tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשי הדת קופאים על שמריהם ונוהגים לפי דרך ה"חיקוי" (בערבית - "תקליד"), המסורת העיוורת, במקום דרך ההתחדשות היצירתית (ה"איג'תיהאד").
המנהיג הרוחני לא צריך להסתפק בידיעת הקוראן ותולדות האסלאם, אלא צריך, על סמך הידע הזה, ליישם את המסרים החברתיים הגלומים בהם.
שריעתי דרש מאנשי הדת יישום יצירתי של עקרונות האסלאם בתנאים הספציפיים של החברה לצורך השגת התמורות הנחוצות.
בגלל השקפותיו אלה הרחיק שריעתי מעצמו את ההנהגה הדתית.
בשנת 1968, האיתוללה מוטהרי, שותפו להקמת ה"חוסייניה ארשאד" עזב בכעס את המכון בטריקת דלת.
נגד שריעתי הוצאה פתווה, הואשם בנטייה והבית ובסטייה מהאמונה השיעית.
בסופו של דבר, בשנת 1973 נאסרו דרשותיו של שריעתי, ספריו הוחרמו, ומכון "חוסייניה ארשד" נסגר.
שריעתי עצמו נעצר והוחזק במאסר בתנאי בידוד במשך 18 חדשים.
שוחרר ב-20 במרץ 1975, בעקבות מחאות רבות במדינה ובעולם.
ביציאתו לחופשי מתארים אותו כשבר כלי.
חירויותיו הוגבלו במשך שנתיים, למרות שפרסם בכמה עיתונים מאמרים שגינו את המרקסיזם ושיבחו את שלטון השאה.
מאוחר יותר, ניסה שריעתי להצטדק על פרסום המאמרים ששיבחו את השלטון ולטעון כי לא נכתבו בכנות אלא כמחיר לשחרורו.
אולם עמדה זו הרסה עוד יותר את תדמיתו בפני אנשי הדת והאופוזיציה הפוליטית.
שריעתי לקה בדיכאון עמוק ושינה את שמו ל"עלי מזינאני", לפי ישוב לידתו.
בשם החדש הוא עזב את איראן ב-16 במאי 1977 כדי להתחיל חיים חדשים בלונדון.
כעבור חודש בלבד, ב-19 ביוני 1977 נפטר שריעתי בבית חולים בסאות'המפטון מהתקף לב.
האופוזיציה באיראן הציגה את מותו כרצח - פרי מזימה של השירותים החשאיים של השאה - והשתמשה בטענה זו ככלי ניגוח נוסף נגד שלטונו של מוחמד רזה פהלווי.
במותו הפך שריעתי לשאהיד ברוח הטפותיו.
ישנם גם הטוענים שנפל קרבן למזימה של קיצונים דתיים.
שריעתי כתב מספר רב של מסות, הרצאות ופמפלטים פוליטיים.
רבים ממאמריו פורסמו על ידי הקרן שריעתי בטהראן.
חאג' - מהווה מבוא טוב להשקפותיו.
על הסוציולוגיה של האסלאם (On the Sociology of Islam)
עלי שלכת היא חברה ישראלית, העוסקת בעריכת טקסי הלוויה וקבורה אזרחיים, על פי רצונו של הנפטר או בני משפחתו.
בין היתר, מציעה החברה שירותי שריפת גופות, כאמצעי טיפול בגופה שתורם לחיסכון בניצול הקרקע.
פעילות זו מעוררת התנגדות עזה בציבור הדתי, וגם בציבור החילוני יש השוללים אותה.
בקשתה של החברה לקבלת השתתפות במימון מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה על ידי המוסד.
בית הדין לעבודה דחה בקשות להחזר דמי קבורה ששילמו לקוחות לחברת עלי שלכת, מפני שהחברה אינה רשומה בביטוח הלאומי כחברה מורשה לעסוק בקבורת נפטרים ולא הוצגה בפני בית הדין תשתית ראייתית שהחברה הגישה בקשה בעניין.
כן נקבע ש"שריפת הגופה משמעה טיפול בגופה, ואין משמעה קבורה כאמור בחוק".
עם זאת, ציין בית הדין הארצי שקבורת אפר של גופה זכאית לתשלום דמי קבורה.
בשנת 2014, שכרה אשה את החברה כדי לשרוף את גופתה לאחר מותה ולפזר את מרבית האפר בים, זאת בשל שיקולים אידאולוגיים.
לאחר מותה ערערה אמה של האשה על ההחלטה.
בית המשפט העליון דחה את ערעורה של האם וקבע כי רצון המת גובר על הרצון של בני המשפחה ושאין בדין הישראלי מניעה חוקית לשריפת גופה, אף על פי שיש איסור כזה במשפט העברי.
בית המשפט ציין גם שדיונים קודמים בנושאים דומים מצאו כי אין אינטרס ציבורי מכריע האוסר על שריפת גופות.
מיקומו של כבשן החברה לא פורסם, לדברי החברה כדי לא לעורר מדון, ומחשש להתנכלות.
ב-23 באוגוסט 2007, ימים אחדים לאחר שפורסם בעיתונות החרדית כי מתקני החברה, ובהם הכבשן, נמצאים במושב חיבת ציון הוצת המתקן על ידי אלמונים, ונשרף.
עובר אורח שעבר באזור הבחין בשריפה וניתק את מכלי הגז של המשרפה, ובכך מנע אסון.
אף על פי שאיש לא לקח אחריות למעשה בירכו עליו ראשי ארגון זק"א, ובראשם יהודה משי זהב שסייר במקום ערב שריפתו, וכן תושבי חיבת ציון, שהתנגדו להקמתו המחודשת של הכבשן בתוך ישובם.
בנובמבר 2007 חנכה החברה את מתקנה החדש אשר מיקומו נשמר בסודיות.
יש המתייחסים לשריפת הגופות בעלי שלכת כאלטרנטיבה חילונית שאינה יקרה כמו קבורה חילונית.
שיקולים נוספים לשימוש בשירותי החברה הם אקולוגיים.
לקוחות החברה המעוניינים בשריפת הגופה, בוחרים היכן לפזר או לקבור את האפר.
הם יכולים לבחור גם לשמר אותו בכד או בתכשיט.
ראס עליגז (נפטר ב-1803) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית.
עליגז היה בנו של סארו גוונגול ואחיו של עלי הראשון שהיו הצ'יפים של שבט יג'ו לפניו, אחד מילדיו נקרא גוג'ה.
עליגז נתמנה על ידי אחיו עלי הראשון לוגשום בשנת 1788 ומאוחר יותר יירש אותו בתפקידו.
אחד ממאבקיו הצבאיים היו נגד וולדה גבריאל בנו של מיכאל גבריאל שבו עליגז ניצח והוציאו להורג.
"עלי שלכת" הוא שיר צרפתי פופולרי.
השיר נכתב על ידי ז'וזף קוסמה (לחן) וז'אק פרוור (מילים) ב-1945.
השיר הושמע לראשונה בפיו של איב מונטאן בפסקול הסרט Les Portes de la Nuit ("שערי הלילה") ב-1947. מאז הפך הלחן לסטנדרט ג'אז והוקלט על ידי אמנים נוספים.
ביצוע של שיר זה על ידי ג'וני מרסר מהווה דוגמה לקונטרפאקט (ביצוע שיר עם מילים שונות לחלוטין מהמקור).
ב-24 בדצמבר 1950 שרה אדית פיאף את השיר בגרסאותיו הצרפתית והאנגלית במסגרת מופע רדיו מיוחד לחג המולד.
ב-1955 הקליט הפסנתרן האמריקאי רוג'ר ויליאמס גרסה אינסטרומנטלית של השיר בפסנתר סולו.
גרסה זו הגיעה למקום הראשון במצעד הפזמונים של המגזין "בילבורד" ושהתה בו ארבעה שבועות רצופים.
הייתה זו הנעימה האינסטרומנטלית היחידה בפסנתר שהגיעה למקום הראשון במצעד.
בסרט "עלי שלכת" מ-1956 בכיכובה של ג'ואן קרופורד הושמע השיר בביצועו של נט קינג קול.
בתחום הג'אז בוצע השיר במספר פרשנויות על ידי אמנים כקולמן הוקינס, דיזי גילספי ודיוק אלינגטון.
ב-1958 ביצע הרכבו של נגן הסקסופון קנונבול אדרלי גרסת בי בופ של השיר.
בביצוע השתתפו גם מיילס דייוויס בחצוצרה וארט בלייקי בתופים והוא נכלל בתקליט Somethin' Else.
שנה לאחר מכן הקליט ביל אוונס יחד עם סקוט לה-פרו ופול מושן גרסה משלו לשיר, בתקליט Portrait in Jazz.
שתי הקלטות אלה קיבעו את השיר כסטנדרט ג'אז והשפיעו על דורות של נגנים שהקליטו גרסאות משלהם.
השיר מופיע גם בפסקולי הסרטים "מכורים לאהבה" (1997, בביצועו של סטפן גרפלי), "חצות בגן הטוב והרע" (1997, בביצוע פאולה קול) ו"מדרכות ניו יורק" (2001, בביצוע של סטן גץ).
ב-2006 שר את השיר בעברית משה בקר, בתרגומה של נעמי שמר, בתקליטו "סולו".
ב-2010 הוציא אריק קלפטון גרסת כיסוי משלו לשיר (בגרסה האנגלית) באלבומו "קלפטון".
המהלך ההרמוני של הבית בנוי בצורה הבאה:
זהו מהלך הרמוני של רצף ספטאקורדים על פי מעגל ההתפתחות לסולם המינורי: רצף המבוסס על התקדמות במרווחים של קוורטות, מה שיוצר סקוונצה דיאטונית הרמונית באופן מובהק.
פזמון השיר "בשנה הבאה" מאת אהוד מנור בלחן נורית הירש עושה שימוש באותו מהלך הרמוני.
ביישום על הסולם רה מינור (הסולם בביצועו של רוג'ר ויליאמס והרווח בביצועיו של איב מונטאן), יתקבל רצף האקורדים כך:
מלבד הסקוונצה ההרמונית, גם המלודיה, השומרת על מבנה זהה של עלייה בכל תיבה (לאורך כל שני אקורדים), מקיימת סקוונצה מובהקת בהשאה כלפי מטה:
נוסף על המעברים המבוססים על מרווחים של קוורטות, הצירוף הפותח את הרצף המלא הוא למעשה מהצורה ii-V-I (הן מבחינת המרווח והן ביחס המז'ור לעומת המינור), מהלך הרמוני רווח מאוד ובמיוחד במוזיקת הג'אז.
מבחינה זו, השיר מכיל יסודות הרמוניים רווחים בג'אז, וכך הפך למקור פופולרי להכרות ראשונית עם הרמוניית ג'אז טיפוסית בקרב מוזיקאים מתחילים.
עליאן אלקרינאוי (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון ולשעבר נשיא מכללת אחווה.
מחקריו עוסקים בגישות רב תרבותיות לטיפול פסיכולוגי, בעיקר בקרב החברה הבדואית והערבית.
אלקרינאוי, יליד רהט, סיים תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני באוניברסיטה העברית, שניהם בעבודה סוציאלית.
ב-1995 קיבל דוקטורט בתחום מאוניברסיטת טורונטו.
הוא עמד בראש המרכז לחקר החברה הבדואית והתפתחותה באוניברסיטה.
בין השנים 2004 ל-2008 עמד בראש המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 2009 ל-2012 שימש כדיקן בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת ממוריאל של ניופאונדלנד בקנדה.
בשנת 2009 הוענק לו פרס קילם והוא התארח בעקבותיו כארבעה חודשים כחוקר אורח באוניברסיטת קלגרי בקנדה.
הוא יושב ראש עמותת ליאלי, לקידום החינוך והרווחה בקרב החברה הבדואית.
בשנים 2012 עד 2016 שימש כנשיא מכללת אחווה.
אלקרינאוי הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות 2013.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-23 הודיע יו"ר מפלגת העבודה-גשר-מרצ עמיר פרץ כי מפלגתו תדרוש מינוי שר ערבי, וכי מועמדו לתפקיד שר הוא פרופסור אלקרינאוי.
בינואר 2021 הצטרף למפלגה הכלכלית החדשה בראשות פרופסור ירון זליכה.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה בבחירות.
בשנת 2022, מחקר שדרג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם, דירג את אלקרינאוי במקום ה-10 והגבוה ביותר מבין החוקרים הישראלים ברשימה
אלקרינאוי הוא אחיו של ראש עיריית רהט לשעבר טלאל אל קרנאוי.
אתנו - פסיכיאטריה בחברה הבדואית-ערבית בנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
עליה (גם פטר ג) הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
"פיאטרו" (Pietro) ואחר כך "אלברטה" (Alberta), נבנתה בשנת 1945, כאוניית משא בעלת תורן אחד עשויה עץ, עם שתי קבינות משני צדי הסיפון, צבועה ירוק לבן, מספר 2921 על הדופן.
בעלת מנוע פיאט איטלקי של 150 כוח סוס, ו-300 סיבובים לדקה.
אנריקו לוי רכש את האונייה מבעליה איטלקי בשם אריצ'ה, שאהד את המפעל הציוני, בריביירה האיטלקית בין לה ספציה לג'נובה.
האונייה הפליגה מספר פעמים במסגרת תנועת ההעפלה, בתחילה תחת השם "פטר" (פטר א' ופטר ב').
לקראת הפלגתה כ"עליה", היו בה מיטות עץ על עמודים ו-170 מיטות נוספות במחסן, וכן מטבח, מבני שירותים ומרפאה.
לרשות המלווים עמד מכשיר קשר גדול תוצרת בית ומכשיר מדגם קרוסלי ( Crosley) קטן, המתאים לקשר קרוב.
רב החובל ולצדו צוות ימאים היו כולם איטלקים.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יאיר ברקר והגדעונים היו בתיה ומאיר ריינס.
המעפילים, חלקם היו חברי תנועות נוער – בגילים 25–27, וכן 7 ילדים בגילים 4–12, וקשיש אחד.
בטרם הפלגה, הם נאספו במחנות בבנדול ובסן ז'רום (St.
אל האונייה הגיעו ברגל, תוך עקיפות וסיבובים; שכן אנשי המוסד לעלייה ב' רצו להסתיר מהמעפילים את העובדה שהאונייה עוגנת סמוך למחנה.
עם ההפלגה הם חולקו למחלקות בנות 30 איש כל אחת.
היו מחלקות נפרדות של חברי תנועות הנוער.
המעפילים, רובם ניצולי השואה, באו מפולין, ליטא, לטביה, רומניה, הונגריה, גרמניה וצפון אפריקה.
לפני העלאת המעפילים עגנה האונייה במפרץ במרחק 6 ק"מ מערבית לבנדול, צרפת.
לקראת העמסת המעפילים התקרבה האונייה למרחק כ-200 מטר מהחוף הסלעי.
רב החובל חשש להתקרב יותר.
המעפילים הועלו בסירות גומי שנגררו בעזרת חבל שנמתח מהספינה לחוף, 30 בני אדם בכל סירה.
נשבה רוח ערה והים היה רוגש, ההעמסה נמשכה כ-3.5 שעות.
האונייה הפליגה ב-5 בנובמבר 1947 בשעה 04:00 לפנות בוקר, מבנדול בצרפת כשעל סיפונה כ-180 (על פי גרסה אחרת 172) מעפילים.
נתיב ההפלגה מבנדול כלל את מצר בוניפאצ'יו, האי פונצה (Ponza), לאורך החוף למצר מסינה, כף מטפן, צפונית לכרתים, חוף טורקיה עד אלכסנדרטה, חוף ביירות ונהריה.
בדרך התקבלה הוראה ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, לחבור עם האונייה "קדימה", להעביר אליה את העולים, ולחזור לאירופה.
ההוראה בוטלה משום ש"קדימה" נתפסה.
רוב זמן ההפלגה מכשיר הקשר היה מקולקל, והתאפשרה תקשורת חד-צדדית עד יומיים לפני ההגעה.
גילוי בריטי ראשון אירע בשבת בשעה 07:00, במרחק 30 מייל צפונית לביירות, חג קונסולידייטד B-24 ליברייטור בריטי כמה פעמים.
המעפילים הסתתרו מתחת לסיפון, הונף דגל טורקי והמטוס התרחק; כנראה סברו הבריטים שהיא ספינת דיג.
ב-15:00 הגיעה משחתת בריטית שהמשיכה בדרכה.
ב-15:30 בהיות הספינה 5 מייל מבירות, שוב חג מטוס בריטי מעליה.
ב-16 בנובמבר הצליחה האנייה להגיע לחוף נהריה מבלי להתגלות ועלתה על שרטון, מיד החלו בהורדת המעפילים ופיזורם בקיבוצים בגליל המערבי.
המלווים אנשי הפלי"ם חמקו גם הם וכאשר הגיעו הבריטים מצאו אונייה נטושה.
עליא מאגדה אל-מהדי היא בלוגרית מצרית התומכת בזכויות נשים.
התפרסמה לאחר שפרסמה תמונת עירום עצמית בבלוג שלה, כדי להביע את מחאתה על היחס לנשים בחברה המצרית.
בחשבון הפייסבוק שלה היא תיארה את החברה המצרית כ"חברה של אלימות, גזענות, סקסיזם, הטרדות מיניות וצביעות".
לאחר מכן התחילה לקבל איומים שוטפים על חייה.
היא זכתה לתמיכה בישראל, לאחר ש-50 נשים ישראליות הצטלמו בעירום לאות הזדהות עימה.
אל-מהדי היא בוגרת האוניברסיטה האמריקאית בקהיר ומגדירה עצמה כחילונית, ליברלית ופמיניסטית.
היא אתאיסטית מאז גיל 16. בשנת 2011 היא פרסמה, יחד עם עמיתה הפעיל המצרי כרים עמאר, סרטון וידאו בו הם מתווכחים עם מנהלו של פארק ציבורי שרצה לסלק אותם מהשטח לאחר שהציגו ביטויי חיבה בפומבי.
לאחר המקרה נפתח נגדם תיק פלילי בו הואשמו, בין היתר, בהעלבת האסלאם.
כמו כן נפוצו שמועות שקריות על הכאתה למוות בכיכר תחריר.
בשנת 2013, לאחר שנחטפה, ניצלה מניסיון אונס וקיבלה איומים רבים על חייה, ביקשה אל-מהדי מקלט מדיני בשוודיה.
אל-מהדי פעילה גם במאבק נגד החלת החוקה החדשה, המתבססת על השריעה, ולשם כך ב-20 בדצמבר 2012 הפגינה בעירום יחד עם נשים נוספות מארגון פמן מול השגרירות המצרית בשוודיה.
בעקבות כך קיבל התובע הכללי במצרים פנייה מפעיל מצרי בשם מחמוד עבד א-רחמן לשלול את אזרחותה המצרית של אל-מהדי.
היא הבהירה שאין בכוונתה לחזור בקרוב למצרים כיוון שתיאסר, אך היא מתכוונת להמשיך ולפעול מחו"ל.
ב-29 ביוני 2013 נכנסה אל-מהדי למסגד המרכזי בסטוקהולם, שם הפגינה בחזה חשוף יחד עם עמיתותיה בארגון פמן כנגד השריעה ולמען זכויות נשים.
היא נחשדת בהפרעה לסדר הציבורי בשוודיה.
עליאא בנת אחמד בן סייף אאל ת'אני היא דיפלומטית קטרית המשמשת כיום כשגרירת קטר באו"ם.
עליאא היא בתו של אחמד בן סייף אאל ת'אני, דיפלומט ופוליטיקאי קטרי לשעבר, שהיה בין היתר שגריר קטר בנורווגיה ובשוודיה וכן שימש כשר בקטר.
היא קיבלה תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קטר ותואר שני ביחסים בינלאומיים ודיפלומטיה מבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון בשנת 2006.
מיוני 2004 ועד מרץ 2007 עמדה בראש מחלקת זכויות הילד של המועצה העליונה לענייני משפחה בקטר.
לאחר מכן ועד מאי 2009 שימשה כיועצת לענייני האו"ם, וממאי 2010 ועד יולי 2011 הייתה סגנית שגריר קטר לאו"ם.
ב-24 באוקטובר 2013 מונתה לשגרירת קטר באו"ם.
עלי שׁמח'אני (בפרסית: علی شمخانی; 29 בספטמבר 1955) הוא פוליטיקאי ומצביא איראני אשר מכהן כיועצו של המנהיג העליון של איראן והאחראי על תוכנית הגרעין האיראנית במשמרות המהפכה האסלאמית.
קודם לכן כיהן כמזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן, כמפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית וכמפקד חיל הים האיראני בדרגת אדמירל.
כיהן כשר ההגנה של איראן בין השנים 1997–2005.
בתחילת מבצע עם כלביא נפצע קשה לאחר פגיעת כטב"ם בביתו, אך לבסוף שרד את ניסיון החיסול.
שמח'אני נולד ב-29 בספטמבר 1955 בעיר אהוואז שבח'וזסתאן, איראן, למשפחה ממוצא ערבי.
לפני המהפכה האיראנית, היה חבר בקבוצת גרילה אסלאמיסטית מחתרתית בשם "מנסורון", שפעלה במאבק מזוין נגד שושלת פהלווי.
לאחר המהפכה, הצטרף ל"מוג'אהדין" של המהפכה האסלאמית.
את לימודיו האקדמיים השלים בהנדסה באוניברסיטת שהיד צ'מראן באהוואז.
במהלך הקריירה הצבאית שלו, פיקד שמח'אני על חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית והוא בדרגת אדמירל.
בהמשך, שירת כמפקד של חיל הים האיראני, לצד הפיקוד על חיל הים של משמרות המהפכה.
בשנת 1988 מונה לשר האחראי על משמרות המהפכה.
בין אוגוסט 1997 לאוגוסט 2005 כיהן כשר ההגנה בממשלתו של מוחמד ח'אתמי.
בתקופה זו, סגנו היה עלי רזא אכברי, שבשנת 2019 נעצר, נחקר, והוצא להורג באשמת ריגול עבור "SIS", שירות הביון הבריטי.
בשנת 2001 התמודד שמח'אני על נשיאות איראן.
בשנת 2005 מונה לעמוד בראש המרכז למחקרים אסטרטגיים של צבא איראן, תפקיד שאותו מילא עד 2013.
מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי
ב-10 בספטמבר 2013 מונה על ידי הנשיא חסן רוחאני למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, וכיהן בתפקיד זה עד שהתפטר במאי 2023. על פי הדיווחים, התפטרותו קשורה להרשעתו בריגול והוצאתו להורג של עלי רזא אכברי.
במקומו מונה לתפקיד עלי אכבר אחמדיאן.
שמח'אני שימש כיועץ למנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, והשתתף בשיחות המשא ומתן בנושא הגרעין בין איראן לארצות הברית ב-2025.
נפצע קשה במכת הפתיחה הישראלית של מבצע עם כלביא.
הוא שרד את ניסיון החיסול ומתנייד באמצעות מקל הליכה.
בשנת 2003 קיבל את "מדליית האומץ", המדליה הצבאית הגבוהה ביותר באיראן, מידי הנשיא מוחמד ח'אתמי.
בשנת 2004 קיבל את עיטור עבד אל-עזיז אַאל סעוד, המדליה הגבוהה ביותר בערב הסעודית, מהמלך פהד.
זאת כהוקרה על תפקידו הבולט בתכנון וביישום פיתוח היחסים עם מדינות ערב במפרץ הפרסי.
הוא השר האיראני הראשון שקיבל עיטור זה.
בנו חוסיין שמח'אני הוא יצואן נפט וסוחר נשק איראני.
ספר עֲלֵי שׁוּר הוא ספר הגות ומחשבה מפורסם, שיצא בשני חלקים בהפרש של 20 שנה בעילום שם.
הספר נכתב על ידי הרב שלמה וולבה, שהיה מגדולי המשגיחים בדור האחרון, והיה זה ספרו המרכזי.
שם הספר לקוח מפסוק בחומש בראשית:
הרב וולבה מסביר בהקדמה את שם הספר על פי פירוש רש"י שפירוש המילים עלי שור הוא "על החומה" וכן הספר נכתב לאלו שהם "על החומה" כלומר מחוץ לעולם התורה וצופים בו אך לא בתוכו.
וכן עלי שור בגימטריה עולה כמניין שם אמו (נר נשמת ראזא רבקה), ועוד רמוז בשם הספר שמו ושם אשתו שלמה ורבקה.
על שם הספר נקרא בית ספר תיכון עלי שור במודיעין עילית.
הספר נכתב במשך 13 שנה, את ההשראה לכתיבתו קיבל מוועדי מוסר שערך בישיבתו באר יעקב, ומרבותיו הרב יצחק הוטנר והרב ירוחם ליבוביץ.
הספר עלי שור נכתב כמדריך בסיסי ויסודי לבחור ישיבה אך לדברי המחבר, אין בכוונתו לחדש דבר, אלא רק "להתוות את הדרך לבני דורנו" בתחומי היחס לתורה ולמצוות והעבודה על האישיות.
הספר עוסק בנושאים כמו חשיבות לימוד הגמרא, חשיבות התפילה, קידוש השם וחילול השם, וכן בנושאים הגותיים דוגמת: מהו אדם, ומה תפקידה של התורה בעיצובו.
המחבר קיבל מספר הסכמות, מהרב יעקב קמינצקי, הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב חיים שמואלביץ, הרב יואל קלופט, ומהרב משה יחיאל הלוי אפשטיין.
הספר הראשון יצא לאור בשנת תשכ"ו (1966) ומאז נדפסו ממנו מהדורות רבות.
בשנת תשע"ה (2014) יצא חלקו הראשון של הספר במהדורה מחודשת, ובשנת תשפ"ב (2021) יצא גם חלקו השני במהדורה מחודשת.
לספר שני חלקים שמחולקים לשערים, וכל שער מוקדש לנושא אחר:
שער ראשון - שער הכניסה אל תוך 'עולם התורה'
שער שני - שער החינוך עצמי הכללי (העבודה הפרטית)
שער שלישי - שער לימוד תורה מתוך שמחה והבנת עצמית
שער רביעי - שער הוצאת הכוח אל הפועל
שער ראשון - כולל שני נושאים: האדם והתורה.
שער שני - כולל שני נושאים: לימוד המוסר והעבודה המוסרית
שער שלישי - עוסק בפנימיות התפילה, השבת, שלושת הרגלים, הימים הנוראים, ימי בין המצרים, חנוכה ופורים.
שער רביעי - כולל ארבעה נושאים: יראה, אמת, ביטחון וחיים
עלי שור לקורא בן זמננו
מסילת ישרים עם שערי הדרכה 'במסלה נעלה' ע"פ הספר עלי שור
עלי שריף אל-עמאדי הוא כלכלן ואיש עסקים קטרי.
הוא מכהן כשר האוצר של קטר מאז יוני 2013. הוא משמש גם כיו"ר קבוצת QNB ונמצא בדירקטוריון של אורדו, הבנק התוניסאי-קטרי, ואיגוד הבנקים הערבים.
אל-עמאדי הוא בעל תואר ראשון במימון מאוניברסיטת אריזונה.
אל-עמאדי עבד במחלקה לבקרת בנקאות בבנק המרכזי בקטר במשך שמונה שנים עד שנת 1998. הוא הצטרף לבנק הלאומי של קטר בשנת 1998. הוא מונה למנכ"ל הבנק בשנת 2005. עמאדי נכלל ברשימת 100 הערבים החזקים ביותר בפברואר 2013 והגיע למקום ה-32 בשל תפקידו בצמיחה המהירה והרחבתו של הבנק הלאומי של קטר.
כהונתו נמשכה עד יוני 2013. הוא מונה לשר הכלכלה והאוצר ב-26 ביוני בדירוג מחדש של הממשלה בעקבות עלייתו של השייח' תמים בן חמד אאל ת'אני לתפקיד אמיר קטר.
עמאדי החליף בתפקיד את יוסף חוסיין כמאל.
הוא הוכרז כחבר המועצה המינהלית של רשות ההשקעות בקטר (QIA) ב-1 ביולי 2013. כמו כן, הוא מונה ליו"ר דירקטוריון בבנק הלאומי של קטר ב-7 ביולי 2013.
עלי שק'אר פאשקאי (Ali Sheqer Pashkaj) הוא חסיד אומות העולם אלבני (הוכר בטקס ב-2002).
חי בפוקה שבצפון אלבניה והחזיק בחנות מכולת, היחידה באזור.
הוכר כחסיד אומות העולם לאחר שהציל יהודי שהוסע יחד עם אסירים אלבניים בדרכם לעבודות פרך, כשהיהודי אמור היה להרצח בדרך.
עלי, דובר גרמנית, הזמין החיילים הגרמניים לשתות בחנותו והשקה אותם לשוכרה, מילט היהודי, יהושע ברוכוביץ' (לימים רופא שיניים במקסיקו).
החיילים, בזעמם, איימו להוציא את עלי להורג אם לא יסגיר היהודי הנמלט, וכן לשרוף הכפר - אך עלי סירב וטען לחפותו.
החיילים המשיכו בדרכם עם יתר האסירים, ועלי כלכל והסתיר את היהודי בביתו עד תום המלחמה, שנתיים לאחר מכן, תוך שהוא מסתיר זאת משאר אנשי הכפר.
עלי שגב (נולד ב-6 בדצמבר 1942) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
עלי שגב נולד בפתח תקווה, נצר למשפחת סלור הנמנית עם מייסדי העיר.
סבו, בן-ציון וולפברג (1877–1976), יליד ריגה, היה מראשוני המושבה חדרה, ושימש משגיח בפרדסי הברון רוטשילד בפתח תקווה.
אביו, שלמה וולפברג (1908–1981) נולד והתחנך בפתח תקווה, המשיך לימודיו בתיכון למסחר, היה חבר פעיל ב"הגנה", עבד כפקיד בוועד המושבה ולאחר מכן בעירייה, ושימש מזכיר העיר.
אימו, חווה וולפברג לבית סלור (1909–2009) התחנכה בפתח תקווה, למדה בסמינר למורים ע"ש לוינסקי ועבדה כמורה בבית ספר יסודי.
שגב התחנך בפתח תקווה, בבית הספר היסודי פיק"א ובתיכון ברנר.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1960, התגייס לצה"ל, ליחידת ממר"ם, שם שירת על מחשב מדגם "פילקו 212".
במהלך שירותו הצבאי גם כתב למדור ההומוריסטי בעיתון "במחנה".
לאחר סיום שירותו הצבאי, למד לתואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון, ולאחר מכן לתואר שני במנהל עסקים בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
במקביל עבד כמהנדס בתעשייה האווירית.
בשנת 1970 התקבל ללימודי דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, אותם השלים בשנת 1973, וב-1974 הצטרף לסגל הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990 מונה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת טקסס בדאלאס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), אוניברסיטת ניו יורק, בשנחאי, אוניברסיטת בריטיש קולומביה בוונקובר, ו בקליפורניה.
כמו כן, ייעץ בתחום האסטרטגיה העסקית לחברות ישראליות, בהן אסם, מפעלי ים המלח, פניציה ועוד.
בשנת 2004 נבחר שגב לעמוד בראש המכון לניהול אסטרטגי ע"ש אלי הורביץ, בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
שגב כיהן כנשיא הראשון של המרכז האקדמי פרס, מהקמתו בשנת 2006 ועד שנת 2008.
תחומי המחקר של שגב הם אסטרטגיה עסקית וניהול מערכות מידע.
שגב חיבר עשרות מאמרים מדעיים שהתפרסמו בכתבי-עת מדעיים בתחום הניהול.
שגב, ע' (1998), אסטרטגיה לחברה רב-עסקית, האוניברסיטה הפתוחה.
שגב, ע' וגריי, פ' (1995), אסטרטגיה ליחידה עסקית, האוניברסיטה הפתוחה.
שגב מתגורר בהוד השרון, נשוי לאמנית יעל שגב, ואב לשלושה ילדים: אביב שגב – פרופסור לבינה מלאכותית באוניברסיטת אלבמה, שי שגב – עיתונאי ומרצה המתגורר בתל אביב, ונעה פלדמן-שגב – מנהלת הרכש והתפעול במכללה האקדמית בית ברל.
עלי שועיב הוא עיתונאי בכיר בערוץ אל-מנאר הלבנוני.
את עבודתו העיתונאית החל שועיב בשנת 1992. ב-16 בפברואר 1992 צילם שועיב את עבאס מוסאווי, מזכ"ל חזבאללה, בנאום בג'בשית, שעות לפני שחוסל מוסאווי על ידי צה"ל.
בשנות ה-90 סיקר אירועים רבים בגבול, וכן סיקר את מלחמת לבנון השנייה.
לטענתו הוא היה הראשון שצילם את נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000.
במהלך קיץ 2023 תיעד עצמו מספר פעמים סמוך לחיילי צה"ל בגבול לבנון, באקט שנתפס בקרב כלי תקשורת בישראל כפרובוקציה.
באחת הפעמים תיעד עצמו במרחק נגיעה מטנק מרכבה של צה"ל, ולמחרת ליד אל"ם אבי מרציאנו, מח"ט עוצבת חירם.
בפעם אחרת פרסם תיעוד של צילום הרמטכ"ל הרצי הלוי בסיור בצפון ישראל יחד עם אלוף פיקוד הצפון אורי גורדין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נהג שועייב לדווח מדרום לבנון בזמן אמת על תקיפות של מוצבים ואתרים ישראלים, ועל תקיפות ישראליות וחיסולים בעיירות בדרום לבנון.
בינואר 2024 פרסם בחשבון הטוויטר שלו תמונה של יו"ר ועד מושב מרגליות, איתן דוידי, לצד רובה שמכוון לעבר ביתו, הסמוך לגבול לבנון.
במאי 2024 נחסם חשבון הטוויטר שלו, לאחר שפרסם סרטוני תעמולה של ארגוני הטרור חזבאללה וחמאס.
לשועייב ערוץ טלגרם לו כ-68 אלף מנויים.
עלי רידא עבאס הוא מפקד כוח רדואן, יחידת העילית של ארגון חזבאללה.
עלי רידא עבאס, יליד סביב שנת 1964, גדל בעיירה באריש שבנפת צור בדרום לבנון.
בשנות ה-90 שרד ניסיון התנקשות לצד אבראהים עקיל, ולאחר מכן התקדם לתפקידי פיקוד ומבצעים בכירים ב-חזבאללה.
הוא קיבל הכשרה צבאית מתקדמת באיראן, והפך לאחד מקציני המבצעים הבולטים בציר הדרומי.
הופיע לעיתים נדירות בציבור, ובדרך כלל כשפניו מכוסות בעת מסירת מסרים צבאיים.
רידא שימש כמפקד יחידת בדר של חזבאללה, האחראית על האזור שמצפון לנהר הליטני ועד אזור צידון.
ב-19 בספטמבר 2024 פתח חיל האוויר הישראלי במבצע חיצי הצפון, שבמהלכו חוסלה מרבית צמרת הזרוע הצבאית של חזבאללה, למעט עלי רידא עבאס.
בעקבות חיסולו של אבראהים עקיל בביירות ושינויים במבנה הפיקוד, מונה רידא, על פי דיווחים, למפקד העליון של כוח רדואן, והוביל את הכוח במהלך המלחמה.
לפי דיווחים, סגנו היה עלי מוסא דקדוק, שהיה אחראי על "תיק הגולן" של חזבאללה.
דקדוק חוסל בתקיפה אווירית של חיל האוויר הישראלי ב-10 בנובמבר 2024.
עלי שאדמאני (בפרסית: علی شادمانی; נהרג ב-16 ביוני 2025) היה איש צבא איראני במשמרות המהפכה, שכיהן גם כמפקד המטה המרכזי ח'אתם אל-אנביא, מפקדת החירום של הכוחות המזוינים של איראן, מ-13 ביוני 2025, לאחר שהמפקד הקודם, מייג'ור גנרל ע'ולאם עלי רשיד, נהרג בתקיפה אווירית ישראלית במהלך מבצע עם כלביא.
שאדמאני עצמו נהרג שלושה ימים לאחר מכן.
שאדמאני מילא מספר תפקידים בכירים במשמרות המהפכה.
הוא שימש כסגן מתאם המטה המרכזי ח'אתם אל-אנביא, שם פיקח על התכנון המבצעי ושילוב הכוחות המשותפים.
המטה המרכזי מופקד על ניהול ההגנה של איראן ותיאום בין צבא איראן למשמרות המהפכה במצבי חירום לאומיים ובתרחישי מלחמה.
הוא שימש גם כראש אגף המבצעים בכוחות המזוינים של איראן.
לאחר חיסולו של מנהיג ארגון הטרור חמאס איסמעיל הנייה ביולי 2024, הבטיח שאדמאני כי איראן תנקום "נקמה קשה" בישראל.
הוא האשים את "משטר הפשע הציוני" בחציית קווים אדומים והבטיח תגובה נחרצת.
ב-13 ביוני 2025, בעקבות תקיפות אוויריות ישראליות במבצע עם כלביא שבהן נהרגו מספר מפקדים איראנים בכירים, ביניהם הגנרל ע'ולאם עלי רשיד, שעמד בראש המפקדה מאז 2016, מינה המנהיג העליון עלי ח'אמנאי את שאדמאני לתפקיד המפקד, על רקע הסלמה בעימות הצבאי בין איראן לישראל.
שאדמאני הצהיר כי הכוחות המזוינים של איראן ימשיכו בפעילותם בהיקף רחב והרסני יותר, עד שמה שהוא כינה "האויב הציוני הפושע והתוקפני" יתחרט על מעשיו.
באוקטובר 2024 הוטלו על שאדמאני סנקציות על ידי האיחוד האירופי, בעת ששימש כסגן מתאם המטה המרכזי, בעקבות העברת טילים וכלי טיס בלתי מאוישים על ידי איראן לרוסיה, ומעורבותו בביצוע עסקאות נשק עם הרוסים.
שאדמאני עמד בפני הקפאת נכסים, איסור נסיעה ואיסור על אספקת משאבים פיננסיים או כלכליים כלשהם מגופים באיחוד האירופי.
ב-17 ביוני 2025 דיווח צה"ל כי שאדמאני נהרג בתקיפה אווירית ישראלית נגד מתקן פיקוד במרכז טהראן.
התקיפה התרחשה ב-16 ביוני, שלושה ימים בלבד לאחר ששאדמאני מונה להחליף את ע'ולאם עלי רשיד.
כלי תקשורת איראניים וגורמים רשמיים המזוהים עם המדינה אישרו את מותו של שאדמאני.
עלי עבד אל-חמיד עלי שעת' הוא מהנדס אזרחי ופוליטיקאי פלסטיני.
שעת' מילא מספר תפקידים בממשל הרשות הפלסטינית.
ב-14 בינואר 2026 מונה לראש הוועדה הלאומית לניהול עזה (NCAG), במסגרת תוכנית 21 הנקודות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לניהול רצועת עזה לאחר מלחמת חרבות ברזל.
עלי שעת' נולד בשנת 1958 בעיר ח'אן יונס שבדרום רצועת עזה, בתקופת השלטון המצרי באזור.
את השכלתו הגבוהה רכש באוניברסיטת עין שמס שבקהיר, שם סיים את לימודי התואר הראשון בהנדסה אזרחית בשנת 1982 ואת לימודי התואר השני ב-1986. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1989, השלים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת קווינס בבלפסט שבצפון אירלנד, תוך התמחות בתכנון תשתיות ופיתוח עירוני.
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה בבריטניה, עד שבשנת 1994, בעקבות הקמת הרשות הפלסטינית, הוזמן לשוב ולמלא תפקידים מקצועיים בתחומי הפיתוח.
באוגוסט 1995 מונה על ידי יאסר ערפאת לסגן מזכיר במשרד התכנון ושיתוף הפעולה הבין-לאומי.
בהמשך, במאי 2004, מונה לסגן מזכיר משרד התחבורה והתקשורת, תפקיד בו החזיק למעלה מעשור עד לפרישתו במאי 2016. במקביל לעבודתו הממשלתית, לקח שעת' חלק פעיל בדרג המדיני כחבר בוועדות המשא ומתן על הסכם הקבע ב-2005, שם עסק בסוגיות גבולות, מעברים ימיים, שיקום ופיתוח כלכלי.
לאחר סיום תפקידיו במשרדי הממשלה, המשיך לפעול בזירה הכלכלית-ציבורית כמנכ"ל רשות אזורי התעשייה והאזורים החופשיים הפלסטיניים.
בינואר 2026, עם ההכרזה על תחילת השלב השני ב"תוכנית 21 הנקודות" של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לניהול רצועת עזה לאחר מלחמת חרבות ברזל, מונה שעת' לעמוד בראשות הוועדה הלאומית לניהול עזה (NCAG).
עליית יהודים לארץ ישראל לאחר קום מדינת ישראל נעשתה בגלי הגירה אחדים.
רוב המניעים לעליה היו ציוניים וכלכליים, בנוסף לגלי העלייה הרשומים מטה היה רצף של עליית קבוצות ובודדים ממדינות שונות במשך כל השנים מאז הקמת המדינה ועד היום.
העלייה ההמונית (עם קום המדינה ואחרי קבלת חוק השבות הקובע שכל יהודי ומשפחתו זכאים לעלות לישראל) - 1,550,000 מאז הקמת המדינה ומארצות שונות.
לתקופה זו שייכים המגורים במעברות והעלייה בצל המלחמות.
עליות חיסול גלויות שהיו חלק מהעלייה ההמונית, הכוללות בתוכן את:
מבצע מרבד הקסמים להעלאת יהודי תימן בין 1948 ל-1950.
מבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק בין 1950 ל-1951.
עליית פליטי השואה ושארית הקהילות באירופה.
העלייה מרומניה שבמסגרתה עלו מקום המדינה ועד שנת 1995 272,291 יהודים, בנוסף ל-41,105 שעלו בתקופה המנדטורית ועוד מספר לא ידוע בתקופה העות'מאנית.
עליית גומולקה 1956–1957, העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית, במסגרתה עלו כ-35 אלף נפש.
מבצע יכין להעלאת יהודי מרוקו.
העלייה מברית המועצות בשנות השבעים - עלייה שהחלה בשנת 1969. תחילה, דרשו יהודי ברית המועצות לעלות ארצה אחרי מלחמת ששת הימים, כששמעו על המדינה היהודית הקטנה שהצליחה להביס את צבאות ערב.
המשטר הסובייטי והאנטי- ציוני סירב לתת ליהודים לעלות, ואז החל לחץ בינלאומי על ברית המועצות להעלות את היהודים.
בשנת 69' החלו ראשוני היהודים לעלות.
המבצע להעלאת יהודי אתיופיה - מבצע שהחל בראשית שנות השמונים והגיע לשיאו במבצע משה ב-1984 ובמבצע שלמה ב-1991, בהם הועלו מספר שיא של יהודים מאתיופיה וכן קבוצות יהודיות קטנות ממדינות קרובות.
המבצע תם בשנת 1991, משנותרו רק שבטים וקבוצות של יהודים שלא הוכרו כיהודים על ידי הרבנות הראשית לישראל.
במבצע זה "חוסלה" יהדות אתיופיה.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים (1987–2005) - עלייה שבה הועלו רוב יהודי ברית המועצות ארצה.
מספר העולים הוא כמיליון נפשות.
המבצע החל ב-1987, אם כי במספרים קטנים מאוד, וב-1989, עקב שינויים פוליטיים וכלכליים בברית המועצות וקריסתה ב-1991, מספר היהודים העולים גבר משנה לשנה.
כיום מונה אוכלוסיית העולים מברית המועצות לשעבר כ-1.1 מיליון נפש.
מאז הקמת המדינה ועד 2010 עלו לישראל כ-3 מיליון יהודים, 60% מהם ממדינות אירופה, 16% מארצות אפריקה, 14% מאסיה ו-8% מאמריקה ומאוסטרליה.
בשנת 2011 מהווים ילידי חו"ל כרבע מאוכלוסיית המדינה, וכשליש מכוח העבודה בה.
העלייה לארץ מסוף המאה ה-20 ועד היום
בין השנים 1999 – 2002 המשבר הפוליטי והכלכלי שפקד את ארגנטינה גרם למהלומה לענף הבנקאות, בעקבותיו נעלמו מיליארדי דולרים בפיקדונות ונוצרה פגיעה קשה במעמד הביניים במדינה.
רוב יהדות ארגנטינה (200,000 איש בערך) הושפעה ישירות מהמצב.
בעקבות אנטישמיות מוסלמית אותה היהודים חווים בצרפת החל משנות התשעים, עלו בין השנים 2000 עד 2020 כ-40 אלף יהודים מצרפת.
מספר הדומה ליהודים שעלו מהמדינה מקום המדינה ועד לאמצע שנות התשעים.
בין השנים 2000-2015 עלו מארצות שונות באמריקה הלטינית כ-30,000 יהודים.
מאידך, בשנים אלו מספר העולים מארצות הברית לא עלה.
ומספר העולים מארצות הברית מאמצע שנות השישים הוא באזור ה-2,000 עולים מדי שנה ללא תנודות חריגות.
מניתוח של אורי רדלר עולה כי הגידול באוכלוסייה היהודית בישראל על בסיס העולים מתקזז כמעט לגמרי עם מספר הישראלים ש'יורדים' מישראל.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, גברה העלייה מרוסיה, בלארוס ואוקראינה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
עליות חיסול גלויות הוא שם כולל למספר עליות לארץ ישראל שהתבצעו בשנות ה-50 בסיוע מדינת ישראל והסוכנות היהודית.
המבצעים נערכו בשנות ה-50 ומטרתם הייתה העלאת קבוצות של יהודים ממדינות שבהן נשקפה סכנה מיידית, לדעתה של מדינת ישראל והסוכנות היהודית, לחיי היהודים בה.
העליות היו משני מקורות, מצד אחד פליטי שואה וקהילות שניצלו חלקית מהשואה (כמו קהילת יהדות רומניה ויהדות בולגריה) ומצד שני יהודים ממדינות איסלאמיות מובהקות שלא הכירו במדינת ישראל ולא הרשו בכל תוקף פעילות ציונית ולעיתים אף מנעו פולחן דתי יהודי.
מדינת ישראל האמינה כי מצבם של היהודים במדינות אלה יחמיר אם לא יוצאו משם, וכי אף אם היהודי אינו מאמין במדינת ישראל והתנועה הציונית, יפגעו בו תושבי המדינה האיסלאמים שהתנגדו לרעיון של מדינת ישראל.
אמונה זו התבססה על פרעות שנערכו ביהודים במדינות אלו - למשל בעיראק, תימן ולוב.
עולי יהדות עיראק הועלו לארץ ישראל במבצע עזרא ונחמיה ועולי יהדות תימן הועלו ארצה במבצע על כנפי נשרים.
מצבן של קהילות יהודיות נוספות כמו יהדות לבנון, יהדות מרוקו, יהדות תוניסיה, יהדות אלג'יריה, יהדות אפגניסטן, יהדות איראן ויהדות טורקיה היה סביר ולא היה חשש לחיי היהודים בהן, לכן לא נעשו מבצעים מיוחדים להעלתם.
לקראת סוף שנות ה-50 עלה הסיכון של יהדות מרוקו ולכן נעשה מבצע יכין שבמהלכו הועלו רוב בני יהדות מרוקו.
במבצע קדש הועלו חלק מיהודי מצרים אשר ישבו אז בעיקר באלכסנדריה ובפורט סעיד .
עם השנים הועלו ארצה רוב בני קהילות אלו למרות שבחלקן, לדוגמת בני יהדות איראן לא אופשרה העלייה עד שנים מאוחרות יותר, במקרה של תפוצה זו - שנות ה-80, אך גם אז לא חוסלה הגלות.
רוב הקהילות היהודיות בעולם הערבי אינן קיימות עוד: ברוב המדינות הן מונות כיום בין אנשים בודדים למאות בודדות של יהודים.
הקהילות היחידות הנחשבות בנות-קיימא הן תוניסיה (כאלף יהודים) ומרוקו (כחמשת אלפים יהודים).
בשנת 1991, בעקבות התערערות המצב בארצות הבלקן, הועלתה לארץ יהדות אלבניה.
עליזה אולמרט (נולדה ב-10 בספטמבר 1946) היא אמנית, מחזאית, תסריטאית וסופרת ישראלית, רעיית ראש ממשלת ישראל ה-12 אהוד אולמרט.
עליזה ריכטר נולדה במחנה העקורים אשווגה באשווגה שבגרמניה להורים ניצולי השואה, ועלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1949. גדלה ברמת גן ובחולון, בוגרת תיכון ע"ש קוגל.
בשנים 1964–1966 שירתה בצה"ל כמדריכה בבה"ד 12. לאחר מכן למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים (1970) ועבדה בשנים 1970 - 1974 כעובדת סוציאלית במועצה האזורית מטה יהודה.
עד שנת 1980 עבדה בפיתוח מרכזים להשמת ילדים עבור משרד החינוך.
בשנים 1985 - 1987 למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במגמת עיצוב סביבתי.
מתקופת לימודיה ואילך הציגה תערוכות יחיד של יצירות צילום, ציור ואמנות פלסטית.
בתקופת כהונתו של אולמרט כראש ממשלה, עבדה במשך 11 חודשים בחברת ר.א.מ.ג.א.
ניהול ואחזקות של אבי נאור, וקיבלה שכר של 240 אלף ש"ח.
מתוקף מעמדה הציבורי כאשת שר ובהמשך כאשת ראש הממשלה, ישבה בראש אור שלום וארגון "הסדנה", והייתה חברת הנהלה בעמותת "טללים".
כאשת ראש הממשלה קידמה נוער בסיכון ולפיתוח אוכלוסיות בגיל הרך.
במסגרת זו הייתה בין היוזמות העיקריות של תוכנית התחלה טובה - שמטרתה להרחיב באופן ניכר את הטיפול בנוער ובילדים הנמצאים בסיכון, תוך השקעת קרוב למחצית מהמשאבים בתוכניות לילדים בגיל הרך.
לעליזה ואהוד אולמרט ארבעה ילדים, מיכל אולמרט, דנה אולמרט, איש העסקים שאול אולמרט, אריאל אולמרט וכן שולה, אותה אימצו בעקבות ביקורה בפנימייה לילדים בסיכון.
פנטזיה לפסנתר, מחזה, הועלה בתיאטרון הקאמרי.
בימוי גדליה בסר, תפאורה ירז'י קוברסקי, מוזיקה עודד זהבי - הוצג ביוני 1994; וכן בתיאטרון היילברון.
מבחן מגן, דרמה, הוקרנה בטלוויזיה הישראלית.
שם נרדף, דרמה (בשיתוף עם סביון ליברכט), הוקרנה בטלוויזיה הישראלית
פרוסה של ים, רומן בהוצאת זמורה, עוסק בדילמות מורכבות בחיי אדם.
שפת קיר, אלבום ציורי גרפיטי (בשיתוף עם גיל הראבן), הוצאת ידיעות אחרונות, 2007.
עליונות אווירית היא מצב שבו לחיל אוויר אחד ישנו יתרון אסטרטגי או טקטי משמעותי על פני חילות האוויר היריבים במהלכה של מערכה צבאית.
המטוס הומצא בראשית המאה ה-20. במלחמת העולם הראשונה ניצלו אותו לתצפיות ולהפצצות בפצצות ידניות אשר נזרקו כלפי היבשה על ידי כוחות אוויר.
העליונות באוויר או השליטה באוויר מטרתה כיבוש השמיים, בשדה הקרב הטקטי, אם באופן מקומי ואם במרחבים המתפרשים על פני מספר מדינות.
עליונות אווירית מאפשרת נטרול כוחות יבשה וכוחות ימיים, שיבוש המשימה שלהם, יכולת פגיעה, הפצצה, השגת מודיעין ממרחב השמיים.
אי עליונות אווירית בהתאמה, משמעותה אי יכולת או קשיים להכריע את אויב באמצעות ממד האוויר.
התקפות אוויר על כוחות היבשה (והים) תוך הפתעה: "השמדת קינים, ציפורים, וביציהם על הקרקע, עדיפה על פני לצוד אותם מעופפות באוויר".
מימוש: ניתוק חילות היבשה והים של האויב מבסיסי הפעולה שלהם וביצוע פעולות אמנעה.
המשכיות: יש לשמור על השליטה באוויר לאורך המערכה כולה.
מקרים מפורסמים של עליונות אווירית
במלחמת העולם השנייה, לאחר הפצצות רבות של הגרמנים באנגליה, הגיע חיל האוויר הבריטי לעליונות אווירית על אף יתרונם המספרי הברור של הגרמנים.
כתוצאה מכך הוגבלה יכולתו של הלופטוואפה הגרמני להפציץ את ערי בריטניה.
בתחילת מבצע ברברוסה מטוסי הלופטוואפה השיגו עליונות אווירית מוחלטת על הצבא הסובייטי כאשר הפציצו את בסיסי חיל האוויר הסובייטי והשמידו מאות מטוסי קרב על הקרקע.
בתחילת מלחמת ששת הימים שיתק חיל האוויר הישראלי, במבצע מוקד, את חילות האוויר של מצרים וסוריה על ידי הנחתת מכת מנע על מטוסיהם בעודם על הקרקע בבסיסיהם.
בעקבות מבצע זה שלט חיל האוויר הישראלי במרחב האווירי ויכול היה לסייע לחילות היבשה ולהביא לניצחון מכריע של ישראל לאחר שישה ימי מלחמה בלבד.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים התקשה חיל האוויר הישראלי להשיג עליונות אווירית, מפני שהמצרים והסורים ריכזו מאמץ רב למנוע זאת ממנו, בעיקר על ידי סוללות טילי קרקע-אוויר (טק"א, מכונים גם טילי נ"מ) קושי זה מנע ממנו להגיש את כל הסיוע הנדרש לכוחות הקרקע.
ביוני 1982 בעקבות מבצע ערצב 19 במלחמת לבנון הראשונה השיג חיל האוויר הישראלי עליונות אווירית מוחלטת: תוך יום אחד הושמדו 19 סוללות נ"מ סוריות.
מערך הקרקע-אוויר הסורי הושמד לחלוטין.
לסורים לא הייתה ברירה אלא להזניק מיגים לקרב אווירי עם מטוסי חיל האוויר הישראלי.
בקרבות האוויריים הושמדו מעל 80 מטוסים סורים.
אף מטוס ישראלי לא הופל.
מלחמת קוסובו 1999 - האלוף בן ישראל כתב שלראשונה מומשה תחזיתו של דואה בניהול המלחמה.
משמע, לא השתמשו בתמרון יבשתי.
וההתנהלות הייתה תקיפת מטרות צבא, ולאחר מכן מטרות אזרחיות כגון גשרים וכן הלאה.
מלחמת חרבות ברזל – במלחמה זאת חיל האוויר הישראלי לצד גופי המודיעין והביון השונים של ישראל דאג לשמר את העליות האווירית הכמעט מוחלט לכל אורך המלחמה ובכלל הזירות:
זירת לבנון (מבצע חיצי הצפון) – מיד לאחר מתקפת הזימוניות (שיזם המוסד) שיצר אלם בשורות חזבאללה החל חיל האוויר ההפצצות נרחבות בלבנון להשמדה מערך הנ"מ ומערך הטילים הכבד שעמדו לרשות חזבאללה לצד חיסול שרשרת הפיקוד של הארגון.
זירת סוריה (מבצע חץ הבשן) - חזבאללה שהיה מעורב גם במלחמת האזרחים בסוריה לצידו של בשאר אל־אסד ונחלש לאחר מבצע חיצי הצפון, יצר את ההזדמנות להפלת השלטון של בשאר.
ומנגד הזדמנות עבור חילות הים והאוויר הישראלים להשמיד את רוב המוחלט של נכסי הצבא הסורי המפרק לאפשר "שמיים כחולים" לחיל האוויר הישראלי מעל סוריה.
זירת איראן (התקיפה באפריל 2024, מבצע ימי תשובה באוקטובר 2024, מבצע עם כלביא ביוני 2025) – לאחר השגת חופש מבצעי לפעול מעל שמי סוריה ועיראק ולצד מספר תקיפות מקדימות על נכסי הגנה האווירית איראניים.
חיל האוויר בשיתוף עם המוסד פתחו במתקפת פתע על מערך ההגנה האווירית האיראני, שרשרת הפיקוד של גופי הביטחון באיראן ומערך הטילים הבליסטים האיראני.
מה שאפשר את החופש המבצעי הכמעט מוחלט של חיל האוויר הישראלי מעל איראן.
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל הם גלי העלייה לארץ ישראל של מגורשי חצי האי האיברי וצאצאיהם לארץ ישראל.
חלקם ניסו להיקלט במדינות השכנות של ספרד, והקרובות לה מבחינה תרבותית; בפורטוגל שבה שכנה קהילה יהודית גדולה; אולם מלכי ספרד עודדו את גירוש היהודים גם מפורטוגל, ארבע שנים מאוחר יותר.
רבים היגרו לצפון אפריקה, אחרים אל מרכז אירופה ומזרחה, ואף אל יבשת אמריקה, שהדרך אליה נפתחה בשנת 1492.
אולם חלק ניכר היגר לאימפריה העות'מאנית הצעירה, שהעומד בראשה – הסולטאן באיזיט השני, קיבל אותם בזרועות פתוחות, מתוך תקווה שיועילו לקידום האימפריה.
עלייתם הביאה לתמורות ולהתחדשות משמעותית ביישוב היהודי בארץ ישראל.
איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467–1485. מאידך, בהשפעת האירועים הגאופוליטיים, בראשם כיבוש המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, התעוררה עלייה בקרב יהודים בארצות המזרח.
בשלהי התקופה הממלוכית הייתה ירושלים במצב ביטחוני קשה.
לעיר לא היו חומות, ותושביה סבלו מפשיטות שודדים.
בשנות ה-80 של המאה ה-15 ניכר שינוי ביחס השלטון כלפי הקהילה היהודית ולתלמידי חכמים הוענק פטור ממסים.
בשלהי התקופה חיו בירושלים יהודים מוסתערבים, רומניוטים ואשכנזים, ובנוסף להם כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים.
רבי עובדיה מברטנורא הגיע בשנת ה'רמ"ח 1488 אל העיר, בה חייתה קהילה קטנה ודלת אמצעים, כפי שהוא מתאר באיגרתו:
תושביה היו עניים ואפילו לא היו להם ספרי תורה.
הוא אף קיבל תרומות ייעודיות לצורך זה, מאחיו ואביו.
עקב השתדלותו לסייע לביסוס וחיזוק הקהילה מבחינה רוחנית וחומרית כאחד, וכן בשל גדלותו התורנית, תפס הוא עד מהרה מקום של כבוד בין תושביה היהודים של ירושלים, ונתמנה לרבה הראשי, מינוי שהוכר גם על ידי השלטונות הממלוכים.
בין שאר פעולותיו הייתה הקמתה המחודשת של החברה קדישא בירושלים, בה שימש הוא כחבר מן המנין ואף עסק בעצמו בקבורה.
כמו כן, סייע בשיקום בית הכנסת ברובע היהודי שנהרס על ידי פורעים.
חלק מהמגורשים ניסה להתיישב בארץ ישראל, ובמיוחד בעיר צפת.
נראה שכבר בשנת 1504 (רס"ד) תפסו יוצאי ספרד מעמד של בכורה בעיר, על פני קהילת המוסתערבים.
הספרדים אף זכו לתרומות שארגן נגיד קהילת יהודי מצרים – יצחק שולאל – וקוממו עליהם את חכמי המוסתערבים.
הנוסע הפורטוגזי פנטלאו דה אביירו , שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565, דיווח כי יהודים "ממשיכים להימלט מספרד" אל תחום האימפריה העות'מאנית.
בין השנים 1516–1517 התרחשה המלחמה הממלוכית-עות'מאנית בין הסולטנות הממלוכית שמרכזה היה במצרים לבין האימפריה העות'מאנית.
לקראת סוף המלחמה העות'מאנית-ממלוכית (1516–1517), כאשר העות'מאנים הטורקים הביסו את הממלוכים נערך הטבח בחברון (1517) ובמקומות נוספים בא"י.
אלו ששרדו את האסון נמלטו לביירות ויהודים חזרו לחברון רק 16 שנים מאוחר יותר ב-1533.
בשנים אלו החלה התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
העות'מאנים שנמצאו בשיא פריחתם, השקיעו בבנייה, בסדר ובביטחון, והשגשוג ניכר הן בקרב האוכלוסייה המוסלמית של סוריה-ארץ ישראל והן ביישוב היהודי בארץ.
גלי עלייה של יהודים גברו, בעיקר מקרב מגורשי ספרד וצאצאיהם, אך גם מאיטליה, אשכנז וצפון-אפריקה; ויהודים רבים הצטרפו ליישוב המקומי – המוסתערבים.
העולים שבארצות מוצאם, חיו בדרך כלל בערים, העדיפו להמשיך ולגור בערים גם בארץ ישראל (בארבע ערי הקודש – ירושלים, חברון, טבריה, וצפת – ובעזה); ולא לגור בכפרים, אף על פי שגם בהם ישבו יהודי הארץ (בעיקר אלה שבגליל).
היישוב היהודי בעיר עזה באותה תקופה, גדל באורח ניכר.
זוהי גם תקופת הפריחה הכלכלית והתרבותית של העיר צפת, ובייחוד של הרובע היהודי בה, שרבים מן המגורשים פנו להתיישב בו.
גם על ירושלים עברו שינויים דמוגרפיים, ארגוניים ותרבותיים.
בראשית התקופה עמד בהנהגתה ר' יצחק הכהן שולאל, אשר שימש בשלהי ימי השלטון הממלוכי כנגיד על קהילת מצרים.
כמנהיג קהילת מצרים ומפרנסיה, פרס את חסותו גם על יושבי ארץ ישראל ובפרט ירושלים.
לאחר הכיבוש העותמאני בוטל מעמדו במצרים, וגם מעמדו הכלכלי נפגע.
הוא עלה לארץ ישראל ושימש בירושלים בתפקיד מנהיגותי לצד רבי שמואל מסעוד ורבי יעקב בן מני.
ואליהם הצטרפו כמה חכמים חשובים שעלו מאשכנז ואיטליה בהם ר' יוסף בן פרץ קולון ורבי ישראל מיפורשא.
לפיכך, יהודים רבים יותר יכלו לפקוד את המקום והכותל המערבי הוכר כאתר תפילה יהודי באופן רשמי על ידי השלטונות בפקודת הסולטאן סֻלמאן.
במהלך המאה ה-16 התרבו התיאורים של הכותל המערבי ברשימותיהם של נוסעים יהודים וקראים, ונראה שבתקופה זו כבר הפך המקום לאתר תפילה יהודי מוכר וסמל קדוש ליהודי התפוצות.
אמנם בשנת 1509 (רס"ט) היו בה עדיין יחסית מעט ספרדים, אך כעבור עשר שנים נמצאו בה חכמים יוצאי ספרד מן השורה הראשונה של חכמי דור גירוש ספרד, המפורסמים בפעילותם הרוחנית והציבורית בראשית התקופה העות'מאנית.
בהם המקובל ר' אברהם בן אליעזר הלוי, גיסו ר' אברהם זכות, ר' יעקב בירב ור' לוי בן חביב (הרלב"ח) אשר הנהיג את קהילת ירושלים לאחר פטירתו של ר' יצחק הכהן שולאל.
הרלב"ח הוביל מחלוקת והתנגדות גדולה בנוגע לחידוש הסמיכה שניסו לעשות חכמים אשר ישבו בעיר צפת, שנודע בשם פולמוס הסמיכה הראשון בשנת 1538.
בירושלים חי ופעל באותה תקופה ר' שלמה סיריליו מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי, שעלה עם קבוצתם של מגורשי ספרד בשנות ה-30 של המאה ה-16, וכן ר' אברהם בן אליעזר הלוי.
בהנהגתה עמד ר' משה קאשטרו עד פטירתו ב-1547. בשנים שלאחר פטירתו התמעטה הקהילה היהודית בירושלים עד שהיו נצרכים לפנות בכל עניין אל מנהיגי הקהל בצפת.
בין חכמי ירושלים הנודעים שעלו אליה מארצות שונות לאחר המחצית השנייה של המאה ה-16 נמנה ר' בצלאל אשכנזי בעל השיטה מקובצת שעלה בחזרה אליה ממצרים.
ור' מנחם די לונזאנו שעלה מטורקיה ב-1575.
ב-1540 קנה הרב מלכיאל אשכנזי בחברון את "חצר היהודים" מהקראים שישבו במקום מהמאה ה-10. בחלקה זו הוא הקים את בית הכנסת על שם אברהם אבינו.
במאה ה-16 חי ופעל בחברון רבי שלמה עדני שעלה מתימן.
הוא כתב בשבתו בחברון חיבור פרשנות למשנה הנקרא מלאכת שלמה.
עשרים שנה לאחר שעברה א"י לידי העות'מאנים, הפכה צפת למרכז תעשיית טקסטיל בזכות היזמות של העולים החדשים.
הפריחה הכלכלית הביאה עמה פריחה תרבותית אדירה שמשכה אליה חכמים מכל התפוצות.
יציבותה של הקהילה מבחינה כלכלית בתקופת פריחתה של צפת בא לידי ביטוי גם בכך שלכל אורך תקופה זו לא נצרכו לשלוח שד"רים מצפת עד לקריסתה בשלהי המאה עקב צרות קשים שפקדוה בזה אחר זה.
בשנת ה'של"ז (1577) הקים אברהם בן יצחק אשכנזי בצפת את בית הדפוס העברי הראשון.
בשלהי המאה ה-16 בעקבות המצב החמור בצפת עקב הבצורת הקשה והמגפות, ההתנכלויות שפקדו את היישוב בגליל והידלדלות הרבה של היישוב בו, סגר את בית הדפוס ובניו העבירוהו לדמשק.
יהודים חזרו להתיישב בטבריה במאה ה-16. תייר נוצרי מצא בטבריה ב-1549 עדה יהודית קטנה.
כנראה יהודים מצפת שהתיישבו בטבריה לאחר רעידת האדמה הגדולה ב-1546.
שיקום טבריה לאחר רעידת האדמה החל בשנת 1564 מידי המדינאית ואשת העסקים היהודיה דונה גרציה נשיא וחתנה דון יוסף נשיא, מאנוסי פורטוגל, ששמו להם למטרה לחדש את הריבונות היהודית בארץ ישראל ולסייע ליהודים בכל העולם.
הם חכרו מידי הסולטאן הטורקי סולימאן הראשון ("המפואר") את חורבות העיר ב-1,000 דוקאט לשנה.
דונה גרציה מימנה את הקמת החומה ושיקום העיר, הקימה בה בתי כנסת והחזיקה ישיבה.
דון יוסף נשיא העמיד לרשות העולים ספינות, וכן שתלו בעיר עצי תות לפיתוח תעשיית משי והביאו כבשים מרונים לפיתוח תעשיית אריגים.
בכוונתה של דונה גרציה היה לעלות ולהתיישב בעיר אך היא נפטרה בדרכה בקושטא בשנת 1569, שנים ספורות לאחר השלמת הבנייה.
את מפעלם המשיכו אחריהם יהודי פורטוגלי בשם דון שלמה בן יעיש ובנו יעקב.
העיר טבריה התקיימה בזכותם כמאה שנים.
חלוקת היישובים שבהם יהודים בארץ ישראל במאה הט"ז לפי מספרם
אברהם דוד, מונה את היישובים שבהם יהודים בארץ ישראל במאה הט"ז לפי גודל האוכלוסייה היהודית המוערך בהם:
חצביה וקדש נפתלי כפר פרעם, מירון – גודל אוכלוסייה אינו ידוע.
בית צידה, כפר נחום, כורזין, עין טיראין, עכו – גודל אוכלוסייה אינו ידוע.
חאן אל תוג'אר, עג'לון, עין גנים, רמלה – גודל אוכלוסייה אינו ידוע.
עלמא, ביריה, ג'וליס, פקיעין, כאבול, שפרעם, חברון – גודל אוכלוסייה עד 20 משפחות.
כפר חנניה (כפר ענאן), עין זיתון, כפר יסיף – גודל אוכלוסייה מ-21–49 משפחות.
טבריה, כפר כנא, שכם – גודל אוכלוסייה מ-50–99 משפחות.
עזה – גודל אוכלוסייה מ-100–199 משפחות.
צפת, ירושלים – גודל אוכלוסייה מעל 200 משפחות.
ידוע על יהודים גם בנפת שקיף (כיום בדרום לבנון).
ב-14 בינואר 1546 – התרחשה רעידת אדמה בשבר הירדן (כיום אזור גשר אדם).
נצפה צונאמי גדול בים המלח, וצונאמי בטריפולי.
נרשמו נזקים קשים בירושלים, חברון, שכם, רמלה, עזה ודמשק ומאות אנשים נהרגו.
ישנם סיפורים לפיהם נהר הירדן הפסיק לזרום ליומיים שלמים, גלי הצונאמי פקדו לסירוגין גם את ערי החוף מעכו ועד עזה, וכן בים המלח.
ביפו, לפי המסופר נסוג הים מרחק "יום הליכה", ומי שלא נפגע מקריסת הבניינים נשטף בגלי הים שחזרו לחוף.
פנטלאו דה אביירו נזיר פרנציסקני פורטוגלי ששהה בארץ ישראל בשנים 1563-1566 מוסר בכתביו שלמד מאנשי המנזר בירושלים שמגפת הדבר פוקדת את האזור בערך פעם בשבע שנים.
מבין מסעות יהודים ואיגרות העולים המתועדים
אלמוני איש קנדיא (כרתים) – 1473
מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל – 1481
זכריה המכונה יחיא אלצ'אהרי מתימן – 1567
אגרת ר' שמואל בק מירושלים, שמ"ד 1584
מאז גלותם מארץ ישראל, במשך כל הדורות, שאפו יהודים לחזור ממקומות גלותם ולעלות לארץ ישראל.
הם עלו כיחידים ובקבוצות שונות, ברישיון השלטונות ובלעדיו, וביקשו לחיות ולהיקבר בה, לקומם את הריסות הקהילות שחרבו או הידלדלו ולהקים קהילות חדשות במקומות נוספים.
עליות אלו יסודן באמונה העמוקה שבמעשה העלייה, כאתחלתא דגאולה, יקרבו את הגאולה השלמה וימות המשיח.
כאן מצוינות חלק מעליות אלו שבלטו בארגונן ובהשפעתן באותה העת.
הראשונה בקטגוריה זו היא שיבת ציון, מספר גלי עלייה בולטים שהיוו את חזרתם של היהודים מגלות בבל לארץ ישראל בעקבות הצהרת כורש, החל משנת 538 לפנה"ס ואפשרו את כינונו של בית המקדש השני.
עליות לארץ ישראל מבבל ומהפזורה היהודית המשיכו להתקיים במינונים שונים עד לחורבן בית שני, כך גם במידה פחותה יותר לאורך קיומו של ישוב יהודי משמעותי במאות הראשונות לספירה בתקופה שלאחר חורבן בית שני.
אך עם הידלדלות היישוב היהודי עד לכדי הפסקת קיומם של מוסדותיו האחרונים, עקב תנאי קיום בלתי אפשריים פסקו גם תנועותיהם של יהודים לארץ למעט עליות ספורות של בודדים שמצאו כאן יישוב חרב ושומם למעט במספר נקודות.
בסוף המאה התשיעית עלו מבבל ומפרס יהודים קראים שכונו בשם אבלי ציון ויסדו בירושלים את עדת השושנים.
במפנה המאה ה-12, שנים אחדות לאחר כיבוש סלאח א-דין את ירושלים, השתקעו בעיר עולים יהודים מן המגרב.
במכתב משנת 1214 מוזכרים בעיר .
בשלהי ימי הביניים, בתקופה הצלבנית בארץ ישראל, עלו לארץ בעלי התוספות - גלי עליות במאה ה-13, מקרב גדולי התורה ביהדות צרפת, אנגליה, צפון אפריקה ומצרים.
תנועת עלייה זו, המכונה "עליית שלוש מאות הרבנים", הייתה חריגה בממדיה ובהרכבה האנושי, וכללה כמה מבעלי התוספות המפורסמים בתקופתם.
חלק מהעולים התיישבו בעיר עכו שהייתה אז עיר מסחר עיקרית בארץ ישראל.
בשנת 1258 בערך עלה לארץ רבי יחיאל מפריז מגדולי הרבנים בצרפת.
הוא הקים ישיבה גדולה שנקראה "מדרש הגדול דפרישי".
לאחר פטירת רבי יחיאל בשנת 1266, החליף אותו בראשות ישיבת עכו הרמב"ן, שעלה לארץ ישראל באותה שנה, ואשר הנהיג והשפיע על ביסוס היישוב היהודי בירושלים, עכו ומקומות נוספים עד פטירתו ב-1270. יש הסוברים שבזמנו החלו היהודים להתפלל בכותל המערבי.
בשנת 1285 עלה ממצרים ר' דוד נכדו של הרמב"ם והתיישב בעכו כך שבתקופה זו נוצר בעיר מרכז תורני חשוב.
במרץ 1291 נכבשה העיר על ידי צבאו של הסולטאן הממלוכי ח'ליל.
רוב תושביה נרצחו או נלקחו בשבי.
ר' יצחק דמן עכו סיפר בכתביו על חורבנה של הקהילה היהודית.
לאחר תבוסת הצלבנים, נערכו מספר עליות בעיקר על ידי יהודים מארצות צפון אפריקה (מגרב), שנקראו בספרות ההלכה בת הזמן 'מוגרבים'.
ב-1350 לערך, לאחר המוות השחור והפרעות שבעקבותיה, עלתה לארץ ישראל חבורת חכמים מארצות אשכנז בראשות רבי יצחק מבילשטיין שהקימה בירושלים ישיבה.
בתקופה זו החלו באשכנז להעביר תרומות וכספי צדקה ליהודי ירושלים האשכנזים.
לכך היה משקל במיסוד הקהילה האשכנזית בירושלים בדורות שלאחר מכן.
על הניסיונות של יהודים לעלות לא"י בימי הביניים הוטלו מחסומים וקשיים רבים למשל גזרת הים - איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל במאה ה-15.
תקופת העת החדשה החלה, כמקובל בהיסטוריוגרפיה המודרנית, בשנת 1492. בשנה זו נחתם הצו המורה על גירוש היהודים מספרד וכן נמצאה יבשת אמריקה.
אירועים אלה השפיעו על זרמי ההגירה של יהודים באירופה וממנה לארץ ישראל, ובעקבותיהם התחוללה עליית מגורשי ספרד ופורטוגל.
על העליות בתקופה זו ראו:
במאה ה-16, התחדש היישוב היהודי בטבריה וסביבתה בעזרת דונה גרציה ו-דון יוסף נשיא בשנת 1558. ולאחריהם בעזרת דון שלמה בן יעיש יישוב זה התקיים כמאה שנים.
בשנת 1621 עלה השל"ה לארץ ישראל והצטרף למנהיגי היישוב היהודי בארץ, בעקבותיו הייתה עלייה ניכרת לארץ מפראג ובוהמיה וממקומות נוספים.
השל"ה עצמו מתאר בשמחה, כי בימיו נהיה המקום בירושלים צר מחמת העולים הרבים.
בשלהי המאה ה-17 התארגנה עליית רבי יהודה חסיד; בראשותו עלו בשנת 1700 כ-1000 איש לירושלים.
על העליות במאה ה-18 וה-19 ראו:
על יוזמות להתחדשות תרבותית וכלכלית והניסיונות להרחבת ההתיישבות ולהתיישבות חקלאית בתקופה זו ראו:
עליזה גרינברג (כ"ו בחשוון ה'תרפ"ז, 3 בנובמבר 1926 – כ"ג בתמוז ה'תשפ"ד, 29 ביולי 2024; נודעה בשם העט: עין טור מלכא) הייתה משוררת ישראלית.
עליזה גרינברג נולדה כעליזה גורביץ, בת לרוזה ודוד גורביץ ואחות לרות תמיר (רעייתו של שמואל תמיר).
היא גדלה בשכונת תלפיות שבירושלים.
גורביץ החלה לכתוב שירים כבר בנעוריה, ובהיותה בת 15 פורסמו שניים משיריה.
כשהייתה בת 17 נפצעה בגבה בעת טיול, והפציעה הגבילה את כושרה הגופני.
ידידה מרדכי שלו, שהתגורר ברחביה, הצטרף ללח"י בשנת 1945, ובעקבותיו הצטרפה אף היא לארגון, ואחדים משיריה פורסמו בעיתוני הלח"י.
בהוראת לח"י עבר שלו לתל אביב, ובעקבות געגועיו לעליזה עברה גם היא לתל אביב, והשניים התגוררו בחדר שכור ברחוב המלך ג'ורג'.
במלחמת העצמאות שירתה בבית חולים צבאי לכוחות הלח"י בליפתא שבירושלים.
לאחר ההפוגה השנייה בקרבות מלחמת העצמאות עברה לתל אביב.
בהיותה בתל אביב התוודעה למשורר אורי צבי גרינברג, שהיה נערץ עליה, בפגישתו עם לוחמי לח"י.
הפגישה נערכה בבית משפחת ייבין, אצלה התגורר המשורר.
בצאתה מהבית הוא אמר: "זאת היא האישה!".
אמירה זו נודעה לעליזה גרינברג רק כעבור שנים מפיו של זאב ייבין, בן המשפחה.
היא נישאה למרדכי שלו בסוף 1948, וכעבור שנה התגרשו בהסכמה, לאחר שעליזה בגדה בבעלה הטרי ופיתחה קשר רומנטי עם המשורר אורי צבי גרינברג, שהיה מבוגר ממנה ב-30 שנה.
בשנת 1950 נישאה לאורי צבי גרינברג, לו נותרה נשואה עד למותו בשנת 1981. במהלך שבע שנות נישואיהם הראשונות נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: חיים צבי, בת שבע שלום ציון, רבקה חבצלת לב ציון, יוכבד רחל בת ציון ודוד יהונתן.
המשפחה התגוררה זמן מה בתל אביב, אחר כך בירושלים, ובשנת 1954 עברו להתגורר ב"שיכון ותיקים" ברמת גן, בבית שבנו על מגרש שהעניקה העירייה למשורר.
שם העט "עין טור מלכא" ניתן לה על ידי בעלה, על-שם היישוב היהודי "טור מלכא" (הר המלך), שהתקיים בימי חורבן בית שני סמוך לירושלים, במקום שבו נמצאת כיום שכונת א-טור.
שם-עט נוסף שהשתמשה בו הוא "בת עין".
נפטרה ב-29 ביולי 2024 והובאה לקבורה בהר הזיתים, בסמוך לקברו של אורי צבי גרינברג.
בשנת 2006 זכתה במשותף עם דן מירון בפרס עקביהו מטעם המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2007 זכתה בפרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום השירה.
אשמורה השלישית, רישומים: אורי צבי גרינברג, תל אביב, 1989
שובי נפשי לתכלתך, אסיף של שירים, כולל את שלושת הספרים הקודמים ואוסף שירים חדש – שער חריסית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2004
עליזה גור (נולדה ב-1 באפריל 1940) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1960, לשעבר דוגמנית ושחקנית קולנוע.
עליזה גור (במקור אליזיה גרוס) נולדה בחיפה.
לאב יוצאי גרמניה שברחו מגרמניה הנאצית ואם מיוצאי תימן והתיישבו בארץ ישראל המנדטורית, שם נולדו היא ואחיה.
למדה פסיכולוגיה ושפות באוניברסיטת חיפה .