כל צוות השחקנים.
רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע של "השיקגו סאן טיימס" תיאר את סאני כ"אחת מדמויות הקולנוע המודרני המעניינות ביותר" והעניק לסרט שלושה כוכבים וחצי מתוך ארבעה.
גם שנים רבות לאחר מכן המשיך הסרט לקבל ביקורות חיוביות: כריסטופר נול, מבקר קולנוע ובלוגר באתר "יאהו!" כתב על הסרט כי "הוא לוכד בצורה מושלמת את רוח הזמן של שנות ה־70 המוקדמות, תקופה שבה האופטימיות גירדה את הקרקעית" ושיבח את וויטוביץ'.
גם כותב המאמר עליו התבסס הסרט שיבח את הביצוע הקולנועי ואמר כי הוא שומר על הרוח העיתונאית של הסיפור, ומציג אותו באופן "חזק ובעל קצב מהיר, ללא מחשבות עמוקות על החיים והרהורים".
בעקבות חריגותו יחסית לתקופה הוא דורג במקום השני ברשימת "עשרת סרטי השוד הטובים ביותר אי־פעם" של מגזין Movie Magic הבריטי.
בנוסף, הוא דורג במקום ה־443 בקרב רשימת "500 הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים" שערך מגזין Empire ב־2008. מגזין Vrij Nederland הוותיק דירג את סצנת השוד בסרט כשלישית הטובה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, אחרי "בייבי אריזונה" (1987) ו"היט" (1995).
אטיקה!" הגיע למקום ה־86 ברשימת 100 הציטוטים האהובים שהכין מכון הסרטים האמריקאי, ולמקום ה־70 ברשימת "מאה שנים...
מאה מותחנים" שהכין המכון לרגל 100 שנות קולנוע אמריקאי.
בנוסף, ב־2006 ערך מגזין Premiere את רשימת "100 ההופעות הקולנועיות הגדולות של כל הזמנים" ודירג את דמותו של סאני על ידי אל פצ'ינו במקום הרביעי.
התייחסויות רבות לסרט נעשו בסרטים אחרים ובסדרות טלוויזיה, לרבות התייחסויות מפורשות ומרומזות, ופרודיות, חיקויים של הסצנות וסרטים החוקרים את סיפור הסרט ומחוות אחרות.
סצנת צעקתו של סאני "אטיקה!
אטיקה!", בהתייחסותו למהומות בית הכלא באטיקה, היא סצנה זכורה במיוחד והיא צוטטה רבות.
התייחסויות בולטות בצורת ציטוטים או חיקויים של סצנות מהסרט נעשו ב"ספיד", "שגעון המוזיקה", "משפחת סימפסון", "דוגמה" ו"השוטר הטוב", וקריאות "אטיקה!" צולמו גם בסדרות "בנות גילמור", "האוס", "דירת המצוירים" ו"המשרד".
בסדרות רבות נקראו פרקים על שם הסרט או התייחסות לשמו, כגון "קרובים רחוקים מאוד", "ספין סיטי", "תהרוג אותי וזהו", "הפמליה", "קסם של הורים", "אריזה משפחתית" ו"עלילות טייני טון".
סרטים דוקומנטריים אחדים נעשו על "אחר צהריים של פורענות" או התייחסו אליו בחקירתם את האירועים.
הבולט שבהם היה הסרט ההולנדי "מבוסס על סיפור אמיתי" (2004), בבימויו של וולטר סטוקמן.
הסרט בחן את היכרותם של אזרחי ניו יורק עם "אחר צהריים של פורענות" והאירוע המקורי.
בנוסף, נעשתה השוואה בין פרטי האירוע במציאות לאלה המופיעים בסרט תוך כדי ראיונות עם ג'ון וויטוביץ' לאחר שהשתחרר מהכלא ועם אחרים שלקחו חלק באירוע.
"אחר צהריים של פורענות" זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (פרנק פירסון) ובנוסף היה מועמד בקטגוריות הבאות:
קטגוריה מועמד פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר "אחר צהריים של פורענות" פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר סידני לומט פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אל פצ'ינו פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר כריס סרנדון פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר דדה אלן
הסרט היה מועמד בשבע קטגוריות בפרס גלובוס הזהב, ללא זכייה:
בנוסף, זכה הסרט בפרסים הבאים:
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (אל פצ'ינו)
פרס גילדת הכותבים בארצות הברית לדרמה הטובה ביותר שנכתבה עבור סרט קולנוע (פרנק פירסון)
פרס NBR לשחקן המשנה הטוב ביותר (צ'ארלס דאונינג)
אחרון גיבורי הפעולה הוא סרט פעולה פרודי-קומי, בבימויו של ג'ון מקטירנן שיצא לאקרנים ב-1993. בסרט מככבים אוסטין או'בראיין וארנולד שוורצנגר.
הפרודיה בסרט היא על סרטי פעולה (ועל סרטיו של שוורצנגר בפרט) ועל הקלישאות הרבות בסרטים אלו.
הסרט יצא לאקרנים בו זמנית עם "פארק היורה" אשר על פי הטענות האפיל עליו וגרם לכך שהכנסות הסרט היו נמוכות.
בחלקו הראשון של הסרט מתואר דני (אוסטין אובראיין), ילד שאוהב סרטי פעולה, שמקבל יום אחד מעובד קולנוע (רוברט פרוסקי) כרטיס קולנוע קסום שהיה שייך להודיני.
בהמשך מתברר לדני שהכרטיס מאפשר מעבר בין העולם האמיתי לבין העולם כפי שהוא מופיע בסרטים.
דני נכנס לתוך סרט בכיכובו של ארנולד שוורצנגר הנקרא ג'ק סלייטר.
דני מסייע לג'ק נגד האויב שלו ומנסה לשכנע אותו שהוא לא נמצא בעולם האמיתי אלא בסרט, ושהוא למעשה שחקן ושמו ארנולד שוורצנגר.
ההוכחות של דני מתמקדות בקלישאות הנמצאות בסרטים בכלל ובסרטי אקשן כגון: כל מספרי הטלפון מתחילים ב-555, התחמושת לא אוזלת ואין צורך להטעין מחדש, כל הנשים הן דוגמניות, כשג'ק מתלכלך בזפת הוא מתנקה בקלות וכן הלאה.
בחלקו השני של הסרט עוברים ג'ק ודני לעולם האמיתי שם נאלץ להתמודד ג'ק עם האמת.
הוא פוגש את השחקן שמגלם אותו (ארנולד שוורצנגר) שנראה כמוהו ומספר לו עד כמה הוא שונא אותו, לבסוף אחר קרב עם הרשע שבסיפור (שברח לעולם האמיתי) נפגע ג'ק וגוסס למוות.
דני מחזיר אותו לאולם הקולנוע ומשם לסרט וכך ניצל ג'ק לפי הקלישה בסרטים ש"הגיבור לא מת" והפצעים הם שטחיים בלבד.
ארנולד שוורצנגר – ג'ק סלייטר/עצמו
אוסטין אובראיין – דני מדיגן
טום נונן - "המרטש", רוצח מטורף שהרג את אחיו של ג'ק סלייטר כשהיו ילדים באחד מסרטי הסדרה המוקדמים.
צ'ארלס דאנס – בנדיקט, האנטגוניסט הראשי של הסרט.
רוצח מיומן שמשמש כעוזרו הראשי של ויואלדי, אך למעשה בעל תוכניות משלו.
פרנק מקריי - פקד דקר, מפקדו של ג'ק סלייטר.
מרסדס רוהל - אמו של דני.
רוברט פרוסקי – ניק, הבעלים והמקרין של בית הקולנוע.
ג'ואן פלורייט – מורתו של דני.
אנתוני קווין – טוני ויואלדי, ראש ארגון פשע.
מוריי אברהם – ג'ון פרקטיס, שוטר מושחת ואחד האנטגוניסטים בסרט.
מדיגן חושף אותו בכך שהוא טוען ש"הרג את מוצרט", רמז לתפקידו של אברהם כאנטוניו סליירי בסרט "אמדאוס".
איאן מקלן – מלאך המוות, היוצא לעולם האמיתי מהסרט "החותם השביעי" בעזרת כרטיס הזהב.
פסקול הסרט "אחרון גיבורי הפעולה" יצא ב-1993, והוא כולל בעיקר שירים של אמני הבי מטאל שונים, ובין השאר גם שני שירים של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס שהוקלטו בתקופת הפריצה של הלהקה, לאחר יציאת האלבום "Dirt".
ב-8 במרץ 2021 נמסר שחברת "סרטי סוני" תפיץ את הסרט מחדש, בפורמט בלו-ריי, עם רזולוציה של 4K UHD.
ההחלטה על כך התקבלה בעקבות משאל שקיימה החברה לגבי סרטים ישנים שצופים ירצו לראות ב-4K.
ההפצה המחודשת תכלול תוספות כלהלן:
מאסטרינג מחודש ברזולוציה 4K מהתשליל המקורי, עם טווח דינמי גבוה בבסיס 10 (HDR10).
פסקול באיכות דולבי דיגיטל, כולל הקידוד הקולנועי המקורי בגרסת 5.1 ערוצים.
התייחסות של הבמאי ג'ון מק'טירנן.
וידאו קליפ עם השיר "Big Gun" בביצוע AC/DC.
אחרי חצות הלילה (באיטלקית: Dopo mezzanotte) הוא סרט קולנוע איטלקי אשר הופק, בוים ונכתב על ידי דוד פרריו (Davide Ferrario).
העלילה מתרחשת במוזאון לאומנות הקולנוע הנמצא במולה אנטונליאנה שבטורינו.
בסרט נעשה שימוש נרחב בקטעי סרטים אילמים או ישנים.
עולמו של גיבור הסרט מרטינו (ג'ורג'יו פסוטי, Giorgio Pasotti) הוא עולם הסרטים: בו הוא מבלה את ימיו (או את לילותיו), ומעולם זה הוא שואב את הרעיונות למעשיו ומאמץ את התנהגותם של גיבורי הסרטים עימם הוא מזדהה.
מרטינו נקלע לסיפור אהבה המחייב אותו להתייחס לזולת, לשתי "הצלעות" האחרות בסיפור בהתאם למקובל בחברה ולא לפי מה שראה בעולם הסרטים.
בתחילת הסרט הקריין מציג שאלה: "מאין באים הסיפורים?
ולאן הם הולכים?" ומשיב: "הם נוצרים כמו אבק בעקבות הרוח, בתוך ענן האבק נוצרת העלילה, אט אט ענן האבק מתפוגג והסיפור מגיע לידי סיום".
הקריין מלווה ברקע הסרט את סיפור העלילה.
במחצית הראשונה של הסרט מוצגים שלושת גיבורי הסרט, "השלישייה":
אנגל, גונב המכוניות המקצועי, (פביו טוריאנו, Fabio Troiano), אשר יחד עם צוותו הוא סורק בלילה בעיר טורינו אחרי מכוניות לגנבה.
הוא מקווה להגיע למצב בו יהיה לו די כסף לקנות מכונית יגואר משלו.
מרטינו, חובב צילום, שומר לילה במוזיאון הקולנוע "מולה", המשמש לו גם כבית.
הוא בוחר להנאתו סרטים אילמים וסרטים ישנים, ובעת הצפייה בהם הוא רואה עצמו שותף לעלילה: גיבור הסרט נופל מהחלון, הוא משתטח על הרצפה.
הוא צופה ברכבת נוסעת, הוא יוצא ומצלם רכבת בנסיעה.
אמנדה (פרנצ'סקה אינאודי Francesca Inaudi), מלצרית בדלפק למזון מהיר וידידתו של אנגל.
מיואשת מעבודתה, היא שופכת על מחצלות הבוס שלה שומן רותח.
היא מחפשת מחסה ובדרך מנוסתה היא נתקלת במרטינו הנותן לה מקלט ב"מולה".
אחרי שהקריין מציג את שלושת הגיבורים מתחיל החלק השני של הסרט ומתפתחת העלילה.
אמנדה אינה יכולה לשוב לשכונה מאחר שהמשטרה מחפשת אחריה.
חדרה ב-"מולה" בנוי כדוגמת חדר מסרט אילם.
אנגל מגלה את מקום המסתור של אמנדה וכך נפגשים השלושה ומחליטים על חיים ב"שלישייה".
הפסטיבל ה-54 לסרטים בברלין שנערך בשנת 2004 : "פרס קליארי לסרט" (Caligari Film Award) לבמאי.
"פרס דון קישוט" (Don Quixote Award) לבמאי,
פרס דוד די דונטלו 2005 - 8 פרסים: אפקטים קולנועיים, השחקן הטוב ביותר - ג'ורג'ו פזוטי, הצלם הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, המפיק הטוב ביותר, העורך הטוב ביותר, מעצבת ההפקה הטובה ביותר - פרנצ'סקה בוקה (Francesca Bocca), מחבר התסריט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר - פביו טרוייני.
פרס פסטיבל " פאליאנו" (Flaiano Film Festival) 2004 : לדיבוב של השחקנית הטובה ביותר (Won Audience Award Best Actress) - פרנצ'סקה אינאודי, השחקן הטוב ביותר - ג'ורג'ו פאזוטי, העורך הטוב - קלאודיו קורניו והסרט הטוב ביותר.
פרס הארגון הלאומי של מבקרי הקולנוע 2005: מדליית כסף לג'ורג'ו פאזוטי, גם dormirle addosso 2004, השחקנים הטובה ביותר - פרנצ'סקה אינאודי, הצלם הטוב ביותר, והבמאי והמפיק הטוב ביותר.
פרס "סאן-ויסנט" (Saint-Vincent) לקולנוע 2005.
אחרי מות, קדושים אמור הוא פתגם עממי המשקף נורמה שלפיה לאחר מותו של אדם אין לדבר בגנותו, ויש לעסוק רק במעלותיו.
הביטוי נוצר מסמיכותן של שלוש פרשות רצופות בספר ויקרא: אחרי מות, קדושים, אמור.
אפשר לפרש אמירה זו כנשענת על אותו טעם של מורא מפני המוות ומפני רוחות המתים.
אפשרות אחרת לקריאת הפתגם היא בדרך אירונית: אחרי המוות, גם האדם הפשוט ביותר הופך לקדוש וצדיק ואין מדברים בו סרה.
מנדלי מוכר ספרים כתב על מנהג זה:
("על המתים אל תשמיע אלא שבחים") ,או, ("על אודות מתים – או בחסד או לא כלום").
לפתגם הלטיני קדם פתגם יווני דומה, המופיע בספרו של דיוגנס לארטיוס, "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים".
היהדות רואה מצווה בהספד המת, ואמירת שבחים לאחר מותו, אך כתוב בהלכה ובספרי הקבלה שאין לשבח את המת יותר מדי, משום שהנשמה מתייסרת בשמיים, בשומעה שבחים שלא מגיעים לה.
יש השוללים נורמה זו, ומציבים מולה את הדבקות באמת.
גישה זו מופיעה בדברי וולטר:
דוגמה להתנגדות לנורמה מצויה גם בדברים של יוסי ביילין לאחר מותו של בנימין בן-אליעזר.
ביילין אמר, בין היתר, "אני לא מוכן להצטרף לאחרי מות קדושים, בעיני הוא היה הפוליטיקאי הכוחני, הדורסני, הוא היה הפוליטיקאי שלא היה צריך להיות מועמד של מפלגה כמו מפלגת העבודה לנשיאות".
"אחר הצהריים של פאון" הוא יצירת מחול במערכה אחת מאת הכוריאוגרף והרקדן ואצלב ניז'ינסקי.
המחול נוצר בהשראת פואמה של המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה (Stéphane Mallarmé), לפי מוזיקה שחיבר המלחין קלוד דביסי, עבור להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב.
הבלט הועלה לראשונה ב־29 במאי 1912 בתיאטרון השאטלה (Théâtre du Châtelet) בפריז, בעיצובו של ליאון באקסט.
ואצלב ניז'ינסקי עצמו הופיע בתפקיד הפאון.
המחול והתלבושות מעוצבים כחלק אינטגרלי מתוך תמונה המזכירה ציור על גבי כד יווני עתיק.
הכוריאוגרפיה שוברת את חוקי הבלט הקלאסי.
פאון (סאטיר, פאן), אל–אדם–חיה, מתעורר מיוזע במקומו המוגבה בשעת אחר צהריים קרירה.
הוא מנגן בחליל, אוכל ענבים, ומתענג ללא עכבות; קשוב לתחושותיו ושלם עמן.
כאשר הוא מבחין בנימפות הוא נותן ביטוי ישיר לתחושותיו ויורד למטה לקראתן.
אלה משתהות לרגע ובורחות מבוהלות.
כאשר הן חוזרות – פאון שוב נותן דרור לתחושותיו והן עוזבות בשנית, פרט לאחת.
פאון מנסה לחבקה והיא בורחת.
במהלך מנוסתה הצעיף שלה נופל ונותר מאחור.
פאון נוטל אותו, עולה למקומו, ומדמיין את הנימפה עד הגיעו לסיפוק.
ניז'ינסקי, בכוח ההבעה שלו, ובפשטות הגאונית של תנועותיו, מצליח לגרום לקהל להתרכז במה שהוא מתכוון אליו.
אוגוסט רודן נקט עמדה לא פופולרית והגן על היצירה.
כך הוא סייע למעשה להתפתחות המחול במאה העשרים.
ג'רום רובינס חיבר בשנת 1953 לאותה מוזיקה ולאותו נושא בלט משלו, אשר בוצע גם בישראל על ידי להקת בת שבע.
אחרי החגים הוא ביטוי נפוץ בעברית החדשה, לתקופה שלאחר חגי תשרי, כשהשגרה והעבודה חוזרות לסדרן.
ביטוי זה הפך עם השנים גם לביטוי של דחייה ומנגד ביטוי של התחדשות.
חודש תשרי עמוס בחגים ובימי חופשה נוספים.
ב-24 ימים החל מ-כ"ט באלול ועד כ"ג בתשרי, ניתן למנות:
5 ימי חג שהם ימי מנוחה כשבת ובהם לא עובדים: ראש השנה (א'–ב' בתשרי), יום הכיפורים (י' בתשרי), היום הראשון של סוכות (ט"ו בתשרי), שמיני עצרת ושמחת תורה (כ"ב בתשרי).
6 ימי חול המועד סוכות (ט"ז–כ"א בתשרי), שבמקומות עבודה רבים בישראל נהוגה בהם חופשה, ובאחרים נהוג יום עבודה מקוצר.
3 ערבי חג, שבמקומות רבים נהוגה בהם חופשה.
אסרו חג שמיני עצרת (כ"ג בתשרי), שהוא יום שבתון בגולה, ויום חופשה במערכת החינוך בישראל.
ניתן למנות גם את צום גדליה (ג' או ד' בתשרי), אף על פי שאינו יום חופשה.
המונח חג ושימושו בלשון העברית החליף משמעות ועבר שינויים אחדים מימי המקרא ועד ימינו.
משום כך הביטוי "אחרי החגים" לא היה בספרות הרבנית, והתגלגל לעברית המתחדשת תחילה מתוך מונח נוצרי בשפות האירופיות של "תקופת החגים" (תקופת הימים הקדושים) הכוללת בדרך כלל 12 יום החל מחג המולד ב-25 בדצמבר, את ראש השנה הנוצרי ב-1 בינואר, ועוד ימים אחדים אל תוך השנה, תלוי בכנסייה והחלטותיה.
לימים אומץ הביטוי גם לגבי החגים העברים, תחילה תוך ציון עניין זה, ולבסוף בהשמטתו.
מונחי יום החג טרם העברית החדשה
המונח "החג", עם ה הידיעה, יוחד לשבעת ימי חג הסוכות, בהם חגו סביב המזבח וקשרו סביבו עבותות, כמופיע באמירת אורחי המקדש איש לרעהו בפרקי ההלל שבתהלים (118:27): "אִסְרוּ חַג בַּעֲבֹתִים עַד קַרְנוֹת הַמִּזְבֵּחַ!".
וכך מצינו במשנה (תענית פרק ראשון משנה ג' מנוסח ומנוקד על פי כתב יד קאופמן)
כאן תוצאת המשמעות דומה ל"אחרי החגים" כלומר הזמן שאחרי חג הסוכות, אולם המשמעות המילולית שונה, שכן "החג" הוא הכינוי המקראי הנפוץ לחג המקראי חַג-הַסֻּכּוֹת.
הימים הקדושים יוחדו במקרא כימים של "מקראי 'קודש!'" כלומר ימים שיש להכריז בהם "קודש!".
ימים אלו הם יום השבת בכל שבוע, ראש השנה, יום הכיפורים, היום הראשון של חג הסוכות והיום השמיני (בימינו: שמחת תורה), היום הראשון והשביעי של חג המצות (כיום: חג הפסח), ויום חג השבועות.
החגים כולם, הן ימי מקרא קודש והן אלו שאינם כאלו, נקראו במקרא ימי מועד.
בלשון חכמים ימי מקרא קודש נקראו ימים טובים ואילו ימי החג האחרים נקראו חולו של מועד, בסמיכות כפולה.
בספרות הרבנית קוצר המונח ל"חול המועד".
ביידיש המונח "ימים טובים" (בוטא במלעיל: יומימטויבים, יונטעף ביחיד) שימש לחגים העבריים, המילה מועד (בוטא במלעיל: מוֹיֶד) יוחדה לימי חול-המועד (בוטא במלעיל: כַֿלַמוֹיֶד) ואילו הביטוי לאחר החגים במשמעות חגי הנוצרים היה "נאך די שטאט ראט פעריען" (אחרי הירידים של מועצת העיר) ובגרמנית Nach die ferien לאחר הירידים.
בספרות הרבנית חגי תשרי נקראו בשמות שונים: הימים הנוראים הם שני ימים של ראש השנה (במקרא - יום אחד, וכך אף ברוב תקופת בית שני) ויום הכיפורים.
יום הכיפורים עצמו נקרא בארמית יהודית בבלית יומא, כלומר היום, עם ה הידיעה.
התקופה עד יום הכיפורים נקראת עשרת ימי תשובה.
ביטוי זה נפוץ לצורכי דחייה ודחיינות.
בעקבות דחייה של פתיחת משפטו של הנשיא לשעבר, משה קצב, פרסם המשפטן אביעד הכהן מאמר נזעם, ובו כתב:
באופן קיצוני יותר, הביטוי משמש כדחייה לאין קץ.
הסופר והסאטיריקן אפרים קישון כינה תופעות שונות במדינת ישראל בשם "פרטאצ'יה", ואת השפה הדו משמעית של אזרחיה כינה "פרטאצ'ית".
הביטוי משמש גם לתיאור התחלה חדשה, כפי שניתן לראות במספר שירים, לדוגמה:
השיר "התחדשות":.מילים ולחן: נעמי שמר, ביצוע: עפרה חזה
השיר "אחרי החגים":.מילים: אהוד מנור, לחן: אבי טולדנו, ביצוע: עפרה חזה ואבי טולדנו
אחרי הגשם הוא אלבומה השני והאחרון של להקת שפיות זמנית, שהופק על ידי עובד אפרת ויצא לאור בחודש מרץ 1994 על גבי דיסק וקלטת אודיו.
בדומה לאלבום הראשון, גם באלבום זה ישנם ביצועי סולו שבוצעו על ידי בסיסט הלהקה וכותב המילים מקס גת-מור.
השירים בו עוסקים בין השאר בהתבגרות, אהבה ושנאה, מין וחיפוש עצמי.
בהרכב המשתתף באלבום זה, הגיטריסט המקורי, אלון מן, הוחלף על עדי רוני הלפרין.
שיר הנושא של האלבום (שהוא גם הרצועה האחרונה בו), "אחרי הגשם", מתכתב עם השיר "הקיץ האחרון", שהיה להיטה הגדול של הלהקה והיה שיר הנושא באלבומה הראשון.
בשיר "תלכי" נכללו שתי שורות שגת מור (הסולן בשיר) קילל בהן (דבר שלא היה אופייני ללהקה) ושלא הודפסו בחוברת המילים - "תעופי מפה, מזדיינת אחת שרמוטה" ו"תלכי כבר יא זונה".
השיר "אהבה", על אף כותרתו, עסק דווקא בשנאה ובדמות האלוהים כאישה.
הכותרת של השיר "אלתי" (נהגה "אַלְתִי"), שבוצע בסגנון הקברט, מבוססת על שורת הפזמון במילותיו - "אל תיקח אותי".
בניגוד לאלבומם הראשון "הקיץ האחרון", שזכה לתואר "אלבום זהב", "אחרי הגשם" זכה להצלחה מסחרית פחותה יותר.
השיר הבולט ביותר בו היה "מתחיל להיות קר", שגם היה הסינגל הראשון שנשלח מתוכו לרדיו, אך בדומה לשאר השירים שהופיעו באלבום הראשון (פרט לשיר הנושא) וארבעת השירים שהוזכרו לעיל, גם שיר זה נשכח מהתודעה בחלוף הזמן, והלהקה נשארה מקובעת לתדמית הלהקה של להיט אחד.
לאחר צאת האלבום הלהקה הקפיאה את פעילותה ללא הכרזה רשמית על פירוק.
אחרון הוא ספרו האחרון של חנוך לוין, שפורסם ב-2003 בהוצאת הספריה החדשה, כ-4 שנים לאחר שלוין הלך לעולמו.
הספר הוא למעשה אוסף של טקסטים מכל התקופות ומשלל הסוגות שבהן כתב לוין: פרוזה, תסריטים ותסכיתים, מערכונים, שירים ופזמונים, שלא נכללו בכרכי כתביו הקודמים.
פרוזה - 46 קטעי פרוזה קצרים, בעיקר משנות ה-90.
קולף (1975) - תסריט; גרסה מוקדמת (שלישית) של התסריט שלבסוף הופק בתור פנטזיה על נושא רומנטי.
פנטזיה על נושא רומנטי (1977) - גרסת הסרט (העשירית) של התסריט.
תסכיתים ותסריטים - התסכית "תפסו את המרגל" (1967) והתסריטים "אנג'לה", "סיפור חניכות" ו"האהובה מפולניה".
שירים ופזמונים- 44 יצירות, כולל 20 שירים שפורסמו קודם לכן בספר הילדים "הילדה חיותה רואה ממותה".
מערכונים - 7 מערכונים, כולל 3 שעוסקים בדמויות צ'ופק ואפצ'יק שהופיעו בעבר בסדרת המערכונים איך צחקנו(בכרך "מערכונים ופזמונים 2 - הג'יגולו מקונגו")
ראשונים - 19 פזמונים ומערכונים מוקדמים שנכתבו בין 1965 ל-1970.
אחרונים - 21 שירים, כולל אלה שנכתבו על ערש דווי, ובפרט את שירו האחרון "הקומדיה הגדולה".
המהדורה המקורית של הספר כללה על עטיפתה את דיוקנו של לוין, ציורו של יגאל תומרקין.
הספר חתם את סדרת כל כתבי חנוך לוין, ולכן גם הודפס בעיצובה האחיד.
אחרי ככלות הכול הוא רומן מאת פרנסואז סאגאן שיצא לאור בשנת 1985. הרומן מתרחש בקיץ 1942, ועוסק במשולש רומנטי, שבו שני ידידים מתחרים על אהבתה של אישה אחת, על רקע מלחמת העולם השנייה בצרפת הכבושה.
בשנת 1987 עובד הספר לסרט קולנוע בשם זהה, בבימויו של רובר אנריקו.
אל שארל סאמבּרה, בעל בית חרושת קטן לנעליים המתגורר באזור כפרי בחבל דופינֶה, בצרפת של וישי, מגיעים במפתיע לביקור, בחודש מאי 1942, זֶ'רום, ידידו מנוער, ובת זוגו של ז'רום, אליס פאיאט.
כל השלושה הם בני שלושים בערך.
ז'רום ואליס הגיעו מפריז, הנתונה תחת הכיבוש הנאצי, שם הם פעילים במחתרת.
על אליס מסופר: "זה שנה היא בורחת ומסתתרת עם ז'רום.
זה שנה שהיא פוחדת ובזה לפחדה." ז'רום ואליס הגיעו כדי לבחון אפשרות להיעזר בשארל בפעולותיו של ז'רום להצלת יהודים מהאזור הכבוש של צרפת.
לאחר שאליס הולכת לישון שארל וז'רום משוחחים ארוכות, וז'רום מגלה לחרדתו ששארל מתייחס בסלחנות לגרמנים ותומך בפטן.
ז'רום מתאר לשארל את המתרחש בפריז: ""המשטרה החשאית הקטנה שלהם, הס.ס., הגסטפו, עוצרת כל מי שהוא יהודי, כל מי שהוא קומוניסט, ושולחת אותם – נשים וילדים בתוכם – למחנות שהם לא חוזרים מהם."
לקורא מתברר ששארל הציג עמדה פוליטית זו משום שרצה לגרור את ז'רום לשיחה ארוכה, שתרחיק אותו מאליס, שבה התאהב שארל ממבט ראשון.
כאשר אליס מתעוררת, שארל מביא ארוחת בוקר לחדרה, ומספר לה: "ביליתי את הערב בהתחפשות לנאצי ולמשתף פעולה עד עלות השחר.
כל זה כדי למנוע ממנו ...
כלומר, להעיר אותך." כאשר אליס משוחחת עם ז'רום, היא מגלה לו כיצד שארל שיטה בו.
ז'רום מספר לה שמצא את המקום מתאים היטב לתוכניתם להשתמש בו כנתיב בריחה של יהודים מצרפת הכבושה.
ז'רום מספר לשארל שבעלה לשעבר של אליס, גרהארט פאיאט, היה מנתח נודע בווינה, שלאחר גירושיהם נמלט לאמריקה עקב יהדותו.
שארל מספר לז'רום שבתחילת המלחמה לחם בשורות צבא צרפת, ובשנת 1940, יום לפני כניעתה של צרפת, נתקל עם יחידתו בגרמנים, ומתוך 12 לוחמים ביחידה נותרו בחיים רק שישה.
"זאת הסיבה שאני לא רוצה להצטרף למלחמה.
אל תחשוב שאני טמבל, אני יודע שאתה בפנים, תמיד היית אידיאליסט", מסביר שארל לז'רום.
ז'רום שאל את מכוניתו של שארל, לשם סיור למציאת מקומות מסתור באזור, ובזמן זה יצאו שארל ואליס על אופניים לרחצה בנחל.
כשהגיע הזמן לחזור גילתה אליס שצמיג אופניה מנוקב, ולכן חזרו שניהם יחד על אופניו של שארל.
כאשר סיפרה זאת לז'רום, הוא הסביר לה: "אני בטוח שפיתית את שארל, תרגיל הצמיג המנוקב אצלו מסמל משיכה אמיתית, רצינית".