tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה: "אמריקנים מקוריים" (בארצות הברית), "אינואיטים", "מטי", "האומות הראשונות" (בקנדה), "אבוריג'ינים" (באוסטרליה), "אנשי ההרים" (בדרום-מזרח אסיה) ואַדיוואסי (בהודו).
במקומות שונים בעולם קבוצות אלו נקראות בשמות כלליים כמו "מיעוטים לאומיים" ו"קבוצות שבטיות".
בישראל, שבה ניטש פולמוס סביב גבולותיה של המדינה, נעשה שימוש במונח "יליד" לפי עמדתו והשקפתו של הדובר.
דוגמה לכך היא הצעתו של חבר הכנסת נסים זאב להחיל על תושבי ההתנחלויות את ההכרה כקבוצת "ילידים", ואת טענתם הנגדית של חברי הכנסת הערבים, לפיה "הפלסטינים הם הילידים האמיתיים של הארץ הזאת".
"עם שחר" הוא שירה של המשוררת רחל, אשר נכתב בתל אביב בתר"ץ 1930.
בלחנו של המלחין יהודה שרת, הושר בתנועות הנוער ביישוב.
שמו של השיר קשור ומושפע משירה האחר של המשוררת ואולי לא היו הדברים...
המשוררת מספרת בשיר על תולדות חייה ותודעתה בנעוריה, כאשר הייתה חלוצה ופועלת חקלאית בתקופת העלייה השנייה ועל אהבת ארץ ישראל.
הבית הראשון מתאר את הכלים שבהם אחזה בדרכה אל עבודתה: „נבל מים "- מימיה - ששמה נבחר בלשון התנ"כית במכוון, וכלי העבודה החקלאיים: מעדר, מגרפה וסל לאיסוף.
הבית השני מתאר את הנוף, הנראה בעיניים: הרים, שדות והנחווה בנפש: הצעירות המתרוננת.
הבית השלישי, מונה רכיבי הזיכרון של שנות הנעורים כנכס חיים ואוסף אותם פנימה; נכס המורכב משני מרכיבים, כביכול מנוגדים, אך משלימים זו את זה: ה„קמה" - השיבולים הצהובות הזוהרות באור שמש הקיץ, וה„עפר" הכהה והנדרך ברגליים, כאשר זו צמחה מזה, ושניהם יחד מרכבים תמונת אהבה עמוקה אל „אַרְצִי".
עם שלם – תנועה יהודית חברתית היא תנועה רעיונית ופוליטית שהוקמה על ידי הרב חיים אמסלם בשנת 2011. אמסלם פרש ממפלגת ש"ס, וכיהן כח"כ בסיעת יחיד מטעם התנועה.
שם התנועה הוא לשון נופל על לשון שנגזר משם משפחתו "אמסלם".
התנועה התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה, קיבלה 45,690 שהם כ-1.2%, ולא עברה את אחוז החסימה שעמד אז על 2%.
המפלגה לא נרשמה ברשם המפלגות והיא נסמכה על מפלגת המדף "אחיעזר" שמעולם לא התמודדה בבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת המפלגה חברה למפלגת זהות, והרב אמסלם הוצב במקום 2 ברשימה.
הרשימה קבילה 118,031 קולות ולא עברה את אחוז החסימה שהספיק לעלות בינתיים ל-3.25%.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, פרש אמסלם מזהות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הרב אמסלם הודיע כי המפלגה תתמודד לכנסת, וכי הפעילה החברתית הילה חסן לבקוביץ' הוצבה במקום השני של הרשימה מלבדה מוצב במקום ה-3 הרב דב הלברטל ובמקום ה-4 הוצב הפעיל החברתי מבאר שבע, יעקב אוחיון.
על אף קריאות שקראו לרב אמסלם להתאחד עם רשימת הציונות הדתית או אחת מהמפלגות החרדיות הגיש האחרון את רשימת מפלגתו כמפלגה עצמאית, גם במערכת בחירות זו רצה המפלגה על בסיס מפלגת המדף אחיעזר.
בבחירות המפלגה קיבלה 592 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
כנסת מועמדים הערות הכנסת ה-18 (2011)מנדט אחד: הרב חיים אמסלם לאחר שאמסלם פרש ממפלגת ש"ס הקים את התנועה, כסיעת פורשים.
מועמדי המפלגה לכנסת ה-19 (2013)הרב חיים אמסלם, משה צרפתי, ראובן אגסי, דניאלה יקירה, מקסים אוקניןהרשימה קיבלה 1.20% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה שעמד על 2%.
מועמד המפלגה לכנסת ה-21 (2019) במסגרת זהותהרב חיים אמסלםהרב אמסלם שוריין במקום השני אחרי יו"ר המפלגה כנציג יחיד של עם שלם.
הרשימה קיבלה 2.75% מהקולות ולא עברה את אחוז החסימה שעמד על 3.25% מועמדי המפלגה לכנסת ה-24 (2021)הרב חיים אמסלם, הילה חסן לפקוביץ', דב הלברטל, יעקב אבי אוחיון, משה תורג'מן, גדליה בן-יוסף המפלגה זכתה ב-592 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
עם ככל העמים - לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית הוא ספרו הראשון של ד"ר משה ברנט.
הספר הודפס ב-2009 בירושלים בסדרת הספרים "מצב האומה" בהוצאת כרמל, סדרה אותה ערך פרופ' גדעון דורון (שגם כתב את ההקדמה לספר).
במרכז הספר עומדת הטענה שישראל היא המדינה היחידה בעולם שלא מגדירה זהות לפי אומה טריטוריאלית-אזרחית אלא לפי דת, משמע מגדירה יהדות כדת ולאום כאחד.
הספר מוכיח זאת בכמה דרכים:
הוכחות מכוונותיהם של אבות הציונות החילוניים (הרצל, זנגוויל, פינסקר, נורדאו, ז'בוטינסקי ובן-גוריון עד 1948), כמו גם מהאספה המכוננת, מגילת העצמאות והדיונים על חוקה.
עמדתו של הרב ריינס מנהיג הדתיים הציונים ובהמשך מייסד תנועת המזרחי שמנהיגי הציונות אינם מתעסקים בגאולה רוחנית אלא בחומרית ומדינית בלבד (ובעצם מתוך רצון לשמור על הפולחן האורתודוקסי תמך בהפרדת הדת מהמדינה שבדרך).
הבאת דוגמאות לחלופות ששקלה התנועה הציונית לארץ-ישראל כמקלט מאנטישמיות: בירוביג'ן, מנצ'וריה, ארגנטינה ואוגנדה.
הצגת עמדתה של יהדות ארצות הברית בתקופות שונות כלפי המפעל הציוני שמוכיחה שרובם רואים עצמם אמריקאים ו"אינם חלק מהמשוואה הציונית".
הצורך להעלות בבהילות ובלי שהיו בתכנון הראשוני את יהדות המזרח התיכון וצפון אפריקה תוך יחס לא נאות על ידי האליטות של היישוב בארץ ישראל ("האשכנזים המתנשאים") שהובילה לקיפוח העדתי.
המסקנה אליה מגיע ברנט בספר היא שלאחר כישלון הצלת יהדות מזרח אירופה מהשואה החליט דוד בן-גוריון לאמץ את גישתו של אחד העם לציונות רוחנית מה שגרם חרף התפתחותה של ישראליות מבחינה סוציולוגית, לחלוקה התודעתית של הציבור בישראל לשבטים, עדות ומגזרים.
השיח הציבורי בפוליטיקה במדינה נסוב על טיב היהדות (או מה טוב ליהודים) ולא על טיב האזרחות.
בפועל התוצאה היא מדינה משיחית שעוסקת בעליות וגיורים, התנחלויות ופינויין על פני שיקולים פרגמטיים המכוונים לקידום הביטחון והרווחה של כלל אזרחיה, המתקשה גם בכינון חוקה שתשמור על זכויות האדם והאזרח וקבלת הכרעה במעמד השטחים ותושביהם, גבולות קבע ובשאלות של מלחמה ושלום.
בספר מוזכר אחרון האבות המייסדים של הציונות, הפעיל הרוויזיוניסטי הנשכח הלל קוק, שדגל בגישה דומה עד יום פטירתו, כמו גם תלמידו פרופ' יוסף אגסי (שחיבר את הספר בין דת ולאום שהיווה השראה לספר זה) והיה מורהו של ברנט.
ב'עם ככל העמים', ברנט אינו מגיע בהכרח מאג'נדה של ימין (אותה הוא מזהה בישראל כאתנוצנטרית) או של שמאל (בה הוא רואה קוסמופוליטית) כי אם מאג'נדה לאומית-אזרחית הנעדרת בעיניו מהשיח הציבורי במדינה (שהיא כאמור היעד המקורי אליו שאפה הציונית הקלאסית לשיטתו).
בשונה מתפיסות פרימורדיאליות של לאומיות, ברנט רואה במדינה-אומה (nation-state) כמסגרת המאחדת בעידן של עיור וחילון את האזרחים והאזרחיות החיים ברובם בחברה תעשייתית מודרנית.
גישה שקיבלה השראה מפרופ' ארנסט גלנר שהיה המנחה שלו בעבודת הדוקטורט בקיימברידג'.
כעשור לאחר מכן יצא ספרו השני של ברנט עניינם של היהודים - מבוא להיסטוריה ישראלית אחרת המרחיב על היעדר עיסוקה של התנועה הציונית בשאלות של זהות לאומית בהיבטים של השלכתה על קורבנות השואה כמו גם על הפוליטיקה הישראלית הנוכחית.
מיכאל קוצ'ין, עם ככל העמים: לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית: [מאמר ביקורת], המרחב הציבורי 5 (2011), עמ' 151–156 (גליונות כתב העת, באתר אוניברסיטת תל אביב)
משה ברנט, תגובה לביקורתו של מיכאל קוצ'ין, עמ' 157–163
עם חוקים הוא סרט סטודנטים עטור פרסים, שביים דובר קוסאשווילי והפיק צבי פרידמן (שניהם מהחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב) בשנת 1997. הסרט עוסק במשפחה ישראלית ממוצא גאורגי ובהווי העדה, בהשוואה להווי חברת הילדים הישראלית הכללית.
הסרט מוצג מנקודת מבטו של ילד.
בסרט ניכרים כמה יסודות עלילתיים, המשותפים לו ולסרטיו הבאים של קוסאשווילי, "חתונה מאוחרת" (2001) ו"מתנה משמיים" (2003).
עלילת הסרט מתרחשת בשנות השבעים, והדיאלוגים בו מתנהלים בעברית ובגאורגית יהודית.
את הילד מגלם אלירן קוסאשווילי ואת אביו מגלם אלון אבוטבול.
למעט רבקה מיכאלי ואבוטבול, שאר השחקנים בסרט אינם מפורסמים.
בהתחשב בעובדה שמיכאלי דוברת יהודית גאורגית מבית הוריה, נראה כי רק אבוטבול למד יהודית גאורגית לצורך הסרט (עיון ברשימת הקרדיטים של הסרט מראה, כי לרוב המכריע של השחקנים הלא-מפורסמים שדיברו בגאורגית יהודית בסרט, יש שם משפחה גאורגי יהודי טיפוסי).
לשם השוואה, לצורך הפקת שני סרטיו הבאים של דובר קוסאשווילי, שחקנים מפורסמים רבים למדו את השפה, אך גם בסרטים אלו, השפה עדיין גרמה לאילוצי ליהוק ואחת השחקניות ב"חתונה מאוחרת" היא לילי קוסאשווילי – אמו של הבמאי.
בסרט "עם חוקים" הנער זאזא (אותו שם כמו של גיבור "חתונה מאוחרת") גונב כספים ממשפחתו כדי לקנות קלפים נדירים לאלבום הקלפים שהוא ממלא, בדומה לחבריו.
בו-זמנית, דודו מנסה להגיע לשיחה עם סבו, שגר בבית הורי הנער.
הדוד רוצה ללוות כספים מהסב (הסב קרוי "אוטרי", כמו הסב בסרט "מתנה משמיים").
בינתיים, מכיוון שזאזא העלים את הכסף הקטן מהבית, המשפחה לווה מעט כסף מהשכנה כדי לקנות כיבוד עבור הדוד.
הדוד מתנהג בפזרנות וקונה מתנות לילדים ואביו של זאזא מדובב את הדוד ומברר אצלו כמה כסף הלווה לו הסב.
אמו של זאזא אינה מרוצה מכך שהיא מפרנסת את אביה ואילו אביה מעניק כספים לאחיה.
בינתיים, אביו של זאזא נסער לגלות שזאזא גנב כספים.
הוא מנסה לברר אצל בניו מי הגנב, למרות שהוא יודע את התשובה ובמהלך ה"חקירה" מתחיל לגלח את שיער ראשו של אחיו הצעיר של זאזא.
האח נשבר ומודה בגנבה, שלא הוא ביצע.
זאזא מחזיר את הכספים ומנסה לפצות את אחיו, וגם האב נרגע ומתקן לבנו הצעיר את התספורת.
"עם עולם" (הגייה: אַם אוֹי-לַאם) הייתה תנועת הגירה יהודית אידאולוגית לארצות הברית שפעלה בשנות ה-80 של המאה ה-19. במסגרתה היגרו כמה מאות יהודים, רבים מהם בני תנועת ההשכלה היהודית-רוסית.
התנועה דגלה ברעיון הפיכת היהודים לחקלאים העומדים בזכות עצמם, וראתה בהגירה לארצות הברית ובהתיישבות בה אידיאל ולא רק פתרון זמני למשבר.
הרקע המיידי להקמתה היו הפרעות שנודעו כ"" בתחום המושב.
יוצאי "עם עולם" הקימו מספר מושבות חקלאיות בארצות הברית שלא האריכו ימים.
התנועה התפרקה עד סוף העשור, אולם שמה נותר חקוק בזיכרון ההיסטורי של יהדות ארצות הברית, בעיקר בזכות אישים בעלי שם שלקחו בה חלק דוגמת אייב קאהאן, אלכסנדר הרכבי ודוד אדלשטט.
הפרעות בדרום תחום המושב ורקע להקמת "עם עולם"
בצהרי יום שלישי, 3 במאי 1881, גילו יהודי אודסה לחרדתם כי כנופיות פורעים החלו במעשי הביזה וההרס, שנודעו עוד קודם לכן ביליסבטגראד, בקייב ובמקומות אחרים בדרום תחום המושב היהודי.
הפרעות נמשכו לתוך חג השבועות, שחל כעבור יומיים, והותירו נזק גדול ברכוש היהודים.
מאז אפריל אפפה חרדה את יהודי דרום תחום המושב, שהבינו שגם חנויותיהם ובתיהם עשויים ליפול קורבן בידי הפורעים.
הפרעות פרצו לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881. לפי משה איינהורן, במשך תשעת החודשים שלאחר הרצח אירעו מהומות מלוות במעשי רצח, אונס, שוד והרס רכוש ב-160 ערים וכפרים במערב האימפריה הרוסית.
בדרום תחום המושב נמנו 45 ערים וכפרים בהם התבצעו לפחות 40 מקרי רצח של יהודים ו-225 מעשי אונס והתעללות בנשים יהודיות.
במהלך החג התגבשה תנועת "עם עולם" באודסה.
חוסר האונים של השלטון המרכזי בסנט פטרבורג, המדיניות הבטלנית שנקטו המשטרה והממשל והתייצבות התנועות הפרוגרסיביות (דוגמת הנרודניה ווליה) לצד הפורעים, הביאו יהודים רבים להבין כי הקרקע מתחת רגליהם בוערת והגיעה העת להגר.
החל מאביב 1881 הלך וגבר גל ההגירה הספונטני של פליטים יהודים והתקדם לכיוון מערב.
ביניהם היו חברי התנועה מערים שונות.
התנועה החלה את דרכה באודסה וראשיה היו מוניה באקל, משכיל צעיר שחי בעיר, ומשה הרדר מאוצ'אקוב.
הם ראו בתנועת ההגירה הזדמנות טובה לממש חזון בניית "חיים יהודיים חדשים באמריקה".
אליהם חבר שניאור באלייה מאודסה, ובהנהגתם התמזגו שני מרכיבים רעיוניים שונים זה מזה: מרכיב אחד לקח את השראתו מהזיקה המובהקת לתנועת המהפכה הרוסית ומהאידאולוגיה הסוציאליסטית שלה.
אותו זרם קטן בתנועת המהפכה הרוסית שהיגר לארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19 והקים שם מושבות שיתופיות, היה המקור העיקרי לחזון שעמד בעיני רוחם של מנהיגי התנועה.
מרכיב שני ינק מרעיונות הלאומיות היהודית הצעירה, שעסקו במציאת פתרון קונקרטי למצוקה המיידית של המוני היהודים, דווקא בתוך מסגרת יהודית, זאת תוך יציאה מהחברה הרוסית.
הפוגרומים טלטלו את עולמם של רבים בשכבת האינטליגנציה היהודית-רוסית.
מגמת ההתבוללות והרוסיפיקציה של רבים מהם נתקלה בתגובת נגד אלימה בדמות המוני הפורעים ברחובות.
הרצון להשתלב הפך לדיסוננס בלתי אפשרי על רקע הפוגרומים.
בתוך אותה אינטליגנציה נתגלעה מחלוקת על אודות סוגיית ההגירה: היו שראו בה איוולת, וביקשו לפתור את רדיפות היהודים באמצעות שתדלנות והשפעה על שלטון הצאר.
מאידך, היו צעירים משכילים שהפנו עורף לרוסיה והחליפו את "ההליכה אל העם" נוסח תנועת הנרודניקים בהצטרפות לתנועת ההגירה הכללית; רעיונותיו של יהודה לייב פינסקר, אשר ראה בהגירה פתרון כולל לבעיית היהודים באימפריה הרוסית, שימשו להם מסגרת פעולה רעיונית.
מיעוטם אף היה שותף להקמת חוגי הגירה קטנים ושונים דוגמת "קיבוץ נדחי ישראל" או "אחוות ציון".
רעיונות של פרודוקטיביזציה (יצרנות) החלו מתפתחים בקרב יהודים משכילים, לנוכח הדלות הכלכלית הקשה ושבירת מטה לחמם של יהודים רבים בגלל הפרעות.
האמונה הישנה של רבים באמנציפציה פוליטית במסגרת הסדר הצארי הלכה ושקעה לנוכח הפרעות.
יהודים מהאינטליגנציה, שחוו ניכור עמוק אל היהדות ואל היהודים, חשו עתה תחושות חרטה והזדהות שהובילום להתקרב חזרה אל אנשי עמם.
היו אלה דווקא סטודנטים יהודים, שבימי הפרעות באודסה לקחו על עצמם את עול ההגנה העצמית, ומהם יצאו אלה שמילאו לאחר מכן תפקיד חשוב בתנועת "עם עולם".
מתוך הפרעות נולדה השקפה לאומית ביחס ליהדות, בסינתזה עם רעיון הפרודוקטיביזציה האגררית (היצרנות החקלאית) של הציבור היהודי היוצא מחוץ לרוסיה.
כך נולד הצורך באוטונומיה ליהודים.
עתה מצאו עצמם אותם משכילים עומדים בהנהגתו של זרם ההגירה היהודי.
ניקולאי איליניקוב, ממנהיגי "עם עולם" בקייב, התוודה בפומבי בראשית 1882 כי הפרעות הפכוהו ליהודי החש סולידריות לעמו.
חברי האינטליגנציה היהודית-רוסית שיצאו את תחום המושב והחליטו להגר, השתמשו באצטלה האידיאליסטית, ספוגת אורח המחשבה הסוציאליסטית הרוסית: "לא הכמיהה אחרי נוחיות חמרית מניעה אותנו להגר, כי אם השעבוד המוסרי והרוחני...
אנו מהגרים לאמריקה מפני שלשם נמלטים אחינו האומללים, אכולי רגשי-חרטה, שעד כה היינו מנותקים מן העם".
הייתה זו אותה "הליכה אל העם" מבית מדרשה של הנרודניה ווליה, אולם העם כעת היה זרם היהודים ששמו פעמיהם לאמריקה.
שניאור באלייה סיפר כי "תוכניתו הייתה לבנות באמריקה מושבות קומוניסטיות ברוחם של רוברט אואן, פורייה וטולסטוי".
הגירה יהודית וקומונלית לארצות הברית
ההגירה היהודית לארצות הברית בראשית שנות ה-80 למאה ה-19 התחזקה על רקע הפרעות, אולם הייתה למעשה המשכה של הגירה שהחלה קודם לכן.
אותה מגמת הגירה, יהודית וכללית, לא נתקלה באותה עת בהגבלות הגירה אמריקאיות כלשהן; החוקים האמריקנים שעסקו בהגירה נגעו אך ורק לחברות הספנות, אשר נדרשו לפי החלטת הקונגרס להעניק לנוסעים תנאי הפלגה אנושיים מינימליים.
בשנים 1881–1883, השנים בהן פעלה תנועת "עם עולם" בתחום המושב, היגרו לארצות הברית למעלה מ-27 אלף יהודים; לפי הערכות זהירות, לא מנתה "עם עולם" יותר מכמה מאות יהודים, כך שמבחינה מספרית היא הייתה גורם קטן בתוך תנועת ההגירה היהודית בכללה.
ההזדמנות להקים קומונות חקלאיות קרצה לאנשי התנועה המהפכנית הכללית ברוסיה, עוד לפני שנות ה-80 של המאה ה-19. רצח הצאר במרץ 1881 לא חולל תמורה מהפכנית, ובנו אלכסנדר השלישי אחז במהרה ברסן השלטון ורדף ביתר תוקף את מתנגדי משטרו.
הצאריזם דיכא בכוח כל ניסיון ליצירת מסגרת סוציאליסטית אוטופיסטית דוגמת הקומונה החקלאית, ואף עשה מאמץ להשתיל מלשינים בהתארגנויות הללו.
טובי מנהיגי התנועה המהפכנית איבדו את תקוות ההפיכה הפוליטית והחברתית, ופנו לעבר אמריקה "החופשית".
בעשור שקדם להקמת "עם עולם" הגיע שיעור המתיישבים הקומונליים הלא-יהודים שהיגרו לארצות הברית מרוסיה לכרבבה - אותו מספר יהודים אשר הגיע באופן כללי לאמריקה באותו עשור.
רעיון ההתיישבות הקומונלית נולד באירופה, בה הורגש מחנק חברתי של צפיפות האוכלוסייה לצד משטר עריץ; אך בסופו של דבר הוא התגשם בעיקר בארצות הברית החופשית ורחבת הידיים; כבר מסוף המאה ה-17 התקיימו ניסיונות רצופים של חיים קומונליים שונים ומגוונים באמריקה, שמקורם היה בקבוצות מהגרים מאירופה.
חודשים ספורים חלפו בין הקמת הסניפים השונים בערי תחום המושב והיציאה למסע ההגירה ביבשה ובים.
העבודה בסניפים התמקדה בארגון קבוצות ההגירה באמצעות תעמולה, ויצירת חליפת מכתבים עם המהגרים שכבר הגיעו לחופי ארצות הברית ועם ועדי-העזרה למהגרים שפעלו באירופה.
כל מנהיג מקומי של "עם עולם" עיצב את הסניף שבעירו בדמותו הרוחנית.
86 קבוצות של "עם עולם" היגרו לאמריקה בין השנים 1882–1883. מעטות מתוכן הגיעו לכלל מימושו של הרעיון שבשמו יצאה התנועה לדרך.
הקבוצה האודסאית הראשונה יצאה מעיר הנמל בינואר 1882, ובמאי יצאו שלוש הקבוצות הנותרות.
בשבועות 1882, בדיוק שנה לאחר ייסוד התנועה, התאחדו הקבוצות האודיסאיות בניו יורק והחלו להתארגן לקראת יצירתה של קומונה עירונית זמנית.
ההגעה לניו יורק לאחר מסע שנמשך חודש תמים לכל הפחות, לא היטיבה עם קבוצות "עם עולם" שיצאו מתחום המושב.
שלל הציפיות והתקוות התנפצו על החוף המזרחי של אמריקה.
לבם של היהודים האמריקאים, שנקלטו זה מכבר בארץ החדשה, לא נטה אל פליטי הפרעות, ורובם הגיבו באדישות למוכי הגורל.
ראש ועד העזרה בניו יורק מוריץ אלינגר הוריד את המהגרים החדשים לקרקע המציאות וקרא להם להותיר מאחוריהם את חלומותיהם הקומונליים.
דבריו קלעו ישירות אל נפשם מרובת הדאגות של המהגרים היהודים המזרח אירופאים; הוא קרא להם לחזור לפרנסותיהם המסורתיות – בראש ובראשונה הרוכלות.
חלק ניכר מן הקבוצות של "עם עולם" התפרקו בסמוך למועד הגעתן.
מרבית אלה שנותרו בקבוצות המאורגנות נמנו על יוצאי שכבת האינטליגנציה, ברובם גברים צעירים ורווקים.
חלומם להקים קומונה חקלאית נותר על כנו, אולם הגשמתו נדחתה בכמה חודשים.
חברי התנועה ששרדו את טלטלת ההגעה לארצות הברית גרו במשותף בקומונות עירוניות בניו-יורק והתפרנסו מעבודה שכירה בעיר או מחוצה לה.
בין עם עולם לתנועת ביל"ו
מנקודת מבטה של הנהגת התנועה, שעת החירום הקשה הוציאה מתוכה גלגל הצלה אחד ויחיד: הגירה לאמריקה.
ההגירה המבוהלת נתפסה בעיני הצעירים כפסיכוזת המונים שלא הותירה מקום לוויכוח הרעיוני בדבר שאלת יעד ההגירה – ארץ ישראל או אמריקה.
הנחת היסוד המשותפת לתנועת "עם עולם" ולתנועת ביל"ו הייתה בראש ובראשונה שלילת הגלות - אותה תפיסה כי הגלות היא מצב קבוע של מצוקה, המעוגן ביסודותיו של הקיום היהודי באירופה.
הנחת היסוד המשותפת של שתי התנועות גרמה לשאלת יעד ההגירה להיתפס באור משני, שהוכרעה על ידי גורמים חיצוניים ולעיתים שרירותיים לחלוטין.
חברי "עם עולם" ראו את זרם ההגירה לאמריקה ושמעו את השמועות המאכזבות בדבר כושרה העלוב של ארץ ישראל לקלוט חקלאים יהודים.
לעומתם, חיים חיסין, מראשי תנועת "ביל"ו" בארץ ישראל ומי שארגן בעצמו סניף מקומי של "עם עולם" במוסקבה, שמע במקרה כי אדמת ארץ ישראל דווקא פורייה והסיט עצמו ממנה.
בסופו של דבר בחר חיסין דווקא בתנועה הקטנה מבין השתיים, אך הזכורה יותר בקאנון הציוני.
אחד המניעים המרכזיים בבחירתו היה רומנטי: אהובתו פאני הייתה "חברה באגודה אחת המתכוננת לנסוע לארץ ישראל"; עד כדי כך היה חיסין להוט לנסוע לארצות הברית, שלפני שהחליט בדבר ארץ ישראל קונן על כך שהוא עשוי לוותר על אהבת האמת שלו רק למען אמריקה.
אף על פי כן: הקמת הקומונות החקלאיות
בספטמבר 1882 עלתה על הקרקע במדינת דקוטה הדרומית הקומונה החקלאית הראשונה של "עם עולם", שזכתה לשם 'בית לחם יהודה'.
32 מייסדי המושבה, רובם בחורים, זכו לחלקת אדמה חינם בעזרתו של ראש ועד העזרה החדש, מיכאל היילפרן.
זה החליף את אלינגר הפסימיסט בראשות הוועד, ומדיניותו ביחס ל"עם עולם" הייתה אוהדת הרבה יותר.
לא רחוק מ'בית לחם יהודה' הוקמה המושבה 'כרמיה' בהנהגתו של הרמן רוזנטל.
הלה היה מראשוני "עם עולם" שהגיעו לאמריקה, ועמד לפני כן בראשה של המושבה קצרת הימים 'סיסלי איילנד' בלואיזיאנה; זו הייתה אומנם ניסיון נפל ראשון של חברים שהושפעו מרעיונות "עם עולם", לצד מהגרים נוספים מיליסבטגרד, אך היא התפרקה בתוך כמה חודשים.
'כרמיה' קלטה אליה חברים של "עם עולם", ושתי המושבות קיימו קשרים הדוקים של חברותא ותרבות משותפת.
בעיני אחד ממנהיגיה הרעיוניים של 'בית לחם יהודה' שאול סוקולובסקי, הייתה זו לא פחות מתחייתו של העם היהודי באמריקה.
אולם הקשיים המרובים והאופייניים שארבו לשתי המושבות לא איחרו להגיע.
החברים לא חדלו מלריב ביניהם, המסגרת הקולקטיבית הייתה בלתי נוחה עבור מרביתם ולמושבות לא היה בסיס כלכלי איתן שיחזיקן בשעות משבר.
בדומה לרוזנטל, הסיק סוקולובסקי כי היסוד הקומונלי נחוץ רק בראשית דרכה של המושבה החקלאית; הוא סבר כי הפרודוקטיביזציה של המהגרים היהודים, שהייתה תכלית ההתיישבות החקלאית, אינה צריכה להיעשות באמצעים קואופרטיביים.
המושבה השנייה של "עם עולם", וזו שהאריכה ימים יותר מכל מושבה יהודית אחרת בארצות הברית, הייתה זו שהוקמה על ידי קבוצות "עם עולם" מאודסה.
זו זכתה ליותר תשומת לב מחקרית משום הדינמיקה הפנימית הסוערת שלה, ומשום שהאריכה ימים יותר מכל התארגנות אחרת של "עם עולם".
שוב בעזרתו של היילפרן, נמצאה חלקת אדמה באורגון שבמערב ארצות הברית, במטרה לייסד בה קומונה חקלאית בעלת אופי מחמיר וטוטאלי.
מרבית יוצאי אודסה, בהנהגתו של פול קפלן, היו יהודים מתבוללים שעברו רוסיפיקציה עמוקה ודגלו בסוציאליזם מהפכני וקוסמופוליטיות.
בקיץ 1882 עלה חיל החלוץ של "עם עולם" האודיסאי, שמנה 26 חברים וחברות, על אדמת המושבה "אודסה החדשה" (New Odessa), כיום בתחומי היישוב גלנדייל (Glendale) במחוז דאגלס, צפונית למדפורד.
לפני כן עבדו מרבית החברים בעיר ניו יורק ובסביבתה הכפרית וחיו בקומונה משותפת בעיר.
ייתכן שהכשרתם החקלאית קודם להקמת המושבה הייתה אחד הגורמים להצלחתה ביחס למושבות האחרות של "עם עולם".
לאחר שנה גדל מספר חברי המושבה לכ-70 חברים, ברובם צעירים בגילאי 20 עד 30.
הצביון של 'אודסה החדשה' לא היה יהודי.
כעבור זמן קצר הצטרף אליה האוטופיסט הרוסי ויליאם פריי, שהטיף ל"דת האנושות" שלו ברוח הפילוסופיה הפוזיטיביסטית.
במהרה הפכו קפלן ופריי ליריבים מרים בכל הנוגע להנהגת המושבה והאחרון נאלץ לעזוב את 'אודסה החדשה'.
המציאות החקלאית הסיזיפית לא היטיבה עם הבחורים והבחורות היהודים העירוניים.
התמשכות העבודה הקשה הפיגה עם הזמן את ההתלהבות הראשונית, והיחס המעוות במספרם הגדול של הגברים לעומת מיעוט הנשים יצר מתחים רומנטיים קשים שגרמו לאווירה בלתי אפשרית.
סיבות חיצוניות דוגמת היעדר בסיס כלכלי יציב, שאפיינו את שאר המושבות החקלאיות היהודיות באמריקה, תרמו גם הן לפירוק המושבה.
ב-1887 התפרקה 'אודסה החדשה' וחבורה מתוך אנשיה הלכה בעקבות קפלן לסן פרנסיסקו, שם החזיקה מכבסה קואופרטיבית שהתקיימה 4 שנים נוספות וסימלה את שירת הברבור של "עם עולם" הקומונלית.
כיחידים, חברו אנשי "עם עולם" למושבות חקלאיות יהודיות נוספות שקמו בשנות ה-80 במקומות שונים באמריקה – בעיקר בחוף המזרחי (דוגמת "אליאנס", "כרמל", "וויינלנד"), אך גם בארקנסו וקנזס.
המגמה הקומונלית של חברי "עם עולם" סתרה כביכול, גם בעיני חלק מהם עצמם, את הפעולה הסוציאליסטית בשדה האיגוד המקצועי והפוליטיקה המפלגתית.
הרדיקליזם המהפכני הרוסי וחלום האוטופיה החקלאית הקומונלית לא עלו בקנה אחד עם הסוציאליזם המערבי, שהחל בסוף המאה ה-19, באירופה ובארצות הברית, ללבוש צורה מפלגתית וטרייד-יוניוניסטית.
אולם דווקא חברי "עם עולם" הם שעברו טרנספורמציה עמוקה בדפוס הפעולה הסוציאליסטי שלהם.
בהגירתם לאמריקה, קל וחומר לאחר פירוקן של שתי המושבות היחידות שהוקמו באופן רשמי על בסיס אנשי התנועה, עברו אנשי התנועה מסוציאליזם אנרכי, קומונלי באופיו, לסוציאליזם מעמדי בעל אופי ציבורי ופוליטי.
הקולקטיביזם של "עם עולם" ותביעותיה בדבר תיקון המציאות באו לידי ביטוי בפעולתו המעשית של אייב קאהאן; זה גרס כי על חברי התנועה שהיגרו לאמריקה מוטלת האחריות לפעול לשיפור מצבו של הקיבוץ היהודי ההולך וגדל, בעיקר בחוף המזרחי, אך לא רק.
מנהיגי "עם עולם" החלו לייסד ארגוני פועלים יהודיים קטנים החל מקיץ 1882. ב-1888 הוקם האיגוד היהודי המאוחד ("פאראייניגטע אידישע געווערקשאפטען") על ידי קאהאן ומנהיגים נוספים.
הייתה זו במובנים רבים יריית הפתיחה של תנועת הפועלים היהודית ופריצתה לתוך תנועת העבודה האמריקאית הכללית, בה זכתה למקום של כבוד.
הפרעות היוו זרז למגמה קריטית שהייתה נחוצה בלי קשר להתפרצותן.
הדבר מאיר באור שונה את האידיאליזציה של "עם עולם": הייתה זו הגירה קולקטיבית לאמריקה, המאורגנת תחת אתוס שיתופי וחקלאי, שבא להציל את חבריה משכפול הקיום היהודי של תחום המושב - בעת שהיה זה על סף-רעב.
נהירתם של מאות אחר "עם עולם", גם אם עשו זאת רק בדרכי ההגירה מערבה, נבעה מתוך הדחייה הכפולה: הראשונה על רקע הקיום היהודי המעורער, כלכלית ופיזית, והשנייה על רקע אי-הצלחתו של הסוציאליזם הרוסי לחולל את תנועת המהפכה הנכספת.
בימי הצאר הייתה הקמת קומונות מעשה חתרני, ומי שביקש להגשים את הרעיון שומה נצטווה לעזוב לארץ אחרת.
בציטוט שהביאה מרגלית שילה מדבריו של חיים חיסין, עולה כי ההתלבטות בין ארץ ישראל לאמריקה טמנה בחובה מניע עומק נסתר: נערי האינטליגנציה היהודית-רוסית, בוגרי הגימנסיות והסטודנטים באוניברסיטאות, ראו באמריקה מחוז חפץ לשתי שאיפות סותרות: הקמת קומונות למספר מוגבל של שנים וסיום הלימודים האקדמיים.
בארץ ישראל אי אפשר היה להגשים את שתי השאיפות יחד, בשל מצבה הבלתי מתקדם של הארץ.
באמריקה, לעומת זאת, 'יתגשמו כל התקוות': לא צריך לבחור בין הקמת קומונה או בין סיום הלימודים - אפשר לעשות את שניהם גם יחד, בזו אחר זו.
מנקודת מבט זו, הנחשפת מבלי משים בדבריו של חיסין, ההגירה האידאולוגית לאמריקה מסתירה שאיפה שהוסיפה והתקיימה בקרב חברי "עם עולם", חרף שאיפותיהם הקומונליות.
גם חסיה טורטל מציינת כי האינטליגנציה היהודית-רוסית השליכה "אחרי גווה 'קריירות' ומעמד כלכלי איתן".
במבחן התוצאה, השתלבו הצעירים הנלהבים במסגרות התעסוקה והאקדמיה האמריקאיות, כאשר חלף פרק הקומונה בחייהם.
רעיונות שמיזגו תפיסות סוציאליסטיות ושאיפות יהודיות היו קיימות עוד קודם לשנות ה-80, אולם רק בסיטואציה כה משברית נולד ציבור שהיה מוכן לאמצן.
התבוננות ב"עם עולם" תוך היפוך נקודת המבט, מלמטה למעלה, מראה כי לרעיונות הללו היה דורש – הם הרי לא הומצאו באביב 1881 – והיו מאות שהיו מוכנים לאמץ את אתוס העלייה לאמריקה ולהקים בה מסגרות קומונליות, עירוניות וחקלאיות.
הסוציאליזם הקומונלי באמריקה הכזיב בסופו של דבר; יעקב עובד ציין כי שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 היו באופן כללי תקופה בלתי מוצלחת לניסיונות התיישבות שיתופית ברחבי ארצות הברית.
רוב רובם של שני המיליונים ושבע מאות אלף היהודים שהיגרו לארצות הברית בין 1875–1924 לא הלכו לעבוד בחקלאות.
"עם עולם" והאתוס האגררי שלה דיברה למעטים, אולם היסוד הסוציאליסטי שלה יצר דפוסי התארגנות בקרב חבריה, שתורגמו לאחר מכן להקמתה של תנועת הפועלים היהודית בארצות הברית; חלק ניכר מחבריה הבולטים של "עם עולם" לקחו חלק בייסוד מסגרותיה של תנועת הפועלים היהודית האמריקאית.
אנשיה נשאו את הקולקטיביזם שבהגירתם אל תוך החברה הפועלית היהודית והשכילו להחדיר את היסוד הזה לקהילה היהודית בכללה, תוך מיזוג ייחודי של "סוציאליזם, לאומיות יהודית-עממית ודמוקרטיה אמריקאית".
הקבוצה השנייה בגודלה אחרי אודסה.
דגלו בפרודוקטיביזציה אך לא בחיי קומונה.ניו-יורקוילנהחוג בן 12 חברים הצטרף לקבוצת קייב בהגיעה לליברפולאלכסנדר הרכבי, באריס כספע, סולומון מענאקער, אייב קאהאן (הגיע לברודי במאי 82')הסניף של וילנה היה באוריינטציה סוציאליסטית מובהקת, והנהיג שיתוף בין חבריו.ניו-יורקבאלטהחלק הצטרפו לקבוצת קייב בדרך לברודיאליעזר משביר (מנהיג)התפוררו מהר יחסית.
קבוצה לא שיתופיתניו-יורקרק אליעזר משביר חבר לייסוד בית לחם יהודהחארקובלפחות אחדאודסהארבעהבאקאל, הרדר ובאליע, פול קפלןקבוצות במתכונת שיתופית.
קפלן היה סוציאליסט מובהק - בתקנון שהנהיג נאסרה כליל כל עבודה שכירה, והודגש הצורך להציל מהפכנים רוסיים מסיביריה.הארטפורד קונטיקט -(הגעת הקבוצות לנ"י - בין ינואר ליולי 1882) - 60 אישניו-אודסה באורגון, ינואר 1883. 70 חברים כעבור שנהחמש וחצי שניםמרץ 1887ניקולאייבלפחות אחדספיוואקובסקיסמילהלפחות אחדמינסקלפחות אחדויטבסקשניים
עם הפנים לקיר הוא סרט קולנוע עלילתי ישראלי קצר משנת 2016 שכתבה וביימה עלמוורק דוידיאן.
זוכה פרס הסרט העצמאי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים ופרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2016.
הסרט עוקב אחר סורני (ספיר סנקה), נערה בת 14, שעלתה לישראל מאתיופיה ומתעוררת ליומה הראשון במרכז קליטה.
סורני מסתגרת בחדרה, מסרבת לפקוח את עיניה ולא מוכנה לגעת בדבר.
אמה, שמתקשה גם היא להיפרד ממולדתה ולהסתגל לארץ החדשה, מנסה למצוא דרך שבה שתיהן יוכלו להיפרד מן העולם שהותירו מאחור.
תהילה ישעיהו אדגה - מולו
2016 - טקס פרסי אופיר לשנת 2016, מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר
2016 - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, זוכה פרס הסרט העצמאי הקצר הטוב ביותר
2016 - פסטיבל הקולנוע ירושלים, פרס ון ליר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר
2017 - פסטיבל טורונטו הבינלאומי
2017 - פסטיבל טורונטו לקולנוע יהודי
2017 - פסטיבל פליקרס רוד איילנד לקולנוע בינלאומי
הסרט הופק בתמיכת קרן מקור, קרן גלפנד והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
עם סגולה היא תוכנית קומדיה ישראלית ששודרה בערוץ 2 של קשת בשנת 2011, בכיכובם של חברי שלישיית "מה קשור" - השחקנים ציון ברוך, אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי.
התוכנית מציגה בצורה קומית ישראלים שונים המגיעים לחו"ל או קשורים לנסיעה מסביב לעולם.
חלק מקטעי התוכנית צולמו בהודו ובתאילנד.
לתוכנית צולמה עונה אחת בת 11 פרקים שאורכם 26 דקות.
כל פרק מסתיים בשיר ישראלי מוכר בביצוע של השלישייה.
הפרקים האחרונים בסדרה מראים איך הדמויות מכל קטע הגיעו מהארץ למקומם הנוכחי.
שיר הפתיחה של הסדרה הוא המנגינה של "שיר בבוקר בבוקר".
המטוס - שבי (אסי ישראלוף) הוא טייס שעבד הרבה שנים כנהג מונית ומתנהל אל נוסעי המטוס כאל לקוחות מונית.
שלמה (ציון ברוך) הוא טייס אתיופי המניח שההוראות כלפיו נובעות מצבע עורו, מה שמוביל אותו לצפצף על הוראות מגדל הפיקוח ולהתלונן על יחס מפלה.
במטוס נראות גם דיילות טיפשות (אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי) ההורסות את הנסיעה לנוסעים ומתעלמות מתלונותיהם.
עמי רונאל (שלום מיכאלשווילי) הוא יועצו המוכשר של הנשיא ברק אובמה (המבוצע בידי שחקן שנראה רק מהגב) בעוד אשתו שרית (ציון ברוך) מנסה לנצל את מטרותיהם לצרכיה הפרטיים או לצורך דודתה, רחל.
כמו כן היא מביכה את עמי באמירות שמיועדות לטיפול הזוגי שלהם, לעיני צוות הבית הלבן.
המוסד - כספי (אסי ישראלוף) הוא אחראי משימות במוסד שתפקידו ללכוד פושעים מבוקשים או לרגל אחרי הכור האיראני.
בצוותו נמצאים אלי (ציון ברוך) וגדעון (שלום מיכאלשווילי), לו חבר פרוד בשם דרור.
על משימות הצוות כספי מתלונן שהם יקרות מדי למוסד ושוורשבסקי (אורי גבריאל), האחראי עליו, לא יאשר לו להוציא עליהם כסף, מה שגורם לוויכוחים בינו לגדעון ולעיתים קרובות גם לפיצוץ שליחותם או להריגת החשוד שלהם.
באחד הפרקים כספי משכיר דירה להנס (רוי מילר), אשר מפריע לחבורה לחקור חשודים בפשע.
לאחר שהנס מקבל שיחה מקרית מדרור, גדעון יורה בו.
בפרק אחר נראה אלי מתחפש לאשה (בדמותה של שרי גבעתי).
אביהו קהלני (ציון ברוך) הוא נהג תימני מראש העין שבנו שולי (אלי בן דוד) נכלא בתאילנד ללא משפט כמה חודשים.
אביהו מנסה להגיע לביקור בכלא ולשחרר את שולי אך שני אחיו, בצלאל (אסי ישראלוף) ונתנאל (שלום מיכאלשווילי) מעכבים אותו בגלל רצונם ליהנות במסע התאילנדי, לכאורה לכבודו של שולי.
בקטע זה השתתפו גם המגיש עמנואל רוזן, שמראיין את אביהו ואחיו והזמרים נסים גרמה, דקלון, פיני חדד וליאור פרחי בשירה משותפת לכבוד שולי.
בסוף העונה הם פוגשים בשולי אך לאחר שהרכב לא מספיק גדול לכולם, בנוסף על אשתו החדשה של בצלאל, שולי נתפס שוב.
סדרת המערכונים הייתה בסיס לסרט "לשחרר את שולי" שיצא בשנת 2021.
זוג החברים ניסו או בויה (ציון ברוך) ויובל או חויה (שלום מיכאלשווילי) הם זוג חברים שיושבים יחדיו בגסטהאוס בהודו ורבים ביניהם על עובדות טריוויאליות, לעיתים קרובות בלי שאף אחד צודק.
כדי ליישב את הוויכוחים ביניהם הם פונים ל"זה שבצד" (אסי ישראלוף), ישראלי שאיחר לטיסתו ונשאר לעשן דבר מה שהציעו לו אך איבד את שפיותו ונשאר לנוח על המזרן.
הוא אינו מתקשר איתם אך הם מניחים שהוא ענה לאחד מהם.
בקטע משתתפים גם צביקה הדר, רמי קליינשטיין ויואב קוטנר בתפקיד עצמם.
תחרות הסומו ביפן - אלירן עובד (ציון ברוך) הוא מתאבק סומו רזה שאביו, שאול (אסי ישראלוף) ומאמנו, יורי (שלום מיכאלשווילי) תומכים בו, אף על פי שיריביו גדולי ממדים לעומתו והוא מעדיף לשחק כדורסל.
למרבה האירוניה לבסוף הוא מנצח וזוכה בגביע.
בקטע זה נראו המגישים אלי אילדיס ומירי נבו בשידור על הפרשה בה אלירן הזמין נערות ליווי לילה לפני משחק.
המשלחת לפולין - יוסי (אסי ישראלוף) ויוסי (שלום מיכאלשווילי) הם שני בני דודים בכיתה י"ב שנסעו עם כיתתם למשלחת בפולין, אך במקום להתרכז בסיור הם מנסים להתחיל עם בת כיתתם מורן או לשחק כדורגל בפלייסטיישן.
בקטע אחד מופיע בן דודם מי"ב 5, יוסי (אסי כהן) שגם מנסה להתחיל עם מורן, אך המורה שלהם (יעל לבנטל), מלווה אותו לקבוצתו, תוך שבני דודיו בוכים.
מנחם שקד (שלום מיכאלשווילי) הוא מנכ"ל משרד החוץ הנוהג לאכול הרבה במסעדה של משרדו ואינו מתעניין בנעשה בעניינים משרדו, דבר שמאלץ את עוזרו ישראל (אסי ישראלוף) לענות לטלפונים שלו.
בביקורים מחוץ למסעדה, אליהם הוא מגיע ממולא הוא מקיא על אנשים ברגעים לא מתאימים.
בקטע זה נראים שר החוץ (טוביה צפיר), שהוא בעל הרגלי אכילה דומים, עמי אנידג'ר בתפקיד עורך דין פלסטיני התובע את ישראל בהאג ואלי בן דוד נראה כמוחמד, שליח הפלסטינים לשיחות השלום שנקטעות עקב הקאתו של מנחם עליו.
לילך סונין נראית מגישת כתבה על תקרית זו.
אבודים בג'ונגל - אבנב (אסי ישראלוף) ורובי (ציון ברוך) הם שני ישראלים ששרדו נחיתת אונס של מטוס ישראלי בג'ונגל.
בעוד אבנב מנסה למצוא דרך חילוץ מהג'ונגל, רובי מנסה להרשים אותו ולחזר אחריו וגם מחבל בתוכניותיו של אבנב להיחלץ.
כשאבנב מאשים אותו בכך הוא נפגע, מזייף בכי וקורא לו "צהוב".
שלמה מסאלה (ציון ברוך), הוא חייל אתיופי שמדריך גדוד של צבא המורדים של קונגו באווירה צה"לית.
מפקדו הוא דודו בן דרור (אסי ישראלוף), אלוף לשעבר שמחכה להיות הרמטכ"ל בצבא, כאשר יחזור לארץ ופוגע בגדוד שבסמכותו.
בקטע זה מופיעה אורנה (אורן זגמן) בתור סוקרת של מפקד האוכלוסין, תוך שהיא מדברת עם שלמה ממכשיר הטלפון של דודו.
שיבולת נתנאלי (ציון ברוך), היא דוגמנית שמצטלמת לקמפיין בינלאומי ביוזמת אמה (שלום מיכאלשווילי), דוגמנית בעצמה, גם בניגוד לרצון בתה.
בקטע זה השתתפה גם שינה ריי בתור בריטני ספירס.
קובי (ציון ברוך) ודורון (שלום מיכאלשווילי) הם שני חיילים העושים משמרות במשמר המלכה של ארמון בקינגהאם.
בעוד קובי, ערס עצבני ואוהד בית"ר מספר לקובי בדיחות על ערבים, דורון רגוע אך טיפש וחסר ידע טכנולוגי, מחכה כל המשמרת לסוף הבדיחה.
עצבנותו של קובי גם גורמת לו לתקרית עם ערבים המגיעים לביקור בלונדון.
בקטע מופיעה שוב אורנה (אורן זגמן) הסוקרת, הפעם בעודה מדברת עם דורון מהפלאפון של קובי.
עם ישראל חי הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1981 בבימוי של אסי דיין, עם אייל גפן וחנה לסלאו בתפקידים הראשיים.
חבר הכנסת שלמה דינור (אייל גפן) הסובל מבעיה של אין-אונות נשלח על ידי המפלגה שלו לחופשה באילת, שם הוא משתמש בהמצאה חדשה הבאה לפתור את בעייתו.
באותו זמן רעייתו גילה (חנה לסלאו) חושבת שהוא נסע לשליחות בחוץ לארץ ונוסעת גם היא לחופשה באילת, שם היא מאמצת לעצמה שם חלופי, והם מבלים ערב אחד עם השני מבלי לדעת על כך.
שם השחקן/יתשם הדמות חנה לסלאו גילה דינור אייל גפן שלמה דינור חנן גולדבלט ד"ר חרמוני נתן וולפוביץ' פרופסור שוורץ
עם ואדמתו הייתה סדרה של 3 תערוכות של הקרן הקיימת לישראל, שנערכו בתל אביב, בירושלים ובחיפה בשנים 1945, 1947 ו-1951–1952 (בשלהי תקופת המנדט ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל).
הכניסה לתערוכות הייתה חופשית, ונהרו אליהן קבוצות מאורגנות רבות מטעם מקומות עבודה ומוסדות חינוך, ואף נכבדי היישוב והשלטון במדינת ישראל הצעירה ביקרו בהן.
התקיימו במסגרתו מסיבות ואירועים לקבוצות מאורגנות – בעלי מקצוע מאוגדים, עובדים מארגונים שונים, מסיבות לנערי בר מצווה וכדומה – שכללו סיורים מודרכים (ואף סיורים בשפה האנגלית לאנשי הממשל הבריטי).
בסוף שנת 1944 תוארו בעיתונות ההכנות לקראת תערוכת "עם ואדמתו" בחודש ינואר 1945, שכונתה "התערוכה השנייה של הקרן הקיימת לישראל".
תערוכה קודמת של קק"ל לא נקראה באותו שם, אלא הוצגה במסגרת כנס כינוסי "קול האדמה" של קק"ל בסוף 1942 ובראשית 1943.
התערוכה ב-1945 – הראשונה שנקראה "עם ואדמתו" – הופקה על ידי חברת "מסחר ותעשייה" שבבעלות אלכסנדר עזר יבזרוב.
היא עוצבה על ידי האדריכל אריה אלחנני בקומה העליונה של בית הבימה, בצורה חצי פרסה, מחלוקת לחמישה מדורים נושאיים.
פתיחת התערוכה נקבעה לתאריך ייסוד הקק"ל, י"ט בטבת.
ב-3 בינואר 1945 אמור היה חיים ויצמן לפתוח אותה, וההזמנות הוכנו בהתאם, אך הוא נמנע מלהגיע; הרוויזיוניסטים סברו שהיעדרותו נובעת ממחלוקות בינו לבין ראשי הקרן הקיימת והסוכנות היהודית.
במקומו פתח את התערוכה ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח.
נאמו גם אליעזר קפלן (חבר הנהלת הסוכנות היהודית), אברהם קמיני (יושב ראש הוועד הארצי של הקק"ל) ודוד רמז (יושב ראש הוועד הלאומי).
בהמשך השנה הוצגה התערוכה בבית האמנים בירושלים (בבניין בצלאל), שם ביקרו בה כ-25,000 איש, ובחיפה, בבניין הטכניון הישן.
בין המבקרים בתערוכה הוגרלו כרטיסים לטיולים.
התערוכה ב-1947 כונתה בעיתונות "התערוכה השלישית של הקק"ל".
היא הוצגה ב"ביתן התערוכות" שהוקם למטרה זו ברחוב צבי הרמן שפירא מול בית קק"ל ונועד להיות מבנה זמני, אך שימש גם לתערוכת "עם ואדמתו" הבאה.
התערוכה נפתחה בטקס חגיגי שנערך בסמוך, באולם בית הספר כרמל, וכלל נאומים מאת אברהם גרנות (יושב ראש דירקטוריון הקק"ל), אברהם קמיני ודוד רמז, והופעת מקהלת פועלי תל אביב בניצוחו של ישראל ברנדמן.
ישראל רוקח וגולדה מאיר, שהיו אמורים להשתתף בטקס, נעדרו בשל ישיבה דחופה בירושלים.
התערוכה עוצבה על ידי אלחנני.
בין נושאיה: "דור ראשון לגאולה", "בארץ לא להם", "יהדות אירופה על המוקד", "לקראת הבאות".
ביקורת בעיתון הארץ התייחסה לפער בין התערוכה למצב המציאות:
התערוכה בשנת 1951 מותגה כ"תערוכת יובל הקק"ל".
כרזת התערוכה עוצבה על ידי פרנץ קראוס.
גם היא זו הוצגה ב"ביתן התערוכות" ברחוב שפירא בתל אביב, שבו פעל ביום פתיחה סניף דואר זמני על מנת להחתים מכתבים בחותמת נלווית שהונפקה לאירוע, מיום ג' באב תשי"א, 5 במאי 1951.
התערוכה הוקמה על ידי זאב שרתוק ואריה אלחנני.
בטקס הפתיחה נאמו אברהם גרנות ושר המשפטים פנחס ספיר.
במהלך הצגתה בתל אביב ביקרו בה כ-50,000 איש.
ב-1952 הוצגה תערוכת היובל בבית האמנים בירושלים.
חנך אותה שר החינוך בן-ציון דינור בנוכחות ראש עיריית ירושלים שלמה זלמן שרגאי ופרופסור וולטר קליי לאודרמילק.
נאומי ברכה נשאו גם אברהם גרנות ואברהם קמיני.
בטקס ניגנה תזמורת קול ישראל בניצוחו של שבתי פטרושקה.
עם חברים כאלה הוא סרט צרפתי בבימויו של דניאל כהן, שיצא לאקרנים ב-2020. זהו עיבוד קולנועי למחזהו "האי הצף" .
לאה, מארק, קארין ופרנסיס הם חברים ותיקים, רגילים לבלות בצוותא, כשכל אחד מהם מוצא את מקומו בחבורה.
ההרמוניה נסדקת כשלאה, הדיסקרטית שבהם, כותבת רומן שהופך לרב מכר.
במקום לשמוח בשמחתה, קנאות וחשבונות מהעבר צצים אל פני השטח וחושפים את הפן האנושי והשברירי כל כך של הרקמה האנושית.
דניאל כהן: פול, הממונה על לאה בחנות
קונסטנס לאבה: סטפני, מזכירתו של מארק
אליס קרל: הלקוחה שקונה מעיל גשם
צ'רלי פוקה, אליקה דל סול ואלכס ויזורק: חברים של לאה
לאחר סוף השבוע הראשון, הסרט צבר 77,339 צופים.
השבוע הראשון נסגר עם 95,111 צופים.
ירידה של 25.5% מציינת את השבוע השני בבתי הקולנוע עם 70,841 צופים עם 165,952 צופים בשבועיים.
למרות שהוקרן ב-80 בתי קולנוע נוספים, סוף השבוע השלישי הסתמן בירידה נוספת של 29.6%, עם 49,867 צופים נוספים .
היו כ-265,552 צופים מצטברים בסוף השבוע הרביעי.
בצרפת, אתר Allociné חישב ממוצע של ביקורות עיתונות בציון של מתוך 11 ביקורות עיתונות..
לדברי מתיאס פינגווילי מהאתר Ecran Large, " למרות התחלה מעט עצלנית ומאוד תיאטרלית, הקומדיה של דניאל כהן ממריאה בהדרגה, בזכות הגיבורה החביבה שלה וחבריה הגרוטסקים.
הסרט בהחלט יגרום לכם לצחוק ובהחלט ישכנע את כל היוצרים המתהווים לחזור לכתוב..." .
לדברי פאולין קנרדסון מהעיתון Le Parisien, " למרות צוות חמישה כוכבים - ברניס בז'ו, וינסנט קאסל, פלורנס פורסטי ופרנסואה דמיאנס - הסרט הצרפתי הקריקטורלי הזה ללא ניואנסים לא מצליח לשכנע.
"עם כוח גדול באה אחריות גדולה" הוא פתגם רווח בציבור, שנהיה פופולרי לאחר שהופיע בספרי הקומיקס וסרטי קולנוע של ספיידרמן מבית מארוול קומיקס.
פתגמים דומים לו הופיעו לפחות מאז המאה הראשונה לפנה"ס.
הביטוי הדומה במשמעותו הקדום ביותר שידוע נמצא בסיפור העם על חרב דמוקלס, שהופיע בספר מהמאה הראשונה לפנה"ס, "Tusculanae Disputationes" של מרקוס טוליוס קיקרו.
ייתכן שהסיפור סופר גם על ידי ההיסטוריונים היוונים טימאיוס ודיודורוס סיקולוס.
עם זאת, לאור השרידים שנמצאו מהתקופה היוונית-רומית, לא ניתן להוכיח זאת בוודאות.
ביטוי דומה לכך נמצא גם בפסוק 48 של פרק י"ב של הבשורה על פי לוקאס, המציין את משל העבד הנאמן: .
ביטוי דומה לכך נמצא גם בחדית', שבדרך כלל משייכים אותו לעבדאללה בן עומר בן אל-ח'טאב: (בעברית: "כולכם רועים וכל אחד מכם אחראי על צאנו").
במהלך המהפכה הצרפתית, הוועד לשלום הציבור פרסם, כחלק מתוכנית העבודה, המעקב וההתכתבות ב-8 במאי 1793 את הדברים הבאים: .
יש המייחסים באופן שגוי את הביטוי לסופר הצרפתי וולטר.
ב-27 ביוני 1817, במהלך דיון על הצו הביאס קורפוס, על רקע המהומות ואי הסדר בעקבות המלחמות הנפוליאוניות, הכריז חבר הפרלמנט הבריטי ויליאם לם כי "החזקת כוח רב מרמזת בהכרח על אחריות גדולה".
במהלך דיון ב-1906 על העמים הילדים באיחוד דרום אפריקה, אמר המדינאי וינסטון צ'רצ'יל, בעודו סגן המזכיר של משרד המושבות, כי: .
בנאום של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, סטנלי בולדווין, שנשא ב-17 במרץ 1937 נגד הדיילי מייל והדיילי אקספרס נאמר כי: "בעלי העיתונים מכוונים רק לכוח, אבל כוח ללא אחריות הוא כמו עבודת זנות".
ב-6 בספטמבר 1943, וינסטון צ'רצ'יל, בעודו ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, פנה לאוניברסיטת הרווארד כדי לעודד את ארצות הברית להצטרף לממלכה המאוחדת ולשאר בעלות הברית נגד מדינות הציר למלחמת העולם השנייה: .
נשיא ארצות הברית ה-18, יוליסס ס.
גרנט, כתב בספר זכרונותיו משנת 1885 על תלונות העיתונות אודות העמדתו לדין כחלק ממערכת ויקסבורג כי: .
מכתבו של נשיא ארצות הברית ה-25, ויליאם מקינלי, שנכתב ב-1899 לאחר דיון ברפורמות בבנקאות, ספנות, התנועה נגד לינצ'ים ונושאים אחרים, הסתיים באזהרה כי .
במכתב מ-1908 של נשיא ארצות הברית ה-26 תאודור רוזוולט להיסטוריון הבריטי ג'ורג' טרבליאן נכתב כי: "אני מאמין במינהל חזק; אני מאמין בכוח, אבל אני מאמין שאחריות צריכה תמיד ללכת עם הכוח, וכי לא טוב שהמינהל החזק יהיה מינהל תמידי".
בנאום רדיו שסיכם את מכתב "מצב האיחוד" מ-1945, נשיא ארצות הברית ה-32, פרנקלין דלאנו רוזוולט דיבר נגד פוליטיקת כוח וקבע כי: "בעולם דמוקרטי, כמו במדינה דמוקרטית, כוח חייב להיות קשור לאחריות, ומחויב להגן ולהציג את עצמו במסגרת טובת הכלל".
בפרק הראשון של סדרת הקולנוע של סופרמן משנת 1948, אבן קנט (אדוורד קאסידי) אומר לבנו המאומץ קלארק (קירק אלין) ש-"בגלל הכוחות הגדולים האלו, המהירות והכוח שלך, ראיית הרנטגן והשמיעה הסופר רגישה שלך, יש לך אחריות גדולה."
הביטוי הספציפי "עם כוח גדול באה אחריות גדולה" התפתח מהופעתו הראשונה של ספיידרמן ב-"Amazing Fantasy" מספר 15, משנת 1962, שנכתב על ידי עורך הקומיקס סטן לי.
הביטוי, שלא נאמר על ידי אף דמות, מופיע רק בפאנל האחרון של הקומיקס:
הקשר של הביטוי לדוד בן הופיע רק מאוחר יותר.
בעוד שלדוד בן היו רק שתי שורות בסיפור המקורי, וכן בסיפורים ובפלאשבקים מאוחרים יותר שהתרחשו כאשר בן היה בחיים, הפכו את הביטוי למפרע לאחת מהדרשות של הדוד בן לפיטר.
האזכור הראשון של הדוד בן אומר את הביטוי לפיטר היה רק ב-1972, כאשר המוזיקאי רון דנטה כלל אותו באלבומו "Spider-Man: A Rockomic".
עם זאת, הייחוס הזה לא הופיע באופן ישיר בקומיקס של מארוול קומיקס עד ל-1987, כשיצא הקומיקס "Spider-Man vs.
Wolverine #1" של כריסטופר פריסט , אם.
הקומיקס הראשון שהופיע שהדוד בן אומר ישירות לספיידרמן את הביטוי היה בקומיקס "The Amazing Spider-Man" (סדרה 2) מספר 38.
הביטוי זכה לפופולריות ומשמעות בתרבות הפופולרית בעקבות אמירת הביטוי על ידי הדוד בן (קליף רוברטסון) ופיטר פארקר (טובי מגווייר) בסרט "ספיידרמן" משנת 2002. הביטוי נאמר על ידי ריצ'רד פארקר (קמפבל סקוט) בסצנה של הסרט "ספיידרמן המופלא 2".
כמו כן, הביטוי נאמר בסרט "ספיידרמן: אין דרך הביתה", על ידי דודה מיי (מריסה טומיי) לפיטר פארקר (טום הולנד) רגעים לפני מותה של דודה מיי.
כמו כן, בסרט זה, פיטר פארקר (טובי מגווייק) מזהה את הביטוי ומשלים את המשפט הזה, לאחר שפיטר פארקר (טום הולנד) מספר לגרסאות החלופיות שלו על כל שהדודה מיי אמרה לו את זה.
וריאצות שונות של הביטוי הופיעו גם בסרטים אחרים של ספיידרמן, בין היתר דוקטור אוקטופוס (אלפרד מולינה) ב-"ספיידרמן 2" ("אינטליגנציה היא לא פריבילגיה, זו מתנה, ואתה משתמש בה לטובת האנושות"), הדוד בן (מרטין שין) ב-"ספיידרמן המופלא" ("אתה מאוד דומה לאבא שלך.
אתה באמת כזה, פיטר, וזה דבר טוב.
אבל אביך חי לפי פילוסופיה, עיקרון, באמת.
הוא האמין שאם אתה יכול לעשות דברים טובים עבור אנשים אחרים, יש לך חובה מוסרית לעשות את הדברים האלה!
זה מה שעומד כאן על הכף.
אחריות"), ופיטר פארקר (טום הולנד) לטוני סטארק ב-"קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" ("כשאתה יכול לעשות את הדברים שאני יכול, אבל אתה לא...
פירושים מחודשים עכשוויים של הסרט, כולל בסרט "ספיידרמן" משנת 2002 ובקומיקס "Ultimate Spider-Man" , מתארים את הדוד בן כאדם שאומר את המשפט הזה לפיטר פארקר בשיחה האחרונה שלהם יחד.
הקומיקסאי גרג פאק סבר כי המוטו הוא "אחד הצווים המוסריים הגדולים ביותר בכל תרבות הפופ של ארצות הברית".
נוסח זה של הביטוי הופיע בכתביהם של עיתונאים, פוליטיקאים וסופרים, וכן בפסקי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
"עם ישראל חי" הוא שיר של הזמר הישראלי איל גולן, השיר יצא לאור ב-19 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ונכנס לאלבום בעל אותו שם.
עם ישראל חי הפך לאחד מלהיטיו הגדולים של אייל גולן בכל הזמנים ואף זכה לתמיכה מכל הקהילות היהודיות ברחבי העולם שאימצו את השיר כהמנון לחיזוק הפנימי בעם היהודי.
את השיר יצרו המוזיקאים אופיר כהן ואבי אוחיון ועל ההפקה המוזיקלית אחראים אופיר כהן ושמעון יחיא.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון ואופיר כהן, והופק על ידי אופיר כהן ושמעון יחיא.
השיר עם ישראל חי נכתב בהשפעת מלחמת חרבות ברזל, וכל הכנסותיו ייתרמו לער"ן.
הוא מבוסס על אמרת הכנף הנודעת "עם ישראל חי!".
העיצוב הגרפי של הקליפ והעטיפה עוצבו על ידי Avoxvision, חברת עיצוב גרפי, שעבדה בעבר עם גולן.
על העטיפה ילדה עטופה בדגל ישראל, ומצד ימין לכותרת ניתן לראות יונת שלום.
בווידאו קליפ ניתן לראות חיילים, אנשים שמחזיקים את דגל ישראל, אנשים מניחים נרות נשמה, מתנדבי איחוד ההצלה, הפגנות תמיכה בישראל ומתפללים בכותל.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-33 מיליון צפיות ביוטיוב.
עַם יִשְׂרָאֵל חַי () הוא ביטוי לסולידריות ועמיות יהודית המבטא אישור על המשכיות העם היהודי.
הביטוי זכה לשימוש פופולרי במהלך מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות, כאשר הפזמונאי היהודי הרב שלמה קרליבך הלחין ב-1965 את השיר "עם ישראל חי" לעצרת הסולידריות של התנועה בניו יורק.
מאז נעשה שימוש נרחב בביטוי, בעיקר במהלך מלחמות ישראל ובזמנים סוערים, במטרה לעורר לכידות חברתית.
העיתון היהודי "פורוורד" הציב את "עם ישראל חי" במקום השני אחרי התקווה, ההמנון הלאומי של ישראל, כ"המנון של העם היהודי".
ההופעה הקדומה ביותר לרעיון הדומה לאמירה "עם ישראל חי" מצויה בנבואת הושע: הפסוק יחד עם המילים החותמות אותו "בְּנֵי אֵל חָי" שבא להדגיש את נצחיות האומה גם בתוך הגלות, נחשב כאב טיפוס רעיוני למושג "עם ישראל חי".
המקור המוקדם ביותר הידוע כיום לשימוש מפורש בביטוי "עם ישראל חי" מיוחס ליהונתן אייבשיץ (המאה ה-18), שעל פי המסופר, כתב על ידי קמע את המילים "עם ישראל חי לעולמי עד" ובכך ביטל גזירת גירוש של יהודי העיר מץ.
עם זאת לא ידוע אם הוא שטבע את הביטוי.
למרות הופעת הביטוי עוד באמצע ה100 ה18, במשך כ-200 שנה כמעט ולא אוזכר בספרים או כתבים היסטוריים, וככל הנראה היה זניח או לא מוכר.
השימוש בביטוי הפך נפוץ יותר בתקופת השואה, וזכה לתפוצה רחבה לאחר מכן כסיסמה של אחדות והישרדות.
בין הפעמים הבודדות בהם הוזכר בטווח זה, נמצא בעיתון 'המגיד' בדצמבר 1881, לאחר פרעות "סופות בנגב": "לעם ישראל ישנו ייעוד, ומהייעוד הזה לא יסירוהו צוררי עמנו החיצונים והפנימים אשר בקרבנו.
עם ישראל חי וקיים זה יותר משלושת אלפים שנים למרות כל תלאותיו האיומות, וזאת היא עדות כי חיה יחיה למרות כל שונאיו".
שיר בשם "עם ישראל חי" מופיע בשירון אשר הוצא לאור בשנת 1937 על ידי בית כנסת בשיקגו.
מילות השיר מופיעות (בתעתיק לאנגלית): "עם ישראל, עם ישראל חי / עמך ישראל חי".
השימוש המתועד המוקדם ביותר היה בשואה, עם שחרורם של מספר מחנות ריכוז.
אחת מהן היא הקלטה של פטריק ווקר משירות הרדיו של ה-BBC, אשר תפסה את הרב הצבאי הבריטי הרב לסלי הארדמן שהכריז "עם ישראל חי!
זאת לאחר שירת התקווה בסיום קבלת השבת במחנה הריכוז ברגן בלזן, אשר שוחרר ב-20 באפריל 1945.
אחרי השואה, "תזמורת שארית הפליטה", תזמורת של ניצולי שואה יהודים ממחנות העקורים בניצוחו של מיכאל (מישה) הופמקלר, ניגנה קונצרט במינכן לחיילים אמריקאים ולצוות המגבית היהודית המאוחדת, ובקדמת הבמה הוצגה המימרה: "עם ישראל חי".
ד"ר אמיל זומרשטיין, השר היהודי בוועד הפולני לשחרור לאומי, קרא "עם ישראל חי" בנאום שנשא ברדיו לובלין ביידייש.
הביטוי זכה לשימוש פופולרי בשנת 1965, כאשר הפזמונאי היהודי שלמה קרליבך הלחין את "עם ישראל חי" כהמנון הסולידריות של תנועת יהדות ברית המועצות לבקשתו של יעקב בירנבאום, מייסד מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות.
קרליבך ובירנבאום הכירו זה את זה, וב-1897 סביהם נפגשו בקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל.
בשנת 1965, קרליבך כבר היה פופולרי בשל ניגוניו המושמעים לתפילות העבריות.
בירנבאום הגיע אליו בתקווה שילחין שיר לקראת עצרת גדולה מתוכננת של מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות.
העצרת התקיימה ב-4 באפריל 1965 מול הנציגות הסובייטית לאומות המאוחדות בניו יורק.
בהיותו בצ'כוסלובקיה הנשלטת על ידי ברית המועצות, כתב קרליבך וביצע לראשונה את "עם ישראל חי" בפני קבוצת נוער בפראג.
ב-2 באפריל 1965 טלפן קרליבך לבירנבאום והודיע שהשיר הושלם.
קרליבך ביצע את השיר בפומבי לראשונה בעצרת ב-4 באפריל.
השיר הפך למרכז עצרת הסולידריות השנתית של מאבק הסטודנטים בין השנים 1972–1991.
יש לציין, כי לחן דומה הושר על ידי מרדכי רוט וכפי הנראה קרליבך הושפע ממנו.
קרליבך הוסיף את המילים "עם ישראל חי", ולצורך הפזמון של השיר, שינה את המילים "הַעוֹד אָבִי חָי" ל"עוֹד אָבִינוּ חַי", בהתייחסות אפשרית למסורת היהודית לפיה "יעקב (קרי, ישראל) חי".
לדברי המוזיקולוגית טינה פרוהוף, קרליבך שינה את ההתייחסות מאביו של יוסף לאלוהים, כ"אבי בני ישראל".
לפי פרוהוף, מילות השיר של קרליבך מעוררות תחושות לאומיות והישרדות יהודית ואישור הזהות היהודית.
בירנבאום פירש את הביטוי הדומיננטי של השיר כמסמל את ה"לידה מחדש של החיים היהודיים, כולל המוזיקה" בעולם שלאחר השואה.
זהו השיר האחרון של "Soul Doctor", מחזמר בברודוויי על חייו של קרליבך.
בשנת 2023 נמל התעופה בן-גוריון הציג לראשונה ציור קיר באורך 50 מטרים בשם "עם ישראל חי", המכסה 4,000 שנות היסטוריה יהודית.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו רשם את המילים "עם ישראל חי" בספר המבקרים של וילה ואנזה בברלין, בה התקיימה ועידת ואנזה שהחליטה על "הפתרון הסופי" להשמדת העם היהודי בשואה.
בביטוי "עם ישראל חי" נעשה שימוש רב במלחמת חרבות ברזל להעלאת המורל הלאומי.
הוא הופיע על שלטים וכרזות וכן בגרפיטי ברחבי ישראל.
מספר אמנים הקליטו שירים בהם "עם ישראל חי" מופיע כמוטיב מרכזי ואף כשם השיר.
שגרירת ארצות הברית באו"ם, לינדה תומאס-גרינפילד, חזרה על הביטוי בעצרת סולידריות ישראלית במהלך המלחמה.
חברת נקסט סיליקון רשמה את הביטוי ברכיב Maverick-2 בטכנולוגיית 5 ננומטר.
חוקר היהדות ארנולד אייזן כינה את "עם ישראל חי" ה"דת האזרחית של יהדות אמריקה".
"עם ישראל חי" הוא אלבום האולפן ה-28 של הזמר הישראלי איל גולן בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות.
האלבום יצא לאור ב-14 באפריל 2024.
לאחר שהוציא את הסינגל "עם ישראל חי" בצל מלחמת חרבות ברזל, שהגיע למקום השלישי במצעד המוזיקה היטליסט, במקום הראשון במדיה פורסט, ומקום חמישי במצעד הרשמי של גלגלצ.
במרץ 2024 החליט גולן להוציא אלבום חדש בשמו של הסינגל.
ב-14 באפריל 2024, החלה ההמתקפה האיראנית על ישראל, וגולן שקל לגנוז את אלבומו, אך לבסוף לא עשה זאת, הנה ציטוט מדברי גולן:
עמאד עאסי הוא ראש ראש המועצה המקומית כפר ברא.
נולד לאחמד ורשיקה וגדל בכפר ברא.
הבכור מבין ארבעה אחים ושלוש אחיות.
למד בבית ספר יסודי כפר ברא ובכיתות י-יב למד בבית ספר יסודי כפר קאסם.
המשיך לתיכון טירה וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1974.
בשנים 1977–1990 שימש כמזכיר וגזבר המועצה כפר ברא.
לאחר מכן פתח משרד לייעוץ מס וראיית חשבון ועבד בו עד לבחירתו כראש מועצה.
בהמשך למד לתואר ראשון במשפטים ב.
בשנת 2010 סיים את לימודי התואר והוסמך גם כמגשר.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן מחמוד עאסי וגבר עליו עם 56.58% מהקולות לעומת 43.42% למחמוד עאסי.
בעבר שימש נציג ציבור מטעם המועצה.
חבר עמותת אלחאג' ואלעומרה שפעלה לארגן משלחות אל ערב הסעודית לשם עלייה למכה.
לסדר ולארגן משלחות למקומות קדושים למוסלמים בארץ ובעולם.
הוא נשוי למאהירה ואב לשניים.
"עם של אריות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדיר גץ בהשתתפות הלהקות הצבאיות של צה"ל.
הוא יצא לאור ב-26 ביוני 2025 בהוצאה עצמית כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"עם של אריות" יצא לאור ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא.
השיר נכתב והולחן על ידי גץ עצמו, והופק מוזיקלית על ידי נועם זלטין.
מדובר ביוזמה של דובר צה"ל, שנועדה לחזק את רוח הלחימה של החיילים, את תחושת השותפות של הציבור הרחב, ולהוות הפסקול רשמי של המבצע.
הביצוע כולל השתתפות של זמרים מן הלהקות הצבאיות, בהם אלין גולן ומאיה דדון.
הקליפ לשיר, שבויים על ידי עמית אנג'ל, צולם במוקדים שונים ברחבי הארץ בזמן המבצע, תוך התמודדות עם אזעקות ושיגורים.
בקליפ משתתפים לוחמים, אזרחים, אמנים וציירים צבאיים, כולם כאחד מבטאים תחושות של סולידריות, גאווה לאומית ותקווה.
מילות השיר מהדהדות מוטיבים של עמידות, גבורה ותפילה.
הן מתייחסות לעם ישראל כלוחמים ולוחמות, כ"עם של גיבורים וגיבורות" המאוחד תחת אמונה, ערבות הדדית ונחישות.
השיר נכתב במתכונת פופוליסטית שמטרתה לפנות לקהל רחב, תוך שמירה על שפה פשוטה וקליטה, ועורר תגובות רבות ברשתות החברתיות ובתקשורת.
גץ עצמו תיאר את מעורבותו בפרויקט כתגובה מיידית לקריאה שהגיעה מצה"ל, וציין את השיר ככזה שנכתב עבור כלל הציבור, ללא הבדל גיל או מגזר.
לדבריו, האווירה בצילומים, למרות הקשיים הלוגיסטיים והמציאות הביטחונית, הייתה מאחדת, מרוממת ומחזקת.
עִמאד עבאס היה מהנדס ויצרן פצצות בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
מסוק אפאצ'י ישראלי חיסל אותו ב-21 באוקטובר 2004 בעיר עזה.
עמאד נולד ב-1973 בשכונת א-דרג' במרכז העיר עזה.
הוא הצטרף לשורות חמאס בשנת 1991, כשהיה בן 17. באותה שנה השתתף בפיגוע בו נהרגו חיילים ישראלים ליד מעבר קרני בגבול רצועת עזה, וכך הצטרף לרשימת המבוקשים של ישראל.
הוא עבד עם מחבלי חמאס אחרים, כמו עימאד עקל, ונמלט למצרים בסירה.
עבאס נעצר על ידי הרשויות המצריות אך שוחרר עד מהרה, ובילה את ארבע השנים הבאות בנסיעות במדינות ערביות שונות.
בשנת 1996 חזר לרצועת עזה.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, הפך עבאס לעוזרו של עדנאן אל-ע'ול, יצרן הפצצות הראשי של חמאס באותה תקופה.
עבאס, שחי במסתור ומעולם לא הופיע בציבור, חוסל יחד עם אל-ע'ול ב-21 באוקטובר 2004, כאשר מסוק אפאצ'י ישראלי ירה טילים לעבר המכונית בה נסעו.
עָמָאן , או בעברית רבת עמון (במקרא: רבת בני עמון, ביוונית: Ῥαββαταμμάνοις או Ῥαββαταμανα), היא בירת ממלכת ירדן והעיר הגדולה ביותר בה.
בתקופה הרומית היא נקראה פילדלפיה (Philadelphia).
לפי הערכות משנת 2024 מתגוררים בעיר כ-2.25 מיליון בני אדם שהם כ-21% מאוכלוסיית המדינה.
קיים תיעוד ליישוב באזור כבר לפני 8,500 שנים, והעיר שימשה כבירתם של העמונים במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס.
היא נזכרה מספר פעמים בתנ"ך עת נודעה כ"רבת בני עמון".
לאחר מכן נכבשה בידי האשורים, הפרסים ועל ידי אלכסנדר מוקדון.
תלמי פילדלפוס שינה את שמה לפילדלפיה , וכך נודעה למשך כמה מאות שנים.
השלטון הערבי בעיר החל בשנת 636. היא חרבה במספר רעידות אדמה, והייתה לכפר קטן עד סוף המאה ה-19.