tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דאנלופ מאיים לשים אותו במעצר, אבל מוותר לו ומלווה אותו לביתו.
בין השניים ניצתת כימיה מיידית.
לאחר שאביו מעניש אותו בריתוק לחדר במשך שלושה ימים, ממהר פרופי לפגוש את דאנלופ.
פרופי רואה בדאנלופ לא עוד חיל בריטי שנוא, אלא אדם המתעניין בכתבי הקודש והמזהה את נפשו המיוחדת של הילד.
פרופי חושף באוזני דאנלופ את תחושותיו בענייני נשים ובמיוחד השכנה היפה ירדנה (ענת קלאוזנר) עליה הוא צופה במשקפת מחדרו.
דאנלופ מספר על געגועיו למולדת הרחוקה שם מחכה לו חברתו פרסיליה.
יחסו לדאנלופ משתנה כאשר חייל בריטי (עופר שכטר) עורך חיפוש בבית הוריו ומוצא בובת חייל בריטי שפרופי תלה בחדרו אך דאנלופ מבין אותו ואומר שזה נעשה לאחר שלח"י הרגו שני חיילים בריטים ושאין לו קשר לחיפוש הזה.
שלושת החברים קובעים פעולה נגד הבריטים במטרה לגרום לתקר בגלגלי האויב וביום בו קבעו 3 הנערים לפנצ'ר את גלגלי האויב, פרופי איננו מתייצב ומוצא עצמו מזהיר את דאנלופ ממלכודת.
בן חור וצ'יטה עוקבים אחרי פרופי ומגלים שהוא נפגש עם דאנלופ בקביעות במלון בו מתגוררים הקצינים הבריטים.
הם כותבים על חומה בשכונה כי פרופי הוא בוגד.
הוא מוחרם על ידי אנשי השכונה ונערך לו שימוע פומבי פתוח לפני כל אנשי השכונה.
החוקר (תאודור ביקל) משתכנע שלא מסר סודות לבריטים ומזכה אותו אבל הוא ממשיך להיות מוחרם בשכונה ובבית הספר שם הוא תלמיד מצטיין בכיתתו של המורה גיחון (צחי נוי).
דאנלופ חוזר לאנגליה ופרופי נפרד ממנו בכאב.
כל השכונה נאספת ליד מקלט הרדיו בכ"ט בנובמבר ועוקבת אחרי ההצבעה באו"ם ועם קבלת החלטת החלוקה כולם יוצאים בריקודים.
30 שנה לאחר מכן, פרופסור אבי ליבוביץ (נתי רביץ) מרצה בלונדון על ספרו "שינוי" בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני וחותם לאנשים על ספרו עד שמגיע לשם דאנלופ המבוגר ושניהם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלפרד מולינהסרג'נט דאנלופעידו פורטאבי "פרופי" ליבוביץגיליה שטרןמרים ליבוביץרמי הויברגראדון ליבוביץשמואל שילהמר לזרוסשכןלבנה פינקלשטייןסבתא טיקוצ'ינסקיצחי נוימר גיחוןמחנךתאודור ביקלחוקרנתי רביץפרופי ליבוביץ המבוגרענת קלאוזנרירדנהשכנהיונתן להטבן חור טיקוצ'ינסקיגיא קרסנרצ'יטהעופר שכטרשוטר בריטי
הבהלה לזהב של קולורדו הייתה העלייה בחיפוש ובכריית זהב במערב טריטוריית קנזס ובדרום מערב טריטוריית נברסקה של ארצות הברית שהחלה ביולי 1858 ונמשכה בערך עד להקמתה של טריטוריית קולורדו ב-28 בפברואר 1861. על פי ההערכות 100,000 מחפשי זהב השתתפו באחת מהבהלות הזהב הגדולות בהיסטוריה של צפון אמריקה.
הבהלה לזהב של קולורדו קרתה כבערך עשור לאחר הבהלה לזהב בקליפורניה יצרה זרם דרמטי אך זמני של מהגרים ומהגרים לטריטוריה שנקראה פייק'ס פיק קאנטר בצל הרי הרוקי הדרומיים.
מחפשי הזהב נהפכו לאוכלוסייה האירופית-אמריקאית הגדולה הראשונה באזור.
הבהלה יצרה כמה מחנות כרייה כמו דנוור סיטי ובולדר סיטי שבהמשך התפתחו לערים.
עשרות מחנות כרייה אחרים הפכו לעיירות רפאים, אבל לא מעט מחנות כמו סנטרל סיטי, בלאק הוק, ג'ורג'טאון ואיידהו ספרינגס המשיכו להתקיים.
במשך שנים רבות, אנשים חשדו שההרים בקולורדו של ימינו מכילים מרבצי זהב עשירים רבים.
בשנת 1835 איבד הצייד הצרפתי אוסטאס קאריירה את הפמלייה שלו ובסופו של דבר שוטט בהרים במשך שבועות רבים.
במהלך אותם שבועות הוא מצא דגימות זהב רבות אשר לאחר מכן לקח בחזרה לניו מקסיקו לבדיקה.
בבדיקה התברר שהם "זהב טהור".
אבל כשהוא ניסה להוביל משלחת חזרה למקום שבו מצא את הזהב, הם לא הצליחו לזכור את המיקום.
מרשל מצא זהב בסמוך לקולומה, קליפורניה, וללא ידיעה תשעה ימים לאחר מכן, מקסיקו ויתרה על קליפורניה ושאר חלקי צפון מקסיקו לארצות הברית עם הסכם גוואדלופה הידלגו באביב 1850 הבהלה לזהב בקליפורניה החלה, ג'ון בק הוביל קבוצה ילדים משבט הצ'רוקי, בעלי ניסיון מהבהלה לזהב של ג'ורג'יה לשדות הזהב של קליפורניה.
המשלחת חיפשה ממערב למסלול הדמעות, וב-22 ביוני 1850 הם חצו את נהר סאות' פלאט (כמה קילומטרים צפונית למה שהוא היום דנבר ) וחנו ליד מפגש שני הנחלים.
אחד המחפשים, לואיס רלסטון חיפש זהב ליד שפך הזרם הקטן יותר הוא מצא כרבע אונקיה של זהב, אז בשווי של כחמישה דולרים (כ-550 דולר) בעוד ראלסטון התמוגג, שאר חברי המשלחת לא התרשמו והמשיכו לקליפורניה למחרת בבוקר.
רלסטון המשיך לחפש זהב, אך ויתר לאחר מספר ימים והדביק חבריו.
כשההיסטריה של הבהלה לזהב בקליפורניה דעכה, מחפשי זהב רבים התייאשו וחזרו לביתם.
שמועות על זהב בהרי הרוקי נמשכו וכמה קבוצות קטנות חקרו את האזור.
ויליאם גרינברי "גרין" ראסל היה גרוזיני שעבד בשדות הזהב של קליפורניה בשנות ה-50 של המאה ה-19. ראסל היה נשוי לאישה ממוצא צ'רוקי.
הוא שמע על גילוי הזהב של רלסטון ב-1850 לאורך נהר סאות' פלאט, ובפברואר 1858 ארגן משלחת חיפוש לאורך הנהר, עם שני אחיו ושישה מחבריו.
הם נפגשו עם חברי שבט צ'רוקי לאורך נהר ארקנסו באוקלהומה של היום והמשיכו מערבה לאורך שביל סנטה פה.
אחרים הצטרפו בדרך עד שמספרם הגיע ל-107.
כשהגיעו למבצר בנט, הם פנו לצפון מערב, והגיעו למפגש של צ'רי קריק והדרום פלאט ב-23 במאי.
האתר של החקירה הראשונית שלהם הוא בפארק קונפלואנס בדנבר של ימינו.
הם החלו לחפש באפיקי הנהר, לחקור את צ'רי קריק ורלסטון קריק הסמוך אך ללא הצלחה.
בשבוע הראשון של יולי 1858, גרין ראסל וסם בייטס מצאו מרבץ קטן ליד פתחו של ליטל דריי קריק שהניב כ-20 אונקיות טרויה של זהב, ששווה אז כ-380 דולר (כ-44,000 דולר כיום.) זו הייתה תגלית הזהב המשמעותית הראשונה באזור הרי הרוקי.
תגלית זו הוכרזה בהתרגשות רבה על ידי כתב העת קנזס סיטי למסחר ב-26 באוגוסט 1858 עם הכותרת THE NEW ELDORADO!!
העשור הראשון של הפריחה התרכז ברובו לאורך נהר סאות' פלאט בבסיס הרי הרוקי, בקניון קליר קריק בהרים ממערב לעיר הזהב, בברקנידג' ובסאות ' פארק בקומו, פיירפליי ואלמה.
גידול מהיר באוכלוסייה הוביל להקמת קולורדו ב-1861.
הבהלה לזהב של קולורדו הכניסה אמריקאים רבים לטירוף, מה שגרם להם לארוז את חפציהם ולצאת לקולורדו.
גילוי הזהב הראשוני השפיע על אנשים להתחיל לזייף מידע, ולעיתים קרובות לשלוח אנשים למערב ללא כל הוכחה לנוכחות אמיתית של זהב.
הֶבֶּה מריה פסטור דה בּוֹנָפיני (בספרדית: Hebe María Pastor de Bonafini; 1928 – 2022) הייתה פעילה ארגנטינאית, ממייסדי אגודת האמהות של פלאזה דה מאיו, ארגון האמהות שילדיהן נעלמו במהלך שלטון הדיקטטורה צבאית.
בונפיני הייתה נשיאת ארגון האמהות של פלאזה דה מאיו החל משנת 1979. היא הרבתה להתבטא וקראה להגנה על זכויות האדם, הן בארגנטינה והן מחוצה לה, וזכתה להכרה בינלאומית.
בונפיני אימצה את הקריאה "תראו אותם בחיים!" (Aparición con vida) ודרשה מהממשלה לתת דין וחשבון לגבי כל היעלמויות האנשים ובכלל זה היו גם בניה, חברי קבוצת הגרילה המרקסיסטית - מונטונרוס.
ב-10 בדצמבר 1982 היא ארגנה מצעד התנגדות לאורך שדרת מאי (Avenida de Mayo) בבואנוס איירס, מצעד שהפך להפגנה רבת משתתפים.
הארגון של נחשב כרדיקלי יותר, ובין היתר, הצדיק את השיטות שנקטו לוחמי הגרילה בתקופת הדיקטטורה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, בונפוני בחרה להגן על הטרוריסטים, ואמרה: "הרגשתי שבאותו רגע היו הרבה אנשים ששמחו והרגישו שנקמו את דמם של רבים כל כך...
ומיליוני הילדים שמתים מרעב בעולם הזה...".
בונפיני הביעה תמיכה גם בארגונים שהואשמו בטרור, כמו FARC.
בשנת 2005 בונפיני קבעה שהאפיפיור יוחנן פאולוס השני "ביצע חטאים רבים" וקבעה ש"הוא [ילך] לגיהנום".
הנשיא נסטור קירשנר הושבע ב-25 במאי 2003 ובתוך ימים קיבל את בונפיני בקאסה רוסדה.
במהלך כהונתו הוא הרבה להתייעץ איתה, כחלק מתהליך קבלת ההחלטות שלו.
בינואר 2006 בונפיני הודיעה שהארגון שבראשו היא עומדת יפסיק את מצעד ההתנגדות השנתי שלו, מתוך הכרה בהצלחתו של הנשיא נסטור קירשנר לבטל את החוקים של הנשיא אלפונסין את התביעות לגבי "המלחמה המלוכלכת".
אגודת האמהות של בונפיני, נהנתה ממימון ממשלתי והרחיבה את השפעתה באמצעות עיתון "קול האמהות" (La Voz de las Madres) ותחנת רדיו.
הארגון של בונפיני ניהל את תוכניתה דיור במימון פדרלי "חלומות משותפים" (Suenos Compartidos), שפיקח על בניית יחידות דיור לתושבי שכונות העוני.
עד שנת 2011 הושלמה בניית 5,600 יחידות דיור, במסגרת הפרויקט, ובשישה מחוזות ובעיר בואנוס איירס.
מעורבות הארגון בפרויקט הופסקה ביוני 2011 לאור גילויה של פרשיית שחיתות ואי סדרים כספיים על ידי שני "אנשים מפוקפקים" שמשום מה זכו לאמונה של בונפיני.
בונפיני הביעה תמיכה בדמויות כמו צ'ה גווארה, פידל קסטרו, אוגוסטו סנדינו, יאסר ערפאת, הוגו צ'אבס, אבו מוראלס ואמהות של אסירי ETA.
היא הכריזה שהיא נגד סוציאל-דמוקרטיה, קפיטליזם, נאו-ליברליזם, גלובליזציה וקרן המטבע הבינלאומית.
פסטור נולדה בעיר אנסנדה ונפטרה בגיל 93 בעיר בלה פלאטה.
תואר כבוד של אוניברסיטת קליפורניה (1996), אוניברסיטת בולוניה (2007) והאוניברסיטה הלאומית הניסויית של יאראקוי (Experimental National University of the Yaracuy) בוונצואלה (2010).
מדליית כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של קורדובה (1988).
מסדר ההצטיינות הלאומית של אקוודור (2006).
פרס מיוחד של המגזין "ונטיטרז" (Veintitrés), שיצא לאור בבואנוס איירס, (2009).
פרס לזכויות אדם 200 שנה ל"מהפכת מאי" (Argentina Bicentennial), הרפובליקה הארגנטינאית (2010).
פרס לתקשורת וזכויות אדם, על שם רודולפו וולש (2011).
פרס כבוד של תחנת הרדיו הלאומית של ארגנטינה (LRA Radio Nacional) (2013).
"הַבֻּבַּה יְמִימָה" (בכתיב מלא: "הבובה ימימה") הוא המיני-אלבום השישי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בשנת 1970 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, והוא מונה תשעה שירי ילדים בעברית.
"הבובה ימימה" מבטא את המודעות העצמית והרגישות של בובה בשם ימימה, ששומעת את ההערות על מראה רגליה העקומות.
השיר נוגע ברצון שלה להתקבל ולהיות מוערכת באופן שלם וללא לעג.
הרצועה השנייה היא "הבובה דיצה".
"יש לי קוביות קטנות" מתאר את עולמו הדמיוני של ילד המשחק בקוביות, ומהן הוא בונה כלי תחבורה שונים – קטר, קרון, אונייה ואווירון.
"לי קוביות" מתאר את דמיונו של הילד ואת שמחת היצירה, כשהוא בונה סוכה צבעונית מקוביות ומזמין את בובתו לגור בה.
"דובונים אנחנו" מבטא את שמחתם של הדובונים בטיול ואת הכוונה להביא מתנות, אך בסוף הם שוכחים להביאן.
הרצועות השישית והשביעית הן "יש לי אוטו מכבי-אש" ו"נסיעה במכונית".
"גינה לי" מתאר גינה חביבה ופורחת, שבה כל פרח וצמח מלבלבים, ציפורים מצייצות, ודבורים אוספות צוף.
"בגינת הירק" עוסק במסיבת ריקודים בגן הירק, שבה כל הירקות יוצאים במחול, כל אחד בתורו, חוץ מהאפונה המסכנה, שלא מצטרפת בשל תרמיליה הריקים.
על-אף השמחה והקצב, האפונה מרגישה את כאבה, ומזכירה שגם בשמחות ייתכן עומק של עצב ומורכבות.
"מלפפון ירוק" עוקב אחר מסעו של מלפפון ירוק: מהגינה, דרך הסל והשוק, ועד שהוא מגיע אל המטבח, שם הוא נקלה ונאכל בשמחה.
"הַבֻּבַּה יְמִימָה" (בכתיב מלא: "הבובה ימימה") הוא שיר ילדים שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה בשנת 1970 לאור חברת התקליטים CBS ישראל כרצועה הפותחת במיני-אלבום השביעי של אלברשטיין, הנושא את אותו שם.
"הבובה ימימה" נכתב על ידי בלהה יפה ללחן עממי.
השיר מתאר את ימימה, בובה מתוקה, מעט פגומה אך אהובה מאוד.
הדוברת מספרת על מראה החיצוני – היא יפה אך רגליה עקומות.
בכל מקום שאליו היא הולכת, הסובבים משבחים את יופייה ומציינים את הפגם ברגליה, שמותיר אותה שונה מהבובות ה"רגילות".
בפזמון החוזר, מייחלת הדוברת ליום שבו ימימה תגדל ותוכל להתגבר על תחושת הלעג.
השיר מעלה מסר על קבלה עצמית, חיבה וחמלה כלפי תכונות ייחודיות, גם כשלא הכול "מושלם" מבחינה חיצונית.
במרוצת השנים פורסמו כמה גרסאות כיסוי לשיר, כשהמוכרות בניהן הן של עפרה חזה, חני נחמיאס ודורית ראובני.
השיר בוצע גם על ידי ציפי שביט בקלטת הווידאו הראשונה של "100 שירים ראשונים" (מבית "קלסיקלטת") ובנוסף גם זכה לקליפ מצויר שהפיקה האנימטורית נטע כנפי לפרויקט "ילדות ישראלית" של ערוץ ערוץ הופ!
הבובטרון היה תיאטרון בובות שפעל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד במשך אמצע המאה ה-20. התיאטרון הוקם בשנת 1935 על ידי הבובנאי דוד בן שלום, שכונה "הונזו", והיה לאחד מתיאטרוני הבובות הראשונים בארץ ישראל.
הבובטרון שילב ערכי חלוציות עם אמנות תיאטרון הבובות, וזכה להצלחה רבה בקרב ילדים ומבוגרים כאחד בקיבוצים וברחבי הארץ.
בין ההצגות המזוהות עמו במיוחד הייתה ההצגה "המלך בור", ודמות הבובה "זיוה" שהפכה לסמל תרבותי בקיבוץ.
הבובטרון נחשב ל"מפעל חייו" של הונזו ותרם להתפתחות תחום תיאטרון הבובות בישראל.
דוד בן שלום (הונזו) נולד בשם יאן בק בשנת 1912 בעיר אוסטרבה שבצ'כוסלובקיה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1934 והצטרף לקיבוץ גבעת חיים שהיה אז בראשית דרכו.
כצעיר שגדל בארץ בעלת מסורת עשירה של תאטרוני בובות, ביקש הונזו להביא תרבות לילדי הקיבוץ.
כבר בשנת 1935, בחורף הראשון שלו בגבעת חיים, יזם ובנה תיאטרון בובות מקומי שנקרא בהמשך "הבובטרון של גבעת חיים" הוא גילף בידיו את בובותיו הראשונות מעץ, בהשראת מדריכים שהביא עמו ובהם דמויות מהפולקלור הצ'כי.
הבובה הראשונה שיצר נקראה "שמח'לה" גרסה קיבוצית לדמות העם הצ'כית קספרק ושימשה כדמות ליצן המקשרת בהצגותיו הראשונות.
הונזו הציג תחילה בפני ילדי הקיבוץ, אך עד מהרה גם חברי הקיבוץ הבוגרים הצטרפו לקהל וצפו במופעי הבובות להנאתם.
בשנת 1940 עלתה לראשונה ההצגה "המלך בור", שהפכה למזוהה ביותר עם הבובטרון.
את ההצגה כתב יצחק שמעוני (משורר שהיה חבר הקיבוץ) וביים יהושע רוזנהק, ובה הופיעו בובות בדמות קבוצת ילדים המתמודדים עם שממה במדבר אלגוריה לחלוצי ההתיישבות בנגב.
המסר החלוצי היה שרק בשיתוף פעולה "כולנו יחד נוכל לפרוח את השממה".
ההצגה הוצגה בחדר האוכל בגבעת חיים והוכתרה כ"הצגת הדגל" של הקיבוץ.
הצלחת "המלך בור" חרגה מגבולות גבעת חיים ההצגה נודעה בקיבוצים נוספים, ובעקבותיה החל הונזו לנדוד עם הבובטרון ולהופיע ברחבי הארץ.
ביוני 1941 התפרסמה בעיתון הילדים "דבר לילדים" רשימה מאת המשוררת לאה גולדברג, שתיארה מסע של הבובטרון מגבעת חיים לקיבוץ יגור בערב חג שבועות לשם הצגת "המלך בור" שם.
כתיבתה של גולדברג העידה על הפופולריות והייחוד של המפעל התרבותי שיצר הונזו כבר בשנות ה-40.
לאחר מלחמת העולם השנייה התרחבה פעילות הבובטרון מעבר לקיבוצים.
בשנת 1947 יצא הונזו מטעם הסוכנות היהודית למסע הופעות באירופה, במהלכו הופיע עם עשרות מבובות "המלך בור" בפני ניצולי שואה במחנות העקורים בגרמניה.
הוא אף יצר מופע מיוחד ביידיש עבור קהל זה, שבו דמות מן ה"גולה" (מנחם מנדל) נפגשת עם דמות החלוץ מהארץ הצגה לציון 15 שנה לגבעת חיים.
מסעותיו אלה הביאו את רוח ארץ ישראל והקיבוץ לעשרות אלפי ניצולים באירופה, ובהמשך הוזמן להציג גם בפראג ובלונדון.
בשנים אלו הפך הונזו לנציג ישראל בארגון הבובנאים הבינלאומי (UNIMA) והתוודע לזרמים המקצועיים בעולם תיאטרוני הבובות.
במהלך שנות ה-50 וה-60 התקבע הבובטרון כמרכז תרבות לילדים בתנועה הקיבוצית.
הונזו המשיך ליצור הצגות חדשות ולהופיע בעשרות קיבוצים בכל רחבי הארץ, ואלפים רבים של ילדים צפו במופעיו.
התיאטרון צבר מוניטין עד כי בקיבוץ גבעת חיים הוא הפך ל"מותג" ידוע כמו יתר ענפי המשק המקומיים.
הנהלת הקיבוץ אף הכירה בו כענף רשמי ודיווחה על פעילויותיו ותקציבו, בדומה לענפי חקלאות ותעשייה אחרים.
בשנות ה-60 החל הונזו להופיע גם בערים הגדולות: בשנת 1969 אומץ הבובטרון על ידי תיאטרון "הבימה" בתל אביב, מה שאפשר להונזו להציג גם בפני קהל עירוני רחב.
במסגרת זו הועלו הופעותיו בפני עשרות אלפי צופים בליווי הקלטות קול ומוזיקה מקצועיות.
באותה תקופה הפכו הדמויות שיצר ובהן הבובה זיוה למוכרות גם מחוץ לקיבוצים, בין השאר בזכות ספר הילדים המצולם "הבובה זיוה" שיצא לאור ב-1957 והתבסס על בובות הבובטרון.
בשנות ה-70 דאג הונזו להבטיח את עתיד מפעלו האמנותי.
בשנת 1977 העביר את הבובטרון בשלמותו לחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כמורה וכמרצה לתיאטרון בובות במשך כשנתיים.
מהלך זה אפשר לשמר את אוסף הבובות והידע שצבר ולהכשיר דור צעיר של מפעילי בובות.
ואכן, תקופת סוף שנות ה-70 סימנה פריחה מחודשת בתיאטרון הבובות בארץ, וחלק מתלמידיו וחניכיו של הונזו החלו לעסוק בתחום והפכו לימים לאמנים בולטים בו.
הונזו עצמו המשיך ליצור גם בגילו המבוגר: שנה וחצי לפני מותו עוד העלה בגבעת חיים הצגה חדשה בהשתתפות עשרות בובות ליצן מופע בהשראת אהבתו לקרקס, כולל קטע בו ליצנים רוכבים על אופניים (תחביב נוסף שלו).
פעילותו של הונזו נפסקה רק עם פטירתו.
הוא נפטר ב-26 בפברואר 1990, בגיל 78. על קברו בקיבוץ גבעת חיים מוצבת דמותה של הבובה זיוה, כמחווה אחרונה למפעל חייו.
הבובטרון של הונזו היה תיאטרון בובות מסוג מריונטות (בובות על חוטים) בהפעלת יד.
הונזו בנה במו ידיו עשרות רבות של בובות מגולפות עץ וחומרים נוספים לאורך השנים, וכן את הבמה הניידת והתפאורה לתיאטרון.
כבר בשנות ה-40 הקים בעזרת חברי הקיבוץ צריף ייעודי שבו עבד על בניית הבובות והציג את מופעיו הראשונים.
הבמה כללה לעיתים מנגנונים מיוחדים, כמו במות מסתובבות ואביזרי תפאורה נעים, שהונזו פיתח כדי להעשיר את ההצגה.
חלק מהבובות היו מורכבות במיוחד: היו לו בובות רוקדות, מקהלת בובות, בובות ענק, בובות ישיבה ועוד כולן פרי תכנונו וידיו האמנותיות.
הונזו הסתייע לא פעם באמנים נוספים לעיצוב ובניית הבובות; למשל, הצייר אנטול גורביץ' שימש כיועץ אמנותי וצייר סקיצות שחלקן שימשו בסיס לבובות שבנה הונזו.
תפעול ההצגות דרש לעיתים צוות קטן, במיוחד בהצגות עם ריבוי דמויות.
מאחר שקשה היה לגייס שחקנים מקצועיים בקביעות, גייס הונזו מפעילים מתוך הקהילה: חברי קיבוץ וילדים סייעו בהפעלת הבובות בישראל, ובמופעיו במדינות אחרות סייעו לו אנשי הקהל המקומי (כמו ניצולי המחנות באירופה או צעירים יהודים במחנות קיץ בארצות הברית).
הונזו עצמו היה לרוב היחיד שנתן לבובות קול הוא דיבב את הדמויות השונות תוך שינוי קולו לכל אחת, והכניס בהן חיים והומור שאפיינו את אישיותו.
ההצגות שילבו קטעי דיאלוג, שירים ומוזיקה.
בחלקן התנגנו פסקולי מוזיקה מקורית שהולחנו במיוחד, כדוגמת המוזיקה שהלחין שאול אסלינגר להצגה "המלך בור".
הבובטרון התמקד בעיקר בהצגות לילדים, אולם רבות מהן נשאו מסרים חינוכיים וחברתיים שהתאימו גם לקהל מבוגר.
כך למשל בהצגה "המלך בור" היו הילדים גיבורי העלילה והמסר היה שיתוף פעולה ואמונה בעבודה חלוצית, ובהצגות אחרות שולבו גם הומור סאטירי והתייחסות לערכי הקיבוץ והחברה.
דמות הבובה זיוה ראויה לציון מיוחד.
זיוה הייתה בובת ילדה, שנוצרה על ידי הונזו כנראה בשנות ה-50 המאוחרות, ועד מהרה הפכה לאחת הכוכבות המרכזיות של הבובטרון.
זיוה הופיעה תחילה בתפקידי משנה, אך לימים זכתה להצגה ולספר משלה.
היא תוארה כבובה תמימה וסקרנית, שהייתה לה קבוצת חברים על הבמה (בהם הבובה יוקטני, ששמו מרמז על עקיצותיו כלפיה).
סיפורה של זיוה שעזבה את הבובטרון למסע של גילוי עצמי בקיבוץ וחזרה הביתה עם תובנות על חברות ואהבה קרב אותה לליבם של ילדים רבים, בייחוד ילדי הקיבוצים שראו בה דמות להזדהות.
בהצגות המאוחרות שימשה זיוה לעיתים כדמות פותחת וכ"מנחה" לצידו של הונזו, ושוחחה ישירות עם הילדים בקהל.
דרך דמותה שילב הונזו בעדינות תכנים מחיי היומיום בקיבוץ בשפה שהילדים הבינו, והדבר תרם לפופולריות ולהתקשרות הרגשית של הקהל הצעיר לתיאטרון הבובות שלו.
הבובטרון של הונזו נחשב אבן דרך בהתפתחות תיאטרון הבובות בארץ.
הונזו עצמו נמנה עם חלוצי אמני הבובות בישראל, ופעל עוד בתקופת היישוב לפני קום המדינה כדי לבסס את התחום.
חדשנותו הייתה בשילוב אמנות התיאטרון עם ערכי הקולקטיב: הוא פיתח מודל של "בובנאי קהילתי" אמן הפועל מתוך קהילה קטנה ומגייס אותה הן כקהל נאמן והן כשותפה ביצירה.
דגם זה אפשר לתיאטרון הבובות לפרוח בסביבה הקיבוצית, שבה התרבות והחג משותפים לכלל החברים.
הבובטרון הפך לחלק בלתי נפרד מנוף חיי התרבות בקיבוץ גבעת חיים ובקיבוצים אחרים, ותרם ללכידות חברתית סביב חוויות ילדות משותפות.
למשל, ההצגה "המלך בור" נהפכה לחלק מהזיכרון הקולקטיבי בגבעת חיים דורות של ילדי הקיבוץ גדלו עליה, ועדות לכך היא שהמחזה הועלה שם מחדש גם שנים אחרי שהבובטרון עצמו הפסיק לפעול.
מעבר להישגיו בתוך התנועה הקיבוצית, להונזו ולבובטרון הייתה גם השפעה ארצית.
הופעותיו בערים בשנות ה-60 חשפו קהלים רחבים לאמנות תיאטרון הבובות, בתקופה שבה תחום זה לא היה ממוסד או נפוץ.
הוא סלל דרך לאמני בובות שבאו אחריו: כמה מתלמידיו באוניברסיטת תל אביב הפכו לבובנאים מובילים בישראל, והם המשיכו את מורשתו ביצירה ובהקמת מסגרות כמו המרכז לתיאטרון בובות בחולון.
הונזו עצמו היה חבר פעיל בקהילה הבינלאומית של אמני הבובות, וייצג את ישראל בכנסים ובארגון UNIMA, מה שהעלה את קרנה של הארץ בתחום זה בזירה העולמית.בכך ניתן לראות בהונזו לא רק אמן מקומי, אלא דמות מפתח בהיסטוריה של תיאטרון הבובות הישראלי.
היבט משמעותי נוסף הוא התרומה החינוכית והתרבותית של הבובטרון.
הונזו האמין בכוחו של תיאטרון הבובות ככלי חינוכי, ולא רק בידורי.
נושאי ההצגות שלו שיקפו ערכים של עבודת צוות, צניעות, שוויון ואהבת ארץ ישראל התואמים לרוח הקיבוץ.
בכך תרם הבובטרון להנחלת ערכי התנועה הקיבוצית לילדים בצורה חווייתית.
במקביל, עצם קיומו של תיאטרון הבובות לאורך עשורים רבים, בתמיכת הקיבוץ, הדגים את החשיבות שהחברה הקיבוצית ייחסה לתרבות ולאמנות ככלי טיפוח חברתי.
הבובטרון גם ייצג את המיזוג בין "האמן היוצר" לבין "הפועל החלוץ": הונזו הצליח להגשים את ייעודו האמנותי מחד, ובה בעת לראות בעצמו "איש קיבוץ" נאמן לערכי העבודה המאורגנת מאידך.
שילוב ייחודי זה הקנה לו הערכה רבה הן בתוך קהילתו והן מחוצה לה.
דמותה של הבובה זיוה, בפרט, הותירה חותם כסמל תרבותי.
הצלחת הספר "הבובה זיוה" והצגותיה הפכו את זיוה ל"ילדת קיבוץ" מיתולוגית.
ילדים רבים בקיבוצים הזדהו עם זיוה והרפתקאותיה, ודמותה הופיעה גם בציורים, פוסטרים ויצירות אמנות נוספות לאורך השנים.
אפילו על מצבת קברו של הונזו, כפי שצוין, בחרו חבריו ובני משפחתו לחרוט את דמותה של זיוה, מה שמעיד עד כמה נקשרה דמות הבובה באיש שיצר אותה ובמורשתו.
הונזו זכה לאורך חייו להוקרה על עבודתו: כתבות רבות בעיתונות הקיבוצית והארצית סיקרו את פועלו (למשל, כתבה נרחבת בעיתון "הארץ" בשנת 1964 תיארה את סוד הקסם של הבובטרון לקראת הופעותיו בתל אביב).
לאחר מותו, נערכו תערוכות רטרוספקטיבה לכבודו, שהציגו את בובותיו וקורות חייו כפרק חשוב בתולדות התיאטרון והתרבות של ישראל.
ספרות: בשנת 1957 ראו אור הספר והאלבום המצולם "הבובה זיוה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר, שכתב רפאל אליעז וצילם פטר מירום, מגולל את עלילותיה של בובת תיאטרון (זיוה) בקיבוץ, והתבסס ישירות על הבובות והדמויות של הבובטרון כפי שעוצבו על ידי הונזו.
ספר זה הפך פופולרי מאוד ועזר להפוך את זיוה ואפילו את מושג "הבובטרון" לחלק מהתרבות הישראלית של שנות ה-50 וה-60. מעבר לכך, סיפוריהם של הונזו ותיאטרון הבובות שלו תועדו בכתבי עת ובמדורי ילדים בעיתונים.
לאה גולדברג, כאמור, כתבה על הבובטרון ב-1941 ב"דבר לילדים", ובהמשך הופיעו סיפורים ואזכורים בביטאונים קיבוציים המתארים את מעללי "להקת הבובות" של הונזו במסעותיה בין קיבוצים.
תערוכות והנצחה: בשנת 2011 הוקדשה תערוכה גדולה במרכז תיאטרון בובות בחולון לבובטרון של הונזו, תחת הכותרת "קיבוץ מושך בחוטים".בתערוכה הוצגו עשרות מבובות התיאטרון, תמונות ומסמכים מארכיון הונזו, וסופרו אנקדוטות וסיפורים מחייו ופעילותו.
במקביל, הוצג מיצב אמנותי בשם "הבובה זיוה" (יצירה של זיוה ילין, אמנית מקיבוץ בארי) אשר שילב ציורים וזיכרונות בהשראת דמותה של זיוה.
תערוכה זו הייתה חלק מסדרת תערוכות "הגירת הבובות" שעסקה באמני תיאטרון בובות שעלו לישראל והביאו עמם מסורות אמנותיות מארצות מוצאם הונזו נמנה עמם בצורה בולטת.
עוד קודם לכן הוצגו בובות הבובטרון במוזיאון תיאטרון הבובות בחולון ובאירועי יום הבובנאות הבינלאומי.
גם בקיבוץ גבעת חיים עצמו מתקיימות מפעם לפעם פעילויות הנצחה למשל, בערב חגיגות 60 שנה לקיבוץ (1992) הועלתה על הבמה הצגה חגיגית של "המלך בור" בהשתתפות בני הקיבוץ, כהוקרה להונזו ולתיאטרון הבובות שלו.
מדיה ואמנות חזותית: דמותו של הונזו ובובותיו הופיעו גם בתיעוד מצולם.
צלם התיעוד זולטן קלוגר צילם בשנת 1946 סדרת תמונות של הופעת הבובטרון בקיבוץ גבעת חיים, אשר מצויות כיום בארכיון המדינה ובמאגר ויקישיתוף.
סרטים ביתיים שתיעדו את הופעות הונזו בשנות ה-50 וה-60 השתמרו והוצגו במסגרות ארכיוניות; חלקם שימשו כחומר גלם לסרט תיעודי שהופק בשנת 2011 על חייו ופועלו של הונזו והוקרן בערב פתיחת התערוכה במוזיאון הבובות.
גם באמנות הגרפית הופיעו אזכורים: בשנת 1985 עוצב פוסטר מיוחד בשם "לילה טוב" לציון שינוי שיטת חינוך הילדים בקיבוצים (מעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית).
בפוסטר, שעיצב האמן יגאל זורע, שובצו דמויות רבות מספרי ילדים קלאסיים ובהן גם הבובה זיוה, כסמל מייצג של תרבות הילדים הקיבוצית.
הבובודים היא סדרת סיפורי ילדים בדיוניים שנוצרו על ידי הנק זווארט ונרידה זווארט.
"הבובודים" מורכב ממספר ספרים וקומיקס מאוירים, וסדרת טלוויזיה מונפשת לילדים שהופקה בשנת 1988. סיפורי "הבובודים" פורסמו במקור על ידי Standaard Uitgeverij בבלגיה, ולאחר מכן הופקו סדרת הנפשה ומרצ'נדייז על ידי BRB Internacional בספרד.
סדרת הטלוויזיה המונפשת לילדים "הבובודים" מבוססת על הדמויות והסיפורים שנוצרו ונכתבו על ידי הנק זווארט ונרידה זווארט.
הלחן האנגלי, שאורכו למעלה משתי דקות, הולחן על ידי גווידו ומאוריציו דה אנג'ליס, בעוד שהמילים נכתבו על ידי טד מאתר ובוצעו על ידי ריטה אירסנה ואמיליו אראגון.
בישראל, הסדרה שודרה בדיבוב עברי בשנת 1993 בערוץ הילדים תחת השם "הבובים" ואת שיר הפתיחה ביצעו אלברט כהן ודינה גולן, ומאוחר יותר בשנת 2002 שודרה הסדרה בטלוויזיה החינוכית תחת השם "הבובודים" ואת שיר הפתיחה ביצעה רמה מסינגר.
הסדרה מתרחשת בעבר הרחוק, ומתארת נוודים דמויי אדם מחוץ לכדור הארץ בדרכם לעבר כדור הארץ בחללית הדומה לגליאון.
הם מתכננים להציל בני אדם פרהיסטוריים מדינוזאורים כביכול מסוכנים.
הסדרה מבוססת באופן חופשי על הקונספט של אסטרונאוטים קדומים.
העלילה, המתרחשת בעבר הרחוק, סובבת סביב קבוצה של נוודים דמויי אדם המכונים "הבובודים", החיים בחלק של היקום הרחק מכדור הארץ.
צוות אחד של בובודים אלה, בראשות קפטן בוב, מפליג בחללית בשם "בובולינה", המתוארת כ-"גליאון עם כיפה מגוננת".
הצוות פונה לעבר כדור הארץ שם הם מתכננים להציל את בני האדם מפני טרור של דינוזאורים.
בדרך הם נתקלים במגוון מינים של חייזרים, חלקם עוינים, ומשתמשים בכוחותיהם העל-טבעיים, כמו יכולתם להפוך לבלתי נראים ולהשתגר, על מנת לסייע להם.
קפטן בוב הוא בוב (קפטן) החביב והשקול של מסע הבובולינה עם רגל עץ.
עליו מוטלת המשימה העצומה להוביל את הבובודים שלו במסעם ההרפתקני דרך היקום אל כוכב לכת שהתגלה לאחרונה (כדור הארץ).
בובי הקטן הוא בנו של קפטן בוב.
הוא ילד קטן וחכם, חכם יותר ממה שרוב הבובודים חושבים.
הוא חברו הטוב ביותר של בליפ.
בליפ הוא הקמע של קורנליוס ובן לוויה נצחי.
הוא ראש סגול צף ופרוותי עם זרועות קטנות ועיניים גדולות וידידותיות.
קורנליוס הוא האסטרונום הראשי של הבובלינה.
הוא זקן מאוד, בעל זקן לבן ארוך והוא לובש בגדים סגולים וכובע קוסם סגול.
הוא חכם ביותר, אך מכיוון שהוא זקן הוא נרדם לעיתים קרובות ומשאיר את פיטר, עוזרו, לעשות את רוב עבודתו.
וילבור הוא בנו של המנהיג הגדול של הבובודים, רב-בוב, ואחיה של פטרונלה.
הוא המשפץ הלא כל כך שימושי של הבובודים.
פטרונלה היא בתו של רב-בוב שחושבת שהיא יכולה לפקד על כולם.
היא רעה לסובבים אותה, למעט אחיה וילבור, וחושבת כל הזמן על היופי שלה (שאינו קיים).
איידי הוא האדריכל של הבובודים ובעלה המנוקר של פטרונלה, ששוקע בעבודתו.
האוכל שלו מזין אבל טעם נוראי.
הוא מאבד את עשתונותיו עם כל מי שהוא לא מסכים איתו, במיוחד עם דודה אגתה.
חבריו הטובים ביותר הם איין וסטיין.
דודה אגתה היא דודה של כולם.
היא התגנבה לסיפון כדי לטפל באחיינה פיטר, אך במהרה הפכה לחברה של כולם, במיוחד של קורנליוס.
היא אישה זקנה וחביבה שעוסקת באהבה בהרבה אפייה.
איין וסטיין הם הביולוגים של הבובולינה.
הם תאומים זהים ולעולם לא עוזבים זה את צד זה.
משימתם העיקרית היא לגדל צמחי "אובוס" עבור צוות המשימה של הבובולינה.
למרות שהם נוטים להתווכח באופן קבוע, הם דואגים זה לזה מאוד.
פיטר הוא עוזרו של קורנליוס, ששאיפותיו הן להיות אסטרונום ראשי יום אחד, אך יש לו הרבה מה ללמוד ובליפ, בן זוגו הקטן של קורנליוס, לא מקל עליו.
ד"ר בוב הוא הרופא של הבובולינה, קצת מפוזר ומבין יותר את האחות מימי מאשר את המטופלים שלו.
האחות מימי היא האחות הצעירה והמתוקה של ד"ר בוב.
היא תמיד מוכנה לעזור לנזקקים, במיוחד לווילבור.
רב-בוב הוא מנהיג הבובודים, ואביהם של פטרונלה ווילבור.
וולטר מאסי בתפקיד קפטן בוב
אנדרו בדנרסקי בתור בובי הקטן
מייקל ראדר בתפקיד וילבור / פריץ
ברונוון מנטל בתפקיד דודה אגתה / האחות מימי
איי ג'יי הנדרסון בתפקיד איין / ד"ר בוב
הבובים - ערוץ הילדים 1995
יעקב בוך - קפטן בוב / דמויות שונות
שמעון כהן - קורניליוס / דמויות שונות
גיא פרידמן - פיטר / דמויות שונות
עדי וייס - איידי / וילבור / סטיין / דמויות שונות
רוברט הניג - פריץ / איין / רב-בוב / דמויות שונות
איילת קורץ - דודה אגתה / האחות מימי
ניקו בר - ד"ר בוב / מספר
במספר מדינות הופקה מרצ'נדייז של "הבובודים", כולל ספרי חיבור, ופרקים מהסדרה שוחררו בפורמטים PAL ו-NTSC של VHS.
ניתן לצפות בפרקים של "הבובודים" באנגלית ובספרדית באינטרנט בערוץ היוטיוב הרשמי של BRB Entertainment.
בשנת 2012, BRB Entertainment הפכה את כל הסדרה לזמינה לצפייה באנגלית באתר הרשמי שלה.
"הבה נגילה" הוא שיר מתוך אלבומו של אברהם טל, "חי".
השיר נכתב והולחן בידי טל, פאר טסי, איתן דרמון וטל "טליסמאן" בן נון, ויצא תחילה במסגרת האלבום ולאחר מכן כסינגל המיועד להשמעה בתחנות הרדיו.
השיר מתאפיין בעיסוק בתמות של תקווה, התמודדות עם מציאות מורכבת וחתירה לחיזוק תחושת הסולידריות בין בני אדם.
על פי תיאורו של טל, ראשיתו של השיר במפגש חברים לילי שהתקיים בחצר ביתו בפרדס חנה.
במעמד זה, הנוצר בתקופה שאותה הגדיר כ"מורכבת", עלה רעיון השיר כמשקל-נגד לתחושות הקושי שרווחו אז.
טל אפיין את לידתו כמשב של תקווה שנועד להזכיר את עליונותו של האור על החושך.
הבית הראשון מתאר מבט פנימי המתבטא בהתבוננות בשמיים ובמנגינה הנלווית להם.
הדימוי של עפיפונים עפים ברוח מייצג את שאיפתו של האדם למצוא לעצמו מקום ומשמעות.
תיאור זה משקף את חיפוש הדרך בקרב הדובר ואת התמודדותו עם תחושת חוסר היציבות.
בחלקו הבא של השיר מוצגות שאלות קיומיות המטרידות את הדובר ומונעות ממנו מנוחה.
שאלות אלה מדגישות את מקומם של פחדים וחששות בחיי היום-יום ואת מורכבותו של העיסוק העצמי.
הפזמון מציג קריאה לשמחה ולפעולה משותפת, תוך הדגשה כי האור מסוגל לגבור על החושך.
מסר זה מעוגן ברעיון לפיו תחושת החיזוק העצמי אפשרית גם בעת מצוקה והיא מלווה בתחושת ניצחון על הקושי.
בהמשך מופיע יסוד של תמיכה הדדית, הבא לידי ביטוי בהבטחת הדובר להישאר לצד זולתו.
יסוד זה מרחיב את השיר מן המישור האישי אל המישור הקהילתי, ומבליט את ההיבט הקולקטיבי של ההתמודדות האנושית.
הבתים המאוחרים של השיר עוסקים בהבטחת נחמה ואיתנות.
תיאור "יום ארוך" שבסיומו קיימת אפשרות להישען על הזולת משמש כהדגשה של המבנה המשותף של ההתמודדות.
אזכורם של "ימים חדשים" המגיעים "עם הרוח" מבטא את האמונה בתנועה מתמדת לעבר שיפור.
דימויי השמש הזורחת והים הנשפך מבטאים אמירה רחבה באשר לכוחה של ההתחדשות.
אזכור הישיבה "כתף אל כתף" ממחיש את מקומה של הקרבה האנושית כיסוד מרכזי בחוויית ההתמודדות.
ב-18 בנובמבר 2025, השיר נכנס לפלייליסט הרשמי של תחנת גלגלצ.
בביקורתו עמד יוסי חרסונסקי על אופיו של השיר כיצירה המבקשת לכרוך בין חוויה פרטית לבין תודעה קולקטיבית רחבת-היקף.
הוא הדגיש כי השימוש בביטוי המסורתי "הבה נגילה" אינו מהווה אך ורק ציטוט תרבותי, אלא מהלך שנועד להעניק למסורת משמעות מחודשת, המותאמת לנסיבות עכשוויות של התמודדות ומאמץ נפשי.
בכך ראה חרסונסקי ביטוי ליכולת המוזיקה לשמש כלי המתווך בין עבר תרבותי לבין חוויות ההווה.
חרסונסקי תיאר את השיר כיצירה המאופיינת בשילוב בין ריכוך רגשי לבין שאיפה למעמד של התחדשות.
לדבריו, המבנה המוזיקלי והקולני מגלם מגמה של איפוק, המכוונת ליצירת מרחב המשמש התבוננות ולא התרוממות רגשית חטופה.
בתוך כך ציין כי השיר מצליח להעמיד זיקה בין פגיעות לבין עמידה, וכי הוא מציע למאזין מסגרת המסוגלת להכיל תחושות של ספק, נחמה ותמיכה הדדית.
הֶבָּה סָלִים (שם מלא בערבית: هبة عبد الرحمن سليم عامر; תרגום שם: הבה עבד אל-רחמאן סלים עאמר; 1947–1974) הייתה אישה מצרית שהואשמה בריגול עבור המוסד הישראלי יחד עם בעלה סלים שהיה איש צבא מצרי.
הבה סלים נולדה במחוז אסיוט במצרים עילית, גדלה בקהיר, והייתה בת המעמד הגבוה במצרים.
למדה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת עין שמס והתמחתה בצרפתית.
היא נענתה להצעת אחד המרצים שלה, והמשיכה את לימודיה בסורבון בפריז, שם שהתה אצל משפחה מצרית והייתה אורחת קבועה בביתו של שגריר מצרים.
בתוכנית טלוויזיה מצרית ב-2010, תיאר אותה השגריר, פחרי עות'מאן (Fakhry Othman), כפטריוטית, מבריקה ובחורה עליזה שהתקשתה מבחינה כלכלית, כיוון שלא הצליחה למצוא עבודה בשגרירות מצרים בפריז.
לאחר גיוסה למוסד, היא נישאה לפארוק אל פיקי, קצין הנדסה בצבא מצרים, ודרכו אספה מידע על מיקומי סוללות נ"מ, כולל ה-2K12 קוב.
מאוחר יותר הוא התוודע לפעילות הריגול שלה והשתתף בהן מרצונו.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, המודיעין שסיפקו השניים איפשר לישראל לפגוע במדויק ולהשמיד בסיסי טילים במצרים.
הבה נעצרה לאחר שהמודיעין המצרי משך אותה לטריפולי, בלוב, בטענה שאביה מאושפז שם.
היא נעצרה, עם הגעתה והועברה למטוס מצרי שהעביר אותה למצרים.
בעלה, סלים, נעצר אף הוא והועמד לדין בגין בגידה.
לאחר שנדחו כל הערעורים, היא הוצאה להורג בתליה, ואילו סלים, שהיה קצין צבא, הוצא להורג בירי.
במהלך ההליכים המשפטיים, נשללה ממנה הזכות לערעור והשלטונות המצרים דחו בקשה לחנינה שהוגשה על ידי מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר.
סיפורה של הבה סלִים היה הבסיס לסרט המצרי الصعود إلي الهاوية (הטיפוס אל התהום), שיצא לאור ב-1978. הסרט מלווה את אָבְּלָה (בת דמותה של סלים) והוא מסתיים במעצרה במהלך טיסה מלוב, כשהקצין המלווה מצביע על הפירמידות והנילוס אומר: "זוהי מצרים, אבלה", משפט שהפך לקאלט בתרבות המצרית.
הבובה (בספרדית: El pelele) הוא ציור שמן על בד מאת פרנסיסקו דה גויה, שנוצר בשנים 1791–1792. היצירה שימשה כקרטון לטפיסטריה והייתה חלק מן ההזמנה לעיטור לשכתו של קרלוס הרביעי, באזור הארמון המלכותי של סן לורנסו דה אל אסקוריאל.
זהו הפרויקט האחרון מסוג זה שביצע גויה.
הציור שמור כיום באוסף מוזיאון הפראדו במדריד.
במרכז היצירה מתוארות ארבע צעירות לבושות כמאחאס, המניפות באוויר בובה באמצעות יריעה.
הסצנה מתרחשת בנוף פתוח ועשיר בצמחייה, החוצה נהר, וברקע נראה מבנה אבן.
הדמויות עוסקות במשחק עממי שהיה נהוג בחגיגות פופולריות שונות, ובמיוחד בטקסי פרידה מחיי הרווקות.
הקומפוזיציה מציגה תנועה דינמית של הדמויות והבובה המורמת, ומשלבת את הפעולה האנושית עם סביבת נוף טבעית.
המשחק המתואר בציור מסמל את כוחה של האישה על הגבר.
משמעות זו מוצגת כנושא מרכזי של מכלול הקרטונים לטפיסטריה שאליהם משתייכת היצירה, והיא חוזרת גם ביצירתו הרחבה של גויה.
נושא זה מופיע ביצירות נוספות שלו, ובהן סדרות התחריטים הקפריצ'וס והדיספרטס, וכן באלבומי הרישומים.
הסמליות משולבת באופי הכללי של היצירה, העוסקת בעניינים כפריים ושובביים, אך נושאת מסר חברתי רחב יותר.
הטפיסטריה שנוצרה על בסיס קרטון זה נועדה לקישוט לשכתו של קרלוס הרביעי, כחלק מהזמנה שבוצעה בשנת 1790. הקרטון צויר בסוף שנת 1791 ובתחילת 1792, ונמסר באותה שנה, במועד שאינו מתועד במדויק, לידי המפעל המלכותי לטפיסטריות סנטה ברברה במדריד.
בין השנים 1856–1857 הועברה היצירה מן המפעל אל הארמון המלכותי במדריד, שם אוחסנה במרתפי מחלקת הטפיסטריה.
בשנת 1870 הועברה היצירה לאוסף מוזיאון הפראדו בצווים מלכותיים מתאריכים 18 בינואר ו־9 בפברואר.
ידועות שתי סקיצות מוקדמות הקשורות ליצירה זו: אחת מצויה במוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד, והשנייה במוזיאון ארמנד המר בלוס אנג'לס.
במסגרת אותו מחזור נוצרו שבעה קרטונים לטפיסטריה, שמתוכם חמישה שמורים כיום באוסף מוזיאון הפראדו.
בּוּנְד - האיגוד הכללי של הפועלים היהודיים בליטא, פולין ורוסיה (ביידיש: אַלגעמײנער ייִדישער אַרבעטער בונד אין ליטע, פּוילן און רוסלאַנד; בקיצור הבונד, "האיגוד") הייתה מפלגה סוציאליסטית ואוטונומיסטית יהודית שנוסדה ב ב-1897. האידאולוגיה שלה קראה לצדק ולשוויון כלכלי וחברתי ועימם זכויות פוליטיות ליהודים כפרטים וכמיעוט לאומי דובר-יידיש.
סביב מלחמת העולם הראשונה התפצלה הסיעה על בסיס גאוגרפי.
בנוסף לסניף שנותר בברית המועצות, שדוכא לבסוף בידי המשטר הבולשביקי, קמו גופים נפרדים בפולין, בליטא, ברומניה, בבלארוס ובלטביה.
בפולין בעיקר היה הבונד כוח פוליטי חשוב, שקיבל בשיאו 100,000 קולות בבחירות הארציות ב-1928. מרבית אנשי הבונד נספו ב.
מחוץ למזרח אירופה נוספו שלוחות שהלכו וקטנו והוסיפו להתקיים ברחבי העולם, תחת מסגרת "הוועדה המתאמת הבינלאומית של הבונד" שקמה בניו יורק ב-1947.
הבונד ראה בעצמו ארגון סוציאליסטי ולאומי, וראה את מאבקו כבעל שלוש חזיתות:
מעמדית - מאבק סוציאליסטי, כנגד הבורגנות, בעלי ההון והכוחות הריאקציוניים, הן בחברה הכללית והן בתוך החברה היהודית.
לאומית - את רעיון ה"אינטרנאציונל" פירש הבונד כאחווה בין לאומים, ולא כרעיון קוסמופוליטי המבטל את הזהויות הלאומיות.
הבונד נאבק לקיום תנועת פועלים פדרטיבית, המורכבת מתנועות סוציאליסטיות לאומיות שונות המאוגדות יחדיו למאבק משותף.
הבונד נאבק לא רק עבור שוויון זכויות אזרחיות ליהודים, אלא גם למען "זכויות לאומיות" כזכות ללימודים בשפת האם (יידיש) במימון המדינה.
במאבקו זה היה שותף הבונד לתנועות סוציאליסטיות לאומיות של מיעוטים לאומיים נוספים.
תוך יהודית - הבונד נאבק בתופעת ההתבוללות מחד, והציונות מאידך.
את הלאום ראה כעניין תרבותי ולא תלוי טריטוריה.
הבונד נאבק לקיום תרבות יהודית-חילונית-עממית, דוברת יידיש, תוך יצירת מפעלי תרבות, מוסדות השכלה וכו'.
הוא דגל ברעיון שעל היהודים להיאבק לשיפור מצבם במקומות שבהם הם חיים - "כאניות", או ביידיש - "דויקיזם", וסביב רעיון זה נאבק בתנועה הציונית.
וילנה, שהייתה מרכז יהודי משמעותי בתחום המושב הפכה ב-1880 גם למרכז ליהודים משכילים שזכו לחיות מחוץ לתחום המושב אך הוגלו אליה אחרי שנחשדו בפעילות פוליטית נגד הצאר.
כך גיבשו עצמם מספר מצוצמם של פעילים סוציאליסטים יהודים כ"קבוצת וילנה" בהובלת ארקדי קרמר, סטודנט יהודי שמקורו בווילנה, ששב אליה לאחר שבזמן לימודי ההנדסה שלו בסנקט פטרבורג היה מעורב פוליטית ולכן נעצר והוגלה לווילנה ב-1890.
קרמר הנהיג את הקבוצה בזכות חריצותו וכן בזכות כישרונו בגיוס חברים והפצת התעמולה הסוציאליסטית.
על אף נטייתו, כשאר הסוציאליסטים שפעלו באימפריה הרוסית, לפעול בתנועה כחלק מהתרבות הרוסית ולאמץ אותה תוך ביטול התרבויות האתניות והדתיות המקומיות, קרמר הבחין כי מעמד הפועלים של וילנה: הפועלים היהודים, הפועלים הפולנים והפועלים הליטאים, דוחים נחרצות את הגישה הזו, וההתעקשות לבטל את תרבותם גורמת יותר נזק מתועלת.
כדובר יידיש היה קל לקרמר לשנות את גישתו, מהלך שהוכיח את עצמו לאור התרחבות הפעילות.
על ההשפעה הדרמטית של הנאום, מרטוב, שהפך לימים למייסד המפלגה הקומוניסטית הרוסית וממנהיגי המנשביקים, בחר להתמקד בפעילות הכלל רוסית, והותיר לקרמר את הפעילות בקרב הציבור היהודי.
קונגרס וילנה הראשון: ייסוד הבונד
הבונד נוסד בווילנה ב־7 באוקטובר 1897, מוצאי יום הכיפורים, תרנ"ח (כחודש לאחר הקונגרס הציוני העולמי הראשון) על ידי קרמר ו-12 פעילים נוספים, לרבות עורכי הדער יידישער ארבייטער (וילנה) ולדימיר קוסובסקי - מייסד העיתון, וג'ון מיל שהפך אותו לביטאון הבונד שנה לאחר מכן.
מטרתו הייתה לאחד את כל הפועלים היהודים באימפריה הרוסית למפלגה סוציאליסטית יהודית אחת.
האימפריה הרוסית באותה העת כללה את ליטא, בלארוס, אוקראינה ומרבית פולין, המדינות בהן התרכזה מרבית יהדות העולם באותה התקופה.
הבונד ניסה לתמוך בתנועה רוסית מהפכנית רחבה, כדי להפוך את רוסיה למדינה סוציאליסטית ודמוקרטית, כי קיוו שבמסגרת מדינה כזו, יזכו היהודים להכרה ולמעמד חוקי של מיעוט.
הבונד התנגד לתנועה הציונית שהחלה אף היא את דרכה באותה תקופה.
אנשי הבונד דרשו שוויון זכויות מלא של היהודים במסגרת האימפריה הרוסית ואוטונומיה תרבותית לאומית של כל העמים המהווים את רוסיה כולל היהודים.
הם התנגדו לפתרון טריטוריאלי-לאומי נוסח הציונות.
הבונד היה דומה אפוא לארגונים סוציאליסטים אחרים שייצגו קבוצות אתניות שונות, דוגמת המפלגה של רוזה לוקסמבורג - מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה של ממלכת פולין וליטא או מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הלטבית.
בניגוד לארגונים הסוציאליסטים האחרים, הבונד התאפיין בכך שמנהיגיו ומייסדיו היו ברובם פועלים ולא אנשי אקדמיה.
הבונד היה אחד מיוזמי הקמת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
מפלגה זו, כך האמין הבונד, צריכה להיות איגוד של ארגונים סוציאל-דמוקרטיים לאומיים, אשר לכל אחד מהם ניתנת אוטונומיה לפעולה תרבותית וארגונית משלו.
בשנת 1903 נטש את המפלגה לאחר שזו, בהנהגת לנין, לא הכירה בבונד כנציג הבלעדי של הפועלים היהודים, ושללה את המבנה הפדרטיבי אותו הציע.
הבונד נרדף קשות על ידי השלטונות.
במהפכת 1905 הבונד קרא לתומכיו לאחוז בנשק והקים קבוצות לוחמים - ארגון ההגנה העצמית היהודית.
עם כישלון המהפכה חזר הבונד לפעולתו הקהילתית של דמוקרטיזציה בקרב הקהילות היהודיות וארגונן אל אוטונומיה תרבותית יהודית.
לאחר הפירוד במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בין הבולשביקים והמנשביקים, הצטרף הבונד לאחרונים.
כאשר פרצה מלחמת העולם, התנגד הבונד, בהתחלה, למלחמה אך אחר כך גבר קולם של אלו שדרשו להילחם בגרמניה המיליטריסטית.
חברי הבונד שהיו מחוץ לאזורים תחת הכיבוש הגרמני, הצטרפו למהפכני פברואר 1917, תמכו בממשלה הזמנית שקמה והשתתפו בסובייטים.
לאחר מהפכת אוקטובר התפלג הבונד לתומכי המפלגה הקומוניסטית ולמתנגדיה.
הפלג של תומכי המפלגה הקומוניסטית הצטרף אליה בשנת 1921 ונקרא "ההסתדרות האוטונומית של הפרולטריון היהודי".
המיעוט, שלא הצטרף לקומוניסטים, הפך לארגון מחתרתי שנקרא "הבונד הסוציאלדמוקרטי" שהצטרף אחר כך למנשביקים והובס יחד עמם.
מפלגת הבונד הייתה מפלגה חילונית, והתנגדה למה שנראה לחבריה כאופי הראקציונרי של החיים היהודיים המסורתיים ברוסיה.
המפלגה גם התנגדה לציונות, וטענה כי ההגירה לארץ ישראל היא סוג של אסקפיזם.
שיר של הבונד בשם "בים המלוח של דמעות האנושות" מ-1901 הגדיר את הציונות כחיקוי של שונאי ישראל, שמטרתה "א געטא דעם אייביגען זשיד" - גטו ליהודי הנודד.
כמו כן, קידמה המפלגה את השימוש ביידיש כשפה הלאומית של היהודים, והתנגדה לפרויקט הציוני להחייאת העברית.
למרות כל זאת, בונדיסטים רבים עברו לציונות, והבונד סבל מאובדן קבוע של חברים פעילים גם עקב הגירה.
בונדיסטים רבים נטלו חלק פעיל בהקמת המפלגות הסוציאליסטיות בארץ ישראל, ומאוחר יותר במדינת ישראל.
מרבית תומכי הבונד היו פועלים ואוּמנים יהודיים, אך היו לו תומכים גם בקרב האינטליגנציה היהודית.
הבונד פעל הן כמפלגה פוליטית (עד כמה שהתנאים הפוליטיים אפשרו זאת) והן כאיגוד מקצועי.
הם חברו לפועלי ציון ולקבוצות אחרות כדי לארגן קבוצות להגנה עצמית של יהודים מפני פוגרומים ופרעות.
הבונד החזיק תנועת נוער בשם צוקונפט וכן תנועת ילדים בשם סקיף.
הבונד הפעיל מטבחים ציבוריים במקומות שונים, ובהתאם לאידאולוגיה החילונית שלו, אלו פעלו אף ביום כיפור.
ועידות הבונד לפני מהפכת 1905
ועידת הבונד הרביעית התקיימה בביאליסטוק באפריל 1901. נושא הדיון העיקרי של הוועידה היה הרחבת הבונד לאוקראינה ובניית בריתות עם קבוצות פועלים יהודיות קיימות שם.
הוועידה הרביעית הפכה את קו הוועידה ה-3 ואימצה קו של דרישה לאוטונומיה לאומית יהודית..
הוועידה החמישית של ה"בונד" התכנסה בציריך ביוני 1903. בהליכים השתתפו 30 נציגים.
שני נושאים שלטו בדיונים; הקונגרס הקרוב של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית והשאלה הלאומית.
במהלך הדיונים הייתה חלוקה בין ותיקי המפלגה (קוסובסקי, קרמר וג'ון מיל) לבין הדור הצעיר (מדם, ליבר ורפאל אברמוביץ').
הקבוצה הצעירה רצתה להדגיש את האופי הלאומי היהודי של המפלגה.
לא ניתן היה להגיע לפשרה, ולא התקבלה החלטה בשאלה הלאומית.
הבונד הקים בפולין מפלגה עצמאית עוד ב-1916, כשהיא עדיין תחת כיבוש גרמני.
לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה, הבונד הפולני דרש גם הוא הקמת רפובליקה פרולטרית סובייטית.
פולין וליטא קיבלו עצמאות ב-1918, והבונד המשיך לפעול במדינות אלה, בעיקר בעיירות מרובות-היהודים של מזרח פולין שם הקים אגודות סוציאליסטיות של בעלי מלאכה.
יריבי 'הבונד' בפולין בתקופה זו היו מצד אחד מפלגת פפ"ס (הסוציאליסטים הפולנים שהתאפיינו באנטישמיות עמוקה), הקומוניסטים שהתייחסו לפולין כאל "מדינה עונתית" (כלומר כמדינה שימיה ספורים ושעתידה לחזור להיות חלק מהאימפריה הרוסית, הפעם תחת חסות בולשביקית), ו'המפלגה המאוחדת' שכללה את 'הסיימיסטים' (סוציאליסטים יהודים-לאומיים) ואת המפלגה הסוציאליסטית העצמאית.
ב-1920 התאחד הבונד בפולין עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היהודית בגליציה והקים את "הברית הכללית של הפועלים היהודים בפולין".
חלק מהבונד שנקרא "קאמבונד" הצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית ב-1923. בפולין טענו הבונדיסטים כי על היהודים להישאר וללחום למען הסוציאליזם, ולא להגר.
כשהופיע זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, בפולין וקרא ל"פינוי" יהדות אירופה, האשימו אותו הבונדיסטים בסיוע לאנטישמיות.
מבחינה אלקטורלית הבונד נעשה למפלגה המצליחה ביותר ברחוב היהודי.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-1938, זכה ב-17 מבין 20 המושבים שזכו בהם מפלגות יהודיות בוורשה, ב-7 מתוך 11 בלודג' וב-10 מתוך 15 בביאליסטוק ובלובלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה המשיך הבונד לפעול כארגון מחתרתי בפולין.
במהלך השואה הוציאו פעילי הארגון עיתונים מחתרתיים רבים בגטו ורשה.
קבוצה זו הוציאה את המספר הרב ביותר של עיתונים וכרוזים בגטו זה.
עיתונים אלו הכילו מידע רב אודות הנעשה בחזיתות השונות של המלחמה, מוספים ספרותיים, ואף ביקורות נוקבות כלפי התנהלות היודנראט וקריאה למרי.
הוצאת העיתונים והפצתם היו כרוכים בסיכון חיים, ופעילים רבים נרצחו במהלך עבודתם.
בתחילת המלחמה התנגד הבונד להקמת ארגון יהודי לוחם מאוחד נגד הנאצים אך לבסוף הצטרף לארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה.
ב-1945, עם תום המלחמה, והקמת המשטר הקומוניסטי בפולין הידלדל מאגר תומכי הבונד בפולין ואלו שנשארו הצטרפו למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
ארגון הבונד התקיים גם בגליציה ובבוקובינה לתקופות קצרות.
ברומניה התארגנו סוציאליסטים יהודים עוד ב-1893 (חוג "לומינה") והוציאו עיתונים ברומנית וביידיש.
ב-1923 הוכרז בוועידת צ'רנוביץ על הקמת "ברית הפועלים היהודים הכללית ברומניה".
התארגנויות יהודיות אלו חוסלו בהדרגה עם השלטון הפשיסטי ברומניה.
הבונד לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה התכנסה ועידה של הבונד בבריסל ב-1947. בוועידה זו התקבלו מספר החלטות ועמדות:
יצירת תיאום בין ארגוני בונד וארגונים סוציאליסטיים-יהודיים בעולם המערבי.
הצהרה על תמיכה בסוציאל-דמוקרטיה והתנגדות לקומוניזם וברית המועצות.
הסוציאל-דמוקרטיה תפתור את הבעיה היהודית במקום מושבם של היהודים.
יש לתמוך בשפת ובתרבות היידיש כדי למנוע התבוללות יהודית.
הבונד המשיך בהתנגדותו הנמרצת לציונות.
כאשר קמה מדינת ישראל היא הוגדרה כסכנה לעם היהודי (היה מיעוט שהתנגד להחלטה זו).
בוועידה אחרת ב-1955 שונתה ההחלטה ומדינת ישראל הוגדרה כ"מאורע חשוב בחיי העם היהודי" אך נשלל שהיא ביתו של העם היהודי.
באותה עת התקבל הבונד לראשונה כחטיבה באינטרנציונל הסוציאליסטי.
בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 התמודדה רשימה של הבונד בראשות פסח בורשטיין אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
במאה ה-21 קיימות רק מספר קהילות קטנות של הבונד בעולם.
במלבורן שבאוסטרליה, קיימת עד היום קהילה פעילה עם תנועת נוער בשם סקיף (SKIF).
בארצות הברית, מונה הבונד רק מאות חברים ועוסק בעיקר בטיפוח ארכיון הבונד בניו יורק ובפעולות תרבותיות.
אצטדיון הבונבוניירה (שמו הרשמי: אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו, בספרדית: Estadio Alberto J.
Armando) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת לה בוקה שבבואנוס איירס, ארגנטינה.
האצטדיון, שמכונה בספרדית "הבומבונרה" (בספרדית: "La Bombonera"; בעברית נהוג לקרוא לאצטדיון "הבונבוניירה") הודות לצורתו המרובעת, הוא ביתה של קבוצת בוקה ג'וניורס, אחד המועדונים המובילים בארגנטינה.
בוקה חנכה את האצטדיון במשחק נגד סן לורנסו ב-25 במאי 1940, בדיוק שנתיים לאחר שריבר פלייט, היריבה העירונית של בוקה, חנכה את אצטדיונה, המונומנטל.
הבונבוניירה שופץ בשנים 1995–1996 ותכולתו הוגדלה ל-57,395 מקומות.
ב-27 בדצמבר 2000 קיבל האצטדיון את שמו הרשמי החדש, אצטדיון אלברטו חסינטו ארמנדו.
האצטדיון קרוי על-שם נשיא המועדון לשעבר שהבטיח למועדון לשפץ את הבונבוניירה בשנת 1975 לאחר היבחרו, אך תוכניותיו נדחו בגלל מצבה הכלכלי והפוליטי של ארגנטינה.
שמו הקודם, אצטדיון קמילו סיצ'רו, היה על שם יושב ראש הקבוצה בשנים 1937–1938.
האצטדיון מקושט מבפנים ומבחוץ בציורי קיר של האמן פרז סליס המתארים שחקני עבר ידועים של הקבוצה והיבטים רבים של תרבות שכונת לה בוקה.
האצטדיון כולל גם מוזיאון המציג את היסטוריית המועדון, שנפתח בשנת 2001.
הבוז למי שיהגה בו רעה או ארור החושב אוון (מצרפתית: Honi soit qui mal y pense), הוא המוטו של מסדר הבירית.
מקורו של המוטו מיוחס לפי שמועות לאגדה על ריקוד של המלך אדוארד השלישי עם הרוזנת מסולסברי, אשר במהלכו החליקה הבירית של הרוזנת עד לקרסולה, דבר שגרם לסובבים אותה לצחקק על מבוכתה הגדולה.
בצעד של אבירות הלביש אדוארד את הבירית על רגלו שלו והצהיר בקול גדול "Honi soit qui mal y pense", ומאז הפך המשפט למוטו של המסדר.
המוטו מופיע על בירית כחולה המקיפה את המגן בסמל הממלכה המאוחדת לצד "אלוהים וזכותי שלי", המוטו של מלכי בריטניה, החקוק על קלף לבן בתחתית השלט.
הבוורלי הילבילים היא קומדיית מצבים אמריקאית אשר שודרה מה-26 בספטמבר 1962 עד ה-7 בספטמבר 1971 ברשת הטלוויזיה CBS.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה בתקופת שידורה, ועד היום נחשבת לאחת מקומדיות המצבים הנצפות ביותר בהיסטוריה הטלוויזיונית של ארצות הברית.
הסדרה הייתה מועמדת מספר פעמים לזכייה בפרסי אמי, אך בסופו של דבר לא זכתה בהם.
בשנת 1993 יצא סרט קולנוע המבוסס על הסדרה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון.
בני משפחת קלאמפט: ג'ד, בתו אלי, מיי ו"סבתא" (אמו של ג'ד) הם אנשי כפר (המכונים הילבילים) עניים המתגוררים בבקתה קטנה בין ההרים.
לפתע, ג'ד רץ לצוד אוכל למשפחה עם רובה ציד אך פגע בבור מלא נפט ולא ידע שהוא הפך למיליונר, חברת הנפט שכנעו אותם לעבור לבוורלי הילס, קליפורניה לאחוזה גדולה עם תשלום של יותר מ-20 מיליון דולר שנשמר היטב בבנק של בוורלי הילס.
הם הסכימו לעבור בסופו של דבר, הם עזבו עם המשאית הישנה של הבת דודה של ג'ד, פרל בודין, שבנה ג'תרו בודין היה הנהג וגם הפך לחלק ממשפחת קלאמפט.
הם הגיעו לבוורלי הילס, אבל משום צורת החיים הפרימיטיבית שלהם, הם נחשבו לזרים בעיני תושבי העולם המודרני.
למרות זאת, הם לאט התחילו להתרגל.
הם הכירו את מילבורן דרייסדל שהוא שכנם ומנהל הבנק בבוורלי הילס שגם שומר על כספם ואת ג'ין האת'וואי המזכירה של דרייסדל.
ג'ד קלאמפט (באדי אבסן) - הדמות הראשית בסדרה.
אדם נבון, נדיב וטוב לב.
אב במשפחה שמטפל בבתו היחידה מאז שאשתו נפטרה.
דייזי "סבתא" מוזס (איירין רייאן) - אמא של ג'ד, אישה מבוגרת, קשוחה, עצבנית וקיצונית שמתעבת את העולם המודרני.
מומחית בבישול, ניקיון ורפואה אך בדרכים מוזרות.
מתלוננת תדיר שלא כיף לה בחיים.
אלי מיי קלאמפט (דונה דאגלס) - בתו היחידה של ג'ד, נערה יפה שחושבת שלהיות אישה זה עלוב, מדי פעם מסרבת ללבוש בגדי נשים, חובבת בעלי חיים ומהירת חמה.
ג'תרו בודין (מקס בר ג'וניור) - בנה של פרל בודין והאחיין של ג'ד קלאמפט שהצטרף למשפחתו מאז שהם עברו לבוורלי הילס.
נער מחונך, ביישן, היחיד ממשפחתו שיודע לקרוא.
יחסית טיפש וגם רודף שמלות.
דיוק - הכלב של משפחת קלאמפט, תמיד שקט ומדוכא.
פרל בודין (בי בנאדרט) - אמו של ג'תרו שלא כל כך אוהבת אותו, היא הבת דודה של ג'ד קלאמפט.
היא אלמנה שחובבת שירה וגברים חכמים ורווקים, היא הייתה היחידה מקרובי המשפחה שקיבלה חינוך גבוה.
ג'ין האת'וואי (ננסי קלאמפ) - המזכירה של מילבין דרייסדל בבנק, היא אישה ישרה ואיטלגנטית שמחבבת את ג'תרו.
מילבורן דרייסדל (ריימונד ביילי) - אדם עשיר שמנהל בנק בבוורלי הילס ושכנם של משפחת קלאמפט, הוא אדם שנלחץ מאוד מהר, שיעשה הכל כדי לשמח את שכניו.
הוא תמיד רב עם אשתו מרגרט.
מק'גיבון) - אשתו העשירה והמפונקת של מילבין, היא מתעבת את משפחת קלאמפט ותמיד סובלת מכאבי ראש.
היא אישה שאוהבת אנשים ברמה גבוהה בדיבור, עבודה וניקיון.
הבוגר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה הדרמטית שיצא לאקרנים בשנת 1967. את הסרט ביים מייק ניקולס, והוא מבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 1963 מאת צ'ארלס ווב.
את התסריט כתבו קאלדר וילינגהאם ובאק הנרי, שאף הופיעו בסרט בהופעת קמאו כפקידים בבית המלון.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א, זיכה את ניקולס בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ודורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השביעי ברשימת "מאה שנים...
בנג'מין בראדוק (דסטין הופמן) שב לביתו, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון במכללה בצפון-מזרח ארצות הברית, היישר למסיבה לכבוד סיום הלימודים שעורכים לו הוריו בביתם שבפסדינה.
בנג'מין חש אי-נוחות במסיבה, שבה נוכחים בעיקר שכנים וחברים של הוריו, המטרידים אותו בשאלות על תוכניותיו לעתיד.
בזמן שהוא לבד בחדרו, נכנסת לחדר גברת רובינסון (אן בנקרופט), אשתו של השותף לעבודה של אביו, ומבקשת ממנו להסיע אותה הביתה.
הוא נעתר לה בחוסר רצון.
בנג'מין מסיע את גברת רובינסון לביתה, במכונית אלפא רומיאו ספיידר חדשה, שקיבל מהוריו כמתנה לכבוד סיום לימודיו.
כשהם מגיעים לביתה, היא מפצירה בו להיכנס פנימה, בטענה שהיא לא אוהבת להיכנס לבד לבית חשוך.
כשהם בתוך הבית, היא משקה אותו באלכוהול בניגוד לרצונו, משתפת אותו בחייה הפרטיים, חושפת עצמה בפניו ומציעה לו לנהל איתה רומן.
כשהוא מבולבל ומובך, הוא בורח מביתה לאחר שהיא מנסה להתקרב אליו ולגעת בו.
מספר ימים לאחר מכן בנג'מין נמלך בדעתו, ובין השניים מתחילה פרשיית אהבים.
בנג'מין חש אי-נוחות לקיים יחסי מין, אבל הוא נמשך לגברת רובינסון המבוגרת אך המושכת.
הרומן ביניהם נמשך רוב הקיץ.
בינתיים, אביו של בנג'מין לוחץ עליו להירשם ללימודי תואר שני.
בנג'מין, שממש לא מעוניין להמשיך וללמוד, מתעלם מרצונותיו של אביו ומבלה את זמנו במחיצתה של גברת רובינסון.
מר רובינסון (מאריי המילטון), שאינו מודע לרומן שמנהלת אשתו, מעודד את בנג'מין להתקשר לבתו איליין (קתרין רוס), וגם הוריו של בנג'מין חוזרים ומפצירים בו לצאת איתה.
במהלך אחד ממפגשיהם, גברת רובינסון סוחטת מבנג'מין הבטחה שהוא לעולם לא יצא עם איליין.
בין אם מתוך פחד מתגובתה של גברת רובינסון ובין אם מתוך הכרה עצמית בכך שיציאה עם בתה של המאהבת שלו עלולה להוביל לתוצאה הרסנית, הוא מנסה ככל יכולתו להימנע מכך, אבל הלחץ הבלתי פוסק מצד שלושת ההורים האחרים מביא לכך שבסופו של דבר הוא יוצא עם איליין.
הוא מנסה להבטיח שהדייט איתה יהיה כישלון, כך שלא תרצה להיפגש איתו שוב.
הוא נוהג בפראות, מתעלם מאיליין ולוקח אותה למועדון חשפנות, שם היא מושפלת ומתחילה לבכות.
לאחר שהיא בורחת מהמקום, הוא מתמלא ברגשות אשמה, רץ אחריה, מתנצל בפניה ואז מנשק אותה.
בין השניים מתפתח רומן מקביל - בדיוק הדבר שבנג'מין וגברת רובינסון ניסו להימנע ממנו.
מכאן והלאה, חייו של בנג'מין מתחילים להתמוטט.
לאחר שגברת רובינסון מאיימת לספר לה על כך בעצמה, הוא מתוודה בפני איליין על הרומן שלו עם אמה.
היא מגיבה בכעס ואומרת לו שאינה רוצה לראות אותו יותר.
הוא מגיע בעקבותיה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם היא לומדת, אך ללא הועיל.
היא מתארסת לגבר אחר, שזוכה לברכתם של הוריה.
למרות זאת, בנג'מין, שמאמין שאיליין אוהבת אותו, מסרב לאבד תקווה, חרף אזהרותיו ואיומיו של מר רובינסון, שנודע לו על הרומן שניהלה אשתו.
בנג'מין יוצא לנסיעה ארוכה, בניסיון נואש למנוע את חתונתה של איליין בסנטה ברברה.
הוא נאלץ לעצור ולבקש הכוונה, ולאחר מכן למכוניתו נגמר הדלק ואת סוף הדרך הוא עושה בריצה.
הוא מגיע לחתונה בדיוק כשהחתן והכלה עומדים להתנשק, ומביט על הזוג דרך החלון.
לרגע הוא חושש שהגיע מאוחר מדי, אך בכל זאת הוא מתחיל לדפוק על החלון ולצעוק: "איליין!
כשאיליין צועקת לעברו בחזרה: "בן!", פורצת במקום מהומה.
לאחר מאבק אלים עם הוריה של איליין ועם אורחי החתונה, בנג'מין ואיליין בורחים ועולים על אוטובוס.
הם מתיישבים על הספסל האחורי ומחייכים, כשכל נוסעי האוטובוס נועצים בהם עיניים.
שחקן / שחקניתתפקיד דסטין הופמן בנג'מין בראדוק אן בנקרופט גברת רובינסון קתרין רוס איליין רובינסון ויליאם דניאלס מר בראדוק מאריי המילטון מר רובינסון אליזבת וילסון גברת בראדוק באק הנרי הפקיד במלון נורמן פל מר מק'לירי ריצ'רד דרייפוס (ללא קרדיט) דייר באכסניה
רוב צילומי החוץ של בנג'מין בקמפוס צולמו למעשה בקמפוס של אוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, ורק חלק קטן מצילומי הקמפוס התבצעו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.