tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן התגייס בשנת 1966 לגדוד 9, שבאותה תקופה היה גדוד חרמ"ש בחטיבה 7, שירת במשך כשנה כלוחם ולאחר מכן שובץ לקורס קציני שלישות, אותו סיים בהצטיינות.
בתום הקורס שימש כשליש בבית הספר לשריון.
במהלך שירותו חלה בצהבת ואושפז בבית החולים שיבא-תל השומר.
לאחר החלמתו שובץ בחטיבה 401 בסיני כעוזר קצין שלישות חטיבתי.
תפקידו הבא היה אמור להיות קצין שלישות חטיבתי בחטיבה 274, חטיבת מילואים שהפעילה טנקי טירן במחנה חסה, אך עוד לפני שהחל את תפקידו מונה לכהן כקצין השלישות בחטיבה 7, אז בפיקוד אביגדור בן-גל.
לאחר מכן קודם לתפקיד ראש לשכתו של אלוף אברהם אדן (ברן), אז מפקד אוגדת סיני.
כהן המשיך להיות ראש לשכתו של אדן כאשר מונה למפקד גייסות השריון וכאשר שימש כאלוף פיקוד דרום, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה מונה כהן לקצין כוח האדם של גייסות השריון.
במסגרת תפקידו עסק בשיקום מערך החוגרים בגייסות השריון.
עם סיום תפקידו ביקש כהן להשתחרר, לאור הצעות שהוצעו לו במגזר האזרחי, ובכללן מנכ"ל ההתאחדות לכדורגל או ראש אגף משאבי אנוש בחברת הביטוח "הסנה" בתל אביב.
כהן בחר בתפקיד בחברת "הסנה" אך לאחר כחודשיים בתפקידו החדש התבקש על ידי ראש אכ"א, אלוף משה גדרון, לשוב לצה"ל.
מפקד גייסות השריון דאז, האלוף מוסא פלד, ביקש למנותו כראש ענף סגל גייסות השריון, במגמה לשקם את מערך קצונת השריון שנפגע אנושות במלחמת יום הכיפורים.
בתום תפקידו קודם לדרגת סגן אלוף ומונה לכהן כקצין השלישות של עוצבת געש ברמת הגולן.
עם סיום תפקידו יצא כהן ללימודי מנהל וכוח אדם ברגיעה ובחירום בבית הספר הגבוה למנהל ומשאבי אנוש בצבא ארצות הברית, אותם סיים בהצטיינות.
עם סיום לימודיו, כיהן כהן בתפקידי הדרכה בכירים לקציני השלישות בצה"ל בהתבסס על לימודיו בארצות הברית ועל ניסיונו במלחמת יום הכיפורים.
עם סיום תפקידיו במערך ההדרכה יצא ללימודי תואר ראשון במדע המדינה ובקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
כחצי שנה לתוך לימודיו מונה לתפקיד קצין השלישות במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, אז בפיקוד עמוס ירון.
במהלך שנותיו בתפקיד פרצה מלחמת שלום הגליל (1982), בה מונה כממלא מקום קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
בתום תפקידו במפקדת קצח"ר השלים את לימודי התואר ולאחריהם מונה לשמש כקצין השלישות של פיקוד המרכז, בפיקודם של האלופים אמנון ליפקין-שחק ואהוד ברק.
עם סיום תפקידו בפיקוד המרכז יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי (מחזור י"ד) בפיקודו של האלוף יעקב לפידות.
עם סיום לימודיו במב"ל בשנת 1986 מונה כהן כראש חטיבת כוח האדם במפקדת חילות השדה (מפח"ש/זרוע היבשה) בפיקודו של האלוף אורי שגיא.
בשנת 1990, הושאל כהן לסוכנות היהודית מצה"ל בהמלצתו של משה נתיב, ומונה כפרויקטור העלייה מברית המועצות.
בשנת 1992, מונה על ידי שר הפנים דאז אריה דרעי לכהן כנציב הכבאות וההצלה במדינת ישראל, בדרגת רב-טפסר.
תפקיד בו כיהן עד לשנת 1995.
בשנת 1996, נבחר לכהן כמנהל חטיבת השקמיות, זאת לאחר שחברת השק"ם הופרטה ונרכשה על ידי גרשון זלקינד, וכן שימש כחבר הנהלה בחברה.
בשנת 1999, נקרא לקחת חלק במשא ומתן עם סוריה על ידי האלוף אורי שגיא, וכיהן כחבר בוועדה לניהול תהליך השלום העתידי.
בשנת 2001, מונה למנהל חברת השופרסל למגזר החרדי, בניהולו של האלוף עמי סגיס, תפקיד בו כיהן עד לשנת 2003.
במהלך מסגרת תפקידו כקצין שלישות המרכז, היה נציג צה"ל בבנק אוצר החייל.
במסגרת תפקידו כנציב הכבאות וההצלה, כיהן כדירקטור במוסד לבטיחות וגיהות של משרד העבודה והרווחה וכן בקרן לבטיחות בדרכים של משרד התחבורה.
כמו כן, כיהן כהן כדירקטור בקרן ההשקעות של חברת העובדים בע"מ.
כהן כיהן גם כסגן יו"ר איגוד שופטי הכדורגל בישראל ובהמשך, כיו"ר איגוד שופטי הכדורסל בישראל.
כהן כיהן גם כחבר הוועדה למניעת האלימות בספורט במסגרת ההתאחדות לכדורגל וכן כחבר הוועדה למינויים בכירים בשירות הציבורי בראשות השופט רביבי.
בחודש יולי 2023 מונה לשמש כחבר המועצה הציבורית של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2023 פרסם כהן את ספרו "חיי שלמה".
הספר מבטא את לבטיו האישיים באשר להמשכיות קריירה צבאית בין הסמכתו כרב קהילתי ובין כדורגלן.
נולד בוורשה, פולין למשה מאיר ושיינדיל שיינא יפה.
משפחתו של שלמה יפה מנתה 8 נפשות.
החיים במשפחה התנהלו ברוח המסורת היהודית, אך הם היו ליברליים.
אמו הייתה חובבת מוזיקה, בעיקר אופרות.
אחיו ואחיותיו למדו כולם לנגן בכינור, בפסנתר ובכלי פריטה.
גם שלמה, בילדותו (בין השנים 1918–1921), למד פסנתר, וסולפג' בסמרה שברוסיה ובהיותו בן 15, בשנת 1924 הצטרף לתנועה הציונית "השומר הצעיר" בוורשה, שם ניגן במנדולינה, טובה, בריטון וקלרינט בתזמורות השונות.
ב–1928 סיים את לימודיו בסמינר למורים בפוזנן שבפולין.
משפחתו רצתה שילמד הנדסה, אך הוא רצה לעלות לישראל ולהיות חקלאי, ובשנת 1930 נסע לברנו שבצ'כוסלובקיה ללמוד חקלאות.
בתום לימודי החקלאות, בשנת 1932, עלה ארצה והתגורר במספר קיבוצים.
ב־1934 עבר לעמק זבולון, לרמת יוחנן.
ב־1940 נעשו חילופי אוכלוסין בין המשקים בית-אלפא ורמת-יוחנן, והוא הגיע לקיבוץ בית אלפא.
ב־1942 הוטל עליו לרכז את הקמת המוסד החינוכי.
עם הקמתו היה מנהלו האדמיניסטרטיבי במשך כמה שנים, אך במקביל עסק בחינוך מוזיקלי.
היה מנהל של "הקונסרבטוריון העירוני של הקיבוצים בעמק בית שאן" עד שנת 1973. הקים תזמורת גדולה של כלי פריטה, ותזמורת כלי-נשיפה.
מאוחר יותר החל ללמוד אצל עדן פרטוש.
בשנת 1947 יצא לראשונה להשתלמות ממושכת בירושלים.
יצירתו משנת 1955 "מחזור למקהלה" (יצירה ובה עשרה שירים) שבעטייה זכה בפרס ניסימוב למקהלות נוער.
שלמה יפה הרבה לחבר יצירות מוזיקליות, שנוגנו על במות עם תזמורות וסולנים רבים.
רשימת 79 יצירותיו כתובה בספר "שלמה יפה – מלחין, איש קיבוץ".
היה מעורה מאוד בחיי הקיבוץ, שימש רכז המוסד, מזכיר, חבר ועדת מינויים.
הוא חיבר את "אורחות חיים", ספר ה"חוקים" של הקיבוץ.
ארכיונו מופקד ב וכולל כתבי-יד רבים ליצירות שלא נדפסו.
רשימה זו נלקחה מקלטות אודיו הנמצאות בארכיון למוזיקה ישראלית, באוניברסיטת תל אביב (לא מקוטלגות), מקטלוג אוניברסיטת תל אביב ומקטלוג הספרייה הלאומית.
אל תסתר פניך ממני למקהלה מעורבת מילים על פי תהלים, פרק ק"ב ג'
אם בארזים נפלה שלהבת למקהלה מעורבת מילים מהתלמוד הבבלי
ארץ נתנה יבולה מוזיקה לחג האסיף לטנור סולו ומקהלה בלווית חליל כנור(ות) ופסנתר
אשים מדבר לאגם מים למקהלה בשני קולות גבוהים מילים ישעיהו מ"א 19, 18 (1955)
הזעה המרה למקהלה מעורבת מילים אברהם ברוידס (1958)
והייתם לי לעם למצו-סופרן ותזמורת קאמרית מילים ירמיהו ל' כ"ב (1995)
כלתה נפשי לישועתך למקהלה בשני קולות מילים על פי תהלים, פרק קי"ט (1983)
כתנות פסים לבש הגן למקהלה בשני קולות
לפשוטי-עם למקהלה מעורבת מלים אראלה אור (1959)
מדוע כה קודרים ימי למקהלה בשלושה קולות (1939?)
מה נאוו על ההרים למקהלה מעורבת מילים ישעיה נ"ב (1969)
מה שם אקרא מילים יוסף שריג לסופרן ולהקה קאמרית
מסכת "חג הקציר" לשבועות למקהלה והרכב כלי (1958)
סבו ציון והקיפוה למקהלה בקולות שווים, קלרינט, צ'לו וטמבורין מילים תהלים מ"ח (1954)
פתיחה לליל הסדר למקהלה בשלשה קולות, מקהלת ילדים אוניסונו וכלי נגינה
עברו בשערים למקהלה מעורבת מילים מספר ישעיהו פרק ס"ב פסוק י' (1979)
על טפת טל למקהלה בשני קולות
עשרה שירים למקהלה מעורבת (1957)
קינה למקהלה מעורבת מילים ע"פ מגילת איכה (1975)
קנטטה לנוער למקהלה מעורבת ולפסנתר
שמחתי באמרים לי למקהלה מעורבת מילים תהלים קכ"ב א'
שובי בתולה למקהלה בשני קולות מילים שלמה אבן גבירול (1961)
שיר הפלך לקול ולגיטרה או נבל
שיר מחול למקהלה בשלושה קולות (1955)
שלושים תרגילי שירה בשני קולות
שאלו שלום ירושלים למקהלה מעורבת ולתזמורת מילים תהלים קכ"ב ו'(1970)
תפילה לעני לסולנים ולמקהלה מעורבת (1993)
פנטזיה קונצ'רטנטה לרביעיית כלי נשיפה ממתכת ותזמורת (1968)
קריה יפהפייה - רפסודיה לתזמורת
שלושה קטעים לקרן יער ולתזמורת כלי קשת
גלגולו של ניגון לנבל (פסנתר), חליל, אבוב, קלרנית ובסון
סוויטה קטנה ל-4 חלילים (נקראת גם סונטינה)
סוויטה על נושאים תימניים: לקלרנית ולרביעית כלי קשת
ספרי תמה, לנבל, חליל, 2 כינורות, ויולה, צ'לו, קונטרבס (מבוסס על נעימה תימנית)
סקיצות אוריינטליות לחליל, אבוב וצ'לו (1990)
פנטסיה לתשיעיית כלי קשת (1976)
רביעייה לשני חלילים, צ'לו ופסנתר (1958)
רביעייה לשתי חצוצרות, קרן יער וטרומבון (1990)
שלושה קטעים לקרן יער ופסנתר (1987)
התרבות המוזיקלית ביון העתיקה: חומר קריאה לתלמידים בנושא ההיסטורי / מעובד על ידי שלמה יפה, 1964
מרחובות עד בית אלפא: סיפורו של קיבוץ "פלנטי" בארץ / ערך ורשם: שלמה יפה, 1977
נעימי פריטה: ספר לימוד למנדולינה בשני כרכים, 1949
שלמה יפה - מלחין איש קבוץ, 1980
30 תרגילי שירה בשני קולות
הרב שלמה כהן-צדק (בפרסית: شلمو کهن صدق; 1891 – 1964), המכונה סולטן סולימאן , היה סופר, היסטוריון, מנהיג קהילתי, איש חינוך, ופילנתרופ בולט ביהדות איראן במאה ה-20. מייסד מוסד "אוצר התורה", מחבר ספרים חשובים על תולדות יהדות איראן, ומראשי הפעילים התרבותיים והדתיים של הקהילה היהודית הפרסית בתקופת השאה.
שלמה כהן צדק נולד בשנת 1891 בטהראן, בנו הבכור של מולא יוסף כהן-צדק, איש דת ממשפחה יהודית דתית מוכרת.
למד בבית הספר אליאנס טהראן – "אתחאד", וסיים את לימודיו בפרסית ובצרפתית, שם נשאר ללמד.
כבר בצעירותו סייע בפרנסת משפחתו.
בשנת 1911 גויס לשורות הז'נדרמריה (משטרת המדינה) האיראנית, ושירת שם למעלה משבע שנים.
הוא הועלה לדרגת סרוון (סולטן) – דרגה מקבילה לקפטן (קצין), ומכאן כינויו "סולטן סולימאן" ("קפטן שלמה").
בגיל 26 הקים כהן-צדק את תנועת התרבות הראשונה של צעירי יהדות טהראן, שהפכה למרכז רוחני-חינוכי חשוב לקידום הזהות היהודית באיראן.
הוא נבחר לנשיאה למשך חמש שנים, ודחף להקמת סניפים בערים רבות באיראן.
מטרות התנועה כללו: לימוד עברית והפצת ההלכה היהודית, איחוד יהודי איראן, קירוב ליהודים מארצות אחרות.
הוא היה בין המייסדים של "האגודה היהודית של טהראן", ושיכן את פגישותיה הראשונות בביתו בשכונת עודלאג'אן, שכונה יהודית מסורתית בטהראן.
בין השנים 1919–1941 ערך סיורים בלמעלה מ־180 ערים וכפרים באיראן, במסגרת משימות ציבוריות שנטל על עצמו.
במהלך מסעות אלו תיעד את מצבן של הקהילות היהודיות, ואסף מידע סטטיסטי, היסטורי ותרבותי רב ערך.
בשנת 1946, ביוזמה משותפת עם הרב הפולני לוי, יסד כהן-צדק את מוסד אוצר התורה.
מטרת המוסד הייתה לחזק את החינוך הדתי בקהילות היהודיות באיראן.
כהן-צדק נבחר לנשיא הראשון של המוסד, ארגן תוכניות להכשרת מורים ושלח שליחים לערים מרוחקות ללמד עברית, הלכה ותרבות יהודית.
מוסדות אלו כונו "גַנג'־יֵ דַאנֵש" (אוצר הדעת).
במהלך חייו פרסם מספר ספרים חשובים, חלקם בפרסית יהודית.
חלק מכתביו לא ראו אור מחמת קשיים כלכליים.
היסטוריה של יהודי איראן – בשני כרכים; היוותה בסיס לעבודתו של ד"ר חביב לוי
מדריך להוראה עצמית של השפה העברית (1915)
פירוש חלומות דניאל – בשני כרכים
אוצר הצדק (Ginze Sedeq) – קובץ הלכות ומוסר יהודי
אמונת הצדק (Emunat Sedeq) – הסברים לשאלות על הלכות התורה
בשנת 1941 החל לפרסם את לוח השנה העברי הראשון בפרסית, כולל תאריכים עבריים, פרסיים, גרגוריאניים וערביים.
לאחר מותו המשיך בנו יצחק כהן-צדק להוציא את הלוח.
כהן-צדק נשא לאישה את בת דודתו גוהר (פירוש שמה: "תכשיט") ממשפחת בכג' (Bakhaj).
לשניים נולדו שישה ילדים – ארבע בנות ושני בנים, יצחק ויוסף, שהמשיכו את דרכו בעשייה קהילתית ותרבותית.
שלמה כהן-צדק נפטר בשנת 1964 (י"ב בשבט ה'תשכ"ד) ממחלת לב.
הוא הותיר אחריו מורשת רחבת היקף בתחום החינוך, ההיסטוריה והארגון הקהילתי של יהודי איראן.
שלמה להט (9 בנובמבר 1927, ברלין – 1 באוקטובר 2014, תל אביב), הידוע בכינוי צִ'יץ', היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש העירייה השמיני של תל אביב-יפו במשך כ-20 שנה, בשנים 1974–1993, ונחשב לאחד הדומיננטיים והפעלתנים שבראשי העירייה, בתל אביב בפרט ובישראל בכלל.
קודם לכן שימש בתפקידים פיקודיים רבים בארגון "ההגנה" ובצה"ל, ופרש בדרגת אלוף לאחר שכיהן כמפקד הכוחות המשוריינים בסיני וכראש אכ"א.
עסק ביזמות עסקית, תרם חלק ניכר מזמנו לפעילות ציבורית, שהבולטת שבהן היא עידוד פעילות תמיכה בתהליך השלום.
להט נולד בשם שלום לינדנֶר (Salo Lindner) ב-1927 בברלין בירת גרמניה במשפחה יהודית אמידה, בנם של רוזה (רחל) ומקס לינדנר, בעליו של מפעל טקסטיל.
בנובמבר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם הוריו והתיישב עמם במושבה רחובות.
שם התגוררו בדירה קטנה, אמו עבדה בניקיון בתים ואביו היה נהג משאית.
למד בתיכון דה שליט ברחובות, ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
הכינוי "צ'יץ'" דבק בו כילד בן שמונה במושבה, בעקבות משחק משיכת חבל שבו צעק בגרמנית "ציהן, ציהן!" (ziehen, "משוך!"), לאוזני חבריו, שלא הבינו.
להט היה פעיל ב"שומר הצעיר" ובגדנ"ע.
ב-1944 הצטרף לשורות "ההגנה", ומ-1946 שירת במנגנון הקבע שלו.
במהלך מלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, כמפקד מחלקה ולאחר מכן כסגן מפקד פלוגה ב', שהגנה על משלט עיבדיס מול הצבא המצרי.
בקרב זה החליף צ'יץ' את דב אלדובי, מפקד הפלוגה שנפצע.
ב-26 בפברואר 1948 פיקד על כוח שנשלח לפוצץ את בית אבו ג'אבן, פעולה בה נהרגו 15 ערבים.
בליל 15–16 במאי פיקד על פינוי המושבה הרטוב, על כל תושביה, לכפר אוריה.
כמפקד פלוגה השתתף גם בקרב על כיבוש משלטי חוליקאת במבצע יואב.
בספרו של אבא קובנר "פנים אל פנים" תואר להט בדמותו של צביק.
לאחר קום המדינה המשיך בשירותו הצבאי, ובמסגרתו למד בבית הספר למפקדי גדודים בצה"ל תחת פיקודו של יצחק רבין, ומשם עלה בשרשרת הפיקוד ומילא תפקידים בכירים בצה"ל ובהם "מפקד הר הצופים" (1953), מפקד גדוד 52 בחטיבת גבעתי ומדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בהמשך שימש סגן מפקד חטיבת גולני ופיקד על כוח במבצע חרגול, פשיטה כנגד הכפר הסורי תאופיק.
בהמשך שימש סגן מפקד גייסות השריון וראש מטה פיקוד המרכז.
במהלך שירותו הצבאי למד במשך שלוש שנים משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם הפסיק לימודים אלה לטובת לימודים במכללה לפיקוד ולמטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס, ארצות הברית, שאותם סיים בהצלחה.
ב-1967, עם תום מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים, מונה למושל ירושלים.
ביוזמה משותפת שלו ושל סגנו, סגן-אלוף שמואל אלבק, עם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, נהרסה שכונת המוגרבים הצמודה לכותל המערבי והוכשרה לרחבת התפילה הגדולה המוכרת כיום.
באפריל 1969, בעיצומה של מלחמת ההתשה, מונה למפקד אוגדת סיני (אוגדה 252).
למרות ההפגזה היומיומית של כוחות ארטילריה מצריים, בחר צ'יץ', כמפקד האוגדה, להמליץ שלא לתקוף את המצרים בעוצמה רבה מדי, על מנת שלא להרחיב את מעגל העימות.
באוגוסט 1969 הועלה לדרגת אלוף.
ביולי 1970 מונה לראש אכ"א (אגף כוח האדם) במטה הכללי, תפקיד שמילא עד ספטמבר 1972.
תחילת היכרותו של להט עם העיר תל אביב הייתה בנעוריו, עת למד בגימנסיה הרצליה שבעיר.
עם פרישתו מצה"ל בראשית שנת 1973 הצטרף למפלגה הליברלית, שבאותה שנה הקימה עם מפלגות נוספות את הליכוד.
בחודש דצמבר של אותה השנה התמודד מטעם מפלגת הליכוד על ראשות העיר תל אביב-יפו, ובפברואר 1974 נבחר לראשות העיר, תפקיד שאותו מילא עד נובמבר 1993, כשבשלוש הקדנציות הנוספות שלו (ב-1978, ב-1983 וב-1988) נבחר בבחירות ישירות.
בבחירות האחרונות שבהן רץ, ב-1989, זכה ב-55% מהקולות לעומת 19% של יריבו נתן וולוך.
רשימת הליכוד במועצה השיגה 12 מושבים מול 8 מושבים שהשיגה רשימת המערך.
בתקופת כהונתו כראש העיר תל אביב פעל להט להפיכתה למרכז תרבותי ותיירותי תוסס.
ב-1974 פתח את העיר לתרבות בערבי שבת ושבת, אפשר לפתוח שני בתי קולנוע ("אלנבי" ו"צפון").בנוסף, יזם את טיילת תל אביב יפו לאורך רצועת חוף תל אביב-יפו, פתח מרכזי תרבות כמו המשכן לאמנויות הבמה, מרכז סוזן דלל, סינמטק ויזם את רעיון ה"פארקונצרט".
להט טיפל בפרויקט שיקום השכונות, שיפוץ התשתיות ושיפר את מערכות החינוך.
בנוסף, הקים את כיכר אתרים ב-1975, הגביה את כיכר דיזנגוף ב-1978 והציב את הפסל "אש ומים" בראשה.
ב-1980 סגר את גן החיות של תל אביב ושילב אותו עם הספארי ברמת גן.
להט גם פעל רבות עבור האוכלוסיות המוחלשות בתל אביב-יפו.
הוא הקים את קרן תל אביב לפיתוח, שגייסה מאות מיליוני דולרים מתורמים לעזרה לשכונות מצוקה.
כמו כן, יזם את הקמת המתנ"סים בכל רחבי העיר, בדגש על שכונות מצוקה, והוביל את פרויקט שיקום השכונות בעיר, שמטרתו הייתה שיפוץ שכונות המצוקה.
בנוסף, בפרויקט זה הוקדשה תשומת לב מיוחדת לסיוע לקשישים ולמשפחות נתמכות סעד, וכן שיפור מערכות החינוך בשכונות אלו.
ב-1991, בזמן מלחמת המפרץ, בעת שחלק גדול מתושבי תל אביב נמלט מהעיר בשל פחד מפגיעת טילים, הצהיר להט: "מי שעורק מתל אביב – עורק גם מהמולדת", ודבריו עוררו ויכוח ציבורי.
מאז תקופת כהונתו כראש עיריית תל אביב-יפו, עסק שלמה להט בפעילות ציבורית ענפה.
הוא היה חבר בעמותות רבות ושותף למיזמים מגוונים.
לדוגמה, ב-1985 הקים את מפלגת המרכז הליברלי יחד עם יוסף לפיד, אך פרש מהנהגתה ב-1986. באותה שנה, שימש כיו"ר מבצע "הקש בדלת" של האגודה למלחמה בסרטן, וב-1987 היה בין מקימי תיאטרון יידישפיל.
ב-1988 היה בין מקימי רשות נחל הירקון ושימש כיו"ר שלה.
ב-1995 הקים את קרן יד ושם לגיוס תרומות עבור המוסד.
בנוסף, היה חבר הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית.
לאורך השנים הביע עמדות יוניות.
בשנות השמונים קרא להחזרת הגולן תמורת הסכם שלום עם סוריה, ותמך בקיום משא ומתן עם אש"ף, בעת שזה היה עבירה על החוק.
הוא תמך ביוזמת ז'נבה ובתוכנית ההתנתקות.
בנוסף הוא היה חבר המועצה הציבורית של ארגון יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם.
להט היה המארגן של עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב, בה נרצח יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל.
הוא היה זה ששכנע אותו להגיע לעצרת, ולדבריו, החלטה זו העיקה עליו עד יומו האחרון.
בשנת המאה לייסוד תל אביב, 2009, נבחר להשיא את אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל ביום העצמאות ה-61 של מדינת ישראל, לציון תרומתו לבניין העיר תל אביב.
להט התגורר בצפון תל אביב.
היה נשוי עד מותו לזיוה לבית פריצקר, ספרנית שניהלה במשך שנים את הספרייה למדעי החברה ולניהול באוניברסיטת תל אביב.
בנם דן להט הוא עורך דין שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר תל אביב יפו מטעם מפלגת הירוקים בבחירות של 2008. בן נוסף הוא אבנר להט.
להט היה קרוב משפחתו של יצחק רפאל, ממנהיגי המפד"ל, חבר הכנסת ושר הדתות.
כחמש שנים לפני מותו חלה במחלת אלצהיימר, אך הוסיף לבקר באירועי תרבות עד סמוך למותו.
הוא נפטר, לאחר שאושפז עקב זיהום חמור, ב-1 באוקטובר 2014, בגיל 86. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בעירו.
באוקטובר 2016 נקרא משכן האופרה הישראלית במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב על שמו.
הטיילת בתל אביב נקראת על שמו.
רבי שלמה לוריא (רש"ל או: מהרש"ל; ה'ר"ע 1510 – י"ב בכסלו ה'של"ד 7 בנובמבר 1573), היה מגדולי פוסקי ההלכה ופרשני התלמוד, וממנהיגי יהדות אשכנז במאה ה-16. חי ופעל בערים שונות ברחבי פולין בהן עמד בראשות ישיבות.
ספריו "חכמת שלמה" ו"ים של שלמה" נחשבים לאבני יסוד בפרשנות התלמוד הבבלי, תשובותיו ההלכתיות מצוטטות בספרות ההלכה, וידועות גם הגהותיו לכתבי קדמונים.
בפי בני הדור שלאחריו מתואר רש"ל כגדול דורו גם בהשוואה לבני דורו הגדולים רבי יוסף קארו והרמ"א.
כך כתב עליו ההיסטוריון היהודי הנודע בן התקופה דוד גנז, בכרוניקה "צמח דוד" (חלק ראשון שנת של"ג): .
היסטוריון תולדות עם ישראל משה אביגדור שולוואס מעמיד את רש"ל עם רמ"א בשורה אחת ומגדיר כך את ההבדל ביניהם: .
רש"ל נהג למתוח ביקורת על רעיונות ואישים שחרגו מן השורה לפי הבנתו, בשל גדולתו בתורה יראו בני דורו מפניו אך הוא לא מצא מנוחה במקומות רבנותו ונדד ממקום למקום.
במהלך נדודיו הקים ישיבות בערים שונות, ולשמו דבקו כינויים לפי מקומות מגוריו.
כך נקרא במקורות שונים: רבי שלמה מאוסטראה ורבי שלמה מליטא.
רש"ל היה בן לשושלת רבנים ממשפחת לוריא שהייתה מפורסמת ומיוחסת לרש"י וממנו לדוד המלך.
אביו רבי יחיאל לוריא כיהן כרב ואב"ד סלוצק; בנו של רבי אברהם לוריא שכיהן כאב"ד בבריסק דליטא; בנו של רבי יחיאל לוריא רבה הראשון של בריסק הידוע בשמו; בנו של רבי אהרן לוריא אב"ד היילברון מגדולי רבני אשכנז (אביו של רבי יוחנן לוריא ונינה של הרבנית מרים שפירא).
רש"ל נולד ככל הנראה בבריסק דליטא, אביו נפטר בצעירותו והוא התגורר בבית סבו, אבי אמו, הרב יצחק קלויבֶר מוורמייזא שכיהן כרב בפוזנא, מפיו למד תלמוד.
על שם סבו-רבו זה, חתם רש"ל לעיתים בכינוי שר יצחק או שלמה ר' יצחק.
בגיל 25 נישא לבתו של רבי קלונימוס ירושלמי (ישנה מסורת ששמה היה ליבקא), שיש המזהים אותו עם רבי קלמן הברקשטן.
לאחר נישואיו, עמד בראשות הישיבה בבריסק.
הוא שימש בעיר גם כדיין וסידר בה גט בשנת 1539. רש"ל נחשב בשל תקופת כהונתו בבריסק, כאחד הראשונים שהביאו את לימוד התורה ליהדות ליטא כולה.
בשנת 1544, נבחר לכהן כרבה של אוסטרוה שבווהלין במקום חמיו, הרב קלמן הברקשטן שעבר לכהן כאב"ד בריסק דליטא.
רש"ל כיהן במקום חמיו גם כראש הישיבה באוסטרוה.
בצו מלכותי הוא התמנה כרב הכולל של ווהלין כולה.
במשך תקופת כהונתו באוסטרוה, עשה תקופה קצרה בליטא.
לעת זקנתו, בשנת 1553, עבר לכהן כאב"ד וראש ישיבה בלובלין.
בתחילה כיהן כראש הישיבה מיסודו של רבי שלום שכנא מלובלין, אך לאחר מחלוקת עם רבי ישראל בנו של רבי שלום שכנא על רקע היחס לשיטת ה'חילוקים', נאלץ לעזוב את הישיבה והקים ישיבה משלו.
רבים מתלמידיו בישיבה זו היו תלמידי חכמים גדולים בדור שלאחריו, חלקם המשיכו אחריו את המאבק בשיטת הפלפול.
בית הכנסת שלו בלובלין התאפיין במנהגים ייחודיים, ארכו היה ל"ו (36) אמה ורחבו ל"ב (32) כמניין לולב, ובחג הסוכות היו בני הקהילה מקיפים את בית הכנסת בסמוך לכותלי המבנה מבפנים עם ארבעת המינים בידיהם.
עזרת הנשים מוקמה מעל בית הכנסת והקיפה את שלושת כתליו: הצפוני, הדרומי והמערבי.
כתב הרב חיד"א בספרו "שם הגדולים" שמינה רש"ל אדם שיבוא לביתו מדי יום להוכיחו כאחד מן ההמון, כדי שיחזור בתשובה.
המהרש"ל היה בן תקופתו וקרוב משפחתו של הרמ"א, הם קיימו ביניהם התכתבות מקיפה, שהגיעה לעיתים להתבטאויות חריפות, אך שררו כבוד והערכה בין השניים ויש אף עדויות לכך שקראו זה את כתביו של זה עוד לפני שיצאו לדפוס.
מפורסם במיוחד דיונם האם מותר ללמוד פילוסופיה.
אף על פי ששניהם היו מוערכים ביותר, ורוב הפוסקים בדורם היו מתלמידי המהרש"ל, יש נטייה ברורה לפסיקה בעקבות הרמ"א.
השל"ה כותב שראוי ליראי שמים להחמיר על עצמם כמהרש"ל נגד הרמ"א.
הוא נודע בכתיבתו החריפה והביקורתית כלפי רבני דורו, ואף כלפי ראשונים.
המהרש"ל נפטר בלובלין בגיל 63, בי"ב בכסלו ה'של"ד (1573).
על מצבתו נחקק מצדה האחד:
רבי יהושע פלק כץ - מחבר "פרישה" ו"דרישה" על הטור, והסמ"ע [=ספר מאירת עיניים] על השולחן ערוך
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ - מחבר "כלי יקר" על המקרא
רבי חיים בן בצלאל מפרידברג - אחי מהר"ל מפראג ומחבר "ספר החיים".
ייתכן שאף המהר"ל עצמו היה תלמיד מהרש"ל
רבי אליהו בעל שם מחלם
רבי בנימין אהרן סלניק - מחבר "משאת בנימין"
רבי משה מת מחבר "מטה משה"
רבי מרדכי יפה מחבר ה"לבושים"
למהרש"ל ולאשתו ליפקא בת רבי קלמן הברקשטן נולדו שישה ילדים:
רבי יחיאל לוריא - ראש ישיבה בקהילת לובלין חתן הרמ"א, נשוי לביתו שמחה איסרליש
שרה אשת המקובל רבי יהודה ליב אב"ד אפאלי.
בזיווג שני שרה נישאה לר' אברהם פולק שנפטר כשהיא הייתה בהיריון עם בן זקוניה אברהם חיים פולק.
ולנטינה אשת רבי אפרים פיש אב"ד בריסק דליטא
מרים אשת רבי אליעזר איסרלש, אחי הרמ"א
בת נוספת נישאה לר' וולף אוירבך (כנראה שהוא רבי שמעון וולף אוירבך אב"ד טורבין, לובמלא, פרעמישלא, וויען, פוזנא ופראג; או רבי זאב וולף אוירבך אב"ד אליק)
מהרש"ל היה מעמיק ביותר בנידוני הלכה, וכתב על עצמו כי קודם שפסק הלכה, .
את חיבורו ההלכתי, "ים של שלמה", כתב במשך שנים ארוכות.
מהרש"ל לא ראה בעין יפה קודיפיקציה הלכתית מוחלטת, שאין מקום לערער עליה; מסיבה זו מתח ביקורת על ספרי הרמב"ם ועל חיבורי גדולי דורו, השולחן ערוך והגהות הרמ"א עליו, וטען כנגדם שאין לפסוק הלכה בקצרה בלא לבאר את מקורות הפסק.
בשונה משיטתם, הוא בספרו הביא את שיטות כל הפוסקים הדנים באותו העניין, .
בדרך זו נהג המהרש"ל גם בספרו.
הוא הוסיף וכתב שכיוון שלפי הקבלה היו כל נשמות עם ישראל נוכחות במעמד הר סיני בעת קבלת התורה, הרי שלכל אחד יש את הזכות והיכולת ללמוד את התורה לפי הבנתו (בהתאם לדברי חז"ל בספרות התנאים והאמוראים, שמהם אין לסטות) ולפסוק הלכה לפי שיקול הדעת.
בהתאם לדעתו, כתב גם כי כאשר הלכה מסוימת לא נפסקה בתלמוד, או שהסתפקו בה אמוראים ולא העלו מסקנא ברורה בנידון, הרי לכל חכם ישנה רשות להביא ראיה להכרעת הספק, ואם ראיתו נכונה יש לנהוג בהתאם לדעתו.
אולם כאשר התלמוד עצמו מניח את השאלה ב"תיקו" - הרי זאת משום שלדעתו אין כל פתרון לבעיה זו, וממילא אין להכריע בספק זה אפילו בראיות גמורות ממשנה וברייתא או מסברא, לפי שהכרעה זו היא כנגד דעת עורכי התלמוד, רבינא ורב אשי.
בספרו "חכמת שלמה" מצויים תיקוני גרסאות לתלמוד הבבלי לאור עיוניו בו.
הספר נדפס לראשונה בשנת 1581 או 1587, ומאז מהדורת אמשטרדם תקט"ו בכל מהדורות התלמוד הבבלי שבדפוס.
היינריך גרץ מכנה את רש"ל לאור חידושיו ופלפוליו, , ואולם לדעת אייזיק הירש וייס, הגדרה זו חוטאת לאמת, כי בניגוד לשיטתו העיונית של רבנו תם שהשתדל להעמיד את גרסאות הגמרא שלפניו וליישבן, ברר רש"ל בין הגרסאות וקבע את נוסח הגמרא לפי עיונו.
המהרש"ל תכנן את כתיבת הספר "ים של שלמה" כספר מסכם לפסיקת הלכה, על פי סדר מסכתות הגמרא.
חיבורו בוחן את הנושאים החל ממקורותיהם הראשוניים, דרך הראשונים ועד למנהגים שבתקופתו.
לדעתו חתימת התלמוד היא התקופה הקובעת שאין לחלוק על חכמים שחיו לפניה, אך אין בעיה לחלוק על מי שחי אחריה.
לפיכך, לא נמנע מלחלוק גם על ראשונים.
מאפיין נוסף שמצוי בכל כתביו וכן בכתבי תלמידיו הוא החשיבות שהוא נותן למנהגי אשכנז כמרכיב בשיקולי פסיקת ההלכה.
בשל ההיקף העצום של העבודה, לא הצליח המהרש"ל לסיים את החיבור על כל הש"ס, ובהקדמתו למסכת יבמות הוא כותב:
למרות שמטרתו המקורית של המהרש"ל הייתה לכתוב ספר הלכה, כיום הוא נלמד בעיקר כספר פרשנות על הגמרא, וההתייחסות אליו כפוסק היא שולית יחסית.
לא כל החיבור הגיע לידינו.
שבע מסכתות נמצאות בידינו, ואף בהן ישנם חלקים חסרים: ביצה, יבמות, כתובות, גיטין, קידושין, בבא קמא וחולין.
כמו כן, ברור מכתביו ומציטוטי תלמידיו שנכתב פירוש על עוד 9 מסכתות, שזהותן נתונה במחלוקת בין החוקרים.
בספרייה הלאומית קיים כתב יד של חיבור על בבא בתרא שמשערים שהוא ים של שלמה.
ישנן גם שמועות על גילוי ים של שלמה על מסכת שבת, אחת המסכתות שספרו ים של שלמה עליהן מצוטט בכתביו, אך הן לא הוכחו.
התקבלות הספר הייתה הדרגתית, כאשר הדפסתו הראשונה הייתה הדפסת החלק על בבא קמא בלבד בשנת שע"ו (1616) בפראג, כאשר המו"ל היה אליעזר אלטשול.
ספרי ים של שלמה על מסכתות ביצה וחולין נדפסו בקרקוב בשנים שצ"ג - שצ"ו (1636-1633).
שאר הספר נדפס מאה שנים לאחר מכן, במספר דפוסים בגרמניה של המאה ה-18. זאת בניגוד להדפסת חכמת שלמה, תשובות המהרש"ל ושערי דורא זמן קצר יחסית לאחר כתיבתם.
כמו כן, כתב המהרש"ל שו"ת "תשובות מהרש"ל", שמצוטט רבות על ידי הפוסקים המאוחרים לו; הגהות על פירוש רש"י לתורה בשם "יריעות שלמה"; הגהות על ספר "שערי דורא" לר' יצחק מדורא בשם "עטרת שלמה"; הגהות על הסמ"ג בשם "עמודי שלמה"; וכן הגהות על הטור.
כתב גם זמירות לשבת ולמוצאי שבת יחד עם פירוש עליהן.
בפירושו כלולים גם הלכות ומנהגים רבים, כגון המנהג לארח תלמידי ישיבה לסעודות שבת.
חיבר גם כתבים בקבלה: פירוש על האילן הגדול שמבוסס על שערי אורה, פירוש על פרק ס"ז בתהילים בשם מנורת זהב טהור (שייתכן שהוא היצירה היחידה של המהרש"ל שיצאה לאור בחייו), וכן קטעים קבליים בזמירות שכתב.
שלמה לוי (1 ביוני 1934 - 1 במאי 2003) היה כדורגלן ישראלי ששיחק כחלוץ בקבוצות בכירות ובמדי נבחרת ישראל.
את דרכו החל שלמה לוי בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב שעימה זכה באליפות המדינה, וממנה עבר לקבוצת הכח תל אביב.
את שערו הראשון בליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז) כבש במדי מכבי חיפה, שבה שיחק 3 שנים (מ-1955 עד 1958), עד שעבר ליריבה העירונית הפועל חיפה שאף בה שיחק שלוש שנים.
במדי הפועל חיפה זכה פעמיים ברציפות בתואר מלך השערים - בשנת 1961, אז כבש 15 שערים וב-1962, אז כבש 16 שערים.
באחד ממשחקי הדרבי נגד מכבי חיפה כבש 4 שערים במשחק אחד.
בעונת המשחקים 1962/1963 עבר שלמה לוי לשחק בהפועל רמת גן, תרם לעלייתה לליגה הלאומית והיה שותף להישגה בשנת 1964: זכייה באליפות המדינה בעונה בה עלתה לליגה הבכירה.
בעונה הכפולה 1966/1968 שיחק במדי מכבי חדרה, ולאחר מכן עזב את ישראל ביחד עם אחיו הכדורגלן, אברהם "חולי" לוי, ושם בין היתר שיחק כדורגל בקנדה בקבוצות כדורגל ב"מייג'ור ליג" המקומית.
בשורות נבחרת ישראל כבש לוי שישה שערים ב-14 הופעות בין 1960 ל-1964. מלבד היותו כובש מצטיין, הוא נודע בזכות "בעיטת המספרת" בה הצטיין והבקיע שערים מרהיבים.
נפטר בשנת 2003 לאחר מחלה קשה.
שלמה לביא (לבקוביץ) (חנוכה תרמ"ג, 1882 – ב' באב תשכ"ג, 23 ביולי 1963) היה חלוץ איש העלייה השנייה, מאבות התנועה הקיבוצית וחבר הכנסות הראשונה והשנייה.
היה זקן חברי הכנסת הראשונה.
שלמה לביא נולד למשפחת לבקוביץ מחסידי גור בפלונסק שבפולין הרוסית (עיר הולדתו של דוד בן-גוריון).
היה פעיל בתנועת הנוער הציונית "אגודת עזרא" שהקימו בפלונסק בן-גוריון ושלמה צמח.
לביא עלה לארץ ישראל בשנת 1905, בימי העלייה השנייה.
עבד כפועל בפרדסים בפתח תקווה וסג'רה.
בשנת 1905 השתתף בכנס היסוד של "הפועל הצעיר".
בשנת 1909 השתתף בהקמת ארגון "השומר", ובמרוצת הזמן עבר מהפועל הצעיר לאחדות העבודה ולאחר מכן, בשנת 1931, עם איחוד שתי המפלגות היה לאיש מפא"י וממנהיגיה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בחוות כנרת.
שלמה לביא היה אבי הרעיון של מעבר מן הקבוצה, שהייתה חבורה קטנה ואינטימית, לקבוצה הגדולה (שבמרוצת הזמן הפכה לקיבוץ).
לביא היה ממקימי הקיבוץ עין חרוד בשנת 1921, וגר בו עד מותו.
בשנת 1922 נשא את רחל זיסלה (תשרי תרנ"ט – ט"ז בחשוון תרצ"א).
בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן 60, התנדב שלמה לביא לצבא הבריטי ושירת כנהג ביחידת תובלה.
שני בניו, ו, נפלו במלחמת העצמאות.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה חבר הכנסת הראשונה והשנייה.
קיבוץ עין חרוד העמיד מדי פעם לרשותו של לביא טנדר של הקיבוץ לשם נסיעותיו לישיבות הכנסת.
באחת מנסיעותיו בוואדי עארה, ב-27 במאי 1954, בעת שנעשו עבודות בכביש, פגע בפועל שעבד בכביש והרגו.
למרות חסינותו כחבר כנסת דרש לביא להסיר חסינותו ולעמוד לדין בשל התאונה.
דרישתו נענתה לבסוף והוא הועמד לדין, הורשע בגרימת מוות מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת ונקנס בסכום של 100 ל"י.
הוא הורשע על כך שלא צפר לאות אזהרה.
בכך היה לחבר הכנסת הראשון שהורשע בפלילים.
בשנות החמישים, בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, עבר לביא לעין חרוד איחוד והיה לאחד מראשי איחוד הקבוצות והקיבוצים.
שלמה לביא כתב מספר ספרים ובהם מאמרים בענייני היישוב והתנועה הקיבוצית.
כן פרסם קובצי סיפורים וחיבר רומן אוטוביוגרפי בשם "עלייתו של שלום ליש" (עינות; עם עובד, תשט"ז–תשכ"ד), שזיכה אותו בפרס אוסישקין לשנת תשט"ז.
שלמה לביא נקבר לצד אשתו רחל שנפטרה בדמי ימיה בבית העלמין ליד היישוב גדעונה שלמרגלות הגלבוע.
הותיר את בתו אילנה לוז, גננת בעברה ותושבת מושב בני עטרות.
בן-גוריון כינה אותו "האיש המופלא ביותר בעליה השנייה".
שלוש שנים לאחר מותו נחנך בקיבוצו "בית לביא", בית תרבות ואולם עיון.
על שמו רחוב שלמה לביא בקריית חיים.
אחדות הקבוצה, תל אביב: דבר, תרצ"ז.
ש' לביא (הביא לדפוס), יום אחד, תל אביב : המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, ת"ש.
(על "עלית קבוצת "השדה" על אדמתה") (ספרון)
כתבים נבחרים; עם מבוא מאת ב' כצנלסון, תל אביב: עם עובד ('כתבי תנועת העבודה'), תש"ד.
מגילתי בעין חרוד: רעיונות, זכרונות ומעשים, תל אביב: עם עובד, תש"ז.
(לחצי יובלו של עין חרוד, י"ח באלול תש"ו)
זימוני חיים: ספורים; מבוא: דב סדן, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ב.
עליתו של שלום ליש, 2 כרכים, תל אביב: עינות; עם עובד, תשט"ז–תשכ"ד.
(כרך א בהוצאת עינות, כרך ב ("עלייתו של שלום ליש") בהוצאת עם עובד) (הדפסה נוספת: חיפה: מועצת פועלי חיפה – ועדת התרבות ('ספרית ילקוט'), תשי"ז) (מהדורה ב: תל אביב: עיינות, תשי"ז) (רומן אוטוביוגרפי, על עלייתו של חלוץ עברי)
עלייתו של שלום ליש, 2 ספרונים; מעובד בעברית קלה בידי גליה ירדני, ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית ('גשר: ספרונים בעברית קלה'), תשכ"א.
מערכות; בעריכת יהודה ארז, תל אביב: עיינות, תשכ"ח.
(קובץ מאמרים על בעיות המדינה)
שלמה (שלומי) לחיאני (נולד ב-22 במאי 1965) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית בת ים בשנים 2003–2014. הוא הושעה מתפקידו בעקבות כתב אישום שהוגש נגדו.
לחיאני הודה והורשע בשלוש עבירות של הפרת אמונים, ללא רכיב מרמה.
באפריל 2015 נגזר עליו עונש של שמונה חודשי מאסר בפועל, מתוכם ריצה חמישה חודשים, הוטל עליו קנס וכן קלון למשך שבע שנים.
לחיאני נולד בישראל למשפחה שעלתה מבנגאזי שבלוב.
שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית, בין היתר שרת בלבנון בזמן המערכה ברצועת הביטחון.
חברת "אלשב" בבעלות לחיאני בנתה בטיילת בת ים את פרויקט "מגדל הצוק", מגדל מגורים בן 59 דירות, בליווי פיננסי של בנק המזרחי.
ב-2002 הגיש הבנק נגד לחיאני ואלשב תביעה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בדרישה למינוי כונס נכסים.
סכנה לפשיטת רגל איימה על לחיאני.
באביב 2003 הגיעו הבנק ולחיאני להסדר חובות: במסגרת ההסכם מחל הבנק ללחיאני על חוב של 16 מיליון ש"ח.
ערבות מדינה שניתנה לפרויקט חולטה על ידי הבנק.
בשנת 2003 בנק המזרחי הגיש לבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו בקשה לכינוס נכסים כנגד קבוצת לחיאני, בגין חוב לבנק בסך כ-35 מיליון ש"ח, שלחיאני ואשתו היו ערבים אישית לו.
פסק הדין שניתן חייב את קבוצת לחיאני להחזיר לבנק 20.6 מיליון ש"ח.
בתמורה, מחל בנק המזרחי לקבוצת לחיאני על חובות בסך 11 מיליון ש"ח.
החוב לבסוף הועבר לבנק אגוד, בהתערבות מנכ"ל הבנק דב קוטלר.
לימים, לאחר שנבחר לראשות העירייה, פתחה עיריית בת ים חשבונות בבנק אגוד בתמיכת לחיאני.
בשנת 1997 הקים תנועה עצמאית בבת-ים בשם "בת-ים בראש מורם".
בשנת 1998 קיבלה תנועתו חמישה מושבים במועצת העיר.
כיהן כיושב ראש האופוזיציה במועצת העיר.
בשנת 2003 נבחר לראשות העיר ובשנת 2008 נבחר לכהונה נוספת.
ב-13 בינואר 2011 הודיע על הצטרפותו למפלגת "קדימה".
בתקופתו כהונתו של לחיאני כראש עיר, השיק לחיאני את תוכנית "מודל בת ים לחינוך אישי".
המודל אומץ בהמשך על ידי משרד החינוך כמודל כלל ארצי, ובת ים זכתה בפרס החינוך הארצי ממשרד החינוך.
נוספו פארקים ושטחים ירוקים לעיר, ובת ים זכתה חמש פעמים ברציפות בחמישה כוכבי יופי ובכוכב הזהב.
בתקופתו הוקם מרכז לבעלי צרכים מיוחדים.
ב-28 בדצמבר 2009 נעצר על ידי המשטרה, בחשד לעבירות פליליות ושחיתות שלטונית.
בליל המעצר נעצר גם אחיו, אבי לחיאני, אשר על פי חשד המשטרה ורשויות המס שימש כ"איש הביצוע" במרבית העברות.
זאת באמצעות שימוש בסמכויותיו של אחיו כראש העיר, לצורך קידום אינטרסים כלכליים ואישיים.
נכסים שרכשה החברה בבעלותו, עברו השבחה בחסות הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה שכפופה לראש העיר.
באפריל 2013 הוגש נגדו כתב אישום.
בספטמבר 2011 המליצה המשטרה להעמידו לדין, בעבירות של קבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים, הלבנת הון ועוד.
באוגוסט 2013 דחה בג"ץ את בקשתו לדחיית השימוע בעניינו עד אחרי הבחירות המוניציפליות הקבועות ל-22 באוקטובר 2013. בתחילת ספטמבר 2013 ערך פרקליט המדינה, משה לדור, את השימוע.
בתחילת אוקטובר 2013 הוגש נגדו כתב אישום בגין עבירות של לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
ב-20 באוקטובר 2013 הדיח בג"ץ את לחיאני מתפקידו, אך החליט לאפשר לו להתמודד בבחירות למועצות המקומיות, שהתקיימו יומיים לאחר מכן.
בבחירות אלה זכה לתמיכת 57.5% מציבור המצביעים ונבחר לתקופת כהונה שלישית.
אולם בפברואר 2014 הושעה למשך שנה מתפקידיו כראש העיר, כחבר מועצת העיר ותפקידים אחרים ברשות או הכרוכים בניהול כספי ציבור, עקב כתב האישום נגדו.
במאי 2014 הודה לחיאני במסגרת הסדר טיעון והורשע בשלוש עבירות של הפרת אמונים שכללו קבלת הלוואות ללא ריבית והצמדה וללא הסכם כתוב, מאנשים שהיה להם עסקים בבת ים.
בתמורה סעיפי השוחד נמחקו מכתב האישום.
נקבע כי קיבל כספים בזמן שהיה בניגוד עניינים מהותי בין חובותיו כראש עירייה לבין האינטרסים האישיים שלו כאיש עסקים פרטי, ומתוך העדפת ענייניו הפרטיים, ובכך פגע "פגיעה מהותית בטוהר המידות של עובדי הציבור, באמון הציבור ברשויות השלטון ובתקינות פעולת המינהל הציבורי".
בספטמבר 2014 גזר בית המשפט על לחיאני שישה חודשי עבודות שירות, שנת מאסר על תנאי, ותשלום קנס של 250,000 ש"ח.
לאחר ערעור הפרקליטות, באפריל 2015 גזר עליו בית המשפט המחוזי 8 חודשי מאסר בפועל ובנוסף הוטל עליו קלון למשך 7 שנים.
בנובמבר 2015 דחה בית המשפט העליון בקשת רשות ערעור של לחיאני.
ב-27 בדצמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר חרמון.
לאחר שוועדת השחרורים החליטה לנכות שליש מעונשו, לחיאני שוחרר על-תנאי מבית הסוהר ב-13 במאי 2016.
עם שחרורו מן הכלא, פרש לחיאני מהחיים הפוליטיים, עקב הקלון שהוטל עליו.
בזמן זה התמקד בעסקיו הפרטיים.
ביוני 2021 הוטמן מטען חבלה סמוך לרכבו של שלמי לחיאני, אולם באותה העת שהה במדינה אחרת.
העיתונאי עמרי מניב מ"חדשות 12" פרסם שלחיאני השתלט באמצעים לא כשרים על בניין ישן ברחוב בלפור 2 בבת ים, אשר נהרס על ידי העירייה.
מדובר בנכס בקו ראשון לים השווה עשרות מיליוני שקלים.
תקופת הקלון הסתיימה ב-2022 ובמאי 2023 השיק את קמפיין הבחירות שלו.
במהלך הקמפיין תבע לחיאני את ראש העיר צביקה ברוט, לאחר שזה מנע שימוש במתקני פרסום עירוניים לטובת קמפיינים של בחירות.
השופטת מיכל אגמון-גונן דחתה את עתירתו של לחיאני, והוא חויב בהוצאות משפט.
בנוסף, הגיש לחיאני תביעת דיבה נגד ברוט, לאחר שזה התייחס ל"מעורבות של גורמים פליליים ושחיתות בעירייה" בתקופת כהונתו של לחיאני, וכן כי העירייה "הגיעה לפשיטת רגל עם חובות וגירעון עצום".
בבחירות שנערכו בפברואר 2024, לחיאני זכה לכ-23% מהקולות, ולא נבחר לראשות העיר.
במרץ 2025 התפוצץ מטען ברכבו, ולחיאני נפצע באורח קל.
בשנת 2012 השתתף בעונה השביעית של "רוקדים עם כוכבים" והגיע למקום השביעי.
בשנת 2017 ערך לחיאני צום רפואי בפיקוח של 40 ימים בבית הבריאות, והשיל ממשקלו 40 ק"ג.
שלמה לויזון (בכתיב יידיש: לעוויזאהן; 1789 – ט"ו בניסן ה'תקפ"א, אפריל 1821) היה חוקר, בלשן ומשורר עברי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "מליצת ישורון".
שלמה בן יהודה ליב לוי מוהר נולד בעיירה מור שבהונגריה.
לימים בחר לעצמו את שם המשפחה לויזון (Löwisohn), על שם אביו.
לצד החינוך היהודי הרגיל בתורה ובתלמוד למד גם את שאר ספרי המקרא ושלא כמקובל זכה גם לחינוך אירופי במנזר הקָפוצ'יני המקומי, בו למד גרמנית, לטינית ומתמטיקה.
בצעירותו קרא ספרי מדע וספרות רבים ולמד בעצמו צרפתית ואיטלקית.
בשל מצוקה כספית בא ב-1809 לפראג והחל ללמוד בישיבת פראג.
בפראג התיידד עם ההומוריסטן מוריץ ספיר ועם האחים המשכילים ברוך ייטלס ויהודה ייטלס, והתקרב לחוג המשכילים של פראג.
בשלב מסוים עזב את הישיבה והחל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, ובה למד סורית, יוונית ואנגלית.
בפראג גם הדפיס את ספריו הראשונים, "שיחה בעולם הנשמות" ו"בית האוסף".
ב-1815 בא לווינה לשמש שם כמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד, שבו עבדו באותה תקופה משכילים רבים ובהם שמואל רומאנלי, יהודה ליב בן-זאב ושמשון בלוך.
בווינה הוציא לאור את ספריו "מליצת ישורון", "מחקרי ארץ" וספרים אחרים.
ב-1820, בעקבות לחצים מכיוונים שונים, לרבות פרשת אהבה נכזבת, לקה בנפשו, ואולי מדובר בהחמרה במחלת נפש שממנה סבל כל חייו.
הוא חזר לעיר הולדתו ושם נפטר ב-1821, בהיותו בן 32 בלבד.
שיחה בעולם הנשמות (פראג תקע"א 1811) – שיחה דמיונית בין המדקדק הימי-ביניימי רד"ק ובין המדקדק איש השכלת ברלין יואל ברי"ל על ענייני דקדוק ומליצה עברית.
בית האוסף (פראג תקע"ב 1812) – על הדקדוק והמילון של לשון חז"ל, מתוך הנחה שהייתה לשון מלאכותית ולא מדוברת.
נדפס גם כמבוא למשנה במהדורת המשנה שהדפיס אנטון שמיד.
מליצת ישורון (במקור: ישֻרון; וינה 1816, ובמהדורות נוספות, האחרונה רמת גן 1988) – ספרו החשוב והמפורסם ביותר, עוסק באסתטיקה של המקרא ושל השירה העברית.
בתחילה מבוא שירי-מליצי בשם "המליצה מדברת", בהמשך דיון במושגי היופי, הנשגב והמשל, ואחר כך דיון בחלקים מהמקרא וניתוחם על פי מחקר הספרות בזמנו, בין השאר על פי הרדר ולאות'.
לשם הדגמה הובאו שיריהם של משוררים עבריים ובהם ריה"ל, רמח"ל ורנה"ו, ותרגומים של משוררי האומות ובהם הורטיוס, ורגיליוס ושקספיר.
מחקרי ארץ (וינה 1819) – מחקר מודרני וסקירה של מקומות המופיעים במקרא, החיבור העברי הראשון העוסק בגאוגרפיה מקראית.
תורגם לגרמנית ב-1821. יעקב קפלן הוציא בווילנה (1839) עיבוד שלו בשם "ארץ קדומים" עם מבוא של מרדכי אהרון גינצבורג, שהשפיע כנראה על הרומנים המקראיים של אברהם מאפו.
ביאורים ותרגומים של קינות ופיוטים.
Vorlesungen über die Neuere Geschichte der Juden (וינה 1820) – חיבור מקיף, מן הראשונים בסוגו, על ההיסטוריה היהודית.
יצא לאור רק הכרך הראשון.
שלמה לעוויזאהן, מחקרי ארץ: לקסיקון גיאוגרפי של כתבי הקודש; מבוא מאת ג' קרסל, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ה.
שלמה לויזון, "מליצת ישרון", בתוך: טובה כהן, מליצת ישרון לשלמה לויזון: היצירה ויוצרה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט 1988, 111–364. (מהדורה מבוארת של "מליצת ישורון")
שלמה זלמן לורנץ (כ"א באדר ה'תרע"ח, 5 במרץ 1918 - א' בחשוון ה'תש"ע, 19 באוקטובר 2009) היה חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
נולד בבודפשט שבהונגריה לרב יוסף אריה לורנץ, בן הרב יצחק לורנץ גאב"ד נאג'אורסי .
בין השנים 1933–1935 למד בישיבת פאפה שבהונגריה אצל הרב יעקב יחזקיה גרינוולד.
בסוף 1935 נסע לפולין ללמוד בישיבת מיר.
שב להונגריה ובשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה פעיל בארגון "עלייה ב'" מטעם אגודת ישראל בהונגריה.
עלה לארץ ישראל ב-1939 על גבי ה"רודניצ'אר" של ברוך קונפינו, ומונה לר"מ בישיבה ההונגרית "פליטת סופרים" שפעלה בישיבת "היכל התלמוד" בתל אביב.
בשנת 1949 היה ממקימי המושב השיתופי קוממיות שבחבל לכיש.
היה ממייסדי כפרי הנוער "שדה חמד" במושב נחלת יהודה - כיום בתחום העיר ראשון לציון, ו'חזון יחזקאל' (אלומה), וכיהן בוועד אגודת החינוך העצמאי.
במאי 1951 נעצר כחשוד בחברות ב"ברית הקנאים", לאחר שהנשק של ברית הקנאים נמצא במוסד של צעירי אגודת ישראל והוא הגיע למקום בעת הפשיטה של המשטרה.
לורנץ הוחזק במעצר תשעה ימים אך לא הועמד לדין.
לאחר שחרורו הפיץ את הטענות על המכות שספגו העצורים מידי השוטרים.
זמן קצר לאחר מכן נבחר לכנסת.
במאי 1954 ביקש היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן להעמיד את לורנץ לדין על שפדה צ'ק של 3,000 דולר שקיבל מתייר וחילק את הכסף למוסדות שונים.
לורנץ טען שהבקשה נובעת מנקמנות על שהיה מאסירי ג'למי.
לקראת הבקשה להסרת חסינותו הסכים היועץ המשפטי לבטל את האשמה שהצ'ק נפדה בשוק השחור, לאור טענתו של לורנץ שהצ'ק נפדה בבנק דיסקונט.
חברי הכנסת סירבו להסיר את חסינותו של לורנץ, מאחר שטענו שמשבוטלה האשמה העיקרית אין טעם בהעמדה לדין על האשמות שנותרו.
לורנץ כיהן בכנסת ברציפות מהכנסת השנייה ועד הכנסת העשירית מטעם תנועת ציות והגשמה שעל יד צעירי אגודת ישראל, תנועה שהייתה סיעה פנימית במפלגת אגודת ישראל, ועמדה תחת פיקוחו הישיר של הרב שך עד שהשתלבה במסגרת דגל התורה.
במהלך כהונתו בכנסת השלישית היה ממייסדי חברת שיכון ופיתוח של אגודת ישראל.
לאורך כל שנות כהונתו פעל רבות לטובת העברת כספים לתלמידי ישיבות.
בשנת 1967 ניטש ויכוח בכנסת בה לורנץ מחה על כך ששלדים מחפירות מצדה לא הובאו עדיין לקבורה.
ב הוצב במקום ה־99 והאחרון ברשימת יהדות התורה לכנסת.
עם סיום כהונתו בכנסת מונה ליושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל.
ב-1989 היה שותף להקמת מפלגת הליטאים דגל התורה.
לאחר פטירתו בשנת 2008 של יו"ר אגודת החינוך העצמאי, מאיר לוריא, היה לורינץ מעורב בסכסוך שליטה ארוך ומתוקשר על השליטה באגודה בין משפחת פרוש והליטאים לבין חסידות גור.
בשנת 1961 עבר לגור בבני ברק מתוך כוונה להתמודד על ראשות העירייה.
בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת מטרסדורף בירושלים.
הקדיש את עיקר זמנו ללימוד תורה, והוציא את ספר חידושי התורה "מילואי שלמה".
כמו כן פרסם את הספר האוטוביוגרפי "במחיצתם של גדולי תורה" (שני כרכים).
מ-1987 ועד 2003 כיהן כיושב ראש המועצה המייעצת של בנק ישראל, ובתוקף תפקידו זה התנוססה חתימתו על השטרות שהנפיק הבנק בשנים אלה.
נפטר בשנת תש"ע, ונקבר בהר המנוחות.
הרב יצחק - ר"מ בישיבת קול תורה ומייסד ארגון "בינת הלב".
נשוי לבתו של הרב יהודה טרגר, נכדתו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
הרב אריה יוסף - מחבר ספרי "האיר יוסף" וראש כולל בבני ברק.
בתו - אשת הרב חיים עוזר גורביץ, בנו של הרב אריה זאב גורביץ, ראש ישיבת גייטסהד.
בתו - אשת הרב אלעזר שולזינגר, פובליציסט חרדי, אחיהם של הרבנים שמואל שולזינגר ומשה מרדכי שולזינגר.
בתו - אשת הרב יהודה אריה שוורץ, רב שכונת נחלת סירוקה שבתחום שכונת קריית הרצוג בבני ברק.
בתו - אשת הרב משולם זושא צאהן, ר"מ בישיבת נחלת משה ירושלים, בנו של הרב שמאי צאהן, ראש ישיבת סונדרלנד.
הרב שלמה חיים לוי (נולד בשנת 1952) הוא ראש כולל לשעבר בישיבת הר עציון ונשיא ישיבת ההסדר קריית גת; מחבר ספרי הלכה ואחד ממחברי השאלות למבחני הסמיכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל.
נולד בקזבלנקה (מרוקו) ועלה לישראל עם משפחתו כילד קטן.
התחנך בבית הספר היסודי "תחכמוני" בבת ים ובישיבה התיכונית "נתיב מאיר" שבירושלים.
בשנת תשכ"ט (1969) הצטרף לישיבת ההסדר הר עציון.
החל משנת תשל"ד (1974) החל לשמש כר"מ בישיבת הר עציון.
העביר שיעורים גם בישיבת שבי חברון ובישיבת ברכת משה שבמעלה אדומים.
הקים ועמד בראש כולל ההלכה בישיבת הר עציון, מעביר שיעורים בבית מורשה שבירושלים, ומשמש כדיין בבתי הדין לממונות שבאלון שבות.
בשנת תשס"ו ייסד את ישיבת ההסדר קריית גת ועמד בראשה עד שנת תשע"ה, אז התמנה לתפקיד נשיא הישיבה ומינה את הרב שמעון פרץ לעמוד במקומו בראש הישיבה.
משמש גם כאחד הבוחנים בתוכנית הלימוד ל'יועצות הלכה' של מדרשת נשמת.
בשנת תשס"ג (2003) יצא לאור ספרו שערי אורה, על הלכות נידה וטהרת המשפחה.
מהדורה מעודכנת ומורחבת נדפסה בשנית בשנת ה'תשע"ד (2014).
בשנת ה'תשפ"ב, לרגל הגיעו לגיל 70, פרש מתפקידו כראש כולל ההלכה בישיבת הר עציון, והוא ראש כולל ערב לבעלי בתים בישיבה.
במקביל, ממשיך לכהן כנשיא ישיבת קריית גת וללמד במקומות נוספים.
שערי אורה – הלכות נדה, אלון שבות ה'תשס"ג, מהדורה שנייה בהוצאת מגיד, ירושלים ה'תשע"ד.
קונטרס ברכת הפת, אלון שבות, ה'תשמ"ט.
אביו הוא ח"כ לשעבר דניאל יצחק לוי.
אחיו הם השר לשעבר הרב יצחק לוי ופרופסור יהודה לוי.
נשוי לנצחיה, בתו של הרב חיים דוד הלוי, לשעבר הרב הראשי לתל אביב-יפו.
מתגורר בנווה דניאל שבגוש עציון.
בנו הרב אליהו הוא מנהל התלמוד תורה "תורת חיים" (בנשיאות הרב יצחק גינזבורג), שליח חב"ד בשכונת גבעת שאול, משפיע בישיבת "תום ודעת" בירושלים.
בתו אפרת נשואה לסא"ל הרב אודי שוורץ המשמש כרב בישיבת הר עציון וראש ענף הלכה ברבנות הצבאית.
בנו הרב אלחנן הוא ראש הישיבה התיכונית תמ"ר במושב נטור.
הרב חיים דוד הלוי, חמיו
שלמה לוין (נולד ב-22 בפברואר 1933) הוא עורך דין ושופט ישראלי.
כיהן כשופט בית המשפט העליון וכמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
לוין נולד בריגה שבלטביה בשנת 1933 לברטה לבית מנדלשטם ולדב לוין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1937. עם עלייתם, השתכנו ברעננה, אך לאחר זמן קצר עברה משפחתו לנתניה.
את לימודי המשפטים לתואר בוגר ומוסמך למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו, אותה סיים בשנת 1969, עסקה ב"מהותו של הערעור".
את התמחותו במשפטים עשה לוין במשרדם של עורך הדין יהושע רוטנשטרייך ונשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן.
בשנת 1957 הוסמך לעריכת דין ועבד תשע שנים כשכיר.
באותה עת סייע לזוסמן בכתיבת ספרו "סדר הדין האזרחי" ובמקביל הרצה בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1969 קיבל תואר ד"ר במשפטים על "דיון אזרחי".
בשנת 1966 מונה לבית משפט השלום בתל אביב ולרשם בית המשפט המחוזי.
בשנת 1975 מונה לשופט בית המשפט המחוזי.
בעבודתו השיפוטית בלט בתמציתיות פסקי דינו.
ב־9 באפריל 1980 מונה לבית המשפט העליון, בו שירת עד פרישתו בשנת 2003. על אף השנים הרבות בהן כיהן בבית המשפט העליון כשופט מן המניין ואחר כך כמשנה לנשיא (מ-1995), דמותו לא זכתה לסיקור תקשורתי רב.
הסיבה לכך הייתה התמקדותו בתחומי המשפט האזרחי.
בין תפקידיו הבולטים עמד בראש הרכב הערעור במשפטו של אריה דרעי, וכן עמד בראש ההרכב לחיסול פיגורים בתיקים אזרחיים.
ביוזמתו הוקם המכון להשתלמות שופטים, בראשו עמד מספר שנים.
מלבד זאת עסק בקידום הקמתו של פורום שופטים בינלאומי והרבה בכתיבת ספרות מקצועית.
לאורך השנים היה פעיל גם בוועדות מקצועיות שונות: ועדה להצעת שינויים במערכת המשפט, ועדה לבחינת הקמתה של פקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, ועדת המומחים לרפורמה בדיני פשיטת רגל (1986–1990).
חבר במחלקת המחקר של הרשות השופטת.
לוין אלמן - אשתו הייתה אילנה, אשר נפטרה ב-2018, עורכת דין ומחנכת, והם הורים לבן.
תורת הפרוצדורה האזרחית - מבוא ועקרונות יסוד, פרלשטיין גינוסר, התשס"ח 2008.
פרוצדורה אזרחית-סדרי דין מיוחדים בבית המשפט.
פשיטת רגל (בשותפות עם אשר גרוניס).
להיות שופט, כנרת זמורה ביתן, תשס"ט 2009.
שלמה לוין, "אי תלות שיפוטית - מבט כלפי פנים", עיוני משפט כט, 5.
רבי שלמה פלאם מלוצק (נודע בשם: שלמה לוצקר, מכונה גם המגיד מלוצק והמגיד מסקול; נפטר י' בשבט ה'תקע"ג, 11 בינואר 1813), היה מגיד חסידי באוקראינה, תלמידו של המגיד ממזריטש, מוציא לאור ובעל בית דפוס להפצת כתבי האר"י וספרי החסידות הראשונים.
ערך והוציא לאור את ספרו של המגיד ממזריטש מגיד דבריו ליעקב.
שימש ברבנות בלוצק ובקוריץ, ובסוף ימיו היה בעיר סוקאל.
רבי שלמה היה מתלמידיו הקרובים של המגיד ממזריטש וקרוב משפחתו.
הוא מונה כסופרו הרשמי, ומאוחר יותר, בקוריץ, רשם לקט של דבריו.
בשנת ה'תקל"ז הקים יחד עם אב בית הדין של העיירה קוריץ ובהשראתו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב בית דפוס, והחל בהדפסה חשאית של ספרי קבלה וחסידות.
בית דפוס זה נדד עם השנים על תבניות היציקה שלו ופועליו בערים באזור.
חוקרים הראו שההדפסה הייתה במסגרת תוכנית משיחית לקראת שנת ה'תקמ"א (1781), תוכנית שכללה גם את עליית החסידים (שהחלה בשנת ה'תקל"ז 1777) ואת הפצת הקבלה והחסידות.
מור אלטשולר הסיקה שרבי שלמה היה מראשי התוכנית וממארגני העלייה החסידית.
לאחר מכן פתח במפעל ליקוט דברי המגיד ממזריטש.
עוד לימד בפקודת המגיד ממזריטש את משמעות האותיות והשמות הקדושים לסופר הסת"ם רבי דוד סופר מהאניפולי, מייסד שיטת 'כתב האדמו"ר הזקן' במקביל לבעל התניא עצמו.
רבי שלמה היה ידידו של רבי משה לייב מסאסוב וכן מורו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בלז.
בהסכמה לספרו כתב החוזה מלובלין: "כי הנה ידוע הרב המגיד מישרים החריף ובקי בנגלה ונסתר קדוש ישראל...
וראיתי בהכתבים כמה וכמה חידושים נפלאים ומתוקים מדבש ומאוד נהניתי מהם...".
המגיד מלוצק וחותנו ר' יצחק אייזיק הכהן הם המדפיסים הראשונים של ספרי חסידות.
הם הדפיסו גם ספרי קבלה, ובהם: ספר הקנה, 'כתבי האר"י' של רבי חיים ויטאל - עץ חיים, שערי קדושה ו'שבחי הריב"ש' (כיום נודע כשבחי הבעש"ט).
בשערי הספרים השתדלו לטשטש ולהסתיר את שמותיהם, עקב ההתנגדות העזה לחסידות.
בחלק מן הספרים השתמש המגיד בשם העט "איש רב פעלים מקבצאל".
פסוק זה מרמז כנראה על שם משפחתו 'פלאם', שמשמעותו לפי הבנתו: לית אתר פנוי מניה (= אין מקום פנוי ממנו) ורמזים נוספים על שמו ושם אביו.
מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים
רבי שלמה ליקט את דברי רבו המגיד ממזריטש בספר "מגיד דבריו ליעקב - לקוטי אמרים".
בספר מספר רבי שלמה ש"המגיד" עצמו עודדו לכתוב את דברי התורה ששמע ממנו.
רבי שלמה כתב גם ספר בשם "דברת שלמה", על פרשיות השבוע בשני חלקים, ובו גם פירוש על מגילת אסתר.
בשער הספר מצוין שהאותיות "דברת" הן ראשי תיבות "תלמיד רבינו דב בער".
מטרת המחבר הייתה להוציא לאור את הספר עם ליקוטי אמרים, אך הספר הודפס לראשונה רק 35 שנים לאחר מותו, בידי בנו רבי דב בעריש, בשנת ה'תר"ח (1840), בזאלקווא.
בהוצאה זו היו שיבושים רבים.
לספר צורפו הסכמות של החוזה מלובלין, רבי ישראל מרוז'ין ורבי שלום מבלז.
מהדורה חדשה יצאה בעריכת הלל ווינד, עם הסכמת הרבי מבלז ותולדות המחבר, ירושלים תשט"ו.
מהדורה מתוקנת ומבוארת יצאה בשנת ה'תשע"א (2011), בידי יעקב יצחק וייס, במימון צאצאי המחבר ותוך ציטוט פירושים מהם.
המגיד מלוצק רואה את העולם כמעשה בריאה בלתי פוסק.
הספר דברת שלמה מפנה את הקורא לכוחות החיוביים שבקרבו, והיכולת לבנות ולהשפיע על העולם כולו, למרות שפלות ערכו של כל אדם, על ידי שינוי המבט.
על האדם להתבונן במציאות באופן שיוביל אותו לעשייה חיובית.
דבר זה נכון לאנושות כולה, ובפרט ליהודי.
כך למשל, במקום להתלונן על דיינים השופטים את האדם ומחייבים אותו לשלם, עליו להודות להם על כך שהם מישרים את דרכו.
רבי שלמה מרבה לדבר על ארץ ישראל, הרוחנית והממשית, שכיבושה תלוי במסירות הנפש ובאחדות של עם ישראל.
הוא מרבה לעסוק בכוחה הרוחני של ארץ ישראל, גם כשהיא עלובה למראה, ומדגיש את כוחו של עם ישראל לשנות את הארץ לטובה, בעצם היותו בה.
הוא קושר זאת גם בכוח הטמון באותיות האלף בית העברי ובדיבור בלשון הקודש.
בפרשת שלח הוא כותב: .
בעקבות זאת, יש הרואים בו מראשוני מחיי הלשון העברית.
בנו רבי דב בעריש סגי נהור - מפורסם במופתיו.
היה תלמיד הרב מרדכי מנסכיז והרב אורי (השרף) מסטרליסק.
רבי דוד (בן רבי שלמה מאלעסק, בנו של רבי דב), היה נשוי לבת רבי אלעזר רוקח נכדת שר שלום רוקח מייסד שושלת בעלז
הרב יצחק פלאם (-כ"ח בניסן תרע"ח) היה ממלא מקום חותנו הרב שמואל אהרון רובין בקורטשין.
נהרג כתוצאה מיריות של פורעים בעיר לבוב בפרעות פטליורה בתום מלחמת העולם הראשונה.
ילדיו של הרב יצחק: רבי דוד האדמו"ר מאלעסק (במונטריאל ובירושלים, תרנ"ד - תשל"א, חתן רבי משה לנגנר הרבי מסטרטין בטורונטו, רבי שמואל אהרון פלאם האדמו"ר מדובצק (נרצח בשואה), וחתנו רבי חיים יעקב ספרין, האדמו"ר מקומרנא בירושלים.
צאצאיו אלו עוסקים בביאור והפצת תורתו.
חסידות סטרטין מביאה מדי שבוע דברים מתורתו בעלון "דגל מחנה יהודה מדברי רבוה"ק מסטרטין".
צאצא נוסף, הרב שלמה זלמינא וינברג, אח של הרבי מטולנא, הוציא לאור ספר המתאר ענף זה של המשפחה.
רבי שלמה זוכה למקום מיוחד גם בחסידות בעלז, כרבו של המייסד רבי שלום רוקח.
לאדמור"י בלז היה הקיטל של רבי שלמה והם היו לובשים אותו בליל הסדר.
הרב שלמה אבינר, צאצא של המגיד מלוצק הקרוי על שמו, כותב בספרו 'טל חרמון' על השפעת הספר 'דברת שלמה' עליו.
הרב שלמה דוד כץ (נולד בג' בתמוז ה'תש"ח, יולי 1948) הוא ראש ישיבת חברון בירושלים.
נולד בירושלים לשרה, בתו של רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר מזוועהיל, ולאהרן משה כץ.
אביו היה מראשי חסידי ראדזין, ומונה על ידי האדמו"ר מראדזין לנהל את ישיבת סוד ישרים של חסידי ראדזין בירושלים.
כמו כן עמד בראש "ועד חסידי ראדזין בארץ ישראל" שהוציאו לאור כמה מספרי האדמו"רים של החסידות.
בצעירותו למד בישיבת תפארת צבי ולאחר מכן בישיבת חברון.
כעבור שנה עבר לישיבת נחלת דוד, ומשם המשיך לישיבת בריסק.
נישא לטובה מישקובסקי, בת הרב אליהו מישקובסקי, ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
לאחר נישואיו למד בכולל בריסק.
זמן קצר אחר נישואיו, בשנת תשל"ח, התמנה לר"מ בישיבת אור אלחנן בשכונת רוממה עד לשנת תשמ"ז, ובשנת תשמ"ז החל למסור שיעורים בישיבת חברון.
בשנת תשנ"ז, לאחר פטירתו של הרב אברהם פרבשטיין, הוחלט למנותו לראש ישיבה, לצד הרב דוד כהן והרב משה מרדכי פרבשטיין.
בשנים אלו היה הרב כץ הדומיננטי שבין ראשי הישיבה, בעיקר בענייני קבלת החלטות בישיבה ובקבלת תלמידים חדשים אליה.
במוצאי יום כיפור תשס"ג נפטרה אשתו, ולאחר פטירתה הפחית את מעורבותו בענייני הישיבה, ובכללם קבלת תלמידים חדשים.
במקביל, החל למסור שיעורים על סדר קדשים בישיבת יגדיל תורה בירושלים, לבחורים ממוצא אמריקאי הלומדים בשיטת ישיבות בריסק.
בשנת תשס"ה נישא שנית ועבר להתגורר בשכונת הר נוף ומונה לרב בית הכנסת פני שמואל.
דרך לימודו של הרב כץ דומה לדרך המקובלת בישיבות בריסק אך שונה מעט.
הוא נוהג להתמקד בעיקר ביסוד דברי הגמרא ופרשניה העיקריים, בדברי הרמב"ם ומפרשיו, ובדברי רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
הוא מתעכב בדרך כלל גם על נקודות שאחרים לא מתעכבים עליהן.
בשונה מראשי ישיבה רבים במגזר החרדי, הוא מתנגד לשיטת הלימוד הכוללת התעכבות בסוגיות מסוימות ודילוג על אחרות, ולשיטתו יש להקפיד על הספק סדיר בסוגיות תוך קצב לימוד יחסית מהיר, במקביל לרכישת ידע תורני מקיף.
כתלמיד ישיבות בריסק, סדר לימודו האישי עוסק רבות בסדר קדשים, והוא נוהג למסור שיעורים בנושאים אלו מחוץ למסגרת הישיבה.
עד עתה יצאו לאור חלק קטן משיעוריו על סדר קדשים על ידי תלמידיו.
על מסכת זבחים בשם נפש טובה, ועל מסכת מעילה בשם זיכרון נפש טובה.
בנו הרב חיים משמש כמשיב בישיבת נתיב הדעת.
בנו הרב מרדכי נמנה עם ראשי ארגון "נפש יהודי".
חתנו, הרב שינדלר, נמנה עם ראשי ישיבת חברון לצעירים.
בן-דודו הוא הרב דוד סתיו, עמו למד תקופה בחברותא.
הרב שלמה לוונשטיין (נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא דרשן חרדי ומחבר ספרי דרוש ומתוק האור על פרשת השבוע וחגי ישראל ומועדיו.
נולד בפתח תקווה לשרגא והדסה לוונשטיין.
אביו הוא ממשפחה מיוצאי גרמניה שכמה מבניה שימשו ברבנות ובעסקנות ציבורית.
סבו היה חבר הכנסת מאיר דוד לוינשטיין.
נקרא על שם דודו שנהרג בקרב המיתלה.