tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרישתו מכדורגל קנה ממנהל בית"ר דאז שמואל קירשטיין משאית שבעזרתה הקים ביחד עם אחיו יהודה חברת תובלה.
בשנת 1964 יחד עם שני האחים הצעירים יחיאל ויואל, הקים את חברת הבנייה והיזמות "האחים ישראל".
החברה בנתה במהלך השנים אלפי דירות, בתחילה בעיקר בירושלים ואחר כך ברחבי המדינה, והקימה פרויקטים דוגמת "קניון האחים ישראל" ובניין המשרדים האחים ישראל על חורבות קולנוע רקס ברחוב שלומציון המלכה.
הוא המשיך להיות מעורב בניהול החברה עד שנות ה-2000.
יחזקאל ישראל נפטר ב-2 בספטמבר 2015, ונקבר בחלקת הפרסים בהר המנוחות בירושלים.
הרב יחזקאל סירקין (נולד בין ה'תקפ"א לה'תקפ"ח - נפטר בט"ז באלול ה'תרמ"ט, 12 בספטמבר 1889) היה רב רוסי, רבן של יאקובשטאדט שבלטביה וקאפוסט שברוסיה הלבנה במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בעיר טטורסק לרב משה סירקין מוויטבסק.
לאחר נישואיו כיהן זמן מה כראש ישיבה בוויטבסק, כרבה של יאקובשטאדט ולאחר מכן במשך למעלה מ-30 שנה כרבה של קאפוסט ומנהיג עדת החסידים בעיר.
היה מקורב לאדמו"רי חסידות חב"ד.
ספרו הראשון "בנין יחזקאל" על מסכת נדרים ומסכת כתובות יצא לאור בוורשה בשנת תרכ"א בהסכמת רב העיר רבי דובעריש מייזליש, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר מגור והרב ישעיה מושקט רבה של פראגה.
רבים מחידושיו התפרסמו בכתב העת הרבני "יגדיל תורה" שראה אור באודסה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. חיבור נוסף שלו בשם "בנין יחזקאל" נדפס באודסה תרמ"ה וכולל בעיקר דיון מחודש בנושאים שדן בהם על גבי גיליונות ה"יגדיל תורה".
חידושים נוספים שלו משוקעים בכתבי בני דורו.
כך למשל עוסק הסימן הראשון בספר "ראש לראובני" של הרב ראובן לוין מדננבורג במשא ומתן עם הרב סירקין על שיעור אורך חוטי הציצית.
הרב יחזקאל עזרא הלוי (ה'תרי"ב, 1852 - ג' בטבת ה'תש"ב, 23 בדצמבר 1941), היה פוסק, מקובל, משורר וממלא מקום החכם באשי ("וכיל") בבגדאד שבעיראק.
התגורר לסירוגין גם בירושלים שם ייסד ישיבה ונפטר.
נולד בבגדאד שבעיראק ליהושע הלוי.
למד בישיבת "מדרש בית זלכה", והיה תלמידו של החכם באשי, הרב יצחק מג'לד.
נהג לדרוש בבית הכנסת "שכּר" אחר הצהריים בימי שבת.
בשנת ה'תר"ן (1890) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים, בשכונת הבוכרים.
ייסד עם הרב יעקב חיים סופר בעל "כף החיים", שהיה החברותא שלו, את בית המדרש "שושנים לדוד".
בין השאר למד ממנו שם הרב יצחק כדורי.
שימש גם נשיא כבוד של "ועד עדת הבבלים", שייצג את העדה מול השלטון הבריטי.
שנים ספורות אחרי שעלה לארץ ישראל נקרא לחזור לבגדאד על מנת למלא את תפקיד החכם באשי.
הוא נענה לקריאה, אך כעבור שנים ספורות החליט לחזור לירושלים.
בשנת ה'תרפ"ב (1922) נסע לבגדאד ואסף כספים לתמיכה בעולים מבבל.
נפטר בירושלים בג' בטבת ה'תש"ב (23 בדצמבר 1941) ונקבר בהר הזיתים לצד החברותא שלו, הרב יעקב חיים סופר.
ערוגות הבושם - פירושים לאגדות חז"ל על סיום כמה מסכתות
תהילה ותפארת - פירוש על דרך הקבלה לספר תהילים
פתחי תשובה - חיבור על "תיקוני תשובה" להאר"י
שמחת יום טוב - פירוש להגדה של פסח, ובסופו שבחי רבי משה אבן עזרא
ספר חסדים טובים - פירוש לפרקי אבות.
יצא מכתב יד, בתוספת תולדות המחבר.
ירושלים : הוצאת אהבת שלום - די שמואל פרנקו, תשפ"ג.
יחזקאל עזרא נאג'י יהודה יוסף שיך ששון היה עורך דין, רב ושופט חוקר יהודי-עיראקי, יליד בגדאד.
היה מראשוני הפרקליטים היהודים שהוסמכו על ידי השלטונות העות'ומאנים בעיראק במאה ה-19.
יחזקאל נאג'י קיבל את חינוכו בישיבת מדרש בית זלכה בבגדאד.
בגיל 14 החל ללמוד את הקוראן והיה בין היהודים היחידים שהכירו את הפיקה האסלאמי (מילולית: הבנה עמוקה.
מדע העוסק בהלכות ובמשפט המוסלמי) ויסודותיו.
בגיל 17 החל ללמוד את דיני השריעה המוסלמית אצל ראשי החוק והדת המוסלמית בבגדאד והתמחה בדיני המג'לה ובמיוחד בנושאים הקשורים לדיני אישות ולחוק הקרקעות העות'מאני.
בהסכמתם של הרבנים למד משפטים והוסמך כעורך-דין בציון "מעולה" באמצעות צו מיוחד של המכללה למשפטים באיסטנבול כבר בהיותו בן 20. המשיך ללמוד בישיבה ובשנת 1920 הוסמך לרב.
ב-1870 והוא בן 24, נתמנה על ידי השלטונות העות'מאנים כשופט חוקר ותובע מחוזי באזור הדרומי של עיראק בערים חילה, דיואניה, שאמיה וכדומה.
בשנת 1898 פרש מהשירות הממלכתי והקים משרד עורכי דין פרטי, הוסמך בפירמאן סולטאני להופיע בפני בתי הדין השרעי המוסלמי ובתי הדין הרבני היהודי.
הוא עסק בעיקר, בין היתר באמצעות מאבקים ציבוריים, בנושאי המלחמה לזכויות האשה והדרישה לביטול המוהר.
היה היועץ המשפטי לוועד הקהילה היהודית בבגדד, חבר בוועד הגשמי שלה והופיע בפני השלטונות העיראקיים כבא כוחה של הקהילה היהודית.
עם הכרזת עצמאותה של עיראק היה ממייסדי בית הספר למשפטים ומראשוני מוריו.
הוא לימד בו את המג'לה.
יחזקאל נאג'י הוא נצר למשפחת ששון - נכדו של יוסף ששון, בנו של שיך ששון (ששון בן צלאח, 1750–1830) הנחשב לפטריארך המשפחה ואחיו של דוד ששון.
אחיו, אהרון יהודה שיך ששון, הוא סבו של המשורר אנואר שאול.
ליחזקאל נאג'י שני בנים ושתי בנות מאשתו הראשונה ושלושה בנים ושלוש בנות מאשתו השנייה.
נכדו, טופיק היה חבר בסניף בצרה של המחתרת הציונית בעיראק עד לעלייתו ארצה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנת 1951. הוא קיבל תעודת הערכה על פועלו במחתרת מידי מרדכי בן-פורת.
היה מודד מוסמך וניהל את מחלקת המדידות הטופוגרפיות בתכנון המים לישראל.
יחזקאל כהן (21 בפברואר 1938, כ' באדר ה'תרצ"ח – 30 בספטמבר 2012, ט"ו בתשרי ה'תשע"ג) היה היסטוריון, מייסד תנועת 'נאמני תורה ועבודה' ויו"ר התנועה בשנים 1978–1991. חיבר ספרים ומאמרים רבים, שעוררו שיח ציבורי בציונות הדתית בנושאים כגון עידוד גיוס בנות דתיות לצבא, מעמד האישה בחברה הדתית וגיוס בני ישיבה.
המציא את המונח 'הקצנה דתית', והיה חתן פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
יחזקאל כהן נולד בדרום תל אביב למשה כהן, יליד העיר העתיקה בירושלים, ולמנוחה רחל לבית אסיסקוביץ, ילידת חברון.
הוא למד בבית הספר היסודי 'תחכמוני', שסבו ר' יעקב אסיסקוביץ, היה ממייסדיו, ובבית הספר התיכון צייטלין.
היה חניך ומדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, ולאחר מכן, התגייס לשירות צבאי בנח"ל, בגרעין 'הטירה' של תנועת בני עקיבא.
כהן סיים שלושה תארים באוניברסיטה העברית: תואר ראשון בהיסטוריה וספרות עברית ותואר שני ושלישי בהיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1975 קיבל תואר דוקטור.
עבודת הדוקטורט, שנכתבה בהדרכתו של פרופ' שמואל ספראי, עסקה בנושא: "היחס אל הנכרי בהלכה ובמציאות בתקופת התנאים".
בצעירותו כהן שימש מורה להיסטוריה וספרות בישיבה התיכונית 'נתיב מאיר' בירושלים.
בין תלמידיו היו פרופ' מנחם בן ששון, הסופר והמחנך הרב חיים סבתו, הרב פרופ' אהרון שמש, פרופ' יוסי כץ ואישים נוספים.
כהן היה מרצה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובבית הספר לעובדי הוראה בכירים בתל אביב.
מסוף שנות ה-60, הוא עבד כמפקח באגף לתרבות תורנית במשרד החינוך והתרבות, שם פיתח וליווה את מסלול השירות הצבאי לבנות דתיות 'מורות חיילות תרבות תורנית'.
בנוסף כהן שימש כ-15 שנה כמנהל מחלקת הפרסומים של האגף.
בתפקידו זה יזם כתיבה ופרסום של ספרים כגון: 'על גבול התמורה', יוסף אחיטוב; 'הגות יהודית במבחן הדורות - חקר ועיון', יונה בן ששון; 'בין ידיעה לאמונה בהלכה', מ"צ נהוראי; 'ישראל, יהודים ויהדות', א"א אורבך ויונה בן ששון; ועוד.
בשנת תש"ן קיבל כהן את פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
ב-1961 נישא ליהודית, שניהלה את מרכז פסג"ה למורים בירושלים.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ד"ר מנוחה כהן-אמיר, ראש החוג לחינוך בלתי פורמלי במכללת אפרתה, איש השב"כ נועם כהן, שנהרג בקרב עם מחבלים ב-1994, ומשה, איש משרד הביטחון.
פרופ' אשר כהן סבור כי יחזקאל כהן "הניח תשתית לקיומה של דתיות ליברלית בתוך מסגרת של נאמנות לאורתודוקסיה.
תופעות רבות שקיימות היום בחברה הדתית יכלו להתפתח רק בעקבות פעילותו ועל בסיס התשתית שהוא השאיר: רבני צהר, רבני 'בית הלל', ארגון 'קולך' ואחרים, וכמובן, המשך קיומה של תנועת 'נאמני תורה ועבודה'.
מתוך הביקורות על ספריו עולה שד"ר יחזקאל כהן ניחן בכושר ניתוח של החברה הישראלית בכלל והחברה הדתית בפרט.
הרב דוד מוריה כתב על כהן: "מדובר באדם ישר וחכם מאד שרואה למרחוק...
במובנים רבים הקדים את זמנו...".
בתו, ד"ר מנוחה כהן-אמיר, כתבה עליו: "תחזיותיו התגלו שוב ושוב כנכונות.
כבר בשנות ה-70 עמד במדויק על התהליכים הצפויים בתוך החברה הציונית דתית.
הוא התריע מפני הקצנה והתרחקות מערכי היסוד של תורה ועבודה, המחייבים את שני העולמות, ומפני התרחקותו של הציבור הדתי-ציוני מן החברה הישראלית.
בכך ניתן לומר שהוא "הקדים את זמנו" בראייה מפוכחת וכואבת של המציאות, כפי שהיא נראית כיום".
כהן לא הסתפק בניתוח המציאות אלא עסק בפעילות ציבורית במסגרתה עשה ככל יכולתו כדי למנוע את התהליכים הנ"ל.
המוטו על פיו הוא פעל לקוח מכתבי ר' חיים מוולוז'ין: "ולא לישא פני איש, רק לאהוב האמת".
חלק מפעולותיו עוררו התנגדות וביקורת מצד חוגים מסוימים בציונות הדתית ובחברה החרדית.
לדברי פרופ' אביגדור שנאן, החותם שהטביעו רעיונותיו של ד"ר יחזקאל כהן על החברה הדתית-ציונית לא נטשטש עד היום: "בכל התחומים האלו קרא יחזקאל את התמונה טוב מאחרים, ניתח באופן מפוכח את המציאות וחזה מה שאכן הולך ומתממש לנגד עינינו בעשור האחרון, כ"צופה לבית ישראל".
כמטיף בשער – וכמי שהקדים בהרבה את זמנו – כהן עודד לימוד תורה לנשים ושירות צבאי גם למי שתורתם אומנותם, ונלחם בכל ביטוי של הקצנה או התרחקות של החברה הדתית-ציונית מן החברה הכללית.
דברים שכתב בתחומים אלו לפני כשלושים שנים נשמעים היום אקטואליים יותר מתמיד".
חיבוריו מתאפיינים בכתיבה טיעונית המגובה במקורות הלכתיים ותורניים.
בשנת 1978 הקים כהן ביחד עם פרופ' אברהם נוריאל וחברים נוספים, את תנועת "נאמני תורה ועבודה", ועמד בראשה במשך 13 שנים.
במסגרת פעילותו בתנועה פרסם כהן עשרות מאמרים ובהם ניתוחי עומק על תהליכים בחברה הציונית-דתית, ונתן הרצאות ברחבי הארץ.
פעילותו הציבורית נעשתה בהתנדבות, מתוך רצון לבסס את השקפת העולם הציונית דתית.
כהן התריע מפני הקצנה דתית ונלחם על הצורך לקדם בציבור הדתי-ציוני את העקרונות הבאים:
הקפדה על אינטגרציה בחינוך הממלכתי דתי (חמ"ד), והתנגדות לחינוך אליטיסטי - השתתת החברה על עקרונות הצדק היהודי המחייב צמצום פערים חברתיים, כלכליים והשכלתיים.
מימושה של תורת ישראל במדינת ישראל המודרנית - שילוב של לימוד תורה והשכלה כללית כדרך לעיצוב דמותו של היהודי הדתי המודרני.
שירות צבאי ושרות לאומי - מעורבות הציבור הדתי-ציוני בכל תחומי החיים ומחויבותו לשאת במכלול חובותיו הלאומיים כמו שירות צבאי ושירות לאומי.
שירות צבאי מלא לבנים דתיים ושירות צבאי או לאומי לבנות דתיות.
קידום מעמד האישה בהלכה ובחברה - האישה זכאית למלוא ההתפתחות האינטלקטואלית, התרבותית המקצועית והתורנית ולמימושה בחברה.
בין השאר, כהן ותנועת נאמני תורה ועבודה תמכו במאבקה של לאה שקדיאל להיבחר כחברה במועצה הדתית של ירוחם.
שקדיאל טענה כי אלמלי תמיכתם המסיבית מאבקה לא היה מצליח.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, ולפני הקמת תנועת נאמני תורה ועבודה, הקים כהן את הקרן לזכר יעקב אגרסט שנהרג במלחמת יום כיפור, וניהל אותה במשך כעשרים שנה, עד נפילת בנו, נועם כהן; כהן ייסד ועד הורים משותף של בתי הספר הממלכתיים דתיים בירושלים ("ועד השמונה") והקים, את "החוג לערנות ציבורית" בירושלים.
מות בנו, איש השב"כ נועם כהן
בשנת 1994, נהרג בנו, , בפעילות מבצעית במסגרת מילוי תפקידו כאיש שב"כ.
'אפשר לעשות זאת' הוא שמה של תוכנית הכנה לשירות בצה"ל לנערים דתיים שהופקה על ידי העמותה לזכרו של נועם.
התכנית עוסקת בשלושה נושאים עיקריים: הלכה ושרות צבאי, המפגש עם נוער לא דתי במסגרת השירות בצבא ושאלות אמונה בצבא.
התוכנית כוללת חוברות למורה ולתלמיד וסרט וידאו המציג קשיים הכרוכים בשירות צבאי של צעירים דתיים, דרכי התמודדות וסיפורים על הדרך בה התמודד נועם עם קשיים בשירותו.
בנוסף, יזם כהן את הקמת 'הבמה לביטחון יהדות וחברה ע"ש נועם כהן ז"ל' מטעם האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
תנאים ואמוראים, הוצאת האגף לתרבות תורנית, תשל"א.
הספר מתאר דמויות אחדות מתוך שורה ארוכה של חכמי ישראל על רקע המציאות ההיסטורית של תקופתם.
פרקים בתולדות תקופת התנאים, משרד החינוך מח' לתרבות תורנית, תשל"ח
גיוס בנות ושירות לאומי - עיון בהלכה, נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשל"ט.
מאמרים ומקורות הלכתיים בנושא שירות צבאי לבנות דתיות.
תלמוד תורה ושירות צבאי (עורך), נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תש"ם.
נשים בהנהגת הציבור, נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשנ"א.
המחלוקת על חברות נשים במועצה הדתית.
הספר נכתב בעקבות פרשת לאה שקדיאל ועוסק במקומה של פרשה זו בתולדות ההלכה.
העזתו של כהן לדון בנושאים שנויים במחלוקת ולהציג מקורות המאששים את דעותיו עוררה עליו את זעמם של חוגים חרדיים ודתיים שונים.
גיוס כהלכה, נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשנ"ג.
הספר, העוסק למעשה בשחרור תלמידי ישיבות מצה"ל, זכה להדים רבים, ממצדדים וממתנגדים.
היחס ללימודי חול ביהדות (עורך), נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשמ"ג.
סקירה בנושא ובירור שיטותיהם של רבנים שונים בסוגיה זו.
האישה בתמורות הזמן (עם אמנון שפירא), נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשמ"ד.
מעמד האישה הדתית במשפחה ובחברה.
לנוכח ההסלמה ביחס לערבים, נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשמ"ה.
מאמרים שונים העוסקים בשורשיה הרעיוניים של הבעיה ביחס לערבים, ובהיבטיה החינוכיים.
התורה והחיים - משנתו של הרב חיים הירשנזון (עורך), נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשמ"ח.
הציונות הדתית בתמורות הזמן (עורך), נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשמ"ט.
לקט מאמרים על הגותם של ראשוני הציונות הדתית, ייחודה של הציונות הדתית, חילוניות וחרדיות.
מכתבים מנועם - רשמי טיול בדרום אמריקה וארצות הברית (עורך).
ספר זה ערך כהן לאחר נפילת בנו נועם.
בספר מכתבים ששלח נועם מטיול מחוץ לישראל.
המכתבים משלבים תיאורי נוף עם רשמיו וחוויותיו של צעיר דתי ציוני הנפגש לראשונה עם עולם חדש ומרתק וכוללים את תהייתו לגבי עתידן של קהילות ישראל מחוץ לישראל והרהורים על מדינת ישראל, יהודיה ויהדותה.
המחלוקת בין הרבנים הרב קוק זצ"ל והרב עוזיאל זצ"ל על מתן זכות בחירה לנשים בתוך: "הגות", האישה במקורות היהדות, משרד החינוך, אגף תרבות תורנית תשמ"ג
רבנות כבושה?, בתוך 'גיליון' ניסן תשנ"ג.
פורסם גם בתוך הקובץ הציונות הדתית בראיה מחודשת, נאמני תורה ועבודה, תשנ"ח
חיי הנכרי – ערכם והיחס אליהם בתקופת התנאים, בתוך "הגות" ב', תשל"ח
עדויות על קיום מצוות שביעית בימי בית שני, בתוך "שמיטה, מקורות, הגות ומחקר" תשל"ג
תשובה דתית ציונית לרב שך, "מידעון" נאמני תורה ועבודה – תנועה דתית ציונית, אייר תש"ן
שנת השמיטה ומשנת תורה ועבודה, "תורה ועבודה" עלון תנועת נאמני תורה ה-10, אייר תשמ"ו
המפד"ל – האם חל שינוי אידאולוגי?, "תורה ועבודה" עלון תנועת נאמני תורה ועבודה 14, תמוז תשמ"ז
החדש יתקדש והקדוש יתחדש, בתוך "הציונות הדתית בתמורות הזמן", הקיבוץ הדתי – נאמני תורה ועבודה, תשמ"ט
דתיים וחילוניים - פצצת זמן, בתוך "הציונות הדתית בתמורות הזמן", הקיבוץ הדתי – נאמני תורה ועבודה, תשמ"ט
הרב יחזקאל חיים מאיר כהן (ה'תרע"ד, 1914 – ג' בכסלו ה'תשל"ד, 1973) היה רב העיר הספרדי וחבר בבית הדין הרבני בעיר רחובות.
נולד בפרס לתותי שרה ולמאיר כהן.
בשנת תרע"ח (1918), בהיותו בן ארבע, נפטר אביו, בגיל שבע עלה לישראל עם אימו ושלושת אחיו.
והתגוררו בירושלים, כהן נכנס ללמוד בתלמוד תורה "דורש ציון" ובית המדרש "מזרחי" בירושלים, לאחר מכן למד בישיבת נהר שלום, בית עוזיאל וישיבת פורת יוסף שם למד אצל הרבנים יעקב מאיר ועובדיה הדאיה וקיבל מאחרון סמיכה לרבנות.
היה מבאי ביתו של החכם המקובל שלמה אליעזר אלפנדרי, ושל הראשון לציון, חכם בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ואף לימד בישיבתו 'שערי ציון' במשך שמונה שנים.
הרב כהן יצק מים על ידי הסבא קדישא, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי והיה מבאי ביתו הקרובים ומן הבודדים שנשאו חן וחסד בעיניו, וערכו עמו את סדר הפסח מדי שנה.
כן היה ממקורביו של הרב נסים אלישר.
הרב כהן היה ומגיד שיעורים בבתי כנסת רבים בירושלים, והעמיד תלמידים הרבה, המשמשים בקודש ברחבי הארץ.
ייסד בירושלים את חברת התהילים "בני-עמי" לאמירת תהילים בשבתות, בבתי כנסת רבים בירושלים.
בשנת תשי"ב, מונה על ידי הרבנות הראשית לישראל לכהן כרב לעדת הספרדים וחבר הרבנות הראשית בעיר רחובות.
בראשית שנת תשי"ט, נתמנה לרב העיר רחובות, על ידי הרבנות הראשית לישראל, לאחר כשנה נכנס מינויו לרב העיר רחובות בתוקף רשמי, גם על ידי שר הדתות הרב יעקב משה טולידאנו במשך שנות כהונותו שימש לעיתים, כדיין בבית דין רבני ברחובות.
כשבועיים לפני פטירתו מונה לראש ישיבת המקובלים בית אל.
נפטר בכסלו תשל"ד ונקבר בהר המנוחות.
הרב כהן היה נשוי ליעל, ולהם שמונה ילדים.
ימינך ה' על הלכות חג פסח, תש"א
אמרי יחזקאל פירושים וחידושים, בהלכה ואגדה, יצא לאור לאחר פטירתו, בשני כרכים, תשמ"ג, 1983
מאמרים שונים של הרב כהן התפרסמו בכתבי עת שונים.
מאמרו זכר עמלק, נדפס בביטאון התורני קול סיני בגיליון אדר תשכ"ג (1963) תשובתו המשותפת עם הרב יעקב בצרי בעניין עגונות, נדפסה בקובץ 'שיח שושנים', כרך ד', ירושלים תשס"ו (2006).
הרב יחזקאל משה הלוי (י"ב בכסלו ה'תקצ"ט, 29 בנובמבר 1838 – ז' בכסלו ה'תרע"ד, 6 בדצמבר 1913) שימש כראש אב בית דין בבגדאד.
בכ"א באלול ה'תרי"א (18 בספטמבר 1851) התייתם מאביו משה.
היה אחד מתלמידיו של הרב עבדאללה סומך.
בז' בניסן ה'תרי"ז (1 באפריל 1857) בהיותו בן 18 נשא לאשה את הרבנית טובה, ונולדו להם שישה ילדים: חכם ששון, חכם משה, פרחה, כתון, מסעודא, ג'חלא (רחל).
בכ"ג בניסן ה'תרל"ח (26 באפריל 1878) התייתם מאמו הרבנית מתנה.
בשנת ה'תרמ"א (בגיל 41) החל לכהן במשרת הדיינות כחבר בית דין יחד עם הרב אלישע דנגור והרב אברהם משה הלל.
בשנת תרנ"ח החליף את הרב אברהם אברהם משה הלל במשרת ראש אב בית דין, כשעמו מכהנים הרב משה חיים שמאש והרב עזרא צאלח אדם.
הרב היה ביחסי ידידות עם הרב יוסף חיים, על כך הוא אמר: "אם יאמר לי ר' יוסף חיים על ימין שמאל ועל שמאל ימין לא אהרהר אחרי דבריו ואקבלם כהלכה למשה מסיני".
בשנת ה'תרל"ו (1876) היה בין 27 גדולי ההוראה בבגדד שחתמו על כתב חרם לכל הקהילה נגד המורה יעקב אוברמאיר בעקבות פגיעתו וזלזולו בכבוד הרב יוסף חיים ובענייני הדת.
הרב יוסף חיים שרים כתב על הרב:
הרב נפטר בליל ז' בכסלו ה'תרע"ד (יום שבת).
ביום ראשון עשו לו דרשה בבית הכנסת הגדול (שם היה נוהג לדרוש מדי יום) והביאו את הרב למנוחות.
מבין סופדיו היו הרב משה שמאש והרב שמעון אגסי.
רבי יחזקאל סגל הלוי לנדא (ה'תקל"ט, 1779 – כ"א בחשוון ה'תר"ל, 26 באוקטובר 1869) היה רבה הראשי בפועל של יהדות וילנה והסמכות ההלכתית העליונה שלה, במשך שלושים ושלוש שנה (תקצ"ז-תר"ל).
אחרון רבני הקהילה שהשתמש רשמית בתואר "ראב"ד" לאחר שתואר 'רב העיר' חדל להיות בשימוש רשמי מאז כהונתו של רבי שמואל בן אביגדור.
היה תלמידו של רבי חיים מוולוז'ין.
נולד לר' יצחק אייזיק הלוי.
בגיל 15 נישא לבת דודו, חיה שרה בת ר' אריה לייב ("ר' לייבלה ר' בערס"), מעשירי וילנה וממקורבי הגר"א.
מסופר כי בהיותו חתן זכה לברכה מאת הגר"א, אשר הניח עליו את ידו.
המעשה נמסר בגרסאות שונות ועורר דיונים הלכתיים.
למד מפי ר' חיים מוולוז'ין בתקופה שקדמה להקמת ישיבת וולוז'ין.
לאחר פטירת רבי שמואל בן אביגדור, פסקו ראשי קהילת וילנא מלמנות רבנים ראשיים רשמיים.
אולם, פרנסי הקהילה המשיכו למנות רב שיהיה ראש לרבנים בעיר, ויהיה אחראי על התחומים שהיו שמורים לרב הראשי, כסידור גיטין למשל.
רבנים אלה נשאו בתואר "ראש בית דין" (ראב"ד), במקום התואר אב בית דין שהיה שמור לרבנים הראשיים הרשמיים שהיו עד אז.
בשנת תקצ"ז, לאחר פטירת גיסו רבי אברהם אבלי פאסוועלער, התמנה רבי יחזקאל לנדא לתפקיד זה ונשא בתואר "ראב"ד ווילנא".
תפקיד זה מילא במשך שלושים ושלוש שנים, עד לפטירתו.
במחלוקת בישיבת וולוז'ין על חלוקת התפקידים בין הנצי"ב לרבי יוסף דוב סולובייצ'יק התמנה רבי יחזקאל לנדא לבורר יחד עם רבי דוד טביל ממינסק.
בפסח תרכ"ח, עקב מחסור חמור בווילנא והתייקרות תפוחי האדמה, עמד הרב לנדא בראש הרבנים שהתירו לעניים אכילת קטניות.
לא הותיר כתבים פרט להסכמות מעטות.
דברים מתורתו פזורים בכתבי תלמידיו.
האחים רבי בצלאל הכהן, בעל "ראשית ביכורים", ורבי שלמה הכהן מווילנא, בעל ה"חשק שלמה" ושו"ת "בנין שלמה", המזכירים אותו מספר פעמים בספריהם ודנים בדבריו.
בנו הרב חיים, נפטר בחיי אביו.
בתו עלקא, נישאה לרב דוד הלוי אפשטיין מווילנא.
בתו רייזלא, נישאה לרב חיים קלאצקי, גבאי צדקה בווילנא.
יחזקאל סטימצקי (16 בינואר 1900 – 5 בספטמבר 1983) היה יזם עסקים ישראלי ומייסד רשת חנויות הספרים סטימצקי, אחת מהרשתות המובילות וההיסטוריות בתחום מכירת הספרים בישראל ובעל חזון קוסמופוליטי ששאף להפיץ ספרות בארצות ערב.
יחזקאל סטימצקי נולד באימפריה הרוסית למשה והיגר לגרמניה ב-1920 לאחר המהפכה הקומוניסטית.
בברלין, למד משפטים וכלכלה באוניברסיטה ועבד בהוצאת הספרים אולשטיין.
הוא השתייך לתנועת החלוץבמהלך עבודתו זו פגש את זאב ז'בוטינסקי, מנהיג המפלגה הרוויזיוניסטית, והחל ידידות עמוקה איתו.
בגיל 25 לאחר ביקור בארץ ישראל, החליט סטימצקי להשתקע בירושלים ופתח את חנות הספרים הראשונה שלו ברחוב יפו בירושלים.
מאוחר יותר שיתף פעולה עם מפעיל חנויות ספרים מקומי בשם פליקס נגלר והקים חנות בחיפה ומאוחר יותר גם בתל אביב.
בשנות ה-20 וה-30, הרשת התרחבה גם לערים בארצות ערב כמו אלכסנדריה, קהיר, דמשק, ביירות ובגדאד, תחת השם "סטימצקי מידל איסט אייג'נטס".
המציאות הפוליטית בארצות המזרח התיכון והפרעות שפקדו את האזור בשנות ה-30 וה-40, כולל הלאמות של חנויות הספר ב-1948, הביאו לסגירת חנויותיו בארצות ערב והשאירו אותו עם שלוש חנויות בישראל בלבד.
למרות התמודדות עם הקשיים, סטימצקי הצליח להרחיב את רשת חנויות הספרים בישראל.
ב־1963 הוא ממנה את בנו ערי סטימצקי למנהל הרשת מאז התמקדה הרשת במכירת ספרים בעברית והפכה לאחת המובילות בתחום.
הוא נפטר בשנת 1983 בגיל 83 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בשנת 2006 מכר בנו, ערי סטימצקי, את הרשת לקרן ההשקעות מרקסטון.
הרשת המשיכה להתפתח ולהרחיב את פעילותה גם לתחומים נוספים מעבר לספרים.
בשנת 1934 נשא יחזקאל לאשה את לוצי פיש (ברטה) לבית שטטין..
לזוג נולדו שלוש בנות ושני בנים, הבן עמוס, נפטר בצעירותו..
אחד מחתניהם הוא פרופסור .
יחזקאל יצחק מָאלֶקָר הוא נצר לקהילת בני ישראל שהתקיימה בקוצ'ין, משמש בתפקיד ראש הקהילה היהודית בניו דלהי בהודו ונושא בתואר "מזכיר כבוד" של בית הכנסת הקונסרבטיבי "יהודה היאם" (Judah Hyam), שם הוא מתנדב.
בנוסף לשירות הקהילה היהודית בניו דלהי, משרת בית הכנסת את הדיפלומטים היהודים שמשרתים בעיר וכן תיירים יהודים.
מאלקר אירח את ראש ממשלת ישראל שמעון פרס, ואת שגריר ישראל בהודו דוד דניאלי.
מאלקר נולד בפונה ליצחק בנימין סולומון מאלקר, שהיה חייט, ולחנה לבית שלום סולומון ולאה מלקר, מקהילת בני ישראל.
הוא למד וקיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת פונה וכן תואר ראשון במשפטים (LLB) מאותה אוניברסיטה.
הוא המשיך את לימודיו בדלהי, קיבל תואר שני בדיני עבודה מאוניברסיטת דלהי והוא עורך דין מוסמך.
לאחר סיום לימודיו, הוא עבד (1970-1963) כפקיד במחסן הרכבים המשוריין המרכזי (CAFVD) ובבסיס חיל האוויר מספר 2 בפונה.
בזמן שהותו בפונה, הוא היה מזכיר כבוד של בית הכנסת "סוכת שלמה" (1971-1967).
ב־1980 עבר לדלהי והחל לשמש כרב.
הוא יהודי קונסרבטיבי ומחתן גם זוגות מעורבים, מבלי לבקש המרת דת.
ממשלת הודו רואה בו "נציג יהודי", ובין היתר הוא נשא תפילות יהודיות במהלך טקסי ההלוויה של אינדירה גנדי ורג'יב גנדי וסאי באבא (Sai Baba) וכן בפתיחת הפרלמנט ההודי ב-28 מאי 2023.
מאלקר הוא פעיל זכויות אדם וחבר בוועדה הלאומית לזכויות אדם בהודו.
הוא השתתף בוועידה הבינלאומית ה-15 בנושא אינטגרציה אנושית (שנחנכה על ידי ראג'נדר סינג ג'י מהראג', איש דת סיקי ונשיא מועצת הדתות העולמית), בקירפל באג, ניו דלהי ב-6 בפברואר 2006.
מאלקר קיבל מספר פרסי הוקרה על פעילות רבת השנים למען זכויות אדם, צדק חברתי וקבלת האחר:
פרס מהאווירה - מהטמה על שמירת הזהות, מסורת ותרבות יהודית בהודו.
פרס וישווה שנטי פדאם על מחויבותו המתמשכת למורשת היהודית, לשלום ולצדק חברתי.
מאלקר נישא לדיינה סאטמקר ונולדו להם שני ילדים: שולמית, שסיימה את לימודיה בתואר ראשון באוניברסיטת ג'מעה איסלאמיה בניו דלהי ועברה לאוסטרליה עם בעלה, ובן בשם נואל, שהוא מוזיקאי.
יחזקאל מארק או מרק (19 בינואר 1928
- 23 באפריל 2005) היה רב, מחנך, מסאי והיסטוריון ספרות ישראלי.
פעל לתקופה בדרום אפריקה ובין 1997-1995 כיהן כרב הקהילות היהודיות ברומניה, אחרי מותו של הרב משה רוזן.
יחזקאל מארק נולד ב-1928 בכפר או "עיירת השוק" בצ'שט -טרגו בצ'שט,, כיום הכפר הגדול (קומונה) בצ'שט במחוז ואסלוי, בזמנו במחוז רומן, כאחד מחמשת ילדיו של הרב והשוחט מנחם מנדל מארק (יליד 1890) שכיהן בבית כנסת החייטים של בצ'שט .
בצעירותו למד בישיבת בית אהרן ביאשי והיה פעיל בתנועת בני עקיבא.
ב-14 במאי 1946 הגיע לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וההעפלה על האונייה "מקס נורדאו" ונעצר זמן מה במחנה עתלית.
אחרי שהשתתף במלחמת העצמאות של ישראל
הוא למד במכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה בירושלים ובמסגרת התוכנית האקדמית סיים תואר במדעי היהדות.
מארק נודע כמומחה ביצירות עגנון ולמיד כמורה לספרות בבתי ספר תיכון דתיים, למשל בישיבת הדרום ברחובות וכן באוניברסיטת בר-אילן.
מארק סיים דוקטורט בספרות באוניברסיטת פוטשפטסרום בדרום אפריקה עם עבודה על "עגנון ודוסטויבסקי" שבה התייחס להשפעת דוסטויבסקי ושל סופרים אירופים אחרים על יצירתו של עגנון.
הוא פרסם בעיתון הצופה מספר מסות בתחום הספרות.
בדרום אפריקה הוא פעל למשך מספר שנים ובין השאר, כיהן כרב של בית הכנסת של יהודי פוטשפטסרום "פוטש שול" (שבניינו משמש כיום מוסד אקדמי) וב-1972-1970 כיהן בתפקיד ניהולי בקהילות היהודיות המקומיות.
ב-1975 בגיל 47 הוסמך כרב גם בישראל.
אחרי פטירתו של משה רוזן, הרב הכולל של יהודי רומניה,
ב-28 במאי 1995 נציגי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה בחרב ברב יחזקאל מארק ב-52 קולות נגד 4, כרב הקהילות היהודיות ברומניה.
הוא הגיע לבוקרשט ב-20 באוגוסט 1995 כדי להיכנס לתפקיד.
בספטמבר 1997 נאלץ לפרוש טרם הזמן.
בתקופה שבה כיהן בתפקיד הוא ביקר בכל הקהילות, דרש דרשות וקרא לבני העדה להתקרב לבתי הכנסת.
בשובו לישראל הוא חי את שנותיו האחרונות בשכונת בקעה בירושלים.
הרב מארק נפטר בערב פסח ב-23 באפריל 2005 בעקבות מחלה ממושכת.
אחד מבניו, הרב שלמה מאיר יששכר מארק
(יליד 1958) עמד בראש קהילת חסידי חב"ד בעיר מכבים-רעות ונודע בעריכתם ובביאורם של כתבים בתחום התורני וחקר את ההדקדוק העברי מנקודת מבט דתית.
באוגוסט 2009 כתב מבקר התרבות אריאל הירשפלד מאמר בעיתון הארץ שבו הביע צער על כך שמצא זרוקים ברחוב ספרים וכתבי עת מספרייתו של הרב יחזקאל מארק
יחזקאל מארק התחתן ב-1956 עם חיה שרה לבית איזקסון (ילידת 1923), המיוחסת למשפחת הרבנים איזקסון מרומן ונולדו להם 3 ילדים.
מבחר מאמרים על יצירותיו של ש"י עגנון
בין עגנון לביאליק : עיונים בסיפור "על השחיטה" לש"י עגנון.
לפשרו של סיפור : עיונים בסיפור "העכבר והתרנגול" מאת ש"י עגנון.
בקורת ופרשנות: כתב-עת למחקר ספרות עם-ישראל, כרך 15 (1980), עמ' 153–182.בין עגנון וחז"ל - מוטיבים וגלגוליהם (בעקבות מאמר אחד ואגדה אחת ביצירת ש"י עגנון).
2005 - לזכרו פרסמו בניו ובתו קובץ כתביו
יחזקאל קויפמן (17 בדצמבר 1889 – כ"א בתשרי תשכ"ד, 9 באוקטובר 1963) היה פרופסור, פילוסוף וחוקר מקרא, חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשי"ח (1958) וזוכה פרס ביאליק לחכמת ישראל פעמיים.
עמד בראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1959.
יחזקאל קויפמן נולד בדוניביץ, מחוז פודוליה, שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית להורים שומרי מסורת.
אביו מרדכי נחום קאופמן היה סוחר בדים.
קויפמן התחנך בחדר, ולאחר מכן למד תלמוד ופוסקים בבית מדרש, ועברית, דקדוק עברי ומעט ספרות עברית מפי מורה פרטי.
למד בישיבה המודרנית "יבנה" באודסה מיסודו של חיים טשרנוביץ; מתלמידי פרופ' קלוזנר, שרשם עם ברוך קרוא את הרצאותיו, ומזה נדפס החלק הראשון של ספרו: "ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה".
למד ב"האקדמיה היהודית" ["קורסים ללימודי המזרח" היה השם הרשמי] מיסודו של הברון הרוסי-יהודי דוד גינזבורג בסנט פטרבורג.
ב-1918 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן בפילוסופיה ובבלשנות שמית.
קויפמן עבר לברלין, שם עבד במסגרת מפעל אנציקלופדיה יודאיקה.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1949 עבר לירושלים, והיה פרופסור למקרא באוניברסיטה העברית עד 1957, וכן ראש החוג למקרא.
קויפמן היה חבר המועצה הספרותית של מוסד ביאליק, וזכה פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בשנת תרצ"ג על ספרו "גולה ונכר", ובשנת תשט"ז על חיבורו המקיף "תולדות האמונה הישראלית".
ביאליק, שקרא את הספר "גולה ונכר" עוד לפני צאתו לאור, והיה מושפע ממנו עמוקות, כתב ליהודה לייב מאגנס כי הוא "ספר גדול, שלא היה כמוהו בישראל זמן רב...
לבי אומר לי כי נמצא גואל למחשבה העברית".
קויפמן נודע בעיקר בעמדתו שהמונותאיזם הישראלי הופיע באופן ספונטני בתקופה קדומה מאוד, בניגוד לתפיסה ההגליאנית של אסכולת ולהאוזן, שרווחה אז, שעל פיה המונותאיזם הישראלי התפתח באופן הדרגתי מאמונות אליליות.
קויפמן מאמין שישנה השפעה אלילית על הדת הישראלית, אך מהותה שונה.
לפי קויפמן, החידוש העיקרי באמונה הישראלית לא היה הרעיון שקיים אל אחד בלבד, אלא הרעיון שאל זה אינו כפוף לחוקי הטבע או לכל חוק אחר, ושהוא קודם לכול - בניגוד לאלים פוליתאיסטיים, שכפופים לדבר מה שהיה קיים לפניהם, אותו קויפמן מכנה "הוויה קדמונה".
לאלים פוליתאיסטיים יש סיפור על היווצרותם – בניגוד לאל היהודי, הנוצרי והמוסלמי.
סיפור קורות חייו של האל הופך אותו למוגבל – בידי הוויה קדמונה, אויבים אלוהיים אחרים, רגשות וגורל.
כל אלו לא קיימים בדתות המונותאיסטיות, אותן קויפמן מכנה "ישראליות".
האל בדתות הישראליות אינו מוגבל.
ההבדל בין מונותאיזם לפוליתאיזם אינו כמות האלים.
לפי קויפמן לא היו מלחמות בין ישויות אלוהיות שונות לבין אלוהי ישראל.
בתחום האפותיאוזה כתב קויפמן כי האלילות מאמינה בעליית בני אדם למדרגה אלוהית.
כלומר, בנוסף לאלים יש חצאי אלים (בני-אדם שעלו למדרגת אלים).
האלילות מעלה לדרגת חצאי אלים את האבות הקדומים, מלכים וגיבורים.
ואילו בדת ישראל אין חצאי אלים, ובני האלוהים מספר בראשית – הדבר הדומה ביותר לחצאי אלים בדת הישראלית, גם הם לא נבראו מאל דרך הפריה טבעית, אלא מהמלאכים.
בתחום ביקורת המקרא נודע קויפמן בעמדתו המהפכנית כלפי תורת התעודות בניסוחו של ולהאוזן.
קויפמן קיבל את העיקרון של חלוקה למקורות נפרדים, אך קבע, בניגוד למקובל אז, שהמקור הכהני בתורה נתחבר לפני המקור הדברימי, בתקופת בית המקדש הראשון.
עמדה זו משפיעה רבות על תפיסת התפתחות החוק המקראי ומשמעות הנבואה הקלאסית בישראל.
שיטתו של קויפמן, שהציגה את היהדות הקדומה באופן חיובי כמבשרת המונותאיזם (בניגוד לאנטישמיות המחקרית של ולהאוזן, שראה בספר ויקרא יצירה מאוחרת המייצגת דת טקסית מנוונת), הסירה את התדמית השלילית שדבקה בביקורת המקרא בעיני חוקרים יהודים והייתה הפתח של רבים להיכנס אל התחום.
קויפמן גם טבע את המושג "סיבתיות כפולה", בספרו "תולדות האמונה הישראלית".
קויפמן גם נחשב למנסח הבולט בתקופתו, לשלילת החינוך הפרוגרסיבי: .
בחיבורו "גולה ונכר" התעמק קויפמן בשאלת קיום העם היהודי בגולה, והסיק כי הגורם העיקרי ששמר על העם היהודי ומנע את היטמעותו בעמים אחרים הוא 'הכרת האומה את עצמה כנושאת ערכים דתיים קדושים'.
במקביל הגיע קויפמן לתובנה כי קיומם של היהודים בימי הביניים על הקשיים בהם, היה מסוכן פחות לעומת החיים בגולה בתקופה המודרנית בצל האנטישמיות העממית וללא "ההגנה של חומות הגטו והזכויות שנתנו לו המושלים" בימי הביניים.
יהונתן כהן מתאר את דברים אלו שנכתבו בשנות ה-20 כ"פרקי נבואה ממש", על רקע השואה בה התממשו נבואות הזעם של קויפמן.
בחיבורו "חורבן הנפש" טען שלמרות ההרגל לתרגם את המילה "אנטישמיות" כ"שנאת ישראל" הרי תרגום זה אינו מדויק.
"האנטישמיות אינה שנאת ישראל בעצם, אלא היא שיטה של קטרוגים הבאה לבסס ולהצדיק את השנאה לישראל או את הרע הנעשה לישראל".
האנטישמיות אינה רגש למרות שהיא כרוכה בו, אלא אידיאה, תורה, ולפרקים גם 'שיטה מדעית' להצדקת שנאת ישראל ולא לבאר אותה.
היא מטעימה לשנאה טעמים, באמצעות עלילה, קטרוג שקר וסילוף שאינם טעמיה וגורמיה האמיתיים.
ומכיוון שהאנטישמיות היא אידיאה או תורה, היא יכולה להופיע בפני עצמה ללא שנאה הן מיהודי והן מגוי.
קויפמן המשיך ופירט את השקפותיו על האוטואנטישמיות שהיהודים ירשו לדבריו מתקופת ההשכלה ועד פרסום המאמר בשנות ה-30, והראה כי האוטואנטישמים אימצו את השקפתה וגישתה של האנטישמיות מבחינת "שקר, הכללה, ייהוד והחמרה".
קויפמן מטעים שאנטישמיות מתאפיינת בסגנונה ותוכנה הבא להצדיק את הדין על היהודים מפני שהם יהודים.
תוכחה וקיטרוג כלפי ישראל, כשהם לעצמם, אינם אנטישמיות.
ואנטישמיות היא מה שהיא גם כשהיא מתלבשת בלבוש של לאומיות ואהבת ישראל.
על שמו נקראים רחוב בשכונת רמות בירושלים, רחוב בשכונה ה' בבאר שבע, רחוב המחבר את הטיילת התל אביבית לשדרות ירושלים ביפו ורחוב בחיפה סמוך לבית בירם בו לימד.
על שמו קרויה הקתדרה למקרא שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
תולדות האמונה הישראלית – יצירתו הגדולה על המונותאיזם היהודי.
מכבשונה של היצירה המקראית – כרך מאמרים שמהווה כעיין השלמה לתולדות האמונה הישראלית.
פירושים למקרא מבוססים על גישתו הייחודית בביקורת המקרא.
הסיפור המקראי על כיבוש הארץ (תשט"ו).
ספר שופטים מבואר בידי יחזקאל קויפמן (1968).
ספר יהושע מבואר בידי יחזקאל קויפמן.
מנחם הרן (עורך), ספר היובל ליחזקאל קויפמן: מחקרים במקרא ובתולדות האמונה הישראלית, מוגשים לו בהגיעו לשיבה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"א.
יחזקאל שטרייכמן (שטרייכמנס, Yehezkelis Streichmanas בליטאית; 15 ביוני 1906 – 12 בינואר 1993) היה צייר ישראלי יליד ליטא, מן הבולטים שבאמני ההפשטה בציור הישראלי ומראשי קבוצת "אופקים חדשים".
על יצירתו זכה שטרייכמן בפרס ישראל לציור לשנת תש"ן (1990).
יחזקאל שטרייכמן נולד בשם יחזקאל שטרייכמנס בספיזישוק שבליטא שאז הייתה בשליטה רוסית בשנת 1906, כבן הבכור למשפחת סוחרי עצים אמידה.
בהיותו ילד התחנך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והיה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
בשנת 1919 למד ציור אצל הצייר היהודי צאסן (מאסנבלום).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ולמד אמנות ב"בצלאל בית מדרש לאמנות ומלאכות אמנות" בין 1924-1926 ביחד עם תלמידים כאריה ארוך, משה קסטל ואביגדור סטימצקי.
בבצלאל למד ציור אצל מאיר גור אריה, כיור אצל זאב רבן ועוד.
בירושלים התגורר שטרייכמן בבית מלון ברחוב יפו, שהיה ממוקם כנראה בסמוך לכיכר ציון.
באותה עת הוא היה בקשרים עם דבורה אבילאה, בת למשפחה ירושלמית.
עם סיום לימודיו, בשנת 1926, יצא לאירופה וישב שנה בפריז, שם למד אדריכלות.
בין השנים 1928-1931, שנים בהן ציירים ארץ-ישראלים רבים נסעו לצרפת, נסע שטרייכמן לאיטליה, שם למד באקדמיה לאמנות בפירנצה.
בפירנצה נחשף שטרייכמן לאמנות הרנסאנס האיטלקי, שהיוותה מקור השפעה גדול עליו.
בחופשות הקיץ חזר שטרייכמן לבית הוריו בקובנה, ברחוב לוקשיו (Luksio) מס' 58. בראיון מאוחר העיד שטרייכמן כי אחד המניעים ללימודיו היה הרצון לקבלת פטור משרות בצבא הליטאי.
עם סיום לימודיו, בשנת 1931, חזר שטרייכמן למשפחתו בקובנה ובשנת 1936 עלה בשנית לארץ ישראל.
אל שטרייכמן נלוותה ידידה בשם רחל ויילר, שנישאה לשטרייכמן בנישואים פיקטיביים, כדי לאפשר את עלייתה לארץ.
בארץ ישראל התיישב שטרייכמן בתל אביב, שם הכיר את צילה הכהן-וואלק והשניים נישאו ב-14 בדצמבר 1937. צילה שימשה מודל לבעלה ברבים מציוריו.
בתחילה גרו בני הזוג בדירה ברחוב ז'בוטינסקי, אולם לאחר תקופה של מצוקה כספית החלו לעבור בין דירות שונות, ביניהן ביתו של נחום גוטמן, ששכן אז ברחוב אחד העם.
לפרנסתו עבד שטרייכמן בעבודות מזדמנות שונות כגון סבל בנמל יפו.
מאוחר יותר החל ללמד ציור בבית הספר "העתיד", בבית הספר "בן-יהודה" ובאחרים.
מרבית עבודותיו בשנים הראשונות לישיבתו של שטרייכמן בארץ ישראל היו בנושאים מסורתיים כגון ציורי דיוקן, עירום נשי ותיאורי פנים אחרים.
מיעוט מיצירותיו כלל גם תיאורי חוץ.
סגנון הציור שפיתח היה מודרני באופן מובהק, והתבסס על משיכות מכחול אקספרסיביות ועל צבעים כהים.
בשנת 1941 זכה לראשונה ב"פרס דיזנגוף", במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בבית "הבימה".
חיים גמזו, מבקר האמנות של "הארץ" שיבח במאמרו את הציור "סורגת" שהציג שטרייכמן בתערוכה וציין את השימוש של שטרייכמן בצבע ואת אופיים העצמאי של משיכות המכחול והצבעים.
במהלך העשור הציג שטרייכמן בתערוכות קבוצתיות רבות שאורגנו על ידי אגודת האמנים.
בשנת 1945 הציג שטרייכמן תערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1943 הצטרף שטרייכמן לצוות המורים של "מכון אבני".
בשנת 1945 פתח בתל אביב, ביחד עם הצייר אביגדור סטימצקי (דבר שזיכה את השניים בכינוי "שטרייכמצקי"), בית ספר פרטי לציור תחת השם הסטודיה, שפעל עד שנת 1948. כמורה, קידם שטרייכמן את האמנות המודרנית בארץ ישראל.
בשנת 1948 היה שטרייכמן ממייסדי קבוצת "אופקים חדשים".
הוא הציג בכל התערוכות הקבוצתיות של הקבוצה.
עבודותיו אף הוצגו במסגרת התצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה.
שטרייכמן השתתף בתצוגות קבוצתיות נוספות בוינציה בשנים 1952 ו-1966. שטרייכמן נחשב כאחד מבכירי הקבוצה לצידו של זריצקי.
מספר תערוכות יחיד של שטרייכמן הוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל בירושלים (פירוט להלן).
שטרייכמן נפטר בשנת 1993 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
1960 מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו
1961 גלריה ישראל, תל אביב
1969 גלריה מ' ריבנפלד, יפו
1974 "יחזקאל שטרייכמן, ציורים", מוזיאון ישראל, ירושלים
1974 "יחזקאל שטרייכמן, עבודות שמן", גלריה יודפת, תל אביב
1975 "שטרייכמן, ציורים: 1942-1975", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
1975 תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון תל אביב לאמנות
1977 משכן לאמנות, חולון (ביחד עם דב פייגין)
1977 "שטרייכמן, עבודות חדשות", גלריה ברטה אורדנג, ירושלים
1979 גלריה מ' ריבנפלד, יפו1980 המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1980 המשכן לאמנות על שם חיים אתר
1981 גלריה גבעון, תל אביב
1985 אולם י' רוברט פישר, משכנות שאננים, ירושלים
1987 גלריה גבעון, תל אביב
1989 "יחזקאל שטרייכמן - צבעי מים", מוזיאון תל אביב לאמנות
1990 מוזיאון באר שבע לאמנות ישראלית, באר שבע (ביחד עם דב פייגין)
1991 "עבודות מאוחרות", המוזיאון הפתוח תפן
1998 "יחזקאל שטרייכמן, פיסול בחומר", בית אהרון כהנא, רמת גן
1930 בית ספר יהודי, פריז.
1941 ציור קיבוץ אשדות יעקב.
1941 פרס דיזנגוף, תל אביב.
1944 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1954 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1969 פרס דיזנגוף, תל אביב.
1974 פרס סנדברג לאמנות ישראלית.
1990 חתן פרס ישראל לציור.
יחזקאל רחמים (נולד ב-30 באוקטובר 1971) הוא משורר, סופר, פזמונאי ועורך ישראלי.
זוכה פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ג (2012), פרס שרת התרבות למשוררים (2016), ופרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה בפרוזה (2023).
הוא גדל כבן בכור במשפחה מרובת ילדים ונתמכת סעד מתל אביב יפו שידעה ניתוקי חשמל ומים.
מכיתה ד' למד בפנימיות (עלומים, "הדסים", בויאר) ובמשפחת אומנה בעכו.
לקראת סיום לימודיו בתיכון, נהרג אביו, וכבן בכור נשא בעול המשפחה.
בוגר הפנימייה ובית הספר התיכון ע"ש מיי בויאר שבירושלים.
שירת בצה"ל כקצין כושר-קרבי בקבע ביחידת הקומנדו "שלדג".
למד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן ובעל תואר שני מהחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2007–2009 למד בפריז לתואר השלישי בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה.
לימודי הדוקטורט שלו בתחום "הסוציולוגיה של הספרות" נקטעו בהיעדר מלגת המשך מספקת לסיום הדוקטורט, ובשל החלטתו להקדיש את חייו ליצירה ספרותית.
החוויות המשפחתיות בילדותו, מות אביו ותקופות עבודתו כפועל בניין חרתו את רישומם בתודעתו ובכתיבתו, למשל בסיפורים הקצרים "שוד בשדות החצילים" ו"חינוך מיני על פיגומים" בספרו "פיגומים".
רחמים החל את דרכו הספרותית לאחר סיום שירותו הצבאי.
במהלך מסע בן שנתיים באמריקה הלטינית החל בכתיבת פרוזה ושירה, כתיבה שבחלקה משלבת אלמנטים ביוגרפים מחייו, כדוגמת השיר "והדבש עודו אוחז" והסיפור "האשכנזי שלנו", ובחלקה האחר מטפלת באלמנטים פנטסטיים, כדוגמת הסיפורים "האוזן" ו"מש"ק כנפיים".
יצירה ראשונה מפרי עטו נתפרסמה בכתב העת "עמדה" 10 (2002) - פרק פרוזה בשם "פוטו סניור".
סיפוריו נבחרו פעמיים ברציפות (בשנים 2003 ו-2004) כמומלצים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
שני סיפורים אלו, "האשכנזי שלנו" ו"העוד של דוד והדרשה של יונתן", יחד עם רשימה בשם "משא האדם החוּם" מבטאים פן נוסף ביצירתו שנוגע בזהות מזרחית.
בחטיבה זו ניתן לכלול שיר חברתי בשם "אשרי התפוח", שמתכתב עם שירה המפורסם של חנה סנש "אשרי הגפרור" ושיר בולט נוסף "פועל בניין סיני וזונה אוקראינית" שהתפרסם כשיר מחאה העוסק במצבם של מהגרי העבודה וזכה במקום השלישי בתחרות "שירה על הדרך" לשנת 2007.
במשך מספר שנים פרסם רחמים יצירות פרוזה, שירה ומסה בשורה ארוכה של כתבי עת, עיתונים ואנתולוגיות בעברית ובתרגום.
ב-2009 איגד רחמים את מרבית סיפוריו הראשונים בקובץ הסיפורים "פיגומים" שראה אור בהוצאת "הקיבוץ המאוחד" בסדרת "הכבשה השחורה" ובעריכת פרופ' חנן חבר.
הסיפור "מים" מתוך "פיגומים", המבוסס על חוויה של ניתוק מים בבית המשפחה ויציאה של המשפחה כולה לאגף המים בעירייה "לעשות שביתה", נכנס לתוכנית הלימודים בבתי ספר תיכונים, ואף שימש בדיונים משפטיים ובדיוני החקיקה להגבלת ניתוקי מים בישראל.
בשנים 2010–2011 שימש עורכה הראשי של "אגם" הוצאה לאור וייסד בה את סדרת הפרוזה "הנמל", הוצאה בה ראו אור הספרים "ספארי" מאת ג'וליה פרמנטו, "הפקרוּת" מאת רבקה קרן ואחרים.
בעקבות משבר חיים יצא בשנת 2011 למסע התפתחותי של חקירה עצמית, בחינה ביוגרפית, פסיכולוגית ורוחנית, וכן צמיחה יצירתית.
במסע זה, שנמשך כעשור ועבר במדינות כהודו, גואטמלה, ניקרגואה, בוליביה, ברזיל וקולומביה, חיבר את "טרילוגיית המרחקים", המורכבת מספרי השירה: "עכשיו הנסיעה" (2016), "דיו מרחקים" (2018) ו"שמיים שלמים" (2023).
בשנת 2020, נבחר שירו "מורה לחיים" כשיר הברכה לראש השנה של מכון "אבני ראשה" ונשלח לכלל מנהלי בתי הספר בישראל.
השיר נותר בשימוש במערכת החינוך ונכלל בספר "שמיים שלמים".
בשנת 2021 הוזמן רחמים לכתוב ל"פסטיבל ישראל" במסגרת פרויקט "קשרי רוח".
הפואמה שכתב "הטייפ בקצה המסדרון", בעקבות שירו של אביהו מדינה "תן לזמן ללכת", העוסקת בחוויותיו כנער בכפר הנוער "הדסים", הועלתה במסגרת הפסטיבל ביוני 2021 בתיאטרון ירושלים, כמופע ספוקן-וורד בהגשת יקיר ששון.
עוד באותה השנה, כתב רחמים את השיר "אבן חן הומה", מתוך אלבום האולפן ה-11 של רבקה זהר, "לשמוע את הלב".
מלגת פרדס של הספרייה הלאומית, 2014
פרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם, 2016
פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה בתחום הסיפורת, 2023
ציון לשבח במסגרת פרס רעיית הנשיא לשירה עברית, 2024
עכשיו הנסיעה, הוצאת פרדס, 2016
דיו מרחקים, הוצאת פרדס, 2018
שמיים שלמים, הוצאת פרדס, 2023
אמא שלי, הוצאת עמדה, 2025
פיגומים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
סוס קיץ, הוצאת עמדה, 2025
גלית מחליטה להחליט, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004 (יחד עם רקפת רחמים)
לוי הלוויתן הקטן, הוצאת אגם, 2010
שירים ופזמונים שכתב רחמים, זכו ללחנים ובוצעו על ידי מגוון אמנים.
כמה מהשירים הללו הולחנו בידי אודי תורג'מן במסגרת הפרויקט המוזיקלי "החדר הסודי".
החדר הסודי בביצוע ברי סחרוף
אבן חן הומה בביצוע רבקה זהר
אחת לתקופה בביצוע ארז לב ארי
כל הקולות בביצוע אריאל זילבר
אל עצמי בביצוע בת אלה
ציפור קטנה בביצוע להקת רבע לאפריקה
באמצע האני בביצוע ענבל גרשקוביץ
מחכים (אספרנדו און פוקו מאס) בביצוע ליאת יצחקי
כל המילים לא בביצוע אפרת קורח כהן
להיות מי שאני בביצוע מורן אהרוני
יחזקאל רחמים (עורך), "אין עם מי לדבר" - מבט ביקורתי על הקשר פוליטיקה-תקשורת, מכון הרצוג לתקשורת חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2005
יחזקאל רחמים ודניאל בר-טל (עורכים), "רק על הסכסוך לדבר ידעתי" - סוציאליזציה לסכסוך בחברה הישראלית-יהודית.
מכון וולטר לבך לחינוך לדו-קיום, אוניברסיטת תל אביב, 2006
יחזקאל רחמים (עורך), "קשה אך יציב" - התקשורת, הרופאים ומחלות מנהיגים, מכון הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2006
בוב דילן (בתרגום יהונתן גפן), תמיד צעיר, אגם, 2010
אופיר פרומוביץ, מעוף הטוקן, אגם, 2010
שרית דרשן, יונת של הדואר, אגם, 2010
ורד שלאוזר-אידה, שלג הוא טופי, אגם, 2010
מיכל גליק, סבתלולה, אגם, 2011
אפרים סידון, איתמר טל, בבה כבשת המסעות, אגם, 2011
איילת בר-מאיר, ימי הכלולות של ג'ואנה, אגם, 2011 (עורך אחראי, סדרת "הנמל" לסיפורת)
ג'וליה פרמנטו, ספארי, אגם, 2011 (עורך אחראי, סדרת "הנמל" לסיפורת)
שרי פרם באבא, "מן הסבל אל האושר", הוצאת פראג, 2014
דפנה דרוקר, להתייאש אסור, עמדה, 2021
נֹגה אוֹלמרט, צ'פינה, ארגמן מיטב, 2022
נגה אולמרט, בתמונה לא רואים, סדרת 'דבר בעולם', הוצאת עמדה, 2024
ווביט וורקו מנגסטו, חסידת ירוסלם, סדרת 'דבר בעולם', הוצאת עמדה, 2024
הקורא נאלץ להודות בחוזקו, בפתיחותו ובכנותו של הספר" (אורין מוריס, מקור ראשון); "מתמודד עם חומרי נפץ חברתיים" (דפנה שחורי, ישראל היום).
פרופ' אריאל הירשפלד כתב: "קובץ של סיפורים קצרים משובחים, הארוגים מגוון של רבדים לשוניים, המגוללים חוויות המצויות בשולי התודעה התרבותית.
המחשבה המשוקעת בסיפורים על אודות מושג הדמות ואופני עיצובה הספרותיים היא מחשבה חדשה, רעננה ומיוחדת במינה.
במובן הזה – רחמים הוא חדשן המאתגר את ביקורת הסיפור העכשווית.
מצד אחר – העוצמות הרגשיות שהוא מצליח להביא בפני הקורא, באמצעים עדינים ומתוחכמים – הן הישג בפני עצמו."
יותם ראובני מציין בעיתון "הארץ": "רחמים התברך בשליטה לשונית מעוררת התפעלות המגיעה למוזיקליות נהדרת ולהבעות שנשארות אצל הקורא.
בהחלט מגיע לו מקום מרכזי יותר בשירה הישראלית.
הוא אינו נותר רק בתחום המשפחתי, אלא כותב ארס פואטיקה משל עצמו", אפריל 2019.
יחזקאל דויד קירשנבוים , צייר וקריקטוריסט יהודי ניצול שואה.
קירשנבוים נולד בשנת 1900 כבן הזקונים בעיירה סטשוב שבפולין לנתן מאיר, רב, ולאלטה לבית לדרמן, במשפחה בת שלושה בנים.
למד בילדותו ב"חדר" והתעניין בסיפורי התורה ובאגדות "ספר הישר".
בגיל 10 ו-13 נפטרו שני אחיו והוריו רצו שיירש את מקומו של אביו כרב.
בגיל 12 פנה לציור, בעיקר דיוקנים של מושאי הערצתו.
בגיל 16 החל לקרוא את שפינזה וי"ל פרץ, זנח את הדת, למורת רוחם של הוריו והצטרף ל.
ניסה פעמיים לעזוב את הבית, על רקע מתיחות עם הוריו, ללא הצלחה.
בשנת 1920 נמלט מפולין, כדי להימנע מגיוס לצבא פולין, שהיה אז שרוי במלחמה עם רוסיה.
הוריו מכרו את רכושם כדי לממן לו את דרכו לגרמניה.
הוא הגיע לחבל הרוהר, שכר דירה בדויסבורג עבד במכרה, לימד עברית וככל הנראה אף עסק ביצירה אמנותית, כיוון שאוגוסט הוף, לימים מנהל המוזיאון לאמנות בדויסבורג, התרשם מיצירתו ושלח אותו ללימודי אמנות בבית הספר לאדריכלות ואמנות "באוהאוס" בווימאר.
הוא החל בשנת 1923 בקורס מקדים אצל יוהאנס איטן ובמשך שלושה סמסטרים למד אצל פאול קלה ווסילי קנדינסקי.
הבאוהאוס נסגר ב-1924-5 בעקבות לחצים פוליטיים ועבר לדסאו.
למרות המלצתו של קנדינסקי למנות את קירשנבוים למרצה, המינוי לא התרחש בגלל התנגדותו של ולטר גרופיוס.
עבר ב-1925 לברלין ונותר בקשרי חברות עם הצייר והצלם הברלינאי פאול ציטרון (יהודי גם הוא), עמו למד בבאוהאוס.
בשנים הקרובות שלאחר מכן, השתתף קירשנבוים במספר תערוכות בברלין (ב"דר שטורם", למשל) וצייר לפרנסתו קריקטורות במספר עיתונים, בעיקר בשבועון הסאטירי Ulk.
בציוריו אלו השתמש בשם העט "דובדבני".
בשנת 1930 נישא להלמה יואכים, ילידת 1904, שעבדה כמזכירה בקואופרטיב עובדי הבמה הגרמנים.
ב-1931 הציג בברלין במסגרת ארגון היוצרים המהפכנים (ARBKD) ובאותה שנה הציג סוחר אמנות הולנדי בגלריה שלו באמסטרדם יצירות של
הקשר לסוחר האמנות נוצר דרך פאול ציטרון, שעבר כבר להולנד.
בשנת 1933 נאלצו קירשנבוים ורעייתו, הלמה, להמלט מגרמניה לא רק בגלל מוצאו, אלא גם בגלל קרבתו לחוגים הקומוניסטיים.
הוא נאלץ להשאיר אחריו בברלין את כל יצירתו האמנותית.
שם, הצטרף לקהילת האומנים שנקראה מאוחר יותר "האסכולה של פריז" והשתתף במספר תערוכות עם ציורים בהשפעת הזרם האימפרסיוניסטי.
בתקופה זו הכיר את הצייר ז'ורז' רואו והשניים התיידדו.
יצירתו של קירשנבוים הוגדרה על ידי הנאצים כ"אמנות מנוונת" ואחד מן התדפיסים שלו, שהוצג במוזיאון בדורטמונד הוחרם על ידיהם ב-1937 והושמד לאחר מכן.
בשנת 1940 נמלטו שוב בני הזוג מן הנאצים לדרום צרפת.
הוא נשלח למחנה עבודה ואשתו נשלחה למחנה ריכוז, שם מצאה את מותה.
הסטודיו בו צייר נבזז, רכושו נשדד ומרבית יצירותיו, למעלה משש מאות, שרובן ציורי שמן, כנראה הושמדו.
לאחר המלחמה הצליח להתאושש בעיקר בזכות הברונית אליקס דה רוטשילד, שהייתה תלמידה שלו.
בעזרתה, חזר לצייר, תחילה בפריז ואחר כך בברזיל ומרוקו.
בשנת 1954, בגיל 54, נפטר קירשנבוים ממחלת הסרטן.
בשנת 1997 נקרא רחוב על שמו בשכונת טרפטו, בדרום-מזרח ברלין.
ביצירתו בולטת השראת המקור היהודי המזרח אירופאי, הרווי באומנות המערבית שהושפעה בעיקר מהאימפרסיוניסטים הצרפתיים.
הוא ניחן בזיכרון חזיוני-ציורי בלתי רגיל והיה ביכולתו להעלות מחדש חזיונות ונופים מימי ילדותו, בדמות הווי היהודי בכפרים (שטעטל) בפולין, המדינה בה נולד.
הלכי הרוח הנוגים של זכרונותיו שובצו בחלק מציוריו במגעים קלים ומלאי חיים והומור.
ברזיל קלט שוב מעט מן המסתורין של העם היהודי שנכחד בשעה שהיה משנה את הצורות האליליות והמיפלצתיות של הקרנבל לדמויות פורימיות מסורתיות.
ציוריו מאותה תקופה, ואחר-כך כאשר גר בפריז, מוסיפים לשמש ביטוי לאופי הדתי העמוק של כישרונו על אף שיצירות אלו אינן דתיות במישרין.
לקראת סוף ימיו, זכה קירשנבוים לביקורות טובות על יצירותיו שהתפרסמו בתערוכות בפריז ובברזיל מבכירי המבקרים האומנותיים.
כיום, רק חלק קטן מיצירותיו נמצא במוזיאונים ובגלריות בארץ ובעולם והעבודות שהוצעו למכירות פומביות נדירות.
בחודשים פברואר-אפריל 2013, הוצגה תערוכה מצירותיו במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד מאוחד.
שם התערוכה: "יחזקאל קירשנבאום (1900–1954): הדור האבוד".
אוצרת התערוכה ד"ר קרוליין גולדברג איגרא.
יחזקאל קזז נולד בבגדאד, עיראק.
הוא היה נינו של הרב משה שמאש, שכיהן בתחילת המאה ה-20 כ"חכם באשי", הרב הראשי ליהדות עיראק.
בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית בעירו, ובשנת 1948 אף נאסר בשל פעילותו זו.
במבצע עזרא ונחמיה (אפריל 1950 - ינואר 1952) היה קזז אחד מאנשי הקשר שדאג לעלייתם של שאר היהודים, ולכן עלה לארץ רק בשלביו האחרונים של המבצע, ב-1951.
עם עלייתו ארצה החל קזז בפעילותו הציבורית.
הוא השתכן עם הוריו במעברת כפר עאנה, מצא עבודה זמנית בבית קברות באזור, ובמקביל החל לעבוד בתור פקיד בלשכת העבודה.
קזז היה מקורב למרדכי בן-פורת, ובראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 מונה למזכיר מועצת אור יהודה.
באמצע שנת 1965 פרש מרדכי בן-פורת ממפא"י ועבר לרפ"י וקזז עבר איתו.
בבחירות למועצת אור יהודה שנערכו בנובמבר 1965 נבחר קזז למועצה מטעם רפ"י והיה לסגן ראש מועצה בשכר, תחת הנהגתו של ראש המועצה מרדכי בן-פורת.
בעקבות ביקור שערך בגרמניה בשנת 1966 נכרתה ברית ערים תאומות בין אור יהודה לשרלוטנבורג.
הברית כללה חילופי משלחות ספורט בין היישובים ותרומת מתקני ספורט לאור יהודה.
זו הייתה ברית הערים התאומות הראשונה שנכרתה בין יישוב ישראלי לעיר בגרמניה.
בשנת 1968 קזז כיהן כיו"ר אגודת בית הכנסת המרכזי לעולי בבל באור יהודה.
במאי 1969 התפטר מרדכי בן-פורת מראשות המועצה והעביר את התפקיד לידי קזז, אשר הגיע לבחירות בנובמבר 1969 כראש מועצה מכהן.
בבחירות אלו קיבל המערך 5 מנדטים, גח"ל - 3 מנדטים, ומנדט אחד לכל אחת מהרשימות ל"ע, מפד"ל ו"נאמני הציבור" (רשימה של מפ"ם).
התוצאות איפשרו לקזז להקים קואליציה בראשותו עם מפ"ם.
הבחירות ב-1974 נערכו פעמיים, לאחר שבבחירות שנערכו במועד הרגיל התגלו אי-סדרים שגרמו לפסילתן.
בבחירות הראשונות קיבל המערך (בראשות קזז) 5 מנדטים, נאמני הציבור באור יהודה (בראשות מנשה יצחקי) 2 מנדטים, חרות ליברלים 2 מנדטים, והרשימות "למען אור יהודה" והמפד"ל - מנדט אחד.
בבחירות החוזרות איבדה סיעת המערך מכוחה וקיבלה רק 3 מנדטים.
היא איבדה מנדט אחד ל"נאמני הציבור" ומנדט אחד לרשימת אור יהודה שלנו של יצחק בוכובזה.
בעקבות זאת לא הצליח קזז להרכיב קואליציה וראשות המועצה עברה לידי יצחקי.
בשנת 1968 נתגלה כי קזז חולה במחלת טרשת נפוצה.
הוא נאבק במחלה זו במשך עשור, והחל משנת 1976 פרש מכל פעילות ציבורית.
הוא נפטר בשנת 1979, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב באור יהודה.
יחזקאל פְלוֹמִין (2 באוגוסט 1935 – 16 באוקטובר 2019) היה חבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1974–1981. כיהן כסגנו של שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי.
פלומין נולד להלה ואלימלך פלומין בשנת 1935 בירושלים, ובגיל שנתיים עבר עם הוריו לתל אביב.
שם למד בבית הספר התיכון עירוני א', ולאחר מכן למד משפטים וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שלימים הייתה לאוניברסיטת תל אביב.
הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1960 והוסמך כעורך דין ורואה חשבון ונמנה בין חמישה אנשים בלבד אשר הורשו לעסוק בשני המקצועות במקביל.
בין השנים 1962–1969 נמנה עם סגל ההוראה באוניברסיטה.
בשנים 1971–1972 לימד גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1953 הצטרף פלומין אל הציונים הכלליים ובשנת 1961 תמך באיחוד עם הפרוגרסיבים שיצר את המפלגה הליברלית הישראלית.
הוא כיהן כיו"ר הדור הצעיר במפלגה ונמנה בין חברי הנהלת המפלגה.
במסגרת זאת הקים בשנת 1971 תנועת נוער שפעלה לצד המפלגה הליברלית.
בשנים 1974–1981 כיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית והתשיעית מטעם הליכוד.
בתקופת כהונתו הראשונה היה חבר בוועדת הכספים ודרש להוריד מיסים ולצמצם את היקף הוצאות המדינה שהובילו לאינפלציה.
הוא ניסה לקדם חוק שיאסור על כהונת ראשי רשויות בכנסת, אך נתקל בהתנגדות סיעתו.
פלומין גם היה מיוזמי הסיבוב השני בבחירות האישיות לראשי רשויות, אל מול העמדה שבקשה שמועצת העירייה תבחר את ראש העיר במקרה שאף מועמד לא קיבל מספיק קולות בסיבוב הראשון.
בנושאי ביטחון, נחשב פלומין ליונה.
הוא תמך בשנת 1974 בהידברות עם הפלסטינים, צעד שגרר ביקורת בסיעתו, וסירב בתחילה לחתום על עצומה הקוראת שלא למסור שטחים ביהודה ושומרון לשלטון זר.
אולם לאחר ועידת רבאט הוא חתם על העצומה.
עם זאת, פלומין תמך בהתנחלות בשומרון ובעונש מוות למחבלים.
בממשלת ישראל השמונה עשרה כיהן כסגן שר האוצר שמחה ארליך והיה ממתכנני המהפך הכלכלי.
בתחילה פלומין לא התרגש מהתגברות עליית המחירים והאשים את הציבור בהסתערות על החנויות שגורמת לאינפלציה.
בהמשך פלומין נאבק נגד חריגות מהתקציב והדפסת כסף ולצורך כך דרש את ביטול הסובסידיות והעלאת מחירים, אולם הדבר לא עלה בידו ועל כן הוא התפטר ביולי 1979.
את פעילות המפלגה הליברלית בכנסת התשיעית סיכם ככישלון: "הממשלה התחילה עם המהפך הכלכלי בדרך התואמת את ההשקפה הליברלית, אולם מיד בסמוך נסוגה.
התקציב הוגדל, הופסקה מכירת חברות ממשלתיות ועוד.
בנושאים אחרים הכישלון היה גדול יותר.
לא רק שאכלנו צפרדעים כמו חוק גיוס בנות, חוק ההפלות, וחוק האנטומיה והפתולוגיה, אלא שגם לא השכלנו לממש דברים שהם בבחינת ציפור נפשנו כמו חוק בריאות ממלכתי וחוק פנסיה ממלכתי.".
בשנת 1986, כשכבר לא היה חבר כנסת, פרש מהמפלגה הליברלית והיה בין מייסדי המרכז הליברלי ביחד עם שלמה להט ויוסף לפיד.
עם עזיבתו את הכנסת ב-1981 ועד לפטירתו פנה לעיסוק במגזר הפרטי בין היתר כרו"ח, עו"ד כבורר וכמגשר, בין היתר בתחומי מסחר, מיסוי ונדל"ן.
במקביל היה פעיל בדירקטוריונים של מוסדות כגון בנק לאומי, הבנק הבינלאומי, התעשייה האווירית ואחרים.
עמד בראש ועדות ציבוריות שונות וביניהן הוועדה שהכריזה על אילת כאזור סחר חפשי הפטור ממע"מ והצילה את העיר מפשיטת רגל.
כיהן שנים כחבר במועצה המייעצת לבנק ישראל וכחבר בוועדה המייעצת למבקר המדינה.
פלומין עמד בראש מספר ועדות ציבוריות לצורך קידום נושאים ציבוריים:
ועדה חיצונית להפקת לקחים במערכת הביטחון, אשר בעקבותיה שופרו הנהלים הכספיים במערכת הביטחון.
הוועדה לקידום מעמד האישה במס-הכנסה אשר הסירה עיוותי חקיקה בנושא זה.
הוועדה לרפורמה במבנה הביטוח הלאומי.
לאורך השנים, כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות:
ועדת ידלין וועדת גולדשטיין לקידום הספורט בישראל.
ועדה שניסחה את חוק בנק ישראל.
המועצה המייעצת ליד בנק ישראל.
פלומין היה נשוי לשושנה ולהם שלושה ילדים ונכדים.
אחותו של יחזקאל פלומין, שרה (ללי) כפיר, נשואה לעיתונאי והסופר אילן כפיר.
בדברים שנשא לזכרו ח"כ גדעון סער במליאת הכנסת אמר, בין היתר:
"כפרלמנטר צעיר, הוא היה חבר בולט ודומיננטי בוועדת הכספים.
"כינור ראשון", כינו אותו חבריו לוועדה שבה הוא בלט ברצינות גישתו, ביכולתו ובכישוריו המקצועיים.
כרואה חשבון ומשפטן בהשכלתו היה לדבריו משקל רב בניסוחי חוקים.
הוא זכה להערכה רבה, חוצת מחנות ומפלגות, כפרלמנטר חכם, מוכשר ונעים הליכות.
פלומין ראה עצמו כאיש מקצוע שמעוניין לתרום לחברה ולהגשים את תפיסת עולמו באמצעות הפוליטיקה, ולא כפוליטיקאי מקצועי."
תכנון מס בעסק, הוצאת סדן, 2007, יחזקאל פלומין.