tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוצרות הראי"ה היא סדרת ספרים בהם לוקטו ונדפסו יחדיו שלל כתבים מכתבי הראי"ה מחולקים לפי נושאים, וכן מאמרים על הגותו, מפתחות וביאורים.
העורך הראשי של הסדרה הוא הרב משה צוריאל.
הסדרה יוצאת לאור בהוצאת ישיבת ההסדר ראשון לציון.
מהדורה ראשונה של הסדרה יצאה לאור בידי הרב משה צוריאל בין השנים ה'תשמ"ח (1988) – ה'תשנ"ג (1993), בסיוע דרור שילה ואלחנן שילה, וכוללת ארבעה חלקים (חלקים א, ב ו-ד בכרכים, וחלק ג בחוברת) שנדפסו בתל אביב ובאשדוד.
מהדורה זו יצאה לאור פעם אחת ונחשבת לא מוגהת, לא שלמה ונדירה.
בשנת ה'תשס"ב (2002) יצאה לאור מהדורה חדשה ומורחבת של הסדרה, עם הוספות רבות ותיקונים, הכוללת חמישה כרכים.
בשנת ה'תשע"ו (2016), ארבע עשרה שנים לאחר מכן, הוציא לאור הרב צוריאל שני כרכים נוספים בסדרה המורחבת, בסיוע הרב שי הירש והרב ארי יצחק שבט, מנהל ארכיון בית הרב קוק.
הסדרה המורחבת כולה יוצאת לאור בידי ישיבת ההסדר ראשון לציון.
מנהל ההפקה הוא הרב יהונתן סנדרס, רב היישוב אלוני הבשן.
בפתח הסדרה נדפסו הסכמות מאת הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב משה צבי נריה, והקדמה מאת הרב שלמה לוי, ראש ישיבת ההסדר ראשון לציון.
הסדרה המורחבת כוללת שבעה כרכים.
כרך א – חמישה חלקים: תולדות הרב – עדויות שונות על אודותיו ממקורות מגוונים, בתוספת קיצור תולדותיו (95 עמודים), ביאורים לשיטותיו – עיונים במשנתו לפי נושאים (105 עמ'), ניצוצות – ציטטות מכתביו לפי נושאים (125 עמ'), מאגרות הראי"ה (311 עמ'), נספחים (12 עמ').
בכרך זה בסך הכל 567 עמודים.
בכרך זה בסך הכל 592 עמודים.
כרך ג – שלושה חלקים: מאמרי הלכה – חידושים על היד החזקה, בירורי הלכה ופלפולי הלכה (193 עמודים), חידושי מסכתות – על סוגיות שונות בתלמוד הבבלי (54 עמ'), תקצירים לספריו – אורות, אורות הקודש, אורות התורה, אורות התשובה, מוסר אביך, עולת ראיה, ערפילי טוהר, נקודות מתוך שבת הארץ (300 עמ').
בכרך זה בסך הכל 555 עמודים.
כרך ד – שלושה חלקים: חלק המוקדש למהדורת שמונה קבצים שיצאה לאור בשנת ה'תשנ"ט – תקצירי הפסקאות, מפתחות כלליים, ביאורי מילים לועזיות, תיקון טעויות דפוס, וכן מפתח מקורות נרחב (426 עמודים); רשימה ביבליוגרפית של מאמרים ומחקרים על תולדות הראי"ה ומשנתו (45 עמ'); ונספחים על אהבת ארץ ישראל ועם ישראל.
בכרך זה בסך הכל 528 עמודים.
בכרך זה בסך הכל 560 עמודים.
כרך ו – שני חלקים: חלק ראשון – מאמרים ותשובות ותשובות בהלכה, חידושי תורה והערות בלימוד (85 עמודים); בירורים באמונה, הגות ודרשות (62 עמ'); אגרות שונות, כרוזים והוראות ב"הלכות ציבור" (36 עמ').
חלק שני – מאמרים וכתבים שטרם נדפסו, ערוכים בידי הרב ארי יצחק שבט מנהל ארכיון בית הרב קוק.
בכרך זה בסך הכל 469 עמודים.
חלק שני – מאמרי ביאורים על שיטתו ומשנתו של הראי"ה קוק, מאת הרב משה צוריאל, הרב דוד שלמה שפירא, הרב יצחק שילת, הרב עמיחי כנרתי, הרב יצחק אריאלי ועוד, וכן מפתח עניינים (221 עמ').
בכרך זה בסך הכל 638 עמודים.
הסדרה שואבת את תכניה ממגוון מקורות.
במסגרת כתבי הראי"ה גופם, נדפסים בה כתבי יד מקוריים של הראי"ה (חלקם נתקבלו מאת מכון הרצי"ה, ארכיון בית הרב קוק, ואוספי גופים ואישים שונים), מסמכים שנדפסו בחיבורים נדירים וקשים להשגה, מאמרים שפורסמו בכתבי עת ישנים, כרוזים מקוריים וכיוצא בזה.
כן נדפסו בסדרה מחקרים מקיפים של הרב משה צוריאל ועוזריו על הגותו של הראי"ה, מפתחות, ביאורים, השוואות ועוד.
בשני הכרכים האחרונים נדפסו מאמרים מאת מחברים נוספים.
קריאה והרשאה להדפסת כתבי הראי"ה
בפתח הכרך הרביעי של מהדורת ה'תשס"ב (2002) הדפיס הרב צוריאל הרשאה שקיבל בשנת ה'תשנ"ח מאת הרב אליהו שלמה רענן, נכדו ויורשו של הראי"ה, בה נאמר:
לדברים אלו הוסיף הרב צוריאל תיאור על אודות ידידותו עם הרב רענן, וכן ביקורת על ההתמהמהות בהדפסת כתבי הראי"ה, ובפרט שמונה קבצים שיצאו לאור בידי בני הרב רענן במהדורה דלת עותקים בשנת ה'תשנ"ט (1999).
עוד כתב כי בהתאם להרשאה שקיבל מהרב רענן, אף הוא מעניק את אותה ההרשאה לכל אדם שירצה להדפיס בשנית את שמונה קבצים.
בשנת התשע"ח (2018), עם פרסום המהדורה הראשונה של מציאות קטן, שב הרב צוריאל ופרסם את הרשאתו זו תוך שהוא מכליל בה את שאר כתבי הראי"ה.
הוועדה להצלת אוצרות הגולה הוקמה באוניברסיטה העברית בשנות ה-40 של המאה ה-20. תפקידה היה להציג את דרישות האוניברסיטה העברית לקבלת ספרים ששדדו הנאצים מספריות יהודיות ונמצאו לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
חבריה היו מרצים באוניברסיטה וספרני בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (היום הספרייה הלאומית), ובהמשך הפכה הוועדה למחלקה בספריה.
נציגיה פעלו עד לשנות ה-70 והביאו ארצה מאות אלפי ספרים וכן ארכיונים קהילתיים וכתבי יד נדירים.
בליל 10 במאי 1933, כחודש וחצי לאחר השתלטותו של היטלר על גרמניה, נשרפו בכיכרות הערים ברחבי המדינה, ספרים של מחברים בעלי אידאולוגיה המנוגדת לרוח המתחדשת בגרמניה הנאצית, ביניהם גם ספרים רבים של מחברים יהודיים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אירעו מקרים נוספים של שריפת ספרים אבל כבר בשנות ה-30 הבינו מקבלי החלטות בצמרת השלטון שיש צורך באיסוף ספרים וארכיונים של אויבי הרייך כדי לאפשר מחקר אידאולוגי וביטחוני.
ה-SD, שירותי המודיעין של ה-SS והגסטפו החרימו ספריות וספרים מכל אותם מתנגדים לשלטון והוקמה ב-1936 ספריית ספרי שלל גדולה בברלין.
לפי הוראתו של ריינהארד היידריך שפיקד על ה-SD והגסטפו, ארכיונים וחלקים מספריות יהודיות נגנבו בליל הבדולח מקהילות ברחבי אוסטריה וגרמניה.
בין היתר נלקח מחזור וורמס העתיק מהקהילה בוורמס.
המחזור חולץ ונשמר על ידי הארכיונאי פרידריך אילרט בזמן המלחמה והוא הגיע לישראל במסגרת הסכמי השילומים ב-1957. ב-1939 הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שאיגד את כל שירותי המשטרה, הביטחון והמודיעין המשטרתי.
ספריית השלל עברה לאגף 7 של ארגון זה האחראי על חקר אידאולוגיות, אותו ניהל אלפרד זיקס.
לפי חלק מהדעות, עד סוף המלחמה הכילה ספרייה זו בין 2–3 מיליון ספרים.
חלק גדול מהם של יהודים.
אלפרד רוזנברג היה האידאולוג הראשי של התנועה הנאצית.
הוא הציע להיטלר להקים מוסד אקדמי ללימודים נאציים (Hohe Schule der NSDAP) על מנת לחנך את הדורות הבאים ברוח המפלגה.
בינואר 1940 אישר היטלר את הקמת המוסד לאחר המלחמה.
בינתיים הוא הורה לרוזנברג להכין תוכניות בעיקר בתחום המחקר והקמת מערכת ספריות.
רוזנברג קיווה להקים 12 מכוני מחקר במסגרת ה-Hohe Schule.
בזמן המלחמה הוקם רק מכון אחד, המכון לחקר השאלה היהודית (IEJ) בפרנקפורט.
על מנת להעשיר את ספריית המכון מינה רוזנברג צוותי עבודה שכונו על שמו ה-Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg (ERR).
תפקידם היה לעבור בעקבות הצבא הגרמני בארצות הכיבוש, לחפש אוספי ספרים חשובים ולהעבירם לפרנקפורט.
חלק מהספרים הועברו גם לספרייה המרכזית שתוכננה עבור ה-Hohe Schule בברלין ולמרכז המיון שם.
בצרפת החרימו אנשי ה-ERR את ספריית כל ישראל חברים (אליאנס), ספריית בית המדרש לרבנים, ספריות משפחת רוטשילד ועוד.
מהולנד לקחו את ספריית הרוזנטיליאנה וספריית בית מדרש עץ חיים.
ה-ERR פעל גם ביוון, איטליה, בלגיה, יוגוסלביה ובארצות מזרח אירופה.
עקב הכמות הגדולה של ספריות יהודיות ובתי מדרש שהתקיימו בווילנה, העסיק ה-ERR מלומדים יהודיים לצורך איסוף ומיון הספרים.
הם הונחו לשלוח כ-30% מהספרים לפרנקפורט והיתר לגריסה.
יהודים אלו, שכונו בידי חבריהם "בריגדת הנייר", ניסו להציל חלק מהספרים והחומר הארכיוני, להבריחם אל תוך הגטו או להחביאם במקומות אחרים.
בעקבות ההפצצות על ברלין, פרנקפורט וערים גרמניות נוספות, פינו הנאצים את הספריות לאזורים בטוחים יותר.
חלק מהספרים היהודיים שבספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך הועברו מברלין לצ'כוסלובקיה.
חלקם הגיעו לגטו טרזיינשטט שם הם קוטלגו על ידי צוות יהודים אסירים במקום.
ספרים אחרים אוחסנו בטירות בבוהמיה ומורביה.
ספרי ה-ERR שבמרכזי האיסוף בברלין נשלחו לטנזנברג שבאוסטריה ולרטיבור שבשלזיה.
הספרים שבמכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט הועברו לעיירה הונגן (אנ) שם נשמרו בטירה, כנסייה, מחסנים ובצריפים.
חלק גדול מהספרים נפלו לידי הרוסים ששלחו אותם יחד עם פרטי אומנות, עתיקות ורכוש אחר שמצאו לברית המועצות.
ספרים וחומר ארכיוני רב הגיע למוסקבה.
כמיליון ספרים נשלחו גם למינסק.
רוב החומר הזה נמצא שם עד היום ויש תיעוד רק לחלק קטן ממנו.
הכוחות האמריקאים שהגיעו להונגן, מצאו כ-1.5 מיליון ספרים שפונו מהמכון בפרנקפורט.
חלק אחר מספריית המכון נשאר במבנה המקורי, ואף על פי שהופצץ, חומר רב נותר במרתף וניצל.
את כל הספרים העבירו למחסן גדול באופנבך שליד פרנקפורט למיון וטיפול.
ספרים רבים החלו להימצא במקומות שונים ברחבי אזור השליטה האמריקאי וכולם נשלחו ל-OAD.
מפקדו הראשון של המחסן, סרן סימור פומרנץ, הצליח בזמן קצר להחזיר ספרים רבים לבעליהם המקוריים בעיקר בצרפת והולנד.
מחליפו סרן יצחק בנקוביץ המשיך בעבודה ובסך הכל עד סוף 1946 הוחזרו כ-2 מיליון ספרים לארצות שמהם הם נגנבו.
באופנבך נותרו כחצי מיליון ספרים שלא ניתן היה לזהות את בעליהם או שמקורם היה בארצות עליהם השתלטה רוסיה בניגוד לדעתה של ארצות הברית.
הקמת הוועדה להצלת אוצרות הגולה
כבר בעקבות ליל הבדולח ב-1938, החלו אנשי הספרייה לדבר על הצורך לחלץ את הספריות והארכיונים הנתונים תחת השלטון הנאצי.
קריאה פומבית ראשונה הביע ב-1942 מנהל הספרייה לשעבר, שמואל הוגו ברגמן, במאמר לכבוד יובל שנים לספריה.
מחוץ לספריה, הציע ב-1943 ההיסטוריון היהודי-בריטי החשוב ססיל רות שאת הספריות היהודיות שגנבו הנאצים ושלא ניתן להחזיר לבעליהם, יש להעביר לאחר המלחמה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
האוניברסיטה הקימה ב-1944 ועדה לטיפול בנושא זה, בתקווה שאכן תקבל לידיה חלק מהספרים הגנובים.
ועדה זו נקראה "הוועדה להצלת אוצרות הגולה", ופעלה בראשות רקטור האוניברסיטה העברית ליאו אריה מאיר ובהשתתפותם של ראשי ההנהלה וההוראה כגון גרשום שלום, מרטין בובר, שמחה אסף ומנהל הספרייה הלאומית אליקים גוטהולד וייל.
שלום, יוצא גרמניה ומנהל מחלקת היהדות בספריה בעבר, היה הגורם המרכזי בקביעת סדרי העדיפויות ומדיניות הבאת הספרים.
תחילה ביקשה הוועדה מדניאל גולדשמידט, אחד הספרנים המנוסים של הספרייה, להכין רשימה של מוסדות באירופה הכבושה שהחזיקו באוצרות גדולים של ספרים יהודיים על מנת לסייע באיתור וזיהוי הספרים לאחר המלחמה.
ב-30 במרץ 1944 פורסמה בעיתונות העברית בארץ, קריאה לסיוע בהכנת רשימות אלו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה והגעת שמועות אודות כמויות גדולות של ספרים שנמצאו, החלה הוועדה לדון לגבי יצירת קשרים עם גורמי ממשל וצבא בגרמניה הכבושה, ודרישה לקבל נאמנות על הספריות והספרים שנתגלו באירופה.
השגת היעד נתקלה בקושי משמעותי מההיבט המשפטי.
עקרונות המשפט הבין לאומי וההנחיות של השלטון הצבאי האמריקאי היו שיש להחזיר רכוש, ובכלל זה את הספרים, לארצות מוצאם כאשר הדבר אפשרי, ולתת לשלטונות שם לקבל אחריות על הספרים שבעליהם המקוריים אינם.
האוניברסיטה העברית, כמוסד בארץ ישראל המנדטורית שמשם בוודאי לא נגנבו הספרים, הייתה בעמדה בעייתית.
ועדת אוצרות הגולה הקימה ועדה משפטית שתדון בנושא זה, וזו ניסתה להוכיח את בעלותו של עם ישראל שבארץ ישראל על ספרי אוצרות הגולה.
הוועדה טענה במסגרת כל הדיונים כי השואה הייתה מכוונת לעם היהודי ועל העם היהודי לקבל את הנכסים שנותרו ללא בעלים.
לא יעלה על הדעת שהספרים יינתנו לידיים לא יהודיות, ביניהן כאלו ששותפות לפשעים נגד העם היהודי, ובוודאי שלא לגרמניה עצמה.
כמו כן, רק בקרב העם היהודי יביאו הספרים תועלת רוחנית ותרבותית.
בנוסף, ביקשה הוועדה להראות שהמקום הראוי לשמור את הספרים הוא דווקא האוניברסיטה העברית ולא ארגונים יהודיים אחרים.
לפי הוועדה, האוניברסיטה היהודית היחידה והספרייה שבה שהיא ספריית הלאום היהודי, רק להם יש את התשתיות המתאימות לקלוט ולטפל בספרים.
עם הקמת מדינת ישראל נוסף הטיעון שהספרייה מייצגת את המדינה כולה ואת זכויותיה התרבותיות:"הצדק ההיסטורי תובע שהעבודה המדעית שנעשתה במוסדות הלימוד וההוראה היהודיים ובקהילות יהודיות שחרבו תימשך...
בארץ הקדושה, במקום שבו נוצר עתה מרכז חי למסורת הלמידה היהודית...
מייצגת לא רק את עצמה, אלא גם את כל מוסדות הלימוד והקהילות של ארץ ישראל".
בינואר 1946, עוד לפני העברת הספרים למחסן ה-OAD, פורסמה בעיתון הארץ כתבה בשם "הספרייה היהודית הגדולה בעולם" אודות הספרים השדודים של המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט.
מחבר המאמר רוברט וולטש שביקר בגרמניה כתב:"זוהי זכות שהספרייה הלאומית בירושלים צריכה לתבוע אותה לעצמה.
עליה לשלוח לפרנקפורט קבוצת פקידים נבחרים שיבדקו את הספרים, יעריכום, יסדרום וירשמום בקאטאלוגים."באפריל 1946 פרופסור גרשום שלום, מנהל המכון למדעי היהדות, מומחה עולמי בתחום הקבלה ויוצא גרמניה, ואברהם יערי, ספרן בספרייה הלאומית ומומחה לתולדות הספר העברי, יצאו לאירופה כנציגי ועדת אוצרות הגולה.
מטרתם בשלב זה לא הייתה לאסוף ספרים אלא לאסוף מידע על שרידי הספריות ואוספי הספרים היהודיים בגרמניה, לבדוק את גורלם של בעלי ספריות ואוספים פרטיים ולבוא במגע עם מנהיגי הקהילות בנושאים אלה.
אחרי שהייה של כחודש בלונדון ופריז החליט יערי לחזור ארצה ושלום נותר לבדו באירופה.
לאחר זמן ממושך בו סייר בין שרידי הקהילות היהודיות, הגיע שלום לבסוף לאופנבך שם הוא בחן והעריך את הספרים שראה ואף סייע במיון ספרים וכתבי יד.
שלום הבין שהאוניברסיטה העברית לא תוכל לקבל את כל הספרים ועליה לעבוד יחד עם הארגונים היהודיים השונים בכדי להוציא את הספרים מגרמניה.
הוא נענה בסירוב להעברת מספר ארגזי כתבי יד וספרים לישראל אך לאחר חזרתו ארצה, הוברחו הארגזים לירושלים בעזרתו של רב צבאי אמריקאי הרברט פרידמן.
בסופו של דבר, לרוב הצליחה הספרייה לקבל מעמד רשמי מרכזי כגוף שצריך לקבל אליו חלק גדול מהספרים, אך למעשה הדברים לא תמיד הצליחו.
בדצמבר 1943 התקיים בארצות הברית כנס בנושא החייאת חיי התרבות היהודית באירופה לאחר המלחמה.
בעקבות הכנס הקים פרופסור סאלו בארון מאוניברסיטת קולומביה את ה-Commission on European Jewish Cultural Reconstruction לחקר ותיאום פעילות הקמה מחדש של התרבות היהודית באירופה.
ה-CEJCR פעלה במרץ והשיגה השפעה רבה על השליטה בעתידה של אירופה היהודית.
נרקמו גם קשרים בין בארון לאוניברסיטה העברית, וחנה ארנדט, מנהלת המחקר ב-CEJCR, נעזרה ברשימותיו של דניאל גולדשמידט ובידיעותיהם של משכילים אחרים כדי להכין עבור ה-CEJCR רשימות מעודכנות ומלאות יותר של ספריות ואוספי תרבות יהודיים מלפני המלחמה.
הרשימות כללו 430 מוסדות יהודיים כגון ספריות, ארכיונים ומוזאונים בעשרים מדינות.
בנוסף הופיעו 264 מוסדות לא יהודיים עם אוספי ספרים יהודיים, 474 מו"לים יהודיים ו-15 מוסדות נאציים.
הרשימות התפרסמו בכתב העת Jewish Social Studies והרשימו מאוד את נציגי משרד החוץ האמריקאי, מה שבסופו של דבר סייע לארגון לקבל נאמנות זמנית על הרכוש התרבותי היהודי באירופה.
בהמשך בארון קיצר את שם הוועדה ל-Jewish Cultural Reconstruction (JCR), ובעברית: תקומה לתרבות ישראל.
בהורדת המילה European הוא ביטא את ההבנה שלא צפוי עתיד ליהדות מזרח אירופה ושהמרכזים היהודיים עברו לארצות הברית וישראל.
ה-JCR היה תאגיד של ארגונים יהודיים ברחבי העולם והשתתפו בו גם הוועדה לאוצרות הגולה ונציגיה הישראלים.
הספרים היתומים שבמחסן ה-OAD, נותרו על אדמת אירופה לעוד 3 שנים.
בזמן הזה הפעילות להחזרת הספרים התבצע בעיקר בישיבות ועדים והתכתבויות בין חברי התאגיד.
תאגיד ה-JCR הפך לזרוע התרבותית של ה-Jewish Restitution Successor Organization (JRSO) ארגון גג של מספר ארגונים יהודיים שטיפל בכלל הנכסים היהודים שנותרו באירופה ללא יורשים.
צבא ארצות הברית העביר את האחראיות על אופנבך ל-JCR ועתה היה עליהם לקבל החלטות לגבי חלוקת הרכוש.
הוחלט לבסוף להעביר 40% מהם לאוניברסיטה העברית, כנציגת ישראל, 40% יועברו לארצות הברית והיתר למדינות אחרות בעולם בהם היו ריכוזים יהודיים.
ה-JCR הכין תווית מיוחדת עם הלוגו של הארגון בעברית ובאנגלית וביקשו מכל הספריות שקלטו את ספרי אופנבך להדביקם בפנים.
התוויות מעידה שהספר שבו היא נמצאת, נגנב על ידי הנאצים בשואה.
הספרים מאופנבך היו הראשונים שהוועדה עסקה בעניינם, אך אלו לא היו הספרים היחידים שהגיעו במסגרת אוצרות הגולה.
שלמה שונמי ונציגים נוספים של הספרייה ומשרד הדתות איתרו ספרים רבים במדינות רבות ברחבי אירופה.
חלק גדול מהם נגנבו על ידי הנאצים אך לא נשלחו בזמן לפרנקפורט או ברלין.
אחרים היו בבעלות של קהילות יהודיות שכעת מספר היהודים בהן היה קטן.
ב־1949 נשלח לאופנבך שלמה שונמי, מבכירי הספרייה הלאומית, כדי לבחור ספרים עבור ישראל בכלל והספרייה בפרט.
הוא הצטרף שם לגרשום שלום וביוני יצא משלוח ראשון לישראל ובו כ-30 אלף ספרים.
באותו חודש הסתיימו עבודות הרישום והקיטלוג של הספרים והספרים שנותרו הועברו לוויסבאדן.
לוויסבאדן הגיעו חומרים נוספים ביניהם ספרייתו הפרטית של הפילוסוף הרמן כהן, ואוסף של ארכיוני הקהילות היהודיות בבוואריה.
אוספים ידועים כגון אלה נתבעו גם על ידי גורמים נוספים, ביניהם ליאו בק, המנהל האחרון של בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, שטען כי יוצאי גרמניה ביבשת אמריקה זכאים לקבל את מורשתם התרבותית, הארכיון היהודי האמריקני בהיברו יוניון קולג', וגם הקהילות המתחדשות בגרמניה.
גרשום שלום פעל בתקופה זו בצורה מאומצת מול ראשי ה-JCR להבטחת עדיפותה של הספרייה הלאומית, ואכן הספרייה הצליחה לקבל לידה את ספריית הרמן כהן וחלק ניכר מהארכיונים והספרים הנדירים.
בסך הכל נשלחו מגרמניה לישראל כמעט 80,000 ספרים עד לסוף 1950.
החל משנת 1951 ביקשה הספרייה לקבל את כל הספרים שנותרו בויסבאדן או באוספים חדשים שנתגלו - ולא נתבעו על ידי אחרים.
הפעם לא בוצע מיון, במטרה לחלק ספרים לספריות ברחבי הארץ.
אחרי המלחמה ספרי המשרד הראשי לביטחון הרייך שהועברו לטרייזינשטאט, נשלחו למוזאון היהודי בפראג שם כבר נמצאו 46,000 ספרים שנלקחו מספריות יהודיות בצ'כוסלובקיה.
המוזאון בפראג היה באחריות מועצת הקהילות היהודיות וממשלת צ'כוסלובקיה והוכר כנאמן על הקנין התרבותי היהודי.
לעומת זאת הספרים שהועברו לטירות בבוהמיה ומורביה היו באחריות הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית הצ'כית.
בין הספרים שהועברו, היו האוספים של בתי המדרש לרבנים השונים בגרמניה, של קהילת ברלין ושל משפחות יהודיות.
התחנה הראשונה במסעו של גרשום שלום באירופה ב-1946, הייתה בפראג, שם ניסה לברר לגבי הוצאת הספרים מהמדינה ומצא התנגדות.
בדו"ח שכתב להנהלת הספרייה הוא מציין שקל יותר להביא ספרים מברטיסלבה, בה נאספו כ-150 אלף ספרים, אך בעלי חשיבות פחותה.
כדי לקדם את הבאת הספרים לישראל, נשלחו בזה אחר זה שלושה נציגים ילידי צ'כיה.
תחילה נשלח הוגו ברגמן, יליד פראג ומנהל הספרייה הלאומית לשעבר, שניהל משא ומתן ארוך ומורכב עם הגורמים השלטוניים והקהילות היהודיות.
תוך זמן קצר הוא הצליח להעביר את המלצת מועצת הקהילות בנוגע למשלוח הספרים לירושלים, אל משרד המדינה ומשרד החינוך, אבל עדיין היו קשיים רבים.
אחיו של ברגמן, ארתור, הגיע אחריו לפראג, המשיך בטיפול בספרים והצליח להעביר את חלקם לאחסון זמני בבית העלמין היהודי בפראג.
לבסוף הגיע מטעם ועדת אוצרות הגולה סטודנט באוניברסיטה העברית בשם זאב שק, שהצליח בסופו של דבר לסיים את המשא ומתן ולשלוח כ-45 אלף ספרים מצ'כוסלובקיה לירושלים.
ב-1950 הגיעו ספרים נוספים בדרכים בלתי רשמיות.
לא אלו ולא הקודמים להם סומנו על ידי הספרייה במדבקות המציינות כי הם מאוצרות הגולה.
בסוף המלחמה התחילו להתגלות ברחבי פולין ארגזי ספרים שנגנבו מישיבות וקהילות יהודיות ונאספו על ידי ניצולי שואה.
בוורשה הקים הוועד המרכזי של יהודי פולין ספרייה שעברה לבניין המכון למדעי היהדות ב-1948. הספרייה הכילה 120,000 ספרים בעברית ויידיש.
בדצמבר 1947 הגיע לפולין מנחם מנדל שניאורסון, המזכיר הכספי של האוניברסיטה העברית, בשליחות להעברת נכסים בעלי ערך כספי של קורבנות השואה לאוניברסיטה העברית.
הוא לא נשלח במטרה לטפל בקניין התרבותי והרוחני, אך נקט יוזמה עצמאית ובירר את גורלן של הספריות היהודיות הגדולות והחשובות.
בשל תקופת המלחמה הוא פעל באופן עצמאי, ללא תקשורת עם ראשי האוניברסיטה.
במשא ומתן הצליח לקבל את רשות הוועד היהודי לשלוח את הספרים לארץ אך גורמים רבים בממשל הקשו על הטיפול בטענה שמדובר בספרים יקרי ערך, וגם בקהילה היו שהתנגדו להוצאת הספרים.
שניאורסון הבין שהוא חייב לפעול במהירות, ובמאמצים רבים, עבודה זריזה ותשלום הוצאות משלוח הצליח שניאורסון להביא את הספרים ארצה.
בגלל לחץ הזמן, ודרישת המכון להשאיר אצלו את הספרים הנדירים, לא נעשה כמעט מיון של הספרים וחלק גדול מהם היו סידורים חומשים ומחזורים.
רוב הספרים שהוצאו היו מספרייתה המפוארת של ישיבת חכמי לובלין.
בגלל המלחמה נתקעו הספרים תקופה ארוכה בקפריסין, וב-7 אוגוסט 1949 הגיעו הראשונים מספרי פולין שאסף שניאורסון, ברכבת הראשונה שנכנסה לירושלים לאחר המצור.
סך הכל הגיעו 85,000 ספרים, רובם תורניים.
יחסה של האוניברסיטה ליוזמה אישית זו היה אמביוולנטי, והרקטור שמחה אסף חשש שהוא יהווה מעמסה.
עם הגעת הספרים פרסמה הספרייה הודעת ברכה ולקחה אחריות על שימור האוסף, אך סירבה לשלם את הוצאות ההעברה, ושניאורסון נאלץ למצוא מקורות אחרים.
מאות אלפי ספרים שנשלחו מברלין, נתגלו על ידי הצבא הבריטי במנזר טנזנברג באוסטריה לאחר המלחמה.
מאות אלפי ספרים אחרים נלקחו מהקהילות היהודיות בווינה ונותרו מאוחסנים שם.
הגאוגרף משה ברוור, שבאותן שנים שימש ככתב העיתון הצופה, דיווח על הספרים ועל נכונות בני הקהילה ששרדו את המלחמה להעבירם לאוניברסיטה העברית.
ב-1949 בסיועו של ציר ישראל בווינה, קורט לוין, נשלחו כמה אלפי ספרים לירושלים.
ב-1950 דווח ל-JCR על מאות אלפי ספרים בארמון הופברג בווינה.
ב-1952 חתמה הספרייה על הסכם לשיתוף פעולה עם משרד הדתות לצורך הצלת הספרים, בו נקבע כי משרד הדתות יממן את הנסיעה והיא תוקדש גם לחיפוש ספרי תורה ותשמישי קדושה.
מכוח ההסכם יצאו שלמה שונמי מטעם הספרייה הלאומית ויהודה ליב ביאלר ממשרד הדתות למסע בן 3 חודשים באוסטריה, איטליה, יוגוסלביה והולנד.
הקהילה בווינה הסכימה מיד לשלוח 9000 ספרים ו-100 ספרי תורה, אך הם נתקלו בחוסר רצון לסייע מטעם השלטונות שטענו שהספרים נמסרו לספריות ציבוריות כרכוש האויב (הגרמני) ונאסר עליהם אפילו לראות את האוספים.
ב-1954 הצליחה הקהילה היהודית להשיג אישור לראות את האוספים, ביאלר ושונמי נסעו שוב, והצליחו לאתר כ-200 אלף ספרים נטושים.
רובם (כ-150 אלף) נמצאו בספריית אוניברסיטת וינה, והשאר בספרייה הלאומית האוסטרית ובספריית משרד האוצר.
לפי שונמי, היו אלה כולם ספרים חשובים באיכות הדפסה ושמירה גבוהה.
למרות שנמצאו הוכחות לגבי לפחות 110,000 מהספרים על כך שנשדדו מבעלים יהודיים, ספריית האוניברסיטה סירבה לוותר עליהם, והמאמצים להשגת הספרים עברו לאפיקים פוליטיים-דיפלומטיים בסיוע הקונסול בווינה, אריה אשל.
בסופו של דבר, במסגרת הסכם השבת עצמאותה של אוסטריה, נאלצו האוסטרים לפצות את ניצולי השואה ולהשיב להם את רכושם.
בעקבות לחץ של ועידת התביעות, הסכימו הרשויות באוסטריה כי הספריות צריכות להוכיח שהספרים נקנו כראוי, ואם לא יצליחו עליהן להעביר את הספר לתובעים היהודיים.
בסוף 1955 מנהל הספרייה הלאומית, קורט וורמן נסע מירושלים לווינה למשא ומתן בנוגע לחלוקת הספרים.
בהסכם נקבע שהקהילה היהודית תקבל כמעט 110,000 ספרים שאת רובם היא תעביר לירושלים.
בין 70,000-80,000 ספרים הגיעו לספרייה הלאומית והיתר נשארו בידי הספריות האוסטריות.
הספרייה הלאומית הכינה תווית מיוחדת לספרים אלו המעידה עליהם כספרים שניצלו מהשואה.
חלוקת הספרים שהגיעו מגרמניה ומצ'כיה התעכבה זמן רב, ובינתיים הגיעה האוניברסיטה להסכם מהיר עם משרד הדתות והרבנות הראשית על חלוקת הספרים שהגיעו מפולין.
הספרייה בחרה ראשונה את הספרים הנחוצים לה, אך רוב האוסף, 60,000 ספרים, הועבר למשרד הדתות שהקים ספריה לזכר יהדות פולין וחילק ספרים לישיבות ובתי כנסת ברחבי הארץ.
סביב הספרים התפתח סכסוך בין משרד החינוך ומשרד הדתות והחלוקה התעכבה.
בסופו של דבר גם לאחר שהושגה הסכמה, משרד החינוך כשל בחלוקת הספרים וחלקם חזרו לספריה הלאומית.
בסופו של דבר, כמעט כל הספרים שהגיעו דרך ה-JCR נשארו בידי האוניברסיטה העברית, הרבה מעבר לציפייתם הראשונית.
מתוך 100,000 הספרים שהגיעו מגרמניה בהמשך שנות ה-50, כמחצית נותרו כנראה בידי האוניברסיטה, כשליש הועברו למשרד הדתות והשאר חולקו לספריות ולמוסדות.
הספרים שהובאו מצ'כיה ומאוסטריה נתורו כמעט כולם בידי הספרייה הלאומית.
ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית
שלמה שונמי שניהל את מחלקת אוצרות הגולה משנות ה-50, נסע פעמים רבות לאירופה בכדי לאתר ולהביא ארצה ספרים שמצא שם.
בין היתר ביקר, לפעמים עם נציגי משרד הדתות, בהולנד, הונגריה, יוגוסלביה, איטליה ומקומות אחרים.
פעילותו נמשכה עד שנות ה-70. לטענתו בסך הכל הצליח להציל כמיליון ספרים אבל נותרו עוד רבים על אדמת אירופה.
הספרייה הלאומית השאירה אצלה את העותקים שהיו חסרים לה ושאר הספרים שהגיעו לישראל התחלקו בין ספריות ציבוריות, ספריות של ישיבות, בתי ספר, בתי כנסת וספריות אקדמיות.
הספרייה לאומית השתדלה לאסוף עותק של כל ספר בעברית או בשפות היהודיות אחרות, וגם מהדורות רבות ודומות של אותו ספר.
הדבר היה גורם חשוב בייסוד ובהצלחת המפעל הביבליוגרפי של הספר העברי.
ספרי אוצרות הגולה שנקלטו בספרייה הלאומית שימשו כתיעוד צורכי הקריאה, הלימוד והתפילה של יהדות אירופה לפני השואה במקומות ותקופות שונות.
גם ספרים לועזיים רבים הגיעו עם אוצרות הגולה.
כולם שימשו את באי הספרייה הלאומית וחוקרי האוניברסיטה העברית.
רובם הגיעו בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים כאשר הספרייה והאוניברסיטה העברית בהר הצופים לא היו נגישים.
הספרייה נאלצה לבנות את עצמה מחדש במערב ירושלים ושמחה לקבל את הספרים הרבים שהגיעו מאירופה.
בשנת 1966 דווח שחצי מיליון ספרים הובאו ארצה ומתוכם 200,000 נמצאים בספרייה.
מספר זה כנראה לא מדויק וכלל גם את הספריות המחלקתיות השונות של האוניברסיטה.
עם הזמן ספרים רבים בלו, אבדו ונגנזו.
קשה לדעת כמה ספרי אוצרות הגולה נותרו כיום בספרייה הלאומית שכיום איננה חלק מהאוניברסיטה העברית.
ניתן להעריך שמדובר בעשרות אלפים.
בשנת 2021 נעשה מחקר בנושא ספרי אוצרות הגולה בספרייה הלאומית.
במהלך המחקר נרשמו כ-10,000 מספרי אוצרות הגולה שנקלטו בזמנו בספרייה.
מתוכם ניתן היה לזהות כ-8000. מידע אודות היותם ספרי אוצרות הגולה, נוסף לקטלוג הספרייה וניתן לחיפוש במערכת "מרחב" של הספרייה הלאומית.
בסוף שנת 2022 חודש הפרויקט ובסך הכל אותרו וסומנו כ-35,000 רשומות של פריטים מאוספי הספרייה שהובאו לארץ במסגרת פעילות מחלקת אוצרות הגולה.
אוצר הספרים של ישיבת חברון הוא ספרייה תורנית ותיקה הממוקמת סמוך לבית המדרש של ישיבת חברון בירושלים.
כיום האוצר אינו משמש כספריית השאלה ונועד לעיון במקום בלבד.
בשנת תרפ"ד (1924) עלו חלק מתלמידי ישיבת כנסת ישראל מסלובודקה שבליטא לארץ ישראל ונפתח סניף של הישיבה בחברון בשם "ישיבת חברון", מה שגרם לצורך לדאוג לספרי לימוד עבור התלמידים.
לקראת ראש השנה של שנת תרפ"ה נרכשו ספרי מוסר ומחזורים, מיד לאחר ראש השנה נוספו "2 גמרות כתובות, תקון סופרים ושב שמעתתא" ובהמשך נוספו ארבעה חומשים, כשעל כל הרכישות היה אמון פייבל אפשטיין (בהמשך, מזכיר הישיבה) בנו של ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין.
גם בחודש חשוון נוספו ספרי מוסר, והחל מחודש כסלו אחראי הרכש היה אפרים סוקולובר ששימש כגבאי אוצר הספרים ולימים רבה של רעננה.
במהלך אותה שנה החליף אותו בגבאות דב כ"ץ, לימים מנהל בתי הדין הרבניים, ובחודש אייר הובאו על ידו ספרים מספריית הישיבה בסלובודקה.
בשבט תרפ"ט שלח גבאי האוצר מכתב תודה לרב יחיאל מיכל טוקצינסקי על תרומת ספרו "בין השמשות" לאוצר הספרים וביקש ממנו להשפיע על אחרים לתרום ספרים לאוצר.
בשנת תרפ"ט (1929) התרחש טבח חברון כחלק ממאורעות תרפ"ט ובו נרצחו 24 מתלמידי הישיבה ועוד עשרות נפצעו, בנוסף, חלק גדול מאוצר הספרים נהרס: מאות ספרים נשדדו ונקרעו, ומהספרים הנותרים – חלק גדול אבד ורובם ניזוקו בטלטלה.
בעקבות הטבח העתיקה הישיבה את מושבה לירושלים וועד האוצר פנה ליהדות הארץ והתפוצות לתרום ספרים לאוצר.
לבקשת מנהל ענייני הקרקעות בארץ ישראל שלח יוסף רחלזון, גבאי האוצר, רשימה של ספרים שנ(ש)דדו או נהרסו במהלך הפרעות, בהם: ש"ס גמרות ומשניות חורב, חידושי הרשב"א, מילון עברי, חומשים ותנ"ך.
בירושלים השתכנה הישיבה למשך מספר שנים בבית כנסת בשכונת אחווה שם שכרה דירות לתלמידים.
בשנת תרצ"ט עברה הישיבה למבנה אחר בשכונת גאולה ומול בית המדרש נבנה אגף מיוחד בן שלוש קומות שבקומתו הראשונה התגורר המשגיח הרב מאיר חדש, בקומה העליונה שכנו הפנימיות ובקומה האמצעית מוקמו משרדי הישיבה וחדרי אוצר הספרים.
חלק זה של אוצר הספרים כונה "האוצר הגדול" ובו רוכזו ספרי היסוד: ש"ס, רמב"ם, טור ושו"ע, ספרי ראשונים ואחרונים, שו"תים שונים וכדומה.
בנוסף כלל האוצר שתי מחלקות – "מחלקת מהרי"ק", שכללה את עיזבנו של יהודי אמריקאי בשם זלמן דובער מהריק שבצוואתו התנה שהספרים יהיו לעיון בלבד באוצר, ו"מחלקת גרשוני", שהוקמה על ידי הרב שלמה גרשוני ורעייתו.
לאוצר היו מגיעים דרך קבע תלמידי חכמים וחוקרים לעיין בספרים שכללו גם ספרים נדירים ובעלי ערך.
בחדר האוצר היה שולחן וספסל משני צדדיו ובו נמסרו שיעורים לוועד א' בשעות הבוקר על ידי הרב רפאל שמואלביץ והרב מרדכי חברוני, ובשעות הערב לוועד שני על ידי הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב הלל זקס.
בחדר זה התקיימו מנייני תפילה נוספים כמו שחרית נוספת בשבת, תפילות חול המועד וכדומה.
חלק אחר של אוצר הספרים שכונה "האוצר הקטן" או "אוצר האגדה" כלל את ספרי המוסר, אגדות חז"ל וספרים על התורה.
חלק זה שימש גם כמחסן עבור הגמרות אותן רכש האוצר לטובת השאלה לבחורים למשך לימוד המסכת בישיבה תמורת תשלום סמלי עד לסיומה שאז היו מאוחסנות לשימוש עתידי.
בנוסף נשמרו בו גמרות ושולחן ערוך מדפוסים ישנים.
בתשרי תרצ"ו שלח גבאי האוצר מכתב לרב צבי יהודה קוק וביקש ממנו להעניק לאוצר עותקים מספרי אביו הרב אברהם יצחק קוק ובייחוד מספרי "אורות התשובה".
בסיוון תשי"ח שלח גבאי האוצר מכתב לרב רחמים חי חויתה הכהן וביקש ממנו להעניק לאוצר עותקים מספריו החדשים, ובתמוז שלח מכתב תודה על הספרים.
בשנת תשל"ו (1975) עברה הישיבה למשכנה החדש בגבעת מרדכי במבנה שכלל שתי אולמות בקומות נפרדות עבור אוצר הספרים באגף שכלל את בית המדרש, חדרי השיעורים ומשרדי הישיבה.
מתחילה תוכנן שהאולם בקומה התחתונה ישמש כמחסן והאולם העליון לעיון וביניהם תחבר מעלית ומי שירצה לעיין בספר יזמין מהספרן שישלח לו אותו באמצעות המעלית.
לאחר שכבר נבנה פתח רחב ברצפת האולם העליון התברר שהתוכנית אינה ברת ביצוע ולאחר התייעצות עם הנהלת הישיבה הוחלט שהספרים יהיו באולם העליון, מלבד "האוצר הקטן" שקיבל מקום בקומה התחתונה, והאולם התחתון ישמש כמחסן עבור הגמרות הנלמדות ומשרד עבור גבאי האוצר.
במהלך השנים בעקבות אובדן של ספרים רבים ננעל חלק גדול מהאוצר, ונפתח בנוכחות ספרן שרשם כל השאלה, שהייתה מוגבלת לשבוע בלבד.
לקראת שנת תש"ס נוספו ארונות, שולחנות ועמדות ללימוד אישי.
לקראת שנת תשס"ו עבר אוצר הספרים שיפוץ מקיף במהלכו נקנו ספרים רבים והאחריות על חידוש וסידור המחלקות השונות חולקה בין בחורים מהישיבה, כשעל מחלקת הגות הופקד הבחור חנוך הרטמן, ר"מ בישיבה, ועל מחלקת קבלה וחסידות הופקד הבחור יצחק סנדר, כיום משיב בישיבה.
מאז אותו שיפוץ משמשת הספרייה לעיון במקום בלבד.
בשנת תשס"ט רכשה הנהלת הישיבה את שטחו של "האוצר הקטן" מהנהלת אוצר הספרים לצורך הרחבת פנימיות הישיבה, והספרים שהיו שם עברו אל ספריית האוצר המרכזית בקומה העליונה, תוך כדי פרויקט מקיף של הרחבה ושדרוג.
בשנת תשע"א הותקנו באוצר הספרים שלושה מחשבים עם תוכנת אוצר החכמה, זאת לאחר שמשגיח הישיבה, הרב אברהם סלומון, וידא שהישיבה איננה הראשונה שמכניסה מחשבים לאוצר הספרים.
בשנת תשע"ח נוסף מחשב רביעי, ובשנת תש"פ נוסף מחשב חמישי.
בשנים תשע"ו-תשע"ז נוספו קטלוג דיגיטלי, תקנון, כיסאות, שלט "בית אוצר הספרים", שעון קיר וחודשו ספרים קרועים.
בשנת תשע"ח הוקם "בית עקד הספרים - עזרת תורה", בו רוכזו הספרים הנדירים והעתיקים בעלי הערך.
בית העקד נקרא "עזרת תורה" כשם האוצר שפעל בסלובודקה.
בשנת תשפ"ב נוספו שש עשרה עמודות ספרים חדשות ואלפי ספרים חדשים באוצר הספרים, ולשם כך סודר וקוטלג אוצר הספרים כולו מחדש.
בשנת תשפ"ד נקנו 40 כיסאות מרופדים חדשים להחלפת הישנים שנשברו.
בשנת תשפ"ה נוספו עוד שתי עמודות ספרים, ומחלקת התנ"ך הורחבה וסודרה מחדש.
בראש חודש תמוז תשפ"ה נחצה רף ה-20,000 ספרים.
בית אוצר הספרים מכיל אוסף של למעלה מ-20,000 ספרים הכוללים מגוון רחב של תחומים תורניים, היסטוריים וספרותיים, בהם גם ספרים שנותרו מגלגולי הישיבה בסלבודקה ובחברון.
אוסף זה אינו כולל את מחלקת ספרי היסוד שבאוצר הספרים, המונה כשלעצמה למעלה מ-500 ספרים, ולא את הספרים הנמצאים בבית המדרש, עזרת הנשים והיכל הכולל, המונים בפני עצמם למעלה מ-10,000 ספרים.
כלל הספרים מקוטלגים באופן אלקטרוני, וניתן לחפשם הן על ידי חיפוש ממוחשב בקטלוג הדיגיטלי בטאבלט המותקן בבית אוצר הספרים, הן על ידי חיפוש ידני בקטלוג הספרים הממויין לפי שמות מחברים ולפי ספרים.
בנוסף, מפעיל האוצר חמישה מחשבים שעליהם מותקנת תוכנת אוצר החכמה הפתוחה לשימוש חופשי והדפסה בתשלום.
בכל שבוע, לפני כניסת השבת, נכנסים לבית אוצר הספרים בין עשרה לעשרים ספרים חדשים, ומונחים במדף ייעודי עד סוף השבוע הבא.
האוצר מחזיק אוספים מיוחדים לכל אחת מהמסכתות הנלמדות בישיבה ומעביר את האוסף הרלוונטי לבית המדרש בהתאם למסכת הנלמדת.
הספרים שאינם בשימוש נשמרים וניתנים להשאלה לישיבות אחרות.
בשנת תשפ"ה החליט ועד אוצר הספרים על הפסקת נוהג זה, וספרי הישיבה נשמרים לתועלת בני הישיבה במחסן אוצר הספרים.
מתחת לקומת בית המדרש ישנו מקלט המשמש לאחסון ספרי האוצר, ספרים המיועדים למכירה, כריכיה ולשכת ועד אוצר הספרים שבה מתנהלת הפעילות השוטפת של אוצר הספרים.
ב"בית העקד" נמצאים פריטים עתיקים נוספים אשר שמשו את הישיבה בעבר, כגון פרוכות, סטנדרים משנות הישיבה בגאולה וחותמות, והם בעלי ערך סנטימנטלי לבני הישיבה.
ועד אוצר הספרים נאלץ לסגור את הספרים ב"בית העקד" לשימוש הציבור הרחב, הן מחשש לשלמותם של הספרים והן מחשש להיעלמותם, כפי שאכן קרה בעבר.
כיום הגישה לבית עקד הספרים מוגבלת, ואינה פתוחה לציבור הרחב.
אוצר הספרים מתנהל כגוף עצמאי למחצה.
הוא מנוהל על ידי "ועד אוצר הספרים" המורכב מתלמידי הישיבה, ונתמך חלקית על ידי הנהלת הישיבה כתרומה, אך ממומן בעיקר מתרומות חיצוניות, נוסף על מכירת גמרות וספרים ושירותי הדפסה לתלמידי הישיבה.
גוף זה אחראי על כלל ספרי הישיבה וסידורם.
הרב אברהם שפירא, בוגר ישיבת חברון, היה רגיל לומר בבדיחות שאת עיקרי תורתו למד על סולם באוצר הספרים בעודו תלמיד בישיבה משום שכשעלה לקרוא ספר מסוים הסתקרן לקרוא גם בספרים הסמוכים לו.
באוצר קיים אחד מכרכי הספר מנחת אברהם של הרב שפירא עם הקדשתו האישית לרב שאר ישוב כהן.
אוצר ויינה הוא שם כולל לשני אוצרות של ממצאים העשויים רובם מזהב שהתגלו בשנת 1963 בפרובינציית ולנסיה שבמזרח ספרד.
שני אוצרות אלה שנתגלו בהפרש של כמה חודשים, תוארכו לתקופה הפרהיסטורית של חצי האי האיברי (האלף השני לפנה"ס).
האוצר שנמצא ראשון הוא האוצר המוכר כ-"האוצר הקטן" של קבאזו רדונדו (Cabezo Redondo) שנמצא קבור במורד גבעה של ישוב מתקופת הברונזה.
האוצר השני, שמוכר כאוצר מוויינה (Villena)(אנ'), נמצא קבור בחול על גדה של נהר יבש ליד העיר ויינה, שני האוצרות נמצאו במרחק של כ-6.5 ק"מ האחד מהשני.
"האוצר הקטן" של בקבאזו רדונודו – Tesorillo of Cabezo Redondo
כאמור, האוצר הראשון שנמצא היה "האוצר הקטן" של קבאזו ראדונודו.
אוצר זה הכיל כ-35 עצמים מזהב במשקל כולל של 147.08 גרם.
האוצר נמצא בשנת 1963 על ידי חוסה מריה סולר במדרון דרום-מזרחי של גבעת קבאזו רדונדו ועל פי צורת קבורתו באדמה נראה שהוא נקבר במכוון על מנת להחביאו.
בסביבה בה נמצא האוצר נמצאו מעט ממצאים ארכאולוגים אחרים.
להלן תיאור תכולתו של "האוצר הקטן", כל העצמים עשויים מזהב:
סרט ראש מזהב באורך של 55 ס"מ ורוחב של 1.2 ס"מ, שני קצוות הסרט מחוררים.
שתי חתיכות מזהב הנראות כחלקים של סרט ראש.
אחת החתיכות נשברה לשני חלקים קטנים.
שלושה צמידים פתוחים עם 12–13 חריצים מאונכים.
חוט זהב מעוגל דק מסובב בצורת ספירלה בעל שניים וחצי סיבובים.
שני חוטי זהב מעוגל דקים בצורת ספירלה בעלת סיבוב אחד.
טבעת עשויה מסרט עם תבנית מרכזית פשוטה ללא עיטור.
ארבע טבעות פשוטות, שתיים מהטבעות בעלות עיטור פשוט והשתיים האחרות בעלות עיטור מתוחכם קצת יותר.
שש טבעות עם עיטור מורכב של חריצים כאשר באחת הטבעות לעיטור צורת של פירמידה.
עשרה עצמים קוניים הנראים כעגילים, חמישה מהם בקוטר בסיס של 21 מ"מ ואורך של 17 מ"מ והחמישה הנוספים מעט גדולים יותר.
תליון כדורי עם חור במרכזו.
חתיכה של צמיד מעוטר ומורכב שנראה שנשחק עקב שימוש רב.
האוצר של ויינה נמצא כמה חודשים לאחר חשיפת "האוצר הקטן", הוא נמצא קבור בחול בתוך קערה מחרס על שפת נהר יבש בקרבת מקום.
באוצר זה, בשונה מהאוצר הקטן, לא כל החלקים היו עשויים מזהב ונמצאו בו גם מספר עצמים עשויים מכסף וכלי אחד מברזל.
על פי צורת עיבוד פני השטח של העצמים אין ספק בקרב החוקרים שכמו "האוצר הקטן" של קבאזו רדונדו, האוצר של ויינה שייך לתקופת הברונזה של ספרד.
האוצר הזה נמצא במרחק של כ 6.5 ק"מ מהאוצר הקטן.
המשקל הכולל של אוצר זה הוא 9.754 ק"ג והוא מכיל קערות, בקבוקונים ותכשיטים שונים.
11 קערות מזהב בגדלים שונים.
28 צמידי זהב בגדלים שונים המעוטרים בצורות שונות.
חתיכה אחת של צמיד שנראה כעשוי מברזל, מקור החומר עדיין לא אובחן.
חתיכות שונות עשויות מזהב שייתכן שהיו מחוברות לכלים הגדולים יותר.
הקשר בין האוצרות הוא נושא הנתון בוויכוח מאז שנמצא, במאמרו כותב החוקר פרז שלמרות השוני בסוג הכלים ובחומרי הגלם שלהם, ניתן לקשור ביניהם עקב הקרבה הפיזית בה הם נמצאו ובעיקר הודות לדמיון בעיטורים על גבי הכלים השונים.
האוצר הראשון (Villena) הכיל ברובו צמידים, טבעות וקערות מזהב כמו גם שלוש קערות מכסף, שני עצמים מכסף וחתיכות שונות העשויות מזהב.
לעומת זאת, האוצר השני הקטן יותר, הכיל כ-35 עצמים שכולם עשויים מזהב.
בחמישים השנים האחרונות התמקדו החוקרים בעיקר בכרונולוגיה ובמשמעות של שני הממצאים המיוחדים, החל מהשאלה באיזו טכנולוגיה השתמשו בכדי לייצר את הכלים ועד הניסיון להבין מה היו הקשרים הסוציואקונומיים בין האוכלוסיות השונות שישבו בחצי האי האיברי בסופה של התקופה הפרהיסטורית של אזור זה.
על פי החוקר הספרדי מאורו הרננדס ישנו קשר ברור בין שני האוצרות והוכחה לכך היא המיקום בו נמצאו שניהם והדמיון הרב הקיים בצורת העיטורים על גבי כלי הזהב שנמצאו בשני האוצרות.
בנוסף לזה ישנו דמיון רב בעיטורים בכלי החרס שנמצאו בשני האתרים בהם נמצאו האוצרות דבר המצביע על קשר תרבותי הדוק.
טכניקת העיטור בכלי הזהב היא טכניקה האופיינית לתקופה של סביב 1200 לפנה"ס באזור דרום מזרח ספרד.
במאמרו של פרז קיימות דעות שונות לגבי המשמעות של שני האוצרות.
חלק מהחוקרים טענו שאלו חפצים ששימשו לדת ולפולחן או ככלים שמטרתם הייתה לתחום גבולות בין אוכלוסיות שונות וישנם חוקרים שרואים במטמונים ניסיון להסתיר כלים בעלי ערך רב עקב סכנה בתקופות של מלחמות ואי יציבות פוליטית באזור.
בנוסף יש שהציעו שצמידי הזהב שימשו כאמצעי תשלום של האליטות המקומיות אשר שלטו על דרכי המסחר והעבירו מלח ותבואות בין האוכלוסייה של אזור דרום מזרח ספרד לאזורים של פנים הארץ שבחצי האי האיברי בתקופת הברונזה.
אוצר השפה העברית הוא אגרון (תזאורוס) עברי שנכתב על ידי ויצא לאור בשנת 1968. באגרון זה מופיעות מילים (שמות עצם, שמות תואר) וכן ניבים ופתגמים מהספרות העברית לדורותיה.
האגרון אינו כולל הגדרות של העיולים הכלולים בו, אלא רק את השדות הסמנטיים שלהם.
האגרון נבנה בדומה ל שיצא לאור ב-1852. בהתאם לכך המילים מופיעות לא לפי סדר האלפבית אלא לפי מדורים ובתוכם רשימות של מילים נרדפות.
ב'אוצר השפה העברית' כלולים כמעט כל גנזי לשוננו מראשית הויתה ועד ימינו; בו מיוצגת הלשון העברית על שפעת רבדיה: לשון המקרא והתלמוד, לשון המדרשים ופיוטים, לשון חכמי ספרד, לשון הגאונים והפוסקים - ועד לעברית החדשה.'אוצר השפה העברית', עמ' יב
בשונה מהתזאורוס של רוז'ה, האגרון הזה לא מתעדכן, כך ש'העברית החדשה' שבו היא מתחילת שנות השישים של המאה העשרים.
רשימת המדורים לפי סדר המושגים - כשמה כן היא, רשימה המכילה 750 נושאים שונים
החומר המילולי למדוריו - אוספי המילים הנרדפות שבכל מדור
הפתגמים וציוני מקורותיהם - רשימת הפתגמים המופיעים באגרון
המפתח - רשימת המילים השגורות שמובילה אל החומר המילולי
האגרון מיועד לדוברי השפה שמבקשים לגוון את אוצר המילים בהן עושים שימוש.
מתחילים את החיפוש במפתח, שם מופיעות המילים השכיחות ביותר.
לדוגמה: ליד המילה אבא במפתח מופיע המספר 275. מספר זה מציין את המדור המתאים בחומר המילולי, שכותרתו: מוצא.
במדור זה ניתן למצוא שמות עצם (ש"ע), שמות תואר (ש"ת), פתגמים והפנייות נוספות.
נחום סטוצ'קוב נולד ב-1893 בפולין.
היה שחקן בתיאטרון היידיש הפולני עד שב-1923 היגר לארצות הברית עם תיאטרון היידיש, שם הוא כתב מחזות ושירים, ביים והפיק והגיש ברדיו תוכניות ביידיש החל משנות ה-40 של המאה ה-20.
אשתו צילה הייתה שחקנית והשתתפה בחלק מתוכניות הרדיו שהגיש.
בנו היה גם הוא איש תיאטרון, כתב תסריטים ואף היה בין כותבי הסדרה הכל נשאר במשפחה.
דיבר בשטף עברית, יידיש, אנגלית, רוסית, פולנית, צרפתית וגרמנית.
בשנות החמישים הוא הוציא את התזארוס לשפה היידית.
15 שנה מאוחר יותר יצא לאור אוצר השפה העברית.
סטוצ'קוב נפטר ב-6 בנובמבר 1965, שלוש שנים לפני ש'אוצר השפה העברית' יצא לאור.
אוצר טבע הוא אתר שבו שמור משאב טבעי שאיננו תוצר של פעולת האדם ומשמש לרווחת האדם ושימור הטבע.
אוצרות טבע המיועדים לשימור בלבד
אוצרות טבע המיועדים לשימור הם משאבים שהטבע מספק לרווחתו של האדם, שאינם מקור לחומרי גלם, כמו מערת אבשלום בישראל והפארק הלאומי ילוסטון בארצות הברית.
קיימים אוצרות טבע הכוללים בתוכם גם שמורות טבע וגם משאבים סחירים.
ים המלח מוכרז כאתר מורשת עולמית ומשמש גם כמאגר משאבים סחירים המופקים ממנו כמו אשלג, מגנזיום, גבס, מלח וברום.
אתר אגם הכנרת הוא אוצר טבע אשר מימיו משמשים כמשאב לצורכי מדינת ישראל וירדן.
בדרך כלל, אוצר טבע לאומי מוגן כשמורת טבע.
במרבית המדינות קיימת רגולציה באמצעות רשות האמונה על שמירת המקום כמו רשות הטבע והגנים בישראל.
ישנם גם בעלי חיים אנדמיים המוכרזים כאוצרות טבע לאומיים במקומותיהם כמו שמורות הפנדה הענק בסצואן בסין אשר הכריזה על דובי הפנדה בעולם כולו כחלק מאוצר הטבע הלאומי שלה.
אוצר טבע המכיל משאב מתכלה
אוצר טבעי המכיל משאבי טבע סחירים.
חשיבותו של אוצר טבע בעל ערך כלכלי מותנה בערכו של המשאב הסחיר שבו, אשר נקבע על פי חוקי היצע וביקוש.
אוצר טבע המכיל משאבים סחירים הוא מאגר או מכרה של מחצב טבעי.
ישנם מאגרים שטמון בהם גז טבעי או נפט גולמי שכדי להפיקו ולנצל את המשאב הטמון בו יש לקדוח במעמקי האדמה או הים.
אוצרות טבע אחרים מכילים מרבצים גאולוגיים המכילים עפרות מתכת, שכדי להפיקן יש לכרות אותן.
בין משאבי הטבע החשובים נמנים מתכות כמו ליתיום וניקל המשמשים לייצור סוללות, אורניום, כרום וזהב, יהלומים וגם פחם, נפט גולמי וגז טבעי המהווים מקור לאנרגיה.
לדוגמה, שדה הגז כריש שליד חופי ישראל הוא אוצר טבע המכיל גז בעירה שהוא המשאב המופק ממנו.
רוב משאבי הטבע הסחירים אינם ניתנים לשימוש מידי ויש לעבדם ולהפכם לזמינים לשימוש.
שדה נפט הוא אוצר הטבע שממנו שואבים נפט גולמי שאותו מזקקים בבתי זיקוק כדי להפריד את מרכיביו לפני השימוש.
מכרה יהלומים הוא אוצר טבע המספק את המשאב יהלום גולמי.
מעבדים אותו בחיתוך וליטוש כדי להפכו למוצר סופי.
אוצר טבע מתכלה הוא מאגר או מכרה המכיל משאב ונשמר כערך "אוצר טבע" כל עוד המשאב הטמון בו ניתן להפקה.
כאלה הם מכרות שהמשאב התכלה בהם, או שערכו של המשאב כבר לא מצדיק כריה והם נזנחים.
לעיתים ניתן להפוך את האתר לאתר לשימור ותיירות שכולל גם את עיר הכורים העזובה ואת סביבת המכרה.
לדוגמה, מכרה הפחם אומבילין כמו גם אתר מכרות נחושת תמנע שהוא אוצר טבע אף על פי שהמשאב נחושת כבר לא מופק ממנו, והאתר משמש אתר מורשת.
כאשר אתר מכיל גם משאבים סחירים וגם שמורות טבע, קיים לעיתים מאבק ציבורי בין הרצון לשמור על איכות האתר הטבעי מחד ובין הרצון לממש את המשאב הכלכלי הטמון בו מאידך.
מאבק זה מתבטא גם באכיפת החוק והרגולציה של האתר ומהווה אתגר לחוסן המשפטי והדמוקרטי של המדינות שבשטחן נמצא האתר.
החוקר והאקולוג פרידריך אלכסנדר פון הומבולדט (1859-1769) היה הראשון שדרש להקים שמורות טבע בארצות הברית, בפגישתו עם נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ב-1804. הוא שכנע אותו להכריז על אזור ילוסטון כאוצר לאומי טבעי וגן לאומי.
את ההכרה הרשמית לשמורת טבע השיג ממשיך דרכו של הומבלודט, האקולוג ובוטניקאי ג'ון מיואיר (1911-1838), שלאחר שהשתקע בקליפורניה החל בפעילות פוליטית ענפה להגנת משאבי הטבע.
הוא שכנע את נשיא ארצות הברית תיאודור רוזולווט להכריז בשנת 1890 על אתר יוסמיטי כאוצר טבע לאומי, ועל חוק האוסר ניצול המשאבים בשמורות או הריסתם.
עם זאת, כבר ב־1864 הצליחה קבוצת ציירים ואמנים צרפתים להכריז על חלק מיער פונטנבלו שהיה אז אזור צייד כעל שמורת טבע.
העימות שבין הדרישה לניצול המשאבים שבאתר לבין האינטרס הציבורי לשמירת הטבע כאוצר לאומי עדיין נמשך.
אוצרות טבע של משאבים סחירים
ניצול אוצרות טבע כמקורות לתעשייה החל בארץ ישראל כבר בתקופה הכלקוליתית (3500-3100 לפני הספירה) כאשר נחושת הופקה בשני אתרים: בפונון (ח'רבת פינאן שבירדן) ובערבה- (מכרות הנחושת בתמנע).
עדות לכך מהתקופה הכנענית (1200-700 לפני הספירה) נמצאת כבר בתנ"ך: "ארץ אשר אבניה ברזל ומהרריה תחצוב נחושת" (דברים ח', ט').
בהרי הגליל ובערבה התגלו חמישה מרכזים של מכרות נחושת וברזל עתיקים.
בשטחי ישראל נחצבו גם שיש, מלח וזהב.
מחצבים היו מרכיב חשוב בכלכלת ארצות הים התיכון כבר בתקופת הברונזה הקדומה (3100-2400 לפני הספירה), לפיתוח מסחר, תחבורה יבשתית וימית ועיור.
בימי הביניים נחצבו מכרות רבים למתכות, למלח ולפחם, כמו מכרות המלח ליד העיר האליין שבאוסטריה המהווה כיום מוזיאון.
מכרה הנחושת בפאלון שבשוודיה פועל מאז האלף הראשונה לספירה ועד ימינו.
אוצרות הטבע הסחירים מתכלים לאורך זמן בגלל הפקת המשאבים הטמונים בהם.
כדי לספק את דרישות השווקים הגדלים במהירות, בעיקר למתכות ולדלק, מתגברים החיפושים אחרי מקורות חדשים וכך הולכים ונהרסים אוצרות טבע כיערות אגמים והרים.
אוצרות הטבע המתכלים מרוכזים בטריטוריות מוגדרות, ומהווים סיבה למלחמות ולמאבקי שליטה לאורך כל הדורות מאז שלמד האדם לנצל את המשאבים לצרכיו.
החל ממכרות הזהב באפריקה בתקופת מלכות שלמה, דרך כיבוש הודו על ידי האנגלים כדי לשלוט במשאבי התבלינים.
בהמשך נעשה ניסיון גרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה להשתלט על משאבי מתכת ונפט, ובימינו מתבצעים מאבקים על השליטה במכרות הליתיום, הכרום והאורניום הטמונים באפריקה.
אוֹצַר הַסִּפְרוּת או בית אוצר הספרות היה שנתון לספרות יהודית שיצא לאור בין השנים ה'תרמ"ז–1887 לה'תרנ"ו–1896, בירוסלב ובהמשך בקרקוב.
השנתון, שנוסד על ידי שאלתיאל אייזיק גרבר (גראבער), יצא בחמישה כרכים, ופורסמו בו קטעי ספרות יפה, ביקורת ספרות ומאמרים בחכמת ישראל.
שלושת הכרכים הראשונים של השנתון יצאו מדי שנה, ואילו הרביעי והחמישי לאחר שנתיים ויותר.
בנוסף למייסד גרבר השתתפו בעריכת העיתון ראובן אשר ברודס, יעקב רייפמן, אברהם אפשטיין, דוד קאופמן, שמואל פוזננסקי, לאון גורדון, גרשם באדר ושלמה מנדלקרן.
בשנת ה'תרס"ב–1902 יצא לאור בקרקוב בשנית כירחון, אך רק גיליון אחד התפרסם ממנו.
עורכי הגיליון היו גרבר ומשה מרגל.
בגיליון זה התפרסמה הפואמה "ברוך ממגנצא" מאת שאול טשרניחובסקי.
אוֹקָאפִּי (שם מדעי: Okapia johnstoni), המכונה גם גִּ'ירָף הַיַּעַר, הוא מין פרסתן מעלה גירה ממשפחת הג'ירפיים והשריד היחיד מסוגו.
טורפו העיקרי של האוקאפי הוא הנמר האפריקאי, וכן חתוליים קטנים יותר המסוגלים לטרוף עגלים.
האוקאפי נתון תחת איומים נוספים המעמידים בסכנה את קיומו כמין, אשר העיקרי מביניהם הוא צמצום והרס בית הגידול שלו.
לאור זאת, הוגדר המין בשנת 2013 על ידי איגוד השימור העולמי כ"נתון בסכנת הכחדה".
האוקאפי הוא בעל חיים מפוספס וארוך צוואר, נראה כהכלאה בין זברה לאנטילופה ושוכן בלב יערות הגשם שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
האוקאפי הוא היצור החי הקרוב ביותר לג'ירף מהבחינה הגנטית, ואחד ממיני בעלי חיים רבים האנדמיים לחלק זה של העולם.
הוא יצור ביישן, זהיר וחמקני, ובעל חוש שמיעה וחוש ריח מעולים המספקים התרעה מוקדמת בפני סכנה ומאפשרים מנוסה מבעוד מועד.
כל זאת, בנוסף לבית הגידול הסבוך והנידח שבו הוא מתגורר, מפחיתים את הסיכוי לפגוש בו.
על אף היותו בעל חיים גדול יחסית והסבירות שהילידים ידעו על קיומו ואף צדו אותו, היה בלתי מוכר למדע עד תחילתה של המאה ה-20, ובמאה ה-21 עדיין רב הנסתר על הנגלה על אורח חייו.
שמו המדעי מזכיר הן את שמו בשפת המקומיים (Okapia) והן את האדם המערבי הראשון שגילה אותו, סר הנרי ג'ונסטון (johnstoni).
לכל פרט ממין האוקאפי פסים הייחודיים לו, והם מסייעים להסתוות בין צללי יער הגשם, ואולי אף בזיהוי פרטים אחרים.
הזכר שונה מהנקבה בקרניו, שהן קצרות יחסית, אך זו לרוב גדולה ושוקלת יותר.
לאוקאפי לשון ארוכה המיעלת איסוף מזון, ואף מאפשרת לו ללקק את עיניו ואוזניו.
אף על פי שהוא בן משפחתו החי היחיד של הג'ירף, צווארו אינו ארוך כמו של האחרון וגובהו נמוך ממנו.
כמו כן, שונה האוקאפי ממנו במספר מאפיינים, עד כדי כך שחוקרים אחדים חשבו לסווגו כקרוב יותר לאנטילופה הקרויה נילגאי.
האוקאפי פעיל בשעות היום בעיקר ואינו נוטה לחיי חברה.
הוא מתבודד במשך רוב חייו, מוסתר בנבכי הצמחייה וצלליה.
הוא אוכל מגוון צמחים, ואף ניזון מסוגי מינרלים שונים כגון חרסית.
מעצם היותו בעל חיים גדול, הוא צורך כמות רבה של מזון: בין 18 ל-29 קילוגרמים ליום.
הוא כמעט ואינו משמיע קולות, אך יכול להפיק קול תת-שמעי - דרך תקשורת זו משמשת בעיקר את האם וילדה.
הנקבה יכולה להתרבות במשך כל השנה, ההיריון נמשך מעל לשנה (כ-13.5-16 חודשים), ולאחריו מסוגל האוקאפי הצעיר לתפקד באופן עצמאי.
בראשית חייו, הוא נשאר במחבוא, ומצפה לביקוריה של האם.
לעגל קצב גדילה מהיר במיוחד מבין מכפילי פרסה בעלי גודל דומה, ככל הנראה בזכות חלבה העשיר של אמו.
בגיל שלוש, הוא מגיע לבגרות מינית.
לאור זאת, הוגדר המין בשנת 2013 על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) כ"נתון בסכנת הכחדה".
לפיכך, הוא מוגן בחוק במדינתו, ומהווה אף סמל לאומי.
המאמצים לשימורו, מתבצעים בפרט על ידי פרויקט שימור האוקאפי שבשמורת אוקאפי - מקום המחיה החשוב ביותר למין.
בנוסף לזאת, פרטים רבים מוחזקים בשבייה ברחבי העולם, וכן מנוהלים גרעיני רבייה לשימור המין.
כמו כן, על גבי גרם המדרגות המזרחי של ארמון האפדאנה (Apadana) שבפרספוליס, ישנם תבליטים המתארים תהלוכות של נציגים ממדינות שנשלטו על ידי האימפריה האחמנית המביאים מנחות לשליטה דריווש הראשון – אחת מהן היא שיירה נובית או אתיופית המוליכה חיה הדומה לאוקאפי.
סיפורים רבים עברו מפה לאוזן על קיומו של בעל חיים אפוף מסתורין ובלתי רגיל, יצור חמקן החי במעבי הג'ונגלים של מרכז אפריקה.
בנוסף, כתב כי סביר מאוד ששוכן שם יצור בדמות חד-קרן, זאת בעקבות שמועות שסופרו לחוקרים על קיומה של חיה חמקנית ומטילת אימה, בעלת קרן אחת אשר לא ידועה לאירופאים, גודלה בין קרנף לסוס ונקראת בשמות שונים כגון: Abada, Nillekma, Arase ו-Ndzoodzoo.
מדי פעם חוקרים הבחינו באחוריו של האוקאפי או קיבלו רמזים שונים, כמו במקרה של החוקר הרוסי וילהלם יונקר אשר קיבל לידיו פיסת עור מפוספסת מחיה שנקראה בשפה המקומית "makapi", אך ייחס אותה בטעות לאייל מושק.
יותר מזה, בעת מסעו במרכז אפריקה, הקצין הצרפתי ז'אן-בטיסט מרשן צפה בעדר אנטילופות ליד גדות נהר ותיעד במפורט ביומנו בעל חיים ביישן השונה מהן, הנראה דרוך ומוכן לנוס בכל רגע.
הקצין לא מצא אזכור לבעל חיים זה ברישומים הזואולוגיים ועל כן קרא לו "antilope-âne-girafon".
גילויו על ידי העולם המערבי
תעלומת החד-קרן אפריקני נמשכה עוד כשלושה עשורים, עד שהפתרון החל לקרום עור וגידים כאשר בשנת 1890 דיווח החוקר האמריקאי הנרי מורטון סטנלי על קיום בעל החיים החדש לעולם המערבי.
סטנלי הגיע לאפריקה בשנת 1871 בשליחותו של העיתון ניו יורק הראלד מתוך מטרה למצוא את מגלה הארצות והמיסיונר האבוד דייוויד ליווינגסטון, ולאחר שהצליח במשימתו - נשאר באפריקה לחקור אותה.
רישומיו של סטנלי עוררו את התעניינותו של סר הנרי "הארי" המילטון ג'ונסטון (Harry Johnston) - מי שהיה לימים הנציב האוגנדי כשזו הייתה מדינת חסות של בריטניה - ועל כן נפגש עמו כדי לדון בעניין.
סטנלי סיפר לו שהוא ומשלחתו הצליחו לראות את החיה רק בחטף, כאשר סיירו לאורך הצד המערבי של נהר סמליקי (Semliki) וג'ונסטון היה נחוש בדעתו ללמוד עוד על חיה מסתורית זו.
בשנת 1900, במהלך כהונתו, נתקל ג'ונסטון בפיגמי מבוטי אחדים שנחטפו על ידי מנהל מופעי בידור גרמני.
ג'ונסטון חילץ אותם, והבטיח כי ישיבם לביתם.
החבורה התיידדה, ובכך זכה ג'ונסטון ללמוד מפי הפיגמים מלאי התודה על חיה דמוית חמור מפוספס הקרוי "O'api".
במהלך החודשים שחלפו לפני שיכול היה להחזירם למושבם, עצר ג'ונסטון בבסיס יער סמליקי (שם הוקם הפארק הלאומי סמליקי) ומפקדו סיפר לו כי קיימות חתיכות עור אשר נחתכו על ידי חיילים תושבי המקום לשם הכנת רצועות כדורים וחגורות, והוא הצליח להשיג שתיים מהן.
ג'ונסטון היה נרגש בשל מציאת עדות נוספת לקיומה של החיה, ולפיכך ארגן משלחת שפניה היו מועדות לנבכי יערות הגשם.
ג'ונסטון וחבורתו עם אנשי מבוטי ששימשו כמורי דרך, סיירו ביער הגשם עד אשר עלו הפיגמים על נתיב עקבות של אוקאפי.
כאשר בחן את העקבות מקרוב, השתומם ג'ונסטון למראיהן - הן לא היו עקבות זברה או חמור, ואפילו לא עקבות של מי ממשפחת הסוסיים או סדרת מפריטי הפרסה להם פרסה יחידה - אלו היו עקבות של פרסה שסועה, של בעלי החיים מכפילי הפרסה כמו האייל או הג'ירף.
ג'ונסטון שיער שאלו עקבות מין אילנד חדש החי ביער, ועל כן, באוקטובר של אותה שנה שלח את רצועות העור לאירופה לשם בדיקה מדוקדקת יותר.
חודש לאחר מכן, פתח מזכיר העמותה הזואולוגית של לונדון (Zoological Society of London), פיליפ לאטלי סקלייטר (Philip Lutley Sclater) את החבילה אשר נשלחה אליו, ובחן תחת מיקרוסקופ את רצועות העור המפוספסות בחום ולבן.
מסקירתו הראשונית עלה כי השיער דומה לזה של הג'ירף והזברה, אך שונה משל האנטילופה, וב-18 בדצמבר הציג אותם לראשונה בפני חברי העמותה.
התקשורת הפיצה בזריזות את הידיעה על קיום בעל חיים גדול באפריקה אשר לא היה ידוע למדע לפני כן, והתגובות לא איחרו לבוא: יש שחשדו שזוהי תרמית, שכן הכיצד בעל חיים גדול כל כך נעלם מעיני האנשים?
יש אשר העלו השערות באשר לסוג החיה, ואחרים אף הרחיקו לכת וטענו שזוהי "חוליה חסרה" למין קדום.
היצור החדש נקרא Equus johnstoni (Equus זהו השם המדעי של הסוג סוס, ו-johnstoni על שם ג'ונסטון) אחרי אספה של העמותה שנערכה בפברואר, משום שהחוקרים חשבו שזהו מין חדש של זברה.
כעבור חודשיים, קיבל ג'ונסטון ממצאים חדשים - עור שלם וגולגולת מפרט אחד וגולגולת קטנה יותר מפרט אחר.
כאשר בחן את הגולגולות, מצא את עצמו ג'ונסטון מופתע לאור המסקנה כי אין החיה קרובה לסוסים או לאנטילופה – אלא לג'ירף, ומשום כך שיער כי זהו צאצא של מין ג'ירפי קדום העונה לשם הלדותריום (Helladotherium).
חבילתו השנייה הובילה לאספה נוספת, בה נכח והציע לשנות את שמו של בעל החיים לHelladotherium tigrinum (tigrinum - מלשון טיגריס, מפוספס).
אולם, לאחר מחקר מעמיק יותר, הציע מנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבלונדון א.
Ray Lankester) לקבוע סוג חדש - Okapia - מפני שהראש והשיניים שונים באופן מהותי מהגולגולת של ההלדותריום.
בשנת 1902 קיבל לידיו החוקר צ'ארלס עמנואל פורסיית' מייג'ור (Charles Immanuel Forsyth Major) שתי פיסות עור ושלד, אשר מהם הסיק כי התגלה מין חדש של אוקאפי, לו קרא Okapia liebrechtsi.
תוך זמן קצר, האוקאפי הפך לסנסציה: גני חיות רבים תבעו ללכוד אוקאפים מהטבע ולהציגם באוסף החיות שלהם, אם כי הניסיונות הראשונים היו בלתי מוצלחים משום שיעור תמותה גבוה.
ככל הנראה, הריגוש נבע מכך שבסביבות המאה ה-20 המדע האמין שהתגלו כבר כל בעלי החיים הגדולים.
בהתבסס על אמונה זו, נטען כי האוקאפי יהיה החיה הגדולה האחרונה שתתגלה, דבר שהוכח כשגוי עוד בתקופה ההיא עם גילויים של מינים נוספים, כגון גורילת ההרים ב-1902, ההיפופוטם הגמדי וחזיר היער הענק ב-1904, וקודו ההרים ב-1910.
האוקאפי (Okapia johnstoni), הוא מין יחיד בסוגו, פרסתן מעלה גירה ממשפחת הג'ירפיים, אשר היצור החי הקרוב ביותר אליו הוא הג'ירף.
מיקומו המדויק בעץ הפילוגנטי הוא לא ברור מספיק, אך כן ידוע כי הוא והג'ירף התפצלו מאביהם הקדמון לפני כ-10–12 מיליון שנים.
בכל זאת, ידוע כי אבותיו הקדמונים של המין היו יצורים אירואסייתים ולא שוכני יערות כמוהו, אלא הגיעו לאפריקה דרך המזרח התיכון והסתגלו לחיים ביער במהלך 10 מיליון השנים האחרונות.
בניגוד לכך, מספר חוקרים טענו כי סביר להניח שמקומו של האוקאפי במשפחת הג'ירפיים מוטעה, וכי הוא קרוב יותר לאנטילופה הקרויה נילגאי (ממשפחת הפריים).
לאוקאפי מספר כרומוזומים לא סדיר: מלבד 46 הכרומוזומים הרגילים, המספר יכול להיות 45 או 44. בעוד שסטיות דומות אצל בעלי חיים אחרים הן חריגות או אף קטלניות, אוקאפים עם מספרים דומים נחשבים נורמליים.
תופעה זו מוסברת על ידי הטרנסלוקציה הרוברטסונית.