tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2. 283) הפכה למדינת לואיזיאנה טריטוריית מישיגן (USStat.
2. 309) הפכה למדינת מישיגן כולל חצי האי העליון של מישיגן וחצי האי התחתון של מישיגן טריטוריית לואיזיאנה (USStat.
2. 331) שמה שונה לטריטוריית מיזורי טריטוריית אילינוי (USStat.
2. 514) חלקה הדרומי היה למדינת אילינוי טריטוריית מיזורי (USStat.
2. 743) חלקה הדרום-מזרחי הפך למדינת מיזורי במסגרת פשרת מיזורי טריטוריית אלבמה (USStat.
3. 371) הפכה למדינת אלבמה טריטוריית ארקנסו (USStat.
3. 493) כאשר חלקה המזרחי היה למדינת ארקנסו (חלקה המערבי היה למדינת אוקלהומה) טריטוריית פלורידה (USStat.
3. 654) הפכה למדינת פלורידה טריטוריית ויסקונסין (USStat.
5. 10) חלקה המזרחי היה למדינת ויסקונסין טריטוריית איווה (USStat.
5. 235) חלקה הדרומי היה למדינת איווה טריטוריית אורגון (USStat.
9. 323), לפי הסכם 1818 חלקה הדרום-מערבי היה למדינת אורגון טריטוריית מינסוטה (USStat.
9. 403) חלקה המזרחי היה למדינת מינסוטה טריטוריית ניו מקסיקו (USStat.
9. 448) חלקה הנותר היה למדינת ניו מקסיקו טריטוריית יוטה (USStat.
9.453) חלקה הנותר היה למדינת יוטה טריטוריית וושינגטון (USStat.
10. 172) חלקה הנותר היה למדינת וושינגטון טריטוריית קנזס חוק קנזס נברסקה (USStat.
10. 227) חלקה המזרחי היה למדינת קנזס טריטוריית נברסקה חוק קנזס נברסקה (USStat.
10. 227) חלקה הנותר היה למדינת נברסקה טריטוריית קולורדו (USStat.
12. 172) הפכה למדינת קולורדו טריטוריית נבדה (USStat.
12. 209) הפכה למדינת נבדה טריטוריית דקוטה (USStat.
12. 239) הקמת דקוטה הצפונית ודקוטה הדרומית טריטוריית אריזונה (USStat.
12. 664) חלקה הנותר היה למדינת אריזונה טריטוריית איידהו (USStat.
12. 808) חלקה הנותר היה למדינת איידהו טריטוריית מונטנה (USStat.
13. 85) הפכה למדינת מונטנה טריטוריית ויומינג (USStat.
15. 178) הפכה למדינת ויומינג טריטוריית אוקלהומה (USStat.
26. 81) איחודה עם הטריטוריה האינדיאנית ויצירת מדינת אוקלהומה טריטוריית הוואי (USStat.
31. 141) הפכה למדינת הוואי טריטוריית אלסקה (USStat.
טריטה אפטיה הוא דמות של גיבור המופיעה במיתולוגיה ההינדואית.
ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, טריטה מופיע 41 פעמים.
אחד הסיפורים המופיעים בקובץ זה עוסק במאבקו של טריטה בנחש בעל שלושה ראשים בשם וריטרה, שגנב מספר פרות.
טריטה הרג את הנחש בעזרת אל מזג האוויר אינדרה ושלח את הפרות לחופשי.
גרסה דומה של סיפור זה מופיעה במיתולוגיה הפרסית, וכך גם סיפורו של הגיבור היווני הרקולס.
הייתה אזור כבוש אשר נשלט על ידי הממלכה המאוחדת וצרפת מ-1920 עד 1935 תחת מנדט חבר הלאומים.
לטריטוריה היה דגל משלה (אומץ ב-28 ביולי 1920): טריקולור אופקי כחול, לבן ושחור.
הכחול-לבן הוצב עבור בוואריה, והלבן-שחור עבור פרוסיה, שמשטחיהן הוקמה טריטוריית הסאר.
בתחילה, הכיבוש היה בחסות חוזה ורסאי.
אוכלוסייתה בשנת 1933 מנתה 812,000 נפש, ובירתה הייתה זארבריקן.
הטריטוריה תואמת באופן הדוק עם מדינת חבל הסאר הגרמנית המודרנית, אך הייתה מעט קטנה יותר בשטחה.
לאחר משאל עם ב-1935, הטריטוריה הוחזרה לגרמניה.
על פי חוזה ורסאי, אגן הסאר המתועש מאוד, כולל מחוז הפחם סאר (Saarrevier), היה אמור להיות כבוש ונשלט על ידי בריטניה וצרפת תחת מנדט חבר הלאומים לתקופה של חמש עשרה שנים.גם שדות הפחם שלה היו אמורים להימסר לצרפת.
במהלך תקופה זו, טריטוריית הסאר נשלטה על ידי "הוועדה השלטת" בת חמישה אנשים שהייתה מורכבת מנציגי כוחות הכיבוש.
על פי תנאי המנדט, הנציבות הייתה צריכה לכלול לפחות צרפתי אחד ותושב גרמני אחד של הסאר.
לאחר חמש עשרה השנים, ייערך משאל עם כדי לקבוע את מעמדו העתידי של אגן הסאר.
הטריטוריה כללה את חלקי מחוז טריר הפרוסי והמחוז הבווארי של הפפאלץ, שאוכלוסייתם כללה חלק ניכר מהכורים שעבדו במכרות הפחם סאר.
הטריטוריה הנפיקה בולי דואר ומטבע משלה (פרנק סאר).
טריטוריית הסאר נשלטה על ידי יושבי ראש הוועדה הממשלתית הבאים:
מס'דיוקןשםתקופת כהונהמדינהנכנס לתפקידוסיים את תפקידוזמן בתפקיד1ויקטור ראול26 בפברואר 192031 במרץ 1926צרפת2 ג'ורג' וושינגטון שטפנס1 באפריל 19269 ביוני 1927קנדה3סר ארנסט וילטון9 ביוני 192731 במרץ 1932הממלכה המאוחדת4סר ג'פרי ג'ורג' נוקס1 באפריל 193228 בפברואר 1935הממלכה המאוחדת
מועצה אזורית של טריטוריית הסאר
לטריטוריית הסאר לא היה שלטון בית; במקום זאת, הוועדה הממשלתית (הידועה בגרמנית בשם Regierungskommission או בקיצור "Reko") החליטה על כל החקיקה בלבד.
על פי סעיף 23 של חוזה ורסאי היה על הוועדה הממשלתית להקים אספה של נציגים נבחרים של תושבי טריטוריית הסאר באופן שהוועדה הממשלתית תקבע לעצמה.
ב-24 במרץ 1922, לאחר ארבע שנים ללא כל ייצוג רשמי של העם, ה-Reko גזר על הקמת אספה של טריטוריית הסאר בשם המועצה האזורית (Landesrat).
ביוני 1922 קיימה הוועדה המנהלת את הבחירות הראשונות למועצה האזורית, והחל מהבחירות השניות למועצה האזורית הוארכה תקופת החקיקה משלוש לארבע שנים, עם בחירות ב-1928, וב-1932.
המועצה האזורית מנתה 30 חברים, הוועדה הממשלתית קבעה בכוונה אדם אחד כיושב ראש, נשיא המועצה האזורית (Landesratspräsident).
בתקופת החקיקה הראשונה ה-Reko אפילו לא בחר את הנשיא מבין חבריו.
האספה לא הייתה פרלמנט, אלא רק גוף מייעץ; אפשר היה לשמוע את הנציגים, אבל לא היה להם שום דבר על סדר היום לדיון, שלא לדבר על חקיקה.
סדר היום של העניינים שיידונו נקבע באופן בלעדי על ידי הוועדה הממשלתית.
לחברי המועצה האזורית לא הייתה זכות אינטרפלציה, לא הזכות להעלות נושא לסדר היום באופן אקטיבי, ולא הזכות להגיש הצעת חוק.
כשהוועדה הממשלתית לא קבעה נושא על סדר היום של המועצה האזורית, הם יכלו לשלוח משלחות לחבר הלאומים רק בתחנונים, וכך עשו.
במצב זה, כל הנציגים שנבחרו למועצה האזורית, ללא קשר למפלגה, התנגדו לשיטת השלטון האוטוקרטי בטריטוריית הסאר.
כל המפלגות דרשו את החזרת טריטוריית הסאר לגרמניה שם יוכל העם לבחור את הפרלמנט, והאחרון שוב, את הממשלה בהגדרה עצמית.
רק לאחר ההשתלטות הנאצית על גרמניה, שהוציאה מחוץ לחוק את כל המפלגות האחרות מלבד ה-NSDAP שלהן, עזבו מחוז הסאר של ה-SPD וסניף הסאר של ה-KPD את הבלוק היריב ותמכו בסטטוס קוו.
למשאל העם על הסטטוס של 1935, הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים הציעו, ללא הצלחה, שהבוחרים יחליטו בעד המשך הסטטוס קוו.
נשיאי המועצה האזורית שמונו על ידי הממשלה
שםפרק זמןמפלגהברתולומיאוס קוסמן19 ביולי 1922 – 23 במרץ 1924מפלגת המרכזפטר שוייר24 במרץ 1924 – 28 בפברואר 1935מפלגת המרכז
בשנת 1933, מספר ניכר של מתנגדים פוליטיים של הנציונל-סוציאליזם עברו לטריטוריית הסאר, מכיוון שזה היה החלק היחיד בגרמניה שנותר תחת כיבוש זר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כתוצאה מכך, קבוצות אנטי-נאציות הפעילו שתדלנות כדי שחבל הסאר יישאר תחת כיבוש בריטי וצרפתי במסגרת מנדט חבר הלאומים.
עם זאת, מכיוון שרוב אוכלוסיית האזור הייתה גרמנית, המנדט לא היה פופולרי.
ב-13 בינואר 1935 נערך משאל עם בשטח.
מאחר שאדולף היטלר חרד ליתרונות התעמולה של החזרת הסאר לגרמניה, יוזף גבלס תכנן קמפיין מרוכז כדי לסחוף את הבוחרים.
תמיכת השלטונות הקתוליים המקומיים בהחזרת האזור לגרמניה עזרה אף היא, וכך גם החששות לגבי הבולשביזם, שנגדו היטלר נתפס כמעוז.
עם השתתפות מצביעים של 98%, תוצאת משאל העם הייתה שהרוב המכריע, 90.8%, הצביעו להצטרף מחדש לרייך הגרמני, כאשר רק 8.8% רצו לשמור על הסטטוס קוו, בעיקר בגלל שלא רצו להיות נשלטים על ידי הנאצים.
אפשרות שלישית להצטרף לצרפת קיבלה 0.4% מהקולות.
לאחר ההצבעה, הודיע היטלר כי לגרמניה "אין דרישות טריטוריאליות נוספות מצרפת".
משרד ננסן הבין-לאומי לפליטים היה אחראי ליישובם המוצלח של פליטי הסאר בפרגוואי לאחר 1935.
ב-17 בינואר 1935, האיחוד המחודש של השטח עם גרמניה אושר על ידי חבר הלאומים.
ב-1 במרץ שילבה גרמניה מחדש את האזור ברייך הגרמני, ומינתה את יוזף בירקל ל-Reichskommissar für die Rückgliederung des Saarlandes, "נציב הרייך לגיבוש מחדש של חבל הסאר".
מתנגדים רבים לנאציזם שמצאו מקלט בשטח ופוליטיקאים ובעלי תפקידים לשעבר בחבל הסאר ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש, נכלאו.
כאשר שילוב החבל מחדש הושלם, שונה תואר המושל שוב ל-Reichskommissar für das Saarland, "נציב הרייך לחבל הסאר", ב-17 ביוני 1936. עם הרחבת הגאו החדש לנהר הריין, כולל המחוז הבווארי של פפאלץ, שמו של האזור שונה שוב ב-8 באפריל 1940 ל-Saarpfalz, "סאר-פפאלץ".
לאחר הקרב על צרפת, השטח שסופח מחדש של ה-CdZ-Gebiet Lothringen שולב ברייכסגאו.
שמו של האזור הוחלט סופית ב-11 במרץ 1941 כ-Westmark, כלומר "הגבול המערבי", כאשר המושל שלו קיבל את התואר Reichsstatthalter in der Westmark, "מושל הרייך בגבול המערבי".
ב-28 בספטמבר 1944 מת נציב הרייך יוזף בירקל, ובמקומו מונה וילי שטוהר עד ל-21 במרץ 1945, אז נכבש האזור על ידי חיילי צבא ארצות הברית, אשר העבירו את הכיבוש לידי הכוחות הצרפתיים ביולי אותה שנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה מדינת חסות צרפתית בגבולות הדומים לאלו של הטריטוריה.
ב-23 באוקטובר 1955 נערך משאל עם שסיים את השלטון וההשפעה הצרפתית.
ב-1 בינואר 1957 הצטרף חבל הסאר לגרמניה המערבית.
טריטוריית אוקלהומה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-2 במאי 1890 עד 16 בנובמבר 1907, אז צורפה עם הטריטוריה האינדיאנית תחת חוקה חדשה והתקבלה לאיחוד כמדינת אוקלהומה.
החוק המקורי של אוקלהומה משנת 1890 ארגן את המחצית המערבית של הטריטוריה האינדיאנית ורצועת ארץ הידועה כשטח הפקר לתוך טריטוריית אוקלהומה.
שמורות בשטח החדש נפתחו אז להתיישבות בסדרה של קרקעות ב-1890, 1891 ו-1893.
שבעה מחוזות הוגדרו עם יצירת השטח.
הם סומנו במקור לפי מספר ובסופו של דבר הפכו למחוזות לוגאן, קליבלנד, אוקלהומה, קנדה, קינגפישר, פיין וביבר.
ה-Land Run של 1893 הוביל להוספת מחוזות קיי, גרנט, וודס, גארפילד, נובל ופוני.
הטריטוריה רכשה מחוז נוסף באמצעות פתרון סכסוך גבול עם טקסס, שהיום מפוצלת למחוזות גריר, ג'קסון, הרמון וחלק מבקהאם.
טריטוריית אוקלהומה החלה עם חוק אי קיום יחסי המין האינדיאני משנת 1834 כאשר הקונגרס של ארצות הברית ייחד שטחים עבור אינדיאנים.
באותה תקופה, האדמה הייתה טריטוריה לא מאורגנת שהורכבה מהאדמה הפדרלית "ממערב למיסיסיפי ולא בתוך מדינות מיזורי ולואיזיאנה, או טריטוריית ארקנסו ...
" עד 1856, השטח הצטמצם לכדי הגבולות המודרניים של מדינת אוקלהומה, למעט מחוז אוקלהומה ומחוז גריר אולד.
אדמות אלה נודעו כטריטוריה האינדיאנית, מכיוון שהן הוענקו למדינות הודיות מסוימות במסגרת חוק ההסרה ההודית, בתמורה לשטחים ההיסטוריים שלהן ממזרח לנהר המיסיסיפי.
עד לנקודה זו השתמשו האינדיאנים באופן בלעדי באדמה.
בשנת 1866, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, הממשל הפדרלי דרש הסכמים חדשים עם השבטים שתמכו בקונפדרציה ואילץ אותם לוותר על קרקעות ולוויתורים אחרים.
כתוצאה מהסכמי השיקום, נדרשו חמשת השבטים המתורבתים לשחרר את עבדיהם ולהציע להם אזרחות מלאה בשבטים אם הם רצו להישאר באומות.
זה אילץ רבים מהשבטים בטריטוריה האינדיאנית לעשות ויתורים.
פקידים אמריקאים אילצו את הוויתור של כ- של קרקע במרכז הטריטוריה האינדיאנית.
אליאס קורנליוס בודינו, לוביסט מסילת ברזל, כתב מאמר שפורסם ב"שיקגו טיימס" ב-17 בפברואר 1879, שהפך את המושג אדמות לא מוקצות לפופולריות כדי להתייחס למסכת זו.
עד מהרה החלה העיתונות הפופולרית להתייחס לאנשים המתסיסים להתיישבותה כאל בומרס.
כדי למנוע התיישבות של האדמה על ידי אירופאים-אמריקאים, הנשיא רתרפורד הייז פרסם כרוז האוסר על כניסה בלתי חוקית לטריטוריה האינדיאנית באפריל 1879.
למרות החסימה הפדרלית, הדרישות הפופולריות לאדמות לא הסתיימו.
פיין היה אחד התומכים העיקריים בפתיחת אוקלהומה להתיישבות לבנה.
פיין נסע לקנזס, שם ייסד את "האגודה הקולוניאלית" של בומר.
ארגונו של פיין המונה 10,000 חברים קיווה להקים מושבה לבנה באדמות הבלתי מוקצות.
הקמת הקבוצה הניעה את הנשיא הייז להוציא כרוז המורה לפיין לא להיכנס לטריטוריה האינדיאנית ב-12 בפברואר 1880. בתגובה, פיין וקבוצתו נסעו למחנה אליס באדמות הבלתי מוקצות, מזרחית לאוקלהומה סיטי.
שם תכננו תוכניות לעיר, שאותה כינו "יואינג".
רגימנט הפרשים הרביעי עצרו אותם וליוו אותם בחזרה לקנזס.
פיין זעם, שכן חוק Posse Comitatus אסר על הצבא להתערב בעניינים אזרחיים.
הממשלה הפדרלית שחררה את פיין ובני לווייתו, ולמעשה מנעה מהם גישה לבתי המשפט.
בהתלהבות להוכיח את עניינו בבית המשפט, פיין וקבוצה גדולה יותר חזרו ליאוינג ביולי.
הצבא שוב עצר את הקבוצה וליווה אותם בחזרה לקנזס.
שוב הם שוחררו, אבל הפעם הממשלה הפדרלית האשימה את פיין בהסגת גבול לפי החוק האינדיאני; הוא הלך למשפט בפורט סמית', ארקנסו.
השופט אייזק פרקר פסק נגד פיין וקנס אותו בסכום המקסימלי של 1,000 דולר.
מכיוון שלפיין לא היה כסף ולא היה רכוש, הממשלה לא יכלה לגבות את הקנס.
הפסיקה לא הכריעה דבר בשאלת האדמות ברשות הרבים, ופיין המשיך בפעילותו.
פיין ניסה פעם שלישית להיכנס לאדמות הבלתי מוקצות.
בדצמבר, פיין וקבוצתו נעו לאורך הגבול הצפוני של הטריטוריה האינדיאנית.
אחריהם הגיעה יחידת פרשים בפיקודו של קולונל ג'יי ג'יי קופינגר.
קופינגר הזהיר את פיין שאם יחצה את הגבול הם "יקבלו התנגדות בכפייה".
ככל שמספר הבומרים גדל כשאנשים הצטרפו לפיין, הם שלחו שליח לנשיא הייז וביקשו רשות להיכנס לטריטוריה האינדיאנית.
לאחר שבועות ללא תגובה, פיין הוביל את תומכיו לאדמות הבלתי מוקצות.
שוב, הם נעצרו ופיין נשלח חזרה לפורט סמית'.
הוא נמצא אשם ונידון לתשלום קנס של 1,000 דולר.
עם שחרורו, הוא חזר לקנזס, שם בילה את ארבע השנים הבאות בניסיון לפתוח את אוקלהומה.
במהלך המיזם האחרון של פיין, הפעם באדמות הצ'ירוקי ב-1884, הצבא שוב עצר אותו.
הם לקחו אותו כמה מאות קילומטרים בנסיבות פיזיות קשות לאורך נתיב מפותל לפורט סמית'.
הציבור זעם על היחס אליו מצד הצבא, וממשלת ארצות הברית החליטה לשפוט את עניינו.
פיין הועבר לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית בטופיקה, קנזס.
הוא הועמד לדין על פשע הכנסת ויסקי לטריטוריה האינדיאנית, עבירה פדרלית.
בקדנציה הסתיו, השופט קסיוס ג' פוסטר ביטל את כתבי האישום וקבע כי התיישבות בקרקעות הבלתי מוקצות אינה עבירה פלילית.
בני הזוג בומרס חגגו, אך הממשלה הפדרלית סירבה לקבל את ההחלטה.
פיין תכנן מיד משלחת נוספת, אך הוא לא הוביל אותה.
ב-28 בנובמבר 1884, בוולינגטון, קנזס, בבוקר שלאחר פניית לילה מאוחרת לבומרס, הוא התמוטט ומת.
לאחר מותו של פיין, מקורבו, ויליאם ל.
קאוץ', קיבל על עצמו את תפקיד המנהיגות.
קאוץ' העביר את הבומרים לטריטוריה האינדיאנית והקים את מחנה סטילווטר ב-12 בדצמבר 1884. הנשיא צ'סטר ארתור שלח מחלקה קטנה של חיילים ללוות את ספה אל מחוץ לשטח.
כשהחיילים הגיעו, פגשו אותם 200 חמושים וסירבו לזוז.
לאחר שהגיעו 600 חיילים כתגבורת, הקצינים נתנו לבומרים את הבחירה לעזוב תוך 48 שעות או להיעצר.
לאחר שהבומרים סירבו לעזוב, המפקדים העבירו את חייליהם מעבר לגבול קנזס וניתקו את קווי האספקה של קאוץ'.
עד מהרה האוכל שלהם נעלם, וקאוץ' ושאר הבומרים נשלחו בחזרה לקנזס.
בתגובה לטענותיו של קאוץ' כי הממשל הפדרלי מפלה אותם לרעה, ב-3 במרץ 1885 אישר הקונגרס את חוק ההקצאות האינדיאניות משנת 1885. מעשה זה אישר משא ומתן לוויתור על אדמות לא מאוכלסות השייכות לקריק, הסמינול והצ'רוקי.
קאוץ' הפסיק להיות קולוניסט והפך ללוביסט.
קאוץ' בילה ארבע שנים בוושינגטון הבירה, בניסיון לשכנע את הקונגרס לפתוח את אדמות אוקלהומה.
אינדיאנים רבים מחמשת השבטים המתורבתים לחצו נגד מעשיו של קאוץ'.
בינואר 1889, פליזנט פורטר הוביל קבוצה של Muscogee (Creek) שהציעו למכור את אדמותיהם הלא מאוכלסות.
בתוך שבועות הם מכרו את "האדמות הבלתי מוקצות" שלהם לארצות הברית.
אדמות אלה חבקו פחות מ בלב הטריטוריה האינדיאנית.
ב-2 במרץ 1889, הקונגרס העביר תיקון לחוק ההקצאות האינדיאני משנת 1871, שקבע הקמת יישובים באדמות הבלתי מוקצות, כטריטוריית אוקלהומה.
הנשיא בנג'מין הריסון הודיע כי אדמות אוקלהומה ייפתחו ב-22 באפריל באמצעות התיישבות בשטחים.
ה-Land Run של 1889, ההתיישבות הקרקעית הראשונה בהיסטוריה של הטריטוריה, פתחה את טריטוריית אוקלהומה להתיישבות ב-22 באפריל 1889. למעלה מ-50,000 איש נכנסו לאדמות ביום הראשון, ביניהם אלפי בני חורין וצאצאי עבדים.
גם קאוץ' והבומרס שלו, המונים כעת כ-14,000 איש, נכנסו למירוץ.
אלה שנכנסו לאוקלהומה לפני ההתחלה הרשמית של המירוץ נקראו המקדימים.
המונח התייחס ל"סעיף מוקדם יותר" בחוק ההקצאות האינדיאני משנת 1889, הקובע שמי שיפר את ההתחלה הרשמית תדחה תביעתו על הקרקע.
כשהריצה החלה בצהריים, גברים רכובים על אלפי סוסים, עגלות, כרכרות, מרכבות וכלי רכב מיהרו לעבר אוקלהומה.
שומרי החוק נלחמו עם המקדימים בכמה מקרים.
חלוץ משפטי ירה ופצע את ויליאם קאוץ', אחד המקדימים.
הוא מת ב-21 באפריל 1890 כתוצאה מפצעיו.
כשהמרוץ הסתיים, חלוצים מאוכזבים רבים נאלצו לעזוב את האזור ללא כל תביעה.
ערי אוהלים צמחו בן לילה באוקלהומה סיטי, קינגפישר, אל רינו, נורמן, גאת'רי וסטילווטר, שהיו הראשונים מההתנחלויות הגדולות.
תביעות רבות נגרמו בגלל שיותר מאדם אחד תבע חלקת אדמה מסוימת.
לעיתים קרובות זה היה כרוך בניסיון לקבוע מי מהצדדים הוא תובע משפטי.
חלק מהמקרים אף הגיעו עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עד סוף היום ב-22 באפריל 1889, היו די והותר מתיישבים באדמות הבלתי מוקצות כדי לדרוש הקמת ממשלה טריטוריאלית.
עם זאת, החקיקה הקצרה שקבעה את פתיחת האדמה לא הזמינה שום צורת ממשל באוקלהומה.
לא הוקמו משטרה או בתי משפט מקומיים; כוחות צבא פדרליים סיפקו אכיפת חוק, ובית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז המערבי של ארקנסו תחת השופט הפדרלי אייזק פרקר היה הצורה היחידה של תחומי שיפוט פליליים ואזרחיים.
למרות זאת, האזור היה בדרך כלל שליו.
רוב סכסוכי הקרקעות הוסדרו ללא שפיכות דמים, אם כי לכמה מהם נדרשו שנים כדי לפתור אותם.
במשך יותר משנה היו תושבי טריטוריית אוקלהומה אוטונומים למחצה.
ב-2 במאי 1890, הקונגרס העביר את החוק המקורי של אוקלהומה, שארגן את המחצית המערבית של הטריטוריה האינדיאנית לטריטוריית אוקלהומה.
החצי המזרחי נותר תחת שלטון אינדיאני, בעיקר זה של חמשת השבטים המתורבתים, כטריטוריה אינדיאנית.
הקונגרס כלל בטריטוריית אוקלהומה את רצועת המדינה הידועה בשם "ארץ הפקר", ששטחה , שהפך למחוז ביבר.
בספטמבר 1890, של שמורות סאק ופוקס, איווה ופוטוואטומי בחלק המזרחי של טריטוריית אוקלהומה נפתחו להתיישבות.
באביב שלאחר מכן, של אדמות שאיין ואראפהו במרכז הטריטוריה נפתחו.
ב-16 בספטמבר 1893, שטחי הצ'רוקי נפתח להתיישבות, והוסיף של אדמה.
בשנת 1895, שמורת קיקאפו של יושבה, ובשנה שלאחר מכן מחוז גריר, שנחשב לחלק מטקסס, ניתן לטריטוריה על פי החלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ההתפתחויות הללו, עם שמורות קיווה, קומנאצ'י ואפאצ'י וויצ'יטה זה עתה נפתחו, העניקו לטריטוריית אוקלהומה אזור מיושב של , מתוכם עדיין נכלל בשמורות אינדיאנים.
עם העברת החוק המקורי של 1890, טריטוריית אוקלהומה הייתה קיימת מ-1890 עד 1907. במהלך אותה תקופה, שבעה מושלים ושני מושלים בפועל ניהלו את השטח.
במהלך 17 שנות קיומו, התרחשו מעט מאוד הערות בגלל הרעיון ההולך וגדל של מדינה, שמקורו בטריטוריה האינדיאנית.
רוב המושלים נשארו בתפקידם רק כמה חודשים; המוסדות שנוסדו בתקופה זו היו אוניברסיטת אוקלהומה, בית הספר הטריטוריאלי לנורמלי (אוניברסיטת מרכז אוקלהומה), ובית הספר החקלאי והמכני של אוקלהומה (אוניברסיטת המדינה אוקלהומה).
נציגים של חמשת השבטים המתורבתים נפגשו בשנת 1902 כדי לעבוד על הבטחת מדינה עבור הטריטוריה האינדיאנית וקיימו כינוס באופאולה.
הנציגים נפגשו שוב ב-1903 כדי לארגן כינוס חוקתי.
הוועידה החוקתית של סקויה התכנסה במוסקוגי ב-21 באוגוסט 1905. גנרל פליזנט פורטר, המפקד הראשי של אומת קריק, נבחר לנשיא הוועידה.
הנציגים הנבחרים החליטו שהקצינים המבצעים של חמשת השבטים המתורבתים ימונו כסגני נשיאים: ויליאם סי רוג'רס, ראש ראשי של הצ'רוקי; ויליאם ה.
מארי, מונה על ידי מושל צ'יקסו, דאגלס ה.
ג'ונסטון, לייצג את הצ'יקסו; הצ'יף גרין מק'קורטן מהצ'וקטאו; צ'יף ג'ון בראון מהסמינול; וצ'ארלס נ.
הסקל, שמונה על ידי פורטר לייצג את הקריק.
הוועידה ניסחה חוקה, הכינה תוכנית ארגון לממשלה, הרכיבה מפה המציגה את המחוזות שיוקמו ובחרה צירים שילכו לקונגרס של ארצות הברית לעתור להקמת מדינה.
הצעות הוועידה הוצגו במשאל עם בטריטוריה האינדיאנית, שבו הן קיבלו תמיכה גורפת.
המשלחת זכתה לקבלת פנים צוננת בוושינגטון.
פוליטיקאים מזרחיים, שחששו לקבלה של שתי מדינות מערביות נוספות, הפעילו לחץ על הנשיא תאודור רוזוולט.
רוזוולט המליץ להעניק לטריטוריות האינדיאנית ואוקלהומה מעמד של מדינה משותפת, מה שהוביל לכך שהקונגרס העביר את חוק הסמכות של אוקלהומה כדי לאפשר זאת עם כתיבת חוקה ואשרור שלה.
העבודה הקשה של ועידת החוקה של מדינת סקויה לא אבדה לחלוטין.
כאשר נציגים מהטריטוריה האינדיאנית הצטרפו לוועידה החוקתית של מדינת אוקלהומה בגות'רי בשנה הבאה, הם הביאו איתם את הניסיון החוקתי שלהם.
חוקת סקויה שימשה במידה רבה בסיס לחוקה של מדינת אוקלהומה, שנוצרה עם מיזוג שתי השטחים ב-1907.
המושל הטריטוריאלי פרנק פראנץ פיקח על המעבר מטריטוריה למדינה.
הוא נבחר כמועמד הרפובליקני לכהן כמושל הראשון של המדינה.
הוא התמודד מול הדמוקרטי צ'ארלס נ.
הסקל בבחירות ב-17 בספטמבר 1907. באותן בחירות הוצעה חוקת אוקלהומה.
החוקה התקבלה והסקל נבחר למושל.
לאחר שתושבי אוקלהומה אימצו את חוקת ארצות הברית ב-16 בנובמבר 1907, טריטוריית אוקלהומה והטריטוריה האינדיאנית פורקו רשמית, ומדינת אוקלהומה התקבלה לאיחוד כמדינה ה-46.
עם העברת החוק המקורי של אוקלהומה בשנת 1890, השלטון הטריטוריאלי נוצר.
לממשלה הטריטוריאלית לא הייתה חוקה, למעט חלקים מהחוק המקורי שיצר אותו, ששימשו כמסמך שלטוני למחצה.
החוק המקורי סיפק ארגון שלם של הטריטוריה, הגדיר את תפקידי הממשל הטריטוריאלי, הטיל מגבלות על מעשי האספה המחוקקת, כמו גם על פעולות הקצינים הטריטוריאליים.
היא גם קבעה את העיירה גאת'רי כבירה הטריטוריאלית.
הקונגרס דאג ליצירת רשות מחוקקת שנבחרה על ידי העם, אך הרשות המבצעת והמשפטית של הטריטוריה נבחרו ומינו על ידי נשיא ארצות הברית, בעצה ובהסכמת הסנאט של ארצות הברית.
הממונים כללו מושל, מזכיר, שלושה שופטים פדרליים ומרשל.
הנשיא בנג'מין הריסון מינה את ג'ורג' וושינגטון סטיל, רפובליקני מאינדיאנה, כמושל הטריטוריאלי הראשון.
החוק המקורי קרא להקמת אספה מחוקקת טריטוריאלית דו-ביתית המורכבת ממועצה טריטוריאלית, הבית העליון של האספה, ובית הנבחרים הטריטוריאלי, הבית התחתון של האספה.
האספה יכלה ליצור רק חוקים התואמים את חוקת ארצות הברית ואת החוק המקורי, אך לא דרשה את הסכמת הקונגרס כדי להיכנס לתוקף.
היה להם אותו כוח של חוק, וכך גם חוק שהתקבל על ידי ממשלת מדינה רגילה.
חוקים שנחקקו על ידי האספה יכולים להיות מושעים על ידי נשיא ארצות הברית או לבטלם, בחלקם או בשלמותם, על ידי חוק של הקונגרס.
כאשר סטיל נכנס לתפקיד, הוא הוציא צו ביצוע ב-8 ביולי 1890, הקורא לבחירות הראשונות לאספה.
הבחירות נקבעו ל-5 באוגוסט 1890. האספה הייתה אמורה להתכנס ב-12 באוגוסט, אך בשל מותם של שני חברים נבחרים, נקראו בחירות מיוחדות, וכינוס בית המחוקקים נדחה ל-27 באוגוסט 1890.
האספה הטריטוריאלית התכנסה למפגשים של 120 יום בגאת'רי.
מושב החקיקה הראשון חולק באופן צר בין חברי המפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית, כאשר לרפובליקנים יש יתרון קל בנציגים.
עם זאת, הדמוקרטים התחברו עם צירים מהמפלגה הפופוליסטית ובכך שלטו בשני הבתים.
נציגים פופוליסטים נבחרו לראשות בשניהם.
המחוקקים בילו את רוב המושב בוויכוחים על מיקומם של הבירה, האוניברסיטה הממלכתית, המכללה הממלכתית למורים ובית הספר החקלאי.
רק לקראת סוף המושב הם החלו להתייחס לנושאים אחרים הנחוצים להקמת הטריטוריה ותחזוקתו.
סטיל כל כך נגעל מהקיפאון הפוליטי שהוא התפטר מתפקידו וחזר לאינדיאנה.
בית המחוקקים הטריטוריאלי של אוקלהומה התכנס בפעם האחרונה ב-1905.
למושל הטריטוריאלי הוקנתה הסמכות המבצעת של הטריטוריה, היה אחראי לוודא שחוקיו יבוצעו נאמנה, ושימש כסמל הממשל הפדרלי בטריטוריה.
המושל היה בעצמו המפקד העליון של המיליציה הטריטוריאלית והחיילים הפדרליים בטריטוריה וכן מפקח לענייני האינדיאנים באופן עצמאי.
המושל היה בעל הסמכות להעניק חנינה על עבירות נגד חוקי הטריטוריה.
הוא יוכל להעניק דחייה בגין עבירות נגד חוקי ארצות הברית עד שהנשיא יקבל את החלטתו בעניין.
כמו כן הייתה מחובתו של המושל להתוות את גבולות המחוזות, למנות את מושבי המחוז ולמנות קציני שטחים ומחוזות בהסכמת המועצה הטריטוריאלית.
חוקים שהעבירה האספה הטריטוריאלית היו צריכים להיות מוצגים בפני המושל לאישורו.
אם לא יאשר, יטיל וטו ויחזירו לאספה לעיון מחדש.
ניתן לבטל את הווטו של המושל רק בהצבעה של שני שלישים מהאסיפה הטריטוריאלית.
למושל הייתה גם הזכות לכנס את האספה למושב מיוחד.
המזכיר הטריטוריאלי שימש כעוזרו הראשי של המושל, ובמקרה שהתפנה תפקיד המושל ישמש המזכיר כמושל בפועל עד שהנשיא ימנה אחד חדש.
המזכיר היה אחראי על רישום ושימור החוקים וההליכים של האספה ועל מעשיו והליכיו של המושל.
עותק של אותו יוגש מדי חצי שנה לנשיא, לנשיא הסנאט של ארצות הברית וליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לבדיקתם.
עורך דין טריטוריאלי היה אחראי לתת ייעוץ משפטי למושל ולאסיפה, שימש כפקיד אכיפת החוק הראשי של הטריטוריה, וייצג את טריטוריית אוקלהומה וארצות הברית בתיקי משפט.
המרשל הטריטוריאלי היה אחראי על הגנה על מערכת בתי המשפט ועל ביצוע תהליכים שניתנו מבתי המשפט הטריטוריאליים.
הרשות השופטת של הטריטוריה כללה בית משפט עליון טריטוריאלי המורכב משלושה שופטים, שופט עליון ושני שופטים עמיתים.
שופטים שותפים נוספים נוספו מאוחר יותר ככל שנוצרו מחוזות נוספים בשטח.
לרשות השופטת ניתנה סמכות שיפוט רחבה.
הוא פעל כבית משפט פדרלי של ארצות הברית, אך סמכות השיפוט שלו התרחבה למשפט של תיקים, הן אזרחיים והן פליליים, המתעוררים במסגרת הקוד שנחקק על ידי האספה הטריטוריאלית.
בית המשפט יכול לשבת חצי מהיום כבית משפט פדרלי והחצי השני כבית משפט טריטוריאלי.
זה גם ישמש כבית משפט עליון וידון בתיקים שעליהם הוגש ערעור מבתי המשפט הנמוכים בטריטוריה.
הנשיא בנג'מין הריסון מינה את אדוארד ב' גרין מאילינוי לשופט העליון הראשון ואת ג'ון ג'י קלארק מוויסקונסין ואת אברהם ג'יי סי ממיזורי כשופטים השותפים הראשונים.
טריטוריית אוקלהומה חולקה לשבעה מחוזות שיפוט בשנת 1902, באופן הבא:
ראשון – מחוזות לוגן, לינקולן ופיין
שני – מחוזות קנדה, קינגפישר, קליבלנד, וואשיטה וקסטר
שלישי – מחוזות אוקלהומה ופוטוואטומי
רביעי – מחוזות נובל, קיי ופוני
חמישי – מחוזות גארפילד, גרנט, בליין ורוג'ר מילס
שישי – מחוזות וודס, וודוורד, בונה, דיי ודיואי
שביעי – מחוזות קאדו, קומנצ'י, קיווה וגריר
צ'ארלס בראון מקנזס מונה לתובע הכללי הראשון והוראס ספיד מגאת'רי (לשעבר מאינדיאנה) מונה לתובע הראשון של ארצות הברית באוקלהומה.
הטריטוריה הייתה רשאית לבחור ציר אחד לבית הנבחרים של ארצות הברית לכהונה של שנתיים.
למרות שלא יכול היה להצביע בבית הנבחרים, הנציג הורשה להצביע בוועד בית שבו הנציג היה חבר.
הנציג הטריטוריאלי הראשון היה דייוויד א.
ארבעה נציגים ייצגו את טריטוריית אוקלהומה כנציגים ללא הצבעה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כאשר טריטוריית אוקלהומה הוקמה בשנת 1890, שבעה מחוזות הוגדרו וסומנו באופן מספרי.
לאחר מכן, כאשר נפתחו אדמות נוספות להתיישבות, סומנו מחוזות חדשים באותיות האלף-בית.
מאוחר יותר, בהצבעת התושבים, קיבלו אלה שמות מחוז קבועים.
שבעת המחוזות הראשונים הממוספרים מאוחר יותר נקראו כך: לוגאן, קליבלנד, אוקלהומה, קנדי, קינגפישר, פיין וביבר.
שר הפנים הגדיר את הגבולות והקצה את שמות שלושת המחוזות שיוגדרו ואת שמותיהם הוקצו בהכרזה ביצועית כאשר שמורות קיווה-קומאנצ'י וויצ'יטה-קאדו נפתחו להתיישבות ב-1901.
מחוז גריר, שנוצר על ידי בית המחוקקים של טקסס ב-8 בפברואר 1860, ונקרא על שמו של ג'ון אלכסנדר גריר, סגן מושל טקסס, היה אזור שנתבע על ידי טקסס וארצות הברית כאחד.
טקסס דחתה את הקביעה הזו ותבעה את האדמה מדרום ל-North Fork.
ארצות הברית תבעה את האדמה מצפון ל-South Fork.
טקסס המשיכה לתבוע ריבונות על מחוז גריר במהלך מלחמת האזרחים ולאחריה.
היא פתחה את האדמה לותיקי מהפכת טקסס וצבא הקונפדרציה והשכירה קרקעות לחוואים.
ארתור לקח תפקיד פעיל יותר בחיפוש אחר פתרון המחלוקת.
עם זאת, הניסיון לא הצליח לפתור דבר.
בינתיים, תושבי האזור ארגנו רשמית את מחוז גריר כישות של טקסס בשנת 1886, וקבעו את מנגום כמושב המחוז.
בשנת 1890, הקונגרס העביר את חוק אוקלהומה המקורי, שחייב את התובע הכללי של ארצות הברית לפתור את בעיית הגבול על ידי הגשת תביעה נגד טקסס.
הסכסוך הועבר ישירות לבית המשפט העליון, שכן לא הייתה סמכות של בית משפט קמא.
חוות דעתו של בית המשפט, בארצות הברית נגד מדינת טקסס (1896), שהוצא ב-16 במרץ 1892, קבע כי הקרקע של כ-1.5 מיליון דונם (6,070 קמ"ר /2,345 מייל רבועים) משתייכת לארצות הברית.
בעקבות פסיקה זו, ב-4 במאי 1896, הקרקע הוקצתה רשמית על ידי הקונגרס לטריטוריית אוקלהומה.
כאשר אוקלהומה הפכה למדינה ה-46 בארצות הברית ב-16 בנובמבר 1907, "מחוז גריר" הישן חולק למחוזות גריר, ג'קסון וחלק מבקהאם.
מנגום נותרה מושב המחוז של מחוז גריר שהוגדר מחדש.
מחוז הרמון נוצר ב-22 במאי 1909, בהצבעה של אנשים מחלק ממחוז גריר, אוקלהומה.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1900, 23 מחוזות בטריטוריית אוקלהומה ו-6 שמורות אינדיאנים דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר שרק 8 מחוזות ו-13 שמורות אינדיאנים דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית של 1890):
הטריטולי היו שבט גאלי ששכן בפרובנס התחתון, דרומית לנהר דורנס, בתקופת הברזל.
הטריטולי מתועד אך ורק על ידי פליניוס הזקן כ-Tritollorum במאה ה-1 לספירה.
משמעות השם הגאלי טריטולי נותרה מעורפלת.
האלמנט הראשון הוא כנראה הקידומת tri - (שלוש), אבל קשה לזהות את הרכיב השני.
פליניוס מתאר את הטריטוריה של הטריטולי כממוקמת בין הטריקורי (ליד הים התיכון) לבין הווקונטי (מצפון לדורנס).
ייתכן שהם חיו באזור ההררי של Saint-Maximin, Barjols ו-Rians, ממזרח ל-Salyes, אם כי חסרות ראיות חזקות לכך.
על פי ההיסטוריון גיא בארוול, הם היו חלק מהקונפדרציה הסלובית.
טריטון הרכס (שם מדעי: Triturus cristatus) הוא מין של טריטון גדול יחסית ממשפחת הסלמנדריים (Salamandridae), הנפוץ בחלקים גדולים של אירופה.
מאפיין בולט של מין זה הוא הרכס הגבוה והמשונן המתפתח על גב הזכר בעונת הרבייה.
טריטון הרכס מוגדר כמין פגיע עקב אובדן בתי גידול ואיומים נוספים.
טריטון הרכס הוא מין גדול יחסית של טריטון.
הזכרים מגיעים לאורך מרבי של כ-18 סנטימטרים, בעוד שהנקבות לרוב קטנות יותר ומגיעות לאורך של עד 16 סנטימטרים.
מבנה הגוף שלהם אופייני לטריטונים, עם גוף גלילי וזנב שטוח המסייע בשחייה.
צבע הגוף של טריטון הרכס הוא בדרך כלל חום כהה או שחור, לעיתים עם נקודות כהות יותר הפזורות על הגב והצדדים.
הבטן בצבע צהוב או כתום עז, ועליה דוגמת כתמים שחורים ייחודית לכל פרט.
דוגמת בטן זו משמשת לעיתים במחקרים לזיהוי פרטים שונים.
המאפיין הבולט ביותר של מין זה הוא הרכס הגבוה והמשונן המתפתח על גב הזכר בעונת הרבייה.
רכס זה מתחיל מאחורי הראש וממשיך לאורך הגב עד לבסיס הזנב.
גובהו וצורתו של הרכס משתנים בין פרטים שונים ויכולים להיות מרשימים מאוד.
מחוץ לעונת הרבייה, הרכס של הזכר מצטמצם משמעותית.
בנוסף לרכס, לזכרים בעונת הרבייה יש גם פס כסוף או לבן לאורך הזנב.
העור של טריטון הרכס מחוספס ובעל בליטות קטנות.
טריטון הרכס נפוץ בחלקים גדולים של אירופה.
טווח התפוצה שלו משתרע ממערב אירופה, כולל בריטניה, צרפת, בלגיה והולנד, מזרחה עד למערב רוסיה.
הוא נמצא גם במדינות סקנדינביה, מרכז אירופה ובחלקים מהבלקן.
טריטון הרכס מקיים שני סוגי בתי גידול במהלך חייו: מימי ויבשתי.
לצורך רבייה והתפתחות הרווה, הוא תלוי במקווי מים מתוקים עומדים או זורמים לאט, כגון בריכות, אגמים קטנים, תעלות, ביצות ובורות מים.
מקווי מים אלה צריכים להיות בעלי צמחייה מימית מסוימת וללא אוכלוסיות גדולות של דגים טורפים.
מחוץ לעונת הרבייה, טריטוני הרכס הבוגרים חיים ביבשה.
הם מעדיפים בתי גידול לחים ומוצלים, כגון יערות נשירים, חורשים, שטחי מרעה לחים וגינות.
הם מוצאים מחסה מתחת לאבנים, גזעי עצים רקובים ועלים נושרים.
טריטוני הרכס הם בעלי חיים פעילים בעיקר בשעות הלילה ובדמדומים (קרפוסקולריים), במיוחד בשלב היבשתי של חייהם.
במהלך היום הם נוטים להסתתר במקומות לחים ומוצלים מתחת לאבנים, גזעי עצים ועלים נושרים כדי להימנע מהתייבשות ומטורפים.
בשלב הרווה המימי, הם ניזונים מחסרי חוליות קטנים במים, כגון דפניות, ציקלופים וזחלי חרקים.כבוגרים ביבשה, תזונתם מורכבת בעיקר מחרקים, תולעים, חלזונות וחסרי חוליות אחרים שהם מוצאים בסביבתם הלחה.
בעונת הרבייה במים, הטריטונים הבוגרים עשויים לטרוף גם חסרי חוליות מימיים קטנים וביצי דו-חיים אחרים.
לטריטון הרכס יש מספר טורפים טבעיים בשלבי חייו השונים.
הביצים והרווה עלולים להיאכל על ידי דגים, חרקי מים גדולים ודו-חיים אחרים.
הטריטונים הבוגרים ביבשה עלולים להיטרף על ידי נחשים, עופות דורסים קטנים ויונקים טורפים כמו קיפודים ושועלים.
יכולת ההסוואה שלהם ופעילותם הלילית מסייעות להם להימנע מחלק מהטורפים.
עונת הרבייה של טריטון הרכס מתרחשת בדרך כלל באביב, כאשר הטמפרטורות מתחילות לעלות והטריטונים הבוגרים נודדים חזרה למקווי המים המתוקים לצורך התרבות.
הזכרים מפתחים בעונה זו את הרכס הבולט על גבם, המשמש אותם בטקסי החיזור.
החיזור כולל סדרה של תנועות גוף ותצוגות ראווה של הזכר בפני הנקבה, כשהוא מנסה למשוך את תשומת ליבה ולהוביל אותה להטלת זרע (ספרמטופור) על הקרקעית.
אם הנקבה נענית לחיזור, היא אוספת את הספרמטופור עם פתח הביב שלה לצורך הפריה פנימית.
לאחר ההפריה, הנקבה מטילה את הביצים שלה בבודדים, לרוב על עלי צמחי מים.
היא משתמשת ברגליה האחוריות כדי לקפל את העלה סביב הביצה, ובכך מגנה עליה ומסתירה אותה.
הנקבה מטילה כאמור בין 200 ל-400 ביצים במהלך עונת הרבייה.
התפתחות העובר בתוך הביצה אורכת מספר שבועות, בהתאם לטמפרטורת המים.
טריטון הרכס מוגדר על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN) במצב שימור פגיע, מצב זה זה נובע מירידה משמעותית באוכלוסיות המין ברחבי אירופה.
בעקבות אובדן בתי גידול, זיהום מים, מינים פולשים ועלייה באקלים.
טריחה (בספרדית: Tarija או San Bernardo de la Frontera de Tarixa) היא עיר בדרום בוליביה, שהוקמה בשנת 1574, והיא העיר הגדולה ובירת מחוז טריחה.
בעיר שדה תעופה שמתקיימות בו טיסות סדירות לערים בוליביות ראשיות, בין היתר לבירת בוליביה לה פאס, כמו גם מסוף אוטובוסים אזורי עם קשרים מקומיים ובינלאומיים.
האקלים בעיר חצי-יבש (סיווג BSh) עם טמפרטורות מתונות יחסית, בהשוואה לקור הקיצוני שבאלטיפלאנו (למשל לה פאס) ולחום הלח המאפיין את אזור המזרח של האמזונס (למשל סנטה־קרוז דה לה סיירה).
בראשית שנת 2025 אוכלוסייתה מנתה 234,442 תושבים.
בשנת 1826 הצביעו תושבי טריחה להצטרף לבוליביה.
קודם לכן, ב־1807 עברה טריחה מפרובינציית אלטו־פרו (Upper Peru) ושולבה בתחום השיפוט של סלטה (פרובינציה בארגנטינה), אך בשל קשריה הקרובים עם האזור שהיה עתיד להיות בוליביה היא סופחה לתחום שיפוטה המקורי.
במקביל, ב־1899 ויתרה ארגנטינה על תביעותיה בתמורה ל־פונה דה אטקמה.
בעמק שבו שוכנת העיר טריחה התיישבו קבוצות ילידות מהחצי הכדור המערבי, כגון הצ'ורומאטס Churumatas.
בהמשך, אימפריית האינקה Inca — שהתנהלה על פי תרבות הקצ'ואה — כבשה את האזור וגרשה את הצ'ורומאטס וקבוצות מקומיות נוספות למחוזות מרוחקים ברכס הרי האנדים.
מְיטִימָאַס (Mitimaes) הוא השם הקצ'ואני שהאינקה השתמשו בו כדי לתאר את הקבוצות אתניות גרשו מהאזור.
ה-Tomatas, ככל הנראה הובאו על ידי בני האינקה לנהר סן חואן דל אורו שבסמוך לטריחה מאזור נורטה צ'יקו שבצ'ילה.
החוקרים מעריכים שה-Tomatas העניקו שמות לאתרי התיישבותם החדשים על פי שמות המקומות באזורים הישנים שלהם, כך ניתן להסביר את קיומם של שמות מקומות "צ'יליאניים" כגון Loa, Calama ו-Erqui (Elqui) בבוליביה.
בשנת 1574 (הכובש) הקונקיסטדור לואיס דה פואנטס ייסד מחדש את קבוצת ה-Tomatas בסמוך לעיר טריחה.
כאשר הספרדים הגיעו לראשונה לעמק טריחה הם נתקלו בכמה דרכי אבן סלולות, ככל הנראה שרידי תרבויות קדם-אינקהיות, כגון זו של הצ'ורומאטס Churumatas.
עם זאת, בתקופה זו, נוכחותם של ילידי המקום הייתה דלילה בעמק.
חלק מדרכי האבן והנתיבים הקדם-אינקהיים נשמרו, והם משמשים גם בעידן המודרני כשבילי הליכה לתושבי טריחה.
עיר טריחה היא חלק מפרובינציית סרסדו, והיא ממוקמת בעמק המרכזי של מחוז טריחה.
שטח העיר טריחה עומד על 2,132 קמ"ר, היא גובלת בצפון ובמערב בעיריות סן לורנסו ואל פואנטה במחוז מננדס, בדרום־מערב בעיריית יונצ'ארה ובדרום בעירייה אוריוודו, שתיהן במחוז חוזה מריה אבילס, בדרום־מזרח בעיריית פדקאיה במחוז ארסה, ובמזרח בעיריית אנטרה ריוס במחוז או'קונור.
הכיכר המרכזית של טריחה מוקפת במסעדות במגוון מטבחים, חנויות למלאכת יד מקומית ובתי קפה עם חיבור לאינטרנט.
במרחק הליכה קצר נמצאים השוק הציבורי, קמפוס אוניברסיטה ומספר אטרקציות תיירותיות, כולל מוזיאון הפלאונטולוגיה של עיר טריחה.
העיר כוללת מסעדות יוקרה לצד מסעדות מזון מהיר ומועדוני ריקודים.
מטריחה, ניתן להגיע ליעדים ראשיים בדרום אמריקה בדרכים יבשתיות: לפרגוואי, הגרן צ'אקו שבמזרח בדרך יאקויבה; לארגנטינה בדרום דרך ברמחו, יאקויבה או ווילאסון; לטופיזה סאלאר דה אויוני במערב דרך ווילאסון; ולעיר הבירה של בוליביה לה פאס בצפון דרך פוטוסי.
מסלול האלטיפלאנו ופוטוסי נחשב לבטוח יותר נכון לדצמבר 2012.
סכר סן חסינטו ממוקם במרחק של כמה קילומטרים דרומית לטריחה, ומפלי צ'ורוס דה חורינה ממוקמים במרחק של כמה קילומטרים מצפון־מערב לעיר.
האדמה ואקלים באזור טריחה מתאימים לגידול ענבים ולייצור יין.
פסטיבל היין (Fiesta de la Uva) מתקיים מדי שנה בטריחה.
בטריחה האקלים צחיח למחצה (סיווג על פי שיטת קפן BSh/BSk), הגובל באקלים הררי סובטרופי (Cwb).
הקייצים חמים ולרוב לחים, בעוד שהחורפים יבשים כמעט ללא גשם, עם טמפרטורות חמות ביום וקרירות בלילה.
כמעט כל גשמי השנה יורדים בתקופת הקיץ של חצי הכדור הדרומי.
כפור (-Frosts) מופיע מדי פעם מחודש מאי ועד אוקטובר.
ב־25 יולי 2019 נרשמה בטריחה שלג כבד ביותר מאז שנת 1954.
לפי מפקד האוכלוסייה של בוליביה משנת 2024, אוכלוסיית העיר טריחה עומדת על כ-238,942 תושבים.
אוכלוסיית המועצה הוכפלה כמעט בין השנים 1992 ו-2024.
העיר טריחה נחשבת לעיתים קרובות על ידי אזרחי בוליביה ותיירים כאנדלוסיה הבוליביאנית.
נהר גואדלקיביר שגובל בעיר נקרא על-שם הנהר בספרד בעל שם זהה.
תושבי טריחה מכנים את עצמם צ'אפאקוֹס (Chapacos) ללא קשר למעמד חברתי או לרקע אתני.
אם כי מוצא המונח אינו ודאי — קיימת השערה כי הוא נגזרת של chacapa, שם יישוב ילידי באזור בתקופה הקולוניאלית המוקדמת.
בתקופת לאחר המהפכה בבוליביה הצביעו הצ'אפאקוֹס לטובת הצטרפות לבוליביה במקום לארגנטינה.
בשל כך, נחשבים תושבי טריחה בין הילידים הנאמנים במדינה.
עם זאת, התרבות המודרנית מעט מבודדת משאר הערים בבוליביה, ובזמנים האחרונים רבים מתושבי טריחה מרגישים מחוברים יותר לטריחה עצמה מאשר לשאר בוליביה.
האמונה המקומית משתקפת בשיר עממי מפורסם, בשם Chapaco Soy.
פעילויות הכלכלה העיקריות של הרשות המקומית הן תיירות, תעשיית היין וגסטרונומיה, הן אזורית והן של מאכלי בשר על האש.
מייצרים באזור יינות באיכות גבוהה לצריכה מקומית ולייצוא.
בעיר פועלים גם מפעלי עיבוד חלב, משקי בעלי חיים גדולים, מנסרות, מפעלי קרמיקה אדומה ומפעלי אריזה לפירות.
לרוב המוצרים הללו יש שווקים הן בתוך בוליביה והן מחוצה לה.
כמו כן קיימת מסחריות בלתי־פורמלית בתחום ההברחה, הנחשבת לרווחית יותר מכל פעילות אחרת כלכלית אחרת.
האזור הכפרי של הרשות המקומית משתרע על שטח נרחב, ובו אזורים מיקרו־אקלימיים שבהם מתפתחת פעילות חקלאית מגוונת במיוחד.
נוסף על גידולי ענבים, מגדלים גם מלפפונים, שום, אוכמניות, אורגנו ופרחים עבור השוק המקומי ולייצוא.
כמו כן קיימים עדרי בקר חלב מגזע הולשטיין ומשקי עופות.
נוסף לפעילות החקלאית, בטריחה פועלים בעלי מלאכה המייצרים כובעים, טקסטילים וקרמיקה.
לטריחה מיקום גאוגרפי המיטיב עם תעשיית התיירות שלה, במיוחד ביחס לארגנטינה.
הייצור החקלאי שלה נהנה מהקמת סכר סן חסינטו, המספק מים להשקיה לעמק המרכזי.
סכר סן חסינטו מייצר גם חשמל ומהווה מוקד משיכה תיירותי.
בינואר 1857, הוצגה הצעת החוק למען יצירת הטריטוריה, בבית הנבחרים, אך לא התקבלה בטענה
ב-1861, פלש כוח חיילים מטקסס, בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ון ביילור, לטריטוריה, ואילץ את חיילי האיחוד ששהו בה להיכנע.
ב-1 באוגוסט 1861, הכריז לוטננט קולונל ג'ון ביילור על טריטוריית אריזונה העצמאית בהתאם לגבולות שהוצעו בוועידת טוסון, ומינה עצמו למושל.
עם פרוץ מלחמת האזרחים של ארצות הברית ב-1861 יצרה קונפדרציית המדינות של אמריקה (הדרום) את טריטוריית אריזונה של הקונפדרציה בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו והיא התקבלה כחברה בקונפדרציה בפברואר 1862. בתגובה במרץ של אותה השנה התקבלה בבית הנבחרים של ארצות הברית הצעת חוק ליצירת טריטוריית אריזונה של ארצות הברית.
גבולה של הטריטוריה המוצעת היה שונה במכוון מזה של טריטוריית אריזונה של הקונפדרציה וזאת על מנת שלא להכיר בה דה פקטו.
טריטוריית אריזונה של הקונפדרציה התקיימה זמן קצר, והתפרקה כאשר כוחות צבא האיחוד מקליפורניה וקולורדו דחקו את חיילי הקונפדרציה בחזרה לטקסס.
בשעת היווצרה של טריטוריית אריזונה של ארצות הברית הייתה נתונה הבירה המוצעת טוסון בשליטת הקונפדרציה ולכן שימשה פרסקוט כבירה הזמנית.
אחד האירועים שגרמו להתפתחותה של הטריטוריה ולהגעת מתיישבים מרחבי ארצות הברית והעולם היה גילוי מרבצי כסף.
העיר שהתפתחה במיוחד היא טומבסטון.
ב-1910 אישר הסנאט לטריטוריה לכתוב חוקה לקראת הכרזתה כמדינה.
טריטוריית הבירה האוסטרלית היא אחת מטריטוריות אוסטרליה, ובה נמצאת קנברה, בירת אוסטרליה.
טריטוריית הבירה מוקפת על ידי מדינת ניו סאות' ויילס.
טריטוריית הבירה האוסטרלית מנוהלת באופן עצמאי, אולם אין לה את העצמאות החוקתית שיש ליתר מדינות אוסטרליה.
הטריטוריה מנוהלת על ידי שר ראשי (כיום, קייתי גלגר ממפלגת הלייבור האוסטרלית).
חוקי הטריטוריה נקבעים על ידי אספה מכוננת בת 25 חברים, המהווה הן ממשלה והן בית מחוקקים של הטריטוריה.
שיטת הבחירות נקבעת לפי הקול היחיד הנייד.
החלטות האספה כפופות להחלטות ממשלת אוסטרליה.
לטריטוריית הבירה שני נציגים בפרלמנט האוסטרלי ושני נציגים בסנאט אוסטרליה.
תחנת התקשורת של רשת חלל עמוק בקנברה (המופעלת על ידי נאס"א)
מחוץ לעיר קנברה נמצאים שטחים חקלאיים בהם מגדלים כבשים, בקר לייצור חלב וכן מספר כרמים.
חלקים גדולים מהשטחים הפתוחים סביב הבירה מהווים חלק מפארק לאומי נמדג'י.
קודם להתיישבות האירופית התגוררו באזור טריטוריית הבירה האוסטרלית שלושה שבטים אבוריג'ינים: הנגונאוואל, הוואלגאלו והנגאריגו.
התיישבות של מתיישבים אירופאים ראשונה באזור החלה בשנות ה-30 של המאה ה-19.
עם הקמת חבר העמים של אוסטרליה, בעקבות ויכוח בין מלבורן וסידני על מיקום הבירה, הוסכם שהבירה תהיה בתחילה במלבורן, ובינתיים תיבנה בירה חדשה.
על פי החוקה נקבע שעיר הבירה תהיה ממוקמת בשטח שיילקח ממדינת ניו סאות' ויילס, אך שיהיה לפחות 100 מילים (כ-160 ק"מ) מסידני.
האתר הנוכחי נבחר בשנת 1908, וטריטוריה נוספת - טריטוריית מפרץ ג'רוויס נלקחה על מנת לשמש נמל עבור הבירה החדשה.
בשנת 1910 נחקק חוק החוכר את השטח עבור הבירה החדשה (ואף נקבע בחוק שהאזור יהיה אזור אסור במכירת אלכוהול).
בשנת 1911 נערכה תחרות בינלאומית לתכנון הבירה- תחרות בה זכה וואלטר בורלי גריפין.
הנחת אבן הפינה לבירה החדשה הייתה ב-12 במרץ 1913, והממשל עבר לבירה עם פתיחת בית הפרלמנט הזמני ב-9 במאי 1927.
בתחילה נקראה הטריטוריה - "טריטוריית הבירה הפדרלית".
בשנת 1938 שונה שם הטריטוריה רשמית ל"טריטוריית הבירה האוסטרלית".
בשנת 1988 קיבלה הטריטוריה שלטון עצמי.
קמפוס של האוניברסיטה הקתולית האוסטרלית
קמפוס של אוניברסיטת צ'ארלס סטורט
קמפוס של אוניברסיטת ניו סאות' ויילס-אקדמית כוחות ההגנה של אוסטרליה
טריטוריית איי ים האלמוגים היא קבוצת איים טרופיים ושוניות לא מיושבים (למעט 4 עובדי התחנה המטאורולוגית באי ויליס) המצויים בים האלמוגים צפונית מזרחית לקווינסלנד, ומהווים את אחת מטריטוריות אוסטרליה.
ישנם כ־30 ריפים ואטולים בטריטוריה זו, 12 מהם מכוסים בשעות הגאות וה־18 הנותרים כוללים כ־51 איים ואיי קי.
שונית ליהו, לדוגמה, היא האטול השני בגודלו בעולם, ושטחו הכולל 2,500 קמ"ר (כולל שטח הלגונה).
שטח היבשה הכולל של האיים – 0.91 קמ"ר.
אולם האיים מפוזרים על פני ים האלמוגים בשטח ימי כולל של 1 מיליון קמ"ר.
האיים מהווים אזור קינון חשוב לעופות וצבים, ולכן בשנת 1969 נחקק חוק איי ים האלמוגים, כטריטורייה נפרדת השייכת לאוסטרליה ומנוהלת על ידי משרד איכות הסביבה האוסטרלי.
איי ים האלמוגים מתחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
שונית אוספרי: אטול שקוע שאורכו 25 ק"מ ורוחבו 12 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 195 קמ"ר).
שונית שארק (שונית כריש): שונית שקועה, כ־15 ק"מ מזרחית לשונית אוספרי.
שונית בוגאינויל: אטול שקוע שאורכו 2.5 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 8 קמ"ר).
שונית הולמס המזרחית: אטול שקוע שאורכו 14 ק"מ ורוחבו 10 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 125 קמ"ר).
שונית הולמס המערבית: אטול שקוע שאורכו 18 ק"מ ורוחבו 7 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 125 קמ"ר).
האטול מצוי 6 ק"מ מערבית לשונית הולמס המזרחית, ופתחה של הלגונה פונה מערבה.
שונית פלורה: אטול שקוע שאורכו 5 ק"מ ורוחבו 4 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 12 קמ"ר).
שונית דיאנה: אטול שקוע שאורכו 65 ק"מ ורוחבו 25 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 1300 קמ"ר).
עומק השונית משתנה בין 10 ל־3 מטרים.
שונית מור הצפונית: אטול שקוע שאורכו 4 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 8 קמ"ר).
כיוון פתח הלאגונה – צפון־מערב.
שונית מור הדרומית: שונית שקועה, 5 ק"מ דרומית לשונית מור הצפונית.
איוני ויליס: אטול שקוע שאורכו 45 ק"מ ורוחבו 19 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 500 קמ"ר).
באטול זה שלושה איונים בצידו הצפוני.
שונית קי מגדלנה ואיוני קורינגה:
אטול שקוע בחלקו שאורכו 90 ק"מ ורוחבו 30 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 1500 קמ"ר).
שני איוני קי מגדלנה מצויים בצפון האטול.
שני איוני קורינגה מצויים 50 ק"מ דרומית־מערבית.
שטח איון קורינג 0.17 קמ"ר ושטח איון צ'ילקוט 0.16 קמ"ר.
קי הרלד: קי המקיף אטול שקוע בחלקו שאורכו 3 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ (שטחו, לרבות שטח הלגונה – 6 קמ"ר מתוכו שטח יבשתי של 0.34 קמ"ר).
שונית ליהו: הגדול באטולי ים האלמוגים – שטחו, לרבות שטח הלגונה – 2500 קמ"ר, מתוכם 0.91 קמ"ר שטחי יבשה.
שונית ליהו הוגדרה כשמורת טבע ב־16 באוגוסט 1982. שטח השמורה 8,440 קמ"ר.
איוני דיאמונד ושוני טרגוסי: אטול שקוע בחלקו שאורכו 100 ק"מ ורוחבו 52 ק"מ (שטחם, לרבות שטח הלגונה – 3000 קמ"ר).
באטול 4 איונים ושני ריפים שקועים.
שונית פלינדרס הצפונית: אטול שאורכו 34 ק"מ ורוחבו 23 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 600 קמ"ר).
בשונית שני איונים, הגדול בהם הוא קי פלינדרס שאורכו 200 מטרים וגובהו 3 מטרים.
שונית פלינדרס הדרומית: אטול שקוע בחלקו שאורכו 15 ק"מ ורוחבו 5 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 60 קמ"ר).
הפתעת הרלד (Herald's Surprise): שונית שקועה צפונית לשונית פלינדרס.
אורכה 3 ק"מ ורוחבה 2 ק"מ.
שונית דארט: שונית שקועה צפונית מזרחית לשונית פלינדרס.
אורכה 3 ק"מ ורוחבה 3 ק"מ (שטחה, לרבות שטח הלגונה – 60 קמ"ר).
שונית מלאי – שונית שקועה.
שונית מאריון: אטול מעגלי המורכב משלוש שוניות: מריון, לונד וורנספל.
שונית מאליש נמצאת כ־300 ק"מ מזרחית לקבוצת האיים הצפון־מערבית, והיא השונית המרוחקת ביותר מיבשת אוסטרליה.
צורתה של השונית צורת בומרנג, אורכה 10 ק"מ ורוחבה 3 ק"מ (שטחה כ־25 קמ"ר).
השוניות שסביב הלאגונה שקועות תחת המים בעת הגאות.
במרכז הלאגונה נמצא האי היחיד שאינו מוצף – איון הראלד סיקון, שאורכו 600 מטרים ורוחבו 120 מטרים.
שונית פרדריק: לגונה סגורה חלקית, שפתחה פונה צפונה.
שונית קן: אטול שקוע שאורכו 15 ק"מ ורוחבו 8 ק"מ.
גובהו של האיון בדרומה של השונית – 2 מטרים מעל פני הים.
שונית סאומארז היא הדרומית שבין השוניות במדף ים האלמוגים.
השונית מורכבת משלוש שוניות עיקריות ומספר שוניות קטנות היוצרות צורת חצי סהר, שפתחה לכיוון צפון־מזרח.
שוניות ורק: אטול שקוע שאורכו 25 ק"מ ורוחבו 5 ק"מ.
באטול שלושה איונים: איון בירד, איון וסט וקי פורפויז.
שונית קאטו: רוחבו של אזור שוניות זה 13 ק"מ ואורכו 21 ק"מ.
שטחו של האזור 200 קמ"ר.
עומק המים הממוצע 17 מטרים.
באזור זה נמצאת שונית קאטו שרוחבה 3.3 ק"מ ואורכה 1.8 ק"מ (שטחה של השונית 5 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה).
במערבה של הלגונה מצוי האי קאטו, שאורכו 650 מטרים, רחבו 300 מטרים ושטחו 1.5 קמ"ר.
גובה האי מעל פני הים – 6 מטרים.
שונית אליזבת ושונית מידלטון, וכן הריפים סביב איי הלורד האו מהווים את שוניות האלמוגים הדרומיות בעולם.
מיקומם מתאפשר בשל המפגש בין הזרם הטרופי והזרם הממוזג באוקיינוס.
מפגש זרמים זה תורם לעושר המינים הרב המתגוררים בשוניות.
שוניות אלה מהווים אטולים שרובם מצויים תחת מים.
השוניות מהוות חלק משמורת הטבע הימית שוניות אליזבת ומידלטון, החל מה־23 בדצמבר 1987. שטח שמורת הטבע – 1880 קמ"ר.
שונית מידלטון היא אטול שאורכו 8.9 ק"מ ורוחבו 6.3 ק"מ (שטחו 37 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה).
באטול אי אחד – קי אליזבת ששטחו 400 מטרים על 600 מטרים ואין עליו צמחייה.
גובה הנקודה הגבוהה באי 1.5 מטרים מעל פני הים.
שונית אליזבת היא אטול שאורכו 8.2 ק"מ ורוחבו 5.5 ק"מ (שטחו 51 קמ"ר, לרבות שטח הלגונה).
הנקודה הגבוהה באיון היחיד של האטול (ששטחו 100 מטרים על 70 מטרים) גובהה 0.8 מטרים מעל פני הים.
טְרִיטְיוּם הוא איזוטופ של מימן שגרעינו מכיל פרוטון ושני נייטרונים, כלומר יש לו מסה אטומית של 3. סמלו הכימי של הטריטיום הוא 3H או T.
הטריטיום הוא איזוטופ רדיואקטיבי הפולט קרינת בטא נמוכת אנרגיה עד מקסימום אנרגיה של 18 קילו-אלקטרונוולט ובעל זמן מחצית חיים בן 12.2 שנים.
תהליך התפרקות הטריטיום נתון ע"י:
את הטריטיום גילו הפיזיקאים פול הרטק (Paul Harteck), מ.ל.
Oliphant) וארנסט רתרפורד ב-1934, כאשר הם הפציצו דאוטריום, בגרעיני דאוטריום בעלי אנרגיה גבוהה.
טריטיום נוצר באופן טבעי בשכבות הגבוהות של האטמוספירה כתוצאה מתגובה בין הקרינה הקוסמית ואוויר.
כמו כן טריטיום נוצר כתוצאה מתגובות גרעיניות בכורים לייצור חשמל וכן מפיצוץ פצצות גרעין.
ניתן ליצור טריטיום גם מפירוק 6Li בכורים גרעיניים המיועדים לכך.
בברית המועצות כורים לייצור טריטיום נבנו בהובלת פיוטר ספיבק.
בארצות הברית ייצורו בוצע באתר Savannah River Site ובהמשך עבר לאתרים אחרים.
היקף הייצור בארצות הברית ירד בהדרגה לרמה של 16 ק"ג בשנת 2023.
השימוש העיקרי בטריטיום הוא בפצצות גרעיניות, בהן הוא משמש כ'נפץ' לתגובה התרמו-גרעינית.
כמו כן, הוא משמש במדעי החיים כסמן גרעיני למחקר ביוכימי.
התמרת המימן שבתרכובת מסוימת, המהווה חומר מוצא לתגובה הביוכימית הנחקרת, בטריטיום, תאפשר לנטר את הצטברות החומר ברקמות, בתאים, ובאברונים מסוימים, באמצעות מדידת עוצמת קרינת הבטא הנפלטת מהם בפרקי זמן קצובים.
שימוש נוסף בטריטיום הוא כמקור אנרגיה להתקנים פולטי אור במקומות בהם לא ניתן לשלב סוללות או מקור חשמל אחר.
הקרינה המתפרקת בדעיכת הטריטיום נבלעת בחומרים פלואורסצנטיים ומעוררת אותם לרמות אנרגיה גבוהות.
פליטת הקרינה מחומר פלואורסצנטי נעשית בתחום האור הנראה וכך ניתן לייצר שלטים זוהרים מסוגים שונים (וסתים, מכשירי מדידה שונים כגון מדי לחץ, שעוני יד, שלטי סימון, וכן כוונות לילה לרובים) ללא מקור חשמל.
טריטוריית איחוד היא יחידה מנהלית פדרטיבית בהודו.
בניגוד למדינות, שיש להן ממשלות משלהן, טריטוריות האיחוד נשלטות על ידי הממשלה הלאומית בדלהי באופן ישיר.
המונח טריטוריית איחוד מתייחס לטריטורייה שבשליטת האיחוד, או ממשלת הודו.
טריטוריות איחוד, בשונה ממדינות הודו, בהם בית הנבחרים של המדינה מקים ממשלה, מנוהלות על ידי נציב כללי הממונה על ידי נשיא הודו, המשמש כראש ממשלת הטריטוריה.
הסמכות להקים ולפרק טריטוריות איחוד מסורה ל.
בנוסח המקורי של חוקת הודו, שהתקבל ב-26 ביוני 1950, לא היו טריטוריות איחוד, אך נקבעה חלוקה בין ארבעה סוגי מדינות: שני סוגי מדינות בניהול עצמי (בשליטת מושל כללי או רג'פורק) ושני סוגי מדינות בשליטת ממשלת הודו - בשליטת נציב כללי או סגן מושל.
במהלך חקיקת חוק ארגון מחדש של המדינות ב-1956 תוקנה חוקת הודו ונקבעו שתי יחידות מנהליות בלבד: מדינות, בשליטה עצמית, וטריטוריות איחוד, בשליטת ממשלת הודו.
נכון ל-2023 יש שמונה טריטוריות איחוד.
חלק מהן היו מושבות אירופיות עד אמצע שנות השישים (פודוצ'רי, דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו), חלקן מאוכלסות באדיוואסי (לאקשאדוויפ, איי אנדמן וניקובר), לצד שתי טריטוריות איחוד שהיוו בעבר את ג'אמו וקשמיר: ג'אמו וקשמיר ולדאק.
צ'אנדיגאר היא טריטוריית איחוד משום שיש מחלוקת מתמשכת בשאלה אם היא שייכת להריאנה או לפנג'אב.
ב-1962 נקבע כי בחוקת הודו כי הפרלמנט ההודי רשאי להקים בתי מחוקקים עבור פודוצ'רי וגואה, דאמאן ודיו.
עם הפיכת גואה למדינה ב-1987, הוסר האספה המחוקקת של גואה מהתיקון לחוקה.
ב-1991 תוקנה חוקת הודו ונקבע מעמד של טריטוריית הבירה הלאומית עבור דלהי, ונקבע כי יהא לה בית מחוקקים עצמאי.
טריטוריות איחוד מנוהלות על ידי נציב כללי הממונה על ידי נשיא הודו, המשמש כראש ממשלת הטריטוריה.
לטריטוריות האיחוד יש ייצוג בלוק סבהה, הבית התחתון של הפרלמנט ההודי, כאשר 19 מתוך 543 חבריו באים מטריטוריות האיחוד.
מרבית הטריטוריות הן בעלות נציג אחד, אך דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו היא בעלת שני נציגים, ג'אמו וקשמיר היא בעלת חמשה ודלהי בעלת שבעה נציגים.
לטריטוריות האיחוד דלהי, פודוצ'רי וג'אמו וקשמיר יש בית נבחרים משלהם ועל כן יש להן ייצוג גם ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט ההודי.
טריטוריית מפרץ ג'רוויס היא טריטוריה של אוסטרליה הגובלת מכל עבריה במדינת ניו סאות' ויילס.
הטריטוריה נוסדה בעקבות חוק של הממשל הפדרלי של אוסטרליה משנת 1915 במסגרתו נלקחו שטחים ממדינת ניו סאות' ויילס במטרה שלטריטוריית הבירה הפדרלית יהיה נמל פדרלי עצמאי.
הטריטוריה נחשבה מראשיתה כשטח נפרד מטריטוריית הבירה האוסטרלית, על אף שחוקי טריטוריית הבירה חלו גם עליה.
לאחר שטריטוריית הבירה האוסטרלית קיבלה שלטון אוטונומי בשנת 1988 טריטוריית מפרץ ג'רוויס הוכרזה באופן פורמלי כשטח עצמאי בשליטת משרד הטריטוריות של הממשלה הפדרלית.
עם זאת, מבחינת החלוקה למחוזות בחירה מהווה הטריטוריה חלק ממחוז הבחירה הפדרלי של הבירה וחוקי טריטוריית הבירה ממשיכים לחול בה.
מפרץ ג'רוויס , לחופו שוכנת הטריטוריה, קרוי על שם האדמירל הבריטי ג'ון ג'רוויס .
בטריטוריה מתגוררים 391 תושבים (נכון לשנת 2016), מרביתם מועסקים בבסיס הצי המלכותי האוסטרלי שבטריטוריה – HMAS Creswell.
למעלה מ-90% משטח הטריטוריה הם שמורה אבוריג'ינית ופארקים לאומיים.
הטריטוריה מנוהלת על ידי גופים שונים הדואגים לתחומי חיים שונים בטריטוריה – טריטוריית הבירה, הממשלה הפדרלית, ניו סאות' ויילס ועיריית שולהייבן, ניו סאות' ויילס .
תושבי הטריטוריה פונים לבתי המשפט של טריטוריית הבירה במקרה של סכסוכים משפטיים או משפטים פליליים, אולם הם אינם מיוצגים באופן עצמאי באספה המחוקקת של טריטוריית הבירה האוסטרלית .
הטריטוריה שוכנות לחופו הדרומי של מפרץ ג'רוויס, מפרץ טבעי שאורכו 16 ק"מ מצפון לדרום ו-10 ק"מ ממזרח ממערב.
המפרץ נפתח אל האוקיינוס השקט.
בטריטוריה שלושה כפרים קטנים: כפר מפרץ ג'רוויס (Jervis Bay Village), גרינפץ' (Greenpatch) וכפר רק ביי (Wreck Bay Village).
בטריטוריה מבקרים מדי שנה כ-450,000 מבקרים, הפוקדים את הפארקים הלאומיים שבטריטוריה, ובעיקר את הפארק הלאומי בודרי .
טרִיטֶרפֶּן היא מולקולה אורגנית ממשפחת הטרפנים, המכילה שש יחידות איזופרן ונוסחתה היא C30H48. המולקולה מכילה 30 אטומי פחמן וארבעים ושמונה אטומי מימן.
היא בנויה לרוב משתי יחידות של ססקוויטרפן.
טריטרפנים יכולים להיות חסרי טבעות, או להכיל מספר טבעות ולהיות בעלי מבנה סטרואידי.
טריטרפנים המחוברים למולקולות סוכר נקראים ספונינים.
למולקולות אלו יכולת הקצפה, הודות לכך שהן בעלות קצה הידרופובי וקצה הידרופילי (הסוכר).
טעמם של טריטרפנים אלו מר בדרך כלל.
לצמחים המכילים טריטרפנים יש תכונות אנטי-בקטריאליות.
לנוסטרול - ממנו נגזרים כל הסטרולים הוא סוג של טריטרפן.
טריטוריית מישיגן הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה בין 30 ביוני 1805 ל-26 בינואר 1837. הטריטוריה התבטלה כשמעמדה שודרג למדינה וקמה מדינת מישיגן.
ב-3 ביולי 1856 נוסדה טריטוריית ויסקונסין, שהוקמה מתוך שטחי טריטוריית מישיגן (יחד עם עוד שטחים נוספים), מה שהכשיר את הקרקע להפיכת הטריטוריה למדינה.
שטחי הטריטוריה נכבשו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מידי בריטניה, אולם השטחים היו בלתי מיושבים ברובם.
במהלך תקופת הטריטוריה יושבו השטחים בקצב מזורז, ובעוד שבשנת 1810 התגוררו בה רק כ-5,000 אירופים, בשנת 1840 מנתה האוכלוסייה האירופית 212,267 מתיישבים.
המתיישבים האירופיים הראשונים של מישיגן ראו בה בעיקר מקום שבו יוכלו לשלוט בסחר הפרוות.
כוחות צבא קטנים, משלחות ישועיות לשבטים ילידיים ויישובים מבודדים של לוכדי חיות וסוחרים כללו את רוב תושבי הטריטוריה.