tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמצעי תחבורה - התגלו כ-30 סירות קאנו עשויות עץ, וכן גלגלי עץ של מרכבות דו-גלגליות שגילן מוארך ביותר מ-5000 שנים והן בין העתיקות בעולם;
עדויות לשליטה בטכניקות בנייה מורכבות ולתכנון סביבתי של היישובים.
בתי הספר של ביתא ישראל הייתה רשת חינוך יסודית שפעלה באתיופיה למען קהילת ביתא ישראל בין השנים 1955 ו-1981. הרשת מומנה בתחילת והופעלה על ידי הסוכנות היהודית, לאחר מכאן על ידי האגודה לרווחת הפלאשים ולבסוף הארגונים אורט וג'וינט.
ראשיתה של הפעילות החינוכית שהביאה ליצירת הרשת החלה ב-1953 כאשר הגיע שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, לאתיופיה והקים יחד עם יונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי את בית הספר למען נדחי ישראל באסמרה שתפקידו היה להכשיר מורים ולשמש כבית ספר ופנימייה לתלמידים.
במסגרת פעילות זו נשלחו לישראל שתי קבוצות של תלמידים, האחת ב-1955 והשנייה ב-1956, לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה.
הרשת החלה לפעול ב-1955 כאשר הכהנים שלמדו בבית הספר למען נדחי ישראל שבאסמרה הקימו בתי ספר של מורה אחד או שניים ביישובי הקהילה.
שנה לאחר מכאן החליף יהודה סיוון את הרב בארי וששימש בתפקיד עד ראשית 1958. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה ובשנה העוקבת הועבר אל מחוז בגמדר, שבו חייתה רוב הקהילה, והיה למרכז הרשת.
במקביל נפתחו בתי ספר נוספים על ידי נערי ביתא ישראל שהשתלמו בכפר בתיה.
בינואר 1958 הוחלף סיוון במשה בר יודא שניהל את הרשת עד אוגוסט ובתקופתו הרשת נקלעה למשבר כאשר הסוכנות היהודית החלה לקצץ בתקציבה והביאה לכך שכל בתי הספר נסגרו פרט למרכזי.
לאחר בר יודא היה יונה בוגלה למנהל הרשת.
בראשית שנות ה-60 החלו לתמוך ברשת ארגונים יהודיים בריטים ובעיקר יק"א שגויסו על ידי נורמן בנטוויץ' ובתי הספר נפתחו מחדש.
משנת 1967 ועד 1977 הארגון העיקרי שתמך ברשת היה האגודה לרווחת הפלאשים שכלל בתוכו את כל הארגונים שפעלו למען ביתא ישראל.
בשנת 1976 מונה גרשון לוי מטעם האגודה למנהל הרשת במקומו של בוגלה ושנה לאחר מכאן הגבירו הג'וינט ואורט את מערבותם באגודה והחלו לפעול באופן ישיר.
הארגונים באו במשא ומתן עם ממשלת אתיופיה שהתנתה את פעילותם בהנגשת הרשת לאוכלוסייה הכללית.
סופה של הרשת הגיע ב-1981 שבה גורשו מהמדינה הארגונים שתמכו בה וזאת לאחר שמוריה ועובדיה עודדו ועזרו ליהודים לצאת לסודאן במסגרת מבצע אחים בהוראת ישראל.
בתי המשפט המלכותיים הוא מתחם בתי דין הכולל את מבני בית המשפט העליון של אנגליה וויילס ובית המשפט לערעורים של אנגליה וויילס.
המתחם ממוקם ברחוב סטרנד בלונדון, סמוך למקומו ההיסטורי של הטמפל בר שהיווה את הגבול בין הסיטי של לונדון לסיטי של וסטמינסטר וסמוך לאכסניות המשפט.
המבנה, בסגנון התחייה הגותית הוויקטוריאנית, תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' אדמונד סטריט, נבנה בין השנים 1873-1882 ונחנך על ידי המלכה ויקטוריה ב-4 בדצמבר 1882. המתחם, כולל אולמות הדיון, פתוח לציבור הרחב, אלא אם הוצב על דלתות אולם הדיון שלט עם הכיתוב: "In Camera" (כלומר: "בחדר [סגור]", בלטינית).
מעל השער הראשי מגולפת מרפסת פיסולית עם שערי ברזל.
בראש השער מגולף באבן פסל של ישו ותחתיו פסליהם של שלמה המלך ואלפרד הגדול, המייצגים את השופטים.
בחזית הצפונית מגולף פסלו של משה רבנו ותחתיו פסלים של כלב וחתול המייצגים את המתדיינים בבתי המשפט.
כן מפוסלים לאורך החזית פסליהם של שופטים ועורכי דין נודעים.
הכניסה הראשית מובילה לאולם המרכזי, המעוצב כפנים של בזיליקה עם חלונות ויטראז' ורצפת פסיפס משיש.
על האולם המרכזי צופות גלריות שיש.
משני צידיו של האולם המרכזי מובילים מעברים לאולמות המשפט, לשכות חבר מושבעים, תאי עדים, לשכות שופטים וחדרי המתנה ודיונים למתדיינים ובאי-כוחם.
אל המבנים המקוריים במתחם התווסף ב-1911 אגף West Green הכולל אולמות דיון לבית דין לגירושים, שהיו המבנים הראשונים שצוידו במיזוג אוויר כחלק מתכנון מקורי.
ב-1968 נוסף בניין המלכה (Queen's Building) שכלל 12 אולמות נוספים לענייני משפחה ותאי מעצר, שלא נעשה בהם שימוש, כיוון שבית הדין לא שימש לדין פלילי.
בשנת 1990 התווסף למתחם גורד שחקים מודרני בן 12 קומות בשם "בניין תומאס מור" (Thomas More Building), המאכלס את בית הדין לפשיטת רגל ודיני חברות.
בתי החווה המעוטרים בהלסינגלנד נקראים גם חוות הלסינגארד (בשוודית: Hälsingland או Hälsingegård באנגלית: Decorated Farmhouses of Hälsingland) הם שם כולל לשבעה בתי חווה מעץ הממוקמים באזורים שונים במחוז הלסינגלנד שבצפון-מזרח שוודיה אשר הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2012.
בתי הדין הדתיים של העדה הדרוזית הם מוסדות שקיבלו סמכות שפיטה ייחודית מטעם המדינה לדון בענייני מעמדם האישי של דרוזים אזרחי ישראל או תושביה, בענייני נישואים וגירושים.
חבר בית הדין או חבר בית הדין לערעורים נקרא קאדי-מד'הב.
בתי הדין פועלים מכוח חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים, התשכ"ג-1962, והחלו פעולתם ב-30 בדצמבר 1963. ב-2 בנובמבר 1961 אומץ על ידי העדה חוק המעמד האישי של העדה הדרוזית בלבנון כדין האישי של הדרוזים בישראל, ובתי הדין הדתיים הדרוזיים דנים על-פי חוק זה.
כיום מכהנים בבתי הדין שלושה קאדים-מד'הב: שייח' מוואפק טריף ושייח' נעים כאמל הנו בבית הדין לערעורים, ושייח' חאתם חלבי בבית הדין הדתי הדרוזי של ערכאה ראשונה.
בישראל פועלים שלושה בתי דין דרוזיים:
בית הדין הדרוזי בעכו - נוסד בשנת 1963.
בית הדין הדרוזי במסעדה - רמת הגולן - נוסד בשנת 1972.
בית הדין הדרוזי לערעורים בעכו - נוסד בשנת 1963.
בית הדין הדרוזי ובית הדין הדרוזי לערעורים נוסדו בחיפה בנובמבר 1963 והועברו לעכו באוקטובר 1988. בכפרים הדרוזיים ישנם 62 מסדרי נישואים מתוכם שבעה בגולן.
מסדרי הנישואים עורכים נישואים בכפרים הדרוזים אחרי קבלת היתר מבית הדין הדרוזי.
בתי הדין הדרוזיים מאז יסודם היו שייכים למשרד לענייני דתות אולם בינואר 2001 הועברו לסמכותו הבלעדית של משרד המשפטים.
בתי המשפט של בריטניה מופרדים לשלוש רשויות שיפוט נפרדות, בתי המשפט של אנגליה וויילס, בתי המשפט של סקוטלנד ובתי המשפט בצפון אירלנד, כיוון שבריטניה אינה מצויה במערכת משפטית מאוחדת אחת.
עם זאת, בתחום דיני ההגירה, אזורי השיפוט של בית הדין למקלט ולגירה וועדת העררים להגירה מיוחדת מכסים את כל בריטניה; במשפט התעסוקה, בתי הדין לעבודה ובית הדין לערעורים תעסוקתיים יש סמכות שיפוטית בכל רחבי בריטניה (כלומר לא בצפון אירלנד).
על פי חוק הרפורמה החוקתית 2005, הסמכויות השיפוטיות של בית הלורדים כמו גם הוועדה המשפטית של המועצה הפרטית יועברו לסמכותו הבלעדית של בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון החל את עבודתו בשנת 2009, והוא משמש בית המשפט הגבוה ביותר לערעורים באנגליה ובוויילס ובצפון אירלנד ובמקרים אזרחיים בסקוטלנד.
בתי המיליונרים הם בניינים שהוקמו ברחובות בשנת 1908 ברחוב מנוחה ונחלה, הרחוב שנסלל על ידי המתיישבים הראשונים במקום.
הכינוי ניתן לבתים, כיוון שנבנו בדגש על פאר רב.
רחובות הוקמה בשנת 1890 על ידי קבוצת עולים שקראה לעצמה "מנוחה ונחלה".
הקבוצה שאפה להקים יישוב ללא עזרתו הכספית של הברון רוטשילד.
לאחר שהקימו את היישוב, הם סללו רחוב ובחרו ששמו ינציח את פועלם.
הם קראו לרחוב מנוחה ונחלה, על שם הקבוצה.
מאוחר יותר, הרחוב כונה "רחוב המיליונרים" בגלל אותם בתים מפוארים שנבנו בו בימי העלייה השנייה: בתיהם של אפרים זקס, אלעזר סלוצקין, ויעקב ברוידא.
בית מס' 54 ברחוב מנוחה ונחלה.
תוכנן על ידי יוסף ברסקי שהיה אחד מהאדריכליים הציוניים הראשונים בארץ ישראל, ונבנה ב-1908 על ידי האמריקאי אפרים זקס.
בית זה נחשב לבית גדול ומפואר ביותר משאר בתי המושבה לכן שימש לקבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה.
הבית בסגנון אקלקטי, המשלב מוטיבים מזרחיים ומערביים.
הבית בנוי מאבני כורכר מחוברות בטיט, עמודים וקשתות.
בכניסה לבית שביל כניסה שלאורכו שדרת דקלי וושינגטון.
בבית נערכו קבלות פנים לאורחים חשובים שביקרו במושבה.
אפרים זקס התגורר בקומה הראשונה בבית.
בקומה השנייה התגוררה בתו טובה ובעלה העסקן טוביה מילר.
בעשור השני של המאה ה-21, הבית מוצג למכירה.
בית מספר 60 נבנה בשנת 1908 על ידי משפחת סלוצקין שעלתה לארץ מאוסטרליה באותה שנה.
את השטח קנה אב המשפחה אלעזר סלוצקין, אב המשפחה, שנטע בו מטעי שקדים והקים את הבית.
אלעזר סלוצקין התגורר ברחובות עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה וכאשר פלשו העות'מאנים לארץ הוא גורש לאלכסנדריה.
לאחר הגירוש מישראל משפחת סלוצקין חזרה לאוסטרליה שם אלעזר פגש את הנרי שובל, גנרל אוסטרלי שהיה בדרך למסע צבאי לארץ.
אלעזר נתן לגנרל את מפתחות הבית ואמר לו: "קח את מפתחות ביתנו וכשתגיע לארץ – שב שם".
כיום משמש המבנה כמנהלת קריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט.
בית סלוצקין היה בית קיץ למשפחה.
כאשר הגיעו העות'מאנים לארץ, גורשה המשפחה לאלכסנדריה, ומאז עברה גלגולים רבים: המקום שימש בית לגנרל טורקי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914- 1918, בית לגנרל אוסטרלי בסיום מלחמת העולם הראשונה משנת 1918, ובית תצפית במאורעות תרפ"א.
בניית הבית נמשכה כשנתיים ואותו ניהלה אם המשפחה רוז.
בית סלוצקין הוא בית מפואר שעוצב ונבנה בחשיבה רבה.
בכניסה יש 15 מדרגות כנגד 15 "שירי המעלות" שבספר תהילים המובילות לפתח הבית.
בנוסף, ישנם ארבעה פתחים כארבע רוחות השמיים כמו באוהל אברהם אבינו.
בחזית הבית, בלב הגן, נמצאת בריכת נוי משובצת צדפים.
בתוך הבית ישנם ציורי קיר ייחודיים- הפרח הגדול במרכז מציין את אם המשפחה, רוז, והזר עם ששת הפרחים מציין את ששת ילדיה.
הציורים צוירו על ידי משפחת קרול שהיו בין הראשונים שעסקו בצביעה דקורטיבית וציורי קיר בטכניקה ובסגנון ייחודי אותו הביאו מפולין, ושוחזרו בפרויקט שימור אתרים לפני מספר שנים.
בית מס' 56 נבנה בשנת 1908 והיה מהמפוארים בבתי המושבה.
בבית התגורר יעקב ברוידא שהיה ראש חברת "מנוחה ונחלה".
בכספו נבנו במושבה בית מרחץ, מקווה, תלמוד תורה ובית הכנסת הגדול.
כיוון שלא היו לו בנים העביר את הבית לקרובו- רבינוביץ.
בבית זה גם התגוררה המשוררת רחל עם שתי אחיותיה בתקופת שהותן ברחובות.
על שמן קיבל הבית גם את השם "מגדל שלוש האחיות".
"בתי את בוכה או צוחקת" הוא שיר שנכתב לאחר מלחמת ששת הימים.
השיר מתאר את המצב ביישובי הצפון לאחר המלחמה ואת ההקלה שחשו התושבים עם הרחקת התותחים הסורים מיישובי עמק החולה.
השיר נכתב על ידי יובב כץ מיד עם סיום הקרבות ברמת הגולן, והולחן על ידי דוד קריבושי.
השיר זכה למספר ביצועים, ביניהם של חוה אלברשטיין, יפה ירקוני, מרגלית צנעני, וכן ביצוע משותף של דבורה דותן ועליזה רוזן.
החל מסיום מלחמת העצמאות ועד למלחמת ששת הימים ניצבו יישובי עמק החולה המזרחיים בקו הראשון מול הסורים.
הצבא הסורי ישב על קו המצוקים ברמת הגולן, וממנו שלט על יישובי עמק החולה.
לאורך השנים סבלו היישובים הישראלים מתקריות רבות שכללו הפגזות, ניסיונות חדירה, הטמנת מוקשים בשדות החקלאיים, צליפות וכדומה.
במקרים רבים נפגעו תושבי העמק בתקריות.
קיבוץ גדות הוקם בשנת 1949 באחד מהשטחים המפורזים שנקבעו בהסכם שביתת הנשק עם סוריה לאחר מלחמת העצמאות.
הקיבוץ שכן במרכז הגזרה באזור ציר גשר בנות יעקב.
בדומה לשאר יישובי עמק החולה, ספג הקיבוץ הפגזות רבות מהמוצבים הסורים בצידו השני של הגבול, ובראשם מוצב המורתפע (כיום מצפה גדות).
ב-7 באפריל 1967 התפתח יום קרב בין ישראל לסוריה, במהלכו הופלו שישה מטוסי מיג-21 של חיל האוויר הסורי.
במהלך היום ספגו היישובים הישראלים לאורך הגבול הפגזות כבדות.
אש רבה רוכזה לכיוון קיבוץ גדות, ובסיום היום נפגעו כמעט כל הבתים בקיבוץ.
חודשיים מאוחר יותר, במהלך מלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את רמת הגולן, כשהיא מסירה את איום התותחים הסורים על יישובי עמק החולה.
מנו שקד, מפקד החטיבה המרחבית 3 שכבשה את אזור בית המכס העליון, ניצב במוצב המורתפע וממנו שידר לחברי גדות בקשר את המילים: "מכאן אתם נראים גדולים שבעתיים".
בשיר מופיעה גם השורה "זורם הירדן מתפתל כשיכור ...
ואיש לא יסב את מימיו לאחור", כשהכוונה היא לניסיון הסורי להטות את מי הירדן בשנים שלפני מלחמת ששת הימים.
יובב כץ נולד בשנת 1936 בקיבוץ נען.
בשנת 1958 התגורר לזמן מה בקיבוץ גדות.
במלחמת ששת הימים לחם בסיני כמפקד סיירת של גדוד שריון באוגדה 38. עם סיום הלחימה, שמע את הידיעות על כך שגם רמת הגולן נכבשה.
כץ כתב את השיר מיד לאחר מכן תחת רושם הידיעות.
השיר הולחן על ידי דוד קריבושי, והתפרסם לראשונה בביצוע של עליזה רוזן ודבורה דותן.
השיר בוצע מספר רב של פעמים על ידי מבצעות שונות (כמו יפה ירקוני, שלומית אהרון ומרגלית צנעני).
אחד הביצועים המוכרים לשיר הוקלט על ידי חוה אלברשטיין ויצא לאור בשנת 1968.
בתי הכנסת של לבוב היו מאות בתי כנסת שפעלו בלבוב למן המאה ה-15 ועד חורבן הקהילה היהודית בלבוב בשואת יהדות אירופה.
שניים מהם שרדו: בית הכנסת צרי גלעד, המשמש את הקהילה כיום, ובית הכנסת 'חדשים' שמבנהו משמש כיום את חברת שלום עליכם לתרבות יהודית.
בתי הכנסת היוו מרכיב חשוב בנוף העירוני של לבוב.
בית הכנסת העתיק ביותר המוכר כיום היה עשוי עץ, הוא היה קיים לפני 1441 ושרידיו, עמודי אלון עם כיתובים בעברית שעמדו במקור בקומת המרתף שלו, נמצאו בחפירות לקראת בניית בית דירות מודרני ב-1904 ברחוב בלכרסקה (כיום: רחוב פדורובה) 29 בעיר.
עד מלחמת העולם הראשונה וחורבן יהדות גליציה שימשו רבים מבתי הכנסת גם כ"חדרים" וישיבות.
בפנקסי הקהילה היהודית בלבוב היו רשומים קרוב ל-400 בתי כנסת רשמיים ובכללם כמה עשרות בתי כנסת ובתי מדרש גדולים, ועשרות רבות של בתי תפילה קטנים, "קלויזים".
לפי זאב זוהר, נוסדו רוב בתי הכנסת של לבוב ביוזמתו של הרב יוסף שאול נתנזון שיזם הקמת קהילות קטנות בתוך הקהילה הגדולה, לפי משלח יד משותף של המתפללים, על בסיס דברי חז"ל במסכת סוכה.
חלק מבתי כנסת אלו התפתחו וגדלו, והקטנים שבהם השתמשו תחילה במבני עץ, ולאחר שפסק השימוש במבני עץ, בחדרים ייעודיים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, במבנה בית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר", ובמבני בתי המדרש הגדולים.
מלבד בתי הכנסת הרשמיים התקיימו בעיר עשרות מנייני תפילה של אדמו"רים ונכדי אדמו"רים (בנש"קים).
בבתי הכנסת היה שפע גדול של ספרי תורה ותשמישי קדושה, כתרים ורימונים, פרוכות ומעילים מפוארים.
ברשימה של חפצי קודש שנבזזו בפרעות ב-1664 מופיעים 72 ספרי תורה, 24 כתרים ו-60 פרוכות שנלקחו מבית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר" ו-65 ספרי תורה, 34 כתרים, 12 פרוכות ו-136 מעילים לספר תורה מבית הכנסת של נחמנוביץ', הוא בית הכנסת "שושנת הזהב".
מספרים אלו ממחישים את היקף האוצרות בבתי הכנסת בלבוב.
בתי המשפט לערעורים של ארצות הברית הם ערכאת הביניים במערכת המשפט הפדרלית של ארצות הברית.
בתי המשפט פועלים ב-13 אזורים גאוגרפיים שונים המכסים את כל שטחה של ארצות הברית, וכל אחד מהם דן בערעורים על החלטות בתי המשפט המחוזיים בתוך גבולות אותו אזור, ובמקרים מסוימים מבתי משפט פדרליים אחרים ורשויות מנהליות.
ערכאת הערעור על החלטות בתי המשפט הפדרליים לערעורים היא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
סמכותם של בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, בתי המשפט הפדרליים לערעורים ובית המשפט העליון של ארצות הברית קבועה בסעיף 3 של חוקת ארצות הברית.
בתי המשפט הפדרליים לערעורים בארצות הברית נחשבים בין בתי המשפט החזקים והמשפיעים ביותר בארצות הברית אחרי בית המשפט העליון.
כוחם נובע מיכולתם ליצור תקדים משפטי באזורים בהם חיים מיליוני אזרחים אמריקאים.
בתי המשפט לערעורים בארצות הברית נודעים בהשפעתם הרבה על החקיקה בארצות הברית.
יתרה מכך, כיוון שבית המשפט העליון בוחר לדון בפחות מ-2% מתוך 7,000 עד 8,000 בקשות ערעור המוגשות אליו מדי שנה, בתי המשפט לערעורים בארצות הברית משמשים הלכה למעשה הערכאה העליונה ברוב התיקים הפדרליים.
מבין בתי המשפט הפדרליים לערעורים בארצות הברית, בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה בולט בהשפעתו כיוון שסמכות השיפוט המקומית שלו היא וושינגטון די.
סי., בה שוכנת הרשות המחוקקת האמריקנית וסוכנויות ממשלתיות רבות בארצות הברית המרכיבות את הרשות המבצעת.
בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אשר סמכות השיפוט המקומית שלו היא כל החוף המערבי של ארצות הברית, שם נמצאים 20% מהאוכלוסייה האמריקאית, אף הוא בולט בהשפעתו.
בבתי המשפט הפדרליים לערעורים ישנן 179 משרות שיפוט אשר אושרו בחקיקת הקונגרס מכוח סעיף 3 בחוקה האמריקאית.
בדומה לשופטים פדרליים אחרים, מועמדותם מוגשת על ידי נשיא ארצות הברית לסנאט של ארצות הברית ובאישורו הם מתמנים למשרתם לכל חייהם.
שכרם השנתי של השופטים הפדרליים (נכון לשנת 2021) הוא 231,800 דולר.
מספר השופטים הפדרליים המשרתים בפועל משתנה, הן בגלל משרות פנויות והן מכיוון ששופטים בגיל זקנה יכולים לקבל מעמד של "שופט בכיר" המאפשר פרישה-למחצה, תקופה בה הם ממשיכים לדון במספר קטן יותר של תיקים ואינם נמנים עם מספר משרות השיפוט.
בית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט במסצ'וסטס, רוד איילנד, ניו המפשייר ומיין.
בבית המשפט הראשון יושבים רק 6 שופטים, והוא בית המשפט הפדרלי לערעורים הקטן ביותר.
בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בורמונט, ניו יורק, וקונטיקט.
בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בניו ג'רזי, פנסילבניה ודלאוור.
אחראי גם על איי הבתולה של ארצות הברית.
בית המשפט הפדרלי לערעורים הרביעי של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בווירג'יניה, וירג'יניה המערבית, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית ומרילנד.
בית המשפט הפדרלי לערעורים החמישי של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בטקסס, לואיזיאנה ומיסיסיפי.
בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט במישיגן, אוהיו, קנטקי וטנסי.
בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בוויסקונסין, אילינוי ואינדיאנה.
בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט במינסוטה, איווה, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, מיזורי וארקנסו.
בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, נבדה, אריזונה, מונטנה, איידהו, אלסקה והוואי, והטריטוריות גואם ואיי מריאנה הצפוניים.
בבית משפט זה מכהנים 29 שופטים, והוא הגדול בבתי המשפט לערעורים.
בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בויומינג, קולורדו, קנזס, יוטה, אוקלהומה וניו מקסיקו.
לבית המשפט סמכות שיפוט גם על חלק קטן מאיידהו ומונטנה שבתחום סמכות בית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז ויומינג, כיוון שסמכות השיפוט המקומית של בית משפט זה המשתרעת אל מחוץ למדינה, כדי לכלול את כל שטחו של הפארק הלאומי ילוסטון.
בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית - בעל סמכות שיפוט בג'ורג'יה, אלבמה ופלורידה.
בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה - מעמדו והשפעתו בקרב שאר בתי המשפט הפדרליים נחשב בדרך כלל למקום השני לאחר בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט הפדרלי לערעורים לגופים פדרליים של ארצות הברית - דן בערעורים על בתי משפט המתמחים בתחום מסוים, בעיקר בית המשפט של ארצות הברית לסחר בינלאומי ובית המשפט של ארצות הברית לתביעות פדרליות, וכן ערעורים על פסיקות בתי המשפט הפדרליים המחוזיים בתביעות פטנטים ועניינים מיוחדים אחרים.
סמכות השיפוט העניינית של בית המשפט הפדרלי השלושה-עשר לערעורים הוא התחום הפדרלי, משכך, סמכות השיפוט המקומית שלו משתרעת על כל ארצות הברית כל עוד הערעור מוגש בתחום סמכותו העניינית הייחודית.
סמכות השיפוט המקומית של 11 בתי המשפט הפדרליים לערעורים, הממוספרים בסדר עולה ובית המשפט הפדרלי לערעורים של הבירה, מוגדרים גאוגרפית על ידי גבולות סמכות השיפוט המקומי של בתי המשפט הפדרליים המחוזיים של ארצות הברית מעליהם נפרשת סמכותם.
כל בתי המשפט הפדרליים לערעורים דנים גם בערעורים על חלק מהחלטות הסוכנויות מנהליות וחקיקת תקנות, כאשר החלק הארי של מקרים אלה בבית המשפט הפדרלי לערעורים בוושינגטון די.סי..
החלטות של בתי המשפט לערעורים בארצות הברית פורסמו מאז היווסדם על ידי החברה הפרטית להוצאה לאור, West Publishing בכרכים הנושאים את הכותרת Federal Reporter.
בכרכים נכללות רק החלטות שבתי המשפט מייעדים לפרסום.
החלטות אותן בית המשפט בחר שלא לפרסם (מכל בתי המשפט הפדרליים לערעורים זולת החמישי והאחד-עשר ) מתפרסמות בנפרד תחת הכותרת Federal Appendix של אותה הוצאה לאור.
ההחלטת גם זמינות במאגרי מידע מקוונים כמו LexisNexis, או Westlaw.
לאחרונה, החלטות בית המשפט פורסמו אף באתרים רשמיים של בתי המשפט.
עם זאת, ישנן גם כמה החלטות של בית משפט פדרלי בהליכים הנערכים בדלתיים סגורות ופרסומן נאסר מטעמי ביטחון לאומי.
בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים יושב המספר הקטן ביותר של שופטי ערעור ואילו המספר הגדול ביותר של שופטי ערעור יושב בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים.
מספר השופטים בכל אחד מבתי המשפט לערעורים נקבע בחקיקה של הקונגרס האמריקני.
במלחמת העולם השנייה הקימה גרמניה הנאצית בתי בושת במחנות הריכוז על מנת ליצור תמריץ לאסירים לשתף פעולה.
בסופו של דבר בתי הבושת שימשו בעיקר את הקאפו, משום שאסירים רגילים היו בדרך כלל תשושים מדי ונזהרו מחשיפה לתוכניות האס אס.
בתי הבושת במחנה לא הביאו לעלייה ניכרת ברמת הפריון בעבודה של האסירים.
הנשים שאולצו להיכנס לבתי הבושת הללו הגיעו בעיקר ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
ההערכה היא שלפחות 34,140 אסירות אולצו לעבדות מינית במהלך שלטון הרייך השלישי.
בית הבושת הראשון הוקם במאוטהאוזן בשנת 1942. לאחר 30 ביוני 1943 החל להתקיים בית בושת במחנה אושוויץ, והחל מ-15 ביולי 1943 בבוכנוואלד.
במחנה הריכוז נוינגמה הוקם בית בושת בתחילת 1944, ובדכאו במאי 1944, של דורה-מיטלבאו בסוף הקיץ של 1944, ושל זקסנהאוזן ב-8 באוגוסט 1944. ישנם תאריכים סותרים לבית הבושת בפלוסנבירג: מקור אחד טוען בקיץ 1943, ואחר קובע שהוא לא נפתח לפני 25 במרץ 1944.
בתי הבושת במחנה נבנו בדרך כלל כצריפים מוקפים בגדר תיל, עם חדרים בודדים קטנים לעד 20 אסירות, בהשגחת נשים בשורות הנאצים.
הנשים הוחלפו בתדירות גבוהה עקב תשישות ומחלות, ובדרך כלל נשלחו אל מותן מאוחר יותר.
בתי הבושת היו פתוחים רק בשעות הערב.
הנשים הותאמו ללקוחות על ידי איש אס אס.
חלק מהנשים עברו עיקור בכפייה וכן הפלות כפויות, שגרמו לרוב למוות.
ישנן עדויות (שנויות במחלוקת במקצת) שבחלק מבתי הבושת, ייתכן שלנשים היו קעקועים על החזה שלהן שאומר פלד-הורה ("זונת שדה").
נושא הזנות הכפויה במחנות נרמז בזיכרונותיהם של הניצולים כבר ב-1972, כאשר יצאה לאור המהדורה הראשונה של ספרו של היינץ הגר.
עם זאת, הנושא נשאר ברובו טאבו במחקרי הנאציזם עד אמצע שנות ה-90, כאשר פרסומים חדשים של חוקרות שברו את השתיקה.
לעיתים פיתה האס אס נשים לשרת בבתי הבושת על ידי הבטחה שיקבלו יחס אנושי יותר או הפחתת עונשן הבלתי מוגבל.
בנוסף לשימוש בבתי בושת במחנות כאמצעי לשלוט באסירים, לעודד שיתוף פעולה ולמנוע מהומות ובריחות, היינריך הימלר התכוון שישמשו אותם כאמצעי ללמד לאסירים משולשים ורודים (הומוסקסואלים).
הגר טוען כי הימלר הנחה שכל האסירים ההומוסקסואלים יגיעו לביקורי חובה בבית הבושת במחנה פעם בשבוע כאמצעי "לרפא" אותם מההומוסקסואליות שלהם.
הסרט התיעודי הצרפתי "לילה וערפל" הזכיר את קיומם של בתי בושת במחנות ריכוז כבר בשנת 1955. סרט זה, של הבמאי אלן רנה, כלל קטעים מקוריים נרחבים של המחנות והתבסס על ראיונות עם ניצולים.
בתי בושת של מחנות ריכוז גרמניים הוצגו מחדש גם בסרטי ניצול נאציים בדיוניים שנעשו בשנות ה-70 כמו אילסה, היא הזאב מהאס.אס , האורגיה האחרונה של הרייך השלישי , מחנה הניסויים של ה-SS ומחנה האהבה הנאצי 27 .
דוגמאות לספרות ישראלית בנושא כוללות את ספרו של הסופר ק.
צטניק, בית הבובות ואת סדרת ספרי סטאלג.
הסופר הצ'כי ארנושט לוסטיג כתב רומן בשם עיניים ירוקות מקסימות, המספר את סיפורה של ילדה יהודייה בת 15 שגורשה למחנה ונאלצה לשרת בבית בושת במהלך מלחמת העולם השנייה.
בדרמת הטלוויזיה האוסטרלית המתרחשת בשנות ה-50, , הדמות הראשית, שרה אדמס, היא אוסטרלית שהתגיירה ונכלאה במחנה הריכוז ראוונסבריק לפני שנאלצה להיכנס לבית בושת במחנה.
בתי הספר למלאכת התחרה נוסדו ביוזמת "ארגון הנשים לעבודה תרבותית בפלשתינה" בתחילת המאה ה-20. הארגון נוסד ב-1907 בקונגרס הציוני השמיני בהאג.
אחת ממטרותיו החשובות של הארגון הייתה מלחמה בסחר נערות.
בתי הספר העניקו לנערות מקצוע שממנו יכלו להתפרנס.
מייסדת בתי הספר הייתה שרה טהון, נציגת האיגוד בארץ.
בשנת 1906 עברה טהון לתקופה קצרה לכפר הגרמני וינגנלופניץ שהקים פרנץ אופנהיימר, ולמדה מהאיכרים את עבודת הרקמה.
היא הקימה את בית הספר הראשון ביפו, בשנת 1908. לאחריו הוקמו בתי ספר גם בירושלים, בטבריה, בעקרון ובצפת.
מספר התלמידות עלה בהתמדה והגיע לכמה מאות.
בית הספר הראשון הוקם ביפו ב-1908. בשנת 1910 הוקם בית ספר נוסף בטבריה, בעזרתו של משה גליקין.
ב-1911 הוקם בית הספר בירושלים כמחלקה בבצלאל.
ב-1911 הוקם בית הספר בעקרון, וב-1912 הוקם בית הספר בצפת בניהולה של הדסה קלוורי רוזנבליט.
לבתי הספר התקבלו תלמידות מגיל 12. רוב התלמידות הגיעו ממשפחות עניות, 90% מהן מעדות המזרח.
לאחר מספר חודשים, יכלו התלמידות להרוויח מעבודתן, לעזור בכלכלת הבית ואף לעבוד בביתן.
בתי הספר עסקו גם בחינוך.
הלימודים כללו עברית, הגיינה אישית והגיינה בבישול ובמטבח, התעמלות, זמרה ותפירה.
כדי לתכנן דוגמאות חדשות, התלמידות למדו ציור.
תוכנית הלימודים כללה גם ידיעת הארץ והלימודים הללו בוצעו באמצעות טיולים.
ההוצאות עבור לימודי התחרה לא היו רבות, והן כוסו על ידי מכירת העבודות.
ההוצאות עבור הלימודים האחרים כוסו על ידי תרומות מארגון הנשים, מאגודת חובבי ציון, מהמשרד הארצישראלי ומתורמים נוספים שגויסו על ידי שרה טהון.
במכתב אל הברונית רוטשילד היא מפרטת את ההוצאות: "מורים לעברית ומחנכות בבית ספר, חייטות, רופא, אחות לטיפול עיניים, ספרים וטיולים - בסה"כ 3000 פרנק לשנה".
עיקר עבודות התחרה שנוצרו בבתי הספר השונים היו מפות ומפיות, צווארונים, עניבות משי שחור וסרטים לשיבוץ בכלי מטה ובהלבשה תחתונה.
העבודות נמכרו במצרים, באירופה ואף בארצות הברית.
בארץ ישראל העבודות הוצגו בביתן בצלאל, בין יתר עבודות בית הספר בצלאל.
בחודש נובמבר 1909 "ארגון הנשים" ובית ספר בצלאל ארגנו תערוכות בקלן, בהמבורג, בריגה, בלבוב ובפוזנן.
בשנת 1911 תכננה שרה טהון מסע מכירות של עבודת התחרה כשנסעה עם בעלה לקונגרס הציוני בבזל.
היא מכרה מוצרים בפולין ובגרמניה, קשרה קשרים עם סוחרים וחזרה לישראל מרוצה מהתוצאות.
בצלאל שץ הציג את העבודות במגוון תערוכות שארגן - ב-1911 באודסה, ב-1912 וב-1914 בלונדון וכן בתערוכה ב-1914 בניו יורק.
העבודות היו מקוריות, כללו מוטיבים יהודיים והצטיינו בסגנון מזרחי שעדיין לא היה מוכר מחוץ לארץ ישראל.
בכל מקום שהוצגו, זכו העבודות להצלחה רבה, ובתי הספר קיבלו הזמנות מפירמות שונות בכמויות שלא יכלו לספק במועד.
בתי הורודנא (נקראת גם: דמשק אליעזר) היא שכונת חצר ירושלמית חרדית זעירה, מצפון לשכונת מחנה יהודה ומדרום לשכונת רוחמה.
השכונה הוקמה על ידי "כולל הורודנא", מוותיקי ה"כוללים" של העדה הפרושית.
בשלהי המאה ה-19 החלה מגמה של ה"כוללים" בירושלים לייסד שכונות קטנות שבהן ישוכנו ללא תשלום אנשי הכולל.
כך קמו שכונות כמו בתי אונגרין של כולל שומרי החומות, בתי ורשה של כולל ורשה, בתי זיבנבירגן של כולל זיבנבירגן, ועוד.
גם "כולל הורודנא", שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-19 ואיגד את המשפחות של יוצאו העיר הורדנא שברוסיה (כיום "גרודנו" בבלארוס), חפץ לרכוש דירות לשכן בהן את משפחותיו.
בשנת 1879 רכשו ממוני הכולל חצרות בשכונת בית יעקב שהוקמה זמן קצר קודם לכן, אולם בתים אלו סיפקו מגורים למשפחות בודדות בלבד, ואילו כולל הורדנא מנה אז כמה מאות משפחות.
בשנת ה'תרנ"ב - 1892 רכשו ממוני הכולל הרב שמעון אליעזר כהנא והרב נחמן גדליהו ברודר, שטח של כ-1500 מ"ר מצפון לשכונת מחנה יהודה, בתמיכתם הכספית של יהודי הורודנא.
בשטח זה נבנו בתחילה 20 דירות ובית כנסת.
תוך זמן התמלאו כל הדירות, אך עדיין נותר צורך בדירות נוספות.
ממוני הכולל פנו בשנית לקהילת הורודנא בבקשה לקבלת מימון, והשכונה הורחבה בעוד כעשר דירות.
ארבע דירות נוספות הוקמו בתחילת המאה ה-20, ובכך הגיע מספר הדירות בשכונה ל-34 דירות, בשני מבנים ארוכים.
באופן רשמי נקראה השכונה "דמשק אליעזר" על שם המייסד הרב שמעון אליעזר כהנא, אולם השם שנקלט ונמצא בשימוש עד היום הוא "בתי הורודנא".
מתחם בתי הורדנא שוכן בין הרחובות יוסף מיוחס, דוד ילין, שפת אמת ויהוסף שווארץ.
בית כנסת הוקם בשכונה מיד עם היווסדה.
משכנו הקבוע הנוכחי של בית הכנסת (בקומה השנייה בצדו המזרחי של המבנה הדרומי, הכניסה מרחוב שווארץ 13) נבנה עם הרחבת השכונה בשנת ה'תרס"ה.
הרב נחמן גדליהו ברודר שימש בו כגבאי (ואולי אף כרב), ובשנות ה-30 הוחלט לקרוא לבית הכנסת על שמו: "ג"ן ירושלים" (כשם ספרו ראשי התיבות של שמו גדליה נחמן).
בבית הכנסת לוח זיכרון גדול לרב ברודר ולרעייתו.
לאחר פטירתו בשנת 1940 החליפו כגבאי בית הכנסת (וכממונה כולל הורודנא) הרב יצחק רוזנטל, מייסד בית המדרש "בני ציון".
שנים רבות שימש כחזן בבית הכנסת הרב אברהם ברדקי, בנו של החזן ישראל בר-זכאי וחתנו של הרב פנחס אפשטיין.
במשך שנים רבות פעלה בבית הכנסת "ישיבת מתמידים" מסגרת לימוד לתלמידי "חדרים" שרוצים להמשיך את לימודם אחר הצהריים.
כיום, בחלק משעות היום משמש בית הכנסת ככולל אברכים קטן.
בבית הכנסת מוצב שעון לפי "שעות ארצישראליות", כלומר שהיום מתחיל בשקיעת החמה ולא בחצות הליל, לצד שעון "רגיל".
רב השכונה היה החל משנת ה'תרס"ו היה הרב יונה ראם.
לאחר פטירתו כיהן הרב ישעיהו זאב וינוגרד, ראש ישיבת הבחורים בישיבת עץ חיים ומחבר "שערי זיו".
אחריו כיהן הרב זבולון חרל"פ.
בשנת ה'תש"ך נתמנה הרב ישראל יעקב פישר לרב השכונה מטעם העדה החרדית, עד שנת ה'תשכ"ג.
כיום ממלא את מקומו בנו הרב יהודה פישר.
עוד התגוררו בשכונה: הרב מרדכי דוד לוין, ראש ישיבת עץ חיים, הרב מרדכי רימר משגיח בישיבת טשעבין, הרב דב (בערל) מועד שהיה אחראי על העירובין בירושלים, הרב חיים שלמה רוזנטל (ממייסדי השכונה) ובנו הרב יצחק רוזנטל.
הרב אליעזר יהודה ולדינברג שהתגורר בשכונת בית יעקב, התפלל בבית הכנסת בבתי הורודנא.
בתי הביטחון בנגב הצפוני הם 13 מבני בטון שנבנו ב-1947 ברבים מיישובי הנגב הצפוני על מנת לשפר את מצב הביטחון באותם יישובים שרובם הוקמו ב-1946 במסגרת מבצע 11 הנקודות.
בתי ביטחון אלו נבנו, ברובם, במתכונת אחידה וכללו 2 קומות, קירות בטון עבים להגנה על היושבים בהם ועמדות שמירה שאיפשרו שמירה על היישובים.
לאחר מלחמת העצמאות ננטשו חלק מבתי הביטחון וחלק אחר שוקם ומשמש לצרכיהם של היישובים.
בימי המרד הערבי הגדול דאגו המוסדות שבכל יישוב יהיה מבנה מוגן מפני יריות של הכנופיות.
לעיתים היה זה מבנה ערבי ישן, כמו בחניתה, ולעיתים נבנה מבנה בטון ששימש כ"בית ביטחון" של היישוב, כמו בעין שמר.
בנוסף נבנו בתי ביטחון בנקודות אסטרטגיות, כמו על תל שוכה.
לאחר הקמת 11 הנקודות בנגב הוחלט לבנות בהם בתי ביטחון שישמשו כ"מצודת העיר" כדי להגן על היישובים המבודדים מפני התקפות של כנופיות.
המבנים תוכננו על ידי המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית והבניה בוצעה על ידי חברת סולל בונה בסיועם של תושבי היישובים.
בתי הביטחון שהוקמו בישובי צפון הנגב נבנו, בקירוב, על פי תוכנית בנייה אחידה.
היו אלו מבנים דו קומתיים שכללו חרכי ירי וזוג מרפסות מעוגלות בשתי פינות מרוחקות בקומת הגג שאיפשרו תצפית על כל סביבות המבנה.
הבנייה נעשתה בעזרת בטון מזוין והמידות המקורבות של כל מבנה היו: גובה - 7.14 מטרים, רוחב - 4.4 מטרים ואורך - 7.5 מטרים (סה"כ השטח 33 מ"ר).
מסביב למבנים הונחו גדרות תיל דוקרני ועל גגם הותקן, בדרך כלל, זרקור ומכשיר איתות הליוגרף.
מדרגות העלייה לקומה השנייה היו לרוב מחוץ למבנה.
בבתי הביטחון שוכנו, לרוב, מפקדת היישוב, המרפאה, חדר הקשר, חדר הנשק ומחסן מזון חירום.
עוד בעת הקמתם הייתה מחלוקת על הצורך בהם.
אנשי קיבוץ סעד לא רצו להקים את בית הביטחון והבנייה נכפתה עליהם על ידי הנהגת היישוב.
כאשר במהלך המלחמה היישוב כולו נמחה מעל פני האדמה ורק בית הביטחון נשאר, התלוצצו החברים שהוא נשאר כדי לסייע למצרים לכוון אליהם את אש התותחים.
בשנת 1966 נכתב על הבתים במעריב: "הישובים החדשים ביססו את הגנתם על בתי הביטחון, אך עד מהרה התברר כי אין בהם חוסן והמגינים התחפרו בבונקרים".
ב"על המשמר", בהתייחסות לנירים, הוצגו הדברים אחרת: "בית זה תוכנן נגד כנופיות פורעים, אך מי פילל, שגורלו יהיה עמידה נגד פלישת כוחות צבא סדירים, כפי שהיה בשנת 1948 עם פלישת המצרים."
לאחר מלחמת העצמאות התייתר הצורך בבתי הביטחון.
בחלק מהמקרים (כמו במושב נבטים, בקיבוץ בארי, בקיבוץ אורים ועוד) עברו היישובים לאתרים אחרים ובית הביטחון ננטש.
במקרים אחרים (כמו בקיבוץ חצרים, בקיבוץ שובל ועוד) נשארו בתי הביטחון בתחום היישוב ומשמשים את צורכי המשק.
בתי הביטחון בנגב הצפוני הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם חלקם עדיין במצב ירוד.
ישוב שם האתר ההיסטוריה של המקום נ"צ הערה שימור אתרים תמונה אורים בית הביטחון באורים קבוצת אורים הוקמה במוצאי יום כיפור, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות בנגב.
העלייה לקרקע הייתה באזור גריין ליד קיבוץ גבולות ועקב הקשיים בהם נתקלו המתיישבים במקום הם עברו מאוחר יותר לנקודה מדרום מערב לצאלים שם הוקם בית הביטחון.
ב-1948 עבר היישוב למקום הקבע ובית הביטחון הפך לאתר אימונים של צה"ל.
תקופה ארוכה היה השטח סגור לביקורים עד העברתו לרשות המועצה האזורית אשכול ששיקמה חלקית את בית הביטחון שעדיין נשאר בית הביטחון הפגוע ביותר מבין בתי הביטחון שהוקמו ערב קום המדינה תמונות נוספות של בית הביטחון באורים בארי נחאביר בארי הוקמה במוצאי יום כיפור, 1946, במסגרת 11 הנקודות, באזור ואדי נחאביר.
בית הביטחון הוקם בעקבות התגברות הפגיעות ביישובים ובדרכים.
לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לאתר צפוני מהמצפה ובשנת 1980 הופקדה תוכנית להגדרת המצפה ובית הביטחון כגן לאומי.
הם שוקמו ב-1996, והפכו לאתר תיירות תמונות נוספות של בית הביטחון בגבולות גבים בית הביטחון בגבים קיבוץ גבים הוקם ב-28 באוגוסט 1947על ידי יוצאי ארגון הפלמ"ח מתנועת הנוער העובד וכן גרעין פליטים מאירופה שעברו את הכשרה חקלאית.
בשנת הקמתו הוקם במקום גם בית הביטחון אותו השלימו ביום אחד כדי למנוע את הריסתו על ידי הבריטים.
לאחר המלחמה שימש המבנה את הקיבוץ למטרות שונות וביניהן מחסן בגדים, סטודיו לציור ועוד.
ב-2007, לציון 60 שנה לעליית הקיבוץ על הקרקע, שופץ בית הביטחון וחלקו הפך מוזיאון למורשת המקום תמונות נוספות של בית הביטחון בגבים חצרים בית הביטחון בחצרים הקיבוץ הוקם במוצאי יום כיפור 1946 כחלק מ־11 הנקודות.
במרץ 1947 הוקם במרכז הקיבוץ בית הביטחון שנבנה מקירות בטון בעובי 20 ס"מ שכללו חרכי ירי.
בית הביטחון נועד לשמש מעוז התגוננות אחרון במקרה של התקפה.
לאחר מלחמת העצמאות שומר בית הביטחון והפך למשרדי הקיבוץ.
לאחר שהדרישה לא נענתה הופגז הקיבוץ על ידי טנקים בריטים שירו כ-30 פגזים ששישה מהם פגעו בבית הביטחון שם נהרג אחד מחברי הקיבוץ.
לאחר תום מלחמת העצמאות עזבו חברי הקיבוץ את המקום ויסדו בשנית את קיבוץ ניצנים החדש.המושב מבטחים הוקם מחדש ב-1950 על ידי עולים מכורדיסטן ליד הקיבוץ הישן הנטוש ממנו נותר רק בית הביטחון, שהוכרז ב-1982 כאתר לאומי.
הבית נמצא במצב גרוע בין חממות החקלאים כשהוא מחורר מהפגזות ומט ליפול תמונות נוספות של בית הביטחון במבטחים משמר הנגב בית הביטחון במשמר הנגב הקיבוץ הוקם במוצאי יום כיפור 1946 כחלק מ־11 הנקודות.
הקיבוץ נבנה תחילה על גבעה הנמצאת כחמש מאות מטרים דרומית למרכז היישוב ונקראת "הגבעה הראשונה".
ב-1947 עבר הקיבוץ ל"גבעה השנייה" שם הוקם בקיץ אותה שנה בית הביטחון.
בית זה נועד לשמש מעוז התגוננות אחרון במקרה של פריצת גדר ההגנה של הקיבוץ.
מאחר שהקיבוץ לא הותקף שרד המבנה את מלחמת העצמאות ואחריה שימש לשלל ייעודים.
ב-2022 הוגשה תוכנית להפיכת הקומה השנייה של בית הביטחון למוזיאון תמונות נוספות של בית הביטחון במשמר הנגב נבטים הישנה בית הביטחון בנבטים נבטים נוסדה כמושב במוצאי יום כיפור 1946 במבצע 11 הנקודות על ידי עולים יוצאי עיראק.
במרץ-אפריל 1947 התפורר הגרעין המקורי ובמקומו התיישב במקום גרעין של עולים מרומניה שאף הוא התפרק תוך זמן קצר.
באוגוסט 1947 הגיע למקום גרעין שלישי שנשאר במקום עד אחרי מלחמת העצמאות.
באביב 1947 נבנה במקום בית הביטחון על ידי הקבלן משה שיינברג כשאיתו עבדו מספר חברי בית אשל.
חברי הגרעין הראשון התיישבו במקומו הראשון של הקיבוץ (ליד קיבוץ סופה של היום), שנקרא דנגור.
ב-1947 הוקם ביישוב בית הביטחון להגברת ההגנה על היישוב.
במהלך קרב נירים במלחמת העצמאות הותקף היישוב על ידי הכוח המצרי הפולש וההפגזות הרסו את כל מבני היישוב וגרמו נזק כבד לבית הביטחון.
ב-1949, לאחר המלחמה, עבר הקיבוץ למקום מושבו הנוכחי ובית הביטחון הפגוע נהרס.
ב-1985 נחנכה במקום אנדרטת דנגור שבחלקה המרכזי הוקם מבנה בטון דמוי בית הביטחון שנהרס תמונות נוספות של בית הביטחון בדנגור סעד מעוז מול עזה קיבוץ סעד עלה על הקרקע ב-30 ביוני 1947 והוקם בלילה על ידי הרכבת מבנים שנבנו מראש לשם כך בדומה לשיטה בה הוקמו יישובי חומה ומגדל.
היישוב נבנה צפונית לקיבוץ הדתי בארות יצחק.
באותה שנה נבנה בו בית הביטחון העשוי בטון.במהלך מלחמת העצמאות עמד הקיבוץ בדרכו של הטור המצרי שפלש לארץ וסבל לכן מהפגזה כבדה שגרמה להרס כל המבנים מעל פני האדמה, למעט "בית הביטחון".לאחר המלחמה העבירו חברי הקיבוץ את יישובם כקילומטר מזרחה ובית הביטחון, שנותר מאחור, שימש לחגיגות שונות של הקיבוץ.
לימים הפך בית הביטחון למוזיאון בשם מעוז מול עזה בו מוצגת עמידת הגבורה של שלושת הקיבוצים הדתיים בנגב בתקופת מלחמת העצמאות: סעד, כפר דרום, ובארות יצחק תמונות נוספות של בית הביטחון בסעד צאלים בית הביטחון בצאלים קיבוץ צאלים נוסד בינואר 1947 בהמשך למגמת ההתיישבות של מבצע 11 הנקודות.
זמן קצר לאחר הקמת היישוב הוקם במקום בית הביטחון שחלש על היישוב ושיפר את מצבו הביטחוני.
במלחמת העצמאות שכנה במקום מפקדת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב בפיקודו של חיים בר-לב.במרץ 1949, לאחר המלחמה, עזבו חברי הקיבוץ את המקום ועברו לכפר החורש ובמקומם הגיעה קבוצת עולים, ניצולי השואה ממזרח אירופה שהתיישבו מדרום לקיבוץ המקורי.
באתר המקורי נשאר בית הביטחון וכן "אתר הראשונים" הכולל שרידים מהקיבוץ המקורי תמונות נוספות של בית הביטחון בצאלים שובל בית הביטחון בשובל קיבוץ שובל עלה על הקרקע במוצאי יום כיפור, 6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע 11 הנקודות.
במקום הוקמו 3 צריפים ומגדל מים וב-1947 הוקם במקום גם בית הביטחון.
הבניין תוכנן להגן על 25 אנשים ולשם כך צויד במכל מים, מזון ל-20 יום ושירותים כימיים.
עמדות הגג צוידו בשקי חול וכן הוצב על הגג הליוגרף לאיתות ליישוב השכן משמר הנגב.
היישוב לא נפגע במלחמת העצמאות ובית הביטחון נותר ללא פגע.
לאחר המלחמה שימש למגורים, כחדר נשק, ספרייה וחדר קריאה.
בשנים האחרונות עבר תהליך שימור תמונות נוספות של בית הביטחון בשובל תקומה בית הביטחון בסומרה היישוב הוקם כקיבוץ במוצאי יום כיפור 1946 במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות.
הוא הוקם בשדות חוות יזרעם, מול קיבוץ בארי.
בתחילה נקרא "סומרה" אך כבר לאחר מספר ימים ניתן לו השם הזמני, שהיה לקבוע, "תקומה".
במסגרת ההערכות הביטחונית במקום הוקם ביישוב בית ביטחון שנועד לשמור על התושבים.
ב-30 במאי 1949, לאחר מספר היתקלויות עם הערבים באזור, עברו תושבי תקומה אל אזור אדמות הכפר הערבי אל מוח'רקה, שתושביו גורשו על ידי כוחות של חטיבת הנגב ובמקום שננטש נשאר רק בית הביטחון שמצבו התדרדר עם השנים.במהלך שנות ה-50 התיישבו במקום עולים ממזרח אירופה ומתוניסיה שהפכו את המקום למושב.
תמונות נוספות של בית הביטחון בסומרה
בתי הקברות היהודיים באיראן שימשו את יהדות איראן במשך מאות שנים ואף יותר.
כיום רובם הגדול אינם פעילים.
בטהראן קיימים ארבעה בתי קברות יהודיים: 1. בית הקברות ברחוב ספה, שהוקם בתקופת שלטונו של קראג' ח'אן זנד, בין השנים 1751 ל-1779. 2. בית הקברות של סאה רה דאנג'י, ברובע היהודי של טהראן.
3. בית הקברות ברחוב מזנדראן, שהוקם בתקופת שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, בין השנים 1848 ל-1896. 4. בית העלמין באהשטייה, הוקם בשנת 1936 בדרום טהרן.
בית הקברות מרוחק כמה עשרות ק"מ מטהראן, והוא מהווה עדות לנוכחות קדומה למדיי של יהודים באיראן.
נמצאים בו סימנים לנוכחות יהודית מאז 720 לפני הספירה.
הוא מחולק לחלק עתיק וחלק חדש, המצבה העתיקה ביותר בחלק החדש היא משנת 1304 לספירה.
בראשית המאה ה-21 תואר בית הקברות כמשמש חלק מיהודי טהראן.
כיום בית הקברות מוזנח ותועדו בו מצבות שבורות.
חלקו מבית הקברות שמור ומשופץ, וחלקו מחולל עד כדי חוסר יכולת להבחין בקברים.
מצויים בו מבנים רבים מעל מצבות, שכנראה המסמנים קברי צדיקים.
על מצבות רבות נכתב: "צדיקים במיתתן קרויין חיים".
בנוסף בתוך העיר אספהאן יש מערת קבורה של צדיקים בשם רבי יעקב ורבי אהרן, ובסמוך לה בית כנסת על שם הצדיק רבי יעקב, שלא ידועים פרטים אודותיו.
קברי צדיקים נוספים באיראן: קבר אסתר ומרדכי בהמדאן, מערת שרח בת אשר במחוז אספהאן, קבר דניאל הנביא בסמוך לדזפול, בפרובינציית ח'וזסתאן, קבר הנביא חבקוק בטויסרקאן, קברי חנניה מישאל ועזריה בקזווין.
אתר נוסף ומאוחר לכל אלו הוא קברו של מולא אור שרגא בפאתי העיר יזד.
מסופר שבשנת 2001 שופץ מבנה הקבר על ידי מוסלמי שציפה לילדים שנים רבות ואכן זכה לילדים לאחר מכן.
בתי אמזאלג, ידועה גם בשם חצרות אמזלאק, אחת משכונות החצר ברובע מנשייה שביפו מול שכונת יפה נוף.
כיום בניין הכשרת היישוב בקרן הרחובות המרד (רחובה הראשי של מנשייה עד מלחמת העצמאות) ויחזקאל קויפמן.
מוקפת חומה שהקיפה מתחם ובו 7 בניינים ובהם דירות ועשר חנויות שהושכרו ליהודים וערבים.
הפעולה האחרונה של לוחמי האצ"ל במהלך כיבוש מנשייה הייתה פיצוץ תחנת המשטרה המנדטורית היא 'משטרת מנשייה', במתחם.
הבית בו שכנה 'משטרת מנשייה' הוא בית אהרן שלוש שנבנה ב-1883.
מבנה המלון מול מגדל דוד (המבנה הראשון משמאל ברחוב דוד, השוק המרכזי של העיר העתיקה, לבאים משער יפו) נבנה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי יוסף ורוזה אמזלג, סוחר יהודי אמיד שעלה מגיברלטר.
המבנה בן שלוש הקומות נבנה בסגנון אירופאי.
בקשתות החלונות שולבו עיטורי "שן כלב", גג המבנה מעוטר בעמודוני אבן שבראשם גביעים דקורטיביים.
ריצוף החדרים נעשה בדוגמת שטיח בדגמים גאומטריים והמרפסות עוטרו במעקות ברזל ותמוכות מסוגננים.
כאשר עבר אמזלג ליפו בשנות ה-50 של המאה ה-19, נרכש המבנה על ידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
באותה עת שכן במקום או בסמוך אליו מלון מדיטרניאן, בהנהלתו של יהודי מומר בשם משה הורנשטיין.
בין אורחיו היה הסופר הרמן מלוויל, אשר תיאר את נוף בריכת חזקיהו הנשקף מחלונו.
ב-1866 עבר המלון לבית ויטנברג, שליד שער שכם, שם התארחו בו, בין השאר, מארק טוויין וצ'ארלס וורן.
ב-1871 חזר מלון מדיטרניאן לשכון ב"בית אמזלג" ברחבת שער יפו, המבנה בו קיים היום מלון פטרה.
בין אורחיו בתקופה זו היה יוליסס סימפסון גרנט.
הקמת ועד חלוצי יסוד המעלה
ועד חלוצי יסוד המעלה הוקם ביפו בכ"ח באדר תרמ"ב - 9 במרץ 1882, על ידי
זלמן דוד ליבונטין, במטרה לרכוש קרקעות בארץ ישראל, לקיים התיישבות חקלאית של יהודים ולייסד מושבה ליוצאי רוסיה.
את תואר נשיא הכבוד של הוועד קיבל חיים אמזלאג שהיה שותף פעיל בכל ענייני הוועד.
משנת 1880 ואילך הגיעו ליפו שליחים של קהילות וקבוצות שבקשו להקים מושבה בארץ ישראל.
זלמן דוד ליבונטין מספר כי השליחים לא הבינו את שפת הארץ ואת שיטת קניית הקרקעות ואז "הסרסורים השונים מאחינו מארץ הקודש, אשר למדו מעט לדבר ערבית, יסובו אותם כדבוֹרים".
הוא הגיע למסקנה כי השיטה הקיימת לאיתור קרקעות וביצוע עסקות אינה טובה להתיישבות היהודית.
לא ידע איזה מקומות בארץ מתאימים להתיישבות חקלאית.
ה"סרסורים" אינם עושים תפקידם באמונה.
הם מבקשים למכור אדמה בכל מחיר, ללא מסירת כל הפרטים.
גם אם יימצא חלקה מתאימה הוא לא יודע איך לקנות ואיך מכינים עסקת רכישה.
כישלון של השליח במציאת הקרקע וההפסד הכספי הכרוך בכך גרם לביטול התוכניות לעלייה לארץ ישראל.
ב-9 במרץ 1882 ייסדו זלמן דוד ליבונטין ויחיאל מיכל פינס את "ועד חלוצי יסוד המעלה", שמטרתו הייתה יישובה של ארץ-ישראל ומגמתו לייעץ למתיישבים החדשים.
בראש הוועד עמד זלמן דוד לבונטין, וכאמור חיים אמזלאג היה נשיא הכבוד.
עם היווצרותן של קהילות יהודיות ברחבי השטחים, שכונסו במהלך הזמן תחת שלטון רומניה, בני קהילות אלה הקימו לעצמם בתי כנסת.
בתחילה בית הכנסת נועד למלא שלושה תפקידים, בית תפילה, מקום כינוס עבור בני הקהילה ובית ספר יסודי עבור הבנים בגיל 3 עד 13. תחילה בית הספר התנהל בתוך מבנה בית הכנסת, אך בהמשך הוקמו מבנים בחצר בית הכנסת ואפילו ברחבי היישוב.
מבנים בעלי תפקידים קהילתיים נוספים הוקמו בקרבת בית הכנסת, בית אבות, בית חולים, בית תמחוי ואפילו תא מעצר למי שבית דין רבני הטיל עליו עונש מאסר.
בבית הכנסת הישן של אלבה יוליה, ברחוב טודור קונסטנטינסקו 2 היה תא כליאה כזה
על פי רצון אוכלוסיות הרוב, שחיו באזורים אלה, נוצרים בני זרמים שונים, הוטלו על היהודים מגבלות שונות בהקמת בתי הכנסת ובהם גובה, שלא יעלה על גובה הכנסיות, מרחק מינימלי מהכנסייה הקרובה ביותר ואפילו חומרי הבנייה.
תחילה לא הותר ליהודים להקים בתי כנסת בנויים אבן.
בתי הכנסת מעץ נפלו לא פעם קורבן לשריפות ואכן ברומניה כעת נותר רק בית כנסת אחד הבנוי מעץ בפיאטרה ניאמץ.
בית הכנסת הישן ביותר ששרד ברומניה הוא בית הכנסת הגדול של יאשי.
ברומניה התיישבו תחילה יהודים ספרדים, שהגיעו מגירוש ספרד דרך האימפריה העות'מאנית.
היהודים הספרדים הקימו בתי כנסת מותאמים למנהגיהם (עם מוזיקה) ולטעמם.
רומניה נוצרה מאיחוד שתי נסיכויות, נסיכות מולדובה וולאכיה, הרגאט, ולאחר מכן סיפוח שטחים מאימפריות מתפרקות, האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית.
ההיסטוריה של יהודי החבלים השונים הושפעה מהשלטונות השונים - באימפריה האוסטרו-הונגרית היהודים קיבלו שוויון זכויות מוקדם יותר, לכן היו מסוגלים לבנות לעצמם בתי כנסת ללא ההגבלות הקודמות.
בתי כנסת שנבנו באימפריה האוסטרו-הונגרית בערים שסופחו לאחר מכן לרומניה
במחצית השנייה של המאה ה-19 נוצר קרע ביהדות הונגריה בין זרם רפורמיסטי בשם יהדות נאולוגית ובין זרם שמרני, היהדות האורתודוקסית.היו גם קהילות יהודיות שלא הצטרפו לאף אחד משני הזרמים - הן נקראו "הסטטוס קוו".
בין הזרמים היו מחלוקות רבות ואחת מהן התמקדה בצורת הבנייה של בתי הכנסת.
בנובמבר 1865 נערך כנס רבנים בעיירה מיכאלוביץ שבצפון הונגריה, כנס שאורגן על ידי הרב הקיצוני הלל ליכטנשטיין (הרב הלל ליכטנשטיין, הרב חיים סופר והרב עקיבא יוסף שלזינגר היו מניחי הבסיס האידאולוגי לאולטרה-אורתודוקסיה) וזכה לשם "הסינוד הרבני".
יש הרואים בוויעוד זה את כנס היסוד של האולטרה-אורתודוקסיה או בשמה המודרני יותר, יהדות חרדית.
קיימת מחלוקת לגבי מספר הרבנים שהשתתפו וחתמו על תשע הנקודות של הסיכום, בין 24 ובין 70. יש הטוענים שתחילה חתמו 24 ובהמשך צירפו את חתימותיהם עוד 46. אלה היו 9 הנקודות שסוכמו:
אסור לדרוש בלשון "אומות העולם" ואסור להאזין לדרשות כאלה.
אין להתפלל בבית כנסת שאין בו בימה באמצע בית הכנסת.
אין לבנות בית כנסת בצורת מגדל (עם צריחים), כמנהג הנוכרים וכפי שנהגו הרפורמים.
אסור ליצור בגדים מיוחדים לשליחי הציבור ולחזנים, כדוגמת בגדי המשרתים בקודש הנוצרים.
אין ליצור מחיצות המבדלות את עזרת הנשים בצורה שתאפשר לגברים לראות את הנשים.
אסור להאזין לתפילת מקהלה ואין להצטרף אליה לתפילה.
אסור להיכנס לבתי כנסת שכונו "קהרשול" (של רפורמים).
אסור לערוך חופה וקידושין בבית הכנסת, אלא רק תחת כיפת השמים.
אסור לשנות ממנהגי היהדות או מאורחות בית הכנסת.
הקמת היכל קוראל של בוקרשט
לאחר שהנסיכויות הרומניות התאחדו תחת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה באו אליו נציגויות של המיעוטים והדתות השונות ברומניה כדי להביע את נאמנותם.
קוזה סירב לקבל את המשלחת היהודית בטענה שאין להן משכן מודרני, כמו במערב ולא עומד בראשם רב מלומד, כמו במערב.
נכבדים יהודים בבוקרשט ובראשם יצחק ליב וינברג (Isaac Leib Weinberg) כבר החלו לפעול בכיוון זה, אך דברי השליט גרמו לזירוז המפעל.
נאספו כספים של בני הקהילה, נקנתה הקרקע עליה תוכננה הבנייה, אך חילוקי דעות בין הסיעה הפרוגרסיבית ובין הסיעה האורתודוקסית עכבו את הבנייה.
יהודי בוקרשט רצו לבנות היכל (TEMPLU) מפואר שיזכיר להם את בית המקדש שהיה בירושלים ולשם כך שכרו אדריכלים, שיבנו היכל דומה להיכל שהיה ב-וינה, בית הכנסת טמפלגאסה - התוכניות היו אותן תוכניות, אך בקנה מידה קטן יותר.
ההיכל קיבל את השם "קוראל" מהמילה הרומנית למקהלה, COR, הכרזה על כך שבהיכל זה תהיה מקהלה והוא תוכנן בהתאם.
הבנייה התקיימה במקביל למאבק על מעמדם המשפטי של יהודי רומניה שהיו חסרי אזרחות.
המאבק בבית המחוקקים עמד להיות מוכרע לטובת היהודים והמתנגדים למתן אזרחות ליהודים הלהיטו את רוחות הרומניה ולבסוף, בשבת 18/30 יוני 1866, פורעים רומנים פשטו על היכל קוראל, שבנייתו עמדה לפני סיום וגרמו נזקים גדולים מאוד.
השלטונות גינו את המעשים והשליט אפילו תרם מכספו לתיקון הנזקים, אבל ראו בכך אזהרה והכריעו נגד היהודים בבית המחוקקים.
הבנייה התחדשה וב-6/8 יולי 1867, עשר שנים מתחילת העבודות, נחנך ההיכל.
חגיגת החנוכה הייתה בנוכחות הסוכנים והקונסולים הכלליים של המעצמות הזרות, שרי ממשלת רומניה ובראשם יון ברטיאנו, ראש המשמר העירוני, ראש המחוז ועוזריו, מנהלי המשרדי השרים ועוד נכבדים רבים.
היכל קוראל של בוקרשט היה למבנה המרכזי של יהדות בוקרשט ושל יהדות רומניה, המקום בו שכנו הרבנים הראשיים של רומניה ושימש לטקסים של הקהילה.
במקום ביקרו נכבדים יהודים ולא יהודים שבאו מרחבי העולם ובהם: הנדבן משה מונטפיורי, המדינאי היהודי-צרפתי אדולף כרמיה, הבנקאי מוריס דה רוטשילד, ראש ממשלת איטליה היהודי לואיג'י לוצאטי.
בתקופה שבין מלחמות העולם ביקרו ונאמו בהיכל קוראל מנהיגי יהודים מהעולם ובהם: נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין, זאב ז'בוטינסקי, נחום גולדמן ועוד.
ב-1949 הושמעה בהיכל קוראל התקווה ובהמשך ביקרו במקום נכבדים ישראלים רבים ובהם: גולדה מאיר, אבא אבן, פנחס ספיר, חיים בר לב, יגאל אלון, מנחם בגין, משה דיין, יוסף בורג, שמעון פרס, יצחק שמיר ועוד.
הקמת ההיכל הקוראלי השאירה רושם על יהודי רומניה הגדולה והם הקימו עוד היכלות קוראליים, בקראיובה, בטולצ'אה, בפוטנה ובקישינב.
ההיכל ידע נזקים נוספים, ברעידת האדמה של 1940 ובפרעות בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט בינואר 1941. הלגיונרים גרמו נזקים ובזזו את ההיכל, אך לא שרפו אותו, כמו שעשו להיכל הספרדי הגדול.
היהודים שיפצו כמיטב יכולתם והשתמשו בהיכל למטרות נוספות.
בתקופת שואת יהודי רמניה סולקו התלמידים והמורים היהודים מכל בתי הספר הממלכתיים.
ילדים מבתים מבוססים הלכו לבתי ספר יהודים פרטיים, אך לאחרים לא הייתה תשובה.
הקהילה היהודית הקימה בתי ספר משלה לילדי היהודים ותמכה בבתי הספר היהודים הפרטיים.
עד כה נתגלו כמאה ושלושים בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, המתוארכים לתקופות שמן המאה הראשונה לספירה ועד ימי הביניים.
גילויים ארכאולוגיים חשפו קיומם של בתי כנסת בארץ עוד בתקופת הבית השני.
בבתי הכנסת העתיקים אותרו במקרים רבים רצפות פסיפס מפוארות, כתובות הקדשה בעברית, בארמית וביוונית, וכן עיטורי סמלים יהודיים, כגון מנורת שבעת הקנים, שופר, מחתה וארבעת המינים.
בתי הכנסת העתיקים אותרו ברובם באזור הגליל והגולן, שהיווה מרכז היישוב היהודי בארץ בתקופת המשנה והתלמוד, אך בתי כנסת לא מעטים אותרו גם באזור דרום הר חברון ובאזור יריחו.
בתי כנסת מתקופת בית שני
ידוע על בתי כנסת שפעלו ברחבי הארץ בימי בית שני, אך זאת בעיקר ממקורות בכתב.
לפחות תשעה בתי כנסת זוהו מימי הבית, בהם בית הכנסת בעיר מודיעין עילית (ח'רבת בד עיסא), במודיעין (ח'רבת אום אל עומדן) ובחרבת עתרי.
בית הכנסת הקדום ביותר הידוע בארץ ישראל, נמצא קרוב ליריחו במתחם ארמונות החורף מהתקופה החשמונאית.
זמן הקמת בית הכנסת מתוארך לשנים 75–50 לפני הספירה.
כן ידועים שלושת בתי הכנסת של לוחמי המרד הגדול - בגמלא, מצדה והרודיון, אך אלה הם כנראה מבנים מאולתרים שהוקמו בתוך מבנים אחרים, ובכל מקרה לא נשתמרה בהם כל כתובת המעידה בוודאות על שימושם.
לעומתם נמצאה בעיר דוד בירושלים כתובת תאודוטוס בן וטנוס.
כתובת זו ביוונית מזכירה את קיומו של בית כנסת ירושלמי וכן אדם בשם תיאודוטוס בן וֶטנוס שהוא ואבותיו כיהנו כראשי בית הכנסת כבר בימי בית שני.
ממצא זה הוא עדות ארכאולוגית לכך שבירושלים היו בתי כנסת גם בזמן שבית המקדש השני עמד על תילו.
בשנת 2009 התגלה בית כנסת נוסף מתקופת בית שני בעיירה מגדל שעל שפת הכנרת.
בית כנסת נוסף מתקופת בית שני נמצא במגדל בשנת תשפ"ב.
על פי כתובת תיאודוטוס שימשו בתי הכנסת בתקופת בית שני כמרכז קהילתי וחברתי, ללימוד תורה, ובחדרים ליד בית הכנסת אירחו עוברי דרכים ועולי רגל.
בעבר היה נהוג לחלק את בתי הכנסת העתיקים, שנבנו לאחר חורבן בית שני, לשלשה טיפוסים:
הטיפוס הקדום (מהמאה השנייה עד המאה השלישית), ובהם בתי הכנסת בברעם ובמירון.
הסוג המאוחר (מהמאה החמישית לספירה ואילך).
לכל טיפוס יש את המאפיינים המיוחדים לו.
כך למשל בטיפוס הקדום היו שלושה פתחים לכיוון ירושלים, חזית מפוארת בנויה אבני גזית מסותתות, ועמודים בצורת ח'.
בטיפוס הקדום לא היה מקום קבוע לארון הקודש, וספר התורה הונח בארון שהובא מחדר צדדי בעת קריאת התורה.
מאפייני הטיפוס המאוחר היו בעיקר רצפות פסיפס מפוארות ובתוכם עיטורים של מנורות, גלגל המזלות וכתובות הקדשה.
מבני בתי הכנסת של הטיפוס המאוחר בנויים בצורת בזיליקה, שמחלקת את בית הכנסת לשלושה חלקים, בחזית בית הכנסת ישנו אפסיס – גומחה לארון הקודש.
ולמרות זאת אפשר ניתן למצוא בחלק מרצפות הפסיפס נמצאו צורות גאומטריות ומילים אך ללא תמונות, בשל האיסור לעשות פסל ותמונה.
לאחר חפירות חדשות שנעשו בבתי כנסת מהטיפוס הקדום והמאוחר, הסתבר ששני הטיפוסים שימשו בו זמנית במאות החמישית והשישית.
ניתן להציע שהשינוי במבנה בית הכנסת נבע מהמיקום של שני הטיפוסים, כאשר בגליל העליון שבו היה רוב יהודי הפאר היה בחזית בית הכנסת החיצונית, ואילו בבתי הכנסת בגליל התחתון ובעמקים, שם היה רוב נוצרי, שאסר על בניית בתי כנסת, הוסתר הפאר של בית הכנסת ברצפת הפסיפס בתוך בית הכנסת.
חלק מבתי הכנסת כמו בבית אלפא, וברחוב, נמצאו באופן אקראי, בשל עבודות הכשרה של הקרקע, ולא מן הנמנע שהרבה בתי כנסת טמונים בחול ועדיין לא התגלו.
בית הכנסת בברעם שייך לקבוצת "בתי הכנסת הגליליים" בתי כנסת אלו מיוחדים במבנה בסיליקה גדול ומפואר ובפנים צנוע יחסית.
בדרך כלל יהיה המבנה בעל שלשה פתחי כניסה מרכזיים.
מבנים דומים קיימים במירון, בגוש חלב ובחורבת שמע.
עד השנים האחרונות תוארכו בתי כנסת אלו לתחילת המאה השלישית לספירה (מהמוקדמים ביותר בארץ).
כיום בעקבות מחקרים חדשים נמצא שבתי הכנסת נבנו סביב המאה הרביעית / חמישית לספירה.
בברעם נתגלו פריטים ארכיטקטים בני המאה השנייה שנראה שובצו בבניין שנבנה מאה שנה מאוחר יותר.
תגלית זו ועוד אחרות כגון מטבעות מתוארכים שנתגלו תחת רצפות בתי הכנסת מעידים על כך שבתי הכנסת בגליל הם כנראה מאוחרים יותר ממה שחשבו תחילה.
מאידך נתגלו בשנים האחרונות מספר מבני ציבור קטנים יחסית שדומים במבנה ובצורה לבית הכנסת בגמלא.
בעקבות זאת הועלתה הצעה שגם בתי כנסת נוספים נבנו במאה הראשונה לספירה והם הוגדלו ושופצו מאוחר יותר.
רשימת בתי הכנסת העתיקים מצפון לדרום
חורבת נטור (ליד טובא זנגריה)
חורבת בית נטופה חורבת חוחה
ח'רבת ואדי חמאם (מגדל צבעייא)
חמת טבריה – לתמונה לכל הפסיפס
בית שאן (פסיפס תל אצטבה)
חרבת הינדומה – מישור אדומים
חורבת מעון (דרום הר חברון)
בית הכנסת העתיק במעון (נירים בחבל אשכול)
באתרה של החורבה בדרום הר חברון אותרה רצפת פסיפס מרשימה של בית כנסת מתקופת התלמוד, הכוללת כתובות הקדשה בעברית ובארמית, עיטורים של מנורת שבעת הקנים, ארון הקודש ומוטיבים יהודיים נוספים.
זוהה בכפר א־סמוע בדרום הר חברון בשנת 1934. מבנה בית הכנסת הוא מלבני, כאשר קירותיו הארוכים הם בצפון ובדרום, והכניסות ממזרח.
בקיר הצפוני יש במה, גומחה גדולה ששימשה כהיכל וגומחות קטנות משני צידיה.
לאורך הקיר הדרומי נשתמרו ספסלים בנויים.
ממצאים נוספים: רצפות פסיפס מסוגים שונים וכתובת ארמית בפסיפס, שבתרגום לעברית היא זכור לטוב לעזר הכהן ובניו שנתן טרימיסין אחד מפעלו.
באתרה של העיר המרכזית עין גדי, בה נשמר רצף התיישבות מתקופת הברזל ועד ימי הביניים, אותרו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד, בו רצפת פסיפס מרשימה עם עיטורים גאומטריים, כתובת בארמית ופסל של מנורת שבעת הקנים.
ביריחו מצוי בית כנסת עתיק מתקופת המוסלמים, הממוקם ליד תל יריחו הניסי ומעיין אלישע.
האתר נחפר על ידי דימיטרי בראמכי בשנת 1936. בית הכנסת הוקם במאה השביעית או השמינית לספירה והוא פונה מערבה לכיוון ירושלים.
ממצא עיקרי רצפת פסיפס עם צורות גאומטריות בצורה של לבבות הפוכים ושל תשליב של מרובעים ועיגולים בתחתיה.
ליד הכניסה נמצאה כתובת הודיה בארמית לבני הקהילה שעזרו ומימנו את הפסיפס .
בסמוך לבית הכנסת ביריחו אותר גם בית כנסת מרשים בנערן, בו רצפת פסיפס מעוטרת.
בית הכנסת השוכן בגן הלאומי בית אלפא נמצא על אדמות קיבוץ חפציבה שבעמק יזרעאל.
המקום נקרא בערבית חירבת בית אילפא, כנראה על שם בית אילפא הקדומה.
בית הכנסת שהתגלה בשנת 1928 הוא אחד מבתי הכנסת היחידים בו מצוין תאריך הנחת הרצפה, (המאה השישית לספירה).
לבית הכנסת רצפת פסיפס צבעונית, אחת היפות והשלמות שנתגלו בארץ ישראל, ולה שלשה חלקים:
ארון קודש שמשני צדדיו מנורות שבעת הקנים ומתחתיהן, שני בעלי חיים הנראים כחתולים מגודלים ואמורים להיות אריות.