tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר הצטרף למכבי קביליו יפו, במדיה כבש שמונה שערי ליגה עד לסיום העונה, ואף סיים כמלך שערי הקבוצה.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית.
בוזגלו ערך את הופעת הבכורה שלו ברמת גן ב-1 באוגוסט 2013, בתיקו 0–0 נגד אשטוריל במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-24 בינואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–0 נגד מכבי הרצליה.
בעונת 2014/2015 היה מלך שערי הקבוצה עם 9 שערים, ועוד שער אחד בגביע המדינה.
ביולי חתם בקבוצת בני יהודה תל אביב מליגת העל.
ב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בבני יהודה, בניצחון 2–0 נגד מכבי תל אביב.
ב-22 באוגוסט 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–0 נגד מכבי חיפה, ובסך הכל בעונת 2015/2016 כבש שלושה שערי ליגה.
בעונת 2016/2017 כבש ארבעה שערי ליגה והיה שותף לזכייתה של בני יהודה בגביע המדינה, לאחר שגברה על מכבי תל אביב 4–3 בבעיטות הכרעה במשחק הגמר, כאשר אחד הפנדלים הובקע על ידי בוזגלו.
בסך הכל כבש ארבעה שערי ליגה בעונה זו, והקבוצה סיימה במקום השישי.
ב-8 באוגוסט 2018 חתם בהפועל חיפה לעונה אחת, עם אופציה לעונה נוספת.
למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר פתח בהרכב וכבש את שער היתרון במשחק מול אטאלנטה האיטלקית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, אשר הסתיים בהפסד 1–4. במהלך משחק הגומלין נגד אטלנטה קרע בוזגלו את הרצועה הצולבת בברכו, וחזר לשחק רק במחזור הסיום של עונת 2018/2019.
ב-13 בינואר 2021 חזר לקדנציה שנייה בבני יהודה תל אביב.
ב-24 בפברואר כבש שער ראשון בניצחון 0–1 על עירוני קריית שמונה.
בסיום אותה העונה, עונת 2020/2021, ירד עם בני יהודה תל אביב לליגה הלאומית.
ב-21 ביוני 2022 חתם בסקציה נס ציונה מליגת העל.
בסיום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-11 ביולי 2023 חזר לקדנציה שלישית בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
בספטמבר 2025 חתם במכבי יבנה.
בפברואר 2026 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
אביו הוא כדורגלן העבר יעקב בוזגלו.
לאלמוג שלושה אחים, מאור, אסי ואוהד, כולם כדורגלני עבר.
בנובמבר 2017 עלתה ב-yes תוכנית דוקו-ריאליטי בשם "הבוזגלוס" העוקבת אחר בני משפחתו.
אלמוג בר (נולדה ב-1 בדצמבר 1991) היא סופרת ישראלית, ששלושת ספריה היו לרבי-מכר.
אלמוג הוציאה את ספרה הראשון "שתי פרדות וחצי" בגיל 22, את ספרה השני "געגוע בין השורות" שנתיים אחר כך בגיל 24, ואת ספרה השלישי "לאהוב בשחור לבן" בגיל 27.
אלמוג נולדה ב-1991 בחולון ובגיל 12, עברה עם משפחתה לראשון לציון.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר מקיף י', וסיימה תואר ראשון בתקשורת וניהול במכללה למינהל בשנת 2017.
לאחר פרסום של סיפורים בדף הפייסבוק שלה הוציאה אלמוג בשנת 2015 את ספרה הראשון "שתי פרדות וחצי" בהוצאה עצמית.
תחילה מכרה אלמוג את הספר דרך אתר אינטרנט, אך ברגע שהוא הופץ לחנויות הוא הפך לרב-מכר ומכר מעל ל-20 אלף עותקים.
הספר הוא אסופה של סיפורים קצרים העוסקים באהבה, פרידה ומה שביניהם.
בשנת 2017 הוציאה את ספרה השני "געגוע בין השורות" גם הוא בהוצאה עצמית.
ספר זה כולל גם הוא סיפורים קצרים בנושא אהבה ומערכות יחסים.
הוא הופץ לחנויות ישר עם יצאתו לאור ונכנס היישר לרשימות רבי המכר.
את המימון להוצאת ספריה גייסה אלמוג דרך האתר "הדסטארט" בתמיכת הגולשים והעוקבים בדף הפייסבוק שלה.
שתי פרדות וחצי (ספרי ניב, 2015)
געגוע בין השורות (ספרי ניב, 2017)
כתיבתה של אלמוג זוכה לביקורות מעורבות.
עקב יציאתה של אלמוג מכותלי הפייסבוק אל עולם הספרות, נוצר שיח ציבורי בנושא תופעת "סופרי רשת" אשר זוכים, מצד אחד, להערצת הקוראים ברשתות החברתיות ומחוצה להם, ומצד שני, לביקורות מאנשי הרוח והתרבות, המלינים על איכות הכתיבה שלהם לעומת הספרות הקלאסית יותר.
אלמה אדמקוס (בליטאית: Alma Adamkienė; 10 בפברואר 1927 – 21 במאי 2023) הייתה רעייתו של נשיא ליטא, ולדאס אדמקוס.
במלחמת העולם השנייה ב-1944 כאשר הצבא האדום נכנס לליטא, היא ברחה עם משפחתה לגרמניה הנאצית, שם סיימה את התיכון.
בהמשך היא למדה פילולוגיה באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג בנירנברג.
ב-1949 היגרה לארצות הברית, שם עבדה תחילה כעוזרת מעבדה במפעל לפלדה.
לאחר מכן החלה לעבוד בחברת ביטוח, היא ארגנה ולקחה חלק בפעילויות של קהילת המהגרים הליטאים בארצות הברית, ב-1951 נישאה לולדאס אדמקוס.
אלמה זאדיץ' (בבוסנית: Alma Zadić; נולדה ב-24 במאי 1984) היא פוליטיקאית ועורכת דין אוסטרית, המכהנת כשרת המשפטים באוסטריה בממשלת קורץ השנייה החל מינואר 2020, חברה בפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת הירוקים.
אלמה זאדיץ' נולדה בשנת 1984 בעיר טוזלה בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה של היום (אשר הייתה אז הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה כחלק מיוגוסלביה) להורים בוסניאקים-מוסלמים, שניהם מהנדסים במקצועם.
בשנת 1994 בהיותה בת עשר, נמלטו זאדיץ' ומשפחתה מבוסניה עקב המלחמה שהתרחשה במדינה באותן שנים והם התיישבו בווינה שבאוסטריה.
בשנת 2003 היא החלה לימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה, ובהמשך הדרך היא זכתה במלגת פולברייט ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק וסיימה את התואר ב-2007. בתקופת לימודי המשפטים עבדה כחוקרת משפט זוטרה בארגון ההגירה הבינלאומי שבווינה ועברה התמחות בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שבהאג.
לאחר שסיימה את לימודיה עבדה בין השנים 2015-2011 כשותפה במשרד עורכי דין בינלאומי בשם Freshfields Bruckhaus Deringer (FBD) שבסיסו ממוקם בלונדון ולאחר מכן עד שסיימה את תפקידה בארגון קודמה לתפקיד שותפה בכירה.
בקיץ 2017 נכנסה לפוליטיקה כחברת הפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת JETZT .
בחודש יולי 2019 עברה למפלגת הירוקים ושובצה במקום החמישי ובחודש ספטמבר באותה שנה נבחרה שוב ללמועצה הלאומית.
היא הייתה שותפה במשא ומתן להרכבת הממשלה בין מפלגת הירוקים לבין המפלגה הנבחרת, מפלגת העם האוסטרית (ÖVP) בראשות קנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ.
בינואר 2020 מונתה לתפקיד שרת המשפטים כחלק מההסכם הקואליציוני בין המפלגות והפכה לשרה הראשונה בממשלה שאינה ילידת המדינה.
בעקבות כניסתה לתפקיד הפכה למטרה מצד חוגי ימין-קיצוניים לפגיעה, בין היתר נחשפה לביקורת חריפה, גידופים ואיומים על חייה בשל היותה מוסלמית ומהגרת, בשל כך הוצמדה לה אבטחה משטרתית.
זאדיץ' מגדירה עצמה כמוסלמית אך היא לא חשה זיקה לדת.
זאדיץ' דוגלת בתפיסת עולם ליברלית ופועלת לאורך השנים לקידום נושאים חברתיות לרבות זכויות אדם, זכויות מיעוטים ואיכות הסביבה.
אלמו ראסל "באד" זומוולט ג'וניור (29 בנובמבר 1920 – 2 בינואר 2000) היה אדמירל אמריקאי ממוצא יהודי, האדם הצעיר ביותר ששירת בתור ראש מבצעי חיל הים.
מילא תפקיד מרכזי בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, במיוחד במהלך מלחמת וייטנאם.
שיפר את מדיניות הסגל של צי ארצות הברית במאמץ לשפר את חיי המתגייסים ולהקל על המתחים הגזעיים.
לאחר שפרש מקריירה של 32 שנים בחיל הים, ניסה בשנת 1976 להיבחר לסנאט ארצות הברית, אך נכשל.
זומוולט נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בנו של אלמו ראסל זומוולט ואשתו פרנסס פרל (פרנק) זומוולט, שניהם רופאים.
פרנסס גדלה כיהודיה, בתם של ג'וליוס ושרה פרנק מברלינגטון, ורמונט.
משפחתה עברה ללוס אנג'לס, שם היא גדלה.
היא לא קיימה קשר עם הוריה מפני שהתחתנה מחוץ לאמונה, שכן הזומוולטים היו נוצרים.
זומוולט, לקח חלק בפעילות "צופי נשרים של אמריקה" וזכה בפרס "צופה הנשר הנכבד".
למד בית ספר תיכון בטולאר, קליפורניה, שם נעשה מצטיין, והמשיך בית ספר מכין רתרפורד בלונג ביץ'.
האקדמיה הימית ומלחמת העולם השנייה
זומוולט תכנן להיות רופא כמו הוריו, אך בשנת 1939, הוא התקבל לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד.
הוא נעשה נשיא אגודת ה"קלשון", סגן נשיא אגודת הסיפון.
גם זכה פעמיים בתחרות הדיבור.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות והוסמך כסגן משנה ב-19 ביוני 1942. הוא גם קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת טקסס.
זומוולט הוצב למשחתת (USS Phelps(DD-360. באוגוסט 1943, נשלח להדרכה במפקדת האימונים המבצעיים לאזור האוקיינוס הפסיפי בסן פרנסיסקו.
בינואר 1944 הוצב זומוולט לתפקיד קצין סיפון על המשחתת (USS Robinson (DD-562. באונייה זו הוענקה לו מדליית כוכב הברונזה, עבור .
לאחר תום מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1945, המשיך זומוולט לשרת עד 8 בדצמבר 1945, כקצין כמפקד של סיירת התותחים היפנית אטקה, בגודל 1,200 טון, עם צוות של 200. בתפקיד זה, הוא לקח את הספינה הראשונה בשליטה אמריקאית מאז פרוץ מלחמת העולם השנייה במעלה נהר הואנגפו אל שאנגחאי, סין.
שם עזר להשיב את הסדר על כנו וסייע בפירוק היפנים מנשקם.
נובמבר 1943 – דצמבר 1943, סטודנט, פיקוד אימון מבצעי פסיפיק, סן פרנסיסקו, קליפורניה.
ינואר 1944 – אוקטובר 1945, קצין משמרת גשר, במשחתת (USS Robinson (DD-562
ינואר 1948 – יוני 1950, מורה עוזר למדעי חיל הים, יחידת NROTC, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
יוני 1952 – יוני 1953, סטודנט, במכללת המלחמה של הצי, ניופורט, רוד איילנד.
יוני 1953 – יולי 1955, לשכת הסגל הימי, מפקדת הצי בוושינגטון.
דצמבר 1957 – אוגוסט 1959, עוזר מיוחד, במשרד עוזר מזכיר חיל הים לכוח אדם ומילואים.
אוגוסט 1961 – יוני 1962, סטודנט, National War College, וושינגטון.
יוני 1962 – דצמבר 1963, קצין, במשרד עוזר שר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומיים
יולי 1965 – יולי 1966, מפקד, שייטת המשחתות השביעית.
אוגוסט 1966 – אוגוסט 1968, מנהל חטיבת ניתוח מערכות, משרד ראש המבצעים הימיים.
ספטמבר 1968 – מאי 1970, מפקד, כוחות צי ארצות הברית בווייטנאם.
יולי 1970 – יוני 1974, ראש המבצעים הימיים, הפנטגון, ארלינגטון, וושינגטון.
זומוולט שימש לאחר מכן כסגן המפקד של המשחתת (USS Saufley (DD-465, ובמארס 1946, הועבר למשחתת (USS Zellars (DD-777, כקצין גנ"ק.
ביוני 1952, עזב את ה-Wisconsin ויצא ללמוד במכללת המלחמה של הצי, ניופורט, רוד איילנד.
ביוני 1953, נעשה לראש מדור בסיסי החוף ומעבר לים, במחלקת כוח האדם של הצי.
לאחר שסיים את התפקיד ביולי 1955, קיבל את הפיקוד על המשחתת USS Arnold J.
Isbell (DD-869), והשתתף בשתי פריסות עם הצי השביעי של ארצות הברית.
במשימה זו, הוא זכה לשבחים על ידי מפקד, כוחות הסיירות-המשחתות, בצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
המשחתת בפיקודו זכתה בתחרות היעילות הקרבית ובפרסי הצטיינות בהנדסה, בתותחנות ובלוחמה נגד צוללות.
ביולי 1957 חזר זומוולט ללשכת כוח האדם לתפקיד נוסף.
בדצמבר 1957 הועבר ללשכת עוזר מזכיר חיל הים ושימש כעוזר מיוחד עד נובמבר 1958, לאחר מכן כעוזר מיוחד ועוזר ימי עד אוגוסט 1959.
הוא הוזמן לפקד על הספינה הראשונה שנבנתה מהשדרית ומעלה כפריגטה נושאית טילים מונחים, USS Dewey (DLG-14), שנבנתה במספנות Bath Iron Works.
קיבל את הפיקוד על הפריגטה ההיא בעת הזמנתה בדצמבר 1959, ופיקד עליה עד יוני 1961. במהלך תקופת פיקודו על ה"דיואי" זכה בפרסי המצוינות: בהנדסה, אספקה, נשק, בתחרות היעילות הקרבית ועלה לדרגת סגן אלוף.
הוא התקבל ללימודים ב"מכללת המלחמה", בוושינגטון.
ביוני 1962 הוצב במשרדו של עוזר שר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומיים, בוושינגטון.
שם שימש תחילה כקצין אחראי עבור צרפת, ספרד ופורטוגל, ולאחר מכן כמנהל בקרת נשק ותכנון חירום עבור קובה.
מדצמבר 1963 ועד 21 ביוני 1965 שימש כעוזר ביצוע וכעוזר בכיר של כבוד עבור פול ניצה, מזכיר חיל הים.
על תפקידו במשרדי מזכיר ההגנה ומזכיר חיל הים, הוענק לו אות "לגיון ההצטיינות".
לאחר בחירתו לדרגת תת-אדמירל, קיבל זומוולט את הפיקוד על שייטת המשחתות ב-24 ביולי 1965 בסן דייגו.
לאחר מכן שימש כמנהל, חטיבת ניתוח מערכות, OPNAV (OP-96) מאוגוסט 1966 עד אוגוסט 1968. בספטמבר 1968, הוא הפך למפקד כוחות הצי בווייטנאם וראש קבוצת הייעוץ הימי, ארצות הברית פיקוד הסיוע הצבאי וייטנאם (MACV).
ובאוקטובר 1968 קודם לתפקיד סגן אדמירל.
זומוולט היה יועץ הצי של הגנרל קרייטון אברמס, מפקד, כוחות ארצות הברית בווייטנאם.
זומוולט תמיד דיבר מאוד חיובי על אברמס, ואמר שאברמס היה הקצין האכפתי ביותר שהכיר אי פעם.
הפיקוד של זומוולט לא היה כוח ימי לים הגדול, זו הייתה יחידת מי החופים.
הוא פיקד על סירות מהירות שסיירו בחופים, בנמלים ובנהרות של וייטנאם.
בין מפקדי הסירה המהירה היו בנו אלמו ראסל זומוולט השלישי ומאוחר יותר סנטור ושר החוץ לעתיד ג'ון קרי.
בין שאר כוחותיו היו כוח משימה 115, כוח מעקב החופים, כוח משימה 116, כוח סיירת הנהר וכוח משימה 117, הצבא-צי המשותף כוח נהר הנייד.
הנשיא ריצ'רד ניקסון מינה את זומוולט להיות ראש המבצעים הימיים באפריל 1970. עם הקלה כמפקד כוחות הצי וייטנאם ב-15 במאי 1970, הוענקה לו מדליית "שירות מצטיין של הצי" על שירות מכובד במיוחד.
זומוולט קיבל על עצמו תפקידים כראש מבצעי חיל הים וקודם לאדמירל מלא ב-1 ביולי 1970, והחל במהירות בשורה של מהלכים שנועדו להפחית את הגזענות והסקסיזם בצי.
אלה הופצו בתקשורת כלל חיל הים הידועה בשם "Z-grams".
אלה כללו צווים המאשרים זקנים והכנסת מכונות לחלוקת בירה לצריפים.
זומוולט הקים את שייטות המשחתות 26 ומאוחר יותר 31 – כדי להעניק לקצינים צעירים מבטיחים ניסיון פיקוד מוקדם.
זומוולט עיצב מחדש את המאמץ של הצי להחליף מספר גדול של כלי שיט מזדקנים מתקופת מלחמת העולם השנייה, תוכנית שנקראת "גבוה-נמוך".
הוקם על רקע התנגדותם של אדמירל היימן ריקובר ואחרים, High-Low ביקש לאזן בין רכישת כלי שיט מתקדמים, המונעים גרעיניים, עם ספינות זולות יותר – כגון ספינת בקרת ים –⁠ שאפשר לקנות בכמות גדולה יותר.
ריקובר, 'אבי הצי הגרעיני', העדיף לקנות כמה ספינות גדולות על פני קניית ספינות רגילות רבות.
זומוולט הציע ארבעה סוגים של ספינות מלחמה שיתאימו לתוכניתו.
בסופו של דבר, רק ה-סנפיריות "פגסוס" פריגטות טילים |Oliver Hazard Perry הפכו למציאות.
נבנו שישה מתוך 100+ הסנפיריות המתוכננות מסוג פגסוס.
דגם אוליבר הזארד פרי עמדה בתור המעמד הרב ביותר של ספינות מלחמה של ארצות הברית מאז מלחמת העולם השנייה ועד להופעת המשחתת Arleigh Burke.
זומוולט היה ראש המבצעים הימי האחרון שחי במעגל המצפה מספר אחד לפני שהפך למעונו הרשמי של סגן הנשיא.
עבור זומוולט, שלא היה מרוצה מהבחירה, זו הייתה סיבה מספקת לקרוא תיגר על הסנאטור של וירג'יניה הארי פ.
בירד ג'וניור בבחירות לסנאט בווירג'יניה ב-1976.
הוראות המפקד - Z-grams כך נקראו באופן חצי רשמי ההנחיות המדיניות שהוציא אלמו זומוולט כמנהל מבצעי הצי (CNO).
רבות מההנחיות הללו היו מאמצים לרפורמה במדיניות מיושנת שעשויה למנוע קשיים בגיוס ושימור של אנשים טובים בצי ארצות הברית, במהלך תקופת נסיגת ארצות הברית ממלחמת וייטנאם.
אדמירל אלמו זומוולט סיים את תפקידו כראש המבצעים הימיים ב-1 ביולי 1974. בגיל 53 פרש מצי ארצות הברית.
זומוולט זכה במהלך שירותו הצבאי לעשרות פרסים ועיטורים רבים מתוכם: מדליית החירות הנשיאותית.
פרסי מדינות זרות – זומוולט כובד באותות כבוד של: נשיאות הפיליפינים, נשיאות קוריאה, צלב גאוות הרפובליקה של וייטנאם, והיחידה לפעולות אזרחיות של וייטנאם, לגיון הכבוד של צרפת ומסדר השמש העולה של יפן.
לאחר שפרש, כתב זומוולט זכרונות בספר שיצא לאור ב-1976 על ידי Quadrangle Books.
הוא סוקר את הקריירה שלו בצי וכולל הדפסות חוזרות של כל ה-Z-grams שהוציא כ-CNO.
כמו כן ב-1976, זומוולט התמודד ללא הצלחה כמועמד דמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מווירג'יניה, והיה הובס על ידי סנטור עצמאי מכהן הארי פ.
מאוחר יותר, הוא כיהן כנשיא של American Medical Building Corporation במילווקי, ויסקונסין.
בזמן שירותו בשנחאי ב-1945, זומוולט הכיר ונישא למוזה קוטלה-דו-רוש, שמשפחתה ממוצא צרפתית-רוסית, והיא חזרה איתו לארצות הברית.
נולדו להם ארבעה ילדים: אלמו ראסל זומוולט השלישי; ג'יימס גרגורי זומוולט; אן פ.
זומוולט קופולה; ומוזטה זומוולט ויטרס.
בנו הבכור של זומוולט, אלמו זומוולט השלישי, שירת בדרגת סרג'נט על אחת מסירות הסיור של זומוולט במהלך מלחמת וייטנאם.
בינואר 1983 הוא אובחן כחולה בלימפומה, וב-1985 התגלה שהוא חולה גם בלימפומת הודג'קין.
בנוסף, נכדו אלמו ראסל זומוולט הרביעי נולד ב-1977 עם לקויות למידה.
אדמירל זומוולט ומשפחתו היו משוכנעים שגם הבן וגם הנכד היו קורבנות של אייג'נט אורנג', שאותו הורה האדמירל לרסס מעל דלתא המקונג כדי להשמיד את הצמחייה ו
במאמר שפורסם בניו יורק טיימס ב-1986, אמר אלמו זומוולט השלישי:
אדמירל זומוולט ובנו שיתפו פעולה עם הסופר ג'ון פקאנן כדי ליצור את הספר "אבי, בני", שיצא לאור בהוצאת מקמילן בספטמבר 1986, שם דנו בטרגדיה המשפחתית של מאבקו של בנו בסרטן.
בשנת 1988, הספר הפך לסרט טלוויזיה באותו שם, בכיכובו של קרל מאלדן בתור האדמירל וקית' קאראדין בתור בנו.
אלמו זומוולט השלישי נפטר מסרטן ב-14 באוגוסט 1988, בגיל 42, שלושה חודשים לאחר הצגת סרט הטלוויזיה.
במהלך מחלתו של בנו בתחילת שנות ה-80, אדמירל זומוולט היה פעיל מאוד בשתדלנות הקונגרס להקמת רישום לאומי של תורמי מח עצם.
תורמים כאלה משרתים חולים שאין להם תורמי מח עצם תואמים במשפחותיהם.
אף על פי שבנו הצליח בסופו של דבר לקבל השתלה מאחותו שלו, לחולים רבים אין קרובי משפחה שמסוגלים ומוכנים לעזור בדרך זו.
ככזה, מאמציו היו גורם מרכזי בהקמת תוכנית תורמי מוח לאומית (NMDP) ביולי 1986. אדמירל זומוולט היה היו"ר הראשון של מועצת המנהלים של ה-NMDP.
בשנותיו האחרונות, זומוולט התגורר במחוז ארלינגטון, וירג'יניה.
זומוולט נפטר ב-2 בינואר 2000, בגיל 79, במרכז רפואי אוניברסיטת דיוק, בדורהאם, צפון קרוליינה ממחלת מזותליומה ממאירה.
טקס הלווייתו התקיים בכנסיית האקדמיה הימית של ארצות הברית.
הנשיא ביל קלינטון שספד לו כינה אותו:
סדרת משחתות טילים של צי ארצות הברית נקראה בשם "זומוולט" לכבודו, והספינה הראשונה בסדרה, נושאת את שמו (USS Zumwalt (DDG-1000 לפי מסורת הצי.
בשנת 2013, שונה שמו של מרכז לטיפול במזותליומה ממאירה במערב לוס אנג'לס, למרכז הטיפול והמחקר על שם Elmo Zumwalt.
המרכז מתמחה בחקר מזותליומה, במיוחד עבור חיילים משוחררים שאולי נחשפו לאסבסט במהלך שירותם.
תמונתו של זומוולט תלויה ב"מוזיאון שרידי המלחמה" בהו צ'י מין סיטי, ליד תמונות של ג'ון קרי, רוברט מקנמרה, וורן כריסטופר, ומכובדים אמריקאים אחרים, לזכר ביקור שערך לאחר נורמליזציה של היחסים בין וייטנאם וארצות הברית.
בספרו הראשון, "על המשמרת", ציטט זומוולט בהרחבה ראיון עם האדמירל היימן ריקובר, שראיין את כל הקצינים בעלי אחריות הקשורה להנעה גרעינית.
ריקובר וזומולט ניהלו שיחת עימות, כאשר זומוולט התייחס אליה כחוויה משפילה.
זומוולט היה חבר באחווה "סיגמה פי אפסילון", החל ב-1980.
בשנת 1994 העניקה קרן הזיכרון של הצי האמריקני לזומוולט את "פרס המלח הבודד" עבור הקריירה הימית המכובדת שלו.
בשנת 1972, זומוולט הפך לחבר כבוד של האגודה השוודית המלכותית למדעי הצי.
אלמה שיליי אדמס היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת קרוליינה הצפונית.
אדמס, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז קונגרס השוכן בלב בירת קרוליינה הצפונית, שארלוט.
היא נבחרה לראשונה אל בית הנבחרים בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-2014 לאחר התפטרותו של מל ואט, ונעשתה לאישה ה-100 ב.
אדמס נולדה ב-27 במאי 1946 בהיי פוינט שבקרוליינה הצפונית.
הוריה היו בנג'מין שיילי ומטי סטוקס.
ב-1964 השלימה אדמס את לימודיה התיכוניים בתיכון וסט סייד השוכן בניוארק שבניו ג'רזי.
אחר כך קיבלה תואר ראשון ב-1969 ותואר שני ב-1972 מאוניברסיטת המדינה A&T של קרוליינה הצפונית, שניהם בחינוך.
אדמס המשיכה ללימודי דוקטורט בחינוך רב-תרבותי באוניברסיטת המדינה של אוהיו בשנת 1981. בשנים 1984–1986 הייתה חברה במועצת בתי הספר של עיריית גרינסבורו, וב-1987 החלה לכהן כחברה במועצת העירייה עצמה עד למינויה אל בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנת 1994.
באפריל 1994 מונתה אדמס אל בית הנבחרים המדינתי של קרוליינה הצפונית על מנת להחליף את הרמן גיסט, שמת בתפקידו.
המחוז ממוקם במחוז גילפורד וכולל את רוב החלקים הדרום-מזרחיים של גרינסבורו.
טרם מינויה לתפקיד הכריזה אדמס כי תתמודד מול גיסט בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות אמצע הכהונה של 1994. לאחר שמונתה למושב, ניצבה אדמס בפני איש העסקים השמרני או.סי סטאפורד בפריימריז הדמוקרטי.
סטאפורד היה מועמד רב-שנתי שהתמודד למתפקידים מרובים פעם כדמוקרטי ופעם כרפובליקני.
בעבר אתגר את גיסט כרפובליקני בבחירות הכלליות ב-1992. בשנת 1994, כשהוא מתמודד כדמוקרט, גברה עליו אדמס במהלך הבחירות המקדימות.
היא נבחרה אחר כך לתקופת כהונה מלאה, וכיהנה בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית עד 2014.
באפריל 2013 מונה מל ואט , חבר הקונגרס מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית, למנהל סוכנות מימון הדיור הפדרלית.
אדמס הייתה מהראשונים שהודיעו כי אם מינויו של ואט יאושר בידי הסנאט של ארצות הברית, היא תתמודד בבחירות המיוחדות.
ואט אושר בדצמבר 2013. אדמס הגישה רשמית ניירת להתמודדות בשתי מערכות הבחירות המקדימות הן לקדנציה מלאה ב והן למילוי שארית כהונתו של ואט בקונגרס ה-113. אדמס הושבעה לתפקידה ב-12 בנובמבר 2014 כדי למלא את שבעת השבועות הנותרים לתקופת כהונתו של ואט.
אדמס היא האישה הצבעונית השנייה המייצגת בבית הנבחרים האמריקאי את קרוליינה הצפונית.
הראשונה הייתה אווה קלייטון .
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמכה בהילרי קלינטון והתחייבה להעניק לה את תמיכתה כצירת-על.
בינואר 2017 החרימה את אדמס את ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
ב-11 ביולי 2020, אדמס צייצה בשוגג כי ג'ון לואיס נפטר כשלמעשה הוא נח בביתו.
ב היא מכהנת כסגנית יושב ראש ועדת החקלאות של בית הנבחרים, לאחר שהחליפה בתפקיד את פילמון ולה מטקסס, וכן היא חברת בוועדת החינוך והעבודה ובה היא משמשת כיושבת-ראש תת-הוועדה להגנה על זכויות העובדים.
אלמו היא דמות מפלצת אדומה קטנה וחביבה מהמהדורה האמריקנית של תוכנית הטלוויזיה לילדים ארוכת השנים "רחוב סומסום".
אלמו נוהג תמיד לדבר בגוף שלישי.
הדמות מארחת פינה קבועה משלה בתוכנית באורך חמש דקות בשם "עולמו של אלמו" אשר מיועדת יותר לפעוטות.
לאלמו יש כלבה בשם "טנגו", דגה בשם "דורותי" (בגרסה העברית נקראת "דגיגה") ואבן מחמד בשם "רוקו" (Rock באנגלית זה אבן).
במקור דיבב את הדמות קווין קלאש בין השנים 1984 עד 2013. בעקבות התפטרותו של קלאש בסוף 2012 הדמות מדובבת מאז ואילך על ידי ריאן דילון.
מוצרים רבים נמכרים עם דמותו של אלמו, כאשר אחד מהצעצועים הפופולריים ביותר עם דמותו הוא הצעצוע "Tickle me Elmo" (דגדג אותי אלמו) אשר מסוגל לנוע, לרקוד, לצחוק ולדבר.
הצעצוע פופולרי במיוחד בארצות הברית - במיוחד במהלך שנות ה-90 בה הוא יצא לראשונה לשווקים.
בישראל איריס זינגר הייתה הראשונה לדבב את הדמות בעברית, ואחריה הדמות דובבה על ידי ירון חי מנשה, שמחה ברבירו ואריאל דורון.
כיום, צביקה פורמן מדבב את אלמו בסדרות המדובבות המיובאות מחו"ל, אפרת גונן בתוכנית האירוח של אלמו ובהופעות בישראל מפעיל ומדבב אותו אריאל דורון.
אלמו נוגאנן (באסטונית: Elmo Nüganen; נולד ב-15 בפברואר 1962, ייהבי) הוא במאי תיאטרון אסטוני.
אלמו נוגאנן נולד בייהבי (אסטוניה הסובייטית) ולמד משחק באקדמיה לתיאטרון ומוזיקה בטאלין אותה סיים בשנת 1988. לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד בתיאטרון בויליאנדי.
בשנת 1992 הוא עבר לתיאטרון בטאלין.
בנוסף לעבודה בתיאטרון נוגאנן ביים מספר סרטים.
סרטו Names in Marble שצולם בשנת 2002 מתאר את אירועי מלחמת העצמאות של אסטוניה.
הסרט זכה להצלחה רבה באסטוניה והוקרן בפסטיבל קולנוע באיטליה.
בשנים 1998–2002 ו-2008–2012 נוגאנן היה פרופסור באקדמיה לתיאטרון ומוזיקה בה למד.
הוא נשוי לשחקנית אנה ראמן שעובדת בתיאטרון בטאלין והצטלמה בסרטים של נוגאנן.
אלמו אוורט סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-27 בשנים 1956–1957.
אלמו סמית' נולד בגראנד ג'נקשן שבקולורדו.
כשהיה בן 10 נפטרה אמו, וכשהיה בן 13 נפטר אביו והוא נותר יתום.
הוא נשלח לחיות עם דודו בחווה ליד העיר ויילדר שבאיידהו.
הוא פרנס את עצמו והמשיך בלימודיו בקולג' איידהו שבקולדוול.
ב-1932 קיבל סמית' תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה ועבר לעיר הסמוכה אונטריו שבאורגון, מעבר לנהר סנייק.
באונטריו החל סמית' קריירה ארוכה ומצליחה בעסקי העיתונות.
בשנת הגעתו לעיר הוא ניהל את העיתון Argus Observer, וב-1936 הוא ייסד את העיתון Ontario Observer.
כבעלים ומוציא לאור של עיתון, הוא החל לרכוש מעמד בקהילה ונכנס לפוליטיקה.
ב-1940 נבחר סמית' כראש עיריית אונטריו, וב-1942 הוא נבחר לכהונה שנייה.
ב-1943 הוא התפטר כדי להתגייס לצי ארצות הברית, ושירת בו במלחמת העולם השנייה.
סמית' הגיע לדרגת לוטננט והשתתף במערכה באוקיינוס השקט.
הוא הטיס מטוסי מטען, ובהמשך פיקד על בסיס תובלה אווירי בדרום האוקיינוס השקט.
עם תום המלחמה ב-1945 הוא שב לחיים האזרחיים.
עם שובו לאונטריו נבחר סמית' שוב כראש העיר.
הוא המשיך לנהל את עסקי העיתונות שלו, רכש את העיתון Blue Mountain Eagle שבעיר ג'ון דיי, וחלקים מהעיתון The Madras Pioneer במקביל למכירת העיתונים שהחזיק באונטריו.
ב-1948 נבחר סמית' מטעם המחוזות גרנט, מלהיור והרני לסנאט של אורגון.
כחבר הסנאט המדינתי עמד סמית' מול גופי השדלנות של ענף התובלה במשאיות וענף העץ בעלי ההשפעה כדי להעביר את החוקים להגדלת מיסי הכבישים המדינתיים.
תמיכתו במיזמי תחבורה הקנו לו בסופו של דבר ב-1952 את תפקיד יושב הראש של ועדת הכבישים והדרכים של הסנאט, וב-1955 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
ב-31 בינואר 1956 נפטר באופן פתאומי מושל אורגון פול פטרסון.
כנשיא הסנאט היה סמית' הראשון בסדר הירושה והוא הושבע כמושל אורגון ה-27 כדי לכהן בתפקיד עד תום המחצית הראשונה של תקופת כהונתו המתוכננת של פטרסון.
עם כניסתו לתפקיד, החל סמית' לנהל את ענייני המדינה ובמקביל גם את מסע הבחירות למשרת המושל.
ממשלו גייס בהצלחה את הכספים לחינוך הציבורי, הקים ועדה בנוגע להזדקנות, והצטרף לתאגיד תלת-מדינתי לחשמל ולמים.
הוא ניהל את כספי המדינה בגישה שמרנית.
סמית' גם סייע להקים את מועצת משאבי המים של אורגון, שהיא הסוכנות המדינתית שמנהלת את משאבי המים של אורגון עד היום.
לאחר שזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לכהונה נוספת כמושל בזכות עצמו, נוצח סמית' בבחירות הכלליות ולא עלה בידו להשלים את השנתיים הנוספות בכהונתו המתוכננת של קודמו.
יריבו מטעם המפלגה הדמוקרטית, רוברט הולמס, ניצח בבחירות והושבע כמושל הבא.
לאחר תום כהונתו עזב סמית' את בירת אורגון סיילם, והתרכז בעסקי העיתונות שלו.
הוא רכש כמה שבועונים ואת העיתון Albany Democrat-Herald, שהיה רכישתו הגדולה ביותר.
בסופו של דבר הוא עבר לעיר אולבני כדי לנהל את העיתון שרכש בצורה טובה יותר.
ב-1960 ניסה סמית' לשוב לפוליטיקה לאחר שהסנאטור מטעם אורגון, ריצ'רד נויברגר, נפטר בעת כהונתו.
בבחירות המיוחדות הוא נוצח על ידי אלמנתו של הסנאטור המנוח מורין ניוברגר.
ב-1964 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לתפקיד יושב הראש הארצי של המפלגה הרפובליקנית.
ניסיונו האחרון להיבחר למשרה פוליטית היה גם הוא ללא הצלחה כאשר התמודד על משרת יושב ראש המפלגה באורגון.
אלמו סמית' נפטר באולבני ב-15 ביולי 1968 בגיל 58. הוא נטמן בפארק הזיכרון וילאמט שבעיר.
בנו של סמית', דני סמית', היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אורגון בשנים 1981–1991 והיה מועמד הרפובליקנים למשרת מושל אורגון ב-1994.
אלמה הוא מחזה מאת יהושע סובול, שעלה לראשונה ב-1996 בווינה.
המחזה מורכב מסצנות שונות מחייה של אלמה מאהלר, המתרחשות בו זמנית בקומות שונות ובחדרים שונים בתוך מבנה ולא באולם תיאטרון, בהשתתפות הקהל.
בשנת 1999 המחזה עובד לסרט טלוויזיה בן שלושה חלקים על ידי הבמאי פאולוס מנקר.
בסוף 2009 עלה המחזה בישראל, במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים, כהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי וחברת "אלמה הפקות" האוסטרית.
המחזה מתאר את חייה של האמנית אלמה מאהלר-ורפל בסצנות מקבילות שונות.
החלק הראשון מספר את סיפורם של אלמה וגוסטב מאהלר, נישואיהם, ויחסיה של אלמה עם גוסטב קלימט, עם במאי התיאטרון מקס בורקהרד והמורה לפסנתר אלכסנדר זמלינסקי.
לאחר שמונה שנות נישואים, אלמה פוגשת את האדריכל הצעיר וולטר גרופיוס ומתאהבת בו.
קו עלילה שני מספר את סיפורו של גרופיוס ומפגשיו עם הסופר פרנץ ורפל, ליל האהבה שלו עם אלמה והעימות עם מאהלר.
ויכוח גדול מותיר את מאהלר מיואש והוא מחפש נחמה בטיפול אצל זיגמונד פרויד.
קו עלילה נוסף הוא המפגש של אנה מאהלר, בתה של אלמה, עם פרנץ ורפל והנסיעה שלו לארץ ישראל ב-1925. בסוף החלק הראשון של המחזה נקבר גוסטב מאהלר בתהלוכה גדולה.
לאחר מכן הקהל מקבל הזמנה לסעודת ההלוויה של מאהלר.
בחלק השני מופיע אוסקר קוקושקה, עימו ניהלה אלמה מערכת יחסים רומנטית סוערת.
הוא צריך לצאת למלחמה ונפצע קשה.
במקביל, נודע לפרנץ ורפל באיטליה שספריו נאסרו בגרמניה הנאצית, הוא היגר עם אלמה לסנטה ברברה בקליפורניה, ומת שם בשנת 1945. מרוב אכזבה, קוקושקה הנחה את אלמה להכין עבורו בובה בגודל טבעי.
הזמין את כל המעורבים לנשף מסכות אירוטי.
את ראשה של הבובה עורפים ונושאים אותה בתהלוכת ניצחון.
במהלך השנים הורחב המחזה כך שיכלול סצנות ודמויות חדשות.
לדוגמה, בתה של אלמה, מאנון גרופיוס, אהובה האחרון של אלמה, הכומר יוהנס הולנשטיינר, אביה של אלמה אמיל יעקב שינדלר, יצרנית הבובות הרמינה מוס, הביולוג פול קמרר, הקונסול הפורטוגלי ארישטידש דה סוזה מנדש ומזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי", אהרן כהן.
המחזה האינטראקטיבי, שסובול מכנה "פולידרמה", הופקה ביוזמת המנהל האמנותי קלאוס באכלר ב-1996 עבור פסטיבל וינה (Wiener Festwochen).
הצגת הבכורה במבנה במבנה בית הבראה לשעבר בפורקרסדורף שבפרברי וינה, בבימויו של פאולוס מנקר.
בית ההבראה שליד וינה הוא מבנה של אדריכל האר נובו יוזף הופמן, חברו של אביה החורג של אלמה מאהלר, קרל מול, והאדריכל של הווילה של אלמה מאהלר בשכונת Hohe Warte.
האווירה המיוחדת במבנה והאפשרות של הקהל להשתתף באופן אינטראקטיבי בהצגה, להסתובב בחדרים השונים כמו אחד מאורחיה העכשוויים, ואף להשתתף בארוחת ערב או ללגום משקה, הביאו להצלחת המחזה.
הוא הוצג למעלה מ-400 פעמים בין השנים 1996 ל-2011. ב-1999 צילם וביים מנקר את ההפקה לשידור בטלוויזיה.
מנקר גם הקים חברת הפקות שמנהלת את הפקת המחזה באתרים השונים בהם הוא הועלה.
סובול מתאר את המחזה כ"מסע תיאטרלי", עם תחנות שונות, דמויות וקווי עלילה מקבילים.
הצופה נשלח למסע בזמן ובמרחב ויכול לבחור אחרי איזה אדם ופרספקטיבה לעקוב.
הוא מוותר על תפקידו הפסיבי באופן קונבנציונלי ובכל זאת נשאר צרכן, במיוחד מכיוון שההשתתפות בהופעה קשורה לארוחת ערב חגיגית.
כדי לראות את כל הסצנות מומלץ לראות אותה לפחות שלוש פעמים, אך השיא עומד על 73 ביקורים של צופה נלהב.
לאחר בית ההבראה בפורקרסדורף ליד וינה, המחזה עלה במקומות הקשורים לחייה של אלמה מאהלר, בשפות שנוה: בארמון בוונציה (2002), במנזר נטוד בליסבון, 2004 לוס בתיאטרון לוס אנג'לס, במרכז העיר לוס אנג'לס (2004), ארמון פטרונל ליד וינה (2005), בארמון יורש העצר (Kronprinzenpalais) בברלין (2007).
בשנת 2010, בשנת ה-15 להפקה, המחזה הוצג שוב בווינה, במבנה ישן של משרד הדואר והטלגרף, ויום הולדתו ה-150 של גוסטב מאהלר נחגג ב-7 ביולי 2010 בביצוע מיוחד של המחזה.
בשנת 2011, בשנה ה-100 למותו של גוסטב מאהלר, עלתה ההפקה בארמון בכיכר Hradschin בפראג.
ב-2012 שוב הוצגו מופעים דו-לשוניים של המחזה במבנה משרד הדואר והטלגרף בווינה.
נמצא באוגוסט 2013, זו השנה ה-18. ההופעות האחרונות בווינה.
בשנת 2014 עברה ההפקה למבה מפעל ישן ליד וינה, שם חגגה ההצגה 20 שנה.
יהושע סובול מתאר את סגנון הפולידרמה:.
המחזה עלה לראשונה בישראל בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1999, בגרסה מקוצרת שערך יהושע סובול, בכיכובם של אסנת פישמן כאלמה הצעירה, אירינה סלזניובה כאלמה המבוגרת, גדליה בסר בתפקיד מאהלר ואלכס אנסקי בתפקיד זיגמונד פרויד
בשנת 2008 תוכננה לעלות הפקה בירושלים על ידי פאולוס מנקר, בעברית עם חלקים ביידיש, לרגל חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל במסגרת פסטיבל ישראל.
אך חילוקי דעות כספיים מנעו את הפקתה.
ביולי 2009 החלה לבסוף ההפקה בעברית במימון חלקי של ממשלת אוסטריה, בשיתוף התיאטרון הקאמרי, בכיכובם של שחקנים ישראלים ואירופים, בעברית ובאנגלית.
האתר שנבחר היה מוזיאון אסירי המחתרות בירושלים.
אך משרד הביטחון, האחראי על ניהול האתר, ביקש לשנות חלק מהמחזה, להסיר קטעי עירום, לא להשתמש בציוריו של אוסקר קוקושקה כחלק מהתפאורה ולא להשתמש בבובה של אלמה בגודל טבעי.
סובול גם שינה את הטקסט והחליף מילים גסות בדימויים מטפוריים.
בהפקה בישראל גם נוספה סצנה - מפגש בדיוני בין מזכיר "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" אהרן כהן לבין אלמה מאהלר בכלא בירושלים, כלומר במקום בו הוצגה.
ההפקה בירושלים זכתה לרוב לביקורת חיוביות, אך מבקר התיאטרון על חוסר התאמת ההפקה לבעלי יכולת תנועה מוגבלת, על המיקום שנבחר שאינו תואם את העלילה.
ב-23 באוקטובר 2009, אחרי שההצגה רצה במשך שלושה שבועות, היא הופסקה לאחר שהבמאי והמפיק פאולוס מנקר החליט לעצור את ההצגה ולשלוח את הקהל הביתה.
לאחר שקצין הבטיחות של התיאטרון הקאמרי החליט שלא ניתן לקיים את אחת הסצנות, בה השחקנים נושאים במשאית אל מחוץ מתחם המוזיאון.
יומיים אחר כך חודשה ההפקה, לאחר שהושגה פשרה לגבי אופן ביצוע הסצנה, והיא רצה במשך שבוע נוסף.
בפברואר 2010, הגיש התיאטרון הקאמרי תביעה בסך חצי מיליון שקל נגד הבמאי ומפיק המחזה פאולוס מנקר.
בגין הפרת הסכמים, מכירת כרטיסים נוספים מעבר לכמות שאושרה, התייחסות מבזה ומשפילה לצופים, לשחקני ועובדי הקאמרי במהלך ההפקה, שהביאו לפגיעה במוניטין ובשמו הטוב של התיאטרון.
אלמה אנג'לה כהן קוגן הייתה זמרת בריטית של פופ מסורתי בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. כונתה בשם "הנערה עם הצחקוק בקולה".
היא הייתה הבדרנית הבריטית בעלת השכר הגבוה ביותר של תקופתה.
היא נולדה ב-19 במאי 1932 בוייטצ'אפל, לונדון, להורים ממוצא יהודי רוסי-רומני.
משפחת אביה, בני הזוג קוג'ינים, הגיעו לבריטניה מרוסיה, בעוד שמשפחת אמה היו פליטים מרומניה.
להוריה של קוגן, מארק ופיי קוגן, נולדה בת נוספת, השחקנית סנדרה קארון, שהמשיכה לשחק את "מאמזי" במבוך הקריסטל, ובן אחד, איבור קוגן.
עבודתו של אביה בתחום מוצרי סדקית גררה שינויי מגורים לעיתים קרובות.
אחד הבתים הראשונים של קוגן היה מעל החנות שלו בוורטינג, סאסקס.
למרות היותה יהודייה, היא למדה בבית הספר של מנזר סנט ג'וזף ברדינג.
אביה היה זמר, אבל הייתה זו אמה של קוגן שהיו לה שאיפות קריירה לשתי בנותיה (היא קראה לקוגן על שם כוכבת המסך השקט אלמה טיילור).
קוגן הופיעה לראשונה בפומבי בתערוכת צדקה בתיאטרון פאלאס ברדינג, ובגיל אחת עשרה, התמודדה בתחרות "מלכת השיר של סאסקס" שהתקיימה במלון ברייטון, וזכתה בפרס של 5 פאונד.
בגיל 14, היא הומלצה על ידי ורה לין למופע מגוון (Variety show) בתיאטרון הגדול בברייטון וביולי 1947 היא הופיעה שם במשך שבוע עם מקס מילר.
בנובמבר 1947, היא הופיעה בתוכנית "הנסיעה של דיק טרפין ליורק" בגרנד, ברייטון.
בגיל 16, אמר לה מנהיג הלהקה, טד הית', "יש לך קול טוב, אבל את צעירה מדי בשביל העסק הזה.
מאוחר יותר יאמר הית': "לשחרר אותה הייתה אחת הטעויות הגדולות בחיי".
ב-1953, בעודה באמצע הקלטת "If I Had a Golden Umbrella", היא פרצה בצחקוק; לאחר מכן היא השמיעה את האפקט בהקלטות מאוחרות יותר.
עד מהרה היא כונתה "הנערה עם הצחקוקים בקולה".
רבות מההקלטות שלה היו גרסאות כיסוי (קאברים) של להיטים אמריקאים, במיוחד אלה שהוקלטו על ידי רוזמרי קלוני, תרזה ברואר, ג'ורג'יה גיבס, ג'וני ג'יימס ודינה שור.
הקול שלה הושווה לעיתים קרובות לקולה של דוריס דיי.
אחת מגרסאות הכיסוי, "Bell Bottom Blues", הפך ללהיט הראשון שלה, והגיע למקום הרביעי ב-3 באפריל 1954. קוגן הופיעה במצעד הסינגלים הבריטי שמונה עשרה פעמים בשנות ה-50, כאשר "Dreamboat" הגיע למקום הראשון.
האלבום הראשון של קוגן, "I Love to Sing", יצא ב-1958.
קוגן הייתה אחת מאמני ההקלטה הראשונים בבריטניה שהופיעו לעיתים קרובות בטלוויזיה, שם ניתן היה להציג את קולה העוצמתי יחד עם אישיותה התוססת ותלבושותיה הדרמטיות.
חצאיות חישוק עם פאייטים וחולצות דמות צמודות עוצבו, לכאורה, על ידי קוגן עצמה ומעולם לא נלבשו פעמיים.
קליף ריצ'רד נזכר: "הרושם הראשון שלי ממנה היה בהחלט תלבושות - כל הזמן חשבתי, כמה תלבושות יכולות להיות לאישה הזאת?
כמעט לכל שיר הייתה תלבושת אחרת.
החצאיות נראו כל כך רחבות - אני לא יודע איפה תלו אותן!" קוגן זכתה בראש משאל הקוראים השנתי של NME כ"זמרת בריטית יוצאת דופן" ארבע פעמים בין 1956 ל-1960.
קוגן הגיעה לישראל למסע הופעות בשנת 1963.
המהפכה המוזיקלית בבריטניה של שנות ה-60, שסימלה עלייתם של הביטלס, הפכה לפתע את קוגן לבלתי אופנתית; בסרט התיעודי של ה-BBC משנת 1991 "אלמה קוגן: הנערה עם הצחקוקים בקולה", ליונל בלייר אמר שהיא נתפסת כ"מרובעת".
הדירוג הגבוה ביותר שלה בשנות ה-60, בבריטניה, היה מס' 26, עם "We Got Love", ורוב ההצלחות שלה בתקופה זו היו בחו"ל, בעיקר בשוודיה וביפן.
לפי דברי הזמר אדי גרשאם היא התאכזבה במיוחד מכך שהקאבר שלה מ-1963 ללהיט האמריקאי "Tell Him" של The Exciters לא החזיר אותה למצעד הבריטי.
ב-1964 הקליטה קוגן את "Tennessee Waltz", בסגנון בלדת רוקנרול; גרסה זו הייתה במקום הראשון בשוודיה במשך חמישה שבועות במצעד הנמכרים ביותר "Kvällstoppen" ומקום 1 במשך לא פחות מ-8 שבועות בטבלת ההצבעות השוודית "Tio i Topp".
"טנסי וולץ" הגיע גם ל-20 הראשונים בדנמרק, בעוד שעיבוד בשפה הגרמנית הגיע למקום ה-10 בגרמניה.
היה לה להיט נוסף במקום הראשון בשוודיה ב-1965, "The Birds and the Bees".
בשנה שלפני כן, 1963, היא זכתה להצלחה בשוודיה כאשר "Tell him" הפך ללהיט.
הוא היה שבעה שבועות במצעד התקליטים הנמכר ביותר "Kvällstoppen" והגיע לשיא במקום ה-10. כשהיא באמצע שנות ה-60 טיילה ברחבי שוודיה עם להקות פופ מקומיות פופולריות, שחבריהן היו צעירים ממנה בעשר שנים, היא קיבלה את הכינוי השובב "פופמורמור" (פופ-סבתא).
קוגן גם כתבה כמה מהשירים שלה.
היא כתבה את התקליט שלה "Just Once More" משנת 1963 (תחת השם הבדוי "אל ווסטרן") יחד עם הפסנתרן הוותיק שלה סטן פוסטר; גם התקליט שלה, "It's You" מ-1964 היה שיתוף פעולה של קוגן-פוסטר, אם כי הפעם תחת שמה.
"Just Once More" הגיע בשיאו למקום העשירי במצעד של תוכנית הרדיו השוודית "Tio i Topp" באוקטובר 1963.
קוגן שמרה על הפופולריות שלה בתעשיית הבידור בבריטניה, והוצע לה לגלם את דמותה של ננסי ב-"אוליבר!".
היא הופיעה בתוכנית הלהיטים של בני עשרה "Ready Steady Go!", וזכתה לכותרת ראשית ב"שיחת העיר".
קוגן התגוררה עם אמה האלמנה בקנסינגטון היי סטריט (ב-44 Stafford Court) בדירה מקושטת מפוארת בקומת הקרקע, שבה היא אירחה לעיתים קרובות מפורסמים אחרים.
המבקרים הקבועים כללו את: הנסיכה מרגרט, נואל קווארד, קארי גרנט, אודרי הפבורן, מייקל קיין, פרנקי ווהן, ברוס פורסיית ' ורוג'ר מור.
ג'ון לנון נזכר שכשהיה נער, בתקופתו במכללת ליברפול לאמנות, הוא נהג לחקות אותה.
אשתו של לנון, סינתיה, אמרה, "ג'ון ואני חשבנו על אלמה כמיושנת וחסרת היפ (מלשון: היפית)".
אבל אחרי שלנון פגש את קוגן בתוכנית הפופ הטלוויזיונית "היכון הכן צא!" ב-1964, הם הפכו לחברים קרובים מאוד.
אחותה של קוגן, סנדרה, אמרה מאוחר יותר שלשניים היה רומן רציני, שהיה צריך להישמר בסוד בגלל האמונה היהודית הנוקשה של משפחתה של אלמה.
קוגן הייתה מקורבת גם לחברי החיפושיות האחרים, במיוחד לפול מקרטני, שניגן לראשונה את הלחן של "Yesterday" על הפסנתר שלה; הוא גם ניגן בטמבורין בהקלטה שלה של "I Knew Right Away".
קוגן ניסתה לעדכן את התדמית שלה על ידי הקלטת מספר קטעים של החיפושיות, אבל ב-1965 הביעו מפיקי התקליטים חוסר שביעות רצון מעבודתה של קוגן, והיה ברור שיש לה בעיות בריאות.
חברתה ועמיתתה אן שלטון ייחסה את הירידה הזו לכמה זריקות 'מאוד ניסיוניות' שלקחה כדי לרדת במשקל, וטענה שאחריהן קוגן לא חזרה לקו הבריאות.
קוגן יצאה לסדרת הופעות במועדונים בצפון אנגליה בתחילת 1966, אך התמוטטה לאחר שתי הופעות והתברר כי חלתה בסרטן הקיבה.
בפעם האחרונה היא הופיעה בטלוויזיה באוגוסט, במקום האורח של התכנית "International Cabaret".
בחודש שלאחר מכן היא התמוטטה שוב בזמן סיבוב הופעות בשוודיה כדי לקדם את "Hello Baby", שהוקלט בלעדית לשוק השוודי.
היא מתה מסרטן השחלות בבית החולים מידלסקס בלונדון ב-26 באוקטובר, בגיל 34.
קוגן נקברה בבית הקברות היהודי בבושי, הרטפורדשייר.
אחותה של קוגן, סנדרה, חשבה שהסדרה אינה מציגה נכון את אחותה.
סנדרה ואמה ניסו לחסום את הפרסום אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר קבעה ועדת התקנים לשידור, כי ה-BBC יתנצל בפני סנדרה על כך שלא כיבדו את רגשותיהם של בני המשפחה שנותרו בחיים.
הקומדיה הרומנטית "In Love with Alma Cogan" הוא סרט בכיכובו של רוג'ר לויד-פק.
הגיבור הוא מנהל מזדקן של תיאטרון המזח המיושן.
הוא חווה פלאשבק, למפגש שלו עם אלמה קוגן, שהופיעה בתיאטרון בצעירותו.
לוח כחול המנציח את קוגן הותקן ליד הכניסה ל-44 Stafford Court, מקום מגוריה הוותיק, ב-4 בנובמבר 2001. הלוח מומן על ידי מועדון המעריצים הבינלאומי אלמה קוגן, בשיתוף עם אגודת וורתינג.
אלמוג כהן (נולד ב־12 בינואר 1988, כ"ב בטבת ה'תשמ"ח) הוא פוליטיקאי ישראלי, המכהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה ובעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת עוצמה יהודית.
בעבר היה לוחם יס"מ ופעיל חברתי, והיה הבעלים של מסעדת "בית הפנקייק" בבאר שבע, שאותה גם ניהל.
כהן נולד בבאר שבע לאב ממוצא פרסי ולאם ממוצא תוניסאי.
אימו היא נכדתו של הרב אליהו חדד, רב קהילת יוצאי תוניסיה באופקים.
כהן גדל באופקים ולמד בישיבת בני עקיבא "אפיקי ארץ".
שירת בסדיר ביחידת מודיעין מטרות.
לאחר שירותו התגייס למשטרה ושירת כ־11 שנים, בין השאר ביס"מ וכסוכן סמוי.
בשנים 2018–2021 היה בעלים של מסעדת "בית הפנקייק המקורי" בבאר שבע.
ב־2021 יסד כהן עם שותפים את העמותה "הוועד להצלת הנגב", אשר מטרותיה המוצהרות הן "פיתוח הנגב בתחומי הכלכלה, מסחר, ביטחון, רווחה אישית וחינוך, וכן פעילות פרלמנטרית וחוץ פרלמנטרית".
בעקבות מבצע שומר החומות, הובילו העמותה וכהן את הקמתו של ארגון המתנדבים "סיירת בראל" במטרה לסייע למשטרה, והוא הושק כפיילוט בבאר שבע, בעומר ובלהבים.
ההתארגנות הוקמה בתחילה בשיתוף פעולה עם משטרת ישראל, אך בהמשך משכה המשטרה את תמיכתה ביוזמה.
קמפיין גיוס התרומות להקמת העמותה נעשה בשיתוף עמותת בצלמו.
ב־2021 הצטרף כהן למפלגת עוצמה יהודית והפך לרכז המפלגה בדרום.
בבחירות לכנסת ה־25 הוצב מטעם עוצמה יהודית במקום השביעי ברשימה המאוחדת לכנסת של הציונות הדתית ועוצמה יהודית, ונבחר לכנסת.
עומד בראש "השדולה לפיתוח וחיזוק הנגב והגליל", שבה חברים חברי כנסת מסיעות שונות .
בשנת 2022 פרסם כהן תמונה בפייסבוק של עצורים כפותים מלווה בכיתוב "אלו שלמטה זוכרים מה עשיתי בצבא..." עם אמוג'י קורץ.
בינואר 2024, בעקבות הפוסט, נחקר כהן באזהרה במשרדי להב 433 בחשד לתקיפה בנסיבות מחמירות.
בנאום במליאת הכנסת טען כהן כי העלה תמונת אילוסטרציה.
באפריל 2024 נסגר התיק ללא כל תשתית להעמדתו לדין.
בינואר 2023 חשבון הטוויטר שלו הושעה זמנית לאחר שכתב בו, בהתייחסו לפעילות כוחות הביטחון הישראליים במחנה הפליטים ג'נין, שבה נהרגו כמה חמושים שירו על החיילים: "עבודה מקצועית ויפה של הלוחמים בג'נין, תמשיכו להרוג בהם".
בתגובה אמר כהן כי ברור שכוונתו הייתה לטרוריסטים ולא לבלתי מעורבים.
בפברואר 2023 שידר כהן ברשתות החברתיות מאולם המליאה בכנסת ופנה לחברי כנסת בלעג, ובכלל זה חיקוי שלהם ושימוש בשמות גנאי.
האירוע קיבל ביטוי תקשורתי נרחב ונדון בוועדת האתיקה.
הוועדה מצאה שחלק מהתבטאויותיו "מהוות השפלה, לעג, ביזוי והשמצה", וכן שניתן להבינן "בהקשר גזעני ואף שוביניסטי".
היא הטילה על כהן נזיפה חמורה, הגבלת שימוש בכל כלי פרלמנטרי עד סוף הכנס (סוף יולי 2023), ושלילת זכות לקבל רשות דיבור במליאה ובוועדות הכנסת לחמישה ימים.
במאי 2023, לאחר עימות של כהן עם עוזרו של איתמר בן גביר, הדיח בן גביר את כהן מוועדת החוץ והביטחון, והכניס במקומו את לימור סון הר־מלך.
כהן נמנה עם יוזמי "חוק הפרוטקשן", תיקון לחוק העונשין שנועד לשפר את ההתמודדות עם התופעה של סחיטת דמי חסות.
ב־7 באוקטובר 2023 לחם בקרב אופקים במהלך טבח שבעה באוקטובר.
מאוחר יותר חשף כי נזקק לטיפול בפוסט־טראומה בשל השתתפותו בלחימה.
בשנים 2023–2024 יזם מאבק למען חשיפת פרטיה של פרשת הקצין המתחזה שהתרחשה בראשית מלחמת חרבות ברזל, אשר כללה מרכיבים של התחזות לאחר ומסירת מידע.
בעניין זה התראיינו חה"כ כהן ופרקליטו פעמים רבות, וכהן עתר כמה פעמים לבית המשפט במטרה לחשוף את פרטי הפרשה.
אחת מטענותיו היא שפרשת ריגול זו גרמה לדיחוי בפלישה הקרקעית של צה"ל לעזה בתחילת המלחמה.
ביוני 2024 פעל כהן לקבלת החלטה בממשלה על מתווה פיצויים לתושבי אופקים.
ב־29 ביולי 2024 השתתף כהן בעימותים סמוך למחנה שדה תימן, על רקע מעצר חיילים החשודים בהתעללות במחבל חמאס.
בנובמבר 2024 אושר בכנסת חוק גירוש משפחות מחבלים, שכהן היה אחד מיוזמיו.
בדצמבר 2024 הצביע כהן עם הקואליציה בעד החוק למיסוי רווחים כלואים, בניגוד להוראתו של בן גביר לחברי מפלגתו להצביע נגד החוק, ובזכותו עבר החוק על חודו של קול.
במאי 2024 הגיש כהן תביעת דיבה נגד העיתונאי חיים לוינסון.
את כתב התביעה הגיש כהן ללוינסון בשידור חי, בעת שהתראיין בתוכנית הטלוויזיה אופירה ולוינסון.
בהליך גישור הסדירו הצדדים את המחלוקת ובעקבות זאת ביקשו לדחות את התביעה ללא צו להוצאות.
ב־2 באפריל 2025 התמנה כהן לסגן שר במשרד ראש הממשלה והתפטר מהכנסת מכוח החוק הנורווגי.
מתוקף התפקיד הוא היה אמור לעמוד בראש ועדת היגוי להקמת שדה תעופה משלים לנתב"ג בנגב.
ב־29 ביוני אותה שנה הודיע על התפטרותו ועל חזרתו לכנסת, כדי לקדם הצעת חוק להקמת שדה תעופה אזרחי בנבטים.
בינואר 2026 אמר בראיון כי "לעזה אין ולא יהיה יום אחרי.
צריך להרוג שם את כל המחבלים ולהגלות את כל השאר, אני דוחף לזה בכל הכוח".
בריאיון בשנת 2022 הגדיר את עצמו "מסורתי עם כיפה בלב".
נשוי לגלי ולהם שלושה ילדים.
אלמה וייך חושן (נולדה ב-5 בספטמבר 1965) היא מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית.
וייך חושן נולדה ב-1965, גדלה בתל אביב ולמדה בתיכון אליאנס.
במשך שנים עסקה בעריכת דין ושימשה כיועצת משפטית לחברות הכבלים.
בשנת 2001 החליטה לשנות את חייה ונרשמה ללימודי בימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
מאז היא כותבת, מביימת ומפיקה את יצירות התיאטרון שלה, וכן מורה לדרמה ורכזת מגמת תיאטרון בתיכון בן-צבי בקריית אונו.
ב-2011 ראה אור רומן הביכורים שלה, כף רגלו של הסוס, בהוצאת זמורה ביתן.
מפלט ים - מחזה מאת אדוארד אלבי בכיכובם של דויד בילנקה וגילה פוליצר.
הדרך למטה - במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר.
מוכרת הנעליים - מחזה קצר על יחסי כוחות בין גבר לאישה ועל הטרדה מינית במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר, 2012
תג מחיר - זוכה צל"ש למחזה ולשחקנים הטובים בפסטיבל עכו 2013
על הבגידה - מותחן פסיכולוגי של מאבק כוחות בין גבר לאישה.
השליח - הצגה על רצח שליח האו"ם הרוזן ברנדוט ב-1948. תמונע 2015
למה רק כבשים - מחזה על פי ספרה של אלינוער קלר, במסגרת פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
לרעך כמוך - כתיבה בשיתוף נוגה אלקין אפרת והמטה למאבק בגזענות.
קין - הצגת יחיד של אייל שכטר.
כתיבה במשותף עם נאוה צוקרמן ובבימויה.
שלוש מלכות ופילגש - טקסטים למופע מן המקורות על דמויותיהן של מיכל בת שאול, אביגיל אשת נבל, בת שבע אשת אוריה החתי ורצפה בת איה.
חופש מוחלט - עיבוד ובימוי במשותף עם נוגה אפרת לספרו של פאבלו קאצ'ז'יאן.
המסע של שני היצורים האנושיים האחרונים, בעולם המסכים והאינסטגרם.
מנחם יוצא למלחמה - מחזה שכתבה וייך עם אחיה דדי גל, המבוסס על סיפור אמיתי שקרה להם, בו תמונה של משפחתם התפרסמה במפתיע במוסף "שבעה ימים" של ידיעות אחרונות.
אדמה דקה - מחזה מאת יהושע סובול.
פדרה אהובתי - עיבוד מודרני לסיפור המיתולוגי של פדרה.
בוקר טוב מר היימר - על פי ספרו של אמנון שמוש.
fake - סאטירה פוליטית עכשווית בהשראת ספר מלכים.
משחק מסוכן - מחזה בבימויו של אורי מורג.
אימה של אלמה, שושנה וייך-שחק, היא מוזיקולוגית ואשת חינוך מוזיקלי אשר השפיעה רבות על החינוך המוזיקלי במחוז תל אביב, בהיותה מפקחת על החינוך המוזיקלי בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
אביה, הנרי וייך, הוא סופר המפרסם את ספריו במקסיקו.
אחותה אלה וייך הייתה רקדנית פלמנקו בספרד, אחיה דדי גל הוא סטנדאפיסט ואחותה אוריאנה וייך עוסקת בקולנוע.
נשואה ליואב חושן, איש הייטק וקלידן ב'להקה פיקטיבית'.
היא ומקס רושטל נחשבו לתומכים העיקריים במסורת של קרל פלש.
מודי הייתה למורה בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט.
אין שום הקלטות של ביצועיה והיא נזכרת במעט מאוד מקורות יחס.
על אף פרסומה הקודם, שמה נשכח למעשה למשך שנים רבות.
היא הופיעה במהדורות מוקדמות של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים ומילון בייקר, אבל איננה מוזכרת במהדורות מאוחרות יותר.
אלמה מרי טמפלטון מודי נולדה ב-12 בספטמבר 1898 במחוז קווינסלנד, אוסטרליה.
אביה, סקוטי שהיה סוחר בכלי מתכת, מת ב-9 ביולי 1899, כשאלמה הייתה בת פחות משנה.
אמה, מורה למוזיקה, הייתה בת למהגרים מאירלנד.
היא למדה נגינה בכינור במאונט מורגן.
אמה החלה ללמד אותה בגיל רך, ומגיל 5 ואילך למדה אצל לואיס ד'האגה ברוקהמפטון.
היא החלה להופיע ברסיטלים פומביים בגיל 6 - כתב מקומי מ"מורנינג ביולטין" תיאר את הופעתה ברוקהמפטון באוקטובר 1904: נגינתה את הברסז של רנארד, בליווי הר האגה על הפסנתר, הציגה אפשרות של כישרונות מוזיקליים מפתיעים בהתפתחותם בגיל צעיר כל כך.
יכולת הביצוע שהציגה בזה ובקטע ההדרן שלה - "קנצונטה" (דאוב) - הייתה בהחלט ראויה לציון." ב-1905 עברה בהצטיינות את הבחינות לכינור, בציון הגבוה ביותר.
מודי למדה נגינה בכינור במאונט מורגן, תחילה אצל אמה האלמנה, מגיל צעיר מאוד, ומגיל חמש אצל לואי ד'האגה ברוקהמפטון.
היא החלה להופיע ברסיטלים פומביים בגיל 6 - הופעה ברוקהמפטון באוקטובר 1904 תוארה על ידי הכתב המקומי של "המורנינג ביולטין" במילים "נגינתה את הברסז מאת רנאר, בליווי הר האגה בפסנתר, הציג אפשרות לכישרונות מוזיקליים מפתיעים המתפתחים בגיל צעיר ביותר.
יכולת הביצוע שהוצגה ביצירה זו, וביצירה שנוגנה כהדרן - "קנצונטה" מאת דאובה, הייתה ראויה בהחלט לציון.
ב-1905 עברה בהצטיינות את בחינות הכנור, שבהן השיגה את הציון הגבוה ביותר.
בשנת 1907, בגיל 9, קיבלה מודי מלגה לקונסרבטוריון של בריסל, שם למדה שלוש שנים אצל אוסקר בק, בהנחייתו הכללית של סזאר תומסון (בהמשך, לאחר שהתפרסמה, טענו הן בק והן תומסון למעמד המורה הראשון במעלה שלה).
בתקופת לימודיה בבריסל נלוותה אליה אמה, שנשארה עמה עד מותה, כשאלמה הייתה בת 20. ב-1913 המליצו עליה למקס רגר, שכתב, אחרי ששמע את נגינתה, לפטרון שלו, הדוכס גיאורג מזאקסן-מיינינגן:
במיינינגן, אייזנאך והילדבורגהאוזן ניגנה מודי קונצ'רטי בניצוח רגר, והופיעה עמו ברסיטל.
רגר המליץ עליה לפני מארגני קונצרטים אחרים.
ב-1914, הקדיש לה את יצירתו "פרלוד ופוגה" לכינור סולו, אופוס 131a מס' 4. בני הזוג רגר היו חשוכי ילדים, ובין מקס לאלמה התפתחו יחסי אב ובת.
אמה תכננה לחזור לאוסטרליה ולהשאיר את אלמה בחסות מקס ואלזה רגר, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את יציאתה מאירופה.
האם והבת נשארו במיינינגן לחודשים הראשונים של המלחמה, ואחר עברו לבריסל.
רגר הלך לעולמו ב-1916 ולא שב לראות את אלמה.
אלמה ואמה התנסו בימים קשים מאוד בבריסל.
אלמה כחשה וחלתה, וטענה שלא נגעה בכינורה במשך ארבע שנים.
אמה מתה בשחפת או בשפעת באביב 1918.
אלמה חזרה באוקטובר 1918 לגרמניה, שם התגוררה בטירה מן המאה ה-12 בהרי הרץ כבת חסותו של הנסיך כריסטיאן ארנסט משטולברג וורינגרודה.
לא ידוע איך התוודעה אל הנסיך.
כך או אחרת, בתקופת שהותה שם פגשה את בעלה לעתיד.
היא רצתה ללחזור לנגינה בכינור, שהתדרדרה במידה רבה בשנות המלחמה, וב-1919 יצרה קשר עם קרל פלש בהנובר.
הוא הסכים לקבל אותה כתלמידתו.
היא המשיכה ללמוד אצל פלש במשך כל קריירת המסעות שלה ואחרי הולדת בנה.
פלש רחש חיבה מיוחדת לאלמה מודי (הוא כתב "מכל התלמידים בקורס שלי חיבבתי ביותר את אלמה מודי").
מודי קבעה את משכנה בגרמניה ומעולם לא חזרה לאוסטרליה.
בברלין ניגנה ב-6 בנובמבר 1919 עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח מקס פון שילינגס, ביצוע בכורה של הקונצ'רטו לכינור במי מינור, אופוס 7, מאת קורט אטנברג.
בעונת 1922–1923 ניגנה בתשעים קונצרטים, שבעים מהם תוך שבעה חודשים, במסע קונצרטים שהביאה לשווייץ, איטליה, פריז, ברלין והמזרח התיכון.
משנת 1922 (או קודם לכן), היה איש העסקים השווייצרי ורנר ריינהרט לכוח המניע בקריירה שלהה ולאורח קבוע בבתיה בווינטרטור ובמקומות אחרים, שם יצרה קשרים עם רוב השמות הבולטים בזירת המוזיקה העכשווית של התקופה.
היה זה ריינהרט שנתן לה כינור גוארנרי שהיה שייך קודם לפריץ קרייזלר.
באמצעות ריינהרט פגשה מודי ב-1923 את המשורר ריינר מריה רילקה, שהתרשם מאוד מנגינתה.
באמצעות ריינהרט הגיעה להופיע ברבים מן הפסטיבלים של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו.
מודי עודדה את ביצוע המוזיקה של הנס פפיצנר והוא הקדיש לה את הקונצ'רטו שלו לכינור בסי מינור, אופוס 34 (1923).
היא ניגנה אותו בביצוע בכורה בנירנברג ב-4 ביוני 1924, בניצוח המלחין.
מודי פרשה חסותה על הקונצ'רטו הזה וביצעה אותו למעלה מ-50 פעמים בגרמניה עם מנצחים שונים, בהם פפיצנר, וילהלם פורטוונגלר, הנס קנאפרטסבוש, הרמן שרכן, קרל מוק, קרל שוריכט ופריץ בוש.
אותו זמן נחשב הקונצ'רטו של פפיצנר לתוספת החשובה ביותר לרפרטואר הקונצ'רטי לכינור מאז הקונצ'רטו הראשון לכינור של מקס ברוך, אם כי בימינו הוא נעלם מן הרפרטואר של רוב הכנרים.
בין 1921 למותה ב-1943, הופיעה מודי לעיתים קרובות עם הפסנתרן והמלחין הלטבי אדוארד ארדמן, למשל בסונאטה לכינור של פפיצנר, שהוקדשה לה.
ארדמן הקדיש לה את הסונאטה לכינור סולו, אופוס 12 (1921), והיא ניגנה אותה בביצוע בכורה בברלין באוקטובר 1921. מבקר המוזיקה האוסטרלי-אנגלי וולטר ג'.
טרנר כתב על רסיטל ששמע בביצוע שניהם בלונדון באפריל 1934, "היה זה דואו הכינור-פסנתר הטוב ביותר ששמעתי מעודי".
הקונצרט המשותף האחרון שלהם התקיים ב-4 במרץ 1943, שלושה ימים לפני מותה, כשהיו באמצע מחזור של סונאטות מאת בטהובן.
ארנסט קרנק נשא לאישה את אנה מאהלר (בתו של גוסטב מאהלר במרץ 1924, כשקרנק עמד בהשלמת הקנצ'רטו לכינור מס' 1, אופוס 29. אלמה מודי סייעה לקרנק, לא בסימון תפקיד הכינור בפרטיטורה, אלא בהשגת מימון מוורנר ריינהרט, בתקופה של אינפלציה משתוללת בגרמניה.
לאות תודה, הקדיש קרנק את הקונצ'רטו למודי, והיא ניגנה אותו בביצוע בכורה ב-5 בינואר 1925, בדסאו.
בינתיים התפרקו נישואי קרנק לאנה מאהלר, והגירושין היו לסופיים ימים ספורים אחרי קונצרט הבכורה.
קרנק לא בא לקונצרט הבכורה, אבל היה לו רומן עם מודי.
מעולם לא הזדמן לו לשמוע אותו מנגנת את הקונצ'רטו שלו, אבל הוא "הנציח כנה היבטים של אישיותה בדמות של אניטה באופרה שלו "ג'וני מנגן".
קרנק הקדיש גם את הסונאטה שלו לכינור סולו, אופוס 33, לאלמה מודי ב-1924.
איגור סטרווינסקי ערך קטעים מתוך הבלט פולצ'ינלה לסוויטה לכינור ופסנתר, שאותה כינה "סוויטה מנושאים, רסיסים וקטעים מאת פרגולזי".
אלמה מודי ניגנה אותה בביצוע בכורה עם המלחין בפרנקפורט ב-25 בנובמבר 1925, ובעוד אירועים פומביים אחרים.
הם ניגנו את הסוויטה גם בביתו של ורנר ריינהרט בווינטרטור.
סטרווינסקי תיאר את מודי כ"מצוינת".
ארתור ניקיש כתב עליה אל קרל פלש מלייפציג, בדצמבר 1925: "בשבילי, הנערה הזאת היא תופעה מרנינה כל כך מבחינה אמנותית, שאני רואה זאת כחובתי הטבעית לקדם את ענייניה של הבריה המבורכת הזאת ככל יכולתי" גם לאופולד אאואר שמע אותה והתייחס אליה בהערכה גבוהה ביותר.
אלמה מדי נחשבה לאחת הפרשניות החשובות ביותר ליצירות הכינור של ברהמס.
ב-18 בדצמבר 1927 נישאה מודי לאלכסנדר בלתאזר אלפרד שפנגלר, עורך דין גרמני, השלישית בשש נשותיו, ונולדו להם שני ילדים.
שפנגלר לא התעניין בקריירה שלה, והיא עייפה ממסעות בלתי פוסקים, והופעותיה פחתו לאחר נישואיה.
היא לימדה כינור בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, שם המשיכה במסורת ההוראה של קרל פלש.
תלמידיה היו גינתר קר, מריה תומאן
(בתו של אישטוואן תומאן), לאה לובושוץ, מי האריסון, אירמה סיידה ותלמה גיבן.
שפנגחר הרבה במסעות מחוץ לגרמניה; כשהיה בבית, היה תובעני ובוגדני.
אלמה התמכרה לשתייה ועישון, ומצאה שהיא נזקקת לטבליות שינה; בהמשך, החלה זרוע שמאל שלה, זרוע הקשת, לרעוד ללא שליטה, מצב שדחף אותה לעוד שתייה ועוד טבליות שינה.
אלמה מודי מתה ב-7 במרץ 1943, בת 44, בשעת הפצצה אווירית על פרנקפורט, אם כי לא הפצצות הן שגרמו למותה.
רופא קבע, שמותה נגרם מטרשת, כתוצאה מערבוב אלכוהול וטבליות שלקחה, אבל רבים מידידיה הקרובים האמינו שהייתה זו התאבדות.
בהספד שלה אמר המבקר קרל הול: "נגינת הכינור שלה הושתקה אבל היא מותירה אחריה צליל של טוהר נדיר.
שמה ייזכר לעד כאישיות נשית בתולדות המוזיקה."
נוסף לביצועים שהוזכרו לעיל, כללו הופעותיה של מודי:
הקונצ'רטו הכפול לשני כינורות ברה מינו מאת באך
עם גיאורג קולנקאמפף והתזמורת הפילהרמונית של ברלין (15 בדצמבר 1927)
עם רילה אואלינג והפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר (ברלין, דצמבר 1933)
הקונצ'רטו לכינור במי מז'ור מאת באך
במוזיקולגיום (וינטרטור), 25 באוקטובר 1922
קונצ'רטו ברה מז'ור מאת יוהנס ברהמס
עם המיינינגר הופקאפלה בניצוח מקס רגר, (אייזנאך), 6 בדצמבר 1913; הילדבורגהאוזן, 7 בדצמבר; מיינינגן, 9 בדצמבר; בקונצרטים האלה ניגנה גם את ה"סוויטה בסגנון עתיק", אופוס 93, של רגר, עם המלחין בפסנתר.
בניצוח פולקמר אנדריאס (ציריך, נובמבר 1921)
עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח ברונו ולטר, לונדון