tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 באוקטובר 2012, היא הוציאה את הסינגל "Har du glemt".
הסינגל הגיע בשיאו למקום הרביעי בדנמרק.
ב-20 באוגוסט 2013, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם סוונסטרופ & ונדלבו , את הסינגל "Junkie".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-18 בדנמרק.
ב-3 בפברואר 2014, היא הוציאה את הסינגל "Jalousi".
ב-17 במרץ 2014, היא הוציאה את אלבום הלייב הראשון שלה, Tæt På – Live.
ב-3 בפברואר 2014, היא הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, Arrogant.
ב-3 באפריל 2014, היא הוציאה את הסינגל "Strip Pt.
הסינגל הגיע בשיאו למקום השישי בדנמרק.
ב-25 באוגוסט 2014, היא הוציאה את הסינגל "Giv Slip".
ב-8 בנובמבר 2014, היא הוציאה את הסינגל "Når intet er godt nok".
ב-26 בפברואר 2016, היא הוציאה את אלבום האולפן השישי שלה, We Survive.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-20 בדנמרק ולמקום ה-39 בגרמניה.
ב-20 בינואר 2017, היא הוציאה את הסינגל "Elsk mig".
הסינגל הגיע בשיאו למקום העשירי בדנמרק.
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-20 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השלישי במצעד הדאנס הבריטי.
כמו כן, הסינגל זכה בתואר הקלטה מסוג פלטינה מ-BPI.
ב-12 באוקטובר 2018, היא הוציאה את אלבום האולפן השביעי שלה, Grim.
האלבום הגיע בשיאו למקום החמישי בדנמרק.
ב-17 באפריל 2020, היא הוציאה את אלבום הלייב השני שלה, Det Bliver Altid Forår.
ב-26 בינואר 2023, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם D1ma, את הסינגל "Lidt endnu".
ב-11 בספטמבר 2024, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם טסה , את הסינגל "Rick Ross Pt.
שטחה של יבשת אפריקה מחולק בין 54 מדינות שונות לפי אזורים גאוגרפיים שונים שהם:
סומליה - סומלילנד (במחלוקת), פונטלנד
סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה (שייכת לממלכה המאוחדת)
הרפובליקה של קונגו (קונגו בראזוויל)
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר, קונגו קינשאסה)
ארצות הברית היא פדרציה של 50 מדינות.
אזרח של אחת המדינות הללו הוא בו-זמנית אזרח של המדינה שבה מקום מושבו ואזרח של האיחוד הפדרלי – ארצות הברית.
כל אזרח בארצות הברית חופשי לגמרי לעבור ממדינה למדינה בלא צורך באישור ממשלתי כלשהו (למעט במקרים ספציפיים של אדם הנמצא במאסר על תנאי).
חלוקת הסמכויות בין המדינה לפדרציה נקבעת על פי חוקת ארצות הברית.
כל אחת מהמדינות, מרגע שאשררה את החוקה, העבירה חלק מסמכויותיה לשלטון הפדרלי, אך הותירה בידיה חלק מריבונותה.
באופן עקרוני, תחומי המשפט (חקיקה פלילית ואזרחית וכן דיני המשפחה ודיני החברות), החינוך, הרפואה, התחבורה, התשתיות וביטחון הפנים נותרו בסמכות המדינות (אם כי – בתחומים מסוימים – במימון, לפחות חלקי, המועבר מהאוצר הפדרלי), בעוד החלטות בנוגע לסחר חוץ, חוקי הגירה, מדיניות צבאית ומדיניות בין-לאומית עברו לידי השלטון הפדרלי.
במהלך השנים שונתה חלוקת הסמכויות בין המדינות לבין השלטון הפדרלי, והמגמה הכללית היא של ריכוז סמכויות, דהיינו העברת יותר ויותר סמכויות מהמדינות אל השלטון הפדרלי.
בעת הכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776, היו באיחוד שהשתחרר משלטונה של בריטניה 13 מדינות.
בתחילה היו לאיחוד מעט מאוד סמכויות, כפי שאלה נקבעו בתקנון הקונפדרציה.
מאחר שאיחוד זה לא הצליח לקיים שלטון מרכזי מספק, הסכימו המדינות להגדיל את סמכויות השלטון המרכזי, ועשו זאת באמצעות ביטול תקנון הקונפדרציה והחלפתו בחוקת ארצות הברית שנכנסה לתוקף בשנת 1789. על פי החוקה, לקונגרס של ארצות הברית סמכויות לצרף לאיחוד מדינות נוספות.
עם זאת, כאמור, נושא חלוקת הריבונות בין המדינות לממשל הפדרלי הוא דינאמי ונתון לשינוי במשך השנים, ולעיתים אף מעורר מחלוקות עד ימינו.
נושא הריבונות וחלוקת הסמכויות בין המדינות לבין הממשל המרכזי עמד תכופות במרכז העיסוק הפוליטי במאה השנים הראשונות לקיום המדינה.
מצד אחד עמדו אישים כגון ג'פרסון ומדיסון אשר דגלו בגישה של "זכויות המדינות" (states' rights) וראו במדינות השונות כארצות ריבוניות כמעט, כשמעמדו של הממשל הפדרלי מוגבל בעיקרו אך ורק ליישוב סכסוכים בין המדינות שבפדרציה, לפיתוח מדיניות בין-לאומית ולפירוש מילולי ומצומצם מאוד של החוקה.
כנגדם עמדו אישים כגון המילטון ומרשל אשר דגלו בממשל מרכזי חזק, בו המדינות אינן אלא מחוזות מנהליים הכפופים לשלטון פדרלי בעל סמכויות נרחבות, תוך כדי שהם נסמכים על פירוש נרחב לעקרונות החוקה כדי לספק בסיס חוקי להרחבת סמכויות הממשל הפדרלי.
לאחר מלחמת האזרחים בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין – טקסס נגד וייט קבע כי אין למדינה זכות חד-צדדית לפרוש מהאיחוד.
בשנת 1973 הועלתה הצעה לחשב מחדש את החלוקה המנהלית של מדינות ארצות הברית, לרבות שינוי הגבולות שלהן ואף צמצום מספרן הכולל ל-38 מדינות.
ההצעה הועלתה על ידי ג'ורג' עצל פירסי, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה .
הוא סבר שהגבולות מיושנים מדי, מבוססים על ההתרחבות למערב ארצות הברית מהמאה ה-19, ולא מתחשבים בפריסת האוכלוסייה, ולכן צריך להזיז את הגבולות כך שריכוז האוכלוסיות יהיו במרכזי המדינות החדשות (להן גם הציע שמות חדשים).
התוכנית שלו קנתה תומכים רבים, מכלכלנים, גאוגרפים, ועד לפוליטיקאים.
אבל תוכניתו לא התקבלה לבסוף בידי הממשל הפדרלי בוושינגטון כנראה מפני העלויות הגבוהות של סידור מחדש כל תחומי הפנים שיושפעו מכך, כגון: מחוזות בחירה, מיסוי, מיפוי ועוד.
בארצות הברית, כל אחת מחמשים המדינות מהווה ישות ריבונית למחצה הפועלת תחת עקרון הפדרליזם.
אף שמדינות אלו כפופות לחוקת ארצות הברית ולסמכויות הממשל הפדרלי של ארצות הברית, הן מחזיקות בשלטון עצמאי בתחומים רבים, עם חוקה משלהן, רשויות שלטון עצמאיות, ומערכות חקיקה, אכיפה ושיפוט נפרדות.
היחסים בין המדינות לממשל הפדרלי מוסדרים בעיקרם באמצעות שלושה עקרונות חוקתיים:
עקרון הסמכויות המוקנות – הממשלה הפדרלית מוסמכת לפעול רק בתחומים שנקבעו לה במפורש בחוקת ארצות הברית (Article I, Section 8).
עקרון השאריות (Tenth Amendment) – סמכויות שאינן מוקנות לממשל הפדרלי, ואינן נאסרות על המדינות, שמורות למדינות או לעם.
עקרון העליונות (Supremacy Clause) – כאשר מתקיים עימות בין חוק מדינתי לחוק פדרלי בתחום בו יש לממשל סמכות, הדין הפדרלי גובר.
עקרון העליונות הפדרלית (Supremacy Clause)
חוקת ארצות הברית קובעת בסעיף VI, פסקה 2, את עקרון העליונות (Supremacy Clause), שלפיו החוקה הפדרלית, חוקי הקונגרס שנחקקו על פיה, ואמנות בינלאומיות שאושרו כדין – הם "החוק העליון של הארץ" (the supreme Law of the Land), וגוברים על כל חוק מדינתי נוגד.
משמעות הדבר היא שכאשר נוצר ניגוד בין חוק מדינתי לבין חוק פדרלי בתחום שבו לממשל הפדרלי יש סמכות (delegated power), החוק הפדרלי יגבור והחוק המדינתי ייחשב בטל במידה שהוא סותר את החוק הפדרלי.
בית המשפט העליון של ארצות הברית מפרש את עיקרון העליונות כאמצעי לשמירה על סדר חוקתי אחיד ואחידות משפטית ברחבי המדינה.
עיקרון זה מבטיח שלממשל הפדרלי תהיה יכולת לאכוף מדיניות כלל-ארצית, גם אם קיימות מדינות שבחרו לחוקק חוקים סותרים.
לדוגמה, אם הקונגרס חוקק חוק המסדיר רגולציה על סחר בין-מדינתי, מדינה בודדת אינה רשאית לחוקק הסדר מקומי שסותר או מסכל את מטרת החוק הפדרלי.
קיומו של חוק פדרלי בתחום נתון עשוי לשלול את האפשרות לחקיקה מדינתית משלימה, בתהליך הקרוי preemption – הדחה.
Preemption יכולה להיות מפורשת (כאשר החוק הפדרלי מצהיר במפורש שהוא מבטל חקיקה מדינתית בנושא) או משתמעת (כאשר ניכר כי מטרת החוק הפדרלי היא להסדיר את התחום כולו ולהותיר את המדינות מחוץ למעגל ההסדרה).
בפסיקות שונות הבהיר בית המשפט העליון כי גם חוק מדינתי שאינו מתנגש במישרין, אך מערים קשיים על יישום מדיניות פדרלית – עשוי להיות בטל.
עם זאת, עקרון העליונות אינו מבטל את עצמאותן של המדינות בתחומים שאינם בסמכות פדרלית מובהקת.
המדינות רשאיות להפעיל סמכויות שלטוניות עצמאיות בתחומים כמו חינוך, דיני עונשין, מוסר ציבורי, תכנון מקומי, רישוי עסקים, בריאות הציבור ועוד – כל עוד אינן מתנגשות עם החוק הפדרלי.
יתרה מכך, במדינות רבות נחקקו חוקים מחמירים יותר מהחוק הפדרלי (כגון בתחומי הגנת הסביבה, זכויות עבודה או איסור שימוש בנשק), כל עוד אין בחוק הפדרלי מניעה מפורשת לכך.
עיקרון העליונות בא לידי ביטוי גם במערכת השיפוט: כאשר תביעה בבית משפט מדינתי מעוררת שאלה של פרשנות חוקתית פדרלית או חוק פדרלי, רשאי הנתבע לבקש להעביר את התיק לבית משפט פדרלי.
כמו כן, לבית המשפט העליון של ארצות הברית הסמכות העליונה לפרש את החוקה והחוק הפדרלי, ובכך להכריע במחלוקות בין רשויות המדינתיות לבין הממשל הפדרלי.
לכל מדינה יש חוקה משלה – מסמך יסוד משפטי הקובע את עקרונות הממשל, זכויות האזרח, ומבנה הרשויות.
חוקות מדינתיות נוטות להיות מפורטות יותר מחוקת ארצות הברית, ולעיתים קרובות כוללות סעיפי מדיניות מפורטים, מנגנוני משאל עם, ותיקונים תכופים.
החוקה המדינתית היא מקור הסמכות העליון של המדינה, בכפוף לעליונות חוקת ארצות הברית.
בכל אחת מהמדינות קיימות שלוש רשויות שלטוניות נפרדות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת.
מבנה זה מושפע ממודל הפרדת הרשויות של הממשל הפדרלי, אך אינו מחויב לו באופן מלא, ויש בו גמישות בין מדינה למדינה.
לרוב המדינות רשות מחוקקת דו-ביתית (bicameral legislature), הדומה במבנה הכללי לקונגרס הפדרלי, וכוללת:
בית עליון: לרוב נקרא State Senate.
החריגה היחידה היא מדינת נברסקה, שבה קיימת רשות מחוקקת חד-ביתית (unicameral) הפועלת במתכונת לא-מפלגתית.
חברי שני הבתים נבחרים על ידי אזרחי המדינה במחוזות בחירה חד-נציגיים.
תקופת הכהונה נעה לרוב בין שנתיים (בבתים התחתונים) לארבע שנים (בסנאט).
הסמכויות כוללות חקיקת חוקים בעניינים הנתונים לסמכות המדינה, אישור תקציב המדינה, אשרור מינויים מסוימים, ולעיתים גם יזימת תיקונים לחוקת המדינה או משאלי עם.
בדומה לקונגרס של ארצות הברית, לכל אחד מהבתים יש יושב ראש נבחר (Speaker of the House או President of the Senate), וועדות חקיקה מקצועיות המטפלות בנושאים כגון בריאות, ביטחון פנים, חינוך, תחבורה, משפטים ומיסוי.
בראש הפדרציה עומד נשיא שהוא ראש הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי.
בראש כל אחת מחמישים המדינות המרכיבות את הפדרציה עומד עומד המושל (Governor), שהוא ראש הרשות המבצעת באותה מדינה.
המושל, שאינו כפוף לרשויות הפדרליות, הוא המנהל הפוליטי והטקסי של המדינה.
המושל (Governor), נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי המדינה, לרוב לכהונה של ארבע שנים (ולעיתים, כמו בניו המפשייר ו-ורמונט, לשנתיים).
יישום ואכיפה של חוקי המדינה.
מינוי ראשי משרדים מדינתיים, סגל משפטי, ולעיתים שופטים.
זכות וטו על חקיקה (שלרוב ניתנת לעקיפה ברוב מיוחד בבית המחוקקים).
מתן חנינות והקלה בעונשים לעבריינים שהורשעו לפי חוקי המדינה.
הפעלת המשמר הלאומי המדינתי (National Guard) בעתות חירום.
לצד המושל פועלים בעלי תפקידים נוספים, חלקם נבחרים בנפרד וחלקם ממונים על ידו – ובכך נוצרת לעיתים מערכת שלטונית מבוזרת, שבה לחלק מגופי הרשות המבצעת יש עצמאות מלאה.
בין בעלי התפקידים הבולטים ניתן למנות את:
סגן המושל (Lieutenant Governor) – לעיתים משמש כנשיא הסנאט המדינתי.
מזכיר המדינה (Secretary of State) – אחראי על ניהול הבחירות, רישום מסמכים רשמיים, וחוקיות הפעולות השלטוניות.
התובע הכללי (Attorney General) – מייצג את המדינה בהליכים משפטיים, מפקח על אכיפת החוק ועל משרדי התביעה.
גזבר המדינה (Comptroller / State Treasurer) – אחראי על הפיקוח התקציבי וניהול הכספים הציבוריים.
המושל ויתר נבחרי הרשות המבצעת מהווים את הסמכות האדמיניסטרטיבית העליונה במדינה, אך כפופים לחוקת המדינה ולחוקיה, וכפיפות זו נאכפת על ידי בתי המשפט המדינתיים.
מערכת המשפט של כל מדינה פועלת בנפרד ממערכת בתי המשפט הפדרלית, אך במקביל לה.
בתי המשפט המדינתיים דנים ברוב המכריע של ההליכים הפליליים והאזרחיים בארצות הברית.
בתי המשפט המדינתיים כפופים לפרשנות החוקתית של בית המשפט העליון של ארצות הברית כאשר מתעוררות שאלות של חוקת ארצות הברית או של חוק פדרלי.
המבנה האופייני כולל שלוש דרגות שיפוט:
בתי משפט לערכאה ראשונה (Trial Courts) – דנים בתיקים פליליים ואזרחיים, ובהם נידונות תביעות קטנות, תביעות נזיקין, דיני משפחה, מקרקעין, חוזים, משפט פלילי, תכנון עירוני, ועוד.
בתי משפט לערעורים (Intermediate Appellate Courts) – קיימים בכ-40 מדינות, ואליהם ניתן לערער בזכות על פסקי דין של הערכאות הנמוכות.
בית המשפט העליון של המדינה (State Supreme Court) – מהווה את הערכאה העליונה לפרשנות חוקת המדינה ולביקורת שיפוטית על הרשויות.
בפועל, הוא המקבילה המדינתית לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אם כי תחולתו מוגבלת לתחומי שיפוט פנימיים.
מנגנוני מינוי השופטים משתנים: חלקם נבחרים בבחירות ישירות (פוליטיות או לא-מפלגתיות), חלקם ממונים על ידי המושל באישור הסנאט המדינתי, וחלקם לפי מודלים מעורבים כמו "שיטת מיזורי" – מינוי מקצועי זמני ואחריו בחירות לאישור ציבורי.
ראשי ערים, מועצות עיר, שריפים ושופטים עירוניים נבחרים לרוב בבחירות ישירות.
עם זאת, סמכויות הרשויות המקומיות מעוגנות בחוקי המדינה, ואין להן ריבונות חוקתית נפרדת.
הרשויות המקומיות במדינות ארצות הברית מהוות את הדרג המנהלי הנמוך ביותר במבנה השלטון, ופועלות מכוח חוקי המדינה.
הממשל המקומי אחראי על ניהול עניינים מוניציפליים כגון תחבורה ציבורית, חינוך, שירותי בריאות מקומיים, תברואה, רישוי עסקים, תכנון עירוני, שיטור קהילתי, כיבוי אש, גביית מסי רכוש ומתן שירותים ציבוריים נוספים.
הממשל המקומי כולל ערים, עיירות, מחוזות (counties), כפרים ורשויות ייחודיות.
סמכויותיהם של גופים אלה נגזרות מהחוקה והחוקים של המדינה הרלוונטית.
ברוב הערים פועל ממשל עירוני הכולל ראש עיר (Mayor), מועצת עיר (City Council) ולעיתים מנהל עיר מקצועי (City Manager).
קיימים מספר דגמים חוקיים-מוסדיים של ממשל עירוני, המשתנים לפי חוקת המדינה, צ'רטר עירוני ואופי השלטון המקומי.
מודל ראש עיר חזק (Strong Mayor)- במודל זה, ראש העיר נבחר בבחירות ישירות והוא נושא באחריות העיקרית לניהול העיר.
בידיו סמכויות ביצועיות מרכזיות, כולל מינוי ראשי המחלקות העירוניות, אחריות על התקציב העירוני, ייזום מדיניות עירונית, ולעיתים גם זכות וטו על החלטות מועצת העיר.
מודל זה נפוץ בעיקר בערים גדולות.
מודל ראש עיר חלש (Weak Mayor) - במודל זה, סמכויותיו של ראש העיר מוגבלות, והוא משמש בעיקר כדמות ייצוגית או יושב-ראש מועצת העיר.
ההחלטות הביצועיות מתקבלות על ידי מועצת העיר או מתחלקות בין חבריה.
לעיתים קרובות אין לראש העיר זכות וטו, והוא נדרש לפעול תוך הסכמה רחבה עם גורמים נבחרים אחרים.
כך למשל בערים קטנות רבות במדינת ורמונט, כגון מונטפלייר (Montpelier), ראש העיר ממלא תפקיד סמלי בעיקרו, בעוד שהמועצה העירונית מחזיקה בסמכות הביצועית העיקרית.
מודל מועצת-מנהלת (Council–Manager) - מודל זה משלב מועצה נבחרת עם ראש עיר סמלי יחסית, לצד מנהל עיר מקצועי (City Manager) המתמנה על ידי המועצה.
מנהל העיר, לרוב איש מקצוע שאינו נבחר ציבור, מופקד על הניהול היומיומי של שירותי העיר, תיאום בין מחלקות עירוניות, יישום המדיניות שקובעת המועצה, והכנת התקציב.
תפקיד ראש העיר מוגבל לרוב לניהול ישיבות המועצה ולייצוג טקסי.
כך למשל בפיניקס שבאריזונה פועל מודל Council–Manager.
המועצה בוחרת מנהל עיר מקצועי, בעוד שראש העיר הנבחר משמש בעיקר כיו"ר המועצה ונציג ציבורי.
מועצת העיר מהווה את הרשות המחוקקת של העירייה.
היא מורכבת מחברים נבחרים (councilmembers או aldermen) במחוזות בחירה או בבחירה כלל-עירונית.
המועצה אחראית לחקיקת תקנות עירוניות (ordinances), אישור התקציב העירוני, קביעת מדיניות פיתוח ותכנון, פיקוח על פעולות הרשות המבצעת העירונית ולעיתים גם למינוי מנהל העיר.
מבנה המועצה משתנה: יש מועצות חד-לשכתיות (unicameral) או דו-לשכתיות, קטנות או גדולות, מפלגתיות או לא-מפלגתיות, בהתאם לצ'רטר העירוני ולחוקי המדינה.
השריף (Sheriff) הוא בעל תפקיד נבחר ברוב המחוזות במדינות ארצות הברית, ובמקרים מסוימים גם בערים.
השריף הוא לרוב ראש סוכנות האכיפה במחוז, ונושא באחריות על:
מתן שירותי משטרה לאזורים כפריים או לא-מאוגדים.
ביצוע צווים של בתי המשפט (כגון צווי תפיסה, פינוי או עיקול).
השריף נבחר לרוב בבחירות כלל-מחוזיות, לתקופת כהונה הנעה בין שנתיים לשש שנים.
במקומות בהם קיימת גם משטרה עירונית (Police Department), תפקיד השריף מתמקד במחוז ומתקיים לצדה.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך ב-2020 בארצות הברית מתגוררים 331,449,281 תושבים.
להלן טבלת מדינות ארצות הברית, בירותיהן, שטחיהן, אוכלוסייתן וצפיפות האוכלוסין בהן (לנתוני אוכלוסייה מעודכנים היכנסו לערכי המדינות עצמן):
רשימה של מדינות ארצות הברית לפי נתונים כלכליים נכון לפברואר 2011:
מדינות ארצות הברית לפי קבוצות הדת הגדולות:
לכל אחת ואחת ממדינות ארצות הברית יש מספר סמלים – ציפור המדינה, אבן חן או סלע המסמל את המדינה, פרח המסמל את המדינה, צבע המשויך למדינה, מאכל המשויך למדינה וכו'.
אבנים המסמלות את מדינות ארצות הברית
עצים המסמלים את מדינות ארצות הברית
פרחים המסמלים את מדינות ארצות הברית
לכל אחת ממדינות ארצות הברית יש מאפיינים תרבותיים ייחודיים, אך קיימות גם מסורות משותפות.
בין הביטויים לכך ניתן למנות את הירידים המדינתיים (State Fairs) והירידים המחוזיים (County Fairs), שנערכים מדי שנה ומהווים אירוע עממי רחב.
בכל מדינה בארצות הברית נערך אחת לשנה יריד מדינתי (State Fair), הנחשב לאירוע תרבותי וחברתי רחב היקף.
ירידים אלה נוסדו במאה ה־19 מתוך מטרה להציג הישגים חקלאיים ותעשייתיים, ובהמשך התפתחו לאירועי פנאי המשלבים חקלאות ובידור.
לצד תצוגות בעלי חיים, תחרויות גידולים ותצוגות נוער חקלאיות, מתקיימים בירידים המדינתיים מופעי בידור מגוונים, בהם הופעות מוזיקה של אמנים מקומיים ובינלאומיים, מופעי קרקס וקסמים, תחרויות ספורט מוטורי ותצוגות זיקוקים.
בנוסף פועל בירידים מתחם שעשועים (Midway) הכולל מתקנים נודדים ודוכני משחקים.
בנוסף לירידים המדינתיים מתקיימים ברחבי ארצות הברית גם ירידים מחוזיים (County Fairs), אשר מתמקדים בהצגת הפעילות החקלאית המקומית בקנה מידה מצומצם יותר.
ירידים אלו כוללים תחרויות בעלי חיים, תצוגות גידולים ותחרויות נוער, לצד בידור מקומי כגון הופעות של להקות אזוריות, מופעי רכיבה על סוסים, דוכני מזון מסורתי ומתקני שעשועים קטנים.
בעוד שהירידים המחוזיים מדגישים את אופיים הקהילתי, הירידים המדינתיים נחשבים לאירועים רחבי־היקף המושכים מבקרים מכל רחבי המדינה.
אתיופיה מחולקת ל-12 מדינות (הנקראות באמהרית קילילוץ' ברבים וביחיד קיליל), ושתי ערים אוטונומיות (הנקראות באמהרית אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיוֹץ' ברבים וביחיד אַסְתֶדָאדֶר אָקָאבָּאבִּיአስተዳደር አ, מנהלה מקומית).
מדינות אלה מחולקות על בסיס אתני ולשוני לכ-68 אזורים (זוֹן ዞ, מאנגלית zone), אלה מחולקים למחוזות (וֶרֶדָה ወረዳ) ואלו בתורם מחולקים לנפות (קֶבֶּלֵי ቀበሌ) אשר מאגדות מספר יישובים (מֶנְדֶר መንደር).
המודל האתיופי הנוכחי הוצג בחוקה החדשה בשנת 1995, והחלוקה הנוכחית תוקנה בה ב-23 בנובמבר 2021 כאשר מדינת עמי דרום מערב אתיופיה הפכה למדינה נפרדת ממדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
ב-19 באוגוסט 2023 נוצרו המדינה האזורית דרום אתיופיה המדינה האזורית מרכז אתיופיה בעקבות משאל העם באזור דרום אתיופיה ב-2023, כשהיתרה הפכה למדינה האזורית מרכז אתיופיה, ובכך התפרקה מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
החוקה מבטיחה את הסמכויות המקיפות של המדינות.
למדינות יש אופן פעולה עצמאי בענייני פנים כגון חינוך, אוצר ובריאות.
לכל מדינה יש בית נבחרים, שבו הנציגים נבחרים ישירות על ידי הבוחרים.
בתי הנבחרים המחוזים מקבלים את סמכותם מהחוקה האתיופית.
סעיף 39 של החוקה עוסק ביחס שבין הממשל הפדרלי לבין המדינות.
ברזיל מחולקת ל-27 יחידות: 26 מדינות (בפורטוגזית: estados do Brasil) ומחוז פדרלי אחד בו שוכנת הבירה ברזיליה (המחוז הפדרלי מוקף ברובו על ידי מדינת גויאס).
המדינות הן ישויות חצי אוטונומיות.
אין להן סמכויות בתחום יחסי החוץ, ביטחון והתקציב הפדרלי; אך הסמכויות בענייני פנים שונים, כגון חינוך, בריאות, תעבורה ועוד, וכן גביית המיסים, הן באחריותן.
גבולות המדינות נקבעו בהסכם מדריד (1750) , שהיה הסכם בין ספרד לבין פורטוגל, בדבר גבולות המושבות של מדינות אלה בדרום אמריקה.
אוסטריה היא רפובליקה פדרלית המאגדת תחתיה תשע מדינות, הנקראות בגרמנית "לנדר" (Länder).
וינה, בירת אוסטריה, נחשבת למדינה בפני עצמה, ועל אף שהיא הקטנה במדינות מבחינת השטח, היא המאוכלסת ביותר.
המדינה בעלת השטח הגדול ביותר היא אוסטריה תחתית, ואילו המדינה הכי פחות מאוכלסת היא בורגנלנד.
כל אחת ממדינות אוסטריה מחזיקה פרלמנט, ה"לאנדטאק", ממשלה, ה"לאנדסרגירוּנג" ומושל, ה"לאנדסהאופטמאן".
הפרלמנט נבחר על ידי הציבור לתקופה של 5 שנים (באוסטריה עילית 6).
חוקת המדינה קובעת כללים לגבי הרכב הממשלה.
ברוב המדינות ישנו ייצוג יחסי המתבסס על מספר הצירים בפרלמנט של המדינה, בניגוד לשיטה הקואליציונית הנהוגה בישראל.
המושל נבחר בכל המדינות על ידי הפרלמנט ולא ישירות על ידי הציבור.
הפדרליזם האוסטרי נחשב על ידי רבים לפדרליזם תאורטי בלבד, בגלל הסמכויות המועטות שניתנו לשלטונות המדינות, אל מול העוצמה של השלטון המרכזי.
לשלטון המרכזי יש סמכות לחוקק חוקים הגוברים על החקיקה של כל מדינה לעצמה, כמעט בכל תחום.
בנוסף, למדינות אין מערכות משפט משל עצמן, ומערכת המשפט כולה נתונה בידי השלטון המרכזי.
עם זאת, המושל מחזיק עוצמה רבה בענייני תכנון ובנייה, כמו גם בשליטה על התקציב המקומי.
המדינות בורגנלנד, אוסטריה תחתית ווינה נמצאות בעמק הדנובה שבמזרח המדינה, ועל כן רוב שטחן ראוי לעיבוד חקלאי.
לעומת זאת, חמש המדינות שבמערב המדינה שוכנות למרגלות הרי האלפים ואדמתן נחשבת לא-ראויה לעיבוד חקלאי.
בנוסף, הדרכים בהן הן הרריות ועל כן הן נחשבות באופן יחסי למקום פחות מועדף לתעשייה כבדה ולמסחר הדורש שינוע מסיבי של סחורות.
אוכלוסיית מה שכיום הוא אוסטריה הייתה מרוכזת בעבר בארבע מדינות, מאז התקופה הפרהיסטורית.
המדינה האוסטרית הצפופה ביותר היא וינה הבירה, שהיא גם המטרופולין היחיד באוסטריה.
נתוני האוכלוסייה הם לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2022:
מדינה נייטרלית היא מדינה שאינה תומכת בצד כלשהו בסכסוכים בינלאומיים ובמלחמות בין מדינות.
מטרתה של מדיניות חוץ נייטרלית היא להותיר את המדינה ללא מעורבות בסכסוכים צבאיים.
יש להבחין בין מדיניות נייטרלית למדיניות חוץ בלתי מזדהה.
רעיון הנייטרליות בעת מלחמה מטיל על המדינה הנייטרלית הגבלות מסוימות, זאת בתמורה להכרה של הצדדים לסכסוך בנייטרליות של אותה מדינה.
תפיסה רחבה יותר של נייטרליות היא התנגדות עקרונית ללוחמה.
בחוק הבינלאומי נושא הטריטוריות הנייטרליות מנוסח באמנת האג משנת 1907.
רשימה חלקית של המדינות הנייטרליות הקיימות בעולם, נכון לתחילת המאה ה-21 הן:
- שומרת על נייטרליות משנת 1955.
- בעלת מדיניות מסורתית של נייטרליות צבאית המוגדרת כאי הצטרפות לבריתות צבאיות.
- הכריזה על נייטרליות קבועה בשנת 2005, אשר הוכרה על ידי האומות המאוחדות.
- אינה מחזיקה צבא, מאז מלחמת אוסטריה–פרוסיה ב-1866.
- הכריזה על נייטרליות קבועה בשנת 1989. הנייטרליות של פנמה מעוגנת על ידי אמנה ספציפית.
- שומרת על נייטרליות משנת 1949, לאחר שפירקה את צבאה.
- על פי ההסכמים הלטראניים, קריית הוותיקן והאפיפיור מחויבים לנייטרליות.
- שומרת על נייטרליות מאז קונגרס וינה בשנת 1815.
- מדינה נייטרלית לפי חוקת מולדובה מאז שקיבלה עצמאות, למרות כיבוש בלתי חוקי של חבל טרנסניסטריה על ידי בדלנים פרו רוסיים אשר נתמכים על ידי רוסיה מאז שנת 1995
מדינה רב־לאומית היא מדינה המזוהה ברמה הקולקטיבית עם מספר לאומים אתניים דומיננטיים במדינה.
לכל קבוצות הלאום ישנו מעמד שווה, והמדינה מייצגת את כל הלאומים באופן שווה.
לעיתים נותנת המדינה עדיפות לכמה קבוצות על אחרות, וכך המדינה "שייכת" לאותן קבוצות שלהן ניתנה עדיפות.
מדינה זו אינה מתבססת על יסודות אתניים ואינה מגדירה עצמה ע"פ שייכות אתנית ולכן נקראת מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה).
למדינה כזו שתי משמעויות שונות: המשמעות הראשונה, מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה) מתייחסת לסוג הלאומיות: לאומיות פוליטית־אזרחית־מדינתית.
הלאומיות בה מוגדרת על בסיס האזרחות, ויש לפיכך זהות מלאה, וכל האזרחים בה נחשבים לבני הלאום, לאום המדינה.
המשמעות השנייה, מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה) מתייחסת לעובדה שמדובר במדינה דמוקרטית בלי קשר לסוג הלאומיות שבה.
זוהי מדינה נייטרלית מבחינת זהותה האתנית, היא אינה מזדהה באופן עצמי עם קבוצה אתנית כלשהי, אלא עם כלל אזרחיה (ללא קשר למצאם האתני או לשיוכם הדתי) והמדינה שייכת להם באופן שווה.
הממלכה המאוחדת מורכבת מאנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד, שלכל אחת מהן לאום משלה.
אתיופיה מורכבת ממספר מדינות המייצגות כל אחת לאום שונה.
בוסניה והרצגובינה מורכבת מבוסניאקים, קרואטים וסרבים, והרכב זה אף בא לידי ביטוי בהרכב הנשיאוּת.
הודו – בהודו ישנן למעלה מ־2,000 קבוצות אתניות ועשרות שפות מדוברות.
דוגמאות היסטוריות למדינות רב־לאומיות אשר התפצלו למספר מדינות לאום:
לעיתים קשה להגדיר מדינה רב־לאומית כתוצאה מהשאלה האם לאומים יכולים להיות משולבים אלו באלו (יהודים אשר חיים בגולה, בני איגבו בניגריה, וכו')
מדינה פלסטינית או "מדינת פלסטין" היא מדינה ששואפים להקים חלק ניכר מהפלסטינים.
הקמה של מדינה פלסטינית היא אבן יסוד לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בחלק משטחי יהודה ושומרון ישנה אוטונומיה בשליטת הרשות הפלסטינית, רשות שהוקמה בעקבות הסכם אוסלו א', ואילו ברצועת עזה שולט חמאס לאחר שהשתלט עליה ב-2007. הרשות הפלסטינית הכריזה על עצמה כמדינה ריבונית ביהודה ושומרון וחבל עזה ומדינות רבות מכירות בה כמדינה ריבונית, אך בפועל היא נטולת סמכויות מדיניות רבות.
נכון ל-24 בספטמבר 2025, 157 מתוך 193 המדינות החברות באומות המאוחדות הכירו במדינת פלסטין.
הניסיון הראשון להקמת מדינה פלסטינית אירע בספטמבר 1948. בתגובה להכרזת העצמאות של מדינת ישראל במאי 1948, הקימה הליגה הערבית בעזה את ממשלת כל פלסטין בנשיאות חג' אמין אל-חוסייני.
בחודש שלאחר מכן הכריזה ממשלת כל פלסטין על ייסוד מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים.
בפועל, לא היו לממשלה זו סמכות או עצמאות והיא הוכפפה לממשלת מצרים.
חודשיים לאחר מכן החליט עבדאללה הראשון, מלך ירדן בקונגרס יריחו לספח את הגדה המערבית.
עם התקדמות מבצע חורב, עברה הממשלה הפלסטינית לקהיר, שם למעשה הפכה לממשלה גולה.
לאחר הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, פורקה ממשלת כל פלסטין על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז ראש אש"ף יאסר ערפאת בכינוס המועצה הלאומית הפלסטינית באלג'יר על הקמתה של מדינת פלסטין.
באותה העת השטחים הפלסטיניים היו תחת שליטה ישראלית מלאה, וההכרזה נועדה לתפוס את הריבונות ביהודה ושומרון שירדן ויתרה עליה באותה שנה.
במסגרת הסכמי אוסלו ניתנה אוטונומיה לפלסטינים בחלקים מיהודה ושומרון וחבל עזה במסגרת הרשות הפלסטינית אשר הייתה אמורה להוות שלב ביניים בדרך ליצירת מדינה פלסטינית.
במסגרת ההסכמים קיבלו הפלסטינים לידיהם את השליטה האזרחית והביטחונית על רוב האוכלוסייה הפלסטינית באזורים אלה.
פלסטין התקבלה באוקטובר 2011 לאונסק"ו והפכה לראשונה לחברה מלאה באחד ממוסדות האו"ם.
ב-29 בנובמבר 2012 התקבלה החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם שלפיה שודרג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה.
קודם לכן, היה לאש"ף ייצוג של מדינה בליגה הערבית ובכמה ארגונים בינלאומיים אחרים.
בערבית, השם פַלַסטין (מבוטא בפ' רפה כיוון שבערבית העיצור P לא קיים) הוא שמה הגאוגרפי של ארץ ישראל.
מקור השם הוא בשורש המקראי פ.ל.ש, ומאוחר יותר שימש בשם סוריה-פלשתינה שניתן לפרובינקיה יודיאה על ידי האימפריה הרומית לאחר דיכוי מרד בר-כוכבא, במטרה לנתק את הקשר בין היהודים לארצם.
בתקופת המנדט הבריטי היה זה שמה של הטריטוריה של המנדט בערבית, אנגלית ועברית.
שם זה אומץ על ידי ארגון הגג הפלסטיני, אש"ף.
מקובל לראות בכינוס שנערך ב-27 בפברואר 1920 בדמשק את ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית הממוסדת.
תנועה זו נוסדה בעקבות תבוסת האימפריה העות'מאנית והמהפכה הלאומית בטורקיה.
בנוסף, עודדו הבריטים כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה את רעיון הלאומיות הערבית, בשיתוף פעולה עם השריף חוסין ממכה, שליט חג'אז, כדי להצית מרד באימפריה העות'מאנית שהייתה אחת מיריבותיה של בריטניה במלחמה.
אף כי רעיון הלאומיות והקמת מדינות לאום הוא אירופי במקורו, הלאומיות הערבית, ומאוחר יותר הלאומיות הפלסטינית, נראתה חלופה טובה לשיטה הישנה שקרסה.
התפתחות תנועה לאומית פלסטינית נפרדת הושפעה משני גורמים: הראשון הוא כינון מדינות ערב, מה שסתם את הגולל על הרעיון הפאן-ערבי של מדינה ערבית מאוחדת.
השני היה הקמת המנדט הבריטי בארץ על יסוד הצהרת בלפור, מה שנתפס כאיום בעיני התושבים הערביים המקומיים ודרש מענה נגדי לתנועה הציונית.
הצהרת בלפור שעל-פיה ניתן לבריטניה מנדט מחבר הלאומים על פלשתינה-ארץ-ישראל ("המנדט הבריטי"), קראה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל מבלי לפגוע בזכויות עדות דתיות אחרות החיות בארץ.
ההנהגה הפלסטינית שללה את ההצהרה הזאת.
בראשית ימי המנדט קיוותה ההנהגה הפלסטינית להקמת מדינה ערבית מאוחדת על פי מתאר תוכנית "סוריה הגדולה" (אך חלקם תמכו בהצעה אחרת של פלסטין הגדולה), הכוללת את סוריה, לבנון, ארץ-ישראל וירדן.
בשנת 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל, שהיה אמור להסדיר את היחסים בין התנועה הציונית לבין הממלכה הערבית המאוחדת.
עם הקמת סוריה, לבנון, ירדן ועיראק במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 (תחילה במסגרת מנדט צרפתי או בריטי ומאוחר יותר כמדינות עצמאיות), נגוזה תקוות הפלסטינים למדינה ערבית מאוחדת.
האירוע שהשפיע רבות על עניין זה הייתה הדחתו של המלך פייסל הראשון, בן למשפחה ההאשמית, מכס הממלכה הערבית של סוריה ב-1920 (כיוון שהיה מקורב לבריטים ולא לצרפתים), ובטלותו של הסכם ויצמן-פייסל בעקבות כך.
מאוחר יותר הומלכו בתמיכה בריטית, פייסל הראשון על עיראק, ועבדאללה הראשון על עבר הירדן.
לאור כל זאת, ובתמיכת אנשי הלובי הערבי מקרב השלטון הבריטי, כמו לורנס איש ערב ואחרים, החלה להתגבש דרישה פלסטינית להקמת מדינה ערבית בלבד בשטח המנדט הבריטי בארץ ישראל המערבית.
תביעה זו הייתה כרוכה בעצירת העלייה היהודית לארץ, בהפסקת מכירת קרקעות ליהודים ובביטול למעשה של הצהרת בלפור.
במהלך שנות ה-30 נטו הבריטים לקבל את התביעות הערביות, ואף פרסמו את חוקי הספר הלבן שהגבילו עלייה יהודית ומכירת קרקעות ליהודים.
ב-1936, בעקבות מאורעות תרצ"ו המכונות גם "המרד הערבי" בהנהגתו של המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני, הציעה ועדת פיל הבריטית לחלק את הארץ למדינה ערבית, מדינה יהודית, ושטח נוסף (בין ירושלים ליפו) שיישאר בשליטת המנדט הבריטי.
התביעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל גברה אחרי מלחמת העולם השנייה משהתבררו ממדי השואה.
העובדה שההנהגה הפלסטינית תמכה בגרמניה הנאצית במהלך המלחמה (מנהיגה, חג' אמין אל-חוסייני, אף הצטרף ליחידת אס-אס שפעלה בבלקן) הקשתה עליה להציג את תביעותיה בתום המלחמה.
במהלך שנת 1947 שלח האו"ם ועדה מיוחדת, אונסקופ, לשם בחינת פתרון בעיית ארץ ישראל ובעיית הפליטים היהודים באירופה.
התנועה הציונית החליטה לשתף פעולה עם הוועדה, בעוד ההנהגה הפלסטינית החרימה אותה.
ב-29 בנובמבר 1947 אישרה העצרת הכללית של האו"ם את דוח הוועדה שכונה "תוכנית החלוקה" (החלטה 181 של העצרת הכללית).
תוכנית זו קבעה מועד לסיום המנדט הבריטי וחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית.
ירושלים ובית לחם היו אמורות להישאר בשליטה בינלאומית בחסות האו"ם.
מועד סיום המנדט נקבע לשעת חצות של 15 במאי 1948. הקמת המדינות תוכננה לאוגוסט 1948.
הפלסטינים ששללו את ההחלטה, פתחו במתקפה על היישוב היהודי בארץ, מתקפה שהסלימה והתפתחה למלחמה, שידועה בישראל כמלחמת העצמאות, ואילו בפי הפלסטינים היא מכונה "א-נכּבּה" (النكبة "האסון").
במהלך המלחמה, כשהחלה הכף לנטות לטובת כוחות המגן העבריים, עזבו פלסטינים רבים את בתיהם (או גורשו מהם) ונמלטו אל יהודה, שומרון ורצועת עזה (שהיו בשליטת ירדן ומצרים) או אל מדינות ערב השכנות.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, שעות ספורות לפני סיומו הרשמי של המנדט הבריטי, התערבו מדינות ערב השכנות במלחמה ופלשו אל שטח המנדט לשעבר.
בסוף המלחמה נקבעו קווי שביתת הנשק ("הקו הירוק") שהשאירו בידי ירדן את יהודה ושומרון ובידי מצרים את רצועת עזה.
בשני האזורים האלה היו מרוכזים מאות אלפי פליטים פלסטינים.
עשרות אלפי פליטים נמצאו גם במדינות השכנות עצמן, בעיקר בירדן, בסוריה ובלבנון.
בספטמבר 1948, הוקמה ממשלה פלסטינית ברצועת עזה בתמיכת הליגה הערבית כדי להגביל את ההשפעה הירדנית על הבעיה הפלסטינית.
ממשלה זו, שקראה לעצמה "ממשלת כל פלסטין" , הכריזה ב-1 באוקטובר 1948 על מדינת פלסטין עצמאית בכל פלסטין שבירתה הוכרזה ירושלים, אם כי בפועל התכנסה בעזה.
כנשיא מונה המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני.
ממשלת כל-פלסטין הוכרה על ידי שש ממדינות ערב: מצרים, סוריה, לבנון, עיראק, ערב הסעודית ותימן.
ירדן ושאר המדינות הערביות לא הכירו ב"מדינת כל-פלסטין".
הקמת ממשלת כל-פלסטין הייתה למעשה צעד תעמולתי ולגוף זה לא היו כוח או השפעה.
הממשלה הועברה לקהיר בדצמבר 1948 בעקבות מתקפה ישראלית על עזה, והשלטון המצרי לא הרשה לה לחזור לעזה.
בכך היא הפכה לממשלה גולה.
פלסטינים שחיו ברצועה אומנם קיבלו דרכון של "מדינת כל-פלסטין".
בשנת 1951 מינתה הליגה הערבית את מצרים כאחראית על הפלסטינים בעזה, מה שהפחית עוד יותר את סמכויות כל-פלסטין ושריה.
לבסוף בשנת 1959, פירק נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר את מה שנשאר מהישות הפלסטינית לטובת הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, מה שבפועל הנחיל משטר צבאי על עזה.
ב-1949 החליט מלך ירדן, עבדאללה הראשון, על סיפוח השטחים שכבש הלגיון הירדני במלחמה, והעניק אזרחות לכל הפליטים הפלסטינים מתוך מטרה לשלבם בממלכת ירדן.
החלטה זאת הייתה מנוגדת לעמדתו של חאג' אמין אל-חוסייני, יריבו הפוליטי, ששאף להקים מדינה פלסטינית עצמאית.
עבדאללה העניק אזרחות מלאה לפלסטינים בארצו והתעקש גם על זכות השיבה, בטענה ששיבה המונית של פליטים תיצור מוקד מתיחות קבוע בין ישראל למדינות ערב.
נכדו, חוסיין, מלך ירדן, הצהיר לא פעם כי "ירדן היא פלסטין ופלסטין היא ירדן" וכי "ירדן בשני חלקיה היא המולדת של כל פלסטיני".
ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים היגרו פלסטינים רבים לגדה המזרחית.
הגירה זו שינתה את המאזן הדמוגרפי בממלכה שהייתה מורכבת עד אז בעיקר משבטים בדואים.
משפחת המלוכה ההאשמית אינה פלסטינית ואינה רואה בירדן ממלכה פלסטינית.
במהלך השנים התגלעו סכסוכים בין משפחת המלוכה ההאשמית ותושביה הבדואים לבין האוכלוסייה הפלסטינית בירדן.
ביוני 2006 למחרת פגישתם של המלך עבדאללה השני עם ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, הצהיר המלך עבדאללה השני כי "ירדן לעולם לא תהיה מולדת חלופית לאף אחד, ומולדת הפלסטינים ומדינתם צריכה להיות על האדמה הפלסטינית ולא במקום אחר".
מאז מלחמת ששת הימים נערכו מספר ניסיונות ליצור קונפדרציה בין ירדן והפלסטינים.
הרציני בהם הסתיים בפברואר 1985 בהסכם בין חוסיין וערפאת על הקמתה של קונפדרציה ירדנית-פלסטינית והשתתפות משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת בוועידת שלום.
ההסכם נתקל בהתנגדות עזה בפת"ח ובוועד הפועל של אש"ף, וכתוצאה מכך הודיע חוסיין, ב-19 בפברואר 1986, על הפסקת התיאום המדיני בינו לבין אש"ף.
חריג בולט להשקפות אלו היה בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור ובמיוחד בתקופת ספטמבר השחור ומיד לאחריה.
בתקופה זו ניסה אש"ף (במיוחד ארגוני האופוזיציה שבתוכו) להשתלט על ירדן.
מאז החלטה זו התרחקה גישה זו מהמרכז הפלסטיני לעבר השוליים, והיא נחשבת זניחה.
הגישה לפיה יש להקים מדינה פלסטינית בירדן לא אומצה כמדיניות רשמית על ידי אף ממשלה בישראל.
חלקים בימין הפוליטי בישראל אימצו גישה זו, ומספר יוזמות פרטיות ניסו לקדם מתווה הכולל את סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל לצד מדינה פלסטינית בירדן.
בין היוזמות הללו נמנים המתווה האזורי לשלום ופתרון מדינת האפס של מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
בשנת 1964 הוקם אש"ף במזרח ירושלים במטרה להקים מדינה פלסטינית בכל שטחי המנדט הבריטי לשעבר.
למרות זאת, לא היו כל פעולות למימוש מטרה זו בשטחי יהודה ושומרון כשאלה היו בשליטת ירדן.
הארגון ניסח את האמנה הלאומית הפלסטינית שמגדירה מיהו פלסטיני, ושוללת את קיומה של מדינת ישראל.
על פי האמנה, פעולות טרור (פדאיון) הן חיוניות ומאחדות במלחמת שחרור עממית.
אש"ף התקבל לליגה הערבית במעמד של מדינה – מדינת פלסטין.
למרות זאת, בספטמבר 1993 הצהיר ערפאת על הכרה במדינת ישראל במכתב רשמי ליצחק רבין, אז ראש ממשלת ישראל.
סעיפי האמנה הפלסטינית השוללים את הקמת מדינת ישראל הוגדרו במכתב "בלתי-תקפים ובלתי-ישימים".
בתגובה, הכירה מדינת ישראל באש"ף כארגון פוליטי המייצג את העם הפלסטיני.
למחרת ההכרה ההדדית נחתמה "הצהרת העקרונות" שהיא למעשה הסכם אוסלו א'.
בשלב מאוחר יותר הסתבר שסעיפי האמנה האמורים לא בוטלו באופן רשמי בהתאם לתקנון אש"ף.
ביוני 1967 פרצה מלחמת ששת הימים שבמהלכה כבש צה"ל בין היתר את יהודה ושומרון ואת רצועת עזה.
למעשה מתום המלחמה היו נתונים כל שטחי המנדט הבריטי לשעבר (ושטחים נוספים) למרותה של ממשלת ישראל, ולפיכך כל הפלסטינים שחיו בארץ היו נתונים לשלטון אחד לראשונה מאז ביטול המנדט.
ממשלת ישראל לא סיפחה את יהודה ושומרון ורצועת עזה לישראל, למעט מזרח ירושלים שסופחה בצו מיוחד.
כמו כן הונהגה מדיניות של "גשרים פתוחים", כלומר שמירת הקשר הכלכלי בין יהודה ושומרון לממלכת ירדן.
קשר זה נותק באופן חד-צדדי בשנת 1988 על ידי המלך חוסיין, שהחליט לוותר על תביעות ירדן לגבי יהודה ושומרון ולנתק את הקשר עם הפלסטינים תושבי האזור.
בוועידת המועצה הלאומית הפלסטינית ה-12 שנערכה ב-1974 התקבלה תוכנית השלבים של אש"ף, שעל-פיה "כל צעד בכיוון השחרור הוא צעד למימוש האסטרטגיה של הארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית", כלומר הקמת המדינה הפלסטינית יכולה להיעשות בשלבים, כשבתחילה תוקם המדינה רק על חלק משטח פלסטין.
ההחלטה קובעת עוד כי "הארגון לשחרור פלסטין ינקוט בכל האמצעים, בראש ובראשונה מאבק מזוין, לשחרור טריטוריה פלסטינית".
"תוכנית השלבים" נתפסה בקרב ישראלים רבים כהחלטה בעייתית במיוחד של התנועה הלאומית הפלסטינית, שכן היא מטילה צל על כל הסכם פשרה בין ישראל לפלסטינים.
תוכנית השלבים בוטלה רשמית בנובמבר 1988, עת קיבל אש"ף את החלטות האו"ם 181, 242 ו-338 ותיקן בהתאם את אמנתו שכללה את השמדת ישראל.
חרף ביטול התוכנית, רווחת בציבור הישראלי האמונה כי תוכנית זו לא בוטלה, וכי הבנות מול אש"ף אינן אלא כלי אחר להמשך המאבק המזוין באמצעים אחרים.
אף שבכל פן רלוונטי תוכנית זו בוטלה, האמונה הפופולרית קנתה לה שביתה בציבור הישראלי, בין היתר נוכח התבטאויות של גורמים רשמיים של אש"ף בנושא זה לאורך השנים.
כך לדוגמה, בשנת 2009 אמר עבאס זכי, שגריר אש"ף בלבנון, כי "פתרון שתי המדינות יוביל לקריסת ישראל".
במקביל להתבטאויות אלו, ישנן גם התבטאויות אחרות בקרב גורמי ההנהגה הפלסטיניים הקוראים לזניחת המאבק המזוין, בנימוק שזה לא הניב תוצאות.
כך למשל בדברי ראש הממשלה הפלסטיני לשעבר סלאם פיאד ומנהיגים אחרים.
ב-15 בנובמבר 1988 הכריז ראש אש"ף, יאסר ערפאת, על הקמתה של מדינת פלסטין.
הכרזה זו נעשתה באלג'יר, בכינוס הרשות המחוקקת של אש"ף, המועצה הלאומית הפלסטינית.
להכרזה לא הייתה משמעות מעשית שכן ישראל שלטה ביהודה ושומרון וחבל עזה.
כמו כן גבולות המדינה המיועדת לא צוינו במפורש.
בנאום שנשא ב-14 בנובמבר, בעת דיוני המועצה הלאומית לפני פרסום ההכרזה, הבהיר אבו איאד את מדיניות השלבים של אש"ף: "זוהי מדינה המיועדת לדורות הבאים.
אם ירצה אלוהים, היא תתרחב מזרחה ודרומה...
רציתי את כל פלסטין בבת אחת.
הליגה הערבית הכירה מיד במדינת פלסטין ובשנה העוקבת הכירו במדינת פלסטין כ-90 מדינות.
ברבות מהן נציגויות אש"ף הוסבו לשגרירויות.
ב-15 בדצמבר 1988 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם בתמיכת 104 מדינות את החלטה 43/177 של העצרת הכללית של האו"ם שמכירה ב"בהכרזה על מדינת פלסטין" של יאסר ערפאת באלג'יר.
להחלטה התנגדו ישראל וארצות הברית ו-36 מדינות אחרות נמנעו.
מאז התקבלו החלטות נוספות בעצרת הכללית של האו"ם שתמכו בזכותם של הפלסטינים למדינה עצמאית, אך גם החלטות אלו לא יצרו שינוי מהותי בשטח או במעמד המשפטי.
בעקבות החלטות אלו קיבל המשקיף הקבוע של אש"ף באו"ם מעמד של "המשקיף הקבוע של פלסטין", ונציגות הארגון קיבלה אישור להיות מיוצגת על ידי מספר גדול יותר של צירים מאשר שאר הנציגויות-המשקיפות.
המדינה הפלסטינית משתתפת כמדינה משקיפה באו"ם, ומנהלת שגרירויות ברחבי העולם.
צעד אשר נתפס בעיני הפלסטינים כמהותי לקראת הקמתה של מדינה פלסטינית נעשה בהסכמי אוסלו, שהראשון בהם נחתם ב-20 באוגוסט 1993. בהסכמים אלה מוגדר במפורש השטח שבו יחולו כ"הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ורצועת עזה" (המחלוקת העיקרית לגבי הגדרה זו היא האם נכלל בתוכה שטח מזרח ירושלים).
מרכיב בולט בהסכם זה הוא נסיגת צה"ל מהערים הפלסטיניות בגדה המערבית (יהודה ושומרון) וברצועת עזה, והקמתה של הרשות הפלסטינית.
הסכם אוסלו לא עסק במפורש בעתידה של הרשות, אך הפלסטינים ראו בהקמתה צעד בדרך להקמתה של מדינה פלסטינית במסגרת הסדר הקבע של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לרשות הפלסטינית הייתה אוטונומיה מוגבלת - חלק גדול מפעולותיה היו טעונות אישור של ממשלת ישראל.
השטחים שעליהם הפעילה הרשות את סמכותה כללו את ריכוזי האוכלוסייה הפלסטינית, כך שרוב האוכלוסייה הפלסטינית הייתה נתונה למרותה, אולם לא היה רצף טריטוריאלי בין השטחים הללו.
האינתיפאדה השנייה חיסלה את שיתוף הפעולה בין ישראל לרשות הפלסטינית ושיתקה למעשה את מרבית הפעולות של הרשות.
בשלב מאוחר יותר של האינתיפאדה נכנס צה"ל מחדש לרוב הערים הפלסטיניות (למעט הערים ברצועת עזה).
מפת הדרכים משנת 2003 קוראת לסדרת צעדים, כל אחד מהם תלוי בקודמיו, שיובילו להקמת מדינה פלסטינית.
בין הצעדים פירוק ארגוני הטרור הפלסטיניים על ידי הרשות הפלסטינית.
צעדים נוספים נדרשים גם ממדינת ישראל וגם מהרשות הפלסטינית.
במרץ 2002 קבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1397 המאשרת את חזון הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
זו הייתה הפעם הראשונה, מאז החלטת העצרת הכללית מ-29 בנובמבר 1947, שבה הכירה מועצת הביטחון של האו"ם באופן רשמי בצורך בהקמת מדינה פלסטינית.
ב-18 ביולי 2024, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, וההכרה במדינה פלסטינית בקרב מספר מדינות במאי 2024, קיבלה הכנסת ברוב של 68 תומכים לעומת 9 מתנגדים את העמדה לפיה: "כנסת ישראל מתנגדת באופן נחרץ להקמת מדינה פלסטינית ממערב לירדן.
הקמת מדינה פלסטינית בלב ארץ ישראל תהווה סכנה קיומית למדינת ישראל ולאזרחיה, תנציח את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ותערער את היציבות באזור.
זאת תהיה רק שאלה של זמן קצר עד שחמאס ישתלט על המדינה הפלסטינית ויהפוך אותה לבסיס טרור איסלאמי רדיקלי, הפועל בתיאום עם הציר בהנהגת איראן, כדי לחסל את מדינת ישראל.
קידום הרעיון של המדינה הפלסטינית יהווה פרס לטרור ורק יעודד את חמאס ותומכיו, שיראו בכך ניצחון בזכות טבח שבעה באוקטובר ומבוא להשתלטות האסלאם הג'יהאדיסטי על המזרח התיכון".
על פי המשפט הבינלאומי, נדרשים חמישה מאפיינים עיקריים על מנת שישות טריטוריאלית תוגדר כמדינה:
רוב תושבי הקבע בטריטוריה צריכים להביע שאיפה המבוססת על התנועה הלאומית;
שלטון של גוף יחיד על האוכלוסייה באמצעות חוקים ומוסדות;
עצמאות של מדינה ריבונית המסוגלת לנהל את ענייני הפנים והחוץ שלה ללא תלות במדינה אחרת;
הכרה על ידי הקהילה הבינלאומית.
ישנן שתי תאוריות לעניין דרישת ההכרה במשפט הבינלאומי: לפי ההגדרה המקובלת למדינה ריבונית, תנאים 1–4 הם הכרחיים ומספקים, ועל פי המשפט החוקתי תנאי 5 (הכרה על ידי הקהילה הבינלאומית) יכול להספיק לבדו בתנאים מסוימים.
הנוהג הבין-לאומי מתבסס על המשפט החוקתי, וקיימות מדינות המוכרות אף בהיעדר כל ארבעת הקריטריונים הראשונים או חלקם.
בספטמבר 2011, בעקבות קמפיין 194, התקיימו באו"ם דיונים בבקשת הפלסטינים להכרה במדינה פלסטינית בגבולות הקו הירוק.
בעצרת הכללית ה-66 הגיש יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס את הבקשה למזכ"ל האומות המאוחדות באן קי מון.
ב-29 בנובמבר 2012 הכירה העצרת הכללית של האו"ם (בהחלטה 67/19 שלה) בפלסטין כמדינה משקיפה שאינה חברה בארגון.
ב-31 בדצמבר 2014 העלתה הרשות הפלסטינית הצעת החלטה למועצת הביטחון של האו"ם להכרה במדינה פלסטינית כחברה מן המניין, אולם מועצת הביטחון דחתה את ההצעה.
מאוקטובר 2011, "מדינת פלסטין" נחשבת לחברה מלאה באונסק"ו.
96 מדינות מיסדו יחסים דיפלומטיים עם הרשות הפלסטינית, חלקן ברמה של שגרירות.
מספר מדינות, בהן רוסיה, קפריסין, כל מדינות דרום אמריקה (בהן ארגנטינה, ברזיל, אקוודור, בוליביה, צ'ילה, אורוגוואי, גיאנה, פרו, פרגוואי וקולומביה) הכריזו על הכרתן במדינת פלסטין כמדינה ריבונית.
ארצות הברית הודיעה לקראת סוף 2010 כי תכיר במדינה פלסטינית לצד ישראל "בבוא העת", והאיחוד האירופי הודיע כי ייתכן מצב שבו האיחוד יכיר במדינה פלסטינית גם ללא הסכם.
מנגד, בפברואר 2011 החליט הפרלמנט בהולנד על התנגדות להכרזה חד צדדית על מדינה פלסטינית וקרא לאיחוד האירופי להתנגד להכרזה כזאת.
ב-3 באוקטובר 2014 הודיע ראש ממשלת שוודיה כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית.
ב-13 באוקטובר הצביע הפרלמנט הבריטי בעד הכרה במדינה פלסטינית.
באפריל 2011 קבע דוח של קרן המטבע הבינלאומית כי המוסדות הפיננסיים של הרשות הפלסטינית מוכנים לתפקד במדינה עצמאית.
עם זאת, ביולי 2012 קבע דוח של הבנק העולמי כי צמיחת הכלכלה הפלסטינית אינה יציבה מספיק כדי לתמוך בהקמת מדינה.
במאי 2024, הכריזו נורווגיה, אירלנד וספרד כי יכירו במדינה פלסטינית בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
בתגובה הורה שר החוץ ישראל כ"ץ להחזיר את שגרירי מדינות אלו להתייעצויות, ואמר כי מעשה זה הוא "פרס" על טבח שבעה באוקטובר.
ביוני 2024 הכירה ארמניה במדינה פלסטינית.
בספטמבר 2025 הודיעו בריטניה, קנדה, אוסטרליה, פורטוגל, צרפת ועוד מספר מדינות קטנות כי הן מכירות במדינה פלסטינית.
הפלסטינים חלוקים לגבי הגבולות הרצויים או האפשריים למדינה פלסטינית עתידית.
להלן כמה מהחלופות שעלו במהלך השנים על ידי פלסטינים:
שימוש בקו הירוק כבסיס לגבול המדינה הפלסטינית בכפוף לחילופי שטחים.
על-פי הצעה זו, ישראל תעביר לפלסטינים שטחים לא מיושבים בתחומי הקו הירוק, הנושקים לאזור יהודה ולרצועת עזה, בתמורה לסיפוח שטחים באזור יהודה ושומרון שבהם נמצאים רוב תושבי ההתנחלויות.
בישראל לא פעם הוצע להעביר חלקים מאזור המשולש למדינה פלסטינית עתידית בתמורה לסיפוח התנחלויות, להצעה זו יש התנגדות חריפה בציבור הערבי הישראלי ואף בציבור הישראלי, משני צדי המפה הפוליטית.
גבולות 4 ביוני 1967, כלומר שטחי הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה.
כבר מנובמבר 1988 זוהי עמדת אש"ף, שקרא לקיים משא ומתן על-בסיס פרשנותו את החלטת האו"ם 242. מאז הסכמי אוסלו, אש"ף הפך למחויב לעמדה זו.
גבולות תוכנית החלוקה של 1947 (כ-45% משטח המנדט).
תביעה לגבולות אלה נרמזת ב"הצהרת העצמאות" הפלסטינית משנת 1988 (נאמר כי המדינה הפלסטינית קמה על בסיס החלטת האו"ם).
כל שטח המנדט הבריטי לשעבר, קרי, שטחי מדינת ישראל (למעט הגולן), הגדה המערבית ורצועת עזה.
גבולות אלה היו דרישתו של אש"ף עד הסכמי אוסלו, ומוצגות עד היום בסמלו של הארגון.
תנועת החמאס השלטת בעזה מאז שנת 2007 רואה בגבולות אלה את גבולות המדינה הפלסטינית העתידית.
שני עברי הירדן (כלומר ישראל, הגדה המערבית, רצועת עזה וירדן) - הצעה שמקבילה בחלקה לחזון הפלסטיני ל"פלסטין הגדולה".
במסגרת תוכנית הטרנספר הציעו גורמים שונים במהלך השנים הצעות להתיישבות פלסטינים בחצי האי סיני, והיו מי שראו בהצעות אלה מעין תחליף להקמת מדינה פלסטינית.
רעיונות אלה נדחו שוב ושוב, הן על ידי מנהיגים פלסטיניים והן על ידי ממשלת מצרים.
מדינה קליינטית הוא אחד מכמה מושגים שמטרתם לתאר כפיפות של מדינה אחת למדינה אחרת, חזקה ממנה, ביחסים בין-לאומיים.
מושג זה הוא המושג הכי פחות פרטני מבין משפחת מושגים זו הכוללת גם מדינת לוויין או מדינה גרורה, מדינה קשורה, מדינת בובה, ניאו קולוניה, פרוטקטורט או מדינת חסות, מדינה וסאלית ומדינה טריבוטרית (המשלמת מיסים מיוחדים=טריביוטים למדינה החזקה).
הרעיון לפיו ישנה היררכיה בין המדינות, ויש התלויות במידה זו או אחרת באחרות, סותרת את רעיון הריבונות הוסטפאלית, שעל פיו כל מדינה היא ישות ריבונית השווה לכל אחת אחרת.
מקורו של המושג בקשרי פטרון קליינט שהתקיימו ברומא העתיקה, בהם העניק פטרון הגנה משפטית ואף פיזית לקליינט, אשר בתמורה היה מחויב לפטרון, תמך בו והעניק לו שירותים שונים.
מדינות קליינטיות התקיימו לאורך אלפי שנים, כאשר מדינות חזקות יותר כפו על מדינות אחרות לשרתן כאשר התחזקו ועלו במעמדן.
בעת העתיקה מדינות כממלכת פרס וערי המדינה היווניות יצרו מדינות קליינטיות על ידי הפיכת מנהיגי המדינה לכלי שרת בידיהם.
אחת הדוגמאות הקלסיות ליצירה ושימוש במדינות קליינטיות היא הרפובליקה הרומית, שבמקום לכבוש ולספוג אותן אל תוך האימפריה העדיפה להפכן למדינות קליינטיות, מדיניות שהמשיכה עד המאה הראשונה לספירה כשרומא נהייתה קיסרית.
שימוש במדינות קליינטיות המשיך כאשר המערכת הפיאודלית החלה להכות שורש.
במאה ה-13 "נדרסה" קוריאה על ידי הכוחות המונגולים אחרי הסכמים בשנת 1260 ופלישה בשנות ה-70' הגוריו נעשו תלויים בשושלת יואן המונגולית.
באימפריה הבריטית היו המדינות ההודיות עצמאיות מבחינה טכנית, ועצמאות מצרים החל משנת 1922 סיימה באופן טכני את הפרוטקטורט הבריטי במדינה.
עיראק נהייתה ממלכה בשנת 1932. בכל אחד ממקרים אלה המציאות המדינית והכלכלית לא אפשרה עצמאות מלאה, אלא מצב שבו השליטים המקומיים היו קליינטים בריטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכו המדינות שכבשה גרמניה הנאצית ושלא סופחו לרייך השלישי או הושמו תחת שלטון צבאי למדינות קליינטיות של גרמניה.
הנאצים מינו למדינות אלו מנהיגים בעלי סמכות סמלית בעיקרה, שלעיתים היו בעלי דעות נאציות או פאשיסטיות, והיו כפופים לפיקוחה והוראותיה של גרמניה הנאצית.
בין מדינות אלו ניתן למנות את צרפת של וישי, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, המדינה העצמאית של קרואטיה , ועוד.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל המונח לשמש לתיאור אומות הנשלטות בצורה דיקטטורית אשר גובו במישרין על ידי ארצות הברית או ברית המועצות.
במהלך המלחמה הקרה רבות ממדינות אמריקה הלטינית כגון גואטמלה, אל סלוודור, ניקרגואה עד לשנת 1979, קובה עד 1959, וצ'ילה תחת משטרו של הגנרל פינושה נתפשו כמדינות קליינטיות של ארצות הברית.
מדינה ריבונית, במשפט הבין-לאומי, היא ישות מדינית המחזיקה בטריטוריה מוגדרת עליה מוחלת ריבונות פנימית וחיצונית, אוכלוסייה קבועה, ממשלה, עצמאית (אינה תלויה או כפופה למדינות או למעצמות אחרות), וכן בעלת היכולת לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות ריבוניות אחרות.
בעוד שמדינה ריבונית יכולה, בתיאוריה, להתקיים ללא הכרה רשמית מצד מדינות אחרות, ההכרה כזו מהווה גורם מכריע במשפט הבין-לאומי שכן היא מבססת את הלגיטימציה של הישות המדינית, ומאפשרת לה לכרות להסכמים, להצטרף לארגונים בינלאומיים ולקיים יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר עם מדינות אחרות בעולם.
מדינות שאינן זוכות להכרה רחבה ככאלו עשויות להתקשות במיוחד לפעול בזירה הבינלאומית למרות שהן עומדות בקריטריונים למדינה כפי שהותוו במסגרות כמו אמנת מונטווידאו משנת 1933.
מחלוקות בדבר ההכרה בריבונותן של מדינות
הכרה בריבונות של מדינות היא במקרים רבים נושא שנוי במחלוקת.
ישנן ישויות מדיניות רבות אשר עונות על כל הקריטריונים של מדינות ריבוניות אך אינן זוכות להכרה אוניברסלית בשל שיקולים פוליטיים, היסטוריים או אסטרטגיים.
דוגמה בולטת למקרה מהסוג הזה היא קוסובו אשר הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-2008, הוכרה על ידי מעל למאה מדינות שחברות באו"ם, כולל ארצות הברית ורוב מדינות האיחוד האירופי, אך מעולם לא הפכה להיות חברה באו"ם בשל ההתנגדותן של מדינות מפתח כמו רוסיה וסין.
ההתנגדות להכרה בקוסובו נטועה בעיקר מהחששות שהדבר עלול ליצור תקדים שיעודד תנועות בדלנות במדינות אחרות בעולם.
באופן דומה, גם סומלילנד, אשר הכריזה על עצמאות מסומליה ב-1991 ומתפקדת כמדינה ריבונית דה פקטו עם ממשל, מטבע וצבא משלה, טרם זכתה להכרה בינלאומית בעיקר בשל החשש של האיחוד האפריקאי שהדבר יצור תקדים שיעודד תנועות בדלנות נוספות אחרות ביבשת אפריקה.
מאז המאה ה-19, כמעט כל האזורים המיושבים בעולם חולקו לטריטוריות בעלי גבולות קבועים.
קודם לכן, היו קיימים שטחי קרקע נרחבים ברחבי העולם אשר אף גורם לא הכריז בעלות עליהם או אשר לא היו מיושבים, או אשר היו מיושבים על ידי עמים נוודים אשר לא התארגנו מעולם כמדינות.
עם זאת, גם בתוך המדינות של ימינו ישנם שטחים פתוחים נרחבים, כמו יערות הגשם של האמזונס, אשר אינם מיושבים או אשר מיושבים אך ורק או בעיקר על ידי אוכלוסיות ילידים.
כמו כן, ישנן מדינות אשר אינן מחזיקות דה פקטו בשליטה על כל השטח של מדינתן.
נכון להיום הקהילה הבין-לאומית כוללת מעל ל-200 מדינות ריבוניות, ורובן מיוצגות באו"ם .
המונח מדינה מתפתחת מציין באופן כללי, מדינה שבה קיימת רמה נמוכה של רווחה חומרית לתושביה, כגון של תשתיות, טכנולוגיה, השכלה, כלכלה, בריאות ושירותים.
עם זאת, אין הגדרה יחידה המקובלת בכל העולם למונח מדינה מתפתחת, ולפיכך קיימות מדינות מתפתחות שבהן רמת הרווחה החומרית נמוכה ביותר לעומת אחרות בהן רמה זו גבוהה עד מאוד.
מדינות אלה שוכנות בעיקר באמריקה הדרומית והמרכזית, באפריקה, במרבית אסיה וגם באירופה.
תושביה סובלים לרוב ממצוקות רבות כגון אבטלה, מצוקת דיור, תנאי תברואה ירודים, עוני ורעב.
רוב התושבים הם כפריים אשר מקור פרנסתם העיקרי הוא חקלאות.
שיטות העבודה במדינות אלו הן לרוב מסורתיות (לא מודרניות וללא מכונות תעשייתיות) ומספקות תוצרת מועטה.
מדינות אלה מהוות כחמש-שישיות ממדינות העולם.
נהוג להגדיר את מדינות העולם השלישי כמדינות מתפתחות.
לעומת זאת, נהוג להגדיר כמדינות מפותחות את אלה החברות למשל בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), אשר קבע קריטריונים כלכליים, משפטיים וחברתיים, שבהם חייבות לעמוד מדינות המעוניינות להצטרף לשורותיו.
מדינות שכלכלתן מתקדמת יותר מאשר כלכלת מדינות מתפתחות אך שאינן עומדות במלוא הקריטריונים של מדינה בעלת כלכלה מפותחת, נכללות לרוב תחת ההגדרה של "מדינות שנעשו-מתועשות לאחרונה".
הפערים בין המדינות המתפתחות למדינות המפותחות יוצרים גלי הגירה.
מהגרים רבים עוזבים את המדינות המתפתחות ועוברים למדינות המפותחות בחיפוש אחר פרנסה ושיפור ברמת חייהם.
בדרך כלל מהגרים אלה הם אנשים צעירים ומשכילים, שאילו היו נשארים במדינות המוצא שלהם היו יכולים לחזק אותן ולסייע במעבר ממדינה מתפתחת למדינה מפותחת.
מדינות ברית המועצות לשעבר הן המדינות העצמאיות שנוצרו עם התפרקות ברית המועצות.
הגדולה והחזקה במדינות אלה היא רוסיה, ויחד עמה נכללות בקטגוריה בסך הכל 15 מדינות דוברות-רוסית.
9 ממדינות אלה, ובראשן רוסיה, מרכיבות גם את ארגון "חבר המדינות", שהמדינות החברות בו משתפות פעולה בנושאי סחר, ביטחון, לחימה בפשיעה, מדיניות חוץ ורישוי קניין רוחני.
לעומת זאת מדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא) מתרחקות מארגונים מזוהים עם רוסיה והם חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
אוקראינה ומולדובה שואפות להצטרף לארגונים אלו, במיוחד על רקע פלישת רוסיה לאוקראינה.
בנוסף למדינות החברות בארגון "חבר המדינות" - טורקמניסטן היא "חברה נלווית" משנת 2005, ואוקראינה היא "חברה בפועל".
גאורגיה הייתה חברה ב"חבר המדינות", אך פרשה פורמלית ב-17 באוגוסט 2009. עוד נמנות עם מדינות ברית המועצות לשעבר המדינות הבלטיות - ליטא, לטביה, ואסטוניה), שהעדיפו להיות חברות באיחוד האירופי ולא רצו כל קשר עם רוסיה.
מפעל משותף לכל מדינות ברית המועצות לשעבר היה גביע חבר המדינות בכדורגל.
ברוסיה נשמעים קולות הקוראים ומגדירים את מדינות ברית המועצות לשעבר כמדינות "קרובות לרוסיה", וכ"אזורי הגמוניה רוסית" שרוסיה "רואה בהם עניין רב".
לאחר נפילת ברית המועצות, ניסתה רוסיה במאמצים רבים לשמר ולו מעט מההשפעה שלה בשטחי הברית לשעבר.
בשל כך, ב-8 בדצמבר 1991 היא הקימה את חבר המדינות, בניסיון להכפיף את מרותה על מדינות אלו.
בשנים הבאות חתמה רוסיה הסכמים רבים עם מדינות ברית המועצות לשעבר, על מנת להגביר את תלותן בה.
עם זאת, רוב ההסכמים לא מולאו, ורוב מדינות הקווקז ואירופה המזרחית החלו להתקרב למערב.
אך בשונה ממדינות הקווקז ואירופה המזרחית, מדינות אסיה התיכונה נשארו ברובן תחת הגמוניה רוסית.
גורם מרכזי שהשפיע על מדיניות החוץ הרוסית באשר לשכנותיה הוא העובדה שמיעוטים רוסיים נכבדים חיו במדינות אלו טרם נפילת ברית המועצות, ונשארו שם לאחר מכן.
רוסיה שומרת על בסיסיה הצבאיים בארמניה, בבלארוס, בקירגיזסטן, במולדובה, באוקראינה ובטג'יקיסטן.
כיום, ברוב מדינות ברית המועצות לשעבר, השפה הרוסית היא שפה רשמית נוספת או לינגואה פרנקה.
מדינות כחולות ומדינות אדומות הם מונחים בפוליטיקה האמריקאית, המתייחסים להזדהות מדינות ארצות הברית עם המפלגה הדמוקרטית (כחול) או עם המפלגה הרפובליקנית (אדום).
לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, קוד הצבעים המסורתי היה כחול לרפובליקנים ואדום לדמוקרטים, בדומה לשאר העולם, בו אדום משמש צבע של תנועות השמאל וכחול משמש צבע של תנועות הימין.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, הציגה חברת החדשות האמריקאית CBS נוצר השימוש הראשון בפרדיגמת הצבעים כחול לדמוקרטים ואדום לרפובליקנים.
במערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנים 1980 ו-1984 הציגה חברת החדשות ABC את המפלגה הדמוקרטית בצבע כחול ואת המפלגה הרפובליקנית בצבע אדום.
אף אחת מן המפלגות לא ייחסה את הצבעים שיוחסו לה כצבעה הרשמי עד לבחירות 2000 לנשיאות ארצות הברית.