tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאות השנייה והשלישית סבלה הכנסייה מרדיפות הקיסרים הרומיים.
בשנת 284 הקיסר דיוקלטיאנוס רדף אחר נוצרים באלכסנדריה והוציא אותם להורג.
אולם העיר שמשה קרקע להתפתחויות תאולוגיות חשובות בדת הנוצרית, הקיימות עד היום.
כבר במאה השנייה לספירה, התגבשה בקרב הנוצרים בעיר, אסכולת אלכסנדריה או הדידָסקאלִיה שפרושו הוראה.
היא פעלה באלכסנדריה מהמאה השנייה לספירה עד המאה השביעית.
הדידָסקאלִיה הוקמה בידי , פילוסוף יליד סיציליה שהתנצר, תחילה כמוסד חינוכי למומרים החדשים לפני הטבלתם לנצרות.
בתקופה זו פעל בשם התנועה גם אנטוניוס הגדול הידוע אנטוניוס אב כל הנזירים.
מייחסים לו את מיסוד הנזירות הנוצרית.
ממשיכו של פָּנתֶּנוּס, קלמנס האתונאי, הפך אותה למרכז משיכה לרבים, על ידי כך שבה נלמדו כל המקצועות ולא רק הנוצריים.
תלמידו וממשיכו היה אוריגנס, גדול הוגיה של האסכולה שביסס את השיטה האלגורית בפרשנות כתבי הקודש.
הבאים אחריו, גרגוריוס תאומטורגוס (עושה המופתים), הפטריארך הרקלס מאלכסנדריה, דיוניסיוס הגדול ודידימוס העיוור, הפכו את הדידסקאליה למרכז הנוצרי החשוב ביותר בנצרות.
התנועה דגלה בפרשנות כתבי הקודש באמצעות אלגוריה ובה כל סיפורי הברית הישנה אינם ניתנים להבנה פשוטה וכי אם כאלגוריות לאירועים ולרעיונות המתקשרים לישו ולברית החדשה.
אלו היו שיטות שבהם השתמש כבר פילון כדי לפשר בין קדושת המקרא לרעיונות האפלטוניים בהם דגל.
בתגובה, התגבשה במאה השלישית בעיר אנטיוכיה שבסוריה, אסכולת אנטיוכיה, יריבה, מתוך התנגדות לשימוש באלגוריות ומתוך חתירה להבנת הכתוב כפשוטו.
נושא נוסף שבה עסקה התנועה היה בתחום הכריסטולוגיה.
גם בתחום זה היה פילוג דעות בין שתי האסכולות: בני אלכסנדריה ביקשו להבליט את נוכחותו של ישו בעולם הגשמי ואת פועלו בתוכו, על ידי העלאת חשיבות הצד השמימי בו, שביטל או שינה את האדם.
האנטיוכים לעומת זאת, שאפו להגן על השלמות והאופי הבלתי-משתנה של האלוהי בישו באמצעות התעקשות על כך שהיה גם אדם רגיל עם נפש ומוח אנושיים.
בתקופות אלו זיהו המאמינים הנוצרים מתח בין המונותאיזם הנוצרי, לבין האמונה בשילוש ופולחן ישו.
על מנת לפתור מתח זה התפתחו מספר דוקטרינות:
האריאניות הייתה זרם קדום בנצרות שסומן כמינות.
האריאנים נקראו על שם מייסדם, אריוס מאלכסנדריה (בערך 256–336, ובה נאמר שהאל הבן שהתגלם בבשר בישו נברא על ידי האל האב, ועל כן הוא פחות ממנו.
זרם זה יצר מחלוקות וגרר מספר ועדות (ועידת ניקיאה – 325), הוועידה האקומנית השנייה בקונסטנטינופול – 381. כתוצאה מכך הוכרזה הפרשנות שלהם ככופרת.
נֶסְטוֹרְיאניזם – עיקרה הדגשת הבידול בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו.
גם אותה הנצרות הרשמית – הביזנטית והקתולית – סימנה כמינוּת.
בשנת 431 הקיסר תאודוסיוס השני, כינס ועידה אקומנית באפסוס שידועה כוועידת אפסוס.
קירילוס האלכסנדרוני, ניהל מאבק להוקעת הנסטוריאנים בוועידת אפסוס שגינתה ונידתה את נסטוריוס, הוגה התנועה.
מונופיזיטיות זרם נוסף פותח על ידי אוטיכס (Eutyches) ראש המנזר בקונסטנטינופול, כריאקציה לנסטוריאניות.
המונופיזיטים טענו כי שני הטבע-ים הותכו ויצרו טבע חדש, אחד ויחיד, וביטלו לחלוטין את ההפרדה בין האנושי לאלוהי בישו.
הם טענו לישו היה טבע אחד.
דיופיזיטיות על פי ההשקפה הכריסטולוגית הזו, ישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית.
זו כריסטולוגיה שבה מחזיקות הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית.
בוועידת כלקדון ב-451 נוסחה ההגדרה הכריסטולוגית הרווחת עד ימינו, לפיה היו לישו שני טבע-ים מושלמים ובכך גברו על האלכסנדרונים.
גינוי המונופיזיסטים בוועידת כלקדון, היה גורם מכריע לפרישת הקופטים מן הנצרות האורתודוקסית.
המונופיזיטיות הייתה פופולרית מאוד במצרים.
מנקודה זו והלאה, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי, הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא-כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי.
הכנסייה הקופטית מכחישה כי היא תומכת במונופיזיטיות, שלדעתה היא כפירה.
הם לפעמים קוראים לקבוצה הכלקדונית "דיופיזיים".
מושג הקרוב יותר לדוקטרינה הקופטית היא "מיאפיזיטי", המתייחס לטבעו המורכב של ישו – אל ואדם, מחוברים באופן בלתי נבדל בלוגוס.
הקופטים מאמינים בשני טבעים המחוברים יחד "ללא התערבות, ללא בלבול, וללא שינוי".
שני טבעים אלה "לא נפרדו זה מזה ולו לרגע".
יש באלכסנדריה מיעוט נוצרי השייך לכנסייה הקופטית המצרית.
הבישוף בעל הדרגה הגבוהה ביותר בפנסיה הוא הפטריארך של אלכסנדריה הנושא את הכינוי אפיפיור.
השיעורים והמזמורים מתנהלים בערבית, לעיתים מלווים בטקסטים המקוריים של הליטורגיות המסורתיות הכתובות בקופטית.
החל מ-1890 הכנסייה פתחה שיטת ניהול דמוקרטית: הפטריארך בשיתוף 12 בישופים דיאקונים בצירוף מועצות של "הדיוטות" מהקהילה, מפקחים על המצב הכספי של המוסדות השונים ומנהל של החוקים הקשורים לנשואים, ירושות ועניינים בעלי נופך אישי.
לאחר מות הפטריארך, נבחרים שלשה נזירים בני 50 ומעלה כמועמדים להחליף אותו.
מבין שלשתם נבחר אחד בהגרלה.
לכנסייה בתי ספר יסודיים ותיכוניים ובתי ספר של יום ראשון.
קיים גם מוסד השכלה גבוהה בקהיר.
לאחר מות אלכסנדר מוקדון וחלוקת האימפריה, מצרים נשלטה בידי שושלת תלמי.
אלכסנדריה יועדה להחליף את בירת מצרים הקודמת ממפיס.
ממצרים התלמיים שלטו על קיריני לוב, כרתים, האיים הקיקלדיים, פניקיה, קפריסין, ארץ ישראל, האיים הספוראדיים סמוס ולסבוס, על סמותרקי ועל ההלספונטוס.
הכיבוש הביא להגירה של יוונים ומוקדונים רבים למצרים.
הם החזיקו ברוב המשרות המנהליות החשובות.
החל מהמאה השנייה לספירה, יותר ויותר מצרים קיבלו משרות במנהל ונוצר מיזוג בין יוונים למצרים.
אלכסנדריה הייתה בעלת חוקים משלה, מועצת עם משלה (בולה), חבר שופטים שלה וחבר אזרחים שהתכנס באקלסיה (אספת העם) כפי שהיה בכל עיר יוונית אחרת.
הייתה בה בירוקרטיה כבדה, כתוצאה מההשפעה המצרית.
כל אזרח היה חייב לשלם מיסים.
החוק התבסס על החוק היווני (בעיקר על החוק של אתונה).
אלכסנדריה הייתה בעלת אוטונומיה חלקית.
הכפיפות לשלטון המלכותי באה לידי ביטוי בכמה אופנים: המלך מינה אחראי אזרחי ופקיד שלטון צבאי.
במשך הזמן התבטלה האספה ולאחר מכן גם המועצה.
זכויות האספה שבוטלו על ידי אוגוסטוס לאחר הכיבוש הרומאי, הוחזרו על ידי ספטימוס סוורוס.
אחר מותם של קלאופטרה ומרקוס אנטוניוס, מצרים לא נעשתה פרובינקיה רומית, אלא ממלכתו הפרטית של אוֹקטאוויאנוּס, כיורש נחלתם של מלכי בית תלמי.
הקיסר שלט באמצעות נציג מיוחד ממעמד הפרשים, והיא נותרה מחוץ לתחום עבור הסנאט הרומי.
בהמשך אלכסנדריה הפכה למחוז של האימפריה הרומית, חסרת כל אוטונומיה פוליטית אמיתית.
בימי הקיסרות הרומית, מנהל המדינה, שלא כמו בפרובינציות האחרות, היה על טהרת הבירוקרטיה.
אפילו עריה היווניות של מצרים התנהלו ללא מועצות וללא פקידים נבחרים.
בתקופה זו התפתחה הכנסייה האורתודוקסית.
באלכסנדריה ישב הפטריארך האורתודוקסי שהיה כפוף לקיסר הרומי.
לאחר ועידת כלקדון, פרשו הקופטים מן הנצרות האורתודוקסית.
מנקודה זו והלאה, באלכסנדריה היו שני פטריארכים: הפטריארך האימפריאלי,
הידוע כיום כאפיפיור המזרחי-אורתודוקסי, והפטריארך הלאומי המצרי הלא כלקדוני, הידוע כאפיפיור הקופטי.
הפילוג התאולוגי בין הכנסיות השונות, שהייתה לו משמעות גאוגרפית ותרבותית, קיבל משמעות פוליטית ויש חוקרים שטוענים שהיה מקור לחולשה לאימפריה הביזנטית, דבר שהכשיר את הקרקע לכיבושי האסלם.
אלכסנדריה ירדה פוליטית בצורה ניכרת עם הכיבוש המוסלמי ועם הזחת הבירה לאל-פוסטאט.
מצרים בכללה ואלכסנדריה בפרט הפכו לחלק מהחליפות המוסלמית שנשלטה בידי החליפים של בית עבאס מבגדד, באמצעותי שליטים מקומיים ממונים מטעמם.
במאה ה-11, גם הפטריארך הקופטי של אלכסנדריה העתיק את מקומו לבירה החדשה ואלכסנדריה הצטמצמה מאוד בשטחה.
ב-1798 מצרים שהייתה פרובינציה אוטונומית למחצה של השלטון העות'מאני, נכבשה על ידי כוחות צרפתיים של נפוליאון בונפרטה.
ב-1801 נשלח לכאן מוחמד עלי, כשני בפיקוד על יחידה צבאית שאמורה הייתה לגרש את הצרפתים.
ב-1805 הוא הצליח לקבל תפקיד של משנה למלך במצרים בדרגת פאשה.
מוחמד עלי שם קץ לחברה המסורתית במצרים.
הוא חיסל את הממלוכים, האוליגרכיה השלטת לשעבר, הפקיע את המעמדות הישנים של בעלי האדמות, הפך את המעמד הדתי לגמלאים של הממשלה, הגביל את פעילותן של קבוצות הסוחרים ובעלי המלאכה הילידיים, נטרל את הבדואים וריסק את כל תנועות המרד בקרב האיכרים.
שלטונו בא לידי ביטוי באלכסנדריה בעיקר בגלל התיעוש שהנהיג שמשך לכאן תושבים זרים רבים.
בתחילת המאה ה-20 אלכסנדריה המשיכה להתפתח כעיר קוסמופוליטית.
הקבוצות האירופאיות היו בעלות זכויות מיוחדות.
הם נהנו מזכויות יתר אקסטריטוריאליות, בהתאם להסכמי הקפיטולציות, שמשמען אי כפיפות משפטית ופוליטית לשלטונות מצרים.
תביעותיהן התבררו בפני צירים אירופאיים, או בבתי משפט מעורבים.
הזכויות הכלכליים שלהן היו מוגנים על ידי הצירויות המגובשות והסגורות שלהם כמעט ללא קשר עם האוכלוסייה המצרית.
הם ניהלו חיים עצמאיים, בקהילות שלהם.
העיר פרחה מבחינה ליברלית, פורסמו עיתונים שונים, נפתחו בתי ספר ומוסדות חינוך.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים הליברליזם דוכא לטובת הלאומיות הערבית.
התלמיים פיתחו את עושרה של מצרים וגם האוכלוסייה המקומית הפיקה מכך תועלת.
אלכסנדריה התפרסמה, הן כמרכז של מסחר ותעשייה והן כמרכז של מצרים התלמיית.
ניתן להגדיר את המודל הכלכלי ששלט בה כגרסה מיוחדת של "סוציאליזם ממלכתי":
אמצעי הייצור היו בידי המדינה.
מרבית האדמה הייתה בבעלות המלך, לפי מנהג פרעוני עתיק.
התלמיים הפקיעו נחלות גדולות מידי האצילים והכוהנים והארץ כולה נוהלה כמו חווה ממשלתית.
הפקידים הורו לכול פלח מה לגדל.
בכל שעה הייתה הממלכה יכולה לגייס עובדים לעבודה במכרות, בחפירת תעלות או בסלילת דרכים.
החלק העיקרי מהכנסות המדינה בא מן המיסים: מלכי בית תלמי ירשו מן הפרעונים שיטה של מיסים ישירים ועקיפים מושלמת ומורכבת.
מיסים ישירים – ביבול שניגבה מן האיכרים המעבדים את אדמת המלך.
באגרות – נמצאו עדויות של אגרות עבור רישיונות לבעלי מלאכה, אגרות בעד הטבעת חותמות על חוזים מסחריים שהונהגו עוד על ידי הפרעונים, מיסים בעד החזקת עופות בית ומבנים, מיסי ירושה, וכן תשלומי מכס ובלו.
מיסים עקיפים – על שיכר, על יין, על אריגים, על דגים, על מלח, על שמן ועוד.
באלכסנדריה היו תעשיות רבות שמטרתן הייתה לשרת את העיר ומוצריהן נצרכו בעיקר לצריכה מקומית.
בעיר היו חמש תעשיות עיקריות:
תעשיית מתכת שהתבססה על כסף וזהב
תעשיית בשמים, משחות, תמרוקים ותבלינים מחומרי גלם מיובאים.
תעשיית פפירוס שתוצרתה הופנתה לייצוא ולא נצרכה בשוק המקומי.
מכיוון שצור, עיר נמל משמעותית, הוחרבה על ידי אלכסנדר, אלכסנדריה מילאה חלל מסחרי.
היא הפכה לצומת רווחית ברשת הסחר של הים התיכון, ומשכה מסחר ממזרח, מצפון וממערב.
זה אפשר לכלכלה המקומית לשגשג, מה שהוביל להשקעות במוסדות כגון הספרייה של אלכסנדריה.
העיר נודעה במשיכתה למדענים, פילוסופים, אמנים ומתמטיקאים.
בתקופה הרומאית, התנהל המסחר ברומא לא רק בין הארצות השונות השוכנות לחוֹפי הים התיכון, אלא גם עם הארצות השכנות, ועל ידיהן – גם עם ארצות רחוקות יותר, ובייחוד עם ארצות המזרח אתיופיה, ערב, פרתיה, ובאמצעות זו האחרונה – גם עם הודו וסין.
כדי להתגבר על המרחקים הללו היה הכרח להקים תחנות מעבר, שבהן אוחסנו סחורות מארץ אחת, ומכאן הן חולקו בארצות האחרות.
אַלכּסנדריה שימשה תחנת מעבר כזו בשביל נוּבּיה וערב, ובמידה מסוימת גם בשביל הוֹדוּ.
אלכסנדריה הפכה לתחנה מרכזית בסחר החוץ של מצרים בעיקר בזכות הנמל הגדול שלה.
עם זאת, היא נבחרה להיות מאגר התבואה המרכזי של המדינה.
לאלכסנדריה הובאו גם שמן ודבש לשימוש האוכלוסייה ולאחסון במחסנים ובאסמים המלכותיים.
מצרכים נוספים שנשלחו בכמויות גדולות לאלכסנדריה היו בדים, פפירוסים ויינות.
העיר גם צרכה כמויות גדולות של ירקות.
אלכסנדריה ייצאה בעיקר תבואה, פפירוסים שגודלו במצרים ומוצרים מן המזרח הרחוק שבחלקם עובדו באלכסנדריה.
המסחר התחלק לשלושה חלקים עיקריים:
הצפון – הים האגאי והארצות הקרובות לו – רודוס, משם ייבאו אליה יין, כדי אחסון ועוד היא גם שימשה כתחנה למסחר עם ערים אחרות ביוון ובאזור הים השחור.
דלוס – שגם כן שימשה למסחר עם ערים אחרות.
המצרכים המיובאים כללו בעיקר יין, שמן, גבינות, דגים מיובשים, קטניות ואגוזים.
הדרום – סודאן אתיופיה וסומליה וכן דרום ערב והמזרח הרחוק – מסחר זה כלל בעיקר: מתכות יקרות, אבנים טובות, שנהב, תבלינים, מור, לבונה, כלבים, חיות טרף, צבעים, משי ועצים יקרים.
חומרים אלו נצרכו בעיקר באלכסנדריה אך גם יוצאו למדינות אחרות.
המערב – סיציליה, ספרד, קרוניה וקרתגו.
הנמל העביר כ-150 טון דגנים בשנה לכיוון רומא העתיקה.
לצורך כך נבנה צי ענק של אניות גדולות דוגמת איסיס.
בימיו של אוגוסטוס קיסר, המשיכה העיר להתפתח והיא נשארה העיר השנייה בגודלה בעולם אחרי רומא.
תודות לפוריותה, שעלתה על זו של כל הפרובינציות האחרות, הייתה מצרים בעידן הקיסרות ממגורתה של איטליה.
משום כך ייחסו הקיסרים משקל מיוחד לפרובינציה זו, שהשלטון עליה הבטיח להם את נאמנותה של איטליה.
מרכיב שני בחוסנה של מצרים הייתה החרושת שלה, ובעיקר ייצור אריגים, זכוכית ופפירוס.
מרכיב שלישי היה המסחר שלה עם הוֹדוּ, שהתנהל לאורכו של היאוֹר עד לעיר קוֹפּטוֹס, וממנה בדרכי המלך הגדולות עד לנמלים של ים סוף.
כאמור, הקיסר הרומאי טריאנוס פתח נתיב מים אל לקיסמה, סואץ של ימינו, על ידי חיבור בין תעלות ושלוחות של הנילוס וכך יכלו אניות רומיות, להפליג מן הים התיכון לים האדום.
רציפים ארוכים השתרעו על חופיה, ואניות באו אליה ממזרח וממערב.
היא הייתה אסם התבואה של העולם העתיק.
בנוסף לחיטה היא עסקה גם ביצוא ספרים, כספקית הפפירוס וכספקית הידע.
עם התגברות המתחים הדתיים המתמידים בעיר העיר נפלה מגדולתה.
במהלך המאה השלישית, החלו להתחזק כוחות מקומיים בעמק הנילוס, אלכסנדריה נחשבה לבת ברית של הביזנטיים, אך התנתקה מייתר חלקי מצרים, היא איבדה את חשיבותה המסחרית, דבר שגרר ירידה בזוהרה ובמספר תושביה.
רעידת האדמה שהתחוללה בכרתים, ב-365 לפנה"ס יצרה גל צונאמי שפגע באלכסנדריה.
הוטלו מיסים על התושבים הלא מוסלמים – מיסי הג'זיה (מס גולגולת על מי שאינם מוסלמים – ד'מי).
מיסים אלו אף גרמו לשלטונות לא לדרוש התאסלמות של האוכלוסייה.
בזמן החליפות של בית עבאס, מצרים שימשה בסיס צבאי להתפשטות המוסלמית.
המספנה הביזנטית באלכסנדריה שימשה גרעין לבניית צי פלישה מוסלמי לאיי הים התיכון ולצפון אפריקה.
בתקופת השושלת הפאטימית הייתה תקופה של פריחת המסחר, כתוצאה מהתפתחות פוסטט כעיר נמל כלפי המזרח, דרך תעלה לים האדום.
במאות ה-14 וה-15, אלכסנדריה המשיכה לפרוח כמעצמת מסחר תחת השלטון האסלאמי, כתוצאה מהסכמי מסחר עם אראגון ג'נובה וונציה שהפיצו באמצעות ים סוף סחורות שהגיעו מהמזרח, בעיקר מוצרי טקסטיל ומותרות.
במאה ה-14 היא שמשה צומת מעבר חשובה לתבלינים מהודו.
אולם גילוי המעבר הימי להודו על ידי הפורטוגזים ב-1498, פגע בחשיבותה לגבי המסחר הזה והתחילה ירידה מסחרית שהורעה עוד יותר בעקבות הפלישות העות'מאניות.
תחת שלטון העות'מאנים, התעלה שחיברה את אלכסנדריה אל הנילוס נזנחה ונסתמה ובכך חנקה את החיים המסחריים של העיר.
בשנת 1820 מוחמד עלי החדיר גידול כותנה למצרים.
מ-1840 הסתמן ביקוש רב באירופה למוצר זה, ביקוש שהעשיר את אלכסנדריה.
העיר הפכה למרכז בנקאי ומסחרי חשוב.
פתיחת מסילת הרכבת בין קהיר לאלכסנדריה, לצד הזינוק הביקוש לכותנה שנוצר כתוצאה ממלחמת האזרחים האמריקאית ב-1860 ופתיחתה של תעלת סואץ בשנת 1869, מיצבה את אלכסנדריה כתחנה העיקרית להודו והביאה לגידול מהיר באוכלוסייה המקומית והזרה.
כתוצאה מהתיעוש שהתפתח בימי מוחמד עלי, גדלה הגירה האירופאית למצרים, בעיקר לאלכסנדריה.
בשנים 1829–1833 הוקמה תעשיית הנשק של אלכסנדריה והוקמה מכללה צבאית של הצי בעיר.
אלכסנדריה הפכה למחסן נשק עצמאי של הצי ובמספנותיה נבנו פריגטות, קורבטות ושאר סוגים של ספינות מלחמה, לטובת צרכיו של מוחמד עלי, שהיה עסוק במסעי כיבוש ללא הפוגה.
עד מהירה צצו במצרים קהילות גדולות של איטלקים, צרפתים ויוונים.
אלו הועסקו במפעלים הצבאיים, בבתי החרושת לתותחים ובמספנות.
ההיסטוריה של איטליה המודרנית המוקדמת תואמת בערך את התקופה מתקופת הרנסאנס ועד לקונגרס וינה ב-1814. התקופה שלאחר מכן התאפיינה בתסיסה פוליטית וחברתית שהובילה אז לאיחוד איטליה, שהגיע לשיאו בשנת 1861 עם הכרזת ממלכת איטליה.
הרנסאנס האיטלקי נמשך לאורך המאות ה-15 וה-16 של ההיסטוריה האיטלקית והביא להתפתחות כלכלית ותרבותית ניכרת של המדינה.
אולם לאחר 1600, איטליה חוותה ירידה כלכלית.
בשנת 1600 צפון ומרכז איטליה היוו את אחד מאזורי התעשייה המתקדמים ביותר באירופה, והייתה בה רמת חיים גבוהה במיוחד.
עד 1814 איטליה נהייתה אזור מפגר ומדוכא מבחינה כלכלית; המבנה התעשייתי שלה כמעט קרס, אוכלוסייתה הייתה גדולה מדי למשאביה, וכלכלתה הפכה לחקלאית בעיקרה.
מלחמות, פיצול פוליטי, יכולת פיסקלית מוגבלת ומעבר הסחר העולמי לצפון מערב אירופה ולאמריקה היו גורמי מפתח לירידה בכוחה.
בעקבות שלום קאטו-קמברזי (1559), ויתרה צרפת על תביעותיה באיטליה.
חלק מהמדינות האיטלקיות היו תחת שלטון שושלות חזקות: מדיצ'י בטוסקנה, פארנזה בפארמה, אסטה במודנה וסבויה בפיימונטה.
כמעט מחצית מאיטליה, ממלכות נאפולי, סיציליה וסרדיניה ודוכסות מילאנו היו תחת שלטון האימפריה הספרדית.
פיימונטה הוחזרה לסבויה מצרפת בשל התפקיד שמילא הדוכס אמנואלה פיליברטו בקרב סן-קנטן במהלך מלחמת איטליה בשנים 1551–1559. בית סבויה "הפך לאיטלקי" בתום מלחמות איטליה, כאשר אמנואלה פיליברטו הפך את טורינו לבירת מדינת סבויה ואת האיטלקית לשפה הרשמית.
בית מדיצ'י המשיך לשלוט בפירנצה, הודות להסכם שנחתם בין האפיפיור לקרל החמישי ב-1530, ולאחר מכן הוכר כמשפחה השלטת של הדוכסות הגדולה של טוסקנה על ידי האפיפיור פיוס החמישי.
אותו אפיפיור ארגן את הליגה הקדושה, קואליציה של ונציה ומדינות ימיות אחרות שהביסו את הכוחות העות'מאניים הפולשים בקרב הימי של לפנטו (1571).
למרות הניצחון בלפנטו, הוונציאנים איבדו בהדרגה את נחלותיהם במזרח הים התיכון (כולל קפריסין וכרתים) לידי העות'מאנים.
ונציה כבשה את הפלופונס במהלך מלחמת טורקיה הגדולה (1683–1699), אך השטח נמסר בחזרה לאחר המלחמות הוונציאניות-עות'מאניות האחרונות.
כשפרצה מלחמת שבע השנים, ונציה נותרה מחוץ לקונצרט של המעצמות הגדולות: עם זאת, הדבר נכון גם לגבי היריבות הים-תיכוניות של ונציה כמו האימפריה העות'מאנית (האדם החולה "באירופה" לאחר מאות שנים של מלחמה) וג'נובה שאיבדה את נחלותיה בים האגאי, בתוניסיה, ולאחר מכן, קורסיקה.
המשבר של ג'נובה הוביל למשבר של ספרד, שכן הרפובליקה של ג'נובה הייתה בעלת ברית מרכזית של האימפריה הספרדית מאז המאה ה-16, וסיפקה אשראי ותמיכה כלכלית להבסבורגים במה שתואר כעידן של ג'נובה.
מלחמת הירושה הספרדית (1702–1715) ומלחמת הברית המרובעת (1718–1720) הציבו את המלוכה ההבסבורגית כמעצמה הדומיננטית ברוב לומברדיה ודרום איטליה של ימינו (אם כי מלחמת הירושה הפולנית גרמה לחזרה מחדש של הספרדים בדרום, כבית בורבון-שתי הסיציליות).
בהקשר זה ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, יחד עם אויגן מסבויה, הביסו את הכוחות הצרפתיים-ספרדים במהלך המצור על טורינו (1706) ומאוחר יותר כוננו את ממלכת פיימונטה-סרדיניה, המדינה הקודמת של איטליה.
בית הבסבורג-לורן ירש את פירנצה מבית מדיצ'י ב-1737 וגם ונציה הפכה לחלק מאוסטריה עם הסכם קמפו פורמיו ב-1797.
עידן נפוליאון הוא החוליה המקשרת בין השליטה ההבסבורגית לריסורג'ימנטו.
ההצלחות הצבאיות הראשונות של נפוליאון התרחשו באיטליה, בראש Armée d'Italie, ולאחר מכן הוא מינה את עצמו כנשיא איטליה ומלך איטליה.
איטליה הפכה לחלק מתחום ההשפעה הצרפתי, אך נפוליאון, לאור האתניות האיטלקית שלו, זכה להערכה על ידי רוב האינטלקטואלים האיטלקים, ביניהם הסופר אלסנדרו מנצוני.
הרסטורציה שלאחר התבוסה הצרפתית לא הצליחה למחוק את החידושים הפוליטיים והחקיקתיים שהביא נפוליאון לאיטליה.
ההיסטוריון הצרפתי איפוליט טן אמר:נפוליאון, הרבה יותר איטלקי מצרפתי, איטלקי לפי גזע, לפי אינסטינקט, דמיון ומזכרת, מחשיב בתוכניתו את עתידה של איטליה, וכשממצה את החשבונות הסופיים של שלטונו, אנו מגלים שההפסד הנקי הוא של צרפת והרווח הנקי הוא של איטליה.
מלחמות איטליה כללו 65 שנים של התקפות צרפתיות על מדינות איטליה, החל בפלישת שארל השמיני לנאפולי ב-1494. עם זאת, שלום קאטו-קמברזי (1559) מסר כמחצית מאיטליה (הדרום ומילאנו) תחת שלטונם של ההבסבורגים הספרדים.
הם יוחלפו על ידי ההבסבורגים האוסטרים עם מלחמת הירושה הספרדית ב-1700. מועצת איטליה במדריד שלטה במלכויות המשנה הספרדיות באיטליה, בעוד שחלק מיוחד של המועצה האולית בווינה היה ריבון על הריבונות הקיסרית באיטליה.
חיילים איטלקיים שירתו ברחבי אירופה עבור הצד הקתולי בעידן מלחמות הדת האירופיות.
הם נלחמו בגרמניה, בצרפת, באיטליה, בארצות השפלה הספרדיות, בצפון אפריקה, בצי - גם בארמדה הבלתי מנוצחת (1588) - ובמרכז ודרום אמריקה, עם תוצאות טובות מאוד.
מלחמת הירושה הספרדית העבירה את השליטה ברוב נאפולי וסיציליה מספרד לאוסטריה, עם הסכם אוטרכט משנת 1713. עם זאת, הספרדים כבשו בחזרה את נאפולי וסיציליה בעקבות קרב ביטונטו ב-1738.
ההגמוניה הספרדית והאוסטרית לא תמיד התבססה על שלטון ישיר; מדינות כמו ונציה, ג'נובה, מדינות האפיפיור, דוכסויות אסטה ודוכסות סבויה, היו המדינות העצמאיות היחידות, בעוד שחלק גדול משאר איטליה נשען על הגנת ספרד או אוסטריה מפני תוקפנות חיצונית.
יתר על כן, אותם אזורים בשליטה ישירה של ספרד ואוסטריה (מאוחר יותר) היו נסיכויות עצמאיות תאורטית הקשורות לספרד ולאוסטריה באמצעות אוניה פרסונלית בלבד.
איטליה החלה לחוות דעיכה כלכלית וחברתית עם התקדמות המאה ה-16. עידן הגילויים העביר את מרכז המסחר באירופה מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, וכך איבדו המדינות האיטלקיות הרבה מחשיבותן הקודמת.
ונציה המשיכה להילחם במרירות עם האימפריה העות'מאנית על השליטה במאחזים במזרח הים התיכון.
היא השתתפה בקרב הימי הגדול של לפנטו בשנת 1571, ובמאה שלאחר מכן נלחמה בטורקים במלחמת כרתים, כאשר היא השתלטה על הפלופונסוס ביוון אך איבדה את כרתים, הנחלה הגדולה והעשירה ביותר של ונציה.
ונציה חוותה ניצחון גדול אחרון בכך שעזרה להביס את האימפריה העות'מאנית במלחמת 1683–1699. עד המאה ה-18, הפעילות הכלכלית הידלדלה כשהעיר נסוגה לתוך עצמה ונקלעה לקיפאון, והפכה למטרה קלה עבור הצבאות המהפכניים הצרפתיים ב-1796.
גם מדינות האפיפיור איבדו חלק ניכר מכוחן הקודם, כאשר הרפורמציה הפרוטסטנטית חילקה את אירופה לשני מחנות.
הנסיכים הקתולים הנותרים ביקשו יותר ויותר להיות השליטים בנחלותיהם ולעיתים קרובות התעמתו עם האפיפיור בענייני שיפוט.
במהלך היריבות הבלתי פוסקת בין צרפת וספרד, שתי המעצמות הקתוליות הגדולות של אירופה, פעלו האפיפיורים לעיתים קרובות כמתווכים.
היחסים עם פריז הידרדרו בחדות בתקופת שלטונו של לואי ה-14, עד שהוא והאפיפיורות מצאו מכנה משותף בדיכוי היאנסניזם.
אפילו באיטליה עצמה ירדה החשיבות הפוליטית של מדינות האפיפיור.
האפיפיורים הקונטרפורמציוניים עסקו בעיקר בענייני דת וברפורמה בכנסייה, ולכן היה להם מעט זמן לפוליטיקה.
הם פעלו כדי להילחם בשוד, שהיה אנדמי זה מכבר במדינות האפיפיור, ערכו רפורמה במערכת המשפט, וקישטו את רומא בבניינים רבים.
גרגוריוס ה-13 הציג את לוח השנה הנושא את שמו, וצי האפיפיור השתתף בקרב לפנטו.
בנוסף לאובדן כוחה הפוליטי, הכנסייה ספגה מתקפה גוברת במהלך עידן הנאורות במאה ה-18.
עם הידרדרות ספרד במאה ה-16, כך גם נחלתה האיטלקית בנאפולי, סיציליה, סרדיניה ומילאנו.
דרום איטליה התרוששה, נעצרה ונותקה מהזרם המרכזי של האירועים באירופה.
נאפולי הייתה אחת הערים הצפופות והלא סניטריות ביבשת, עם אוכלוסייה מוכת פשע והפכפכה.
האריסטוקרטיה הנאפוליטנית התרעמה זמן רב על השלטון הספרדי וקיבלה בברכה את הגעתם של האוסטרים ב-1707. עם זאת, הם התאכזבו כאשר וינה המשיכה בנוהג שלא לאפשר שום אוטונומיה לנאפולי.
בזמן שהמלחמה השתוללה, הטילה אוסטריה נטל מס עצום על העיר ולא החלה לספק לה ממשל הולם עד שחזר השקט.
גראף פון דאון (משנה למלך של נאפולי מ-1713 עד 1719) ניסה לערוך מספר רפורמות, אך נקלע למחלוקת עם הכנסייה בנושאי שיפוט.
הוא הצליח במידה רבה לעשות שלום עם רומא, אך סכסוכים בינלאומיים גרמו לקיסרי אוסטריה להטיל יותר מיסים על נאפולי ולהזניח את כל האדונים הפיאודליים המסורתיים של העיר.
הקרדינל מיכאל פרידריך פון אלטהאן הפך לאחר מכן למשנה למלך (1722–1728), אך הרגיז את האצולה (שכבר נרתעה ממסים אימפריאליים) ואת מעמד הביניים עם עמדתו הפרו-פקידותית.
נפילתו של אלטהאן באה על ידי ניסיון להקים בנק ממלכתי (בנקו די סן קרלו) מתוך כוונה לרכוש אדמות כתר עבור הקיסר האוסטרי.
הוא הרתיח הן את האצולה והן את מעמד הביניים במערכה הלא מתוכננת הזו, ולאחר גירושו סבלה נאפולי כמה שנים סוערות של רעב ותסיסה חברתית, כשבעיות בינלאומיות מנעו כל ניסיון לרפורמה מנהלית.
בחילופי השלטון עלה דון קרלוס הספרדי על כס המלכות של ממלכת נאפולי שהוקמה מחדש בשנת 1734. בשנת 1759, הוא עזב כדי לכהן כמלך ספרד קרלוס השלישי והחליף אותו בנו פרננדו, שהיה קטין ולכן הממשלה הושארה בידי העוצר ברנרדו טנוצ'י.
ברוח הנאורות, טנוצ'י ניסה לבסס עריצות מיטיבה על ידי שורה של רפורמות והחלשת כוחם של המוסדות הנאפוליטניים המסורתיים.
פרננדו הגיע לבגרות ב-1767, אך התעניין מעט בממשל ונשלט במידה רבה על ידי אשתו הארכידוכסית מריה קרולינה, שלא אהבה את עמדתו הפרו-ספרדית של טנוצ'י והצליחה להחליף אותו בסר ג'ון אקטון, מהגר אנגלי.
כאשר פרצה המהפכה הצרפתית, הם התחברו עם אוסטריה ובריטניה נגד צרפת.
סיציליה לעומת זאת חוותה יחסי שלום עם מדריד, שכן הספרדים אפשרו במידה רבה לאי לנהל את ענייניו.
מכיוון שהיה מאחז חשוב בים התיכון וכן שותף סחר משמעותי של ספרד, קשרי הידידות עם האי נחשבו.
לאחר שסיציליה עברה לשלטון אוסטרי ב-1720, התעוררו בעיות כאשר וינה הציבה כוחות מצב קבועים של חיילים ילידי גרמניה באי, ועוררה עימותים תכופים ואלימים עם האוכלוסייה המקומית.
השחיתות והפיגור של החברה הסיציליאנית הקשו על הקמת ממשלה פועלת, ובדומה לנאפולי, סיציליה נאלצה לשלם מיסים עצומים ומחווה לווינה.
עם זאת, הקיסר קרל השישי ניסה לבנות את כלכלת סיציליה על ידי הפיכת מסינה ואתרים אחרים לנמלים חשובים כדי למשוך מסחר זר, כמו גם לחזק את תעשיות התבואה והמשי הכושלות של האי.
אבל הקיסר לא יכול היה לקזז מיתון כלכלי שלא היה בשליטתו, ורבים מהפרויקטים שלו התבררו כבלתי ניתנים לביצוע, ובסופו של דבר גרמו להתמוטטות כלכלית כמעט מוחלטת.
לקרל היה מצב דתי מסובך בסיציליה שבו שימש המלך באופן מסורתי כיורש שליח, שאותו ביקש לשמור בכל מחיר תוך הבטחה להגן על האמונה הקתולית.
הוא ושריו דנו בהצלחה על המורשת עם האפיפיורים ועשו שלום עם הוותיקן.
אולם בסופו של דבר, השלטון האוסטרי השפיע מעט על סיציליה וכוחות ספרדים השתלטו על האי ב-1734.
גם סרדיניה נותרה לעצמה וספרדים רבים התיישבו באי, שהייתה לו כלכלה שהתבססה ברובה על רועי צאן ושהיה לו מגע מועט עם שאר איטליה.
קורסיקה עברה מהרפובליקה של ג'נובה לצרפת ב-1769 לאחר הסכם ורסאי.
איטלקית הייתה השפה הרשמית של קורסיקה עד 1859.
הנאורות מילאה תפקיד ייחודי, אם כי קטן, באיטליה של המאה ה-18, בשנים 1685–1789. אף על פי שחלקים גדולים מאיטליה נשלטו על ידי הבסבורגים שמרנים או האפיפיור, לטוסקנה היו כמה הזדמנויות לרפורמה.
לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ביטל את עונש המוות בטוסקנה והפחית את הצנזורה.
מנאפולי השפיע אנטוניו ג'נובסי (1713–1769) על דור של אינטלקטואלים וסטודנטים מדרום איטליה.
ספר הלימוד שלו "Diceosina, o Sia della Filosofia del Giusto e dell'Onesto" (1766) היה ניסיון שנוי במחלוקת לתווך בין ההיסטוריה של פילוסופיית המוסר, מצד אחד, לבין הבעיות הספציפיות שבהן נתקלה החברה המסחרית של המאה ה-18, על האחר.
הוא הכיל את רוב המחשבה הפוליטית, הפילוסופית והכלכלית של ג'נובסי - ספר הדרכה לפיתוח כלכלי וחברתי נאפוליטני.
המדע פרח כאשר אלסנדרו וולטה ולואיג'י גלווני גילו תגליות פורצות דרך בתחום החשמל.
פייטרו ורי היה כלכלן מוביל בלומברדיה.
ההיסטוריון ג'וזף שומפטר אומר שהוא היה "הסמכות הפרה-סמיתית החשובה ביותר בנושא זולות ושפע".
החוקר המשפיע ביותר על תקופת ההשכלה האיטלקית היה פרנקו ונטורי.
המהפכה הצרפתית משכה תשומת לב רבה באיטליה מאז תחילתה, שכן ניסיונות הרפורמה של עריצים נאורים לאורך המאה ה-18 התבררו ברובם ככושלים.
לשכות הבונים החופשיים צצו במספרים גדולים בתקופה זו שבה דנו השינויים הרדיקליים על ידי האינטליגנציה, הרחק מהמאמצים המגושמים שהוזכרו לעיל.
כצפוי, הממסד באיטליה היה עוין לחלוטין כלפי הרעיונות שיצאו מצרפת והושקו פעולות תקיפות קשות נגד התנגדות.
כבר ב-1792 חדרו צבאות צרפת לאדמת איטליה, ובאותה שנה הזהירו האיכרים הפיימונטים העניים את מלכם שאולי גם הוא יעמוד בפני צדק כפי שקרה ללואי ה-16 בצרפת.
מעמד הביניים ברומא התקומם נגד כוחו הפוליטי של הוותיקן, ועמיתיהם בוונציה יחד עם האצולה גינו את ממשלתה של אותה עיר.
עם זאת, רוב ההפגנות הללו השיגו מעט מחוץ לפיימונטה ולנאפולי, ובדרום התגלתה מזימה שנרקמה על ידי בונים חופשיים פרו-רפובליקנים והמנהיגים הוצאו להורג.
עשרות מתנגדים נמלטו לצרפת בעקבות המשפטים.
אחד המתנגדים הללו, פיליפו בונרוטי, בן למשפחת אצילים טוסקנית עתיקה, חזר לאיטליה יחד עם הצבאות הצרפתיים והקים לזמן קצר ממשלה מהפכנית בעיירה הליגורית אונגליה.
הפריבילגיות של האצולה בוטלו וממסד הכנסייה הוחלף בפולחן אוניברסלי של הישות העליונה.
אבל לאחר שרובספייר (שבונוארטי עיצב את ממשלתו לפי המודל שלו) הודח מהשלטון בצרפת, הוא זומן חזרה הביתה והניסוי שלו הסתיים במהירות.
מצב זה התערער ב-1796, כאשר צבא איטליה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון פלש לאיטליה, במטרה לאלץ את הקואליציה הראשונה לנטוש את סרדיניה (שם העמידו שליט-בובות אנטי-מהפכני) ולאלץ את אוסטריה לסגת מאיטליה.
הקרבות הראשונים התרחשו ב-9 באפריל בין הצרפתים לפיימונטה ותוך שבועיים בלבד ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה נאלץ לחתום על שביתת נשק.
ב-15 במאי נכנס הגנרל הצרפתי למילאנו, שם התקבל בברכה כמשחרר.
לאחר מכן, לאחר שהביס התקפות נגד אוסטריות והמשיך להתקדם, הגיע לונטו ב-1797. כאן התרחשו הפסחא של ורונה, מעשה של מרד נגד הדיכוי הצרפתי, שריתק את נפוליאון למשך כשבוע.
באוקטובר 1797 חתם נפוליאון על הסכם קמפו פורמיו, שבאמצעותו סופחה הרפובליקה של ונציה למדינה האוסטרית, והרס את תקוותיהם של הלאומנים האיטלקיים שהיא עשויה להפוך למדינה עצמאית.
הסכם זה העניק הכרה לאוסטריה בקיומה של הרפובליקה הציסלפינית (שהורכבה מלומברדיה, אמיליה רומניה וחלקים קטנים של טוסקנה וונטו), וסיפחה את פיימונטה לצרפת.
גם אם, כמו שאר המדינות שנוצרו על ידי הפלישה, הרפובליקה הציסאלפינית הייתה רק מדינת לוויין של צרפת, המדינות הללו הציתו תנועה לאומנית.
הרפובליקה הציסאלפינית הפכה לרפובליקה האיטלקית בשנת 1802, תחת נשיאותו של נפוליאון.
מכיוון שכל הרפובליקות הללו נכפו על ידי כוח חיצוני, לאף אחת מהן הייתה תמיכה עממית באיטליה, במיוחד מכיוון שהאיכרים היו מנוכרים על ידי האנטי-קלריקליזם היעקוביני.
תידרש תנועה עממית אמיתית כדי להביא לשינוי.
בנוסף, אפילו הרפובליקנים הילידים התפכחו כשהבינו שהצרפתים מצפים מהם להיות לוויינים צייתנים של פריז, שכללו התערבות תכופה בענייני המקום ומיסים מסיביים.
עם זאת, חזרה לסדר הפיאודלי הישן לא הייתה רצויה באותה מידה, ולכן התנועה הרפובליקנית תבסס בהדרגה את מטרותיה כלאומיות ומדינה איטלקית מאוחדת.
לאחר סיום מלחמת הקואליציה הראשונה, התוקפנות הצרפתית באיטליה נמשכה ללא הפוגה, וב-1798 הם כבשו את רומא, שלחו את האפיפיור לגלות והקימו בה רפובליקה.
כאשר נפוליאון יצא למצרים, פרננדו הרביעי, מלך סיציליה כבש מחדש את רומא והחזיר את האפיפיור.
אבל כמעט ברגע שצבאותיו יצאו, חזרו הצרפתים וכבשו את נאפולי.
חצרו של פרדיננד נלקחה לגלות על ידי צי בריטי.
הוקמה רפובליקה נוספת (הפרטנופית) אשר שלטה בצורה רדיקלית ודמוקרטית יותר מהאחרות.
אבל פרננדו ארגן במיומנות מרד נגד בראשות סוכנו הקרדינל פבריציו רופו, שנחת באיטליה וגייס המון איכרים, שלאחר מכן כבש מחדש את נאפולי והמשיך לבזוז ולהרוס את בתי האחוזה של האצולה השנואה.
היו גם רציחות המוניות של בורגנים שתמכו בצרפתים.
לאחר מכן חזר פרננדו לבירתו בניצחון.
100 מנהיגים מהפכנים נשפטו והוצאו להורג.
בצפון איטליה כבשו הצרפתים את טוסקנה באביב 1799 עד שמרד איכרים נוסף הרחיק אותם.
היהודים והיעקובינים החשודים עברו לינץ' בהמוניהם על ידי ההמון, והאצולה והכנסייה חזרו במהירות לשלטון.
באותו סתיו, גם הרפובליקה הרומית התמוטטה והצרפתים כבר כמעט פונו מאיטליה.
לאחר שתפס את השלטון כקונסול בצרפת, פתח נפוליאון בפלישה מחודשת לאיטליה.
מילאנו נפלה ב-2 ביוני 1800 ותבוסות אוסטריות שם ובגרמניה סיימו את מלחמת הקואליציה השנייה.
אוסטריה שמרה רק על השליטה בוונציה, בעוד שצרפת שלטה בכל שאר צפון איטליה, והותירה רק את מדינות האפיפיור והנאפוליטניות החלשות בדרום.
במהלך השנים הבאות איחד נפוליאון את נחלותיו האיטלקיות לרפובליקה אחת של איטליה, שנשלטה על ידי פרנצ'סקו מלצי ד'אריל.
אבל בשנת 1805, הוא החליט להמיר את הרפובליקה לממלכה הנשלטת על ידי בנו החורג אז'ן דה בוארנה.
ממלכת איטליה הורחבה בהדרגה כאשר אוסטריה ויתרה על ונציה ב-1806 ונוספו לה טריטוריות נוספות.
אזורים נוספים באיטליה סופחו ישירות לצרפת.
ב-1809, הצרפתים כבשו מחדש את רומא ולקחו בשבי את האפיפיור פיוס השביעי.
נחלותיו של פרננדו הרביעי בדרום איטליה נותרו עצמאיות בשנים הראשונות של המאה ה-19, אך הם היו חלשים מכדי להתנגד להתקפה מרוכזת, וצבא צרפתי כבש במהירות את נאפולי בתחילת 1806. חצרו של פרננדו נמלטה לסיציליה שם נהנו מהגנה בריטית.
נפוליאון מינה את גיסו ז'ואקים מירא למלך נאפולי, אך הוא שלט רק על היבשת שכן סיציליה וסרדיניה נותרו מחוץ לשליטת צרפת.
במהלך שנות גלות בית בורבון בסיציליה, הבריטים באו להפעיל שליטה פוליטית על האי ואילצו את פרננדו לכפות מספר רפורמות דמוקרטיות.
אך כאשר הסתיימו מלחמות נפוליאון ב-1815 והמלך חזר לנאפולי, הוא חזר לשלוט כמלך אבסולוטי.
ז'ואקים מירא המשיך בינתיים במדיניות עצמאית מצרפת, והנהיג כמה רפורמות שחיזקו את מעמד הביניים בנאפולי.
עם זאת, הוא יחד עם שאר שליטי הלוויין של נפוליאון הודחו מהשלטון בשנים 1814–1815.
בשנת 1805, לאחר הניצחון הצרפתי על הקואליציה השלישית ושלום פרשבורג, נפוליאון כבש מחדש את ונטו ודלמטיה, סיפח אותן לרפובליקה האיטלקית ושינה אותה לממלכת איטליה.
באותה שנה הופעל לחץ על מדינת לוויין שנייה, הרפובליקה הליגורית (היורשת של הרפובליקה הישנה של ג'נובה), להתמזג עם צרפת.
בשנת 1806, הוא כבש את ממלכת נאפולי והעניק אותה לאחיו ולאחר מכן (משנת 1808) לז'ואקים מירא, יחד עם נישואי אחיותיו אליסה ופאולינה לנסיכי מאסה-קררה וגוסטלה.
ב-1808 הוא גם סיפח את מרשה וטוסקנה לממלכת איטליה.
ב-1809, בונפרטה כבש את רומא, והתנגש עם האפיפיור, שנידה אותו.
כדי לשמור על יעילותה של המדינה הוא הגלה את האפיפיור תחילה לסבונה ולאחר מכן לצרפת, ולקח את אוספי האמנות של מדינות האפיפיור בחזרה ללובר.
כיבוש רוסיה שלקח על עצמו נפוליאון ב-1811 סימן את סופה של תמיכת האיטלקים בנפוליאון, משום שאיטלקים רבים מתו במערכה הכושלת הזו.
לאחר רוסיה, מדינות אחרות באירופה התחברו מחדש והביסו את נפוליאון בקרב לייפציג, שלאחר מכן מדינות בעלות בריתו האיטלקיות, עם מירא הראשון מביניהן, נטשו אותו כדי ליצור ברית עם אוסטריה.
נפוליאון הובס בפריז ב-6 באפריל 1814, נאלץ לוותר על כסאו ונשלח לגלות על אלבה.
קונגרס וינה שהוקם (1814) החזיר מצב קרוב לזה של 1795, וחילק את איטליה בין אוסטריה (בצפון-מזרח ולומברדיה), ממלכת סרדיניה, ממלכת שתי הסיציליות (בדרום ובסיציליה), וטוסקנה, מדינות האפיפיור ומדינות קטנות אחרות במרכז.
עם זאת, רפובליקות ישנות כמו ונציה וג'נובה לא הוקמו מחדש, ונציה נמסרה לאוסטריה, וג'נובה נמסרה לממלכת סרדיניה.
עם בריחתו וחזרתו של נפוליאון לצרפת (מאה הימים), חזר מירא לתמוך בו, אך מירא לא הצליח לשכנע את האיטלקים להילחם למען נפוליאון בהכרזתו ברימיני והוכה ונהרג.
כך נפלו הממלכות האיטלקיות, ותקופת הרסטורציה של איטליה החלה, כאשר ריבונים טרום נפוליאון רבים חזרו לכיסאותיהם.
פיימונטה, ג'נובה וניס התאחדו, וכך גם סרדיניה (שהיוו יחד את מדינת סבויה), בעוד לומברדיה, ונטו, איסטריה ודלמטיה סופחו מחדש לאוסטריה.
הדוכסויות של פארמה ומודנה הוקמו מחדש, ומדינות האפיפיור וממלכת נאפולי חזרו לבורבונים.
האירועים הפוליטיים והחברתיים בתקופת השיקום של איטליה (1815–1835) הובילו להתקוממויות עממיות ברחבי חצי האי ועיצבו רבות את מה שיהפוך למלחמות העצמאות האיטלקיות.
כל זה הוביל לממלכת איטליה החדשה ואיחוד איטליה.
בתקופת נפוליאון, בשנת 1797, התרחש האימוץ הרשמי הראשון של הטריקולור האיטלקי כדגל לאומי על ידי מדינה איטלקית ריבונית, הרפובליקה הסיספדיאנית, רפובליקה אחות של צרפת המהפכנית, על בסיס האירועים שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1799) אשר, בין האידיאלים שלה, דגלה בהגדרה עצמית לאומית.
אירוע זה נחגג על ידי יום הטריקולור.
הצבעים הלאומיים האיטלקיים הופיעו לראשונה על קקדה משולשת ב-1789, בציפייה לשבע שנים לדגל המלחמה הצבאי האיטלקי הראשון הירוק, הלבן והאדום, אשר אומץ על ידי הלגיון הלומברדי ב-1796.
עם נפילת נפוליאון (1814) ושיקום המשטרים המלוכניים האבסולוטיים, הטריקולור האיטלקי ירד למחתרת, והפך לסמל התסיסות הפטריוטיות שהחלו להתפשט באיטליה ולסמל שאיחד את כל המאמצים של העם האיטלקי לקראת חופש ועצמאות.
הטריקולור האיטלקי התנופף לראשונה בתולדות הריסורג'ימנטו ב-11 במרץ 1821 במצודה של אלסנדריה, במהלך המהפכות במהלך שנות ה-1820, לאחר השכחה שנגרמה משיקום המשטרים המלוכניים האבסולוטיים.
ההיסטוריה האנושית של אמריקה מתחילה על פי המשוער עם הגעתם של מהגרים מאסיה בשיאו של עידן קרח.
ההנחה הרווחת היא שקבוצות המהגרים היו מבודדות מהעולם הישן, עד להגעתם של האירופאים ב-1492 עם מסעותיו של כריסטופר קולומבוס.
אבותיהם של העמים הילידים האמריקאים של ימינו היו הפלאו-אינדיאנים; הם היו ציידים-לקטים שהיגרו לצפון אמריקה.
התיאוריה הפופולרית טוענת כי מהגרים הגיעו ליבשת אמריקה דרך ברינגיה, מסת היבשה המכוסה כעת במי האוקיינוס של מצר ברינג.
עמים קטנים הלכו בעקבות מגה-פאונה כמו ביזון, ממותה וקריבו, וכך זכו לכינוי 'ציידי חיות גדולות'.
ייתכן גם שקבוצות הגיעו לצפון אמריקה על מדף או יריעת קרח לאורך החוף הצפוני של האוקיינוס השקט.
חברות מיושבות התפתחו בעיקר בשני אזורים: אמריקה התיכונה ותרבויות האנדים.
התרבויות המסו-אמריקאיות כוללות את הזפוטקים, , אולמקים, מאיה, אצטקים, , , טאוטיווקאן, , , ו.
תרבויות האנדים כוללות את האינקה, נורטה צ'יקו, , טיוואנאקו, צ'ימור, מוצ'ה, מואיסקה, צ'אווין, ונסקה.
לאחר מסעותיו של כריסטופר קולומבוס ב-1492, הגיעו לעולם החדש משלחות קולוניאליות ספרדיות ומאוחר יותר גם פורטוגזיות, אנגליות, צרפתיות והולנדיות, שכבשו והתיישבו בארצות שהתגלו, מה שהוביל לשינוי בנוף התרבותי והפיזי ביבשת אמריקה.
ספרד התיישבה ברוב יבשת אמריקה מדרום-מערב ארצות הברית של ימינו, פלורידה והאיים הקריביים ועד לקצה הדרומי של דרום אמריקה.
פורטוגל התיישבה בעיקר במה שהוא ברזיל של ימינו, בעוד אנגליה הקימה מושבות בחוף המזרחי של ארצות הברית, כמו גם בחוף הצפוני של האוקיינוס השקט וברוב קנדה.
צרפת התיישבה בקוויבק ובחלקים אחרים של מזרח קנדה ותבעה שטח במרכז ארצות הברית של היום.
הולנד התיישבה בהולנד החדשה, כמה איים קריביים וחלקים מצפונה של יבשת דרום אמריקה.
הקולוניזציה האירופית הובילה לעלייתן של תרבויות, ציוויליזציות ובסופו של דבר מדינות חדשות, שנבעו ממיזוג של מסורות, עמים ומוסדות אינדיאנים, אירופאים ואפריקאים.
השינוי בתרבויות האמריקאיות באמצעות קולוניזציה ניכר בארכיטקטורה, בדת, בגסטרונומיה, באמנויות ובמיוחד בשפות.
השפה הנפוצה ביותר ביבשת היא ספרדית (376 מיליון דוברים), אחריה אנגלית (348 מיליון) ופורטוגזית (201 מיליון).
התקופה הקולוניאלית נמשכה כשלוש מאות שנים, מתחילת המאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-19, כאשר ברזיל ושאר מדינות אמריקה הספרדית הכריזו על עצמאות.
מאמינים כי יישובה הקדום של אמריקה החל כאשר ציידים-לקטים פלאוליתיים (פלאו-אינדיאנים) נכנסו לצפון אמריקה מ בצפון אסיה דרך הגשר היבשתי ברינגיה, שנוצר בין צפון-מזרח סיביר למערב אלסקה עקב ירידת גובה פני הים במהלך (לפני 26,000 עד 19,000 שנה).
אוכלוסיות אלה התפשטו דרומית ל, ומילאו את אמריקה לא יאוחר מלפני 14,000 שנה, ואולי אפילו לפני 20,000 שנה.
האוכלוסיות המוקדמות ביותר ביבשת אמריקה, לפני כ-10,000 שנה, ידועות בשם פלאו-אינדיאנים.
הקשר בין עמים ילידים באמריקה לאוכלוסיות סיביריות אובחן בכמה דרכים, ובין השאר על ידי , התפלגות סוגי הדם וההרכב הגנטי כפי שמשתקף על ידי נתונים מולקולריים, כגון DNA.
בעוד שקיימת הסכמה כללית כי יישוב אמריקה החל באמצעות הגירה מאסיה, הרי שדפוס ההגירה ומקום המוצא באירואסיה של העמים המהגרים נותרו לא ברורים.
התיאוריה המסורתית היא ש עברו כאשר מפלס הים ירד משמעותית, בעקבות עדרים של מגה-פאונה מתקופת הפלייסטוקן שנכחדה, לאורך מסדרונות נטולי קרח.
נתיב נוסף שהוצע הוא שהם היגרו לאורך חופי האוקיינוס השקט לדרום אמריקה עד צ'ילה.
כל עדות ארכאולוגית להתיישבות בחוף במהלך עידן הקרח האחרון, אם ישנה, מכוסה כעת על ידי עליית פני הים בגובה של עד מאה מטרים מאותם ימים.
התאריך המדויק לאכלוס אמריקה הוא שאלה פתוחה ארוכת שנים.
בעוד שההתקדמות בארכאולוגיה, גאולוגיה של הפלייסטוקן, אנתרופולוגיה פיזית וניתוח DNA שפכו בהדרגה אור נוסף על הנושא, שאלות משמעותיות נותרו בלתי פתורות.
תאוריית קלוביס תחילה מתייחסת להשערה שתרבות קלוביס מייצגת את הנוכחות האנושית המוקדמת ביותר באמריקה לפני כ-13,000 שנה.
עדויות לתרבויות שקדמו לקלוביס הצטברו ושינו את התאריך האפשרי לקיומה של האוכלוסייה הראשונה באמריקה.
אקדמאים נוטים להניח שבני אדם הגיעו לצפון אמריקה, דרומית ליריעת הקרח לורנטיד, בשלב כלשהו לפני 15,000 עד 20,000 שנה.
כמה עדויות ארכאולוגיות חדשות שנויות במחלוקת מצביעות על האפשרות שהגעת האדם לאמריקה התרחשה לפני יותר מ-20,000 שנה.
השלב הליתי (לפני 8000 לפנה"ס)
או התקופה הפלאו-אינדיאנית, הוא מונח הסיווג הקדום ביותר המתייחס לשלב הראשון של התיישבות האדם באמריקה, המכסה את עידן .
התקופה שואבת את שמה מהמראה של כלי אבן ששרידיהם נמצאו, ואשר היו העדות העיקרית לפעילות האנושית המוקדמת ביותר הידועה ביבשת אמריקה.
כמה אלפי שנים לאחר ההגירות הראשונות, קמו באמריקה התרבויות המורכבות הראשונות, כאשר ציידים-לקטים התיישבו בקהילות חקלאיות למחצה.
יישובים ניתנים לזיהוי החלו להופיע במה שמכונה התקופה הארכאית התיכונה בסביבות 6000 לפני הספירה.
ניתן לזהות תרבויות ארכאולוגיות מסוימות ולסווג אותן בקלות לאורך התקופה הארכאית.
בשלהי התקופה הארכאית, באזור החוף הצפון-מרכזי של פרו, קמה ציוויליזציה מורכבת שכונתה ציוויליזציית נורטה צ'יקו, הידועה גם בשם קארל-סופה.
זוהי הציוויליזציה העתיקה ביותר הידועה ביבשת אמריקה ואחד מששת האתרים המכונים ערש הציוויליזציה, בהם צמחה הציוויליזציה באופן עצמאי בעולם העתיק, ושגשגה בין המאות ה-30 וה-18 לפני הספירה.
היא הקדימה את תרבות האולמקים המסו-אמריקאית בכמעט אלפיים שנה, והייתה בת זמנה של מצרים לאחר איחוד ממלכתה תחת נערמר והופעת התיעודים הראשונים של כתב חרטומים.
אדריכלות מונומנטלית, כולל תלוליות של פלטפורמות עפר וכיכרות שקועות זוהו כחלק מהציוויליזציה הזו.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על שימוש בטכנולוגיית טקסטיל וסגידה לסמלי אלים משותפים.
ההנחה היא שממשלה מקומית, אולי בצורה של תאוקרטיה, ניהלה את האזור.
עם זאת, נותרו שאלות רבות לגבי הארגון המקומי.
במינוח הארכאולוגי, התרבות הייתה תרבות קדם-קרמית של התקופה הארכאית המאוחרת הקדם-קולומביאנית, ונראה שחסרו בה קרמיקה ואמנות.
אמריקה התיכונה, תרבות המיסיסיפי (2000 לפנה"ס - 500 לספירה)
לאחר שקיעתה של ציוויליזציית נורטה צ'יקו, התפתחו בחצי הכדור המערבי תרבויות מורכבות רבות ומשטר ריכוזי: צ'אווין, , מוצ'ה, וארי, , קניארים, צ'ימור, פצ'אקמק, טיוואנאקו, איימרה ואינקה בהרי האנדים; מואיסקה, , מיסקיטו, ו ב; הטאינו באיים הקריביים; והאולמקים, המאיה, ה, ה, הזפוטקים, האצטקים, ו באמריקה התיכונה.
הציוויליזציה האולמקית הייתה הציוויליזציה המסו-אמריקאית הראשונה, שהחלה בסביבות 1600-1400 לפני הספירה והסתיימה בסביבות 400 לפני הספירה.
אמריקה התיכונה נחשבת לאחד מששת אתרי ערש הציוויליזציה, וציוויליזציה זו נחשבת לתרבות האם של הציוויליזציות המסו-אמריקאיות.
נראה כי לוח השנה המסו-אמריקאי, מערכת המספרים, הכתב וחלק גדול מהפנתיאון המסו-אמריקאי החלו אצל האולמקים.
נראה כי אלמנטים מסוימים של חקלאות היו באמריקה התיכונה בשלב די מוקדם.
התיעוד המוקדם ביותר של גידול תירס מתוארך לסביבות 5100 לפני הספירה.
החקלאות המשיכה להיות מעורבת עם אורח חיים של ציד-לקט-דיג עד שלב מאוחר למדי בהשוואה לאזורים אחרים, אך עד 2700 לפנה"ס, המסו-אמריקאים כבר הסתמכו בעיקר על תירס וחיו בכפרים.
בשנים 1300-1200 לפנה"ס, מרכזים קטנים התמזגו לציוויליזציה האולמקית, שנראה שהייתה קבוצה של ערי מדינה מאוחדות בעניינים דתיים ומסחריים.
בערי האולמקים היו מתחמים טקסיים עם פירמידות מאדמה או חמר, ארמונות, אנדרטאות אבן, אמות מים וכיכרות מוקפות חומה.
הראשון מבין המרכזים הללו היה בסן לורנסו ולה ונטה היה המרכז הגדול האחרון שלהם.
הציוויליזציה האולמקית הסתיימה בשנת 400 לפני הספירה, עם השחתה והרס של סן לורנצו ולה ונטה.
עם זאת, היא הולידה מדינות רבות אחרות, ובעיקר את תרבות המאיה, שהערים הראשונות שלה החלו להופיע בסביבות 700-600 לפני הספירה.
השפעות האולמקים המשיכו להופיע בתרבויות מסו-אמריקאיות מאוחרות יותר.
ערי האצטקים, המאיה והאינקה היו גדולות ומאורגנות כמו הערים הגדולות בעולם הישן, עם אוכלוסייה מוערכת של 200,000 עד 350,000 בטנוצ'טיטלאן, בירת האימפריה האצטקית.
נאמר כי כאשר הכובשים הגיעו, השוק שהוקם בעיר היה הגדול ביותר שהם ראו אי פעם.
בירת הקהוקיה, קהוקיה, הממוקמת ליד מזרח סנט לואיס המודרנית, אילינוי, הגיעה ככל הנראה לאוכלוסייה של למעלה מ-20,000 תושבים.
בשיאה, בין המאה ה-12 למאה ה-13, הייתה קהוקיה העיר המאוכלסת ביותר בצפון אמריקה.
, המרכז הטקסי העיקרי של קהוקיה, נותר מבנה העפר הגדול ביותר בעולם החדש הפרהיסטורי.
התרבויות האלו פיתחו גם חקלאות, וגידלו מגוון של גידולים.
הם לאבייתו כמעט בעלי חיים, מכיוון שהיו מעט מינים מתאימים, אם כי אלפקות ולאמות בויתו לשימוש כחיות משא ומקור לצמר ובשר בהרי האנדים.
קהוקיה הייתה משטר צ'יף אזורי מרכזי, עם שלוחות במגוון אזורים, החל מגבול הימות הגדולות ועד למפרץ מקסיקו.
שש האומות של האירוקוי או בשמם "אנשי הבית הארוך", היו מאוגדות מאמצע המאה ה-15 בקונפדרציה שבסיסה היה בצפון מדינת ניו יורק ובמערב ניו יורק של ימינו.
יש הטוענים שתרבותם תרמה לחשיבה הפוליטית במהלך התפתחות הממשל המאוחר יותר של ארצות הברית.
מערכת ההשתייכות שלהם הייתה מעין פדרציה, שונה מהמונרכיות האירופיות החזקות והריכוזיות.
ההנהגה הוגבלה לקבוצה של 50 ראשי , שכל אחד מהם ייצג שבט: ל ו היו תשעה מושבים כל אחד; החזיקו ארבעה-עשר; ל היו עשרה מושבים; ול היו שמונה.
הייצוג לא התבסס על גודל האוכלוסייה, שכן שבט סנקה עלה בגודלו בהרבה על האחרים.
כאשר מת מנהיג סאצ'ם, נבחר יורשו על-ידי האישה הבכירה בשבט שלו בהתייעצות עם נשים אחרות בשבט.
רכוש ומנהיגות תורשתית הועברו דרך האם על בסיס .
ההחלטות לא התקבלו באמצעות הצבעה אלא באמצעות קונצנזוס, כאשר כל ראש סאצ'ם מחזיק בכוח וטו תאורטי.
ההיסטוריה בעל פה של האיריקוי מספרת על הגירה לטריטוריות שבהן נתקלו בהם האירופאים.
הם פלשו ותקפו שבטים באזור נהר אוהיו בקנטקי של ימינו ותבעו את שטחי הציד לעצמם.
באמצעות לוחמה, האיריקוי גרמו לכמה שבטים להגר מערבה לנהר המיסיסיפי ולהתיישב בקנזס, נברסקה, ארקנסו ואוקלהומה של ימינו.
התגוררו במה שכיום נקרא דרום מערב ארצות הברית וצפון מקסיקו, בדירות אבן גדולות ובמבני טיט.
צ'יצ'ימקה היה השם שהאצטקים השתמשו בו באופן כללי למגוון רחב של עמים נוודים למחצה שאכלסו את צפון מקסיקו של ימינו, ונשא את המשמעות של המונח האירופי "ברברי".
השם אומץ בנימה מזלזלת על ידי הספרדים, במיוחד ביחס לעמי הציידים-לקטים הנוודים למחצה בצפון מקסיקו.
הציוויליזציה האולמקית הופיעה בסביבות 1200 לפני הספירה באמריקה התיכונה והסתיימה בסביבות 400 לפני הספירה.
האמנות והמושגים של האולמקים השפיעו על התרבויות הסובבות אותם גם לאחר נפילתן.
ציוויליזציה זו נחשבת הראשונה באמריקה שפיתחה מערכת כתיבה.
לאחר שהאולמקים נטשו את עריהם מסיבות לא ידועות, קמו המאיה, הזפוטק והטאוטיווקאן.
תרבות הפורפצ'ה הופיעה בסביבות שנת 1000 לספירה באמריקה התיכונה.
הם ממשיכים לחיות במדינת מיצ'ואקאן.
ההיסטוריה של המאיה משתרעת על פני 3,000 שנה.
ייתכן ש התמוטטה עקב שינוי האקלים בסוף המאה ה-10.
הטולטקים היו עם של נוודים, שראשיתו במאות ה-10 וה-12, ששפתם הייתה מדוברת גם על ידי האצטקים.
טאוטיווקאן (המאה ה-4 לפנה"ס - המאה ה-7/8 לספירה) הייתה גם עיר וגם אימפריה באותו שם, שבשיאה בין 150 למאה ה-5 כיסתה את רוב אמריקה התיכונה.
האצטקים החלו לבנות את האימפריה שלהם בסביבות המאה ה-14 עד שהציוויליזציה שלהם נכבשה על ידי הספרדים.
הם חיו באמריקה התיכונה ובארצות הסובבות אותה.
עיר הבירה שלהם טנוצ'טיטלאן הייתה אחת הערים הגדולות בכל הזמנים.
היא אחת התרבויות המיושבות העתיקות ביותר שתועדו ביבשת אמריקה.
היא צמחה מהתרבות המוקדמת יותר של מה שמכונה בארכאולוגיה ושגשגה לאורך חופי חצי האי סנטה אלנה ב באקוודור בין 3500 לפנה"ס ל-1500 לפנה"ס.
ציוויליזציית נורטה צ'יקו הייתה אחת הציוויליזציות העתיקות ביותר של אמריקה, באזור נורטה צ'יקו בפרו המודרנית.
חברה מורכבת הופיעה בקבוצת עמקי החוף, בין 3000 ל-1800 לפני הספירה.
יש המתארכים את השימוש בקיפו לתקופות השיא של הנורטה צ'יקו.
הצ'אווין הקימו רשת סחר ופיתחו את החקלאות כבר בשנת 900 לפנה"ס על פי כמה הערכות וממצאים ארכאולוגיים.
ממצאים נמצאו באתר שנקרא צ'אווין בפרו המודרנית בגובה של 3,177 מטרים.
הציוויליזציה של שאבין התקיימה מ-900 לפנה"ס עד 300 לפנה"ס.
התרבות עמק אופאנו במזרח אקוודור של ימינו קדמה לכל החברות המורכבות הידועות באמזונאס, והיא התקיימה בערך מ-500 לפני הספירה עד 300-600 לספירה.
תרבות האינקה החזיקה את בירתה בעיר הגדולה קוסקו.
היא שלטה באזור האנדים בין השנים 1438 ל-1533. תרבות האינקה, הידועה בשם טאוואנטינסויו, או "ארץ ארבעת האזורים" בשפות הקצ'ואה, הייתה מובחנת ומפותחת.
ערים נבנו בעבודות אבן מדויקות וחסרות תקדים, ונעשה שימוש מקיף בחקלאות טרסות.
ישנן עדויות לעבודת מתכת איכותית ואפילו מומחיות של חירור גולגולת בתרבות האינקה.
בסביבות שנת 1000, הויקינגים הקימו התיישבות קצרת ימים בניופאונדלנד, הידועה כיום בשם ל'אנס או מדוז.
קיימות השערות לגבי תגליות אחרות של העולם הישן את העולם החדש, אך אף אחת מהן אינה מקובלת באופן כללי על ידי רוב החוקרים.
ספרד נתנה חסות למסע מחקר בהובלת החוקר האיטלקי כריסטופר קולומבוס ב-1492; מה שהוביל במהירות לקולוניזציה אירופית נרחבת של אמריקה.
האירופאים הביאו מהעולם הישן מחלות שנחשבות כגורמות למגפות ולתמותה עצומה באוכלוסייה הילידית.
היריבויות הדתיות, האימפריאליות והכלכליות באירופה הובילו לתחרות על הקמת מושבות.
מושבות מהמאות ה-15 עד ה-19 בעולם החדש:
היווצרותן של מדינות ריבוניות בעולם החדש החלה עם הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776. מלחמת העצמאות האמריקנית הסתיימה בחוזה פריז (1783) ובהקמתה של הדמוקרטיה הראשונה בעולם.
ב-1804, לאחר שהצרפתים של נפוליאון בונפרטה הובסו במהלך המהפכה בהאיטי מול הנהגתו של ז'אן-ז'אק דסאלין, האחרון הכריז על עצמאות מושבת סן-דומנג, שינה את שם המדינה להאיטי, והיא הפכה לרפובליקה הראשונה בעולם בהנהגת שחורים בעולם החדש.
המושבות הספרדיות זכו בעצמאותן ברבע הראשון של המאה ה-19, ב.
סימון בוליבר וחוסה דה סן מרטין, בין היתר, הובילו את מאבקי העצמאות.
אף על פי שבוליבר ניסה לשמור על החלקים דוברי הספרדית של אמריקה הלטינית בברית פוליטית, הם הפכו במהרה למדינות נפרדות ועצמאיות, כולל כמה מלחמות שנערכו, כמו מלחמת פרגוואי ומלחמת האוקיינוס השקט.
במושבה הפורטוגזית הכריז דום פדרו הראשון, בנו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, על עצמאות המדינה בשנת 1822 והפך לקיסר הראשון של ברזיל, בתהליך שהסתיים בדרכי שלום.
לעבדות היה תפקיד משמעותי בהתפתחות הכלכלית של העולם החדש לאחר הקולוניזציה של אמריקה על ידי האירופאים.
הכותנה, הטבק וקנה הסוכר שנקטפו על ידי עבדים הפכו לייצוא חשוב עבור ארצות הברית והמדינות הקריביות.
כחלק מהאימפריה הבריטית, קנדה הצטרפה מיד למלחמת העולם הראשונה כאשר זו פרצה ב-1914, כולל גיוס חובה בניגוד לרצונם של רוב הקנדים הצרפתים.
ארצות הברית נותרה מחוץ לסכסוך עד 1917, אז הצטרפה למעצמות ההסכמה, ובהמשך מילאה תפקיד מכריע בוועידת השלום בפריז ב-1919 שעיצבה את אירופה בין שתי מלחמות העולם.
מקסיקו לא הייתה חלק מהמלחמה, מכיוון שהמדינה עברה את מהפכה המקסיקנית באותה תקופה.
שנות ה-20 הביאו עידן של שגשוג גדול בארצות הברית, ובמידה פחותה בקנדה.
אבל קריסת וול סטריט ב-1929, בשילוב עם אגן האבק, הביאו לתקופה של קשיים כלכליים בארצות הברית ובקנדה.
בין השנים 1926 ל-1929 התחוללה התקוממות עממית נגד הממשלה המקסיקנית האנטי-קתולית, שהתחוללה בעיקר בעקבות הסעיפים האנטי-דתיים של חוקת מקסיקו.
קנדה שוב מצאה את עצמה במלחמה.
כניסתה של ארצות הברית למלחמה סייעה להטות את הכף לטובת בעלות הברית.
שתי מכליות מקסיקניות, שהובילו נפט לארצות הברית, הותקפו והוטבעו על ידי הגרמנים במימי מפרץ מקסיקו ב-1942, למרות הנייטרליות של מקסיקו באותה תקופה.
מה שהוביל את מקסיקו להצטרף ולהכריז מלחמה על מדינות הציר.
השלכות המלחמה הובילו לצמיחת מעמדה של ארצות הברית כמעצמת-על.
בתחילת תקופת המלחמה הקרה ארצות הברית הייתה האומה החזקה ביותר בקואליציה מערבית שגם מקסיקו וקנדה היו חלק ממנה.
בקנדה, קוויבק השתנתה על ידי והופעת .
מקסיקו חוותה תקופה של צמיחה כלכלית לאחר מלחמת העולם השנייה, תהליך תיעוש כבד וצמיחה של מעמד הביניים, תקופה הידועה בהיסטוריה המקסיקנית כ'אל מילגרו מקסיקאנו' (הנס המקסיקני).
האיים הקריביים ראו את תחילתה של דה-קולוניזציה, בעוד שבאי הגדול ביותר המהפכה הקובנית הביאה את המלחמה הקרה לתוככי אמריקה הלטינית.
התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית שמה קץ לחוקי ג'ים קרואו והעצימה את המצביעים השחורים בשנות ה-60. עם זאת, הדומיננטית התמוטטה באמצע שנות ה-60 בשל מחלוקות על גזע ומלחמת וייטנאם.
בקנדה, ב-1982, עברה חוקה חדשה.
בינואר 1989 נחתם הסכם הסחר החופשי בין קנדה לארצות הברית.
במקסיקו החלו ליישם כלכלה ליברלית, עם זאת, היא חוותה מיתון ב-1982.
תום המלחמה הקרה ותחילת עידן ההתרחבות הכלכלית המתמשכת התחוללו במקביל במהלך שנות ה-90. ב-1 בינואר 1994 חתמו קנדה, מקסיקו וארצות הברית על הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, שיצר את אזור הסחר החופשי הגדול בעולם.
האופטימיות של שנות ה-90 התנפצה בפיגועי 11 בספטמבר שהובילו להתערבות צבאית של ארצות הברית וקנדה באפגניסטן, ומאוחר יותר ארצות הברית פלשה גם לעיראק.
הרעיון של עלה מדי פעם, למרות חוסר ההתלהבות של מנהיגי המדינות.
בשנים 1856–1857 הקים האזור בהצלחה קואליציה צבאית כדי להדוף פלישה של ההרפתקן האמריקני ויליאם ווקר.
כיום, כל חמש המדינות מניפות דגלים המשמרים את המוטיב הפדרלי הישן של שתי רצועות כחולות חיצוניות התוחמות פס לבן פנימי.
(קוסטה ריקה, שבאופן מסורתי הייתה הכי פחות מחויבת מבין החמש לאינטגרציה אזורית, שינתה את הדגל באופן משמעותי ב-1848).
ב-1907 הוקם בית משפט לצדק של מרכז אמריקה.
ב-13 בדצמבר 1960 הקימו גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס וניקרגואה את השוק המשותף של מרכז אמריקה (CACM).
קוסטה ריקה, בגלל השגשוג הכלכלי היחסי והיציבות הפוליטית שלה, בחרה שלא להשתתף ב-CACM.
הפרויקט זכה להצלחה כלכלית מיידית, אך ננטש לאחר מלחמת הכדורגל בין אל סלבדור להונדורס.
פועל כגוף מייעץ מאז 1991. קוסטה ריקה סירבה שוב ושוב להזמנות להצטרף לפרלמנט האזורי, שבו יושבים נציגים מארבע החברות האחרות לשעבר באיחוד, כמו גם מפנמה והרפובליקה הדומיניקנית.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ממשלות ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ואורוגוואי הופלו או הוחלפו על ידי דיקטטורות צבאיות המזוהות עם ארצות הברית.
מבחינה כלכלית, הם החלו במעבר למדיניות כלכלית נאו-ליברלית.
במהלך שנות ה-80 וה-90 סבלה פרו מסכסוך פנימי, בעיקר בגלל התנועה המהפכנית טופאק אמארו וארגון הגרילה הנתיב הזוהר.
החל משנות ה-80 הגיע גל של דמוקרטיזציה ליבשת, והשלטון הדמוקרטי נפוץ בה מאז, לצד האשמות בשחיתות.
כמה מדינות ביבשת נקלעו לחובות בינלאומיים, וארגנטינה הגיעה גם לחדלות פירעון בתחילת המאה ה-21. בשנים האחרונות, ממשלות דרום אמריקה נסחפו שמאלה, עם מנהיגים סוציאליסטים שנבחרו בצ'ילה, בוליביה, ברזיל, ונצואלה ואורוגוואי.
למרות המעבר שמאלה, דרום אמריקה עדיין קפיטליסטית ברובה.
עם הקמת , היבשת עלתה על מסלול של אינטגרציה כלכלית, עם תוכניות לאינטגרציה פוליטית בסגנון האיחוד האירופי.
במהלך המאה ה-20, כמה מדינות איים, כמו ג'מייקה וברבדוס, זכו לעצמאות מהשלטון הבריטי.
כתוצאה מכך, רבות מהמדינות והטריטוריות דוברות האנגלית העבירו את כלכלותיהן לתיירות ולתעשיות בנקאות מחוץ למדינה.
במהלך המלחמה הקרה, הקריביים התמודדו עם סדרה של התערבויות צבאיות מצד ארצות הברית, כגון מלחמות הבננות ומשבר הטילים בקובה.