tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפומפיי שברומא העתיקה נמצא השימוש הקדום ביותר לאצבעון העשוי ארד ומתוארך למאה הראשונה לספירה.
אצבעון רומי שני נמצא בסנט אלבנס הקדומה (Verulamium) בבריטניה.
לפי מסד הנתונים של הUKDFD שלהממלכה המאוחדת כבר מהמאה ה-10 נמצאו אצבעונים באנגליה, שהפכו לנפוצים עד המאה ה-14. אמנם קיימות דוגמאות בודדות של אצבעונים העשויים ממתכות יקרות, אולם נראה שאליזבת הראשונה העניקה לאחת ממשרתות ארמונה סט אצבעונים עם אבנים יקרות.
מרבית האצבעונים מתקופת ימי הביניים היו עשויים פליז יצוק או גיליון פליז רקוע.
מרכזי ייצור מוקדמים של אצבעונים היו אזורים שנודעו בעבודות הפליז שלהם, החל מנירנברג במאה ה-15, ועד להולנד במאה ה-17.
בשנת 1693 יצרן אצבעונים הולנדי בשם ג'ון לופטינג (John Lofting) הקים מפעיל לאצבעונים באיזלינגטון שבלונדון אנגליה.
דבר שהביא להרחבת הייצור של האצבעון הבריטי.
עד סוף המאה ה-18 יצירת האצבעונים עברה לברמינגהאם, ולשיטת ייצור הנקראת "ציור עמוק" (Deep Drawing), בה מתכת עוברת חישול ודפיקות עם פטיש כדי לייצר אצבעון רזה וגבוה.
במקביל, עברו לחומרים זולים יותר מכסף מה שהפך את האצבעון לפריט פופולרי בפעם הראשונה.
לפני המאה ה-18 הגומות הקטנות בצידי האצבעון נעשו בניקוב בעבודת יד, אך מאמצע המאה הומצאה מכונה המבצעת את הפעולה.
וכן מכונה המייצרת את האצבעון וכך עוביו הפך לאחיד ומראהו לעדין ומלוטש.
במאה ה-19, מרבית האצבעונים היו עשויים כסף, אולם הוא התגלה כמתכת רכה מדי שניתנת לניקוב על ידי מרבית המחטים ולכן פחות יעילה.
פתרון לכך נמצא בכיסוי פנים האצבעון בשכבת פלדה כך שהוא נותר אסתטי אך הפך לעמיד יותר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אצבעוני כסף נאספו "מאלה שלא היה להם מה לתת" על ידי ממשלת בריטניה שהתיכה אותם כדי לקנות ציוד עבור בתי החולים.
בשנות ה-30 וה-40, אצבעונים בעלי חלק עליון אדום הופיעו בפרסומות.
כדי להגן על חנות בדים מעש, נהגו להשאיר בה אצבעון עשוי מעץ אלגום.
אצבעונים שימשו כחפצים המוענקים לאהוב או אהובה או כדי לציון אירועים חשובים.
אצבעון זעיר הוא אחד מכלי המשחק במונופול.
בתרבות, בספר פיטר פן שנכתב על ידי ג'יימס מתיו בארי, וונדי מציעה לפיטר פן נשיקה.
פן, שאינו מכיר את המילה, שואל מה היא נשיקה.
וונדי הנבוכה נותנת לו את האצבעון (שבעזרתו תפרה את צלו).
לאחר מכן, היא מראה לפיטר "אצבעון" ונושקת לו במקום.
אספנות אצבעונים נפוצה בכל העולם.
לרוב אנשים אוספים אותם על פי נושאים.
יש החלפות ומפגשים בין אספנים.
אצ'פר (געז: አቸፈር) הוא מחוז היסטורי בצפון מערב אתיופיה לחופו הדרום מערבי של אגם טאנה.
ההשערה היא שתושביו המקורים היו דוברי שפה נילו-סהרית שלאחר מכן נושלו על ידי האגאו.
במסורת האתיופית נזכר המחוז כחלק מהשטחים שקיבל השליט הת והיה אזור שיושב בביתא ישראל.
בשלהי המאה ה-16 החלה החדירה האתיופית לאזור ובכך הפך לווסאל ומחוז ספר.
בעקבות ההתנגדות המקומית הקיסרים האתיופים סרצה דנגל וסוסוניוס ערכו במקום מערכות צבאיות עקובות מדם, השלטון האתיופי במחוז התחזק והמקומיים עברו תהליכי אמהריזציה.
למחוז חשיבות מסחרית בעיני האתיופים ובו עברו דרכי מסחר מאגאו מדר, גוג'ם ומאזורים דרומה מהם לאזורי הצפון לרבות גונדר.
במחוז היו וישנם גם שווקים רבים שבהם נמכרים דגים, קפה, כותנה ובעבר גם שנהבים.
כיום שטח המחוז מחולק לשתי נפות אצ'פר הצפונית ואצ'פר הדרומית.
אָצֶ'ה (באינדונזית: Aceh; באצ'הית: Acèh, מבוטא ; בג'אווי: اچيه}) הוא מחוז המוגדר כאזור מיוחד (daerah istimewa) באינדונזיה, השוכן בקצה הצפוני של האי סומטרה.
כשאינדונזיה קיבלה עצמאות הוא היה קרוי "דארה איסטימוואה אצ'ה" (Daerah Istimewa Aceh), משנת 2001 הוא נקרא "נאנגגרואה אצ'ה דארוססלאם" (Nanggroë Aceh Darussalam), ומשנת 2009 הוא מכונה "אצ'ה" בלבד.
בירת המחוז היא העיר בנדה אצ'ה שבה מתגוררים כרבע מיליון תושבים.
מקובל להניח כי באצ'ה נקלט האסלאם לראשונה בדרום-מזרח אסיה.
בתחילת המאה ה-17 הייתה סולטנות אצ'ה המדינה העשירה ביותר, החזקה ביותר ובעלת החקלאות המפותחת ביותר באזור מצר מלאקה.
לאצ'ה יש היסטוריה ארוכה שבה הייתה עצמאית ותושביה לחמו בניסיונות להשליט עליהם שלטון זר, בין אם היה זה שלטונה של הולנד, המעצמה הקולוניאלית ששלטה בעבר באינדונזיה, או הממשל האינדונזי.
יחסית לשאר אינדונזיה אצ'ה היא אזור מוסלמי שמרני במיוחד.
אצ'ה התברכה באוצרות טבע משמעותיים, כולל נפט וגז טבעי.
אצ'ה הייתה האזור היבשתי הקרוב ביותר למוקד רעידת האדמה של רעידת האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2004. רעידת האדמה גרמה לצונאמי שהרס את מרבית החוף המערבי של המחוז, כולל חלקים מהבירה בנדה אצ'ה.
על פי מקור אחד קיפחו קרוב ל-170,000 אינדונזים את חייהם או שאבדו עקבותיהם באסון, וקרוב לחצי מיליון נותרו חסרי קורת גג, אם כי קיימות גם הערכות אחרות, נמוכות יותר.
בדצמבר 2014 הוחלט להחיל את החוק האסלאמי הנוקשה והשמרני הנהוג מאז 2001 בקרב המוסלמים, גם על האוכלוסייה הלא-מוסלמית באצ'ה בכפייה.
בכך הפכה למחוז הראשון מבין 32 מחוזות אינדונזיה שמבצע כפייה מסוג זה.
מרגע יישומה של אותה החלטה יוכלו להישפט מבצעי "עבירות" על ידי בתי דין מוסלמיים על פי פרשנותם לשריעה.
מחוז אצ'ה שוכן בקצה הצפון-מערבי של האי סומטרה, כשממזרח לו שוכן המחוז צפון סומטרה.
חופו המזרחי והצפוני גובל במצר מלאקה שרוחבו נע מ-300 קילומטרים בקרבת סינגפור ועד לקילומטרים מעטים צפונה משם.
צפונית לאצ'ה במרחק שבין 200 ל-1,000 קילומטרים שוכנים איי אנדמן וניקובר, טריטוריית איחוד של הודו, כשבינם לאצ'ה מפריד ים אנדמן.
מרבית שטחה של אצ'ה הררי.
ההר הגבוה ביותר הוא הר לאוסר (Gunung Leuser), גובהו 3,381 מטרים.
מישורים נרחבים משתרעים לאורך החוף הצפון-מזרחי, ומישורים נוספים שבהם ניקוו ביצות מצויים בחוף הדרומי.
השטח סביב הר לאוסר הוכרז כפארק הלאומי גונונג לאוסר, כשחלקו מצוי בשטח המחוז הסמוך צפון סומטרה.
פארק זה יחד עם שני פארקים נוספים הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשם מורשת יער הגשם הטרופי של סומטרה.
הפארק עשיר ביונקים, בהם יונקים נדירים המצויים בסכנת הכחדה כמו טיגריס סומטרה, קרנף סומטרה, אורנגאוטן סומטרי ('Pongo abelii), פיל סומטרי (Elephas maximus sumatranus - תת-מין של פיל אסייתי), סרו סומטרי (sumatrensis Capricornis), חתול נמרי בנגלי (Prionailurus bengalensis) והסיאמנג.
בתוך פארק נוסף בסאריי (Saree), כ-70 קילומטרים מבנדה אצ'ה בירת המחוז, ישנו מרכז נוסף לשימור הפיל הסומטרי הקרוי "המרכז לאימון הפילים" (בשם Pusat Latihan Gajah).
העדות הראשונה ליישוב אדם באצ'ה היא מאתר הסמך לנהר טמיאנג (Tamiang) שבו נתגלו ערימות פסולות.
באתר נמצאו גם כלי אבן ומכלול שרידי בעלי החיים.
הארכאולוגים מעריכים שהאתר יושב לראשונה סביב 10,000 לפנה"ס.
העדויות על הגעת האסלאם לראשונה לדרום-מזרח אסיה והתבססותו שם קלושות ואינן חד-משמעיות.
עם זאת, מקובל להניח כי אצ'ה היה המקום הראשון שבו תקע האסלאם יתד וממנו הופץ לאזורים אחרים.
כאשר עבר מרקו פולו, הנוסע הוונציאני, בסומטרה בדרכו הביתה מסין ב-1292 הוא מצא כי פרלק (Perlak) באצ'ה הייתה עיירה מוסלמית, בעוד שהערים הסמוכות "באסמה (ן)" Basma(n)) ו"סאמארה" (Samara) לא היו כאלו.
משערים כי "באסמה (ן)" ו"סאמארה" הן פאסאי (Pasai) וסאמודרה (Samudra, כיום סיאמטאלירה - Syamtalira), אך העדויות אינן חד-משמעיות.
מצבת הקבר של הסולטאן מאליק אס-סאליח (Malik as-Salih), השליט המוסלמי הראשון של סאמודרה, אותרה והיא מתוארכת לשנת 696 בלוח המוסלמי (שנת 1297).
זו העדות המוצקה הקדומה ביותר לשושלת מוסלמית באזור מלאיה-אינדונזיה, ומצבות נוספות מהמאה ה-13 מוכיחות כי השלטון באזור המשיך להיות מוסלמי.
הנוסע המרוקני אבן בטוטה, שעבר במקום בדרכו לסין בשנים 1345 ו-1346, גילה כי שליט סאמודרה היה חסיד האסכולה השאפעית באסלאם.
הרוקח הפורטוגזי, טומא פירש (Tome Pires) דיווח בספרו שמתחילת המאה ה-16 "סומה אוריינטל" (Suma Oriental) שמרבית המלכים בסומטרה מאצ'ה ועד פלמבנג היו מוסלמים, וכי פאסאי, כיום בנפת צפון אצ'ה (Kabupaten Aceh Utara), היא נמל בינלאומי משגשג.
פירש ייחס את התבססות האסלאם בפאסאי לערמומיות של הסוחרים המוסלמים.
עם זאת, שליט פאסאי לא הצליח לגרום להמרת דת בקרב התושבים בפנים הארץ.
סולטנות אצ'ה נוסדה בתחילה כממלכה מוסלמית קטנה (במקום בו נמצאת כיום העיר בנדה אצ'ה) במהלך המאה ה-15. בתור הזהב של הסולטנות השתרעה ההשפעה הפוליטית של הסולטנות עד סאטון בדרום תאילנד, ג'והור (Johor) שבחצי האי המלאי וסיאק (Siak) במחוז ריאו של ימינו.
כפי שאירע עם מרבית המדינות שקמו לפני התקופה הקולוניאלית מחוץ לאי ג'אווה, התפשטה הסולטנות דרך הים ולא בכיבוש של פנים האי עליו שכנה.
כאשר התפשטה הסולטנות במורד חופה המזרחי של סומטרה היו יריבותיה העיקריות סולטנות ג'והור ומלאקה שהייתה בידי הפורטוגזים, שני המקומות שכנו מעבר למצר מלאקה.
הייתה זו ההתמקדות במסחר ימי שגרמה לאצ'ה להסתמך על יבוא אורז מצפון ג'אווה במקום לפתח עצמאות בגידול אורז.
לאחר שהפורטוגזים השתלטו על מלאקה ב-1511 העבירו סוחרים מוסלמים רבים את המסחר שעבר דרך מצר מלאקה, ממלאקה לבנדה אצ'ה, והגדילו בכך את עושרם של השליטים של אצ'ה.
בתקופת שלטונו של הסולטאן איסקנדר מודה במאה ה-17 התרחבה ההשפעה של אצ'ה למרבית סומטרה וחצי האי המלאי.
אצ'ה כרתה בריתות עם האימפריה העות'מאנית וחברת הודו המזרחית ההולנדית במאבקה כנגד הפורטוגזים וסולטנות ג'והור.
העוצמה הצבאית של אצ'ה נחלשה בהדרגה אחר-כך, ואצ'ה נאלצה למסור את הטריטוריה של פאריאמן (Pariaman) בסומטרה להולנדים במאה ה-18.
עם זאת, בתחילת המאה ה-19 הפכה אצ'ה בהדרגה למעצמה אזורית בשל מיקומה האסטרטגי שאפשר שליטה על המסחר האזורי.
ב-1820 הייתה אצ'ה היצרנית של מעל למחצית ההיצע העולמי של פלפל שחור.
המסחר בפלפל שחור העשיר את הסולטנות ואת השליטים של נמלים קטנים סמוכים שהיו תחת שלטון אצ'ה, אך ניסו עקב כך להפגין עצמאות יתר.
שינויים אלו איימו בתחילה על שלמות אצ'ה, אך הסולטאן תואנכו אבראהים (Tuanku Ibrahim), ששלט בממלכה מ-1838 עד 1870 (רוב הזמן כעוצר), השתלט מחדש על הנמלים הסמוכים.
על פי ההסכם האנגלו-הולנדי של 1824 ויתרה בריטניה להולנד על החזקותיה הקולוניאליות בסומטרה (וקיבלה בתמורה את מלאקה).
בהסכם תיארה בריטניה את אצ'ה כאחד מהשטחים בשליטתה, אף שמעולם לא שלטה על הסולטנות.
על פי תנאי ההסכם הסכימו ההולנדים בתחילה לכבד את עצמאותה של אצ'ה, אך ב-1871 חדלה בריטניה להתנגד לפלישה של ההולנדים לאצ'ה במטרה למנוע דריסת רגל באזור של מדינות חזקות יותר מהולנד, כמו צרפת או ארצות הברית.
בהתאם להסכם האנגלו-הולנדי של 1871 מכרה הולנד לבריטים את מושבתה בחוף הזהב בשנת 1872 (כיום חלק מגאנה שבאפריקה) וקיבלה בתמורה יד חופשית בסומטרה.
הממשלה הקולוניאלית ההולנדית הכריזה מלחמה על אצ'ה ב-16 במרץ 1873, העילה לכאורה לפלישתם לסולטנות היו הדיונים בין הסולטנות לארצות הברית שהתנהלו בסינגפור בתחילת 1873. באפריל 1873 שלחו ההולנדים לאצ'ה חיל משלוח בן 3,000 חיילים בפיקודו של הגנרל יוהאן הרמן רודולף קולר (Johan Harmen Rudolf Köhler).
ההולנדים לא העריכו כיאות את עוצמת הכוח שעמד מולם, שמוערך כיום בין 10,000 ל-100,000 חיילים.
חיל המשלוח הובס, והגנרל קולר נהרג.
בתגובה הטילו ההולנדים מצור על הנמלים של אצ'ה, ובשלהי 1873 שלחו ההולנדים לאצ'ה מעל ל-85,000 חיילים, חיל המשלוח הגדול ביותר שארגנו ההולנדים באינדונזיה.
מוחמד שאה, הסולטאן של אצ'ה (שלט 1870–1874), פנה בבקשת עזרה לאימפריה העות'מאנית לצרפת, לבריטניה ולארצות הברית, אך פרט להשתתפות בצערו מהטורקים נענה בשלילה.
שני הצדדים סבלו ממגפת כולרה, ולבסוף הכריעה העדיפות המספרית והטכנולוגית, ובינואר 1874 נכנס הצבא ההולנדי לבנדה אצ'ה.
ההולנדים האמינו כי ניצחו במלחמה, והודיעו על ביטול הסולטנות ועל סיפוח אצ'ה, אך בפועל נמלטו הסולטאן ואנשיו להרים והמשיכו משם במלחמת גרילה כנגד ההולנדים שהתבצרו בבנדה אצ'ה.
השליטים של הנמלים הקטנים הודיעו על כניעה להולנדים במטרה להסיר את המצור, אבל רבים מהם השתמשו בהכנסות שקיבלו במסחר על מנת לתמוך כספית בסולטאן.
המלחמה באצ'ה התמשכה במשך שנים.
הכוחות ההולנדים המתקדמים הפגיזו ושרפו כפרים והאוכלוסייה נמלטה להרים והמשיכה במאבק שקיבל אופי דתי של ג'יהאד כנגד הכופרים הנוצרים.
ב-1881 הכריזו ההולנדים כי המלחמה הסתיימה, כשבשטח עדיין התנהלה מלחמה שעלתה לממשל הקולוניאלי הון ואלצה אותו להעלות מיסים באזורים אחרים של אינדונזיה של ימינו.
למעשה בשנים 1883–1884 נסוג הצבא ההולנדי לבסיסיו באזור, ומרבית אצ'ה חזרה לשלטונו של הסולטאן.
שני אישים הולנדים הצליחו להתגבר בסופו של דבר על ההתנגדות של האוכלוסייה לשלטון הולנד, החוקר סנוק הורחרוניה, שהתמחה בדת ובתרבות המוסלמית, והמפקד הצבאי ון הֵטס (J.
השניים היו אחראים לקביעת מדיניות שכוונה לשילוב מנהיגים חילוניים (Ulèëbalang) בממשל מחד, ולחימה בלתי מתפשרת במנהיגים הדתיים של המרד (העולמא) מאידך.
ההולנדים היו נחושים למגר את המרד, בייחוד לאחר שלצד המניע הקולוניאלי ושמירת יוקרתם בעיני התושבים הצטרף המניע הכלכלי משהסתבר כי יש נפט באדמת אצ'ה.
ב-1903 נכנע הסולטאן טונאקו דאוד שאה, אם כי הוא המשיך לתמוך בסתר במורדים, ובסופו של דבר הוגלה.
במקביל אליו נכנע גם המפקד הצבאי הראשי של המורדים ושולב בממשל ההולנדי.
העולמא המשיכו להילחם לפחות עשור אחר-כך, אם כי מרביתם נהרגו בקרבות של 1910–1912.
עדויות שנחשפו מוכיחות כי בלחימתם במורדים ביצעו ההולנדים מעשים הנחשבים בימינו כפשעי מלחמה על אף שמבחינת ההולנדים הסתיים המרד ב-1903, בהיסטוריוגרפיה של אצ'ה המרד מעולם לא הסתיים.
עובדה היא שעם תום מלחמת העולם השנייה, כאשר השתלטו ההולנדים השתלטו על מושבותיהם, הם לא חזרו לאצ'ה.
ב-1946 נכלאו מרבית המנהיגים החילוניים שהעמידו ההולנדים, וחלקם גם הוצא להורג.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתלטו כוחות האימפריה היפנית על אצ'ה.
בתקופה זו התחזקו העולמא והחליפו בשלטון את המנהיגים ששיתפו פעולה עם ההולנדים.
בונקרים של בטון מתקופה זו עדיין מצויים בחופים הצפוניים ביותר של המחוז.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 פרצה מלחמת אזרחים בין הצד שתמך בחזרתם של ההולנדים בראשות המנהיגים האזרחיים (Ulèëbalang) שהעמידו ההולנדים בראש הממשל לבין אנשי הדת (העולמא) שתמכו במדינת אינדונזיה.
אנשי הדת ניצחו וההולנדים אף לא ניסו לכבוש את אצ'ה מחדש במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה.
עם סיום הלחימה עמד מנהיג מפלגת העולמא, דאוד ברואה (Daud Bereueh) בראש הממשל הצבאי של אצ'ה.
לאחר העברת השלטון מממשלת הולנד לממשל האינדונזי ב-1949, צורפה אצ'ה למחוז הסמוך צפון סומטרה, החלטה שהובילה לתרעומת בקרב תושבי אצ'ה רבים בשל ההבדלים האתניים המרובים שבינם לבין עם הבאטאק הנוצרי ברובו המהווה רוב בצפון סומטרה.
ההתמרמרות הפכה למרד גלוי ב-1953, שמטרתו הקמת מדינה מוסלמית (דארול אסלאם - Darul Islam) באצ'ה, מהלך שהוביל מנהיג מפלגת העולמא, דאוד ברואה.
ב-1959 נכנעה ממשלת אינדונזיה חלקית והעניקה לאצ'ה מעמד של "טריטוריה מיוחדת (Daerah istimewa), שאפשר לאצ'ה אוטונומיה נרחבת יותר מהממשל המרכזי בג'קרטה מאשר קיבלו מרבית האזורים האחרים באינדונזיה.
לדוגמה, הממשל המקומי קיבל רשות להקים מערכת משפטית בלתי תלויה במערכת הלאומית.
ב-1963 חתם דאוד ברואה על הסכם שלום שסיים את המרד המוסלמי.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו חברת נפט וגז אמריקניות לנצל את משאבי הטבע של אצ'ה על פי הסכם עם הממשל האינדונזי המרכזי.
טענות לחלוקה בלתי שוויונית של הרווחים בין הממשל המרכזי ותושבי המחוז הביא את חסן די טירו (Hasan di Tiro), לשעבר שגריר של דארול אסלאם, לקרוא לעצמאות אצ'ה.
הוא הכריז על עצמאות אצ'ה ב-1976.
בתחילה היו לתנועה תומכים מעטים, וחסן די טירו נאלץ לחיות בגלות בשוודיה.
בינתיים בוצעה במחוז מדיניות הפיתוח הכלכלי והתיעוש של סוהארטו.
בשלהי שנות ה-80 הובילו כמה אירועים ביטחוניים את הממשל המרכזי של אינדונזיה לנקוט צעדי דיכוי ולשלוח כוחות צבא לאצ'ה.
פגיעות בזכויות האדם היו חזון נפוץ בעשור אחר-כך, והם גרמו להתמרמרות התושבים כנגד הממשל המרכזי.
בשלהי שנות ה-90 ניצלה תנועת אצ'ה החופשית (Gerakan Aceh Merdeka או בקיצור GAM) את הכאוס ששרר בג'אווה ואת הממשל המרכזי הבלתי אפקטיבי, והחל השלב השני במרד, הפעם תוך תמיכה גדולה של תושבי אצ'ה.
תמיכה זו הופגנה במשאל העם של שנת 2000 בבנדה אצ'ה שבו השתתפו קרוב לחצי מיליון איש (מתוך אוכלוסייה של ארבעה מיליון במחוז).
הממשלה האינדונזית הגיבה ב-2001 בהרחבת האוטונומיה של אצ'ה על ידי מתן היתר לממשלה המקומית ליישם את חוקי השריעה בצורה נרחבת יותר, ואת הזכות לקבל ישירות השקעות מגורמי חוץ.
ב-2003 הופעלה באצ'ה מערכת חוקים המתבססת על השריעה המוסלמית.
עם זאת, אוטונומיה זו לוותה בצעדי דיכוי, וב-2003 החלה באצ'ה מתקפה צבאית והוכרז במחוז מצב חירום.
המלחמה עדיין התנהלה שעה שפגע במחוז אסון הצונאמי של 2004.
האזורים לאורך החוף המערבי של אצ'ה, כולל הערים בנדה אצ'ה, קאלאנג ומאולאבו היו בין האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר מהצונאמי שנוצר עקב רעידת האדמה באוקיינוס ההודי ב-26 בדצמבר 2004. בעוד שחלקים של בנדה אצ'ה, בירת המחוז, לא נפגעו, האזורים הקרובים לחוף, בייחוד בקמפונג ג'אווה (Kampung Jawa) ובמאוראשה (Meuraxa) נהרסו כליל.
מרבית יתרת החוף המערבי נפגעה קשה, וערים רבות נעלמו לחלוטין.
ערים אחרות לאורך החוף המערבי שנפגעו מהאסון כללו את להוקנגה (Lhoknga), לאופונג (Leupung), למנו (Lamno), פטק (Patek) ועוד.
גם בחוף הצפוני והמזרחי היו נזקים.
בין הערים שנהרסו באזורם אלו סמאלנגה (Samalanga) ולהוקסאומאווה (Lhokseumawe).
כ-130,000 איש איבדו את חייהם ברעידת האדמה ובצונאמי באצ'ה, כ-200,000 נותרו ללא קורת גג.
הטרגדיה של הצונאמי התרחבה עוד יותר, כאשר ב-26 במרץ 2005 התחוללה בים בין האיים סימאולו (Simeulue) שבאצ'ה לניאס (Nias) שבצפון סומטרה רעידת אדמה נוספת שהוערכה ב-9.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
רעידת האדמה השנייה גרמה למותם של 905 איש נוספים בניאס ובסימולו, הותירה עשרות אלפים נוספים חסרי קורת גג, והרחיבה את הטיפול בצונאמי גם לניאס.
לפני הצונאמי של דצמבר 2004 מנתה האוכלוסייה באצ'ה 4,271,000 תושבים.
בפברואר 2006, כשנה לאחר הצונאמי, עדיין התגוררו תושבים רבים במגורים זמניים, דמויי מחנות צבא, או באוהלים.
הבינוי היה בעיצומו, אך בשל גודל האסון, ובעיות לוגיסטיות, ההתקדמות הייתה איטית.
מרבית עבודת הבינוי נעשתה על ידי המקומיים תוך שימוש בתערובת של שיטות מסורתיות ובנייה מתועשת.
המימון לבנייה הגיע מאנשים פרטיים, מארגונים בינלאומיים רבים ומכיסם של התושבים.
הממשלה האינדונזית הציעה תחילה הקמת אזור חיץ בן 2 קילומטרים באזורים הנמוכים לאורך החוף שבו תיאסר בנייה קבועה, אך הצעה זו נדחתה על ידי התושבים המקומיים, בייחוד על ידי משפחות הדייגים התלויות לפרנסתם במגורים בסמוך לחוף.
ההשלכות של הצונאמי היו נרחבות יותר מההשפעה המידית על חייהם של תושבי אצ'ה שהתגוררו בסמוך לחוף ועל הרס ושיקום התשתיות.
עקב האסון חתמה תנועת אצ'ה החופשית (GAM), שלחמה למען עצמאות מאינדונזיה במשך 29 שנים, ב-15 באוגוסט 2005 הסכם שלום .
התפישה שהצונאמי היה עונש בשל היחלשות הדבקות הדתית במחוז מוסלמי גאה זה הייתה אחד הגורמים לחיזוק חשיבות הדת לאחר הצונאמי.
ניתן היה להבחין בהגברת יישום חוק השריעה, כולל הפעלה שנויה במחלוקת של משטרת השריעה.
לאחר שהצרכים הבסיסיים של התושבים במגורים ובמזון התמלאו, החלו התושבים לדרוש שיפור איכות החינוך, הגדלת התיירות, ופיתוח תעשייה בת קיימא.
הערכות ראשונות של עלות הנזקים, שנעשו על ידי ממשלת אינדונזיה והבנק העולמי, הגיעו ל-6.2 מיליארד דולר אמריקנים.
סיכום שנעשה על ידי הבנק העולמי בדצמבר 2009, 5 שנים אחר האסון, העריך שהסוכנות הממשלתית שמונתה לטפל (Badan Rehabilitasi dan Rekonstruksi או בראשי תיבות BRR) השקיעה 7 מיליארד דולר בשיקום.
באפריל 2009 העבירה הסוכנות את המשך הטיפול בשיקום הנזקים לממשל המקומי בסיוע סוכנות תכנון הפיתוח הלאומי (BAPPENAS).
בפברואר 2009 פתחה ממשלת אינדונזיה בבנדה אצ'ה את מוזיאון הצונאמי של אצ'ה, מוסד שנוי במחלוקת בשל עלות הקמתו (5.6 מיליון דולרים שנלקחו מהקרן לשיקום הנזקים).
המוזיאון מנציח את הצונאמי בעזרת תמונות, סיפורים אישיים וסימולציה של רעידת האדמה שגרמה לצונאמי.
הסכם השלום והבחירות המקומיות הראשונות
הצונאמי של 2004 עורר את תהליך ההידברות בין ממשלת אינדונזיה לתנועת אצ'ה החופשית (GAM) שהביא לחתימת הסכם שלום בין הצדדים.
הצונאמי הסב את תשומת הלב הבינלאומית לעימות, גרם להרס מחסני האספקה, וגם למותם של רבים משני הצדדים.
מאמצים קודמים להשכין שלום נכשלו, אבל מכמה סיבות, כולל הצונאמי, הצליחו מאמצים אלו סוף סוף, ושלום השתרר לאחר 29 שנות לחימה.
אינדונזיה שלאחר תקופת סוהארטו ותקופת הרפורמות הליברל-דמוקרטיות, עזרו לכונן אווירה מבטיחה יותר לשיחות השלום.
הנשיא הנבחר החדש של אינדונזיה סוסיליו באמבאנג יודהויונו וסגן הנישא יוסוף קאלה תרמו רבות להצלחת התהליך.
במקביל חלו שינויים פרסונליים בצמרת הפיקוד של תנועת המרד של אצ'ה, והארגון גם ספג אבדות רבות קודם לכן מפעילות צבא אינדונזיה, ולכן לא נותרה לו ברירה אלא לשאת ולתת עם הממשל המרכזי.
כמתווך בשיחות השלום שימש הארגון הפיני Crisis Management Initiative בראשות נשיא פינלנד לשעבר מרטי אהטיסארי.
הסכם השלום אליו הגיעו הצדדים נחתם ב-15 באוגוסט 2005. על פי תנאי ההסכם קיבלה אצ'ה אוטונומיה מיוחדת וכוחות הצבא נסוגו מהמחוז בתמורה להתפרקות ארגון GAM מנשקו.
כחלק מההסכם שלח האיחוד האירופי 300 משקיפים לאצ'ה.
משימתם הסתיימה ב-15 בדצמבר 2006 לאחר שנערכו בחירות מקומיות.
לאצ'ה ניתנה אוטונומיה נרחבת באמצעות החקיקה של ממשלת אצ'ה המכסה זכויות מיוחדות שעליהן הוסכם עוד ב-2002, כמו גם זכותם של תושבי אצ'ה להקים מפלגות פוליטיות מקומיות שייצגו את האינטרסים שלהם.
עם זאת, הארגון משמר זכויות האדם מחה בטענה שיש לטפל בהפרות של זכויות אדם קודמות במחוז.
בבחירות למושל המחוז שנערכו בדצמבר 2006 השתתפו מפלגות לאומיות ומפלגה של יוצאי GAM.
בבחירות ניצח יוסוף אירוונדי (Irwandi Yusuf) שנתמך בעיקר על ידי חברים לשעבר ב-GAM.
בתוך אינדונזיה מוגדר אצ'ה לא כמחוז אלא כטריטוריה מיוחדת ("דארה איסטימוואה" - daerah istimewa), סיווג מנהלי המציין כי לאזור ניתנה אוטונומיה גדולה יותר מהממשל המרכזי בג'קרטה.
המחוז מחולק מנהלית ל-18 נפות (קָבּוּפּאטן - kabupaten) ו-5 ערים (kota).
עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר היא בנדה אצ'ה השוכנת על החוף סמוך לקצה הצפוני של סומטרה.
חלק מהנפות שואפות להגדיל את האוטונומיה שניתנה להם במטרה המוצהרת להגדיל את השליטה המקומית על הפוליטיקה והפיתוח.
(*) היא עיר וגם בירת המחוז
ענפי הכלכלה המסורתיים העיקריים במחוז הם חקלאות והפקה של נפט וגז.
עם זאת, כמויות הנפט והגז המופקים מצויים בירידה.
כלכלת המחוז עברה שינויים משמעותיים בעקבות אסון הצונאמי וסיום העימות הצבאי בין המורדים לממשלת אינדונזיה.
למגזר השירותים תפקיד חשוב יותר מבעבר, ומגזר הבנייה צמח בצורה משמעותית הודות למאמצי השיקום וסחף אחריו את המחוז שכלכלתו צמחה (בניכוי נפט וגז) ב-7.4% ב-2007.
האינפלציה גאתה במחוז והגיעה לשיא שנתי של 41.5% בדצמבר 2005. מאז היא מצויה בירידה והייתה ביוני 2007 8.5%, קרוב לממוצע הלאומי של אינדונזיה שהוא 5.7%.
קצב אינפלציה גבוה קבוע מעיד על כך שמדד המחירים לצרכן באצ'ה גדל בקצב הגבוה ביותר באינדונזיה.
כתוצאה מכך השפיע קצב זה על האינפלציה ועל רמות השכר.
על אף שקצב האינפלציה הואט רשם מדד המחירים לצרכן גידול מתמשך מאז הצונאמי.
בהשוואה לשנת 2002 גדל מדד המחרים לצרכן ביוני 2007 ל-185.6 בעוד שמדד המחרים לצרכן הממוצע לכל אינדונזיה גדל בתקופה זו ל-148.2. בכמה מהמגזרים, היו עליות שכר נומינליות, לדוגמה, בענף הבנייה שבו צמח השכר הנומינלי של העובדים לכמעט 60,000 רופיות אינדונזיות ליום מ-29,000 רופיות ליום שהיה השכר קודם לצונאמי.
רמות העוני באצ'ה גדלו מעט ב-2005 לאחר הצונאמי, אך פחות מהמצופה.
רמת העוני צנחה ב-2006 לרמה שמתחת לרמה שלפני הצונאמי, דבר שהעיד על כך שהגידול בעוני כתוצאה מהצונאמי היה קצר מועד, וקרוב לוודאי שפעילות השיקום וסוף העימות הם שאפשרו צניחה זו.
עם זאת, רמת העוני באצ'ה גבוהה משמעותית מאשר בשאר אינדונזיה, מה שיחייב עזרה ממשלתית להבטיח מניעת משבר כלכלי לאחר שהשגשוג עקב הגידול העצום בבנייה לאחר הצונאמי יגיע לקיצו.
אצ'ה הוא מחוז מגוון מבחינה תרבותית ואתנית ושוכנים בו כמה קבוצות אתניות הדוברות כמה שפות.
יש במחוז גם אוכלוסייה משמעותית של סינים, שהשפעתם רבה על המגזר הפיננסי והמסחרי במחוז.
השפה הנפוצה ביותר בין תושבי המחוז היא אצ'הית.
שפה זו שייך למשפחת השפות הצ'אמו-אצ'ה, שנציגיה האחרים נמצאים בעיקר בווייטנאם ובקמבודיה, והיא קרובה מאוד למשפחות השפות המלאיות.
מילים רבות ממלאית וערבית נקלטו באצ'הית הכתובה מסורתית בג'אווי (אימוץ של הכתב הערבי).
דוברים של אצ'הית מצויים גם בנפות לאנגקאט (Langkat) ואסהאן (Asahan) בצפון סומטרה ובמחוז קדאה במלזיה, ובעבר הייתה השפה השלטת בפנאנג.
אלאס (Alas) וקלאוט (Kluet) הן שפות קרובות בקרב עם הבאטאק (Batak).
מקורה של שפת הג'אמיי (Jamee) הוא בשפת המינאנגקבאו ממערב סומטרה, עם מעט שינויים והבדלים.
אצ'ה הייתה פעם מקום המפגש לאנשים מאומות רבות, ובין תושבי אצ'ה של ימינו יש צאצאים של ערבים, טורקים והודים.
לפני הצונאמי היו באזור מאוראוהום דאייה (Meureuhom Daya) מספר רב של אנשים בעלי עור בהיר, בלונדינים בעלי עיניים כחולות, והמסורת המקומית מייחסת את מוצאם לטורקים או לפורטוגזים.
אצ'י שטרו הוא בסיסט ישראלי לשעבר ומפיק סרטים הוליוודי בהווה.
ארנסט (אצ'י) שטרו נולד בנוינקירכן שבאוסטריה.
הוא עלה לישראל ושירת בלהקת חיל הים לצד שלמה ארצי.
השתתף בתוכניות "וביום השלישי" (1968) ו"רפסודה בכחול" (1969).
לאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה ויחסים בינלאומיים וסיים לימודיו ב-1975.
ב-1973 הוקמה "גברת תפוח", להקת הליווי של שלמה ארצי, עם שטרו בתפקיד הבסיסט.
בשנים 1982-1978 ליווה את שלמה ארצי במסע הופעות אינטימי ברחבי ישראל.
ההופעה שעלתה באולמות קטנים רצה כ-500 פעם.
בספטמבר 1982 הוקלטה הופעה כזאת לאלבום כפול בשם "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא" (1983).
שלמה ארצי לא היה מרוצה מהתוצאה וכעבור זמן קצר נאספו עותקי האלבום מן החנויות.
מאז נחשב האלבום כפריט אספנים.
כעבור 30 שנה, ב-3 בדצמבר 2013, יצא האלבום במסגרת מארז דיסקים הכולל את טרילוגיית האלבומים גבר הולך לאיבוד, דרכים וחצות.
שטרו היה מנכ"ל חברת התקליטים הד ארצי עד 1985.
ב-1987 עבר שטרו ללוס אנג'לס.
ב-1992 הקים יחד עם רעייתו יעל את חברת ההפקות "Moonstone Entertainment".
תחילה עסק בהפצת סרטי פעולה דלי תקציב, וב-1996 עבר להפקת והפצת סרטי איכות.
כיום, יעל משמשת כנשיאת החברה.
עד היום (2012) הפיק 22 סרטי קולנוע, ביניהם של הבמאים: אלן רודולף, רוברט אלטמן, מייק פיגיס ושמעון דותן.
ב-2006 היה שטרו אורח פסטיבל הקולנוע ה-23 בירושלים.
Miss Julie (1999) - נשארים לחג
שטרו נשוי ליעל ולהם שני ילדים: אילון ושחר.
אצ'ה בר (נולד ב-10 בדצמבר 1964) הוא מנהל המרכז הרב-תחומי למוזיקה בירושלים, הצוללת הצהובה.
בר נולד בשנת 1964 בירושלים.
הוא החל את דרכו המוזיקלית כנגן גיטרה, והמשיך כמפיק מוזיקלי ומנהל אמנותי של אמנים.
בר ניגן בתיכון בלהקת רוק (עם הסופר גדי טאוב) והוא בוגר ה-musicians institute California בלוס אנג'לס.
הוא עבר לג'אז לאחר שפגש במהלך הצבא את הפסנתרן אבי אדריאן, איתו הקים את להקת קשת עם המתופף אורן פריד והבסיסט יוראי אורון (שהוחלף מאוחר יותר עם בסיסט להקת אטרף, ויקטור אזוס).
לאחר שנסע ללמוד בלוס אנג'לס, חזר בר לישראל וב-1991 הפיק מופע ליענקל'ה רוטבליט לרגל צאת אלבומו מכתבים מבית רביעי.
ניגן עם מיקי גבריאלוב בחמישה אלבומים, ובמשך חמש שנים ניהל מוזיקלית את הזמרת גלי עטרי.
במקביל, הקים בר עם המוזיקאי איתי רוזנבאום את אולפני טררם שם הלחינו ג'ינגלים, הקליטו פסקולים לסרטים ולטלוויזיה (בין השאר גם לסדרת הטלוויזיה "בת ים ניו יורק") והפיקו את הזמרת אילנה אליה.
החל מאוקטובר 2014 מנהל בר את תחום התרבות והאמנות בקרן לירושלים.
בר נשוי לשחקנית שרון הכהן בר ואביהם של תומר בר וניצן בר.
אצ'מן (בספרדית: Achamán) הוא אחת מישויות מיתולוגיות האלוהיות שבו האמינו התושבים הקדומים של האי טנריפה, הגואנצ'ים.
שמו פשוטו כמשמעו "גן עדן", כרמז לשמיים.
אצ'מן יושב בגבהים ולפעמים בראשי ההרים, הוא ברא את כל היצורים, ההרים והימים.
על פי האגדה, יום אחד עצר אצ'מן בחלק העליון של הר טיידה.
משם העבודה שלו נראתה יותר יפה ומושלמת, והוא חשב שהוא צריך לשתף אותה.
או אז הוא החליט לברוא את בני האדם כדי שגם הם יעריצו את יצירתו, וכדי שהם יעשו בה שימוש ויטפלו בה.
על פי האגדה חטף גואיוטה את אל השמש והאור מאגק וכלא אותו בהר, ועקב כך חשך כל העולם.
הגואנצ'ים פנו בבקשת עזרה לאל העליון אצ'מן.
אצ'מן נלחם בגואיוטה, שחרר את מאגק מכלאו בהר, כלא במקומו את גואיוטה וחסם את הפתח העליון של א'ציידה בחרוט סוכר.
כשהיו הגואנצ'ים עולים על טיידה בזמן התפרצות געשית הם נהגו להדליק מדורות על מנת להבהיל את גואיוטה.
אצבע הדק (באנגלית נקרא גם: Stenosing Tenosynovitis) הוא מונח רפואי שמתייחס למצב פתולוגי שבו אחת מאצבעות כף היד נתקעת במצב כיפוף.
כאשר היא נתונה במצב כזה, ניסיון להניע את האצבע עלול לגרום לה להתיישר או להתכופף בבת אחת, בדומה להדק של כלי ירייה, שנמשך ומשתחרר במהירות.
על כן השם "אצבע הדק".
שמו הנוסף, Stenosing Tenosynovitis, מצביע על התהליך הפתולוגי שעובר על האצבע: היצרות של הגיד על-רקע תהליך דלקתי, שמתלקח במעטפת הגיד, ומצר את החלל שבין המעטפת לגיד עצמו.
נוקשות וקשיחות של האצבע, בעיקר בשעות הבוקר.
תחושת פריקה, 'קליק', או 'קנאק' שמורגשים בהנעת האצבע.
רגישות בבסיס האצבע, בצד הפנימי של כף היד, ולעיתים הופעת גבשוש (Nodule) באזור.
נעילה של האצבע במנח כיפוף, ואז יישור שלה באחת.
נעילה של האצבע המנח כיפוף, ללא יישור של האצבע.
הגידים הם הרקמה הפיברוטית שמחברת את השרירים לעצמות (להבדיל מרצועות, שמחברות בין עצם אחת לאחרת).
כל גיד עטוף במעטפת שתכליתה להגן עליו ולבודד אותו מרקמות אחרות.
אצבע הדק מתרחשת כאשר מופיעה דלקת במעטפת הגיד - לעיתים על רקע גירוי יתר בשל שימוש רפטטיבי.
הדלקת מפריעה להחלקת הגיד התקינה בתוך המעטפת.
גירוי מתמשך של המעטפת יכול לגרום לדלקת כרונית שבסופו של דבר מביאה להצטלקות של המעטפת ולהתעבות שלה.
במצב כזה עלולות להופיע על המעטפת גבשושיות שישבשו אף יותר את תנועת הגיד.
אצבע הדק היא אחד הגורמים השכיחים ביותר לכאב בכף היד במבוגרים.
השכיחות (Prevalence) היא כ-2 אחוזים באוכלוסייה הכללית, והיא גבוהה יחסית בקרב נשים בעשור החמישי או השישי לחייהן.
אבחון המחלה לרוב מבוסס על תמונה קלינית אופיינית - היסטוריה של נעילת המפרק, או של 'קנאקים' בתנועת המפרק שמדווחים על ידי המטופל או מודגמים בבדיקה גופנית (כאשר הוא מתבקש לישר את אצבעות כף היד באופן מלא ואז לכופף אותן).
אפשרות נוספת היא שהבודק יניח את אצבעותיו על המפרק האינטר-פרינגיאלי הפרוקסימאלי בזמן שהמטופל מתבקש לבצע כיפוף ויישור של האצבע, על מנת לנסות לחוש את ה'קנאק' (או, במקרה שהמפרק תקין, לחוש שהתנועה חלקה).
ממצאים נוספים כוללים רגישות בבסיס האצבע המעורבת, בדרך-כלל ישירות מעל הגיד.
תיתכן גם גבשושית על הגיד.
במקרים נדירים האבחון כרוך בחסימת כאב מקומית.
אמצעי הדמיה אינם דרושים באבחון אצבע הדק.
מטרת הטיפול באצבע הדק היא להקל על הכאב ולאפשר תנועה חלקה של האצבע הן ביישור שלה והן בכיפופה.
מגוון אפשרויות טיפוליות עומדות בפני הרופא, החל מטיפול שמרני ועד התערבות ניתוחית.
לרוב, ניסיונות טיפול ראשוניים הם בתרופות ממשפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDs), ובמקרה שאלה אינם מועילים, הזרקה מקומית של גלוקוקורטיקואידים עשויה לעזור.
לצד זאת, במקרים שבהם הכאב עז ביותר, או כאשר מדובר באירועים חוזרים ונשנים, קיימת אפשרות לעשות שימוש בגלוקוקורטיקואידים בהזרקה מקומית כבר כ'קו ראשון'.
על-פי-רוב, הגלוקוקורטיקואידים המוזרקים (בדרך-כלל מתיל-פרדניזון) מלווים בלידוקאין לאלחוש מקומי, על מנת להפחית את הכאב בהזרקה.
על הזריקה אפשר לחזור פעם נוספת שישה שבועות לאחר הזריקה הראשונה, במידת הצורך.
לרוב, לא נהוג להזריק גלוקוקורטיקואידים מקומיים יותר משלוש פעמים.
הרוב המכריע של המטופלים חווים שיפור משמעותי כבר לאחר זריקה אחת.
שחרור ניתוחי של הגיד לרוב שמור לאותם מטופלים שלא הועיל להם הטיפול בנוגדי הדלקת שאינם סטרואידים, ושכשל ניסיון טיפול (או ניסיונות טיפול) בגלוקוקורטיקואידים.
הניתוח יכול להתבצע או בחשיפה חלקית של הגיד בהנחיית אולטרה-סאונד, או בחשיפה מלאה שלו.
אחוזי ההישנות לאחר הניתוח עומדים על שלושה אחוזים בלבד.
אצ'זונצ'וקו נדוקה הוא שחקן, משורר, פסנתרן, מוזיקולוג ומלחין ניגרי אשר יצירותיו זכו לפרסום ושבחים רבים ב-BBC ובערוץ הרדיו Nacional Clasica de Argentina.
נדוקה נולד באוניטשה, ניגריה, אביו הוא כומר אנגליקני ואמו היא אשת חינוך.
בילדותו נדד רבות עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי חינוך במספר מקומות ברחבי אפריקה.
כילד שבילה את רוב זמנו בכנסייה הוא הצטרף לארגון The Boys Brigade שנוסד בגלאזגו, שבסקוטלנד, על ידי סר ויליאם אלכסנדר סמית'.
לאחר מכן, הפך נדוקה לסולן ראשי במקהלת הכנסייה.
בתקופת נעוריו הצטרף לסמינר Bishop Crowther Seminary.
בשנת 2006, הוא התקבל ללימודי מוזיקה באוניברסיטת ניגריה וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 2010. לאחר מכן, הוא המשיך את לימודיו לתואר מוסמך במוזיקה באוניברסיטת קינגסטון שבלונדון
נדוקה עבד בניגריה בתור מרצה, במכללה הפדרלית לחינוך Alvan Ikoku.
בנוסף, הוא עבד ככותב עצמאי ובעל טור בעיתון הניגרי The Nigerian Telegraph.
הוא אחד האקטיביסטים המובילים בארגון הפאן-אפריקני Hadithi, ורוב יצירותיו פורסמו באתר האינטרנט של הארגון.
נדוקה דורג כאחד מחמשת הסופרים הניגרים המשפיעים בשנים האחרונות.
רוב מאמריו עוסקים בספרות, שירה וסיפורת של סופרים ממוצא אפריקאי.
יצירת השירה של נדוקה "Etude" זכתה בפרס הארד בתחרות השירה הרביעית Korea-Nigeria Poetry Feast.
בשנת 2016, הוא זכה בפרס הראשון באותה תחרות על יצירתו המפורסמת "Listen".
אחת מיצרותיו בשפה הניגרית "אנחנו לובשים גלימות סגולות" היא יצירה אשר עוסקת בטרור בניגריה.
כמה משיריו אף תורגמו לנורווגית, צרפתית וערבית
בקיץ 2015, המהדורה השלישית של פרויקט הפואטיקה הבינלאומי לזכרו של המשורר, הזמר, הפזמונאי והשחקן הרוסי האגדי ולדימיר ויסוצקי התפרסמה בארצות הברית.
בפרויקט השתתפו משוררים רבים מרחבי העולם וביניהם מרלנה זימנה.
נדוקה זכה לפרסום רב לאחר שנטל חלק בפרויקט כאשר יצירותיו בשפת האיבו תורגמו ליוונית, הינדית, מאורי, קוזה, גאורגית, מלטזית וצרפתית.
אצ'ינודון (שם מדעי: Echinodon; משמעות שמו: "שיני קיפוד", בעבר נקרא" Saurechinodon) הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף שהיה קרוב להטרודונטוזאורוס.
הוא חי באירופה של הקרטיקון התחתון לפני 140 מיליון שנה.
היצור התגלה בדורסט, בריטניה ב-1861 וקיבל את שמו מהחוקר הידוע ריצ'רד אוון, אשר נתן את השם לדינוזאורים.
זה היה דינוזאור קטן באורך 60 סנטימטר שהיה אוכל צמחים, אך שיניו דמו לאלה של יונקים קטנים.
בעבר הוא נחשב כסוג של לטאה.
כמו כן הוא נחשב לבעל עור נוקשה, אך בהמשך התברר שהמאובן היה של צב מאובן מאותה תקופה.
היצור חי בקבוצות קטנות וניזון מצמחים ברחבי אירופה של תחילת הקרטיקון.
הוא היה מאחרוני ההטרודונטוזאוריים שחיו.
אצ'לג (בהונגרית: Acsalag) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באצ'לג מספר התושבים נמצא בירידה.
באצ'לג חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
העיירה אצ'ד (בהונגרית: Ecséd במחוז הווש בנפת הטוון.
היישוב ממוקם למרגלות הרי המטרה, כ -13 קילומטרים צפונית-מזרחית להטוון.
הרחוב הראשי שלו הוא כביש 24 בין הורט לבין רוז'הסנטמארטון, בצירים אחרים היישוב אינו נגיש בכביש.
הכרמים המקיפים את היישוב ואת מה שמכונה "הר זקן" (Öreghegy) גובלים ביישוב שנחצה על ידי נחל אגואי.
היישוב קיבל את שמו מקרנות הצבי שהושלו מדי שנה.
שמו העתיק של הנחל היה "סארוואדי".
עם זאת שונה השם ב 1920 בשל הקונוטציה הרעה של השם, סיבה סבירה לבחירת השם החדש, מופיע בכתב היד של פטר יוז'ף, וזאת כי הנחל נשפך לתוך נהר הטארנה ביישוב יאסאגו ולאחר מכן זורם לתוך נהר הזאדיווה.
בגלל הנתונים הטבעיים של היישוב, היו יערות רבים בפאתיו וסביבו, שהפכו לדלילים לאחר שנות ה-30 של המאה ה-20. השטח המוניציפלי החיצוני של היישוב הוא כ-40,000 דונם, רובו אדמה חקלאית, והאזורים הדרום-מערביים מעובדים בגידולי שדה ועצי פרי שונים.
אזורים אלה היו מאוכלסים כבר מהמאה ה-18 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20, עם כמה משפחות חקלאיות כאן, כמו משפחת פאיי, משפחת צ'לה או משפחת ספשי.
היישוב של ימינו משתרע על שטח של 41,640 דונם, מונה אוכלוסייה של 3,522 נפש ויש בו את החלוקה הדתית הבאה: 2,972 מאמינים נוצרים רומים-קתולים, 141 קלוויניסטים ו-17 לותרנים.
בשנת 1846 התגוררה האוכלוסייה של 2,967, כולל 12 קלוויניסטים, 1 יוונים קתולים ו-37 יהודים, כאשר שאר האוכלוסייה הייתה קתולית.
גם כיום רוב האנשים עוסקים בחקלאות לסוגיו: מפעלים חקלאיים, עיבוד חקלאי, ממש כמו לפני מאה שנה.
הרוב עוסקים בגידול גפנים ובהמפקת יין בשל שיפועי הגבעות לכיוון דרום.
ישנן דעות רבות על מקור היישוב, שהסיבה לכך ניתן למצוא בנתונים הסותרים של המחקר הארכיוני ומחקר הארכאולוגי.
מה שבטוח שבצד הפונה צפונה של נמצאו ממצאי קברים מהמאה השמינית והתשיעית וכן אוצרות קלטיים, מה שמוכיח שהמקום היה מאוכלס כבר בסביבות המאה העשירית, וכך גם היישובים האחרים לכיוון הרי המאטרה.
בתקופה שקדמה להקמת מדינת הונגריה האזור היה מאוכלס על ידי פצ'נגים, כל האחוזות העתיקות הללוהשתייכו לשבט ההונגרי אבה.
עם זאת, טירה זו נרכשה בשנת 1901 על ידי הבישופות של אגר לצורך הקמת בית ספר.
במלחמת העולם השנייה כל יהודי אצ'ד גורשו למחנות ההשמדה.
בית כפרי (ביישוב מוקדשים תשומת לב מיוחדת לשימור המסורות, שימור ערכי העבר),
אגלאריה (יקב מתפקד היטב, מפורסם בזכות יינותיו.
אגם באניה (אגם דייגים המפורסם גם בחו"ל).
גדעון ריכטר (בהונגרית: Richter Gedeon) (אצ'ד, הונגריה, 23 בספטמבר 1872 - בודפשט, 30 בדצמבר 1944) היה רוקח הונגרי-יהודי, תעשיין, מייסד תעשיית התרופות המודרנית בהונגריה שנרצח בשואה.
דיולה פיקלר, משפטן הונגרי-יהודי ופרופסור באוניברסיטה, נפטר כאן בשנת 1937.
אצ'ומי או חודמוני (בפרסית: اچمى) היא שפה איראנית המדוברת בדרום איראן, בעיקר בפארס, כרמאן, בושהר והורמוזגאן, ובמדינות סביב המפרץ הפרסי.
מקורה בפרסית עתיקה ויש לה חוקים משלה.
היא ממשפחת השפות ההודו-אירופיות, ענף השפות ההודו-איראניות ותת-ענף השפות הדרום-איראניות.
לשפת אצ'ומי שני ניבים עיקריים: ניב צפוני וניב דרומי.
ניבים של הניב הצפוני: לארי, ג'ודי, עוואזי, בידישירי, באסטאקי, ג'יראשי, ג'אמסי.
ניבים של הניב הדרומי: בש קארדי, קום זארי, ג'יימי, בנדררי.
אצבעוני הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי משנת 1958 בבימויו של ג'ורג' פאל, עם ראס טמבלין, טרי תומאס ופיטר סלרס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על אגדה של האחים גרים.
בסרט יש קטעי אנימציה ואפקטים מיוחדים רבים.
שני שירים נכתבו על ידי פגי לי ושלושה על ידי ג'ניס טור (מילים) ופרד ספילמן (מנגינה).
ג'ונתן (ברנרד מיילס) הוא חוטב עצים למחייתו.
באמצע העבודה ביער מגיעה פתאום לפניו מלכת היער היפהפייה (ג'ון ת'ורבורן) ומבקשת עליו לחמול על העץ שנותן משכן לצפורים ובתמורה היא תאפשר לו ולאשתו להגשים שלוש משאלות.
ג'ונתן מסכים ומספר זאת לאשתו אנה (ג'סי מתיוס).
בחוסר זהירות משאלתו הראשונה היא נקניקיה גדולה.
אשתו כועסת עליו ומבקשת שהנקניקיה תתקע באפו.
המשאלה השלישית היא לשחרר את הנקניקיה מאפו וכך איבדו את שלוש המשאלות.
ג'ונתן ואנה הם חשוכי ילדים ואנה מבקשת שיהיה להם בן אפילו אם גודלו כאגודל.
בלילה נוקש על דלתם נער שגודלו כאגודל הוא מכנה אותם אבא ואמא ואנה קוראת לו טום.
הם משכיבים אותו בחדר שהכינו לילד עם בובות רבות.
בבוקר טום קם ורוקד ושר עם הבובות.
ג'ונתן לוקח את טום ליער.
בדרך הם פוגשים את איבן (טרי תומאס) ואנטוני (פיטר סלרס), צמד שעוסק בנוכלות וגניבות.
איבן מציע לג'ונתן כסף עבור קניית טום אך זה מסרב.
מצטרף אליהם ידיד המשפחה, וודי (אלן יאנג) שכעת קיבל משרה כחלילן שני בתזמורת הכפר.
וודי מאוהב במלכת היער אבל ביישן ולא יודע כי רק נשיקת אהבה תהפוך אותה לבת תמותה.
וודי לוקח את טום ליריד בכפר, בו הם קונים נעליים חכמות שרוקדות לקול המוזיקה.
טום משתעשע שם ולבסוף נתלה בבלון פורח ועולה למעלה.
באותו זמן נמצאים איבן ואנטוני במבצר של השליט ומנסים לשווא להגיע לשקי מטבעות הזהב של האוצר.
לפתע מבחין איבן בבלון אליו קשור טום.
הוא יורה במקלעת בבלון וטום נופל ומגיע אליהם.
איבן משכנע את טום לרדת דרך הסורגים לשקי האוצר בעזרת חבל ולהעלות משם שק מטבעות שהם יחלקו ליתומים.
טום יורד, קושר שק לחבל והם מעלים אותו עם השק, נותנים לו ומשחררים אותו ליד אזור ביצות כדי שייטבע.
מלכת היער מצילה אותו מטביעה והוא חוזר בשקט לביתו אך המטבע מחליקה ממנו ונופלת לתוך עוגה רכה.
הגניבה מתגלית וחיילים מגיעים לתחקר את ג'ונתן ואנה.
הם מכחישים כל קשר לגניבה ומכבדים את החיילים בעוגה.
מטבע הזהב נופלת והמפקד מזהה אותה כשייכת לאוצר הגנוב.
ג'ונתן ואנה נכלאים, נשפטים ונגזר עליהם עונש מלקות בפומבי.
וודי וטום מגיעים למקום בו שני הנוכלים מחלקים ביניהם את השלל.
טום מבלבל אותם והם מתחילים לריב וכאשר הם מבחינים בטום הם רודפים אחריו.
טום מצליח להסתלק ומוצא מסתור באוזן של הסוס.
הנוכלים עולים על הסוס ופותחים בדהרה לעבר הנמל כדי לברוח משם.
טום, המבין את שפת הסוסים, לוחש לסוס ומכוון אותו למרכז הכפר.
באותו הרגע בו מתכוננים להלקות את ג'ונתן ואנה, מתפרץ הסוס ונעצר במהירות.
הנוכלים והשק נופלים והמטבעות מתפזרים לעיני הקהל.
וודי נפגש עם מלכת היער ומנשק אותה באהבה ואז היא נהפכת לבת תמותה ולבסוף נערכת חתונתם כשטום רוקד על עוגת החתונה עם הבובה האצבעונית המקשטת את העוגה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותראס טמבליןתום אצבעוניטרי תומאסאיבןנוכלפיטר סלרסאנתונינוכלברנרד מיילסג'ונתןהאבג'סי מתיוסאנההאםג'ון ת'ורבורןמלכת היערפייהאלן יאנגוודימאהב של מלכת היער
"Tom Thumb's Tune" - פגי לי (מילים ומנגינה).
"After All These Years" - ג'ניס טור (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"Talented Shoes" - ג'ניס טור (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"The Yawning Song" - קרמיט גול (מילים), פרד ספילמן (מנגינה).
"Are You a Dream" - פגי לי (מילים ומנגינה).
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר - טום הווארד.
מועמד לפרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר - טרי תומאס.
מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - ג'ורג' פאל.
מועמדות לLaurel Awards - הסרט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר - ראס טמבלין.
מועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט הטוב ביותר לסרט מוזיקלי - לדיסלס פודור.
אצ'ני (בהונגרית: Ecseny; בגרמנית: Etschi) הוא כפר במחוז שומוג', נפת קאפושוואר.
היישוב ממוקם בחלק הצפוני-מזרחי של מחוז שומוג', 8 ק"מ מקטע הכביש הראשי 67 בין קאפושוואר לבין בלטונללה, 31 ק"מ צפונית מקפושוואר ו-39 ק"מ דרומית לבלטונללה.
זהו יישוב ללא מוצא, ניתן לגשת אליו רק על ידי הכביש מהסתעפות של כביש 67 (דרך כביש 6714).
הכפר ממוקם בעמק בכיוון צפון-דרום ובעל תנאי טופוגרפיה משתנה מאוד.
למרות אוכלוסייתה המצומצמת, יש לה מרחב (מחיה) ציבורי גדול, רשת דרכים באורך של 13 ק"מ, כ-50% מהם דרכי עפר.
שמו של אצ'ני נכלל לראשונה במסמך של בלה השלישי, מלך הונגריה משנת 1193. הכיבוש הטורקי במאה ה-16 השאיר את היישוב לא מאוכלס.
יישובו מחדש החל עם שוואבים לותרנים בתקופת מריה תרזה.
בסביבות 1784 עברו משפחות לותרניות מההתנחלויות השוואביות במחוז טולנה ובאראניה.
היישוב ואדמותיו היו בבעלות משפחת פרנסי עד אמצע המאה ה-18. בשנת 1848 היו ביישוב 109 בתי אב, באותה תקופה זה היה אחד היישובים הגדולים של שומוג'.
לאחר מלחמת העולם השנייה, 30% מהתושבים הגרמנים נעקרו ממקומם והוחלפו על ידי משפחות הונגריות מדרום סלובקיה במסגרת הסכם חילופי האוכלוסין הצ'כוסלובקי-הונגרי.
מספרם ירד בהדרגה ובהתמדה וכיום מתגוררים ביישוב פחות מ-300 איש.
לא ידוע כמעט על יהודי הכפר.
ככל הנראה במאה ה-18 הגיעו להתיישב במקום גם כ-50 יהודים יחד עם השוואבים.
נבנה גם בית כנסת שאיננו קיים היום.
הכנסייה הלותרנית נבנתה בשנים 1842–1843. היה צריך לבנות אותו מספר פעמים בגלל שריפות.
בית התרבות הלותרני הוקם בשנת 1937, עם דירת מורה בקומה הראשונה.
כיום, בניין זה הוא בית העירייה המאכלס את לשכת ראש העיר.
אדולף רודר (11 בדצמבר 1833 – 4 באוקטובר 1899) היה מנהל בית הספר בכפר, מורה, עורך עיתון, סופר תאולוגיה, יהודי-הונגרי ואביו של אנטל ראדו.
אֶצְבֹּן או אׇזְנִי (בכתיב מלא: אצבון; אוזני) הוא דמות מקראית, בנו הרביעי של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לאצבן היו שישה אחים: צפיון, חגי, שוני, ערי, ארודי ואראלי.
למשפחתו של אצבן קראו משפחת האזני על שם שמו "אזני".
במפקד שבספר במדבר אצבן נקרא אזני, וכך גם משפחתו, משפחת האזני.
אצל השומרונים הוא נקרא אצבעון, .
על פי זה אפשר לפרש את שמו מלשון אצבע, כסימן טוב למשפחה שנתברכה בעוד ילד.
וכן יש שם אכדי הנקרא אֻבַנֻ (אובנו), שפירושו אצבע, סימן.
ככל הנראה, השם אצבן הוא הנכון ולא השם אזני.
השם אזני, הוא כנראה, קיצור חיבה של שם כמו אזניה או יאזניהו.
יש הסוברים שהוא קשור לשם האכדי אֻזְנָנֻ, שפירושו בעל אזניים ארוכות.
בתרגום השבעים הוא נקרא אזני.
ובפעם הראשונה שהשם מופיע הוא נקרא תצבן, משום שהאותיות א' ות' היו מתחלפות.
בספר הישר מסופר שאמו של אצבן נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
בספר היובלים אצבן נקרא "אזון".
רש"י אומר שאזני הוא אצבן ושהוא אינו יודע מדוע משפחתו לא נקראה על שמו הראשוני.
לפי דעת מקרא, אצבן נקרא גם אזני משום צורת אזנו כשהוא נולד.
יש הסוברים שאזני זה לא שם אלא שם ייחוס, מפאת היוד בסופו של שמו, כך גם ארודי, ערי ואראלי.
יש מדרש האומר שאצבן נקרא אצבן ואזני משום ש
אצבעוני הוא דמות בדיונית המופיעה בשמות שונים במעשיות של עמים שונים, ומתאפיינת בהיותה אדם זעיר במיוחד, שגודלו כגודל אצבע, העובר הרפתקאות עקב גודלו.
בפולקלור האנגלי נכלל סיפורו של תום אגודל , שמוזכר בספרו של רג'ינלד סקוט משנת 1584, ובשנת 1621 הופיע בסיפור The History of Tom Thumb, שהוא המעשייה הראשונה שנדפסה באנגלית.
כפי שמלמד שמו, גודלו של תום הוא כגודל אגודלו של אביו.
תום עובר שלל הרפתקאות: הוא נבלע על ידי פרה, מתמודד עם ענקים והופך לחביבו של המלך ארתור.
ב"סיפורי אמא אווזה", אוסף מעשיות שנכתב על ידי שארל פרו ויצא לאור בפריז ב־1697, נכלל הסיפור " אצבעוני" , שגיבורו הוא ילד זעיר.
במעשיות האחים גרים משנת 1819 נכללים שני סיפורים על אצבעוני.
באחד קרוי הגיבור Daumesdick ("עובי בוהן"), ובאחר Daumerling ("אגודלי").
גיבור הסיפור הראשון נולד לזוג עני חשוך ילדים, שהתפלל לילד, לא משנה מה גודלו.
הילד עוזר לאביו, ובין השאר מוביל את הסוס לאחר שהוא מתיישב באוזנו ומנחה אותו.
בהמשך הסיפור עוברות עליו הרפתקאות שהוא נחלץ מהן בחוכמתו.
בסיפור השני הגיבור הוא בנו הזעיר של חייט, היוצא לתור את העולם כשהוא חמוש במחט שנתן לו אביו.
מעשייה זו עובדה בשנת 1958 לסרט מוזיקלי בשם "אצבעוני", בבימויו של ג'ורג' פאל, עם ראס טמבלין, טרי תומאס ופיטר סלרס בתפקידים הראשיים.
בשנת 1835 פורסם סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן, "אצבעונית" (בדנית: Tommelise, באנגלית: Thumbelina), המספר על ילדה זעירה, שבעלי חיים קטנים (קרפד, חולד ועוד) מבקשים לשאתה לאישה, אך היא דוחה אותם ומתאהבת בנסיך שגודלו כגודלה.
סיפור זה עובד לסרט באותו שם , בבימויו של דון בלות' ובהפצת האחים וורנר, שיצא לאקרנים בשנת 1994. בסרט נישאה אצבעונית לקורנליוס, נסיך הפיות.
היא עמדה להינשא לחולד מבוגר אבל סירבה בכל תוקף להינשא לו כי לא אהבה אותו.
בשנת 1900 פרסם י"ל כהן גרסת יידיש של המעשייה, ובה מסופר על זוג חשוך ילדים שנגלה לו מלאך שהציע: "לקבל בן אשר יהיה בגודל של גרגר שעועית, או לקבל בת, שכאשר תגיע לגיל שלוש-עשרה תשתמד".
הזוג בחר בבן, שקיבל את השם "בּעבּעלע", והמעשייה מתארת את הרפתקאותיו.
בשנת 1987 פורסם נוסח רוסי, שונה בפרטים אחדים, של מעשייה זו.
שיר הילדים של חיים נחמן ביאליק, "אצבעוני", שפורסם לראשונה ב"השחר" בשנת 1911, מספר על ילד ש"נַעַר קָטֹן אֶצְבְּעוֹנִי" דופק על חלונו.
אצבעוני מתאר כיצד מסופקים לו כל צרכיו:
שיר ילדים נוסף של ביאליק, "קְטִינָא כָּל-בּוֹ", שנדפס לראשונה בשנת 1917 בשני המשכים בדו־שבועון "שתילים", עוסק אף הוא בנער זעיר, כמתואר בתחילת השיר: קטינא הוא רב פעלים: .חוקרת הספרות דינה שטרן רואה בשיר זה אלגוריה סאטירית על עם ישראל.
בכתבי ש"י עגנון נכלל הסיפור הקצר "מעשה רבי גדיאל התינוק", שפורסם לראשונה בשנת ה'תר"ף בכתב העת "מקלט".
גיבור הסיפור הוא אדם זעיר המציל קהילה יהודית מעלילת דם.
השראה לסיפור זה קיבל עגנון מסיפורי אצבעוני ומהאגדה על רב גדיאל נער המופיעה בספרות הקבלה, שגיבורה הוא ילד יתום בן שבע שאינו זעיר מידות.
אצ'גפלבה (בהונגרית: Ecsegfalva) הוא כפר קטן בנפת גיומנדרד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים באצ'גפלבה נמצא בירידה.
שמו של הכפר מוזכר כבר מכתבים משנת 1219 ובית ספר ראשון הוקם בכפר בשנת 1925 וכפר הוכרז ככפר עצמאי בצורה רשמית בשנת 1950, עד אז היה חלק מדוואוואניה.
החל משנת 1984 יש בכפר שמורת טבע המאופיינת במינים שונים של ציפורים.
אצא לי השוקה הוא שיר ילדים יווני משנת 1941 של הזמר ניקוס גונאריס .
השיר מורכב מחמישה בתים שבהם רוב המילים חוזרות על עצמן.
לכן הוא שיר קליט גם לזיכרון וגם לביצוע.
השיר זכה לביצועים רבים ביוונית ותורגם לשפות רבות, ביניהן עברית, אולם אין אודות מדויקות על יצירת התרגום לעברית.
ביוונית נקרא במקור "πάω κυρά μου στο Παζάρι" (כשאני הולך לשוק, גבירתי) או "Το κοκοράκι" (התרנגול).
כל בית מתוך השיר מתחיל במשפט "אצא לי השוקה", ומיד לאחריו מגיעה הודעה על קניית חיה קטנה.
בכל בית מתחלפת החיה שנקנית באחת אחרת, ואיתה נוספת שורה חדשה בה מושמעת הקול של אותה חיה.
היא הופכת לפזמון חוזר בבית הבא אחריו, כך שאורכם של בתי השיר הולכים וגדלים בצורת פירמידה.
החיה הראשונה שנקנית היא תרנגול אשר משמיעה את הקול "קו קו קוריקו קו".
כל סוף בית נגמר במשפט "הוא יזמר עד אור הבוקר" כאשר הכוונה היא לתרנגול שנקנה בבית הראשון.
בסך הכל מופיעות חמש חיות כמספר הבתים בשיר.
בבית האחרון הן מוזכרות כולן לפי סדר יורד משום שכל בית מכיל גם את המידע שהופיע בבית הקודם לו.
הבית הקטן ביותר בשיר הוא הבית הראשון, המכיל רק שלוש שורות.
ואילו הבית הגדול ביותר בשיר הוא הבית האחרון, והחמישי במספר, המכיל שבע שורות.
כמו כן, בבית זה מופיעה גם החיה הגדולה ביותר, ביחס לחיות מארבעת הבתים הקודמים.
הבית האמצעי בשיר הוא הבית השלישי במספר ומכיל חמש שורות, אך אינו חמשיר.
את קולה של החיה האחרונה בשיר משמיעים ושומעים רק פעם אחת במהלך כל השיר, לעומת קולו של התרנגול שאותו משמיעים מתחילת השיר ועד סופו באופן רציף, ללא הפסקה, חמש פעמים.
ואולי לכך התכוון המשורר האלמוני כשאמר שהתרנגול יזמר עד אור הבוקר.
בכל בית השורה השנייה תמיד מתחילה בשם של החיה שסופר עליה בשורה הראשונה, בתוספת ה' הידיעה כך ששם החיה שנקנתה מופיעה פעמיים בכל בית.
ארבעת החיות שנקנו משמיעות שני צלילים קצרים למעט התרנגול שמשמיע שלושה צלילים קצרים ועוד צליל אחד ארוך.
בשלושת הבתים האמצעיים שבשיר משמיעות החיות את אותו הצליל פעמיים ואילו בבית הראשון והבית האחרון, משמיעות החיות צלילים שאינם זהים.
הגרסה הפופולרית ביותר של השיר הועלתה ליוטיוב במרץ 2011 על ידי ערוץ "הופ!
ילדות ישראלית", בת 2:07 דקות, בביצועם של עמי מנדלמן ומקהלת שרונית.
נכון לספטמבר 2024, הסרטון זכה ליותר מ-51 מיליון צפיות ו-98 אלף לייקים, ונחשב לאחד מהסרטונים הישראלים הנצפים ביותר באתר.
השיר בוצע בידי נירה רבינוביץ' בתוכנית "מה פתאום?" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2016 העלתה שפיטה גרסת כיסוי, אשר קיבלה יותר מ-3.4 מיליון צפיות.
בעת הביצוע יש המחליפים את סוגי החיות שבשיר ואת הקולות שהם משמיעים, או מוסיפים בתים חדשים לשיר עם חיות חדשות וקולות חדשים.
אצות (Algae; ביחיד: Alga) הן קבוצה פוליפילטית של אורגניזמים, רובם אאוקריוטים, מבצעי פוטוסינתזה.
האצות חסרות שורש ונבדלות מצמחי המים הרגילים בדרך הרבייה שלהן.
רובן חיות מתחת למים ובמקומות לחים אחרים.
אין הגדרה מוסכמת הגובלת באופן ברור את קבוצת האצות, ואורגניזמים מסוימים עשויים להשתייך אליה לפי הגדרה מסוימות ולהיעדר ממנה לפי הגדרה אחרת.
האצות הן אחד ממיני האורגניזמים העתיקים ביותר (הופיעו בערך לפני כשלושה מיליארד שנים), והן נשמרו בצורתן הראשונית ללא שינוי מהותי.
טווח הגדלים שלהן נע מאצות מיקרואורגניזמיות חד-תאיות הקרויות גם פרוטופיטה , עד אצות רב-תאיות גדולות העשויות להגיע לגודל של עשרות מטרים.
האצות שייכות לקווי התפתחות אבולוציוניים שונים.
כתוצאה מכך, האצות מוגדרות לרוב על פי תכונותיהן האקולוגיות.
האצות הן מעין "צמחי מים" החסרות מספר מאפיינים של צמחים אחרים – כגון שורש, פיוניות, עצה, ושיפה.
הן נבדלות מצמחים רגילים גם במנגנון הרבייה שלהן, אך דומות להם ביכולת לבצע פוטוסינתזה.
למעלה מ-70% מהפוטוסינתזה בעולם נעשית בידי אצות, וכמות גדולה מהחמצן באטמוספירה מיוצר על ידן.
האצות חשובות ביותר לביוספירה, ובייחוד הכחוליות (המהוות חלק מהפלנקטון) בגלל חלקן העיקרי בפוטוסינתזה וכן בקיבוע חנקן.
רוב האצות הן פוטוטרופיות – מייצרות את המולקולות האורגניות שלהן על ידי תהליכי פוטסינתזה – חלק קטן מהן מיקסוטרופיות – ומקבלות חלק ממזונן ממקורות חיצוניים, וחלק קטן נוסף מהן הטרוטרופיות וחייבות לקבל את רוב מזונן ממקור חיצוני, ותהליכי הפוטוסינתזה שלהן מוגבלים ביותר.
בתי הגידול של האצות הם מקווי מים ומקומות לחים, בעיקר ימים, מקווי מים מתוקים ובריכות.
יש גם מיני אצות הגדלות על הקרקע ויש כאלה החיות בסימביוזה עם יצורים חיים אחרים, כמו על פרוות העצלן, אך אין להן מבנה הגוף ומנגנוני הרבייה של צמחי יבשה, שמייצגים התאמה לסביבה יבשתית.
השפעת האצות על המסת קרחונים בגרינלנד
במחקר שפורסם ב-2025 נמצא כי אצות מיקרוסקופיות (Ancylonema nordenskiöldii), שגדלות וניזונות מהחומרים שבקרח, מתפשטות ומכהות את פני השטח, וכך גורמות להתחממות ולהמסה מהירה יותר של הקרחונים.
אצות מתרבות בדרכים שונות, הן ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית.
ברבייה אל-מינית אין איחוי של תא רבייה או חלוקת הפחתה שהכרחיים ברבייה מינית.
חלק מהאצות מתרבות רק ברבייה אל-מינית, אך רובן מתרבות הן ברבייה מינית והן ברבייה אל-מינית.
לאפשרויות אלה יתרונות: רבייה מינית מאפשרת לאוכלוסיות להגדיל את השונות הגנטית, שמאפשרת לאצות להגיב לתנאי סביבה משתנים דרך תהליכים אבולוציוניים.
בנוסף, מינים רבים של אצות משתמשים במבנים קשים ועמידים שנוצרו ברבייה המינית על מנת לשרוד בתקופות קשות לגידול.
בניגוד לרבייה מינית, ברבייה אל-מינית, בתנאי גידול מועדפים, האצות מתרבות בשכפול בקצב גבוה בעצמן ובלי גמטות, ולכן מתאפשר קצב גידול מהיר מאוד של האוכלוסייה שלהן.
נמצא סרטן שמאביק אצה בעת נדידתו.
האצות הכחוליות משמשות מזון דשן ושופע למגוון בעלי חיים אחרים בים.
האצות הירוקיות הן "צמחי המים" הנראים בים ובמקווי מים עומדים.
האצות שמרכיבות את הפלנקטון מכונות פיטופלנקטון – פלנקטון צמחי.
גם בני האדם אוכלים אצות, לרוב לאחר תהליך של ייבוש, המלחה ושימור.
האצה המיובשת נפוצה כמאכל או כתוסף של תבלין בעיקר במאכלים של תושבי מדינות אסיה והמזרח הרחוק.
במחקר שפורסם בכתב העת Nature Plants ב-2022, נמצא כי באצה מסוג "כלורלה אוהדי" (אצה ירוקה), אותרו תהליכים כימיים המזרזים את תהליך הפוטוסינתזה, ולפיכך מסייעים לצמיחתה באופן המהיר ביותר בעולם.
מתוצאות המחקר עתידים להאיץ פיתוחים הנדסיים בתחום המזון הבר-קיימא המבוסס על אצות.
במהלך עשרות השנים האחרונות השתנה מיקומן של האצות בטקסונומיה כמה פעמים.
הן היו שייכות לממלכת הצומח, וחלקן עדיין משויכות על ידי אחדים לממלכה זו.
חלקן (כדוגמת הכחוליות) משויכות לעל-ממלכת החיידקים האמיתיים ואת בעלות הגרעין נהוג לשייך לממלכת הפרוטיסטה.
מיון האצות, נכון לשנת 2004:
זהוביות (אצות זהובות) Chrysophyceae – מחלקה של אוקריוטיים.
חומיות (אצות חומות) Phaeophyceae – מערכה של אוקריוטיים, מתקיימת בעיקר במים מלוחים.
ירוקיות (אצות ירוקות) Chlorophyta – מערכה בממלכת הצומח.
אדומיות (אצות אדומות) Rhodophyta – קבוצה של אוקריוטיים, מתקיימת בעיקר במים מלוחים.
להוביות (Pyrrophyta) – מערכה של אוקריוטיים.
דינופלגנטים (Dinophyceae) – מחלקה של אוקריוטיים.
עינניות (Euglenida) – מערכה של אוקריוטיים.
פרימנסיות (Haptophyceae) – קבוצה של אוקריוטיים.
צורניות (Bacillariophyta) – מערכה של אוקריוטיים.
סיליקופלגלטים – (Dictyochophyceae) – מחלקה של אוקריוטיים.
קסנתופיטיות (Xanthophyceae) – מערכה של אוקריוטיים.
נאווניתאים (אצות נאווניתיות) Charales – סדרה בממלכת הצומח הקרובה למערכת הצמחים.
בניגוד ליתר היצורים המכונים אצות, איברי הרבייה של הנאווניתאים מוקפים על ידי תאים עקרים.
כחוליות (אצות כחולות או חיידקים כחולים) Cyanobacteria – מערכה בעל ממלכת חיידקים אמיתיים, בגלל היותן חסרות גרעין.
נמצאו כחוליות גם מחוץ למקווי מים.
אצבעות קסם (או אצבע אלוהים) הוא משחק אסטרטגיה מתמטי לשני שחקנים, המבוסס על פעולת החיבור, ובגרסאות מתקדמות יותר על פעולת המודולו.
המשחק מצריך ראייה קדימה של מספר צעדים מראש, בדומה למשחק השחמט.
המשחק מהווה משחק ידיים כמו גם משחק נסיעה.