tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1937, בהזכירו את הבצורת של השנה שעברה, קרא קראשל להרחבת חוקי השהיית החובות על המשכנתאות של 1933 ו-1935, שהגנו על 13,000 חוות ועל בעליהם.
תוקף החוקים עמד לפוג ב-1 במרץ, ולגרום לאלפי בתים של חוואים להיות בסיכון.
מצב זה היה עלול להיות הרה אסון לחוואים ולקהילותיהם כאחד, שכן מספר חוות זה עלול היה להצטרף לאלו "שכבר התמודדו עם בעיות של בעלות על החוות".
ב-12 בפברואר פרסם קראשל הכרזה בה הוא הזכיר את מצב החירום הכלכלי המתמשך שהצריך את חקיקת החוקים ב-1933 וב-1935, ודיבר על "מצב חירום חדש" - אסונות הטבע של 1936 - כסיבה לחידוש תוקף החוקים.
האספה הכללית הרחיבה שלושה מתוך ארבע צעדים שהוגדרו בחוקים, אך הסנאט המדינתי, שהיה בעל רוב רפובליקני, חסם את הצעד הרביעי, ותוקף החוק פג.
קראשל טען ש"מערכת מתוכננת היטב של כבישים אל השווקים שבנייתם תהיה זולה יותר בהשוואה למערכת הכבישים הראשיים שלנו צריכה להיות מתוכננת ולהיסלל באופן מידי".
עם זאת, הוא סבר שהחוק מהחווה לשוק שחוקק על ידי בית המחוקקים היה "לחלוטין בלתי ניתן לביצוע" והטיל עליו וטו, ובמקביל עודד הצעת חוק נגדית.
אך צעד זה לא בא לידי ביצוע, והנחמה היחידה שלו בתחום התחבורה הייתה תוכנית מוצלחת לבטיחות בדרכים.
ב-1938 התערב קראשל בסכסוך העבודה של חברת מייטג בניוטון.
החברה הכריזה על קיצוץ בשכר והשביתה את העובדים, שהכריזו מצדם על שביתה וקיימו משמרות שבת במפעל.
12 ממנהיגי העובדים פוטרו ונעצרו בעוון הסתה.
מתוך חשש מהאווירה שתיווצר, פנתה החברה לקראשל.
הוא הציע שאם השובתים ייסוגו מעמדותיהם, הוא יבטיח שהמשמר הלאומי ידאג שהמפעל יישאר סגור.
בהסתמכם על כך, שבו השובתים לעבודה, החברה ויתרה על קיצוצי השכר, והתנהל משא ומתן על כל הסוגיות.
העבודה במפעל חודשה, ובסופו של דבר הושג הסכם, אך מנהיגי העובדים המפוטרים מעולם לא הוחזרו לעבודתם.
מנהיג איגוד העובדים אמר על החלפת הצדדים של קרשאל: "אנחנו חושבים שעמדתו היא התאבדות פוליטית".
באותה שנה התמודד קראשל בבחירות לכהונה שנייה מול אותו יריב שאותו הוא הביס שנתיים קודם לכן בהפרש של 2,431 קולות, והפעם נוצח בכמעט 60,000 קולות.
הוא שב לעיסוקו בחקלאות ובמכירות פומביות, וב-1942 התמודד שוב ללא הצלחה בבחירות למשרת המושל.
שניים מבניו של קרשאל נהרגו במלחמת העולם השנייה.
הוא עבד כסוכן הראשי של מנהל האשראי לחקלאים באומהה בשנים 1943–1949, ולאחר מכן שב לעסקי הבקר.
נלסון קראשל נפטר בהרלן ב-15 במרץ 1957. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
נלסון או נלסון הזקן, היה סוסו האישי של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון ואחד מהסוסים שהיו בבעלותו.
הסוס נרכש על ידי וושינגטון ב-1779 ומת ב-1790, בגיל 27 בערך, גיל די מבוגר לסוס בתקופה ההיא.
וושינגטון היה ידוע כרוכב סוסים מיומן ונלסון היה אחד הסוסים האהובים עליו.
נלסון נולד ב-1763 וניתן לוושינגטון ב-1779 על ידי תומאס נלסון מ, שעל שמו נקרא הסוס.
וושינגטון הצהיר כי נלסון היה הסוס המועדף עליו ביותר במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מכיוון שלא נלחץ בקלות מירי.
וושינגטון נראה רוכב על נלסון כאשר קיבל את כניעתו של צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון.
הסוס השני עליו רכב במהלך מלחמת העצמאות, היה הסוס האפור שלו, בלוסקין.
וושינגטון חדל מלרכוב על נלסון לאחר המלחמה.
נלסון ובלוסקין חיו מאז במאונט ורנון.
נלסון () הוא אי הממוקם 4 ק"מ צפונית למפרץ אבו קיר, מול חופי אלכסנדריה במצרים.
זהו אתר מקומי לפיקניקים ונופש, והוא המקום של קבוצת קברים של אנשי צבא, נשים וילדים בריטיים המתוארכים למלחמות הנפוליאוניות.
האי נקרא על שמו של האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, שניצח בקרב הימי באבו קיר את אדמירל ברוס, מפקד הצי של נפוליאון בונפרטה, בקרב הנילוס ב-1798.
בתקופת שלטונו של אלכסנדר מוקדון, האי נלסון היה צוק ארוך המחובר ליבשה באמצעות לשון צרה.
האי היה מיושב עוד לפני שהגיע אלכסנדר מוקדון לחלק הזה.
עבודתם של ארכאולוגים קבעה כי העיר הרקליון (תונוס) הייתה מיושבת מהמאה ה-6 לפנה"ס ועד המאה ה-8 לספירה.
בעקבות אסון טבע במאה-8, שתי הערים העתיקות הרקליון וקנוסוס שקעו במפרץ אבו קיר, לא הרחק מהאי נלסון.
השרידים הארכאולוגיים שנמצאו באי מצביעים על חלק מאתר ארכאולוגי ענק, שקוע ברובו מתחת למי ים.
חלקו העליון של האי היווה מקום אסטרטגי במפרץ לשלוט על התנועה הימית מהרקליון, שכן זה היה הנמל הגדול ביותר במצרים לפני ייסוד אלכסנדריה.
בשנת 2000, הארכאולוג האיטלקי ד"ר פאולו גאלו גילה סדרה של קברים על האי.
חפירות ומחקרים נוספים (בשיתוף עם ההיסטוריון הבריטי ניק סלופ) קבעו שהקברים הם מקרב הנילוס ב-1798 ומקרב יבשתי נוסף ב-1801. נחשפו שרידי קצינים, מלחים, נחתים, נשים וילדים בריטים.
ב-18 באפריל 2005 נקברו שרידיהם של שלושים מלחים וקצינים של הצי המלכותי שהתגלו באי בבית הקברות בשכונת שאטבי באלכסנדריה.
רק גופה אחת, זו של המאסטר והמפקד ג'יימס ראסל, זוהתה באופן ודאי.
בקבורה השתתף סר דרק פלמבלי, שגריר בריטניה דאז במצרים; אלן קובדן, הקונסול הכללי לאלכסנדריה בזמנו; גנרל עבד אל סלאם אל מחגוב, מושל אלכסנדריה וצאצא של המפקד ראסל.
נלסון פרודנסיו (בפורטוגזית: Nelson Prudêncio; נולד: 4 באפריל 1944, נפטר: 23 בנובמבר 2012) היה אתלט ברזילאי בקפיצה משולשת, סגן אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1976), זוכה מדליית ארד אולימפית (מינכן 1972) וזוכה בשתי מדליות כסף ב (ויניפג 1967 וקאלי 1971).
נלסון פרודנסיו נולד ב-1944 בעיר לינס שבמדינת סאו פאולו (ברזיל).
התמחה בקפיצה משולשת וזכה במקצוע זה בשתי מדליות אולימפיות.
סיים לימודים בבית הספר לחינוך גופני בסאו קרלוס, שם היה מורה במשך כמה שנים.
למד חינוך גופני באוניברסיטת סאו פאולו ולימד כפרופסור באוניברסיטה הפדרלית של סאו קרלוס .
כמו כן כיהן כסגן נשיא בקונפדרציית האתלטיקה הברזילאית .
היה נשוי למריה לוסיה סלדנהה ויאנה פרודנסיו ונולדו להם שני ילדים (כריסטינה ומרציו).
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.96 מטר לפני חברו לנבחרת מריו גומז (14.87 מטר) וחואן איבנוביץ' מצ'ילה (14.53 מטר).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה זכה פרודנסיו במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.45 מטר אחרי צ'ארלס קרייג מארצות הברית (16.54 מטר) ולפני חוזה הרננדז מקובה 15.95 מטר.
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אליפות של 16.30 מטר לפני חבריו לנבחרת וילסון בנמן (14.82 מטר) וז'ואל דיאז (14.62 מטר).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.27 מטר (תוצאתו הטובה ביותר) אחרי ויקטור סנייב מרוסיה (שיא עולם של 17.39 מטר) ולפני ג'וזפה ג'נטילה מאיטליה (17.22 מטר).
התוצאה שקבע פרודנסיו (17.27 מטר) היוותה שיא עולמי שנשבר בהמשך התחרות על ידי סנייב.
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בקיטו, אקוודור זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אליפות של 16.34 מטר לפני חברו לנבחרת ז'ואל דיאז (14.80 מטר) ואריאל גונזאלס מארגנטינה (14.65 מטר)
באוניברסיאדת טורינו סיים במקום השמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.29 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאלי, קולומביה זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.82 מטר אחרי פדרו פרז מקובה (שיא עולם של 17.40 מטר) ולפני ג'ון קרפט מארצות הברית (16.32 מטר).
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בלימה, פרו זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.58 מטר לפני מנואל גוטיירז מקולומביה (14.94 מטר) ורוברטו דוס סנטוס מאורוגוואי (14.75 מטר).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.05 מטר אחרי ויקטור סנייב מברית המועצות (17.35 מטר) וירג דרמל ממזרח גרמניה (17.31 מטר).
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בסנטיאגו, צ'ילה זכה במדליית כסף בקפיתה משולשת בתוצאה של 16.09 מטר אחרי חברו לנבחרת ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (בתוצאה שווה לשיא אליפות 16.34 מטר) ולפני אדגר מורנו מוונצואלה (15.16 מטר).
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.45 מטר אחרי חברו לנבחרת ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (בשיא אליפות 16.48 מטר) ולפני פרנסיסקו פיצ'וט מצ'ילה (15.07 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול סיים במקום ה-14 במוקדמות בתוצאה של 16.22 מטר ולא עלה לגמר.
נלס הנסן סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מווימינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-18 בשנים 1939–1943.
נלס סמית' נולד בעיירה גייוויל שבטריטוריית דקוטה למרגרט (לבית לרסן) ופיטר סמית', שניהם מהגרים דנים.
ב-1907 עבר סמית' לוויומינג, שם הוא התגורר במחוז קרוק.
בשנים 1919–1920 כיהן סמית' כחבר בבית הנבחרים של ויומינג.
ב-1938 הוא נבחר כמושל ויומינג לאחר שהביס את המושל המכהן לסלי מילר.
ב-1942, כאשר עלתה הצעה שיפנים-אמריקאים יועברו לוויומינג, אמר סמית' למנהל רשות העברת האוכלוסין במלחמה , מילטון ס.
אייזנהאואר, "אם תביא את היפנים למדינתי, הם ייתלו על כל עץ".
בבחירות של 1942 נוצח סמית' על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית לסטר האנט.
באותה שנה בה סיים את כהונתו כמושל, רכשו סמית' ושני שותפים חווה במחוז קרוק מתוך רכושו של מוזס אננברג.
כיום החווה רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1952, נעלמה נכדתו של סמית', קוני סמית' בת ה-10, כאשר שהתה במחנה קיץ בלייקוויל שבקונטיקט.
סמית ובנו, אביה של קוני, קיבצו כל פרט מידע אפשרי כדי לאתר אותה, אך היא מעולם לא נמצאה.
נלס סמית' נפטר בעיר ספרפיש שבדקוטה הדרומית ב-5 ביולי 1976. הוא נטמן בבית הקברות גרין מאונטיין שבהורטון, ויומינג.
נלסון ובסטר דיואי היה עורך דין, סוחר קרקעות, ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויסקונסין הראשון בשנים 1848–1852. הוא גם כיהן כחבר הסנאט של ויסקונסין ובגופי ממשל של טריטוריית ויסקונסין לפני קבלתה כמדינה בארצות הברית.
הוא היה פעיל במיוחד בפיתוחה של העיירה קאסוויל, שבנקודת זמן מסוימת הוא קיווה להפוך אותה לבירת המדינה.
נלסון דיואי נולד בעיירה לבנון שבקונטיקט, כבנם של אבנעזר ולוסי (לבית ובסטר) דיואי.
משפחת אביו חיה בניו אינגלנד מאז 1633, כאשר אביו המשפחה תומאס דיו (דיואי) הגיע לאמריקה ממחוז קנט שבאנגליה.
שנה לאחר לידתו של דיואי עברה משפחתו לבטרנטס (כיום מוריס) שבמדינת ניו יורק.
הוא התחנך שם בבית ספר ובעיר לואיסוויל.
בגיל 16 הוא החל ללמוד באקדמיית המיליטון.
הוא למד שם שלוש שנים, ולאחר מכן שב לבטרנטס כדי לעסוק בהוראה.
אבנעזר דיואי, אביו של דיואי, היה עורך דין, והוא קיווה שבנו יצטרף אליו לעיסוק זה.
ב-1833 הוא החל ללמוד משפטים, בתחילה בהדרכת אביו, לאחר מכן במשרד עורכי הדין "האנן ודייוויס", ולבסוף בהדרכתו של סמואל ס.
במאי 1836 הוא עזב את בוון, וביוני אותה שנה הגיע לאזור כריית העופרת בגאלנה, אילינוי, שם הוא עבד כפקיד עבור חברת דניאלס דניסון, חברה לסחר במקרקעין מניו יורק.
כשבוע לאחר הגעתו, הוא עבר לקאסוויל שבטריטוריית ויסקונסין.
באותה שנה הוא היה לאזרח הטריטוריה.
חברת דניאלס דניסון רכשה את הקרקע שעליה נבנתה קאסוויל, ותוכניתם הייתה לפתח ולקדם את הכפר בתקווה שהוא יגדל ובסופו של דבר ייבחר לבירת הטריטוריה או המדינה העתידית.
ב-4 במרץ 1837 נבחר דיואי כרשם הקרקעות של מחוז גרנט שהוקם אז.
באותה שנה הוא מונה כשופט השלום של המחוז על ידי מושל הטריטוריה הנרי דודג'.
במשך כל ימי חייו הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
כאשר קרסו עסקי חברת דניאלס דניסון ב-1838, לאחר שמדיסון נבחרה להיות בירת הטריטוריה, עבר דיואי לעיר לנקסטר, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שנבחן על ידי צ'ארלס דאן, נשיא בית המשפט העליון של הטריטוריה.
באותה שנה הוא מונה כפרקליט מחוז גרנט.
כעורך דין, הוא נכנס לשותפות עם ג'.
אלן ברבר, שותפות שנמשכה מ-1840 ועד מאי 1848 יחד, הם נודעו באזור כריית העופרת של ויסקונסין, רכשו מכרות והשקיעו בחברות כרייה.
בנובמבר 1838 נבחר דיואי לאספה של טריטוריית ויסקונסין כנציג מחוז גרנט.
ב-1840 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, ובאחד ממושבי האספה הוא נבחר כיושב הראש שלה.
הוא שירת כחבר האספה עד 1842, כאשר הוא נבחר למועצת הטריטוריה.
במהלך המושב של 1846, שבמהלכו החלו הדיונים על כינוס ועידת החוקה למדינת ויסקונסין, הוא שימש כנשיא המועצה.
ב-1846 לא עלה בידו להיבחר, זאת בשל הרוב של הוויגים במחוז גרנט.
עם התקדמות תהליך האשרור של חוקת ויסקונסין, ועם התקרבות מועד הבחירות לפקידי הממשל של המדינה החדשה, קיימה המפלגה הדמוקרטית ועידה לבחירת מועמדה למשרת מושל ויסקונסין.
במהלך תהליך הכתיבה והניסיונות לאשרור החוקה בשנים 1847 ו-1848, הייתה המפלגה הדמוקרטית בוויסקונסין מחולקת לשתי סיעות עיקריות, אחת שמרכז כוחה היה באזורי כריית העופרת, והשנייה שמרכזה בחלק המזרחי של המדינה.
כל אחת מהסיעות נתנה עדיפות למועמד משלה למשרת המושל.
היירם ברבר זכה לתמיכת הסיעה מאזור כריית העופרת, ומורגן לואיס מרטין נתמך על ידי הסיעה ממזרח המדינה.
לאחר שאף אחד מהשניים לא הצליח לצבור מספיק קולות כדי להבטיח את מינויו, החלו שתי הסיעות לחפש אחר מועמד של פשרה.
ההחלטה נפלה על דיואי, שלא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות.
במפלגה קיוו גם שדיואי ימשוך יותר מצביעים ממחוז גרנט שזכה אז לרוב של המפלגה הוויגית.
הבחירות הכלליות התקיימו ב-8 במאי 1848. דיואי הביס את מועמד הוויגים ג'ון האברד טווידי ואת המועמד העצמאי צ'ארלס דארקי, וכך היה למושל הראשון של מדינת ויסקונסין.
ג'ון אדווין הולמס, אף הוא דמוקרט, נבחר כסגן המושל הראשון של המדינה.
תקופת כהונתו הראשונה של דיואי כמושל החלה ב-7 ביוני 1848 ונמשכה עד 7 בינואר 1850. במהלך תקופה זו, הוא פיקח על מעבר הממשל מממשלת הטריטוריה לממשלת המדינה החדשה.
הוא עודד את הפיתוח של תשתיות המדינה, במיוחד סלילתן של דרכים ומסילות ברזל חדשות, כריית תעלות, ובניית נמלים, לצד שיפור מצבם של נהר פוקס ונהר ויסקונסין.
במהלך תקופת ממשלו הוקמה מועצת העבודות הציבוריות של המדינה.
דיואי נודע כמי שהתנגד להנהגתה של העבדות במדינות ובטריטוריות החדשות, וכמי שתמך בעריכת בחירות ישירות לבחירת הסנאטורים.
לקראת סיום תקופת כהונתו הראשונה, נשא דיואי לאישה את קתרין דאן, בתו של צ'ארלס דאן, לשעבר נשיא בית המשפט העליון של טריטוריית ויסקונסין.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה של דיואי כמושל, העביר בית המחוקקים המדינתי חוק שקבע שהבחירות למשרת המושל יערכו מדי שנתיים החל מ-1849. באותה שנה, בבחירות שנערכו בנובמבר, הוא הביס שוב את מועמד הוויגים, אלכסנדר קולינס, ואת מועמד , וורן צ'ייס.
בבחירות אלו נבחר כסגן מושל המדינה סמואל ביל, אף הוא דמוקרט.
תקופת כהונתו השנייה של דיואי כמושל החלה ב-7 בינואר 1850 ונמשכה עד 5 בינואר 1852.
דיואי איבד תמיכה רבה בציבור במהלך תקופת כהונתו השנייה, הן בשל אי יכולתו להתגבר על הפילוגים במפלגתו שלו, והן בשל הקשר שלו עם אזורי כריית העופרת בוויסקונסין, שאיבדו אז מכוחם בפוליטיקה המדינתית.
הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב דיואי ללנקסטר, שם הוא עסק בסחר בקרקעות.
עם זאת, הוא נותר פעיל בפוליטיקה.
ב-1853 הוא התמודד מול נשיא בית המשפט העליון של ויסקונסין, אורסמוס קול, על מושב בסנאט של ויסקונסין מטעם מחוז הבחירה ה-16, נבחר בהפרש של שלושה קולות, וכיהן בתקופת כהונה של שנתיים.
עד יומו האחרון הוא היה נציג לרוב הוועידות המדינתיות של המפלגה הדמוקרטית.
בשנים 1854–1865 הוא היה חבר במועצת הנגידים של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בתקופה בה הוא התגורר בלנקסטר, הוא שימש בתקופות שונות כיושב ראש מועצת הפיקוח של העיר וכחבר במועצת החינוך.
ב-1854 החלו דיואי ורעייתו קתרין לתכנן את חידוש הפיתוח של קאסוויל, שהיה מטרתה של חברת דניאלס דניסון.
ב-1855 עלה בידו לרכוש את הכפר שהיה תחת עיקול.
הוא עיצב מחדש את משבצת הקרקע של הכפר ושיפץ את בית דניסטון , בית מלון שנבנה על ידי חברה שהפסיקה להתקיים, בעלות של 15,000. מטרתו הסופית הייתה שקאסוויל תתפתח להיות עיר גדולה.
הא גם רכש שטח של כ-2,000 אקרים (8.1 קמ"ר) מצפון-מערב לקאסוויל, שבו הוא בנה אחוזה בת שלוש קומות בסגנון התחייה הגותית, שלה הוא קרא "סטונפילד" , בעלות של כ-70,000 דולר.
הוא הוציא 30,000 דולר נוספים על גדר אבן באורך של 18 ק"מ.
על בית זה נאמר שהוא היה המודרני ביותר באותה תקופה בוויסקונסין.
באותה תקופה העסיק דיואי כ-40 עד 50 איש כאמצעי להחזיר כספים לעיירה.
נאמר שהיה זה שורשי השגשוג שהיה מנת חלקם של כמה מתושבי קאסוויל.
דיואי חי בקאסוויל עד יומו האחרון, למעט בשנים 1858–1863, כאשר הוא התגורר בעיר פלייטוויל..
ב-1863 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן המושל.
הוא גם נוצח בניסיונותיו להיבחר מחדש למושב בסנאט המדינתי בשנים 1869 ו-1871.
המייזם של דיואי בקאסוויל משך אליה אנשים רבים, כך שהוא החל להשקיע בקו מסילת ברזל אל הכפר.
ב-2 בינואר 1873 נחרבה האחוזה שלו בשריפה, והוא נאלץ לוותר על הנכס כדי לשלם לבעלי חובו.
הנכס עבר לבעלותו של וולטר סי.
באותה שנה הוא איבד גם את כל השקעתו בקו הרכבת במהלך המשבר הפיננסי של 1873. בנקודת זמן במהלך תקופה זו, היה דיואי מעורב במפלה פיננסית נוספת שהייתה קשורה לאחוזתו של חבר הקונגרס לשעבר בן איסטמן, שלאחר מותו הוא היה המוציא לפועל של הצוואה.
דיואי שב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1874 מינה המושל ויליאם רוברט טיילור את דיואי כחבר מועצת המנהלים של בית הכלא המדינתי בוואופן, תפקיד בו הוא שימש עד 1881.
ב-22 בפברואר 1889 לקה דיואי בשבץ מוחי בעת שהיה בבית המשפט בלנקסטר.
הוא שותק והובא לביתו בקאסוויל ביום המחרת.
כבר קודם לכן מצבו הבריאותו לא היה טוב, ונראה היה שהוא מודע לאפשרות שהוא יהפוך למשותק.
מאז היום בו אירע השבץ המוחי, הוא היה מרותק למיטתו רוב הזמן.
נלסון דיואי נפטר בבית דניסטון שבקאסוויל, כמה דקות לאחר חצות הלילה ב-21 ביולי 1889, לאחר שהיה מחוסר הכרה במשך 48 שעות.
הוא היה בן 75 במותו.
הוא נטמן ב-23 ביולי בבית הקברות האפיסקופלי שבלנקסטר, בסמוך לקבריהם של אחיו אורין ובנו צ'ארלי.
הפארק המדינתי נלסון דיואי הוקם ב-1935 על קרקע שבעבר הייתה בתחומי אחוזת סטונפילד.
קטע של 11 מילים (17 ק"מ) של כביש המהיר המדינתי מספר 81 מקאסוויל ועד הצטלבות הכביש עם כביש 35 במחוז גרנט, נקרא כביש הזיכרון נלסון דיואי, זאת על פי החלטה של בית המחוקקים המדינתי.
תחנת כוח שהוקמה בקאסוויל ב-1959 ונהרסה ב-2017 נקראה על שמו של דיואי.
ב-1849, בתקופת כהונתו הראשונה כמושל, נשא דיואי לאישה את קתרין דאן, ולשניים נולדו שלושה ילדים: בת בשם קייטי, בן בשם נלסון הבן, שבעת מותו של אביו חי במערב ארצות הברית, ובן נוסף בשם צ'ארלי, שנפטר ב-1869 בילדותו.
ב-1886 הגיש דיואי בקשה לגירושים, אך המקרה לא הגיע לבירור בבית המשפט.
בסופו של דבר עבר קתרין להתגורר בסנט לואיס, שם התגוררו בתה וחתנה.
לדיואי היה אח בשם ויליאם שחי אחריו, ואחר נוסף בשם אורין שנפטר ב-1840. אחיו השלישי, ג'ון ג'.
דיואי, היה רופא שחי בסיינט פול והיה חבר בבית המחוקקים של טריטוריית מינסוטה.
נלסון אלכסנדר דאוסה סוארס (בספרדית: Nelson Alexander Deossa Suárez; נולד ב-6 בפברואר 2000) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הקשר המרכזי בריאל בטיס מהלה ליגה.
דאוסה ערך את הופעת הבכורה שלו באתלטיקו וילה ב-25 בינואר 2021 במסגרת הליגה הקולומביאנית השנייה.
לאחר מספר השאלות למועדונים כמו אסטודיאנטס לה פלאטה מהליגת העל הארגנטינאית, אוניור ואתלטיקו נסיונל בליגה הקולומביאנית הראשונה, הוא חתם בפצ'וקה מליגת העל המקסיקנית בדצמבר 2023. הוא זכה עם הקבוצה בליגת האלופות של CONCACAF לשנת 2024.
בינואר 2025 עבר למונטריי מליגת העל המקסיקנית.
באוגוסט 2025 עבר לריאל בטיס מהלה ליגה.
נלפוראפין היא תרופה נוגדת-גרד (antipruritic), המשווקת ביפן.
היא משמשת לטיפול בגרד חמור ועמיד בחולים עם אי־ספיקת כליות כרונית המטופלים בהמודיאליזה.
התרופה פועלת כאגוניסט סלקטיבי של הקולטן κ-opioid במערכת העצבים המרכזית, ומפחיתה את תחושת הגרד ללא השפעה אופיאטית אופיינית של קולטני μ.
התרופה מאושרת לשימוש ביפן לטיפול בגרד חמור ועמיד בחולי אי-ספיקת כליהכליות כרונית העוברים המודיאליזה, כאשר טיפולים סטנדרטיים אינם יעילים.
נלפוראפין מאושרת לשימוש רפואי ביפן בלבד, ונמכרת כתרופת מרשם.
נכון לשנת 2025, אין אישור לשיווק בישראל, באירופה או בארצות הברית.
נלפורפין גם מוכרת בשמות פיתוח TRK-820, AC-820, MT-9938. היא פותחה לראשונה בשנת 1998 על ידי חברת Toray Industries ביפן, והיא אושרה לשימוש קליני ביפן בשנת 2009 לטיפול בגרד עמיד בחולי דיאליזה.
ניסיונות לרישום התרופה באירופה לא צלחו, והתרופה לא אושרה לשימוש קליני מחוץ ליפן וקוריאה.
נלפוראפין היא אגוניסט של קולטן κ-opioid, הפועלת על מסלולים עצביים המעורבים בתחושת גרד.
הפעלת קולטנים אלה מפחיתה העברת אותות פרוריטיים במערכת העצבים המרכזית, ונמצאה יעילה במיוחד בגרד אורמי בחולי דיאליזה.
במחקרים קליניים נמצא כי תופעת הלוואי השכיחה ביותר הקשורה לשימוש היא אינסומניה.
תופעות לוואי חמורות דווחו לעיתים נדירות, והתרופה נמצאה כבעלת פרופיל בטיחות טוב גם בטיפול ממושך ובמינונים נמוכים.
תופעות לוואי נוספות, תשישות/עייפות, סחרחורת, עצירות, בחילות.
נלפוראפין ניתנת במתן פומי ונספגת היטב במערכת העיכול.
לאחר הספיגה, התרופה עוברת מטבוליזם בכבד בעיקר על ידי האנזימים CYP3A4, CYP2C8 ו-CYP2C19, כולל תהליכי דציקלופופיל מתילציה, ומושפעת גם ממולקולות P-glycoprotein, שעליהן היא סובסטראט אך אינה חוסמת אותן.
נלפוראפין עוברת מטבוליזם בכבד בעיקר על ידי האנזים CYP3A4, CYP2C8 ו-CYP2C19, כולל תהליכים של דציקלופופיל-מתילציה.
התרופה מהווה סובסטראט של P-glycoprotein (P-gp), אך אינה חוסמת אותו, דבר המשפיע על הפיזור והפינוי שלה מהגוף.
הפרשת התרופה והמטבוליטים שלה מתבצעת בסופו של דבר דרך דרכי הפינוי של הגוף, כולל הכליות והכבד.
בחולי המודיאליזה, המחקר מצא כי התרופה ומטבוליטיה מופרשים דרך מסננת הדיאליזה, ורמות התרופה בדם יורדות מתחת לרמת הגילוי כשבוע לאחר סיום הטיפול, מה שמעיד על היעדר הצטברות מערכתית משמעותית.
זמן מחצית החיים (t½) במבוגרים בריאים נמצא בטווח של כ-14–20 שעות, בהתאם לנתונים פרמקוקינטיים, והזמינות הביולוגית נותרת גבוהה, מה שמאפשר טיפול יומי במינון נמוך של 2.5–5 μg.
השימוש אינו מומלץ למטופלים עם רגישות יתר למרכיבים הפעילים או הלא פעילים של התרופה.
אף על פי שהמסמכים הרשמיים מציינים רק רגישות יתר כתנאי התווית נגד בולט, מחקרים ומעקבים קליניים מצביעים גם על שיקולים נוספים שיש לקחת בחשבון לפני השימוש בתרופה:
מחלות כבד חמורות: חולים עם מחלת כבד קשה עשויים להיות רגישים יותר להשפעות התרופה ועלולים לפתח תגובות לא רצויות.
שילוב עם תרופות הפוגעות במערכת העצבים המרכזית: אף על פי שמקרים רבים אינם דווחו, מבחינה פרמקולוגית יש להיזהר משילוב עם תרופות הרגעה או משיכוך כאבים העלולות להגביר ישנוניות או סומנולנציה.
אלה שיקולים קליניים ולא התוויות נגד מוחלטות, והם מספקים הנחיות לרופאים בבחינת יתרונות מול סיכונים לפני מתן התרופה.
נִמב"י (ראשי תיבות: נגד מיקום בחצרי; מאנגלית: Not In My Back Yard – NIMBY) הוא כינוי להתנגדותם של תושבים להקמתו של מוסד ציבורי בסמוך לביתם, מחשש שהדבר יפגע בערך הנכס שלהם ובאורח חייהם.
הכל מסכימים שהחברה אינה יכולה להתקיים ללא מוסדות ציבוריים כגון בתי ספר, בתי אבות, בתים לאנשים עם צרכים מיוחדים, מתקנים לטיפול בפסולת וכדומה.
הבעיה היא שמוסדות ומתקנים כאלה מלווים במטרדים מסוגים שונים, כגון מטרדי רעש, ריח, זיהום, קרינה, התנהגויות אנושיות לא מקובלות וכדומה, ולכן הכול שמחים להקמתם, אך מעדיפים שיוקמו בשכונה אחרת, בעיר אחרת ולעיתים – במדינה אחרת (כאשר מדובר בסילוק של פסולת גרעינית, למשל).
גישת נמב"י מעמידה במבחן את אנשי הציבור (ראש עירייה, שר וכדומה) שצריכים לקבל החלטה בעניין מיקומו של המוסד הציבורי השנוי במחלוקת, ולעיתים חולפות שנים עד שמתקבלת החלטה בעניין זה.
דוגמה ידועה במיוחד לתסמונת נמב"י היא הקמת אנטנות סלולריות שלגביהן מתנהלים ויכוחים רבים.
על פי המצב כיום, כמעט איש איננו מוכן לוותר על מכשיר הסלולר שלו, ולעומת זאת, רבים לא מוכנים שתוקם אנטנה ליד ביתם בשל החשש מהשפעות הקרינה.
אפליה על פי מצב סוציו-אקונומי
לפי תאוריות חברתיות חדשות, מיקום אתרי נמב"י מנציח מצב של שכונות ושל ערים.
לפי מבחן זה, מחולקים מבני הציבור לכאלו שאנשים רבים אינם מעוניינים בהם בשכנותם ולכאלו שאינם מעוררים התנגדות ואפילו משדרגים מעמד של שכונה.
בעוד שכונות עניות מתקשות למנוע הקמת מוסדות בלתי רצויים בשכנותם, תושבי שכונות מבוססות מצליחים בשלל דרכים למנוע מיקום מוסדות כאלו בקרבתם.
דוגמה קיצונית לכך ניתן למצוא במקרה מ-2019, בו תושבים בזכרון יעקב שילמו לחברה פרטית 500 אלף שקל בתמורה לכך שלא תפעיל מוסד שיקומי לנפגעי התמכרויות.
חוק 'נמב"י' רישוי מפעלי תשתית לאומית
במהלך שנת 2017–2018 היה ניסיון לקדם תיקון לחוק רישוי עסקים – רישוי מפעלי תשתית לאומית, על רקע מחלוקות בין רשויות מקומיות לבין משרדים ממשלתיים במספר סוגיות שונות.
ההצעה התמקדה בהעברת סמכות רישוי העסקים מהרשות המקומית לשלטון המרכזי במקרים של תשתית לאומית או מפעלים חיוניים.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו אף התייחס בפומבי להצעת תיקון החוק כ'חוק נמב"י'.
הצעת החוק לא עברה בסופו של דבר.
במחקר שפרסמו בני פירסט ומישל פורטמן (אקולוגיה וסביבה, יוני 2018) נאמר ש"בעשור האחרון הופכת תופעת הנִמְבִּ"י לשכיחה מאוד בישראל.
כמו במדינות מפותחות אחרות, אחת מהתופעות הנלוות לתהליכי הפיתוח המואץ היא מספרם העולה של תושבים המתנגדים לתוכניות בנייה בסמיכות למקום מגוריהם.
הניגוד הפנימי בין הרצון לשמור על רמת חיים גבוהה ועל איכות סביבה נאותה, ובין הצורך בהקמת תשתיות חיוניות שיאפשרו את אותה רמת חיים גבוהה, הוא אחד המאפיינים העומדים בבסיס תופעת הנִמְבִּ"י".
במקרים רבים נטען על ידי חברות תשתיות וועדות תכנון ובנייה בדיונים בבתי המשפט בכלל ובבית המשפט העליון בפרט שהטענות נגדן הן מסוג NIMBY, ובמקרים לא מעטים השופטים תומכים באמירה זאת בפסק דינם.
בין השאר נאמר כך על ידי השופטת דפנה ברק ארז והשופט רון סוקול כלפי הדרישה להרחיק את אסדת הגז מהחוף, על ידי השופט יצחק עמית כלפי שלל עתירות המבקשות לשנות את הסדרי השימוש במסלולי הנחיתה בנמל התעופה בן-גוריון ועל ידי השופט אליקים רובינשטיין כלפי עתירה נגד הקמת תחנת הסגר.
במקרים מעין אלו ממעטים השופטים להתערב וטוענים שהמקום לשקול היכן ימוקם המפגע הנטען הוא בוועדות התכנון והבנייה ולא בבית המשפט.
השופטת מרים נאור אף נימקה הטלת הוצאות משפט על עותרים בכך שהם לא חזרו בהם מהעתירה לאחר שחששות בטיחותיים הופגו על ידי חברת התשתיות וכל שנשאר היה, לדברי השופטת: "טענת NIMBY קלאסית שאין לקבלה".
על פי ההלכה היהודית, פעמים שטענות מסוג נמב"י דינן להתקבל, במסגרת הלכות הרחקת נזיקין והלכות נוספות.
למשל, כאשר הדיירים הסמוכים טוענים כי הימצאות הדבר בסמוך למקום המגורים מעלה חשש ממשי לסיכונים בריאותיים, גורמת להם לחרדות נפשיות, פוגעת בערך הנכסים הסמוכים, וכיוצא בזה.
דוגמה מצויה לדבר היא הצבת אנטנות סלולריות בקרבת בתי מגורים ומוסדות חינוך בניגוד לרצון התושבים הסמוכים, שלדעת פוסקים רבים יש לתושבים הסמוכים הזכות להתנגד לכך, בפרט כאשר קיימות חלופות אפשריות.
נמברין אנחבאיאר (במונגולית: Намбарын Энхбаяр; נולד ב-1 ביוני 1958) הוא מדינאי מונגולי, שכיהן כנשיא מונגוליה בשנים 2005–2009.
אנחבאיאר כיהן כשר התרבות של מונגוליה בין השנים 1992 ו-1996.
בשנת 1997 התמנה אנחבאיאר למנהיג המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה, מפלגת האופוזיציה הפוסט-קומוניסטית.
תחת הנהגתו זכתה מפלגה זו בניצחון בבחירות של שנת 2000 והוא עצמו נבחר לתפקיד ראש ממשלת מונגוליה.
לאחר שמפלגתו איבדה חצי ממושביה בבית הנבחרים המונגולי בבחירות של שנת 2004 היא נאלצה לחבור לממשלת אחדות עם הגוש הדמוקרטי.
כתוצאה מכך נאלץ אנחבאיאר לוותר על תפקידו כראש ממשלה והוא התמנה לדובר החוראל הגדול.
בבחירות שנערכו ב-22 במאי 2005 נבחר אנחבאיאר לתפקיד הנשיא ברוב של 53.4% מהקולות.
אנחבאיאר אחראי לשינוי במפלגתו, מאידאולוגיה קומוניסטית לאידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית ונחשב לחסיד משנתו הפוליטית של טוני בלייר.
בבחירות הבאות לנשיאות, שנערכו במאי 2009, הפסיד אנחבאיאר לצחיאגיין אלבגדורג' בפער של כשלושה אחוזים.
נמה ירווי (באסטונית: Neeme Järvi, נולד ב-7 ביוני 1937) הוא מנצח אסטוני.
ירווי נולד בטאלין, שם אף התחיל לימודיו, אותם המשיך בלנינגרד, אצל יבגני מרווינסקי ואחרים.
בראשית הקריירה שלו, עבד כמנצח ברדיו אסטוניה ובתזמורת הסימפונית של הטלוויזיה, בתזמורת האסטונית הממלכתית ובאופרה של טאלין.
בשנת 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות המנצחים הבינלאומית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
הופעת הבכורה האמריקאית של ירווי הייתה במטרופוליטן אופרה, שם ניצח על יבגני אונייגין בשנת 1979. בשנת 1980 היגר לארצות הברית ובשנת 1987 התאזרח בה.
בשנת 1982 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג, משרה שבה החזיק עד שנת 2004, הכהונה הארוכה ביותר של מנצח ראשי בתולדות התזמורת.
בתקופת כהונתו השתפרו מאוד הן פרופיל ההקלטות של התזמורת והן המוניטין שלה.
כמו כן עזר ירווי בקבלת תמיכה כספית מחברת וולוו, שסייעה לתזמורת להגדיל את מספר חבריה מ-80 ל-110 נגנים.
לאחר פרישתו היה ירווי למנצח ראשי אמריטוס של תזמורת גטבורג.
במקביל לעבודתו עם תזמורת גטבורג, היה ירווי גם המנצח הראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית בשנים 1984 עד 1988. בשעתו, התייחס לשתי התזמורות שבניצוחו כאל "הפילהרמונית של ברלין" (הסקוטית) ו"הפילהרמונית של וינה" (גטבורג) שלו.
עם התזמורת הסקוטית הקליט מספר רב של הקלטות חשובות לחברת צ'אנדוס, בהן מחזורים של פרוקופייב ודבוז'אק, כמו גם פואמות סימפוניות של ריכרד שטראוס, יצירות שונות של שוסטקוביץ', בהן הסימפוניות הרביעית, השביעית והעשירית, ושני הקונצ'רטי לכינור עם לידיה מורדקוביץ'.
אחרי הופעה כמנצח אורח בדצמבר 2006, לאחר 9 שנות היעדרות מן התזמורת הסקוטית הלאומית, הכתירה אותו התזמורת בתואר "מנצח החצר".
משנת 1990 עד 2005 עבד ירווי עם אדוארדו מאטה, ריי אלחאנדרו קונדה ואלדיוויה, גאורג שולטי ואנטל דוראטי.
כיום ירווי הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
ירווי נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה רומנטית ומוזיקה של המאה ה-20. הוא עודד את ביצוע יצירותיהם של המלחינים האסטונים אדוארד טובין וארוו פרט (שעל הקרדו שלו ניצח בביצוע בכורה בשנת 1968).
גם פרשנותו לסיבליוס עם תזמורת GSO מוכרת לרבים.
בארצות הברית התמנה ירווי ב-1990 למנהל המוזיקלי של תזמורת דטרויט.
הוא כיהן במשרה זו עד 2005, וכיום הוא "מנהל מוזיקלי אמריטוס" של התזמורת.
בנובמבר 1996 ניצח ירווי על קונצרט משותף לתזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של ניו יורק בקמדן ניו ג'רזי, לגיוס תרומות לתזמורת פילדלפיה, שהייתה בעיצומה של שביתה.
הוא תרם את שירותיו ולא קיבל כל שכר על קונצרט זה.
נגני התזמורות של ארצות הברית הריעו לו על מחווה זו, בניגוד לכמה מנהלים של תזמורות אמריקאיות, שדחקו בו להימנע מניצוח על הקונצרט.
נמה ירווי הוא אביהם של המנצחים פאבו ירווי וכריסטיאן ירווי.
נמיאה אמורו (ביפנית: 安室 奈 美 恵 אמורו נמיאה / nɑːmiˈeɪ / NAH-mee-AY, נולדה ב-20 בספטמבר 1977 בנהה, אוקינאווה, יפן) היא אמנית הקלטות יפנית לשעבר, מפיקה, כותבת שירים, רקדנית, דוגמנית, שחקנית ויזמית שהייתה פעילה בין השנים 1992 ל-2018.
אמורו ידועה בשבירת הסטריאוטיפ בדמותה של תעשיית הבידור היפנית מאז תחילת שנות ה-90 הכוללת בתוכה את תרבות האיידול של הג'יי-פופ, בשינוי מגמות האופנה וסגנון החיים של נשים ביפן, הניסויים שלה בסגנונות מוזיקה ובדימוי החזותי שלה בסרטוני מוזיקה, וההופעות החיות.
בשל אריכות החיים בקריירה שלה, העמידות, המקצועיות, המאמצים מאחורי הקלעים בתעשיית המוזיקה ואורח חייה, היא אייקון של תרבות הפופ ביפן ובאסיה.
היא נקראה "מלכת הפופ האסיאתית" ו"הדיווה היפנית", והוכרה כבעלת השפעה בקריירה, כזו המקבילה לאומנים כמו ג'נט ג'קסון ומדונה במוזיקה ובתרבות הפופ המערבית.
אמורו החלה את דרכה המוזיקלית בגיל 14 כזמרת הראשית בלהקת Super Monkey's שהקימה עם חברותיה.
בשנת 1995 הלהקה התפרקה ואמורו החלה את קריירת הסולו שלה.
היא משכה תשומת לב עם הסינגל הנמכר ביותר של הלהקה "נסה אותי (Watashi o Shinjite)".
אחד הסינגלים מאלבומה "Concentration 20" (1997), "Can You Celebrate?", הוא הסינגל הנמכר ביותר של אמנית סולו בתולדות המוזיקה היפנית.
משנת 1999, אמורו שיתפה פעולה עם מוזיקאים ומפיקים בינלאומיים ברשומותיה, החל מ-"Genius 2000".
בתחילת שנות האלפיים המוזיקה של אמורו התפתחה מפופ ל-R&B, ואמורו ראתה ירידה במכירות.
(Play" (2007", אלבום האולפן השמיני שלה, בישר על תקופת תחייה מסחרית.
היא המשיכה להתנסות מוזיקלית, ועברה למוזיקת ריקוד אלקטרונית ושירים בשפה האנגלית עם תקליטי המשך (2012)"Uncontrolled" ו-(Feel" (2013".
לאחר מכן היא הוציאה את אלבום האולפן ה-11 שלה, "Genic" (2015), ואלבום קומפילציה, "finally" (2017).
אמורו מצטיירת בתעשיית הבידור היפנית, ותעשיית המוזיקה המערבית הרחבה יותר, כאמנית אשר "הפיקה" וניהלה את הקריירה שלה.
מלבד המוזיקה, היא הופיעה בקמפיינים פרסומיים שונים ביפן והקימה חברת ניהול משלה, "Stella88", ואת חברת התקליטים שלה, "Dimension Point".
לאחר שמכרה יותר מ-36 מיליון תקליטים ביפן, אמורו מוכרת כאחד האמנים הנמכרים ביותר ביפן על ידי אוריקון.
מאז הופעת הבכורה לסולו, יש לה 10 סינגלים מובילים במשך 23 שנים ברציפות (מספר 1 לאמן סולו).
כל אלבומיה הם במעמד של לפחות פלטינה, ואלבום הסולו הבכורה שלה, Sweet 19 Blues, היה האלבום הנמכר ביותר ביפן.
היא האמנית היחידה ביפן שמכרה מיליון אלבומים בשנות העשרה, 20, 30 ו-40. יתרה מזאת, אלבומה האחרון, "finally", עלה לראשונה במצעדי האלבומים של סוף השנה של אוריקון וגם של Billboard Japan במשך שנתיים ברציפות (האמנית הראשונה והיחידה בתעשיית המוזיקה היפנית שעשתה זאת).
אמורו זכתה לעיתים קרובות בזכות הופעותיה החיות בטקסי פרסי המוזיקה כמו כן היא גם זכתה בפרסי המוזיקה העולמית, פרסי התקליטים של יפן, פרסי דיסק זהב של יפן, ופרסי MTV Video Music Japan ביפן, ורבים אחרים.
ב-16 בספטמבר 2018, פרשה אמורו רשמית מעסקי המוזיקה והבידור.
מאז הופעת הבכורה שלה, אמורו סווגה כאחת הזמרות הבולטות והמצליחות ביפן.
במאמר פותח שפרסם The Japan Times, הקיף הסופר איאן מרטין את הזמרת לצד סופרלטיבים יומי מאטסוטויה, אוטדה היקארו, סאיקו מאטסודה והיבארי מיסורה כדמויות הנשיות המובילות בתולדות המוזיקה היפנית.
אף על פי שמרטין זיהה את אוטאדה כאחד מ"הזמרים היחידים" לשבור את החברה המערבית, הוא הרגיש שאמורו הוא "קודמתה המיידית ביותר", בהתבסס אך ורק על כך שהיא ייצגה תקופה בה הפופ היפני למד לראות את עצמו כדבר שיכול היה לעמוד לצד המוזיקה המערבית ממנה צבר השפעה רבה.
"בנוסף, הקריירה של אמורו הושוותה ללא הרף לדומה למוזיקה של "מאטסודה", ששניהם גדלו בשגרת ה"איידולים" והשיגו מאז חוסן מסחרי; סופר המוזיקה "מוטי רגב" ראה במוזיקאים חלק מ"תור הזהב של הג'יי-פופ", לפני שההקלטות ירדו בגלל עליית השוק הדיגיטלי באמצע שנות האלפיים.
בגלל אריכות החיים שלה והרבה ההמצאות המחודשות המוזיקליות והדימויים, פרסומים רבים התייחסו אליה כ"מלכת הפופ היפני" והמקבילה היפנית לזמרים האמריקנים ג'נט ג'קסון ומדונה.
לאורך כל שנות פעילותה כזמרת, אמורו מכרה יותר מ-36 מיליון תקליטים ביפן על פי אוריקון.
על פי דיווח של Entertainment Weekly שהודיע על פרישתה, היא מכרה יותר אלבומים ביפן מאשר ליידי גאגא, קייטי פרי או קאשה בארצות הברית ביחד.
נכון לשנת 2017 זה הופך אותה לאקט הנשי הנמכר ביותר, ולמעשה הסולנית הנמכרת ביותר בסך הכל, ממש מאחורי יומי מאטסוטויה, איומי האמאסאקי, אוטאדה היקארו, ולהקת הבנות היפנית AKB48 .
בנוסף, אמורו דורגה כאמנית הדיגיטל הנמכרת ביותר במקום ה-12 על פי האתר הדיגיטלי היפני Recochoku.
הזמרת השיגה תשעה אלבומי אולפן מספר אחד עם חמישה תכלילים נוספים של קומפילציה / שיתוף פעולה, ועשרה סינגלים מספר אחד.
היא אחת מיוצרות הסולו היחידות שהשיגו הכי הרבה הצטברות של מיליון סינגלים פיזיים מוסמכים, עם סה"כ חמישה "Can You Celebrate?", עדיין נותרה המהדורה הפיזית הנמכרת ביותר של זמרת - עם הערכות מכירות של 2.750 מיליון עותקים שנמכרו ביפן לבד.
תקופה קצרה בשנת 1996, אלבום האולפנים השני שלה Sweet 19 Blues היה האלבום הנמכר ביותר בתולדות המוזיקה היפנית.
בנוסף, היא החזיקה בשיא האלבום הנפתח ביותר.
הכי מכירות של אמנית או סולנית עד שנקרא לתיגר על ידי אלבום האולפנים First Love של Utada Hikaru משנת 1999, אשר עד היום מהווה את האלבום הנמכר ביותר ביפן.
עם עלייתה הפתאומית של הכוכבת, אמורו צוינה על ידי עיתונאים ופרשנים כמושא לחיקוי ביפן וברחבי אסיה.
בסופו של דבר היא הפכה לדמות הבולטת ביותר במגזיני האופנה ובעיתונות הכללית בשינוי דימוי הסגולה היפני הטיפוסי וסגנונות הנשים ביפן, לטובת "צביעה של שערות חומות, מריטת גבות ...
מגפיים עם סוליה עבה/ארוכה, חצאית מיני, עור שזוף וקעקועים".
זה הפך אותה לאייקון אופנה, ויצר בסיס מעריצי תופעות המכונה "אמורה" בשנות התשעים, כאשר נערות ונשים צעירות רבות ברחבי אסיה הסתכלו על האופנה, התסרוקת והאיפור שלה.
בנוסף, האופנות שלה סללו את הדרכים לתרבות אופנה יפנית, קוגלית ומגמות אופנה המכונות gyaru, תעתיק יפני לבחורה.
עם זאת, דייוויד וו אדג'טטון- סופר הרומן יפן במילניום: הצטרף לעבר ועתיד - אמר כי אמורו שינתה את תרבות ה"איידול" הסטריאוטיפית, ואילו הסופר מרואן קראדי האמין שהיא חלק מ-"השפעתה התרבותית של יפן" כלפי העולם.
יתרה מזאת, סופרת ממרכז הנשים בארצות הברית האמינה כי הצלחתה של Sweet 19 Blues הייתה הסיבה שרבים אנשים חיקו אותה כמודל לחיקוי בין השנים 1996 ל-1997. ככל הנראה, חלק מהפרשנים קישרו את עלייתה והצלחתה הפתאומית לחוויותיהם של ג'נט ג'קסון ומדונה.
הסינגל הכי נמכר שלה, "Can You Celebrate?", עם מכירות של יותר מ-2 מיליון עותקים מדורג במקום ה-14 במספר הרב ביותר של מכירות בהיסטוריה של יפן.
היא האמנית הראשונה שזכתה בפרסי המוזיקה של MTV יפן במשך 4 שנים ברצף.
זכתה בפרס "ההשראה של יפן" בשנת 2002, בשנת 2003 בפרס וידאו ה-R&B הטוב ביותר, ולשנת 2004 ו-2005 בפרס האומן היפני המרשים ביותר.
בשנת 2007 השיר "Can You Celebrate?" דורג במקום הראשון בשירים שבוצעו על ידי נשים על פי אתר Oricon Style.
בשנת 2008, הכריז אתר Oricon על האלבום של נאמיה BEST FICTION כאלבום השני שמכר הכי הרבה עותקים לשנה זו.
נמו (בהולנדית: NEMO) הוא מוזיאון מדע הממוקם באמסטרדם שבהולנד.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו.
המוזיאון ממוקם בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם והמוזיאון הימי של הולנד.
המוזיאון כולל תצוגות המבהירות את מהות ה-DNA, וכן תהליכים כימיים, ומעגלים חשמליים, ותצוגה אודות המוח ותהליכי זיכרון, וכן תצוגה בנושא החושים.
על גג המבנה ממוקמת קפיטריה וגן משחקים לילדים.
נמטונה (Nemetona) היא אלה במיתולוגיה הקלטית.
פולחנה היה נפוץ בגאליה ובבריטניה הרומית.
כתובות לכבוד נמטונה התגלו בטריר (במערב גרמניה של היום) ובבאת' (באנגליה של היום).
בתרבות הקלטית חלק מהפולחן התבצע ביערות.
משמעות שמה היא "פולחן" וזה מלמד שהיא הייתה האלה שלה הוקדשו היערות הקדושים ושתפקידה היה לשמור על היערות ועל האתרים הקדושים.
נמטונה היא זוגתו של מרס לוקטיוס.
כך נכתב באחת הכתובות שנמצאו בבאת'.
נמוטוני או מבצר נמוטוני (Namutoni) הוא מחנה לילה בקצה מדבר המלח אטושה בחבל אושיקוטו שבצפון נמיביה.
המחנה מהווה את אחד משערי הכניסה לפארק הלאומי אטושה.
ככל הנראה קיים קשר בין שם המקום לבין שפת הנמה המדוברת באזור.
המבצר החל את דרכו כתחנת משטרה גרמנית.
המבנה הראשון של המבצר הוקם בשנת 1904, אך נחרב זמן קצר לאחר בנייתו.
כעבור שנתיים נבנה המבצר מחדש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש המבצר את הגרמנים כמחנה מעצר לשבויים בריטים.
במהלך המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמה, נערכו הכוחות הגרמנים האחרונים באזור בין נמוטוני לטסומבה.
שם הופתעו על ידי הכוחות הדרום-אפריקאיים בעקבות כישלון ההגנה הגרמנית בקרב אוטווי.
המבצר כיום הוא שימור של צורתו ותנאיו של המבנה משנת 1957, והוא משמש כאכסניה וכנקודת תצפית אל הפארק הלאומי של אטושה.
נעמה (נמי) מלומד (נולדה ב-5 בדצמבר 1988) היא מלחינה ישראלית המתמקדת במוזיקה לסרטים וטלוויזיה.
מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנים האחרונות.
מנגנת בפסנתר, חליל צד וגיטרות.
נעמה מלומד גדלה והתחנכה ברמת גן.
בתיכון, למדה במגמת המוזיקה והכימיה בבית הספר התיכון "בליך" רמת גן.
בתום לימודיה, התגייסה לצה"ל ושירתה כמראיינת פסיכוטכנית.
עם סיום שירותה, התקבלה ישירות לשנה השנייה בלימודי קומפוזיציה רב-תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
במסגרת זו למדה אצל ד"ר יוסף ברדנשווילי ורפי קדישזון.
במהלך לימודיה השתלבה בפרויקטים מוזיקליים רבים, כמלחינה וכמבצעת.
בתקופה זו התמקדה בהלחנת מוזיקה לסרטים וצברה ניסיון רב בזכות עבודותיה בסרטי סטודנטים ואנימציות.
זכתה לציון לשבח בתחרות ההלחנה למחול "גרטרוד קראוס", וסיימה לימודיה בהצטיינות יתרה.
כתבה מוזיקה מקורית ליצירות ריקוד, וכן עיבודים לתזמורת הסימפונית חיפה, לסינפונייטה הישראלית באר שבע ולתזמורת המהפכה תל אביב.
ב-2013 כתבה את המוזיקה לסרט "עד הסוף אמיר", סרט תיעודי לזכרו של אמיר מנשה, שנהרג בפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס ביולי 2012. הלחינה מוזיקה לסרטי תעודה ישראלים נוספים, בהם "החולמים האחרים" (2013), "על הקצה" (2013) ו"נשמה של חייזר" (2017).
כמה מעבודותיה הדוקומנטריות שהופקו בארצות הברית הן הסרטים "כנסייה ומדינה" (Church & State; 2017), "לא העור שלך" (Not Your Skin; 2017), "לולי" (Lolly; 2016) ועוד.
סרטים וסדרות נוספים בהלחנתה: "אבסנטיה" (2019–2020), "חמוץ אמריקאי" (2020) בכיכובו של סת' רוגן, "מיס אריזונה" (2018) בכיבובה של ג'ואנה בריידי, "לפני עלות השחר" (2019) ו"הרפתקאותיה של תומסינה סוייר" (2018).
הלחינה מוזיקה להצגות תיאטרון, בהן "לא אומרים איכס על אוכל" (2013), "פרפרים בבטן" (2007).
כמו כן, הלחינה מוזיקה לסדרות רשת כמו "שיחות יוצאות" (2014), במאי: ניר ברגר, Behind The Blinds (2015), במאי: צ'ארלס אנסל, פרסומות וסרטי תדמית.
במרץ 2014 התקבלה לתוכנית להלחנה של מוזיקה לקולנוע וטלוויזיה (SMPTV Program), באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בלוס אנג'לס.
במסגרת זו נבחרה לתוכנית המנטורים להדרכה אישית מהמלחין תומאס ניומן.
בקיץ 2016 השתתפה בסדנת המוזיקה לסרטים של ASCAP עם ריצ'רד בייליס (Richard Bellis).
לסדנה מתקבלים 12 מלחינים מכל העולם.
באוקטובר 2016 נבחרו יצירותיה לקונצרט "נשים בסרטים" שהתקיים בלוס אנג'לס והופק על ידי ארגון Women In Film.
במאי 2017 בוצעה יצירתה "New Zealand's Guide To Tessering" על ידי התזמורת הקאמרית של הוליווד.
בספטמבר 2017 זכתה בפרס המוזיקה לסרט קצר בתחרות Fimucite, פסטיבל שנתי בטנריף, המוקדש למוזיקה לסרטים.
לתחרות הוגשו 908 סרטים בקטגוריה זו.
"לומינאריס" ("Luminarias") זכה בפרס המוזיקה בפסטיבלים נוספים בעולם.
באוקטובר 2017 הוכרזה כמועמדת לפרס המוזיקה לסרט עצמאי באורך מלא בתחרות פרסי המוזיקה במדיה של הוליווד - Hollywood Music in Media Awards, עבור המוזיקה לסרט "היום הזה הלאה" בהלחנתה.
נעמה היא האישה הישראלית הראשונה שזוכה להכרה בתחרויות בינלאומיות אלו.
ב-2018 זכתה בתחרות הHMMA עבור המוזיקה לסרט Passage, ואף הייתה מועמדת בקטגוריית הסרטים העצמאיים-האמריקאיים (באורך מלא) עבור המוזיקה לסרט Miss Arizona.
מלומד היא האישה הראשונה שהלחינה פרק עבור סדרה בזיכיון "מסע בין כוכבים" ("סטארטרק"), בפרק "Q&A" בעונתה השנייה של הסדרה "מסע בין כוכבים: מסעות קצרים" (2019).
לאור הצלחתה נשכרה מלומד להלחין את המוזיקה לסדרה "מסע בין כוכבים: פרודיג'י" המשודרת החל מאוקטובר 2021. לאחר מכן הלחינה את הסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים" המשודרת החל ממאי 2022.
בשנת 2022 הלחינה מלומד את המוזיקה לסדרת המתח של נטפליקס "האישה מהבית שממול לבחורה בחלון" ואת הסרט של אולפני מארוול "תור: אהבה ורעם" (בכיכובה של נטלי פורטמן) יחד עם המלחין מייקל ג'אקינו.
ב-2023 זכתה בפרס דייוויד רסקין לכישרון עולה, של אגודת הכותבים והמלחינים, עבור עבודתה בסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים".
ב-2024 הלחינה את הסדרה "סטודיו לחלומות" שמבוססת על הזיכיון "הקול בראש" של פיקסאר, עליה זכתה לשתי מועמדויות לפרסי האמי לילדים ולמשפחה: מועמדות על המוזיקה הטובה ביותר, ומועמדת על הפתיח הטוב ביותר.
נמו 33 הוא מתקן בריכת שחייה מקורה בבריסל, בלגיה.
הוא החזיק בשיא של בריכת השחייה המקורה העמוקה ביותר בעולם בין פתיחתו ב-1 במאי 2004 וההשלמה של בריכת Y-40 במונטגרטו שבאיטליה ב-5 ביוני 2014.
העומק המרבי של הבריכה הוא 34.5 מטר.
היא מכילה 2,500,000 ליטר של מי מעיין ללא כלור מסוננים היטב, הנשמרים בטמפרטורה של 30 מעלות על ידי מחמם סולרי.
בעומק 10 מטרים ישנן מספר מערות תת-ימיות מדומות.
בזכות הטמפרטורה החמימה בבריכה יכולים צוללנים לצלול לפרקי זמן ארוכים בלי חליפה יבשה.
המתחם תוכנן על ידי מומחה הצלילה הבלגי ג'ון נטיהרט כמתקן רב-תכליתי ללימודי צלילה, פנאי, והפקת סרטים ב-2004.
מכניקה פופולרית מדרג את נמו 33 כאחת מ-18 הבריכות המוזרות ביותר בעולם.
המתקן מורשה לתיירים, צוללנים חובבים, וצוללנים מקצועיים.
על הצוללנים להיות בני 12 שנים לפחות ובמצב בריאותי טוב.
כל הצוללנים חייבים להיות מוסמכים או מונחים על ידי מאמן.
לכל הצוללנים חייב להיות צוללן מוסמך כעמית לצלילה.
המתקן מכיל מסעדה, חנות ספרים, חנות בגדי ים, חנות מזכרות, וחדרים לפעילויות מים נוספות.
ישנו מספר רב של חלונות תת-מימיים המאפשרים למבקרים להביט בבריכות בעומקים שונים.
בנוסף, הוא מציע סיורים ברחבי העיר בריסל.
נמטיסטיוס (שם מדעי: Nematistius pectoralis) הוא מין של דג גרם ימי מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי-דקר והוא המין היחיד במשפחת הנמטיסטיים (Nematistiidae).
דג זה חי לחופי אמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית שלחופי האוקיינוס השקט בין באחה קליפורניה לפרו בימים טרופיים.
אורכו מגיע עד 1.6 מטר ומשקלו עד 50 קילוגרם, אך הוא נפוץ יותר במשקל 20 קילוגרם.
הדג בעל סנפירי גב מאוד גבוהים המזכירים כרבולת תרנגול ולאחריהם רעמת סנפירים המשתרעת עד הזנב.
הוא בעל שלפוחית שחייה מיוחדת המגבירה את עוצמת הקול שהוא מפיק וגם מצליח לשמוע קולות דרך מעבר של צלילים מהשלפוחית לאורך כמה חוליות עד המוח.
צבעו של הדג כחול בהיר עד אפור והוא בעל פסים כהים המשתפלים מסנפירי הגב בצורה קשתית.
רוב הסנפירים של הדג קטנים אך הזנב גדול ושרירי.
גופו מזכיר את גופם של בני משפחת הצניניתיים הקרובים אליו ביותר.
דג זה לא נחשב לדג מאכל מוצלח אך דייגים חובבים דגים אותו כדג משחק .
מצב שימורו בטבע לא ידוע.
נמגטוזאורוס (שם מדעי: Nemegtosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת הטיטאנוזאוריה שהיה קרוב לקוואסיטוזאורוס.
הוא חי בקרטיקון העליון של מונגוליה ומאובניו נמצאו ב-1970 במדבר גובי.
מקור שמו הוא מבסיס נמגט (Nemegt Basin) שבמונגוליה.
תחת הסוג סווגו שני מינים אך אחד מהם, Nemegtosaurus pachi בוטל, והמין היחיד בסוג הוא Nemegtosaurus mongoliensis.
נמצאה ממנו רק שלד ללא צוואר וגולגולת מוארכת ודקה בעלת שיניים דמויי עיפרון, כמו של הדיפלודוקיים.
הנמגטוזאורוס היה זאורופוד בגודל של 12 מטרים ומשל 5 טונות עם ראש קטן וצוואר קצר יחסית לזאורופוד אך עדיין ארוך.
במבנהו הוא דמה לדיפלודוקוס אך היה בעל דמיון גם לטיטנוזאורים כמו הסלטזאורוס שחיו בסוף הקרטיקון.
כיום הוא נחשב ביחד עם הקוואסיטוזאורוס והטפואיזאורוס (Tapuiasaurus) לבן משפחת הנמגטוזאוריים.
ייתכן שעקב התפתחות של צמחים בעלי פרחים והפחתה בכמות המחטניים התקצר צוואר הדינוזאור והשיניים הפכו לדקיקות יותר, בדומה לבוניטזאורה שבעבר השתייך למשפחה.
לא ברור אם ניזון מצמרות עצים או ליחך צמחית קרקע.
לצידו חיו תרופודים מהירים כמו הגלימימוס והמונונוקיוס, תרופודים בעלי טפרים גדולות כמו התריזינוזאורוס, טורפים אצנים כמו האדזאורוס (Adasaurus) וטורפים גדולים כמו הטרבוזאורוס שאולי הפרטים הבוגרים היו מגוננים מהם אך הצעירים אולי נטרפו על ידם.
הדינוזאור נכחד לפני 70 מיליון שנה.
נמגטוזאוריים (שם מדעי: Nemegtosauridae) היא משפחת דינוזאורים זאורופודים מקבוצת הטיטאנוזאוריה אשר התקיימה מאמצע עד סוף תור הקרטיקון ונכחדה עם הכחדת הקרטיקון הגדולה לפני 66 מיליון שנה (רק הקוואסיטוזאורוס שרד עד סוף התקופה).
המאובנים של בני המשפחה נמצאו במונגוליה ובברזיל.
בני משפחה זו דמו במראם לדיפלודוקיים אך גם לטיטנוזאורים כמו האלמוזאורוס והארגנטינוזאורוס הענקיים.
הם היו בעלי צוואר קצר יחסית שאולי הותאם לאכילה מהקרקע ובעלי שיניים דמויי-עפרונות כמו של הדיפלודוקוס.
בעבר הם באמת נחשבו לקרוביו אך העצמות שלהם הזכירו קרובים של הטיטנוזאורים הגדולים יותר.
במשפחה 3 סוגים, אך בעבר שויך אליה גם הבוניטזאורה:
נמאן גרודנו היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מהעיר גרודנו שבבלארוס המתמודדת בליגת העל הבלארוסית בהוקי קרח.
באמתחתה שבע זכיות באליפות הלאומית והיא אחת המעוטרות בבלארוס.
ליגת ההוקי של מזרח אירופה (1): 1996
נמאן גרודנו (בבלארוסית: ФК Нёман Гродна; ברוסית: ФК Неман Гродно) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר גרודנו, הנקרא על שמו של נהר ניימן ונוסד בשנת 1964. מאז 1992 הקבוצה השתתפה בכל עונות הליגה העליונה של בלארוס.
מאז 1964, הקבוצה שיחקה בליגה השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל הסובייטיות כמעט כל הזמן, למעט שתי עונות (1968 ו-1969) כשהתמודדה בליגה השנייה.
הקבוצה הייתה קרובה להעפיל לליגה הראשונה בשנת 1966 וב-1980, אבל איבד את הסיכויים לקראת סוף העונה, בשני המקרים.
מאז 1992 נמאן משתתפת בליגת העל הבלארוסית.
בשנת 1993, הקבוצה זכתה בגביע הבלארוסי.
השנים המוצלחות ביותר של הקבוצה היו בתחילת שנות ה-2000, כאשר אחרי שסיימה במקום הרביעי ברציפות, סיימה את עונת 2002 במקום השני, כשהיא שנייה רק לבאטה בוריסוב.
בעונת 2024 זכתה בגביע השני שלה כשגברה על איסלוץ' בגמר והיא שחזרה את ההישג גם בעונה העוקבת, בעונת 2025, כשגברה על טורפדו ז'ודינו.
נמודסמוס (שם מדעי: Pneumodesmus) הוא סוג נכחד של פרוק-רגל קדום שהתקיים ביו סוף תקופת הסילור שלפני 428 מיליון שנה, אך כיום סביר יותר שחי בתחילת הדבון.
ככל הנראה היה זה רב-הרגל הקדום ביותר בעולם ומראשוני פרוקי הרגליים שיצאו מהים לראשונה.
היצור התגלה בשכבה של אבן חול לחופי סטונהייבן שבאברדינשייר, סקוטלנד כממצא יחיד והוא תואר למדע ב-2004 בידי החוקרים וילסון ואנדרסון.
משמעות שמו היא מהמילה: "pneumato" שפירושה: אוויר או נשימה, עקב ההנחה שהוא היה היצור הראשון ששאף אוויר והסיומת "desmus" - להקה (סיומת נפוצה לרבי-רגליים).
שם המין נקרא על שם נהג האוטובס מאברדין מייק ניומן, אשר גילה את הממצא לראשונה.
כיום הממצאים מונחים במוזיאון המלכותי של סקוטלנד באדינבורו.
יצור זה הגיע לאורך של סנטימטר בודד והיה בעל שורות רבות של רגליים דקות אך ארוכות שנעו במהירות.
חלל הגוף חולק לכפלים דמויי-שריון שהסתיימו בראש מעוגל ובקצהו זוג מחושים.
מבנה הגוף מרמז על חללים דמויי-שרוולים המשמשמים לחילופי גזים, מה שמוכיח שנשם אוויר והיה לראשון היצורים הידועים שחיו ביבשה.
להשוואה ראשון הנדלים התפתח לפני 418 מיליון שנה, ודג הריאות טיקטאליק התפתח בסוף הדבון שלפני 375 מיליון שנה והיה יצור מיימי בעיקרו.
הוא חי על החזזיות ובקרבת הסלעים על אדמות סקוטלנד וכנראה ניזון משיריים בדומה לרבי-רגליים אחרים.
בתקופתו סקוטלנד נמצאה בחצי הכדור הדרומי והייתה חמימה ועשירה בחמצן בהרבה מכפי שהיום.
הדבר עזר לחלק מצאצאיו כמו הארתרופלאורה לגדול לממדי ענק של 2.6 מטרים.
נמטבאניה (בהונגרית: Németbánya) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנמטבאניה מספר התושבים נמצא בירידה.
בזמן הכיבוש הטורקי ננטש הכפר ואוכלס מחדש על ידי מתיישבים גרמניים.
בנמטבאניה חיו שמונה יהודים בשנת 1880. יהודים מהכפר נרצחו בשואה.
נמואל הרוש הוא זמר חרדי חסיד חב"ד צרפתי-ישראלי בסוגת הפופ החסידי.
הוא מוכר גם בשמו הפרטי, נמואל.
הרוש נולד בצרפת ועלה לישראל בשנות העשרה לחייו.
הרוש משמש כזמר פופולרי באירועים של חסידות חב"ד ומדי שנה מופיע באירוע ההקפות שניות בכפר חב"ד.
ב-28 בינואר 2016 יצא אלבום הבכורה של הרוש, "התגלות", יחד עם המאסטרו דני אבידני.
ב-5 בפברואר 2022 השיק את אלבומו השני – "אלף".
בהפקת האלבום השתתפו אלי קליין ואיצי ברי, דוד איכילביץ', יואלי דיקמן, יוני אליאב, אהרל'ה נחשוני, משה לאופר, דני אבידני, שמואל יפת, איצי וולדנר ואלחנן אלחדד.
מבקר המוזיקה של האתר כיכר השבת נתנאל לייפר כתב על האלבום:
הרוש נשוי, מתגורר בנתניה ואב לשלושה, חסיד חב"ד.
בתו שרהלה אף היא זמרת.
התגלות (עם דני אבידני) – יצא בינואר 2016.
סדרת אלבומי ניגוני חב"ד של מגזין כפר חב"ד – ניחוחות.
מעגל השנה החסידי – ניגוני חב"ד מותאמים לילדים של אלאור ולנר.
אוי רבי – יצא לאור על ידי גן ישראל בצרפת.
אלוקי – לחן - איצי וולדנר, עיבוד מוזיקלי - דוד איכילביץ'.
והיה השם – לחן - יעקב מנשה, עיבוד מוזיקלי - דני אבידני.
ותיק (מתוך תפילת "ידיד נפש") – לחן - לוי רסקין, עיבוד מוזיקלי - דוד איכילביץ'.
אמונה שלמה – לחן - אלי לאופר, עיבוד מוזיקלי - יהושוע פריד.
ישתבח – מילים ולחן - איצי ברי, עיבוד מוזיקלי - אלי קליין ואיצי ברי.
הלוך ושוב – לחן - אלחנן אלחדד, עיבוד מוזיקלי - דני אבידני.
אלוקים – לחן - נמואל הרוש, עיבוד מוזיקלי - אלי קליין ואיצי ברי.
חלום – לחן - לוי רסקין, עיבוד מוזיקלי - דוד איכילביץ'.
זיו הקודש – דואט עם הזמר חיים ישראל, מילים - מאגרות החזון איש, לחן - דוד ברבר.
עיבוד מוזיקלי - דוד איכילביץ.
הביאני המלך – לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית - אלי קליין ואיצי ברי.
עד אליך – לחן - אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה מוזיקלית - דוד איכילביץ'.
רק אתה – מילים ולחן - אלחנן אלחדד, עיבוד והפקה מוזיקלית - שמואל כהן.
אבא אוהב – עם יאיר שובל, מילים ולחן - יאיר שובל, עיבוד והפקה מוזיקלית - שמואל כהן.
שומר ישראל – לחן - אלי קליין, עיבוד - אלי קליין ואיצי ברי.
נמה היא עיר במאוריטניה, המשמשת כבירת מחוז "חוד' אש שארגי" בדרום־מזרח המדינה.
נכון לשנת 2013, אוכלוסיית העיר עומדת על 47,454 תושבים, בעוד שבאזור כולו מתגוררים מעל 87,000 תושבים (נכון לשנת 2005).
העיר נמצאת כ־80 קילומטרים מדרום־מערב לעיר ולאתה וכ־123 קילומטרים צפונית לגבול עם מאלי.
עיר הבירה, נואקשוט, מרוחקת כ־930 קילומטרים מהעיר.
האקלים בנמה מוגדר כאקלים צחיח (BWh לפי שיטת קפן).
במשך כל השנה הטמפרטורות גבוהות.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על 279 מילימטרים, רובם יורדים בין יוני לאוקטובר.
בעיר מסתיים כביש ראשי המתחיל בעיר הבירה נואקשוט, עובר דרך אלג ונמתח לכל רוחבה של מאוריטניה בחלקה הדרומי.
ישנה גם דרך עפר הנמשכת מזרחה עד לגבול עם מאלי.
ממערב לעיר נמצא נמל התעופה נמה אשר לו מסלול טיסה בודד.
"נמוכונת" הוא ספר שנכתב ואויר על ידי אילנה זפרן.
הוא יצא לאור בשנת 2022 תחת שתי חברות הוצאה לאור "טל מאי" ו"ידיעות ספרים", והוא עוסק בילדה שמתמודדת עם בעיות שבאות עם גובהה הנמוך.
הספר נמוכונת עוסק בילדה נמוכה שמתמודדת עם בעיות שמגיעות עם הגובה שלה.
נמוכונת מחליטה להיאבק על זכויותיה ולהתחיל לפעול למען עצמה.
הבעיות שנמוכונת מתמודדת איתן הן: קושי לראות מה קורה בהפגנות ובהופעות, קושי לשחק כדורסל, וילדים שמסתירים לה בכיתה.
להפתעתה שינוי הפרספקטיבה והיחס שלה לדברים מביא לתוצאות טובות יותר ממה שהיא ציפתה.
הספר נמוכונת עוסק בין היתר בערך הדמיון.
לערך זה יש כוח רב אשר מסוגל לשאת אנשים גבוה ועוזר לאנשים לגלות את הטוב ואת ההזדמנות בכל מצב.
בספר ישנה ילדה המכונה "נמוכונת", ובשל קומתה הנמוכה דברים רבים נסתרים מעיניה.
יכולתה של נמוכונת לדמיין את הדברים שעיניה לא רואות עוזרת לה לחוות ולראות דברים שקודם לא יכלה, ואפילו מעצימה את חווייתה.
היא גילתה את עולם הדמיון בזכות משימת כתיבה שמורתה נתנה לכיתתה (משימה שבה התלמידים כותבים על עצמם), אחרי שהמורה בדקה את המשימה היא החזירה לנמוכונת את החיבור ואמרה: "את יכולה להיות סופרת כשתהיי גדולה" (עמוד 22).
המשפט גרם לה לחשוב על כך שלסופרות יש המון דמיון.
הודות לכך, היא גילתה שהשימוש בדמיון יכול לפתור את ה"בעיה" בלהיות נמוכה.
מוסר ההשכל של הספר הוא לא לתת לשום דבר לשנות אותך.
בסיפור נמוכונת נשארת נמוכה ולומדת כיצד להתמודד עם הגובה שלה, היא לומדת להתעסק בעיקר ולא בטפל.
בהתחלה נמוכונת לא התחברה להיותה נמוכה, עד שהיא החליטה להתמודד עם גובהה, ולא נתנה לו להוזיל מהערך שלה.
היא מצאה את הדרך לפתור את ה"בעיה" בלי להשתנות (בלי להיות גבוהה).
עוד מוסר השכל המועבר בספר הוא שמכל דבר רע בחיים אפשר להוציא משהו טוב.
נמוכונת נתקלת בבעיות רבות בשל גובהה הנמוך אבל בשלב מסוים היא מבינה שלא צריך להיות גבוהה כדי להנות מדברים.
היא נעזרת בדמיון שלה וכך מעצימה את חוויותיה ולא נותנת לעובדה שהיא נמוכה להפריע לה, ובכך היא מעבירה לקוראים את מוסר ההשכל שמכל לימון אתה יכול להכין לימונדה אם רק תנסה למצוא את הדרך.
זפרן נותנת את הלגיטימציה למשפחה שאינה עונה על הגדרות הנורמות החברתיות.
בספר מופיעה משפחה מודרנית שבנויה מזוג אימהות.
אילנה זפרן מביאה את הלגיטימציה של זוג אמהות לסביות, בכך שבתחילת הספר נמוכונת מציגה את משפחתה.
בניגוד ל"נורמה" של אבא ואמא, נמוכונת מציגה את שתי האימהות שלה.
כך ילדים רואים שיש דבר כזה משפחה עם שתי אימהות, והיא מראה שזה דבר רגיל ונורמלי.
אילנה זפרן אמרה: "דרך הקומיקס אני מציגה את הלסביות שלי כמשהו נורמטיבי ומובן מאליו."