tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-Chess Pie קינוח מסורתי בדרום ארצות הברית, שם נהגו להכין אותו בחורף במקום פאי הפירות המסורתי, בשל מחסור בפירות בעונה הקרה.
האזכור הראשון של העוגה מופיע בספר הבישול האמריקאי The Joy of Cooking, שיצא לאור בשנות השלושים של המאה העשרים.
הקונדיטורית הידועה כריסטינה טוסי בעלת המילק בר בניו יורק עידכנה את המתכון והפכה את הקראק פאי ל של המקום.
טוסי הגישה קראק פאי כחלק מארוחת עובדים במסעדה הניו-יורקית Momofuku של השף דייוויד צ'אנג.
העוגה הזו עוררה התעניינות רבה בקרב הסועדים.
מקור השם הוא רפרנס לקראק-קוקאין: סוג של בדיחה על כך שהקינוח הזה טעים עד כדי ממכר, כמו הסם.
באפריל 2019 דיווחה התקשורת האמריקאית כי בקונדיטוריית המילק בר הוחלט להפסיק להשתמש במילה קראק (Crack) בשם של העוגה.
ההחלטה התקבלה בניסיון לנתק את העוגה המתוקה והפופולרית מהקונוטציות השליליות לסמים ומאז היא נקראת בקונדיטוריה "פאי המילק בר" .
בכתבה בטיימאאוט תל אביב משנת 2021 שסקרה את המקומות בהם מגישים קראק פאי בתל אביב, נטען שניתן למצוא את הקינוח כמעט בכל מסעדה ובכל תפריט שמכבד את עצמו.
בכתבה שפורסמה בעיתון הארץ בשנת 2022 נטען שקראק פאי הוא אחד הקינוחים האהובים במסעדות בארץ ושהוא הפך להיות חלק מהתרבות הקולינרית הישראלית.
יהונתן בורוביץ' היה מראשוני השפים שהכניסו את הקראק פאי לתפריט המסעדה שלו, הגיש את הקינוח הזה במסעדה החל משנת 2012 והיא מוגשת חמה בניגוד לגרסה האמריקאית שלרוב מוגשת קרה.
הקראק פאי בגרסתה הקלאסית מורכבת ממצרכים בסיסיים, למשל: סוכר, חלב, חמאה, שיבולת שועל וביצים.
השילוב ביניהם יוצר עוגה נמוכה, מתוקה ודחוסה.
המתכון המקורי מכיל כמעט תמיד כמויות גדולות יחסית של חמאה, סוכר ושמנת וכולל מרכיב ייחודי לעוגה זו: כף של אבקת חלב.
קראצ'ונד (בהונגרית: Karácsond) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בקראצ'ונד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב כבר אלפי שנים ונמצאו בו ממצאים ארכאולוגיים, הוא מיושב לסירוגין מאז ועד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1323.
יהודים חיו בקראצ'ונד במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
קראפט מיכאליאן (בארמנית: Կարապետ Միքայելյան; נולד ב-27 בספטמבר 1969) הוא כדורגלן עבר סובייטי-ארמני ששיחק בעמדת החלוץ.
מיכאליאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספרטק מוסקבה ובגיל 20 הצטרף לסמנה קומסומולסק על אמור מהליגה השלישית בברית המועצות.
עם התפרקותה של ברית המועצות, המועדון שובץ בליגה השנייה ברוסיה ובמהלך עונת הצטרף לזבזדה אירקוטסק וכעבור 4 שנים חתם בסורול סראטוב.
בעונת חתם בבוצ'און מליגת העל של קוריאה הדרומית במדיה שיחק 15 משחקים וכבש שער אחד.
לאחר מכן, הספיק לשחק גם בסויוז-גזפרום איז'בסק, קריליה סובייטוב סמרה, ניקה מוסקבה, קוזבאס קמרובו, דינמו סטברופול, לוקויל צ'ליאבינסק וצ'יטה.
מיכאליאן, אמנם לא גר מעולם בארמניה אך החליט לייצג את המדינה בעקבות שורשיו הארמנים.
ב-5 באוקטובר 1996 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה בתיקו 0-0 נגד .
4 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 5-1 ל.
משפחת קַרַאצִ'י (באיטלקית: Carracci) הייתה משפחת אמנים מבולוניה שמילאה תפקיד מרכזי בקידום סגנון הבארוק בציור.
משפחת קראצ'י השאירה את מורשתה בתורת האמנות על ידי פתיחת בית ספר לאמנים בשנת 1582. בית הספר נקרא (Accademia degli Incamminati), והתמקדותו העיקרית הייתה להתנגד ולאתגר את המנהגים והעקרונות האמנותיים המנייריסטיים על מנת ליצור אמנות מחודשת של נטורליזם ותפיסת עולם הבעתית.
הפעילות האמנותית והתאורטית של בני משפחת קראצ'י מוכרת על ידי מבקרים והיסטוריונים כמו ו כמי שתרמה באופן מכריע להיווצרות הבארוק הפיגורטיבי ולפתרונות ציוריים חדשים המבוססים על שיקום המסורת הקלאסית והרנסאנסית, שהתחדשו על ידי לימוד הטבע.
"יחד הם ביצעו רפורמה אמנותית שהפילה את האסתטיקה המנייריסטית ויזמה את הבארוק".
האמנות המנייריסטית ששחזרה עד לעייפה את הסגנון של רבי האמנים של הרנסאנס, תוך שימת דגש על סיבוכים צורניים ווירטואוזיות, לא צייתה עוד לצורך בבהירות ובדבקות דתית.
בולוניה הייתה במרכזה של טריטוריה שבה עבודתם של האמנים הייתה בעלת אופי דתי ואדוק בולט, והושפעה מהאמנות הצפון איטלקית והוונציאנית.
על יסודות תרבותיים ואסתטיים אלה פיתחו בני משפחת קראצ'י את עבודתם כתאורטיקנים של התחדשות אמנותית, תוך שימת דגש על אנושיות הנושאים ועל בהירות הסצנות הקדושות.
הלקטנות של אומנותם, הכבוד למסורת ושפה המותאמת למקומות הציבוריים אותם פוקדים מעמדות הפועלים סיפקו את רצונותיה של כנסיית הקונטרה-רפורמציה שהייתה זקוקה לאופן חדש כדי לבטא את עליונותה על פני הדתות האחרות ולאשר כי האמנות יכולה וצריכה להיות כלי לכיוון האמונה.
בני משפחת קראצ'י התאימו בצורה מושלמת לרגע הפוליטי והאמנותי של התקופה - הם הכירו בצורך בסגנון אמנותי שיוכל לשקף את הרצונות החדשים וחופשי מהמלאכותיות והמורכבות של המנייריזם.
עקרון נוסף של דוקטרינת קראצ'י היה ההיבט האדוק, כיבוד האורתודוקסיה של ההיסטוריה המיוצגת.
נקודת התייחסות נוספת הייתה עבודתו של ג'ובאני אנדריאה ג'יליו (Giovanni Andrea Gilio), מחבר הספר Due Dialoghi...degli errori dei pittori ("שני דיאלוגים...על שגיאות ציירים") ב-1564, שבה ביקר את ההגזמות של העידון, של האלגוריות.
וההמצאות המוזרות של האמנות המנייריסטית.
הסיפורים והדמויות שהוצגו כמציאותיים בחיקוי הטבע היו צריכים אז להיות מואצלים על ידי האמנות ולחדד את הדוגמה של רבי האמנים הגדולים של העבר כמו רפאל ומיכלאנג'לו, אבל גם טיציאן, ורונזה, טינטורטו, קורג'ו, ופארמיג'אנינו.
אגוסטינו היה גם יוצר הדפסים חשוב, ושחזר את יצירותיהם של רבי האמנים מהמאה ה-16 (בעיקר קורג'ו וורונזה) כדוגמאות לחיקוי עבור התלמידים הרבים של האסכולה שלהם.
אניבלה היה המוכשר ביותר ומי שבעקבות נסיעתו לרומא ב-1595, שם הוצגו היצירות עד מותו ב-1609, הפעיל השפעה מכרעת על גורלו של הציור האיטלקי בשחר המאה ה-17.
מונעת על ידי הרצון לחקור ולשתף את גישתם החדשה לציור, ייסדה משפחת קראצ'י ביחד בית ספר לאמנות בבולוניה בסביבות 1582. בית הספר נקרא בתחילה "אקדמיה דאי דזידרוס" (Accademia dei Desiderosi - "האקדמיה לבעלי הרצון"), ככל הנראה התחיל בית הספר כמפגש לא רשמי של אמנים צעירים בסטודיו של לודוביקו קראצ'י.
בסביבות שנת 1590 שונה שמה של האקדמיה ל"אקדמיה דלי אינקאמינאטי" (Accademia degli Incamminati - "האקדמיה של אלה שמתקדמים" או "אקדמיית המסע"), ואימצה תוכנית אקדמית דידקטית יותר.
יש ויכוחים לגבי הארגון והמבנה האקדמי של בית הספר.
עם זאת, סביר להניח שהאקדמיה תפקדה כשילוב של סדנת ציירים ומוסד רשמי, והשתתפו בה הן סטודנטים והן אמנים מבוססים כאחד.
כל אחד מבני משפחת קראצ'י תרם תרומה ייחודית לאקדמיה.
מאמינים כי לודוביקו קראצ'י מילא תפקיד אדמיניסטרטיבי, בעוד אגוסטינו היה אחראי על איסוף מידע חדש, ואניבלה על יצירתיות, השראה ושיעורים על טכניקת ציור.
לודוביקו הרכיב ואיחד חומרים חדשים לשימוש כעזרי הוראה, כולל אוסף של יציקות גבס של יצירות קלאסיות.
אגוסטינו הביא לבית הספר שפע של ידע במגוון נושאים, כולל אמנות, מוזיקה, פילוסופיה, מתמטיקה, אסטרונומיה, גאוגרפיה, קרטוגרפיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של הטבע.
הוא השתמש בידע שלו באנטומיה כדי לבנות ציורים מפורטים של צורת האדם, וסיפק ספרים ומדליות מהאוסף שלו לטובת התלמידים.
אניבלה, האמן המנוסה ביותר של הקבוצה, חילק את הידע שלו בציור באמצעות עבודות שיתופיות עם תלמידיו.
בני משפחת קראצ'י התכוונו להעניק לדור הבא המשכיל של אמנים השכלה תקפה הן מבחינה מעשית והן מבחינה תאורטית.
התלמידים הוכשרו במספר נושאים כדי לבסס רקע אינטלקטואלי שממנו יוכלו לפתח את כישוריהם האמנותיים.
דגש רב הושם על חקר הטבע, והתלמידים עודדו לתרגל ציור מהחיים.
בני משפחת קראצ'י הובילו את תלמידיהם בלימודי רישום ניסיוני, קריקטורה, ציור נוף, חיקוי, אנטומיה, פרספקטיבה ותאוריה אמנותית.
התלמידים גם למדו היסטוריה, אגדות והמצאות פיוטיות שמהן ניתן לשאוב השראה.
סטודנטים בולטים באקדמיה של קראצ'י כוללים את , גווידו רני, , , , ו.
פתיחת האקדמיה דלי אינקאמינאטי הביאה מוניטין רב לשם קראצ'י והם קיבלו עבודות רבות.
פרויקטים אלה הוקצו בדרך כלל בין בני המשפחה על ידי לודוביקו או הושלמו במשותף על ידי שלושת בני משפחת קראצ'י.
יש הרבה ספקולציות וויכוחים בין היסטוריונים של האמנות לגבי מי מבני משפחת קראצ'י עיצב והוציא לפועל היבטים שונים של ציורי הקיר שציירו.
סקיצות הכנה קיימות לציורי פרסקו מצביעות על כך שלכל יצירת אמנות, הסקיצות המקדימות נוצרו ככל הנראה על ידי כל בני משפחת קראצ'י בשיתוף פעולה.
כמו כן, הציורים המוגמרים היו מצוירים על ידי כל שלושת בני קראצ'י, אך "למרות ויכוחים רבים, אין הסכמה בין החוקרים לגבי ייחוסן של מספר סצנות".
"כששואלים אותם מי עשה כל סצנה, בני משפחת קראצ'י, לאחר שהחליפו בחופשיות רעיונות וסקיצות, ואחרי שעבדו מרפק אל מרפק, טוענים כי הגיבו, 'זה של קראצ'י, עשינו את זה ביחד'.
שיתוף פעולה אינטימי שכזה, שבו הסגנון האינדיבידואלי עבר זיכוך לטובת אפקט חלק, תוסס ואשליותי ביותר, מאפיין את התקופה המוקדמת של בני משפחת קראצ'י".
מ-1583 עד 1594, אניבלה, אגוסטינו ולודוביקו עבדו בשיתוף פעולה כדי לצייר ציורי קיר על תקרות וקירות של ארמונות בבולוניה ובפרארה.
אחת העבודות המשותפות הראשונות שלהם הייתה פאלאצו פאבה בבולוניה.
יצירת המופת של משפחת קראצ'י, "סיפורי ייסוד רומא", הושלמה בסביבות 1589–90, והיא ממוקמת בסלון הראשי ב בבולוניה.
בשנת 1592 נסעו בני משפחת קראצ'י לפרארה כדי לקשט את תקרת בסצנות של "אלי האולימפוס".
בשנים הבאות, 1593–94, הוזמנו בני משפחת קראצ'י לצייר ציורי פרסקו של סצנות ודמויות של הברית החדשה בשלושה חדרים של בבולוניה.
הפופולריות של ציורי הקיר של בני משפחת קראצ'י בארמונות איטלקיים אלה (במיוחד הציורים בפאלאצו מאניאני) משכה את תשומת לבה של משפחת אצולה אחרת, משפחת פארנזה.
הדוכס מפארמה ופיאצ'נצה, רנוצ'ו השישי (Ranuccio VI), ואחיו, הקרדינל אודוארדו (Odoardo), פנו אל בני משפחת קראצ'י ב-1593 וביקשו מהם לבוא לרומא כדי לקשט את ארמון פארנזה.
בשנת 1594 נסעו אניבלה ואגוסטינו לרומא בעוד לודוביקו נשאר בבולוניה.
"הזימון הזה סימן את סופו של הסטודיו המשותף של בני משפחת קראצ'י".
"ראש פאון בשקע" (ציור בעגול, 1595 לערך, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון הבירה)
"הבשורה למרים", מוזיאון הלובר, פריז
קראק טלור (באינדונזית: Kerak Telor; באנגלית: Egg Crust) הוא מאכל אינדונזי מסורתי העשוי מאורז דביק וביצה ונפוץ בג'קרטה ובמדינות תת-היבשת ההודית.
המאכל עשוי לרוב מאורז דביק המבושל חלקית שעליו מוסיפים בלילת ביצים ומפזרים קוקוס קלוי, בצל ירוק מטוגן, כוסברה, קימל ופלפל ומבשלים משני הצדדים.
הקראק טלור נחשב בעבר למנה המוגשת באירועים מיוחדים ובחגיגות של בני אצולה, אך כיום נחשבת למנת רחוב המוגשת בעיקר בשווקים, פסטיבלים ואירועים ציבוריים ומזוהה עם העיר ג'קרטה.
קראנק הוא סרט פעולה-קומדיה שחורה אמריקאי משנת 2006, בבימוי של מארק נוולדין ובריאן טיילור, ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
הסרט עוסק ברוצח שכיר בשם צ'ב צ'ליוס, שמגלה שהורעל על ידי אויביו וחייב לשמור על רמות אדרנלין גבוהות כדי להישאר בחיים.
הסרט מתאפיין בקצב מהיר, סצנות אקשן אינטנסיביות ואנרגיה בלתי פוסקת.
קראנק יצא לאקרנים ב-1 בספטמבר 2006 בצפון אמריקה ב-2,515 בתי קולנוע.
הוא הכניס 10.5 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה שלו ודורג במקום ה-2 בקופות, מאחורי הסרט בלתי מנוצח.
הסרט בסופו של דבר הכניס 27.9 מיליון דולר בארצות הברית ו-15 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית עם סך כולל של 43 מיליון דולר מול תקציב הפקה של 12 מיליון דולר.
צ'ב צ'ליוס הוא רוצח שכיר בלוס אנג'לס, שמתעורר בוקר אחד ומגלה שהורעל על ידי אויבו, ריקי ורונה.
הרעל מאיים להרוג אותו אם קצב הלב שלו ירד מתחת לרמה מסוימת.
בניסיון לשמור על עצמו בחיים ולמצוא דרך להתנקם במי שאחראי להרעלתו, צ'ב יוצא למסע פראי ברחבי העיר, תוך שהוא מבצע פעולות מסוכנות כדי לשמור על רמות האדרנלין שלו גבוהות.
במהלך המסע, הוא נעזר בחברתו איב ובחבריו כדי למצוא את ורונה ולהשיג נקמה.
ג'ייסון סטיית'האם בתפקיד צ'ב צ'ליוס - רוצח שכיר שמנסה לשרוד לאחר שהורעל.
איימי סמארט בתפקיד איב לידון - חברתו של צ'ב, שמצטרפת אליו במרדף אחרי ורונה.
חוסה פבלו קנטילו בתפקיד ריקי ורונה - האויב של צ'ב שאחראי להרעלתו.
דוויט יואקם בתפקיד ד"ר מיילס - הרופא שמנסה לעזור לצ'ב להתמודד עם ההרעלה.
אדי גטהאגי בתפקיד נהג המונית
הסרט "קראנק" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שהמבקרים שיבחו את ההופעה האנרגטית של ג'ייסון סטיית'ם ואת סצנות הפעולה המסחררות, חלק מהמבקרים מצאו שהסרט מציג עלילה קיצונית ופונה בעיקר לאוהבי אקשן אינטנסיבי ופחות לקהל רחב.
הסרט קיבל ציון של 62% באתר Rotten Tomatoes וציון של 57 מתוך 100 באתר Metacritic.
קראנק: מתח גבוה הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2009, בבימויים של מארק נוולדין ובריאן טיילור.
הסרט מהווה המשך לסרט "קראנק" משנת 2006, וממשיך את סיפורו של המתנקש צ'ב צ'ליוס.
בתפקיד הראשי מככב ג'ייסון סטיית'הם, לצד איימי סמארט, דווייט יואקם, באי לינג וקליפטון קולינס ג'וניור.
הסרט מתאפיין בסגנון מהיר, אלים ומלא הומור שחור.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-15 באפריל 2009 ולאחר בצפון אמריקה ב-17 באפריל 2009. המבקרים לא קיבלו הקרנה מוקדמת של הסרט.
הסרט זכה לשבחים על הופעתו של סטאת'ם, אך הסרט זכה לביקורת על היותו אלים יתר על המידה, פוגע ולא מושך מבחינה ויזואלית.
הוא הכניס 34.6 מיליון דולר בקופות אל מול תקציב של 20 מיליון דולר.
הסרט נפתח כאשר צ'ב צ'ליוס (ג'ייסון סטיית'הם) נופל ממסוק ונאסף על ידי קבוצה של גנגסטרים סינים.
הם משתילים בו לב מלאכותי המופעל על ידי סוללה, במטרה להשתמש בלבו האמיתי להשתלה למנהיגם.
צ'ב מתעורר ומגלה שעליו לשמור על רמת אנרגיה גבוהה כדי שהלב המלאכותי ימשיך לפעול, והוא יוצא למסע נקמה במי שגנב את לבו, תוך שהוא נטען במקורות חשמל שונים כדי לשרוד.
ג'ייסון סטיית'הם בתפקיד צ'ב צ'ליוס, מתנקש קשוח הנאבק על חייו.
איימי סמארט בתפקיד איב, חברתו של צ'ב.
דווייט יואקם בתפקיד ד"ר מיילס, הרופא של צ'ב.
באי לינג בתפקיד ריה, אישה מסתורית המסייעת לצ'ב.
ארט הסו בתפקיד ג'וני וואנג, מאפיונר סיני שאנשיו חוטפים את צ'ב ומשתילים בו לב מלאכותי.
קליפטון קולינס ג'וניור בתפקיד חסוס "אל הורון" ורונה, מנהיג גנגסטרים המנסה לחסל את צ'ב כנקמה על אחיו ריקי ורונה.
אפרן רמירז בתפקיד וונוס, חברו של צ'ב.
הסרט "קראנק: מתח גבוה" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 64%, המבוסס על 68 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט אקשן מהיר, אלים ומוגזם, שאינו מתאים לכל אחד, אך יספק את אוהבי הז'אנר." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 41 מתוך 100, המבוסס על 15 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
קראסט פאנק הוא ז'אנר פיוז'ן של אנרכו-פאנק ומטאל קיצוני שמקורו בתחילת שנות ה-1980 באנגליה.
במקור, יצירות הז'אנר היו מיד-טמפו, תוך בשימוש בריפי מטאל, כמו ביצירות אנרכו-פאנק, שממנו נגזר הז'אנר.
עם זאת, יצירות אלו נהיו יותר גרנדיוזים, מהירים יותר בקצב ומלודיים יותר.
הליריקה של יצירות קראסט פאנק לרוב קשורות לנושאים פוליטיים מהעולם האמיתי כאמצעי לאקטיביזם.
בין הנושאים שניתן למצוא ביצירות אלו, ניתן למצוא נושאי מיסטיקה, גנוסטיקה, סביבתנות, טבעונות, צמחונות, אנרכיזם, אנטי-קפיטליזם, פמיניזם, מלחמת מעמדות וזכויות בעלי חיים.
קראקס (בספרדית: Caracas) היא עיר הבירה של ונצואלה והעיר הגדולה ביותר בה.
באזור המטרופולין (קראקס רבתי) מתגוררים 3.1 מיליון תושבים (2013).
העיר ממוקמת בצפון המדינה, בקרבת הים הקריבי.
גובהו של עמק קראקס הוא בין 800 - 1000 מטרים מעל פני הים, ובינו לבין החוף חוצצים הרי האבילה שגובהם 2,765 מטרים.
העיר נוסדה בשנת 1567 בשם סנטיאגו דה ליאון דה קראקס על ידי מגלה ארצות הספרדי דיאגו דה לוסנדה.
בעיר זו נולדו פרנסיסקו דה מירנדה בשנת 1750, וסימון בוליבר בשנת 1783.
במהלך המאה ה-16 העיר הותקפה על ידי פיראטים, אבל ההרים בחוף שימשו כמחסום טבעי, אחת הסיבות שגרמו לכך שבשנת 1577 העיר הפכה לבירת הפרובינציה של ונצואלה.
למרות זאת ב-1680 הצליחו הפיראטים להגיע לעיר דרך מעבר הרים שלא היה בשימוש רב ושרפו את העיירה.
ב-1777 הפכה העיר למרכז השלטוני של הקפיטניה של ונצואלה.
ב-1811 נקראה הכרזת העצמאות בעיר שפתחה את מלחמת העצמאות של ונצואלה אשר נמשכה עד 1821. ב-26 במרץ 1812 הרסה רעידת אדמה את העיר.
השלטונות באותה עת הציגו את רעידת האדמה כסימן אלוהי נגד ההתקוממות ועונש משמיים על הניסיונות למרוד בכתר הספרדי.
בשנת 1830 הפכה העיר לבירת ונצואלה.
גילוי הנפט באזור בראשית המאה ה-20 הביא להתפתחותה הכלכלית של העיר.
כיום חיים בוונצואלה כ-25 אלף יהודים, רובם המכריע בעיר הבירה קראקס.
היהודים מאוגדים בקהילות שהעיקריות שבהם הן Unión Israelita de Caracas - הקהילה האשכנזית הגדולה והמבוססת, והקהילה הספרדית שהיא קטנה יותר, מסורתית יותר ובחלקה אף חרדית.
במקום קיימת גם קהילה קטנה של בית-חב"ד המקומי המורכבת הן מיהודים אשכנזים והן מיהודים ספרדים.
בקרב יהודי קראקס קיימת הגירה שלילית, ההגירה קשורה לשלטון הקומוניסטי במדינה, למצב הביטחוני הירוד ולמיתון הכלכלי, רבים מהיהודים העוזבים את ונצואלה, בוחרים להגר לפלורידה שבארצות הברית.
בקרבת העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי סימון בוליבר.
הרכבת התחתית של קראקס פועלת החל משנת 1983.
לקראקס ברית ערים תאומות עם הערים:
קראקן (Kraken), יצור ימי מיתולוגי, הלקוח מתוך המיתולוגיה הנורדית.
הקראקן מתואר כיצור ענקי ומרושע הדומה לדיונון או לשילוב של תמנון וסרטן ומתגורר סמוך לחופי נורווגיה ואיסלנד.
בפולקלור הוא הופך ומטביע ספינות - גם את הגדולות ביותר - ואוכל את צוות המלחים בעזרת זרועותיו הרבות.
לעיתים הוא יוצר מערבולות מים במקום ממנו הוא מגיח.
כיום, מדענים סוברים שרוב מפלצות הקראקן שנראו בימי קדם היו למעשה דיונוני ענק.
השם קראקן נגזר מהמילה krake, מילה נורווגית המציינת חיה המזיקה לבריאות.
בגרמנית המודרנית, לעומת זאת, המילה krake מציינת תמנון, אבל מתייחסת גם לקראקן המיתולוגי עצמו.
עם זאת, בגרסאות מחודשות של ספרו שלל פון לינה את האפשרות שהקראקן הוא בעל חיים.
הקראקן תואר בהרחבה גם על ידי אריק פונטופידן, בישוף בעיר ברגן שבנורווגיה, בספרו "ההיסטוריה הטבעית של נורווגיה".
בתיאורים מסוימים, הכוללים גם את התיאורים של פונטופידן, הקראקן תואר כבעל חיים בגודל של אי צף, שאיומו העיקרי על הספינות לא היה הוא עצמו, אלא המערבולות שיצר אחרי שצלל בחזרה אל מי האוקיינוס.
אבל, פונטופידן תיאר גם את הפוטנציאל ההרסני הטמון במפלצת עצמה:
תיאור הקראקן שנכתב בספר השוודי Min son på galejan ("בני על הגליאה") משנת 1781:
לפי פונטופידן, פעמים רבות הדייגים הנורווגים ניסו לתפוס את הקראקן, מכיוון שיחד עמו היו לוכדים גם המוני דגים אחרים.
אם דייג היה דג שלל "נדיר" ויוצא מן הכלל, היו נוהגים לומר: "בטח דגת את הקראקן".
פונטופידן כתב שמרחוק, הקראקן נראה פעמים רבות כאי.
עובדה זו גרמה לבלבול בקרב ספינות וכן במפות שונות - בחלקן נכללו איים שלמעשה לא היו קיימים, כיוון שהקראקן סומן בטעות כאי.
עד סוף המאה ה-18, הקראקן תואר במספר רב של דרכים, בעיקר כסוג ענק של תמנון, ופעמים רבות נאמר, שהקראקן שתואר על ידי פונטופידן, בעצם היה דיונון ענק.
אמנם, בתיאורים הראשוניים של הקראקן, הוא תואר יותר כסוג של סרטן מאשר סוג של תמנון, ועם הזמן התחיל להתאפיין בתכונות של לוויתן מאשר בתכונות של דיונון ענק.
כמה מתכונות הקראקן דומות לפעילות וולקנית באזור איסלנד, הכוללים הופעה של בועות מים, זרמים פתאומיים וחזקים, והופעה של איים חדשים.
ב-1802, המלקולוג פייר דניס דה-מונטפורת הכיר בקיומם של 2 סוגי תמנונים ענקיים, האחד הוא תמנון "הקראקן", אשר תואר בכל אותן עדויות של מלחים, והסוג השני הרחב יותר, התמנון הענק, דווח כמתקיף של מספר ספינות.
מאוחר יותר, מונטפורת הגיע לממצאים מדהימים עוד יותר.
הוא שיער שעשר הספינות הבריטיות שנעלמו בצורה מסתורית ב-1782, ככל הנראה הוטבעו על ידי תמנונים ענקיים.
לצערו הרב של מונטפורת, הבריטים ידעו מה קרה לספינות, שגרם לגילוי מביש ומחפיר של מונטפורת.
מונטפורת לא התאושש מהמכה, ולבסוף נפטר בסביבות שנת 1820 בפריז, עני ומורעב.
להגנתו של מונטפורת, צריך לציין שהרבה ממקורותיו על תמנון "הקראקן", כנראה תיארו את הדיונון הענק, שקיומו הוכח בשנת 1857.
אזכורים של הקראקן בתרבות הפופולרית
מרטין, קראקן זהוב על רקע שחור הוא סמלו של בית גרייג'וי (Greyjoy).
בסרט שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת הקראקן הוא המפלצת המרכזית שמולה נלחמים הגיבורים במהלך מאבקם בדייווי ג'ונס.
בסרט התנגשות הטיטאנים: הקראקן מופיע לקראת הסוף כמפלצת המגיחה מן המים, תחת פיקודו של האדס.
בחבילת ההרחבה The Sims 3: Island Paradise הקראקן הוא אחד היצורים החדשים המצטרפים למשחק.
במשחק The Witcher 2 יצור מאוד דומה לקראקן הוא אחד מהמפלצות אותו הגיבור צריך להרוג.
בסדרת הטלוויזיה המפץ הגדול בעונה השביעית שלדון חולם שקראקן חוטף את שותפו לדירה וחברו לנארד מעל סיפון ספינת המחקר עליה הוא נמצא בים הצפוני.
בסרט המאויר "מפלצת של מלון 3" הקראקן הוא יצור שלקראת סוף הסרט מתחרה ואן הלסינג עם הרוזן דרקולה, מי מהם יוכל לגייס אותו לצדו באמצעות מוזיקה שתדבר אלין.
בסרט האנימציה של דיסני "אטלנטיס שובו של מיילו (2003)" קראקן תוקף ספינה רוסית בפתיח הסרט.
במשחק Tomb Raider underworld, הקראקן מופיע בשלב הראשון.
בנוסף, במשחק האסטרטגיה Northgard החברה הוציאה הרחבה של שבט בשם "הקראקן."
קבוצת הוקי קרח מהעיר סיאטל שהצטרפה לליגת ה-NHL בשנת 2021 הכריזה על שמה כ"סיאטל קראקן".
בסרט האנימציה "רובי נגד הזרם", רובי, הגיבורה הראשית, היא בת למשפחת קראקנים.
בסרט גיבורי העל מבית DC קומיקס אקוומן, ארתור (אקוומן) נעזר בקארת'ן, מפלצת ים אגדית עצומה דמוית קראקן כדי להיחלץ ממרכז כדור הארץ ולנצח את צבאו של אחיו החורג אורם מלהכריז מלחמה על היבשה.
במשחק המחשב Assassin's Creed II, ישנו "Easter Egg" (כינוי לתוכן סמוי שהושם כהפתעה על ידי יוצרי המשחק) של קראקן.
במשחק המחשב Sea of Thieves, אחת המפלצות אשר השחקנים עלולים להיתקל באופן רנדומלי בים הוא הקראקן, והוא יכול להטביע את הספינה במידה והשחקנים אינם מנצחים אותו או מצליחים לברוח ממנו.
במבוכים ודרקונים, קרב הוא מצב בו עורכות דמויות או מפלצות עימות פיזי או קסום ביניהן – על פי רוב, תוך שימוש בנשק.
הקרב משמש יסוד חשוב להרפתקאות, ובעזרתו ניתן לצבור ניסיון, שלל וכבוד רב.
קרבות אפשר למצוא במרבית התחומים והרקעים במשחק, והם יכולים להתרחש באזורים מגוונים, מארצות פרא ועד צינוקים חשוכים.
במבוכים ודרקונים, על מנת ליצור סיבובי קרב יש כמה מונחי יסוד וכמה שלבים של הקרב:
יוזמה הוא גלגול קובייה המשמשת לקבוע את סדר הפעולות של הדמויות השונות בקרב.
סיבוב הוא פרק זמן של 6 שניות בו הדמות יכולה לבצע פעולה אחת או מספר התקפות (תלוי ברמתה) במשך הקרב.
דירוג השריון (דרג"ש) הוא מספר המייצג את רמת ההגנה של הדמות וכמה קשה לפגוע בה.
עטיית שריון, החזקת מגן, זריזות וגודל מהווים שיפור לדרג"ש.
נקודות פגיעה (נק"פ) – מייצגות את כמות הנזק דמות מסוגלת לספוג לפני שהיא מתמוטטת, גוססת או מתה.
קרב א-זלאקה נערך ב-23 באוקטובר 1086 בין מנהיג המוראביטון יוסוף בן תאשפין ואלפונסו השישי, מלך לאון.
יוסוף בן תאשפין נענה לקריאתם של שלושה ממנהיגי אל-אנדלוס (עבד השלישי אל-מועתמיד ואחרים) וחצה את מצר גיברלטר לאנדלוסיה עם 7,000 לוחמים מהמוראביטון.
הוא הצעיד את צבאו לצפונה של אל-אנדלוס עד שהגיע אל א-זלאקה.
צבא המוראביטון תוגבר מלוחמים מכל מקום באל-אנדלוס וצבאו גדל לכדי 30,000 איש.
אלפונסו השישי מקסטיליה הגיע לשדה הקרב עם כ-60,000 לוחמים.
שני המנהיגים החליפו ביניהם מסרים לפני הקרב.
יוסוף בן תאשפין הציע אחת משלוש האפשרויות לאויבו: להתאסלם, לשלם מס גולגולת (בערבית ג'יזיה) או להילחם.
אלפונסו השישי בחר להילחם במוראביטון.
הקרב החל ביום שישי עם שחר בהתקפה של הקסטליאנים.
יוסוף בן תאשפין חילק את צבאו לשלוש דיוויזיות.
הדיוויזיה הראשונה בפיקודו של עבד השלישי אל-מועתמיד כללה 15,000 לוחמים, הדיוויזיה השנייה בפיקודו של יוסוף בן תאשפין כללה 11,000 לוחמים, והדיוויזיה השלישית כללה 4,000 לוחמים שחורים מאפריקה נושאים חרבות הודיות ורומחים ארוכים.
הדיוויזיה בפיקודו של עבד השלישי אל-מועתמיד נלחמה בכוחותיו של אלפונסו עד אחר הצהריים, ואז הצטרפו לקרב יוסוף בן תאשפין והדיוויזיה שלו וכיתרו את אלפונסו השישי ולוחמיו.
כוחותיו של אלפונסו נתקפו בעתה והחלו לסגת, אז הורה יוסוף בן תאשפין לדיוויזיה השלישית מצבאו לתקוף ולסיים את הקרב.
על פי מקורות מתקופה זו, אבדותיו של אלפונסו היו עצומות (יותר מ-59,500 מתים).
רק 100 אבירים הצליחו לשוב לקסטיליה.
אלפונסו השישי שרד בקרב, אך איבד את רגלו.
שדה הקרב מכונה א-זלאקה (מערבית "מדרון חלקלק") משום שהלוחמים החליקו במשך כל הקרב בשל הכמויות האדירות של הדם שנשפך באותו יום.
מספרי הלוחמים והאבדות המופעים במקורות מתקופה זו כנראה מוגזמים מאוד.
הצבא של קסטיליה כלל כנראה כ-14,000 איש, כולל כ-2,000 אבירים רכובים.
לפחות מחצית מצבא זה אבד.
המלך הפצוע ורוב האצילים שרדו את המפלה, אף שחלקם נהרגו, כולל הרוזנים רודריגו מוניוז וְולָה אוֹוְוגוּס.
גם בצד השני היו אבדות כבדות, בייחוד אצל המוסלמים המקומיים בפיקודם של דאוד איבן עיסה, שמחנהו נבזז בשעות הראשונות של הקרב, ושל אל-מותאוואקיל איבן אל-אפטז מושל בדחוס.
מושל סביליה אל-מועתמיד נפצע בקרב הראשון אך הגבורה שהפגין שמשה דוגמה ללוחמיו והם התלכדו סביבו ברגעים הקשים של ההתקפה הקסטליאנית הראשונית בפיקודו של אלוואר פאנייז.
בין ההרוגים היה האימאם הפופולרי של קורדובה, אבו אל-עבאס אחמד איבן רומיילה.
נאמר כי בן תאשפין נרתע מהטבח, ובנוסף הוא נאלץ לחזור בטרם עת לאפריקה בשל מות יורשו המיועד, כך שקסטיליה כמעט שלא איבדה שטחים אל אף שרוב צבאה הושמד.
בשני הצבאות היו לוחמים יהודים וקיים מקור הנוקב במספר של 40,000 לוחמים יהודים בשני הצבאות.
קרב הוא מצב של לחימה במסגרת עימות מזוין בין שני צדדים או יותר, כאשר המטרה של כל צד היא להשמיד או להכניע את האויב.
להבדיל ממלחמה שהיא ממושכת וכוללת לעיתים זירות וחזיתות רבות, הקרב הוא ממוקד יותר, קצר יותר ומתפרס על שטח מוגבל.
הקרב הוא שיאה של המלחמה, בו מגיעים הכוחות לכדי עימות פיזי והכרעה, עם זאת מלחמה אינה כוללת קרבות בלבד.
התנועה הקרבית מורכבת משני יסודות: תנועה אל היעד ותנועה על היעד.
איגוף לעורף האויב (כולל איגוף אנכי כלומר הטסה, הסקה או הצנחה של כוחות)
תנועה בחסות אש חיפוי או רתק (כולל דילוג כוחות)
סיור אלים (לגילוי מארבי אויב)
את התנועה מלווים דרגי לוגיסטיקה, הנדסה קרבית ובשדה הקרב המודרני היא נעשית בשילוב עם סיוע אש לריכוך, חיפוי והשלמת המשימות.
קרבות יבשתיים קיימים משחר ההיסטוריה, בתחילה באופן ספונטני ולא מסודר בין שבטים פרימיטיביים שונים, שם הקרב היווה את המלחמה כולה.
הקרב היה פורץ בדרך כלל בשל תחרות על מקורות מחייה וטריטוריה ומטרתו לא הייתה השמדה או כיבוש היריב אלא השגת המטרות בלבד.
בשל כך הקרב בקבוצות הפרימיטיביות היה יותר טקסי מאשר קרב דמים.
מקום שדה הקרב היה נקבע מראש, הלוחמים היו מבצעים טקסים שונים לפני הקרב והקרב היה נגמר לרוב לא בחיסול מוחלט של הצד היריב אלא בהרג או פציעה של בודדים.
עם התגבשות הציוויליזציות הגדולות חלה עליה משמעותית בגודלי הצבאות, התגבשו צבאות בני אלפים ואף עשרות ומאות אלפים שיצאו לעיתים למסעות כיבוש גדולים על רקע דתי, טריטוריאלי, תרבותי או כדי לפאר את כבוד האימפריה ושליטה.
יש תיעוד של קרבות ימיים החל מהאלף השני לפנה"ס, קרבות אוויריים החלו להיערך רק במאה ה-20.
עד למאה ה-20 נדיר היה שקרב ספציפי יימשך מעבר ליום אחד, אך עם התפתחות המלחמה המודרנית, התארכו הקרבות המודרניים לשבועות ואף עד לחודשים.
שמותיהם של קרבות ניתן להם בדרך כלל על שם מאפיין גאוגרפי של שדה הקרב, כגון שם של עיר סמוכה, אזור או נהר - כך למשל קרב קרני חיטין וקרב גטיסברג.
לעיתים הצדדים הלוחמים נותנים לאותו קרב שני שמות שונים, למשל קרב גליפולי נקרא על ידי הטורקים קרב צ'אנאקאלה.
במקרים מסוימים, שמות מקומות נהיים מזוהים עם שמות קרבות שהתחוללו במקום, כך למשל במקרים של פרל הארבור והאלמו.
כאשר במקום מסוים נערך יותר מקרב אחד באותה מלחמה נהוג למספר את הקרבות, כך במקרה של הקרב בבול ראן (הראשון והשני).
לעיתים למלחמה ניתן שם על פי התאריך שבו נפתחה כמו מלחמת יום הכיפורים אצל ישראל או מלחמת תשרי/אוקטובר/רמדאן אצל הערבים או מלחמת ישראל-ערב 1973 בעולם הרחב.
קרב 10 (קרב עשר, נקרא גם דקאתלון; באנגלית: Decathlon) הוא מקצוע אולימפי ואחת מתחרויות הקרב רב.
הוא מתחלק ליומיים של תחרויות.
היום הראשון, שעיקרו כוח מתפרץ ומהירות, כולל חמש תחרויות: ריצת מאה מטר, קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל, קפיצה לגובה, וריצת 400 מטר.
היום השני עומד בסימן טכניקה וסיבולת, ונכללות בו חמש תחרויות אחרות: ריצת 110 מטר משוכות, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט, הטלת כידון, וריצת 1500 מטר.
שיטת הניקוד השתנתה במהלך השנים, אך היא מבוססת על ניקוד מצטבר בכל מקצוע.
מאז שנת 2001, שיטת הניקוד שקבעה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית היא כזו:
עבור מקצועות השדה: ניקוד = (INT(A*(P-B)C
עבור מקצועות המסלול: ניקוד = (INT(A*(B-P)C
כאשר: A,B,C הם פרמטרים הלקוחים מהטבלה הנמצאת מטה.
P הוא משתנה המייצג את תוצאת האתלט, הנמדדת בשניות בענפי הריצה, במטרים בענפי ההטלה ובסנטימטרים בענפי הקפיצה.
משמעות ה-INT היא שכל הספרות שלאחר הנקודה מושמטות.
שיא העולם לגברים שייך לקווין מאייר () ועומד על 9,126 נקודות אותו קבע ב-2018 בבורדו.
שיא העולם לנשים שייך לאאוסטרה סקויטה () ועומד על 8,353 נקודות אותו קבעה ב-2005.
עשרת הספורטאים בעלי התוצאה הטובה ביותר
כל הזוכים במדליה אולימפית בקרב 10
האולימפיאדה 1904 טום קילי אדם גאן טרקסטן הייר 1912 ג'ים ת'ורפ •
כל הזוכים במדליה באליפויות העולם בקרב 10
קרב 7 הוא מקצוע קרב רב באתלטיקה קלה, הכולל תחרות בשבעה מקצועות: ריצת 100 מטר משוכות, קפיצה לגובה, הדיפת כדור ברזל, ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק, הטלת כידון וריצת 800 מטר.
בקרב 7 מתחרות נשים בלבד, בעוד שגברים מתחרים בקרב 10.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 התחרו נשים בחמישה מקצועות בלבד, והמקצוע נקרא קרב חמש מודרני.
באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 נוספו שני מקצועות, הטלת כידון וריצת 800 מטר, ומאז נערכות התחרויות במתכונת זו.
בראשית המאה ה-21 החלו להיערך גם תחרויות נשים בקרב 10, בדומה לתחרויות הגברים (תחרויות הכוללות גם ריצת 100 מטר, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט, וריצת 1500 מטר במקום ריצת 800 מטר).
אף שהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית מכירה בתחרויות אלה, הן אינן מהוות חלק מהתחרויות הגדולות הרשמיות.
שיטת הניקוד מורכבת מחישוב הכולל קבועים ואת התוצאה שהשיגה הספורטאית.
בתחרויות הריצה: (T הוא זמן הריצה בשניות).
לדוגמה, מי שרצה 200 מטר בזמן של 23 שניות מקבלת 1,079 נקודות.
בתחרויות הקפיצה: (M הוא מרחק או גובה הקפיצה בסנטימטרים).
לדוגמה, מי שקופצת לגובה של 1.90 מ', מקבלת 1,106 נקודות.
בתחרויות הזריקה: (D הוא מרחק הזריקה במטרים).
לדוגמה, מי שהדפה כדור ברזל למרחק של 20 מ', מקבלת 1,199 נקודות.
ג'קי ג'וינר קרסי (), מחזיקה בשיא העולם בתוצאה של 7,291 נקודות.
השיא נקבע באולימפיאדת סיאול (1988).
סבטלנה גנזדילוב (), מחזיקה בשיא הישראלי בתוצאה של 6,031 נקודות.
עשר האתלטיות הטובות ביותר בקרב 7
בתחרויות הנערכות באולם, מתחרים הגברים בקרב 7 ולא בקרב 10, ואולם מרחקי תחרויות הריצה שונים מאלה שבהם מתחרות הנשים בקרב 7.
שבעת המקצועות בהם מתחרים האתלטים
אשטון איטון (), הוא שיאן העולם בקרב 7 באולם בתוצאה של 6,645 נקודות (2012).
קראש בנדיקוט הוא זיכיון משחקי וידאו.
הסדרה עוקבת אחרי הבנדיקוט קראש.
הסדרה כוללת 13 משחקי קונסולה, ארבעה משחקים ניידים, משחקי מובייל וכללה גם סדרת מנגה.
המשחקים הראשונים בסדרה היו בלעדיים לחברת סוני, אך לאחר שהזכויות על הסדרה הועברו לחברה Vivendi Universal החלו להפיץ משחקים גם עבור קונסולות המשחקים של נינטנדו ומיקרוסופט.
משחקיהם הראשיים של הסדרה הם משחקי פלטפורמה, אך יצאו מספר ספין-אופים כגון משחקי מרוצים ומשחקי חברה ממוחשבים.
נכון לשנת 2008, הסדרה מכרה מעל ל-40 מיליון משחקים.
קראש בנדיקוט - גיבור הסדרה.
בנדיקוט אשר התפתח לאחר שד"ר קורטקס הכניס אותו למכונת ההתפתחות שהמציא (ה-Evolvo-Ray).
קראש לא מדבר במהלך כל משחקי הסדרה, מלבד בשני משחקים "קראש של הטיטאנים" שבה נאמר מילה אחת בסיום המשחק (פנקייקס) ובמשחק סקיילנדרס אימג'יניישן דמותו של קראש מדברת במהלך כל המשחק (וגם בסדרה Skylanders Academy, בדיבובו של גלעד קלטר).
המתקפה הידועה ביותר של קראש היא מתקפת הסיבוב המהיר שלו, מתקפה המלווה את דמותו של קראש מאז המשחק הראשון בסדרה.
קוקו - אחותו של קראש.
דמותה של קוקו חכמה בהרבה מזו של קראש.
קוקו היא מומחית באומניות לחימה ומומחית מחשבים.
כמו כן, בניגוד לקראש קוקו מדברת.
ד"ר ניאו קורטקס - הנבל הראשי בסדרת המשחקים.
ד"ר קורטקס הוא מדען מרושע.
הוא פיתח את קראש ודמויות נוספות בעזרת ה-Evolvo-Ray.
נינה קורטקס - אחייניתו של קורטקס.
במשחק "Crash of The Titans" נינה כובלת את ד"ר קורטקס ומשתלטת על התפקיד לחסל את קראש ולהרוס את האי וומפה.
ב"Crash Twinsanity" (שם מופיעה לראשונה) קראש המרושע (הכפיל המרושע של קראש מהיקום העשירי) חטף את נינה וברח כשקורטקס ראה את זה הוא אמר "הבת...
קטע זה רומז שאולי נינה היא למעשה בתו של ד"ר קורטקס, אך היא למעשה אחייניתו (שכן נינה עצמה מכנה את ניאו קורטקס כדוד שלה).
למרות החזות המאיימת שלה, נינה אוהבת חיות חמודות ולפיכך הד"ר המודאג שלח אותה לאקדמיית הרשע שבה הוא עצמו למד.
אקו אקו - רופא אלילים רב עצמה, אשר מת לפני זמן רב.
נשמתו עדיין מתקשרת באמצעות מסיכה קסומה.
לאקו אקו כוחות ריפוי ואף משמש כמד החיים של קראש וכמו כן הוא מסוגל להיצמד לפנים של קראש וכך לאפשר לו להיות בלתי פגיע למספר שניות.
כמו כן הוא מסוגל להיצמד למפלצות מסוימות כדי לתת לקראש שליטה עליהם.
שמו מגיע מביטוי באי הפסחא, שמשמעותו "מדריך רוחני", שם התואם לתפקידו במשחקים.
באופן אירוני, אקו משמעותו ביפנית "רשע", כך ששמו העברי מתרגם ל"רשע רשע", דבר הנוגד את אישיותו, אך תואם לעיסוקו בעודו בחיים, דהיינו כישוף.
אוקה אוקה - התאום הרשע של אקו אקו.
לרוב, אוקה אוקה וד"ר קורטקס עובדים יחדיו, על אף שנראה שד"ר קורטקס פוחד מאוד מאוקה אוקה, ואוקה אוקה גם לא ממש מחבב את קורטקס.
לאחר שהחליף את קורטקס באחייניתו נינה, החליט קורטקס לעמוד על שלו ולהשתמש באוקה אוקה בתור "כלי עזר" למכשירים שלו ושל בריו כדי לשלוט במוטציות.
שמו הוא בעצם כשל אחיו רק מהסוף להתחלה.
אוקה משמעותו בבולגרית "רשע", כך ששמו העברי מתרגם ל"רשע רשע", דבר המסמל את אישיותו.
ד"ר נ.ג'ין - יד ימינו של קורטקס שמאופיין בטיל התקוע בראשו ובמבטא דומה מאוד לשחקן פיטר לורה.
נ.ג'ין היה פיסקאי בתעשיית ההגנה עד שאחד מטילי הניסוי הגרעיניים שלו ניתקע בראשו שלו.
מאוחר יותר הצטרף לד"ר קורטקס.
נ.ג'ין מטורף ושאר הדמויות סולדות ממנו.
טייני טייגר - טייני הוא טיגריס טסמני גדול וטיפש שעובד בשביל ד"ר קורטקס, אך נוצר על ידי ניטרוס בריו כדי לחבל בתוכניות של קורטקס.
הסיבה שטייני עבר לצידו של קורטקס עד היום לא ברורה.
במשחק "Crash of the Titans", טייני נהיה יותר חכם (בלשון המעטה) וכמו כן פרודיה על המתאגרף לשעבר מייק טייסון, דבר שציער מעריצים רבים של הסדרה.
קראנץ' בנדיקוט - קראנץ', כמו קראש, נוצר על יד קורטקס במשחק "Wrath of Cortex".
קראנץ מאופיין בכוח פיזי רב והוא נשלט על ידי קורטקס עד שקראש שחרר אותו.
במשחק Crash Tag Team Racing, הוא מהווה פרודיה על מיסטר טי (אך במהלך רוב המשחקים יש לו אישיות משלו).
ד"ר נפריוס טרופי - טרופי הוא מדען אשר מסוגל לשלוט בזמן.
הוא נושא איתו "מזלג" ענק, אשר משמש אותו לתקיפה.
הוא בנה את מכונת ה"Time Twister", מכונה אשר מאפשרת לנסוע בזמן לתקופות שונות.
המכונה נהרסה לאחר שלא הצליחה להחזיק מעמד לאחר שקראש הביס אותו.
ד"ר ניטרוס בריו - מדען אשר עבד יחד עם קורטקס.
הוא המציא ה-"Evolo Ray", אך קורטקס לקח את הקרדיט לעצמו בגלל חוסר הערכה עצמית של בריו והסתכסך איתו, סכסוך שנמשך עד עכשיו.
בריו למד מהטעות הזאת ולפיכך הוא התחיל לומר שהוא המציא הרבה דברים כגון תהליך המחזור, התנ"ך, סלינקי ועוד.
דינגודייל - חצי דינגו וחצי תנין אשר נוצר על ידי קורטקס.
בעל מבטא אוסטרלי כבד ומרבה להשתמש בלהביור ומכל גז (או חומר דליק אחר) שהוא סוחב על גבו.
ריפר רו - קנגורו משוגע.
כשנתפס על ידי קורטקס, הוא חטף מה-Evolvo Ray לפחות פעמיים, מה שגרם להתנהגותו המשוגעת.
ריפר רו נהיה לפסיכולוג (למרבה האירוניות), אך פיצוץ אחד יכול להחזירו לאופיו המשוגע.
צחוקו המופרע לקוח מהסרט "היפהפייה והיחפן" (הצבוע מגן-החיות).
הופיע לראשונה כבוס השני במשחק הראשון.
פאפו פאפו - המנהיג בשבטו.
גבר שמן בתחתונים עם לולאת וי הפוכה בשיער לקדימה (מה שמסביר שהוא מהווה פרודיה על ג'ק מקינלי) ואיפור.
האחים קומודו - שני קומודואים אחים, מו וג'ו, אשר מתמחים בחרבות.
ג'ו הוא גבוה ורזה, ואילו מו הוא גדול ושמן.
הופעתם הראשונה הייתה ב"Cortex Strikes Back".
נייטרוס אוקסייד - חייזר חובב מרוצים מכוכב שנקרא Gasmoxia.
הופיע לראשונה ב-Crash Team Racing כאנטגוניסט הראשי, אשר איים להרוס את כדור הארץ ולהפוך אותו לחניון, ואת תושביו לעבדים שלו.
שמו של אוקסייד מהווה פארודיה לגז הצחוק.
קרב אג'נדיין הוא קרב שהתחולל בארץ ישראל בתאריכים לא ידועים, ככל הנראה במהלך החודשים יולי - אוגוסט 634 (או 636 על פי מקור אחר), בין צבא האימפריה הביזנטית לצבא האימפריה המוסלמית.
מיקומו המדויק של שדה הקרב איננו ברור אך ההשערה היא כי נערך באזור שפלת יהודה.
הקרב הסתיים בניצחון מוסלמי ובהשמדת רוב הצבא הביזנטי שחנה בארץ ישראל.
עיקר התיאורים של הקרב, ככל הנראה נגועים במיתוס ובהגזמה, ניתן למצוא אצל היסטוריונים מוסלמים ובהם ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי שכתב את היצירה המונומנטלית פתוח אלבלדאן , בעברית: "ספר כיבוש הארצות", שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית.
היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית, שכתביו מתארים את הכיבוש המוסלמי של הלבנט הוא מוחמד אבן ג'ריר א-טברי שעבודתו ההיסטוריה של נביאים ומלכים מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם על פי הקוראן ועד לשנת 915.
המקורות המוסלמיים בהם נמצא עיקר המידע על הקרב מופיעים נתונים סותרים על הקרבות המכריעים שנערכו בארץ ישראל בין הצבאות המוסלמים והביזנטיים.
המקורות ההיסטוריים הביזנטיים אינם מזכירים כלל את קרב אג'נדיין בשמו ותיאורי הקרב מתערבבים בתיאורי קרבות שאירעו בסמיכות זמנים – דתין וייתכן שגם קרב הירמוך.
עם זאת בכרוניקה הפרנקית כרוניקת פרדגאר שנכתבה בשנת 660 בקירוב מתואר קרב בין הביזנטים למוסלמים שככל הנראה מתאר קטעים מהעימות הידוע בשם אג'נדיין:
השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב, וברובן שכן חיל מצב קבוע.
בצפון סוריה הייתה חומס מרכז ביזנטי עיקרי, בארץ ישראל – שימשה קיסריה כמרכז שלטוני.
את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערבים נוצרים או פגאניים.
עם מותו של הנביא מוחמד (570–632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים הנשלטים על ידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים.
יתר הצלחה נחלו המוסלמים מול האימפריה הסאסאנית.
במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערבים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית, שבה ראו מקור לעושר.
פשיטות ראשונות הביאו את הצבאות המוסלמיים אל גבול המדבר ואל קו המבצרים הראשון של הביזנטים, תוך שהם תופסים שליטה על השבטים והאזורים מחוץ לטווח ההשפעה הביזנטי המיידי.
הישג ראשון נרשם עם נפילתו לידיים ביזנטיות של המבצר קסטרום מפאה (Kastrom Mefaa) בירדן.
הצבא המוסלמי תקף בשלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה, בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים.
קרב ראשון אירע במקום הקרוי דתין שהמחקר המודרני מזהה באזור רצועת עזה וככל הנראה הסתיים בניצחון מוסלמי אך ההתנגדות הביזנטית וייתכן שאף צי ביזנטי שנשלח מקיסריה דרומה הביא לנסיגה מוסלמית, ולבקשת מפקדי הצבא המוסלמי לקבלת תגבורת.
שלושת הגדודים המוסלמיים שפעלו בארץ ישראל ועבר הירדן תחת עמר אבן אל-עאץ – הידוע ככובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן איחדו כוחות והקימו את המחנה המוסלמי במקום לו ניתן השם אג'נדיין.
התגבורת הגיע בדמות ח'אלד בן אל-וליד , שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב.
ולהתאחד עם גדודי הצבא המוסלמי שעתה מנה כ-15,000 לוחמים.
הצבא הביזנטי שנלחם באג'נדיין הורכב מיחידות חיל מצב מקומיות ומפקדו העליון היה אחיו של הקיסר הידוע בשם תיאודור.
אדם זה נלחם כמצביא בשירות הקיסר במהלך הקרבות עם הצבא של האימפריה הסאסאנית ומינויו מצביע על חשיבות הקרב בעיני הביזנטים.
מפקד נוסף – ככל הנראה המפקד הצבאי הישיר מופיע בכתובים בשם וורדאן ככל הנראה שימש גם כמושל חומס – המרכז הצבאי מינהלתי של האימפריה בסוריה, וככל הנראה ממוצא ארמני.
הרכב כוחות הצבא הביזנטי בקרב איננו ברור אך ייתכן כי מפקדים בדרגה כה גבוהה פיקדו על גדודים מובחרים מצבא השכירים הביזנטי מארמניה וקונסטנטינופול.
אל גרעין זה הצטרפו – ככל הנראה – גדודים של בדואים ושבטים ערבים בני בריתה של האימפריה.
על פי מחקרים מודרניים מנה הצבא הביזנטי כ-10,000 לוחמים.
מסיבות לא ברורות אך ככל הנראה מתוך גילוי זהירות והיצמדות לתורת הלחימה הביזנטית נדרש הצבא הביזנטי לחודשיים להערכות תוך ויתור מוחלט על אלמנט ההפתעה ומתוך שבחירת שדה הקרב ניתנת למפקדי הצבא המוסלמי.
מיקומה של אג'נדיין איננו ידוע, והשם עצמו לא מופיע בכתבים היסטוריים הקודמים או מתעדים את שמות המקומות בארץ ישראל ולחלופין לא נשתמר השם במקום כלשהו – עובדה שחותרת תחת כל ניסיון אקדמי לאתר את המקום.
על פי ההיסטוריון המוסלמי א-טברי, אג'נדיין נמצאת בתחומי ארץ ישראל בין רמלה לבית ג'וברין.
מחקרים מודרניים של תחילת המאה התשע-עשרה מצביעים על אזור שפלת יהודה בין רמלה לבית גוברין וליתר דיוק באזור בית נטיף בסמוך לחורבות העתיקות הידועות בשם הערבי ג'נאבה אל פוקה וג'נאבה אל שרקייה בהן נתגלו בשנת 1975 חורבות מבנים מהתקופה הביזנטית מערות ובורות מים.
המחקר האקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב אג'נדיין נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר.
עם זאת יש מקורות ערבים הקובעים את מקומה של אג'נדיין ומיקום הקרב באזורים אחרים, היסטוריונים מוסלמי אחרים כגון יאקות בן עבדאללה אלחמאווי מציינים כי אג'נדיין נמצאת בצפון ארץ ישראל בפרבינציית אורדון כלומר באזור רמת-הגולן.
ומקורות אחרים כגון אבן-פדלאללה אל-עמרי מצביעים על עבר הירדן וסוריה ומערערים בכך את הקביעה החד-משמעית לכאורה ויתר על כן מצביעים על האפשרות כי אג'נדיין נמצאת העבר הירדן המזרחי או בחורן.
עם זאת, מיקום הקרב בשלב זה של המערכה עמוק בתוך השטח הביזנטי, לאחר סדרת קרבות בעבר הירדן שבמהלכם הקפידו הצבאות המוסלמיים לשמור את דרכי הגישה למדבר ודרכי נסיגה מהירות אינו מתיישב עם הזהירות המופגנת של המצביאים המוסלמיים ובראשם ח'אלד בן אל-וליד.
שדה הקרב בבית גוברין נותן יתרון משמעותי לביזנטים ומאפשר לחיל הרגלים שלהם אפשרות תמרון מול חיל הפרשים המוסלמי ומאידך מציב את הצבא המוסלמי בסכנת ניתוק כיתור והשמדה בעומק השטח הביזנטי.
החוקר הישראלי פרופסור משה שרון מעלה במחקרו "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים – רקעם ומקורותיהם" את ההשערה כי זיהוי אג'נדיין בבית גוברין – עמק האלה בטעות יסודו וכי לקרבות אג'נדיין וקרב הירמוך יש קווי דמיון המקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה.
מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב והמעט אפוף במיתוסים המקשים לשחזר אירועים ולהפריד אגדה מהיסטוריה.
הצבאות נערכו זה מול זה כאשר הן הביזנטים והן המוסלמים חילקו את החזית לשלוש יחידות נפרדות כאשר המחנה נמצא בעורף, ידוע כי המוסלמים שמרו יחידת פרשים כעתודה ניידת ומפקדי הצבא ניצבו במרכז.
האירועים שקדמו ללחימה מתוארים בפירוט במקורות המוסלמיים אך יש להניח כי תיאורים אלו סוגננו לכלל יצירה ספרותית וכוללים נאומים חוצבי להבות של מפקדי הצבא.
על פי הסיפורים לוחמים מהצד המוסלמי ביצעו מעשי גבורה שונים עוד בטרם התלקחו הקרבות והמפקדים הביזנטיים ניסו להניע את המוסלמים מלחימה אך נתקלו בהצעה להמיר את דתם או להילחם.
הקרב שהתפתח היה מר ללא תמרונים אך עקוב מדם.
הקרב החל במטר של חיצים ואבני קלע מצד הצבא הביזנטי ולאחר מכן יצאו לוחמים גיבורים משני הצדדים וניהלו דו-קרב במהלכו נהרגו המושלים הביזנטיים של רבת עמון וטבריה.
המוסלמים תקפו את החזית הביזנטית והלחימה נמשכה עד לשעות הערב ללא הכרעה.
על פי מקורות אחדים אבדות הצבא המוסלמי בקרב היו כבדות ככל הנראה מכל הקרבות לכיבוש הלבנט ובהם מספר גדול מהצחאבה , שהם בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים.
אחמד אל-בלאד'רי מונה לעומת זאת 14 הרוגים בסך הכול ומונה אותם בשמם, אבן-אסחאק מונה 2 הרוגים מוסרי חדית' ובסך הכול 5 הרוגים, עובדות העשויות להצביע כי הקרב עליו מדובר היה לא יותר מעימות מוגבל בין יחידות צבאיות קטנות יחסית.
על פי המסופר בכתבי ההיסטוריון הביזנטי תיאופנס המוודה, תיאודורוס, אחיו של הרקליוס, הצליח לברוח משדה הקרב לחומס שם פגש בקיסר ודווח לו על התבוסה.
בתגובה נערכו חילופי גברי בצמרת ההנהגה הצבאית הביזנטית ותיאודורוס נשלח חזרה – בבושת פנים – לקונסטנטינופול שם נכלא.
קרב אג'נדיין הוציא את רוח הלחימה ממפרשי הצבא הביזנטי, והביא לשינוי במדיניות והאסטרטגיה הביזנטית – במקום להיכנס לעימות בשדה הקרב, חזרו הביזנטים לטקטיקה של היתקלויות שתפקידן להתיש את כוחו של היריב.
לצורך מימוש מדיניות זו נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת.
אסטרטגיה זו, שבדרך כלל הוכחה כיעילה בעיקר כנגד פושטים איבדה את עוקצה במאבק מול הפולשים המוסלמים, שהיו בעלי מוטיבציה גבוהה.
לקחי הקרב לא נלמדו והעימות הגדול הבא – קרב הירמוך הביא להשמדת הצבא הביזנטי ואובדן הלבנט.
חלק לא ידוע מהצבא הביזנטי הצליח להימלט משדה הקרב אל הערים המבוצרות שבארץ ישראל ואלו נותרו בשליטה ביזנטית, המוסלמים נהנו כתוצאה ישירה מניצחונם מחופש תנועה כמעט מוחלט ברחבי הארץ וניתקו את אזור ההר מהמרכז הביזנטי שבערים לאורך מישור החוף.
התבוסה באג'נדיין הכתה בתדהמה את הממשל האזרחי והכנסייתי הביזנטי שלא היה ערוך להתמודד עם פלישה עוינת שערערה אל החיים וניתקה רווי אספקה ותקשורת.
הרקליוס עזב את בסיסו בחומס ועבר לאנטיוכיה עדות ברורה לטלטלה שעברה האימפריה הביזנטית.
קרארה (באיטלקית: Carrara) היא עיר בנפת מאסה-קרארה שבטוסקנה, איטליה.
היא מפורסמת בזכות השיש האיכותי שבה שצבעו לבן-אפור-כחלחל.
במקום ידועה התיישבות כבר במאה ה-9 לפנה"ס, אז ישבו במקום שבטי הליגוריים.
במאה השנייה לפנה"ס כבשה רומא את המקום יחד עם כל ליגוריה והפעילה בו מחצבות שיש.
בימי הביניים עברה העיר בין לומברדיה לאימפריה הביזנטית ולבישופות לוני.
במסגרת מאבקי הכוח בין הגואלפים והגיבלינים נטתה העיר למפלגת הגיבלינים (תומכי הקיסרות הרומית הקדושה ומתנגדי מדינת האפיפיור).
בעת איחוד איטליה הייתה העיר מרכז להתקוממות אותה הוביל ג'וזפה מציני.
קרארה נודעה כנושאת דגל האנרכיזם האיטלקי ובשנת 1968 נוסדה בה "פדרציית האנרכיסטים הבינלאומית".
שיש קרארה נודע כשיש משובח עוד מהעולם העתיק.
הפנתאון ברומא ואף עמוד טראיאנוס עשויים שיש קרארה.
פסלי הרנסאנס האיטלקי חזרו והעלו את השיש מקרארה למדרגה עליונה בשאיפתם לאיכות.
פסל דוד של מיכלאנג'לו עשוי שיש קרארה באיכות ירודה, וכן חזית הדואומו של סיינה, הפרטים בקמפנילה די ג'וטו בפירנצה ועוד.
התחייה הגותית של המאה ה-19 פנתה אף היא לקרארה.
חזית ההדואומו של פירנצה, כנסיית סנטה קרוצ'ה בעיר ועוד נבנו משיש זה.
גם המרבל ארץ' בלונדון נבנה בשיש קרארה.
סביב מחצבות השיש הוקמו אקדמיה לפיסול ומוזיאון המציג שימוש בשיש לצורכי פיסול ואדריכלות מן העת העתיקה ועד ימינו.
הגאולוג פאולו סאבי חקר את שיש קרארה וגילה, במחצית המאה ה-19, שהוא סלע מותמר.
הקתדרלה ("דואומו") מן המאה ה-12
ארמון הדוכסים (Palazzo Cybo Malaspina), הכולל מבצר מן המאה ה-13 על בסיס מוקדם יותר של מבצר לומברדי (Castello Malaspiniano) וארמון רנסאנסי מן המאה ה-16. כיום משכן האקדמיה לאומנויות יפות.
במקום נמצאו גם עתיקות רומאיות.
הכנסייה הבארוקית סן פרנצ'סקו שהוקמה בשנים 1623–1664 בהוראתו של הדוכס קארלו הראשון (Carlo I Cybo-Malaspina)
כנסיית סופרג'יו (Suffragio) שבנייתה החלה ב-1686 והסתיימה רק במאה ה-19 עם חזית שיש מפוארת בסגנון הבארוק בה מפוסלת היצירה "מריה והנשמות בכור המצרף".
קראקן אופוס היא הוצאה לאור הפועלת בגרנזי (איי התעלה), לונדון (אנגליה) ואיחוד האמירויות הערביות.
ההוצאה לאור בולטת בתחומה בין השאר בזכות המשקל והגודל הפיזיים הגדולים של ספריה.
החברה נוסדה בשנת 2005 על ידי קארל פאולר, שהיה בנקאי השקעות בחברת 'גולדמן סאקס', הוא החליט להקים חברת יועץ והשקעות לספורטאים וחשב על הרעיון להקים הוצאת ספרים יוקרתית.
הספר הראשון שיצא לאור היה בארצות הברית, באירוע הסופרבול של 2006. הופק ספר יוקרתי גדול ממדים, הוצאו למכירה 19,600 עותקים "רגילים" במחיר של 4,000 דולר לספר, ועוד 400 עותקי MVP עם חתימותיהם של השחקנים המצטיינים מכל משחקי העבר.
כל עותק שכזה נמכר ב-40 אלף דולר, שיצרו קרוב ל-100 מיליון דולר של הכנסות.
הספר השני שיצא לאור תחתיה עסק בקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר יונייטד ושקל כ-44 קילוגרם.
מאז הספרים של ההוצאה יוצאים לאור במהדורות מוגבלות ונמכרים באלפי ליש"ט.
עיקר ספרי ההוצאה לאור עוסקים בספורט מסוגים שונים, וכן בידוענים ואתרי תיירות בולטים בעולם.
קבוצת הכדורגל האנגלית 'ארסנל', היסטוריה בשנים 1913-1960
קבוצת הכדורגל הסקוטית 'סלטיק', הודפסו 500 העקתים
הכדורגלן מרדונה, פורסמה אחרי מותו.
הזמר מייקל ג'קסון, פורסם בשנת 2009, אחרי מותו של הזמר.
כוללת צילומים בדמות צ'רלי צ'פלין מאת סטיבן ויטסיט.
קרב אגם חאסאן היה התנגשות צבאית, מוגבלת בהיקף ובזמן, שאירעה בקיץ 1938, בין ברית המועצות לבין הקיסרות היפנית באזור המזרח הרחוק, על רקע סכסוך גבולות שפרץ בין שני הצדדים.
הקרב הסתיים בניצחון סובייטי ובנסיגת הכוחות היפניים.
בשנת 1932 השלימה יפן את כיבוש מנצ'וריה והקימה בשטחה מדינת חסות בשם מנצ'וקוו.
כיבוש מנצ'וריה גרם לכך, שהקיסרות היפנית גבלה בשטח ברית המועצות במזרח הרחוק.
בשנת 1934 החלו באזור תקריות גבול בין הצבא היפני במנצ'וריה (צבא קוואנטונג) לבין הצבא הסובייטי, שנמשכו עד לשנת 1938 אך לא התפתחו לכלל קרבות משמעותיים.
ההתנגשויות המקומיות בין שני הצדדים הסתיימו בדרך כלל בנסיגת הצבא היפני מהשטח הסובייטי.
בסך הכול דיווחו הסובייטים על מאות חדירות יפניות מעבר לקו הגבול המשותף, שלעיתים התפתחו לכדי קרבות מקומיים.
ב-14 ביוני 1938 ערק בכיר בנ.ק.וו.ד, בשם גנריך סמוילוביץ' ליושקוב, מברית המועצות.
הוא ביקש מקלט מדיני ביפן והעביר ליפנים מידע על פריסת הצבא האדום באזור הגבול ועל השפעת הטיהורים הגדולים, במהלכם הוצאו להורג קצינים רבים של הכוחות הסובייטיים שהוצבו באזור הגבול, על מידת המוכנות הקרבית שלהם.
ב-12 ביולי נכנסו כוחות של הצבא האדום לאזור גבעת "זאוזיאורנאיה" והתמקמו בו.
אזור זה היה אמנם בצד הסובייטי של הגבול, אך במשך שנים לא הייתה בו נוכחות צבאית.
ממשלת מנצ'וקוו ראתה בכך הפרה של הסטטוס קוו באזור הגבול, וב-15 ביולי 1938 דרש שגריר יפן במוסקבה מממשלת ברית המועצות להסיג את כוחותיה מהאזור שבמחלוקת.
בתגובה הציגו נציגי משרד החוץ הסובייטי מפות של הסכם משנת 1886 לפיהן האזור נמצא בתוך שטח ברית המועצות.
לאור המצב המתוח, המשיך הצבא האדום לתגבר את כוחותיו באזור המריבה.
בעיות תחבורה והעדר רשת כבישים מפותחת באזור היקשו על מאמצי התגבור.
ב-29 ביולי יחידות יפניות שכללו כ-150 חיילים עברו את הגבול הסובייטי וכבשו את אחת הגבעות באזור, אך לקראת הערב נסוגו לאחר קרב.
למחרת היה ניסיון נוסף לכבוש את הגבעה, אך שוב ללא הצלחה.
ב-31 ביולי היפנים הצליחו לכבוש את כל הגבעות באזור והחלו בהקמת ביצורים על הגבעות.
ניסיון של הצבא האדום להביא לנסיגה של היפנים לא צלח.
ב-1 באוגוסט נערכה שיחת טלפון בין יוסיף סטלין לבין ואסילי בליוכר על המצב במערכה.
סטלין מתח ביקורת על ניהול המשבר.
ב-2 באוגוסט הסובייטים החלו במתקפת נגד.
במהלך המתקפה הסובייטים הצליחו לעבור את קו הביצורים הראשון אך לא מעבר לכך.
ב-4 באוגוסט גריגורי שטרן נתן פקודה להתחיל במתקפה כוללת באזור ולהגיע לגבול.
ב-6 באוגוסט החלה הפצצה אווירית של הביצורים היפנים.
בשעה חמש בערב החלה גם מתקפה יבשתית.
במהלך 8-9 באוגוסט הצבא האדום הצליח לכבוש את כל הגבעות ולהביא לנסיגה יפנית מעבר לקו הגבול.
ב-10 באוגוסט החלו שיחות פיוס במוסקבה במהלכם סוכם על כיבוד מפה משנת 1886 על ידי כל הצדדים.
במהלך המתקפה היה שימוש רחב בחיל האוויר הסובייטי, מטוסים יפנים לא היו באזור.
בעקבות הקרבות ל-26 לוחמים הוענק עיטור גיבור ברית המועצות (9 מהם נהרגו במהלך הקרבות) ו-95 קיבלו עיטור לנין.
מספר רב של לוחמים נוספים קיבלבו עיטורים שונים ולכולם הוענק אות המערכה.
לואסילי בליוכר לא הוענק עיטור והוא הואשם בהכנה לקויה למערכה.
בסתיו הוא נעצר והוצא להורג באשמת בגידה (בשנות ה-50 נוקה מכל אשמה).
קנטקי אואדה שהיה מפקד צבא קוואנטונג היפנית והוביל קו להתמודדות מול ברית המועצות המשיך את מדיניותו בחימום הגבול.
בשנת 1939 הוא ספג מכה קשה בקרב חלקין גול ופוטר מהצבא כמו רנסוקה איסוגאי שהיה ראש המטה שלו.
קרב אבידוס היה קרב ימי בין אתונה וספרטה, שהיווה חלק מהמלחמה הפלופונסית.
הצי הספרטני בהנהגתו של מינדרוס ניסה לחלץ כוח ימי קטן של אחת מבנות הברית של ספרטה שהיה בדרכו לחופי הדרדנלים והותקף על ידי צי אתונאי בפיקודו של תראסיבולוס.
הלחימה נמשכה זמן רב יותר מהמצופה ורק לקראת הערב הושגה הכרעה אתונאית ברורה עם הצטרפותו של אלקיביאדס ללחימה יחד עם כוח תגבורת של 18 ספינות.
לאחר הניצחון האתונאי בקרב קינוסמה נקראו כל הספינות מאזור הים האגאי לחבור יחדיו, אל מה שנראה כקרב הבא בין הכוחות.
הצי האתונאי יצר בסיס לכוחותיו בססטוס, משם יכל להגיב במהירות לכל מהלך שהצי הספרטני, אשר מוקם באבידוס, ינסה לעשות.
מינדרוס, המצביא הספרטני זימן את דוריאוס המצביא הסירקוזי ו-14 הספינות שלו להצטרף אליו באבידוס, בתקווה ליצור כוח ימי גדול מספיק כדי להשיג ניצחון ברור.
דוריאוס הפליג צפונה מרודוס עם כוחותיו לעבר הלספונטס (הדרדנלים).
לפני הגיעו של דוריאוס לאבידוס, הבחינו בו תצפיתנים אתונאיים, מה שהבריח אותו לחוף.
קסנופון מדווח שהוא נתפס ברואיטון, ולעומתו דיודורוס סיקולוס מדווח שמקום תפיסתו היה בדרדנוס.
קגן מציע סברה לפיה דוריאוס הונס לעבר החוף ברואיטון, ולאחר הצליח להתקדם מעט לעבר אבידוס לפני שנתפס בפעם השנייה בדרדנוס.
כאשר מינדרוס שמע על מצוקתו של דוריאוס, הוא מיהר להגיע לאבידוס ממקום מושבו בטרויה.
באותו הזמן, האחשדרפן פארנאבאזוס, שהחליף את קודמו טיספרנס וייצג את האינטרסים של הממלכה הפרסית, הנהיג את צבאו לתמוך בדוריאוס מהאדמה.
מינדראוס הוביל את ספינותיו מחוץ לאבידוס כדי לסייע לדוריאוס, והאתונאים שראו את המלך הזה החלו להוציא את ציים מססטוס.
מינדרוס, לאחר שילוב כוחותיו עם דוריאוס פיקד על 97 ספינות הצי האתונאי מנה 74 ספינות הספרטנים נערכו עם ספינותיהם כשלגבם נמצא החוף האסייתי של הדרדנלים.
מינדרוס פיקד על הצד הימני ודוריאוס על הצד השמאלי; האתונאים הסתדרו מול הכוח הספרטני כשתראסיבולוס מפקד על צד ימין ותראסילוס מפקד על הצד השמאלי.
הקרב החל עם סימון מהמפקדים לצי שהועבר על ידי חצוצורות.
הקרב התחיל כשהכוחות של שני הצדדים יחסית שווים.
נווטי הספינות ניסו לנגח את ספינות האויב בעוד צוות הלוחמים עמד בסיפון וניסה לפגוע באויבים כל אימת שהספינות התקרבו מספיק ליצור מגע.
במהלך יום הלחימה אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון מובחן על פני השני, עד אשר אלקיביאדס הגיע עם 18 ספינות מסאמוס וחבר לצי האתונאי.
בתחילה, חשבו שני הציים שהתגבורת הגיעה עבורם, אולם אלקיביאדס סימן את ספינותיו בדגלים אדומים, כסימן שנקבע מראש בין המפקדים האתונאים כסימן לכוחותיהם.
כאשר הבינו הספרטנים שאלו ספינות אתונאיות, הם ברחו לעבר אבידוס, אולם ספגו אבדות קשות בעת הנסיגה בשל התקפותיהם של האתונאים.
בסיכום הקרב, האתונאים הצליחו לתפוס 30 ספינות ספרטניות ולהשיב עוד 15 ספינות שהספרטנים לקחו מהם בקרב קינוסמה.
קראשניצ'ין (בפולנית: Kraśniczyn) הוא כפר קטן במחוז קראסניסטאב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1564, ובאותן שנים הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ומשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1824 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1618. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-450 יהודים, כמחצית מתושביו, אשר החזיקו בכל החנויות בו.
בספטמבר 1939 עברה השליטה בכפר בין הסובייטים והגרמנים, ולבסוף, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולטוב, נקבע בצד הגרמני של פולין הכבושה, ואלו גייסו את יהודיו לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.