tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוק היפני קיימת סצנת רוק מחתרתית תוססת, המוכרת בעולם בעיקר בזכות להקות נויז רוק כגון Boredoms ו-Melt-Banana, וכן להקות סטונר רוק כמו Boris, ואמני רוק אלטרנטיבי דוגמת Shonen Knife, Pizzicato Five ו-The Pillows, שזכו לחשיפה בינלאומית בשנת 1999 בעקבות שיריהן שנכללו בפסקול סדרת האנימה FLCL.
להקות אינדי רוק יפניות בולטות נוספות שפעלו בזירה הבין־לאומית הן Mono ו-Nisennenmondai.
בשנות ה־2000 גדל מספר להקות הרוק המורכבות מנשים בלבד.
שתיים מהלהקות הראשונות שזכו להצלחה היו Zone ו־Chatmonchy.
להקת Zone, שתוכננה בתחילה כלהקת איידול, הפכה ללהקת רוק בעקבות החלטתו של אחד המפיקים לאפשר לחברות הלהקה לנגן בכלי נגינה, וזכתה להצלחה רבה.
להקה נשית בולטת היא Scandal, שהוקמה בשנת 2006. אלבום הבכורה שלה, מכר כ-52,956 עותקים, כשגם בהמשך זכו אלבומיה להצלחה מסחרית.
ההצלחה הובילה לחשיפה בינלאומית ולסיבובי הופעות מחוץ ליפן.
פריחת להקות חדשות, הכרה נוספת מעבר לים
בסוף שנות ה־2000 החלו להקות רבות לבסס לעצמן קהל מעריצים נאמן עוד לפני שהגיעו לפריצה המרכזית שלהן בתעשיית המוזיקה.
להקת האינדי flumpool מכרה למעלה ממיליון עותקים של סינגל הבכורה הדיגיטלי שלה, "Hana ni nare".
במקביל, Sakanaction קיימה את הופעתה הגדולה הראשונה בניפון בודוקאן, לאחר הצלחה משמעותית עם הסינגלים "Aruku Around" ו־"Rookie".
הלהקה נחשבה לייחודית בזכות שילוב של מוזיקה אלקטרונית וסינת'־רוק.
להקות נוספות שהגיעו למעמד מיינסטרים בתקופה זו כללו את Gesu no Kiwami Otome, Sekai no Owari ו־Alexandros.
תופעה זו כונתה בתקשורת "פריחת הלהקות", והיא נחשבה לשינוי משמעותי במוזיקה היפנית.
מאחר שלהקות אלה נטו לסאונד רך וקליט יותר ופחות כבד, הן הצליחו למשוך גם קהל שמזוהה בדרך כלל עם מוזיקת פופ ואינו מאזין לרוק באופן קבוע.
להקות רוק ותיקות כמו L'Arc-en-Ciel ו־X Japan מכרו את כל הכרטיסים להופעות במדיסון סקוור גארדן בשנים 2012 ו־2014, בהתאמה, וכן באולמות גדולים נוספים ברחבי ארצות הברית.
נכון לשנת 2015, סיבוב ההופעות הבינלאומי המצליח ביותר של אמן יפני היה של הגיטריסט מיאבי, שנערך בשנת 2008, במסגרתו הופיע בכ־250 הופעות, בלמעלה משלושים מדינות ברחבי העולם.
בשנת 2016 הפכה One OK Rock ללהקה היפנית הראשונה שהופיעה בטאיפיי ארנה שבטאיוואן.
עלייתן של להקות המטאל הנשיות
בעשור זה התחוללה תופעה שכונתה "פריחת להקות המטאל הנשיות" (Girls Metal Band Boom), שבמהלכה הוקמו להקות הבי מטאל רבות המורכבות מנשים בלבד וזכו לחשיפה רבה בתקשורת.
להקת אלדיוס נחשבת לאחת מיוזמות התנועה.
אלבום הבכורה שלה, Deep Exceed, הגיע לראש מצעד האינדי של אוריקון, ולמקום ה־15 במצעד האלבומים הכללי.
להקת מטאל של בנות בולטת נוספת היא Cyntia, שנחשבת הראשונה מסוגה שחתמה בחברת תקליטים גדולה כשהצטרפה ל-Victor Entertainment בשנת 2013.
בשנת 2014 זכתה להקת בייבי מטאל להצלחה בינלאומית רחבה, בין היתר בעקבות הקליפ לשיר "Gimme Chocolate!!" שזכה להצלחה ברשת.
הלהקה הופיעה במופע הפתיחה בחמש מהופעותיה של ליידי גאגא במסגרת סיבוב ההופעות ArtRave: The Artpop Ball בשנת 2014. בשנת 2016 יצאה לסיבוב הופעות עולמי, במסגרתו הופיעה בארנה של וומבלי בלונדון והייתה ללהקה היפנית הראשונה שהופיעה במקום.
באותה שנה הגיע אלבומה Metal Resistance למקום ה־15 במצעד האלבומים הבריטי - הכניסה הגבוהה ביותר אי פעם של להקה יפנית למצעד זה.
להקת Band-Maid זכתה לתשומת לב עולמית בסביבות שנת 2015 בזכות התדמית ה"כנועה" שלה שעמדה בניגוד לסגנון המוזיקה האגרסיבית שלה.
רפובליקת מוזמביק (בפורטוגזית: República de Moçambique, ) היא מדינה בדרום-מזרח אפריקה הגובלת באסוואטיני ובדרום אפריקה מדרום-מערב, זימבבואה ממערב, זמביה ומלאווי מצפון-מערב, וטנזניה מצפון.
ממזרח, מול חופה שוכן האי מדגסקר.
היא חברה בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ובחבר העמים הבריטי.
מוזמביק יושבה לראשונה על ידי הסאן, שבט ציידים-לקטים דרום אפריקני.
במאות הראשונות לספירת הנוצרים (המאה הראשונה עד הרביעית) החלה הגירה הדרגתית של שבטי בנטו שבאו מצפון ועברו את נהר הזמבזי אל שפלת החוף במוזמביק.
שבטי הבנטו עשו שימוש בברזל והיה להם ידע בחקלאות.
בשנת 1498 הגיעו מתיישבים פורטוגזים לאזור בו הוקמה לימים מוזמביק.
באותה עת התקימו כבר מושבות סחר ערביות לאורך החוף מזה מאות שנים.
מוזמביק הפכה למושבה פורטוגזית והשלטון הפורטוגלי נמשך 500 שנים כמעט.
תחילה הקימו הפורטוגלים בחופי מוזמביק נמלי מסחר בדרך ששימשו את אוניותיהם בקוים למזרח הרחוק ולהודו, ועם הזמן החלו סוחרים והרפתקנים להתקדם מזרחה לפנים היבשת בחיפוש אחר זהב ואוצרות טבע, ומאוחר יותר גם עבדים.
עם זאת, עניינו של הממשל הפורטוגזי בממשל היה מוגבל למתן זכויות אוטונומיות למתיישבים מקורבים.
לא התקיימה התיישבות ממשלתית מאורגנת כמו שהייתה בברזיל ובמזרח הרחוק.
הפורטוגזים העניקו לקולוניה את השם בעקבות האי מוזמביק, שנקרא על שם מוסא בן ביק או מוסא אל מליק, סוחר ערבי אשר היה, ככל הנראה, שליט האזור בעבר.
בין היתר קרויה על שמו כיום אוניברסיטת מוסא בן ביק במחוז נמפולה.
המדיניות הפורטוגזית הייתה מדיניות של ניצול המדינה, כאשר עיקר המשאבים הופנו לרווחת ולמסחר המתיישבים הלבנים והממשל הפורטוגלי עצמו, ומעט מאוד, אם בכלל לתשתית הפיזית, הפוליטית, הכלכלית והחינוכית של התושבים הילידים.
מדיניות זו, שהוגשמה על ידי חברות פרטיות במימון בריטי, נמשכה עד המאה ה-20. מדיניות זו התבטאה בעיקר בניצול התושבים ככוח עבודה זול (ולרוב בחינם, כלומר כעבדים) במכרות ובמטעים, במוזמביק כמו גם במדינות השכנות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ביקשה גרמניה לרכוש לפחות את צפון מוזמביק, בצמוד לשטח מושבותיה באפריקה שאבדו במלחמה, אולם פורטוגל סירבה לכך.
דרום אפריקה ביקשה להכניס את מוזמביק לתוך איחוד מדינות דרום אפריקה, וגם לכך התנגדו בפורטוגל.
בשנת 1935 פורסם שאיטליה מבקשת לרכוש את מוזמביק.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה, כשמרבית המדינות הקולוניאליסטיות החלו להעביר את השלטון במושבותיהם לילידים, נאחזה פורטוגל במושבותיה.
השלטונות הפורטוגזים אפשרו לילידים שידעו קרוא וכתוב, והסכימו לאמץ את ההליכות האירופיות, להתאזרח כאזרחי פורטוגל לכל דבר, במסגרת מדיניות של עידוד טמיעה.
מדיניות זאת, שגרמה לכך שהאינטליגנציה תמכה בפורטוגל, הובאה כסיבה לכך שהילידים לא התמרדו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל מאבק מזוין לעצמאות במוזמביק, שזכתה לרוח גבית מהגל המוצלח של תנועות עצמאות ברחבי יבשת אפריקה.
בעקבות המאבק, הקהילה הבינלאומית וכוחות המלחמה הקרה עודדו את פורטוגל לעזוב את שטחה באפריקה.
ב-25 ביוני 1962 מספר קבוצות פוליטיות אשר התנגדו לשלטון הפורטוגזי הקימו את תנועת פרלימו, החזית לשחרור מוזמביק בהנהגתו של אדוארדו מונדלאנה (שנרצח בשנת 1969) וממשיכיו - סמורה מאשל, מרסלינו דוש סנטוש, ז'ואקין שיסאנו ואחרים.
ב-25 בספטמבר 1964 תקפו חיילי פרלימו, בסיוע לוגיסטי מאוכלוסיית הסביבה, במחוז קאבו דאגלו.
הפשיטה על המחוז סימנה את תחילת המאבק המזוין נגד הממשלה הקולוניאלית הפורטוגזית.
מהפכת הציפורנים בפורטוגל בשנת 1974 הביאה לקריסת הקולוניאליזם הפורטוגזי.
באותה עת ישבו במוזמביק כרבע מיליון תושבים פורטוגזים, חלקם נמלטו ממנה עם קבלת עצמאותה ב-25 ביוני 1975 ורק כ-20,000 בחרו להישאר.
תחת הוראה אשר כונתה 24/20 שהוציאה הממשלה החדשה, ניתנו לפורטוגלים אשר בחרו לעזוב את המדינה 24 שעות לבצע זאת, והותר להם לשאת עימם רק 20 ק"ג של מטען ורכושם הנותר הוחרם על ידי המדינה.
עזיבת הפורטוגלים תרמה להתמוטטות הכלכלה.
במוזמביק הוקם משטר מרקסיסטי תחת השפעה סובייטית.
מוזמביק שימשה באותה תקופה ארץ מקלט לארגונים שנאבקו לעצמאות ברודזיה, דרום אפריקה ונמיביה, בעוד הממשלות הלבנות של מדינות אלה מימנו וסייעו לארגונים מורדים בתוך מוזמביק (העיקרית שבהם הייתה מחתרת ההתנגדות הלאומית במוזמביק).
כתוצאה מכך מוזמביק הפכה למדינה שסועה במלחמות פנימיות הסובלת מחוסר יציבות שלטוני וכלכלי.
העשור הראשון לעצמאות המדינה לווה במלחמת אזרחים עקובה מדם, בה, על פי ההערכות איבדו את חייהם כמיליון תושבים, ו-1.7 מיליון תושבים איבדו את בתיהם והפכו לפליטים במדינות שכנות.
ב-1983 נטשה מפלגת השלטון "חזית השחרור של מוזמביק", בראשות המנהיג סמורה מאשל (שנהרג לאחר שלוש שנים בהתרסקות מטוס מסתורית) את דרכה המרקסיסטית.
יורשו של מאשל, ז'ואקין שיסאנו החל בשיחות שלום עם המורדים, וב-1990 הגיעו להסכמה על חוקה חדשה, דמוקרטית-ליברלית.
ב-1992 הושג הסכם שלום בתיווך האו"ם בין ממשלת מוזמביק למורדים מבית.
עד 1995 שבו הפליטים מהמדינות השכנות לבתיהם במוזמביק, וגם התושבים שנאלצו לגלות מבתיהם לאזורים אחרים שבו למקומם הטבעי.
ב-2013, לאחר יותר מעשרים שנות שלום, התחדשה ההתקוממות של המורדים, חברי מפלגה רנמו והיא נמשכת עד 2021 בעיקר באזורים המרכזיים והצפוניים של המדינה.
מפלגת האופוזיציה רנמו היוותה מנגנון ביקורת משמעותי על צורת השלטון של "חזית השחרור של מוזמביק" (פרלימו), והיא שמה לעצמה למטרה לקבל מקום גדול יותר בקבלת החלטות מדיניות.
ב-5 בספטמבר 2014 חתמו הנשיא לשעבר ארמנדו גובואזה ומנהיגו של רנמו אפונסו דלאקמה על הסכם הפסקת הלחימה אשר איפשר לשני הצדדים להתרכז בבחירות לשלטון שהתקיימו באוקטובר 2014. עם זאת, בעקבות הבחירות התעורר משבר פוליטי חדש.
רנמו לא הכירה בתוקפן של תוצאות הבחירות מאחר שטענה כי זכתה ברוב קולות בחלק מהמחוזות.
הצדדים הגיעו להפסקת אש ב-1 באוגוסט 2019. מיעוט מקרב המורדים התנגד להסכם ולא הניח את נשקו.
באוקטובר 2021, נהרג ראש הפלג מקרב מיעוט זה.
בדצמבר 2021 הודיע האו"ם כי שרידי הפלג האחרונים הניחו את נשקם.
בנובמבר 2016 התרחשה התפוצצות מכלית הדלק בקפירידזאנג' בה נהרגו מעל ל-80 אזרחים ורבים נפצעו.
מאז 2017, המדינה התמודדה עם התקוממות מתמשכת מצד קבוצות איסלאמיסטיות בצפונה.
באוקטובר 2024 החל חוסר שקט חמור ברחבי המדינה.
מהומות פרצו בעקבות טענות לבחירות לא כשרות ולא תקינות שנערכו במדינה, שהתוצאות הרשמיות שבה קבעו ניצחון למפלגת השלטון - ששלטה במדינה מאז קבלת העצמאות.
הם נמשכו לאחר שבית המשפט העליון במדינה אשרר את תוצאות הבחירות.
מוזמביק היא רפובליקה רב-מפלגתית, על פי החוקה הדמוקרטית מ-1990 ובראשה עומד הנשיא הנבחר.
הנשיא הראשון היה ז'ואקין שיסאנו, שכיהן בתפקידו מאז 1986, ונחל הצלחה רבה בהבאה לסיום מלחמת האזרחים במדינה והשבת הפליטים לבתיהם, ועל כן ניצח בשתי מערכות הבחירות הראשונות שהיו במדינה מאז השבת הדמוקרטיה.
בבחירות הראשונות לנשיאות (עד אז היה נשיא מתוקף החלטת מפלגת השלטון ששלטה בכוח) בשנת 1994 נבחרה גם אספה לאומית (פרלמנט) שבה שולטת מפלגת השלטון מאז עצמאות המדינה ב-1975, מפלגתו של שיסאנו "חזית השחרור המוזמביקית".
בבחירות שנערכו בשנת 1999, ניצח שיסאנו בראשות המפלגה בפער של 4% מיריבו ממפלגת "ההתאגדות הלאומית המוזמביקית".
הבחירות התקיימו עם אחוז גבוה מאוד של מצביעים, כ-85%.
טענותיה של האופוזיציה לגבי אי הגינות הבחירות הובילו לעתירה לבית המשפט העליון, אשר דחה אותה בקביעה כי הבחירות היו דמוקרטיות והוגנות, ובכך הצטרף לדעתם של משקיפים וגורמים זרים במדינה.
אולם הטענות הרבות בנוגע למערכות הבחירות והאשמות שונות בנוגע לשחיתות שלטונו הביאו את שיסאנו שלא להתמודד על התפקיד בבחירות שנערכו בדצמבר 2004, ובמקומו התמודד מטעם מפלגת השלטון (Frelimo) ארמנדו גבוזה אשר ניצח בהן ברוב של 63%, וכיהן עד 2015 כנשיא.
ב-17 בפברואר 2004 נבחרה שרת האוצר לואיזה דיאוגו לראשות הממשלה והפכה בכך לאישה הראשונה בתולדות המדינה בתפקיד זה.
כמו כן, במדינה פועלת הפרדת רשויות.
קיימת רשות מבצעת, ממשלה בהנהגת ראש ממשלה; רשות מחוקקת בדמות ה"אספה הלאומית" המורכבת מבית אחד של 250 נציגים (שבו יש למפלגת פרלימו רוב של 160 מושבים); ורשות שופטת (בית משפט עליון) אשר שופטיו נבחרים על ידי הנשיא והאספה הלאומית.
מוזמביק מחולקת לעשר פרובינציות, ובנוסף עיר הבירה נחשבת פרובינציה בפני עצמה.
מוזמביק, שהייתה בשנותיה הראשונות בעלת ברית של ברית המועצות והגוש הסובייטי סבלה ממערכת יחסים בעייתית מאוד עם שכנותיה, במיוחד עם רודזיה (כיום זימבבואה) ודרום אפריקה תחת שלטון האפרטהייד.
ממשלת מוזמביק נאבקה בדרום אפריקה ורודזיה, ולכן הן פעלו במשך השנים לחתור תחת הממשל במדינה ולממן את קבוצות המורדים שנלחמו נגד הממשלה במלחמת האזרחים שליוותה את שנותיה הראשונות.
נפילת הגוש הסובייטי והמשטרים ברודזיה ובדרום אפריקה, יצר מצב אשר איפשר את פריחת הדמוקרטיה במדינה ושיפור היחסים עם השכנות.
הסיוע הרב שקיבלה מברית המועצות הוחלף בסוף שנות ה-80 בסיוע מערבי, בעיקר מארצות הברית.
היחסים הכלכליים כיום מתקיימים בעיקר עם המערב, במיוחד פורטוגל שמשקיעים רבים בה רואים במוזמביק הזדמנות כמדינה מתפתחת.
בשנות ה-90 הצטרפה המדינה לארגונים שונים, ביניהם הגוש האפריקני אשר הורכב מממשלות רוב שחור ביבשת, וגם לארגון מדינות האסלאם, כדי לרצות את האוכלוסייה המוסלמית הגדולה במדינה.
בסוף שנות 1992 הייתה מוזמביק אחת המדינות העניות בעולם.
בעשור שחלף מאז היא ידעה שינויים רבים.
משנת 1994 ידעה המדינה התפתחות כלכלית בעקבות צעדים ממשלתיים:
רפורמות נרחבות בכל תחומי הכלכלה: המיסים, הפחתת ההתערבות הממשלתית (בוצעה הפרטה של כ-1200 מפעלים שהיו ברשות המדינה) וליברליזציה עם עדיפות לענפים מתפתחים ובעלי פוטנציאל כגון תקשורת, חשמל ותשתיות, ותוך בחירת משקיעים זרים אסטרטגיים לעזרה בביצוע מדיניות זו.
חיזוק הזרוע השיפוטית כאמצעי ללוחמה בשחיתות.
שיפור השירות הציבורי לייעול הכלכלה.
סיום המלחמה, הדמוקרטיזציה ב-1994 וקליטת פליטי המלחמה בשנות ה-90, תרמו להתפתחות וצמיחה של כלכלת מוזמביק.
הצמיחה מאז נעה בין 5-10%.
לכך גם תרמה העובדה שבעקבות הרפורמות, הדמוקרטיה ובניית האמון בקרב מדינות המערב מוזמביק היא מהמדינות שנהנו עד כה משמיטת חובות מן המערב, כאשר חוב מקורי של כ-6 מיליארד דולר נשמט כמעט לגמרי, בעיקר מצדה של ארצות הברית.
משקיעים רבים עדיין רואים פוטנציאל לצמיחה רבה במדינה, בגלל הפוטנציאל החקלאי הקיים במדינה - בעוד החקלאות מהווה חלק גדול מכלכלת המדינה, רק כ-15% מאדמות המדינה עובדו עד היום.
שנת הבצורת שפקדה את המדינה בשנת 2000 הביאה לעיכוב קל בצמיחה, אך הודות למדיניות כלכלית נכונה הכלכלה שבה למסלולה התקין לאחר שנה.
שיפור הגרעון המסחרי והצטרפות להסכם אזור סחר חופשי אפריקאי נותנים דחיפה רצינית לכלכלה במוזמביק והיא נחשבת כיום לשוק מתעורר, אולם הישגים אלו עדיין תלויים בהתפתחויות פוליטיות שלעיתים רבות באפריקה הן פתאומיות ובלתי צפויות.
עיתונות ועיתונים במדינה לא מופצים בהיקף גדול בעיקר בגלל שיעור אנאלפביתיות גדול ובשל עלות הנייר.
במדינה פועלות מספר תחנות רדיו וטלוויזיה, בעיקר ממשלתיות.
בתחילת שנות ה-80 היו ניסיונות להקים תעשיית הקולנוע ובעיקר הפקת סרטי תעודה שהיו מוקרנות לתושבי הכפרים ומעדכנים אותם על מצב המדינה.
לאחר קריסת הממשל הפרו-קומוניסטי ותחילת מלחמת האזרחים תמיכה ממשלתית בהכנת סרטים אלו הופסקה.
המדינה שוכנת בדרום מזרח יבשת אפריקה.
המדינה שוכנת בשפלת החוף, כאשר כמחצית משטחה נמצאת בגובה של עד 230 מ' מעל לפני הים.
המחצית השנייה, המערבית היא שרשרת הרים (איניינגה) אשר מהווה את גבולה במדינות השכנות מהמערב, זימבבואה, זמביה ומלאווי.
המדינה מחולקת לצפון ודרום על ידי נהר הזמבזי.
אזור החוף הוא מגוון כאשר חלקו מכוסה בביצות מסביב לערים הגדולות, וחלקו מהווה אזור חוף נעים ונוח לתיירות (חולי), עם תעשיית דיג משגשגת.
האקלים במדינה מתחלק בין קיץ גשום וחם, לבין חורף יבש וקר.
אוכלוסיית מוזמביק מונה כ-32 מיליון בני אדם.
שיעור הפריון עומד על 4.6 ילדים לאישה.
במשטר הקולוניאלי לא ניתנה הזדמנות חינוכית לילידים, אך עקב השפעת הממשל הדמוקרטי בחינוך, עלה אחוז יודעי הקרוא וכתוב והיום הוא עומד על 63.42%.
במוזמביק מספר קבוצות אתניות עיקריות.
כ-45% מהאוכלוסייה חיים במחוזות הצפוניים זמבזיה ונמפולה, ושבט המאקוואה מהווה רוב באזור זה.
בעמק הזמזבי נמצאים שבטי הסנה והנדאו, ובדרום המדינה שבטי הצונגה ושנגאן.
למרות השפעות מושבות הסחר המוסלמיות והמיסיונים האירופאיים, רוב האוכלוסייה נשארה אנימיסטית ופגנית.
כ-20-30% מהאוכלוסייה הם נוצרים, בעיקר פרוטסטנטים, וכ-15-20% הם מוסלמים.
בתחילת המאה ה-20 היגרו מספר משפחות יהודיות ספרדיות מפורטוגל ללורנסו מרקש, בירת מוזמביק.
בשנת 1911 שיבח מושלה הפורטוגזי של מוזמביק את המתיישבים היהודים כמי שתרמו תרומה משמעותית לכלכלתה.
בשנת 1921, לאחר הגעת יהודים נוספים מפולין וליטא, נוסדה קהילה יהודית בלורנסו מרקש ונבנתה בה בית־כנסת.
אחרי מלחמת העולם השנייה עברו רוב הפליטים לארצות הברית, דרום־אמריקה וארץ ישראל.
בשנת 1951 חיו במוזמביק כמה עשרות משפחות יהודיות, שרבים מהם נשאו בנישואי תערובת.
הפליטים מגרמניה לא קיבלו אזרחות במושבה.
הילדים היהודים נשלחו לדרום אפריקה ללמוד ולהשתקע בה.
מוזס וילהלם שפירא (1830 – 9 במרץ 1884) היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-19. שפירא, יהודי שהמיר את דתו לנצרות, התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, בצרפת ובגרמניה.
בשערורייה הראשונה שהסתבך בה, ב-1873, התברר כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים שמכר למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני התקופה.
עשור לאחר מכן, לאחר ששיקם את המוניטין שלו כסוחר עתיקות מומחה, הסתבך בשנית כשניסה ב-1883 להציע למכירה למוזיאונים אחדים באירופה אוסף מגילות שנתגלו, לכאורה, במערות באזור ים המלח.
משה שפירא נולד כיהודי בקמניץ פודולסק שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה אדוקה, מתלמידי הגאון מווילנה.
בבגרותו החל נודד ברחבי אירופה, התנצר, ושינה את שמו למוזס וילהלם שפירא.
ב-1856 הגיע לירושלים בעקבות אביו נתנאל יצחק שפירא אשר היגר לארץ שנים קודם לכן, שם נחשף להשפעתו של המיסיון האנגליקני של "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" שפעל בעיר.
הוא הצטרף לכנסיית המשיח שברובע הנוצרי, ולמד ועבד בבית המלאכה של המיסיון תחת הדרכתו של קונרד שיק, לימים האדריכל הנודע ובונה ירושלים, הוא יצא לדרך בכוונתו להגיע לארץ יחד עם סבו אשר נפטר בדרך.
ב-23 באפריל 1861 נשא שפירא לאישה, בכנסיית המשיח, את רוזטה יקל, אחות גרמניה ממסדר הדיאקוניסות, אותה הכיר כשסעדה אותו במחלתו עת אושפז בבית החולים הפרוטסטנטי.
ב-1865 נולדה בתם הבכורה אוגוסטה-לואיזה-וילהלמינה, וכעבור 4 שנים, ב-1869, נולדה הבת הצעירה מריה-רוזטה (לימים הסופרת מרים הרי).
המשפחה התגוררה בבית בתוך מתחם כנסיית המשיח.
ירושלים של אותה תקופה מלאה אנשי דת, צליינים נוצרים, חוקרי מקרא למיניהם, דיפלומטים ממעצמות העולם, וכולם שלחו ידיהם בארכאולוגיה ובאיסוף עתיקות ומזכרות שהביקוש להם באירופה היה רב.
שפירא נתוודע לעולם זה, גילה חוש עסקי ממולח, שאפתנות ושליטה בשפות רבות, והחליט לבנות את עתידו כסוחר.
בהיותו מומר, נידתה אותו הקהילה היהודית בעיר וכינתה אותו "המשומד" ו"עבד המיסיון".
בשנת 1869 פתח שפירא חנות ברחוב הנוצרים, רחוב המסחר הראשי של הרובע הנוצרי בעיר העתיקה.
בחנותו מכר מזכרות תיירים ועתיקות שרכש מאיכרים ערבים, כשלצידו עוזרו-שותפו סלים אל-ח'ורי, דרגומן ומדריך תיירים ערבי-נוצרי שכבר רכש לעצמו שם של נוכל ערמומי.
בעזרתו של אל-ח'ורי השכיל שפירא ליהנות מפירות גל הצליינות ששטף את העיר ולעשות חיל בעסקיו.
שפירא, ששנים אחדות קודם לכן הגיע לעיר בחוסר כל, היה לסוחר אמיד ששמו הלך לפניו כמומחה לעתיקות.
הוא שכר את "טירת אגא רשיד" בעיר החדשה, וילה מפוארת עם גן רחב ידיים (לימים בית טיכו), ועבר לגור בו עם אשתו רוזטה ושתי בנותיו, אוגוסטה ומריה.
הוא בנה לעצמו מערך קשרים בינלאומי שכלל מוזיאונים, אוניברסיטאות ומוסדות מחקר במדינות אירופה, אנשי דת ותאולוגים נוצריים ששהו או ביקרו בירושלים, שייח'ים בדואים ברחבי מדבריות המזרח התיכון, קהילות יהודיות נידחות, אספנים שונים, ארכאולוגים מקצועיים וחובבים, ובין אלה רכש, מכר, תיווך, ייעץ והתייעץ.
השלט בחזית חנותו ברחוב הנוצרים ציין שהוא "סוכן מורשה של המוזיאון הבריטי".
בשנת 1868 התגלה בדיבון שבמואב, בעבר הירדן, לוח אבן בזלת שחורה עם כתובת, שנודע עד מהרה בשם "מצבת מישע" ועורר עניין אדיר בעולם הארכאולוגיה.
גם שפירא גילה עניין רב בתגלית, ואף שלא היה שותף לגילויה, היה עד לחילוצה ושחזורה בידי הארכאולוג והדיפלומט הצרפתי שארל קלרמון-גנו, יחד עם עוזרו סלים.
בחושיו העסקיים הבחין בפוטנציאל המסחרי הטמון בעתיקות מואביות, קשר קשרים עם שייחים בדואים בעבר הירדן, ותוך זמן קצר הופיעו בחנותו מאות חרסים נושאי כתובות מואביות.
ב-1872 הצליח למכור 1,700 חרסים מואביים למוזיאון הישן בברלין תמורת סכום נאה, וחרסים נוספים לאספנים פרטיים.
שמחתו של שפירא לא האריכה ימים.
הארכאולוג קלרמון-גנו, שמלכתחילה פקפק בשפירא ובאל-ח'ורי, ראה בחנותו של שפירא קבוצת חרסים זהה לחלוטין לזו שנמכרה למוזיאון בברלין והצליח להוכיח כי החרסים המואביים של שפירא מזויפים.
לטענתו של קלרמון-גנו, הוא הגיע בחקירתו אל בתי מלאכה של קדרים מקומיים, שהעידו בפניו על ייצור החרסים.
ב-1876 פרסמו בלשני השפות השמיות אלברט סוצין ואמיל קאוטש את תוצאות המחקר שערכו בכתובות שעל "חרסי מואב" וקבעו שהן מעשה זיוף.
שפירא הנבוך גלגל את כל האחריות לזיוף לפתחו של סלים אל-ח'ורי וטען שהיה קורבן תמים, אך המוניטין שלו כסוחר הגון נפגמו.
שפירא התאושש מהחשיפה המביכה והמשיך בעסקיו.
פתיחת תעלת סואץ הגבירה את זרם הצליינים לירושלים, וחנותו של שפירא פרחה.
הוא התמקד עתה ברכישה ומכירה של כתבי יד עתיקים.
חלק ניכר מזמנו הקדיש למסעות לקהילות המזרח לרכישת גווילי קלף, ולארצות אירופה, למכירתם.
בין היתר רכש את כתב היד של פירוש הרמב"ם למשנה, ומכר אותו בברלין.
במסעותיו הגיע גם אל קהילות יהודיות בתימן וקיבל מהם ספרי תורה ישנים שיועדו לגניזה בארץ הקודש, ובהם סחר מאוחר יותר.
תימנים שהגיעו לארץ ישראל, טענו בעדויותיהם ששפירא הציג עצמו אצלם כרב, והשתתף בתפילותיהם.
לפי אחת הטענות, כשנתקל בסירוב למסור או למכור כתבי יד, לא היסס לשחד את אנשי השלטונות העותמאניים כדי שיוציאו בכוח את כתבי היד מידי בני הקהילה.
בשנת 1870 שפירא פרסם כי יש בידיו מגילה המכילה טקסט של ספר ירמיהו.
העדות הישירה היחידה הידועה כיום היא עדותו של חוקר המקרא אנטון שולץ שביקר בחנותו של שפירא בירושלים על מנת להתרשם ואולי אף לקנות את המגילה, וכתב את רשמיו בספרו על היחס בין נוסח המסורה ונוסח השבעים של ספר ירמיהו.
לדבריו, שפירא טען שהמגילה התגלתה בסיני ושלדעתו היא נכתבה במאה הראשונה לספירה.
שולץ כתב שהיא נכתבה בכתיב חסר לגמרי, וכאשר הוא פענח כמה שורות מהמגילה הוא ראה שהן מקבילות לנוסח המשתקף בתרגום השבעים.
שולץ חזר לשם כעבור כמה ימים אלא שהמגילה כבר נמכרה לידי אספן פרטי מאנגליה.
מדבריו לא ברור האם כתב היד הכיל נוסח שלם של ספר ירמיה או רק חלקים ממנה.
אלברט סוצין ערער על מהימנותה של המגילה, בעיקר על סמך העובדה שבאותו הזמן לא היו ידועים שום כתבי יד מקראיים קדומים מאד, ולדעתו לא סביר שמגילה כזו תשרוד זמן רב כל כך.
ככל הנראה סוצין לא ראה את המגילה כלל, ולא ידע עליה דבר מלבד עדותו של שולץ.
החוקר אדולף קוך ביקר בירושלים בקיץ 1975 ומסר נתונים נוספים על המגילה, אשר לטענתו שמע משפירא.
לדבריו, המגילה נכתבה בכתב עברי על קלף לבן, הכילה רק שלושה עמודות שבהם פרקים יז-יח מספר ירמיהו, ושהיא נמכרה ל"Colonel Campbell" אשר היה באותו הזמן בבירות.
הוא אף טען שמקור המגילה אינו בסיני אלא בצנעא (ושולץ התבלבל בין sinai לsana'a), ושלא היו בידי שפירא שום מגילות מסיני כלל.
באופן כללי העניין במגילות אלה היה מועט, מכיוון שהמגילה נמכרה תוך זמן קצר לאוסף פרטי.
פרשת הזיוף של חרסי מואב, ומאוחר יותר פרשת מגילות שפירא גרמו לכך שהעניין במגילת ירמיהו דעך ונעלם, וכיום לא ידוע מה עלה בגורלה.
העניין המחודש במגילות שפירא בשנים האחרונות עורר עניין גם במגילת ירמיהו, ומספר חוקרים חזרו לחקור אודות המגילה.
ב-1883 טען שפירא כי בידיו 15 מגילות קלף קדומות שרכש מבדואים שמצאום במערה בנחל ארנון בעברו המזרחי של ים המלח, ולטענתו תוארכו למאה השביעית לפנה"ס.
המגילות היו בידיו של שפירא מאז 1878, והוא ניסה כבר אז לעניין בהן את המלומד הגרמני קונסטנטין שלוטמן מאוניברסיטת האלה, אך שלוטמן, שהיה אחד המומחים הגרמנים שניכוו והובכו בפרשת חרסי מואב, דחה בבוז את פנייתו וטען שמדובר בזיוף.
את הפקפוקים שעלו באשר לאותנטיות של המגילות אמנם דחה שפירא בטענה כי רכש אותן בפרוטות, ולא יעלה על הדעת כי ישקיע אדם מאמץ כה רב בזיוף כזה תמורת רווח כה זעום, אולם הוא המתין חמש שנים נוספות טרם החליט לנסות לצאת איתן שוב להערכת מומחים.
שפירא הגיע עם המגילות לגרמניה ביוני 1883 וניסה מחדש לעניין את הגרמנים בקנייתן.
עסקת מיליון השטרלינג קרסה, שפירא הוקע כזייפן ונוכל, והסערה הרעישה את עולם הארכאולוגיה וחקר התנ"ך בעולם.
עיתוני לונדון הפיצו בהרחבה את הגילויים החדשים, מלווים בלגלוג על שפירא ועל המוזיאון הבריטי שנפל בפח, וקריקטורות שלא נעדרה מהן נימה אנטישמית.
עלתה גם הסברה כי הגרמנים עיכבו במתכוון את פרסום מסקנותיהם, כדי לצחוק לאידם של הבריטים במפלתם.
שפירא עזב את לונדון בבושת פנים, כשהוא ממורמר ומושפל.
במכתב לכריסטיאן דוד גינצבורג, כתב: "אינני חושב שאצליח לשרוד את הבושה הזאת.
עדיין אינני משוכנע שמדובר בזיוף, אלא אם כן מסייה גנו עשה זאת".
במהלך החודשים הבאים נדד ללא מטרה ידועה בערי אירופה, כשעל פי המשוער הוא הולך ומאבד את צלילות דעתו.
עם זאת, מסמכים מהמוזיאון הבריטי מעידים כי במהלך חודשים אלה עדיין רכש המוזיאון משפירא מספר פריטי עתיקות.
ב-9 במרץ 1884, במלון קטן ברוטרדם, הסתגר שפירא בחדרו ושם קץ לחייו ביריית אקדח.
אשתו של שפירא ושתי בנותיו, מריה ואוגוסטה, שנותרו בירושלים, לא שמעו דבר ממנו משך חודשים והתבשרו על מותו באיחור.
בהיעדר אמצעים לכלכל את עצמן, ובהצטברות חובותיו של שפירא הנעדר, נטשו את הבית הגדול בירושלים ועקרו לגרמניה.
לפני עזיבת העיר עוד הספיקה רוזטה שפירא למכור את אוסף העתיקות שהשאיר שפירא בירושלים, וכלל בעיקר מטבעות עתיקים וכתבי יד, לאיל ההון היהודי-אמריקני אדולף סוטרו (לימים ראש עיריית סן פרנסיסקו), ששהה באותה עת בביקור בירושלים.
הבת מריה השתקעה לבסוף בצרפת, שם הייתה לסופרת ידועה: מרים הרי, כלת פרס פמינה היוקרתי.
בשנת 1914 פרסמה את ספרה "בת ירושלים הקטנה", שבו סיפרה את סיפור ילדותה בירושלים בצל שערוריית זיוף העתיקות.
הבית בו התגוררו בירושלים הפך, לימים, לביתו ומרפאתו של רופא העיניים המפורסם ד"ר אברהם טיכו ובו התגורר עם אשתו הציירת אנה טיכו.
כיום זהו מוזיאון בית טיכו, המסונף למוזיאון ישראל.
בשנת 1972 פרסם קארול סידון את המחזה "שפירא" המבוסס על סיפור חייו.
המחזה עלה בשנת 2024 בתיאטרון מלנקי בכיכובם של דודו ניב והלנה ירלובה.
מוּזֶלְמָן ("מוסלמן") היה כינוי נפוץ בקרב אסירי מחנות הריכוז בשואה לתיאור מצבו של אסיר הנמצא על־סף מוות מחמת רעב ותשישות גופנית ונפשית.
אדם שהגיע להיות מוזלמן כבר לא היה כשיר לעבודה, ולכן בסלקציה היה נשלח להשמדה.
המוזלמן היה מעין מת־חי שכבר איבד כל תקווה לחיות.
על גופו לא היה כמעט שומן, אלא רק עור, ומוחו לא היטיב לתפקד.
על כן לרוב למוזלמנים היה מבט חולמני, והם לא היטיבו לתקשר עם סביבתם.
תנועותיו של המוזלמן היו איטיות, פניו נפולות, הוא לא שלט על הפרשותיו, ונראה כשלד.
המוזלמנים אף התקשו לעמוד, ובעת מסדרים חבריהם היו צריכים להשעינם על הקיר, ועדיין התקשו לעמוד מבלי להתנדנד מצד לצד.
הפירוש המילולי של המילה "מוזלמן" בגרמנית הוא "מוסלמי", כינוי שמקורו כנראה בהתמוטטות המוזלמנים התשושים וחיפושם אחר מזון בהשתטחות על הקרקע, כשם שמוסלמי משתטח בעת התפילה.
אחרים הציעו כי הכינוי נובע מאימוץ השקפה פטאליסטית שנקשרה עם האסלאם.
אסירים רבים במחנות הריכוז הפכו ל"מוזלמנים" זמן קצר לאחר הגיעם למחנה.
רבים הגיעו למצב זה היות שלא עמדו בתנאים ששררו במחנה הריכוז והוכנעו על ידי העבודה הקשה, הרעב, העונשים הגופניים והמאמץ הפיזי.
היו אלו בעיקר אסירים שהיו רגילים קודם לכן לרמת חיים גבוהה והתקשו להסתגל לתנאי החיים הקשים במחנה.
רבים אחרים הגיעו לכך עקב מחלה, היות שחששו לפנות לבית החולים שממנו היו עלולים להישלח בסלקציה אל מותם.
כך החלו אותם אסירים לדעוך, משקל גופם פחת וגופם התנוון עד כי הגיעו להיות מוזלמנים.
הגרמנים השתמשו בעבודת כפייה חסרת רחמים לשם ניצול הפועלים מצד אחד והמתת אלה שכבר לא יכלו לעבוד מצד שני.
השיטה כונתה "השמדה באמצעות עבודה".
בין מרכזי עבודות הכפייה הגדולים ביותר באירופה הכבושה בידי הנאצים היה מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
התנאים במחנות העבודה היו קשים מנשוא, מנות המזון היו קטנות והאסירים חיו ברעב ואף מתו מרעב.
הלבוש היה מועט, וברוב המחנות טיפול רפואי לא היה קיים כלל.
הרבה מהשומרים במחנות התעללו בעובדי הכפייה באכזריות יתרה.
בעקבות תנאים אלו, אנשים איבדו צלם אנוש, והפכו ל"מוזלמנים".
המוזלמנים לא שרדו יותר מכמה ימים או שבועות, ולכן הגרמנים היו שולחים אותם להשמדה, מכיוון שלא היו מועילים יותר.
תנאי החיים שהובילו למצבם של המוזלמנים מתוארים ביצירתו של ניצול השואה ק.
תיאור המוזלמן על פי עדויות
דמותו של המוזלמן מתוארת מספר פעמים בספרו של ק.
תיאורים נוספים מופיעים בספרו השני של ק.
תיאור מצמרר של המושג "מוזלמן" מופיע בעדותו של מרק מאיר דבורז'צקי, שניתנה במשפט אייכמן:
השימוש במושג "מוזלמן", שפירושו המילולי "מוסלמי", הוביל את עבד אל-והאב אל-מסירי לתאר את המונח כביטוי לאוריינטליזם ששלט, כביכול, בשוכני אושוויץ.
במאמר שהתפרסם ב"אל אהראם" המצרי, הציג אל-מסרי את הטיעון לפיו האירופאי לעולם מזהה את ה"אחר" שלו בראש ובראשונה בדמות המוסלמי - גם ובעיקר כאשר מדובר בשואת היהודים.
זהו יישום ישיר של המשוואה שפותחה על ידי אדוארד סעיד, לפיה בתרבות ה"אירופאית", ההפך מאירופאי הוא ערבי, או מוסלמי.
ניתן לשער כי תהיה אשר תהיה, הסיבה לשימוש במונח "מוסלמי" התאפשרה בעיקר בגין מיעוט מוסלמים באושוויץ.
בנוסף, נראה כי אל-מסרי טועה בהניחו (במובלע) כי מי שהנהיג את המונח "מוזלמן" היו הגרמנים.
המוזערבים (בספרדית: mozárabes שמקורה בערבית: مستعرب, מוסתערב) היו הנוצרים תושבי איבריה שחיו תחת השלטון המוסלמי וכן צאצאיהם שחזרו לחיות תחת שלטון נוצרי.
החל בשנת 711 ובמהלך 7 השנים הבאות כבשו שליטים מוסלמים מצפון אפריקה כמעט את כל חצי האי האיברי מידיהם של הנוצרים הוויזיגותים.
נראה כי במהלך הכיבוש היו מעט מקרים של טבח וביזה של היישובים הנוצרים וברוב המקרים הייתה כניעה יחסית מסודרת ושקטה (חוזה כניעה ששרד נחתם בין תאודמיר ממורסיה והכובש המוסלמי עבד אל-עזיז).
הכיבוש המוסלמי המהיר וכניעת רבים מהיישובים הנוצרים הביאו לכך שרוב הנוצרים של חצי האי נפלו תחת שלטונם של השליטים המוסלמים החדשים.
אולם, רוב האצולה הוויזיגותית ברחה צפונה והשתלבה בממלכות הצפוניות.
מכיוון שנוצרים מוגדרים על ידי האסלאם כבני חסות , מותר להם, וליהודים, שמעמדם דומה, לחיות תחת שלטון מוסלמי כל עוד הם משלמים את מס הגולגולת, הג'יזיה.
כך נוצר מצב שבו עד אמצע המאה ה-9 היו היחסים בין הנוצרים, שככל הנראה עדיין היוו את רוב האוכלוסייה שתחת השלטון המוסלמי, והשלטון עצמו, שלווים.
הותר להם להתפלל בהתאם לדתם, להקים לעצמם רשויות ולשפוט את עצמם בבתי משפט משלהם.
חלקם אף החזיקו במשרות בכירות במנגנון המדינה המוסלמית.
המרת הדת לאסלאם עודדה אך לא נדרשה.
באמצע המאה ה-9 החל גל של התאבדויות מרטיריות על ידי כמה עשרות נוצרים שקיללו וביזו את מחמד והאסלאם בכוונה ובפומבי ונענשו בעריפת ראשם על ידי השלטונות שלא יכלו לסבול את חילול הדת.
אולוגיוס, שתיעד את תופעת המרטירים הזו והיה אחד מראשיה, הסביר את התופעה ברצון לנקום במוסלמים על התנהגותם כלפי הנוצרים - התנהגות שלפי דבריו כללה טבח, השפלות, מיסוי גבוה ועוד.
גם אם הבסיס אולי נכון הרי שתיאורו המזוויע וההתלהמות שלו נגד השלטון המוסלמי הם ככל הנראה מוגזמים.
נראה סביר יותר להניח שתנועת המרטירים רצתה לחזק את הזהות הנוצרית שהחלה נחלשת לנוכח המשך השלטון המוסלמי, עליית השימוש בשפה הערבית, בייחוד בקרב צעירים, ואחוזי ההתאסלמות שהלכו וגדלו.
התופעה נרגעה אחרי כעשור וההיטמעות התרבותית-דתית-לשונית של הנוצרים בתוך החברה הערבית-מוסלמית חזרה למסלולה.
החל משנת 880 התקיים בדרום החלק המוסלמי של ספרד (אל-אנדלוס) מרד שהנהיג עומר בן-חפסון.
מוצאו של בן-חפסון היה ממשפחה מתאסלמת, והוא המיר את דתו לנצרות במהלך המרד.
עם זאת, אין ראיות לכך שבן-חפסון מרד על רקע לאומי-מוזערבי, וניתן לשער שהוא ניצל את חולשתו של שלטונו הריכוזי של עבד אל רחמן השלישי כדי למרוד.
המרד המשיך לאחר מותו של בן-חפסון בהנהגת בניו ודוכא סופית ב-928.
ככל שהתקדם כיבושו מחדש של חצי האי על ידי הממלכות הצפוניות הנוצריות (תהליך הרקונקיסטה) החלו יותר ויותר מוזערבים ליפול תחת שלטון נוצרי.
בתחילה נוצלו נוצרים אלה, שהכירו מקרוב את התרבות הערבית-מוסלמית, ליישוב השטחים שנכבשו על ידי הנוצרים וכן כיועצים לנושאי האסלאם, אולם במהלך הזמן החלו לאבד ממעמדם זה.
המוזערבים שימרו בפולחנם הנוצרי את הפולחן הוויזיגותי ולא הושפעו מהכמרים הצרפתים שגרמו לנוצרים בצפון איבריה לעבור להתפלל בלטינית.
כיום עדיין מתקיים פולחן מוזערבי בקפלה אחת בקתדרלה של טולדו.
מוזס יוג'ין מלון היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק במשך שתי עונות בליגת ה-ABA, ולאחר מכן במשך 19 עונות נוספות בליגת ה-NBA.
ניצב במקום ה-13 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, ונחשב לאחד מגדולי שחקני הסנטר בתולדות הליגה.
נפטר ממחלת לב בגיל 60.
בשנת 1974, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון פטרסבורג, עבר מלון לשחק בליגת ה-ABA בקבוצת "יוטה סטארס".
בכך, היה לשחקן הכדורסל הראשון בהיסטוריה של הכדורסל האמריקאי שעבר לשחק בליגות הכדורסל המקצועיות מיד לאחר שסיים את לימודיו בתיכון.
בעונתו השנייה עבר לשחק ב"ספיריטס אוף סיינט לואיס".
בשתי עונות אלו ב-ABA, קלע מלון בממוצע 17.2 נקודות למשחק ולקח בממוצע 13.9 ריבאונדים למשחק.
לאחר האיחוד של ליגת ה-ABA עם ליגת ה-NBA נבחר מלון בדרפט על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, אך הועבר ל"באפלו ברייבס" (שהפכה לאחר מכן ללוס אנג'לס קליפרס) בעסקת חליפין.
לאחר תקופת משחק קצרה בקבוצה, עבר מלון ליוסטון רוקטס.
השפעתו ב"רוקטס" הייתה מיידית: הוא גרם להעלאת מעמדה ב-NBA, ואף להגעתה לסדרת הגמר של ה-NBA בשנת 1981, בה הפסידה הקבוצה לבוסטון סלטיקס.
בעונת קיבל מוזס מלון את תואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA.
לאחר שסיים את עונת עם ממוצע של 31 נקודות למשחק, מלון זכה שוב בתואר ה-MVP.
למרות זאת הוא הועבר בעסקת חליפין לפילדלפיה 76' בקיץ שלאחר עונה זו.
בפילדלפיה הוא זכה באליפות ה-NBA היחידה שלו, בשנת 1983, יחד עם שחקנים מובילים כמו ג'וליוס אירווינג, מוריס צ'יקס ובובי ג'ונס.
בסדרת הגמר של עונה זו פילדלפיה ניצחה את מג'יק ג'ונסון והלוס אנג'לס לייקרס 4:0. לאחר הזכייה באליפות, מאמנה הראשי של פילדלפיה, בילי קנינגהם, אמר "ההבדל בין השנה לשנה שעברה הוא מוזס" (בשנה לפני כן פילדלפיה התחרו עם הלייקרס בסדרת הגמר, והפסידו).
באותה שנה קיבל מלון את תואר ה-MVP של סדרת הגמר, וגם את תואר ה-MVP של העונה הסדירה, בפעם השלישית.
לפני תחילת פלייאוף 1983 טען מלון כי לפילדלפיה יהיה צורך ב-12 משחקים בלבד כדי לסיים את הפלייאוף באליפות הליגה (כמות המשחקים המינימלית האפשרית כדי לזכות באליפות), זאת כשאמר "four, four, four" ("ארבע, ארבע, ארבע").
בגלל הפסד יחיד של פילדלפיה בפלייאוף, בסדרת הגמר של קבוצות המזרח, למילווקי באקס - חיזויו של מלון לא התגשם במלואו.
אולם, ההישג של פילדלפיה 76' באותו פלייאוף (מאזן של 12 ניצחונות והפסד אחד) הוא אחד מרצפי הניצחונות הטובים ביותר בתולדות פלייאוף ה-NBA, שני רק לרצף ה-1–15 של לוס אנג'לס לייקרס בפלייאוף 2001, בפורמט פלייאוף מורחב, בעל ארבעה סיבובים.
במהלך שנותיו בליגה היה לאחד מהשחקנים הדומיננטיים ביותר בתולדות המשחק, כוח פיזי רב ועוצמתי הפך אותו לשחקן התקפי מצטיין.
השנים שלאחר האליפות וסוף הקריירה המקצועית
לפני עונת , הוא הועבר בעסקת חליפין לוושינגטון בולטס.
גם שם סייע מלון להצלחת הקבוצה בהגעה לשלבי הפלייאוף בשתי עונותיו בקבוצה.
לאחר מכן, עבר מלון לקבוצת אטלנטה הוקס, שם שיחק משנת 1988 עד 1990, לצידם של שחקנים כמו דומיניק וילקינס וספאד ווב.
לאחר מכן עבר מלון למילווקי באקס, שם שיחק בין העונות 1991–1993 ולאחריה הוא חזר לשחק בפילדלפיה במשך עונה אחת בלבד - () בה סבל מפציעות.
ב-1994 הוא עבר לסן אנטוניו ספרס, שם תפקד כסנטר מחליף, כשהסנטר הקבוע היה דייוויד רובינסון.
במסגרת תפקיד הסנטר המחליף זכה מלון לשחק רק ב-17 משחקים במדי הספרס.
במשחק האחרון שלו ב-NBA, שהיה בעונת , הוא קלע שלשה עם הבאזר מקו העונשין הנגדי ליעד הזריקה, שהיה במרחק של כ־24 מטרים מהסל אליו זרק.
זו הייתה השלשה השמינית בלבד לכל אורך הקריירה שלו.
מלון סייע לקבוצה שלו בתיכון לנצח 50 משחקים ברציפות, ולזכות בכמה אליפויות מדינה.
מלון היה לשחקן ה-NBA הראשון בהיסטוריה שזכה חמש פעמים ברציפות בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA.
במהלך 1,212 משחקיו האחרונים ב-NBA, הוא מעולם לא הורחק עקב ריבוי עבירות.
זהו פרק הזמן הרצוף הארוך ביותר בו שחקן NBA כלשהו לא הורחק מאף משחק עקב ריבוי עבירות.
ניצב המקום העשירי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA.
ניצב במקום החמישי ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA.
אם מחשיבים סטטיסטיקות של ה-NBA וה-ABA יחד, מלון נמצא במקום השלישי ברשימת השחקנים שזרקו הכי הרבה זריקות עונשין, לאחר קארל מלון (מקום שני) ווילט צ'מברלין (מקום ראשון).
בשנת 1996 נבחר מלון לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, לרגל יובל החמישים לליגה.
בשנת 2001 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
מאז החלו לחשב ב-NBA ריבאונדים הגנתיים והתקפיים בנפרד (מאז שנת 1973), מלון קלט את הכמות הגדולה ביותר של ריבאונדים התקפיים (6,731 במספר).
שחקן ה-ABA בעבר שמבחינת מספר עונות, שיחק בליגות ה-NBA וה-ABA יחד יותר מאשר כל כדורסלן אחר (21 עונות).
הוא במקום השלישי בכל הזמנים בכמות המשחקים בהם הוא השתתף (1,329 משחקים) ושישי בסך הכול בדקות משחק (45,071 דקות).
הוא במקום העשירי ברשימת השחקנים עם הכי הרבה ניסיונות קליעה (19,225 ניסיונות קליעה) בליגת ה-NBA.
הוא זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA שלוש פעמים: בשנים 1979, 1982 ו-1983.
מוזלי (בגרמנית שווייצרית: Müesli, נהגה 'מיזלי' , וגם 'מיוזלי', או בשמו המלא Birchermüesli) הוא מאכל דגני בוקר שמקורו בשווייץ.
המוזלי פותח על ידי רופא שווייצרי בשם מקסימילאן אוסקר בירכר-ברנר (1867–1939).
בשווייץ נהוג לאכול את המוזלי לעיתים גם בשאר היום, ולא רק בארוחת הבוקר.
המוזלי מבוסס לרוב על שיבולת שועל, שנאכלת עם פירות ואגוזים שונים, בתוספת חלב או חלב צמחי (סויה, שיבולת שועל וכו'), יוגורט או כיו"ב.
ההבדל הוא שבמוזלי הדגנים אינם קלויים, בעוד שבגרנולה הדגנים עוברים קלייה עם שמן וסוכר (דבש, סילאן, סוכר חום וכדומה) עד להשגת מרקם פריך.
בנוסף, יוגורט אינו מרכיב הכרחי במוזלי, שכן אוכלים אותו לרוב עם חלב או שמנת.
נהר מוֹזֵל הוא אחד היובלים הידועים של נהר הריין.
המוֹזֵל עובר בדרכו בשלוש מדינות: הוא יוצא מצרפת, עובר דרך לוקסמבורג (למעשה מהווה גבול טבעי באורך של כ-40 ק"מ בין לוקסמבורג לגרמניה) וחובר לנהר הריין סמוך לעיר קובלנץ שבגרמניה במקום הקרוי "הפינה הגרמנית" (Deutsches Eck).
בצרפת קרויים על שמו של הנהר שני מחוזות, מחוז Moselle ומחוז Meurthe-et-Moselle.
מקור המוזל הוא בשפכי פלגים למרגלות הר באלו דאלזס שגובהו 1,247 מטר וברכס הרי הווז'.
בצרפת מהווה המוזל עוגן כלכלי.
עמק המוזל, השוכן בין הערים נאנסי, מץ וטיונביל, עשיר במכרות פחם ובמפעלים לייצור פלדה.
חלקים מסוימים מהנהר רחבים דיים על מנת לאפשר מעבר ספינות מטען.
עמק המוזל מהווה גם יעד תיירות אטרקטיבי.
במסלולו חולף הנהר על פני עיירות כמו קוכם וברנקסטל-קויז, כפרים קטנים, טירות, כרמים ונוף.
בלוקסמבורג מהווה המוזל את אחד ממקורות המים העיקריים של המדינה, לצד נהר זואר.
מוזסוויל (בספרדית: Moisés Ville, מבוטא: "מויסס ויז'ה", ביידיש: מאָזעסוויל), היא עיירה בארגנטינה, הראשונה ממושבות הברון הירש בארגנטינה.
העיירה ממוקמת במחוז סן קריסטובל, בפרובינציה של סנטה-פה, מרחק 616 קילומטר מן הבירה בואנוס איירס.
העיירה נוסדה בשנת 1889 על ידי קבוצת יהודים יוצאי מחוז פודוליה שבמזרח אירופה אשר הגיעו לנמל בואנוס איירס על גבי אניית הקיטור "וסר" ב-14 באוגוסט 1889. מוזסוויל הייתה המושבה היהודית הראשונה בארגנטינה, והקדימה קבוצות מתיישבים יהודיים אחרים מבסרביה שהקימו יישוב סמוך בשם מוניגוטס (Monigotes).
130 המשפחות המייסדות (815 בני אדם) היו הראשונים שזכו לשם "קולונוס" (Colonos) ועד היום נחשבים צאצאיהם למעין "אריסטוקרטיה מקומית" בקרב יהדות ארגנטינה ורישום אילן היוחסין מעסיק רבים וזכה אף באתר באינטרנט.
רבה של המושבה היה הרב אהרן גולדמן שהפליג אף הוא באניית "וסר" ואף קבע את שם המקום על שם משה רבנו.
הרב אהרן גולדמן כתב תשובות הלכתיות רבות והתכתב עם רבנים בולטים כדוגמת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יצחק אלחנן ספקטור ועוד.
חלק מתשובותיו נדפסו כיובל שנים אחר פטירתו בספר דברי אהרן.
המתיישבים היהודיים רומו כמה פעמים במהלך הגעתם לארגנטינה על ידי נוכלים, וסבלו ממחלות ומתנאים קשים בתחילת ההתיישבות.
כאשר הסתבר מצבם הקשה נחלצו לעזרתם גורמים שונים, בעיקר מתוך העולם היהודי, והחל משנת 1891 החל לתמוך בהם הברון מוריס הירש.
מוזסוויל הייתה המושבה הראשונה שזכתה לסיועו, והמניע להמשך תמיכתו בהבאת יהודים מאירופה לארגנטינה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 המשיכו להגיע למושבה יהודים מפולין, מאוקראינה, מרוסיה, מרומניה ומבסרביה.
חלקם הגיעו לארגנטינה לאחר פוגרום קישינב ב-1903. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו למושבה גם יהודים שנמלטו מגרמניה.
מקימי היישוב שמו להם למטרה ליצור יישוב יהודי חקלאי שתושביו עובדי אדמה.
בשיא פריחתה התגוררו במושבה אלפי יהודים.
פעלו בה 7 בתי כנסת, בתי ספר, סמינר למורים, תנועות נוער, מרכזי תרבות ואולם תיאטרון ("קדימה").
המושבה כונתה "ירושלים של ארגנטינה".
הבדרן חבל כץ כתב בשנות השלושים שיר בשם "מוזסוויל".
במהלך השנים, מרבית תושביה היהודים של מוזסוויל עלו לישראל או היגרו לערים הגדולות בארגנטינה.
גרעין עולים יוצאי המושבה הקים בשנת 1949 את קיבוץ מפלסים ובשנת 1954 את מושב העובדים ניר צבי.
כיום מתגוררים במקום כ-2,500 תושבים, רובם לא יהודים, אך בית הספר היהודי, בית כנסת, מרכז התרבות וכן מוזיאון המתעד את תולדות המושבה עדיין פעילים.
גרים בה קצת יותר ממאה יהודים.
ממשלת ארגנטינה הכריזה על המושבה כאתר שימור לאומי.
אחת הדמויות הידועות שחיו ביישוב היה העיתונאי אלברטו גרשונוב (מבוטא גרשונוף).
גרשונוב נולד ב-1883 בפרוסקורוב שבאוקראינה והיגר עם משפחתו ב-1889 למוזסוויל ובהמשך עבר לגור בבואנוס איירס.
בבגרותו עבד כעיתונאי בעיתון הלאומי של ארגנטינה "לה נאסיון" (La Nacion) וכתב ספרים על יהדות ארגנטינה שהידוע מהם הוא הספר "הגאוצ'וס היהודים של הפמפס" (Los gauchos judíos) שתיאר את חיי החקלאים היהודים בארגנטינה.
האי מוזמביק (פורטוגזית Ilha de Moçambique) הוא אי השוכן בין מצר מוזמביק למפרץ מוסוריל (Baía de Mossuril) בנפת נמפולה (província de Nampula) בצפון-מזרח מוזמביק.
האי שימש משך כ-400 שנים כנמל פורטוגזי חשוב באוקיינוס ההודי וכבירת המושבה הפורטוגזית של מוזמביק.
הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1991.
האי שנוצר מאלמוגים משתרע על שטח של 1.5 קמ"ר בלבד והוא ארוך וצר - אורכו כ-3 ק"מ ורוחבו נע בין 200 ל-500 מטר.
כמעט כל שטחו בנוי והוא מחובר אל היבשה בגשר צר שאורכו כ-3 ק"מ והמותר לנסיעה לכלי רכב פרטיים בלבד.
האי מחולק לשני חלקים - בחלקו הצפוני, "עיר האבן" (cidade de pedra), כ-400 מבנים הכוללים את עיקר אתרי העניין באי, ובחלקו הדרומי, המכונה "עיר הקנים" (cidade de macuti), כ-1,200 מבנים רעועים העשויים מקירות קנים או מכוסים בגג קנים.
באי שוכנים מצודה, כנסיות וקפלות , וכן מספר מסגדים ומקדש הינדו.
באי מתגוררים כ-14,000 תושבים, עובדה שמשמעותה, לאור ממדיו הצנועים, היא שצפיפות האוכלוסייה בו עומדת על יותר מ-9,000 איש לקמ"ר.
האי שימש כנמל וכמספנה ערביים זמן רב לפני שואסקו דה גאמה פקד אותו ב-2 במרץ 1498. דה גאמה התקבל על ידי המקומיים ושליטם בסבר פנים יפות, שכן סברו שהפורטוגזים הם מוסלמים.
הפורטוגזים ביססו באי נמל ובסיס ימי ב-1507, וזה היה לאחד הנמלים החשובים בדרכם להודו.
קפלת גבירתנו דה בלוארטה (Nossa Senhora de Baluarte) מ-1522 נחשבת למבנה האירופי העתיק באי ובחצי הכדור הדרומי כולו.
ב-1558 נבנה מבצר סאו סבסטיאו (Fortaleza de São Sebastião) בקצהו הצפוני של האי, והוא היה לבירת מזרח אפריקה הפורטוגזית ולמוקד מסיונרי חשוב.
בשנים 1607 ו-1608 נהדפו התקפות הולנדיות על האי, והוא שמר על מעמדו כנמל חשוב בדרך לאסיה שדרכו עברו, בין היתר, זהב, שנהב ותבלינים.
המושבה במקום החלה לשקוע בסוף המאה ה-17, אך זכתה לפריחה מחודשת במאה שלאחר מכן בזכות הפיכתה למרכז לסחר עבדים.
עם פתיחתה של תעלת סואץ ירדה חשיבותו של האי לחלוטין.
ב-1898 הוא איבד את מעמדו כבירה לטובתה של לורנסו מרקס, כיום מפוטו בירת מוזמביק.
באמצע המאה ה-20 נפגע גם מעמדו של האי כנמל, כאשר את מקומו ירש נמל נקאלה הסמוך.
מוּזרוֹן הוא עצם פיזיקלי משוער המורכב ממספר שווה פחות או יותר של קווארקים מסוג למעלה, למטה ומוזר.
העצם עשוי להיות בכל גודל החל מפמטומטרים בודדים (אז יהיה בעל מסה כשל גרעין אטום קל) ועד גדלים משמעותיים יותר.
כאשר גודלו מאקרוסקופי (בסדר גודל של מטרים ספורים לרוחב), עצם כזה נקרא בדרך כלל כוכב קווארקים או "כוכב מוזר".
באופן שקול ניתן לתאר את המוזרון כרסיס קטן של חומר מוזר.
את המונח strangelet באנגלית טבעו א.
יפה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1984.
המוזרונים הוצעו כמועמדים אפשריים לתפקיד החומר האפל.
סר מוזס פינלי היה היסטוריון קלסיקאי, יהודי אמריקאי - בריטי.
ספרו הידוע ביותר הוא The Ancient Economy בו טען שהכוחות המניעים את הכלכלה בעת העתיקה היו המעמד והאידאולוגיה החברתיים ולא המניעים הכלכליים הרציונליים.
פינלי נולד בניו יורק ב-1912 בשם משה ישראל פינקלשטיין לנתן פינקלשטיין ואנה כצנלסון והלך לעולמו ב-1986 כנתין בריטי.
הוא למד באוניברסיטת סירקיוז ובאוניברסיטת קולומביה.
למרות שהוא עשה תואר שני במשפט ציבורי, רוב המחקרים שפרסם היו בנושא ההיסטוריה של העת העתיקה, והם דנו בעיקר בהיבטים חברתיים וכלכליים של העולם הקלאסי.
הוא לימד באוניברסיטת קולומביה ובסיטי קולג' בניו יורק, שם הושפע מחוקרים של אסכולת פרנקפורט שעבדו באמריקה.
בזמן המקארתיזם, ב-1952, פוטר פינלי ממשרת ההוראה באוניברסיטת ראטגרס; הוא זומן לוועדת ביטחון של הסנאט ונשאל אם היה אי פעם חבר במפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
הוא השתמש בתיקון החמישי לחוקה וסירב לענות על השאלה.
מכיוון שלא עלה בידו למצוא עבודה בארצות הברית, עזב פינלי לאנגליה ב-1955, שם הוא לימד לימודים קלאסיים במשך שנים רבות באוניברסיטת קיימברידג' בהתחלה כ-reader (פרופסור חבר) של החברה העתיקה וכלכלה היסטורית בג'יזאס קולג' (1970-1964); אחר כך כפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה (1979-1970) ולבסוף כמנהלו של דרווין קולג' (1982-1976).
במחקריו חרג מעבר לפילולוגיה כפי שהיה מקובל ושילב בהם גם תרבות, כלכלה, וחברה.
הוא קיבל נתינות בריטית ב-1962 ונבחר לעמית באקדמיה הבריטית ב-1971; והוענק לו תואר אבירות ב-1979.
בין עבודותיו ניתן למנות את הספר 'עולמו של אודיסאוס' (מהדורה ראשונה ב-1954; מהדורה מורחבת ב-1978) שהניב מחקרים רבים בתחום.
בספר הוא מיישם את ממצאי האתולוגים והאנתרופולוגים כמו מרסל מוס על מנת להאיר באור חדש את כתבי הומרוס; גישה רדיקלית שחייבה את עורכו להוסיף מבוא שכתב הקלסיקאי הידוע מוריץ בורה (Maurice Bowra).
פול קארטלדג' (Paul Cartledge) טען ב-1995: "...במבט לאחור, ניתן לראות את יצירת המופת הקטנה של פינלי כמי ששתלה את הזרע של הפריחה העכשווית במחקרים מבוססי אנתרופולוגיה של התרבות והחברה של העת העתיקה".
עבודתו המשפיעה ביותר של פינלי היא ספרו The Ancient Economy (1973), שמבוסס על הרצאות סאטר (Sather Lectures) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שנה קודם לכן.
בספר זה פותח פינלי בהתקפה על המסורת המודרנית בדיסציפלינה של ההיסטוריה הכלכלית של העת העתיקה.
בעקבות הדגם שהציב קרל פולאני, טוען פינלי שאין לנתח את הכלכלה העתיקה תוך שימוש בתפישות של מדע הכלכלה המודרני, מכיוון שלאדם הקדום לא ראה את הכלכלה כחלק נפרד של החברה והיות שהפעולות הכלכליות בעת העתיקה נקבעו בעיקר ממניעים חברתיים ופחות מסיבות כלכליות.
יוון העתיקה: תקופת הברונזה והתקופה הארכאית, תרגום: ארי אבנר, תל אביב: דביר, 1978.
עולמו של אודיסאוס, תרגום: גבריאל הרמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ח 1998.
מוזמביק משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980).
עד כה, רק ספורטאית מוזמביקית אחת, האתלטית מריה מוטולה, זכתה במדליות אולימפיות.
מוטולה סיימה במקום החמישי בריצת 800 מטר באולימפיאדת ברצלונה (1992), באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה במדליית הארד, ובאולימפיאדת סידני (2000) זכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת אתונה (2004) לא הצליחה להגן על תוארה, ולאחר מרוץ צמוד סיימה במקום הרביעי, בהפרש של 13 מאיות השנייה מקלי הולמס שסיימה במקום הראשון.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה מוטולה בת ה-36 במקום החמישי.
יתר הספורטאים המוזמביקים לא הגיעו להישגים משמעותיים במשחקים.
מוזמביק מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
מוֹזֵל֫ הוא מחוז במזרח צרפת בחבל גראנד אסט, הנקרא על שם הנהר מוזל.
עיר המחוז היא מץ שהיא גם העיר הגדולה במחוז.
ב-1793 סופחו למוזל שטחים שנכבשו מהאימפריה הרומית הקדושה אך רובם הוחזרו במסגרת חוזה פריז משנת 1814 שנחתם לאחר תבוסת נפוליאון לקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
מספר יישובים ובהם תולי (כיום בגרמניה) אשר היו בשטח המחוז כשהוקם נלקחו מצרפת.
שטחים נוספים הועברו לשליטת אוסטריה ולאחר מכן לשליטת פרוסיה לאחר חוזה פריז משנת 1815. לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה 80% שטחי מוזל סופחו על ידי האימפריה הגרמנית בטענה כי התושבים באזורים אלו דוברים גרמנית.
המחוז חדל מלהתקיים ב-18 במאי 1871 כאשר שארית המחוז בצרפת הועברה למרת ומוזל ואילו בגרמניה שטחי מוזל היוו חלק מאלזס-לורן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המחוז נוצר מחדש ב-1919, אך בגבולות שונים.
לאחר כיבוש צרפת ב-1940 על ידי גרמניה הנאצית המחוז שוב סופח לגרמניה, ובתום המלחמה חזר לידי צרפת.
בעיר אמנוויל פועל גן החיות שהוא בין הפופולריים בצרפת.
מוזס שוורצפלד (רומנית: Moses Schwarzfeld; ) היה היסטוריון, עורך עיתונים, מוציא לאור, פובליציסט יהודי רומני והמזכיר הראשון של החברה ההיסטורית יוליו באראש.
מוזס שוורצפלד נולד ביאשי, במשפחת שוורצפלד כבנו של וילהלם שוורצפלד, נכדו של בנימין שוורצפלד ואח של אליאס שוורצפלד ושל מי שעתידה להיות אימו של ברבו פונדויאנו.
מוזס התחיל את לימודיו בגיל 4, למד את יסודות הדת היהודית ומושגים בסיסיים בעברית ובגרמנית, ואת השפה הרומנית למד בבית הספר, שבו לימד יון קראנגה.
לאחר סיום בחינות הבגרות, ביאשי, בסתיו 1876, התיישב בבוקרשט ונרשם ללימודי רפואה.
אולם, שוורצפלד לא היה עקבי בלימודי הרפואה, והעדיף לבקר בקורסים של הפקולטה לספרות ופילוסופיה.
כעבור שנתיים זנח לחלוטין את לימודי הרפואה והקדיש את עצמו לחקר יהדות רומניה.
שוורצפלד פתח את כתיבתו הפובליציסטית ב"רביסטה ישראליטה" (ברומנית: "Revista Israelită"), כתב עת, שערך אחיו, אליאס שוורצפלד, בשנים 1874–1875, ביאשי.
הוא עזר בהוצאתו לאור של "Calendarul pentru Israeliţi" ("לוח השנה עבור ישראליטים") בבקאו, בשנת 1877. כתב עת זה המשיך להופיע, מהשנה שלאחר מכן, בבוקרשט, תחת השם "Anuar pentru Israeliţi" ("שנתון עבור ישראליטים").
המשך הופעת השנתון, שנה אחר שנה עד 1899, היה במידה רבה הודות לשוורצפלד, שנחשב להורה של השנתון ולרוח היצירתית שלו.
בשנת 1890, ייסד את השבועון "Egalitatea" ("השוויון"), וערך אותו ללא הפסקה עד שנת 1940, כאשר נסגר במסגרת חוקי הצנזורה האנטישמיים.
ב-22 ביוני 1886, ייסד את החברה ההיסטורית יוליו באראש (Societatea istorică Iuliu Barasch) ובה שימש כמזכיר כללי או מזכיר ראשון.
גיחות ביקורתיות על ההיסטוריה של יהודי רומניה מראשיתה ועד אמצע המאה הנוכחית.
מוזס אלכסנדר היה היהודי הראשון שנבחר לכהונת מושל מדינה בארצות הברית (איידהו).
קודם לכן כיהן כראש עיריית בויסי, בירת איידהו ולפני כן היה ראש עיריית צ'יליקוט, מיזורי.
אלכסנדר נולד ב-1853 בעיר אובריגהיים (Obrigheim) שבממלכת בוואריה, כיום מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, למשפחה יהודית, נתן ואמה אלכסנדר.
בגיל 14 היגר לבדו לניו יורק וחי בה במשך שנה בבית אחותו הגדולה.
בן 15 עבר לעיירה צ'יליקוט שבמיזורי, גר אצל דודנו ועבד בחנות הבגדים שלו.
כעבור שנתיים, בדצמבר 1876 נישא להלנה לבית הדוויג קסטנר (1853 - 1949), מהגרת נוצרייה מגרמניה, אשר התגיירה למענו.
משהתבסס כלכלית נכנס אלכסנדר גם לפוליטיקה, הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית והיה למנהיג הליברלים בתוכה, בעיירתו.
הוא נבחר למועצת העיר ב-1886 וכעבור שנה, בגיל 34 נבחר לראשות עיריית צ'יליקוט.
ארבע שנים אחר כך, ב-1891 עזב את העיירה, ובאופן זמני גם את אשתו וארבעת ילדיהם, מתוך כוונה להגיע לאלסקה.
הוא גילה כאן ראיית נולד ראויה לציון, באשר באותה עת "הבהלה לזהב" של אלסקה הייתה עדיין חבויה שש שנים בעתיד (זהב קלונדייק התגלה רק ב-1897).
מכל מקום, אלכסנדר כלל לא הגיע לאלסקה, אלא נעצר בדרך בבויסי איידהו והשתקע בה וב-1892 הביא אליו לבויסי גם את משפחתו.
ראש עיריית בויסי, איידהו ופעיל יהודי
בבויסי, פתח אלכסנדר בתוך זמן קצר מספר חנויות בגדים וכשכבר הייתה לו רשת שלמה של חנויות בגדים, בשלוש מדינות שונות בארצות הברית (מיזורי, איידהו ואורגון), הוא חזר לעבודה הציבורית.
הוא התרכז תחילה בקהילה היהודית הקטנה של בויסי.
אלכסנדר היה זה שארגן את בנייתו של בית כנסת ראשון בעיר ובאיידהו בכלל.
בית הכנסת "אהבת בית ישראל" נחנך ב-1896 וכיום הוא בית הכנסת הפעיל, העתיק ביותר בארצות הברית, ממערב לנהר המיסיסיפי.
בנוסף, היות שלקהילה היהודית הקטנה בעיר לא היה רבי, אלכסנדר היה זה שמילא במידה רבה את התפקיד.
הוא אף המשיך בכך במשך שנים רבות לאחר מכן.
משהסתיימה בניית בית הכנסת עבר אלכסנדר לפוליטיקה הכללית וב-1897 הוא נבחר לראשונה לראשות העיר בויסי, שש שנים בלבד לאחר שהגיע לעיר.
הוא כיהן כראש העיר בשנים 1897–1899, נמנע מלרוץ לבחירות במשך שנתיים ואז חזר ונבחר וכיהן כראש עיריית בויסי בשנים 1901–1903.
ב-1908 ניסה אלכסנדר את כוחו לראשונה בבחירות לכהונת מושל איידהו.
הוא ניצח אמנם בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, אחרי מאבק קשה, אבל לאחר מכן הפסיד למועמד הרפובליקני ג'יימס בריידי, בבחירות הכלליות.
כעבור שש שנים, בנובמבר 1914 רץ אלכסנדר שוב לכהונת מושל איידהו והפעם הוא ניצח כנגד המושל המכהן הרפובליקני ג'ון היינס.
בכך היה אלכסנדר למושל ה-11 של איידהו, והיהודי הראשון שנבחר לתפקיד מושל מדינה בארצות הברית.
הוא רץ שוב לכהונת המושל ב-1916 וניצח שוב, ברוב הקטן ביותר בהיסטוריה של איידהו.
אלכסנדר כיהן בסך הכל במשך ארבע שנים כמושל איידהו (4 בינואר 1915 - 6 בינואר 1919), במקביל להתנהלותה של מלחמת העולם הראשונה.
הוא גייס את המדינה שלו והכין אותה למלחמה ואיידהו תרמה את חלקה ויותר, לטובת ארצות הברית כולה, הן בגיוס חיילים והן בייצור.
בניגוד לדעותיו הליברליות יותר בצעירותו, מדיניותו של אלכסנדר כמושל התאפיינה במשמעת תקציבית הדוקה ובפעולות לצמצום הממשל.
הוא איחד משרדים וסוכנויות ממשל מדינתי וביטל אחרים.
בלי ליצור גירעון תקציבי הוא הצליח להתחיל במהלך כהונתו תנופת בנייה של רשת דרכים בינעירוניות ברחבי איידהו, העביר חוק לפיצויים לעובדים, ונוספו למדינה עוד שמונה מחוזות חדשים, כאשר מאידך הורדו תשלומי המיסים המדינתיים.
אלכסנדר דגל באיסור על שתייה ומסחר באלכוהול (Prohibition) וב-1916 הוא הצליח להעביר במדינתו "חוק יובש", שלוש שנים לפני שהאיסור על האלכוהול נכנס לתוקף בארצות הברית כולה.
ועם כל זאת, בצד הליברלי, הוא היה אחד מתומכי התנועה הסופרג'יסטית ופעל למתן זכות בחירה לנשים.
ב-1918 נמנע אלכסנדר מניסיון בחירה נוסף לכהונת המושל, אף שיכול היה לעשות כן חוקית, אולם כעבור ארבע שנים, ב-1922 חזר ורץ למשרת המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הפעם הוא כשל במירוץ והגיע למקום השלישי אחרי המועמדים הרפובליקני והפרוגרסיבי כאחד.
בעקבות זאת הוא החליט להימנע מהשתתפות במערכות בחירות נוספות, אף כי נשאר פעיל פוליטי במפלגה הדמוקרטית במשך כל עשר השנים שלאחר מכן, כמעט עד ליום מותו.
מוזמביק השתתפה לראשונה ב בהמשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) כששלחה למשחקים משלחת של שני ספורטאים, גבר ואישה.
במשחקי החורף לא נטלה מוזמביק חלק מעולם.
הספורטאים אותם שלחה מוזמביק למשחקים, התחרו שניהם במרוץ ל-200 מטר והמרוץ ל-400 מטר, והאתלטית, מאריה אליזה מוצ'אבו, התחרתה גם במרוץ ל-100 מטר.
במדליה הראשונה בתולדותיה, זכתה מוזמביק ב כשהאצנית אדמילסה גוברנו זכתה במדליית הארד בריצת 400 מטר (קטגוריה T12) עם תוצאה של 53.89 שניות, אחרי אוקסנה בוטורצ'וק האוקראינית (53.14 שניות) ואומרה דוראנד הקובנית שקבעה שיא עולם חדש בקטגוריה (51.77 שניות).
מוזס קיפטנוי הוא אתלט ורץ למרחקים בינוניים וארוכים קנייתי, שמתמחה בעיקר בריצת 3000 מטר מכשולים.
בריצה זו דורג במקום הראשון בעולם בין השנים 1991 - 1995, וכן זכה באליפות העולם שלוש פעמים.
קיפטנוי הוא גם הרץ הראשון בהיסטוריה שירד מתחת לשמונה דקות בענף זה.
קיפטנוי נולד במחוז מאראקוות, קניה, ומשתייך לבני הקלנג'ין.