tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורחי שהתנגד לשאה (בנו הוצא להורג על-ידו שנה קודם לכן), הביע בשיחות את רצונו בהפלת שלטון השאה.
ב-16 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטים לטהראן ותושבים רבים (בעיקר העשירים) נמלטו מהעיר.
הכוחות הפולשים דרשו את הסגרת כל האזרחים הגרמניים, האיטלקיים, ההונגריים והרומניים.
משמעות הסגרה זו הייתה כליאתם של האזרחים הזרים ואף (במקרה של הכוחות הסובייטיים) מוות.
אך רוב האזרחים הזרים נמלטו מהמדינה דרך הגבול הטורקי.
השאה חויב לוותר על כיסאו ב-17 בספטמבר ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג.
בנו של השאה מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאה במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה.
הכוחות הזרים נסגו רשמית מטהראן ב-17 באוקטובר, אולם למעשה איראן נשארה מחולקת בין בריטניה וברית המועצות עד לסיומה של המלחמה.
הכוחות הזרים שהו בשטחה של איראן עד 1946 ולאחר מכן עזבו את איראן.
הפלישה האיטלקית לאלבניה (באיטלקית: Invasione italiana dell'Albania באלבנית: Pushtimi italian i Shqipërisë) הייתה מבצע צבאי קצר אותו יזמה ממלכת איטליה נגד ממלכת אלבניה באפריל 1939. הסכסוך היה תוצאה של המדיניות האימפריאליסטית של רודן האיטלקי בניטו מוסוליני.
אלבניה נכבשה במהירות בידי הכוחות האיטלקיים, זוגו הראשון, מלך אלבניה, נאלץ לצאת לגלות, והמדינה הפכה לחלק מהאימפריה האיטלקית כממלכה נפרדת של הכתר האיטלקי.
ממלכת אלבניה הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה מבחינת ממלכת איטליה.
האלבנים החזיקו בנמל האסטרטגי ולורה, וכן באי סאזאן, שני אזורים אלו היו נותנים לאיטליה שליטה מלאה בים האדריאטי.
ופיקוח על ספינותיהם של מרבית המעצמות הבלקניות.
בנוסף, אלבניה יכלה לספק לאיטליה ראש גשר לפלישה עתידית לבלקן.
לפני מלחמת העולם הראשונה איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית סייעו בהקמתה של מדינה אלבנית עצמאית, אולם עם פרוץ המלחמה, איטליה ניצלה את ההזדמנות וכבשה את המחצית הדרומית של אלבניה, זאת במטרה למנוע כיבוש אוסטרו-הונגרי שלה, שייתן לאוסטרים את אותם יעדים שאיטליה רצתה לעצמה.
ההצלחה האיטלקית לא נמשכה זמן רב, תנועות מרי אלבניות צצו בכל רחבי הארץ ובמיוחד בוולורה, מה שהכריח את האיטלקים לפנות את כוחותיהם בשנת 1920. הרצון לפצות על כישלון מביך זה, היה אחד המניעים העיקריים של מוסוליני בפלישה לאלבניה.
כאשר בניטו מוסוליני עלה לשלטון באיטליה, הוא החל ליזום מדיניות של השלטת איטליה על הים התיכון כולו, ובמסגרת מדיניות זו גבר העניין האיטלקי באלבניה.
איטליה החלה לחדור לכלכלת אלבניה בשנת 1925, כאשר אלבניה הסכימה לאפשר לאיטליה לנצל את משאבי המינרלים האדירים שלה.
בשנת 1926, נחתמה אמנת טירנה הראשונה, ובשנת 1927 נחתמה אמנת טירנה השנייה, לפיה איטליה ואלבניה נכנסו לברית הגנה.
הממשלה והכלכלה אלבנית היו הונעו בעזרת הלוואות איטלקיות, הצבא האלבני הוכשר על ידי מדריכים צבאיים איטלקים, והגירה איטלקית לאלבניה זכתה לעידוד שתי הממשלות.
אולם למרות ההשפעה האיטלקית הרבה, זוגו הראשון, מלך אלבניה סירב להיכנע לחלוטין ללחץ האיטלקי.
ב-1932, כשאלבניה לא הייתה מסוגלת לשלם את הריבית על הלוואות שנטלה, ניצלה זאת איטליה כדי להגביר את מעורבותה במדינה.
היא דרשה לשלב איטלקים בפיקוד על הז'נדרמריה, לאחד מכסים בין המדינות, להעניק לאיטליה את כל הזכויות על הסוכר הגדל באלבניה ועל שירותי הטלגרף והחשמל, ולחייב לימוד איטלקית בבתי הספר.
זוגו הראשון התנגד נחרצות לדרישותיה של איטליה, ובתגובה גירש מהמדינה את היועצים הצבאיים האיטלקיים והלאים בתי ספר קתוליים בניהול איטלקי.
כדי להתמודד עם הקשיים הכלכליים, קיצץ 30% מתקציב המדינה.
זוגו החל ליצור קשרים עם מדינות בלקניות שונות כמו יוגוסלביה ויוון בתגובה מוסוליני הזועם שיגר צי איטלקי לחופי אלבניה, אולם הצי הוחזר כאשר מוסוליני הבין שהמלך לא מתרשם.
כאשר סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה מבלי לעדכן קודם את איטליה, חש מוסוליני שאיטליה הופכת לחברה משנית בברית הפלדה.
מוסוליני קיווה שלאחר מותו של זוגו, אלבניה תיכנס לבעיית ירושה שתאפשר כיבוש איטלקי מהיר ונוח שלה.
ולאחר מכן אף היו פתוחות אפשרויות לכיבוש יוגוסלביה.
אולם אז התברר שמלכת אלבניה בהריון, פירוש הדבר היה ששושלת זוגו עלולה להימשך.
ב-15 במרץ 1939, כבש הרודן הגרמני היטלר את צ'כוסלובקיה, פעולה שתגובותיה הסתכמו בקול ענות חלושה מצד צרפת ובריטניה.
מוסוליני כעס על כך שהסיפוח נעשה ללא ידיעתו, אולם גם גילה שמעצמות המערב חפצות בשלום בכל מחיר ויפקירו את אלבניה לנפשה.
מוסוליני סבר שכעת כשהעולם כולו עוסק בפרשת צ'כוסלובקיה, הגיעה שעת הכושר להפתיע את היטלר ביוזמה איטלקית נגד אלבניה.
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה מתח ביקורת על התוכנית וסבר שמדובר בסיכון מיותר, אולם זה זמן מה שהמלך היה בסך הכל שליט בובה בידי המועצה הפשיסטית העליונה.
ב-25 במרץ 1939 הגיש שר החוץ האיטלקי גליאצו צ'אנו, אולטימטום לטירנה.
האולטימטום כלל דרישות שהיו מוגזמות אפילו לדעת צ'אנו עצמו.
במקביל הורה מוסוליני על ריכוז כוח גדול בגבול אלבניה.
אף על פי ששגריר אלבניה באיטליה הוחזר לטירנה, הממשלה אלבנית ניסתה לשמור בסוד את החדשות על האולטימטום האיטלקי.
בעוד הרדיו האלבני שידר בעקשנות ששום דבר לא קורה, החדשות על האולטימטום האיטלקי התפשטו ברחבי הממלכה ממקורות לא רשמיים, מה שהפך את האזרחים לחשדנים.
עד כדי כך היו גבוהים החשדנות והפחד עד שכאשר ב-5 באפריל, כאשר חדשות לידת בנו של המלך בושרו בטירנה בידי תותחים, המונים יצאו מבוהלים לרחובות, משוכנעים שמדובר בהתקפה איטלקית.
עוד באותו היום נערכה בטירנה הפגנה אנטי-איטלקית גדולה.
ב-6 באפריל היו מספר הפגנות דומות בערים המרכזיות של אלבניה, בשעות הצהריים מטוס של חיל האוויר המלכותי האיטלקי הצניח מעל שמי ולורה כרוזים הקוראים לאזרחים לשתף פעולה עם הכובש האיטלקי.
האזרחים האלבנים, זועמים על הפגנה זו של כוח, קראו לממשלה להתנגד, ולשחרר את האסירים הפוליטיים.
המלך זוגו הורה לגייס את חיילי המילואים, אולם קצינים אלבנים רבים החלו נמלטים מהארץ בהמוניהם.
הממשלה האלבנית גם היא החלה להתפרק, שר הפנים, מוסא יוקה, נמלט ליוגוסלביה באותו היום.
זאת בעוד המלך זוגו שידר לאומה שהוא יתנגד לכיבוש איטלקי.
נערכה הפגנה מול השגרירות האיטלקית, במהלכה הצהירו ההמונים ש"רק על גופותינו יעברו האיטלקים".
על פי התוכניות האיטלקיות המקוריות, בפלישה היו אמורים להשתתף עד 50,000 לוחמים, הנתמכים על ידי 137 יחידות ימיות ו-400 מטוסים.
בסופו של דבר כוח הפלישה גדל עד ל-100,000 לוחמים הנתמכים על ידי 600 מטוסים.
ב-7 באפריל "יום שישי הטוב", אנשי הצבא האיטלקי, בפיקוד הגנרל אלפרדו גוצוני, פלשו לאלבניה, ותקפו את כל הגבול האלבני בו זמנית.
הצבא האלבני לעומת זאת כלל רק 15,000 חיילים מצוידים היטב, שעברו הכשרה על ידי קצינים איטלקים.
תוכניתו של המלך זוגו הייתה לנטוש את הערים העיקריות והצפופות, ולעבור ללוחמת גרילה בהרים.
אבל סוכנים איטלקים שהיו ממוקמים באלבניה כמדריכים צבאיים, חיבלו בתוכנית זו.
ביום הפלישה האלבנים גילו שהתותחים שלהם היו פגומים וללא שום תחמושת.
כתוצאה מכך, ההתנגדות העיקרית בוצעה בידי ז'נדרמים וקבוצות קטנות של פטריוטים.
הפלישה החלה בהתקפה על ערי החוף ואלונה ודוראצו, האיטלקים הפציצו את הערים ארבע פעמים מהים ומהיבשה, ולאחר מכן הנחיתו כוחות.
לאחר התנגדות אלבנית אמיצה נכבשה העיר.
בעיר דורס, כוח של רק 360 אלבנים, בעיקר שוטרים ואנשי העיירה, בראשות אבז קובי (Abaz Kupi), מפקד הז'נדרמריה בדורס, ואדמירל מויו אולצ'ינקו (Mujo Ulqinaku), ניסה לעצור את ההתקדמות האיטלקית.
מצוידים רק עם נשק קל ושלושה מקלעים, הם הצליחו לשמור על האיטלקים במפרץ במשך כמה שעות עד שמספר גדול של טנקים קלים נפרקו מספינות הצי המלכותי האיטלקי שעגנו בנמל.
לאחר מכן התנגדות החלה להתפורר, ותוך חמש שעות איטליה כבשה את העיר.
בסביבות השעה 1:30 ביום ראשון 7 באפריל, כל ערי הגבול האלבניות היו בידיים איטלקיות.
באותו יום המלך זוגו, אשתו המלכה ג'ראלדין, ובנם התינוק לאקה נמלטו ליוון, ולאחר מכן ללונדון, תוך שהם לוקחים אתם חלק גדול מעתודות הזהב של הבנק המרכזי האלבני.
כאשר התפרסמו החדשות, המון זועם תקף את בתי הכלא, שחרר את האסירים הפוליטיים ובזזו את מגוריו של המלך.
בשעה 9:30 בבוקר ב-8 באפריל, חיילים איטלקים נכנסו לטירנה וכבשו במהירות את כל בנייני הממשלה.
יחידות של חיילים איטלקיים המשיכו וצעדו לכיוון העיר שקודר.
שקודר נכנעה בערב לאחר 12 שעות של לחימה.
עם זאת, שני קצינים שחנו בטירת רוזאפה סירבו לציית לצו הפסקת האש, והמשיכו להילחם עד שאזלה תחמושתם.
מאוחר יותר שיבחו החיילים האיטלקים את לחימת החיילים האלבנים בשקודר, על שהצליחו להאט את התקדמותם במשך יום שלם.
במהלך שנועד למטרות תעמולה, שחררו האיטלקים 200 אסירים מבית הכלא המחוזי בשקודר.
מספר הנפגעים בקרבות אלה שנויים במחלוקת.
כוחות הצבא האיטלקים טענו כי בדורס 25 איטלקים נהרגו ונפצעו 97 ו-160 אלבנים נהרגו וכמה מאות נפצעו, ואילו מקורות אלבניים הצהירו כי כ-400 איטלקים נהרגו.
כדי לחפות על ההפסדים שלהם, פינו האיטלקים במהירות את גופות חייליהם שנהרגו בדורס, וניקו את סימני הדם.
ב-12 באפריל, הפרלמנט האלבני הצביע להדיח את זוגו ולאחד את האומה האלבנית עם איטליה.
כתר אלבניה הוצע לוויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה שגם החזיק בתואר "קיסר אתיופיה" וכעת הוסיף לו גם את התואר "מלך אלבניה".
ב-15 באפריל 1939 פרשה אלבניה מחבר הלאומים ממנו פרשה איטליה עוד בשנת 1937. ב-3 ביוני 1939 מוזג משרד החוץ האלבני עם משרד החוץ האיטלקי.
הצבא האלבני הוצב תחת פיקוד איטלקי, ומוזג באופן רשמי עם צבא איטליה ב-1940. כן גויסו אלבנים ליצירת גדודים אלבנים של החולצות השחורות, מתנדבים אלבנים גויסו לאס אס לדיוויזיה שכונתה דיוויזיית אס אס הררית ה-21 (סקנדרבג).
במקביל, לחמה תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה כנגד הכובשים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה אלבניה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה–יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון.
לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה.
ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
ב-10 בספטמבר 1943 בעקבות הדחתו של מוסוליני וכריתת הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית הודיע ויטוריו אמנואלה כי הוא מוותר על כתר אלבניה.
לאחר מכן פלשו הגרמנים לאלבניה, והחזיקו אותה כמדינה כבושה, אל מול התנגדות עממית עזה, עד לשחרורה על ידי הבריטים ב-29 בספטמבר 1944.
לפני הכיבוש האיטלקי, חיו באלבניה כ-200 יהודים.
האיטלקים, על אף ששיתפו פעולה עם הנאצים, לא לקחו חלק ברצח העם היהודי.
גם לאחר הכיבוש הגרמני של אלבניה הייתה שואה באלבניה, אם כי חלק מהיהודים לא נפגעו משום שהם זכו להגנת האוכלוסייה המוסלמית המקומית.
63 אלבנים זכו לתואר חסיד אומות העולם על פעילותם להצלת יהודי אלבניה.
רפיק וסלי היה תושב אלבניה הראשון שהוכר כחסיד אומות העולם (בשנת 1987).
אחדים מבני משפחתו זכו אף הם לאות.
הפלישה הגרמנית לבלגיה הוא השם המקובל לפלישה שהנהיגה הקיסרות הגרמנית לתחומי בלגיה.
הפלישה החלה את מלחמת העולם הראשונה, והסתיימה בניצחון גרמני שבעקבותיו נכבשה בלגיה ונשארה תחת שלטון גרמניה עד סוף המלחמה.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה והתדרדרות היחסים בין האימפריה הרוסית לקיסרות הגרמנית, היה ברור במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית שמלחמה בשתי חזיתות נגד צרפת ורוסיה בו זמנית היא רק עניין של זמן.
תוכנית המגירה הגרמנית במקרה של התקפה כזו תוכננה בידי הרוזן אלפרד פון שליפן ונקראה על שמו "תוכנית שליפן".
התוכנית התבססה על איגוף מהיר של צרפת תוך מעבר בשטחיהן של בלגיה הולנד ולוקסמבורג.
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה פגם בביצוע התוכנית כאשר הוריד ממנה את הולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
ב-28 ביוני 1914 רצח הלאומן הסרבי גברילו פרינציפ את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד.
אוסטריה הגישה כמה דרישות לממשלת סרביה שנודעו בשם "משבר יולי".
גרמניה תמכה בדרישותיה של אוסטריה, אולם הסרבים נכנעו לכל הדרישות פרט לאחת מהן.
בעיני הגרמנים הסתיימה הפרשה, אולם אוסטריה שרצתה בלאו הכי לספח את סרביה, לא הסכימה להתפשר.
העניינים התפוצצו סופית כאשר כמה חיילים סרבים חצו בטעות את הגבול האוסטרי.
ב-28 ביולי הכריזה אוסטריה מלחמה על סרביה.
יום לאחר מכן הורתה האימפריה הרוסית, בעלת בריתה של סרביה, על גיוס כללי.
ויום למחרת גייסו אוסטריה וסרביה את צבאן.
גרמניה לא יכלה לשבת בחיבוק ידיים לנוכח האיום הרוסי על הגבולות האוסטריים שגרמניה ערבה לשלמותם.
איום על אוסטריה היווה למעשה גם איום על גרמניה.
ב-31 ביולי הגישה גרמניה אולטימטום לצאר הרוסי לפזר את כל הכוחות לאורך הגבול האוסטרי.
ב-1 באוגוסט פג האולטימטום הגרמני בלי שתינתן תשובה רוסית לצד זה או אחר.
וילהלם השני, קיסר גרמניה הכריז מלחמה על רוסיה.
בתחילה רצה הקיסר לפתוח במלחמה על רוסיה בלבד, למרות שכאמור לעיל, על פי התוכנית הגרמנית המקורית היה צורך להכריז מלחמה גם על צרפת בעלת בריתה של רוסיה שיכלה לאגף את גרמניה ולהביא לנפילתה.
הקיסר ניסה בתחילה להורות לא לתקוף את לוקסמבורג ואת בלגיה ודרכן את צרפת, אולם ביטל את הוראתו עוד באותו יום.
ב-1 באוגוסט הפרה גרמניה את החוזה שלה עם לוקסמבורג, וכוחות גרמניים כבשו אותה כמעט ללא התנגדות במטרה לתפוס את רשת מסילות הברזל שלה שהיו נחוצות לצורך הפלישה לבלגיה.
המלך אלברט סירב בטענה ש"בלגיה היא אומה, לא דרך".
ב-4 באוגוסט שלח שר החוץ של בריטניה אולטימטום לגרמניה בעניין בלגיה.
ראש ממשלת גרמניה סירב וכינה את הבטחת גרמניה ואוסטריה לשמור על נייטרליותה של בלגיה, "פיסת נייר".
הבלגים החלו להתכונן לפלישה ומלך בלגיה הורה לפוצץ את הגשרים על נהר המז ליד לייז'.
עוד באותו יום נעו שש הבריגדות שהחזיקה גרמניה על הגבול עם בלגיה, במטרה ללכוד את עיר המבצר הבלגית לייז'.
עד רדת הלילה הגיעו הגרמנים אל נהר המז.
למחרת פתחו הגרמנים בהתקפה שכונתה "קרב לייז'", הגרמנים הפעילו תותחי שדה קלים, שלא יכלו לפגוע באופן משמעותי במצודות.
הבלגים לעומת זאת השתמשו במקלעים יעילים, ורק מעט מאוד חיילים גרמנים הצליחו להגיע בשלום אל המרווחים שבין המבצרים שדרכם קיוו לפרוץ אל תוך העיר.
עוד באותו יום, נציג גרמני נפגש עם הרמטכ"ל הבלגי ז'ראר למאן, וציווה עליו להורות על כניעת המצודות.
כשלמאן סרב, שלחו הגרמנים צפלין שהפציץ את העיר מהאוויר.
הייתה זו ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה.
אז שלחו הגרמנים את גנרל-מיור אריך לודנדורף, שבהתקפת לילה גאונית חדר בעצמו ללייז' וכבש את העיר.
עם זאת, המבצרים של העיר לא נכנעו.
הגרמנים, החלו לנסות להתמודד עם המחדל, ותותחים בקוטר של 305 מ"מ מחברת סקודה האוסטרו-הונגרית, שונעו ברכבות מגרמניה לבלגיה.
בנוסף על כך הובא לזירה תותח חדשני בקוטר של 419 מ"מ שכונה בידי החיילים הגרמנים "ברטה השמנה".
הבלגים לא היו בנויים להתמודד עם כלי נשק כאלו שעל קיומם לא ידעו כלל, והמבצרים נכנעו בזה אחר זה.
ב-16 באוגוסט נכנע אחרון המבצרים מסביב לעיר, ויחד עמו נפל בשבי מפקד הצבא הבלגי גנרל למאן.
עד אז לא עשתה הכנף הימנית של הצבא הגרמני שכללה שלוש ארמיות, שום פעולה.
ב-18 באוגוסט החלה הכנף כולה בהתקדמות לתוככי בלגיה.
המלך אלברט שהבין את חולשת צבאו הורה להימנע מקרב והכוחות הבלגים נסוגו אל ערי המבצר נאמור אנטוורפן ובריסל.
הגנרל פון קלוק, מפקד הארמייה הגרמנית הראשונה שהייתה חלק מהכנף הימנית, נע מערבה בצמוד אל הגבול ההולנדי במהירות מפתיעה ועד 1 בספטמבר עבר 290 קילומטרים והגיע אל הגבול הצרפתי.
בלגים רבים החלו להימלט מבתיהם.
רכבים בעלי מנוע היו נדירים יחסית בבלגיה באותה תקופה, ומרבית המשפחות, במיוחד מהאזורים הכפריים, העמיסו את כל מטלטליהם וכן את הנשים והילדים על עגלות.
המבוגרים נאלצו ללכת ברגל מרחק רב.
משפחות אמידות פחות נאלצו לקחת רק חפצים בסיסיים על גבי מריצות.
במקביל, ב-7 באוגוסט פתחו הצרפתים במתקפה באזור אלזס, בהתאם לתוכנית 17. המתקפה זכתה בתחילה להצלחות, והצרפתים כבשו את מילוז, אולם מתקפת נגד גרמנית בפיקודו של יוזיאס פון הרינגן אילצה אותם לסגת חזרה לצרפת.
ב-12 באוגוסט, הובס כוח פרשים גרמני קטן בידי כוח בלגי בקרב האלן, מה שסייע מעט להתרוממות הרוח בבלגיה.
ב-14 באוגוסט פתחו הצרפתים בהתקפה באזור חבל לורן השייך לגרמניה.
הארמיות ה-6 וה-7 של הצבא הגרמני, פיתו את הצרפתים להיכנס עמוק לתוך השטח הגרמני, ואז פתחה הארמייה השישית במתקפה שאפשרה לכוחות מאסף גרמנים לאגף את הצרפתים מימין ולהכריח אותם לסגת מלורן.
ב-20 באוגוסט נפלה בריסל והגרמנים הטילו מצור על העיר נאמור.
הגרמנים למדו את לקחי לייז', ולא פתחו בהתקפת חי"ר לפני שהגיעו התותחים ברכבת.
מלך בלגיה שלח פנייה נואשת אל צרפת ובריטניה שיבואו לעזור לארצו, צרפת ניסתה לשלוח כוחות אל העיר, אולם הצבא הצרפתי הובס בקרב שרלרואה, ורק חיילים צרפתים מעטים הצליחו להגיע אל נאמור.
העיר הופגזה קשות, ולאחר חמישה ימים ב-25 באוגוסט נאלצה להיכנע.
הבריטים פתחו בהתקפת נגד באזור מונס, אולם הם לא שיתפו פעולה באופן מספק עם הצרפתים, וסבלו מנחיתות מספרית מול הגרמנים, ועל אף שקרב מונס נראה בתחילה כניצחון בריטי, בסופו של דבר נאלצו הבריטים לסגת.
ב-28 באוגוסט תקפו הגרמנים את המעוז הבלגי האחרון - אנטוורפן.
אז כבר החלו להגיע לבלגיה כוחות מחיל המשלוח הבריטי, אולם הללו היו מעטים ולא יכלו להושיע את העיר.
בין 5 ל-12 בספטמבר התחולל הקרב הראשון על המארן, שנודע גם בשם "הנס על המארן", ובו נבלמה התקדמות המהירה של הצבא הגרמני אל צרפת.
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג התרחשה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
הקרב החל ב-10 במאי 1940, נמשך יום אחד, ובסופו נכבשה לוקסמבורג לאחר התנגדות לוקסמבורגית סמלית.
הממשלה והדוכסית הגדולה הצליחו להימלט ללונדון ולהקים שם ממשלה גולה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 העמיד את לוקסמבורג במצב עדין מאוד.
מחד, דעת הקהל הייתה אנטי-גרמנית ובעד צרפת ובריטניה, אולם מאידך בשל המדיניות הנייטרלית של המדינה מאז הסכם לונדון (1867), אימצה הממשלה עמדה לא לוחמנית וזהירה כלפי שכנותיה.
האמונה הרווחת הייתה שבמקרה וגרמניה הנאצית תחליט לתקוף את צרפת, היא תחזור על תוכנית שליפן מימי מלחמת העולם הראשונה.
תוכנית זו, הייתה מחייבת את גרמניה לכבוש גם את לוקסמבורג הולנד ובלגיה, לפיכך החלו בלוקסמבורג להתכונן לקראת מלחמה אפשרית, אף על פי שברור היה שהצבא הלוקסמבורגי הקטנטן לא יוכל להחזיק מעמד מול מכונת המלחמה הגרמנית.
באביב 1940 החלה ממשלת לוקסמבורג בבנייתו של קו שוסטר לאורך הגבול הצרפתי והגבול הגרמני, שהיה אמור להגן על המדינה ונקרא על שם האדריכל שלו.
הקו כלל ביצורי בטון ופלדה מסיביים ותחנות רדיו שאוישו בידי מתנדבים הוקמו לאורכו.
בניית הקו נועדה יותר להרגיע את האזרחים וברור היה שאין לו ערך ממשי.
כוחות ההגנה של לוקסמבורג הוגבלו באותם ימים לכמה מאות מתנדבים ושוטרים, וללוקסמבורג לא היה צבא של ממש.
לאחר מספר אזעקות שווא במהלך 1940, הלכה וגברה ההסתברות של עימות גרמני-צרפתי וגרמניה עצרה את הייצוא של הדלק לתעשיית הפלדה הלוקסמבורגית.
בשעת ערב מאוחרת ב-9 במאי הגיע לידי ממשלת לוקסמבורג מסמך של הצבא הגרמני מאפריל של אותה שנה.
המסמך התגלה כתוכניות מפורטות לכיבוש נקודות אסטרטגיות בתוך המדינה, וגם תוכניות ערוכות להפעלת גיס חמישי של לוקסמבורגים-נאצים.
עוד באותו היום הועמדו כוחות המשטרה והגבולות בכוננות מלאה ונעצרו פעילים נאצים שהיו עשויים להוות גיס חמישי.
עם זאת, חלקם שוחררו כיוון שעדיין נהנו מחסינות דיפלומטית.
ב-10 במאי בשעה 03:15 הגיעה הוראה לסגור את שערי הברזל של קו שוסטר ולחיילים ניתנה הוראה לעקוב אחרי תנועות הצבא הגרמני בצד המזרחי של נהרות הגבול של לוקסמבורג.
במקביל, כוחות גרמניים מיוחדים בלבוש אזרחי בסיוע מקומיים (אשר כונו Stoßtrupp Lützelburg) ניסו להשתלט על תחנות הרדיו לאורך הגבול הגרמני-לוקסמבורגי אולם נכשלו.
בני משפחת המלוכה הלוקסמבורגית פונו במהירות ממעונם בארמון קולמר-ביירז' אל ארמון הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג.
בו ביום, שארלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג העבירה בישיבת השרים החלטה שהממלכה תעבור לחסות צרפתית.
הדוכסית הגדולה שארלוט אמרה על ההחלטה: "החלטה קשה, אך הכרחית"
הגרמנים היקצו לפלישה שלוש דיוויזיות פאנצר הראשונה השנייה והעשירית ההתקפה יצאה לדרכה בשעה 04:35. הם לא נתקלו בכל התנגדות משמעותית פרט לכמה גשרים שנהרסו וכמה מוקשים שהתפוצצו, שכן הרוב המוחלט של יחידות המתנדבים הלוקסמבורגים נשאר בבסיסיהם.
בזה אחר זה תחנות הרדיו נפלו.
מטוסים גרמניים חגו בחופשיות בשמי לוקסמבורג, לכיוון בלגיה וצרפת, אף על פי שחלקם עצר כדי להנחית כוחות בתוך המדינה.
שר החוץ הלוקסמבורגי יוזף בק, יחד עם ראש הממשלה פייר דופונג, ניסו ליצור קשר עם השגריר הגרמני בלוקסמבורג, אולם התבשרו כי הוא אינו במעונו.
בשעה 06:30 רוב הממשלה פונתה מעיר הבירה באמצעות שיירה לעיירת גבול.
הם נתקלו במחסום בצומת דרכים שאויש על ידי יחידות מוטסות גרמניות ונאלצו לעשות עיקוף דרך השדות כדי להימנע מהתקפה.
מאוחר יותר פונתה חלק מהמשפחה המלכותית, והשאר פונו עד השעה 08:00 לא לפני שיצרו קשר עם צרפת כדי להודיע על הפלישה.
המשטרה הלוקסמבורגית ניסתה להיאבק בחיילים הגרמנים, אם כי ללא הועיל.
עיר הבירה נכבשה לפני הצהריים.
נפגעיה של לוקסמבורג בקרב הסתכמו ב-75 שוטרים וחיילים בשבי, שישה שוטרים נפצעו, וחייל אחד נפצע.
בשעה 08:00, יחידות שהשתייכו לדיוויזיית הפרשים הקלים השלישית של צבא צרפת בפיקודו של רוברט פטיאט, בסיוע יחידות בריטיות מחיל המשלוח הבריטי, חצו את הגבול הדרומי והיו מספר התנגשויות בינם לבין הכוחות הגרמניים יחידות אלו נסוגו מאוחר יותר אל מאחורי קו מאז'ינו.
הדוכסית הגדולה שארלוט עברה לארמון מונטאסטרו (Château de Montastruc) שבמחוז דורדון בדרום צרפת, יחד עם ראש ממשלתה פייר דופונג.
אולם בגלל התקדמות צבא גרמניה לתוך צרפת, צרפת לא הסכימה לקחת אחריות על שלום הדוכסית הגדולה.
היא קיבלה אישור מספרד של פרנקו לעבור בשטחה אך לא לעצור בשטחה, ועברה לפורטוגל דרך ספרד.
היטלר הציע לה לחזור ללוקסמבורג ולקבל בחזרה את כל סמכויותיה, אך היא ענתה: "ליבי אומר כן, אך המוח שלי אומר לא".
בסוף אוגוסט הגיעה ללונדון משם הפעילה את ההתנגדות הלוקסמבורגית הדלה דרך ה-BBC.
בעקבות הפופולריות שצברה היא הפכה לסמל ההתנגדות הלוקסמבורגית.
באוקטובר הגיעה לארצות הברית ולאחר מכן התיישבה במונטראול שבקנדה, שם ילדיה המשיכו את לימודיהם.
היא נפגשה מספר פעמים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וחרשה את ארצות הברית כדי לשכנעה להצטרף למלחמה.
באותו הזמן, הרייך השלישי סיפח את הדוכסות יחד עם המחוז הצרפתי השכן מוזל ליחידה מנהלית בשם Heim ins Reich.
ממשלה לוקסמבורגית גולה הוקמה בלונדון.
אחותה של הדוכסית הגדולה, אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג הוגלתה לדכאו.
בנה של הדוכסית הגדולה, יורש העצר ז'אן גויס למשמר האירי.
העיר לוקסמבורג שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הקורפוס בו שירת יורש העצר ז'אן.
אולם הבירה המשיכה להיות מאוימת במסגרת קרב הארדנים שבו הגרמנים דחקו את בעלות הברית אל עבר יערות בלגיה.
העיר שוחררה סופית ב-23 בינואר 1945 והדוכסית הגדולה חזרה ללוקסמבורג באפריל 1945.
הפליצו בגאווה הוא שמו המקובל של מאמר אודות נפיחות אשר נכתב בסביבות שנת 1781 על ידי בנג'מין פרנקלין, בעת שירותו כשגריר ארצות הברית בצרפת.
המאמר נכתב בתגובה להזמנה מהאקדמיה המלכותית של בריסל.
פרנקלין האמין שהסביבה האקדמית באירופה באותה תקופה נגועה ביומרנות ועסוקה בעניינים לא-מעשיים.
בשל כך נענה להזמנה בחיבור מאמר סרקסטי ועוקצני בו הוא מציע להפנות משאבי מחקר למציאת דרכים לשיפור ריחן של נפיחות אנושיות, עד לרמה שיהיה אפשר להשתמש בהן כבושם.
בנוסף עוסק המאמר באופן ההשפעה של אכילת מאכלים שונים על ריח הנפיחות, והוא מסתיים במשחק מילים לעגני לפיו, להבדיל מההשלכות המעשיות של מאמר זה, מאמרים אחרים שווים "בקושי פרד'ינג" (farthing).
המאמר לא הוגש בסופו של דבר לאקדמיה, אך הודפס במכונת הדפוס של פרנקלין וחולק בתפוצה מצומצמת, בין השאר לג'וזף פריסטלי, כימאי הידוע בעבודתו בתחום הגזים.
במשך שנים המאמר לא הוכלל ברפרטואר הכתבים המפורסמים של פרנקלין, אך יצא לאור לבסוף בשנת 1990, ונכון ל-2022 הוא זמין גם ברשת.
הפלינגר הוא רכב שטח קטן, הנעה כפולה 4x4, מתוצרת יצרנית הרכב האוסטרית שטייר דיימלר פוך אשר יוצרה בין השנים 1959–1974.
סך הכול יוצרו 16,647 יחידות.
דגמי ה"הפלינגר" נרכשו על ידי צבאות: שווייץ, אוסטריה, אוסטרליה, קטנגה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בריטניה, קנדה, וארצות הברית.
עבור אוסטריה וגרמניה יוצר דגם "הפלינגר" בתצורת כבאית.
דגם פתוח לחלוטין (נהג + 3 נוסעים)
דגם פתוח מלבד קבינת הנהג
סדרה 1 (תמסורת ידנית - 4 מהירויות)
סדרה 2 (תמסורת ידנית - 5 מהירויות)
סדרה AA משוריינת- גוף הדגם מצופה בשריון בעובי 12.7 מ"מ
"700 AP" (שווק בצפון אמריקה ובארצות הברית,
Polycab: הגוף העליון העשוי פלדה הוחלף אופציונלית עם פיברגלס סגור לחלוטין
"SchneeWiesel": - הורכבו בדגם צמיגים עמידים לנסיעה בקרח ושלג
סדרה אשר תוכננה לצבא שווייץ: סדרה 1/2 היברידית עם פגושים ייחודיים, בד, ופרטים אחרים
הפלינגר הוא גזע של סוס מסדרת סוס הבית, שמוצאו באוסטריה ובצפון איטליה.
צוואר באורך בינוני, שקעים בולטים, הכתפיים משופעים והבית חזה עמוק
ל"הפלינגר" יש קצב הליכה קצבי.
טיפולי רכיבה (ה"הפלינגר" משמש גם לרכיבה טיפולית, המסייעת לנכים, בעלי מוגבלויות, ילדים בעלי בעיות קשב וריכוז, חוסר ביטחון עצמי ועוד.)
קיימות מספר תאוריות על מקור הגזע "הפלינגר".
סבורים שמוצאו של הסוס בימי הביניים, בזמן שפותח לשימוש בשטח הררי.
כנראה ה"הפלינגר" הוא תוצאה של זיווג מגזעיים ערביים לסוסי הפוני של טירול.
בתקופות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה סוסים באיכות נמוכה יותר שימשו לעיתים כדי להציל את הגזע מהכחדה.
הצבא השתמש בתקופת "מלחמת העולם השנייה" בסוסי ה"הפלינגר" קצרים יותר, אך בתום המלחמה הדגש השתנה לעבר סוסים עם גובה משופר.
בין השנים 1950–1974 גדלה אוכלוסיית ה"הפלינגר", גם כאשר אוכלוסיית הסוסים באירופה ירדה.
קיימות חוות גידול בכמה מדינות באירופה, אבל רוב מלאי הרבייה בא מאוסטריה.
בשנת 2003 הפך ה"הפלינגר" הסוס הראשון המשובט, בשם "Prometea"
הגוף השולט הבינלאומי השולט בסטנדרטים של גזע עבור ה"הפלינגר ", מורכב מקונפדרציה של 22 רישומים לאומיים, ומסייע לקבוע מטרות, הנחיות וכללים לארגונים החברים בו.
מלחמת העולם הראשונה גרמה להפלינגרים רבים להילקח לשירות צבאי ואת ההפרעה של תוכניות הרבייה.
לאחר המלחמה, על פי תנאי חוזה סן ז'רמן, דרום טירול (כולל האפלינג) הועבר לאיטליה, ואילו צפון טירול נשאר באוסטריה.
פיצול זה היה מזיק מאוד לגזע הפלינגר אלמלא מאמץ קטן לשיתוף פעולה נעשה בין מגדלים בצפון ובדרום טירול, ובשנות העשרים של המאה העשרים הוקמה בבולצאנו שבאיטליה רשות חדשה לטיפול ב"הפלינגר".
דלדול האוכלוסין של הסוסים בשתי מלחמות העולם נמשך.
משנת 1938 כל הסוסים שלא היו בעלי איכות של רבייה נמכרו לצבא הגרמני.
לאחר המלחמה, דגש הרבייה השתנה כדי לקדם עידון וגובה.
בשנת 1954, יוגוסלביה ואיטליה רכשו מלאי רבייה מצפון טירול כדי להקים תוכניות משלהם, ובשנת 1956 רכשה גרמניה סוסי רבייה.
בין השנים 1950 ל -1974, גם כאשר אוכלוסיית הסוסים האירופית כולה נפלה בשל מיכון מוגבר, אוכלוסיית ה"הפלינגר "הלכה וגדלה.
בתקופה זו, באוכלוסיית ה"הפלינגר" בארופה נרשמה עליה מ -1,562 ל -2,043 סוסים.
בין השנים 1980–2000 שילשה אוכלוסיית הפלינגר בצרפת.
ב-1963 יוצא ה"הפלינגר" הראשון לבריטניה
ב-1966, יוצא ה"הפלינגר" לבלגיה וב -1968, לפולין, הונגריה ואלבניה
בין השנים 1970 ו-1975, סוסי ה"הפלינגר" יובאו גם ללוקסמבורג, דנמרק, תאילנד, קולומביה, ברזיל, דרום אפריקה, שוודיה ואירלנד.
ב -1974, ה"הפלינגר "הראשון יובא לאוסטרליה, ב-1977 ה"הפלינגר הראשון יוצא לארצות הברית ובשנת 1980 לקנדה ובהמשך ליפן.
בסלובניה קיימת אוכלוסייה קטנה של "הפלינגר", עם כ -307 סוסות גידול ו -30 סוסי רבייה .
הריבוי העולמי נמשך לאורך שנות השמונים והתשעים, ומספר האוכלוסין גדל בהתמדה.
באיטליה, שבה צריכת בשר הסוסים היא הגבוהה ביותר בקרב כל חברי הקהילה האירופית, ה"פלינגרס" מספקים אחוז גדול מהייצור הלאומי.
רוב הסוסים שגידלו במיוחד לייצור בשר נטבחו בין הגילאים 10 ו - 18 חודשים, או כתוצאה של בעיות בריאותיות, או גיל
ה"הפלינגר" מייצר גם את רוב חלב הסוסים הנצרך בגרמניה
ב -28 במאי 2003, הופלינגר בשם "פרומטה" הפך לשכפול הסוס הראשון שנולד על ידי המדענים האיטלקים.
"פרומטה" הייתה משובצת מתא עור של סוס, והייתה סייח בריא.
בשנת 2008, פרומטה עצמה ילדה את הצאצאים הראשונים כתוצאה של שיבוט סוסים, סייח בשם "פגסו" שנרשם על ידי סוס של הולינגר באמצעות הזרעה מלאכותית.
הפלינטסטונס הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של בריאן לבנט.
הסרט הוא עיבוד לייב אקשן לסדרת הטלוויזיה המונפשת "משפחת קדמוני" של חברת ההפקות האנה-ברברה.
בסרט מככבים ג'ון גודמן כפרד פלינטסטון, ריק מוראניס כבארני ראבל, אליזבת פרקינס כווילמה פלינטסטון, ורוזי אודונל כבטי ראבל.
הסרט, שצולם בקליפורניה, יצא לאקרנים ב-27 במאי 1994, וגרף קרוב ל-342 מיליון דולרים ברחבי העולם, בעוד שהוא הופק בתקציב של 46 מיליון דולר.
למרות זאת הביקורות היו גרועות, והסרט זכה בפרס פטל הזהב על השחקנית הגרועה ביותר (רוזי אודונל) והתסריט הגרוע ביותר.
לסרט יצא בשנת 2000 פריקוול בשם "הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס".
פרד פלינטסטון (ג'ון גודמן), עובד מחצבה, מקבל באופן בלתי צפוי קידום משמעותי במקום העבודה והופך לסגן המנהל של החברה.
אף על פי כן, המשכורת הגבוהה של פרד גורמת לבעיות רבות ביחסים שלו עם אשתו וילמה, ועם חברו בארני.
בהמשך מתגלה שהוא קודם על ידי המנהל הערמומי קליף ונדרקייב (קייל מקלכלן) ומזכירתו שרון סטון (האלי ברי) על מנת שהם יוכלו להפליל את פרד בגניבת כספים מהחברה, אותו הם גנבו בפועל מהחברה.
בעקבות כך וילמה, בארני ובטי חייבים לחשוף את האמת על מנת לטהר את שמו של פרד, ולסכל את התוכנית של הנבלים.
ג'ון גודמן – פרד פלינטסטון
אליזבת פרקינס – ווילמה פלינטסטון
ריק מוראניס – ברני ראבל
רוזי אודונל – בטי ראבל
קייל מקלכלן – קליף וונדרקייב
האלי ברי – שרון סטון
אליזבת טיילור – פרל סלאגהופל
דן פלורק – מר סלייט
הארווי קורמן – דיקטאבירד (קול)
הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2000, בבימויו של בריאן לבנט.
הסרט הוא עיבוד הלייב אקשן השני לסדרת הטלוויזיה המונפשת "משפחת קדמוני" לאחר הסרט "הפלינטסטונס".
בסרט מככבים מארק אדי כפרד פלינטסטון, סטיבן בולדווין כבארני ראבל, קריסטין ג'ונסון כווילמה פלינטסטון וג'יין קרקובסקי כבטי ראבל.
רוזי אודונל, שגילמה את בטי בסרט הקודם, דיבבה את התמנונית.
הסרט מספר על איך פרד וברני הכירו את וילמה ובטי בפעם הראשונה, באותו הזמן גאזו הגדול גורש לכדור הארץ על מנת לעזור לפרד ולברני.
מארק אדי - פרד פלינטסטון
קריסטין ג'ונסון - וילמה סלאגהופל
סטיבן בולדווין - ברני ראבל
ג'יין קרקובסקי - בטי או'של
ג'ואן קולינס - פרל סלאגהופל
תומאס גיבסון - צ'יפ רוקפלר
אלן קאמינג - גאזו הגדול / מיק ג'אגד
הארווי קורמן - קולונל סלאגהופל
הפלייליסט של זואי הייתה סדרת טלוויזיה דרמה קומית מוזיקלית אמריקאית, שנוצרה על ידי אוסטין וינסברג ועלתה לשידור ב-7 בינואר 2020 ב-NBC.
בסדרה מככבת ג'יין לוי בתפקיד זואי קלארק, מתכנתת מחשבים שמגלה שיש לה את היכולת לשמוע את המחשבות הפנימיות ביותר של אנשים בתור שירים.
כל פרק כולל ביצועים רבים של שירים וריקודים המפתחים את קו העלילה.
בסדרה משחקים גם סקיילר אסטין, אלכס ניואל, ג'ון קלרנס סטיוארט, פיטר גלאגר, מרי סטינבורגן, לורן גרהאם, קפיל טלווקאר, אנדרו לידס, אליס לי, ומייקל תומאס גרנט.
הסדרה בוטלה וירדה משידור ברשת NBC לאחר שתי עונות.
בחודש ספטמבר 2021 חברת הסטרימינג רוקו הודיעה שתפיק סרט המשך לסדרה בנושא חג המולד שעלה ב-1 בדצמבר 2021. בנוסף לשירים שבוצעו בסרט, שיר מקורי שני לסדרה – North Star, בוצע על ידי טורי קלי.
בישראל, הסדרה משודרת ב-yes וב-STINGTV.
ג'יין לוי בתור זואי קלארק, מתכנתת שקודמה לאחרונה למנהלת הנדסה בחברת טכנולוגיה בסן פרנסיסקו המתמחה במכשירים חכמים ובאפליקציות.
רעידת אדמה מתרחשת בזמן שהיא עוברת בדיקת MRI, ורשימת השמעה ענקית של שירים מורדת למוחה; לאחר מכן היא מגלה שמוחה יכול כעת לתפוס את מחשבותיהם הפנימיות של אחרים בצורת שירים וריקודים פופולריים.
סקיילר אסטין בתור מקס ריצ'מן, קולגה של זואי וידידה הקרוב ביותר.
אלכס ניואל בתפקיד מו, השכן הג'נדרפלואיד של זואי ודי ג'יי, שמנסה לעזור לה להבין את כוחה.
ג'ון קלרנס סטיוארט בתפקיד סימון, עובד חדש במקום עבודתה של זואי, מתחבר לזואי על רקע חוויותיהם הטרגיות המשותפות.
פיטר גלאגר בתפקיד מיץ' קלארק (עונה 1; כוכב אורח בעונה 2), אביה של זואי.
מיץ' אינו מסוגל לדבר, אך הוא יכול להקליד ביטויים קצרים במחשב.
היכולת החדשה של זואי מספקת לו קול זמני לשיר את מה שהוא באמת חושב.
מרי סטינבורגן בתפקיד מגי קלארק, אמה של זואי ואשתו של מיץ'.
היא ומיטש ניהלו עסק בעיצוב נוף לפני אבחנתו.
לורן גרהאם בתפקיד ג'ואן (עונה 1; כוכבת אורחת בעונה 2), הבוסית של זואי.
היא עוזבת לסינגפור ומקדמת את זואי לתפקיד שלה בעונה השנייה.
קפיל טלווקאר בתפקיד טובין (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), מתכנת והחבר הטוב ביותר של לייף.
הוא גם חלק מהצוות של זואי.
אנדרו לידס בתפקיד דייוויד קלארק (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), אחיה הבכור של זואי וסנגור ציבורי.
אליס לי בתפקיד אמילי קאנג (עונה 2 וסרט; עונה 1 משנית), אשתו של דייוויד שבהריון.
מייקל תומאס גרנט בתפקיד ליף (עונה 2 וסרט; עונה 1 משני), מתכנת ויריב מקצועי של זואי, שחלק מצוות ההנדסה שלה.
ברנדט פיטרס בתפקיד דב (סרט; אורחת בעונות 1–2), אישה שהתאלמנה לאחרונה שזואי פוגשת בבית הלוויות.
מאוחר יותר היא מתיידדת עם מגי.
סטפני סטיילס בתור אוטום, בריסטה שיוצאת בקצרה עם מקס בעידודה של זואי.
אינדיה דה בופור בתפקיד ג'סיקה, ארוסתו של סימון.
פטריק אורטיז בתפקיד אדי (עונה 1), בן הזוג החדש של מו וחבר של ג'סיקה.
זאק אורת בתפקיד האווי, עוזרו הבריאותי של מיץ'.
הירו קנגאווה בתפקיד ד"ר חמארה, המטפל של מיץ'.
הארווי גילן בתפקיד ג'ורג' (עונה 2), מתכנת חדש בעבודה של זואי.
ג'י יאנג האן בתפקיד ג'ני קאנג (עונה 2), אחותה הגדולה של אמילי
מורגן טיילור קמפבל בתפקיד מקנזי (עונה 2 וסרט), מתכנתת בחברה המתחרה שעובר לצוות של זואי
אלווינה אוגוסט בתפקיד טטיאנה מוריס (עונה 2), כתבת המתיידדת עם סיימון
צ'יפ זין בתפקיד אבא של מקס.
נואה ויסברג בתפקיד דני מייקל דייוויס, מיליארדר והבעלים של החברה בה זואי עובדת.
פליקס מאלארד בתפקיד איידן (עונה 2), שכן וחבר ילדות של זואי
קייטי פינדלי בתפקיד רוז (עונה 2), חברת ילדות של מקס
דייוויד סנט לואיס בתפקיד פרי (עונה 2 וסרט), מפקד במכבי האש המפתח מערכת יחסים עם מו
ג'סטין קירק בתפקיד צ'רלי, בעלה המוחצן והתובעני של ג'ואן.
רנה אליז גולדסברי בתפקיד אווה פרייס, יריבתה העסקית של ג'ואן והמנהלת השאפתנית בקומה השישית של החברה בה זואי עובדת.
סנדרה מיי פרנק בתפקיד אביגיל, בתו החירשת של האווי המייחלת לנסוע לקניה.
למרות היותה חירשת, זואי עדיין מסוגלת לשמוע את שיריה.
אוסקר נונז בתפקיד ד"ר טסורו, הפסיכולוג של זואי.
ב-12 בינואר 2019 קיבלה ההפקה רשמית הזמנת פיילוט.
ב-12 במאי 2019 הוכרז כי ההפקה קיבלה הזמנה לסדרה.
כעבור מספר ימים הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור באמצע עונת הטלוויזיה של שנת 2020. הסדרה עלתה לראשונה ב-7 בינואר.
ב-11 ביוני 2020, NBC חידשה את הסדרה לעונה שנייה, בעקבות עלייה משמעותית בנתוני הצפייה הדיגיטלית.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-5 בינואר 2021. ב-9 ביוני 2021 נודע כי הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות ולא תשודר גם בשירות הזרמת המדיה "Peacock".
בחודש ספטמבר 2021 פורסם כי שירות הסטרימינג רוקו יפיק סרט המשך לסדרה בנושא חג המולד.
בפברואר 2019 פורסם כי ג'יין לוי, סקיילר אסטין, אלכס ניואל ומרי סטינבורגן קיבלו תפקידים ראשיים בפיילוט הסדרה.
במרץ 2019 דווח כי פיטר גלאגר, ג'ון קלרנס סטיוארט וכרמן קיוזאק הצטרפו לצוות השחקנים.
ב-23 במאי 2019 לוהק אנדרו לידס לתפקיד דייוויד בתפקיד משני.
ב-27 באוגוסט 2019 פורסם כי לורן גרהאם החליפה את קיוזאק בתפקיד ג'ואן.
ב-6 בספטמבר 2019 לוהקו מייקל תומאס גרנט, קאפיל טלווקאר וסטפני סטיילס לתפקידים משניים.
בספטמבר 2020 הוכרז כי קפיל טלוולקאר, אנדרו לידס, אליס לי ומייקל תומאס גרנט קודמו לתפקידים ראשיים בסדרה בזמן שהארווי גילן לוהק לתפקיד משני בעונה השנייה.
ב-29 באוקטובר 2020 לוהקו ג'י יאנג האן ופליקס מאלארד לתפקידים משניים בעונה השנייה.
שלב הצילומים לעונה הראשונה החל ב-3 בספטמבר 2019 והסתיים ב-30 בינואר 2020 בריצ'מונד, קולומביה הבריטית.
הפיילוט צולם בחלקו בסן פרנסיסקו, עם מספר הפקות מוזיקליות באוויר הפתוח שצולמו ברחובות במרכז הערים פרווריות.
מנדי מור משמש כמפיקה וכוריאוגרפית של הסדרה.
הצילומים לעונה השנייה החלו ב-21 בספטמבר 2020 וצפויים להסתיים ב-31 במרץ 2021.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג של 76% עם דירוג ממוצע של 7.18/10, בהתבסס על 33 ביקורות.
ב-Metacritic יש ציון ממוצע משוקלל של 66 מתוך 100, בהתבסס על 18 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2020פרס אמי לבידור בפריים טייםכוריאוגרפיה יוצאת מן הכלל לתוכנית מתוסרטתמנדי מורפרסי TCAתוכנית חדשה יוצאת מן הכלל"הפלייליסט של זואי"2021פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומיתאלכס ניואלפרסי גלובוס הזהבהשחקנית הטובה ביותר - סדרת טלוויזיה מוזיקלית או קומדיהג'יין לוי
הפליט הוא ציור מעשה ידי הצייר היהודי-גרמני פליקס נוסבאום.
פליקס נוסבאום היה אמן יהודי-גרמני יליד העיר אוסנבריק בגרמניה.
ב־1935 לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר נוסבאום עם בת זוגו לפריז שם ביקשו אשרת הגירה לבלגיה.
לאחר קשיים מסוימים קיבלו את אשרת ההגירה וב־1936 עברו לגור בבלגיה.
בבלגיה השהות לא הייתה פשוטה מאחר שהשלטונות הבלגיים ניסו למנוע את הגירת היהודים אליה.
בשנת 1939 צייר את אחד מציוריו המוכרים: "הפליט".
התמונה מבטאת באופן פשוט וישיר את המצוקה של הפליט היהודי.
בתמונה נראה איש יושב שעון על ידיו כשעל שולחן מרוחק מונח גלובוס.
התמונה מבטאת את תיסכולו, ייאושו את החוסר במקום קבוע (בית) שבא לידי ביטוי במעמד הפליט.
הגלובוס שמפת יבשת אירופה מוצללת בו מצויר אף הוא בצבעים קודרים.
ייתכן וזהו ביטוי לכך שאדמת אירופה סגורה בפני הפליט.
הגלובוס מונח על שולחן ארוך ובפינת החדר האפל יושבת דמות רכונה.
למרגלותיה של הדמות מונחים מקל הליכה ושק חפצים.
בצידה השמאלי של התמונה מצוירת דלת והנוף הנשקף מבעדה אפל אף הוא.
מבעד לדלת ניתן לראות עצים שהשירו את עליהם וציפורים מעופפות.
העץ בתמונה מסמל חוסר תקווה וחיים שנגדעו.
את הציור שלח נוסבאום לאביו שהיגר לשווייץ.
אביו החביא את התמונה, יחד עם תמונות נוספות, באמסטרדם שבהולנד.
הפלישה האיראנית לאי אבו מוסא ולאיי טונב התרחשה ב-30 בנובמבר 1971, זמן קצר לאחר הנסיגה של הכוחות הבריטיים מן האיים.
איראן בהנהגת מוחמד רזא שאה פהלווי טענה לריבונות על האי אבו מוסא ועל איי טונב, שהיו חלק מהאמירויות שארג'ה וראס אל-ח'ימה.
לאחר תפיסת האיים על ידי איראן, האמירויות שארג'ה וראס אל-ח'ימה הצטרפו לאיחוד האמירויות הערביות ב-2 בדצמבר 1971 וב-10 בפברואר 1972, בהתאמה, מה שגרם לאיחוד האמירויות הערביות לרשת את הסכסוך הטריטוריאלי עם איראן על האיים.
נכון לשנת 2022, האיים נותרו במחלוקת בין איחוד האמירויות הערביות והרפובליקה האסלאמית של איראן.
בשטח, איראן שמרה על שליטתה באיים מאז תפיסתם ב-1971, בעוד איחוד האמירויות הערביות עשתה מספר ניסיונות בערוצים בינלאומיים להחזיר לעצמה את השליטה הריבונית באיים.
הפליליסטיות היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית העוקבת אחר עורכות דין בתחום הפלילים שמקימות ביחד משרד עורכות דין משותף.
התוכנית משודרת החל מ-12 במרץ 2024 ברשת 13. ביולי 2025 התוכנית עלתה בנטפליקס ישראל.
התוכנית עוסקת בעורכות הדין של העבריינים וראשי ארגוני פשע בישראל, המחליטות להקים ביחד משרד עורכות דין משותף.
התוכנית עוקבת אחר חייהן, המורכבות בשילוב בין קריירה לחיים אישיים, הקשיים במציאת זוגיות ועוד.
התוכנית תוכננה במקור לעלות לשידור ב-17 באוקטובר 2023, אך היא נדחתה בעקבות פריצתה של מלחמת חרבות ברזל.
אור בן שאנן – בת 35, גרושה, מבאר שבע.
עורכת דין מובילה העוסקת בתיקי פשיעה חמורה במחוז הדרום.
חן מאירי – בת 39, רווקה, מכפר יונה.
עורכת דין במשך 15 שנה העוסקת בליווי ויצוג אסירים.
נעמה אלחדד – בת 39 מתל אביב.
עורכת דין במשך 15 שנה.
עוסקת בתיקי פשיעה חמורה במחוז תל אביב ובמחוז המרכז.
שילה דורפמן – בת 48 מראשון לציון.
עורכת דין במשך 22 שנה במחוז המרכז.
שני אילוז – בת 41 מראשון לציון.
שני דרי – בת 35 ממבוא ביתר.
משמשת כמשפחת אומנה לילדה של מיוצגת שלה שמואשמת בתיק רצח ונמצאת בכלא.
עורכת דין מעל 10 שנים במחוז ירושלים.
קארין לגיטיוי – בת 38 מצפת.
עוסקת בתיקי אלימות במשפחה, נשק, סמים וניסיון רצח במחוז הצפון.
סמדר שילוני מאתר "ynet" ביקרה את הנרמול שהתוכנית עושה לעבריינים וכתבה ש.
ניר וולף מעיתון "ישראל היום" כתב על התוכנית שהיא והגדיר אותה .
מיקי לוין מאתר "מעריב אונליין" עסקה גם היא בשאלת המוסריות של התוכניות: .
הפלישה הבריטית השנייה הוא כינוי לתקופה בתולדות המוזיקה, שבה הייתה עלייה חדה בהשמעת אמני סינת'-פופ וניו פופ בריטים בארצות הברית.
תקופה זו החלה בקיץ 1982 ונמשכה עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, אז הוחלפה במוזיקת גלאם מטאל ומוזיקת דאנס אלקטרונית.
המניע העיקרי לגל זה היה החשיפה הרבה שנתנה רשת MTV, שהוקמה ב-1 באוגוסט 1981. לפי המגזין הרולינג סטון, תקופה זו הביאה את "המהפכה בסאונד ובסגנון" במוזיקה בארצות הברית.
המוזיקה הבריטית של סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הושפעה ממהפכת הפאנק/הגל החדש.
מוזיקאים בריטים שונים, בין היתר הפוליס (עם השיר "Roxanne"), אלביס קוסטלו, Sniff 'n' the Tears , הפריטנדרס, גארי ניומן, סקוויז וג'ו ג'קסון (עם השיר "" ), זכו להצלחה מסוימת בארצות הברית ב-1979. על פי , הצלחתם של מוזיקאים אלו תרמה לפיתוחו של הפלישה הבריטית השנייה.
וידאו קליפים, שהיו מרכיב עיקרי בתוכניות טלוויזיה מוזיקליות בריטיות, התפתחו לסרטים קצרים.
במקביל, הפופולריות של מוזיקת הפופ והרוק בארצות הברית צנחה ממספר סיבות, בין היתר פרגמנטציה בקרב קהל המאזינים וההשפעות האנטי-דיסקו של מספר קמפיינים, בין היתר של הקמפיין Disco Demolition Night של MLB.
לרוב הלהיטים בארצות הברית של אותה תקופה לא היו ווידאו קליפים, ולאלו שכן היו הם היו בדרך כלל מורכבים מקטעים מהופעות חיות של המוזיקאי.
מסיבה זו, לאחר שהערוץ MTV הושק ב-1 באוגוסט 1981, הוא נאלץ להשמיע מוזיקת הגל החדש בריטית, בין היתר הלהיט "Video Killed the Radio Star" של הבאגלז, שהיה הווידאו הקליפ שהוצג בארצות הברית.
להפתעת תעשיית המוזיקה בארצות הברית, כאשר הערוץ ניגן אחד מהווידאו קליפים בערוץ, מכירת תקליטים על פי האיירפליי עלה וכן עלייה בבקשות של מאזינים לתחנות רדיו לאותם השירים.
כמו כן, באותה שנה, הרדיו האמריקאי KROQ-FM החל לשדר מוזיקה בפורמט Rock of the '80s (רוק של שנות ה-80).
על פי שדר ומנהל תוכניות הרדיו ב-KROQ-FM, ריק קרול (Rick Carroll), "לא היה מוצר אמריקאי ראוי להשמעה ברדיו כל 3 שעות, אז היינו צריכים להסתכל ולהקשיב למוזיקה הבריטית המיובאת כדי למלא את החלל".
המגזין הגרדיאן הדגיש ב-2011 כי השקת הערוץ (כחלק מ-"50 האירועים ששינו בהיסטוריה של מוזיקת הפופ") תרם לפיתוחו של הפלישה הבריטית השנייה.
ניתן למצוא רמזים נוספים לפלישה הבריטית השנייה דרך מצעדי המוזיקה, בין היתר של מצעדי הדאנס ב-1981. רק 7 מתוך 30 השירים במצעד הדאנס רוק היו של מוזיקאים אמריקאים, שכאשר בהמשך השנה תקליטי 12 אינץ' של אמנים בריטים התחילו להופיע במצעד.
מגמה זו הייתה חזקה במיוחד במנהטן, שבה היה קל יותר להשיג תקליטי חוץ ועיתונות מוזיקה בריטית.
על פי מגזין המוזיקה האמריקאי New York Rocker , האנגלופיליה פוגעת בפעולות המחתריות של ארצות הברית.
הפלישה הוא סרט מותחן מדע בדיוני אמריקאי משנת 2007 בבימויו של אוליבר הירשביגל, על פי תסריט מאת דייוויד קייג'ר.
בסרט מככבים ניקול קידמן ודניאל קרייג.
העלילה מתמקדת ברופאה שמגלה כי האנושות מאוימת על ידי מגפה חייזרית שמשתלטת על בני אדם ומחליפה את אישיותם.
פיתוח הסרט החל בשנת 2004. האחים וורנר שכרו את דייוויד קאג'ניץ' כדי לכתוב את מה שנועד להיות גרסה מחודשת לסרט פלישת חוטפי הגוף משנת 1956, אבל קג'גניץ' תיקן את הסיפור כדי לשקף את הזמנים העכשוויים.
הצילום הראשי החל בספטמבר 2005. הסרט יצא לאקרנים ב-17 באוגוסט 2007 נחל כישלון מסחרי וספג ביקורות שליליות מהמבקרים.
כאשר הסרט בתקציב של כ-80 מיליון דולר והכניס כמחצית מתקציבו בקופות, כ-40 מיליון דולר.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בוושינגטון די.
סי., מתמקדת בפסיכולוגית קרול בנל שמגלה כי מגפה מסתורית מכה את העיר ומשנה את אופיים של אלו שנדבקו בה.
לאחר שחברהּ ועמיתהּ מהמרכז לחקר מחלות מידבקות, ד'ר בן דריסקול, מזהיר אותה כי מדובר במגפה שמקורה מכוכב אחר התוקפת אט אט את כל אוכלוסיית העיר, היא נאלצת לצאת למסע מסוכן להציל את בנה.
ככל שהמחלה מתפשטת, מסתבר שלא מדובר סתם במגפה, אלא בניסיון השתלטות חייזרי על הפלנטה באמצעות השתלטות על אישי מפתח וקהל רחב.
במרוץ נגד השעון, קרול ובן צריכים למצוא תרופה ולמנוע מהנגיף להשתלט על כל המין האנושי.
ניקול קידמן בתפקיד קרול בנל - פסיכולוגית שנלחמת במגפה חייזרית
דניאל קרייג בתפקיד ד'ר בן דריסקול - חבר קרוב של קרול וחוקר מגפות
ג'רמי נורת'ם בתפקיד טאקר קאופמן - חבר קרוב שהתנהגותו משתנה
ג'פרי רייט בתפקיד ד'ר סטיבן גיילורד - מומחה לחקר מחלות
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 20% בהתבסס על 165 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "מהתחלה מבטיחה הסרט מתדרדר לסיפור שטחי ובנאלי מדי.".
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 45 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
המבקרים שיבחו את המשחק של קידמן וקרייג, אך ביקרו את העלילה והתסריט כשטחיים ולא מקוריים.
הפלישה היפנית למנצ'וריה התרחשה בשנת 1931 ונמשכה עד 1932, ובה כבש צבא יפן חלקים נרחבים ממנצ'וריה, אזור בסין.
עוד מתחילת המאה ה-20 החלה יפן לנהל מדיניות תוקפנית.
היא ניסתה לקבל אחיזה בשטחי היבשת של מזרח אסיה, בין השאר במלחמת רוסיה–יפן.
החל משנות ה-20 עיקר מאמציה היבשתיים של יפן הופנו כלפי סין.מנצ'וריה הוא אזור בצפון סין הגובל ברוסיה, מונגוליה וקוריאה.
שאיפותיה של האימפריה היפנית במנצ'וריה היו ניצול אוצרות הטבע והמחצבים; שימוש בה כקרש קפיצה להמשך הכיבושים; מימוש החלום היפני לאימפריה רחבת ידיים ודחיקת הלאומנות הסינית.
בשנת 1931 פלשו כוחות צבא יפניים וכבשו את מוקדן, בירת מנצ'וריה, במה שנקרא "תקרית מוקדן".
סין של אותה עת הייתה מפוררת וחלשה ממאבקים פנימיים קשים ולא היוותה שום התנגדות לכיבוש היפני.
בשטח הכבוש הקימו היפנים את ממשלת הבובות (מנצ'וקוו), ומנצ'וריה הפכה לבסיס צבאי ממנו המשיכו היפנים לפלוש לאזורים אחרים בסין.
כיבוש מנצ'וריה נתן לה גם חיזוק מוראלי וגם אסטרטגי.
בין הגורמים לפלישה הייתה העוינות שהייתה קיימת באותה העת בין סין ליפן.
הממשלה הסינית בראשות צ'יאנג קאי שק הייתה בסוף שנות ה-20 אנטי-יפנית ואנטי-מערבית וגם היפנים לא אהדו את הסינים.
העוינות בין יפן לסין התחזקה עוד יותר בשנות ה-30.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 השפיע גם על יפן.
הפלישה למנצ'וריה הייתה גם אמורה לסייע בפתרון הבעיה הדמוגרפית של גידול האוכלוסין באיי יפן.
מלבד גורמים אלה, בראשית שנות ה-30, גבר כוחו של הימין הלאומני והמיליטריסטי ביפן.
הם טענו שבאמצעות הכיבושים תחלץ יפן מן המשבר הכלכלי והחברתי בו היא מצויה.
בנוסף, רבים ממפקדי הצבא והאליטות ביפן האמינו באידאולוגיה מיליטנטית, גזענית ואימפריאליסטית, כהמשך לעבר "הסמוראי" ביפן.
המפקדים היו אהודים מאוד בציבור היפני עקב הצלחות כיבושי הצבא היפני כך שמדיניותם לא נתקלה בהתנגדות והם שאפו להמשיך בהצלחותיהם.
כמו כן, הטענה הייתה כי הכיבוש יוכל להוות פיצוי על הגבלת הכוח הימי היפני (מאמנת וושינגטון).
על כל אלה נוסף גם השיקול הטקטי ולפיו מנצ'וריה תוכל להוות בסיס למתקפה כנגד סין ורוסיה ולבניית אימפריה יפנית במזרח אסיה.
יפן חיפשה בעלת ברית באירופה ומצאה מדינה בעלת אידאולוגיה ושאיפות דומות.
ב-1936 יפן וגרמניה חתמו על הסכם נגד ברית המועצות, הסכם אנטי-קומינטרן.
היה זה הסכם סיוע הדדי והגנה משותפת במקרה שאחת מהמדינות תותקף.
השנאה בין העם היפני והעם הסיני, חוסר התגובה מצד מדינות המערב לפלישה למנצ'וריה, חוסר מחויבותה של יפן כלפי חבר הלאומים ובעיקר המשך חולשתה של סין כתוצאה מהמאבק הממושך בין כוחות הממשלה לבין הכוחות הקומוניסטיים, כל אלה עודדו את יפן לפלוש ב-1937 ממנצ'וריה לסין.
היפנים כבשו אזורים נרחבים במרכז-צפון סין, כבשו ערים גדולות והשתלטו על ערי נמל.
הכיבוש היפני היה אכזרי וקשה.
מיליוני סינים נרצחו, ערים הוחרבו, רבים עונו ונאנסו, כפרים ובתים נשרפו.
היטלר ומוסוליני שמחו על ניצחונותיה של יפן, בעיקר לאור שתיקת מדינות המערב.
התוקפנות היפנית עודדה אותם להמשיך במתקפותיהם וכיבושיהם.
כמובן שגם יפן עצמה יצאה מחוזקת - צבאית ופסיכולוגית - מהצלחותיה בסין והמשיכה בעוינותה ומתקפותיה גם במסגרת מלחמת העולם השנייה.
חבר הלאומים הקים ועדת חקירה שגינתה את יפן על תוקפנותה, ואיים להטיל סנקציות כנגד יפן.
כתגובה, פרשה יפן מחבר הלאומים.
ארצות הברית מצידה הכריזה על "דוקטרינת אי ההכרה".
הממלכה הגאורגית נאלצה לשלם מסים כבדים מדי שנה, וסיפקה חיילים לפלישות הרבות שביצעו המונגולים.
ההתנגדות הגאורגית הייתה פסיבית בתחילה, והתפתחה לאחר מכן לסדרת מרידות, כשלעיתים קרובות שולבו בהם עימותים בין אזרחים ומאבקי כוח בין תומכי המונגולים למתנגדיהם.
עימותים אלה הובילו להידרדרות ולהחלשות הממלכה הפאודלית החזקה.
השלטון המונגולי החזיק מעמד עד לשנות העשרים המאוחרות של המאה ה-14, עד אשר שיקם המלך גאורגי החמישי המזהיר את הממלכה באמצעות יכולותיו הדיפלומטיות והצלחותיו הצבאיות, והחזיר חלק ניכר מכוחה הקודם ושגשוגה.
הופעתם הראשונה של המונגולים הייתה כאשר הממלכה הגאורגית הייתה עדיין בשיאה, ושלטה ברוב הקווקז.
המונגולים הופיעו לראשונה ב-1220, כאשר כ-20,000 לוחמים, שהונהגו על ידי המצביאים המונגולים סובוטאי וג'בה , גנרלים של ג'ינג'יס חאן, רדפו אחרי השאה , מהשושלת ששטה באימפריה הח'ווארזמית, מח'ווארזם לים הכספי.
בהסכמת ג'ינג'יס חאן המשיכו שני הגנרלים להתקדם מערבה במשימת סיור.
הם עברו בשטחי ארמניה שהיו בשליטת הממלכה הגאורגית, והביסו כ-60,000 גאורגים וארמנים שהונהגו על ידי לאשה גיאורגי, והאטבגים (שם טורקי שניתן לאצילים) והספאבוד (سپهبد) - הקצין, איוון מחרגרדזלי (ידוע גם כזאקריאן או זקראיד בהיסטוריה הארמנית), בקרב חונן, על גדות הנהר קוטמן.
הגנרלים המונגולים לא נטו לכבוש את הקווקז באותו הזמן, וחזרו חזרה לחמיידן שבאיראן, רק כדי לחזור בינואר 1221. הקרב בברדב שבאזרבייג'ן היה הססני, והכובשים נסוגו לים הכספי.
המונגולים צעדו צפונה ובזזו בדרכם את צפון-מזרח ארמניה, ומחוז שירוואן.
זה הוביל אותם לאלניה ודרום הערבה הרוסית, שם התמודדו מול הכוחות של רוסי-קיפצ'קי בקרב נהר הקלקה ב-1223.
התקפות מפתיעות אלה הותירו את הכוחות הגאורגים במבוכה.
הכרוניקאים של אותה תקופה, לא היו מודעים לטבע התוקפים, ואינם מציינים אותם בשם.
הפלישה השלישית והאחרונה של המונגולים לקווקז הייתה בשנת 1236. להתקפה הזו, שביססה את השליטה המונגולית על גאורגיה, קדם מאבק הרסני עם ג'לאל אד-דין מינגבורנו (جلال الدين منكبرتي), שאח פליט של ח'ווארזם, שדרש בשחצנות מהשלטון הגאורגי בשנת 1225, לתמוך במלחמתו כנגד המונגולים.
משלא נתמלאה בקשתו, הרס והחריב הרבה מכוחה ושיגשוגה של הממלכה הגאורגית, והותיר את הממלכה ללא הגנה מול התוקפנות המונגולית.
לאחר מותו של מינגבורנו בשנת 1231, היו ידי המונגולים חופשיות, והמפקד המונגולי הבולט, צ'ורמקאן, הוביל, בשנת 1236, צבא גדול כנגד הממלכה הגאורגית והנסיכויות הווסליות של ארמניה.
רוב האצילים הגאורגים והארמנים, שהחזיקו במשרה צבאית בחזית, נכנעו ללא התנגדות רצינית, או שתחמו את התנגדותם למבצר שלהם בלבד, ואחרים נמלטו לאזורים בטוחים.
המלכה רוסודן נאלצה לפנות את טביליסי וכותאיסי, והותירה את מזרח גאורגיה בידיו של האטבג אבאג מחרגרדזלי ואגרסלן בקורציחלי, שעשה שלום עם המונגולים והסכים לשלם את המס השנתי.
האציל הגאורגי היחיד שהתנגד היה איוונה ג'אקלי-ציחיסג'ווארלי, נסיך סאמצחה.
הקרבות השחיתו את נחלותיו, עד שלבסוף, בהסכמת המלכה רוסודן, נכנע לפולשים בשנת 1238. הצבא המונגולי בחר שלא לחצות את רכס ליחי כדי לרדוף את המלכה הגאורגית, והותיר את מערב גאורגיה חופשית יחסית מביזה.
רוסודן התכוונה לזכות בתמיכתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, אבל ללא הצלחה.
האטבג אבאג ארגן את כניעתה בשנת 1243, והממלכה הגאורגית הכירה באופן רשמי בחאן הגדול כשליט העליון שלה.
הממלכה הוכרחה לשלם מס שנתי של 50,000 מטילי זהב מדי שנה, ולתמוך במונגולים עם צבאה.
המונגולים יצרו את הוילאייט של גורג'יסטן (פרובינציית גורג'יסטן), שכללה את גאורגיה וכל דרום הקווקז, כאשר הם שולטים באופן עקיף בעזרת המלוכה הגאורגית.
עם מותה של רוסודן בשנת 1245, בתקופת המעבר בין שתי תקופות שלטון, חילקו המונגולים את הקווקז לשמונה דומנים (מחוזות), כשהם מנצלים את תקופת המעבר.
המצב המסובך שנוצר בעקבות נושא הירושה אפשר למונגולים לחלק את האצולה הגאורגית לשתי קבוצות יריבות, כאשר כל אחת מהקבוצות מגינה על הטוען לכתר שלה.
כאשר הטוענים לכתר היו דוד השישי אולו, בנו הלא חוקי של המלך גיאורגי הרביעי לשה, ובן דודו דוד השישי נארין, בנה של רוסודן.
לאחר מזימת הנפל כנגד השלטון המונגולי בשנת 1248, גויוק חאן מינה שני אחיינים למלכים במשותף דוד אולו (הבכיר) במזרח הממלכה ודוד נארין (הזוטר) בממלכה המערבית, שהייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת.
שיטת הדומנים בוטלה, אבל המונגולים עקבו מקרוב אחר האדמיניסטרציה הגאורגית, במטרה להבטיח זרימה יציבה של מיסים ומנחות מנתיניו, שחויבו לספק חיילים לצבא המונגולי.
מכסה גדולה של חיילים גאורגים נלחמו תחת הדגל המונגולי בקרב אלמות בשנת 1256, בקרב בגדד בשנת 1258, ובקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ובמקומות נוספים, כאשר הם מאבדים עשרות אלפי חיילים.
דבר זה גרם להפקרת גאורגיה, וכל הקווקז באופן כללי, ללא מגינים מקומיים, והכוח המונגולי שנשלח לדכא את המרד הספונטני, שהתפרץ במחאה על עול המיסים המכביד ונטל השירות הצבאי, דיכא את המרידה בקלות.
בקרב קוסה דאג בשנת 1243, בו מחצו המונגולים את הסלג'וקים מסולטנות רום, נהרגו לפחות שלושת אלפים חיילים גאורגים שלחמו בשורות המונגולים, כאשר הנסיך הגאורגי שמדבלה אחלציחלי (ממשפחת אחלציחלי) פיקד על הקרב.
בשנת 1256, השתייכה גאורגיה, לממלכה האילח'אנית, אחד מארבעת המחוזות המונגוליים, בראשות הולגו חאן, שמרכזה היה באיראן.
בשנים 1259–1260, אצילי גאורגיה, תחת הנהגתו של דוד נארין יצאו כנגד המונגולים, והצליחו להפריד את אימרתי משליטת המונגולים על מערב גאורגיה.
דויד אולו החליט להצטרף לדודנו במרד, אבל הובס ליד גורי, ושוב נכנעו הגאורגים לשליטה מונגולית.
החל משנת 1261, הקווקז הפך במה לסדרת קונפליקטים בין הממלכה האילח'אנית לבין אימפריה מונגולית אחרת, אורדת הזהב, שמרכזה היה וולגה תחתית ובירתה סאראי.
האחדות הגאורגית התרסקה, והאצילים קיבלו עידוד לעלות כנגד הכתר, שבאפן טבעי סייע לשליטה המונגולית.
בשנת 1266, הנסיך סרגיס ג'אקלי מסאמצחה (שבירתה הייתה אחלציחה) קיבל הגנה מיוחדת ופטרונות מאבקה חאן (1234–1282), כך שהיה בתוך עצמאות וירטואלית מהכתר הגאורגי.
המלך המזרח גאורגי הבא היה דמטרה השני, "המסור" אשר חי בשנים 1259–1289. תוך תמרון הקנוניות בין החאנים המחולקים, תכנן דמטרה לרענן את המדינה, אבל החשד לקשר להפיכה שנכשלה כנגד ארגון חאן, אילץ אותו לשמור על גאורגיה מפלישה, ולהסכים לכניעה ולהוצאתו להורג.
לאחר מכן נפלה הממלכה לכמעט אנרכיה.
כאשר מערב גאורגיה החזיקה בעצמאותה, סבלה הממלכה במזרח גאורגיה ממסים כבדים ומצב פוליטי לא יציב.
מבחינת הדת היו המונגולים בדרך כלל סובלניים אף על פי שהרבה מהכנסיות והמנזרים מוסו.
המרד של דוד השמיני (1292-1310), אף על פי שנמשך זמן רב, לא הביא לשחרור גאורגיה, אלא רק לסדרת עונשים הרסניים.
המונגולים נשארו בשלטון במשך מאה שלמה על ידי כך שהם ממליכים את תומכיהם ומורידים אותם מכס המלוכה לסירוגין ועל ידי ליבוי הסתות וחיכוכים.
ובכל זאת, השפעתם על גאורגיה נחלשה בהדרגה עם התפוררות כוחם של החאנים באיראן.
כיבוש גאורגיה על ידי גיאורגי המבריק
גיאורגי המבריק (1299-1302, 1314-1346), פוליטיקאי גמיש שניחן בכושר ראייה למרחוק, קיבל בתחילה הסכמה לשיתוף פעולה עם אציליו, ובשנת 1327, עם הופעת חוסר יציבות בשלטון המונגולים, הכה בהם, הפסיק לשלם מיסים, גרש את המונגולים מחוץ למדינה, כבש בחזרה את רוב השטחים שאבדו לאבותיו והשמיד את השליטה המונגולית בגאורגיה ובקווקז.
כך, על אף הנטל הכבד של השליטה הארוכה של המונגולים במשך המאה, הצליחה המלוכה הגאורגית לשרוד עד להצהרה על סיפוח גאורגיה כארתלי-קאחתי לתוך האימפריה הרוסית ב-18 בינואר 1801.