tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1989 - פרס בית האמנים מוסונטורם קונסטלרהאוס, פרנקפורט, גרמניה
1994 - פרס שרת המדע והאמנויות ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות
1995 - פרס בית האמנים מוסונטורם קונסטלרהאוס, פרנקפורט, גרמניה
1995 - פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
2003 - פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות.
2019 - זוכת פרס דיזנגוף
תמר אלקן מאושר (נולדה ב-6 במאי 1985) היא שחקנית ישראלית.
אלקן גדלה והתחנכה בכרמי יוסף.
בנעוריה למדה במגמת התיאטרון והמשחק בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין", אותו סיימה בהצטיינות.
את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה כמדריכת טיולים ברובע היהודי בירושלים.
לאחר שרותה הצבאי למדה ב"סל"ה - בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין".
לאחר תום לימודי המשחק החלה לשחק ב"תיאטרון החאן" ובין היתר ב"תיאטרון אורנה פורת", ב"מדיטק", ב"תיאטרון הערבי-עברי" וב"תיאטרון גשר".
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקולנוע של דן וולמן, "גיא אוני", את דמותה של פאניה בתפקיד הראשי.
על תפקיד זה זכתה בפרס "פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה", בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר".
אותו סרט עובד לאחר מכן בשנת 2011 לסדרת דרמה טלוויזיונית ששודרה בערוץ 1.
ב-2011 שיחקה בסרט הקצר, "נאמן למקור" שזכה בפרס "פסטיבל הקולנוע בתל אביב".
באותה שנה השתתפה בהצגה "תמול שלשום" (על-פי הרומן מאת ש"י עגנון), שעלתה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בבימויה של פנינה גרי.
החל ממאי 2011 משחקת אלקן בתיאטרון החאן בירושלים.
עבור תפקידה בהצגה "חוקר פרטי", הייתה אלקן מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הבטחת השנה לשנת 2012.
בשנת 2015, כיכבה אלקן בסרט "האיש שבקיר" בבימויו של יבגני רומן.
על תפקידה זכתה בפרס "המשחק הטוב ביותר" בפסטיבל סרטים בינלאומי שהתקיים באודסה.
בשנת 2021 שיחקה בהצגת הילדים "לאסי" בתיאטרון המדיטק.
אלקן נשואה לאיתמר ואם לשלושה.
תמר בורר (נולדה ב-26 באוקטובר 1965 בניו יורק) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
בורר למדה בלט קלאסי בתיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק, מחול מודרני ויצירה ב"תיאטרון מחול רנה שינפלד", מחול באלינזי אותנטי באינדונזיה, ריקודי טראנס במקסיקו, ומחול נשמה-בוטו עם קזואו אונו מייסד הבוטו ביפן.
החל משנת 1988 יוצרת, רוקדת ומופיעה במופעי סולו, דואטים ועבודות לאנסמבל על במות בארץ ובעולם.
עשייתה האמנותית זוכה לשבחי הביקורת.
בשנת 1990 עברה תאונת דרכים קשה שהותירה אותה משותקת בשתי רגליה.
עם זאת, ממשיכה בורר לרקוד, ליצור, להופיע וללמד.
בורר הוזמנה לפסטיבלי מחול רבים וביניהם: "הרמת-מסך" (ישראל), פסטיבל מונפלייה למחול בצרפת, "festival cross over" באיטליה, פסטיבלים בגרמניה, נורווגיה, ניו זילנד ועוד.
כמו כן זכתה בפרסים רבים וביניהם: פרס אמן מבטיח מטעם קרן בוכמן-היימן, פרס אמן נבחר מטעם קרן בלט מאסטר אלברט נאובייר (הולנד-שווייץ) ועוד.
במקביל לפעילותה האמנותית, מקיימת בורר מפגשים שמטרתם חיזוק והעצמה של אוכלוסיות ייחודיות, כגון: נשים מוכות במקלטים, נכים קשים במעונות, נשים עם מוגבלויות, נפגעי נפש, ועוד.
מפגשים אלה מיועדים לעורר את כוח החיים, הרצון להשתקם ולהיבנות, ואת האמון ביכולות הטמונות בכל אדם.
בזכות פעילותה זו, זכתה בורר באות החסד על שם ויליאם טראמפ, בשנת 2002, ושם נאמר: "אות החסד מוענק בזאת לתמר בורר על התמודדות עם נכות גופנית בדרך ייחודית ויצירתית, המשמשת דוגמה לאנשים עם נכויות ולקהילה כולה בישראל ובעולם.
כרקדנית ויוצרת במחול, שנותרה משותקת ברגליה לאחר תאונה, השכילה תמר בורר לצמוח ולהתעלות מתוך המוגבלות הגופנית אל שיאים אמנותיים ורוחניים חדשים".
בשנת 2008 יצרה, יחד עם הבמאית איבון מיקלוש, סרט תיעודי בהשראת המשוררת הפינית סירקה טורקה, העוסק במצבו של השונה בחברה האנושית ומתמקד בשני מיעוטים: הבדואים בנגב והלאפים בצפון פינלנד.
2002: אות החסד - ע"ש משפחת טראמפ – "עבור היותה דוגמה אישית להתמודדות בונה ומחזקת עם הנכות: ניתן להפוך מוגבלות לקרש קפיצה להישגים מופלאים".
1998: פרס משרד החינוך התרבות ליוצר צעיר בתחום המחול – "משקפת ביצירתה אמת פנימית וכוח".
1997: פרס אמן מוכשר – קרן בוכמן-היימן – "למרות נכותה, ממשיכה תמר ליצור בתחום המחול החדיש.
פורצת קדימה, מתמודדת ומיישמת את ניסיונה האישי עם נכים בשיטות ריפוי שונות".
1996: מלגת יוצר מבטיח – קרן בלט מאסטר אלבר גאובייר, הולנד-שווייץ, מלגה ליוצרים בולטים.
1988: תחרות גוונים במחול – זוכה ב"יצירה נבחרת" – עבודה ראשונה כיוצרת עצמאית: "צלו של גזע".
2019: "שד"ף" - הוצג בסטודיו בוהו של תמר בורר, בקריית המלאכה בתל אביב.
2015: "הכל הבל" עבודת מחול ווידאו שעלתה בנמל יפו מחסן 2, במסגרת במה למחול.
2012: "בוהו" - דואט בשיתוף עם היוצרת תמר לם.
עלה בבכורה בתיאטרון קליפה, ת"א.
2012" "ביוג'נסיס" - סולו, פסטיבל תיאטרונטו, יפו.
2011: "ימונה" - טריו בשיתוף עם אמן המתכת נובויה ימגוצ'י.
2010-2009: "אנה" - יצירה לרקדנית סולו ווידאו, בשיתוף עם היוצרת תמרה ארדה.
בכורה במרכז סוזן דלל, פסטיבל המחול הבינלאומי מונטפלייר, פסטיבל הבוטו בפריז, צרפת.
2008: "איזאורה הון" - יצירה לחמישה רקדנים ושלושה מסכי וידאו.
בשיתוף עם היוצרת תמרה ארדה.
בכורה בסוזן דלל במסגרת פסטיבל מחול לוהט.
2007: "בארדו" - מופע בוטו ומוזיקה חיה, בשיתוף עם המוזיקאי הרולד רובין והרקדן רועי סנדרוביץ.
2006: "האדו – מסע בשדות מגנטיים" - מופע רב תחומי המשלב מחול, מוזיקה אלקטרונית חיה, וידאו, מיצג בשיתוף גל תושיה, דוד עובדיה.
בכורה ב"תיבה" - חצרות יפו.
2005: "יחפים" - דואט בשיתוף עם השחקן/ רקדן יוסף סוייד.
הועלה לראשונה במרכז סוזן דלל למחול ולתיאטרון, תל אביב.
2004: "הלו" – ערב מחול עם הרקדנית/יוצרת ענת שמגר.
2003: "עזה-ערב שלם" – יצירה לארבעה משתתפים, שני מוזיקאים ושתי רקדניות, המתנהלים על הבמה תוך ריקוד, שירה, נגינה בגיטרות חשמליות, ריחוף באמצעות מערכות שינוע בחלל ועוד.
בשיתוף עם: אורי פרוסט - במאי, מוזיקאי, אילנה צברי - מוזיקאית, זמרת, משוררת, נגנית בס, אינגבורג זומר - רקדנית יוצרת.
היצירה הוזמנה על ידי פסטיבל "הרמת מסך, חשיפה בינלאומית".
2002: "עזה - פרק 3" – דואט בשיתוף אינגבורג זומר על פי השיר "עזה", מאת הרכב מפאטל.
היצירה הוזמנה על ידי פסטיבל "אינטימה דאנס", ישראל ו"קרוס אובר פסטיבל", איטליה, אוסלו, נורווגיה.
"לווייתנים" – דואט עם הרקדנית/יוצרת ענת שמגר.
2001: "איטרת" – עבודת מחול סולו בשיתוף האומנים ערן צור ואורי פרוסט, על-פי ספרו של פטר הנדקה: "האישה האיטרת".
היצירה הוזמנה לפסטיבל הרמת-מסך 2001.
"ספסלים" – דואט בשיתוף עם הרקדנית/יוצרת ענת שמגר.
1999: "מאמה-מה" – טריו, על-פי יצירותיה של המלחינה סופיה גוביידולינה.
1998: "הרה" – יצירה לשבע נשים, שש רקדניות וזמרת-נגנית גיטרה באס.
1997: "כד" – יצירה לחמישה רקדנים, בהשראת ספר התמורות הסיני.
1996: "הלויתן והירח" – דואט עם הרקדנית עדנה כץ.
בכורה בגלריה מרי פאוזי – ת"א.
"שירי ערש ודווי" – ערב מחול ומוזיקה חיה עם מוזיקאים: זמיר חבקין – פסנתר, אלי מגן – קונטרבס.
בכורה בתיאטרון הבמה – ירושלים.
1995: "אלושם" – דואט על פי ספרו של סמואל בקט.
בכורה: מחול 95, חשיפה בינלאומית "פסטיבל ת"א – ירושלים", בון – גרמניה.
1994: "שחקי שחקי" – ערב המשלב שתי עבודות: "שחקי שחקי" – עבודה לקבוצה, "פסנתר כנף" – דואט לרקדנית ופסנתרן עם המוזיקאי זמיר חבקין.
בכורה: מרכז סוזן דלל למחול ולתיאטרון.
1991: "אמה" – יצירה ראשונה בעקבות תאונת הדרכים.
בכורה בפסטיבל "ריקודי חדר" – ישראל.
סיבוב הופעות באירופה ב-1992 "פסטיבל מחול בינלאומי מונטפלייר" – צרפת.
אקדמיה למחול רוטרדם – הולנד.
1990: "פרח שחור" – שלוש יצירות בשיתוף פעולה עם להקת הרוק: "כרמלה גרוס וגנר".
"שבע" – בשיתוף עם המוזיקאים: קיי מסודה ומיה דונסקי, בכורה בפסטיבל "הרמת מסך" 1990.
1989: "רחובות וחלומות" – בשיתוף עם השחקן מריו ליקון – מקסיקו.
בכורה בפסטיבל "גוונים במחול" – ישראל.
תמר אשל (ט' באב ה'תר"ף, 24 ביולי 1920, לונדון, אנגליה – כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב, 24 ביולי 2022, ירושלים, ישראל) הייתה דיפלומטית, נציגת ישראל באו"ם, חברת הכנסת (מטעם "המערך"), חברת מועצת העיר ירושלים וסגנית ראש העירייה, מזכ"לית נעמת, ופעילה למען זכויות האדם וקידום מעמד האישה.
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1990.
תמר עדה אשל נולדה בלונדון, בעת שהוריה שהו בעיר בשליחות ההנהלה הציונית.
אמה הייתה צילה פיינברג, אחותו של אבשלום פיינברג, ממייסדי מחתרת ניל"י, ובתם של הביל"ויים, ממייסדי חדרה, ישראל ופניה (בלקינד) פיינברג, שהייתה דודתו של נעמן בלקינד.
האם הייתה פעילה בגופים חקלאיים, חברה בהנהלת ארגון ויצו העולמית והוצבה במקום השלישי ברשימת המועמדות של התנועה לאספה המכוננת.
אביה, זאב שוהם (וולף פינקלשטיין), מפעילי תנועת הציונים הכלליים א' ומראשוני עורכי הדין בארץ ומי שכיהן כנציג הסוכנות היהודית בלונדון בשנים 1918–1924.
בשנת 1923 חזרה המשפחה לארץ.
תחילה הגיעו ארצה תמר ואמה, וכעבור כמה חודשים הצטרף אליהן האב.
היא למדה בבית הספר הריאלי וסיימה את לימודיה במחזור י"ח, בשנת 1937. הייתה חניכה ומדריכה בתנועת הצופים וחברה בגדוד מגיני השפה העברית, בוועד להגנה על תוצרת הארץ, ובארגון "תלמידים למען הקרן הקיימת".
בשנתה הלפני-אחרונה בתיכון נבחרה ל"וועד העליון של תלמידי בית הספר" ועמדה בראשו.
היא הייתה צעירה מיתר התלמידים והתלמידות בכיתתה, ולכן, בניגוד לחבריה שהתגייסו לשורות "ההגנה" בגיל 15, התגייסה בגיל 14.
במהלך מאורעות 1936–1939 מילאה תפקידי קישור בהגנה ועסקה בהכנת רימונים ובפירוק אקדחים.
בשנת 1937, כשלמדה באוניברסיטה העברית בירושלים, פעלה בשכונות בית ישראל, נווה יעקב וביישובים נוספים באזור ירושלים.
בדצמבר 1938 נסעה ללמוד באוניברסיטת לונדון אנטומולוגיה של צמחים כדי לסייע לחקלאות, והייתה פעילה בהסתדרות הסטודנטים הארצישראליים.
כילידת אנגליה לא הייתה תחת מעקב של השלטונות הבריטיים, ולכן גויסה על ידי "ההגנה" להקים תחנת אלחוט בלתי חוקית באנגליה.
מכיוון שלימודי המדעים הועברו מחוץ ללונדון, נאלצה להחליף את תחום לימודיה ללימודי ערבית, אסלאם ומזרח תיכון.
היא עשתה זאת אף על פי שלימודים אלה פחות עניינו אותה, וזאת תוך ההתגייסות לצורכי היישוב: "בתקופה שהעולם עולה בלהבות, אני לא אעשה לביתי ואעשה מה שאני רוצה, אלא אני אענה לבקשת מנהיגי היישוב", אמרה.
תחילה הפעילה את תחנת האלחוט עם חבר ארגון נוסף, אך רוב הזמן פעלה לבדה, גם כאשר הופצצה לונדון על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
שמה כגדעונית תועד בין שמות האנשים שבנו את תחנת הקשר הראשונה בארץ: "מאחר שלאמיתות היסטורית יש חשיבות רבה, הנני מציע לארכיון לרשום לעצמו את שמות ותפקידי האישים אשר בנו והפעילו לראשונה בתולדות ישראל תחנת קשר מחתרתית בין-ארצית.
שם התחנה "שרה" [...] הגדעונית שפעלה בלונדון בקליטת מברקים - תמר אשל שוהם.
בנוסף, התגייסה למשמר האזרחי נגד התקפות אוויר, והתנדבה בבית חרושת לייצור תאי מקלענים למטוסי קרב.
היא שירתה כאחראית קו הייצור, והייתה אשה יחידה בתפקיד זה.
בראשית 1943 הפסיקה את לימודיה והתנדבה לצבא הבריטי, בתפקיד נהגת בסקוטלנד.
תחילה שובצה במרכז המודיעין של הצבא הבריטי בקהיר, אך סולקה משם כאשר נודעו קשריה עם ארץ ישראל ואז מונתה לסמלת חינוך.
בנוסף, עסקה בהוראת עברית לחברי תנועת החלוץ ועזרה לנציג ההגנה בקהיר.
בשנת 1946 השתחררה מהצבא הבריטי, שירתה כקצינת מודיעין בשירות הידיעות, של ההגנה, (ש"י), כממונה על הש"י המדיני בירושלים, תפקיד שבמסגרתו ריכזה גם את עבודת המעקב אחרי דיוניה הפנימיים והתקשורת בין אנשיה של ועדת אונסקו"פ, הוועדה המיוחדת שהחליטה על חלוקת הארץ, בזמן שהותה בארץ.
"היה לי סיפוק גדול שהייתה לי תרומה בנושא הזה", אמרה.
בדצמבר 1947 נסעה למרסיי שבצרפת על מנת להיות אחראית על עליה ד'.
אגף שהעביר ארצה עולים בניירות מזויפים כדי שלא יועברו לקפריסין.
בין היתר הנפיקו דרכונים ויצרו משפחות למראית עין והדריכו אותם בסיפור כיסוי: צירפו בחור לבחורה ולשניהם ילד או ילדה יתומים.
בראיון שנתנה בשנת 2010 סיפרה על איחוד משפחתי בלתי צפוי, אז מבלי דעת איחדו בין זוג הורים לבנם, אותו הפקידו בזמן המלחמה אצל איכר פולני ונעלמו עקבותיו.
בשנת 1948 חזרה ארצה ועבדה בוועדה הציבורית לבדיקת כשירותם של עובדי ממשלת המנדט היהודים בממשלת ישראל.
בינואר 1951 הצטרפה למשרד החוץ.
פעילותה במשרד החוץ וכנציגה באו"ם
בתחילת דרכה במשרד החוץ מונתה לאחראית על תפוצת החומר הסודי במחלקת החקר, שבה רוכז המודיעין המדיני טרם הקמת המוסד למודיעין.
לאחר מכן שימשה כמנהלת ללשכת המנהל הכללי עד שנת 1955.
בשנת 1955 מונתה כחברה בנציגות הקבועה של ישראל באו"ם בין השנים 1955-1958. מקום מושבה היה בתחילה בין הנציג הלבנוני לבין עיראק במהלך "מבצע קדש" ריכזה את החומר הנוגע להלאמת תעלת סואץ בעבור דיוני המשלחת הישראלית במועצת הביטחון.
בין הנושאים הקבועים שטיפלה בהם באו"ם היו זכויות אדם והסיוע הטכני.
במשך 30 שנה המשיכה לייצג את ישראל בגופים שונים של האו"ם לאחר שסיימה את עבודה בנציגות הקבועה.
היא ייצגה את ישראל בשבע עצרות כלליות ובגופים שונים של האו"ם.
בשנת 1968 הוענק לה תואר שגרירה.
בשנת 1958 שבה לישראל כדי לנהל את הלשכה לסיוע טכני, שעיקר עיסוקה היה הסיוע האמריקאי, במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1960 נישאה בשנית, לעובד משרד החוץ אריה אשל (1912–1968), שהיה קונסול ישראל בארגנטינה, קונסול כללי בווינה, שגריר ישראל באורוגוואי, סגן נציג משלחת ישראל באו"ם, קונסול כללי בניו יורק, שגריר ישראל בברזיל ובקנדה.
אריה הביא את בתו מנישואיו הראשונים, והיא הפכה לבתה השנייה של תמר.
בשנת 1960, כשהתלוותה לבעלה, הקימה מטעם ממשלת ישראל את הלשכה לאקדמאים ישראלים בארצות הברית וקנדה.
מטרת הלשכה הייתה גיוס סטודנטים להסברה וכן לסייע למבקשים לחזור לישראל.
בין השנים 1962–1964, כשבעלה היה שגריר בברזיל, מונתה כאחראית למשלחת הסיוע הטכני של ישראל בברזיל.
בשנת 1964 כשחזרו לישראל, מונתה למזכירת המועצה למחקר ופיתוח במשרד ראש הממשלה.
בתפקיד זה כיהנה עד מינוי בעלה כשגריר בקנדה בשנת 1967. לאחר פטירת אריה אשל בקנדה, חזרה לישראל.
בשנת 1969, לבקשת ראש עיריית ירושלים טדי קולק, מונתה ליועצת ראש העירייה לנושאים מדיניים וכנסייתיים הקשורים למעמד העיר.
בתפקידה עסקה ביחסי הציבור, הייתה מקשרת בוועדת השרים לענייני ירושלים ופעלה בוועדת המשנה לתכנון העיר.
כמו כן הייתה ממונה על שימור אתרים היסטוריים בירושלים.
חברותה במועצת העיר נמשכה במקביל לתפקידיה כמזכ"לית מועצת הפועלות וכחברת כנסת.
בשנים 1973–1978 שימשה כיו"ר ועדת התרבות של מועצת העיר ובשנים 1978–1983 הייתה ממונה על תיק החינוך במעמד סגנית ראש העיר.
את תפקידה כממונה על החינוך עשתה תחילה כמינוי זמני והמשיכה למלא אותו בהתנדבות במשך חמש שנים נוספות.
באותה עת בנתה העירייה מוסדות חינוך רבים במיוחד ובעידודה של אשל הוקמו מוסדות שונים ביניהם מסגרת מיוחדת לילדים חרדים חריגים, ארגון גג לתלמידי תורה על פלגיהם השונים ובית ספר לערכי תנועת העבודה.
בנוסף פעלה לקידום האינטגרציה ושיקמה תשתיות מבניות רעועות במגזר הערבי בעיר.
תמר אשל פעלה רבות לקידום מעמד האישה.
במשך שש שנים הייתה חברה בוועדה למעמד האישה באו"ם ובשנת 1961 נבחרה ליו"ר, תפקיד ראשון של ישראלי כיו"ר ועדה.
תפקיד זה העלה בה מודעות למצוקותיהן של נשים בחברה, ומכאן למצוקותיהן של נשים במדינת ישראל.
בראשית שנות השבעים כיהנה כיושבת ראש מועצת ארגוני נשים בישראל.
כיהנה כסגנית יושבת ראש מועצת ארגוני הנשים הבינלאומית, סגנית נשיאה של מועצת הנשים היהודיות הבינלאומית, חברת צוות "הייצוג בחיים הציבוריים" בוועדה הממלכתית למעמד האישה, חברת מועצת הנשים ליד ראש העיר ירושלים, חברת שדולת הנשים בישראל והייתה בין מייסדות השדולה.
בשנת 1974 נבחרה למזכ"לית מועצת הפועלות, בהתמודדות מול רינה דותן, למרות התנגדותה של המזכ"לית הקודמת, בבה אידלסון, שהציעה לה כמה פעמים להיות סגניתה בתנאים שלא נראו לה.
עם כניסתה לתפקיד מיקדה את פעילותה בדור הצעיר וערכה שינויים ארגוניים בתנועה, ביניהם חיזוק הקשר עם התנועה העולמית Pioneer Women.
בתקופתה הוחלט לאחד את שלוש שלוחות התנועה: מועצת הפועלות, ארגון אמהות עובדות והתנועה העולמית Pioneer Women תחת שם אחד: "נעמת תנועת נשים עובדות ומתנדבות".
כשעמדה בראש נעמת פעלה לתיקון חוק ההפלות וקידמה את הקמת הוועדה לקידום מעמד האישה.
בתקופה זו הייתה נציגת ההסתדרות במליאת מועצת רשות השידור וחברה בוועדה המרכזת של ההסתדרות.
כמי שפעלה לעלות את מספר הנשים במערכת הפוליטית, ראתה את עצמה מחויבת למלא בעצמה תפקיד במסגרת כזו.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית עמדה בראש מטה הנשים של המערך.
עם בחירתה לכנסת, התפטרה מתפקידה בנעמת.
במהלך כהונתה כחברת כנסת הייתה חברה בוועדת הכנסת, ועדת הפנים ואיכות הסביבה, ועדת העלייה והקליטה, הוועדה לענייני ביקורת המדינה וועדת הכלכלה ושימשה יושבת ראש ועדות משנה בכנסת, ביניהן: הוועדה למשטרה ובתי סוהר, הוועדה למלחמה בתאונות הדרכים, הוועדה לטיפול בדו"חות נציב תלונות הציבור, ועדה שנושאה נשים מוכות והוועדה לתחום האנרגיה.
בכנסת העשירית יזמה את הקמת ועדת המשנה לתיקון החוק הפלילי בענייני אונס וכיהנה בה כחברה, ויזמה שינוי ביחס המשטרה לאלימות במשפחה.
בכהונתה כחברת כנסת התבטאו ניסיונה וקשריה מימיה בשירות החוץ כשהשתתפה בכנסים בינלאומיים שונים.
גם אחרי שפרשה מהכנסת המשיכה בפעילות במסגרת המפלגה ובמסגרת נעמת.
בראיון בשנת 2011 התייחסה לנושא מעמד האישה ואפליית נשים:
בשנת 1990 זכתה בתואר יקירת העיר ירושלים.
על כך אמרה: "הרבה דברים פוליטיים, בירושלים את לא יכולה לפתור במישור הממשלתי, אבל בעירייה יכולנו לפתור אותם".
במשך 12 שנים הייתה דירקטורית בחברת הפחם הלאומית, יו"ר ועדת ספנות ושינוע.
בנוסף, הייתה יו"ר המועצה הלאומית ליהודי אתיופיה.
היא המשיכה לייצג את ישראל בגופים בינלאומיים, לקדם שיתופי פעולה עם ארגונים זרים ולשאת הרצאות בנושאים מגוונים.
עיסוקה העיקרי, משנת 2005, הוא כ"שומרת המשפחה" המכונה שבט חנפ"ב (חנקין-בלקינד-פיינברג).
במסגרת כך, היא התמסרה לגיוס כספים לשימור בית סבה וסבתה, ממייסדי חדרה ("בית פיינברג"), העתיקה את אנדרטת אבשלום פיינברג לפארק נחל חדרה, וכמו כן היא עסוקה בפרסום ספרים על תולדות המשפחות.
בשנת 2013 התראיינה לתוכנית "עובדה", בה התגלה שבן משפחת סבתה, ישי בלקינד, אומץ על ידי משפחה ערבית-נוצרית מנצרת.
בשנת 2020 העבירה אשל את ארכיונה הפרטי ל.
אשל התגוררה בדיור מוגן בירושלים שמנוהל על ידי דייריו והוא דיור ללא מטרות רווח.
עם כניסתה לגור שם החלה לפעול בו כיושבת ראש חברת הניהול של המעון.
היא המשיכה להיות פעילה בוותיקי ההגנה והחיילים המשוחררים.
אות יקירת העיר ירושלים (1990)
"ותיקת התנועה הציונית" מטעם ההסתדרות הציונית העולמית
אות "גור אריה" מטעם איגוד החיילים המשוחררים
עמית כבוד של בית החולים הדסה
אות הוקרה על תרומתה למלחמה בתאונות הדרכים, שהוענקה על ידי שר התחבורה, חיים קורפו, והמועצה הלאומית למלחמה בתאונות הדרכים
בשהותה במרסיי הכירה את ליונל שוורץ (1912–1964) מתנדב לצה"ל מדרום אפריקה, שעלה בעלייה ד'.
הזוג נישא בתל אביב ב-30 בספטמבר 1948 ונולדה להם בת.
ב-1960 נישאה לאריה אשל (ליאופולד שול), איש משרד החוץ שכיהן כשגריר במדינות שונות עד שנפטר ב-1968.
תמר אלמוג (נולדה ב-12 בנובמבר 1978) היא עיתונאית, ראש תחום המשפט ופרשנית בכאן חדשות וכאן רשת ב'.
מגישת תוכניות ומשדרי חדשות ואקטואליה.
הגישה את "יומן" לצדו של יאיר ויינרב מספטמבר 2016 עד לסגירת רשות השידור במאי 2017, ולאחר מכן הגישה את חדשות השבוע של כאן 11. אלמוג היא עורכת דין במקצועה ומרצה בתחומי תקשורת ומשפט.
את דרכה העיתונאית החלה ככתבת ב"מעריב לנוער", ובעזרה לתחקירים במוסף "סופשבוע" ב"מעריב".
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל, שם עבדה במשך שבע שנים, ומילאה שם תפקידים שונים: הגשת חדשות והכנת כתבות שטח, עריכה והגשה של תוכניות בעיקר בתחום החיילים והצבא, יוזמת התוכנית "גל ירוק בשטח", אותה גם ערכה והגישה, ועריכה בפועל של משדרים מיוחדים.
בשנים 1996–2001 הגישה בגלי צה"ל את התוכניות "קולה של אמא", "לא על הלוף לבדו" ומהדורות חדשות.
בגלגלצ שימשה מגישה ועורכת מוזיקלית.
בשנת 2002 החלה להגיש את התוכנית "דרישת שלום" בימי שישי בערוץ 10. בשנת 2006 כתבה טורי פרשנות בנושאי משפט באתר nrg.
בשנת 2007 הנחתה בטלוויזיה החינוכית את התוכנית "שוונג".
משנת 2008 משמשת כתבת לענייני משפט בערוץ הראשון ובתאגיד השידור הציבורי שהחליפו.
היא סיקרה ושימשה פרשנית משפטית בפרשיות ובמשפטים חשובים של משה קצב, אברהם הירשזון, אהוד אולמרט, פרשת הולילנד ועוד.
היא השתתפה באופן קבוע בתוכנית "סדר דין" בערוץ הראשון, שעסקה בנושאי משפט אקטואליים, ולאחר מכן החלה להגיש ולערוך אותה
אלמוג מגישה משדרי אקטואליה, מהדורות ומשדרים מיוחדים ושדרנית שטח.
ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הגישה משדרי חדשות ואקטואליה רבים בשידור חי בערוץ הראשון.
הגישה את "יומן" לצידו של יאיר ויינרב מספטמבר 2016 עד לסגירת רשות השידור במאי 2017, ואת "חדשות השבוע" של כאן 11. היא הגישה את מהדורת יום חמישי של תוכנית הבוקר בכאן ב עם מרדכי גילת.
בשנת 2017 הגישה עם הפרשן הפוליטי חנן קריסטל את התוכנית "סוגרת שבוע" בכאן ב'.
מאז 2017 משמשת כתבת ופרשנית לענייני משפט בכאן תאגיד השידור.
מגישת תוכניות ומשדרים מיוחדים בכאן 11 וכאן רשת ב'.
מנחה סדנאות ומרצה בתחום התקשורת.
בעלת תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
זכתה בתעודת הצטיינות מנשיא האוניברסיטה על פעילות חברתית.
התמחתה בלשכת היועץ המשפטי למערכת הביטחון.
החל מ-2004 מרצה על סדר הדין הפלילי ועל דיני ראיות.
ניהלה במשך ארבע שנים את מחלקת ההדרכה של חברת "מחשבות".
אלמוג נשואה ואם לבן ולבת.
תמר אלכסנדר (17 באוקטובר 1945 – 29 במרץ 2023) הייתה פרופסור במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקרת ספרות עממית, פולקלור ותרבות יהודי ספרד דוברי לאדינו ויו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
אביה של תמר אלכסנדר נולד באירקוצק בסיביר, רוסיה.
אמה הייתה בת למשפחה שהתגוררה בירושלים מזה כמה דורות ומוצאה היה מבולגריה ומרוקו הספרדית.
אלכסנדר למדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והייתה חברה בתנועת הנוער העובד והלומד.
את לימודי התואר הראשון עשתה באוניברסיטה העברית בספרות עברית ובחוגים המצורפים היסטוריה והיסטוריה של עם ישראל.
סיימה בהצטיינות, המשיכה במסלול ישיר לדוקטורט בספרות עברית, בתחום הסיפור העברי בימי הביניים בהנחיית פרופ' יוסף דן.
לתואר שלישי המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לשם נסעה בעקבות בן זוגה.
כתבה את עבודת הדוקטור על "אתיקה ואסתטיקה בסיפורי ספר חסידים" בהנחיית הפרופסורים: עמוס פונקנשטיין, ארנולד בנד ויוסף דן.
שם גם החלה בלימודי פולקלור בהדרכת פרופ' רוברט ג'ורג'יס, אז ממייסדי האסכולה ההקשרית בחקר הפולקלור.
עבודת הדוקטור פורסמה כספר בהוצאת מוהר בגרמניה.
עם שיבתה לישראל התקבלה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטה העברית שם גם עמדה בראש החטיבה לפולקלור.
ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב העת "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" יחד עם הפרופסורים: גלית חזן-רוקם, הגר סלמון ושלום צבר.
מספרות ימי הביניים עברה לחקר הספרות העממית והפולקלור בהנחיית פרופ' דב נוי.
מכאן ואילך התמקדה בחקר התרבות האוראלית של יהודי ספרד דוברי לדינו.
ב-1990 עברה למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון שם עבדה עד לפרישתה, בדרגת פרופסור מן המניין, באוקטובר 2014. ייסדה את החטיבה לפולקלור ועמדה בראשה למעלה מעשור.
נבחרה פעמיים לראשות המחלקה לספרות.
בשנת 1997 הופקדה על הקתדרה החדשה לחקר יהדות ספרד באוניברסיטת בן-גוריון, על שם אסטל פרנקפורטר, עליה היא הופקדה עד למותה.
ייסדה וניהלה את מרכז משה דוד גאון לתרבות הלאדינו (2004–2015).
ייסדה והייתה עורכת שותפה לכתב עת לחקר יהדות ספרד בשם "איל פריזנטי" (החל מ-2007) עם פרופ' יעקב בן-טולילה וד"ר אליעזר פאפו.
יזמה את הקמת המסלול לתואר ראשון בלימודי פולקלור והקימה את תוכנית הלימודים לספרויות יהודיות, את החטיבה ללימודי ספרות עברית בקמפוס באילת, את החטיבה ללימודי פולקלור במכללת אחוה ואת תוכנית אופ"ק (אוניברסיטה פעילה בקהילה).
מייד עם פרישתה הוזמנה להקים מחלקה בין תחומית במדעי הרוח והחברה במכללת אחוה.
הייתה חברת סנאט, חברת הוועדה המרכזת הכלל אוניברסיטאית של הרקטור ונבחרה לוועדה לקידום נשים באקדמיה.
הוזמנה כפרופסור אורחת לאוניברסיטאות ייל בארצות הברית, הקומפלוטנסה במדריד וגרנדה.
ארגנה כנסים רבים, הן בישראל והן בשאר העולם, כגון את מושבי הלאדינו בקונגרס העולמי למדעי היהדות בכל ארבע שנים במשך 12 שנה, וכנס בינלאומי בדוברובניק מדי שנתיים.
פרסים מענקי מחקר ואותות כבוד
אלכסנדר זכתה בשני פרסי הצטיינות על פעילותה, מטעם נשיאת האוניברסיטה ומטעם הרקטור.
ספרה "מעשה אהוב וחצי" זכה בפרס טולדנו עבור המחקר הטוב ביותר לשנת 2000.
שני פרויקטים מחקריים זכו במלגות מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע בישראל בסך 200,000 דולר.
בשנת 2009 זכתה במלגת ארסמוס מונדי למחקר באוניברסיטה במדריד.
בשנת 2012 קיבלה אלכסנדר את אות המופת של 'מסדר המעלה האזרחי' (El orden del merito civil) מטעם חואן קרלוס מלך ספרד, כהוקרה על הישגיה בחקר תרבות יהודי ספרד.
אלכסנדר הרצתה במשך שנים בהתנדבות במסגרות שונות ברחבי ישראל ואף הקימה בבאר שבע חוג קהילתי של דוברי לאדינו שנפגש בקביעות.
שימשה כחברת ועד של המרכז החינוכי-ספרדי בירושלים ושל אגודת הידידות ישראל-ספרד, כחברת ועדת התרבות של ועד העדה הספרדית ועדות המזרח בירושלים וכראש האגודה החינוכית יהלו"ם, המקדמת לימוד מורשת היהדות לעולים חדשים.
בין השנים 2008–2012 כיהנה כחברת המועצה להשכלה גבוהה, כיהנה עד למותה כחברה בוועדות שונות מטעם המל"ג (אלון, מעו"ף ומינוי פרופסורים במכללות).
בין השאר היא כיהנה ב-1992 (500 שנה לגירוש יהודי ספרד) כיועצת מדעית ראשית לתרבות ספרד במשרד החינוך, כחברת הוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות ושל חברת ספרד, כחברת המועצה של מכון בן צבי, של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו ושל הפדרציה הספרדית.
עם פרישתה בשנת 2015 מונתה אלכסנדר ליושבת ראש מועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
לאחר פרסום הספר על סיפורי ספר חסידים, כל שאר הספרים התמקדו בתרבות יהודי ספרד דוברי הלאדינו.
מחקרים אלו מתמודדים עם השאלה כיצד מתפקדת התרבות שבעל פה ככלי לביטוי ולעיצוב של הזהות האתנית-הקבוצתית של יהודי ספרד.
זאת מתוך מטרה לעמוד על ייחודה התרבותי של קבוצה זו.
המחקרים מציעים דגמים תאורטיים שיפים לבדיקת הזהות התרבותית של כל קבוצה אתנית כחלק מתפיסה פלורליסטית של רב תרבותיות.
הניתוחים משלבים כלי מחקר הלקוחים מתחומי הספרות, הפולקלור, הבלשנות והמחשבה היהודית.
הם משלבים מתודות של ניתוח טקסטים מודפסים, כתבי יד ועבודת שדה של אלכסנדר.
מחקרים אלו תורמים להבנת התרבות הייחודית של יוצאי ספרד כחלק מכלל התרבות היהודית בכלל וכחלק מהתרבות הישראלית העכשווית.
מחד, המחקרים באים להאיר נושא שהוזנח עד כה, התרבות הספרדית שבעל פה ומאידך, הם מצביעים על הלגיטימציה החברתית לקיום תרבויות קבוצתיות.
ספרים ומאמרים שכתבה פורסמו בשבע שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, רוסית, סרבית, ספרדית ולאדינו.
בספר זה אלכסנדר ממפה, מסווגת ומנתחת את הסיפור העממי היהודי-ספרדי מנקודת מבט אתנו-פולקלוריסטית.
מחקר זה זכה לפרס טולידנו למחקר הטוב ביותר של השנה בתחום יהודי ספרד.
הספר אף יצא לאור בעיבוד לאנגלית ובשנת 2008 ראה אור בארצות הברית בסדרת פטאי לפולקלור ואנתרופולוגיה יהודית תחת הכותרת The Heart is a Mirror - The Sephardic Folktale.מילים משביעות מלחם: לחקר הפתגם הספרדי-יהודי, ראה אור בשנת 2004.
ספר זה הוא פרי מחקר חלוצי בסוגת הפתגם בפולקלור היהודי-ספרדי.
שכן על אף פרסומם של פתגמים בדפוס מאז המאה הי"ט, היה המחקר בתחום זה דל ביותר.
הוא מבוסס על בדיקה וניתוח של כחמישים אלף פתגמים בלאדינו, החל בפתגמים אישיים שאלכסנדר עצמה רשמה מפי אמה, עבור דרך פתגמים המבטאים ערכים קבוצתיים, כגון היחס לעולם, לבית, למזל, או למקורות יהודיים, וכלה בפתגמים השאובים ממעגל התרבות היהודית הרחבה ומשמרים-מעצבים את הזיכרון הקולקטיבי.
באמצעות ניתוח הפתגמים מבקש המחקר להתחקות אחר אותה שאלה שהעסיקה את אלכסנדר גם בספרה הראשון: כיצד מתפקד הפולקלור – הפעם, סוגת הפתגם – ככלי לביטוי ולעיצוב של הזהות האתנית-הקבוצתית של יהודי ספרד.
שאלה זו נבדקה בשלשה מעגלים: יצירת היחיד ('המפתגם' או 'המפתגמת', כלשונה של אלכסנדר) והמסגרת המשפחתית; גבולות קבוצתיים וזהות אתנית; זיכרון לאומי ותרבות יהודית.מילה בשעתה זהב מעלתה: הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו נכתב במשותף עם פרופ' יעקב בן טולילה וראה אור בשנת 2008.
הספר הוא פרי מחקר שאלכסנדר ובן טולילה, בעצמו יליד טטואן, דובר וחוקר חכיתיה, ערכו במשותף.
פירותיו הם תולדה של חיבור בין מחקר פולקלוריסטי ספרותי ובלשני.
זהו אוסף מדעי של למעלה מאלף פתגמים בחכיתיה, שנלקטו ותועדו ממקורות דבורים וכתובים – דפוסים וכתבי יד של אספני פתגמים, בנוסף לעבודת שדה של המחברים עצמם.
כל הפתגמים תורגמו לעברית ולצדם דברי הסבר מפי המידענים, מידע הקשרי ומקבילות מחמש תרבויות בעלות זיקה לתרבות החכיתיה ומשיקות לה: התרבות ההיספאנית, התרבות העברית (המקורות הקאנוניים); תרבות הלאדינו המזרחית (סלוניקי), התרבות הערבית-היהודית, והתרבות הערבית-המוסלמית.
פרקי המבוא למחקר עוסקים בחכיתיה, מזה, ובסוגת הפתגם, והפתגם החכיתי בפרט, מזה.
פרקי המחקר מוקדשים לארבע זוויות פרשניות: בלשנית, תמאטית, הקשרית והשוואתית, וכל אחד מהם בוחן את הפתגמים בזיקה לאחת מן התרבויות המשיקות.
ספר נוסף בסדרת מחקרים זו מצוי כעת בהכנה.
נושאו הוא מגיה יהודית-ספרדית והוא מתמקד בעיקר ב'פריקנטי' (לחשי ריפוי) – ז'אנר שהוא על פי תפיסת המחברים, ז'אנר ספרותי-פואטי מתובנת, שקול ולעיתים מחורז, המתלווה לטקסי ריפוי ובפרט לטקסי גירוש שדים וסילוק עין הרע.
הספר נסמך על מחקר משותף עם ד"ר אליעזר פאפו ונכתב בידיהם במשותף.
ז'אנר נוסף שאותו חקרה אלכסנדר במהלך עבודתה הוא המחזה העממי.
בתחום זה היא פרסמה יחד עם האתנו-מוזיקולוגית שושנה וייך-שחק את הספר לעת כזאת, מחזה מוזיקלי לפורים בשאלוניקי.
זוהי מהדורה של המחזמר בלאדינו 'שירי אסתר', שהוצג בסלוניקי ערב הכיבוש הנאצי.
לצד הניתוח המוזיקולוגי מידי וייך-שחק, עסקה אלכסנדר בניתוח טקסטואלי של המחזה והראתה כיצד עיבוד מקוצר זה של 'אסתר' (מאת ראסין) מתאים עצמו לנסיבות הזמן והמקום, ערב הכיבוש הנאצי של סלוניקי.
פרויקט המחקר הגדול של אלכסנדר שהשתרע, למעשה, על פני כל שנות עבודתה.
עיקרו – אפיון וניתוח של מכלול הז'אנרים העממיים של יהודי ספרד כדי לעמוד על תרבותם הייחודית של היהודים דוברי הלאדינו.
וכך, לצד הספרים, זכו תחומים רבים נוספים כגון החידה הספרדית-יהודית, הזיקה בין שיר לפתגם, סיפורי חלום, אגדות שבחים, מעשיות נשים, הלחש המאגי, הבדיחה, האנקדוטה והסיפור האישי להארה ולדיון בעשרות ממאמריה.
מאמרים אלה הושתתו לעיתים על עבודת שדה, לעיתים על מקורות כתובים, ולעיתים על שניהם יחדיו.
אוצרו של אבא, מאה סיפורים וסיפור מפי יהודי ספרד, משגב ירושלים, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשמ"ט.
מבוא מדעי והערות לכל סיפור.
שבעת אגוזי הפלא, סיפורי עם לילדים מפי יהודי ספרד, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב 1992 (עם עמלה עינת) 95 עמ' נבחר לאחד מעשרת ספרי הילדים הטובים לשנה זו
ספר המעשיות, הטלוויזיה החינוכית, מדריך למורה, יישום חינוכי, תל אביב, 1993. (עם אילנה רימלט)
לעת כזאת, מחזה מוזיקלי לפורים בשאלוניקי, תג, תל אביב, תשנ"ג, תשנ"ד.
תרת תרת, סיפורי עם מפי יהודי אתיופיה, ידיעות אחרונות, תל אביב 1996. (עם עמלה עינת)
מעשה אהוב וחצי, הסיפור העממי של יהודי ספרד, הוצאת מאגנס האוניברסיטה העברית, ירושלים והוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ירושלים ובאר-שבע, תש"ס.
מילים משביעות מלחם, לחקר הפתגם הספרדי-יהודי, הוצאת מכון בן צבי, ירושלים והוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, תשס"ד
1) מילה בשעתה זהב מעלתה, הפתגם הספרדי-יהודי בצפון מרוקו, מכון בן-צבי, ירושלים, תשס"ח.
דמתה לתמר – מחקרים לכבודה של תמר אלכסנדר''', איל פריזנטי מחקרים בתרבות יהודי ספרד, ח-ט מכאן כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית טו, אייר תשעה (3 כרכים).
עורכים אליעזר פאפו, חיים וייס, יובל הררי, יעקב בן טולילה; מרכז גאון אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2015.
תמר ברוט נולדה בלודז' שבפולין למשפחה ציונית ובגיל 5 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל.
היא גדלה בתל אביב למדה בבית הספר היסודי גאולה ובגימנסיה הרצליה.
עם סיום לימודי התיכון החלה בשנת 1936 לימודים במגמת תכשיטנות.
במסגרת לימודיה למדה פיסול בבצלאל החדש בהדרכתו של זאב בן-צבי וציור אצל מרדכי ארדון.
ב-1938, למדה פיסול בפריז בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (Ecole Des Beaux Art) ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזרה לארץ, לקבוצת אלומות.
בין השנים 1943–1946 היא שירתה בצבא הבריטי בחיל העזר לנשים בתפקיד שרטטת.
בשנה הראשונה הוצבה בחיפה, במנזר של בת גלים, ושנתיים בתל אל-כביר במצרים.
בחיפה הכירה את הקצין יוסף (ג'ו) איתן (אייזן) והשניים נישאו.
לאחר השרות עברה לקיבוצו של בעלה, עין השופט.
בקיבוץ עברה קורס תפירה ואף עבדה בתחום במשק.
לאחר המלחמה המשיכה ללמוד פיסול בהדרכתו של משה שטרנשוס, במכון אבני.
ב-1947 התלוותה לבעלה לשליחותו לארצות הברית ולמדה בניו יורק ב-Universal School Of Handicrafts ועם פרוץ מלחמת העצמאות חזר הזוג לישראל.
בשנת 1959 עברה איתן עם משפחתה, בעלה ובתה הגר לבאר שבע ופתחה סטודיו לפיסול.
לאחר מספר שנים הקימה את המגמה לפיסול ולקרמיקה במכללת קיי והייתה שותפה בהקמת המרכז לאמנויות באר שבע.
ב-1971 הגריל בעלה מגרש בשכונת גבעת המבתר והמשפחה עברה לירושלים.
היא יצרה שטיחי קיר בטכניקת המקרמה ותמונות בד שהוצגו במוזיאון ישראל.
ב-2009 פרסמה את ספרה תמר איתן – נקודה ביקום.
עבודותיה הוצגו באופן קבוע על גג בית הדיור המוגן שבו התגוררה וכן בגלריה בשכונת נחלאות בירושלים.
בשנת 2015 הוצגה תערוכה שלה, "דמונ-קרטיה" - דמוקרטיה של השטן, במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
תמר איתן נפטרה ב-5 בינואר 2020. הותירה אחריה בת, ד"ר הגר גל, מרצה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
1979 – מוזיאון ישראל, ירושלים, תמונות בד
1980 – בית האומנים, ירושלים, תמונות בד ודחלילים
1981 – מוזיאון וילפרד, קיבוץ הזורע
1983 – מכון לאומנות יהודית, קיבוץ ברעם
1985 – גלריה ויצמן, באר שבע, דחלילים ותמונות בד
1989 – בית האמנים, ירושלים, כיסאות
1999 – גלריה נורה, ירושלים, פסלי אבן
2000 – הגלריה הפתוחה, ירושלים
2005 – גלריה לאומנות, מעגן מיכאל, תמול שלשום
2008 – גלריה נורה, ירושלים, הדיוטות
2009 – גלריה מלאור, קיסריה, מסעות
2009 – תיאטרון ירושלים, ירושלים, מיכה פרק ג'
2010 – הגלריה הפתוחה, ירושלים, פרלמנט
2011 – הגלריה הפתוחה, ירושלים, גלגולו של חזון
2012 – הגלריה הפתוחה, ירושלים, והמה לא יהיו לי לפה
2014 – הגלריה הפתוחה, ירושלים, משכנות שאננים
2014 - משכנות שאננים, תמר איתן
2015 – המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב, דמונ-קרטיה.
תמר גוטליב-סטימצקי (1921 – 26 במרץ 2013) הייתה וירולוגית ישראלית, ממייסדי המעבדה לנגיפים במרכז הרפואי שיבא, פרופסור בחוג למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת תל אביב.
הייתה מהמדענים שבזכותם נבלמה מגפת הפוליו בישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
גוטליב נולדה בצפת, בת להורים שעלו לארץ ישראל מאוקראינה.
אביה עבד כפקיד במנדט הבריטי האחראי על רשת הטלפונים באזור הצפון, והיא התגוררה עם משפחתה ביישובים שונים בגליל, בחיפה, בקריית חיים ולמדה בבית הספר הריאלי.
סיימה תואר ראשון ושני בביולוגיה, מיקרוביולוגיה וכימיה ודוקטורט במיקרוביולגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת מלחמת העצמאות שירתה בחיל המדע.
בתחילת שנות החמישים עברה לארצות הברית להתמחות במכון לנגיפים בפילדלפיה.
עקב התפרצות מגפת שיתוק הילדים בישראל, פנה אליה ראש המחלקה לאפידמיולוגיה במכון לחקר רפואה צבאית, נתן גולדבלום, בבקשה שתסייע בלימוד גידול נגיף הפוליו לצורך הכנת חיסונים.
ב-1955 היא עברה למעבדת המחקר לזיהומים ומחלות בבית החולים לילדים של בוסטון תחת ניהולו של ג'ון פרנקלין אנדרס ולמדה את שיטת גידול הנגיף ברקמות קופי מקוק רזוס.
בסוף 1955 חזרה לישראל, חברה לגולדבלום ולג'ורג' מילר להקמת מעבדה בבית החולים צהלון בה פותח חיסון לפוליו ובכך ישראל נהייתה לאחת משש המדינות היחידות בהן יוצר חיסון מעין זה.
השימוש בחיסון החל ב-1957 ובזכותו נבלמה המגפה בישראל.
ב-1960 החלה ללמד במחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובהמשך מונתה למנהלת המעבדה שעברה לבית החולים תל השומר והייתה תחת הנהגתה למעבדת הנגיפים המרכזית במדינה.
גוטליב הייתה נשואה לצייר אביגדור סטימצקי ואם לבת אחת.
במרץ 2013 הלכה לעולמה ונקברה בבית הקברות קריית שאול.
תמר אריאל (12 בספטמבר 1989 – 14 באוקטובר 2014) הייתה נווטת הקרב הדתיה הראשונה בחיל האוויר הישראלי.
נסיבות חייה ומותה בסופת שלגים בנפאל הפכו את דמותה לסמל ולמודל חיקוי לנשים דתיות המתגייסות לשירות צבאי מלא בצה"ל במקום לשירות לאומי.
על שמה קרויים בית ספר תיכון בנתניה, מכינה קדם-צבאית, בית מדרש, מרכז חינוך וספורט, בית כנסת ועוד.
כמו כן, מתקיימים מדי שנה אירועים על שמה, כמו "מרוץ שפיר" השנתי ועוד.
תמר אריאל נולדה ב-1989 במושב השיתופי הדתי משואות יצחק, השלישית מששת ילדיהם של ענת וחנן אריאל.
אביה הוא דור שני במושב ואביו היה ממייסדי משואות יצחק בגוש עציון ונפל בשבי הירדני ב-1948 עם נפילת הגוש.
האם הגיעה מפוארטו ריקו לשנת ציונות בעבודה חקלאית בישראל, ופגשה את האב בשדות המושב.
אריאל למדה בבית הספר היסודי האזורי "שפיר" במרכז שפירא והמשיכה לאולפנה באבן שמואל.
הייתה מדריכה בתנועת בני עקיבא במשואות יצחק.
כמו רוב גדול של בנות הציונות הדתית באותה תקופה, בסיום לימודיה היא המשיכה לשנת שירות לאומי באולפנה, כמדריכה, ושירתה שנה שנייה בקיבוץ עלומים כקומונרית של בני עקיבא.
בניגוד לאותו רוב, אחרי שנתיים של שירות לאומי החליטה להתגייס לצה"ל.
ב-2009 התקבלה אריאל לקורס טיס בחיל האוויר, ובתום השנה הראשונה צורפה למגמת טייסי קרב בקורס.
בטיסת הסולו הראשונה שלה על מטוס האימונים T-6 טקסאן II, המכונה בחיל האוויר הישראלי "עפרוני", במהלך הנחיתה, נאלצה לנטוש בשל תקלה, נפצעה בגב ונזקקה לחצי שנה של התאוששות.
עם החלמתה שבה לקורס הבא וצורפה למגמת נווטי קרב בקורס 165, כשבמקביל למדה לתואר ראשון בפוליטיקה וממשל.
בדצמבר 2012 סיימה את הקורס, "הנווטת הדתייה הראשונה בצבא" ופורצת דרך לבנות המגזר הדתי, כלשון עיתוני התקופה.
בריאיון עיתונאי שנערך עימה אז, ופורסם בעילום שם ותמונה ופורסם בשנית באופן מלא רק לאחר מותה, סיפרה על הקורס ועל הקשיים המיוחדים והחוויות, כמו ליל הסדר שנאלצה לנהל בעצמה, וסיכמה:
הוצבה כנווטת בטייסת העמק והתפקיד המשמעותי ביותר שמילאה בה היה פיקוד על גף מודיעין וניווט, האחראי על הפקדת החומר לטיסה.
הספיקה לשרת כנווטת בטייסת במשך כשנה, והשתתפה בשלושים ושלוש גיחות מבצעיות, אשר עשרים ואחת מהן נערכו במבצע "צוק איתן" ביולי-אוגוסט 2014, נגד החמאס ברצועת עזה.
ההשתתפות כללה גיחות תקיפה לאורך כל המבצע, פיקוד על גף מודיעין וניווט, והשתתפות במאמץ המבצעי בבור של חיל האוויר.
בתום המבצע נבחרה על ידי מפקד הטייסת כלוחמת המצטיינת של היחידה.
באוקטובר 2014 יצאה אריאל לחופשה וטסה עם חברים לטיול בהרי ההימלאיה שבנפאל.
במהלך הטיול בטרק סובב אנאפורנה הקבוצה נקלעה לסופת שלגים קשה והיא ושלושה מחבריה נספו.
אחרי מותה הועלתה לדרגת סרן.
ב-18 בספטמבר 2019 פורסם שאגף משפחות הנצחה ומורשת במשרד הביטחון החליט להכיר בתמר כחלל צה"ל ובמשפחתה כמשפחה שכולה, בהתאם לחוק תגמול לחייל הנפגע בהצלת חיי הזולת, ולאחר שהוצגו בפני המשרד ראיות המעידות שתמר נספתה במהלך ניסיון להציל חיים של אחרים.
במהלך השנים לאחר מותה, נקראו על שמה בית ספר תיכון בנתניה, אולם באולפנה באבן שמואל ובמרכז שפירא, מכינת צהלי במשואות יצחק, בית הכנסת "מורשת תמר", בקיבוץ שדה נחמיה, מרכז חינוך וספורט במשואות יצחק, בית מדרש בירוחם ועוד.
האירועים שהתרחשו במהלך סופת השלגים ולאחריה היוו בסיס לרומן הבדיוני "בית התה על פס המוות" מאת דניאל אדלסון.
קורות חייה היוו בסיס לסרט תיעודי בבימויה של דודתה נטע אריאל, "המראה של השמש", שהוקרן ב-2018 בערוץ 10 וגם השתתף בתחרות סרטים תיעודיים בפסטיבל חיפה.
תמר (תמי) האוזנר-רוה (נולדה ב-7 בנובמבר 1945) היא עורכת-דין ישראלית.
מכהנת כיו"ר הדירקטוריון של חברת החדשות של ערוץ קשת 12 משנת 2011.
תמר האוזנר-רוה נולדה וגדלה בירושלים
בתם של יהודית ליפשיץ, פסנתרנית,
שעלה לישראל עם משפחתו בשנת 1927, כשאביו דוב הויזנר נתמנה על ידי ממשלת פולין לתפקיד הקונסול הכללי של פולין בפלשתינה-א"י.
סבה מצד אמה נחום ליפשיץ, היה אסיר ציון ברוסיה, ציר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, יו"ר התאחדות בעלי תעשייה בירושלים.
תמר למדה בבית הספר היסודי והתיכון בגימנסיה העברית רחביה בירושלים, ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר.
לאחר השלמת לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחתה אצל עו"ד יונה בלטמן (ששימש לאחר מכן כפרקליט המדינה).
כן התמחתה במשרד האמריקאי קיי שולר בניו יורק.
בשנת 1973 התקבלה לעבודה במשרד המשפטים כממונה על הדרכה משפטית לכלל היועצים המשפטיים והמשפטנים בשירות המדינה.
במסגרת תפקידה כתבה וערכה פרסומים משפטיים של חוקים ופסקי דין בנושאי המשפט הפלילי, משפט אזרחי ומשפט ציבורי.
בהמשך נתבקשה על ידי היועץ המשפטי לממשלה דאז מאיר שמגר לכהן גם כממונה על נושאי תכנון ובניה וכיועצת המשפטית של הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה של ירושלים.
בתפקיד זה סייעה רווה בחקיקת חוקי התכנון והבניה לקיצור הליכי הבנייה, וכן נטלה חלק מכריע בהחלטות הוועדה המחוזית של ירושלים בתקופה של הכרעות על בנייה בשכונות החדשות של ירושלים (גילה, רמות, הגבעה הצרפתית), כביש רמות והתנגדויות רבות לבנייתו, אצטדיון טדי, תוכניות הוללי"ם לבנייה מזורזת ועוד.
בנוסף יזמה והקימה עו"ד רוה ששימשה כסגן בכיר ליועץ המשפטי לממשלה, את המועצה הלאומית לקידום שלטון החוק והדמוקרטיה כשהנשיא שלה היה שופט בית המשפט העליון ד"ר משה עציוני.
הסטודנטים באו לבתי הספר וקיימו שיחות עם התלמידים בנושאים אלה ואחרים.
בהמשך, ולאור הצלחת הפעילות בבתי הספר - הורחבה הפעילות אף לצבא - ולמשטרה בשיתוף עם קציני החינוך הראשיים של הצבא והמשטרה.
החמרים הללו תורגמו לשפה הרוסית בשיתוף עם העיתון "ווסטי" – והופצו בקרב העולים החדשים.
בשנת 1994 פרשה רוה ממשרד המשפטים ושימשה יועצת חיצונית למשרד י.
במסגרת זו ייצגה בין היתר את התאחדות הקבלנים והבונים בישראל
ואף הכינה חוק תכנון ובניה חדש שחלקים גדולים ממנו הוכנסו לחוק התכנון והבנייה שנחקק ב-2014 – כמו למשל - קיצור הליכים, העברת סמכויות הקמת מכוני רישוי ועוד.
כן ייצגה את הרשות לפיתוח ירושלים, ושימשה כיועצת משפטית
בהכנת תוכניות מיתאר לאומיות - ובהן תמ"א 35 - הידועה בשמה תוכנית המתאר הארצית המשולבת לבניה לפיתוח ולשימור - שנועדה להגדיר את מדיניות התכנון ופריסת היישובים במדינה עד שנת 2020.
-1999-1996 עם פתיחת שוק התקשורת הבין-לאומית לתחרות; חברת מליאת רשות השידור 2008-2005, חברה בוועדות הטלוויזיה והרדיו;
רוה שימשה שם כיו"ר ועדת כח אדם.
יו"ר הדירקטוריון, חברת החדשות של ערוץ 2 – החל מ-2011
ב-2014 נבחרה לתקופת כהונה שנייה
וב-2017 נבחרה לכהן לתקופת כהונה שלישית בת שלוש שנים.
קודמיה בתפקיד היו יצחק לבני וד"ר יהודה לנקרי.
במסגרת זו פועלת רוה לקידום נשים הן בתוך חברה - כמראיינות, עיתונאיות עורכות מפיקות ועוד, והן מחוץ לחברה של מרואיינות בתחומים שנחשבים ל"גבריים"- כמו ביטחון, מדיניות חוץ וכו'.
היא יזמה, בשיתוף הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו – עריכת סדנאות למרואיינות - במגמה לתמרץ נשים להופיע על המסך.
יזמה והקימה ועדת משנה של דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2 - בנושא ההיערכות לתקופת הרישיונות והאחזקה המשותפת.
רוה נבחרה פעמיים על ידי המגזין "ליידי גלובס" - לאחת מ-50 הנשים המשפיעות במדינה (2015 ו-2016).
בשנת 2017 בחר בה "ליידי גלובס" ברשימת "המנהלות ששומרות על עמדת מנהיגות בצמרת".
רוה, שהיא בתו של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה בעבר, והתובע הראשי במשפט אייכמן,
וכנערה בתקופת המשפט ספגה רבות את אווירת השואה ומוראותיה- מקדישה חלק ניכר מזמנה להרצאות בנושאים של זכר השואה ומשפט אייכמן.
לקהלים ופורומים שונים, בהם: תלמידי בתי ספר, כוחות הביטחון, בתי אבות, עצרות זיכרון.
רוה יזמה הקמת ועדה מיוחדת בראשות השר לשעבר יוסי פלד - שקיימה פעילויות רבות סביב שנת ה-50 למשפט אייכמן,
ובין היתר, תערוכה בשיתוף יד ושם
וכינוס מיוחד של האומות המאוחדות,
שבו השתתף, גם אלי ויזל,
ישיבה מיוחדת של ממשלת ישראל שהוקדשה לנושא, כינוס מיוחד שיזמה רוה ואף נאמה ב"ואנזה" בשיתוף ראשי הממשל הגרמני בברלין,
במוזיאון היהודי של ניו יורק, בבית הכנסת הגדול בטורונטו ובבית הנשיא בירושלים.
רוה יזמה סרט על חייו של אביה "גדעון האוזנר היה להם לפה", סרט שהפיקה רשות השידור, 2005, במאי ועורך נתן מנספלד.
רוה פרסמה קרוב למאה מאמרים מקצועיים בנושאי תכנון ובניה בעיתונים "הארץ" ו"גלובס".
כתבה מאמרים בנושאים שונים גם ב"מעריב", "זמן הבירה" ו"ידיעות אחרונות".
כמו כן הייתה בעלת טור שבועי קבוע במקומון הירושלמי של "ידיעות אחרונות" - "ירושלים" בשנים 95–97.
רוה ביחד עם בעלה יהודה וחברת בן-יקר-גת, יזמו והקימו את חוות הבריאות "יערות הכרמל" – הידוע כיום בשמו "מלון יערות הכרמל".
רוה היא בוגרת בית הספר למאמנים ולמדריכים של מכון וינגייט.
ביוני 2000 נבחרה ביחד עם בעלה כעמיתת כבוד של מוזיאון ישראל.
רוה שימשה כיו"ר אגודת הידידים של תיאטראות "החאן" והבימה, מקימת ויו"ר אגודת הידידים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
כן הייתה יו"ר מגבית ויצו בירושלים ובהנהלת מט"י - מרכז לטיפוח יזמות ו"בצלאל".
ב-2017 היא חברת נשיאות בעמותות עלה ובעל"ה נגב, חברת הנהלת "וראייטי", ועמותת "אלין בית נועם", ישבה בחבר המנהלים של יד שרה, יד ושם, האוניברסיטה העברית ועזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים.
רוה נשואה לעו"ד יהודה רוה ואם לשלוש בנות.
"מאחורי הקלעים של משפט אייכמן" שורשים במשפט 157 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו (עם טלי רוה-רונן).
תמי האוזנר-רוה, עמוס האוזנר, כשאייכמן נכנס אלינו הביתה.
ראשון לציון : ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2022.
תמר בזק-רפפורט (נולדה בשנת 1966) היא שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
למדה בתיכון לבנות "חורב" בירושלים.
שירתה בשירות לאומי במשך שנתיים באשדוד ובירושלים.
בשנת 1989 סיימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר לימודיה התמחתה אצל השופטת דליה דורנר.
עם סיום לימודיה הצטרפה בשנת 1991 למשרד עורכי הדין אגמון, בעת הקמתו על ידי מישאל חשין טרם מינויו לשופט בבית המשפט העליון.
ב-1999 מונתה לשותפה מנהלת במשרד.
בשנת 2001 הגישה מועמדות לכהונה כשופטת בבית המשפט השלום, אך לא נבחרה.
בשנת 2009 מונתה ישירות לכהונת שופטת של בית משפט המחוזי בירושלים.
בתפקידה כשופטת בבית הדין לחוזים אחידים בירושלים קבעה כי חוזי מוסדות הדיור המוגן נחשבים לחוזים אחידים, אשר נוסחו על ידי המוסדות עצמם.
במסגרת תפקידה, מכהנת גם כממלאת מקום אב בית הדין לחוזים אחידים וכראשת בית הדין לתחרות.
בשנת 2017 ושוב בשנת 2018 הציגה שרת המשפטים איילת שקד את רפפורט כאחת ממועמדותיה לכהונת שפיטה בבית המשפט העליון.
אביה היה השופט יעקב בזק.
אחיה הם אב"ד צפת הרב חיים בזק, הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות והרב אלי בזק, ר"מ בישיבת הר המור ובישיבת מדברה כעדן.
בן דודה הוא הרב אמנון בזק.
תמר אלרם (נולדה ב-1972 לערך) היא רופאה ישראלית, המשמשת כמנהלת בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
אלרם נולדה בבריטניה ליהונתן וברנדה.
כשהייתה בת חמש עלתה עם הוריה לישראל.
במשך כשלושה חודשים התגוררה במרכז קליטה במבשרת ציון ומשם עברו לשכונת רחביה בירושלים.
למדה בבית הספר פלך בעיר והייתה חניכה ומדריכה בתנועת הנוער עזרא.
במשך שנתיים הייתה מדריכת נוער בגדנ"ע.
עם סיום שירותה הצבאי נסעה להדריך בסמינרים ציוניים לנוער יהודי באוסטרליה ובניו זילנד.
סיימה בשנת 1999 את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2008 סיימה את התמחותה בגינקולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם.
כמו כן למדה באוניברסיטת הרווארד והשלימה שם תואר מוסמך במנהל רפואי (2011) כעמיתת קרן וקסנר.
אלרם שימשה כרופאה בכירה בבית החולים הדסה עין כרם וכסגנית מנהל בית החולים, וכן כמרצה בבית הספר לרפואה שלידו.
כיהנה כעוזרת למנהל הכללי של משרד הבריאות.
בהמשך שימשה כסגנית רופא מחוז ירושלים בקופת חולים מאוחדת (2014–2015).
עבדה בתחום התמחותה בבית חולים משגב לדך של הקופה ובשנים 2015–2017 שימשה כמנהלת שלו.
היא גם פעלה כרופאה מתנדבת ביחידת החילוץ מגילות ובמשלחות סיוע בינלאומיות.
בנובמבר 2017 נכנסה לתפקידה כמנהלת בית החולים הדסה הר הצופים.
בנובמבר 2025 הודיעה על סיום תפקידה.
בשנת 2024, ייסדה את התנועה למנהיגות מודעת.
תנועה אשר קמה כדי להוביל לשינוי בתרבות המנהיגות במדינת ישראל, ולהטמעת מודל מנהיגותי אשר מושתת על שאר רוח, יושרה ודיבור מיטיב.
העמותה, אשר אלרם משמשת מנכ"לית שלו, קמה על מנת להוביל את הנשים הראויות ביותר לשולחן מקבלי ההחלטות במדינת ישראל.
אלרם נשואה לדניאל ואם לחמישה ילדים.
תמר ברס (נולדה ב-24 ביוני 1986) היא עיתונאית, מרצה ומתרגמת ישראלית.
תמר נולדה בישראל וגדלה בגינות שומרון.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובתוכנית ללימודי הודו.
ב-2014 היא עזבה את עבודתה, ויצאה לטיול תרמילאי ארוך, שלימים התפתח לקריירה בתחום העיתונאות וההרצאות.
קריירה זו לוותה בתחילתה בחיי נדודים בין מדינות שונות, שבגינם כונתה בעיתונות "עיתונאית תרמילאית"
ברס החלה את דרכה כעיתונאית עצמאית בשלהי 2014. מאז היא כותבת בעיקר לעיתון "הארץ" ולעיתונים אחרים כגון "וואלה", "ynet", "ג'רוזלם פוסט" ו"מקור ראשון".
בנוסף, היא נוהגת להתראיין לערוצי טלוויזיה ורדיו שונים.
היא ידועה בסיקור אזורים עוינים, אזורי מלחמה, מדינות המוצא של הפליטים בישראל ומדינות נחשלות.
ברס החלה את דרכה העיתונאית בסיקור ביקוריה בסומלילנד, באפגניסטן, בעומאן ובצ'אד, בדאגסטן ובצ'צ'ניה, אך פרצה לראשונה לתודעה הציבורית כעיתונאית ב-2015, כאשר סיקרה באופן בלעדי את מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז אפריקאית.
לפני כן, באותה השנה פרסמה מאפגניסטן מספר כתבות נוספות.
ב-2016 היא ביקרה בסאמרא, בכרבלא, בתיכרית ובערים נוספות בעיראק.
בנג'ף נעצרה על ידי המוחבראת העיראקי בחשד לריגול, לאחר שהללו גילו את זהותה הישראלית.
היא שוחררה כעבור מספר ימים.
במסגרת ביקורה בעיראק, סיקרה את תעשיית הזנות העיראקית ואת מצבה של עיראק באזורים שבשליטת המליציות השיעיות והממשלה העיראקית.
באותה שנה ברס המשיכה לסקר אזורי סכסוך נוספים.
באוקטובר היא פרסמה כתבה על המצב במוגדישו שבסומליה בצל מלחמת האזרחים.
באוגוסט, זמן קצר לאחר ניסיון ההפיכה הכושל בטורקיה, ראיינה את עורך עיתון סאבח ותושבים אחרים התומכים בארדואן וסיקרה את העוצר שהוטל על התושבים הכורדים בשירנאק שבמזרח המדינה.
בנובמבר, סיקרה גם את סוגיית הרפובליקה העממית של דונצק, לאחר שהתנתקה בפועל מאוקראינה.
ב-2017 היא פרסמה מספר כתבות מרוסיה, על יקוצק, העיר הקרה ביותר בעולם, ועל ההפגנות בבלארוס נגד חוק האבטלה שהסתיימו במעצרים ובהיעלמותם של מארגנים ואנשי אופוזיציה.
לאחר מכן היא המשיכה לפולין, ופרסמה על חיי המנזר הפולני ויחסם של הפולנים לשואה.
בסופה של אותה שנה חזרה לצפון רוסיה כדי לסקר את שבט הלאפים החי בצפון המדינה ומונה רק כ-1,700 חברים.
ב-2018 נסעה ברס לדרום סודאן וסיקרה מספר נושאים לרגל מלחמת האזרחים השוררת במדינה מאז 2013, לרבות מצבם של הפליטים הדרום סודנים שגורשו מישראל, ההתמוטטות הכלכלית במדינה, וקיומה של מושבת מצורעים שנוכח המצב אינה מצליחה לקבל סיוע רפואי ולכן עדיין קיימת.
מספר חודשים לאחר מכן היא סיקרה בצפון סודאן, בחרטום וסביבותיה את השינויים הנובעים מפתיחתה לתיירות וחידוש היחסים עם ארצות הברית.
באותה שנה התחקתה אחר תעשיית סחר האיברים במצרים וראיינה פליטים סודנים שנפלו קורבן לסוחרי איברים בקהיר .
ב-2019 נסעה לאריתריאה במטרה לבחון את מצבה בשטח לעומת הפרסומים בדו"חות האו"ם וארגוני זכויות האדם.
כתבתה הופיעה בעמוד השער של מוסף "הארץ".
כיום תמר מרצה על מסעותיה וכתבותיה בישראל ומחוצה לה ועוסקת גם בעבודות תרגום וכתיבה.
תמר דה שליט (22 בפברואר 1932 – 5 בספטמבר 2009) הייתה אדריכלית פנים ומעצבת ישראלית.
תמר דה שליט נולדה ב-1932 בשכונת זיכרון משה בירושלים, בת לעדה ומשה דה שליט, אחות צעירה למאיר דה-שליט ועמוס דה-שליט.
בהיותה בת שנתיים עברה עם משפחתה לגור בבית אנגל שבשדרות רוטשילד בתל אביב.
בסיום התיכון יצאה להכשרה בקיבוץ תל קציר, חזרה לתל אביב ולמדה אדריכלות פנים אצל ד"ר ליאו אדלר.
בשנים 1955-1951 למדה אמנות ואדריכלות פנים בבית הספר המרכזי לאמנויות ואוּמנויות בלונדון .
בבית הספר פגשה לראשונה את ארטור גולדרייך.
ב-1956 חזרה לישראל ועבדה במשרדי אדריכלים ואדריכלי פנים.
דגמנה ל"משכית" בגדים בעיצוב פיני לייטרסדורף ותכשיטים ואבזרים של מעצבים נוספים.
בשנת 1958 הייתה אחראית-שותפה על מערך ההדרכה והדיילות של הביתן הישראלי בתערוכה העולמית של בריסל (אקספו 58').
ב-1960 החלה לעבוד ב"איפדו: המשרד לעיצוב המוצר בישראל" (IPDO), שפעל בשנים 1963-1960 בניהולו של האדריכל והמעצב נחום מרון.
בין השאר היו השניים שותפים לעיצוב אולם בית העם בירושלים להתאמתו למשפט אייכמן שנערך בו, ועיצבו את לשכות השרים בבניין 22 במחנה מטכ"ל שבקריה.
עם סגירת משרד אִפּדו בתחילת 1963 חברה דה שליט לאהרן גלס, שעבד אף הוא במשרד זה, והשניים הקימו את הסטודיו "עיצוב ותכנון", שעסק בעיצוב מוצר, עיצוב גרפי, עיצוב תערוכות וביתנים, אדריכלות ועיצוב פנים.
בין השאר עצבו אריזות למפעל המזון "778 - בית יצחק" ולחברת "מצות אביב", פריטים לחברת "אל על", מקלטי רדיו לחברת "אמרון" ועוד.
הסטודיו היה אחראי לאדריכלות הפנים של דירת השרד של צ'ארלס קלור במכון ויצמן למדע (1964-1963).
בשנת 1966 נישאה לארטור גולדרייך, לאחר שעלה לישראל מדרום אפריקה.
בין השנים 1966–1969 הייתה חברה במשרד "גולדרייך-גלס-דה שליט".
החל משנת 1970 עבדה בעיקר במשרד אדריכלות ועיצוב פנים המשותף לה ולבעלה.
לה ולגולדרייך בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
דה שליט נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2009 ונקברה בבית הקברות גבעת השלושה.
בשנת 2017 נחנך מעון לנשים מוכות "בית תמר ועדה דה שליט".
תמר ברגמן (ט' בשבט תרצ"ט, 29 בינואר 1939 - ח' בחשון תשע"ז, 9 בנובמבר 2016) הייתה סופרת ועורכת תוכניות רדיו לילדים ובני-נוער.
תמר ברגמן נולדה בתל אביב, בת לפניה (לבית אורלוב) ולכתריאל יפה (אחיה של דורה גוטמן, רעייתו של נחום גוטמן), רב-החובל של הספינה 'ארי הים', שלימים נקראה כ"ג יורדי הסירה.
בהיותה בת שנתיים וחצי, נספה אביה בפעילות מבצעית עם היעלמותה של הספינה כ"ג יורדי הסירה.
אודותיו כתבה את הספר רב חובל שב אלייך .
בצעירותה למדה בקיבוץ אשדות יעקב ובהמשך בבית הספר התיכון על שם ארלוזורוב בירושלים.
את לימודיה האקדמיים עשתה בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים וכן למדה ספרות צרפתית בסורבון בצרפת.
נפטרה ב-9 בנובמבר 2016 בגיל 77, והובאה למנוחות בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא .
בעלה היה הפסיכולוג ד"ר זאב ברגמן.
אחיה היה ד"ר דן יפה, פיזיקאי אשר נקרא בשמו המחתרתי של אביו בההגנה.
בנה, עופר ברגמן, הוא פרופסור חבר במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן.
אשתו, רותו מודן, היא אמנית, מאיירת ומחברת ספרי קומיקס ישראלית.
בין איוריה שני ספרים של תמר ברגמן: קונכיית הסודות , והספר איפה?
אחרי עופר נולדו לה שתי תאומות: אורית ברגמן, מאיירת ישראלית ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בין השאר איירה את הספר מוק של אמה, וסיגל ברגמן, רקדנית, כוריאוגרפית ומטפלת בשיטת אלכסנדר שנשואה לתסריטאי נח סטולמן.
1984 - פרס ברנשטיין : ספר הילד משמה
1989 - פרס זאב : לספר לאורך המסילה
1993 - הדלקת משואה ביום העצמאות
1994 - פרס הקרן לירושלים : לספר כמראה לטושה
1995 - פרס אקו"ם : לספר קונכית הסודות
2000 - פרס זאב : לספר אינה עפה עם הציפרים
תמר אפק (נולדה ב-1984) היא זמרת-יוצרת, פסנתרנית, גיטריסטית, מפיקה מוזיקלית ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
מגיל 3 עד 7 גרה במצרים במסגרת שירותם של הוריה במשרד החוץ.
סיימה את חטיבת הביניים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה.
סיימה תואר במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בסוף 2007 הקימה עם מתופף להקת "ED", גיא שכטר את "Carusella" - דואו של גיטרה-תופים שקיים שבעה סיבובי הופעות באירופה וסיבוב הופעות באמריקה.
ההרכב הופיע במועדונים יוקרתיים באירופה ובפסטיבלים בעלי שם עולמי כמו South by Southwest, פסטיבל פיוז'ן, Duna Jam Festival.
הלהקה הוציאה אלבום אחד הקרוי על שמה והוא זכה לביקורות חיוביות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2007 יזמה, ייסדה והפיקה יחד עם המפיק אורי צור שלושה פסטיבלי רוק אלטרנטיבי בטבע, שמטרתם הייתה לעודד אמנים ישראלים להופיע מחוץ לגבולות תל אביב ולפתח את הסצנה בפריפריה.
שמו של הפסטיבל החלוצי היה "חוצמזה" והוא היווה את הבסיס לפסטיבל "אינדינגב", שקם בהשראתה ובסיועה של אפק.
בשנת 2012 הקימה את דואו הגיטרה והתופים "שושנה" עם יונתן חרפק.
הם קיימו שלושה סיבובי הופעות באירופה והוציאו את האלבום "Youth Tax".
ההרכב פעל עד שנת 2014. באותה שנה החלה בקריירת סולו והוציאה את המיני אלבום "Collision", שנבחר ב-2016 כפסקול הסרט הישראלי "שבוע ויום".
הסרט זכה בפרס Gan Foundation בפסטיבל קאן, ואילו תומר קאפון זכה בפרס אופיר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר" עבור סצנת "אייר גיטאר" לצלילי השיר "Star Quality", שאותו כתבה והלחינה אפק במסגרת "קרוסלה".