tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלקו העליון של העורק השוקתי האחורי, יוצא ענף בשם העורק השוקיתי (Arteria fibularis; Arteria peronea) הנע גם הוא במדור האחורי של השוק, בחלק הצידי של המדור.
העורק השוקתי האחורי והעורק השוקיתי מגיעים עד כף הרגל ונכנסים לתוכה.
מערכת ורידים עמוקים ושטחיים אוספת דם מאיברי השוק וכף הרגל ומניעה אותו מעלה לכיוון הלב.
תפקודה התקין תלוי במערכת של שסתומים חד כיווניים בתוך הוורידים, המונעים מדם לנוע בהשפעת הכבידה לכיוון מטה.
מרכיב חיוני נוסף הוא כיווצם של שרירי השוק, הפועלים כמשאבת שרירים ההודפת את הדם בוורידים העמוקים בכיוון שמאפשרים השסתומים בוורידים, כלפי מעלה.
רשת של ורידים שטחיים מתנקזת לווריד הצפון הגדול (Vena saphena magna) ולווריד הצפון הקטן (Vena saphena parva).
הווריד הצפון הגדול מתחיל את דרכו בכף הרגל, ועולה מעלה בחלקה התיכון של הרגל, עד מקום ניקוזו לווריד הירך במשולש הירך.
הווריד הצפון הקטן נע מעלה בחלק האחורי של השוק עד לאזור הברך.
שם הוא חודר את החיתולית העמוקה ומתנקז לווריד בית הברך.
בעומק השוק, ורידים מלווים את עורקי השוק עד לבית הברך.
השוק הסיטונאי העירוני המרכזי של טוקיו, הידוע יותר כשוק הדגים צוקיג'י (ביפנית: 築地魚市場, צוקיג'י אויצ'יבה) היה שוק הדגים ופירות הים הסיטונאי הגדול בעולם ואחד מהשווקים הגדולים בעולם מכל סוג שהוא.
השוק שכן בצוקיג'י שבטוקיו, ועבור תיירים זרים הוא היה ממוקדי המשיכה הראשיים של העיר (יפנים מעטים בלבד מבקרים בשוק), בייחוד עבור מבקרים הסובלים מיעפת (Jet-lag) שהגיעו מנמל התעופה הבינלאומי נריטה.
הזמן הטוב ביותר לבקר בשוק, היה בין השעות 5:00 ל-9:00 בבוקר.
לקראת אולימפיאדת טוקיו בשנת 2020 הוחלט לפנות את שוק הדגים ולהעבירו לאתר חדש שוק טויוסו (豊洲市場).
השוק בצוקיג'י נסגר ב-6 באוקטובר 2018.
שוק הדגים צוקיג'י שכן בסמוך לתחנות "צוקיג'י שיג'ו" שעל קו הרכבת התחתית אואדו ו"צוקיג'י" שעל קו היבייה.
השוק היה בנוי משני חלקים: החלק הפנימי שבו מתנהלים המכירות הפומביות ורוב תהליכי עיבוד הדגים וכן היו מצויות בו חנויות גדולות לדגים ופירות ים.
החלק החיצוני כלל חנויות שונות רבות, בהן חנויות לממכר ציוד מטבח יפני, חנויות מכולת ומסעדות, בעיקר מסעדות סושי.
רוב החנויות בחלק החיצוני נסגרו בצהריים, אלו שבחלק הפנימי אף מוקדם יותר.
בשוק נמכרו למעלה מ-400 סוגים שונים של דגים ופירות ים מסרדיניים זעירים ועד דגי טונה במשקל 300 ק"ג, אצות זולות ועד לקוויאר היקר ביותר.
סך הכול עוברים דרך שלושת שוקי הדגים של טוקיו יותר מ-700,000 טון של מזון מן הים בשנה, בערך כולל של למעלה מ-600 מיליארד ין (בערך 6 מיליארד דולר).
בצוקיג'י בלבד עברו כל יום יותר מ-2,000 טון של מזון מן הים.
השוק נפתח כל בוקר למעט בימי ראשון וחגים בשעה 3:00 לפנות בוקר כשהגיעה אליו סחורה מכל העולם שנפרקה מאוניות ומטוסים והועברה לשוק במשאיות קירור.
מרשימה במיוחד, פריקת הכמויות של טונה קפואה.
סיטונאים מבתי המכירות הפומביים (הידועים ביפנית כ"אורושי גיואושה") העריכו את ערך הסחורות והכינו אותן למכירה פומבית.
גם הקונים (בעלי רישיון להשתתף במכירות הפומביות), בחנו את הדגים על מנת להעריך אילו דגים ירצו לקנות ובאיזה מחיר.
המכירות הפומביות התחילו ב-5:00 לפנות בוקר והקהל יוכל היה לבקר בהן, אך רק בעלי רישיון יהיו כולים להציע מחירים.
בין המשתתפים סיטונאים קטנים (נאקארושי גיואושה) שתפעלו דוכנים בשוק ובעלי רישיון אחרים שהם סוכנים של מסעדות, חברות לעיבוד מזון ורשתות מזון גדולות.
המכירות הפומביות הסתיימו סביב שעה 7:00. אחר כך הדגים שנמכרו הועמסו על משאיות להובלה ליעד הבא, או על עגלות קטנות להובלה לחנויות הרבות המפוזרות בתוך השוק.
שם בעלי החנויות פרסו את הדגים והכינו את הסחורה למכירה קמעונאית.
עבור דגים גדולים, כדוגמת טונה נדרשו כלי חיתוך גדולים, וטונה קפואה נחתכה כמו קורות עץ בעזרת מסור סרט ארוך, וטונה שאינה קפואה נחתכה בעזרת סכינים ארוכות במיוחד הקרויות "אוֹרוֹשי הוֹצ'וֹ".
השוק היה פעיל מאוד בין 8:00 ו-10:00, והפעילות דעכה במידה נכרת אחר־כך.
חנויות רבות נסגרו ב-11:00, והשוק נסגר לצורך ניקיון ב-13:00.
מפקחים מטעם עיריית טוקיו ביקרו את הפעילויות בשוק, כדי לאכוף את חוקי התברואה.
השוק הראשון בטוקיו הוקם על ידי טוקוגאווה איאיאסו בתקופת אדו, על מנת לספק מזון לטירת אדו (כיום טוקיו).
טוקוגאווה איאיאסו הזמין דייגים מטסוּקוּדאג'ימה, אוסקה לאדו על מנת לספק דגים לטירה.
דגים שלא נמכרו בטירה נמכרו בסמוך לגשר ניהונבאשי, בשוק שנקרא אוגאשי (מילולית, "מזח דגים") שהיה אחד מהשווקים הסיטונאים שפרחו לאורך תעלותיה של אדו (כפי שטוקיו הייתה ידועה עד 1870).
באוגוסט 1918, לאחר המאורעות הקרויים "מהומות האורז של 1918" (קומה סודאי) שפרצו במעל למאה ערים ועיירות במחאה על המחסור במזון והתנהגות ספקולטיבית מצד הסיטונאים, נאלצה הממשלה היפנית ליצור מוסדות חדשים להפצת מזון, בייחוד באזורים העירוניים.
במרץ 1923 נחקק חוק "השוק הסיטונאי המרכזי".
רעידת האדמה הגדולה ב-1 בספטמבר 1923, החריבה את רוב מרכז טוקיו כולל שוק הדגים ניהונבאשי.
השוק הועבר לפרבר צוקיג'י לאחר רעידת האדמה.
בניית המתקן המודרני של השוק הושלמה ב-1935 והפעילות בשוק התנהלה בהתאם לחוק השוק הסיטונאי המרכזי.
שלשה שווקים צוקיג'י, קאנדה וקוֹטוֹ החלו לפעול ב-1935 ואחריהם החלו לפעול שוקי אבארה, טושימה ואדאצ'י.
שווקים נוספים, נפתחו לאחר מלחמת העולם השנייה.
שוק ההון הוא שוק פיננסי שבו קונים ומוכרים חובות לטווח ארוך (מעל שנה) או ניירות ערך מגובים בהון, המתחלק לשוק המניות ושוק האג"ח.
תפקידו לאפשר לחברות ולממשלה לגייס הון מהציבור, בדרך כלל לטווחים ארוכים.
בניגוד לשוק כספי בו קונים ומוכרים חובות לטווח קצר.
שוקי ההון מנתבים את העושר של החוסכים לאלה שיכולים להשתמש בו לטווח ארוך, כמו חברות או ממשלות המבצעות השקעות לטווח ארוך.
שוק ההון כולל מערכת מורכבת של בנקים, ברוקרים ומוסדות פיננסיים אחרים (חברות ביטוח קרנות הנאמנות וקופות הגמל), הקשורים ביניהם באמצעות מערכות תקשורת ממוחשבות ואחרות לצורך קיום אפקטיבי ויעיל של ענייניהם העסקיים.
הבורסה לניירות ערך תופסת מקום מרכזי בשוק ההון והיא למעשה טבורו של השוק, אך שוק ההון עצמו רחב-היקף וחורג הרבה מעבר לפעילותה של הבורסה, מכאן שהעסקות בשוק הפיננסי נעשות הן בבורסה והן מחוצה לה.
שוק ההון מפגיש בין חברות הזקוקות למימון, לפרטיים וחברות אחרות המעוניינים מצידם להשקיע את הונם כדי לייצר ערך כלכלי.
אילולא שוק ההון היה קיים, לא היו יכולים היזמים לממש את ההזדמנויות העסקיות העומדות בפניהם ולפתח ולמכור מוצרים ושירותים חדשים מפאת העדרו של ההון הדרוש להקמת מפעלים, פרסום וכיוצא באלה.
בעלי ההון שאינם רוצים או שאינם יכולים להיות יזמים בעצמם לא היו יכולים להשתמש בהונם באופן נושא פרי.
התווך היעיל בין שתי הקבוצות האלו הוא מכשיר פיננסי הכרחי בכלכלה המודרנית והוא מאפשר לחברות חדשות ולחברות קיימות לייצר ערך כלכלי ורווחה כלכלית.
גופים עסקיים כמו גם פרטיים, ציבוריים וממשלות, משתתפים באופן אינטנסיבי בפעילות בשוק ההון:
עבור החברה העסקית מהווה שוק ההון מקום לניהול שוטף של תזרים הכספים של החברה, ביצוע עסקות מטבע, מקור לגיוס הון לטווח קצר (כגון על ידי נטילת הלוואה בנקאית) ולטווח ארוך (כגון על ידי גיוס הון בבורסה באמצעות הנפקת ניירות ערך) ולהשקעה קצרת טווח של עודפי כספים שהצטברו בחברה באופן זמני.
שוק ההון הוא גם המקום שבו נקבע, בסופו של דבר, שווי החברה.
עבור הפרט, מהווה השוק מקום שבו ניתן לנהל חשבון מזומנים (עו"ש) לצורך ביצוע עסקאות שוטפות, לחסוך בתוכניות חיסכון שונות, לבצע עסקאות מטבע ולהשקיע בניירות ערך.
כל זאת בתקווה לקבלת תשואה נאותה תוך נטילת סיכון לספיגת הפסד, כאשר בעת הצורך יכול הפרט לקבל הלוואה לטווח קצר (כגון הלוואה בנקאית) או לטווח ארוך (כגון משכנתא).
עבור הממשלה מהווה שוק ההון מקום לגיוס הון ולהזרמת הון לצורך שליטה על התקציב ולצורך ייצוב המשק והכוונתו.
אופן פעולתו של שוק ההון
תפקידו העיקרי של שוק ההון הוא תיעול החיסכון במשק להשקעות יצרניות תוך הקצאה נכונה של החיסכון להשקעות היצרניות המבטיחות ביותר.
תהליך זה נקרא היווי ההון (CAPITAL FORMATION) והוא תנאי ומפתח לצמיחה כלכלית.
בטווח הארוך, השוק הפיננסי עושה זאת על ידי החלפת מקורות כספיים בניירות ערך:
החוסכים מעמידים כספם לרשות המשקיעים, כאשר הללו מנפיקים ניירות ערך תמורת כספי החוסכים.
בחודשים ובשנים שלאחר גיוס ההון, מקבלים בעלי ניירות הערך תזרים כספי מציבור המשקיעים כתשואה על השקעתם.
הבורסה מהווה מרכז לפעילות הפיננסית במשק ובה נקבע מחירם של ניירות הערך תוך תחרות חופשית בין המשתתפים במסחר.
גם עסקות הנעשות מחוץ לבורסה מתבצעות בדרך כלל במחירים הנגזרים ממחירי ניירות הערך הנסחרים בבורסה.
התחרות בין החוסכים לקבלת התשואה הגבוהה ביותר (ברמת סיכון נתונה) והתחרות בין המנפיקים על המקורות הכספיים, יתעלו את כספי החוסכים אל ההשקעות היצרניות הטובות ביותר (ההשקעות שהרווחיות הצפויה מהן היא הגבוהה ביותר בכל רמת סיכון נתונה).
המשקיעים בעלי תוכניות ההשקעה האטרקטיביות ביותר יוכלו ליצור אצל החוסכים ציפיות לקבלת התמורה הגבוהה ביותר, ועל כן יתרונם בתחרות על גיוס אותם הכספים.
גיוס ההון נעשה כאמור על ידי הנפקת ניירות ערך.
החברות שבאמתחתן תוכניות ההשקעה האטרקטיביות יותר, תוכלנה לגייס מקורות כספיים באמצעות הנפקת ניירות ערך אטרקטיביים במחיר גבוה.
השוק הראשוני, השוק להנפקות חדשות.
שוק זה משמש את החברות לגיוס כספים ובו נסחרים ניירות הערך בפעם הראשונה ביום הנפקתם.
החברות מנפיקות בו ניירות ערך למשקיעים ומקבלות את תמורתם הכספית וזאת בתיווכם של בתי השקעות המשמשים כחתמי העסקה.
השוק המשני, השוק בו נסחרים ניירות ערך לאחר הנפקתם.
בשוק זה הציבור קונה ומוכר את המניות שברשותו, כאשר לעומת המסחר המתנהל בשוק הראשי אינו מערב את החברות שהנפיקו את המניות או איגרות החוב, והן אינן מקבלות את התמורה העוברת בין קונה למוכר.
בשוק המשני יכול משקיע אחד למכור למשקיע אחר את נייר הערך בכל זמן נתון.
בנוסף, שוק זה מוסיף לשוק ההון מימד של נזילות ומאפשר למשקיעים גמישות: הם יכולים לשנות את דעתם לגבי כדאיות השקעתם ולעבור לחברה אחרת או סקטור אחר.
הוא גם מאפשר להם להשקיע לטווחי זמן משתנים, מכיוון שהם אינם חייבים לחכות עד שהחברה בה השקיעו תשלם להם דיבידנד על מניותיהם או תפדה את איגרת החוב, כדי לקבל את החזר השקעתם.
אף על פי שהוא משני במובן הטכני ובז'רגון המקצועי, זהו השוק שרוב המשקיעים מעורבים בו והוא זה המיוצג על ידי מדדים כגון המעו"ף.
הדיווחים על שערי מניות ואיגרות חוב בעיתונות מתייחסים לשוק זה.
השוק הראשוני אינו חשוב יותר מהשוק המשני.
ולהפך, פעילות האחד מאפשרת את פעילות השני ויש קשר הדוק ביניהם: מצד אחד, כשהבורסה עולה יש יותר הנפקות, מכיוון שקל יותר לגייס כספים, ומצד שני אם שוק ההנפקות "חם", הבורסה עולה.
חשיבותו של השוק המשני היא בכך שהוא מאפשר לקונים ולמוכרים לבצע את עסקאותיהם במהירות וסחירות גבוהה ותורם לשוק הראשוני על ידי כך שהוא מאפשר למשקיעים למכור את השקעותיהם הראשוניות כאשר הם רוצים בכך או אם קיים מצב של העדר סחירות או נזילות במניה, בשל התעניינות נמוכה בהנפקה הראשונה.
ההבחנה בין שני השווקים היא מושגית ואין משמעותה שהם נמצאים במקומות פיזיים שונים.
שוק הכסף, עוסק בעסקאות פיננסיות לטווח קצר, כלומר עסקאות בעלות זמן לפדיון של שנה לכל היותר למשל אשראי עסקי הניתן על ידי בנק לבתי עסק לתקופה של מספר חודשים.
שוק ההון, שבו נמצא את החוסכים, שהם הספקים של כספי המימון ארוך הטווח ואת המשתמשים במימון ארוך טווח זה כגון חברות הלוקחות הלוואות כדי להשקיע בפרויקטים.
השוק המיידי – (SPOT MARKET) הוא שוק שבו נערכות עסקות לקנייה ולמכירה של ניירות ערך ונכסים אחרים כאשר ההסכם לביצוע המסחר (על כל התנאים הכלולים בו) והמסחר עצמו נערכים בהווה.
השוק העתידי – (FORWARD MARKET) הוא שוק שההסכם נעשה בהווה על פי תנאים הנקבעים בהווה אך המסחר עצמו יעשה בעתיד על סמך התנאים בהסכם.
שוק החליפין הבינלאומי – הוא שוק שבו נסחרים מטבעות של מדינות שונות זו כנגד זו.
יחסי גומלין מתקיימים בין שוק ההון לשווקים נלווים, כגון שוק הנגזרים ושוק מטבע החוץ.
משקיע יכול לחלק את תיק ההשקעות שלו בין מטבעות זרים ומכשירים פיננסיים מגוונים בנוסף למניות ואיגרות חוב או במקומם.
גם גאופוליטיקה ואירועים בחדשות משפיעים על השוק בדרכים מגוונות.
בישראל למשל, אין זה נדיר לראות ירידות שערים בבורסה בעקבות פיגוע.
שוק הון תקין ומפותח מחייב קיומם של מספר תנאים בסיסיים המאפשרים לו לתפקד ביעילות, להקצות משאבים בצורה מיטבית, ולהעניק אמון לציבור המשקיעים:
מגוון רחב של ניירות ערך ובכמויות גדולות – שוק ההון חייב להציע היצע מגוון של מכשירים פיננסיים כמו מניות, אג"ח, קרנות נאמנות ותעודות סל, כדי לאפשר פיזור סיכונים ובחירה מותאמת לצרכים שונים של משקיעים.
חוסכים/משקיעים – יחידים, משפחות או גופים מוסדיים שלהם עודפי הון המיועדים לחיסכון והשקעה.
החוסכים מהווים את בסיס ההיצע של ההון בשוק.
צרכני הון או משקיעים מוסדיים – אלו הם גופים כמו חברות, ממשלות או רשויות מקומיות, המנפיקים ניירות ערך לגיוס הון למימון פעילויות עסקיות או ציבוריות.
מתווכים פיננסיים – בנקים, בתי השקעות, ברוקרים וחברות לניהול תיקים, אשר מקשרים בין החוסכים לבין צרכני ההון.
תפקידם כולל הנפקת ניירות ערך, ייעוץ השקעות, הפצת מידע וביצוע עסקאות.
מקום מפגש מוסדר (הבורסה) – יש צורך בזירת מסחר מוסדרת, פיזית או מקוונת, שבה נפגשות יחידות החיסכון עם יחידות ההשקעה.
בישראל, זירה זו היא הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ציבור פעיל של קונים ומוכרים – מסחר ער ורציף בניירות ערך דורש השתתפות של שחקנים רבים, כדי להבטיח נזילות, תמחור נכון ותגובה מהירה לאירועים כלכליים.
מערכת תקינה של רגולציה ובקרה – כדי להבטיח את אמון הציבור, נדרש פיקוח הדוק של רגולטורים (כמו רשות ניירות ערך), שמבטיחים שקיפות, הוגנות, מניעת תרמיות, מידע זמין ומשמעת פיננסית.
קיומם של תנאים אלו מאפשר לשוק ההון לתפקד ככלי מרכזי לצמיחה כלכלית, באמצעות הקצאת הון יעילה, ניהול סיכונים ויצירת ערך לחוסכים ולמשקיעים כאחד.
בישראל נלמד תחום שוק ההון במסגרת תארים אקדמיים וכן במסגרת קורסים ללימודי תעודה.
התחום נלמד במסגרת תואר ראשון בבנקאות ושוק ההון או תואר בכלכלה ושוק ההון הנלמד במכללות אקדמיות שונות בישראל.
קיימת גם אפשרות ללמוד אודות התחום במסגרת התמחות לבחירת הסטודנטים במסגרת תואר במקצועות כגון מנהל עסקים או כלכלה.
כמו כן, קיימת תוכנית לתואר שני בבנקאות ושוק ההון.
בלימודי תעודה בתחום שוק ההון מתמקדים בענפים שונים כגון ניתוח טכני, אופציות מעו"ף, מסחר בבורסה בארצות הברית ועוד.
קיימים גם קורסים להיכרות עם שוק ההון לחסרי רקע קודם בתחום.
כמו כן קיימים קורסים המכינים את המשתתפים בהם לקראת מבחנים שנערכים על ידי רשות ניירות ערך למקצועות כגון ניהול תיקי השקעות, ייעוץ השקעות ושיווק השקעות.
בלימודי התואר והתעודה הסטודנטים מכירים מושגים מרכזיים בפעילות שוק ההון ומפתחים מיומנויות פרקטיות.
חלק מן הקורסים לתעודה מתאימים לעובדים מנוסים בגופים פיננסיים כגון בנקים ובתי השקעות, המעסיקים שולחים את העובדים לאותן הכשרות כדי לפתח את הכישורים המקצועיים.
שוק ההון זכה לייצוג נרחב בתרבות הפופולרית, במיוחד בקולנוע האמריקאי ובמוזיקה.
שוק אפור לסחורות הוא הפצתה של סחורה דרך ערוצי הפצה שלא אושרו או יועדו על ידי היצרן.
המוצרים בשוק האפור חוקיים, דבר המבדיל בין השוק האפור לשוק השחור.
יחד עם זאת, המוצרים נמכרים בערוצי הפצה לא שגרתיים על ידי חברות שאין להן התקשרות עסקית עם היצרן.
תופעה זו מתרחשת לעיתים כאשר מחירו של פריט גבוה במידה ניכרת ממחירו במדינה אחרת.
לרוב מדובר במוצרי צריכה שוטפים כגון סיגריות ומוצרי חשמל.
קבלנים קונים את המוצר במקום זול, בקמעונאות או בסיטונאות, מייבאים את המוצר באופן חוקי לשוק היעד ומוכרים את המוצר במחיר שמספק להם רווח, אך נמוך ממחירי השוק הרגילים.
לעומת זאת, ייבוא של מוצרים מוגבלים מבחינה חוקית כגון תרופות מרשם או כלי נשק יסווגו כפעילות בשוק השחור; וכך גם הברחה של סחורה למדינת היעד במטרה להימנע מתשלומי מיסים או מכסים.
בשוק ניירות הערך, למושג "שוק אפור" משמעות שונה.
המושג מתייחס לקנייה ומכירה של ניירות ערך אשר יונפקו בעתיד ואשר עדיין לא הופצו.
תופעה זו מתרחשת מספר ימים לפני מכירה פומבית של איגרות חוב ממשלתיות כאשר מסחר זה משפיע על כמות ניירות הערך שיונפקו.
הצד אשר חושש מפני נזקיו של השוק האפור כולל, בדרך כלל, סוכנים ויבואנים מורשים, או הקמעונאיים, בשוק היעד.
לרוב מדובר בחברת הבת הארצית של חברת היצרן, או בחברה קשורה, לה שמורים הסימנים המסחריים המקומיים של היצרן; תביעות קפדניות של חוקי הסימן המסחרי מונעים פרסום המוצרים בשוק האפור, ולכן גם מסייעים להרתיע את הקונים משוק זה.
כמו כן, ניתן להשתמש בחוקים מקומיים (או דרישות הלקוחות) הנוגעים להפצה ואריזה של מוצרים (כגון שפת התוויות, האזהרות והוראות השימוש, יחידות מדידה, ופירוט תזונתי של דבר מאכל) כדי להרתיע קונים מלקנות בשוק האפור.
בנוסף, מרבית היצרנים יסרבו לכבד את תעודת האחריות של מוצר שנרכש בשוק האפור, בטענה שהמחיר הגבוה בשוק הרגיל מייצג את רמת השירות הגבוהה המוענקת לרוכשים.
תופעה זו ניכרת בעיקר בשוק מוצרי החשמל.
ישנם יצרנים הנותנים לדגם מסוים מספרי דגם שונים במדינות שונות, כדי להבדיל בין הדגמים על-פי השווקים להם הם מיועדים.
התפתחות הקודים האזוריים בתקליטורי DVD הוא דוגמה ליישום טכנולוגי, המיועד להגביל את זרימת המוצרים בין שווקים לאומיים.
בכלכלה, שוק הוא המשגה למערכות יחסים בין קונים ומוכרים.
על בסיס התופעה ההיסטורית של ריכוז קונים ומוכרים באתר פיזי אחד, נבנה הכינוי למערכת אשר במסגרתה מתרחשת פעילות כלכלית הקשורה במסחר במוצרים, בסחורות או בניירות ערך מסוגים מסוימים.
בשוק פעילים המוכרים והקונים המעוניינים לקיים את המסחר ביניהם, ובו מתרחשות עסקאות הסחר.
בדרך כלל זאת מערכת שקיימת לאורך זמן, ושבה מתרחשות מספר גדול של עסקאות.
הפעילות בשוק יכולה להתרחש בזירת מסחר פיזית או וירטואלית אחת, שבה כל מוכר יכול לסחור עם כל קונה.
לדוגמה, רוב פעילות שוק המניות בישראל מתרחשת במסגרת הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בדרך כלל משתמשים בביטוי כדי לתאר מערכת מבוזרת שבה מתרחשות עסקאות שונות במקומות שונים על ידי שחקנים שונים.
בין העסקאות האלה קיימת, עם זאת, השפעה הדדית.
לדוגמה, בשוק העגבניות הקמעונאי בישראל מתרחשות בכל יום עשרות או מאות אלפי עסקאות, באלפי בתי עסק המפוזרים ברחבי הארץ; אך אם בשל בצורת היצע העגבניות ירד, הדבר ישפיע על מחירי העגבניות בכל הארץ.
במובן זה שוק הוא מונח מופשט, המאגד קבוצה של עסקאות שהקשר המוחשי ביניהן רופף.
בשל כך ניתן לשאול בהקשר מסוים האם אכן מתקיים בו 'שוק'.
גישות ביקורתיות להגות הכלכלית תטענה שהשימוש במטאפורת השוק למערכות יחסים שונות משמשת להבניה שלהן כזירת מסחר וניתוקן מהקשר חברתי כולל.
כמו המונח שוק העבודה, או שוק הנישואין.
השוק הוא אחת מיחידות הניתוח הבסיסיות בתורת הכלכלה.
זוהי יחידת ניתוח גדולה יותר מאשר העסקה הבודדת, וקטנה יותר מאשר משק שלם.
שוק הוא מונח מופשט, המאגד עסקאות רבות.
כדי לדון בשוק מסוים, יש לקבוע איזה עסקאות נכללות בו ואיזה לא.
בדרך כלל נקבעים "גבולות" השוק לפי כמה מהקריטריונים הבאים או כולם:
בשוק יכול להיסחר מוצר ספציפי, או קבוצה של מוצרים קשורים.
אפשר לדבר על שוק המזון, שוק הירקות, שוק תפוחי האדמה או שוק תפוחי האדמה לאפיה.
בניתוח מיקרו-כלכלי המסורתי, שבו מתקיימות הנחות התחרות המשוכללת, המוצר הנמכר בשוק הוא הומוגני.
כלומר, השוק עוסק רק ביחידות של מוצר זהה, כך שלצרכנים אין העדפה לקנות יחידה כזאת או יחידה אחרת.
המוכרים בשוק מעוניינים להשיא את רווחיהם ולשם כך הם מוכנים גם להפר את ההומוגניות על ידי בידול מוצריהם (כגון: מיתוג).
המונח שוק עוסק בדרך כלל בעסקאות המתבצעות באזור גאוגרפי מסוים, כמו מדינה, מחוז או עיר.
ההשפעות ההדדיות בין העסקאות בשוק גדולות יותר, בדרך כלל, בתוך אזור גאוגרפי מסוים.
אם, לדוגמה, מוכר מסוים מציע מוצר במבצע בעיר אחת, הדבר ישפיע על המחירים באותה עיר; אבל לא סביר שהוא ישפיע גם על המחירים בעיר מרוחקת.
בין אזורים שונים עשויים להיות הבדלים בחקיקה (או רגולציה אחרת) המארגנת את הפעילות בשוק.
לדוגמה, הפיקוח התברואתי על ייצור מזון שונה בין מדינות שונות.
בין אזורים שונים יכולים להיות הבדלים גם תרבותיים, שמשפיעים על ההעדפות וההתנהגות של השחקנים בשוק.
עם זאת, לפעמים מדברים גם על שווקים עולמיים (גלובליים), בייחוד שווקים של חומרי גלם וסחורות (כמו נפט, או פולי קפה) או של מתכות ואבנים יקרות.
בחלק מהמוצרים, אפשר להבחין בין שווקים קמעונאיים, שבו נמכרים מוצרים מוגמרים למשקי בית או לצרכנים סופיים אחרים, לבין שווקים סיטונאים שבהם נמכרים מוצרים למשווקים.
מדיניות ממשלתית של אי-התערבות בשוק נקראת לסה פר, ושוק שבו אין התערבות ממשלתית נקרא שוק חופשי.
שוק חופשי הוא אבן היסוד של הגישה הקפיטליסטית ו הכלכלה הנאו-קלאסית.
לפי תפיסה זו, השוק החופשי הוא הדרך הטובה ביותר להגיע ליעילות כלכלית, כלומר לניצול מיטבי של משאבי המשק.
שוק כזה אינו קיים במציאות בשום מקום והוא מודל בלבד.
עם זאת, בדרך-כלל הממשלה מתערבת לפחות במידה מסוימת בשוק, על מנת לתקן כשלי שוק.
הממשלה יכולה להתערב במחירים הנקבעים בשוק, על ידי קביעת מיסים, סובסידיות, מחירי מינימום ומקסימום.
לדוגמה בישראל יש מיסוי (כמו מס ערך מוסף) כמעט על כל המוצרים; יש סובסידיה ומחירי מקסימום על חלק ממוצרי הבסיס, כמו קמח, לחם אחיד ותחבורה ציבורית; ויש מחיר מינימום בשוק העבודה (שכר מינימום).
סוג אחר של התערבות בשוק היא רגולציה, הקובעת תקנות או כללי מסחר נוקשים בשוק.
שוק שיש בו רגולציה נקרא שוק מוסדר.
התקנות אלה יכולות להיות ממשלתיות, ואז יש בדרך-כלל רשות ממשלתית האחראית על אכיפת התקנות.
לדוגמה, הרשות לניירות ערך בישראל אחראית על תקנות המסחר בניירות ערך.
במקרים אחרים התקנות הן הסדר וולונטרי בין המשתתפים בשוק.
גישה אחרת לרגולציה תטען כי היא אינה מגבילה את השוק, אלא יוצרת ומאפשרת את קיומו.
כאמור, שווקים רבים הם מבוזרים ואין בהם זירה אחת שבה נפגשים כל הקונים והמוכרים.
יוצאות דופן הן הבורסות, שהן זירות בהן נסחרות סחורות מוגדרות, ושבהן אפשר לפגוש קונים ומוכרים רבים של אותה סחורה.
המסחר בבורסה כפוף לתקנות המדינה, אבל יש לבורסה בנוסף גם תקנון שמסדיר את הפעילות בה.
ישנן בורסות לניירות ערך, כמו הבורסה לניירות ערך בניו יורק או הבורסה לניירות ערך בתל אביב; בורסות סחורות; ועוד.
זירות מסחר אחרות הקיימות כיום הן זירות מסחר מקוונות, שהן שווקים המתנהלים ברשת.
זירות מסחר אלו מאפשרות למשקיעים לסחור בשורה ארוכה של מוצרים, כדוגמת מטבעות, סחורות, מניות, אינדקסים וכיוצא בזה.
חלק מזירות המסחר מכונות כזירת מסחר לחשבון עצמי, במסגרתה מתאפשר למשקיע לסחור מול מפעיל הזירה בנגזרים של מוצרים שונים, מבלי לרכוש זכות במוצר עליו חלים הנגזרים הללו.
אחד מן הנגזרים הבולטים בהקשר זה הוא אופציה בינארית, המעניקה למשקיע רווח או הפסד מלאים (או כמעט מלאים) כתלות בהצלחה של המשקיע להעריך האם שער מסוים יעלה או יירד במועד פקיעתה של האופציה.
בישראל, על אף חקיקתו של חוק המסדיר את זירות הסוחר לחשבון עצמי עוד ב-2010, זה ייכנס לתוקף רק במהלך 2015. חוק זה קובע שורה ארוכה של הסדרים הנוגעים לרישוי ותפעול של זירות מסחר שכאלו, לרבות מנגנונים מגוונים שמטרתם להגן על המשקיע הסוחר בזירות הללו.
שוק פיננסי: שוק שהסחורות בו הן מוצרים פיננסיים.
לדוגמה, שוקי המטבע, שבהם נסחרים מטבעות אלה מול אלה; שוקי ניירות ערך, שבהם נסחרים ניירות ערך כמו מניות ואיגרות חוב; או שוקי הכסף שבהם ניתנות הלוואות.
שוק העבודה: השוק שבו מוכרים אנשים את כישוריהם ואת זמנם למעסיקיהם, בתמורה לתגמול (משכורת).
בחברות המודרניות, שוק העבודה מתאפיין בדרך כלל בחוזים לטווח ארוך למדי.
שוק שחור: שוק שבו מתנהלות עסקאות מסחר לא-חוקית; בדרך-כלל הכוונה למסחר בסחורות חוקיות, אבל בניגוד למגבלות שהמדינה מטילה על המסחר בהן.
המונח "מבנה שוק" מתאר את סוג התחרות המתנהלת בשוק.
מבני השוק העיקריים הקיימים הם שוק משוכלל, שבו מתקיימת תחרות משוכללת, שוק עם תחרות מונופוליסטית, מונופול, אוליגופול,
מבני השוק העיקריים הקיימים הם טיעונים בנוגע לשוק הם לרוב טיעונים מסדר "all things considered", דהיינו, טיעונים בהם הן המצדדים והן המתנגדים יכולים להסכים לעניין הנקודות המועלות, אך הצדדים השונים חושבים שישנם טיעונים המתגברים על אחרים בחישוב כולל.
לא כל הטיעונים רלוונטיים לכל סוגי השווקים.
חלק מהטיעונים רלוונטיים לשווקים באופן כללי, ואילו אחרים רלוונטיים לחברות שוק, או לשווקים ספציפיים.
חלק מהטיעונים יכולים לחול בכל הרמות הללו.
ההצדקות לשווקים מתחלקות להצדקות אפריוריות, שעניינן חירות כלכלית וזכות טבעית לקניין פרטי, ומנגד להצדקות שעניינן צדקת החלוקה הנובעת מהשוק, הן במונחי desert והן במונחי מקסום הרווחה המצרפית.
מנגד, ישנן ביקורות רבות על המנגנון השוקי, הן בהיבטים של יצירת אי שוויון, אך גם בהיבטים של השפעתו על מערכות יחסים בין אישיות, יצירת ניכור בין הפרט למהותו ואף טענות להשפעה שלילית של השוק על ההעדפות אותן הוא מתיימר למקסם, שאינן מהוות למעשה את הרווחה המצרפית.
שוּק הוא מקום פיזי המשמש למסחר, בעיקר במוצרי מזון אך גם במוצרים אחרים.
שוק קמעונאי או שוק סיטונאי או שוק בלבד הוא מקום מפגש בין סוחרים לבין הצרכן הסופי, להבדיל משוק סיטונאי שבו הלקוחות אף הם סוחרים כגון (דגים, ממתק, בשר), הקונים סחורה כדי להמשיך ולשווקה.
פעמים רבות השוק אינו מקורה, והמכירה בו נעשית באמצעות דוכנים, אך יש גם שווקים הפועלים בתוך מבנים.
לעיתים פועל השוק דרך קבע, ולעיתים הוא נפתח רק ביום מסוים בשבוע (או בימים מסוימים), בכיכר המשמשת למטרה זו (כיכר השוק).
מימוש נפוץ של שוק הפועל ביום מסוים בשבוע הוא שוק איכרים, שבמסגרתו מוכרים האיכרים שבאזור את תוצרתם.
ישנו סוג של שוק הנקרא: "שוק קח-תן" המשמש בתור החלפה של סחורות או מוצרים ללא תשלום כספי.
שוק מעין זה שכן בעבר בשכונת "נווה צדק" בתל אביב וכיום פועל בכמה מוקדים ברחבי הארץ.
על בסיס המשמעות המקורית של שוק, שבו נמכרים מוצרים מוחשיים, נוצרה בהגות הכלכלית מטאפורה המגדירה שוק כמערכת יחסים מוכללת של מוכרים וקונים, גם של מוצרים שאינם מוחשיים, ללא אתר פיזי קונקרטי כגון שוק ההון, שוק הסחורות ושוק המטבע העולמי.
מקור המילה 'שוק' הוא בספר שיר השירים:
מאז ומתמיד שימש השוק מקום מפגש בין אנשים, לא רק בין קונים ומוכרים.
בהיותו פתוח ללא גבולות מסומנים, נחשב השוק מקום צבעוני ותוסס, בו כללי ההתנהגות בין אנשים מושפעים מאווירת המסחר, וכוללים צעקות ומריבות.
מכאן הושאל הביטוי "תרבות השוק" כמבטא התנהגות חסרת נימוס.
גם המבחר הגדול בסוגי התוצרת והתחרות המקומית בין הסוחרים הוסיפה לו ממד של מקום נוח לקניות.
בשנות האלפיים מטפחים הסוחרים את המראה החיצוני של השווקים ומקפידים בהם על אסתטיקה.
השוק כמקום הקניות המועדף, פינה את מקומו לטובת בתי מסחר של רשתות שיווק גדולות (סופרמרקטים ומינימרקטים).
למרות זאת נותרו השווקים הומי אדם.
הבאים לשוק עושים זאת מסיבות שונות:
מעוטי יכולת שרואים בשוק מקום בו ניתן לרכוש תוצרת זולה.
נאמני השוק, האוהבים את הטעמים והריחות האופייניים לו.
תיירים הרואים בשוק מקום אותנטי המשקף חלק מתרבות המקום.
ישנם שווקים המוכלים בתוך "מבנה שוק" וישנם כאלה הממוקמים על פני כמה רחובות.
שוק בצלאל הוא מתחם מסחרי במרכז תל אביב בין הרחובות קינג ג'ורג', בית לחם, טשרניחובסקי (במקור רח' בצלאל) והמכבי.
השוק הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשטח בו אמורה הייתה לקום שכונת יוקרה בתכנונו של האדריכל יוסף טישלר.
השכונה לא הוקמה בסופו של דבר, לעומת זאת הוקם מתחם הספורט של אגודת מכבי ולצידו התפתח השוק.
בעבר התפרסם שוק בצלאל בזכות דוכני הפלאפל שהיו במקום, שהציעו אכילה חופשית בסגנון "אכול כפי יכולתך".
רוב דוכני הפלאפל נעלמו והרחובות נשארו מתחם הכולל בעיקר חנויות ודוכנים של ביגוד, הנעלה, כלי בית ומוצרים שונים לשימוש יומיומי.
שמו של השוק מפורסם בעיקר בזכות המגוון הרחב של מוצרי ההלבשה מכל הסוגים והדגמים, ולעיתים עודפים של מותגי יוקרה במחירים נמוכים, שניתן להשיג במקום.
השוק מהווה צלע מ"המשולש" - כינוי שניתן לאזור מסחרי הכולל את רחוב שינקין ושוק הכרמל.
בעבר, שוק בצלאל היווה מוקד בילוי ומפגש של מוצאי שבת, לפני רחוב שינקין ומתחם רחובות מרכז בעלי מלאכה כדוגמת העבודה, רש"י ורחוב המלך ג'ורג'.
סמוך לשוק הוקם בעשור השני של המאה ה-21 פרויקט למגורים ומסחר בתכנון ישר אדריכלים, והשוק עצמו הפך למדרחוב.
שוק הכרמל (הכרמל מבוטא במלעיל) בתל אביב הוא השוק המרכזי בעיר והגדול והידוע ביותר בגוש דן.
הוא נמצא לאורך רחוב הכרמל, בין כיכר מגן-דוד לבין מסוף כרמלית וגן הכובשים, בואכה אזור מנשייה, והתרחב עם השנים גם לכמה רחובות סמוכים בשכונת כרם התימנים ובשכונת נחלת בנימין.
החלק הדרום מערבי של שוק הכרמל נקרא גם שוק עזה.
השוק קרוי על שמו של הרחוב בו הוא נמצא.
הרחוב המקורי נמשך עד לאזור שכיום קרוי כיכר רבין.
בשנות ה-30 שונה חלקו הגדול של הרחוב לרחוב קינג ג'ורג'.
בשוק הפועל בימים ראשון עד שישי, נמכרים בעיקר מוצרי מזון אך גם פרטי הלבשה, סדקית, אביזרי בית, פרחים, דוכני מזון ועוד.
בשנת 1913 בעת ביקורו ברוסיה, הציע ארתור רופין, ראש המשרד הארצישראלי, ליהודים ציונים לקנות אדמות בעיר העברית ההולכת ונבנית.
קבוצת יהודים עשירים קנו חלקות אדמה באזור רחוב הכרמל תמורת 1000 רובל במחשבה, שיוכלו להוריש את הקרקע לצאצאיהם, ולא מתוך כוונה לעלות לארץ ולהקים על אדמות אלו בתים.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 נאלצה קבוצה זו להימלט מרוסיה וחבריה הגיעו לארץ ישראל בידיים ריקות.
עשירים רוסים אלו, שכונו "פליטי רופין", מצאו עצמם חסרי כל רכוש למעט מגרשים אלו שבין רחוב אלנבי ומנשייה.
בהיעדר יכולת להשתלב בשוק העבודה המקומי, שעסק בעיקר בעבודת כפיים, ביקשו להקים שוק, שיעסוק בסחר פירות וירקות.
על אף התנגדויות רבות לרעיון, אישר להם ראש העיר מאיר דיזנגוף להקים לאורך רחוב הכרמל שוק קטן, אשר נחנך רשמית ב-1920 כ"שוק הכרם", וכעבור מספר שנים חוּדַש וקיבל את השם "שוק הכרמל".
על השינויים הכלכליים והגאוגרפיים בשוק הכרמל מלמד מכתב שנשלח למערכת עיתון דבר ב-21 בדצמבר 1927:
בתחילת שנות ה-60 הופנו טענות כלפי השוק כי הוא מהווה מפגע תברואתי.
בהמשך גדל השוק והתרחב לכל אורך הרחוב והתפשט גם אל חלק מסמטאותיה של שכונת כרם התימנים.
רחוב גדרה שבכרם, למשל, גובל בצדו האחורי של השוק ואפשר למצוא בו חנויות מזון ומסעדות רבות; עוד כמה רחובות קטנים מקשרים לכל האורך בינו לבין השוק.
יחד עם מדרחוב נחלת בנימין הסמוך ורחוב רמב"ם, מהווה שטח זה אזור גדול מאוד הסגור לתנועת מכוניות במרכז תל אביב.
ב-1 בנובמבר 2004 אירע פיגוע התאבדות בשוק, בו מחבל פלסטיני פוצץ עצמו, והרג שלושה אזרחים.
שוק הכתנים, "שוק מוכרי הכותנה", "שוק עושי הכותנה", או "שוק מנפצי הכותנה" (ערבית: سوق القطانين סוק אל-קטאנין), כיום "רחוב החנויות", הוא שוק מקורה ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, המוביל אל אחד משערי הר הבית הקרוי על שמו, שער מוכרי הכותנה.
מבחינת מראהו כיום, השוק נשאר כמעט כמו שהוא מאז המאה ה-14. אורך השוק, התחום בשני צידיו בשערים מפוארים, הוא כמאה מטרים והוא בנוי על סוללה רחבה שנסללה מעל שרידי מבנים וקמרונות המגשרים על אפיק הגיא המרכזי, בין רחוב הגיא להר הבית.
ניכרת ההקפדה שהושקעה בבנייתו, הכוללת קמרונות מסוגננים, פתחי אוורור ותאורה, וגרם מדרגות רחב המוביל את ההולכים אל שער מוכרי הכותנה בהר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين).
השוק הוא דו-קומתי לכל ארכו, בקומת הקרקע יש כ-50 חנויות, ובקומה השנייה - דירות מגורים.
מלבד חנויות ממוקמים בשוק שלושה מוסדות:
שלושת בתי המרחץ הוקמו ככל הנראה על בסיס בתי מרחץ מהתקופה הרומאית.
קרבתם הרבה להר הבית, ייעדה אותם לשירות של עולי הרגל המוסלמים.
בתי המרחץ היו פעילים עד שנות ה-80 של המאה ה-20. בתי המרחץ עברו שיפוץ נרחב וצפויים להיפתח מחדש בקרוב.
חמאם אל-עֵין - מרחץ המעיין (או הבאר), בפינת השוק ורחוב הגיא, כיום נותר ממנו סביל הפונה אל רחוב הגיא.
המים לחמאם ולסביל הובלו דרך אמת המים שהתקין תנכיז מאזור בריכות שלמה.
מוסתחם דרג' אל-עין - מרחץ זה התגלה במהלך חפירה ארכאולוגית בראשית שנות האלפיים.
בכל החיבורים שקדמו לכך נכתב כי בשוק היו רק שני בתי מרחצאות.
חמאם א-שִיפָא - מרחץ הבריאות, בצידו השני של השוק, סמוך להר הבית.
מרחץ הבריאות נחשב במסורת המקומית למרחץ שמימיו מגיעים מבאר זמזם שבמכה.
האגדה מספרת על עולה רגל ממוצא הודי, שהגיע עם ספל נחושת בידו, אל מכה.
ביקש שם לשתות מבאר זמזם ליד הכעבה והספל נשמט מידיו אל הבאר.
כמנהגם של עולי הרגל בימי הביניים, הגיע אל ירושלים, ובא להיטהר במרחץ הבריאות אל-שיפא.
לפתע, במימי המרחץ הוא מוצא את אותו הספל צף ועולה לקראתו, ללמדנו שמי החמאם ניזונים מבאר זמזם הקדושה.
ניסיון אחר להסביר את נביעת המעיין היא על ידי קישור בינו לבין מעיין הגיחון, על רקע הטענה שטעם המים בהם דומה.
מקור נביעת מי חמאם א-שיפא אינו ידוע והדבר לא נחקר די צרכו כיוון שכל המתחם נמצא בשליטת הווקף.
ההערכה של הארכאולוג דן בהט היא שמקור הנביעה הוא באזור הר הבית ושממנו נמשכת תעלה תת-קרקעית אל החמאם.
יהוסף שוורץ, שהתגורר ברחוב הגיא, לא רחוק משם כתב:
בצדו הדרומי של הרחוב, כשליש מהקצה המערבי של השוק נמצא הפתח לח'אן תנכיז.
הפתח הוא מבנה איוון, ובתוכו פתחים לארבע חנויות, המהוות מעין "שוק בתוך שוק".
הח'אן עצמו הוא חצר פתוחה ומסביבה חדרים.
ח'אן, אכסניה, עבור סוחרים ועולי רגל, הראשון שהוקם בתוך העיר.
בשטחו נמצא כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס ומשרדי האגודה האיסלמית המארגנת את מסעות החג' עבור תושבי ירושלים.
השוק הוקם על ידי מושל ירושלים בתקופה הממלוכית, האמיר תנכיז, בין השנים 1336–1337, כחלק מפיתוח המבואה הראשית להר הבית, השער המפואר שנקרא על-שם השוק, ממש מול כיפת הסלע.
השוק נבנה על הריסותיו של שוק צלבני חרב.
בצדו המערבי, השוק החל ברחוב הגיא, והמשיך כמחצית הדרך להר הבית, כשנבנה השוק החדש, הכניסה המערבית נשארה באותו מקום, ואילו בצד המזרחי, השוק הוארך עד לכותל המערבי עצמו.
השוק עצמו נותר בגובהו של רחוב הגיא, ומשני צדיו של שער הכותנה - מפנים ומחוץ, נבנו גרמי מדרגות בגובה כולל של 4 מטר.
השוק נבנה כחלק מתפיסה מודרנית ונועזת יחסית לזמן - הובלת העולים להר דרך מרכז מסחרי חילוני, מקורה ומזמין, כעין קניון.
חלק מהכנסות השוק, הח'אן ובתי המרחץ הוקדשו למימון הפעילות הדתית במדרסת תנכזיה, המוסד הדתי המפואר שהקים תנכיז.
השוק נקרא על שום שירושלים הייתה מרכז מקומי של תעשיית הכותנה שגידלו בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפצים וסוחרים.
עיריית ירושלים החליטה לקרוא לו "רחוב החנויות" כזכר לחנויות שהקיפו את בית המקדש והמוזכרות במקורות, ולפי מסורת יהודית לכנות בשם זה את הרחוב.
לאחר תקופת פריחה במאה ה-14, שקע השוק בהזנחה.
הסיבה לכך היא ריחוקו היחסי של שוק הכתנים ממרכז השווקים והעדפתם של עולי הרגל להשתמש בעיקר בשער השלשלת ובציר רחוב דוד ורחוב השלשלת כציר המועדף לעליה להר הבית.
עם זאת נראה כי בשנים 1521-1523 עדיין היה השוק נאה ומרשים, בשנים אלה ביקר בירושלים ר' משה באסולה.
הוא חיבר ספר מסע המתעד את ביקורו בירושלים ובו כתב:
במהלך השלטון העות'מאני, נעשה ניסיון לשפץ את השוק, לקראת ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, בשנת 1898. המורה העברי הנודע דוד ילין דיווח על ניסיון שיפוץ זה:
ב-1918 דיווח האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי (Ashbee), שדלתות העץ הנאות של החנויות, שהותקנו ב-1898 נופצו בזמן מלחמת העולם הראשונה כדי להשתמש בעץ להסקה, החנויות התמלאו בעיי אשפה וגלי שפך עד לגובה שני מטרים והקמרונות עמדו בסכנת קריסה בכל בחורף המושלג של אותה שנה.
באותה שנה הקימו מושל ירושלים רונלד סטורס והאדריכל צ'ארלס רוברט אשבי את האגודה למען ירושלים.
אחד ממיזמי האגודה היה ניקוי ושיקום השוק והפיכתו למרכז למלאכות מסורתיות עממיות כאריגה, נגרות, מסגרות, סיתות אבן, קרמיקה וזכוכית (הדבר עלה בקנה אחד עם אמונתו של אשבי, שהיה חבר בתנועת האמנויות והאומנויות, שדגלה בחזרה למלאכות מסורתיות).
חלק מהסדנאות נשארו עד ימינו.
עם זאת, לסדנאות לא הייתה הצדקה כלכלית והן נסגרו עד מהרה.
במרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 ננטש המקום ומצבו הידרדר שוב.
רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 שוקם שוב השוק ושופץ, הותקנו בו תאורה וריצוף וניתנו לסוחריו תמריצים.
סטודנטים ומתנדבים באוניברסיטת אל-קודס עורכים במקום פסטיבל בכל רמדאן, הכולל גם הצגות רחוב ותצוגות אמנותיות בחללים השונים.
שמו של הרחוב בפי היהודים
בפי יהודי ירושלים נקרא השוק "החנויות" ("חנויעס"), תוך זיהוי מוטעה שלו עם הסטיו המלכותי שהיה בהר הבית.
חוקר ארץ ישראל אברהם לונץ תיאר את השוק "שבעבר היה שוק צמר הגפן וכיום כולו חנויות סתומים בעפר", והמשיך:
כמו כן האמינו כי ארון הברית הוטמן תחת שער הר הבית שבקצה השוק, ועל כן נמנעו יהודי ירושלים להלך בו משום הקדושה.
הרב חיים אלפנדרי למשל, מוסר כי שמע מ"חסידים ואנשי מעשה" שהם נמנעים ללכת ב"מסילה" זאת ולשאלתו על מנהגם ענו שיש לומר שארון הקודש גנוז תחת שער קיפונוס, שאותו זיהו עם שער הכתנים.
דומה כי היהודי הראשון שפעל בשוק היה יצחק שור, חסיד רוז'ין שפתח ב-1848 יקב בחצר סמוכה לשוק מצפון.
הקיר המזרחי של המרתף שבו שכן היקב היה המשכו של הכותל המערבי.
בשוק פתחה כלתו, רוזה, בית ממכר ליין שבו נמכר יין ה"קונדיטון" שיוצר ביקב וכן משקאות חריפים נוספים כערק וברנדי.
המקום נודע כ"חמארה רוזה", כלומר: "הפונדק של רוזה".
אליעזר בן-יהודה, עם עלייתו ארצה ב-1881, התיישב בירושלים, ושכר דירה דלה ממשפחה יהודית ספרדית מעל שוק עושי הכותנה.
בשנת תר"ס (1900) נרכשה חצר היקב על ידי הרב מנחם מנדל ראנד.
בחצר גרו כ-30 משפחות יהודיות, ובהם רבנים נודעים (ר' נפתלי חיים הורוביץ, ר' שניאור זלמן פרומקין), ומשפחות נזקקות (ביניהן משפחת אליעזר בן-יהודה).
ראנד, שהיה כהן, בחר בחצר הזאת בגלל קרבתה להר הבית ומתוך אמונה שכל יום הוא עשוי להיקרא לעבודה בבית המקדש.
במרתף המשיך לפעול היקב של משפחת שור - היקב הראשון בירושלים.
בפרעות תרפ"ט (1929), נשדדה החצר ונשרפה, והמשפחות היהודיות איבדו את בתיהם ואת כל רכושם, ועברו לבתי ראנד שבירושלים המערבית.
כיום יש מספר דירות בקומה השנייה של השוק שבהן מתגוררים תלמידי ישיבת עטרת כהנים.
בשנת 1885 רכשה אלמנה בשם מושקע בת הקדוש ר' שלמה ליב חורבה במקום והחליטה להפוך אותה לטחנת קמח.
לאחר מכן, ב-1886, רכשה את המבנה והציוד משפחת ברמן, מבעלי מאפיית ברמן והתחילה להפעיל במקום טחנת קמח.
בשנים האחרונות יהודים רבים מגיעים, כקבוצות או כיחידים, להתפלל במדרגות שער הכותנה כחלק ממנהג שהתחדש לעבור ולסובב בשערי הר הבית.
מאז שנת תש"פ מתקיים במקום מניין קבוע לתפילת שחרית כותיקין עם הנץ החמה בכל יום שישי ובראשי חודשים, מספר המשתתפים במניין עומד על כ-60 ומעלה בימי שישי רגילים, וכ-120 בראש חודש החל ביום שישי.
רובם בני ישיבות ואברכים מהמגזר החרדי, וחלקם חברי ותומכי אגודת קדושת ציון.
משנת תשפ"ב, המניין מתקיים גם בחול המועד סוכות ופסח ובחנוכה, ולאחריו מתקיים סיבוב שערים סביב הר הבית עם מדריך.
החל מחודש טבת תשפ"ג, המניין מתקיים גם בימי ראשון בבוקר.
בין משתתפי המניין, לפרקים, ניתן למנות את הרב שלמה זעפרני, הרב יצחק ברנד, הרב נתן רוטמן והרב יוסף יואל קאהן.
שער הכותנה מתייחד בהיותו השער הקרוב ביותר למקום בית קודשי הקודשים, אף יותר מרחבת הכותל המערבי (שער הכותנה ממוקם גם הוא בכותל המערבי, בנקודה צפונית לקטע הכותל שמול רחבת הכותל).
לפעמים המשטרה חוסמת ליהודים דתיים את המעבר לשוק מאמצעו או מתחילתו.
שער מוכרי הכותנה (ערבית: باب القطانين "באב אל קטאנין") הוא שער הכניסה להר הבית מכיוון השוק.
השער המפואר (למעשה, המפואר ביותר מבין שערי הר-הבית, במבט מרחבת הר הבית החוצה) נבנה בין השנים 1336–1337 על ידי תנכיז.
השער נושא כתובת הקדשה המעידה על תאריך הבנייה וזהות הבנאי.
השער בנוי בסגנון ממלוכי מפואר ואופייני, וכולל אבלק (תשליב אבנים) בצבעי אדום צהוב שחור ולבן וראשו מעוטר במוקרנס ("נטיפים").
השער, הנמצא כ-240 מטרים צפונית לקצה הדרום-מערבי של הכותל המערבי, ממוקם בדיוק כמעט מרבי מול כיפת הסלע, והוא השער הקרוב ביותר אליה מבין כל שערי הר הבית.
שוק איכרים הוא שוק שבו מוכרים את סחורתם ספקים עצמאיים – על פי רוב איכרים וחקלאים – אשר מציגים בדוכנים או פורסים על שולחנות את תוצרתם הטרייה או הארוזה, כדוגמת פירות וירקות, בשר, גבינות, שמנים, דבש, יינות ועוד.
השווקים החקלאיים הללו - לפעמים במיקומים קבועים ולפעמים ביוזמות מקומיות מזדמנות - מאפשרים מכירה ישירה לצרכן.
שוקי איכרים הם תופעה כלל עולמית אשר קיימת במדינות רבות בעולם ובאזורים נרחבים כדוגמת אמריקה הלטינית, אירופה (בעיקר צרפת), צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה) ואסיה.
כאשר בכל מקום ניכר הייחוד התרבותי והקולינרי של אותו אזור, אם זה במלאכות ייחודיות או במאכלים מקומיים.
יום השוק השבועי הוא חלק מחיי כפרים וכיכרות ערים ברחבי העולם.
השוק היא דרך טובה עבור הנוסע לטעום מן המאכלים המקומיים וללמוד על התרבות המקומית האותנטית.
יתרונו של שוק האיכרים מבחינת הצרכן הוא בקנייה של מזון טרי, אורגני, עונתי, מגידול חקלאי מקומי ישירות מהיצרן; ומבחינת החקלאי או המשווק היתרון הוא במכירה ישרה ללא צורך במתווך ובמניעת אובדן חלקי של רווחים.
שוקי איכרים, שהיו קיימים בטרם המהפכה התעשייתית, הוחלפו בערים המודרניות עם הזמן במכולות, ירקניות, מעדניות וסופרמרקטים.
ואולם בשנים האחרונות התחזקה מגמת שוקי האיכרים והשווקים החקלאיים בעולם.
שוקי האיכרים הם חלק מתנועת המזון האיטי (בניגוד למזון המהיר) ומגמות תזונת המזון הגולמי (raw food) והלא מעובד, והם שואבים מהם השראה בקידום המטבח המקומי והעונתי והחקלאות המקומית.
בישראל הוקם "שוק האיכרים" ביוזמתן של השפית ועיתונאית האוכל שיר הלפרן והגסטרונומית ועיתונאית האוכל מיכל אנסקי.
הוא החל לפעול ב-16 במאי 2008 בנמל תל אביב, כשוק שבועי שהתקיים בימי שישי, והיו בו כעשרה דוכנים; בשנת 2011 מספרם עלה ל-50. משם התפתח לערים נוספות בישראל; ירושלים, הרצליה, רעננה, חולון, באר שבע, ראשון לציון, גבעת שמואל, קיסריה, אשדוד, ובת ים.
שוקי האיכרים מצויים בהתמודדות מול דרישות ותקנות משרד הבריאות, המחייב פיקוח ורישיון לעיסוק במזון.
כמו כן, אין פיקוח על אריזת המזון, תנאי אחזקתו ושינועו ומעקב אחר פגות התוקף שלו.
טענות אלה מועלות פעמים רבות מצד סוחרים ויצרנים ממוסדים, החוששים בפגיעה בנתח השוק שלהם על ידי שוק האיכרים.
בנובמבר 2010 נפתח "שוק הנמל" – שוק מְקֹרֶה של 1,000 מ"ר הממוקם בהאנגר 12 בנמל תל אביב, בעיצובו וביוזמתו של האדריכל רועי חמד.
השוק פתוח ופועל במשך שישה ימים בשבוע, ובו ראשון הוא יום המנוחה.
הוא מבוסס על מודלים מהשווקים; "לה בוקריה" בברצלונה שנוסד במאה ה-13 והוא אחד הוותיקים והגדולים בספרד; "בורו" בלונדון שהוא שוק הירקות והפירות המקורה הוותיק ביותר בעיר; והשוק המקורה בוונקובר שבקנדה.
השוק הוקם במבנה דו-קומתי, עם גלריה עליונה.
החשמל המשמש להפעלתו מופק משלוש טורבינות העושות שימוש ברוחות הים, וגג סולארי.
כל אלה משמשים אמצעים כדי להקטין את הנזק הסביבתי, ולהסתמך על מקורות מהטבע.
השוק קטן ומעוצב כמתחם מסודר שבצדדיו ובמרכזו חנויות, דוכני קבע ודוכנים משתנים, ובימי שישי שוק האיכרים מצטרף לשוק הנמל ברחבות הכניסה.
שווקים דומים הוקמו ברמת החיל שבצפון תל אביב ובמתחם שרונה בתל אביב, וכן הוקמו בעקבותיו עוד ועוד מתחמי איכרים, בקניונים ובכיכרות ראשיים - במודיעין מכבים רעות, בהרצליה, בכפר סבא, בראשון לציון, בהוד השרון, בדיזנגוף סנטר בתל אביב, ועוד.
בתקופות אלו מתפתחת ביתר שאת החקלאות הישירה במגוון שווקים חקלאיים ומתחמי איכרים, בשל השילוב בין רצון הצרכנים בצריכה בריאה, זמינה ומקומית יותר, ובין רצונם לתרום באופן פטריוטי וסולידרי לפרנסת החקלאים, ומנגד מענה והזדמנות עבור החקלאים להמשיך ולשווק מרכולתם.
שוק אמנים הוא מקום מסחר למוצרי אמנות שונים, כגון ציורים, פסלים, חפצי נוי ועוד, שבו רוב המוכרים הם האמנים עצמם.
שוקי אמנים מהווים מוקד משיכה לתיירים עקב ססגוניותם, ובין השאר ניתן למצוא בהם גם אמני רחוב (כגון קוסמים וליצנים).
בישראל ניתן למצוא שווקים מסוג זה בתל אביב, ירושלים וחיפה.
שוק אלברט קאופ (בהולנדית: Albert Cuypmarket) הוא שוק רחוב יומי הממוקם בשכונת דה פייפ (De Pijp) ברובע דרום אמסטרדם של העיר אמסטרדם שבהולנד.
הרחוב והשוק נקראים על שם אלברט קאופ, צייר מהמאה ה-17.
השוק נוסד בתחילת המאה ה-20 מאוסף רופף של רוכלי רחוב ודוכנים.
הסוחרים בשוק התחילו את עבודתם לפני עלות השחר, קנו את הסחורה שלהם ומכרו בשוק.
סולידריות ועזרה הדדית היו המוטיב הראשי של השוק, עם הזמן כאשר השוק גדל המקום לא תפקד בצורה הולמת וחוקית, דבר זה גרם לאי סדר.
בשנת 1905 החליטה המועצה להקים שוק מסודר, תחילה נערך בערבי שבת בלבד ובשנת 1912 החל לעבוד במתכונת יומית שישה ימים בשבוע.
במקור הרחוב היה פתוח לכולם, אך הרחוב נסגר לחלוטין לתנועת כלי רכב בשעות שוק.
בשנות ה-60 וה-70 שוק אלברט קאופ היה הגדול ביותר בהולנד.
כיום שוק אלברט קאופ הוא אטרקציה תיירותית חשובה, מונה כ-300 דוכנים: עופות, דגים, מאפים, פירות, ירקות, פרחים, בגדים, מוצרי חשמל ותכשיטים.
השוק זוכה לביקורים של כ-20,000 לקוחות ביום,
שוק אלברט קאופ נחשב לשוק השבועי הגדול ביותר באירופה.
בשנת 2005 חגג השוק את יום הולדתו ה-100 ובנוסף לדוכנים ניתן למצוא בתי קפה רבים, מסעדות קטנות וגדולות עם מטבח בינלאומי, חנויות מיוחדות לטבעוניים ומוצרים ירוקים, ביגוד, מוצרי חשמל ופריטים אחרים.
בעבר היה זה שוק של פועלים אך כיום זהו מקום רב תרבותי עם אווירה בינלאומית.
שוק דאפר (בהולנדית: Dappermarkt) הוא שוק רחוב יומי הממוקם בשכונת (Dapperbuurt) ברובע מזרח אמסטרדם של העיר אמסטרדם שבהולנד.
הרחוב והשוק נקראים על שם אולפרט דאפר, היסטוריון ההולנדי מהמאה ה-17 שהיה ידוע במחויבותו לחברה רב-תרבותית.
השוק נוסד בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1910 הפך באופן רשמי לשוק רחוב מסודר יחד עם שלושה רחובות נוספים.
בשנת 2006 עבר השוק ארגון מחדש וקיבל את הפרס "השוק הטוב ביותר בהולנד" שנת 2006–2007.
השוק מושך תיירים ומבקרים מכל רחבי הולנד, אורכו כ-600 מטרים ובהם מעל ל-200 דוכנים וחנויות המציעים מגוון מוצרים בין-לאומיים.
השוק פעיל כ-52 שבועות בשנה, 6 ימים בשבוע מיום שני עד שבת בין השעות 10:00–17:00. החנויות ברחובות הסמוכים פתוחות מעט מאוחר יותר.
השוק הוזכר במגזין 'נשיונל ג'יאוגרפיק' בגיליון של חודש נובמבר-דצמבר בשנת 2007 בכתבה: 'עשרת רחובות קניות הטובים ביותר בעולם'.
שוצטרופה היה השם הרשמי של יחידות צבא גרמניות סדירות שפעלו במושבות האימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
השוצטרופה נכנס לשימוש פעיל לראשונה בשנת 1888, כאשר פרץ מרד אבושירי באזור מזרח אפריקה הגרמנית.
מפקד השוצטרופה הראשון היה הרמן פון ויסמן.
מאוחר יותר הוקמו יחידות שוצטרפה בכל המושבות הגרמניות, אם כי תפקידן השתנה לפי טיב המקום שבו שרתו.
לדוגמה, במושבות באפריקה היה תפקידן העיקרי של השוצטרופה לדכא מרידות ולסייע לחוקרים שבאו לאזור.
בשטחים הגרמניים באוקיינוס השקט שבהן היחסים בין הגרמנים למקומיים היו רגועים, שימשו השוצטרופה כשוטרים ותו לא.
בשטחים הגרמניים בסין היה תפקידן הגנה על אזורי הנמלים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתמש המפקד הגרמני פאול פון לטו-פורבק בכוחות שוצטרופה כדי לנהל את אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות ביותר בהיסטוריה.
שוק הכסף הוא שוק היצע וביקוש לכסף שהוא ההילך החוקי במדינה.
בשוק זה משתתפים הבנק המרכזי שקובע את היצע הכסף ומנווט באמצעותו גם את הריבית בסיסית במשק, והבנקים מסחריים ומוסדות פיננסיים, שהם מצד הביקוש לכסף.
לדוגמה: "בהגרלה לפני חמש שנים זכה פלוני ב-90,000 שקלים", וזאת ללא קשר להבדלי כוח הקנייה של אותו סכום כסף בין שתי נקודות הזמן.
אם, נניח, מדד המחירים לצרכן עלה בתוך ארבע שנים ב-20%, אזי סכום נומינלי של 500 ש"ח מלפני ארבע שנים ייחשב היום לסכום ריאלי של 600 ש"ח, כיוון ש:
הביקושהריאלי לכסף מדבר על הביקוש לכסף במושגים של מדד המחירים לצרכן.
החלק המכונה בשם "התחום הקלאסי".
שוק בריק ליין הוא שוק המתפרש על פני מספר רחובות במזרח העיר לונדון שבאזור האיסט אנד, ומרכזו ברחוב בריק ליין וברחוב צ'שייר.
השוק משתרע על פני שכונות - בת'נאל גרין, שורדיץ', וספיטלפילדס, ברובע מגדל המלטס שבמזרחה של לונדון.
השוק ממוקם בלב הקהילה הבנגלדשית בקצהו הצפוני של רחוב בריק ליין ולאורך רחוב צ'שייר, ובהמשך נמצאים שוקי טרומן.
השוק פעיל בכל יום ראשון מהשעה 9 בבוקר לערך ועד שעה 17:00.
שוקי טרומן התפתחו לראשונה במאה ה-17 כשוקי איכרים בודדים, שהיו פעילים בימי ראשון מתוך מטרה לכבד את ערכי הדת של הקהילה היהודית שאכלסה באותו זמן את האזור.
במהלך המאה ה-20, זרמו לאזור בריק ליין מהגרים רבים מבנגלדש ששינו את פני השוק.
גם היום, בריק ליין מפורסם מאוד בזכות בתי הקארי שלו.
מאז שנת 2000, נפתחו שווקים ייעודיים נוספים בתוך המתחם של מבשלת טרומן הישנה בעבר הייתה אחת ממבשלות הבירה הגדולות של לונדון, וכעת היא ביתם של כ-250 בתי עסק, חנויות ומסעדות.
שוק בריק ליין היה ידוע לשמצה כמקום שבו סחרו באופניים גנובים.
עם זאת, בספטמבר 2010 בעקבות הסנקציה בה נקטה משטרת לונדון, בעיית גנבת האופניים ומכירתם ירדה באופן משמעותי.
משטרת לונדון פיתחה כוח משימה מיוחד לנושא האופניים, ועד פברואר 2011 הם סיפקו תגי אבטחה ליותר מ-10,000 אופניים וביצעו מעל 100 מעצרים הקשורים בגנבות אופניים.
שוקי טרומן הם חלק ממתחם שוק בריק ליין והם ממוקמים באזור ההיסטורי של מבשלת טרומן הישנה, בקצה הצפוני של בריק ליין.
מתחם שוקי טרומן כולל חמישה שווקים שונים, כולם נפתחו בזמנים שונים בעשור האחרון: רחבת האוכל של בית הבוילר, חדרי התה, שוק החצר האחורית, שוק יום ראשון היוקרתי ושוק הוינטג' .
שוק החצר אחורית הוקם בשנת 2006 והוא אחד הצעירים מבין שוקי טרומן.
הוא ממוקם בבנין יו בצד המזרחי של מבשלת הבירה, והוא משכנם של כשמונים דוכנים.
שוק החצר האחורית הוא ייחודי מפני שהוא מאפשר לאמנים צעירים ולמעצבים להיות חלק מקהילה יצירתית שבה ניתנת להם הזדמנות להציג את עבודתם.
הוא הראשון מסוגו באזור שפתח את שעריו בימי שבת.
שוק החצר האחורית מציע שילוב מגוון של עסקים עצמאיים ורשתות קמעונאיות, כגון בתי קפה, בוטיקים ומספרות, שפונים לקהל לקוחות רחב ושמים דגש על מכירת חפצי אומנות ומלאכת יד.
עוד משנת 1830 מבשלת טרומן הישנה שימשה כאתר היסטורי וכאזור ההסעדה של בריק ליין, בגודל 2,400 מטרים רבועים.
אולם האוכל של בית הבוילר הוקם בשנת 2010 והוא פתוח כל יום שבת מהשעה 11 בבוקר ועד 6 אחר הצהריים, ובימי ראשון משעה 10 בבוקר ועד 5 אחר הצהריים.
לאורחים יש אפשרות לסעוד בגן הבירה שבחוץ, או לשבת בחלק הפנימי באזור הארובה הגדולה שבטרקלין הבר.
בית הבוילר הוא ביתם של כשלושים דוכנים מהמטבח הבינלאומי; בין מגוון המנות ניתן למצוא: איטלקי, פולני, ליטאי, ים תיכוני, מקסיקני, פרואני, יפני וקאריבי-אסייתי פיוז'ן.
רבים מהפריטים שנמכרים בשוק זה הם פריטים ייחודיים המיוצרים על ידי בעלי הדוכנים עצמם, והם אלה שלעיתים קרובות מוכרים את המוצרים שלהם ישירות ללקוחות, כיוון שהשוק היוקרתי נחשב ל- "פלטפורמה למעצבים בתחילת דרכם ולמטבח אורגני".
שוק חדרי התה , שנוסד בשנת 2009, הוא שוק שקיבל את שמו בשל המבחר הגדול של סוגי תה, וסוגי קפה ומאפים מסורתיים, כמו גם בשל העתיקות, כריות משי, רהיטים, פריטי אספנות ומוצרים בעבודת יד.
הוא פתוח בשבת משעה 11 בבוקר ועד 6 אחר הצהריים, ובימי ראשון משעה 10 בבוקר ועד 5 אחר הצהריים.
החנות המרכזית בשוק, אמפוריום וינטאג', ממוקמת בקומת הקרקע, מתחת לבית הקפה המרכזי.
זוהי חנות וינטאג' של בגדים ואביזרים המתמחה גם בעתיקות ואביזרים לבית, ויש בה מלאי מתקופת ויקטוריה ועד שנות החמישים של המאה העשרים.
ניתן לשכור את המקום גם למסיבות.
שוק הוינטג' מורכב מדוכנים בבעלות מומחי וינטאג' בריטים ואירופאים, ומציע בגדים ישנים החל מ-1920 ועד 1990. מוצעים גם אביזרים, תקליטים ישנים, וכן אוסף מגוון של תכשיטים ישנים וייחודיים.
שוק הוינטג' פתוח בימי שני ועד שבת מהשעה 10 בבוקר ועד 16 אחר הצהריים, ובימי ראשון מהשעה 11 בבוקר ועד 16 אחר הצהריים.
שוק בסרבסקי (באוקראינית: Бесарабський ринок) הוא שוק מזון מקורה במרכז קייב, בירת אוקראינה.
מבנה השוק, בשטח 896 מ"ר, ממוקם בקצהו הדרומי של רחוב חרשצ'אטיק.
המבנה נחנך בשנת 1912 והקמתו מומנה על ידי איל הסוכר היהודי אליעזר ברודסקי.
שם המקום נגזר מחבל הארץ בסרביה, שנכבש על ידי האימפריה הרוסית מאה שנים קודם לכן, בעת מלחמה העות'מאנית-רוסית.
המבנה בנוי בסגנון אר נובו מלבנים, עם גג זכוכית במסגרת ברזל יצוק בדומה לשוק המקורה בוורשה ולשוק המקורה של בודפשט.
משני צידי גמלון הגג בחזית קבועים לוחות שיש עם תבליטים: חלבנית בצד אחד ואיכר עם שור בצד השני.
במרכז - תבליט של דגים לכודים ברשת.
מעל הכניסה מפוסל ראש שור.
השוק כולל דוכני ירקות, פירות, דגים, בשר, ומעדנים (נקניקים ונתחי בשר ודג מעושנים ומיובשים, גבינות, קוויאר, ירקות ופטריות כבושים ועוד) וכן דוכני אוכל ושתייה לצריכה במקום ודוכני פרחים ומזכרות.
המחירים נחשבים ליקרים יחסית לאוקראינה, אך זהו שוק המזון היחיד שנמצא במרכז העיר ולא בפרבריה.
מול הכניסה לשוק, בכיכר בסרבסקה (Бессарабська площа) הקרויה על שמו, ניצב מאז 1946 פסל לנין הגדול בקייב.
הפסל הוסר על ידי מפגינים ב-8 בדצמבר 2013. עוד בכיכר מרכזי קניות מודרניים ותחנה של הרכבת התחתית של קייב.
מדרום לכיכר נמצא בית הכנסת ברודסקי.
שוק הזהב הוא שוק בעיר עזה שבו נמכרים מוצרי זהב.
השוק נמצא בסמוך למסגד הגדול של עזה, מוגדר עם גג, ומכיל חנויות בהן מוכרים זהב, תכשיטי זהב ומוצרי זהב נוספים.
השופט העזתי שייח שמס א-דין אל-חימסי הורה לבנות את שוק הזהב בשנת 1476, תחת השלטון הממלוכי בארץ ישראל.
השוק היווה במקור חלק משוק מקורה גדול בהרבה מהשוק שקיים כיום, אך מרבית האזור נהרס על ידי הצבא הבריטי במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
כמו עסקים נוספים ברצועת עזה גם שוק הזהב תלוי במנהרות ההברחה ממצרים כדי לחדש את הסחורה שלו.
כמו כן, הזהב מוכנס לרצועה על ידי פלסטינים שעוברים במעבר ארז, על פי נתונים הברחת משלוח זהב במנהרות ההברחה לעזה עולה בין 700 ל-1,200 דולרים, תלוי בכמות המוברחת.
גם במאה ה-20 ולאחריה גם במאה ה-21 היה השוק מוקד ביקור פופולרי לגברים ונשים שעמדו להתחתן וחיפשו תכשיטים מזהב.
השוצמאנשאפט , משטרת העזר (מילולית - "יחידות מגן"; ברבים: Schutzmannschaften, ובקיצור Schuma), הייתה משטרת העזר המשותפת של שוטרים מקומיים, ששירתו באזורי ברית המועצות והמדינות הבלטיות, שכבשה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
היינריך הימלר, ראש האס אס, הקים את השוצמאנשאפט ב-25 ביולי 1941, והכפיף אותה למשטרת הסדר.
עד סוף 1941 שירתו כ-45,000 איש ביחידות השוצמאנשאפט, כמחציתם בגדודים.
במהלך 1942 התרחבו השוצמאנשאפטן לכ-300,000 איש, כאשר הגדודים היו פחות ממחצית הכוח המקומי.
בשוצמאנשאפטן היו הרבה יותר מקומיים מאשר גרמנים.
ברוב המקומות היו בשוצמאנשאפטן בערך עשרה מקומיים על כל גרמני.
גדודי המשטרה המסייעים (Schutzmannschaft-Bataillonen) נוצרו כדי להיאבק בהתנגדות האנטי-נאצית בשטחים הכבושים.
רבים מהגדודים הללו השתתפו בביצוע השואה ורצחו עשרות אלפי יהודים.
בדרך כלל הגדודים היו יחידות התנדבותיות ולא היו מעורבים ישירות בלחימה.
היו כ-21 גדודים אסטונים, 47 לטבים, 26 ליטאים, 11 בלארוסים, 8 טטרים, ו-71 אוקראינים.
בכל גדוד היו כ-500 חיילים באופן רשמי, אך מספר החיילים השתנה בין היחידות.
אין לבלבל עם גדודי משטרת הסדר הגרמניים המקומיים (SS-Polizei-Batailone) שמשטרת הסדר הקימה בין 1939 ל-1945 והשתתפו אף הם בביצוע השואה.
משטרת הסדר ארגנה את השוצמאנשאפטן לפי לאום (משטרת עזר בלארוסית, משטרת עזר אסטונית, משטרת עזר לטבית, משטרת עזר ליטאית ומשטרת עזר אוקראינית).
הגרמנים לא רצו להשתמש במשתפי פעולה מקומיים בקנה מידה גדול מכיוון שאלה נחשבו כלא אמינים ונחותים - תת-אדם.
עם זאת, ההתקדמות הגרמנית המהירה בחזית המזרחית ומחסור בכוח אדם אילצו את הגרמנים לשקול מדיניות זו מחדש.
ב-25 ביולי 1941 אישר הימלר את הקמתה של השוצמאנשאפט.
בתחילה נקראה "משטרת עזר" (Hilfspolizei), אך הגרמנים לא רצו להצמיד לכוח זה תואר משטרתי מכובד.
השוצמאנשאפט היה חלק ממבנה המשטרה הגרמנית ועסק במגוון נושאים, כולל פשעים יומיומיים (למעט אלה שנגעו לאזרחים גרמנים).
בתחילה, חלק קטן מאנשי העזר המקומיים היו חמושים.
בשל פיקוח מוגבל, במיוחד באזורים כפריים, לחברי השוצמאנשאפט היה כוח רב והיו תלונות תכופות על שחיתות והתעללות מצדם.
בתחילה, השוצמאנשאפט אורגן על בסיס מבני משטרה קיימים וקבוצות אנטי-סובייטיות ספונטניות שנוצרו בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
לדוגמה, בליטא, השוצמאנשאפט קלט יחידות שהקימה הממשלה הזמנית.
בשל מעמדה הצבאי למחצה, קשרו הליטאים את גדודי המשטרה עם שאיפותיהם הלאומיות של ליטא העצמאית.
הדבר גרם לקרע בשורות הגרמניות: אידאולוגים כמו היטלר והימלר לא ראו מקום ללאומיות הבלטית בתוך הרייך הגרמני הגדול, אך הנאצים נזקקו לשיתוף פעולה מקומי ונאלצו לשמור לפחות על צל של מוסדות לאומיים.
גברים מקומיים הצטרפו לשוצמאנשאפט ממגוון סיבות.
לכמה מהם היה ניסיון משטרתי או צבאי, והם רצו עבודה בשכר קבוע שכללה מזון.
ההצטרפות למנגנון המלחמה הגרמני סיפקה פריבילגיות והגנות לגברים ולמשפחותיהם (למשל, פטור מעבודות כפייה).
תשלומי פנסיה היו זמינים לבני משפחה של ההרוגים בפעולות נגד הפרטיזנים.