tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקן BR/EDR של בלוטות' מחולק ל-79 ערוצי רדיו שונים ברוחב פס של 1 MHz כל אחד, על ידי 1600 דילוגים (שינוי תדרים) בשנייה עבור שמע ונתונים ו-3200 דילוגים לשנייה בזמן דפדוף (page) וסריקה (scan).
במשך כל זמן השידור, כל תדר בשימוש לפרק זמן מאוד קצר (625 מיקרו-שנייה), שלאחריו מתבצע דילוג לתדר אחר לפי רצף פסאודו-אקראי שנקבע מראש.
בלוטות' 4.0 בצריכת אנרגיה נמוכה פועל בטווח דומה של תדרים אך הוא מחולק ל-40 ערוצים ברוחב פס של 2 MHz כל אחד.
שלושה מתוך הערוצים הללו משמשים ל"פרסום" דהיינו שידור מידע לצורך שלב החיבור.
יתר הערוצים הם ערוצי מידע.
ערוצים אילו בתצורת TDMA מספקים את הקישוריות הכפולה באנרגיה נמוכה המאפיינת את בלוטות' אנרגיה נמוכה.
קישוריות זו מתנהלת בשיטה שבה תחילה התקן אחד משדר מידע בזמן מוגדר וקבוע מראש וההתקן השני מגיב לאחר מרווח זמן מוגדר.
תכונה חשובה של בלוטות' היא בקרת אנרגיה המאפשרת להתקני בלוטות' להתאים במשותף את רמת האנרגיה או עוצמת אות בהתאם למדידות.
כל התקן בודק את רמת האנרגיה של האות המתקבל אצלו והוא יכול לבקש מההתקנים האחרים להתאים את רמת האנרגיה שלהם, כלומר להגביר או להחליש הדרגתית את עוצמת השידור.
מאפיין זה נועד לחיסכון באנרגיה וכן לשמירה על מאפייני האות בטווח הרצוי.
השילוב של דילוג תדרים אקראי עם בקרת אנרגיה מוסיף במידה מוגבלת לביטחון בלוטות' נגד ציתות וחדירה זדונית.
אולם מחקרים מראים שתוספת הביטחון אינה משמעותית ולמעשה קל לחשוף את רצף הדילוגים של הרשת באמצעים פשוטים ויחסית זולים.
בלוטות' הבסיסי הנקרא BR קיצור של Base Rate תומך בשיטת אפנון הפועלת על שינויי תדר הגל הנושא הנקראת GFSK, כדי לשאת את המידע בקצב העברה של 1 מגה ביט לשנייה.
אחרי הצגת בלוטות' 2.0 + EDR החל בלוטות' לתמוך גם בגרסאות של אפנון פאזה הנקראות π/4-DQPSK ו-8DPSK בין התקנים תומכים.
המושג EDR קיצור של Enhanced Data Rate (קצב העברה משופר) משמש לתיאור המודולציות π/4-DQPSK ו-8DPSK שתומכות קצב העברה של 2 ו-3 מגה ביט לשנייה בהתאם.
השילוב של שני הסוגים הללו יחד נקרא בקיצור BR/EDR.
כל ערוץ של בלוטות' מחולק לחריצים (slots) בגודל 625 מיקרו שנייה והשידור מתבצע בשני הכיוונים באמצעות חלוקת זמן.
המידע מועבר בערוץ במנות הנקראות חבילות.
כל חבילה מאכלסת מחריץ אחד עד חמישה חריצים לכל היותר.
פרוטוקול בלוטות' מנתב את המידע בשילוב של מיתוג מנות עם מיתוג מעגלים.
אפשר להקצות עד שלושה חריצים במקביל לחבילות סינכרוניות הנושאות שמע או חבילות אסינכרוניות הנושאות נתונים או שילוב בין השניים.
ערוץ אסינכרוני תומך בקצב העברה של 723.2 קילו בתים לשנייה בכיוון אחד ו-57.6 קילובתים בכיוון ההפוך או 433.9 קילובתים בשני הכיוונים באופן סימטרי.
מערכת בלוטות' תומכת בקישור נקודה לנקודה בין שני צמתים בלבד או נקודה אחת לנקודות מרובות, כאשר הערוץ משותף למספר התקנים ליצירת רשת פיקונט שבה אחד ההתקנים מתנהג כאדון והוא שולט בה ועד שבעה התקנים לכל היותר מחוברים לרשת כמשרתים (אף על פי שלא כל המכשירים תומכים במספר זה).
כל המשרתים חולקים את השעון של האדון וחילוף המנות מבוסס על השעון הבסיסי שנקבע על ידי האדון שעובד בטווחים של 312.5 מיקרו שנייה.
משרתים נוספים יכולים להיות מחוברים במצב חניה שבו הם מסונכרנים עם האדון אך אינם יכולים להיות פעילים.
שתי פעימות שעון מהוות חריץ נתונים אחד של 625 מיקרו שנייה, שני חריצים מהווים זוג חריצים של 1250 מיקרו שנייה, במקרה הפשוט של חבילות בחריץ אחד האדון משדר בחריץ הזוגי וקולט באי זוגי, ובהתאם המשרת משדר בחריץ האי זוגי וקולט בזוגי.
חבילות יכולות להיות באורך של 1,3 או 5 חריצים אבל בכל המקרים האדון צריך להתחיל את השידור בחריצים זוגיים והמשרת צריך לשדר באי זוגיים.
במהלך ההתקשרות שני מכשירים יכולים, בתיאום, להחליף תפקידים ביניהם כך שהאדון נהיה המשרת והמשרת נהיה האדון.
תקן בלוטות' מאפשר חיבור בין מספר רשתות פיקונט המצויות במצב חפיפה חלקי ליצירת רשת מפוזרת (scatternet) של בלוטות'.
ברשת מפוזרת של בלוטות' התקנים רבים יכולים להתחבר למספר רשתות פיקונט בו זמנית הן כאדון והן כמשרת בשיטת ריבוב מבוססת זמן.
בכל רגע נתון ניתן להעביר מידע בין האדון לבין התקן אחר כאשר האדון הוא זה שבוחר לאיזה התקן לפנות, באופן כללי האדון מחליף בין ההתקנים המחוברים אליו בתור.
טווח הקליטה של בלוטות' מתחלק לשלוש רמות לפי צריכת אנרגיה במילי ואט ודציבלים למילי ואט (dBm).
הטבלה הבאה מסכמת את טווח הקליטה במטרים הנתמך בבלוטות' עד גרסה 5.
רמה 1.5 נוספה בגרסה v5 והייתה למעשה הרמה המקסימלית של בלוטות' בצריכה נמוכה בגרסאות 4.0-4.2. וכן הועלתה רמת האנרגיה של התקנים בצריכה נמוכה ל-100 מילי ואט כל עוד הרשויות המקומיות מאפשרות זאת.
כדי לאפשר להתקני בלוטות' למצוא אחד את השני ולהקים רשת, קיימים שני מצבי הפעלה מיוחדים "מצב גילוי" שתפקידו לבצע לפרקים סריקה (scan) של הערוצים הפיזיים בתדרים מוגדרים, לאתר התקנים קרובים ולהגיב לבקשות התחברות בערוץ המתאים עם כתובת בלוטות' ומידע נוסף.
ב"מצב חיבוריות" ההתקן מבצע לפרקים דפדוף (page) בערוצים הפיזיים וכן מגיב לדפדוף של התקנים אחרים בקרבת מקום כדי לאתחל התחברות.
התקני בלוטות' תומכים בקצבי מידע מרובים והם מתוכננים עם תאימות לאחור מלאה.
גרסאות מתקדמות יותר תומכות בנוסף לקודמות בקצבי תעבורה גבוהים יותר.
הקצב הבסיסי הנתמך החל מהגרסה הראשונה הוא לכל היותר 1 מגה ביט לשנייה.
ומגיע לתפוקה מרבית של 720 קילו בתים לשנייה (kbps) בגרסה 3 ומעלה נוסף קצב תעבורה של 2.1 מגה לשנייה בקירוב.
בלוטות' צריכה נמוכה נוסף בגרסה 4.0 ועודכן ב-4.1 ו-4.2. המטרה הייתה להביא למצב שההתקן יופעל עם סוללות זעירות.
אבטחת בלוטות' כוללת חמישה שירותי אבטחה בסיסיים:
אימות זהות ההתקנים המשתתפים בהתקשרות בהתבסס על כתובת הבלוטות' שלהם.
תקן בלוטות' אינו מכיל אימות משתמש.
מניעת חשיפת המידע העובר בין התקנים על ידי ציתות, באמצעות אלגוריתמים להצפנה שמבטיחים כי רק התקנים מורשים יוכלו לקרוא את המידע.
אפשרות שליטה במשאבים ותוכן על ידי וידוא שההתקן מורשה להשתמש בשירות או המידע לפני שהוא מקבל גישה.
וידוא שלמות המידע העובר ברשת בלוטות' בין התקנים, כך שאם יהיה שינוי על ידי צד שלישי הוא יתגלה על ידי הפרוטוקול.
שיתוף ואחסון מפתחות סודיים בין התקנים באופן שמאפשר להם להקים צימוד בטוח בין זוג התקנים.
תקן בלוטות' BR/EDR/HS מגדיר פרוצדורות להצפנה ואימות שניתנות לאכיפה במהלך שלבים שונים של ההתקשרות בין התקנים.
אכיפה ברמה של שכבת הקישור מתייחסת לכינון אימות והצפנה שמתרחש לפני שהחיבור הפיזי הושלם בהצלחה.
אכיפה ברמת שירות מתייחסת לכינון אימות והצפנה המתרחש אחרי שהחיבור הפיזי בוצע והערוץ הלוגי טרם הושלם.
עד גרסה 2.0 היו שלושה אופני אכיפה של האימות וההצפנה ברמה של קישור פיזי, ברמה של שירות או ללא אבטחה כלל.
כאשר אופנים אילו היו נתונים להתאמה.
מגרסה 2.1 ומעלה נוסף אופן רביעי שמגדיר מחדש את תהליך הצימוד.
אם שני ההתקנים תומכים באופן הרביעי הם מחויבים לעבור למצב זה.
ארבעת אופני ההפעלה של אבטחת בלוטות' מובאים בטבלה הבאה:
אופן שלב כינון האבטחה 4 שירות מגרסה 2.1 3 קישור פיזי 2 שירות עד גרסה 2.0 1 ללא
אופן אבטחה 1 אינו בטוח כי הצפנה ואימות לא מופעלים כלל מה שמותיר את ההתקן חשוף להתקפות.
למרות שההתקן יכול להשתתף בחיבור עם התקנים אחרים שנמצאים באופן אבטחה שונה.
NIST ממליצים שלא להשתמש באופן זה אף פעם.
באופן 2 מנהל אבטחה מקומי לפי מפרט בלוטות' מבצע אבטחה ברמת שירות ואחראי על גישה לשירותים או מידע.
מנהל האבטחה מנהל מדיניות הרשאות לגישה לשירותים וממשקים וחיבור עם התקנים אחרים.
באופן זה קביעת מדיניות האבטחה והגבלת גישה נעשים ברמת תוכנה ואפשר להגיע לתצורה שבה דרישות אבטחה שונות מגבילות גישה לשירותים ספציפיים מצד התקנים מסוימים באופן מקבילי וללא תלות אחד בשני.
באופן 2 ההצפנה והאימות מיושמים בבקר ובהתקנים חדשים אופן זה נתמך רק לצורך תאימות לאחור עם גרסאות 2.0 ומטה.
אופן אבטחה 3 אוכף אבטחה ברמה הפיזית בזמן שהקישור בין ההתקנים מתבצע.
אף פעולה לא יכולה להתבצע לפי שהאבטחה אותחלה (הכנת מפתחות) והצפנה ואימות הוגדרו כהלכה.
למרות שבאופן 3 אין צורך באבטחה ברמת שירות NIST ממליצים בכל זאת לפעיל אבטחה ברמת שירות כדי למנוע התקפות שמנצלות את האימות של המכשיר כדי לגשת דרכו להתקנים אחרים ללא ידיעת המשתמש.
כל ההתקנים עד גרסה 2.0 של בלוטות' תומכים באופן 3 אך ההתקנים החדשים תומכים בו רק לצורך תאימות לאחור.
באופן 4 שנוסף בגרסה 2.1+EDR האבטחה נאכפת ברמת שירות לאחר שהקישור הפיזי הושלם.
באופן 4 האימות מתבצע בשיטת SSP (צימוד פשוט בטוח), שבו פרוטוקול שיתוף ECDH משמש להכנה ושיתוף של מפתחות קישור.
עד גרסה 4.0 נעשה שימוש בעקום אליפטי P192 והאלגוריתמים להצפנה ואימות היו זהים לגרסה 2.0. בגרסה 4.1 נוסף עקום אליפטי P256. בגרסה זו האימות שודרג לאלגוריתם אימות HMAC-SHA-256 המבוסס על HMAC עם פונקציית הגיבוב SHA-2 שאושר על ידי תקן FIPS.
אלגוריתם ההצפנה שודרג לאלגוריתם AES במצב הפעלה CCM.
פותחה שיטת גנבת מידע ממערכת שנקראת Bluesnarfing.
החל מגרסה 4.0 נוספה למפרט בלוטות' גרסת אנרגיה נמוכה (low energy) או צריכה נמוכה.
הרעיון העיקרי בגרסה זו הצורך להפחית את צריכת האנרגיה של המכשיר באופן כזה שיוכל לפעול על סוללות זעירות במשך מספר שנים.
שימושי בעיקר בסנסורים אלחוטיים זעירים או מכשור רפואי לביש.
המאפיינים העיקריים של בלוטות' אנרגיה נמוכה הם: צריכת אנרגיה מופחתת מאוד, דרישות זיכרון נמוכות, ייעול תהליכי גילוי/התחברות, חבילות קצרות, ופרוטוקולים פשוטים.
הטבלה הבאה מראה את ההבדלים העיקריים בין המאפיינים השונים של טכנולוגיית בלוטות' BR/EDR לבין טכנולוגיית בלוטות' צריכה נמוכה.
החל מגרסה 4.0 של בלוטות' התקנים יכולים לתמוך גם בקישוריות בסיסית BR/EDR/HS וגם באנרגיה נמוכה בסגנון הנקרא "מצב דואלי".
לדוגמה מכשיר טלפון נייד יכול להתחבר בו זמנית לאוזניות בלוטות' בקישוריות רגילה ולהתחבר לסנסור הנעילה של הרכב במצב צריכת אנרגיה נמוכה.
לגרסאות 1.0 ו-1.0B היו הרבה בעיות ויצרנים התקשו להשיג תאימות בין המוצרים השונים.
כמו כן שתי גרסאות אלו הכתיבו שידור חובה של כתובת רכיב בלוטות'.
בתהליך החיבור (מה שלא איפשר אנונימיות ברמת הפרוטוקול), דבר זה היה מכשול משמעותי ביצירת שירותים שונים שתוכננו לשימוש בסביבת בלוטות'.
תוקנו באגים רבים שנתגלו בגרסה 1.0B.
נוספה האפשרות לערוצים לא מוצפנים.
נוסף מדד של עוצמת השידור (RSSI).
גרסה זו כללה שיפורים גדולים שכוללים:
יכולות חיבוריות וגילוי מהירות יותר.
נוספה היכולת של דילוג תדר פזור ספקטרום (FHSS), שמפחיתה את ההפרעות בשידור על ידי הימנעות בשימוש בתדרים עמוסים ברצף הקפיצות.
מהירויות שידור גבוהות יותר בפועל, עד 721 קב"ש, בהשוואה לגרסה 1.1.
חיבורים סינכרוניים מורחבים שמשפרים את איכות הקול של חיבורי אודיו על ידי שידור חוזר של חבילות עם שגיאות, בנוסף זה מאפשר, העלאה של ההשהיה ולקבל העברת מידע יותר אמינה.
הוספת פעילות של פרוטוקול Host Controller Interface (HCI) עם UART תלת-חוטי.
הוצגו בקרת הזרימה ומצבי השידור החוזר של פרוטוקול L2CAP.
גרסה זו של בלוטות' שוחררה בשנת 2004, ההבדל העיקרי מגרסאות קודמות הוא ההוספה של קצב מידע מוגבר (Enhanced Data Rate - EDR) שתרם להגברת קצב השידור של המידע.
הקצב הנורמלי של EDR הוא בערך 3 מגה ביט לשנייה אבל הקצב המעשי הוא 2.1 מגה ביט לשניה.
EDR משתמש בשילוב של Gaussian frequency-shift keying ו-Phase-shift keying ונותן צריכת אנרגיה טובה יותר הודות להורדת מחזור הפעילות.
הנתונים של גרסה זו פורסמו כ-"Bluetooth v2.0 + EDR" מה שמרמז שהאפשרות של EDR אופציונלית.
מלבד EDR נוספו שיפורים קטנים אחרים לגרסה 2.0 ומוצרים יכולים לטעון תאימות עם 2.0 מבלי לתמוך במהירויות הגבוהות יותר.
גרסה זו של בלוטות' אומצה על ידי ארגון Bluetooth Special Interest Group ביולי 2007. בגרסה זו הייתה ההוספה של: SSP- Secure Simple Pairing יכולת זו משפרת את חוויית החיבור של מכשירי בלוטות' תוך כדי העלאת החוזק והשימוש באבטחה.
גרסה זו מאפשרת שיפורים נוספים שונים כגון Extended Inquiry Response - EIR שמספקת מידע נוסף במהלך תהליך החיפוש כדי לאפשר סינון של מכשירים לפני החיבור אליהם ו-Sniff Subrating שמשפר את צריכת האנרגיה במצב של צריכת אנרגיה נמוכה.
החלק של HS אינו מחייב ולכן רק מכשירים שתומכים בו יוכלו להעביר קבצים במהירות גבוהה, מכשיר בלוטות' ללא +HS לא יוכל להשתמש במהירות הגבוהה אלא רק בתוספות חדשות אחרות של גרסה זו.
בנוסף לHS נוספו התוספות הבאות:
מצבים מורחבים של L2CAP - מצב Enhanced Retransmission Mode (ERTM) מציג ערוץ L2CAP אמין ולעומתו מצב Streaming Mode (SM) מציג ערוץ לא אמין ללא בקרת זרימה או שידור חוזר.
AMP (Alternative MAC/PHY) - מאפשר להשתמש ב-MAC או PHY כאלטרנטיבה להעברת המידע של הבלוטות'.
הבלוטות' עצמו עדיין משמש לחיפוש התקנים, חיבור והגדרות ראשוניות אבל כאשר יש צורך בהעברה של כמות גדולה של מידע השימוש יהיה באלטרנטיבה של 802.11. בצורה זו נשמר החסכון באנרגיה של מצב השינה מצד אחד ומצד שני ניתן לקבל מהירויות גדולות יותר ברגע שצריך להעביר כמות גדולה של מידע.
Unicast Connectionless Data - מאפשרת למידע שירותי להישלח ללא יצירה של ערוץ L2CAP.
אופציה זו נועדה להתקנים שדורשים השהיה נמוכה בין פעולת המשתמש לבין חיבור מחדש או שליחה של נתונים ומשמשת לכמויות קטנות של מידע.
בקרת אנרגיה מוגברת - בקרת האנרגיה עודכנה והחוג הפתוח הוסר ונוספו שיפורים בתוספות שנוספו לבקרת האנרגיה עם הוספת EDR.
בקרת האנרגיה בחוג סגור נוספה כך שניתן להתחיל את סינון ה-RSSI ברגע שהתגובה מתקבלת.
בנוסף הוצגה בקשה חדשה של "מעבר ישיר לאנרגיה מקסימלית" במטרה לפתור את בעיות ניתוק החיבור עם דיבוריות עם הכנסת המכשיר הסלולרי לכיס בצד השני של הדיבורית.
גרסה 4.0 ,שנקראה "Bluetooth Smart", הוכרזה ב-30 ביוני 2010 וכוללת את הפרוטוקולים הקלאסיים של בלוטות', של בלוטות' HS ושל אנרגיה נמוכה (Bluetooth Low Energy - LE).
בלוטות' LE, שנקרא קודם Wibree, הוא תת-סט של בלוטות' 4.0 עם מחסנית פרוטוקולים חדשה לחלוטין לבניה מתמשכת של חיבורים פשוטים.
כאלטרנטיבה לפרוטוקולים הסטנדרטיים של בלוטות' שהוצגו בגרסאות 1.0 עד 3.0 LE נבנה עבור מכשירים של אנרגיה נמוכה מאוד שרצים בעיקר על סוללות מטבע.
תכנוני הצ'יפים מאפשרים שתי שיטות ביצוע, מצב דואלי ומצב יחיד בנוסף לשיפורים לגרסאות קודמות.
במצב יחיד (Single-Mode) רק המחסנית של LE ממומשת.
צ'יפים כאלה מאפשרים הפחתת עלויות, מכשירים קומפקטיים ואינטגרטיביים יותר, רמת link רזה יותר שמאפשרת פעילות נמוכת אנרגיה במצב שינה, גילוי פשוט של מכשירים, והעברת נתונים אמינה מנקודה אחת למספר נקודות בנוסף לחיבוריות מאובטחת יותר בעלות הנמוכה ביותר.
במצב דואלי (Dual-Mode) היכולות של Bluetooth Smart ממומשות בבקר קלאסי של בלוטות'.
הארכיטקטורה הזאת משתמשת באותן פעולות ותדרים של הבלוטות' הקלאסי מה שמשפר את העלויות וגורם להפרש זניח בינם לבין בלוטות' קלאסי.
השינויים בגרסה זו הם השינויים הדרושים לפעילות BLE והוספת פרופיל ה Generic Attribute Profile (GATT), ושירותי Security Manager בהצפנת AES.
גרסה זו שוחררה ב-4 בדצמבר 2013 והיא עדכון תוכנתי לגרסה 4.0 ולא כוללת עדכון חומרתי.
עדכון זה מוסיף פיצ'רים חדשים שמשפרים את השימושיות עבור המשתמש עם תמיכת "דו-קיום" מתקדמת עם LTE, קצבי החלפת מידע גדול, ושיפור בחדשנות למפתחים על ידי מתן האפשרות למכשירים לתמוך בתפקידים שונים במקביל.
תחומי השיפור העיקריים בגרסה זו הם:
פרסום מבוסס מחזור פעילות נמוך.
חיבור מונחה L2CAP וערוצים ייעודיים עם בקרת זרימה מבוססת קרדיטים.
טופולוגיה של שכבת ה-link עבור LE.
עדכונים של ארכיטקטורת האודיו עבור דיבור פס רחב.
גרסה זו שוחררה ב-2 בדצמבר 2014 והציגה תכונות חדשות בעיקר בתחום האינטרנט של הדברים והוא בעיקר עדכון חומרתי, למרות זאת חלק מחומרות הבלוטות' הישנות יותר הולכות לקבל חלק מהפיצ'רים של 4.2 כגון עדכוני אבטחה על ידי עדכוני קושחה.
הרחבה של אורך חבילות המידע של LE.
תמיכה בחיבוריות IP עבור מכשירי בלוטות' חכמים תהיה אפשרית בקרוב דרך ה Internet Protocol Support Profile (IPSP) החדש, חיבוריות זו תתן חיבור IPv6 למכשירים אלו מה שיהפוך אותם לאידיאליים לבתים מחוברים ואימפלמנטציות שונות של האינטרנט של הדברים.
על ידי הרחבת התכולה של החבילות החכמות של בלוטות' גרסה זו יכולה להעביר מידע במהירויות יותר גבוהות.
הוספת הגדרות פרטיות חדשות שמורידות את צריכת האנרגיה ומקשות על מאזיני-סתר לעקוב אחרי המכשיר דרך חיבור הבלוטות' ללא הרשאה.
בשנת 2015 הוכרז על גרסה 5.0, כאשר חברת סמסונג התחילה להשתמש בטלפונים סלולריים גלאקסי S8 ואייפון 8 גם יצא עם אותה טכנולוגיה.
אחד מהחידושים בגרסה זו היא אפשרות להשתמש ב-2 סוגי אוזניות בו זמנית.
יתרונות וחסרונות לעומת תקשורת אלחוטית אחרת
יתרונותחסרונותאין צורך בקו ראייה (לעומת תת אדום).הפרעות מצד מכשירים אלקטרוניים שפועלים באותו תחום תדרים.הספק חשמל נמוך אשר מהווה גורם משמעותי בהתקנים ניידים.רוחב פס נמוך יחסית מונע אפשרויות של העברת קבצים גדולים וזרימה של וידאו.יכולת הצפנה סבירה.אפשרות לתקשר עם/עד 8 מכשירים במקביל לכל רשת.חיבור אוטומטי בין המכשירים השונים (לעומת תקן ה-WI-FI).
בלוטות זיעה נחלקות לשני סוגים: בלוטות זיעה אקריניות ובלוטות זיעה אפוקריניות.
בלוטות זיעה אקריניות מפוזרות על פני כל שטח העור, מלבד השפתיים ואיברי המין.
בלוטות זיעה רבות שכאלו נמצאות על כף היד ובגב העליון.
בלוטת זיעה בנויה כצינור מתפתל.
בבסיס הצינור, בשכבה התת-עורית, נוצרת הזיעה.
הצינור עובר בעיקר דרך הדרמיס.
תפקיד הבלוטות האקריניות הוא סילוק פסולת דרך הזיעה שהן מפרישות וכן איבוד חום יתר על ידי התאדות הזיעה, תופעה שמאפשרת ויסות ושמירה על טמפרטורת גוף קבועה.
בלוטות זיעה אפוקריניות מופיעות בריכוזים גבוהים בבית השחי ובמפשעה.
הבלוטה מתפתלת ומתחילה בשכבה התת-עורית.
בלוטות אלו גדולות יותר מהבלוטות האקריניות ומתפתחות בגיל ההתבגרות.
הנוזל אותו הן מפרישות הוא יותר צמיג וכהה מן הזיעה, והריח הלא נעים שניתן להרחה בקלות אצל אנשים שלא משתמשים בדאודורנט נובע מחיידקים שניזונים מההפרשה, כיוון שבית השחי הוא מקום לח וחם - בית גידול אידיאלי לחיידקים.
בלוטת הערמונית היא בלוטה אקסוקרינית במערכת הרבייה של היונקים הזכרים.
יש הבדלים ניכרים בערמונית של מינים שונים, מבחינה אנטומית, כימית ופיזיולוגית.
שמה העברי של הבלוטה נגזר מפרי עץ הערמון, שצורתה דומה לו.
הערמונית היא בלוטת מין הקיימת אצל זכרים בלבד.
הבלוטה ממוקמת במוצא שלפוחית השתן, ובתוכה עוברת השופכה.
הקשר האנטומי הקרוב ביותר של הערמונית הוא לחלחולת (רקטום), הנמצאת מאחוריה.
מאחר שהערמונית נמצאת בתוך האגן, ניתן לבדוק אותה בבדיקה טרנס-רקטלית (דרך הרקטום), למשל על ידי אולטראסאונד הנעשה דרך החלחולת.
בלוטת הערמונית מתפתחת אצל הגבר, ובגיל 20–30 היא מגיעה לשיא התפתחותה.
קוטרה של הערמונית נע בין 3 ל-4 ס"מ ומשקלה כ-20 גרם.
מתחת לערמונית נמצאות בלוטות קאופר, אשר מפרישות נוזל שקוף לפני פליטת נוזל הזרע.
הערמונית היא בעלת תפקיד חשוב בפוריות הגבר.
היא מפרישה את נוזל הערמונית, שהוא חלק מהותי מנוזל הזרע.
נוזל הערמונית מגן על תאי הזרע.
בבלוטה עלולות להתפתח מחלות שונות, החל בדלקות, הפרעות במתן שתן עקב הגדלה שפירה, וכלה בהתפתחות סרטן הערמונית.
בלוטות קאופר (Cowper's gland; על שם האנטומיסט ויליאם קאופר), הידועות גם בשם בלוטות הבולבוס , הן בלוטות אקסוקריניות קטנות בגוף הגבר הנפתחות אל השופכה ומפרישות מעט נוזל שקוף וצמיגי בשלב הראשון של העוררות המינית.
הבלוטות נמצאות משני צידיו של צינור השופכה ומתחת לערמונית.
תפקידי ההפרשה הם לסכך את השופכה ולהקל על מעבר נוזל הזרע בזמן הפליטה ולסתור את הסביבה החומצית שבשופכה, ובכך לאפשר סביבה מתאימה יותר לנוזל הזרע.
הפרשתה של בלוטת קאופר היא הראשונה שנפלטת; לאחריה נפלטת הפרשת בלוטת הערמונית ותאי הזרע, ולבסוף הפרשת שלפוחית הזרע.
הפרשת בלוטת קאופר מופיעה בפתח השופכה כטיפה צמיגה, המכונה נוזל טרום-שפיכה.
בנוזל זה קיימים לפעמים גם תאי זרע.
למרות כמותם הקטנה של תאי הזרע קיים הסיכוי לעיבור אם הנוזל נפלט בנרתיק האישה.
הסיכוי לקיומם של תאי זרע בהפרשת בלוטות קאופר מקטין את בטיחותה של שיטת המשגל הנסוג כאמצעי למניעת הריון.
הבלוטה ההומולוגית בגוף הנקבה לבלוטת קאופר היא בלוטת ברטולין.
בלוטת הדמעות היא בלוטה אקסוקרינית אשר מפרישה את נוזל הדמעות.
בלוטת הדמעות ממוקמת בחלק הפנימי של העפעף העליון.
נוזל הדמעות הנוצר בבלוטת הדמעות מופרש באמצעות צינור הממוקם בשוליים הפנימיים של העפעף העליון.
נוזל הדמעות "נמרח" באמצעות תנועה מכנית של עפעוף על גבי הקרנית ומשאיר אותה עם שכבה דקה של נוזל הדמעות.
נוזל הדמעות מכיל מים, נוגדנים השומרים על העין מפני חיידקים ומרכיבים שומניים החיוניים לשמירת הקרנית.
נוזל הדמעות מנוקז מהעין דרך פתח הממוקם בצידו הפנימי של העפעף התחתון אל ומשם בצינור אל האף.
קיימים שני סוגי הפרשות של דמעות: "דמעת בסיסית" הפרשה קבועה של נוזל הדמעות המספיקה לשטיפה מכנית קבועה של הקרנית "דמעת רפלקס" מתרחשת כתגובה לגירוי פיזי (גוף זר, גירוד וכולי) או רגשי.
כאשר שטף של נוזל הדמעות גדול מקצב ניקוזן הטבעי, עודף של נוזל מצטבר על הקרנית ולאחר מכן מופרש אל מחוץ לעין.
אי הפרשה מספקת של נוזל הדמעות יגרום ליובש בקרנית העין אשר עלולה לאבד את שקיפותה במקרים קיצוניים עד עוורון.
בלוטה אנדוקרינית או בלוטת הפרשה פנימית היא בלוטה שמייצרת הורמונים ומפרישה אותם ישירות אל מחזור הדם, שלא דרך צינור.
הבלוטה האנדוקרינית מקורה בתאי אפיתל שהתפתחו אל תוך רקמת החיבור וניתקו משכבת האפיתל, ולאחר מכן נעטפו בנימים.
הבלוטות האנדוקריניות שבגוף האדם הן: בלוטת יותרת המוח (היפופיזה), בלוטת האצטרובל, בלוטת התריס, בלוטת יותרת התריס, התימוס, יותרת הכליה, השחלות, האשכים, השליה והלבלב.
הבלוטות האנדוקריניות לוקחות חלק בוויסות תהליכים, ריכוז חומרים ופעולות וויסות אחרות, והן גורמות להפעלה של רקמות או איברים מסוימים בגוף.
ההורמונים שנוצרים בבלוטות אנדוקריניות מופקים, רובם ככולם, על ידי תאים מיוחדים הקיימים בשביל ליצור הורמונים ספציפיים אלו, דוגמת איי לנגרהנס בלבלב.
הורמונים אלו יוצאים אל מחזור הדם דרך אקסוציטוזה, ומוסעים בדם עד שהם מגיעים אל תאי המטרה שלהם.
בלוטות אנדוקריניות משתתפות כמעט בכל מערכות הגוף, והן נוטלות תפקיד חשוב בהומאוסטזיס של הגוף.
תאי עצבים אינם נחשבים תאים אנדוקריניים או חלק מבלוטה אנדוקרינית משום שאינם מפיקים הורמונים אלא חומרים כימיים בשם נוירוטרנסמיטרים.
לא כל התאים המפרישים חומרים נחשבים חלק מבלוטה אנדוקרינית (כמו בלוטות הזיעה או תאי הקיבה).
בלוטה אקסוקרינית או בלוטת הפרשה חיצונית היא בלוטה המפרישה חומר דרך צינור אל חלל המצופה אפיתל, כלומר אל הסביבה החיצונית של הגוף או אל חללים שלהם פתחים כלפי חוץ.
דוגמאות של בלוטות אקסוקריניות הן בלוטות הזיעה, בלוטות חלב ובלוטות הדמע.
ההפרשה האקסוקרינית נחלקת לסוגים שונים לפי מבנה הבלוטה וצינורותיה: בלוטה פשוטה היא בלוטה שבה צינור ההפרשה משרת יחידת הפרשה אחת, ואילו בלוטה מורכבת היא בלוטה שבה הצינור מתפצל ומשרת מספר יחידות הפרשה נפרדות.
בנוסף, גם האזור המפריש יכול להסתעף או להתקפל, ואז הבלוטה נקראת מסועפת (branched) או סלילית (coiled) בהתאם.
כאשר האזור המפריש בבלוטה הוא גם כן בצורת צינור, הבלוטה נקראת צינורית (tubular), וכאשר הוא בצורת שק, הבלוטה נקראת אונית (acinar).
כמו כן, בלוטות אקסוקריניות נחלקות לשלושה סוגים, לפי האופן בו החומר המופרש יוצא מן הבלוטה: בלוטות מרוקריניות (נקראות גם אקריניות) הן בלוטות המפרישות חלבונים או גליקופרוטאינים באקסוציטוזה.
זהו אופן ההפרשה הנפוץ ביותר, וכך מופרשת הזיעה בעור.
בלוטות אפוקריניות מפרישות את החומר המיועד להפרשה יחד עם חלק גדול מן התא, העטוף ממברנה ומכיל ציטופלזמה.
כך מופרשת זיעה בבית השחי.
בלוטות הולוקריניות מפרישות תאים שלמים עם החומר המיועד להפרשה.
הפרשה זו מאפיינת בלוטות חלב.
הבלוטות המרוקריניות נחלקות אף הן לשני סוגים: נסיוביות (סרוזיות) וריריות (מוקוזיות), לפי החלבונים והגליקופרוטאינים שהן מפרישות.
בלוטות ברטולין (Bartholin, נקראות גם בלוטות על שם קספר ברטולין הצעיר ובלוטות פרוזדור הגדולות) הן זוג בלוטות בגודל 1.5 - 2 ס"מ הממוקמות ברקמת שומן של השפתיים הגדולות של נקבת האדם, בשליש התחתון שלהן, משני צדי פתח הנרתיק.
פתח הבלוטות נמצא על שטח פנימי של השפתיים הקטנות.
עם לחיצה עליהן וכן בזמן עוררות מינית והזדווגות בלוטות ברטולין מפרישות נוזל אפור-שקוף צמיגי ועתיר חלבון השומר על לחות פתח הנרתיק ומשמש כחומר סיכה עבור מהלך הזדווגות שפיר.
הבלוטה ההומולוגית בגוף הזכר לבלוטת ברטולין היא בלוטת קאופר.
בלוטות מונטגומרי (Glandulae Montgomery, Glandulae areolares בלטינית) הן צבר בלוטות קטנות המפוזרות בצורה אקראית על גבי הילת הפטמה.
הן מגיעות להתפתחות מרבית בשלבים המאוחרים של ההריון.
מפרישות חומר שומני המגן מהתייבשות הפטמה והיווצרות סדקים עליה וגם מעורר תיאבון אצל התינוק.
בלוטת אמפיקרינית או בלוטה אנדו-אקסוקרינית היא בלוטה שמתפקדת הן כבלוטה אקסוקרינית (הפרשת חומרים לחללים בגוף או לסביבה חיצונית) והן כבלוטה אנדוקרינית (הפרשת הורמונים ישירות למחזור הדם).
הכבד והלבלב מתפקדים כבלוטות אמפיקריניות.
בלוטה אמפיקרינית הומוטיפית מכונה כך, כאשר לסוג תא אחד תפקוד הן אקסוקריני והן אנדוקריני, כפי שקורה בהפטוציטים בכבד.
בלוטה אמפיקרינית הטרוטיפית מכונה כך, כאשר מדובר בסוגים שונים של תאים באותו איבר אשר כשאחד מהם אקסוקריני והשני אנדוקריני, כפי שקורה בתאי הלבלב, שהתאים באיי לנגרהנס הם אנדוקריניים, ואילו התאים האצינרים הם אקסוקריניים.
בַּלּוּטָנִית אַפְרִיקָנִית (שם מדעי: .Commicarpus plumbagineus (Cav.) Standl) היא בן שיח בר או מטפס רב-שנתי ממִשְׁפַּחַת הַלֵּילָנִיִּים (Nyctaginaceae).
פרחיה קטנים ולבנים נישאים על עוקצים ארוכים.
העטיף פשוט (כותרתי) ודמוי משפך, ומתוכו בוקעים 2 או 3 אבקנים.
צינור העטיף ארוך מאוד במיוחד ובבסיסו תבליט המדמה גביע.
החלק התחתון של העטיף, שמעורה בשחלה, עוטף את הזרע בזמן ההבשלה והחלק העליון מפתח בלוטות דביקות מאוד, המסייעות בהפצת הזרעים על ידי הדבקות הפרי השלם לגופם של בעלי חיים, כגון יונקים וציפורים.
הצמח נפוץ באזורים בעלי טיפוס תפוצה סודני, וגדל בעיקר בבתי גידול מוצלים במדבר, אך ניתן למצוא אותו גם באזורים נוספים.
העלווה קיימת לאורך כל השנה, הפריחה מתרחשת מאמצע ספטמבר ועד תחילת יולי, והפצת הזרעים מתבצעת בין ינואר ליולי.
מספר צמחי נוי ממשפחת הלילניים אוזרחו בישראל.
המוכר ביניהם הוא צמח הבוגנווילאה (Bougainvillea), הגדל בצידי כבישים ועל גדרות, ונבדל מהבלוטנית האפריקנית בשלושת החפים הגדולים והצבעוניים שלו.
בַּלּוּטָנִית אַפְרִיקָנִית היא שיח קירח, סבוך וגדול בקוטר 1 עד 2 מ' או מטפס רב-שנתי הנעזר בגבעוליו, קירח דליל עד סבוך הנשען על עצמים וצמחים אחרים.
לצמח שורש מסוג קנה שורש.
הגבעולים, ארוכים, דקים, גמישים, קירחים, עגולים, דבקים ובקרבת הבסיס הם מעוצים.
הגבעולים, שאורכם עד 2 מטרים, שרועים או מטפסים (בעל כושר פיתול וכריכה) לעיתים רחוקות זקופים.
העלים פשוטים ורחבים, שאורכם 3 עד 6 ס"מ ורוחבם 1 עד 4 ס"מ, בעלי צורה ושפה מגוונות.
צורתם דמוית ביצה רחבה עד דמוית לב מחודד בקצה, ושפתם תמימה עד מפורצת.
התפרחות נישאות על עוקצים מאורכים ומורכבות מדורים מדומים או מסוככים קטנים לאורך הגבעול או בקצהו.
התפרחות האמיריות מלוות בעלים וערוכות מאחת או שתי קבוצות של פרחים או סוככים.
התפרחת מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת וענפה.
החפים קטנים ירוקים ונושרים מהרה (בשונה מחפים של בוגנווילאה).
עוקצי הפרחים קירחים, אורכם 1 עד 5 מ"מ וארוכים ממחצית אורך הפרח.
הפרחים נכונים, דו-מיניים, לבנים והם בעלי עטיף פשוט, כותרתי, דמוי משפך ואורכו 8 עד 15 מ"מ.
העטיף הפשוט עשוי דור אחד של 5 עלים, דמוי עלי כותרת, שמאוחים לצינור צר וארוך וירקרק שבתחתיתו תבליט המדמה גביע, ובחלקו העליון אוגן רחב של 5 אונות לבנות בקוטר 6 עד 8 מ"מ.
חלקו התחתון של צינור העטיף, שמעורה בשחלה, עוטף את הזרע, ובקצהו העליון בלוטות דביקותן.
השחלה עילית ומורכבת מעלה שחלה יחיד, היוצר מגורה אחת שבה ביצית אחת ועמוד שחלה אחד ארוך ועדין, אורכו כאורך האבקנים או יותר ובראשו צלקת דמוית כיפה.
האבקנים בולטים מאוד, מספרם 2 או 3, וערוכים לסירוגין בין עלי העטיף.
הזירים מפורדים, ואינם מחוברים לעטיף הפרח או לשחלה, ואורכם אינו שווה זה לזה בדרך כלל.
המאבקים בעלי 2 לשכות, שמשחררות אבקה, דרך סדקי אורך כלפי מרכז הפרח.
בבסיס האבקנים נמצא צופן טבעתי.
הפרי גליל ומוארך, מעט מצולע (חרוץ מעט לאורכו) ואורכו 8 עד 9 מ"מ.
סביב חלקו העליון מצויות בלוטות יושבות (שאינן נישאות על עוקצים) הבולטות לעין ודביקות מאוד.
דביקות זו היא שהעניקה לסוג את שמו בעברית ובלטינית, שפירושו 'פרי עם דבק'.
תכונה זו מסייעת בהפצת הזרעים, כאשר הפירות נדבקים לגופם של בעלי חיים הנושאים אותם למרחקים.
הפרי של בלוטנית אפריקנית הוא מסוג אנטוקרופ (anthocarp), פרי ייחודי, שנוצר כאשר עטיף הפרח (perianth) או חלקים אחרים של הפרח משתיירים סביב השחלה וממשיכים להתפתח יחד איתה ליצירת פרי.
במילים אחרות, באנטוקרפ לא רק השחלה משתתפת ביצירת מבנה הפרי, אלא גם חלקים נוספים של הפרח שמעניקים לו לעיתים צורה ייחודית או תכונות נוספות המעניקות לצמח יתרון אקולוגי בתהליך ההפצה.
תופעה זו ייחודית למשפחת הלילניים (Nyctaginaceae) ולכמה משפחות קרובות.
הזרע הוא אגוזית שאינה נפתחת המכילה מעט אנדוספרם.
העובר ישר, או כפוף ובעל שני פסיגים דמויי עלים קטנים.
בלוטנית אפריקנית גדלה באזורי מעיינות, ואדיות, נאות מדבר וצל עצים במדבר החם, אך לא במדבר קיצוני, וגם בצידי דרכים וגנים וליד מקווי מים באזורים אחרים.
מין זה מצוי בנאת עין גדי, פזור צפונה לאורך ים המלח והבקעה עד לבקעת כנרות ונדיר מאוד וכתמי בערבה, בנגב ואף מופיע באוכלוסיות מקוטעות במישור החוף.
מין זה אותר וצולם בקריית שמונה ביום 8/11/2022. תפוצתו העולמית משתרעת בספרד ובישראל ונמשכת מחצי האי ערב הסעודית ועד הודו ולאזורים הטרופיים היבשים של אפריקה.
בלוטנית אפריקנית היא אחת המטפסים הנפוצים במעיינות של מים מתוקים (סביבת עין גדי, אך לא רק) בבקעת ים המלח יחד עם דמיה לבידה מחומש לולייני, אחי-חרגל אפריקני וסהרון משולשל.
היא מתלווה אל חברת זוגן-השיח בגבעות של חלוקי אבן צור המתחממים בקלות באזור מרכז הנגב.
בלוטנית אפריקנית משמשת כצמח נוי של אור מלא, רגיש לקרה, עמיד ביובש ובמליחות.
הסוג בלוטנית נכלל בעבר בסוג בורהביה (שמה הקודם בּוּרָבִיָּה).
שמה של בלוטנית אפריקנית היה בעבר בורביה עופרתית והיא נחשבה כצמח, שצומח בנקל ובשפע בכל מיני קרקעות, ועל כן משמשת כצמח נוי לכיסוי גדרות ומבנים.
הבוטנאים הישראלים משייכים את בלוטנית אפריקנית לסוג בלוטנית (Commicarpus), אבל, לעת עתה ישנה עדיין אי-הסכמה, ואחרים ממשכים לכלול אותה ומינים נוספים בסוג בּוּרְהַבְיָה (Boerhavia).
בין כך ובין כך, בלוטנית אפריקנית נמנית עם משפחת הלילניים שמונה כ-32 סוגים ו-446 מינים וכוללת עשבים, שיחים מטפסים ועצים וביניהם שני צמחי נוי: בּוּגֶנְוִילֵאָה שמוצאה ברזיל ולילנית רב-גונית (מלכת הליל) שמוצאה מאמריקה הטרופית ופרחיה הצבעוניים נפתחים לעת ערב.
בישראל, הסוג בּוּרְהַבְיָה מיוצג על ידי המין בּוּרְהַבְיָה זוֹחֶלֶת (Boerhavia repens), הנחשב לנדיר מאוד ונמצא בסכנת הכחדה.
תפוצתו העולמית משתרעת באזורים הטרופיים של אפריקה ואסיה עד האוקיינוס השקט, ובישראל הוא מצוי בעמק בית שאן, בבקעת הירדן, במדבר יהודה ובאזור ים המלח.
עם זאת, על פי אתר Kew, המין Boerhavia diffusa (המכונה גם "בּוּרְהַבְיָה זוחלת") נפוץ באזורים טרופיים וכולל גם את אמריקה.
ייתכן כי קיימת בלבול בין שני המינים, Boerhavia repens ו-Boerhavia diffusa, בשל הדמיון ביניהם.
חשוב להבחין בין המינים כדי להבין את תפוצתם המדויקת ואת מצבם האקולוגי.
בישראל, מלבד בלוטנית אפריקנית, גדלים שלושה מיני בלוטנית נוספים שפריחתם ורודה:
בַּלּוּטָנִית הַדּוּרִים (Commicarpus helenae Meikle) – בן-שיח מטפס או בן-שיח שגדל מדרום ים המלח ועד אילת: במדבר יהודה, בבקעת ים המלח, בנגב, בהרי אילת ובערבה.
תפוצתו העולמית משתרעת באזורים המדבריים והצחיחים של אפריקה, אסיה, חצי האי ערב, ופקיסטן ועד הודו.
בלוטנית הדורים הוא צמח תרמופילי של נאות המדבר האוהב מים זמינים חום והיעדר קרה בחורף.
בלוטנית מפורצת (Commicarpus sinuatus Meikle) – צמח מטפס או שיח שפרחיו ורודים ושגדל בישראל (בערבה בדרום הנגב), בירדן (אדום), בחצי האי סיני, בערב הסעודית, בתימן, באתיופיה ובסומליה.
בלוטנית דביקה (Commicarpus grandiflorus'' Standl.) – עשב רב-שנתי נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל והיא גדלה בחלקו העליון היבש של נחל דוד ובחצי האי סיני, ערב הסעודית, תימן, אפריקה והודו.
בלוטות רוק צינוריות, הידועות גם בשם בלוטות הרוק, הן זוג בלוטות רוק המצויות בבני אדם בין חלל האף והגרון.
בלוטות הרוק הצינוריות נמצאות בדפנות הצדדיות של לוע האף העומד על הטורוס טובאריוס.
הבלוטות התגלו על ידי קבוצה של מדענים הולנדים במכון הסרטן של הולנד בספטמבר 2020 באמצעות סריקות PET/CT.
עיקר החשיבות של בלוטות הרוק הצינוריות נובעת מחשיבותן ברדיותרפיה.
יש המאמינים שהימנעות ההקרנות של הבלוטות תמנע הרבה מתופעות הלוואי של הקרנות, כגון קסרוסטומיה.
בלוטות צרומן (או בלוטות שעווה) הן בלוטות זיעה תת-עוריות מיוחדות הממוקמות בתעלת השמיעה החיצונית, בשליש החיצוני.
בלוטות צרומן הן בלוטות פשוטות, מפותלות וצינוריות, הבנויות משכבה פנימית של תאים מפרישים ושכבה חיצונית של תאים מיואפיתליאליים.
הבלוטות מתנקזות לצינורות גדולים יותר, אשר לאחר מכן מתנקזות לשערות המגן הנמצאות בתעלת השמע החיצונית .
כאן הם מייצרים צרומן, או שעוות אוזניים, על ידי ערבוב ההפרשה שלהם עם חלב ותאי אפידרמיס מתים.
צרומן שומר על גמישות עור התוף, משמן ומנקה את תעלת השמע החיצונית, אוטם את התעלה למים, הורג חיידקים ומשמש כמחסום ללכידת חלקיקים זרים (אבק, נבגי פטריות וכו') על ידי ציפוי שערות ההגנה של האוזן, מה שהופך אותן לדביקות.
בלוטות אלו מסוגלות לפתח גידולים שפירים וממאירים כאחד.
גידולים שפירים כוללים אדנומה צרומינית, אדנומה פלאומורפית צרומינית וסירינגוציסטדנומה פפיליפרום צרומינית.
הגידולים הממאירים כוללים אדנוקרצינומה צורמנית, קרצינומה ציסטית אדנואידית וקרצינומה מוקואפידרמואידית .
בלוטות ובר הן בלוטות ריריות אקסוקריניות בצד הלשון.
הן בלוטות רוק קטנות בחלל הפרי-טונסילרי (החלל שסביב השקד).
הבלוטות נקראות על שם האנטומיסט הגרמני מוריץ איגנץ ובר.
הן מנקות את החלל הפרי-טונסילרי מפסולת.
בלוטות האף הן בלוטות אקסוריניות באזור הנשימה של רירית האף.
שלושת הסוגים העיקריים של בלוטות האף הם הבלוטות הריריות, בלוטות הסרו-מוקוזיות ובלוטות באומן.
בלוטות האף הריריות הן מוקוזיות (מייצרות ריר/ליחה) ומסייעות להעניק לחות לרירית האף.
הבלוטות הסרו-מוקוזיות הן הנפוצות ביותר ברירית חלל האף והסינוסים (כולל ריכוז גבוה בחלק הקדמי) והן מורכבות מתאים סרוזיים (המפרישים נוזל שקוף) ומוקוזיים.
בלוטות באומן הן בלוטות סרוזיות בחלק העליון של חלל האף המסייעות לאזור החישה בתחושת הריח.
בַּלּוּטַת הַתְּרִיס (thyroid gland; בלוטת התִּירוֹאִיד), נקראת גם בלוטת המגן (מיוונית: thyreos - מגן, eidos - צורה) על שום צורתה, היא בלוטה השייכת למערכת האנדוקרינית בגוף האדם.
ייחודה של הבלוטה ביכולתה ללכוד, לרכז ולאגור את היוד המגיע אליה באמצעות מחזור הדם, ולהשתמש בו לייצור הורמונים.
הבלוטה מפרישה הורמונים, שהחשובים שבהם הם תירוקסין (T4) ותריודוטירונין (T3).
הורמונים אלה קובעים את קצב המטבוליזם הכללי של הגוף ומשפיעים על קצב הגדילה ועל תפקודן של מערכות שונות בגוף.
יוד הוא מרכיב חיוני של שני ההורמונים, ולכן גם מהווה מרכיב בטיפול של בעיות בבלוטת התריס.
הורמון שלישי שמייצרת הבלוטה הוא הקלציטונין, שלו תפקיד חשוב במשק הסידן.
הוא מווסת את רמת הסידן בדם, על ידי מניעת שחרור סידן ממאגריו בעצמות.
עלייה ברמת הסידן בדם מהווה גירוי להפרשת ההורמון.
הבעיות הנפוצות ביותר בבלוטת התריס הן תת-פעילות של בלוטת התריס ויתר פעילות שלה.
בלוטת התריס נמצאת בחלק הקדמי של הצוואר, מתחת לעור, ובנויה משתי אונות משני צידי קנה הנשימה, המחוברות זו לזו על ידי חלק הנקרא isthmus.
בזמן הבליעה נעה הבלוטה ביחס לקנה הנשימה.
המקור העוברי של הבלוטה הוא מהלוע העוברי.
משקל הבלוטה אצל מבוגרים 18–60 גרם, אורכה נע בין 1.5 עד 6 סנטימטר, וצבעה חום וורוד בהיר.
מבחינה היסטולוגית בבלוטה ניתן לראות חללים בגדלים שונים, בעלי ציפוי של שכבה אחת של תאי אפיתל.
אלו הם התאים המפרישים את חומרי הבנייה להורמונים T3 ו־T4 .
בין תאים אלו ישנם תאי C המפרישים קלציטונין.
בין כל התאים קיימת רקמת חיבור המכילה כלי דם רבים, אליהם עוברים ההורמונים.
הבלוטה מייצרת את ההורמונים תירוקסין (T4), תריודוטירונין (T3) וקלציטונין.
ההבדל בין T4 ל־T3 הוא באטום יוד אחד.
כל אחד מהם מורכב משתי מולקולות טירוזין, אבל בעוד T4 מכיל 4 אטומי יוד, T3 מכיל 3 אטומי יוד.
תירוקסין נוצר על ידי תאי הבלוטה מטירוזין חופשי וחלבון הנקרא .
יוד מוצמד לשייר הטירוזין בתירוגלובולין, וגם לטירוזין החופשי.
בהשפעת גירוי של ההורמון TSH, תאי הבלוטה סופגים את התירוגלובולין ושוברים את הקשר בין הטירוזין לתירוגלובולין.
פעולה זו משחררת את ההורמונים T3 ו-T4.כאשר ההורמונים משתחררים מבלוטת התריס, היחס הכמותי ביניהם הוא כ-90% T4 ו-10% T3. האנזים ממיר בדם את ה-T4 ל-T3 על ידי הסרת אטום יוד אחד.
עד 80% מה-T4 מומר ל-T3 על ידי איברים אחרים בגוף כגון הכבד, הכליות והטחול.
שאר ה-T4 מומר להורמון , שהוא איזומר של T3 שריכוזו עולה בעיקר במצבי מחלה וסטרס ופעולתו הפוכה לזו של T3. תאי המוח הם איבר מטרה חשוב להורמוני בלוטת התריס ולהם גם תפקיד חשוב בהתפתחות מוח העובר בעת היריון.
באופן כללי, אצל גברים ונשים כאחת, כל תאי הגוף מהווים איברי מטרה להורמונים אלה.
הורמון נוסף, קלציטונין, אחראי על איזון רמות הסידן והפוספאט בדם ומקטין את הפעילות של אוסטאוקלסטים להרס העצמות.
בראש השרשרת המובילה לשחרור הורמוני בלוטת התריס מצוי ההיפותלמוס, אזור במוח השולט בהתנהלות ההורמונלית של יתר הבלוטות, ומווסת את פעולותיהן באמצעות קבלת משוב ממחזור הדם.
בהמשך השרשרת מצויה בלוטת יותרת המוח (Pituitary gland, Hypophysis), המקבלת גירויים מההיפותלמוס אל האונה הקדמית שלה, ובהתאם להם משחררת את ההורמון תירוטרופין (Thyrotropin), הנקרא גם "הורמון מגרה בלוטת התריס" (TSH).
הורמון התירוטרופין נקלט בבלוטת התריס ומגרה אותה, הוא נותן הוראה להפרשת T4 (תירוקסין).
ההורמון T4 הופך ברובו להורמון T3. ה-T3 נקלט כמעט בכל מערכות הגוף.
הוא הופך את תאי הגוף לזמינים יותר לאדרנלין ולאינסולין ובכך מווסת את המטבוליזם.
שתי הבלוטות, בלוטת התריס ובלוטת יותרת המוח, מתפקדות כמערכת עם היזון חוזר: כאשר ריכוז התירוקסין בדם עולה, הוא משפיע על ההיפותלמוס, אשר מפעיל משוב שלילי על ההיפופיזה באמצעות נוירוטרנסמיטרים המגיעים מההיפותלמוס אל ההיפופיזה.
הפרשת ה-TSH יורדת ופעילות בלוטת התריס יורדת.
כשבלוטת התריס אינה מייצרת מספיק תירוקסין, דיכוי בלוטת יותרת המוח (ההיפופיזה) מבוטל, היא מספקת יותר TSH, שמגרה את בלוטת התריס ומפעיל אותה ליצור הורמונים.
נמצא שעבור הורמון TSH קיימת מחזוריות לאורך היום, שבה רמת ההורמון גבוהה יחסית בבוקר ויורדת באופן משמעותי לקראת הלילה, בשעות השינה.
כמו כן, קיימת רגישות של TSH לחשיפה היומיומית לאור.
נמצא שחשיפה מכוונת לאור בזמנים שונים יכולה לשנות את המחזור היומי של ההורמון.
שינה בלילה גורמת לעיכוב בייצור ה-TSH, ולכן בשעות הלילה רמות ה-TSH נמוכות יחסית.
שינויים אלה בייצור ה-TSH משפיעים על פעילות בלוטת התריס.
בלוטת התריס פועלת מהרגע בו נוצרה בשלב העוברי ועד סוף החיים.
אולם, לאורך החיים עלולות להיות הפרעות בפעילותה.
בין 10% ל-15% מהנשים סובלות מהפרעה בבלוטה.
גברים סובלים פחות מבעיה זו (כ-2%-3%).
הסימפטומים להפרעות הם מגוונים ויכולים להתבטא במערכות שונות בגוף.
ההפרעות יכולות להוביל להופעה של יתר פעילות של בלוטת התריס, תת-פעילות של בלוטת התריס או בעיות שונות אחרות.
במגוון מחלות כרוניות, במצבים מסוימים של השמנה, בחוסר אכילה (אנורקסיה), לעיתים עקב מאמץ פיזי, במצבי חוסר שינה, ובמצבים אחרים בהם הגוף נתון ללחץ רב, קיים מנגנון של הגוף שמעכב את המרת הורמון התירוקסין (T4) לתריודוטירונין (T3).
במקרה זה קיימת העדפה להפיכת ההורמון T4 ל-RT3 וכך מופחתת כמות T3 ויורדת הפעילות המטבולית בגוף.
במצב של אנורקסיה, עלייה ברמת RT3 במקביל לירידה ב-T3 תגרום לירידה ברמת המטבוליזם, כמנגנון להישרדות בזמנים של מחסור במזון .
יתר פעילות של בלוטת התריס
אבחנה של פעילות יתר של בלוטת התריס נעשית באמצעות בדיקת דם הבודקת רמות של TSH, T3 ו-T4. במצב של פעילות יתר תעיד בדיקת הדם על רמות נמוכות של TSH ועל רמות גבוהות של T3 ושל T4.
סימפטומים נפוצים דופק מהיר (טאכיקרדיה), לחץ דם גבוה, רגישות לחום, הזעה מופרזת, ירידה במשקל (גם כאשר מעלים את הצריכה הקלורית), עצבנות, הפרעה בזקפה, הפרעות במחזור החודשי אצל נשים, הפרעות בשינה, עייפות, היפראקטיביות, רעידות, הפרעות בקצב הלב, הקאות והתגברות יציאות.
מבחינים בין מספר סוגי התפרצויות של פעילות יתר של הבלוטה:
פעילות יתר של המחלה (כפי שתוארה מעלה) הנקראת Hyperthyroidism או מחלת גרייבס.
התפרצות זו מסווגת כמחלה אוטואימונית בה נוגדני הגוף תוקפים את הרצפטורים בבלוטה המשויכים להורמון מגרה TSH.
מצב זה מביא לייצור מוגבר של הורמוני הבלוטה.
נוסף על-כך, במחלת גרייבס ניתן לראות הגדלה פיזית של הבלוטה, נפיחות עיניים ויתר סימני פעילות היתר.
נפיחות העיניים אינה מופיעה בכל חולי גרייבס ויכולה לא להופיע כלל או להופיע שנים לאחר התפרצות המחלה.
התפרצות פעילות יתר לאחר לידה (Post partum) - בממוצע, אחת מכעשרים נשים סובלת מפעילות יתר של בלוטת התריס לאחר לידה.
תופעה זו חולפת, בדרך כלל, לאחר מספר שבועות.
נהוג לסווג את תת-הפעילות על פי האיבר אשר גורם לה.
בתת-פעילות ראשונית (primary), הגורם הוא בעיה בבלוטת התריס עצמה, אשר אינה מסוגלת להפריש הורמונים בכמות מספקת.
מקרה זה מאופיין בערך גבוה של TSH.
בתת-פעילות שניונית (secondary), בלוטת יותרת המוח אינה מפרישה כמות מספקת של ההורמון TSH.
עקב כך קיים גירוי מופחת של בלוטת התריס להפרשת הורמוני הבלוטה, דבר המתבטא בתת-פעילות.
מקרה זה מאופיין בערך TSH נמוך (מתחת ל-2 בדרך כלל).
בתת-פעילות שלישונית (tertiary), ההיפותלמוס אינו מייצר כמות מספיקה של הורמון שחרור תירוטרופין (TRH).
הורמון זה מאותת לבלוטת יותרת המוח לייצר TSH.
עקב כך נפגע ייצור ה-TSH, ולכן שוב נוצרת תת-פעילות.
מקרה זה מאופיין גם כן בערך TSH נמוך.
זפק או גויטר הוא הגדלה לא תקינה של בלוטת התריס.
התופעה נפוצה יותר בנשים מאשר בגברים.
בין הסיבות להתפתחותה נמצאות יתר פעילות או תת-פעילות של בלוטת התריס, היריון וחוסר יוד בתזונה.
מחלת גרייבס או מחלת בזדוב היא הפרעה אוטואימונית הגורמת בין היתר לעיניים בולטות ואדומות, רגישות לאור, בצקת בעפעפיים ודמעות.
המחלה היא הגורם העיקרי לפעילות־יתר של בלוטת התריס.
ישנם שלושה טיפולים אפשריים בפעילות יתר של בלוטת התריס:
טיפול תרופתי, אשר מטרתו להוריד את רמת פעילות הבלוטה.
התרופות המשמשות למטרה זו הן מתימזול או פרופילתיואורציל.
טיפול זה ניתן מתוך הנחה שהמצב של פעילות היתר יחלוף מעצמו או יוחלף בתת- פעילות, עקב פגיעה בבלוטת התריס.
לשתי התרופות יש תופעות לוואי אפשריות כגון אלרגיה עורית, בחילה, חוסר תיאבון ופגיעה במח העצם.
פגיעה אחרונה זו גורמת לדיכוי של המערכת החיסונית.
תופעות הלוואי הן נדירות יחסית ופוסקות עם הפסקת הטיפול.
טיפול ביוד ראדיואקטיבי: בשל תכונתה הבלעדית של הבלוטה לקלוט יוד, הראדיואקטיביות תהרוס את הבלוטה בצורה בלתי הפיכה.
פעולה זו מתבצעת פעם אחת בלבד.
מרבית המטופלים בשיטה זו יפתחו מצב של תת-פעילות של הבלוטה.
טיפול זה נחשב בטוח משום שהיוד הראדיואקטיבי אינו נקלט על ידי תאים אחרים בגוף.
טיפול זה מהווה תחליף לניתוח, אשר לו סיכונים אופייניים.
ניתוח: בעבר נהגו להסיר בניתוח חלק מהבלוטה או את כולה.
כיום פונים לשיטה זו רק במקרה ופעילות הבלוטה אינה מתאזנת באחת הדרכים האחרות או במקרה של חשד לגידול ממאיר.
גם בטיפול כירורגי המטופל עובר למצב של תת-פעילות של בלוטת התריס.
הטיפול בתת-פעילות של בלוטת התריס הוא השלמת הורמון תירוקסין על ידי נטילת תרופה הנקראת אלטרוקסין, המכילה את ההורמון T4, המופק באופן סינתטי.
אם מדובר במקרה משולב של אי-ספיקה של בלוטת יותרת הכליה, חובה לתקן קודם את האיזון ההורמונלי של בלוטת יותרת הכליה.
לטיפול ההורמונלי בתת-פעילות אין את תופעות הלוואי האופייניות לטיפול בפעילות יתר, והאיזון ההורמונלי נחשב לנשלט יותר מזה של פעילות יתר.
מכאן הנטייה הרפואית להעביר חולים הסובלים מפעילות יתר למצב של תת-פעילות.
אולם גם כאן מתעוררת בעיה משום החשד שמתן T4 גורם לפציאנטים לפתח בעיות נפשיות.
בלוטת יוֹתֶרֶת הַמּוֹחַ המכונה גם הִיפּוֹפִיזָה (Hypophysis) היא בלוטה קטנה הממוקמת בבסיס הגולגולת באוכף הטורקי (Sella Turcica).
ההיפופיזה מתפתחת בעובר מהכיס על שם רתקה (Rathke's Pouch), צורתה כצורת אפון, משקלה 0.5 גרם וקוטרה 1 ס"מ.
ההיפופיזה היא איבר חיוני מאוד, תפקידה הוא בעיקר הפרשה אנדוקרינית (כלומר, הפרשה לדם במטרה לפעול על איברים מרוחקים) של הורמונים טרופיים (Tropic) באדנוהיפופיזה ושל ההורמון האנטי-דיורטי (ADH) בנוירוהיפופיזה.
הורמוני ההיפופיזה הם כולם הורמונים פפטידיים.
בעבר נקראה ההיפופיזה כולה "בלוטת-העל" של המערכת ההורמונלית בעקבות תצפיות על תפקידה החיוני לוויסות ההפרשה של הורמונים שונים, אך כיום ידוע שבלוטה זו נשלטת כמעט לחלוטין על ידי ההיפותלמוס מעליה.
הבלוטה מחוברת אל ההיפותלמוס מעליה על ידי גבעול רקמה דק (Infundibulum).
הבלוטה מחולקת לשתי אונות צמודות אנטומית אך נבדלות לחלוטין תפקודית: היפופיזה קדמית (=אדנוהיפופיזה) והיפופיזה אחורית (=נוירוהיפופיזה).
בין שני החלקים נמצא החלק האמצעי (Pars Intermedia), חלק זה קטן מאוד באדם.
אזור המגע בין האנדוהיפופיזה והנוירוהיפופיזה.
הוא מתנוון במהלך ההתפתחות העוברית ולרוב לא קיים כלל אצל אדם בוגר.
רק חלק קטן מהתאים באזור זה שורדים ומציגים פעילות.
בעובר תאי החלק האמצעי מפרישים MSH, האחראי על פיגמנטציה (יצירת מלנין) מ-ACTH.
הנוירוהיפופיזה בנוי גם היא משלושה חלקים:
pars nervosa – האזור שבתוך העצם.
משם מופרשים ואזופרסין (ADH) ואוקסיטוצין.
median eminence - האזור שמתחת להיפותלמוס.
זו שלוחה של ההיפופיזה לכיוון ההיפותלמוס.
כל סוג תא מתפתח ומפריש הורמונים בזמנים שונים בהתפתחות העובר.
התאים הבאים נמצאים באונה הקדמית ב-pars distalis, ומופעלים דרך מערכת השער מההיפותלמוס.
לכולם מערכת משוב שלילי המאפשרת לשמור על הומיאוסטזיס:
תאים somatotrope, סומטוטרופיים - מפרישים את הורמון הגדילה GH.
תאים lactotrope, לקטוטרופיים - מפרישים את הורמונים פרולקטין.
הוא דומה מאוד להורמון הגדילה, אך הוא קשור ליצירת חלב.
תאים thyrotrope, תירותרופיים - מפרישים TSH.
תאים gonadotrope, גונדותרופיים - מפרישים הורמוני LH ו-FSH.
תאים corticotrope, קורטיקוטרופיים - מפרישים ACTH.
הוא נוצר באינטראקציה שבין הדיינצפלון ותקרת הפה.
האדנוהיפופיזה וההיפותלמוס פועלים יחד ליצירת צירים הורמונליים השולטים על פונקציות גופניות רבות.
ציר הורמונלי הוא מושג תפקודי המתייחס למערכת הבקרה והאיזון השולטת על הורמון מסוים.
היפותלמוס - פעולת המערכת מתחילה בהיפותלמוס.
אזור זה במוח מפריש הורמון משחרר (X Releasing Hormone, XRH) כתוצאה מגירוי של מרכזים עליונים יותר, שחלקם קשורים להכרה וחלקם אוטונומיים וקשורים למחזורי ערות-שינה וכדומה.
הורמון זה מופרש אל מערכת השער (Portal System), מערכת כלי דם החובקת את האדנוהיפופיזה.
אדנוהיפופיזה - בזכות מערכת השער, ה-XRH מגיע מהר מאוד אל התאים באדנוהיפופיזה, ולכל XRH ישנם תאים באדנוהיפופיזה עם רצפטורים מתאימים המגיבים אליו.
התאים מגיבים אל הורמון זה בהפרשת הורמון טרופּי (X Tropic/Stimulating Hormone, XTH/XSH) המופרש למערכת הדם הכללית של הגוף.
ההורמון מסתובב בכל הגוף וחולף ליד כל תא ותא.
מבין כל תאים אלה, רק אלה בעלי הרצפטור ל-XTH מגיבים.
בלוטה פריפרית - התאים בעלי הקולטן המתאים נמצאים באזורים שונים בגוף.
קשירת ה-XSH גורמת לשני דברים: ריבוי התאים המפרישים והפרשת ההורמון המתאים (X).
ההורמון משוחרר כמעט תמיד אל מערכת הדם ופועל באתרים שונים בגוף, בהתאם לתפקידו.
מהמאפיינים החשובים ביותר של הציר ההורמונלי הוא המשוב השלילי.
במטרה להגיע לרמה מדויקת מאוד של ההורמון (X), כל מרכיב בציר מפחית את ההפרשה של עצמו ושל כל החומרים שקדמו לו.
כך, לדוגמה, XSH מפחית את XRH בעוד ש-X מפחית גם את XSH וגם את XRH.
הפעולה החזקה ביותר היא תמיד של ההורמון הסופי (X), שברמה מספיק גבוהה יכול לעצור לחלוטין את הפרשת ההורמונים הקודמים.
ישנו מקרה אחד בפיזיולוגיה הנורמלית באדם שאינו במהלך הריון, שבו קיים מצב של משוב חיובי.
מצב זה מתרחש במחזור החודשי הנשי לקראת הביוץ.
בזמן זה, הורמון האסטרוגן מעודד את הפרשת ההורמון LH, שהוא ההורמון הטרופּי האחראי על הפרשתו של האסטרוגן מלכתחילה.
ישנם חמישה צירים הורמונליים שההיפופיזה היא חלק מרכזי בהם:
ציר הורמון הגדילה - ההיפותלמוס מפריש את ה-(Growth Hormone Releasing Hormone (GHRH למערכת הפורטלית, ובתגובה, מפרישים התאים הסומטוטרופיים באדנוהיפופיזה את הורמון הגדילה (GH).
הקולטן להורמון זה קיים בתאים בכל רחבי הגוף, אך בעיקר בכבד.
הכבד מפריש בתגובה ל-GH את פקטור הגדילה דמוי אינסולין 1 Insulin Like Growth Factor 1 (IGF-1).
ל-IGF-1 תפקידים רבים, שרובם ככולם קשורים לעידוד תאים לחלוקה ולגדילה.
התפקיד הידוע ביותר הוא בפלטות הגדילה בעצמות, שם IGF-1 הוא המעודד העיקרי לגדילת עצמות.
יתר פעילות של ציר זה גורמת לענקות בילדים ואקרומגליה בבוגרים, תת-פעילות שלו גורמת לגמדות ולמגוון בעיות נוספות.
ציר הורמוני התריס - ההיפותלמוס מפריש את ה-(Thyrotropin Releasing Hormone (TRH, ובתגובה התאים התירוטרופיים באדנוהיפופיזה מפרישים (Thyroid Stimulating Hormone (TSH.
הורמון זה מגיע לבלוטת התריס ומעודד את הפרשת הורמוני התריס, תריודוטירונין (T3) ותירוקסין (T4).
בתאי המטרה T4 הופך ל-T3 .T3 הוא הגורם העיקרי המשפיע של הקצב המטבולי של הגוף.
פעילות יתר של ציר זה גורמת לתסמונת יתר תריסיות על כל גילוייה המגוונים, ופעילות חסר גורם לתת-תריסיות.
ציר בלוטת יותרת הכליה (האדרנל) - ההיפותלמוס מפריש (Corticotropin Releasing Hormone (CRH, ובתגובה מפרישים התאים הקורטיקוטרופיים באדנוהיפופיזה (AdrenoCortico Tropic Hormone (ACTH.
הורמון זה מגיע לבלוטת יותרת הכליה, שם הוא מעודד את ייצור כל הורמוני הבלוטה.
עם זאת, עיקר פעולתו בה היא לזירוז הפרשת קורטיזול, הורמון העקה.
הורמון זה הוא שיוצר את המשוב השלילי.
לקורטיזול תפקיד חיוני כאשר האדם נכנס למצבי סטרס (בין אם הסטרס נפשי, כגון התרגשות, ובין אם הוא גופני, כגון ניתוח).
יתר פעילות של ציר זה גורמת למחלת קושינג, חוסר גורם למחלת אדיסון.
בתגובה מפרישים התאים הגונדוטרופיים באדנוהיפופיזה שני הורמונים: (Follicle Stimulating Hormone (FSH ו-(Luteinizing Hormone (LH.
הורמונים אלה נקראים יחדיו הגונדוטרופינים, ופועלים על הגונדות (אשכים בגברים ושחלות בנשים) ומעודדים אותם להפריש את הורמוני המין המתאימים: בגברים בעיקר טסטוסטרון ואנדרוסטנדיאון, ובנשים בעיקר אסטרדיאול ופרוגסטרון.
להורמוני המין חשיבות ביצירה ובשמירה של המאפיינים המיניים, כמו המחזור החודשי באישה, ומגוון תפקודים גופניים שונים כדוגמת גדילה, שיעור, יצר מיני, וכדומה).
יתר או חוסר פעילות של ציר זה גורמים לבעיות הקשורות בעיקר למאפיינים המיניים, כגון עקרות ואי התפתחות סממנים מיניים.
ציר פרולקטין (LTH) - ציר זה שונה מאוד משאר הצירים.
בציר זה ההפרשה ההיפותלמית היא מעכבת ולא מעודדת.
ההיפותלמוס מפריש דופמין (מוליך עצבי חשוב), שפועל לעיכוב התאים הלקטוטרופיים באדנוהיפופיזה.
ללא עיכובו יפרישו התאים הלקטוטרופיים פרולקטין.
הורמון זה אינו גורם לשחרור של הורמון נוסף, כדרכם של הורמוני היפופיזה, אלא פועל באופן ישיר.
עיקר פעולתו באדם הוא לאחר הלידה באישה, כשאז הוא פועל על השד כדי לאפשר ייצור חלב להנקת התינוק.
בנוסף הוא מדכא את ציר הורמוני המין ומונע בכך וסת בזמן ההנקה.
יתר פעילות של ציר זה גורמת להפרעות בתפקוד המיני בשני המינים, בגלל השפעתו המדכאת של פרולקטין על ציר הורמוני המין.
בנוסף לצירים אלה, לעיתים קרובות מחשיבים בטעות את החלק האמצעי כחלק מהאדנוהיפופיזה.
חלק זה מפריש את ההורמון MSH, שתפקידו לעודד את המלנוציטים שבעור להפריש את הפיגמנט מלנין.
פיגמנט זה נותן לעור ולשיער את צבעם הטיפוסי.
חומרים נוספים מופרשים מהאדנוהיפופיזה, אך תפקידם פחות חשוב והידע עליהם קטן יותר.
הנוירוהיפופיזה היא המשך ישיר של שלוחות תאים (אקסונים) השוכנים בהיפותלמוס.
אקסונים אלה עוברים דרך הגבעול ומסתיימים בכלי דם ליד ההיפופיזה.
הנוירוהיפופיזה אינה מייצרת, לפיכך, הורמונים בעצמה, אלא מאחסנת ומפרישה הורמונים שנוצרו בתאי ההיפותלמוס.
הנוירוהיפופיזה מפרישה בעיקר את ההורמון נוגד ההשתנה ADH, הנקרא גם ארגינין וזו-פרסין (AVP), ואת ההורמון אוקסיטוצין.
לאוקסיטוצין תפקיד בלידה וגורם לכיווץ הרחם ולהפסקת הדימום.
ADH מופרש כאשר הדם מרוכז יתר על המידה (לדוגמה בהתייבשות) או כאשר נפח הדם נמוך (לדוגמה, כתוצאה מדימום) ומטרתו לצמצם את אובדן הנוזלים דרך הכליה.
את תפקידו זה הוא מבצע על ידי עידוד ספיגת מים בצינור המאסף הכלייתי.
חוסר ב-ADH גורם ל-Diabetes Insipidus ('העברה תפלה', משמעות השם Diabetes (אטימולוגיה)).
מחלה זו מתבטאת בצמא ובהשתנה מרובה, ובמצב קיצוני בהתייבשות מסכנת חיים.
הטיפול הוא במתן ADH חיצוני או בטיפול תרופתי שמטרתו להגביר את פעילות ה-ADH הקיים, או, לחלופין, לעודד מנגנונים אחרים בגוף שמשפיעים על צמצום אובדן מים.
הטיפול במצב זה הוא על ידי הגבלת שתייה, תוספת מלחים, או, במצב קיצוני, מתן תרופות משתנות.
מחלות מסוגים רבים פוגעות בהיפופיזה.
מחלות אלה יכולות לפגוע בציר מסוים או בצירים כולם.
נזק להיפופיזה כולה גורם למצב הנקרא פן-היפופיטואיטריזם (Panhypopituitarism) שבו כל ההורמונים הטרופיים חסרים.
חוסר של ההורמונים הטרופיים השונים יכול להיות מצב מסכן חיים, אך ישנם תחליפים יעילים לכל אחד מההורמונים, ומרגע האבחנה ניתן לספק טיפול יעיל למצבי החוסר ההורמונליים.
Isolated Hormone Deficiency - מצב שבו ייתכן חסר מבודד של כל אחד ואחד מהורמוני ההיפופיזה בעקבות מוטציות גנטיות שונות.
Multiple Pituitary Hormone Deficiency (MPHD) - זהו מצב גנטי הנובע מחוסר של אחד מגורם שעתוק (Transcription Factors) החיוניים להתפתחותה של ההיפופיזה.
במצב זה בדרך-כלל נראה חסר ב-TSH, ב-GH, בפרולקטין ולעיתים בגונדוטרופינים.
אדנומה באדנוהיפופיזה - המצב הנפוץ ביותר הגורם להפרשת יתר.
זהו למעשה גידול שפיר של סוג תאים מסוים (או שילוב שלהם) המתרבים באופן מהיר ומפרישים את ההורמון המתאים אך עם תגובה פחותה למשוב השלילי.
האדנומות הנפוצות ביותר הן אלו המפרישות פרולקטין, כשאחריהם נמצאות אלו המפרישות LH/FSH ו-ACTH.
הנדירה ביותר היא זו המפרישה TSH.
תיתכן גם אדנומה שאינה מפרישה דבר.
הנזק מהאדנומה נובע הן מהפרשת יתר והן מלחץ סביבתי, בייחוד בהתחשב בקרבתה של ההיפופיזה לתצלובת הראייה (Optic Chiasm), מבנה חשוב מאוד במערכת הראייה.
קרצינומה באדנוהיפופיזה - גידול ממאיר בבלוטה הוא מצב מאוד נדיר.
תסמונת שיהאן (Sheehan's Syndrome) - זוהי תסמונת הפוגעת בנשים לאחר ההריון.
בזמן ההריון מתרחבת האדנוהיפופיזה ודורשת אספקת דם מוגברת.
מיד אחר ההריון ישנו לעיתים קרובות דימום חזק או ירידה בלחץ הדם אצל האם.
פגיעה זו באספקת הדם גורמת לנמק בהיפופיזה שעדיין זקוקה לאספקת דם מוגברת בעקבות גדילתה.
היפופיזיטיס - דלקת בבלוטה היא מצב נדיר מאוד, אך יכול לגרום למוות בעקבות ירידה חזקה בלחץ הדם (בעיקר על ידי פגיעה בציר בלוטת יותרת הכליה) מצב זה קשור אף הוא להיריון.
תסמונת האוכף הריק - בתסמונת זו האוכף הטורקי ריק, כפי שניתן לגלות בבדיקת רנטגן.
הדבר נובע מלחץ מוגבר על הבלוטה, כתוצאה מגידול או מנוזל מוחי שדרתי (CSF) שגרם לדחיסתה.
שאריות של הבלוטה נמצאות דחוסות לרוחב רצפת האוכף.
השאריות מספיקות, בדרך-כלל, כדי לספק את הצרכים ההורמונליים של הגוף ולא נראים תסמינים כלל.
גידולי היפופיזה - גידולים באזור האוכף הטורקי הם כמעט תמיד שפירים, אך בגלל מקומם הרגיש וקרבתם להיפופיזה ולתצלובת הראייה הם מסוכנים מאוד ודורשים טיפול.
הטיפול הוא כמעט תמיד כריתה של הגידול בגישה הנקראת טרנס-ספינואידלית.
בגישה זו נמנעים מפתיחה של כיפת הגולגולת, והחדירה נעשית דרך האף והסינוס הספנואידלי.
זו גישה בטוחה יחסית עם אחוזי הצלחה טובים.
בלוטת חָלָב היא איבר (בלוטה) הנמצא בגופם של בעלי חיים המשתייכים למחלקת היונקים.
בלוטות החלב, שתפקידן העיקרי הוא הנקת ולדות (בעלי חיים בראשית חייהם), מהוות את המאפיין המגדיר החשוב ביותר של מחלקת היונקים (ושם המחלקה נובע ממאפיין זה).
בבעלי חיים בוגרים קיימות בלוטות חלב פעילות אך ורק בנקבות.
בדרך כלל קיימות בכל יצור בלוטות חלב רבות, והן מתרכזות בעטינים – איברים הנושאים בתוכם את בלוטות החלב והמאפשרים הנקה.
בדומה לשיער, בלוטות החלב ייחודיות ליונקים.
הן מופיעות בשני המינים, אולם מפסיקות את התפתחותן אצל הזכר עוד לפני סיום תהליך ההתבגרות המינית.