tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחרון הסכים לא להוציאו להורג, ובמקום זאת הסתפק בכליאתו.
בנו הנרי השמיני הוכתר כמלך.
כשרצה לצאת למלחמה בצרפת ב-1513, הוציא את דה לה פול להורג במצודת לונדון, על-מנת למנוע מרידות במהלך היעדרותו.
אחיו הצעיר יותר, ריצ'רד דה לה פול, הכריז על עצמו כרוזן סאפוק, והיה הטוען המוביל לכתר מטעם בית יורק, עד למותו בקרב פאביה ב-25 בפברואר 1525.
אדמונד היינץ היה חבר במפלגה הנאצית וסגנו של ארנסט רהם באס אה.
היינץ שירת במלחמת העולם הראשונה כמתנדב בצבא הגרמני ושוחרר בשנת 1918 בדרגת לוטננט.
משנת 1919 עד דצמבר 1922 היה מפקד של יחידה בפרייקור, ואז הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולפלוגות הסער הנאציות (האס אה).
בשנת 1929 הוא הורשע ברצח של פעיל קומוניסטי בשם קונרד פייטרזוך, שהוכה למוות על ידי פלוגה של האס אה שהיינץ עמד בראשה.
המשפט היה אמור להיערך בשנית, אך היינץ זכה לחסינות מ"טעמים פוליטיים".
באותה השנה הוא מונה לעמוד בראש מחוז נאצי גדול בברלין לאופן זמני.
בשנת 1930 קיבל חברות ברייכסטאג וייצג את העיר לגניצה.
משנת 1931 עד 1934, שימש כמפקד האס אה בשלזיה ובאותה עת גם כסגנו של ארנסט רהם.
בשנת 1933, היינץ ישב במועצה הפרוסית ובמאי של אותה השנה מונה לראש משטרת ורוצלב.
נהגו האישי של היטלר, אריך קמפקה, סיפר בראיון שנערך עמו בשנת 1946 כי היינץ נתפס במיטה עם בחור אלמוני בן 18 ביום בו נעצר בליל הסכינים הארוכות, אם כי קמפקה לא חזה במעשה.
לדבריו, היינץ סירב לשתף פעולה עם עוצריו ולהתלבש.
כאשר בלשי האס האס דיווחו על כך להיטלר, היטלר בעצמו ניגש לחדרו של היינץ והורה לו להתלבש בתוך חמש דקות או שיוצא להורג.
לאחר שעברו חמש הדקות היינץ נותר בלי בגדים.
היטלר זעם כל כך עד שהורה להוציא הן את היינץ והן את מאהבו מהחדר ולחסלם.
היינץ, רהם ובכירים רבים אחרים באס אה הוצאו להורג מיד לאחר מעצרם.
אחיו הצעיר של היינץ, אוסקר, היה אף הוא קצין באס אה.
בבוקר ה-1 ביולי 1934 שמע ברדיו על ההוצאה להורג של אחיו.
זמן קצר לאחר מכן, אוסקר וקצין נוסף באס אה, וורנר אנגלס, התייצבו בפני משטרת ורוצלב.
הם נלקחו למעצר על ידי אנשי האס אס מיידית.
משם הם נלקחו בנסיעה לילית לאזור מיוער והוצאו להורג ביריות בשחר ה-2 ביולי 1934.
אדמונד דה-ואל הוא אמן חזותי, קדר, מעצב וסופר בריטי.
הוא נינו של ויקטור פון אפרוסי.
דה-ואל נולד בנוטינגהאם, אנגליה, לכומר האנגליקני ויקטור דה-ואל ולאסתר אלין (לבית לנדס-מויר).
אביו כיהן כדקאן של קתדרלת קנטרברי בין השנים 1976–1986. סבתו של דה-ואל, הסופרת , הייתה צאצאית למשפחת הבנקאים והסוחרים היהודים- אפרוסי - ונישאה לאיש העסקים ההולנדי הנדריק דה-ואל שהיגר לאנגליה.
קורות משפחת אפרוסי מתוארות בספרו של אדמונד דה-ואל "הארנבת עם עיני הענבר".
דה-ואל מתגורר בלונדון, נשוי לסוזן צ'נדלר ולהם שני בנים ובת.
דה-ואל התחנך בבית הספר King's School בקנטרברי.
הוא החל לעסוק בקדרות כבר בגיל 5 בחוג ערב שנועד למשפחות.
מגיל 17 בילה כשנתיים בהתמחות בקדרות בסדנה של ג'פרי וייטינג, שהיה תלמידו של הקדר האנגלי ברנרד ליץ' , ואף דחה לשם כך את התחלת לימודיו באוניברסיטה.
במהלך תקופת החניכה נסע ליפן וביקר בסדנאות כפריות של קדרים נודעים.
בשנת 1983 החל לימודי ספרות אנגלית בטריניטי הול קולג' באוניברסיטת קיימברידג', אותם סיים בהצטיינות בשנת 1983. בכל אותה עת עסק גם בקדרות בסדנא באוניברסיטה, אותה הקפיד לפקוד מדי יום.
בסיום הלימודים פתח סדנה לקרמיקה על מנת לייצר כלי חרס זולים לשימוש יומיומי, על פי תפיסתו של ברנרד ליץ', אך המיזם לא לא צלח.
הוא עבר לשפילד והחל בניסיונות לעבוד עם פורצלן.
ב-1991 הוא זכה במלגה לשנתיים מטעם קרן אנגלו-יפנית (Daiwa Anglo-Japanese Foundation) שבמסגרתה למד יפנית במשך שנה באוניברסיטת שפילד ושנה נוספת בטוקיו ביפן.
בעת שהותו ביפן החל בתחקיר לקראת כתיבת מונוגרפיה אודות ברנרד ליץ' ועסק גם בקדרות.
בשלב זה החל ליצור סדרות של כלי פורצלן, צנצנות עם דפנות שקועות, שאורגנו בקבוצות.
עם שובו לאנגליה ב-1993 התגורר דה-ואל בלונדון והחל ליצור כלים בסגנונו הייחודי, פורצלן עם זיגוג סלדון.
הצורות היו קלאסיות במהותן, אך עם שקעים וצביטות בחומר תוך שינויים עדינים במרקם ובגוון.
עבודותיו של דה-ואל נותרו בעיקרן בסגנון האנגלי-אוריינטלי אך הוא אך עוסק גם במודרניזם ובעיקר בתנועת הבאוהאוס.
כבר בזמן לימודיו באוניברסיטה החל להתעניין בסידור מחדש של חללים גדולים במוזיאונים ובגלריות לאמנות.
רוב עבודותיו מורכבות מכלי חרס גליליים עם זיגוג סלדון בהיר.
ביצירותיו העכשוויות הוא מתמקד בבניית קבוצות עצמים ושילובם במפתחים ובחללים גדולים.
דה-ואל מאמין בהשפעות ההדדיות בין המזרח והמערב ובין הקרמיקה לתחומי אמנות נוספים כגון ציור, פיסול, מוזיקה, או ארכיטקטורה.
קדר ומעצב - התפתחות והישגים
יצירותיו של דה-ואל אלה הפכו אופנתיות מאוד ובשנת 1995 ערך תערוכת יחיד ראשונה.
מאז השתתף בתערוכות רבות באנגליה וברחבי העולם.
בשנת 2002 יצר יצירה גדולה ושלימה בפרויקט "חדרי קרמיקה" ב מוזיאון ג'פרי לאמנות דקורטיבית בלונדון.
בשנים 2004–2011 דה-והל כיהן כפרופסור לקרמיקה באוניברסיטת ווסטמינסטר.
ביום ההולדת של המלכה בשנת 2011 הוענק לדה-ואל עיטור "מסדר האימפריה הבריטית" OBE עבור שירותו בתחום האמנות.
בשנת 2010 פרסם את ספרו "הארנבת עם עיני הענבר" שיצא לאור תחילה באנגליה ומאוחר יותר בניו יורק.
הספר עוסק בקורות קרובי משפחתו היהודית מצד סבתו – אם אביו – משפחת אפרוסי, תוך מעקב אחרי אוסף פסלונים יפניים מיניאטוריים שהיו ברשות קרוביו.
פסלוני הנצוקה נרכשו במהלך המאה ה-19 והתגלגלו במשך הדורות בתוך המשפחה עד שנמסרו לדה-ואל על ידי קרובו, איגי אפרוסי, שהתיישב ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
הספר זכה לשבחי הביקורת, היה רב מכר שמכר יותר ממיליון עותקים ותורגם ליותר מ-25 שפות.
דה-ואל זכה בסדרת פרסים באנגליה בעקבות הצלחת הספר, בהם: פרס קוסטה לביוגרפיה, פרס גאלאקסי לספר ביכורים ב-2010, ופרס אונדאצ'י מטעם האגודה המלכותית לספרות בשנת 2011. בשנת 2019 הושאל אוסף פסלוני הנצוקה לתצוגה קבועה במוזיאון היהודי בווינה.
ספרו השני של דה-ואל The white road פורסם בשנת 2015 ועוסק במסעו לחשיפת ההיסטוריה של החרסינה מראשיתה בסין ועד לראשוני יצרני הפורצלן באנגליה, וודג'ווד וקוקוורתי .
דה-ואל יצר עבודות גדולות שהוצגו באחוזת צ'טסוורת במחוז דרבישייר (בה מצוי אחד מאוספי האמנות הגדולים בבריטניה), מוזיאון טייט הבריטי (הגלריה הלאומית לאמנות בלונדון), באחוזת קטלס יארד בקיימברידג', במוזיאון האמנות פיצוויליאם באוניברסיטת קיימברידג', וכן במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, הגדול מסוגו בעולם המוקדש לאמנות דקורטיבית.
בשנת 2012 הוזמנה אצלו עבודה עבור מתחם סידג'וויק המודרני באוניברסיטת קיימברידג'.
במסגרת עבודה זו הוא יצר חלונות תצוגה השקועים במדרכות סביב המתחם ובהם מונחים כלי חרסינה.
שנה מאוחר יותר הוא ערך תערוכת בכורה בניו יורק בגלריית גגוסיאן לאמנות מודרנית בה הציג יצירה בהשראת המשורר היהודי, יליד צ'רנוביץ, פאול צלאן.
בנובמבר 2013 שודרה ב-BBC 3 תוכנית המתעדת במשך שנה את הכנותיו של דה-ואל לתערוכה בניו יורק.
בשנת 2014 הוזמנו אצלו שתי עבודות נוספות לתצוגה בקתדרלת סאות'ק בלונדון ובגני פולקסגרטן בווינה.
כמו כן הציב סדרת ארונות תצוגה תלויים מלאים בכלי חרס במוזיאון טרנר לאומנות עכשווית בקנט.
באותה שנה יצאה לאור מונוגרפיה אודות חייו ויצירתו של דה-ואל אשר בכתיבתה השתתפו הסופרים א.
בייאט, קולין טויבין ופיטר קאריי וכן אלכסנדרה מונרו המשמשת כאוצרת במוזיאון גוגנהיים ניו יורק.
מאז 2010 הציג תערוכות יחיד נוספות בלונדון, ברלין, ז'נבה, וינה ולוס אנג'לס.
בראיונות שונים שהעניק דה-ואל במשך השנים הוא הדגיש את ההשפעה שיש למוזיקה על יצירותיו.
הוא מוצא בעבודות מסוימות שלו מקצבים הנובעים מהברוק המוזיקלי ובאחרות הוא מוצא הקבלה למינימליזם המוזיקלי בסגנונו של המלחין המודרניסטי סטיב רייך.
הוא שיתף פעולה עם מלחינים במגוון פרויקטים ובהם סדרת קונצרטים בשנת 2015 עם תזמורת אורורה ביצירה מוזמנת של המלחין הסקוטי מרטין סאקלינג שבוצעה בבכורה באקדמיה המלכותית לאמנויות.
באותה שנה אצר דה ואל תערוכה בשם "לבן" שעסקה בדיאלוג בין חפצים וחלל, ובה שולבו עבודותיו ויצירות של אמנים כגון קזימיר מלביץ' הרוסי (קומקום קרמיקה סופרמטיסטי), איי וייוויי הסיני, וויליאם טרנר (אסל הצבעים של טרנר מקרמיקה).
ב-2016 חבר שוב לאמן הסיני איי וייוויי כשהציגו ביחד בתערוכה על ההיסטוריה של החימר שהוצגה במוזיאון לאמנות עכשווית בגראץ, אוסטריה.
במהלך 2109 מוצגת בגטו היהודי בוונציה, במקביל לביאנלה ה-58 של העיר, תערוכת יחיד של דה-ואל בשם "תהילים", המוצגת כיום בספרייה הלאומית של ישראל.
משנת 2017 דה-ואל פעיל באגודת הצדקה האנגלית "ציורים בבתי-חולים" העוסקת באומנות כאמצעי לריפוי וסיוע חברתי.
מאז 2010 הוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות קיימברידג', שפילד, נוטינגהאם, ניו יורק, ייל ולונדון.
הוא מכהן בחבר הנאמנים של מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון ופעיל בעמותה המפעילה באנגליה רשת של מועדוני נוער המתמקדים בחינוך לאמנות, עיצוב, אופנה, כתיבה, מדע והנדסה.
בשנת 1998 פרסם דה-ואל את המונוגרפיה על הקדר ברנרד ליץ'.
לדעת דה-ואל " ליץ' הוא הדובר הגדול של יפן והמזרח, האיש שהבין את המזרח והסביר אותו לכולנו..." הוא ציין שליץ' לא שלט בשפה היפנית והתמקד רק בתחום צר של קרמיקה יפנית.
הערותיו אלה עוררו ביקורת מצד חסידיו של ליץ'.
דה-ואל זכה בסדרת פרסים באנגליה בעקבות הצלחת הספר, בהם: פרס קוסטה לביוגרפיה ופרס גלאקסי לספר ביכורים ב-2010, ופרס אונדאצ'ה מטעם האגודה המלכותית לספרות בשנת 2011.
בשנת 2011 פורסם ספרו "The Pot Book" ובו אנתולוגיה של 300 כלי קרמיקה.
ספר נוסף בשם "The white road" פורסם בשנת 2015 ועוסק במסעו של דה-ואל לחשיפת ההיסטוריה של החרסינה מראשיתה בסין ועד לראשוני יצרני הפורצלן באנגליה, ודג'ווד וקוקוורתי.
אדמונד הופמייסטר היה מפקד בכיר בורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הופמייסטר נולד ב-4 במרץ 1893 באשפנבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-30 (הרייני ה-4 - גראף ורדר), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר הופמייסטר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 שימש כקצין קישור עם ברית המועצות על פיתוח יחידות ממוכנות, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1939 מונה הופמייסטר למפקד רגימנט הרגלים ה-21, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-17, וב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך המערכה על צרפת הוא לחם עם הרגימנט שבפיקודו, וב-10 בדצמבר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-206, עמו לחם במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-99, וב-11 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-61, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-7, וב-1 ביולי 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-383. ב-1 בספטמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-6 באוקטובר אותה שנה קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 במרץ 1944 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-20 ביוני 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41. יומיים לאחר מינויו החל מבצע בגרטיון שבמהלכו ספג הקורפוס שלו אבדות כבדות, וב-1 ביולי הוא נפל בשבי הצבא האדום.
במהלך שביו הוא היה אחד הגנרלים הגרמנים שנאלצו לצעוד במוסקבה במהלך מצעד הניצחון ב-17 ביולי 1944, יחד עם כ-57,000 אסירים גרמנים נוספים.
מעט אחר כך הוא הצטרף ל והיה אחד החותמים על "קריאתם של 50 הגנרלים" מ-8 בדצמבר 1944, לעם ולוורמאכט.
הוא הואשם בפשעי מלחמה, וב-20 בפברואר 1951 מת במחנה באסבסט, מחוז סברדלובסק.
אדמונד פייסל טפסובה הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת הבלם בבאייר לברקוזן ובנבחרת בורקינה פאסו.
טפסובה שיחק בקבוצות הנוער של ואגאדוגו, עד שעבר לליישואס מפורטוגל בשנת 2017.
לאחר מספר חודשים, הוא עבר לויטוריה דה גימארייש.
את העונה הראשונה שלו במועדון הוא עשה בקבוצה המילואים, בעוד שבשנה השנייה הוא שיחק בקבוצה הבוגרת.
ביצועיו במשחקי הקבוצה בליגה הפורטוגלית לא נעלמו מעיניהם של מועדוני כדורגל בכירים, כשב-31 בינואר 2020, הוא נרכש על ידי באייר לברקוזן מהבונדסליגה תמורת 18 מיליון אירו בחוזה לחמש עונות.
ב-24 באוגוסט 2016, טפסובה ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של בורקינה פאסו במשחק ידידות בחוץ נגד אוזבקיסטן, שהסתיים בהפסד 1–0.
נכלל בסגל נבחרת בורקינה פאסו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בקמרון, בה נבחרתו הגיעה עד חצי הגמר וסיימה במקום הרביעי והוא נבחר כאחד מאחד עשר השחקנים לנבחרת הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת בורקינה פאסו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023 בחוף השנהב.
שחקן ההגנה של החודש בליגת העל הפורטוגלית: ינואר 2020
נבחרת הטורניר באליפות אפריקה: 2022
אדמונד לודוויג אדוארד וודיק היה צייר גרמני מתקופת בידרמאייר, הידוע בנופים, דיוקנאות וסצנות ז'אנריות.
אביו היה צייר דקורטיבי שהעביר לו את השיעורים הראשונים שלו.
לאחר שלמד בבית הספר לאומנויות ומלאכה במגדבורג, הוא היה חניך לליתוגרפיה.
לפני שסיים את הכשרתו, קרוב משפחה רחוק, עזר לו להירשם לבית הספר לאמנות בדיסלדורף וללמוד אצל וילהלם פרידריך שדו.
הוא היה שם משנת 1837 עד 1841. גם קרל פרדיננד זון ורודולף ויגמן היו בין המדריכים שלו.
לאחר סיום הלימודים הוא יצא ל"סיור הגדול", החל מפריז.
כשהיה שם, הוא למד שיעורי ערב מפול דלארוש והכין עותקים במוזיאון הלובר.
בשנת 1842 השתתף בתערוכה בסלון.
בעקבות זאת, ביקר בשווייץ ובצפון איטליה, ולבסוף עשה את דרכו לרומא, שם בילה שנה וחצי, הכין רישומים וחקר את הפסלים.
הוא עבד גם כצייר פורטרטים, וקיבל עבודות מהמלך לודוויג הראשון והנסיך הנרי מפרוסיה.
לאחר שעזב את רומא, סייר בספרד וביקר במרוקו.
בזמן שהותו במדריד הוא התוודע למנהל מוזיאון דל פראדו.
הוא שב למגדבורג דרך צרפת בשנת 1846, התחתן עם אהובת מתקופת ילדותו, ופתח סטודיו והפך אותו למקום מפגש של אמנים, סופרים ואנשי תיאטרון.
עבודותיו מתקופה זו הן בעיקרן ספרדיות ומזרחיות.
מאוחר יותר, הוא ביסס את עצמו כצייר פורטרטים.
מצויריו כללו אנשי עסקים מקומיים רבים, אנשי דת ופוליטיקאים וכן את המלך (לימים, קייזר) וילהלם הראשון.
הוא היה חבר בחברות אמנות רבות והקים בשנת 1859 את "אתנה", עמותה ל"אמנות, מדע והומור ".
במהלך שנות ה -60 וה -1870 הוא נסע ושהה ברחבי בהרי בוואריה, אוסטריה ושווייץ (בעיקר אזור הרץ), ומילא ספרי רישומים בציורים ובצבעי מים.
שנתיים לאחר מות אשתו בשנת 1884, הוא נכנע לסיבוכים רפואיים ונפטר מדלקת ריאות.
רבות מיצירותיו אבדו במהלך שתי מלחמות העולם, אך אוסף נרחב עדיין קיים במוזיאון מגדבורג.
ד"ר אדמונד וזנמאייר היה כלכלן גרמני מוביל, דיפלומט של גרמניה הנאצית, חבר בכיר במפלגה הנאצית (NSDAP) ובאס אס, ופושע מלחמה נאצי.
החל מ-1 בפברואר 1932 היה וזנמאייר חבר במפלגה הנאצית, או בשמה המלא: מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP – מס' 873.780) ומיוני 1936 בשוצשטאפל (אס אס: 202.122).
כמומחה כלכלי של משרד החוץ של הרייך הגרמני, הוא העריך את התנאים הכלכליים והפוליטיים במזרח, במזרח התיכון ובאירופה.
בשנת 1943 ערך דו"ח ארוך על הונגריה (כולל דרום סלובקיה וטרנסילבניה כולה), ושירת באס אס עם כמה מטלות מיוחדות.
ב-19 במרץ 1944, במהלך כניסת הצבא הגרמני לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), הוא מונה לשגריר ולשליחו המלא של אדולף היטלר בהונגריה מטעם גרמניה הנאצית.
פירוש הדבר שהיה ממונה על כל כוחות הכיבוש למעט הוורמאכט (הוא היה ממונה לרבות, ובמיוחד, על הגסטפו).
הוא מילא תפקיד במעצר אישים שהיו ידועים כאנטי-גרמנים וכן בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
במהלך ההפיכה של פרנץ סלשי ומפלגת צלב החץ עזר לצלב החץ להשתלט על כל מנגנוני השלטון ובכך מנע מהונגריה לצאת ממלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 נכנע לחיילי צבא ארצות הברית ליד זלצבורג.
בשנת 1949 דן אותו בית הדין הצבאי הבינלאומי בנירנברג ל-20 שנות מאסר כפושע מלחמה.
מאוחר יותר עונשו הומתק, והוא שוחרר בשנת 1951. לאחר מכן ייצג את גרמניה בחברת Pennel & Flipo, שבסיסה היה ברובה בצפון צרפת.
מאז כבר לא מילא תפקיד חשוב.
וזנמאייר העיד במשפט אייכמן בשנת 1961 כעד הגנה.
הוא התגורר בדרמשטאדט עד מותו בשנת 1977.
13 ספטמבר 1936 אס אס אונטר-שטורמפיהרר
30 ינואר 1937 אס אס אובר-שטורמפיהרר
9. נובמבר 1937 אס אס האופטשטורמפיהרר
12 מרץ 1938 אס אס שטנדרטנפיהרר
22 ינואר 1942 אס אס אוברפיהרר
15 מרץ 1944 אס אס בריגדפיהרר
15 מרץ 1944 שליח מחלקה 1 וממונה של הרייך הגרמני הגדול
אדמונד ג'ורג' ואלְפּי נוֹקְס , היה משורר וסאטיריקן בריטי שכתב תחת שם העט Evoe.
הוא כיהן כעורך העיתון הסאטירי פאנץ' בשנים 1932–1949, לאחר שנמנה עם הכותבים בו שירה ופרוזה במשך שנים רבות.
נוקס היה בנו הבכור של אדמונד ארבת'נוט נוקס, צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני מארבת'נוט.
הוא היה אחיהם של הסופר והכומר הקתולי רונלד נוקס, מפצח הצפנים דילי נוקס, הכומר האנגליקני וחוקר הברית החדשה וילפרד נוקס, והסופרת ויניפרד פק.
בתו, הסופרת פנלופי פיצג'רלד, חיברה ביוגרפיה קבוצתית של ארבעת האחים, שכותרתה "האחים נוקס" .
נוקס התחנך בבית הספר על שם המלך אדוארד בברמינגהם, ובבית הספר ראגבי.
בשנת 1912 נשא את אשתו הראשונה, כריסטינה פראנסס היקס, ילידת 1885, ולהם נולדו הבת פנלופי (ילידת 1916), לימים הסופרת פנלופי פיצג'רלד, והבן אדמונד רול ואלפי נוקס (עיתונאי, הלך לעולמו בשנת 1994).
כריסטינה הלכה לעולמה בשנת 1935. בשנת 1937 נישא נוקס בשנית, למרי שפארד, מאיירת מרי פופינס ובתו של א"ה שפארד שאייר את פו הדב ואת הרוח בערבי הנחל.
הוא שירת בגדוד לינקולנשייר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובאוקטובר 1917 דיווח "פאנץ'" שהוא נפצע.
על אף שעיקר פרסומו בא לו מן הסאטירה, חיבר גם שירה רצינית, במיוחד במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת ששימש עורך "פאנץ'".
בשירים אלו יש מזיגה של נוסטלגיה נוּגה, נחישות קודרת, וכמיהה לשלום, לעיתים קרובות תוך שימוש במשקלים קלאסיים מיוונית או מלטינית, או בצורות מן השירה האנגלית לדורותיה.
על אף שהיה אגנוסטי משך רוב חייו, לימים שב בהדרגה אל הכנסייה האנגליקנית.
במהלך חייו פורסמו כמה וכמה אוספים פרי עטו, רובם ככולם מלוקטים מתוך דפי "פאנץ'":
אדמונד טיודור, רוזן ריצ'מונד הראשון (בערך 1430 – 3 בנובמבר 1456, הידוע גם בשם אדמונד מהאדאם), היה אביו של הנרי השביעי, מלך אנגליה וחבר במשפחת טיודור מפנמיניד, צפון ויילס.
הוא היה בנם של אואן טיודור והמלכה האלמנה קתרין מוולואה, ואח למחצה של הנרי השישי, מלך אנגליה.
אדמונד גודל במשך כמה שנים על ידי קתרין דה לה פול, והנרי התעניין בחינוכו, והעניק לו תואר ואדמות לאחר שהגיע לבגרות.
גם אדמונד וגם אחיו, ג'ספר, הפכו ליועצים למלך, מכיוון שהם היו קרובי משפחתו הקרובים ביותר שנותרו.
האחים זכו לתואר רוזנים בכירים בחצר המלוכה והיו להם תפקידים משפיעים בפרלמנט של אנגליה.
אדמונד קיבל גם את טירת ביינארד בלונדון, וניהל אחוזה מצליחה.
הוא היה נשוי למרגרט בופור, הרוזנת מריצ'מונד ודרבי, לאחר שנישואיה הראשונים בוטלו.
לפני תחילת מלחמות השושנים, אדמונד היה בקשר עם ריצ'רד מיורק ותמך בו כשהמלך חלה במהלך 1453–1454. לאחר תחילת המלחמה ב-1455, שלח ריצ'רד מיורק את אדמונד לשמור על סמכותו של המלך בדרום ויילס.
בזמן שהיה שם, ריצ'רד מיורק הודח על ידי המלך, ובתגובה נשלחו כוחות יורקיסטים להילחם באלו של טיודור בדרום ויילס.
אדמונד נלכד בטירת קרמרטן, שם מת מדבר הבלוטות ב-3 בנובמבר 1456.
לאחר מותו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, נישאה אלמנתו המלכה קתרין מוולואה עם אוון טיודור.
הנישואים היו בסתר, ולא היו ידועים עד לאחר מותה של קתרין.
מקובל שקתרין ואוון נישאו בסביבות 1429/1430, מאחר שהמלכה הפסיקה לגור בביתו של בנה הנרי השישי, ואוון קיבל את זכויותיו של אנגלי בפרלמנט של מאי 1432.
ילדיהם של קתרין ואוון נולדו מחוץ לבית המלוכה.
בנם הראשון, אדמונד, נולד בארמון Much Hadham, הרטפורדשייר.
בית האחוזה היה בבעלות הבישוף של לונדון.
בשנת 1436 פרשה אמו למנזר ברמונדסי, שם נפטרה ב-3 בינואר 1437. כשקתרין מתה, אויביה של המלכה נעו נגד אוון.
הוא נקרא ללונדון, אך זוכה על ידי בית המשפט המלכותי מאישומים הקשורים לנישואים.
בזמן שהיה בדרכו לוויילס, הוא נעצר ונכלא בכלא ניוגייט.
לאחר שנמלט בתחילת 1438, הוא נתפס מחדש ונכלא פעם נוספת בטירת וינדזור.
לאחר מות אמם וכליאתו של אביהם, אדמונד ואחיו ג'ספר גדלו בטיפולה של קתרין דה לה פול, בתו של מייקל דה לה פול, הרוזן השני של סאפוק, איתה נשארו עד לפחות מרץ 1442. הנרי השישי החל לשים לב לאחיו למחצה בשלב זה.
הוא דאג להכניסם לטיפולם של כמרים המפקחים על הוראתם.
אדמונד, ואחיו ואביו, נלקחו לבית המלוכה של הנרי.
הנרי חיבב לכאורה את אחיו למחצה, והאציל כל אחד מהם כאשר אדמונד הפך לרוזן ריצ'מונד ב-15 בדצמבר 1449, וג'ספר לרוזן פמברוק ב-23 בנובמבר 1452.
כרוזנים, ומוכרים על ידי בית המלוכה כאחיו למחצה של המלך, לאדמונד וג'ספר הייתה עדיפות חסרת תקדים על פני כל שאר אנשי החצר, למעט הדוכסים.
כל אחד מהם קיבל קרקעות, למרות שג'ספר קיבל קצבה שנתית עד שפמברוק התפנתה.
לאחר שבע שנות נישואים עם מרגרט מאנז'ו, הנרי עדיין היה חסר ילדים.
לאחר מותו של האמפרי, דוכס גלוסטר, שושלת המלוכה הייתה בסיכון, והאחים טיודור נחשבו כיורשים אפשריים.
היו חששות שאמנם היו ממוצא מלכותי צרפתי דרך קתרין, אך לא היה להם קשר דם לכס המלכות האנגלי.
עד 1452, אדמונד וג'ספר היו שניהם בין קבוצת היועצים האישיים הקטנה של הנרי; הם היו קשרי הדם היחידים בבית המלוכה.
עם זאת, אף אחד מהם לא היה מיומן בענייני המדינה באנגליה, ובמקום זאת הם קיבלו בעיקר את המשימה להבטיח את סמכותו של המלך בוויילס.
הדבר הביא לחיבה ארוכת שנים למשפחה באותה מדינה.
החקירה הרשמית של הצמד התרחשה במצודת לונדון ב-5 בינואר 1453. מאוחר יותר באותה שנה, ב-6 במרץ, הם תפסו את מקומותיהם בפרלמנט של אנגליה כראש כל הרוזנים בחצר.
לאחר עתירה של בית הנבחרים של אנגליה, הן ג'ספר והן אדמונד הוכרו רשמית כאחים למחצה לגיטימיים של המלך והמוגבלויות הסטטוטוריות הקשורות בשל החשבתם כוולשים הוסרו.
בשנים 1452 ו-1453, הנרי נתן להם מענקים כספיים גדולים, וכן נתן לאדמונד רכוש בווסטמורלנד ולנקשייר.
אדמונד ניהל אחוזה רווחית והשקיע בתעשיית הצמר שבסיסה בבוסטון, לינקולנשייר.
הנרי גם העניק לו את הארמון מימי הביניים של טירת ביינארד, ליד נהר התמזה בלונדון.
בקיץ 1453, סבל הנרי מהתמוטטות נפשית שנמשכה למעלה מ-17 חודשים.
כמה מפלגות ביקשו לקחת את השלטון בתקופה זו.
אשתו של הנרי, מרגרט מאנז'ו, דרשה להכריז על יורש העצר.
האחים טיודור תמכו בריצ'רד מיורק, שביקש להיות מגן הממלכה.
עם זאת, אדמונד לא השתתף בפרלמנט ב-3 באפריל 1454, שם זכה יורק לתואר פרוטקטור.
אדמונד אכן השתתף במועצת היועצים של המגן, אם כי לא בתדירות גבוהה כמו ג'ספר.
שני האחים היו נוכחים בנובמבר 1445, כאשר המועצה צמצמה את גודלו של בית המלוכה.
כתוצאה מכך, כל אחד מהם קיבל פמליה של כומר, שני סוסים, שני יומנים ושני פקידים.
המלך התאושש בסביבות חג המולד של 1454, ופיטר את יורק, בעוינות כתוצאה מכך.
זה הותיר את האחים טיודור בבעיה.
אדמונד לא השתתף בקרב סנט אולבנס הראשון ב-22 במאי 1455, שם נתפס הנרי על ידי ריצ'רד מיורק.
שני האחים השתתפו בפרלמנט הבא, שבו שוב נקרא יורק בשם מגן.
בעוד יורק ביטל את רוב המענקים שהעניק הנרי במהלך שלטונו, אלה לאדמונד וג'ספר נותרו.
שני האחים נעדרו כאשר המושב השני של הפרלמנט באותה שנה החל ב-12 בנובמבר; אדמונד נשלח לוויילס כדי לדכא את המרד של גרפוד אפ ניקולס.
מרגרט בופורט הייתה בתו היחידה של ג'ון בופורט, דוכס סאמרסט הראשון.
דרך אביה, היא גם הייתה נינה של ג'ון מגונט.
ככזו היא נשאה תביעה לכס המלכות.
כך היא נישאה בילדותה לג'ון דה לה פול, בנו של הדוכס השאפתני מסאפוק.
בתחילת 1453, בוטלו נישואיהם של מרגרט וג'ון, וב-24 במרץ קיבל אדמונד שמירה על מרגרט, שהייתה עדיין בת תשע בלבד.
אדמונד התחתן עם מרגרט ב-1 בנובמבר 1455 בטירת Bletsoe.
באמצעות מרגרט בנו של אדמונד יכול היה לתבוע את כס המלוכה האנגלי.
אדמונד מת שנה לאחר מכן, והותיר אלמנה בת 13 שהייתה בחודש השביעי להריונה עם ילדם, הנרי טיודור.
גרפוד ערך מלחמה עם החיילים תחת אדמונד, וכבש את הטירות באבריסטווית', קרמרטן וקארג סננן עד יוני 1456. המרד לא נמשך זמן רב, ובתחילת אוגוסט, כוחותיו של אדמונד כבשו מחדש את הטירות הללו, אם כי עימותים קטנים נמשכו עוד מספר חודשים.
בזמן שאדמונד היה בוויילס, המלך הדיח את יורק.
כנקמה, יורק שלח 2,000 גברים תחת ויליאם הרברט ב-10 באוגוסט לכבוש את דרום ויילס.
כשהגיעו לטירת קרמרטן, הם כבשו את המעוז ולכדו את אדמונד טיודור.
כאשר חייליו של הרברט עברו לאברסטוויט, אדמונד נותר מאחור, כלוא בטירת קרמרטן.
ב-3 בנובמבר 1456, אדמונד נדבק בדבר הבלוטות ומת שם.
הוא נקבר בכנסייה הפרנציסקנית הסמוכה בקרמרטן.
היו חשדות שאולי אדמונד נרצח, ולכן נערך משפט מספר חודשים לאחר מכן עם כמה צדדים שהואשמו, אך איש לא נמצא אשם.
שרידיו של אדמונד נשלחו לקתדרלת סנט דייוויד, פמברוקשייר, בשנת 1539, עקב פירוק המנזרים שנחקק על ידי נכדו, הנרי השמיני, מלך אנגליה מבית טיודור.
אדמונד זילברנר (באנגלית Edmund Silberner; בוריסלב, פולין, כיום אוקראינה, י"א בניסן ה'תר"ע, 1910 – ירושלים, ח' בכסלו ה'תשמ"ו, 1985) היה כלכלן ישראלי.
תרגם ופירש את כתבי משה הס, והתמקד בנושא האנטישמיות המובנית שהייתה או ישנה בתנועות הסוציאליסטיות.
על חייו לא ידוע הרבה.
נולד לנתן ורחל זילברנר בעיר בוריסלב, אז חלק מפולין (כיום במערב אוקראינה).
הוריו ואחיו עמנואל נספו בשואה.
בשנת 1946 חזר לפרינסטון כמרצה, ובהמשך קודם לדרגת מרצה בכיר .
בשנה זו הוציא את ספרו באנגלית "בעיית המלחמה" (הוצאת אוניברסיטת פרינסטון) על כלכלת המלחמה ועל עמדות התנועות הסוציאליסטיות (סן סימוניזם, אווניזם, פורייריזם, ומרקסיזם בהיבט של חומרנות היסטורית) לפיהן המלחמה נובעת משיטת הכלכלה המעמדית והכספית - קפיטליזם, שזוהה על ידיהם עם יהודים.
כעשור קודם לכן כתב בגרמנית מאמרים נפרדים על כל אחד מהוגי תנועות אלה ויחסם השלילי ליהודים.
באותה שנה החל התכתבות עם האוניברסיטה העברית, ובסופו של דבר התקבל לחוג לכלכלה כמרצה, ועלה לארץ עם אשתו בשנת ה'תשי"ג (1952-3).
בתחילת ההתכתבות עם האוניברסיטה כבר היו לו מאמרים וספרים רבים מוערכים ומפורסמים.
ב-1956 הועלה מדרגת מרצה לדרגת פרופסור־חבר בכלכלה.
וב-1967 מונה לפרופסור מן המניין.
זילברנר עסק רבות בכתבי משה הס והשינוי שעבר בעקבות האנטישמיות בסוציאליזם.
הוא כתב את הערך על סוציאליזם באנציקלופדיה העברית, וערכים נוספים על אישים ונושאים הקשורים בסוציאליזם כמו הערך "מיכאיל אלכסנדרוביץ' בקונין".
לדעת סגל החוג, מינויו לא התאים לחוג לכלכלה ולרוח הישראלית, והוא נותר "נטע זר" בקרבה, אף שנשאר בחוג עד פרישתו.
אולם מעדות תלמידיו מתקבל רושם שונה.
ואולי דעותיו האנטי סוציאליסטיות בדבר האנטישמיות הנטועה והמובנית בתנועות השמאל העולמיות והתנגדותם ללאומיות יהודית היו בעוכריו.
אחד מתלמידיו הוא מיכאל שראל מראשי ומקימי פורום קהלת אשר סיכם את הרצאותיו בספר.
בשנת 1955 תורגם ספרו על סוצייאליזם ואנטישמיות לעברית בידי נקדימון רוגל ולהוצאה לאור עם העיתונות הגיעו תגובות ביקורתיות, לפיהן אסור לצבוע את הסוציאליזם עצמו כאנטישמיות אלא רק את האישים שפעלו בה בתחילת הדרך.
מכתבים נשמרו בארכיון הציוני ובגנזכי העיתונות.
ספר זה צוטט בכמה מאמרים מדעיים וספרים תעודיים על הסוציאליזם, וביניהם בספרו של אהוד מנור עיתון למען האנושות, בפרק "סוציאליזם שמרני?" - על העיתון הסוציאליסטי האמריקאי ביידיש פארווארטס, ובספר שאלת היהודים במהפיכה הליברלית והמהפכנית ברוסיה, מאת יצחק מאור.
ספרים נוספים שלו תורגמו לעברית כמו כלכלת ימי הביניים והזמן החדש - היסטוריה כלכלית.
הוצאת "מפעל השכפול" (הוצאת אקדמון) בשנת 1959.
נפטר בירושלים ח' בכסלו ה'תשמ"ו (דצמבר 1985) ונקבר בהר המנוחות.
במרץ 2020 כתב החוקר תום נבון בעבודתו לשם קבלת התואר השלישי באוניברסיטת חיפה, כי היו חוקרים נוספים מתקופת המלחמה הקרה שאחזו בדעת זילברנר לגבי ההטיה נגד היהודים כעמדה גורפת בתנועות המרקסיסטיות.
לאחר השואה בה הוצגו היהודים "כנושכי נשך מוצצי דם", לדעתו, העיסוק בחקר תפקיד היהודים בכלכלה העולמית הפך "מוקצה מחמת מיאוס", כדבריו.
יוהאן יעקבי 46–1843 ותרומתו להבנת תקופת טרם-הצעדה, זילברנר 1976. על יוהאן יעקובי הלוחם לאמנסיפציה יהודית.
יוהאן יעקבי - האיש והמדינאי.
Politiker und Mensch ספר בהוצאת בון בד גודסברג, 1976
רוזה לוקסמבורג, מפלגתה והשאלה היהודית
מכתב לא ידוע משמעון דובנוב לאדוארד ברנשטיין
המפלגה הקומוניסטית בגרמניה והשאלה היהודית
משנתו הכלכלית של אנטואן-אליזה שרבולייז
המלחמה - במחשבה הכלכלית של המאה ה-16 וה-17
עריכת כתב יד של דוד ריקרדו שטרם פורסם
משה הס רשימת מקורות מוערת
צ'ארלס פוריה בדבר השאלה היהודית (1946) – על האנטישמיות השיטתית של המתמטיקאי צ'ארלס פורייה והשפעתה
פרידריך אנגלס והיהודים (1949) - על האנטישמיות של אנגלס הלא יהודי שהסתמכה על דברי שותפו קרל מרקס בנוגע ליהודים ושינוי עמדותיו בערוב ימיו אחר מות מרקס
על האנטישמיות בתנועה הסוציאליסטית נאום בכורה עם התקבלותו לאוניברסיטה העברית, 4 בינואר 1953, ה'תשי"ד.
"הסוציאליזם המערבי ושאלת היהודים" בתרגום נקדימון רוגל (עטיפת הספר המקורית באתר סימניה)
היסטוריה כלכלית בזמן החדש, בעקבות הרצאותיו של א' זילברנר באוניברסיטה העברית, בעריכת מיכאל שראל, תש"יד.
ביקורת על הספר מאת משה קטן באתר הספרייה הלאומית - הטוען שעל אף הדיוק במקורות, עלול להתקבל רושם מוטעה מן הספר, לפיה סוציאליזם קשור בהכרח באנטישמיות.
אדמונד דולאק היה מאייר מגזינים, מאייר ספרים ומעצב בולים צרפתי-בריטי, יליד טולוז.
הוא למד משפטים אך מאוחר יותר פנה ללימודי אמנות בפריז, בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
הוא עבר ללונדון בתחילת המאה ה-20, ובשנת 1905 קיבל את ההזמנה הראשונה שלו לאייר את הרומנים של האחיות ברונטה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הכין דולאק ספרי תבליט.
לאחר המלחמה, הצטמצם שוק ספרי הילדים המפוארים, ולאחר מכן הוא פנה לאיורי מגזינים, זאת לצד מיזמים נוספים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא עיצב שטרות כסף ובולי דואר, במיוחד את אלו שציינו את תחילת שלטונה של אליזבת השנייה.
כיליד טולוז, צרפת, הוא החל את הקריירה שלו בלימודי משפטים באוניברסיטת טולוז.
בנוסף, הוא למד אמנות, כשהוא פונה לעסוק בכך במשרה מלאה, לאחר שהשתעמם ממשפטים, ואחרי שזכה בפרסים באקול דה בוזאר.
בשנת 1904, הוא בילה תקופה קצרה מאוד באקדמיה ז'וליאן, זאת לפני מעברו ללונדון.
לאחר שהשתקע בפארק הולנד, לונדון, הצרפתי בן ה-22 הוזמן על ידי המו"ל ג'וזף מלבי דנט, לאייר את ג'יין אייר.
זאת בנוסף לאיור תשעה כרכים של יצירות מאת האחיות ברונטה.
לאחר מכן הוא הפך לתורם קבוע במגזין The Pall Mall, והצטרף ל-London Sketch Club, שהכיר לו את מאיירי הספרים והמגזינים המובילים של היום.
באמצעות אלה הוא החל קשר עם גלריות לסטר ו-Hodder & Stoughton; הגלריה הזמינה איורים מדולאק, שנמכרו בתערוכה השנתית, בעוד שזכויות ההוצאה על הציורים נלקחו על ידי Hodder & Stoughton למטרת הדפסתם המחודשת בספרי מתנות מאוירים, תוך הוצאת ספר אחד בשנה.
דולאק הפך לאזרח בריטי ב-17 בפברואר 1912.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא תרם מזמנו לאיור ספרי תבליט, כולל ספרו של המלך אלברט (1914), ספר המתנות של הנסיכה מרי, ובאופן יוצא דופן, ספר התמונות שלו של אדמונד דולאק עבור הצלב האדום הצרפתי (1915) כולל 20 תמונות צבעוניות.
Hodder and Stoughton פרסמו גם את Dreamer of Dreams (1915) כולל 6 תמונות צבעוניות - יצירה שחוברה על ידי מלכת רומניה דאז.
דולאק היה נשוי פעמיים: לאליס מאי דה מריני, אמריקאית (נישואין : ב-1903; גירושין: ב-1904); לאלזה ביניירדי (נישואין: ב-1911; פרידה או גירושין: ב-1924).
לאחר שדולאק נפרד מאשתו ב-1924, הוא חי עם הסופרת הבריטית הלן ביוקלרק עד מותו ב-1953. דולאק השתמש בה לעיתים קרובות כמודל לאיורים שלו, ואייר את שני הרומנים שלה, ביתן הלכה הירוק (1926) ואהבת המלאך השוטה (1929).
לאחר המלחמה, מהדורות הדלוקס של ספריו המאוירים הפכו לנדירות, והקריירה של דולאק בתחום זה הסתיימה.
ספריו האחרונים מסוג זה היו "ספר האגדות של אדמונד דולאק" (1916), "מעשיות טנגלווד" (1918) (כולל 14 תמונות צבעוניות) ו"ממלכת הפנינה" (1920).
עם זאת, הקריירה שלו המשיכה בתחומים אחרים, כולל קריקטורות בעיתונים (במיוחד ב-The Outlook), דיוקנאות, עיצוב תלבושות ותפאורה לתיאטרון, לוחיות ספרים, קופסאות שוקולד, מדליות וגרפיקה שונות (במיוחד עבור תיאטרון מרקורי, נוטינג היל גייט).
הוא גם הכין איורים עבור The American Weekly, מוסף יום ראשון השייך לרשת העיתונים האמריקאית Hearst ול-Country Life הבריטי.
Country Life Limited (לונדון) פרסם את Gods and Mortals in Love (1935) (כולל 9 תמונות צבעוניות) בהתבסס על מספר תרומות של דולאק ל-Country Life בעבר.
The Daughter of the Stars (1939) היה פרסום נוסף שהפיק רווח מיצירות האמנות של דולאק - בשל אילוצים הקשורים לפרוץ מלחמת העולם השנייה, פרסום זה כלל רק שתי תמונות צבעוניות.
הוא המשיך לאייר ספרים עד סוף חייו, יותר מכל בני דורו, אם כי אלה היו פחות תכופים ופחות מפוארים מאשר בתקופת תור הזהב.
באמצע העבודה על הזמנת איור הספרים האחרונה שלו (Milton's Comus), מת דולאק מהתקף לב ב-25 במאי 1953 בלונדון.
דולאק היה אחד המעצבים של סדרת הבולים Wilding, שהיו הבולים הראשונים הרגילים שהונפקו עם תחילת שלטונה של המלכה אליזבת השנייה.
הוא הופקד על עיצוב המסגרת סביב תמונת המלכה על ערכי ה-1, 1s 3d ו-1s 6d, אם כי דמותה של המלכה נדחתה לטובת דיוקן צילום של דורותי ויילדינג, שבו הוא ביצע כמה שינויים באופן ידני.
הוא אף עיצב את חותמת הערך התלת-ממדית של הסט שהופק להנצחת הכתרת המלכה אליזבת השנייה אולם נפטר רגע לפני הנפקתו.
דולאק עיצב בולים (סדרת Marianne de Londres) ושטרות כסף עבור צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנות ה-40 אף הכין פרויקט לשטר של 20 זלוטי פולני עבור בנק פולין.
שטר זה (הודפס באנגליה בשנת 1942 אך מתוארך לשנת 1939) הוזמן על ידי ממשלת פולין בגלות ומעולם לא הונפק.
אדמונד וודיל הבן היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס השלישי של וירג'יניה, וכן כיהן כשופט משפט וערעור.
לפני כהונתו כמחוקק, הוא היה שופט בווירג'יניה, ולאחר מכן הפך לשופט מחוזי של ארצות הברית בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה ועדיין כיהן מאוחר יותר בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית.
וודיל נולד ב-22 במאי 1855 במחוז צ'ארלס סיטי, וירג'יניה, והתחנך על ידי מורים פרטיים ולמד באקדמיית נורווד.
הוא היה סגן פקיד של בתי המשפט של מחוזות צ'ארלס סיטי, ניו קנט, הנובר והנריקו ושל בית המשפט המחוזי של ריצ'מונד, וירג'יניה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה וסיים את לימודיו ב-1877.
וודיל, שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח משרד עריכת דין במחוז הנובר בין השנים 1877 ל-1878, ולאחר מכן עבר לריצ'מונד, שם עסק בעיר ובמחוז הנריקו המקיפה בין השנים 1878 ל-1880. בשנת 1880, האספה הכללית של וירג'יניה מינתה אותו כשופט של בית המשפט המחוזי של מחוז הנריקו.
הוא כיהן במשך שלוש שנים (עד 1883) לפני שהתפטר כדי לכהן בתפקיד התובע של ארצות הברית עבור המחוז המזרחי של וירג'יניה (מ-1883 עד 1885).
ולאחר מכן חזר וודיל לעיסוק המשפטי הפרטי שלו וכן התמודד בהצלחה לבית הנבחרים של וירג'יניה (משרה חלקית) ונבחר מחדש, וכיהן מ-1885 עד 1889.
כמועמד רפובליקני, וודיל התמודד ללא הצלחה ב-1886 לקונגרס ה-50 של ארצות הברית, אך הוא ערער בהצלחה על בחירתו של חבר בית הנבחרים ג'ורג' ד.
וייז לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה-51 של ארצות הברית, ולאחר מכן כיהן מ-12 באפריל 1890 עד 3 במרץ 1891. הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1890, אלא חידש את העיסוק המשפטי שלו בריצ'מונד מ-1891 עד 1898. הוא היה ציר לוועידות הלאומיות הרפובליקניות בשנים 1892 ו-1896.
הנשיא ויליאם מקינלי מינה את וודיל ב-10 במרץ 1898, למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה שפונה על ידי השופט רוברט ויליאם יוז.
הסנאט של ארצות הברית אישר את המועמדות ב-22 במרץ 1898, והשופט וודיל קיבל את המינוי שלו באותו יום.
אחד התיקים המפורסמים שלו כלל סופרג'יסטיות שנידונו למאסר על שהפגינו בתור "הזקיפים השקטים" מחוץ לבית הלבן.
ב-14 בנובמבר 1917, הנשים שנידונו לבית העבודה של Occoquon בלורטון, וירג'יניה, סבלו מ"לילה של טרור" שכלל מכות על ידי סוהרים, והסופרג'יסטית לוסי ברנס נאלצה לעמוד כל הלילה עם הזרועות כבולות לתקרת התא שלה.
שלושה ימים לאחר מכן, השופט וודיל הוציא צו מכתב משפט הביאס קורפוס שביקש לשחרר את הנשים שנכלאו ליד אלכסנדריה, וירג'יניה, ועשרה ימים לאחר מכן הורה לשחרר אותן.
כהונת בית המשפט המחוזי של השופט וודיל הסתיים ב-9 ביוני 1921, עם מינויו לשופט המחוז הרביעי.
וודיל מונה על ידי הנשיא וורן הרדינג ב-26 במאי 1921, למושב בבית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית שפונה על ידי השופט ג'טר קונלי פריצ'רד.
מינויו אושר על ידי הסנאט ב-2 ביוני 1921, והוא קיבל את המינוי שלו באותו יום.
הוא היה חבר בוועידת שופטי המחוז הבכירים (כיום הוועידה השופטת של ארצות הברית) מ-1925 עד 1930. כהונתו הסתיימה ב-9 באפריל 1931, עקב מותו בריצ'מונד.
השופט וודיל נקבר בבית הקברות של הוליווד בריצ'מונד.
חתנו מנלקוס לנקפורד עזר להחיות את המפלגה הרפובליקנית באזור טיידווטר של וירג'יניה וגם כיהן 2 קדנציות בקונגרס, וייצג את מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה.
אדמונד ג'קסון דייוויס היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הרפובליקנית ואיש הדרום תומך האיחוד, ששירת כבריגדיר גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כמושל טקסס ה-14 בשנים 1870–1874 במהלך תקופת השיקום.
אדמונד דייוויס נולד בסיינט אוגוסטין שבטריטוריית פלורידה, כבנם של ויליאם גודווין דייוויס ושל מרי אן צ'אנר.
אביו היה עורך דין ובעל קרקעות בסיינט אוגוסטין, היישוב הקבוע העתיק ביותר בארצות הברית.
ב-1848, לאחר שנחתם הסכם גואדלופה אידלגו, עבר דייוויס עם הוריו לגלווסטון שבטקסס.
בשנה שלאחר מכן עבר דייוויס לקורפוס כריסטי, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1849–1853 הוא היה מפקח וסגן גובה המכס, ואז מונה כפרקליט המחוז השיפוטי ה-12, שכלל בשטחו את מחוז וב שבדרום טקסס.
לאחר מכן הוא היה לשופט במחוז זה.
במפקד האוכלוסין של 1850 נרשם שדייוויס התגורר ברחוב גרנט שבמרכז העיר לארדו, מושב מחוז וב.
דייוויס, שלוש נגרים ופועל התגוררו בבית אחד יחד עם טומסה בנווידס וילדיה.
לאחר מכן הוא החזיק בבעלותו חווה במחוז וב, ועסק בעריכת דין בלארדו.
לזמן מה הוא היה שופט של המחוז השיפוטי ה-29 של טקסס.
ב-1861 תמך דייוויס בעמדתו של המושל סם יוסטון נגד פרישת טקסס מהאיחוד.
הוא גם דחק ברוברט אדוארד לי לא להפר את שבועת האמונים שלו לארצות הברית.
דייוויס התמודד בבחירות להתמנות כנציג לוועידת הפרישה, אך הובס.
לאחר מכן הוא סירב לשאת שבועת אמונים לקונפדרציה, ופרש מתפקידו השיפוטי.
הוא עזב את טקסס ומצא מקלט בניו אורלינס, שהוחזקה על ידי האיחוד.
משם הוא הפליג לוושינגטון די.
סי., שם מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן כקצין בדרגת קולונל עם סמכות לגייס את רגימנט הפרשים הראשון של טקסס במסגרת צבא האיחוד.
את חיילי הרגימנט גייס דייוויס מקרב תומכי האיחוד שנמלטו מטקסס ללואיזיאנה.
הרגימנט השתתף בלא מעט קרבות עד תום מלחמת האזרחים.
במרץ 1863 נודע לדייוויס ולידידו ויליאם ו.
מונטגומרי שהם עומדים להיעצר על ידי חיילי צבא הקונפדרציה באוסטין, טקסס.
עד מהרה אספו השניים כמה מחפציהם ושמו פעמיהם לבריכת המילטון שבפאתי אוסטין, שם הם התחבאו לפני שהחליטו לחבור לחייליהם מצבא האיחוד במטמורוס שבמקסיקו.
בגבול נפוצו דיווחים רבים שחיילי הקונפדרציה וחיילי צבא האיחוד התגרו אלו באלו בלילות, ולעיתים נלחמו אלו באלו.
לאחר שקבעו את המחנה שלהם במטמורוס, גילה מונטגומרי שאנשי הקונפדרציה תכננו לחצות את הגבול ולעצור את דייוויס.
הוא דהר בחזרה אל המחנה וניסה להזהיר את דייוויס, אך מצא שחיילים הקונפדרציה כבר היו שם.
בדרכם חזרה לטקסס נתלה מונטגומרי על ידי אנשי הקונפדרציה.
זמן קצר לאחר המלחמה עתר דייוויס לקונגרס כדי שתוענק גמלה לאלמנתו של מונטגומרי.
ב-10 בנובמבר 1864 מינה הנשיא לינקולן את דייוויס כבריגדיר גנרל בצבא המתנדבים.
רק ב-12 בדצמבר הגיש לינקולן את המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית, שב-14 בפברואר 1865 אישר אותו.
דייוויס היה בין אלו שנכחו במעמד הכניעה של הגנרל אדמונד קירבי סמית' בטקסס ב-2 ביוני 1865. ב-24 באוגוסט אותה שנה שוחרר דייוויס מהשירות.
לאחר תום המלחמה היה דייוויס נציג לוועידת החוקה של טקסס של 1866. הוא תמך בזכויות העבדים המשוחררים ודחק בחלוקתה של טקסס לכמה מדינות בשליטה רפובליקנית.
ב-1869 נבחר דייוויס ברוב דחוק כמושל טקסס כאשר התמודד מול אנדרו ג'קסון המילטון, שהיה דמוקרט תומך האיחוד.
כרפובליקני רדיקלי שכיהן במהלך תקופת השיקום, הייתה תקופת כהונתו שנויה במחלוקת.
ב-22 ביולי 1870 הוקמה משטרת מדינת טקסס באמצעות חקיקה של הרפובליקנים הרדיקלים.
למשטרת המדינה ניתנו סמכויות יוצאות דופן, כולל העברת עבריינים ממחוז אחד למשנהו כדי שיועמדו למשפט, ופעילות סמויה כסוכנים חשאיים.
המשטרה פעלה נגד פשעים שמקורם בגזענות, ועל שוטריה נמנו אפרו-אמריקאים, מה שגרם למחאות מבעלי העבדים לשעבר, שבהמשך היו לתומכי ההפרדה הגזעית.
דייוויס הקים את "משמר המדינה של טקסס" ואת "כוח המילואים של המיליציה", שהיו מבשריו של המשמר הלאומי של טקסס.
חוק הדפוס קבע את קיומם של בית דפוס ציבורי רשמי ועיתון מדינתי, וקבע כי עיתונים אזוריים יוקצו להדפסת ההודעות הרשמיות השונות הנדרשות.
ממשל דייוויס בלט במחויבותו לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
אחד מחניכיו היה נוריס רייט קוני מגלווסטון, שהמשיך להיאבק למען השוויון עד מותו ב-1898, וזכה לכבוד כאחת הדמויות החשובות בטקסס ובהיסטוריה האמריקאית של השחורים.
אף על פי שדייוויס לא היה אהוד באופן מיוחד בקרב אנשי הקונפדרציה לשעבר, ורוב החומר הכתוב אודותיו במשך שנים היה ביקורתי כלפיו, הוא נחשב כגיבור בצבא האיחוד.
הוא גם זכה לכבוד ולידידות מצידם של התושבים דוברי הספרדית ששכנו על הגבול על גדת ריו גראנדה.
ב-1873 הובס דייוויס בבחירות על ידי הדמוקרט ריצ'רד קוק ביחס קולות של 42,633 מול 85,549, במערכת בחירות שעמדה בסימן של אי-סדרים.
דייוויס קרא תיגר על התוצאות וסירב לפנות את לשכתו בקומת הקרקע של קפיטול מדינת טקסס.
המחוקקים הדמוקרטים והמושל הנבחר קוק נאלצו כמדווח לטפס על סולמות אל הקומה השנייה של הבניין, שם התכנס בית המחוקקים.
כאשר סירב הנשיא יוליסס ס.
גרנט לשלוח כוחות לסיוע למושל המובס, עזב דייוויס באי-רצון את הקפיטול בינואר 1874. הוא נעל את דלת לשכתו ולקח עמו את המפתח, וכך אילץ את תומכיו של קוק לפרוץ את הדלת בגרזן.
דייוויס היה אחרון המושלים הרפובליקנים של טקסס עד אשר ביל קלמנטס הרפובליקני הביס את ג'ון לוק היל הדמוקרט ב-1978 והושבע לתפקידו בינואר 1979, 105 שנים לאחר תום כהונתו של דייוויס.
לאחר תבוסתו בבחירות, מונה דייוויס כגובה המכס של גלווסטון, אך דחה את המינוי בשל סלידתו מנשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
ב-1880 הוא התמודד שוב על משרת המושל, אך הובס.
שמו עלה כמועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בוועידת הרפובליקנים שהתכנסה בשיקגו באותה שנה ובחרה בג'יימס גרפילד כמועמד לנשיאות.
ב-1882 נוצח דייוויס בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1858 נשא דייוויס לאישה את אן אליזבת "ליזי" בריטון, בתו של פורבס בריטון שהיה ראש הסגל של סם יוסטון.
לשניים נולדו שני בנים: בריטון שהיה בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית וקצין בצבא ארצות הברית, וווטרס, שהיה עורך דין וסוחר באל פאסו.
אדמונד דייוויס נפטר באוסטין ב-7 בפברואר 1883. הוא נטמן בהלוויה צבאית כגיבור מלחמה בבית הקברות של מדינת טקסס, ומצבה גדולה הוקמה על קברו.
אדמונד קירבי סמית' היה גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית.
נודע בעיקר עקב מנהיגותו ופיקודו על החזית הטרנס מיסיסיפית לאחר מפלת הקונפדרציה במצור על ויקסבורג.
כמו כן לחם סמית' במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
נולד בסיינט אוגוסטין שבפלורידה לעורך דין ולאשת מודיעין.
למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ולאחר מכן החל את שירותו הצבאי.
אדמונד אליהו לוי (11 באוקטובר 1941 – 11 במרץ 2014) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בבית המשפט העליון וכחבר הוועדה לבחירת שופטים, עד ליציאתו לגמלאות באוקטובר 2011.
לוי נולד בבצרה שבעיראק ועלה לישראל עם משפחתו בהיותו כבן 10. המשפחה השתקעה והתגוררה ברמת גן, והוא התחנך בבית ספר תיכון דביר.
אביו אליהו סאלם לוי היה פעיל בתנועת החרות ועם מינויו לראש סניף התנועה ברמלה, עברה המשפחה להתגורר בעיר זו.
אביו נבחר כראש עיריית רמלה ושימש בתפקיד בשנים 1971–1972 עד פטירתו.
לאחר שירותו בצה"ל, החל לעבוד בבית משפט השלום ברמלה, ובמקביל למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
הוא התקדם בתפקידיו בבית המשפט ממחלק תה עד שהפך למזכיר הראשי של בית המשפט.
ב-1970 הוסמך כעורך דין ופתח משרד משלו ברמלה.
כיהן כסגן ראש עיריית רמלה מטעם הליכוד במשך 3 שנים.
ב-1977 מונה לשופט צבאי, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים.
ב-1979 מונה לשופט בית משפט השלום בכפר סבא.
ב-1984 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
לוי דן בעיקר בפלילים והתבלט כשופט יעיל וקפדן.
בין השאר ישב בראש ההרכב שהרשיע את יגאל עמיר ברצח יצחק רבין.
מונה לשופט בית המשפט העליון במינוי בפועל בשנת 2000, וכשזה הסתיים, מונה במינוי של קבע ב־13 באוגוסט 2001 יחד עם אילה פרוקצ'יה.
ב-24 במרץ 2008 נבחר על ידי חבר שופטי בית המשפט העליון לוועדה לבחירת שופטים במקומו של המשנה לנשיאה אליעזר ריבלין.
לוי פרש לגמלאות בהגיעו לגיל 70, ב-11 באוקטובר 2011.
בינואר 2012 מונה לוי על-ידי ראש הממשלה ושר המשפטים לעמוד בראש הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון.
ביולי 2012 פורסמו מסקנות הוועדה בראשותו.
תחום התמחותו של השופט לוי היה המשפט הפלילי.
בין היתר, כתב את פסק הדין בפרשת הסגרתו של זאב רוזנשטיין לארצות-הברית, בו הכיר ביכולת להסגיר אזרח ישראלי שהעבירות שביצע היו קשורות לשטחה של מדינה זרה.
בתחום המשפט הציבורי נחשב לוי לשופט "אקטיביסט", והיה מוכן להתערב בהחלטות שלטוניות ומינהליות (כולל חוקים של הכנסת), גם במקרים שבהם אין בית המשפט נוהג להתערב.
הדבר הוביל לכתיבת דעות יחיד רבות מצדו.
כך, לדוגמה, היה לוי השופט היחיד שפסק, בדעת מיעוט, שהחוק המקטין את קצבאות הביטוח הלאומי אינו חוקתי ודינו להתבטל.
כן הצטרף לוי לפסק-הדין לפיו יש לבטל סעיף בפקודת הנזיקין, שפטר את המדינה מאחריות נזיקית כלפי פלסטינים שנפגעו בפעולות צה"ל שלא במסגרת פעילות ביטחונית.
לוי ישב בראש הרכב בג"ץ שפסל את החלטת שר הפנים, מאיר שטרית, לצמצם את מספר חברי מועצות הערים סמוך למערכת הבחירות המוניציפליות שהתקיימו בסוף שנת 2008.
בבג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל הורה לוי על ביטול הסדר הכבילה של עובדים זרים בישראל, תוך שהוא משתמש בלשון נוקבת לבקר את הדרך בה נוהגת המדינה בעובדים אלה: "אל לה למצוקתם של עובדים אלה מלהפוך עבורנו קרדום לחפור בו.
חלילה לנו מהפיכת עוניים מנוף לפגיעה בלתי-מבוקרת ובלתי-מידתית בזכויות-יסוד.
אנו, בעיקר אנו – שטעמה המר של גלות אינו זר לנו – הלא ידענו את נפש הגר, שגרים היינו בארץ מצרים (שמות כ"ג, ט)".
בשנת 2006 קבע לוי כי התיקון לחוק האזרחות, אשר מונע איחוד משפחות בין פלסטינים לבין תושבי ישראל, אינו חוקתי.
עם זאת, קבע כי אין לבטל את החוק, כיוון שממילא תוקפו עומד לפוג בתוך מספר חודשים, ויש להניח כי הכנסת תתקן את החוק בגלגולו הבא.
דעתו של לוי הייתה שובר השוויון בין חבריו בפרשה זו.
בשל כך, הפכה דעתו להלכה אשר יצאה מפסק הדין: ברוב קולות נקבע כי החוק אינו חוקתי, אולם הוא נשאר בתוקפו.
בשנת 2012, בעתירה נוספת נגד החוק, קבע לוי בדעת מיעוט שיש לבטל את החוק.
לוי היה היחיד שפסק כי יוּתר למשה פייגלין להתמודד בבחירות לכנסת השש עשרה.
הוא דרש הסברים ממפקד חיל האוויר, דן חלוץ, על התבטאויותיו לאחר הריגת המחבל סלאח שחאדה.
כן הצטרף לשאר השופטים ותמך בהסרת גדר ההפרדה סביב אלפי מנשה והחלפתה בגדר שלא תקיף יישובים פלסטינים.
לוי מתח ביקורת חריפה על פיטורי שרי הימין שבוצעו במטרה לאפשר את קבלת תוכנית ההתנתקות, אך לבסוף נתן להם הכשר משפטי.
גם על ההחלטה לבטל את "המצרף" כתחליף לפסיכומטרי מתח ביקורת, אך אישר אותה בפסק דינו.
פסיקה אחרת של לוי, שבה דעתו התקבלה על חבריו השופטים, הייתה לאסור על מימון בתי ספר חרדים שלא יקיימו את תוכנית הליבה של משרד החינוך.
לוי דחה את ערעורו של עו"ד ישראל פרי על הרשעתו בפרשת הפנסיה הגרמנית.
בעתירות שהוגשו נגד הסדר הטיעון שנחתם בין פרקליטות המדינה לנשיא המדינה לשעבר משה קצב, בעניין עבירות המין שבהן נחשד, שנדחו ברוב של שלושה מול שניים, היה בדעת מיעוט (ביחד עם השופטת דורית ביניש), וסבר כי יש להתערב ולפסול את עסקת הטיעון.
בין השאר גזר על שלמה בניזרי ארבע שנות מאסר על עברות של שוחד והפרת אמונים.
ב-13 ביולי 2009 תקף קשות את בית המשפט המחוזי ואת השופט משה דרורי שבחר שלא להרשיע אברך שדרס בכוונה תחילה שומרת בחניון, כדי לא למנוע את קידומו של האברך הדורס לעמדה בכירה בבית-דין רבני.
לוי בלט במלחמתו בשחיתות הציבורית.
כתב בפסק דין שדן בבקשה לביטול עסקת הטיעון שנחתמה בין היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לנשיא המדינה לשעבר, משה קצב: "מציאות קשה, כמותה לא ידענו בעבר, הולכת ומתהווה נגד עינינו.
במקרים רבים ניצלו אנשי ציבור את מעמדם ואת כוח השררה שבמשרתם כדי להיטיב עם עצמם ועם מקורביהם, אגב עשיקתה של הקופה הציבורית".
נכונותו של לוי להתערב בהחלטות שלטוניות בכלל, ובחוקים בפרט, באה לידי ביטוי בפרשת ההתנתקות מרצועת עזה.
בהחלטתו ביוני 2005 בעתירה שהוגשה לבג"ץ נגד תוכנית ההתנתקות מצא עצמו לוי במיעוט כאשר ביקש לפסול את התוכנית כלא חוקתית.
עוד במהלך הדיונים בעתירה ביקש לוי להוציא צו ביניים לעיכוב יישום התוכנית, ובפסק הדין עצמו קבע כי ההתנתקות כולה אינה חוקתית ופסק כי אם דעתו הייתה מתקבלת, היא הייתה בטלה ומבוטלת.
בין נימוקיו ציין לוי את הונאת הבוחרים שנעשתה בידי ראש הממשלה, שהתחייב במסע הבחירות שלא לסגת מרצועת עזה.
בנוסף ציטט בהרחבה רבה נימוקי פוליטיקאים ואנשי ביטחון שסברו כי התוכנית מסוכנת ודבריהם פורסמו בתצהיר לבית המשפט או בעיתונות.
בעיקר הדגיש את זכותו של עם ישראל על ארץ ישראל בכללותה ולפיכך את היותה של התוכנית "שלילה של זכות יסוד שאין נעלה ממנה".
השתמע ממנו שרק חוק יסוד יכול לפגוע בזכות זו.
לוי דחה בתוקף את הטענה שהשמיעה המדינה לפיה על המתנחלים היה לצפות שישיבתם בשטח היא זמנית.
על אף דבריו החריפים נגד התוכנית קרא לוי לציבור בסוף דבריו לציית לחוק ולהחלטת רוב חברי בית המשפט.
בדעת מיעוט סבר שיש לפסול את החלטת היועץ המשפטי מני מזוז לחתום על עסקת טיעון עם הנשיא לשעבר משה קצב.
בגוף פסק הדין הזכיר השופט לוי את יוזמות החקיקה שהוביל שר המשפטים דניאל פרידמן במטרה להפחית מכוחו של בית המשפט העליון, וטען כי הן "איום גס שמערכת המשפט טרם ידעה כמותו ואשר נועד ככל הנראה להשפיע על פסיקותיה".
בהתייחסה לדברים אלה ולדברים חריפים נוספים, שהתייחסו לשר חיים רמון, ושאותם כלל השופט לוי בדעת המיעוט שלו בפסק הדין בעניין עסקת הטיעון של משה קצב, כתבה בחוות-דעתה באותו העניין נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, כי "איננה סבורה, שמקומם של אלה יכירם במסגרת פסק הדין".
בג"ץ בית הספר בעמנואל, שבו קיבל בג"ץ טענה בדבר אפליה על בסיס עדתי בין תלמידות מזרחיות לתלמידות אשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל, עורר דיון ציבורי נרחב.
אף שההחלטה ניתנה פה אחד בהרכב של שלושה שופטים, אישים בציבור החרדי יצאו בביקורת אישית על אדמונד לוי, שהיה ראש ההרכב והדומיננטי בו.
ח"כ משה גפני פרסם טור ברשת עיתונות דתית תחת הכותרת "תודה, אדמונד" ובו כינה את לוי "טיפש".
בעיתונות החרדית כונה לוי באותה תקופה "סגן ראש עיריית רמלה לשעבר", ובעיתון החרדי "יתד נאמן" פורסם טור חריף תחת הכותרת "אבן שזרק שופט אחד, עשרה חכמים לא יוכלו להוציא", ובאותו טור יוחסו ללוי נחיתות, נקמנות וחוסר מזג שיפוטי מינימלי.
בעקבות אלה קרא הרכב בג"ץ בראשותו של לוי ליועץ המשפטי לממשלה לבחון את חוקיות הדברים וליידע את חברי הכנסת על היחס הראוי כלפי בית המשפט.
הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון
בינואר 2012 מינה ראש הממשלה בנימין נתניהו ועדה בראשות לוי לבחון נושאים הקשורים בתחום שטחי יהודה ושומרון וההתנחלויות.
הוועדה מצאה כי השטחים אינם בבחינת "שטח כבוש" מאחר שלא הוחזקו בידי ירדן על פי הדין הבינלאומי ושההתנחלויות ביהודה ושומרון חוקיות גם על פי המשפט הבינלאומי.
חלק נכבד מן הדו"ח עוסק בהזמת דו"ח טליה ששון.
ממצאי הוועדה שנויים במחלוקת, כאשר חוגי ימין תומכים בהם וחוגי שמאל מתנגדים.
נפטר ב-11 במרץ 2014, בגיל 72, ונטמן בבית העלמין הישן ברמלה.
לוי הותיר אחריו רעיה, ושתי בנות.
לאחר פטירתו, לוי הונצח באופנים שונים.
ב-2014, נחנכה כיכר על שמו, הנמצאת בסמוך לבית משפט השלום ברמלה, שבו החל את דרכו המשפטית.
הפסל שניצב במרכז הכיכר עוצב על ידי האמן המנוח ריצ'רד שילה.
ב-2019 שתי כיכרות מרכזיות נוספות הוקמו על שמו.
האחת, בכניסה לעיר קריית גת; והשנייה, ביישוב גני טל, בתחומי מועצה אזורית נחל שורק, בהשתתפות המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון.
ב-2015 קרן אייסף הקימה מערך לחלוקת מלגות אקדמיות על שמו של לוי, עבור סטודנטים מצטיינים למשפטים המתגוררים בפריפריה.
בנוסף, גם כן ב-2015, נוסדה עמותת "המסלול החדש" על שמו של לוי, המנוהלת באופן ייחודי על ידי סטודנטים מארבע האוניברסיטאות המלמדות משפטים בישראל (אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן).
פעילותה ההתנדבותית נעשית אל מול בני נוער בפריפריה ובקהילות רב-תרבותיות.
"המסלול החדש" היא אחת משתי העמותות היחידות כיום בישראל, המוקדשות לזכר שופט שכיהן בבית המשפט העליון – קדם לה מרכז השופט חיים כהן.
בשנת 2019 נבחרה העמותה לזוכה בפרס ליזמות חברתית ע"ש אלברטו מוסקונה מטעם קרן א.מ.ן (פרס א.מ.ת) וקרן רמון.
באוקטובר 2017 ראה אור ספר אדמונד לוי, בעריכת שופט בית המשפט השלום ד"ר אוהד גורדון, בהשתתפות שופטי בית המשפט העליון אסתר חיות, אליקים רובינשטיין ויצחק עמית.
הספר מורכב ממאמרים משפטיים העוסקים בפסיקתו של לוי או בתחומים המרכזיים שבהם פסק - המשפט הציבורי וזכויות האדם והמשפט הפלילי.
השקת הספר לוותה בסימפוזיון אקדמי שהתקיים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב במרץ 2018.
פלפס הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית.
פלפס הוא חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2006, על תרומתו בחקר היחס בין אינפלציה ואבטלה.
במחקריו, אשר בוצעו ברובם בשנות ה-60, טען פלפס כי בניגוד לעקומת פיליפס, היחס בין אינפלציה לאבטלה אינו שלילי.
פלפס ומילטון פרידמן הציגו תאוריה לפיה רק אם רמת האבטלה תרד מתחת לרמת האבטלה הטבעית, מונח בו הם השתמשו לראשונה, יחל היחס השלילי בין האבטלה לאינפלציה.
פלפס עוד חקר כיצד אותו תהליך משפיע על מקבלי ההחלטות בטווח הקצר והארוך.
בשנת 2001 אדמונד פלפס והיאן הן מאוניברסיטת סינגפור פרסמו בכנס על מקרו-כלכלה שנערך מטעם האוניברסיטאות הישראליות בן-גוריון ובר-אילן, מחקר הטוען כי הייסוף שיצר נגיד בנק ישראל דאז, דוד קליין, דווקא עזר לצמיחה, בניגוד לדעת רבים.
ההסבר, לשיטתם, נעוץ בכך שכשיש ייסוף, הייבוא גדל.
הגידול בייבוא מעודד את התחרות בשוק המקומי, מה שמוריד את המחירים ואת המרווחים של היצרנים המקומיים.
ירידת המחירים מעודדת את הגדלת הביקוש אצל הצרכנים, המגיבים בהגדלת התפוקה – בגלל הביקוש של הצרכנים וגם כדי לשמור על הרווח הכולל שלהם.
אדמונד רוברה היה מלחין בריטי.
הוא חיבר יצירות ווקאליות ואינסטרומנטליות לסולנים, הרכבים קאמריים, מקהלות ותזמורות מלאות.
הוא זכה לכבוד רב מצד מוזיקאים אחרים והיה בשיא הפופולריות הציבורית שלו באמצע המאה ה-20. המפורסמות ביותר בין יצירותיו הן אחת-עשרה הסימפוניות.
אף כי בתקופת יצירתו היה זה אופנתי לכתוב מוזיקה בשיטת שנים-עשר הטונים, רוברה מיאן להניח לאופנה זו או לכל אופנה אחרת להטותו מן הסגנון שפיתח לעצמו.
החלטיות זו הביאה בסופו של דבר לכך, שיצירותיו המאוחרות היו מקובלות פחות על הקהל הרחב, אם כי מעולם לא איבד מן הכבוד, שרחשו לו מוזיקאים מקצועיים.
לפי כך, יצירותיו נודעות כיום פחות מכפי שאפשר היה לצפות.
המוזיקה שלו מלאה דרמה, ונושאת אופי אלתורי.
הוריו עודדו את בחירתו במוזיקה, אך הם לא היו מוזיקאים מקצועיים, אם כי אמו ניחנה בקול טוב ושרה במקהלת הכנסייה ואביו ניגן מעט בפסנתר, משמיעה.
טבעו האמנותי והרגיש בא לביטוי כבר בגיל צעיר.
הוא זכר, כי פעם, כשהיה כבן שלוש או ארבע, הבחין כשהתעורר בבוקר, שהאור בחדרו שונה מן הרגיל; מקומות שהיו מוצלים תמיד היה מוארים, ולהפך.
אביו הסביר לו, שבלילה ירד שלג ועל כן אור השמש המוחזר ממנו נכנס אל החדר מלמטה במקום מלמעלה והופך על פיהם את דפוסי האור והצל.
שנים אחר כך הבין רוברה, כי תחושה זו של "היפוך סדרים", כפי שקרא לה, גרמה לו להשתמש לעיתים קרובות בקטעי מנגינות קצרים שאפשר להפוך אותם על פיהם בלי לאבד מאיכותם.
את שני הקטעים האלה היה מציב יחדיו, אבל במרחק מה זה מזה, כך שהקטע השני ייצור בהיפוכו הד לקטע הראשון.