tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוי נולד בזדוּנְסקָה וולָה, פולין, למרים לבית אופטובסקי ולעַזְריאֵל לוי, שעסק בלימודי רבנות בפולין, והתפרנס בארץ כבעל חנות מכולת.
לאפרים היו אח ואחות: האח, צבי לוי, שירת ב"הגנה" כמו אפרים, לחם במלחמת העצמאות - בין היתר במושבה הר-טוב, ולאחר המלחמה היה קבלן בניין; האחות, לאה ספרא, הייתה מורה למוזיקה.
אפרים עלה לארץ ישראל בשנת 1932 עם משפחתו הגרעינית, ועם רבים מאחיה של אמו ומשפחותיהם, ורובם השתכנו בירושלים, ברחוב צפניה, בשכונת כרם אברהם.
סבו מצד אמו, שרגא אופטובסקי, השתייך לחסידות גור, ובשנת 1925 היה אחראי על בניית הישיבה הראשונה של חסידות גור, ישיבת שפת אמת, בשכונת מחנה יהודה, שנקראה על שמו של האדמו"ר יהודה אריה ליב אלתר.
למרות הרקע החסידי של משפחתו, נשלח לוי על ידי אביו ללמוד בבית ספר תחכמוני (ירושלים), של זרם המזרחי, אשר שאף לשלב בין ערכי הציונות לבין ערכי היהדות האורתודוקסית.
במקביל ללימודיו היה חבר בתנועת הנוער העובד - המחנות העולים.
בגיל 15 החל לוי לפעול כקשר בגדנ"ע, ולאחר מכן התנדב ביחידת הנוטרים של משטרת היישובים העבריים, ושירת באזור המושבה נווה יעקב.
בהמשך החל את פעילותו בחי"ש (חיל השדה) של ארגון ההגנה.
בשנת 1940 השתתף בקורס מ"כים של ההגנה בקיבוץ קריית ענבים, ובשנת 1943 השתתף בקורס מ"מים בג'וערה (בפיקודו של משה כרמל).
לוי היה אחד מקבוצה מצומצמת של מפקדי פלוגות בחי"ש, אשר היוו את שלד הפיקוד העיקרי ערב הכרזת המדינה.
בשנת 1947, השתייך לוי לגדוד מוריה, בחטיבת עציוני, שפעל בכפרים הערבים בית איכסא ובבית סוריכ, השוכנים מצפון מערב לירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הוא שירת כמפקד פלוגה בגדוד "מוריה" בחטיבת עציוני, ופיקד על פעולות התגמול הראשונות, וביניהן פעולת תגמול נגד בית סוריכּ בשנת 1947.
במהלך שנת 1948 התמנה לוי לסגן מפקד גדוד בחטיבת ירושלים, ועם שחרורו מצה"ל לאחר קום המדינה, התגייס לשירות הביטחון הכללי, ושירת עד שנת 1963 כראש מחוז ירושלים.
במקביל לכך השלים תואר במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לוי נשלח פעמיים לייצג את שירותי הביטחון הישראלים בארצות הברית: בשנים 1958-1956 היה נציג שירות הביטחון ושירת כקונסול בקונסוליה הישראלית בניו יורק, ובשנים 1967-1963 היה נציג המוסד למודיעין ושירותים מיוחדים ויועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון.
עם חזרתו לישראל הוצב במשרד ראש הממשלה, ובהמשך שימש כנציג החברה הישראלית למדליות ולמטבעות בארצות הברית.
לאחר פרישתו משרות המדינה ניהל לוי את חברת האנרגיה "פז" בירושלים, ולאחר יציאתו לגמלאות שימש כיו"ר ארגון חברי ההגנה בירושלים, עד מותו.
היה נשוי למלכה לבית פת, ואב לבת, ד"ר טליה חביב, שנישאה לכלכלן פרופ' ג'ק חביב, ולבן, ד"ר עַזְריאֵל (עַזי) לוי, דוקטור למינהל עסקים, שקרוי על שם אביו של לוי.
חמיו וחמותו היו יהודה-זאב וחיה פת, בעלי קפה פת בירושלים.
בתם, נחמה, נישאה לחיים ליטני (במקור: הנריק לייטאיזן), בעל בית מלאכה לצורפות.
אחד מבניהם היה העיתונאי יהודה ליטני.
בתם האחרת שולה, נישאה לשמואל טולידאנו, בכיר ב"מוסד", אשר שימש גם כיועץ לענייני ערבים של ראשי הממשלה: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, וחבר הכנסת בכנסת התשיעית.
כמו כן, גדעון פת (גדעון מרקוס), שהיה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, היה בן הדודה של אשתו, מלכה, וגדל מגיל צעיר במשפחתה כבן, ונחשב לכן כגיסו של לוי.
אפרים סנה (נולד ב-19 בספטמבר 1944) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת העבודה-מימד, רופא במקצועו.
כיהן כשר הבריאות, שר התחבורה וסגן שר הביטחון.
ב-2008 פרש ממפלגת העבודה והקים את מפלגת ישראל חזקה, שלא עברה את אחוז החסימה.
סנה הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, והיה בעבר מפקד יחידה 669.
אפרים סנה נולד בתל אביב למשה סנה (במקור קליינבוים), שהיה ראש המטה הארצי של ההגנה וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י ולד"ר חנה (ניוטה) לבית ויינברג.
למד בבית חינוך לילדי עובדים ובתיכון עירוני א'.
סנה שירת בנח"ל בגרעין מתנועת בנק"י בקיבוץ יד חנה בשנים 1962–1964. למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, והתמחה ברפואה פנימית.
עם סיום לימודיו חזר לשירות סדיר כרופא גדודי, ואחר כך רופא חטיבתי בחטיבת הצנחנים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על פלוגת הרפואה החטיבתית של הצנחנים בקרב החווה הסינית ובקרבות ממערב לתעלת סואץ.
כמו כן פיקד על צוות הרפואה במבצע אנטבה.
בהמשך שירת כרופא גדודי בגדוד 890 של הצנחנים והשתתף בזיהוי ופינוי ההרוגים באסון הנ"ד.
לאחר מכן מונה כמפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
תחת פיקודו לקחה היחידה חלק בפשיטות ומארבים בלבנון.
לאחר מכן החליף את מאיר דגן בפיקוד על אד"ל - רצועת הביטחון בדרום לבנון.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, וסיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון החל לקיים קשרים עם אנשי אש"ף בשטחים באישורו של שר הביטחון יצחק רבין וסגן ראש הממשלה שמעון פרס.
בשנים 1988–1994 ביצע שליחויות מדיניות, בעיקר מול ההנהגה הפלסטינית מאש"ף.
תמך ביצחק רבין בהתמודדותו על ראשות מפלגת העבודה בשנת 1992 ועמד בראש מטה ההסברה שלו בבחירות המקדימות.
באותה שנה נבחר לכנסת, וכיהן ברציפות עד מאי 2008. בשנת 1994 התמנה לשר הבריאות במקום חיים רמון, היה לרופא הראשון שכיהן בתפקיד זה, וכיהן בו עד לאחר הבחירות ב-1996. במהלך כהונתו היה אחראי על הבראת קופת חולים כללית ממשבר שכמעט הוביל לקריסתה.
הוא העביר את חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שהבטיח לראשונה כי כל אזרחי ישראל ייהנו מביטוח בריאות.
אחרי כישלונו של שמעון פרס מול בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ב־1996, התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול אהוד ברק, יוסי ביילין ושלמה בן עמי, וקיבל את מספר הקולות הנמוך ביותר, 6% מהקולות בלבד.
לאחר ניצחון אהוד ברק בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ב־1999 והקמת ממשלת ישראל העשרים ושמונה מונה לסגן שר הביטחון.
במהלך כהונתו בלט בהתנגדותו ליציאה מדרום לבנון, אם כי השלים עימה בעקבות החלטתו של ראש הממשלה.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה ב־2001 מונה לשר התחבורה בממשלת שרון, וכיהן בתפקיד זה עד לפרישת מפלגתו מהקואליציה ב-2 בנובמבר 2002. במהלך כהונתו הוכנה תוכנית החומש של רכבת ישראל.
ב-2005, בעקבות בחירתו של ח"כ איתן כבל למזכ"ל מפלגת העבודה, מונה אפרים סנה לתפקיד יו"ר סיעת העבודה בכנסת.
ב-30 באוקטובר 2006 אישרה ממשלת אולמרט את מינויו של סנה בשנית לתפקיד סגן שר הביטחון, במקביל לצירופו של אביגדור ליברמן לממשלה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה התנדב לשירות מילואים בגבול הצפון כרופא בחטיבת הצנחנים.
לאחר המלחמה, בעקבות הטיפול הלקוי בעורף, הקים את רשות החירום הלאומית ובמהלך כהונתו עסק בשיפור היחסים עם הרשות הפלסטינית.
ב-18 ביוני 2007, עם כניסת אהוד ברק לתפקיד שר הביטחון במקום עמיר פרץ, חדל סנה מלכהן כסגן שר.
הוא לא מונה לתפקיד בשנית, והוחלף במתן וילנאי.
ב-25 במאי 2008 הודיע על פרישה ממפלגת העבודה והתפטרותו מהכנסת, על מנת להקים מפלגה בהנהגתו שתיקרא "ישראל חזקה".
יממה לאחר מכן הניח על שולחנה של יושבת ראש הכנסת, דליה איציק מכתב התפטרות.
לסנה הצטרפו חברי הכנסת לשעבר מיכאל בר-זוהר ממפלגת העבודה, ואראלה גולן ממפלגת חץ (מפלגה של פורשי שינוי).
"ישראל חזקה" תמכה במדיניות של רווחה עם כלכלה מודרנית, בה הממשלה אחראית לרווחת האזרח בכל התחומים: חינוך, בריאות, סיעוד, פנסיה, שכר מינימום.
המפלגה תומכת בחיזוק עליונותה הצבאית של ישראל מול כל האיומים באזור, בדגש על סיכול האיום האיראני.
"ישראל חזקה" קראה לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני על בסיס שתי מדינות לשני עמים.
כמו כן, המפלגה תומכת בשימור ארץ ישראל ונופה, איכות הסביבה, המים והאוויר.
מצע המפלגה נכתב על ידי 60 כותבים מתנדבים מרחבי הארץ ומתחומי מומחיות שונים.
במסיבת העיתונאים שבה הוצג המצע, אמר סנה כי בחן את סיבת שקיעתן של מפלגות ד"ש, הדרך השלישית, צומת ושינוי ומצא כי לא הייתה למפלגות הללו השקפה מגובשת בנושאים רבים.
סנה טען כי בניגוד למפלגות שמנה, מצע מפלגתו מתמקד בכל תחומי החיים: כלכלה וחברה, חינוך, בריאות, דיור ושיכון, ביטחון הפנים ואכיפת החוק, שיפור השירות הציבורי, עלייה וקליטה, זכויות אדם, דת ומדינה, תחבורה, איכות הסביבה, אנרגיה ותשתיות, חקלאות וביטחון.
בחירות פנימיות למפלגה התקיימו ב-10 בדצמבר 2008. הבחירות התקיימו, לראשונה בישראל, ברשת האינטרנט, והושג בהן אחוז הצבעה של 92.7% מבעלי זכות ההצבעה.
מתוך רשימת המתמודדים שהתפרסמה באתר המפלגה נבחרו האנשים הבאים:
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-18, קיבלה 6,722 קולות (0.2% מהקולות) ולא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה לא השתתפה במערכות הבחירות שלאחר מכן.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
אפרים סנה גר בהרצליה, נשוי ואב לשתיים.
באחריות – ישראל בעולם שאחרי שנת 2000, הוצאת ידיעות אחרונות, 1996
ניווט בשטח מסוכן, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
שנותי עם אבא, ידיעות ספרים, 2022
אפרים סידון (נולד ב־26 בפברואר 1946) הוא סופר, עיתונאי, בעל טור, תסריטאי, מחזאי ופזמונאי ישראלי, העוסק בעיקר בסאטירה.
אפרים סידון נולד בתל אביב וגדל בשכונת קריית בורוכוב ברמת גן.
בן יחיד להורים ילידי פולין, אנשי העלייה השלישית.
אביו, אברהם קלחשטיין (שבעצת אברהם שלונסקי שינה את שמו לסידון), היה איש גדוד העבודה וחבר מספר 19 בהסתדרות.
בנערותו היה חבר השומר הצעיר ואת השירות הצבאי עשה במסגרת הנח"ל.
אחר כך התגורר שלוש שנים בקיבוץ ניר יצחק.
בהמשך למד היסטוריה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, שם המשיך להתגורר שנים רבות.
בהיותו בקיבוץ שיחק במחזה "מחכים לגודו" והמשיך לשחק גם בהיותו סטודנט.
בנוסף שיחק באותה תקופה בקומדיה "אצל גרוסמן יש משבר" בתיאטרון "עידן".
סידון החל את כתיבתו בעיתון הסטודנטים "פי האתון", בו השתתפו בכתיבה סאטירית גם ב.
מיכאל, קובי ניב וחנוך מרמרי.
חבורה זו המשיכה ל"zoo הארץ", מדור הסאטירה של השבועון "העולם הזה", שהופיע בשנים 1973–1976 (ש ממנו בשם "ZOO ארץ ZOO?" יצא לאור בשנת 1975).
בשנים 1974–1976 יצרה החבורה את "ניקוי ראש" סדרת הסאטירה הנודעת של הטלוויזיה הישראלית, כתבה את הקברטים הסאטיריים "איך אנחנו נראים" (1972) ו"המלחמה האחרונה" (1974) שהוצגו בתיאטרון "בימות"; ובנוסף כתבו גם לתוכנית היחיד של רבקה מיכאלי "שעות נוספות" ותוכנית של רביעיית מועדון התיאטרון.
בתחילת שנות השמונים כתב סידון יחד עם ב.
מיכאל וקוב ניב לתוכנית "זהו זה!".
מיכאל כתב את הסדרה הקומית המצליחה "קרובים קרובים", שהציבה מראה עקומה על המשפחה הישראלית ה"ממוצעת" ועסקה גם בסאטירה.
בשנות התשעים כתב סדרת טלוויזיה קומית נוספת בשם "חצי המנשה".
שתי הסדרות שודרו בטלוויזיה החינוכית.
לאורך כל שנות השמונים, כתב סידון מערכונים רבים ששודרו בתוכנית הבידור "סיבה למסיבה" של הערוץ הראשון (ערוץ הטלוויזיה היחידי באותה עת), בהם חיקה הבדרן טוביה צפיר דמויות של פוליטיקאים ישראלים.
במיוחד זכור השיר הפארודי "עם אחד עם שר אחד" (המבוסס על השיר עם אחד שיר אחד), בו גילם צפיר כמה משרי ממשלת האחדות של שמיר ופרס.
הוא גם כתב מספר תוכניות בידור סאטיריות שהועלו על הבמה בכיכובו של צפיר, כשאחת המצליחות שבהן הייתה "חגיגות סיום הרוטאציה" בשנת 1986. סידון כתב גם לתוכנית הסאטירה הטלוויזיונית "האגף הסגור" ששודרה בין השנים 1990–1991.
סידון היה הכותב הראשי של התוכנית הסאטירית "החרצופים", ששודרה בשנות התשעים בערוץ 2. תוכנית זו צחקה על הפוליטיקה הישראלית (בתקופת ממשלות נתניהו וברק), כשהיא משתמשת בבובות בדמות הפוליטיקאים.
בין השנים 1987 עד 2002 פרסם טור מחורז שבועי בעיתון "מעריב", בו הביע בצורה הומוריסטית עמדות פוליטיות וחברתיות מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית.
לפני כן כתב גם בעיתון "דבר".
כתב בשבועון "כותרת ראשית", יחד עם אבנר אברהמי, מדור קומיקס שהתבסס על התנ"ך והופיע אחר כך בשני ספרים.
בשנת 2003 כתב את הקברט הסאטירי "השמיים הם הגבול", בו כיכבו טוביה צפיר, שלמה וישינסקי ושרון אלימלך, ושהוצג בתיאטרון הקאמרי.
באותה שנה גם כתב יחד עם איציק ויינגרטן את המחזה הדרמטי "מזריץ'", המבוסס על יומנים ועדויות של שורדי שואה ומתאר את סיפורם של שמונה צעירים יהודים שהסתתרו במשך יותר משנה בעליית גג מול מפקדת הנאצים בעיירה מזריץ' שבפולין.
מיכאל את המחזה "נפגעי חרדה" שהוצג בתיאטרון הבימה, וביים מוטי קירשנבאום.
מיכאל וקירשנבאום בכתיבת הקברט הסאטירי "רואים ת'סוף".
סידון נחשב גם לסופר ילדים מוכשר, הוא כותב בחרוזים ובצורה הומוריסטית, בעיקר אגדות ילדים ואף על סיפורי התנ"ך, כשחלק מספריו אוירו על ידי יוסי אבולעפיה וחלקם על ידי דני קרמן.
ספר הילדים הראשון שכתב, "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור ", יצא לאור בשנת 1976 בהוצאת כתר.
זה היה הספר המקורי הראשון בעברית של ההוצאה (עד אז עסקה בתרגומי מדע והפקת אנציקלופדיה יודאיקה), הוא זכה להצלחה וסידון התבקש לכתוב ספרים נוספים.
בשנת 1984 אף מימנה לו הוצאת כתר שנת שבתון באנגליה עם משפחתו, תמורת כתיבת עשרה ספרים נוספים.
ספר הילדים המוכר ביותר שלו הוא "מעלה קרחות", סיפור אלגורי על עיר של קרחים המשמש כמשל על תופעת ה"עדר" או הקונפורמיזם המוחלט.
כמו כן חיבר הצגות ומחזות זמר לילדים כמו "טרזן וג'יין", "ספר הג'ונגל" (על-פי ספרו של רודיארד קיפלינג) ו"פצפונת ואנטון" (על פי ספרו של אריך קסטנר).
סידון נשוי ואב לשני ילדים, אחד מהם הוא יהונתן סידון, בעבר עיתונאי במקומון הירושלמי "כל העיר" ובעיתון "הארץ", וכיום מנהל המחלקה המסחרית באתר ice.
מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב .
עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור (1976) - מעשה במלך שהתחיל לבוא אל עמו בדרישות שגעוניות, ועל כן הורד מכסאו והוגלה לאי נידח.
שירים במיץ (1977) איורים יוסי אבולעפיה
הגן על הקרחת (1978) - קובצי שירי איגיון, המושתתים על שעשועי לשון.
עלילות התוכי ואדון שעשוע או איך עושים מדקדוק שעשוע (1979)
מעלה קרחות (1980) - אייר יוסי אבולעפיה.
סיפור בחרוזים על עיר של קרחים, ששערה בודדה התחילה לצמוח פתאום על ראשו החלק של ראש-העיר.
הצל (1980) לפי הנס כריסטיאן אנדרסן איורים דודו גבע
הנסיכה על העדשה (1980) לפי הנס כריסטיאן אנדרסן איורים תרצה וולד
בגדי המלך החדשים (1982) לפי הנס כריסטיאן אנדרסן איורים דודו גבע
אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו (1987) אייר יוסי אבולעפיה
באמת אלף-בית (1988) אייר דני קרמן
שירים רעים לילדים טובים (1991) אייר דני קרמן
סיפור מוזר ומלא תימהון על האי הקטן האי היגיון (1993) אייר יוסי אבולעפיה
גליצו יוצא לנדוד בדרכים (1997) אייר יוסי אבולעפיה; הוצג ב-1979 בתיאטרון לילדים ונוער, ב-1986 כמחזמר בתיאטרון בית לסין והחל מ-2014 בתיאטרון הרצליה
הפשפש (2001) לפי הנס כריסטיאן אנדרסן אייר דודו גבע
סידון מספר אנדרסן (2001) איירו דודו גבע ותרצה ולד
מעולם לא היה מצבנו (2003) לקט טורים שפורסמו בעיתונות, איורים יוסי אבולעפיה
התנ"ך בחרוזים-בראשית (2003) אייר דוד פולונסקי
התנ"ך בחרוזים-שמות, במדבר, דברים (2004) אייר דוד פולונסקי
הקרב הראשון בנחל קשישון (2005) אייר דני קרמן.
בשנת 2008 הצגה בבימוי מאור זגורי זכתה במקום הראשון בפסטיבל תיאטרונטו לילדים, עם השחקנית מסקי שיברו.
התנ"ך בחרוזים - יהושע, שופטים (2005) אייר דוד פולונסקי
כמה טוב שיש דב (2006) אייר מישל קישקה
הנער ביער - נֹסח חדש לסיפור של חיים נחמן ביאליק (2007), אייר דני קרמן.
התנ"ך בחרוזים - מגילת אסתר (2007) איירה לילה גנין
בבה כבשת היומולדת (2008) עם איורים של איתמר טל
הגדה של פסח בחרוזים (2009) איורים דני קרמן
התנ"ך בחרוזים - שמואל א', שמואל ב' (2009) איורים דוד פולונסקי
סיפור מהלב (2009) - לעידוד חתימה על כרטיס אדי (עם איורים של דני קרמן)
משלי משלי-חכמת שלמה המלך (2010) אייר דני קרמן
כל האמת (2012) אייר דני קרמן
צפוף בבית (2013) אייר דני קרמן
החלום שלא התגשם (2013) - על פי סיפור עממי, אייר דני קרמן
מלך המלח ונסיך הפלפל (2015) - אייר דני קרמן
שיפקה המכשפה הטובה (2015) - אייר איתמר טל
בבה הכבשה האלופה (2015) - אייר איתמר טל
שטויות שסבא אומר, עם עובד (2017) - אייר דני קרמן
גן המפלצות (2017) - אייר יוסי אבולעפיה
בארץ יען כי, עם עובד (2018) - אייר דני קרמן
הפילון המנגן (2021) - אייר דני קרמן
דין, דנה והבננה (2024) - איירה אריאל פחימה
דין ודנה נוסעים לרעננה (2025) - איירה אריאל פחימה
זהו זה!, הטלוויזיה החינוכית בשנים 1978–1983
קרובים קרובים, הטלוויזיה החינוכית 1983–1986
חצי המנשה, הטלוויזיה החינוכית 1995–1996
איך אנחנו נראים (עם ב.
מיכאל וקובי ניב), תיאטרון בימות, 1972
מיכאל וקובי ניב), תיאטרון בימות, 1974
יורדים על השבוע (עם ב.
תולדות עם ישראל-תיקונים והשלמות (עם ב.
מזריץ' (עם איציק ויינגרטן), 2004
מיכאל), תיאטרון הבימה, במאי: מוטי קירשנבאום, 2010
מיכאל), צוותא, במאי: מוטי קירשנבאום 2015
המלאך, תיאטרון בית ליסין, בימוי: ציפי פינס, 2022
פתוח, התיאטרון העברי, בימוי: גדי צדקה, 2024
אפרים קארש הוא היסטוריון ישראלי-בריטי, לשעבר ראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון בקינגס קולג' שבלונדון, וכיום ראש המחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
מבקר חריף של ההיסטוריונים החדשים, ושל התזה הפוסטקולוניאלית ביחס לאסלאם במערב.
חיבר יותר מ-100 מאמרים מקצועיים ו-16 ספרים במרוצת השנים.
אפרים קארש נולד וגדל בישראל.
הוא בוגר לימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון והשפה הערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, ורכש תואר שני ושלישי בחוג ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדיסרטציה הגיש בשנת 1984 תחת הכותר: "נייטרליות ומדינות קטנות".
לאחר שסיים את התואר הראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון, הוא היה חוקר בצה"ל, שם הגיע לדרגת סרן.
קארש חקר ולימד באוניברסיטאות קולומביה, הרווארד, הסורבון, בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת הלסינקי, במכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים בלונדון, במכון קנאן ללימודי רוסיה בעיר הבירה וושינגטון, ובמרכז יפה למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת תל אביב.
קארש חקר ופרסם רבות בנושאי המזרח התיכון, מדיניות חוץ סובייטית, ומדיניות אירופאית, והוא עורך מייסד של מגזין המחקר Israel Affairs.
הוא פרשן קבוע בכלי התקשורת, הופיע בתחנות הרדיו ורשתות הטלוויזיה המובילות בבריטניה ובארצות הברית, ותרם מאמרים לעיתונים מובילים, בכללם "הניו יורק טיימס", "לוס אנג'לס טיימס", "וול סטריט ג'ורנאל", ה"טיים" (של לונדון) וה"דיילי טלגרף".
ב-2016 התמנה למנהל מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, תפקיד בו כיהן עד שנת 2021.
קארש דוחה את הדעה הרווחת במחקר המזרח התיכון ולימודי האסלאם, הרואה אימפריאליזם כקטגוריה המתייחסת לכוחות אירופאיים ולאחרונה, לארצות הברית, ושמתייחסות למוסלמים, בין אם במזרח התיכון או במקום אחר, כקורבנות שסבלו מקולוניאליזם מצד אירופה המערבית, והוא מעמיד במרכז העמדה האסלאמית את הגישה האימפריאליסטית.
קארש סובר כי הניסיון המזרח-תיכוני נובע ממצבור מגמות ארוכות טווח בנות המקום, תשוקות, ודפוסי התנהגות, בראש ובראשונה במסורת האימפריאלית האזורית של המילניום.
השפעות חיצוניות, בעלות השפעה ככל שיהיו, שיחקו רק תפקיד משני, בין אם הן מהוות כוח עיקרי העומד מאחורי ההתפתחות המזרח תיכונית או הסיבה העיקרית להפכפכות.
קארש פיתח את הטיעונים הללו לראשונה ב"אימפריות החול: המאבק לשליטה במזרח התיכון 1789-1923" (הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1999)- פרשנות מחודשת ומקיפה של מקורות המזרח התיכון המודרני השוללת את עליונותו של המערב ומשייכת אחריות רבה יותר לכוחות אזוריים.
קארש מפריך את האמונה של תוכנית אב אירופאית נושנה במזרח התיכון אשר תבוא לשיאה בהשמדה של האימפריה העות'מאנית, כמו גם את הדעה שהכוחות האירופאיים הפרו את אחדותו של המזרח התיכון על ידי יצירתן של מדינות מלאכותיות מהישות הלא מתפקדת שהתהוותה.
ב'אימפריאליזם אסלמי: היסטוריה' (אוניברסיטת ייל, 2006) קארש מפתח את טיעוניו.
הוא סובר באופן דואלי כי הולדת האסלאם הייתה קשורה באופן שאינו ניתן להתרה לאימפריה, וכי, שלא כמו הנצרות, החזיק האסלאם בשאיפותיו האימפריאליות עד לימינו אלה.
סיפורו של האסלאם לפי קארש, היה סיפור של עלייה ונפילה של כוחות תוקפניים ושל חלומות אימפריאליסטיים שלא גוועו מעולם.
אפילו כשחלומות אלו שמו לאל כל אפשרות לחברה שלווה ולהתפתחות פוליטית של העולם הערבי-מוסלמי, הם היו מעיין נובע לפנטזיות חוזרות ונשנות של נקמה ותחיה ולמאמצים רצחניים להפוך חזונות ופנטזיות לעובדות ממשיות.
האימפריה המוסלמית הגדולה האחרונה, האימפריה העות'מאנית, התכלתה לצורת ח'ליפות ריקה מתוכן.
ברם, החלום של דומיננטיות אזורית ועולמית נותר חי במידה רבה.
אם כיום אמריקה מגודפת בעולם המוסלמי, אין הדבר כתוצאה ממדיניות ספציפית, כי אם מכיוון שכוחה העולמי הבולט חוסם את הגשמתו של אותו חלום עתיק היומין של השבתה של "התהילה האבודה" של הח'ליפות ויסודה של קהילה חובקת עולם של מאמינים (אומה).
לפי השקפתו של קארש, חזון זה אינו מותחם לשולים וקיצוניים.
הדבר הוכח מעבר לכל ספק, גורס קארש, על ידי התמיכה באירועי פיגועי 11 בספטמבר בעולם האסלאמי.
בדמיונם ההיסטורי של מוסלמים וערבים רבים, מייצג בן לאדן התגלמות מחודשת של צלאח א-דין, מביסם של הצלבנים וכובש ירושלים.
במובן זה, מלחמות בתי האסלאם המיועדות לעליונות עולמית היא משאלה מסורתית ונכבדה שרחוקה מלבוא על סיומה.
ביקורתו של קארש על ההיסטוריונים החדשים
קארש הוא מבקר חריף של ההיסטוריונים החדשים, קבוצת אקדמאים ישראלים שלטענת קארש "שקועים במלאכת שיכתוב ההיסטוריה הישראלית על פי דפוס שהוא פרי רוחם, ושכל קשר בינו לבין המציאות ההיסטורית מקרי בהחלט".
בשנת 1996 פרסם קארש מאמר בכתב העת Middle East Quarterly, בו טען כי ההיסטוריונים החדשים עוסקים בשכתוב ההיסטוריה, ו"מעוותים באופן מתמיד את ההוכחות הגנזכיות על מנת להמציא מחדש את ההיסטוריה הישראלית בדמות שהתוו לעצמם".
קארש אף מספק דוגמאות רבות שבהן ניתן לראות לטענתו כי ההיסטוריונים החדשים "קוטמים, מעקמים ומעוותים" את המסמכים העיקריים.
בשנת 1999 יצא המאמר כספר בשם פיברוק ההיסטוריה הישראלית: "ההיסטוריונים החדשים".
בתגובה לביקורת, פרסמו כמה מההיסטוריונים החדשים, בהם אבי שליים ובני מוריס, מאמרי תגובה שבהם השיבו לטענותיו של קארש.
בני מוריס פרסם שתי תגובות, האחת מיידית וקצרה ב-1996 והשנייה ארוכה ומפורטת ב-1998, ובהן האשים את קארש עצמו ב"בליל של עיוותים, חצאי-אמיתות, ושקרים מובהקים", ובתגובה, פרסם קארש התקפה על מאמרו של מוריס, והאשים אותו ב"עיוותים מחלחלים ומושרשים".
מוריס האשים את קארש בסילוף ההיסטוריה ב"דרך ההשמטה": התעלמות מעובדות ומראיות וברירה בקפידה של המסמכים שיעזרו להוכיח את טיעוני ההיסטוריון.
כדוגמה לכך, הציג את טענתו של קארש בספרו "Palestine Betrayed" (2010), שהמוני ערביי ארץ ישראל קיבלו בברכה את החלטת החלוקה של האו"ם ב-1947.
ערפאת - האיש ומלחמתו בישראל.
תל אביב: ספרית מעריב, תשס"ה 2004.
רמת גן: מרכז בס"א, אוניברסיטת בר-אילן, 2003.
פיברוק ההיסטוריה הישראלית: "ההיסטוריונים החדשים".
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
רמת אביב, תל אביב: מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 1997.
צדאם חוסיין: ביוגרפיה פוליטית/ אפרים קארש ואינרי ראוטסי; תרגם מאנגלית: עמנואל לוטם.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור (מערכות), תשנ"ב 1991
אפרים צ'יזיק (1897 - 28 באוגוסט 1929, כ"ג באב תרפ"ט) היה פעיל ציוני, לוחם ההגנה וחקלאי.
אפרים צ'יזיק נולד בעיר טומשפול באימפריה הרוסית, באוקראינה של ימינו.
בשנת 1906 עלה ארצה עם הוריו (בריינה ושמואל זנביל) ואחיו (שרה, חנה, ציפורה, מניה, חיה, רבקה, אהרון וברוך).
במהלך נדודיה בארץ ישבה המשפחה בסג'רה, שם נולד צעיר הבנים, יצחק, במושבה כנרת, ולבסוף השתקעה במושבה מלחמיה (היום מנחמיה).
צ'יזיק עבד במשק החקלאי ועזר להוריו.
במלחמת העולם הראשונה גויס עם עגלתו ופרדותיו לעבודות כפייה של הצבא הטורקי.
הוא הוביל עצים שנכרתו בגליל להסקת קטרי רכבות.
בתום המלחמה, יצא צ'יזיק ליפו מטעם המרכז החקלאי והשתלם שם בווטרינריה.
מאוחר יותר התגייס לגדוד העבודה והועסק כווטרינר בעין חרוד ובתל יוסף.
בי"א באדר תר"פ נהרגה אחותו שרה צ'יזיק בהגנת תל חי.
לאחר נפילתה כתב אפרים לאחיו:
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) הגיע צ'יזיק לתל אביב ונפצע בשכונת נווה שלום כאשר פורעים ערביים ניסו לפרוץ אליה.
לאחר מכן שב לעבוד במשק הוריו במנחמיה.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, הגיע צ'יזיק לירושלים ונתן ידו להדיפת התקפות הערבים.
מששב למפקדת ההגנה בתל אביב נשלח מיד לעזרת חולדה.
חולדה הייתה קבוצה קטנה ודלה.
היא הייתה מורכבת מחצר מבוצרת ומדרומה בית-אבן בן שתי קומות (הידוע כיום כ"בית הרצל").
חבר הקבוצה הגיע למפקדת ההגנה בתל אביב וביקש עזרה.
הוחלט לשלוח למקום את יעקב אברמסון, איש "השומר" לשעבר, ואת אפרים צ'יזיק ששב מירושלים.
משהגיעו למקום הם מצאו בו 16 בחורים, שתי נשים ושני ילדים.
בחולדה מצוי היה ארגז נשק ממשלתי ובו 12 רובים קנדיים ומספר רימונים ורובים אנגליים.
השניים הורו לאנשי הקבוצה להתחיל לאלתר בחפירת שוחות, מילוי שקי-חול וניקוי כלי הנשק, והדריכו את חברי הקבוצה בשימוש בנשק.
ההתקפה על חולדה נפתחה ב-28 באוגוסט 1929 לפנות ערב.
מספר המתקיפים הגיע למאות, ועימהם באו נשיהם, חמוריהם וגמליהם לשאת את הביזה והשלל.
הפורעים העלו את הגורן באש והלהבות האירו את חשכת הלילה.
הערבים הקיפו את החווה והחלו לפרוץ אליה.
אפרים צ'יזיק פקד לסגת בזחילה לבית האבן, וניהל בעצמו את פעולת הנסיגה מהחצר אל הבית בלוותו את האנשים.
בצאתו בפעם האחרונה מהבית לחצר פגע בו כדור והוא נהרג במקום.
המגינים תפסו עמדות סמוך לחלונות הקומה השנייה וצלפו על הערבים הבוזזים.
בחצות הגיע כוח בריטי ודרש להפסיק את האש.
משסירבו הערבים להפסיק את ההתקפה פתחו עליהם הבריטים באש ביחד עם המגינים.
40 גופות ערבים נספרו במקום.
הבריטים פינו את המגינים אבל סירבו לקחת את גופתו של אפרים צ'יזיק.
המשק נשרף ונחרב עד היסוד.
רק ב-31 באוגוסט 1929 חזרו כמה מהמגינים לחולדה ביחד עם בני משפחתו של אפרים והביאו את גופתו החרוכה לקבורה באדמת חולדה.
רק כעבור שנתיים הוקמה חולדה מחדש ובשנת 1937 היא עברה למקומה החדש.
בשנות ה-30 הוקמה בחדרה "שכונת אפרים" לזכרו.
באותה שנה הוצבה על קברו של אפרים צ'יזיק אנדרטת "עבודה והגנה" מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי.
באנדרטה שלש דמויות: אפרים צ'יזיק ואחותו שרה, ודמות נוספת, שהסברה המקובלת היא שזהו השומר בנימין מונטר, ששהה בחולדה בטרם עלה לגליל ונהרג בתל חי, יחד עם שרה צ'יזיק.
למרות ההקבלה לפרשת תל חי, לא נתפסה פרשת חולדה כמיתוס ביישוב בדומה לתל חי.
אפרים צ'יזיק לא זכה למעמד מיתי כזה של יוסף טרומפלדור והאנדרטה של בתיה לישנסקי לא התפרסמה כמו פסל "האריה השואג" של אברהם מלניקוב בבית הקברות בתל חי.
במשך 15 שנים לאחר תרפ"ט סופר שצ'יזיק היה מפקד ההגנה על חולדה, על מנת שלא לעורר את הבריטים לחפש את המפקד אברמסון בין הניצולים.
אפרים פישביין (ברומנית: Efraim Fischbein; 20 בינואר 1920 – 22 ביולי 1998) היה חוקר ישראלי בתחום הפסיכולוגיה של הוראת המתמטיקה, פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
נודע בעיקר בזכות מחקרו על האינטואיציה במדע ובמתמטיקה.
פישביין נולד בבוקרשט בירת רומניה למשפחה יהודית דתית אדוקה.
הוא התעניין בכתיבה עוד בצעירותו וכתלמיד בתיכון החל לקרוא ספרים של אנרי ברגסון, שהשפיע על התפתחותו המקצועית.
התעניין בנושאים רבים כמתמטיקה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ואסטרונומיה, אך במיוחד בסוד החשיבה של האדם.
בגיל 18 החל ללמוד באוניברסיטה וב-1946, בגיל 26, סיים תואר שני.
ספרו "מושגים צורניים" מבוסס על תזת הדוקטורט שלו.
לאחר סיום לימודיו הורה בבית ספר יסודי ואחר כך בתיכון, וב-1949 החל ללמד בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בוקרשט.
מאמריו התפרסמו בעיתונות המקצועית בפסיכולוגיה ובפדגוגיה.
ב-1959 התחיל לכהן כמנהל המחלקה לפסיכולוגיה חינוכית במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה הלאומית של רומניה בבוקרשט וניהל קשרים אקדמיים עם ז'אן פיאז'ה, הנס פרוידנטל, ג'רום ברונר ופטריק סופס.
באוקטובר 1975 עלה לארץ ישראל עם אשתו ומייד הוצעה לו משרת פרופסור בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
היה הנשיא המייסד של הקבוצה הבינלאומית לפסיכולוגיה של החינוך המתמטי (Psychology of Mathematics Education, PME), ארגון שלאחר מכן התפתח ואף הוקמו לו סניפים באירופה ובאמריקה.
בעשור האחרון לחייו הקדיש פישביין מאמצים רבים לפיתוח יחידות הוראה במתמטיקה לפרחי הוראה ולמורים בבית הספר היסודי.
הוא האמין שהנחלת הידע המחקרי שהצטבר בתחום המחקר המתמטי למורים תשפר את איכות ההוראה.
פישביין נפטר ב-1998, בגיל 78. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
פישביין חקר בעיקר את ההתפתחות ואת המאפיינים של שני סוגי חשיבה, חשיבה לוגית וחשיבה אינטואיטיבית.
הוא ביסס קביעה לפיה לאינטואיציה של האדם לגבי מושגים ופעולות יש השפעה מרכזית, במקרים רבים לא מודעת.
אפרים פורת (איינהוֹרְן) (י"ג בניסן תרמ"ז, 7 באפריל 1887 – כ"ח באדר ב' תשי"ט, 7 באפריל 1959, ירושלים) היה מורה ובלשן עברי.
פורת נולד בשם אפרים איינהורן באביב 1887 בדִינוֹבּוּז שבפולין, בן למשפחה מסורתית, נצר לר' אברהם מטריסק, מייסד חסידות טריסק.
אביו יוסף שלכטר היה סוחר ומורה.
בשנת 1909 הגיע לארץ ישראל ולמד בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 שב לאירופה, משנת 1916 למד באוניברסיטאות פראג, ברלין ולבסוף באוניברסיטת גיסן, שם היה תלמידו הבולט של פרופ' פאול קאלה, ובשנת 1919 קיבל תואר דוקטור בשפות שמיות.
הדיסרטציה הייתה בנושא "היווצרותן של צורות פאסיביות של שורשים בשפות שמיות".
(חלקים מעבודתו פורסמו לימים כמאמר בירחון להיסטוריה ומדעי היהדות, Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums.)
משנת 1920 ועד 1934 כיהן כמורה ומנהל בית המדרש למורים ביאסי שברומניה, וכן מורה בגימנסיה "תרבות" בסורוקי שבבסראביה ובצ'רנוביץ שבבוקובינה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
היה חבר ועד הלשון העברית משנת תרצ"ה.
עיקר עבודתו הבלשנית הייתה במהדורה מדעית של פירושי אברהם אבן עזרא למקרא, שממנה ראו אור רק דפים אחדים לדוגמה.
בשנת 1938 יצא ספרו "לשון חכמים לפי מסורות בבליות שבכתבי יד ישנים".
בספרו ניתח מסורות בבליות בכתבי יד שונים.
פרסם מחקרים נוספים, ובהם: "מדרכי חז"ל בפרשנות המקרא" ו"פירושי אבן עזרא לנביאים וכתובים".
בכ"ה בכסלו תשט"ו נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית.
אפרים פורת נפטר בסוף שנת 1959. נקבר בהר המנוחות.
לשון חכמים לפי מסורות בבליות שבכתבי יד ישנים, ירושלים: מוסד ביאליק על ידי ועד הלשון העברית בא"י (סדרת 'מחקרים לשוניים' בעריכת נ"ה טורטשינר), תרצ"ח.
הרב שמשון רפאל הירש, אגרות צפון: תשע עשרה אגרות על היהדות; תורגם מגרמנית על ידי אפרים פורת; עם מבוא מאת יצחק היינמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ט.
אביהם של הפילוסוף נתן רוטנשטרייך ועורך הדין יהושע רוטנשטרייך.
רוטנשטרייך נולד באביב 1882 בקולומיאה שבגליציה, בנם של שרה לבית לאובר ויהושע, סוחר ותלמיד חכם.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", והמשיך ללמוד בגימנסיה פולנית.
בין השנים 1904–1908 למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת וינה, ובנוסף שמע הרצאות על כלכלה מודרנית.
בשנת 1908/1909 קיבל תואר דוקטור, והחל לעבוד בהוראה.
בתחילה לימד בבית ספר מיסודו של הברון הירש בבורשטין שבגליציה (Bursztyn; Бурштин), אחרי כן לימד בגימנסיה יהודית בבירורי שבהונגריה, ולבסוף נתמנה למורה בגימנסיה ממלכתית בסַמבּור, שם לימד עד התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית (1918) בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
נישא למרים בת ישראל איפרמן מקולומיה והיה אב ליהושע רוטנשטרייך, נתן רוטנשטרייך וחדוה רותם.
ב-1918, עם התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית וכינון הרפובליקה העממית של אוקראינה היה יושב-ראש המועצה הלאומית היהודית בגליציה.
כאשר פלשה פולין למערב אוקראינה נעצר על ידי הפולנים בעוון פעילותו הציונית, הורחק ממשרתו בגימנסיה וישב בשני מחנות ריכוז פולניים במשך אחד-עשר חודשים.
לאחר שחרורו מבית הסוהר פנה לעסוק במסחר במוצרי חיטה, ועשה חיל בעסקיו.
במקביל הקדיש נתח ניכר מזמנו לעבודה צבורית תוך שיתוף פעולה רבות שנים עם צבי פכטהולט.
בתקופה זו התמחה בחקר התנועה הקואופרטיבית, וצבר מומחיות בתחום.
פרסם מאות מאמרים מקצועיים ומאמרים לעיתונים בנושאי כלכלה (בשפות עברית, יידיש ופולנית), שבהם הציע ניתוחים מדויקים של בעיות כלכליות ופיננסיות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב לעיתון "דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע"), ופרסם בו מאמרים כלכליים מדי שבוע עד עזיבתו את פולין (1935).
שימש כתב-עורך של העיתון הוורשאי "הײַנט" (יידיש: "היום"), כתב באופן קבוע לעיתון יהודי לבוב Chwila ("כְוִוילָא"; פולנית: "רגע"), וכן לעיתונים Nasz Przeglad ("נַאש פּשֶגלוֹנד"), Nowy dziennik ("נוֹבִי דזֶ'ניק"), Opinia ("אוֹפּיניָה") ו"הארץ".
מאוחר יותר, ב-1928, ייסד עם אברהם אינסלר, משה פרוסטיג ומיכאל רינגל בלבוב את היומון היידי "דער מאָרגען" ("הבוקר").
בנוסף פרסם מאמרים ציוניים בשבועון "ווסכוד" ("המזרח" - בעריכת ד"ר הנריך גאבל וד"ר הנריק רוזמארין), בירחון "מוריה" (בעריכת יעקב טהון, ד"ר פיליפ אשכנזי, משה פרוסטיג וליאו רוזנקראנץ).
בשנת 1921 ייסד בסמבור גימנסיה עברית, "תרבות", שבו למדו בשנת 1922 144 תלמידים.
בבית הספר שניהל הושם דגש על לימוד השפה העברית ועל הקניית ערכים ציוניים.
לאחר שנחקק בפולין חוק חינוך חובה לא ניתן היה עוד להפעיל את בית הספר מסיבות של תקציב, והוא הוסב למוסד לחינוך משלים.
מצעירותו היה רוטנשטרייך חבר ההסתדרות הציונית של גליציה המזרחית (שמרכזה בלבוב), אשר שימשה מסגרת ארגונית אוטונומית נפרדת בתוך התנועה הציונית בפולין, ונמנה עם מנהיגיה הבולטים, לצד ליאון רייך, אמיל זומרשטיין, מיכאל רינגל, שמעון פדרבוש, צבי הלר, הנריק רוזמרין ואברהם זילברשיין.
כיהן כציר לקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-7 (1905) עד ה-19.
בשנת 1922 נבחר על ידי יהודי גליציה לסנאט הראשון של הרפובליקה הפולנית השנייה, וכיהן בו עד שנת 1927, אז נבחר לסיים.
כמומחה בכלכלה היה חבר ועדת התקציב.
בנוסף כיהן כיו"ר איגוד הצירים הציוניים בסיים.
שימש בסיים עד שנת 1930.
בשנת 1935 נבחר לחבר במועצת המנהלים של הסוכנות היהודית מטעם סיעת ציונים כלליים ב', ובאותה שנה עלה לארץ ישראל (שבה ישבו כבר שני בניו) כראש המחלקה למסחר ותעשייה בסוכנות, תפקיד שבו שימש עד מותו.
במסגרת תפקידו ייסד קרנות אשראי לתעשייה, את המכון לסחר חוץ בסוכנות היהודית ולשכה להדרכה טכנית.
כן היה חבר מועצת המנהלים של חברת "ביצור".
נפטר בירושלים בקיץ 1938, בגיל 56, בתום מחלה ממושכת שממנה סבל במשך שנים.
על שמו רחוב בתל אביב ושכונת אפרים ברחובות.
אפרים סבלה היה סופר, עיתונאי, כותב תסריטים ובמאי יהודי-רוסי.
נולד בשם ייפים אבלייביץ' דרבקין, בעיר בוברויסק, מחוז מוהילב (אז בתחומי ברית המועצות וכיום ב מדינת בלארוס), למשפחה של קצינים.
משפחתו הספיקה לברוח מבלארוס עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, אך הוא נפל מהרכבת כתוצאה מהפצצה.
לאחר מכן שוטט בדרכים, עד שבשנת 1943 הצטרף לגדוד של הצבא האדום שלחם בחזית, והגיע איתו עד גרמניה.
על אומץ ליבו בלחימה עוטר במדליית העוז.
לאחר המלחמה השלים את לימודיו בבית הספר, ולמד האוניברסיטה הממלכתית הבלארוסית .
לאחר סיום לימודיו כתב תסריטים עבור סרטים שונים.
בשנת 1971 השתתף בהשתלטות על חדר קבלת פניות הציבור של הסובייט העליון של ברית המועצות, בדרישה לאפשר ליהודים במדינה לעלות לישראל (על אף שהודה לאחר מכן, שכלל לא היה ציוני).
לאחר המשפט שנערך לקבוצה, גורש לישראל.
לטענתו בגיל 45 אחרי שנתיים בארץ לחם במלחמת יום הכיפורים, ואף הצליח לפגוע בשני טנקים סוריים מסוג T55 בעזרת בזוקה; סבלה נפצע במהלך המלחמה.
בשנת 1977 היגר לארצות הברית.
עבד וביקר בערים רבות כמו לונדון, פריז וברלין המערבית.
עוד בהיותו בברית המועצות היה עיתונאי וכתב מספר תסריטי סרטים.
לאחר הגירוש בשנת 1971, החל את הקריירה הספרותית שלו, כשכתב בפריז, בדרכו לישראל, את הספר "אגדות רחוב האינוולידים".
הספר זכה לציונים גבוהים בביקורות.
בשנת 1990 שב לרוסיה, והפיק שורה של סרטים מצליחים.
מאז חזרתו לרוסיה ועד יום מותו התגורר במוסקבה.
סבלה היה נשוי לנכדתו החורגת של השחקן סובייטי-יהודי לאוניד אוטיוסוב, יוליה גנדלשטיין.
1957 - "השכנים שלנו" (ברית המועצות)
1961 - "צ'ורטובה דיוז'ינה" (ברית המועצות)
1965 - "אין חיילים אלמונים" (ברית המועצות)
1967 - "אגוז קשה לפיצוח" (ברית המועצות)
1968 - "מתאים לשירות עורפי" (ברית המועצות)
1990 - "תוכי דובר יידיש" (ברית המועצות, גרמניה המערבית)
1992 - "הנוקטורן של שופן" (רוסיה - ארצות הברית)
העוויתות האחרונות של שבט שלא נוטה למות (הספר התיעודי היחיד שלו, 1975)
מוניה צצקס - נושא הדגל
מדוע אין גן-עדן על כדור הארץ
שיחת גברים בסאונה רוסית (רומן, 1980)
אפרים פְרַיְי (גרמנית: Ephraim H.
Frei; 2 במרץ 1912 – 22 בדצמבר 2006) היה פרופסור ישראלי לאלקטרוניקה במכון ויצמן למדע.
אפרים היינריך פריי נולד בווינה שבאוסטריה.
בשנים 1935–1937 היה יועץ טכני בבית חרושת לסוללות חשמליות, ובשנת 1936 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה באוניברסיטת וינה.
לאחר שעלה לארץ ישראל עבד בשנים 1940–1945 באוניברסיטה העברית בירושלים.
פריי היה חבר "ההגנה", וכמתנדב לצבא הבריטי היה אחראי על תחנות הרדיו בארץ ישראל, במצרים וביוון ועשה שימוש בשירותו באירופה לבניית משדרי רדיו עבור עלייה ב'.
לאחר קום המדינה, עבד שנתיים כמנהל המחלקה לאלקטרוניקה באגף המחקר של משרד הביטחון.
בשירותו בחיל המדע פיתח את ה"כלב" — עגלה עמוסה חומרי נפץ שנווטה באמצעות רדיו, ועסק בפתוח מכשירי ראייה בלילה.
לאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית במכון למחקר מתקדם של אוניברסיטת פרינסטון.
עם שובו בשנת 1952, הצטרף למכון ויצמן למדע והיה מעורב בפיתוח הוויצאק.
מאוחר יותר התמנה לראש המחלקה לאלקטרוניקה ועמד בראשה עד 1977.
תחום התמחותו היה בשדה המחקר החדש באותה עת של פריטיס (חומרים מגנטיים אל-מתכתיים).
בין המצאותיו במכון ויצמן היו מכשיר האלקטרו אנצפלוגרף למדידת תגובות חשמליות של המוח, מגביר מגנטי, וכן פיתוח תכונה מגנטו-רזיסטיבית להטבת הולכת חשמל בקרבת שדה מגנטי.
מאוחר יותר החל לחקור שימוש בשיטות אלקטרומגנטיות בשדה הרפואה ובעבודתו זו המציא את הפוד, מתקן המוחדר למערכת כלי הדם ומונחה לתוכה על ידי שליטה אלקטרומגנטית חיצונית, ופיתח מכשיר לגילוי סרטן שד באמצעות מדידות של תכונות דיאלקטריות.
בשנת 1948 נישא ליעל רוזנפלד, ובאותה שנה עברו בני הזוג לרחובות.
יעל, בעלת תואר שלישי, עבדה גם היא במכון ויצמן.
אפרים (אפי) עברון (12 ביוני 1920, כ"ו בסיוון ה'תר"ף – 17 ביולי 1995, י"ט בתמוז ה'תשנ"ה) היה איש ציבור ודיפלומט ישראלי.
נולד בחיפה, התייתם מאביו בגיל שלוש.
למד בבית הספר הריאלי והיה חבר בתנועת השומר הצעיר.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי.
למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ומשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
הצטרף לסגל משרד החוץ ב-1949 ולאחר תקופה קצרה מונה למזכירו של שר החוץ משה שרת.
ב-1953 כיהן כמזכיר שני בשגרירות ישראל בוושינגטון, בשנת 1951 מונה למזכירו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
ב-1954 מונה למזכירו של פנחס לבון והיה שותף להתרחשויות מאחורי הקלעים שהובילו לפרשת לבון.
בשנים 1957–1959 שימש כנציג ההסתדרות בארצות הברית.
שימש יועץ בשגרירות ישראל בלונדון וב-1963 קודם לדרגת ציר.
ב-1965 מונה לראש המשלחת הדיפלומטית הישראלית בוושינגטון.
היה אחד האישים המרכזיים שעסקו בדיפלומטיה הישראלית מול הממשל האמריקאי בתקופת מלחמת ששת הימים.
ב-1968 מונה לשגריר ישראל בשוודיה בה כיהן תקופה קצרה בטרם התמנה ב-1969 לשגריר בקנדה במקומו של השגריר אריה אשל שנפטר.
ב-1972 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ לצפון אמריקה ובהמשך מונה משנה למנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1977, לאחר עליית הליכוד לשלטון, מינהו שר החוץ בממשלת בגין, משה דיין, כמנכ"ל משרדו.
בדצמבר 1978 מונה לשגריר ישראל בארצות הברית וכיהן בתפקיד עד 1982.
בין השנים 1984–1988 כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה.
בנו, עורך הדין דן עברון, נשוי לליטל ידין בתו של פרופ' יגאל ידין.
הרב אפרים פישל הרשקוביץ (יום הכיפורים תרפ"ג אוקטובר 1922 - ב' סיוון תשע"ז מאי 2017) היה ידוע בתואר אב בית דין האליין (על שם העיר בה שימש כרב לאחר שנות השואה) ושימש חבר בד"צ צאנז קלויזענבורג בארצות הברית.
נחשב פוסק חשוב וכבעל בקיאות בתורת הקבלה.
הרשקוביץ נולד במונקאץ', עיר השייכת כיום לאוקראינה.
בצעירותו נחשב חסיד של האדמו"ר בעל החקל יצחק מספינקא, וקבע את בית מדרשו בבית המדרש של חסידות ספינקא במונקאץ'.
לאחר השואה כיהן כרב בהאליין שבאוסטריה, ואחר כך עבר לניו יורק שם מונה על ידי רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם לשמש כרב בחסידות צאנז קלויזענבורג.
ניתן לראות את 'הסכמותיו' למאות ספרים הלכתיים ותורניים, בזכות זאת נחשב גם ל"רב המסכים".
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הוקם בי"ד מיוחד לדון בשאלות של עגונות בו ישבו הרבנים יחזקאל ראטה וישראל חיים מנשה פרידמן איתו.
למרות הנהוג כיום בחוגים רבים לפסוק לפי הספר משנה ברורה, הרב הרשקוביץ נוהג כפוסקים חסידיים רבים, ופוסק לפי שולחן ערוך הרב של רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא.
בנוסף לכך הוא מסתמך רבות על הנפסק ב"שולחן הטהור" - קאמרנא.
מורה כי יש למעט בלבישת התפילין מפאת קדושתן, ולכן יש להורידן במהירות האפשרית לאחר התפילה, ועדיף להורידן מיד אחר תפילת שמונה עשרה.
מסתמך רבות על מנהגי ישראל, בנימוק שהם יסודות היהדות.
פוסק שאין לחייב נשים להתפלל את נוסח התפילה אפילו לכתחילה, מכיוון שכך היה נהוג בדורות הקודמים.
סידור העירוב בשכונת וויליאמסבורג שבברוקלין בוצע בהכוונתו למול התנגדות של אנשי חסידות סאטמר לדבר, בעקבות פסיקתו שהעיר אינה נחשבת לרשות הרבים מהתורה.
בעקבות כך סבל רדיפות מהמתנגדים לעירוב.
בנו, הרב יצחק הרשקוביץ, רב הצעיר של האליין.
חתנו הרב מאיר מאייעס מדייניה של חסידות בעלז בבורו פארק.
הרב ישראל חיים מנשה פרידמן אב בית הדין של חסידות סאטמר.
הרב אפרים צבי איינהורן (תרי"ד - כ"ד בתמוז ה'תרס"א) היה ראש ישיבה ואב בית דין בקהילת אמסטוב (Mstów) הסמוכה לצ'נסטוחובה.
נולד בבריגל לאביו זאב וולף שהיה סוחר תבואה.
למד אצל רבי חיים מצאנז.
בשנת תרל"ג נשא את דוברא פראדל, בתו של זליג ריטרמן מקראקא.
בתקופת מגוריו בקרקוב התקרב מאוד לרבי שמעון סופר, והיה בן בית אצלו.
לאחר תקופה נאלץ לעבור לגור בפולין, והחל לסחור ביינות בלודז'.
בלודז' הוא שהה בקרבת רבי ישראל יהושע מקוטנא ורבי אברהם בורנשטיין, וכן בקרבת רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ - האדמו"ר מראדומסק - שלקחו כמלמד לבניו.
בשנת תרל"ו כשהתפנתה משרת הרבנות באמסטוב, התמנה לתפקיד בהמלצת רבי אברהם יששכר בער רבינוביץ.
באמסטוב הקים את אחת מהישיבות הראשונות בפולין, שהתפרסמה כישיבה לבחורים מצוינים, ושימשה כמין "מכינה" לבחורים שהמשיכו משם ללמוד בישיבות סוכטשוב ואוסטרובצה.
תקופת הלימודים בישיבה ארכה כשלוש שנים.
בכל יום מסר רבי אפרים צבי איינהורן שני שיעורי עיון לתלמידים, כשכל שיעור מתפרס על פני חמש או שש שעות.
נפטר בכ"ד בתמוז תרס"א בקרקוב, בה נקבר ליד רבי שמעון סופר.
שרידים מתורתו יצאו בתש"ן, בספר "שארית אפרים-דב", הכולל גם שרידים מחידושי בנו, רבי דב בריש.
רבי שלמה חנוך הכהן רבינוביץ מרדומסק.
רבי רבי אברהם ויינברג מוורשה - בעל "ראשית בכורים".
רבי חנוך גד יוסטמן מפילץ.
רבי שלמה קאליש (חתנו של רבי יואב יהושע וינגרטן).
רבי מנדל וקסלר - ראש ישיבה בקראקא.
יועץ קים קדיש ראקאץ מפשיטיק - מחבר "שיח שרפי קודש".
בנו רבי דב בריש איינהורן (תרל"ז – שמחת תורה תש"ב) - הוסמך להוראה על ידי רבי יצחק יהודה שמלקיש.
לאחר פטירת אביו מילא את מקומו ברבנות אמסטוב ובראשות הישיבה.
בתו פרומא - אשת ר' יעקב יצחק קראהן (בן ר' אלימלך חתן רבי שלמה מראדומסק).
בתו גולדה - אשת ר' יוסף פשיסוחר (פרוזיסכר) מלובלין (בנו החורג של רבי צדוק הכהן מלובלין).
בתו שפרה - אשת ר' יצחק שפירא מקוז'ניץ.
בתו צירל - אשת ר' שלום אלעזר וינברג.
בתו שרה - אשת ר' אהרן בצלאל רייכברד.
אפרים פישל סלומון (1849 – 1924) היה ראש קבוצת המתיישבים ביסוד המעלה שעלו לארץ ישראל בימי העלייה הראשונה.
נולד בהסק (סמוך לבריסק) למשפחה חסידית, למד בחדר ובישיבות בפולין ונודע כלמדן וכתלמיד חכם.
נשא לאשה את חוה בת יצחק סנדר קדישווייץ ולזוג נולדו חמישה בנים.
כיוון שלא רצה שבניו יתגייסו לצבא הצאר החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1883 הגיע לאודסה ונפגש עם יהודה לייב פינסקר.
יחד עם לייב רובין ממזריטש ו-22 משכילים יהודיים ממזריטש ומבריסק, מחברי "חובבי ציון" שהתרכזו באודסה, ייסד את "חברת נחלת שדה וכרם" ששמה לה למטרה להתיישב התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
סלומון ורובין, כשליחי התנועה, עלו לארץ ישראל וביום ט"ו באב תרמ"ג רכשו את אדמת השבט הבדואי א־זביד מידי משפחת עבו מצפת; על השטח, בן 2,500 דונם, שילמו 5,000 רובל.
לאחר רכישת הקרקע הצטרפו עוד שבע משפחות מהגרעין המייסד והחלו לעבד את אדמת המושבה, שנקראה בתחילה "מי מרום".
סלומון בחר למקום את השם "יסוד המעלה" לפי הפסוק .
בשל היעדר רישיונות בניה נאלצו המתיישבים להקים לעצמם אוהלים וסוכות למגורים וסבלו מרעב וממלריה שהכתה במקום שהיה רווי ביצות.
במהלך השנים היה למנהיג המתיישבים ומנע את התפוררות המושבה שכרעה תחת נטל המלריה, התאבדות חברים, יבולים דלים והתנכלויות שלטוניות.
ב-1900 עמדה המושבה בפני פשיטת רגל ויק"א התכוונה לחסל אותה, אך בהשתדלות המתיישבים וסלומון בראשם, הושגה פשרה.
ב-1903 השתתף סלומון כנציג המושבה בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה) בזכרון יעקב.
בב' בכסלו תרס"ה (1904) נהרג במושבה אביו, ישראל יעקב סלומון, בן 86, על ידי גנבי לילה.
שנת השמיטה ב-1910 הגיעה לאחר שנתיים של בצורת, שנה נוספת של יבול דל פירושה היה גזירת כליה על המושבה.
הקהילה המקומית התפלגה בעקבות המחלוקת האם לשמור שמיטה לחומרה או לנהוג היתר מכירה בקרקע ולהמשיך ולעבד אותה (מחלוקת שעברה בקו השבר בין "חסידים" ומתנגדים בקרב המתיישבים).
ויכוח רבני על אפשרות היתר מכירה התחולל בחצר ביתו של סלומון, שהנהיג את הקו המחייב היתר מכירה על מנת לקיים את המושבה.
הרב קוק רבן של יפו וירושלים, התיר את המכירה, ורידב"ז, רבה של צפת, שלל.
הוויכוח הוכרע לבסוף לפי שיטתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור וסלומון היה מראשוני המתיישבים שחרשו בשנת שמיטה בארץ ישראל.
נפטר בשנת 1924 בגיל 75, והובא למנוחות בבית העלמין של יסוד המעלה .
אפרים סיני (דיסנצ'יק; 23 במאי 1895 – 25 בפברואר 1985) היה רופא עיניים ישראלי, מנהל מחלקת עיניים בבית החולים הדסה ובבית החולים איכילוב, יקיר תל אביב.
נולד בשם אפרים דיסנצ'יק בדובלה, שבפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום בלטביה).
הוא דודנו של אריה דיסנצ'יק.
בשנים 1913-1916 למד רפואה באוניברסיטת טרטו, בשנים 1916–1919 במוסקבה ובשנים 1920–1921 בברלין משם קיבל דיפלומה.
למד אופתלמולוגיה בבית החולים "וירכוב" בברלין.
בשנת 1924 עלה מברלין לארץ ישראל עם רעייתו חנה.
עסק במקצועו בעזה ובירושלים, לצד ד"ר טיכו.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות העשרים בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה.
בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו.
רופא עיניים נודד ראשון, שמלא תפקיד זה היה אריה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.
סיני נותח על ידי ד"ר טיכו בסוף שנות העשרים, לאחר שעבד כ- "רופא נודד" במושבות השפלה, היה חולה שלושה חודשים ונדבק באחת מעיניו בגרענת.
סיני עבד כרופא עיניים בבית החולים הדסה בתל אביב, ב-1930 התמנה למנהל המחלקה.
בתקופת מלחמת השחרור (1948) מחלקת עיניים בבית החולים הדסה (תל אביב) הכילה 50–60 מיטות של פצועי עיניים חיילים ואזרחים, רובם נפצעו מפגיעות קליעים או רסיסים.
חלק מהם ניתנים לשליפה באמצעות מגנט.
המגנט היחיד שנמצא אז בארץ בבית החולים סנט ג'ון בבקעה נשדד בימי המלחמה.
במחלקה בנו מגנט והוא לא נפל בטיבו מהמשובחים שבחוץ לארץ.
עד היום הוא נמצא בשימוש בבית החולים איכילוב.
בשנים האלו השתתפו בניתוחים במחלקה פרופ' ריכרד שטיין ופרופ' יצחק מיכלסון.
רופאים בכירים נוספים במחלקתו היו הד"ר יוליוס יעקובי, והד"ר סבינה ליבלינג.
יש לזכור כי רפואת העיניים של אזור המרכז פעלה עד שנות ה-60 במסגרת חמש מחלקות: בית חולם "הדסה" ברח' בלפור בתל אביב, בית החולים צהלון –דונולו, ביפו, בית חולים בילינסון, פתח תקווה, בית חולים אסף הרופא בצריפין ובית חולים תל השומר.
עוד לפני הקמת בית הספר לרפואה, נפגשו ראשי מחלקות העיניים בפגישות בחוגי בית על מנת להחליף מידע וללמוד על מקרים חדשים.
השתתפו אז במפגשים ד"ר אפרים סיני, מנהל המחלקה ב"הדסה" בלפור, ד"ר רודולף זק"ש, מנהל המחלקה של אסף הרופא, פרופ' ריכרד שטיין, מנהל המחלקה של תל השומר ופרופ' קורץ, מנהל המחלקה בבילינסון.
סיני כיהן כיו"ר ועד הרופאים של בית החולים "הדסה"
בשנת 1962 העביר את המחלקה לבית החולים איכילוב ושימש מנהלה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1963. תלמידתו הד"ר סבינה ליבלינג קיבלה את ניהול המחלקה לאחר פרישתו לגמלאות.
כיהן כיושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל בשנים 1965-1961. כיהן כיושב ראש הסניף התל אביבי של ההסתדרות הרפואית בשנים 1958-1961 ובשנים 1979-1971.
סיני היה מיוזמי ומקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סיני השתתף בישיבות הראשונות בשנת 1961, שדנו בהצעה להקים בית ספר לרפואה בתל אביב.
הישיבות התקיימו בבית החולים הדסה (תל אביב), במשרדו של מנהל בית החולים הד"ר אריה אברמוביץ.
בקבוצה היוזמת נכללו : ד"ר אריה אברמוביץ, פרופ' גאורג צונדק, פרופ' אנדרה דה-פריס, פרופ' שמואל שור, ד"ר יוסף שתקאי שהיה מנהל בית החולים בילינסון וד"ר אפרים סיני.
בינואר 1962 הודיע ראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר שהעירייה אישרה את הקמת הפקולטה בברכתו של נשיא אוניברסיטת תל אביב ג'ורג' וייז.
מיום היווסדו של בית-הספר לרפואה מנובמבר 1964 ובמשך כעשר שנים, בתקופת כהונתם של פרופ' אנדרה דה-פריס ופרופ' שמעון גיטר כדיקאנים, היה חבר במועצת הפקולטה.
ביתו ברחוב ביאליק 9 בתל אביב ("בית גרוס"), שנבנה בשנת 1928 על ידי האדריכל פנחס היט נודע בסגנונו האקלקטי.
לימים עבר להתגורר ברמת גן.
בשנת 1964 היה נשיא כבוד של המועצה המרכזית של ההסתדרות הרפואית בישראל (ה.ר.י).
בשנת 1970 היה נשיא הקונגרס העולמי השמיני של ה.ר.י
בשנת 1981 הוענק לסיני תואר יקיר תל אביב.
נפטר בשנת 1985, בן 90. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
נכדו, ד"ר אורי יורגנסון, היה מנהל בית החולים דנה לילדים במרכז הרפואי תל אביב עד לפרישתו לגמלאות.
במלוא העין: מעולמו של רופא, תל אביב: צ'ריקובר, 1984.
אפרים (פרויק'ה) פורן (פרוסמן; 1 באפריל 1931 – 19 במרץ 1996) היה תת-אלוף בצה"ל, כיהן כדובר צה"ל והמזכיר הצבאי לראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
פורן (במקור פרוסמן) נולד ב-1931 בעיר קובל שבפולין, בנם הבכור של חנה לבית בר וזלמן פרוסמן, שנישאו ב-1930. בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל עם סרטיפיקט של רב.
ב-1939 נסעו אביו ואחיו הצעיר דב (1934) לביקור מולדת ונקלעו למלחמה.
האב גויס לצבא האדום ושב לאחר המלחמה; האח נספה בשואה.
פורן למד בכפר הנוער מאיר שפיה, ובגיל 16 התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
בהמשך שירותו הצבאי שימש מדריך ראשי בבית הספר לקצינים של צה"ל, בין השנים 1961–1962 כיהן פורן כמפקד יחידת מצוף 247, שימש ראש לשכתו של עזר ויצמן בזמן כהונתו כראש אג"ם ובתקופת מלחמת ששת הימים.
ב-1969 מונה לראש לשכת הרמטכ"ל חיים בר-לב, ב-1971 מונה לראש המשלחת הצבאית לסינגפור שסייעה בהקמת מערכת המוסדות הביטחוניים במדינה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שב לישראל ומונה בינואר 1974 לדובר צה"ל.
לאחר כניסתו של יצחק רבין לתפקיד ראש הממשלה ביוני 1974, מונה פורן למזכירו הצבאי וליווה אותו במהלך הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 ובמבצע אנטבה.
הוא כיהן בתפקיד גם לאחר המהפך תחת מנחם בגין כראש ממשלה.
הוא ליווה את בגין במהלכי הסכם השלום בין ישראל למצרים, במבצע ליטני ובהפצצת הכור העיראקי.
באוקטובר 1981 סיים את שירותו והוחלף על ידי עזריאל נבו.
לאחר שחרורו פנה לעסקים פרטיים, בין השאר ייעץ לחברות ביטחוניות וייצג יבואני נשק בישראל.
ופעל בבנטוסטן של דרום אפריקה -סיסקאי.
בשנת 1986 הועמד לדין באשמת החזקת מטבע חוץ ללא היתר.
היה נשוי לעדה, קצינה במשטרת ישראל, ואב לבן גיא פורן ולבת גילי פורן חורב.
אפרים ענבר (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS).
היה המנהל המייסד של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, תפקיד שבו שרת עשרים ושלוש שנים.
נולד בבוקרשט, רומניה ב-1947, בנם של שלמה וקלארה ברנשטיין.
השלים תואר ראשון במדע המדינה וספרות באוניברסיטה העברית ותואר שני ודוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת שיקגו.
תחומי מחקרו הם נושאים פוליטיים וצבאיים במזרח התיכון וישראל.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת בוסטון; חוקר אורח במרכז הבינלאומי על שם וודרו וילסון (וושינגטון) ובמכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (לונדון).
הוא היה נשיא האגודה הישראלית ליחסים בינלאומיים, חבר בוועדה הפוליטית-אסטרטגית במועצה לתכנון לאומי, יו"ר הוועדה לתוכנית הוראת הביטחון הלאומי במשרד החינוך, וחבר בוועדה האקדמית של מחלקת היסטוריה בצה"ל.
חיבר חמישה ספרים, וערך ארבעה עשר קבצים של מאמרים אקדמיים.
הוא מומחה לנושא תפיסת הביטחון של ישראל, לדעת הקהל בנושאי ביטחון, למדיניות ארצות הברית במזרח התיכון, ליחסי ישראל-פלסטינים, וליחסי טורקיה–ישראל.
ענבר פרסם מחקר הטוען כי הפרדיגמה של שתי מדינות לשני עמים אינה מציאותית יותר.
בין מאמריו, הוא פרסם סקירה של מאזן הכוחות שבין ישראל לאויביה ושל המאפיינים הפנימיים המעצבים את עוצמתה הלאומית של מדינת ישראל, וכן של מעמדה של המדינה בקהילייה הבינלאומי.
וגם מאמרים על החיוניות האסטרטגית של ירושלים, ועל טורקיה.
בנובמבר 2017 פרסם ענבר (בשיתוף עם ד"ר איתן שמיר) מאמר בו הראה כי הדרך היעילה עבור המערב להילחם באסלאם הרדיקלי היא באמצעות גיבוש "אסטרטגיית פשיטות".
בשנת 2018 פרסם מאמר התומך באי פתרון הבעיה הפלסטינית לאור הטענה שככל שעובר הזמן ישראל מתחזקת מול מדינות ערב.
"חרף העובדה שלא הכל מושלם בארץ הקודש, נראה שממד הזמן מועיל לישראל.
ישראל היא דמוקרטיה משגשגת ותוססת שקיימת בה לכידות חברתית פנימית חזקה."
"מדינות מבודדות במערכת הבינלאומית" (1985)
"מלחמה ושלום בפוליטיקה הישראלית: עמדות מפלגת העבודה בנושאי ביטחון לאומי" (1991)
"יחסי הקרבה בין ישראל לטורקיה" (2001)
"רבין וביטחונה הלאומי של ישראל" (1999)
"ביטחונה הלאומי של ישראל: נושאים ואתגרים מאז מלחמת יום הכיפורים" (2008)
הרב אפרים פישל רבינוביץ (כ"ה בכסלו תרפ"ה, 22 בנובמבר 1924 – ט"ו בסיוון תשס"ה, 22 ביוני 2005) היה ראש מתיבתא תפארת ישראל רוז'ין של חסידות בויאן וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב אריה מרדכי רבינוביץ, חסיד בויאן, ולבת שבע.
אביו היה נינו של האדמו"ר רבי יהושע אשר מפוריסוב, בנו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
אמו הייתה בתו של הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם.
היה חתנו של הרב משה אהרן סגל.
בשנות ה-60 נקרא לכהן בראשות ישיבת טאש בקריית טאש שבקנדה.
בשנת תשל"ט חזר לישראל ומונה כראש מתיבתא תפארת ישראל, של חסידות בויאן.
בשנת תשמ"ט מונה לחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
כיהן כרב קהילת צ'ורטקוב באנטוורפן, והיה נוסע לשם בחגי ישראל.
מספר חודשים לפני פטירתו תמך בחוק יישום תוכנית ההתנתקות (יחד עם האדמו"ר מגור והאדמו"ר ממודז'יץ).
מבניו: הרב יצחק, רב חסידות בויאן בוויליאמסבורג; הרב יהושע אשר, חתנו של הרב נטע ציינויירט, היה ר"מ בישיבת רוז'ין וכיום רב החסידות בבית שמש; הרב בנימין צבי, ממלא מקום אביו בראשות הישיבה; הרב ישראל, ראש כולל.
אחיו היה הרב בנימין רבינוביץ, דיין בעדה החרדית ומנהיג קהילת משכנות הרועים.
הרב אפרים סוֹקוֹלוֹבֶר (תרס"א, 1901 - ד' באייר תשכ"ח, מאי 1968) היה רבהּ הראשון של המושבה רעננה.
נולד בשנדובה, בנו של מרדכי חיים סוקולובר, מתלמידיו של בעל ה"אבני נזר" מסוכוצ'וב.
למד תורה בישיבות ליטא, בתחילה בישיבת לומז'ה, אחר כך בישיבת קלם ומשם עבר לישיבת סלבודקה.
בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל עם קבוצת תלמידים מהישיבה ולמד בישיבת חברון בה שימש כגבאי אוצר הספרים.
בפרעות תרפ"ט שהה עם אשתו בבית אליעזר דן סלונים שבחברון, שם טבחו הפורעים הערבים כעשרים וחמישה יהודים.
השניים שכבו מתחת לערימת גופות וכך ניצלו.
קיבל על עצמו את רבנות המושבה רעננה בתנאים כספיים ירודים.
כ-50 משיחותיו ודרשותיו לימים נוראים ולמועדים התפרסמו בספר "פני אפרים" (תשכ"ו).
נפטר מהתקף לב עת עמד על דוכנו בבית הכנסת ברעננה בליל יום העצמאות.
מילותיו האחרונות היו "אין אפשרות להביע את שמחתנו לעצמאותה העשרים של מדינת ישראל".
הותיר את אשתו ובתו, חיה לאה מלץ, שנישאה לרב שלמה מלץ, לימים הרב הראשי של רעננה.
קבור בבית העלמין הישן ברעננה.
אשתו, פני, הייתה בתו של הרב משה ברנשטיין.
אחיינו הוא הרב מרדכי גרינברג, ראש ישיבת כרם ביבנה.
ספר פני אפרים: דרשות לימים נוראים ולמועדים, תל אביב: דפוס ארזי, תשכ"ו.
אפרים צורף (זלוטניק) (ט"ו בסיוון תרס"ג, 10 ביוני 1903 – כ"ב בשבט תש"נ, 16 בפברואר 1990) היה סופר ומשורר עברי, שעסק בעיקר בספרות ילדים תנ"כית, יהודית וארץ-ישראלית.
צורף נולד בשם אפרים זלוטניק בעיירה רצ'יונז' שליד פלונסק, פולין הרוסית, בנם של יצחק מרדכי זלוטניק ומרים דרייזל לבית טאוב.
אביו היה מורה הוראה ומוהל, ולפרנסתו היה שותף בחנות לכלי עבודה של חותנו, אריה לייב טאוב.
בשנת 1919, בגיל 16, עזב את בית הוריו ועבר לבירה ורשה.
למד שנה אחת בסמינר למורים בוורשה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
במשך תקופה עבד בפרדסים ובסלילת כבישים.