tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורדון, ויחד שטו בסירות על נהר המיזורי, כמו גם רכבו בגדותיו, כדי לספק שירותים משפטיים לקהילות במרכז ובמזרח מיזורי.
זמן קצר לאחר שהגיע למיזורי, החל קינג להיות מעורב גם בפוליטיקה הדמוקרטית של המדינה.
בנוסף לעיסוקו בפוליטיקה, מילא גם תפקידים צבאיים, מסורת משפחתית רבת שנים.
עם פרוץ מלחמת בלאקהוק בשנת 1832 מונה קינג לקולונל ושירת ברגימנט הראשון, הדיוויזיה השלישית, של מיליציית מיזורי.
בשנת 1834 נבחר קינג לכהונתו הראשונה מתוך שתיים בבית הנבחרים של מיזורי.
הוא נבחר מחדש ב־1836, ונודע כתומך נלהב בשיפור מערכת החינוך במדינה.
בנובמבר 1836 יזם הצעת חוק להקמת מכללה שתכשיר מורים עבור בתי הספר הציבוריים של מיזורי.
יוזמה זו הייתה הזרע שהוביל להקמת בתי הספר הנורמליים במיזורי.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו תמך קינג גם בהקמת מכללה בעיר ריצ'מונד שבמיזורי, וכן במכללת קולומביה ובייסוד "האקדמיה הנשית של קולומביה" בשנת 1833, שלימים הפכה למכללת סטיבנס.
בשנת 1837 עברו קינג ומשפחתו למחוז ריי שבמיזורי, לאחר שמוּנה לשופט בבית המשפט של המחוז החמישי של מיזורי, תפקיד בו החזיק עד 1848.
במהלך כהונתו כשופט ניהל קינג את משפטו של ג'וזף סמית' הבן, מייסד התנועה של קדושי אחרית הימים, בעקבות מלחמת המורמונים של 1838. סמית' ו־60 מתומכיו הובאו לבפני קינג בבית משפט בריצ'מונד לאחר שנכנעו בעקבות קרב פאר וסט במחוז קולדוול.
הם הואשמו בשורת פשעים ארוכה, כולל בגידה, רצח, הצתה, פריצה, שוד, גניבה ועדות שקר.
עם זאת, קינג שחרר את רוב המורמונים לאחר חקירה, אך הורה לכלוא את סמית' ונוספים אחדים בכלא ליברטי שבמחוז קליי.
בהמשך, אפשרו שומריו של סמית' את בריחתו, והוא נמלט מאזור מיזורי לאילינוי.
קינג נותר פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית גם במהלך כהונתו כשופט, והיה תומך נלהב של מרטין ואן ביורן במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840. בשנת 1844 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיזורי, אך הפסיד בפער קטן לג'ון ק.
1848 הייתה השנה בה סוף סוף הצליח קינג להגיע לתפקיד הבכיר ביותר במיזורי.
לאחר שהתבלט בהתנהגותו האצילית בוועידה הדמוקרטית המדינתית הסוערת של 1844, הוא זכה בקלות במועמדות המפלגה לתפקיד המושל ב-1848, ולאחר מכן הביס את המועמד הוויגי ג'יימס ס.
רולינס בבחירות הכלליות בהפרש של כמעט 15 אלף קולות.
כהונתו של קינג התאפיינה בצמיחה כלכלית משמעותית במיזורי.
בשנה הראשונה לכהונתו, 142 חברות חדשות קיבלו זיכיונות מדינתיים.
למרות גישתו השמרנית מבחינה כלכלית, קינג הכיר בחשיבות ההשקעה ברכבות, ולכן המליץ בשנת 1850 על הנפקת איגרות חוב מדינתיות בסך 3.5 מיליון דולר (לשם השוואה, כ-99.5 מיליון דולר בערכים של 2023) למימון שני מיזמי רכבות.
פרויקטים ציבוריים נוספים שהתקדמו בתקופת כהונתו כללו ניקוז ביצות, סלילת כבישים, הקמת בית חולים פסיכיאטרי מדינתי, בית ספר לחירשים ובית מחסה לעיוורים.
עם זאת, אחת האכזבות הגדולות של קינג הייתה כישלון הצעת החוק שלו להקמת מחלקת חינוך מדינתית ולהשגת מימון נוסף לאוניברסיטת מיזורי.
עד סוף כהונתו, נוספו עוד שמונה מחוזות חדשים במדינת מיזורי.
חרף הישגיו כמושל, נכשל קינג בניסיונו הבא להגיע לתפקיד פדרלי.
בבחירות 1852 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מיזורי, פילוג בין הדמוקרטים התומכים בתומאס הארט בנטון לבין מתנגדיו הביא לפיצול הקולות, מה שאִפשר למועמד הוויגי מרדכי אוליבר לנצח בבחירות.
לאחר מפלגתו בבחירות שב קינג לעסוק בעריכת דין, אך המשיך להיות פעיל פוליטית.
ביולי 1855 הוא שימש כציר בוועידת בעלי העבדים של מיזורי, שם התכנסו למעלה מ-200 נציגים בעיר לקסינגטון כדי לקבוע שורת החלטות שתמכו בזכויות המדינות בארצות הברית – עמדה שהייתה נפוצה בקרב מדינות הדרום המחזיקות בעבדים – ולהביע תמיכה בעבדות בטריטוריית קנזס.
עם זאת, מאוחר יותר התנגד קינג לחוקת לקומפטון ולמעורבותם של תושבי מיזורי בהצבעות שנערכו שם.
בשנת 1860 היה קינג ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית, שם קידם את מועמדותו של סטיבן דאגלס מתוך אמונה שנשיאותו של דאגלס היא הסיכוי הטוב ביותר לשמור על האיחוד.
בשנה שלאחר מכן, כאשר מיזורי נקלעה למשבר הפרישה, קינג הביע תמיכה בהישארות באיחוד ותמך בממשלתו הזמנית של המילטון רוואן גאמבל.
ב־1862 חזר קינג לכס השיפוט ושימש כשופט מחוזי במיזורי במשך כשנה, לפני שניסה שוב להיבחר לקונגרס של ארצות הברית.
ב־4 בנובמבר 1862, כשהתמודד כמועמד יוניניסטי (תומך האיחוד), הוא ניצח שלושה מועמדים אחרים – הדמוקרט תומך השלום ג'יימס ה.
ברץ', הדמוקרט העצמאי אדוארד ד.
סניואל, ותומך ביטול העבדות מטעם האיחוד הנרי ב.
בוטון – וזכה ב־45% מהקולות.
קינג רצה מאוד להיבחר לכהונה נוספת בבחירות 1864, אך נחל תבוסה מוחצת, וסיים במקום השלישי אחרי הרפובליקני רוברט ט.
ואן הורן והדמוקרט אלייז'ה הייז נורטון.
לאחר הפסדו בבחירות, שב קינג למיזורי והמשיך לעסוק בעריכת דין בערוב ימיו.
הוא נפטר ב־22 באפריל 1870 בסנט לואיס ונטמן בבית הקברות העירוני בריצ'מונד.
אוֹסטרוֹהְ או אוסטרוג (באוקראינית וברוסית: Острог; ביידיש ובספרות היהודית: אוסטראה או אוסטרהא) היא עיר במערב אוקראינה במחוז רובנו.
העיר ידועה מהמאה ה-10 כחלק מרוס של קייב.
במאה ה-11, חלק מרוס הווהלינית, כנחלת ענף אוסטרוז'סקי של בית ריוריק.
לאחר מכן במאות ה־12-14 חלק מליטא.
מ־1569 בממלכה המאוחדת של פולין וליטא ("רץ' פוספוליטה").
בשנת 1585 הוענקו לה זכויות עיר.
במאה ה-17 משפחת אוסטרוז'סקי נכחדה, לאחר מריבות בין אצילים פולניים, משפחת ליובומירסקי זכתה בעיר.
בחלוקת פולין השלישית ב־1792 עברה לרוסיה.
מ־1918 בפולין העצמאית, ומ־1939 חלק מאוקראינה הסובייטית.
היהודים התיישבו בעיר החל מהמאה ה-15. התאריך הראשון שמופיע במצבות העתיקות ביותר הוא ה'ר"ה (לערך 1445).
על יהודי העיר נגזר גזרת גירוש יחד עם שאר יהודי ליטא ב־1495, אך התאפשר להם לשוב ב־1503. יהודי העיר התפרנסו בעיקר ממסחר עם פולין, הם היו ממבקריו הקבועים של יריד דנציג, וכן עם נסיכות ולאכיה.
הודות לקשרי המסחר הענפים אוכלוסייתה היהודית של העיר גדלה מאוד, והעיר נהייתה החשובה שבין ערי ועד ארבע ארצות.
עם רבניה נמנו ישעיה הלוי הורוביץ - ה'של"ה הקדוש', והמהרש"א שעם שמו נקשרה העיר וכונתה אף "עיר המהרש"א".
בעיר נתפרסם 'בית הכנסת המהרש"א' שנחשב לאחד היחידים בעל קדושת בית כנסת, ללא ההיתר המיוחד ללמוד בה ולסעוד בה ולשמש אף כ'בית מדרש'.
בין רבניה הידועים היה גם רבי דוד הלוי סג"ל - המכונה 'הט"ז' (על שם ספרו 'טורי זהב'), המהרש"ל (רבי שלמה לוריא), ורבי נפתלי כ"ץ מחבר 'סמיכת חכמים' היה אב בית הדין בה.
ר' נתן מברסלב (נתן מנמירוב) חי בה תקופה.
נתח נכבד מהקהילה היו החסידים מאז שלרב העיר נבחר תלמיד הבעל שם טוב הרב מאיר מרגליות (נפטר בה'תק"ן, סביבות 1790).
הרב פנחס מקוריץ חי בעיר זו תקופה מסוימת ורבי ייב"י יסד בה את חצרו החסידית.
כמו כן פעלו בעיר הרב אשר צבי מאוסטראה והרב יצחק אייזיק כץ, שניהם תלמידי המגיד ממזריטש.
בעיר היו מספר בתי דפוס עבריים מוכרים, וביניהם מראשוני בתי הדפוס לספרי החסידות.
בשל גדולי התורה הרבים שישבו בעיר, היו שכינוה: "אות תורה" (בהגייה אשכנזית "אות תורה" נשמע קרוב מאוד לשם העיר אוסטראה).
בגזירות ת"ח ות"ט נרצחו שבעת אלפים היהודים תושבי העיר, לפי קינה שנכתבה לזכרם.
בין הנמלטים בהתקפה הקוזקית הראשונה על העיר מתקופה זו היה רבי דוד סג"ל - בעל הט"ז.
ישנם מספר תיאורים שכולם כוללים זוועות והתנהגות פרועה ואכזרית מצד הלוחמים האוקראינים נגד יהודי העיר.
באסרו-חג פסח (כלומר יום לאחר 'אחרון של פסח', בכ"ג בניסן ה'תקכ"ח 1768), בימי טבח עשרות אלפי יהודי העיר אומן בעת "מרד ההיידמקים", יהודי העיר שכרו שכירי חרב טטרים אשר פירקו ועצרו את מסעם של האיכרים מסביבת העיר שמטרתם הייתה לטבוח ביהודי העיר.
בשנת תקל"א בשריפה שפקדה את בניין הקהילה, נשרף ספר הקהילה ואיתו רשומות היסטוריות חשובות מתולדות היישוב היהודי שם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם עצמאותה של פולין נערכו פרעות ביהודים, אך היו רק פצועים ונזק לרכוש.
עם התרת פעילות ציונית גלויה, הוקמו תנועות נוער ומוסדות ציוניים בעיר, אף שרוב יהודיה היו שומרי מצוות.
עד מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-8,500 יהודים, והיוו 52% מאוכלוסייתה.
מספטמבר 1939, תחת המשטר הסובייטי, חלק מיהודי העיר בעיקר אנשי עסקים, הוגלו לגולגים בסיביר, ומצאו שם את מותם.
ראש העיר בתקופה זו היה יהודי.
פליטים יהודים רבים התכנסו אל העיר, שאי אפשר היה להמשיך ממנה מזרחה ללא אישור מיוחד, והאוכלוסייה היהודית צמחה ערב הכיבוש הגרמני לכ-10,500 נפש.
כ-1000 מיהודי העיירה נמלטו מזרחה עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, ביוני 1941, וכ-500 נהרגו תוך כדי הקרבות העזים שנמשכו ימים אחדים, סביב העיר המבוצרת.
מיד למחרת כיבוש העיר בידי הגרמנים נמסרו הוראות ללבישת סרט מזהה על היד והגבלות שונות, וימים אחדים לאחר מכן מונה יודנרט.
היהודים הועמדו בקבוצות, ובעלי מקצוע שוחררו.
היהודים שנשארו במקום הופשטו, הושכבו בשכבות ונורו בידי השוטרים האוקראינים, ושבויי המלחמה הרוסים.
לאחר מכן הקצינים הגרמנים עברו עם אקדח נעמדו על הגופות, וירו במי שנותר בחיים.
לפי רישומי הקהילה נרצחו ביום זה כ-3,000 יהודים.
עם ערב שוחררו כל מי שלא הספיקו לירות בו.
הנשארים אולצו למסור את כל תכשיטיהם ובתי הכנסת נשדדו אף הם במשך יום המחרת.
הגרמנים מילאו שישה ארגזים גדולים בתכשיטי היהודים.
ביום ה'שלושים' לטבח הקודם, פחות מחודש אחר כך, בט' באלול (6 בספטמבר) אותה שנה, נערכה 'פעולה' (אקציה - כלומר פעולת טבח מתוכנן) נוספת.
הפעם נאספו מרצונם כשלושת אלפים נשים וגברים יהודיים והובלו לכאורה לעבודת כפייה, אך למעשה נאספו במרחק רב מהעיר בבית חרושת שהיה שייך ליהודי 'לייבל', בתוך חורשת 'העיר החדשה' הסמוכה לעיר.
המתחם הוקף במשטרה אוקראינית, ומעט חיילי ס.ס.
שהסתובבו קודם לכן בתוך העיר.
משם היהודים הועלו לתוך משאיות בקבוצות של שלושים איש ונלקחו ליער ניקיטין - שם נרצחו.
לאחר מכן, חזרו המשאיות לאסוף קבוצה.
הרצח נמשך עד שעות הערב, ואז קבוצה של זקנות וזקנים שוחררו לשוב לביתם.
לפי רישומי הקהילה היהודית נרצחו ביום זה עוד כ-2,500 מיהודי העיר.
ביוני 1942 היהודים הוכנסו לגטו, ובו גרו עשר נפשות בחדר.
הוקם יודנראט חדש, וכן משטרה יהודית בת חמש נפשות.
אהרן וולדמן, השריד היחיד מאנשי היודנראט שנורו מאוחר יותר בידי הגרמנים על קיר בית הכנסת הגדול - מקום משרדם, תיאר את השוטרים היהודים על ידי מראה עיניו ומשמע אזניו, כאשר שוטר יהודי הוביל יהודי זקן ועיוור בן שמונים, כבן ערובה לגרמנים:
באוגוסט 1942 הוחלף השלטון המקומי, בגרמני זואולוג במקצועו, ושונא יהודים בחריפות.
הוא הכניס לתוך הגטו כפריים נוצרים שהיו נשואים ליהודים, שבע משפחות יהודיות של רופאים, רופאי שיניים וכדומה, שהיו מחוץ לגטו "ברישיון", וכן יהודים שהמירו את דתם לנצרות.
כמו כן הוקטנו מנות המזון, והוחמרה השמירה על הגטו.
אנשי ההנהגה היהודית שמעו שכך היה לפני חיסול הגטאות האחרים בסביבתם, והבינו שסופם המתוכנן קרב.
בספטמבר 1942 נודע ליודנראט וליהודי הגטו, על חיסול רובה הנחרץ של יהדות ווהלין בערים הגדולות והם נותרו בין אחרוני המחוזות שיהודיהם עדיין לא הושמדו.
ארגון של אנשי יודנרט במחוזות הנותרים בקשו לשחד את הגרמנים ולהכריז על מחוזם כ"שטח מוגן".
נאסף מצבור זהב גדול, אך מי שעמד בראש הפעולה, ה' שלפשטיין ראש יודנרט זדולבונוב, נורה בידי הגרמנים, והתוכנית מוססה.
הזהב נותר מוסתר, ושומרי הסוד היודעים על מקום המצאו, נרצחו בבור ההריגה עם שאר יהודי זדולבונוב.
קצת יותר משנה אחר הרצח הקודם, החלה השמדת יהודי אוסטראה ביום חמישי ד' מרחשוון ה'תש"ג ה-15 באוקטובר 1942. בכל ערי ועיירות הסביבה כבר הושמדו היהודים, ואוסטראה נותרה אחרונה בווהלין עם יהודים, ללא מפלט שאפשר להימלט אליו.
שלשה ימים קודם לכן נמסר ליהודים בסוד על התוכנית להשמידם.
על מנת להרגיעם, מפקד המשטרה המקומית קומרובסקי, מפקד כוחות המשמר האוקראינים - טקצ'נקו, והשליט הגרמני נפגשו עם היודנראט, יומיים לפני הטבח, ודנו עמם בעניינים שוטפים, דרשו עוד שלל של רהיטים, והתלוצצו עמם, שהם 'מרוצים מיהודי אוסטראה'.
למחרת עם שחר הגטו הוקף בכוחות המשטרה הפולנית המקומית ואנשי המשמר האוקראינים, ובשמונה בבוקר קומורובסקי מסר לאברהם קומדנט, ראש היודנרט, פקודה לכל היהודים להתייצב עד הצהריים במגרש של מנסרה בפאתי העיר והגטו, עם מזון וצידה לשני ימים.
רוב יהודי העיירה הלכו אל החצר בתהלוכה בוכיה, מרצונם החופשי, ביודעם שהם הולכים אל מותם.
ב-12 בצהריים כוחות השיטור הפולנים והאוקראינים פרצו לגטו, הובילו את הנותרים אל מקום ההתכנסות תוך מכות רצח, וירו במסתתרים ובבורחים.
היחידה הגרמנית האחראית על פעולות ההשמדה הייתה עסוקה בפעולת ההשמדה במקומות אחרים במחוז שלהם, ויהודי העיירה נותרו לישון במקום במשך ליל הסתיו הגשום.
למחרת ביום רביעי, ג' במרחשוון ה-14 באוקטובר, הגיעה היחידה הגרמנית.
במשך יום זה נרשמו מפי היהודים מקומות מסתור של דברי ערך, והובטח שכל המוסר דברי ערך אלו ינצלו חייו.
לאחר שמילאו שתי מכוניות בחפצי ערך, והאוקראינים שבעו אף הם מהשלל, הובלו אנשי היודנראט אל קיר בית הכנסת תוך כוונה להוציאם להורג ביריה.
אהרן וולדמן, חבר היודנראט, לפתע עקר את רגליו והצליח להימלט.
שאר אנשי היודנראט נורו ונהרגו במקום.
בגטו הוא מצא מספר משפחות יהודיות הנמצאות בתוך מחבואים בבתים ובחצרות.
למחרת, עדי ראייה נוצרים, העידו על התעללות ואכזריות קשה מצד הרוצחים, לפני שאחרוני יהודי העיר נרצחו בבורות ירי שחפרו לעצמם בחצר.
כ-800 מהיהודים ברחו, אך רוב הבורחים נרצחו על ידי הלאומנים האוקראינים.
ב-1944 חזרו למקום יחידות גרמניות ובעזרת אסירים יהודים שרפו את הגופות בניסיון להעלים עדויות.
בשנת 2005 הבי.בי.סי שידרה סדרה על אושוויץ ובה ראיונות עם קרבנות ועם פושעי השואה, וביניהם ריאיון עם אחד הקצינים ממינכן, שתיאר את הטבח באוסטראה.
בעקבות השידור האיש נעצר ונחקר, אך לא הועמד לדין.
בשואה נכחדה רוב הקהילה, רק כ-60 מיהודי העיר שנותרו בה עם הכיבוש הגרמני שרדו, ורק חמש משפחות יהודיות חזרו לחיות במקום.
רבים מהפליטים שעברו תלאות במעבר דרך ברית המועצות תוך כדי המלחמה, היו בין המעפילים העצורים בידי הבריטים, ועם הקמת המדינה הגיעו לארץ.
על פעילותה להצלת יהודי העיר זופיה רוזן זכתה בתואר חסיד אומות העולם.
אוסטרבה (בצ'כית: ; בפולנית: Ostrawa; בגרמנית: Ostrau) היא עיר בצ'כיה, השוכנת במזרח המדינה, באזור ההיסטורי של מורבו-שלזיה.
אוסטרבה נמצאת על צומת הנהרות אודר, אופאבה , אוסטראביצה ולוצ'ינה .
העיר מנתה כ-282,450 תושבים בשנת 2021 והיא השלישית בגודלה בצ'כיה (אחרי פראג וברנו).
שטח המטרפולין של העיר 3,896 קמ"ר.
בקרבת העיר נמצאים מכרות פחם, ולכן זוהי עיר תעשייתית.
אוסטרבה כונתה "לב הפלדה של הרפובליקה" בהיותה תחת שלטון קומוניסטי.
אוסטרבה שוכנת על צומת של דרכים ששימשו למסחר כבר בתקופות פרהיסטוריות, ביניהם דרך הענבר ששימשה להובלת ענבר ברחבי אירופה.
בסביבת אוסטרבה נמצאו ממצאים ארכאולוגים המעידים על התיישבות בני אדם המתוארכים לכל אורך 25,000 השנים האחרונות.
העיירה אוסטרבה עצמה נוסדה בשנת 1267 ועד המאה ה-18 הייתה עיירה קטנה של בעלי מלאכה עם אוכלוסייה של כאלף נפש.
בשנת 1763 נמצאו באזור מצבורים גדולים של פחם, אולם בתחילת המאה ה-19 עדיין הייתה אוסטרבה עיירה קטנה של כ-500 תושבים.
עם השנים הוחל בפיתוח מואץ של האזור הודות למצברי הפחם שנמצאו.
בפיתוח נוסף של האזור הושג הודות להנחת מסילת ברזל שחברה את אוסטרובה לווינה בשנת 1847. במהלך המאה ה-19 הוקמו מספר מכרות בעיר ובסביבתה, הוקמו מפעלים לייצור פלדה, והעיר גדלה לכ-30,000 תושבים לפני מלחמת העולם הראשונה.
עם הקמת צ'כוסלובקיה הואץ התפתחות העיר שהביאו להתפתחות תעשייה ומסחר וקליטה של מהגרים רבים.
העיר המשיכה להתפתח ובשנת 1929 היו בה כ-130,000 תושבים.
בספטמבר 1938 פזרו שוטרים צ'כים הפגנה של סודטים שהתפרעו ליד תחנת משטרה בדרישה לשחרר את עמיתיהם שנעצרו על החזקת נשק.
בעיתונות נטען שהמהומות נועדו לעורר את דעת הקהל בעד ויתורים לגרמניה בוועידת מינכן.
ב-1 בנובמבר 1938 הושג הסכם בין פולין וצ'כוסלובקיה על פיו תישאר אוסטרבה בידי צ'כוסלובקיה.
ב-14 במרץ נכנס הקורפוס השמיני של צבא גרמניה לעיר במסגרת ההשתלטות על צ'כוסלובקיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה העיר מהפצצות רבות בגלל היותה מקור לפלדה לתעשייה צבאית.
במרץ 1945 הסתער הצבא האדום לכיוון העיר, אולם כשהגיעה לקרבתו עקף אותו בדרכו לברלין.
בתחילת שנות ה-50 שוקמה העיר על פי מודל סוציאליסטי.
נבנו בו בתי חרושת סוציאליסטיים ושיכונים גדולים שנחשבו לגאוות המשטר הקומוניסטי.
בשנת 1955 תיאר את העיר חנן רוזן, בן העיר שהיה מזכיר הליגה לידידות ישראל-צ'כוסלובקיה:
"אוסטראבה הפכה ללב הפלדה של צ'ס"ר, השתנתה והתפתחה, עד שלא הכרתיה כמעט.
סביב למפעלי הפלדה וחפחם החדשים הוקמו שיכונים לאלפי פועלים, שיכונים בהם הסקה מרכזית, גז, ואף טלוויזיה."
מאז מהפכת הקטיפה בשנת 1989, העיר עוברת שינויים רבים.
ב-1994 הופסקה כריית הפחם בעיר, ובשנת 1998 נסגרו רוב מפעלי הפלדה בסביבה, דבר שהוריד במידה רבה את זיהום האוויר בסביבה.
אוסטרבה נמצאת בצפון מזרח צ'כיה, 15 קילומטר מהגבול עם פולין ו-55 קילומטר מהגבול עם סלובקיה.
העיר נמצאת בגובה ממוצע של 210 מטר מעל פני הים, באזור של אקלים ממוזג יבשתי עם קייצים חמים וחורפים קרים וגשומים.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C° 2.4− וביולי C° 17.8. ממוצע המשקעים השנתי הוא בסביבות 600 מ"מ.
העיר שוכנת על שטח של 212 קמ"ר אשר הכילו בעבר 34 כפרים ועיירות קטנות שאוחדו לכדי עיר אחת בעלת 23 מחוזות.
אף על פי שהעיר אינה יעד תיירותי מועדף יש בה מספר אתרים מעוררי עניין.
בעיר נמצאת מוזיאון כרייה המציג ציוד כרייה מהמאה ה-19. על בניין העירייה יש מגדל ממתכת וזכוכית עם מרפסת תצפית בגובה של 72 מטר ממנה ניתן לראות את העיר וסביבותיה.
בניין העירייה נפתח באוקטובר 1930.
ההתיישבות של יהודים הייתה אסורה עד אמצע המאה ה-19. בתקופת הקיסר יוזף השני הותר ליהודי בשם מרדכי שינהוף להתיישב בעיר ולחכור בה בית ממכר יין.
לאחר מכן הגיעו לאוסטרבה יהודים מהערים: הוצ'פּלוץ, לייפניק ואונגריש-ברוד.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה באוסטרבה קהילה יהודית גדולה שרבים מיהודיה הגיעו מגליציה ומסלובקיה.
בעיר התקיים בית ספר יהודי מאז שנת 1865. ב-10 באוגוסט 1928 נשרף בית הכנסת הגדול בעיר בגלל תקלת חשמל.
בשנת 1929 התקיימה ועידה עולמית של מכבי בעיר, בה הוחלט על קיום המכביה האירופית הראשונה.
באוקטובר 1938 התגייסה הקהילה היהודית בעיר לעזרת היהודים שעזבו את חבל הסודטים בעקבות כניסת הנאצים לחבל על פי הסכם מינכן.
מספר יהודים שהיגרו לאנגליה והגיעו ב-29 במרץ 1939 לנמל התעופה קרוידון כניסתם סורבה והם גורשו בכפייה.
ב-18 באוקטובר 1939 יצאו מאוסטרבה שניים מהמשלוחים הראשונים של יהודים מהפרוטקטורט הגרמני למזרח, במסגרת תוכנית לובלין, בהם גורשו 1223 מיהודי העיר.
בדצמבר 1939 דווח על הקמת גטו בעיר, באפריל 1940, עם ביטול תוכנית לובלין, חזרו לעיר 301 מתוך המגורשים.
בספטמבר 1942, גורשו יהודי אוסטרבה לגטו טרזינשטט ורובם נרצחו בהמשך באושוויץ.
סיפורה של יהדות אוסטרובה דומה בכך לסיפורה הכאוב של כלל יהדות צ'כיה: מקהילה תוססת ועשירה ברוח בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נותרו כיום כ-3,000 יהודים בלבד בצ'כיה, מרביתם בפראג.
בשנות ה-50 התקיימה בעיר קהילה יהודית שקיימה סדר פסח.
באוסטרבה מתגוררת כיום קהילה יהודית קטנה, עם נשיא ורב שבאו מישראל.
בין השנים 1995–2005 כיהן כנשיא הקהילה באוסטרבה, פטר בכרך, ונכון לשנת 2025 מכהן רוברט דבוז'אק כנשיא הקהילה.
אוֹסְטְרוֹג היא צורת יישוב שהייתה נהוגה ברוסיה עד אמצע המאה ה-17.
כל אוסטרוג היה מבוצר ומוקף בחומה בגובה ארבעה עד שישה מטרים.
האוסטרוגים מילאו תפקיד חשוב בהתרחבות הרוסית מזרחה לכיוון סיביר, והגנו על הרוסים מפני התקפות של תושביה המקוריים של סיביר.
ערים רבות בסיביר הוקמו בתחילה כאוסטרוגים, כגון אירקוטסק, יקוטסק, טומסק וקרסנויארסק.
במאות ה-18 וה-19 הוקמו אוסטרוגים שהיו בתי כלא והיו מוקפים בחומה.
האוסטרוגותים (לטינית: Austrogothi או Ostrogothi, "גותים מזרחיים") הם שבט גרמאני שמוצאו מגוטלנד (Gotland) שבשוודיה, סקנדינביה.
השבט השפיע על אירועים מדיניים בשלהי ימיה של האימפריה הרומית.
במקביל לו, פעל שבט גרמאני נוסף, אף הוא מצאצאי הגותים (Gothi), והוא הוויזיגותים (Visigothi), שכונו "גותים אציליים" או ה"מערב-גותיים".
שני השבטים הם מצאצאי הגותים, שבט שהתהווה במזרח גרמניה, שנטל חלק באירועים המדיניים של אותה עת.
במקור נקראו האוסטרוגותים "גראוטונגי" (Greutungi), כינוי עתיק שמשמעו היה "אלה מהערבה".
האוסטרוגותים התיישבו מצפון לים השחור, משם עברו לשטחים לאורך הדנובה בתחומי מואסיה (Moesia) ודאקיה (Dacia) (היום מחוזות ברומניה ובהונגריה).
הם ישבו שם עד לשנת 382. תחת שלטון ההונים הם עברו לבלקן ומשם במאה ה-5 לאיטליה, שם מנהיגם תיאודריך הגדול הקים את ממלכתם.
לפי מקורות אחדים, הגותים היו אומה אחת עד למאה ה-3. אז הם נפרדו לשניים – "האוסטרוגותים" וה"ויזיגותים".
שני השבטים חלקו מאפיינם משותפים רבים, בין השאר הם הכירו באלוהותו של האל שנקרא על ידי הרומאים מרס.
במהלך המאה ה-3 והמאה ה-4 פלשו האוסטרוגותים והתיישבו מחדש באזור דאקיה ומואסיה עקב צפיפות באזור מגוריהם הקודם, צפון הים השחור.
באזור החדש הם הקימו ממלכה גדולה וחזקה בין נהרות הדנובה והדנייפר בתחומי רומניה, מולדובה ומערב אוקראינה של היום.
הממלכה נשלטה בידי הנהגה גותית, אך הייתה מורכבת משבטים בעלי מוצא שונה: הסרמטים, הגפידים, הדאקים וכן מיעוט סלבי.
בשנת 370 הגיעו השבטים ההונים לתחום מגוריהם של האוסטרוגותים ואלו האחרונים קבלו את מרותם.
השליט האוסטרוגותי, ארמנאריך (Ermanaric) התאבד בשנת 378 (ולפי גרסה אחרת הוא חי 110 שנים).
שני העמים התיישבו בארצות הבלקן.
האוסטרוגותים הפכו לאחד מהשבטים שהיו ואסלים של ההונים.
וכך, בשנת 451, הם נטלו חלק בקרב שאלון (Chalons).
מפעם לפעם הם ניסו להתקומם אך ללא הצלחה.
הם אימצו מההונים את השימוש בסוסים, והייתה בכך תרומה חשובה להתפתחותם.
בשנת 453, עם מותו של אטילה מלך ההונים, החלה ההיסטוריה של האוסטרוגותים כעם עצמאי.
בשנת 454 ניצחו יחד עם שבט גפידס ובהנהגתו של השליט האוסטרוגותי תאודומיר (Theodemir) את צבאם של בני אטילה בקרב נדאו (Nedao), וכך הגיעה לקיצה האימפריה ההונית.
האוסטרוגותים המשיכו בדרכם מהמזרח למערב, והגיעו לתחומי האימפריה הרומית המזרחית.
גדול השליטים האוסטרוגותים היה תיאודריך הגדול אשר פרוש שמו היה "מנהיג האומה".
הוא נולד בשנת 454 לאחר קרב נדאו.
ילדותו עברה עליו כבן ערובה בקונסטנטינופוליס, שם קיבל את חינוכו.
בצעירותו נגרר למאבקים ולאינטריגות של האימפריה הביזנטית.
תאודריך אימץ מנהגים רומיים אחדים אך עדיין נשאר מלך האוסטרוגותים; הוא הכיר בכוחה של הכנסייה וראה בשיתוף הפעולה אינטרס שיאפשר לו לסלול את הדרך לרומא.
הוא תכנן לחדש את הממשל והתרבות הרומית וכך להחזיר לתושבי איטליה את גאוותם.
באותה עת שלט על אדמת איטליה מלך בשם אודואקר שהדיח את הקיסר הרומי האחרון רומולוס אוגוסטולוס.
בהתחלה הסכים הקיסר הביזנטי זנון, כי אודואקר יישאר לשלוט באיטליה אך כאשר היחסים הדרדרו שלח את תאודריך לכבוש את איטליה.
להמחשת מספרם המועט של האוסטרוגותים, מסופר כי כל העם האוסטרוגותי הסתגר למשך מספר חודשים בתוך חומותיה של פביה.
תאודריך פנה לכבוש את איטליה ובשנת 493 כבשו צבאותיו את העיר רוונה אשר הפכה לבירתם.
תאודריך נפגש עם אודואקר כדי להתפשר על חלוקת אדמת איטליה אך בפגישה רצח תאודוריך את אודואקר, והאוסטרוגותים התפרסו בשטחה של כל איטליה והגיעו עד לסיציליה בדרום ודלמטיה (Dalmatia) בצפון.
שני העמים ממוצא גותי, האוסטרוגותים והוויזיגותים, התאחדו תחת שלטונו של תאודריך.
השטחים בשלטונו של תאודריך כללו גם את ממלכת טולוז (Toulouse) הוויזיגותית, רוב שטחה של גאליה (צרפת של היום), חלק משטחי גרמניה המערבית, ורוב שטח חצי האי האיברי.
באמצעות משא ומתן הוא חבר למלכים הפרנקים והבורגונדים.
אימפריית ביזנטיון חשה שתאודוריך הגדול נעשה חזק מדי וניסתה לפעול נגדו.
בקרב ווּייה (Vouillé) נסוגו מלכי האוסטרוגותים מגאליה ומחצי האי האיברי.
עכשיו כבר לא היה שלטונו של תאודריך הגדול בעל אופי ברברי אלא נחשב לשלטון של בן תרבות.
הוא היה מלכם הלאומי של הגותים אך גם היורש של האימפריה הרומית המערבית.
שתי האומות, הגותית והרומאית, נבדלו זו מזו בשפה ובדת, אך חיו זו בצד זו על אדמת איטליה.
כל עם היה נתון לחוקים משלו, תחת שלטון נסיך משלו, אך כולם היו תחת הריבונות של תאודריך הגדול.
מעריכים כי 200,000 עד 250,000 אוסטרוגותים התיישבו באיטליה.
בשנת 526 מת תאודריך הגדול.
שני העמים, האוסטרוגותים והוויזיגותים, נפרדו שוב, והחיכוכים בין מנהיגי העמים נמשכו.
האימפריה הביזנטית, בראשות יוסטיניאנוס הראשון חשה בחולשה ובשנת 535 פלשה לאיטליה בראשות מפקד הצבא בליסאריוס, כבש את סיציליה והמשיך לחצי האי האיטלקי.
בשנת 536 כבשו הביזנטים את נאפולי ורומא והגיעו עד מילאנו.
בשנת 540 הם כבשו את בירת האוסטרוגותים רוונה, בצפון איטליה.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הציע לגותים הסדר נדיב: הם ימשיכו לשלוט על ממלכה בצפון איטליה ובתמורה יעבירו אליו את מחצית האוצר אשר ברשותם.
בליסאריוס העביר את ההצעה אל הגותים.
הם לא האמינו להצעתו של יוסטיניאנוס הראשון אבל אחרי שבליסאריוס נתן את ערבותו הם קבלו את ההסדר.
בשנת 545 חזר בליסאריוס לאיטליה ומצא כי המצב השתנה מקצה לקצה.
אראריק (Eraric), שליט האוסטרוגותים, נהרג והאליטה הגותית הפרו-רומית התמוטטה.
בשנת 541 בחרו האוסטרוגותים מנהיג חדש – טוטילה.
טוטילה היה מצביא מבריק, והוא כבש מחדש את צפון איטליה ואף גרש את הביזנטים מרומא.
כשבליסאריוס הגיע לאיטליה טוטילה נאלץ להשיב לו את רומא.
אולם בליסאריוס הפסיד אותה שוב, כאשר הקיסר יוסטיאנוס סירב להמציא לו אספקה ותגבורת, ובשנת 548 הוא הוחלף במצביא אחר, נרסס (Narses), בו נתן הקיסר את אמונו.
ביולי 552 נהרג טוטילה בקרב טגינאה (Battle of Taginae).
שותפיו לקרב, טאה (Teia), אליגארן (Aligern), סקיפורל (Scipuar) וגיבל (Gibal) נהרגו או נכנעו בקרב במונס לאקטריוס (Mons Lactarius) באוקטובר אותה שנה.
השליט וידין (Widin) נלקח בשבי לקונסטנטינופוליס בשנת 561 או 562. כך באה לקיצה ממלכת האוסטרוגותים.
שקיעתה החלה למעשה עם מותו של תאודריך הגדול.
הסיכוי להקים מדינה עצמאית בעלת לאום אחד, על ידי איחוד בין מרכיבים רומיים וגרמאניים, כפי שהתרחש בגאליה, בחצי האי האיברי ובחלק הצפוני של איטליה תחת שלטון הלומברדים, לא עלה יפה.
וכך היה לגותים מעמד שונה בהיסטוריה האיברית מאשר בהיסטוריה האיטלקית.
באיטליה היו הגותים פולשים לשעה ושליטים ואילו באיבריה הם תרמו להתפתחות האומה המקומית.
בצפון חצי האי האיברי קיים אזור "אסטורס" (Asturias) השומר על השם "גוטיה" (Gothia) שמזכיר את הנוכחות הגותית בגאליה.
תיאודריך הגדול – 493–526 (לפני כיבוש איטליה)
אוסטר J1 אוטוקרט או גרסתו הצבאית AOP 5 (ראשי תיבות של Air Observation Post, עמדת תצפית אווירית) הוא דגם של מטוס קל, חד מנועי, בעל כנף עילית.
האוסטר נבנה על ידי חברת אוסטר הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
החל מ־1942 יוצרו מהדגם הצבאי כ־800 מטוסים והחל מ־1945 יוצרו מהדגם האזרחי 420 מטוסים.
האוסטר של חיל האוויר המלכותי שימש כמטוס תצפית קל שפעל בשיתוף עם יחידות ארטילריה בריטיות.
טייסות AOP שירתו בצפון אפריקה ובאיטליה מ־1943, ולאחר הפלישה לנורמנדי - גם בצרפת.
במספר טייסות שרתו טייסים של חיל האוויר המלכותי הקנדי תחת פיקוד בריטי.
עם תום המלחמה, עוצב הדגם AOP5 כמטוס אזרחי ומנועו הוחלף לקל יותר.
הדגם החדש, אוסטר J1 אוטוקרט, נמכר בהצלחה כמטוס אזרחי וייצורו נמשך עד 1952.
בטרם הקמתם של מדינת ישראל וחיל האוויר הישראלי, פעל ביישוב שירות האוויר (ש"א) של "ההגנה".
עם הקמתו של שירות האוויר בנובמבר 1947, היה אוסטר J1 אוטוקרט אחד משבעת המטוסים שעמדו לרשות השירות.
האוסטר, שכונה "האוסטר הציווילי", היה המטוס הראשון לנחות בגוש עציון הנצור ב־7 בפברואר 1948.
בינואר 1948 רכש שירות האוויר 20 מטוסי אוסטר מפורקים מהצבא הבריטי, במסווה של עסקה עם הסוכנות היהודית.
המטוסים הובלו מבסיס עקרון של חיל האוויר המלכותי ליקב נטוש במושבה שרונה (היום בשטח הקריה).
במרתפי היקב עמלו טכנאים להכשיר את המטוסים לטיסה, וב־3 במרץ עשה ראשון המטוסים המשופצים את טיסת הבכורה שלו.
בסך הכל הוכשרו לטיסה 18 מתוך 20 המטוסים.
על מטוסי האוסטר, שצלילי מנועיהם הקנו להם את הכינוי "פרימוס" על שם מתקן החימום הרועש, נצבעו מספרי רישוי שחלקם זהים, כדי להטעות את הבריטים, שלא העלו בדעתם שמהגרוטאות שמכרו יושמשו מטוסים.
המטוסים הוצבו בטייסת א' בשדה רדינג (לימים שדה דב) תחת פיקודו של אלי פיינגרש.
הם תוחזקו בעזרת גרוטאות שהשאירו מאחוריהם הבריטים.
מספרם הגדול יחסית של המטוסים וצרכי השעה, איפשרו להקים נספחים (טייסות) נוספים.
ב־10 בפברואר הוקמה טייסת הנגב בניר עם תחת פיקודו של עזר ויצמן ובאפריל הוקמה טייסת הגליל ובסיסה ביבנאל תחת פיקודו של שהוחלף לאחר נפילתו על ידי משה פלד.
המטוסים שימשו במשימות של סיור, צילום וקישור וכן הובילו אספקה ליישובים נצורים, אם בנחיתה והמראה ממנחתים מאולתרים ואם על ידי "הצנחת" מזון ותחמושת עטופים בנסורת בתוך שקים.
המטוסים שימשו גם לחילוץ פצועים ואף שימשו כמטוסי תקיפה קלים.
מחלונות המטוס השליכו אנשי הצוות פצצות ודרך דלתות המטוס ירו במקלעים.
מטוסי האוסטר נשאו בעיקר המאמץ בחודשים הראשונים למלחמת העצמאות, עד הכרזת העצמאות והגעתם של מטוסים מתקדמים יותר, דוגמת המסרשמיט.
ב-7 ביולי 1948 נפל אמנון (זיסט) ברמן מעל לוד בהטיסו אוסטר.
המטוסים נותרו בשירות עד שנת 1952.
לימים הונצח האוסטר בישראל בבול לכבוד יום העצמאות התשעה עשר של ישראל ובמדליה שנושאים את דמותו.
אוסטרוב מזובייצקה (בפולנית: Ostrów Mazowiecka להאזנה, ביידיש: "אוסטרובה"), היא עיר בפולין, 92 ק"מ צפונית-מזרחית לוורשה בירת פולין.
מספר תושביה כיום כ-22,560. מאז 1999 נמצאת העיר בפרובינציית מזוביה, בין השנים 1975–1998 השתייכה העיר לפרובינציית אוסטרולקה.
העיר היא בירת פלך (gmina) אוסטרוב מזובייצקה.
האזכור הראשון של אוסטרוב מזובייצקה הוא משנת 1410, בשנת 1434 העניק לה הנסיך המזובי בולסלאב ה-4 זכויות עיר על פי חוק חלמנו.
בשנת 1514 הנסיכה אנה מזובייצקה העניקה לעיר את הזכות לערוך 4 ירידים בשנה ושוק אחת לשבוע ובכך האיצה את התפתחות העיר.
לאחר עלייתו לשלטון של זיגמונד הראשון, מלך פולין ואיחודה של דוכסות מזוביה עם ממלכת פולין ב-1526 החלה בעיר פריחה בתחומי התרבות והמסחר.
במחצית השנייה של המאה ה-16 הוקמו בעיר מבני שלטון מקומי, באותה תקופה חיו בה כ-3,000 תושבים.
המלחמות הרבות שנערכו באזור במאה ה-17 עיכבו את התפתחות העיר ובשנים שלאחר מכן היא ניסתה להחזיר לעצמה את תהילת העבר שלה.
מלחמת העולם הראשונה לא הביאה להרס העיר אך במלחמת העולם השנייה ספגו העיר ותושביה, במיוחד היהודים, מכה קשה.
לאחר המלחמה החל תהליך הבנייה מחדש ובמסגרתו הוקמו בעיר מפעלים תעשייתיים חדשים.
אוסטרוב מזובייצקה מהווה מרכז נפה שכולל 11 מועצות אזוריות: מלקיניה גורנה, ואסבו, אנדז'ייבו, סטארי לובוטין, זארמבי קושצ'יילנה, נור, בוגוטי פיאנקי, ברוק, צולבורז'ה ויליקיה ואוסטרוב מזובייצקה.
ראשוני היהודים הגיעו לאוסטרוב מזובייצקה במאה ה-17, רובם היו קמעונאים ובעלי מלאכה.
בשנת 1789 פסק בית דין פולני שאין ליהודים זכות ישיבה בעיר והאיסור נשאר בתוקפו עד 1862. אף על פי כן ישבו בעיר כ-810 יהודים שהיוו ב-1827 כ-39% מכלל האוכלוסייה.
היהודים הגיעו בעיקר ממרכז פולין ומליטא והשילוב ביניהם יצר ניב יידישאי מעורב ואופייני למקום.
ב-1857 מנתה הקהילה 2,412 יהודים שהיוו כ-61% מכלל האוכלוסייה ובעיר אף נפתחה ישיבה.
בסוף המאה ה-19 התקרב מספר האוכלוסייה היהודית ל-6,000 ועד סוף מלחמת העולם הראשונה התפתחו בה מוסדות הקהילה השונים, לרבות מוסדות חינוך ודת.
ב-1921 נמנו במפקד התושבים הפולני 6,812 יהודים.
ב-1934 סופחו לקהילה יהודי קומורוב הסמוכה.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה יותר מ-7,000 יהודים (ולפי אומדן אחר כ-12,000 יהודים).
ב-8 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיר וכעבור יומיים רצחו 30 יהודים.
בסביבות ה-30 באוקטובר פקדו השלטונות הגרמניים על כל היהודים ובני משפחתם להתאסף בכיכר העיר, כל היהודים נלקחו בכוח מבתיהם למקום הכינוס ושם נאמר להם כי מעתה נאסר עליהם לעסוק בתעשייה, במלאכה עדינה ובקמעונאות.
הגרמנים הורו ליהודים (כולל יהודים שהגיעו מברוק הסמוכה) לעזוב את העיר מרצונם תוך יום אחד ולחצות את קו הגבול עם ברית המועצות שעבר מחוץ לאוסטרוב מזובייצקה.
רוב היהודים אכן מיהרו ונמלטו מהעיר, חלקם הגדול לביאליסטוק, אך כ-600 יהודים אחרים, ביניהם מספר חברים במועצת הקהילה, החליטו להישאר בעיר ופנו לגרמנים וביקשו אישור להמשיך להתגורר במקום, הגרמנים לא נעתרו לבקשה אך הניחו ליהודים לבינתיים.
כך נמשך המצב עד ה-9 בספטמבר, באותו יום נצפה חייל גרמני לבוש מדים על ידי תושבים פולניים כשהוא נכנס לבניין מעץ (שהיה בבעלות יהודית) וברשותו מסכת גז ובקבוק עם נוזל דליק.
התושבים ראו אותו עורם חומרים דליקים ליד חלון קטן בעליית הגג, שופך את הנוזל מהבקבוק על הערימה, מעלה אותה באש, שובר חור בגג המבנה כדי לשפר את זרימת האוויר ויוצא בחזרה לרחוב.
האש החלה להתפשט ומבני העץ הסמוכים לבניין (שחלקם היה שייך גם כן ליהודים) החלו להישרף גם הם.
כשהגיעו מכבי האש למקום מנעו מהם הגרמנים מלהתערב עד שכל השכונה היהודית עלתה באש, רק לאחר שהאש איימה להתפשט למבנים שעליהם השתלטו הגרמנים הם אישרו לכבאים לכבות את השרפה.
בנוסף להצתה החלו הגרמנים להפיץ שמועות בקרב התושבים הפולנים כאילו היהודים ניסו להצית את העיר ושהם ייענשו על כך.
הגרמנים עמדו במילתם והיהודים נעצרו והואשמו בהצתה, המעצרים נערכו במשך כל אותו הלילה ונמשכו ביום המחרת, לא רק בעיר עצמה אלא בכל המחוז.
כל העצורים הושמו בתאים בבניין העירייה, בבית הסוהר ובמבשלה.
ב-10 בנובמבר הוציא ראש העיר הוראה בגרמנית למשרד הדואר המקומי של המשמר האזרחי:
ב-11 בנובמבר, ביום השנה לחתימתה של גרמניה על הסכמי שביתת הנשק של מלחמת העולם הראשונה נלקחו העצורים היהודים ליער ליד הכביש הראשי לוורשה ונרצחו ביריות.
התוכן והצורה של ההוראה מאששים את החשדות שהרצח תוכנן מראש ובכוונה תחילה.
רוב היהודים שחיו באוסטרוב מזובייצקה נספו בשואה.
חלק מהניצולים עלו לישראל, אחד מהם, , נהרג במלחמת העצמאות.
ב-1949 הוקם בישראל ארגון עולי אוסטרוב מזביצקי והסביבה.
הסופר והמתרגם ישעיהו אוסטרי-דן נולד בעיר.
מונה לאחר שנתיים שלא היה רב).
שמש בית הכנסת שעשה כל עבודה קשה בהתלהבות קודש - ר' אברהם (הירש) מרקוס.
אישיות מפורסמת מהעיר היה הרב בן ציון רבינוביץ (המכונה ר' בן ציון אוסטרובער) מחסידי קוצק מזמנו של רבי מנחם מנדל מקוצק ולאחר מכן חסיד של רבי יצחק מאיר אלתר מגור וצאצאיו.
אוֹסְטְרֵאָה הוא סוג של צדפות ימיות המשמשות למאכל.
הקונכייה של צדפות אלה עבה, מקומטת ובעלת צורה לא סדירה.
הקונכייה התחתונה קמורה וגדולה מזו העליונה.
הצדפה נחשבת למאכל תאווה בצרפת ובארצות הברית.
בארץ ישראל גדלים שני מינים בים התיכון ומין נוסף גדל בים סוף.
אוסטרוב לובלסקי (בפולנית: Ostrów Lubelski) היא עיירה בפרובינציית לובלין בפולין, לשעבר בשטח פולין קטן.
שמה של העיירה, "אוסטרוב", נובע ממילה סלאבית שפירושה "אי".
העיירה מורכבת מלמעלה מ-1,000 חוות בהן מגוון גידולים חקלאיים.
ב-1548 העניק המלך זיגמונד הראשון, מלך פולין, אישור להקמת היישוב, שהפך לעיירה בחסות מלכותית.
לעיירה הוקנתה הזכות לערוך יריד מסחרי ולגבות מיסים על הדרך מלובלין לפרצ'ב.
מיקומה של העיירה על צירי מסחר ראשיים בפולין ובדרך לליטא היווה יתרון שסייע להתפתחות המסחר בעיירה.
בשנת 1565 היו בעיירה כ-1,800 תושבים, רובם פולנים.
עקב ניהול מושחת, מלחמות בין פולין לאוקראינה ופלישות השוודים, הידרדר מעמדה הכלכלי של העיר במאה ה-17 והעיירה ננטשה מרוב יושביה.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיירה כמה אלפי תושבים אך מספרם פחת שוב עקב ההרס שחוותה העיירה במלחמת העולם הראשונה.
הגרמנים שלטו בעיירה בשנות המלחמה ולא אפשרו את בנייתה מחדש.
במלחמה הפולנית-סובייטית נהרסה העיירה אך שוקמה לאחר מכן.
יהודים התיישבו בעיירה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-17. במחצית השנייה של המאה ה-18 כבר הייתה בעיירה קהילה יהודית עצמאית, ומבין רבניה הראשונים ידועים הרב שמשון זליג בר יוסף יוזפא, בעל החיבור "תשואות חן", והרב אליקום גץ.
באמצע המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת מאבן.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שמרו רוב היהודים על עיסוקיהם המסורתיים, והתפרנסו בעיקר ממסחר, ומתעשיית ההלבשה והאפייה בעיירה.
בשנות העשרים נוסדו בעיירה סניפים של תנועות ציוניות, ובהן החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר.
כמו כן, פעלו בעיירה סניפים של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה מספר ספריות עבריות.
בשנת 1929 נפטר בפתאומיות רבה של הקהילה, רבי משה ריבק, ומאז נותר ריק כס הרבנות בעיירה.
בשנות השלושים נפגעו יהודי העיירה מהחרם הפולני על עסקי יהודים באותה תקופה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-1,500 יהודים.
בשבוע הראשון למלחמה נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
ביום 17 בספטמבר 1939 תפסו את מקומם חיילי הצבא האדום, אך בסוף החודש הם נסוגו על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והגרמנים שבו לעיירה.
צעירים יהודים רבים נלוו לחיילים הסובייטיים, ופנו מזרחה.
בימים הראשונים לכניסת הגרמנים נשללו מיהודי העיירה זכויותיהם, עסקיהם הוחרמו, והם נתבעו לשלם סכום כופר לגרמנים.
בין היתר, נאסר על היהודים בעיירה לבוא במגע עם לא יהודים, הם חויבו לענוד סרט מזהה על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות, ולהימצא מחוץ לבתיהם אחרי 6 בערב.
העונש על העבירות היה מוות.
בהוראת השלטונות לעיירה הגיעו יהושים מפירליי הסמוכה.
בשלהי 1939 הוקם בעיירה יודנרט, ומאוחר יותר הועברו יהודי העיירה לגטו.
עם גירושם של יהודים מכפרי הסביבה, הגיע מספר תושבי העיירה היהודים במאי 1940 לכ- 3,300 איש.
בשנת 1941 הובאו לגטו כ- 500 מגורשים מלוברטוב, ובדצמבר אותה השנה הובאו אליו עוד כ- 500 יהודים מפוזנן.
במרץ 1942 הובאו לגטו כ- 200 יהודים מלובלין, ובאפריל ובמאי נוספו עליהם כ- 200 יהודים מצ'כיה ו- 307 יהודים מסלובקיה.
מחמת הצפיפות, תנאי התברואה הירודים והרעב, פרצו בגטו מגפות.
באוקטובר 1942 הקיפו את הגטו אנשי ס"ס ומשטרה גרמנים ועמם שוטרים אוקראינים.
היהודים נצטוו להתאסף בכיכר השוק, ושם הופקדה עליהם שמירה כבדה.
במקביל נערכו סריקות בבתים, ומי שלא התייצב בכיכר, ובכלל זה חולים וקשישים, נורה במקום.
היהודים שנאספו בכיכר הובלו לתחנת הרכבת בעיירה, ושולחו בקרונות בקר למחנות ההשמדה סוביבור ובלז'ץ.
זמן קצר לפני האקציה, נמלטו צעירים יהודים מן הגטו ליערות, והצטרפו ברובם ליחידות פרטיזנים.
באביב 1943 התארגנה גם קבוצת פרטיזנים יהודית בפיקודו של יחיאל גרינשפן, יליד העיירה, אשר פעלה בעיקר ביערות פרצ'ב.
אוֹסטְרובל (רובל מזרחי גרמני) הוא שמו של המטבע, שהוכנס לשימוש על ידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה לשימוש בשטחים הכבושים שנכבשו מהאימפריה הרוסית.
רובל מזרחי במקור היה שווה לרובל הרוסי.
השטרות הונפקו על ידי הבנק המזרחי לתעשייה ומסחר בעיר פוזן (היום פוזנן, פולין).
המטבע נכנס לשימוש בתחילת 1916. מאז תחילת 1918, לאחר חתימת הסכם השלום בריסט-ליטובסק, היה המטבע בשימוש בכמה מקומות, יחד עם המארק הגרמני המזרחי (Ostmark).
אוסטמארק אחד היה שווה שני אוסטרובל.
המטבע היה במחזור בשטחה של הרפובליקה הפולנית השנייה עד ה-29 באפריל 1920, אוקראינה המערבית (פרט לאזורים שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית), במערב בלארוס, קורלנד, לטביה (המרכזית - עד 1919, מערבית - עד 1920) ובליטא עד לשנת 1922, כאשר הוא הוחלף על ידי הליטאים.
אוסטרובוטניה הצפונית (בפינית: Pohjois-Pohjanmaa, בשוודית: Norra Österbotten) הוא אזור במרכז פינלנד, אשר בירתו העיר אואולו.
האזור הוקם בשנת 2010, והוא חלק מהמחוז ההיסטורי אוסטרובוטניה (Ostrobothnia).
האזור גובל בלפלנד בצפון, ברוסיה וקאניו במזרח, בצפון סאבוניה, מרכז פינלנד, אוסטרובוטניה המרכזית בדרום, ובמפרץ הבוטני במערב.
באוסטרובוטניה הצפונית 34 רשויות מקומיות ל-11 מהן מעמד של עיר (מודגשות), נתוני האוכלוסייה נכונים ליולי 2011:
אוסטרובּוֹטְניה המרכזית (בפינית: Keski-Pohjanmaa, בשוודית: Mellersta Österbotten) הוא אזור במערב פינלנד, בירתו העיר קוקולה.
האזור שהוקם בשנת 2010, היה בעברו חלק מהמחוז ההיסטורי אוסטרובוטניה.
האזור גובל בצפונו באוסטרובוטניה הצפונית, במזרחו בפינלנד המרכזית, בדרומו באוסטרובוטניה ואוסטרובוטניה הדרומית, ובמערבו במפרץ הבוטני.
באזור 8 רשויות מקומיות ל-2 מהן מעמד של עיר (מודגשות), נתוני האוכלוסייה נכונים ליולי 2011:
אוסטרובּוֹטְניה (בפינית: Pohjanmaa, בשוודית: Österbotten) הוא אזור במערב פינלנד, ובירתו היא העיר ואסה.
האזור, שהוקם בשנת 2010, היה בעברו חלק מהמחוז ההיסטורי אוסטרובוטניה.
האזור גובל בצפונו באוסטרובוטניה המרכזית, במזרחו באוסטרובוטניה הדרומית, בדרומו בסטאקונה, ובמערבו במפרץ הבוטני.
באזור 16 רשויות מקומיות, לשש מהן מעמד של עיר (מודגשות); נתוני האוכלוסייה נכונים ל-2008:
אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי (בפולנית: Ostrowiec Świętokrzyski; ביידיש: אוסטרובצה) היא עיר בדרום-מרכז פולין, באזור ההיסטורי של פולין קטן, על הנהר קמיינה.
העיר היא אחת מערי התעשייה הוותיקות בפולין, ובה מפעלי מתכת רבים.
הרי שוויינטוקז'יסקי נמצאים סמוך לעיר, מדרום לה.
בעיר מספר כנסיות, בהן כנסייה שנבנתה במאה ה-17 ושופצה בתחילת המאה ה-20 בסגנון הבארוק, שרידי בית קברות יהודי וארמון אצולה מקומי.
העדויות המוקדמות ביותר על יישוב אנושי באזור מתוארכות לתקופה הנאוליתית.
בתקופה זו התקיימו באזור בני שבטים נוודים שהשתייכו לתרבות הלנגיאלית והגיעו מאזור נהר הדנובה.
מסמכים ראשונים בהם מצוין קיומו של היישוב בעת החדשה הם מהמאה ה-14, המציינים קיומו של כפר בשם אוסטרוב במקום, על גדת הנהר קמיינה.
בתחילת המאה ה-16 נכשל ניסיון של איש אצולה מקומי להקים עיר במקום, אך בהמשך אותה מאה הוקמה במקום עיר והוענק כתב זיכיון לבעליה.
בתחילת המאה ה-17 הוענקו ליישוב שהוקם במקום זכויות של עיר.
העיר הפכה לרכושו של יאנוש אוסטרוגסקי, מעשירי האיחוד הפולני-ליטאי, ולאחר מכן עברה לבעלותם של אנשי אצולה פולנים שונים.
בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 הפכה אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי למרכז תעשייתי אזורי, בהתבסס על תוכנית לתיעוש עמק הנהר קמיינה תוך ניצול מחצבי הפחם ועפרת הברזל באזור.
באזור נפתחו מפעלי מתכות רבים, בהם מהגדולים באזור פולין הקונגרסאית.
בשנת 1884 חוברה העיר לרשת מסילות הרכבת מלודז' לדמביצה.
אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי הייתה אחד המרכזים של מהפכת 1905 בפולין.
בדצמבר 1905 הוקמה במקום "רפובליקת אוסטרובייץ" ולמשך שבועיים הייתה העיר תחת שלטון המפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
שני גדודים של צבא האימפריה הרוסית דיכאו את המרד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נפגעה תעשיית המתכת בעיר, אך עם השתלטות פולין על העיר, בנובמבר 1918, החלה שוב התעשייה בעיר לשגשג ואוכלוסייתה הגיעה ל-30,000 נפש.
במלחמת העולם השנייה הייתה העיר מרכז של התנגדות פולנית לנאצים, ופעל בה דפוס מחתרתי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 תכננה ממשלת פולין הנחת מסילת ברזל מקילצה ללובלין דרך אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי.
ב-1990 קרסה תעשיית המתכת המקומית וחלקים ממנה נקנו על ידי קבוצת משקיעים מספרד.
היישוב היהודי בעיר מתועד החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ולנציגיו הייתה השפעה בוועד ארבע הארצות בסוף אותה מאה.
בשנות ה-40' של המאה ה-17 בנו יהודי העיירה בית כנסת וקידשו בית עלמין.
בימי פרעות ת"ח-ת"ט נמלטו רוב היהודים מן העיר מאימת חמלניצקי, ואלו שנותרו בה סבלו קשות בימי מלחמת השוודים הראשונה.
לקראת סוף המאה ה-17 התאושש היישוב היהודי בעיר, ורוב אנשיו התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה.
בראשית המאה ה-18 כיהן ברבנות העיר הרב יחזקאל בר אביגדור.
אחריו נודעו הרב מאיר בר הירץ והרב אליעזר ליפשיץ (נפטרו ב- 1734), ולאחריהם הרב יוסף מרגליות (נפטר ב- 1753), הרב יוסף תאומים (נפטר ב- 1782) והרב עזריאל מייזלש (נפטר ב- 1786).
במאה ה-19, עם הקמתם של בתי היציקה הגדולים בעיר, באה גם ליהודיה תקופת שגשוג.
בשלהי המאה ה-19 נבחר לרב העיר האדמו"ר מאיר יחיאל הולשטוק, אשר הקים בה את חצרו, והפך אותה לאחד ממרכזי החסידות בפולין (בנו יחזקאל שהמשיכו בתפקיד נספה בשואה).
בתקופה זו נפתח בעיר תלמוד תורה.
בשנים 1895 ו- 1910 פקדו את העיר שתי שרפות גדולות, שפגעו בעיקר בבתי היהודים שבמרכז העיר.
בראשית המאה ה-20 פעלה בעיר ישיבת נובוגרודק, שבראשה עמד הרב יצחק אליהו ולדשן (נספה בשואה), ובשנת 1904 הוקם בה חוג ציוני ראשון.
כעבור מספר שנים נוסדו בה סניפי פועלי ציון, המזרחי והבונד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חברו חיילי הצבא הרוסי הנסוגים לאספסוף מקומי, ויחדיו פרצו לבתי וחנויות יהודי העיר, ובזזו סחורות ורכוש.
לקראת סופה של המלחמה, סבלו יהודי העיר ממעשי התעללות וביזה מצד חיילי הצבא הכחול.
במחצית השנייה של שנות השלושים סבלו יהודי העיר מגילויי אנטישמיות גוברים והולכים, ובהם הצבת משמרות לפני חנויותיהם, פגיעה בדוכני היהודים בימי היריד בעיר, ושבירת שמשות בבתיהם.
בשנת 1938 אף נופצו שמשות בית הכנסת בעיר.
הקהילה בעיר הסתייעה בתרומות הג'וינט, ובשנים שטרם מלחמת העולם השנייה גדלה בה הפעילות הציונית, ובין היתר, פעלו בה תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר.
כמו כן, פעלו בעיר בית ספר מרשת בית יעקב ובית ספר מרשת תרבות.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ- 8,000 יהודים, למעלה משליש מסך תושביה.
עד כיבוש העיר בידי הגרמנים ביום 8 בספטמבר 1939 נמלטו ממנה רבים מתושביה היהודים.
עם כניסת הגרמנים לעיר, יהודים רבים נחטפו לעבודות כפייה, ו- 15 יהודים נרצחו ביומיים הראשונים.
מפעם לפעם הצטוו היהודים לשלם כופר בכסף ובדברי ערך לגרמנים.
בסוף ספטמבר 1939 הוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה לגייס עובדי כפייה יהודים לסניף המקומי של משרד העבודה הגרמני.
בדצמבר 1939 הובאו לעיר כ- 1,000 יהודים שגורשו מאזור פוזנן.
בראשית 1940 הוחרמו כל עסקי היהודים בעיר, ומיום 8 בינואר 1940 חויבו יהודי העיר לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר ולקיים מגע עם לא יהודים.
בפברואר 1940 נאסר על היהודים לצאת מבתיהם, להוציא שעתיים בבוקר ושעה בערב.
במרץ 1940 הובאו לעיר כ- 1,000 יהודים שגורשו מווינה.
בקיץ 1940 שולחו מאות צעירים יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור לובלין, ולמחנה בלז'ץ, אשר שימש באותה עת כמחנה עבודה.
באפריל 1941 הוקם בעיר גטו, אשר אליו הועברו גם פליטים יהודים מאזור ורשה ולודז', ואשר מספר תושביו הגיע בסוף שנת 1941 לכ- 15,000 יהודים.
ביום 1 בדצמבר 1941 הפך הגטו לסגור.
ביום 20 בדצמבר 1941 נצטווה היודנרט למסור לגרמנים מוצרי פרווה.
יהודי שהסתיר פרווה הוצא להורג לעיני כל לאחר שעונה.
בסוף פברואר 1942 דרשו הגרמנים מהיודנרט רשימת יהודים תומכי הסובייטים, והרשימה שהוכנה כללה 801 שמות.
אנשי גסטאפו הוציאו את אלו מבתיהם, ו- 36 מהם נורו לעיני בני ביתם.
72 נוספים נלקחו מהעיר, והוצאו להורג במקום לא ידוע.
בין הנרצחים היו גם ראש היודנרט הראשון בעיר, עו"ד זייסל.
ביום 28 באפריל 1942 נורו למוות בידי המשטרה הגרמנית 32 יהודים.
ביום 8 במאי 1942 נכנסו לגטו קציני ס"ס מראדום.
יהודים שעבדו במחנה העבודה בודז'חוב (Bodzechow) הסמוך לעיר הקדימו לצאת לעבודתם בתקווה שיצליחו לחמוק מהגירוש.
בד בבד, קבוצת צעירים התכוננה לבריחה מהגטו, ולגטו הובא סיוע חומרי מקשרית הארגון היהודי הלוחם פרומקה פלוטניצקה.
כ- 3,000 יהודים מהגטו גורשו במאי 1942 לאושוויץ.
אקציה נוספת נערכה בגטו ביום 10 באוקטובר 1942, בהשתתפות אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים, פולנים וליטאים.
למעלה מ-2,000 יהודים מהגטו וכ- 800 יהודים שעבדו במפעלי משרד העבודה הגרמני רוכזו בכיכר שלפני בית היודנרט, ומאות מהם נרצחו כתוצאה מיריות לתוך הקהל הצפוף.
כמו כן, נרצחו החולים בבית החולים.
יתר היהודים הוחזקו בכיכר שלוש יממות, ללא מים ומזון, תוך התעללות מצד שומריהם הליטאים.
לאחר מכן גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה, כאשר כ- 300 יהודים נורו למוות במועד הגירוש.
כ- 1,000 יהודים נוספים שניסו להסתתר בתחומי הגטו ונתפסו, נרצחו בבית העלמין היהודי בעיר.
בתום האקציות הוקטן שטח הגטו, ושוכנו בו העובדים במפעלי הגרמנים.
ב- 10 בינואר 1943 נעשתה בגטו אקציה נוספת, וכ- 2,000 מיהודיו גורשו לטרבלינקה.
בשלב זה נותרו בגטו יותר מ-1,000 יהודים שעבדו במפעלים גרמניים, 30 יהודים שהועסקו באיסוף חפצי המגורשים ומיונם, אנשי שירות הסדר היהודי ובני משפחותיהם, ומספר יהודים שהסתתרו במקום.
בראשית מרץ 1943 החזירו הגרמנים את היהודים ממחנות העבודה בבודז'חוב ובסטרחוביצה לעיר, ויהודי הגטו גויסו להקמת מחנה עבודה חדש במבואות העיר.
קבוצה של 17 יהודים מהעיר הצליחה להימלט ליערות ולחבור ליחידה של ארמייה קריובה ביערות קונוב (Kunow), אך רובם נרצחו על ידי היחידה.
חבריהן של שתי קבוצות אחרות שהצטרפו ליחידות פרטיזנים השתתפו בהתקפה על מפקדת הס"ס בעיר, וחיבלו ברכבות שהובילו הספקה לחזית.
כמו כן, התארגנה קבוצת פרטיזנים יהודית מהעיר ומעיירות אחרות באזור, אשר הסתתרה ביער בוקוביצ'ה (Bukowicze) הסמוך לעיר, ואשר חבריה נרצחו באכזריות ביום 9 במרץ 1943 בידי פרטיזנים פולנים.
הגטו בעיר חוסל סופית באפריל 1943, כאשר רוב תושביו הועברו למחנה העבודה הסגור שבמבואות העיר, ו- 150 מהם גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
במועד זה הוכרזה העיר "נקייה מיהודים".
ביום 10 ביולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום לאזור, חוסל גם מחנה העבודה, ויושביו גורשו לאושוויץ.
אוסטרוז'ץ (באוקראינית: Острожець; בפולנית: Ostrożec) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בין לוצק ודובנו, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
בראשית המאה ה-16 הייתה אוסטרוז'ץ כפר בשליטת הנסיך פיוטר מיכיילוביץ'.
מעמד עירוני ניתן ליישוב בשנת 1528 על ידי זיגמונט הראשון, מלך פולין, אשר העניק לה זכויות מגדבורג, בהן הותר ללאומים שונים להתיישב בה.
במלחמת העולם הראשונה נגרמו לעיירה נזקים, ולאחריה, ניתן לעיירה מעמד של מועצה מקומית.
יהודים התיישבו בעיירה עם היווסדה, אך הקהילה בעיירה נותרה קטנה, וכפופה לקהילת לוצק.
בישיבת מחוז ווהלין בשנת 1700 הוטל על העיירה מס גולגולת קטן יחסית, המתאים לקהילות קטנות.
לקראת סוף המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, והיה בה בית כנסת.
משנת 1870 כיהן ברבנות הקהילה הרב בנימין פירר.
עיקר פרנסת היהודים בעיירה היה על המסחר הזעיר והמלאכה.
עד מלחמת העולם השנייה פעלו בעיירה שלושה בתי כנסת, מתוכם אחד של חסידות אליק ואחד של חסידות טריסק.
כמו כן, היו בעיירה פעילים ציוניים.
ביום 26 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
באותה עת חיו בעיירה 632 יהודים, למעלה משליש מסך תושביה.
על יהודי העיירה הוטלו עבודות כפייה, והם נצטוו לשאת סרט עם מגן דוד על זרועם, שהוחלף בספטמבר בטלאי צהוב.
באוגוסט 1941 ריכזו הגרמנים 40 גברים יהודים למטרת עבודה לכאורה, והללו נרצחו.
בספטמבר אותה השנה נרצחו באותה השיטה כ-100 גברים יהודים נוספים.
באפריל 1942 הוקם בעיירה גטו, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה, וכן מן העיירה טרוביץ.
בתחומו הצטופפו כ-1,700 איש בתנאי מגורים קשים.
ביום 9 באוקטובר 1942 הובלו יהודי הגטו לכיוון העיירה מרוויץ, ונרצחו שם ליד בורות שהוכנו מראש.
רבים מיהודי העיירה ניסו להימלט מהאקציה, אך רובם נתפסו ונרצחו על ידי הגרמנים, ובהם רב הקהילה.
העיירה שוחררה ביום 12 בפברואר 1944. מיהודי העיירה ניצלו בין 20 ל-30 איש, כמחציתם - ביערות ובמקומות מסתור.
אוסטרולנקה (בפולנית: Ostrołęka) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין, היושבת על נהר נרב, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לוורשה.
הידיעות הראשונות על אוסטרולנקה הן מן המאה ה-14. היישוב היה אז בבעלותם של נסיכי מזוביה.
בשנת 1373 העניק הנסיך ז'יימוביט השלישי לאוסטרולנקה מעמד של עיר.
בשנת 1564 נשרפה העיר כליל, ושוקמה לאחר מכן בפקודת הנסיך יאנוש מאזובייצקי.
לאחר חלוקת פולין בשנת 1772 נפלה העיר בחלקה של רוסיה, ונותרה כך עד מלחמת העולם הראשונה.
גורם מרכזי בהתפתחות העיר היה גדודי הצבא הרוסי שחנו בה בקביעות, וכן תחנת הרכבת שבקרבתה.
בהיותה סמוכה לגבול פרוסיה המזרחית, שימשה העיר כתחנת ביניים מסחרית בדרכי הובלת סחורות וייצואן.
נהר נרב, העובר דרך העיר, שימש להשטת רפסודות טעונות עצים לדנציג.
בעת מלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיר בשל קרבתה לחזית, ובעיקר נפגעה כתוצאה מפגיעות הארטילריה ומן הדליקות שפרצו בה.
בשנת 1915 נכבשה העיר בידי יחידות הצבא הגרמני, ואלה החזיקו בה עד נסיגתן בשנת 1918. באוגוסט 1920 התנהל בה קרב במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
קהילה יהודית עצמאית התקיימה בעיר רק לקראת סוף המאה ה-18. בשנת 1794 הוקצה ליהודים שטח לבית עלמין, והוקם בעיר בית כנסת מעץ.
בשנת 1824 התגוררו בעיר 73 משפחות יהודיות, אשר עסקו במסחר ובמלאכה.
לפי צו מיום 25 באפריל 1826 הוגבלו מגורי יהודים בעיר לרובע מיוחד בדרום-מזרח העיר.
בשנת 1856 הוקם בעיר בית כנסת מפואר.
ההגבלות על מגורי היהודים בעיר בוטלו לפי צווי הצאר בשנת 1862. הקהילה היהודית בעיר נהגה לספק אוכל כשר לחיילים היהודים ששירתו בחיל המצב הרוסי שחנה בעיר.
מבין הרבנים ששירתו בקהילה ידוע בעיקר הרב יחיאל מיכל גולדשלאג, שכיהן בה עד שנת 1865. בשנים 1899 עד 1902 פעל בעיר הרב משה נחום ירושלימסקי, שהתפרסם בשל חיבוריו הרבים.
בדליקות שפרצו בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה נשרפו בית הכנסת, בית המדרש ובנייני ציבור יהודיים אחרים בעיר, ורבים מתושביה היהודים, לרבות רב הקהילה יעקב שלמה פיזמן, גורשו מזרחה.
עם חידוש השלטון הפולני בעיר, סבלו יהודיה ממעשי התעללות מצד חיילי הצבא הכחול, תוך גזיזת זקנים ופיאות ואילוץ יהודים חרדים לרקוד לשעשוע החיילים הפולנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם בעיר בית הכנסת הגדול בה, ושוקמו מוסדות הקהילה בסיוע יוצאי הקהילה בארצות הברית, תוך הקמת תלמוד תורה ובית ספר מרשת בית יעקב.
בעיר פעל סניף של אגודת ישראל, וכן סניף של הבונד.
כמו כן, פעלו בעיר כל המפלגות הציוניות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, החלוץ הצעיר, דרור, השומר הדתי ובית"ר.
בשנות העשרים הוקמו בעיר בתי ספר מרשת יבנה ומרשת תרבות, ונוסדו בה שתי ספריות ציבוריות יהודיות, וכן מועדוני ספורט יהודיים.
בשנות השלושים סבלה הקהילה מהחרם הכלכלי הפולני על המסחר היהודי, וכן ממספר אירועי אלימות נגד תלמידים יהודים בבתי הספר הציבוריים.
טרם מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-4,300 יהודים, כשליש מסך תושביה.
יחידות הצבא הגרמני נכנסו לעיר ב-10 בספטמבר 1939. מחשש לרדיפות, יצאו יהודים את העיר קודם הכיבוש.
עם כניסת הגרמנים לעיר, החלו במעשי התעללות בתושביה היהודים, וציוו על יהודי העיר לנקות את הרחובות ואת בתי השימוש הציבוריים בה.
בסוף ספטמבר העלו הגרמנים את בית הכנסת הגדול בעיר באש.
בראשית אוקטובר 1939, ביום שמחת תורה ת"ש, פרסמו השלטונות הגרמניים צו לפיו על היהודים לעזוב את העיר תוך 24 שעות.
חלק גדול מיהודי העיר כולל יהודים שהגיעו מגובורובו גורש מזרחה, לעבר השטח הסובייטי, ועד אביב 1941 התגוררו יהודי העיר בסלונים, בבריסק, בביאליסטוק, בלומז'ה, בשצ'וצ'ין ובערים אחרות.
בין המגורשים היה רבה האחרון של קהילת העיר, הרב יצחק בורשטיין.
גורלם של יהודי העיר היה כגורל יהודי הערים שבהן ישבו, ורובם המוחלט נספה בשואה, בין אם באתרי רצח מקומיים, ובין אם בגירושים לטרבלינקה ולאושוויץ.
אוסטרובנו (בבלארוסית: Астроўна, אסטרואונה; בפולנית: Ostrowno; ביידיש: אסטראוונע) היא עיירה במחוז ויטבסק שבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנת 1520 נוסדה בעיירה טירה, ובשנת 1622 נוסד בה מנזר של הדומיניקנים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית, ובתקופה זו התקיימו בה ירידים שנתיים.
בשנת 1812 נערכו בסמוך לעיירה קרבות במסגרת מלחמת רוסיה-צרפת.
בשנת 2005 קיבל היישוב מעמד עירוני.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-400 יהודים, אשר עסקו ברובם במלאכה, ומיעוטם בחקלאות.
לקראת מלחמת העולם השנייה פחת מספר היהודים בעיירה.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור 10 ימים רוכזו יהודיה בגטו שהוקם בה.
בד בבד, חויבו יהודי העיירה בענידת טלאי צהוב.
ב-30 בספטמבר 1941 נרצחו 163 היהודים שנותרו בגטו.
אוסטרודה (בפולנית: Ostróda; בגרמנית: Osterode; בפרוסית: Austrāti) היא עיר בצפון-מזרח פולין בפרובינציית ורמיה-מזוריה.
ב-1270 המסדר הטבטוני החל להקים במקום יישוב ראשוני כדי ליישב כאן מתיישבים גרמנים ומזורים.
במאה ה-14 במקום הוקם מבצר עשוי אבן.
לאחר קרב גרונוולד ב-1410 קלאוס פון דורינגן כבש את מבצר אוסטרודה ומסר את העיירה לידיו של מלך פולין, ולדיסלב השני יגיילו.
במהלך מלחמת שלוש-עשרה השנים (1454 - 1466) העיר עברה מיד ליד.
בין 1525 לבין השנה 1701 העיר הייתה חלק מדוכסות פרוסיה, ומ-1701 חלק מממלכת פרוסיה.
עם איחוד גרמניה של -1871 העיר הפכה לחלק מגרמניה המאוחדת.
אוסטרוב ויילקופולסקי (פולנית: Ostrów Wielkopolski, גרמנית: Ostrowo, לטינית: Ostrovia) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית פולין גדול.
העיר יושבת על גדות הנהר פרוסנה, וחשיבותה בעיקר היסטורית ותעשייתית.
אוסטרוב ויילקופולסקי הפכה לעיר במאה ה-17, למרות שהוזכרה כבר כעיר רשמית בשנת 1404.
בעקבות מעמדה הירוד, שריפות, מגפות ומחלות בנוסף לקיפאון כלכלי שהחל במאה ה-16 ביקשו תושבי העיירה להפוך אותה לכפר אך ראש העיירה, האציל, יאן יז'י פשבנדובסקי (Jan Jerzy Przebendowski) התנגד לכך ובשנת 1714 השיג מהמרשל המלכותי הפולני, פרנצ'ישק ביילינסקי (Franciszek Bieliński), הכרה מחודשת במעמדה כעיר.
משפחת אצולה בשם רדזיוויל לקחה את העיר תחת חסותה והשקיעה בה רבות.