tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 באוקטובר 1966 שרה רובינשטיין (הלנה שמט) הוכרה כחסידת אומות העולם.
נערך לכבודה טקס הוקרה ביד ושם וניטע עץ על שמה בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושירות הביטחון הכללי שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותיהם מידע רב), נחקר גם סיפורה של הלנה.
קברה אותר בבית הקברות בקיבוץ אפיקים ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
שרה רודריגז היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כסגנית המושל ה-46 של מדינת ויסקונסין, מאז ינואר 2023. רודריגז, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה קודם לכן כחברת אספת המדינה של ויסקונסין כנציגת מחוז הבחירה ה-13 בין השנים 2021–2023. היא מתמודדת למועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ויסקונסין בבחירות 2026.
רודריגז נולדה וגדלה באזור המטרופוליני של מילווקי שבדרום־מזרח ויסקונסין.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ברוקפילד איסט, ואחר כך השלימה לימודי תואר ראשון במדעי המוח באוניברסיטת וסליאן אילינוי.
מיד לאחר סיום לימודיה הגבוהים התנדבה בחיל השלום ונשלחה לסמואה, שם הוצבה במשך שנתיים.
בתקופה זו התנדבה גם בארגון הבריאות העולמי.
בשובה לארצות הברית המשיכה את לימודיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבלה תואר ראשון נוסף וכן תוארי מוסמך בבריאות הציבור ובסיעוד.
רודריגז עבדה במשך שנתיים כאחות מוסמכת במחלקה לרפואה דחופה של המרכז הרפואי מרסי בבולטימור, ולאחר מכן הצטרפה אל המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן במסגרת שירות הביון האפידמיולוגי, שם עבדה בשנים 2004–2006.
בשנת 2006 עברה לקולורדו ועבדה כסגנית מנהלת הסיעוד במחלקת הבריאות טרי-קאונטי, המשרתת שלושה ממחוזות קולורדו: אדמס, אראפאהו ודאגלס.
בשנת 2009 מונתה למנהלת תחום המחלות הכרוניות במחלקת הבריאות והסביבה של מדינת קולורדו, תחת מושל קולורדו ביל ריטר.
ב-2011 שבה לוויסקונסין והועסקה כסגנית נשיא לשירותים קליניים ואנליטיים בחברת ".The Benefit Services Group, Inc", תפקיד שמילאה עד 2014. לאחר מכן עבדה במשך שלוש שנים כסגנית נשיא לשירותים קליניים בחברה "Honeywell Life Care Solutions".
משנת 2017 ועד שיצאה למסע בחירות פוליטי ראשון ב-2020 הועסקה כסגנית נשיא לבריאות הציבור ולניהול טיפול משולב במלכ"ר Advocate Aurora Health .
בשנת 2020 הודיעה רודריגז כי תתמודד לאספת המדינה של ויסקונסין במחוז הבחירה ה-13, מול נציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית רוב האטון.
האטון נבחר לראשונה לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה בוויסקונסין שביצעו הרפובליקנים במדינה בשנת 2012, שהפכה את המחוז ה-13 לרפובליקני באופן מובהק.
אף על פי כן, בדומה למספר מחוזות פרווריים אחרים, במהלך נשיאותו הראשונה של דונלד טראמפ החל המחוז ה־13 לנטות מחדש לכיוון הדמוקרטים.
האטון מילא את כהונתו הרביעית בשנת 2020, ובבחירות 2018 ניצח בפער זעום של 955 קולות בלבד.
ערב בחירות 2020 חלש המחוז ה-13 על מחציתה הדרומית של העיר והעיירה ברוקפילד, את כל הכפר אלם גרוב, את מחציתה הדרומית של ואוואטוסה (Wauwatosa), וכן חלקים ממילווקי ומווסט אליס.
רודריגז סיפרה שאבה השראה להתמודד למשרה ציבורית בעקבות מה שתיארה כ"חוסר המעש של הרפובליקנים" סביב בחירות אביב 2020 בוויסקונסין, שהתקיימו בעיצומו של הגל הראשון של מגפת הקורונה בוויסקונסין.
בריאיון לעיתון "Milwaukee Journal Sentinel" אמרה כי בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר גברה רודריגז על יריבה ונבחרה לאספת המדינה בפער של 735 קולות.
היא הייתה אחת משני מועמדים בלבד בוויסקונסין שהצליחו להדיח חבר אספה מכהן בבחירות הכלליות של 2020.
ביולי 2021 הודיע סגן מושל ויסקונסין מנדלה ברנס על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית בבחירות 2022, וכי לא יתמודד לכהונה נוספת כסגן מושל.
באותו סתיו הכריזה רודריגז על מועמדותה לתפקיד סגנית המושל, תוך הדגשת ניסיונה כאשת מקצוע בתחום בריאות הציבור וכבעלת עסק קטן, וכמי שמגיעה מחוץ לממסד הפוליטי.
תחילה דומה היה כי תתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול חברת הסנאט של ויסקונסין לינה טיילור, אך זו פרשה מן המרוץ לפני סוף השנה.
לבסוף התמודדה רודריגז מול פנג הר, מנהיג בקהילה ההמונגית של ויסקונסין, שהיה זה ניסיונו השלישי להיבחר לתפקיד ציבורי.
רודריגז זכתה לתמיכה רחבה מצד מחוקקים וארגונים דמוקרטיים, וניצחה בפריימריז עם 76% מהקולות.
עם ניצחונה בבחירות המקדימות הצטרפה רודריגז לכרטיס הדמוקרטי בראותו של המועמד למושל טוני אוורס.
היא ניהלה מסע בחירות לימינו תוך ביקורים רבים ברחבי ויסקונסין.
אוורס ורודריגז ניצחו בבחירות הכלליות כשהם גוברים על המועמדים הרפובליקנים טים מיקלס ורוג'ר רות', בהתאמה.
רודריגז הושבעה לתפקידה כסגנית מושל ויסקונסין ב-3 בינואר 2023, ודקלמה את שבועת האמונים שלה בפני נשיאת בית המשפט העליון של ויסקונסין, אנט קורט זיגלר.
באוגוסט 2023 הקימה רודריגז ועדת פעולה פוליטית ייעודית (Leadership PAC) שמטרתה לתמוך במועמדים למשרות ציבוריות התומכים בהרחבת מדיקייד ובנושאים נוספים בתחום הבריאות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 שימשה צירה מטעם ויסקונסין בוועידה הדמוקרטית הלאומית, ואף נשאה נאום ביום הראשון של הוועידה.
בשנים 2024 ו-2025 החלה המערכת הפוליטית בוויסקונסין לעסוק בשאלה האם המושל טוני אוורס – אז בראשית שנות השבעים לחייו – יתמודד לכהונה שלישית.
במסגרת דיונים אלה הוזכרה רודריגז כמועמדת מובילה למשרת המושל, במקרה שאוורס יבחר שלא להתמודד.
ב-24 ביולי 2025 הודיע אוורס באורח רשמי כי לא יתמודד לכהונה נוספת ב-2026. כבר למחרת השיקה רודריגז את מסע הבחירות שלה, תוך הדגשת קורות חייה וניסיונה, ובמרכז המצע שלה העלתה על נס את קידום הרחבת תוכנית מדיקייד בוויסקונסין.
יריביה בבחירות המקדימות הם סגן המושל לשעבר מנדלה ברנס, נציב מחוז מילווקי דייוויד קראולי, חברת הסנאט המדינתי קלדה רויס, וחברת אספת המדינה פרנצ'סקה הונג.
רודריגז נשואה עם שני ילדים, ומתגוררת עם משפחתה בווקשה.
שרה קאהן-ניסר (נולדה ב-1978) היא חוקרת בתחום יחסים בין-לאומיים, פרופסור חבר במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
עוסקת במחקריה בארגונים בין-לאומיים ומתמקדת באופנים שבהם הקהילה הבין-לאומית מקדמת את זכויות האדם ובפוליטיזציה של קידום זכויות האדם.
נולדה בנתניה ולמדה את לימודיה התיכוניים בתיכון אוסטרובסקי ברעננה (סיימה ב-1996).
למדה לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2002 סיימה תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת.
במקביל סיימה לימודי תעודה בעיתונאות ותקשורת.
ב-2005 סיימה תואר שני במדע המדינה בהצטיינות יתרה.
עבודת המאסטר שלה עסקה באירועי ואדי סאליב ונכתבה בהדרכת פרופ' ברוך זיסר.
ב-2009 סיימה תואר שלישי ביחסים בין-לאומיים, גם כן בהצטיינות יתרה.
עבודת הדוקטור עסקה בזהותו של האיחוד האירופי על רקע הדיונים על צירוף טורקיה ונכתבה בהדרכת פרופ' ברוך זיסר ופרופ' אילן גריילסאמר.
במקביל ללימודיה לתואר שני ותואר שלישי עבדה בתפקידי הוראה באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר סיום התואר השלישי שהתה ב-2010 בפוסט-דוק כ"עמיתת אמיל נואל" במכון ז'אן מונה באוניברסיטת ניו יורק בהדרכתו של הפרופסור למשפטים .
ב-2011 השתתפה בפרויקט המחקר "סדר יום חברתי חדש" במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2012 התקבלה לסגל הבכיר באוניברסיטה הפתוחה כמרצה אורחת.
בשנת 2019 הייתה חברת סגל אורחת במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 2020–2021 כיהנה כראש תוכנית התואר השני בממשל ומדיניות ציבורית ומ-2024 היא מכהנת כראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
קאהן-ניסר עוסקת ביחסים בין-לאומיים ובארגונים בין-לאומיים תוך התמקדות בתהליכי יצירת נורמות ותוצאתם.
יחסים בין-לאומיים – מחקריה של קאהן-ניסר מצטרפים לוויכוחים הפרדיגמטיים בדיסציפלינת היחסים הבין-לאומיים.
הם מעמתים בין התפיסה הריאליסטית לפיה אינטרסים לאומיים עומדים במרכז, התפיסה הליברלית לפיה המוסדות הבין-לאומיים מעצבים את הפוליטיקה הבין-לאומית והתפיסה הקונסטרוקטיביסטית לפיה זהות ונורמות חברתיות הם הגורמים המסבירים את היחסים בין מדינות.
היררכיות ופוליטיזציה בארגונים בין-לאומיים – רבים מהמוסדות הבין-לאומיים בני זמננו בנויים על ההנחה שביכולתם לנטרל את יחסי העוצמה בין המדינות החברות בהם.
מחקריה של קאהן-ניסר מצביעים על הדרכים בהן היררכיית העוצמה ואינטרסים לאומיים מוצאים בכל זאת את דרכם אל פעילותם של ארגונים אלה.
זאת דרך הזהות הלאומית של בעלי ובעלות תפקידים וכן דרך הדינמיקה של הדיונים בין מדינות במוסדות הבין-לאומיים.
עמידה בדרישות החוק הבין-לאומי – מחקריה של קאהן-ניסר בוחנים את התנאים בהם מוסדות בין-לאומיים מביאים לשינוי הרצוי בקרב המדינות.
בהקשר זה מחקריה בוחנים את האפקטיביות של סנקציות, ביוש, שיבוח, צירוף למוסדות והרחקה מהם.
ממצאי מחקריה מערערים על דעה רווחת לפיה הפעלת עוצמה חומרית היא הדרך היחידה להביא מדינות לשנות את התנהלותן.
נשים בארגונים בין-לאומיים – כחלק מבחינת דפוסי העבודה של ארגונים בין-לאומיים, קאהן-ניסר מתמקדת באופן ספציפי בתפקודן של נשים כנושאות תפקידים בארגונים אלה.
היא בוחנת הבדלים בין נשים בעלות תחומי והיקפי השכלה שונים, בין נשים מהדרום לעומת הצפון הגלובלי, ובין נשים ותיקות לנשים בתחילת כהונתן.
היא מוצאת כי יש קשר בין מאפיינים אלה לבין מידת האקטיביות של נשים בארגונים בין-לאומיים.
נסיגה דמוקרטית וזכויות אדם – התפשטותן של מגמות הנסיגה הדמוקרטית ברחבי העולם הביאה את קאהן-ניסר לבחון את האופנים בהם תהליכים אלה משפיעים על רמת ההגנה על זכויות אדם.
בהקשר זה מחקריה מבחינים בין זכויות אדם שהן מהותיות להגדרת המשטר הדמוקרטי (לדוגמה: הזכות לבחור ולהיבחר, הזכות להפגין), וזכויות אדם שאינן כאלה (לדוגמה: זכויות ילדים, הזכות לאוטונומיה להולדת ילדים) ובוחנים כיצד משפיעות נסיגה ברמת השוויון ופגיעה באיזונים ובבלמים על קטגוריות שונות של זכויות אדם.
שרה קאהן-ניסר, האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות (תרגם: אהוד תגרי), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2016
תומאס אוטלי, כלכלה פוליטית בין-לאומית (תרגום: יונת דלסקי-כהן, עריכה: שרה קאהן-ניסר, זאב רוזנהק ופנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021
זכויות האדם ביחסים הבין-לאומיים (עריכה: שרה קאהן-ניסר), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021
קאהן-ניסר כתבה יותר מ-30 מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
האיחוד האירופי: היסטוריה, מוסדות ומדיניות (קורס לתואר ראשון)
כלכלה פוליטית בין-לאומית (בשיתוף עם פרופ' זאב רוזנהק, קורס לתואר ראשון)
מושגי יסוד ביחסים בין-לאומיים (בשיתוף עם ד"ר שלי הופמן, קורס לתואר ראשון)
על נמרים ודרקונים: יחסים בין-לאומיים במזרח אסיה (בשיתוף עם ד"ר אייזיק לובלסקי, קורס לתואר ראשון)
זכויות האדם ביחסים הבין-לאומיים (קורס לתואר ראשון)
סוגיות בדיפלומטיה (קורס לתואר ראשון)
ארצות-הברית בזירה הבין-לאומית (קורס לתואר ראשון)
ג'נוסייד (רצח עם) (בשיתוף עם ד"ר רעות איצקוביץ'-מלכה וד"ר אייזיק לובלסקי, קורס לתואר ראשון)
אפריקה בין תלות ועצמאות (בשיתוף עם ד"ר אלה קרן, קורס לתואר ראשון)
סמינר מחקר: דמוקרטיה וארגונים בין-לאומיים (קורס לתואר שני)
בתנ"ך, שְׂרוּג היה בנו של רעו ואביו של נחור ().
על פי המסורת היהודית, שרוג חי 230 שנה, משנת א'תתי"ט לבריאת העולם (1942 לפנה"ס) ועד לשנת ב'מ"ט (1712 לפנה"ס).
בנו, נחור, נולד בהיות שרוג בן 30, ואחריו בנים ובנות נוספים ().
בספרות החיצונית, בספר קדמוניות המקרא המיוחס לפילון האלכסנדרוני, בפרק ד פסוק ט"ז נאמר כי בעוד יושבי הארץ החלו לעסוק בעכו"ם ולהעביר את בניהם ובנותיהם באש שרוג ובניו לא הלכו בדרכם.
יש הטוענים כי מוצאם של השמות נחור, תרח ושרוג מתייחס למקום מוצאם.
יישובים, שנמצאו באזור הם בעלי שמות זהים.
השם סרוג הוא שם הקיים גם היום, כשם עיירה בטורקיה, ȘURAC.
שם חיצוני לאשתו הוא מלכה בת נהר או בת חבר.
שרה שֶׁנִירֶר (בכתיב יידי: שענירער; א' בתמוז תרמ"ג, 6 ביולי 1883 – כ"ו באדר א' תרצ"ה, 1 במרץ 1935) הייתה מחנכת, מורה ופעילת חינוך חרדית, סופרת יידיש ומחזאית.
מייסדת רשת בית יעקב לחינוך חרדי לבנות.
שנירר נולדה בקרקוב למשפחה מבוססת.
משפחת שנירר הייתה משפחה חסידית.
אביה, ר' בצלאל, היה תלמיד חכם וחסיד של האדמו"ר מבעלז, רבי יששכר בער, ובהתאם לחוק חינוך חובה (וכפי שהיה נפוץ אז בגליציה) למדה בבית-ספר בשפה ובתרבות הפולנית.
אביה, בצלאל, היה מצאצאי הש"ך, ואמו של בצלאל הכהן, שיינא פייגא, הייתה מצאצאי הב"ח.
היא נאלצה לעבוד כתופרת מקצועית בגיל צעיר כדי לעזור בכלכלת המשפחה, אך השלימה במקביל לעבודתה את לימודיה בחינוך יהדות.
מלחמת העולם הראשונה פגעה במשפחתה, ובגיל 31 נמלטה כפליטה לווינה.
בווינה הקדישה עצמה לשליחותה החינוכית-ספרותית, בניסיון להילחם בהשכלה ובחילון המואצים של הצעירות היהודיות, ולהחזירן אל המסורת הדתית.
היא הייתה משתתפת קבועה בשיעוריו של הרב משה דוד פלעש, וממנו שאבה את רעיונותיה לגבי הצורך להעביר לבנות ישראל את התכנים היהודיים הרוחניים.
בלחץ הוריה, נישאה שנירר בסוף שנות העשרים שלה, אף על פי שהיו לה ספקות לגבי בעלה לעתיד והתאמתם זו לזה.
לאחר שבעלה לא תמך בדרכה, התגרשו בני הזוג.
בשנותיה האחרונות הייתה נשואה ליצחק לנדא.
ביומנה תיארה שנירר את אירוסיה: "בשעה טובה ומוצלחת התקיימו האירוסין שלי...".
תקופת פעולתה של שרה שנירר
החלטתה של שנירר להקים בתי ספר לבנות נבעה כתולדה מצורך השעה, בעקבות האווירה החינוכית והחברתית שבה גדלו הבנים והבנות היהודים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים.
כך כותב צבי שרפשטיין בספרו "גדולי החינוך בעמנו":
שנירר מתארת את תחושתה אל מול הווי חייהן של בנות דורה:
יחד עם זה היא לא נמנעה מלהביע גם ביקורת על היעדר חינוך מתאים לבנות: בכל יום רואים המונים חדשים של זקנים וצעירים בלבוש חסידי...
להוטים לבלות את הימים הקדושים ביותר בשנה באווירה של הרבי שלהם, … ואנחנו נשארות בבית, הנשים והבנות עם הקטנטנים.
יש לנו חג ריק.שנירר החלה לפנות למנהיגי הציבור היהודי בניסיון לשכנע אותם כי יש צורך בחינוך יהודי מסורתי לבנות, אולם לא זכתה להבנה מהרבנים שאליהם פנתה.
אחיה יעץ לה לפנות לאדמו"ר מבעלז, רבי יששכר בער, והוא נתן לה את ברכת הדרך, ואף חיזק אותה עוד פעמים רבות לאחר מכן כשהייתה באה להתייעץ עימו.
בית הספר הראשון של "בית יעקב" נוסד בסוף חודש תשרי, שנת תרע"ט (1918) בקרקוב, ובו למדו כ-25 בנות בגילאי 13–14 בחדרון קטן.
שרה לימדה את כל תחומי הלימוד: דת, מידות, עברית, יידיש, כתב רש"י, תולדות ישראל ומלאכת יד.
השם בית יעקב מבוסס על מדרש פרשני לפסוק המתאר את מתן תורה בספר שמות פרק י"ט: "וּמֹשֶׁה עָלָה אֶל הָאֱלֹהִים וַיִּקְרָא אֵלָיו ה' מִן הָהָר לֵאמֹר: כֹּה תֹאמַר לְבֵית יַעֲקֹב וְתַגֵּיד לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל", ופירש במכילתא דרבי ישמעאל: "כה תאמר לבית יעקב – אלו הנשים, ותגיד לבני ישראל – אלו האנשים".
בית הספר שלה הצליח והתרחב, וב-1924 סיים המחזור הראשון של קורס המורות של הרשת.
בית הספר התרחב והפך לרשת חינוכית דתית לבנות, בחסותה של תנועת "אגודת ישראל".
בשנת 1937 השתייכו יותר ממאתיים וחמישים בתי ספר לרשת זו (על אף שרובם היו בתי ספר לחינוך משלים).
הרשת כונתה "בית יעקב", והיא קיימת עד היום כמעט בכל קהילות ישראל המנהלות אורח חיים אורתודוקסי-חרדי.
פתיחת רשת בתי הספר גרמה למחלוקת גדולה בציבור החרדי.
בהונגריה דחו הרבנים ממונקאטש ומקאלשיץ את בתי הספר לבנות.
בגליציה התנגדה חסידות בעלז לבתי הספר של בית יעקב, ואף במידה רבה נמנעה בעלז להיכנס לרשת אגודת ישראל, בעקבות כך.
המתנגדים טענו כי ברכת הרבי מבעלז ניתנה לשנירר באופן פרטי, ולא לשם הקמת תנועה.
הדרך להקמת רשת החינוך נפתחה בעקבות פסק הלכה במאה ה-20 של "החפץ חיים", הרב ישראל מאיר הכהן, שסבר כי קביעת התלמוד בנושא לימוד תורה לנשים התייחסה לנסיבות מסוימות שאינן חלות עוד.
הן הניחו קיומה של אווירה שבה "מסורות ומנהגים עתיקי־יומין היו מושרשים", ובנות למדו על היהדות לא באמצעות לימוד פורמלי אלא פשוט מהתבוננות בנעשה בבית.
בימינו השתנו שני דברים, טען החפץ חיים: ראשית, המשפחה היהודית הייתה בתהליך של פירוק – היו משפחות שהתרחקו מהדת, אחרות הופרדו בשל גלי ההגירה ממזרח אירופה; שנית, בנות למדו לימודים כלליים וצריך לאזן אותם בחינוך יהודי כדי שלא ינטשו לגמרי את היהדות.
מכאן ש"אם הדבר לא ייעשה", כתב החפץ חיים, "הן עלולות לסור לגמרי מדרך ה' ולעבור על אושיות הדת".
בין תרבות כללית לחינוך דתי
שנירר העידה על עצמה כי התעניינה ואף נהנתה מיצירות של התרבות הגרמנית, וכי אדיקותה ודבקותה במסורת הן ששמרו עליה לבל תשכח את שורשיה היהודיים.
היא בקשה דרך לשלב בין התרבות הכללית והמסורת: "גיליתי התעניינות רבה גם בידע כללי...
נהניתי ללכת לאודיטוריום הגדול שב"ביירישעס הוף", כדי לשמוע על ספריהם של הסופרים הגרמנים הקלאסיים...
הצטערתי מאד על כי נאלצתי לבקר במקומות הללו, אך לדאבוני לא היה בנמצא אתר יהודי אחר אשר יכול היה לספק את צרכיו של הנוער היהודי...
לו רק יכולתי ללמד אותן את הנושאים אותם השתוקקו להכיר, ובו זמנית להעשיר אותן בחכמת התורה וביופייה של המסורת היהודית.
לו רק יכולתי…!"היא שאפה להעניק לתלמידותיה חינוך כללי עשיר, ובה בעת לחזק את הזדהותן עם המסורת היהודית העשירה שאליה הן שייכות.
היא ביקשה ליצור אצלן את אותה חוויה רוחנית שהייתה לגברים: בכל יום רואים המונים חדשים של זקנים וצעירים בלבוש חסידי...
יש לנו חג ריק.בית יעקב אפשרה חוויות רוחניות דומות לאלה של הגברים, במיוחד בסמינרים למורות, שבהם הבנות גרו, התפללו, שרו ורקדו יחד בשבתות.
שנירר הנהיגה חידוש בחגיגות ט"ו באב, שבמסגרתו היו הנערות יוצאות מדי שנה ליער, שם היו רוקדות בדבקות ללא חשש מהפרת הצניעות או ממבטי גברים.
שנירר נחשבת לחלוצת הכתיבה הספרותית החדשה לבנות דתיות.
בשבילן כתבה סיפורים, מחזות חינוכיים ופרקי מוסר, שנדפסו בעיתונות הילדים הדתית בפולין ביידיש.
יצירותיה זכו לתפוצה רבה בשעתן ואחדות מהן תורגמו לעברית.
שרה שנירר פרסמה כעשרים כרכים ביידיש, סיפורת, ספרי ילדים, מחזות, מאמרי חינוך והדרכה דתית.
וכן פרסמה אוטוביוגרפיה על חייה ומפעלה.
לאחר מותה נכתבו עליה כמה ביוגרפיות, וכל כתביה הוצאו בכמה מהדורות ביוזמת תנועת "אגודת ישראל".
בראש תנועת 'בנות אגודת ישראל'
שנירר הייתה מייסדת הסתדרות 'בנות אגודת ישראל', תנועת בת של אגודת ישראל שיועדה לנשים, נשאה דברים בוועידות התנועה, והכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל של התנועה שפעלה בוורשה קראה את שמה 'קבוצת שרה בת טובים', על שמה של שנירר.
בגיל 52 חלתה, ובכ"ו אדר תרצ"ה (1 במרץ 1935), נפטרה ונקברה בבית העלמין "החדש" ב"פלשוב" (פרבר בדרום קרקוב) ברחוב Abrahama 3. בהלווייתה בעיר קרקוב השתתפו אלפים, וגדולי הרבנים נשאו את דברי ההספד בבית כנסת הרמ"א.
בבית הקברות הוקצה מקום מיוחד לקברה.
הרב יהודה לייב אורליאן מילא את מקומה כמנהל בית יעקב.
בית הקברות נחרב בשואה, ובשנת 2003 הוקמה מחדש מצבה על קברה.
בליל 15 בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חולל קברה בידי אלמונים והמצבה נופצה לחתיכות.
רחוב הקרוי על שמה נמצא בשכונת קריית בעלז בירושלים וכן בנתניה.
כמו כן, נקראו על שמה מספר מוסדות ובתי ספר של רשת בית יעקב.
מספריה של שרה שנירר בעברית
ספר המחזות, הוצאת נצח, תל אביב, 1954.
מה תפקידה של בת ישראל?, קול קורא להורים יהודים לחנך את בנותיהם בבית ספר בית יעקב, ירושלים, 1934.
חנה ושבעת בניה, מחזה, נצח, תל אביב, 1944.
אם בישראל, כל כתביה של שרה שנירר, לזכרה, בני ברק, 1960.
שׁרה שלקהאזי, מבוטא בערך: שָׁארה שׁאלְקאהַאזי (בהונגרית: Salkaházi Sára; 1899 – 27 בדצמבר 1944) הייתה נזירה קתולית הונגרייה שהצילה עשרות יהודים במהלך השואה, והוכרה כחסידת אומות העולם.
נולדה בשם שרלוטה קלוטהילד שלקהאז בקאשה למשפחה גרמנית-אתנית, ליפוט (לאופולד) ומריה שלקהאז.
אביה היה בעליו של בית מלון.
היא קיבלה על עצמה נדרי נזירות ב־1930. במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה עזרה למאות יהודים להסתתר בבניין שהיה שייך למסדר "אחיות השירות החברתי" שאליו השתייכה, מסדר בראשו עמדה מרגיט שלכטה, שהוכרה לימים גם היא בתור חסידת אומות העולם.
בעקבות הלשנה לרשויות, נתפסה שלקהאזי עם היהודים שהסתירה על ידי חברי ארגון צלב החץ, שהיו בעלי בריתם של הנאצים בהונגריה.
כל האסירים נורו על גדות נהר הדנובה וגופותיהם הושלכו לתוך הנהר.
גופתה של שלקהאזי מעולם לא נמצאה.
היא הוכרזה על ידי הכנסייה הקתולית כקדושה מעונה.
ב־1969 הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי ארגון "יד ושם"
שלקהאזי בורכה ב־17 בספטמבר 2006 בבזיליקת אישטוואן הקדוש.
טקס הברכה מעלה אותה למעמד של "מבורכת", שהוא שלב אחד לפני מעמד של "קדושה".
היה זה טקס הברכה הראשון בהונגריה מאז שבורך המלך אישטוואן הראשון ב־1083.
שרהורוד (ברוסית ואוקראינית: Шаргород, בפולנית: Szarogród ביידיש: שאריגראד) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה המהווה את מרכז מחוז שרהורוד.
העיר נמצאת על הנהר מורשקה בשפך הנהר קולבסניה במרחק 12 ק"מ מכביש קייב-ז'יטומיר-ויניצה, 56 ק"מ מהעיר ויניצה ו-306 ק"מ מקייב.
העיר הוקמה בסוף המאה ה-16. העיר הזו היא אחת מהערים היהודיות האחרונות ועד מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיר אחת מהקהילות החשובות בחבל פודוליה.
שמות נוספים לעיר יהיו שזרגורוד (פולנית), שריגראד (רוסית), שריגרוד (אוקראינית), שרגורוד (עברית) וקוצ'וק סטמבול על ידי טורקים בין השנים 1672-1699.
ב-5 במאי 1383 העניק הלורד הליטאי את השטח שבין נהר המורפה ובין מורשקה לווסיל קרצ'בסקי.
במשך זמן רב נותר השטח לא מיושב.
משנת 1497 השטח נודע כמדבר קרצ'בסקי.
כ-200 שנה לאחר מכן, החליט המלך הפולני סטפן בטורי לחזק את חבל פודוליה הלא מאוכלס נגד הפלישות הטורקיות.
ב-26 במרץ 1579 נמסר חבל פודוליה לידי יאן זמויסקי, קנצלר והטמאן הכתר הפולני.
ב־1583 הקים זמויסקי מבצר במחוז קורצ'מר בין נהר מורשקה ונהר קובסנה, שאוכלס על ידי 260 איש.
המבצר, יחד עם כל האדמות הסובבות אותו, נקרא "שרהורוד" לכבוד פלוריאן שרי (בפולנית: Florian Szary), מייסד משפחת זמויסקי.
ב־28 במאי 1585 הושלמה בניית המבצר שתוכנן על ידי האדריכל האיטלקי ברנרדו מורנדו.
המבצר כלל 5 צריחים ומחסן נשק עשיר, קירות חזקים, ארטילריה כבדה ותעלת הגנה.
בזכות בניית צמתי הצטלבויות של סחר שהגיע מברסלב למולדובה, שרהורוד התעשרה במהירות.
ב-26 בינואר 1588, הפריבילגיה המלכותית של סיגיזמונד השלישי העניק לשרהורוד את זכויות מגדבורג, מה שהעניק לעיר הובלת סחר וקיום עד שלושה ירידים בשנה.
לשרהורוד יש סמל משל עצמה ששימש גם כסימן מסחרי.
אחד התנאים בזכויות מגדבורג הוא שכל הסחר יהיה מנוהל בשפה הפולנית בכדי להטמיע את השפה באוכלוסייה המקומית.
מבקרים ועוברי אורח ממולדובה וטורקיה (העיירות מוגילוב ובאר היו חלק ממרכזי המסחר הקרובים) חויבו לסחור בשרהורוד למשך שנתיים לפחות.
המקומיים הורשו לסחור עם טטרים, טורקים ומולדובים אבל היו צריכים לעמוד על המשמר כי המספר העולה של זרים היה יכול לסכן הריבונות של שרהורוד.
באותה התקופה הפריבילגיה המלכותית נתנה לתושבי שרהורוד פטור ממיסים עד שנת 1608. כתוצאה מכך, עד סוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 שרהורוד ניהלה סחר עם כל האזור ובמקביל שימשה כנקודה לעסקי חילופין סחורה.
הרבה מהמולדובים והסוחרים המזרחיים שמרו את הסחורות שלהם במחסנים בשרהורוד.
בשנת 1589 משפחת זמויסקי בנתה את הכנסייה הקתולית של פלוריאן הקדוש במקום.
במהלך המאה ה-16 יאן זמויסקי נתן למשפחות יהודיות לחיות בשרהורוד אך נאלצו לשלם מיסים לכנסייה הקתולית.
בשנת 1589 הם בנו בית כנסת מבוצר בעל תפקיד חשוב בהגנת העיר.
בית הכנסת לא היה רק מרכז דתי אלא גם מרכז קהילתי.
יהודים התפללו בו, האזינו לדרשה ופתרו סכסוכים.
לפי מקורות שונים היו בין 300 ל-1000 בתי אב יהודיים בשרהורוד.
בחציה הראשון של המאה ה-17 ה קהילה היהודית בשרהורוד הייתה אחת הגדולות בחבל הארץ פודוליה.
ב־1595 העיר נהרסה על ידי הקוזקים בפיקודו של ס.
בשנות ה-40 של המאה ה-17, כאשר ברשותה מבצר ממוגן, היוותה שרהורוד תפקיד חשוב בהגנת גבולות מערביים מפעולות שוד של הטטרים.
לפי הסכם השלום על שם אנדרוסיבסקי במרץ 1648 שרהורוד הפכה לחלק מפולין אך לא ניתן היה להגיד כי המצב של העיר התייצב.
באוגוסט של שנת 1648 שלוש חטיבות בריגדה פולניות הפסידו בקרב נגד הקוזקים והעיר נשארה בשליטתם.
לפי הסכם שביתת הנשק בין הקוזקים לפולנים (הסכם זבורוב) גבול פולין והשטחים הקוזקים עבר בקו ויניצה-ימפול דרך מורפה, שרהורוד וצ'רנוביץ.
שרהורוד הפכה להיות חלק ממשטר ברסלב תחת דניל נצ'יי.
חלו לא מעט קרבות בין השנים 1648-1654 ובשנת 1650 הקוזאקים נכנעו לצבאו של מקסים קריבונוס, אומנם רק באוקטובר 1653, הצבא בן העשרים אלף איש תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי השלט על העיר ועד סוף שנת 1654 העיר הייתה שוב בשליטת פולין.
בין 1672 ל־1699 הייתה בשליטת הטורקים שחיבבו אותה ונקראה קוצ'וק סטמבול (איסטנבול הקטנה) בעקבות חשיבות הסחר.
בתקופה זאת הגיעו לעיר שליחים של כת שבתי צבי.
בעקבות הקרבות בין טורקיה לפולין העיר חזרה לפולין אך נהרסה ברובה ורוב תושביה עזבוה.
ב-1675 קולונל מורזנקו הוביל את הקוזאקים בניסיון לשחרר את שרהורוד אך נכשלו.
מורזנקו נתפס ונהרג באכזריות כאשר הטורקים חתכו את לשונו ומיסמרו אותו לשערי העיר.
ב־1699 העיר שוחררה מהטורקים, אך בין 1702 ל-1724 העיר חוותה גלי התקפות וחתירה לחופש.
ב־1793, בחלוקת פולין השנייה, העיר הפכה לחלק מחבל פודוליה, מחוז ימפול.
בסוף המאה ה-18 הפולנים בנו כנסיות ומנזרים לטובת שליטה טובה יותר באזור.
שרהורוד לא הייתה יוצאת מן הכלל; מנזר ניקולייבסקי הקדוש ומדרשה קטנה נבנו במקום.
בשנת 1784 היו במדרשה כ-600 תלמידים.
העיר ממוקמת מעל מבוך תת-קרקעי שבו היו ממוקמים הבסיסים למבנים.
כל המבנים העיקריים בשרהורוד בימי הביניים; המבצר, כנסיית פלוריאן הקדוש, בית הכנסת והמנזר היו מחוברים על ידי מעברים תת-קרקעיים.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היו בתי מלאכה מעוטים בשרהורוד.
מפעלי טקסטיל נפתחו בשנת 1825 על ידי הלורד לייבומירסקי אשר כלל 48 פועלים.
בשנת 1845 היו מפעלי נרות, טבק ולבנים.
תוצרים שנמכרו למחוז חרסונקי ואף בסרביה.
הרפורמה של שנת 1861 החייתה את התפתחות הכלכלית ומפעלי עיבוד חקלאי חדשים נפתחו.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 נפתח מפעל בירות, שתי מטחנות ושני מפעלים לעיבוד עור חדשים.
היו 125 סוחרים ו-275 בעלי מלאכה, רובם יהודים.
העיר עברה התפתחות תרבותית במחצית השנייה של המאה ה-19. החל מ-1870 הוקמו שתי מדרשות.
הקמת הספרייה הראשונה הייתה ב-1886. בשנות ה-40 של המאה ה-19 המשורר סטפן רדנסקי (1834–1873) למד במדרשה בשרגורוד ובשנות ה-70 של המאה ה-19 למד באחת המדרשות המחבר הבולט מיכיול קוטסבינסקי (1864–1913).
בתחילת המאה ה-20 החלו עבודות מלאכה חדשות בעיר.
היו מעל 200 חייטים ובשנת 1912 הקימו איחוד בעלי מלאכות.
בתי ספר חדשים נפתחו בשנת 1908 ולאחר כארבע שנים - מכללה.
שרהורוד שוחררה על ידי כוחות הצבא האוקראיני ב-20 במרץ 1944. לאחר השחרור התושבים ניקו את העיר בכדי למנוע מגפות נוספות.
ב-1946 בית הספר החקלאי פתח את שעריו.
בית החולים ובית המרקחת נבנו מחדש.
בכדי למנוע התפרצות מגפות סגל הרפואה העניק שירותי מניעה מתמשכים.
בכדי להעלות את מהירות התפתחות התעשייה בעיר הוקם ב-1949 הארגון החקלאי, מה שסיפק תחזוקה לכל החוות במחוז והווה כמפתח להתפתחות הכלכלית בעיר.
היה גם ארגון בנייה שסיפק ציוד וחומרי גלם לבנייה שהיה גם אחראי על התפתחות השיכון, בניית עסקים, מרכזי בילוי, ומרכזי ממשלה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ארגון האוכל של שרהורוד העלה את התוצרים שלו ביותר מ-500% מאז 1945. הארגון יצר שמן בישול, משקאות קלים, בשר ולחם.
בשנת 1960 מפעל החלב של העיר ביצע את המשלוח הראשון שלו.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל ביה"ח של העיר 180 מיטות חדשות, נפתח בית מלון, והוקמה תחבורה ציבורית.
נהגי שרהורוד היו ידועים כמכובדים גם מחוץ לאזורי המחוז.
מרכז התרבות המחוזי גם נפתח ב-1960 והספרייה העירונית העשירה את אוסף הספרים שלה עם מעל 22,000 ספרי מבוגרים יותר מ-28,000 ספרי ילדים.
המהפכה של פברואר 1917 הכניסה אלפי תושבים בשרגורוד לחיים הפוליטיים למרות שלא היו הישגים מכך כמו שהובטח מהבולשיביקים.
החדשות על ניצחון הבולשיביקים במהפכת אוקטובר 1917 התקבלה באור רע בעיניי תושבי שרגורוד.
החיילים שחזרו ממלחמת העולם השנייה ארגנו פגישה עירונית ובה הודיעו על הצו של הממשלה הסובייטית.
בשנת 1918 הממשלה הסובייטית החרימה את כל האדמות מהכנסיות והחלה לחלק לאיכרים.
אבל כל השינויים לסדר חקלאי חדש נעצרו בפרוץ מלחמת אזרחים בעיר שרהורוד.
אוקראינה נאבקה על עצמאותה בבולשיביקים ובאביב 1918 הצבא האדום הגן על עצמו מצבא אוסטריה-גרמניה, צבא אוקראינה והצבא הלבן שניסו להפיל את הממשלה הבולשביקית.
כ-60 אחוזים מהיהודים הרוסים חיו באוקראינה וכולם לקחו חלק במניעת פעולות אנטישמיות כמו גניבות, התקפות ורציחות.
הצבא האדום אסר על פעולות אנטישמיות אלימות אך כל זה לא היה תקף באוקראינה.
בשנת 1919 כשאוקראינה נסוגה, פעולות אנטישמיות אלימות ברמות חדשות לקחו עשרות אלפים חיים ואף אחד לא נשפט.
רובם של היהודים באוקראינה חששו מעצמאותה של אוקראינה הבינו כי הצבא האדום בלבד יוכל למנוע זאת.
הצד השני במלחמה, הצבא הלבן, עסק בגניבה, רצח ואונס.
כשנאלץ לסגת דרומה בסוף 1919 הם שחררו מזעמם על קהילות יהודיות בדרכם.
היחידות היהודיות להגנה עצמאית הצליחו לעצור אותם מדי פעם בעזרת ציוד מהממשלה הסובייטית.
לאחר המהפכה של שנת 1917 הפלישה הרוסית ב-1920 האטה את הניסיונות להקמת מדינה עצמאית.
העיר שרהורוד שוחררה על ידי הצבא האדום באביב 1920. ב-1923 והעיר הפכה למרכז מחוזי כאשר האוכלוסייה גדלה ל-2,450 תושבים.
התושבים לקחו חלק בהתפתחות תרבותית ואזרחית.
בשנת 1924 לשרהורוד הוקם בית ספר והספרייה נפתחה.
לראשונה, לתושבי שרהורוד הייתה גישה לסיוע רפואי חינמי במרכז הרפואי החדש שכלל בית מרקחת וסיוע רפואי אמבולטורי.
בכדי לספק את הצרכים הגדלים של החלק החקלאי נפתח בית ספר לחקלאות בשנת 1928 ומרכז תיקון ציוד חקלאי נפתח ב-1930. תוצרת החקלאות עלתה ומתקנים חודשי לעיבוד תוצרת חקלאות נפתחו ותפוקת הפקת החשמל המקומית הוכפלה.
מרכז לימוד מתקדם נפתח ב-1940 בעל שתי קומות, מעבדה וספרייה.
באותה תקופה מרכז לימודי רפואה נפתח וכמן כן נפתחו ספרייה ציבורית, תחנת רדיו מקומית ופארק ציבורי.
בשנת 1589 הוקם בית כנסת העתיק והמבוצר בשיתוף פעולה עם השלטון הפולני, היווה כבעל תפקיד חשוב בהגנת העיר וכך שימש כאחד הביצורים בעיר בהסכמת היהודים.
בעקבות הפסד הצבא הפולני בקרב נגד הקוזקים החברה היהודית נהרסה.
בתקופת גזירות ת"ח ת"ט (1648) היו בעיר כ-300 יהודים ורובם נהרגו, הנותרים בחיים ובראשם הרב יעקב אליהו נמלטו לבוצ'אץ'.
לאחר כיבוש העיר על ידי טורקיה ב־1672 חלק מיהודי העיר הצטרפו לחסידי שבתי צבי.
בזמן שהות הטורקים בין 1672 ל־1699 השתמשו בבית הכנסת כמסגדים אך בו זמנית הרבה יהודים טורקים היגרו לשרהורוד.
לאחר שחרור שרהורוד מהטורקים היהודים עדיין סבלו בעקבות ההתקפות על העיר מפוגרומים מתמשכים כאשר הגויים נשדדו.
ב-1734 העיר סבלה מאחד הפוגרומים החמורים ביותר בעיר בה נרצחו מאות יהודים.
תנועת החסידות זכתה להתפשטות ניכרת במקום, לאחר שדיין העיר, ר' יעקב יוסף מפולנאה, הצטרף לתנועה ונהיה תלמידו הקרוב של הבעל שם טוב ב־1748. הבעל שם טוב עצמו הגיע לעיר לעיתים תכופות.
לאחר שרבי יעקב יוסף נהיה חסיד.
הקהילה, בראשות גובה המיסים, הדיחה אותו מתפקידו.
בשנת 1793 העיר נפלה לידי שלטון האימפריה הרוסית וראתה צמיחה יפה של החברה היהודית במקום.
באותה השנה התגורר בעיר נתן שטרנהרץ לאחר חתונתו ב־1793, תלמידו של רבי נחמן מברסלב.
בעיר התקיימה גם פעילות פרנקיסטית, ופרנקיסטים משרהורוד מוזכרים בספרי רבי יעקב עמדן.
בשנת 1799 הוקם בית קברות יהודי חדש.
ב־1825 ביקר בעיר רבי ישראל מרוז'ין והקים את קהילת חסידיו שנהייתה המשפיעה ביותר במקום והייתה אחת מהתנועות הרוחניות המשמעותיות ביהדות המודרנית.
לאחר מכן ביקרו בעיר אדמו"רים רבים והקימו בה את קהילותיהם, אך חסידי רוז'ין סדיגורא נשארו החשובים והמשפיעים ביותר.
בסוף המאה ה־19 בראש הקהילה עמד ר' חנוך הלוי קרופניק - חסיד רבי דוד מטלנא.
היהודים כונו "התיישבות חלשה" באימפריה הרוסית.
היהודים בשרהורוד היו בעיקר בעלי מלאכה וסוחרים.
בין השנים 1820 ו-1830 היו שלושה סוחרים בשרהורוד משלושה ארגונים שונים וכולם יהודים.
בסוף המאה ה-19 יהודים הורשו לכל סוגי הסחר: איכסון עצים, הדפסה ומלונאות.
בזמן שרוב היהודים בשרהורוד שגשגו היו גם שעירים לעזאזל תדירים.
בין השנים 1881–1882 האוכלוסייה היהודית סבלה בעיקר מפוגרומים.
הסופר שלום עליכם מתאר לעיתים תכופות עיירות יהודיות כמו שרהורוד.
בסוף מלחמת האזרחים כ-2,000 פוגרומים הרגו כ-100,000 יהודים ויותר מחצי מיליון חסרי בית.
ההתקפות הכוחניות של הבולשיביקים בשנת 1917 עצרו מהקהילה היהודית להתפתח ולפי האידאולוגיה של לנין וסטלין מנעו מהלאום היהודי מלהתקיים.
בזמנו לא שמעו תפילות מתוך בית הכנסת העתיק ובמראית עין היה נטוש עד 1922.
בערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בשרהורוד כ-4,000 יהודים שהיוו כ-90% מתושבי העיר.
עם פרוץ המלחמה שמרה רומניה על נייטרליות, ורק ב־23 בנובמבר 1940 היא הצטרפה למדינות הציר.
ב-22 ביולי 1941, נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני שהעביר את השלטון למועצה מקומית.
במועצה כיהנו לאומניים אוקראינים שהתאכזרו ל-1,800 היהודים שנותרו בה.
היהודים חויבו לענוד טלאי צהוב ולסמן את בתיהם במגן דוד צהוב ממתכת.
מאוקטובר 1941 החלו להגיע לעיר מגורשים יהודים מאזורים סמוכים, ובדצמבר של אותה השנה הוקם גטו עבור 7,000 היהודים שרוכזו בה בצפיפות רבה, בקור ובהיעדר תנאים סניטריים.
עוד באותו החודש פרצה בגטו מגפת טיפוס הבהרות שהגיעה לשיאה במרץ 1942 ובמהלכה מתו כ-1,400 מתושבי הגטו.
בשונה מאזורים אחרים בהם השמידו הרומנים והגרמנים את האוכלוסייה היהודית, בשרהורוד רוב יהודי העיר שרדו.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1939 חיו בשרהורוד כ-2,697 יהודים.
היום ישנם יותר מ-160 יהודים שחיים בעיר.
בשנת 2012 נבנה בבית העלמין היהודי, ביתן מעל קברים שלכאורה קשורים לתלמידי הבעש"ט
בבית החולים של שרהורוד ישנה מעבדה קלינית, צילומי רנטגן, מכשירי גרדיוגרף שונים ומכון פיזיותרפיה.
למחלקות הטיפול, מחלקת ניתוח, מחלקת גינקולוגיה, מחלקת ילדים ומחלקת המחלות הזיהומיות יש מעל 150 מעבדות ומספקות טיפולים אמבולטוריים.
עם פתיחת המבנה החדש ייפתחו מחלקות אונקולוגיה ואנדוקרונולוגיה.
בית הספר העל-תיכוני בשרהורוד הוא אחד הטובים ביותר במחוז ומספק ללימודים בתחומי הכימיה, ביולוגיה, פיזיקה, שפות, ספרות ומדעים נוספים.
מעל 200 תלמידים לומדים בבית הספר למוזיקה בשיעורים על פסנתר, כינור, אקורדיון וכלים נוספים יחד עם ספרות מוזיקלית, סולפג' ומקהלה.
העיר העתיקה - העיירה היהודית שכוללת את הבתים היהודיים העתיקים בני לפחות מאה ואף יותר שעדיין עומדים, שבילים צרים המובילים לנהר, בתי קברות עתיקים על הגבעות, בית הכנסת מהמאה ה-16 ומבנים נוספים.
הער החדשה מכילה אדריכלות רוסית סטנדרטית כמו שהיו בעיירות קטנות ברוסיה.
ישנם שני רחובות ראשיים: רחוב קארל מרקס ורחוב לנין.
לאחר שפסלו של לנין הוקם ברחוב קארל מרקס השם שונה לרחוב לנין אבל בגלל שלעיר כבר היה רחוב בשם זה הם החליפו את שמו לקארל מרקס.
רחוב קארל מרקס עובר בחלק גדול מהעיר העתיקה.
יהודים עדיין גרים בבתיהם הישנים בשרהורוד, דוברים יידיש מעורבבת עם אוקראינית ורוסית.
רובם עזבו את בתיהם, מוכרים ואף נוטשים אותם ועוזבים יחד הם קרוביהם המבוגרים בכדי לעבור לערים סמוכות גדולות יותר.
לפני שברית המועצות התפרקה שרהורוד היוותה כאתר היסטורי אבל באוקראינה אין די כסף בכדי לשמר את העיר כאתר זה.
בכל הנוגע לתרומות היהודים דעת המקומיים היא להשקיע את הכסף בחינוך האזורי או באוכל עבור היהודים העניים.
שיעור מקרי המוות היה ב-462 יותר משיעור הילודה.
שרווד אנדרסון , סופר אמריקאי שנודע בעיקר בסיפוריו הקצרים.
היה מחלוצי המודרניזם והשפיע רבות על הספרות האמריקאית של המאה ה-20.
אנדרסון נולד בקמדן, אוהיו, והיה הילד השלישי בין שבעה אחים.
בעיות משפחתיות כגון אלכוהוליזם ומצוקה כלכלית הביאו את אנדרסון לנטוש את בית-הספר בגיל 14 ולעבוד בעבודות מזדמנות.
הוא עבר לשיקגו בעקבות אחיו ועבד בעבודות פשוטות.
ב-1898 גויס לצבא ארצות הברית והוצב בקובה בזמן מלחמת ארצות הברית–ספרד, אולם לא השתתף בקרבות.
ב-1900 השתחרר והחל ללמוד באוניברסיטת ויטנסברג בספרינגפילד, אוהיו.
לאחר הלימודים מצא עבודה ככתב בעיתון בשיקגו.
ב-1904 נשא לאישה את קורנליה ליין, בת למשפחה מבוססת.
הזוג התגורר בקליבלנד והוליד 3 ילדים.
בזמן זה פיתח אנדרסון עסק להזמנות-דואר.
בנובמבר 1912 נעלם אנדרסון למשך ארבעה ימים, בסופם חזר וסיפר כי עבר התמוטטות עצבים.
הוא תיאר זאת כ"בריחה מהקיום החומרני שלי".
לימים זכה להערצת עמיתיו על מאורע זה.
ב-1914 התגרש ונשא את טנסי מיטצ'ל.
באותה שנה יצא לאור ספרו הראשון, "בנה של ווינדי מקפרסון."
שנה לאחר מכן החל את כתיבת מחרוזת הסיפורים שעתידה להיות עבודתו המפורסמת ביותר, "וינסבורג, אוהיו" (Winesburg, Ohio), שראתה אור בשלמותה ב-1919.
על אף שכתב כמה רומנים שאותם החשיב יותר מסיפוריו, דווקא סיפוריו הקצרים נודעו לתהילה.
במחרוזת אודות הטיפוסים המאכלסים עיירה קטנה ונידחת בדרום-מזרח אוהיו בשם וינסבורג, היטיב לתאר דמויות שוליים כפריות, לעיתים נבערות, לרוב כושלות, וכמעט תמיד כמהות ליחס אנושי חם, שבדרך-כלל אינו בנמצא.
אנדרסון אינו נופל לרומנטיזציה ועומד על האכזריות והייאוש שבחיי הספר האמריקאי של סוף המאה ה-19. גיבוריו, אם אמנם גיבורים הם, שקועים בחלומות וביחסי אי-הבנה עם הבריות הסובבות אותם.
ניתן לשייך את אנדרסון לזרם המודרניזם, שזיעזע את יסודות הכתיבה הוויקטוריאנית המקובלת.
כתיבתו השפיעה על רבים, ביניהם ת"ס אליוט, ארנסט המינגוויי, תומאס וולף, ג'ון סטיינבק, ויליאם סארויאן, ואף עמוס עוז.
בספרו סיפור על אהבה וחושך עוז מעיד כי קובץ סיפוריו של אנדרסון חולל מפנה בהשקפה הספרותית שלו וחילץ אותו ממלכוד בו היה נתון: "במרכז כל אחד מן הסיפורים עניינים ובני אדם שהייתי בטוח כי הם נמצאים הרבה מתחת לכבודה של הספרות מתחת לסף הקבלה המינימלי שלה", כתב עוז (עמ' 545).
הספר 'וינסבורג, אוהיו', יצא לאור בעברית בשנת 1959 בהוצאת עם עובד, בתרגום אהרן אמיר.
מהדורה מחודשת יצאה לאור בשנת 2010 בהוצאת פן - ידיעות ספרים, בתרגום רחל פן.
מ-1920 החל אנדרסון לפרסם רומנים באופן קבוע.
ב-1924 עבר לניו אורלינס ואירח בביתו סופרים רבים ועודד את כתיבתם, ביניהם ויליאם פוקנר, קארל סנדבורג, אדמונד וילסון ועוד.
ספרו "נישואין רבים" ("Many Marriges") שראה אור ב-1923 הוכתר על ידי פ.ס.
פיצג'רלד כרומן הטוב ביותר שלו.
נאמן לרומן שכתב, התגרש אנדרסון ונשא לאישה שלישית את אליזבת פראל, ממנה התגרש ונשא בסוף שנות ה-20 את אלינור קופנהאבר, איתה יצא למסעות רבים.
הוא הקדיש לה את הרומן "מעבר לתשוקה" שראה אור ב-1932 ככלל, נחשבת יצירתו המוקדמת של אנדרסון כפורצת דרך ומלאה חיוניות, כאשר הספרים האחרונים שיקפו ירידה ברורה.
אנדרסון נפטר מצפקת בפנמה, לאחר שבלע בטעות קיסם שיניים.
סך-הכל פרסם אנדרסון 13 ספרים.
וינסבורג, אוהיו, תרגם אהרן אמיר, ספריה לעם, הוצאת עם-עובד, 1959. תרגום חדש של רחל פן, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2010.
צחוק אפל, תרגם אהרן אמיר, הוצאת כתר, 1979.
האישה האחרת, תרגמה סמדר גונן, נהר ספרים, 2024.
שרה שטרן-קטן (4 ביוני 1918 – 23 בספטמבר 2001) הייתה אשת ציבור במגזר הדתי וכיהנה כחברת הכנסת בכנסת התשיעית מטעם המפד"ל.
כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
נולדה בלודז' שבפולין וגדלה בבית דתי ציוני.
למדה בגימנסיה העברית והייתה פעילה בתנועת "בני עקיבא".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה עם משפחתה לגטו לודז', בו חיו בתנאי עוני ורעב בשנים 1940–1944. בתקופה זו נרתמה לפעילות תנועת "בני עקיבא" והקימה עם חבריה לתנועה הכשרות חקלאיות בגטו.
בהכשרות אלו קיימו פעילות חינוכית-תרבותית ברוח ארץ ישראל.
בחודשים האחרונים למלחמה נשלחה למחנה הריכוז אושוויץ וממנו למחנות אחרים, בהם עבדה עבודות פרך.
לאחר מכן, עם שחרורה מהמחנה על ידי הצבא האדום, הייתה פעילה בארגוני העלייה וסייעה בשיקומם של ניצולים טרם עלייתם.
בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל ולמדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
כעובדת סוציאלית הייתה פעילה בהכוונה מקצועית לנערות.
לאחר השלמת התואר השני, באוניברסיטת סימונס בבוסטון, עבדה כמפקחת אזורית במשרד הבריאות ובמשרד הסעד.
במקביל הייתה פעילה בתנועת האשה הדתית לאומית.
במרץ 1977 נבחרה בסיבוב ראשון יחד עם זהבה מלכיאל מתוך שבע מתמודדות, בהן מרים מאיר, יהודית פולק, לאה עדיני, הרבנית צפייה גורן והרבנית אילה גליקסברג שנתמכה על ידי יהודית היבנר, לפאנל ממנו תבחר נציגת הנשים ברשימת המפד"ל לכנסת.
שטרן-קטן נחשבה לנציגת סיעת למפנה, סיעת רפאל והסיעה המרכזית והיא גברה בהתמודדות מול מלכיאל שנחשבה לנציגת סיעת הצעירים.
היא נבחרה לכנסת התשיעית וכיהנה בוועדת העבודה והרווחה, ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת החינוך והתרבות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 היא התמודדה מול יהודית היבנר על המשבצת הנשית, והפסידה.
בבחירות זכתה המפד"ל רק לארבעה מנדטים ונציגת הנשים לא נכנסה לכנסת.
היא התמודדה על תקופת כהונה שנייה אך הפסידה ליהודית היבנר ומונתה לנשיאת התנועה.
בשנותיה האחרונות הייתה פעילה ב"יד ושם".
כלת פרס ישראל למפעל חיים בשנת 1998.
בשנת 2001 נפטרה ונקברה בקבוצת יבנה, בה חייתה מיום עלייתה לארץ ישראל.
שרה שילה (נולדה ב-1958) היא סופרת ישראלית, מחברת רב המכר "שום גמדים לא יבואו", זוכה פרס ספיר 2007.
שרה שילה נולדה תחת השם שרה בבלי בירושלים.
בבעלותו של אביה היו מסעדות ועסקי קייטרינג.
השיפור המתמיד במצב הכלכלי הוביל את משפחתה לעבור משכונה לשכונה ברחבי ירושלים.
שילה נתקלה בגזענות כלפי מוצאה המזרחי כבר בבית הספר, "ששם השאלה הראשונה שהיו שואלים אותי בחצר האספלט הייתה מאיזו עדה את והייתה איזו אי נוחות כשהייתי אומרת את האמת".
בשנת 1976 הגיעה שילה במסגרת גרעין נח"ל למעלות.
מנחה הגרעין היה יגאל שוורץ, לימים פרופסור לספרות, אך הוא לא זיהה בה כישרון כתיבה.
שילה טענה שהיא סבלה מהפרעות קשב וריכוז, אך ההפרעה לא אובחנה בשל היעדרה של מודעות לתופעה באותה תקופה.
שילה אהבה את מעלות, והחליטה לגור בה דרך קבע.
היא החלה לעבוד במעון לילדים.
באותה תקופה גם פגשה את בעלה לעתיד, אבנר שילה.
שרה ואבנר החליטו להקים את ביתם במעלות, שם נולדו שלושת ילדיהם הראשונים.
במשך שנותיה במעלות ביצעה שילה פעילויות קהילתיות רבות בעיר, ביניהן הקמת הפעוטון הפרטי הראשון, המרכז לגיל הרך במתנ"ס, ולקיחת חלק בהקמת בית הספר הניסויי בתפן.
כמו כן, עסקה שילה בקליטת עולים חדשים, ניהלה גלריה והפעילה תיאטרון בובות.
ב-1989 פורסם ספרה הראשון, ספר הילדים "מעשה בחושך".
בשנת 1991 עברה עם משפחתה לכפר ורדים, שם נולדה בתם הרביעית, ושם היא כתבה את "שום גמדים לא יבואו".
אחר כך עברה להתגורר עם משפחתה בקריית טבעון.
בין היתר היא מלמדת כתיבה יוצרת וספרות באוניברסיטת חיפה.
ב-2017 השתתפה בכתיבת התסריט לסרט התיעודי "ארץ אהובה שלי" בהפקתם של אנשי הקולנוע יעל קיפר ורונן זרצקי, שצולם במעלות, ומתרכז בסיפורם של מהגרים שהגיעו לעיר בעשרים השנים האחרונות מהודו, לבנון וברית המועצות לשעבר.
הסרט הוצג בפסטיבל דוקאביב ב-2017, וב-2018 הוקרן בערוץ 8.
ב-2022 יצא לאור הרומן השני שלה, "משפט אהבה", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
תהליך כתיבת "שום גמדים לא יבואו"
ב-1998 החליטה שילה להתמסר לכתיבת הספר "שום גמדים לא יבואו" - סדרת מונולוגים של בני משפחה בצל הקטיושות.
היא עזבה את עבודתה והקדישה את עצמה לספר:
ספר זה זכה להצלחה מסחרית, לביקורות משבחות ולמספר פרסים, בהם פרס ספיר.
מעשה בחושך (הוצאת כתר, תשמ"ט 1989), איורים מאת מיכל אפרת
קדימה עוברים למטת ההורים (כפר ורדים: אנדומלה, תשנ"ד 1993), איורים מאת מיקי צדיק
הקפיצה (כפר ורדים: אנדולמה, תשנ"ד 1993), איורים מאת גידי קייך
שום גמדים לא יבואו (עם עובד, תשס"ו 2005), ערך יובל שמעוני
משפט אהבה (הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, תשפ"ב 2022), ערך יואב יואב רוזן
שרה פרדריקה שֶׁסְטְרֶם (בשוודית: Sarah Frederica Sjöström; נולדה ב-17 באוגוסט 1993) היא שחיינית שוודית.
היא אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה ל-100 מטר פרפר, אלופת העולם זוכת 25 מדליות (שנייה בכל הזמנים אחרי קייטי לדקי מארצות הברית), מהן 14 זהב כולן אישיות, 8 כסף ו-3 ארד.
אלופת אירופה זוכת 28 מדליות, מהן 17 זהב, שיאנית העולם במשחה ל-50 מטר חופשי, במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר ושיאנית עולם בעבר במשחה ל-100 מטר פרפר.
היא השחיינית השוודית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
השחיינית הראשונה בעולם ששחתה את המשחה ל-100 מטר חופשי בפחות מ-52 שניות ואת המשחה ל-50 מטר פרפר בפחות מ-25 שניות (16 פעמים).
שרה שסטרם נולדה בהנדן, במטרופולין של סטוקהולם.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008, זכתה שסטרם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.44 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא שוודי חדש, 58.38 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שסטרם במקום 27 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.08 שניות ובמקום 29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.38 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכתה שסטרם במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש, בתוצאה של 56.06 שניות.
קודם לכן היא קבעה שיא עולם חדש גם בשלב חצי הגמר, בתוצאה של 56.44 שניות, שיפור לשיא הקודם של אינגה דה ברוין מהולנד, 56.61 שניות, ששרד 9 שנים מאז נקבע באולימפיאדת סידני (2000).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה שסטרם 3 פעמים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.87 שניות, מאית שנייה ממדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.38 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.41 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.71 דקות, היא שחתה את משחה הגב בתוצאה של 1:01.24 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.30 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכתה שסטרם ב-3 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (53.61 שניות) לפני בריטה שטפן מגרמניה (54.15 שניות) ובמשחה ל-50 מטר פרפר (25.64 שניות) ומדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:38.40 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שסטרם במקום הרביעי במשחה 100 מטר פרפר בתוצאה 57.45 שניות, 23 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, ראשונה סיימה דנה ולמר מארצות הברית ששברה את שיאה העולמי של שסטרם והעמידה אותו על 55.98 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה שסטרם בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.53 שניות, לפני אלישיה קוטס מאוסטרליה (56.97 שניות) ודנה ולמר (57.24 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.89 שניות, אחרי קייט קמפבל מאוסטרליה (52.34 שניות) ולפני ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (53.42 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא שוודיה חדש של 52.87 שניות ועלתה מהמקום הראשון לשלב הגמר.
נוסף לכך, היא סיימה 3 פעמים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.45 שניות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.63 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.56 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.83 דקות.
בתחרות שנערכה באיינדהובן הולנד באפריל 2014 קבעה שסטרם שני שיאים לאומיים, במשחה ל-100 מטר חופשי (52.73 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי (1:55.04 דקות).
באליפות שוודיה שנערכה בבורוס בתחילת יולי 2014 קבעה שסטרם במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש של 24.43 שניות, שיפור גדול לשיא העולם בן ה-5 שנים של בת ארצה תרסה אלסהמר (25.07 שניות).
נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-50 מטר חופשי שיא שוודיה חדש של 23.98 שניות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט היא זכתה ב-7 מדליות מהן 3 זהב ו-4 כסף והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכתה שסטרם ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 24.96 שניות, לפני יאנט אוטסן מדנמרק (25.34 שניות) ולו יינג מסין (25.37 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 55.64 שניות, לפני יאנט אוטסן (57.05 שניות) ולו יינג (57.48 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 55.74 שניות שיפור לשיא העולם בן ה-3 שנים של דנה ולמר מארצות הברית (55.98 שניות).
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.70 שניות, אחרי ברונטה קמפבל מאוסטרליה (52.52 שניות) ולפני אחותה של ברונטה, קייט קמפבל (52.82 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.24 דקות, אחרי סין (3:54.41 דקות) ולפני אוסטרליה (3:55.56 דקות).
כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה המהירה באליפות (55.28 שניות).
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.31 שניות, אחרי ברונטה קמפבל (24.12 שניות) וראנומי קרומווידג'ויו (24.22 שניות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכתה שסטרם ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף וקבעה 2 שיאי אליפות חדשים, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 24.58 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.03 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה שסטרם ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 55.48 שניות, לפני פני אולקסיאק מקנדה שקבעה שיא עולם חדש לנוער של 56.46 שניות ודנה ולמר (56.63 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אולימפי חדש של 55.84 שניות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:54.08 דקות, אחרי קייטי לדקי (1:53.73 דקות) ולפני אמה מקיאן מאוסטרליה (1:54.92 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.99 שניות, אחרי סימון מנואל מארצות הברית ופני אולקסיאק מקנדה שקבעו שיא אולימפי חדש של 52.70 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.90 דקות, במקום חמישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.26 דקות, במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.45 דקות ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.69 שניות.
בתחרות שנערכה בסטוקהולם באפריל 2017 קבעה שסטרם במשחה ל-50 מטר חופשי שיא שוודיה חדש של 23.83 שניות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי שיא העולם של בריטה שטפן מגרמניה (23.73 שניות).
בתחרות שנערכה בצרפת ביוני אותה שנה היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא שוודיה חדש של 52.08 שניות, מאית השנייה לאט משיא העולם של בריטה שטפן (52.07 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 כסף וקבעה שני שיאי עולם חדשים והייתה לשחיינית המצטיינת באליפות.
היא צברה 22 נקודות, לפני השחייניות האמריקאיות קייטי לדקי (18 נקודות) ולילי קינג (15 נקודות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 23.67 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של בריטה שטפן (23.73 שניות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.31 שניות, אחרי סימון מנואל (52.27 שניות) ולפני פרניל בלום מדנמרק קבעה שיא דני חדש של 52.69 שניות.
חמישה ימים קודם לכן, במסגרת משחה שליחות 4x100 מטר כשחיינית ראשונה היא קבעה שיא עולם חדש של 52.71 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של בריטה שטפן (52.07 שניות) ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-52 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה בשני משחי השליחות במקום חמישי, 4x100 מטר חופשי בשיא שוודיה חדש של 3:33.94 דקות ו-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.28 דקות.
לאחר אליפות העולם קבעה שטסרם 4 שיאי עולם בבריכת 25 מטר.
4 ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בברלין היא סיימה שנייה במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.00 שניות, אחרי קרומווידיויו שהחזירה לעצמה את שיא העולם (22.93 שניות).
4 ימים לאחר מכן בתחרות שנערכה באיינדהובן היא שיפרה במשחה ל-100 מטר חופשי את שיאה העולמי הטרי והעמידה אותו על תוצאה של 50.58 שניות ולמחרת היום היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר חופשי והעמידה אותו על תוצאה של 1.50.43 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכתה שסטרם ב-5 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.02 שניות, לפני ראנומי קרומווידג'ויו (25.35 שניות) ופרידה עות'מאן (25.47 שניות).
מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.07 שניות, אחרי סימון מנואל (24.05 שניות) ולפני קייט קמפבל מאוסטרליה (24.11 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.22 שניות, אחרי מרגרט מקניל מקנדה (55.83 שניות) ולפני אמה מקיאן (56.61 שניות).
מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.46 שניות, אחרי סימון מנואל (52.04 שניות) וקייט קמפבל (52.43 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.78 דקות, אחרי פדריקה פלגריני מאיטליה (1:54.22 דקות) ואריארן טיטמוס מאוסטרליה (1:54.66 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה שסטרם במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.07 שניות, אחרי אמה מקיאן שקבעה שיא אולימפי חדש של 23.81 שניות ולפני האלופה היוצאת פרניל בלום (24.21 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.68 שניות, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.91 שניות, במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:54.27 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.69 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 זכתה ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.98 שניות, לפני קטרזינה וואסיק מפולין (24.18 שניות) ומג האריס מאוסטרליה ואריקה בראון מארצות הברית ארצות הברית ששבעו תותאה זהה של 24.38 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.95 שניות, לפני מלני הניק מצרפת (25.31 שניות) וג'אנג יופיי מסין (25.32 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.80 שניות, אחרי מולי אוקלהן מאוסטרליה (52.67 שניות) ולפני טורי הסק מארצות הברית (52.92 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מערוב בתוצאה של 3:55.96 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.17 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 52.24 שניות ומבשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.32 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.08 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.35 דקות, אחרי אוסטרליה (3:55.98 דקות) ולפני קנדה (3:56.43 דקות), כשחיינית שלישית היא שחהת את הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 56.11 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.71 שניות, לפני מג האריס (23.97 שניות) וג'אנג יופיי (24.20 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.16 שניות, לפני טורי הסק (52.29 שניות) ושיבון הוהי מהונג קונג (52.33 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:33.79 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.92 דקות.
בשנת 2017 זכתה שסטרם בתואר שחיינית השנה בעולם.
100 מעורב אישי: 57.10 שניות (2017), שיא שוודיה - התוצאה השנייה בטיבה בעולם
שרוול הוא חלק של הבגד המכסה את הזרוע.
אורך השרוול משתנה, מחולצות ללא שרוולים הדומות לגופיות עד חולצות עם שרוולים ארוכים שמכסים את כף היד.
אופי השרוול משתנה לפי אופנת הלבוש ומשתנה גם לפי מדינות ותקופות.
בצבאות רבים בעולם מוצגות על שרוולי המדים דרגות החיילים, ולעיתים מוצגים על השרוול מאפיינים נוספים של החייל.
גם בתעופה אזרחית ובצי הסוחר משמש חלקו התחתון של השרוול להצגת הדרגות.
לעיתים קצהו התחתון של השרוול נסגר בכפתור או בחפת.
ביהדות ובאסלאם קיימים כללי צניעות המתייחסים לאורך השרוולים.
מקור המילה שרוול במילה הפרסית شلوار SHALVAR = מכנסיים.
ללשון הגיעה מילה זו ולאחר מכן חל שיכול אותיות וקיבלנו שרוול, או שרוואל, המזכיר את המכנס הפרסי במראהו.
השם הגיע לערבית בצורת סרבאל = מעיל, כותונת.
השם סרבל מצוי במקרא במשמעות של מכנסיים מצמר עבה, ושם זה נזכר בספר דניאל ג' כ"ז: "וסרבליהון לא שנו", זוהי צורה ארמית-בבלית של שם זה.
המילה עברה ליוונית ולשונות הסלאביות – שארובארי.
ביוונית וברוסית התחלפה הלמד במילה הפרסית שלואר בריש = אותיות למנ"ר.
בספרות הגאונים של ימי הביניים מופיעה המילה שרוול בצורה שרבל כצורת משנה של סרבל בארמית המקראי, במשמעות מושאלת "בית זרוע".
שרה תאודורה (בבולגרית: Сара Теодора) הייתה אשתו השנייה של איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה וקיסרית רעיה של בולגריה.
שרה תאודורה נולדה בטרנובו, בירת האימפריה הבולגרית השנייה בשם שרה, בת למשפחת סוחרים יהודים אמידה אשר התגוררה ברובע היהודי שבעיר.
ידוע ששם אימה של שרה היה תמרה ובהמשך ניתן השם גם לבתה.
ב-1346 נישאה שרה לאיוון אלכסנדר, תחת תאודורה נסיכת ולאכיה, אשר גורשה על ידי הקיסר הבולגרי.
שרה אימצה את הנצרות האותודוקסית, אך בני הקהילה היהודית סמכו על חסותה, צברו מעמד חברתי רם יותר בתקופת כהונתה, והעניין הוביל לעימותים מול האוכלוסייה הנוצרית.
שרה תאודורה מילאה תפקיד משמעותי בחלוקת האימפריה הבולגרית.
מאמצי השכנוע שלה הובילו את איוון אלכסנדר לחלק את ממלכתו בין בניו עוד בימי חייו.