tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלב ניסוי I – II מורכב מבדיקות ראשוניות של בטיחות ואימונוגניות, בדרך כלל מבוקר פלצבו אקראי, וכולל קביעת מינונים מדויקים ויעילים יותר.
שלב ניסויים III כולל בדרך כלל יותר משתתפים במספר אתרים, קבוצת ביקורת ובדיקת יעילות החיסון למניעת המחלה (ניסוי "התערבותי" או "מרכזי"), תוך מעקב אחר תופעות לוואי במינון האופטימלי.
הגדרת בטיחות החיסון, יעילותם ונקודות סיום קליניות בשלב ניסוי III עשויה להשתנות בין ניסויים של חברות שונות, כגון הגדרת מידת תופעות הלוואי, מידת ההדבקה או כמות ההעברה, והאם החיסון מונע זיהום בינוני או חמור ב-COVID-19.
מפתחי חיסונים צריכים להשקיע משאבים בין-לאומיים כדי למצוא מספיק משתתפים לשלב ניסויים קליניים II – III כאשר הנגיף הוכיח את עצמו כ"מטרה נעה" לשינוי קצב ההעברה בין מדינות ובתוך מדינות, ואילץ חברות להתמודד ביניהן על משתתפי הניסוי.
כדוגמה – ביוני 2020, מפתח החיסונים הסיני סינובאק כרת בריתות במלזיה, קנדה, בריטניה וברזיל, כחלק מתוכניותיו לגייס משתתפי ניסוי ולייצר מספיק מנות חיסון לשלב מחקר III בברזיל, שם הואצה מגפת הקורונה במהלך יוני.
כאשר מגפת הקורונה בסין הפכה מבודדת ומבוקרת יותר, מפתחי חיסונים סיניים חיפשו קשרים בין-לאומיים לשם ביצוע מחקרים שלב III (על בני אדם) מתקדמים בכמה מדינות, ויצרו תחרות למשתתפי הניסוי מול יצרנים אחרים ומול ניסוי הסולידריות הבין-לאומי שארגן WHO.
בנוסף לתחרות על גיוס משתתפים, מארגני ניסויים קליניים עשויים להיתקל באנשים שאינם מוכנים להתחסן בגלל התנגדות לחיסונים או שאינם מאמינים במדע שמאחורי טכנולוגיית החיסון וביכולתו למנוע הידבקות.
כשאין מספיק חברי צוות מיומנים במתן חיסונים, הדבר עשוי להפריע לפרוצדורות ולניסויים קליניים שנועדו להתגבר על הסיכונים לכישלון בניסוי, כגון גיוס משתתפים באזורים גאוגרפיים כפריים או בעלי צפיפות אוכלוסין נמוכה, וכן שליטה בווריאציות בגיל, גזע, מוצא אתני או מצבים רפואיים בסיסיים.
תכנון סתגלני של ניסוי הסולידריות
ניתן לשנות תכנון ניסוי קליני ל"תכנון מסתגל" אם נתונים המצטברים בניסוי מספקים תובנות מוקדמות לגבי היעילות או אי היעילות של הטיפול.
ניסוי הסולידריות של ארגון הבריאות העולמי במספר חיסונים במחקרים קליניים במהלך שנת 2020, משתמש בתכנון סתגלני לשינוי מהיר של פרמטרי הניסוי בכל אתרי המחקר ככל שיופיעו תוצאות.
ניתן להוסיף תרכיבים נסיוניים לשם חיסונים לניסוי הסולידריות ככל שיהיו זמינים אם אלו עומדים בקריטריונים של עדיפות, ומועמדים לחיסונים המציגים עדויות לקויות לבטיחות או יעילות בהשוואה לפלצבו או לחיסונים אחרים יושמטו מהניסוי הבין-לאומי.
תכנון סתגלני בשלב ניסויים קליניים II – III של חיסונים אפשריים עשוי לקצר את משך הניסוי ולאפשר שימוש בפחות נבדקים, לזרז סיום מוקדם או הצלחה, למנוע כפילות של מאמצי המחקר, ולשפר תיאום של שינויי התכנון בניסוי הסולידריות, במיקומיו השונים ברחבי העולם.
מחקרי אתגר הם סוג של ניסוי קליני הכרוך בחשיפה מכוונת של הנבדק למצב שנבדק, גישה שיכולה להאיץ משמעותית את התפתחות החיסון.
מחקרי אתגרים על נחקרים אנושיים עשויים להיות שנויים במחלוקת מבחינה אתית מכיוון שהם כוללים חשיפה של נבדקי המבחן לסכנות מעבר לאלו הנובעות מתופעות לוואי אפשריות של החומר הנבדק.
מחקרי אתגר שימשו למחקר מחלות קטלניות יותר מזיהום COVID-19, כגון שפעת נפוצה, טיפוס הבטן, כולרה ומלריה.
ארגון הבריאות העולמי פיתח מסמך הנחיה עם קריטריונים לביצוע מחקרי אתגר COVID-19 באנשים בריאים, כולל הערכה מדעית ואתית, ייעוץ ותיאום ציבורי, בחירה והסכמה מדעת של המשתתפים ומעקב על ידי מומחים עצמאיים.
החל מינואר 2021, עשרות מתנדבים צעירים מבוגרים נדבקו במכוון ב-COVID-19 במחקר אתגר שנערך בבית חולים בלונדון בניהול כוח המשימה של ממשלת בריטניה COVID-19 Vaccine Taskforce.
לאחר זיהוי מינון זיהום של COVID-19, תיבדק יעילותם במניעת זיהום של שניים או יותר מהמועמדים לחיסון ל-COVID-19.
בתחילת מגפת ה-COVID-19 בתחילת 2020, ארגון הבריאות העולמי פרסם הנחיה לשימוש חירום בחיסונים חדשים, תהליך שמקורו במגפת האבולה שהחלה ב-2013. ההנחיה דרשה כי מועמד לחיסון שפותח למצב חירום מסכן חיים ייוצר באמצעות GMP וכי הפיתוח יהיה על פי נוהלי ההכשרה המוקדמת של ארגון הבריאות העולמי.
גם כאשר מפותחים חיסונים חדשים במהלך המגפה של COVID-19, הרישוי של מועמדי חיסון ל-COVID-19 מחייב הגשת תיק מידע מלא על איכות הפיתוח והייצור.
בבריטניה ובאיחוד האירופי, חברות עשויות להשתמש ב"תהליך ביקורת מתגלגל", המספק נתונים ככל שהם זמינים במהלך ניסויים בשלב III, במקום לפתח את התיעוד המלא לאורך חודשים או שנים בתום המחקר הקליני.
תהליך זה מאפשר לרגולטור הבריטי (MHRA) ולוועדה האירופית למוצרי תרופות לשימוש אנושי להעריך נתונים קליניים בזמן אמת, מה שמאפשר לאשר מועמד מבטיח לחיסון על ציר זמן מהיר הן על ידי MHRA הבריטי והן על ידי הסוכנות האירופית לתרופות.
תהליך סקירה מתגלגל של המועמד לחיסון מודרנה החל באוקטובר על ידי Health Canada ו-EMA, ובנובמבר, בקנדה, עבור המועמד לחיסון של Pfizer-BioNTech.
ב-24 ביוני 2020, אישרה סין את החיסון CanSino לשימוש מוגבל בצבא ושני חיסוני נגיפים לא פעילים לשימוש חירום במקצועות בסיכון גבוה.
ב-11 באוגוסט 2020 הודיעה רוסיה על אישור החיסון Sputnik V לשימוש חירום, אם כי חודש לאחר מכן רק כמויות קטנות של החיסון הופצו לשימוש מחוץ לניסוי שלב 3. בספטמבר אישר איחוד האמירויות הערביות שימוש חירום בחיסון של Sinopharm לעובדי שירותי הבריאות, ואישור דומה לשימוש חירום התקבל בבחריין בנובמבר.
באמצע 2020, החשש כי ה-FDA עשוי להעניק חיסון איחוד אירופי לפני שהיו ראיות מלאות מניסוי קליני שלב III העלו חשש רחב לגבי הפוטנציאל להורדת סטנדרטים לנוכח הלחץ הפוליטי.
ב-8 בספטמבר 2020, תשע חברות תרופות מובילות המעורבות במחקר חיסונים ל-COVID-19 חתמו על מכתב בו התחייבו כי יגישו את החיסונים שלהן לאישור שימוש חירום רק לאחר שבדיקות שלב III הוכיחו בטיחות ויעילות.
השותפות Pfizer-BioNTech הגישה בקשה של ה-EUA ל-FDA לחיסון ה-mRNA BNT162b2 (החומר הפעיל tozinameran) ב-20 בנובמבר 2020. ב-2 בדצמבר 2020, הסוכנות הרגולטורית למוצרי תרופות ובריאות בבריטניה (MHRA) נתנה אישור רגולטורי זמני לחיסון Pfizer – BioNTech, והפכה למדינה הראשונה שאישרה חיסון זה ולמדינה הראשונה בעולם המערבי שאישרה את השימוש בחיסון COVID-19 כלשהו.
ב-8 בדצמבר 2020, מרגרט קינן בת ה-90 קיבלה את החיסון בבית החולים האוניברסיטאי קובנטרי, והפכה לאדם הראשון שידוע שחוסן מחוץ לניסוי, עם תחילת תוכנית החיסונים בבריטניה.
(שמו של האדם השני היה ויליאם שייקספיר).
עם זאת, חיסונים אחרים ניתנו מוקדם יותר ברוסיה.
ב-11 בדצמבר 2020, לאחר קבלת תוצאות מעקב חציוני של חודשיים מניסוי חיסון Pfizer-BioNTech, העניק מינהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) אישור לשימוש חירום (EUA) לחיסון זה.
באותו חודש, בעקבות אישור חרום זה, החליטו החוקרים בניסוי לבטל את הסמיות.
ב-19 בדצמבר 2020 אישרה הסוכנות של שווייץ למוצרים טיפוליים (Swissmedic) את חיסון Pfizer-BioNTech לשימוש קבוע, חודשיים לאחר קבלת הבקשה.
זה היה האישור הראשון של רשות רגולטורית מחמירה במסגרת נוהל סטנדרטי לחיסון COVID-19 כלשהו.
ב-23 בדצמבר, תושב לוצרן בן 90 הפך לאדם הראשון שקיבל את החיסון ביבשת אירופה מחוץ לבריטניה.
החל מ-21 בדצמבר, מדינות רבות והאיחוד האירופי אישרו את החיסון Pfizer-BioNTech COVID-19. בחריין ואיחוד האמירויות הערביות העניקו אישור שיווק חירום עבור BBIBP-CorV, המיוצר על ידי Sinopharm.
בבריטניה 138,000 איש קיבלו את חיסון PfiPfizer-BioNTech COVID-19 vaccine Comirnaty עד 16 בדצמבר, במהלך השבוע הראשון של תוכנית החיסון בבריטניה.
ב-18 בדצמבר 2020, ה-FDA העניק EUA עבור mRNA-1273, חיסון של חברת מודרנה.
יצרני חיסונים ממתינים לאישורים מלאים לפני מתן שמות לחיסונים שלהם.
מודרנה הגישה בקשה לקבלת אישור EUA עבור mRNA-1273 ל-FDA ב־30 בנובמבר 2020. ב-18 בדצמבר 2020, ה-FDA העניק אישור EUA לחיסון מודרנה.
הרגולטור הבריטי (MHRA) נתן את האישור הראשון לחיסון אוקספורד / אסטראזנקה ב-30 בדצמבר 2020, כחיסון השני שהוכנס לשימוש ארצי תחת אישור אספקה מותנה וזמני.
באוקטובר 2020, מינהל טובין הטיפול האוסטרלי (TGA) העניק אישור זמני לחיסון של אסטרה זנקה ל-COVID-19, חיסון בשם ChAdOx1-S [רקומביננטי] ולחברת Pfizer Australia Pty Ltd ביחס לחיסון COVID-19 שלה, BNT162b2, חיסון mRNA.
חברת Janssen Cilag Pty Ltd קיבלה אישור זמני ביחס לחיסון COVID-19 שלה, Ad26. COV2. S, בנובמבר 2020.
באוקטובר 2020, הוועדה לתרופות לשימוש אנושי (CHMP) של סוכנות התרופות האירופית (EMA) החלה בביקורת מתמשכת על החיסונים המכונים COVID-19 AstraZeneca (ChAdOx1-SARS-CoV-2) ו-Pfizer – חיסון BioNTech COVID-19 (BNT162b2).
ה-EMA פרסם עדכון על סטטוס הסקירה המתמשכת שלו על חיסון COVID-19 של AstraZeneca בדצמבר 2020, לאחר שבריטניה העניקה אישור זמני לספק את החיסון.
בנובמבר 2020 פרסם ה-EMA תוכנית ניטור בטיחות והנחיות בנושא תכנון ניהול סיכונים (RMP) לחיסוני COVID-19. התוכנית מתארת כיצד ייאסף מידע חדש ורלוונטי המופיע לאחר אישור וקליטת חיסוני COVID-19 במצב הפנדמי וייבדק מייד.
כל ה-RMP (ניהול סיכונים) לחיסוני COVID-19 יפורסמו באתר ה-EMA.
ה-EMA פרסם הנחיות למפתחים של חיסונים פוטנציאליים ל-COVID-19 בנוגע לראיות הקליניות שייכללו בבקשות לאישור שיווק.
בנובמבר 2020, CHMP (הוועדה לבחינת מוצרים רפואיים לשימוש אנושי) החלה בבדיקה מתמשכת של חיסון מודרנה ל-COVID-19 המכונה mRNA-1273.
בדצמבר 2020 קיבלה ה-EMA בקשה לאישורי שיווק מותנים (CMA) לחיסוני mRNA BNT162b2 ו-mRNA1273 (חיסון Moderna Covid-19).
הערכות החיסונים נועדו להתקיים במסגרת לוחות זמנים מואצים עם חוות דעת לשם פרסום תוך שבועות.
ב-21 בדצמבר 2020 המליץ CHMP להעניק אישור שיווק מותנה לחיסון Pfizer-BioNTech COVID-19, Comirnaty (חומר פעיל tozinameran), שפותח על ידי BioNTech ו-Pfizer.
ההמלצה התקבלה על ידי הנציבות האירופית עוד באותו יום.
ב-6 בינואר 2021 המליץ CHMP להעניק אישור שיווק מותנה לחיסון COVID-19 Moderna וההמלצה התקבלה על ידי הנציבות האירופית באותו יום.
בינואר 2021 קיבלה ה-EMA בקשה לאישור שיווק מותנה (CMA) לחיסון COVID-19 המכונה COVID-19 Vaccine AstraZeneca, שפותח על ידי AstraZeneca ואוניברסיטת אוקספורד.
ב-29 בינואר 2021 המליץ CHMP להעניק את האישור לשיווק מותנה וההמלצה התקבלה על ידי הנציבות האירופית באותו יום.
בפברואר 2021, CHMP החלה בבדיקה מתמשכת של NVX-CoV2373, חיסון COVID-19 שפותח על ידי Novavax CZ AS (חברת בת של Novavax, Inc.) ובדיקה מתמשכת של CVnCoV, חיסון COVID-19 המפותח על ידי CureVac AG.
בפברואר 2021 הודיעה ה-EMA כי הם מפתחים הנחיות חיסונים לטיפול בגרסאות הנגיף.
בפברואר 2021 קיבלה ה-EMA בקשה לאישור שיווק מותנה (CMA) לחיסון COVID-19 Janssen שפותח על ידי Janssen-Cilag International NV.
מועמד האיחוד האירופי הוא R-Pharm Germany GmbH.
במאי 2021, CHMP החלה בהערכת השימוש ב-Comirnaty בקרב בני 15 עד 12, והחלה בסקירה מתעדכנת של חיסון סינובאק.
ההיסטורִיּוּת של ישו היא שאלת ה"היסטוריות" של ישו, כלומר מידת האמיתות ההיסטורית שלו.
היא חלק מהמחקר על ישו, כפי שנעשה בחיפוש אחר ממצאים ועדויות כתובות על חייו.
בעוד שתאוריית "המיתוס של ישו" מציעה שישו מעולם לא היה קיים, הקונצנזוס המדעי דוחה את "המיתוס של ישו" ומקבל שאדם בשם ישו היה קיים, אף על פי שלא כל האירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופן אוניברסלי.
קריטריונים היסטוריים סטנדרטיים סייעו בהערכת ההיסטוריות של סיפורי הבשורה, ושני אירועים נמצאים בהסכמה כמעט אוניברסלית שאכן התרחשו: שאדם בשם ישו (ישוע) הוטבל על ידי יוחנן המטביל ושהוא נצלב בפקודת המושל הרומי פונטיוס פילאטוס.
קיומו היסטורי ותאוריית המיתוס של ישו
החיפוש אחר ישו ההיסטורי והמחקרים על חייו של ישו מבוססים בעיקר על ניתוח ביקורתי של טקסטי הבשורות, ויישום הקריטריונים הסטנדרטיים של חקירה ביקורתית-היסטורית, ומתודולוגיות לניתוח מהימנות מקורות ראשוניים ועדויות היסטוריות אחרות.
כמעט כל החוקרים של העת העתיקה מסכימים שישו אנושי היסטורי היה קיים.
ההיסטוריון מייקל גרנט טוען שאם מיושמים סטנדרטים קונבנציונליים של ביקורת טקסטואלית היסטורית על הברית החדשה, "לא נוכל לדחות את קיומו של ישוע יותר מאשר אנו יכולים לדחות את קיומם של המוני אישים מהעולם הפגאני, שמציאותן כדמויות היסטוריות לעולם אינה מוטלת בספק".
תאוריית המיתוס של ישו, שהתפתחה במסגרת המחקר האקדמי על ישו ההיסטורי, היא הדעה שסיפורו של ישו הוא חלק ממיתולוגיה, ואין שום עדות משמעותית שהוא עובדה היסטורית.
לחלופין, ההיסטוריון בארט אהרמן, בפרפרזה על מחקריו של ארל דוהרטי, טוען ש:.
בעוד רעיון זה מקובל על מיעוט של חוקרים, הרוב המכריע של החוקרים אינו מחזיק בדעה זו.
כמעט כל חוקרי המקרא וההיסטוריונים הקלאסיים רואים את התיאוריות בדבר אי קיומו כמופרכות, ובמחקר המודרני, תאוריית המיתוס של ישו היא תאוריית שוליים.
הברית החדשה מייצגת מקורות שהפכו לקנוניים עבור הנצרות, וישנם בשורות אפוקריפיות רבות המהווים דוגמאות למגוון הרחב של כתבים במאות הראשונות לספירה הקשורים לישו.
הבשורות הסינופטיות הן המקורות העיקריים למידע היסטורי על ישו ושל התנועה הדתית שייסד - הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי לוקאס - מספרות את חייו, שליחותו, הצליבה ותחיית המתים של יהודי בשם ישו/ע שדיבר ארמית.
קיימות השערות שונות לגבי מקור הטקסטים, משום שהבשורות של הברית החדשה נכתבו ביוונית עבור קהילות דוברות יוונית, ותורגמו מאוחר יותר לסורית, לטינית וקופטית.
היסטוריונים חוקרים לעיתים קרובות את המהימנות ההיסטורית של מעשי השליחים, כאשר הם לומדים את מהימנות הבשורות, שכן ספר מעשי השליחים נכתב לכאורה על ידי אותו מחבר כמו בשורת לוקס.
שבע איגרות פאולוס, הנחשבות בהסכמה מדעית כאמיתיות (כלומר אכן נכתבו על ידי שאול התרסי - פאולוס ) מתוארכות בין 50 ל-60 לספירה (כלומר, כעשרים עד שלושים שנה לאחר פרק הזמן המקובל למותו של ישו) והן הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר ששרדו ועשויים לכלול מידע על ישו.
אף על פי שפאולוס מספק מעט יחסית מידע ביוגרפי על ישו, ומציין שהוא מעולם לא הכיר את ישו באופן אישי, הוא מבהיר שהוא מחשיב את ישו כאדם אמיתי ויהודי.
יתרה מכך, הוא טוען שנפגש עם יעקב הצדיק, אחיו של ישו ושליחיו של ישוע פטרוס ויוחנן בן זבדי.
מקורות לא נוצריים ששימשו לחקור ולבסס את ההיסטוריות של ישו כוללים את ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) מהמאה הראשונה וההיסטוריון הרומי טקיטוס.
מקורות אלו מושווים למקורות נוצריים, כגון איגרות פאולוס והבשורות הסינופטיות, ולרוב אינם תלויים זה בזה; כלומר, המקורות היהודיים אינם מסתמכים על המקורות הרומיים.
דמיון והבדלים בין מקורות אלה משמשים בתהליך האימות.
בספרים 18 ו-20 של קדמוניות היהודים, שנכתבו בסביבות 93 עד 94 לספירה, מתייחס יוספוס פעמיים לישו.
התפיסה המחקרית הכללית גורסת כי הקטע הארוך יותר, המכונה בשם העדות הפלוויאנית, מורכב ככל הנראה מגרעין אותנטי שהיה נתון לאינטרפולציה או זיוף נוצריים מאוחרים יותר.
מצד שני, חוקר יוספוס לואיס פלדמן קובע כי "חוקרים מעטים הטילו ספק באמיתותם (של ההתייחסות שנמצאה בספרים 20, 9, 1) לאחיו של ישו, אשר נקרא המשיח, ששמו היה יעקב.
טקיטוס, ב"אנלים" שלו (נכתב בסביבות שנת 115 לספירה), ספר 15, פרק 44, מתאר את השעיר לעזאזל של נירון את הנוצרים בעקבות אש רומא.
הוא כותב שמייסד הכת נקרא כריסטוס (התואר הנוצרי לישו); שהוא הוצא להורג תחת פונטיוס פילטוס; וכי התנועה של חסידיו, שדוכאה בתחילה, פרצה שוב ביהודה ואף ברומא עצמה.
הקונצנזוס המדעי הוא שההתייחסות של טקיטוס להוצאתו להורג של ישו על ידי פונטיוס פילטוס היא גם אותנטית וגם בעלת ערך היסטורי כמקור רומי עצמאי.
מאז המאה ה-18, התקיימו שלושה חיפושים מחקריים נפרדים אחר ישו ההיסטורי, כל אחד עם מאפיינים מובהקים ומבוסס על קריטריונים מחקריים שונים, אשר פותחו לעיתים קרובות במהלך אותו שלב.
קריטריונים שפותחו כדי להבחין בין אלמנטים מוקדמים שמקורם בעל פה מאלמנטים ספרותיים מאוחרים יותר בסיפורי הבשורה, בהתייחס לאותם אלמנטים מוקדמים כמרכיבים מקוריים בתורתו ובביוגרפיה של ישו.
חיפושים מחקריים אלו נבדלו מגישות קודמות, משום שהן מסתמכות על השיטה ההיסטורית ללימוד נרטיבים מקראיים.
בעוד ניתוח טקסטואלי של מקורות מקראיים התרחש במשך מאות שנים, חיפושים אלה הציגו שיטות חדשות וטכניקות ספציפיות, כדי לבסס את התוקף ההיסטורי של מסקנותיהם.
ההתלהבות שהופגנה במהלך המחקר הראשון פחתה לאחר הביקורת של אלברט שוויצר משנת 1906, שבה הצביע על חסרונות שונים בגישות ששימשו את המחקר באותה תקופה.
המחקר השני החל ב-1953, והציג מספר טכניקות חדשות, אך הגיע לשיאו בשנות ה-70. בשנות ה-80 החלו בהדרגה מספר חוקרים להציג רעיונות מחקריים חדשים, ויזמו מחקר שלישי, המאופיין בגישות המחקר העדכניות ביותר.
המחקר האקדמי המודרני על ישו ההיסטורי מתמקד במה שסביר מבחינה היסטורית.
מאז סוף שנות ה-2000, גברו החששות לגבי התועלת של קריטריונים אלה של אותנטיות.
קיימת מחלוקת רחבה בין החוקרים על ההיסטוריות של פרקים ספציפיים המתוארים בסיפורי הברית החדשה על ישו, על פרטי חייו של ישו המוזכרים בסיפורי הבשורה, ועל משמעות תורתו.
חוקרים רבים הטילו ספק באמיתותם ובאמינותם של מקורות אלה, ומעט אירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופן גורף על כל החוקרים.
שני האירועים היחידים הכפופים להסכמה כמעט אוניברסלית במחקר הם שישו הוטבל על ידי יוחנן המטביל ונצלב בפקודת המושל הרומי הרומי פונטיוס פילטוס.
לפי חוקר הברית החדשה ג'יימס דאן, כמעט כל החוקרים המודרניים רואים בטבילתו של ישו וצליבתו אירועים שהתרחשו מבחינה היסטורית.
הוא קובע כי "על שתי עובדות אלו בחייו של ישו יש הסכמה כמעט אוניברסלית".
מאייר רואה בצליבתו של ישו עובדה היסטורית, וקובע כי בהתבסס על קריטריון המבוכה הנוצרים לא היו ממציאים את מותו הכואב של מנהיגם.
"הקריטריון של מבוכה" משמש גם כדי לטעון לטובת ההיסטוריות של טבילתו של ישו על ידי יוחנן המטביל, שכן זהו סיפור שהכנסייה הנוצרית הקדומה לא הייתה רוצה להמציא.
בהתבסס על קריטריון זה, בהתחשב בכך שיוחנן הטביל למחילה על חטאים, וישו נתפס כחסר חטא, המצאת הסיפור הזה לא הייתה משרתת שום מטרה, והייתה מבוכה בהתחשב בכך שהוא מציב את יוחנן מעל ישו.
איימי-ג'יל לוין סיכמה את המצב בקביעה ש"יש קונצנזוס מסוגים לגבי המתווה הבסיסי של חייו של ישו" בכך שרוב החוקרים מסכימים שישוע הוטבל על ידי יוחנן המטביל, ובמשך תקופה של שנה עד שלוש שנים התווכח עם השלטונות היהודיים בנושא אלוהים, אסף חסידים ונצלב על ידי פונטיוס פילטוס שכיהן בשנים 26–36 לספירה.
ישנה מחלוקת רבה לגבי ראשית חייו, ילדותו, משפחתו ומקום מגוריו, שהבשורות הקנוניות כמעט ואינן מתארות לחלוטין.
חוקרים מייחסים רמות שונות של ודאות לפרקים המאוחרים יותר בחייו.
סנדרס הציע שמונה "עובדות שאין עליהן עוררין" על חייו של ישו כמסגרת לדיון ביוגרפי:
פעילותו הייתה מוגבלת לגליל ויהודה.
הוא הוטבל על ידי יוחנן המטביל.
הייתה לו מחלוקת בבית המקדש.
הוא נצלב על ידי הרומאים ליד ירושלים.
לאחר מותו תלמידיו המשיכו בדרכו.
ההסכמה על רשימה מורחבת זו אינה אוניברסלית.
אלמנטים שהאותנטיות ההיסטורית שלהם שנויה במחלוקת כוללים את שני התיאורים על הולדתו של ישו ופרטים מסוימים על צליבתו.
הניסים שעשה, כמו הפיכת מים ליין, האכלת ההמון, הליכה על המים ותרופות שונות, גירוש שדים ותחיות המתים; תחיית המתים שלו; אינם נחשבים אירועים היסטוריים
ההיסטורִיּוּת של מוחמד מתייחסת לחקר מוחמד כדמות היסטורית ובחינה ביקורתית של מקורות שעליהם מתבססים דיווחים מסורתיים עליו.
מקור המידע המוסלמי הקדום ביותר לחייו של מוחמד, הקוראן, נותן מעט מאוד מידע אישי עליו וההִיסְטוֹרִיות שלו שנויה במחלוקת.
ביוגרפיה נבואית, המכונה סירה, יחד עם תיעוד של האמירות, המעשים וההלכות של מוחמד, החדית', שרדו ביצירות ההיסטוריות של סופרים מהמאות השלישית והרביעית של התקופה המוסלמית (כ-800–1000 לספירה), ונותנים מידע רב על מוחמד, אך מהימנות המידע הזה שנויה במחלוקת רבה בחוגים אקדמיים מסוימים.
בנוסף יש מספר קטן יחסית של מקורות לא מוסלמיים בני זמנו, או כמעט בני זמנו, המעידים על קיומו של מוחמד והם בעלי ערך הן כשלעצמם והן להשוואה למקורות מוסלמיים.
המקור האסלאמי העיקרי על חייו של מוחמד הם הקוראן ותיאורים על חייו של מוחמד המבוססים על מסורות בעל פה, הידועות בשם סירה וחדית'.
רוב המוסלמים מאמינים שאלוהים הבטיח "להגן ולשמור על הקוראן" מפני שגיאות, לא ייתכן למוסלמי לעורר ספקות באשר לאופי הבלתי משתנה של הקוראן, כי אללה הבטיח לשמור על הקוראן.
בנוסף מאמינים כי הסונה (או החדית') "הם המילים, המעשים והאישור המיוחסים לנביא מוחמד - וכמו הקוראן, הם "השראה אלוהית" (אל-וואחי).
על פי התפיסה האסלאמית המסורתית, כל הקוראן נכתב על ידי חבריו של מוחמד בעודו בחיים (במהלך 610–632 לספירה), אך הוא היה בעיקר מסמך בעל פה.
לאחר מותו של מוחמד הקוראן הפסיק להתגלות, ושותפיו ששיננו את הקוראן החלו למות (במיוחד לאחר קרב יאמאמה ב-633).
עקב חשש שחלקים מהקוראן עלולים ללכת לאיבוד באופן בלתי הפיך, ביקש הח'ליפה השני עומר בן אל-ח'טאב מהח'ליף אבו בכר להורות על איסוף חלקי הקוראן שהיו מפוזרים עד אז בין "גבעולים של עלי דקל, אבנים לבנות דקות, ...גברים שידעו אותו בעל פה, ...", חיברו אותם יחד.
תחת הח'ליף עות'מאן בן עפאן, ועדה של חמישה איש העתיקה את הפיסות השונות לכרך אחד, פתרה חילוקי דעות לגבי פסוקים שונים, איתרה פסוק שאבד.
עריכת אוסף זה - שנודע כ"קודקס העותמאני" - הסתיימה בסביבות שנת 650 לספירה ולאחר מכן הוציא עותמאן הוראה לשרוף את כל שאר העותקים והגרסאות האחרות הקיימות של הקוראן (הידועות בשם "אהרוף").
חוקרים מודרניים שונים בהערכתם של הקוראן כמקור היסטורי על חייו של מוחמד.
לפי האנציקלופדיה של האסלאם, "הקוראן מגיב ללא הרף ולעיתים בכנות לנסיבות ההיסטוריות המשתנות של מוחמד ומכיל שפע של נתונים חבויים, הרלוונטיים למשימת החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי".
לעומת זאת, סולומון א' ניגוסיאן כותב שהקוראן מספר לנו מעט מאוד על חייו של מוחמד.
בניגוד לנרטיבים של התנ"ך על חיי משה או של הברית החדשה על חיי ישו, ההיסטורין מייקל קוק מציין כי:.
לגבי ההיסטוריות של הקוראן עצמו, רוב החוקרים מטלים בה ספק.
חוקר האסלאם פרנסיס אדוארד פיטרס סבר כי "הקוראן הוא באופן משכנע דבריו של מוחמד", וקיים גם קלף של עותק מוקדם של מספר סורות מהקוראן - "כתב היד של ברמינגהאם", בו הטקסט שונה רק במעט מהגרסאות מודרניות, ומתוארך בערך לימי חייו של מוחמד.
עם זאת, רוב החוקרים מטילים ספק במידת הדיוק של חלק מהדיווחים ההיסטוריים של הקוראן והאם הספר היה קיים בשום צורה לפני העשור האחרון של המאה השביעית.
בנוסף מספר חוקרים סבורים שהקוראן הוא שילוב של טקסטים שונים, שחלקם אף אולי היה קיים כבר מאה שנים לפני מוחמד, והם פותחו כדי ליצור את הקוראן.
בניגוד לקוראן, החדית' והסירה מוקדשים למוחמד, חייו, דבריו, מעשיו, והדוגמה שלו למוסלמים באופן כללי.
באסלאם העממי, ישנה אמונה רווחת שאנשים בימינו יודעים הרבה על מוחמד הודות לספרות הסירה.
כל מה שהוא עשה ואמר נרשם.
ומכיוון שלא ידע לקרוא ולכתוב בעצמו, שירתה אותו כל הזמן קבוצה של 45 סופרים שרשמו את דבריו, הוראותיו ופעילותו.
מוחמד עצמו התעקש לתעד את החלטותיו החשובות.
כמעט שלוש מאות מהמסמכים כביכול שלו נשמרו, כולל הסכמים פוליטיים, גיוסים צבאיים, מטלות של פקידים ותכתובת.
בספרות הסירה, הביוגרפיה החשובה ביותר שקיימת הן שתי העריכות של טקסטים שכתב אבן אסחאק (נפטר בשנת 768), הידועה כ"סירת רסול אללה" - سيرة رسول الله "חיי שליח האלוהים", ששרדו ביצירותיו של עורכיו, ובראשם אבן השאם (נפטר בשנת 834) וינוס בכאייר (נפטר 814–815), אם כי לא בצורתם המקורית.
על פי אבן השאם, אבן אסחאק כתב את הביוגרפיה שלו כ-120 עד 130 שנים לאחר מותו של מוחמד.
חוקרים רבים, אך לא כולם, מקבלים את הדיוק של ביוגרפיות אלה, אם כי דיוקן אינו ניתן לבירור.
לאחר אבן אסחאק, ישנם מספר כתבים קצרים יותר (שחלקם מוקדמים יותר מאבן אסחאק) המתועדים בצורות שונות, ביוגרפיות אחרות של מוחמד כולל את זו של אל-ואקדי (נפטר 822) ולאחר מכן את זו של אבן סעד (נפטר 844–45).
אל-ואקידי זוכה לביקורת לעיתים קרובות על ידי היסטוריונים מוסלמים מוקדמים שקובעים כי המחבר אינו אמין.
אלו אינן "ביוגרפיות" במובן המודרני של המילה, אלא תיאורים של משלחותיו הצבאיות של מוחמד, אמרותיו, הסיבות והפרשנויות לפסוקים בקוראן.
היסטוריונים מודרניים מתחו ביקורת רבה כלפי הסירה.
ההיסטוריון טום הולנד מציין כי אבן השאם טוען שמלאכים עזרו למוסלמים לנצח בקרב בדר, ותוהה מדוע הוא צריך להיחשב כמקור היסטורי אמין יותר מאשר משורר יוון העתיקה הומרוס, שהציג את האלים כמשפיעים על קרבות בשירו האפי איליאדה (שנתפס כסיפור אגדה).
חוקר האסלאם וים רייבן, מצוין שלא ניתן ליצור דימוי קוהרנטי של מוחמד מהספרות של הסירה, שאמיתותה וערכה העובדתי הועלו בספק ממספר נימוקים שונים.
הוא מפרט את הטיעונים הבאים נגד האותנטיות של הסירה (ואחריהן כמה טיעוני נגד):
כמעט אף חיבור בסירה לא נכתב במהלך המאה הראשונה של האסלאם.
עם זאת החוקר פרד דונר מציין שהכתבים ההיסטוריים המוקדמים ביותר על מקורות האסלאם הופיעו לראשונה בשנים 60–70 לספירה המוסלמית, הרבה בתוך המאה הראשונה של ההיג'רה.
יתרה מכך, המקורות הקיימים כיום, המתוארכים למאות השנייה, השלישית והרביעית לספירה, הם על פי דונר לרוב אוסף של חומר שמקורו במקורות מוקדמים יותר.
הפערים הרבים המוצגים בסיפורים שונים שנמצאו ביצירות הסירה.
עם זאת, למרות היעדר אורתודוקסיה אחת באסלאם, עדיין קיימת הסכמה ניכרת לגבי המאפיינים הכלליים ביותר של סיפור המוצא המסורתי.
מקורות מאוחרים יותר הטוענים שהם יודעים יותר על תקופתו של מוחמד מאשר מקורות מוקדמים יותר (כדי להוסיף קישוטים והגזמות הנפוצות למסורת סיפור בעל פה).
פערים בהשוואה למקורות שאינם מוסלמים.
אבל יש גם קווי דמיון והסכמות הן במידע הספציפי למוחמד, והן בנוגע למסורת המוסלמית בכללותה.
חלקים או ז'אנרים מסוימים של הסירה, כלומר אלה העוסקים בנסים, אינם מתאימים כמקורות למידע היסטוריוגרפי מדעי על מוחמד, למעט הצגת האמונות והדוקטרינות של קהילתו.
חוקר האסלאם הנרי למנס מצביע על סתירות במסורות על חייו של מוחמד, כולל על מספר ילדיו ונשותיו.
בכמה כתבים יש לו ילד אחד, באחרים שניים, ואחר טוען שיש לו שנים עשר ילדים, כולל שמונה בנים.
בעוד שברוב הכתבים נכתב כי היו לו תשע נשים, ואילו חלק מהקטעים בסירה מדברים על עשרים ושלוש נשים.
על פי המסורת, מוחמד חי בין 60 ל-65 שנים.
אוספי החדית' כוללים תיאורים מסורתיים והגיוגרפיים של המסורות המילוליות והמעשיות של מוחמד (סונה), ולעיתים קרובות מסבירים למה מתייחס פסוק בקוראן ביחס למוחמד.
המולמדים המוסלמים המוקדמים היו מודאגים מכך שחלק ממסורות החדית' (והדיווחים בסירה) מפוברקים, ולפיכך הם פיתחו מדע של ביקורת החדית' (מדע החדית'), כדי להבחין בין אמירות אמיתיות לבין אלו שזויפו, תועדו באמצעות מילים שונות, או שיוחסו בטעות למוחמד.
באופן כללי, רוב האקדמאים המערביים מנתחים את אוספי החדית' בזהירות רבה.
ברנרד לואיס קובע כי "האיסוף והכתיבה של החדית' לא התרחשו עד כמה דורות לאחר מותו של הנביא.
במהלך אותה תקופה ההזדמנויות והמניעים לזיוף היו כמעט בלתי מוגבלים".
המאפיין העיקרי של החדית' הוא זה של איסנאד (שרשרת המסירה), שהם הבסיס לקביעת האותנטיות של הדיווחים במחקר האיסלאמי המסורתי.
לפי סטיבן האמפריז, בעוד שמספר חוקרים מודרניים "מוכשרים מאוד" הגנו על האותנטיות הכללית של איסנאות, רוב החוקרים המודרניים מתייחסים לאיסנאד ב"חשדנות עמוקה".
ההיסטוריה האסלאמית הקדומה באה לידי ביטוי גם במקורות שנכתבו ביוונית, סורית, ארמנית ועברית על ידי קהילות יהודיות ונוצריות, שכולם מתוארכים לאחר שנת 633 לספירה.
מקורות אלה מכילים כמה הבדלים מהותיים ביחס למקורות מוסלמים, במיוחד לגבי הכרונולוגיה וגישתו של מוחמד כלפי היהודים וארץ ישראל.
לטענת יהודה נבו ויהודית קורן, אף מקורות ביזנטיים או סוריים אינם מספקים כל פרט על "הקריירה המוקדמת של מוחמד...
לפי מקורות סוריים וביזנטיים שנחקרו על ידי ההיסטוריון סבסטיאן ברוק, "התואר 'נביא'" שהוחל על מוחמד "אינו נפוץ במיוחד, 'שליח' אפילו פחות.
בדרך כלל הוא מתואר בפשטות כראשון מלכי ערב, ובאופן כללי יהיה נכון לומר שהמקורות הסורים של תקופה זו רואים את הכיבושים בעיקר כערבים, ולא מוסלמים".
בשנות ה-70 של המאה ה-20, העלתה האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם ספקות בסיסיים לגבי מהימנותם של מקורות אסלאמיים מסורתיים, ויישם את השיטות ההיסטוריות-ביקורתיות על התקופה המוסלמית הקדומה, כולל אמיתות התיאור המקובל על מוחמד.
מקור מרכזי לקושי בחיפוש אחר מוחמד ההיסטורי הוא חוסר הידע המודרני על ערב הפרה-אסלאמית.
לדברי האראלד מוצקי, "מצד אחד, לא ניתן לכתוב ביוגרפיה היסטורית של הנביא מבלי שיאשימו אותו בשימוש לא ביקורתי במקורות, ומצד שני, כשמשתמשים במקורות באופן ביקורתי, פשוט לא ניתן לכתוב ביוגרפיה כזו".
ב-1952 כתב חוקר האסלאם הצרפתי רג'יס בלאשר, מחבר של ביוגרפיה ביקורתית על מוחמד, שלקחה בחשבון באופן מלא את המסקנות הספקניות של איגנאק גולדציהר והנרי למנס, כלומר החדית' האיסלאמי הושחת ולא יכול להיחשב כמקורות מידע אמינים, רג'יס כתב:
ההיסטוריון מייקל קוק מלין על כך שהשוואה בין אבן אסחאק לפרשן מאוחר יותר אל-ואקדי - שביסס את כתיבתו על אבן אסחאק, אך הוסיף הרבה פרטים צבעוניים אך מומצאים - מתגלה כיצד ההיסטוריה שבעל פה יכולה להיות מזוהמת בסיפורת של מספרי סיפורים.
עמיתו של קוק, פטרישיה קרון, מציינת שהביוגרפיה הנבואית (הסירה) נכתבה "לא על ידי נכד, אלא נין מדור הנביא", שהיא כתובה מנקודת מבטם של העולמא ובית עבאס, כך ש"לעולם לא נדע...
איך זכרו הח'ליפים האומיים את נביאם".
בנוגע לתאריכי חייו של מוחמד, כותב לורנס קונרד כי "במהלך המאה השנייה לספירה [האסלאמית] דעת המלומדים על תאריך הלידה של הנביא הציגה טווח שונות של 85 שנים.
מתוך הנחה שהכרונולוגיה חיונית לייצוב של כל מסורת של נרטיב היסטורי, בין אם הדבר מועבר בעל פה ובין אם בכתב, ניתן לראות במצב עניינים זה אינדיקציה ברורה לכך שמחקרי סירה במאה השנייה עדיין היו בחוסר יציבות".
כיוון שהדעה המלומדת של המאה השנייה לספירה היא הדעה המלומדת המוקדמת ביותר, ובהנחה שככל שהחוקרים היו קרובים יותר לאירוע הממשי, כך יש סיכוי גבוה יותר שמקורותיהם יהיו מדויקים, הדבר מעיד על חוסר מפתיע במידע בקרב חוקרי אסלאם לגבי מידע בסיסי על מוחמד.
כמה חוקרים מפקפקים בכך שמוחמד היה קיים.
מייקל קוק סבור כי ראיות שאינן תלויות במסורת האסלאמית מונעות כל ספק האם מוחמד היה אדם אמיתי, ומראות בבירור שהוא הפך לדמות המרכזית של דת חדשה בעשורים שלאחר מותו.
עם זאת, הוא מדווח שהראיות הללו מתנגשות עם ההשקפה האסלאמית בהיבטים מסוימים, מקשרת את מוחמד לארץ ישראל ולא למרכז חצי האי ערב, מסבכת את שאלת מחברו של הקוראן או העברתו הבלעדית, ומציעה שיש יהודים וגם ערבים בקרב חסידיו.
בעוד שפטרישיה קרון טוענת שמוחמד היה אדם שקיומו נתמך על ידי מקורות שונים, היא סבורה שהקשר המסורתי של מוחמד עם חצי האי ערב עשוי להיות "בהשראת הדוקטרינה", והוא מוטל בספק על ידי הקוראן עצמו, המתאר פעילות חקלאית.
דבר שלא יכול היה להתרחש שם, וכן הפניה לאתר סדום שנראה כממקם את קהילתו של מוחמד קרוב לים המלח.
עם זאת, מיעוט של היסטוריונים סבור שמוחמד עשוי להיות דמות מיתית לחלוטין.
כבר ב-1930 עלתה השאלה לקיומו של מוחמד על ידי המזרחן הסובייטי לוסיאן קלימוביץ'.
בנובמבר 1930 העביר קלימוביץ' הרצאה באקדמיה הקומוניסטית, בה שאל את השאלה הפרובוקטיבית, "האם מוחמד היה קיים?".
הרצאה זו הסתכמה בהפרכה גורפת של ההיסטוריוגרפיה האסלאמית על הקהילה המוסלמית הקדומה.
למעשה, עד אז שפת הקוראן עצמה הייתה כה בלתי מובנת אפילו לערבים, עד שהמקורות הנוספים החדשים היו נחוצים כדי להבין אותה בכלל.
כתוצאה מכך, פער הזמנים בין חייו לכאורה של מוחמד לבין המקורות הכתובים הראשונים היה כה עצום, עד שאיננו יכולים לשער שמידע כלשהו שניתן במקורות אלה הוא אותנטי.
לפי קלימוביץ', גם ההתייחסויות למוחמד במקורות נוצריים היו הכל מלבד משכנעות.
קלימוביץ' הגיע למסקנה ששום דבר לא ידוע בוודאות על מוחמד ההיסטורי, ושסביר להניח שהוא מעולם לא היה קיים.
כתוצאה מכך, קלימוביץ' הניח שהקוראן אינו פרי יצירתו של מוחמד אלא תוצר של קבוצה שלמה של מחברים.
מוחמד נוצר על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר כמיתוס, שנועד להסביר את הופעתה של הקהילה האסלאמית מתוך תנועת החניף (המונותאיזם הערבי שקדם לאסלאם).
הנביא היה המצאה שנועדה לחפות על אופיו הקדום של האסלאם כתנועת מחאה חברתית.
המזרחן והארכאולוג הישראלי יהודה נבו, בספרו Crossroads to Islam (בתירגום חופשי: צמתים בדרך לאסלאם: מקורותיה של הדת הערבית והמדינה הערבית), שכתב יחד עם המידענית האקדמית יהודית קורן, הציג תאוריה על מקורותיה והתפתחותה של המדינה האסלאמית והדת האסלאמית.
בדומה למספר חוקרים מערביים לפניו, כל אחד מסיבות אחרות, הוא הטיל ספק בתוקף ההיסטורי של המסורות האסלאמיות הקלאסיות בימיו הראשונים של האסלאם.
החלק הראשון של הספר מתאר, על סמך ממצאים ארכאולוגיים שפורסמו על ידי ארכאולוגים אחרים בספרות האקדמית, את הפסקת התחזוק של הפרובינקיה הרחוקה במזרח התיכון על ידי האימפריה הביזנטינית ואת נסיגתה של האימפריה מהאזור, לאחר שאבד המניע הכלכלי להחזקה בפרובינקיה.
על סמך ממצאים אלה, לא היה כלל כיבוש ערבי מהדרום, אלא הערבים שתפסו את השלטון בעקבות החלל הריק שביזנטיון השאירה, היו או מקומיים, או שבטים מהמדבר שגויסו בשלב קודם על ידי האימפריה על מנת לשמור על גבולותיה עם המדבר, רק שאז בשלב מסוים היא הפסיקה לשלם להם ונעלמה מהשטח.
אף על פי שתנאי ל"שותפות" עם ביזנטים היה אימוץ הנצרות, בפועל ראש השבט הכריז שכך הוא (ולכן כל שבטו) עושה כאשר בפועל הם נשארו עובדי אלילים כבעבר.
המשך הספר, על סמך ניתוח מקורות היסטוריים וכתובות הנגב, מתאר איך, עם הזמן, הערבים האלה אימצו את המונותאיזם היהודי-נוצרי של האוכלוסייה המיושבת שבה התחילו לשלוט, ובהמשך הקימו ממנה דת עצמאית.
לפי קריאה זו של הממצאים ההיסטוריים, הסיפורים על מוחמד והקוראן אינם נכונים לחלוטין.
עמיתו של קארל-היינץ אוליג, וולקר פופ, הציע שמקורם של שמות מייסדי האסלאם מוחמד ("המבורך") ו"עלי" ("העילויי") אינם שם פרטי אלא שם תואר.
כינויים שניתנו לישו המשיח על ידי נוצרים סורים באימפריה הסאסאנית, כאשר מוחמד הוא המקבילה לבנדיקטוס ("מבורך" ביוונית), ב.
במחקר נומיסמטי, פופ זיהה מטבעות המתוארכים לשנה ה-16 ב שעליהם כתובות "מחמד" (בלי התנועות של המילה מוחמד, שאינן נכללות בדרך כלל בערבית הכתובה) אך חסרות את האימרה "רסול אללה" (שליח האל), שהפכה מאוחר יותר לנפוצה.
פופ איתר מטבעות ערבו-ססאניים וסוריים שעליהם נוספים בהן כתוב "מחמד" בכתב פהלווי (שיטת כתיבה בה נכתבה השפה הפרסית האמצעית), ובחלקן גם כתוב "ממד" בכתב ערבי, במקרים מסוימים בשילוב עם סמליות נוצרית.
חוקר הדתות כריסטוף הגר טוען שקישור השם מוחמד "המבורך" לתואר של ישו, אינו מבטל בהכרח את ההיסטוריות שלו.
הדבר דווקא פותח סולם של אפשרויות, המסוכמות בשלוש חלופות להנחת ברירת המחדל של ההיסטוריות של מוחמד:
המסורת האסלאמית על חייו של מוחמד היא לגמרי אגדית.
מוחמד הוא היסטורי, אבל היה פעיל בערך מאה שנים מאוחר יותר ממה שהמסורת האיסלאמית מציעה.
היו שני אנשים נפרדים, שניהם קיבלו את הכינוי מוחמד או "המבורך", האחד פעיל בתחילת המאה ה-7, והוא מחבר הסורות המקניות, והשני "מאמד" המוזכר על ידי יוחנן מדמשק, מחבר הסורות המדיניות.
מוחמד סוון קאליש, גרמני שהתאסלם בגיל 15, והפך לפרופסור הראשון בגרמניה שמחזיק בקתדרה לתאולוגיה אסלאמית (באוניברסיטת מינסטר), עורר סערה בשנת 2008 כאשר הכריז שלאחר שערך מחקר מקיף, שהוא הגיע למסקנה שהנביא מוחמד כנראה מעולם לא היה קיים.
קאליש אמר "שלאחר שקרא בקפידה מחקרים מדעיים של ביקורת המקרא המטילים ספק בקיומם של אברהם, משה וישו, חשב האם הוא יכול לקבל כמובן מאליו שמוחמד היה קיים?".
הוא הופתע מהעובדה שהמטבעות הראשונים הנושאים את שמו של מוחמד לא הופיעו עד סוף המאה ה-7, שישה עשורים לאחר שהדת הופיעה.
"ככל שקראתי יותר, האדם ההיסטורי שבבסיס כל העניין נעשה יותר ויותר בלתי סביר", אמר.
אחר כך החלו ספקות לגבי הקוראן עצמו, "אלוהים לא כותב ספרים", אמר קאליש.
ההכרזה בדבר מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים, הידועה גם כהחלטה 1514 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, הייתה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם במהלך הישיבה ה-15 שלה, אשר אישרה כי ההחלטה תספק גם מתן עצמאות למדינות ועמים קולוניאליים.
ההכרזה אפיינה את השלטון הזר כהפרה של זכויות אדם, אישרה את הזכות להגדרה עצמית וקראה להפסיק את השלטון הקולוניאלי.
אדום גטאצ'ו כותב, "בתוך חמש עשרה שנה, לאומנים אנטי-קולוניאליים כבשו בהצלחה את האו"ם והפכו את העצרת הכללית למצע לפוליטיקה הבינלאומית של דה-קולוניזציה.
לדברי כריסטיאן ראוס-סמיט, ההחלטה "ייצרה שינוי טקטוני בלגיטימציה הבינלאומית", שכן היא "ערערה בהצלחה את מוסד האימפריות".
ההחלטה אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-14 בדצמבר 1960. 89 מדינות הצביעו בעד, אף אחת לא הצביעה נגד, ותשע נמנעו: אוסטרליה, בלגיה, הרפובליקה הדומיניקנית, צרפת, פורטוגל, ספרד, איחוד דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
ההכרזה מצוטטת על ידי האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית.
הכרזה על דה-קולוניזציה הוצעה לראשונה על ידי ברית המועצות, שקראה לעצמאות מהירה של המושבות שנותרו.
עם זאת, מספר מדינות סברו כי דה-קולוניזציה מהירה מדי תוביל לכאוס באותן מושבות לשעבר, ולכן הן החליטו להעמיד את הנושא להצבעה לעצרת הכללית.
43 מדינות באסיה ובאפריקה תמכו בהצהרת הפשרה הזו שקראה ל"נקיטת צעדים מידיים", שהיו לה הרבה פרשנויות אפשריות מלבד דה-קולוניזציה מהירה.
ארצות הברית עודדה זה מכבר דה-קולוניזציה, והייתה צפויה לתמוך בהכרזה, אך נמנעה כתוצאה מלחץ של בריטניה.
למרות ההימנעות, נציגה אחת מארצות הברית, זלמה ג'ורג', מחאה כפיים לאחר ההצבעה.
מדינות רבות חשו שארצות הברית אכזבה אותן.
מדינות רבות באירופה ובנאט"ו הצביעו בעד ההכרזה, כך שלא הייתה עמדה מערבית רחבה לגביה.
הממלכה המאוחדת, שכללה את רוב המושבות שנותרו, חשבה שההכרזה היא ביקורת מרומזת עליה, וגם צריכה להיות תקופה של הכנה ראויה לעצמאות.
בעוד שהייתה לה השפעה מוגבלת על נציגים אחרים, הדעות בבריטניה השפיעו על ההצבעה בארצות הברית, אשר הובילו להחלטה סופית של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ג'יימס וודסוורת', הסביר בנאומו כי הם מסכימים עם המטרה הכוללת אבל היו "קשיים בשפה ובמחשבה" שהעלו סוגיות טכניות שונות.
הסנאטור הדמוקרטי ויין מורס אפיין את ההימנעות של ארצות הברית באחד המקרים כ"מחלקת המדינה של ארצות הברית עשתה שמיניות באוויר כדי לקרוא את הפסקה בצורה שגויה".
ההכרזה הייתה אבן דרך בתהליך הדה-קולוניזציה.
בשנת 2000, לרגל יום השנה ה-40 להחלטה 1514, אימצה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 55/146 שהכריזה על השנים 2001–2010 כעל העשור הבינלאומי השני למיגור הקולוניאליזם.
ההחלטה נבעה מהשנים 1990–2000, שנחשבו כעשור הבינלאומי למיגור הקולוניאליזם.
ההיפודרום של ביירות (שמו המלא בצרפתית: Hippodrome du parc de Beyrouth) הוא מסלול מרוצי סוסים הממוקם בעיר ביירות, בירת לבנון.
הרעיון להקמת ההיפודרום נהגה בתחילת המאה העשרים על ידי עשירי ביירות, שביקשו להקים בעיר מסלול מרוצים בסגנון מערבי ולצידו קזינו.
הקמת ההיפודרום החלה בשנת 1916 על ידי אלפרד סורסוק, על חלק משטחו של יער האורנים של ביירות.
הקמתו הושלמה בשנת 1921. מבנה שהוקם לידו ממערב ויועד לשמש כקזינו הפך למעונו של הנציב העליון של המנדט הצרפתי בלבנון.
בצמוד להיפודרום ממזרח ניצב המוזיאון הלאומי של ביירות.
אורכו ממזרח למערב הוא כ-550 מטר, ורוחבו מצפון לדרום כ-180 מטר.
בשנות ה-60 היה ההיפודרום שוקק פעילות, והתקיימו בו שני מרוצי סוסים בכל שבוע.
יחידות של צה"ל התמקמו בהיפודרום במהלך המצור על ביירות בקיץ 1982.
ההיפודרום הוא למעשה מסלול מרוצי הסוסים השני שהוקם בעיר.
קדם לו ההיפודרום הרומי של ביירות , ששרידיו שוכנים בצפון העיר, בקרבת הנמל ובסמוך לבית הכנסת מגן אברהם.
ההיסטוריות של התנ"ך היא שאלת היחס של התנ"ך להיסטוריה, כלומר מידת האמיתות ההיסטורית של סיפורי התנ"ך.
חוקרי מקרא הרחיבו את שאלת ההיסטוריות של התנ"ך גם להערכה האם הברית החדשה הנוצרית היא תיעוד מדויק של ישו ההיסטורי ושל סיפורי השליחים.
כאשר לומדים את ספרי התנ"ך, חוקרים בוחנים את ההקשר ההיסטורי של הפרקים השונים, את החשיבות שמייחסים המחברים לאירועים ואת הניגוד בין תיאורי האירועים הללו לבין עדויות היסטוריות אחרות וממצאים ארכאולוגיים.
לפי התאולוג תומאס תומפסון, נציג האסכולה המינימליסטית, התיעוד הארכאולוגי מעניק עדויות דלות ביותר ועקיפות לנרטיבים של התנ"ך כהיסטוריה.
הארכאולוג זאב הרצוג במאמר שפרסם ב-29 באוקטובר 1999 תחת הכותרת: "התנ"ך - אין ממצאים בשטח" טען כי לרוב סיפורי המקרא אין ביסוס במחקר הארכאולוגי.
דעתו, שהייתה רחוקה מהקונצנזוס בשעתו, הפכה בשנים מאז למרכזית יותר בארכאולוגיה המודרנית.
חוקרים אחרים, כמו הארכאולוג ויליאם דיוור, חשים שהארכאולוגיה המקראית אישרה וגם ערערה את סיפורי התנ"ך.
בעוד שהוא ביקר את האסכולה המינימליסטית בשל הרדיקליות שלה, הוא רחוק מלהאמין באמיתות הסיפור התנכ"י, וחושב שמטרת הארכאולוגיה המקראית היא לא רק לתמוך או להכפיש את הנרטיב התנ"כי, אלא להיות תחום מחקר בפני עצמו.
סיפורי התנ"ך קיימים במספר רב של כתבי יד שונים ששרדו, אך אף אחד מהם אינו כתב יד מקורי, וישנם מספר רב של גרסאות, בהם נוסח המסורה, נוסח שומרון, ונוסחים שונים במגילות ים המלח.
במסורת הנוצרית ישנם מספר רב של "קנונים", שעורכיהם היו חלוקים בשאלה לאילו ספרים יש סמכות מספקת להיכלל בהם ובאיזה סדר.
הדיונים המוקדמים על הדרה או שילוב של כתבי אפוקריפה שונים כוללו דיונים לגבי ההיסטוריות של המקורות.
הנאורות האיונית השפיעה על תאולוגים מוקדמים דוגמת יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס - שניהם ראו את הטקסטים התנ"כיים כשונים (ובעלי היסטוריות רבה יותר) מהמיתוסים של דתות אחרות.
אוגוסטינוס היה מודע להבדל בין מדע לכתבי הקודש והגן על ההיסטוריות של הטקסטים המקראיים, למשל, כנגד טענותיו של פאוסטוס ממילווה.
היסטוריונים גורסים שאין להתייחס לתנ"ך בצורה שונה ממקורות היסטוריים (או ספרותיים) אחרים מהעולם העתיק.
אפשר להשוות ספקות לגבי ההיסטוריות של, למשל של הרודוטוס; התוצאה של דיונים אלה אינה שנצטרך להפסיק להשתמש במקורות עתיקים לשחזור היסטורי, אלא שעלינו להיות מודעים לבעיות הכרוכות בהם.
מעט מאוד טקסטים שרדו ישירות מהעת העתיקה: רובם הועתקו - חלקם, פעמים רבות.
כדי לקבוע את הדיוק של כתב יד מועתק, מבקרי נוסח המקרא בוחנים את האופן שבו הטקסטים עברו במשך ההיסטוריה לצורותיהם הקיימת בימינו.
ככל שהעקביות של הטקסטים המוקדמים יותר גבוהה יותר, מהימנותם הטקסטואלית גדלה, ופחות הסיכוי שהתוכן השתנה במהלך השנים.
עותקים מרובים עשויים גם להיות מקובצים לסוגי טקסט, כאשר סוגים מסוימים נחשבים קרובים יותר למקור ההיפותטי מאחרים.
משמעות המונח "היסטוריה" תלויה בעצמה בהקשר חברתי והיסטורי.
פאולה מקנוט, למשל, מציינת שהסיפורים של התנ"ך .
כבר מהתקופות הקדומות ביותר, לחוקרי הטקסטים הדתיים הייתה מודעות לכך שלא ניתן לפרש חלקים מכתבי הקודש כרצף של אירועים עקבי בהחלט.
התלמוד מצטט טקסט המיוחס למורה אבא אריכא, בן המאה השלישית, כי "אין סדר כרונולוגי בתורה".
במהלך העת החדשה, מוקד המחקר של ההיסטוריה המקראית השתנה גם הוא.
הארכאולוגיה המקראית, בעיקר על פי ההשקפה של ויליאם פוקסוול אולברייט (1891–1971), ביקשה לאמת את ההיסטוריות של האירועים המסופרים בתנ"ך באמצעות הטקסטים העתיקים והשרידים החומריים של המזרח הקרוב, עם מיקוד ספציפי יותר בהשוואה לההשקפה הרחבה יותר של ארכאולוגים דוגמת הארכאולוג ויליאם דיוור (1933-).
בדיון על תפקיד הדיסציפלינה שלו בפירוש התיעוד המקראי, דיוור הצביע על סיפורים היסטוריים רבים בתנ"ך, כולל היסטוריה של התאולוגיה (היחסים בין אלוהים למאמינים), היסטוריה פוליטית (בדרך כלל התיאור של "מנהיגים").
נקודות מבט שונות מאוד, על הקשר בין ההיסטוריה הנרטיבית למשמעות התאולוגית של סיפורי המקרא, מהוות אתגר מיוחד להערכת ההיסטוריות של המקרא.
תומכי הליטרליזם המקראי מכחישים שניתן להשתמש בהשערות מדעיות על תולדות כדור הארץ כדי לבטל את דבר כתבי הקודש על הבריאה והמבול, וטוענים כי "היסטוריה", או ספציפית היסטוריה מקראית, בהקשר זה פירושה מסגרת סופית ומוחלטת של אירועים ופעולות.
אך חוקרי מקרא בולטים הביעו דעות מנוגדות בתכלית.
חוקר המקרא תומאס ל תומפסון כתב:
היסטוריונים מודרניים, המכירים את תופעת הרוויזיוניזם ההיסטורי המתמשך, מאפשרים לממצאים ורעיונות חדשים להיכנס לפרשנויות שלהם ל"מה שקרה", וחוקרים הבקיאים בחקר טקסטים (קדושים ככל שיהיו) רואים את כל המספרים בתנ"ך כבעלי פוטנציאל להיות בלתי מהימנים.
וכל הסיפורים - במיוחד סיפורים שנערכו על ידי עורכים שונים - כבלתי שלמים מבחינה היסטורית, מוטים לזמן והנסיבות שבהם נכתבו או נערכו.
נדבך מרכזי בסמכותו ההיסטורית של התנ"ך, היה המסורת שהוא חובר על ידי משתתפים באירועים או עדי ראייה לאירועים המתוארים בו - החומש היה פרי יצירתו של משה, ספר יהושע נכתב בידי יהושע וכן הלאה.
עם זאת, הרפורמציה הפרוטסטנטית הביאה את הטקסטים לקהל רחב הרבה יותר, אשר בשילוב עם האקלים הגובר של התסיסה האינטלקטואלית ב, שהייתה תחילתו של עידן הנאורות, הטילה זרקור חריף וספקני על הטענות המסורתיות הללו.
באנגליה הפרוטסטנטית, הפילוסוף תומאס הובס, ביצירתו המרכזית "הלווייתן" (1651) שלל שמשה חיבר את החומש, וזיהה את יהושע, שופטים, שמואל, מלכים ודברי הימים ככאלה שנכתבו זמן רב לאחר האירועים שהם התיימרו לתאר.
מסקנותיו נשענו על ראיות טקסטואליות פנימיות, אך בטיעון המהדהד עם דיונים מודרניים, הוא ציין: "מי היו הכותבים המקוריים של מספר ספרי הקודש, לא הוכח בשום עדות מספקת של היסטוריה אחרת, שהיא ההוכחה היחידה לעובדה".
הפילוסוף והפנתאיסט היהודי ברוך שפינוזה הדהד את ספקותיו של הובס לגבי מקורם של הספרים ההיסטוריים בחיבור מאמר תאולוגי-מדיני (שפורסם ב-1670), והרחיב את ההצעה שהעריכה הסופית של טקסטים אלה הייתה לאחר גלות בבל, בחסות עזרא הסופר (פרק ט).
קודם לכתיבת החיבור הוא הוחרם על ידי מועצת הרבנים של אמסטרדם בשל כפירה.
הכומר הצרפתי ריצ'רד סיימון הביא את נקודות המבט הביקורתיות הללו למסורת הקתולית, בשנת 1678, הוא סבר שתוך התבוננות ברוב הכתבים הקדושים שהגיעו אלינו, שהם אינם אלא קיצורים וסיכומים של סיפורי עם עתיקים שנשמרו בכתבי העברים, במה שהיה כנראה העבודה הראשונה של ביקורת נוסח המקרא במובן המודרני שלה.
בתגובה, האמין ז'אן אסטרוק, שהחיל על החומש את שיטת הערכת מקורות, שהחלה להיות נפוצה בניתוח טקסטים חילוניים קלאסיים, שהוא יכול לזהות ארבע מסורות שונות של כתבי יד, שלטענתו ערך משה עצמו.
ספרו משנת 1753 השיק את האסכולה הידועה כביקורת הגבוהה, שהגיעה לשיאה עם יוליוס ולהאוזן שגיבש את השערת התעודות,המזהה את הנרטיבים הללו בתור המקור היהוויסטי, המקור האלוהיסטי, המקור הדויטרונומיסטי והמקור הכהני.
בעוד שגרסאות של השערה התעודות משתנות בסדר החיבור שלהן, בנסיבות הרכבן ובתאריך העריכה שלהן, המינוח המשותף שלהן ממשיך לספק את המסגרת לתיאוריות מודרניות על המקורות המרכבים את התורה.
הקונצנזוס המדעי החל מסוף המאה ה-20 הוא שכתיבת התנ"ך נמשכה כ-700 שנים, על ידי עשרות סופרים ועורכים שונים, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לפנה"ס.
קיימת מסורת נוצרית של ביקורת על סיפורי הבריאה בספר בראשית, שראשיתה לפחות כבר מימי אוגוסטינוס הקדוש מהיפו (354–430), והמסורת היהודית גם כללה קו ביקורתי כלפי סיפור הבריאה המקראי כהיסטורי.
הפילוסוף היהודי רב ההשפעה מימי הביניים, הרמב"ם, היה בעל עמימות ספקנית בכתביו כלפי "בריאה יש מאין" וראה בסיפורים על "אדם" כטקסט של "אנתרופולוגיה פילוסופית", ולא כסיפורים היסטוריים שגיבורם הוא 'האדם הראשון'.
הפילוסופים היוונים אריסטו, קריטולאוס ופרוקלוס סברו כי העולם נצחי כלומר לתפיסתם לא הייתה 'בריאה'.
פרשנויות כאלה אינן עולות בקנה אחד, עם מה שאחרי הרפורמציה הפרוטסטנטית נתפס בדרך כלל בתנועות האוונגליסטיות, כהשקפות מסורתיות שלהם, שספר בראשית הוא תיעוד מדויק של מעשה הבריאה.
פרסום ספרו של ג'יימס האטון "תורת כדור הארץ" בשנת 1788 היה התפתחות חשובה ב, ונקודה בה ספר בראשית חדל לשמש כסמכות האולטימטיבית על תולדות כדור הארץ.
הנפגע הראשון היה סיפור הבריאה עצמו, ועד תחילת המאה ה-19 כבר אף מדען לא טען לאמינותו המילולית של סיפור הבריאה.
הקרב בין תומכי עקרון האחידות לתומכי תאורית הקטסטרופיזם הביא לכך שסיפור המבול נתפס עדיין כהיסטורי בדיסציפלינה המתהווה של מדע הגאולוגיה, עד שאדם סדג'וויק, נשיא החברה הגאולוגית, חזר בו בפומבי מתמיכתו הקודמת באמיתות סיפור המבול, בהרצאה בשנת 1831 בה אמר:
עד מהרה הגיעה קהילת המלומדים המרכזית לקונצנזוס, שגורס היום, שבראשית א–י"א היא יצירה ספרותית סכמטית המייצגת תאולוגיה ומיתולוגיה סמלית ולא היסטוריה או מדע בפועל.
העובדה שתחילת ספר בראשית כוללת שני סיפורי בריאה השונים זה מזה, להם כפילויות וסתירות, הביא את פרשני המקרא לנסות להבין את נוכחותם.
המסקנה הנפוצה היא ששני הסיפורים מציגים תפיסות עולם שונות של המחברים.
בעשורים הבאים הרמן גונקל הפנה את תשומת הלב להיבטים המיתיים של החומש, אלברכט אלט, מרטין נות והאסכולה לתולדות המסורת טענו שלמרות שלמסורות הליבה שלה יש שורשים עתיקים באמת, הנרטיבים היו אמצעי מסגור בדיוני ולא נועדו כהיסטוריה.
אף על פי שהוטלו ספקות בשחזורים ההיסטוריוגרפיים של אסכולה זו (במיוחד הרעיון של מסורות בעל פה כמקור קדום עיקרי), חלק ניכר מהביקורת על ההיסטוריות המקראית מצאה הסכמה רחבה.
עמדתו של גונקל היא כזו:
בארצות הברית תנועת הארכאולוגיה המקראית, בהשפעת אולברייט, יצאה נגד הטענה שסיפורי האבות הם מיתוס, וטענה כי אלה היו אנשים אמיתיים שניתן למקם אותם בהקשר שהוכח מהתיעוד הארכאולוגי.
אך ככל שהתגלו עוד תגליות, והממצאים הצפויים לא התממשו, התברר שהארכאולוגיה למעשה לא תמכה בטענות של אולברייט וחסידיו.
בין השאר בכל אזור בקעת באר שבע לא נמצאו שום ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה (2000 לפנה"ס-1550 לפנה"ס, תקופת האבות על פי המקרא), למרות שזו התקופה בה חי לכאורה אברהם, ועל פי סיפור ברית אברהם ואבימלך הייתה קיימת עיר באזור.
תומפסון טען על היעדר ראיות משכנעות לכך שהאבות חיו באלף השני לפנה"ס, וציין כיצד טקסטים מקראיים מסוימים משקפים את התנאים והחששות של האלף הראשון, בעוד ואן סטר בחן את סיפורי האבות וטען ששמותיהם, תיאור החברה והנרטיב של הסיפורים הצביעו בתוקף על היותם יצירות מתקופת הברזל.
ספריהם של ואן סתר ותומפסון היוו שינוי פרדיגמה בחקר המקרא ובארכאולוגיה, שהוביל בהדרגה את החוקרים לא להתייחס עוד לנרטיבים של סיפורי האבות כהיסטוריים.
בנוסף בסיפורי האבות קיים אנכרוניזם רב, בין השאר על פי ספר בראשית, לאבות היו גמלים רבים.
אברהם היה בעל עדר גמלים, את הדרך מחרן לכנען עם משפחתו עשו על גבי גמלים, וגם על יעקב מסופר כי היה בעל גמלים.
אך הקונצנזוס המדעי הוא שהגמל בוית כ-700 שנה לאחר ימי האבות.
על אברהם מסופר כי הגיע מ"אור כשדים".
אור הייתה אחת הערים הגדולות בשומר בדרום מסופוטמיה אך הכשדים עלו על במת ההיסטוריה רק ב.
בסיפורי האבות התייחסות רבה לפלשתים, אך החוקרים תמימי דעים כי הם ושאר גויי הים היגרו לכנען רק בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, מאות רבות של שנים לאחר תקופת האבות.
העמדה המרכזית בחקר המקרא אינה מקבלת עוד את סיפור יציאת מצרים המקראי כהיסטוריה ממספר סיבות.
רוב החוקרים מסכימים שסיפורי יציאת מצרים הגיעו לצורתם הנוכחית מאות שנים לאחר ההתרחשות לכאורה של הסיפורים.
ספר במדבר מציין עוד כי מספר בני ישראל במדבר במהלך הנדודים עמד על 603,550, כולל 22,273 תינוקות, מספר דמיוני, שברור שלעולם לא היה יכול להתקיים במדבר סיני.
הגאוגרפיה של מסע הנדודים במדבר מעורפלת עם שמות מקומות לא מזוהים, וישנן בעיות פנימיות עם תיארוך הסיפור בחומש.
שום ניסיון מודרני לזהות אב טיפוס מצרי היסטורי עבור משה לא מצא הסכמה רחבה, ואף תקופה בהיסטוריה המצרית לא תואמת את התיאורים המקראיים על יציאת מצרים.
חלק מהמרכיבים בסיפור הם נסים חסרי הסבר רציונלי, כמו עשר מכות מצרים וקריעת ים סוף.
התנ"ך גם לא מזכיר את שמותיהם של אף אחד מהפרעונים המעורבים בנרטיב יציאת מצרים.
מהממצאים הארכאולוגיים לא עולות ראיות לכניסה מאסיבית של בני תרבות אחרת לארץ ישראל בתקופה זו ואין עדויות לנדידה המונית בסיני באותה תקופה.
בנוסף בתקופה בה התרחשה לפני המקרא יציאת מצרים, ממלכת מצרים בעצמה שלטה בארץ ישראל, כך שגם אם נמלטו בני ישראל ממצרים הם עשו זאת כדי להגיע לטריטוריה בשליטה מצרית.
בעוד שטקסטים מצריים עתיקים מהממלכה החדשה מזכירים "אסיאטים" שחיים במצרים כעבדים ופועלים, אנשים אלה לא יכולים להיות מחוברים בבטחה לבני ישראל, ואף טקסט מצרי מאותה התקופה לא מזכיר יציאת עבדים בקנה מידה גדול כמו המתואר בתנ"ך.
האזכור ההיסטורי הקדום ביותר ששרד של בני ישראל, מצבת מרנפתח המצרית (בערך 1207 לפנה"ס), נראה כממקם אותם בכנען או בסביבתו ואינו נותן אינדיקציה ליציאת מצרים כלשהי.
הקונצנזוס המדעי שהתגבש בתחילת המאה ה-21 הוא כי בני ישראל היו למעשה אוכלוסייה אוטוכטונית כנענית שהתגבשה לקבוצה נפרדת עקב נדידת כפריים להרים, שם צמחו ממלכות ישראל ויהודה.
אליהם הצטרפה קבוצה של אנשים שהגיעו ממצרים.
סיפורי אגדות שקשורים לקבוצה זו, שאין קשר הכרחי ביניהם הם הגרעין הסיפורי שמחברים שונים הוסיפו והם הפכו לסיפורי יציאת מצרים.
בהן הסיפורים שכללו את גילויו של משה בתיבה ביאור, מעשי הקסמים של חרטומי מצרים, בניית עגל זהב במדבר, ועוד.
סיפורים אלה אינם תלויים זה בזה, ובמקור לא היה ביניהם קשר לוגי או כרונולוגי.
חוקרים רבים מאמינים שההיסטוריה הדויטרונומיסטית (הפרקים מ ועד , המספרים את תולדות ישראל מהר חורב עד גלות בבל) שימרה אלמנטים של טקסטים עתיקים ומסורת שבעל פה, כולל מציאות גאו-פוליטית וחברתית-כלכלית ומידע מסוים על דמויות ואירועים היסטוריים.
עם זאת, חלקים גדולים ממנו הם אגדיים והיא מכילה אנכרוניזם רב.
"סיפור הכיבוש" אצל יהושע ושופטים
נושא מרכזי בוויכוח ההיסטורי היה הנרטיב של כיבוש כנען והתנחלות השבטים, המתואר בספרי יהושע ושופטים.
אסכולת אולברייט האמריקאית טענה שהנרטיב המקראי של הכיבוש יאושר על ידי תיעוד ארכאולוגי; ואכן במשך חלק ניכר מהמאה ה-20 נראה כי הארכאולוגיה תומכת בנרטיב המקראי, כולל חפירות בביתין (המזוהה כבית-אל), תל עד-דוואר, (המזוהה ככיש), חצור ויריחו.
עם זאת, הופיעו פגמים בנרטיב הכיבוש.
הדוגמה המתוקשרת ביותר הייתה "כיבוש יריחו", שנחפרה על ידי ג'ון גרסטנג בשנות ה-30. גרסטנג הכריז במקור כי מצא חומות שנפלו מתקופת קרב יריחו המקראי, אך מאוחר יותר תיקן את ההרס לתקופה הרבה יותר מוקדמת.
הקונצנזוס לנרטיב הכיבוש נזנח בסופו של דבר בסוף המאה ה-20.
עם זאת, ישנם מקרים בודדים שבהם התיעוד המקראי אינו עומד בסתירה לתיעוד הארכאולוגי.
לדוגמה, שכבה בתל חצור, שנמצאה בשכבת חורבן מסביבות שנת 1200 לפנה"ס, מראה סימני אש קטסטרופלית, ולוחות כתב יתדות שנמצאו באתר מתייחסות למלכים בשם "איבני אדי", ש"איבני" עשוי להיות המקור האטימולוגי של "יבין", המנהיג הכנעני המוזכר בתנ"ך.
העיר מראה גם סימנים לכך שהייתה עיר כנענית מפוארת לפני חורבנה, עם מקדשים גדולים וארמונות מפוארים, מפוצלת לאקרופוליס עליון ועיר תחתונה; העיירה הייתה ככל הנראה עיר כנענית מרכזית.
ישראל פינקלשטיין טען שהשמדת חצור היא תוצאה של סכסוכים אזרחיים, התקפות של גויי הים או תוצאה של משבר תקופת הברונזה המאוחרת של הציוויליזציה על פני כל מזרח הים התיכון בתקופת הברונזה המאוחרת.
צוקרמן, שחפרה בתל חצור במשך 15 שנים, הציעה שמי שגרם לשריפה הם תושבי חצור תחתית שמרדו נגד האליטה שהתגוררה בארמונות שבראש התל.
צוקרמן הצביעה על כך שהבתים בחלקה התחתון של העיר לא נשרפו וכי תיארוך השריפה לא מתאים לימי יהושע, אלא הוא מוקדם בכ-150 שנה.
ספרי שמואל נחשבים למבוססים הן על מקורות היסטוריים והן על מקורות אגדתיים, ומשמשים בעיקר למלא את החסר בהיסטוריה של ישראל הקדום לאחר האירועים המתוארים בספר דברים.
הקרבות הכרוכים בהשמדת הכנענים אינם נתמכים על ידי תיעוד ארכאולוגי, ובמחקר החל מסוף המאה ה-20 מקובלת התפיסה שבני ישראל עצמם מקורם כתת-קבוצה של כנענים.
ספרי שמואל כוללים אנכרוניזם רב מכדי שיחשבו ככאלו שנכתבו ב.
לדוגמה, יש אזכור לשריון גוף מאוחר מהתקופה האמורה, הכולל כובע נחושת ושריון קשקשים (שמואל א', י"ז ד-ז, ל"ח-ל"ט), שימוש בגמלים (שמואל א', ל, י"ז) וחיל פרשים (שמואל א', י"ז, ה'), תיאור של מעדרי וגרזני ברזל (כאילו היו נפוצים) (שמואל ב', י"ב, ל'), טכניקות מצור מתוחכמות (שמואל ב' כ',ט"ו).
ישנו צבאות ענק שגויסו (שמואל ב' י"ז, א'), קרב עם 20,000 הרוגים (שמואל ב' י"ח: ז), והתייחסות לצבא מממלכת כוש, המעיד בבירור על תאריך שבו ממלכה זו עלתה, לאחר השושלת ה-26 של מצרים העתיקה, התקופה של הרבע האחרון של המאה ה-8 לפנה"ס.
חלק ניכר מהמוקד של הביקורת המודרנית הוא על ההיסטוריות של תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, שלפי התנ"ך שלטה הן ביהודה והן בשומרון בסביבות המאה ה-10 לפנה"ס.
תומפסון, חוקר האסכולה המינימליסטית, כתב:
בתקופת הברזל IIa (המקבילה לתקופת המלוכה) נראה שיהודה הוגבלה ליישובים קטנים, בעיקר כפריים ולא מבוצרים בהרי יהודה.
זאת בניגוד לשומרון בה התרחש עיור.