tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבר למד את מלאכת הבנייה מאנשי משמר העמק שנחשבו לבנאים מצטיינים, והחל לרכז את קבוצת הבניין של קיבוץ עין שמר בשנות השלושים.
בשנת 1932 החל גבר לתכנן יחד עם קבוצת אנשים שכללה את יעקב אופנהנדין ומשה שטרום זרמי את מבנה קולנוע אוריון בכרכור, שנחנך בשנת 1940 תחת השם 'עין אור', ונבנה בסגנון מודרניסטי פונקציונלי.
במסגרת השתתפותו בקבוצת הבנייה של עין שמר השתתף גבר בבניית היישוב גן השומרון.
עבור מושב זה תכנן גבר מספר רב של מבנים, ביניהם גן ילדים, גן ציבורי, מעבדה ועוד מבני ציבור ומבנים פרטיים.
כמו כן עמד בראש הקבוצה שבנתה את רחוב הבוטנים בפרדס חנה, שתוכנן בידי לוטה כהן.
בשנת 1944 תכנן גבר את "בית הפועלים" בכרכור.
בשנת 1946 תכנן גבר את "בית אלימלך" בקיבוץ עין שמר, שנבנה לזכר אלימלך שטרקמן, שנפל במצור על גבעת חיים.
החל משנת 1947 עבד גבר כאדריכל במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי.
באותה שנה תכנן גבר את "בית חביבה" בקיבוץ מענית.
בראשית שנות החמישים, עבד גבר במחלקה הטכנית של קיבוצי השומר הצעיר.
במסגרת עבודתו בקיבוץ הארצי נשלח גבר בין השנים 1951–1952 להשתלם באדריכלות בווינה, כאשר פרויקט הגמר שלו כלל תכנון בית ספר ל-250 תלמידים.
באותה שנה נולד בנו הבכור, ציבי גבע.
בשנת 1955 מונה גבר לתפקיד מהנדס ראשי במועצה אזורית מנשה, לאחר שהוא התנה את הפיכת התפקיד מעבודה אדמיניסטרטיבית בעיקרה לתפקיד הכולל תכנון.
בשנת 1958 תכנן גבר את בית מפ"ם בכרכור, בו התקיימו הופעות מוזיקה, תיאטרון, הקרנות סרטים ופעילויות מפלגתיות עד לשנות התשעים.
בשנת 1961 נחנך מפעל אמבר אותו תכנן גבר.
בשנות השישים והשבעים המשיך גבר להיות שותף מרכזי בתכנון מפעלי גרנות, שהיו הגדולים בארץ בעת הקמתם.
כחלק ממפעלים אלה קמה בשנת 1966 מנפטה בעמק חפר, בתכנון גבר בשלהי שנות השישים תכנן גבר מסגד במייסר.
בשנת 1968 תכנן גבר אנדרטה בכפר גליקסון.
באותה שנה תכנן יחד עם האדריכל משה אילני את מכון משואה בתל יצחק.
בשנת 1970 הקים גבר יחד עם אדריכלים נוספים את האגודה השיתופית מ.ט.מ (משרד טכני מנשה) שישבה בחדרה, כשמטרתה הייתה ביצוע עבודות תכנון בכל רחבי הארץ.
באותה תקופה יזם גבר הקמה של חדרי אוכל קיבוציים בהם הגשת המזון התבצעה בשירות עצמי, דבר חדשני לארץ באותה תקופה.
גבר תכנן חדרי אוכל קיבוציים רבים, ביניהם בקיבוצים מצר, עין החורש ושדות ים.
בשנות השבעים והשמונים המשיך גבר בתכנון מבנים רבים, ביניהם אצטדיון עירוני קריית שמונה, וכן המשך הרחבת מפעלי גרנות.
באותו עשור תכנן גבר את מסלול ההליכה בנחל מערות.
בשנות השמונים החל גבר להשתתף בשחזור 'חצר הראשונים' בעין שמר, שבמרכזה עומד בית האבן הראשון בקיבוץ, ועוד מספר מבנים מקוריים ומשוחזרים משנות הקיבוץ הראשונות.
החצר הושקה בשנת 1996 במלאת 60 שנה לקיבוץ.
גבר נפטר בשנת 1993, מותיר אחריו את בניו, האומנים ציבי גבע ואביטל גבע, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עין שמר.
משואה – המכון ללימודי השואה
אמבר צפון, ועוד מספר רב של מפעלים באזור תעשייה גרנות בעמק חפר
היציע המערבי באצטדיון עירוני קריית שמונה
מוזיאון החצר הישנה עין שמר
קולנוע אוריון בפרדס חנה (נהרס)
יעקב ברנשטיין היה אמן שחמט יהודי אמריקאי יליד האימפריה הרוסית.
ברנשטיין נולד למשפחה יהודית בקובנה שבליטא, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
ברנשטיין זכה שלוש פעמים באליפות השחמט של ניו יורק בשנים 1920 - 1922. הוא המשיך להתחרות גם לאחר מכן באליפות השחמט של ניו יורק והגיע למקומות גבוהים יחסית.
ב-1929 זכה במקום הראשון יחד עם הרמן שטיינר אך בשובר השוויון הפסיד.
ברנשטיין נשא לאישה ב-1948 את השחקנית והזמרת היידית נלי קסמן.
יעקב גוטהרץ (1900–1985) היה מחלוצי העלייה הרביעית וממייסדי המושבה הרצליה (כיום העיר הרצליה).
הוא נמנה עם קבוצת שבעת המתיישבים הראשונים שעלו על קרקע המושבה בערב חנוכה תרפ"ה (1924).
יעקב גוטהרץ נולד בשנת 1900 בגליציה (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה דתית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לווינה, שם נישא לברוניה לבית ברגמן.
בהשפעת אביו, שהיה בעל הכרה ציונית עמוקה, החליט יעקב לעלות לארץ ישראל במטרה להקים בה משק חקלאי.
בתחילת שנת 1924 עלה לארץ והגיע ליפו.
בתחילה התגורר במושבה הגרמנית שרונה, ובמקביל סייר ברחבי הארץ בחיפוש אחר מקום מתאים להתיישבות קבע.
בעקבות פגישה עם יצחק בינדר, החליט להצטרף לגרעין המייסדים של המושבה החדשה באזור "ג'ליל" שבשרון, היא הרצליה.
ב-1924 עלו שבעת מייסדי הרצליה, וגוטהרץ ביניהם, ליישוב והקימו את הצריף הראשון בה.
בנוסף לגוטהרץ, הקבוצה כללה את שמעון זאב לוין (יוצא אמריקה), יצחק בינדר (יוצא גרמניה), יוסף דוד בוהוקוב, משה כהני, ויהושע אבני (שלושתם יוצאי ליטא), ונחמיה גינצבורג (עלה ארצה מרוסיה בילדותו).
גוטהרץ היה בין הראשונים שחרשו את אדמות המושבה במחרשה.
יחד עם רעייתו, הקים משק שכלל רפת, גידולי תירס ואפונה.
לאורך השנים היה מעורב במפעלי בנייה ופיתוח במושבה, כולל עבודה בסלילת הכביש המחבר בין הרצליה לרמת השרון.
ליעקב וברוניה נולדו שני בנים: עמוס (בכור המושבה, יליד 1926) ואורי (יליד 1929).
שני הבנים היו פעילים בשורות ההגנה ומילאו תפקידי פיקוד.
יעקב גוטהרץ נפטר בשנת 1985 ונטמן בהרצליה, העיר שזכה להיות בין מקימיה.
על שמו ועל שם חבריו המייסדים נשמר מקום של כבוד בתולדות הקמת העיר.
יעקב (יענקל'ה) גרונדמן (20 ביולי 1939 – 24 במאי 2004) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
שחקן בני יהודה תל אביב ונבחרת ישראל, ומאמנה של הנבחרת במשותף עם יצחק שניאור בשנים 1988–1992.
גרונדמן נולד בפרברי פרושוביצה שבפולין.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כפעוט בן שלוש, הסתתר גרונדמן יחד עם משפחתו בבור צר ממדים במשך שלוש שנים, תחת אסם של איכר פולני בפרושוביצה.
פרט זה בסיפור חייו לא היה ידוע לרעייתו ולבתו עד יום מותו ונחשף רק בעת התחקיר לספר "כדורגל - סיפור אהבה" מאת שלמה אברמוביץ', שיצא לאור ב"טקסטים" הוצאה לאור וחשף את הסיפור ואת התצלום של יענקל'ה, לבוש בפיג'מה, ביום בו יצא מהבור.
גרונדמן החל את הקריירה בבני יהודה תל אביב, שם שיחק כקשר התקפי.
הוא ניחן בבעיטה אדירה, הצטיין גם בפעולות הגנתיות והיה מנהיג טבעי בבני יהודה, אף על פי שהיה יוצא דופן כיוצא אירופה בקבוצה שרוב שחקניה באו מעדות המזרח, דבר אשר העניק לו גם את הכינוי: "הפולני".
היה שותף לזכיית בני יהודה ב-1968 בגביע המדינה.
הוא זומן לנבחרת ישראל על ידי המאמן גיולה מאנדי ושיחק במדיה שמונה פעמים בשנים 1961–1964.
בגיל 26 החליף זמנית את המאמן ישראל חליבנר ושימש כמאמן-שחקן בבני יהודה, תוך שהוא משאיר אהדה רבה בשכונת התקווה, ונמנה עד היום כאחד מגדולי שחקני המועדון בכל הזמנים ויקיר האוהדים.
בגיל 28 נקטעה קריירת המשחק של גרונדמן בשל פציעה, והוא החל בקריירה חדשה כשעבר קורס מאמנים תחילה אצל עמנואל שפר.
בהמשך יצא להשתלמות אימון בגרמניה.
בהמשך אימן את בני יהודה (גביע המדינה), הפועל כפר סבא, מכבי פתח תקווה (העפלה מהליגה השנייה לליגה הראשונה), הפועל חיפה (גביע המדינה), מכבי תל אביב (דאבל), בית"ר תל אביב, מכבי נתניה (אליפות), הפועל תל אביב, שמשון תל אביב (פעמיים גביע הטוטו) ועוד קבוצות רבות.
כמאמן זכה לראשונה בגביע המדינה עם הפועל חיפה בשנת 1974, כשבקבוצתו כיכבו יצחק אנגלנדר, יוחנן וולך, יוסי ליפשיץ ואלי לוונטל.
על המאמן המוערך אמרו שחקני הקבוצה כי הם "מעדיפים לשבת אצל גרונדמן על הספסל מאשר בהרכב אצל כל מאמן אחר".
בשנת 1977 הוביל את מכבי תל אביב לדאבל היסטורי, ושלוש שנים לאחר מכן הוביל את מכבי נתניה לזכייה באליפות.
גרונדמן זכה בשני גביעי טוטו עם שמשון תל אביב, ובשנת 1988 קיבל גרונדמן הצעה לאמן את נבחרת ישראל יחד עם שחקן העבר, יצחק שניאור.
צמד המאמנים, שכונה על ידי העיתונות ש"ג, הוביל את הנבחרת להישגים נכבדים והגיע עימה עד למשחקי ההצלבה מול קולומביה, בהם הנבחרת הייתה קרובה להעפיל למונדיאל 1990.
בצד עיסוקיו כמאמן ויותר מאוחר כפרשן בתוכנית הרדיו שירים ושערים המשיך גרונדמן לעסוק גם בעסקים פרטיים והיה שנים רבות הבעלים של סוכנות "פומה" בישראל, אשר אימצה את נבחרת ישראל ואת בני יהודה.
גרונדמן, שנודע ברגישותו הרבה, הרבה לתרום בסתר ולסייע לעשרות ארגונים, כאשר בראש מעייניו הייתה התמיכה בנכי צה"ל ונזקקים.
בשנת 2001 חלה בסרטן, אך עד ימיו האחרונים ב-2004, המשיך לתרום לכדורגל בישראל ובין היתר שימש כסקאוט עבור נבחרת ישראל ומאמנה, אברהם גרנט.
כמו כן נענה לבקשתו של דני דבורין להמשיך כפרשן ב"שירים ושערים" וכל זאת ללא תנאים ובהתנדבות מלאה, ולמרות כאביו המייסרים ממחלת הסרטן.
מספר ימים לפני מותו הספיק גרונדמן לקבל את "אות המופת" מהתאחדות הכדורגל העולמי פיפ"א על תרומתו לכדורגל בישראל, דבר המרמז על האהדה הרבה לה זכה מי שכונה "הג'נטלמן של הכדורגל הישראלי", לא רק בישראל, אלא גם בעולם הכדורגל הבינלאומי.
כאות הוקרה על תרומתו רבת השנים לספורט בארץ והיותו סמל למופת, מודל לחיקוי ומושא להערצה, נחנך לאחר מותו האצטדיון במקום מגוריו ברמת השרון על שמו (אצטדיון גרונדמן).
ב-2014 נקראה על שמו כיכר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של גרונדמן.
על השובל מופיעה חתימת ידו של גרונדמן.
1977 עם מכבי תל אביב
1987 עם שמשון תל אביב
1988 עם שמשון תל אביב
1973 עם מכבי פתח תקווה
יעקב גלַאטְשטיין (גם גלטשטיין; ברוסית: Яков Глатштейн; באנגלית: Yankev Glatshteyn; 20 באוגוסט 1896, לובלין – 19 בנובמבר 1971, ניו יורק) היה סופר ומשורר יידיש יהודי-אמריקאי יליד פולין.
גלאטשטיין נולד בלובלין שבפולין, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אמו הייתה בת לשושלת רבנים ואביו היה ממשפחה דתית מודרנית.
אחייניתו היא חוקרת הספרות דבורה גילולה.
גלאטשטיין קיבל חינוך דתי עד גיל 16 וחינוך חילוני על ידי מורים פרטיים.
אביו החדיר בו אהבה לספרות היידיש, ובמהרה החל גלאטשטיין לכתוב בעצמו.
בשנת 1909 נסע לוורשה, שם נפגש עם י"ל פרץ, הירש דוד נומברג ונח פרילוצקי.
גלאטשטיין היגר מפולין לארצות הברית בשנת 1914, בהיותו נער צעיר.
שיריו הראשונים נדפסו בעיתוני היידיש בניו יורק בשנת 1919 בשם העט "קלרה בלום".
באותה שנה ייסד גלאטשטיין יחד עם אהרון גלאנץ-ליילס ואחרים את החבורה הספרותית "אינזיך", והיה מראשי דובריה.
שירתו המודרנית והחדשנית הייתה שירה אינטרוספקטיבית, שהעלתה על ראש מעייניה את ההסתכלות פנימה, אל תוך נפשו של המשורר.
אולם עם התחזקות הנאצים באירופה ועם התגברות רדיפת היהודים שם, חל שינוי מעמיק בשירתו, ובשנות מלחמת העולם השנייה הוא פרסם שירה לירית המזדהה לחלוטין עם סבלם של היהודים הנרדפים באירופה.
שיריו בעת ההיא יצרו זהות יהודית חדשה-ישנה, עם יסודות מיסטיים השאובים מהמסורת היהודית.
באמצע שנות החמישים מונה לעורך ביטאון הקונגרס היהודי העולמי.
יעקב גלאטשטיין פרסם ביידיש למעלה משלושים ספרים, ובהם שירה, סיפורים, ביקורת ספרותית ורומנים.
לעברית תורגמה רק מקצת מיצירתו, ואף על פי כן הוא השפיע על השירה העברית המודרנית, דרך שיריו של נתן זך ודרך תרגומיו של בנימין הרשב.
למרות שהיה פעיל תרבותי יידי, סירב להקנות לילדיו ידע כלשהו בשפה או לשלוח אותם לבית-ספר שהתנהל בה (באזור מגוריו בניו יורק היו ארבעה).
בנו העיד כי גלאטשיין אמר ש"רק על גופתו המתה" ילמדו ילדיו את תרבות היידיש.
גלאטשטיין נפטר ב-19 בנובמבר 1971 בניו יורק, בעת חגיגות יום הולדתו ה-75.
בשנת 2006 ג'פרי שנדלר תרגם את ספרו של יעקב גלאטשטיין "אמיל וקרל" לאנגלית.
כשיאש נסע: רומן, תרגם דן מירון, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1994.
ובהגיע יאש [ביידיש: "ווען יאַש איז געקומען"], רומן, תרגם שלמה שנהוד, 1957.
תרגום חדש: כשיאש הגיע, תרגם דן מירון, עם עובד, תל אביב, 2006.
מכל עמלי: שירים ופואמות של יעקב גלאטשטיין, תרגם שלמה שנהוד, 1964.
משורר בניו יורק: מבחר משירי יעקב גלאטשטיין, תרגם בנימין הרשב, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1990.
אמיל וקרל, מיידיש - אריה אהרוני, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009.
עולם חצוף וחשמלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024
יעקב גלעד (נולד ב-24 בפברואר 1951) הוא פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
גלעד נולד בבית דגן וגדל בהרצליה.
הוריו הכירו על אוניית מעפילים.
אמו, הלינה בירנבאום, היא סופרת ניצולת השואה, ואביו, חיים, לחם בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, ואיבד את כל משפחתו בשואה.
גלעד ואחיו גדלו בבית מבודד בפאתי הרצליה.
בגיל 13 עבר משבר קשה ביחסים עם הוריו.
בעקבות ויכוח קשה שניהל עם אמו, שבמהלכו קילל אותה, הכה אותו אביו מכות קשות, אירוע שבעקבותיו ניסה יעקב להתאבד.
בעקבות כך הוא נשלח לטיפול פסיכולוגי.
הוא נשאר כיתה ועבר ללמוד בבית הספר "גאולה" בתל אביב.
גלעד תאר את ילדותו כקשה ומדכאת, בה לא אחת שוטט ברחובות כדי לא להיות בבית.
בגיל ההתבגרות התוודע לזהותו המינית.
לאחר מות אביו, שיתף את כאבו עם אמו והם ביקשו זה מזה סליחה על דברים קשים שאמרו זה לזה בעבר.
בבגרותו החל לכתוב פזמונים למספר אמנים בהם גידי גוב ("בואי נישאר") ואריק סיני ("דרך הכורכר", "בשעה שכזאת").
ב-1980 הפיק את אלבומה של יהודית רביץ "גלוי ונעלם", בו נכללו שיריו "ארבע לפנות בוקר", "עכשיו הכול בסדר" ושיר הנושא.
באותה שנה התוודע ליהודה פוליקר וללהקתו "ברקת".
הלהקה, שינתה את שמה ל"בנזין" תחת הפקתו, הפכה ללהקה מצליחה, הוציאה שני אלבומים ולהיטים רבים.
גלעד כתב בשיתוף עם פוליקר את מרבית להיטיה הגדולים, ובהם "יום שישי", "חופשי זה לגמרי לבד", "גשם" (שהלחין וביצע גיטריסט הלהקה קיטש אמסלם), "תני לי סיבה" (שביצע המתופף אלי חדד), "משמרת לילה", "פנים אל מול פנים" ו"התחלה חדשה".
שיתוף הפעולה עם יהודה פוליקר המשיך גם לרוב אלבומי הסולו שלו: גלעד הפיק את אלבומיו של פוליקר ואת המופעים שנלוו אליהם, וכתב חלק ניכר משיריו.
ב-1985 הפיק לפוליקר אלבום בסגנון יווני בשם "עיניים שלי", שהורכב כמעט כולו משירים שתרגם גלעד מיוונית.
בעקבות תוכנית בגלי צה"ל בהשתתפות פוליקר וגלעד שעסקה בדור השני לשואה וכללה שני שירים מקוריים שכתבו, יצא בשנת 1988 האלבום "אפר ואבק", שנחשב על ידי מבקרי המוזיקה כאלבום מופת ועוסק בתחושותיהם של גלעד ופוליקר, בני "הדור השני לשואה", שגדלו בצל הורים ניצולי השואה בארץ ישראל של שנות החמישים והשישים.
בין השירים שכתב גלעד לאלבום היו "חלון לים התיכון", מעין מכתב של ניצול השואה בארץ ליקיריו שנשארו בגולה, "אפר ואבק", העוסק במסעה של אמו, הלינה בירנבאום, לביקור במחנות ההשמדה לאחר שנפתחו השערים לפולין לאחר המלחמה, ו"כשתגדל", העוסק בתחושות יתמות וכאב.
בעקבות האלבום השתתפו גלעד ואמו יחד עם משפחת פוליקר בסרטה התיעודי של אורנה בן דור "בגלל המלחמה ההיא", שעסק בדור השני לשואה.שיתוף פעולה בולט נוסף של פוליקר וגלעד הוא האלבום "הילד שבך" מ-1995.
בסוף 1988 החל גלעד בשיתוף פעולה עם להקת "משינה".
חברי הלהקה הקליטו בעיבוד משותף עם גלעד שלושה שירים חדשים, שנכללו באלבום האוסף "גבירותי ורבותי: משינה" בעריכתו של גלעד, שיצא ב-1989. גלעד גם סייע לשלומי ברכה, כותב השירים, בשכתובם לגרסתם המוכרת.
האלבום זכה להצלחה, נמכר בכ-60,000 עותקים, ונחשב לאלבום שסלל את דרכה של "משינה" להצלחה מחודשת, לאחר שני אלבומים כושלים.
באותה שנה יצא גם אלבום הבכורה של רפי פרסקי "כמה פעמים ספרת עד עשר" אותו הפיק, ושנתיים לאחר מכן הפיק את אלבומו השני של פרסקי מפתח הלב.
אמנים נוספים שגלעד הפיק וכתב להם היו: אושיק לוי, ירדנה ארזי (בהפקת האלבום "אנשים זרים"), גלי עטרי (בשיריה "הכל עומד במקום", "סתיו ישראלי" ועוד) וריטה (בהפקת האלבום "תפתח חלון").
בשנים 1988–1989 הגיש גלעד את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה".
יעקב גלעד נתן ביטוי ביצירתו לחוויות ילדותו הלא פשוטות:
באלבום "הילד שבך" מ-1995 שהפיק עם יהודה פוליקר, ועוסק ביחסים בתוך המשפחה, ניתן למצוא שירים בעוסקים בנושא כמו "נמס בגשם", שמתאר יחסי משפחה קשים, בעקבותיהם נוטש ילד את בית הוריו אל הרחוב, וגם "מה יהיה יהיה" מאותו האלבום.
גם השיר "ילד אסור ילד מותר" בביצוע ריקי גל עוסק במשברים משפחתיים דומים.
מאידך ידע גלעד להטמיע בשיריו גם געגוע לילדות ולארצישראליות של פעם בשירים אחרים כגון "ילדות נשכחת" בביצועה של נורית גלרון, "דרך הכורכר" בביצועו של אריק סיני, או ב"פה ושם בארץ בן-גוריון" בביצועו של פוליקר.
בשנים 2004–2019 שימש יועץ לענייני תוכן ושיווק בחברת ההיי-טק Waves, המפתחת כלים מוזיקליים דיגיטליים.
יעקב (ינקול) גולדווסר (נולד ב-11 בספטמבר 1950 בתל אביב) הוא קולנוען ישראלי.
חבר בוועד האקדמיה הישראלית לקולנוע.
גולדווסר מרבה לשתף פעולה עם התסריטאי חיים מרין.
שיתוף הפעולה ביניהם פרץ את גבולות הקולנוע, בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" בבימויו של גולדווסר, אשר מרין היה חבר בצוות התסריטאים שלה.
גולדווסר נולד וגדל בתל אביב, להורים שעלו מפולין.
מגיל 15 החל ליצור סרטים קצרים יחד עם חברו יקי יושע.
גולדווסר החל את דרכו הקולנועית בשנת 1969, כשיצר סרט קצר בשם "רעות", אחר כך ערך את סרטו של יקי יושע "שלום, תפילת הדרך" בשנת 1973. ב-1980 הפיק את "טרנזיט".
בשנת 1982 ביים את סרטו הראשון "מתחת לאף", המספר את סיפורם של שני שודדים קטנים השודדים כספת מתחנת משטרה.
סרט זה היה הראשון בקריירה של כוכביו משה איבגי ואורי גבריאל.
את התסריט כתב חיים מרין, ששימש בשנות ה-70 כקצין במשטרת ישראל, על פי מקרה אמיתי שאירע בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל, ביפו ב-1976. בקיץ 1982, השתתף הסרט בפסטיבל סרטים בסיציליה.
לימים נחשב הסרט לסרט פולחן ישראלי.
בשנת 2007, 25 שנים לאחר שהופק, יוצא במהדורת DVD.
השקת מארז ה-DVD של "מתחת לאף", נערכה באירוע חגיגי בסינמטק תל אביב.
בשנת 1987 ביים את סרטו השני "אבא גנוב", שוב על פי תסריט של חיים מרין, בכיכובם של יהודה ברקן וקרן מור, המספר על מאבקו של צ'יקו (ברקן) לזכות בבנו חזרה לאחר שאשתו (מור) עזבה עמו.
"אבא גנוב" הפך במהרה לסרט פולחן ישראלי, ולאחריו הופקו שני סרטי המשך, אותם גולדווסר לא ביים.
באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרטה של ציפי טרופה], "תל אביב - ברלין".
בשנת 1991 ביים גולדווסר את סרטו "מעבר לים" בכיכובם של אריה מוסקונה, מילי אביטל ודפנה רכטר.
הסרט עוקב אחר חיי ניצולי השואה בראשית ימיה של ישראל, המתלבטים אם לחזור לארץ מוצאם.
את התסריט כתב חיים מרין כבר בשנת 1986, אך קשיים בגיוס משקיעים דחו את הפקתו מספר שנים.
הסרט הופק לבסוף בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות ותקציב נוסף שסיפקה הטלוויזיה הישראלית.
העלילה מבוססת במעט על הביוגרפיה של גולדווסר, שבגיל 12 היגר עם הוריו לאוסטרליה, אך הם חזרו לאחר שנה.
הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך).
הסרט גם נבחר כמועמד ישראלי לפרס האוסקר לסרט הזר.
בשנת 1994 ביים גולדווסר את "מקס ומוריס", שהיה כמעין סרט ההמשך לסרטו המצליח "מתחת לאף", בכיכובם של אורי גבריאל ומשה איבגי בתפקידים ראשיים, וכן עם אלי יצפאן, אריה מוסקונה ואורנה בנאי.
הסרט מספר גם הוא על צמד פושעים המנסים לבצע שוד.
בשנת 2000 השתתף גולדווסר בתפקיד קטן בסרט "הבולשת חוקרת", בבימויו של מרק רוזנבאום.
בשנת 2000 החל גולדווסר לביים את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "לתפוס את השמיים" בכיכובם של אורלי זילברשץ ויורם חטב.
הסדרה מספרת את סיפורה של משפחה חילונית שבה אב המשפחה חוזר בתשובה.
הסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים (שנת 2000) וכן בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר של האקדמיה לטלוויזיה בשנה זו
בשנת 2003 ביים סדרת טלוויזיה נוספת, "מעורב ירושלמי", בכיכובם של שמיל בן ארי ושרה פון שוורצה.
"מעורב ירושלמי" עוקבת אחר משפחה מסורתית, וגם היא עוסקת בנושא החילון והדת בישראל.
הסדרה שודרה במהלך שתי עונות, וקיבלה שלושה פרסי אקדמיה לטלוויזיה, ביניהם עבור בן-ארי, פון-שוורצה ועבור הסדרה עצמה, בקטגוריית סדרת הדרמה המצטיינת.
ב-2006 יצא סרטו "אין לה אלוהים" בכיכובם של אוולין קפלון, יעל פוליאקוב, מאיר סוויסה, אורי קלאוזנר וז'יל בן דוד.
ב-2018 עלה לאקרנים סרטו של גולדווסר "שרוכים" בכיכובם של נבו קמחי ודב גליקמן.
יעקב גֶנְס (בכתיב לטיני: Jacob Gens או Jakub Gens; 1903\1905 – 14 בספטמבר 1943) היה קצין יהודי-ליטאי, מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה במהלך השואה.
גנס עמד בראש הגטו, והאמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים.
הוא עסק גם בטיפוח התרבות והחינוך בגטו.
יחסו למחתרת שפעלה בגטו וילנה היה דו-ערכי.
מחד גיסא, הוא טען שביום שבו יחוסל הגטו הוא יצטרף למורדים, ומאידך גיסא, הוא נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו.
נאמן לעמדתו טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל.
גנס לא זכה לממש את דבריו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו, כיוון שהואשם בסיוע למחתרת והוצא להורג בידי הגסטפו תשעה ימים קודם לכן.
גנס נולד ב-1905 בכפר אילגויאציא (Illovieciai) במחוז שאולאי שבליטא למשפחה יהודית ממעמד הביניים, הבכור מבין ארבעה אחים.
הוא התחתן עם ליטאית לא-יהודייה ב-1922 והפך לאב לבת.
ב-1924 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה.
את מחייתו מצא בהוראת השפה הליטאית, ספרות וחינוך גופני בבתי ספר יהודיים באוקמרגה ובביורברקס.
הוא החל לעבוד במשרד המשפטים הליטאי בקובנה ב-1927 בתפקיד של מנהל חשבונות.
לאחר שסיים את לימודיו במשפטים ובכלכלה ב-1935, עזב את תפקידו בממשלה לטובת תפקיד בחברת נפט.
שנתיים מאוחר יותר החליף את עבודתו בשנית והצטרף לחברת "לייטוקיס", הקונצרן הקואופרטיבי הגדול ביותר בליטא.
גנס התנדב לצבא הליטאי ב-1919, בעת שליטא נלחמה על עצמאותה.
הוא נשלח לקורס קצינים וסיים אותו בדרגת סגן משנה.
לאחר שכבר נישא, ביקש להצטרף לחיל האוויר הליטאי הצעיר, אך חיל זה קיבל לשורותיו רווקים בלבד.
במקום זאת נשלח לחזית והצטרף לגדוד של חיל רגלים במלחמה נגד פולין.
הוא קודם לדרגת סגן וזכה לאות כבוד על לחימתו.
גנס נשאר בצבא עד 1924, עת התחיל בלימודים אקדמאיים בקובנה.
הוא נשאר קצין מילואים, נשלח לקורס לקציני מטה וקיבל דרגת סרן.
ליטא הפכה לרפובליקה סובייטית ביולי 1940 וגנס פוטר מתפקידו ב"לייטוקיס".
הוא חשש שייעצר ולכן עבר לוילנה, שבה לא היה ידוע ובה גם התגוררו אמו ואחיו שלמה.
כאן, בעזרת חבר ליטאי התמנה למנהל חשבונות במחלקת הבריאות העירונית.
הגרמנים כבשו את וילנה ב-26 ביוני 1941, ואז מינה אותו חבר ליטאי למנהל בית החולים היהודי.
כחודש מאוחר יותר הוקם בעיר יודנראט, שהונהג בידי שאול טרוצקי, אשר חוסל כעבור חודש נוסף על ידי הנאצים.
בספטמבר 1941 פוצלה הקהילה היהודית בווילנה וסביבותיה לשני גטאות - גטו 1 וגטו 2. לאחר העברת יהודי וילנה והסביבה לגטאות אלו, הם מוינו לפי כושר העבודה שלהם: גטו 1 יועד לאלו שיכלו לעבוד והיו להם אישורי עבודה, וגטו 2 יועד לכל השאר.
כך, היתומים, הזקנים והחולים הועברו לגטו 2, בעוד שבעלי רישיונות העבודה ומשפחותיהם הועברו לגטו 1. ב-7 בספטמבר הוקם יודנראט שני לגטו בראשות אנטול פריד.
פריד עבד גם הוא בבית החולים היהודי, ולפיכך הכיר את גנס והחליט למנותו למפקד המשטרה היהודית בגטו.
המשורר אברהם סוצקבר תיאר את הקמת המשטרה היהודית כך:
בספטמבר 1941 החלו הגרמנים בביצוע אקציות בגטו וילנה שנמשכו עד דצמבר באותה שנה, ובמהלכן נשלחו רבבות היהודים לפונאר שבפאתי וילנה, ושם נרצחו.
המשטרה היהודית התבקשה לסייע בהוצאה לפועל של האקציות, וכחלק מתפקידו ניסה גנס לסייע בהצלת יהודים רבים ככל הניתן.
במקביל, גנס והמשטרה היהודית החלו ליטול לעצמם תפקידים אשר היו בסמכותו של היודנראט, בהנהגת פריד.
עם זאת, אופיו של היחס בין המשטרה היהודית ליודנראט בגטו לא נשא סממנים של מאבק בין מנהיגיהם.
ואולם, עם סיום האקציות בדצמבר 1941, ניתן היה להבחין במאבק שהתגלע בין פריד לגנס.
גנס הראה עליונות בולטת על פריד: גנס נטל מפריד סמכויות, וצבר במהירות השפעה וכוח בדרגים העליונים של מוסדות הגטו.
שלטונו וסמכויותיו של גנס הפכו אפוא במהירות למוכרים בקרב תושבי הגטו.
פריד עצמו הודה בשיחה פרטית בתחילת 1942 כי "גנס הוא השליט בגטו, ויש לו קשרים טובים עם הממשל ועם משטרת הביטחון".
לבסוף, פירקו הגרמנים את היודנראט ביולי 1942 ומינו את גנס ליו"ר הנהלת הגטו ולנציג תושביו (Ghettovorsteher).
כך קיבל את הסמכות הרשמית לתפקיד שממילא ביצע בפועל במשך מספר חודשים.
ניתן להבין התפתחות זו לנוכח ההבדלים בין שני האישים ברקע האישי, באישיות, ובמעמדם בקהילה.
אנטול פריד היה יהודי מתבולל, ולא היה מעורב בחיי היהודים שם.
הרמן קרוק אמר כי פריד הוא "יהודי שחי כל חייו בווילנה, ואיש מווילנה היהודית לא הכיר אותו".
בשל כך, אף אחד גם לא רצה במינויו ליושב-ראש היודנראט.
מינויו היה מקרי לחלוטין, הוא לא זכה לאמונם של תושבי הגטו, וכונה בשמות גנאי רבים.
הסברה שרווחה בגטו היא שפריד דואג רק לעצמו, וגורל הגטו אינו מעניין אותו.
גנס, לעומתו, היה דמות סמכותית יותר, עובדה שאפשרה לו לתפוס עמדות שלטוניות בגטו.
את תכונותיו תיאר חברו לקורס הקצינים, ד"ר קרני: "כבר בתחילת קורס הקצינים התבלט גנס על פני אחרים בצורתו הצבאית הנאה...
היה בו קסם אישי רב.
הוא הסתגל מהר לתנאי המשטר הקשה...
היה בו כשרון למנהיגות, הייתה בו אישיות והיה בעל עקרונות".
גנס היה מעורה בחברה הכללית, והוא לא ניסה להתחמק מגורלו ומגורל יהודי הגטו.
לפיכך, בניגוד לפריד, הוא התגורר בתוך תחומי הגטו, אף על פי שיכול היה לנצל את קשריו על מנת להתגורר מחוץ לגטו עם אשתו ובתו.
בהיותו מפקד המשטרה, תחומי הפעולה והסמכות שברשותו לא ריצו אותו, ושאיפתו של גנס לשלטון הביאה אותו להרחיב את גבולות סמכותו, דבר שמכורח המציאות קרה על חשבון יושב ראש היודנראט, פריד.
כדי לצבור עוד כוח בגטו, הקים גנס באמצע מאי 1942 מועדון בדירתו, שתכליתו הייתה לשמש במה לדיונים ולהרצאות בקרב אנשי האינטליגנציה ופעילי המפלגות.
המועדון היה פתוח לכל רוחב הקשת הפוליטית, החל ברוויזיוניסטים וכלה בחברי הבונד והקומוניסטים.
ההרצאות במועדון עסקו בנושאים מגוונים שלאו דווקא היו קשורים למצב הקשה הנוכחי, ביניהם "עם ולאום" ו"יהודים ויהדות".
באמצעות המועדון קיווה גנס להציג עצמו כאדם נאור ופתוח, המעורב בחיים היהודיים מצד אחד, ובחיי הפילוסופיה והמדע מצד שני.
למעשה, ביקש גנס להוסיף ממד נוסף לדמותו, שמרבית תושבי הגטו ראו בה דמות מעשית והחלטית.
אחד המוזמנים למועדון, הרמן קרוק, כתב על הקמת המועדון:
עד אמצע 1942 נתנו השלטונות הנאציים לגנס עדיפות ברורה, אולם זו לא הייתה רשמית.
ניתן לכך ביטוי בכך שהם לא התערבו בענייני הגטו על רקע השתלטות המשטרה היהודית על תפקידי היודנראט.
ב-29 באפריל 1942 התפרסם מסמך נאצי רשמי המביע עדיפות למעמדו של גנס על פני פריד.
המסמך הגדיר בפירוט רב "הנחיות להפעלת המשטרה היהודית", ובמילים אחרות, את תפקידי המשטרה היהודית בגטו.
שלושת הסעיפים הראשונים במסמך היו:
למסמך זה חשיבות רבה על המנהיגות הכפולה בגטו.
הוא קבע כי יהיה קשר ישיר בין המשטרה היהודית לבין מפקד הגטו (הגביטסקומיסר), ללא תיווך היודנראט.
פקודות הממשל הנאצי יבוצעו על ידי המשטרה היהודית, וזו נקבעה ככוח השולט בגטו.
ציונו של גנס כמפקד המשטרה העניק לו אישית סמכויות נוספות.
משמעותו המיידית של הדבר הייתה כי גנס לא היה כפוף ליודנראט, ורק הממשל הנאצי יכול היה להחליפו באחר.
הדבר נגד את המדרג ההיררכי המקורי, שבו המשטרה היהודית הייתה כפופה ישירות ליודנראט ולראשו.
אך עם הסמכות באה האחריות.
גנס היה ערב בחייו לביצוע הוראות הנאצים, ועליו הוטל לפקח על ביצוע הפקודות בשלמותן.
המסמך מבהיר היטב את הלכי הרוח בדרגים הגרמנים.
ברור לכל כי אלו החליטו כי גנס הוא המתאים ביותר לביצוע הוראותיהם, וכבעל היכולות והנכונות לבצע את מדיניותם.
גנס דגל במשנה הגורסת שיש לנרמל את החיים בגטו עד כמה שניתן.
משנתו ופעילותיו נוגעים לשלושה תחומים עיקריים:
עבודה: גנס האמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים.
משנתו הייתה משותפת למנהיגי יודנראט אחרים כמו חיים רומקובסקי, יו"ר היודנראט בגטו לודז'.
בבסיס תפיסה זו עמדה ההנחה, כי היהודים בגטאות יכלו לסייע למאמץ המלחמתי של הצבא הגרמני, הוורמאכט, באמצעות ייצור סחורות במפעלים ("רסורטים") בגטו.
הוא סבר שעזרה זו של הגטו לגרמנים תתוגמל בדחייתה של ההחלטה על חיסול הגטו.
אם תידחה, ייתכן כי חזית המלחמה תתקרב, והגטו לא יחוסל כלל.
גנס לא היה מעוניין בטובת הוורמאכט, אלא רק בהצלת חייהם של היהודים.
הוא ביטא זאת באומרו: "עוד חמש מאות פועלים, זה עוד חמש מאות משפחות שהקיום שלהן מובטח."
לפיכך, הוא פעל להקמת "גטו עובד" וליצירת מקורות פרנסה כמו הקמת בית מלאכה גדול לתיקון מדים לחיילים הגרמנים.
מאמציו עלו יפה, וכך ל-14,000 יהודים מתוך שתי רבבות תושבי הגטו הייתה פרנסה.
תרבות: כחלק מהנורמליזציה, גנס האמין שחיי התרבות יכולים להפיג ולו במעט את הסבל הכרוך בחיי הגטו.
התרבות תוכל לטעמו להעלות את מורל תושבי הגטו ולהרגיע את הרוחות.
לשם כך הקים בגטו תיאטרון, שהעלה כ-111 הצגות בתוך שנה אחת בלבד עם מספר צופים עצום.
ספריית שטראשון המשיכה בפעולתה בגטו.
התקיימו תחרויות ביצירה מוזיקלית, שירה, מחזאות ואמנות פלסטית.
לבסוף, גנס תכנן הקמת מוזיאון בגטו, וכן הקמת בית דפוס ובית הוצאה לאור.
כאשר הוקם התיאטרון היהודי בגטו, אמר:
חינוך: גנס ביקש לטפח את הפן הציוני והיהודי בחינוך.
הוא פעל להשלטת השפה העברית במוסדות החינוך במקום יידיש.
בנוסף, עודד את לימודי תולדות עם ישראל.
גישתו הלאומית התנגשה עם גישת מפלגת הבונד, שהייתה מפלגה חילונית שהתנגדה לציונות.
בתחילה שלט הבונד במערכת החינוך, אולם משעלה גנס לעמדת כוח הוא החל לתקוף גם שליטה זו.
הוא דרש ללמד בעברית, להוסיף מורים שילמדו בעברית, להוסיף שעות ללימוד ההיסטוריה היהודית וכו'.
בבסיס פעולות אלה עמדו גם שיקולים פוליטיים, בהם השתלטות על מוקדי כוח בגטו וביודנראט.
לשם כך, ארגן גנס הצבעה במועצת היודנראט, וזו החליטה על פשרה בין גנס והבונד: יאשונסקי, ראש מחלקת החינוך וחבר הבונד, יישאר בתפקידו, אך הוא יהיה חייב בהתייעצות עם גלמאזן, סגנו של גנס, בכל החלטה בתחום החינוכי.
יאשונסקי התפטר במחאה, וכך המשטרה היהודית השיגה תחום שליטה נוסף.
במבט-על, מגמות החינוך בגטו וילנה הפכו ליותר ויותר לאומיות-יהודיות-ציוניות עם חלוף הזמן.
מינויו של גנס הוסיף לכך, שכן עמדה זו נשאה בחובה השפעה רבה יותר.
גנס החליף את יושב-ראש מחלקת החינוך מספר פעמים, מטעמים מסוימים, ביניהם סגירת חשבון עם המחתרת והתנגשויות אידאולוגיות בנושאי חינוך ותרבות.
באוקטובר 1942 דרשו הנאצים מגנס לשלוח את המשטרה היהודית לגטו באושמיאנה ולמסור לידיהם כ-1,500 ילדים ונשים לא עובדות.
גנס התמקח על מספר האנשים שיכללו באקציה, והצליח להוריד אותו לכדי 406 נפשות.
ב-23 באוקטובר הוא שלח דווקא חולים כרוניים וזקנים, ולא ילדים ונשים.
בבסיס פעולה זו, שהייתה שנויה במחלוקת, עמדה התפיסה כי יש להציל את עתיד העם היהודי, את ילדיו ואת החזקים מבין העם, ורק כך יהיה סיכוי ממשי כי העם היהודי יוכל לשרוד.
הגטו היה חלוק בדעתו בנוגע למעשיו של גנס.
היו כאלו שגידפו את גנס על מעשיו, אולם אחרים החזיקו בדעה כי זו הייתה הדרך היחידה להציל לפחות מעט יהודים.
אופן פעילותו של גנס בפרשה זו הוא מעשהו השנוי ביותר במחלוקת, וכך גם האידאולוגיה המשתקפת ממנו.
המחתרת המרכזית בגטו וילנה נקראה "פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע" - FPO - ארגון פרטיזנים מאוחד.
מאז הקמתה, לא התרחשו התנגשויות בין מנהלת הגטו, קרי היודנראט והמשטרה, ובין המחתרת.
תקופת השקט היחסי הזו נשמרה היות שהאידאולוגיות של שני הגופים לא התנגשו.
מצד אחד, המחתרת רצתה להתחזק, וכך שקט עם מוסדות הגטו העניק לה את האפשרות לצבור נשק ולגייס תומכים.
מצד שני, היודנראט לא ראה צורך במאבק במחתרת כל עוד היא לא פועלת נגדו, וכל עוד היא לא פוגעת בפרודוקטיביות הגטו, שלפי גנס הייתה מקור חייו של הגטו.
הוא אף הזמין חברי מחתרת למועדון הפוליטי שהקים בביתו.
והנה, באביב 1943 החל מאבק פוליטי אלים בין גנס והמחתרת.
הסיבה לכך הייתה מעצרם של יהודים על ידי אנשי ביטחון נאצים על רקע רכישת נשק, וכן הלשנות רבות על יהודים שביקשו לקנות נשק.
משטרת הביטחון (האס דה) הזהירה את גנס באופן ברור מההשלכות של פעולות המחתרת.
הוא ראה בכך סכנה לקיום הגטו, ומעתה והלאה ביקש לפגוע במחתרת.
ב-15 במאי באותה שנה נשא נאום בפני השוטרים היהודים, שחלקם היו חברים במחתרת:
כחלק ממאבקו במחתרת, גנס הקים יחידה משטרתית מיוחדת, שתפקידה היה לעקוב אחר פעילי המחתרת ולסכל את פעולותיהם.
היא ניסתה למצוא את מחבואי הנשק, אך לא הצליחה.
פ.פ.או שמו לב למתרחש, והעבירו את המחסנים למקומות בטוחים יותר.
בנוסף, באמצע מאי 1943 ניסתה הנהלת הגטו להיפטר מפעילים מרכזיים במחתרת, בהם אבא קובנר.
הם הוסתרו, והמאבק נגמר בוויתורה של הנהלת הגטו.
יחסו של גנס למחתרת בגטו וילנה היה דו-ערכי.
מחד, טען שביום שבו יחוסל הגטו יצטרף למורדים, ומאידך, נאבק במחתרת פן תמיט חורבן על הגטו ויושביו.
בהתאם לכך טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל.
גם לפרטיזנים גילה גנס יחס דו-ערכי.
הוא יצא חוצץ כנגד הפרטיזנים היהודים, בטענה שאלו גוזלים מהגטו כוח עבודה יקר מאוד, שכן אלו נערים צעירים וחזקים.
צעירים אלו מהווים את מרכזו של כוח העבודה היהודי בגטו ומחוצה לו.
הוא ביטא את דעתו זו בכינוס של אנשי המשטרה:
בניגוד חד, גנס ניסה לשמור על יחסים טובים עם פרטיזנים סובייטים ועם הקומוניסטים בגטו.
השיקול שהנחה אותו היה כי אלו יוכלו לעזור ליהודים ביום תבוסתה של גרמניה ושחרור הגטאות והפליטים.
גנס לא זכה לממש את דברו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו כיוון שנרצח קודם לכן.
עם זאת, ביקש לשתף פעולה עם הנאצים כדי שאלו לא יחסלו את הגטו.
לכן, הוא הסכים לבקשתם להסגיר את לוחם ומפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, וכשהצליח ויטנברג להימלט ממעצרו, הסית את ההמון להסגירו כדי למנוע את חיסול הגטו, ואכן, ויטנברג הוסגר לנאצים, עונה קשות וכנראה התאבד בכלא.
בשחר ה-1 בספטמבר 1943 החלו הנאצים בחיסולו של גטו וילנה.
המחתרת בגטו גויסה מיד, ופרץ מרד בגטו.
גנס, שידע כי משמעותו של מרד היא חיסול הגטו, ביקש כי החיילים הנאצים יעזבו את הגטו, בתמורה לאספקת המכסות שדרשו הנאצים.
ב-14 בספטמבר זומן גנס לגסטפו, שם הואשם בסיוע למחתרת, ובשעה 18:00 נורה למוות בחצר הגסטפו.
מרבית תושבי הגטו התאבלו על מותו.
פעמים רבות קיבל גנס הצעות לעזוב את הגטו והמחויבות שכרוכה בו, יחד עם אשתו ובתו שגרו בווילנה מחוץ לגטו.
קרובים ליטאים הציעו לו ולמשפחתו מקום מסתור, אולם הוא דחה על הסף את ההצעות משום שראה בתפקידו שליחות לאומית.
גם לפני מותו הזהירו חבר ליטאי על העומד להתרחש והציע לו לברוח.
גנס שוב סירב, שכן פחד כי הנאצים יחסלו את הגטו אם יגלו שברח.
בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה
גנס היה דמות שנויה במחלוקת.
רבים בגטו הסכימו עם משנתו והאמינו כי זו הדרך שבה ניתן יהיה להציל כמה שיותר יהודים, בעיקר צעירים, כדי שיהיה ליהדות ליטא המשך, כשהאלטרנטיבה במרידה היא חיסול הגטו על יושביו.
לכן המחתרת בגטו לא זכתה לתמיכה נרחבת על ידי תושבי הגטו.
לעומתם ניצב המחנה שהאמין, כי גנס הוא אינו אלא כלי שרת בידי הגסטפו, והוא למעשה שירת את האינטרסים של הנאצים באמצעות ביצוע תוכניותיהם והוראותיהם.
ביקורת זו התחזקה לאור קשריו ההדוקים עם אנשי המנהל הנאצים כמפקד המשטרה היהודית, לעיתים אף בעקיפת החלטות היודנראט ובניסיונותיו ליצור שקט כמעט בכל מחיר.
כך למשל, כשפגש יהודים שברחו מן הרציחות בפונאר, הוא ביקש מהם לשמור בסוד את מה שראו.
הוא הזהיר אותם כי אם הם לא רוצים שמשפחתם תיפגע, עליהם לא לספר כלל על המראות הנוראים.
יש שראו זאת כניסיון לשמור על שקט לטובת יושביו היהודים, ויש שראו בכך כניעה לתכתיבי הנאצים.
בינואר 1942 אסר גנס על הפצת שמועות שקריות ויצירת פאניקה.
עמדה ביקורתית זו מצאה ביטוי באמרה שנפוצה בגטו: "לאן אתה הולך?
ליודנפערראט?" כלומר, לא ל"מועצת היהודים" אלא ל"בגידה ביהודים".
לאחר האקציה השנייה של "השינים הצהובים", התכנסו בווילנה מספר דמויות ראשיות מהחוגים הדתיים בעיר.
הם החליטו לשלוח אל יו"ר היודנראט גנס משלחת ולהתריע בפניו על מסקנותיהם.
המשלחת, שכללה רבנים ידועים כמו מנדל זלמנוביץ', פילבסקי, יצחק קארינקס וגוסטמן, הודיעה לו כי לפי הרמב"ם, מעשיו הקובעים מי ילך להשמדה ומי יישאר בחיים, אסורים על פי ההלכה.
פסיקה זו או דומה לה נעשתה על ידי רבנים רבים.
לפי פסיקה זו ואחרות, אסור לו ליהודי להחליט מי ילך למותו ומי יישאר בחיים.
דברים אלו היוו ביסוס לדברי משלחת הרבנים שהגיעה אל גנס.
גנס האמין בכל מאודו בדרך ניהולו והנהגתו את הגטו בווילנה.
הוא שמע את הביקורות, אך דחה אותן.
הוא טען כי דפי ההיסטוריה ישפטו אם פעל כשורה או לא, והוסיף שזמן ההשמדה אינו זמן להקשבה לרגשות ולמוסר, אלא לחשיבה רציונלית המכוונת להמשך קיומו של העם היהודי.
תגובתו זו באה לידי ביטוי גם בדבריו הבאים:
במקרה אחר אמר ליושבי הגטו:
עובדתית גנס טעה, שכן גטו וילנה חוסל מספר ימים לאחר רציחתו.
עם זאת, לא ניתן לדעת בוודאות כי דרך אחרת הייתה מצילה את הגטו.
גישתו נותרה שנויה במחלוקת, אולם קיימת תמימות דעים בנוגע לכך שהוא עשה כמיטב יכולתו כדי להציל כמה שיותר יהודים.
חשוב להזכיר, כי גטו וילנה הוקם לאחר חיסול אחוזים ניכרים מיהודי העיר בפונאר ובאירועים נוספים, כך שגנס ויתר תושבי הגטו היו מודעים היטב לסכנה.
זאת בניגוד ליהודים בגטאות אחרים, שהוקמו בשלב מוקדם יותר ובכך נותקו מהידיעות על ראשית ההשמדה.
גם בימיו, היה ברור לכל כי גנס אינו בוגד.
ב-1983, 1989 ו-1991 יצאו לאור המחזות "גטו", "אדם" (אדם רולניק הוא במציאות יצחק ויטנברג) ו"במרתף" שכתב יהושע סובול מתוך טרפטיך הגטו.
במחזות מתוארים החיים בגטו וילנה, כשאחת הדמויות המוצגות היא זו של יעקב גנס.
המחזה אינו מביע עמדה חד משמעית באשר למשנתו ולהחלטותיו, ומציג את ההתלבטויות והמצבים הקשים בהם נאלץ לעמוד.
יעקב גיל-גילה (שם לידה; יעקב מזרחי, כ"ח בטבת תרצ"א 17 בינואר 1931 – ב' בשבט תשס"ז, 21 בינואר 2007) היה איש ציבור ישראלי וחבר הכנסת מטעם סיעת המערך.
גיל נולד בשכונת נחלאות בירושלים ירושלים בשם יעקב מזרחי למשפחה מרובת ילדים שמוצאה מעיירה שסמוכה לאתר העיר העתיקה אור מיהדות אורפה.
שם המשפחה המקורי היה מזרחי, אבל במשפחה דבק הכינוי גולה (נמוך, בערבית), כי כולם היו קטני-קומה.
כמה מבני המשפחה הפכו את שם משפחתם לגילה, אחרים קיצרו לגיל.
אב המשפחה, יוסף מזרחי (אבו סלים), היה קבלן בניין וצינורות שבנה את בתי הקולנוע קולנוע אדיסון וקולנוע אוריון.
האב נחשב לפעיל ציוני, איש ההגנה, שעזר להעלות יהודים מאורפה, חלב ודמשק.
אם המשפחה, רחל דיש, התחתנה עם אביו בגיל 13 בעיר אורפה.
גיל למד במוסד החינוכי "בית אלפא" והיה חבר תנועת השומר הצעיר.
בשירותו בצה"ל היה בנח"ל ולאחר שחרורו, בשנת 1952, הצטרף לקיבוץ מגידו, בו היה חבר עד שנת 1954.
בשנת 1965 החל לעבוד בעיריית ירושלים, בה עבד עד שנת 1983. בין השאר הקים גיל את מחלקת נוער, ספורט וחברה של העירייה, והיה יו"ר ארגון עובדי הנוער והחברה בישראל.
בנוסף לכך, הוא פעל במוסדות המועצה לקשרים בינלאומיים לנוער וצעירים.
במסגרת עבודתו דאג להוציא קרובי משפחה שלו במשלחות של העירייה לחוץ לארץ, דבר שעורר עליו ביקורת בעיתונות ועל ידי מבקר העירייה.
בשנת 1964 הצטרף למפא"י ומילא בה תפקידים מגוונים.
הוא היה חבר לשכת מחוז ירושלים של המפלגה, יו"ר אגף הנוער של מרכז המפלגה ויו"ר מועצת מחוז ירושלים.
כמו כן מונה לחבר ועדת ראש הממשלה לילדים ולנוער במצוקה.
בשנת 1981 נבחר גיל לכנסת העשירית מטעם המערך, וכיהן כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
הוא הוצב במקום ה-45 ברשימת המערך לכנסת האחת עשרה, מקום שבמדמים נצפה כריאלי אך לאחר ספירת המעטפות הכפולות הוא נותר מחוץ לכנסת.
במרץ 1988 התפטר שמחה דיניץ, שנבחר ליו"ר הסוכנות היהודית, מהכנסת וגיל שב לכנסת, בה כיהן כשמונה חודשים כחבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה ובוועדת החינוך והתרבות (בין 15 במרץ ל-21 בנובמבר 1988).
כמו כן שימש כציר בשגרירות ישראל בקהיר והיה חבר מליאת רשות השידור.
בשנת 1997 מונה ליושב ראש העמותה המנהלת של בית החולים משגב לדך, ושימש בתפקיד עד לסגירת בית החולים בשנת 2001.
גיל היה נשוי, ונולדו לו 3 ילדים.
בירושלים נקראת על שמו כיכר ב בשם כיכר יעקב גיל.
יעקב גנות (ינואר 1947 – 3 ביולי 2024) היה איש משטרה ומנהל ישראלי.
כיהן כמפקד מחוז הצפון של משטרת ישראל, מפקד משמר הגבול ונציב בתי הסוהר; היה מנכ"ל רשות שדות התעופה, מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, מנכ"ל משרד התחבורה וראש מינהל האוכלוסין (שהפך לאחר מכן לרשות האוכלוסין וההגירה).
גנות נולד ברומניה בשם יעקב גנוט.
בשנת 1963 עלה עם משפחתו לישראל.
התגייס למשמר הגבול ב-1964, והתקדם במעלה שרשרת הפיקוד עד שהיה לסגן מפקד מג"ב ירושלים.
ב-1980 עבר לשרת במשטרה, ומילא שם שורה של תפקידי פיקוד במחוז הצפוני של המשטרה, בהם סגן מפקד מרחב העמקים, מפקד מרחב הגליל ומפקד המחוז.
באוקטובר 1997 מונה למפקד הראשון של אגף התנועה במשטרה ועמד בראשו עד ינואר 2001. בין השנים 2001–2002 כיהן כמפקד משמר הגבול.
לאחר מכן, בשנים 2002–2003, היה ראש מנהלת ההגירה הראשון.
בשנת 1972 איבד את אחת מעיניו בגבול לבנון, כאשר ניסה לחלץ מפקד פלוגה מיחידת אגוז ואת נהגו.
על פעולה זו קיבל ציון לשבח.
על פעולת חילוץ נוספת, שבה נכנס לשדה מוקשים על מנת לחלץ אזרח דרוזי שרגליו נקטעו בשדה, קיבל את עיטור המופת של המשטרה.
באוגוסט 1994, בעת שהיה מפקד המחוז הצפוני, הואשם בחשד לקבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים על קבלת טובות הנאה מקבלן מנצרת.
במשפט זוכה מחמת הספק בכלל העבירות שיוחסו לו, אך שופטי בית המשפט העליון מתחו ביקורת חריפה על התנהגותו.
שופטי הרוב, שזיכו אותו, כתבו: "כמות המקרים מקנה את הנופך המושחת, ואולם נותר ספק אם המקרים חצו את גבול השחיתות, ואם עברו מתחום העבירה המשמעתית לתחום העבירה הפלילית".
בדעת מיעוט היה השופט יעקב קדמי, אשר ביקש להרשיע את גנות בעבירה של הפרת אמונים.
בזמן כהונתו הוקמה יחידת העילית של הארגון יחידת מצדה.
בהיותו נציב התרחש אירוע חמור שבו הורעל עד המדינה יוני אלזם, יום לפני שהיה אמור להעיד במשפט רצח במסגרת סכסוך בין ארגוני פשיעה.
בפברואר 2007, לאחר הצגת דו"ח ועדת זיילר על פרשת האחים פריניאן, ובעקבות התפטרותו של המפכ"ל משה קראדי, נבחר גנות על ידי השר לביטחון פנים אבי דיכטר למחליפו של רב-ניצב קראדי.
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, סבר שהמינוי כשר מבחינה חוקית וקבע כי "אין מניעה משפטית" שיכולה לגרום לפסילת מינוי גנות למפכ"ל.
עם זאת, סבר מזוז כי המינוי בעייתי עקב עברו של גנות והביקורת שהועלתה נגדו, ועקב הצורך באמון הציבור במפכ"ל החדש.
עמותת אומ"ץ עתרה לבג"ץ נגד המינוי.
בעקבות זאת, הודיע השופט בדימוס יעקב טירקל, העומד בראש הוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה, כי הוועדה לא תתכנס לאשר את המינוי עד הכרעת בג"ץ בנושא.
במרץ 2007 הסיר גנות את מועמדותו לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
ביולי 2007 מונה על ידי שר הפנים, רוני בר-און, לראש מינהל האוכלוסין במשרדו.
בתפקידו זה הקים את רשות האוכלוסין וההגירה.
בשנת 2009 מונה למנכ"ל משרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
במשרד התחבורה שימש עד דצמבר 2010, עת עבר לשמש מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, זאת לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הודיע שאין מניעה משפטית למינויו לתפקיד זה.
ב-1 באפריל 2012 מונה לתפקיד מנכ"ל רשות שדות התעופה, וכיהן בתפקיד עד פרישתו ב-31 בדצמבר 2021.
לאחר מותו הוחלט בשירות בתי הסוהר כי מתקני הכליאה בית הסוהר נפחא ובית הסוהר רמון הצמוד אליו יקראו מתחם גנות, על שמו של יעקב גנות, הנציב ה-14 של שירות בתי הסוהר.
הרב יעקב גולדמן (ט' באלול ה'תרס"ו – י"ד בתמוז תשמ"ו; 30 באוגוסט 1906 – 21 ביולי 1986) היה רב בתי הסוהר ומחנות המעצר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, מזכירו ויד-ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, ופעיל באכלוס הרובע המוסלמי ביהודים לאחר מלחמת ששת הימים.
גולדמן נולד בעיר רוצ'סטר, ניו יורק, הצעיר מ-12 ילדים של חיים-יהודה וצירל גולדמן, ילידי פולין שהיגרו לארצות הברית בשנת 1886. לאחר לימודים יסודיים ותיכוניים בעיר הולדתו למד בישיבת רבי יצחק אלחנן ובמקביל באוניברסיטת ניו יורק.
בניו יורק הכיר את חנה בלומנטל, ילידת ירושלים ונינתו של הרב עזריאל זליג הויזדורף, ממייסדי בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים במאה ה-19. חנה ויעקב עלו לארץ ישראל עם הוריו ולאחר מכן נישאו בתל אביב בשנת 1927.
גולדמן הוסמך כרב בירושלים ושימש כמזכירו ויד-ימינו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
השגריר הבטיח ומילא את הבטחתו נאמנה.
בשנת 1943 התגייס לצבא הבריטי, ושירת כרב צבאי ביחידות הארץ-ישראליות.
במסגרת שירותו סייע לניצולי השואה.
בין היתר פקד את מחנה אל שאט שריכז פליטים ליד תעלת סואץ שחלק קטן מהם היו יהודים.
עם שחרורו מהצבא הבריטי בשנת 1946 התמנה כרב בתי-הסוהר ומחנות-המעצר בארץ ישראל ובקניה, מטעם הוועד הלאומי לכנסת ישראל.
בתפקידו זה הגדיל לעשות לשחרורם של אסירים ועצירים, חברי המחתרות, מהכלא הבריטי, ואף הצליח להניא את המפקד הצבאי הבריטי, הגנרל אוולין בארקר, מלאשר הוצאתם להורג של שמונה עשר חברי הלח"י, שנדונו למוות בשנת 1946, לאחר ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בחיפה.
אור לב' באייר תש"ז (21 באפריל 1947) שהה הרב גולדמן במחיצתם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני ועשה עמם את שעותיהם האחרונות בבית הסוהר המרכזי בירושלים, וכששירת "אדון עולם" נישאת בפי שלושתם נפרד מהם סמוך לרגע בו פוצצו עצמם ברימון יד שהוסתר בתפוז.
הרב גולדמן ביקר במחנה בגילגיל שבקניה, בו נעצרו 251 מחברי המחתרות; בבית הסוהר לנשים בבית לחם בו נאסרו ונעצרו חברות המחתרות, בכלא עכו ובכל כלא בו היו עצורים יהודים.
הרב גולדמן נתבקש לבקר במחנות המעצר בקפריסין, ולעשות להרגעת הרוחות של ניצולי השואה שהוגלו לשם.
לאחר מכן התבקש לסייע למוסדות היישוב בהסברה ציונית בארצות הברית, בלשון האנגלית, ופעל נמרצות לאיסוף כספים במסגרת ה-UJA.
בשנת 1949 התמנה כמנהל מחלקת הישיבות מטעם הג'וינט (JDC) בה עשה עד לפרישתו לגמלאות.
בזמן אכלוסה מחדש של העיר העתיקה, לאחר מלחמת ששת הימים, הביא לאכלוסם של חלק מהבניינים שבבעלות יהודית ברובע המוסלמי.
הוא הירבה להדגיש, שרובע זה היה יותר יהודי מהרובע השכן המכונה "יהודי", ושיש לעשות להחזרת העטרה ליושנה.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה הכנת סקר ומפה של המבנים היהודיים באזור רחוב חברון (היום נקרא רחוב מעלה חלדייה) ושאר המקומות שבין החומות בהם גרו יהודים עד לשנת תרצ"ו.
לאחר מכן דרבן את בעלי הבתים היהודיים באזור לשקמם וליישבם ביהודים כבעבר.
הרב גולדמן נפטר בירושלים בי"ד בתמוז תשמ"ו (21 ביולי 1986) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
על-שמו כיכר בירושלים בסמוך למוזיאון אסירי המחתרות.
יעקב גלבוע (ארווין גולדברג) נולד בקושיצ'ה, צ'כוסלובקיה.
מגיל שלוש גדל בווינה, שם למד נגינה בפסנתר מגיל שמונה.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל בזכות מלגת לימודים לטכניון בחיפה.
אחרי מלחמת העצמאות, בה שירת בפלמ"ח, החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב.
בשנת 1980 יצא לגמלאות והקדיש את כל זמנו להלחנה.
גלבוע החל ללמוד מוזיקה בארץ ישראל, תחילה בכוחות עצמו, מספר "תורת ההרמוניה" של ארנולד שנברג, ואחר אצל יוסף טל בירושלים.
הוא הספיק לסיים את לימודיו בבית המדרש למורים בירושלים לפני שהתגייס לפלמ"ח בשנת 1947. אחרי המלחמה המשיך ללמוד בעצמו ולבסוף למד באופן פרטי תזמור אצל פאול בן-חיים, בין השנים 1953 עד 1956. בשנים אלה החל להלחין בסגנון פוסט-רומנטי ים-תיכוני.
"ספיח" (1954); ביצוע בכורה: רמה סמסונוב ותזמורת קול ישראל, בניצוח גאורג זינגר, 1962
"קטעים ליריים" בהשראת בנג'מין בריטן, לקול אישה, נבל וכלי קשת, למילים של רחל.
שלושה מחזורי שירים: "שבעה חרקים (1955);
"עבים חולפות" (1957); ביצוע בכורה: רמה סמסונוב, מצו סופרן, יונה אטלינגר, קלרינט, יעקב מנזה, צ'לו, רות מנזה, פסנתר 1961, לחרוזים של פניה ברגשטיין
"סונטות ערב" (1959); ביצוע בכורה: אדית גולדשמידט ורות מנזה, 1959, לשירים מאת יעקב פיכמן.
את השנים הבאות הקדיש גלבוע לחיפושי סגנון חדש, לאחר שסגנון הכתיבה הקודם לא ענה עוד על דרישותיו.
הוא בחן את שיטת שנים-עשר הטונים, הסריאליזם והנאו-אימפרסיוניזם, בעיקר של ליגטי ואף השתתף בקורס למוזיקה חדשה בקלן, בהדרכת שטוקהאוזן ואחרים, אך סגנונם לא ישר בעיניו ולאחר שובו ארצה החל ליצור לו סגנון משלו, המאחד את סגנון האוואנגרד עם מאפיינים מזרח תיכוניים וחופשי מכל אסכולה מוגדרת.
אחת מיצירותיו החשובות של יעקב גלבוע היא "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים" (1966), עשרים וארבעה קטעים קצרים, מחציתם ווקאליים ומחציתם אינסטרומנטליים.
הקטעים הווקאליים מוקדשים לשנים-עשר שבטי ישראל, קטע לכל שבט, וסדר נגינתם תלוי ברצון המנצח, אך עליו להקדים קטע אינסטרומנטלי לכל קטע ווקאלי.
בביצוע הבכורה השתתפו זמרת הסופרן פרידל טלר-בלום, זמרים ונגנים מן התזמורת והמקהלה של התזמורת הסימפונית ירושלים, רשות השידור, עם הפסנתרן פרנק פלג והמנצח איתן לוסטיג, 1968. היצירה זכתה בפרס אנגל לשנת 1973.
"גבישים" (1967); לחליל, ויולה, צ'לו, פסנתר וכלי הקשה.
אחד עשר רישומים זעירים, סימטריים במבנה ובתיווי.
"דרדרים" (1968); לקרן, צ'לו, פסנתר וכלי הקשה, נכתבה בהשראת סיפור חוה והנחש בספר בראשית.
טקסט מן התנ"ך ומשלו, באנגלית, הוסיף המלחין לאחר זמן.
"טללים" (1968); חמישה שירים למקהלת ילדים מדברת ונבל למילים של שושנה גלבוע, אשתו של המלחין.
"אופקים בכחול וסגול" (1970); לחליל, קלרינט בס, כינור, כלי הקשה וסרט מוקלט, למילים של גלבוע עצמו.
"פסטלים" (1970); לפסנתר מעובד, על פי ציורים שלו עצמו.
ביצוע בכורה: התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, 1973. יצירה זו היא הראשונה בטרילוגיה "ציורים לתנ"ך".
השנייה היא הקנטטה "ממגילות ים המלח" למקהלה מעורבת, מקהלת ילדים, שני עוגבים, תזמורת וסרט מוקלט (1972); ביצוע בכורה: תזמורת ומקהלת רדיו צפון גרמניה בניצוח ל.
השלישית היא "קתרוס ופסנתרין", * "נושא והרהורים בארבעה מודוסים" לצ'מבלו, נבל, פסנתר (שעל מיתריו פורטים גם באצבעות) ותזמורת.
הכלים שבשם היצירה נזכרים בספר דניאל והמלחין מנסה לשחזר את מצלולם.
ביצירה זו עשה גלבוע שימוש בראגה הודית, מקאמה ערבית, קנטוס גרגוריאני וטעמי המקרא.
ביצוע הבכורה: תזמורת מינסוטה בניצוח יהודי מנוחין, (1977).
"ארבעה-עשר אפיגרמים לאוסקר ויילד" (1973); ביצוע בכורה: רייקיאוויק, איסלנד 1973.
"קינת קלונימוס" (1973); לתזמורת סימפונית.
ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית ירושלים, רשות השידור, בניצוח חואן פאבלו איזיקיירדו, 1974.
"הרהורים על שלושה אקורדים לאלבן ברג" (1979) הייתה יצירת חובה למשתתפי תחרות ארתור רובינשטיין השלישית בשנת 1980. היצירה כתובה בשתיים עד ארבע חמשות והפסנתרן הוא המחליט מה לנגן ביד ימין ומה בשמאל.
בפרק הראשון נדרש הפסנתרן לפרוט לפעמים על המיתרים עצמם ובפרק השני הוא מניח יד על המיתרים כדי להפיק צליל יבש.
"שלושה מבואות לירושלים" (1983); היצירה נכתבה בהשראת הפסנתרנית ורדה נשרי ובעידודה וגלבוע הקדיש לה את היצירה, שאותה ניגנה בטקס הענקת פרס ראש הממשלה ליעקב גלבוע.
בהמשך הוסיף גלבוע עוד שלושה מבואות ליצירה וקרא לה "את אשר ראתה הרוח המזרחית", שישה מבואות לירושלים (1983): "קמרונות", "שער הפרחים", "להר הזיתים", "בעבור הרוח בין מיתרי הסנטור", "אזובים שבכותל" ו"הויטראז' בהיכל שלמה".
1983 היה הזוכה הראשון בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
זכה ארבע פעמים בפרס אקו"ם
יעקב גוֹרְדִין (בכתיב יידי: גאָרדין; באנגלית: Jacob Gordin; 1 במאי 1853 – 11 ביוני 1909) היה מחזאי אמריקאי יהודי יליד אוקראינה (האימפריה הרוסית), ממייסדי תרבות היידיש ותיאטרון היידיש בארצות הברית.
גורדין נולד בשנת 1853 בעיר הרוסית מירגורוד (כיום באוקראינה), וגדל בבית משכיל ובעל דעות ליברליות.
עוד בתחילת דרכו היה מעורה בחיי התרבות ובחיים הפוליטיים.
פרסם כתבות ומאמרים בעיתונות היידית וכן בעיתונות הרוסית המהפכנית.
דעותיו נחשבו כקיצוניות בחברה היהודית המשכילה של סוף המאה ה-19; הוא טען כי על היהודים לשנות את עיסוקיהם כמתווכים לחדול מלהיות טפילים בחברה שבה הם חיים ולפנות לעיסוק בעבודה יצרנית, ובעבודת האדמה בפרט.
במאמריו קרא להתאגדות של יהודים לצורך הקמת חברה יהודית המבוססת על שוויון, שיתוף ועבודת אדמה.
עקב דעותיו נרדף על ידי המשטרה הצארית; וכך בסוף שנות ה-30 לחייו נאלץ לעזוב את רוסיה, בשנת 1892 היגר עם משפחתו לניו יורק.
בעת שהגיע לארצות הברית כבר היה מפורסם כעיתונאי וסופר יהודי-רוסי בעל דעות מהפכניות.
בתחילה עסק בתרגום יצירות מאנגלית לרוסית וליידיש, ובהמשך החל לכתוב מחזות בשפת היידיש.
במחזותיו העלה את התיאטרון היידי למחוזות מלודרמטיים מרשימים, ונחשב עוד כיום כאחד מגדולי המחזאים בתיאטרון היידי.
חסיה היתומה (המקביל לסיפור סינדרלה היהודית, שייתכן שהיווה, לימים, השראה לכתיבת הרומן סיפור פשוט על ידי ש"י עגנון)
מירל'ה אפרת (מבוסס על מחזהו של ויליאם שייקספיר "המלך ליר")
האלהים, האדם והשטן: חזיון בארבע מערכות ופרולוג (עברית על ידי ר' קלונימוס [=קדיש יהודה סילמן]), ירושלים: סנונית, תרע"ה.
אלישע בן אבויה: חזיון בארבע מערכות, עברית על ידי ר' קלונימוס [=קדיש יהודה סילמן]), ירושלים: סנונית, תרע"ה.
המטרף: דרמה בארבע מערכות, תרגם: ישראל ברוך), לבוב: סנונית, [1922].
מירלה אפרת (תרגום ועיבוד: מרים קיני), [תל אביב]: אור עם, תשמ"ז 1987.
חסיה היתומה, נוסח עברי - דפנה אילת, רמת גן: בית צבי, 2001.
יעקב גיל-ליפשיץ (מכונה; הרב "קפיטן" יעקב גיל ליפשיץ, ט"ו בטבת תרס"ח, דצמבר 1907 – 22 באוקטובר 1990) היה רב ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת הראשונה.
לפני כן כיהן כרבה הראשי של נס ציונה.
גיל נולד ב-1908 בטבריה בשם יעקב ליפשיץ.
למד בבית הספר "תלמוד תורה" ובישיבת אור תורה בעיר.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים והוסמך לרבנות.
באוניברסיטה העברית למד מקרא ובלשנות שפות שמיות וקלאסיות וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח בסוף 1940. בשנת 1942 קיבל תואר ד"ר על חיבורו "תולדות הדקדוק העברי, הפרשנות למקרא, והבלשנות העברית בימי הביניים".
בין השנים 1931–1933 עמד בראש ישיבת "אהל יעקב ודגל תורה" בטבריה והיה חבר בית הדין הרבני של העיר.
לאחר מכן הוא מונה לרבהּ של נס ציונה, תפקיד בו שימש עד 1942. במקביל היה כותב מאמרים בנושאים שעמדו על הפרק, כמו המלחמה בספסרות וחיזוק שמירת השבת, נאם ברחבי ארץ ישראל והיה פעיל בתנועת "המזרחי".
בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף לוועדה לעידוד הגיוס לצבא הבריטי בנס ציונה.
בשנת 1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת כרב צבאי בדרגת סרן.
מאוחר יותר, התמנה לתפקיד הרב הראשי של הבריגדה היהודית.
בנובמבר 1945 הגיע לחופשה בארץ ישראל.
לאחר המלחמה פעל בקרב שארית הפליטה באירופה.
בתחילת 1946 ביקר במלטה ואצל יהדות לוב.
במאי 1946 השתחרר מהצבא לאחר 4 שנות שירות.
זמן קצר לאחר מכן הוציא ספר על הבריגדה.
באמצע 1947 העיד בפני ועדת אונסקו"פ על הגיוס של יהודי ארץ ישראל לצבא הבריטי ועל מיעוט הגיוס של הערבים.
באוגוסט 1947 השיב במכתב למלך אנגליה את אות ההצטיינות שקיבל במחאה על השבת עולי אקסודוס לגרמניה.
באפריל 1948 עברת את שמו לגיל.
בסוף 1947 הקים את תנועת "אחדות העם" שנקרא גם "אחדות האומה" שדרשה לכונן מיד מדינה עברית ולהתחמש כדי להגן על המדינה מפני הערבים.
אנשי התנועה הזהירו מנסיגה מהקמת המדינה והתריעו על מחדלים של הנהגת היישוב בבניין הכח הצבאי.
גיל גם תקף את המפלגתיות ואת העובדה שכל שר מינה מאנשי מפלגתו לתפקידים ממשלתיים.
נציגי התנועה, שכללה גם את נחום סלושץ, פעלו ברחבי ישראל באסיפות עם וקראו לליכוד הכוחות של מפלגות המרכז והימין.
בנובמבר 1948 התאחדה אחדות האומה עם הציונים הכלליים.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה, היה חבר ועדת העבודה וועדת השירותים הציבוריים.
על פעילותו בכנסת נכתב בביטאון הציונים הכלליים, הבוקר: "יעקב גיל הוא האיש שבעזרת קריאות ביניים וגם בשאילתות, הוא מצליף קו אור על נקודות שונות של המציאות שהמנגנון והנואמים הרשמיים מטילים עליהם איפול".
לקראת הבחירות לכנסת השנייה לא שולב גיל שוב ברשימת הציונים הכלליים.
בשנת 1952 החיה את פעילות "אחדות האומה" בביקורת על השמאל ועל הציונים הכלליים שלטענתו חלקו ביניהם את השלל בהנהגת המדינה.
בהמשך הוציא עיתון בשם "חדשות סוף השבוע" מטעם מפלגתו החדשה, מפלגת האומה.
בשנת 1954 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד במקצוע.
החל משנת 1956 נדון על מספר עניינים שונים לשלילת רישיונו כעורך דין.
ערעוריו של גיל לבית המשפט העליון נדחו.
בנוסף, לקה גיל במחלה שזוהתה כפמפיגוס וטופלה בקורטיזון שגרמה לתופעות לוואי של אפתיה.
בעקבות שלילת רישיונו כעורך דין, עבר גיל לחיפה ולימד בסמינר גורדון.
במקביל היה פעיל בחברה לחקר המקרא בישראל ונתן הרצאות על נושאים מהתנ"ך בחיפה.
היה נשוי לצפורה לבית פוטרמן ואביהם של ישראל, חוה ועפרה.
ספר הבריגדה היהודית: קורות החטיבה היהודית הלוחמת המצילה את הגולה, תל אביב: יבנה, תש"ו 1946. (יצא במהדורות נוספות) עליו זכה בפרס אוסישקין.
יעקב הוכרמן, מרדכי להב וצמח צימריון (עורכים), ספר יעקב גיל: קובץ מחקרים בפרשנות המקרא, בלשון העברית, בהגות יהודית, בהלכה ובהיסטוריה, מוגש להרב יעקב גיל ליובלו השבעים, ירושלים: ר.
בירושלים נקרא על שמו כיכר ב בשם כיכר יעקב גיל.
יעקב גלר (29 בנובמבר 1930, כסלו תרצ"א; וסלוי, רומניה - 23 בינואר 2022; פתח תקווה), היה היסטוריון שחיבר ספרים בנושאים יהודיים בעברית וברומנית.
גלר נולד לאליעזר גלר ולאיטה (יהודית) לבית הלוי.
הוא נישא לדבורה, בתו של הרב יצחק כהן, ואב לארבעה ילדים.
ראשית לימודיו היה בתלמוד תורה.