tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מגילת היוחסין של המשפחה בניה התייחסו לרבנים מפורסמים כמו ישעיה הלוי הורוביץ ה"של"ה הקדוש" ואריה ליב הלר, בעל "קצות החושן".
המשפחה עלתה לארץ ישראל כשיוסף היה בן 15. בהמשך יוסף נסע ללימודי משפטים בלונדון שם היה למזכיר אגודת הסטודנטים הארץ-ישראליים בלונדון.
בחזרתו לארץ לא פתח בקריירה של זמר, אלא עסק בעריכת דין בלבד עד ערוב ימיו, עד שנת 1991.
נפטר אחרי מחלה ממושכת בגיל 83.
שפינדל היה נשוי משנת 1944 לתמר.
בתו, יעל אונגר, היא גם כן עורכת דין, כמו כן עיתונאית ואשת עסקים.
בשנים 1934–1935 לרגל יוזמה של תנועת הבונים באנגליה להקליט סדרה של שירים עבריים מארץ ישראל
באותה תקופה כמעט ולא היו בנמצא הקלטות כאלה ויוזמי המבצע פנו לשפינדל בתור מזכיר הסטודנטים היהודים מארץ ישראל לבחור מועמדים בקרב חבריו הלומדים בלונדון שיוכלו להשתתף בהקלטות.
מפני שבחברת הסטודנטים דווקא שפינדל הצטיין בקולו ובאהבתו לזמרה העברית לבסוף הוא זה ביצע את ההקלטות בחברת His Masters Voice.
בסך הכל הוקלטו אחד עשר שירים על חמישה תקליטים, כשהמלווה בפסנתר היה פרסי קאהן.
דרך תקליטים אלה השירים – ביניהם מבית היוצר של מלחינים כמו יהודה שרת או מרדכי זעירא – הגיעו לבתי רבים בקהילות התפוצות ובישוב העברי בארץ ישראל וזכו לפרסום רב.
בשנת 1934 הקליט שפינדל את "הוי, ערש מולדת", למילים של: אהרן ליבושיצקי, לחן: אדווין ארינסון.
בשנת 2008, ביוזמת חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, הוצא תקליט בשם "למה עזבתיני" עם שחזור דיגיטלי של ההקלטות שלו משנות ה-1930.
יוסף שרב (28 באוקטובר 1934 – 15 ביוני 2016) היה מדליסט פאראלימפי ישראלי.
שרב הפך נכה צה"ל במהלך תאונת דרכים עם אוטובוס במסגרת תפקידו, והיה בשיקום במשך כמה שנים.
היה חבר בבית הלוחם והשתתף בתחרויות רבות שבהן זכה במספר רב של מדליות במקצים שונים, לרבות טניס שולחן וקליעה.
ב זכה במדליות ארד בטניס שולחן ובכדורסל כיסאות גלגלים.
ב זכה בטניס שולחן מדליית ארד בתחרות יחידים ומדליית ארד בתחרות זוגות (עם גבריאל גובי).
הרב חזקיהו יוסף שרייבר (מכונה: ר' יוס'ל; נולד בכט' חשון תשי"ד, 1954) הוא ראש ישיבת מהרי"ל-אבן ישראל, בירושלים.
נולד בבני ברק לרב פינחס שרייבר ולרייזל בת אברהם יצחק רוטשטיין, שהיה ראש בית היתומים דיסקין בירושלים.
נקרא על שם סבה של אמו, חזקיהו יוסף קרלנשטיין.
עוד לפני היותו בר מצווה (סביבות 1967) החל ללמוד בישיבת פוניבז', בתקופה זו היה גם משומעי לקחו של הרב גדליה נדל.
באמצע שנות ה-70 נישא למינדל, בתו של הרב חיים אהרן טורצ'ין, ראש ישיבת 'מצוינים' בירושלים.
בשנות ה-80 נתמנה לר"מ בישיבת מהרי"ל על שמו של הרב יהושע לייב דיסקין בבניין בית היתומים דיסקין.
בראשות הישיבה עמד הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי.
לאחר שהרב טיקוצ'ינסקי העתיק את ישיבתו לירוחם נתמנה על ידי סבו רוטשטיין לראש ישיבת מהרי"ל.
הישיבה כללה קיבוץ בלבד, מתוך הכרה כי שיטתו של הרב שרייבר לא תובן לתלמידים צעירים.
היו ראשי ישיבות שהביעו התנגדות לשיטתו של הרב שרייבר, ומספר התלמידים בה לא עבר את המאה.
בר"ח אלול התשנ"ח נוסד בה לראשונה שיעור א'.
באוגוסט 2001 (אלול תשס"א) עברה הישיבה לבית חלקיה.
בטקס הפתיחה זכה הרב שרייבר להכרה רשמית כאשר הרב מיכל יהודה ליפקוביץ' הגיע להשתתף בטקס.
בראש חודש ניסן תשס"ג עברה הישיבה למודיעין עילית, שוב במתכונת קיבוץ בלבד.
מלבד הרב שרייבר, עמד בראשה הרב משה מרדכי קארפ, ששינה את שמה ל"נפש החיים".
לאחר סגירת הישיבה שימש הרב שרייבר כעורך ראשי של מהדורת הטור השלם בהוצאת המאור.
בשנת 2005 (חורף תשס"ו) פתח הרב שרייבר עם הרב צבי ויספיש את ישיבת אבן ישראל בשכונת רמות בירושלים, אך אינו משמש באופן רשמי כראש הישיבה אלא כר"מ ולכך מכונה בישיבתו "הרב" (להבדיל מראש הישיבה הרב צבי ויספיש).
בעולם הישיבות מכונה הישיבה "ישיבת מהרי"ל", לישיבה מתכונת ישיבת קיבוץ בה מתקבלים בחורים בדרך כלל מוועד רביעי ומעלה.
הישיבה מונה בדרך כלל כ-40 בחורים אשר מגיעים בעיקר מישיבות פונביז' ועטרת שלמה.
ברבות השנים ועקב הקושי להבין את תורתו של הרב נוספו מספר אנשי צוות לישיבה תלמידי הרב.
הרב פינחס נויפלד המשמש כנו"נ סדר א' וכן ככותב השיעורים.
הרב אברהם ישעהו קהתי המשמש כנו"נ סדר ב'.
גם בנו של הרב ר' אברהם שרייבר מהווה כתובת לשאלות בתורתו של הרב.
עקב עומקם וסגנונם הייחודים של כתבי הרב ישנם מספר כותבים אשר מנסים לתרגם את תורתו לרבים.
ואף באחרונה הוקם מכון אשר יוציא בצורה מסודרת את כתביו מונגשים לקהל הרחב.
הרב שרייבר נחשב בעל שיטת לימוד מקורית ומאוד עיונית, הוא מקדים את הגדרת יסוד הדברים להסברת פרטי הסוגיה.
ספריו וכתביו אף מאופיינים בלשון ספרותית ייחודית רק לו.
ובציבור הלומדים נהוג לזהות ביטוים למדניים אשר מקורם ברב אך פרצו גם לאלו שלא לומדים בשיטתו.
גם בחורים בישיבות אחרות מרבים לעיין בכתביו, ולעיתים מחשיבים עצמם תלמידיו.
במהלך השנים לא הייתה שיטתו של הרב נפוצה.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו כמה מתלמידיו ללמד בישיבות בולטות, בהן ישיבת נתיב הדעת של הרב אברהם קפלן וישיבת היכל יצחק של הרב ישראל לנדא, שניהם מתלמידיו.
כיום הרב יותר התקבל והוא אף הוזמן מספר פעמים למסור שיעורים לאברכים בכולל פונביז' היוקרתי.
אחיו הרב ישראל בונם שרייבר הוא ראש ישיבת נתיב הדעת וממלא מקום אביו כרב הקהילה הליטאית באשדוד.
אחיו הרב עוזיאל הוא ראש ישיבת עטרת שלמה לצעירים בבני ברק.
אחיו ר' שמעון הוא ראש כולל עטרת שלמה בבני ברק.
אחיו ר' דוד ממנהלי קופת הצדקה קופת העיר.
חתנו הרב אליעזר לוי הוא ר"מ בישיבת עטרת שלמה בראשון לציון.
משק גבים, על מסכת מקואות
בית היין, על מסכת יבמות, תשע"ג
פי שניים על פרק יש נוחלין במסכת בבא בתרא
מעיין גנים, על דף ט' במסכת כתובות
עט סופר, על מסכת גיטין
מן העידית, על סוגיית "מיטב" בעיקר במסכת בבא קמא
טירת כסף, על פרק אלמנה לכהן גדול במסכת יבמות
משכיות כסף, על פרק איזהו נשך במסכת בבא מציעא - ענייני ריבית
דעת מזימות, על ענייני עדים זוממים
חדרי בית, על פרק חזקת הבתים במסכת בבא בתרא
מן הדברים שנאמרו בפרק מרובה, אייר-סיון התשע"ב
דברים שנאמרו על מסכת בבא קמא, חוברת הכוללת מקבץ חידושים בעניינים שונים על פרק ראשון במסכת בבא קמא
אגלי בכורה, על מסכת בכורות
חלק משיעוריו מושמע בקול הלשון.
הרב אברהם קפלן, ראש ישיבת נתיב הדעת
הרב ישראל לנדא, ראש ישיבת היכל יצחק.
כיהן גם בראשות ישיבת נר זרח בזרועה.
הרב שמעון שרייבר (אין קשר משפחתי), ראש ישיבת יסודות
הרב נתנאל שטראוס ראש קיבוץ בישיבת חברון החדשה
הרב דוד שרייבר (אח של הרב שמעון), ר"מ בישיבת עטרת שלמה בראשון לציון.
הרב מתתיהו שוימר, ר"מ בישיבת תושיה
הרב דוד דויטש, ר"מ בישיבת כנסת יצחק
הרב אליעזר לוי (חתנו) ר"מ בישיבת עטרת שלמה
הרב איתמר לוי ר"מ בישיבת עטרת יוסף
הרב אלחנן זופניק ראש כולל עטרת שלמה בבני ברק
יוספה דנציגר (י"א באייר ה'תרצ"ח - כ' בתשרי ה'תש"ע; 12 במאי 1938 - 8 באוקטובר 2009) הייתה הפיזיותרפיסטית הראשית הארצית במשרד הבריאות, המקימה והמנהלת הראשונה של היחידה לפיזיותרפיה במשרד הבריאות ושל המחלקה לפיזיותרפיה באוניברסיטת אריאל, ומנהלת בית הספר לפיזיותרפיה בבית החולים אסף הרופא.
דנציגר נולדה בחיפה לאריה וציפורה דנציגר.
בגיל צעיר עברה עם הוריה לתל אביב.
בגיל 17 החלה ללמוד פיזיותרפיה בבית הספר אסף הרופא.
לאחר סיום לימודיה ב-1958 התגייסה לצה"ל ועברה קורס קציני רפואה.
במהלך שירותה חזרה לבית החולים אסף הרופא, כפיזיותרפיסטית ומונתה לאחראית על המחלקה לשיקום ילדי פוליו ומדריכת הסטודנטים לפיזיותרפיה בבית הספר שבסמוך.
בתום שירותה הצבאי נסעה למספר שנים לארצות הברית לעבוד במקצועה.
בשנת 1965, החלה לעבוד כסגניתו של ד"ר דב אלדובי, מנהל בית הספר לפיזיותרפיה של קופת חולים כללית במכון וינגייט, ואף מילאה את מקומו כמנהלת בפועל למשך שנה.
תקופה זו כללה הוראה, הדרכה קלינית וניהול.
במקביל היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב.
ב-1976 חזרה לבית הספר לפיזיותרפיה של אסף הרופא כמנהלת בית הספר.
היא הנהיגה רפורמה בתוכנית הלימודים בהתנסויות הקליניות, על ידי הנהגת מערכת קבועה והיקף שעות קורס.
כמו כן, הנהיגה בחינה מעשית על מטופל, בזמן אמיתי, בסיום ההתנסות הקלינית, שהציון בה היווה ציון מגן לבחינות הגמר.
בעידוד התלמידים, הוכנסו בהמשך בחינות סיום בכל סיפוח, שאומצו גם בבתי ספר אחרים והביאו לביטול בחינות הגמר.
את בית הספר לפיזיותרפיה ניהלה בשנים 1976 – 1985.
בתקופה זו השלימה לימודי תואר שני בניהול חינוך ותעודה במנהל מערכות בריאות.
השכלתה בתחומים אלו הקנתה לה כלים נוספים לפעול להקמה של יחידת מטה לפיזיותרפיה במשרד הבריאות, אשר את ראשיתה החלה בהתנדבות.
משקמה היחידה לפיזיותרפיה בשנת 1985 נקראה לעמוד בראשה בתפקיד הפיזיותרפיסטית הראשית הארצית במשרד הבריאות.
תפקיד אותו מילאה עד יציאתה לגמלאות בשנת 2001.
כראש היחידה לפיזיותרפיה פעלה לבניית סטנדרטים ונהלים, קביעת מדיניות, פיקוח, הדרכה, הנחיה וקידום של כל תחומי המעורבות של המקצוע, בבתי חולים, בגריאטריה, בילדים ובקהילה.
בתקופת פעילותה ובעזרתה מוסדה האקדמיזציה של המקצוע ונבנתה גם תוכנית השלמה לתואר ראשון לפיזיותרפיסטים מה"דור הישן".
בנוסף, נערכו שני קורסי הסבה מטעם משרד הבריאות לרופאים ומורים להתעמלות עולים מברית המועצות.
בשנת 2001 פרשה לגמלאות ממשרד הבריאות והוזמנה על ידי יגאל כהן אורגד להקים את המחלקה לפיזיותרפיה במכללה האקדמית יהודה ושומרון, תפקיד אותו מילאה עד לפרישתה הסופית בשנת 2007. במסגרת תפקידה בנתה תוכנית לימודים מן המסד ועד הטפחות תוך התאמה לדרישות של הגופים המאשרים ועד לקבלת ההכרה המלאה בתואר אקדמי.
בשנות פעילותה במשרד הבריאות החלה גם בפעילות בינלאומית שכללה שיתופי פעולה עם ארגוני פיזיותרפיה במדינות שונות כמו ירדן וקידום תוכניות הלימודים לפיזיותרפיה באוניברסיטת בית לחם.
הייתה פעילה גם בארגון הארצי לפיזיותרפיה כמזכירת הארגון וייצגה את ישראל בפורומים בינלאומיים.
בין היתר, שימשה במשך שתי קדנציות בתפקיד סגנית נשיאת הארגון האירופאי לפיזיותרפיה.
במקביל המשיכה יוספה לפתח גם את תחום החינוך בהחזיקה בחלקיות משרה בחוג לפיזיותרפיה של אוניברסיטת תל אביב.
גם לאחר פרישתה לגמלאות, לא פסקה לייעץ, ללוות ולהשתתף בכל שהתבקשה.
עד יומה האחרון הייתה חברה במועצה העליונה של הפיזיותרפיה.
לכתה בטרם עת לא גדע את מורשתה הממשיכה לפעום ברוח החלום, החזון והעשייה לקידום ומיצוב מקצוע הפיזיותרפיה.
דנציגר הייתה שותפה בניהול וליווי העמותה שווים (א.ש.ת בזמנו) – עמותה לניהול ופיתוח מפעלים מוגנים לחולי נפש שהתחילו את תהליך שיקומם בקהילה.
במסגרת פעילות זאת תרמה גם בבחינת ישיבת משתקמים בתחנות עבודה ואף גייסה סטודנטים.
כיתת לימוד בבית הספר לפיזיותרפיה באסף הרופא נקראת על שמה ועל שמו של עמוס אנגל, אשר שימש שנים רבות כסגן מנהלת בית הספר לפיזיותרפיה באסף הרופא.
כמו כן, קיים פרס על שמה מטעם העמותה לקידום הפיזיותרפיה בישראל, וכן המחלקה לפיזיותרפיה באוניברסיטת אריאל קרויה על שמה.
יוספה שוקן (27 באוגוסט 1911 – 21 באוגוסט 1958) הייתה זמרת סופרן ישראלית.
הופיעה באופרה הארצישראלית העממית ובקונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ירושלים.
נולדה בג' באלול תרע"א בשם לואיזה ורטהיים-וייסברט בבאד הרצפלד (Bad Hersfeld) שבגרמניה.
למדה זִמרה בקונסרבטוריון של פרנקפורט.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1933.
בשנת 1944 הצטרפה לאופרה הארצישראלית העממית ושיחקה בהצגות "טוסקה", "דן השומר", "נישואי פיגרו", "אאידה", "קוולריה רוסטיקנה", "הנסיך איגור" ואחרות.
בשנת 1951 יצאה למסע הופעות במערב אירופה וסקנדינביה.
זמן קצר לפני פטירתה יצאה למסע הופעות יחד עם בעלה השני, השחקן שמעון פינקל, באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה.
עקב מחלה פתאומית נאלצה להפסיק הופעותיה ושבה ארצה.
יוספה שוקן נפטרה בתל אביב בה' באלול 1958 בעקבות מחלתה, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
הותירה את בעלה, השחקן שמעון פינקל, ושתי בנות מנישואיה הקודמים לד"ר יהודה (לאון) שוקן - יהודית והזמרת אולי שוקן-אפרוני, אשר הייתה נשואה לשחקן יהודה אפרוני.
יוסף חיים שפירא (נולד ב-5 ביולי 1945, תמוז ה'תש"ה) הוא שופט בדימוס, שכיהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור של מדינת ישראל.
למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר במגמת אלקטרוניקה, ובשירותו הצבאי שימש טכנאי מכ"ם בחיל האוויר.
בשנת 1971 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין.
בשנת 2000 סיים לימודי תואר שני בקרימינולוגיה באוניברסיטת לסטר באנגליה.
למד לימודי תעודה בדיני מחשבים באוניברסיטת בר-אילן וקורס גישור בקריה האקדמית אונו.
בשנים 1972–1974 עבד כעורך דין במשרד עורכי דין ארד ורובין בירושלים.
בשנים 1974–1976 היה עורך דין עצמאי שותף במשרדו של עורך הדין חמן שלח בירושלים, ולאחר מכן בשנים 1976–2003 היה עורך דין עצמאי שותף במשרד עורכי הדין קרמר, שפירא ושניידר בירושלים.
במקביל, בשנים 1978–1985 כיהן כתובע צבאי במילואים בבית המשפט הצבאי באזור יהודה ושומרון (איו"ש).
שפירא כיהן כיו"ר ועד מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין בשנים 1995–1999. באותן שנים כיהן במקביל גם כיו"ר בית הדין המשמעתי של המחוז.
לאחר מכן, בשנים 2003–2000 כיהן כסגן יו"ר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
שפירא מילא, במסגרת שירות מילואים, שורה של תפקידי שפיטה בבתי דין צבאיים:
1985–1989: שופט בבית המשפט הצבאי לערעורים באיו"ש.
1989–1990: נשיא בית המשפט הצבאי באיו"ש בדרגת סא"ל.
2007–2012: שופט בבית המשפט הצבאי לערעורים באיו"ש בדרגת אל"ם.
בנוסף, בשנים 1995–2003 היה חבר בבית הדין למשמעת של משטרת ישראל, ובשנים 2003–2001 היה נציג ציבור בבית הדין להגבלים עסקיים שליד בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2003 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2012.
מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור
ב-14 במאי 2012 נבחר על ידי הכנסת לכהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור השמיני של מדינת ישראל, והחל את כהונתו ב-4 ביולי באותה שנה.
ב-6 בינואר 2013 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח הסופי שלו בפרשת הרפז, ובו ביקורת על התנהלותם של ארז וינר, גבי אשכנזי ואהוד ברק.
בעקבות הדו"ח, המליץ שפירא ליועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית מחודשת.
בפברואר 2015, שבועות ספורים לפני הבחירות לכנסת העשרים, פרסם שפירא שני דוחות ביקורת מיוחדים: האחד עסק בהוצאות מעון ראש הממשלה והשני עסק בעליית מחירי הדיור.
שני הדוחות זכו לכיסוי תקשורתי נרחב ועוררו דיון באשר לעיתוי פרסומם סמוך כל כך למועד הבחירות לכנסת.
דו"ח נוסף שלא פורסם בתקופתו עסק בהתפרצות החצבת בישראל.
גורמים שונים העבירו ביקורת על שפירא, בטענה כי הפך את משרדו לגוף המקדם השקפות עולם.
שפירא סיים את תפקידו ב-4 ביולי 2019.
בינואר 2021 הוצע לשפירא לעמוד בראש ועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט.
בשנת 1981 פרסם את הספר "ירושלים תש"ח" בהוצאת משרד הביטחון.
בשנת 1997 היה חבר בוועדת שטרסברג-כהן לבדיקת מעמד הרשמים בישראל.
בשנים 1998–2003 כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של קבוצת התיאטרון הירושלמי.
בשנים 2006–2012 היה חבר מערכת כתב העת "רפואה ומשפט" של האגודה לרפואה ומשפט.
בשנים 2011–2012 היה חבר מערכת כתב העת "משפט רפואי וביו-אתיקה" של הקריה האקדמית אונו.
בנובמבר 2021 זכה במכרז לאספקת שירותי ייעוץ לנתיבי ישראל.
בבחירות לעיריית ירושלים ב-2024 הוצב במקום האחרון (מס' 16) ברשימתו של משה ליאון, "ירושלים אחת", בבחירות למועצת עיריית ירושלים.
יוספה אבן-שושן (נולדה ב-25 בינואר 1965) היא מחזאית ובמאית ישראלית.
יוספה אבן-שושן נולדה וגדלה בירושלים.
אביה יובל הוא דור שני בירושלים, בנו של המילונאי אברהם אבן-שושן, ואמה אביבית היא ניצולת השואה ילידת ליטא.
יוספה הייתה קרובה לסבה והוא השפיע עליה מאוד בשפתו העשירה, בידענותו הרחבה ובכבוד הגדול שרחש לארון הספרים היהודי.
כילדה שגדלה בירושלים, והסתובבה בסמטאות העיר העתיקה ובבתי הכנסת של השכונות הוותיקות, נחשפה מגיל צעיר למתח הדתי-משיחי המאפיין את העיר, מתח העובר כחוט השני ביצירתה.
בהיותה בתיכון הרבתה ללכת להצגות בתיאטרון ירושלים ובתיאטרון החאן, ובמיוחד התרשמה מיצירתו של הבמאי יוסי יזרעאלי שהקים בחאן מעבדה לחקר התיאטרון היהודי.
יצירותיו המיסטיות, "שבעת הקבצנים", על פי רבי נחמן מברסלב, "תהילה", על פי ש"י עגנון, ו"הכלה המתה", בהשראת סיפור חייה של אנה פרנק, עיצבו במידה רבה את בחירתה לעסוק בתמות מיסטיות בהמשך דרכה כמחזאית.
בתקופת התיכון, השתתפה בחוגי דרמה שונים ולמדה במשך ארבע שנים בחוג לקולנוע במוזיאון ישראל בהדרכת שלמה גנור, ושם כתבה וביימה סרטים קצרים שעסקו באופן בו מעצב קונפליקט דתי את בחירותיו וחייו הפרטים של האדם.
בתום שירותה הצבאי עברה להתגורר בתל אביב ונרשמה ללימודי התואר הראשון בתיאטרון ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1986-89).
ב-2005 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב.
גם כאן פגשה בפרופסור יוסי יזרעאלי, אשר לטענתה היה המורה שהשפיע עליה ביותר, ומהשיטה המיוחדת שלו לניתוח מחזות למדה כיצד לכתוב מחזות ובעתיד גם כיצד ללמד כתיבה.
בתחילת דרכה בתיאטרון, רצתה לעסוק בבימוי בלבד ועם סיום התואר הראשון, נסעה ללונדון וסיימה בהצטיינות את מגמת הבימוי ב-Drama Studio ב-1990.
כאן גילתה את כישורי הכתיבה שלה, כאשר התבקשה לעשות עיבוד לסיפור המשקף את המקום ממנו באה ובחרה לעבד סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר, "The Last Demon", בהשראתו כתבה שנה לאחר מכן את "השד האחרון", מחזה באורך מלא שהיווה את עבודת הבימוי הראשונה שלה בפסטיבל עכו.
המחזה זכה בפרס החממה ובביקורות נלהבות, ומכאן ואילך התעמקה אבן-שושן בכתיבת דרמה בכלל ובעיסוק בתמות יהודיות בפרט.
היא הצטרפה ל"מדרשת עיון" בתל אביב, למדה גמרא וקבלה בחברותא במשך מספר שנים, ולאחר מכן פיתחה שיטת לימוד אוטודידקטית, בעזרתה נהגה לתקוף את הנושא שעליו בחרה לכתוב, לחקור אותו מזוויות שונות בעזרת מקורות מהתנ"ך, מהגמרא, מהקבלה ומהחסידות, בהשראתם התגבשו מחזותיה.
בשנת 1992 נתבקשה על ידי פנינה גרי לעבד את סיפור הגולם על בסיס ספרו של יצחק בשביס-זינגר עבור תיאטרון אורנה פורת, וכאשר חקרה את הנושא, קראה את יוסף שלמה דלמדיגו מהמאה ה-17, שכותב בספרו על שלמה אבן גבירול, שברא לעצמו אישה גולם.
על פי מקור זה ובהשראת שיריו של המשורר, היא כתבה וביימה את המחזה "כתר מלכות", שהוצג בפסטיבל עכו 1994 ושיחקו בו איילת גבאי-יגודה ויעקב שבילי.
ב-2001 שכתבה מחדש את המחזה, שעלה בגלגולו החדש בשם: "בריאה", בתיאטרון לה מאמא בניו יורק, בבימויה של גאולה עטר, ובכיכובם של ויקטור עטר ומירה עווד.
ב-1997 כתבה אבן-שושן את המחזה "הבתולה מלודמיר" שנכתב בהשראת סיפורה של חנה רחל ווערבערמאכער, שגזרה על עצמה פרישות והקימה חצר חסידית בפולין של המאה ה-19. המחזה עלה בתיאטרון החאן בשנת 1997, בבימויה של אופירה הניג ובכיכובה של גילי בן-אוזיליו.
ב-2002 נתבקשה על ידי המלחינה ציפי פליישר לכתוב לברית לאופרה בהשראת הסיפור המקראי של קין והבל.
האופרה עלתה בביאנלה הבינלאומית למוזיקה קלאסית במוזיאון תל אביב ובתיאטרון ירושלים.
בעיבוד האופראי, התמקדה אבן-שושן בקנאה ובנקמת הדם ובנתה עולם קדמון ובו ארבע דמויות: קין, הבל, הכבשה של קין והכבשה של הבל, כאשר שתי הכבשים מוצגות כיצורים חושבים ומדברים, המייצגים עולם שלם והרמוני לפני הרצח הקדמון הראשון.
ב-2005 עלתה האופרה בווינה בהפקת ה-Musikwerkstatt-Wien.
ב-2003 עיבדה אבן-שושן את ספרו הידוע של לואיס קרול, "אליס בארץ הפלאות" לבמה.
המחזה עלה בתיאטרון הבימה, בבימויה של אופירה הניג, ושיחקו בו בין השאר רבקה נוימן, עידית טפרסון, אברהם מור ויגאל שדה.
ב-2003 נתבקשה על ידי יוסי יזרעאלי לעבד את המחזה מאת מתתיהו שוהם, "צור וירושלים" עבור בית לסין.
אבן-שושן קיצרה את המחזה משלוש שעות לשעה וחצי ושינתה את שפתו הארכאית של שוהם מ-1931 למודרנית.
כמו כן השמיטה אבן-שושן את המלחמה בין ישראל ליהודה, שהיוותה את הרקע הפוליטי במחזה.
המחזה עוסק במלחמת נפילים שמתרחשת בין נביאי הבעל לנביאי השם ובסיפור האהבה הלא ממומש בין אליהו הנביא למלכה איזבל.
מן המחזה עולה שאליהו סירב לאיזבל ומכאן ניתן היה להסיק שהקנאות הדתית של איזבל - מקורה בעלבון מיני.
העיבוד עלה בבימויו של יוסי יזרעאלי, כמחזה אופראי שהלחין גיל שוחט עבור שחקני תיאטרון בית ליסין והתזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של סטנלי ספרבר, ובביצוע זמרת האופרה שרון רוסטורף-זמיר.
בהצגה שיחקו יונה אליאן קשת, עודד תאומי, גיל פרנק, שלמה בר-שביט, הדס קלדרון, אוהד שחר, אורי רביץ, נבו קמחי, יורם יוספסברג, שמוליק כהן, צחי גליק והילד הזמר אלחנן אלפנבאום.
ב-2007 כתבה את המחזה "אנטומיה של תשובה" בהשראת הסיפור התלמודי על רבי יוחנן שהחזיר בתשובה את ריש לקיש השודד, והפך אותו לתלמיד חכם ונתן לו את אחותו לאישה.
המחזה עלה בפסטיבל קריאה "פותחים במה" בבית לסין בבימויה של דניאלה מיכאלי.
ב-2007 העלתה את המחזה "נשים זרות" אותו כתבה וביימה בתיאטרון הערבי עברי ביפו, בהשראת גירוש הנשים הזרות בתקופת עזרא ונחמיה.
המחזה עצמו נכתב בשנת 2000 והורכב ממונולוגים של שבע נפשות מתות העולות לבמה כדי לספר את סיפור גירושן והדרתן ממוקדי כוח משום שלא היו יהודיות.
בעקבות ההצגה, הוזמנה אבן-שושן על ידי קלאודיה דה לה סטה להעביר סדנה עבור להקתה, Afrodita compagnia.
בסדנה השתתפו מהגרות עבודה שהגיעו מרחבי העולם לאיטליה ובעקבות הסדנה כתבה יחד עם דה לה סטה את המחזה "השתוקקויות".
המחזה בוחן את היחס של המקומי אל הזר, דרך יחסי הגומלין בין אירופה למהגרות ולפליטות המגיעות אליה מאפריקה, מברית המועצות, מדרום אמריקה ומהמזרח הרחוק.
המחזה הועלה באיטליה בספטמבר 2008, בבימויה של דלה סטה.
ב-2010 כתבה את המונודרמה "צדק תרדוף" עבור השחקן שי זביב.
המחזה עוסק באברם, מתיישב מגוש עציון שבנו יצחק הפך לאנרכיסט נגד הגדר ונהרג באחת ההפגנות בשוגג על ידי ערבי.
במחזה, השואב השראתו מעקדת יצחק, מחפש האב את רוצח בנו ותוך כדי כך עורך חשבון נפש עם דרכו כ"מלח הארץ" וכאב.
המחזה עלה בפסטיבל תיאטרונטו בבימויה של ליחי בקרמן, וזכה בציון לשבח.
ב-2011 הוזמנה על ידי קבוצת התיאטרון הירושלמי להשתתף בעבודת מעבדה ולכתוב את המחזה: "אישה חלמה איש".
המחזה נוצר ביחד עם השחקנים רות וידר מגן, הדס יעקובי, דיולה צ'קברי, עופר שלחין וגבריאל גולר ועלה בבימויו של דיולה צ'קברי.
אירנקה, אמנית קרקס מהונגריה, כותבת מכתבים לאהובה, אמן טרפז שעלה לארץ לפני מלחמת העולם השנייה ואבדו עקבותיו.
ההצגה היא קולאז' של מחול, שירה, טקסט וקרקס.
ב-2011 הוזמנה להשתתף כאחת הכותבים של המחזה "איש ואישה אחת" שעלה בתיאטראות הרצליה וחיפה בבימויה של אופירה הניג.
פרויקט תיאטרוני המבוסס על סיפורי עם ערבים, בעיבודם של שמעון בוזגלו, טאהר נג'יב, יוספה אבן-שושן וח'ליפה נאטור.
שיחקו בהצגה כמספרי סיפורים: יוסוף אבו ורדה, סלים דאו, אמיתי יעיש בן-אוזיליו, נמרוד ברגמן, אודליה סגל-מיכאלי, יואב הייט, ח'ליפה נאטור, סלווה נקארה, נעמי פרומוביץ'-פנקס ואורנה כץ.
ב-2011 הוזמנה על ידי התיאטרון הערבי-עברי ביפו לכתוב את הטקסטים למופע "הנשף של יפו" שעלה בבימויים של יגאל עזרתי וגבי אלדור.
התנסות לבחינת ארבעת אלפים שנות כיבוש מחדש של העיר יפו, מהתקופה הקדומה ביותר ועד לימינו אלה.
בצד הכתיבה המחזאית עוסקת אבן-שושן במשך שנים בהוראת הכתיבה הדרמטית וכתיבת הפרוזה ובהנחיה אישית וליווי של כותבים במסגרות שונות, ביניהן: החוג לקולנוע במכללת הדסה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, תיכון אלון ברמת השרון, בית הספר לכתיבת דרמה, בית הספר של "תיאטרון אספקלריה" ומכללת ספיר.
היא מעבירה סדנאות כתיבה בהשראת טקסטים יהודיים קבליים, וסדנאות להעצמה אישית בכתיבה.
ובעשור האחרון היא מתעמקת ב'ספר יצירה' אשר בהשראתו פיתחה את "סודות היצירה של ספר יצירה", שיטה המלמדת כיצד ליצור מציאות באמנות ובחיים באמצעות כתיבה וצרופי אותיות.
את השיטה היא מלמדת בסדנאות ובהנחיה אישית.
עבודתה של יוספה אבן-שושן מושפעת מארון הספרים היהודי: החסידות, ספר הזהר, התלמוד, התורה והתנ"ך, אשר אותם היא חוקרת בו זמנים בהתאם לתמה של המחזה בו היא עוסקת ומהם היא שואבת השראה לעלילות ולריבוד הלשוני של המחזות.
כתיבתה מתאפיינת מחד גיסא בתאולוגיה מיסטית ובחתרנות ביקורתית מאידך גיסא, כאשר בדרך כלל מתרחשת עלילת המחזה בנקודה היסטורית בזמן, בעוד שהאירועים עצמם מתייחסים באופן ביקורתי להוויה עכשווית.
את השניות הזאת ניתן לראות בסגנון הלשוני של כתיבתה, סגנון פיוטי המתחקה אחר סגנון הדיבור והתחביר של התקופה ההיסטורית שבה מתרחשת עלילת המחזה ויחד עם זאת משתמשת באוצר מילים עכשווי.
כמו כן משתמשת אבן-שושן בטקסטים מהמקורות אותם היא מפרקת ומרכיבה מחדש, על מנת ליצור משמעות חדשה.
כתיבתה המתאפיינת בגוון טרגי, עוסקת בתמות חברתית-פוליטית מנקודת מבט פמיניסטית, כאשר ברוב מחזותיה מוצגת האישה כ"אחר האולטימטיבי" שאותו מקעקעים ומדירים ממוקדי הכוח באשר הוא זר ושונה.
"צדק תרדוף" - ההצגה זכתה בציון לשבח בתיאטרונטו 2010.
"נשים זרות" - המחזה זכה בפרס מחזה השנה בפרינג' לשנת 2007.
"אנטומיה של תשובה" - המחזה זכה במלגת פיתוח בפסטיבל "פותחים במה" של תיאטרון בית ליסין בשנת 2007.
"בריאה" - ההצגה זכתה לציון לשבח בפסטיבל עכו 2001.
"הבתולה מלודמיר" - המחזה היה מועמד לפרס "מחזה השנה" בפרס התיאטרון הישראלי 1997.
"איפה רותי" - ההצגה זכתה לציון לשבח בתיאטרונטו 1996.
"השד האחרון" - ההצגה זכתה בפרס ראשון במסגרת החממה בפסטיבל עכו, 1991.
שנה הצגה במאי תיאטרון מידע נוסף2021עד שיקטף התפוחעימנואל פינטותיאטרון נא לגעת2018מהפכניות דליה שימקואנסמבל אספמיה המחזה נכתבה בשיתוף עם דליה שימקו.
והוצג בפסטיבל "FEST IN PE BULEVARD" ברומניה.
2011 אישה חלמה איש דיולה צ'קברי קבוצת התיאטרון הירושלמי 2011 איש ואישה אחת אופירה הניג קופרודוקציה של תיאטרון אנסמבל הרצליה ותיאטרון חיפה פרויקט תיאטרוני המבוסס על סיפורי עם, בעיבוד שמעון בוזגלו, טאהר נג'יב, יוספה אבן שושן וח'ליפה נאטור.
ההצגה הועלתה בפסטיבלים בינלאומיים בציריך, בזל וליכטנשטיין 2011 הנשף של יפו יגאל עזרתי וגבי אלדור התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2010 צדק תרדוף ליחי ברקמן פסטיבל תיאטרונטו 2010 האדונית והרוכל גאולה עטר תיאטרון הקאמרי עיבוד לש"י עגנון.
הלנה קורקין תיאטרונטו עיבוד לתהל רן 1994 כתר מלכות יוספה אבן-שושן פסטיבל עכו 1993-1992 הגולם ברוך גוטין תיאטרון אורנה פורת על פי יצחק בשביס-זינגר
"הלילה האחרון של בכחוס" מאת מישל דה גילדרוד (עבור בית צבי)
"ויניגר טום" מאת קריל צ'רצ'יל (עבור הסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין)
"מקאריו" מאת קאתי לונדון (עבור בית צבי)
"המתנה" לקט סיפורים חסידיים להצגת יחיד.
" יומני חווה" מאת דריו פו (עבור פסטיבל יום האישה בתיאטרון חולון)
יוספוארטיגסיה (שם מדעי: Josephoartigasia) הוא סוג של מכרסם נכחד ממשפחת דינומיסיים ומתת-הסדרה דמויי קביה והמכרסם הגדול ביותר שהתקיים אי-פעם.
הוא חי לפני כ-2 עד 4 מיליון שנה, בתקופת הפליוקן עד תקופת הפליסטוקן בדרום אמריקה, יבשת שבה קרוביו הפקרנה והקפיבארה נפוצים עד היום.
הוא התגלה לראשונה באורוגוואי ותואר ב-2007. הוא נקרא על שם המצביא האורוגוואי חוסה חרוואסיו ארטיגס (José Artigas).
משקלו הממוצע של היוספוארטיגסיה היה 1,000 ק"ג, אורכו 3 מטרים וגובהו 1.5 מטרים (אם כי ייתכן שהתקיימו גם פרטים גדולים יותר).
היוספוארטיגסיה התקיים על צמחייה וירקות רכים, וחי בשפכי נהרות ובדלתה.
הוא החליף את קרובו המכרסם הענק פוברומיס, שהגיע למשקל של כ-700 ק"ג (אם כי ההערכות אינן מדויקות).
הרב יוסף שרגא (נולד בט' בטבת תש"ז, 30 בינואר 1947) הוא רבה של עדת היזדים בארץ ישראל ורב בית כנסת היזדים (תפארת ירושלים) וראש כולל במקום.
נולד ביזד שבאיראן, דור שביעי למקובל "מולא אור שרגא".
בגיל 6 עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה בשכונת הבוכרים בירושלים.
למד בתלמוד תורה בני ציון הישן בשכונת הבוכרים ולאחר מכן בישיבת פורת יוסף אצל הרב בן ציון אבא שאול, הרב עזרא עטייה, והרב יהודה מועלם.
לאחר חתונתו למד דיינות והתמנה כרבה של עדת היזדים ורב בית כנסת היזדים (תפארת ירושלים) וראש הכולל.
את הפסיקה ההלכתית שלו הוא רכש מרבו הרב בן ציון אבא שאול.
במשך שנים למד בחברותא עם הרב יהודה צדקה בערב שבת, ולאחר פטירתו המשיך ללמוד בחברותא עם בנו הרב משה צדקה המשמש כראש ישיבת פורת יוסף כיום.
בין השנים 1993–2008 היה מפקח גמרא בתלמוד תורה בני ציון.
הרב יוסף שרגא נשוי ואב לשמונה ילדים.
מיזד לארץ הקודש - סיפורם של יהודי יזד ועלייתם לארץ ישראל (תשמ"ז)
עדת היזדים בתפארתה- על מנהגי יהודי יזד בארץ ישראל ובחו"ל ועל פעילות בית כנסת היזדים (ובו פרק על השיעור השבועי של הרב עובדיה יוסף) (תשע"ד)
יוסף שפירא (בכתב לטיני: Josef Szapiro, לעיתים Shapiro); 1900 – 4 בדצמבר 1967) היה מו"ל ישראלי שהתמחה בהכנת והוצאת מפות ואטלסים של ישראל.
יוסף שפירא נולד בעיר לודז' שבפולין הרוסית.
למד בגימנסיה העברית בעירו, עמד בראש גדוד של תלמידי הגימנסיה בהסתדרות "השומר הצעיר" בלודז', כשהוא שם דגש על הצופיוּת שבתנועה,.
ונמנה עם מייסדי תנועת הצופים היהודים בפולין.
נסע ללמוד פילוסופיה וכלכלה בגרמניה, באוניברסיטאות היידלברג ומנהיים, ובשנת 1924 קיבל בהיידלברג תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "Die Theorie der Markenware".
בגרמניה התמחה בשיטות מִנהל מדעיות חדישות.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתפקידי ניהול במרכז קופת חולים של ההסתדרות, ופעל ליישם שיטות חדישות בניירת של המוסד.
כעבור שנים אחדות עבר לעסקי ההוצאה לאור וייסד את הוצאת 'י' שפירא – הוצאה גרפית', ובמסגרתה עסק בעבודות גרפיות שונות ובעיקר בהכנת אטלסים ומפות.
הוא חבר לד"ר פליקס טיילהבר בהוצאת "אטלס היסטורי של עם ישראל", שראה אור בשנת 1941 בהוצאת י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק.
בהמשך הכין והוציא "אטלס לתקופת התנ"ך" שחיברו בנימין מזר ואריה ליב פאיאנס (1943).
ב-1957 ראה אור בהוצאתו "אטלס אלף בית", ובו כל יישובי ישראל לפי סדר האלפבית, על פי שיטה להוצאת מפות לפי סדר אלפביתי שפיתח.
את כל האטלסים הוסיף לשכלל ולהרחיב במהדורות נוספות, בעריכתו ובהוצאתו, שהופיעו עד 1966.
בנוסף לאטלסים, תכנן והוציא ספר יוחסין לשמירת זיכרון המשפחות בעקבות השואה.
שפירא הוציא עשרות רבות של מפות בתחומים שונים: מפות כלליות ומקיפות של ישראל, מפות לערים, מפות למוסדות (כמו מפת ההסתדרות ומוסדותיה) ומפות למלחמות ישראל.
הוא שכלל את שיטותיו וכמעט בכל מפה הטמיע פטנט חדש שהמציא (כגון, המצָאוֹת המקלות על ההתמצאות במפה).
כיהן כיו"ר איגוד הממציאים בישראל.
בשנותיו האחרונות ביקש להרחיב את פעילותה של ההוצאה הגרפית שלו.
באחרית ימיו עסק בהוצאת המהדורה האנגלית של האטלס ההיסטורי, ומפעלו בחודשים האחרונים לחייו היה הכנת מפות מלחמת ששת הימים, תוך שהוא ממשיך לפעול למען הפטנטים שלו.
היה נשוי לציירת אסתר לוריא (1913–1998), ולהם בת, הציירת יהודית שפירא (נולדה ב-1946), ובן, שאול שפירא (נולד ב-1947), שהמשיך בתפקידו של אביו בניהול ההוצאה לאור לאחר מותו, וכעבור מספר שנים עבר לעיסוק בשירותי קדם-דפוס.
שפירא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בדצמבר 1967 בתל אביב, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הדרום.
פ"א טיילהבר, אטלס היסטורי של עם ישראל; בעריכתו הגרפית של י' שפירא; ובהשתתפות חבר אנשי מדע מומחים לכל תקופה ופרשה ..., תל אביב: י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק, 1941.
אטלס לתולדות ישראל בארץ ובגולה: סקירה היסטורית ב-104 מפות ודיאגרמות, מהדורה מתוקנת, תל אביב: י' שפירא – נלווה למהדורה המקוצרת של "דברי ימי עם עולם" לשמעון דובנוב בהוצאת דביר (1952).
מהדורה ב: י' שפירא (עורך), אטלס היסטורי של עם ישראל, תל אביב: י' שפירא, 1958.
מהדורה מורחבת ומתוקנת: י' שפירא (עורך), אטלס היסטורי של עם ישראל: 109 מפות לתולדות ישראל, 23 מפות להיסטוריה כללית ..., תל אביב: י' שפירא – הוצאה גרפית, 1966. (התוכן: העם בארצו מימי קדם עד תקופת האסלם; העם בגולה: תפוצות ישראל בימי הבינים ועד ימינו; העם שב לגבולו: העת החדשה)
בנימין מיזלר (הטופוגרפיה, ההיסטוריה והלוח הכרונולוגי) ואריה ליב פאיאנס (הטקסט ומראי המקומות), אטלס התנ"ך: 30 פרשיות: הרצאה, מפות, מראי-מקומות, לוח כרונולוגי, תל אביב: י' שפירא, תש"ד 1943.
ב[נימין] מיזלר [מזר], [תוכנית וביצוע:] י' שפירא, אטלס לתקופת התנ"ך: מימי האבות ועד עזרא ונחמיה, 1800–333 לפנה"ס, תל אביב: י' שפירא, תש"י 1949. (מהדורה ב: תל אביב: גרפית, 1958; מהדורה ג: 1960; הופיע גם באנגלית)
אטלס אלף בית: כל ישובי ישראל לפי סדר האלף-בית: 25 מפות, תל אביב: הוצאה גרפית, 1957. (מהדורה ב מעודכנת: תשי"ט 1958; מהדורה ג: 1960)
מפה של נקודות היישוב שבהן פעלה קרן חוסר עבודה – הופיעה בסוף הספר "קרן חוסר עבודה" (תל אביב תרצ"ז).
מפה למלחמת העצמאות, (1949) (גם באנגלית).
מדינת ישראל: מפת חבלים + מפת תבליט מאת י' שפירא; ציור: איזידור אשהיים (1949).
מפת לרגל שנתה השנייה של מדינת ישראל עם ציורים מאת מיכאל קארה (1949) (גם באנגלית).
מפת לרגל שנתה השלישית של מדינת ישראל (1950).
מפת ישראל (סביבה שמות השבטים וסמליהם ואיורי מקומות בארץ) על יסוד חומר מחלקת המדידות (תל אביב: הוצאת שפירא וא.
מפות מלחמת ששת הימים (בעברית ובאנגלית).
רבי יוסף שפוצ'ניק (ביידיש: שׁאפּאָטשניק, ולעיתים: שׁאפּאָהטשניק; באנגלית: Joseph Shapotshnick; תרמ"ב, 1882, קישינב – תרצ"ז 1937, לונדון) היה רב ופעיל חברתי בלונדון בראשית המאה ה-20. הוא התפרסם בשל היותו מעורב במספר שערוריות בענייני הלכה, שהביאו לגינוי נרחב שלו בממסד הרבני.
אביו רבי יהודה לייב שפוצ'ניק היה מנהיג קהילה חסידית בקישינב, ולאחר מותו בשנת 1896, עקרו שפוצ'ניק הצעיר ואמו לאודסה, שם למד באוניברסיטה המקומית ואצל הדיין הרב אברהם יואל אבלסון.
נסמך לרבנות על ידי הרב יחיאל איכל טויבש מסדיגורה והמהרש"ם מברז'ן.
בשנת 1913 עבר שפוצ'ניק לאיסט אנד של לונדון, ובה גר עד פטירתו.
הוא היה מעורב במחלוקות רבות, בתוך ומחוץ לקהילה היהודית-אנגלית.
בשנת תרפ"ו הזכירו הרב הלל פוסק בהקדמתו לספרו דברי הלל: "הרה"ג פאר הדור מהרי"ש יצ"ו ביקש ממני שלא לכתוב עליו שום תואר כבוד וכבר אמרו חז"ל כי רצונו של האדם זהו כבודו".
התנגד יחד עם רבנים חשובים נוספים באותה עת נחרצות לראי"ה קוק, ובשנת תרפ"ז פרסם עליו מכתב שטנה בכתב העת 'בית ועד לחכמים', ובו כתב בין היתר: "ספרי קוק מלאים ריקות והבלי הבלים ואפיקורסות, ויש גם כן חלק משפינוזא מספריו".
מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 פעל הרב שפוצ'ניק לפתרון בעיית העגונות ומסורבות הגט, ובמהלך השנים הוא הציע סדרה של פתרונות.
למרות שלא ברור כמה נשים השתמשו בפתרונותיו, העלו מספר רבנים חשש שההקלות שלו אינן תקפות מבחינה הלכתית, ועלולה להיווצר בעקבות כך בעיית ממזרים, כאשר נשים שנישאו לפי הוראותיו תלדנה ילדים.
הרב שמואל יצחק הילמן, ראש בית הדין בלונדון, פנה ב-1927 לשורת רבנים בולטים ובהם החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודזנסקי בבקשה שימנעו מהרב שפוצ'ניק להנפיק היתרי עגונה.
בפולמוס שהתפתח התברר ששפוצ'ניק הוסיף בשגגה או בזדון את שמותיהם של רבנים שונים להיתרים אותם הנפיק, ללא הסכמתם.
רבנים אלו התנערו בפומבי מחתימותיהם במכתבים לעיתונות היידית בלונדון.
ובסוף שנת 1928 פורסמה חוברת של אגודת הרבנים בפולין ובה חתימות של 600 רבנים המגנים את שפוצ'ניק ופעילותו.
גם ועידת הרבנים הגדולה שהתאספה בווילנה באביב של אותה שנה גינתה בחריפות את הפעולה.
באביב 1937 התפוצצה שערורייה נוספת: במשך שנים ביקר הרב שפוצ'ניק את הממסד היהודי-לונדוני הרשמי על התעלמות ממצבם הכלכלי של עניי העיר, בעיקר של המהגרים ממזרח אירופה.
הוא הקים עבור המהגרים מוסדות חינוך, והפעיל מערכת כשרות אלטרנטיבית לזו הרשמית.
באביב 1937 התברר כי 8 מתוך 11 האיטליזים שתחת פיקוחו מכרו בשר שקנו מסיטונאים שאינם יהודיים והציגוהו ככשר.
אחד הקצבים הורשע בעוון הטעיית הציבור ונקנס.
הרב שפוצ'ניק היה אמור להיחקר בבית המשפט על מעורבותו בפרשה, אולם הוא נפטר בפתאומיות במהלך המשפט ומעולם לא נחקר.
הרב שפוצ'ניק נפטר בפתאומיות ב-21 באוקטובר 1937 בלונדון.
הלווייתו התעכבה בשל המוניטין השנוי במחלוקת שיצא לו בשל מעורבותו בפרשיות העגונות והבשר, שגרם לסירוב של חלק מהחברות קדישא בעיר לסרב לטפל בקבורתו.
בנו היחיד, לוי שפוצ'ניק, ניהל מגעים עם מספר קהילות בעיר ובסופו של דבר הסכימה קהילת "עדת ישראל" שהוקמה באותה שנה לקבור אותו בבית הקברות ברובע אנפילד.
הלוויה התקיימה ב-25 באוקטובר ( י"ז בחשוון)1937, ארבעה ימים לאחר פטירתו, ולמרות הגשם השוטף באו כ-5,000 איש להשתתף בה.
רובם אנשים פשוטים שהכירוהו מהאיסט אנד וראו בו לוחם למען צדק חברתי ומנהיג דתי.
צאצאיו: לוי בן יחיד רב קהילת לונדון
בניו יעקב יצחק אברהם ז"ל יוסף שיבד"לא בלונדון ובת בשם חוה בארצות הברית ניניו ובני ניניו גרים בישראל כועסים מאוד על הכפשת שמו
הרב שפוצ'ניק היה מחבר פורה של ספרים, חוברות, עיתונים וכתבי עת רבים בהוצאה עצמית.
בשנת 1908 הוא חיבר מסה בת 80 עמודים על המשמעויות הקבליות של שם האל, תחת הכותרת "קדושת השם".
ספרו המפורסם ביותר הוא "ש"ס הגדול שבגדולים" שנדפסה ממנו רק מסכת ברכות, בכרך אחד בפורמט ענק, גובה הכרך היה 60 סנטימטרים, והוא נחשב לפרסום הרבני הגדול ביותר פיזית שפורסם אי פעם.
הוא פרסם את עצמו כבעל מופת, ועורר סנסציה כאשר ב-1928 שלח לג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, תערובת צמחית כתרופה.
הוא נהג לתרום שני שלישים מהכנסותיו לצדקה.
ש"ס המסביר - ברכות, לונדון תרפ"ג, באתר אוצר החכמה
יוסף שנקר (נולד ב-20 בנובמבר 1933) הוא פרופסור אמריטוס למיילדות וגינקולוגיה, מנהל לשעבר של מחלקת נשים ויולדות במרכז הרפואי הדסה עין כרם מחלוצי הטיפול בהפריה חוץ גופית בישראל, ומחבר ספרי רפואה.
נולד בקרקוב בשם יז'ה, גאורג, לד"ר יצחק שנקר שהיה כירורג ידוע בקרקוב ולאנה (ג'וניה) לבית גרשלר (1910–2012), אח קטן למרישיה (מרים).
הם חיו ברווחה כלכלית עם אוטו ונהג פרטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, הם ברחו לפשמישל.
כעבור זמן קצר נאלץ האב שהיה קצין רפואה פולני לעזוב עם יחידתו לכיוון צ'רנוביץ והם נפרדו ממנו לתקופה של שש שנים.
הם הגיעו ללבוב וממנו גורשו במאי 1940, כמו פליטים פולנים רבים, לסיביר.
בסיביר הם שהו במחנה עבודה וסבלו מקור מקפיא ומרעב ממושך והתקיימו מאכילת תפוחי אדמה שהיה מצליח בתור ילד להבריח לביתם.
האב הצליח במהלך המלחמה להגיע לארץ ישראל כעולה בלתי ליגלי.
בארץ נודע לו שאשתו של וינסטון צ'רצ'יל עומדת לבקר בברית המועצות בראש משלחת של הצלב האדום.
הוא פנה אליה בבקשה לאתר את משפחתו ולאפשר להם לצאת מברית המועצות, בקשתו נענתה והמשפחה אותרה וקבלה אישור לעזוב את ברית המועצות.
לאחר מסע מפרך של אלפי קילומטרים ובסיוע פעילי עלייה ב הגיעו לנמל מרסיי, שם עלו על האוניה שמפוליון והגיעו לנמל חיפה ב-24 באפריל 1946. לאחר שהיה קצרה במחנה המעפילים עתלית התאחדו עם אבי המשפחה.
שנקר למד עברית במהירות והשתלב עם חברת הילדים בבית הספר תל נורדאו.
במלחמת העצמאות עבד האב ככירורג צבאי בבית החולים הצבאי בצפת ונפטר ממחלה תוך המלחמה בגיל 60. המשפחה נותרה בחוסר כל ובמצב כלכלי קשה.
הוא התקבל לגמנסיה הרצליה ובעזרת עבודות מזדמנות ומלגה שקבל ממנהל הגימנסיה חיים בוגר (בוגרשוב) הצליח לסיים את לימודיו במחזור מ' של הגמנסיה.
במסגרת העתודה האקדמית התקבל ללימודי רפואה ב-1952 והיה מבוגרי המחזור הראשון (המלא) של הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה.
לאחר שירות צבאי כרופא, החל בהתמחות במיילדות בבית חולים הדסה שהיה עדיין בתוך העיר ירושלים.
ב-1968 קיבל תואר מומחה במיילדות וגינקולוגיה והמשיך לעבוד במחלקת מיילדות של הדסה.
ב-1978 מונה למנהל מחלקת מילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי הדסה עין כרם ושימש בתפקיד זה עד 1999.
בשנת 1968 מונה למרצה באוניברסיטה העברית.
ב-1979 קבל תואר פרופסור מן המניין של האוניברסיטה העברית.
בשנות ה-80 נטען כי שימש היועץ הרפואי של אגודת אפרת המתנגדת לביצוע הפלות.
בין היתר טען בפני ועדת העבודה והרווחה בדיונים שעסקו בוועדה לאישור הפלות כי הפסקת היריון מסכנת את חיי האישה ואת פוריותה.
סרטון שלו הופץ על ידי האגודה בתחילת שנות ה-2000. שנקר הבהיר כי השימוש בסרטון נעשה שלא בידיעתו, אך שהוא עומד מאחורי דבריו מאחורי דבריו לפיהן אין לאפשר הפלות בשל בעיה כספית לגדל את הילד.
שנקר פרסם מאות מאמרים בחשובי העיתונים הרפואיים, בעיקר בשטח רביית האדם.
הוא הקים את היחידה להפריה חוץ גופית בהדסה.
ב-1971 יילד את החמישייה הראשונה בישראל (חמישיית ברמן).
ב-3 בנובמבר 1983 נולדה תינוקת המבחנה הראשונה בהדסה.
ב-1984 פיתח שיטה חדשה לשאיבת ביציות ללא ניתוח.
ב-22 באוקטובר 1985 יילד בהדסה את תינוקת המבחנה הראשונה שנולדה מתרומת ביצית אצל אשה שסבלה מתסמונת טרנר.
היה נשיא החברה הישראלית למיילדות וגינקולוגיה.
הוא נשיא האקדמיה הבינלאומית לרביית האדם וחבר כבוד בארגונים בינלאומיים רבים.
ב-1989 קיבל אות יקיר העיר מעיריית קרקוב שקבעה לוחית זיכרון על הבית בו גרה משפחתו.
בשנים 1988–2008 היה יו"ר ועדת הבחינות לקראת סטאז' ורישוי רופאים.
ב-2005 הוענק לו אות יקיר ירושלים על פעילותו לשיפור וקידום שירותי הרפואה לנשים וילודים בירושלים.
ב-2007 נבחר להדליק משואה בהר הרצל.
בסוף 2007 פרש מהאיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה ומההסתדרות הרפואית בישראל על רקע מחלוקת בנוגע למתן חוות דעת רפואית שכתב בהליכים משפטיים.
ב-2014 פרסם אוטוביוגרפיה על חייו ופועלו בשטח הגינקולוגיה בישראל ומחוצה לה.
רעייתו, קיטי, מורה בהכשרתה, פעילה-מתנדבת שנים רבות בקליטת עליה, בהעצמת נשים ובארגוני בריאות בירושלים.
בניו הם: ד"ר ינון שנקר, חוקר בתחום האיידס, וד"ר ערן שנקר, רופא וחוקר בתחום רפואת חלל ותעופה.
האישה - קידום בריאותה, עריכה ותקוני לשון : אריאל סמואל ורחל ברוך, מו"ל : י.
רופא נשים, עורכת : אמירה מורג, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014, (670 עמודים).
שילה קיצינגר, הריון ולידה : המדריך השלם להריון, לידה והורות, תרגום : עדנה גיל, עריכה מדעית למהדורה העברית : דני וינשטין, יוסף שנקר, הוצאת כתר, ירושלים, 1985, (342 עמודים).
פוריות האשה והגבר, במשותף עם אוריאל אלחלל, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1995.
רות וסטהיימר, חיי המין : אנציקלופדיה לכל המשפחה, עריכה מדעית : פרופ' יוסף שנקר, פרופ' דרור מאירוב, הוצאת ספרית מעריב, אור-יהודה, 1995.
ההריון היולדת והלידה, במשותף עם אוריאל אלחלל, הוצאת גרפית, ירושלים, 1998.
רפואת נשים (פרק יסוד בגיניקולוגיה), במשותף עם פרופ' אוריאל אלחלל, הוצאת דיונון, 1999.
שילה קיצינגר, להיוולד, צילומים : לנארט נילסון, תרגום מאנגלית : רונית כהן שקד, הקדמה : יוסף שנקר, הוצאת מודן, תל אביב, 1986.
יוסף שתקאי (שוויג) (1896–1962) היה רופא, מומחה באופתלמולוגיה, עובד ציבור, מנהל בית החולים בילינסון (1954-1959).
שתקאי נולד בטרנופול, פולין לזליג לייב שוויג ואסתר.
שתקאי סיים תיכון בלבוב ואת לימודי הרפואה בווינה.
עם סיום לימודי הרפואה התמחה שתקאי במחלות עיניים בווינה.
שתקאי היה חבר באגודה העברית "קדימה" ומספר שנים כיהן כיושב ראש האגודה.
בנוסף היה שתקאי נשיא מסדר בני ברית בלודז' וחבר הדירקטוריון של קרן היסוד בפולין.
שתקאי ניהל בלודז' את מחלקת העיניים בבית החולים "פוזננסקי".
שתקאי כיהן כסגן יושב ראש בתי הספר הציבוריים היהודים התיכוניים, והיה ממיסדי המכון למדעי היהדות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1942 עבד שתקאי בתחום רפואת העיניים במספר בתי חולים בברית המועצות.
בשנת 1942 עלה שתקאי לארץ ישראל.
שתקאי כיהן כחבר מרכז קופת חולים של ההסתדרות, חבר הנהלת קרן נכות, חבר המועצה הרפואית של קופת חולים
שתקאי היה ממייסדי החברה לשמירת הבריאות באוכלוסייה היהודית (OZE, אָזע).
בין השנים 1954- 1959 ניהל שתקאי את בית החולים בילינסון, ותרם רבות לפיתוח בית החולים.
שתקאי היה מיוזמי ומקימי הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
שתקאי השתתף בישיבות הראשונות בשנת 1961 ,שדנו בהצעה להקים בית ספר לרפואה בתל אביב.
בקבוצה היוזמת נכללו: ד"ר אריה אברמוביץ, פרופ' גאורג צונדק, פרופ' אנדרה דה-פריס, פרופ' שמואל שור, ד"ר אפרים סיני וד"ר שתקאי.
שתקאי היה חבר מועצת העיר תל אביב מטעם מפלגת העבודה.
בנו אדם שתקאי שירת כטייס בחיל האוויר הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן נמנה עם מקימי חיל האוויר הישראלי.
שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי בדרגת סא"ל.
יוספוב הוא הרובע היהודי בפראג, בירת צ'כיה.
יהודים החלו להתיישב בפראג מהמאה ה-10 ומהמאה ה-13 נקבע מושבם בגטו.
בין בני הקהילה שחיה בפראג התבלטו מהר"ל מפראג ומרדכי מייזל.
במאה ה-16 היהודים גורשו פעמיים מפראג.
תחילה פרסם פרדיננד הראשון, מלך בוהמיה צו לגירוש היהודים ב-1541; היהודים נאלצו לעזוב ב-1543, וכעבור שנתיים הורשו לשוב.
ב-1557 שוב ציווה המלך על גירוש היהודים; הם עזבו את העיר ב-1559, ושבו אליה לאחר מותו ב-1564.
במהלך מלחמת שלושים השנים נכבשה פראג על ידי צבאות שונים.
כשהצבא השוודי ניסה לכבוש את פראג, התגוננו התושבים וגם היהודים לקחו חלק במגננה, שהצליחה למנוע מהשוודים את כיבוש פראג.
מאוחר יותר, כאות תודה לפועלם של המגינים, החליט פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להעניק להם זכות לשאת דגל לכל שכונה.
עבור שכונת היהודים נבחר סמל של כוכב בעל ששה קצוות, וכך לראשונה בהיסטוריה הוצג דגל הנושא את הסמל מגן דוד כסמל ליהדות.
בתקופת מריה תרזה, ב-1745, שוב גורשו היהודים מפראג וב-1748 הורשו חלק מהם לשוב תמורת סכומי מיסים גדולים.
בתקופתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שונה לטובה היחס אל היהודים וב-1852 בוטל הגטו של פראג.
יהודי פראג היו אסירי תודה, לכן קראו לרובע היהודי בשם "יוספוב", לכבוד הקיסר המיטיב.
יוסף אנדז'יי שרינסקי (בפולנית: Józef Andrzej Szeryński וגם Josef Szynkman; 8 בנובמבר 1893 או 1892 – 24 בינואר 1943) היה קולונל במשטרה בפולין בין מלחמות העולם, מפקח מחוז לובלין ולאחר מכן - במהלך מלחמת העולם השנייה - מפקד שירות הסדר היהודי בוורשה בהמלצת אדם צ'רניאקוב.
הוא נעצר על ידי הגסטפו ב-1 במאי 1942 בגין הברחת פרוות מגטו ורשה לשם הפקת רווחים כספיים אישיים.
הוא שוחרר בתנאי שיוביל את פעולת הגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה ביולי 1942. בחודש שלאחר מכן ניסתה המחתרת היהודית להתנקש בחייו, ללא הצלחה.
הוא נשאר בראש ההנהגה של שירות הסדר היהודי בגטו עד סוף האקציה הגדולה שגבתה את חייהם של למעלה מרבע מיליון אסירי הגטו - גברים, נשים וילדים.
שרינסקי התאבד מיד לאחר גל הגירושים הבא, בינואר 1943.
יוזף שינקמן (Szynkman; לעיתים קרובות כתוב בכתיב שגוי "שנקמן"; Szenkman) נולד למשפחה יהודית.
הוא שינה את שמו לשרינסקי בשנות ה-20 של המאה ה-20, הצטרף למשטרה הפולנית והגיע לדרגת אלוף-משנה (קולונל).
במהרה פיתח אוטואנטישמיות, במסגרתה תייג יהודים כ"חיות" ו"פרות".
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין נעצר לזמן קצר על ידי הגרמנים.
לאחר שחרורו עבר שרינסקי מלובלין לוורשה עם משפחתו והתיישב בגטו ורשה.
ב-9 בנובמבר 1940 הפקיד אדם צ'רניאקוב בידי שרינסקי את ארגון שירות הסדר היהודי בשיתוף פעולה עם הגרמנים.
שירות הסדר בפיקודו של שרינסקי היה אחראי לרדיפת תושבי הגטו והשתתף בחיפושים ובמעצרים ובאיסוף המגורשים באומשלגפלץ לפני שנשלחו אלה למחנות ההשמדה.
כמפקד המשטרה היהודית, היה שרינסקי תושב בעל זכויות יתר בגטו ואף היה פטור מהדרישה לענוד סרט זרוע עם מגן דוד.
הוא נחשב בעיני רבים בגטו כמושחת שעוסק בפעילות בשוק השחור.
ב-1 במאי 1942 עצרו הגרמנים את שרינסקי והאשימו אותו בגנבת מעילי פרווה שהוחרמו מאוכלוסיית הגטו.
סגנו יעקב לייקין תפס את מקומו באופן זמני כמפקד המשטרה היהודית.
עם זאת, שרינסקי שוחרר ב־26 ביולי 1942, כשהגרמנים הבינו שהם זקוקים לשירותיו כדי לארגן את הגירושים רחבי ההיקף של יהודי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, גירוש שבוצע בין 23 ביולי ל-21 בספטמבר 1942.
ב-21 באוגוסט 1942 נורה שרינסקי במהלך ניסיון התנקשות שביצע ישראל קאנאל, איש שירות הסדר היהודי, שהיה במקביל חבר במחתרת הארגון היהודי הלוחם.
ב-18 בינואר 1943 נכנסו כוחות גרמנים לגטו כדי לבצע פעולת גירוש מסיבית נוספת.
ימים ספורים לאחר מכן התאבד שרינסקי באמצעות בליעת ציאניד.
יוספיה סימון (נולדה ב-1938) היא מתרגמת ישראלית.
סימון נולדה ברומניה, וב-1939 עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה בחיפה.
לאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטה העברית.
סימון החלה לעסוק בתרגום בעקבות בתה, המתרגמת מירית בר-אילן, ולאחר מכן נוצר קשר בינה ובין יחיעם פדן.
הספר הראשון שתרגמה הוא "בית ספר לקסמים" מאת מיכאל אנדה ולאחר מכן תרגמה שלושה ספרים נוספים שלו: "זולל החלומות הקטן", "הדֻבִּי והחיות" ו-"הסוד של לני".
סימון תרגמה את ספר הילדים "מלך הגנבים" של הסופרת קורנליה פונקה.
ב-2010 תרגמה סימון את הספר "לבד בברלין".
עבודתה קיבלה ביקורת טובות על כך ששמרה על האידיום הגרמני בתרגום.
סימון תרגמה גם את הספר "השתיין" מאת הנס פאלאדה, וקיבלה תשבחות שעל אף שהספר נכתב בשפה נושנה, תרגמה אותו מבלי להשטיחו ועל כך שהשתמשה בעברית מודרנית ולא ארכאית.
יוספה פיוטאק-לוסביצקי (בפולנית: Józefa Lusawicka-Fiutak; 1911 – 9 במאי 1995) היא חסידת אומות העולם מהעיר ורשה, פולין שהצילה במהלך המלחמה את שכנה (ובעלה לעתיד) פנחס באמצעות זיוף מסמכים, וכן סייעה ליהודים נוספים תוך סיכון חייה.
יוספה גרה בזמן המלחמה בורשה באותו בניין בו התגוררה משפחת זורמן – אם ושמונה ילדים.
ליוזפה ובעלה הנריק היה ילד קטן.
עוד לפני הקמת הגטו עזרה יוספה בשמירת החפצים והסחורות של משפחת זורמן מפני סחטנים למיניהם.
לאחר הקמת גטו ורשה הייתה יוספה נוהגת להיכנס בשעריו תוך ענידת הטלאי הצהוב והתחזות ליהודיה, כדי להעביר מזון ותרופות למשפחת זורמן.
מדי פעם אירחה בביתה את בני משפחת זורמן ויהודים אחרים שנזדמנו מחוץ לגטו ומצאו אצלה מזון ולינה.
ביוני 1942 הלינה בביתה זוג יהודי, בעוד שהיא עצמה עברה לגור אצל אמה.
זוג זה נשאר בביתה זמן ממושך, גנב את חפציה ואת חפצי משפחת זורמן שבהם השתמשו להוצאות מחיה.
"המקרה הזה לא השפיע על יחסה אלי, למשפחתי וליהודים בכלל", מציין פנחס זורמן.
משפחת פיוטאק חיה בתנאים קשים: הבעל לודביק עבד כפועל בבית-חרושת ומהכנסתו הצנועה פרנס את אשתו ובנו.
למרות זאת, לא דרשה המשפחה ולא קיבלה כסף מאנשים שעזרה להם.
עקב הלשנות ערך פעם הגסטאפו חיפוש בביתה של משפחת פיוטאק, אולם למזלה לא היה איש זר בבית.
למרות זאת הוכתה קשות על ראשה ועד למותה סבלה מיחושי ראש מן החבלות שנגרמו לה אז.
בעת חיסול הגטו ברח פנחס זורמן והסתתר בדירתה.
היא רכשה עבורו תעודה חדשה על שם הנריק לוסביצקי, שם עליו שמר עד פטירתו.
לאחר דיכוי הפולנים בווארשה בסוף 1944 ברח יחד עם מציליו לחבל שלזיה, כשהוא מתחזה לאחיה של יוספה.
לאחר השחרור חזרו כולם לורשה, שם נהרג בנה של יוספה באופן טראגי, במהלך משחק בפגז שמצא בחורבות העיר.
היחסים בין האישה לבין בעלה התערערו ולאחר מכן הם נפרדו.
לאחר גירושיה נישאה ליהודי אותו הצילה, הנריק לוסביצקי (פנחס זורמן) ב-1950.
גם שני אחיו של פנחס (אברהם ושמואל) שרדו את השואה בסיוע יוספה, עלו לארץ והקימו משפחות.
ב-25 במרץ 1981 הוכרה על ידי "יד ושם" כ"חסידת אומות העולם".
ב-1987 קיבלה את תואר "יקירת העיר תל אביב" על פועלה במהלך המלחמה.
בראיון בעיתון "מעריב" אמרה: "רק מי שראה כמוני את בתי הגטו נגרסים עד אבק יכול להבין כמה צריך שלעם ולאדם יהיו בית, עיר ומדינה משלו".
יוספה נפטרה ב-1995 ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בעלה פנחס (הנריק) נפטר ב-1997 ונקבר לצד אשתו.
על מצבתו נכתב: "בעלה של חסידת אומות העולם יוספה לוסביצקה".
יוסף שרביט הוא פרופסור במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אפרתה, ומופקד על הוראת תולדות ישראל והעמים מימי הביניים עד העת החדשה במכללה זו.
תחומי התמחותו העיקריים הם היסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון, צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל, מימי הביניים עד העת החדשה.
שרביט נולד בעיר קונסטנטין באלג'יריה לרב מיכאל שרביט שהיה רבה הראשי של קהילת קאן ורב בצפון נתניה ולשמחה פורטונה.
הוריו השפיעו עליו רבות בעיצוב עולמו החינוכי, האקדמי והספרותי.
סבו מצד אימו הוא הרב יוסף גנאסיא, היה דיין ומנהיג רוחני בולט ביהדות אלג'יריה במאה ה-20, ולימים התמחה בחקר דמותו ומשנתו.
עם תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כשהיה בן ארבע, היגר עם משפחתו (כמו רוב יהודי אלג'יריה) לצרפת, ומשפחתו השתקעה בעיר קאן שבריווירה הצרפתית.
בילדותו למד במערכת החינוך הצרפתית שבעיר קאן עד כיתה ז', ובתלמוד תורה הקהילתי שבניהול אביו.
ב-17 במרץ 1970, כשהיה בכיתה ז', עלה עם משפחתו לישראל.
לאחר חצי שנה במרכז קליטה בכפר חב"ד עברה המשפחה לנתניה, שם כיהן אביו כרבה של צפון העיר.
הוא החל את לימודיו בכפר הנוער "ימין אורד", שם למד עד כיתה י"ב.
באותם ימים נוהל בית הספר בידי יצחק מאיר, ממנו הושפע שרביט עמוקות, ולימים כתב עליו את ספרו "לשוח בשדה" המבוסס על שיחות שקיים איתו.
שירת כפקח טיסה בבסיס חיל האוויר ליד ימית, במילואים שירת בדובר צה"ל ובמלחמת שלום הגליל ליווה עיתונאים זרים בלבנון.
לאחר שחרורו מצה"ל הדריך במשך כחצי שנה בכפר הנוער ימין אורד שבו למד.
נשוי למיכל, העוסקת ברפואה משלימה, בשיטת "מכלול" שהגתה ואב לשישה ילדים.
לאחר עבודתו ב"ימין אורד" פנה ללימודים באוניברסיטה העברית, ובשנת תשמ"ג סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, בהיסטוריה כללית וביחסים בין-לאומיים.
בשנת תש"ן השלים את לימודי התואר השני במחלקה להיסטוריה של עם ישראל, גם הוא מהאוניברסיטה העברית.
נושא עבודת המאסטר שלו היה "החינוך היהודי בקונסטנטין בעידן של תמורות (1837-1939)", ונכתבה בהנחייתו של פרופ' מיכאל אביטבול.
במהלך לימודי התואר הראשון שמע שיעורים במוסד הרב קוק בירושלים מפי הרב שלמה אבינר ולאחר מכן, במהלך לימודי התואר השני למד אצלו בישיבת עטרת כהנים אך לא היה תלמיד מן המניין.
בהמשך למד אצל הרב אשכנזי-מניטו במעיינות ובמרכז יאיר.
בשנת תשנ"ט סיים את לימודי הדוקטורט בהצטיינות יתרה באוניברסיטת פריס-INALCO.
כותרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה "האליטה הרבנית האלג'יראית וארץ ישראל, במאה הי"ט – מסורת ומודרנה", ונכתבה בהנחיית פרופ' הרב שמואל סיראט ופרופ' יוסף טדגי.
ב-1994 החל ללמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
החל משנת 2004 עבר ללמד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אפרתה ואשקלון.
שרביט נמנה עם מקימי "מכון גיא ינשא" לחקר יהודי אלג'יריה (1985), על שם הרב יוסף גנאסיא.
באמצעותו אף יזם כמה ימי עיון וכנסים מחקריים באוניברסיטת בן-גוריון ומכון בן צבי.
בשנת תשס"ט השתתף בקבוצת מחקר במכון ון-ליר בניהולו של פרופ' אבינועם רוזנק.
מלבד זאת, מרבה להרצות בכנסים וימי עיון בישראל ומחוצה לה.
על פעילותו המחקרית והציבורית בחקר מורשת יהדות צפון אפריקה ובהנחלתה זכה בשני פרסים למחקר ויצירה: פרס עמינוח (תשנ"ט) ופרס גאון (תשע"ג).
במקביל ללימודיו האקדמיים ולפועלו המחקרי, לימד באולפנת קריית ארבע (תשמ"ב-תשס"ח) וריכז את לימודי ההיסטוריה, לימודי ארץ ישראל, משלחות לפולין וצ'כיה, והיה חבר הנהלה.
כמו כן לימד תולדות ארץ ישראל במחלקה הצרפתית במכון מאיר בשילוב סיורים בירושלים.
יצא לשליחות בפריז רבתי כשליח בני עקיבא ותנועת הסטודנטים 'מורשה'.
נוסף על עבודתו המחקרית, למד משחק בבית הספר אספקלריא ואף שיחק בכמה הצגות וסרטים.
משמש גם כמדריך טיולים, בעיקר בעיר העתיקה בירושלים, באופן עצמאי ודרך גופים שונים כמו ארגון "עמיתים לטיולים".
הדרכותיו נשענות על תזות היסטוריות רחבות, דרכן הוא קורא תיגר על טענות ממוסדות, תוך שילוב ממצאי מחקריו.
מחקריו של יוסף שרביט עוסקים בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון מימי הביניים עד העת החדשה.
הוא מתמחה בחקר יהדות צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל במאות ה-18–20 – בדגש על קהילות יהודי אלג'יריה, מרוקו וצרפת ובזיקתן לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ובתולדות חוכמת ישראל בצרפת (במאות ה-19–20).
מחקריו המשלבים בין ההיסטוריוגרפיה הצרפתית להיסטוריוגרפיה העברית, מחלצים פרספקטיבה פנימית של חקר הקהילה ויוצרים תמונה היסטורית מורכבת.
בעבודתו המדעית פורס שרביט שורה מגוונת של מחקרים היסטוריים חברתיים, מגדריים ואינטלקטואליים, המציגים דפוסים מקוריים של התמודדות של אישים ומנהיגים עם העידן המודרני – בצפון אפריקה, בצרפת ובארץ ישראל.
הנוער בעלייה, תולדות תנועת הנוער "שרל נטר" במרוקו (1956-1929)
מחקר ייחודי זה בוחן את קורות תנועת הנוער "שרל נטר" שקמה במרוקו בשנות העשרים של המאה ה-20 ופעלה כעשרים וחמש שנים.
תנועת נוער זו נתנה ביטוי למאוויים הדתיים-לאומיים של אלפי בני נוער במרוקו וחבריה נטלו חלק במגוון פעילויות בחברה היהודית במרוקו.
המחקר שופך אור על החינוך הבלתי פורמלי בה, על תרומתה הסגולית של התנועה לשיקום החברה הנחשלת ב"מלאח" של קזבלנקה, ושילוב חניכיה בפעילות החשאית הישראלית בצפון אפריקה (העפלה והגנה עצמית – המוסד לעלייה ב' ושלוחת המוסד, "המסגרת").
בשנת תש"ע יצא לאור ספרו "יהודי אלג'יריה בעידן הצרפתי, 1962-1830" מטעם האוניברסיטה המשודרת, בהוצאת משרד הביטחון.
מחקר זה עוסק בהיסטוריה הייחודית של קהילת יהודי אלג'יריה בשנות השלטון הקולוניאלי הצרפתי, שנמשך למעלה ממאה ושלושים שנה, בין השנים 1830–1962.
במחקר זה מתבסס שרביט על מקורות ארכיוניים צרפתיים ומסמכי הקהילה היהודית בצרפת, ועל חומרים היסטוריים שטרם ראו אור והמצויים בספרות הרבנית של התקופה, בארכיונים הקונסולאריים השונים ובעיתונות העברית.
הספר מבקש להאיר את הפן המיוחד של החיים היהודיים באלג'יריה ולהציג את ההתמודדות רבת הפנים של יהודי אלג'יריה עם המודרנה בעידן הצרפתי ועם הקולוניאליזם הצרפתי.
בתוך כך מפנה הספר זרקור לטיב היחסים בין יהדות צרפת ליהדות אגן הים התיכון ועל מורכבותה של יהדות אלג'יריה, שראשית צמיחתה בהוויה תרבותית מוסלמית ואחריתה כקהילה יהודית אירופאית מובהקת.
האליטה הרבנית בארץ ישראל, באלג'יריה ובצרפת