tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך המופע היא מציגה תקווה, שמחה, אכזבה ועצב כתוצאה מההתרחשות על גבי הבמה.
בתחילת המערכה הראשונה שתי דמויות במסיכה - גבר לבוש צהוב ואישה לבושה כחול, וכן ילד קטן בלא מסיכה הלבוש לבן עולים אל הבמה.
תולעים צבעוניות צופות בהם משני צידי הבמה בשעה שהשלושה מבצעים בלט (סצנה זו מלווה ב-Adagio מהפסקול של המופע).
עם רדת השלושה מהבמה, התולעים עורכות מופע של טיפוס וקפיצות בין, אל וממקלות סיניים (למנגינת "סלטימבנקו" (Saltimbanco) בפסקול).
בסצנה הבאה עולה לבמה אישה לבושה ורוד, המבצעת אקרובטיקה של על גבי חבל גבוה (קטעי "Kazé" ו-"Norweg" בפסקול).
סצנה של אקרובטיקה הכולל להטוט שמונה כדורים לבנים (קטע Arlequin בפסקול).
סצנת ה-Boleadoras - בסצנה זו מבוצע קטעי ריקוד טאפ על הבמה על ידי שתי רקדניות (קטע זה מלווה במוזיקה המכונה Malamba שאינה מופיעה בפסקול).
בתחילת מערכה זו שב הברון ומבצע ריקוד טאפ.
בסצנה הבאה מבוצעים קטעי אקרובטיקה לצלילי קטע "Barock" מהפסקול.
לאחר מכן מבוצע מופע טרפז על ידי זוג תאומים (לצלילי Amazonia מהפסקול).
ה-Baroques מגיבים למופע הטרפז מתחתית הבמה.
בתום מופע הטרפז נערך מופע אקרובטי של שני לוליינים המאזנים זה את זה לצלילי מקטע "Urgence" של הפסקול.
בסצנה הבאה ארבעת האווירים מבצעים אקרובטיקה של קפיצות באנג'י (לצלילי "Il Sogno di Volare").
המופע מסתיים שציפור השיר שרה את "Horéré Ukundé".
פסקול זה הופץ בשלוש גרסאות שונות:
גרסה מורחבת (2001) גרסה זו זהה לגרסת 1992 וכוללת ביצוע חי ל-
קיימת גרסת נוספת של המופע שהוקלטה בביצוע חי באמסטרדם, אולם זו לא שוחררה למכירה לציבור.
סאלי אלי-מונטארי (נולד ב-27 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בעמדת הקשר.
אלי-מונטארי השתתף עם נבחרת גאנה הצעירה באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2002, הוא הגיע עם נבחרתו עד לשלב הגמר וזכה בתואר "פוטנציאל הטורניר".
מיד לאחר הטורניר הוזמן אלי-מונטארי למבחנים בקבוצת מנצ'סטר יונייטד שאומנה על ידי אלכס פרגוסון.
פרגוסון הזמין את השחקן לשלושה ימים של התרשמות, לאחר שלושת הימים האלו הודיע המאמן כי הוא מעוניין לבחון את אלי-מונטארי לעוד מספר ימים.
אלי-מונטארי לא רצה לחכות לימי האימון הנוספים וחתם בקבוצת אודינזה האיטלקית שאותה הצעיד להשתתפות היסטורית בליגת האלופות.
בעקבות היכולת שהציג דרשו אוהדי יובנטוס להחתימו אך הוא סירב בטענה כי טוב לו במקום שבו הוא נמצא.
לאחר 5 עונות באודינזה, ב-30 במאי 2007 חתם לחמש שנים בפורטסמות' מהפרמייר ליג עבור 7 מיליון יורו.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-11 באוגוסט נגד דרבי קאונטי בתיקו 2-2, במהלך העונה הבקיע את שער הניצחון בפנדל נגד מנצ'סטר יונייטד בגביע, שהוביל לזכייה בסיום העונה בגביע האנגלי.
במהלך העונה היה שחקן הרכב קבוע.
ב-24 ביולי 2008 חתם באינטר מילאנו עבור 14 מיליון יורו.
עם הקבוצה זכה בשתי אליפויות איטליה, הגביע האיטלקי, פעמיים בסופר קאפ האיטלקי, אליפות העולם לקבוצות, וליגת האלופות.
ב-26 בינואר 2011 הושאל לסנדרלנד עד סוף העונה.
ב-31 בינואר 2012 הושאל למילאן עד סוף העונה.
ב-19 בפברואר הבקיע את שערו הבכורה בקבוצה בניצחון 3-1 על צ'זנה.
ב-1 ביולי 2012 חתם באופן קבוע במילאן.
ב-30 ביוני 2015 שוחרר ממילאן לאחר 3 עונות בקבוצה.
ב-28 ביולי 2016 חתם באל-איתיחאד הסעודית.
ב-24 בינואר 2017 חתם בפסקארה האיטלקית עד לסוף העונה.
ב-22 בפברואר 2018 חתם בדפורטיבו לה קורוניה מליגת העל הספרדית.
ב-1 בפברואר 2019 חתם באלבסטה במדיה פרש ממשחק פעיל.
ד"ר סאלי ברישה (באלבנית: Sali Berisha; נולד ב-15 באוקטובר 1944) הוא ראש ממשלת אלבניה לשעבר, ונשיא אלבניה לשעבר.
ברישה נולד בכפר ויסידול שבאלבניה הקרוב מאוד לגבול עם קוסובו, להורים מוסלמים.
הוא למד רפואה באוניברסיטת טירנה, מקצוע בו המשיך לעסוק במשך כל חייו.
ברישה נבחר לראשונה לפרלמנט האלבני ב-1991. לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באלבניה מזה שנים רבות נבחר ברישה ב-1992 להיות נשיא אלבניה.
בתפקיד זה כיהן קדנציה אחת בלבד (5 שנים).
ב-11 בספטמבר 2005 נבחר לעמוד בראשות ממשלת אלבניה.
ברישה נשוי ללירי רמה, רופאת ילדים במקצועה, ולהם שני ילדים.
ב -19 במאי 2021 הודיע אנטוני בלינקן, מזכיר המדינה של ארצות הברית, כי מחלקת המדינה החליטה להטיל סנקציות על ברישה, רעייתו, בנו ובתו, ונאסרה עליהם הכניסה לארצות הברית, לאחר שהואשמו במעורבות בשחיתות שלטונית משמעותית.
סאלי ססיליה הוקינס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
הוקינס נולדה בשכונת דולוויץ (אנ'), בדרום לונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, והיא גדלה בשכונת בלקהית' בדרום-מזרח לונדון.
בתם של סופרי הילדים ג'קי הוקינס (אנ') וקולין הוקינס; שניהם ממוצא אירי.
לה אח גדול, פינבר, מפיק טלוויזיה וקולנוע.
הוקינס למדה בבית ספר הפרטי לבנות ע"ש ג'יימס אלן, ולאחר מכן סיימה את לימודיה בהצלחה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בשנת 1998.
לאחר סיום לימודיה, הוקינס התגלתה על בימות התיאטרון בקומדיות שקספיריות כדוגמת "מהומה רבה על לא דבר" ו"חלום ליל קיץ" ובעיבוד המודרני למחזה "בית ברנרדה אלבה" של פדריקו גארסיה לורקה.
בשנת 2002 הופיעה לראשונה בסרט קולנועי - בדרמה הבריטית של מייק לי "הכל או כלום".
ב-2004 הופיעה בסרטו של לי "וירה דרייק" בתור סוזן, צעירה בריטית העוברת אונס במהלך דייט לילי ונכנסת להריון, ונאלצת לעבור הפלה.
הוקינס שהופיעה בסרט לצדה של אימלדה סטאונטון שיחקה עמה גם בשנה שלאחר מכן במיני סדרה "פינגרסמית'".
בנוסף השתתפה גם בדמותה של סליישר בסרט הפשע הבריטי "לאייר קייק".
ב-2007 הופיעה בתפקידי משנה בתור קייט בסרט הפשע של וודי אלן "חלומה של קסנדרה" ובמותחן המשטרה האלים "waz".
ב-2008 שיחקה בדרמה הקומית "חופשייה ומאושרת" בתפקידה השלישי תחת בימויו של מייק לי.
בסרט גילמה את פאולין "פופי" קרוס מורה בבית ספר יסודי אופטימית במיוחד, מלאת חיים והומור שמאמינה כי יש ליהנות מהחיים ולנצל כל רגע להנאה ולבידור.
על תפקידה זה זכתה הוקינס בפרס דוב הזהב לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ברלין, כן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
ב-2009 השתתפה בדרמה הביוגרפית "פרח המדבר" העוסק בדמותה של ואריס דירי.
הוקינס שיחקה בתפקיד מרלין, לונדונית מוכרת בחנות בגדים הנוטלת תחת חסותה את הפליטה הסומלית דירי ונותנת לה מקלט בביתה.
הוקינס שיחקה גם תפקיד קטן בדרמה "לחנך את ג'ני" בתור שרה אשתו ואם ילדו של דייוויד גולדמן (פיטר סארסגארד).
ב-2010 כיכבה בקומדיה התקופתית "איזה מין שוויון" על אודות השביתה המפורסמת שהתרחשה בשנת 1968 במפעל המכוניות "פורד".
בשנת 2013 שיחקה הוקינס בדרמה של וודי אלן "יסמין הכחולה" בתפקיד ג'ינג'ר, אחותה של יסמין פרנסיס (קייט בלאנשט), תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה הבריטי "מודי" לצד אית'ן הוק וקארי מאצ'ט.
+שנהסרטתפקידהערות2002הכל או כלוםסמנת'ה2004וירה דרייקסוזן וולסלאייר קייקסלאשר2007חלומה של קסנדרהקייטמשוואת פרייסאלי קרפנטר2008חופשייה ומאושרתפופי קרוספרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2008)
פרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ברלין (2008)
פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי (2008)
מועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר (2008)
מועמדת פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (2008)2009לחנך את ג'נישרה גולדמןפרח המדברמריליןHappy Ever Aftersמאורה2010It's a Wonderful Afterlifeלינדה / גיטלילעולם אל תתן לי ללכתמיס לוסיאיזה מין שוויוןריטה אוגריידימועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר (2010)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי (2010)צוללתג'יל טייטמועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2010)2011Love Birdsהוליג'יין איירמיס ריד 2012תקוות גדולותמיס ג'ו2013הכל בוהקאולגה יסמין הכחולהג'ינג'רמועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2013)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2013)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2013)
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2013)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע (2013)הכפילפקידת קבלהשיחת הטלפוןהת'רסרט קצר 2014גודזילהד"ר ויוויאן גראהםX+Yג'ולי אליסמועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2014)הדוב פדינגטוןמארי בראון2017מודימוד לואיסצורת המיםאלייזה אספוסיטומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (2017)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2017)
מועמדת פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר (2017)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (2017)פדינגטון 2מארי בראון2019גודזילה: מלך המפלצותד"ר ויוויאן גראהםיופי נצחיג'ייןמועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר (2019)2021ספנסרמגיחבטה מנצחת (אנ')ג'ין פליטקרופטניקולסהאם וודול2022The Lost Kingפיליפה לנגלי (אנ')2023וונקהאמא של ויליהממלכה של קנסקי (אנ') האםדיבוב2025להחזיר אותה (אנ')לורה
+שנהסדרהתפקידהערות1999נפגעיםאמה ליסטרפרק: "To Have and to Hold"2000רופאיםשרה קרניפרק: "Pretty Baby"2002מגעים אסוריםזינה בלייקמיני-סדרה2003Promoted to Gloryליסהסרט טלוויזיה של ITVThe Young Visitersרוזלינדסרט טלוויזיה של BBC Oneביירוןמרי שליסרט טלוויזיה של BBC Two2003 - 2005הממלכה הקטנהקטי3 פרקים2005Fingersmith סוזן טרינדרמיני-סדרהTwenty Thousand Streets Under the Skyאלהמיני-סדרה2006Shiny Shiny Bright New Hole in My Heartנטליסרט טלוויזיה של BBC OneH.
Wells: War with the Worldרבקה וסטסרט טלוויזיה של BBC TwoMan to Man with Dean Learnerדמויות שונות3 פרקים2007הטיית לבאן אליוט (אנ')סרט טלוויזיה של ITV2011Little Crackersאמאפרק: "Barbara Windsor's Little Cracker: My First Brassiere"2012טרמפ על מטאטאהציפורדיבוב; סרט טלוויזיה של BBC One2016הכתר החלולאלינור קובהאםפרק: "Henry VI, Part I"2022דם חםלותפקיד ראשי; 6 פרקים
סאלי ג'יין ג'נט גנל-ביג, קצינה היא אתלטית עבר מבריטניה.
היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), אלופת עולם (שטוטגרט 1993), אלופת אירופה (הלסינקי 1994), פעמיים ברציפות אלופת חבר העמים ושיאנית העולם בריצת 400 מטר משוכות.
היא החלה את קריירת האתלטיקה שלה בקפיצה לרוחק ובקרב חמש.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1986 זכתה גנל במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה גנל במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.06 שניות, בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 13.02 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה גנל במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.03 שניות, במקום שישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:26.89 דקות, הזמן שנימדד לה היה 51.04 שניות ובמקום 11 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.13 שניות.
בשלב רבע הגמר היא קבעה תוצאה של 13.04 שניות.
בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1989 זכתה גנל במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.25 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו באוקלנד, ניו זילנד בסוף ינואר 1990 זכתה גנל ב-3 מדליית, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.38 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:28.08 דקות ומדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.12 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, קרואטיה (אז יוגוסלביה) בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4X400 מטר בתוצאה של 3:24.78 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:21.02 דקות) וברית המועצות (3:23.34 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.45 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 55.35 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכתה גנל במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.16 שניות, אחרי טטיאנה לדובסקאיה מברית המועצות שקבעה שיא אליפות חדש של 53.11 שניות ולפני ג'נין ויקרס מארצות הברית (53.47 שניות) ובמקום רביעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:22.01 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה גנל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.23 שניות, לפני סנדרה פרמר-פטריק מארצות הברית (53.69 שניות) וג'נין ויקרס (54.31 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:24.23 דקות, אחרי המשלחת המאוחדת (3:20.20 דקות) וארצות הברית (3:20.92 דקות), הזמן שנמדד לה היה 50.4 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכתה גנל בשתי מדליות, זהב וארד.
שיא זה החזיק מעמד כשנתיים ונשבר על ידי קים באטן מארצות הברית (52.61 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט 1994 זכתה גנל במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.33 שניות, לפני סילביה ריגר מגרמניה (54.68 שניות) ואנה קנורוז מרוסיה (54.68 שניות).
שבועיים לאחר מכן במשחקי חבר העמים שנערכו בוויקטוריה, קנדה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.51 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.06 דקות ובכך הגנה על תאריה.
שבועיים לאחר מכן, בגביע הביניבשתי של IAAF שנערך בלונדון היא זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 400 מטר משוכות (54.80 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר (3:27.36 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה גנל במקום 16 בריצת 400 מטר משוכות לאחר שבשלב חצי הגמר לא הצליח לסיים את הריצה ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
בשנת 1996 עבדה גנל כשגרירת הצלב האדום באנגולה.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה גנל במקום בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.53 שניות.
לאחר התחרות היא פרשה מספורט תחרותי בשל פציעה בגיד אכילס.
גנל נשואה לאתלט ג'ונתן ביג ולהם שלושה בנים.
היא מתגוררת עם משפחתה בסטיינינג שבסאסקס מערב.
בשנת 1993 זכתה גנל בחברות במסדר האימפריה הבריטית (MBE) ובשנת 1998 קיבלה תואר קצונה במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם הוא רומן שנכתב על ידי הסופר הבריטי פיליפ פולמן.
העלילה מתרחשת בשנת 1874 בתקופת הצנע שבבריטניה הקדומה.
אישה צעירה בשם סאלי לוקהארט הולכת לבקר את אביה בעבודתו, חברת ספנות בשם "לוקהארט וסלבי".
אביה של סאלי, מתיו לוקהארט, מת כאשר ספינתו, לביניה המפרשית, טבעה כשהוא חזר מהשיחה עם הסוכן ההולנדי, הנדריק ואן אידיין.
מתיו לוקהארט היה איש צבא לשעבר, ואימה המנוחה של סאלי הייתה לוחמת במרד האינדיאני.
סאלי מקבלת פתק בדואר והולכת לשאול את שותפו של אביה, סמואל סלבי, למה הפתק מתכוון.
במקום זאת היא רואה את מר היגס, מזכירו של מר סלבי, ומבקשת ממנו שני דברים: אם הוא מכיר אדם בשם מרצ'בנקס והאם הוא לא שמע על משהו שנקרא "שבע ברכות".
לאחר ששאלה אותו על המכתב, למר היגס יש התקף לב והוא מת.
סאלי מגלה שהיא צריכה ללכת לחקירה משום שהיא עדה.
סאלי פוגשת נער שליחויות בן 13 בשם ג'ים טיילור שמציג לה את המכתב.
ג'ים מודיע לסאלי, שנאמר במכתב, כי אדם בשם מרצ'בנקס התגורר בצ'טהאם בקנט.
הוא גם מתנדב לעזרתו, אבל היא לא צריכה את זה באותו הרגע.
סאלי חוזרת לבית דודתה, שם היא מתגוררת כעת, והדודה לועגת לה שאין לה התנהגות "נשית".
סאלי מבקרת אדם בשם מר מרצ'בנקס, שנותן לה ספר המכיל מידע על דברים שהתרחשו כאשר סאלי הייתה קטנה.
מרצ'בנקס אומר לה שהיא חייבת לעזוב, כי יש לו אישה בבית שהיא האויבת שלה.
האישה הולכת אחרי סאלי שמטעה אותה במסלול.
סאלי מבקרת באוהל של צלם בשם פרדריק גרלנד, לפני שהיא עוזבת, הוא מושיט לה את כרטיס הביקור שלו כדי לשמור אם היא מוצאת את עצמה בצרות.
היא עולה על רכבת ומתחילה לקרוא את ספר שמר מרצ'בנקס נתן לה.
היא נרדמת וכשהיא מתעוררת הספר נעלם, והדבר היחיד שנותר מאחור הם כמה עמודים בודדים.
הדבר היחיד שהיא זוכרת הוא שהעבריין לבש חליפה בהירה טוויד, ומגבעת חום עם סיכה.
היא מחפשת בקדחתנות, אבל הספר באמת נעלם.
בצד שני של העיר, באותו הזמן, נערה צעירה בשם אדלייד ומטפלת באחד מהאורחים של גברת הולנד.
יחד עם המרק ולחם שהיא מביאה לו, היא מדליקה אותו צינור המכיל אופיום.
זה הוא עניין רגיל, שכן האיש ייתן מידע מועיל לעשות עם סכום גדול של כסף, כאשר תחת השפעת האופיום.
הוא מתחיל להשתולל כהרגלו, ומזכיר שהוא חייב למצוא את סאלי לוקהארט, מפני שיש לו מסר מאביה.
הוא מפר את ההבטחה לאדלייד שלא יאמר לגברת הולנד, שהיא אישה רעה, והוא מתחיל להשתולל שוב.
מאוחר יותר, אדלייד נפגשת עם ג'ים, והיא מספרת על שבחיו של האיש.
ג'ים מבטיח להעביר את המסר לסאלי, והוא כותב לה מכתב, מה שמרמז שהם נפגשים בהקדם האפשרי, כדי לדון בעניין.
סאלי לוקהארט – נערה יפה בת 16 אשר נואשת לחקור את מותו המסתורי של אביה.
פרדריק "פרד" גרלנד – צלם, שעוזר לסאלי בחקירותיה, מאוהב בה.
ג'ים טיילור – נער שליחויות שנותן עזרה לסאלי, בעל עלילה רחבה יותר בהמשך הסדרה.
גברת הולנד – בעלת פונדק, האויבת של סאלי.
העיבוד הטלוויזיוני נכתב על ידי תסריטאי בשם אדריאן הודג'ס וכיכבה בו השחקנית בילי פייפר.
הסרט הופק על ידי ה-BBC.
הסרט שודר ב-BBC ב-27 דצמבר 2006. הסרט פורסם בשם: סאלי לוקהארט: מסתרי אבן האודם ב-4 בפברואר 2007. שידור הסרט בבריטניה משך כ-7,070,000 צופים.
זה גם היה הופעת בכורה טלוויזיונית של השחקן מאט סמית, שמאוחר יותר השתלט על תפקידו של הדוקטור בסדרה הקודמת של פייפר, דוקטור הו.
שחקן/ית שם הדמותבילי פייפר סאלי לוקהארטג'ולי וולטרס גברת הולנדג'ון ג'וזף פילד פרדריק גרלנדמאט סמית ג'ים טיילרהיילי אטוול רוזה "רוז" גרלנדמיילס אנדרסון מרצ'בנקסקלואי ווקר אדליידדייוויד היירווד מתיו בדוולניקולס בדוולרוברט גלניסטר סמואל סלביאליוט קוואן הנדריק ואן אידיין
שרה מרגרט "סאלי" ג'ול היא אשת עסקים אמריקאית ילידת בריטניה, שכיהנה כמזכירת הפנים של ארצות הברית בממשלו של ברק אובמה בין השנים 2013 ל-2017. ג'ול היא האישה השנייה שכיהנה בתפקיד זה, לאחר גייל נורטון.
עבדה בעברה בתעשיית הנפט והבנקאות, ולאחר מכן שימשה כנשיאה וכמנכ"לית תאגיד הקמעונאות REI.
סאלי ג'ול נולדה בלונדון, אנגליה ב-1956 בשם סאלי רופי, להוריה אן ופיטר רופי.
בגיל 4 עברה עם משפחתה לארצות הברית לאחר שאביה, רופא מרדים, קיבל משרה באוניברסיטת וושינגטון.
ב-1973 סיימה את לימודיה התיכוניים, וב-1978 השלימה לימודי תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת וושינגטון.
בשנים 1978–1981 עבדה ג'ול בחברת הנפט מוביל (לימים אקסון מוביל) באוקלהומה.
ב-1981 הצטרפה לבנק ריינייר בסיאטל, ועבדה במגזר הבנקאות במשך כ-20 שנה, במוסדות שונים.
במקביל, התמנתה ב-1996 לחברת דירקטוריון בתאגיד REI, וב-2005 מונתה למנכ"לית התאגיד.
שימשה בנוסף חברת דירקטוריון בגופים שונים.
ב-6 בפברואר 2013 נבחרה על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להחליף את מזכיר הפנים המכהן, קן סלזאר.
ב-21 במרץ אושר מינויה בוועדת הסנאט לענייני אנרגיה ומשאבי טבע.
ב-10 באפריל אישר הסנאט את מינויה, ברוב של 87 תומכים מול 11 מתנגדים.
יומיים לאחר מכן, ב-12 באפריל 2013, החלה בכהונתה.
ב-2020, הצטרפה לדירקטוריון של חברת קוסטקו.
נשואה לוורן ג'ול, מהנדס, ואם לשניים.
בני הזוג מתגוררים בסיאטל, וושינגטון.
ג'ול חובבת החלקה על סנואובורד ושיט קיאקים, וטיפסה על הר וינסון מסיב, ההר הגבוה באנטארקטיקה.
צ'וי ג'ין-רי (29 במרץ 1994 – 13 או 14 באוקטובר 2019), הידועה יותר בשם הבמה שלה סאלי, הייתה שחקנית דרום קוריאנית וזמרת.
לראשונה היא עשתה את הופעת הבכורה שלה כשחקנית ילדה, והופיעה כחברת צוות משנה בדרמה ההיסטורית של SBS Ballad of Seodong (2005).
בעקבות זאת, היא זכתה במספר תפקידי אורח, והופיעה בסדרות הטלוויזיה " אהבה זקוקה לנס" (2005) ועיר דרמה (2007), ובסרט " חופשה " (2006).
לאחר מכן היא הופיעה בסרטים העצמאיים " פאנץ' ליידי" (2007) וב - BA:BO (2008), שהראשון היה בפעם הראשונה שלה לוהקה לתפקיד דרמטי משמעותי.
לאחר שחתמה על חוזה תקליטים עם SM Entertainment, סאלי עלתה לגדולה כחברה בקבוצת הבנות f(x) שהוקמה ב-2009. הקבוצה זכתה להצלחה קריטית ומסחרית כאחד, עם ארבעה סינגלים קוריאנים מספר 1 והכרה בינלאומית לאחר שהפכה למופע ה-K-Pop הראשון שהופיע ב-SXSW.
במקביל לקריירת המוזיקה שלה, חזרה סאלי לשחק על ידי השתתפותה בסדרת הקומדיה הרומנטית של SBS, To the Beautiful You (2012), עיבוד קוריאני האנה-קימי, שם הופעתה התקבלה בצורה חיובית וזיכתה אותה בשני פרסי דרמה SBS ומועמדות לפרסי האמנויות ה-49 של Paeksang.
הקריירה הקולנועית של סאלי התקדמה עם השתתפותה בסרטי הפנטזיה "הפיראטים" (2014) ודרמת ההתבגרות Fashion King (2014).
במהלך מסע העיתונאים של "הפיראטים", סאלי לקחה הפסקה מתעשיית הבידור עקב בעיות בריאות ולאחר היעדרות של שנה מקידום עם f(x), היא עזבה את הקבוצה באוגוסט 2015 וחודשיים אחר כך הוציאה הלהקה את השיר "4 Walls".
בין 2015 ל-2017, היא יצאה למספר קמפיינים של דוגמנות לפני שהפכה לדוגמנית תמיכה עבור אסתי לאודר.
סאלי משכה תשומת לב על תפקידה במותחן הנאו-נואר הניסיוני Real (2017).
מאוחר יותר היא חזרה לתעשיית המוזיקה ב-2018, הופעת אורח בסינגל של דין " Dayfly " והוציאה את סינגל הסולו הראשון שלה "Goblin" ביוני 2019, שהיה הפרויקט המוזיקלי האחרון שלה לפני מותה.
סאלי הוכרה כדמות בולטת בתרבות הפופולרית הקוריאנית בזכות דמותה הבוטה, והפכה לאדם המבוקש ביותר בגוגל בדרום קוריאה ב-2017, לפני נשיא דרום קוריאה דאז מון ג'יאה-אין, והנשיא לשעבר של דרום קוריאה פארק ג'ון-היי, שהודח באותה שנה.
סאלי הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1953. הסיפור תורגם לעברית ב-1980 בקובץ 'אין איש פה, פרט...' ושוב ב-2011 בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב חלק 3'.
הסיפור מתאר עתיד בו כל המכוניות הן בעלות מוח פוזיטרוני, ולכן לא דורשות נהג אנושי.
המכוניות מתקשרות בעזרת טריקת דלתות, צפירות וחריקות מנוע.
הסיפור מתרחש בשנת 2057. אדם בשם ג'ייק מנהל חווה למכוניות ישנות.
לכל אחת מהמכוניות שם ואישיות, אם כי רק שלוש מהן מזוהות בסיפור: סאלי, מכונית ספורט ישנה; ג'וזפה, אלפא רומיאו מיושן ומתיו, המכונית הישנה של ג'ייק.
ריימונד גלהורן, איש עסקים חסר מצפון, מנסה לגנוב מכוניות כדי למחזר את המוחות שלהן.
הוא מכריח את ג'ייק באיומי אקדח לעלות לאוטובוס שחווט בצורה גרועה כדי שיוכלו לשלוט עליו ובורח מהחווה עם ג'ייק כבן ערובה.
ג'ייק כועס על האופן בו גלהורן מתייחס למכוניות, ומתאר את האוטובוס כסובל מהמקבילה הפוזיטרונית למיגרנה.
המכוניות בחווה מנסות להציל את ג'ייק ורודפות אחרי האוטובוס, מתקשרות עמו עד שהוא פותח את הדלתות, משליך את ג'ייק החוצה ובורח.
סאלי מחזירה את ג'ייק לחווה.
גלהורן נמצא מת למחרת בבוקר, לאחר שנדרס בידי האוטובוס שהתעלל בו לפני שרצח אותו.
הסיפור נגמר כאשר ג'ייק מאבד את אמונו במכוניות, בעודו חושב שהמכוניות עלולות להחליט שהן משועבדות בידי גזע האדם ולנקום.
סאלי: נס על ההדסון הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של קלינט איסטווד לפי תסריט מאת טוד קומרניקי (Todd Komarnicki) על טיסה 1549 של יו אס איירווייז ועל הטייס צ'סלי סאלנברגר, שהנחית את המטוס על נהר ההדסון לאחר ששני מנועי המטוס הושבתו בעקבות פגיעת ציפורים.
בסרט מגלם טום הנקס את הקברניט צ'סלי סאלנברגר (המכונה "סאלי"), ולצדו ארון אקהרט בתפקיד טייס המשנה, לורה ליני בתפקיד אשתו של "סאלי", ואנה גאן בתפקיד חברה בצוות החקירה של התאונה.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בספטמבר 2016.
ב-15 בינואר 2009 הטיס הטייס הוותיק צ'סלי "סאלי" סאלנברגר (טום הנקס) יחד עם ג'פרי "ג'ף" סקילס (ארון אקהרט) את טיסה 1549 של חברת התעופה האמריקאית "יו אס איירווייז".
הטיסה המריאה מנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק.
דקות ספורות לאחר ההמראה פגעה להקת אווזים במנועי המטוס איירבוס A320 והשביתה את שניהם.
ללא מנועים וללא טווח אפקטיבי להגעה לנמל תעופה, מחליט סאלי להנחית את המטוס במי הנהר הקרים של ההדסון.
עם 155 נוסעים ואנשי צוות על הסיפון, הצליח סאלי להנחית את המטוס נחיתה מושלמת על הנהר - הנחתה מוצלחת של מטוס סילון על מים, ללא תקדים - ומציל את חייהם של כל נוסעי המטוס.
במהרה הוא הפך לגיבור היום, הן על ידי האנשים ששרדו את הטיסה והן על ידי התקשורת העולמית.
במקביל לתשואות מן הציבור, סאלי נאלץ להתמודד עם האשמות חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה באשר להחלטתו הרת הגורל להנחית את המטוס על הנהר ולא לחזור לאחד מנמלי התעופה באזור.
חקירה זו והתמודדותו של סאלי אתה היא סיפור המסגרת של הסרט, ואירועי הנחתת המטוס וחילוץ נוסעיו מוצגים בתוך מסגרת זו.
לבירור ההיתכנות של חזרה בשלום לשדה תעופה נערכו סימולציות מחשב שהראו שצעד כזה היה אפשרי.
סאלי דרש לחזור על הסימולציות עם טייסים בסימולטור טיסה, וגם אלה הראו שאפשר היה להנחית את המטוס בנמל תעופה.
בשלב זה הסביר סאלי שהסימולציות היו שגויות, משום שהטייסים שהשתתפו בהן ידעו מראש למה הם הולכים, ולא נזקקו לזמן לשם קבלת החלטה.
חזרה על הסימולציה, תוך השהיה של 35 שניות מרגע התקלה ועד תחילת פעולתם של הטייסים, הראתה שנחיתה בשלום בנמל תעופה לא הייתה אפשרית.
בנוסף, בדיקת המנוע שנמשה מהנהר העלתה שהוא אכן שותק בעקבות ההתנגשות בעופות, בניגוד לרושם שנוצר מנתוני הבקרה, לפיהם נותר לו כושר פעולה מסוים.
ממצאים אלה הובילו את החוקרים למסקנה שסאלי בחר באפשרות הטובה ביותר להצלת נוסעיו.
הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של קפטן צ'סלי "סאלי" סאלנברגר, והזכויות נרכשו בשנת 2010.
סאלנברגר הדגיש כי הוא מצפה שהמוטיב החוזר של הסרט יהיה "האנושיות המשותפת לכולנו".
בנוסף ציין כי האירועים קרו זמן קצר לאחר המשבר הכלכלי הגדול ב-2008, והמקרה נתן לאנשים רבים תקווה, בזמן שכולם היו זקוקים לה.
ביוני 2015 הוכרז כי טום הנקס ייכנס לנעליו של "סאלי" בסרט.
באוגוסט של אותה שנה פורסם כי לצד הנקס יככבו ארון אקהרט, לורה ליני ואנה גאן.
הצילומים החלו ב-28 בספטמבר 2015 בניו יורק.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בקרב הצופים ומבקרי הקולנוע.
באתר "Rotten Tomatoes" דורג הסרט עם כ־82% ביקורות חיוביות ממבקרים.
באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.5 מתוך 10 נקודות.
הביקורות היללו את איסטווד וכן את משחקו של הנקס בסרט.
שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "סאלי המגולם בידי טום הנקס המצויד בשיער ושפם לבנים, בהופעה שקרוב לוודאי תביא לו מועמדות לאוסקר...".
סאלי קוויליאן ייטס היא משפטנית אמריקאית, אשר כיהנה כתובעת הכללית בפועל של ארצות הברית וכמשנה לתובעת הכללית תחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה, בתקופת כהונתה של לורטה לינץ'.
ייטס הועברה מתפקידה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לאחר שהורתה לעובדי מחלקת המשפטים שלא להגן בבתי המשפט על צו נשיאותי 13769 שהוציא טראמפ, האוסר זמנית על כניסת תושבי מדינות מוסלמיות מסוימות להיכנס לארצות הברית.
ייטס נולדה באטלנטה שבג'ורג'יה, בת לשופט בבית המשפט לערעורים של המדינה.
ב-1982 סיימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת ג'ורג'יה וב-1986 קיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטה זו.
היא עבדה כעורכת דין במשרד פרטי וב-1989 החלה לעבוד בפרקליטות הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה, בה עבדה 26 שנים.
התמחתה בטיפול בעבירות מרמה ושחיתות.
כמו כן שימשה כתובעת במשפטו של הטרוריסט שהפעיל מטען חבלה באטלנטה במהלך האולימפיאדה שם ב-1996. היא התקדמה בתפקידים עד שב-2010 מונתה על ידי הנשיא ברק אובמה לפרקליטה הפדרלית של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה.
במהלך כהונתה זו מונתה לסגן יושב ראש הוועדה המייעצת לתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-2015 מינה הנשיא אובמה את ייטס באישור הסנאט (ברוב של 12–84) למשנה לתובע הכללי של ארצות הברית - התפקיד השני בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בתפקיד זה ניסחה בין השאר מדיניות של מתן עדיפות להעמדה לדין של מנהלים על עבירות בתאגידים.
בשלהי כהונת הנשיא אובמה פיקחה על הכנת המלצות לנשיא בנוגע ל-16 אלף בקשות חנינה שהוגשו לו.
על פי הודעת דובר מחלקת המשפטים התבקשה ייטס בינואר 2017 על ידי אנשי ממשל טראמפ לשמש כתובעת הכללית בפועל לאחר סיום כהונת ממשל הנשיא אובמה ועד אשר יאשר הסנאט את מינויו של ג'ף סשנס על ידי טראמפ לתובע הכללי.
ב-27 בינואר הוציא הנשיא טראמפ צו נשיאותי אשר אסר באופן זמני על כניסת תושבי שבע מדינות מוסלמיות לארצות הברית.
ב-30 בינואר פנתה ייטס במכתב לעובדי מחלקת המשפטים ובו כתבה:
בעקבות הוצאת המכתב האמור העביר הנשיא טראמפ ב-30 בינואר את ייטס מתפקידה כתובעת הכללית בפועל ומינה פרקליט אחר במקומה.
בהודעת הבית הלבן בנדון נאמר כי ייטס "בגדה (betrayed) במחלקת המשפטים בכך שסירבה לאכוף צו משפטי המיועד להגן על אזרחי ארצות הברית."
פעולתה של ייטס זכתה לתגובות מנוגדות בארצות הברית.
אחדים טענו שהיא עשתה מעשה אמיץ ונכון.
אחרים סברו כי היה עליה למלא אחרי צו הנשיא או לפרוש בעצמה מתפקידה.
מנהיג המיעוט הדמוקרטי בסנאט צ'אק שומר והעיתון הניו יורק טיימס השוו בין הדחת ייטס לבין "טבח מוצאי שבת" שערך הנשיא ניקסון ב-1973 וכינו אותה "טבח יום שני".
העיתונאי קרל ברנסטין, מחוקרי פרשת ווטרגייט, טען שההשוואה אינה במקומה כיוון שניקסון פעל בעת שהוא עצמו היה מושא לחקירה ועל מנת לחבל בעשיית הצדק, וסבר שהנשיא טראמפ היה רשאי להעביר את ייטס מתפקידה.
סאלי אן ויינרייט היא תסריטאית, מפיקה ובמאית טלוויזיה אנגלייה, מיורקשייר.
בשלב מוקדם בקריירה שלה עבדה ויינרייט כמחזאית, וכתסריטאית בסדרת הרדיו ארוכת השנים The Archers.
בשנת 1990 ויינרייט החלה את דרכה בטלוויזיה, ובשנת 2000 יצרה את סדרת הדרמה המקורית הראשונה שלה, At Home with the Braithwaites (2000–2003).
היא זכתה בפרס תסריטאית השנה מטעם חברת הטלוויזיה המלכותית עבור המיני-סדרה משנת 2009 Unforgiven.
"הטנגו האחרון בהליפקס" זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר ב-2013, בעוד ש"עמק האושר" זכתה באותו הפרס ב-2015 וכן ב-2017.
ויינרייט נולדה בהאדרספילד, שבמערב יורקשייר, להארי ויינרייט ודורותי ויינרייט (לבית קראותר).
יש לה אחות אחת, דיאן הילטון.
ויינרייט גדלה בסאוורבי ברידג', ואחר כך למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת יורק.
ויינרייט התחילה לכתוב מגיל 9, ובגיל 16 הצהירה שהיא רוצה לכתוב עבור הסדרה Coronation Street.
ב-1980 היא ראתה מחזה בשם Bastard Angel (מלאך ממזר) מאת המחזאי בארי קיף, בתיאטרון שייקספיר המלכותי, ומאז התעניינה במשפטים הקצרים ובגישה הנטורליסטית לכתיבת דיאלוג.
בזמן לימודיה באוניברסיטת יורק, ויינרייט מצאה סוכנת עבור כתיבתה, מג דייוויס.
בינתיים, היא עבדה בתור נהגת אוטובוס.
כאשר היא הייתה בת 24, היא עזבה את העבודה הזו, והתחילה לכתוב בשביל תוכנית הרדיו The Archers.
אחרי זה, היא ממשה את תוכנית נעוריה, וכתבה עבור Coronation Street, מ-1994 עד 1999. היא אמרה מאז שהכתיבה עבור סדרה מתמשכת היא הכשרה מצוינת ושכך היא למדה ש"לכתוב סיפור נהדר זו עבודה קשה".
קיי מלור הייתה לה למורה רוחנית, ועודדה אותה לעזוב את תחום אופרות הסבון ולהתרכז במקום זאת ביצירה מקורית.
היא אז יצרה את סדרת הטלוויזיה At Home with the Braithwaites, על אישה שבסתר זכתה בלוטו.
התוכנית הייתה מועמדת לפרסים רבים.
ב-2006 היא כתבה את סדרת הדרמה Jane Hall, אשר מספרת על חייה של נהגת אוטובוס בלונדון.
ויינרייט שאבה מניסיונה האישי בכתיבת הסדרה.
היא זכתה בפרס תסריטאית השנה מטעם חברת הטלוויזיה המלכותית (RTS) בשנת 2009 עבור הסדרה Unforgiven, אשר גם זכתה במספר פרסים, כולל סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
ויינרייט אומרת שדמויות הנשים החזקות-אך-פגומות שלה נוצרות באופן שלם בדמיונה.
היא אוהבת לשלוט בטלוויזיה שנוצרת מכתיבתה, ונוטלת חלק גם בהפקה ובבימוי של עבודותיה, בין היתר כדי להבטיח שהנוף והדיאלוג משקפים נאמנה את יורקשייר.
ב-2011 היא כתבה את הסדרה "סקוט וביילי", על שתי שוטרות.
הרעיון לסדרה הגיע מהשחקניות הראשיות, סוראן ג'ונס ולזלי שארפ, וממפקחת המשטרה לשעבר דיאן טיילור, שסייעה להביא את הסדרה לשידור.
ויינרייט ביססה את העלילה של הסדרה שלה "הטנגו האחרון בהליפקס" על הסיפור האמיתי של אמא שלה, אשר התאלמנה ב-2001. אמה, דורותי, עברה לחיות עם בתה באוקספורדשייר, וגילתה מחדש אהבה ישנה, אלק ווקר, באמצעות אתר למציאת חברים ותיקים.
ברשות אמה, ויינרייט פיתחה את הסיפור של נישואיה המהירים בגיל הזהב.
גם "סקוט וביילי" וגם סדרה זו נדחו על ידי BBC ו-ITV בהתאמה, לפני שהתקבלו לפיתוח ושידור.
ב"עמק האושר", אשר צולם בעמק קאלדר הציורי ביורקשייר ובהבדן ברידג', מככבת שרה לנקשייר, אשר הייתה השחקנית שוויינרייט חשבה עליה כאשר כתבה את התפקיד.
ויינרייט זכתה לבכורת הבימוי שלה בפרק 4 של העונה הראשונה, פרק אשר גרם להד ציבורי גדול.
בסדרה יצאו שתי עונות, ומתוכננת עונה שלישית ואחרונה.
במאי 2015 יצאה הודעה שוויינרייט תכתוב ותביים דרמה מיוחדת בת שעתיים עבור BBC אחד בשם To Walk Invisible: The Bronte Sisters.
הנושא שלה הוא האחיות ברונטה, במיוחד מערכת היחסים בין שלוש האחיות, אן, אמילי ושרלוט, לבין אחיהן ברנוול.
ויינרייט הוכנסה כעמיתה לחברת הטלוויזיה המלכותית ב-2016.
בנובמבר 2016, ויינרייט אמרה בראיון ב"הגרדיאן" שהפרויקט הבא שלה יהיה על אן ליסטר, אישה מיורקשייר בת המאה ה-19, שהיא הראשונה הידועה כלסבית גלויה מיומניה.
ב-1990 נישאה ויינרייט לראלף "אוסטין" שרלו-ג'ונסון, סוחר פרטיטורות ענתיקות.
יוצרת שותפה: דיאן טיילור מבוסס על רעיון של סוראן ג'ונס וסאלי לינדזי2012–הטנגו האחרון בהליפקס20 פרקים כתסריטאית, יוצרת, ומפיקה בפועל2013The Last Witchפיילוט/סרט טלוויזיה2014, 2016–עמק האושר12 פרקים כתסריטאית, יוצרת ומפיקה בפועל, 5 כבמאית2016To Walk Invisibleסרט טלוויזיה2018The Detailמפיקה בפועל2019ג'נטלמן ג'ק - -8 פרקים כתסריטאית, יוצרת, ומפיקה בפועל2024נל העריקה (אנ')כןכןכן8 פרקים
1986-1988: The Archers (תוכנית רדיו: BBC Radio 4) − תסריטאית
2003: הדרמה הקצרה הטובה ביותר, פסטיבל באנף - The Wife of Bath's Tale
2009: פרסי RTS, הדרמה הסדרתית הטובה ביותר - Unforgiven
2011: פרסי RTS צפון-מערב, הכתיבה הטובה ביותר – סקוט וביילי
2013: פרסי Sky WFTV, פרס תסריט טכניקולור
2013: BAFTA פרסי מקצועות הטלוויזיה, הכתיבה הטובה ביותר בדרמה
2013: BAFTA פרסי מקצועות הטלוויזיה, הדרמה הטובה ביותר – הטנגו האחרון בהליפקס
2014: Broadcast Awards, סדרת הדרמה הטובה ביותר – עמק האושר
2014: British Screenwriters' Awards, כתיבה בסדרת דרמה בריטית - עמק האושר
2014: פרסי מותחני הפשע, סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר - עמק האושר
2014: פרסי TV Choice, הדרמה החדשה הטובה ביותר - עמק האושר
2015: פרסי Broadcasting Press Guild, הכתיבה הטובה ביותר בדרמה
2015: BAFTA פרסי מקצועות הטלוויזיה, הכתיבה הטובה ביותר בדרמה
2015: פרסי אדגר אלן פו, הפרק הטוב ביותר בטלוויזיה – עמק האושר (פרק 1)
2015: פרסי WGGB, דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר - עמק האושר
2015: פרסי הטלוויזיה של אדינבורו, התוכנית הטובה ביותר של השנה - עמק האושר
2015: פרסי BAFTA, סדרת הדרמה הטובה ביותר - עמק האושר
2015: פרסי BAFTA, הכתיבה הטובה ביותר בסדרת דרמה - עמק האושר
2017: פרסי תוכניות RTS, הכתיבה הטובה ביותר בדרמה - עמק האושר
2017:פרסי תוכניות RTS, פרס השופטים
סאלי איסטול היא אתלטית עבר אולימפית בריטית שהתחרתה בריצה למרחקים ארוכים.
בשנת 1984 אימצה אורח חיים טבעוני והצטרפה לאגודה הטבעונית.
סאלי (סמואל) בַּיין Bein; 6 בנובמבר 1881, אינוברוצלב – אחרי 13 ביוני 1942, סוביבור) הקים וניהל במשך 34 שנה בגרמניה, לפני השואה ובמהלכה, כפר שבו היה מוסד חינוכי לילדים יהודים בעלי צרכים מיוחדים, יחד עם רעייתו רֶבֶּקָה פרדריקה ביין.
במהלך השנים למדו בכפר קרוב ל-400 תלמידים, ומרביתם הצליחו להשתלב לאחר מכן בלימודים תיכוניים או בעבודה.
הצלחותיו של ביין הפכו אותו לבעל שם עולמי, ורופאים ומחנכים מרחבי אירופה, וגם מארץ ישראל, הגיעו כדי ללמוד ממנו את שיטות העבודה שלו.
ביין ורעייתו, יחד עם תלמידיהם ועם בתם ליזה קרולה, הובלו בסופו של דבר אל מותם.
סאלי ביין נולד בשנת 1881 בעיר אינוברוצלב (שמה בגרמנית: הוהֶנְזַלְצָה Hohensalza) שהייתה אז ברייך הגרמני (כיום בפולין).
לא ידוע כמעט דבר על ילדותו, מלבד עובדת היותו בעל אזרחות גרמנית.
ידוע גם שאביו היה חייט ושמו לייב, ושהיה לו אח יחיד יליד 1879, שנשלח בטרנספורט הראשון מברלין מזרחה, הגיע ללודז' ושם נפטר ב-3 בפברואר 1942.
משנת 1902 עד שנת 1906 למד במכון להכשרת מורים יהודיים על שם משה מנדלסון בברלין, אותו סיים כמורה בבית ספר יסודי.
לאחר מכן עבד במוסד לחירשים-אילמים של איש החינוך היהודי מרכוס רייך בווייסנזה, שבו לימדה גם רֶבֶּקָה פרדריקה לוונשטַיין (Rebeka Löwenstein), שאותה נשא לאישה.
רֶבֶּקָה לוונשטיין נולדה ב-15 באוגוסט 1883 למשפחה יהודית אמידה מהעיר במדינת הסן שבגרמניה.
בסיום לימודי תיכון ביקשה ללמוד ריפוי ליקויי דיבור וטיפול סיוע בחירשות (כולל שפת סימנים).
הסובלים מליקויים אלו הוגדרו אז ברפואה "דבילים" ומרביתם אושפזו במוסדות סגורים יחד עם חולי נפש.
בעת לימודיה ועבודת ההתנסות (סטאז') הכירה את סאלי ביין, שלמד במקביל אליה, והשניים נישאו בשנת 1908 ועברו לטפל בילדים בעלי צרכים מיוחדים נפשיים וגופניים וביניהם גם בעלי ליקויי דיבור ושמיעה.
ביין ככל הנראה הצטיין בעבודתו, כך שכבר בגיל 26 מונה למנהל המוסד החינוכי לילדים יהודים עם מוגבלות שכלית התפתחותית שנפתח בעיירה בֶּיילִיץ (Beelitz).
ביין נבחר למשרת מנהל המוסד החינוכי "לכל חייו", וזאת לפי מכתב שמוצג בסרט שהגיע לידי החוקרים.
בשנת 1908, בהיותו עדיין מורה צעיר, החל ביין לנהל את "המוסד החינוכי היהודי לילדים עם פיגור שכלי" ("Israelitische Erziehungsanstalt für geistig zurückgebliebene Kinder„), שהיה כפר אשר שימש כמעון-פנימייה ובית ספר לילדים יהודים עם מוגבלויות שכליות ומוגבלויות אחרות בעיירה בֶּיילִיץ (Beelitz ) שבקרבת העיר פוטסדאם בגרמניה.
הכפר הוקם תחת חסות משותפת של הסניף הברלינאי של ארגון הגג של הקהילות היהודיות, "ברית הקהילות היהודית-גרמנית", והלשכה הגדולה בגרמניה של ארגון בני ברית - לשכת פרנקפורט.
(לפי מספר מקורות השם המלא של הכפר היה "המוסד החינוכי היהודי לילדים עם פיגור שכלי - קרן וילהלם-אוגוסטה-ויקטוריה" (("Israelitische Erziehungsanstalt für geistig zurückgebliebene Kinder – Wilhelm-Auguste-Viktoria-Stiftung„)), והמוסד נקרא כך לרגל חתונת הכסף של הזוג הקיסרי בשנת 1906).
מטרת המעון הייתה לקדם ילדים וילדות עם מוגבלות שכלית התפתחותית ועם מוגבלויות אחרות שמסוגלים לקבל חינוך והכשרה.
לפיכך אחד מתנאי הקבלה למעון היה קיום פוטנציאל שיקומי אצל המועמד.
היה זה אז המקום היחיד מסוגו לילדים יהודים.
ב-5 בספטמבר 1908 נעשו ההליכים להעברת 20 נערים ונערות ממסגרות של הכנסייה ומערכת החינוך של פוטסדאם, וב-20 באוקטובר הם נכנסו והיו 20 התלמידים הראשונים במעון, שבראשו עמד ביין יחד עם רעייתו רֶבֶּקָה פרדריקה ביין (לוונשטיין), אותה נשא לאישה זמן קצר קודם לכן.
לא אישרו לשניים לצאת לחופשה ביחד, כדי שתמיד יישאר אחד מהם מעון ויפקח עליו.
בכפר שבניהולו התחנכו 70 ילדים ונערים מגיל גן הילדים ועד גיל ההתבגרות עם מוגבלויות שכליות שונות.
היו גם ילדים מעטים שלא הייתה להם מוגבלות שכלית, אך הם נשלחו למקום בשל בעיות בבית וחוסר מסוגלות הורית לטפל בהם, ומאוחר יותר כאלה שהגיעו לשם בשל המגבלות על מספר התלמידים היהודים בבתי הספר.
קבלת כל אלה שיקפה תפיסה שדגלה בשילוב בין אוכלוסיות שונות, תפיסה חדשנית מאוד לאותה תקופה.
החניכים שובצו לכיתות ולשיעורים בהתאם ליכולותיהם השכליות והגופניות.
לגיל החניכים לא הייתה חשיבות, והערכת הישגיהם הייתה על פי רמת הביצועים שלהם.
באמצעות הלימוד בכיתות קטנות, כל חניך יכול היה להיות מקודם בהתאם לנתונים האישיים שלו.
הכישורים הפדגוגיים של ביין והצוות שלו אפשרו לרבים מהחניכים להמשיך את לימודיהם בבית ספר מקדם או ללמוד מלאכת יד כמקצוע.
עבודתו של ביין סייעה לילדים רבים שהגיעו אליו כנכים קשים להמשיך לחיות חיים נורמטיביים במידה רבה.
הגישה הפדגוגית של ביין וצוותו הייתה באותה תקופה ייחודית בגרמניה.
מלבד עובדי משק, אשר מילאו תפקיד מרכזי בחינוך של הילדים, הושם דגש על מתן חינוך כללי ומיומנויות.
דיירי המעון קיבלו טיפול אוהב, אכפתיות ומעל לכול התייחסות, למרות מוגבלויותיהם הקשות.
עם הקמת הכפר, לימדו בו ביין ואשתו רֶבֶּקָה לבדם את הלימודים העיוניים, ובעלי מקצוע ואוּמנים שונים גויסו להקניית הלימודים המקצועיים.
במהלך השנים הצטרפו אנשי צוות נוספים: שלושה מורים, עוזר הוראה, טבחית, מטפלת וגנן.
כל אנשי הצוות עסקו גם בחינוך בנוסף לעבודתם הרגילה.
בנוסף לעבודתו כמורה, כמטפל בדיירים וכמנהל פדגוגי, עסק ביין ללא עזרה גם בכל העבודות הפקידותיות, ובכלל זה הדפסת המכתבים בעצמו, ובכל מה שקשור באדמיניסטרציה, בלוגיסטיקה ובגיוס משאבים.
עומס עבודתו נעשה קשה יותר ויותר.
במלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה גם גויסו מורים לצבא ולפחות אחד אף נהרג בקרבות, העומס על ביין היה גדול במיוחד, עד כדי כך שבשלהי המלחמה, בתחילת שנת 1918, בה שרר במקום חורף קשה ביותר, עם מחסור חמור בפחם לחימום הדיירים בו, חלה ביין ואושפז עקב חולשה כללית.
בדו"ח ביקורת שנתית שנכתב בשנת 1932, בעקבות ביקור בכפר של ועדה מטעם הקהילה היהודית, נאמר בין היתר: "בני הזוג עובדים ברציפות מעל 24 שנים, כל יום משעה 7 בבוקר ועד מאוחר בלילה, בלי יום אחד של חופשה.
סאלי פעיל ונוכח במקום בכל שעות היממה, שבעה ימים בשבוע, למעט כאשר הוא נמצא בימי עיון או בהשתלמות".
לאחר עליית הנאצים לשלטון ולאחר שנאסר על היהודים לקנות אוכל בחנויות העיירה, היה ביין מתגנב לחנות צורכי מזון וקונה שם בהסתר.
לעיתים עבר בעיירה עם עגלת יד ואסף מצרכי מזון עבור דיירי הכפר.
היו תושבים שנתנו והיו שסירבו לתת.
החל משנת 1935 היו ניסיונות חוזרים ונשנים להשתלט על חלקים מהכפר.
בית הספר עבד על פי תוכנית הלימודים שעוצבה על ידי ביין ואושרה על ידי הממשלה, תחילה בשלוש כיתות ומאוחר יותר בארבע כיתות, שבהן הנושאים גרמנית, חשבון, גאוגרפיה ומלאכת יד היו בעלי עדיפות גבוהה.הקונספט של בית הספר התבסס על 10 שנות לימוד, שבהן למדו התלמידים והתלמידות בכיתות משלושה סוגים שונים.
הלימודים היו בבקרים משעה 08:00 עד שעה 12:00 בשיעורים של 40 דקות.
כיתת מכינה שלישית, שנמשכה שנתיים ושבה לימד בעיקר סאלי ביין, הכינה ילדים אלה ללימודי המשך בבית ספר עם תוכנית לימודים מוגבלת.
בכיתת המכינה הזאת היו 18 שיעורים בשבוע, תוך התמקדות בנושאים הבאים: "תרגילי אפיון" (שעתיים), "תרגילים" (שעתיים), "דיבור וזמרה" (שעתיים), "תרגילי עין-יד" (4 שעות), ספירה וחשבון (4 שעות), משחקים והתעמלות (שעתיים) והכנה ללימודי דת (שעתיים).
עבור הילדים החלשים ביותר בכיתה זו, הוקמה במאי 1909 קבוצה חדשה שטופלה על ידי מורה שהוכשרה בגן הילדים "בית פסטלוצי ופרבל" בברלין.
הכיתה השנייה חולקה לשני חלקים, שכל אחד מהם נמשך שנתיים, כך שבסך הכל השיעורים השתרעו על פני ארבע שנים (לפי גרסה אחרת הלימודים נמשכו כשנתיים).
גם הכיתה הראשונה חולקה באותה צורה.
בבית הספר הזה, כמו בכמה בתי-ספר אחרים שעברו רפורמה, שיטת שיבוץ התלמידים לא הייתה נוקשה מבחינת שנת הלידה של התלמיד.
לפיכך היו בכיתות קבוצות גיל שונות, וזה אִפשֵר להיענות לצרכים האינדיבידואליים של התלמידות והתלמידים.
היסטוריה מקראית, עברית, גרמנית, תפיסה חזותית, חשבון, מלאכות מקצועיות, ציור, זמרה, התעמלות ומשחקים נלמדו בפרופורציות שונות בכל הכיתות והרמות, ולאלה נוספו לימודי דת בכיתות העליונות.
חשיבות מיוחדת ניתנה לחינוך הדתי, שכלל נושאי דת, תנ"ך ועברית, כדי לחזק את יהדותם.
(ביין עצמו היה חבר הנהלת בית הכנסת של קהילת בייליץ, וב-1910, כאשר בית הכנסת של הקהילה נסגר בגלל בעיות במבנה, 92 יהודי העיירה עברו מאז להתפלל באולם התפילה של המעון).
שם התואר "יהודי" נבחר במודע להיות חלק מהשם של המוסד החינוכי.
בטקס חנוכתו ב-1908, נשא הרב ד"ר שרייבר נאום שבו הבהיר את האופי הדתי של הכפר והגדיר אותו כמקום שנוסד כ"בית תפילה של דור חדש ברוח של יראת שמים חדשה המבקשת במעשים של אהבת אדם את הביטוי לרגשות הדתיים החזקים ביותר שלה ושל רגשות האחדות עם האנושות כולה".
היסטוריה מקראית, לימודי דת (בכיתות העליונות) ועברית בסיסית היו אפוא חלק בלתי נפרד מהעבודה החינוכית ומהחיים במעון, ובכלל זה שמירת כשרות וחגיגת החגים הדתיים.
המאמצים לחנך את הילדים למידה רבה של עצמאות השתקפו גם בצורה שבה תוכנן טקס התפילה ביום שבת, שבו ילדים נשאו את "דרשת הילדים".
נשיאת "דרשת הילדים" על ידי אחד החניכים הייתה אמצעי נוסף במאמץ לעודד חשיבה עצמאית.
התופעה המדהימה הייתה שנטלו בכך חלק אפילו ילדים שבמצבים אחרים לא דיברו אף מילה.
בדו"ח משנת 1922 נאמר שגם תושבי העיירה היהודים האחרים השתתפו בטקסי התפילה שארגנו הנערים.
בנוסף ללימודים במסגרת בית הספר, הילדים הודרכו גם בכישורי חיים, כמו כללי התנהגות בחברה, ושולבו במקצועות שונים ובעבודות בית, כמו בישול, וגינון.
כך הביאה הגישה הפדגוגית של העבודה בבית הספר ובמעון את הבוגרות והבוגרים לעצמאות בחייהם בשלב מאוחר יותר, שככל הנראה לא היו מגיעים אליה בדרך אחרת.
על הצלחת העבודה החינוכית במקום העידה הגעת חניכי הכפר בבייליץ ליכולת להשתלב בחברה הפתוחה.
בזמן הפנוי מלימודים נערכו טיולים ומשחקים, בהם שותפו החניכים, ללא הפרדה בין מגדרים וגילים שונים וללא התחשבות בפערים הקוגניטיביים.
חניכים מהכפר לקחו חלק אף במשחקי כדורגל של מכבי ברלין וכן בטורנירים של שחמט במסגרת המועדון על שם עמנואל לסקר בברלין.
מ-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, החלו חיי הדיירים במעון להשתנות באופן דרמטי.
בין 1933 ל-1942 נאלץ ביין לנהל מאבק מתמיד כדי שהכפר ימשיך להתקיים ולהדוף ניסיונות בלתי פוסקים של השלטונות המקומיים בעיירה להפריע לפעילות הכפר ולהביא לסגירתו.
הטענה המרכזית הייתה שהמקום מכתים את האוכלוסייה השקטה של העיירה ומשפיע לרעה על התיירים המגיעים למקום.
ההסתה של הנאצים, שהיו מעוניינים לסגור את המעון, לא אפשרה לביין להמשיך בפעילותו ללא הגבלה.
בסיועם של כמה מתושבי בֶּיילִיץ הוא הצליח לדחות את הקץ לזמן מה.
בחודש אפריל 1942 עברו הנאצים לפעילות השמדה של שוכני הכפר: קרוב ל-30 חניכים ואנשי צוות מהכפר הוצאו ונשלחו לגטו ורשה.
ביין הבין שגורלו של המקום נחרץ, אך נשאר במקום, למרות שלו ולמשפחתו היו אשרות יציאה מגרמניה.
כחודשיים לאחר מכן, ב-13 ביוני 1942, יצא מברלין "משלוח למזרח" ועליו 748 יהודים תושבי ברלין וכ-280 יהודים תושבי האזור, בהם גם כל החניכים ואנשי הצוות שנותרו בכפר: סאלי ביין, אשתו רֶבֶּקָה, בתם הצעירה ליזה-קרולה ו-47 חניכים ואנשי צוות.
הרכבת הובילה אותם למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצחו.
המקום הוסב מיד לבית ספר לכלכלת בית של "אגודת הנערות הגרמניות" וכל הרכוש שהיה בו נמכר על פי החלטת העירייה כרכוש נטוש לתושבי העיירה.
לאחר המלחמה עבר המקום מספר גלגולים, וב-1991 נפתח בו בית ספר תיכון, שב-1997 נקרא על שמו של סאלי ביין, ושלט הנצחה נקבע במקום.
מי שפעל למען קריאת בית הספר התיכון על שמו של סאלי ביין היה הכומר האוונגליסטי של בייליץ.
ב-2022 הופיע הספר "כפר הילדים המיוחדים של סאלי ביין" מאת רוני מאיר דותן.
הספר מבוסס על המחקר של צמד החוקרים טַטְיַאנָה-מַתַּנְיָה רוּגֶה ורוני דותן, שהעלו את סיפור הכפר בשנת 2017. הסיפור פורסם באוגוסט 2018 לראשונה בבלוג של הספרייה הלאומית.
במהלך מחקרם הם ריכזו לראשונה שמות של כ-400 תלמידים ותלמידות שלמדו בכפר במהלך השנים, ובכללם שני נערים שהגיעו מארץ ישראל המנדטורית.
השניים חשפו קרובי משפחה של התלמידים בישראל ומחוצה לה.
כמו כן מצאו אלבום תצלומים מחיי הכפר בשנות השלושים של המאה ה-20.
על בסיס הספר הפיק רוני דותן סרט תיעודי שביים דן וולמן, "הילדים של סאלי ביין".
הסרט הופק בחסות ההסתדרות הציונית העולמית.
הקרנת הבכורה הייתה בינואר 2023. הסרט זכה ב-2025 במקום השלישי בפסטיבל הבינלאומי "We Care" לסרטים אודות בעלי צרכים מיוחדים.
ב-28 בינואר 2025 קיימה הוועדה המיוחדת לזכויות הילד של הכנסת ישיבה בנושא "העצמת ילדים עם צרכים מיוחדים בראייה היסטורית", בה הוקרן הסרט.
ביוני 2020, קיימו הקרן הקיימת לישראל וארגון בני ברית טקס, בו הסירו את הלוט מעל לוח זיכרון שהוצב ביער הקדושים, לאחר שרוני דותן הביא לידיעתם את סיפורם של הזוג ביין.
בכפר הנוער של הקרן הקיימת לישראל ליד היישוב נס הרים הוקמה בשנת 2021 חצר לפעילות ספורט של אנשים עם צרכים מיוחדים, אשר הוקדשה לסאלי ביין.
באפריל 2025, החליטה עיריית מודיעין בשיתוף עם מנהלת האגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך ועם מנהלת בית הספר "פסיפס" למוגבלויות מורכבות להוסיף לשמו של בית הספר את שמו של סאלי ביין.
בבית הספר כבר הוקמה פינת זיכרון והתקיים שנה קודם לכן טקס עם שגריר גרמניה בישראל ועם בן משפחה של ילד שהתחנך בכפר.
ב-9 במאי 1988 פרסמה מועצת מחוז פוטסדאם שבגרמניה המזרחית "הוראות לציון חמישים שנה לליל הבדולח הפשיסטי".
לרגל המאורע, קבעו הנהלת בית הספר החקלאי במקום והמפלגה הקומוניסטית לוח זיכרון ממתכת בחזית הבניין.
הלוח הנציח את המורים והתלמידים שלמדו במקום בתקופת השלטון הנאצי.
לימים הוחלף לוח הזיכרון הזה בלוח הנצחה משיש המוצב בצד הבניין.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הוחלט ב-1991 להקים בית ספר תיכון בבייליץ, ולשם כך הועברו שטח הכפר והמבנה לעיריית בייליץ, למרות שהקהילה היהודית הגישה בקשה להשבת הרכוש.
לצורך בחירת שם לבית הספר הוקמה ועדת שמות.
בין ההצעות שהועלו, העלה הכומר האוונגלי של העיירה הצעה לקרוא לבית הספר על שם ביין.
רק בשנת 1997 נקבע השם "הגימנסיה על שם סאלי ביין" וכך נקרא מאז בית הספר במקום.
סאלי אל-חוסייני היא במאית ותסריטאית קולנוע ולשית-מצרית.
סרט הבכורה שלה My Brother the Devil (אחי השטן) משנת 2012 זכה בפרסים בין-לאומיים, כולל בפרסי הקולנוע של עיתון "איבנינג סטנדרד", פסטיבל סאנדנס, פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ופרסי פסטיבל הסרטים של לונדון, בין השאר.
בסרט כיכבו פאדי אלסעיד, זוכה פרס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי (BIFA) ג'יימס פלויד ומועמד פרס סזאר, סעיד טגמאווי.
אל-חוסייני נולדה בסוונסי, ויילס, להורים ממוצא ולשי ומצרי, וגדלה בקהיר, מצרים.
היא פרסמה את סיפורה הקצר הראשון בגיל שבע.
אל-חוסייני למדה ב-Atlantic College, אחת מ-ארצות העולם מכללות.
ומשם המשיכה ללימודי תואר ראשון בערבית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת דורהאם.
לפני שהחלה לייצר סרטים היא לימדה ספרות אנגלית בבית ספר לנערות בצנעא, תימן, ועבדה עבור אמנסטי אינטרנשיונל.
היא מתגוררת בהאקני, שבלונדון, מזה זמן רב.
אל-חוסייני התלמדה אצל הבמאי שובר-המוסכמות, ג'ון סישל.
היא החלה את הקריירה שלה בעבודה על סרטים דוקומנטריים על המזרח התיכון, ולאחר מכן עברה לסרטים עלילתיים עצמאיים, בהם התחילה כרכזת הפקה.
היא הייתה תחקירנית ועורכת התסריט במיני-סדרה זוכת פרסי BAFTA ואמי של HBO Films/BBC, House of Saddam.
המחקר שערכה עבור הסדרה ארך 21⁄2 שנים, והסדרה זכתה זבפרס גרירסון לדרמה העובדתית הטובה ביותר.
היא זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) אזורי (ויילס) עבור סרטה הקצר משנת 2008, The Fifth Bowl.
בשנת 2009, סרטה הקצר Henna Night היה בחירה רשמית של פסטיבל סרטי הלהט"ב של לונדון.
הסרט השתתף גם בתחרות בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי ברוטרדם ובפסטיבל הסרטים Raindance.
אל-חוסייני השתתפה במעבדת סאנדנס לבמאים ותסריטאים בשנת 2009, אז פיתחה את סרטה My Brother the Devil.
היא נמנתה ברשימת מגזין תעשיית הקולנוע Screen International של "הכוכבים הבריטים של מחר" לשנת 2009.
My Brother the Devil יצא לאקרנים בהפצה רחבה בבריטניה בנובמבר 2012, ובהפצה מוגבלת בארצות הברית במאי 2013. במהלך 2013, הסרט יצא גם בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה.
הוא הוקרן ב-40 פסטיבלי קולנוע בין-לאומיים, בהם זכה ב-12 פרסים, 17 מועמדויות וכן ציון לשבח.
ב-2014 היא הייתה אחת משני במאים שנבחרו על ידי דני בויל לביים את Babylon, סדרת הטלוויזיה שהוא יוצר-בשיתוף שלה ואשר הופקה עבור ערוץ 4 ו-SundanceTV.
נערכו כתבות פרופיל אודותיה על ידי "הגרדיאן", BBC אמריקה, IndieWire ו"וראייטי", אשר הכתיר אותה בתור "הבריטית לצפות בה" של שנת 2014.
סרטתפקידסוגשנההשחייניותתסריטאית/במאיתסרט עלילתי לנטפליקס2022Babylonבמאיתסדרת טלוויזיה2014My Brother the Devilתסריטאית/במאית/מפיקהסרט עלילתי2013Cameliaתסריטאיתסרט עלילתי2011Henna Nightתסריטאית/במאיתסרט קצר2009The Fifth Bowlתסריטאית/במאיתסרט קצר2008
סאלי (בהינדי: सल्ली, "סאלי") הוא עמק במחוז קאנגרה, שבמדינת הימאצ'ל פרדש, בצפון הודו.
עמק סאלי ממוקם במרחק של שעתיים נסיעה מהעיר דרמסאלה שבה נמצא משכנם של הדלאי לאמה וממשלת טיבט הגולה.
בתוך מק'לאוד גאנג', כפר הכלול בשטח המוניציפלי של דרמסאלה.
סאלי שוכן בחלקו הצפוני של עמק קאנגרה והיא מוקפת ביערות.
סאלי הסלנגר היא פילוסופית ופרופסור לפילוסופיה, העובדת במחלקת הבלשנות ופילוסופיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
הסלנגר עוסקת בתחומים רבים כגון: מדעי החברה בעיקר בהקשר של מגדר וגזע, מטאפיזיקה, תורת ההכרה, פילוסופיה של השפה ופילוסופיה של הנפש.
אחד מספריה זכה בפרס Joseph B.
Gittler מטעם אוניברסיטת אוקספורד ב-2014 (פרס המוענק בכל שנה לאנשים שונים עבור תרומה יוצאת דופן לחקר הפילוסופיה במדעי החברה), היא החזיקה ב-Spinoza Chair of Philosophy באוניברסיטת אמסטרדם ב-2015 (מעמד המוענק לפילוסופים שונים מכל רחבי העולם) ובשנת 2015 נבחרה להיות חלק מהאקדמיה האמריקאית של מדע ואומנות .
סאלי הסלנגר נולדה בשנת 1955 בקונטיקט, ארצות הברית.
בגיל 8 עברה לשריבפורט, לואיזיאנה, ארצות הברית.
היא למדה בפנימייה נוצרית פרטית של הכנסייה האפיסקופלית של סטיפן הקדוש באוסטין, טקסס.
בשנת 1972 היא התחילה את לימודיה האקדמיים בקולג' ריד, פורטלנד, אורגון, ארצות הברית, שם קיבלה תואר ראשון בפילוסופיה ודת ב-1977. את התואר השני קיבלה מאוניברסיטת וירג'יניה, את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי) בשנת 1985.
כיום הסלנגר נשואה לפילוסוף ופרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, סטיפן יבלו ולהם שני ילדים שאימצו יחד.
העבודה הראשונה שלה הייתה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
מאז היא עבדה בעוד אוניברסיטאות כגון אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת מישיגן, פרינסטון ומשנת 1998 במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם היא עובדת עד היום.
נוסף לאוניברסיטאות בהן הסלנגר הייתה חלק מצוות העבודה, היא גם מלמדת ומרצה באוניברסיטאות רבות אחרות.
להסלנגר תחומי מחקר רבים שהשתנו לאורך השנים.
בתחילת דרכה הסלנגר חקרה תורת ההכרה, מטאפיזיקה ופילוסופיה עתיקה (בייחוד זו של אריסטו).
לאחר מכן, החלה להתעניין בפמיניזם ופילוסופיה פוליטית ופרסמה כמה ספרים ומאמרים בנושא.
עבודותיה האחרונות עוסקות בנושאים שונים בהבניה חברתית כגון מגדר, גזע ודינמיקה משפחתית.
בשנים האחרונות הסלנגר התמקדה בהבניה החברתית של נתונים טבעיים לכאורה כגון צבע שיער או צבע עיניים.
במחקריה מבקשת הסלנגר להצביע על האופן בו נתון מולד ונטול משמעות זוכה לחשיבות על בסיס בחירות חברתיות להבדיל בין "גזעים" ומגדרים בקרב בני אדם.
הסלנגר גם חוקרת איך ההבדלים הללו משפיעים או באים לידי ביטוי בחברה שאנחנו חיים בה כיום.
על בסיס הטענה הזו, היא כתבה ספרים ומאמרים מצליחים כשהבולט מבניהם הוא ספרה "Resisting Reality"- ספר זה הוא מקבץ של מאמרים וטקסטים שכתבה במשך השנים כשהיא חוקרת הבניה חברתית וביקורת חברתית בין מגדר, גזע והחברה.
ספר זה זכה בפרס (Joseph B.
Gittler (award בשנת 2014 מטעם אוניברסיטת אוקספורד, בגלל החדשנות והתרומה שלו לפילוסופיה של מדעי החברה.
סאלי הסלנגר פרסמה ספרים שונים והם:
במשך השנים סאלי הסלנגר קיבלה פרסים, מענקים ותארים שונים, הכל הודות לעבודה שלה, בין אם זה בתור פרופסורית, מרצה ומורה לתלמידים ובין אם זה בזכות עבודותיה וספריה:
הסלנגר סאלי פועלת למען זכויות אדם בנוסף לעבודתה באוניברסיטאות השונות.
מגיל צעיר ועד היום פעלה הסלנגר למען זכויות נשים וייצוג חברתי שוויוני בפילוסופיה, קביעת נהלים תקינים לטיפול וענישה על עבירות מין, הייתה המקימה של כוח המשימה למען נשים בפילוסופיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (Women in Philosophy Task Force) והייתה מהמקימים של PIKSI-Boston, מחנה קיץ לסטודנטים לתואר ראשון למיעוטים.
סאלי הסלנגר היא פמיניסטית ופועלת למען זכויות ושוויון נשים כבר שנים רבות, כפי שהיא מוכיחה בספריה ומאמריה השונים העוסקים במגדר (בין השאר).
היא טוענת שהרצון שלה להתעסק בנושא, הגיע בעיקר מהעובדה שבגיל צעיר (17), בפנימייה בה למדה (בפנימייה הנוצרית של סטיפן הקדוש) היא נאנסה עם איומים לחייה.
הסלנגר מספרת כי אחרי המקרה הזה, היא הבינה שלא משנה מי או מה האדם או שום דבר לגביו כפרט יחיד, לא יכול להציל אותו/אותה מאלימות מינית.
בשנים שלאחר מכן, בתקופת לימודיה באוניברסיטת ברקלי בשנות ה-80 המוקדמות, היא הייתה חלק מוועדת נשיא האוניברסיטה שפעלה למען זכויות האדם על בסיס חוק פדרלי Title IX , בתקופה בה המאמצים הראשונים לכתיבת נהלים לטיפול נכון בתלונות של עבירות מיניות החלו.
אף על פי שבאותה התקופה, הסלנגר חקרה נושא אחר והתמקדה בפילוסופיה עתיקה ולא בהבניה חברתית, הנושא עדיין הציק לה והיא פעלה למען שינוי לטובה בטיפול והתנהלות של האוניברסיטה כנגד עבירות מין.
סאלי הסלנגר אומרת שמכיוון שבפמיניזם, תחום שהיא כבר התעניינה ועסקה בו, חוקרים את ההבדלים החברתיים הנוצרים דרך תופעה ביולוגית- פיזית, היה לה קשר לגזענות, שכן, גם בתורת הגזע חוקרים הבדלים כאלו בדרך דומה.