tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למחרת, כשבאו המתפללים לתפילת שחרית של ראש השנה, גילו כי בית העם מוסמר בקרשים, כך שלא ניתן להיכנס אליו.
בעקבות ההדים שעורר המקרה, החליט דירקטוריון הקרן הקיימת לבנות על אדמות הקק"ל בשכונה בית כנסת.
מעשה זה עוגן בזכויות הקק"ל כפי שנוסחו בחוזה החכירה שעליו היו חתומים כל תושבי השכונה.
בין המתפללים לבין ועד הקריה היו חילוקי דעות לגבי מיקום בית הכנסת.
ועד הקריה בקש לבנות את בית הכנסת ברחוב ב', בעוד המתפללים רצו למקמו ברחוב ג'.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בכ"ג שבט תרצ"ה (1935).
בניית בית הכנסת התעכבה ובשנת 1940 עמד השלד בהמתנה למספיק כסף להשלמת בית הכנסת.
בשנת 1945 כבר היו בקריה שלושה בתי כנסת.
בשנת 1957 נחנך בית הכנסת שומרי מסורת בקרית חיים המערבית.
הקרן הקיימת חייבה את האגודה ההדדית ואת תושבי השכונה לקבל רב במקום.
ועד קריית חיים התנה מינוי רב לשכונה בכך שהרב יהיה מפקד מוסמך בהגנה ושיעבוד כפקיד באחד המפעלים השייכים למועצת פועלי חיפה.
הרב זולפק, שהתאים לשני התנאים, מונה לתפקיד על ידי הרב קוק, אך עזב את המשרה לאחר זמן קצר.
אחריו מונה לתפקיד הרב ניסן בן-ציון.
בתחילה הוא התקבל בהתנגדות, אך עם הזמן זכה להערכה רבה על פועלו מצד התושבים.
בתחילת 1947 מונה הרב משה לוין לרב השכונה.
בתחילת 1955 נתמנה לרב השכונה הרב יצחק ניימן.
רבני השכונה הם הרב יעקב קליין והרב אברהם בלחסן.
קריית חיים נמצאת במיקום מרכזי בגוש הקריות.
עוברים בה 2 קווי אוטובוס סדירים, שני קווי מטרונית, ובנוסף תחנת הרכבת קריית חיים אשר מחלקת את הקריה למזרחית ומערבית ונמצאת בסמוך לתחנה השכנה קריית מוצקין.
בקצה המזרחי של קריית חיים נמצא ציר מרכזי "דרך עכו" אשר מהווה חלק מכביש 4. ובמקביל אליו גם כביש 22 המכונה "עוקף קריות".
קריית הממשלה או קריית בן-גוריון נמצאת בגבעת רם שבירושלים, ומהווה ריכוז של בנייני הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת במדינת ישראל.
הקריה, הנמצאת בהקמה מתמשכת מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, מהווה היום חלק מרכזי מתוכנית הרחבה רחבת היקף המתוכננת לכלול בצד בנייני מוסדות השלטון של המדינה גם מבני תרבות לאומיים, אנדרטאות וסמלים לאומיים, ואזורי התכנסות ובילוי - תחת השם החדש קריית הלאום.
זמן קצר לאחר הקמת המדינה, וכתגובת נגד לדרישת האו"ם לבינאום העיר ירושלים החליטה בחודש דצמבר 1949 ממשלת ישראל בראשות דוד בן-גוריון להעביר את מוסדות השלטון מתל אביב לירושלים.
לצורך מיקום מוסדות השלטון ומוסדות המדינה הראשיים נערך חיפוש אחר שטח במרכז ירושלים באזור רחוב יפו ומשלא נמצא, נבחרה גבעה פנויה במערב העיר באזור "גבעת רם" שהייתה סמוכה אל מרכז העיר ומרכזי העסקים הראשיים.
זאת על פי תוכנית האב לירושלים של צוות אדריכלים בראשותו של היינץ ראו, שנודעה כ"תוכנית ראו" והועידה את גבעת רם כמרכז מוסדות השלטון של המדינה.
באזור מרוכז זה נמצאת קריית הלאום המכילה את המבנים העיקריים של שלוש הרשויות של מדינת ישראל:
מבני הרשות המבצעת - בניין משרד ראש הממשלה, בניין משרד החוץ וכן משרד האוצר ומשרד הפנים.
מבנה הרשות השופטת - בית המשפט העליון
בניית מבני הממשלה שהחלה בשנת 1950 נמשכה שנים רבות.
מבין משרדי הממשלה המתוכננים נבנו רק שלושה במהלך העשור הראשון להקמת המדינה.
התוכנית המקורית של הקמת קריית הממשלה תוכננה על ידי האדריכלים מוניו גיתאי-ויינראוב ואל מנספלד, אך היא לא יצאה לפועל, ובסופו של דבר הקריה נבנתה ללא תוכנית אב מוגדרת.
משרדי הממשלה נבנו פזורים במרחבי שטחים פתוחים, כדי לאפשר את בניית הקריה בשלבים מבלי להשאיר מראה אזור בלתי גמור או בניינים חצי מושלמים (דבר שהיה קורה לו היו מתכננים את הקמת כל המשרדים במבנה אחד מונומנטלי).
במסגרת שלב הבנייה שהיה אמור להיות ראשוני (והיה סופי) הוקמו שלושת משרדי הממשלה המרכזיים - משרד ראש הממשלה, משרד האוצר ומשרד הפנים.
בהמשך היו אמורים להיבנות ארבעה בניינים נוספים.
בין המבנים הותרו שטחי גינה פתוחים, אשר במהלך השנים הפכו למגרשי חנייה לעובדי המשרדים ולשטחים סגורים בשל צרכים ביטחוניים של הגנה על אישי הציבור העובדים במשרדים אלה.
המבנים הראשונים הוקמו ברוח הסגנון הבינלאומי שהיה מקובל בתקופת המנדט, כאשר בכל קומה יש מסדרון מרכזי שמשני צדדיו ובקצותיו מצויים המשרדים.
על מנת למנוע בניית מבנים מסיביים מידי, ועל מנת להשתלב עם פני השטח ההרריים, נבנו המבנים בשלוש מדרגות בכל מבנה (כל מבנה מהווה שלושה בניינים המחוברים זה לזה בהתאם לשיפוע של הגבעה).
המבנים מצופים באבן ירושלמית, כאשר כל קומה וקומה מופרדת מקודמתה באמצעות מגרעת בשיפוע האבן.
משכן הכנסת תוכנן בסוף שנות ה-50 בסגנון שונה במסגרת תחרות אדריכלית, ונחנך ב-1966. במחצית השנייה של שנות ה-70 הוקם בקריית הממשלה בניין בנק ישראל (נחנך 1981), אף הוא בסגנון ייחודי ושונה מיתר בנייני הקריה.
הבניין תוכנן כמבנה "פירמידה הפוכה" בהשראת בניין עיריית בוסטון, בחיפוי אבן נסורה שהייתה בשימוש רווח בבנייה בירושלים באותה עת.
במחצית השנייה של שנות ה-80 תוכנן והוקם בניין בית המשפט העליון (נחנך 1992), אף הוא בסגנון ייחודי משלו ולאחר תחרות אדריכלית.
בהמשך תוכננו שני בנייני משרדי ממשלה נוספים - בניין משרד החוץ (נחנך 2003) ובניין ג'נרי (נחנך 2004) המאכלס את משרד התחבורה, משרד התיירות ומשרד הכלכלה.
על אף קיומה של קריית ממשלה, משרדים רבים ויחידותיהם נותרו פזורים במבנים שכורים ברחבי ירושלים.
אזור משרדי הממשלה במזרח ירושלים יחד עם המטה הארצי של משטרת ישראל נקרא בשם "קריית מנחם בגין" (על שם ראש הממשלה מנחם בגין שיזם את הקמתם בתחילת).
קריית הלאום היא מתחם במרכז ירושלים הכולל את קריית הממשלה ע"ש דוד בן-גוריון, הכנסת, גן סאקר, גן המנורה ולצידו גן הוורדים בשטחה של גבעת הנשיא ואת גבעת רם.
המתחם אמור לכלול בעתיד את כל מוסדות השלטון של מדינת ישראל ואת כל היחידות הממשלתיות שאמורים לעבור אליה.
בסמוך אל קריית הלאום נמצאים מוזיאון ישראל, מוזיאון ארצות המקרא, הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ג'וינט ישראל, והאוניברסיטה העברית - גבעת רם.
בסמוך לבית המשפט העליון מצויה יד הזיכרון למגיני ירושלים, ששכנה בעבר מול בנייני האומה ברחוב יפו.
וממולו מבנה חניון קריית הלאום ובו סניף בנק ותחנת מכבי אש, ובצמוד אליו מתחם סינמה סיטי ירושלים.
בסמוך עתידה לקום כיכר הלאום.
בסמוך אל מוזיאון המדע בשטח שבין קריית הממשלה לבין האוניברסיטה העברית נמצא בניין הספרייה הלאומית ועתידים לקום בניין ארכיון המדינה ולצידו ובניין הגלריה הלאומית המתוכנן לקום בצורת גורד שחקים מסתובב.
את הקריה חוצה כביש שדרות יצחק רבין (כביש המע"ר) המחבר אותה בין שכונת נחלאות ושכונת קריית משה.
במקום שכן בעבר לפני קום המדינה הכפר הערבי שייח' באדר ולאחר קום המדינה שונה שמו לשכונת תמר.
כיום מתפנים בתי הכפר לשם הקמתה של שכונת משכנות האומה.
פרויקט קריית הלאום כולל למעשה את תוכנית המתאר החדשה של קריית הממשלה והשלמת בנייתם של כל משרדי הממשלה והעברתם אל גבעת רם במערב העיר.
לאחר חנוכת קריית הלאום מתוכננים לעבור אליה גם משרדי הממשלה המצויים כיום בקריית מנחם בגין במזרח העיר, כולל הקמתו של בניין חדש עבור המטה הארצי של משטרת ישראל ובנוסף גם בניין בעבור מבקר המדינה ובית הארחה חדש שעתיד לקום עבור דיפלומטים המבקרים בארץ בדומה לבלייר האוס שבוושינגטון הבירה.
"קריית חינוך שעלבים" היא קבוצת מוסדות חינוך סמוכים ובה לומדים מעל ל-2,700 תלמידים.
הקריה כוללת ישיבת הסדר עם כולל אברכים וכולל דיינות, ישיבה תיכונית, חטיבת ביניים, מכללה לחינוך, מרכז לבני חו"ל, ישיבה קטנה לאומית, מכון הוצאת ספרים, אולפנה לבנות, בית ספר יסודי לבנים, בית ספר יסודי לבנות, גנים ומעונות לפעוטות וילדים.
מנכ"ל העמותה המרכזת את הקריה הוא צבי סמואל וסמנכ"ל הקריה הוא יהודה פרוידיגר.
הקריה שוכנת בשטח קיבוץ שעלבים שבשפלת יהודה שהוקם על ידי תנועת פועלי אגודת ישראל (פא"י) ובסמיכות ליישוב נוף איילון.
ישיבת ההסדר שעלבים הוקמה על ידי הרב מאיר שלזינגר בשנת תשכ"א, והיא ישיבת ההסדר השנייה שהוקמה, כאשר קדמה לה ישיבת כרם ביבנה.
בראש הישיבה כיום עומד הרב מיכאל ימר.
בנוסף למסלול ההסדר, כוללת הישיבה גם כולל בו לומדים לקראת בחינות של הרבנות הראשית לרבנות ולדיינות, ומכון הוראה למורים שהוא שלוחה של מכללת מורשת יעקב שברחובות.
בישיבה מופעלת גם תוכנית לתלמידי חו"ל וכן את "השלוחה" המיועדת לבחורים שהגיעו מרקע פחות תורני.
בשנת 2003 הקים הרב גרשון שחור המכהן כיום גם כראש הישיבה התיכונית בשעלבים את "השלוחה" בשעלבים בה לומדים תורה במסלול "הסדר".
הישיבה תיכונית הוקמה על ידי הרב יעקב צור בשנת 1971, מונה כיום כ-400 תלמידים והיא מן הישיבות הוותיקות והחשובות של הציבור הדתי לאומי.
ראש הישיבה כיום הוא הרב גרשון שחור (בוגר ישיבת ההסדר).
מנהל התיכון היה מאיר יעקובוביץ שנשא בתפקיד זה כמעט מהיווסדה של הישיבה, עד שפרש בשנת התשע"ב לגמלאות.
מחליפו בתפקיד היה הרב ניסים כהן, שפרש בשנת התשפ"ג לגמלאות.
כיום מנהל הישיבה התיכונית הוא הרב ד"ר חיים שרקי.
הישיבה הוקמה על ידי הרב יעקב צור, בוגר ישיבת הדרום שברחובות וישיבת חברון, כישיבה קטנה, מאוחר יותר בשנת 1971 הפך אותה לישיבה תיכונית.
הוא כיהן כראש ישיבה עד פרישתו לגמלאות בשנת תשנ"ז, אז החליף אותו הרב שמואל אקשטיין, בוגר ישיבת מרכז הרב, ששימש שנים רבות כר"מ בישיבה.
הרב אקשטיין כיהן כראש הישיבה עד שנת תשס"ה.
בשנים תשס"ו-תשס"ז כיהן בתפקיד הרב אליקים פרנקל כראש הישיבה, בשנת הלימודים תשס"ח חזר הרב אקשטיין לתפקיד, ובשנת הלימודים תש"ע נכנס לתפקיד ראש הישיבה הרב גרשון שחור.
תלמידי י"ב בישיבה מתנדבים בבתי ספר ומעונות במודיעין.
במהלך השנים זכתה על כך הישיבה בפרסים מטעם משרד החינוך.
בכל שנה יוצאת משלחת של תלמידי כיתות י"א למסע בפולין ולביקור במחנות ההשמדה.
המסע נערך בתקופת הקיץ בהובלתם ובהדרכתם של הרב אריה הנדלר, ושל היועץ החינוכי של הישיבה התיכונית- בנצי (בן ציון) רפפורט, - שניהם מדריכים ותיקים מוכרים על ידי "יד ושם".
כמו כן חלק מתלמידי הישיבה יוצאים לפעילות של "מעייני הישועה" וגמ"ח "עזר איילון".
מלבד מקצועות החובה, תלמידי הישיבה לומדים לבגרות בתלמוד ובמחשבת ישראל.
בנוסף קיימות מגמות פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים, ספרות היסטוריה וארץ ישראל.
ישנן גם מגמות חקלאיות, כמו כוורנות וחממות.
הישיבה מדגישה את לימוד הגמרא, בעיון ובבקיאות ומתקיימים בה שיעורי העשרה באמונה .
חטיבת הביניים נוהלה שנים רבות על ידי הרב צבי ארנטל - משנות ה-80 ועד שנת 2012. בשנת הלימודים התשע"ג החליף אותו הרב נריה גמליאל, ר"מ ותיק בחטיבה, בשנת הלימודים התשע"ד קיבל הרב אלעד יצהרי, בוגר הישיבה התיכונית ר"מ ורכז החינוך החברתי, את תפקיד ניהול החטיבה.
הרב יוסף הנדלר שאף הוא בוגר החטיבה את המושכות לידיו.
בשנת תש"פ מונה לתפקיד הרב שמואל קאופמן
כיום יש בחטיבה כ-200 תלמידים מכל רחבי הארץ ובשנת התשפ"ד מונה לתפקיד הרב גולדשטיין
אולפנת שעלבים הוקמה בשנת תש"ס על ידי הרב אמיר אדרעי, שעמד בראשה בארבע שנותיה הראשונות.
אחריו כיהן בתפקיד הרב ישי מאיר, ובשנת תשפ"ב החליפה אותו הרבנית מיכל ורד.
בשנת תשפ"ד החליפה אותה הרבנית דבורה כץ.
מנהל התיכון היה מרדכי נייהוז וכיום המנהלת היא מנור ליבנה.
בקריית החינוך יש שני בתי ספר יסודי בשם "שלהבת בנים" ו"שלהבת בנות" על שם גרעין שלהבת שהקימו את קיבוץ שעלבים.
הבית ספר הוקם כבית ספר אחד בשנת התשט"ו עוד לפני הקמת הישיבה שבבא הזמן התפצל לבית ספר לבנים ולבית ספר לבנות.
מנהל שלהבת בנים היה הרב אברהם קרקובר וכיום המנהל הוא הרב מוטי סימפסון.
בשלהבת בנות המנהל היה הרב אלי ברקוביץ, ואז שולי דונר הייתה המנהלת וכיום הדר ברודמן היא המנהלת.
מכון בראשות הרב יואל קטן, מטרתו היא להוציא לאור כתבים יהודיים ישנים שנעלמו ממדף הספרים היהודי, או לההדיר ספרים ישנים.
בין השאר מוציא המכון את כתב העת "המעיין".
המכון קרוי על-שמו של (בנו של פרופסור ישראל אומן) שנפל במבצע שלום הגליל.
בקרית החינוך הוקמה בשנת תשס"ג ישיבת דרך חיים שהיא ישיבה קטנה לאומית, שפועלת מסיבות טכניות ותקציביות בתור מסלול תורני בישיבה התיכונית.
הרב מתניה אריאל, בנו של הרב ישראל אריאל, משמש כראש הישיבה מאז הקמתה.
הישיבה מקבלת הכוונה מהרב יעקב אריאל, רבה של רמת גן.
בשלוש השנים הראשונות בישיבה הבחורים לומדים מקצועות קודש בלבד, ובשנה האחרונה הם מוציאים תעודת בגרות במתכונת מינימלית.
דרך חיים היא הישיבה הקטנה הלאומית הראשונה שהוקמה במרכז הארץ, במטרה להנגיש מוסד כזה לקהלים של הציבור הדתי לאומי.
בניגוד למודל הישיבה התיכונית, אשר משלבת לימודי קודם עם לימודי חול, בישיבה הקטנה נלמדים במשך שלוש השנים הראשונות לימודי קודש בלבד, ורק בשנה הרביעית מתקיים שילוב של לימודי חול בזמן של סדר צהרים ולעיתים גם סדר ערב, והוצאת תעודת בגרות.
הישיבה מעודדת את רוב התלמידים להוציא תעודת בגרות, ובכך היא נבדלת מהישיבות הקטנות בעולם החרדי, אך בדומה לישיבות החרדיות, הישיבה מייעדת את בוגריה להמשיך את לימודם בישיבות גבוהות, וכן למקד את עיקר הווייתם של הלומדים בה ללימוד תורה ולחיי תורה.
קריית הרצוג (או קריית הרב הרצוג) היא שכונה בצפון־מזרח העיר בני ברק, מצפון לרחוב ז'בוטינסקי.
השכונה נבנתה בשנת 1960 ונקראה על שמו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
השכונה ממוקמת מצפון לפרדס כץ וגובלת מצד צפון באזור התעשייה של בני ברק ובשכונות עבר הירקון שבצפון תל אביב, ממזרח בכביש 4 (כביש גהה) ופתח תקווה וכן ברמת גן.
בשנות השמונים הורחבה השכונה, עם הקמת שכונת-הבת "נחלת סירוקה" על ידי ארגון צעירי אגודת ישראל ('צא"י').
השכונה הוקמה על ידי חברת משהב בשיתוף המפלגה הדתית לאומית בארצות הברית ותוכננה על ידי יצחק פרלשטיין לכלול 2,100 יחידות דיור לזוגות צעירים ועולים חדשים.
אבן הפינה לשכונה נורתה ב-18 במרץ 1964.
השכונה הוקמה עבור אוכלוסייה דתית לאומית ואף חרדית בחלקיה.
בשנים האחרונות חלו תמורות באופי השכונה: האוכלוסייה החילונית הידלדלה, ובד בבד נרשמה הגירה שלילית של האוכלוסייה הדתית לאומית לטובת פתח תקווה, רעננה וגבעת שמואל.
במקומם התיישבו בשכונה משפחות וזוגות צעירים מן המגזר החרדי.
בשנות התשעים קלטה השכונה עולים חדשים מחבר המדינות.
השכונה עברה תהליך התחרדות ונכון לשנות העשרים של המאה ה-21 כמעט כל האוכלוסייה בשכונה היא חרדית, עם דומיננטיות לזרם הספרדי.
אחד מיסודותיה של קריית הרצוג וסמלה המוכר הוא תל אבו זיתון, הנקרא גם "הר הבדואים".
למרגלות התל הוקם פארק שעשועים לילדי העיר בשם פארק גבעת הזית.
בתקופת הקמת המדינה התגלה כי הר הבדואים שימש כמחבוא לחיילים בתקופת מלחמה בזמן שלטון הטורקים ואף לפני כן.
עד היום ניתן למצוא בחלקו הלא משופץ כניסות לבונקרים תת-קרקעיים.
עד לסוף המאה העשרים שכנה למרגלות התל ביצה שגבלה באזור התעשייה של העיר.
כיום יובשה הביצה וכמעט אין זכר לקיומה.
בסמוך לתל פועלת רכבת משא.
צפונית לקריית הרצוג, מדרום לפארק הירקון הוקמה שכונה נוספת בשם "איילת השחר" (או מתחם הסופרים).
בנוסף לכך, השכונה קרובה לתחנת גשר אם המושבות של הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן.
מוסדות תורה וחינוך הפועלים בתחומי השכונה: ישיבת ברכת יוסף; ישיבת נחלת שלמה; ישיבת אור אליצור של הרב מסעוד בן שמעון; וכמו כן הישיבה התיכונית בני עקיבא בני ברק המוכרת יותר בשם "ישיבת קריית הרצוג" על שם השכונה בה היא שוכנת.
בתי הכנסת המרכזיים בשכונה הם "בית הכנסת האשכנזי המרכזי", "היכל שלמה", ושטיבלאך זיו יהודה.
מאז שנת 2010, השכונה בעלת צביון חרדי מובהק.
הוקמו בשכונה כמה בתי כנסת המאגדים תחתיהם קהילות מגוונות של הציבור החרדי, בעיקר מהמגזר הליטאי והספרדי המתגורר בשכונה.
בשכונה אף קיים סניף של תנועת "בני עקיבא", אך עקב הידלדלות האוכלוסייה הדתית-לאומית בשכונה בעשור האחרון, מספר בני הנוער הפוקדים את הסניף כיום מצומצם.
בנוסף שוכן בשכונה רבי מאיר רוזנבוים, אדמו"ר חסידות פרמישלאן, שחצרו נמצאת ברחוב אברבנאל.
קריית ויז'ניץ (או שיכון ויז'ניץ; השם המקורי: שיכון אהבת ישראל ואור החיים) היא שכונה בבני ברק המשמשת כמרכז לחסידות ויז'ניץ בישראל.
לאחר השואה, שלח האדמו"ר השישי מויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר, שישב באותה עת בגרוסוורדיין (אורדאה) שברומניה, כמה מחסידיו הנאמנים, לארץ ישראל להכשיר את הקרקע לעלייתו ולבניית מרכז לחסידות ויז'ניץ בארץ.
בשנים תש"ו-תש"ח התקיימו מגעים עם בעלי קרקעות בארץ, ולבסוף נרכש שטח גדול סמוך לבני ברק, אז עדיין יישוב קטן יחסית.
המקום נקרא בראשית דרכו "כפר ויז'ניץ" ובהמשך התאחד עם בני ברק וזיכרון מאיר.
בחודש ניסן ה'תש"ח נערך מעמד הנחת אבן פינה ובסיוון ה'תשי"א עבר רבי חיים מאיר מתל אביב לבני ברק וכן עברה לשם ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר.
בשנת ה'תשי"ב עבר רבי משה יהושע הגר לגור בשיכון ומונה על ידי אביו וועד הקהל לרב הקריה.
בה'תשל"ב נפטר רבי חיים מאיר ואת מקומו מילא בנו הרב משה יהושע, שמינה את בנו, הרב ישראל הגר לרב הקריה.
בהמשך הורחק הרב ישראל מהחסידות, ומשנת ה'תש"ן כיהן אחיו הרב מנחם מנדל הגר כרב הקריה.
בשנת ה'תשס"ב החזיר האדמו"ר את הרב ישראל למעמדו המרכזי בחסידות ולאחר פטירת האב משמש הרב ישראל כאדמו"ר בקריה במקומו.
בכ' באדר תשפ"א מינה רבי ישראל, את בנו בכורו הרב חיים מאיר הגר לרב הקריה.
בקריה ישנם כ-50 מוסדות חינוך: ישיבות גבוהות וקטנות, כוללים לאברכים, תלמודי תורה, בתי ספר לבנות, סמינרים - יסודי ועל יסודי, גנים ופעוטונים.
המבנה המרכזי בשכונה הוא בית המדרש הגדול של חסידות ויז'ניץ שנחנך בשנת תשמ"ג.
בשכונה מתגוררות כ-3,000 משפחות, רובן הגדול חסידי ויז'ניץ, בשכונה יש "שטיבלאך", בשם "בית הלל", הפועלים כמעט בכל שעות היממה.
הרחובות בשכונה נקראים על שם אדמו"רי קוסוב-ויז'ניץ.
בשנת תשע"ו החלו עבודות להקמת בניין בית המדרש החדש, לשם כך נהרס בתחילת שנת תשע"ז בית המדרש הישן.
בראש השנה תשפ"ב נחנך בית המדרש החדש, מהגדולים בעולם.
קריית מאיר היא שכונה קטנה במרכז תל אביב שנבנתה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. השכונה כללה שנים־עשר בניינים במבנן המוקף כיום ברחובות אבן גבירול, צייטלין, דובנוב ומאנה, דרום מזרחית לכיכר רבין.
היוזמה להקמת השכונה הייתה יוזמה פרטית של שלום פחטר, עסקן עירוני שנואש מהבירוקרטיה בעיריית תל אביב.
את מתאר השכונה תכננו אויגן שטולצר ויהודית סגל.
באמצע שנות העשרים התמסר שלום פחטר לפעילות שיכון ציבורי בתל אביב והציע כמה הצעות לעיריית תל אביב, אך כולן נדחו.
ב-1933 התייאש מהביורוקרטיה וניגש לממש בעצמו את תוכניתו שנדחתה על ידי העירייה: מפעל "השיכון העצמי".
לשם כך השיג את תמיכתו של בנק קופת עם במתן משכנתאות נוחות למשתכנים.
במשך שלוש שנים פעל שלום פחטר לרכישת השטח שהתחלק בין הטמפלרים שבשרונה והכפר הערבי סומייל.
בראשית 1934 פרסם חוברת בשם "תוכנית מפעל השיכון העצמי ליד בנק קופת עם", ובתוך ימים אחדים נרשמו ליוזמה יותר מ-700 איש.
כמה מהם הזדרזו ורכשו ביוזמה החדשנית דירה ב-900-700 לירות ארץ-ישראליות.
בתחילה התכוון שלום פחטר להקים במקום 500 דירות, אך מאחר שלא הצליח להרחיב את השטח נאלץ להסתפק לבסוף בכ-170 דירות.
שלום פחטר קיים תחרות תכנונים בין כמה אדריכלים ובמקום הראשון זכתה אחת האדריכליות המפורסמות של ראשית שנות השלושים, יהודית סגל שטולצר.
סגל-שטולצר, ילידת רוסיה, למדה אדריכלות בדנציג, שם שימש אביה ראש הקהילה היהודית, ולאחר מכן השתקעה בברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החליטה לעלות לארץ, למרות היותה מקורבת לחוגי השמאל האנטי ציוני.
בארץ זכתה סמוך להגעתה בתחרות לתכנון בית הכנסת הגדול בחדרה, דבר שהוביל אותה לאחר מכן, בזמן שכבר עבדה יחד עם בעלה האדריכל איגן שטולצר במשרדו של האדריכל המפורסם אוסקר קאופמן, לזכות גם בתכנון השכונה החדשה בתל אביב.
תוכניתה של סגל-סטולצר הייתה פשוטה: הקמת 15 בניינים תלת קומתיים בסגנון החדיש הבינלאומי.
בנייני מגורים נבנו כבנייה טורית בניצב לרחובות צייטלין ומאנה ובמקביל לרחובות דובנוב ואבן גבירול.
נבנו 15 בנייני מגורים.12 זהים, 6 מצייטלין ו- 6 ממאנה, 2 בניינים שחוברו לבנין ארוך (בתמונה) בצד מזרח של השכונה (היום ברח' דובנוב) ובית יחיד בצידה מערבי (היום ברח' אבן גבירול) בכל בניין 18 דירות בשלוש כניסות..
6 דירות בכל כניסה, בכל דירה שניים - ארבעה חדרים, הרוב עם שלושה חדרים.
כל הדירות בבתים הזהים היו זהות לחלוטין בנות 3 חדרים.
כאשר כל הדיירים פתחו את החלונות והדלתות בחדריהם ניתן היה לראות מסלון הדירה המערבית ביותר דרך ארבעה בתים את הבית המזרחי ביותר.
בעשרת מהבתים הזהים היו שתי כניסות, בבית הארוך 6 כניסות ובבית היחיד כניסה אחת.
כך נבנו לבתי השכונה 27 כניסות זהות, שבילים הובילו מבית לבית ובמרכז יועד שטח של כ-11 דונם לגינה ססגונית.
כל חדרי המדרגות בכל בית תוכננו כפתוחים ללא זכוכית, כל דירה פנתה מזרחה או מערבה, כל המטבחים שנבנו בדירות פנו מערבה, לעבר הים, וחדרי השינה פנו מזרחה.
סגל-שטולצר תכננה את הדירות כך שחדרי השירות לא היו גדולים, ולעומת זאת הרחיבה את החדרים ואת מרפסת הבית.
כיאה לסדרת מבנים שיועדו לבני המעמד הבינוני, דאגה האדריכלית, לראשונה בבתי דירות בתל אביב של אותם ימים, לתכנן את המטבחים בדירות עם נישות לבישול, חדר אוכל פתוח צמוד למטבח וארונות קיר במטבח, בפרוזדור ובאמבטיה - שיא הלוקסוס של אותם ימים.
על הגג היה חדר כביסה.
תכנון הגינה הוטל על כוכב תכנון הגנים באותם ימים, אדריכל הנוף יחיאל סגל.
המראה הירוק של השכונה נשמר במשך יותר מ-60 קיצים כמעט בלי השקיה.
השטח שהוקצה לשכונה סובל מנתוני פתיחה קשים: המגרש נמוך מהכביש ובכך נמנעת האפשרות לניקוז מי הגשמים מחוץ למגרש.
אולם בתכנון נכון נהפך החסרון ליתרון: שביל שנמתח לאורך חזית הבניינים, ומשטח דשא מונמך מעבר לו, מהווים מערכת ניקוז חלופית שסופגת את מי הגשמים במקום להוליכם אל הים על ידי מערכת ניקוז מסובכת, מחדירה את המים לקרקע ו"משקה ללא השקיה" את הגן גם בקיץ.
קריית מאיר הייתה מעין שיכון משותף ראשון לבני המעמד הבינוני בארץ, שזכו לדירות זולות מחד ולשיכון מודרני ומפואר מאידך.
השיכון העממי החדש בתל אביב, שנבנה בפועל על ידי "סולל בונה", זכה להצלחה רבה.
רבים התחרו על 162 הדירות, ונערכה הגרלה לשיכון התושבים.
רוב דיירי השכונה היו פועלים ופקידים.
כל אחד מ-12 הבתים נרשם בנפרד כקואופרטיב וזכה לשם מיוחד, כמו "בית התומר", "בית השרון", "בית הגיא", "בית בצר", "בית עובד" ו-"בית רימון".
בתקופה המקבילה נבנו גם מעונות עובדים במספר מקומות בעיר.
אכלוס השיכון העצמי החל בשבוע הראשון של ספטמבר 1936.
כעבור ימים אחדים, ב-23 בספטמבר, נפטר ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף.
יום לאחר מכן התכנסו 12 נציגי הבתים לישיבה מיוחדת ראשונה של מועצת השכונה, ובה החליטו לשנות את שם השכונה ל-"קריית מאיר", על שמו של דיזנגוף (בנוסף לרחוב דיזנגוף, גן מאיר ולכיכר צינה דיזנגוף על שם רעייתו).
באותה תקופה אזור זה היה מוקף שדות וקריית מאיר הייתה למעשה השכונה המזרחית ביותר של תל אביב והיחידה שנבנתה ממזרח לדרך יפו-סומייל.
דרך זו נקראה אז בקטע זה רחוב יהודה הלוי אשר החליף את שמו בחלקו הצפוני לאבן גבירול לאחר הקמת המדינה.
למעט יהודה הלוי, לא נקבעו אז עוד שמות שאר הרחובות וכתובות הבתים נקראו "קריית מאיר 1" וכו'.
כתובות אלה, על אף שעודכנו, מסומנות עדיין על חלק מן הבתים.
ממערב לשכונה, במקום בו מצויה כיום כיכר רבין עמד פרדס פורטליס שהשתייך לערביי סומייל.
השדות שממזרח ומדרום לשכונה היו בבעלות הטמפלרים משרונה.
בסמוך לקריית מאיר, בשדה הפתוח, פעל מחנה קליטת המתגייסים הראשון של צה"ל החל מ-1948. המחנה הזמני הוקם בשדות הפתוחים הסמוכים לקריה ששוכנה זה לא מכבר על ידי כוחות ישראלים.
המחנה הצבאי ערך אימוני שדה מזורזים בשדות עליהם בנויים כיום שכונות מגורים של צפון תל אביב ומתחם המבנים של שדרות שאול המלך משם מיהרו לצוות את החיילים אל היחידות השונות בעיצומה של מלחמת העצמאות.
לאחר מכן הוקם בתל השומר בסיס קליטה ומיון.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון למחנה קריית מאיר בפינת הרחובות דה וינצ'י וברקוביץ.
בשכונה התגוררו רופאים ועורכי דין רבים.
גם לאחר התרחבות הבינוי מסביב בשנות ה-50 וה-60, לאורך רחוב דובנוב ושאר רחובות האזור, התמקמו בה הרבה מבעלי מקצוע אלו שנהנו מקרבה לבית החולים איכילוב ולאזור בתי המשפט.
בין הדיירים המפורסמים של השכונה נמנים המשפטן והשר לשעבר דוד ליבאי, האמן אביגדור סטימצקי, ראש העיר חיים לבנון, רא"ל חיים לסקוב והמשורר שמשון מלצר.
בקרבת השכונה נמצא גם בית הספר צייטלין.
במגרש הפינתי הצפוני נבנה בשנת 1957 קולנוע גת, שלא כחלק מהשכונה.
קריית וולפסון היא שכונה של מגדלי מגורים וקוטג'ים מדורגים בירושלים, בשולי השכונות שערי חסד ורחביה.
השכונה קרויה על שם איש העסקים והנדבן היהודי-בריטי יצחק וולפסון, שנמנה עם יזמיה.
בתי השכונה משקיפים על עמק המצלבה, גן סאקר וגבעת רם.
היא הייתה מוכרת כשכונת יוקרה לאוכלוסייה אמידה, ורבים מתושביה עולים מארצות הרווחה.
כיום מתאפיינת השכונה באוכלוסייה חרדית דוברת אנגלית וצרפתית.
באמצע שנת 1962 תוכנן להקים בשטח הקריה בניינים בני 6–8 קומות.
בסוף 1962 נמכר השטח של שכונת וולפסון, בן 31.5 דונם, במכרז.
המגדלים הוקמו בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי חברת וולפסון קלור מאיר בע"מ (שהקימה גם את מגדל שלום בתל אביב).
בראש המיזם עמדו האחים מרדכי ומשה מאיר, שזכו לעידוד של מרדכי איש שלום, יושב ראש חבר המנהלים של בנק ירושלים, על קרקע שרכשו תמורת 1.2 מיליון דולר מהכנסייה היוונית-האורתודוקסית ומינהל מקרקעי ישראל.
התכנון הראשוני של המגדלים נעשה על ידי האדריכל איי אם פיי, שהציע שלושה מגדלים בני 29 קומות כל אחד.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית, אולם ערעור לוועדה המחוזית התקבל ואושרו מגדלים בני 16 קומות בלבד, ופיי פרש מהובלת המיזם.
גם מגדלים בגובה זה היוו הישג מבחינת היזמים, משום שבנייה לגובה לא הייתה קיימת בירושלים של אותה עת.
"נראה שכמו בתל אביב שימש התכנון של אדריכל עולמי זרז ותנא מסייע להשגת מטרות תכנון שהעין הציבורית מתקשה לקלוט", כתב על כך שי מאיר, בנו של מרדכי מאיר.
את פיי החליף האדריכל יצחק פרלשטיין, שתכנן שכונה בת חמישה מגדלי מגורים בני 16 קומות כל אחד, שלמרגלותיהם כמה עשרות דירות מדורגות (התואמות את המבנה הטופוגרפי של האזור) ומרכז מסחרי.
התוכנית אושרה במהלך שנת 1970 למרות טענות שתסתיר את השמש לתושבי שערי חסד, והוצגה לציבור במסיבת עיתונאים באוגוסט 1970. בשנת 1972, העלה קצין הכנסת את החשש שמהמגדלים ניתן יהיה לצלוף על הכנסת, אולם היה זה מאוחר מדי מכדי לבטל את התוכנית.
בפברואר 1973 התכנסה ישיבה של נשיאות הכנסת עם שר הפנים, שר המשטרה ושר המשפטים בה עלתה ההצעה לרכוש את הקומות העליונות של המגדלים כדי שלא יוכלו לשמש לצליפה על הכנסת.
לאחר הקמתם של שני המגדלים הראשונים קמה מחאה ציבורית.
ראש העירייה החדש, טדי קולק, ביקש להכין תוכנית חלופית לשלושת המגדלים שטרם נבנו, אך היזם מרדכי מאיר לא נענה להצעה זו.
בשכונה נבנו כ-400 דירות ומרכז מסחרי בשטח 10,000 מ"ר.
במהלך השנים כתבו בעיתונות נגד המגדלים.
אהרן מגד קרא להם "גידול סרטני", ה"מטיל את צל הבטון הכבד שלו על כל הנוף המזרחי של ירושלים, על שכונותיה העתיקות ועל עברה ועל יופיה".
אריק בנדר מנה את המגדלים בין "המחדלים שפערו פצעים עמוקים בנוף העיר".
הקריה מנוהלת בידי חברת ניהול המתחזקת את הבניינים והשטחים הציבוריים ביניהם.
ברחבה בין המגדלים מוצב פסלו של האמן יעקב אגם "לב פועם ו-18 מגיני דוד" (1986) העשוי מפלדת אל-חלד ובקצה השכונה בככר ריבלין ניצבים הפסלים "עצים כחולים" של האמן מנשה קדישמן (1975).
קריית הממשלה במזרח ירושלים הקרויה גם "קריית מנחם בגין" נמצאת מצפון לשכונת שייח' ג'ראח, בין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת בירושלים.
בשנת 1982 עבר משרד השיכון לבנייני ממשלה שהוקמו ממזרח לבניין המטה הארצי.
אחר כך עברו גם משרד המדע והטכנולוגיה וההמשרד לביטחון פנים.
קריית לוזה הוא יישוב שומרוני הנמצא בראש הר גריזים, צפונית להר ברכה ודרומית לשכם, ואשר לתושביו אזרחות ישראלית ואזרחות פלסטינית.
קריית לוזה היא אחד משני האזורים השומרוניים היחידים בעולם (האזור השני הוא השכונה השומרונית בחולון נווה פנחס).
בראש הר גריזים ישבו שומרונים עוד מאז התקופה הפרסית, בתל העתיקות שבראש ההר נחשפו מבנים עירוניים ששימשו למגורים.
בהר מספר אתרים המקודשים לבני העדה והם עולים לרגל להר בשלושת הרגלים.
את הקרקעות של קריית לוזה רכשו השומרונים בשנת 1780 לערך.
במטרה שתשמש את בני העדה לחגיגות הפסח ועבור בית קברות.
בתקופת חג הפסח נהגו להקים במקום אוהלים לשהות בהם שמונה ימים.
קרקעות נוספות באזור נרכשו על ידי חוסיין, מלך ירדן עבור השומרונים, שעליהם נתן חסות, במסגרת מדיניותו להגן על קהילות מיעוט שבשטחו.
חוסיין גם אפשר לבני הקהילה בחולון, בעת שלטון ירדן בשנים 1948–1967, להגיע בפסח למקום.
מבנים ראשונים נבנו בקריית לוזה בתקופת שלטון ירדן, אך השומרונים עדיין לא התגוררו במקום בדרך קבע, אלא רק בשלושת הרגלים.
בנוסף נסלל בתקופה זו כביש גישה לראש ההר, במטרה לפתח את התירות במקום.
לאחר מלחמת ששת הימים סייע הממשל הצבאי הישראלי, בראשות מושל שכם צבי עופר, בשדרוג המתחם השומרוני בהר גריזים וקריית לוזה, כולל שיפוץ מבנים, שיקום דרכי גישה והקמת גידור.
בפסח 1968 הותקנו לראשונה טלפונים על הר גריזים.
בפברואר 1969, נוכח תנאי המגורים הקשים של השומרונים בשכם, ולאחר שנישאו מספר של זוגות צעירים מבני העדה משכם וחולון, החלו לבנות בקריית לוזה בתים למגורי קבע.
בשנת 1983 התנגדו בני העדה להקמת ההתנחלות הר ברכה, מדרום לקריית לוזה, מתוך חשש שתפגע באפשרות הפיתוח של השכונה לכיוון דרום.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה עברו כל השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לקריית לוזה.
בעקבות הסכם אוסלו ב' השכונה קיבלה מעמד של שטח B.
לתושבי קריית לוזה יש גם אזרחות ישראלית, אך מכיוון שהיא קשורה לתחום המוניציפלי של שכם - יש לתושבי קריית לוזה השומרונים גם אזרחות פלסטינית.
השומרונים מוכרים כמיעוט ברשות הפלסטינית, ויש להם נציג במועצה הלאומית הפלסטינית.
תושבי היישוב משתמשים בשירותים הקהילתיים, בשירותי הרפואה, הדואר והמכולת של היישוב הסמוך הר ברכה, ובמוסדות חינוך ושירותים נוספים, בעיר שכם.
ביישוב נמצא אתר עתיקות ובתוכו אתר הקרבת "זבח פסח", ביישוב נמצא בית הקברות של העדה.
על הר גריזים עמד מקדש השומרונים שהוקם על ידי סנבלט השני במאה ה-4 לפנה"ס, ונחרב בשנת 128 או 129 לפנה"ס על ידי יוחנן הורקנוס.
השומרונים עולים לרגל לקריית לוזה שלוש פעמים בשנה: בחג הפסח ובו הם מקריבים את הזבח, בחג השבועות ובחג הסוכות.
בתחומי אתר העתיקות ישנם אתרים נוספים קדושים לעדה השומרונית:
מקום ה"אבנים" - שמיוחסות ל-12 האבנים שיהושע בן נון הציב בעת הכנסו לארץ ישראל; מקום מזבח "אדם" ו"שת" בנו; מקום "גבעת עולם"; מקום "אלהים יראה" - בו היה האייל שנראה בסבך לאברהם העוקד את יצחק בנו; מזבח "יצחק" ומקום "מזבח נח".
בסמוך לעתיקות נמצא קבר השייח' ע'אנם.
החל משנת 2002 מיוצרת ביישוב טחינת הר ברכה, המשווקת ברחבי הארץ ונקראת על שם היישוב הסמוך הר ברכה.
בתחומי היישוב נמצא מוזיאון השומרונים במוזיאון המנוהל על ידי כהן יפת בן אשר מוצגים ספר תורה שומרוני בן 600 שנה וכן סוכות שומרוניות ועוד מוצגים דתיים.
קריית ישמח משה היא שכונה חרדית במערב גני תקווה.
קריית ישמח משה הוקמה בשנות ה-60 ביוזמתו של האדמו"ר מסאסוב עבור חסידיו, שעלו מארצות הברית.
הקריה תוכננה על ידי אבא אלחנני.
רבי חנניה יום טוב ליפא מייער-טייטלבוים קבע את שם השכונה על שם ספרו של סבו בעל ה"ישמח משה".
אבן פינה לקריה, שתוכננה לכלול בשלב ראשון 300 יחידות דיור, ובהמשך להגיע ל-1500 יחידות דיור, נורתה במרץ 1963. הדירות בקריה היו גדולות יחסית לנהוג בישראל אז, לאור הצפי למשפחות גדולות.
האדמו"ר נפטר בשנת 1965 ולא זכה לראות את הקריה שאוישה בשנת 1966. התוכניות לא עלו יפה ובסופו של דבר נבנו רק 200 דירות, מתוכן אוישו כ-150 חלקם על ידי עולים וחלקם על ידי תושבי ישראל.
בתחילת שנות ה-70 מכרה חברת ישמח משה חלק משטח הקריה לחברת אפריקה ישראל לבניית שכונת גבעת סביון, כמו גם לבניית דירות נוספות לקריה.
במרץ 1967 נורתה אבן פינה לבית המדרש של חסידות סאסוב בקריה, שגם אותו תכנן האדריכל אבא אלחנני.
בקריה נמצא מרכז חסידות סאסוב.
בקריה יש סמינר בית יעקב וישיבה של חסידות סאסוב.
בקריה נמצאת ישיבת שערי תלמוד.
כן נמצאת בקריה הישיבה התיכונית החרדית נהרדעא.
בשנים 2000–2004 התמקמה בקריה ישיבת גרודנא באר יעקב, בראשות הרב צבי דרבקין והרב יצחק הקר, שהתפצלה מישיבת גרודנא (ישראל), בטרם עברה לבאר יעקב.
גם ישיבת צ'רנוביל שכנה בעבר בקריה.
הרב יוסף דוד טייטלבוים, האדמו"ר מחסידות סאסוב, משמש כרב הקריה.
קריית הממשלה המחוזית, באר שבע היא מבנה משרדים ומרכז קניות בבאר שבע.
המבנה המוארך בכיוון דרום-צפון, מצוי בין רחוב קרן היסוד (ממזרח) ובין מדרחוב התקווה (ממערב).
מצפון לו הוא גובל ברחוב הנרייטה סולד.
מדרום לקריית הממשלה, במרחק של כ-150 מטר, נמצאת תחנת הרכבת באר שבע מרכז.
בצמוד לקריית הממשלה, ממערב לה, ניצבים היכל המשפט ובניין הביטוח הלאומי.
המבנה משתרע על 73 דונם, והוא כולל 13 משרדי ממשלה וחניון תת-קרקעי.
המבנה הפוסט-מודרניסטי תוכנן על ידי האדריכלים רות להב, טוני ריג ולן וורשאו שזכו בתחרות לתכנון הבניין שנערכה ב-1995. את המבנה והקומפלקס הקימו בשנים 1997–2000 החברות "שיכון ובינוי" ו"אשטרום".
ב-2005 זכה המבנה בפרס דוד עזריאלי לתכנון אורבני של המועצה לישראל יפה.
בין קריית הממשלה לבית המשפט נמצאת כיכר שקועה.
בכיכר והרחבה שבהמשכה נערכות לעיתים הפגנות.
קריית מאיר בץ היא שכונה הממוקמת במערב העיר באר שבע.
הקריה נקראת על שם מאיר בץ, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים.
בין המוסדות הממוקמים בשכונה: הגן הזואולוגי של באר שבע, חווה לחינוך חקלאי, מתחם סקייטפארק באר שבע והמכללה הטכנולוגית של חיל האוויר בבאר שבע.
ליד הקריה ישנן עבודות בנייה רחבות של שכונה בשם סיגליות.
מצפון לקריה עובר כביש 25.
קריית התקשורת נווה אילן (ידועה גם כ"פארק התקשורת ישרס", לשעבר קריית התקשורת ריאליטי ואולפני ג.ג.) הוא מתחם ובו 8 אולפני טלוויזיה וקולנוע בנווה אילן שבהרי ירושלים, המיועדים להפקות טלוויזיה וקולנוע ששוכרים ערוצי טלוויזיה (כגון קשת 12, רשת 13 וערוץ הכנסת) וגורמי תקשורת שונים בישראל.
כמו כן בשטח המתחם קיימים שוכרי משרדים נוספים שאינם משמשים בהכרח כגופי תקשורת או מטעמם.
עד שנת 2014 המתחם היה בבעלות קבוצת גלובוס גרופ ונקרא "ג.ג.
האולפנים הוקמו בשנות ה-80 של המאה ה-20 ביוזמת בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס.
באותן השנים גולן וגלובוס היו בעליה של חברת הפקות הסרטים קנון גרופ בהוליווד, שהפיקה כ-30 סרטים כל שנה.
הם ביקשו לפתח את תעשיית הקולנוע בישראל ולהקים קומפלקס של אולפני קולנוע באזור ירושלים.
הפרויקט הושק בשנת 1983, ותחילה הודיעו שהוא יוקם באזור התעשייה מישור אדומים, אחר כך בעטרות במבנים תעשייתיים שהחברה הכלכלית לירושלים בנתה והיו זמינים להשכרה, ולבסוף הוחלט לבנות מתחם ייעודי חדש בנווה אילן באתר שבו החלה הקמתו של בית הבראה שלא הושלם.
לצורך ניהול הפרויקט גייסו את המפיק איציק קול.
הקמת המתחם החלה ב-1985 בתכננו של האדריכל אלדר שרון, שלצורך תכנון הפרויקט נסע לסיור לימודי באולפני קולנוע בהוליווד.
בשנת 1986 הודיעה קנון גרופ, עוד לפני שהושלמה בניית האולפנים, כי תתחיל לצלם שני סרטים בחודש בנווה אילן, כחלק מהפקה של סדרת סרטים של אגדות האחים גרים בשם .
עוץ לי גוץ לי בכיכובה של השחקנית איימי אירווינג.
כמו כן הפיקו בישראל, בין השאר, את הסרטים: "מחץ הדלתא", "רמבו 3", "פגישה עם המוות", "לא בלי בתי" בכיכובה של סאלי פילד ו"מגן אנושי" בכיכובו של מייקל דודיקוף.
הפקת הסרטים בישראל הכניסה למדינה כ-12 מיליון דולר בשנים 1988–1989, בעיקר בהוצאות על שירותי הפקה ושכר, ויורם גלובוס יחד עם שר האוצר שמעון פרס יזמו תוכנית לעידוד ההשקעות בהפקת סרטים בישראל על ידי מפיקים מקומיים וחברות בינלאומיות דוגמת האולפנים ההוליוודים, באמצעות הטבות מס.
בנוסף לאולפנים נפתחה במקום אטרקציה תיירותית בשם "ארץ התנ"ך", שאחר כך שונה שמה לעיר הסרטים "גלובוסלנד", לפי המודל של מרכזי המבקרים של האולפנים ההוליוודים.
הקמת שלב א' של האולפנים הסתיימה בשנת 1990, אך מלחמת המפרץ, שפרצה בקיץ של אותה שנה, הביאה להפסקת הפקתם המתוכננת של מספר סרטים בינלאומיים באולפנים.
מאז האולפנים משמשים בעיקר להפקות טלוויזיה, שהביקוש להן גדל עם כניסתם של שידורי טלוויזיה בכבלים והערוץ השני בישראל.
כמו כן הופקו בהם תוכניות ששודרו בערוץ 1, של רשות השידור.
בין התוכניות של רשות השידור שהופקו באולפנים היו: "חיים שכאלה" (בשנות ה-90), "בטברנה", ה"המופע של קושניר" ותוכניות מיוחדות שדרשו אולפנים גדולים.
כמו כן שכרה הרשות באופן קבוע את אולפן 3, בן 350 מ"ר, עבור ערוץ 33. באותה תקופה ניהל את קבוצת גלובוס גרופ אורי פורת, שהיה מנכ"ל רשות השידור לפני ואחרי שעבד עבור הקבוצה, דבר שהעלה ביקורת על ניגוד עניינים.
באוגוסט 1992 הגישו האולפנים בקשה למרכז ההשקעות לאשר הרחבה שלהם בהשקעה של 25 מיליון שקל, לאחר שדיווחו כי בשלב א' השקיעו 90 מיליון שקל.
באוגוסט 1998 זכו האולפנים במכרז להקמתו והפעלתו של מרכז הפקה ושידור חדש לחברת החדשות של ערוץ 2, שעד אז פעל באולפני הבירה בירושלים.
אולפני הבירה עתרה לבית המשפט המחוזי נגד הכללת נווה אילן בתחום ירושלים.
מפני שלפי חוק ערוץ 2, צריכה חברת החדשות להיות ממוקמת בירושלים.
ועדת המכרזים קבעה כי על מרכז השידור המוצע להיות בשטח מחוז ירושלים על פי החלוקה של משרד הפנים, ולכן כולל את נווה אילן.
ב-1 בספטמבר 2008 עלתה העונה הראשונה של הגרסה הישראלית של תוכנית האח הגדול, במסגרת שידורי קשת של ערוץ 2. לצורך התוכנית הוקם "בית האח הגדול" בחלקו הצפוני של המתחם בו גרים המתמודדים במשך צילומי התוכנית, ובצמוד לו נבנה אולפן המשמש את מנחי התוכנית והקהל.
בשנת 2014, לאחר שנקלעה לקשיים כספיים, מכרה גלובוס גרופ את המתחם לקרן הנדל"ן ריאליטי תמורת 180 מיליון שקל, וב-2018 מכרה אותו קרן ריאליטי לקבוצת ישרס תמורת 255 מיליון שקל.
לאחר רכישת המתחם על ידי קרן ריאליטי שונה שמו ל"קריית התקשורת נווה אילן", רוב עובדי "אולפני ג.ג.", בהם צלמים, מקליטים, אנשי קול, מנהלי אולפן ועובדי תפאורה פוטרו.
האולפנים זמינים להשכרה ללקוחות חיצוניים אך אין בו צוות הפקה קבועה.
בשנת 2010 ביקש היישוב החרדי הסמוך קריית יערים, להרחיב משמעותית את שטחו ולהפוך ליישוב עירוני עם אוכלוסייה של עד 20 אלף נפש.
ב-2011 מינה שר הפנים אלי ישי ועדה לחקירת גבולות לבדוק את נושא הגבולות המוניציפליים באזור בין קריית יערים לאבו גוש ויד השמונה, אולם הוועדה שהוקמה, בראשות של פרופסור ערן רזין, מצאה כי אין להרחיב אותו.
היישוב ביקש לספח 500 דונם מצפון לו, בצמוד לקריית התקשורת, קרקעות שחלקם שייכות לתושבי אבו גוש.
בשנת 2011 נחתם הסכם לתוספת של 120 דונם לשטחה של קריית יערים, שנמצאים בקריית התקשורת, בשטחה המוניציפלי של המועצה האזורית מטה יהודה.
לפי הסכם שנחתם בין אולפני ג.ג למועצה המקומית קריית יערים, תיזום ג.ג שינוי ייעוד של המקרקעין, מיעוד חקלאי ליעוד למגורים לבנייה של כ-1,000 דירות לפחות.
בשנת 2017, אישרה הותמ"ל (הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור) תוכנית נוספת מהתייחסת לאזור שבין אבו גוש ליישובים יד השמונה וקרית יערים ומתפרשת על שטח של 238 דונם.
התוכנית מציעה בנייה של 603 יח"ד בצפיפות של כ-2.4 יחידות דיור לדונם.
ותוכנית הממוקמת בין אבו גוש ליישובים קריית ענבים ומעלה החמישה ומתפרשת על שטח של כ-431 דונם.
הבנייה המתוכננת תהפוך את האזור סביב קריית התקשורת לשטח עירוני בו בינוי רצוף בין היישובים.
בפברואר 2021, מינה שר הפנים אריה דרעי שוב ועדה לחקירת גבולות במטרה לאשר את הרחבת שטחה של קריית יערים ובניית 5,000 יחידות דיור בשטחים שסביב קריית התקשורת.
בינואר 2022 הודיעה ועדת הגבולות כי היא מתנגדת לתוכנית להרחבת היישוב.
בין הסרטים שהופקו על ידי האולפנים היו:
פגישה עם המוות (1988) - סרט על פי ספרה של אגתה כריסטי בעל אותו השם משנת 1938 שעלילתו מתרחשת בירושלים.
בכיכובם של פיטר יוסטינוב, לורן באקול, קארי פישר, ג'ון גילגוד, פייפר לורי, היילי מילס וג'ני סיגרוב.
מלחמתה של חנה (באנגלית נקרא ) (1988)
לא בלי בתי (1990) - סרט המבוסס על סיפור חייה של בטי מחמודי כפי שמתואר בספרה בעל השם הזהה.
בכיכובם של סאלי פילד, אלפרד מולינה, רושאן סת, שרה באדל, יעקב בנאי, יוסף שילוח וששון גבאי.
מגן אנושי (1991) - סרט בכיכובם של מייקל דודיקוף, אורי גבריאל, חנה אזולאי-הספרי, גילת אנקורי, רוברטו פולק ואלברט אילוז.
החצר - סדרת טלנובלה ישראלית על אודות חצר חסידית, ששודרה בערוץ התכלת בשנת 2003
טיפול נמרץ - סדרת דרמה המתרחשת בבית חולים (2002).
חברת החדשות של ערוץ 12
אנדמול שיין ישראל (אולפני האח הגדול)
דורי מדיה דרסט, חברה להפקת טלנובלות מקבוצת דורי מדיה גרופ
בשנת 2008 הוקם במתחם "בית האח הגדול", לצורך צילומי הגרסה הישראלית של התוכנית האח הגדול, מבנה בו גרים המתמודדים במשך צילומי התוכנית, בצמוד לו נבנה אולפן המשמש את מנחי התוכנית והקהל.
בית האח הגדול נהרס ונבנה מחדש ב-2018. הבית החדש תוכנן ועוצב על ידי האדריכל ערן בינדרמן.
בבית האח הגדול החדש מותקנות 60 מצלמות, ו-100 מיקרופונים.
קריית חינוך אורט דנציגר (קרוי גם: "תיכון אורט דנציגר קריית שמונה", "אורט-דנציגר", לשעבר: "בית הספר דרכא-דנציגר קריית שמונה") הוא בית ספר תיכון מקיף, שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) בקריית שמונה המופעל על ידי רשת אורט.
בית הספר ממוקם ברחוב הירדן 25.
"קריית חינוך אורט דנציגר", תיכון ממלכתי קריית שמונה, נוסד בשנת 1965, כתיכון המקיף היחיד בעיר.
בית הספר "דנציגר" נוסד בשנת 1961 עם הקמת שתי כיתות תיכוניות שהתגבשו לבית הספר "מעלות" (במיקום של בית הספר הדתי "המתמיד" כיום), בהנהלתו של עזרא דנוס.
ב-1 בספטמבר 1960 נפתח בית-הספר העל-יסודי הדו-שנתי "מעלות" במבנה שבנייתו הושלמה רק כעבור שנה.
מחזור א' צמח עם בית-הספר.
כשהתלמידים סיימו שתי שנות לימוד, נפתחה כיתה לשנה שלישית (י"א), ולאחר שנה נוספת כיתה י"ב.
מחזור א' קיבל את פרס החינוך.
עם התרחבותו של בית-הספר התיכון, נוצרו מסגרות-מדרג לדו-שנתי, תלת-שנתי וארבע-שנתי.
בספטמבר 1965, כאשר מנה בית הספר 500 תלמידים ו-20 מורים, עבר בית הספר למשכנו החדש ונקרא "דנציגר" על שם משפחת דנציגר הנדבנית האמריקאית.
בנובמבר 1965 נחנך בית הספר בטקס בנוכחות שר החינוך והתרבות, זלמן ארן, שר האוצר פנחס ספיר, ראש המועצה דוד מורה ונציג המשפחה.
בטקס חנוכת בית הספר הצהיר שר החינוך זלמן ארן כי במרוצת הזמן ילמדו בבית הספר 1,500 תלמידים.
המבנה בעל 3 קומות, על שטח של 50 דונם.
התלמידים למדו בשתי מגמות: עיונית ומקצועית.
התלמידים למדו ביום לימודים ארוך וניתן להם לעבור ממגמה למגמה במשך התקופה הראשונה של לימודיהם, וגם לבחור מקצועות לימוד.
בית-הספר שואף למעורבות בנעשה בחיי הקהילה בקרית-שמונה תוך שילוב תוכניות חינוכיות להגברת המודעות והעשייה כמו: "בית-ספר מתנדב" ו"אזרחות פעילה".
עשרות תלמידים ממשפחות צד"ל לומדים בבית-הספר.
בשנת הלימודים תשע"ז (2016/2017) אחוז הזכאים לבגרות עמד על 81.9% מהתלמידים.
"דרכא-דנציגר" שם לעצמו למטרה לחזק את השפה האנגלית בקרב התלמידים, ולכן כל התלמידים מכוונים למסלול של 4–5 יח"ל באנגלית, כיעד פדגוגי מרכזי.
במאי 2020 נבחרה רשת "אורט" לנהל את תיכון דנציגר בעיר בנוסף לתיכון המתמיד, לאחר שרשת תיכונים "דרכא" החליטה שלא לגשת למכרז ולסיים את דרכה בעיר קריית שמונה ואף ויתרו על כספי השקעות של מיליונים בבית הספר שהתכוונו לדרוש חזרה.
בכיתות ז'-ח': מתמטיקה, אנגלית, היסטוריה, לשון, ספרות, תנ"ך, חינוך גופני, ערבית, גאוגרפיה, מדעים.
בכיתות ט'-י"ב: אלקטרוניקה ומחשבים, אנגלית, ביולוגיה, היסטוריה, אזרחות, חינוך גופני, לשון, תנ"ך, ספרות והבעה, מתמטיקה, ערבית, תקשורת, כימיה, ביוטכנולוגיה, ניהול עסקי, תיאטרון, הנדסת תוכנה.
עזרא דנוס - מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר, בין השנים 1961–1974
איתן מלמד - ניהל את בית הספר עד אוגוסט 1977
יוסף ראובני - בשנתו האחרונה מילא כמה תפקידים במקביל: סגן מנהל, מנהל בפועל, רכז מערכת, רכז בחינות בגרות, אחראי משמעת ומורה לאזרחות והיסטוריה.
זאב פלג - הצטרף לצוות החינוכי בשנת 1983; ניהל את בית הספר במשך שנתיים
ד"ר ירון שור - מהנדס במפעל "רמים הנדסה" לפני שהחליט להצטרף למערכת החינוך; 1985–1988
פרופ' אמיר גולדשטיין - יוני 2006-אוגוסט 2012
עופר זפרני - החל מספטמבר 2020
קריית המודיעין היא בסיס צבאי בסמוך לפארק התעשייה עומר שבנגב.
זהו מתחם מרוכז של מרבית יחידות אגף המודיעין בצה"ל, שמצוי בשלבי הקמה ועתיד לפעול החל משנת 2026, כחלק מתוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
באפריל 2018 השלימה מערכת הביטחון, בראשות שר הביטחון אביגדור ליברמן, את ההכנות לפרסום המכרז.
במאי 2018 פורסם המכרז להקמת הקריה, ובין היתר פורסם גם שחמש הקבוצות שמתמודדות בשלב המכרזי הן אלקטרה ומנרב, שיכון ובינוי, אפריקה ישראל, שפיר ואשטרום.
מלבד זאת ציין משרד הביטחון כי סוגיית התחבורה של הבסיס תהווה תנאי לאכלוסו.
חרף ההודעה של משרד הביטחון בדבר התחבורה לבסיס, טען משרד האוצר שאין זה כדאי כלכלית להשקיע בין 2.4 - 3 מיליארד שקל לקו רכבת שישרת רק כ-1,500 חיילים.
במאי 2020 פנה ראש עיריית באר שבע, רוביק דנילוביץ' לממשלה בבקשה להוציא לפועל את התוכנית להעברת הקריה לאזור הנגב.
ב-2 ביולי 2020 הנחה שר הביטחון בני גנץ לקדם את העברת קריית המודיעין לנגב.
ב-13 ביולי 2020 פורסם כי חברת שיכון ובינוי זכתה במכרז PFI להקמת קריית המודיעין, והיא זו שתממן, שתתכנן, שתקים, שתתפעל ושתתחזק את הקריה למשך 26 שנים, בעלות כוללת של כ-11 מיליארד שקל, מתוכם כ-5 מיליארד שקל המיועדים להקמת הקריה החדשה.
ב-10 באוגוסט 2020 הודיעה שרת התחבורה מירי רגב על תכנון להקמת מסילת גורל לקריית המודיעין ועל תכנון של קו רכבת קלה מבאר שבע לקריית המודיעין.
לקריית המודיעין צפויה נגישות תחבורתית טובה בגלל שהבסיס נמצא בסמוך לכביש 6 ולכביש 60. נכון ל-2023 מוקם מחלף קריית המודיעין שעם סיומו יהיה הכניסה הראשית לבסיס.
ב-29 בנובמבר 2021 חתמו משרד הביטחון וחברת "הקמפוס - הקריה למודיעין, פענוח וסייבר בע"מ", חברה ייעודית בבעלות של שיכון ובינוי, על הסכם הזיכיון להקמת קריית המודיעין.
לפי התוכניות הקריה תשתרע על שטח של 2,500 דונם, והחל משנת 2026 יעברו אליה מרבית יחידות אגף המודיעין - כ-12,000 משרתים, מתוכם כ-5,000 משרתי קבע.
האכלוס צפוי להסתיים בשנת 2028.
ב-1 בפברואר 2022 מינה ראש אמ"ן אהרון חליוה את אל"ם ק' לתפקיד ראש מנהלת המעבר לנגב.
מרבית יחידות אגף המודיעין עתידות להיות מועתקות לקריית המודיעין בנגב.
קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז הוא ארגון, שפועל מריאד שבערב הסעודית והוקם ב-1977 בשם "המרכז הלאומי הסעודי למדע וטכנולוגיה, כעבור 8 שנים שונה השם ל"עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה".
בשנת 1977 הוקם המרכז הלאומי למדע וטכנולוגיה של סעודיה כארגון מדעי שאחראי לקידום המדע והטכנולוגיה בערב הסעודית, עם חלוף הזמן שונה שם המקום ל"עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה" וב-1987 הצטרפה עיר המלך למועצה הבינלאומית למדע.
מתחם המחקר מחולק למכוני המחקר הבאים:
לארגון יש מרכזי מחקר רבים ושונים, בניהם נמנים:
המרכז הלאומי לרובוטיקה ומערכות חכמות
המרכז הארצי לניהול פסולת רדיואקטיבית
מרכז המצוינות ליישומים אלחוטיים (בשיתוף פעולה עם אינטל)
מרכז המצוינות לפיתוח תוכנה (בשיתוף פעולה עם IBM)
מרכז המצוינות לחלל ואווירונאוטיקה (בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת סטנפורד)
מרכז המצוינות לחקר חיות הבר (בשיתוף פעולה עם רשות חיות הבר הסעודית)
מרכז המצוינות לננוטכנולוגיה (בשיתוף פעולה IBM)
מרכז המצוינות לייצור ננוטכנולוגיה (בשיתוף פעולה עם אינטל)
מרכז המצוינות לננוטכנולוגיה ירוקה (בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס)
מרכז המצוינות לביונוטכנולוגיה (בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת נורת'ווסטרן )
מרכז המצוינות לננורפואה (בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו)
המרכז למצוינות בביו-רפואה (בשיתוף פעולה עם בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל)
מרכז המזרח התיכון לחיסכון באנרגיה (בשיתוף פעולה עם אינטל)
מרכז משותף לגנומיקה (בשיתוף פעולה עם האקדמיה הסינית למדעים)
התוכנית הלאומית למדע, טכנולוגיה וחדשנות (NSTIP) היא שיתוף פעולה בין עיר המלך עבד אל-עזיז למדע וטכנולוגיה לבין משרד הכלכלה והתכנון הסעודי .
תוכנית זו אושרה על ידי מועצת השרים ב-2002. לתוכנית זו חמש עשרה טכנולוגיות אסטרטגיות שיעזרו להתפתחותה העתידית של ערב הסעודית.
ב-1988 החל הארגון לפתח טכנולוגיה גרעינית, בשל כך הארגון פתח את המכון לחקר אנרגיה אטומית, המכון יעזור לערב הסעודית לפתח את האנרגיה גרעינית במדינה, המכון מחולק ל-4 מחלקות שונות, מחלקת הגנה מפני קרינה, מחלקת יישומים תעשייתיים, מחלקת כורים גרעיניים ובטיחות ומחלקת החומרים.
קריית מד"א הוא מתחם ברחוב הרצל שברמלה.
הקריה מכילה את המבנים העיקריים של מגן דוד אדום, בהם בנק הדם הלאומי של מדינת ישראל, בנק החלב הלאומי של מד"א ובנק הדם הטבורי, משרדי מד"א הראשים, בית ספר להכשרת פרמדיקים, מוקד ארצי ממוגן, מוזיאון וחניון תת-קרקעי.
בפברואר 2013 פורסם כי נקנה שטח אדמה לקריה שתשמש את כוחות מגן דוד אדום.
במרץ 2015 תרמה קרן מרכוס האמריקאית כ-25 מיליון דולרים למען הקמת בנק הדם שתוכנן להיות אחד מהמבנים המרכזיים בקריית מד"א.
בנובמבר 2016 הונחה אבן הפינה של מרכז שירותי הדם החדש של מד"א, ובמרכזו החלה הקמתו של בנק דם ממוגן שיהיה בנק הדם התת-קרקעי הראשון בעולם וזאת על מנת שהבנק יכול לפעול במקרה של מתקפת טילים, רעידת אדמה או במצבי חירום אחרים.
במרכז החדש הותקנו מערכות אוורור שיגנו עליו מפני מתקפה כימית והוא מכיל מעבדות מודרניות ויחידות חדישות לעיבוד דם, בנוסף לכך בבניין נבנה חדר קור מאובטח אשר ביכולתו בעת חירום להכיל עשרות אלפי מנות דם, שיכול לפעול גם במצב חירום באמצעות גנרטורים וללא תלות באמצעי חיצוניים.
שנה לאחר מכן, אגודת ידידי מד"א בארצות הברית קיימה ערב התרמה בו הם גייסו כ-17 מיליון דולרים למען הקמת בנק הדם של הקריה, כ-12 מיליון דולרים מהתרומה באו מתרומתם של זוג הפילנתרופים היהודים-אמריקאים, שלדון אדלסון ומרים אדלסון.
בדצמבר 2018 פורסם כי מנרב ואפקון החזקות זכו במרכז להקמת בנק הדם ומרכז הלוגיסטיקה של מד"א כקבלניות הפרויקט.
במאי 2022 נחנך מבנה בנק הדם, שנקרא על שם ברני ובילי מרכוס שהיו התורמים המרכזיים שמימנו את הקמת בנק הדם.
בקומת הכניסה של הבניין פועל חדר התרמות דם אליו יכולים אזרחים להגיע על מנת לתרום דם.
בקומות התת-קרקעיות פועלות מעבדות בנק דם, חדר קור מאובטח המתפרש על פני כ-400 מ"ר, המוגן מפני איומים ובו יישמר מלאי הדם, מרכז תחבורה וחנייה לאמבולנסים החדשים והמאובזרים.
קריית התקשוב היא בסיס חדש בבאר שבע אליו יועתקו מבסיסי צה"ל שבגוש דן היחידות הטכנולוגיות של אגף התקשוב וההגנה בסב"ר והיחידה הטכנולוגית של חיל האוויר, יחידת אופק.
כמו כן יוקם במקום גם מטה פיקוד הדרום.
בקריה, המתוכננת על שטח של כ-180 דונם, מתוכם כ-200 אלף מ"ר בנוי, צפויים לשרת כ-6,300 חיילים ואנשי קבע.
למפקדת קריית התקשוב מונתה אל"ם דנה אבני.
בקריית התקשוב מוקמים מספר מבנים, בהם בין היתר:
2 בתי ספר להכשרת חיילים
2 מבני מגורים בהם מאות חדרי שינה
בשנת 2011 החליטה ממשלת ישראל כי לטובת מהלך העברת בסיסי צה"ל המשמשים יחידות של חיל הקשר והתקשוב לבסיס מאוחד בבאר שבע יוקצו לגורמים הרלוונטיים כ-7 מיליארד ש"ח.
בשנת 2012 מונה אילן לוין, לשעבר הממונה על השכר באוצר, לעמוד בראשות ועדת המכרזים הייעודית שהוקמה למימוש הפרויקט בשיטת בנה-הפעל-העבר.
ביולי 2013, עם פרסום מסמכי המיון המוקדם (PQ), החל התהליך המכרזי לבחירת הזכיין שיתכנן, יממן, יקים ויתפעל את הפרויקט לתקופת זמן ארוכה.
בפברואר 2016 נחתם הסכם בין עיריית באר שבע למשרד הביטחון בו הוסכם על פינוי עתידי של מטה פיקוד הדרום מבית הסראייה לקריית התקשוב.
בפברואר 2016 התמודדו חמש חברות: קבוצת עזריאלי, שפיר הנדסה ותעשייה, שיכון ובינוי, אשטרום ואלקטרה נדל"ן (שהתמודדה יחד עם מנרב אחזקות) במכרז על הקמת קריית התקשוב.
עלות ההקמה הוערכה באותה עת בכ-7 מיליארד שקל.
ביוני 2018 פורסם כי החברות שיכון ובינוי ואפריקה ישראל להשקעות יקימו את קריית התקשוב.
משרד האדריכלים המוביל בפרויקט הוא פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים.
במאי 2021 פורסם כי 23,000 מ"ר בנויים יתווספו לפרויקט של קריית התקשוב, וזאת לאחר ששיכון ובינוי ואפי נכסים קיבלו הנחיות שונות ממשרד הביטחון לגבי תוספות והתאמות במתחם.
באוגוסט 2022 עבר בית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח) אל פארק גב ים נגב, סמוך לקריית התקשוב.
קריית הפלדה הייתה תשלובת של מספר מפעלי מתכת בקריית ים ועכו, בשנים 1984–2002 פעלה בשם "מפעלי פלדה מאוחדים בע"מ".
המושג "קריית הפלדה" שמש לעיתים גם לציון אזור התעשייה בו נמצאו מפעלי המתכת ואז הוא כולל גם את מפעלי צינורות המזרח התיכון שנוהלו בנפרד.
ב-2000 נכנסה חברת "מפעלי פלדה מאוחדים" להליכי פירוק ואת מפעלי קריית הפלדה רכשה חברת "חד אסף תעשיות".
קריית הפלדה הוקמה ליד עכו, כמספר מפעלי מתכת בתוך אזור תעשייה שכלל גם שני מפעלים של צינורות המזרח התיכון.
בעת הנחת אבן פינה למפעל ראשון של צינורות המזרח התיכון, ב-1 בינואר 1950, פורסם על כוונה להקים במקום מפעל ערגול ומפעל להתכת גרוטאות פלדה, שיספק חומרי גלם למפעל הערגול.
המפעלים הוקמו בשותפות של סולל בונה וממשלת ישראל.
מפעל הצינורות הראשון החל לפעול ב-18 ביוני 1951, אך בניית המפעלים של קריית הפלדה התעכבה.
ביוני 1953 היה מפעל הערגול לקראת השלמה ותוכנן להפעילו תוך 2–3 חודשים.
פורסם אז שההשקעה בו נעשתה בחופזה בטרם נקבע שהוא כדאי.
בפברואר 1954 הוחל בייצור במפעל הערגול, ובעיתונות התעורר פולמוס לגבי כדאיות הקמת המפעל.
באוגוסט 1957, בתוכנית שהוצג למשרד האוצר לקראת השקעה בשדרוג המפעל, הובטח שהמפעל יגיע לאחר השדרוג לתפוקה של 100,000 טון לשנה.
באוגוסט 1958 הופסק הייצור במפעל למשך כחודשיים לצורך שדרוג המפעל.
בספטמבר 1959 הגיעה תפוקת המפעל רק לכ-30,000 טון לשנה.
המפעל, שלצורך הפקת 100,000 טון היה אמור על פי התכנית להעסיק 320 עובדים, העסיק בספטמבר 1959 450 עובדים.
באוקטובר 1961 הגיעה תפוקת מפעל הערגול לכ-4,500 טון לחודש.
במרץ 1955 החליטה הממשלה לתמוך בהקמת מפעל ההתכה, למרות חששות לחוסר כדאיות כלכלית.
ההחלטה בכל זאת להקים את המפעל נבעה מרצון לספק עבודה לתושבי עכו, רצון להבטיח אספקה סדירה של פלדה לתעשיית הנשק הישראלית, ותקווה לנצל מרבצי ברזל בישראל.
תוכנן אז להקים שני מפעלי התכה: אחת רגילה ואחת המשתמשת בהתכה חשמלית.
במהלך שנת 1957, לאחר שכבר הוזמן ציוד רב להקמת מפעלי ההתכה, והושקעו כספים נוספים בהקמה, פורסם דו"ח ארדרייך של הלשכה לייעוץ תעשייתי, שקבע שמפעלי ההתכה אינם כלכליים.
בהנהלת כור יצאו נגד הדו"ח וטענו שחישוב העלויות שלו מוטעה ובעקבות זאת מינה פנחס ספיר ועדה ציבורית בראשות שמחה בלאס לבדיקת כדאיות המפעלים.
אחרי חודשים רבים בהם פורסמו הדלפות, פורסם דו"ח הוועדה שקבע שההשקעה בקרית הפלדה כדאית אם תתנהל ביעילות.
בספטמבר 1959 הגיעה תפוקת מפעל ההתכה ל-2500 טון לחודש, בעוד על פי התכנית הייתה אמורה התפוקה להיות כ-6000 טון לחודש.
בשנת 1962 הפסיד המפעל בין 5–6 מיליון ל"י לשנה ומחיר תוצרתו היה גבוה בהרבה משהיה ניתן להשיג בייבוא.
חלק מהותי בתוכנית להרחבת קריית הפלדה התבסס על ייצור ברזל ממחצבי רכס רמים ולצורך כך נרכש מתקן סינטור.
אולם בתחילת 1961 הוחלט סופית שלא לכרות ברזל ברכס רמים וההשקעה במתקן הסינטור ירדה לטמיון.
ביולי 1961 נחנך תנור התכה חשמלי חדש.
מפעל ההתכה החשמלי התברר ככישלון מיד בתקופת ההרצה לאור צריכת החשמל הגבוהה של המפעל.
בנוסף, ציוד מפעלי הפלדה שהובא מאיטליה התברר כמיושן והיה הכרח להחליפו.
נשקלו מספר אפשרויות להתמודד עם החובות שנוצרו בגלל ההשקעה הכושלת והוחלט שלא להרחיב את המפעל, אלא להקטין את מספר הקטרים שבהם מיוצרים בולי הברזל.
בתחילת 1964 אושר הסדר בין הממשלה וחברת העובדים, למחיקת חובות של החברה שנוצרו מעלות הציוד שנזנח.
בשנות ה-60 סבלה החברה מחוסר יעילות ויחסים עכורים עם העובדים.
כדוגמה פורסם במעריב שכשמנכ"ל המפעל הציע להקים במפעל מועדונים לפעילות של העובדים אחרי שעות העבודה, הם שאלו האם יקבלו תשלום של שעות נוספות על הפעילות במועדונים.
המפעל סבל משביתות של הפועלים שהתנגדו לדרישות שנועדו להעלות את יעילות העבודה במפעל.
בתחילת 1971, בעקבות דליקה במפעל ההתכה, שופץ המפעל וכושר ייצורו הורחב מ-60 אלף טון ל-80 אלף טון בשנה.
באוגוסט 1972 שבתו עובדי מפעל הערגול אף על פי שוועד העובדים במפעל התנגד לשביתה.
בשנת 1972 ייצר המפעל כ-40% מצריכת הפלדה בישראל, ונחתם הסכם עם חברת קרופף הגרמנית על השקעה בהרחבת המפעל כך שיוכל לספק את כל תצרוכת הפלדה של ישראל.
בשנת 1980 ייצר מפעל ההתכה 12 אלף טונות פלדה ומפעל הערגול ייצר 140 אלף טונות ברזל לבנייה.
בשנות ה-80 עבר המפעל שתי תוכניות הבראה לאחריהן נותר המפעל עם כ-340 עובדים.
בשנת 1984 החלו לפעול מפעלי ההתכה והערגול תחת חברה בשם "מפעלי פלדה מאוחדים", שכללה גם מפעל ערגול בקריית גת, במסגרת קבוצת המתכת של קונצרן כור תעשיות.
בדצמבר 1992⁩, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה ב.
בשנת 2024 סופח 70 אחוז משטחו של המפעל לקריית ים.
בתחילת שנת 2000 נקלעה החברה לקשיים ונכנסה להליכי פירוק, בין השאר, בעקבות ירידת מחירים בשוק העולמי והיצף ביבוא לישראל.
מכיוון שנקלעה לחובות של 350 מיליון שקל, החליט קונצרן כור להפסיק להזרים לה כספים, והחברה הייתה על סף כינוס נכסים.
בנוסף התווספו לקשייה החלטות ממשלה על ביטול מכסות יבוא פלדה מטורקיה, והורדת מסי היבוא על מוצרי פלדה.
ביולי 2001 נאמן החברה הודיע לבורסה כי הגיש לבית המשפט המחוזי בחיפה בקשות לפירוק החברה והחברות הבנות שלה ומכירתה במכרז.
עקב כך הודיעה הבורסה הודיעה על הפסקת המסחר בניירות הערך של החברה.