tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות נוספת מחוץ לתוכנית הלימודים היא כנס ה-Slow Fish הדו-שנתי בג'נובה באביב.
האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן.
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בעיר בור במחוז ג'ונגליי על גדות הנילוס הלבן.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2006 בתור מכון למדע וטכנולוגיה על-שם ג'ון גראנג.
המכון הפך בשנת 2008 לאוניברסיטה ציבורית.
נכון לספטמבר 2009 קיימות באוניברסיטה 4 פקולטות:
האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה היא אוניברסיטה אוסטרית, שנוסדה בשנת 1819 ושוכנת בווינה.
מספר הלומדים באוניברסיטה, למעלה משלושת-אלפים סטודנטים, עושה אותה למוסד הגדול בסוגו באוסטריה ואחד הגדולים בעולם.
את האוניברסיטה ייסדה בשנת 1819 "אגודת ידידי המוזיקה".
בשנת 1909 הייתה למוסד לאומי ונקראה "האקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה".
בשנת 1998 אימצה לה האוניברסיטה את שמה הנוכחי, המשקף את מעמדה האוניברסיטאי, תוצאה של רפורמה רחבת-היקף באקדמיות האוסטריות לאמנויות בשנת 1970.
האוניברסיטה, הגדולה מסוגה באוסטריה ומהגדולות בעולם, מורכבת מ-24 מכונים, בהם הסמינר ע"ש מקס ריינהרדט, האקדמיה לקולנוע של וינה ומכוני ה-Klangstil (סגנון הצליל) הווינאיים.
מבני האוניברסיטה כוללים את תיאטרון ארמון שנברון, חדר אנטוניו ויוואלדי, המנזר הסאלזי, כנסיית אורסולה הקדושה, רחוב לותרינגר (חדר פרנץ ליסט) וכיכר אנטון וברן (הקמפוס העיקרי של האוניברסיטה).
בניית אולפני הסרטה מודרניים בקמפוס האוניברסיטה הושלמה בשנת 2004 וזיכתה את האקדמיה לקולנוע של וינה בציוד מתקדם ממדרגה ראשונה.
האוניברסיטה מארגנת כעשר תחרויות, בהן תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש בטהובן.
כמו כן, מדי שנתיים היא מציגה פסטיבל של סרטי סטודנטים מצטיינים.
האוניברסיטה למוזיקה של וינה עשויה להיחשב ל"צינור הזנה" לכל התזמורות החשובות באוסטריה, עם קשר מיוחד לפילהרמונית של וינה.
הביקוש לקונסרבטוריון למוזיקה בווינה החל בשנת 1808. ב-1811 פורסם "מתווה למוסד לחינוך מוזיקלי" לווינה.
כעבור שנה נוצרה "אגודת ידידי המוזיקה", שמטרתה הראשונה במעלה הייתה ייסוד קונסרבטוריון.
הקונסרבטוריון הווינאי נוסד בשנת 1817. הכוונה הייתה לעצבו לפי הדגם של הקונסרבטואר של פריז, אבל עקב מחסור במימון, החל את דרכו רק כבית ספר לשירה.
אנטוניו סליירי היה מנהלו הראשון של הקונסרבטוריון.
בשנת 1819 שכר המוסד את הכנר יוזף בהם ועד 1827 כבר כללה תוכנית הלימודים קורסים ברוב כלי התזמורת.
ענייני הכספים של הקונסרבטוריון היו רעועים מאוד.
גביית שכר לימוד החלה בשנת 1829, אבל בשנת 1837 הגיע המוסד לפשיטת רגל.
עד 1844, אז התמנה גוטפריד פרייר, פרופסור להרמוניה ולהלחנה למנהל הקונסרבטוריון, לא היה המנהל חבר בסגל המורים אלא באגודת ידידי המוזיקה.
יוזף הלמסברגר האב היה המנהל משנת 1851 עד 1893.
משנת 1907 היה וילהלם בופ מנהל הקונסרבטוריון.
הקונסרבטוריון היה עדיין בשליטת רוברט פוקס והרמן גרדנר הקשישים.
בופ ראה את שניהם, ובעיקר את פוקס, כאנכרוניסטיים ותלושים מזמנם.
ב-1912, בניסיון לחדש את נעורי הקונסרבטוריון, הציע בופ משרות הוראה לפרנץ שרקר וארנולד שנברג.
שנברג דחה את ההצעה, אבל שרקר נענה בחיוב.
שיעוריו זכו להצלחה רבה ובינואר 1913 ניתן לו תואר פרופסור מן המניין.
לבופ היה חלק גם בהלאמת הקונסרבטוריון בשנת 1909. ניהול האקדמיה נמסר מעתה לנשיא מטעם המדינה, מנהל אמנותי ומועצת נאמנים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, עברה האקדמיה עוד ארגון מחדש.
הנשיא קרל ריטר פון וינר התפטר והמורים בחרו למנהל את המנצח פרדיננד לווה.
בשנת 1922 תפס יוזף מרקס את מקומו.
מרקס רצה להשיג לאקדמיה מעמד של אוניברסיטה.
אחרי הסיפוח, סולקו מורים ותלמידים רבים על רקע גזעני.
בשנת 1941 הייתה האקדמיה לאוניברסיטה של הרייך השלישי (Reichshochschule).
אחרי מלחמת העולם השנייה, חזר המוסד להיות אקדמיה ממשלתית.
בתהליך של דה-נאציפיקציה, פוטרו חמישים ותשעה מורים; בנובמבר 1945, הוחזרו שישה-עשר מהם למשרותיהם.
רק חמישה מן המורים שפוטרו בשנת 1938 הוחזרו לתפקידיהם.
בתוקף חוקים שהתקבלו בשנים 1948 ו-1949 קיבל המכון מעמד של "אקדמיה לאמנות".
ב-1970 העניק למעשה "חוק ההתארגנות של מכללות לאמנות" לכל האקדמיות לאמנות מעמד של אוניברסיטאות וב-1998 שונה השם "אקדמיה לאמנות" ל"אוניברסיטה לאמנות".
ארנולד שנברג (לא היה חבר פקולטה, אך לימד קורס פרטי בתורת המוזיקה בשנת 1911.
קלאודיו אבאדו, מאריס יאנסונס, הרברט פון קאראיין, ז'אן סיבליוס, ג'ורג'ה אנסקו, קרל פלש, פריץ קרייזלר, גוסטב מאהלר, זובין מהטה, רודולף בוכבינדר.
האוניברסיטה לאמנויות בברלין היא אחת מארבע האוניברסיטאות הגדולות בברלין בירת גרמניה.
האוניברסיטה כוללת ארבעה קולג'ים, המתמחים באמנות חזותית, אדריכלות, תקשורת ועיצוב, ומוזיקה ואמנויות הבמה.
מספר הסטודנטים הוא כ-3,600. האוניברסיטה לאמנויות בברלין היא אחת משלוש האוניברסיטאות בגרמניה, לצד האוניברסיטה לאמנויות בברמן ואוניברסיטת פולקוואנג לאמנויות, שאיחדו את הפקולטות לאמנות ולמוזיקה במוסד אחד.
שורשי האוניברסיטה נטועים בייסוד האקדמיה לאמנות הציור והאדריכלות, שהייתה בהמשך לאקדמיה הפרוסית לאמנויות בחסות הנסיך הבוחר פרידריך השלישי מברנדנבורג.
שני הארגונים שקדמו לה היו בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, שנוסדה בשנת 1869 בהנהלת יוזף יואכים ואימצה גם את מסורת קונסרבטוריון שטרן המפורסם, ובית הספר הממלכתי לאמנויות של ברלין, שקם בשנת 1875.
בשנת 1975 התמזגו שני בתי הספר לאמנויות תחת השם "בית הספר הגבוה לאמנות בברלין".
התואר אוניברסיטה הוענק למוסד ב-1 בנובמבר 2001.
תוכנית חילופי סטודנטים של האוניברסיטה היא תוכנית הרשמה ישירה, המוצעת למשך הסתיו, האביב והשנה האקדמית לסטודנטים, המגלים עניין באמנויות בלוויית ארבעה סמסטרים של לימודי גרמנית.
בכל שנה אקדמית מקבל בית הספר 100 סטודנטים הנבחרים בקפידה מרחבי העולם במסגרת חילופין על בסיס הסכמים מוסדיים.
הסטודנטים המשתתפים בתוכנית נדרשים לממן בעצמם את הוצאות המגורים והמחיה, כמעט ללא עזרה מבית הספר.
אוטו קינקלדיי (1878–1966), מוזיקולוג, חלוץ בתחום ספריית המוזיקה האקדמית
האוניברסיטה לביטחון לאומי היא מוסד להשכלה גבוהה בוושינגטון שבארצות הברית.
האוניברסיטה נתמכת על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ומטרתה מוגדרת לחנך, לטפח ולספק השראה למנהיגים מקרב הכוחות המזוינים של ארצות הברית ומנהיגים נבחרים נוספים.
האוניברסיטה נוסדה ב-1976 ואיחדה תחתיה את המכללה הלאומית למלחמה (NWC) ואת המכללה התעשייתית של הכוחות המזוינים (ICAF).
מוסדות אלו הוקמו כתוצאה מהצורך ההולך וגדל בשילוב בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים.
ב-1981 צורפה לאוניברסיטה גם המכללה לפיקוד ומטה של הכוחות המשולבים (JFSC), ב-1982 צורף המוסד למחשוב של משרד ההגנה (DODCI).
ב-2002 הוקם במסגרת האוניברסיטה בית הספר להכשרת מנהלים לביטחון לאומי שמ-2008 נקרא הקולג' לענייני ביטחון בינלאומיים (CISA).
האוניברסיטה מוסמכת להעניק ארבעה סוגי תואר שני: .M.A בלימודי אסטרטגיה ביטחונית, .M.Sc בניהול משאבים ביטחוניים, .M.Sc בתכנון משולב ואסטרטגיה ו-.M.Sc באסטרטגיית ביטחון לאומי.
האוניברסיטה לביטחון לאומי מורכבת מחמש קולג'ים:
האוניברסיטה הרפואית בקייב - KMU היא מוסד להשכלה גבוהה, אוניברסיטה פרטית למקצועות הרפואה והבריאות בעיר קייב שבאוקראינה.
האוניברסיטה הרפואית בקייב הייתה לאוניברסיטה הפרטית הראשונה לרפואה שהוקמה במדינת אוקראינה (ובברית המועצות בכלל) בשנת 1992 עם סיום התפרקות ברית המועצות.
מייסדה, ד"ר ולרי פוקנביץ' (Pokanevich Valeriy) ייסד את המוסד מתוך מטרה לשלב בלימודי הרפואה הקונבנציונלית גם קורסים אודות רפואה עממית מבוססת מדע, כמו פיטותרפיה (Phytotherapy) ושילוב מעט קורסי בחירה על רפואה אלטרנטיבית, מתוך מטרה לתת לתלמידים כלים מגוונים לטיפול בחולים.
קורסים ברפואה אלטרנטיבית באוניברסיטה זו הן כחלק מקורסי בחירה בלבד, ומקבילות לקורסי העשרה במדעי הרוח שנוטלים סטודנטים למדעים מדויקים בשאר אוניברסיטאות העולם.
במקור שמה המלא היה KMU UAFM - "האוניברסיטה הרפואית בקייב של החברה האוקראינית לרפואה עממית".
מאוחר יותר אופי האוניברסיטה שונה, ובשנת 2009 שמה נקבע כ-KMU - 'האוניברסיטה הרפואית בקייב'.
לעיתים קרובות קיים בלבול בין אוניברסיטה זו, לאוניברסיטה השנייה הוותיקה והגדולה יותר האוניברסיטה הלאומית לרפואה בקייב ע"ש בוגומולטס (Bogomolets National Medical University - NMU) דבר הגורם לעיתים בלבול בקרב המועמדים הזרים.
האוניברסיטה הרפואית בקייב, נחשבת יחסית לאוניברסיטה קטנה לרפואה.
נשיא האוניברסיטה כיום הוא ד"ר אלכסנדר פוקנֶביץ', מומחה לטראומה אורתופדית ובנו של מייסד האוניברסיטה ד"ר ולרי פוקנביץ'.
רקטור האוניברסיטה הוא פרופ' בוריס ייבנוב.
המוסד נמצא בקטגוריה הגבוהה של מוסדות להשכלה גבוהה באוקראינה, ורמת האקרדיטציה שלו היא 4, שהיא הגבוהה ביותר בסולם האקרדיטציה המקומית
כמו כן, האוניברסיטה משמשת כמקום מרכזי לבחינות TOEFL, SAT, iBT האמריקניות בקייב, וזאת בהסמכתו ורישיונו של הארגון האמריקאי לבחינות והערכה ETS.
האוניברסיטה היא היא המרכז הראשון באוקראינה שהוסמך לבצע בחינות אמריקניות אלו כבר ב-2004.
בשנים הקליניות כיתות הסטודנטים ממוקמים במספר בתי חולים המרוחקים זה מזה בקייב; בדרך כלל קיימת חפיפה במתקנים הקליניים של האוניברסיטה השנייה, אוניברסיטת בוגמולטס.
כאשר הבניין הראשי הוא במתחם בית החולים מס' 1 בקייב (בתי החולים בקייב ממוינים במספרים לא על פי איכותם אלא במספרים סידוריים).
בנוסף לכך לסטודנטים המבצעים סטאז' או התמחות ("אינטרנטורה" או "אורדינטורה" בהתאמה) מתבצעת פרקטיקה גם בבתי חולים פרטיים יוקרתיים בקייב, תמורת תשלום עבור ההתמחות, בשונה ממדינות אחרות מערביות שבה המתמחים מקבלים שכר.
בין בתי החולים הפרטיים שעמהם האוניברסיטה מקיימת שיתוף פעולה: בית החולים בוריס (Boris), דוברובוט (Dobrobut), המרכז הרפואי הישראלי לאונקולוגיה (LISOD) ועוד קליניקות ובתי חולים ייעודיים (נשים, ילדים, עור, קרדיולוגיה וניתוחי לב וכו') הנחשבים לבתי החולים המתקדמים בתחומם באוקראינה בכלל ובקייב בפרט.
כמו כן, לאוניברסיטה שיתוף פעולה עם בית חולים בקטוביץ' שבפולין, ומדי שנה בסמסטר קיץ או חורף סטודנטים המעוניינים לבצע פרקטיקה בפולין, שוהים בו למשך כחודש.
בשנת 2015 ייסדה האוניברסיטה תוכנית באנגלית ללימודי רפואה כללית, המיועדת בעיקר לסטודנטים זרים.
בתוכנית זו תלמידים ממדינות שונות ברחבי העולם.
בשנת 2015 ייסדה האוניברסיטה נציגות רשמית בישראל במטרה לפנות לקהל יעד זה, אך לאחר פרסום ושיווק החליטה הנציגות לחדול ולנתק את הקשר עם אוניברסיטה זו בשל הפרת הסכמים.
האוניברסיטה מציעה כיום את התכנית המודרנית ללימודי רפואה ביותר באוקראינה בכלל ובקייב בפרט.
לרשות האוניברסיטה קיים מבנה גדול וחדיש ובו כיתות מודרניות ואמצעי הוראה מודרניים יחסית.
סטודנטים מדווחים על רמת שחיתות נמוכה ביותר ביחס לכל אוניברסיטה אחרת באוקראינה, וזאת בין היתר בשל השכר הגבוה שסגל ההוראה מקבל, ביחס לאוניברסיטאות אחרות, ובשל עושרה של האוניברסיטה שאינה מתוקצבת.
יחד עם זאת, נשמעו תלונות וביקורות על התנהלות המוסד כלפי הסטודנטים הזרים, אך האוניברסיטה משדרת רושם שהיא בתהליכי התייעלות.
כמחצית מאוכלוסיית הסטודנטים היא מקומית, והשאר הם סטודנטים זרים מכארבעים מדינות שונות ובהן מדינות מזרח אירופה, מולדובה, רוסיה, פולין, ארצות הברית, בריטניה, איראן, בריטניה, טורקיה, גאורגיה, מרוקו, ערב הסעודית, ירדן, דרום אמריקה, דרום אפריקה, ארצות הברית, אך בעיקר מהודו ואפריקה.
האוניברסיטה הקשיחה יחסית את תנאי הקבלה בשנים האחרונות עקב מספר גבוה של מועמדים המבקש להתקבל לאוניברסיטה זו.
בנוסף לכך, עקב רפורמות שהממשל האוקראיני מנסה לקדם בשיפור שירותי הבריאות וניסוי ההתקרבות לאיחוד האירופי, לפי החוק האוקראיני שעבר שינוי בשנת 2017 נדרש מהמקומיים רף גבוה יחסית של ציון במבחן ידע ממשלתי שנקרא ЗНО (הכולל בין היתר ידע בכימיה, ביולוגיה ואנגלית) כדי להתקבל ללימודי רפואה.
האוניברסיטה רשומה על ידי IMED, דבר המקנה הכרה אוטומטית בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד, והמאפשר להיבחן בבחינות הרישוי ברפואה באותן המדינות.
בבריטניה קיימות רשימות שונות של אוניברסיטאות שתלמידיהן רשאים לגשת למבחן רישוי ברפואה.
ברשימה אחת, מופיעות אוניברסיטאות שתלמידיהן אינם רשאים לגשת לבחינה, וברשימה שנייה אוניברסיטאות שתלמידיהן רשאים לגשת למבחן בבריטניה לאחר מילוי תנאים נוספים.
האוניברסיטה נשואת ערך זה הייתה למשך תקופת-מה ברשימה האחרונה, לדברי האוניברסיטה עקב נקמה של סטודנטים שנכשלו וסולקו ממנה.
לאחר בדיקה של הרשויות הבריטיות על תפקודה של האוניברסיטה, היא הוצאה מרשימה זו ובריטניה מכירה באוניברסיטה זו כבכל שאר האוניברסיטאות בחו"ל שבהן היא מכירה.
האוניברסיטה חברה מייסדת במרכז הבין-אוניברסיטאי למחקר ושיתוף פעולה עם מזרח ודרום מזרח אירופה (CIRCEOS) שמרכזה באיטליה, וחברה שותפה במרכז זה יחד עם חמש אוניברסיטאות אחרות מאוקראינה וכ-50 אוניברסיטאות אחרות באירופה כגון פינלנד, הונגריה, רומניה, לטביה, צ'כיה, רוסיה, פולין ועוד.
הפקולטה לרפואה - לימודים לתואר ד"ר לרפואה (MD) במשך 6 שנים.
מחלקות שונות להתמחויות ברפואה ולפוסט דוקטורט.
הפקולטה לרפואת שיניים - לימודים לתואר ד"ר לרפואת שיניים (DMD) במשך 5 שנים.
מחלקות שונות להתמחויות ברפואת שיניים ולפוסט דוקטורט.
דיקנית הפקולטה היא פרופ' אירינה פצ'קובסקה.
הפקולטה לרוקחות - לימודים לתואר מוסמך ברוקחות במשך 5 שנים (נכון להיום תוכנית לימודים בשפה הרוסית/ אוקראינית בלבד).
דיקנית הפקולטה היא פרופ' אלנה וזובאיה.
בשנת 2018 האוניברסיטה סינפה אליה פקולטה למדעים ביו רפואיים בעיר חרקוב, ובשנת 2019 פקולטה דומה בעיר דנייפר.
המבנה הראשי של האוניברסיטה ממוקם ברחוב בוריספולסקה 2 בקייב שם נמצאים חלק מהכיתות לשנים הפרה קליניות (ולעיתים רחוקות אף לשנים הקליניות), ומרכז הסימולציה הרפואית.
לשם גם עברו רוב משרדי האוניברסיטה, הדקאנט, המחלקה הפיננסית, משרד הנשיא, והרקטור ועוד.
ברשות האוניברסיטה נמצא גם בניין בקמפוס ענק שבו גם בנייני בית החולים מס' 1 בקייב בסמוך לדרך חרקוב בקייב.
בקמפוס זה נמצאים המחלקה לאנטומיה.
המחלקה לאנטומיה פתולוגית (חדר נתיחות מתים), המחלקה להיסטולוגיה, המחלקה לביולוגיה, המחלקה למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה, המחלקה לפיזיולוגיה וביופיזיקה, המחלקה לפרמקולוגיה, המחלקה לכימיה תרופתית, המחלקה למחלות פנימיות, המחלקה לכירורגיה, המחלקה למיילדות וגינקולוגיה (בית חולים ליולדות), המחלקה למדעי הרוח, ועוד.
מחלקות קליניות וכיתות נוספות מפוזרות בעוד כשבעה עשר בתי חולים ייעודיים בעיר.
הפקולטה לרפואת שיניים, לרבות כיתות ההוראה ומעבדות השיניים, ממוקמות ברחוב יוגן פוטיר 7 בקייב.
הפקולטה לרפואת שיניים עברה שיפוץ מאסיבי לפני ארבע שנים והיא הפכה לפקולטה לרפואת שיניים הנאה והמתקדמת ביותר באוקראינה, ביחס לפקולטות הציבוריות.
במבנה פקולטה זו קיימת מחלקה למבחני הסמכה אמריקאים כדוגמת TOFEL ואחרות.
מעונות האוניברסיטה של הפקולטה לרפואה כללית ממוקמים ברחוב גורליבסקיה בסמיכות לבניין הראשי, במרחק של כ־7 דקות הליכה ממנו.
החל משנת 2015, עקב מצוקת מקום במעונות הרשמיים, הנהלת האוניברסיטה חתמה על הסכם עם הנהלת אוניברסיטת אודסה למשפטים בקייב, על שימוש במעונות החדשים של אוניברסיטת אודסה שנבנו בסמוך לשנה זו.
מעונות הפקולטה לרפואת שיניים ונמצאים במרחק שעה נסיעה מהפקולטה הראשית.
עד לפני זמן לא רב, המבנה הראשי של הנהלת האוניברסיטה ממוקם היה במבנה עתיק וארכיטקטוני בן שתי קומות (מהחזית נראית קומה אחת) בעיר קייב ברחוב לֶבַה טולסטובה 9 שבמרכז העיר קייב, בסמוך לספריה הרפואית הלאומית של אוקראינה,
מבנה זה היה בבעלותה של האוניברסיטה.
בשנת 2019 האוניברסיטה מכרה את מבנה ההנהלה הראשית שהוא בעל ערך רב מבחינה נדל"נית בשל מיקומו במרכז העיר, כפי הנראה תמורת מיליוני דולרים.
האוניברסיטה הלאומית לכלכלה העולמית (בבולגרית: Университет за национално и световно стопанство) היא האוניברסיטה הכלכלית הגדולה והוותיקה ביותר בבולגריה.
היא נוסדה בשנת 1920. המבנה שלה כולל 8 פקולטות ומעל 20,000 תלמידים.
בין בוגריה הידועים של האוניברסיטה:
איוואן קוסטוב - פוליטיקאי, כיהן כראש ממשלת בולגריה
פלמן אורשרסקי - כלכלן ופוליטיקאי
האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של פרנקפורט היא בית-ספר גבוה למוזיקה, תיאטרון ומחול בפרנקפורט והוא היחיד מסוגו במדינת הסה.
כיום לומדים במוסד בסביבות 900 סטודנטים אצל כשישים וחמישה פרופסורים ועוד 320 אנשי צוות הוראה אחרים.
תוכניות הלימודים כוללות ביצוע בכל כלי הנגינה ובקול, הוראת מוזיקה, הלחנה, ניצוח ומוזיקה כנסייתית.
יש גם תוכניות בתיאטרון מוזיקלי, דרמה ומחול.
האוניברסיטה מציעה לימודי דוקטורט במוזיקולוגיה וחינוך מוזיקלי.
באפריל 1933, כשהמפלגה הנאצית עלתה לשלטון בגרמניה, פוטרו ממשרותיהם המנהל ברנרד זקלס, מאטיאס זייבר, ראש מחלקת הג'אז הראשונה בעולם, ועוד שנים-עשר חברים אחרים בצוות ההוראה, שהיו יהודים או זרים.
בהמשך הורד קונסרבטוריון הוך לדרגת בית ספר למוזיקה (Musikschule des Dr Hoch's Konservatorium).
ב-1938 נוסד "בית ספר הוך למוזיקה".
ב-1940 היה שמו "בית ספר הוך הממלכתי למוזיקה - הקונסרבטוריון של ד"ר הוך", אבל ב-1942 הוסרה כותרת המשנה "הקונסרבטוריון של ד"ר הוך", והשם המלא היה מעתה "בית הספר הממלכתי הוך למוזיקה".
בצוואתו קבע יוזף הוך, פטרון הקונסרבטוריון, שהשם "הקונסרבטוריון של ד"ר הוך" לא ישונה לעולם.
ה"Hochschule" היה אפוא למוסד חדש ונבדל, שהתרחק מן הקונסרבטוריון המקורי.
בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה, נסגרו שני המוסדות כאחד.
אחרי המלחמה, נפתחו שניהם מחדש, ועכשיו הם פועלים יחדיו במערכת תלת-קומתית של ה"הוכשולה", קונסרבטוריון הוך ובית הספר למוזיקה.
הלמוט ואלכה, שלימד עוגב בקונסרבטוריון הוך מ-1933 עד 1938, יזם את פתיחתו מחדש של ההוכשולה ב-1947.
בקיץ 1950 התמנה הכנר ולטר דוויסון, שלמד ולימד בקונסרבטוריון הוך, למנהל האמנותי של ההוכשולה ושל קונסרבטוריון הוך גם יחד.
בתקופת כהונתו, חידשה, בהדרגה, מחלקת הביצוע את ההכשרה הכלית והווקאלית.
בתקופה זו שלאחר המלחמה, עוד התנהלו הלימודים בבתים פרטיים ובבניין הקונסרבטוריון, שנחרב ועמד עדיין בתהליכי בנייה ושיפוץ (הבניין נהרס בהמשך).
רק ב-1956 קיבל ההוכשולה בניין משלו, בית תחנת השידור של רדיו מדינת הסה, שנבנה ב-1933.
פיתוח ההוכשולה נמשל בשנות ה-50' וה-60' של המאה ה-20 וכללה הקמתו של בית ספר לאופרה ובית ספר למקהלת אופרה (1954 ו-1958), בית ספר לדרמה (1960) ובית ספר למחול (1961).
בשנות ה-60' החלו את פעולתם האולפן למוזיקה חדשה והאולפן למוזיקה עתיקה.
בהמשך נפתחו מחלקות לג'אז ולמוזיקה פופולרית וב-1982 נפתחה המחלקה למוזיקולוגיה.
משנת 1989 ניתנה להוכשולה הזכות להציע לימודים לתואר מוסמך בהורת מוזיקה ובמוזיקולוגיה.
בשנים 1990–1993 הסתיימה בנייתם של הבניין הראשי החדש ושל הספרייה.
המכונים לביצוע אותנטי ולמוזיקה עכשווית נוסדו בשנת 2005.
האוניברסיטה לשפות של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Dövlət Dillər Universiteti) ממוקמת בעיר באקו, בירת אזרבייג'ן, והיא אוניברסיטה ממשלתית הכפופה למשרד החינוך של המדינה.
לימודי שפות זרות החלו באזרבייג'ן הסובייטית בשנת 1937, כאשר במכון למורים נפתחה פקולטה לשפות זרות.
בשנת 1948 הפקולטה אורגנה מחדש והוקם מכון למורים לשפות זרות.
בשנת 1959 המוסד אוחד עם מכון לשפה רוסית וספרות.
בשנת 1973 הוקם מכון לשפות שבשנת 2000 שינה את שמו לשם הנוכחי.
פקולטה לחינוך - מרכזות לימודי אנגלית, גרמנית וצרפתית
פקולטה לפילולוגיה - בעבר "הפקולטה לפילולוגיה ועיתונאות", מתמקדת בחקר הבלשנות בשפות שונות ובהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, אזרית.
פקולטה לתרגום - כוללת את המחלקות לאנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית ואיטלקית.
כיום לומדים בה 560 סטודנטים לתואר ראשון, הלימודים נערכים בשפות אזרית ורוסית.
באוניברסיטה פועלות מספר מעבדות מחקר בתחומים כגון שפות, תרבות וחינוך:
מעבדת המחקר ללימודים אזרים – נוסדה בשנת 2017, מתמקדת במחקר של האידאולוגיה, הערכים, והתרבות של העם האזרי, וכן סוגיות פוליטיות וחברתיות.
בין מטרות המעבדה לחשוף סטודנטים בינלאומיים לתרבות וההיסטוריה האזרית.
מעבדת המחקר ללימודי תרגום – נוסדה בשנת 2017, צוות המחקר מתמקד בסוגיות בתרגום ובבלשנות.
מעבדת המחקר לרב תרבותיות – במעבדה זו מתמקד המחקר בתחום הרב תרבותיות והסובלנות בחינוך ובתרבות האזרית.
האונייה הטורקית הטבועה הוא הכינוי שהתקבע לשרידי אונייה בריטית שטבעה ב-27 דצמבר 1911 לחופי נהריה.
עם השנים השרידים התכסו בצמחייה ים תיכונית ובעלי חיים זעירים, והפכו לאתר צלילה פופולרי.
בשנת 1911 האונייה, "ארדו" שמה, הייתה בדרך לנמל חיפה, עמוסה בפחם.
עקב טעות בניווט היא עלתה על שרטון כורכר מול חופי נהריה, שממנו לא היה סיכוי לחלצה.
האונייה טבעה בנתיב שייט, ולכן במהלך שנות השמונים החליטו רשויות החוק לפוצץ את האונייה שהיוותה סכנה לכלי שיט שעברו בנתיב.
חלק קטן מהספינה שרד את הפיצוץ, ואותם שרידים מונחים כיום במרחק של כ-900 מטרים מהחוף ובעומק של תשעה מטרים ומכוסים בצמחייה ים-תיכונית.
האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (בהונגרית: Színház- és Filmművészeti Egyetem) היא אוניברסיטה לתיאטרון וקולנוע הפועלת בבודפשט, הונגריה.
בית הספר נוסד בשנת 1865 ובשנת 2000 קיבל מעמד של אוניברסיטה.
ב-31 באוגוסט 2020 התפטרה הנהלת האוניברסיטה, במחאה על מינוי חבר נאמנים שמונה על ידי ויקטור אורבן, הפוגע, לדעתם, בחופש האקדמי של המוסד.
בעקבות כך נערכו בבית הספר מחאות שונות.
האוניברסיטה הרפואית של שלזיה (בפולנית: Śląski Uniwersytet Medyczny) היא אוניברסיטה לרפואה בעיר קטוביץ שבפולין.
באוניברסיטה 10,218 סטודנטים, ישנם 1,201 עובדי הוראה, מתוכם 295 פרופסורים, והיא כוללת חמש פקולטות: רפואה, רפואת שיניים, רוקחות, בריאות הציבור, מדעי הבריאות (כולל תארים בסיעוד, פיזיותרפיה, ותזונה).
בחטיבת הלימודים באנגלית בפקולטות לרפואה ולרפואת שיניים לומדים 517 ו-57 סטודנטים בהתאמה.
האוניברסיטה הוקמה ב־20 במרץ 1948 בעיר ביטום בחבל שלזיה, ובדצמבר 1957 הוחלט להעבירה למשכנה הקבוע בעיר קטוביץ, בפרובינציית שלזיה.
בשנת 1996 הוכרה האוניברסיטה על ידי מחלקת החינוך של ארצות הברית והוקמה החטיבה ללימודי רפואה בשפה האנגלית.
האוניברסיטה קיבלה מאז הכרה מצד כל 50 המועצות הרפואיות של כל המדינות בארצות הברית.
בחטיבה האנגלית, רוב הסטודנטים הם מן המדינות ארצות הברית, שוודיה, נורווגיה, בריטניה, ישראל, ערב הסעודית, ניגריה ודרום אפריקה.
סניף של התאחדות הסטודנטים לרפואה בארצות הברית (American Medical Students Association) הוקם על ידי תלמידי החטיבה בשנת 2002. לסטודנטים הישראלים של החטיבה יש אפשרות לסיים את השנים הקליניות של לימודיהם במרכז הרפואי ברזילי באשקלון ובבתי חולים אחרים בישראל.
באוניברסיטה יש שני מסלולים ללימודי רפואה: מסלול שש-שנתי במתכונת לימודים אירופאית, ומסלול ארבע-שנתי במתכונת לימודים אמריקאית לבעלי תואר ראשון רלוונטי.
האונס הוא שיר מחאה מתוך אופרת הרוק הישראלית, "מאמי", שיצאה לאור בשנת 1986. השיר הפך ללהיט ועורר ביקורת רבה בציבור הישראלי עקב תוכנו הפרובוקטיבי, ואף נאסר לשידור בתחנות הרדיו בישראל.
השיר נכתב על ידי המחזאי הישראלי הלל מיטלפונקט וכלל טקסט פוליטי-מיני וחריף ().
הוא הולחן בידי אהוד בנאי ויוסי מר חיים.
לימים, בריאיון לשי להב, תיאר בנאי את תהליך הלחנת השיר:
השיר הוא שיר מחאה באורך של 7:30 דקות.
הוא בוצע על ידי בנאי כחלק מאופרת הרוק הישראלית, "מאמי", שיצאה לאור בשנת 1986, תוך שהוא מנגן בגיטרה אקוסטית ומייצג את האנס, בעוד מזי כהן גילמה את מאמי הנאנסת.
עלילת אופרת הרוק מספרת על מאמי, נערה העובדת כמלצרית בפאב "גוטה גוטה".
בחלק של שיר האונס במחזמר, מאמי עוברת ניסיון אונס על ידי שבעה מלצרים פלסטינים מעזה, במרתף הפאב בו היא עובדת.
במרץ 2020 יצא לאור הסרט "מאמי", עיבוד קולנועי המבוסס על אופרת הרוק בבימויה של קרן ידעיה כשעיבוד השירים בוצע על ידי דודו טסה.
בעיבוד הקולנועי, סצנת האונס שונתה, והיא איננה כוללת ניסיון אונס פיזי, אלא מתנהלת כדיאלוג בין מאמי לבין אחד הפועלים הפלסטינים.
ככלל, היחס של הפועלים הפלסטינים למאמי הוא חיובי ורחמן.
כך למשל הטקסט "20 שנות כיבוש, יותר לא נמתין, בזקפה ובזרע נגאל את פלסטין", הוחלף במשפט "שנים על גבי שנים / לחירות צמאים".
לדברי דודו טסה, הדבר קרה לאחר שכשהשחקנים הפלסטינים קראו את הטקסט באודישנים, רובם לא הסכימו להגיד '50 שנות כיבוש', אלא '70 שנות כיבוש'.
והשיח הופך להיות האם מדברים על הנכבה או על מלחמת ששת הימים.
הלל מיטלפונקט הביע הסתייגות מהעיבוד הקולנועי ואמר "הייתי די לא שלם עם הסרט..
כשצפיתי בו גיליתי שחלק מהחומרים לא היו בפנים, שהיא שינתה טקסטים.
'שיר האונס' הפך פתאום למעין דיאלוג בעברית וערבית.
היה לי קצת כאב לב מהעניין אז פשוט ניתקתי את עצמי".
מבקרת הקולנוע יעל שוב ממגזין Time Out כתבה כי השיר מוגש בסרט כדיון פוליטי נטול מתח דרמטי.
שיר האונס, עם יציאתו, הפך ללהיט מפורסם.
בעקבות הטקסט הפרובוקטיבי של השיר התעורר בציבור הישראלי ויכוח ציבורי נוקב לגביו, ואף נאסר לשידור בתחנות הרדיו בישראל.
ירון פריד מכותרת ראשית כתב כי חלק האונס בשיר היה שיא הפרובוקציה של אופרת הרוק, ואילן שאול ממעריב כינה חלק זה בתור הסצנה המטרידה ביותר באופרה.
אסף נבו ממאקו כינה אותו בתור השיר הבוטה והמזעזע ביותר באופרה.
מוריה קור מישראל היום כתבה כי זהו אחד הטקסטים המזוויעים שנכתבו, ודור בביוף מ-nrg כתב שהמסר של השיר מורכב ונוקב יותר ממה שנראה בקריאה ראשונה.
עינב שיף מ-ynet כתב על השיר כי הוא מתאר את ה"כאפה" הכי מצלצלת של מאמי, ואור סיגולי מגלובס כתב כי זהו השיר העיקרי ששרד עד לעשור השלישי של המאה ה-21.
"האוניות חזרו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1975 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבומה ה-12 של הזמרת, תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים.
"האוניות חזרו" נכתב והולחן על ידי משה דוידי ודני גרנות, והופק על ידי מתי כספי.
ב-14 באוקטובר 1975 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל במקום ה-16. ב-2 בדצמבר עלה למקום הראשון שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-13 בינואר 1976, לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג.
במצעד של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום התשיעי, ובסך הכל בילה שם תשעה שבועות רצופים.
על-אף הצלחתו במצעדים השבועיים, לא דורג במצעד סוף השנה.
האוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב הוא מוסד להשכלה גבוהה בכלכלה בפדרציה הרוסית, מבחינת מספר ההתמחויות בתחום הכלכלה, הוא הגדול במדינה.
המוסד להשכלה גבוהה הוותיק ביותר של תחומי כלכלה ברוסיה.
הוא נוסד בשנת 1907 על ידי היזם אלכסיי וישניאקוב כמוסד ההשכלה הגבוהה המתמחה הראשון שהפיץ חינוך מסחרי באימפריה הרוסית.
כיום זהו המרכז החינוכי והמדעי הגדול ביותר להכשרת מומחים מוסמכים בתחום הכלכלה, מדע הסחורות והטכנולוגיה.
האוניברסיטה מעסיקה יותר מ-1,400 מורים, כולל יותר מ-270 דוקטורים למדע, יותר מ-170 פרופסורים, למעלה מ-760 מועמדים למדעים ו-490 פרופסורים חברים.
באוניברסיטה לומדים כ-17,500 אלף תלמידים.
האוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב נכללת בעקביות בעשרת האוניברסיטאות הטובות ביותר במוסקבה.
האוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית ע"ש מנדלייב הוא מוסד להשכלה גבוהה, מרכז החינוך והמחקר הרוסי הגדול ביותר בתחום הטכנולוגיה הכימית.
ממוקם במוסקבה, יש לו שני סניפים - בנובומוסקובסק ובטשקנט.
תחומי הכשרה באוניברסיטה קשורים לתעשייה הכימית בתחומים שונים, לרבות פטרוכימיה, ביוטכנולוגיה, הנדסה כימית, טכנולוגיות כימיות-פרמצבטיות, אקולוגיה תעשייתית, אנרגיה מודרנית, ננוטכנולוגיה ועוד.
בשנת 2020 למדו באוניברסיטה כמעט 9,000 איש, מתוכם כמעט 800 זרים ממדינות חבר העמים, מיאנמר, עיראק, הודו, סין, ארצות הברית, אירופה ואפריקה.
האוניברסיטה לטכנולוגיה כימית בעלת הסכמי שותפות עם חברות מובילות בתעשייה הכימית ויותר מ-120 הסכמי שיתוף פעולה עם אוניברסיטאות וארגונים ב-35 מדינות.
האוניברסיטה הרוסית הלאומית לחקר מדעי הרפואה ע"ש פירוגוב הוא בית ספר לרפואה ומוסד מחקר במדעי הרפואה, שנמצא במוסקבה.
היא פועלת החל משנת 1906.
שורשים של האוניברסיטה הנוכחים הם בפקולטה לרפואה שנפתחה ב"קורסים גבוהים לנשים" בשנת 1906. בשנת 1918 הפכה הפקולטה להיות חלק של "אוניברסיטת מוסקבה השנייה".
בשנת 1930 אורגנה הפקולטה לרפואה מחדש כבית ספר לרפואה נפרד וקיבלה שם "מכון למדעי הרפואה של מוסקבה מס' 2".
בתקופת מלחמת העולם השנייה המכון עבר לאומסק.
בשנת 1946 הוא נקרא על שם יוסיף סטלין ובשנת 1957 על שם ניקולאי פירוגוב.
בשנת 1965 הוחלט להעביר את האוניברסיטה ממקומה במרכז מוסקבה לפרבר בדרום-מערב תוך הרחבה משמעותית של שטח בנוי.
ליד הבניין הראשי נבנה בניין לספרייה.
החל משנת 2011 פועל המוסד בשמו הנוכחי.
בדירוג מוסדות ללימוד רפואה האוניברסיטה מדורגת במקום השני ברוסיה
סגל האוניברסיטה כולל מדענים ורופאים בכירים של ברית המועצות ורוסיה.
חלקם כמו בוריס גלפנד, סרגיי יפוני ומארק קורצר התקבלו לשורות האקדמיה הרוסית למדעים על הישגים בתחום הרפואה.
ליד האוניברסיטה פועל בית חולים לילדים שכולל 1,000 מיטות, מרכז לגרונטולוגיה, מרכז לבעיות עיניים וקליניקה לרפואת שיניים.
האונייה: סיפור על מאבק בין אימפריות, מרד ורצח הוא ספר העיון החמישי מאת העיתונאי האמריקאי דייוויד גראן.
הספר מתמקד במרד שעל סיפון "וייג'ר" ויצא לאור ב־18 באפריל 2023 בהוצאת דאבלדיי.
הספר הפך לרב-מכר, כשהגיע מיד עם צאתו למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית ספרי עיון מודפסים וספרים אלקטרוניים, ונשאר ברשימת ספרי העיון בכריכה קשה במשך 66 שבועות.
הספר מתאר את סיפורה של אוניית הוד מלכותו "וייג'ר", פריגטה מסוג אונייה מדרגה שישית בצי המלכותי הבריטי, ואת המרד שהתרחש לאחר טביעת הספינה בשנת 1741.
בסקירת כוכב (starred review) כתבו בקירקוס ריוויוז: "בפירוט מתוח ומתמשך, גראן מציב את אפיזודת 'הוייג'ר' בהקשר של אימפריאליזם אירופי לא פחות מאשר זעם הים.
היסטוריה זריזה ושואבת – בחירה מתבקשת למעריצי מותחני־העבר הסוחפים של המחבר".
"פבלישרס ויקלי" כתבו כי גראן "ממלא את הסיפור בפרטים מרתקים על חיי הים [...] ומנצל היטב מקורות ראשוניים".
מתיו טיג מהגרדיאן כתב: "יש ציפייה, בביקורת על ספר כ'האונייה', לאזן בין מעלותיו לבין דיון בחסרונותיו.
אבל זהו אחד מספרי העיון הטובים ביותר שקראתי.
אינני יכול אלא להחמיא, במחמאה הגדולה ביותר שסופר יכול לתת: קנאה אינסופית, עמוקה ומלוחה כמו הים".
כריס ווגנר מהבוסטון גלוב הוסיף: "גראן מוביל אותנו בתהליך, צעד אחר צעד, סערה אחר סערה, אדם אחר אדם, בפרוזה שהסופרים שהוא מזכיר – בהם הרמן מלוויל וג'וזף קונרד – היו מוקירים".
קארל הופמן מהוושינגטון פוסט תיאר את הספר כ"עלילה כמעט טהורה, רוויה אימה, ללא רגעי 'גראן' בגוף ראשון – תיאור הדוק, אכזרי ושלב־אחר־שלב שקשה להניח מהיד, גם אם יש בו לעיתים פערים נרטיביים הנובעים ממגבלות עיון היסטורי באירועים בני 280 שנה".
ביולי 2022 רכשו מרטין סקורסזה ולאונרדו דיקפריו את זכויות העיבוד לקולנוע.
הפרויקט מיועד לאחד מחדש את הכוחות שעמדו מאחורי עיבוד הספר הקודם של גראן, "רוצחי פרח הירח".
בינואר 2024 שודרה גרסה מקוצרת של הספר בתוכנית "Book of the Week" של BBC Radio 4.
האוסה היא קבוצה אתנית באפריקה.
הם מתרכזים בעיקר בצפון ניגריה ובדרום-מזרח ניז'ר, ורבים מהם חיים גם בקמרון, בצ'אד ובגאנה.
בני הקבוצה האתנית מתגוררים גם בערים ובכפרים שונים לאורך מערב אפריקה.
הם דוברים האוסה, שפה אפרו-אסייתית מהענף הצ'אדי.
שבט האוסה הוא אחד מהשבטים הגדולים במערב אפריקה ואחת משלוש הקבוצות האתניות הבולטות בניגריה.
המונח האוסה מתייחס הן לשפה והן לדובריה המונים כ-25 מיליון איש.
עיקר אוכלוסיית האוסה מצוי בצפון ניגריה ודרום ניז'ר וכן גם באזורים קמרון, חוף השנהב, צ'אד, טוגו, גאנה וסודאן.
אזורים אלו מכונים כיום כ"ממלכת האוסה".
אנשי השבט מתפרסים באזורים הללו באופן הבא:
האוסה הוא מונח בלשני אשר מבדיל במידה מספקת בין מוסלמים הדוברים את שפת ההאוסה לבין קבוצות לשוניות ותרבותיות אחרות.
אם לא מחשיבים את צאצאי העבדים, חברת האוסה היא למעשה איגוד של שתי קבוצות אתניות, האבה (Habe) ופולאני (Fulani).
כל אחת מהקבוצות הללו חולקת מסורות משותפות עם כמה קבוצות אתניות אחרות שאינן שייכות באופן מלא לאוכלוסיית ההאוסה.
לאנשי האבה יש בני דודים לא-מוסלמים, הידועים כ"מגוזאווה", או "האוסה פגאניים", הפזורים בשטחם.
לאנשי הפולאני, השייכים עתה לחברת ההאוסה, יש קרובי משפחה נודדים שנקראים בורורו (Bororo) ואורח חייהם מונע את השתלבותם במדינה אחת.
להבדלים האתניים בין האבה לפולאני כמעט ואין חשיבות בתוך חברת ההאוסה, אך ההבדלים האתניים האלה חשובים מסיבות היסטוריות.
על פי אגדת האוסה, נסיך ערבי נדד מבגדד לסאהל בשם באיג'ידה (Bayajidda) והוא נחשב לאב הקדמון של שבט האוסה.
הנסיך הרג נחש מפלצתי שאיים על תושבי העיר דאורה, ולאחר מכן נשא לאישה את מלכת העיר שלה היו שישה בנים.
ביחד הם הביאו בן נוסף, וכל אחד משבעת הבנים שלט על אחת משבע ערי-מדינות האוסה: בירם, ראנו, קאנו, קטסינה, זאריה, דאורה, גוביר.
שבע ערי-המדינות הללו לא היו מאוחדות אך שיתפו פעולה זו עם זו באופן הדוק וחילקו ביניהן תפקידים בהתאם למשאבים הטבעיים והמיקום הגאוגרפי שלהן.
בירם - הייתה מקום מושבו של המלך.
גוביר - סיפקה הגנה באמצעות חייליה מפני פלישה.
קאנו וראנו - גידלו כותנה והפיקו טקסטיל.
הן השתמשו רבות בצבע אינדיגו הן לאומנות והן בהפקת הטקסטיל.
זאריה - סיפקה עבדים ודגנים.
קטסינה ודאורה - בעלות גישה לשירות המסחר באזור החוצה סהרה.
עד למאה ה-12 אנשי האוסה פיתחו את המסחר והפכו לבולטים ביותר באפריקה כשהם מתחרים עם אימפריית קאנם-בורנו (Kanem-Bornu) ועם אימפריית מאלי.
האסלאם הופץ בממלכת האוסה באמצעות סוחרים ומלומדים מן המגרב שהביאו עימם את הדת.
שבט האוסה אורגן בכמה משטרי צ'יף (כינוי למשטר אזורי ובו שתי קבוצות מקומיות או יותר, הנתונות לשלטון הצ'יף העומד בראש היררכיה מדורגת של אנשים) כמו קאנו, קטסינה, זאריה, דאורה, גוביר.
מתוך האוכלוסייה הגדולה הזאת כשליש הם פולאנים הנקראים האבה (Habe).
על פי המסורת, שבט האוסה התוודע לראשונה לדת האסלאם באמצעות היכרותם עם סוחרים ממאלי, אך האסלאם לא הושרש בלבם במלואו עד תחילת הג'יהאד של הפולאנים בשנת 1804.
במסגרת הג'יהאד שעליו הכריז הוכרז שייח' עות'מאן דן פודיו על האוסה במטרה להגן ולהרחיב את האסלאם, השתלטו הפולאנים על הרוב הגדול של שבט האוסה וכבשו חלק ממשטרי הצ'יף שלהם.
בנוסף לכך הוקמה ח'ליפות חדשה בשם סוקוטו, והשייח' עות'מאן דן פודיו הכריז על עצמו כסולטאן הממלכה ומינה מושלים למשול על תושביה.
בהמשך, הג'יהאד תפס תאוצה והגיע לאזורים מרוחקים יותר עד צפון קמרון.
במהלך התקופה אירעו סכסוכים רבים בין שני הצדדים, הפולאנים והאבה.
אף על פי שהפולאנים היו הקבוצה האתנית השלטת באזור, ההאבים הצליחו לשמור על עצמאותן של חלק מממלכותיהם.
בשנת 1826 הצדדים הגיעו להבנה לגבי הגבולות המשותפים להם, שהשתנו מעט עם הגעת הבריטים לאזור.
בעקבות הג'יהאד על משטרי הצ'יף של האוסה, התפשטו שפת ההאוסה והדת שהפכו את ההאוסה לקטגוריה חזקה בפני עצמה עד כדי כך שנחשבה מוחשית יותר מכפי שהייתה לפני הג'יהאד.
כל מי שלקח על עצמו את זהות ההאוסה, נהנה מזכויות וממעמד שהוענקו לאנשי האוסה כשנמצאו במקומות ובהקשרים אחרים, מחוץ לאזורי שליטת הח'ליפות, כמו אזור חגורת האמצע של ניגריה.
כשהבריטים הגיעו לצפון ניגריה בשנת 1900, מאפייני הזהות של האוסה היו מיושבים למדי בתוך הח'ליפות ומחוצה לה.
הבריטים שאפו להזדהות ולשתף פעולה עם קבוצת השליטים המייצגים ישות תרבותית-פוליטית הנחשבים בעיניהם כ"מתורבתים" ומתוחכמים דיים כדי להיות שותפים בפרויקט הקולוניאלי.
האצולה של הח'ליפות, כמי שמייצגת את השקפת העולם של הח'ליפות האוסית-פולאנית גויסה להיות שותפה בפרויקט הקולוניאלי של הבריטים.
הבריטים נעזרו באצולת הח'ליפות ובשיטות הפוליטיות, הכלכליות והמנהליות שלה כדי להרחיב את כוחו של השלטון הקולוניאלי.
הם עשו זאת במסווה של ביסוס המוניטין של המערכת החברתית-דתית והפוליטית של הח'ליפות באזורי חגורת האמצע של ניגריה, שם הח'ליפות טרם שלטה.
בין השנים 1900 ו-1903, הכוחות הבריטים תחת פיקודו של סר פרדריק לוגרד (מאוחר יותר עלתה דרגתו לדרגת לורד) פלשו לטריטוריית הח'ליפות של סוקוטו ויצרו את הפרוטקטורט החדש של צפון ניגריה.
בין השנים 1914–1918, פעל לוגרד לאיחוד את הפרוטקטורט של צפון ניגריה עם הדרום כדי ליצור קולוניה אחת.
כ-90 אחוז מאנשי ההאוסה הם מוסלמים.
האסלאם הובא על ידי סוחרים לרחבי מערב אפריקה.
המאמינים מקיימים את חמשת עיקרי האמונה של האסלאם (הפרקטיקות של האסלאם) שהם חמש תפילות יומיות, נתינת צדקה, צום הרמדאן בבית, ולפחות עלייה אחת לרגל למכה (החג').
בתוך ההאוסה יש פלגים של מאמינים: טיג'ניה (Tijaniya), קדריה (Qadriya) והאחמדיה (Ahmadiyya) שנחשב לחשוב ביותר.
בקרב ההאוסה התבודדות האישה היא בסיסית, ונחשבת סימן לאדיקות דתית.
כאשר האסלאם הגיע לממלכת האוסה, הקבוצה כבר פעלה על פי כמה אמונות תרבותיות ומסורתיות.
בני ההאוסה היו ידועים אז כמי שסגדו לאלים רבים, לפסלים וליסודות הטבע שהיו מצויים סביבם כמו נהרות והרים.
בנוסף לכך, קיימו פרקטיקה של פולחן רוח וג'וג'ו (Juju).
מאגוזאווה (Maguzawa) היא הדת המסורתית האפריקאית שהייתה נהוגה לפני הגעת האסלאם.
באזורים רחוקים יותר של ממלכת האוסה ניתן עדיין למצוא אותה, אך ככל שמתקרבים לאזורים עירוניים, הדת המסורתית הולכת ונעלמת.
מסורת זו בדרך כלל כוללת הקרבת חיות עבור מטרות אישיות, ושימוש לגיטימי בכישוף לפגיעה.
מה שנשאר באזורים מיושבים יותר היא "כת של רוח חזקה" המוכנה בורי (Bori) שעדין משלבת אלמנטים של הדת הישנה של אנימיזם וקסם.
אף על פי שבאסלאם ישנם חכמי דת, אימאמים או מורים שבידיהם הסמכות הדתית, לבני השבט אין שום פונקציות כנסייתיות או סמכות רוחנית.
הם נוטים להעניק או לקבל מידה מסוימת של סמכות רוחנית רק בהקשרים מסוימים.
טקסים: גברים חייבים להשתתף בתפילות יום השישי במסגד, על הגברים והנשים לחגוג את שלושת החגים המרכזיים: הרמדאן, עיד אל-פיטר ועיד אל אדחא.
כמו כן אנשי השבט מציינים גם אירועי מחזור חיים כמו לידה, התבגרות ונישואים.
אומנות: האומנות מוגבלת למה שמקובל באסלאם, על שבט האוסה להשתמש בעיצוב האסלאמי עבור ארכיטקטורה כלי חרס, בד, עור ואריגה.
מוזיקה מהווה חלק מרכזי מהחיים בשבט האוסה והיא מסווגת לסוגים שונים מבחינת תפקיד וסוג קהל.
עבור מלוכה, לשם הנאה וריקוד ועבור גילדות מקצועיות.
לכל קטגוריה כלים משלה, הכוללים תופים כמו כלי מיתר ורוח.
שירה קיימת גם במסורת שבעל פה וגם במסורת שבכתב.
רפואה: קיימת מערכת תלת-תרבותית שמורכבת משורשים מסורתיים חזקים שנקבעו במסגרת האסלאמית בעיקר, משימוש ברפואה מערבית ומקיום פולחן רוח חזק של הבורי (Bori).
פולחן הבורי מסתמך על סוגים שונים של ריפוי וכרוך בו אבחון סוג הרוח (spirit) המהווה בעיות בריאותיות לאדם החולה.
מוות וחיים לאחר המוות - הקבורה מתבצעת על פי הפרקטיקה של האסלאם.
עם מות האדם הוא עובר אל ממלכת גן העדן או הגיהנום מה שעולה בקנה אחד עם האמונה המוסלמית
לשבט האוסה מנהגים תרבותיים ייחודיים שרובם עמדו במבחן הזמן כתוצאה מהמערכת המקומית החזקה של הממשלה.
שלא כמו אחרים הם לא נכנעו בקלות לשליט הקולוניאלי.
דתם, לבושם, מזונם, נישואיהם ושפתם נותרו ייחודיים.
שפת ההאוסה היא השפה המדוברת ביותר מכל השפות האפריקאיות מדרום לסהרה.
שפת האוסה היא אחת מהשפות הצ'אדיות.
כחמישים ושניים מיליון איש דוברים את השפה.
כשלושים וארבעה מיליון איש דוברים אותה כשפת אם וכשמונה עשר מיליון איש דוברים אותה כשפה שנייה.
השפה מדוברת בעיקר בצפון ניגריה, ניז'ר, בנין, בורקינה פאסו, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, צ'אד, טוגו, סודאן וגאנה.
השפה משמשת כשפת סוחרים ברוב חלקי אפריקה המערבית.
בשפת האוסה משתמשים גם בשידורי תחנות רדיו בינלאומיות במקומות כמו סין, צרפת, אנגליה כדומה.
בנוסף לכך, האוסה גם נלמדת ברוב האוניברסיטאות באפריקה ובעולם.
המחקר והרישום של השפה החל לפני 150 שנה ולפני כן אין תיעוד לשפה.
בשל פריסתה הגאוגרפית של שפת האוסה יש לה מספר ניבים הנבדלים זה מזה בסימן ההגייה, הדקדוק ואוצר המילים.
השפה המדוברת בניגריה נחשבת לשפה הסטנדרטית.
זוהי הנורמה של השפה הכתובה וכן משמשת גם את הניב העיקרי לשדרני הרדיו והטלוויזיה.
ההבדלים בין אוצרות המילים של אזורים שונים היא בשל ההיסטוריה הקולוניאלית באזור.
בנוסף ישנה שאילה של מילים משפות אפריקאיות שכנות כגון טוארג, פולאני, ויורובה.
לשפת האוסה שתי צורות כתיבה.
שפת כתיבה אחת עשתה שימוש בכתב הערבי וכונתה ע'גמי (ajami), אשר השתמשו בה לפחות מתחילת המאה התשע עשרה.
שפת הכתיבה השנייה עושה שימוש באלפבית הרומי וכונתה בוקו (boko) אשר הוצגה על ידי הצרפתים והבריטים בתחילת המאה העשרים.
צורת הכתיבה המקובלת כיום היא צורת הכתיבה השנייה.
לאנשי האוסה יש קוד לבוש מוגבל הקשור לאמונותיהם הדתיות.
את הגברים אפשר לזהות בקלות באמצעות הלבוש המפואר שלהם שהוא גלימה גדולה המכונה באבן ריגה (Babban riga) וגלימה הנקראת גלביה או ג'ואני (juanni).
הגברים רשאים לחבוש כיסוי ראש לבחירתם הנקרא פולה (fula), נשים מזוהות על ידי מעטפת הנקראת אבאיה (abaya), חולצות, צעיפים, חיג'אב.
הן מעצבות את השיער עם האריגים ובנוסף הן עונדות תכשיטים ומקשטות את עצמן בעיטורים וציורים.
ציורי החינה והללי (lalli) הם הכרחיים לאיפור.
אנשי האוסה ידועים גם בסימנים השבטיים הבולטים שלהם שהם מציירים בעיקר על פניהם ועל חלקים מגופם.
הסימנים של שבט האוסה נוצרו לשם זיהוי.
משלב מסוים בהיסטוריה לכל כפר היה סימן הכר משלו שנועד להקל על אחרים לזהות אותם במקרים של פלישה, מלחמה, אי התמצאות במרחב ובמקרי שבי.
בשלב מסוים, בעלי ההון שביניהם החלו לגעור בהם ובמיוחד בנשים על שהם מקעקעים את עצמם בקעקועים לא נחוצים.
שבט האוסה עשיר מאוד בכל מה שקשור לאוכל.
האוכל הנפוץ של שבט האוסה כולל דגנים כמו תירס, דוחן, אורז או סורגום (Sorghum) אשר נטחנים לקמח ממנו מכינים את המאכל הידוע בכינויו טיוו (tuwo), אותו ניתן לאכול עם מרקים שונים הנקראים דג'דאג' (dagedage), קאקא (kaka), טאושי (taushe) וכו'.
בנוסף לכך ישנן עוגות שעועית הנקראות קוסאי (kosai) ועוגיות העשויות מקמח חיטה מטוגן עם סוכר הנקראות פאנקאסו (fankassau) .
אפשר לאכול את העוגיות האלה עם דייסה כארוחת בוקר ואף להוסיף סוכר המכונה קוקו (koko).
במטבח של שבט האוסה ניתן להבחין במאכלים בשריים רבים זאת מכיוון שהם מגדלים הרבה מאוד בקר.
יש הרבה מעדני בשר פופולריים על הגריל המכונים קילישי (Kilishi), סייה (suya) וכו'.
מאכל של חלב פרה המכונה נונו (nunu) בשילוב פורה (Fura) הוא מאכל רווח אף הוא בקרב אנשי השבט.
כמו כן הם ניזונים ממבחר גדול של ירקות כמו בצל, גזר ועוד.
המקור של ספרות האוסה הוא בהיסטוריה שלה.
במשמעות בת זמננו הספרות אינה רחבה אך היא מגבילה.
הכתיבה היוצרת של שבט האוסה התחילה סביב המאה הארבע עשרה או זמן מה לפני כן, כאשר האסלאם התקבל כדת על ידי שבט האוסה.
בנוסף שבט האוסה אימץ את סגנון הכתיבה המכונה ע'גמי שנכתב בכתב ערבי.
דפוס כתיבה זה שימש גם לכתיבת עבודות מחקר, לתקשורת ולכתיבת יצירות על ידי מיליוני אנשים.
עד 1960 ו-1970 המוקדמות היה בו שימוש רב, אך כיום השימוש בו ירד כתוצאה של שימוש בדפוס הכתב הרומי מנסיבות סוציו-היסטוריות.
השימוש בכתב הע'גמי עדין נפוץ, הוא מוטבע על המטבעות הניגרים.
כמו כן משתמשים בו במספר מוצרים מסחריים.
בנוסף לכך, ישנו עיתון היוצא לאור בדפוס כתיבה זה.
אין ספק כי דת האסלאם והאוכלוסייה הערבית השפיעו על השפה התרבות והמסורת של שבט האוסה.
שירה היא ז'אנר הקודם לז'אנר הכתיבה היוצרת של השבט.
שימוש בשירה היה קיים באותו זמן בעיקר לשם למידה, הארה, גיוס, תעמולה, והפיכה.
נקודת השיא הייתה בשימושה של השירה בג'יאהד של עות'מאן דן פודיו במאה התשע עשרה.
ז'אנרים אחרים של כתיבה יצירתית ובמיוחד פרוזה ומשחק לא היו קיימם למעשה לפני בוא הקולוניאליזם הבריטי במאה העשרים.
עובדה זו ניתן לייחס לעמדה הדתית של השבט אשר אינה מעודדת סיפורים בדיוניים בשל החשש שאותם סיפורים יהפכו לאמתיים ואותנטיים.
הופעתה של הפרוזה הבדיונית של שבט האוסה החלה עם כניסתו של דפוס הכתיבה הרומי.
סופרים ידועים כמו אבו באכר אמאם ועמיתיו, בהנחיית ד"ר רופרט איסט, כתבו טקסטים הביאו שלימים היה ניתן לכנותם ספרות האוסה המודרנית.
לפיכך, ניתן לראות משנת 1933 את סט הרומנים הראשון של שבט האוסה שפורסמו.
בנוסף לכך, אנו עדים לבני הדור השני והשלישי של סופרי האוסה.
לבסוף באמצע שנות השמונים של המאה התשע עשרה, הגיח הדור הרביעי שהביא לירדת הז'אנרים של השירה, המשחק והסיפור הקצר.
הז'אנר שהמשיך להתקיים היה הרומן.
הדור הרביעי של סופרי האוסה נקרא "סופרי אהבה" (Soyayya) או "סופרי שוק", בעוד שאחרים מכנים אותם דור המילניום.
לא משנה כיצד כונו, סופרים אלו יצרו מחלוקות יותר מאשר הדורות הקודמים להם.
בספרות האוסית ישנו שימוש בשתי קבוצות צבעים אשר מבטאים מגוון רחב של נושאים סמליים.
הקבוצה הראשונית כוללת בעיקרה את הצבעים לבן, שחור, אדום וירוק כאשר האחרון מופיע בתדירות נמוכה יותר משאר הצבעים.
הקבוצה המשנית כוללת בעיקרה את הצבעים אפור, כחול, צהוב וסגול.
קבוצה זו כוללת בתוכה תת-קבוצה אשר הצבעים העיקריים הנכללים בה הם חום, ורוד זהב וכסף.
נעשה שימוש נרחב בספקטרום הצבעים הללו בספרות ההאוסה.
מאפייני הצבעים הנמנים בקבוצה הראשונית: לבן אשר מכונה פארי מסמל ברוב המקרים תכונות אופי חיוביות ודברים לא מזיקים כגון: נחשים לא ארסיים.
בנוסף מסמל שוויוניות, אושר ושמחה.
בניגוד לצבע הלבן, הצבע השחור נוטה לציין תכונות אופי שליליות או דברים מזיקים.
כאשר הלבן והשחור מופעים יחד בפתגמים, מיתוסים ופרשנויות הקוראן הם ממחישים את הטוב והרע.
צבע האדום המכונה ג'ה הוא הצבע המעורפל ביותר מבין שלושת הצבעים וקשה לאפיין אותו.
בהקשרים מסוימים הצבע האדום דומה מבחינה אסוציאטיבית לצבע השחור אך עדין הוא לא קשור לרוע ולתכונות שליליות.
בהקשרים אחרים הוא נוטה לציין חוזק אישי או עוצמה רוחנית.
בנוסף לכך, הוא נוטה לרמוז על אופיין של רוחות (spirits) שיכולות להיות שליליות או חיוביות, תלוי בהקשר בו הן מוזכרות.
בספרות ההאוסה, גן העדן נתפס כמקום טוב שיש בו שלמות אינסופית ולכן הצבע הלבן מסמל אותו.
הגיהנום מתואר כמקום של רשע ושחיתות ולכן הצבע השחור מסמל אותו.
עולם הרוחות שוכן משני צידי המתרס (הטוב והרע) ולכן הצבע האדום מסמל אותו.
התכונות החברתיות והתרבותיות של מוסד המשפחה בקרב ההאוסה משקפים את המסגרת הכלכלית-ארגונית של הקבוצה.
המאפיין הראשון של מוסד הנישואים בקרב ההאוסה הוא שהנישואים מתקיימים בגיל מוקדם והם בגדר חובה.
במקרים בהם אנשים, בעיקר נשים מסרבים להתחתן, החברה מענישה אותם.
תקופות הפוריות של הנשים מוגבלות ראשית על יד הווסת וגיל המעבר ושנית על ידי תקופות ההריון וההנקה.
דחייה של הנישואים על ידי הנשים נתפסת כאיום על האיזון הארגוני והכלכלי של היחידה המקומית.
אלמנות או גרושות שעדיין פוריות מחויבות להתחתן שוב בהקדם האפשרי; אם לא יעשו כן, הן נחשבות לזונות.
גם גברים נאלצים להתחתן בעל כורחם, אם כי לא בגיל מוקדם כמו הנשים.
נישואים בגיל צעיר לא מהווים עבור הגברים יתרון מבחינת פוריות, אלא רק מבחינה חברתית.
נדירים המקרים בהן ישנם גברים בוגרים לא נשואים.
ההסכם על הנישואים מתקבל על ידי זקני השבט.
בדרך כלל ראש המחנה (compound head) לוקח על עצמו לטפל בענייני החתונה, ולא אביו של החתן.
רק במקרה בו ראש המתחם מתחתן בעצמו, הוא יכול לנהל בעצמו את ענייני החתונה.
הנישואים הם עניין ציבורי ולא פרטי, והגברים בשבט מצפים שהמשפחה והקהילה יתמכו בהם ויעזרו להם בכך.
הרכיב הבסיסי בהסכם הנישואים הוא מתן מוהר (bridewealth) ממשפחת החתן וקבלתו על ידי משפחת הכלה.
המוהר הוא סכום כסף משתנה אך תמיד יהיה בשווי של ההכנסות הכספיות של היחידות המשפחתיות המקומיות.
חוץ מתשלום המוהר, מצופה מהבעל לשלם את כל הוצאות הנישואים.
כללי הנישואים האסלאמיים מגבילים את הנשים ולא מאפשרים להן לבחור בעצמן עם מי להתחתן.
לאב יש את הזכות הבלעדית לבחור בעל עבור בנותיו שעדיין לא הגיעו לגיל ההתבגרות.
מסורת ההאוסה מרחיקה לכת ונותנת לאב סמכות מלאה על הנישואים הראשונים של בתו, לא משנה מה גילה.
נישואים הם ביטוי של רצון המשפחות, לא של בני הזוג המתחתן.
אחרי הנישואים הראשונים, בדרך כלל גברים נושאים אישה שנייה כשהם מגיעים לגיל העמידה.
זה מתאפשר מאחר שיש פער גילאים בין הגברים לנשים בעת הנישואים הראשונים, אשר יוצר עודף של נשים בשוק הנישואים.
התרבות המקומית תומכת באופן גלוי בחלוקה מחדש של הנשים הללו והיא רואה בפוליגמיה דבר חיובי.
ככל שמספרן של נשות ראש המתחם רב יותר, כך מעמדו נחשב גבוה יותר.
בהקשר לסוגיית הגירושים נראה שיש סתירה.
מחד, חברת ההאוסה מתבססת על הפונקציונליות הכלכלית חברתית של היחידה המשפחתית ורואה במוסד הנישואים אמצעי להתרבות ולהנצחת המבנה המשפחתי, מאידך קיים שיעור גבוה של גירושים בקב אנשי האוסה ולא ניתן להתייחס לתופעה זו כתופעה משנית.
הסחר החוצה-סהרה בשילוב עם הדת החדשה של האסלאם, השפיעו רבות על המערך היישובי ועל שיטות הבנייה המקומיות על אדמותיהם של אנשי האוסה.
ההתיישבות הכפרית התפתחה באופן היררכי במסגרת ההתיישבות המכונה המחנה (Gida) שהיא המשפחה המורחבת המחולקת ליחידות משפחתיות.
כל מחנה נמצא ליד מחנה נוסף הבנוי באופן דומה למשנהו.
היישובים הכפריים האלה נמצאים בתוך עיר המוקפת חומה המכונה גארי.
מבחינה היסטורית צורת ההתיישבות של העיר רוננדה (יישוב העבדים) השפיעה על מערך ההתיישבות של כפר הזאריה.
היישובים העירוניים (המכונים גארי) ייסדו למעשה את ממלכת האוסה.
הארכיטקטורה המסורתית של בתי האוסה התבססה על חומרים טבעים בלבד ולא על חומרים מעובדים.
אנשי האוסה העדיפו להשתמש בחומרים כמו צמחייה ואדמה שהיו זמינים להם בסביבתם.
עם זאת, האדמה באזורים בהם התיישבו לא הייתה מספיק פורייה, לכן הוסיפו חומרים מקשרים, גללים של פרות ותרמילי חרובים כדי לשפר את הגמישות והעיסתיות של הבוץ.
שבט האוסה נחשב גם לשבט חקלאי.
כל האוכלוסייה הבוגרת עוסקת בחקלאות, במיוחד בגידול דגנים אשר מהווה עבורם מצרך עיקרי.
באזורי התיישבותם של אנשי האוסה, צפיפות האוכלוסייה נמוכה יחסית (22.6 נפש לקמ"ר) ובזכות זאת לכל אחד יש גישה לחלקת אדמה טובה.
בהתאם למסורת של הקהילה, חוץ מחלקת האדמה שכל חבר קהילה מקבל, כל אחד מהם יכול לקבל אישור מראש המחנה המקומי שלו להשתמש בקרקע נוספת ממאגר הקרקעות המשותפות לכל ושעדיין לא חולקו.
חבר הקהילה משתמש בקרקעות האלה בראש ובראשונה בשביל לעבד אותן לעצמו ולא למכור אותה בשוק.
החברה האוסית לא רואה בעין יפה כאשר אחד מחבריה מוכר את עמלו משום שהפעילות החקלאית שלו משמשת גם את כל חברי היחידה המשפחתית המקומית.
בתוך קהילת הכפר יש שיתוף פעולה בין כל חבריה בעבודות החקלאיות הכוללות בין היתר הכנת קרקע, ניכוש עשבים וקציר.
המערכת המסורתית של שיתוף פעולה הזה נקראת גאייה (Gayya) והיא מהווה כ-21% מכוח העבודה המשמש את היחידות המשפחתיות.
רק שליש מהיחידות הללו משתמשות לעיתים בכוח עבודה שכיר שבסך הכל מהווה רק 15% מכלל כוח העבודה.
לאור המחסור במכונות, רוב הפעולות החקלאיות נעשות באופן ידני והקצב של מחזור חקלאי שלם תלוי ביכולות העבודה וההספק של האוכלוסייה הבוגרת ושל בעלי החיים העובדים במשק.
להבדיל מתוצרי החקלאות שלא ניתנים למכירה, אנשי האוסה מוכרים את בעלי החיים שהם מגדלים ולא צורכים אותם.
לחקלאות יש חשיבות עליונה לניהול התקין של היחידות המשפחתיות בשבט ולתקציב שלהן ואילו שאר המקצועות והעיסוקים, למרות פעילותם הענפה, הם בעלי חשיבות משנית בעיני אנשי השבט.
האוסה (בכתיב לטיני: Hausa; בכתיב ערבי: هَوْسَ) היא שפתם של למעלה מ-30 מיליון איש בצפון ניגריה ובאזורים סמוכים.
בין השפות שמדרום לסהרה, מספר הדוברים הילידים בהאוסה גדול יותר ממספר הדוברים בכל שפה אפריקאית מקורית אחרת.
הרישום והמחקר לשפה החל לפני כ-150 שנה.
טרם זמן זה אין כל עדות.
האזורים בצפון ניגריה ובדרום ניז'ר שבהם מדוברת האוסה הם קאנו, קאצינה, דאורה, זאריה, גוביר.
כולם נכללו בח'ליפות סוקוטו שהוקמה בראשית המאה ה-19 בעקבות מלחמה שכונתה "ג'יהאד" והונהגה על ידי שבטי פולאני (Fulani).
האוסה מדוברת גם במערב אפריקה, דרום ניגריה ומרכזה, בנין, בורקינה פאסו, קמרון, גאנה, טוגו ומערב סודאן.
כמו כן מצויות קהילות דוברות בערים גדולות במדינות נוספות ברחבי אפריקה.
האוסה משמשת בכל תפקודי שפת מדינה ולאום בניגריה: חינוך, מסמכי ממשלה, עיתונות, רדיו, טלוויזיה, ספרות.
היא אחת השפות האפריקאיות המוכרות ביותר למחקר, ספרות רבה נכתבת בה, וקיימת עליה ספרות מחקר עשירה.
היא נכתבת בכתב ערבי או לטיני.
החוקה הניגרית מכירה בהאוסה כשפה לאומית.
האוסה משמשת לינגואה פרנקה (שפת תקשורת בין-לאומית) בחלקים גדולים באפריקה, בדומה לסווהילית.
הבלשנות המשווה מקדישה מאמצים רבים לקישורה של כל שפה לקבוצות שפות.
מקובלות שלוש דרגות של קישורים: משפחה, פילום, משפחת-על.
משפחת שפות היא הקבוצה שאליה קרובה השפה ביותר, ומספר התכונות הדומות בינה לשאר חברות ה"משפחה" גדול וניכר לעין.
פילום הוא קבוצה של משפחות שפות.
קיבוץ מספר משפחות של שפות לפילום הוא תמיד בעייתי וכמעט שאין פילום שקיימת עליו הסכמה כללית.
משפחת-על היא "משפחת" פילומים, ומספר המתנגדים לרעיונות אלו גדול בדרך כלל ממספר התומכים בהם.
האוסה משויכת למשפחת השפות הצ'אדיות, וליתר דיוק לענף המערבי של המשפחה הצ'אדית.
לקבוצת שפות זאת משויכות כ־200 שפות.
משפחה זו משויכת לפילום האפרו-אסייאתי (Afroasiatic, Afrasian), או בשמו האחר, המוקדם יותר, החמי-שמי (Hamito-Semitic).
לפילום זה משויכות גם ה"משפחה" הברברית, המדוברת בצפון אפריקה ממערב למצרים, המשפחה הכושיתית המדוברת בסודאן ובסומלי, המשפחה האומוטית (סודאן, אריתריאה), המצרית העתיקה, שחדלה להיות מדוברת בערך עם ראשית הספירה הנוכחית, והמשפחה השמית, עמה נמנות העברית, הארמית והערבית.
הפילום האפרו-אסיאתי משויך לקבוצת שפות גדולה מרובו של חצי הכדור הצפוני, שמוצאן לפי המאמינים בתאוריה זאת משפת אם המכונה "נוסטראטית".
+פונמות בהאוסה סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי דו־שפתי אפיnm סותם(מפונם) ʔʲgʷkʷᵔʼɟcʼdtbɗɓ מחוכךʤʧʼ ʦʼ חוכך h ʃzs ɸ מקורב(צדי)wjl מקישɽ רוטטr* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
ᵔ ציון פונמות משולש (שתיהן בנפרד, וביחד)
הטונים מהווים תכונה פונטית חשובה בהאוסה.
קיימים הטונים עולה, יורד ועולה-יורד.
משמעות מילה יכולה להשתנות לפי הבדלי הטונים: ciki (קרי: צ'יקי) בטון עולה – קיבה, טון יורד – בתוך.
nan בטון עולה-יורד – כאן, בטון עולה – שם.
גזירת צורות, כלומר יצירת מילים ממילים קיימות, שונה בהאוסה מן המוכר בעברית ובשפות שמיות אחרות.
בהאוסה כ־14 צורות של גזירת צורת רבים.
השיטה הנפוצה ביותר מבוססת על הכפלת הברה או המילה כולה: bak'i=שחור.
במילה זאת עיקרו של השינוי דווקא בטונים, המשתנים בהברה האמצעית (אינם ניתנים להדגמה כאן).
גזירות אחרות: yara = ילדים.
שמות תואר: ci = לאכול.
יידוע (ה"א הידיעה): mota = מכונית.
המילה בעלת משמעות פעולה אינה משתנה כלל.
בכל הצורות של הגופים הפועלים ודרכי הפעולה נשמרת מלת הפועל באותה צורה:
na tafi = הלכתי (=אני+עבר-הליכה).
za ka tafi = תלך (=עתיד-אתה-הליכה).
za su tafi = ילכו (זכר ונקבה).
מספר צורות משפטי הפועל גדול, אולם המילים המביעות את הפעולה אינן משתנות כלל.
מה שמשתנה ומאפשר את ההבחנות בין הזמנים, האספקטים ושאר אבחנות הפועל אלו כינויי הגוף, והשינויים העיקריים נעשים בטונים וכן בתוספות מילים או הברות למלת כינוי הגוף.
מבנה המשפט הבסיסי הוא תמיד: נושא שהוא כינוי גוף כגון אני, הוא, אתם, ואחריו מלת הפעולה.
לדוגמה: ya cije = הוא נושך.
karen za ya cijeka = הכלב+עתיד+הוא+ינשוכ+ך.
מבחינת מבנה המשפט אין מלת הפעולה שונה משם עצם.
לדוגמה: nake da mota = יש לי מכונית (מילולית: אני+יש עם מכונית).
אוצר המילים של האוסה מכיל מילים שאולות רבות משפות שכנות, מאנגלית, ובמיוחד מאות רבות של מילים שמקורן בערבית.
כנאמר לעיל, משויכת האוסה לקבוצת ("משפחת") השפות הצ'אדיות, והקבוצה בכללה משויכת כמקובל ל"פילום" האפרו-אסיאתי, הכולל גם את השפות השמיות.
שיוכה של שפה ל"פילום" נעשה על סמך שיוכה הראשוני ל"משפחה".
אם נמצאו תכונות דומות רבות המשותפות לשתי משפחות, נכללות כל השפות של "משפחה" ב"פילום".
התכונות המשותפות חייבות להיות ממוצא משותף עתיק.
בסעיף זה נפרט את הטענות בעד ונגד קישורה של שפת האוסה לשפות שמיות.
תכונות האוסה המשותפות עם שמית
כינויי גוף ראשון ni-na כנגד כינוי מושאי בשמית -ני, כגון לקחני.
וכדומה, משלים מושאי בהאוסה: ya biyani = הוא שלמני.
כינוי גוף שני ka, ki, kun, כנגד כינויים מושאיים -כם, -כן, כגון ילדך, ילדכם.
וכן כינויים מושאיים בהאוסה: gonarka = חוותך.
גזירת שמות באמצעות הצורן התחילי -ma.
כגון kulle = לנעול, makulle = מפתח.
סימון נקבה ב-t, בראש המילה: nafari = ראשון.
סימון ב-t לנקבה בראש המילה קיים גם בשפות ברבריות, אך לא בשמיות.
הבחנת זכר ונקבה בשם ובפועל.
כינוי גוף שלישי זכר יחיד su, כבאכדית: שו, אך לא בעברית או ערבית.
החוקרים מציינים מספר דמיונות נוספים בין צ'אדיות לשמיות, שאינם בשפת האוסה.
אוצר המילים מגלה רק שתי מילים דומות לשמיות שאינן לקוחות מערבית: mutu = מות, mutum = איש.
המילה השנייה מצויה בצורות mutu, moto, mtu=איש גם בשפות בנטו אחדות.
בסווהילית (שפת בנטו) mauti = מות.
בחינת סעיפי הדמיון מעלה ראשית לכל ששלושת הסעיפים הראשונים דומים עד כדי שוויון לצורות ערביות.
האוכלוסיות שיצרו את שפת האוסה לצורתה כיום חיו בקרבה וגם תחת שלטון ערבי במשך כ־1,300 שנה.