tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן לזהות אפיונים של מועדוני קריאה גם בדפוסי הלימוד היהודי המסורתי, מאז חתימת התנ"ך דרך יצירת התורה שבעל-פה: המשנה והתלמוד ועד ימינו.
באנגליה של סוף המאה ה-18 והמאה ה-19 היו נפוצים מועדני ג'נטלמנים.
מועדונים אלו היו מיועדים לגברים מהמעמד הגבוה בלבד.
אן האצ'ינסון ידועה כאישה הראשונה שהקימה מועדון לנשים בשנת 1634. היא אספה את הנשים כבר על סיפון האנייה בדרכה מאנגליה למפרץ מסצ'וסטס.
על אף שגם בארצות הברית המשיכה אן האצ'נסון במפגשי הנשים, ואף גברים השתתפו בכינוסים אלו, ליוזמה זו לא היה המשך.
התכנסות הנשים במטרה לדיון בספרים החלה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19. אך רק לאחר מלחמת האזרחים תפסה התנועה אחיזה ממשית בארצות הברית.
עד מהרה, שימשו מועדני נשים אלו לדיון בנושאים שונים, אולי בעקבות השפעת הקמת מועדון סורוזיס.
בשנת 1868, סורבו עיתונאיות וסופרות להשתתף במשתה שערכה אגודת העיתונאים הגבריים לכבוד צ'ארלס דיקנס.
הדחייה גרמה לג 'יין קנינגהאם קרולי, עיתונאית בניו יורק טריבון להקמת המועדון.
הקבוצה עסקה בפוליטיקה, היסטוריה ונושאים שונים אחרים.
השפעת הקבוצה הייתה רבה, ובעקבותיה הקמת ארגונים למען נשים, על ידי נשים תפסה תאוצה.
מלבד דיון בספרים, הן עסקו במבחר נושאים אינטלקטואליים ואירועים אקטואליים.
הן התארגנו לביצוע רפורמות חברתיות ברמה המקומית, הממלכתית והלאומית, הרבה לפני שקיבלו את זכות ההצבעה בקלפי.
יש לזכור כי בשנים אלו נמנעה מהנשים הזכות ללמודים גבוהים ומועדוני הנשים מילאו את הצורך האינטלקטואלי בלמידה.
ההערכה היא שעד סוף המאה התשע-עשרה, היו יותר משני מיליון נשים אמריקאיות בחברות ספרותיות, ורוב הספריות הציבוריות בארצות הברית נוסדו על ידי סוגים אלה של קבוצות נשים.
אגודות ספרותיות פעלו לעיתים קרובות כקבוצות הכשרה לנשים שלימים הפכו מעורבות בתנועות הסופרג'יסטיות.
למרות המדיה התקשורתית הרבה הסובבת אותנו, בחינתם של שינויים ארוכי טווח לגבי תדירות הקריאה מלמדת, כי אין פגיעה אנושה והקריאה כהתנהגות סוציו-תרבותית ממשיכה להתקיים ולפרוח.
סקרים מראים ש 81% מכלל האוכלוסייה היהודית ו-93% מכלל האוכלוסייה הערבית מגדירים את עצמם כקוראים.
אחוז זה גבוה מממוצע מדינות ה-OECD.
נשים קוראות יותר מגברים: בעוד שכמחצית מהנשים (47%) קוראות ספרים, סיפורת או ספרי עיון לפחות פעם בשבוע, רק כשליש מהגברים (34%) קוראים ספרים באותה תדירות.
93% ממשתתפי מועדוני הקריאה הן נשים.
סקרים שנעשו בשנים האחרונות בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה מראים כי ישנה עליה במספר האנשים המשתתפים במועדוני קריאה.
חלק מהמשתתפים מדווחים כי המועדון מספק להם חברה, חיי תרבות ותחושת קהילה.
מעבר לקבוצת תמיכה המספקת אמצעי לחקר הזהות (הנשית בעיקר), מועדוני הקריאה מתמקדים בספרים וברעיונות, בהנאות הטקסט, בחקירת הזהות האישית ובדמיון הספרותי המוקדש לדיון.
למרות חשיבות המרכיב החברתי, רמת שביעות הרצון מהמועדון עולה, ככל שזמן הדיון על הספר עולה.
במרבית המועדונים מקדישים לפחות 40 דקות לדיון על הספר.
דיונים יעילים במועדונים מאופיינים בבחירה קפדנית של נושאי הדיון, בפיתוח הנושאים בעזרת המשתתפים ובמתן תובנות החורגות מהתגובות האישיות של הנוכחים.
מחקרים נוספים מלמדים כי מפגשי מועדון הספרים מייצרים הקשר נוח לניתוח ספרותי, תוך טיפוח חדשנות בקריאה וקידום חינוך לערכים ולמידת מבוגרים מנקודת מבט דיאלוגית.
כל אחד יכול לארגן מועדון קריאה.
כדי שהוא יצלח, כדאי לקבוע מנחה וכללי יסוד.
לעיתים קרובות המשתתפים במועדון הם חברים, שכנים או עמיתים לעבודה.
ואף שניתן לפתור בעיות שעלולות לצוץ, עדיף מלכתחילה למנוע אותן.
בדרך כלל מועדון הקריאה הוא מקומי, אך לעיתים נוצר קשר בין מועדונים שונים, ואף בין המרכז לפריפריה.
חלק ממועדוני הספרים מתקיימים בספריות הציבוריות.
תופעה חדשה שהתפתחה בישראל בשנת 2013 ומשם התפשטה למדינות שונות בעולם היא בוק סרפינג (מאנגלית: BookSurfing).
זהו מיזם חברתי-תרבותי, המפגיש בין אנשים המקריאים טקסטים (כל אחד בוחר טקסט משמעותי עבורו) והשיחה אודות הטקסט.
הוצאות הספרים גילו את הפוטנציאל הכלכלי במכירת ספרים לחברי מועדוני הספרים.
מועדון הספרים התחייב לקנות ספר מסוים וההוצאה מכרה אותו למנויים אלו במחיר מופחת.
מועדון הספר הראשון שהוקם בגרמניה, בשנת 1919 הדפיס והפיץ קלאסיקות.
מועדון ספר החודש (הוקם בשנת 1926) והאגודה הספרותית (הוקמה בשנת 1927) היו המפעלים הראשונים מסוג זה בארצות הברית.
הם הפיצו יותר מ-200,000,000 עותקים חדשים של סיפורת ועיון ב-40 השנים הראשונות.
בשנת 2015 עבר מועדון הספר מיתוג מחדש וקהל הקוראים מונה כיום כ-100,000 מנויים.
מועדון הספר של אופרה וינפרי: אחד המועדונים הוותיקים והמפורסמים ביותר.
המועדון הפך במהרה לכוח בעל השפעה עצומה בעולם ההוצאה לאור, כאשר המלצה של אופרה הצליחה להזניק ספר שלא היה ידוע קודם לכן לרשימות רבי המכר.
טוני מוריסון מכרה יותר ספרים לאחר המלצתה של אופרה וינפרי, מאשר לאחר זכייתה בפרס נובל.
מאז הופעת הבכורה שלו בספטמבר 1996, מועדון הספרים של אופרה אחראי ל-28 רבי מכר רצופים.
הוא מכר יותר מ-20 מיליון ספרים והפך רבים מחבריו למיליונרים.
השפעת מגפת הקורונה בישראל על מועדוני קריאה: כמות קוראי הספרים גברה בזמן הפנדמיה ומועדונים חדשים נפתחו.
רוב המועדונים הוותיקים והחדשים ערכו את המפגשים בזום.
כ-36% מהם רוצים להמשיך להיפגש באופן וירטואלי גם לאחר מכן.
מועדון ספורט קריית ים הוא מועדון כדורגל מהעיר קריית ים המשחק כיום בליגה הלאומית.
המועדון הוקם בשנת 2008 והתפרק לאחר שלוש שנים.
בקיץ 2021 המועדון הוקם מחדש ובמהירות עלה מליגה ג' שומרון דרך ליגה ב' צפון ונכון למאי 2025, המועדון משחק בליגה הלאומית.
בעונתה הראשונה (2021–2022) הקבוצה בלטה במיוחד כאשר הייתה לקבוצה הישראלית הראשונה שהשלימה עליית ליגה, וזאת לאחר עונה שלמה של 22 משחקים ללא הפסד או תיקו.
במהלך עונה זו כבשה יותר מ-116 שערים זכות וספגה רק שישה שערים.
בעונת לאחר מכן מועדון ספורט קריית ים זכה באליפות ליגה ב' צפון א' ועלתה לליגה א' גם בעונה זו הקבוצה לא הפסידה משחק אחד בליגה.
בעונת 2024/2025 נעצרה ליגה א' צפון באמצע העונה, כאשר הקבוצה במקום הראשון.
בסופו של דבר החליטה ההתאחדות לכדורגל בישראל שהקבוצה תעפיל לליגה הלאומית, למרות הקפאת הליגה.
בעונת 2025/2026 פתחה קריית ים את העונה הראשונה שלה בליגה הלאומית עם הפחתה של ארבע נקודות בעקבות חשד למתן חוזים כפולים לאחר שהעפילה לליגה הלאומית.
הקבוצה מתאמנת במגרש קריית ים סינתטי ומופעלת על ידי עמותת "קרית-ים נטו לקידום כדורגל, חינוך ורווחה".
מועדון רומא הוא ארגון ללא מטרות רווח המורכב מאינטלקטואלים ומנהיגים עסקיים, שמטרתו לדון בנושאים גלובליים דחופים.
המועדון נוסד בשנת 1968 באקדמיה דל לינצ'י ברומא, איטליה.
כיום חברים בו מאה חברים נבחרים, הכוללים ראשי מדינות וממשלות לשעבר, מנהלים בארגוני האומות המאוחדות, פוליטיקאים ובכירים בממשלה, דיפלומטים, מדענים, כלכלנים ומנהיגים עסקיים מכל רחבי העולם.
המועדון עורר תשומת לב ציבורית רבה בשנת 1972 עם פרסום הדו"ח הראשון למועדון, "גבולות לצמיחה".
מאז 1 ביולי 2008, המטה של המועדון נמצא בווינטרטור, שווייץ עם משרד בבריסל, בלגיה.
בשנת 1965, התעשיין האיטלקי אורליו פצ'י נשא נאום על השינויים הדרמטיים במדע ובטכנולוגיה בעולם.
הנאום עורר עניין אצל אלכסנדר קינג, מדען בריטי שכיהן כמנהל כללי לענייני מדע ב-OECD.
השניים החליטו להיפגש ולדון באפשרות להקים קבוצה שתעסוק בבעיות גלובליות.
פצ'י וקינג חלקו דאגה עמוקה לגבי היכולת של הפיתוח והקידמה הטכנולוגית לפתור את בעיות העולם.
באפריל 1968, פצ'י וקינג כינסו קבוצה בינלאומית קטנה של אנשים מתחומי האקדמיה, החברה האזרחית, הדיפלומטיה והתעשייה בוילה פארנזינה ברומא.
המסמך המכונן של הפגישה היה "מסגרת ניסיונית לתכנון מערכתי בקנה מידה עולמי" מאת יועץ ה-OECD האוסטרי, אריך יאנטש.
הפגישה תוארה ככישלון מוחלט, אך הובילה להקמת מועדון רומא, שנקרא על שם העיר שבה התקיים המפגש הראשון.
רעיון מרכזי בהקמת המועדון היה רעיונו של פצ'י על "הבעייתיות", אשר גרס כי בעיות כמו הידרדרות סביבתית, עוני ובריאות לקויה קשורות זו בזו ואי אפשר לפותרן בנפרד.
באוקטובר 1968, ה-OECD ערך סימפוזיון בבלאג'ו שבו הצטרפו חברים חדשים למועדון, והצהרת בלאג'ו חתמה על הצורך בתיאום גלובלי להתמודדות עם בעיות גלובליות.
ב-1970, החזון של פצ'י הוצג במסמך שנכתב על ידי חסן אוזבקהן, אריך יאנטש ואלכסנדר כריסטאקיס.
המסמך, שכותרתו "המצוקה של האנושות: חיפוש אחר תגובות מובנות למורכבויות ואי-ודאויות גוברות ברחבי העולם: הצעה", שימש כמפת הדרך לפרויקט "גבולות לצמיחה".
הדו"ח הראשון למועדון רומא, "גבולות לצמיחה", פורסם בשנת 1972 והצביע על כך שצמיחה כלכלית וגידול אוכלוסין בלתי מוגבלים אינה אפשרית עקב דלדול משאבים והרס של מערכות אקולוגיות.
הדו"ח הפך לרב מכר עולמי ועורר מודעות לנושא.
הדו"ח טען שצמיחה כלכלית בלתי מוגבלת תוביל לקריסת המערכת הגלובלית במהלך המאה ה-21. המשבר האנרגטי של 1973 הגביר את המודעות הציבורית לנושא זה.
הדוח השתמש בניתוח מערכתי לא ליניארי כדי לבדוק אפשרויות אפשרויות של לולאות משוב שעלולות לגרום לבעיות לצאת משליטה.
זהו אחד המחקרים המוקדמים בשיטה של חשיבה מערכתית.
עם זאת, "גבולות לצמיחה" עורר ביקורות נרחבות מצד כלכלנים ומדענים שטענו כי המודלים והתחזיות של הדו"ח פשטניים ולא מדויקים.
הכלכלן רוברט סולו, זוכה פרס נובל לכלכלה, ביקר את הדו"ח בטענה שהתחזיות שלו היו "פשטניות" ושיטות המחקר היו בלתי מוסמכות.
אף לפני פרסום הדו"ח "גבולות לצמיחה", החלו אדוארד פסטל ומיחאלו מסרוביץ' מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב לעבוד על מודל מורכב יותר, הכולל עשרה אזורים בעולם ו-200,000 משוואות.
המחקר זכה לתמיכה מלאה של המועדון ופורסם כ"דו"ח השני" של המועדון בשנת 1974 תחת הכותרת "האנושות בנקודת המפנה".
הדו"ח השני הציג תחזית אופטימית יותר לעתיד הסביבה והצביע על כך שרבים מהגורמים הקשורים בבעיות הסביבתיות ניתנים לשליטה אנושית.
ב-1991, המועדון פרסם את "המהפכה הגלובלית הראשונה", שבו ניתחו את בעיות האנושות תחת המונח "הבעייתיות".
הדו"ח טען כי ההיסטוריה של האחדות החברתית או הפוליטית הונעה פעמים רבות על ידי אויבים משותפים וכי יש למצוא אויבים חדשים כדי לאחד את האנושות.
בין האויבים החדשים שמנה הדו"ח היו זיהום, התחממות גלובלית, מחסור במים ורעב.
נכון לשנת 2023, למועדון רומא היו 54 דו"חות רשמיים.
הדו"חות האחרונים, שפורסמו בשנת 2022, כוללים את "כדור הארץ לכולם - מדריך הישרדות לאנושות" ו"גבולות ומעבר: 50 שנים מ'גבולות לצמיחה', מה למדנו ומה הלאה?".
המועדון ממשיך לפעול ולתמוך במיזמים ובמחקרים שמטרתם להתמודד עם האתגרים הגלובליים של המאה ה-21.
ב-14 במרץ 2019, מועדון רומא פרסם הצהרה רשמית לתמיכה בגרטה טונברי ובשביתות בית הספר למען האקלים, וקורא לממשלות ברחבי העולם להגיב לקריאה זו לפעולה ולצמצם את פליטת הפחמן העולמית.
למועדון רומא יש מבנה ארגוני מורכב הכולל חברים מלאים המשתתפים בפעילויות המחקר והפרויקטים, תורמים לקבלת ההחלטות באספה הכללית השנתית של המועדון.
12 מחברי המועדון נבחרים לוועד המנהל, שמתווה את הכיוון הכללי והאג'נדה של המועדון.
המזכיר הכללי ממונה על ידי הוועד המנהל ואחראי על הניהול היומיומי של המועדון.
בנוסף לחברים המלאים, ישנם גם חברים שותפים, שמשתתפים במחקרים ובפרויקטים, אך אינם מצביעים באספה הכללית.
למועדון רומא יש אגודות לאומיות ב-35 מדינות וטריטוריות.
משימת האגודות הלאומיות היא להפיץ את הרעיונות והחזון של המועדון במדינותיהן, להציע פתרונות ולפעול למען כלכלה בת קיימא וצודקת בארצן.
האגודות הלאומיות תומכות במזכירות הבינלאומית של המועדון בארגון אירועים, כגון האספה הכללית השנתית.
למועדון רומא יש חמישה מרכזי השפעה המיועדים לקדם פתרונות משותפים לאתגרים גלובליים.
המרכזים כוללים את המרכז להולדת ציוויליזציות חדשות, המרכז לחירום פלנטרי, המרכז לשינוי הכלכלה, המרכז לחשיבה מחודשת על מימון והמרכז למנהיגות נוער ודיאלוג בין-דורי.
המועדון ספג ביקורות נרחבות מאז שנות ה-70. מבקריו טענו כי המודלים והתחזיות שלו פשטניים ולא מדויקים כולל הכלכלן רוברט סולו זוכה פרס נובל לכלכלה.
בשנת 2016 המועדון זכה ל"ביקורת רצינית" לאחר שקידם את הרעיון של מדיניות הילד היחיד למדינות מתועשות, בחוברת שלו שכותרתה "להמציא מחדש את השגשוג".
לצד הביקורות, המועדון זכה גם לתמיכה משמעותית.
הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר הזמין דוח גלובלי בשנת 1980 שהגיע למסקנות דומות לאלו של מועדון רומא.
מחקרים נוספים לאורך השנים תמכו ברעיונות המרכזיים של המועדון.
מועדון פנסיוני הכלבים הוא מועדון הכלבים הרשמי של הממלכה המאוחדת, והוא נחשב למועדון הכלבים הוותיק ביותר בעולם.
תפקידו לפקח על פעילויות שונות הקשורות לכלבים, כולל תערוכות כלבים, אקרובטיקה של כלבים, ותחרויות עבודה.
בנוסף, המועדון מנהל את מרשם הכלבים הגזעיים הלאומי של הממלכה המאוחדת ומשמש כקבוצת לובי בנושאים הקשורים לכלבים בבריטניה.
מערכת הרישום של מועדון פנסיוני הכלבים מחלקת כלבים לשבע קבוצות גזע.
קבוצות מועדון הכלבנות כוללות: קבוצת כלבי ציד, קבוצת כלבי עבודה, קבוצת הטריירים, קבוצת כלבי ציפורים, קבוצת כלבי רועים, קבוצת כלבי שימוש וקבוצת כלבי צעצוע.
מועדון פנסיוני הכלבים נוסד ב-4 באפריל 1873 לאחר ששווליס א.
שירלי הביע תסכול מניסיונותיו לארגן תערוכות כלבים ללא מערכת חוקים עקבית.
מהתערוכה הראשונה בשנת 1859, תערוכות כלבים הפכו לפופולריות יותר ויותר.
שירלי רשום כמציג טריירים בתערוכת הכלבים של חברת מופעי הכלבים של ברמינגהאם בשנת 1865. יחד עם קבוצה של ג'נטלמנים נוספים, הוא ארגן את התערוכה הגדולה הראשונה של כלבי ספורט וכלבים אחרים, שהתקיימה בארמון הבדולח ביוני 1870. התערוכה לא הייתה הצלחה כלכלית, והארגונים נאלצו לכסות את ההפסדים.
לרגל חגיגות 150 שנה להקמת המועדון ב-5 באפריל 2023, אישר המלך צ'ארלס השלישי את הוספת הקידומת המלכותית לשם המועדון.
עם זאת, עד שחברי המועדון יצביעו על שינוי השם המסחרי להכללת המילה "מלכותי", יישאר שמו "מועדון פנסיוני הכלבים".
מועדון ספורט דרזדן הוא מועדון כדורגל גרמני.
הוא פועל בדרזדן החל מסוף המאה ה-19.
המועדון הוקם בשנת 1898 על בסיס איחוד קבוצות שהיו קיימות בעיר.
הוא שיחק בליגה אזורית אך החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החל לשחק בתחרות על האליפות.
הוא זכה באליפות גרמניה בכדורגל 1943 ו-אליפות גרמניה בכדורגל 1944. באותה שנה הוא היה המועדון האחרון שקיבל "פרס ויקטוריה" שהוענק למנצח האליפות.
בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה הפרס הוסתר והתגלה מחדש רק לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1991.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המועדון שיחק באליפות גרמניה המזרחית אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1958 הוא זכה בגביע המזרח-גרמני.
לקראת עונת 1991/1992 המועדון הוקם מחדש והחל לשחק בליגה אזורית.
קדאפי, שנולד ליד סירת, בלוב האיטלקית, למשפחה ערבית בדואית ענייה, הפך ללאומן ערבי בזמן לימודיו בסבהא, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה הצבאית המלכותית, בנגאזי.
בתוך הצבא, הוא הקים קבוצה מהפכנית שהדיחה את המלוכה של בני מסדר הסנוסים, שנתמכו בידי המערב, בהפיכה צבאית בשנת 1969. לאחר שתפס את השלטון המיר קדאפי את לוב לרפובליקה הנשלטת על ידי מועצת הפיקוד המהפכנית שלו.
הוא גירש את האוכלוסייה האיטלקית של לוב וגירש מהמדינה את הבסיסים הצבאיים המערביים שהיו בה.
הוא חיזק את הקשרים עם ממשלות לאומניות ערביות – במיוחד מצרים של גמאל עבד אל נאצר – הוא תמך ללא הצלחה באיחוד מדיני פאן-ערבי.
כמודרניסט אסלאמי, הוא הציג את השריעה כבסיס למערכת המשפט וקידם את הסוציאליזם האסלאמי.
הוא הלאים את תעשיית הנפט והשתמש בהכנסות המדינה הגדלות כדי לחזק את הצבא, לממן מהפכנים זרים וליישם תוכניות חברתיות בדגש על פרויקטים של בניית בתים, בריאות וחינוך.
ב-1973, הוא יזם "מהפכה עממית" עם הקמת קונגרסים עממיים-מקומיים, שהוצגו כמערכת של דמוקרטיה ישירה, אך המשיך לשמור על שליטה אישית על החלטות מרכזיות.
הוא תיאר את התיאוריה הבין-לאומית השלישית שלו באותה שנה בספר הירוק.
בשנת 1977 הפך קדאפי את לוב למדינה סוציאליסטית שכונתה "ג'מהירייה" ("מדינת ההמונים").
במהלך שנות ה-70 וה-80, סכסוכי הגבול לא מוצלחים של לוב עם מצרים וצ'אד, תמיכה בטרוריסטים ברחבי העולם ואחריות, לכאורה, להפצצת טיסה 103 של פאן אמריקן, הפכו את לוב למדינה מבודדת יותר ויותר על הבמה העולמית.
המצב נהפך במהירות למלחמת אזרחים, שבה ברית נאט"ו התערבה צבאית ותמכה במועצת המעבר הלאומית האנטי-קדאפית (NTC).
ממשלתו של קדאפי הופלה; הוא נסוג לסירת שם נלכד, עונה ונרצח על ידי חמושים של ה-NTC.
קדאפי שלט בפוליטיקה של לוב במשך ארבעה עשורים והיה נושא לפולחן אישיות נרחב.
הוא עוטר בפרסים שונים ושובח על עמדתו האנטי-אימפריאליסטית, תמיכתו באחדות הערבית ולאחר מכן האפריקאית, וכן על פיתוח משמעותי של לוב בעקבות גילוי מאגרי נפט.
מנגד, לובים רבים התנגדו נחרצות לרפורמות החברתיות והכלכליות של קדאפי; הוא הואשם לאחר מותו בהפרות שונות של זכויות אדם.
הוא ספג גינוי על ידי רבים כדיקטטור שהממשל האוטוריטרי שלו הפר באופן שיטתי את זכויות האדם ומימן טרור עולמי באזור ומחוצה לה.
מועמר מוחמד אבו מיניאר אל-קדאפי נולד בקאסר אבו האדי, אזור כפרי מחוץ לעיר סירת במדבריות טריפוליטניה שבלוב האיטלקית.
משפחתו הגיעה משבט קטן וחסר השפעה יחסית בשם קד'אד'פה.
אביו התפרנס מרעיית כבשים וגמלים.
כמו שבטים בדואים אחרים מאותה התקופה, משפחתו לא ידעה קרוא וכתוב ולא ביצעה רישומים מדויקים של זמני לידה.
יום הולדתו אינו ידוע בוודאות ומקורות מעריכים כי הוא התרחש בין 1942 לאביב של 1943. לקאדפי 3 אחיות גדולות, והוא היה הבן היחיד של הוריו ששרד.
מילדותו, קדאפי התוודע לנוכחות כוחות קולוניאלים אירופיים בלוב.
תחילה ארצו נכבשה על ידי איטליה, ובמהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה קדאפי היה עד לעימותים בין כוחות איטלקיים לכוחות בריטיים.
ישנן טענות כי סבו של קדאפי מצד אביו נהרג בידי הצבא האיטלקי במהלך הפלישה האיטלקית ללוב בשנת 1911. בסוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, לוב נכבשה על ידי כוחות בריטיים וצרפתיים.
בריטניה וצרפת תכננו לחלק את המדינה ביניהן, אך האו"ם הכריע כי למדינה תינתן עצמאות, ובשנת 1951 הוקמה ממלכת לוב שהונהגה בידי המלך אידריס הראשון, שהיה פרו-מערבי.
המלך ניהל שלטון ריכוזי לחלוטין ואסר על קיום כל מפלגה פוליטית במדינה.
כילד קטן, קדאפי קיבל חינוך דתי מוסלמי, בידי מורה לאסלאם מהאזור בו חי.
לאחר מכן, למרות מצוקתם הכלכלית והעובדה שחינוך עלה כסף רב בלוב של אותה תקופה, אביו שלח אותו לסירת הסמוכה ללמוד בבית הספר היסודי שבעיר.
קדאפי היה ישן במסגד במהלך השבוע, ורק בסופי השבוע היה חוזר ברגל לביתו במרחק 32 ק"מ משם.
כבדואי שבא ממשפחה ענייה, קאדפי התמודד עם בריונות ואפליה מצד חבריו לכיתה שגרו בעיר.
מקאסר אבו האדי עברה משפחתו של קדאפי לסבהא שבמחוז פזאן, שם החל ללמוד מועמאר בבית ספר תיכון.
הוא הפך פופולרי מאוד בבית הספר החדש, חלק מהחברים שרכש שם הפכו למשמעותיים בממשלתו ובהפיכה שהוביל מאוחר יותר בחייו.
מורים רבים בסבהא היו מצרים, ולראשונה בחייו הייתה לקדאפי גישה לעיתונים ורדיו כלל-ערבי, במיוחד לרדיו קול אל-ערב שמקורו בקהיר.
בילדותו, קדאפי נחשף למגוון אירועים הקשורים בהתפתחות הפאן-ערביות ובעיקרם מהפכת הקצינים במצרים ב-1952, משבר סואץ ומבצע קדש ב-1956 והקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת (איחוד בין מצרים לסוריה) בין השנים 1958 ל-1961. קדאפי הושפע רבות מנשיא מצרים שעלה לשלטון במהפכת הקצינים, גמאל עבד אל-נאצר, אותו קדאפי העריץ.
נאצר הוביל קו שמרכזו תנועת הפאן ערביות שקראה ליצירת לאומית ערבית, דחיית הקולוניאליזם המערבי והציונות ומעבר מקפיטליזם לסוציאליזם.
בהשפעת נאצר והפאן-ערביות, קדאפי החל לארגן הפגנות נגד המלוכה.
באוקטובר 1961 הוא הוביל הפגנה במחאה על פרישת סוריה מהרפובליקה הערבית המאוחדת, והחל לגייס כספים כדי לשלוח מברקי תמיכה לנאצר.
קדאפי וחבריו גם שברו חלונות במלון מקומי שנחשד בהגשת אלכוהול.
העונש לקדאפי ומשפחתו היה גירושם מסבהא למיסראתה.
קדאפי החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת בנגאזי, אך נשר מהלימודים כדי להתגייס לצבא.
למרות עברו הפלילי הידוע, קדאפי החל להתאמן באקדמיה הצבאית המלכותית בבנגאזי, לצד מספר חברים ממיסראתה שחלקו איתו תפיסת עולם.
בלוב, שירות צבאי הייתה האפשרות היחידה לניידות חברתית לבעלי מעמד נמוך- הצבא היווה עבורם אפשרות להפוך לחלק מהמעמדות העליונים במדינה.
לכן, קדאפי ראה בצבא כלי פוטנציאלי לשינוי פוליטי.
תחת המלך אידריס, צבא לוב אומן בידי כוחות צבא בריטניה.
הדבר הרגיז את קדאפי שראה בבריטים כוח אימפריאלי, ובמהלך אימוניו סירב ללמוד אנגלית והתנהג בגסות לקצינים הבריטים.
מאמנים בריטים דיווחו עליו כחייל בעייתי, סרבן ואלים, ואף הצהירו כי הם חושדים שקדאפי היה מעורב ברצח מפקד האקדמיה הצבאית ב-1963. בצבא לוב התעלמו מדיווחים אלה, וקדאפי החל להתקדם בתפקידיו.
בשנת 1964, יחד עם קבוצת חיילים שהיו נאמנים לו, הקים את תנועת הקצינים החופשיים של לוב, על שם התנועה שהוביל נאצר במצרים שלפני ההפיכה.
הקבוצה נפגשה בסתר, בנתה תאים חשאיים והחלה לחסוך באופן משותף כספים דרך המשכורות שקיבלו מהצבא.
קדאפי נסע ברחבי לוב, אסף מודיעין ופיתח קשרים עם תומכים שונים של תנועת הפאן-ערביות.
למרות ששירותי המודיעין של הממשלה ידעו על מהלכיו של קדאפי, הם התעלמו ממנו והמעיטו בערכו.
באוגוסט 1965 הפך קדאפי לקצין בחיל הקשר של צבא לוב.
באפריל 1966, נשלח קדאפי להכשרה בבריטניה.
במשך תשעה חודשים קדאפי עבר קורסים שונים במגוון בסיסים צבאיים ברחבי בריטניה.
מנהל קורס האיתות, שהיה אחד מהקורסים שעבר קדאפי בבריטניה, דיווח שקדאפי התגבר בהצלחה על קשייו ההתחלתיים בלימוד האנגלית, והפגין שליטה איתנה בשפה.
הוא ציין שקדאפי נתפס בעיניו כ-"קצין משעשע, עליז וחרוץ".
קדאפי לא חיבב את אנגליה וטען כי קצינים בצבא בריטניה העליבו אותו והתייחסו אליו בצורה גזענית.
מאוחר יותר הוא סיפר שכאשר נסע לאנגליה הוא האמין כי היא מתקדמת יותר מלוב "בטוח וגאה בערכים, באופי ובאידיאלים הלוביים".
המלך אידריס והממשלה בהובלתו הפכו פחות ופחות פופולריים בסוף שנות ה-60. תחת שלטונו של המלך הפילוג בין השבטים והאזורים התגבר, שחיתות וניצול היו נפוצים בקרב תעשיית הנפט שנוהלה בידי הממשלה וניצלה את המחוזות והשבטים למען כסף וללא תמורה הגונה.
הלאומיות הערבית הפכה פופולרית יותר ויותר, ומחאות התלקחו לאחר ההפסד המצרי במלחמת ששת הימים ב-1967 מפני שממשל אידריס נתפס כפרו-ישראלי בשל בריתו עם מעצמות המערב.
מהומות נגד המערב פרצו בטריפולי ובבנגאזי, ועובדים לובים רבים שבתו בסולידריות עם המצרים.
במהלך תקופה זו ועד להפיכה ב-1969, ה-CIA העריך כי כוחות מתוך צבא לוב ינסו לבצע הפיכה נגד המלך.
למרות שידעו על קיום הקבוצה בהובלת קדאפי, הם העריכו כי הוא לא יצליח להוביל מהלך בסדר גודל שכזה.
לעומת זאת, הם עקבו במיוחד אחרי קבוצת קצינים שהיו מקורבים למלך והובלה בידי האחים שלחי, בניו של מי שהיה יועצו הקרוב של המלך אידריס, ונרצח בידי אחיינה של מלכת לוב פאטימה מספר שנים קודם לכן.
באמצע 1969, המלך אידריס המריא לחופשת קיץ ביוון ובטורקיה, כשברקע שמועות הולכות וגוברות על הפיכה מצד האחים שלחי בגיבוי בריטניה.
תנועות הקצינים החופשיים הלובים, בהובלתו של קדאפי, הכירו בכך שזו ההזדמנות האחרונה לבצע הפיכה לפני שהקצינים בהובלת האחים שלחי יבצעו אותה, והחליטו לבצע את ניסיון ההפיכה.
אם קדאפי וקציניו לא היו מבצעים את ההפיכה לפני האחים שלחי סיכוייהם לשרוד קרבות מול כוחותיהם של האחים שלחי, שאחד מהם היה סגן מפקד צבא לוב, היו אפסיים.
ב-1 בספטמבר, תנועות הקצינים החופשיים החלה לכבוש שדות תעופה, תחנות משטרה, תחנות רדיו ומשרדי ממשלה בטריפולי ובבנגאזי.
הכוחות נשלחו לטריפולי על מנת לתפוס את יורש העצר הלובי ולאלץ אותו לוותר על המלוכה.
הם לא נתקלו בהתנגדות של ממש ולא הפעילו אלימות קשה נגד אנשי משפחת המלוכה.
לאחר הדחת המלך, קדאפי הכריז על הקמת הרפובליקה הערבית של לוב.
בנאום רדיו, הוא הכריז על סיום המשטר "המושחת, אשר צחנתו מחליאה והחרידה את כולנו".
מכיוון שההפיכה התרחשה כמעט ללא שפיכות דמים, היא כונתה בתחילה "המהפכה הלבנה", אך לבסוף כונתה "מהפכת ה-1 בספטמבר, על שם התאריך בו בוצעה.
קדאפי הכריז כי ההפיכה מסמנת את תחילתו של שינוי נרחב באופייה החברתי-כלכלי והפוליטי של לוב.
הוא הכריז כי מטרות השלטון החדש הן "חופש, סוציאליזם ואחדות".
המועצה המרכזית של תנועת הקצינים החופשיים, בו היו 12 חברים, הכריז על עצמו כממשלת לוב החדשה.
קדאפי הפך ליו"ר הוועד המרכזי ולכן לראש המדינה בפועל.
הוא העלה את עצמו לדרגת קולונל ומינה עצמו למפקד צבא לוב.
מקורבו של קדאפי, עבדסאלם ג'לוד, הפך לראש הממשלה.
מקום מושב הממשלה הלובית עבר מאל-ביידא לטריפולי.
למרות שבתאוריה הוועד היה גוף שאמור לפעול באמצעות קונצנזוס בין כל חבריו, קדאפי שלט בוועד ביד רמה.
חלק מחברי הוועד האחרים ניסו לרסן את פעולותיו ותיארו אותן כ"מוגזמות".
קדאפי נותר הפנים הציבוריות של הממשלה, וזהותם של חברי הוועדה האחרים נחשפה בפומבי רק ב-10 בינואר 1970. כל חברי הוועד היו גברים צעירים מרקע כפרי, חברי מעמד הביניים.
לאף אחד מהם לא היו תארים אקדמיים, ודבר זה הבדיל ביניהם לבין האליטה העשירה והמלומדת ששלטה קודם לכן במדינה.
לאחר שהושלמה ההפיכה, המועצה המרכזית של תנועת הקצינים המשיכה בכוונתה לאחד את המדינה תחת שליטתה.
הם החלו בטיהור תומכי המלוכה וחברי שבט הסנוסים ממנו הגיע המלך אידריס מתפקידים במגזר הציבורי ובצבא לוב.
קדאפי האמין כי אנשים אלו הם אליטה שמטרתה לחבל ברצונות העם הלובי ולכן יש להשמיד אותה.
בתי משפט במדינה החלו לשפוט ולהכניס לכלא עובדי מדינה ועיתונאים שתמכו במלוכה.
המלך אידריס נידון למוות שלא בפניו.
שלושה חודשים לאחר עליית קדאפי לשלטון, שר הצבא ושר הפנים ניסו להפילו בהפיכה כושלת.
בשנת 1970, אחיינו הגדול של אידריס, אחמד אל-סנוסי, ניסה להוביל להפיכה נגד קדאפי, אך ניסיונו להחזיר את המלוכה סוכל והוא נידון למוות.
במאי 1970 נערך במדינה סמינר לאינטלקטואלים במטרה להביא אותם ליישר קו עם המהפכה.
באותה השנה הכניס השלטון החדש את חוקי השריעה למערכת המשפט הלובית.
המועצה המהפכנית המשיכה את האיסור מתקופת המלוכה על הקמת מפלגות פוליטיות, אסרה על הקמת איגודי עובדים והוציאה אל מחוץ לחוק שביתות עובדים והוצאת עיתונים.
בספטמבר 1971 התפטר קאדפי מתפקידו בטענה שהוא אינו מרוצה מקצב הרפורמות במדינה, אך חזר בו מהתפטרותו אחרי חודש.
ביולי 1972, אחרי שהופצו שמועות שקדאפי נעצר, נכלא והודח, הוא הודיע על הקמת קבינט חדש בן 18 משתתפים, כאשר מתוכם רק 2 היו אנשי צבא וכל השאר היו טכנוקרטים אזרחים.
המדיניות הכלכלית המוקדמת של המועצה המהפכנית אופיינה כקפיטליזם מדיני, שלטון כלכלי הנשלט ומרוכז בידי המדינה אך מכיל מאפיינים קפיטליסטיים.
יוזמות רבות הוקמו כדי לסייע ליזמים ולפתח את תהליכי העיור בלוב.
בספטמבר 1969 השיקה הממשלה את רפורמת "המהפכה הירוקה" שמטרתה הייתה להביא לפיתוח יותר שטחים חקלאיים בלוב כדי שהמדינה תוכל להסתמך פחות ופחות על ייבוא מזון, כאשר התקווה הייתה שלוב תהפוך לבעלת עצמאות מבחינת מזון.
הממשלה הקימה מערכות השקיה לאורך קווי החוף ובמספר נקודות מים בפנים הארץ.
במרבית המקרים, עלויות ייצור וגידול המזון עלו על ערך מכירתו, ולכן הייצרו החקלאי בלוב נותר גרעוני, כשהוא מסתמך ברובו על הלוואות וסובסידיות ממשלתיות.
קדאפי הנהיג מדיניות פנים ששילבה לאומיות ערבית ורווחה וכונתה "סוציאליזם אסלאמי".
החברות הגדולות נמצאו בבעלות הממשלה, וחברות קטנות נמצאו בבעלות פרטית.
באופן רשמי, הערכים המרכזיים של החברה היו "רווחה, חירות, חינוך ודמוקרטיה".
נקבעו חוקי מוסר שמרניים, שאוסרים בין השאר על מכירת משקאות חריפים ומשחקי הימורים.
קדאפי פירט את תפיסת עולמו ב"ספר הירוק", שיצא לאור בשנת 1976 והיה לספר לימוד חובה לכל תלמידי בתי הספר במדינה.
חיי אזרחי המדינה וחינוכם כוונו באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו-עצמו ובנאומיו.
רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים אכן גילו אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
בניגוד לערכים המוצהרים, כל גילוי התנגדות לשלטון נתקל באלימות קשה.
בפברואר 1980 רצחו סוכנים לובים מתנגדים שחיו בגלות.
באוקטובר 1993 ערכה קבוצה בת כ-2,000 חיילים ניסיון כושל להתנקש בחייו של קדאפי.
ביולי 1996 פרצו מהומות אלימות במחאה על שלטונו של קדאפי, בסיום משחק כדורגל.
קדאפי ראה בעצמו מנהיג ומורה דרך ברמה עולמית ולפיכך נטה המשטר הלובי להתערב בענייניהן של מדינות ערב ואפריקה, הן בתמיכה צבאית במדינות אלה בכוחות פנימיים המתאימים להשקפותיו והן בדרך כלכלית.
אף על פי ששלטונו של קדאפי נתפס בעולם המערבי כדיקטטורי ורצחני ואף הוטלו עליו לא פעם עיצומים, נהנתה לוב שתחת שלטונו מחוסן יחסי בזירה הבין-לאומית.
חוסן זה התבסס הן על היותה של לוב ספקית נפט מרכזית לעולם המערבי, והן על שליטת לוב במעבר פליטים מאפריקה דרכה אל האי האיטלקי למפדוזה הסמוך לחופיה.
עובדה זו הניחה לפתחה של אירופה בכלל ואיטליה בפרט, איום קבוע שאם רק ירצה קדאפי יש ביכולתו "להציף אותה בפליטים".
עם עלייתו של קדאפי לשלטון הכריז כי הוא מתחייב להוציא את מדינתו מהפיגור הבין-לאומי.
הוא ציווה להוציא את כוחותיה של ארצות הברית מלוב ולסגור את נמל התעופה של צבא ארצות הברית במדינה.
לוב פתחה תחת שלטון קדאפי בסיסי טרור בשטחה ונתנה חסות לארגוני טרור ערבי ברחבי העולם.
המשטר הלובי החל בחימוש מואץ ופתח בהסתה אנטי-ישראלית תוך קריאה לאיחוד כל מדינות ערב למדינה אחת ואיום על מדינות ערב שגילו יחס חיובי לישראל (שאחד משיאיו היה במלחמת לוב-מצרים ביולי 1977).
עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לשטח צ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום, הסמוך לגבול.
במהלך שנות שלטונו של קדאפי פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים, במסגרת סכסוך לוב-צ'אד, בשנים 1978, 1979, 1980–1981 וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע אש בארטילריה ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ-1972 ליצור את הלגיון האיסלאמי הפאן-אפריקאי.
הלגיון הורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן, שזכו לאימון ולמשכורות גבוהות.
בפרט נסמך הלגיון על בני שבטי הטוארג והג'נג'וויד (שבטי בדואים מוסלמים מדארפור), להם ייחס קדאפי זיקה למקורות העם הלובי ועליונות גזעית.
בנוסף לכך הלגיון היה פתוח לכל שכיר חרב הן ממדינות אפריקאיות, הן ממדינות ערב והן ממדינות כסרביה ואוקראינה, כל עוד הם נשבעו אמונים לקדאפי, לפי מתכונת לגיון הזרים הצרפתי.
הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להצעות לשכר ולכבוד, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד.
לאחר גירושה הסופי של לוב משטחי צ'אד ב-1989 צומצם כח הלגיון מכ-7,000 איש בשיאו לכ-2,000 איש.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון והדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה בהם אנשי אש"ף, אנשיו של הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front – RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ניסה להפיל את שלטונו של קדאפי, כינה אותו בנאומיו "הכלב השוטה של המזרח התיכון", ובמרץ 1982 הכריז על איסור אמריקני על ייבוא נפט מלוב ועל שיתוף פעולה כלכלי עם לוב.
במהלך שנות ה-80 תקפה ארצות הברית ספינות נפט לוביות, וב-15 באפריל 1986 נערכו הפצצות על הערים המרכזיות טריפולי ובנגאזי, בתגובה לפיגוע בגרמניה בו נרצחו חיילים אמריקנים.
בין 60 ההרוגים בהפצצות הייתה גם בתו המאומצת של קדאפי.
בשנת 1984 ירו למוות אנשי השגרירות הלובית בלונדון בשוטרת מקומית שפיקחה על הפגנה של מתנגדי השלטון.
הירי הוביל לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין לוב לבריטניה.
ב-14 באפריל 1986 הפציצה ארצות הברית את ארמונו של קדאפי בטריפולי, כתגובה לחסות שנתנה לוב לפעולות טרור כנגד אזרחים אמריקנים.
קדאפי סירב להסגיר לארצות הברית או לבריטניה את הסוכנים שהטמינו מטעני נפץ במטוס פאן-אם שהתפוצץ מעל סקוטלנד בשנת 1988, ולכן הוטלו על לוב סנקציות כלכליות חריפות מטעם האו"ם.
בשנת 1999 הסכים קדאפי להסגיר את הסוכנים להולנד, והסנקציות הכלכליות הוסרו.
אחד מסממני תפיסתו העצמית כמורה דרך מוסרי הוא הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי, אותו הוא העניק משנת 1988.
קדאפי נחשב לתומך נלהב של רעיון הפאן-ערביות (איחוד המדינות הערביות למדינת-על אחת).
אחרי מותו של גמאל עבד אל נאצר בספטמבר 1970 הפך קדאפי לתומך החזק ביותר ברעיון.
בשנת 1972 ניסה להקים מדינה ערבית מאוחדת עם מצרים וסוריה, אך הניסיון נכשל בגלל חילוקי דעות.
בשנת 1974 חתם על הסכם איחוד עם תוניסיה, שלא יצא אל הפועל.
קדאפי היה תומך ראשי של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), ובעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979 ניסה לזכות בתמיכתה של ברית המועצות.
לוב הייתה המדינה הראשונה שקיבלה מטוסי קרב מדגם מיג 25, אך היחסים בין לוב לברית המועצות נחשבו למרוחקים.
קדאפי קרא להקמת מדינה ערבית מאוחדת ביבשת אפריקה, ובשנות ה-70 וה-80 סייע לעשרות קבוצות מוסלמיות שניסו לבצע הפיכות צבאיות במדינות אחרות.
בשנות ה-70 וה-80 נחשב קדאפי לאחד התומכים העיקריים בטרור הבין-לאומי.
פעולות הטרור הבולטות בהן היה מעורב:
חטיפת ורצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972, על ידי ארגון ספטמבר השחור.
פיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן, מטוס נוסעים של חברת התעופה האמריקנית פאן אם מעל לוקרבי שבסקוטלנד בשנת 1988, במטענים שהוטמנו על ידי סוכנים לובים.
פיגוע במועדון הלילה "לה בל", מועדון לילה במערב ברלין בו בילו חיילים אמריקנים, בשנת 1986.
חטיפת שרי הנפט של איראן וערב הסעודית, על ידי המחבל קרלוס.
מעורבות בפעולות טרור של הארגון לשחרור פלסטין וארגוני טרור נוספים.
מדיניות כלפי המערב בשנות ה-2000
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית גינה קדאפי בחריפות את ארגון הטרור אל-קאעידה, שתכנן וביצע את הפעולות.
בשנת 2002 פרסם התנצלות רשמית על מעורבותו בפיצוץ המטוס מעל לוקרבי, והציע לשלם פיצויים למשפחות הקורבנות.
קדאפי התראיין לרשת הטלוויזיה האמריקנית ABC.
בעקבות לכידתו של שליט עיראק, סדאם חוסיין, על ידי האמריקנים בשנת 2003, הודה קדאפי שלוב מפתחת נשק להשמדה המונית, והזמין פקחים בין-לאומיים כדי לבדוק ולהשמיד את מלאי הנשק.
קדאפי הודה שהסיבה לשיתוף הפעולה עם ארצות הברית היא חששו מגורל דומה לגורלו של סדאם חוסיין.
הפקחים גילו אלפי טונות של נשק כימי, ותוכנית פעילה לפיתוח נשק גרעיני.
במרץ 2004 ערך ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ביקור רשמי בלוב.
בעקבות הצעדים שעשה קדאפי לקראת המערב, הודיעה ארצות הברית במאי 2006 על כוונתה לכונן מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם לוב, וכמו כן להוציא אותה מרשימת המדינות התומכות בטרור.
קדאפי נהג לנסוע ברחבי הגלובוס כשהוא מלווה בגלינה קולוניצקה, האחות האוקראינית הצמודה שלו.
הוא נהג לנוע כשהוא מוקף בשכירי חרב ממדינות אפריקה ושומרות ראש חמושות, אשר נודעו בשם משמר האמזונות.
המועמדות למשמר האמזונות עברו הכשרה אינטנסיבית בשימוש בכלי נשק ואמנויות לחימה, נדרשו להצהיר על בתוליהן, ונבחרו אישית על ידי קדאפי.
לאחר נפילתו של קדאפי מהשלטון ב-2011 האשימו אותו כמה משומרות הראש שלו שכפה עליהן להצטרף למשמר ושהיו קורבן לאונס והתעללות מינית מידיהם של קדאפי, בניו ומקורביו.
בספרה של אניק קוג'ן, כתבת מעיתון הצרפתי "לה מונד", מעלה שורה של עדויות שונות וקשות של ילדות ונערות שנחטפו ממשפחתן לשם הפיכתן לשפחות מין של קדאפי.
עדויות אלו מתארות כיצד נחשפו לאונס והשפלות מיניות קשות.
ישנם דיווחים כי חמש נשים ממשמר האמזונות של השליט נאנסו על ידי קדאפי ובניו דרך קבע.
את אורחיו קיבל באוהל גדול ומפואר, אותו לקח גם במסעותיו בעולם.
בעוד שבראשית ימי שלטונו הופיע בציבור לבוש מדים, הרי שבהמשך העדיף להופיע לבוש בגלימות וכיסויי ראש ססגוניים, שהדגישו את שייכותו השבטית-אפריקאית.
בינואר 2002 רכש קדאפי 7.5 אחוז מהבעלות על קבוצת הכדורגל האיטלקית "יובנטוס", תמורת 21 מיליון דולר, באמצעות חברת ההשקעות החיצונית של לוב (לפיקו).
קדאפי היה מקורב מאוד לג'אני אניילי, שהיה המשקיע העיקרי בקבוצת פיאט.
קדאפי נחשב לחובב שחמט, וביוני 2004 אירחה לוב בטריפולי את אליפות העולם בשחמט.
בנובמבר 2002 הנחה קדאפי את תחרות "מלכת היופי" הראשונה של לוב, ששודרה באינטרנט.
בפברואר 2011 החל גל מחאה נגד שלטונו של קדאפי שהפך להתקוממות מזוינת, כחלק מגל המחאות בארצות ערב.
בהוראתו של קדאפי, הגיבו כוחות הביטחון הלוביים ביד קשה, והרגו מאות מפגינים.
כנגד המפגינים טען קדאפי שמשום שאינו נושא בתואר שלטוני רשמי, הרי שהדרישה להתפטרותו היא אבסורדית, וכי המפגינים הם סוכנים של האימפריאליזם המערבי והכוחות המזוינים שמורדים בו מונהגים על ידי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה.
במרץ 2011, החליטה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות על תקיפה צבאית בין-לאומית כנגד כוחותיו של קדאפי.
ב-30 באפריל 2011 מסר דובר הממשלה הלובית כי בנו הצעיר של קדאפי, סיף אל-ערב, בן 29, נהרג יחד עם שלושה מילדיו בהפצצות של נאט"ו בטריפולי.
ביוני 2011 הוציא בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג צו מעצר בין-לאומי נגד קדאפי באשמת ביצוע פשעים נגד האנושות ופתח נגדו בחקירה.
קדאפי הואשם כי הורה על הרג, פציעה וכליאה של מאות אזרחים ב-12 הימים הראשונים של ההתקוממות נגדו.
באוגוסט 2011 כוחות המורדים השתלטו על ארמונו, הפילו את סמלי משטרו, ובעיני הקהילה הבין-לאומית היה זה סופו הרשמי של שלטון קדאפי במדינה.
ב-20 באוקטובר 2011 נלכד קדאפי על ידי כוחות המורדים, בעיר הולדתו סירת ומצא את מותו בידיהם, ברגעיו האחרונים כשהוקף בכוחות המורדים צעק להם שלא ירו בו והתחנן לרחמים, אך לשווא.
את הרצח גינו מספר מנהיגים בכירים בעולם ביניהם ראש ממשלת רוסיה באותה תקופה, ולדימיר פוטין: "יש לא מעט משטרים עקומים בעולם, קדאפי ללא ספק היה דיקטטור, אבל את גורלו היו צריכים לפסוק בביהמ"ש ולא בצורה מזעזעת כפי שעשו המורדים".
קדאפי נקבר ב-25 באוקטובר 2011 במקום סודי במדבר הלובי יחד עם בנו מועתאסם.
קדאפי היה נשוי בשנית לספייה פרקאש.
היה אב לשמונה ילדים, שבעה מהם בנים, כולם היו מפקדי גדודים בצבא לוב בתקופת שלטונו של קדאפי:
מוחמד (נולד ב-1970) עמד בראש הוועד האולימפי של לוב.
זהו הבן היחיד של קדאפי מאשתו הראשונה.
באוגוסט 2011 פורסם כי נמלט לאלג'יריה.
סייף אל-אסלאם (1972–2026) היה אדריכל במקצועו, עמד בראש ארגון צדקה, שמעורב בתהליכי משא ומתן לשחרור בני ערובה שנחטפים על ידי קבוצות מוסלמיות ויש הטוענים שהוא זה אשר עמד מאחורי הספינה הלובית אמלתיאה.
במשך שנים נתפס כיורשו של אביו, אך בשנת 2008, הודיע שהוא פורש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2011, נתפס בידי המורדים.
ב-28 ביולי 2015, גזר עליו בית המשפט בטריפולי עונש מוות בירייה יחד עם עוד שמונה מבכירי שלטון קדאפי.
ביולי 2016, דווח כי שוחרר מהכלא כבר באפריל באותה שנה, למרות עונש המוות שנגזר עליו שנה קודם.
בדצמבר 2017, הכריז על התמודדותו בבחירות לתפקיד נשיא לוב שהתקיימו בשנת 2019, ולא זכה.
בנובמבר 2021, הגיש מועמדותו לנשיאות לבחירות דצמבר 2021. הוא לא היה נשוי.
נהרג בהתנקשות ב-3 בפברואר 2026.
א-סעדי (נולד ב-1973) עמד בראש התאחדות הכדורגל הלובית, שיחק משחק אחד בקבוצת הכדורגל האיטלקית פרוג'ה עד שנכשל בבדיקת סמים, ומפיק סרטים, נשוי נישואים פוליטיים לבתו של מפקד בכיר לשעבר בצבא לוב.
הוסגר ללוב על ידי ניז'ר במרץ 2014. בספטמבר 2021, שוחרר מהכלא.
חניבעל מועמר (נולד ב-1975) שימש כיועץ לחברת התובלה הימית של לוב, והסתבך מספר פעמים עם רשויות החוק באירופה, בין היתר נתפס נוהג במהירות של 150 קמ"ש בשאנז אליזה.
ב-2005 הכה בפריז דוגמנית שהייתה אז ידידתו, וזו הגישה נגדו תלונה על תקיפה.
הוא נקנס ונידון למאסר על תנאי בן ארבעה חודשים.
למרות זאת נשא לאישה דוגמנית זו, אלין סקאף, ובדצמבר 2009 תקף אותה וגרם לה חבלות בפניה כולל אף שבור, עת היו במלון קלארידג´ס שבלונדון.
השוטרים הוזעקו למלון בעקבות צעקות האישה המוכה, אבל הפעם הסתיימה הפרשה בלי שהוגשה תלונה.
האירוע המפורסם ביותר הוא המעצר שלו ושל רעייתו ביולי 2008 על ידי שלטונות שווייץ, בחשד שהכו את משרתיהם.
בעקבות המעצר נקטה לוב בצעדים כלכליים נגד שווייץ ועצרה את משלוחי הנפט אליה והחזיקה כבני ערובה שני אנשי עסקים שווייצרים ששהו בלוב.
בוועידת הפסגה של ארגון המדינות המתועשות ביולי 2009 כינה קדאפי את שווייץ "מאפיה עולמית" וקרא לפרק אותה ולחלקה בין צרפת, גרמניה ואיטליה.
עאישה (נולדה ב-1976), בתו היחידה של קדאפי, היא עורכת דין, ובעלת דוקטורט במשפטים, שהצטרפה לצוות ההגנה המשפטית של סדאם חוסיין.
היא עומדת בראש קרן צדקה, שעוסקת במניעת אלימות במשפחה ומאבק באיידס.
על מאמציה בתחומים אלה מונתה ל"שגרירת רצון טוב" מטעם האו"ם.
אולם בפברואר 2011 הודיע הארגון כי סיים את ההתקשרות עמה "בעקבות האירועים האחרונים בלוב".
באוגוסט 2011 פורסם כי נמלטה לאלג'יריה.
מועתאסם באללה (1977–2011) נהרג מירי המורדים בעת הלינץ' שנעשה באביו.
חטיפתו ורגעי חייו האחרונים צולמו על ידי המורדים ומתועדים בכלי התקשורת, כאשר המורדים מציעים לו לשתות ומודיעים לו שאלו רגעי חייו האחרונים.
מועתאסם ניסה בעבר להדיח את אביו מהשלטון, דבר שמחל עליו אביו.
הוא שירת בצבא לוב כיועץ לביטחון לאומי של אביו, וכמפקד על יחידה עצמאית שהייתה כפופה לו ישירות.
נהרג יחד עם אביו בסירת ב-20 באוקטובר 2011.
נהרג בהפצצת נאט"ו בזמן מלחמת האזרחים בלוב.
פיקד על חטיבת עילית בצבא הלובי, שנקראה על שמו.
קדאפי אימץ שני ילדים נוספים:
חאנה, נתפרסם כי נהרגה בהפצצה אווירית על לוב ב-1986, אך ב-2011 נתפרסמו ידיעות שהיא עדיין חיה.
מילאד אבוצטייה, הוא גם אחיינו, עליו נאמר שהציל את אביו בהפצצה ב-1986.
מועצה אזורית בישראל היא צורת שלטון מקומי המאגדת, מבחינה מוניציפלית, מספר יישובים כפריים או קהילתיים באזור גאוגרפי מסוים.
בישראל וביהודה ושומרון פועלות 54 מועצות אזוריות המאוגדות בעמותת מרכז השלטון האזורי בישראל.
נכון ל-2023 מתגוררים במועצות האזוריות כ-1,020,000 ישראלים.
מועצה אזורית שבתחומי הקו הירוק פועלת מכוח צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תשי"ח-1958 ומועצה אזורית בשטחים יהודה ושומרון (ובעבר גם בשטח רצועת עזה) פועלת מכוח צו של המושל הצבאי.
שטחה של מועצה אזורית כולל את היישובים בתחומה ואת השטח ביניהם.
השטח לא כולל יישובים עירוניים בעלי רשות מקומית משל עצמם (ערים, מועצות מקומיות ומועצות תעשייתיות).
המועצות האזוריות מספקות שירותים ליישובים המוגדרים להן מוניציפלית ולכלל הישויות הנמצאות בשטחן, בסיסי צה"ל, שמורות טבע, אתרי תיירות, מוסדות חינוך ועוד.
בחלק מהמקרים, שטח המועצה האזורית כולל שטחים נרחבים שאין בהם נקודות יישוב, בשל הגישה הממשלתית בקום המדינה, שהתעתדה להכניס תחת השלטון המקומי את כלל הקרקעות בארץ.
בשל מדיניות זו נוצרו "מובלעות" עירוניות בעלות הגדרה מוניציפלית נפרדת, המוקפות על ידי מועצה אזורית אחת או יותר ואינן באחריות מועצה אזורית.
היו שהתנגדו לגישה מרחיבה זאת ובקשו שהמועצות האזוריות תקפנה רק את היישובים עצמם ושטחים מחברים מצומצמים הנדרשים לחיבור ביניהם, אך עמדתם כמעט ולא נתקבלה.
לחלק מהמועצות האזוריות זהות, תרבות ויסודות כלכליים משותפים במידה זו או אחרת, מעבר להגדרה הגאוגרפית.
כך למשל, באותו אזור יכולות להיות שתי מועצות אזוריות, אחת ליישובים דתיים והאחרת ליישובים חילוניים.
לדוגמה, מועצה אזורית שדות נגב מאגדת בנגב המערבי את היישובים הדתיים, ובסמוך לה נמצאת מועצה אזורית שער הנגב המאגדת יישובים חילוניים.
בדומה לכך, מועצה אזורית נחל שורק, מועצה אזורית חבל יבנה ומועצה אזורית שפיר מאגדות בתוכן יישובים דתיים באזור השפלה.
מועצה אזורית אלונה מאגדת בתוכה שלושה יישובים של תנועת החרות ונבדלת ממועצה אזורית מנשה הסמוכה לה.
באצבע הגליל, מועצה אזורית מבואות החרמון מאגדת את המושבים, בעוד מועצה אזורית הגליל העליון מאגדת את הקיבוצים.
רוב המועצות האזוריות נקראות על שם חבל הארץ שבה הן נמצאות.
עם זאת, מספר מועצות אזוריות נקראות על שמות אנשים, בהן: מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית מעלה יוסף, מועצה אזורית ברנר ומועצה אזורית יואב.
המועצות האזוריות הראשונות היוו המשך לגישת הגושים שרווחה ביישוב היהודי החל משנות ה-30 של המאה ה-20 והראשונה שבהן – מועצה אזורית עמק חפר הוקמה במרץ 1940. עד סיום המנדט הבריטי ב־1948 הוקמו חמש מועצות אזוריות בארץ: נהלל, קישון, אפרים (לימים מגידו) ויזרעאל.
מועצה אזורית מטה בנימין היא בעלת מספר התושבים הגדול ביותר, כ-73,673 תושבים.
מועצה אזורית מטה יהודה היא בעלת מספר היישובים הגדול ביותר, עם 57 יישובים.
מועצה אזורית רמת נגב היא בעלת השטח הגדול ביותר – כארבעה מיליון דונם, שהם כ-18% משטחה של ישראל.
מועצה אזורית אלונה היא בעלת מספר היישובים הקטן ביותר (3 יישובים).
להלן רשימה מעודכנת לסוף שנת 2019 של המועצות האזורית בישראל, לפי כמות יישובים ואוכלוסייה, על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
נתוני האוכלוסייה לקוחים מאומדני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לסוף חודש ינואר 2023.
מספרמועצה אזוריתסמלמחוזמספר יישוביםמספר תושבים (2025)מאוכלס על ידי1מטה בנימין יהודה ושומרון
<small>מכונן בצו המושל הצבאי4982,435 יישובים יהודים2מטה יהודה ירושלים6451,041 יישובים יהודים וערבים3שומרון יהודה ושומרון
מכונן בצו המושל הצבאי3149,384 יישובים יהודים4עמק חפר מרכז (השרון)4443,085 יישובים יהודים5עמק יזרעאל צפון3841,714 יישובים יהודים ובדואים6חוף הכרמל חיפה2636,499 יישובים יהודים ויישוב ערבי7הגלבוע צפון3235,383 יישובים יהודים וערבים8דרום השרון מרכז (השרון)3134,872 יישובים יהודים9מטה אשר צפון3232,143 יישובים יהודים, יישוב ערבי ויישוב בדואי10משגב צפון3530,824 יישובים יהודים ובדואים11גוש עציון יהודה ושומרון
<small>מכונן בצו המושל הצבאי248,185 יישובים יהודים47הערבה התיכונה דרום76,855 יישובים יהודים48חבל יבנה מרכז (השפלה)76,675 יישובים יהודים49גן רווה מרכז (השפלה)106,454 יישובים יהודים50חבל אילות דרום125,403 יישובים יהודים51גדרות מרכז (השפלה)74,995 יישובים יהודים52מגילות ים המלח יהודה ושומרון
<small>מכונן בצו המושל הצבאי82,889 יישובים יהודים53תמר דרום52,119 יישובים יהודים54אלונה חיפה32,097 יישובים יהודים (מושבים)
במועצות האזוריות שיטת הבחירות שונה מזו הנהוגה בבחירות לרשויות המקומיות.
בדרך כלל לכל יישוב נציג אחד, אך לעיתים יש יותר מנציג אחד, בהתאם לגודל היישוב ולמספר היישובים במועצה, ואופן החלוקה נקבע עבור כל מועצה בנפרד.
במועצה האזורית מטה יהודה, למשל, שבה 57 יישובים, רק ליישוב הגדול ביותר, צור הדסה, היו שני נציגים, עד שהפכה למועצה מקומית נפרדת.
עד סוף ספטמבר 1951 התקיימו בחירות רק בארבע מועצות אזוריות: מועצה אזורית ברנר, מועצה אזורית הדר השרון, הגליל העליון ועמק חפר.
בשנת 1958 עודכן חוק המועצות האזוריות ובפברואר 1959 הוחל בהכנות לקיום בחירות ב-39 מהמועצות האזוריות.
באוגוסט 1959 התקיימו בחירות לשמונה מועצות אזוריות ראשונות ועד סוף 1959 התקיימו בחירות ב-19 מועצות.
מתחילת 1960 ועד סוף אוקטובר התקיימו בחירות ב-10 מועצות אזוריות.
הבחירות במועצות האזוריות נערכות מדי חמש שנים, אך בעבר התקיימו במועד שונה מזה שבו נערכות הבחירות ליתר הרשויות המקומיות, ולא כל המועצות האזוריות קיימו בחירות באותו מועד.
במהלך שנות התשעים וראשית שנות האלפיים נערכו מספר שינויים במועדים, במטרה להביא לכך שבסופו של דבר יאוחדו כל המועדים.
הבחירות בקבוצה האחת נערכו ב-20 בינואר 2009 (כ"ד בטבת ה'תשס"ט) ובקבוצה השנייה הן נערכו ביום 4 בדצמבר 2012 (כ' בכסלו ה'תשע"ג).
פירוט הקבוצות מצוי בתוספת לחוק המועצות האזוריות (מועד בחירות כלליות) (תיקון מס' 3), התשס"ה-2005. במועצות המנויות בחלק א' נערכו הבחירות ב-2012, ובאלה המנויות בחלק ב' נערכו הבחירות ב-2009, למעט אל-בטוף ובוסתאן אל-מרג', שהועברו מאוחר יותר לחלק א'.
באוקטובר 2018 נערכו לראשונה בחירות לכל הרשויות המקומיות והמועצות האזוריות באותו יום.
מועצה אזורית אל-בטוף (או אלבטוף; בערבית: البطوف) היא מועצה אזורית במחוז הצפון.
המועצה מאגדת בתוכה ארבעה כפרים בדואים-ישראלים: ואדי אל-חמאם (وادي الحمام), עוזייר (العـُزَيـْر), רומאנה (رُمانة) ורומת אל-הייב (عرب الهـَيـْب).
אל-בטוף הוא השם הערבי של בקעת בית נטופה, אשר שלושה מתוך ארבעת הכפרים שוכנים לצידה.
הכפר הרביעי, ואדי אל-חמאם, מרוחק כעשרים ק"מ משלושת הכפרים, ושטח השיפוט של המועצה אינו רציף.
יישובי המועצה היו חלק כלולים בתחום מועצה אזורית נוף הגליל שהוקמה בשנת 1993. בשנת 1999 מינה שר הפנים, נתן שרנסקי, ועדת גבולות, בראשות הגאוגרף יוסי בן-ארצי מאוניברסיטת חיפה, לבדיקת תחומי השיפוט של המועצה, עקב רצונם של היישובים הבדואים לקבוע מחדש את גבולות המועצה.
הצורך בהקמת ועדת הגבולות התעורר לפני הבחירות המוניציפליות למועצות האזוריות במאי 1999, כאשר שלושה מהיישובים בדוויים: רומנה, עוזייר רומת אל-הייב, ביקשו שלא להיכלל בתחום המועצה האזורית נוף הגליל, ולהקים לעצמם מועצה עצמאית משלהם.
היישובים פנו לבג"ץ, וביקשו ממנו שלא להשתתף בבחירות ולהקים מועצה נפרדת.
בג"ץ המליץ על הקמת ועדה שתחליט לאן ישתייכו היישובים מבחינה מוניציפלית.
ב-1 בפברואר 2001, אימץ שר הפנים חיים רמון, את המלצת ועדת בן-ארצי לפצל את המועצה.
המועצה פורקה ויישוביה התפצלו לשתי מועצות אזוריות מועצה אזורית בוסתאן אל-מרג' ולמועצה אזורית אל-בטוף.
בתחומי המועצה נמצאים ארבעה בתי-ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים, ותיכון מקיף אחד.
מספרצורת היישובישובאוכלוסייהשנת הקמה1 כפר ערביואדי אל-חמאם1,759 19482 כפר ערביעוזייר3,598 סוף המאה ה-193 כפר ערבירומאנה1,446 תקופת הברונזה4 כפר ערבירומת אל-הייב2,647 בתחילת שנות ה-20
מועצה אזורית אלונה היא מועצה אזורית בישראל המאחדת שלושה מושבים הנמצאים במערב רמות מנשה, מזרחית לבנימינה: עמיקם, אביאל וגבעת ניל"י.
המועצה קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1953 והיא המועצה האזורית בעלת מספר היישובים והתושבים הקטן בישראל.
באוגוסט 2023 הודיע שר הפנים ח"כ משה ארבל על בחינת איחודן של רשויות מקומיות, כולל הצעה לאיחוד מועצה אזורית מנשה עם מועצה אזורית אלונה, והנחה כי תהליך הבחינה יחל לאחר הבחירות לרשויות המקומיות.
ביולי 2024 חתם מנכ"ל משרד הפנים רונן פרץ על כתב מינוי ועדה גאוגרפית לבחינת מעמד מוניציפלי ואיחוד רשויות מקומיות אלה.
ב-3 ביוני 2025 פורסם דו"ח הוועדה הממליץ לאחד בין הרשויות.
ב-16 ביולי הודיע ארבל על ביצוע האיחוד.
ממוצע המרחקים בין שלושת יישובי המועצה הוא 4.7 ק"מ, ושלושתם משתייכים לתנועת החרות.
רוב האוכלוסייה עוסקת בחקלאות, בעיקר בגידול כרמים ועצי פרי נשירים.
בשטחה של המועצה האזורית, סמוך לקיסריה, נמצא "פארק אלונה" ובו אתר ארכאולוגי מהתקופה הרומית.
במקום נקבת מים, אשר ניתן ללכת לאורכה.
הנהלת המועצה ממוקמת במושב עמיקם.
ראש המועצה מאז 1999 הוא אריה שרון ולמועצה כ-25 עובדים.
מספרצורת היישוביישובשנת הקמההערותאוכלוסייה1 מושבאביאל19497962 מושבגבעת ניל"י 19536393 מושבעמיקם 1950761
מועצה אזורית אפעל הייתה מועצה אזורית בבקעת אונו שהתקיימה עד תחילת שנת 2008. המועצה גבלה בצפון בגבעת שמואל ובאוניברסיטת בר-אילן, במערב ברמת גן ובחירייה, בדרום באור יהודה, ביהוד ובנוה מונוסון ובמזרח בקריית אונו ובתל השומר.
המועצה הוקמה בשנת 1950 בשם "מועצה אזורית אונו" על שם היישוב המרכזי בה, כפר אונו, וכללה את היישובים כפר אונו, כפר אז"ר, רמת פנקס, קיבוץ אפעל ומעברת אונו שהייתה בשלב ראשון ועד מקומי נפרד.
בשנת 1954, בעקבות הקמת שכונה של משוחררי צה"ל שלא הייתה חלק מכפר אונו (גבעת ברכה) ובעקבות מחלוקת עם תושבי כפר אז"ר על אופי פיתוח האזור, עירוני או חקלאי, פרשו כפר אונו, יחד עם השכונה החדשה והמעברה מהמועצה האזורית והפכו למועצה מקומית בשם קריית אונו.
המועצה האזורית המשיכה להתקיים בראשות זלמן מסחרי מכפר אז"ר וכללה את הוועדים המקומיים של כפר אז"ר, קיבוץ אפעל ורמת פנקס.
הקיבוץ היה בשלבי פירוק ובמקומו הצטרפו כיחידות מקומיות בית האבות אפעל, סמינר אפעל ומשנת 1969 גם רמת אפעל.
בשנת 1984 שונה שם המועצה ל"מועצה אזורית אפעל" על שם היישוב הגדול במועצה, רמת אפעל.
מועצה אזורית אפעל הייתה מועצה קטנה המוקפת בערים ובמשרד הפנים ביקשו לפרק אותה.
בשנת 1998 קבעה ועדה בראשות פרופסור אריה שחר שיש לאחד את יישובי בקעת אונו.
בשנת 1999 מונתה למועצה "ועדת הבראה כלכלית" שפעלה לצד ראש המועצה, אורה חכם, אך ההבראה לא צלחה.
בשנת 2000 החליטה ועדת חקירה בראשות פרופסור אלישע אפרת ברוב דעות לחלק את שטחי המועצה בין המועצות הסמוכות.
בפברואר 2007, לנוכח גירעונות של המועצה, החליט משרד הפנים על פירוק המועצה, בהתאם המלצות ועדות חקירה שמינה.
הפירוק נכנס לתוקפו ב-10 באפריל 2008.
אַבּוּ בַּסְמַה הייתה מועצה אזורית בנגב במחוז הדרום, שפעלה בין השנים 2003–2012, ושאיגדה 11 יישובים בדואים וסיפקה שירותי חינוך ורווחה לבדואים של הפזורה המתגוררים באזור.
המועצה הורכבה מהכפרים אבו קרינאת, אום בטין, א-סייד, ביר הדאג', דריג'את, מולדה, מכחול (מרעית), קסר אל-סיר, כוחלה, אבו תלול ותראבין א-צאנע המרוחקים זה מזה מרחק של עשרות קילומטרים.
לשטח המועצה לא הייתה רציפות טריטוריאלית, אלא הורכב מתשעה מתחמים מבודדים, שרובם מוקפים בשטח הגלילי שבין באר שבע, ערד ודימונה ב"אזור הסייג" ושניים מהם הוקפו במועצות האזוריות בני שמעון ורמת הנגב.
מעבר לאחד-עשר הכפרים המוכרים, המועצה האזורית טיפלה גם בתחומי חינוך, רווחה והגנת הסביבה של הבדואים של הפזורה.
כמה יישובים בדואים לא מוכרים מקבלים מענה מהרשויות המקומיות, ובינם: אל-אטרש, ביר חיל ואלהואשלה.
הנתונים הסטטיסטיים הרשמיים של הלמ"ס, מנו רק את תושבי המועצה שרשמו את כתובתם בצורה רשמית במשרד הפנים, ולכן מספר התושבים הרשמי לא שיקף מעולם את המציאות.
בפועל, מספר התושבים ביישובים המוכרים של המועצה עמד עם פירוקה על כ-45,000 בני אדם, אך המועצה הייתה אחראית על החינוך והרווחה בעוד עשרות כפרים בלתי מוכרים בנגב, כך שתחת חסותה נמצאו למעלה מ-80,000 בני אדם, מרביתם בדואים.
לפני הקמת המדינה חיו הבדואים כקהילה סמי-נוודית, אך הם התחילו לעבור תהליך התיישבות עוד בתקופת השלטון העות'מאני.
בזמן המנדט הבריטי השלטונות לא הרבו להתייחס לנושא.
לאחר הכרזת העצמאות וסיום מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו למצרים וירדן, ונשארו רק 11,000 איש מתוך 65,000. אלה שנשארו הועברו תחילה ל"אזור הסייג" בנגב בו הם התיישבו בפזורה.
מאוחר יותר החליטה הממשלה לבנות שבעה יישובים מיועדים לשבטים בדואים: רהט, כסייפה, תל שבע, חורה, ערערה בנגב, לקייה ושגב שלום.
המטרה העיקרית הייתה לגרום להם לעבור לתושבות קבועה דרך בניית ערים עם תשתית מפותחת.
בפועל העדיפו הבדואים לגור ביישובים כפריים ורק חלק מהם הסכים לעבור ליישובים החדשים.
כתוצאה מכך קהילות בדואיות גרו בפזורה ללא גישה לתשתיות בסיסיות כמו מים, חשמל וביוב, וכל עוד היה קיים מספר רב של יישובים בלתי-מוכרים אלה, הרשויות לא יכלו לספק תנאים לכולם.
אחרי למידת לקחים בתחילת שנות ה-2000, יזמה הממשלה הקמה של עוד מספר יישובים בדואים בנגב - כפריים הפעם.
רוב היישובים האלה אוחדו במועצה האזורית אבו בסמה ולכן לא היה למועצה זו רצף טריטוריאלי.
המועצה הוקמה בסוף שנת 2003, בהתאם להחלטת ממשלת ישראל מס' 881 מיום 29 בספטמבר 2003 להקים שמונה יישובים לבדואים בנגב.
שבעה מתוכם (כולל תראבין א-צאנע) נכללו בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה.
הקמתה של המועצה היוותה הכרה בכפרים שבשטחה - שהיו עד אותה עת בלתי מוכרים.
משרדי המועצה לא היו כלל בתחומה, אלא בבאר שבע.
בראש המועצה הועמד עמרם קלעג'י, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים, המשמש ראש ועדה קרואה.
המינוי של הוועדה הקרואה הוארך מעת לעת עד שהגיע למקסימום המותר בחוק ועל כן נקבע שייערכו בחירות בדצמבר 2009. אולם בהתקרב המועד של הבחירות המיועדות שונה החוק המגביל את תקופת הכהונה המקסימלית של ועדה קרואה על מנת לאפשר את המשך כהונת הוועדה הקרואה לתקופה נוספת..
בפברואר 2011 החליט בית המשפט העליון כי יש לערוך את הבחירות עד דצמבר 2012.
הקמת המועצה וההכרה ביישוביה שהחלה עוד קודם לכן הביאה להליך של הקמת מרפאות, בתי ספר (למשל, בית ספר נווה מדבר) ומוסדות חינוך ונוער נוספים, סלילת כבישים והקמת תשתיות מים וחשמל, בהשקעה של מאות מיליוני שקלים.
עם זאת, לאור הזמן הרב שעבר מאז קבלת ההכרה ביישובים הושמעה מחאה מצד האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים על כך שרבים מהיישובים טרם חוברו לרשת החשמל הארצית, נכון לפברואר 2008.
בשנת 2012 החליט שר הפנים לאור הגידול באוכלוסייה כי יש לפרק את המועצה לשני גופים נפרדים ועל כן בוטלה המועצה בנובמבר אותה שנה והוחלפה במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום.
יש לציין כי בשל הפיצול נדחו הבחירות עליהן החליט בג"ץ בפסיקתו ובשתי המועצות החדשות עומדות ועדות קרואות, כך שהפיצול שימש הלכה למעשה ככלי לעקיפת החלטת בג"ץ.
מועדונית משפחתית היא מסגרת חינוכית משלימה לטיפול כוללני, אליה מגיעים אחרי שעות הלימודים תלמידים בני 5–13 עם חסך סביבתי ופוטנציאל שכלי תקין, ממשפחות רב בעייתיות וממשפחות מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
בישראל פועלות כ-400 מועדוניות מהן 320 פועלות בשיתוף משרד החינוך ומשרד הרווחה.
המועדוניות משרתות כ-6,000 ילדים מ-168 רשויות בארץ.
הילדים מקבלים במועדונית ארוחה אחת או שתי ארוחות חמות (צהריים וערב), יחס חם, עזרה בהכנת שיעורי הבית, אוזן קשבת וכן נהנים מפעילות כגון: הרצאות, חוגים ומשחקים.