tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שְׁבִיבִיתִיִּים (שם מדעי: Lestidae) היא משפחה קטנה של שפריריות גדולות ודקות המצויות בכל העולם.
השפריריות במשפחה זו מתבלטות במעופן בהבהוב צבעיהן המנצנצים; ברוח זו חודשו שמות הסוגים לשביבית, רשפית, וגיצית.
בעוד שרוב השפריריות מתאפיינות במנח כנפיים מקופל בעת מנוחה, רוב בני משפחת השביביתיים מחזיקים אותן בזווית הרחק מגופם.
צבען ירקרק או כחלחל עם ברק מתכתי.
הפטרוסטיגמות (כתמי כנף בולטים הממוקמים בשולי הכנף סמוך לשפת ההתקפה) ארוכות למדי.
למרובע (חלק מעורקי הכנף, קרוב יותר לגוף) יש זווית חדה בקצהו.
התוספתנים העליונים (Crecus, חלקי גוף של הזכר המשמשים לאחיזת הנקבה בבסיס הראש בזמן ההזדווגות) של הזכרים ארוכים ומעוקלים.
הרבייה מתרחשת במקורות מים עומדים או עם זרימה איטית בנחלים, ביצות, ושלוליות חורף.
לנימפות בטן ארוכה ופרמנטום (חלק מהשפה התחתונה) מובחן.
אצל המינים בצפון אמריקה מתרחש מחזור גידול אחד בשנה.
השפריריות ב-Lestinae נחות כשכנפיהן פרושות חלקית, בעוד שאלו ב-Simpecmatinae, ה-Simpecmatinae נחות עם כנפיים מקופלות.
הטקסונומיה המדויקת של המשפחה שנויה במחלוקת, כאשר חלק מהרשויות כוללות שנים-עשר סוגים וחלק שמונה.
שְׁבִיבִית (שם מדעי: Lestes) היא סוג של שפריריות ממשפחת השביביתיים.
בדומה לבנות משפחתן, השביביות מחזיקות את כנפיהן בכ-45 מעלות לגוף בזמן מנוחה.
נוהג זה מבדיל אותן מרוב השפריריות האחרות המחזיקות את כנפיהן לאורך ובמקביל לגוף בזמן מנוחה.
בישראל מופיעים המינים שביבית דו-גונית, שביבית עדינה ושביבית מלחות; אם כי האחרונה לא נצפתה מזה עשרות שנים.
השם המדעי Lestes מגיע מהמילה היוונית λῃστής ('lēistēs'), שפירושה טורף.
הסוג כולל כיום את המינים הבאים:
שְׁבִיבִית דּוּ-גּוֹנִית (שם מדעי: Lestes barbarus) היא מין של שפרירית ממשפחת השביביתיים, המתייחדת בפטרוסטיגמות הכהות-בהירות שלה.
בישראל נפוצה בעיקר בצפון הארץ (רמת הגולן) ועד לקו נתניה.
זוהי שפרירית גדולה יחסית עם מאפיינים קלאסיים לשביביות, גוף בצבע ירוק מתכתי וכנפיים אשר מוחזקות פרושות לצדדים במנוחה.
הפטרוסטיגמות שלה בולטות בצבעיהן: החצי הפנימי חום כהה המנוגד לחצי החיצוני הצהבהב בהיר, והן מהוות סימן זיהוי ייחודי ביחס למינים דומים; אם כי לפרטים טריים לאחר ההגחה הן בהירות באופן אחיד.
החלק האחורי של הראש צהבהב בהיר במנוגד לחלק העליון.
החלקים התחתונים צהובים, עם פסי-כתף (antehumeral stripes) עבים (דקים אצל שביבית עדינה).
קצה הבטן והתוספתנים בהירים (בדומה לרשפית פלגים).
ככל שהשביבית מזדקנת, הגוון הירוק של הגוף הופך לברונזה.
איבר ההטלה של הנקבה לרוב בהיר.
עונת התעופה של הבוגרות היא ממרץ עד אוקטובר.
תפוצת המין משתרעת ממערב אירופה מזרחה דרך קזחסטן ומרכז אסיה ועד צפון-מערב סין ומונגוליה.
באפריקה היא מוגבלת לחלקים הצפוניים של מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, עם תיעוד בודד אחד מצפון-מערב לוב.
המין נעדר ברובו מהאזורים הצחיחים של דרום-מערב ומרכז אסיה.
התצפיות הדרום-מזרחיות ביותר הן מקשמיר.
בעבר הייתה נדירה בחלקים נרחבים של מרכז ומערב אירופה עד שנות ה-90, והתצפיות בה התרחשו בעת התפרצויות ספורדיות מהדרום.
התפרצויות אלו יצרו אוכלוסיות מבודדות ולעיתים קרובות קצרות מועד, שלאחריהן שוב היעדר תצפיות למשך שנים.
באמצע שנות ה-90 עבר המין התפשטות משמעותית צפונה באירופה, וכתוצאה מכך נהייתה קבועה בהולנד, דנמרק ובצפון פולין.
בית הגידול המועדף עליה הוא גופי מים שטופי שמש ורדודים, לרוב זמניים, והיא סתגלנית למים מליחים.
הנימפות מסוגלות לשרוד ברמות מליחות של 13%.
בתי גידול מתאימים כוללים ביצות חוף גדולות, אגמים פנימיים, בריכות, מכרות חצץ, אגמי דיונות וביצות רדודות.
המין מיישב בתי גידול חדשים במהירות ולעיתים קרובות מופיע בבריכות חורף.
הזכר מלווה את הנקבה להטלת הביצים, המתרחש על צמחים הבולטים מהמים, אך בניגוד לשפריריות אחרות, הנקבה מטילה את הביצים לבדה.
הטלת ביצים מתרחשת לעיתים קרובות כאשר בית הגידול יבש לגמרי, והביצים נשארות במצב של דיאפאוזה עד שבית הגידול מוצף מחדש.
שְׁבִיבִית עֲדִינָה (שם מדעי: Lestes virens) היא מין של שפרירית ממשפחת השביביתיים, הנפוצה על פני רוב אירופה ומערב ומרכז אסיה.
בישראל היא נפוצה למדי בצפון הארץ ובמרכזה.
לשביבית העדינה מראה קלאסי לשביביות, עם גוף בגוון ירוק מתכתי וכנפיים המוחזקות הרחק מגופה בזמן מנוחה.
בדומה לשביבית דו-גונית, החלק האחורי של הראש צהבהב בהיר במנוגד לחלק העליון, מאפיין המייחד אותן בקרב בנות סוגן.
לזכר מאפיין ייחודי: יש אבקתיות () כחולה המוגבלת למקטעי הבטן S9–S10 בלבד.
הפטרוסטיגמות חומות עם שוליים לבנבנים.
פסי-הכתף (antehumeral stripes) דקים (עבים אצל שביבית דו-גונית).
עם הגיל החלקים הירוקים מחלידים לגוון ברונזה, והצבע הכחול מתפתח גם בבסיס הכנפיים ובחלקים התחתונים.
ישנם שני תת-מינים מוכרים (אם כי ההפרדה לא התקבלה אצל כל המחברים): אצל L.
virens פס-הכתף הצהוב אינו שבור ומגיע כמעט עד בסיס הכנף הקדמית, בעוד שב-L.
vestalis הקו הצהוב מצטמצם ושבור ואינו מגיע לכנף הקדמית.
virens נמצא בדרום אזור התפוצה ו-L.
עונת התעופה היא בדרך כלל מיוני עד אוקטובר, אך היא עשויה להתחיל כבר באפריל בדרום אזור התפוצה שלה.
תפוצת המין משתרעת על פני רוב אירופה (נעדר מהאיים הבריטיים), ובכיסים מקומיים בצפון אפריקה, הלבנט, הקווקז, ומרכז אסיה.
מאז שנות ה-90 המין מרחיב בהתמדה את תפוצתו צפונה באירופה, כנראה בעקבות התחממות האקלים.
virens נמצא בדרום האזור בספרד, דרום צרפת, סרדיניה וצפון אפריקה.
vestalis נמצא בצפון בצפון צרפת, איטליה וברחבי מרכז אירופה.
השביבית העדינה חובבת מגוון בתי גידול של מים עומדים ורדודים, במיוחד כאלה המתוחמים בצמחייה עשירה, שלוליות חורף, ביצות עשב וביצות מליחות, וגם ביצות כבול חומציות.
גופי המים ממוקמים לעיתים קרובות בסביבה מיוערת ומוגנת מפני רוח.
הן מעדיפות חשיפה ישירה לשמש.
המין נפוץ ביותר בשפלות ואזורים נמוכים, אם כי הוא נצפה בגובה של עד 1,400 מטר בדרום אזור תפוצתו.
הן מקיימות מחזור רבייה אחד בשנה.
לאחר ההזדווגות הנקבה מטילה את ביציה מעל המים על גבעולי צמחים, והביצים עוברות תקופה של התפתחות מהירה ולאחר מכן נכנסות למצב של דיאפאוזה.
הביצים חורפות ולאחר מכן הנימפות מגיחות באביב.
הנימפות מתפתחות מהר מאוד (2–3 חודשים).
ההתפתחות המהירה מאפשרת למין לנצל שלוליות עונתיות.
שְׁבִיבִית מְלֵחוֹת (שם מדעי: Lestes macrostigma) היא מין של שפרירית ממשפחת השביביתיים, הנפוצה על פני רוב דרום אירופה, ומזרחה עד למונגוליה.
בישראל היא נדירה ביותר עם שני תיעודים היסטוריים בלבד: ב-22/05/1921 בסביבות עתלית, וב-20/04/1974 בשפך נחל נעמן.
זוהי שביבית גדולה יחסית המחזיקה את כנפיה פרושות במנוחה.
אצל הבוגרים הצבע הירוק המטאלי המאפיין רבות מהשביביות חסר ברוב הגוף למעט במקטעים האמצעיים של הבטן, ובמקומו היא מכוסה באבקתיות () כחולה-סגלגלה המעניקה לה מראה כהה.
הפטרוסטיגמטות גדולות וכהות, אורכן לפחות 3 תאים בכנף.
פרטים צעירים בעלי פטרוסטיגמות בהירות והם עשויים להיות ירוקים, אך הם מפתחים את הצבע הכחול מהר למדי.
עונת התעופה של הבוגרים מתחילה ממרץ (בדרום התפוצה) או ממאי (בצפון התפוצה) ונמשכת עד סוף אוגוסט.
למין זה תפוצה רחבה המשתרעת מחופי אירופה המערביים מזרחה דרך המזרח התיכון ומרכז אסיה עד למונגוליה.
התפוצה מקוטעת עם אוכלוסיות מקומיות חזקות הפזורות בתוך אזורים נרחבים בהם המין נדיר או נעדר לגמרי.
הוא מצוי יותר בחלקים המזרחיים של אזור התפוצה שלו, אך השפע משתנה בהתאם לאקלים ולמזג האוויר.
המין ידוע בהימצאותו הלא סדירה, כאשר בשנים מסוימות נצפים אלפי פרטים באתר מסוים שלאחריהן תקופות שהמין כמעט נעלם משם.
שביבית המלחות קשורה למדי לבתי גידול של מים מליחים, כמו שפכי נהרות בחוף ואגמים מלוחים בפנים הארץ המכילים צמחיית מים עשירה, כמו אגמון ימי (Bolboschoenus maritimus), סמר ימי (Juncus maritimus) ואגמון האגם.
לאחר ההזדווגות, הנקבה בדרך כלל מחפשת אתרי הטלת ביצים כאשר הזכר עדיין מחובר אליה בגלגל זיווג.
לאחר מכן היא מטילה שורת ביצים בסיבי צמחים.
לאיבר ההטלה יש זיזי חיתוך ואיברי חישה.
שביל האפלצ'ים הוא שביל מטיילים בצפון אמריקה.
אורכו כ-3,500 ק"מ והוא נפרש לרוב אורכה של מזרח ארצות הברית ממדינת מיין בצפון ועד מדינת ג'ורג'יה בדרום.
הנקודה הגבוהה אליה אפשר להעפיל דרך השביל נמצאת בהר וושינגטון, שם מגיע השביל עד לגובה של כאלפיים מטרים.
שביל האפלצ'ים הוא גם אחד משבילי המטיילים הפופולרים בעולם, אף על פי שתנאי הטבע בו אינם קלים.
בחורף מתכסים חלק מההרים בשלג והנהרות קופאים, באביב מציקים היתושים והזבובים ואילו בקיץ חם שם מאוד ומסתובבים דובים בקרבת האדם.
מאות אלפי אנשים מטיילים בו לאורך קטעים אחדים מדי שנה ויש בודדים המסיירים לכל אורכו במשך שנה תמימה.
לאורך השביל הוקמו פונדקים ובקתות לינה כדי לארח את המבקרים הרבים.
שביל האפלצ'ים הוא אחד משלושת שבילי הכתר המשולש הארוכים , לצד שביל הרכס הפסיפי היוצא מגבול ארצות הברית בקליפורניה עם מקסיקו ומסתיים בצפון בגבול ארצות הברית בוושינגטון וקנדה, ושביל קו פרשת המים של היבשת המתחיל בגבול ארצות הברית – מקסיקו בניו מקסיקו ומסתיים בגבול ארצות הברית – קנדה שבמונטנה.
משרדי הנהלת שביל האפלצ'ים ממוקמים בעיירה הרפרס פרי שבווירג'יניה המערבית.
באוקטובר 1921 פרסם בנטון מק-קיי מאמר בכתב העת של המכון האמריקני לארכיטקטים (כיום כתב העת "ארכיטקטורה" באנגלית) בו הציע לסמן שביל ארוך שיקשר בין חניוני הנופש השונים בהרי האפלצ'ים.
המאמר הביא ל-16 שנים של מאמץ להקמת השביל באמצעות מתנדבים ממאות ארגונים וקהילות שעניינם היה הקמת שבילי מטיילים.
במהלך 16 השנים הללו, הוכשרו וסומנו קטעי שביל רבים ובשנת 1937 הוכרז על השלמת השביל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימה אחזקה של הדרך, אך לאחריה היא חודשה, ובשנת 1951 הוכרזה השלמתו של השביל בפעם השנייה.
שביט האלי, המסומל באופן רשמי כ-1P/Halley, הוא שביט מחזורי מפורסם שזמן ההקפה שלו סביב השמש הוא בין 72 ל-80 שנה.
זמן ההקפה אינו קבוע בשל השפעות כבידה של הפלנטות.
כששביט האלי מתקרב לשמש הבהירות נראית שלו עולה באופן ניכר, והוא נראה בעין בלתי מזוינת.
החזרות התקופתיות של האלי למערכת השמש הפנימית נצפו ותועדו על ידי אסטרונומים ברחבי העולם מאז שנת 240 לפני הספירה, אך רק בשנת 1705 הבין האסטרונום האנגלי אדמונד האלי כי הופעות אלו הן הופעות חוזרות של אותו שביט וחזה את שנת הופעתו הבאה.
כתוצאה מגילוי זה, נקרא השביט על שמו, שביט האלי.
ב-1986 ביקר האלי במערכת השמש הפנימית, והפך לשביט הראשון שנצפה בפירוט על ידי מספר גשושיות.
תצפיות אלה סיפקו מידע רב על מבנה גרעין השביט ותרמו רבות להבנת התהליכים שיוצרים את ההילה ואת הזנב.
תצפיות אלו תמכו במספר תיאוריות של מבנה שביט, ובפרט מודל "כדור השלג המלוכלך", שחזה כי האלי מורכב מאבק ומקרח נדיף המורכב בעיקר ממים, מפחמן דו-חמצני ומאמוניה.
כעת ידוע כי פני השטח של האלי מכוסים ברובם באבק ובחומרים בלתי נדיפים, ושרק חלק קטן ממנו הוא קרח.
הביקור הבא של האלי במערכת השמש הפנימית צפוי להיות באמצע 2061.
פילוסוף המדע אימרה לקטוש מציין כי בשנת 1687, כאשר ניוטון פרסם את תורת הכבידה שלו, התקיימו שתי תיאוריות רווחות לגבי שביטים.
ב-1705 פרסם האסטרונום האנגלי אדמונד האלי קטלוג של 24 שביטים.
האלי, שפעל לאור התאוריות של ניוטון, חישב על סמך תצפית במקטע קצר ממסלולו של שביט כי הוא ישוב לאחר שבעים ושש שנה; הוא חישב בדייקנות את הרגע שבו ייראה שוב בנקודה מוגדרת בשמיים.
חישוביו הראו כי המסלול של השביט של 1682 היה כמעט זהה למסלולים של השביטים שהופיעו ב-1531 (אותו תיעד פטרוס אפיאנוס ) וב-1607 (אותו תיעד יוהאנס קפלר בפראג).
הוא הסיק ששלושת השביטים היו בעצם אותו גרם שמימי שחזר כל 76 שנה.
האלי לא זכה לראות את שובו של השביט: הוא נפטר בשנת 1742.
לפי לקטוש, החישובים של האלי מדגימים תכונה חשובה של "תוכניות מחקר מדעיות" מוצלחות והיא כוח ניבוי של התאוריה בדבר עובדות חדשות ומפתיעות.
תאוריית הכבידה של ניוטון, יחד עם 3 חוקי המכניקה שלו מהוות את לב תוכנית המחקר הניוטונית, ותאוריות נוספות יחד עם שיטות חישוב הן "חגורות הבטיחון" של התאוריה.
לקטוש מציין כי גם תורת היחסות של אייינשטין הכילה כוח חיזוי משמעותי ומפתיע של עובדות חדשות.
בכך תוכניות מחקר אלה נבדלות מ"תוכניות מחקר" אחרות כמו אידאולוגיות, דעות קדומות או פסאודו-מדע שאין להן יכולת חיזוי או שהן נכשלות בהן שוב ושוב ובעיקר מסבירות בדיבעד כשלונות של יכולת חיזוי.
זמן המחזור המסלולי של האלי השתנה מאז שנת 240 לפני הספירה בין 74 ל-80 שנים.
מסלולו סביב השמש הוא אליפטי ביותר, עם אקסצנטריות מסלולית של 0.967 (למסלול מעגלי אקסצנטריות 0, ולמסלול פרבולי אקסצנטריות 1).
בפריהליון, מרחקו אל השמש הוא 0.59 יחידות אסטרונומיות (כ-88 מיליון ק"מ), בין המסלולים של כוכב חמה ונוגה.
באפהליון מרחקו אל השמש הוא 35 יחידות אסטרונומיות (כ-5.2 מיליארד ק"מ), בערך המרחק המסלולי של פלוטו.
שלא כמו הרוב המכריע שלגופים במערכת השמש, האלי סובב לאחור במסלול כלומר הוא מקיף את השמש במגמה הפוכה לזו של הפלנטות.
המסלול נוטה ב-18° למישור המילקה.
לעיתים מציינים את נטיית המסלול כ-162°, כדי להדגיש את העובדה שמגמת הסיבוב של האלי הפוכה לזו של הפלנטות.
מכיוון שמסלולו מתקרב למסלולו של כדור הארץ בשני מקומות, האלי מקושר לשני מטרות מטאורים: האטא-אקוורידים בתחילת מאי, והאוריונידים בסוף אוקטובר.
האלי מסווג כשביט מחזורי, כלומר, שביט בעל מסלול שמשכו 200 שנים או פחות.
לשביטים מחזוריים נטיית מסלול ממוצעת של כעשר מעלות בלבד ביחס למישור המילקה, וזמן מחזור ממוצע של כ-6.5 שנים, כך שמסלולו של האלי אינו טיפוסי.
האלי נמצא במסלולו הנוכחי ככל הנראה במשך 16,000–200,000 שנים, אם כי ניתן לבצע אינטגרציה של המסלול על פני כמה עשרות התגלויות לכל היותר, ואת ההתקרבויות שלו לשמש לפני שנת 837 לספירה ניתן לאמת רק מתצפיות שתועדו בעבר.
ההשפעות הלא-גרביטציוניות עלולות להיות קריטיות; כאשר האלי מתקרב לשמש, סילוני גז שנפלטים מפני השטח שלו, מסיטים אותו מעט ממסלולו.
שינויים אלו גורמים לשינויים של ארבעה ימים בממוצע במעבר הפריהליון שלו.
גשושיות וגה (1984) וג'וטו (1986) סיפקו את המבט הראשון אל פני השטח והמבנה של האלי.
הגרעין הוא קונגלומרט של קרח ואבק, המכונה לעיתים קרובות "כדור שלג מלוכלך", שפני השטח שלו מכוסים בחומר כהה עשיר בפחמן.
מתוך החומר שנפלט מהשביט, 80% הם מים, 10% פחמן חד-חמצני, ו-2.5% תערובת של מתאן ואמוניה.
פחממנים, ברזל ונתרן נמצאו בכמויות מזעריות, כמו גם גז ציאנוגן.
כמו כל השביטים, כשהאלי מתקרב לשמש, התרכובות הנדיפות שמרכיבות אותו מתחילות להמריא מעל פני השטח.
זה גורם לשביט לפתח הילה שרדיוסה עשוי ל-230,000 קילומטרים.
ההמראה של הקרח המלוכלך המרכיב את השביט משחררת חלקיקי אבק, הנעים עם הגז הרחק מהגרעין.
מולקולות גז בהילה קולטות את קרינת השמש ופולטות אותו כקרינה באורכי גל שונים, תופעה המכונה פלואורסצנציה.
לעומת זאת חלקיקי אבק מפזרים את אור השמש.
שני התהליכים אחראים יחד להפיכת ההילה לגלויה.
מכיוון שחלק ממולקולות הגז בהילה מיוננות על ידי קרינת השמש האולטרה סגולה, לחץ של רוח השמש הודף את היונים בהילה מושך את יוני ויוצרת זנב שעשוי להגיע לאורך של 100 מיליון קילומטרים ויותר.
שינויים בזרימת רוח השמש עלולים לגרום לאירועי ניתוק, שבהם הזנב מתנתק לחלוטין מהגרעין.
למרות גודלה העצום של ההילה, הגרעין של האלי קטן יחסית וצורתו מאורכת, כשל בוטן.
מסתו היא בערך ק"ג, וצפיפותו הממוצעת כ-0.55 גרם לסמ"ק.
הצפיפות הנמוכה מצביעה על כך שהוא עשוי מגושים קטנים, קשורים יחד בצורה רופפת.
תצפיות קרקעיות שהתבססו על בהירות ההילה, הסיקו כי האלי סובב סביב צירו כל כ-7.4 ימים.
אך מניתוח של תצלומים שצילמו הגשושיות ווגה וג'וטו, יחד עם תצפיות על סילוני הגז הנפלטים מהשביט, הסיקו מדענים כי זמן המחזור של סיבוב השביט סביב צירו הוא 51–52 שעות בלבד, הרבה פחות ממה שסברו בתחילה.
בהתחשב בצורתו הלא רגולרית של הגרעין, סביר להניח שהאלי מסתחרר בתנועה מורכבת, הכוללת פרצסיה ונוטציה.
תמונות שצולמו על ידי הגשושיות חשפו טופוגרפיה מגוונת ביותר, הכוללת גבעות, הרים, רכסים, שקעים ולפחות מכתש אחד.
הגשושית ג'וטו סיפקה את העדויות הראשונות התומכות בהשערת "כדור השלג המלוכלך" של פרד וויפל של מבנה שביטים; וויפל הניח ששביטים הם עצמים קפואים שמתחממים כשהם מתקרבים למערכת השמש הפנימית, מה שגורם לקרח על פני השטח שלהם להמריא, ולסילוני חומר נדיף להתפרץ וליצור את ההילה.
התצפיות אישרו כי עיקרי המודל הם נכונים, בכפוף לשינויים מסוימים.
האלבדו של האלי, למשל, הוא כ-4%, כלומר הוא מחזיר רק 4% מאור השמש הפוגע בו, כלומר פני השטח של האלי הם שחורים כפחם.
חלק מפני השטח של גרעין השביט מכוסים בשכבה מבודדת שאינה מאפשרת לקרח מתחתיה להמריא.
תצפיות אלו גילו גם כי האלי מורכב בעיקר מחומרים לא נדיפים.
חישוביו של האלי איפשרו למצוא את רישומי הופעותיו הקודמות של השביט בעבר:
כשהשביט הגיע בשנת 1456, הוא עבר קרוב מאוד לכדור הארץ.
זנב השביט נמשך לאורך יותר מ-60° מהרקיע, בצורת חרב מעוקלת.
בשנת 1066 השביט נחשב לאות: מאוחר יותר באותה שנה נהרג הרולד השני בקרב הייסטינגס.
השביט תועד בשטיח באייה, והעדויות שנשתמרו מאז אומרות כי השביט נראה גדול פי ארבעה מנוגה, ואורו זהר בכרבע מעוצמת האור המוחזרת מהירח.
חישובים הראו כי השביט עבר במרחק של 0.03 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ בשנת 837.
סברה מקובלת היא כי הופעת השביט בשנת 12 לפנה"ס הייתה מה שמתואר ככוכב בית לחם.
הצייר ג'וטו ככל הנראה ראה את השביט בשנת 1301 והציור שלו שכולל את כוכב בית לחם המתאר את סצנת הולדת ישו בקפלת ארנה, שהושלם בשנת 1305, מתאר את הופעת השביט.
יש הסוברים שדברי רבי יהושע בן חנניה בתלמוד הבבלי: "כוכב אחד לשבעים שנה עולה ומתעה את הספנים" מתייחסים לביקור השביט בשנת 66.
הופעת השביט בשנת 1910 הייתה משמעותית בשל מספר סיבות: זו הייתה הפעם הראשונה שהשביט הופיע לאחר המצאת הצילום.
המעבר היה קרוב יחסית לכדור הארץ, מה שהפך את השביט למראה מרהיב.
ב-19 במאי עבר השביט על פני דיסקת השמש, וכדור הארץ עבר דרך זנבו.
רבים חששו ממעבר זה שכן היה ידוע שהזנב מכיל גז ציאנוגן רעיל.
עם זאת, הגז הפך כל כך דליל באטמוספירה, כך שלא נגרם שום נזק מהמעבר של כדור הארץ דרך הזנב.
בשנת 1986 הופעתו של השביט לא הייתה מוצלחת מבחינת הצופים על כדור הארץ: השביט לא זהר בעוצמה כמו במעברים קודמים, וזיהום האור מהערים גרם לכך שרוב האנשים לא ראו את השביט.
עם זאת, נשלחו מספר רכבי חלל לעבר השביט.
הבולט שבהם היה רכב החלל ג'וטו, שנשלח על ידי סוכנות החלל האירופית, ועבר במרחק של 596 ק"מ מגרעין השביט.
עוד נשלחו וגה 1 ווגה 2 (תוכנית וגה) על ידי ברית המועצות, שעברו במרחק של 8,890 ו-8,000 ק"מ בהתאמה מהשביט.
שתי החלליות היפניות - סויסיי ו-Sakigake , שתוכננו כמשימות לחקר השביט, חלפו במרחקים גדולים בהרבה מהשביט, 151,000 ו-6.99 מיליון ק"מ בהתאמה.
שביט האלי צפוי להופיע שוב בשנת 2061.
את שביט האלי ניתן בדרך כלל לראות בעין בלתי מזוינת במשך מספר חודשים בתקופת הימצאו בפריהליון.
השביט הגיע לפריהליון בתאריכים הבאים:
האלי חזוי לחזור בתאריכים הבאים:
קלארק "2061: Odyssey Three", כולל תיאור מפורט של משימה מאוישת לשביט האלי.
בספרם של גרגורי בנפורד ודייוויד ברין Heart of the Comet" (1987)", צוות רב-לאומי מיישב את שביט האלי ובונה שטח מחיה בתוך מעטה הקרח שלו.
בסיפור הקצר "העיוורון" (The Blindness) מ-1946 של רוברט ריצ'רדסון מיוחסות לשביט האלי תכונות אנושיות ויכולת חשיבה.
בפרק השלישי של הסדרה מנהרת הזמן – "סוף העולם" מגיעים טוני ודאג אל שנת 1910 ונאלצים לשכנע את אזרחי העיר שהשביט לא מבשר על סוף העולם כדי שייחלצו לעזרת כורים הלכודים במכרה שקרס.
אבות ישורון שהיה ילד בזמן הופעת השביט ב-1910 והאריך ימים עד להופעתו הבאה ב-1986, כתב עליו את השיר "האלי כוכב".
השיר מופיע בספר "אדון מנוחה".
השיר שייצג את טורקיה באירוויזיון 1986 הוקדש להגעתו של האלי.
השיר Halley's Comet של בילי אייליש, שיצא באלבומה Happier Than Ever ב-2021.
שביט לאבג'וי, לשעבר C/2007 E2, הוא שביט בעל מחזור ארוך עם זמן הקפה של 53,851.67 שנים.
השביט התגלה על ידי טרי לאבג'וי מקווינסלנד, אוסטרליה ב-15 במרץ 2007 בעזרת מצלמה דיגיטלית לצרכנים Canon 350D.
בעת הגילוי היה השביט בעל בהירות נראית של 9.5+.
השביט נצפה בחצי הכדור הדרומי בעזרת טלסקופ קטן.
בחצי הכדור הצפוני נראה השביט במיטבו ב-20 באפריל 2007 - 26 באפריל 2007. ב-25 באפריל 2007 עבר השביט במרחק של כ-0.44 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ, והגיע לבהירות של 7+.
בתקופה זו ניתן היה לצפות בו בעזרת משקפת שדה או טלסקופ ביתי באזור קבוצת הכוכבים נשר.
שביל אופניים הוא מסלול נסיעה מיוחד המיועד לרוכבי אופניים הנסלל לאורך כבישים או רחובות או בשטחים פתוחים כגון פארקים.
בשנת 1821, הציע לואיס גומפרץ, פעיל זכויות בעלי חיים וממציא שפעל לשיפור האופניים, לבנות שבילים ייעודים לאופניים, מתוך חזון כי האופניים יחליפו את הסוסים ששימשו אז ככלי תעבורה מרכזי בלונדון, אולם הצעתו נדחתה.
בסוף המאה ה-19, רכיבה על אופניים הפכה מתחביב לצורת תחבורה נפוצה.
עם העלייה בשימוש באופנים, החל באותה התקופה הביקוש לנתיבים המיועדים לרוכבי האופנים, שדרשו לשפר את המצב הקיים.
קבוצות מאורגנות כדוגמת Good" Roads Movement" האמריקאית ו-"Cyclists' Touring Club" הבריטית החלו במאמציהן להשגת מטרה זו.
בהולנד, בין השנים 1870 ל-1920, האופניים היוו את כלי התחבורה העיקרי (כ- 75%), ושביל האופנים הראשון שנסלל בה חיבר את ברדה וטילברך (כ-1.4 קילומטר).
עם המצאת המכונית ובזכות יתרונותיה הרבים על כלי התחבורה של אותה תקופה, החל השימוש בה לגדול במהרה, מה שצמצם משמעותית את השימוש בעגלות וסוסים ובאופניים.
עם העלייה ברמת החיים, פיתוח הפרברים והירידה במחירי המכוניות בעולם, החלו יותר ויותר אנשים לרכוש מכונית, שתפסה את מקומם של כל כלי התחבורה שהשתמשו בהם עד אז ובהם גם האופניים.
(נציין כי במספר מועט של מדינות כמו הולנד ודנמרק נשארו האופניים כלי תחבורה נפוץ באותה תקופה).
עקב המצב החדש, החלו המדינות והערים שבהן לפתח כבישים עירוניים ורשת ארצית של כבישים מהירים המחברים בין הערים.
הצפיפות הרבה במרכזי הערים בעולם ומשבר הנפט באותן שנים, היוו זרז לשינוי התפיסה של התנועה בדרכים עירוניות ולפיתוח חלופות לתנועת אנשים בתוך העיר.
אחת החלופות הייתה סלילת שבילי אופניים לצד מדרכות.
בשנת 1971, ממשלת קליפורניה ערכה הסכם עם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתכנון ועיצוב שבילי אופניים.
נתיבי אופניים הם נתיבים בכביש המסומנים בצבע ומיועדים לרכיבה לכלים לא ממונעים.
נתיב אופניים מופרד הוא בדרך כלל נתיב עם אזור הפרדה מסומן המאפשר מרווח גדול יותר בין הנתיב ליתר התנועה.
נתיב אופניים יכול להיות כזה שיאפשר רכיבה נגד כיוון התנועה, לדוגמה ברחובות חד סטריים, מה שמאפשר רכיבה בטוחה לכל הכיוונים.
נתיב אופניים מופרד או מוגן הוא נתיב מסומן המופרד פיזית באמצעות מחסום מיתר התנועה, ומיועד לרכיבה על או בסמוך לכביש.
שביל אופניים הוא בדרך כלל דרך בפני עצמה המאפשרת רכיבה על אופניים, ופעמים רבות היא משותפת עם הולכי רגל או תנועה לא ממונעת אחרת.
המונח מתייחס לשביל אופניים צר - כזה שרק זוג אופניים אחד יכול לרכוב לרוחבו בדרך כלל סינגלים ניבנים בפארקים או באזורים פתוחים ומיועדים בעיקר לרכיבת שטח ספורטיבית.
קרן קיימת לישראל (קק"ל) בונה סינגלים בישראל לרווחת רוכבי השטח.
דרך משולבת מיועדת להליכה, רכיבה על אופניים וגלגיליות.
דרך זו יכולה להיות בצורה של שבילים באדמה לא מפותחת המיועדת לנופש או להגנה על הסביבה.
שדרת אופניים היא רחוב במהירות נמוכה ושעבר התאמה לרכיבה על אופניים.
שדרת אופניים מונעת תנועת כלי רכב ממונעים, אך מאפשרת בדרך כלל תנועת כלי רכב מקומיים.
שדרת אופניים נותנת עדיפות לרוכבי האופניים.
נתיב משותף הוא סימון בצבע המציין את המיקום המועדף של הרכיבה על האופניים במקומות שבהם אין שביל אופניים ייעודי.
זוהי צורת סימוני כביש המאפשרת תנועת כלי רכב ואופניים דו–כיוונית באמצעות נתיב מרכזי לכלי הרכב ושימוש בנתיבים "מייעצים" בשני הצדדים.
הנתיב המרכזי צר יותר משני נתיבי נסיעה לרכב לשני הכיוונים ואין לו סימון במרכזו.
במקרים מסוימים הוא אף צר יותר מרוחב מכונית.
הנהג יכול להיכנס לשטח נתיב האופניים כדי לאפשר מעבר לרכב מולו או לצורך עקיפה, אך רק לאחר שנתן את זכות הקדימה לרוכב האופניים.
לרוב נתיבים אלה מסומנים ברחובות בהם נפח התנועה נמוך.
בכבישים רבים קיימים נתיבי שוליים המיועדים לעצירה במקרה חירום של רכבים, ומשמשים לעיתים גם לרכיבה על אופניים.
הולנד ודנמרק היו חלוצות הרעיון של "כבישים מהירים לאופניים".
המסלול הראשון נפתח בהולנד ב-2004 בין ברדה לאטן-לור ואחרים נפתחו בהמשך.
רמות הפרדה של שבילי אופניים
רמת הפרדה מתייחסת למיקום של תנועת האופניים בחתך הרחוב ביחס למשתמשי הדרך האחרים.
רמת הפרדה ג היא רמת ההפרדה הגבוהה ביותר, הן מרכבים והן מהולכי רגל - והיא מתקיימת בשבילי אופניים, בניגוד לנתיבי אופניים.
שביל אופניים לעולם יהיה עם הפרדה פיזית, בין אם על ידי מחסום קשיח, הפרדה מפלסית, או הפרדה על ידי רצועת חנייה.
רוב תשתית האופניים הייעודית שנבנית כיום ככזאת בארץ היא ברמת הפרדה ג'.
נתיב אופניים ברמת הפרדה ב' היא רצועת רכיבה ייעודית במפלס הכביש, כאשר הפרדה מתבצעת באמצעות צבע או בתוספת עמודונים או עיני חתול.
שבילים אלו חיוניים ביותר במרכזי ערים, בהם רחובות המיועדים להגעה ליעד וגם ולמעבר דרך.
בעוד שרמת הפרדה ב' אינה נותנת הגנה פיזית קשיחה כמו רמת הפרדה ג', יש לה יתרונות רבים -
1. עלות נמוכה ביחס לשבילים ברמת הפרדה ג.
2. משתלבים עם התנועה הממונעת ברחוב.
3. בעלי יכולת התחברות טובה יותר להמשך השבילים בצמתים, דבר המאפשר רשת המשכית.
4. בגלל עלותם הנמוכה, יכולים להיות מוקמים באופן ניסיוני, על מנת לבדוק את יעילותם/השפעתם.
- לפי ההנחיות, רמת הפרדה ב' מתאימה לרחובות עם נפחי תנועה בינוניים שבהם מהירות הנסיעה היא עד 50 קמ"ש, ומרבית הרחובות השכונתיים נופלים תחת הגדרה זו.
- לא מומלץ למקם נתיב משמאל לרצועת חנייה מחשש לתופעת "dooring", כלומר פגיעה ברוכבי אופניים כתוצאה מפתיחת דלת של רכב חונה.
- יש לעיתים קושי לקדם נתיבים ברמת הפרדה זו לאור הצורך בהקצאת שטח נרחב יותר מזכות הדרך (משמע החלק ברחוב שניתן להשתמש בו לצורך תחבורה).
הנתיבים הם תמיד חד סטריים, ולרוב מצריכים חצי מטר נוסף בחתך הרחוב ביחס לתשתית דו סטרית.
קושי נוסף לקידום הוא בשל תפיסות שמרניות הרואות בהפרדה זו "פחות בטיחותית".
- "שבילים טקטיים", שניתן להקים מהיום למחר, הם כמעט תמיד תשתיות ברמת הפרדה ב'.
בירושלים הוא בוצע בנתיבי 'קונטרהפלו' (שבילים בניגוד לכיוון התנועה), ועם כיוון התנועה.
בישראל, קיים פרויקט אופנידן לסלילת 100 ק"מ של שבילי אופניים רחבים בגוש דן.
רמת הפרדה א' היא למעשה הגדרה למצב שבו תנועת האופניים נעה יחד עם שאר התנועה המנועית במסעה.
מצב זה אפשרי כאשר נפחי תנועת הרכב הפרטי מועטים ומהירות הנסיעה המותרת נמוכה, לרוב 30 קמ"ש.
בהתאם להנחיות משרד התחבורה, ברחובות העומדים בתנאים אלה מתאפשרת נסיעה של כלי רכב ואופניים יחדיו ללא צורך ביצירת שביל ייעודי.
תכנון אופטימלי של רחובות המיועדים לתנועה משותפת כוללת תוספת אלמנטים פיזיים שיוצרים מיתון של תנועת הרכב הפרטי, דוגמת ריהוט רחוב, פסי האטה, יצירת פיתולים והצרת המסעה.
פתרון זה מתאים במיוחד לערים וותיקות שבהן זכות הדרך מצומצמת ותנועת הרכב המנועי היא איטית.
שימוש נוסף בכלי זה הוא לצורך חצייה מהירה של שכונות מגורים תוך שימוש במערכת הרחובות המקומיים כאשר תנועת הרכב הפרטי המרכזית מופנית אל רחובות עורקיים.
בישראל, מיושם פתרון זה בעיקר ברחובות צדדיים ומינוריים.
אך במדינות רבות באירופה, ובמיוחד בהולנד נעשה שימוש בעקרון התנועה המשותפת גם בצירים ראשיים.
בין מתכנני התחבורה בישראל קיימת מחלוקת לגבי מידת השימוש הרצויה בכלי התנועה המשותפת לתנועת אופניים.
מחד, מתכננים רבים רואים בתנועה המשותפת פתרון אידיאלי המאפשר יצירת מרחבים עירוניים איכותיים ידידותיים גם להולכי רגל.
מאידך, יש הרואים בתנועה המשותפת מוצא אחרון וטוענים כי יש עדיפות לרמות הפרדה גבוהות יותר המאפשרות בטיחות גבוהה ומשיכה של אוכלוסיות נרחבות יותר של רוכבים
העיר הראשונה בישראל בה נסללו שבילי אופניים היא נהריה.
במהלך שנות ה-90 עמותת "ישראל בשביל אופניים" יזמה פעילות "מסה קריטית" שנועדה לעודד סלילת שבילי אופניים בתל אביב, ובעקבות הצלחתה החלה פעילות ארצית בנושא.
בתל אביב ובגוש דן קיימת רשת שבילי האופניים הנרחבת בישראל, עם מעל ל-120 ק"מ של שבילים.
הגידול בשבילי האופניים, יחד עם השקת תוכנית תל-אופן, הובילו לגידול במספר הרוכבים בעיר.
במקביל לרשת שבילי האופניים בתל אביב, נסללו שבילי אופניים בערים ורשויות מקומיות נוספות.
בשנים הראשונות לסלילת שבילי אופניים, נסללו שבילים לא תקניים, כולל סימוני שבילי אופניים על מדרכות.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, משרד התחבורה פרסם הנחיות לסלילת שבילי אופניים, מה שגרם לשיפור באיכות שבילי האופניים שתוכננו לאחר מכן.
עקב ריבוי תאונות בין הולכי רגל לרוכבי אופניים ובפרט רוכבי אופניים חשמליים, תופעה שנובעת בחלקה מתשתית שתוכננה באופן לקוי, עיריית תל אביב הכריזה ביוני 2017 על שיטת קנסות חדשה שתחול על רוכבי אופניים והולכי רגל.
במקביל לסלילת שבילי אופניים עירוניים ועקב הגידול העניין ברכיבת שטח, נסללו ברחבי ישראל שבילים לאופני הרים ובהם שביל ישראל לאופניים.
בשנת 2020 החלה עיריית תל אביב לסמן "שבילי אופניים טקטיים" - שבילים שאינם מצריכים עבודות תשתית מורכבות.
בשנת 2022 חתם משרד התחבורה על הסכמים עם שמונה רשויות מקומיות בנוגע לסלילת שבילי אופניים, ותקצב את סלילתם ב-2 מיליארד שקלים.
תקנות התעבורה, תשכ"א–1961 מגדירות את נושא שבילי האופניים, בסעיף 129-ב:
"הוקצה בדרך שביל אופניים וסומן בתמרור מתאים לא ירכב רוכב אופניים בכל חלק אחר של הדרך אלא בשביל האופניים".
סעיף 122-א מגדיר ששבילי אופניים משמשים גם עבור קורקינטים חשמליים.
לשון החוק לא מגבילה את השימוש בשבילי אופניים עבור הולכי רגל, אולם ישנם עיריות כגון עיריית תל אביב שכן אוסרות על הולכי רגל להשתמש בשבילי אופניים.
שביל הגולן הוא נתיב הליכה ארוך באורך כ-125 ק"מ ברמת הגולן.
השביל שאורכו בתחילה היה 120 ק"מ נחנך ב-24 במאי 2007, לאחר מבצע סימון בן חמישה חודשים של הוועדה לשבילי ישראל בחברה להגנת הטבע ביוזמת עמותת תיירות גולן.
השביל מסומן בסימון שבילים בצבעים לבן, כחול וירוק המסמלים את החרמון, הכנרת והגולן בהתאמה.
כמו בשביל ישראל, גם בשביל הגולן ישנם מלאכי השביל, אלה המסייעים לתרמילאים במסלולם.
השביל מחבר בין הר החרמון בצפון ובין מעיין עין עקוב בדרום.
רובו עובר בחלק המזרחי של רמת הגולן, באזורים פחות מוכרים ומטויילים של הגולן.
מתוך השביל רק כ-30 ק"מ היו מסומנים בעבר.
השביל מחולק ל-13 או 15 מקטעים, כאשר בכל תחילת קטע מצוי שלט שמספק מידע אודות הקטע (נקודות מילוי מים, נקודות לינה, נקודות הצטיידות במזון ועוד), וכן מצורפת מפת הקטע.
אורך המקטעים הוא 6–12 ק"מ, ומטיילים רבים מצרפים מספר מקטעים בכל יום הליכה.
כאשר צועדים אותו מצפון לדרום סה"כ עליות של כ-2.3 ק"מ (במצטבר) וירידות של כ-3.5 ק"מ (במצטבר).
העונות המומלצות לטיול בשביל הגולן הן אביב וסתיו.
בקיץ חם מאוד, במיוחד בחלקים הדרומיים של המסלול, ובחורף גשום, בוצי וקר מאוד.
בשני קצותיו של השביל, מסלולי הליכה מסומנים המאריכים אותו – בצפון, מסלול העולה לחרמון הישראלי; ובדרום, שביל מסומן היורד אל קיבוץ האון שעל שפת הכנרת.
חלק מן הקטע הצפוני, מאזור עין קיניא, מהווה תוספת לשביל ישראל יחד עם נחלי גובתה וחזורי לעלייה לחרמון מקיבוץ דן שבו מסתיים השביל, שאינו עובר ברמת הגולן ויהודה ושומרון.
במרץ 2021 נחנך בשביל תוואי חדש העובר דרך מג'דל שמס, חוצה את בקעת יעפורי, עוקף את ברכת רם ממזרח ומתחבר לתוואי הקיים מדרום לברכת רם – מה שהאריך את המסלול הכולל בחמישה קילומטרים מ-120 ק"מ ל-125.
שביט ויזל (נולדה ב-2 בפברואר 1990) היא דוגמנית ישראלית.
מלכת היופי של ישראל לשנת 2010.
אמה מרסל, עלתה ממרוקו בשנת 1961, והיא אחות במקצועה.
אביה אבי, צבר ממוצא הונגרי, והוא יועץ לעסקים.
כשהייתה בת שש עברה עם משפחתה להתגורר בקיבוץ בארי שבנגב המערבי.
לה אח צעיר בשם נריה.
התחנכה בבית הספר התיכון נופי הבשור, במגמת צילום וגרפיקה.
סבתה מצד אביה היא ניצולת שואה.
שירתה בצה"ל בחיל התקשוב וכתומכת לחימה במגלן.
סיימה לימודי הוראה לחינוך בגיל הרך במכללת סמינר הקיבוצים.
לפני כן, סיימה לימודי משחק מול מצלמה אצל גלית רוזנשטיין.
בגיל 20, כחיילת, השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר.
לאחר זכייתה יצאה לייצג את ישראל בתחרות מיס וורלד (מיס עולם) שנערכה באותה שנה בסין, אך-לא העפילה לשלבים המתקדמים.
כדוגמנית צעדה על המסלול בשבועות האופנה במילאנו, בפריז, בלונדון, ובניו יורק.
היא הצטלמה לקמפיינים של בגדי ים, הלבשה תחתונה, איפור ובישום, שמלות כלה, לחברות אופנה ישראליות ולמעצבים מפורסמים בישראל ומחוצה לה, ובהם "גו אנדר", "משכית", "לי גרבנאו", "Jump", "חגית טסה", "שול", "רונן חן", "Pandora", "גוטקס", "אליאן סטולרו", "JANET & JANET", "דיסקרט", "קסטרו", "רוברטו קוואלי", "אלון ליבנה", "ריבוק" ו"ג'ורג'ו ארמני".
ב-2017 נבחרה להנחות את התוכנית "דוגמניות מבשלות" בערוץ האוכל.
בנוסף, נבחרה להוביל את קמפיין מתחם האופנה של "גינדי TLV", נבחרה על ידי רות דיין לפרזנטורית של בית האופנה המיתולוגי "משכית", ונבחרה להוביל את קמפיין סדרת המשקאות החריפים של "רוברטו קוואלי".
כיכבה על השערים של כתבי העת הישראליים: "בלייזר", "נשים", "מנטה", "זמנים מודרניים", "זמנים בריאים", "פנאי פלוס", "מגזינה", "לאשה".
ב-2010 שיחקה בתור עצמה בתוכנית "שבוע סוף החדש" בערוץ 2 של רשת.
ב-2014 שיחקה בסרט הדרמה הרומנטית "כביש 40 דרום" בבימויו של אלדד בוגנים.
מאז 2019 שימשה ככתבת חוץ בתוכנית "על הסט עם נועה תשבי" בערוץ החיים הטובים.
ב-2020 דורגה במקום השלישי בסקר הגולשים למלכת העשור האהובה של מערכת מלכות היופי של "לאשה".
ב-24 במרץ 2016 נישאה ליזם והמוזיקאי אוהד בן-נון (התמודד ב"דה וויס").
במרץ 2022 נולדה בתם המשותפת ובהמשך השנה עברו להתגורר במושב עדנים שבשרון.
בפברואר 2024 דווח כי ויזל ומשפחתה החליטו לרדת מישראל באופן זמני – לקפריסין – בין השאר, עקב המצב הביטחוני במדינה, וכן בשל "הזדמנות עסקית" של בעלה.
שביט הייל-בופ, המסומל באופן רשמי כ-C/1995 O1, הוא שביט ארוך מחזור מפורסם שנחשב לשביט שנראה על ידי מספר האנשים הרב ביותר במאה ה-20 ואולי אף בהיסטוריה כולה.
הייל בופ הגיע לבהירות נראית של 1.8- בערך בשל גודל הגרעין העצום שלו.
ניתן היה לצפות בשביט ללא משקפת או טלסקופ במשך כ-18 חודשים.
הוא כונה השביט הגדול של 1997.
השביט נקרא על שמם של מגליו אלן הייל ותומאס בופ חובבי אסטרונומיה מארצות הברית, אשר גילו אותו בנפרד זה מזה.
מסלולו של השביט אליפטי מאוד, ובמרחקו המקסימלי הוא מגיע למרחק הגדול פי 9.25 מהמרחק הממוצע של פלוטו מהשמש.
זמן ההקפה המשוער שלו תלוי אם כן במידה רבה בהשפעות גופים בחגורת קויפר ועננת אורט.
השביט צפוי לחזור לקרבת השמש בשנת 4385.
במרץ 1997 התאבדו 39 חברים בכת שער גן עדן, בהם מנהיג הכת, מרשל אפלווייט, בכוונה לבצע טלפורטציה לחללית שלטענתם טסה מאחורי השביט.
השביט נתגלה במרחק של למעלה משבע יחידות אסטרונומיות מן השמש.
זהו המרחק הגדול ביותר בו חובבים גילו שביט.
כבר בשלב זה נצפתה הילת השביט אשר לרוב מופיעה רק במרחק של חמש יחידות אסטרונומיות או פחות.
הייל חיפש שביטים זמן רב לפני כן וכאשר צפה בכתם מטושטש באזור בו צפה, וידא תחילה שלא היה בסביבה זו גרם שמים מוכר.
לאחר שהבחין שמיקומו של העצם משתנה הבין שמדובר בשביט.
בופ צפה בשמי הלילה מבעד לטלסקופ של חבר בגלקסיות וגרמי שמים אחרים, כשהבחין בכתם במקום שבו לא סומן גרם שמים במפות אסטרונומיות.
אנליזה גילתה בהמשך כי לשביט גרעין בקוטר של 60±20 ק"מ, בערך פי שישה מגודלו של שביט האלי.
הייל-בופ הפך גלוי לעין בלתי מזוינת במאי 1996, ואף על פי שקצב התבהרות שלו הואט במידה ניכרת במהלך המחצית השנייה של אותה שנה, מדענים עדיין גילו אופטימיות זהירה שהוא יהפוך לשביט בהיר מאוד.
בינואר 1997 הוא כבר היה בהיר מספיק כדי להיראות לכל מי שחיפש אותו, אפילו מערים גדולות עם שמיים מזוהמים באור.
אתרי אינטרנט רבים עקבו אחר התקדמות השביט וסיפקו תמונות יומיות מרחבי העולם.
האינטרנט מילא תפקיד גדול בעידוד העניין הציבורי חסר התקדים בהייל-בופ.
כאשר השביט התקרב לשמש, הוא המשיך להתבהר.
בפברואר הוא הגיע לדרגת בהירות 2 ופיתח שני זנבות מרשימים: זנב הגז הכחול מצביע היישר מהשמש וזנב האבק הצהבהב מתעקל לאורך מסלולו.
ב-9 במרץ, בעת ליקוי חמה בסין, מונגוליה ומזרח סיביר ניתן היה לצפות בשביט בשעות היום.
ב-22 במרץ 1997 היה הייל-בופ לקרוב ביותר לכדור-הארץ במרחק של 1.315 יחידות אסטרונומיות.
כשעבר את הפריהליון ב-1 באפריל 1997, הפך השביט למרהיב ביותר.
הוא האיר בבהירות רבה יותר מכל כוכב בשמים, מלבד סיריוס, וזנב האבק שלו נפרש לרוחב השמיים על פני 40–45 מעלות.
השביט נראה בכל לילה הרבה לפני שהשמיים החשיכו לחלוטין.
שבייתם של שמונה חיילי הנח"ל, שהיו במשימת תצפית צפונית לעיירה בחמדון שבלבנון, התרחשה ב-4 בספטמבר 1982, לקראת סופו הרשמי של "מבצע שלום הגליל" במסגרת מלחמת לבנון הראשונה.
השובים היו ארבעה לוחמים מארגון הפת"ח.
השמונה שוחררו בעסקאות חילופי שבויים, שבהן שחררה ישראל יותר מ-5,900 אסירים ועצורים.
בשעות הבוקר של יום שבת, 4 בספטמבר 1982, חוליה של ארבעה מחבלים מארגוני פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית התקרבה בחשאי לתצפית קדמית שמוקמה 500 מטר מתחת מוצב מאולתר באזור אריסת בלוט הסמוך לבחמדון, בו הוצבו שמונה חיילים מחטיבת הנח"ל.
משימת התצפית חולקה לשתי משמרות שבכל אחת מהן ארבעה חיילים: שניים מתצפתים בעמדה קדמית ושני האחרים מאבטחים מהאגפים.
בגלל שיחים שהיו במיקום התצפית לא היה קשר עין בין החיילים.
החיילים היו עם כלי נשק טעונים.
כמה שעות לפני האירוע החיילים מנעו מאזרח עם רובה ציד לעבור לכפר הסמוך ושלחו אותו בחזרה למקום ממנו בא.
לוחמי הפת"ח הגיעו בחשאי והסתתרו מאחורי שיח.
בשעה 15:00 קפצו מבין השיחים שניים מהמחבלים ואיימו על החיילים שבעמדה קדמית.
במקביל, שני מחבלים איגפו מהצדדים.
אחד מהחיילים הספיק לדרוך את נשקו אבל כאשר ראה שחברו בצד השני מאוים על ידי אחד ממחבלי הפת"ח הניח את נשקו.
ארבעת מחבלי הפת"ח צעדו עם שמונת החיילים, תוך שמחבלי פת"ח נוספים מצטרפים אליהם, עד שהגיעו לקרבת כביש ביירות-דמשק, שם התברר ללוחמי הפת"ח שאין להם מספיק ג'יפים להעביר את כל השמונה למפקדת הפת"ח דרך המחסומים של צבא סוריה.
במקרה עבר בסמוך ג'יפ של החזית העממית של ג'יבריל.
אנשיו הבטיחו שיסייעו להעביר שניים מהשמונה למפקדה של הפת"ח אך הפרו את הבטחתם ונסעו עם שני שבויים לסוריה.
שישה מהשבויים - אבי קרוננפלד, ראובן כהן, רפי חזן, דני גלבוע, אבי מונטבליסקי ואלי אבוטבול - הוחזקו על ידי הפת"ח.
בעקבות מידע מודיעיני הוחל בתכנון מבצע של סיירת מטכ"ל לשחרורם, אולם המבצע לא יצא אל הפועל.
הם שוחררו לבסוף ב-23 בנובמבר 1983 בעסקת חילופי שבויים שבה שחררה ישראל 4,500 עצורים לבנוניים מכלא אנצאר שבדרום לבנון, 29 קצינים של פת"ח שנתפסו מספר שבועות קודם לכן במבצע של חיל הים ו-65 אסירים ביטחוניים, שהיו כלואים בישראל.
ישראל מיהרה לבצע את החילופים בגלל הקרבות בין הפת"ח לקבוצה של אבו מוסא והחשש לגורל השבויים בעקבות הקרבות הללו.
מרבית העצורים הלבנונים ששוחררו נשארו בלבנון, וכאלף מתוכם ביקשו להטיסם לאלג'יריה.
בין האסירים הביטחוניים ששוחררו היו מחבלים מתקופת המרדפים בבקעת הירדן, כולל אלו שהשתתפו בקרב בו נהרג צבי עופר וכן הרוצחים מבית הדסה.
חלק מהאסירים הביטחוניים ששוחררו היו אזרחים ישראלים שנדרשו כתנאי לשחרורם לוותר על אזרחותם הישראלית ולעזוב את ישראל לצמיתות.
אחד מהם, יוסף בן חסן אבו אלחייר (אשר בשנת 1970 נידון לחמישה עשר מאסרי עולם), שב לישראל במאי 2017 והושב לכלא להמשך ריצוי עונשו.
בדיון בבית המשפט העליון נקבע שהוא יישאר בכלא עד דצמבר 2020 ואז יגורש לצמיתות מישראל.
מספר אסירים ביטחוניים שהיו ברשימת המשוחררים, בהם זיאד אבו עין, הוחלפו על ידי ישראל ברגע האחרון, ככל הנראה בגלל הקשרים שלהם עם החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, שלא הייתה חלק מההסכם.
שני השבויים הנותרים, נסים סאלם ויוסף גרוף, הועברו לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל, והוחזקו בשבי הארגון בדמשק.
יחד עם חזי שי, שנשבה בקרב סולטאן יעקוב, שוחררו במסגרת עסקת ג'יבריל שנעשתה ב-21 במאי 1985, ותמורתם שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים ובהם קוזו אוקמוטו.
רבים מהאסירים הפלסטינים שוחררו לבתיהם שבשטחים, וחלק גדול מהם היווה את עמוד השדרה של הנהגת האינתיפאדה הראשונה שפרצה פחות משלוש שנים לאחר מכן.
ביקורת על נסיבות נפילתם בשבי
נפילתם בשבי של חיילי הנח"ל ללא קרב הביאה עליהם ביקורת מצד בכירים במערכת הביטחון הישראלית.
יצחק רבין, שהיה שר הביטחון בעת עסקת ג'יבריל, היה שותף לביקורת אך נמנע מלהביעה באופן פומבי.
הרמטכ"ל בעת ביצוע העסקה, משה לוי, אמר שנפילתם בשבי אל מול כוח קטן וללא התנגדות, אינה ראויה.
אחרי שובם דובר צה"ל הוציא הודעת גינוי ראשונה מסוגה לחיילים שחזרו מהשבי ומפקד הנח"ל, יורם גלבוע, כינה אותם פחדנים.
הסרט "3,000 לילות" (מאי מסרי, 2015), העוסק באסירות פלסטיניות בכלא הישראלי, מסתיים בעסקה של נובמבר 1983 ומציין שבמסגרתה אש"ף הביא לשחרורם של 4,765 אסירים פלסטינים ולבנונים בתמורה ל-6 חיילים ישראלים שנשבו בדרום לבנון.
הסדרה "שבויים" ששודרה בתאגיד כאן ב-2024 כללה פרק בשם 'קלף מיקוח' שהתייחס לסיפורם של הנחלאים שנשבו ולשחרורם.
שביית שני חיילי צה"ל בלבנון או מבצע "צינור חשמל" הוא מאורע ב-17 בפברואר 1986 בו חיילי חטיבת גבעתי, ו, חיילים סדירים בישיבת קרני שומרון, נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל.
בדיעבד התברר שאחד החיילים נהרג במהלך הקרב, וחברו מת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שנים נוספות של משא ומתן, ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל, במסגרת עסקה בתיווך גרמני, בה העבירה ישראל לחזבאללה 40 עצירים לבנונים מכלא אל-ח'יאם ואת גופותיהם של 123 מחבלים שבהן החזיקה.
גופות שני החיילים הוטסו תחילה לגרמניה ולאחר זיהוין שם הובאו לישראל.
בצהרי יום שביית החיילים נעה צפונית לעיירה בינת ג'ביל שיירה בת שלושה כלי רכב ובהם חיילי צה"ל וצד"ל.
הם היו בעלי לוחיות זיהוי לבנוניות שבשימוש צד"ל.
במכונית הראשונה ישבו חמישה חיילי צד"ל, בשניה ישבו שני אנשי צד"ל מקדימה וסגן משנה ג' מיחידת הקישור ללבנון וחיל קשר מחטיבת גבעתי מאחור, ובמכונית השלישית ישבו שני חיילי צד"ל מקדים ופינק ואלשייך ישבו מאחור כמאבטחים.
השיירה יצאה לדרכה בשעות הבוקר והותקפה בסביבות 12:30.
השיירה חלפה ליד הכפר בית יהון, השוכן כ-6 קילומטרים מצפון לבינת ג'בייל, ואז אירעה ההיתקלות.
שתי המכוניות הראשונות עברו עיקול בכביש, וקשר העין ביניהם למכונית השלישית ניתק לרגע קצר.
בשלב זה נפתחה על השיירה אש אוטומטית מגג בניין נטוש במרחק של כ־150 מטר מימין לכביש, והושלכו רימונים.
הקצין וחיל הקשר שנסעו במכונית השנייה נמלטו לתעלה בשולי הדרך, ותוך כדי כך נפגע מכשיר הקשר ויצא מכלל שימוש.
חיילי צד"ל שנסעו בשיירה החלו להשיב אש, ובזמן חילופי האש נחטפו שני חיילי צה"ל.
שני החיילים ניהלו קרב עם המחבלים, אך נפגעו, נשבו על ידם ונלקחו מזירת הקרב במכוניות שהכין החזבאללה.
בדיעבד התברר שאחד החיילים נהרג במהלך הקרב וחברו נפטר מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
החולייה כללה בין ששה לשמונה מחבלים.
רכב מרצדס הוחבא בפרדס במרחק של כ־200 מטר מהזירה, אליו נלקחו שני החטופים.
לאחר תום המתקפה שלח הקצין את חיל הקשר ברגל למחסום בית יהון, במרחק של כקילומטר וחצי ממקום התקיפה.
כוח של צד"ל מנפת בינת ג'בייל ששמע את האש הגיע לאתר במקביל.
כחצי שעה לאחר האירוע התקבל דיווח עליו במפקדת יק"ל בבינת ג'בייל מצד"ל.
מפקד יק"ל תא"ל דני רוטשילד יצא ממפקדתו בבינת ג'בייל ועלה על מוקש, דבר שעיקב את הגעתו לזירת האירוע.
כשעה לאחר האירוע החלו סריקות בעקבות החטופים.
תחנות השידור בלבנון מסרו שמאות חיילי צה"ל בטנקים ונגמ"שים ומסוקי תקיפה סרקו 15 כפרים שיעים בנפת צור, מצפון לרצועת הביטחון.
במהלך הסריקות, נתפסו שני מחבלים הקשורים לפיגוע.
למחרת המארב הציג החזבאללה בטלוויזיה תמונות של שני אנשים חבושים מכף רגל ועד ראש, שלטענתו היו שני החיילים - כאמור, כאשר שניהם כבר לא היו בין החיים.
הארגון הודיע כי אם לא ייענו דרישותיו, שיפרסם למחרת, יומת אחד מהם.
למחרת הוצגו חפציהם האישיים של שני החיילים בשידור טלוויזיה של רשת CBS מדמשק.
כארבעה ימים לאחר האירוע הודח סג"מ ג' על ידי אלוף פיקוד הצפון אורי אור ונקבע כי לא ימלא עוד תפקיד פיקודי.
האירוע תוחקר על ידי ראש מה"ד אלוף יוסי פלד בהוראת הרמטכ"ל משה לוי.
מסקנותיו של פלד היו להגדיל את מספר חיילי צה"ל בשיירות הנעות בלבנון על מנת להגדיל את היכולת התגובה, לקבוע מרחק מינימלי בין רכבים בשיירה על מנת למנוע ניתוק קשר עין, ושכל חייל המגיע לפעילות בלבנון יעברו הדרכה מקדימה בת שבועיים.
אז הוכרזו שני החיילים כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
גופות שני החיילים הוטסו תחילה לגרמניה, ולאחר זיהוין שם הובאו לישראל.
יוסף פינק נקבר בעירו רעננה.
רחמים אלשייך נטמן לבקשת משפחתו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לימים הופק אודות פרשת שביים ומותם של שני החיילים סרט התעודה "רב"ט יוסי פינק קיבל מספר מוות".
בחשון תש"ע הוכנס ספר תורה לזכרו של יוסף פינק לישיבת ההסדר קרני שומרון, הישיבה שבה למד יחד עם רחמים אלשייך לפני הגיוס.
שביל הדסה הוא נתיב הליכה מעגלי סביב בית החולים הדסה עין כרם.
הוא מחבר בין שבילים קיימים (ובתוכם גם חלק משביל ירושלים ושביל ישראל), דרכים עתיקות (רומיות וביזנטיות), ושבילים שנפרצו במיוחד.
אורך המסלול הוא כ-6 קילומטרים ומשך ההליכה בו כ-4 שעות.
השביל מתחיל בסמוך לכניסה הראשית למתחם בית החולים, בכיכר שושנה בירן, עולה לנקודתו הגבוהה ביותר (בגובה 720 מטרים מעל פני הים), וממנה פונה דרומה לעבר שרידי הכפר הערבי אל-ג'ורה ומעיין הכפר עין שריג (עין אל-ג'ורה).
מעין שריג השביל יורד במורד לעין חנדק, נקודתו המערבית ביותר והנמוכה ביותר (580 מטרים מעל פני הים), ובדרך חולף ליד מתקני חקלאות עתיקה ושומרות שנחשפו במקום, כולל מתחם "הכותל הקטן".
מעין חנדק פונה השביל צפונה לאורך דרך רומית-ביזנטית עד לגובה של 640 מטרים, וממשיך מזרחה לכיוון עין כרם עד גבולו המערבי של מנזר גורני (ה"מוסקוביה", המנזר הרוסי) בעין כרם.
השביל שב ומתחבר לכיכר שושנה בירן כשהוא חולף בתוך קמפוס קריית הדסה.
בשביל נקודות תצפית רבות לכיוון קריית הדסה, אזור מבשרת ציון, ועין כרם.
השביל מוחזק ומנוקה על ידי מתנדבי "הדסה הירוקה" אשר פרצו חלקים מהשביל.
בשביל מותקנים עמודי הדרכה, המפנים את הצועדים למערכת מידע טלפונית.
בכניסות לשביל מתקנים ובהם מפות מפורטות המחולקות ללא תשלום.
אחת לחודש מקיימים מתנדבי הדסה סיור מודרך ללא תשלום בשביל.
שביל באמצע שביל בצד הייתה תוכנית טיולים ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין 1986 ל-1990.
כל פרק התמקד באתר אחר בישראל.
ראשיתו של הפרק בקליפ שצולם באותו אתר, בו הופיעו זמרים מתחלפים.
בהמשך, סייר באתר ספי בן-יוסף, ונתן הסברים אודות האתר.
לעיתים, נלווה אליו כסייד-קיק יאצק, דמות שגילם שלמה בר-אבא בפינת הטיולים של התוכנית "זהו זה!".
בפרקים מאוחרים יותר התלווה ליאצק רובוט בשם פיצי.
לעיתים נלוו לבן-יוסף שחקנים ובדרנים נוספים.
בין הזמרים ששרו משיריהם בתוכנית: בני ברמן (בנחל עמוד), סי היימן (בנהר הירדן), עפרה חזה (בעין פשחה), ורדינה כהן (בנחל תנינים), אושיק לוי (בקיסריה), דורון מזר (בעכו), משינה (בממשית), ריטה (בירושלים) ועוד.
שם התוכנית שאול מהשיר "שיר עם נקי" שכתב אהוד מנור והלחין וביצע מתי כספי.
בשיר מתייחס הביטוי "שביל" לתסרוקות, אך בשם התוכנית המילה שביל משמשת במשמעותה המקורית.
שביטוריו ארנה (בליטאית: Švyturio arena) הוא מתקן ספורט רב-תכליתי בצורת קטמרן שנבנה בעיר השלישית בגודלה בליטא, קלייפדה לקראת אליפות אירופה בכדורסל ב-2011. אולם הכדורסל הוא השישי בגודלו בליטא, אחרי ז'לגיריס ארנה, סימנס ארנה, שיאולאי ארנה, צידו ארנה ואליטוס ארנה.
האולם, אשר נחנך ב-28 ביולי 2011, מכיל 5,486 מקומות ישיבה, משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית נפטונאס קלייפדה, המשחקת ביורוליג (עונה 2014/2015), בליגת העל הליטאית ובליגה המאוחדת.
המתקן משמש כמו כן לאירועי ספורט אחרים: כדוריד, אגרוף, הוקי קרח, וכן כאולם הקונצרטים.
האולם אירח את משחקי בית ד' בשלב הבתים הראשון של אליפות אירופה בכדורסל 2011.
האולם צפוי לארח את משחקי אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ב-2020.
שביל אורגון הוא דרך היסטורית בת 3,200 קילומטר המשתרעת בין נהר המיזורי ועמקי מדינת אורגון שבארצות הברית.
הדרך משתרעת על מה שכיום הן מדינות ארצות הברית (ממזרח למערב): מיזורי, קנזס, נברסקה, ויומינג, איידהו ואורגון.
ראשיתו של השביל במשלחת לואיס וקלארק שחצתה את אמריקה הצפונית עד חוף האוקיינוס השקט.
המשלחת, שנתמכה על ידי ממשלת ארצות הברית, גרמה לפריצת דרך היסטורית בכל הקשור לידע האירופאי על מערב ארצות הברית, והוכיחה כי הדרך אפשרית וקיים פוטנציאל להתיישבות באזור.
הבהלה לזהב בקליפורניה תרמה אף היא נתח מכריע לחשיבות והתפתחות השביל.
הצורך בדרך מהירה, בטוחה ומוכרת מערבה, הפכה את השביל לפופולרי.
השביל נוצר על ידי סוחרי פרוות וציידים במהלך ראשית ההתיישבות האירופאית במערב היבשת.
בתחילה השביל היה עביר רק ברגל או על גב סוסים.
אולם ב-1836 יצאה מערבה שיירת עגלות של מתיישבים מאינדפנדנס, מיזורי והגיעה באמצעות השביל עד לפורט האל באיידהו.
מאוחר יותר השביל הפך לעביר בעגלות עד סופו בעמק וילאמט (Willamette Valley) באורגון.
למעשה, נתיבו של השביל היה גמיש והשתנה מעת לעת בעקבות גשרים, נתיבים חדשים והרחבת הידע על גאוגרפיית האזור.
לדוגמה: ג'ים ברידג'ר, אחד מגדולי הסיירים ומורי הדרך באותה תקופה, גילה מעבר חדש בהרי הרוקי, מעבר ברידג'ר, במקום נקודת החצייה המקובלת, ובכך קיצר את מסלול השביל בכ-90 ק"מ.
אולם, נתיבו הכללי של השביל נשמר במרוצת השנים ושימש חיבור בין קצוות היבשת, ובשל כך חשיבותו הרבה להתיישבות האדם הלבן במערב ארצות הברית.
השימוש בשביל נזנח עם השלמת קו הרכבת חוצה היבשת הראשון בשנת 1869 על ידי חברת יוניון פסיפיק, שהפך את הדרך מערבה לקצרה, מהירה, בטוחה וזולה הרבה יותר.
כבישים כמו כביש בין-מדינתי 80 (מניו יורק לסן פרנסיסקו) עוקבים אחרי מסלולו של השביל ההיסטורי, וחוצים עיירות שנבנו במקור לאורך השביל ובגללו.
סיפורו של השביל והשפעתו המכרעת על התיישבות האדם הלבן במערב אמריקה, היווה השראה ליוצרים רבים.
בין השאר ניתן למנות את משחק הווידאו בעל השם הזהה שנוצר בשנת 1971, והיה פופולרי מאוד בארצות הברית ובעולם כולו באותה תקופה, ומספר משחקי המשך ("שביל אורגון 2", "שביל יוקון" ו"שביל האמזונס") יצאו לו.
חברת משחקי הווידאו Gameloft הוציאה בשנת 2008 גרסאות עדכניות לטלפונים חכמים.
סדרת טלוויזיה בעלת שם זהה עלתה לאוויר בשנת 1977 ברשת NBC, אולם בוטלה אחר שישה פרקים.
הסדרה כולה (כולל שבעה פרקים שלא שודרו) יצאה ב-DVD בשנת 2010.
הסדרה 1883 שעלתה לאוויר בשנת 2021 עוסקת בשיירה ההולכת באדפטציה של הנתיב.
שביל אלי כהן הוא מיזם להנצחת פועלו של אלי כהן, הכולל 8 תחנות ברמת הגולן, בין חמת גדר עד פאתי קוניטרה.
שביל אלי כהן הוא שביל הנצחה המורכב משמונה תחנות הפזורות לאורך כביש 98 אשר קשורות לפועלו של כהן ברמת הגולן בין השנים 1962–1965. בתחנות השונות לאורך השביל ניצבות לוחיות זיכרון, עמדות מסבירן ופסלים פרי יצירתו של הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
השביל הוקם ביוזמת מדריך הטיולים גיל ברנר ונחנך ב-18 בינואר 2013.
להלן רשימת התחנות לאורך השביל:
תמונה מספר התחנה שם האתר תיאור התחנה הערות 1 חמת גדר (מלון אל-חמה) במלון אל-חמה שבחמת גדר התאכסן אלי כהן מספר פעמים ונפגש עם קצינים סורים רמי דרג.
במקום שלט הנצחה, עמדת מסבירן ותבליט של מרגלים הנושאים אשכול ענבים עם הכיתוב: .
על אחת הקוביות מוצב פסל של ראש מבזלת בעל ארבעה פרצופים המביטים לארבע רוחות השמים, אשר מסמלים את אלי כהן שהביט לכל עבר בעת איסוף מודיעין.
כן מופיע הציטוט: 4 מועדון הקצינים במחנה פיק בקצה המערבי של קיבוץ קיבוץ אפיק שוכן מבנה ששימש בתור מועדון קצינים סורים.
אלי כהן ביקר במקום זה, אותו בנו הסובייטים בשנות ה-50 של המאה ה-20, ותצפת לעבר הכנרת על קיר המבנה מוצבות לוחיות שעל אחת מהן נכתב "מרפסת הר נבו" המסמלת, בדומה למשה שצפה מהר נבו על ארץ ישראל ולא יכול היה להגיע אליה, את אלי כהן אשר צפה לעבר ישראל.
על הסלע מוצב פסל של מנעול עם חור להצצה המסמל את עבודת המודיעין שמטרתה פריצת המנעול של מוסדות אחרים אך שפתי העוסקים במלאכה זו חתומים ונעולים.
באחד החדרים בקומה השנייה שבאגף הצפוני של המפקדה (אגף המודיעין במפקדה) הוצבה לוחית זיכרון וכן אישורי המעבר של אלי כהן בעברית ובערבית 8 פסל "מחכים לאלי" למרגלות הר אביטל הוצב ב-28 במאי 2015 פסל גדול של נדיה כהן ושלושת ילדיה.
הפסל צופה לכיוון דמשק הנמצאת במרחק 75 ק"מ.
בבסיס הפסל חקוקות המלים: "מחכים לאלי".
שביט סוויפט-טאטל, המסומל באופן רשמי כ-109P/Swift–Tuttle, הוא שביט מחזורי בעל זמן הקפה של 133 שנה.
הוא התגלה בנפרד על ידי לואיס סוויפט ב-16 ביולי 1862 ועל ידי הוראס טאטל ב-19 ביולי 1862. זהו שביט בעל מסלול קבוע, ומקיים תהודה מסלולית ביחס של 1:11 עם כוכב הלכת צדק - השביט משלים הקפה אחת על כל 11 הקפות של צדק.
קוטר גרעין השביט הוא 26 ק"מ.
על פי רישומים של אסטרונומים סינים, בשנת 188 בהירותו של השביט הייתה 0.1. ב-1862, שנת גילויו, בהירותו של השביט הייתה כשל כוכב הצפון.
בשנת 1992 חלף השביט שוב בקרבת כדור הארץ, וניתן היה לצפות בו באמצעות משקפת.
השביט צפוי להתקרב שוב לכדור הארץ בשנת 2126, אז בהירותו תהיה כ-0.7.
שביט סוויפט-טאטל הוא שביט-האב של הפרסאידים, מטר מטאורים חזק המופיע מדי שנה בחודשים יולי-אוגוסט כאשר כדור הארץ חולף דרך שובל האבק של השביט.
איום אפשרי על כדור הארץ
מסלולו של שביט סוויפט-טאטל מביא אותו לקרבה יחסית לכדור הארץ.
כאשר נצפה בשנת 1992, תאריך המעבר של השביט בפריהליון סטה מהמועד המשוער ב-17 יום.
קרונק גילה כי השביט נצפה ככל הנראה על ידי אסטרונומים סינים בשנים 69 לפנה"ס ו-188 לספירה.
ממצאים אלה הובילו לחישוב מחדש של מסלולו של השביט, והתגלה כי מסלולו של השביט יציב לחלוטין וכי אין כלל איום להתנגשות עם כדור הארץ ב-2000 השנים הקרובות לפחות.
החישובים המחודשים הראו כי ב-5 באוגוסט 2126 יחלוף השביט במרחק של 0.153 יחידות אסטרונומיות (כ-23 מיליון ק"מ) מכדור הארץ.
הדיווחים בשנת 1992 אודות התנגשות אפשרית של שביט סוויפט-טאטל עם כדור הארץ היו אחד הגורמים להגדרת סולם טורינו, המדרג את הסיכון לפגיעת גופים קרובי-ארץ בכדור הארץ.
בעתיד הרחוק אכן צפוי השביט לעבור בקרבת כדור הארץ.
האירוע צפוי להתרחש בשנת 4479, בסביבות 15 בספטמבר, אז יתקרב השביט עד כדי 0.03-0.05 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ-5-7 מיליון ק"מ, כעשירית מהמרחק של מאדים מכדור הארץ), וההסתברות לפגיעה בכדור הארץ נאמדת כ-0.0001%.
שביט סוויפט-טאטל הוא גרם השמים הגדול ביותר במערכת השמש שמתקרב באופן מחזורי לכדור הארץ במהירות גבוהה (כ-60 ק"מ/שנייה).
התנגשות של השביט בכדור הארץ תהיה חזקה פי כ-27 מפגיעת המטאוריט בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנה, פגיעה שיצרה את מכתש צ'יקשולוב והביאה להכחדת קרטיקון-שלישון (הכחדת 80% מכלל היצורים על פני כדור הארץ, בכללם הדינוזאורים).
לאור נתונים אלה, וחרף הסיכוי הקלוש לפגיעה, תואר בעבר שביט סוויפט-טאטל כ"עצם השמימי המסוכן ביותר הידוע לאנושות".
ב-5 באפריל 1978 נשבה בלבנון חייל צה"ל אברהם עמרם על ידי אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
הדבר אירע זמן קצר לאחר תחילת מבצע ליטני, במסגרת טיול פרטי שערכה קבוצת חיילים בדרום לבנון.
בתקרית זו גם נהרגו ארבעה חיילים.
החייל השבוי הוחזר לישראל לאחר 11 חודשים בתמורה לשחרור 76 מחבלים שהוחזקו בבתי כלא בישראל.
הייתה זו מעסקאות חילופי השבויים ההמוניות הראשונות שערכה ישראל.
ב-14 במרץ 1978, בעקבות פיגוע כביש החוף, יצא צה"ל למבצע ליטני – פעולה נרחבת בדרום לבנון שבה השתלט על השטח שמדרום לנהר הליטני ופגע במחבלים שנמצאו בו.
כעבור שבוע, ב-21 במרץ הסתיימה ההתקפה וצה"ל החל להיערך לנסיגה לקו הגבול.
ביום רביעי, 5 באפריל 1978 בצהריים יצאו מבירנית לבינת ג'בייל שני חיילי צה"ל בטנדר אזרחי שגויס לשירות צבאי.
מטרת נסיעתם הייתה לאתר טרקטור שיצא לדרום לבנון.
הצטרפו אליהם ארבעה חיילים שביקשו לטייל בדרום לבנון.
מבינת ג'בייל נסעו אל תיבנין ושם הצטרף אליהם אזרח ישראלי שנמצא במקום, שהיה מורה דרך.
השבעה, ובהם שני חיילי צבא הקבע וארבעה חיילי מילואים, המשיכו לנסוע בין אתרים שונים בדרום לבנון והצטלמו לידם.
בהמשך החליטו לחזור לשטח ישראל על ידי נסיעה לאזור צור ואל ראש הנקרה.
בשעה 16:30 הגיעו אל מחסום צה"ל בשטח והחיילים שבו התירו להם לעבור אותו.
כקילומטר אחרי המחסום, ליד הכפר ראס אל-עין, הגיע הטנדר למטע שסק.
השבעה שוחחו שם עם ילדים לבנונים.
לאחר מכן הופיעו במקום שני מחבלים חמושים (ואולי יותר) ודרשו מהחיילים באנגלית לבוא אתם.
לאחר שאחד המחבלים ירה באוויר נכנסו השבעה לטנדר וניסו לנסוע מהמקום.
המחבלים ירו אחריהם ומיריותיהם נהרגו מיד שלושה מהחיילים וארבעת האחרים נפצעו.
הטנדר פנה דרומה ולאחר שדרכו נחסמה על ידי רכב אחר פנה מזרחה לדרך עפר ונעצר.