tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו זה, פיקח ויליאם ססיל על גידולם וחינוכם של נערים עשירים, אריסטוקרטים, שאבותיהם מתו לפני שהגיעו לבגרות.
אלה כללו בין השאר את אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17, את הנרי ווריוטסלי, רוזן סאות'המפטון ה-3 ואת רוג'ר מאנרס, רוזן ראטלנד ה-5. הוא זכה להערכה על הרפורמה הנרחבת שביצע במוסד שנודע לשמצה בשחיתותו, אך היקף הרפורמות שלו נותר שנוי במחלוקת על ידי כמה חוקרים.
בפברואר 1559, נבחר ויליאם ססיל לקנצלר אוניברסיטת קיימברידג' אחרי כהונתו של הקרדינל פול.
לרגל ביקורה של אליזבת ב-1564, הוענק לו תואר M.A של אוניברסיטה זו ובהזדמנות דומה ב-1566 קיבל גם תואר M.A של אוניברסיטת אוקספורד.
ססיל גם שימש כקנצלר הראשון של טריניטי קולג' בדבלין, בין 1598-1592.
ב-25 בפברואר 1571, המלכה אליזבת העלתה אותו לדרגת אציל - הברון ברלי.
העובדה שהמשיך לפעול כמזכיר המדינה גם לאחר קבלת התואר ממחישה את חשיבותו הגוברת של תפקידו זה, אשר תחת בנו הפך לתפקיד החשוב ביותר בממלכה.
ב-1572 נזף ויליאם ססיל בשיחה פרטית במלכה בשל "ההתמודדות הכושלת עם מלכת הסקוטים".
לדעתו, מרי סטיוארט (הכלואה במצודת לונדון) הייתה צריכה להיות מוצאת להורג מפני שכל עוד היא בחיים, היא מהווה גורם שיכול ללכד את הקתולים האנגלים, ולעודד את הספרדים ואת האפיפיור לפעול נגד אליזבת.
טענותיו הוכחו כמוצדקות כאשר הספרדים הקימו מחתרת ישועית שנועדה להכין את פלישת הארמדה הספרדית.
קשר זה שנקרא קשר רידולפי היה ניסיון להפיל מכסאה את אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ולהכתיר במקומה את דודניתה, מרי סטיוארט, מלכת הסקוטים.
על פי תוכנית הקושרים, הדוכס מאלבה - מפקד הכוחות הספרדים בארצות השפלה - היה אמור לנחות באנגליה בראש חיל משלוח של 10,000 חיילים ולחבור לכוחות מקומיים שיגייסו הקושרים האנגלים.
לאחר שהמזימה נתגלתה על ידי רשת הריגול של סר פרנסיס וולסינגהם, דרשו המועצה המלכותית וויליאם ססיל בראשם, לחתום על גזר דין מוות למרי סטיוארט, אך המלכה אליזבת סירבה.
רק בסוף 1587 כאשר הוצגו לפניה מכתבים מתסיסים אותם שיגרה מרי סטיוארט אל המורדים מבית כלאה, הסכימה המלכה להוצאתה להורג של קרובתה הטוענת לכתר.
בשנת 1572, לורד ווינצ'סטר, שהיה הלורד הראשון של האוצר תחת אדוארד, מרי ואליזבת, מת.
משרתו הוצעה בתחילה לרוברט דאדלי, רוזן לסטר ה-1, שסירב והמליץ על ססיל בקובעו כי האחרון הוא המועמד המתאים יותר בשל הידע שלו והשכלתו.
[23] עם השנים, השפעתו על המלכה, בתפקיד זה, הלכה וגברה.
ויליאם ססיל התמוטט מהתקף לב ב-1592 ובריאותו נפגמה.
לפני מותו, רוברט, בנו היחיד מאשתו השנייה ששרד, מילא את מקומו כיועץ הראשי של המלכה.
ססיל נפטר ב-4 באוגוסט 1598 במעונו שבלונדון, ונקבר בכנסיית סנט מרטין, סטמפורד.
בנו הבכור, סר תומאס ססיל, שירש את ברונות ברלי אחרי מותו, הפך בהמשך לרוזן אקסטר.
בנו הצעיר, סר רוברט ססיל (מאוחר יותר הפך לברון ססיל, ויקונט קראנבורן ולבסוף רוזן סולסברי), ירש אותו פוליטית, כשהוא לוקח על עצמו את תפקיד ראש השרים ואת ארגון המעבר החלק של הכוח והכתר האנגלי מבית טיודור תחת שלטונה של המלכה אליזבת הראשונה, לבית סטיוארט תחת שלטונו של המלך ג'יימס הראשון.
בתו, אן ססיל הפכה בשנת 1571, לאשתו הראשונה של בן חסותו אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17. לפני נישואיה, כיהנה כבת לווייתה של המלכה אליזבת.
צאצאי ברלי כוללים את מרקיזי אקסטר, צאצאי הבן הבכור תומאס ואת מרקיזי סולסברי, צאצאי בנו הצעיר רוברט.
אחד מצאצאי ענף זה, רוברט ססיל, מרקיז סולסברי ה-3 (1903-1830), שימש שלוש פעמים כראש ממשלה תחת המלכה ויקטוריה והמלך אדוארד השביעי.
דמותו של ויליאם ססיל הופיעה ביצירות דמיוניות ותיעודיות רבות המתארות או מתייחסות לתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה:
דמותו נחשבת, על ידי כמה מבקרי ספרות, כזו ששימשה כבסיס לדמותו של פולוניוס ב"המלט" של ויליאם שייקספיר.
ויליאם ססיל מופיע כדמות ראשית בנובלות אני, אליזבת מאת רוזלינד מיילס ומאהבה של הבתולה והמלכה האחרת מאת פיליפה גרגורי.
רונלד היינס גילם את דמותו בסדרה מ-1971, "אליזבת R".
איאן מקדיארמיד גילם את דמותו במיני-סדרה מ-2005, "אליזבת הראשונה" בכיכובה של הלן מירן.
איאן הארט גילם את דמותו במיני-סדרה מ-2005, "המלכה הבתולה" בכיכובם של טום הארדי ואן-מארי דאף.
הוא שוחק על ידי בן ובסטר בסרט "דרייק של אנגליה" (Drake of England) ב-1935.
הוא היה דמות בולטת בסרט מ-1937 "אש על אנגליה" (Fire Over England) בכיכובם של לורנס אוליבייה וויוויאן לי, כשאת דמותו מגלם מורטון סלטן.
ריצ'רד אטנבורו שיחק את דמותו בסרט "אליזבת" ב-1998.
דייוויד ת'יוליס גילם את דמותו בסרט "אנונימי" מ-2011 של רולנד אמריך.
בסרט, המבוסס על תאוריית נסיך טיודור השני ועוסק בשאלת זהותו של מחבר מחזות שייקספיר, נטען כי אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד ה-17 הוא פרי אהבתם האסורה של ויליאם ססיל והמלכה אליזבת הראשונה.
ויליאם ספירס ברוס היה חוקר טבע, מדען קטבים ואוקיינוגרף סקוטי, שארגן ועמד בראש המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (1902–1904) אל איי אורקני הדרומיים וים ודל.
בין שאר הישגיה, הקימה המשלחת את התחנה המטאורולוגית הראשונה הקבועה באנטארקטיקה.
בהמשך ייסד ברוס את המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית באדינבורו, אבל תוכניותיו לחציית יבשת אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי נזנחו בגלל מחסור בתמיכה ציבורית וכספית.
בשנת 1892 ויתר ברוס על לימודי הרפואה באוניברסיטת אדינבורו והצטרף למשלחת דאנדי לציד לווייתנים באנטארקטיקה כעוזר מדעי.
לאחר משלחת זו היו מסעות ארקטיים אל נוביה זמליה, שפיצברגן וארץ פרנץ יוזף עם משלחת ג'קסון-הרמסוורת'.
בשנת 1899 הגיש ברוס, שהיה אז מדען הקטבים המנוסה ביותר בבריטניה, בקשה להתקבל למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט, אבל דחיות במינוי זה והתנגשויות עם נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, הביאוהו תחת זאת לארגן משלחת משלו והולידו עוינות מתמדת מצד הממסד הגאוגרפי הבריטי.
אף כי ברוס קיבל עיטורים ואותות כבוד שונים על עבודתו בקטבים, בהם דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אברדין, לא הוא ולא איש מחבריו למשלחת זכו להמלצת החברה הגאוגרפית המלכותית למדליית הקוטב היוקרתית.
בין השנים 1907 ל-1920 יצא ברוס למספר רב של מסעות אל מחוזות ארקטיים, הן למטרות מחקר מדעי והן למטרות מסחר.
את כישלונו להוציא עוד משלחות מחקר חשובות לאחר המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה מייחסים על פי רוב להיעדר כישורים ביחסי ציבור, אויבים בעלי-עוצמה ולאומיותו הסקוטית הנלהבת.
בריאותו הלכה והתרופפה לקראת 1919 והוא אושפז פעמים אחדות בבתי חולים לפני מותו בשנת 1921, שאחריו נשכח כליל.
בשנים האחרונות, לאחר יובל המאה למשלחת הסקוטית, נעשים מאמצים להעניק הכרה משמעותית יותר לתפקידו בתולדות חקר הקטבים המדעי.
ויליאם ספירס ברוס נולד בלונדון, בן לרופא סקוטי ולאם ממוצא ולשי.
שנות ילדותו עברו על ברוס בבית המשפחה בלונדון, בהולנד פארק, בהדרכת סבו, הכומר ויליאם ברוס, שהרבה לקחתו אל גני קנסינגטון הסמוכים, ומדי פעם אל המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון).
מ-1879 עד 1885 למד ברוס בפנימייה מתקדמת בנורפוק ואחר למד עוד שנתיים ב"יוניברסיטי קולג' סקול" בהמפסטד, כהכנה לבחינות הבגרות, שיאפשרו לו להתקבל לבית הספר לרפואה של יוניברסיטי קולג' לונדון (UCL) בניסיון השלישי הצליח והיה מוכן להתחיל בלימודי הרפואה בסתיו 1887.
בקיץ 1887 נסע ברוס צפונה לאדינבורו לכמה קורסי חופשה במדעי הטבע.
הקורסים בני ששת השבועות, בתחנה הימית הסקוטית בגרנטון, אדינבורו על שפך נהר הפורת', שנוסדה זמן לא רב קודם, התנהלו בהדרכת פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון, וכללו פרקים בבוטניקה ובזואולוגיה.
חוויית הלימודים בגרנטון והקשר עם כמה מן האנשים הבכירים בתחום מדעי הטבע בזמן ההוא, שכנעו את ברוס להישאר בסקוטלנד.
הוא ויתר על מקומו באוניברסיטה בלונדון ונרשם תחת זאת לבית הספר לרפואה באוניברסיטת אדינבורו, כדי שיוכל להתמיד בקשר עם מורים כמו גדס ותומסון.
הלימודים באדינבורו גם איפשרו לו לעבוד בזמנו הפנוי במעבדות של אדינבורו, שם נבדקו ומוינו ממצאים ממשלחת צ'לנג'ר.
במעבדות עבד עם האוקיינוגרף ד"ר ג'ון מאריי ועוזרו, ג'ון יאנג בוכאנן, ורכש הבנה מעמיקה יותר בהבנת האוקיינוגרפיה וניסיון שאין ערוך לחשיבותו בעקרונות המחקר המדעי.
משלחת דנדי לציד לווייתנים, 1892–1893, הייתה ניסיון לחקור את האפשרויות המסחריות לציד לווייתן אובאלנה במימי אנטארקטיקה באמצעות מיקום מוצא הלווייתנים באזור.
גם תצפיות מדעיות ומחקר אוקיינוגרפי נועדו להתקיים בארבע הספינות לציד לווייתנים: "באלנה", "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב".
ברוס הגיע למשלחת בהמלצת יו רוברט מיל, מכר מגרנטון, שעבד עכשיו כספרן החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון.
אף שהמשלחת הייתה עתידה לקטוע את לימודי הרפואה שלו, נענה ברוס ללא היסוס; עם ויליאם גורדון ברן מרדוך כעוזר, קיבל עליו את התפקיד ב"באלנה" בפיקודו של רב החובל אלכסנדר פיירוות'ר.
ארבע הספינות הפליגו מדנדי ב-6 בספטמבר 1892.
המשלחת הקצרה יחסית – ברוס חזר לסקוטלנד במאי 1893 – נכשלה במטרתה העיקרית, וסיפקה הזדמנויות מוגבלות לעבודה מדעית.
שום לווייתני אובאלנה לא נמצאו, וכדי לצמצם את הפסדי המשלחת, ניתנה הוראה לטבח המוני בכלבי-ים, להשגת עורות, שמן ושומן.
ברוס סלד מן ההרג, מה גם שציפו ממנו להשתתף במעשה.
התפוקה המדעית שהושגה במסע הייתה, כדברי ברוס, "תצוגה עלובה".
במכתב אל החברה הגאוגרפית המלכותית כתב: "התנהגותו הכללית של האדון (קפטיין פיירוות'ר) הייתה רחוקה מלהתאים לעבודה מדעית".
הגישה למפות נשללה מברוס, כך שנבצר ממנו לקבוע מיקום מדויק לתופעות.
הוא נדרש לעבוד "בסירות" כשהיה אמור לבצע תצפיות מטאורולוגיות ואחרות, ושום מתקנים מתאימים לא הוקצו לשימושו להכנת הדגימות, שרבות מהן אבדו עקב טיפול רשלני של הצוות.
על אף כל זאת, מכתבו לחברה הגאוגרפית מסתיים במילים אלה: "עלי להודות לחברה על הסיוע שהגישה לי במה שהיה, על אף כל המכשלות, ניסיון מאלף ומהנה." במכתב נוסף למיל התווה את שאיפותיו להפליג שוב דרומה, והוסיף: "הטעם שידעתי עורר את רעבוני".
תוך חודשים הגיש הצעות למשלחת מדעית לג'ורג'יה הדרומית, אבל החברה הגאוגרפית המלכותית לא גילתה נכונות לתמוך בתוכניותיו.
בראשית 1896 שקל שיתוף פעולה עם הנורווגים הנריק בול וקאשטן בורשקרווינק בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי.
גם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
מספטמבר 1895 עד יוני 1896 עבד ברוס בתחנה המטאורולגית שבפסגכת בן נוויס, שם רכש עוד ניסיון בהליכים מדעיים ובמכשור מטאורולוגי.
ביוני 1896, גם הפעם בהמלצת מיל, עזב את משרתו כדי להצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת', שהייתה אז בשנתה השלישית באזור הארקטי, בארץ פרנץ יוזף.
המשלחת הזאת, בהנהגת פרדריק ג'ורג' ג'קסון ובמימון איל העיתונות אלפרד הרמסוורת', הפליגה מלונדון בשנת 1894. היא עסקה בסקר מפורט של ארכיפלג פרנץ יוזף, שהתגלה, אף כי לא מופה כראוי, במהלך משלחת אוסטרית 20 שנה קודם לכן.
משלחתו של ג'קסון קבעה את בסיסה בכף פלורה שעל האי נורת'ברוק, האי הדרומי ביותר בארכיפלג.
האספקה הגיעה אליה בביקורים סדירים של ספינת המשלחת "וינדוורד", שבה הפליג ברוס מלונדון ב-9 ביוני 1896.
"וינדוורד" הגיעה לכף פלורה ב-25 ביולי, ושם מצא ברוס, שלקבוצה ממשלחתו של ג'קסון הצטרפו פריטיוף ננסן וחברו היאלמר יוהנסן.
שני הנורווגים חיו על הקרח במשך יותר משנה מאז עזבו את ספינתם, פראם לשם צעידה מהירה אל הקוטב הצפוני, ורק מקרה ממוזל היה זה שהביא אותם אל הנקודה המיושבת היחידה בלב אלפי קילומטרים מרובעים של מים ארקטיים.
ברוס מזכיר את פגישתו עם ננסן במכתב אל מיל והיכרותו עם הנורווגי הדגול תהיה למקור עתידי של שפע עצות ועידוד.
במהלך השנה שעשה בכף פלורה אסף ברוס כ-700 דגימות זואולוגיות במקרים רבים בתנאים בלתי נוחים עד מאוד.
ג'קסון לא היה מרוצה כל כך מגישתו הרכושנית של ברוס כלפי הדגימות שאסף בעצמו, שאותן סירב למסור למשמרת למוזיאון הבריטי יחד עם שאר ממצאי המשלחת.
"הנטייה הזאת לשחצנות מדעית", והעדר טקט במגעיו הבין-אישיים, היו איתותים מוקדמים לפגמי אופי, שיעמדו לו לרועץ בהמשך חייו.
בשובו מארץ פרנץ יוזף בשנת 1897, עבד ברוס באדינבורו כעוזר למורו לשעבר, ג'ון ארתור תומסון, וקיבל עליו מחדש את משרתו במצפה בן נוויס.
במרץ 1898 קיבל הצעה להצטרף לרס"ן אנדרו קוטס במסע ציד בים הארקטי סביב נוביה זמליה ושפיצברגן ביאכטה הפרטית "בלנקתרה" (1867).
הצעה זו הובאה תחילה לפני מיל, שלא יכול היה לקבל חופשה מן החברה הגאוגרפית, ואז הוצעה שוב לברוס, כתחליף.
אנדרו קואטס היה בן למשפחת קואטס, יצרני החוטים, שייסד את מצפה קוטס בפייזלי, רנפרושייר.
ברוס הצטרף ל"בלנקתרה" בטרומסה שבנורווגיה במאי 1898, למסע שיוט שחקר את ים ברנטס, האיים הכפולים של נוביה זמליה והאי קולגוייב, לפני שחזר לווארדה בצפון-מזרח נורווגיה להצטייד מחדש למסע לשפיצברגן.
במכתב אל מיל דיווח ברוס: "זהו שיט צרוף ביאכטה והחיים עתירי מותרות".
אבל עבודתו המדעית התנהלה ללא מכשולים: "קיימתי תצפיות בנות 4 שעות במטאורולוגיה וטמפרטורה של פני הים [...] בחנתי את המליחות בהידרומטר בוכאנן; רשתות הגרירה שלי [...] פועלות כמעט ללא הפסקה".
"בלנקתרה" הפליגה לשפיצברגן, אבל הקרח חסם את דרכה והיא חזרה לטרומסה.
כאן פגשה את ספינת המחקר "הנסיכה אליסה", שנבנתה בתכנון מיוחד בהזמנת אלבר השני, נסיך מונקו, אוקיינוגראף מוביל בתחומו.
ברוס שש ושמח כשהנסיך הזמין אותו להצטרף ל"נסיכה אליס" בסקר ההידרוגרפי שלו סביב שפיצברגן.
הספינה הפליגה צפונה לאורך החוף המערבי של האי הראשי בקבוצת שפיצברגן, וביקרה באדוונטפיורדן ובזמרנבורג בצפון.
בשלבים המאוחרים של המסע מונה ברוס לאחראי על התצפיות המדעיות של השיט.
בקיץ הבא הוזמן ברוס להצטרף לנסיך אלברט לעוד שיוט אוקיינוגרפי לשפיצברגן.
בראודפיורדן, בקו רוחב 80° צפון, העפיל ברוס אל הפסגה הגבוהה ביותר באזור, שהנסיך נתן לה את השם "בן נוויס", לכבודו.
כש"הנסיכה אליס" עלתה על שרטון על סלע שקוע ונראה היה שנתקעה שם, הורה הנסיך אלברט לברוס להיכון למחנה חורף, מחשש שלא תהיה אפשרות למלט את הספינה מן השרטון.
למרבה המזל, השתחררה הספינה ויכלה לחזור לטרומסה לתיקונים.
לא ידוע בוודאות היכן עבד ברוס לאחר שובו משפיצברגן בסתיו 1899. בכל חייו עסק רק לעיתים נדירות בעבודה קבועה במשכורת סדירה, ובדרך כלל הסתמך על תמיכת פטרונים או על קשרים רבי-השפעה למציאת משרות זמניות.
בראשית 1901 נשא לאישה את ג'סי מקנזי, אחות במקצועה.
בשנת 1907 השתקע הזוג ברוס בבית באדינבורו.
בנם, איליום אלאסטר, נולד באפריל 1902 ושבע שנים אחר כך נולדה בתם, שילה מקנזי.
במהלך שנים אלה ייסד ברוס את מועדון הסקי הסקוטי והיה לנשיאו הראשון.
כמו כן היה שותף לייסוד גן החיות של אדינבורו.
הבחירה של ברוס בחיים של חוקר ארצות, מקורות ההכנסה הלא-יציבים שלו והיעדרויותיו התכופות למשכי זמן ארוכים, היו אחראים למתחים קשים בחיי הנישואים, ובני הזוג נפרדו בסביבות 1916. עם זאת, הם המשיכו לחיות באותו בית עד מותו של ברוס.
איליום היה לקצין בצי הסוחר, ועם הזמן היה לרב חובל של ספינת מחקר, שנשאה במקרה את השם "סקוטיה".
ב-15 במרץ 1899 כתב ברוס אל סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, להציע את עצמו לסגל המדעי של המשלחת הלאומית לאנטארקטיקה, שהייתה אז בשלבי התכנון הראשונים.
תשובתו של מרקהם הייתה אישור קבלה בלתי מתחייב בן שורה אחת, שלאחריו לא שמע ברוס דבר למשך שנה.
אז נאמר לו, בעקיפין, לפנות לקבלת משרה של עוזר מדעי.
ב-21 במרץ 1900 הזכיר ברוס למרקהם את פנייתו שנה קודם לכן, והמשיך וכתב, "יש לי מקום לקוות, שאוכל לגייס מימון מספיק שבאמצעותו אוכל להוציא ספינה בריטית שנייה".
בעקבות מכתב זה פנה שוב כמה ימים אחר כך ודיווח, כי המימון לספינה שנייה מובטח עכשיו, תזכורת ראשונה מפורשת ל"משלחת סקוטית".
מידע זה הבהיל את מרקהם, שענה בכעס: "פעולה כזאת תפגע ביותר במשלחת [...] אין כל צורך בספינה שנייה; [...] אינני יודע מה הסיבה להתחיל ביריבות זדונית זאת".
ברוס ענה מיד, הכחיש יריבות וטען: "אם ידידי מוכנים לתת לי כסף להגשמת תוכניותי, אינני רואה מדוע עלי להימנע מלקבל אותו [...] יש כמה הטוענים, שספינה שנייה רצויה ביותר".
מרקהם, שהתשובה לא הניחה את דעתו, ענה לו: "הואיל ואני עושה כמיטב יכולתי להביא למינויך (למשלחת הלאומית לאנטארקטיקה), הייתה לי זכות לחשוב, שלא תנקוט בצעד כזה [...] לפחות לא בלי להיוועץ בי".
הוא המשיך: "אתה מוכן להטיל מום במשלחת הלאומית [...] כדי לקדם תוכנית משלך".
ברוס ענה בתשובה רשמית, ואמר כי המימון שגייס בסקוטלנד לא היה ניתן לו לשום מיזם אחר.
לא הייתה עוד תכתובת נוספת בין השניים, מעבר למסר פייסני קצר ממרקהם, בפברואר 1901, שבו נאמר "אני יכול לראות עכשיו את הדברים מנקודת ראותך, ואני מאחל לך הצלחה" – גישה שלא עלתה בקנה אחד, לכאורה, עם יחסו של מרקהם כלפי המשלחת הסקוטית לאחר זמן.
בעזרת תמיכה כספית ממשפחת קואטס, רכש ברוס ספינה נורווגית לציד לווייתנים, שאותה היסב לספינת מחקר מצוידת במלואה לחקר אנטארקטיקה ושינה את שמה ל"סקוטיה".
ברוס יצא במגבית למען המשלחת, שגם לאחר תמיכת משפחת קואטס נזקקה לגיבוי כספי נוסף ולתרומות מצרכים מאנשי עסקים.
את התרומות ביקש להפנות לגזברי המשלחת, בהם קואטס.
לאחר זאת שכר אנשי צוות וסגל מדעי, כולם סקוטים.
"סקוטיה" הפליגה לדרכה מטרון ב-2 בנובמבר 1902 כששפניה דרומה לעבר אנטארקטיקה, שם התכוון ברוס להקים בסיס למגורי חורף ברביע של ים ודל, "סמוך לקוטב הדרומי ככל שיהיה הדבר מעשי".
ב-22 בפברואר הגיעה הספינה אל 70°, '25 דרום, אך לא יכלה להמשיך בגלל קרח כבד.
היא נסוגה אל האי לורי בשרשרת איי אורקני הדרומיים, ושם חרפה.
תחנה מטאורולוגית, "בית אומונד" שמה, הוקמה שם כחלק מתוכנית מלאה של עבודה מדעית.
בנובמבר 1903 הפליגה "סקוטיה" אל בואנוס איירס לצורך תיקונים וחידוש האספקה.
כששהה בארגנטינה, ניהל ברוס משא ומתן להשגת הסכם עם הממשלה, לפיו ייעשה "בית אומונד" לתחנה קבועה לחיזוי אוויר, בפיקוח ארנטינאי.
האתר, ששמו שונה לבסיס אורקדס, פועל מאז בקביעות ומספק את התחזית המטאורולוגית הארוכה ביותר בהיסטוריה של אנטארקטיקה.
בינואר 1904 חזרה "סקוטיה" דרומה, לחקור את ים ודל.
ב-6 במרץ נצפתה יבשה חדשה, חלק מן הגבול המזרחי של הים; ברוס כינה אותו ארץ קואטס, על שם התומכים העיקריים במשלחת.
ב-14 במרץ, ב-74°, '01 דרום, כשהייתה בסכנת כליאה בקרח, פנתה "סקוטיה" צפונה.
המסע הארוך חזרה לסקוטלנד, דרך קייפ טאון, הושלם ב-21 ביולי 1904.
המשלחת הזאת צברה אוסף גדול של דגימות מן החי, יבשתי וימי, ומן הצומח, וביצעה תצפיות הידרוגרפיות, מגנטיות ומטאורולוגיות מקיפות.
מאה שנה לאחר מכן הוכרה עבודת המשלחת כזו "שהניחה את היסוד למחקרים מודרניים של שינויי אקלים" ושעבודתה הנסיונית גילתה את חשיבותו המכרעת של חלק זה של כדור הארץ לאקלים העולמי.
לדברי האוקיינוגרף טוני רייס, השלימה משלחת זו תוכנית מקיפה יותר מכל משלחת אנטארקטית אחרת בתקופתה.
בזמנו, מכל מקום, קבלת הפנים שציפתה לה בבריטניה לא עוררה הדים רבים; אף כי עבודתו של ברוס זכתה לשבחים רבים בחלקים מן הקהילה המדעית, היה עליו להיאבק לגיוס כספים לפרסום תוצאות מחקריו המדעיים, והוא האשים את מרקהם בחסרון ההכרה הלאומית.
אוסף הדגימות של ברוס, תוצאה של למעלה מעשור של מסעות ארקטיים ואנטארקטיים, היה זקוק למשכן קבע.
ברוס עצמו היה זקוק לבסיס שבו יוכל להכין לפרסום את הדוח"ות המפורטים של מסע ה"סקוטיה".
הוא מצא מקום ברחוב ניקולסון, אדינבורו, שם ייסד מעבדה ומוזיאון, שאותם כינה המעבדה הסקוטית לאוקיינוגרפיה, בשאיפה להביאם במשך הזמן למעמד של מכון סקוטי לאומי לאוקיינוגרפיה.
המוסד נחנך באופן רשמי על ידי הנסיך אלברט ממונקו בשנת 1906.
ברוס ייחס חשיבות עליונה למחקר אוקיינוגרפי, כפי שאפשר להיווכח בדבריו הבאים:
בבניין זה אחסן ברוב את הציוד המטאורולוגי והאוקיינוגרפי שלו, לקראת משלחות עתידיות.
שם גם נפגש עם חוקרים-עמיתים, בהם ננסן, שקלטון ואמונדסן.
משימתו העיקרית הייתה, מכל מקום, לנהל מאחורי הקלעים את הדוחו"ת המדעים של המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה.
דוחו"ת אלה התפרסמו, במחיר ניכר ולאחר עיכובים רבים, בין 1907 ל-1920, פרט לכרך אחד – יומנו של ברוס עצמו – שלא יצא לאור עד 1992, כשהתגלה מחדש.
ברוס ניהל תכתובת רחבת-היקף עם מומחים, בהם ג'וזף דלטון הוקר, שיצא לאנטארקטיקה עם ג'יימס קלארק רוס בשנים 1839–1843, ושלו הקדיש ברוס את ספרו הקצר "חקר הקטבים".
בשנת 1914 החלו דיונים לקראת מציאת בתי קבע, הן לאוסף של ברוס והן, לאחר מותו אותה שנה של האוקיינוגרף סר ג'ון מאריי, לדגימות ולספרייה של משלחת צ'לנג'ר.
ברוס הציע הקמת מרכז חדש כיד זיכרון למאריי.
ההצעה התקבלה פה אחד, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את הגשמת התוכנית, שלא עלתה שוב.
המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית המשיכה להתקיים עד 1919, אז נאלץ ברוס, שבריאותו התערערה, לסגור אותה.
את תוכנה חילק בין המוזיאון הלאומי של סקוטלנד, החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, ואוניברסיטת אדינבורו.
ב-17 במרץ 1910 הציג ברוס לחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד הצעות למשלחת סקוטית חדשה לאנטארקטיקה.
תוכניתו כללה קבוצה שתישאר לחרוף בארץ קואטס או סמוך אליה, כשהספינה תמשיך בדרכה עם קבוצה אחרת אל ים רוס, בצדה השני של היבשת.
במהלך העונה השנייה תחצה קבוצת ארץ קואטס את היבשת ברגל, דרך הקוטב הדרומי, ואילו קבוצת ים רוס תמשיך דרומה, לפגוש את אנשי הקבוצה הראשונה ולסייע להם בדרכם חזרה.
כמו כן תבצע המשלחת עבודה מדעית, אוקיינוגרפית ואחרת.
ברוס העריך, שהעלות הכוללת תהיה בסביבות 50,000 ליש"ט (לפי שער המטבע לאותה שנה).
החברה הגאוגרפית הסקוטית תמכה בתוכניות אלה, וכך גם החברה המלכותית של אדינבורו, אוניברסיטת אדינבורו ועוד ארגונים סקוטיים.
ואולם, העיתוי היה גרוע; החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון הייתה עסוקה מעל לראש במשלחת טרה נובה של קפטן סקוט ולא גילתה עניין בתוכניות של ברוס.
שום נותן-חסות פרטי עשיר לא הציע את תמיכתו, ופניות חוזרות ונשנות אל הממשלה לתמיכה כספית העלו חרס.
ברוס חשד, שגם הפעם, כבעבר, היה זה מרקהם, עדיין רב-השפעה על אף שנותיו המתקדמות, שחתר תחת מאמציו.
לאחר שהשלים לבסוף עם העובדה, שהיוזמה שלו אינה עתידה לצאת לפועל, העניק ברוחב לב תמיכה וייעוץ לארנסט שקלטון, שהודיע ב-1913 על תוכניותיו, הדומות לאלה של ברוס, למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית.
לא זו בלבד, ששלקטון קיבל 10,000 מן הממשלה, אלא שהוא אף גייס סכומים נכבדים ממקורות פרטיים, כולל 24,000 ליש"ט מן התעשיין הסקוטי ג'יימס קי קיירד מדאנדי.
שקלטון גמל לקיירד על תרומתו הנדיבה בקריאת סירת ההצלה הגדולה בין השלוש, שהיו על ספינת המשלחת אנדיורנס על שמו.
בסירה זו הפליגו שקלטון וחמישה מחברי המשלחת מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית כדי להזעיק עזרה.
המשלחת של שקלטון הייתה הרפתקה רבתי, אך נכשלה כישלון חרוץ במטרתה העיקרית – לחצות את יבשת אנטארקטיקה מקצה אל קצה.
ועדת הסיוע של שקלטון לא התייעצה עם ברוס כשהיה הכרח לחלץ את המשלחת ב-1916. "אני משער שאותי," כתב, "כמי שיושב צפונית לטוויד, הם חושבים למת".
בביקוריו בשפיצברגן עם הנסיך אלברט בשנים 1898 ו-1899, איתר ברוס נוכחות פחם, גבס ואולי גם נפט במקום.
בעונות הקיץ של 1906 ו-1907 ליוה שוב את הנסיך לארכיפלג, במטרה עיקרית למדוד ולמפות את אי צוק הנסיך צ'ארלס, אי שבו לא ביקרו במסעות הקודמים.
כאן מצא ברוס עוד מרבצי פחם, וכן סימני ברזל.
על יסוד ממצאים אלה, הקים ברוס ב-1909 חברה לחיפושי מחצבים, "סינדיקט שפיצברגן הסקוטי".
כמו כן אסף ברוס על האי דגימות צמחים, סלעים וציפורים.
בזמן ההוא, נחשבה שפיצברגן על פי החוק הבין-לאומי לטרה נוליוס – שטח שאיננו שייך לאיש והחלת ריבונות עליו להשגת זכויות כרייה והוצאה כרוכה רק ברישום תביעה.
הסינדיקט שלח ברוס רשם תביעת חזקה על צוק הנסיך צ'ארלס ועל איי בארנטסויה ואדגייה, בין שאר אזורים.
סכום של 4,000 ליש"ט (מתוך סכום יעד של 6,000 ליש"ט) נאסף כדמי מנוי למימון עלויות משלחת לחיפוש מחצבים בקיץ 1909, באונייה חכורה עם צוות מדעי מלא.
התוצאות, מכל מקום, היו "מאכזבות" והמסע כילה כמעט את כל משאבי הסינדיקט.
ברוס ביקר עוד פעמיים בשפיצברגן, ב-1912 וב-1914, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע התפתחויות מיידיות.
עם זאת, בראשית 1919 הוחלף הסינדיקט הקודם בחברה גדולה יותר במימון משופר.
ברוס תלה עכשיו את עיקר תקוותיו בגילוי נפט, אבל משלחות מדעיות ב-1919 ו-1920 לא הצליחו לספק ראיות לקיומו שם, אף כי מרבצי פחם ועפרת ברזל בכמויות ניכרות התגלו עכשיו.
לאחר זאת היה ברוס חולה מכדי להמשיך במעורבותו.
החברה החדשה בזבזה את רוב הונה על גיחות החיפושים הללו, ואם כי המשיכה להתקיים, בבעלויות שונות, עד 1952, אין כל תיעוד לכרייה רווחית.
נכסיה והחזקותיה נרכשו לבסוף על ידי תאגיד מתחרה.
לעומת זאת, נשלל ממנו הכבוד של מדליית הקוטב, שאותה מעניק המלך בהמלצת החברה הגאוגרפית המלכותית.
אף כי המדליה ניתנה לחברי כל משלחת אנטארקטית שיצאה מטעם בריטניה או חבר העמים הבריטי בראשית המאה ה-20, המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה הייתה היוצאת מן הכלל; חבריה לא קיבלו את המדליה.
ברוס ומקורביו האשימו את מרקהם בהתעלמות זו.
העניין עלה לדיון, פעם אחר פעם, עם כל מי שנחשב לבעל השפעה.
רוברט רודמוס-בראון, רושם קורותיו של מסע ה"סקוטיה" ובהמשך הביוגרף הראשון של ברוס, כתב במכתב משנת 1913 אל נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, כי ההזנחה הזאת היא "עלבון לסקוטלנד ולפועלם של הסקוטים".
ברוס כתב במרץ 1915 לנשיא החברה המלכותית של אדינבורו, שאישר בתשובתו, כי "למרקהם יש לא מעט לתת עליו את הדין".
אחרי מות מרקהם ב-19016, שלח ברוס מכתב ארוך אל חבר הפרלמנט שלו, צ'ארלס פרייס, ובו פירט את זדון הלב של מרקהם כלפיו וכלפי המשלחת הסקוטית, וסיים בקריאה מעומק הלב, בשמו ובשם חבריו: "רוברטסון נוטה למות ללא הסרט הלבן, המגיע לו בדין!
כולם אנשים טובים וראויים לא פחות מכל מי ששירת אי פעם באיזו שהיא משלחת לקוטב, ואף על פי כן, הם לא קיבלו את הסרט הלבן." שום פעולה לא ננקטה בעקבות הקריאה הזו, הנוגעת ללב.
שום אות הוקרה לא ניתן קרוב למאה שנים לאחר מכן, כשהעניין הועלה בפרלמנט הסקוטי.
ב-4 בנובמבר 2002 העביר חבר הפרלמנט הסקוטי מייקל ראסל הצעה לוועדה בנוגע ליובל המאה למשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, שאותה סיכם: "מן הראוי שהוועדה המייעצת למדליית הקוטב תמליץ על הענקה לאחר המוות של מדליית הקוטב לד"ר ויליאם ספירס ברוס, כהכרה במעמדו כאחת מדמויות המפתח בחקר הקטבים המדעי בראשית המאה ה-20".
לאחר ראשית המלחמה בשנת 1914, היו עסקי החיפוש והכרייה של ברוס בהשעיה.
הוא הציע את שירותיו לאדמירליות, אבל לא קיבל את המינוי.
בשנת 1915 קיבל משרת מנהל בחברה לציד לווייתנים, שבסיסה באיי סיישל, וישב שם ארבעה חודשים, אבל המיזם נכשל.
עם שובו לבריטניה הצליח סוף סוף לקבל משרה זוטרה באדמירליות.
ברוס המשיך במאמצי השתדלנות שלו להכרה, בהבלטת ההבדלים בין הטיפול במשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה לזה שקיבלו משלחות אנגליות.
עם תום המלחמה ניסה להשיב לקדמותם את ענייניו השונים, אבל בריאותו התערערה והלכה והוא נאלץ לסגור את המעבדה שלו.
במסע לשפיצברגן בשנת 1920 הפליג כיועץ, אחר שלחא היה מסוגל לקחת חלק בעבודת הקבוצות.
בשובו, אושפז בבית חולים אחד באדינבורו ואחר בשני, שם מת ב-28 באוקטובר 1921. בהתאם למשאלתו, נשרפה גופתו והאפר נלקח לג'ורג'יה הדרומית, שם פוזר על פני האוקיינוס הדרומי.
על אף אי-הקביעות בהכנסותיו והמחסור הכללי בממון שידע כל חייו, הסתכם עיזבונו ב-7,000 ליש"ט.
אחרי מות ברוס כתב ידידו משנים ועמיתו רוברט רודמוז בראון, במכתב אל אביו של ברוס: "שמו רשום לעד בין הדגולים שבחוקרי הארצות בעולם, ואלה שהקדישו את חייהם למסירות מדעית נטולת אנוכיות".
הביוגרפיה של רודמוז בראון יצאה לאור בשנת 1923, ובאותה שנה ייסדה ועדה משותפת של אגודות המלומדים באדינבורו את פרס יד ברוס, פרס למדעני קטבים צעירים.
מכאן ואילך, אף כי שמו המשיך להיזכר בכבוד בחוגים המדעיים, הציבור הרחב שכח את ברוס ואת הישגיו.
אזכורים אקראיים שלו, בהיסטוריה של הקטבים ובביוגרפיות של דמויות חשובות כגון סקוט ושקלטון, נטו לחטוא בביטול ובאי-דיוק.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, לעומת זאת, מסתמנת הערכה מחודשת של עבודתו של ברוס.
גורמים מסייעים הם יובל המאה למשלחת הסקוטית לאנטארקטיקה ותחושת הזיהות הלאומית המתחדשת של סקוטלנד.
משלחת שיצאה בשנת 2003, בספינת מחקר מודרנית בשם "סקוטיה", השתמשה במידע שצבר ברוס כבסיס לחקר השינוי באקלים בג'ורג'יה הדרומית.
המשלחת הזאת ניבאה "מסקנות דרמטיות" ביחס להתחממות גלובלית ממחקרה, וראתה בתרומה זו "מחווה הולמת לגיבור הקוטב הנשכח של בריטניה, ויליאם ספירס ברוס.
סרט דוקומנטרי בן שעה ברשת BBC על ברוס, בגילומו של ניל אוליבר, משנת 2011, הציג את המדע הקפדני והיסודי שלו לעומת מטרת יריביו, להגדיל את יוקרת האימפריה.
ביוגרף חדש, פיטר ספיק (2003) טוען, שהמשלחת הסקוטית הייתה "במידה רבה המשלחת המדעית היעילה ביותר בהישגים לעומת עלות והזהירה ביותר בתכנונה בעידן ההרואי".
אותו סופר בוחן את הסיבות לכך, שמאמצי ברוס לצאת נשכר מן ההצלחה הזאת עלו בתוהו, ומציע שילוב של טבעו הביישני, המתבודד ונטול הכריזמה ושל הלאומיות הסקוטית ה"קנאית" שלו.
נראה שברוס לקה בחסר בכישורים ליחסי ציבור וביכולת לקדם את עבודתו, בהשוואה לסקוט ושקלטון; חבר ותיק תיאר אותו כ"דוקרני בדיוק כמו דרדר סקוטי".
לא פעם נהג בחוסר טקט, כמו עם ג'קסון בשאלת הדגימות שהובאו מארץ פרנץ יוזף, ובמקרה אחר עם החברה הגאוגרפית המלכותית, בשאלה של תביעה כספית קטנה.
באשר ללאומיותו, הוא ייחל לראות את סקוטלנד שוות ערך בחשיבותה לאומות אחרות.
גאוותו הלאומית הייתה עזה ומשולהבת; בהערה מקדימה לספרו "מסע הסקוטיה" כתב: "אף כי, מדע היה מילת הקסם של המשלחת, סקוטלנד התנוססה בגאון של דגלה".
התעקשות זאת להדגיש את אופיים הסקוטי של מפעליו יכלה להיות לצנינים בעיני אלה, שלא היו שותפים לתשוקתו.
אף על פי כן, הוא היה מושא כבודם ומסירותם של האנשים שבראטשם עמד, ושל אלה שהכירוהו שנים ארוכות.
ג'ון ארתור תומסון, שהכיר את ברוס מאז גרנטון, כתב עליו כשסקר את הביוגרפיה של רודמוז בראון משנת 1923: "מעולם לא שמענו אותו רוטן או מתלונן בנוגע לעצמו, אם כי לא הבליג ולא ויתר לנוכח מה שנראה לו כעוול או עלבון כלפי אנשיו, עמיתיו, המעבדה שלו או סקוטלנד שלו.
אז אפשר היה לחזות בהר הגעש, שדוכא רוב הזמן בכוח רוחו הנוחה של ברוס".
ויליאם ספרן הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת קולורדו בבולדר.
החוקרת מישל ויליאמס תיארה את ספרן כמי ש"תרם באופן משמעותי לידע בנושאי פוליטיקה אתנית ואתניות פוליטית, לאומיות, ובנושאים קשורים, כגון פלורליזם תרבותי ומוסדי, אזרחות, הגירה, דיאספורה, זהות לאומית, והפוליטיקה של שפה ודת".
הוא עוסק בעיקר בצרפת, וחלקים נרחבים של המחקר שלו עוסקים בפוליטיקה האתנית הצרפתית.
ספרן נולד בדרזדן שבגרמניה להורים שהיגרו מרומניה ומפולין.
בצעירותו, תחת המשטר הנאצי בגרמניה, הוא העביר יותר משלוש שנים בגטו, מחנות עבודה-בכפייה ובמחנות ריכוז.
לאחר שחרורו, הוא בילה ארבעה חודשים במחנה עקורים של האו"ם.
הוא היגר לארצות הברית ב-1946 עם בני משפחתו שנותרו בחיים.
הוא החזיק בתואר פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת ניס, גרנובל, בורדו וסנטיאגו דה קומפוסטלה.
ספרן היה גם עורכם של מספר ספרים, בהם:
ויליאם ריד פוג היה אסטרונאוט אמריקאי, טייס קרב וטייס ניסוי בחיל האוויר של ארצות הברית, מורה, נואם וסופר.
פוג נולד ב-23 בינואר 1930, באוקמה , אוקלהומה לאלכס וואליס פוג ומרגרט פרנסס (מקדואל).
הייתה לו אחות גדולה, מרגרט, שנפטרה ב-2012. פוג היה ממוצא אידיאני, משבט הצ'וקטאו.
פוג למד בביסודי ובתיכון בסנד ספריגס אוקלהומה.
הוא היה בצופים האמריקאיים והגיע לדרגה שנייה.
בשנת 1951 פוג קיבל תואר ראשון בחינוך והוראה מהאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה.
הוא השלים תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת המדינה של אוקלהומה ב-1960. בשנת 1974 הוענק לו תואר כבוד דוקטורט לשם כבוד במדע מהאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה.
פוג נמשך לטיסה עוד מגיל צעיר, והטיס מטוס לראשונה עוד כשהיה בתיכון.
הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ב-1951 וקיבל את הדרגה ב-1952. פוג שירת בחיל האוויר החמישי של ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה, בין השנים 1953–1954, במהלכם הוא השלים סבב לחימה במטוסי קרב כאשר טס למעלה מ-40 משימות קרביות.
בין השנים 1955-1957, הוא היה חלק מטייסת האליטה .
פוג היה בעל ניסיון בטיסה של למעלה מ-50 סוגים של מטוסים אמריקאים ובריטים והיה מוסמך כמדריך טיסה אזרחי.
כמו כן, בין השנים 1960-1963 שימש פוג מרצה בכיר במחלקה למתמטיקה של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית בקולורדו ספרינגס, קולורדו.
בספטמבר 1965, פוג סיים סבב של שנתיים כטייס ניסוי בתוכנית החלפה שבו הוא טס בחיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר שסיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי המלכותי בפארנבורו אנגליה.
באוקטובר 1965, פול היה קולונל, ומדריך בבית הספר לטייסי ניסוי U.S.
בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
פוג צבר למעלה מ-7200 שעות טיסה, כולל 4,200 שעות במטוס סילון ו-2,017 שעות טיסה בחלל.
ב-1975, פוג פרש מחיל-האוויר האמריקאי.
פוג ניסה לראשונה להתקבל לנאס"א ב-1962 אבל נדחה כי לא היה לו מספיק שעות טיסה.
הוא הצליח להתקבל והיה אחד מתשעה-עשר האסטרונאוטים שנבחרו על ידי נאס"א בקבוצת האסטרונאוטים 5 עבור תוכנית אפולו באפריל 1966.
הוא היה חלק מצוות התמיכה הקרקעי עבור משימות אפולו 7, אפולו 11 ואפולו 14. כמו כן היה מתוכנן להיות אחראי על תא הפיקוד של משימת אפולו 19. כאשר המשימה בוטלה, הוא הועבר, יחד עם טייס רכב הנחיתה הירחי של אפולו 19, הטייס ג'רלד קאר, לתוכנית תחנת החלל סקיילאב.
פוג היה טייס סקיילאב 4, המשימה המאוישת השלישית והאחרונה לתחנת החלל סקיילאב מ-16 בנובמבר 1973, ועד 8 בפברואר 1974. שהות המשימה הייתה שיא של שהות מצטברת בחלל (84 ימים, 1 שעה ו-15 דקות).
צוות המשימה כלל את פוג, מפקד המשימה ג'רלד קאר ואדוארד גיבסון.
בסביבות חג ההודיה, גיבסון, ופוג ביצעו הליכת חלל במשך 6 וחצי שעות.
במהלך הליכת החלל הם פרסו ניסויים, החליפו סרט צילום בטלסקופ המותקן על התחנה וצופה בשמש, והחזירו לשימוש אנטנה שהתקלקלה במשימה הקודמת.
אנשי הצוות דיווחו כי האוכל היה טוב, אבל מעט תפל.
עם זאת, הכמות וסוג המזון היו תחת משטר דיאטה קפדני.
הצוות העדיף שהיה אפשר להשתמש בעוד תבלינים כדי לשפר את טעמו של האוכל, (השימוש במלח היה מוגבל בגלל מטרות רפואיות) בשלב זה של המשימה השלישית הממושכת המטבח של נאס"א סיפק תבלינים בצורה נוזלית כיוון שבמשימה הקודמת גרגירי המלח והפלפל היוו "זיהום אוויר" בתחנה.
יום המשימה התשיעי היה היום הראשון שבו הצוות קיבל יום מנוחה, והם נחשבו כמפגרים מאוחרי הלו"ז.
ב-25 בדצמבר (חג המולד) פוג וקאר ביצעו הליכת חלל נוספת, שנמשכה 7 שעות ודקה.
פוג המשיך לתוכנית מעבורת החלל, לטיפול במטעדי תצפית על כדור הארץ, עד לפרישתו מנאס"א ב-1977.
לאחר פרישתו, הוא הצטרף לארגון הנוצרי "קרן הטיסה הגבוהה" (High Flight Foundation), שנוסד על ידי האסטרונאוט ג'יימס אירווין כסגן נשיא עד לשנת 1987.
כמו כן היה מועסק כיועץ של חברות תעופה וחלל בינם בואינג ומרטין מרייטה (לימים לוקהיד מרטין), במסגרת חברת ייעוץ שהקים.
ב-1985, פוג כתב את הספר "איך הולכים לשירותים בחלל?", העונה על 270 שאלות נפוצות שהוא קיבל.
כמו כן הוא כתב ספרים על השהות בחלל, וגם כתב בשנת 1992 ספר מדע בדיוני "הטעיית טריקון" עם הסופר בן בובה.
ב-2003, פוג פרסם את הספר "טריווית חלל" אשר כלל מידע מתוכנית מרקורי ועד לתקופת מעבורת חלל ותחנת החלל הבינלאומית.
בשנת 2011 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו.
פוג היה נשוי שלוש פעמים.
בשנת 1952 התחתן עם הלן חואניטה דיטמר ונולדו לזוג שלושה ילדים.
בשנת 1979 הוא התחתן עם ז'אן בירד והיה נשוי אליה עד מותה ב-2009. פוג שימש אב חורג לארבעה הבנים.
הוא התחתן עם אשתו השלישית, טינה, בשנת 2012.
אשתו התכוונה לשלוח את האפר שלו לחלל באמצעות Celestis.
בין הפרסים הרבים ואותות ההוקרה שקיבל:
מדליית האוויר, ציון לשבח של חיל האוויר
פרס ליחידה בעלת הישגים יוצאים מן הכלל (במהלך השירות של טייסת הרעם USAF Thunderbirds)
מדליית השירות המצוין של נאס"א (1974)
פרס ההישגים המעולים של מרכז החלל ג'ונסון (1970)
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר (1974)
גביע קולייר כחלק מפרס אודות משימת סקיילאב (1974)
מדליית זהב של העיר שיקגו (1974)
מדליית זהב של העיר ניו יורק (1974)
גביע זיכרון על שם רוברט גודרד (1975)
ההדיפלומה על שם קומארוב של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה ומדליית De La Vaulx לשנת (1975)
הגביע על שם גנרל תומאס די וויט מחיל האוויר האמריקאי (1975);
עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים של אוניברסיטת אוקלהומה סטייט (1975)
עמית של האגודה האמריקאית לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה, AIAA לשנת (1975)
פרס להישגים של הAAS, האגודה האסטרונאוטית האמריקאית פרס להישגי טיסה (1976)
היכל התהילה של חמשת השבטים (1975)
היכל התהילה של תעופה וחלל של מדינת אוקלהומה (1980)
היכל התהילה של אסטרונאוטי ארצות הברית (בפלורידה) (1997)
גביע ע"ש קלרנס פייג', ממוזאון התעופה והחלל של אוקלהומה (1989)
שדה התעופה של סנד ספריגס אוקלהומה נקרא על שמו.
ויליאם פטריק קלארק הבן היה חוואי, שופט ופקיד ממשל אמריקאי, שכיהן בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כסגן מזכיר המדינה בשנים 1981–1982, כיועץ לביטחון לאומי בשנים 1982–1983 וכמזכיר הפנים בשנים 1983–1985.
ויליאם קלארק נולד באוקסנארד, קליפורניה, כבנם של ויליאם פטיט וברניס גרגורי קלארק.
הוא התחנך בבית הספר התיכון וילנובה באוהיי, קליפורניה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת סטנפורד ובבית הספר למשפטים לויולה של אוניברסיטת לויולה מרמונט תוך כדי שהוא מנהל את החווה שלו.
מאחר שלא עלה בידו להקדיש משאבים להשלמת לימודיו, הוא לא השלים את התארים שלהם למד.
אף על פי כן עלה בידו להשלים את בחינות הכניסה לבית הספר למשפטים ובסופו של דבר הוא הצליח לעבור את הבחינות של לשכת עורכי הדין של קליפורניה מבלי שהיה לו תואר במשפטים.
הוא גם שירת בריגול הנגדי של צבא ארצות הברית.
בשנות ה-60 וה-70 שימש קלארק במגוון של משרות ציבוריות בקליפורניה.
בספטמבר 1967 הוא היה למזכיר הראשי של מושל קליפורניה, רונלד רייגן.
בשנים 1969–1971 כיהן קלארק כשופט בבית המשפט של קליפורניה בסן לואיס אוביספו.
ביולי 1971 קודם קלארק למשרת שופט לבית המשפט לערעורים של קליפורניה.
בינואר 1973 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של קליפורניה, תפקיד בו הוא כיהן עד פברואר 1981.
ב-1980 ניצח רונלד רייגן בבחירות לנשיאות.
קלארק הגיע לשיא כוחו כאשר רייגן מינה אותו לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, ולזמן מה הוא היה הבולט ביותר מבין אנשי צוותו של הנשיא.
על פי ספרו של אדמונד מוריס "Dutch", כידידו החוואי משכבר הימים של רייגן, יכול היה קלארק להיכנס ללשכתו של רייגן ללא שיוכרז על בואו, נוהג חסר תקדים לרוב הפקידים הבכירים.
קלארק אף הציע לנשיא, לאור הבעיות במדיניות החוץ שטרדו את ארצות הברית באמצע שנות ה-80, שהוא ישקול לא להתמודד לנשיאות בבחירות של 1984. עד אז גברה השפעתו של ג'ורג' שולץ על פני זו של קלארק, והנשיא רייגן לא הקדיש מחשבה להצעתו של קלארק.
הביוגרפים של קלארק זוקפים לזכותו את העובדה שעלה בידו לשכנע את הנשיא רייגן שניתן יהיה לדחוק את ברית המועצות למצב של קריסה.
האסטרטגיה, שאליה התנגדו בין השאר מזכיר המדינה שולץ, הובילה למשטמה בחוגי הבית הלבן.
מוריס הודה בביוגרפיה הסיפורית הדמיונית למחצה שלו שקלארק התפטר בסוף 1983 כאשר הוא עייף מ"העוינות הבלתי פוסקת של מייקל דיוור, ג'ורג' שולץ וננסי רייגן".
הוא תיאר את קלארק כ"האדם היחידי שהגיע לקרבה אינטימית", עם רייגן שנודע לשמצה בהתרחקותו מאנשים, ויכולתו לייחס לרייגן כמי שהשרה קינאה, בה בעת שלא היה סביר שטבעו השתקני של קלארק יוביל ליצירתם של בעלי ברית.
רשת PBS הציגה דיווח שחולק על דעתו של מוריס, בו הם ציטטו את מייק דיוור בספרו "ננסי": "ייתכן שחברי הצוות התרעמו על קרבתי לננסי, אך למיטב ידיעתי, זה מעולם לא היווה בעיה.
ביל קלארק ואדווין מיס, אז יועץ הנשיא, היו מאושרים על כך שעבדתי בצמוד לננסי, שכן זה אפשר להם להתרכז במדיניות ובמינויים.
לעיתים הם גם נעזרו בי כבעל גישה ישירה אל הגברת הראשונה, כדי להעביר לה מסרים...".
התוכנית של PBS, "התפקיד של החיים", נוטה לתמוך בעמדתו של שולץ בעימות: "ידעתי שעלי לעמוד על כך שיהיה לי קשר ישיר עם הנשיא.
יכולתי לאפשר לצוות הבית הלבן לפרש את דברי אליו.
זה היה נכון במיוחד כאשר היה מדובר בקלארק, שכן עמדותיו והאינסטינקטים שלו היו שונים משלי...".
העיתונאי לו קנון סיכם ש"[גברת רייגן] התנגדה מאוד לביל קלארק.
היא רצתה שהוא לא ישמש כיועץ לביטחון לאומי, שכן היא חשה שהוא מתערב במאמצים של הנשיא רייגן לפתח יחסים טובים יותר עם ברית המועצות".
הביוגרף וידיד משפחת רייגן, ג'יימס בנז, ציין, "ננסי רייגן גייסה אז אנשים מתונים יותר בממשל כדי למרר את חייו של קלארק כיועץ לביטחון לאומי".
כיועץ לביטחון לאומי של הנשיא רייגן, קיים קלארק לעיתים קרובות התייעצויות עם שלושת הנשיאים לשעבר שחיו אז, ריצ'רד ניקסון, ג'ימי קרטר וג'רלד פורד, ואף עדכן אותם בנושאים שהיו חשובים להם.
במקרה של ניקסון היו אלו יחסי מזרח-מערב, כולל היחסים עם ברית המועצות.
במקרה של קרטר הוא עודכן על נושאי המזרח התיכון, ופורד עודכן בענייני פנים.
ההתייעצות עם הנשיאים הקודמים, ללא קשר לשיוכם המפלגתי, הייתה חשובה לקלארק, ולפיכך תרמה להצלחתו של רייגן.
"בעוד שלא תמיד הסכמתי עם דעותיו של היועץ לביטחון לאומי ומזכיר ההגנה לשעבר הנרי קיסינג'ר, היו לי יחסים קרובים אתו ועניתי לשיחות שהגיעו ממנו בכל שעה של היום", אמר קלארק.
"בהכירי בכך שרייגן כיהן כנשיא בשיאה של המלחמה הקרה, התייחסתי לדעותיו וכן לדעותיהם של היועצים לביטחון לאומי הקודמים, אנשי הפנטגון, מחלקת המדינה והבית הלבן לשעבר".
ב-21 בספטמבר 1983 גרם מזכיר הפנים, ג'יימס ג.
ואט, מבוכה לממשל כאשר העיר הערות צרות אופקים בפני התקשורת, ובשל כך הוא התפטר ב-8 בנובמבר.
לבקשתו של קלארק, הוא מומנה במקומו של ואט.
קלארק כיהן כמזכיר הפנים עד פברואר 1985.
קלארק שב לקליפורניה לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי ועבד במגוון של משרדי עורכי דין ובפעילויות עסקיות נוספות.
הוא פרש לחוותו שלידי שנדון, קליפורניה.
ב-1988 הוא נפצע קשות בהתרסקות מטוסו ליד החווה.
הוא חולץ מהריסות המטוס על ידי מנהל החווה הוותיק שלו, חסוס מוניוז.
כחלק מהכרת התודה הדתית שלו על הצלתו, הקימו קלארק ומשפחתו קפלה בחווה ותרמו תקרה ספרדית לקפלה בקולג' תומאס אקינס בסנטה פאולה, קליפורניה.
לאחר השימועים שנערכו בקונגרס בפרשת איראן-קונטראס, כתב קלארק באופן פרטי לנשיא רייגן והאיץ בו להעניק חנינה לשלושת עוזריו שעמדו בפניה הגשת כתבי אישום: אוליבר נורת', ג'ון מ.
גם בתקופת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הוביל קלארק את המערכה להענקת חנינה לידידו קספר ויינברגר.
ביולי 2011 היה קלארק לחבר במועצה לביטחון אנרגטי של ארצות הברית, שפועלת לצמצום מונופול הנפט במגזר התחבורה של ארצות הברית וממומנת על ידי המכון לביטחון עולמי.
קלארק הביע מורת רוח מהאווירה בפוליטיקה של ארצות הברית בראשית המאה ה-21. "קיים חוסר בחילופי דעות בין שתי המפלגות הפוליטיות שאני חושש שלא קיים כיום", אמר קלארק.
"זו אחת הדאגות שלי בנוגע לעבודת הממשל - נראה שקיימת אחווה במידה פחותה יותר בהשוואה למה שידענו בעבר".
ב-1955 נשא קלארק לאישה את ג'ואנה מ.
ג'ואן נפטרה באפריל 2009. ויליאם קלארק נפטר ב-10 באוגוסט 2013 בחוותו מסיבוכים של מחלת פרקינסון, בגיל 81. הוא נקבר בבית הקברות המקומי של שנדון.
ויליאם פאוול פרית' היה צייר אנגלי שהתמחה בנושאי ז'אנר וציורי עלילות בתקופה הוויקטוריאנית.
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית בשנת 1853. הוא תואר כ"צייר הבריטי הגדול ביותר של הנוף החברתית מאז הוגארת".
ויליאם פאוול פרית' נולד באולדפילד, בסמוך לריפון בצפון יורקשייר, ב-9 בינואר 1819. פרית' נדחף לאמנות על ידי אביו, שהיה בעל בית מלון בהרוגייט.
פרית' היה דוד ויועץ לצייר דיוקנאות האנגלי הנרי קייוורת ריין (1872–1932).
הוא עבר ללונדון בשנת 1835, שם החל את לימודי האמנות הרשמיים באוניברסיטת סאס ברחוב שארלוט, לפני שלמד בבית הספר של האקדמיה המלכותית.
פרית' החל את הקריירה שלו כצייר פורטרטים והציג לראשונה במוסד הבריטי בשנת 1838. בשנות הארבעים של המאה ה-19 לעיתים קרובות הוא יצר יצירות על בסיס סיפורים של סופרים כמו צ'ארלס דיקנס, שאת דיוקנו הוא צייר, וכן לורנס סטרן.
הוא היה חבר ב"הקליקה" שכללה גם את הצייר ריצ'רד דאד.
ההשפעה העיקרית על עבודתו היו של נושאים ביתיים פופולריים שצייר סר דייוויד וילקי (צייר).
הציור המפורסם של וילקי "הפנסיונרים בצ'לסי" היווה דרבון ליצירת הקומפוזיציה המפורסמת ביותר של פרית'.
פרית' יצר קומפוזיציות מרובות דמויות מורכבות המתארות את כל מגוון מערכת המעמדות הוויקטוריאנית, כשהן נפגשות ומקיימות אינטראקציות במרחב הציבורי.
בציור "חולות רעמסגייט" (1854) הוא תיאר מבקרים ובדרנים באתר הנופש.
הוא המשיך "ביום הדרבי", כשהוא מתאר סצנות בקהל במירוץ באפסום דאונס, שהתבסס על צילומי האירוע מאת רוברט האולט.
ציור זה משנת 1858 נקנה על ידי ג'ייקוב בל תמורת 1,500 ליש"ט.
הציור היה כל כך פופולרי עד שהיה צורך להגן עליו בעזרת מעקה שהותקן במיוחד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ציור ידוע נוסף היה "תחנת הרכבת", סצנה של תחנת פדינגטון.
בשנת 1865 הוא נבחר לצייר את נישואיו של נסיך ויילס.
בהמשך הקריירה שלו צייר שתי סדרות של חמש תמונות כל אחת, ומספר דרכם סיפורי מוסר כדרכו של ויליאם הוגארת.
אלה היו "הדרך להריסות" (1878), על סכנות ההימורים, והסדרה "המירוץ לעושר" (1880) על ספקולציות פיננסיות פזיזות.
הוא פרש מהאקדמיה המלכותית בשנת 1890 אך המשיך להציג שם עד שנת 1902.
פרית' היה צייר מסורתי שהכריז על סלידתו מהתפתחויות באמנות המודרנית בכמה כתבים אוטוביוגרפיים (1887–1888).
הוא גם התנגד לזרם הקדם-רפאליים ולתנועה האסתטית, אותה הנציח בציורו "תצוגה פרטית באקדמיה המלכותית" (1883).
בתמונה נראה אוסקר ווילד, מתומכי התנועה האסתטית ודובר חשוב שלה.
הוא מוצג בצורה סטירית כמי שמאתגר את אנשי האמנות בתפיסותיו המודרניות בתוך תצוגת האקדמיה.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא צייר עותקים רבים מציוריו המפורסמים, כמו גם יצירות נועזות מבחינה מינית, כמו "העירום אחרי האמבטיה".
בשנת 1856 הצטלם פרית' על ידי רוברט הוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של" אמנים נאים".
התמונה הייתה בין קבוצת תמונות שהוצגה בתערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר בשנת 1857.
היו לו 12 ילדים מאשתו הראשונה, איזבל, והייתה לו גם פילגש מרי אלפורד, שילדה לו שבעה ילדים נוספים.
חייו היו בניגוד בולט לסצנות המשפחתיות האידיאליות שאותן תיאר בציוריו כמו ב"אושר החזרה הביתה"
פרית' התחתן עם מרי אלפורד שנה לאחר מותה של איזבל בשנת 1880. בת ממשפחתו הראשונה, ג'יין אלן פנטון, פרסמה את סיפורם בספר "עלי חיים" בשנת 1908. זהו ספר של זיכרונות ילדות, המתאר את אביה ואת המערכת החברתית ספרותית של המשפחה, בעיקר חברי קבוצת הציירים שנקראה "הקליקה".
וולטר פרית', הבן השלישי מנישואיו הראשונים של ויליאם פרית' היה מחברם של ארבעה עשר מחזות ושלושה רומנים.
פרית' קבור בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
הרטרוספקטיבה העיקרית הראשונה של ויליאם פרית' לאחר חצי מאה, נערכה בגלריה לאמנות של גילדהול, לונדון בנובמבר 2006. היא הועברה לגלריית Mercer Art בהארוגייט, צפון יורקשייר, במרץ 2007. ציורים של פרית' נמצאים באוספים של כמה מוסדות בריטיים, כולל גלריית האמנות בשפילד, הרוגייט ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ויליאם פורסיית' היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, שהיה חלק מ"קבוצת הוזייה "של אמני אינדיאנה.
פורסיית נולד בקליפורניה, אוהיו, עיירה קטנה לאורך נהר אוהיו, לא רחוק מסינסינטי.
הנוף של הנהר היה בין הזיכרונות הראשונים שלו, ולראות אותו שוב בחייו הבוגרים, תמיד עורר בו גל של רגשות חזקים.
בדומה לג'ייקוב קוקס, הוא החל לצייר על כל בד שהיה זמין, לעיתים קרובות על קירות בית המשפחה.
אך במקום להענישו, הוריו הקצו חדר פנוי, צבוע במיוחד כמקום המתאים לביטוייו האמנותיים.
בין הסצנות שפורסיית' נזכר בשרטוט שם בגירים צבעוניים היו תמונות של חיילי מלחמת האזרחים שהוא ראה צועדים כשהוא שיחק בחוץ.
כשהיה בן עשר עברה המשפחה לוורסאי שבאינדיאנה לפני שהגיעה לאינדיאנפוליס כעבור כמה שנים.
בגיל חמש עשרה הוא דיבר עם אביו שיתן לו ללמוד אמנות אצל ברטון הייס, שהיה עם ג'ייקוב קוקס, אחד האמנים המובילים בעיר ומורה של ויליאם מריט צ'ייס וג'ון וושינגטון לאב, אבל השיעורים היו יקרים מדי בשבילו.
בשנת 1873, הוא ואחיו ג'ון פתחו בעסקי צביעת בתים.
הוא ניצל את הזמן הפנוי שלו להסתובב בסטודיו של אמנים ולבקר בגלריות, כשהוא נסע עד ניו יורק.
לעיתים קרובות הוא צייר באזורים הכפריים, מדי פעם נתקל בג'ון לאב, שעשה את אותו הדבר עם כמה מתלמידיו.
כאשר לאב וגוקינס פתחו את בית הספר לאמנות באינדיאנה בשנת 1877, פורסיית' היה הסטודנט הראשון שנרשם, ובגלל ידידותו ההולכת וגוברת עם לאב, והיותו עוזר מדריך לאחר עזיבתו של גוקינס, הוא היה האחרון שעזב.
כדי למלא את החלל שנותר עם סגירת בית הספר, פתחו פורסיית' וכמה חברים את מועדון בוה שאיפשר להם לשמור על שטח אולפן באותו בניין בו היה בית הספר לאמנות, וכן מקום להתכנס בו לדון באמנות ולצאת לסיורי רישום מדרום לאינדיאנפוליס למקומות כמו מחוז בראון, אינדיאנה.
אבל פורסיית' המשיך לשאוף להכשרה רשמית יותר כאמן.
חברו הקרוב תאודור סטיל כבר למד במינכן, וכשחבר טוב אחר, תומאס היבן, שמשפחתו החזיקה בחנות מקומית, הציע לממן את לימודיו של פורסיית' בגרמניה בתמורה למחצית הציורים שעשה בזמן היותו שם, הוא ארז על פי המלצותיו של סטיל, ועד מהרה למד אצל סטיל באקדמיה המלכותית במינכן.
מינכן, מלבד היותו של סטיל שם הייתה גם זולה וקיבלה יותר זרים מאשר בתי הספר של פריז.
לימודיו הפורמליים שם החלו באפריל 1882. מכתבים תכופים מתארים את התקדמותם של פורסיית ושל סטיל, והמצב הכספי של הלימודים באירופה.
פורסיית' וסטיל היו משתמשים בחופשות הקיץ שלהם כדי לצייר בעת שנסעו ברחבי אירופה, ואז שולחים את הציורים הביתה להיבבן כדי למכור בתערוכות כמו זו שנערכה בסוף 1885 במלון האנגלי בשם "תערוכת אמנות של מושבת הוזייה במוצ'ן." מכתבים אלה חשפו גם את יעדיו של פורסיית' כאמן.
בתו קונסטנס פורסית, אמנית בפני עצמה, סיכמה את הקריירה שלו: "אולי המאפיין הבולט ביותר שלו הייתה עצמאותו.
הוא צייר את מה שרצה לצייר ובאופן שרצה לצייר אותו.
הוא העדיף לעבוד בדרכו שלו, ללא קשר למה שאמנים אחרים מנצלים בדרך של סגנונות ואופנות.
הוא מעולם לא היה סוג האמן שעקב אחר תיאוריות או רעיונות אינטלקטואליים לגבי מה או איך צריך לצייר.
הוא פיתח טכניקת מברשות משלו אשר השתנתה מעט מאוד לאורך השנים.
אף שהמראה הכללי של עבודתו השתנה לאורך תקופות זמן, אותה טכניקה עדיין הייתה שם."
פורסיית' סיים את לימודיו באביב 1886 אך שהה באירופה שנתיים נוספות וחלק סטודיו עם ג'ון אוטיס אדמס, שלימים היה גם אחד מקבוצת הוזייה.
כשחזר לאינדיאנה בספטמבר 1888, הוא סייע במהרה לאדמס בבית ספר לאמנות בפורט וויין.
השניים פתחו בית ספר משלהם במוני, שם התגורר אדמס, בסתיו 1889, הם הפכו למורים של הצייר האמריקני האימפרסיוניסטי הידוע פרנסיס פוקר בראון, ואשתו ביולה בראון.
אבל פורסיית עזב אחרי עונת האביב 1891 לחיות שוב באינדיאנפוליס.
כאן הוא הצטרף לסטיל, והפך למדריך ראשי בבית הספר לאמנות סטילס אינדיאנה.
סטיל התפטר בשנת 1895, אך פורסיית המשיך ללמד שיעורי יום וערב גם ביוני 1897, אז בית הספר נהרס כדי לפנות מקום להרחבת המלון האנגלי.
בתקופה זו תערוכת עבודותיהם של פורסיית', סטיל, אוטו סטארק וריצ'רד גרואל משנת 1894 משכה את תשומת הלב שהובילה לתערוכה של קבוצת הוזייה בשיקגו, שכללה גם עבודות של אדמס.
תשומת הלב שניתנה לתערוכה זו והלך הרוח שיצר אותה הובילו להצטרפותו עם סטיל, אדמס וחמישה-עשר אמנים אחרים להקמת אגודת האמנים המערביים בשנת 1896. הוא נותר חבר עד שהתפרקה בשנת 1914, השתתפה בתערוכות השנתיות שלה שנערכו בכל רחבי המערב התיכון במטרה להבטיח לאמנים מקום להציג, ובכך למכור, את יצירותיהם בכל שנה.
כפי שהיה באירופה, פורסיית' תמיד שמר כמה שבועות בקיץ לנסוע ולצייר עם חברים.
בשנת 1897 הוא הביא איתו שתיים מאחיותיו, ואחת מתלמידיו, אליס אטקינסון.
ויליאם ואליס עלו במעלה הנהר ללואיוויל שם נישאו בכנסיית גרייס האפיסקופלית ב-14 באוקטובר 1897.
בסתיו אותה שנה הצטרף לפקולטה של בית הספר לאמנות בהרון, והחליף את חברו ג'ון אוטיס אדמס כמדריך הראשי לרישום וציור.
בית הספר היה בראשיתו בבית ישן שסטיל התגורר בו, והוא עבר לגור בבניין החדש באותו אתר.
השפל הכלכלי הגדול פגע בבית הספר.
פורסיית', אף על פי שהיה בשנות השבעים לחייו, לא היה מוכן לפיטוריו הפתאומיים, מבחינה רגשית או כלכלית.
הוא קיבל כמה עבודות ממינהל העבודות הציבוריות עבור הספרייה הממלכתית של אינדיאנה, שתיים מהן תלויות עדיין בקומה הרביעית במוזיאון מדינת אינדיאנה.
בנותיו דורותי וקונסטנס תרמו כלכלית, ואליס ניסתה להסתפק בפחות.
בפברואר 1934 הוא חווה התקף לב.
מעולם לא התאושש לחלוטין, הוא היה יושב בחוץ ככל האפשר, מוקף במשפחתו, חבריו ופרחיו, ומנסה ליצור ציור קטן בכל יום.
התלמידים של פורסיית כללו את פלורנס סמיתבורן, אליס וודס אולמן ולואיז זארינג.
פורסיית', במאמרו משנת 1916 שכותרתו "אמנות באינדיאנה", שנכתב למלאת מאה השנה למדינה, היה אולי הדובר הטוב ביותר עבור קבוצת האמנים הוזייה, והדברים הבאים יכולים בקלות לשמש כמוטו שלו:
"לחיות מחוץ לדלתות בקשר אינטימי עם הטבע, להרגיש את השמש, לצפות בפנים המשתנות של הנוף, שם המים זורמים ורוחות נושבות ועצים מתנופפים ועננים נעים, ולנועה עם כל שעות את היום ולתעלומות הלילה בכל עונות השנה --- זהו גן העדן של ציירי הוזייה "
ברטון , היה בוטנאי, רופא, מנתח ימי ומאייר בוטני.
ברטון נולד ב-17 בנובמבר 1786, בפילדלפיה שבפנסילבניה.
אביו ויליאם ברטון, היה עורך דין, ומעצב החותם הגדול של ארצות הברית.
דודו, בנג'מין סמית ברטון (1766–1815) היה בוטנאי רפואי בולט וסגן נשיא החברה האמריקאית לפילוסופיה.
בשנת 1813 נבחר גם ברטון הצעיר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
כמקובל באותה תקופה, ברטון רכש השכלה קלאסית באוניברסיטת פרינסטון, וסיים תואר ראשון באמנויות בשנת 1805. תוכנית הלימודים כללה היגיון אריסטוטלי ולימוד השפות היווניות והלטיניות.
כשהיה בפרינסטון, כל אחד מבני כיתתו קיבל את שמו של איש מפורסם.
הוא בחר בשם של הרוזן פאול קרילון, וראשי התיבות פ.ק נשמרו על ידו כל חייו.
ברטון החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1805 אצל דודו, בנג'מין סמית' ברטון, שהיה בוטנאי נודע ומחבר ספר הלימוד האמריקאי הראשון על מדעי הבוטניקה.
בשנים אלה של לימוד, התעניינותו של ויליאם ברטון בבוטניקה ובמדעי הטבע הפכה לתשוקה לכל החיים.
בשנת 1808, עם פרסום עבודת הדוקטורט שלו על מאפיינים כימיים והשפעות של גז תחמוצת החנקן ויישומה ברפואה, קיבל ברטון את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת פנסילבניה.
העבודה הסתיימה, עם איור של גבר הנושם "גז צחוק" משלפוחית של כבשים, ניסוי בעל השפעה רבה על המחשבה המדעית, כאשר ניסויים בתחמוצת החנקן נחשבו למיותרים.
בגיל 23 בחר ברטון להתגייס לצי האמריקאי כמנתח.
הוא קיבל את המינוי שלו ב-10 באפריל 1809, ופחות משבוע לאחר מכן הזמין את תומאס סולי המפורסם לצייר את דיוקנו תמורת סכום של 50 דולר.
בציור זה, שנמצא באוסף וילשטאך במוזיאון לאמנות בפילדלפיה, מוצג ברטון צעיר במדים - מעיל כחול עם צמת זהב וידיים בכפפות.
ברטון כתב, "הייתי המום מהקשיים שנאלצתי להיתקל בהם בביצוע תפקידים מקצועיים, כאשר כל מיני מכשולים שלא ניתן לדמיין הפריעו למאמציו של המנתח." בסופו של דבר, ברטון נילחם על רפורמה ברפואה.
ברטון נלחם להדק את הפיקוח על ציוד רפואי.
הוא קרא להכניס לימונים לספינות חיל הים הרבה לפני שהצי האמריקאי הבין את חשיבותו של טיפול במחסור בוויטמין C או בצפדינה.
ברטון הרחיק לכת עד כדי ששלח בקבוק מיץ ליים למזכיר חיל הים פול המילטון עם ההוראות לשתות אותו בצורת לימונדה.
בפברואר 1811 אישר הקונגרס חוק הקמת בתי חולים ימיים.
מזכיר חיל הים פול המילטון ביקש מאוחר יותר מברטון לחבר סט תקנות לניהול בתי חולים אלה.
ברטון היה מודע היטב לליקויים בטיפול הרפואי בחיל הים.
מתקני הסיפון היו פרימיטיביים, ולא היו בתי חולים קבועים בחוף, רק מתקנים זמניים בחצרות חיל הים.
הוא היה הראשון שקידם את הרעיון להעסיק אחיות בצי האמריקאי.
הוא תיאר את "מאפייני האחות הראשית: עליה להיות דיסקרטית...
מסודרת, נקייה ומסודרת בשמלתה, ורכה ביחסה." היא הייתה מפקחת על האחיות ומטפלים אחרים.
כמו גם אלה שעובדים בכביסה, במזווה ובמטבח, אך תפקידה העיקרי היה להבטיח שהמטופלים יהיו נקיים, מוזנים ונוחים.
בשנת 1830 ברטון הפך למפקד בית החולים הימי בנורפוק, וירג'יניה.
הוא היה מעורב בפיתוח בית החולים הימי של פילדלפיה כאשר הוא ממוקם במקלט ימי.
עם מותו של דודו בנג'מין סמית' ברטון בשנת 1815, הפך ויליאם ברטון לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת פנסילבניה, ובמשך שנים הקדיש חלק ניכר מזמנו להוראת בוטניקה רפואית, באוניברסיטה.
אחד מתלמידיו הבולטים היה ד"ר סמואל ד.
בשנים 1828–1829 שימש ברטון גם כדיקן המכללה הרפואית ג'פרסון.
הוא היה חבר במכללת הרופאים בפילדלפיה, נשיא החברה הלינאית, וחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית, ובחברות מדעיות אחרות.
ברטון היה נשוי לאסתר בת דודו ריטנהאוס, האסטרונום האמריקאי ונשיא החברה הפילוסופית האמריקאית.
אסתר ברטון צבעה רבים מהרישומים הבוטניים של ד"ר ברטון.
הוא נפטר ב-27 במרץ 1856 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
ויליאם פוסי סילבה היה צייר אמריקאי של תחילת המאה ה-20 שנודע בזכות נופים שצוירו בסגנון אימפרסיוניסטי לירי.
עבודתו קשורה לרנסאנס של צ'ארלסטון ועם מושבת האמנות בכרמל, קליפורניה, שם התגורר במשך שלושים ושש שנים.