tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משרד הפנים הסעודי מפעיל ארבעה מטוסי C-295W ביוני 2015.
חיל האוויר הסנגלי מפעיל 2 מטוסי C-295W.
חיל האוויר וההגנה האווירית הסרבי מפעיל שני מטוסי C-295W, שנמסרו בשנת 2023.
חיל האוויר והחלל הספרדי מפעיל 14 מטוסי C-295 (שם קוד T.21).
ביוני 2023, הוזמנו עוד 16 יחידות, 6 בתצורת MPA ו-10 בתצורת MSA, על מנת להחליף את המטוסים P-3 Orion וגם CN-235 שיצאו משירות.
צבא תאילנד מפעיל שלושה מטוסי C-295W.
חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות מפעיל חמישה מטוסי C-295W.
חיל האוויר של ארצות הברית מפעיל מטוס C-295W אחד נכון לשנת 2023.
כוחות האוויר וההגנה האווירית של אוזבקיסטן מפעילים ארבעה מטוסי C-295W.
חיל האוויר של וייטנאם מפעיל שלושה מטוסי C-295.
ב-23 בינואר 2008, בתאונת מטוס במירושלביץ', התרסק מטוס C-295 של חיל האוויר הפולני שטס מוורשה דרך פובידץ וקרז'סיני למירוסלביץ' התרסק בזמן התקרבותו לבסיס האוויר ה-12 סמוך למירושלביץ'.
כל 20 הנוסעים שהיו על המטוס נהרגו בתאונה.
כל מטוסי ה-C-295 הפולניים הושעו לאחר התאונה.
שר הביטחון הפולני בוגדן קליך פיטר חמישה אנשי צוות חיל האוויר לאחר חקירת התאונה, אשר מצאה כי כישלונות שונים תרמו להתרסקות ב-23 בינואר.
ב-31 באוקטובר 2011, חיל האוויר הצ'כי השעה את צי ארבעת מטוסי ה-C-295M שלה בעקבות תקלה בציוד במהלך טיסה על אחד מהם.
במהלך הנחיתה, אחד משני המנועים הפסיק לפעול.
לפני כן, מערכת תצוגת הקוקפיט וציוד נוסף גם התקלקלו.
המטוס נחת בשלום עם המנוע הנותר.
הגנרל ולסטימיל פיצ'ק הורה להשעות את כל המטוסים עד סיום החקירה.
הצי הושעה גם בפברואר 2011 לאחר ירידה חדה בגובה במהלך טיסה, ושוב במאי בגלל בעיות בתעופת אלקטרוניקה.
ב-9 בנובמבר 2012, מטוס C-295 של חיל האוויר האלג'יראי התרסק באזור לוז'ר שבדרום צרפת בזמן שטס מפריז לאלג'יריה עם מותם כל ששת האנשים שהיו על הסיפון.
ב-1 בנובמבר 2024, מטוס C-295 של חיל האוויר הפיליפיני איבד גלגל קדמי בעת הנחיתה בנמל התעופה באסקו שבאי בטאנס.
מטוס הובלת המטען נשא חבילות מזון משפחתיות וסחורות סיוע נוספות לתושבי בטנס שנפגעו בטייפון "ליאון" כמה ימים קודם לכן.
לא דווח על נפגעים בקרב אנשי הצוות הצבאי.
קיבולת: 71 חיילים, 24 אלונקות עם עד שבעה אנשי צוות רפואי, 5 משטחי 463L או שלושה רכבי שטח בגודל של לנד רובר.
סוג מנוע: 2 מנועי פראט & וויטני קנדה PW127G
עומס רום מוחלט: 9,145 מטרים
מרחק המראה: 670 מטרים, גובה פני הים
מרחק נחיתה: 320 מטרים, גובה פני הים
נקודות התקנה: שישה (שלושה מתחת לכל כנף)
קיבולת נקודות התקנה: פיילונים פנימיים 800 ק"ג; פיילונים מרכזיים 500 ק"ג; פיילונים חיצוניים 300 ק"ג
איירה קפלן היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ושיאן המכביה השלישית (1950) בריצת 100 מטר.
קפלן החזיק במספר שיאים של אוניברסיטת ניו יורק (ריצת 100 יארד: 9.60 מטר, 1950 וריצת 200 מטר: 20.70 שניות, 1949) ושל התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי לנוער - The National Junior College Athletic Association (NJCAA) (ריצת 60 יארד (55 מטר) באולם: 6.3 שניות, 1948).
קפלן נולד בברוקלין, ניו יורק, בנם של גרטרוד אולרניק ופיליפ קפלן.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ארסמוס הול ב-1946, באוניברסיטת ניו יורק ב-1951 ובברוקלין קולג' ב-1968 עם תואר שני במדעים.
כבוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק, היה קפלן לקפטן נבחרת האתלטיקה, במסגרתה קבע שיאי מסלול רבים.
קפלן היה מורה בבתי הספר של העיר ניו יורק במשך 35 שנה, ומרצה בברוקלין קולג' במשך 20 שנה, ופרש ב-1985.
נפטר ב-25 ביוני 2017. הותיר אחריו אישה, שני בנים, חמישה נכדים וארבעה נינים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק בסוף יוני 1945 סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1957 זכה קפלן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר 10.6 שניות, לפני דייב סנדלר מדרום אפריקה (10.7 שניות) וגרוסברגר מארצות הברית (11.0 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 43.3 שניות, לפני אנגליה (44.8 שניות) ודרום אפריקה (44.9 שניות).
מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.7 שניות, אחרי דייב סנדלר (22.2 שניות).
בשנת 2012 זכה קפלן להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת ניו יורק.
איירובוטיקס היא חברה ישראלית לייצור כלי טיס לא מאוישים לשימוש תעשייתי.
מוצרי החברה כוללים חומרה, עיצוב, הנדסת תוכנה, ומערכות אלקטרוניות לשימוש בתעשייה מכרות ערים חכמות ואבטחה
איירובוטיקס נוסדה בשנת 2014 על ידי רן קראוס ומאיר קליינר.
קראוס משמש מנכ"ל החברה וקליינר סמנכ"ל מחקר ופיתוח.
עד ספטמבר 2017 גייסה החברה כ-61 מיליון דולר.
בשנת 2021 החברה נכנסה לתחום ניקוי פנלים סולריים.
איירבוס בלוגה XL הוא מטוס תובלה רחב גוף המבוסס על מטוס A330-200 שנועד להחליף את איירבוס בלוגה.
לדגם XL סיומת גוף הדומה בחלקה לדגם הקודם.
פיתוח, בניה ותפעול מבוצע על ידי חברת איירבוס להובלת חלקי מטוסים גדולים מדי.
הפרויקט הושק בנובמבר 2014 ומתוכנן שיהיה בעל קיבולת גבוהה יותר ב-30% מהדגם הקיים.
ה-XL מסוגל לספק שתי קונסולות כנף A350 XWB במקום אחת.
סיום עבודות העיצוב הוכרז ב-16 בנובמבר 2015. ההרכבה הסופית החלה בשנת 2017.
הטיסה הראשונה (טיסת מבחן) שהמטוס ביצע הייתה ב-19 ביולי 2018, בידי הטייס כריסטוף קל, טייס המשנה ברנרדו סאייס-בניטו הרננדז ומהנדסת הטיסה ג'ין מישל פן.
המטוס המריא בשעה 14:21 שעון מקומי ונחת בהצלחה בשדה התעופה בטולוז, בלגנאק, צרפת, הטיסה נמשכה 4 שעות ו-11 דקות.
ב-9 בינואר 2020 נכנס לשירות פעיל כאשר ביצע המטוס את הטיסה המבצעית הראשונה.
איירה זקס הוא קולנוען אמריקאי, זוכה פסטיבל הסרטים סאנדנס ופסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
סרטו הראשון היה הסרט הקצר Lady משנת 1993.
בסרט 2016 יצא סרטו "Little Men" אשר הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
זקס הוא יהודי והומוסקסואל גלוי.
את סרטו "Keep the Lights On" הוא תיאר כחצי-אוטוביוגרפי.
בינואר 2012 זקס התחתן עם האמן בוריס טורס בניו יורק, ימים ספורים לפני שנולדו התאומים שלהם, ויוה ופליקס.
בשנת 2014 הופיע זקס בסרט התעודה הגרמני "Wie ich lernte die Zahlen zu lieben" (בעברית: "איך למדתי לאהוב את המספרים") מאת אוליבר סכטינג ומקס טאובר.
איירה ברלין היה היסטוריון אמריקאי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מרילנד, ונשיא לשעבר של ארגון ההיסטוריונים האמריקאים.
ברלין גדל בברונקס, ניו יורק, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון בשנת 1970. הוא כתב על ההיסטוריה האמריקאית ועל העולם האטלנטי במאות ה-18 וה-19. ברלין התמקד במיוחד בתולדות העבדות בארצות הברית.
ספרו הראשון, עבדים ללא אדונים: השחור החופשי בדרום שלפני המלחמה (Slaves Without Masters: The Free Negro in the Antebellum South; 1974), זכה בפרס ספר הביכורים הטוב ביותר מטעם האגודה ההיסטורית הלאומית.
עבודתו של ברלין עוסקת במה שכינה "המגוון המדהים" בחיי העבדים האפרו-אמריקאים.
לטענתו, המגוון הזה ניכר במיוחד בממדים של מרחב וזמן.
בספרו אלפים רבים נעלמו מ-1998, הדן בהיסטוריה של העבדות בצפון אמריקה במאה ה-18, מבחין ברלין בין ארבעה אזורים וצורות העבדות שהתקיימו בהם: צ'ספיק, מחוזות הפנים (Lowcountry) בדרום קרוליינה, ג'ורג'יה, עמק המיסיסיפי התחתון, והצפון.
בכל אחד מהאזורים הללו מבחין ברלין בשלושה "דורות", ומדגיש שינויים לאורך זמן.
ברלין טוען כי להבדלי מרחב וזמן במאתיים השנים הראשונות של העבדות בצפון אמריקה היו השלכות חשובות על התרבות והחברה האפרו-אמריקאית.
ברלין ייסד את פרויקט החברה הדרומית והעבדים המשוחררים (Freedmen and Southern Society Project) ושימש כמנהל עד 1991. במסגרת הפרויקט יצא לאור חיבור רב-כרכים, חופש: היסטוריה דוקומנטרית של האמנציפציה".
הפרויקט זכה פעמיים בפרס תומאס ג'פרסון של האגודה להיסטוריה של הממשלה הפדרלית, וכן בפרס ג'יי פרנקלין ג'יימסון של האגודה ההיסטורית האמריקאית על הישגי מערכת יוצאת דופן (אוקטובר 1999).
ברלין נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2004.
בשנת 2003 היה ברלין היועץ הראשי לסרט התיעודי של HBO Unchained Memories (זכרונות משוחררים מכבלים).
בשנת 2007 היה חוקר ומייעץ לסרט התיעודי של PBS, Prince Among Slaves(נסיך בין עבדים), שהופק על ידי Unity Productions Foundation (קרן יוניטי הפקות).
סרט קולנוע שנה שם הסרט תפקיד הערות 2005 עבדות והיווצרותה של אמריקה, PBS יועץ אקדמי 2003 זכרונות משוחררים מכבלים יועץ ראשי 2007 נסיך בין עבדים חוקר מייעץ
איירבוס זֵפִיר היא סדרה של כלי טיס בלתי מאוישים קלים, המונעים על ידי אנרגיה סולארית.
הזפיר תוכנן ונבנה במקור בשנת 2003 על ידי קבלן ההגנה בריטי, QinetiQ.
בהדגמה שנערכה בשנת 2008 עבור צבא ארצות הברית, גרסה קטנה יותר של הזפיר (זפיר 6) ביצעה שיא עולמי בלתי רשמי לטיסה בלתי מאוישת הארוכה ביותר, אולם הטיסה, שנמשכה 82 שעות בגובה לא קבעה שיא רשמי מכיוון שפקידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לא היו מעורבים בטיסה.
הזפיר 7 מחזיק בשיא הסיבולת הרשמי של כלי טיס בלתי מאויש ללא טייס.
בטיסה בין התאריכים 9–23 ביולי 2010, שנמשכה 336 שעות, 22 דקות ו -8 שניות (14 יום, 22 דקות, 8 שניות).כלי זה יכול לטוס במשך חודשים בזכות האנרגיה הסולארית והסוללות הנטענות שלו.
תביעות שיא אומתו על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה למשך טיסה ולגובה, בגובה 21,562 מטר.
שיא זה יותר מהכפיל את שיא הסיבולת הקודם בטיסה בלתי מאוישת.
מערכת זפיר נמכרה ל-EADS Astrium (כיום איירבוס הגנה וחלל) במרץ 2013, שם הוטסה מחדש בהצלחה כחלק מתוכנית הפסאודו-לווינית בגובה רב (HAPS).
בשנת 2014 המטוס טס במשך 11 ימים בחורף, ומאוחר יותר בסמוך למרחב האווירי האזרחי.
בנובמבר 2015, בבית הנבחרים, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון בנאום הצהיר כי בריטניה אמורה להציב כלי טיס בלתי מאויש בפיתוח בריטי שיטוס בקצה האטמוספירה של כדור הארץ ויאפשר לפקח על יריבינו במשך שבועות ארוכים, ולספק מודיעין קריטי לכוחות המזוינים שלנו.
בפברואר 2016 דווח על רכישה של שני מטוסי זפיר 8. באוגוסט 2016 אישר משרד הביטחון הבריטי את רכישת פלטפורמת זפיר 8 השלישית.
בקיץ 2018 בטיסת הבכורה מאריזונה, זפיר S טס במשך 25 יום 23 שעות 57 דקות, כמעט כפליים מטיסת השיא הקודם- של 14 יום.
המל"ט השתמש בסוללת Amprius ליתיום-יון עם סיליקון nanowire אנודות בחוזק 435 וואט שעה לק"ג אנרגיה לעומת 300–320 וואט שעה לק"ג עבור אנודות גרפיט קונבנציונלי.
יעילות גבוהה, קל משקל וגמיש מטאמורפי הפוך (IMM) מרובה צומת אפיטקסיאלי (ELO) GaAs גיליונות תאים סולאריים המיוצרים על ידי MicroLink Devices סיפקו לאנרגיה הסולארית כוחות ספציפיים העולים על 1,500 וואט/ ק"ג ועוצמות שטח הגדולות מ-350 וואט/מ"ר.
בשנת 2018 תוכננה ל- זפיר 8, הידוע גם בכינויו זפיר S, בדיקת טיסה בקנה מידה מלא עבור גרסת זפיר T בעלת הזנב כפול שמטרתה יכולת מעקב ותקשורת ימית.
ה-זפיר 6 בנוי מסיבי פחמן ומשתמש באנרגיה סולארית כדי להטעין סוללת ליתיום-גופרית במהלך היום, שמפעילה את המטוס בלילה.
המטוס תוכנן לשימוש כממסר תצפית ותקשורת.
הכטב"ם יכול לטוס באזור מסוים לתקופות ממושכות תוך דגש מיוחד על יישומיו האזרחיים והצבאיים הפוטנציאליים כפלטפורמת תצפית ותקשורת בכדור הארץ.
במהלך היום, זפיר משתמש בתאים הסולארים הנפרשים על כנפיו כדי להטעין סוללות ליתיום-גופרית בעלות הספק גבוה ולהניע שתי מדחפים.
בלילה, האנרגיה המאוחסנת בסוללות מספיקה כדי לשמור על הכטב"ם בשמיים.
הגרסה הראשונה קיבלה סוללה של 3 קוט"ש.
זפיר 7 היה גדול כבד ב-53 ק"ג ומסוגל לטוס בגובה מרבי של בין 65,000 ל-70,000 רגל, נדרשים חמישה אנשי צוות קרקעיים בשיגור, לעומת שלושה שנצרכו בעבר לזפיר 6.
לזפיר 8 יהיו בערך 24 ק"ג סוללות ו-5 ק"ג מטען, ויהיה קל יותר ב-30 אחוז וסוחב 50 אחוז יותר סוללות מאשר הזפיר 7. מוטת כנפיו באורך 28 מטר.
דֶגֶםזפיר 6זפיר 7 זפיר 8 (זפיר S) צוות אין מטען 2.5 ק"ג (5.5 ליברות) 5 11 ק"ג (11 ליברות) סוללות 24 ק"ג (53 ליברות) סוללות ליתיום-יון טכנולוגיה סולרית סיליקון אמורפי צומת טריפל
נכון למאי 2020 דווחו שתי התרסקויות:
28 בספטמבר 2019, ווינדהאם, וושינגטון, שהייתה הטיסה הראשונה לאחר האירוע הראשון במרץ 2019
איירון מן: הרפתקאות משוריינות היא סדרת אנימציה בגרפיקת תלת-ממד אמריקאית, המבוססת באופן רופף על סדרת הקומיקס איירון מן מבית מארוול קומיקס.
הסדרה הופקה לשידור על ידי סטודיו האנימציה Marvel Animations עבור הרשתות הצרפתיות France 2 ו-France 4. היא עלתה לשידור ברשת ניקטונס האמריקאית ב-24 באפריל 2009 ושודרה למשך שתי עונות עד ל-25 ביולי 2012.
עורך הסדרה הראשי הוא כריסטופר יוסט, שעבד בין היתר גם על הסדרה וולברין והאקס-מן.
סדרת האנימציה אינה קשורה לסרט האנימציה "איירון מן הבלתי מנוצח" משנת 2007, אם כי הוא כולל את אותו צוות דיבוב ומספר אלמנטים מוזיקליים מתוכו.
זוהי סדרת האנימציה הראשונה מאז "איירון מן: סדרת האנימציה", שרצה בין השנים 1994 עד 1996, והיא החלה בשידור לאחר הצלחת סרט הלייב אקשן "איירון מן".
הסדרה עוקבת אחר ילד הפלא טוני סטארק והאלטר אגו שלו איירון מן, אשר משתמש בהמצאות הטכנולוגיות שלו כדי להילחם באיומים טכנולוגיים אחרים.
בהרפתקאותיו המסוכנות והנועזות עוזרים לו חבריו ג'יימס "רודי" רודס ופפר פוטס.
עונתה הראשונה של הסדרה כללה 26 פרקים והופיעו בה דמויות רבות כמו טוני סטארק, ג'יימס "רודי" רודס, פפר פוטס, ג'ין חאן, האפי הוגאן, ויטני שטיין, מיסטר פיקס, ויפלאש, אובדיה סטיין והופעות קמע של הפנתר השחור, הענק הירוק, ריק ג'ונס, ניק פיורי וסוכנות הביון S.H.I.E.L.D..
עונתה השנייה של הסדרה כללה אף היא 26 פרקים והופיעו בה דמויותיהם של האלמנה השחורה, הוקאיי, דוקטור דום, מגנטו וג'סטין האמר.
החל מינואר 2021, שתי עונות הסדרה ניתנות לצפייה בשירות הסטרימינג דיסני+.
איירון הארט היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי צ'ינקה הודג' עבור שירות הסטרימינג דיסני+.
הסדרה מבוססת על הדמות של מארוול קומיקס באותו השם, והיא מיועדת לקחת חלק בסדרות הטלוויזיה של היקום הקולנועי של מארוול שבהפקת אולפני מארוול, תוך שיתוף המשכיות עם סרטי הזיכיון.
הסדרה מופקת גם על ידי Proximity Media ואולפני המאה ה-20.
בסדרה מככבת השחקנית דומיניק ת'ורן בתפקיד רירי ויליאמס/איירון הארט.
הסדרה הוכרזה בדצמבר 2020, יחד עם ליהוקה של ת'ורן, עם ליהוקים נוספים שנחשפו בפברואר 2022. סם ביילי ואנג'לה בארנס הצטרפו לבימוי באפריל 2022. הצילומים החלו באולפני טרילית' באטלנטה, ג'ורג'יה בתחילת יוני 2022, והתרחשו גם בשיקגו, ונמשכו עד אמצע אוקטובר 2022.
איירון הארט משודרת בדיסני+ החל מ-24 ביוני 2025, והיא חלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
דומיניק ת'ורן - רירי ויליאמס/איירון הארט, סטודנטית ב-MIT וממציאה גאונה משיקגו שיצרה חליפת שריון שמתחרה בזו שבנה טוני סטארק/איירון מן.
אנתוני ראמוס - פארקר רובינס/הברדס, בן ברית של ויליאמס הלובש ברדס שמאפשר לו להתחבר לאמנויות אפלות וקסם.
אלדן ארנרייך - איזיקיאל "זיק" סטיין/ג'ו מק'גיליקאדי, אתיקן טכנולוגי ובנו של אובדיה סטיין - יריבו המושבע של טוני סטארק.
ליריק רוס - נטלי וושינגטון/נ.ט.ל.י, חברתה הטובה והמנוחה של ויליאמס, שהפכה אותה לבינה המלאכותית של החליפה שלה (בדומה לג'רוויס של חליפת האיירון מן).
מתיו עילם - חאווייר וושינגטון, שכן של רירי ואחיה של נטלי.
אנג'י ווייט - רוני וויליאמס, אמה של רירי.
קרי סאמר - מדליין סטנטון, חברתה המוחצנת של רוני ואמה של זלמה.
שיי קוליי - סלאג, האקרית וחברה בכנופייתו של רובינס.
מני מונטנה - ג'ון, בן דודו של פארקר רובינס וחבר הכנופיה שלו.
זואי טרקס - ג'רי בלוד, השרירים שבכנופיה של רובינס.
אתלטית לשעבר שהפכה ללוחמת רחוב.
שאקירה בררה - רוז בלוד, השרירים שבכנופיה של רובינס.
אתלטית לשעבר שהפכה ללוחמת רחוב ואחותה של ג'רי.
סוניה דניס - קלאון (ליצנית), חברה בכנופיה של רובינס ומומחית חבלה.
סשה ברון כהן - מפיסטו, נבל-על והיוצר של הברדס של פארקר.
פול קלדרון - ארתור רובינס, המנכ"ל של ארטוורקס ואביו של פארקר.
לסרט המבוסס על הדמות של מארוול קומיקס רירי ויליאמס/איירון הארט היה תסריט שנכתב על ידי ג'אדה רודריגז עד יולי 2018, אולם הוא לא יצא לפועל.
בדצמבר 2020, נשיא אולפני מארוול קווין פייגי הכריז על סדרת הטלוויזיה של דיסני+ "איירון הארט".
באפריל 2021, צ'ינקה הודג' נשכרה לשמש ככותבת הראשית של הסדרה.
באפריל, אושר כי Proximity Media מפיקה את הסדרה, כאשר סם ביילי ואנג'לה בארנס הצטרפו לשלושה פרקים של הסדרה.
ביוני, אולפני המאה ה-20 נחשפו כמפיקים נוספים של הסדרה.
איירון הארט יכלול שישה פרקים.
המפיקים הבכירים בסדרה כוללים את פייגי, לואיס דספוסיטו, ויקטוריה אלונזו, בראד ווינדבהום, זואי נגלהאוט, ראיין וזינזי קוגלר, סב אוהיין והודג'.
חדר הכותבים לסדרה התחיל במאי 2021.
דומיניק ת'ורן התגלתה כמי שלוהקה לתפקיד רירי ויליאמס/איירון הארט עם הכרזת הסדרה, לאחר שאולפני מארוול הציעו לה את התפקיד ללא אודישן.
בפברואר 2022, אנתוני ראמוס הצטרף לסדרה ב"תפקיד מפתח" לא ידוע, לפי הדיווחים, הנבל הראשי של הסדרה.
דדליין הוליווד דיווחה שהתפקיד יתרחב לפרויקטים אחרים של היקום הקולנועי של מארוול, בדומה לאופן שבו ג'ונתן מייג'ורס הופיע בתור "ההוא שנשאר" בעונה הראשונה של הסדרה "לוקי" (2021) לקראת הופעתו כקאנג הכובש ב"אנטמן והצרעה: קוונטומאניה" ( 2023).
מאוחר יותר באותו חודש, ליריק רוס לוהקה כחברתה הטובה ביותר של ויליאמס.
עד ליוני, הצטרפו לצוות השחקנים השחקן הצעיר הארפר אנתוני ומני מונטנה.
צילומי הסדרה החלו בשיקגו בסוף מאי 2022 באולפני Trilith באטלנטה, ג'ורג'יה, תחת שם העבודה Wise Guy, עם ביילי ובארנס שביימו.
"איירון הארט" מתוכננת לצאת בדיסני פלוס, ותורכב משישה פרקים.
היא תהיה חלק סאגת המולטיוורס וחלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
איירון הארט היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה במלואה בחוברת Invincible Iron Man Vol.4 #6 מאפריל 2017 ונוצרה על ידי הכותב בריאן מייקל בנדיס והמאייר מייק דיאודטו.
רירי ויליאמס היא ילדת פלא בת 15, סטודנטית להנדסה.
היא מתגוררת עם אמה רוני ודודתה שרון בשיקגו לאחר מות אביה החורג דמיטריוס "רירי" ויליאמס.
כילדה מחוננת וגאונה, היא החלה לימודי מלגה ב.
היא עיצבה לבדה חליפת שריון בדומה לזו של איירון מן באמצעות חומרים אותם גנבה מהקמפוס.
כאשר אבטחת הקמפוס התדפקה על דלתה, היא ברחה עם החליפה.
כאשר ויליאמס מונעת משני אסירים להימלט ממתקן כליאה בניו מקסיקו, חליפת השריון שלה ניזוקה והיא ממשיכה לשכלל את החליפה בביתה, למורת רוחה של דודתה.
טוני סטארק שומע על הישגיה של רירי ויליאמס ויוצא לפגוש אותה.
במהלך פגישתם, הוא מסכים לקחת חסות עליה ועל החלטתה להפוך לגיבורת-על.
דמותה של רירי ויליאמס הופיעה בהופעת הבכורה בסרט היקום הקולנועי של מארוול "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח", בגילומה של דומיניק ת'ורן, ששבה לגלם את הדמות בסדרה "איירון הארט" עבור שירות הסטרימינג דיסני+.
איירבנדר: הסיפור של צוקו הוא רומן גרפי שנכתב על ידי דייב רומן ואליסון ווילגוס ואוייר על ידי נינה מטסומוטו .
הוא משמש כחלק מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ומהווה פריקוול לסרט הקולנוע איירבנדר מיולי 2010 והוא עוקב אחר הנסיך צוקו זמן קצר לאחר גירושו.
הספר יצא לאור ב-18 במאי 2010 על ידי חברת ההוצאה "דל ריי מנגה" .
עם פרוץ מלחמת מאה השנים, רצחו חיילי אומת האש את כל נוודי האוויר מלבד אחד, האווטאר אשר תפקידו לשמור על האיזון בעולם.
כעבור מאה שנה, לאחר שהנסיך צוקו התעקש להשתתף בישיבת גנרלים עם אביו, שליט האש אוזאי, הוא הביע את אי הסכמתו לשלוח פלוגת חיילים בתור בשר תותחים.
בקרב עם אביו, צוקו סירב להילחם והתחנן לרחמי אביו, אוזאי אומר כי להתחנן זה רק לחלשים, מטיל צלקת בפניו ומודיע לצוקו כי הוא שולח אותו לגלות ומורה לו לא לחזור לארמון עד שימצא האווטאר.
"הסבל ילמד אותך כבוד" הוא אומר לו.
לאחר שאושפז במרפאה בעקבות הפציעה בעין, צוקו יוצא משם לקול התנגדותו של דודו, הגנרל אירו.
הוא שומע את קולות האנשים אשר אומרים כי הוא לא יהיה מסוגל להסתדר מחוץ לעיר הבירה, ובורח לחדרו.
תוך כדי שהוא ממרר בבכי, מגיעה אזולה אחותו הקטנה ומלגלגת עליו ומזלזלת בסיכוייו למצוא את האווטאר אשר נעדר מזה מאה שנים.
צוקו מציע לאנשים בבירה להצטרף אליו ואומר כי תהיה זו זכות להצטרף למשימה בשליחות שליט האש אך הוא סופג זלזול ואי אמון בהצלחת המשימה מצדם.
הוא מבטיח כי כשהוא יחזור לגדולתו הוא יחזיר טובה לאלו אשר עזרו לו.
הם משיבים כי הוא כבר איננו נסיך ומגרשים אותו מהמקום.
צוקו נאלץ לישון במחסן נטוש ומתעורר כשאזולה באה לפגוש אותו במקום.
הם מסכמים כי היא תדבר עם אוזאי על מנת שיעניק לו ספינה ואנשי צוות כדי שיוכל לצאת מהבירה ולמצוא את האווטאר, אוזאי מסכים אך מורה כי הגנרל אירו, אחיו של אוזאי יצטרף לצוקו.
זאת לאחר שנטש את המצור על העיר בה-בינג-סה לאחר מות בנו והחל להוות מטרד בבית המלוכה.
הצוות מתחיל את חיפושיו במקדש האוויר המערבי ומשם הם נוסעים למקדש האש שבאי קרסנט, שם התאמן האווטאר הקודם, אווטאר רוקו.
צוקו מתייאש לקרוא את התיעודים על האווטארים ולאחר שמאסטר האש סירב ללמד אותו להילחם צוקו החל לתקוף אותו אך אירו עצר אותו והבטיח כי הוא ילמד אותו כשפות אש מתקדמת בעצמו.
צוקו מסיר את התחבושת מפניו ומודיע כי הם עוזבים את המקום.
הצוות מגיעים לשטחי מושבות אומת האש בממלכת האדמה וצוקו תפס אדם אלמוני אשר חבש מסיכה אדומה בזמן שהוא גונב דברים מחדרו.
הוא רודף אחריו ומגלה כי הגנב מוכר בתור "הרוח האדומה" ולאחר שמצא אותו, הוא משכנע את צוקו לעזור לו לחלץ ילד שגויס לצבא אומת האש זאת לאחר שהעניק לו מסיכה כחולה.
לאחר מכן, השניים מתווכחים על מדיניות שליט האש וצוקו יוצא מהמקום בזעם.
אירו מגיע למקום ואומר לצוקו כי אולי הוא צריך להרפות מחיפושו אחר האווטאר.
צוקו משיב כי הוא לא יקשיב לאדם כושל אשר ויתר על כס המלוכה ופרש מהלחימה לטובת בילוי בארמון.
בבוקר, צוקו התעורר ומצא שני חרבות ופתק שעליו נכתב: .לאחר שבועות, הגיע החורף וצוקו ואירו הגיעו למקדש האוויר הצפוני.
צוקו פוגש אדם זקן בשם פאתיק וטועה לחשוב שהוא האווטאר בגלל גילו המופלג שמתאים לתקופה בה נעדר האווטאר מן העולם.
לאחר שהוא רודף אחריו הוא מכריח אותו לכשף אוויר אך מגלה שהוא אינו מסוכל וכי הוא טעה בזיהוי.
אירו מתנצל בפני האיש ונוזף בצוקו על כך שתקף חף מפשע ונהג בהנהגות שאינה הולמת נסיך.
לאחר מכן, אירו עודד את צוקו ולימד אותו כיצד להוציא אש מהפה.
באותו הלילה, פאתיק חווה חיזיון בו צוקו והאווטאר משלבים כוחות למען העולם ומספר על כך לצוקו שמזלזל בכך.
שלוש שנים לאחר מכן, צוקו מבחין בפרץ אנרגיה ואור המגיעות לשמיים ומעלה בדעתו כי זה מעשה ידי האווטאר ומכריז: .
הסופר האמריקאי דייב רומן היה אחד מהיוצרים של הקומיקסים הקולנועיים של "אווטאר" במהלך שידורי הסדרה בניקלודיאון (2005-2009).
הספר יועד להוות פריקוול לעיבוד העונה הראשונה של הסדרה, הסרט הקולנועי "איירבנדר" שיצא ביולי 2010.
איורי הספר הם בשחור-לבן ונוצרו על ידי הקריקטוריסטית היפנית-קנדית, נינה מטסומוטו .
הספר יצא לאור בכריכה רכה ב-18 במאי 2010 על ידי חברת ההוצאה האמריקאית "דל ריי מנגה" .
איירבנדר הוא פסקול סרט הקולנוע האמריקאי "איירבנדר" אשר יצא לאקרנים ב-1 ביולי 2010. הפסקול הולחן על ידי מלחין הפסקולים האמריקאי ג'יימס ניוטון הווארד בבימויו של הבמאי והמפיק ההודי-אמריקאי מ.
אלבום הפסקול שוחרר לראשונה ב-3 ביוני 2010 על ידי חברת אפל בנגן המדיה אייטונס וב-29 ביוני 2010 על ידי חברת התקליטים Lakeshore Records .
בדצמבר 2008 הוכרז מלחין הפסקולים האמריקאי וזוכה האוסקר ג'יימס ניוטון הווארד, כמלחין הסרט איירבנדר.
הסרט הוא שיתוף הפעולה השביעי בין הווארד והמפיק ההודי-אמריקאי מ.
ב-29 במרץ 2009 הודיע המפיק פרנק מרשל כי הווארד עובד בסנט בארטס על הקלטה לטריילר ששוחרר באותו קיץ.
מאוחר יותר אישר מרשל כי כל הטריילרים הרשמיים שיצאו הוקלטו על ידי הווארד.
לכל אלמנט כשפות בסדרה בחר הווארד סוג כלים שונה שישמשו כצליל הדומיננטי של האלמנט כשהוא מופיע בסרט: כלי נשיפה לאוויר, כלי מיתר למים, כלי הקשה לאדמה וכלי נשיפה לאש.
הפסקול הושפע רבות ממוזיקת המזרח הרחוק, הווארד אף שילב כלים מתאימים כגון קערות זכוכית טיבטיות, גונגים, קוביות עץ נוקשות ותופי טייקו גדולים.
האלבום הופק על ידי הווארד וג'ים וידמן, הולחן על ידי הווארד, ההקלטה ויצירת מיקס נעשו על ידי שון מרפי ונערכו על ידי ג'ים וידרמן.
אוינקנסולה שרה אדריביגבה , הידועה בשם הבמה איירה סטאר, היא זמרת ניגרית-בנינית.
בינואר 2021, הוציאה את המיני אלבום הראשון שלה, Ayra Starr.
ביולי 2021 הוציאה את הסינגל השיווקי "Bloody Samaritan" מתוך אלבום הבכורה שלה.
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד טורן-טייבל טופ 100. באוגוסט של אותה השנה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, .
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הניגרי.
בספטמבר הוציאה את סינגל הבכורה שלה מתוך האלבום, "Rush".
השיר הגיע לעשירייה הפותחת במצעדים במדינות כמו סורינאם, לבנון, מצעד הסינגלים העצמאיים הבריטיים, דרום אפריקה, צרפת ומצעד סינגלי ה-R&B הבריטיים.
בנוסף, הגיע למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי ומעמד כסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
בשנת 2023 נכללה ברשימה "21 מתחת ל-21" של מגזין בילבורד.
נכון למאי 2023, צברה כ-138.2 מיליון השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
איירבוס ביטחון וחלל היא חטיבה של תאגיד התעשייה האווירית האירופית "קבוצת איירבוס".
בשנת 1995 החברה הגרמנית Daimler Chrysler Aerospace (DASA) והחברה הבריטית בריטיש אירוספייס החלו לנהל משא ומתן על הקמת חברה אירופית בתחום החלל.
הכוונה הייתה לכלול גם את החברה הצרפתית איירוספסיאל אחרי שהיא תופרט.
רעיון זה לא מומש, ובמקום זה בריטים רכשו חברה גרמנית Marconi Electronic Systems מג'נרל אלקטריק, ובשנת 1999 הוקמה חברת BAE סיסטמס.
DASA ביחד עם החברה הספרדית CASA התאחדו ביוני 1999, ובאוקטובר 1999 הצטרפה למיזוג איירוספסיאל.
החברה החדשה הוקמה רשמית ב-10 ביולי 2000 תחת השם European Aeronautic Defence and Space Company והפכה לחברה השנייה בתחום החלל אחרי בואינג, ויצרן הנשק השני בגודלו באירופה אחרי BAE סיסטמס.
בשנת 2000 הוקמה גם חברת "Astrium" על בסיס חברות צרפתיות, בריטיות, גרמניות וספרדיות.
החברה הייתה בבעלות EADS (75%) ו-BAE סיסטמס (25%).
בשנת 2003 EADS הפכה לבעלת 100% של Astrium.
בשנת 2013 EADS אורגנה מחדש ושינתה שמה לקבוצת איירבוס.
מספר חטיבות וחברות בת של EADS אוחדו לחטיבה חדשה שאחראית על תחום החלל וביטחון וקיבלה את השם הנוכחי.
תעופה צבאית (מטוסים, טילים, כלי מעקב וכו')
מערכות חלל (חישה מרחוק, מערכת ניווט לוויינית, מערכות טילים והגנה אסטרטגיות, חקר החלל, מערכות ריגול בחלל
מודיעין (פתרונות תקשורת מאובטחת, לוחמת רשת, מערכות תקשורת)
לחברה מפעלים בצרפת, גרמניה, ספרד, בריטניה, איטליה, הולנד, אוסטרליה ודרום אפריקה.
איירבוס A330 MRTT – מטוס תדלוק
איירבוס A400M – מטוס תובלה
קאסא C-212 אביוקאר - מטוס תובלה בינוני וצניחה חופשית
יורופייטר טייפון – מטוס קרב
ברקודה (כטב"ם) – מטוס ללא טייס
יורו הוק – מטוס ללא טייס
קולומבוס – מודול של תחנת החלל הבין-לאומית
גשושיות, חלליות ולווייני תקשורת רבות
איירה המילטון הייז היה נחת מארינס של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובן הקבוצה הילידית האתנית אקימל אוודהם.
הייז נודע כאחד מששת הגברים שהופיעו בתצלום האייקוני הנפת הדגל באיוו ג'ימה.
בעקבות התצלום הוא הוכר כגיבור מלחמה, ופניו הפכו מוכרות בכל רחבי ארצות הברית.
עם זאת הוא הידרדר לאלכוהוליזם, וכיום מקובל להניח שסבל מהפרעת דחק פוסט טראומטית.
ב-10 בנובמבר 1954 הוא השתתף בחנוכת אנדרטת המלחמה של חיל הנחתים בארלינגטון, וירג'יניה, אשר עוצבה על פי דגם התצלום האייקוני של רוזנטל.
כשלושה חודשים לאחר מכן, ב-24 בינואר 1955, הוא מת לבדו בעת שהיה שיכור.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-2 בפברואר 1955.
כגיבור מלחמה, הייז הונצח באמנות ובקולנוע, לפני ואחרי מותו.
בשנת 1949, הוא שיחק את עצמו כשהוא מניף את הדגל בסרט "חולות איוו ג'ימה", בכיכובו של ג'ון וויין.
הוא נזכר בסרט העלילתי The Outsider, משנת 1961 בכיכובו של טוני קרטיס בתפקיד הייז.
הסרט נתן השראה ל"בלדה על איירה הייז", שזכתה למספר ביצועים, ביניהם של ג'וני קאש ושל בוב דילן.
בשנת 2006, דמותו של הייז הופיעה בסרט מלחמת העולם השנייה גיבורי הדגל, בבימויו של קלינט איסטווד.
איירה הייז נולד בסקאטון, אריזונה, עיירה בקהילה הילידית של נהר חילה, בן לקבוצה האתנית אקימל אוודהם (הידועה יותר בשם פימה).
ג'וזף הייז היה יוצא מלחמת העולם הראשונה ועבד במשק חקלאי קטן שיועד לצורכי משפחתו.
ננסי הייז הייתה פרסביטריאנית אדוקה ולמדה לימודי דת בבית ספר של יום ראשון.
הייז נזכר על ידי משפחתו וחבריו כילד ביישן ושקט עד כדי כך, שיכלו לעבור ימים שלמים בלי שאמר מילה אלא אם פנו אליו קודם.
למרות זאת, כבר בגיל צעיר הייז הפגין הבנה מרשימה בשפה האנגלית, שפה שרבים מבני הפימה מעולם לא למדו לדבר.
הוא למד לקרוא ולכתוב כבר בגיל ארבע והיה קורא רעבתני.
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941, הייז סיפר לחברתו לכיתה אלינור פסקוואל שהוא נחוש להתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
הייז התגייס ליחידת המילואים של חיל הנחתים ב-26 באוגוסט 1942. באוקטובר התנדב לאימוני צנחנים של הנחתים במחנה גילספי (אימוני הצניחה של הנחתים שהחלו במלחמת העולם השנייה, הופסקו בסיומה).
ב-30 בנובמבר הפך איירה הייז לפימה הראשון בהיסטוריה שקיבל כנפי צניחה.
ב-14 במרץ 1943 הפליג הגדוד של הייז לקלדוניה החדשה, קבוצת איים בדרום־מערב האוקיינוס השקט.
היחידה שלו עברה שינוי ארגוני והוגדרה כפלוגה K בגדוד הצנחנים השלישי, ברגימנט צנחני הנחתים של החיל הנחתים האמפיבי הראשון .
ב-4 בדצמבר, הייז נחת עם יחידתו בבוגנוויל ונלחם נגד היפנים בתפקידו כמפעיל BAR (רובה אוטומטי אשר שימש כמקלעון).
הייז הועבר לפלוגה E, גדוד 2, ברגימנט ה-28 של אוגדת הנחתים החמישית.
בספטמבר הפליגה פלוגתו להוואי עם הפלוגה שלו בספטמבר להמשך אימון עם הדיוויזיה החמישית שהתאמנה על פלישה וכיבוש של איוו ג'ימה.
אוגדת הנחתים החמישית נחתה באיוו ג'ימה ב-19 בפברואר 1945. פלוגה איזי נחתה בחוף הדרומי ליד הר סוריבאצ'י.
למעלה מ-20,000 חיילים יפנים היו מבוצרים בביצורי האי ופקודותיהם היו להילחם עד מוות.
רק 216 חיילים יפנים שרדו בסיום הקרב.
כיבוש ההר והנפת דגל ראשונה
ב-23 בפברואר, סא"ל ג'ונסון, מפקד הגדוד השני, הורה לכוחותיו לתפוס ולכבוש את פסגת הר סוריבאצ'י ולהניף את הדגל במידת האפשר כדי לאותת שהוא מאובטח.
לאחר ארבעה ימים של לחימה, הנחתים הגיעו אל מורדות ההר.
בשעה 8:30 בבוקר, הכוח החל לטפס במדרון המזרחי של סוריבאצ'י.
סגן שרייר ואנשיו כבשו את הפסגה, ובשעה 10:30 בבוקר, סגן שרייר, סמל המחלקה תומאס, יחד עם הנסן ולינדברג, הניפו את הדגל בפעם הראשונה.
לאחר שהדגל הונף בפעם הראשונה, הוחלט שיש להניף דגל גדול יותר ולמשימה זו נשלחו הסמל סטאנק עם עוד מספר חיילים, ביניהם הייז.
אף על פי שהמשתתפים באירוע הראשון והשני היו חיילים אקראיים שהיו במקום, לזהותם תהיה חשיבות בהמשך, מכיוון שהם זכו לפרסום ונודעו כגיבורים עם פרסום הצילום האייקוני של האירוע.
רובם נרגו בהמשך הקרבות העקובים מדם, ונוצר בלבול באשר לזהותם.
נדרשו כמה אירועי חקירה של הצי עד שלבסוף זוהו כל המעורבים ונשללה זהותם של אחרים שטענו כי השתתפו בהנפת הדגל.
ב-23 בפברואר 1945, הגיעו חמשת הנחתים לפסגה בערך בשעה אחת בצהריים, והניפו את הדגל האמריקני השני על הר סוריבאצ'י.
את האירוע הנציח צלם הקרבות של סוכנות הידיעות AP, ג'ו רוזנטל והצילום הפך מייד לאייקון של המלחמה.
הייז נלחם על האי עד לכיבוש האי ב-26 במרץ.
באותו יום, הוא השתתף בלוויות החיילים האמריקאים שנפלו בקרבות העזים, חלקם חבריו הטובים.
מהמחלקה המקורית שמנתה ארבעים וחמישה אנשים, נותרו בחיים רק חמישה נחתים.
גם חלק ממניפי הדגל נהרגו בהמשך הקרבות.
בעקבות הפרסום לו זכה הצילום של ג'ו רוזנטל, הפכו הנחתים המופיעים בו בן לילה לגיבורים, והנשיא רוזוולט נזקק להם על מנת לעודד את הציבור לקנות את איגרות החוב שהיו נחוצות למדינה למימון המלחמה.
נתנה הנחיה נשיאותית לשלוח אותם מייד לארצות הברית והם החלו להשתתף באירועים בכל רחבי ארצות הברית לגיוס כספים במלווה המלחמה השביעי.
בשלב זה, הייז עדיין לא זוהה בתמונה, והוא ניסה להסתיר את זהותו, שכן הוא לא רצה לעזוב את חבריו שעדיין היו בעיצומו של קרב עקוב מדם.
אלא שלאחר כשבוע הוא זוהה ונשלח הביתה.
הייז ניסה לנהל חיים אזרחיים נורמליים לאחר המלחמה.
בשנת 1949, הוא הופיע לזמן קצר בתפקיד עצמו בסרט "חולות איוו ג'ימה", בכיכובו של ג'ון וויין.
על שירותו בחיל הנחתים הוא דיבר בגאווה, אבל על חלקו בהנפת הדגל הוא דיבר רק לעיתים רחוקות.
הוא לא תפס את עצמו כגיבור: "איך אני יכול להרגיש גיבור כשממחלקתי בת ה-45 חיילים שרדו רק 5, כשמפלוגתי בת ה-250 חיילים, רק 27 חמקו ממוות או פציעה?"
הייז היה מוטרד מכך שחברו בלוק עדיין לא קיבל את ההכרה שלה היה זכאי כאחד ממניפי הדגל.
במאי 1946, הוא הלך ברגל ונסע בטרמפים לאורך 1,300 קילומטרים מביתו שבאריזונה לחווה של משפחת בלוק בטקסס, כדי לספר להוריו של בלוק על כך שבנם הרלון נמצא בתצלום של רוזנטל.
משפחתו של בלוק, במיוחד אמו, הייתה אסירת תודה להייז.
היא יצרה קשר עם חבר הקונגרס של טקסס, מילטון ווסט, והוא החל בחקירת חיל הנחתים בדצמבר.
לאחר המלחמה הייז הידרדר לאלכוהוליזם.
הוא נעצר 52 פעמים בגין שיכרות.
הוא לא היה מסוגל להחזיק במשרה קבועה, ועבר בין מספר רב של עבודות, ובין השאר עבד כנהג של אליזבת מרטין, אשתו לשעבר של דין מרטין, ואף התגורר בביתה, אך לא הצליח להיגמל מאלכוהול.
הייז היה פיכח בזמן שהשתתף בטקס חנוכת אנדרטת המלחמה של חיל הנחתים ב-10 בנובמבר 1954. בטקס השתתפו הנשיא אייזנהאואר, סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, שר ההגנה צ'ארלס א.
ווילסון, סגן שר ההגנה רוברט אנדרסון ובכירים נוספים, כמו גם מניפי הדגל הנוספים שנותרו בחיים ומשפחותיהם של מניפי הדגל שנפלו.
את אי השקט שלו לגבי התהילה שלא ביקש לעצמו ואת בעיותיו לאחר המלחמה, תיעד לראשונה רק לאחר מותו הסופר ויליאם ברדפורד הואי ב"האאוטסיידר", שפורסם ב-1959. ב-1961 הספר עובד סרט, בבמויו של דלברט מאן שהיה בעצמו חייל במלחמת העולם השנייה.
את דמותו של הייז שיחק טוני קרטיס.
גם הסרט גיבורי הדגל מ-2006, בבימויו של קלינט איסטווד, מציע שהייז סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD).
בבוקר ה-24 בינואר 1955, כעשר שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ושחרורו מהצבא, הייז נמצא מת ליד בקתה נטושה ליד מקום מגוריו בסקאטון, אריזונה.
לילה קודם לכן הוא שתה ושיחק קלפים בשמורה עם חבריו ושני אחיו, ורנון וקנת.
המשחק הסתיים בעקבות מריבה בין הייז לפימה בשם הנרי סטויאנט, וכולם עזבו מלבד הייז וסטויאנט.
חוקר מקרי המוות קבע כי מותו של הייז נגרם משכרות.
עם זאת, אחיו קנת האמין שהמוות נבע מהעימות עם סטויאנט.
משטרת השמורה לא ניהלה חקירה על מותו של הייז, וסטויאנט הכחיש כל האשמות על ריב עם הייז.
לא הייתה נתיחה שלאחר המוות.
הייז נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-2 בפברואר 1955.
איירה האריס היה משפטן וסנאטור אמריקאי מניו יורק.
הוא גם היה חבר של אברהם לינקולן.
איירה האריס נולד בצ'ארלסטון שבניו יורק ב-31 במאי 1802. הוא גדל בחווה, וב-1824 השלים את לימודיו ביוניון קולג'.
לאחר מכן למד משפטים באולבני ובשנת 1827 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא היה איש המפלגה הוויגית וכיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1845 ו-1846. הוא היה ציר בוועידת החוקה של מדינת ניו יורק משנת 1846 וחבר בסנאט של מדינת ניו יורק ב-1847.
מ-1847 עד 1859 כיהן כשופט של בית המשפט העליון בניו יורק ובשנים 1850 ו-1858 כיהן כשופט של בית המשפט לערעורים בניו יורק.
בפברואר 1861, האריס נבחר לחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק להחליף את ויליאם סיוארד שלא ביקש להיבחר מחדש, ומונה למזכיר המדינה של ארצות הברית על ידי אברהם לינקולן.
בסנאט כיהן האריס בוועדות ליחסי חוץ, ברשות השופטת ובוועדה המשותפת למדינות הדרום.
למרות שבדרך כלל תמך בממשל, לא חשש להביע את התנגדותו לכל הצעדים, פופולריים ככל שיהיו אז, שנראו לו לא חכמים ולא צודקים.
הוא ביקר את לינקולן בבית הלבן לעיתים קרובות ופיתח עמו ידידות.
הוא גם היה חבר טוב של קודמו בסנאט, ויליאם סיוארד.
בנו ויליאם המילטון האריס (1838–1895) היה לוטננט קולונל במחלקת החימוש של צבא ארצות הברית.
בתו קלרה האריס ובנו החורג/חתנו לעתיד הנרי ראת'בון היו האורחים של בני הזוג לינקולן בתיאטרון פורד ב-14 באפריל 1865, כאשר הנשיא נורה ונהרג על ידי ג'ון וילקס בות'.
בות' דקר את ראת'בון בזרועו כשניסה למנוע מהמתנקש להימלט.
קלרה והנרי נישאו ב-1867, אך הם היו גם אחים חורגים – האריס התחתן בשנית עם פאולין ראת'בון, אמו של הנרי.
האריס היה, במשך יותר מעשרים שנה, פרופסור לשוויון, משפט ופרקטיקה בבית הספר למשפטים של אולבני, ובמהלך כהונתו בסנאט נשא קורס הרצאות בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), וושינגטון די.
בסנאט, הוא גם כיהן בוועדה המשותפת לבנייה מחדש אשר ניסחה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
איירה האריס מת באולבני שבניו יורק ב-2 בדצמבר 1875. הוא נקבר בבית הקברות הכפרי באולבני עם אשתו הראשונה, קלריסה.
סינגר היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית באולם (1931) בריצת 60 יארד.
סינגר התאמן ולמד באוניברסיטת ניו יורק.
הוא התאמן בקבוצת האתלטיקה של מילרוז בניו יורק (Millrose Athletic Association - Millrose A A)
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק ב-25 בפברואר 1931 זכה במדליית זהב בריצת 60 יארד בתוצאה של 6.5 שניות.
אֱיירטוֹן סֵנַה דַה סילבַה נולד למשפחה עשירה.
אביו היה חובב ספורט מוטורי והושיב אותו במכונית קארטינג כשאיירטון היה בן ארבע.
כשהיה בן שלוש עשרה, הגיל המינימלי על פי חוק להשתתפות במרוצי הקארטינג, החל איירטון להתחרות ולנצח.
במרוץ הקארטינג הראשון שלו, שנערך ברחובות העיר ובמגרשי חניה, הגריל איירטון הצעיר את הזכות לזנק מהמקום הראשון וניצל את משקלו הקל וכישרונו כדי להוביל לפני נהגים מנוסים ממנו.
בסופו של דבר התנגש בו אחד הנהגים מאחור והוציאו מהמרוץ.
ב-1977 זכה באליפות דרום אמריקה בקארטינג.
מספר פעמים סיים במקום השני באליפות העולם אך לזכות בה לא הצליח.
ב-1981 נסע סנה לאירופה כדי להתחרות במסגרות יותר רציניות מקארטינג.
בשנתו הראשונה סיים במקום הראשון במרוצי פורמולה פורד 1600. בתקופה זו אימץ את שם נעוריה של אמו, סנה, משום שדה סילבה הוא שם נפוץ מאוד בברזיל.
ב-1982 השתתף במקביל בפורמולה פורד 2000 האירופית והבריטית.
תוצאות מצוינות אלה סייעו לו לקבל הזדמנות בפורמולה 3 הבריטית, אחת מהפורמולות החשובות ביותר, פרט לפורמולה 1. גם במסגרת זו זכה באליפות בהקדימו את מרטין ברנדל.
רצף האליפויות בפורמולות המשניות לא נעלם מעיניהם של קברניטי קבוצות הפורמולה 1 ולאחר ששימש נהג מבחן בויליאמס, מקלארן וטולמן, נתנה לו זו האחרונה הזדמנות לנהוג עבורה במרוצי עונת 1984.
כמו רוב נהגי הפורמולה 1 החל סנה את דרכו בקבוצה קטנה, אשר מכוניותיה התקשו להצמד לאלה של הקבוצות המובילות.
למזלו הצליחה קבוצת טולמן להעמיד מכונית סבירה באותה שנה שאפשרה לו להפגין את יכולתו על המסלול.
ב-7 באפריל 1984 השיג את הנקודה הראשונה בקריירה שלו בגרנד פרי הדרום אפריקאי.
שלושה מרוצים לאחר מכן, בגרנד פרי מונקו, זינק סנה מהמקום ה-13 אך הצליח בגשם השוטף לעקוף נהגים רבים, כולל ניקי לאודה, מי שזכה בסוף אותה עונה באליפות ולהיצמד למוביל אלן פרוסט.
המרוץ הופסק בגלל הגשם בהקפה ה-31 והוא הסתפק במחצית הניקוד ובמקום השני.
בכל זאת הייתה זו הופעתו הראשונה על הפודיום וזו שסימנה אותו ככוכב עולה בענף.
בהמשך העונה סיים פעמיים נוספות על הפודיום, במקום השלישי והתברג במקום התשיעי המשותף בדירוג הנהגים עם 13 נקודות, לצידו של נייג'ל מנסל, נהגה של קבוצת לוטוס העדיפה.
אנשי לוטוס שמו לב לברזילאי הצעיר והביאו אותו כמחליפו של מנסל לקראת עונת 1985. סנה עבר לקבוצת לוטוס למרות שהיה לו חוזה לעונה נוספת עם קבוצתו הראשונה, ולצורך כך פיצה את טולמן על הפרת החוזה.
בלוטוס זכה סנה להזדמנות למצות את הפוטנציאל שלו, שכן לקבוצה הייתה מכונית טובה בהרבה מזו של טולמן ואף מנוע עדיף מתוצרת רנו.
כישרונו הרב בא לידי ביטוי כבר בפתיחת העונה.
את המרוץ הראשון בברזיל הוא התחיל לראשונה בקריירה מהמקום הראשון, לאחר שקבע את הזמן הטוב יותר במוקדמות.
תקלה במערכת החשמל אילצה אותו לפרוש.
האכזבה לא נמשכה זמן רב וניצחון הבכורה הגיע שבועיים לאחר מכן בגרנד פרי השני של העונה בפורטוגל.
שוב הצטיין סנה במרוץ גשום, בתנאים שהביאו נהגים בכירים כפרוסט לטעות ולעוף מהמסלול והפעם גם זכה בניקוד המקסימלי.
סנה המשיך לזנק באופן עקבי מהמקום הראשון למרוצים (שבע פעמים באותה עונה), אך למרות מהירותו לא הצליח לזכות בנקודות רבות משום שתקלות טכניות חזרו וכפו עליו לפרוש ממרוץ אחר מרוץ.
ניצחון גשום נוסף בבלגיה ושלוש הופעות נוספות על הפודיום עזרו לו לסיים את 1985 במקום הרביעי המכובד בדירוג הנהגים עם 38 נקודות למרות הכשלים הטכניים של המכונית.
עונתו השנייה בלוטוס-רנו הייתה עוד יותר טובה מהראשונה.
אמינותה של המכונית השתפרה וסנה סיים את מרוץ הפתיחה הביתי שלו בריו דה ז'ניירו במקום השני, מאחורי אלוף עולם ברזילאי נוסף, נלסון פיקה.
לאחר מכן ניצח בהפרש של 14 אלפיות שנייה את נייג'ל מנסל בספרד והוביל את דירוג הנהגים.
בסופו של דבר חזרה המכונית לסורה ואפשרה לפרוסט, מנסל ופיקה לעבור אותו.
סנה סיים את העונה שוב במקום הרביעי אך שיפר את מאזן הנקודות שלו ל-55 וניצח במרוץ נוסף, את הגרנד פרי של ארצות הברית.
לקראת עונת 1987 החליפה לוטוס את מנועי הרנו (שפרשה ממרוצי גרנד פרי אליהם שבה כעבור מספר שנים) באלה של הונדה, שנחשבו לטובים ביותר.
לאחר פתיחה חלשה זכה סנה בגרנד פרי מונקו (הראשונה משש זכיותיו במרוץ היוקרתי של הנסיכות) ומיד לאחר מכן בדטרויט, שנה שנייה ברציפות.
שוב הוביל את דירוג הנהגים והפעם נראה היה שלא המכונית ולא המנוע ימנעו ממנו את האליפות.
אלא שבן ארצו פיקה היה בכושר שיא ויחד עם חברו לקבוצת ויליאמס מנסל הצטרפו לסנה למאבק משולש על התואר שהוכרע במקסיקו, שלושה מרוצים לסיום העונה: מכונית הלוטוס של סנה יצאה מהמרוץ בשל תקלה במצמד והאליפות חמקה ממנו שוב.
כשכבר חשב שהשיג את המקום השני באה פסילה בגרנד פרי של אוסטרליה, בגין בלמים רחבים מן המותר והותירה אותו עם 57 נקודות והמקום השלישי.
שנתו השלישית והטובה ביותר בלוטוס הייתה גם האחרונה.
מערכת היחסים הקרובה שפיתח עם אנשי הונדה אפשרה לו עם תום חוזהו בלוטוס לעבור לקבוצת מקלארן, שהשתמשה אף היא במנועי היצרנית היפנית.
המעבר למקלארן היה נקודת המפנה בקריירה של סנה.
מנהג שמנצח מרוצים אך מנוע מלזכות בתואר בשל מגבלות המכונית בה הוא נוהג, הפך סנה לנהג שזכה בשלוש מארבע אליפויות העולם הבאות.
האליפות של 1988 הייתה תחרות פנים-קבוצתית של מקלארן: נהגיה סנה ופרוסט זכו ביניהם בחמישה עשר משישה עשר מרוצי העונה.
סנה הצליח לגבור על פרוסט, שכבר זכה בשתי אליפויות עולם אז, ולזכות בתואר הראשון שלו.
ב-1989 זכה פרוסט באליפות, לאחר שהתנגש בסנה בגרנד פרי היפני והוציא את שניהם מהמרוץ, מהלך שערורייתי ומסוכן בכל מצב, לא כל שכן כאשר מדובר בחברים לקבוצה.
היריבות בין השניים הלכה והתעצמה במהלך שתי העונות והתבטאה במאבק עיקש על המסלול המלווה בלוחמה פסיכולוגית מחוצה לו.
העוינות והיריבות הספורטיבית לא פחתו גם כשפרוסט עבר לקבוצת פרארי לקראת עונת 1990.
לקראת סוף עונת 1990 שוב מצאו את עצמם מתחרים ראש בראש על האליפות.
הגרנד פרי האחרון של העונה ביפן היה המכריע.
סנה זכה, כמעט כהרגלו, בזינוק מהמקום הראשון אלא שמארגני המרוץ טעו (והיו שטענו שהדבר היה מכוון, מאחר שפרוסט הצרפתי היה מקורב להנהלת הפורמולה) ומיקמו את המקום הראשון בצד ה"מלוכלך" של המסלול - כך שהמקום השני לצידו היה עדיף למעשה.
סנה התלונן ודרש להפוך את סדר הזינוק אך נענה בשלילה.
מיד לאחר הזינוק, לפני הפנייה הראשונה התנגש סנה בפרוסט ללא כל ניסיון לבלום.
התקרית הוציאה את שניהם מהמרוץ והכתירה את סנה כאלוף בפעם השנייה.
לאחר מכן רמז כי סגר עם פרוסט את החשבון הפתוח מהעונה שעברה.
ביקורת רבה הוטחה באלוף על ההתנהגות הלא ספורטיבית הבוטה אך התקרית לא גרעה מהפופולריות העצומה שלו בארצו וברחבי העולם.
בשנת 1991 זכה באליפות נוספת, שלישית במספר, בהפרש של עשרים וארבע נקודות מהמקום השני.
הוא היה יותר ויותר דומיננטי ולא חדל במאמציו להשתפר ולהתקדם.
עמיתו הבריטי מרטין ברנדל כינה את נהיגתו בתקופה זו גאונות.
אחת מתצוגות הנהיגה יוצאות הדופן בעונה זו הייתה ניצחונו הביתי בסבב הברזילאי, כאשר במשך 7 ההקפות האחרונות תיבת ההילוכים הייתה תקועה בהילוך שישי, ולמרות זאת סיים במקום הראשון.
בשתי העונות שלאחר מכן, על אף שסנה עדיין היה לדעת רבים הנהג הטוב ביותר, זכו נהגיה של קבוצת ויליאמס באליפויות הנהגים והיצרנים בזכות העליונות הטכנית שהשיגה הקבוצה.
למרות שחלק מהאנשים רואים ב-1992 ו-1993 עונות נחותות של סנה, ההישגים הפחות מרשימים נבעו רק ממגרעותיה של המכונית, וסנה אף הראה ביצועים מרשימים מאוד כנגד נהגים אשר נהגו במכוניות טובות בהרבה.
למרות נקודת הפתיחה הנחותה, הצליח סנה ב-1993, עונתו האחרונה כנהג מקלארן, להיות הנהג היחיד שמתקרב למכוניות הויליאמס ולסיים שני בין שני נהגיה.
בעונה זו ניצח בחמישה מרוצים אף על פי שזינק מהמקום הראשון רק פעם אחת ומומחים רבים מחשיבים אותה לעונתו הטובה ביותר, על אף שלא זכה באליפות.
ההקפה הראשונה שלו בגרנד פרי האירופי בדונינגטון פארק ב-1993, אותה סיים במקום הראשון אף על פי שזינק חמישי בלבד, נחשבת לאחת מההקפות הטובות ביותר של נהג פורמולה 1 אי פעם.
גם היא, כמו רבות מתצוגות הנהיגה שלו, הושגה בגשם שוטף.
כשהצטרף סנה לקבוצת ויליאמס ב-1994 צפו הפרשנים שהשילוב בין הנהג הטוב ביותר למכונית הטובה ביותר יניב אליפות קלה לברזילאי.
בשני המרוצים הראשונים של העונה הרשים אך נאלץ לפרוש ולסיים בלא נקודות.
לקראת הזינוק לגרנד פרי של סן מרינו ב-1 במאי 1994 השיג את הזמן הטוב ביותר במוקדמות וזינק מהמקום הראשון.
סוף השבוע הגורלי בגרנד פרי סן מרינו במסלול אימולה התחיל בתאונה קשה במסגרת הקפות האימונים של יום שישי, שגרמה לפציעתו של הנהג הברזילאי הצעיר רובנס באריקלו, חברו של סנה.
לאחר שביקר את באריקלו הפצוע (על אף שהרופאים אסרו זאת עליו) השתכנע סנה שאמצעי הבטיחות הנהוגים בפורמולה 1 חייבים להשתפר.
מותו של הנהג האוסטרי רולנד רצנברגר בהקפות הדירוג למחרת חידדו רגשות אלה עוד יותר.
באותה שבת שקל סנה פרישה.
למחרת בבוקר המרוץ, התכנסו הנהגים והחליטו לדרוש את תגבור אמצעי הבטיחות.
כבכיר הנהגים התבקש סנה להנהיג את הנהגים בנושא ולייצגם.
את המרוץ עצמו הוביל סנה לפני מיכאל שומאכר, אחרי שהופסק בגלל התנגשות נוספת וחודש.
בהקפה השנייה לאחר חידוש המרוץ סטתה מכוניתו מהמסלול ופגעה בקיר בטון, שלא היה מוגן בצמיגים.
סנה הצליח להאט את המכונית בזמן הקצר שבין הירידה מהמסלול להתנגשות אך בכל זאת עמדה מהירותו כשפגע בקיר על כ-200 קמ"ש.
הגרסה הרשמית היא שהוא הובהל לבית החולים בעודו בחיים ונפטר שם אך רבים מאמינים שהוא מת במקום ולא הוכרז כמת רק כדי למנוע את הפסקת המרוץ והנזק הכלכלי שהיה נגרם למארגנים כתוצאה מכך.
מיכאל שומאכר, בעיני רבים יורשו של סנה ולימים הזוכה בשבע אליפויות עולם, סיים ראשון.
נסיבות מותו של סנה ממשיכות להיות נושא שנוי במחלוקת, בעיקר כתוצאה ממידע חסר או לא שלם.
ההשערה המקובלת היא שהצמיג הימני הקדמי יחד עם המתלה הצמוד אליו ניתקו מהרכב ופגעו בראשו בעוצמה רבה.
הנזק המוחי ושבר בסיס גולגולתי שנגרם כתוצאה מההפגיעה הוא סיבת המוות הרשמית, כפי שניתן היה לראות בבירור מהחור שנפער בקסדתו של האלוף.
הפנייה המסוכנת בה ארעה התאונה ('טמבורלו') הייתה עוד לפני כן זירתן של שתי תאונות מסוכנות ב-1987 ו-1989. לאחר מותו של סנה שונה תוואי המסלול לצורה בטוחה יותר כדי למנוע אובדן מיותר נוסף של חיי אדם.
תחקיר מטעם הנשיונל ג'יאוגרפיק משנת 2004 תלה את האשמה לתאונה בצמיגים: לטענתם, הפסקת המרוץ וניהולו תחת רכב בטיחות במהירות נמוכה גרמה לצמיגי מכונית הויליאמס להתקרר וללחץ האוויר בהם לרדת, מה שגרם לאובדן אחיזה ולתאונה בטמבורלו.
נהגים רבים הטילו ספק בנכונות מסקנה זו.
לטענתם של מיקלה אלבורטו ונהגים נוספים, המהירות של סנה בהקפה שקדמה לתאונה מצביעה על טמפרטורת צמיגים תקינה.
הגורם העיקרי לתאונה, לפי הנהגים עצמם, היו השינויים בתקנון הפורמולה 1 בפתח עונת 1994. האיסור שהוטל על מתלים אקטיביים, על בקרת אחיזה ועל צמיגי הגודייר הרחבים לקראת העונה היו קרוב לוודאי הגורם לתאונות הרבות שאירעו במרוצים הראשונים שלה.
פרט לתאונות שהרגו את רצנברגר וסנה היו תקריות רבות באימונים לפני תחילתה: ז'אן אלזי נפצע בצווארו, ג'יי ג'יי לטו בברכיו וקרל ונדלינגר נכנס לתרדמת.
אף לא אחת מהתאונות האלה נגרמה על ידי טעות אנוש.
היצרנים פשוט התקשו להסתגל לחוקים החדשים.
סנה עצמו התנבא באוזני העיתונות שהמכוניות יתקשו להישאר על הכביש בלא האמצעים הטכנולוגיים עליהן הסתמכו בשנים הקודמות ל-1994. תחזיתו התגשמה בדיוק רב וסנה עצמו שילם בחייו על ההסתגלות הלקויה של היצרנים ובייחוד של קבוצת ויליאמס לחוקים החדשים.
גורם נוסף שייתכן ושיחק תפקיד היה ההיגוי.
תלונות חוזרות ונשנות של סנה על ההגה נענו באימולה על ידי מהנדסי הקבוצה שהלחימו במכוניתו יחידת היגוי חדשה עם מוט הגה דק יותר.
מצילומי הווידאו ששידרה המכונית יש שהסיקו שהיא לא הגיבה להיגוי של סנה די הצורך, מה שעשוי להסביר את חוסר היכולת שלו לבצע את הפנייה.
התביעה הכללית באיטליה האשימה את קבוצת ויליאמס בהריגה.
המשפט ארך שנים והסתיים בזיכוי של הקבוצה הבריטית.
ב-2004 נפתח מחדש אך שוב נסגר בהיעדר ראיות חדשות.
כאשר נפצע הנהג הבלגי אריק קומס בתאונה ב-1992 באימונים שלפני הגרנד פרי הבלגי, חלפו על פני מכוניתו ההרוסה כל הנהגים האחרים במהירות גבוהה.
סנה היה היחיד שעצר, קפץ ממכוניתו תוך סיכון עצמי ורץ למכונית כדי לכבות אותה ולמנוע שרפה.
מקרה דומה אירע בדיוק שנה לאחר מכן והפעם הייתה זו מכוניתו של אלסנדרו זנרדי אליה רץ סנה כדי לעזור לנהגה הפצוע ולחלצו.
מיד לאחר התאונה באימולה שגרמה למותו של סנה הופעל רמזור אדום שאסר על יציאה ממסלול התדלוק.
קומס, שהיה באותה עת במסלול התדלוק, יצא למרות זאת ונעצר כשהגיע לצוותים שטיפלו בסנה.
יש הטוענים כי הסיבה לא הייתה היסח הדעת, אלא דאגה לאדם שהעריך ורצון לגמול לו על התנהגותו האצילה שנתיים לפני כן.
לאחר מותו נתגלו תרומות בסך מאות מיליוני דולרים לארגוני צדקה המסייעים לילדים, תרומות שסנה התאמץ להסתיר בחייו.
סנה היה גיבור לאומי בברזיל לפני מותו והילה זו רק התגברה לאחריו.
עם מותו, הוכרזו בברזיל שלושה ימי אבל לאומי וקהל של כמיליון איש ליווה אותו למקום קבורתו בעיר הולדתו סאו פאולו.
המיתוס האופף את סנה בברזיל בא לביטוי לדוגמה כאשר זכתה נבחרת ברזיל בכדורגל במונדיאל 1994. היה זה סנה, לפי הפולקלור המקומי, שהתערב משמים והטה את כדור העונשין האחרון של רוברטו באג'ו האיטלקי מעל לשער והעניק לארצו את הגביע.
שחקני הנבחרת פרסו שלט גדול עם הכיתוב "אנחנו אוהבים אותך סנה" בזמן טקס הענקת הגביע.
לאחר מותו הקימה משפחתו קרן צדקה הנקראת על שמו ומסייעת לעניים צעירים בברזיל וברחבי העולם, כדי שהכספים שהרוויח בקריירה שלו ימשיכו ללכת לאחר מותו למטרות שקידם בחייו.
ב-21 באפריל 2004 ציינו 10,000 איש את העשור למותו בצפייה במשחק כדורגל שנערך בסמיכות למסלול בו נהרג באימולה.
מצד אחד התייצבו שחקני נבחרת ברזיל של 1994 ומולם שיחקה קבוצה של נהגי פורמולה 1 בעבר ובהווה.
ב-2010 יצא לאור הסרט "סנה", הפורשׂ את סיפור חייו.
ב-21 במרץ 2014, יום הולדתו ה-54 של סנה, הנציחו אותו גוגל בדודל שמתנוסס עליו פרצופו וציור של מכונית מרוץ.
ב-9 בדצמבר 2017 הציגה חברת מקלארן דגם רכב מרוצים חדש החוקי לנסיעה בכבישים ציבוריים המוגבל בייצור ל-500 יחידות לזכרו של סנה.
שם הדגם הוא המקלארן סנה, מכונית שבנויה במיוחד לנהיגה במסלול מרוצים.
בספטמבר 2020 נטפליקס הודיעה כי היא מתכננת להפיק מיני-סדרה ביוגרפית על אודות חייו.
השחקן גבריאל לאונה לוהק לתפקיד הראשי של סנה.
הסדרה יצאה לאור בנובמבר 2024.
איירוספסיאל SA 321 סופר פרלון הוא מסוק תובלה כבד, תלת-מנועי, שיוצר על ידי חברת סוד אוויאסיון (לימים חברת איירוספסיאל) הצרפתית.
בשעתו נשא הסופר פרלון בתואר המסוק העוצמתי ביותר באירופה והמסוק המהיר ביותר בעולם.
חברת סוד אוויאסיון פיתחה את הסופר פרלון מדגם קודם, SNCASE SE.3200 פרלון , שהיה דגם כושל ולא נכנס לשירות.
אב הטיפוס של הסופר פרלון המריא לראשונה ב־7 בדצמבר 1962, וב־23 ביולי 1963 ביצע סופר פרלון משופר טיסה שוברת שיאים שבה נקבע שיא מהירות עולמי למסוקים – 217.7 מייל לשעה (350 קמ"ש).
הסופר פרלון יוצר בגרסאות צבאיות ואזרחיות, אך רוב המשתמשים היו גופים צבאיים.
ב־1981, לאחר שלא היו בידיה הזמנות חדשות, החליטה חברת איירוספסיאל (שאליה התמזגה חברת סוד אוויאסיון ב־1970) על הפסקת ייצור המסוק.
השימוש העיקרי במסוק היה על ידי זרועות האוויר של כוחות ימיים כמו הזרוע האווירית של הצי הצרפתי והזרוע האווירית של חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני.
המסוק יצא משירות בזרוע האוויר של הצי הצרפתי ב־30 באפריל 2010, והוחלף במסוקים מדגם יורוקופטר EC225 סופר פומה כמענה זמני עד כניסתם לשירות של מסוקים מדגם NH אינדסטריס NH90 .
בסין היה המסוק בשימוש במשך זמן רב, וגם יוצר בה ברישיון תחת הסימול Z-8. קבוצת תעשיות מטוסים חרבין , שייצרה את הדגם ברישיון, השיקה גרסה משודרגת של המסוק שסומלה אוויקופטר AC313. טיסת הבכורה לדגם זה התקיימה ב־18 במרץ 2010.
המסוק היה בשימוש חיל האוויר הישראלי וכונה "צרעה".
המסוק נמכר גם לצבאות של דרום אפריקה, לוב ועיראק.
לגרסה הצבאית היו שלוש תת־גרסאות: תובלה, לוחמה נגד צוללות ולוחמה נגד ספינות.
בגרסת התובלה יכול היה המסוק לשאת 38 לוחמים על ציודם או 15 אלונקות בתצורת חילוץ והצלה.
הגרסה הימית נגד צוללות ונגד ספינות צוידה בדרך כלל במכ"ם חיפוש (ORB-42) וכבל חילוץ באורך 50 מטר וכן בתותח 20 מ"מ, אמצעי שיבוש ולוחמה אלקטרונית, אמצעי ראיית לילה, מציין לייזר ומערכת איתור, ואפשרות לתדלוק אווירי.
חימוש נגד ספינות כלל ארבעה טילי טורפדו או שני טילי אקסוסט.
כאמור, חברת סוד אוויאסיון פיתחה את הסופר פרלון מדגם קודם, SNCASE SE.3200 פרלון.
במהלך הפיתוח הפכה סוד אוויסאסיון לחברה האירופית המובילה בתחום, וייצרה יותר מסוקים מכל חברה מתחרה אירופית אחרת.
לאחר ייצורם של המסוקים הקלים אלואט II ואלואט III , החליטה החברה לפתח קשת רחבה של מסוקים, מבחינת ייעודיהם וממדיהם.
שניים מן המסוקים שפותחו במסגרת מגמה זו היו הסופר פרלון ודגם שבהמשך יהפוך למסוק איירוספסיאל SA 330 פומה.
הסופר פרלון היה המסוק הגדול ביותר שפותח בחברה, והיה גדול באופן משמעותי מן המסוק שממנו פותח.
תכנון המסוק נחשב שאפתני, במושגי אותה תקופה.
הדגם שקדם לסופר פרלון, הפרלון, פותח על פי אפיונים שגובשו בצי הצרפתי ובדויטשה מרינה, שהציגו דרישות למסוק כבד.
עם הזמן שונו הדרישות, ובהתאם עודכן תכנון המסוק והפך לסופר פרלון.
השינויים כללו את החלפת המנועים בשלושה מנועי טורבו ציר חזקים יותר מדגם טורבומקה טורמו IIIC, שהניעו רוטור בעל שישה להבים בקוטר 18.90 מטרים (במקום הרוטור של הפרלון, שהיה בקוטר 15.24 מטרים) ורוטור זנב בעל חמישה להבים (במקום רוטור בעל ארבעה להבים במסוק הפרלון).
התכנון המשודרג איפשר הגדלה משמעותית של משקל ההמראה, מ־8,000 ק"ג (17,650 ליברות) ל־12,000 ק"ג (26,450 ליברות), ובמקביל שופרו היעילות האווירודינמית ותכונות הטיסה.
השדרוג מדגם הפרלון לדגם הסופר פרלון כלל שינויים נוספים, ובהם שינוי מנור הזנב, מתצורה קצרה ועבה שהייתה בפרלון לתצורה קונבנציונלית יותר בסופר פרלון, כולל ארכובה שנועדה להגביה את מנור הזנב בעת העמסת המסוק דרך כבש ההטענה בזנב.
מתכנני המסוק בצרפת עקבו אחרי הניסיון המצטבר בארצות הברית בתכנון מסוקים אמפיביים ובעקבות זאת תוכנן מחדש גוף המסוק כך שיתאים לנחיתה על מים.
מספר חברות זרות שימשו כקבלניות בייצור המסוק: חברת סיקורסקי ייצרה את הרוטור הראשי ורטור הזנב, וחברת פיאט ייצרה את מכלול התמסורת.
אב הטיפוס של המסוק המריא לטיסתו הראשונה ב־7 בדצמבר 1962 ואב הטיפוס השני המריא לראשונה ב־28 במאי 1963. אב הטיפוס הראשון הותאם לדרישות חיל האוויר הצרפתי ואילו השני היה גרסה ימית מלאה, כולל מצופים שחוברו לכני הנסע.
ב־23 ביולי 1963 שבר דגם משודרג של המסוק את שיא המהירות העולמי למסוקים של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, כאשר טס במהירות של 350.4 קמ"ש.
עד אפריל 1964 השלימו שני אבות הטיפוס 388 שעות טיסה, מתוכן 30 שעות ניסויי התאמה להפעלה ימית.
בינואר 1964 המריא אב הטיפוס השלישי, ואב טיפוס רביעי טס לראשונה במאי ושני דגמי קדם ייצור הושלמו במחצית השנייה של השנה.
אב הטיפוס השלישי נועד לניסויי שחיקה ובלאי שנועדו לקבוע את משך חייהם של רכיבי המסוק ואת מועדי סבבי הטיולים שיידרשו למסוק.
ביולי 1964 הגישה ממשלת צרפת הזמנה ראשונה לרכישת המסוק, אך במקביל דעכה ההתעניינות מצד גרמניה המערבית, שהחליטה להעדיף מסוק מתחרה – סיקורסקי SH-3 סי קינג.
איירוספטייל SA 321 סופר פרלון הוא מסוק תובלה כבד בעל רוטור אחד.
למסוק שלושה מנועי טורבו־ציר טורבומקה טורמו IIIC הממוקמים מעל גוף המסוק, שניים מהם זה בצד זה בחלקו הקדמי ואחד מאחורי מכלול הרוטור.
הגרסאות ללוחמה נגד צוללות ונגד אוניות מצוידות בדרך כלל במכ"ם חיפוש מדגם ORB-42 ובכבל חילוץ באורך 50 מטרים.
רבים מן המסוקים מצוידים בתותח 20 מ"מ, מערכות לוחמה אלקטרונית, אמצעי ראיית לילה, מציין לייזר ומערכות ניווט.
ניתן להתאים את המסוק גם לתדלוק אווירי.