tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1890 הכיר אדולף את ויקטוריה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית, בזמן ביקור אצל מריה, אמה של אליסאבטה, מלכת רומניה.
הזוג התארס תוך זמן קצר ונישא ב-19 בנובמבר 1890. לאחר ירח דבש ממושך ויקטוריה ואדולף התיישבו בארמון שאומבורג שבבון.
מספר חודשים לאחר החתונה עברה ויקטוריה הפלה טבעית ולאחר מכן לא נכנסה שוב להריון.
בשנת 1895 עבר הזוג להתגורר בנסיכות ליפה לאחר שאדולף מונה כעוצר בשם אלכסנדר, נסיך ליפה שסבל ממחלת נפש.
בשנת 1897 חזרו בני הזוג שוב לבון, שם נפטר אדולף ב-9 ביולי 1916.
אדולף, רוזן הפלטינט שעל הריין , היה רוזן הפלטינט שעל הריין בין השנים 1319–1327.
אדולף נולד בוולפראטסהאוזן, לרודולף הראשון, דוכס בוואריה ולמכטילד מנסאו, בתם של אדולף, מלך גרמניה ואימאגינה מאיזנבורג-לימבורג.
בילדותו נאבקו אביו ודודו לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הירושה, ובשנת 1317 ויתר אביו על נחלותיו לדודו לודוויג הרביעי ועבר להתגורר באנגליה, שם מת בשנת 1319. לאחר מות אביו הועמד לאדולף ואחיו האפוטרופוס יוהאן פון נסאו, שהיה תומך של בית הבסבורג.
בשנת 1322 הסתיימה המלחמה בין האחים ללודוויג הרביעי, ולאחר מות אמם מכטילד מנסאו בשנת 1323 אף חלה התקרבות ביניהם.
ב-29 בינואר 1327 מת אדולף בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה, ובשנת 1329 חתם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יחד עם אחיו רודולף השני ורופרכט הראשון ואחיינו רופרכט השני על אמנת פאביה, ולפיה הם קיבלו את רוזנות הפלטינט שעל הריין, ואילו לודוויג נשאר עם דוכסות בוואריה.
בשנת 1320 התחתן אדולף עם אירמנגארד מאטינגן, בתם של לודוויג השישי, רוזן אטינגן ואגנס מווירטמברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
רופרכט השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1325–1398)
בת, התחתנה עם מיינהארד הראשון, רוזן אורטנבורג
אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ , היה דוכס הולשטיין-גוטורפ בין השנים 1544–1586, ומקים בית הולשטיין-גוטורפ, שהיה ענף של בית אולדנבורג.
אדולף נולד ב-25 בינואר 1526 בדובורג, והיה בנם השלישי של פרדריק הראשון, מלך דנמרק ושל אשתו השנייה, סופיה מפומרניה, בתם של בוגיסלב העשירי, דוכס פומרניה, ושל אנה יגלו, דוכסית פומרניה.
אדולף חונך על ידי פיליפ הראשון, רוזן הסן, והוא אף בילה ארבע שנים בטירתו בקאסל.
ב-23 במאי 1544 נחתמה אמנת שפייר, שבה חולקה דוכסות שלזוויג-הולשטיין בין אדולף ואחיו כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ויוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-האדרסלב.
לפי האמנה שלושתם יחזיקו בתואר דוכס שלזוויג-הולשטיין, ובנוסף נקבע שהאח הצעיר פרדריק יהפוך לנסיך-בישוף של הילדסהיים.
אדולף, שקיבל את אזור טירת גוטורפ, ייסד את בית הולשטיין-גוטורפ, שהיה ענף של בית אולדנבורג.
בשנת 1580 מת אחיו יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-האדרסלב ללא יורשים, ובעקבות כך חולקה נחלתו בין אדולף ואחיינו, פרדריק השני, מלך דנמרק.
אדולף הפקיד את ניהול הדוכסות בידי יוהאן רנטצאו, בעת שהשתתף בדיאט של אוגסבורג, שהיווה את נקודת השיא של כוחו של הקיסר קרל החמישי.
בשנת 1553 חזר אדולף לנחלתו, ובשנת 1556 הוא ירש את אחיו הצעיר פרדריק בתפקיד הבישוף של שלזוויג.
ב-17 בדצמבר 1564 התחתן אדולף עם כריסטינה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
פרידריך השני, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1568–1587).
סופיה מהולשטיין-גוטורפ (1569–1634), התחתנה עם יוהאן השביעי, דוכס מקלנבורג-שוורין.
כריסטינה מהולשטיין-גוטורפ (1573–1625), התחתנה עם קרל התשיעי, מלך שוודיה.
יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1575–1616).
אנה מהולשטיין-גוטורפ (1575–1625), התחתנה עם אנו השלישי, רוזן פריזיה המזרחית.
יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ (1579–1634), הנסיך-בישוף של ברמן, ליבק ופרדן.
אדולף אולמן, הברון ברניווארי (בהונגרית: Ullmann Adolf; פשט, 19 ביוני 1857 – בודפשט, 5 בפברואר 1925) היה כלכלן יהודי-הונגרי, חבר הבית העליון של בית הנבחרים ההונגרי, אחת מעשרים ושמונה משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
אביו של אדולף אולמן, מוריץ ג'רג' אולמן היה סיטונאי וסגן נשיא בורסת הסחורות וניירות הערך של בודפשט, אמו הייתה יוליה ליאון.
אדולף סיים את לימודיו באקדמיה למסחר בבודפשט ובשנת 1874 הצטרף ל"בנק האשראי הכללי ההונגרי", שם התמנה למנהל סניף בשנת 1881 למנהל העסקים בשנת 1885 ולנשיא הבנק ב-1895. בשנת 1909 ירש את כיסאו של ז'יגמונד קורנפלד בלשכת המנכ"ל, ובשנת 1910 התמנה כחבר בבית העליון בפרלמנט ההונגרי.
הבית העליון של הפרלמנט מנה אז כ-360 חברים ומושבים קבועים נקבעו הן לראשי הכנסיות השונות (לרבות היהודים) והן לאצולה הגבוהה (נסיכים רוזנים) ולחלק מן האצולה הנמוכה לאנשי עסקים חשובים ולנציגי הלאומים השונים בהונגריה.
הבית העליון פעל במתכונת זו משנת 1867 עד 1918 ולאחר מכן משנת 1927 עד 1945. אולמן מילא תפקיד מוביל בהנהגת פעולות רבות בתחום המימון הציבורי ובהקמת חברות תעשיות.
הוא היה סגן נשיא האיגוד הלאומי של התעשיינים ונשיא מחלקת התעשייה.
בשנת 1916 קיבל את הצלב הגדול של מסדר פרנץ יוזף, בין יתר אותות ההוקרה, ומה 13 באפריל 1818 הוענק לו גם התואר "ברון".
רבים מכתביו בנושא פיננסי ובנושאי מדיניות המסחר הלאומית התפרסמו בעיקר בעיתון בשפה הגרמנית שהופיע בבודפשט הפסטר לויד.
בשנת 1905 כתב ספר על מחקריו בנושא פיננסים ואשראי בעקבות סיור מקיף שערך בארצות הברית.
הוא נשא לאישה את אלה ליכטנברג בשנת 1890 ונולדו הם שלושה ילדים:
ג'רג' (1961-1891), לימים גם הוא היה מנכ"ל בנק האשראי הכללי ההונגרי, אספן אמנות ידוע; אשתו הייתה ארז'בט אוטְל-פּאלפי(1902–?) )
פרנץ (1914-1894) מת מוות הרואי במלחמת העולם הראשונה
אדוורד קולסטון היה סוחר עבדים, נדבן וחבר פרלמנט אנגלי.
הוא תמך ותרם לבתי ספר, בתי תמחוי, בתי חולים וכנסיות בבריסטול, לונדון ובמקומות אחרים.
שמו מונצח בכמה נקודות ציון של בריסטול, רחובות, שלושה בתי ספר.
רבים ממוסדות הצדקה שהקים קיימים עד היום.
עושרו נרכש בחלקו באמצעות סחר וניצול עבדים.
הוא למד בבריסטול עד לתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, אז כנראה התגורר זמן מה באחוזת אביו בווינטרבורן, צפונית לעיר.
לאחר מכן המשפחה עברה ללונדון שם ייתכן שאדוארד היה תלמיד בבית ספר ישועי.
קולסטון חונך בחברת מרסרס במשך שמונה שנים ובשנת 1672 עבד במשלוח סחורות מלונדון.
הוא בנה עסק משתלם, סחר בבד, שמן, יין, שרי ופירות עם ספרד, פורטוגל, איטליה ואפריקה.
במהלך מעורבותו של קולסטון עם החברה המלכותית באפריקה (1680-1692), מעריכים כי החברה הובילה כ-84,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים, שנסחרו כעבדים במערב אפריקה, מתוכם 19,000 מתו במסעם לקריביים והשאר הגיעו לאמריקה.
בשל התנאים ברבות מהספינות, המסעות המורחבים השפיעו על שיעורי התמותה במסעות הימיים בתקופת סחר העבדים.
העבדים נמכרו לעבודה בחוות הטבק ובמטעי הסוכר בברזיל.
השימוש בעבדים אפריקאים היה פופולרי בשל עלותם הפחותה יותר מאשר משרתים או עובדים בשכר מבריטניה: לא שולם להם שכר ובעליהם רק סיפק להם מזון, גם אם בדוחק.
הוריו של קולסטון התיישבו מחדש בבריסטול.
בשנת 1682 הוא נטל הלוואה מבריסטול ובשנה שלאחר מכן הפך לחבר באגודה של גילדת הסוחרים.
בשנת 1684 הוא ירש את העסק של אחיו ברחוב סמול, והיה שותף לבית זיקוק סוכר בכנסיית סנט פיטר והעביר משלוח סוכר שהופק על ידי עבדים מסנט קיטס.
עם זאת, קולסטון מעולם לא התגורר בבריסטול בבגרותו והמשיך את עסקיו בלונדון ממורטלאק בסארי עד שפרש בשנת 1708.
שיעורו של ההון בבעלותו שהגיע ממעורבותו בסחר העבדים ובסוכר המיוצר בידי עבדים אינו ידוע.
בנוסף להכנסה זו, הוא הרוויח מהסחר שלו בסחורות הרגילות, מריבית מהלוואות כספים וסביר להניח, מעסקאות פיננסיות אחרות.
רבים ממוסדות הצדקה שלו שורדים עד היום.
בבריסטול הוא הקים בתי מרחץ ברחוב קינג ובגבעת סנט מיכאל, תרם לבית ספר של בית החולים המלכה אליזבת וסייע בהקמת בית החולים קולסטון, פנימייה שנפתחה בשנת 1710. הוא נתן כסף לבתי ספר בטמפל (שאחד מהם הפך לסנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל) ולחלקים אחרים בבריסטול, וכמה כנסיות והקתדרלה בעיר.
הוא היה איש חזק ובעל השפעה.
בכתביו של דייוויד יוזון משנת 1808 תואר קולסטון כ"התורם הגדול של העיר בריסטול, שבחייו הוציא יותר מ-10,000 ליש"ט למוסדות צדקה".
גופתו הועברה חזרה לבריסטול ונקברה בכנסיית כל הקדושים.
המצבה שלו תוכננה על ידי ג'יימס גיבס עם גילוף מאת ג'ון מייקל ריסברק.
בעשורים האחרונים, עם ההכרה הגוברת בתפקידו של קולסטון בסחר העבדים, גוברת ביקורת על ההנצחה לקולסטון בבריסטול.
פסל, שתוכנן על ידי ג'ון קאסידי, הוקם במרכז בריסטול בשנת 1895 להנצחת מעשי הפילנתרופיה של קולסטון.
ב-7 ביוני 2020, הפסל הופל ונזרק לנמל בריסטול על ידי מפגינים במהלך מחאות ג'ורג' פלויד בבריטניה.
מזכירת הפנים, פריטי פאטל, כינתה את הפלת הפסל מעשה "מחפיר לחלוטין", ואמרה כי "היא מדברת על מעשי ההתפרעות, הפרעת הציבור, שלמעשה הפכו להסחת דעת מהסיבה בגינה אנשים באמת מפגינים".
שמו של קולסטון מונצח בציוני דרך כמו מגדל קולסטון, קולסטון הול, שדרת קולסטון, רחוב קולסטון, בית הספר לבנות קולסטון, בית ספר קולסטון, בית הספר היסודי של קולסטון ובית הספר טמפל קולסטון (כיום חלק מבית סנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל), כולם בעיר בריסטול.
הוא מוזכר גם, בעיקר על ידי כמה בתי ספר, ארגוני צדקה וגילדת הסוחרים, ביום קולסטון ב-13 בנובמבר, יום הולדתו.
באפריל 2017 הודיע ארגון הצדקה שמנהל את אולם קולסטון, "קרן המוזיקה של בריסטול" כי תוריד את שמו של קולסטון כשההיכל ייפתח מחדש לאחר שיפוץ בשנת 2020, זאת בעקבות מחאות ועצומות שקראו לשנות את השם וכן אמנים שהחרימו את המקום בגלל השם קולסטון.
בעקבות ההחלטה הגיעו העתירות לשמירת שמו של קולסטון כמעט ל-10,000 חתימות, אם כי ארגון הצדקה אישר כי שינוי השם יתבצע.
בנובמבר 2017, לאחר עשרות שנים של ויכוחים, בית הספר לבנות קולסטון הודיע שהוא לא מתכוון להוריד את שמו של קולסטון מכיוון שזה לא "יועיל" לבית הספר לעשות זאת.
בפברואר 2019 הודיעו סנט מרי רדקליף ובית הספר טמפל כי ישנו את שמם של קולסטון לבית ג'ונסון, על שם המתמטיקאית האמריקנית קתרין ג'ונסון.
אַדְוַת מורלט או אַדְוַת גאבור היא המורכבת מאקספוננט מרוכב המוכפל בפונקציית גאוסיין.
חלקה הממשי של אדוות מורלט דומה במרכזה לגל סינוס.
ככל שמתרחקים מאמצעה של האדווה גל הסינוס דועך לעבר קו האפס.
אדוות מורלט שימושיות מאוד כאשר רוצים לאפיין עבור סדרה עתית שינויים לאורך הזמן בהרכב התדרים היוצרים אותה באמצעות התמרת wavelet.
במקרה זה משמשים אדוות מורלט ליצירת גרף לאנליזת תדר זמן .
הפיזיקאי זוכה פרס נובל דניס גאבור הציג בשנת 1964 דרך ליצירת אנליזת תדר-זמן באמצעות סינוסואידים מבוססי חלון זמן סינוסואידי.
הצגה זו התבססה על רעיונות מתחום הפיזיקה הקוונטית, וסיפקה את הטרייד אוף האידיאלי בין רזולוציה בזמן ורזולוציה במרחב התדר.
בשנת 1984 השתמש הגאופזיקאי ג'ין מורלט ברעיונותיו של גאבור והציג לראשונה פורמליזציה מתמטית של התמרת אדווה רציפה .
כאשר i הוא מספר היחידה המדומה.
M קבוע המשקף את המשרעת של הסינוס.
f הוא התדר של הסינוס, מספר המחזורים שהגל עובר ליחידת זמן t.
כאשר לשם הפשטות הוסר פרמטר הקובע את מרכוז הגאוסיין בנקודה שונה מאפס על ציר .
הוא קבוע השווה לסטיית התקן של פונקציית הגאוסיין.
הוא קבוע המשקף את מספר המחזורים של האדווה, ו- הוא התדר של הסינוס שמוכפל בגאוסיין.
כאשר משתמשים באדוות מורלט על מנת לבצע אנליזת תדר זמן פקטור קובע את הטרייד אוף בין דיוק בזמן לדיוק בתדר.
ככל שפקטור גדול יותר כך הדיוק בזמן פוחת אך הדיוק בתדר עולה.
בעצם פקטור מגדיל את הרוחב של הגאוסיין שמשמש ליצירת האדווה.
ככל שהרוחב יותר גדול כך שינויים מאוד מהירים בהרכב התדרים בזמן עלול להתפספס.
מנגד רוחב גדול יותר יכול לתפוס יותר טוב פעילות דומיננטית בתדרים מסוימים לאורך זמן.
כדי לקבל את אדוות מורלט מכפילים בין 2 הפונקציות מקבלים:
כאשר הוא פקטור סילום (scaling factor) שמשתנה בין כל תדר לתדר.
אדוות מורלט משמשות ליצירת אנליזת תדר זמן, אנליזה נפוצה במדעי המוח.
כאשר פעילות מוחית מופיעה בצורה עקבית בתדר מסוים אך הפאזה שלה אינה קבועה, שימוש בטכניקות קלאסיות כמו פוטנציאלים קשורי-אירוע תיכשל באיתור הפעילות.
עם זאת כיוון שאדוות מורלט משתמשות בפונקציית אקספוננט המרוכב היא אפקטיבית עבור איתור פעילות בפאזה משתנה.
בנוסף, פעילות מוחית ובפרט כזו הנמדדת באמצעות רישומי EEG, היא לרוב אינה פעילות סטציונרית.
כלומר מדדים שוליים של הפעילות, כמו ממוצע או סטיית תקן, אינם קבועים בזמן.
אנליזת תדר זמן מבוססת אדוות מורלט לא מניחה סטציונריות על כלל הפעילות, אלא רק על האזורים בהם הסינוס המרוכב דומיננטי.
הנחה שכזו לרוב כן מתקיימת במידע מרישומי מוח.
סר אדולף אברהמס (6 בפברואר 1883 – 11 בדצמבר 1967) היה רופא יהודי-בריטי, שנחשב למייסד של תחום רפואת הספורט בבריטניה.
אברהמס נולד בקייפטאון ב-6 בפברואר 1883, הוריו היו יצחק (אייזק) ואסתר אברהמס.
הוא למד בבית הספר המודרני בדפורד, בבדפורד, ובקולג' עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג'.
אברהמס נחשב למייסד של תחום מדעי הספורט בבריטניה.
הוא היה קצין הרפואה האחראי על הנבחרת האולימפית הבריטית מ-1912 עד 1948. הוא היה נשיא האיגוד הבריטי לספורט ורפואה, ועמית באגודה המלכותית לרפואה.
אברהמס זכה לתואר אבירות בשנת 1939.
אברהמס התחתן עם אדריאן וולש ב-1922, נולדו להם בן ובת.
לאברהמס היו שני אחים צעירים, הרולד אברהמס, שהיה אתלט ואלוף אולימפי (פריז 1924) בריצת 100 מטר, וסידני אברהמס שהיה שופט ונשיא בית המשפט העליון של סרי לנקה.
אדולף, מלך גרמניה היה רוזן נסאו משנת 1276 לערך, והמלך הנבחר של גרמניה משנת 1292 ועד להדחתו על ידי הנסיכים האלקטורים בשנת 1298. הוא מעולם לא הוכתר על ידי האפיפיור, מה שהיה מבטיח לו את התואר הקיסרי.
הוא היה השליט הראשון בריא פיזית ונפשית של האימפריה הרומית הקדושה שהודח אי פעם ללא נידוי האפיפיור.
אדולף מת זמן קצר לאחר מכן בקרב גולהיים כשהוא נלחם נגד יורשו אלברכט מהבסבורג.
אדולף נולד בערך ב-1255 והיה בנם של ואלראם השני, רוזן נסאו ואדלהייד מקצנלנבוגן.
אחיו של אדולף היה דיתר מנסאו, אשר מונה לארכיבישוף של טריר בשנת 1300.
אדולף התחתן בשנת 1270 לאימגינה מאיזנבורג-לימבורג (מתה לאחר 1313) ונולדו להם שמונה ילדים.
אגנס מאיזנבורג-לימבורג, אחותה של אימגינה, הייתה נשואה להיינריך מווסטרבורג, אחיו של זיגפריד השני מווסטרבורג, הארכיבישוף של קלן.
מאביו ירש את אדמות המשפחה מדרום לנהר לאהן בהרי הטאונוס.
אלה כללו את ויסבאדן ואידשטיין, כנחלות, ואת השליטה בוויילבורג תחת בישוף וורמס.
הוא גם חלק בעלות על אדמות המשפחה סביב הטירות של נסאו ולורנבורג.
בסביבות שנת 1280, אדולף היה מעורב בסכסוך נסאו-אפשטיין עם הלורדים של אפשטיין, שבו נהרסה העיר ויסבאדן וטירת זוננברג נהרסה.
הסכסוך הוסדר ב-1283, ולאחר מכן נבנו מחדש העיר והטירה.
זוננברג, יחד עם אידשטיין, הפכו למעונו של אדולף.
הוא העניק הרשאות לעיר אידשטיין בשנת 1287 ובנה את ביצוריה.
דרך דודו, אברהרד הראשון מקצנלנבוגן, הגיע אדולף לחצרו של רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
המלך רודולף העניק לו את התואר Burghauptmannamt (מלכות הטירה) של טירת קלסמונט בווצלר ושנה לאחר מכן את זה של טירת גוטנפלס ליד קאוב (שם הפך לווסאל של הרוזנים פלטין של הריין).
לפני בחירתו, פעילותו הפוליטית של אדולף הוגבלה לתפקידו כבונדסגנוס של הארכיבישוף של קלן.
לאדולף לא היה תפקיד מסוים, אך סביר להניח שהתפרסם בזכות מעורבותו עם הארכיבישופים של קלן ומיינץ בפוליטיקה של אזור הריין התיכון ומיינץ.
הוא דיבר גרמנית, צרפתית ולטינית, דבר שהיה נדיר באותה תקופה עבור אצילים.
לאחר בחירתו, המלך אדולף מנסאו היה רק לעיתים רחוקות בארצו, לאחר שהעביר את הממשלה שם לבורגנים שלו.
ב-17 בינואר 1294, הוא רכש את ויילבורג תמורת 400 לירות מהבישוף של וורמס.
הוא העניק הרשאות לעיר ויילבורג ב-29 בדצמבר 1295. הוא גם הקים את מנזר קלריס של קלרנטל ליד ויסבאדן ב-1296.
רודולף הראשון מהבסבורג מת ב-15 ביולי 1291. במשך שנים רבות לפני מותו ניסה רודולף להבטיח את בחירתו של בנו הבכור אלברכט ליורשו.
עם זאת, המהלך סוכל על ידי התנגדותם של הארכיבישוף של קלן, זיגפריד השני מווסטרבורג, ומלך בוהמיה, ואצלב השני.
רק הרוזן פלטין לודוויג השני, דוכס בוואריה עילית "הקפדן" הבטיח לבחור באלברכט.
ואצלב, למרות הכרתו של רודולף בהצבעה האלקטורלית שלו, סירב לתמוך באלברכט משום שלא ויתר לו על קרינתיה.
הוא לקח את הצד של האצילים באזורי הליבה ההבסבורגיים של שוואביה ובשטחים החדשים שנרכשו באוסטריה, שאלברכט לא היה פופולרי אצלם.
ואצלב נתמך על ידי אוטו השלישי, דוכס בוואריה התחתית, שמשפחתו היו אויבים מסורתיים של ההבסבורגים.
ואצלב הצליח להביא את האלקטורים של ברנדנבורג וסקסוניה לצדו: אלברכט השני, דוכס סקסוניה חתם על הסכם אלקטורים ב-29 בנובמבר 1291 לפיו יצביע כמו ואצלב; אוטו הרביעי, מרקיז ברנדנבורג התחייב על הסכם דומה.
הארכיבישוף זיגפריד האמין שהקיסר לא צריך לקבל את הכתר בירושה מאביו, אלא צריך להיבחר בחופשיות על ידי מועצת האלקטורים.
הוא שכנע את הארכיבישוף של מיינץ, גרהרד השני מאפשטיין, לבחור מלך שישרת בעיקר את האינטרסים שלהם.
גרהרד גייס בתורו את הארכיבישוף החדש של טריר, בוהמונד הראשון.
לאחר מכן, הרוזן פלטין נאלץ להיכנע לרוב מועצת הבוחרים.
לפיכך הציע זיגפריד למועצת האלקטורים לבחור באדולף מנסאו למלך.
הם היו מוכנים לבחור בו, בתנאי שיעשה הנחות נרחבות לאלקטורים וימלא אחר דרישותיהם הפוליטיות.
ימים ספורים לפני הבחירות, ב-27 באפריל 1292, הראשון מבין הבוחרים, הארכיבישוף זיגפריד הוציא את הסכם אנדרנאך, שקבע שכדי שאדולף ייבחר למלך עליו להבטיח רשימה ארוכה של אישורי החזקה (כולל הערים הקיסריות של דורטמונד ודואיסבורג והנחלה של אסן), התחייבויות של ערים קיסריות וטירות, וסכום של 25,000 מארק בכסף.
יתר על כן, אדולף הבטיח סיוע נגד מתנגדים ספציפיים ברשימה, אך גם הבטחה כללית שלא יכניס אף אויב של זיגפריד השני למועצתו.
לאחר הבחירות היה על אדולף לתת לארכיבישוף ביטחונות מספקים לקיום ההבטחה; אחרת הוא יאבד את כסאו.
הסעיף האחרון הוא עדות לכך שבסוף המאה ה-13, הכתרת המלך כרגע המכונן של שלטונו עדיין הייתה קריטית מאוד.
אדולף הבטיח לארכיבישוף לבקש ממנו תחילה את הכתרתו רק לאחר שיעלה את הביטחונות המוסכמים.
שאר האלקטורים חילצו ויתורים דומים מאדולף, אך רק לאחר הבחירות.
בין מרחיקי הלכת היו הוויתורים למלך ואצלב מבוהמיה ב-30 ביוני 1292. אדולף הבטיח לוצלאב להחרים את שתי הדוכסויות של אוסטריה ושטיריה מאלברכט מהבסבורג.
זה היה אמור להיעשות מכיוון שהמלך הקודם רודולף הסיר את השטחים הללו מאוטוקר השני, מלך בוהמיה, אביו של ואצלב.
אלברכט יחויב להסכים להסדר זה בדיון בבית המשפט.
אם אלברכט לא יתכופף, החלטת בית המשפט תבוצע בכוח תוך שנה, ואז ואצלב ישחזר את השטחים האבודים של אביו.
גרהרד, הארכיבישוף של מיינץ יקבל את הערים הקיסריות של מילהאוזן ונורדהאוזן, שהתכתב עם האינטרסים של מיינץ באזור תורינגיה.
יתר על כן, גרהרד קיבל הטבות כספיות.
כמו מקבילו בקלן, גם הבוחר במיינץ אסר על נוכחות מתנגדיו בחצרו של אדולף.
בהשוואה להטבות שקיבלו האלקטורים של מיינץ, קלן ובוהמיה, התרומות לרוזן פלטין ולארכיבישוף של טריר היו צנועות.
ב-5 במאי 1292 בפרנקפורט אם מיין, הארכיבישוף של מיינץ, בשם כל הבוחרים, בחר באדולף כמלך הגרמנים (הקיסר הנבחר).
הוא הוכתר באאכן ב-24 ביוני על ידי הארכיבישוף של קלן.
בתחילת שלטונו, לאדולף לא הייתה השפעה ולא כוח, והוא נבחר לרקס רומנורום בגלל העדפתם של האלקטורים למלך חלש.
כוחו היה מוגבל מלכתחילה בגלל ההתחייבויות שקיבל.
כפי שסיכם עם הארכיבישוף של קלן, אדולף נשאר בשליטתו ארבעה חודשים לאחר בחירתו.
הארכיבישוף חיכה מהמלך לעדכון של תוצאות קרב וורינגן ב-1288. הוא קיווה לזכות שוב בהשפעה גדולה יותר בעיר קלן.
למרות המפרט ההדוק, עד מהרה השתחרר אדולף מהבוחרים שלו וחתם בריתות עם יריביהם.
כך, למשל, אישר את זכויות האצילים והעיר קלן, שפנו נגד שליטם, ואף הרחיב את הזכויות הללו.
אדולף גם הפר מהר מאוד את ההבטחות הנוגעות לדוכסויות אוסטריה ושטיריה.
כדיפלומט חכם, אלברכט מהבסבורג נמנע מעימות עם המלך החדש.
בתמורה לכניעתו תחת סמלי השלטון הקיסריים, שעדיין הייתה ברשותו, הוא קיבל, בנובמבר 1292, התייצבות רשמית עם אוסטריה, שטיריה, המרקיזות הווינדית והלורדות של פורדנונה.
השליטה על הסמלים והשרידים היוקרתיים של האימפריה הייתה סימן נוסף וחשוב ללגיטימיות שלטונו של המלך, אך לא תנאי מוקדם מחייב.
עם כל מסמך חדש, אדולף התרחק מעט מהבטחותיו, מבלי שיצטרך לפתוח את עצמו להאשמות בהפרת חוזה.
אדולף פעל כשליט בטוח בעצמו גם בדרכים אחרות.
חצרו הייתה מוקד משיכה לכל מי שביקש הגנה מפני האדונים הטריטוריאליים החזקים המתעוררים.
הוא ערך ימי משפט רבים.
בתחילת שלטונו חידש את שלום הציבור הכללי (לנדפרידן) של רודולף הראשון לעשר שנים נוספות, והביא לפחות שני הסכמי שלום אזוריים.
אדולף השתמש בשיטה הפיאודלית כאחד מכלי הכוח העיקריים שלו.
הוא דרש מהנסיכים הרוחניים תשלום, הנקרא Lehnsware, עבור הפקתם בזכויות מלכותיות, והגדיל את הדרישה הזו לרמה של מטרד.
רבים מבני דורו של אדולף ראו בפעולה זו סימוניה.
עם זאת, רבים מההיסטוריונים של ימינו רואים בכך דרך חדשנית לפתוח מקורות הכנסה חדשים של המדינה, כפי שעשו מלכים אחרים במערב אירופה.
כמו כן, שחזור וניהול הרכוש הקיסרי היה חשוב לו.
הוא הצליח, באמצעות מדיניות נישואים חכמה, להחזיר את הנכסים האימפריאליים לשעבר לשליטת הקיסר.
בשנת 1294, כאשר שלטונו של אדולף היה בשיאו, הוא חתם ברית עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה נגד צרפת וזכה ב-60,000 לירות שטרלינג, שהתאימו ל-90,000 מארקי זהב.
לברית קדמו ניסיונות של פיליפ הרביעי, מלך צרפת לכבוש את דוכסות בורגונדיה ואת רוזנות פלנדריה.
הרוזן של פלנדריה, גי מדמפייר, תיווך, לפיכך, את הברית בין אדוארד הראשון לאדולף להגנתו נגד צרפת.
העובדה שהברית התפרשה על ידי בני דורו כשכירי חרב גרידא, והעובדה שאדולף לא עמד בהתחייבויותיה, פגעה במוניטין שלו, אבל זה היה בתחילה ללא השלכות.
אדולף החל לגייס חיילים באימפריה למלחמה נגד צרפת.
ב-31 באוגוסט 1294, הוא שלח הצהרת מלחמה למלך הצרפתי, בטענה שהאחרון תפס זכויות ורכוש של האימפריה.
המלך פיליפ הגיב בבוז ב-9 במרץ 1295. אולם האפיפיור בוניפקיוס השמיני הורה לחתור לשלום ב-1295 ואיים להתחיל בנידוי אדולף במקרה שתפרוץ מלחמה.
מעט מאוחר יותר, אדולף התערב בתורינגיה שסועת המלחמה, שם פרצו קרבות בין אלברכט השני, מרקיז מייסן ובניו פרידריך ותאודוריך הרביעי, מרקיז לוסאטיה.
הוא קנה את הרוזנות מאלברכט בתפקידו כמלך וכנראה באמצעות התשלומים מאנגליה.
מבחינה משפטית, זה היה מקובל לחלוטין על אדולף לגרום לאדון הפיאודלי לנטוש את אחוזתו ולהביא את הארץ תחת האימפריה.
יתרה מזאת, הוא תפס את מרקיזות מייסן כנחלה אימפריאלית, שכן היא הייתה חסרת בעלים, פשוטו כמשמעו, לאחר הכחדת ענף משני של בית וטין ונכבשה על ידי בנו של אלברכט המנוון.
אולם, רכישה זו והסמכה של מייסן השפיעו על האינטרסים של ארבעה מהאלקטורים.
הארכיבישוף של מיינץ טען שחלק מתורינגיה אינו בית אימפריאלי, אלא בית של ארכיבישוף מיינץ.
ואצלב השני, מלך בוהמיה לא התלהב מכוחו הגובר של הקיסר על גבולו הצפוני, במיוחד מאז שאדולף הבטיח לתת לו את מרקיזות מייסן.
כמו כן, כל האלקטורים קיוו להרוויח מהמהומה בתורינגיה.
בנוסף להחזרה לכאורה של נחלות אימפריאליות לאימפריה, לא ניתן לשלול שאדולף היה להוט לבנות בסיס כוח שושלתי (אם כי קטן).
ראשית, אדולף הצליח להבטיח את רכישותיו באופן דיפלומטי ולעורר את מרקיז ברנדנבורג לתמיכה אקטיבית ואת הארכיבישוף של מיינץ ודוכס סקסוניה לפחות להסכים עם הרכישה.
שתי מסעות עקובים מדם נגד בניו של אלברכט המנוון היו נחוצים כדי להבטיח את הרכישות ושלום הבטיח את ההישגים.
שנתיים לאחר מכן, בקיץ 1296, הודיע אדולף בגאווה כי הגדיל במעשיו באופן משמעותי את רכוש האימפריה.
הנסיכים הבוחרים כנראה לא תכננו מלכתחילה להדיח את המלך, אך ככל שהאירועים התגלגלו תוצאה זו הפכה בלתי נמנעת יותר.
הסיבה לעימותים הייתה המדיניות בתורינגיה של אדולף.
בפנטקוסט 1297 חברו הבוחר של ברנדנבורג, דוכס סקסוניה ומלך בוהמיה כדי לאכוף את האינטרסים שלהם.
הבוחר של מיינץ, גרהרד השני, היה קשור לקבוצה זו.
בפברואר 1298, המצב הפך מדאיג עבור אדולף כי ואצלב השני ואלברכט מהבסבורג הניחו בצד את שנות המחלוקות שלהם על אוסטריה ושטיריה, והגיעו להסכמה במקרה שאדולף יודח ואלברכט ייבחר במקומו.
ייתכן שהתקיימה פגישה של האלקטורים כבר בהכתרתו של מלך בוהמיה ואצלב, ב-2 ביוני 1297. בינואר 1298, במאמץ של הארכיבישוף של מיינץ, הובא אלברכט מהבסבורג להעיד בפני החצר הקיסרית ב כדי למצוא פשרה בין אדולף לאלברכט.
זה לא קרה; השניים התקרבו לקרב בעמק הריין העליון והעניין לא נפתר.
ב-1 במאי 1298 הזמין הארכיבישוף של מיינץ את המלך לחצרו, כדי שניתן יהיה להכריע בו את המחלוקת.
הארכיבישוף גרהרד טען שהוא מוסמך לעשות זאת כארכי-קנצלר הקיסרי של גרמניה, על פי עיקרון משפטי ישן.
אדולף, כצד לסכסוך, לא יכול היה לשמש בו-זמנית כשופט וראה בהאשמות אלה פרובוקציה בהתחשב בכך שאלברכט מרים נשק נגדו, המלך החוקי.
לפיכך, לא התקיימה הפגישה שתוכננה ליום 15 ביוני, בה היה אמור להיפתר המחלוקת.
פגישה בין הארכיבישוף של מיינץ, הרוזן אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, ושלושה מרקיזי ברנדנבורג (אוטו הרביעי, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, היינריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג והרמן, מרקיז ברנדנבורג-זלצוודל) ב-23 ביוני 1298 הוביל לתביעה נגד המלך עצמו.
הארכיבישוף של קלן ומלך בוהמיה אישרו בעבר לארכיבישוף של מיינץ לפעול בשמם.
בהליכים אלו הואשם אדולף בפשעים רבים, לרבות הפרת השלום המתמשכת בתורינגיה והפרת ההבטחות שנתן לארכיבישוף מיינץ.
אדולף נחשב כלא ראוי לתפקידו ואיבד את כבודו המלכותי.
מדהים שאדולף לא הודח על ידי האפיפיור לפני שהודח.
כנראה שהאפיפיור אפילו לא נכלל בהליך ההדחה.
הנסיכים, אמנם, ניסו לנסח את טיעוניהם בדומה להצהרתו של אינוקנטיוס הרביעי בנידוי פרידריך השני, אבל התהליך היה חסר תקדים.
מכיוון שאדולף נבחר והוכתר, ההבנה העכשווית הייתה שהוא נבחר על ידי האל להיות השליט ושהנסיכים מפרים את שבועתם שבה נשבעו נאמנות למלך.
לפיכך, נכללו ברשימת האישומים כמה שנראים במבט ראשון מוזרים כיום, כמו חילול פרוסות הקודש וסחיטת כסף סימוניסטית.
יתר על כן, לא היה הליך משפטי אימפריאלי להדחתו של המלך.
לכן, הנסיכים הסתמכו על זכותם להצביע, שממנה גם שאבו את זכותם להדיח מלך.
טיעון זה היה בעייתי במידה וההדחה של פרידריך השני כבר הייתה תקדים למקרה זה.
על פי חוקי הכנסייה, רק לאפיפיור היה הכוח להדיח מלך.
בחירת אלברכט ומותו של אדולף
בעקבות הצהרתו של אדולף באה בחירתו של אלברכט הראשון מהבסבורג למלך החדש.
איך התרחשו הבחירות האלה לא מאוד ברור היום, מכיוון שלכותבי הכרוניקה אין הרבה מה לדווח.
השאלה פתוחה, למשל, האם אלברכט למעשה לא רצה לקבל את הבחירה, כפי שיטען מאוחר יותר נגד האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
להדיח את אדולף היה דבר אחד; אך זה היה אחר לאכוף את ההחלטה נגדו.
אדולף סירב לקבל החלטה זו, אך הסכסוך בינו לבין האופוזיציה הנסיכותית הוכרע עד מהרה בשדה הקרב.
ב-2 ביולי 1298 נפגשו צבאותיהם של אדולף ואלברכט בקרב גולהיים.
הכפר הקטן גולהיים ממוקם בצפון ריינלנד-פפאלץ בין קייזרסלאוטרן ווורמס בדונרסברגקרייס של ימינו.
לאחר התקפות אלימות, אדולף נפל יחד עם נושאי דגל שלו וכמה מאמינים.
צבאו של אדולף פנה לברוח והתפזר במהירות.
אלברכט לא הרשה לחסידיו של אדולף לקבור את גופת המלך שנפל בקייזרדום, הקתדרלה הקיסרית של שפייר.
לכן, אדולף נקבר בתחילה במנזר הציסטרציאני של מנזר רוזנטל בקרצנהיים של היום ורק לאחר מכן הועבר לשפייר.
ב-29 באוגוסט 1309, יורשו של אלברכט הראשון, היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר את שרידיו של אדולף לקתדרלת שפייר, שם הוא נקבר ליד אלברכט, שנרצח בשנת 1308. בשנת 1824 בנה וילהלם, דוכס נסאו אנדרטה בפרוזדור של הקתדרלה.
ליאו פון קלנזה מונה על העיצוב, המציג את המלך אדולף בשריון כורע ברך בתפילה.
כנראה ב עלתה האגדה שאדולף הוא רוזן מאזור נירנברג.
תפיסה מוטעית זו התבססה כנראה על בלבול עם אמיך הראשון מנסאו-הדמר, שלאחר נישואיו לאנה מנירנברג בסביבות שנת 1300 החזיק בטירת קמרשטיין.
ב-1841 הזמין אדולף, דוכס נסאו את דיוקנו של אדולף על ידי הצייר של דיסלדורף היינריך מיקה.
בשנת 1843 נתלה ציור זה בקייזרסאל (היכל המלכים) של פרנקפורט.
התמונה מתארת את המלך אדולף עם שריון חזה, מעיל לבן; ולובש כתר ברזל עם "קסדה מרומזת"; בידו הימנית הוא אוחז בחרב ובצד שמאל מגן עם נשר.
הוא נושא גם את הביטוי הלטיני "Praestat vir sine pecunia quam pecunia sine viro" (מוטב אדם ללא כסף מאשר כסף ללא אדם).
מאחר שלא קיימות תמונות עכשוויות של המלך, הדיוקן הוא ייצוג אידיאלי של האמן ברוח ההיסטוריציזם.
הוא אינו מבוסס על דיוקנאות קודמים, שכן מיקה שקל ייצוגים אחרים, כגון זה המיוחס לגאורג פרידריך כריסטיאן סיקאץ.
ב-8 במאי 1858, אדולף, דוכס נסאו הקים מסדר הצטיינות צבאי ואזרחי לדוכסות.
הוא נקרא על שמו של המלך אדולף כנציג החשוב ביותר של הענף הוואלראמיאני של בית נסאו.
למרות שדוכסות נסאו סופחה לפרוסיה ב-1866, הדוכס אדולף שמר וחידש את המסדר כשנהיה הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
עד היום זה מסדר הצטיינות מכובד של בית נסאו.
אדולף התחתן עם אימגינה מאיזנבורג-לימבורג, בתם של גרלך הרביעי מאיזנבורג-לימבורג ואימגינה מבליסקסטל.
רופרכט (נפטר ב-2 בדצמבר 1304), היה מאורס לאגנס, בתו של ואצלב השני, מלך בוהמיה
אדלהייד, אם המנזר של מנזר קלנט (מת ב-26 במאי 1338)
מטילדה (לפני 1280 - 19 ביוני 1323), התחתנה עם רודולף הראשון, דוכס בוואריה עילית
אדולף קרל פרידריך לודוויג פרינץ (29 בינואר 1797 - 24 באפריל 1873) היה אציל, חייל ופוליטיקאי פרוסי.
הוא כיהן לזמן קצר כראש ממשלת פרוסיה ב-1862, הוא הוחלף על ידי אוטו פון ביסמרק.
ב-19 באפריל 1819, הוא נישא לנסיכה לואיז מהוהנלוה-לנגנבורג (1799–1881), בתו של הנסיך קרל לודוויג מהוהנלוה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארות.
אוטו אדולף אייכמן (; 19 במרץ 1906, זולינגן, גרמניה – 31 במאי 1962, רמלה, ישראל) היה פושע מלחמה נאצי גרמני-אוסטרי.
כראש מחלקת היהודים בגסטפו, בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר (מקביל לסגן-אלוף) באס אס בגרמניה הנאצית, היה מראשי האחראים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה ובמהלך השואה.
בשנת 1960 נלכד על ידי המוסד בארגנטינה והובא למשפט בישראל.
הורשע על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, נידון למוות בתלייה והוצא להורג ב-31 במאי 1962.
לאחר שנכשל בלימודיו ולא סיים את התיכון עבד אייכמן לזמן קצר בחברת הכרייה של אביו באוסטריה, לשם עברה המשפחה ב-1914. אחר כך עבד כמוכר נפט נודד משנת 1927 והצטרף הן ל והן לאס אס ב-1932. הוא חזר לגרמניה ב-1933, שם הצטרף לאס דה ומונה לראש מחלקת היהודים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ארגנו אייכמן וצוותו ריכוז יהודים בגטאות בערים הגדולות מתוך ציפייה שהם יועברו מזרחה או מעבר לים.
הוא גם ערך תוכניות לריכוז היהודים, תחילה בניסקו שבדרום מזרח פולין ואחר כך במדגסקר, אך אף אחת מהתוכניות הללו לא יצאה אל הפועל.
הנאצים פלשו לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, ומדיניותם כלפי היהודים השתנתה ממעצר או הגירה להשמדה.
כדי לתאם את תכנון השמדתו של העם היהודי, מפקדו של אייכמן, ריינהרד היידריך, כינס את מנהיגי המשטר הנאצי בוועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942. אייכמן אסף מידע עבור היידריך, השתתף בוועידה ורשם את הפרוטוקול שלה.
אייכמן וצוותו קיבלו עליהם את האחריות לגירוש היהודים למחנות ההשמדה, שם הושמדו הקורבנות בתאי גזים.
לאחר שגרמניה כבשה את הונגריה במרץ 1944, פיקח אייכמן על גירוש חלק ניכר מיהודי הונגריה.
רוב היהודים נשלחו לאושוויץ, שם נרצחו כ-75% מהם עם הגעתם.
במהלך משפטי נירנברג העיד דיטר ויסליצני כי אייכמן אמר לו: "אני אצחק ביורדי אל הקבר בזכות ההרגשה שהרגתי 5,000,000 יהודים.
זה נותן לי סיפוק ונחת רוח רבה."
עם כניעת גרמניה הנאצית ב-1945 נאסר אייכמן בידי צבא ארצות הברית אך הוא נמלט ממחנה המעצר והסתתר בגרמניה במשך מספר שנים.
בסופו של דבר הגיע לכפר קטן בסקסוניה התחתונה, שם התגורר עד 1950, אז עבר לארגנטינה לאחר שהשיג מסמכים מזויפים בעזרת ארגון שניהל הבישוף הקתולי אלויס הודאל.
מידע שנאסף על ידי המוסד אישר את מיקומו של אייכמן בארגנטינה ב-1960. צוות של סוכני המוסד ושל שירות הביטחון הכללי לכד את אייכמן והביא אותו לישראל, שם הועמד לדין בגין 15 אישומים פליליים, כולל פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ופשעים נגד העם היהודי.
במהלך המשפט הוא לא הכחיש את השואה או את תפקידו בארגונה, אלא אמר שהוא פשוט מילא פקודות בלתי חוקיות בעליל במערכת "פיהררפרנציפית טוטליטרית".
הוא נמצא אשם בכל האישומים והוצא להורג בתלייה ב-31 במאי 1962. המשפט זכה לסיקור נרחב בתקשורת הבין-לאומית ולימים נכתבו עליו מספר ספרים, כגון "אייכמן בירושלים" של חנה ארנדט ו"מול תא הזכוכית" של חיים גורי, שניהם עיתונאים שסיקרו את המשפט מירושלים.
אדולף אייכמן נולד כבן הבכור לאדולף קארל ומריה בזוֹלִינגֶן שבחבל הריין במשפחה בת שישה ילדים.
בשנת 1914 עבר עם משפחתו ללינץ שבאוסטריה.
במהלך לימודיו בתיכון הכיר את ארנסט קלטנברונר, לימים מפקדו הישיר.
הוא לא סיים תיכון, וב-1921 החל הכשרה מקצועית כמכונאי, שגם אותה לא סיים.
עד אביב 1933 עבד בעיסוקים שונים, בין השאר כסוכן מכירות וכנציג מכירות אזורי של חברת הנפט "וקואום אויל" (.Vacuum Oil Co; כיום חלק מאקסון מוביל).
אביו התאזרח באוסטריה (לאחר 1924) וכך הפכו כל ילדיו לאוסטרים, למעט אדולף, שכבר היה בעת ההיא בוגר ולכן נותר רק עם אזרחותו הגרמנית.
בשנת 1932 נפצע קשה בתאונת אופנוע במהלך עבודתו.
בשנת 1935 נשא לאשה את ורה ליבל, ילידת בוהמיה ממוצא גרמני.
בשנת 1927 הצטרף לארגון "לוחמי החזית" (Frontkämpfervereinigung Deutsch-Österreichs) הלאומני-אוסטרי ובאפריל 1932 הצטרף ל בהשפעת חברו, ארנסט קלטנברונר.
בנובמבר אותה שנה התקבל לשורות האס אס.
ביוני 1933 נאסרה פעילות המפלגה הנאצית באוסטריה, ואייכמן עבר לבוואריה שבגרמניה, שם הצטרף ל"לגיון האוסטרי" (Österreichische Legion) ועבר הכשרה צבאית בת 14 חודשים בשורות האס אס.
באוקטובר 1934 הגיש בקשה להצטרף לשורות האס דה.
בנובמבר אושרה בקשתו והוא עבר לאס דה.
שם עסק כפקיד באיסוף והקמת מאגר מידע על הבונים החופשיים.
בשנת 1935 זכה לקידום בדרגה וביוני עבר למדור לענייני יהודים (Juden-Referat) שזה עתה הוקם וב-1939 הוכפף למשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), בפיקודו של ריינהרד היידריך, שהיה כפוף להיינריך הימלר.
תפקידו של אייכמן היה לפעול להגירה הכפויה של היהודים מגרמניה.
מכאן ואילך בכל התקופה שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמהלכה עסק בשאלת היהודים ב, בשטחים שכבש או סיפח, או היו לפרוטקטוראט או גנרלגוברנמן, ובמדינות שהיו בעלות בריתו.
אייכמן ניסה ללמוד עברית בכוחות עצמו והיה מסוגל לקרוא ולהבין עיתונים ביידיש ברמה טובה.
אייכמן ביקר בארץ ישראל באוקטובר 1937 לצד מפקדו הרברט האגן, לאחר פגישתם בברלין עם איש ההגנה, פייבל פולקס, כדי לבדוק את חלופת ההגירה של יהודים לארץ ישראל.
הביקור השתבש מכיוון ששלטונות המנדט סירבו להעניק להם אשרת ביקור.
השניים שהו בחיפה למשך כ-6 שעות בלבד, שבמהלכן סיירו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר, שהרשימו אותם לטובה.
אייכמן הגיע למסקנה שאין לעודד הגירה המונית לארץ ישראל, מאחר שהקמת מדינה יהודית שם אינה עולה בקנה אחד לא עם האינטרסים של הרייך השלישי ולא עם האינטרסים הבריטים.
בסוף שנת 1937 צוין אייכמן לטובה בדוח האישי שהכין הממונה עליו, דיטר ויסליצני, ועל כן הועלה לדרגת קצין (אונטרשטורמפיהרר).
באביב 1938, בעקבות "האנשלוס" (סיפוח אוסטריה), עבר לווינה, קודם לדרגת אוברשטורמפיהרר ומונה לראש המחלקה היהודית באוסטריה (SS-Oberabschnitt Donau).
שם הקים באוגוסט, יחד עם עוזרו אלויס ברונר, את הלשכה להגירה יהודית, שבעזרתה החרים את רכוש המהגרים, כפה את גירושם והשאיר בידם אך ורק אשרת כניסה לארץ ההגירה המיועדת.
בווינה פיתח את שיטתו המיוחדת שכללה שלושה שלבים:
ערעור הבסיס הכלכלי (על ידי החרמת רכושם);
השתלטות על מוסדות יהודיים ואילוץ מנהיגיהם לשתף עמו פעולה.
המטה של אייכמן בווינה שכן באחד מאגפי הארמון של משפחת רוטשילד.
בתוקף תפקידו, נועד בין היתר עם נציגי היהודים באוסטריה וגם עם פעילים ציונים.
אחד מהם היה טדי קולק, שביקר בלשכתו של אייכמן באביב 1939. אייכמן אישר את בקשתו להתיר לצעירים יהודים שהיו עבורם אשרות כניסה לאנגליה, לצאת מאוסטריה.
קולק סיפר לימים: "הוא עשה עלי רושם של פקיד זוטר, לא תוקפני, לא קולני, לא חסר נימוס...
במרץ 1939 הקים אייכמן בפראג לשכה להגירה יהודית על פי הדגם הווינאי, ושיטתו התקבלה במשרדי הרייך כנוהל רשמי לכל הרייך בענייני הגירה יהודית.
על פי עדותו של בנימין מורמלשטיין, רבה של וינה באותה העת, מוצגת תמונה שונה של אייכמן, כאיש אלים, שאפתן, בעל יוזמה ומושחת.
מורמלשטיין טוען שהכיר את אייכמן לראשונה כאשר האחרון פיקד על קבוצה של אנשי אס.
אשר בזזה וזרעה הרס בבית הכנסת הגדול של וינה בליל הבדולח.
מורמלשטיין נאלץ לסייע בהמשך למשרדו של אייכמן בגירוש יהודים, ועל פי גרסתו, במקרה אחד פרץ אייכמן למשרדו ואיים עליו עם אקדחו האישי.
מורמלשטיין המשיך לעבוד בכפיפות לאייכמן עד סוף המלחמה, כאשר מונה לראש היודנראט של גטו טרזיינשטט.
בספטמבר 1939 הקים היינריך הימלר את המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) ואייכמן נקרא לשוב לברלין.
באוקטובר נתמנה למנהל הלשכה המרכזית להגירת יהודים בברלין, שבראשה עמד ריינהרד היידריך, ובדצמבר מונה כראש המחלקה היהודית בגסטפו (Referat IV B4) תחת ראש הגסטפו, היינריך מילר.
עקב כך, התרחבו סמכויותיו והשפעתו ברייך עלתה.
כראש המחלקה הקים אייכמן שלוחות במספר ערים באירופה, ונציגים מטעמו פעלו להחרמת רכוש יהודי, ריכוז בגטאות ועידוד הגירה, בהם:
אלויס ברונר שימש כראש "הלשכה להגירת יהודים" בווינה עד אוקטובר 1942, לאחר שהודיע לאייכמן שהעיר "נקייה מיהודים".
משנת 1943 מונה למפקד מחנה הריכוז דראנסי שבפרברי פריז.
זיגפריד זיידל היה נציגו בלודז' ובנובמבר 1941 התבקש להרחיב את מחנה טרזיינשטט לממדי מחנה מעבר וריכוז ומונה למפקדו.
הנס גינתר (Hans Günther) מונה כראש "הלשכה להגירת יהודים" בפראג.
תיאודור דנקר מונה כראש המחלקה היהודית של האס דה בפריז, ושימש בתפקיד זה עד יולי 1942. מחנה הריכוז דראנסי נמצא תחת סמכותו עד שנת 1943.
פרנץ נובאק (Franz Novak) - החל בפעילותו בלשכה להגירת יהודים בווינה, ומאביב 1940 היה אחראי לתיאום וארגון כל משלוחי היהודים ברכבות למחנות הריכוז וההשמדה.
בהולנד שימש וילהלם צפּף (Wilhelm Zoepf) כראש "הלשכה להגירת יהודים" באמסטרדם, ונעזר בשירותיו של אריך ראייקוביץ' (Erich Rajakowitsch), מעוזריו של אייכמן, לצורך רישום בני יהדות הולנד ושילוחם להשמדה.
לאחר שירד מהפרק הרעיון הנאצי בדבר ההגירה הכפויה של יהודי גרמניה לארץ ישראל, התגבש רעיון גירוש היהודים למקומות אחרים בעולם.
באוגוסט 1940 הכין אייכמן טיוטה ליישום הרעיון של גירוש היהודים לאי מדגסקר – החייאת תוכנית מדגסקר.
בסוף השנה קודם אייכמן לדרגת שטורמבאנפיהרר.
ביולי 1941 נעשו שינויים מבניים ב-RSHA ושם מחלקתו שונה (Referat IV B4).
בקיץ החלו גם ניסויי המתת המונים בגז, ולשם כך ביקר אייכמן במחנה ההשמדה אושוויץ ודן עם מפקדו, רודולף הס, בהיבטים הטכניים של העניין.
בסתיו אותה שנה עדכן היידריך את אייכמן על הכוונה לחסל את כל היהודים באירופה ובהתאם לכך הוציא הימלר באוקטובר צו שאסר על כל הגירה יהודית מרחבי הרייך ונקבעו מועדי המשלוחים הראשונים של יהודי גרמניה להשמדה במזרח.
באותו חודש הועלה אייכמן לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
אייכמן היה מעורב בהכנות לוועידת ואנזה, לבקשתו של היידריך.
הוא הכין את ההזמנות לגורמים השונים, הכין את נאומו של היידריך, ורשם את הפרוטוקול.
הוועידה התקיימה בברלין ב-20 בינואר 1942. בוועידה תואמו פעולות המוסדות השונים וסוכמו פרטי הביצוע בפועל של הפתרון הסופי לשאלת יהודי אירופה, תוכנית שיזם אדולף היטלר.
בעקבות הוועידה התמנה אייכמן לאחראי על הובלת יהודי אירופה לאתרי ההשמדה, לשם כך הוא תכנן את כל הפעולות הנדרשות לביצוע יעיל של הגירושים והנחה את עובדיו בארצות השונות בהתאם.
ב-31 בינואר 1942 שלח אייכמן מכתבים דחופים לכל דרגי הפיקוד של המשטרה, המשטרה החשאית ושירות הביטחון (SD), ובהם הוראות להכין את גירוש יהודי גרמניה, אוסטריה והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הוא פירט בדקדקנות את סוגי האנשים שיש לגרש, ואלו מקרים נחשבו כיוצאי דופן.
עם ביצוע הוראות אלו החלו הגירוש וההשמדה השיטתיים של יהודי אירופה.
עד סוף שנת 1944 היה אייכמן שולח הוראות לעובדיו ברחבי אירופה בעניין עיתוי עריכת האקציות, קביעת מועדי המשלוחים, מקום יציאתם, מספר המגורשים ונושאים נוספים.
הוא גם נדרש לתאם את פעולותיו עם גורמים ממלכתיים, כמו משרד החוץ ואחרים וכן מוסדות של מדינות אחרות שהיו מעורבות בגירושים.
אייכמן גם היה אחראי על החרמת רכוש המגורשים ודאג לשמור על חלק מן הרכוש שנבזז עבור עובדי מחלקתו.
הוא נדרש למצוא פתרונות לבעיות שונות שצצו ונאלץ לעיתים קרובות לחלק את משאבי הרכבות עם גורמים אחרים כמו הוורמאכט.
במהלך עבודתו ביקר מספר פעמים במחנות השמדה על מנת ללמוד מקרוב על יעילות עבודתו וראה במו עיניו את גורל המגורשים.
באוטוביוגרפיה שלו סיפר רודולף הס כי הוא וחבריו חטפו פיק ברכיים כל אימת ששלחו ילדים לתאי הגזים, אולם מי שנזף בהם והסביר להם בלהט את חשיבות העניין היה אייכמן.
הס כתב שאייכמן הסביר לו שדווקא את הילדים צריך להרוג קודם, משום שאין שום הגיון בכך שהורגים דור של מבוגרים ומשאירים בחיים דור של נוקמים אפשריים, שיכולים אחר כך להקים את הגזע הזה מחדש.
קומנדו אייכמן - שואת יהודי הונגריה
במרץ 1944, לאחר השתלטות הנאצים על הונגריה, הגיע אייכמן בראש צוות מיוחד של האס אס (Sondereinsatzkommando Eichmann, SEK) לבודפשט והוציא לפועל את השמדת יהודי הונגריה.
המטרה הרשמית לשמה הגיעו הייתה "להוציא את יהודי הונגריה מן הפעילות הציבורית, לרכזם, ולגרשם להשמדה, למעט יחידים הכשירים לעבודה." צוותו של אייכמן כלל בין 150 ל-200 עובדים, הבכירים שבהם היו: דיטר ויסליצני, תיאודור דנקר, זיגפריד זיידל, פרנץ נובאק, אוטו הונשה ופרנץ אברומייט.
סגנו של אייכמן בצוות המיוחד היה הרמן קרומיי.
למעשה ממונה על קומנדו אייכמן שנשלח לבודפשט היה אס אס אוברפיהרר (מקביל לקולונל) הנס-אולריך גשקה, מפקד משטרת הביטחון וה-SD בהונגריה, אך אנשי אייכמן פעלו במידה רבה ללא תלות בו.
בתקופה הקצרה שבין מאי ליולי גירש אייכמן כ-440,000 יהודים מכל רחבי הונגריה בעיקר למחנה ההשמדה אושוויץ.
השלטונות ההונגרים שיתפו פעולה עמו במבצע זה.
ב-9 באוגוסט הפסיקו ההונגרים את הגירוש, אולם אייכמן ניסה במרמה לגרש עוד כמה אלפי יהודים מבודפשט.
בתקופה זו היה פעיל במשא ומתן עם ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, שניסו ללא הועיל להציל חלק מיהודי הונגריה מהשמדה, בעסקה שכונתה "סחורה תמורת דם".
באוקטובר אותה שנה שלח כ-76,000 יהודים בצעדות מוות לכיוון אוסטריה, כיוון שקווי הרכבת לפולין לא פעלו יותר ופעילות תאי הגזים במחנות ההשמדה נפסקה עם התקרבות הצבא האדום.
ב-23 בדצמבר, ערב חג המולד, עם תחילת המערכה הסובייטית לשחרור בודפשט עזב אייכמן את הונגריה וחזר לאוסטריה.
אייכמן התערב בכמה מקרים לסיכול תוכניות שחרור יהודים על ידי ארגונים ומדינות שונות.
באוסטריה התבקש אייכמן על ידי היטלר ב-1945 לרכז יהודים מכובדים מגטו טרזיינשטט בטירול, כדי שאלה ישמשו מעין "קלף מיקוח" במשא ומתן עם האמריקאים והבריטים, אולם ראש המחוז המקומי התעלם מפניותיו של אייכמן.
משימתו האחרונה של אייכמן כבעל דרגת קצין מילואים בוואפן אס אס הייתה לארגן יחידה ללוחמת גרילה באלפים.
ליחידה זו הצטרף גם הפשיסט הרומני הוריה סימה.
היחידה לא עשתה רבות, עקב סיום המלחמה.
ימים ספורים לפני תום המלחמה, ניסה אייכמן להיפרד מחברו הוותיק קלטנברונר, אולם הלה סירב לראותו מתוך ידיעה שבארצות הברית שואפים לתפוס אותו ו"אין לו סיכוי".
לפני ירידתו למחתרת נפרד ממשפחתו והשאיר להם כמוסות ציאניד, למקרה שיפלו בידי הצבא האדום.
עם תום המלחמה נתפס אייכמן על ידי האמריקאים ונכלא במחנה מעצר בשם הבדוי אוטו אקמן.
ב-3 בינואר 1946 נתן דיטר ויסליצני בנירנברג עדות על היקף פעולותיו של אייכמן.
אייכמן הצליח לברוח ממחנה המעצר בינואר 1946, לפני שגילו את זהותו, עבר בכמה מקומות והתיישב לבסוף בכפר קטן צפונית לצלה, באזור הכיבוש הבריטי.
הוא נרשם ברשות המקומית בשם אוטו הנינגר.
ראשית עבד כחוטב עצים, אולם לאחר שהחברה שבה עבד פשטה רגל נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות.
בשנת 1950 נסע לאיטליה דרך דרום טירול, שם סייעו לו גורמים בוותיקן (ביניהם ההגמון אלויס הודאל, מנהל רשת ההברחה "נתיבי העכברושים") לקבל תעודת מעבר של הצלב האדום תחת השם הבדוי "ריקרדו קלמנט".
הוא הגיע באניה לבואנוס איירס שבארגנטינה ביוני 1950. עם הגיעו קיבל את פניו קרלוס פולדנר, קצין אס אס וסוכן של המודיעין הגרמני, שארגן לו דירה ודאג להנפקת תעודת זיהוי ארגנטינאית.
בתחילת אוקטובר עבר למחוז טוקומאן, בצפון ארגנטינה, שם התגורר בחווה גדולה ועבד כראש צוות עבור חברת "קאפרי" שייסד פולדנר.
חברה זו עסקה באיסוף נתונים לצורך הקמת תחנות כוח הידרו-אלקטריות והעסיקה כמה מאות אנשי אס אס לאחר הגעתם לארגנטינה.
מארגנטינה יצר אייכמן קשר מכתבים עם אשתו וארגן את הגעת המשפחה אליו.
אשתו וילדיו עזבו במפתיע את אוסטריה ביולי 1952 והגיעו גם הם לארגנטינה.
בקיץ 1953, בעקבות המשבר הכלכלי בארגנטינה, נאלץ אייכמן למצוא לו תעסוקה אחרת ולכן עברה המשפחה לדירה שכורה בשכונת אוליבוס שבצפון בואנוס איירס.
בעל הדירה היה אוסטרי בשם פרנציסקו שמיט.
בעקבות המעבר הורע מצבם הכלכלי, אייכמן ניסה את מזלו ללא הצלחה יתירה בהנהלת מכבסה, כבעל חנות הלבשה ולבסוף כמנהל חוות ארנבות בעיר קטנה כ-70 קילומטרים ממקום מגוריו.
ב-1956 שלח אייכמן מכתב ממחבואו בארגנטינה לקנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר, ובו הציג עצמו בשמו וביקש לשוב לגרמניה.
הוא כתב שהוא צופה שיישפט בגרמניה על חלקו במלחמה, אך אינו סבור שיישלח לתקופת מאסר ממושכת.
לא ידוע האם אדנאואר השיב על המכתב.
באותה שנה החל אייכמן לכתוב את זכרונותיו.
ב-1960 לאחר מעצרו של אייכמן, פרסם המגזין "לייף" ריאיון שערך וילם סאסן, עיתונאי נאצי הולנדי, עם אייכמן שנתיים קודם לכן.
כבר בשנת 1946 ארגן אשר בן נתן קבוצת צעירים בווינה, ביניהם טוביה פרידמן, שניסתה להתחקות על עקבותיו של אייכמן.
כיוון שאייכמן נמנע מלהצטלם בפומבי, אפילו תמונה לא הייתה בידיהם.
הקבוצה תחקרה את אשתו ואת אביו, שהיה בעל בית מסחר סיטונאי למוצרי חשמל, אולם העלתה חרס.
לבסוף נשלח סוכן רומנטי לאשה שהייתה ידועה כאחת המאהבות של אייכמן (לפי מידע שאספה הקבוצה היה אייכמן במהלך המלחמה בקשרים אינטימיים עם כמה נשים) וכך הצליחה הקבוצה להשיג תמונה עדכנית שלו.
בעיתונות בארץ ישראל עוררו על הצורך לתפוס את אייכמן ואף פרסמו בשנת 1947 את תמונתו.
פורסמו השערות שונות לגבי מקום מחבואו, ביניהן שהוא מנצל את ידיעותיו בעברית ומסתתר במסווה של פליט יהודי או שהוא נמלט לאחת מארצות ערב.
שירות המודיעין של מערב גרמניה ידע כבר בשנת 1952 שאייכמן נמצא בארגנטינה, אולם החיפושים אחריו התנהלו בעצלתיים.
משטרת גרמניה המערבית סירבה לפנות לאינטרפול כדי לחפש אחריו ושגרירות מערב גרמניה בארגנטינה נוהלה על ידי נאצי לשעבר והתחמקה מסיוע.
בקיץ 1953 גילה שמעון ויזנטל מאספן בולים עמית, קצין מודיעין אוסטרי, שאייכמן מתגורר בסמוך לבואנוס איירס.
המידע הגיע מחבר שלו, קצין לשעבר בוורמאכט, שעבר להתגורר בבואנוס איירס ופגש באייכמן.
מידע דומה קיבל גם מפקיד מדינה אוסטרי בכיר.
ויזנטל העריך מידע זה כמהימן והעביר אותו לקונסול ישראל באוסטריה ובמכתב לראש הקונגרס הציוני העולמי, נחום גולדמן במרץ 1954.
בשנת 1956 החל טוביה פרידמן בלחצים על ממשלת ישראל ומערב גרמניה לחפש אחריו והציע לקצוב פרס של 10,000 דולר על ראשו של אייכמן, שעל פי הערכתו היה בדרום אמריקה.
בעיתונות התפרסמו באותן שנים שמועות על כך שאייכמן נמצא במצרים או בארצות ערב אחרות, שמועות שככל הנראה היו חסרות בסיס.
בספטמבר 1957 פריץ באואר, התובע הכללי היהודי של מדינת הסן שבגרמניה המערבית, גילה לד"ר פליקס שנער, ראש משלחת השילומים בגרמניה, שאייכמן יושב בבואנוס איירס.
הוא פנה לנציג הישראלי משום שחשש שבצינורות הגרמניים מישהו עלול להכשיל את הסגרתו.
מקור המידע היה לותר הרמן (Lothar Herrmann), גרמני (חצי יהודי), שנכלא בדכאו ועזב לארגנטינה ב-1938. הרמן התגורר בשנת 1955 בבואנוס איירס ובתו יצאה עם בנו הבכור של אייכמן, קלאוס, שהשתמש בשם משפחתו האמיתי.
איסר הראל, ראש המוסד, שלח מישהו לבדוק את המידע, אך לא הצליח לאתר את אייכמן.
כעבור שנתיים, בעקבות מידע שמסר גרהרד קלאמר, גרמני ששהה זמן רב בארגנטינה פנה באואר שוב אל המוסד, הפעם עם שם וכתובת.
סוכני המוסד הגיעו אל הכתובת שהתקבלה מבאואר, אולם השכנים סיפרו שהמשפחה עברה דירה ומישהו מהם סיפר שהיא עברה לסביבת רחוב גריבלדי.
באוקטובר 1959 התפרסם בעיתונות בישראל מכתב שקיבל טוביה פרידמן מתובע במערב גרמניה שהודיע לו שאייכמן נמצא בכווית.
הידיעה עוררה גל של תגובות בישראל, ובדצמבר טען התובע הכללי של מדינת-המחוז הסן במערב גרמניה שהוכח שאייכמן בכווית.
במקביל, בנובמבר 1959 התפרסמה שמועה שאייכמן בתימן.
באותו זמן, עסק המוסד בבירורים ראשונים של מידע שהצביע על מסתורו האמיתי של אייכמן בארגנטינה.
לדברי כלתו של אייכמן, הוא אמר לילדיו פעם שהוא עייף מחייו כנמלט, ושיער מה צפוי לקרות לו.
ב-1960 נלכד אייכמן במקום מגוריו בבואנוס איירס על ידי "המוסד", בפעולה שתוכננה ובוצעה בפיקודו של ראש "המוסד", איסר הראל.
בפעולה השתתפו, בין השאר, רפי איתן, אברהם שלום (סגן מפקד המבצע), צבי מלחין, יהודית נסיהו, צבי אהרוני, יעקב גת ויונה אליאן, שהיה הרופא המרדים שהרדים את אייכמן.
אייכמן נחטף ב-11 במאי, והובא לישראל בחשאי ב-21 במאי.
ב-23 במאי הודיע דוד בן-גוריון בכנסת:
לאחר שנחטף לישראל, הוצא נגדו צו מעצר שהוארך מדי פעם עד לסיום שלבי החקירה, שארכה כתשעה חודשים.
בעת שהותו בכלא הישראלי פחדו כי ינסה להתאבד ולכן נשמר 24 שעות ביממה.
בסיום החקירה הוגש נגדו כתב אישום הכולל 15 סעיפים וביניהם פשעים נגד העם היהודי, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה, וחברות בארגונים עוינים (ס"ס, ס"ד ודומיהם, שהוכרזו כארגונים עוינים במשפטי נירנברג).
בנוסף כלל כתב האישום גם פשעים שביצע נגד עמים אחרים, כגון גירושים המוניים של פולנים וסלובנים, רציחת עשרות אלפי צוענים ועוד.
משפטו של אדולף אייכמן נערך בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני השופטים משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי ויצחק רווה.
בראש התביעה עמד היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר.
ועל הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס, שהגן גם על נאשמים אחדים במשפטי נירנברג.
הדיון הראשון נערך ב-11 באפריל 1961. עם תחילת המשפט ניסה הסניגור לחלוק על סמכות בית המשפט לשפוט את אייכמן, בהתבססו על ארבע טענות:
השופטים הם יהודים ויש חשש שלא יהיו אובייקטיביים.
חקיקה אקס-טריטוריאלית: אין לקיים את המשפט מאחר שהנאשם נחטף מביתו שלא בארץ.
תחולה פלילית רטרואקטיבית: החוק (החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950) שעליו מתבסס כתב האישום הוא משנת 1950 ולכן רטרואקטיבי למעשים שנעשו במהלך המלחמה ולא מקובל שחוקים פליליים יהיו רטרואקטיביים.
העבירות נעברו מחוץ לשטח מדינת ישראל, ובמועדים בהם בוצעו מדינת ישראל לא הייתה קיימת.
בית המשפט דחה טענות אלה.
אחרי דחיית טענות אלה השיב הנאשם על כל כתב האישום בצורה דומה: "במובנו של כתב האישום – לא אשם" (Im Sinne der Anklage – nicht schuldig).
העדויות במשפט כללו 121 עדים ו-1,600 מסמכים, מהם בחתימת אייכמן עצמו.
התביעה הראתה את חלקו הפעיל של אייכמן בגירוש והשמדת היהודים בכל רחבי אירופה; החזקתם בתנאים מחפירים תת-אנושיים ורציחתם בשיטתיות במטרה להשמיד את העם היהודי כולו.
הסניגוריה לא ניסתה כמעט לטעון להפרכת האירועים אלא ניסתה לצמצם את מעורבות אייכמן במקרים אלה לכדי 'בורג קטן במערכת'.
הסניגוריה טענה כי אייכמן רק ציית לפקודות הממשל הנאצי שלא יכול היה להפר בהיותו פקיד נמוך דרג, וכי האשם העיקרי במאורעות השואה היה הממשל הגרמני ולא מערך הפקידות שלו.
טענות אלו נדחו על ידי השופטים.
בפסק הדין נקבע, כי ניתן היה לסכל את ביצוען של הפקודות ואף לפרוש מהמנגנון הנאצי, וכי לאייכמן, גם אם היה רק פקיד צייתן, אסור היה לבצע פקודות של רצח.
בפסק הדין הוכח כי אייכמן היה בעל תפקיד מרכזי במנגנון ההשמדה.
הוא יזם ועודד בעצמו חלק מפעולות הגרוש ודבק בקנאות ובברוטליות בהליך זה מתוך דבקות באדולף היטלר ובמשנתו האנטישמית.
הוא לא ויתר על השמדתו של אף יהודי גם כשנתבקש לכך מגורמים שונים ולא עצר מפעילותו כשקיבל הוראה מהממונים עליו לקראת סוף המלחמה.
אומנם אייכמן לא היה הבכיר ביותר בהליך ההשמדה ואנשי מנגנון נוספים עמדו מעליו (כדוגמת היידריך והימלר), אולם השופטים קבעו כי אין זה גורע מהתפקיד אותו ביצע ומאחריותו למאורעות השואה.
ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור של אייכמן, ואישר את פסק הדין של המשפט הראשון.
אייכמן, אשתו ורה (ורוניקה), חמשת אחיו ומספר אנשי רוח ישראלים שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו בשנת 2016. הנשיא דחה את הבקשה, וכתב בכתב ידו על גבי מסמך הבקשה את דברי הנביא שמואל לאגג מלך עמלק: .
ב-31 במאי, לאחר סירוב הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בשעה 23:58. גופתו נשרפה בחצר כלא רמלה ואפרו פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
גזר הדין בוצע על ידי שלום נגר.
זו הייתה הפעם היחידה בתולדות מדינת ישראל שגזר דין מוות, שנגזר על נאשם במשפט פלילי בהליך תקין, הוצא לפועל (מאיר טוביאנסקי הוצא להורג בישראל במשפט שדה ועמד במרכז פרשת טוביאנסקי שנושאת את שמו).
לפני תלייתו, קרא אייכמן: "תחי גרמניה!
שעה ורבע לאחר שהרופא בכלא רמלה קבע את מותו של אייכמן, הופיעה הידיעה על תלייתו בכל עיתוני לונדון וסוכנות הידיעות רויטרס עידכנה את האירוע במבזקים שוטפים.
ה-BBC שידר את הידיעה בכל השפות המרובות בהן משדר השירות העולמי שלו.
הניו יורק הראלד טריביון כתב למחרת במאמר ראשי: "מבחינת הצדק האנושי, מוצדק בהחלט הדבר שאייכמן – אחרי משפט הוגן, מלא וקפדני, ייתלה כפושע רגיל, בארץ שקרובי תושביה נהרגו בצורה כה אכזרית על ידיו ונרצחו על ידי חבריו".
מסמכים על אייכמן, בהם טופס טביעות האצבע שלו שנתנו למשטרת ישראל, נמצאים בידי יד ושם.
גדעון האוזנר סיפר בספרו על משפט אייכמן, כי בזמן שבתו בכלא, כתב אייכמן אוטוביוגרפיה.
לדברי האוזנר, הוא טען בפני ראש הממשלה בן-גוריון כי ספרו של אייכמן מיועד להתחרות בפסק הדין של בית המשפט ואם יפורסם, עלול לעורר ספקות בעולם לגבי פסק הדין.
עוד טען האוזנר, כי אייכמן כבר אמר את דברו במהלך המשפט ומדינת ישראל אינה חייבת לאפשר לו פרסום נוסף.
בן-גוריון הורה לגנוז את כתב היד.
אייכמן נישא ב-1935 לוורוניקה (ורה) לבית ליבל.
לשניים נולדו ארבעה בנים: קלאוס (יליד ברלין, 1936), הורסט (יליד וינה, 1940), דיטר (יליד פראג, 1942) וריקרדו (יליד בואנוס איירס, 1955).
אייכמן סיפר לילדיו שהיטלר רדף אחרי היהודים כיוון שהם זממו לעקר את הגרמנים על ידי הכנסת כימיקלים למים שלהם.
כן טען בפניהם שרק רצה לגרש את היהודים מגרמניה, אך נאלץ לרצוח אותם לאחר ששום מדינה לא הסכימה לקבלם.
כדי למנוע את חשיפת זהותו, אף סיפר לבניו שהוא דודם, אך הודה על האמת לאחר ויכוח עם בנו הורסט.
הוצאתו להורג הייתה נקודת שבר עמוקה במשפחתם.
קלאוס הבכור, שהיה הקיצוני ביותר באמונתו הנאצית, ניסה להביא עדי הגנה עבור אביו, וטען שנכשל בגלל סירוב ישראל להבטיח לעדים חסינות.
הוא טען שאביו ביקש "פתרון בעיית היהודים ללא שפיכות דם".
הוא התקומם במסיבת עיתונאים בבואנוס איירס, שעות לאחר שאביו נידון למוות, על "חוסר הצדק" בגזר הדין.
בריאיון ב-1961 כשביקר בארצות הברית, טען: "כל הדברים שהם מאשימים בהם את אבא שלי הם תעמולה טהורה.
פשעי המלחמה האלו לא נכונים", ובגלל כך גורש מהמדינה.
ב-1959 התחתן עם מרתה, אישה ממוצא אפריקני, ונולדו להם שני ילדים.
מאוחר יותר עזב אותה ועבר לדרום גרמניה, שם נולדו לו עוד שלושה ילדים מאישה אחרת.
הוא מת בגרמניה מאלצהיימר ב-2015, בגיל 79.
קלאוס ואחיו הורסט - שהיה הקרוב ביותר לאב, ונאצי אדוק שהניף צלב קרס על בית המשפחה כשנתפס, ואף לבש לעיתים קרובות סרט נאצי על בגדיו כשהיה בקרבת הבית - הקימו יחד תא טרור נאצי כדי לתקוף עסקים יהודים ובתי כנסת.
ב-1962, המשטרה פשטה על המטה שלהם לאחר קרב יריות, והחרימה חומרי תעמולה נאצית, רובים ובקבוקי תבערה, עמם תכננו לתקוף אוטובוס של תלמידי בית ספר יהודי.
הורסט נשלח בהמשך לשנתיים מאסר על אחזקת כלי נשק וחומרי תעמולה נאצים.
עסקי האחים פשטו רגל והם נאבקו לשרוד כלכלית.
הורסט היה נשוי לכרמן ברטין לינדמן, שהתמודדה לראשות העיירה גארופה בארגנטינה מטעם מפלגת "אלטרנטיבה חדשה", ופרשה לאחר שעוררה סערה כשהתבטאה בראיון שההיסטוריה סולפה וכי "אייכמן לא היה אדם רע".
הוא מת בארגנטינה מסרטן המעי הגס ב-2015, בגיל 75.
דיטר, היה בעבר מנהל עבודות בנייה וחילק את זמנו בין ארגנטינה לגרמניה לפני שפרש לפנסיה.
הוא מחזיק בכמה נכסים שאותם הוא משכיר, ויש לו שני ילדים.
הוא חי עם אשתו האיטלקייה מרתה ולינוטי, ומתגורר בבואנוס איירס, לא רחוק מבית המשפחה הקודם.
גם הוא מעריץ את אביו ומתעקש שהיה חף מפשע.
לאחר חטיפת אייכמן, ורוניקה אשתו חזרה לגרמניה יחד עם בנם הצעיר ריקרדו שהיה בן 5. ריקרדו, ארכאולוג שמתמחה במזרח התיכון, הוא היחיד שהתנער מאביו.
בראיון בשנות ה-90 אמר שלאביו הגיע למות בשל מעשיו.