tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת חרבות ברזל מקדונלד'ס תרמה ארוחות לחיילים ואף נתנה הנחה של 50% לכל משרתי כוחות הביטחון.
בעולם הערבי מהלך זה נתפס כתמיכת רשת מקדונלד'ס בצה"ל והחל קמפיין עולמי להחרמת מקדונלד'ס.
נרשמה ירידה של עד 90% במכירות במדינות כמו ערב הסעודית, טורקיה, עומאן, איחוד האמירויות, כווית וירדן.
בשל כך באפריל 2024 מקדונלד'ס העולמית הודיעה על רכישת חברת אלוניאל, במהלך שנחשב לשינוי משמעותי בתפעול הרשת בארץ.
העסקה, שנחתמה במהירות רבה במהלך חודשיים, כללה את מכירת 225 הסניפים שהקים פדן בישראל.
המהלך הוסבר כחלק ממאמץ של מקדונלד'ס העולמית לשמר את תדמיתה ולהפחית את השפעת החרם הפרו-פלסטיני על הרשת בעקבות תמיכתו של פדן בצה"ל.
מוצר ייחודי לשוק הישראלי הוא ההמבורגר "על גחלים" במקום בשיטת ההכנה המקורית.
החלטה זאת באה בעקבות תפנית במדיניות החברה, אשר דרשה בעבר אחידות בכל הסניפים בעולם.
כמו כן, הרחיבה החברה את התפריט והוסיפה מנות בעלות אופי מקומי כגון: "מקשווארמה", "מקקבב", ו"מקפלאפל" (שהוצאו מהתפריט מאז) ו"סלט קצוץ" הנקצץ במקום.
62 סניפים בישראל הוכרזו כשומרי כשרות, ולכן סגורים בשבתות וחגים, ונמנעים מהגשת צ'יזבורגר.
בפסח רוב סניפי הרשת, לא רק הכשרים, מגישים את הבשר בלחמניות כשרות לפסח.
בשנת 2013 נעשתה פנייה לרשת לפתוח סניף בקניון המוקם באריאל, אך הרשת סירבה בנימוק שאינה פותחת סניפים מעבר לקו הירוק.
אלונסו דה ארייאנו (בספרדית: Alonso de Arellano) היה מגלה ארצות ממוצא ספרדי שפעל במאה ה-16, ופיקד על אחת מארבע הספינות שהוביל מיגל לופס דה לגאספי להקמת מושבה בפיליפינים ב-1565. היסטוריונים ספרדים ופיליפינים טוענים, כי למעשה הגיע דה ארייאנו לפיליפינים לפני דה לגאספי.
כמו כן, היה דה ארייאנו הראשון שהצליח לשוב לספרד החדשה ממערב האוקיינוס השקט, אם כי לא זכה להכרה רבה על הישג זה.
מיגל לופס דה לגאספי התמנה לעמוד בראש המשלחת לחקר וליישוב אזור איי הפיליפינים על ידי המשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה לואיס דה ולאסקו ב-1564. לאזור הפיליפינים כבר הגיעו בשנים עברו פרדיננד מגלן ורוי לופס דה וייאלובוס ב-1521 וב-1542, בהתאמה.
ב-21 בנובמבר 1564 הפליגה המשלחת מנמל בארה דה נבידאד במקסיקו בארבע ספינות ועליהן 380 אנשי צוות, מתוכם 200 חיילים.
ב-30 בנובמבר 1564 אבד הקשר בין הצי העיקרי של המשלחת לבין ספינתו של דה ארייאנו, הסן לוקאס, ספינה מדגם פאטצ'ה בעלת שוקע נמוך אשר נועדה לשמש לסיור קרוב לחופים.
יתר הספינות המשיכו בדרכן, הגיעו לאיי מריאנה, לגואם ולפיליפינים והקימו ב-8 במאי 1565 על האי סבו את העיירה סן מיגל (כיום סבו סיטי).
בהתאם לתוכנית המשלחת, הפליג הנווט אנדרס דה אורדאנטה מסבו ב-1 ביוני ופנה צפונה ואז מזרחה במטרה לשוב לספרד החדשה.
במהלך התקופה שבין הגעת המשלחת לפיליפינים לחזרתו של דה אורדאנטה לא חודש הקשר עם דה ארייאנו וההנחה הייתה, כי ערק עם צוותו.
לאחר שהופרדה הסן לוקאס מהצי העיקרי, הפליג ארייאנו בסיוע הנווט שלו, לופה מרטין (Lope Martín), באזור הפיליפינים ולאחר שגילה מספר איים שב בחזרה לספרד החדשה.
בכך הפך דה ארייאנו להיות הראשון שמצא את הנתיב שהביא אותו בהצלחה ממערב האוקיינוס השקט למזרחו, כאשר עגנה הסן לוקאס בבארה דה נבידאד ב-9 באוגוסט 1565. עם הגיעם הגישו דה ארייאנו ומרטין דיווח על מסעם באיי הפיליפינים ועל כך שדה לגאספי ומשלחתו נספו.
דה ארייאנו הופיע בפני מועצת האאודיינסיה במקסיקו סיטי ותבע את ההכרה בו כמגלה נתיב החזרה וכן תבע את הפרס הכספי שהובטח למגלה.
על פי דיווחו, גילה דה ארייאנו במהלך מסעו שמונה איים השייכים לאיי מרשל ולאיי קרוליין, ביניהם לגונת טרוק.
על פי אותו דיווח, טען דה ארייאנו כי סייר באזור הפיליפינים במשך כשלושה חודשים, בין ה-29 בינואר ל-22 באפריל, תקופה שחפפה את שהייתו של דה לגאספי באיים בכתשעה שבועות, והעובדה שלא הצליח לחבור אל האחרון עוררה לאחר מכן שאלות וחשדות.
מצד שני, היה דיווחו מפורט ובר-אימות.
דה ארייאנו טען כי הפליג עד לקו הרוחב 43 צפון שם מצא רוחות מערביות שנשאו את ספינתו מזרחה.
חלק זה של דיווחו היה מלא בתיאורים מוזרים, שהטילו ספק במהימנותו: צפייה בפוקנות שהגיעו לגודלן של פרות עוד התקבלה כסבירה, אך היה זה בלתי מתקבל על הדעת ששמן בישול יקפא באמצע הקיץ.
לאחר סיום חקירתו באאודיינסיה, לא צוין דה ארייאנו לשבח על הישגו ולא זכה בפרס כלשהו, אך גם לא נשפט על עריקה.
הגעתו של דה אורדאנטה לאקפולקו ב-8 באוקטובר 1565, המכתבים שהביא מדה לגאספי והדיווח שמסר על מסעו התקבל כמהימן יותר והנתיב אותו התווה התפרסם והפך לחוליה המקשרת הבלעדית בין הפיליפינים לספרד החדשה.
בנוסף, עמדו לזכות דה אורנדאטה קשריו הטובים עם המשנה למלך במקסיקו, מושל הפיליפינים וחברותו במסדר האוגוסטינים, אשר סייעו במתן ההכרה כמגלה הנתיב, שכונה "נתיב אורדאנטה" ובו הפליגו ספינות הגליאון של מנילה במשך כ-250 השנים הבאות.
הופעתו של דה אורדאנטה בפני האאודיינסיה הביאה גם למעצרם של דה ארייאנו ומרטין, על שהפיצו שמועות כוזבות על סופה של המשלחת, והוחלט לשלוח אותם בחזרה אל הפיליפינים על מנת שדה לגאספי יחליט על עונשם.
לופה מרטין נשלח על גבי הסן חרונימו לפיליפינים ב-1566, השתתף במרד בספינה וסיים את חייו נטוש על אחד מאיי מרשל.
ההישג של דה ארייאנו במציאת נתיב החזרה לספרד החדשה הוצנע; לא הייתה לו משמעות רבה מלבד העובדה שהקדים את דה אורדאנטה בשלושה חודשים אך גם הראה שהפתרון לבעיה "כבר היה באוויר" ואנשים נוספים חשבו עליו.
עדיין, ניתן להחשיב את מסעו המוצלח של דה ארייאנו מזרחה, בספינה קטנה בת 40 טונות ועם צוות של 20 איש בלבד, כהישג מופלא.
אלוני-חץ נכסים והשקעות בע"מ היא חברת נדל"ן ישראלית השולטת בחברות "אמות השקעות" וב"אנרג'יקס אנרגיות מתחדשות" החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
אלוני חץ נוסדה בשנת 1989 על ידי נתנאל אלוני ונתן חץ לצורך השקעות נדל"ן.
בשנים הראשונות התמקדה בהשקעות נדל"ן בנכסים מניבים בבריטניה.
בנובמבר 2004 מכרה החברה את כל נכסיה בבריטניה תמורת 1.8 מיליארד ש"ח וברווח של 345 מיליון ש"ח, ובהמשך השקיעה בנכסים מניבים בארצות הברית, בקנדה ובשווייץ.
בשנת 1993 החלה החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובשנת 1996 נכנס אליה מוזי ורטהיים כשותף.
בשנת 2005 רכשה חברת אלוני חץ 80% ממניות אמות השקעות.
בספטמבר 2007 רכשה אלוני חץ נתח של כ-4% בחברת הנדל"ן של קבוצת פירלי האיטלקית, תמורת 365 מיליון שקל.
אולם בעקבות פריצת המשבר הכלכלי העולמי (2008), נאלצה למחוק את רוב ההשקעה.
בעבר החזיקה גם בשליטה בחברה הציבורית "עוגן נדל"ן מניב בע"מ", שבעלותה שלושה בנייני משרדים ובניין מתחם בית החולים אסותא ברמת החייל.
בנייני משרדים ומסחר בפארק המדע קריית ויצמן ובקריית אריה.
"עוגן נדל"ן" נמכרה לחברת ישרס, שבעקבות הצעת רכש מחקה אותה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנת 2015. בספטמבר 2022 רכשה החברה שלושה בניינים בקיימברידג', בריטניה, בכ-180 מיליון לירות שטרלינג (כ-700 מיליון ש"ח).
במהלך אוקטובר 2024, אקוויטי פייננס בבעלות המיליארדר אהרון פרנקל נכנסה להשקעה בחברה, ומחזיקה במניות ואופציות של כ-13.5%.
אלוסולפאז אלפא (elosulfase alfa) הוא החומר הפעיל בתרופה וימיזים (vimizim) המשמשת לטיפול בתסמונת מורקיו אשר נגרמת על ידי חוסר באנזים N-אצטילגלקטוזאמין-6-סולפטאז.
אלוסולפאז אלפא הוא גרסה סינתטית של אנזים זה.
התרופה וימיזים (אלוסולפאז אלפא) פותחה על ידי חברת ביומרין פרמסוטיקל אינק.
ואושרה לשימוש בארצות הברית על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), בשנת 2014.
התרופה משמשת כטיפול אנזימטי חלופי; מחקר קליני שנערך בשנת 2014, אישר כי התרופה הייתה יעילה בחולים צעירים עם תסמונת מורקיו סוג A.
מוקופוליסכרידוזיס מסוג IVA הנקראת גם תסמונת מורקיו, סוג A, היא מחלה מטבולית המשפיעה בעיקר על השלד.
החומרה, גיל הופעת המחלה והתסמינים הקשורים אליה, שונים בין אדם לאדם.
סימנים ותסמינים כוללים מגוון של ליקויים בשלד.
חולים במחלה עלולים אף לסבול ממעורבות של מערכות איברים אחרות, כמו בעיות נשימה, או מחלת לב מסתמית.
טיפול עם וימיזים היה יעיל ביותר לגבי תסמינים נשימתיים, פעילויות של חיי היומיום וגדילה, כפי שאושר במאמר שפורסם בשנת 2015.
התרופה וימיזים מאושרת לשיווק בישראל, בצורת תרכיז להכנת תמיסה לאינפוזיה, ומיועדת לטיפול במוקופוליסכרידוזיס מסוג IVA (תסמונת מורקיו A, MPS IVA) בחולים בכל הגילאים.
התרופה אינה נכללת בסל הבריאות.
אלונסו אלוורס דה פינדה (בספרדית: Alonso Álvarez de Pineda; 1494 – 1519) היה קונקיסטאדור וקרטוגרף ספרדי, שתועד לראשונה בתולדות טקסס.
בשנת 1519 הוא הוביל מספר משלחות למיפוי קווי החוף המערביים של מפרץ מקסיקו, מחצי האי יוקאטן ועד נהר פאנוקו, צפונית לוורוצ'וז.
חואן פונסה דה ליאון מיפה בעבר חלקים מפלורידה, שלדעתו הוא אי.
החקירה של אנטון דה אלמינוס ביטלה את האזורים המערביים כאתר המעבר, והשאירה את השטח בין נהר פאנוקו לפלורידה.
אלמינוס שכנע את מושל סנטיאגו, פרנסיסקו דה גאראי, לממן משלחת למיפוי בשאר מפרץ מקסיקו.
גאראי קיבל שלוש אוניות עם מאתיים ושבעים חיילים, והציב אותן בפיקודו של דה פינדה.
הם עזבו את סנטיאגו בתחילת 1519 והפליגו מערבה לאורך קו החוף הצפוני של המפרץ.
בקצה המערבי של דרום פלורידה הוא ניסה להפליג מזרחה, אך הרוחות לא היו מתאימות.
במקום זאת, הוא הפליג מערבה לאורך חוף מפרץ המפרץ.
ב־2 ביוני 1519 נכנס אלוורס דה פינדה למפרץ גדול עם ההתיישבות צפופה של ילידים אמריקאיים בחוף אחד.
הוא הפליג במעלה נהר המיסיסיפי.
תיאור הארץ והתיישבותה, הביאו היסטוריונים רבים להאמין שהוא תיאר את מפרץ מוביל ואת נהר אלבמה.
אלונסו אלוורס דה פינדה המשיך במסעו מערבה.
ב־24 ביוני 1519, ביום החג הרומי הקתולי של קורפוס כריסטי, הפליג אל מה שהוא כינה מפרץ קורפוס כריסטי.
אין שום עדות אמינה לכך שאי פעם הגיע לחופי טקסס, אך הוא עגן מווילה ריקה דה לה וראקרוס, זמן קצר לאחר שהרנן קורטס עזב.
קורטס חזר כששמע על בואו של דה פינדה.
דה פינדה ביקש לסמן גבול בין האדמות שהוא טוען כשייכות לגאראי לאלה שקורטס כבר טען לבעלות עליהן.
קורטס לא היה מוכן להתמקח, ודה פינדה עזב כדי לחזור צפונה.
זמן קצר לאחר מכן הפליג במעלה נהר ששמו לאס פלמאס, שם בילה למעלה מארבעים יום בתיקוני ספינותיו.
לאס פלמאס היה ככל הנראה נהר פאנוקו ליד טמפיקו של ימינו, טאמוליפס, מקסיקו.
אף על פי שדה פינדה נהרג בקרב עם ילידי נהר פאנוקו, המפה שלו הגיעה למושל גאראי.
המשלחת סימנה את גבולות מפרץ מקסיקו, תוך שלילת הרעיון של מעבר ים לאסיה.
המיפוי גם אימת שפלורידה הייתה חצי אי במקום אי, ואפשרה לאלוורס דה פינדה להיות האירופי הראשון שראה את אזורי החוף של מערב פלורידה, אלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה וטקסס, אדמות שכינה "עמיחל." "
המפה שלו היא המסמך הידוע הראשון בהיסטוריה של טקסס והייתה המפה הראשונה של אזור חוף מפרץ המפרץ בארצות הברית והיא מאוחסנת בארכיב הכללי דה אינדיאס בספרד.
אלוף הוא סרט דרמה אמריקאי מסוגת סרט אפל משנת 1949 עם קירק דאגלס וארתור קנדי בתפקידים הראשיים.
זה אחד מסרטיו הראשונים של דאגלס.
התסריט מבוסס על סיפור של רינג לרדנר על מתאגרף שעושה דרכו לפסגת האליפות עד סופו המר.
מייקל "מידג'" קלי (קירק דאגלס) נוסע עם אחיו קוני (ארתור קנדי) משיקגו ללוס אנג'לס.
בדרך הם מקבלים טרמפ מהמתאגרף ג'וני דאן (ג'ון דיי) וחברתו גרייס דיאמונד (מרילין מקסוול) הנוסעים לתחרות אגרוף בקנזס סיטי.
מידג' מנסה את כוחו בתחרות אגרוף בעד 35 דולר אך מובס.
אחד המאמנים, טומי הלי (פול סטיוארט) אומר למידג' שיש לו פוטנציאל לאגרוף.
שני האחים ממשיכים ללוס אנג'לס, שם הם מועסקים במסעדת דרכים שרכשו חלק ממנה בשטיפת כלים והגשה לסועדים.
בין מידג' ובתו של הבוס, אמה (רות רומן), מתפתח רומן.
אביה של רות תופס אותם בעת התגפפות וכופה עליהם להתחתן.
מידג' רוצה להרוויח כסף כדי לעזור לאמו בשיקגו ומחליט לעזוב את אמה, לנסוע ללוס אנג'לס ולהתייצב לפני הלי בבקשה שיהיה המאמן והאמרגן שלו.
הלי מסכים לאחר התלבטות ומתחיל לאמן את מידג'.
מידג' מתחיל להתאמן ולהשתתף בתחרויות בהם הוא מנצח.
הוא מתפרסם ונבחר להיות האתלט של השנה.
לבסוף עליו להתחרות עם האלוף ג'וני דאן.
הלי מודיע לו כי ארגון הפשע המנהל את התחרויות השקיע כסף רב בהימור על דאן כמנצח וכי עליו להפסיד בתחרות מולו.
מידג' מסרב ומביס את דאן.
הוא סופג מכות נמרצות משליחי המאפיה.
גרייס משכנעת את מידג' לעזוב את הלי שגילה וטיפח אותו ולחתום חוזה עם ג'רום האריס (לואיס ון רוטן), אדם עשיר שקשור לעולם הפשע.
מידג' זורק את גרייס ומתאהב באשתו הפסלת, פאלמר האריס (לולה אלברייט), שרוצה להתגרש מהאריס ולהתחתן איתו.
האריס נותן לו צ'ק שמן תמורת זה שיפסיק את יחסיו עם אשתו ויסתלק ומידג' מסכים.
קוני לא יכול לקבל את בגידתו של מידג' בהלי, האיש שגילה אותו.
הוא חוזר למסעדה ומתפתח רומן בינו לבין אמה.
שניהם עוברים לעזור לאמו החולה בשיקגו.
מידג' חוזר להלי ומשכנע אותו לקבל אותו שוב.
הלי מסכים ומכין את מידג' לקרב סופי על תואר האלוף נגד ג'ון דאן.
לקרב מגיעים גם קוני ואמה.
מידג' כופה את עצמו על אמה.
בתחרות חובט דאן במידג' ופוצע אותו קשות.
הלי מבקש ממידג' להפסיק את הקרב אבל מידג' מתבונן בקהל ורואה את מבטה הלעגני של גרייס ומחליט להמשיך.
בסיבוב ה-11 הוא חובט בשארית כוחו בדאן, מפיל אותו ומוכרז כמנצח ו"אלוף".
מידג' האלוף הפצוע מובל לחדרו ומת משטף דם במוח.
קוני יוצא לעיתונאים ומכריז כי אחיו היה אלוף.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על הצילום.
קירק דאגלס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ארתור קנדי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
אלוסוכוס (שם מדעי: Elosuchus) הוא סוג נכחד של זוחל דמוי-תנין שחי במשך הקנומן, מתחילת הקרטיקון העליון של צפון אפריקה.
המאובנים שלו התגלו בתצורות שונות במרוקו, באלג'יריה ובניז'ר, ותוארו ב-2002 בידי החוקר פרנס דה בראון (de Broin).
הסוג הכיל שני מינים: Elosuchus cherifiensis ו-Elosuchus broinae, בעוד ממצאי מינים נוספים הועברו לסוגים אחרים כגון תורקוזאורוס והסוג Fortignathus, לאחר שאלה נמצאו לצידו בתצורת אצ'קר בניז'ר.
מספר חוקרים העריכו שהסוג קשור למשפחה וקרוב לסוג Stolokrosuchus''.
עם זאת, כיום כוללים אותו במשפחה פולידוזאוריים (Pholidosauridae), לצד דמוי-התנינאי הענקי סרקוסוכוס.
האלוסוכוס היה דומה מעט לתנין כמו לגאביאל, המותאם בעיקר לחיים במים.
הוא היה בעל גפיים קטנות יחסית, ייתכן עם קרומי שחייה, וגופו כוסה באוסטאודרם.
ככל הנראה הוא ניזון בעיקר מדגים.
אַלּוֹנִי סָגֹל (שם מדעי: Favonius quercus; שם עברי קודם: כחליל סגול) הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים הנפוץ ברחבי אירופה, צפון אפריקה, אסיה הקטנה, הקווקז ועבר הקווקז.
הזחל ניזון מעץ האלון, בעיקר מהמינים: אלון אנגלי, אלון הגלעין, אלון שסוע ו-Quercus petraea.
שמו בעברית, כמו גם שמו המדעי, נובעים מקשרו לעץ האלון בו הוא מבלה את רוב חייו.
בישראל מין זה נדיר מאוד והוא מעופף רק בחרמון בחודשים יוני ויולי.
הצמח הפונדקאי שלו בארץ הוא אלון התולע.
quercus longicaudatus - ארמניה, אזרבייג'ן, טורקיה, מערב איראן
quercus iberica - מרוקו, אלג'יריה, איבריה
מוטת הכנפיים של האלוני הסגול היא 2.5–4 ס"מ.
בדומה למיני כחליליים נוספים מין זה מקיים דו-צורתיות זוויגית.
הכנפיים הקדמיות של הזכר בצבע סגול הנתחם בגבול שחור-אפרפר עבה שבקצהו פס לבן דק על שולי הכנף.
הכנפיים הקדמיות העליונות של הנקבה בעלות שני פסים סגולים עבים על הכנף העליונה ושאר הכנף בצבע שחור-אפרפר, קצה הכנף תחום בגבול לבן דק.
הכנפיים האחוריות של הזכר והנקבה דומות, בהירות בצבע קרמי ואפור עם כתם שחור המוקף בכתום המדמה עין בכנף התחתונה.
פס לבן בהיר שלצדו פס שחור דק.
בקצה הכנף התחתונה יש להם לרוב זנב קצר המדמה אנטנה, שמטרתו להגן עליהם מפני טורפים.
האלוני הסגול נפוץ באזורים דרומיים בעלי עצי אלון, בחורשות או יערות עם עצי אלון.
אף על פי שעץ אלון אחד באזור מספיק בשביל לתמוך במושבה שלמה של פרפרים, לכן יוכל לחיות במקומות הדלים בעצי אלון.
הוא קשה לזיהוי או צפייה עקב נטייתו להישאר בצמרת העץ במהלך תקופת ההתעופפות, שם הוא ניזון מטל דבש העץ.
הם מעופפים לרוב במהלך הימים החמים בקיץ.
הם נוטים לרדת מטה רק בכדי לחפש צוף ונוזלים בתקופות יובש ארוכות.
פרפר זה מקים דור אחד בשנה.
הוא נוטה להעדיף גבהים הנעים בין 700 ל-1400 מטרים, אך בארץ הוא נצפה גם בגבהים גבוהים יותר, עד לכ-2000 מטרים.
הביצה מוטלת לרוב בבודדים ולעיתים רחוקות גם בקבוצות של 2 או יותר.
הביצים מוטלות על ניצני עבים של עץ האלון, על קבוצת ניצנים או נקודת התפצלות של ענפים צעירים בגבהים שונים.
ההטלה תהיה על ענפים מוצלים המוגנים היטב מהשמש, לכן ענפים כאלו יהיו לרוב בחלקו הדרומי של העץ.
ישנה העדפה להטלה בעץ מבודד יחסית מעצים אחרים, כזה הנמצא בקצה של חורשה, או כחלק משדרת עצים.
הביצים יוטלו כמעט באופן בלעדי על עצים בוגרים, מכיוון שלהם הניצנים העבים והעגולים ביותר.
הביצה היא גדולה ביחס לפרפר, בצבע לבן-כסוף ברוחב של כ-0.8 מ"מ וגובה של כ-0.5 מ"מ.
צורתה היא חצי כדורית, שטוחה בבסיסה.
היא בעלת קוצים קטנים המרווחים ביניהם ויוצרים דפוס מחזורי המזכיר צורת רשת.
בזמן הבקיעה הזחל אוכל חלק מקליפת הביצה ולאחר מכן אוכל את דרכו אל תוך ניצן האלון.
לאחר הנשל הראשון הזחל חי מחוץ לניצן ברשת קורים רופפת.
רשת זו מדביקה אליה לכלוך ונשורת מהעץ ובאופן זה משמשת כהסוואה.
הסוואת הזחל טובה ביותר וכאשר הזחל נמצא תחת ניצן האלון קשה מאוד למצוא אותו.
הזחל אוכל במהלך הלילה ונח במהלך היום.
לזחל שלוש נשלים סך הכל עד שלב הגולם.
הגולם נוצר לרוב על האדמה בסמוך לעץ, טחב או ערימת עלים ולעיתים בסדקי העץ.
הגולם נצפה גם בקני נמלים.
הגולם הוא בצבע חום-אדמדם ובאורך של כ-10.2 מ"מ.
שלב הגולם נמשך כ-4 שבועות.
אלונזו מונרו קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר המדינה השמיני של ויומינג בשנים 1927–1935, ומתוקף תפקידו הוא כיהן במקביל כמושל ויומינג ה-16 מפטירתו של המושל פרנק אמרסון בפברואר 1931 ועד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של אמרסון בינואר 1933.
אלונזו קלארק נולד בעיירה פלינט שבאינדיאנה.
הוא גדל והתחנך בנברסקה לאחר שמשפחתו עברה לשם מאינדיאנה.
לאחר תום לימודיו ב-1898 בקולג' המדינתי למורים של נברסקה, הוא שימש כמפקח הראשי על בתי הספר במחוז דאווס שבנברסקה, וב-1901 עבר לוויומינג.
הוא הקים חווה בשטח של 300 אקרים (1.2 קמ"ר) במחוז קמפבל, ועבד כמורה.
ב-1926 נבחר קלארק כמזכיר המדינה של ויומינג, תפקיד אליו הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1930. ב-18 בפברואר 1931 נפטר מושל ויומינג, פרנק אמרסון, שישה חודשים בלבד לאחר תחילת תקופת כהונתו השנייה.
מתוקף תפקידו כמזכיר המדינה כראשון בסדר הירושה למשרת המושל, הושבע קלארק כמושל.
בנובמבר אותה שנה הובס קלארק בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, והוא המשיך בכהונתו כמזכיר המדינה.
כמי ששירת כמושל במהלך השפל הגדול, תמך קלארק בעמדתו של הנשיא הרברט הובר להסתמכות עצמית של המדינות.
הוא גם הפעיל לחץ לשיווק קואופרטיבי של תוצרת חקלאית וביטול חוק היובש, ונאבק ללא הצלחה על הפסקת מכירת נפט גולמי מקרקעות פדרליות בוויומינג.
ב-1934 התמודד קלארק בהצלחה בבחירות המקדימות של הרפובליקנים למשרת המושל, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי המושל המכהן הדמוקרט לסלי מילר.
הוא התמודד ללא הצלחה על מושבים בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
רעייתו הראשונה הייתה לוסי מ.
סמית', שנפטרה ב-1944, ויחד עמה נולד לו ילד אחד, ולאחר מכן הוא נישא בשנית לפלורנס ראסל.
אלונזו קלארק נפטר בעיירה תרמופוליס שבוויומינג, ב-12 באוקטובר 1952, בגיל 84. הוא נטמן בבית הקברות של קרלטון, נברסקה.
אלונזו ג'יי אדגרטון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה וכשופט מחוזי פדרלי במחוז דקוטה הדרומית.
אדגרטון נולד ב-7 ביוני 1827, ברומא, מחוז אונידה, ניו יורק, השלים את לימודיו באוניברסיטת וסליאן ב-1850 ולמד משפטים ב-1855. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס למשרד פרטי במנטורוויל שבמינסוטה, מ-1855 עד 1861. הוא כיהן כתובע של מחוז דודג', מינסוטה.
מ-1858 עד 1859 כיהן כחבר בהסנאט של מינסוטה.
בשנת 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אדג'רטון ארגן פלוגת מיליציות אשר היוותה מאוחר יותר את פלוגה B של רגימנט מתנדבי הרגלים ה-10 של מינסוטה.
בינואר 1864 הועלה לדרגת קולונל של רגימנט הרגלים הצבעוני ה-67 של ארצות הברית .
אדגרטון מונה כחבר המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של הסנאטור ויליאם וינדום וכיהן מ-12 במרץ 1881 עד 30 באוקטובר 1881 במהלך הקונגרס ה-47, כאשר מחליפו נבחר.
לאחר עזיבתו את הקונגרס, כיהן אדגרטון כשופט של בית המשפט המחוזי במחוז דקוטה בין השנים 1881–1885. הוא חזר לעבודה פרטית במיטשל שבטריטוריית דקוטה (מדינת דקוטה הדרומית מ-2 בנובמבר 1889) מ-1885 עד 1889. הוא כיהן כנשיא הוועידה החוקתית של דקוטה הדרומית.
אדגרטון קיבל מינוי פגרה מהנשיא בנג'מין הריסון ב-19 בנובמבר 1889, לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז דקוטה הדרומית.
הוא קיבל מינוי לאותו תפקיד מהנשיא הריסון ב-16 בדצמבר 1889. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-16 בינואר 1890, וקיבל את המינוי שלו באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-9 באוגוסט 1896, עקב מותו בסו פולס שבדקוטה הדרומית.
הוא נקבר בבית הקברות אוורגרין במנטורוויל.
אלונסו דה ארסייה אי סונייגה (בספרדית: Alonso de Ercilla y Zúñiga; 7 באוגוסט 1533 – 29 בנובמבר 1594) היה לוחם ומשורר ספרדי.
לחם במלחמת האראוקו בין הספרדים לבני המפוצ'ה, שנקראו בפי הספרדים אראוקנים, אז החל לכתוב את הפואמה האפית "לה אראוקנה", שנחשבת לאחד האפוסים הגדולים ביותר בתור הזהב של ספרד ולמיתוס מכונן של צ'ילה.
שיר גבורה זה, הערוך ב-37 בתים ומחולק לשלושה חלקים, שפורסמו ב-1569, 1578 ו-1589, מעלה על נס את האלימות של הקונקיסטאדורים ואומץ לבם של האראוקנים.
ארסייה נולד במדריד למשפחת אצולה בסקית.
אביו, פורטוניו גרסייה דה ארסייה, ואמו, דוניה לאונור דה סונייגה, הגיעו שניהם מבורמאו שבביסקאיה.
כשהיה בן שנה נפטר אביו, ובשנת 1548 נהייתה אמו לגבירת שרת של מריה, נסיכת ספרד, ואלונסו היה לנערו של יורש העצר, הנסיך פליפה.
ארסייה קיבל חינוך מן המורים המלומדים ביותר ונהנה מהיתרונות של מסעות מרובים והחיים בחצר המלוכה, שם יצר קשר עם דמויות רמות מעלה.
כשהיה בן 15, ליווה את פליפה לאיטליה ולגרמניה במסע שנמשך שלוש שנים.
בהמשך התלווה לאמו במסע לבוהמיה, אז נפרד ממנה לביקור באוסטריה, בהונגריה ובארצות נוספות.
כשחזר לספרד שב גם לחצר המלוכה.
ארסייה נכח בחתונתו של פליפה עם מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
בלונדון התוודע לקונקיסטאדור חרונימו דה אלדרטה, שסיפוריו על הרפתקאותיו בעולם החדש הציתו את דמיונו של ארסייה וגרמו לו ללוות את אלדרטה לעולם החדש.
ארסייה השיג אישור מהנסיך פליפה, והם הפליגו לאמריקה ב-15 באוקטובר 1555. זמן קצר לאחר הגעתם לאמריקה, בסמוך לפנמה, מת אלדרטה.
ב-1556 ליווה את גרסיה אורטאדו דה מנדוסה, שנתמנה למושל ולמפקד של צ'ילה, ואשר פיקד על הלחימה בבני האראוקנה.
ארסייה שהה בצ'ילה במשך 17 חודשים שבהם לחם בקרבות.
בזמן זה היה עד למותו של קאופוליקאן, הגיבור של "לה אראוקנה".
בפואמה זו, שארסייה החל לכותבה בזמן המלחמה, מתאר הדובר את קורות מלחמת האראוקו.
במרץ 1558 ייסד מנדוסה את העיר סן מטאו דה אוסורנו.
סביב חגיגות ייסוד העיר החדשה נקלע ארסייה לקטטה עם יריבו הוותיק, חואן דה פינדה.
המושל מנדוסה אסר את שני הצדדים הנצים ודן אותם למיתה למחרת.
אולם, רבים ראו בגזר הדין לא צודק וניסו לשכנע את מנדוסה לחון אותם.
ההכנות להוצאה להורג נמשכו, אלא שאז ניגשו שתי נשים, האחת ספרדייה והשנייה ילידית, לביתו של מנדוסה, נכנסו דרך החלון והצליחו לשכנע אותו לחוס על חיי שניהם.
ארסייה נכלא לשלושה חודשים וגורש לאחר מכן לפרו.
לאחר חזרתו של ארסייה לספרד ב-1562, הוא ערך מספר מסעות דיפלומטיים לאוסטריה, שם אמו הייתה גבירת שרת בחצר הקיסרית, וכן לאיטליה, לצרפת, לגרמנה ולבוהמיה.
ב-1570 נשא לאישה את דוניה מריה דה בסאן, אישה ממשפחה נודעת, ולאחר מספר שליחויות דיפלומטיות נוספות, התיישב בספרד ב-1577. עוד קודם לכן, ב-1571 הוענק לו תואר אביר של מסדר סנטיאגו, וב-1578 נשלח מטעם המלך פליפה השני לסרגוסה.
בשנותיו האחרונות חווה עצבות גדולה לאחר מות בנו היחיד.
יצירתו הגדולה של ארסייה היא "לה אראוקנה", פואמה אפית בת 37 בתים המתארת את הקשיים שבהם נתקלו הספרדים במהלך מלחמת האראוקו ואת מעשי הגבורה של הילידים, כמו גם של בני ארצו.
הפואמה נושאת אופי היסטורי, וארסייה דבק בה בנאמנות לאמת, דבר שהוביל היסטוריונים מאוחרים לתאר את עבודתו כמהימנה ביותר, לרבות בתיאור המקומות, בדיוק בתאריכים ובתיאור מנהגי הילידים.
הראשון שבהם, שחובר בצ'ילה על גבי רצועות עור והופיע לראשונה ב-1569, הוא תיאור היסטורי נאמן ערוך ב-15 בתים.
השני, שפורסם ב-1578, עמוס במראות ואמצעים רומנטיים נוספים, ואילו השלישי, שהופיע ב-1589–1590, מכיל, בנוסף לנושא עצמו, גם מגוון תיאורים שאינם קשורים למלחמה.
עם זאת, זהו אחד האפוסים הקלאסיים הכתובים בספרדית המצליחים ביותר של תקופת הרנסאנס.
ישנו יישוב במחוז אראוקניה בצ'ילה הקרוי על שמו של ארסייה.
בנוסף, הבוטנאי הצרפתי אדריאן-אנרי דה ז'וסיה קרא על שמו סוג צמח בסדרת הציפורנאים.
אלונה שושן (נולדה ב-1970) היא קצינה במשטרת ישראל בדרגת ניצב המכהנת כראש אגף משאבי אנוש.
שושן בוגרת תואר ראשון במדעי הרוח ותואר שני בלימודי יהדות.
היא שימשה ראש מדור תכנון באגף תכנון וארגון וראש מחלקה לתכנון ומטה באגף תמיכה לוגיסטית.
בספטמבר 2023 קודמה לדרגת תת-ניצב ומונה לסגנית ראש אגף תכנון.
באוקטובר 2024 מונתה לראש אגף משאבי אנוש בדרגת ניצב.
אלוסטרון היא תרופה המעכבת את קולטן לסרוטונין מסוג 5-HT3. התרופה משמשת לטיפול במקרים קשים של תסמונת המעי הרגיז המלווה בשלשולים (IBS-D) בקרב נשים בלבד, שלא הגיבו לטיפולים שגרתיים אחרים.
אלוסטרון אושרה לראשונה על ידי ה-FDA בשנת 2000, אך הוסרה מהמדפים באותה שנה לאחר שדווח על תופעות לוואי קשות במערכת העיכול.
בשנת 2002 היא אושרה מחדש תחת פרוטוקול בטיחות מחמיר (REMS), המגביל את השימוש בה למקרים חמורים בלבד.
טיפול בנשים הסובלות מתסמונת המעי הרגיז עם דומיננטיות של שלשולים (IBS-D) הנמשכת מעל 6 חודשים.
הטיפול מיועד רק לנשים שאינן מגיבות לטיפול תרופתי קונבנציונלי.
התרופה לא הוכחה כיעילה בקרב גברים.
עצירות (מופיעה אצל כ-25% מהמטופלים).
תופעות לוואי נדירות אך חמורות כוללות:
קוליטיס איסכמית (Ischemic colitis): דלקת במעי הגס עקב הפרעה באספקת הדם, העלולה להיות קטלנית.
עצירות חמורה המובילה לחסימת מעיים, קרע במעי או ניקוב (פרפורציה).
אין להשתמש בתרופה במצבים הבאים:
היסטוריה של עצירות כרונית או חסימת מעיים.
היסטוריה של קוליטיס איסכמית, מחלת קרוהן או דלקת כיבית של המעי הגס (UC).
שימוש מקביל בתרופה פלובוקסאמין (Luvox).
אלוסטרון היא חוסמת סלקטיבית של קולטני 5-HT_3 הפזורים על פני נוירונים במערכת העיכול.
קולטנים אלו ממלאים תפקיד מרכזי בתחושת כאב בטני ובוויסות תנועתיות המעי (מוטיליות).
על ידי חסימת הקולטן, התרופה מפחיתה את הרגישות לכאב במעי ומאטה את זמן המעבר של הצואה במעי הגס, מה שמפחית את תדירות השלשולים.
ספיגה: נספגת במהירות לאחר נטילה פומית; זמינות ביולוגית של כ-50%–60%.
מזון מעכב מעט את הספיגה.
פיזור: נקשרת בשיעור של 82% לחלבוני הפלזמה.
מטבוליזם: עוברת פירוק אינטנסיבי בכבד על ידי אנזימי הציטוכרום P450, בעיקר CYP1A2.
הפרשה: רוב המטבוליטים מופרשים בשתן (כ-74%) והשאר בצואה.
זמן מחצית חיים: קצר יחסית, כ-1.5 שעות, אך השפעתה הביולוגית נמשכת זמן רב יותר בשל קשירה חזקה לקולטן.
פלובוקסאמין: מעלה את הריכוז של אלוסטרון בדם פי 6 לערך, מה שמגביר משמעותית את הסיכון לתופעות לוואי.
סימטידין: עלול להעלות את ריכוז התרופה בדם.
במחקרים בבעלי חיים לא נמצא נזק לעובר, אך אין מספיק מחקרים מבוקרים בבני אדם.
יש להשתמש רק אם הצורך המטופל עולה בבירור על הסיכון.
הנקה: לא ידוע אם התרופה עוברת בחלב אם, ולכן מומלץ לנקוט זהירות.
אלוף הרְאבן (23 באפריל 1926 – 23 בפברואר 2016) היה איש קהילת המודיעין, הוגה דעות, פרשן פוליטי ויזם חברתי ישראלי.
אלוף הראבן נולד במושבה הגרמנית בחיפה בשנת 1926 לדוד שטיינברג, שהיה מהנדס טלפוניה בשירות הטלפון של המנדט הבריטי (בנו של יחיאל מיכל שטיינברג), ולתחייה לבית אפשטיין, שהייתה פסנתרנית.
שמו הפרטי המיוחד בא מסבו, יצחק אפשטיין, מורה וממחדשי השפה העברית, ששלח רשימת שמות מומלצים להוריו שהראשון מביניהם היה "אלוף", והוריו אימצו שם זה (שם משפחתו הוא עברות של שם משפחת אביו: שטיינברג=הראבן).
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן סיים בלונדון סקול אוף אקונומיקס תואר ראשון במדע המדינה.
בשנת 1948 חזר לארץ ישראל והתגייס לצה"ל.
הוא שובץ למודיעין חיל התותחנים, משם עבר עד מהרה ליחידת המחקר של אגף המודיעין.
הראבן שירת בצה"ל עד שנת 1964 והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
בזמן שירותו שימש ב-1954 ראש לשכתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי ושל יורשו בתפקיד, יהושפט הרכבי.
בשנת 1962 התמנה לסגן הנספח הצבאי של ישראל בצרפת וקשר קשרים עם שירות הביון הצרפתי.
ב-1964 התגייס למוסד ושירת בו עד שנת 1970; עסק בפיתוח קשרים מדיניים חשאיים במזרח התיכון ובסיוע לכורדים בעיראק.
לאחר מכן עבר לנהל את מחלקת ההסברה במשרד החוץ, תפקיד שמילא במשך ארבע שנים.
בתקופה זו הציע לקלוד לנצמן את הרעיון לעשות את הסרט "שואה".
לאחר מכן עבר לאקדמיה ומונה למנהל "מכון שילוח" באוניברסיטת תל אביב, שהפך ל"מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון".
לאחר שנתיים בתפקיד זה עזב את האוניברסיטה והצטרף כעמית למכון ון ליר.
עם פרישתו מהמכון בשנת 1991 הקים, יחד עם עמית ערבי, פייסל עזאיזה, את עמותת "סיכוי - לקידום שוויון אזרחי", לקידום שוויון אזרחי לערבים בישראל.
משנת 2006 שימש יושב ראש עמותת "בין אדם לאדם", לקידום כבוד האדם כערך מוביל.
בשנת 1998 קיבל הראבן את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל.
ב-2007 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
אלוף הראבן היה נשוי לסופרת שולמית הראבן, ואב לשני ילדים: איתי הראבן והסופרת גַּיִל הראבן.
התגורר בשכונת נווה גרנות בירושלים.
"כורח הבחירה - בעיות אסטרטגיות של ישראל בדור הבא" (1980)
"פנים אל פנים: שיחות חילוניות בין משה ואלוהים" (1991)
"אהיה אשר אהיה: מדרש פליאה לאדם השואל מהו להיות אדם" (2001)
"לדעת שאיננו יודעים" - אסופה של מאמרי פובליציסטיקה שפרסם לאורך השנים בעיתונות העברית (2004)
אלוף הפלות הוא טייס קרב שיירט ("הפיל") מספר רב של מטוסים בקרבות אוויר.
מספר המטוסים המקנה את הכינוי "אלוף" משתנה ממדינה למדינה, אך מקובל שהתואר ניתן למי שהפיל חמישה כלי טיס של האויב או יותר.
מקור הכינוי בצרפת, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר הלוחמה האווירית החלה להתפתח.
אלופי ההפלות של מלחמת העולם הראשונה זכו לפרסום רב והפכו לגיבורים לאומיים.
גם במלחמות מאוחרות יותר זכו אלופי הפלות לתהילה.
הטייס הראשון שזכה לתואר "אלוף הפלות" היה הטייס הצרפתי אדולף פֶּגוּ (Adolphe Pegoud).
העיתונות הצרפתית כינתה אותו l'as, "האס" או "האלוף", לאחר שהפיל בקרבות אוויר חמישה מטוסים גרמניים.
המונח l'as היה מקובל בעיתונות הצרפתית שלפני המלחמה ככינוי לכוכבי ספורט, כגון שחקני כדורגל או רוכבי אופניים מפורסמים.
בשל כך ניתן הכינוי l'as גם למי שזכו בהצלחות בתחומים אחרים במלחמה, כמו מי שהטביעו ספינות או השמידו טנקים.
בקיסרות הגרמנית התמסד הנוהג להעניק את העיטור "פור לה מריט" (שנודע בשמו הלא-רשמי "מקס הכחול", Der blaue Max) לטייסים שהפילו שמונה מטוסי אויב.
עיטור זה היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן בפרוסיה, ומאוחר יותר בגרמניה, עד תום מלחמת העולם הראשונה.
הגרמנים לא השתמשו במונח "אס" – טייסים שהפילו עשרה מטוסי אויב כונו "Überkanonen", "תותחי-על".
שמם ומספר הניצחונות שלהם פורסמו ברבים, כדי להעלות את מורל האוכלוסייה.
עם התקדמות המלחמה, עלה יותר ויותר הרף שזיכה את הטייסים בעיטור.
בניגוד לקיסרות הגרמנית, באימפריה הבריטית עד 1916 לא היה רישום מסודר של ניצחונות בקרבות אוויריים, אם כי רישום כזה התבצע בטייסות.
בשל כך, לא היה פרסום רשמי על טייסים שהיו אלופי הפלות, אך טייסים מסוימים זכו לפרסום כזה הודות לדיווח עיתונאי.
קרב אוויר, מטבעו, מתנהל במהירות רבה ובשלושה ממדים.
בשל כך, קשה לטייס לוודא שהמטוס שעליו ירה בתותח או שיגר טיל אכן הופל.
לעיתים יראה הטייס שמטוס האויב צולל או פולט עשן, אך אין בכך ראייה שהופל, וייתכן שמטוס האויב יצליח להגיע בכל זאת לנחיתה.
בשל כך, אין די בטענתו של הטייס על הצלחתו בקרב אוויר כדי לזכותו באישור על הפלת מטוס אויב.
עם זאת, יש חשיבות רבה למידע על הפלה כזו, הן בשל התועלת שבה למורל והן בשל חשיבותו המודיעינית – כדי לדעת אודות סדר הכוחות של האויב.
בשל כך, עושים הצבאות השונים מאמץ כדי לוודא את נכונות הדיווח של הטייסים.
במלחמת העולם הראשונה הייתה הדרך לוודא הפלה ולזקוף אותה לזכות הטייס שונה בכל אחד משירותי האוויר (הגדרת היחידות האוויריות כ"חיל אוויר" עצמאי נעשתה ברוב הצבאות רק לאחר המלחמה) של הצדדים היריבים.
שירות האוויר הגרמני (Luftstreitkräfte) אישר הפלה רק אם נמצאו שרידי מטוס האויב המופל, או אם טייס האויב נלכד או נמצאה גופתו.
רוב הלחימה האווירית במלחמת העולם הראשונה הייתה בשטח הגרמני, ולפיכך פעלה שיטה נוקשה זו ביעילות רבה למדי.
עבור שירותי האוויר הבריטיים הייתה שיטה מעין זו הגרמנית בלתי-אפשרית.
לפיכך, נדרש כל טייס למלא "דו"ח קרב" על כל מגע עם האויב.
דו"ח זה עבר את מפקד הטייסת, ולאחר מכן הועבר למפקד הכנף.
בז'רגון של הדו"חות, קרב שבו הייתה הפלה של מטוס אויב הוגדר "קרב מכריע" (decisive combat).
בסמכות מפקד הכנף היה לקבל או לדחות טענות על הפלת מטוסי אויב, אך מפקדת הלהק בחנה גם היא את הדו"חות.
לא היה מנגנון אחד שיבקר את הדו"חות ויוודא את נכונותם, ולא נעשה מאמץ מיוחד לגלות כפילויות או טעויות.
כאמור, קביעת הפלה היא מורכבת למדי בעת קרב אוויר.
הטייסים הבריטיים במלחמת העולם הראשונה ראו לעיתים את מטוס האויב צולל או מתרחק כשהוא בוער, אך מכיוון שנלחמו הרחק מבסיסיהם ומעל שטח האויב, לא היו יכולים לוודא הפלה.
בשל כך דיווחו שמטוס האויב "הוכרח לצלול", "הוכרח לנחות", או "איבד שליטה".
במלחמת העולם הראשונה נחשבו דיווחים כאלה כהפלות ודאיות.
כך, למשל, לפחות עשר מתוך 26 ההפלות של אלוף ההפלות האמריקני אדי ריקנבקר היו דיווחים מעין אלה.
במלחמות הבאות החמירו חילות האוויר השונים את נוהלי הדיווח, והפלות מעין אלו היו בבחינת "מסתברות" (probable) או "בספק", ונחשבו בהתאם.
חילות אוויר מודרניים זוקפים הפלה לזכות טייס כאשר ישנה עדות של טייס או איש צוות אוויר במטוס אחר שראה את ההפלה.
כמו כן, מסתמכים על תצלומים ממצלמת ירי ותיעוד נוסף, אם קיים, וכן על דו"חות מודיעיניים.
ואולם גם במלחמות שהתחוללו במחצית השנייה של המאה ה-20 קיימים ויכוחים חריפים על מספר המטוסים שהופלו.
חלוקת הפלה בין כמה טייסים, ומצבי ספק
בעיה נוספת באישור הפלה לטייס קרב היא כאשר כמה מטוסים יורים על אותו מטוס אויב: השאלה היא לזכות מי תיזקף ההפלה.
חילות אוויר מסוימים זקפו את ההפלה לזכות טייס אחד בלבד, בדרך כלל מוביל המבנה.
כך נהג שירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
שירות האוויר הצרפתי נהג באותה מלחמה לזקוף הפלה לזכות כל אחד מהטייסים או המקלענים שהשתתפו בקרב.
הבריטים נהגו בדרך דומה, אך לא בעקביות: לעיתים נזקפה הפלה לזכות כל משתתף, ולפעמים חולקה ההפלה, ולכל טייס נזקפה חלקיות הפלה.
כך היה מצב שבו לטייס היו ½11 הפלות, או 26.83 הפלות.
היו חילות אוויר שזקפו לזכות הטייסים הפלה גם כאשר השמידו מטוסים על הקרקע.
כך נהגו בכמה פיקודים של חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה.
בחילות האוויר של ברית המועצות ושל האימפריה היפנית באותה מלחמה נהגו לחלק בין הפלות של טייסים בודדים, שנזקפו לזכותם האישית, ובין הפלות משותפות, שנזקפו לטובת הטייסת כולה.
הצי הקיסרי היפני הפסיק ב-1943 לזקוף ניצחונות לזכות טייסים בודדים, וניצחונות אלו נזקפו לטובת הטייסות.
לעומתם, חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה, דגל בעיקרון של "טייס אחד, ניצחון אחד".
מצב ספק נוסף הוא כאשר מטוס האויב התרסק בעת הקרב, אך לא כתוצאה מירי של הטייס.
דבר זה עלול לקרות בשל התמרונים החריפים המאפיינים את קרב האוויר.
מקובל שהפלות כאלה נזקפות לזכות הטייסת.
בחיל האוויר הרוסי אלוף ההפלות הראשון היה הטייס אלכסנדר קזאקוב שהפיל במלחמת העולם הראשונה 17 מטוסי אויב.
במהלך שלוש שנות המלחמה, קזאקוב הפיל באופן אישי 17 ובקרבות קבוצתיים 15 מטוסי אויב נוספים והוכר כטייס הקרב הרוסי היעיל ביותר במהלך המלחמה.
כמה פרסומים מצביעים על כך שהוא הפיל 32 מטוסים באופן אישי, אבל ככל הנראה מחבריהם משלבים את הניצחונות האישיים והקבוצתיים של קזאקוב.
בחיל האוויר הסובייטי הטייסת היהודייה לידיה ליטביאק הפילה 12 מטוסי קרב גרמניים, וקטיה בודנובה הפילה 11. בנוסף, איוואן קוז'דוב הוכתר לאלוף הפלות אחרי שהפיל 64 מטוסי אויב.
הטייס הצרפתי פייר לה גלואה הפיל ארבעה מטוסים גרמניים, שבעה מטוסים איטלקיים ושבעה מטוסים בריטיים; את האחרונים הפיל כאשר היה טייס בשירות חיל האוויר של צרפת של וישי.
אף טייס אחר לא הפיל מגוון כזה של מטוסים.
רוב ההפלות נזקפו לזכותם של טייסים, אך גם לזכותם של מקלענים ואנשי צוות אחרים שהשתתפו בהפלות.
כמה מהם אף עוטרו בעיטורים לאור הצלחתם.
התואר "אלוף ביום אחד" (Ace in a Day) ניתן לטייס שהפיל חמישה מטוסי אויב ויותר ביום אחד.
ההישג הגדול ביותר לאלוף הפלות ביום אחד הוא זה של טייס הלופטוואפה האנס יואכים מרסיי, שהפיל 17 מטוסי אויב בשלוש גיחות ביום אחד, ב-1 בספטמבר 1942, בשמי צפון אפריקה.
טייסים רבים בלופטוואפה טענו להישג כזה, בעיקר בחזית המזרחית.
מנגד זכו 68 טייסים של ארצות הברית, מן הצי ומצבא ארצות הברית לאישור על ביצוע הישג זה.
אלופי הפלות עיקריים במלחמת העולם הראשונה (1914–1918)
שם השתייכות מספר המטוסים שהפיל הערות מנפרד פון ריכטהופן, הברון האדום הקיסרות הגרמנית 80 מטוסים הופל ונהרג בקרב אוויר באפריל 1918. אחיו לותר פון ריכטהופן, אשר שירת עמו באותה טייסת, היה גם הוא טייס עלית וזקף לזכותו 40 הפלות.
רנה פונק(René Fonck) צרפת 75 מטוסים אדוארד מאנוק(Edward Mannock) בריטניה 73 הופל ונהרג ביולי 1918 מאש נגד מטוסים.
בילי בישופ(Billy Bishop) בריטניה 72 מטוסים קנדי.
האדם הראשון שקיבל את שלושת עיטורי הגבורה הגבוהים ביותר של בריטניה.
את העיטור הגבוה ביותר, "צלב ויקטוריה", קיבל על תקיפה מוצלחת של שדה תעופה גרמני, שביצע לבדו.
ארנסט אודט הקיסרות הגרמנית 62 מטוסים לאחר המלחמה עבד כטייס מרוצים ולהטוטן.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון היה בין האחראים לשיקום הלופטוואפה ומקציניו הבכירים.
ג'ורג' גינמר צרפת 54 מטוסים הופל שש פעמים ושב להילחם.
הופל ונהרג בספטמבר 1917, בגיל 22. שארל נינג'סה(Charles Nungesser) צרפת 45 מטוסים נפצע מספר פעמים ושב להילחם.
בשנת 1927 ניסה לחצות בטיסה את האוקיינוס האטלנטי מאירופה לאמריקה, אך נעלם מעל לאוקיינוס.
אדי ריקנבייקר ארצות הברית 26 מטוסים לפני המלחמה היה נהג מכוניות מרוץ.
התגייס לחיל הרגלים, והוצב באירופה כנהג של גנרל.
שירת כטייס קרב ממרץ 1918.
אלופי הפלות עיקריים במלחמת העולם השנייה (1939–1945)
עשרות טייסים גרמניים ואף מעבר לכך השיגו מעל מאה הפלות של מטוסי בעלות הברית.
זאת, לעומת אלופי ההפלות של בעלות הברית שלזכותם נזקפו לכל היותר כמה עשרות מטוסי אויב.
הבדל זה נבע משתי סיבות עיקריות: ראשית, בשלבים מסוימים של המלחמה (בעיקר בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה, בחודשי הקיץ של 1941) היו מטוסי בעלות הברית, בעיקר אלה של חיל האוויר הסובייטי, מיושנים ונחותים לגמרי מול המטוסים הגרמניים; הטייסים הגרמניים השיגו מאות רבות של ניצחונות אוויריים ללא קושי.
שנית, היה הבדל מהותי בשירותם של הטייסים הגרמניים מול יריביהם מבעלות הברית: טייסים גרמניים טסו שוב ושוב, לעיתים יותר מאלף גיחות, וטיסותיהם הופסקו רק אם נהרגו, נשבו או נפצעו.
טייסי בעלות הברית, לעומתם, הועברו לאחר כמה עשרות גיחות לתפקידים פיקודיים שבהם טסו פחות, או לתפקידי הדרכה בהם חלקו את ניסיונם העשיר.
סיבות נוספות שניתן למנות להבדלים במספרי הפלות נעוצות ברמה מקצועית גבוהה יותר עקב אימון נרחב יותר: טייסי קרב גרמנים גם לאחר שהוצבו ביחידה קרבית טסו לצד טייסים מקצועיים (לרוב מפקדים בטייסת או הלהק) וזכו כך לחניכה בשדה הקרב.
בנוסף בלופטוואפה הגרמני היה מעין פולחן אישיות סביב טייסי קרב מוצלחים במיוחד, עד כדי כך שבהתקלות עם מטוסי אויב, טייסי המבנה נשארו מאחור כדי לצפות ביכולות הלחימה של האלוף - וכך במקום שמספר ההפלות יתחלק בין הטייסים, אלופי הפלות נטו לזכות בעוד ועוד הפלות.
בשל כך הגיעו טייסי בעלות הברית, כאמור, רק לכמה עשרות ניצחונות אישיים, בעוד טייסי מדינות הציר זכו למאות ניצחונות.
להלן כמה מאלופי הטיסה הבולטים במלחמת העולם השנייה, מן המדינות השונות.
שם השתייכות מספר המטוסים שהפיל הערות אריך הרטמן גרמניה 352 מטוסים אלוף ההפלות של כל הזמנים.
הפיל 345 מטוסים רוסיים ושבעה מטוסי P-51 מוסטנג אמריקניים, בקרב אוויר מעל שדה נפט ברומניה.
הופל 13 פעמים אך לא נפצע מעולם.
אוסקר-היינץ בר גרמניה 220 מטוסים מאלופי ההפלות הסילוניים הראשונים: השיג 16 הפלות במטוס קרב סילוני מדגם מסרשמיט Me-262 הנס יואכים מרסיי(Hans-Joachim Marseille) גרמניה 158 מטוסים הטייס הגרמני שהפיל את המספר הרב ביותר של מטוסים מערביים.
נהרג ב-1942 אילמרי יוטיליינן פינלנד 94 מטוסים אלוף ההפלות הלא-גרמני של מלחמת העולם השנייה.
נהרג ב-6 באוגוסט 1945 כטייס ניסוי מרמדיוק פאטל(Marmaduke Pattle) בריטניה 40 מטוסים הטייס מחבר העמים הבריטי בעל המספר הרב ביותר של הפלות.
יש הגורסים שהפיל למעלה מ-50 מטוסים.
ג'ורג' ברלינג קנדה 31 מטוסים הטייס הקנדי בעל מספר ההפלות הרב ביותר.
נהרג בתאונת טיסה כמתנדב בחיל האוויר הישראלי הצעיר ב-1948 לידיה ליטביאק ברית המועצות 12 מטוסים אלופת ההפלות של כל הזמנים.
נהרגה ב-1943 סטניסלב סקלסקי פולין 18+ מטוסים אלוף ההפלות של חיל האוויר הפולני.
טייס בעלות הברית הראשון שהשיג תואר של אלוף הפלות.
שני הצדדים במלחמת קוריאה טענו לניצחונות אוויריים רבים, אם כי הסובייטים שניסו לשמור על מערבותם בסוד לא פרסמו נתונים.
כמו כן טענות מצד הסינים וקוריאה הצפונית לרוב לא קיבלו יחס.
בשל זאת יחס ההפלות שארצות הברית טענה לו (10:1 לטובתם) הפך למספר הרשמי ולמעין מיתוס במערב.
לאחר התפרקות ברית המועצות ופתיחת הארכיבים שלה החלו מחקרים מעמיקים במעורבות הסובייטית במלחמה וכן החלו לבחון מחדש את הטענות של כל הצדדים.
רשמית ארצות הברית טענה להפלה של 950 כלי טיס, כ-305 הפלות (כ-38 אחוז מסך ההפלות) נרשמו על ידי 39 טייסים.
מרבית ההפלות התבצעו על ידי מטוסי F-86 סייבר ומרבית המטוסים המופלים היו מטוסי מיג-15. וביניהם על פי הרישומים האמריקאים הציגו יחס הפלות של 1 ל-10 לטובת הסייבר.
הרישומים של ברית המועצות הצביעו על 1,097 הפלות.
הסינים טענו ל-330 הפלות סך הכל.
הצפון קוריאנים רשמית טוענים להפלתם של 5,729 כלי טיס, אולם אין אפשרות לדלות מידע אמין לגבי קוריאה הצפונית.
בגלל חוסר האמינות של הטענות להפלות מכל הצדדים הכלי המיטבי לבחינת תוצאות קרבות האוויר הם רישומי האבדות של כל הצדדים.
אם לא מתחשבים בקוריאה הצפונית, ואם מקבלים את הרישומים של האבדות של הרוסים, האמריקנים והסינים, עולה כי יחס ההפלות הכללי של מטוסי הסייבר מול מטוסי המיג-15 היה 1:5.835 לטובת הסייבר.
מלחמת וייטנאם ומלחמות אחרות במחצית השנייה של המאה ה-20
להלן כמה מאלופי ההפלות הבולטים במלחמות שהתחוללו במחצית השנייה של המאה ה-20. חילות האוויר של הודו ושל פקיסטן טוענות לכמה אלופי הפלות נוספים במלחמת הודו-פקיסטן ב-1965. פקיסטן טוענת להפלת 104 מטוסים הודיים ולאובדן 19 משלה, ואילו הודו טוענת להפלת 73 מטוסים פקיסטניים ולאובדן 35 משלה.
ישנם מעט מאוד מקורות נייטרליים לביסוס טענות אלו.
פקיסטן טוענת עוד להישגים מול חיל האוויר הישראלי במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, טענות המנוגדות לגמרי להיסטוריה הרשמית של חיל האוויר הישראלי.
שם השתייכות מלחמה מספר המטוסים שהפיל הערות נגויין ון קוק צפון וייטנאם מלחמת וייטנאם 9 מטוסים על פי רישומי חיל אוויר של ארצות הברית הפיל שבעה מטוסים מאי ון קואונג(Mai Văn Cường) צפון וייטנאם מלחמת וייטנאם 8 מטוסים צ'ארלס ב.
דה בלוויו חיל האוויר של ארצות הברית מלחמת וייטנאם 6 מטוסים נווט הקרב בעל מספר ההפלות הרב ביותר רנדל "דיוק" קניגהם צי ארצות הברית מלחמת וייטנאם 5 מטוסים ג'לאל זאנדי איראן מלחמת איראן–עיראק 9 מטוסים טען לעוד 3 ניצחונות בקרבות אוויר.
כל ההפלות הושגו במטוס F-14 טומקט, דבר שהופך אותו לאלוף ההפלות במטוס זה מוחמד ראיאן עיראק מלחמת איראן–עיראק 10 מטוסים מקורות מערביים אישרו 4 מתוך ההפלות.
רוב ההפלות הושגו במטוס מיג 25, דבר שהופך אותו לאלוף ההפלות במטוס זה
אלופי הפלות בחיל האוויר הישראלי
39 טייסים בחיל האוויר הישראלי הפילו מעל חמישה מטוסים.
עשרה טייסים הפילו מעל 10 מטוסים.
אלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר הישראלי היה גיורא רום שזכה בהפלתו החמישית ב-7 ביוני 1967, יומה השלישי של מלחמת ששת הימים.
שיאן ההפלות בחיל האוויר, שהוא גם הטייס בעל מספר ההפלות הרב ביותר בקרבות אוויר במטוסי סילון, הוא תת-אלוף גיורא אבן שלזכותו 17 הפלות.
אלו אלופי ההפלות בחיל האוויר הישראלי, שהשיגו 10 הפלות ומעלה:
בנוסף לספירת הפלות עבור טייסים, נוהגים לספור גם את ההפלות שביצע כל מטוס קרב והללו מסומנות על דופן המטוס (לרוב בצורת רונדל חיל האוויר של המטוס שהופל).
מטוס מיראז' 3 מספר 159 של חיל האוויר הישראלי הפיל 13 מטוסים, וזהו שיא עולמי להפלת מטוסי סילון.
מטוס F-16A נץ מספר 107 של חיל האוויר הישראלי הפיל 6.5 מטוסים, שיא עולמי עבור מטוס F-16.
משחק אלוף האלופים ע"ש נחמיה בן אברהם הוא שמו של משחק הסופר-קאפ בכדורגל בישראל, בו מתמודדות אלופת ישראל ומחזיקת גביע המדינה מהעונה שחלפה (במקרה שבו האלופה זוכה בדאבל היא מתמודדת מול סגניתה בליגה).
משחק גמר אלוף האלופים נערך בחודש יולי לפני פתיחת עונת הליגה ולפני התמודדויות במסגרות האירופאיות, ועל כן מכונה גם "התואר הראשון של העונה".
כיום המנצחת בהתמודדות מעפילה ישירות לחצי גמר גביע הטוטו.
טורניר "אלוף האלופים" נערך לראשונה ב-1957 והתקיים על שמו של סא"ל שנפל במלחמת סיני שנה לפני כן, בתרומת משפחתו ולזכרו.
משחק הגמר נערך בין הפועל תל אביב, אלופת ישראל לעונת 1956/1957, לבין הפועל פתח תקווה מחזיקת גביע המדינה לאותה העונה.
המשחק הסתיים בניצחונה של הפועל תל אביב 0–3.
בפעם השנייה התקיים הטורניר ב-1963 בחסות ארגון אילנשיל פוליו שהוקדש לנפגעי מחלת הפוליו ולהעלאת המודעות למחלה שרבים נאבקו בה בזמנים הללו.
המשחק בין הפועל פתח תקווה למכבי חיפה הסתיים בתוצאה 2–2, והוכרזה זכייה משותפת של הקבוצות.
בפעם השלישית התקיים הטורניר ב-1965 בחסות עיריית רמת גן בין הכח רמת גן לבין מכבי תל אביב והסתיים אף הוא בתוצאה 2–2. בהמשך נערך משחק חוזר שנגמר בתיקו 1–1, והוחלט שוב על זכייה משותפת.
בפעם הרביעית התקיים שנה לאחר מכן, והפועל תל אביב זכתה בפעם השנייה בתואר במשחק נגד הפועל חיפה.
בשנת 1968 התקיים משחק הגביע החמישי בחסות תנועת מכבי העולמית ומכבי תל אביב זכתה בו במשחק נגד בני יהודה תל אביב.
הטורניר החל להתקיים בארגון, בחסות ובהכרה רשמית של ההתאחדות לכדורגל בישראל רק בשנת 1969. בטורניר הרשמי הראשון זכתה הפועל תל אביב כשניצחה 1–5 את הכח רמת גן.
החל מעונה זו התקיים הטורניר באופן תדיר ועונתי למעט השנים 1972-1973 ו-1987, ועד שנת 1990. הוחלט כי אם האלופה גם זכתה בגביע המדינה (השלימה דאבל) באותה העונה, סגנית האלופה בליגה תתחרה כנגדה בגביע אלוף האלופים.
לאחר מותו של שדר הספורט נחמיה בן אברהם בשנת 1979, הוחלט בהתאחדות לכדורגל לקרוא על שמו את הטורניר.
הטורניר הופסק בשנת 1990 וקבוצת בני יהודה תל אביב הייתה האחרונה לזכות בו למשך 25 שנים.
בסוף עונת 2005/2006 נעשה ניסיון לקיום משחק בין האלופה מכבי חיפה לבין מחזיקת הגביע הפועל תל אביב, אך בשל פרוץ מלחמת לבנון השנייה הוא בוטל.
בשנת 2014 הודיעה ההתאחדות על חידוש המפעל.
המפעל אמור היה להתחדש בפתיחת עונת 2014/2015 במשחק בין האלופה מכבי תל אביב למחזיקת הגביע עירוני קריית שמונה, אך לבסוף הוחלט כי חידוש המפעל ידחה בעונה אחת, בין היתר בשל סמיכות בין המועד המתוכנן לבין גמר מונדיאל 2014.
בשנת 2015 חודש הטורניר במשחק בו ניצחה סגנית האלופה עירוני קריית שמונה את מכבי תל אביב, שזכתה בעונה שלפני כן בטרבל.
לקראת עונת 2016/2017 הוחלט שאם משחק אלוף האלופים יסתיים בתיקו בתום 90 דקות, יעברו הקבוצות ישירות לדו-קרב בעיטות מ-11 מטרים ללא הארכה לפני כן.
כמו כן הוחלט על העלאת מספר החילופים האפשריים במשחק משלושה לחמישה (בדומה למשחקי גביע הטוטו).
ב-2018 ו-2019 העפילה המנצחת במשחק אלוף האלופים ישירות לחצי גמר גביע הטוטו, ואילו המפסידה התמודדה במשחק על מקומות 5–6 בטורניר.
החל מעונת 2021/2022 הזוכה בתואר מעפילה לחצי גמר גביע הטוטו, והמפסידה מתחרה על מקומות 6–5.
מכבי תל אביב היא שיאנית הזכיות בתואר עם שבע זכיות, ואורי מלמיליאן הוא מלך השערים של המפעל בכל הזמנים עם חמישה שערים.
שנה אלופת המדינה מחזיקת הגביע תוצאה אצטדיון הערה 1957 הפועל תל אביב הפועל פתח תקווה 3–0 אצטדיון באסה 1963 הפועל פתח תקווה מכבי חיפה 2–2 אצטדיון בלומפילד 1965 הכח רמת גן מכבי תל אביב 2–2
(משחק ראשון)1–1 (משחק חוזר) אצטדיון רמת גן, אצטדיון המכביה 1966 הפועל תל אביב הפועל חיפה 2–1 אצטדיון קריית חיים 1968 מכבי תל אביב בני יהודה תל אביב 2–1 אצטדיון בלומפילד
אלופות הליגה – 25 זכיות
מחזיקות גביע/סגניות – 8 זכיות
משחקי אלוף האלופים לליגה א'
אלוף בַּצְלוּת ואלוף שוּם היא מקאמה עברית בת 12 פרקים קצרים מאת חיים נחמן ביאליק שראתה אור בשנת 1928 כספר מאויר על ידי נחום גוטמן בהוצאת דביר.
היצירה, שכהגדרת מחברה היא "בדיחה עממית בחרוזים", נכתבה כסיפור מחורז לילדים, אך מופנית גם לקורא הבוגר והמשכיל.
המקאמה מספרת על בן מלך, שיצא לתור את הארץ במטרה להחכים.
הוא הגיע לממלכה, שבה לא הכירו את הבצל, ועל כן תרם להם בצלים, כדי שישתבחו מאכליהם.
הנסיך קיבל תמורת הבצלים גמול כספי גבוה.
שמע נסיך אחר את הסיפור והחליט להביא שום לארץ שאינה מכירה את הירק, אך תמורת השומים שהביא לא זכה לגמול כספי, אלא לבצלים.
ביאליק שאב את מקורותיו של הסיפור, בגרסאותיו המגוונות, מארון הספרים היהודי ומאגדות העם המקובלות אצל אומות העולם.
ייחודה של המקאמה של ביאליק הוא שהיא מחורזת, שופעת הומור וסאטירה, ומרובדת בקישורים אינטר-טקסטואליים שתורמים למשלב הלשוני והתוכני של היצירה.
מוסר ההשכל של "אלוף בצלות ואלוף שום", בעיקרו, שאדם הפועל בתום לב, מתוך רצון להיטיב עם הבריות, יזכה בתהילה ובעושר, ואילו האיש תאב הבצע - ייכשל, בסופו של דבר, במשימותיו.
היצירה גם הועלתה על הבמה כאגדה משעשעת לילדים: בשנת 1945 הוצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא, ולאחר מכן הוצגה פעמים נוספות.
בסוף שנות ה-70 עובּדה למחזמר על ידי לאה נאור ודובי זלצר, שאף שודר בטלוויזיה.
חלקו הראשון של הסיפור עוסק בבן-מלך שיצא לתור את העולם: .
בתום שבעה שבועות למסעו חפץ בן-המלך לשוב אל ביתו, אך קיבל עצה לבקר באי שהוא: .
בן-המלך נענה להצעה, והלך עם פמלייתו לאי.
כאשר הגיע בן-המלך אל האי, התאכזב לגלות שאין בו כל חידוש, בן-המלך הובל אל הארמון, ובו האכילהו מלך האי סעודת מלכים.
בסיום הסעודה שאל המלך את אורחו: בן-המלך החל תשובתו בדברי שבח: , אך בשלב זה החל לגמגם, ובסופו של דבר גילה את אשר על לבו: חסרו לו בצלים לתיבול.
התברר כי הבצל אינו מוכר באי - .
בן-המלך קיבל רשות לכך שטבחו יכין סעודה ובה ישתמש בבצלים שבאמתחתו.
הסעודה הוגשה למלך ולפמלייתו, ובה מאכלים רבים ומגוונים, מתובלים היטב בבצלים.
לאחר שהמלך ופמלייתו נהנו הנאה רבה מהארוחה, הביא בן-המלך שי למלך, את הבצלים שבמטענו.
בחינת הבצל הוטלה על ישיש מומחה מחכמי המלך, וזה פסק:
המלך שמח על מתנת הבצלים, וקרא ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך.
בן-המלך שב לארצו וערך משתה שבו סיפר את כל הקורות אותו.
בין השומעים היה בן-מלך אחר, שרצה גם הוא לזכות בתהילה ועושר, וחשב לחזור על דרך פעולתו של בן המלך הראשון.
שלח בן-המלך השני שליחים אל האי, לברר מה עוד חסר בו, ואלה שבו עם ממצאיהם: .
זה השלב שבו מתחיל חלקו השני של הסיפור.
יצא בן-המלך האחר אל האי, ובהיות חלק זה של הסיפור מעין תמונת ראי לחלק הראשון, מקצר המספר בתחילתו וכותב
אף בן המלך השני הוזמן לסעודה אצל המלך, ובסופה השיב לשאלת המלך: .
הביא בן-המלך שומים כשי למלך, ואלה נבחנו על ידי גדול החרטומים של המלך, שפסק שלמרות דמיונו לבצל, גם הירק הזה מיוחד במינו.
המלך נהנה הנאה רבה מהשום שקיבל, ופנה ליועציו על-מנת שיעוצו לו איך לגמול לבן-המלך כגמולו הטוב.
והעצה שקיבל: וכך נעשה – בן המלך קיבל אמתחת משי מלאה בצלים כולה.
ביאליק החל לכתוב את היצירה בשנת 1923, בעת ששהה בבאד הומבורג שבגרמניה, ושם כתב את חלקה הראשון, העוסק באלוף בצלות.
את חלקה השני, העוסק באלוף שום, ואת ליטוש החלק הראשון, השלים בנובמבר 1927 בארץ ישראל, בעת חופשה בכפר הילדים מאיר שפיה.
הנוסח הראשון של היצירה, השמור בארכיון ביאליק, שונה במידה ניכרת מהנוסח הסופי.
אחד ההבדלים: כגמול על הבצלים אלוף בצלות אינו מקבל סל מלא אדרכמוני זהב, אלא מטבע גדולה אחת, שמשקלה כמשקל הבצל, ועליה חקוקים "דמות בצל מזה ודמות בן מלך מזה".
בשנים אלה שררה ברפובליקת ויימאר אינפלציה חריפה.
היצירה "אלוף בצלות ואלוף שום" יצאה לאור לראשונה בתל אביב בשנת 1928 בחוברת לילדים ולנוער, ולוותה באיוריו של נחום גוטמן.
היצירה ראתה אור בהוצאת דביר, שביאליק היה מתווה דרכה ושבה ראו אור כל ספריו.
לשון היצירה אינה מייחסת לאי שבו היא מתרחשת זמן ומקום כלשהו, אך ציוריו של גוטמן נותנים לאי נופך מזרחי, כזה של "סיפורי אלף לילה ולילה".
היצירה נדפסה שנית באסופה "ויהי היום", שיצאה לאור בשנת 1934.
בשנת 1939 פורסם בניו יורק בכריכה קשה תרגום לאנגלית של הסיפור (מאת הרברט דאנבי ) עם איורים של עמנואל רומנו בשם Knight of Onions and Knight of Garlic.1939.
לשונו של הסיפור מרובדת, ובמקרים רבים היא יונקת מעולמו של ביאליק כבוגר ישיבת וולוז'ין – רבים בה ההרמזים השולחים את הקורא אל התנ"ך (הרמזים מקראיים), המשנה, התלמוד, המדרש והסידור.
לעיתים מובאים פסוקים וחלקי פסוקים כלשונם, ולעיתים תוך שינוי שאינו מסתיר את המקור.
זיוה שמיר מעירה על כך: "ביאליק שיווה, מן הסתם, לנגד עיניו קורא, שחבש מצד אחד את ספסלי הישיבה, ועל כן אוזנו רגישה לכל הקישורים הבין-טקסטואליים השנונים ודקי-העוקץ, אך גם נפרד מצד שני מסִפּוֹ של בית-המדרש הישן, ועל כן אין בכל סירוסי הפסוקים וחילול המקראות כדי לזעזעו יתר על המידה".
מקור התואר אלוף ופירוט זהות האלופים כדרך שם הספר, מופיע בספר בראשית על אלופי עשו: .
"בֶּן אַחַד הַמְּלָכִים יָצָא בָאָרֶץ לְשׁוּטוֹ" -תיאור ההליכה בארץ כ'לשוט' מופיע בתחילת ספר איוב,בתיאור הליכתו של השטן בארץ.
– המשפט "וירד העיט על הפגרים" מופיע בבראשית, בתיאור של ברית בין הבתרים.
- כך מסתיים תיאור ביקורו של אלוף בצלות באי, ובמילים אלה בדיוק מתואר מעמד הר סיני.
איתן האזרחי מופיע בספר מלכים א, שם נאמר על שלמה המלך: "ויחכם מכל האדם מאיתן האזרחי והימן וכלכל ודרדע בני מחול ויהי שמו בכל הגוים סביב".
וכן – הביטוי "לֹא בָא כַבֹּשֶׂם הַהוּא עוֹד לָרֹב" מופיע בתיאור ביקורה של מלכת שבא אצל שלמה.
– הביטוי "שקופים אטומים" מופיע במלכים א, בתיאור של התקנת החלונות של בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך.
– נלקח ככתבו וכלשונו ממגילת אסתר, שרמזים אליה מפוזרים במקומות נוספים ביצירה (שהרי היא מעין "פורים שפיל").
דוגמה לכך נמצאת בדברי גדול החרטומים , המרמזים לדברי אסתר המלכה "וכאשר אבדתי אבדתי".
- אף זה רמז למגילת אסתר, שבה אומר המלך על המן: "ויאמר המלך: יבוא".
יהודה רצהבי מסביר: "שינוי לשון פעיל לסביל הוא תולדה הכרחית של נושאי הפעולה.
המן הוא חי-מהלך ועליו חלה הצורה האקטיבית, מה שאין כן בצל דומם נטול רוח-חיים.
- שלל רמזים לספר דניאל: בחזונו של דניאל מופיע צפיר עִזים, ודניאל מעיד על עצמו: "לֶחֶם חֲמֻדוֹת לֹא אָכַלְתִּי".
- פרפרזה על "ברוך כבוד ה' ממקומו".
- כאן מדובר בהגיית המילה "בצל", אך מקור הביטוי במשנה, שבה הוא מתייחס לאופן הגיית השם המפורש.
- כך מתוארת הסעודה שהכין המלך לכבוד בן המלך, וכך מתוארת השבת בתלמוד במסכת ברכות.
- על-פי מסכת בבא קמא: "חמשה דברים נאמרו בשום: משביע ומשחין ומצהיל פנים ומרבה הזרע והורג כנים שבבני מעיים ויש אומרים מכניס אהבה ומוציא את הקנאה".
הביטוי "בקי בהטיה" מופיע בתלמוד במסכת כתוּבּוֹת ושם משמעותו היא גבר היודע לדעת בתולה בלא לפגוע בקרום בתוליה.
אחד מקוראי הסיפור שלח מכתב לביאליק, בשנת 1928, ובו בקשה: "הנני מרשה לעצמי לבקש מאת כבוד מעלתו ללמדני מה פירוש המלים 'בקי בהטיה' בבדיחה העממית "אלוף בצלות ואלוף שום" שנכתבה בידיו.
הביטוי הנ"ל ידוע לי רק מתוך 'כתובות' עמ' ו, ולא ייפלא אפוא שהתקשתי בתשובתי על שאלת בני הקטן לפירושו".
ביאליק ענה שבסיפורו משמש הביטוי במשמעות חדשה, "בתור תואר לאיש ערום וחריף", המסוגל "להטות את דבריו כלפי כל צד".
רוח דומה מרחפת על השורות המרמזות לסיפורים שקרו ללוט ולנח בעקבות שתיית היין.
"יין קפריסין" המוזכר בתחילת היצירה מופיע בסדר פיטום הקטורת הנאמר בתפילת שחרית, על פי ברייתא שבתלמוד פיטום הקטורת מופיע במפורש בהמשך הסיפור: .