tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגולדי הוןאדריאן סונדרסג'ון הרדג'ק סונדרסאשלי פלדוןמארי סונדרסביאטריס סטרייטאמא של אדריאןסטנלי אנדרסוןקינסלהבלש משטרהטום אירוויןהרוויי שוורץעובד מוזיאוןאיימי רייטאוולין סונדרסקייט רידרוזלי סונדרסאמא של ג'קפרנצ'סקה בטלרליליאןעוזרת ביתז'אן רובסתומאסמומחה עתיקות
בהוקי קרח, משחק הוא נבדל אם שחקן בקבוצה התוקפת אינו שולט בדסקית ונמצא באזור ההתקפה כאשר שחקן התקפה אחר גורם לדסקית להיכנס לאזור ההתקפה, עד שהדסקית או כל שחקני ההתקפה עוזבים את אזור ההתקפה.
במילים פשוטות, הדסקית חייבת להיכנס לאזור ההתקפה לפני שחקני התקפה.
אם שחקן בקבוצה התוקפת נמצא באזור ההתקפה כאשר הדסקית נכנסת, או שמתרחש נבדל מידי, או שעליו לסגת לאזור הנייטרלי.
לצורך קביעת נבדל, יש להתייחס למיקום הדסקית והשחקנים ייבדקו האם הם נמצאים באזור הנייטרלי או ההתקפי.
בדרך כלל, הדסקית נכנסת או יוצאת מאזור ההתקפה כאשר היא חוצה לחלוטין את הקו הכחול.
שחקן נמצא באזור הנייטרלי, אם אחד ממחליקיו נמצא באזור הנייטרלי או נוגע במישור הדמיוני המשתרע כלפי מעלה מהקצה המוביל של הקו הכחול; אחרת, הוא נמצא באזור ההתקפה.
כאשר מתרחשת הפרת נבדל, הקוון יפסיק את המשחק.
כדי להתחיל מחדש את המשחק, המשחק נערך בעימות בנקודת הקרח הקרובה ביותר להפרה, בדרך כלל נקודה נייטרלית, או אם יש עונש מושהה, באזור ההגנה של הקבוצה המתגוננת, אשר ספגה את העונש.
גם אם הקוון שגה כאשר שרק לנבדל, העימות עדיין יתרחש.
+מיקום העימותאין עונשעונש מושהה נבדל מכוון נקודת ההגנה בקבוצה התוקפת נקודת ההגנה בקבוצה המגינה נבדל נקודה נייטרלית בקבוצה המגינה (בדרך כלל) אין נבדל (שגיאה)
על פי חוק הנבדל המושהה, הפרה מתרחשת כאשר משחק הוא נבדל וכל שחקן התקפה נוגע בדסקית או מתקל שחקן באזור ההתקפה.
לדוגמה, תחת חוק הנבדל המושהה של ה-NHL, המשחק מופסק מיד כאשר שחקן התקפה נושא את הדסקית לאזור בעוד חבר לקבוצה נמצא כבר באזור ההתקפה, או כאשר שחקן התקפה באזור הנייטרלי משלים מסירה לחבר לקבוצה שנמצא כבר באזור ההתקפה.
נבדל מושהה מתרחש כאשר שחקן בקבוצה התוקפת נמצא באזור ההתקפה לפני הדסקית והקבוצה התוקפת וגורם לדסקית להיכנס לאזור מבלי שלקבוצת ההתקפה יש חזקה עליה.
כאשר מתרחש נבדל מושהה, הקוון ישאיר זרוע למעלה כדי לאותת על כך, וכל שחקני ההתקפה חייבים לסגת חזרה לאזור הנייטרלי מבלי לגעת בדסקית או לתקל יריב כדי שהנבדל המושהה יסתיים.
אם שחקן התקפה נוגע בדסקית במהלך הנבדל המושהה, המשחק מופסק.
ליגת ההוקי הלאומית ופדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית מיישמות חוקים דומים לקביעת נבדל.
שחקן נידון כנבדל אם שני המחליקיים שלו חוצים לחלוטין את הקו הכחול ומפרידים את אזור ההתקפה שלו מהאזור הנייטרלי לפני שהדסקית חוצה לחלוטין את אותו קו.
בשני הארגונים, מיקום מחליקי השחקן הוא החשוב.
הם לא יכולים להשתמש במקל שלהם או בחלק אחר בגופם כדי להישאר בפנים.
היוצא מן הכלל לכלל זה הוא שמחליקיו של שחקן ההתקפה עשויות להקדים את הדסקית לאזור ההתקפה כשהם מחליקים אחורה אם הם שולטים בדסקית.
המיקום של הדסקית משמש לקביעת הנבדל.
נבדל נקבע על ידי עמדות ההחלקה כאשר הדסקית חוצה לחלוטין את הקו הכחול.
אם הדסקית הייתה באזור ההתקפה, נגעה בקו הכחול, ולאחר מכן עזבה לחלוטין את הקו הכחול בחזרה לאזור ההתקפה, הדסקית נחשבת כאילו הייתה באזור ההתקפה כל הזמן, ולכן אין קביעה של נבדל, שכן הדסקית לא חצתה לגמרי את הקו הכחול.
אם שחקן בודד נמצא בעמדת נבדל, כל הקבוצה שלו במצב נבדל.
נבדל מושהה מתרחש אם הדסקית נמסרה או נחבטה לתוך אזור ההתקפה בזמן ששחקן התקפה נמצא נבדל, אך לא נגע בו חבר בצוות ההתקפה.
ברוב הליגות, הקבוצה התוקפת עשויה "לתייג" בכך שכל השחקנים ייצאו מאזור ההתקפה.
בשלב זה מבטלים את הנבדל והקבוצה עלולה להיכנס שוב לאזור ההתקפה במרדף אחר הדסקית.
אם לשחקן בקבוצה התוקפת יש שליטה בדסקית בזמן הנבדל, הקוון יפסיק את המשחק והעימות יתקיים בנקודת העימות הקרובה ביותר לנקודת ההפרה.
בדרך כלל, פירוש הדבר הוא הנקודה הקרובה ביותר לקו הכחול אם הדסקית נישאה לתוך האזור, או במקרה של מעבר, הנקודה הקרובה ביותר למקום שבו הגיע המעבר.
אם הקוון שופט שהקבוצה התוקפת פעלה כדי לאלץ עצירה מכוונת במשחק על ידי נבדל, הם יכולים להעביר את העימות לאזור ההגנה של הקבוצה.
אם הובקע שער מחבטה (באזור הנייטרלי או ההגנתי) שיוצרת נבדל מושהה, השער יידחה, גם אם הקבוצה התוקפת פינתה את אזור ההתקפה לפני שהדסקית נכנסה לשער.
לפי חוק הנבדל המיידי, מתרחשת הפרה והמשחק מופסק ברגע שהמשחק נבדל, גם אם הקבוצה התוקפת אינה שולטת בדסקית.
רמות מסוימות של הוקי משתמשות בכלל זה, כגון חטיבות צעירות יותר של הוקי חובבים לצעירים שאושרו על ידי הוקי ארצות הברית.
על פי חוקי ה-NHL ו-IIHF, ישנו תנאי אחד (שניים על פי חוקי ה-NHL) לפיו ניתן לבטל נבדל גם עם שחקנים נמצאים באזור ההתקפה לפני הדסקית.
שחקן מגן נשא את הדסקית באופן חוקי אל מחוץ לאזור שלו, ולאחר מכן מסר את הדסקית בחזרה לאזור שלו רק כדי שהדסקית תיעצר על ידי שחקן התקפה.
(ב-NHL בלבד) שחקן מגן מרחיק את הדסקית מחוץ לאזור שלו, אך אז הדסקית קופצת לשחקן מגן אחר בקרח נייטרלי בחזרה לאזור שלו.
(על פי חוקי ה-IIHF, זה גורם לאותת נבדל מושהה.)
במהלך עימות, שחקן עשוי להישפט במצב נבדל אם הוא הסתדר בטווח של 15 רגל מהמרכזיים לפני הטלת הדסקית.
הדבר עלול להוביל להפרה של העימות, ובשלב זה השופט שמטיל את הדסקית ירחיק את החלוץ המרכזי אל מחוץ לנקודת העימות וידרוש ששחקן אחר יתפוס את מקומו.
אם קבוצה אחת מבצעת שתי הפרות במהלך אותו ניסיון להתחיל את המשחק מחדש, היא תוערך בעונש קל על עיכוב במשחק.
מסירת נבדל מתרחשת כאשר מסירה מתוך אזור ההגנה של הקבוצה חוצה את הקו האדום.
כאשר מתרחשת מסירה כזו, המשחק מופסק ועימות מתנהל באזור ההגנה של הקבוצה שביצעה את ההפרה.
ישנם שני גורמים מכריעים בהפרת מסירת נבדל:
מיקום הדסקית כאשר המסירה מתבצעת.
מכיוון שהקו הכחול נחשב לחלק מהאזור בו נמצאת הדסקית, אם הדסקית נמצאת מאחורי או במגע עם הקו הכחול בעת שחרור המסירה, המסירה עשויה להיות מסירת נבדל.
אם למקבל יש מגע במחליקיו עם הקו האדום בזמן שהדסקית חוצה אותו לחלוטין, המסירה חוקית ללא קשר למיקום שבו הדסקית יוצרת מגע עם המקל.
שני המחליקיים שלו חייבים להיות לגמרי בצד הרחוק של הקו האדום כשהדסקית חוצה את הקו האדום לתוך אזור ההתקפה כדי להיות מנוהלת על ידי חוק הנבדל האמור לעיל.
חוק מסירת הנבדל הזה לא מוקפד על ידי כל הליגות.
לדוגמה, הוא בוטל על ידי ה-IIHF, והליגות של המדינות החברות בה (למעט ה-NHL) בשנת 1998. ליגת ההוקי הלאומית אימצה את הגרסה שבה השתמשו הליגות המשניות המובילות, תחת תנאי ההסכם הקיבוצי שלהן מ-2005, שבו הקו המרכזי אינו משמש עוד לקביעת מסירות נבדל.
זה היה חוק אחד מני רבים שנועדו לפתוח את המשחק ולשפר את סיכויי ההבקעה.
בהיסטוריה המוקדמת ביותר של הספורט, הוקי שוחק בדומה לרוגבי, שבו מסירה קדימה אסורה.
כמו כן, הפרת הנבדל של ההוקי הושפעה מהנבדל בכדורגל.
מסירה חוקית יכולה להתבצע רק על ידי חבר לקבוצה שנמצא במצב "שאינו נבדל" מאחורי הדסקית, ובכך לאלץ את השחקנים להחליק עם הדסקית כדי להזיז אותה קדימה.
לכן, שחקן לא יכול פשוט "לטוס" לאזור ההתקפה, לקבל מסירה מחבר לקבוצה באזור הנייטרלי או ההגנתי, ואז להחליק פנימה ולנסות להבקיע לשער של הקבוצה היריבה.
במקרה של מסירת נבדל, המשחק הופסק ועימות היה נערך מנקודת ההפרה, ללא קשר למקום שבו התרחש.
ההקלה המשמעותית הראשונה של הכלל הזה התרחשה ב-1905, כאשר איגוד ההוקי של אונטריו החל לאפשר לשחקני הגנה לשחק בדסקית במרחק של שלוש רגל מהשער שלהם אם הדסקית הוחזרה מהשוער.
במקרים מסוימים, קו שחור נצבע על פני הקרח באותו סימן של השלוש רגל, ששימש כמבשר מוקדם לקווים הכחולים המודרניים.
מסירות קדימה באזורים הנייטרליים וההגנתיים הותרו לראשונה ב-NHL ב-1927, אך לאחר עונה של ניקוד נמוך במיוחד בשנים 29–1928, הליגה אפשרה לראשונה מסירה קדימה בכל האזורים.
התוצאה הייתה מיידית ודרמטית שכן מספר השערים שהובקעו למשחק יותר מהכפיל את עצמו באופן מיידי.
על פי הכלל החדש של ה-NHL, לא היו הגבלות על המקום שבו שחקן יכול להיות ביחס לדסקית, וכתוצאה מכך שחקנים עומדים עמוק באזור ההתקפה שלהם בזמן שהם מחכים לחברים לקבוצה שיביאו את הדסקית קדימה.
כתוצאה מכך, ה-NHL הציגה את חוק הנבדל המודרני ב-16 בדצמבר 1929, שישה ימים לאחר מכן.
משטח ההחלקה חולק לשלושה אזורים על ידי שני קווים כחולים נכון לעונת 29–1928, והקו המרכזי עדיין לא היה קיים.
קבוצות הורשו למסור קדימה בכל אחד מהאזורים, אך הדסקית חייבת להינשא על הקו הכחול על ידי מחליק.
פרנק בושה וססיל דאנקן הציגו את הקו האדום המרכזי בעונת 44–1943, במאמץ לפתוח את המשחק על ידי צמצום מספר עבירות הנבדל וליצור התרגשות עם התקפות נגד מהירות יותר.
השינוי אפשר לקבוצה המגינה למסור את הדסקית אל מחוץ לאזור שלהם עד לקו האדום, במקום להידרש להחליק מעל הקו הכחול הקרוב ואז למסור את הדסקית קדימה.
בסוף העשור השני של המאה ה-21, היו יעדים רבים שנבדקו, עקב מערכת סקירת נבדל חדשה.
היו תלונות על איך זה השפיע על זרימת המשחק.
פסק הדין שונה כעת, כאשר קבוצה רשאית לבקש בדיקה לאחר שהובקע שער במהלך משחק שהקבוצה מחשיבה כנבדל.
אם נפסק שלא נבדל, השער נחשב והקבוצה שביקשה את הבדיקה מקבלת עונש קל.
נבאל ת'ואבתה היא פעילה פלסטינית למען זכויות נשים וסופרת סיפורים קצרים, העובדת באוניברסיטת ביר זית.
1998 - 1999 - אוניברסיטת ירדן - תואר שני בניהול והכשרה חינוכית
1991 - 1996 - אוניברסיטת אל-ירמוכ, ירדן - תואר ראשון בעיתונאות ומדיה.
ת'ואבתה הייתה האישה הראשונה שנבחרה למועצת הכפר בית פג'אר (כפר שמרני מאוד ליד בית לחם), שם כיהנה במשך שבע שנים.
בחסות ארצות הברית היא השתתפה בקורסי הכשרה לקמפיינים פוליטיים ב-2002 ופיתחה מדריך הכשרה שיעזור לנשים אחרות להשיג מושבים במועצה.
היא גם התנדבה לעזור להן בעצמה.
בשנת 2005 ייסדה את העיתון החודשי "אל חל" (שפירושו "המצב"), העוסק בנושאים שנויים במחלוקת, כולל גילוי עריות, פוליגמיה, רציחות בטענת חילול כבוד המשפחה, נישואים בלתי חוקיים, לסביות ומצוקת העניים.
בשנת 2008 הייתה העורכת הראשית של העיתון ואחת הכותבות.
בגיליון הראשון של העיתון, פורסמה בשער תמונה של אמינה עבאס, אשתו של מחמוד עבאס, מה שיצר מחלוקת רבה; לדברי ת'ואבתה, התמונה הייתה הפעם הראשונה שאמינה הופיעה בציבור.
ת'ואבתה הפנתה את תשומת הלב לסוגיות חברתיות באמצעות כתיבת תסריטים לטלוויזיה בנושאים הכוללים את מצוקתן של נשים אנאלפביתיות וכתיבה והפקה של סרטים דוקומנטריים בנושאים הכוללים התאבדות בקרב נשים פלסטיניות.
היא לימדה גם כתיבה חוקרת וכתיבה יוצרת.
ת'ואבתה קיבלה איומים על חייה בשל פעילותה אך המשיכה בה.
בשנת 2015 מונתה למנהלת מרכז פיתוח התקשורת של אוניברסיטת ביר זית, שעסקה במדיניות התקשורת הלאומית של פלסטין.
ת'ואבתה קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי לשנת 2008.
ת'ואבתה נשואה לוואליד אג'ל ואם לשני ילדים.
נבוביים (שם מדעי: Coelenterata) היא קבוצה הנחשבת כיום לחלוקה שגויה של בעלי חיים הכוללת את המערכות:
צורבים (Cnidaria) - בה נכללים בין היתר אלמוגים, שושנות ים, מדוזות סוכך, נוצתאים וצרעות ים.
מסרקניות (Ctenophora) - בה נכללים יצורים שקופים ודמויי מדוזה.
כיום הקבוצה נחשבת כשגויה ורוב המיונים לא משתמשים בה.
הם מתאפיינים בארגון רקמות פשוט, הכולל שתי שכבות של תאים בלבד, חיצונית ופנימית.
בין שתי שכבות התאים שכבת מזוגליאה שהיא שכבת מקפא שאין בה תאים.
אצל חלק מהנבוביים השכבה דקה ואצל אחרים היא עבה מאד.
השכבה החיצונית קרויה אקטודרמה או אפידרמיס, שתפקידה בידוד הגוף, הגנה, השגת מזון, אוסמורגולציה, חילופי גזים וכדומה.
לעומת זאת השכבה הפנימית קרויה אנדודרמה או מעי וכוללת בעיקר תאים המתמחים באספקטים שונים של העיכול: בלוטות העיכול, ספיגת מזון וכו'.
הנבוביים הם בעלי סימטריה רדיאלית או כמעט רדיאלית.
ישנו רק פתח אחד לכניסת מזון ולפליטת שאריות.
אחד המאפיינים של הנבוביים היא יכולת מסוימת של רגנרציה.
נְבוּכַדְנֶאצַּר הַשֵּׁנִי או נְבוּכַדְרֶאצַּר הַשֵּׁנִי (באכדית: Nabû-kudurri-uṣur) היה מלך בבל בתקופת האימפריה הבבלית החדשה.
הוא עלה למלוכה בשנת 605 לפנה"ס.
היה בנו של המלך נבופלאסר, ומחריבו של בית המקדש הראשון.
לנבוכדנאצר מיוחסת בניית הגנים התלויים בבבל, שעל פי האגדה נבנו עבור אשתו, שהתגעגעה לנוף ההרים בו גדלה.
משמעות שמו האכדי נבו־כודורי־אוצור 𒀭𒈾𒁉𒌝 𒆪𒁺𒌫𒊑 𒌑𒍑𒌋𒌫 היא "נבו, נצור את בכורי": "נבו" הוא אל החכמה הבבלי, "כודורי" שמשמעו 'בן בכור', "אוצור" מהשורש השמי נ־צ־ר (בנפילת נ') שמשמעותו כבעברית נְצוֹר, שְׁמוֹר.
קיימת מילה שנייה באכדית "כודורי" שמשמעה 'גדר, אבן גבול' (קשורה לעברית גדר), ועקב כך בעבר פורש שמו כ"נבו שומר הגבול".
הן המרכיב התאופורי "נבו" הן הסיומת "־אצר" מקובלות בשמות בבליים (לדוגמה נבופלאסר, נבונצר ואחרים).
השם מופיע בתנ"ך במספר צורות איות שונות: נְבוּכַדְנֶצַּר (בספרים דניאל, אסתר, עזרא ונחמיה), נְבוּכַדְנֶאצַּר (בספרים מלכים, ירמיהו, דברי הימים ודניאל) ונְבוּכַדְרֶאצַּר (בספרים ירמיהו ויחזקאל).
עוד בהיותו יורש עצר כבש נבוכדנאצר השני את סוריה.
בקרב כרכמיש הביס את הצבא המשותף של מצרים ואשור בהנהגתם של פרעה נכו השני ואשור־אובליט השני מלך אשור, וזאת במסגרת מדיניותו לחיזוק שליטתו בלבנט.
קרב זה הביא להתמוטטותה הסופית של האימפריה האשורית, ומצרים הפסיקה להיות גורם משמעותי באזור.
בעקבות הקרב עלתה האימפריה הבבלית.
נבוכדנאצר הביס את ממלכת יהודה, והחריב את ערי הפלשתים ב־604 לפנה"ס.
בשנת 601 לפנה"ס יצא למסע צבאי למצרים בתקופת מלכותו של פרעה נכו השני.
במסע זה שני הצבאות סבלו מאבדות רבות, והקרב ביניהם הסתיים ללא הכרעה.
בשנת 597 לפנה"ס הגלה את יהויכין מלך יהודה לבבל והמליך תחתיו את צדקיהו דודו.
בשנת 586 לפנה"ס, בעקבות מרד אזורי בו השתתף צדקיהו, ערך נבוכדנאצר מצור נוסף על ירושלים, ובסופו נהרסה העיר, חרב בית המקדש, והחלה גלות בבל.
במסגרת מדיניותו של נבוכדנאצר לחיזוק שליטתו בלבנט, הוא ניסה לכבוש את צור; הוא צר עליה 13 שנה החל מהשנה השביעית למלכהּ אתבעל השלישי, עד שנת 572 לפנה"ס בערך, ולא הצליח לכבשה.
הנביא יחזקאל תיאר במפורט בקינתו על צור את הסתערות נבוכדנאצר על צור ואת סבל העיר.
במקום אחר יחזקאל מזכיר שנבוכדנאצר לא הצליח להפיל את צור במצור.
המקורות הבבליים לא מזכירים במפורש את כיבוש צור, צידון או אחד מהאיים והארצות הכפופים להן, אולם ניכר שהצבא הבבלי הגיע לקרבת החוף הכנעני.
ייתכן, אפוא, שהבבלים פרשו את חסותם או השפעתם על ערי הסחר הכנעניות ועל איי הים הכפופים להן.
יש הסוברים שהייתה לנבוכדנאצר הצלחה מוגבלת בכיבוש; לפיהם, בשל התנאים הגאוגרפיים והצי האיוני הקטן של הבבלים רק החלק היבשתי של העיר נכבש, ובהסדר שסיים את המצור סוכם שאתבעל השלישי ירד מהשלטון, אך מוסד המלוכה יישמר, ועל צור הומלך המלך בעל, שהיה כנראה בנו של אתבעל.
אף על פי שכיבושי נבוכדנאצר השני הגדילו את כוחה של בבל ואת השפעתה, קרסה הממלכה פחות מעשרים וחמש שנים לאחר מותו.
נבוכדנאצר מופיע כדמות הראשית באופרה של ורדי, "נבוקו".
באופרה זו, לאחר שנבוכדנאצר כובש את ירושלים ומגלה את היהודים, הוא מתחרט, מבקש את סליחת האלוהים, ומאפשר ליהודים את שיבת ציון.
בכך חורג הסיפור מהמציאות ההיסטורית, ומייחס לנבוכדנאצר מעשים שנעשו למעשה על ידי כורש, זמן רב לאחר מותו של נבוכדנאצר.
על פי המסופר באלפא ביתא דבן סירא, נבוכדנאצר השני נולד מצאצאי שלמה המלך ומלכת שבא.
על פי המחקר ההיסטורי מלך נבוכדנאצר השני בין השנים 605–562 לפנה"ס.
אולם, פרשני המקרא היהודים מאחרים את פעולותיו בחורבן בית ראשון לשנת ג'של"ט במניין השנים בלוח העברי = 422 לפנה"ס (שלשיטת האברבנאל והמלבי"ם היא שנת 3358 לבריאת העולם).
יחזקאל קונן על צור וניבא שהעיר תיחרב על ידי נבוכדנאצר: .
למעשה, המצור של נבוכדנאצר על העיר נכשל, ואף שהעיר נחלשה כלכלית היא לא חרבה (ולכך גם רמז יחזקאל במקום אחר) והמשיכה להתקיים ברציפות עד ימינו.
נבואת האפיפיורים היא רשימה של 112 פסקאות שנכתבו בלטינית, ייתכן שעל ידי מלאכי הקדוש.
כל פסקה אמורה לתאר אחד מהאפיפיורים של הכנסייה הקתולית, החל מהאפיפיור סלסטינוס השני, שהחל את כהונתו בשנת 1143, ועד האפיפיור האחרון, המכונה "פטרוס הרומאי", אשר על פי הנבואה בעת כהונתו תיחרב רומא או ירושלים.
נבואת האפיפיורים פורסמה לראשונה בשנת 1595 על ידי ארנולד די ויון, היסטוריון בנדיקטי, בספרו "ליגנום ויטאה" (Lignum Vitæ).
ויון ציין כי מקורה של הנבואה בנבואותיו של מלאכי הקדוש, בישוף ארמה שבאירלנד במאה ה-12.
לפי הספר, הנבואות נכתבו בשנת 1139, בעת שמלאכי זומן לרומא על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, שם חזה בעתידם של האפיפיורים והצפין את נבואותיו בחרוזים.
ויון מציין כי הנבואות נשמרו בארכיון הוותיקן ברומא עד שהתגלו מחדש בשנת 1590.
גרסה זו של ויון נתונה במחלוקת.
ברנר מקלרבו, הביוגרף של מלאכי הקדוש, אינו מזכיר את הנבואות - ואין להן כל אזכור קודם לפרסומן על ידי ויון בשנת 1595. עובדה זו מעלה חשד שהנבואות נכתבו על ידי ויון עצמו.
סברה אחרת היא שהנבואות נכתבו על ידי נוסטרדמוס ושויכו למלאכי על מנת שלא יאמרו שנוסטרדמוס ניבא את קץ האפיפיורות.
מבקרים מעריכים כי הנבואות מדומות, ונכתבו בשנת 1595. לדבריהם, קל יותר לייחס את הנבואות לאפיפיורים שקדמו לפרסומן מאשר לאפיפיורים מאוחרים יותר.
המבקרים מציינים גם כי קיים קושי לקשר בין אפיפיור לבין האופן שבו הוא מתואר לכאורה בנבואה.
במקרים רבים הקישור נתון לפרשנויות שונות.
לדוגמה: הנבואה המתייחסת לאפיפיור המכונה "עמלה של השמש" (De labore Solis), משויכת לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, שנולד ומת בתקופה של ליקויי חמה.
פרשנות זו נתונה לביקורת, שהרי בכל שנה ישנם ליקויי חמה, ואפשר לפיכך לשייך נבואה זו לכל אפיפיור.
בין המומחים יש הסבורים שהפסקה האחרונה של הנבואה המתייחסת ל"פטרוס הרומאי" - האפיפיור האחרון לפני חורבנה של רומא, נכתבה במאה ה־19, לאחר שנת 1820.
בשל הפרסום הרב שלו זכו הנבואות היו שתהו האם לנבואות אין השפעה על בחירות האפיפיורים ועל מעשיהם.
כך לדוגמה הקרדינל יוזף רצינגר בחר את כינויו "בנדיקטוס ה-16".
בכך הגשים את הנבואה, שכן מוטו האפיפיור שצריך היה להיבחר על פי הנבואות היה "גדולת עץ הזית" (Gloria Olivae) - עץ הזית מהווה סימלו של בנדיקטוס הקדוש.
לפני בחירתו של רצינגר רבו ההשערות על השפעתה של הנבואה על בחירת האפיפיור.
כך למשל, טענו שייבחר אפיפיור ממסדר בנדיקטוס הקדוש על מנת להגשים את הנבואה.
פרשני הנבואות חתרו למצוא התאמה וזיקה בין המשפט המובא בנבואה המתייחסת לאפיפיור מסוים לבין מקום הולדתו, אירועים בעת בחירתו, או שלט האצולה שלו.
כך למשל, המשפט "מהטירה שליד הטיבר" (Ex castro Tiberis) מתאים למקום הולדתו של האפיפיור סלסטינוס השני שנולד בסיטה דה קסטלו על גדת נהר הטיבר.
האפיפיור קלמנט השמיני המכונה בנבואה "ורד אומבריה" (Rosa Umbriae) השתמש בפרח הוורד כחותמו.
ויקטור הרביעי (אנטי-אפיפיור) (1159-1164) 6 Ex tetro carcere (יוצא מכלא קשה) כיהן כקרדינל בכלא בטוליאן.
פסקליס השלישי (אנטי-אפיפיור) (1164-1168) 7 Via trans-Tyberina (הדרך מעבר לטיבר) היה הקרדינל של הבזיליקה של סנטה מריאה די טרסטוורה (ברובע טרסטוורה, שמעבר לנהר הטיבר).
קלמנס השביעי (אנטי-אפיפיור) (1378-1394) 42 De cruce Apostilica (מצלב השליחים) שלט האצולה שלו נשא צלב.
בנדיקטוס השלושה עשר (אנטי-אפיפיור) (1394-1423) 43 Luna Cosmedina (ירח קוסמודין) לפני שהכריז על עצמו אפיפיור (ובעצם היה אנטי-אפיפיור, שמו היה פטר דה לונה (פטרוס איש הירח).
לפי סברה אחרת היה הקרדינל של כנסיית סנטה מריה מקוסמודין, אולם לסברה זו אין ראיות.
אלכסנדר החמישי (אנטי-אפיפיור) (1409-1410) 49 Flagellum Solis (צרוב השמש) שלט האצולה שלו כלל שמש גדולה.
יוחנן העשרים ושלושה (אנטי-אפיפיור) (1410-1415) 50 Cervus Sirenae (צבי הסירנה) היה קרדינל של מסדר אאוסטתיוס הקדוש, אשר שלט האצולה שלו כולל צבי.
מוצא משפחתו מנאפולי - שסמלה היה הסירנה.
בניגוד לסברה המקובלת, הוא לא נולד בנאפולי.208 מרטינוס החמישי (1417-1431) 51 Corona veli aurei (כתר עם עטרת זהב).
אין הסבר לזיהוי זה.209 אאוגניוס הרביעי (1431-1447) 52 Lupa caelestina ("הזאבה השמימית") היה שייך למסדר סלסטינוס הקדוש, והיה בישוף העיר סיינה שעל סמלה מופיעה זאבה.
האנטי-אפיפיור פליקס החמישי (1439-1449) 53 Amator crucis (אוהב הצלב).
213 פאולוס השני (1464-1471) 57 De cervo et Leone (צבי ואריה) היה בישוף העיר קרביה וקרינל מסדר מרקוס הקדוש שסמלו הוא אריה.
217 פיוס השלישי (1503) 61 De parvo homine (מאיש קטן) His שם משפחתו היה פיקולומיני, באיטלקית piccoli uomini = "איש קטן".218 יוליוס השני (1503-1513) 62 Fructus jovis juvabit (בעזרת פריו של יופיטר) על שלט האצולה שלו הופיע עץ אלון - העץ המקודש ליופיטר.
224 מרקלוס השני (1555) 68 Frumentum floccidum (חיטה מותפחת) שלט האצולה שלו כלל שיבולי חיטה.225 פאולוס הרביעי (1555-1559) 69 De fide Petri (מהאמונה של פטר) אין הסבר לזיהוי זה.
226 פיוס הרביעי (1559-1565) 70 Aesculapii pharmacum (הרפואה של אסקלפיוס) אין הסבר לזיהוי זה.
227 פיוס החמישי (הקדוש) (1566-1572) 71 Angelus nemorosus (מלאך מתוך החורשה) נולד בבוסקו שבלומברדי.
משמעות המילה "בוסקו" באיטלקית היא "חורשה".
228 גרגוריוס השלושה עשר (1572-1585) 72 Medium corpus pilarum (באמצע כדורים רבים) אין הסבר לזיהוי זה.229 סיקסטוס החמישי (1585-1590) 73 Axis in medietate signi (ציר בין הסימנים) שלט האצולה שלו הכיל סימנים רבים הכוללים אריה מחזיק ענף עץ אגס ורצועה גלית שעליה שלושה הרים וכוכב.
230 אורבנוס השביעי (1590) 74 De rore caeli (מטל השמים) היה ארכיבישוף רוסאנו שבקלאבריה.
האפיפיורים במאה ה-20 ופרשנויות מקובלות של הנבואה
הנבואה המתייחסת אליו היא "הדת ירדה לטימיון".
בתקופת כהונתו אירעו הן מלחמת העולם הראשונה והן מהפכת אוקטובר - שני אירועים שהובילו לירידת כוחה של הכנסייה הקתולית.
ההתייחסות אליו היא:"אמונה ללא פחד".
אפיפיור זה חתם על ההסכמים עם איטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני אשר העניקו לוותיקן עצמאות, והפכו את האפיפיור לראש מדינה, וכן הוסיפו לקופות הכנסייה 700 מיליון לירות איטלקיות.
המשפט "הרועה המסתורי" מתייחס לנבואות ולחזונות שהיו לו.
פרוש כינויו הוא "רועה וימאי".
קודם לבחירתו היה הפטריארך של ונציה, עיר הנמל הידועה.
בספרו של פטר בנדר "הנבואות של מלאכי" (1969) מסופר כי אחד הקרדינלים אשר רצה להיבחר לאפיפיור במועד בחירתו של יוחנן ה-23 התייחס לנבואה בצורה מילולית, מילא סירה בכבשים ושט בה על הטיבר.
האנטי-אפיפיור ("פיוס השלושה עשר"), שהתגורר בארצות הברית, הצדיק את מקום מגוריו מחוץ לרומא בנבואה זו, שהוא פירשה כ"הרועה מעבר לים".
פאולוס השישי, שכיהן בין 1963-1978, מכונה בנבואה Flos florum ("פרח הפרחים").
על שלט האצולה שלו היה מצויר פרח החבצלת (אולם כמעט כל שלטי האצולה של האפיפיורים כוללים פרחים).
יוחנן פאולוס הראשון (De medietate Lunae)
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס הראשון - De medietate Lunae - "של חצי הירח" יכול להתייחס לכך שאלבינו לוציאני (הוא יוחנן פאולוס הראשון) נולד בעיר קנאל ד'אגורדו, במחוז הכנסייתי בלונו (באיטלקית: "ירח יפה"), ביום של ירח מלא (מחצית הירח), ונפטר ב-33 ימים לאחר בחירתו, ביום מולד הירח.
יוחנן פאולוס השני (De labore Solis)
המוטו המיוחס ליוחנן פאולוס השני הוא De labore Solis היינו "עמלה של השמש".
יש המפרשים ביטוי זה כ"ליקוי חמה".
קרול וויטילה, הוא יוחנן פאולוס השני, נולד ב-18 במאי 1920, יום שבו היה ליקוי חמה חלקי באוקיינוס ההודי.
הוא נקבר ב-8 באפריל 2005, יום שבו היה ליקוי חמה באזור דרום אמריקה ודרום האוקיינוס השקט.
פירוש אחר לביטוי משמעו "השמש הצפונית" או "זוהר צפוני" - נתון המרמז על מוצאו של וויטילה מצפונה של אירופה - מפולין.
פירוש אחר מתייחס למסעותיו של יוחנן פאולוס בכל רחבי העולם.
ופירוש נוסף מתייחס לכך שהוא, בהשפעתו על תנועת הסולידריות בפולין, הפיל את "הכוכב של העמלים" - הכוכב האדום המסמל את הקומוניזם.
המוטו המשויך לאפיפיור זה הוא "Gloria Olivae"- "פארו של עץ הזית"
לפני בחירתו, שיערו שהאפיפיור שייבחר לאחר יוחנן פאולוס השני היה חבר במסדר בנדיקט הקדוש - אשר סימלו הוא ענף עץ זית.
רצינגר אמנם לא היה בנדיקטיני, אולם בחר לאחר היבחרו בשם בנדיקטוס ה-16.
אפשרות נוספת להסביר את הנבואה היא שיוזף רצינגר נולד ב-16 באפריל - יום חגו של הקדוש הנוצרי בנדיקט ג'וזף לברה (שחי בין 26 במרץ 1748 ל-16 באפריל 1783).
אפשרות נוספת ל"מוטו" לעיל, היא דרשת ישוע בן מרים שנשא על הר הזיתים, המכונה גם "דרשת הזיתים".
האפיפיור "פארו של עץ הזית" - בנדיקטוס ה-16, הוא האפיפיור האחרון שמיוחס לו מספר סידורי.
הפסקה האחרונה לנבואת האפיפיורים, כדלקמן:
"בעת הרדיפה הסופית של הכנסייה הרומית הקדושה, יישב על הכס הקדוש פטרוס הרומאי, אשר יאכיל את העדר בעת סבל רב.
וכשאלו תכלנה, תיהרס העיר היושבת על שבע הגבעות, והשופט הנורא ישפוט את עמו".
הפסקה הזו מעוררת קושי פרשני.
בנבואת האפיפיורים, לכל אפיפיור יש מספר סידורי.
למשל, האפיפיור בנדיקטוס ה 16, הוא האפיפיור ה 111, והוא כביכול האפיפיור האחרון לנבואת האפיפיורים.
אלא שהפסקה הזו הדנה בפטרוס הרומאי, אינה ממוספרת.
(פטרוס הרומאי אינו ממוספר כאפיפיור 112 לנבואה זו).
מכאן הועלו מספר השערות שונות כדי ליישב את הקושי הזה של הנבואה:
פטרוס הרומאי, הוא מחליפו של "פארו של עץ הזית" והוא האפיפיור האחרון.
פטרוס הרומאי, הוא עצמו "פארו של עץ הזית" (היינו בנדיקטוס ה-16).
יש המפרשים את הנבואה בכך ש"פטרוס הרומאי" יהא האפיפיור האחרון של הכנסייה הקתולית או יביא לסופה של הכנסייה.
יש המפרשים את הנבואה בכך שבעת כהונתו של פטרוס הרומאי יבוא קץ העולם.
על פי חלק מהפרשנים הפסקה אחרונה הדנה ב"פטרוס הרומאי", אינה חלק מהנבואה המקורית אלא נוספה במאה ה-19. לשיטתם, האפיפיור האחרון הוא "פארו של עץ הזית".
נבּוֹישה רדמנוביץ' (בסרבית: Небојша Радмановић;, נולד ב-1 באוקטובר 1949, גרצ'אניצה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) שימש כאחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה בשנים 2006–2014 (שתי קדנציות) ויו"ר הנשיאות (2006–2007, 2008–2009, 2010–2011, 2012–2013), כנציג הסרבי של רפובליקה סרפסקה.
רדמנוביץ' נולד ב-1 באוקטובר 1949 בעיר גראצ'אניצה שביוגוסלביה.
סיים את לימודיו התיכוניים בעיר באניה לוקה, והמשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בלגרד.
ב-1 באוקטובר 2006 נבחר כנציג הסרבי בנשיאות.
חבר בברית הסוציאל-דמוקרטים העצמאים .
נבוכדנאצר הראשון או נבו־כודורי־אוצור (בבבלית: Nabû-kudurrī-úṣur (AN-AG-ŠA-DU-ŠIŠ)) היה מלך בבל בשנים 1146–1123 לפנה"ס או 1126–1103 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה התיכונה.
המלך הרביעי מהשושלת הרביעית של איסין שמלכה בבל, שהייתה השושלת השנייה של איסין.
השושלת תפסה את השלטון בבבל מממלכת עילם לאחר שעילם הביסה את מלכי השושלת הכשית ששלטה בבל במשך כ-400 שנים.
בתחילת מלכותו הוא אסף צבא ופלש לעילם, אבל הכתה אותו מגפה והוא נסוג.
הוא חיכה לאות משמים, וקיבל אותו בקיץ.
שוב הוא ארגן צבא ופלש לעילם והביס אותה.
הוא נכנס לעיר שושן ולקח את פסלי האלים מרדוך ואשתו שרפניתום, ששהו בשבי העילמי, והחזיר אותם לעיר הבירה בבל.
ניצחון זה על עילם הוא אחד הניצחונות הידועים ביותר של נבוכדנאצר הראשון.
במיוחד נודעה חשיבות לשיקום מקדשו של האל מרדוך, אסגילה, בעיר בבל.
המקדש הפך למקדש המרכזי של ממלכת בבל עד לחורבנה בשנת 538 לפנה"ס ואף אחר כך, כשבבל הייתה תחת שלטון פרסי ויווני.
בימיו הוכר האל הבבלי מרדוך כמלך האלים וראש הפנתיאון הבבלי.
גם הכרה זו נמשכה מאות שנים אחרי שבבל עברה לחסות פרסית ואחר כך יוונית.
אומנם על פי סיפור הבריאה הבבלי אנומה אליש הוכתר מרדוך למלך האלים עם בריאת העולם ותוכניות הבנייה של מקדש אסגילה ניתנו לבני האדם כבר אז, אולם חיבור זה שייך, ככל הנראה, לימי נבוכדנאצר הראשון.
מרדוך החליף את האל הראשי הקודם מאז ימי שומר הקדומה – אנליל.
לאחר מותו ירש אותו בנו אנליל־נדין־אפלי , שמת בעודו נער.
נְבוּזַרְאֲדָן (בבבלית נבו-זר-אידין, Nabû-zēr-iddin - האל נבו נתן צאצא) היה איש צבא בבלי בכיר, אשר השתתף בכיבוש ממלכת יהודה והחרבת בית המקדש הראשון וירושלים.
פירוש שמו באכדית Nabû-zēr-iddin הוא "האל נבו נתן זרע", מהמילים נַדַנֻ nadānu קשורה לעברית "נָתַן", זֶרֻ zēru קשורה לעברית "זֶרַע".
בספרי מלכים וירמיהו מתואר נבוזראדן כ"רב טבחים" בצבאו של נבוכדנצר השני, מלך בבל.
בתיאור חורבן יהודה בשנת 586 לפנה"ס מוצג נבוזראדן כמפקד בפועל של הצבא הבבלי שהחריב את ירושלים, כמוציא לפועל של ההגליות וכמי שמינה את גדליהו בן אחיקם כאחראי על התושבים שנותרו בה.
הוא גם הבכיר הבבלי ששחרר את הנביא ירמיהו מאזיקיו לקראת הגליית התושבים, ואפשר לו להישאר חופשי ביהודה, אם ירצה בכך.
בתעודה בבלית, שהתגלתה בתחילת המאה ה-20, הוזכר נבוזראדן כראשון מבין בכירי הממלכה ונראה שהיה מקורב במיוחד למלך נבוכדנצר.
קיימות לפחות שלוש אפשרויות לפירוש תוארו כ"רב טבחים":
על פי עודד ליפשיץ מאוניברסיטת ת"א, יש לתרגם את תוארו ל"שר האופים", "שר הנחתומים" - Rab Naḫatimmi.
אין המדובר בהכרח באדם האחראי על האופים, אלא בתואר ממלכתי בכיר שמקורו בתפקיד זה בעבר.
על-פי הרב ליאור אנגלמן, "רב הטבחים" משמעו "רב הטובחים", הוא האלוף האחראי על הטְבָחים שמבצע הצבא.
גם התואר Rab Tabihi מוכר מתעודות בבליות ומשמעותו היא "מפקד משמר המלך", כלומר, יחידת העלית של הצבא הבבלי.
תפקיד זה נראה כמתאים יותר למעמדו ופעילותו של נבוזראדן.
חז"ל פרשו את שמו של נבוזראדן כ"אריוך" מפני שהיה נוהם כאריה.
במסגרת זו, הוא מתואר כאיש הצבא ששלח נבוכדנצר ליהודה בשל פחדו מהקרב.
המדרש מקשר בין רצח הנביא זכריה בן יהוידע, לבין נבוזראדן והחורבן כ-250 שנה לאחר הריגתו של זכריה (החלקים שבארמית תורגמו לעברית):
בתלמוד במסכת סנהדרין וגיטין, מסופר שנבוזראדן הזדעזע והתגייר בעקבות המעשה הזה.
נבואות איש העש הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן אימה פסיכולוגי, שיצא בשנת 2002 על פי ספרו של ג'ון קיל הנושא את אותו השם.
בסרט מככבים ריצ'רד גיר, לורה ליני, ויל פאטון ודברה מסינג.
הסרט עוסק בתופעת איש העש, יצור שכביכול נראה מספר פעמים באזור פוינט פלזנט שבמערב וירג'יניה בשנים 1967-1966; הוא תואר על ידי מספר אנשים כיצור מכונף בעל עיניים גדולות, בוהקות ואדומות.
בסרט מופיע גיר כעיתונאי שחוקר את אגדת איש העש.
העיתונאי ג'ון קליין ניצל בתאונת דרכים בה מתה אשתו מרי מפציעותיה; לפני מותה היא מציירת דמות של איש עש שהופיעה לפניה והובילה לסטייתה מהכביש.
ג'ון מתחיל לחקור את מות אשתו.
שנתיים מאוחר יותר הוא מאבד את דרכו בכביש במערב וירג'יניה ומגיע אל העיירה פוינט פלזנט.
בסיוע השוטרת קוני הוא מגלה כי תושבי העיירה מדווחים בשבועות האחרונים על תופעות על-טבעיות הממוקדות ב"איש העש", אותו הם מתארים כיצור עם כנפיים שמביא לאסונות שונים כשהוא מופיע, או גורם לשמיעת קולות המנבאים אסונות.
ג'ון מנסה לחקור לעומק את הסיפור ולנסות להציל את תושבי העיירה, אך מופעל גם על ידי מחשבות ודמיונות אישיים משלו.
מרבית הסצנות צולמו בפיטסבורג וקיטנינג שבפנסילבניה.
הסרט מתאר מספר אירועים שהתרחשו בארצות הברית, בהם התמוטטות גשר סילבר ליד פוינט פלזנט ב-1967, בה נהרגו 46 איש; סיבת ההתמוטטות קשורה לטענת החוקרים בכשלים טכניים של בניית הגשר, אך בספר ובסרט היא קושרה אל איש העש.
באתר "Rotten Tomatoes" הוא דורג עם 53% ביקורות חיוביות מתוך 137 ביקורות.
בקופות הקולנוע זכה הסרט להצלחה מסוימת, כך שהרוויח ברחבי העולם מאז יציאתו לאקרנים יותר מ-55 מיליון דולר.
נבוויה מוסא (ערבית: نبوية موسى, ב-17 בדצמבר 1886–1951, קהיר) הייתה פמיניסטית, סופרת, משוררת הוגה ומחנכת.
נחשבת לחלוצת החינוך לבנות במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. כמו כן עסקה בכתיבה פובליציסטית וביוגרפית.
נבוויה מוסא נולדה ב-1886 בכפר "אל-חכמה בנדר אל-זקאזיק" (بكفر الحكما بندر الزقازيق) במחוז א-שרקיה.
אביה היה קצין בצבא המצרי שהגיע לדרגה הבכירה "יוזבאשי" (اليوزباشي).
חודשיים קודם לידתה נסע אביה לסודאן ושם נפטר.
לפני שהחלה ללמוד בבית הספר למדה מוסא את עקרונות הקריאה והכתיבה בביתה כמו בנות מינה ממעמד הביניים.
ב-1901, בהיותה בת 15, עברה להתגורר בקהיר עם אמה ואחיה היחיד מוחמד, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים, ומאוחר יותר הפך לנציג הפרקליטות בעיר פיום.
בעידודו של אחיה, למדה לדקלם את השירה הערבית בעל פה.
אחיה לימד אותה את האלף-בית של השפה האנגלית ואילו את הכתיבה באנגלית היא למדה בעצמה על ידי חיקוי של טקסטים כתובים.
היא לא הסתפקה בהיקף זה של ידע והחליטה להצטרף ללימודים בבית ספר יסודי.
משפחתה לא תמכה בהחלטה זו.
אימה ראתה בהחלטתה סטייה מכללי הנימוס והצניעות ומרד בחינוך ובדת.
גם דודיה ואחיה התנגדו להחלטתה.
התנגדות זו משקפת את התפיסה הרווחת של החברה במצרית באותה תקופה, שסרבה ליציאת הנערות לבתי הספר כדי לרכוש ידע.
למרות התנגדות משפחתה החלה מוסא בגיל 14 ללכת בסתר לבית הספר.
כדי להתקבל לבית הספר היא גנבה את החותם של אימה שהייתה האפוטרופוסית שלה, וכדי לממן את הוצאות שכר הלימוד מכרה צמיד זהב.
ראשית דרכה של מוסא כתלמידה מצביעה על האינטליגנציה שלה, שאפשרה לה ללמד את עצמה, ועל כוחה ונחישותה להגשים את המטרות שלה מבלי להיות כפופה לחברה שמאמינה שהחינוך של ילדה מהווה סטייה מהמוסר הציבורי.
בשנת 1901, בהיותה בת 15 החלה מוסא ללמוד בבית ספר אל-סניה לבנות (المدرسة السنية للبنات) בקהיר, ובשנת 1903 קיבלה את תעודת בית הספר היסודי.
לאחר מכן החלה ללמוד במחלקת המורות בבית ספר אל-סניה, וסיימה את לימודיה בשנה 1906, שם קיבלה את תעודת ההוראה.
היא מונתה להיות מורה בבית הספר היסודי עבאס לבנות בקהיר.
באותה עת השכר של המורה בעלת תעודת הוראה היה שש לירות מצריות (ג'ניה |جنيه) בעוד שבוגר בית הספר הגבוה למורים קיבל שכר של שתים עשרה לירות מצריות.
מוסא ראתה בחומרה את האפליה הזו ומחתה בפני משרד החינוך.
התשובה שקיבלה היא שהסיבה לאפליה היא שהבוגרים של בית הספר הגבוה למורים הם בעלי תעודת בגרות (בקלוריה |بكالوريا).
לפיכך הייתה נחושה לזכות בתעודה זו.
היא השקיעה מאמצים רבים שכן באותה עת לא היו במצרים בתי ספר תיכוניים לנערות.
היא ניגשה לבחינה ועוררה סערה במשרד החינוך בהיותה הנערה הראשונה במצרים שהעזה לגשת לבחינה שמזכה בתעודה שבעליה נהנים ממעמד חברתי יוקרתי.
מוסא ניגשה ואף הצליחה בבחינה וקיבלה תעודת בגרות בשנת 1907. כך הפכה להיות הנערה המצרית הראשונה שקיבלה את תעודת הבגרות (האישה המצרייה האחרונה שקבלה בגרות עד שנת 1928).
הצלחתה הכתה גלים במצרים ומוסא זכתה לתהילה רחבה בכל החוגים החברתיים במיוחד המדעיים והתרבותיים.
היא העירה על כך באומרה: בתקופה זו החלה לכתוב מאמרים שהתפרסמו בעיתונים כגון מצרים הצעירה (مصر الفتاة) שהיה עיתון לנשים, והעיתון אל-ג'רידה (الجريدة) שיועד לכלל הציבור, שני העיתונים עסקו בסוגיות של חינוך, חברה וספרות.
בשנת 1909 היא קיבלה לידיה את הנהלת בית הספר היסודי לבנות אל-מוחמדייה (المحمدية الابتدائية) בפיום.
בית ספר זה הוקם על ידי הרשות המקומית של פיום.
היא הייתה המנהלת הראשונה של בית ספר יסודי במצרים.
מוסא הצליחה בהרחבת חינוך לבנות בפיום בהפצת חינוך הבנות בפיום: תוך ארבעה חודשים מספר התלמידות הכפיל את עצמו.
והיא דאגה להנגיש את החינוך לבנות.
כמו כן ובמהלך אותה תקופה היא חיברה ספר לימוד שכותרתו פרות של החיים בחינוך הנערה (ثمرة الحياة في تعليم الفتاة), שנבחר ידי משרד החינוך כספר לימוד הקריאה בערבית לנערות בכיתה השלישית והרביעית 1909.
אולם במהלך שמונת חודשי עבודתה, היא נאלצה לסבול מהטרדות וקשיים, שהציבו בפניה מתנגדיה הגברים, שחשבו שאישה משכילה היא נחותה מגברים משכילים..בעקבות הטרדות אלו מינה אותה בשנת 1910 שר החינוך דאז אחמד לוטפי אל-סייד, למנהלת בית הספר למורות של אל-מנצורה (المنصورة).
באותה תקופה קיבל בית ספר זה את המקום הראשון בבחינת המעבר הראשונית למורות.
למרות הצלחתה, מתנגדי מוסא הצליחו לשכנע את האנגליים שהיא לאומנית ועוסקת בפוליטיקה.
לכן היא הועברה לקהיר ובדצמבר 1914 חודש מינויה במשרד החינוך במשרה מלאה כמפקחת על המורות של בית הספר למורות בבולאק (بولاق).
בשנת 1916 קודמה לתפקיד של מנהלת בית הספר למורות אל-ורדיאן (الورديان) באלכסנדריה.
היא נשארה בתפקיד זה עד שנת 1920. ד"ר מוחמד אבו אל-אסעד כתב בספרו "נבוויה מוסא ותפקידה בחיים המצריים"
במהלך עבודתה מוסא מתחה ביקורת חריפה על משרד החינוך ושר החינוך: היא דרשה שיערך תיקון תוכניות הלימוד, שהפיקוח בבתי הספר לבנות יעשה על ידי נשים בלבד ולא על ידי הגברים, וגם לא על ידי נשים זרות (מערביות).
את ביקורתה היא הביעה באמצעות שליחת תזכירים ותלונות האל שר החינוך שבהם בנוסף התלוננה על רדיפתה על ידי בעלי תפקידים בכירים במשרד, גזילת סמכויותיה והעדפת הגבר עליה.
שתי פרשיות בהן הייתה מעורבת הובילו להתנגשות בינה לבין משרד החינוך.
הראשונה קשורה למכתב שהגישה מוסא לשר החינוך שבו התלוננה על העבירות המוסריות שבהן מעורבים מספר פקידים בכירים במשרד.
הואיל והתלונה לשר החינוך לא הועילה, היא החליטה להסלים את מאבקה נגד הפקידים המושחתים באמצעות פנייה לדעת הקהל המצרית באמצעות פרסום הפרשה על דפי העיתונים.
כך ביום שלישי 8 בדצמבר 1925 בעיתון ה"פוליטיקה היומית (السياسة اليومية), (שהוציאה לאור מפלגת החופשיים החוקתיים), פרסם מאמר פרי עטה תחת הכותרת מערכת חינוך הבנות באנגליה ובמצרים (نظام تعليم البنات في إنجلتراومصر).
בתגובה למאמר עלי מאהר שר החינוך דאז הפנה ב-9 בפברואר 1925 אזהרה למוסא משום שהביעה הערות אישיות על חינוך הבנות בעיתון ובכך היא עברה על החוק האוסר על עובדי הממשלה להעיר הערות ולמתוח בקורת באמצעות העיתונים.
כמו כן משרד החינוך הטיל עליה את האחריות למרד של המורות המצריות נגד המנהלות הזרות.
הסיפור של מרד המורות קרה במקרה, כאשר קבוצה של מורות מצריות התארגנה סביב הדרישה להחליף את מנהלות בתי הספר הזרות במנהלות מצריות.
זאת מאחר שהמנהלות המצריות הוכיחו את יעילותן בעבודה וכדי שיהיה לעצמאות שקבלה המדינה באותו זמן תוכן אמיתי וביטוי בתחום החינוך.
בעקבות זאת היועץ האנגלי של משרד החינוך העניק למוסא חופשה פתוחה בתשלום, שכן האנגליים האשימו אותה בעיסוק בפוליטיקה והתקפת אנשי השלטון, בגלל עמדתה סירובה להימצאות מפקחים גברים בבתי הספר של הבנות.
ששר החינוך עלי מאהר הוציא החלטה על הפסקת השירות של מוסא, והיא פוטרה בשנת 1926 מעבודתה בבתי הספר הממשלתיים.
הרשות השופטת החליטה שמשרד החינוך ישלם לה כפיצוי סך של 5,500 לירות מצריות כפיצוי על החלטתו לפטר אותה מהשירות.
הקריירה בחינוך הפרטי של מוסא
לאחר פיטוריה ממשרד החינוך הקימה מוסא בשנת 1926 את בית-הספר העצמאי לבנות, בשם מדרסת בנאת אל-אשראף, שהיו לו סניפים בקאהיר ובאלכסנדריה.
היא הוציאה את כספי הפיצויים שקבלה ממשרד החינוך כדי לקדם אותו, והוא הפך לאחד מבתי הספר הטובים ביותר מבחינת המבנה, הציוד, ורמת הניהול והחינוך.
במהלך השנים המשיכה מוסא בפיתוחו והרחבתו.
בשנת 1946 היא נתנה את בניין בית הספר לבנות באלכסנדריה, כוואקף (צדקה) למשרד החינוך.
התקופה שבין 1937- 1943, הייתה אחת התקופות המשגשגות ביותר של מוסא, האנרגטית ביותר.
לצד ניהול בתי הספר, שצברו מוניטין, היא הקימה בית דפוס וכתב-עת שמיועד לנשים בשם עיתון הנערה (مجلة الفتاة) (מערכת העיתון שכנה המבנה של בית הספר).
הגיליון הראשון של "עיתון הנערה" ראה אור בשנת 1937 והוא המשיך לראות אור בחמש השנים הבאות שבמהלכן יצאו לאור 229 גיליונות.
למוסא גם תרומה ניכרת להתפתחות מחשבת החינוך במצרים.
תרומתה באה לידי ביטוי בהשתתפותה בכנסים חינוכיים רבים, שנערכו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, כדי לדון בסוגיות חינוכיות.
כמו כן היא כתבה מספר יצירות ספרותיות שהתקבלו על ידי משרד החינוך כספרי לימוד.
כמו כן כתבה אז רומן היסטורי בשם טופ חטפ' (توب حتب), בחזרה לעידן של אחמס הראשון (أحمس الأول), ופרסמה ספר שירים פרי עטה.
תמיכתה של מוסא, בין השנים 1937 ו-1942, בארמון ובמפלגת הליברלים החוקתיים (الأحرار الدستوريين) גרר עוינות גדולה מצדה של מפלגת אל-וופד (حزب الوفد).
כאשר הגיעה מפלגת אל-וופד אל השלטון בפברואר 1942, מיהרה לנקום במוסא וסגרה את בתי הספר והעיתון שהקימה.
האוטוביוגרפיה של מוסא: תאריח'י בקלמי (تاريخي بقلمي, "ההיסטוריה שלי פרי עטי")
בין השנים 1938-1942 פרסמה מוסא את מסותיה האוטוביוגרפיות בטור שכותרתו זיכריאתי (ذكرياتي, "הזיכרונות שלי"), במגזין "אל-פתאה א-סאע'ירה" (الفتاة الصغيرة, [המגזין של] "האישה הצעירה") באופן סדיר.
רשימות אלו היוו את הבסיס לספרה האוטוביוגרפי.
בהקדמה לספר כותבת מוסא: כאשר מוסא החליטה לאסוף מסות אלה כספר, היא בחרה לפרסם אותם תחת הכותרת תאריח'י בקלמי (ההיסטוריה שלי בעטי).
כותרת זו מבטאת את עמדתה לגבי יכולתה ויכולתן של נשים בכלל להניף ולהשתמש בכוחו של העט.
נושא זה הוא משמעותי מאוד בספר הזיכרונות.
הכותרת משקפת גם סוג מסוים של התנגדות ומרד: התנגדות להתעלמות של ההיסטוריה מסיפור חייהן של נשים בכלל ובפרט להתעלמות מחייה הקשים ודרכי ההתמודדות שלה עם המציאות כמו גם התנגדות לסילוף של קורות חייה.
לפיכך היא רצתה לתעד את סיפור חייה בעצמה בעט שלה, ללא תיווכם של גברים ששלטו בתיעוד וכתיבת ההיסטוריה עד כה.
מרגוט בדראן (Margot Badran) היסטריונית של המזרח התיכון.
מתארת את ספר האוטוביוגרפיה של מוסא כ: בדראן ומונה מיכאיל (1979) מצביעות על כך שאף על פי שמוסא אינה משתמשת במפורש במושג פמיניזם, היא מביעה עמדה פמיניסטית ביחס למאבקים שניהלה בחייה, פעולותיה והחלטותיה.
כמו כן טוענת בדראן שעל אף שמספר מחקרים על זיכרונותיה של מוסא מספקים תובנות חשובות בטקסט, רובם התמקדו בהיבטים הפמיניסטיים, הלאומיים, והאנטי-קולוניאליים, מבלי לקחת בחשבון את התייחסותה לסוגיית הקריאה והכתיבה לנשים כפריבילגיה שהוחזקה עד לתקופתה בעיקר בידיהם של גברים.
בדראן (1992) מזהה את הנושאים החוזרים ונשנים של ידיעת קרוא וכתוב ו "יצירה עצמית" כמוטיבים מרכזיים בזיכרונותיה של מוסא; עם זאת, מוסא אינה מתייחסת לקשרים בין האוריינות וסוגיות של מגדר וכוח חברתי ופוליטי.
מאוחר יותר, נערכו מחקרים המספקים את הניתוח הספרותי הראשון והסמליות של האוריינות, שמשחקת תפקיד חשוב בהגדרה העצמית של מוסא כאישה אינטלקטואלית, בתקופת החסות הבריטית והלאום המצרי המתהווה.
ספר האוטוביוגרפיה שלה לא היה זמין בספריות האקדמיות, מלבד (במוזיאון החינוך במכון למחקרים ולימודים חינוכיים-متحف التعليم في معهد البحوث والدراسات التربوية).
מוסא היא דמות מפתח בשתי ההיסטוריות של הפמיניזם הערבי והז'אנר בספרות הערבית האוטוביוגרפית.
דרך הישגיה החינוכיים, הקריירה שלה כמורה, מנהלת ומייסדת של בתי הספר של בנות, פרסומיה.
היא תרמה באופן ישיר לגישתן של נשים לחינוך, עבודה ותנאי עבודה הוגנים.
לפיכך האוטוביוגרפיה שלה תורמת להעצמת נשים שרוצות ללכת בדרכה ובנוסף מאפשרת לנו ללמוד הרבה על איך ידעו הנשים קרוא וכתוב בימיה של מוסא, וכיצד הם ניהלו משא ומתן בינן לסביבה ובינן לבין העט על זכותן להשתתף בחיים האינטלקטואליים.
בשנת 1922 הקימה מוסא את ההתאחדות הנשית המוסרית (אל-אתחאד אל-נסאאי אל-תהד'יבי) ובשנת 1923 הייתה בין המייסדות של האיגוד הפמיניסטי המצרי (אל-אתחאד אל-נסאאי אל- מצרי) .
באותה שנה 1923 מוסא הייתה חברה במשלחת המצרית הראשונה שהשתתפה בפורום פמיניסטי בינלאומי, כאשר נסעה לצדן של הודא שעראווי (هدى شعراوي) וסאיזה נבראוי (سيزا نبراوي) לוועידה של הברית הבינלאומית למען זכות הצבעה לנשים(international women suffrage alliance) ברומא.
בכנסים הבינ-לאומיים אלו הפיצה מוסא את דעותיה הפמיניסטיות בכנות מלאה בנוסף לייסוד כתב-עת נשי מג'לת אל-פתאה ("הנערה") היא גם ערכה את מדור הנשים בכתב העת אל-בלאע' אל-אסבועי.
כמו כן למוסא עצמה היה טור קבוע בעיתון - "טור הנשים" (צפחת אל-סידאת) - והיא הרבתה לעסוק בו בעניינים הקשורים לזכויות הנשים במצרים, אך גם בסוגיות לאומיות ותרבותיות כלליות.
בשנת 1920 פרסמה את ספרה הראשון שעוסק במישרין במעמדן ותפקידן של נשים בחברה המצרית שכותרתו "האישה והעבודה" (المرأة والعمل).
בחיבור זה הביעה מוסא את עמדתה בדבר חשיבות קידום החינוך ועבודת הנשים ונתנה את דעתה לתחומים בהן נשים יכולות לעבוד מבלי שיגרע דבר מכבודן או תיגרם להן מבוכה בשל מגעיהם עם גברים זרים.
היא הייתה האישה המצרית הראשונה שלקחה את חינוך הבנות כסוגיה לאומית.
כמו כן האוניברסיטה הלאומית המצרית, אחרי פתיחתה בשנת 1908, בחרה את נבוויה מוסא יחד עם מלק חפני נאסף (ملك حفني ناصيف) ולביבה האשם (لبيبة هاشم), להרצות באוניברסיטה בנושא ההשכלה בפני קהל של נשים מהמעמד הגבוה.
מוסא בחרה שלא להינשא- בחירה אמיצה ויוצאת-דופן בתקופה ובחברה השמרנית בה היא חיה.
זאת ככל הנראה מתוך הרצון להקדיש את חייה להוראה, לניהול בתי-ספר ולכתיבה.
מוסא התגברה על התנאים של נחשלות, הכפיפה את החיים לרצונה וחרטה את שמה באותיות של אור, בהיסטוריה של החינוך המצרי והחיים הציבוריים במצרים.
והלכה לעולמה בשנת 1951 בקהיר.
תאריח'י בקלמי, מוסא נבוייה (ההיסטוריה שלי בעטי, מוסא נבוויה; تاريخي بقلمي, نبوية موسى) - אוטוביוגרפיה (יצאה לאור בין השנים 1938 -1942)
הקריאה בערבית לבתי ספר של הבנות (المطالعة العربية لمدارس البنات) - ספר שיצא לאור בשנת 1911
האישה והעבודה (كتاب المرأة والعمل) - ספר שיצא לאור בשנת 1920
הפירות של החיים בחינוך הנערה (ثمرة الحياة في تعليم الفتاة) - ספר שיצא לאור בשנת 1911
כתב העת "הנערה" (مجلة الفتاة) - כתב-עת שיצא לאור בשנת 1937
טופ חטפ -הטוב הרדוף (توب حتب -الفضيلة المضطهدة) - רומן שיצא לאור בשנת 1937
נבואת הלְבֵנָה היא נבואה המופיעה בספר יחזקאל, ובה מצטווה יחזקאל לקחת לבנה, ולבצע בהקשר אליה פעולות שונות המסמלות את חורבן היישוב היהודי הקרב בארץ ישראל.
יחזקאל מתנבא כי עליו לקחת לבנה ולחקוק עליה ציור של ירושלים.
סביב הלבנה עליו לבנות דייק, סוללה, ולצייר מחנות אויב הצרים על העיר.
בהמשך עליו לקחת מחבת ברזל ולהניחה בינו לבין הלבנה.
בסיום התיאור נכתב בתנ"ך כי פעולות אלו הם אות לכך, שבאופן זה תבוא ירושלים במצור.
בהמשך מצטווה יחזקאל לשכב לשמאלו לכיוון העיר שומרון 390 יום, ולאחר מכן לשכב עוד 40 יום על ימינו לכיוון יהודה.
בשתי השכיבות עליו להניח את הלבנה אל מול פניו, כשזרועו חשופה.
בימים אלו עליו לשתות שישית הין מים, לאכול מלחם אשר הבצק שלו הורכב ממרכיבים שונים, במשקל מדויק של 20 שקלים (כ-300 גרם) ליום, וכן מאפה גחלים העשוי משעורים שנילוש בגללי בקר.
האזכור הבא ללבנה הוא כאשר יחזקאל מצטווה לגזור את זקנו ולחלקו במשקל ל-3 שלישים.
שליש מזקנו עליו לשרוף על הלבנה, כדי לסמל את מתי הרעב שימותו בתוך ירושלים בתקופת המצור עליה, שליש עליו להכות בחרב מסביב ללבנה, כדי לסמל את הנסים מהעיר שילכדו על ידי הכשדים וימותו, ואת השליש האחרון עליו לפזר ברוח לסמל את גולי מצרים שיהרגו אף הם על ידי נבוכדנצר.
התלמוד מפרש את פעולת המחבת, כדימוי למחיצה שעתידה להתהוות בין עם ישראל ל"אביהם שבשמים", לאחר חורבן הבית.
בנוסף קיימת התייחסות בתלמוד לשאלת הגיחוך שבמעשי יחזקאל, ומסופר כי מין הקניט את רבי אבהו, ואמר לו בהתבסס על נבואה זו, שה' משחק עם נביאיו.
תשובתו של רב אבהו הייתה שאין מדובר במשחק אלא במעשים האמורים לכפר על חטאי כלל העם.
במדרש מובאת סיבה נוספת לצער יחזקאל, משום שכל זמן שישראל בצער, גם צדיקיהם שרויים בצער.
נבוישה מרינקוביץ' (בסרבית: Небојша Маринковић; נולד ב-19 ביוני 1986) הוא כדורגלן סרבי.
נבוישה הוא אחיו של שחקן הכדורגל ננאד מרינקוביץ'.
מרינקוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טימוצ'נין, בגיל מאוחר יותר הוא הצטרף לזו של פרטיזן בלגרד.
ביוני חתם על חוזה במועדון, אך לא זכה לדקות משחק ושיחק לרוב בטלאופטיק (קבוצת המילואים של פרטיזן).
את עונת התחיל עם 4 שערים ב-7 הופעות, אך בינואר הוחלט להשאילו לאוביליץ'.
בעונת חזר למועדון וסיים כמלך השערים של המועדון בכל המסגרות עם 14 שערים.
במהלך התקופה שלו בפרטיזן, הוא הושאל פעמים רבות ובקיץ שוחרר מהמועדון וחתם בצ'וקריצ'קי.
בינואר חתם במכבי פתח תקווה.
כבר בהופעת הבכורה שלו נגד מכבי נתניה כבש את שער הבכורה שלו במשחק שנגמר בתיקו 2-2. בקיץ חתם בהפועל עכו, ובקיץ חתם בהפועל חיפה.
לאחר שמיעט לשחק בהפועל חיפה, עזב את ישראל וחתם בפרת' גלורי האוסטרלית.
באוקטובר חזר לסרביה וחתם בראד בלגרד מליגת העל הסרבית.
נבוכדנאצר השלישי היה מלך בבל לתקופה קצרה בשנת 522 לפנה"ס.
הוא מרד במלך ממלכת פרס האחמנית דריווש השלישי.
נבוכדנאצר נולד בשם נידינתו-בל (Nidintu-Bêl).
שם אביו מצוין בכתובת ביסותון, אולם הכתובת נשחקה בקטע זה ולא ניתן לקרוא בבירור מה כתוב.
הוא חי בעיר בבל אשר נכבשה בידי כורש הגדול מלך אנשאן בשנת 539 לפנה"ס.
בבבל לא היו מרוצים מהשלטון הפרסי, ובפרס עצמה שררה אי יציבות מסוימת לאחר שהנסיך דריווש הראשון רצח בהפיכת חצר את גאומתה והכתיר עצמו כמלך.
לטענת המקורות הפרסיים, נידינתו-בל ניצל את המצב שנוצר, הדיח את המושל הפרסי המקומי והכתיר עצמו כמלך "נבוכדנאצר השלישי".
לטענת המקורות הפרסיים נידינתו-בל ביסס את טענתו למלוכה על שקר על פיו הוא בנו של אחרון מלכי בבל נבונאיד.
עם זאת, אין להוציא מכלל אפשרות שהוא אכן היה בן לאחד מענפי משפחת המלוכה הבבלית, וכי הפרסים ביקשו לגרום למרד שלו להיראות לא צודק.
אזור ההשפעה של נבוכדנאצר השלישי הגיע עד החידקל.
דריווש הורה לארגן משט במסגרתו הושטו חיילים פרסים על גבי עורות צפים, וכך חצו את החידקל.
אחרים חצו על גבי גמלים או סוסים.
הבבלים לא הצליחו למנוע את חציית החידקל, והם נסוגו מהאזור אל העיירה זאזאנה (Zazana).
באזור העיירה התרחש קרב, שהסתיים בניצחון פרסי מוחץ.
הבבלים נסוגו, ונבוכדנאצר נמלט עם קומץ פרשים אל בבל.
דריווש כבש את העיר, והוציא להורג את נבוכדנאצר.
בכתובת ביסותון ישנו תבליט המתאר את נבוכדנאצר השלישי שבוי.
זמן קצר לאחר מכן יזם נסיך ארמני בשם ארכחה (Arakha) הנהיג מרידה דומה והכתיר עצמו כנבוכדנאצר הרביעי.
הרודוטוס מזכיר מרידה דומה שהתרחשה בבבל בימי דריווש, אולם לא מזכיר מי עמד בראשה.
יש הסוברים שהכוונה למעשה לנבוכדנאצר השלישי, אולם ייתכן גם שמדובר במרידה של נבוכדנאצר הרביעי.
הרודוטוס טוען כי הבבלים "התכוננו היטב מאוד לדבר".
הוא מביא תיאורי זוועה של מעשי אכזריות שביצעו הבבלים בבני משפחותיהם כדי לחסוך במזון.
על פי הרודוטוס הפרסים הטילו מצור על בבל, אולם הבבלים בזו להם ובבלי אחד אף צעק ממרומי החומות כי בבל תיכבש רק כאשר פרדות תלדנה.
הרודוטוס מוסיף נופך פנטסטי לסיפור כאשר הוא טוען כי מצביא פרסי בשם זופירוס גילה לפתע שאחת מפרדותיו ילדה.
הוא פירש זאת כסימן טוב וחדר לעיר תוך שהוא משכנע את הבבלים שהוא בוגד במלכו.
לאחר שהבבלים האמינו לו, פתח זופירוס את השערים והכניס את הפרסים פנימה.
עם זאת, תאריכי המאורע אינם ברורים, ולא ברור באיזו מרידה בבלית מדובר.
יתירה מכך, על פי המקורות הפרסיים האציל אינטפרנס, אחד הקושרים שסייעו לדריווש לעלות לכס המלוכה, עוד היה חי אותה תקופה.
אולם על פי הרודוטוס, אינטפרנס הוצא להורג כבר זמן רב לפני המרד שהוא מתאר.
נבוכדנאצר הרביעי היה נסיך ארמני אשר הוביל מרד בבבל נגד ממלכת פרס האחמנית.
הכתיר עצמו כמלך בבל ושלט זמן קצר עד שהמרד שלו דוכא.
ממלכת בבל, נכבשה בידי כורש הגדול מלך אנשאן בשנת 539 לפנה"ס.
בבבל לא היו מרוצים מהשלטון הפרסי, ובשנת 522 לפנה"ס פרץ בה מרד בהנהגת נסיך בשם נידטו-בל, ששינה את שמו לנבוכדנאצר השלישי.
המרד דוכא, אולם המרירות נגד הפרסים עדיין הייתה גבוהה.
כמו כן בפרס עצמה שררה אי יציבות מסוימת לאחר שהנסיך דריווש הראשון רצח בהפיכת חצר את גאומתה והכתיר עצמו כמלך.
על פי טענת המקורות הפרסיים, את חוסר סדר זה ניצל נסיך ארמני בשם ארכחה (Arakha) בנו של האלדיטה (Haldita).
על פי המסופר ארכחה טען כי הוא בנו של מלך בבל האחרון נבונאיד, תפס את השלטון בבבל, והכתיר את עצמו כנבוכדנאצר הרביעי.
המרד שלו היה קצר מועד, דריווש שיגר את אחד ממצביאיו, אינטרפרנס שמו, והלה דיכא את המרד.
נבוכדנאצר הרביעי הובא כשבוי ונצלב.
יש הסוברים שהכוונה למעשה לנבוכדנאצר השלישי, המורד הקודם.
יתירה מכך, על פי המקורות הפרסיים מדכא המרד היה האציל אינטפרנס, אחד הקושרים שסייעו לדריווש לעלות לכס המלוכה.
לאחר המרד של ארכחה היו עוד שתי מרידות, ושתיהן דוכאו.
הראשונה הונהגה בידי שמש-אריבה והשנייה הונהגה בידי בל-שימני.
נבודאר (ברומנית: Năvodari) היא עיר נמל על חוף הים השחור בחבל דוברוג'ה, רומניה, בקצה התעלה הצפונית של תעלת דנובה–הים השחור.
נבודאר ממוקמת על החוף הדרומי של אגם טאשאול ועל רצועת היבשה המפרידה אותו מאגם טקירגיול, במרחק 15 קילומטרים מקונסטנצה.
במאה ה-15 היה במקום כפר בשם "קאראקויום" (Caracoium), שפירושו בטורקית: "הכבשה השחורה".
עם הזמן השם השתנה ל"קאראקיוי" (Carachioi), שמשמעותו בטורקית: "הכפר השחור".
ב-1877 היו בכפר 317 משפחות שעסקו בחקלאות.
ב-1927 שונה שם הכפר לנבודאר וכעבור חמש שנים, ב-1932, קיבל מעמד של מועצה מקומית.
ב-1968, לאחר שהאוכלוסייה עברה 6,500 תושבים, היישוב הוכרז כעיר וזכה להתפתחות מהירה הודות להקמת מרכז פטרוכימי בשם פטרומידיה (Petromidia) הכולל בית זיקוק גדול מאוד ומפעל לעיבוד מוצרים מזוקקים והודות לפתיחת תעלת דנובה–הים השחור.
בנבודאר יש פעילות ספורטיבית רבה, בענפי ספורט שונים, בעיקר במועדון AFC Săgeata Năvodari (החץ נבודאר) ובמועדון CS Năvodari.
נְּבוֹאִיִים (שם מדעי: Diplocentridae) היא משפחת עקרבאים בינוניים, בתוכה כ-120 מינים החיים באמריקה, למעט הסוג נבו החי במדבריות המזרח התיכון.
מחקר מ-2003 הציע להתייחס אליהם כתת-משפחה במשפחת העב-ידיים, אך רוב החוקרים עוד מתייחסים אליה כאל משפחה עצמאית.
אלו עקרבים גדולים יחסית בעלי צבעים כהים המסתתרים רוב הזמן מתחת לסלעים וצמחייה ויוצאים בלילות לצוד חרקים ויצורים קטנים אחרים.
ארסם חלש יחסית והם לא קטלניים לאדם.
בישראל מצויים כמה מינים מהמשפחה כמו נבו יריחו שהפך בספטמבר 2018 לעקרב הלאומי של ישראל.
במשפחה 10 סוגים ב-2 תת-משפחות:
הנבואה שהתנבא הנביא אלישע בטרם מותו ליואש מלך ישראל אודות ניצחונו על הארמים, מופיעה בספר מלכים ב:
הרקע לנבואה הוא היותה של מלכות ישראל נתונה להתקפותיהם של חזאל ובן הדד בנו, מלכי ארם בתקופתם של המלכים יהואחז ויואש.
חזאל השמיד את כל צבאו של יהואחז, והשאיר לו רק חמישים פרשים ועשרת אלפים חיילים.
התגשמות הנבואה מתוארת בהמשך הפרק: יואש נלחם בבן הדד ונצחו שלוש פעמים כפי שהתנבא אלישע, כשהוא מצליח להשיב לישראל את הערים שלקחו הארמים.
לשון פנייתו של יואש לאלישע, זהה לזעקתו של אלישע בעת שחזה בעליית אליהו לשמיים ().
רכב ופרשים הם אמצעי הלחימה הבולטים של אותה תקופה.
אברבנאל מפרש שתיאור הנביא כרכב ישראל ופרשיו נועד "להגיד שהוא היה העומד על בני עמו ומצילם מהאויבים יותר מהרכב ומהפרשים."
סיפר הנבואה מורכב משני חלקים בעלי מבנה דומה: כל חלק כולל מעשה סמלי שאלישע מצווה על יואש לעשותו ויואש עושה כמצוותו, ובהמשך לכך אלישע מתנבא על הצפוי ליואש.
השורש נכ"ה מופיע שש פעמים כמילה מנחה בתיאור נבואת אלישע, והופעתו פעם נוספת בתיאור התגשמות הנבואה משלימה את מספר המופעים למספר הטיפולוגי 7.
הרב אלחנן סמט מקשה מדוע בין הנבואה, המסתיימת בפסוק י"ט, לתיאור התגשמותה בפסוק כ"ה, מפרידים ארבעה פסוקים.
הוא מסביר שהופעתם של פסוקים כ'-כ"א היא לשם תיאור כרונולוגי של האירועים - הם מתארים את מותו של אלישע, שקדם להתגשמות נבואתו.
פסוקים כ"ב-כ"ד מהווים אקספוזיציה נחוצה לפסוק כ"ה, בהצגת הרקע לפעולתו של יואש המתוארת בפסוק כ"ה.
נבואתו של אלישע ליואש אינה מילולית בלבד, אלא מלווה במעשים להמחשתה.
סגנון נבואה כזה מופיע גם אצל נביאים נוספים, למשל בנבואת ירמיהו: , ובחזון העצמות היבשות של יחזקאל.
המספד בירושלים הוא אירוע שעתיד להתרחש על פי נבואה בספר זכריה.
ההספד מתואר כהספד עצוב ביותר שמשתווה לצער של הורים על שכילת בנם היחיד או הבכור, ויהיה גדול כמו .
בספר זכריה מתוארת נבואה לפיה מגיעים כל העמים לצור על ירושלים, וה' נותן ביושבי ירושלים גבורה להילחם באויביהם ויושיע אותם.
לאחר הניצחון, בית דוד ואנשי ירושלים מספידים דמות חשובה שנדקרה:
הנביא זכריה משווה את העצב שבמספד לצערם הנורא של הורים ששכלו את בנם היחיד או הבכור.
הנביא מוסיף ומשווה ל, מספד שכנראה היה מפורסם בגודלו בעבר, אך אינו מופיע במקום אחר במקרא.
התלמוד מביא פסוק זה כדוגמה לפסוק שלא ניתן להבינו ללא עזרת תרגום.
תרגום יונתן בן עוזיאל זיהה את המספד אליו משווה זכריה כשני מספדים שנערכו למלכים שונים: המספד לאחאב בן עמרי מלך ישראל שנהרג בקרב על רמות גלעד מול מלך ארם בן הדד (הדדרימון בן טברימון), והמספד על יאשיהו בן אמון מלך יהודה שנהרג בקרב מול פרעה נכו בבקעת מגידו.
לעומת זאת, חוקרי מקרא סבורים כי האזכור של "מִסְפַּד הֲדַדְרִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן" מתייחס למסורת פולחנית אזורית של מספד על האל הדד-רמן, הלוא הוא בעל הכנעני (והשוו לנשים המבכות את התמוז ביחזקאל ח, יד; וכן לפולחן אדוניס).
המספד בירושלים ייערך בהפרדה בין משפחות שונות וכן בהפרדה בין גברים לנשים:
המקרא עצמו לא מציין מי הדמות המוספדת.
בתלמוד נחלקו רבי דוסא וחכמים מיהו המוספד: לפי עמדה אחת מדובר בהספד על משיח בן יוסף שנהרג.
לפי העמדה השנייה, מדובר בהספד על יצר הרע.
העמדה השנייה מתבססת על אגדה תלמודית לפיה יצר הרע יתבטל בעתיד: .
פרשנים רבים אימצו את הזיהוי של המוספד כמשיח בן יוסף.
לפי פרשנות זו יש משמעות סמלית מיוחדת לכך שמי שמספיד את משיח בן יוסף הם דווקא בית דוד ויושבי ירושלים.
בין בית יוסף ובית יהודה שרר מאבק שמקורו בתכונות הבולטות השונות של האחים יוסף ויהודה.
מאבק זה היה אחד הגורמים לפילוג המלוכה במשך מאות שנים.
המספד של בית דוד על משיח בן יוסף הוא ביטוי לכך .