tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקוסקוס כריות הצמדה בכפות הידיים והרגליים וטפרים קצרים וחדים המסייעים לו בטיפוס; בהונות הרגליים האחוריות גדולות וחסרות טפרים ומיועדות לשיפור האחיזה בענפים.
צבעה הכללי משתנה מאזור לאזור, וסקלת הצבעים כוללת חום-אפרפר, חום-שחרחר, חום חיוור, חום קפה, צהבהב חיוור או כתום-צהוב עז.
אזור הגב נוטה להתכהות, ולאורכו יש לעיתים קרובות פס שחרחר עבה ודהוי.
הידיים והרגליים מאפירות אצל פרטים מסוימים.
הצד התחתון בצבע קרם שמנת או לבן בוהק, אולם לאוכלוסיות כתומות רק אזור החזה והמפשעה לבן.
הראש בצבע מקביל לגוף (כתום, חום או אפור), עם חריץ שחור לאורך המצח והחרטום וכתם לבן קטן סביב הלוע (לעיתים יש גם כתם חיוור במרכז המצח).
האוזניים חומות בצידן החיצוני, ורודות בצידן הפנימי, והקצוות שלהן שחרחרות.
סקלת הצבעים המורחבת שלו עשויה להטעות עד כדי החשבה למינים נפרדים; האוכלוסיות הכתומות-צהובות דומות לקוסקוס מקושט או קוסקוס כחול-עין בעוד שהאוכלוסיות החומות-אפורות מזכירות בכלל פוסום זנב-טבעת.
קוסקוס גמדי סולאווסי אנדמי לאינדונזיה; כפי שמרמז שמו, הוא מצוי בעיקר ברחבי האי סולאווסי אך גם באי מונה דרומית לסולאווסי ובאיי סנג'יה צפונית לסולאווסי.
האוכלוסייה באיי סנגיה מוכרת לעיתים כמין עצמאי.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם ראשונים ומשניים הן בשפלות והן במדרונות הרריים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.
הקוסקוס חי גם בסמיכות לכפרים ופרברים עירוניים ופושט בלילות על גינות ומטעים ומותיר אחריו נזקים.
מין זה חופף בתחומי המחיה שלו עם קוסקוס דובי סולאווסי - גדול הקוסקוסים.
קוסקוס סולאווסי הוא יונק פעיל לילה בעיקר, אך נראה לפרקים גם בשעות היום.
הוא שוכן עצים מובהק, ומבלה את שעות המנוחה בסבך ענפים, חללים או כפות של עצי קוקוס.
התקשורת בין הקוסקוסים מתרחשת באמצעות חותמי ריח.
חושי הראיה והשמיעה של המין מפותחים ומסייעים לו לאתר סכנות מבעוד מועד.
הקוסקוס חי בשטח קבוע שמוסמן לעיתים קרובות, והזכרים מפגינים אגרסיביות זה כלפי זה.
הוא נחשב לאוכל פירות באופן כללי; התזונה שלו כוללת גם עלים, פרחים, זרעים, אבקנים, פטריות וביצים.
הטורפים של המין אינם ידועים; סביר להניח שהוא מהווה טרף למספר עופות דורסים ואולי ניצוד גם על ידי זבד דקל סולאווסי.
הוא יונק מונוגמי, והזכר והנקבה חיים יחדיו לאורך חייהם.
הקוסקוסית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, וגודל השגר נע בין צאצא אחד לארבעה.
בפועל, רק אחד מתוך הגורים מצליח לשרוד.
ההיריון נמשך כ-20 יום, והגורים נולדים זעירים ובלתי מפותחים.
הם זוחלים בכוחות עצמם לכיס של האם ומבלים בו כחמישה חודשים; לאחר מכן הם רוכבים על גבה של האם למשך תקופה נוספת.
הגור נגמל בגיל 5–8 חודשים.
תוחלת החיים של המין אינה ידועה במדויק; אצל מינים אחרים היא נעה בין שלוש שנים בממוצע בטבע עד ל-11 שנים בשבי.
קוסקוס סולאווסי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב ירידה מתמשכת בגודל האוכלוסייה שמוערכת בסביבות 30% במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. הוא מאוים בעיקר על ידי בירוא יערות לחקלאות ותעשיית העץ וציד לבשרו.
הוא מוגן על פי החוק האינדונזי אך לא ברור עד כמה יש אכיפה של חוקי הציד ולא ידוע האם הוא נמצא באזורים מוגנים כלשהם.
נדרשים מחקרים נוספים אודות טווח התפוצה, הביולוגיה והאיומים המרחפים על מין זה.
קוסקוס גמדי פלנג (שם מדעי: Strigocuscus pelengensis; קרוי גם קוסקוס בנגאי), הוא מין של יונק כיס קטן-בינוני בסוג קוסקוס גמדי שאנדמי למספר איים במרכז אינדונזיה.
מעט מאוד ידוע על מין זה, וחרף תפוצתו המצומצמת מצב שימורו נחשב ליציב בשל העדר איומים משמעותיים.
הקוסקוס הגמדי הפלנגי תואר מדעית בשנת 1945 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ורג' הנרי המילטון בתור תת-מין של קוסקוס גמדי סולאווסי ובהמשך קיבל מעמד של מין עצמאי.
השניים הם המינים היחידים בסוג קוסקוס גמדי שלו קרבה פילוגנטית עם הסוג קוסקוס דובי - גדול הקוסקוסים.
למרות הדעה הרווחת שהקוסקוס הפלנגי משויך לסוג קוסקוס גמדי, יש הסבורים שהוא מהווה מין בסוג קוסקוס וקרוב למינים קוסקוס מקושט, קוסקוס אובי וקוסקוס ג'ב החולקים עימו קווי דמיון חיצוניים.
לקוסקוס הפלנגי שני תת-מינים השוכנים על קבוצות איים נפרדות:
מבנה גופו של הקוסקוס הפלנגי גוצי ועגלגל, וראשו המעוגל חרוטי בקצהו.
עיניו ואפו גדולים ואוזניו זעירות.
זנבו הארוך והגמיש מסוגל ללפות ענפים בחוזקה ומשמש כרגל חמישית.
בכפות ידיו ורגליו של הקוסקוס יש כריות הצמדה וטפרים חזקים המסייעים לו לטפס על העצים.
הקוסקוס הפלנגי קטן יחסית למינים במשפחה: אורך ראשו וגופו 35–37 ס"מ, אורך זנבו: 30-25 ס"מ ומשקלו 1.2-1.1 ק"ג.
הוא דומה מאוד לקרובו מהאי סולאווסי, אך צבעו רבגוני יותר.
הפרווה של הקוסקוס הפלנגי צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין חום אדמוני לכתום או חום זהוב בחלק העליון, וצהוב עז או צהבהב בחלק התחתון (החזה, הגרון, הבטן והמפשעה).
הפס השחרחר בגב שמאפיין קוסקוסים רבים נעדר אצל מין זה.
ראשו של הקוסקוס הפלנגי בצבע צהוב-כתום, עם חריץ שחור על המצח, כתמים אפלים סביב העיניים וכתם אפור סביב הלוע.
האף, פנים האוזניים והכפות בצבע ורוד כהה.
הזנב זהוב בבסיסו, וחלקו הקירח בצבע כתמתם או בורדו.
קוסקוס פלנג אנדמי לאינדונזיה; הוא מוגבל למספר איים בשתי קבוצות נפרדות שממוקמות בין ים מולוקה לים בנדה: איי בנגאי הנמצאים במפרץ טולו בסמוך לחצי האי המזרחי של סולאווסי, ואיי סולה הנמצאים בקצה הצפון-מערבי של איי מאלוקו.
באיי בנגאי הוא מצוי באי הגדול פלנג, ובאיי סולה בשני האיים הגדולים: טאליאבו ומנגול.
טרם נודע האם קוסקוס זה מצוי גם באיים הקטנים יותר שפזורים בין איי בנגאי לאיי סולה.
בית הגידול של הקוסקוס הפלנגי כולל יערות גשם טרופיים בשפלות או על מדרונות הרריים עד רום 1,000 מטר מעל פני הים; בנוסף, הוא נראה לעיתים קרובות במטעי קוקוס ובאזורים כפריים בתורו אחר עצי פרי.
המידע על המין מועט מאוד.
ידוע שהקוסקוס הפלנגי הוא יונק פעיל לילה שמבלה את היום בשינה על העצים.
אין עונת רבייה קבועה, והקוסקוסית ממליטה גור יחיד מדי שנה שמבלה מספר חודשים בכיס המכיל 2–4 פטמות.
הקוסקוס הפלנגי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות טווח התפוצה המצומצם שלו הוא שכיח למדי, חסר איומים משמעותיים ולא צפויה ירידה במספריו לעת עתה.
התושבים המוסלמים באיים אינם צדים את הקוסקוס למאכל מאחר שהוא נחשב בעיניהם למין קוף שאכילתו אסורה על פי האסלאם.
איום אפשרי הוא הכנסה של קוסקוס מקושט לאיים (כפי שאירע באיים שכנים) שעלול להוביל לתחרות על מקורות מזון.
הקוסקוס הפלנגי מצוי במספר שמורות טבע ברחבי האיים.
נדרשים מחקרים נוספים אודות התפוצה, הביולוגיה והאיומים המרחפים עליו.
קוסקוס דובי סולאווסי (שם מדעי: Ailurops ursinus), הוא מין כיסאי גדול וכבד דמוי דוב בסוג קוסקוס דובי שאנדמי לאי סולאווסי ולמספר איים סביבו במרכז אינדונזיה.
הוא תואר מדעית בשנת 1824 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק, והוא המין הגדול ביותר במשפחת הקוסקוסיים ובתת-סדרת דמויי-קוסקוס.
לצד קוסקוס גמדי סולאווסי, מין זה מייצג את טווח התפוצה המערבי ביותר של יונקי הכיס.
קוסקוס דובי סולאווסי הוא המין הגדול והכבד במשפחתו; מבנה גופו חסון ומוצק, וראשו המעוגל והקצר מאופיין בגולגולת שטוחה ובאוזניים קטנות, עגולות ושעירות.
העיניים גדולות וצהובות עם אישונים עגולים קטנים.
החוטם המקוצר של הקוסקוס, גדול ורחב ואפו קטום ומשולש.
התכונות המורפולוגיות הללו מעניקות לקוסקוס את המראה הדובי שהעניק לו את שמו.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הדובי: 61 סנטימטרים, אורך זנבו: 58 סנטימטרים ומשקלו: 10-7 קילוגרם.
הוא גדול, כבד וכהה בהרבה מקרובו הקטן והחיוור - קוסקוס דובי טלאוד.
כפות היד והרגל של הקוסקוס הדובי גדולות ורחבות, ולהן כריות הצמדה וטפרים גדולים וחזקים המסייעים לו בטיפוס, בהונות מנוגדות שמאפשרות לו לאחוז בענף משני צדדיו בנוסף לאצבעות סינדיקטיליות (ברגל) האופייניות לקנגוראים ומיועדות לסירוק וטיפוח השיער.
לקוסקוסית כיס מפותח שנפתח כלפי קדימה בדומה לקנגורו.
הקוסקוס הדובי בולט גם בזנבו העבה והגמיש שמסוגל ללפות עצמים בחוזקה ומשמש אותו כרגל חמישית בדומה לקופי העולם החדש; הזנב מתחלק בין חציו הראשון הפרוותו לחציו השני החשוף.
הפרווה של הקוסקוס הדובי קצרה, צפופה וגסה עם מרקם רך למגע.
צבעה הכללי נע בין גוני חום לגווני אפור או שחור בהתאם לגיל ולמיקום הגאוגרפי.
סקלת הצבעים המלאה מגוונת להפליא ומתחלקת בכלליות לשלוש קטגוריות: הגוונים הבהירים דוגמת אפרפר, בז', חום-אוכרה, זהוב וחום-זית, הגוונים החומים דוגמת חום-קרמל, מהגוני, ערמוני, קקאו וקפה, והגוונים הכהים דוגמת חום-אפרורי, חום-אגוז, טאופה, חום-ביסטר, שוקולד-כהה או שחרחר.
הגוונים הללו לא תמיד אחידים בכל הגוף ועשויים להיות מעורבים זה בזה ולשוות לפרוותו מראה מנומר.
בדרך כלל, הגב, הכתפיים, העורף, הזרועות והשוקיים נוטים להשחיר, ואילו הבטן, המפשעה, והחזה נוטים לבז'-אפרפר, קרם-שמנת, או צהבהב.
הצוואר והגרון מוקפים לעיתים בסינר צהוב או כתום.
ראשו של הקוסקוס הדובי חיוור יחסית לעומת הגוף בשל היותו דליל בשיער, להוציא את המצח והחוטם השחרחרים.
הלחיים, האוזניים והסנטר בצבע בז' או אפרפר.
העיניים מוקפות בטבעות עור חשופות וכהות בצבע שחור או בורדו, ומעליהן גבות בהירות בצבע בז'-אפרפר.
הכפות וחלקו החשוף של הזנב בצבע שחור או ורוד כהה.
קוסקוס דובי סולאווסי אנדמי לאיים של מרכז אינדונזיה; התפוצה העיקרית שלו היא באי סולאווסי שעל שמו הוא קרוי.
בנוסף, הקוסקוס מצוי גם על איים שכנים הקשורים באופן הדוק לסולאווסי, דוגמת בוטונג ומונה (דרומית לסולאווסי), האי פלנג בארכיפלג בנגאי (מזרחית לסולאווסי), האי למבה (בחוף הצפון-מזרחי של סולאווסי) ומרבית האיים הקטנטנים בארכיפלג טוגיאן במפרץ טומיני (מוקף ברובו על ידי סולאווסי).
במהלך המאה ה-20, היו דיווחים מקומיים על נוכחות קוסקוסים דובים בארכיפלג סנג'יה צפונית לסולאווסי, אולם בשנת 2019 אומת סופית שהאוכלוסייה באיים הללו שייכת למין הקטן בסוג.
בית הגידול של הקוסקוס הדובי מורכב מיער גשם טרופי לח בשפלה, בחופים או במדרונות הררים נמוכים עד רום 600 מטר מעל פני הים.
באזורים מסוימים, הוא נמצא גם ביערות טחב סמוך לפסגות ההרים.
הקוסקוס נמנע מיערות משניים שבהם הפרעה אנושית רבה, ומסיבה זאת, ממעט לבקר בגינות ובמטעים הסמוכים לבית גידולו בתורו אחר מזון.
כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו של הקוסקוס נעה בין 1,500 ל-2,400 מילימטר בשנה.
הקוסקוס הדובי ממלא נישה אקולוגית דומה לזו של הפרימטים וקנגוריי העצים הנמצאים מערבית ומזרחית לקו וולאס בהתאמה, והתפלגות זמני הפעילות והמנוחה שלו דומה לזו של קוף השאגן או העצלן.
הקוסקוס אינו פעיל יום או לילה באופן בלעדי; מחקרים מצאו שהוא פעיל לאורך שעות היממה, במחזור תדיר של מנוחה ותנועה לסירוגין.
הקוסקוס מבלה את מרבית היממה במנוחה ושינה (בסביבות 63%) והיתר מוקדש לתנועה (23%), ליקוט מזון (5.6%), טיפוח (7.5%) ואינטראקציות חברתיות (0.4%).
הגורמים העיקריים לזמן המנוחה הארוך הם המזון הסיבי וקצב חילוף החומרים הנמוך שמצריכים זמן עיכול ממושך.
התנועה של הקוסקוס על חופת היער איטית וזוחלת, והוא עושה שימוש רב בזנבו כרגל חמישית במהלך הטיפוס ובמעבר מענף לענף; הוא אינו נוהג לקפוץ בין הענפים.
הקוסקוסים הדובים נחשבים ליונקים חברתיים, וחיים בדרך כלל בזוגות או בקבוצות משפחתיות של 3–4 פרטים.
התזונה של הקוסקוס הדובי מורכבת מעלים של לפחות 31 מיני עצים ושיחים, אך רק שלושה מהם תופסים נתח משמעותי ומהווים יחדיו מחצית מהתזונה הכוללת: אזדרכת מצויה, גרוגה (Garuga) ופלדאו (Dracontomelon dao); קננגה ריחנית (Cananga odorata) ופלקיום (Palaquium) הם פריטי מזון משניים חשובים.
עלים צעירים מועדפים יותר על הקוסקוס מעלים בוגרים ומניצנים (54% לעומת 22.9% ו-7.8% בהתאמה), בשל היותם קלים לעיכול ומכילים פחות רעלנים.
הקוסקוס אוכל גם כמויות קטנות של פירות בוסר (4.2%) שעשירים בחלבון, פרחים (2.9%) ופירות בשלים (0.4%).
הקוסקוסית ממליטה פעם או פעמיים בשנה, וגודל השגר 1–2 צאצאים.
גודלו של הגור זעיר במיוחד, והוא זוחל בכוחות עצמו לכיס של האם ומבלה בו כחמישה חודשים שבמהלכם הרכב החלב משתנה בהתאם לגילו.
לאחר מכן, הגור עובר לרכב על פלג הגוף האחורי של אימו כשזנבו לופת את זנבה בחוזקה.
תקופת הרכיבה מסתיימת עם הגמילה המוחלטת בגיל 8 חודשים.
בתום תקופה זאת, הגור כבר יכול לשרוד בכוחות עצמו אך עדיין מתלווה לאימו לפרק זמן נוסף.
גיל הבגרות ותוחלת החיים של המין אינם ידועים.
הציד מהווה איום חמור על הקוסקוס בשל קצב הרבייה הנמוך של המין ובפרט בציד נקבות שמוביל לאובדן כפול של האם והגורים.
הקוסקוס הדובי מוגן על פי החוק האינדונזי (אם כי האכיפה איננה משמעותית) ומצוי באזורים מוגנים רבים ברחבי סולאווסי; הבולטים שבהם הם: שמורת הטבע טנגקוקו-באטואנגוס דואה סאודארה, הפארק הלאומי בוגני נאני ורטאבונה, הפארק הלאומי לור לינדו, הפארק הלאומי מורוואלי ושמורות יער נוספות.
קוסקוס דובי טלאוד (שם מדעי: Ailurops melanotis), הוא מין כיסאי גדול ונדיר דמוי עצלן בסוג קוסקוס דובי שאנדמי למספר איים בצפון אינדונזיה.
הוא תואר מדעית בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ובמשך שנים רבות נחשב לתת-מין של קוסקוס דובי סולאווסי.
בחינה מחודשת של הדגימות במוזיאונים גילתה הבדלים רבים במראה החיצוני ובמורפולוגיה בינו לבין קרובו הגדול והוא קיבל מעמד של מין עצמאי.
קוסקוס דובי טלאוד הוא אחד הכיסאים הנדירים והמאוימים בעולם, עם טווח תפוצה מצומצם במיוחד.
קוסקוס טלאוד מזכיר בצבעי פרוותו ובמראהו הדובי את הקואלה או עצלן חום-גרון, והוא פחות מסיבי מקרובו הגדול.
מבנה גופו כבד, מוצק וחסון, ראשו עגול ורחב וחרטומו קצר יחסית.
אוזניו הזעירות כפופות ועגולות ועיניו הבינוניות צבועות באפרפר או בזית ממוקמות במרכז הפנים.
האף העגול והקטום של הקוסקוס גדול במיוחד וסביבו זיפים קצרים.
הלסתות עבות וחזקות עם חותכות וטוחנות גדולות.
הזנב באורך בינוני, כאשר חציו הראשון מוקף פרווה וחציו השני קירח עם עור מחוספס.
בדומה לקוסקוס סולאווסי, גם זנבו של קוסקוס טלאוד עבה, גמיש וחזק ומשמש אותו כרגל חמישית במהלך הטיפוס על העצים; בשל כך, ניתן לטעות בו מרחוק ולחשוב שמדובר במין קוף גדול.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס דובי טלאוד 45 סנטימטרים ואורך זנבו כ-33 סנטימטרים.
משקלו אינו ידוע אך ככל הנראה מעל 6 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס טלאוד צפופה, רכה וצמרירית.
צבעה הכללי בצד הגוף העליון נע בין אפור-כסוף לאפור-כהה או בהיר בחלק העליון, בעוד שבצד הגוף התחתון (הבטן, המפשעה והחזה) ובפנים הידיים והרגליים היא חיוורת בהרבה ונעה בין צהבהב לקרם שמנת או אפרפר חיוור.
באזור הגב, הזרועות והכתפיים, הפרווה מתכהה בדרך כלל לאפור-פחם, אפור-כחלחל או אפילו שחור-פיח.
הראש בצבע אפרפר או אפור-כהה, כשהלחיים ולעיתים גם הפנים בצבע צהבהב-קרמי המנוגד לחלוטין לצבע השחור של האף והאוזניים.
סביב העיניים טבעות קטנות חשופות בצבע בורדו, שמוקפות בתורן בטבעות אפורות גדולות, והשילוב שלהן מעניק לקוסקוס טלאוד צורת משקפיים.
יש לעיתים נקודה זהובה בין הגבות ובבסיס האוזניים.
חציו הפרוותי של הזנב מתחלק בין אפור-פיח בצידו העליון לצהוב בצידו התחתון; חציו הקירח לעומת זאת, בצבע שחור מבריק (בניגוד לצבע הכתמתם-ורדרד האופייני לרוב הקוסקוסים).
כפות היד והרגל שחרחרות אף הן והטפרים בצבע שנהב עד שחור.
קוסקוס דובי טלאוד אנדמי לצפון אינדונזיה; המקום היחיד שבו המין חי באופן וודאי הוא האי סליבאבו בארכיפלג של איי טלאוד בין ים סולאווסי לים מולוקה.
האיים המבודדים הללו נמצאים 210 קילומטרים צפונית לאי הלמהרה, 296 קילומטרים צפונית לאי סולאווסי ו-170 קילומטרים בלבד דרומית לאי מינדנאו בפיליפינים.
בכך, קוסקוס זה מייצג את התפוצה הצפונית ביותר של הכיסאים בדרום-מזרח אסיה.
במשך זמן רב צצו דיווחים על כך שקוסקוס טלאוד מצוי גם בארכיפלג של איי סנג'יה (בין האי סולאווסי לאיי טלאוד) והערכה זאת התחזקה לאחר שנמצא פרט שבוי אחד באי המרכזי.
ברם, במשך שנים רבות סקרים באיים לא מצאו שום עדויות לקיומו בטבע.
מכיוון שקבוצת איי סנג'יה נפרדת מאיי טלאוד ושייכת מבחינה טקטונית לאי סולאווסי, הייתה סבירות גבוהה שהקוסקוסים שנמצאים באיים הללו שייכים בכלל למין קוסקוס דובי סולאווסי.
ב-23 בנובמבר 2019, המין צולם לראשונה בטבע באי המרכזי בארכיפלג ותמונתו נחשפה יום לאחר מכן באתר inaturalist; בכך, סאגת קיומו על האיים הללו נפתרה.
בית הגידול של קוסקוס טלאוד נמצא ביער גשם טרופי ראשוני, ומכורח התפוצה המצומצמת גם ביערות משניים הסמוכים למגורי אדם.
למעשה, מתוך שטחו הכולל של האי טלאוד (89 קילומטרים רבועים) רק 14% ראויים למחיה עבור הקוסקוס.
בית הגידול שוכן בגובה של 98–140 מטר מעל פני הים באי טלאוד, ואולי בטווח גבוה יותר על האי סנג'יה.
מאז גילויו של המין, לא נודעו שום פרטים לעולם המערבי על הביולוגיה ואורח החיים שלו בשל בידודם של האיים.
המחקר הראשון אודותיו נערך בשנת 2016 על ידי קבוצת חוקרים אינדונזים באי סליבאבו במשך כשלושה חודשים (מאי-יולי), במהלכו הם הצליחו לדלות מעט פרטים על האקולוגיה של המין.
קוסקוס טלאוד חי בדרך כלל בזוגות או בקבוצה משפחתית מצומצמת (זכר, נקבה וגור), ולעיתים פעיל בגפו.
הזכר נוטה להיות סוליטרי יותר מן הנקבה וממעט באינטראקציות חברתיות.
הקוסקוס שוכן עצים מובהק, ויורד לאדמה לעיתים נדירות, אם בכלל.
לרוב הוא נמצא על ענפים בגובה 12 מטר מקרקעית היער.
לקוסקוס טלאוד אין אויבים טבעיים או מתחרים על מקורות מזון על אדמת האיים, להוציא את קוסקוס גמדי סולאווסי על איי סנג'יה.
במחקרים שנערכו על הסוג קוסקוס דובי, לא נקבע חד משמעית האם המינים שבו הם פעילי יום או לילה, שכן הם נצפו לסירוגין במשך כל שעות היממה.
במחקר שנערך באי סליבאבו, עלה שקוסקוס טלאוד הוא פעיל דמדומים שתר אחר מזונו בעיקר בשעות הבוקר ואחר הצהריים ונח בשאר הזמן, אף על פי שהוא עשוי לנוע לעיתים קרובות גם לאורך בלילה או באמצע היום בדרכו לאזורי האכלה.
שעות הפעילות עולות בקנה אחד עם העובדה שרפידית האור שאופיינית ליונקים ליליים אינה קיימת אצל הקוסקוס.
לא פחות מ-78.19% מהיממה מנוצל על ידי הקוסקוס למנוחה, 14.98% לתנועה, 3.49% לאכילה, 3.06% לטיפוח וניקוי ו-0.28% בלבד לאינטראקציה חברתית.
שעות הבוקר המוקדמות מנוצלות בעיקר לטיפוח, ושעות אחר הצהריים לאכילה ולאינטראקציות.
קוסקוסים מתבגרים מבלים זמן רב יותר בליקוט מזון מהבוגרים.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי קוסקוס דובי טלאוד
חוסר התפקוד יוצא הדופן של קוסקוס טלאוד במהלך היממה מושפע משני דברים: טמפרטורה ועיכול.
הטמפרטורה הגבוהה באיים במהלך היום (21–32 מעלות צלזיוס) לצד אחוזי הלחות הגבוהים, גורמים לו לבלות את מרבית שעות היום בשינה במקלט מוצל, ובכך להימנע מתנועה מאומצת בחום או ויסות תרמי של הגוף שמובילים לבזבוז אנרגיה.
כמו כן, קצב חילוף החומרים של הקוסקוס איטי ומצריך זמן עיכול ניכר.
מסיבה זאת, שעות הלילה שמגיעות לאחר שיא האכילה בין הדמדומים, מנוצלות בעיקר לעיכול המזון; מעבר לכך, חוסר הפעילות שלו במשך הלילה מקטין גם את הוצאת האנרגיה ודרישות התזונה.
הקוסקוס נע באיטיות על חופת היער, כשהוא עושה שימוש רב בזנבו החזק כרגל חמישית.
התנועה מהווה כאמור פחות מ-15% מסך הפעילות, ונעשית ברובה בתגובה למשתנים סביבתיים (רוחות חזקות, גשם או נוכחות בני אדם).
כאשר הקוסקוס חש מאוים, הוא נע לתוך סבך ענפים ואז קופא על מקומו כשפרוותו מתמזגת עם הסביבה; בדרך כלל הקוסקוס מפיק גם ריח מושק חזק כאשר הוא נבהל.
התנועה האיטית, כמו גם שיעורה הנמוך מסך הפעילות והתגובה הפסיבית של הקוסקוס לאיום חיצוני, מהווים גורמים חשובים נוספים בחיסכון באנרגיה.
הבחירה הסלקטיבית של קוסקוס טלאוד במיני צמחים מסוימים ובחלקים ספציפיים שלהם, נובעת מהעדפתו לפריטי מזון קלים לעיכול ועתירי אנרגיה.
עלים צעירים למשל, בעלי תכולה גבוהה של מים וחומרים מזינים דוגמת חלבון גולמי וזרחן, ומאידך דלים בליגנין ורב-סוכרים.
בשל קצב חילוף החומרים הנמוך, הקוסקוס מקצה זמן מועט ביותר לליקוט מזון, והשינה הממושכת במהלך היממה מפצה על כך בכך שהיא ממעטת כאמור את דרישות התזונה וממקסמת את החומרים המזינים ממזונו הצמחי על ידי השהייה ממושכת שלו במערכת העיכול.
הרבייה ומחזור החיים של המין טרם נחקרו והם דומים כנראה בפרטים מסוימים לקרובו הגדול מסולאווסי.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה, והוא מבלה בכיס שלה מספר חודשים.
קוסקוס דובי טלאוד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), מכיוון שקיומו ידוע בוודאות רק מהאי סליבאבו שגודלו פחות מ-100 קילומטרים רבועים, יש פגיעה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידולו, ומספר הקוסקוסים הבוגרים נתון בירידה בשל ציד אינטנסיבי.
האוכלוסיות שלו שמוגבלות ליערות באיים קטנות ומפוצלות כתוצאה מכריתת עצים, התרחבות החקלאות והתיישבות אנושית.
קוסקוס טלאוד מוגן אומנם על פי החוק האינדונזי, אך האכיפה מועטה.
הגברת האכיפה והעלאת המודעות למצבו של הקוסקוס בקרב האוכלוסייה המקומית הן פעולות חיוניות להישרדותו של המין ונמצאות בעדיפות עליונה.
נדרשים סקרים חדשים כדי לאמת את נוכחותו ברחבי איי סנג'יה ולבדוק האם הוא עדיין קיים על האי סליבאבו.
האיומים באיי סנג'יה דומים פחות או יותר לאיי טלאוד וחוקרי טבע הציעו להכריז על הרכס המרכזי בסנג'יה כאזור מוגן שישמש כמקום המפלט העיקרי של הקוסקוס בטבע.
אין מידע אודות גודל האוכלוסייה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, סקרים שנעשו באיי טלאוד ואיי סנג'יה לא הצליחו לאתר את המין אפילו פעם אחת בטבע.
החיפוש היה אינטנסיבי יותר באיי סנג'יה (כ-120 יום), אך קצר יחסית באיי טלאוד.
מחקר מעמיק בשנת 2016 על האי טלאוד, הצליח לתעד פרטים ספורים.
באיי סנג'יה, מעבר לצילום בטבע בשנת 2019, אין כלל מידע אודות מצבו הנוכחי של הקוסקוס, אך ככל הנראה הוא טוב יותר מאשר באי טלאוד בשל היותו גדול יותר עם בית גידול מתאים.
סביר להניח שגודל האוכלוסייה עומד על מאות פרטים בלבד.
קוסקוס נמרי אדמירלתי או קוסקוס איי האדמירליות (שם מדעי: Spilocuscus kraemeri), הוא מין כיסאי קטן דמוי קוף בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי לאיי האדמירליות בצפון גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1910 על ידי הזואולוג הגרמני , והוא בין המינים הקטנים בסוגו.
הקוסקוס האדמירלתי הוא המין הקטן ביותר בסוג לאחר קוסקוס נמרי ביאק; אורך ראשו וגופו 31–57 סנטימטרים, אורך זנבו 25–59 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.9 קילוגרם.
הנקבות גדולות וכבדות יותר מן הזכרים והפרווה שלהן חסרת כתמים.
מבנה גופו של הקוסקוס האדמירלתי קומפקטי וגוצי וראשו העגול מתאפיין בגולגולת קצרה ורחבה.
אוזניו עגלגלות וזעירות וכמעט שאינן נראות, חוטמו צר ומוקף בזיפים לבנים ועיניו החומות גדולות ובולטות עם אישונים אנכיים דמויי חתול.
לקוסקוס זנב ארוך, שרירי וגמיש שמסוגל ללפות ענפים בחוזקה, ובכפות ידיו טפרים מעוקלים וכריות הצמדה המסייעות לו בטיפוס.
הפרווה של הקוסקוס האדמירלתי קצרה, צפופה וגסה.
צבעה הכללי כהה ונע בין חום אפרורי לחום שוקולד, חום סגלגל או חום ערמוני, בעוד שהבטן, החזה, הגרון והסנטר בצבע לבן בוהק או צהבהב.
הזנב, הפנים, האוזניים, הידיים והרגליים נוטים להיות אדמוניים בדרך כלל.
החלקים החשופים בגוף דוגמת העיניים, החוטם, קצה הזנב ותחתית הכפות בצבע כתמתם או ורוד.
בעוד שהנקבות כהות למדי ואחידות בצבען, הזכרים נבדלים מהן בכך שפרוותם לבנה-קרמית כולה ומנומרת בחברבורות, רוזטות וסדרות כתמים חומים או אדמוניים.
במקרים מסוימים, פרוות הזכר תהיה אף היא כהה ברובה אך מנומרת בחברבורות לבנות.
כפי שמרמז שמו, הקוסקוס האדמירלתי אנדמי לאיי האדמירליות בארכיפלג ביסמרק השייכים לפפואה (תחת פרובינציית מאנוס) ונמצאים בתוך ים ביסמרק צפונית לגינאה החדשה ומזרחית לאירלנד החדשה.
האי העיקרי שבו המין נפוץ הוא מאנוס - הגדול שבאיי האדמירליות (2,100 קילומטרים רבועים); איים אחרים הם: לוס נגרו, ובולו, לו ולוף ואולי גם ניניגו, ובעבר גם באי בלואן עד שנכחד ממנו כתוצאה מציד.
הקוסקוס האדמירלתי תועד רק פעמיים באי בריטניה החדשה וכנראה נדיר בו יותר, אולם ייתכן גם שמדובר בפרטים שהובאו אליו ממאנוס ולא בתפוצה טבעית של המין.
על פי מפת התפוצה של IUCN, הקוסקוס עשוי להיום קיים גם על אטולים רבים באיי האדמירליות שבהם אין נוכחות אנושית.
בית הגידול של הקוסקוס האדמירלתי מורכב מיער גשם טרופי בשפלה, בחופים ועל מורדות ההרים, ומכורח התפוצה המצומצמת הוא נמצא גם ביערות משניים, במטעים ובאזורי הכפרים.
התזונה שלו טרם נחקרה, אך כוללת כנראה פירות ועלים.
הקוסקוס פעיל בשעות היום, ולמרות יכולת הטיפוס שלו הוא מעדיף להישאר קרוב לאדמה - תכונה המקלה על ציידים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך יש שיאי לידות ביולי ואוגוסט.
לאחר תקופת התפתחות בכיס, הגור עובר לרכב על גבה של האם עד לגמילה.
הגור הופך לעצמאי מעט לפני גיל שנה.
הקוסקוס האדמירלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), שכן למרות היותו נפוץ למדי, שטח התפוסה הכולל קטן מ-2,000 קילומטרים רבועים עם 5 איים משמעותיים לכל היותר, וקיימת ירידה מתמשכת באיכות סביבת המחיה ובמספרם של הקוסקוסים הבוגרים באי המרכזי - מאנוס כתוצאה מגידול באוכלוסייה האנושית.
הקוסקוס מסתגל אמנם לחיים ביערות משניים שמופרעים על ידי האדם ובאזורים כפריים, אך רמות הציד ההולכות וגוברות באזורים הללו מקשה עליו להתקיים בהם לאורך זמן (המין ניצוד בעיקר לבשרו, לצריכה מקומית או מסחרית).
תוחלת החיים הנמוכה של המין מקשה גם היא על גידול האוכלוסייה.
על האי מאנוס יש אזור שימור רשמי שנחשב כלא פעיל.
מאידך יש באיים תוכניות של שיתוף הקהילות המקומיות ביצירת אזורים בטוחים קטנים (30-10 דונם) שבהם הציד אסור, והם עשויים לאפשר לקוסקוס להתקיים חרף רמות הציד הגבוהות.
קיימת תוכנית ניטור ומעקב אחר האוכלוסיות באיים.
הקוסקוס האדמירלתי מופיע בנספח ב' של אמנת CITES המאפשר סחר במין ובמוצריו רק בפיקוח.
קוסקוס נמרי אוסטרלי (שם מדעי: Spilocuscus nudicaudatus; קרוי גם קוסקוס נמרי קצר-זנב), הוא כיסאי דמוי קוף או לוריס בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה והוא היחיד בסוג שנמצא באזור זה.
הוא תואר מדעית בשנת 1850 על ידי חוקר הטבע הבריטי ג'ון גולד, ומוכר במרבית הטקסונומיות כתת-מין של קוסקוס נמרי מצוי.
ספר מדריך היונקים של העולם (Handbook of the Mammals of the World) סיווג אותו החל משנת 2015 כמין עצמאי.
קוסקוס נמרי אוסטרלי וקוסקוס דרומי הם שני הנציגים היחידים של הקוסקוסים האמיתיים ביבשת אוסטרליה.
הקוסקוס האוסטרלי הוא מין קטן יחסית בסוגו; מבנה גופו עגלגל וצר, ראש עגול ורחב עם גולגולת קטנה, טוחנות צרות וחרטום מחודד.
העיניים שלו צהובות או אדמדמות עם אישוני חתול אנכיים, והן בולטות מחוריהן.
האוזניים קצרות במיוחד וכמעט שמתמזגות בפרווה שסביבן.
הזנב הגמיש בעל יכולת לפיתה שמשמשת אותו כרגל חמישית; לעומת קוסקוסים נמרים אחרים, זנבו של הקוסקוס האוסטרלי שעיר וקצר משמעותית, והחלק החשוף קטן יותר.
לקוסקוס טפרים מעוקלים וכריות הצמדה האופייניות ליונקים שוכני עצים.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס האוסטרלי: 58-41 סנטימטרים, אורך זנבו: 49-37 סנטימטרים ומשקלו: 4.9-2.7 קילוגרם.
הפרווה של הקוסקוס האוסטרלי עדינה וצפופה.
צבעה הכללי אפור כסוף עד אפור כחלחל בצד העליון, בעוד שהצד התחתון (הבטן, המפשעה, החזה והגרון) בצבע לבן בוהק, שמנת או אפרפר חיוור.
הזכר נבדל מן הנקבה בכך שפרוותו מנומרת בחברבורות, רוזטות וכתמים לבנים גדולים, והצבע האפור הכללי כהה יותר ונוטה לשחרחר.
ראשו של הקוסקוס האוסטרלי בצבע אפור בהיר אצל הנקבות ואפור-שחרחר אצל הזכרים, ולשני הזוויגים הלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק.
הפנים, האף והכפות בצבע כתמתם, צהבהב או ורוד (לזכרים יש לעיתים קרובות משקפיים שחורים סביב העיניים).
הזנב בצבע אפרפר או לבן ברובו, וקצהו החשוף ורוד.
הקוסקוס האוסטרלי זהה לחלוטין בצבעו האפור לתת-מין אחר של קוסקוס נמרי מצוי החי באיי מאלוקו הדרומיים, וההבדל היחיד ביניהם הוא בגודל ובמשקל.
הקוסקוס הנמרי האוסטרלי אנדמי לחצי האי כף יורק בקווינסלנד שבצפון-מזרח אוסטרליה, מצפון לנהר ומעלה עד למצר טורס.
בית הגידול של הקוסקוס האוסטרלי מורכב מיער גשם טרופי בשפלה ובחופים עד מדרונות הרריים ברום 800 מטר מעל פני הים ברכס מקילברייט שמהווה את הקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול.
הקוסקוס מצוי במידה פחותה גם ביערות מנגרובים ויערות פתוחים של הדס דבשי, דקל המנגרובה ואקליפטוס, בתנאי שהמרחק ביניהם ובין יער הגשם הקרוב ביותר אינו עולה על 200 מטר.
הקוסקוס האוסטרלי פעיל בשעות הלילה, אך נצפה מדי פעם גם לאחר הזריחה ובאמצע היום.
את רוב שעות היום הוא מבלה במנוחה בתוך העלווה הצפופה בחופת היער, בהצטלבויות ענפים או בקינים פשוטים שבנה מעלים וענפים.
הקוסקוס ניזון מפירות ועלים צעירים, ולעיתים גם מחסרי חוליות.
פריטי מזון מועדפים עליו הם עלים ותאנים של מיני פיקוס, פלאנצ'ונלה, נאקוליה מזרחית ופילנתוס.
הקוסקוס האוסטרלי מתרבה בעיקר בחורף האוסטרלי, והמלטות מתרחשות בין יולי לדצמבר.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד בדרך כלל, אך במקרים מסוימים עד שלושה.
הטורפים העיקריים של הקוסקוס הן: עיט מחודד-זנב ופיתון השיחים.
הקוסקוס הנמרי האוסטרלי טרם הוגדר (NR) על ידי הרשימה האדומה של IUCN, מכיוון שהיא מתייחסת אליו עדיין כתת-מין של הקוסקוס הנמרי המצוי.
בניגוד לקרוביו הניו-גינאים, הקוסקוס האוסטרלי אינו מאוים מצד ציד או בירוא יערות, כך שסביר להניח שמצבו שפיר.
קוסקוס נמרי ביאק או קוסקוס נמרי כחול-עין (שם מדעי: Spilocuscus wilsoni), הוא מין כיסאי נדיר דמוי קוף קטן בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי לאיי סכאוטן (או איי ביאק) בצפון גינאה החדשה.
אף שדגימות של מין נאספו כבר כבר בשנת 1906 ו-1955, הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 2004 על ידי הזואולוגים האוסטרלי ו האמריקני.
משמעות שמו המדעי היא "קוסקוס הכתמים של וילסון" על שם זואולוג ממכון סמית'סוניאן.
הקוסקוס הביאקי הוא כנראה המין הקטן ביותר בסוגו, ואחד הכיסאים הנדירים והמאוימים בעולם.
קוסקוס נמרי ביאק הוא ככל הנראה המין הקטן בסוגו או זהה לכל היותר בגודלו לקוסקוס נמרי אדמירלתי; מבנה גופו קומפקטי ודק, ראשו דמוי הקוף עגול ורחב (אך פחות נפוח מקרוביו) ואוזניו הזעירות כמעט שאינן נראות.
המלתעות והטוחנות שלו גדולות יחסית לגולגולת הקטנה.
חוטמו החרוטי של הקוסקוס קטן וקצר, ועיניו בינוניות בולטות.
מין זה נודע בצבע הייחודי של עיניו שנע בין כחול לטורקיז ומאפשר לזהותו בקלות מבין הקוסקוסים המנומרים האחרים שלהם עיניים חומות או אדמדמות.
הזנב ארוך, שרירי וגמיש ומשמש את הקוסקוס בתור רגל חמישית עקב יכולת הלפיתה החזקה שלו; חציו הראשון פרוותי וחציו השני חשוף.
בדומה למינים אחרים בסוגו, לכפות היד והרגל יש כריות הצמדה וטפרים מעוקלים שמסייעים לו בטיפוס.
קוסקוס ביאק בוגר טרם נמדד; מידות הגוף המשוערות של המין הן כלדלהלן: אורך ראש וגוף 33–48 סנטימטרים, אורך זנב 28–33 סנטימטרים, ומשקל 2.1-1.2 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס ביאק עדינה ורכה למגע.
צבעה הכללי משתנה בין שתי צורות עיקריות: הלבנה בוהקת והמנומרת.
הצורה הלבנה דומה מאוד לצורה הלבנה של הקוסקוס הנמרי המצוי בצפון גינאה החדשה, אך בעוד שאצל הקוסקוס המצוי היא נפוצה בעיקר אצל נקבות, אצל קוסקוס ביאק היא מוגבלת לזכרים.
הצורה המנומרת מתאפיינת בצבע גוף כללי של קרם-שמנת, אשר שזור בחברבורות ובכתמים צפופים בגוון ייחודי של חום דהוי (שילוב של שיער בז' ואפור כסוף).
הבטן, החזה והגרון בצבע לבן בוהק או שמנת.
הראש בצבע בז' בהיר עם לחיים וסנטר לבנים, והוא מתכהה מעט בין העיניים וסביב האף (למעט מקרים שבהם הוא חשוף).
צבעי הגוף של נקבה בוגרת אינם ידועים.
הן בצורה הלבנה והן בצורה המנומרת, חלקי הגוף החשופים דוגמת הפנים, הכפות וקצה הזנב בצבע ורוד.
קוסקוס ביאק אנדמי לאיי סכאוטן (או איי ביאק) בהם הוא מצוי בביאק (1,746 קילומטרים רבועים) וסופיורי (659 קילומטרים רבועים), בעוד שהאיים האחרים (דוגמת יאפן ונומפור) מאוכלסים על ידי קוסקוס נמרי מצוי; קבוצת האיים הזאת נמצאת במפרץ סנדרוואזיה שבמזרח אינדונזיה - צפונית לגינאה החדשה.
בית הגידול של הקוסקוס שוכן ביער גשם טרופי ולח בשפלה או בחוף בביאק, ועל מדרונות הררים נמוכים בסופיורי.
מעט מאוד ידוע על אורח חייו של קוסקוס ביאק; הוא פעיל הן ביום והן בלילה, וניזון בעיקר מפירות (כ-75% מהתזונה), לצד כמויות קטנות יותר של עלים, פרחים ונבטים.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה, והוא מבלה בכיס שלה מספר חודשים בטרם עובר לרכב על גבה עד לגמילה המוחלטת.
קוסקוס ביאק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בגלל ירידה מתמשכת בגודל האוכלוסייה שמגיעה ככל הנראה לשיעור של 80% עד העשור השני של המאה ה-21.
האיומים העיקריים המרחפים על הקוסקוס הם כריתה מסיבית של יערות באי ביאק בשילוב עם ציד אינטנסיבי למזון ולכידה בתור חיית מחמד על ידי תושבי האי.
האי סופיורי הוא אזור מוגן והיערות ההרריים שבו פחות מושפעים מפעילות אנושית.
נדרשים מחקרים נוספים אודות טווח התפוצה, הביולוגיה והאיומים המרחפים על המין.
אין מידע על אומדן האוכלוסייה וסביר להניח שהוא עומד על מאות בודדות או פחות.
חמשת הסקרים האחרונים שנערכו באי ביאק הצליחו למצוא קוסקוסים רק בשבייה.
קוסקוס נמרי ואיגאו (שם מדעי: Spilocuscus papuensis), הוא יונק כיס דמוי קוף-חתולי בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי לאי ואיגאו בצפון-מערב גינאה החדשה.
קוסקוס ואיגאו הוא המין הבינוני בסוגו: קטן מהקוסקוס המצוי והשחור, וגדול מהשאר.
מבנה גופו עגלגל וגוצי, וראשו העגול רחב וקצר, עם חוטם חרוטי צר.
אוזניו עגלגלות וזעירות, אך עדיין ניתן להבחין בהם לעומת מינים אחרים בסוג.
העיניים הבולטות בצבע אדמדם, חום בהיר או כהה והאישונים אנכיים ודמויי חתול.
הזנב גמיש ושרירי ומסוגל ללפות עצמים בחוזקה, וחציו השני חשוף.
תכונות פיזיות אחרות שמסייעות לקוסקוס לטפס על עצים הן הטפרים המעוקלים והחדים וכריות ההדבקה בתחתית הכפות.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס ואיגאו 47–57 סנטימטרים, אורך זנבו 47–55 סנטימטרים ומשקלו כ-2.6 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס ואיגאו צפופה וצמרירית, והוא יוצא דופן משאר המינים בסוגו בכך שגם לזכר וגם לנקבה פרווה מנומרת, והחברבורות קטנות מן הרגיל.
צבעה הכללי של הפרווה לבן בוהק, קרם-שמנת, אפרפר או וניל חיוור.
שני הזוויגים מנומרים כאמור, אך החברבורות של הזכר גדולות ושחורות יותר מן החברבורות הקטנות והדהויות של הנקבה ומנוגדות יותר בצבען הכהה לפרווה הבהירה.
הראש מתחלק לשלושה צבעים עיקריים: המצח והקודקוד אפרפרים-שחרחרים, הפנים והאוזניים כתמתמות או אדמדמות, והלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק; לעיתים יש משקפיים שחרחרים סביב העיניים.
החלקים החשופים בגוף - דוגמת העור סביב העיניים והאף, הכפות וקצה הזנב - בצבע ורוד חיוור או כהה.
קוסקוס ואיגאו אנדמי לאי ואיגאו (3,155 קילומטרים רבועים) בתוך ארכיפלג רג'ה אמפט הנמצא בין חצי האי ראש-ציפור שבגינאה החדשה לבין האי הלמהרה ושייך לאינדונזיה, וייתכן שקיים גם באי בטנטה דרומית לוואיגאו.
בית הגידול של הקוסקוס מורכב מיער גשם טרופי ולח בשפלות, חופים או מדרונות הרריים נמוכים ברום 450 מטר מעל פני הים לכל היותר.
אין מידע זמין אודות הביולוגיה של המין, וסביר להניח שהיא דומה לזו של פרטים אחרים.
הוא פעיל בעיקר בשעות היום, וניזון מפירות ועלים.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר היריון קצר, והוא שוהה בכיס שלה מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה עד הגמילה.
קוסקוס ואיגאו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה שלו מוגבל לאי בודד, מה שהופך אותו לרגיש במיוחד לאיומים מעשי ידי אדם כמו ציד ובירוא יערות המתרחשים בהיקף נרחב על אדמת האי.
נכון לשנת 2020, הקוסקוס עדיין נחשב ליונק נפוץ על האי, אפילו ביערות משניים שבהם יש הפרעה אנושית נרחבת.
קוסקוס ואיגאו נמצא באזור מוגן אחד באי ואיגאו ורשום בנספח ב' של אמנת CITES אשר מאפשר מסחר במין ובמוצריו תחת פיקוח הדוק.
קוסקוס נמרי מצוי (שם מדעי: Spilocuscus maculatus), הוא מין של כיסאי בינוני-גדול דמוי קוף בסוג קוסקוס נמרי שחי באיים רבים ברחבי מלנזיה והמין הנפוץ בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1803 על ידי הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר, ויש לו 4 תת-מינים שנבדלים זה מזה בצבעי הפרווה.
הקוסקוס הנמרי פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר מעלים ופירות.
הוא יונק טריטוריאלי שחי בגפו רוב הזמן.
לעומת שאר המינים בסוגו, מצבו של הקוסקוס הנמרי המצוי יציב למדי בשל טווח התפוצה הרחב.
הקוסקוס הנמרי המצוי שייך לסוג קוסקוס נמרי במשפחת הקוסקוסיים, לצד המינים הבאים: קוסקוס נמרי שחור, קוסקוס נמרי ואיגאו, קוסקוס נמרי ביאק וקוסקוס נמרי אדמירלתי; אחדים מהמינים הללו נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
קוסקוס נמרי אוסטרלי, תואר במקור על ידי ג'ון גולד כמין עצמאי, אך לאחר מכן סווג כתת-מין של הקוסקוס הנמרי המצוי וזוהי הדעה המקובלת כיום.
בשנת 2015, ספר מדריך היונקים של העולם (Handbook of the Mammals of the World) החזיר לקוסקוס האוסטרלי את מעמד המין.
ערך זה מתייחס אל המין המצוי והמין האוסטרלי כאל שני מינים נפרדים, והמידע שבו אודות האקולוגיה תקף עבור שניהם.
לתת-המינים של הקוסקוס הנמרי המצוי, צבעי פרווה שונים לחלוטין זה מזה, והם עשויים לקבל בעתיד מעמד של מינים נפרדים.
maculatus - צפון, מרכז ומערב גינאה החדשה.
goldiei - דרום ודרום-מערב גינאה החדשה.
אלפרד ברם ציטט בספרו "חיי בעלי החיים" חוקר טבע הולנדי שנתקל לראשונה בקוסקוס הנמרי על האי אמבון ותיאר אותו במילים הבאות:
אלפרד ראסל וולאס, סיפק גם הוא תיאור יוצא דופן על הקוסקוס:
הקוסקוסים הם בעלי חיים עצלנים עם פרווה צמרירית רכה ומגוונת להפליא בצבעיה.
מכיוון שהתנועות שלהם כל כך איטיות, קל מאוד לתפוס אותם על הענפים וצדים אותם בכל מקום עבור בשרם; מאידך, הילידים מתקשים להרוג אותם בגלל העקשנות, עובי הגולגולת והעצמות העבות שמאפיינים את מין זה.
כדור רובה לרוב יכנס בגוף ולא יזיק להם, ואפילו שבירת עמוד השדרה או פגיעה קשה במוח ממיתה אותם רק לאחר מספר שעות...
הקוסקוס הנמרי הוא כיסאי שוכן-עצים בגודל בינוני, ובצורתו החיצונית נראה כשילוב של קוף, עצלן, נמיה וחתול.
מבנה גופו עגלגל ומקושת וראשו גדול, עגול ונפוח.
הגולגולת הרחבה שלו מתאפיינת בקשתות זיגומטיות עבות ובחרטום צר וקצר.
אוזניו עגלגלות, זעירות ובלתי נראות.
עיניו גדולות עם אישוני חתול אנכיים, והן מוקפות בטבעות עור בולטות בצבע אדום-צהוב.
אפו ריבועי וסביבו זיפים לבנים.
בדומה לקוסקוסים אחרים, גם לקוסקוס הנמרי תכונות פיזיות המסייעות בטיפוס: יש לו טפרים מעוגלים וחזקים וכריות הצמדה חשופות בתחתית הכפות.
הבהונות ברגליים גדולות וחסרות טופר, והאצבעות השנייה והשלישית סינדקטיליות עם שני טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
הזנב ארוך, שרירי ושעיר, וקצהו החשוף מחוספס ומשמש ללפיתת ענפים כרגל חמישית.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הנמרי: 65-35 סנטימטרים; אורך זנבו: 60-32 סנטימטרים ומשקלו: 6-3 קילוגרם.
אצל מין זה יש דו-צורתיות זוויגית ניכרת: הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות, ופרוותם צבעונית יותר ומנומרת בחברבורות ובכתמים.
לקוסקוס הנמרי פרווה עבה וצמרירית שצבעה משתנה בהתאם לגיל, לזוויג ולאזור הגאוגרפי.
בצפון, מרכז ומערב גינאה החדשה, הזכר בצבע אדמדם, ערמוני או כתום בפלג הגוף הקדמי והאחורי, בזרועות ובפנים, ואילו הגב והצלעות בצבע לבן בוהק או שמנת שמנומר בחברבורות וכתמים אדומים או כתומים; הנקבה לעומתו כולה בצבע לבן בוהק להוציא מספר חלקים אדמדמים-כתמתמים (הפנים, המצח, הידיים, הרגליים והזנב) או צהבהבים (הבטן והחזה).
בדרום ודרום-מערב גינאה החדשה, הזכר בצבע בז' או קרם-שמנת ברוב הגוף, אדמדם בכתף או בזרועות, ומנומר בחברבורות חומות כהות או זיתניות (משתנה בין דרום לדרום-מערב).
הנקבה לעומתו בצבע צהבהב-שמנת, עם כתם חום כהה גדול דמוי מכנס שמקיף את פלג הגוף האחורי והרגליים, ובטן אפרפרה.
באיי מאלוקו, צבעי הפרווה זהים לקוסקוס נמרי אוסטרלי: הזכר בצבע אפור כחלחל שמנומר בחברבורות לבנות, והנקבה אפורה לגמרי; אצל שני הזוויגים הצד התחתון (הבטן, החזה, הגרון, הסנטר והלחיים) בצבע לבן.
להוציא אולי את איי מאלוקו, בכל האזורים האחרים עשויות להיות גרסאות צבעוניות נוספות שאינן שכיחות.
בכל האזורים, חלקי הגוף החשופים (הכפות, הפנים וקצה הזנב) בצבע ורוד או כתמתם.
לגורי הקוסקוס פרווה אפורה כהה שמתבהרת בהדרגה בהתאם לווריאציה האזורית עד הגעתם לבגרות.
הקוסקוס הנמרי המצוי נפוץ באיים רבים ברחבי מלנזיה, בחלקם באופן טבעי ובחלקם הובא על ידי האדם; טווח התפוצה שלו הוא הגדול ביותר מבין המינים בסוגו.
הקוסקוס הובא על ידי האדם לאיים מוסאו ואירלנד החדשה בים ביסמרק, ולאי סאלייאר בים פלורס דרומית לסולאווסי.
בית הגידול של הקוסקוס המצוי מגוון יחסית למינים אחרים בסוגו, וכולל יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג, יער עננים, יער מנגרובים, יער גדותיים ויער משני עם הפרעה אנושית ברום 1,000-500 מטר מעל פני הים.
הקוסקוס מסוגל להתקיים גם במטעי קוקוס ובסמיכות לאזורים כפריים.
טווח התפוצה הרחב והסובלנות ליערות מגוונים גורמים לכך שמצבו של הקוסקוס המצוי יציב למדי לעומת קוסקוסים נמרים אחרים.
הקוסקוס הנמרי הוא יונק ביישן שוכן עצים שנראה בטבע לעיתים רחוקות; הוא פעיל לילה, ומבלה את שעות היום בשינה ונמנום במקלט על חופת היער (הצטלבויות ענפים, חללים, קינים, ועוד) ולעיתים בין סבכי במבוק, כפות קוקוס, תחת שורשי עצים וסלעים.
על מנת לווסת את חום גופו במשך היום, הקוסקוס נוהג לנשוף וללקק את פרוותו.
אף על פי שהקוסקוס טפסן מיומן שמסוגל לרוץ בזריזות על הענפים, בדרך כלל תנועתו איטית ומסורבלת כשל העצלן.
הקוסקוס יונק סוליטרי שחי בגפו בטריטוריה קבועה שגודלה דונם בדרך כלל, והוא מסמן את שטחו באמצעות בלוטות ריח, רוק, וחיכוך הפרווה בעלת ניחוח המושק על ענפים.
הקוסקוס מפגין אגרסיביות כלפי קוסקוסים אחרים מאותו הזוויג, והוא מגיב בנביחות, נחירות, צווחות, קליקים ולחישות בתגובה לפלישה של קוסקוס אחר.
מפגשים פנים אל פנים מלווים בעמידה זקופה ומאיימת כלפי הפולש, ובמקרה הצורך גם בשריטות, נשיכות ובעיטות.
הקוסקוס הנמרי ניזון בעיקר מעלים צעירים של מיני פיקוס, אלסטוניה, סלואניה, אלון הליתוקרפוס, שרכים, אפיפיטים וצמח הבטל (Piper betle), אך מגוון גם בצוף, פרחים, קוקוסים לא בשלים, פירות של ליצ'י האיים (Pometia pinnata) ומיסקורפוס (Mischocarpus), חסרי חוליות, חרקים וביצים.
הטורפים העיקריים של הקוסקוס הנמרי הם הרפיה ניו-גינאית, עיטם לבן-גחון ומיני פיתונים, נציים ודורסי לילה.
על מנת להגן על עצמו מטריפה, הקוסקוס משתדל להישאר בחופה הצפופה, כשפרוותו המנומרת מתמזגת עם משחקי האור והצל שנוצרים על ידי חדירת קרני השמש לחופת היער.
במצב של חוסר ברירה, הקוסקוס ינסה להתגונן מפני טורפיו באמצעות שריטות ונשיכות.
הקוסקוס הנמרי הוא יונק פוליגמי ומתרבה בכל השנה ללא עונה קבועה; עם זאת, הנקבה אינה ממליטה יותר מפעם אחת מדי שנה.
משך ההיריון של הקוסקוסית 20–42 יום.
אף על פי שבכיס ארבע פטמות והוא גדול דיו כדי להכיל שלושה או ארבעה צאצאים, בפועל הקוסקוסית ממליטה גור יחיד בדרך כלל או תאומים, ובמקרים נדירים שלושה או ארבעה; גודל השגר מושפע מזמינות המזון והקוסקוסית יכולה לעכב את התפתחות העוברים בהתאם לתנאים הסביבתיים.
הגורים מבלים בכיס 5–7 חודשים ולאחר מכן רוכבים לתקופה קצרה על גב האם.
הם מגיעים לבגרות בסביבות גיל שנה.
תוחלת החיים של הקוסקוס הנמרי המצוי: בטבע עד 11 שנים, בשבי 7–9 שנים.
קוסקוס מצוי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, הסתגלות מסוימת להפרעה אנושית ומגמה כללית יציבה.
אין איומים משמעותיים על הקוסקוס, אף על פי שהוא ניצוד באופן אינטנסיבי לבשרו ופרוותו ברחבי גינאה החדשה ונלכד לעיתים בתור חיית מחמד.
אצל שבטים רבים, ציד הקוסקוס מהווה חלק מטקסים שונים (ימי הולדת, לידה, וחניכה).
הקוסקוס המצוי מופיע בנספח ב' של אמנת CITES, המאפשרת מסחר מפוקח במין ובמוצריו.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה שלו, בשביל לקבוע האם חלק מתת-המינים שלו זכאים למעמד של מינים עצמאיים.
הגידול באוכלוסייה האנושית בגינאה עשוי בסופו של דבר להשפיע לרעה על מצבו של הקוסקוס המצוי, כפי שאירע לכיסאים עם טווח תפוצה מצומצם יותר.
אומדן האוכלוסייה העולמי אינו ידוע.
קוסקוס נמרי שחור או קוסקוס שחור-נקודות (שם מדעי: Spilocuscus rufoniger), הוא כיסאי צבעוני ונדיר דמוי קוף גדול בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי ליערות הטרופיים בצפון גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1937 על ידי חוקר הטבע רודולף צימרה (Rudolf Zimara) ונחשב בעבר כתת-מין של קוסקוס נמרי מצוי.
משמעות שמו המדעי היא "קוסקוס כתמים אדום-שחור".
מין זה פעיל בשעות הלילה, וחי ביערות גשם טרופיים.
הוא מאוים על ידי ציד ואובדן בית גידול ונעלם מאזורים רבים בתפוצה שלו.
הקוסקוס השחור הוא המין הגדול ביותר בסוגו, והשני בגודלו במשפחת הקוסקוסיים ובתת-סדרת דמויי-קוסקוס לאחר קוסקוס דובי סולאווסי.
הקוסקוס השחור הוא המין הגדול והכבד בסוגו; אורך ראשו וגופו 58–70 סנטימטרים, אורך זנבו 45–65 סנטימטרים ומשקלו 6–7 קילוגרם.
לקוסקוס השחור גוף גוצי, מקושת וחסון, ראש עגול, רחב וקצר ומצח תפוח שנובע מהעצמות הקדמיות הקמורות בגולגולתו.
העיניים גדולות וצהובות עם אישוני חתול אנכיים וטבעות עור מחורצות סביבן, והן מותאמות לראיית לילה.
האוזניים קטנות ועגולות וכמעט בלתי נראות, הלוע גדול, והשיניים הטוחנות מסיביות ומשוננות מעט.
הזנב של הקוסקוס ארוך ושרירי, וקצהו החשוף משמש אותו כמשטח אחיזה וכרגל חמישית במהלך הטיפוס.
תכונות אחרות המסייעות לו בטיפוס הן ההתפלגות של האצבעות בכפות לשני חלקים (מאפשר לו לאחוז בענף משני צדדיו), טפרים מעוקלים וחזקים וכריות הצמדה.
בוהן הרגל גדולה במיוחד וחסרת טופר, והאצבעות השנייה והשלישית ברגל סינדקטיליות ובעלות טופרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
לקוסקוסית כיס מפותח שנפתח כלפי קדימה בדומה לקנגורו ובו ארבע פטמות.
לקוסקוס השחור פרווה צבעונית, צפופה וצמרירית.
היא מגוונת להפליא בצבעיה: פלג הגוף הקדמי, הכתפיים והכפות בצבע ערמוני או אדמדם כהה, פלג הגוף האחורי והירכיים בצבע שחור מבריק או פחם, בעוד שהעכוז והזרועות בצבע כתמתם או צהבהב בדרך כלל.
הבטן, המפשעה, החזה והגרון בצבע קרם-שמנת או לבן בוהק.
הזנב עשוי להיות כתמתם או לבנבן.
אף על פי שלשני הזוויגים התפלגות צבעים דומה (אדום בפלג הגוף הקדמי ושחור בפלג הגוף האחורי), ניתן להבדיל בקלות בין הזכר לנקבה: פרוות הזכר לבנה למעשה ומנומרת בחברבורות שחורות ואדומות גדולות, בעוד שפרוות הנקבה אחידה ומתאפיינת בכתם שחור גדול דמוי אוכף בפלג הגוף האחורי.
אצל שני הזוויגים הראש בצבע ערמוני, אדום כהה או כתמתם, האוזניים בהירות והלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק.
הפנים, האצבעות וקצה הזנב עירומים משיער, וצבעם ורוד או כתמתם חיוור.
הגורים חווים תהליך ארוך של התחלפות בגווני הפרווה עד לקבלת המראה האופייני לבוגרים.
הקוסקוס השחור אנדמי לצפון גינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי; טווח התפוצה שלו משתרע מחצי האי הואון במזרח לאורך השפלות הפפואניות ורכס טוריצ'ילי דרך השפלות האינדונזיות והרי פוג'ה המבודדים, וכלה באוכלוסייה מרוחקת ברכס ארפק בחצי האי ווגלקופ במערב.
למרות טווח התפוצה הרחב, הקוסקוס נפוץ בדלילות על פני שטח זה והופך לנדיר יותר ויותר עם הזמן כתוצאה מאיומים מעשי ידי אדם.
התפוצה הגאוגרפית של הקוסקוס נעצרת בשוליים הצפוניים של הקורדילרה הניו-גינאית שחוצה את האי ממזרח למערב.
בית הגידול של הקוסקוס השחור מורכב בעיקר מיער גשם ממוזג וטרופי בשפלות או ברכסים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
הקוסקוס השחור הוא יונק שוכן עצים מובהק, שמבלה את מרבית הזמן בחופה הגבוהה או הבינונית של היער ויורד לאדמה לפרקים קצרים.
הקוסקוס פעיל בשעות הלילה, ואת שעות היום הוא מבלה במנוחה בהתכרבלות על ענף גבוה.
הוא נע באיטיות על הענפים, ומשתמש בזנבו כרגל חמישית.
בדומה לקוסקוסים רבים, גם הקוסקוס השחור הוא יונק סוליטרי שחי רוב הזמן בגפו; האינטראקציות והמפגשים בין הקוסקוסים מלווים לרוב בגילויי תוקפנות זה כלפי זה.
לא ידוע על טורפים טבעיים של הקוסקוס בגינאה החדשה.
התזונה של הקוסקוס השחור מורכבת מפירות ועלים, בלוטים גדולים של מיני אלון הליתוקרפוס (Lithocarpus), וכנראה גם חסרי חוליות.
המידע אודות הרבייה של הקוסקוס השחור מועט.
החיזור מתרחש על העצים, ולאחר תקופת היריון קצרה הקוסקוסית ממליטה גור יחיד שמבלה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה עד לגמילה.
הקוסקוס השחור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל הערכה שהוא חווה ירידה ממושכת במספרים שצפויה להגיע לכדי 80% מגודל האוכלוסייה עד אמצע העשור השלישי של המאה ה-21. הסכנה חמורה במיוחד עבור אוכלוסיות מבודדות כמו בחצי האי הואון ובחצי האי ווגלקופ.
האיום העיקרי על הקוסקוס השחור הוא ציד לבשרו ופרוותו הנאה שבה נעשה שימוש בטקסים שבטיים (גלימות וכובעים מסורתיים), וכן בירוא יערות למטרת חקלאות, תעשיית העץ או עבור מטעים להפקת שמן דקלים לצד גידול באוכלוסייה האנושית באי.
הקוסקוס אינו מסתגל לחיים באזור עם הפרעה אנושית גבוהה, בניגוד למינים רבים בסוג שמסוגלים להתקיים ביערות משניים.
הנהירה הגוברת של תושבים אינדונזים לפפואה המערבית בעידוד השלטונות האינדונזים (עקב הנטייה לבדלנות בקרב הפפואנים המקומיים), גורמת לצמצום בית הגידול המתאים בחלק זה של האי.
הקוסקוס השחור מצוי במספר אזורים מוגנים באינדונזיה, ובאזור השימור YUE בחצי האי הואון בפפואה.
ארגון השימור IUCN ממליץ להגן על אזורים בהם יש אוכלוסיות משמעותיות של המין.
נדרשים פעולות להעלאת המודעות למצבו של הקוסקוס בקרב הילידים המקומיים, וכן יש צורך במחקרים נוספים אודות התפוצה, האקולוגיה והאיומים על מנת להכין תוכניות שימור מתאימות.
אחוזת קוסקובו היא אחוזה של משפחת שרמטייב מהמאה ה-18. ממוקמת במזרח מוסקבה ברובע ושניאקי.
האנסמבל כולל: ארמון שנבנה במחצית השנייה של המאה ה-18 בסגנון הקלאסיציזם; פארק מפוסל עם ביתנים.
במרכז האנסמבל ממוקם ארמון, ששמר את פריסתו ועיצוב חללי הפנים עם יצירות אמנות רוסית ומערב אירופאית.
קוסן דה ליון הוא התמחות מתוקה של ליון, צרפת, המורכבת משוקולד ומרציפן ונוצר על ידי וואזן , שוקולטייר צרפתי.
יצירת הקונדיטוריה היא חתיכת מרציפן ירוק בהיר, עם פס ירוק כהה, במילוי גנאש שוקולד בטעם ליקר קוראסאו.
במהלך מגפת הדבר ב-1643, נשבעו חברי מועצת העיר של ליון לארגן תהלוכה בפורבייר , אחד הרבעים של ליון כדי להפציר במרים, אם ישו להציל את העיר.
הם נשאו נר שעווה של 3.2 ק"ג וכתר זהב על כרית משי.
זה נתן לשוקולטייר Voisin, שבסיסו בליון מאז 1897, את הרעיון להשתמש בצורת הכרית כדי ליצור את הממתק הזה ב-1960. הוא הפך לממתק הצרפתי הפופולרי ביותר המכיל גנאש שוקולד.
המעדן הזה הפך לפופולרי מאוד.
אפשר לקנות את ה"כריות" בנפרד, וגם בקופסאות קטיפה שמזכירות את הצורה המקורית של כרית משי.
למשפחת בוקו יש מונופול בשיווק הקוסן, שהיא מייצרת ברשת החנויות הקמעונאיות שלה ברחבי אזור רון-אלפ ובמרסיי.
בשנת 2010, מנהל החברה פול בוקו אמר כי Voisin ייצרה 94 טון של קוסן דה ליון מדי שנה וכי הייצור גדל ב-10% משנה לשנה.
המשפחה אינה משתמשת בקמעונאים גדולים כדי לשווק את המוצר שלה.
קוסראה , בעבר נקרא גם Kusaie או האי סטרונג, הוא אחת מארבע המדינות המרכיבות את מיקרונזיה.
המדינה כוללת את האי הראשי קוסראה וכמה איים סמוכים.
אוכלוסייתה מנתה 6,744 נפש במחצית שנת 2022.
שטחה של קוסראה הוא 110 קילומטרים רבועים, עיר הבירה היא טופול, והנקודה הגבוהה ביותר בה הוא הר פינקול שפסגתו מגיעה ל-634 מטרים מעל גובה פני הים.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על התיישבות באזור זה בראשית האלף הראשון לספירה.
העיר ללו התקיימה בערך משנת 1250 עד 1850 לספירה.
בשיאה מנתה כ-1,500 תושבים והשתרעה על שטח של כ-270 דונם.
במקום נמצא אתר ובו פירמידות לקבורת אנשים חשובים.
דיווח ראשון של מגלה ארצות מערבי נרשם ב-14 בספטמבר 1529 על ידי הנווט הספרדי אלווארו דה סאודרה ב-14 בספטמבר 1529, כאשר ניסה לחזור מטידורה לספרד החדשה.
האי היה תחת ריבונות של ספרד מאז שנת 1668, אך לא נכבש אלא בשנת 1885.
התיישבות מיסיונרית ראשונה הוקמה על ידי זרם הקונגרגציונליזם ב-1852, ובתוך כ-20 שנים התנצרו תושבי האי כולו.
כיום, זרמים רבים של הנצרות מיוצגים בקוסראה, ולדת תפקיד מהותי גם בחיי התרבות שם.
"ליאונורה", ספינתו של בולי הייז, קפטן אמריקני אשר עסק בחטיפה וסחר בעבדים באוקיינוס השקט, נטרפה בקוסראה ב-15 במרץ 1874 במהלך סערה.
בולי וציוותו שהו במקום כשבעה חודשים במהלכם הטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.
בספטמבר 1874, הספינה רוסריו, של חיל הים הבריטי (בפיקודו של קפטן דופואס) הגיעה לחקור את ההאשמות נגד הייז.
הוא נעצר, אך בהמשך נמלט בסירה שנבנתה מעץ מהריסות הספינה ליאונורה.
חלק מהמיתוסים אודות הייז נוגעים לאוצר שהשאיר אחריו קבור ביער.
ב-1885, לאחר סכסוך בין האימפריה הספרדית לאימפריה הגרמנית, שהוכרע על ידי מדינת הוותיקן, השתלט הצי הספרדי על האי.
במסגרת שיט סובב עולם שנערך בין השנים 1822 ל-1825, ביקרה במקום הקורבטה הצרפתית SM La Coquille.
ב-2 בפברואר 1899, עם תום מלחמת ארצות הברית-ספרד, מכרה ספרד את איי קרוליין לגרמניה תמורת 25 מיליון פזטות (17 מיליון מארק גרמני).
לאחר מלחמת העולם הראשונה האי עבר לשליטת האימפריה של יפן.
במהלך המנדט היפני בים הדרומי בין השנים 1919 ל-1947 התרחשו שיפורים כלכליים נרחבים במקום.
האי בוצר על ידי היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לא התרחשו בו קרבות.
חיל המצב היפני בפיקודו של לוטננט-גנרל יושיקאזו הארדה כלל 3,811 חיילי הצבא היפני הקיסרי כולל פלוגת טנקים.
בונקרים של מנהרות עם כניסות מרובות נחפרו לתוך האי וניתן להתרשם ולבקר בהן גם כיום.
בתום המלחמה, האי הפך לחלק מבסיסי הצי האמריקני באיי מרשל.
בשנת 1945, הממשל על קוסראה עבר לארצות הברית, ששלטה באי כחלק מטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט (TTPI).
בתקופה זו, קוסראה נוהלה בתחילה כאחת מהמועצות המקומיות של מחוז פונפיי, אך ב-1977 הפכה למחוז נפרד.
כאשר המחוזות של פלאו ואיי מרשל סירבו להצטרף לחוקת מיקרונזיה, קוסראה הצטרפה למחוזות הנותרים (יאפ, צ'וק ופונפיי) כדי ליצור את המדינות הפדרציות של מיקרונזיה (FSM).
קוסראה, המזרחי מבין איי קרוליין, מונה 6,744 תושבים (מפקד 2022).
הוא ממוקם בערך מצפון לקו המשווה, בין גואם לאיי הוואי.
קוסראה הוא אי וולקני שהפך ליעד לצוללנים ומטיילים .
שוניות האלמוגים המקיפות את האי מוגנות באמצעות מערכת מצופי עגינה נרחבת, המותקנת ומתוחזקת על ידי מפעילי צלילה בסיוע משרד המשאבים הימיים של הממשלה.
השוניות ומכילות כמות נכבדת של אלמוגים קשים, חלקם בני אלפי שנים.
חברת Nauru Airlines טסה פעם בשבוע עם מטוסי ה-300–737 שלה לבריסביין באוסטרליה ולנאדי בפיג'י.
ליד החוף, בתוך השונית מסביב לקוסראה, נמצא האי ללו.
שטחו רק ואוכלוסייתו מונה כ-1,500 נפש.
אי זה שייך לעיריית ללו, הכוללת את האזור סביב טופול, בירת המדינה.
בירת המדינה היא טופול, במחוז ללו.
מדינת קוסראה היא אחת מארבע המדינות הפדרליות של המדינות הפדרציות של מיקרונזיה.
כפדרציה דמוקרטית, לכל מדינה יש את היכולת להפעיל מספר סמכויות בתוך המדינה, כמו גם רמה מסוימת של ריבונות האופיינית למדינות פדרליות.
לקוסראה יש בית מחוקקים חד-קומתי.
בתקופות קדומות, במקום הייתה מערכת סחר המבוססת על צדפים וקונכיות מהים, אם כי מעט ידוע כיום על אופן פעולתה.
מאז שנות ה-60 הפכה ממשלת קוסראה למעסיקה העיקרית באי, שם נותרו הדיג והחקלאות המסורתית המקור העיקרי לקיום תושבי האי.
היבוא החליף כמעט את כל היצרנים המקומיים.
הדולר האמריקאי הוא המטבע הרשמי המשמש בקוסראה וברחבי מיקרונזיה.
תעשיית התיירות מתרכזת בעיקר סביב צלילה בשונית האלמוגים העוטפת את האי.
בקוסראה מחלקת החינוך מפעילה שישה בתי ספר יסודיים ציבוריים ובית ספר תיכון אחד.
יש במקום גם בית ספר פרטי אחד.
ביולי 2011, מחלקת החינוך אימצה את התכנית של מחשב נייד לכל תלמיד והפיצה 720 מחשבי "XO" לילדים בבתי הספר היסודיים הציבוריים שלה, ובכך הפכה למדינת מיקרונזיה הראשונה שעושה זאת.
השפה הרשמית היא קוסראנית אם כי השפה האנגלית עשויה לשמש גם בשיח ממשלתי.
על פי חוקת קוסראה, האנגלית נחשבת כבעלת "סמכות שווה" לקוסראנית.
ישנם לפחות 15 מינים של חלזונות יבשה שדווחו בקוסראה.
קוסמס מפראג היה כומר , סופר וכרוניקן והיסטוריון צ'כי
קוסמס נולד במשפחת אצילים בבוהמיה בימי האימפריה הרומית הקדושה., שממנה קמו כמרים רבים.
שנת לידתו המדוייקת אינה ידועה.
החל מ-1075 הוא למד דקדוק ודיאלקטיקה אצל מורה בשם פרנק מקלן (1080-1058) , יתכן ליד קתדרלת למברט הקדוש בליאז' בארצות השפלה, בשטח בלגיה של היום, שהשתייכה לאימפריה הרומית הקדושה.
בשובו לבוהמיה, הוא התחתן עם בוז'טייכה, ויתכן שלזוג נולד ילד בשם היינריך.
ישנן השערות לפיהן אותו ילד הוא זהה להיינריך זְדיק, שהיה לימים בישוף אולומואוץ.
מכיוון שחי בנפרד מאשתו, יכול היה לבחור בקריירה כנסייתית והארכיבישוף מאסטרגום, סרפין, הסמיך אותו ככומר.
ב-1086 התמנה קוסמס בתפקיד היוקרתי של קאנון או פרבנדאר בקפיטל של קתדרלת פראג.
מתוקף תפקידו הוא ערך מסעות ברחבי אירופה עם שליחויות רשמיות.
ספרו הכתוב בלטינית Chronica Boëmorum - "כרוניקת הצ'כים" הפך לספר מופת.
בסוף שנת 1091, הוא ליווה את הבישופים שנבחרו שזה עתה, קוסמס מפראג ואנדרה מאולומואוץ, על מנת לראות את הקיסר היינריך הרביעי במנטובה.
הדמיון בין השמו לזה של הבישוף של פראג הוא מקרי; עם זאת, הוא הוביל לבלבול תכוף בין שניהם במקורות היסטוריים.
בשנת 1094, קוסמאס ליווה את שני הבישופים הנ"ל גם לטקס הכתרתם האפיסקופלית במיינץ.
בשנת 1099, הוא נסע עם הבישוף הרמן מפראג להונגריה.