tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוסיה הציבה כמה בסיסי אוויר בכוננות, והכינה גדודי צנחנים ליציאה לפרישטינה בכלי טיס מדגם אליושין 76. מחשש שמטוסים רוסיים יגיעו לשדה התעופה, קלארק תכנן להזמין מסוקים שיחסמו את המסלול וביקש את תמיכת המסוקים מאדמירל אליס.
צוותו של ג'קסון יצר קשר עם החטיבה האמריקאית ונאמר להם שהאמריקאים משתמשים בזכותם לבטל את הצטרפותם למבצע.
כעבור שעתיים הם התקשרו לומר שהמבצע חזר לפעולה.
עם זאת, תנאי מזג אוויר גרועים הפכו את זה לבלתי אפשרי באותו זמן.
למחרת בבוקר, יום ראשון, 13 ביוני, הגיע קלארק למפקדתו של ג'קסון בסקופיה.
הוזכר בפני קלארק שהרוסים מבודדים ולא יכולים לקבל תגבורת מהאוויר וכי התמיכה הרוסית הייתה חלק חיוני בקבלת הסכם שלום; התנגדות להם תהיה רק מניעה.
קלארק סירב לקבל זאת והמשיך להורות על חסימת המסלול וטען שהוא נתמך על ידי מזכ"ל נאט"ו.
ג'קסון סירב לאכוף את פקודותיו של קלארק, ועל פי הדיווחים אמר לו "אני לא הולך להתחיל את מלחמת העולם השלישית עבורך." כשהורה שוב ישירות לחסום את המסלול, ג'קסון הציע שטנקים בריטיים ורק"מים משוריינים יתאימו יותר, מתוך ידיעה כי כמעט בוודאות יוטל וטו על ידי ממשלת בריטניה.
ג'קסון היה מוכן להתפטר במקום למלא אחר פקודתו של קלארק.
משרד ההגנה הבריטי אישר למפקד הכוח הבריטי ריצ'רד דנאט להשתמש בחטיבת שריון 4 לבידוד נמל התעופה אך לא לחסימת המסלולים.
ג'יימס בלאנט צוטט באומרו שהוא מעדיף להתמודד עם לחימה בבית משפט מאשר להשתמש בכוח נגד הרוסים.
פקודותיו של קלארק לא בוצעו, וארצות הברית במקום הפעילה לחץ פוליטי על מדינות שכנות לא לאפשר לרוסיה להשתמש במרחב האווירי שלהן כדי להעביר תגבורת.
רוסיה נאלצה לבטל את התגבור לאחר שבולגריה, הונגריה ורומניה סירבו לבקשותיה של רוסיה להשתמש במרחב האווירי שלהן.
המשא ומתן נערך לאורך כל המעמד, במהלכו רוסיה התעקשה שחייליה יהיו כפופיים למפקדים הרוסים בלבד, וכי היא תשמור על אזור בלעדי לשומרי השלום שלה.
נאט"ו סירבה לוויתורים אלה וחזתה שהיא תוביל לחלוקת קוסובו לדרום אלבני ולצפון סרבי.
בסופו של דבר שני הצדדים סיכמו כי שומרי שלום רוסים יתפרסו ברחבי קוסובו, אך ללא תלות בנאט"ו.
לאחר הבטחת הסכם, נמל התעופה פרישטינה הופעל מחדש על ידי טייסת השדה 53 (תמיכה אווירית) של חיל ההנדסה המלכותי של בריטניה כבסיס אוויר צבאי ב-15 באוקטובר 1999, ואז התחדשה התחבורה האווירית הבינלאומית למספר ערים אירופיות.
באותה תקופה, כוח KFOR הרוסי יחד עם כוחות נאט"ו היו אחראים על הביטחון בשדה התעופה.
לאחר מכן הומלץ לווסלי קלארק על ידי הגנרל הנרי שלטון, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית, לעזוב את תפקידו בנאט"ו מוקדם.
התקרית עובדה לסרט עלילתי סרבי-רוסי בשם "הגבול הבלקני".
התראת בטלות היא פסיקה של בית המשפט העליון, בעתירה המוגשת לפניו לקבוע בטלות של דבר חקיקה, שבה נמנע בית המשפט מלהורות על הבטלות המבוקשת, אך קובע שבטלות כזו תיקבע במופע עתידי של הנושא הנדון.
חוקרת המשפט בל יוסף תיארה את משמעותה של התראת הבטלות:
בית המשפט מודיע למדינה על-גבי פסק הדין כי הסדר מסוים הוא על-גבול חוסר החוקתיות (או החוקיות), וכי ככל שהוא יימשך, הוא יבוטל על ידי בית המשפט.
למחוקק הבחירה אם להותיר את המצב החוקי ללא שינוי ולהסתכן בבטלות ההסדר, או לשנות את המצב המשפטי ולהימנע מאותו סיכון.
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, התייחסה להתראת הבטלות, כדוגמה להשתדלות בית המשפט "למצות כל נתיב אפשרי אשר יוליך לפתרון באמצעות פעולה של הרשות הנוגעת בדבר עצמה, על מנת לייתר הכרעה שיפוטית":
חוק יסוד: הממשלה - סגן שר במעמד שר
ההסתדרות הרפואית בישראל עתרה לבג"ץ בדרישה שיורה למנות שר במשרה מלאה במשרד הבריאות, במקום ההסדר של "סגן שר במעמד שר" שהיה נהוג, לפי ח"כ יעקב ליצמן היא סגן שר הבריאות, כשפורמלית מחזיק ראש הממשלה בתיק הבריאות, אך למעשה אינו מעורב בפעילות המשרד.
העתירה נדחתה, אך בפסק דינו ציין השופט אליקים רובינשטיין:
בסופו של יום נאמר דברינו במבט צופה פני עתיד, ואכנה זאת "התראת בטלות".
נראה כי המוסד של "כאילו", של סגן שר הממלא את פונקציות השר עד קצה גבול היכולת הפורמלית כשהשר המכהן הוא ראש הממשלה, להבדיל מסגן שר במתכונתו הבסיסית, הוא מוסד הקרב לתום דרכו.
על המערכת הממשלתית ליתן דעתה כי פסק דין זה, אף אם לא הביא להתערבות שיפוטית נוכח הרקע שתואר, מהווה תמרור לעתיד.
מה שאין אדם מן היישוב יכול לקבל כהגיוני ומתקבל על הדעת, ושיש לו פתרון אחר –ראוי כי ייפתר בדרך הנכונה, ההוגנת כלפי כולי עלמא והמגשימה את רוח החוק, קרי, מינוי שר ככל משפטו וחוקתו.
ראוי משרד ממשלתי כי מי שעומד בראשו בפועל, במהות, יהא בעל כל הכוחות והסמכויות, מהחל ועד כלה, למלא את תפקידו ולשרת את הציבור כך יהא לעתיד לבוא, ואנו יוצאים מהנחה כי כך יהא בממשלה הבאה למצער.
בעקבות עתירה שהגישה מפלגת "יש עתיד", מימש בג"ץ את התראת הבטלות, ופסק שליצמן לא יוכל לכהן כסגן שר במעמד של שר ועליו להתמנות לשר.
כעבור כשלוש שנים, אישרה הכנסת תיקון לחוק יסוד: הממשלה המאפשר כהונה כסגן שר כאשר פורמלית ראש הממשלה הוא השר, דבר שאפשר את חזרתו של ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות.
בבג"ץ מס ריבוי דירות התבקש בג"ץ לפסול, עקב פגם בהליך החקיקה, את פרק י"ב לחוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב לשנות התקציב 2017 ו-2018), התשע"ז-2016, שבו הוטל מס ריבוי דירות.
בניסיון למנוע את פסילת החוק הציעה הכנסת כי "במישור הסעד, על בית המשפט להסתפק בקביעה, כי אכן נפל פגם היורד לשורש הליך החקיקה; בעקבותיה יש ליתן 'התראת בטלות'.
האם דיינו בנדון דידן ב'התראת בטלות' – תמרור אזהרה לעתיד – כפי שמציעים ב"כ הכנסת?
בהתאם לכך, הצעת הכנסת לא התקבלה, ובג"ץ לא הסתפק בהתראת בטלות, אלא פסל את החוק בדרך של בטלות יחסית, כלומר החזרת החוק לשלב שבו קרתה התקלה - דיון בוועדת הכספים לשם הכנת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.
בחוק יסוד: משק המדינה נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת".
בשנת 2009 נחקק, כהוראת שעה, חוק יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו-2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו-שנתי.
חרף הסתייגות זו, גם לשנים 2013–2014 נקבע תקציב דו-שנתי, וכך גם לשנים 2015–2016 ואחריהן לשנים 2017–2018. בשנת 2016 הוגשה עתירה נוספת, המבקשת לבטל את הוראת השעה לשנים 2017 ו-2018 משום שהתקבלה בחוסר סמכות.
הימנעותם של המשיבים מאישור תקציב מחד גיסא, והכשרת הוצאה ממשלתית רחבה (ובכלל זה חלוקתם של כספים קואליציוניים) כאילו אושר תקציב מאידך גיסא – מהווה שימוש לרעה בסמכות המכוננת, שאין לקבלו.
התקשרי אלי הוא סינגל שהקליט הזמר הישראלי חיים אוליאל בהשתתפות גלי עטרי.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2002 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השישית באלבום האולפן השני של אוליאל, "תני לו ללכת".
את מילותיו של "התקשרי אלי" כתב קובי אוז.
הלחין אותו אוליאל והפיק מאיר עמר.
ב־1 בספטמבר הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה־11. ב־6 באוקטובר הוא עלה למקום העשירי – המיקום הגבוה ביותר שאליו הגיע.
ב־27 באוקטובר, לאחר ארבעה שבועות צעידה, יצא מהמצעד.
התקרית המשמחת (או האירוע ) (בטורקית עות'מאנית: Vaka-i Hayriye, "אירוע מזל" בקונסטנטינופול; Vaka-i Şerriyye, "תקרית מצערת" בבלקן) הייתה הפירוק הכפוי של חיל היניצ'רים בן מאות השנים מאת הסולטן מהמוט השני ב-15 ביוני 1826. רובם של 135,000 היניצ'רים מרדו נגד מהמוט השני, ולאחר דיכוי המרד, רובם הוצאו להורג, הוגלו או נכלאו.
חיל היניצ'רים שפורק הוחלף בכוח צבאי מודרני יותר.
חיל היניצ'רים הוקם לראשונה על ידי הסולטאנים העות'מאנים בסוף המאה ה-14 והועסקו ככוח מובחר של הסולטאן.
היניצ'רים החלו כחיל מובחר שהוקם באמצעות שיטת הדוושירמה של עבדות ילדים, שבאמצעותה נלקחו נערים נוצרים צעירים, בעיקר סרבים, אלבנים, בולגרים, קרואטים, יוונים ורומנים, נלקחו מהבלקן, נימולו בכפייה, התאסלמו ושולבו לתוך הצבא העות'מאני.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הם הוכרו כאחת מהיחידות הצבאיות המאומנות והיעילות ביותר באירופה.
הם נודעו במשמעת, במורל ובמקצועיות שלהם.
הם קיבלו תשלום באופן קבוע והיו צפויים להיות מוכנים להיכנס לקרב בכל עת.
עד המאה ה-16 גויסו היניצ'רים גם מטורקים אתניים.
עם זאת, בתחילת המאה ה-17, חיל היניצ'רים חדל לתפקד ככוח צבאי מובחר, והפך למעמד תורשתי מיוחס, והפטור שלהם מתשלום מיסים הפך אותם לבלתי מקובלים ביותר בעיני שאר האוכלוסייה.
רבים לא היו חיילים אך עדיין גבו שכר מהאימפריה, כפי שהוכתב על ידי החיל מאחר שהחזיק בווטו אפקטיבי על המדינה ותרם לדעיכה המתמדת של האימפריה העות'מאנית.
כל סולטאן שניסה לצמצם את מעמדם או כוחם נהרג מיד או הודח.
כשאופורטוניסטים וכוח המשיכו להתחזק בתוך חיל היניצ'רים, זה התחיל לערער את האימפריה.
עם הזמן התברר שכדי שהאימפריה תשקם את מעמדה כמעצמה גדולה של אירופה, היא צריכה להחליף את חיל היניצ'רים בצבא מודרני.
כאשר החל מהמוט השני להקים צבא חדש ולהעסיק תותחנים אירופיים, היניצ'רים ערכו מרד ונלחמו ברחובות הבירה העות'מאנית, אך כוחות סיפאהים עדיפים הסתערו ואילצו אותם לחזור לצריפים שלהם.
היסטוריונים טורקים טוענים שהכוח נגד היניצ'רים, שהיה גדול במספרם, כלל את התושבים המקומיים ששנאו את היניצ'רים במשך שנים.
היסטוריונים טוענים כי מהמוט השני הסית בכוונה את המרד ותיארו אותו כ"הפיכה של הסולטן נגד היניצ'רים".
הסולטאן הודיע להם שהוא מקים צבא חדש, ה- Skban-ı Cedit, מאורגן ומתאמן לפי קווים אירופיים מודרניים (ושהצבא החדש יהיה בשליטה טורקית).
היניצ'רים ראו במוסד שלהם חשיבות מכרעת לרווחתה של האימפריה העות'מאנית, במיוחד עבור רומליה, והחליטו קודם לכן שלעולם לא יאפשרו את פירוקו.
כך, כצפוי, הם ערכו מרד, והתקדמו אל ארמון הסולטאן.
לאחר מכן הוציא מהמוט השני את הדגל הקדוש של הנביא האסלאמי מוחמד מתוך האמון הקדוש, מתוך כוונה שכל המאמינים האמיתיים יתאספו מתחתיו ובכך לחזק את ההתנגדות ליניצ'רים.
במאבק שלאחר מכן הועלו בסיסים של יניצ'רים באש ארטילרית, והביאו ל-4,000 הרוגים מבין היניצ'רים; נוספים נהרגו בקרבות הקשים ברחובות קונסטנטינופול (בירת האימפריה העות'מאנית ומרכז המסדר היניצ'רי).
הניצולים נמלטו או נכלאו, רכושם הוחרם על ידי הסולטאן.
עד סוף שנת 1826 נהרגו היניצ'רים שנשבו, שהיוו את שארית הכוח, בעריפת ראשים במבצר סלוניקי שזכה לכינוי במהרה "מגדל הדם" (אך אשר ידוע מאז 1912 בשם המגדל הלבן).
בערך 100 יניצ'רים אחרים נמלטו לבור המים של פילוקסנוס, שם טבעו רבים.
מנהיגי היניצ'רים הוצאו להורג ורכושם הוחרם על ידי הסולטאן.
היניצ'רים הצעירים יותר הוגלו או נכלאו.
אלפי יניצ'רים נהרגו, וכך הגיע מסדר העילית לקיצו.
המסדר הסופי של אחוות בקטאשי, מוסד יניצ'רי מרכזי, הוצא מחוץ לחוק, וחסידיו הוצאו להורג או הוגלו.
חיל מודרני חדש, Asakir-i Mansure-i Muhammediye ("החיילים המנצחים של מוחמד") הוקם על ידי מהמוט השני כדי לשמור על הסולטאן ולהחליף את היניצ'רים.
יניצ'רים רגילים רבים, במיוחד במחוזות, החלו במרידות ודרשו אוטונומיה.
הנוצרים בבלקן הפכו עוינים מאוד לשכניהם המוסלמים והחלו להתאסף נגד הצבאות הטורקים החדשים שנשלחו מקונסטנטינופול.
כמה יניצ'רים שרדו על ידי שמירת פרופיל נמוך ולקיחת עבודות רגילות.
מיד לאחר פירוק היחידות, הורה מהמוט השני לכרוניקן בית המשפט, מהמט אסעד אפנדי, לתעד את הגרסה הרשמית של האירועים.
דו"ח זה, Üss-i Zafer ("יסוד הניצחון"), נדפס באיסטנבול בשנת 1828 ושימש כמקור עיקרי לכל דו"ח עות'מאני אחר בתקופה זו.
לתקרית הייתה השפעה שלילית על הקהילות המוסלמיות בבלקן, שאיבדו את הפריבילגיות שלהן, כאשר פרצו מרידות ברחבי רומליה, במיוחד בבוסניה ובאלבניה.
תוך ניצול החולשה הזמנית בעמדתה הצבאית של האימפריה העות'מאנית בעקבות התקרית המשמחת, אילצה האימפריה הרוסית את העות'מאנים לקבל את אמנת אקרמן ב-7 באוקטובר 1826.
התראת הרתחת מים, או הנחיית הרתחת מים , היא אזהרת בריאות הציבור הניתנת על ידי רשויות בריאות ממשלתיות או אחרות, לצרכנים, כאשר יש חשש שמי השתייה של קהילה מסוימת עלולים להיות מזוהמים בפתוגנים.
לפי הנחיות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), תחת הנחיית הרתחת מים, יש להביא את המים לרתיחה מלאה למשך דקה אחת לפני שתייתם, כדי להרוג פרוטוזואה, חיידקים ונגיפים.
בגובה של מעל 2,000 מטרים מעל פני הים, יש להרתיח את המים במשך שלוש דקות, זאת בשל הירידה בנקודת הרתיחה בגבהים, המצריכה זמן רב יותר להשמדת פתוגנים.
ברוב המקרים, הנחיית הרתחת מים נמשכת 24–48 שעות, אך לעיתים היא נמשכת זמן רב יותר.
הנחיות מסוג זה ניתנות כאשר מתגלים במים מזהמים מיקרוביולוגיים, כגון E.
coli, המעידים על זיהום ממקור ביוב.
סיבה נוספת היא ירידה בלחץ המים בצנרת, דבר שעלול לאפשר חדירה של פתוגנים אל תוך מערכת האספקה.
בארצות הברית, ירידה בלחץ מתחת ל-140 קילו-פסקל (140kPa) נחשבת כגורם המחייב פרסום הנחיית הרתחת מים.
המלצתו של ג'ון סנואו משנת 1849 כי יש "לסנן ולהרתיח מים לפני השימוש בהם" הייתה אחת מהיישומים הראשונים של תאוריית החיידקים כגורמי מחלות בתחום בריאות הציבור, והיא מהווה תקדים ישיר להנחיות הרתחת מים המודרניות.
סנואו הפגין הבנה ברורה של תאוריית החיידקים בכתביו.
הוא פרסם לראשונה את התיאוריה שלו במסה משנת 1849 בשם On the Mode of Communication of Cholera, שבה טען נכונה כי ההעברה מתבצעת דרך הצואה לפה, וכי המחלה מתרבה במעיים.
במהדורת 1855 של עבודתו אף הציע, בצורה מדויקת להפליא, כי למבנה של חיידק הכולרה יש צורת תא.
רעיונותיו של סנואו התקבלו רק שנים לאחר מותו בשנת 1858.
הנחיית הרתחת המים המודרנית הראשונה הידועה שהתבססה באופן בלעדי על תאוריית החיידקים כגורמי מחלות, ללא המלצות מיותרות, פורסמה בשנת 1866 במהלך מגפת הכולרה 1863–1875, האחרונה מבין שלוש מגפות גדולות שפגעו בלונדון במאה ה-19.
בנובמבר 2024 הנחיית הרתחת מים הונפקה באשוויל, קרוליינה הצפונית בעקבות הוריקן הלין.
ההודעה פורסמה ב-15 באוקטובר 2024. האזהרה ניתנה בשל "ירידת לחץ בצנרת ההפצה ורמות חלקיקים במים".
שירותי המים של אשוויל הודיעו כי ההנחיה תישאר בתוקף עד 19 באוקטובר 2024, שכן איכות המים לא עמדה בתקנים של חוק מי השתייה הבטוחים.
ב־26 בספטמבר 1983, במהלך המלחמה הקרה, דיווחה מערכת ההתרעה המוקדמת הגרעינית הסובייטית בשם הקוד "אוקו Oko" על שיגור של טיל בליסטי בין־יבשתי אחד, ולאחריו ארבעה טילים נוספים, מארצות הברית.
התרעות אלה זוהו כחשודות כאזעקות שווא בידי סטניסלב פטרוב, מהנדס בכוחות ההגנה האווירית הסובייטיים, שהיה בתורנות במרכז הפיקוד של מערכת ההתרעה המוקדמת.
פטרוב החליט להמתין לאישוש — שלא הגיע — במקום להעביר מייד את האזהרה במעלה שרשרת הפיקוד.
החלטה זו נחשבת ככזו שמנעה מתקפת תגמול גרעינית נגד ארצות הברית ובעלות בריתה בנאט"ו, שהייתה עלולה לגרום למלחמה גרעינית כוללת.
חקירת מערכת הלוויינים קבעה מאוחר יותר כי המערכת אכן כשלה, כתוצאה מהשתקפות השמש בעננים במסלולי הלוויינים מסוג מולנייה; טעות זו תוקנה אחר־כך באמצעות בדיקה חוצת־נתונים עם לוויין גיאוסטציונרי.
במהלך המלחמה הקרה (1947–1991) התפתח מרוץ חימוש גרעיני בין הגושים.
עקרון ההרתעה של השמדה הדדית (Mutual Assured Destruction) יחד עם מערכות התרעה, פרוטוקולים מבצעיים ושיקול דעת אנושי פעלו יחד כדי להקטין את הסיכוי להפעלה אוטומטית של נשק גרעיני.
התראת השווא הגרעינית הסובייטית (1983), התרחשה בתקופה של מתיחות חריפה ביחסים בין ארצות הברית לברית המועצות.
באמצע פברואר 1981, ובהמשך עד 1983, החלה ארצות הברית בפעולות לוחמה פסיכולוגית שנועדו לבחון את פגיעות המכ"מים הסובייטיים ולהדגים את היכולות הגרעיניות של ארצות הברית.
פעולות אלה כללו מבצעים ימיים חשאיים בים ברנץ, בים הנורווגי, בים השחור ובים הבלטי ובסמוך למעבר ה-GIUK, וכן טיסות של מפציצים אמריקאיים — לעיתים מספר פעמים בשבוע — ישירות לעבר המרחב האווירי הסובייטי, כשהם פונים לאחור רק ברגע האחרון.
ד"ר ויליאם שניידר הבן, לשעבר תת־מזכיר המדינה לענייני סיוע צבאי וטכנולוגיה, נזכר:
במסגרת מבצע זה עקבו סוכנים בחו"ל אחר אנשי שירות ואנשי צוות טכני שהיו צפויים ליישם מתקפה גרעינית, כדי שיוכלו או להקדים אותה או להבטיח הרתעה הדדית או להבטיח השמדה הדדית.
ב־1 בספטמבר 1983 הפילו הכוחות הסובייטיים מטוס נוסעים דרום־קוריאני, טיסת 007 של קוריאן אייר ליינס, שסטתה אל המרחב האווירי הסובייטי.
כל 269 הנוסעים שהיו על סיפון המטוס נהרגו, ובהם חבר בית הנבחרים האמריקני לארי מקדונלד ואמריקנים נוספים רבים.
טילי הפרשינג II הראשונים סופקו לגרמניה המערבית ב־1 בדצמבר 1983.
בלייר, מומחה לאסטרטגיות גרעין מתקופת המלחמה הקרה ונשיא לשעבר של המכון לביטחון עולמי בוושינגטון די.סי., תיאר את יחסי ארצות הברית–ברית המועצות באותה תקופה כך:
בריאיון ששודר בטלוויזיה האמריקנית אמר בלייר: "הרוסים [הסובייטים] ראו ממשל אמריקני המתכונן למכת מנע גרעינית, בראשות הנשיא רונלד רייגן שהיה מסוגל להורות על מתקפה ראשונה".
בהתייחסו לתקרית שבה היה מעורב פטרוב, הוסיף: "לדעתי זו הייתה הפעם שבה מדינתנו התקרבה ביותר למלחמה גרעינית שנגרמה בטעות".
ב־26 בספטמבר 1983 שירת סטניסלב פטרוב (Станислав Петров), סגן אלוף בכוחות ההגנה האווירית הסובייטיים, כקצין התורן בבונקר סרפוחוב-15 הסמוך למוסקבה, שבו שכן מרכז הפיקוד של מערך לווייני ההתרעה המוקדמת הסובייטי, שכונה "אוקו" (Око).
תפקידו של פטרוב כלל מעקב אחר רשת הלוויינים והתרעה בפני מפקדיו במקרה של מתקפת טילים גרעינית מתקרבת לעבר ברית המועצות.
על פי אסטרטגיית "שיגור עם האזהרה" שנקבעה בדוקטרינת ההשמדה ההדדית המובטחת, זיהוי שיגור עוין חייב תגובה מיידית של מתקפת נגד גרעינית על ארצות הברית.
זמן קצר לאחר חצות דיווחו מחשבי הבונקר כי טיל בליסטי בין-יבשתי אחד עושה את דרכו מארצות הברית לעבר ברית המועצות.
פטרוב סבר כי מדובר בשגיאת מחשב, שכן מתקפת מנע גרעינית מצד ארצות הברית הייתה צפויה לכלול שיגור סימולטני-בו זמני של מאות טילים במטרה לנטרל כל אפשרות לתגובה סובייטית.
נוסף על כך, מהימנות מערכת הלוויינים הוטלה בספק בעבר.
פטרוב דחה את ההתראה כאזעקת שווא, אם כי הדיווחים חלוקים האם דיווח על כך לממונים עליו או שלא, לאחר שהסיק כי הזיהוי הממוחשב שגוי וכי לא שוגר טיל בפועל.
חשדו של פטרוב כי מערכת האזהרה לקויה אושר כאשר לא הגיע כל טיל.
זמן קצר לאחר מכן זיהו המחשבים ארבעה טילים נוספים באוויר, כולם בדרכם לכאורה לעבר ברית המועצות.
פטרוב העריך שוב כי מדובר בתקלה, אף שלא הייתה בידו דרך ישירה לאמת זאת.
באותה עת מכ"ם הקרקע הסובייטי לא היה מסוגל לזהות טילים מעבר לאופק.
לאחר מכן נקבע כי התרעות השווא נגרמו בעקבות הצטלבות נדירה של אור שמש בעננים בגובה רב עם מסלולי הלוויינים מסוג "מולניה", שגרמה לזיהוי מוטעה של החזרי אור כטילי אויב.
התקלה תוקנה מאוחר יותר באמצעות הצלבה עם נתוני לוויין גיאוסטציונרי.
בהסבירו את הגורמים שהביאו להחלטתו, ציין פטרוב כי על פי הכשרתו ואמונתו, כל מתקפה ראשונה מצד ארצות הברית הייתה צפויה להיות רחבת היקף, ולכן חמישה טילים בלבד נראו בעיניו כפתיחה לא הגיונית.
נוסף על כך, מערכת הזיהוי הייתה חדשה ובעיניו עדיין לא מהימנה דיה, בעוד שמכ"ם הקרקע לא זיהה כל סימן תומך גם לאחר מספר דקות של אזעקת השווא.
פטרוב עצמו טען שהוא לא ראה במעשהו גבורה יוצאת דופן.
בריאיון לסרט הדוקומנטרי "The Red Button and the Man Who Saved the World", שהופק על ידי קווין קוסטנר, אמר כי תפקודו במהלך התקרית שהוא רק ביצע את המוטל עליו.
לדבריו, הוא "לא גיבור פשוט הייתי במקום הנכון בזמן הנכון"
פטרוב עבר חקירה ממושכת בידי מפקדיו בנוגע למעשיו.
בתחילה זכה לשבחים על החלטתו.
הגנרל יורי ווטינצב, שהיה באותה עת מפקד יחידות ההגנה מפני טילים של כוחות ההגנה האווירית הסובייטיים, והיה הראשון שקיבל את דיווחו של פטרוב על התקרית (וכן הראשון שחשף אותה לציבור בשנת 1998), ציין כי "פעולותיו הנכונות" של פטרוב "תועדו כראוי".
פטרוב עצמו סיפר כי בתחילה זכה לשבחים מצד ווטינצב ואף הובטח לו שיוענק לו עיטור, אולם במקביל ננזף בטענה כי מילא את הדיווח הרשמי באופן לקוי, כביכול משום שלא תיאר את פרטי התקרית ביומן הצבאי.
פטרוב לא קיבל כל פרס על מעשיו.
לדבריו, הסיבה לכך הייתה שהתקרית ותקלות נוספות שהתגלו במערכת גילוי השיגורים הביכו את מפקדיו ואת המדענים הבכירים שהיו אחראים לפיתוחה, כך שאילו היה זוכה בהוקרה רשמית, היה בכך כדי לחייב להעניש אותם.
הוא הועבר לתפקיד רגיש פחות, יצא לגמלאות מוקדמות (אם כי הדגיש כי לא "הודח" מן הצבא, כפי שטוענים לעיתים מקורות מערביים), וסבל מקריסה נפשית.
אולג קלוגין, לשעבר ראש מחלקת המודיעין הנגדי־ריגול שמחוץ לברית המועצות של הק.ג.ב, שהכיר היטב את מנהיג ברית המועצות יורי אנדופוב, אמר כי חוסר האמון של אנדופוב במנהיגים האמריקאים היה עמוק.
ניתן להעלות על הדעת שאילו פטרוב היה מצהיר שהאזהרות מן הלוויין תקפות, דיווח שגוי כזה היה עלול לדחוף את ההנהגה הסובייטית לעבר גישה לוחמנית.
קלוגין אמר: "הסכנה הייתה בכך שההנהגה הסובייטית תחשוב, שהאמריקאים עלולים לתקוף, אז עדיף שנתקוף ראשונים."
אירועים בהם כמעט הופעל נשק גרעיני במהלך המלחמה הקרה
גורמים שמנעו את הפעלת הנשק הגרעיני
גורמים מרכזיים שמנעו את הפעלת הנשק הגרעיני כללו:
שיקול דעת של קצינים ומפקדים בשטח.
כ-90% מהקרבות והפעלת נשק נכשלו או בוטלו כתוצאה מהחלטות של יחידים במערכת הפיקוד, שקלו מידע נוסף והבינו את המציאות בצורה ביקורתית, כמו במקרה של פטרוב.
בדיקות כפולות והצלבת מידע בין מקורות שונים (לוויין, מכ"ם, מודיעין).
מערכות ההתרעה כללו שכבות של אימות, מלוויינים ועד לרדאר קרקעי, מה שאפשר לזהות תקלות או התרעות שווא לפני קבלת החלטה סופית.
פרוטוקולי פיקוח ובקרה ומנגנוני תקשורת ישירה בין הנהגות.
שיטות פעולה שהסתמכו על סדרות אישורים והגבלות פעולה, מנעו מהמערכות לפעול אוטומטית ללא אישור מפורש, ובכך אסרו הפעלה אוטומטית של נשק גרעיני.
שיקולים מדיניים ודיפלומטיים שבלמו תגובה אוטומטית.
רשתות תקשורת, כמו הקו החם בין וושינגטון למוסקבה, והבנה משותפת של החשיבות האבסולוטית של מניעת מלחמה כוללת סייעו בהשגת הרגעה וחידוד ההבנה לסכנות.
המלחמה הקרה הייתה תקופה אפלה שהייתה עלולה להפוך לאסון גרעיני כתוצאה משילוב של תקלות טכניות, אי-הבנות, והערכות שגויות.
עם זאת, בזכות היכולת הטכנולוגית לצד שיקול הדעת האנושי, השליטה במידע והתחברות דיפלומטית, נמנע השימוש בנשק גרעיני בשום שלב.
אירועים כגון זה של פטרוב ותרגיל אייבל ארצ'ר 83 מדגימים עד כמה היה מציל חיים התפקיד האנושי במערכות הנשק האסטרטגיות.
התרגיל המסריח הוא כינוי שטבע יצחק רבין למהלך פוליטי ביוזמת שמעון פרס להפלת ממשלת האחדות השנייה בראשות יצחק שמיר, ולהקמת ממשלת שמאל צרה בראשות המערך ובתמיכת הסיעות החרדיות, בחודשים מרץ עד יוני 1990.
למרות שהניסיון כשל, הופלה הממשלה בהצבעת אי-אמון בכנסת, ברוב של 60 מול 55 ובתמיכת הסיעות החרדיות; אך לאחר שהוטלה מלאכת הרכבת הממשלה על שמעון פרס – לא עלה בידו להרכיבה, משום שלא זכה שוב בתמיכתם של החרדים.
לבסוף, ומשנכשל פרס, הקים שמיר ממשלת ימין צרה בראשות הליכוד ובתמיכת החרדים, ומילא את ימי הכנסת השתים עשרה.
הייתה זו הפעם היחידה עד כה בהיסטוריה של ישראל שבה נפלה ממשלה בהצבעת אי-אמון.
תוצאות הבחירות לכנסת השתים עשרה, שהתקיימו ב־1 בנובמבר 1988, הובילו להקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות יצחק שמיר, אף שאפשרו הקמה של ממשלה צרה בראשות הליכוד.
בממשלה זו כיהנו יצחק רבין כשר הביטחון ושמעון פרס כשר האוצר מטעם מפלגת המערך, ומשה ארנס כשר החוץ מטעם הליכוד.
במאי 1989 הודיעה הממשלה, לאחר פעילות דיפלומטית אינטנסיבית, על יוזמה לקיום שיחות עם פלסטינים מיהודה, שומרון וחבל עזה לאחר קיום בחירות באזורים אלה.
יוזמה זו תואמה עם הממשל האמריקני.
בתחילת 1990 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, כי ישראל תציע במשא ומתן גם השתתפות בבחירות של נציגי הפלסטינים במזרח ירושלים ושל פלסטינים שהם במקורם תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה, אך גורשו בידי ישראל בתקופה שמאז 1967, וכן כי בבחירות המוצעות ישתתפו פלסטינים תושבי מזרח ירושלים.
פרס דרש שהממשלה תקבל את הצעת בייקר, ואילו רבין הציע כי שאלת השתתפות ערביי מזרח ירושלים בבחירות תוכרע בהצבעה בכנסת.
על פי שר החוץ ארנס, מימיה הראשונים של הממשלה ניהל פרס מגעים חשאיים עם הממשל האמריקני, כדי שלא יקבל את יוזמת השלום הישראלית כמו שהיא אלא יציב תנאים שהליכוד לא יוכל לקבל.
לאחר שקיבל את מבוקשו, רקח פרס בעזרתם של חיים רמון ויוסי ביילין הסכם סודי עם אריה דרעי וסיעת ש"ס, לתמיכה בהפלת הממשלה.
שמיר, שקיבל ידיעות מוקדמות כי חברי הכנסת של מפלגת העבודה מתכוונים להצטרף להצעות אי אמון שהוגשו מטעם סיעות האופוזיציה, פיטר במהלך ישיבת הממשלה שנערכה ב־13 במרץ את פרס מהממשלה.
בעקבות זאת התפטרו שאר שרי המערך, וב־15 במרץ נפלה ממשלת שמיר בהצבעה על הצעת אי־אמון בכנסת, שעברה ברוב של 60 ח"כים מול 55. אגודת ישראל תמכה בהפלת הממשלה, וחברי הכנסת של ש"ס (חוץ מהשר יצחק חיים פרץ, שבניגוד לדרעי כיהן גם כח"כ ותמך בממשלה בהצבעה) נעדרו מהמליאה בעת ההצבעה.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ישראל שבה הופלה ממשלה בשל הצבעת אי־אמון.
לאחר שממשלת שמיר נפלה, הטיל הנשיא חיים הרצוג על פרס להרכיב ממשלה חדשה ב־20 במרץ.
אולם, המשא ומתן הקואליציוני נקלע לקשיים: הרב שך, מנהיגה הרוחני של מפלגת דגל התורה, התנגד בחריפות להצטרפות מפלגתו לממשלת השמאל, ובכינוס שארגן בהיכל הספורט יד אליהו נימק זאת בחשבון ההיסטורי עם השמאל ועם אנשי הקיבוצים "אוכלי השפנים", ועקב כך נודע כ"נאום השפנים והחזירים".
בעקבות התנגדותו התקיפה של הרב שך סירב הרב עובדיה יוסף לאשר למפלגתו, ש"ס, להצטרף לממשלת פרס, ובכך טרף את הקלפים.
הח"כ החסר שבא לעזרתם היה אברהם שריר, שנבחר לכנסת כאיש המפלגה הליברלית, חלק מהליכוד.
שריר נמנה עם קבוצה של חמישה ח"כים מהמפלגה הליברלית שבפברואר 1990 התפצלה מהליכוד וייסדה מפלגה בשם "המפלגה לקידום הרעיון הציוני", בראשותו של יצחק מודעי.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני עימה סירבה המפלגה להצטרף לממשלה בראשותו של פרס, אך שריר הסכים לפרוש ממנה לבדו ובכך להעניק לפרס את הרוב הדרוש.
במקביל, ניסה הרב יעקב אריה אלתר (לימים הרבי מגור) לשכנע את הרב שך שיתמוך בממשלת המערך, אך לא עלתה בידו.
ורדיגר עשה זאת בהוראת הרב שך, ומזרחי בהוראת הרבי מליובאוויטש לחברי הכנסת הסרים למרותו שלא לתמוך בממשלה הדוגלת במסירת שטחים.
הצגת הממשלה התבטלה, ופרס נאלץ לבקש מהנשיא הרצוג ארכה בשביל לנסות ולהרכיב ממשלה בכל זאת.
ב־26 באפריל, כשגם בתום הזמן הנוסף שהוקצב לו לא הושגה התקדמות במגעים הקואליציוניים, נאלץ פרס להודיע להרצוג על כישלונו.
שמיר הציג את ממשלתו החדשה בכנסת ב־11 ביוני.
מי שנתן למהלך בדיעבד את השם "התרגיל המסריח" היה יצחק רבין, בריאיון בתקשורת בתאריך 9 במאי 1990. רבין נימק את מתן השם במילים: "הבלוף הזה וכל ההסתאבות שבאה לחיים הפוליטיים בישראל בניסיון להרכיב ממשלה צרה, נכשל לא רק באופן טקטי אלא גם קונספטואלית".
לטענת המעורבים במהלך, דווקא היה זה צעד פוליטי לגיטימי, שרבין גינה כדי לחזק את מעמדו מול פרס במאבק הפנימי על הנהגת המפלגה – ועל אף העובדה שהכינוי השלילי שיחק לידי הימין.
"התרגיל המסריח" גרם לזעזוע חברתי, ובעקבותיו נערכה הפגנה המונית בכיכר מלכי ישראל.
עשרות אלפי אזרחים קראו לשנות את סדרי השלטון.
ביניהם היה גם אליעד שרגא, אשר בעזרת צעירים נוספים הקים את התנועה למען איכות השלטון בישראל, שהשמיעה את הסיסמה "מושחתים, נמאסתם!", שנכנסה אף היא ללקסיקון הציבורי.
מפלגת העבודה השתמשה בתחושת המיאוס מה"אין בושה", והקריאה הפכה לאבן פינה בתעמולת הבחירות של מפלגת העבודה בבחירות 1992 בהן הביסה את הליכוד.
המיאוס שחש הציבור כלפי המיקח וממכר המפלגתי חבר לעמדה המתגבשת של רוב חברי הכנסת, שיש לייצב את המערכת הפוליטית בישראל.
הכנסת שינתה את חוק יסוד: הממשלה כך שנדרש רוב מוחלט של שישים ואחד חברי הכנסת להפלת הממשלה בהצבעת אי־אמון, והנהיגה בחירה ישירה של ראש הממשלה.
נוסף על כך נחקק חוק שהטיל סנקציות על חברי הכנסת הפורשים מסיעתם.
התרבות המינואית או התקופה המינואית היא תרבות שהתפתחה באי כרתים, והייתה נפוצה באי זה בתקופת הברונזה.
ניצני התרבות החלו להיראות באלף ה-3 לפנה"ס והיא התפתחה ושגשגה עד למחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס.
החוקרים חלוקים באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית, ההשערות העיקריות כוללות פעילות געשית, רעידת אדמה, בצורת, פלישת גויי הים או שילוב של כל אלה.
העדויות הראשונות לתרבות חקלאית בכרתים קיימות החל מ-7000 לפנה"ס, במהלך התקופה הנאוליתית.
באלף השלישי ובאלף השני לפנה"ס החלה להתפתח ציוויליזציה המכילה ערים המוקפות בכפרים חקלאיים.
נהוג לחלק את התרבות המינואית לתקופות באמצעות הארמונות שנמצאו ותוארכו על ידי הארכאולוגים.
תקופת ההתחדשות הארמונית (1600 לפנה"ס – 1450 לפנה"ס)
הרס הארמונות ב-1700 לפנה"ס מיוחס לפעילות געשית או לפלישה מאנטוליה.
לאחר מכן החלה תקופת זוהר של פאר והתחדשות, שסיומה בסביבות 1450 לפנה"ס, סימל את קץ הדומיננטיות המינואית בים האגאי.
ההיסטוריונים עדיין חלוקים ביניהם באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית.
ההשערות כוללות רעידת אדמה חזקה, התפרצות געשית בסנטוריני וצונאמי שהגיע בעקבותיה, פלישת גויי הים ועוד.
למרות הרצון לתלות את שקיעת התרבות המינואית בגורם יחיד, ההשערה הסבירה יותר היא צירוף של כמה גורמים (טבעיים ואנושיים), שעל כל אחד מהם בנפרד היו המינואים מסוגלים להתגבר, אולם התרחשותם בטווח זמן קצר יחסית, לא הותירה להם סיכוי להתאושש.
השם "מינואית", מלשון מינוס – מלכהּ האגדי של כרתים, נטבע על ידי הארכאולוג ארתור אוונס שגילה את התרבות בחפירות ארכאולוגיות של קנוסוס.
בתקופה זו הייתה בכרתים מדינה חזקה, שהיוותה מרכז שלטוני של חלקים נרחבים באגן המזרחי של הים התיכון.
בני כרתים היו ימאים מעולים, ובתקופתם היה מסחר מפותח בין חלקיו השונים של הים התיכון המזרחי.
למעשה, במשך תקופה ארוכה הם היו היחידים בעלי יכולות שיט בים, ולכן הארמון בקנוסוס לא היה מוגן בחומות, שכן לא הייתה תרבות המסוגלת להגיע לאי.
בין היתר סחרו המינואים עם מצרים העתיקה ומסופוטמיה, והללו הושפעו מציורי הקיר המינואים.
המינואים סחרו בעיקר בשמנים מהולים בבשמים ששימשו לרחצה, שהמשאבים לייצורם היו נפוצים יחסית באזור כרתים.
אזכורי האי כפתור, המזוהה עם כרתים, במקורות ממסופוטמיה ומצרים, מעידים על הקשרים הפוריים של התרבות המינואית עם הסהר הפורה.
בכרתים השתמרו מספר אתרים ארכאולוגיים מהתקופה המינואית, שכוללים ארמונות, חצרות, חדרי כס, חדרי מגורים ומחסנים.
הגדול מבין הארמונות המינואיים הוא הארמון בקנוסוס.
הארמונות קושטו ועוצבו בעמודים צבועים בעיקר בצבע אדום, והשתמרו בהם ציורי קיר צבעוניים ומרהיבים.
ציורי הקיר של התרבות המינואית חשובים ביותר מבחינה ארכאולוגית, אמנותית ותיעודית.
תרבות הגוף המינואית, בדומה לתרבויות יווניות אחרות באותה תקופה, ראתה בגוף האדם הטבעי כאידיאל יופי שיש להציג בפומבי.
בניגוד לתרבויות רבות אחרות - בהן העירום הגברי היה מקובל יותר מהנשי, מסיבות דתיות ואחרות - בתרבות המינואית חשיפת החזה הייתה מקובלת אצל שני המינים.
הנשים באותה תקופה נהגו להסתובב ללא חלק עליון, או באירועים חגיגיים ללבוש שמלות טופלס פתוחות מלפנים.
הגברים נהגו ללבוש לבוש חלציים בלבד, כדי להציג את גופם.
בתרבות המינואית היו בשימוש שלושה סוגי כתב: כתב ציורים, כתב ליניארי ב' (linear B) שפוענח בשנת 1952, וכתב ליניארי א' (linear A), שלא פוענח עד היום.
התרבות הכַּבַּארִית הגאומטרית היא תרבות ארכאולוגית של ציידים-לקטים שהתקיימה בשלהי תקופת הקרח האחרונה בלבנט, בשלב התיכון של התקופה האפיפלאוליתית, כ-18,000–15,000 שנים לפני זמננו, לפי תיארוך פחמן-14 מכויל.
מיד לאחרי תרבות זו הופיעה התרבות הנאטופית, שהיא שלב המעבר לישיבת קבע ולתרבויות התקופה הנאוליתית.
עקב כך, לתרבות הכבארית הגאומטרית חשיבות גדולה להבנת תהליך המעבר מחברות הציידים-לקטים הנוודים של התקופה הפלאוליתית לכפרי הקבע החקלאיים של התקופה הנאוליתית.
שורשיה של התרבות הכבארית הגאומטרית בתרבות הכבארית (הנקראת על־שם מערת כבארה).
הכבארים המקוריים הוגבלו באזור מחייתם לחוף הים התיכון, אולם סביב 12,500 לפנה"ס התפשטו על אזורים נרחבים מסוריה עד לסיני.
הגורם להתרחבות טמון במצב האקלימי ששרר בלבאנט: הקור והיובש שאפיינו את ימי הכבארים הוחלפו בתנאים נוחים למחיה, וכך עודדו התפשטות והשתכללות חברתית המוצגת בתרבות הכבארית הגאומטרית.
מספר היישובים עלה והנחלה הכבארית התרחבה, ויש בכך להעיד על גידול באוכלוסייה שנבעה מריבוי המשאבים וזמינותם.
נשמר קשר בין יישובי הדרום, אשר היו קטנים יחסית, ליישובי החוף, כפי שמעידות קונכיות מהים התיכון שנמצאו באתרים דרומיים.
אולם המשבר האקלימי הקרוי בפי החוקרים הדריאס הצעיר, אשר התאפיין בהתקררות מהירה ופיחות במשקעים, הניס את הכבארים מהדרום, מפאת חוסר יכולתם להתרגל לניצול המשאבים הדלילים אשר נעשו פחותים יותר ויותר עם החמרת ההתחממות.
כמו כן, התחרות לניצול המשאבים בינם לבין המושאבים, יושביה המקוריים של מצרים ועמק הנילוס אשר חדרו לסיני ולנגב והיו יותר מותאמים לניצול המשאבים הדלילים, תרמה להעלמות התרבות הכבארית הגאומטרית מהנגב.
בצפון הארץ קמה התרבות הנאטופית, וסמוך לכך נעלמה הכבארית.
ממאפייניה הבולטים של התרבות הכבארית הם "המיקרוליתים הגאומטריים".
צורתם הייתה טרפזית ומלבנית והם עוצבו מלהבונים בתהליך סיתות הצור.
מנגד, נמצאו עדויות למיקרוליתים משולשיים, ואף טכניקת הנקר המיקרוליתי.
ניתן להצביע על מספר שינויים שעברו הכלים לאורך השנים.
השינויים עמדו בעיקר על עיבוי רוחב המיקרולית.
נמצאו השפעות אזוריות על עיצוב וחדות הכלים.
תעשיית החרטים הכבארית הגאומטרית הייתה דלה למדי, וכזאת הייתה גם תעשיית המגלים.
לבני התרבות היו כלי כתישה וקערות למיניהן.
אלו העידו על שכלול בשימוש המזון המלוקט וקשירת קשר חזק יותר עם הלקט שהיה בעיקרו דגן הבר.
עם זאת, הלקט לא היווה חלק מהותי מתזונת הכבארים.
ציד יחמורים, צבאים, חזירי בר, שורי בר ובובאל היה נפוץ בקרב הכבארים הגאומטריים.
גודל האתרים הכבאריים לא עולה על 400 מטרים רבועים.
ביישובים חיו לכל היותר קבוצות מצומצמות של שלוש משפחות.
בני התרבות חיו הן במערות והן באתרים מאורגנים.
הם נדדו ממחנה אחד לשני בהתאם למזג האוויר.
המחנות ההררים שמשו בקיץ והנמוכים בחורף.
נמצאו מספר בקתות מדופנות ששמשו למגורים, וכן קירות ובמה באזור חיפה.
נמצאו מספר עדויות לקבורה, אולם לא מדובר במנהג נפוץ ומקובל.
צדפות הדנטליום שמשו לעיתים לעיטור המתים ולעיתים לסחר.
התרבות המוּשָאבִּית (גם מֻשַאבִּית) היא תרבות ארכאולוגית של ציידים־לקטים בחצי האי סיני, בנגב ובדרום ירדן.
התרבות שייכת לשלב האמצעי של התקופה האפיפלאוליתית ומתוארכת לכ-17,500 עד 15,000 שנים לפני זמננו, בת זמנה של התרבות הכבארית הגאומטרית של האזור הים-תיכוני של הלבנט.
התרבות מוגדרת לפי כלי הצור המסותתים האופייניים לה, מיקרוליתים קמורים שהוכנו בטכניקת הנקר המיקרוליתי (Microburin Technique).
התרבות קרויה אחר ואדי מושאבי בצפון חצי האי סיני.
במחקר קיימת סברה כי בני התרבות המושאבית נדדו ממצרים, כפי הנראה מדלתת הנילוס, לסיני.
המושאבים הגיעו לסיני בעת של נוחות אקלימית שהתאפיינה בריבוי משקעים והתחממות מתונה.
נינוחות זאת הובילה, אולי, לריבוי אוכלוסייה.
בהגיעם לסיני ולנגב, פגשו בני התרבות המושאבית בכבארים הגאומטריים.
נמצאו דוגמאות אחדות לאתרים מושאביים שנבנו על גבי אתרים כבאריים ולהפך.
בתרבות המושאבית קשורות מספר סברות.
אחת מהן, סברה אשר טוענת כי הם למעשה פיתוח של התרבות הניצנית האזורית, מטילה ספק ברקע הצפון אפריקני.
סברות אחרות קושרות אותם לצמיחת התרבות הרמונית ודרכה התרבות הנאטופית, יושבי-הקבע הראשונים בלבנט.
התרבות הנָאטוּפִית היא תרבות פרהיסטורית שהתקיימה בארץ ישראל ואחר כך גם באזורים נוספים בלבנט, בסוף התקופה האפיפלאוליתית, כ-15,000 עד 11,700 שנים לפני זמננו.
זוהי תרבותם של אחרוני הציידים-לקטים באזור, המייצגת את המעבר מאורח החיים הנוודי של התקופה הפלאוליתית והאפיפלאוליתית לקהילות החקלאיות ויושבות-הקבע של התקופה הנאוליתית.
הממצאים הארכאולוגים הרבים והעשירים מתרבות זו כוללים, לראשונה באזור ארץ ישראל והלבנט בהיקף נרחב, את התכונות הבאות: בנייה נרחבת של בתים מאבן, בתי קברות מובחנים, תרבות חומרית עשירה הכוללת חפצי אמנות, וניצול אינטנסיבי של משאבי הסביבה.
עם זאת, לא נמצאו עדויות ברורות לייצור מזון (ביות בעלי חיים ותירבות צמחי בר).
בשל כך הוגדרה התרבות הנאטופית כחברה ייחודית ומורכבת של ציידים-לקטים יושבי קבע, שנמצאת על סף המעבר לאורח חיים חקלאי.
מקומה של התרבות הנאטופית על מפתן המהפכה החקלאית ואופייה הייחודי תרמו לעניין המחקרי הכלל-עולמי סביבה.
בשנת 1928 הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד מצאה לראשונה שרידים מתרבות זו במערת שוקבא שבוואדי א-נטוף (נחל נטוף, כ-14 ק"מ מצפון מזרח ללוד, יובל של נחל איילון), והתרבות קרויה על שם הנחל.
גארוד עמדה על מאפייניה וחשיבותה של התרבות הנאטופית לאחר חפירותיה במערת הנחל, בנחל מערות שבהר הכרמל, בין 1929–1934.
הכרונולוגיה הנאטופית מחולקת לשתי תקופות: הנאטופית הקדומה והנאטופית המאוחרת, כשהמעבר ביניהן אירע בערך 13,500 עד 13,000 שנה לפני זמננו (11,500 לפני הספירה – 11 אלף לפני הספירה), אם כי יש המגדירים שלב נוסף: הנאטופית הסופית, בשלהי התקופה.
מופע נוסף של התרבות הנאטופית הסופית היא התרבות החריפאית בנגב.
בשלב הקדום של התקופה הנאוליתית בארץ ישראל, התקופה הנאוליתית הקדם-קראמית א', השתמרו מסורות נאטופיות רבות אך גם הופיעו מנהגים חדשים לחלוטין.
מודל ארכאולוגי מקובל על חלק מהחוקרים, גורס כי לתנודות אקלימיות השפעה ניכרת על דפוסי פעילות של חברות אנושיות.
התקופה האפיפלאוליתית עשירה בתנודות אקלימיות, אם כי השפעתן על חברות הצומח, החי והאדם באזור אינה ברורה, ונעשו מאמצים לפרש את התפתחותה וקצה של התרבות הנאטופית לפי השינויים האקלימיים המשוערים.
בין 20,000 ל־14,500 שנה לפני תקופתנו חלה ירידה בטמפרטורות יחסית לימינו, ולצידה התרחשה ירידה ניכרת במשקעים.
מתקופה זאת ידועות לחוקרים מספר תרבויות ציידים-לקטים: הפְּרוֹטוֹ־כַּבַּארִית אשר נודעת עבור שכבת ישובה באתר אהלו II, הנִיצַנִית והזַרְזִית.
החשובה והנחקרת ביותר בתרבויות היא התרבות הכבארית.
תרבות זאת הוגבלה בעיקר למישור החוף שהתרחב ב־15 ק"מ בגלל הצטברות המים בקרחונים וירידת מפלס הים העולמי.
הציד היה מקור בסיסי ומהותי למזון, אולם לקט נוצל גם כן, כפי שמלמדים עליי בזלת ומכתשים.
שיפור כללי בתנאים חל עם תום התקופה הנזכרת לעיל, כשהמשקעים הוסיפו לגדול לקראת 13,000 שנה לפני זמננו.
(האלף ה-11 לפהנ"ס) תקופה זאת של נינוחות נחתמה, יחד עם תקופת הפליסטוקן הגאולוגית, על ידי הדריאס הצעיר, תקופה אקלימית של צינה ויובש.
ארכאולוגים גילו תרבויות רבות מהתקופה הנוחה, בהן החַמְרִית, העַזְרַקִית, הקֶרֵנִית ואחרות.
רוב התרבויות הללו מהוות פיתוח או פלג כלשהו של שתי התרבויות עיקריות: התרבות הכבארית הגאומטרית והתרבות המושאבית.
הכבארית הגאומטרית היא פיתוח של התרבות הכבארית שנדונה לעיל.
הכבארים הגאומטריים התפרשו על אזורים נרחבים, תוך כדי ניצול הנגב וחצי האי סיני שנעשו ברי יישוב.
המושאבים, כנראה בני דלתת הנילוס, חדרו לאזור סיני מאותן הסיבות.
התחרות בין השתים שאולי הוגברה על רקע הדריאס הצעיר, הובילה לקיצה של התרבות הכבארית הגאומטרית בדרום, בעוד שבצפון התפתחה לתרבות הנאטופית לפני כ־15,000 או 14,500 שנים לערך.
יישובים נאטופיים נחשפו לכל אורך ארץ ישראל והלבנט.
'אזור הגלעין' של התרבות הנאטופית, בו נתגלו האתרים הגדולים והעשירים ביותר, נמצא בגליל (מערת היונים, מערת חילזון תחתית ועינן), בכרמל (מערת הנחל, מערת רקפת, מערת כבארה ונחל אורן), בבקע הירדן (נחל עין גב II) ובהרי יהודה (מערת שוקבא).
בנוסף, האתרים הצפוניים ביותר נתגלו בלבנון ואזור הפרת (תל אבו הוריירה ומורייבת), הדרומיים בנגב וסיני (למשל ראש צין וראש חורשה) והמזרחיים בירדן (ואדי חמה 27 ורבים אחרים).
האתרים החיצוניים דלים בממצאים ארכאולוגיים, קטנים בגודלם (15 עד 100 מטרים מעוקבים) ונחותים ארכיטקטונית לאתרי אזור הגרעין.
יישובים נאטופיים גדולים מחוץ לאזור הגלעין הופיעו רק בתקופה הנאטופית המאוחרת, אך גם הם היו קטנים יחסית לאתרי הבסיס, ותפקדו כתחנות לקבוצות ניידות של ציידים-לקטים.
אתרי הבסיס הגיעו לגדלים מרשימים של עד כ־1,000 מטרים רבועים, ועשרות הבתים שנמצאו בהם התאימו למגורי קבוצות גדולות המונות כ־200 נפש.
החידוש המשמעותי באתרים הנאטופיים הוא הופעת ארכיטקטורת האבן.
באתרים הנאטופיים של אזור הגלעין נתגלו קירות תמך גדולים, מבנים מעוגלים, סגלגלים או בצורת חצי עיגול, ומתקנים בנויים רבים.
קוטר הבית הנאטופי הממוצע לא עלה על שישה מטרים וצורתו השכיחה הייתה מעגלית.
הבתים נבנו לתוך האדמה ולפרקים לצלע המדרון בבניית טראסה.
היישובים נבנו במערות, פתחי מערות ואזורים פתוחים.
רצפותיהם נעשו מריצוף אבן או עפר כבוש, ולעיתים נמצאו בבתים מוקדי אש ותושבות לעמודים.
בין הבתים נמצאו מתקנים שאולי שמשו לאחסון, אבל אלו נדירים למדי.
הבנייה נעשתה בעיקר באבן גוויל, ונמצאו עדויות מעטות לשימוש בטיח.
בתים יוצאי דופן בגודלם, צורתם, הרכבם האדריכלי או ממצאיהם יכולים להתפרש כמגורי מנהיג, או אתר בעל שימוש טקסי-דתי כלשהו.
מתקני מגורים הפכו לעיתים למתקני עבודה למיניהם, והשימוש במתקן כלשהו תם כאשר נקבר בו אדם.
לעיתים ננטשו אתרים, ומעליהם נבנו מחדש שכבות יישוב נוספות.
במקרים אחרים קיים רצף ארוך של יישוב ותיקון מתקני המגורים.
המיקרוליתים, כלים קטנים אשר יוצרו מנתזי צור, בולטים במכלולי התקופה האפיפלאוליתית.
יצור המיקרוליתים בארץ ישראל החל כבר בתקופה הפלאוליתית המאוחרת, אולם במעבר לאפיפלאולית חלו שני שינויים מורפו־טכנולוגיים עיקריים בתעשיות המיקרוליתיות: הנהגת תקניות במאפיינים פנים-תעשייתיים והקהיה ניכרת של צידי הכלי.
הגורם המקובל לשינוי זה הוא המעבר האפיפלאוליתי לכלים מורכבים בעלי ידית, כמו המגל.
לצורך התאמת הכלי לידית הוחלקו צדדיו.
המיקרוליתים של תעשיות ותרבויות שונות נבדלים זה מזה בצורתם, גודלם וטכניקות יצורם.
אי לכך, שימשו בעבר המאפיינים הללו כקריטריונים להפרדת ישויות שונות בתקופה האפיפלאוליתית.
יתרה מזאת, הבדלים מיקרוליתיים יעילים גם בחשיפת ישויות פנים תרבותיות בחברה מורכבת, דוגמת החברה הנאטופית, והפרדה של שלבים שונים בכרונולוגיה של החברה.
בר־יוסף רואה בנוכחות טכניקת הנקר המיקרוליתי, אורך הסהרונים ואופני גימורם, טיפוסי הגרעין לייצור המיקרוליתים ושיעורם הכללי ביחס לכלים אחרים קריטריונים עיקריים לזיהוי ישויות ותקופות בנאטופית.
בדומה לקודמיהם הרבו הנאטופים להשתמש במיקרוליתים למטרות הציד והלקט.
ברם, בנאטופית נראים חידושים בטכנולוגיה המיקרוליתית אשר לא נצפו בקרב הכבארים הגאומטריים.
לצד החידושים נערכה הקצנה בניצול המשאבים וייצור הכלים, כפי שמעידה העובדה שמטר מעוקב באתר נאטופי מכיל יותר מיקרוליתים מאשר כל מ"ק באתר קדום יותר.
צמיחת האוכלוסייה שהמשיכה את המגמה הפלאוליתית, הכתיבה, כפי הנראה, את השימוש הנכבד והבלתי־בזבזני במשאבי הכלים.
התעשייה התבססה על סיתות להבים ולהבונים מנתזי צור אשר גרעיניהם השתנו מהתקופה הקודמת.
מהלהבונים יצרו הנאטופים את המיקרוליתים הגאומטריים.
הצורה השכיחה בתעשיית המיקרוליתים היא זאת של הסהרון.
עיצוב המיקרוליתים נעשה בשיטת השברור הדו־פני ("שברור חילואן") והשברור הזקוף, בנאטופית הקדומה והמאוחרת בהתאמה.
נעשה שימוש בטכניקת הנקר המיקרוליתי לעיצוב כלים אלו, והשימוש בה התגבר לכל אורך התקופה הנאטופית.
מהלהבים עוצבו סכינים ששימשו כלהבי מגל.
להבי המגל הופיעו לראשונה בימי התרבות הנאטופית, וסייעו בביסוס הטענה שהנאטופים עסקו בקצירת עשבוניים או דגניים היות שהברק עליהם נוצר מהתגובה הכימית בין הצורן בצמחים למיקרולית עשוי הצור.
הסכין הוצמד למגל עץ או עצם בעזרת ביטומן, שרף וחרסית.
מגלים אלו שימושיים יותר מכלי ליקוט קודמים, ומחזקים את דפוס הקצנת ניצול המשאבים בנאטופית.
נוסף למגלים ולהביהם, חוקרים רבים רואים במפסלות, גרזנים עתיקים עשויי צור, חידוש נאטופי.
בשעה שרוב התרבויות אשר קדמו כרונולוגית לנאטופים עשו שימוש מועט בכלי אבן (הכוונה לכלים שלא סותתו מצור), אנו עדים לשימוש רב בכלים אלו אצל הנאטופים.
שני סוגים עיקריים של חומרי גלם עמדו לרשותם: אבן גיר ובזלת.
ממצא זה בא להעיד על סחר וקשרים בין הנאטופים לתרבויות שונות או על נדידה עונתית לאזור הגולן.
על כל פנים, טיפוסי הכלים השכיחים הם המכתשים והעליים, הקערות והספלולים.
כלי האבן אופייניים ליישובים גדולים ששכנו בהם לעיתים קרובות, והם נוצלו לכתישת מזון, גיר ואוכרה.
כלי אבן נוספים הם "מיישרי חניתות": פיסות אבן (בעיקר חלוקים) שחורצו במרכזן, דרכם הועברו חצים וכלים דומים עד ליישורם.
כמו עם חומרי גלם אחרים, הנאטופים עשו שימוש רחב בהרבה מקודמיהם בעצם.
יש הטוענים כי שימוש זה היה הרחב ביותר בארץ ישראל אי פעם.
באתרי הגליל והכרמל אותרה הכמות הגדולה ביותר של כלי עצם.
מחטים, חודים, מרצעים, צלצלים, חכות, נטיפות, ידיות מגל ומחליקי עורות הם עיקר טיפוסי כלי העצם בנאטופית.
חלקם שימשו בציד ובדיג, אולם אחרים בבוּרְסְקָאוּת, קליעה ופעולות יום־יום אחרות.
העצמות היו ברובן של צבי מצוי, יחמור פרסי, אייל הכרמל וחוגלה.
למעשה, נפוץ שסוגי תכשיטים אחדים שכיחים באתר אחד, אך כמעט נעדרים באחר.
על יריעת התכשיטים הנאטופית הענפה נמנים חרוזים מקונכיות.
מינים שונים של קונכיות, בהן תדירה ביותר קונכיית שן הים (דֶנְטַלִיוּם בלעז), נמצאו באתרים נאטופיים.
רובן נאספו בים התיכון, אולם ים סוף, הנילוס ואף האוקיינוס האטלנטי נמצאו כמקור של חלקן.
חומרי גלם אחרים היו הירקן, המלכיט, האובסידיאן, הגיר והבזלת.
עצמות ושיני טורפים הוסבו לתכשיטים, ועולה על הדעת כי חומרים כלים כעץ ונוצות שימשו גם כן.
אנה בלפר-כהן מצביעה על הדמיון בין עיטורי הגוף הנאטופיים לאלו של הפלאולית המאוחר האירופי.
מרבית התכשיטים שהתגלו נמצאו על שלדי הקבורים, ושמשו כתליונים, חגורות, צמידים ועיטורי ראש.
באמנות הנאטופית ניכרים מאפיינים טבעיים שמקורם באומנות פלאוליתית עתיקה.
אף על פי כן, נמצאו מספר צלמיות אנושיות, כמו ראשי האדם ממערת הנחל ועינן והפסלון מעין סח'רי המתאר, כפי הנראה, זוג המקיים יחסי מין.
כלים שחרותות עליהם דוגמאות שונות, או לוחות עם חריתות בצורת בעלי חיים הם מרכיב נוסף של האמנות הנאטופית.
נתזי אבן גיר, קרניים, עצמות וידיות מגל עשויות עצם הוסבו למיני יצירות.
הדמויות הנפוצות הן של בעלי חיים כצבאים, ינשופים, פרים, צבים ומעלי גרה למיניהם.
מרכיב מרכזי בכלכלה הנאטופית הוא ציד של מגוון רחב ביותר של בעלי חיים.
הנאטופים עשו שימוש, כפי הנראה, באמצעים טכנולוגיים כקשתות ורשתות לציד.
ייתכן כי כלבים שולבו בציד, אך חסרים ממצאים לבסס טענה שכזאת.
שינויים בדפוסי הציד בין התקופה הנאטופית לקודמותיה בולטים כאשר בודקים קבוצות בעלי חיים לפי ערכם הכלכלי ולפי אסטרטגיית הבריחה שלהם (דהיינו התועלת שבהשגתם מול העלות – הקושי לתופשם).
מונרו מחלקת את הפאונה הנאטופית לשלוש קבוצות:
הראשונה בהן, קבוצת מכפילי הפרסה ומפריטי הפרסה, מונה כתשעה זנים עיקריים: צבי מצוי, יחמור פרסי, אייל אדמוני, אייל הכרמל, שור הבר, חזיר בר, עז הבר, פרא וסוס רמכי.
על הקבוצה השנייה, קבוצת הטורפים, נמנים השועל המצוי, חתול הביצות, גירית מצויה וסמור.
בקבוצה השלישית, קבוצת "בעלי החיים הקטנים", היינו בעלי חיים צמחוניים שמשקלם לא עולה על חמישה ק"ג, שכיחים ביותר צב היבשה המצוי, הארנבת המצויה, חוגלת הסלעים, מספר דורסי יום ועופות מים.
מהמחקר בטראסת מערת הנחל עולה בעל חיים נוסף שלא הופיע בחלוקה של מונרו: החולד הארצישראלי.
בקבוצה הראשונה נפוץ ביותר הצבי המצוי.
הוא מרכיב כ־90 אחוזים מהמכלול הנאטופי של הפרסתנים: עלייה של כ־20 אחוזים בהשוואה לתקופה הכבארית.
הזינוק בכמות הצבאים בא על חשבון היחמור הפרסי שצנח מכ־20 לכ־2 אחוזים.
הנאטופית עוברת את קודמותיה גם בשיעור הניצול של צבאים צעירים, דהיינו אלו שגילם נמוך מ־18 חודשים.
הסבר מקובל לתופעה היא הוצאת הצבאים מאיזון אוכלוסייתי, והכנסתם לשלבי התאוששות המתאפיינים באוכלוסיות צעירות.
הנאטופים אפוא לא העדיפו צעירים, אך אחוז המפגשים עימם עלה ואיתו עלו סיכויי הציד.
ייתכן שהעדפה על בסיס מגדרי הייתה קריטריון ציד נאטופי, כפי שמעיד מחקרו של בר־עוז המתווסף למחקרים קודמים, וגורס כי אחוז הנקבות בפאונת הצבאים נמוך ביותר.
כל זה עשוי להעיד על ניצול אינטנסיבי יותר של הצבאים, שהעמיד את אוכלוסיותיהם במצב של לחץ.
הועלתה בעבר תאוריה לפיה הנאטופים אף עסקו בפרוטו־ביות של הצבאים, וזאת על סמך זהות הצבאים שניצודו ונתוניהם הגופניים.
טענה זאת הופרכה אחר סקירה מחודשת של הנתונים.
יתרה מכך, האופי של הצבאים מקשה מאוד על רעייתם והגנתם, ועל כן פוגם ברווח המופק מהם.
אף על פי כן, ישנן עדויות לביות אחר בנאטופית, ביות הכלבים.
עד כה נתגלו ארבע קבורות כלבים, והמפורסמת בהן נמצאת בקבורה 104H בעינן.
גורי הכלבים, או הזאבים, נקברו בסמוך לאנשים.
אלו, כאמור, אולי סייעו בציד, וכנראה התגוררו בסביבה האנושית.
בתקופה הנאטופית חלה עלייה מרשימה בשכיחות "בעלי החיים הקטנים" אשר הגיעו לשיא של כ־60 אחוזים מהמכלול באתרים אחדים.
חלוקה פנימית של הקבוצה המדוברת נערכה על ידי מונרו לפי יחס ההשקעה/רווח.
אי לכך, הם חולקו לאיטיים (צבים) וקלי התנועה (ארנבות וציפורים).
בתקופה הנאטופית המוקדמת מהווים קלי התנועה כ־65 אחוזים מהכלל, בעוד שבנאטופית המאוחרת הצבים מגיעים לכ־75 אחוזים.
הסבר אפשרי לשינוי זה הוא, כבמקרה הצבאים, אינטנסיביות ציד משתנה הנובעת מאוכלוסייה אנושית גדלה ומתכווצת לסירוגין.
כך, ציידים-לקטים יושבי קבע ייאלצו לנצל יותר חיות קטנות, ואף יותר חיות קטנות קשות לתפישה, מאשר ציידים ניידים יותר.
רוב העצמות הארוכות של צבאים ואולי ארנבות שוברו במכוון על מנת להפיק את מח-העצם.
יצורים אחרים שקרוב לוודאי התגוררו בדו־קיום עם הנאטופים היו המכרסמים.
וייסברוד מבחין בטראסת מערת הנחל בשלוש קבוצות גיל מבוגרות בקרב העכבריים אשר לא נוכחים בקינֵי דורסי לילה באזור.
דורסי הלילה נחשבים לסוכני הצטברות משמעותיים של שרידי יונקים קטנים במערות ובמחסות-סלע, והיעדרות קבוצות הגיל המבוגרות בקיניהם מוכיחה כי המכרסמים שנמצאו באתר חיו לצד הנאטופים, זכו להגנה מפני טורפים והגיעו, בחלקם, לגיל מבוגר.
שכיחותם של בעלי החיים מלווי האדם באתרים הנאטופיים, שנחקרה לראשונה על ידי איתן צ'רנוב, מהווה את אחד הסמנים החשובים ליישוב קבע בתקופה זאת, שכן רק יישוב המתקיים לזמן ארוך יחסית ייצור דפוס שכזה, לא מחנה ארעי.
הכלכלה הנאטופית התבססה על ציד אינטנסיבי ומגוּון ביותר.
עצמות ויתר השרידים הגרמיים של בעלי החיים (שיניים, קרניים) שרדו עד ימינו במצב טוב מאוד, אך שרידי הצמחים שלוקטו בידי הנאטופים מצומצמים ביותר.
אדמת הטרה רוסה האופיינית ליישובים נאטופיים רבים אחראית ככל הנראה לאי-שימור הממצאים הבוטניים.
מהתקופה הנאטופית ידוע לנו רק על מצבור אחד של ממצאים מאקרו-בוטניים משמעותיים ששרדו עד ימינו (להבדיל משרידים מיקרוסקופיים של צמחים, המתגלים לעיתים בדגימות קרקע מאתרים).
מצבור זה אותר בתל אבו הוריירה הסורי, אתר נאטופי במקורו אך גם מרכז של ישות חברתית פנים־נאטופית.
השרידים מהאתר לא מרובים, ובולטים בו העשב, השיפון וחיטת הבר (Triticum boeoticum; Triticum dicoccoides).
עשב, על אף שכיחותו הגבוהה, דורש מאמץ רב לקצירתו ועיבודו והרווח הקלורי המופק ממנו מועט.
דגניים, מאידך, הם קלים יותר לקצירה ועיבוד ומספקים רווח קלורי גבוה יותר.
השכיחות הגוברת של כלי כתישה מאבן, והמצאת המגל מסייעים בביסוס הטענה כי הנאטופים הרחיבו את העיסוק בלקט, ועניין זה משתלב יפה עם המגמה הכללית המסתמנת בתקופה הנאטופית.
כסלו הציג מודל ליקוט אפיפלאוליתי שונה.
לטענתו, קצירה במגל ואיסוף גרעיני דגנים בסלים עלולים להביא לפגימה בלקט, בתנאים מסוימים.
אמצעי שימושי ורווחי יותר לליקוט, בעיני כסלו, הוא איסוף מהאדמה של חומר בשל.
ניסוייםוהפניות בתוכו העידו כי ליקוט לפי מודל זה יכול להניב בשעתיים את הצורך הקלורי היומי של אדם בוגר, ובתומה של עונת ליקוט (מאי–אוקטובר) היו נותרים המלקטים עם עודפים ניכרים.
באוקטובר הבשילו מקורות צמחיים אחרים עליהם יכלו הנאטופים להסתמך, וכסלו מאמין כי בעודפים נעשה שימוש חקלאי מכוון.
פולמוס החקלאות מעסיק את חוקרי התרבות הנאטופית כבר מראשית המאה ה-20. דורותי גארוד, שחשפה את התרבות הנאטופית, הייתה הראשונה שהעלתה את הסברה כי הנאטופים עסקו בחקלאות, אך לתאוריה נמצאו מבקרים.
מספר שנים מאוחר יותר, ויר גורדון צ'ילד תמך בסברה לפיה קבוצה נוודית נדחקה לפיתוח החקלאות בגין קושי אקלימי, ונקב בנאטופים כחברה אפשרית.
עבודתו הארוכה של ר"ג בריידווד ביררה את אמיתות הסברה של צ'ילד אחר עידונה והרחבתה, אך לבסוף שללה את הטענה.
מוּר הפיח בתאוריה החקלאית רוח חיים ואונגר-המילטון מצאה סימוכין לחקלאות נאטופית בסימני הקציר שנותרו על מגלי הצור.
תומכי החקלאות, או העסוק הפרוטו־חקלאי בקרב הנאטופים, רואים בתקופה הנאטופית המאוחרת את המועד להולדת החקלאות.
התקופה הנאטופית המאוחרת מקבילה בחלקה לדריאס הצעיר, אירוע אקלימי של קור ויובש אשר נמשך מאות שנים וייתכן שהביא לפגיעה במשאבי המזון הנאטופיים.
פיתוח החקלאות כאמצעי הסתגלות ושליטה על מקורות המזון נראה כפתרון הגיוני עבור חברה כה מפותחת אשר בלאו הכי הסתמכה מאוד על ליקוט דגניים והייתה נייחת למדי בהשוואה לחברות לקטים-ציידים אחרות.
אף על פי כן, הממצא הארכאולוגי אינו תומך ישירות בסברה זאת.
פרישת האתרים הנאטופית בתקופה המאוחרת רחבה יותר מאשר בתקופה המוקדמת.
אם כי היישובים הם כנראה אתרי חנייה בשל גודלם הקטן יחסית ופשטותם הארכיטקטונית.
אחוז הצבים הגבוה בתזונה הנאטופית בתקופה המאוחרת מלמד, בהתאם למדד ההשקעה/רווח, על השקעת אנרגיה מופחתת בציד.
דבר זה מעיד על פיחות בכמות הפיות שיש להאכיל, או על שהייה קצרה יותר באתרים.
אי לכך, ניתן להסיק כי חזרה לדפוסי נוודות מהווה הסתגלות נאטופית למציאות האקלימית החדשה.
חברה ניידת מתקשה לעבד ולטפח תבואה, ועל כן קשה להאמין כי הנאטופים אכן עסקו בחקלאות.
ברם, ניתן להבחין בְחזרה למסורת הנאטופית המוקדמת והצטמצמות לגבולות אזור הגרעין לקראת תום התקופה הנאטופית.
נוהל הסרת הגולגולת החל להופיע בתקופה המדוברת, ויש חוקרים שרואים קשר בינו לבין מנהג אבות וטריטוריאליזם.
נוהל זה נעשה שכיח בתקופה הנאוליתית שבאה ישירות אחרי השלב הנאטופי הסופי.
הנאוליתים בארץ ישראל התפתחו מהנאטופים, ועם שיפור התנאים האקלימיים הם אימצו את החקלאות.
אפשרי, אם כן, שמסורת חקלאית כלשהי שהתקיימה בנאטופית הסופית עברה לנאוליתים.
נוסף לכך, אפשרי שהליקוט הרב של הדגניים הביא לביות בלתי־רצוני שלהם.
איסוף לקט מהאדמה מסוגל ללמד, לטענת כסלו, את העקרונות הבסיסיים של זריעה וחקלאות.
את העודפים הנותרים מהליקוט ניתן היה לזרוע ולברוא בכך חקלאות פרימיטיבית.
ידוע לנו כי הדגניים שימשו חלק חשוב בתזונה אלפי שנים לפני התקופה הנאטופית, וממצאי אבו הוריירה הוצעו כמעידים על טיפוח השיפון.
אולם הדעות עדיין חלוקות בנושא, ויש צורך בממצא בוטני באיכות שימור טובה יותר ובכמות משמעותית יותר כדי להגיע לקביעה בשאלת החקלאות.
חוקרים אחדים כדוגמת היידן יוצאים ככלל נגד המודל האקלימי וגורסים כי הניידות של התקופה המאוחרת נובעת מניסיון ליצור עודפי פלורה.
בלחץ הציד המוגבר בנאטופית לעומת קודמותיה, אך הלא משתנה בין התקופות הנאטופיות, רואה היידן עדות לכך שהשפעת הדריאס הצעיר הייתה משנית.
את המעבר לחקלאות הוא מייחס למודל טכנולוגי-חברתי מתקדם שהתחדד בתקופה הנאטופית.
מנהגי הקבורה בתרבות הנאטופית חדשניים ומאופיינים בגיוון רב ובהיעדר תקן אחיד.
הקבורה הנאטופית אינה הראשונה בארץ ישראל, אך היא עוברת במורכבותה ומספריה את כל התרבויות שקדמו לה.
הקבורות של התרבויות הקדם־נאטופיות נמנות בעשרות, בעוד שהנאטופית לבדה הניבה עד כה למעלה מ־400 קבורות.
בתי־הקברות הנאטופיים אופייניים ליישובי בסיס בכרמל ובגליל דוגמת עינן, נחל אורן, מערת הנחל, מערת היונים, מערת כבארה ומערת שוקבא.
בנטופית המאוחרת היו קיימים אתרי קבורה ייעודיים, כמערת רקפת ומערת חלזון תחתית.
באתרים עינן ומערת הנחל לבדם נתגלו עד כה כמאה קבורות, לעיתים תוך הפרדה ברורה מאזור המגורים.
הקבורות הונחו בבורות מחוץ לבתים או במבנים שיצאו משימוש.
עומק הבורות נע בין רדוד לעמוק, ולעיתים אבנים דיפּנו אותם, בעיקר באזור הגולגולת.
הקבר נסתם בחומר המצוי באתר: עפר, אבני גוויל, תוצרי לוואי של התעשייה הנאטופית, כלים הרוסים ועצם.
צינורות אבן, מעין מכתשים שחוררו עד בסיסם, ומכתשים שחוררו לתוך גושי סלע העידו לעיתים על מיקומו של קבר.
מסמני קברים אחרים היו מעגלי אבנים שנבנו סביב לקברים.
הכיסוי באבנים נערך אולי כדי למנוע פגיעה בגופה מצד אוכלי נבלות, או כדי שלא תשתנה תנוחת הנקבר.
ייתכן כי סימון הקבורה נעשה לטובת הוספה עתידית של גוויות לחלקה מסוימת.
מוקדי אש רחבים נמצאו בסמוך למספר אזורי הקבורה ולהם אולי קשר טקסי לקברים.
קבורה קבוצתית בבתי הקברות שכיחה בתקופה המוקדמת, אבל קבורה מפוזרת של גוויות (ולעיתים של חלקי גוף שונים) נעשתה נפוצה יותר בנאטופית המאוחרת.
הקבורות נחלקות לראשונית ומשנית, דהיינו קבורה של הגופה כפי שהיא, או איסוף העצמות לאחר הקבירה הראשונית וקבירתן המחודשת.
קבורות משניות נעשות נפוצות בתקופה המאוחרת, אך אינן ייחודיות לה.
בתקופה המאוחרת החל מנהג הסרת ראש הנקבר שהפך נפוץ בתקופה הנאוליתית.
לעיתים נמצאו עד שש גופות בקבר אחד.
בקרב תנוחות הנקברים רווחות התנוחה המכווצת והמכווצת למחצה.
בחלק מהאתרים אפשר להצביע על מעבר מתנוחה בלתי מכווצת או מכווצת למחצה מהתקופה המוקדמת לתנוחה המכווצת בתקופה המאוחרת, אך נבצר מאיתנו לקובע מגמה ברורה בנדון.
כיוון הנחת קבורה שליט לא נחשף, ומצויות מספר וריאציות של כיוון הראש.