tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעניין זה השופט שטיין מציין שנוהג ופרקטיקה קיימים מחזקים את ההסתמכות של האזרח ואת הציפייה כי התמיכה אותה קיבל לא תופסק באופן מיידי.
כלל עזר נוסף הוא השוואה לתקופות מעבר בתמיכות אחרות אך בעלות מאפיינים מהותיים דומים.
כלל זה נועד לוודא שההחלטה בנוגע לשינוי בתמיכה הנדונה אינה נגועה בהפליה וחוסר שוויון ביחס למקבלי אותה תמיכה.
השופט שטיין מכיר בכך שהפסקת התמיכה במעונות בעיצומה של שנת הלימודים תגרום לשיבוש חיי המשפחות במידה ניכרת.
למשל, הפסקת התמיכה תאלץ את האברך לקטוע את לימודיו בכולל או לחלופין תגרום להוצאת הפעוט מהמעון באופן מיידי, ותאלץ את בת זוגו להתפטר מעבודתה.
השופט מתייחס למסגרת הלימוד של הפעוטות במעון כעוגן סביבו משפחות האברכים מתכננות את חייהן ואת כלכלתן למשך השנה כולה.
לפיכך, לאור הכללים שצוינו לעיל, קובע השופט כי תקופת המעבר צריכה להימשך עד סוף שנת הלימודים תשפ"ב.
השופט מחזק את קביעתו על ידי השוואה לתקופות הסתגלות שנקבעו בעבר בעת שינוי מבחני תמיכה במעונות.
כמו כן השופט שטיין משווה את הצעד הנוכחי לתמיכה בשכר לימוד באוניברסיטאות אשר בו לא מבצעים שינויים במהלך שנת הלימודים.
בניגוד לשופט שטיין, השופט גרוסקופף סבור כי אין לקבוע כללים בנוגע לקביעת אורכה של תקופת המעבר.
לדעת השופט גרוסקופף, בבחינת הצורך לקבוע תקופת מעבר יש להתחשב ביחידת הזמן הרלוונטית לתמיכה המדוברת, ולבחון אם קיים צורך חיוני לעצור את התמיכה לפני סיומה של אותה יחידת הזמן.
השופט גרוסקופף מציין כי התמיכה במעונות ניתנת על בסיס שנתי, והפסקתה תגרום להוצאת הפעוטות מהמסגרת החינוכית טרם סיומה של השנה.
לדברי השופט גרוסקופף הממשלה לא הציגה טעמים משכנעים לעצירת התמיכה תוך כדי שנת הלימודים, ולכן החלטתה לעצור את התמיכה במהלך השנה חורגת ממתחם הסבירות.
כמו השופט גרוסקופף, השופט פוגלמן סבור שאין מקום לקביעה גורפת של כללים ביחס לקביעת אורכן של תקופות מעבר.
עם זאת, בניגוד לשופט גרוסקופף, השופט פוגלמן לא מייחס חשיבות לאורכה של יחידת הזמן ולצורך לקטוע את התמיכה לפני תום יחידת הזמן.
לדבריו, הקריטריון הרלוונטי היחיד הוא הפגיעה הצפויה במשפחות האברכים כמו גם בפעוטות הרבים שיאלצו לעזוב את מסגרת הלימודים שלהם בעיצומה של השנה.
לדעת השופט פוגלמן, הפגם שנפל בהחלטת הממשלה נובע מכך שהשלילה של התמיכה היא מוחלטת, ומכך שההודעה על השינוי הצפוי פורסמה רק לאחר תחילת שנת הלימודים.
לאור כך, מסיק השופט פוגלמן כי הוראת המעבר שקבעה הממשלה לא התחשבה בפגיעה הצפויה במשפחות ובפעוטות, ולפיכך הוראה זו אינה סבירה.
אולם, כיוון שהקריטריון הרלוונטי היחיד הוא הפגיעה הצפויה במשפחות האברכים ובילדיהן, התוצאה לא בהכרח מחייבת את המשך התמיכה עד סוף שנת הלימודים.
לדעת השופט פוגלמן יש לאפשר לשרי הממשלה להציע הסדר חילופי, שיאפשר את המשך התמיכה לכל הפחות באופן חלקי או מדורג כך שהפעוטות לא יאלצו לעזוב את המעונות עד סיומה של שנת הלימודים.
פוליטיקאים חרדים הביעו את שביעות רצונם מהחלטת בג"ץ.
מנגד, שר האוצר, הביע את מורת רוחו מהחלטת בג"ץ אשר לטענתו פוגעת באזרחי המדינה ובשילובם של כל המגזרים בשוק התעסוקה.
כמו כן, משרד האוצר העביר ביקורת על החלטת בית המשפט בטענה שההתערבות איננה ראויה.
לדברי משרד האוצר מבחני תמיכה הם בסמכותו המלאה של שר האוצר, ולפיכך התערבות בית המשפט בהחלטה היא תקדים שעלול להיות בעייתי ולגרור דיונים משפטיים בכל שינוי בקצבה ממשלתית.
בג"ץ 2412/23 התנועה למען איכות השלטון בישראל נ' הכנסת ואחרים, הידוע בשם בג"ץ חוק הנבצרות היא עתירה לבג"ץ נגד תיקון לחוק יסוד: הממשלה, המסדיר את האופנים בהם תיקבע נבצרות של ראש הממשלה ואת הדרכים לקביעתה.
בדעת רוב של שישה שופטים נגד חמישה נפסק שהתיקון לחוק היסוד יחול רק מהכנסת הבאה.
בעקבות עתירה של התנועה למען איכות השלטון בישראל שהופנתה נגד היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה, ב-10 בפברואר 2023 הורתה השופטת דפנה ברק-ארז ליועצת המשפטית לממשלה לנמק מדוע אין להוציא לנבצרות את ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
התיקון נתפס ככזה שבא למנוע אפשרות של קביעת נבצרות לראש הממשלה בנימין נתניהו, על רקע המשפט הפלילי נגדו ומעורבותו ברפורמה המשפטית בישראל.
נגד התיקון הוגשו עתירות לבג"ץ על ידי התנועה למען איכות השלטון בישראל וסיעת ישראל ביתנו, שהדיון בהן אוחד.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, סירבה להגן על החוק.
בתגובתה לבג"ץ הדגישה שהתיקון הוא חקיקה פרסונלית, וכי יש לפסול את התיקון מפני שמדובר בשימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת.
היועצת המשפטית לכנסת, שגית אפיק, טענה שיש לדחות את העתירות, ונימקה שהתיקון לחוק היסוד בא להסדיר את אופן ההכרזה על נבצרות, משום שחוק היסוד לא קבע הסדר מלא בעניין זה, כפי שקיים ביחס לבעלי תפקידים אחרים.
היועצת חזרה על עמדת הכנסת לפיה אין לבית המשפט סמכות לדון בתקפותם של חוקי יסוד.
בנוסף, היא ציינה שגם בהתאם למבחנים שנקבעו בפסקי דין קודמים, חוק היסוד לא בא בגדר המקרים הקיצוניים של שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בתגובתה מתחה היועצת המשפטית לכנסת ביקורת על עמדת היועצת המשפטית לממשלה: "מצב שבו יועצת משפטית לממשלה מבקשת מבית המשפט להכריז על בטלותו של חוק הוא מאורע נדיר ומצב שבו היועצת המשפטית לממשלה מבקשת מבית המשפט הנכבד להכריז על בטלותו של חוק יסוד הוא מאורע שמעולם לא אירע".
הדיון בעתירות החל בהרכב של נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, המשנה לנשיאה עוזי פוגלמן והשופט יצחק עמית.
בדיון ציינו השופטים חיות ופוגלמן שהתיקון הוא בגדר חקיקה פרסונלית, שנועדה להגן על בנימין נתניהו.
ב-6 באוגוסט 2023 הורחב ההרכב ל-11 שופטים והוצא צו על תנאי לפיו על המשיבים ליתן טעם מדוע לא ייקבע שתחולתו של התיקון לא תהיה מידית.
בעקבות החלטה זו הודיעו ראשי מפלגות הקואליציה: "אין לבית המשפט סמכות לבטל חוקי יסוד ואין לו סמכות לקבוע שחוק היסוד יכנס לתוקף בתקופה מאוחרת".
בתגובת הכנסת לצו על תנאי נטען כי "החוק מאוזן, דומה במהותו ובפרטיו להסדרי נבצרות שנקבעו לנושאי משרה אחרים בישראל, דוגמת נשיא המדינה ויו"ר הכנסת, ודומה אף להסדרים שהוצעו בעבר בעניין זה.
בית המשפט קבע פעמים רבות שהדין הקיים אינו אוסר על כינון חוקי יסוד משטריים בתחולה מיידית, ועל כן אין מקום לאסור על כך במצב הנורמטיבי הנוכחי".
בתגובת נתניהו לצו על תנאי נאמר כי "בדמוקרטיה, מי שמחליט מי ינהיג את העם זה העם.
היא שלטון העם, על ידי העם, למען העם.
באמצעות פגיעה בחוקי היסוד, מנסים העותרים לגרור את בית המשפט הנכבד למדרון חלקלק של פגיעה אנושה בקודש הקודשים של יסודות משטרנו החוקתי, לפגיעה בזכות הציבור לבחור בעצמו מי ינהיג אותו, לפגיעה ביסוד המרכזי של השיטה הדמוקרטית".
ב-28 בספטמבר 2023 התקיים הדיון בעתירה בהרכב של 11 שופטים: אסתר חיות, עוזי פוגלמן, יצחק עמית, נעם סולברג, דפנה ברק-ארז, ענת ברון, דוד מינץ, יוסף אלרון, יעל וילנר, עופר גרוסקופף ואלכס שטיין.
ב-3 בינואר 2024 פסק בג"ץ ברוב של 6 שופטים מול 5 שהתיקון לחוק יחול רק מהכנסת הבאה.
בדעת הרוב תמכו השופטים חיות, פוגלמן, עמית, ברק-ארז, ברון וגרוסקופף.
בדעת המיעוט תמכו השופטים סולברג, מינץ, אלרון, וילנר ושטיין.
את עמדת הרוב הוביל ממלא מקום הנשיא, השופט פוגלמן, שקבע: "תיקון זה הוא נקודת קיצון בתהליך ממושך של שחיקה במעמדם של חוקי היסוד ובניצול הקלות שבה ניתן לתקנם לצרכים אישיים-נקודתיים.
הוראות התיקון כוננו על מנת לשרת תכלית פרסונלית מובהקת, ועל כן אני סבור כי אין מנוס מן המסקנה שיש לדחות את מועד תחולתו, כך שייכנס לתוקפו בכנסת ה-26."
את עמדת המיעוט הוביל השופט סולברג, שקבע "לשונו של תיקון מס' 12 היא כללית; ההסדר שנקבע בו, חל על ראש הממשלה המכהן וכן גם על כל ראשי הממשלה העתידיים; טענת העותרים ועמדת היועצת המשפטית לממשלה, כי התיקון נושא תכלית פרסונלית – לא הוּכחה.
הניסיון להסיק על תכליתו הפרסונלית מחוץ ללשונו, ובנסיבות חקיקתו, כרוך בהבחנה בלתי-משכנעת בין מניע לבין תכלית; בהצרה של סמכות הרשות המחוקקת והמכוננת, ביחס לעניינים התלויים ועומדים לפני בית המשפט; ובאימוץ הגדרה שגויה של תחולה רטרוספקטיבית."
בג"ץ 5658/23 בעניין ביטול עילת הסבירות היא עתירה לבג"ץ נגד תיקון לחוק יסוד: השפיטה לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
ב-1 בינואר 2024 פסל בג"ץ בדעת רוב את התיקון בנושא עילת הסבירות, ויצר תקדים שלפיו נתונה לבג"ץ הסמכות לקיים ביקורת שיפוטית גם על חוקי יסוד, ולהתערב בהם במקרים מסוימים.
ביולי 2023 אושר בכנסת, כחלק מהרפורמה המשפטית, תיקון לחוק יסוד: השפיטה, לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
התיקון, שנועד להחליש את יכולתה של מערכת המשפט לבקר את הממשלה והרשות המבצעת, היה חלק מהצעות הרפורמה, ועורר כעס רב מצד מתנגדי הרפורמה.
הדיונים בתיקון התקיימו לצד הפגנות תמיכה והתנגדות, והתיקון אושר בקריאה שלישית ברוב של 64 חברי הכנסת של הקואליציה, בהיעדרותם של כל 56 חברי הכנסת של האופוזיציה.
הדיון בעתירות אוחד, ונשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, קבעה כי הדיון בעתירות ייערך, לראשונה בתולדות בית המשפט העליון, בהרכב מלא של 15 שופטי בית המשפט העליון.
ב-9 באוגוסט הוציא בג"ץ צו על תנאי, המורה לכנסת לוועדת החוקה, חוק ומשפט, לממשלת ישראל וליועצת המשפטית לממשלה לנמק מדוע לא יבוטל התיקון לחוק יסוד: השפיטה.
בהחלטה צוין שהיא התקבלה "מטעמים של יעילות הטיפול בעתירות ומטעמים אלה בלבד, בלא שיהיה בכך משום הבעת עמדה לגופם של דברים".
נוכח סירובה של היועצת המשפטית לממשלה לייצג את עמדת הממשלה ביחס לעתירה, אישרה היועצת לממשלה ייצוג נפרד בעתירה.
הדיון בבג"ץ נערך ב-12 בספטמבר 2023, ושודר בשידור חי באתר בית המשפט העליון.
הדיון ארך למעלה מ-10 שעות.
כמו כן התקיימו באמצעי התקשורת שידורים מיוחדים במהלך כל הדיון.
השופטים דנו בשתי סוגיות: האחת האם יש לבג"ץ סמכות לבקר חוק יסוד, והשנייה האם לקבל את טענת העותרים שצמצום עילת הסבירות אינו חוקתי.
ישבו בדין כל 15 שופטי בית המשפט העליון: הנשיאה אסתר חיות, המשנה לנשיאה עוזי פוגלמן והשופטים יצחק עמית, נעם סולברג, דפנה ברק-ארז, ענת ברון, דוד מינץ, יוסף אלרון, יעל וילנר, עופר גרוסקופף, אלכס שטיין, גילה כנפי-שטייניץ, ח'אלד כבוב, יחיאל כשר ורות רונן.
על פי החוק, המועד האחרון למסירת פסק הדין היה 12 בינואר 2024, שלושה חודשים אחרי מועד פרישתן של השופטות חיות וברון שישבו בדין.
פוגלמן אמר "הניסיון להשפיע בדרך זו על הליכים תלויים ועומדים ולפגוע באמון הציבור ברשות השופטת ובשופטים והעובדים המסורים שלה – לא יצלח."
ערוץ עכשיו 14 כינה את פסק הדין "הפיכה משטרית".
חבר הכנסת אריה דרעי ניסה לקדם במהירות הוראת שעה שתתיר לשופטי בית המשפט העליון לפרסם את פסק הדין תשעה חודשים לאחר פרישתם במקום לאחר שלושה חודשים, כדי לדחות את קבלת פסק הדין, מה שהצטייר כמחטף שמטרתו להתערב בפסק הדין.
בית המשפט העליון לא השתהה ופרסם את פסק הדין ב-1 בינואר.
סמכות בג"ץ לביקורת שיפוטית על חוקי יסוד
סוגיה מרכזית שעלתה בחוות הדעת של השופטים השונים הייתה שאלת סמכותו של בג"ץ לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד.
סוגיה זו כבר נדונה בהרחבה בבג"ץ חוק הלאום, שבו פסקו השופטים כי הכנסת כרשות מכוננת אינה "כל יכולה", וכי אין בסמכותה – אף לא בחוק יסוד – לשלול או לסתור חזיתית את המאפיינים הגרעיניים של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
כמו כן נקבעו בבג"ץ שפיר מבחנים לזיהוי "נורמה חוקתית", כשחקיקת חוק יסוד שאינו "נורמה חוקתית" מהווה "שימוש לרעה בסמכות המכוננת" של הכנסת.
בפסק הדין קבעו השופטים בדעת רוב (12 מתוך 15 שופטים) שלבג"ץ נתונה הסמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד ולהתערב במקרים חריגים וקיצוניים שבהם הכנסת חרגה מסמכותה המכוננת.
תמכו בתוצאה זו השופטים חיות, פוגלמן, עמית, ברק-ארז, ברון, וילנר, גרוסקופף, שטיין, כנפי-שטייניץ, כבוב, כשר ורונן.
התנגדו לה השופטים סולברג ומינץ, וכן השופט אלרון שקבע בדעת יחיד כי קיים רק "חריג צר המאפשר ביקורת שיפוטית" ורק "כמוצא אחרון".
השופטת חיות התייחסה להתגלגלות של חוקי היסוד שבמקורם היו אמורים להוות יחד את החוקה של ישראל, אך חזון זה לא התממש והכנסת משמשת הן כמחוקקת של חוקים רגילים והן כרשות מכוננת לחוקי יסוד, והתייחסה למבנה הפוליטי בישראל שבו קיימת משמעת קואליציונית, והכנסת והממשלה הן בפועל גוף אחד.
לפי גישתו של השופט שטיין, סמכויות שררה שאינן כתובות בשום חוק או חוקה אינן קיימות.
שטיין שולל את גישת בג"ץ מזה (לפיה לבית המשפט הסמכות לקבוע כי תיקון חוקתי איננו חוקתי), ואת גישת משיבי הממשלה מזה.
שטיין ביטא את גישתו גם בפסק-דינו בפרשת עיריית טבריה (בג"ץ 5119/23), שבו קבע שכוחה של הכנסת מוגבל, מכוח הוראות הכרזת העצמאות.
הואיל וסמכותה של הכנסת נובעת מסמכותה של מועצת המדינה הזמנית באמצעות המנשר ופקודת סדרי השלטון והמשפט, הרי שסמכותה של הכנסת תחומה בכך שאל לה לחרוג מערכי מגילת העצמאות.
שטיין התייחס לקביעתו של דוד בן-גוריון לפיה הכרזת העצמאות איננה מהווה חוקה, והסביר כי זו אכן איננה מהווה חוקה, אך הוראות הכנסת מוגבלות לא משום שמגילת העצמאות מכילה הוראות במדרג נורמטיבי "חוקתי", אלא משום שהיא זו שהעניקה לכנסת את סמכותה מלכתחילה.
פרשנות תיקון מס' 3 לחוק יסוד: השפיטה
השופטות יעל וילנר וגילה כנפי-שטייניץ התייחסו בהרחבה בחוות דעתן לפרשנות התיקון לחוק היסוד.
לשיטתן, יש להפעיל פרשנות מקיימת כלפי התיקון, ולא לראות בו ביטול גורף של עילת הסבירות, אלא ביטול של "עילת הסבירות האיזונית", זו שהשתרשה במשפט המנהלי בישראל החל משנות ה-80 בעקבות פסק הדין של אהרון ברק בבג"ץ דפי זהב נגד רשות השידור.
לפי פרשנות זו, בית המשפט רשאי גם לאחר התיקון לפסול החלטה בלתי סבירה במובן של "מופרכות", עילה שבית המשפט הישראלי עשה בה שימוש משחר היווסדו, בהתאם לפסק דין ונסברי האנגלי.
לדעת וילנר וכנפי שטייניץ, פרשנות זו נתמכת גם על פי תורת הפרשנות התכליתית, שכן ניתן למצוא בדברי ההסבר ובפרוטוקולים עדות לכך שהמחוקק התכוון לבטל דווקא את הלכת דפי זהב, וכן מכיוון ששמירה על עילת ה"מופרכות" הולמת יותר את עקרון הפרדת הרשויות והצורך בביקורת שיפוטית על השלטון.
לפרשנות זו הצטרף השופט אלכס שטיין, תוך שהוא מציין כי לו הפרשנות לתיקון הייתה כי הוא היה מבטל למעשה את הביקורת השיפוטית על החלטות הממשלה, אכן היה בכך חריגה מהסמכות המכוננת והוא היה מצטרף לדעת הרוב.
אולם, מכיוון שלדעתו התיקון מבטל את הלכת דפי זהב בלבד - אין בו פגם חוקתי המצדיק את פסילתו.
שופטים אחרים, לעומתו, לא ייחסו לפרשנות זו השפעה דרמטית על חוות דעתם.
המשנה לנשיאה עוזי פוגלמן ציין בחוות דעתו כי גם אילו היה מקבל את הפרשנות המצמצמת לתיקון, עדיין היה התיקון מותיר "חורים שחורים" רבים המצדיקים את פסילתו.
ביטול התיקון בשל חריגה מהסמכות המכוננת
בית המשפט העליון הוסיף ופסק בדעת רוב (8 מתוך 15 שופטים) כי יש להכריז על בטלותו של תיקון מס' 3 לחוק-יסוד: השפיטה המצמצם את עילת הסבירות.
תמכו בתוצאה זו השופטים חיות, פוגלמן, עמית, ברק-ארז, ברון, גרוסקופף, כבוב ורונן.
התנגדו לה השופטים סולברג, מינץ, אלרון, וילנר, שטיין, כנפי-שטייניץ וכשר.
שלושה מבין שופטי המיעוט (וילנר, שטיין וכנפי-שטייניץ) תמכו בפרשנות המצמצמת את משמעות התיקון וסברו כי בהינתן פרשנות זו יש לדחות את העתירות.
התיקון לחוק הוא מקרה קצה שבו חרגה הכנסת מסמכותה המכוננת ומשכך אין מנוס מהכרזה על בטלותו.
נוסחו החריג והגורף מונע מכלל בתי המשפט לדון ולשמוע טיעונים בעניין סבירות החלטות הממשלה, ראש הממשלה והשרים, וזאת ביחס לכל החלטה, לרבות החלטה להימנע מהפעלת סמכות.
פרשנות התיקון אינה מותירה מקום לספק שהוא חל גם על החלטות מופרכות והחלטות בלתי סבירות באופן קיצוני.
כתוצאה מכך, נגרמת פגיעה חסרת תקדים בהיקפה בשניים מהמאפיינים הגרעיניים של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית – עקרון הפרדת הרשויות ועקרון שלטון החוק.
התיקון מעצים באופן ניכר את הכוח הרב המרוכז ממילא בידי הממשלה ושריה וחוסם את אפשרותו של הפרט לקבל סעד בשורה של מצבים שבהם עשויה להיגרם פגיעה קשה באינטרסים חשובים שלו כתוצאה ממעשי השלטון.
השופט עמית סבר שביטול עילת הסבירות פוגע במספר אבני יסוד ועקרונות יסוד של השיטה המשפטית ושל הדמוקרטיה, והם: עקרון שלטון החוק, זכות הגישה לערכאות, עקרון הפרדת הרשויות, וזכויות יסוד חוקתיות.
אכן, יש מדינות דמוקרטיות שבהן עילת הסבירות מתפרשת ומיושמת בצמצום, אך לנוכח הגירעון הדמוקרטי הכבד במדינת ישראל, בה לממשלה כוח רב בפרלמנט, ובעיקר בקואליציות הומוגניות, הרי שלשלילה כה גורפת של עילת הסבירות יש משקל סגולי גבוה הרבה יותר מאשר במדינות אחרות.
השופטת וילנר סברה כי יש להעניק לתיקון פרשנות מקיימת ועל כן אין מקום לדון באפשרות ביטולו.
השופטים שטיין וכנפי-שטייניץ סברו כי ניתן וראוי לפרש את התיקון באופן מצמצם ועל כן, אין מקום להתערב בו משום שהוא רחוק מרחק רב מאותם מקרים שבהם ניתן לומר כי הכנסת חרגה מסמכותה המכוננת.
בהתאם, סברו שלושה שופטים אלה כי יש לפרש את התיקון כך שהוא יחסום רק ביקורת שיפוטית בעילת הסבירות כפי שהתפתחה מאז פסק הדין בבג"ץ דפי זהב נגד רשות השידור, והמתמקדת בבחינת האיזון בין השיקולים השונים בהחלטה השלטונית ("סבירות איזונית").
על פי פרשנות זו, התיקון עודנו מאפשר התערבות במקרים של החלטות מופרכות, שניתן היה להתערב בהן אף לפני פסק הדין בעניין דפי זהב.
השופט כשר נמנע מלהכריע בשאלה אם ניתן לפרש את התיקון באופן מצמצם כאמור, ועמדתו היא כי חרף פגיעתו של התיקון בהפרדת הרשויות ובשלטון החוק, הוא אינו מגיע לרף הגבוה שמצדיק התערבות בחוק יסוד.
השופטים סולברג ומינץ חלקו על עמדת הרוב בכל הנוגע לסמכות העקרונית של בית המשפט לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי היסוד, ואף על סמכותו להכריע בשאלה זו, וציינו כי אין מקור סמכות המאפשר לקיים ביקורת כזו.
בנוסף, לשיטתם גם אילו היה בסמכותו העקרונית של בית המשפט לבטל את התיקון לחוק היסוד בנימוק של חריגה של הכנסת מן הסמכות המכוננת שניתנה לה, קבעו השניים בעמדתם כי התיקון שהכנסת ביצעה מצוי מרחק רב מן הרף הגבוה של חריגה מסמכות שנדרש לשיטת שופטי הרוב.
נימוקים נוספים לביטול התיקון לחוק היסוד
דחיית העתירות על הסף מחמת היעדר בשלות
דיון ציבורי בשאלת הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקי היסוד
לקראת הדיון בעתירה זו ובעתירה נגד "חוק הנבצרות" עלתה שוב לדיון ציבורי שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקי יסוד.
ראשי מפלגות הקואליציה הביעו עמדתם: "אין לבית המשפט סמכות לבטל חוקי יסוד ואין לו סמכות לקבוע שחוק היסוד יכנס לתוקף בתקופה מאוחרת".
ד"ר שאול שארף ופרופ' רון שפירא פרסמו מאמרים לפיהם אין לבג"ץ סמכות כזו.
לעומתם פרסמו פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, פרופ' יצחק זמיר, פרופ' יניב רוזנאי ואחרים מאמרים לפיהם לבג"ץ נתונה סמכות לפסול חוקי יסוד.
בג"ץ 54321/25 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' ממשלת ישראל ואחרים עסק בעתירות נגד החלטת ממשלת ישראל לפטר את ראש השב"כ רונן בר.
בפסק הדין נדונו שאלות עקרוניות אחדות, ונפסק ברוב דעות כי החלטת הפיטורים "התקבלה בהליך לא תקין, מבלי שהסוגיה הובאה בפני הוועדה המייעצת בסתירה להחלטות ממשלה קודמות; ההחלטה התקבלה תוך הפרת כללי ניגוד העניינים; ללא תשתית עובדתית נאותה; ותוך הפרת זכות הטיעון של ראש השב"כ.
חומרת הפגמים בהחלטה והצטברותם – כל אלה מעידים על זניחת מושכלות יסוד הנוגעים לשירות הביטחון הכללי ולמעמדו של ראש השב"כ כבעל תפקיד ממלכתי א-פוליטי ובלתי תלוי, אשר חב בראש ובראשונה חובת נאמנות לציבור." השופטים קבעו כי ראש הממשלה נתניהו פעל בניגוד עניינים בשל חקירות מקורביו במסגרת פרשת קטאר-גייט.
עם זאת נקבע כי "בנסיבות העניין, מתייתר הצורך במתן סעד מעשי".
ב-16 במרץ 2025 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו להגיש לממשלה הצעה לסיום תפקידו של רונן בר כראש השב"כ בטענה ש"בכל עת, אבל במיוחד במלחמה קיומית כזו, חייב להיות אמון מלא של ראש הממשלה בראש השב"כ, אבל לצערי, המצב הפוך – אין לי אמון כזה...
יש לי חוסר-אמון מתמשך בראש השב"כ שהלך וגבר עם הזמן".
בתגובה הודיעה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה, לנתניהו כי אינו יכול לפטר באורח שרירותי את רונן בר, "זאת עד להשלמת בירור התשתית העובדתית והמשפטית שעומדת ביסוד החלטתך ואפשרותך לעסוק בנושא בעת הזו".
גם רונן בר הגיב להודעת נתניהו ואמר: "חובת האמון שחב ראש השב"כ היא בראש ובראשונה לאזרחי ישראל.
הציפייה של ראש הממשלה לחובת אמון אישית היא פסולה".
ב-20 במרץ 2025 אישרה הממשלה פה אחד כי בר יסיים את תפקידו לכל המאוחר ב-10 באפריל.
בעקבות החלטת הממשלה הגישו מספר גופים עתירה לבג"ץ נגד פיטורי בר.
עם גופים אלו נמנים ארגונים אזרחיים ובהם התנועה למען איכות השלטון בישראל, פורום "חומת מגן לישראל", משמר הדמוקרטיה הישראלית, התנועה לטוהר המידות וכן מפלגות מהאופוזיציה: יש עתיד, המחנה הממלכתי, ישראל ביתנו והדמוקרטים וגורמים פרטיים כגון נמרוד שפר ואורני פטרושקה.
בעתירה נכתב ש"מדובר בהחלטה שהתקבלה בניגוד עניינים חריף של ראש הממשלה, על בסיס שיקולים זרים, הקשורים בחקירות שב"כ בלשכת ראש הממשלה, ובעמדת שב"כ שפורסמה לאחרונה לפיה לדרג המדיני ישנה אחריות לאסון השבעה באוקטובר".
ב-21 במרץ הקפיאה שופטת בית המשפט העליון גילה כנפי-שטייניץ את הפיטורים והורתה לקיים דיון בהרכב מורחב "בהקדם האפשרי ולא יאוחר מיום 8.4.2025", דהיינו לפני תאריך הפיטורים שקבעה הממשלה, וזאת כדי למנוע טענה למצב דברים בלתי הפיך.
בתגובה לעתירה טענה הממשלה שהסוגיה אינה שפיטה.
ב-8 באפריל 2025 דן בג"ץ בעתירות, בדיון ששודר בשידור חי, וקבע שעל נתניהו נאסר להכריז על מחליף או ממלא מקום, אך מותר לו לראיין מועמדים.
ב-28 באפריל הודיע רונן בר על החלטתו לפרוש מתפקידו ב-15 ביוני, ובעקבות זאת החליטה הממשלה לבטל את ההחלטה לפטרו, וביקשה למחוק את העתירות נגד הפיטורים.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה, התנגדה לבקשה זו ונימקה: "ראש שב"כ אינו משרת אמון אישית של הדרג הפוליטי.
ההכרעה בעתירה חיונית במיוחד לקראת כניסתו של ראש שב"כ הבא לתפקידו להבטחת יכולתו לעמוד בפני לחצים פסולים".
פסק הדין העיקרי ניתן על ידי נשיא בית המשפט העליון, יצחק עמית.
השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם פסק דינו של עמית, תוך שהוסיפה דגשים אחדים.
המשנה לנשיא, נעם סולברג, הציג דעת מיעוט, לפיה עם הודעתו של ראש השב"כ על המועד שבו יסיים את תפקידו, והחלטת הממשלה לבטל את החלטת הפיטורים, שנגדה הוגשו העתירות, הרי אין עוד בשלב זה סכסוך שנדרשת בו הכרעה שיפוטית; העתירות הפכו לתאורטיות.
המשיבים לעתירה טענו כי לאור העובדה שטרם מתן פסק הדין הודיע בר על פרישתו והממשלה ביטלה את ההחלטה לפטרו, אין צורך להכריע בעתירות.
"כפי שנפסק בעבר, אף שככלל אין מקום ליתן חוות דעת אקדמיות גרידא בשאלות שההכרעה בהן הפכה לתאורטית – ייתכנו מקרים שבהם יהיה מוצדק לסטות מכלל זה.
כך למשל, במקרים שבהם יש להכרעה חשיבות עקרונית מיוחדת; בהליך השיפוטי שקדם לאותה הכרעה הושקעו משאבים ותשומות ניכרות; העניין עלול לחזור על עצמו; יש צורך להרתיע מפני התנהגות דומה ופסולה בעתיד בבחינת הקדמת תרופה למכה; מתעוררת שאלת חוקיות או פרשנות של נורמה כללית".
בהתאם לגישה עקרונית זו קבע עמית כי
"במוקד המחלוקת בין הצדדים להליכים עומדות שאלות עקרוניות כבדות משקל בנוגע לחוקיות ההליך החריג והתקדימי של סיום כהונת ראש השב"כ; וכן בנוגע לפעילותו התקינה של השירות הציבורי, ובפרט בנוגע לעצמאותו, ממלכתיותו ואי-תלותו של שירות הביטחון הכללי.
משהונחה בפנינו התשתית הנדרשת לצורך הכרעה, חשיבות ההכרעה בשאלות אלו והאינטרס הציבורי מצדיקים את הדיון בשאלת חוקיות החלטת הממשלה שבוטלה".
הממשלה טענה שיש לדחות על הסף את העתירות, בנימוק שאין לתת זכות עמידה לעותרים הציבוריים, כאשר רונן בר עצמו לא עתר נגד פיטוריו.
הנשיא עמית הסכים כי "בעבר נקבע לא אחת כי חרף המדיניות המרחיבה בפסיקה בכל הנוגע לזכות העמידה של העותר הציבורי, במקרים שבהם הפעולה השלטונית הנתקפת פוגעת באופן ישיר בפרט, וזה בוחר שלא לפנות לבית המשפט בבקשה לקבל סעד – אין ככלל לאפשר לעותר ציבורי לריב את ריבו".
כאמור וכפי שיפורט גם להלן, החלטה זו נוגעת לסוגיות הנמצאות בליבת המשטר הדמוקרטי הישראל, ובכללן ממלכתיותו, עצמאותו ואי-תלותו של השב"כ."
המשיבים טענו בנוסף כי יש לדחות את העתירות על הסף מחמת היעדר שפיטות, כיוון שמדובר בסוגיה בעלת אופי ביטחוני מובהק.
לטענת הממשלה, קבלת העתירות שקולה לנטילת אחריות הממשלה על השב"כ, בניגוד לעיקרון הפרדת הרשויות.
עמית דחה טענה זו ונימק:
"במוקד העתירות שלפנינו שאלה משפטית בדבר תקינות הליך סיום כהונתו של אחד מראשי מערכת הביטחון, ראש השב"כ.
השאלות השנויות במחלוקת בהליך דנן, ובראשן שאלת חוקיות ההחלטה בדבר סיום כהונה, אינן שאלות מדיניות או צבאיות טהורות, אלא שאלות של פרשנות החוק הישראלי והחלטות הממשלה ושל יישום כללי המשפט המינהלי.
משכך, אין כל מקום לקביעה כי הנושא שלפנינו אינו שפיט".
האם בית המשפט נוטל מהממשלה את אחריותה?
הנשיא עמית התייחס לטענת הממשלה וראש הממשלה, שלפיה קבלת העתירות משמעה שבית המשפט נוטל מהממשלה את אחריותה על השב"כ.
"הדברים נכונים בכל תחומי החיים.
החלטה שיפוטית המונעת פיטוריו של מנהל בית חולים, שנעשו שלא כדין, אין משמעותה העברת האחריות לניהולו של בית החולים לשופט שנתן את ההחלטה.
כך גם לא תישמע במקומותינו הטענה כי התערבות בית המשפט בהפקעת קרקעות לצורך סלילת רכבת משמעה שהאחריות על מערך הרכבות בישראל עוברת לידי בית המשפט.
כך גם אין מקום לטענה שלפיה קבלת העתירות שלפנינו מעבירה את האחריות על השב"כ לידיו של בית המשפט".
כלל ראשי מערכות הביטחון – ובכלל זה ראש השב"כ – חבים חובת נאמנות כלפי הציבור.
נאמנותם של ראשי מערכת הביטחון אינה נאמנות מפלגתית-פוליטית לממשלה מסוימת או נאמנות אישית לראש ממשלה כזה או אחר.
היא נאמנות לציבור הישראלי כולו, שהפקיד בידיהם את היקר מכל: את חייו ואת ביטחונו.
חובת נאמנות זו לא עומדת בסתירה לחובתו של ראש השב"כ להגשים ולקדם את מדיניות הממשלה; אלא, היא מבטאת את העיקרון היסודי בדבר המחויבות העקרונית של כלל רשויות המדינה לשלטון החוק.
קביעה זו תואמת את האמור ב לחוק שירות הביטחון הכללי, הקובע: "השירות יפעל באורח ממלכתי; לא תוטל על השירות משימה לשם קידום אינטרסים מפלגתיים-פוליטיים." עמית ציין כי
הוראה זו – אשר קובעת במידה רבה את הקוד הגנטי של השב"כ – היא ייחודית בחקיקה ונועדה להבטיח כי הגם שהשירות כפוף מבחינה היררכית לדרג המדיני, פעילותו תתאפיין במקצועיות ועצמאות; וכי הכלים שהופקדו בידיו ישמשו אך ורק למטרות אשר עולות בקנה אחד עם אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל.
עיקרון ממלכתיות עבודת השירות עשוי לעמוד במתח מסוים מול כפיפות השירות לממשלה ולדרג הפוליטי, ובין היתר, החשש בהקשר זה הוא מפני מצב שבו הדרג הממונה יטיל על השירות משימות ותפקידים שנועדו לממש מטרות מפלגתיות-פוליטיות, בניגוד ללשונו המפורשת של חוק השירות.
במתח שבין כפיפות השירות לדרג המדיני ובין עיקרון הממלכתיות, אחריות ראש השב"כ היא להבטיח שהשימוש בכלים ובסמכויות שניתנו בידי השירות, ייעשה בתום לב ושלא לצורך מימוש מטרות פוליטיות-מפלגתיות.
מסקנה זו מתחזקת ביתר שאת בשים לב לפוטנציאל הפגיעה בזכויות יסוד הכרוך בשימוש בכלים ובסמכויות אלה.
סמכות הממשלה לפטר את ראש השב"כ
קובע כי "הממשלה רשאית להפסיק את כהונתו של ראש השירות לפני תום תקופת כהונתו." עם זאת, ציין הנשיא עמית, כי
החלטות על מינוי ועל סיום כהונה – כמוהן כהחלטות מינהל רבות אחרות – נתונות לביקורת שיפוטית.
זאת, הן בכל הנוגע לתנאים להפעלת הסמכות המינהלית והן באשר למישור שיקול הדעת בהפעלתה.
ברי כי סמכות היא תנאי הכרחי לקבלת החלטה מינהלית, אך לא מדובר בתנאי מספיק.
על הרשות המוסמכת להפעיל את שיקול דעתה בנוגע למינוי וסיום כהונת נושאי משרה בשירות הציבורי על פי עקרונות המשפט המינהלי – בהגינות, בסבירות, בהיעדר שיקולים זרים ולפי כללי הצדק הטבעי.
תפישת סמכות הממשלה ואחריותה כלפי השירות כ"סמכות מוחלטת", עשויה להוביל ליצירת תלות עמוקה של ראש השב"כ בדרג הממנה, שכן די בכך שהחלטותיו – אף ביחס לבקשות שאינן חוקיות – לא יישאו חן בעיני הממונים עליו, והן תובלנה לסיום כהונתו.
מצב דברים שכזה עלול להקשות על ניתוק ראש השב"כ מגורמי לחץ והשפעה, ולפגוע בעצמאותו ואי-תלותו.
מצב דברים שבו ניטלים מראש השב"כ עצמאותו המקצועית ואי-תלותו בדרג הפוליטי, עלול במידה רבה לפגוע באופיו הממלכתי של השירות כולו ולהסיטו למילוי משימות מפלגתיות-פוליטיות בניגוד לחוק – וכל זאת הרחק מעינו הבוחנת של הציבור.
חובת הממשלה להביא את סוגיית סיום כהונת ראש השב"כ בפני הוועדה המייעצת למינויים בכירים
העותרים והיועצת המשפטית לממשלה טענו שבהתאם להחלטות ממשלה קודמות על הממשלה להביא את סוגיית סיום כהונת ראש השב"כ בפני הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
מנגד, ראש הממשלה והממשלה טענו כי פרשנותן הראויה של החלטות הממשלה, כמו גם ההחלטה על פיטורי בר, מוליכים למסקנה שהממשלה לא נדרשה לקבל את המלצת הוועדה המייעצת.
לאחר שסקר את החלטות הממשלה השונות בסוגיה קבע עמית כי
"עובר לקבלת החלטה בעניין סיום כהונת ראש השב"כ, היה על ראש הממשלה לבקש מהוועדה המייעצת ליתן את המלצתה בנושא ולמסור לה את מכלול התשתית העובדתית שגיבשה את החלטתו בעניין.
היה על הוועדה המייעצת לאפשר לראש השב"כ להשמיע את דברו בפניה.
לאחר מכן, על הוועדה המייעצת היה לבחון את התשתית העובדתית שגיבש ראש הממשלה וכן את טענות ראש השב"כ, ולמסור את המלצתה המנומקת בנדון.
אלא שלא כך נעשה במקרה שלפנינו."
בהחלטת הממשלה על פיטורי בר נאמר: "הממשלה קובעת כי החלטתה זו גוברת על כל החלטת ממשלה קודמת בנושא".
עמית ציין כי "הממשלה, בדומה ליתר רשויות המינהל, מוסמכת לשנות ואף לחזור בה מהחלטותיה הקודמות.
עם זאת, כידוע, לצורך השימוש בסמכות זו על הממשלה להביא בחשבון החלטות קודמות שניתנו באותו עניין, וכן לשקול האם מתקיימות נסיבות אשר מצדיקות, לשיטתה, את הסטייה מהן." הוא ציין כי החלטת הממשלה לגבור על הוראות החלטות ממשלה קודמות התקבלה מבלי שקדם לה דיון ממשי:
הדברים נכונים במיוחד בהינתן שמדובר בהחלטת ממשלה תקדימית, בהיותה הראשונה שעוסקת בסיום כהונה קצובה של ראש שב"כ במהלך תקופת כהונתו.
כפי שנפסק לא אחת בעבר, קבלת החלטות מתוך רצון להגיע לתוצאה מסוימת תוך "סימון המטרה מסביב לחֵץ", וללא בחינת המצב העובדתי או שקילת השיקולים הרלוונטיים – היא החלטה שרירותית ופסולה שדינה בטלות."
הנשיא עמית קבע שנתניהו נמצא בניגוד עניינים בהחלטתו לפטר את ראש השב"כ, וזאת מחמת מעורבות השב"כ והעומד בראשו בחקירת שתי פרשות שבהן חשודים יועצים קרובים לנתניהו, פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד ופרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר, אף שנתניהו עצמו אינו חשוד בפרשות אלה.
לא בכדי, על פי החלטות הממשלה שמחייבות לפנות בבקשה לוועדה המייעצת שם הפסקת הכהונה, על הבקשה לכלול תשתית עובדתית מפורטת.
כפי שנפסק לא אחת בעבר, כל החלטה מינהלית חייבת להתבסס על תשתית עובדתית מבוססת ובדוקה.
בענייננו, הממשלה ביקשה באופן תקדימי לסיים את כהונת ראש השב"כ.
בהינתן עוצמת הפגיעה הפוטנציאלית באינטרסים השונים שעליהם מופקד השירות – היה על הממשלה לגבש תשתית ראייתית בעלת משקל משכנע, חד משמעי וברור, לצורך קבלת ההחלטה.
החלטת הממשלה התבססה על תשתית עובדתית דלה ורעועה, אם בכלל.
למעשה, לא יהא זה מוגזם לומר כי מה שעמד נגד עיני השרים היה אוסף של סיסמאות ללא דוגמה קונקרטית אחת לסיבה שבגינה נוצר צורך מידי ובהול לסיים את כהונת ראש השב"כ, בפרט ללא הקפדה על הליך נאות וקבלת עמדת הוועדה המייעצת.
כלל הוא כי על הרשות המינהלית חלה חובה לאפשר לכל גורם שעלול להיפגע במישרין מהחלטה שנוגעת אליו ישירות, להשמיע את טענותיו בעניין ההחלטה ולשמוע את טענותיו בלב פתוח ובנפש חפצה, ובאופן שתתאפשר לו הזדמנות נאותה להשפיע על ההחלטה בעניינו.
בחינת נסיבות המקרה מוליכה למסקנה כי לא ניתנה לראש השב"כ הזדמנות נאותה להשמיע את טענותיו בטרם קיבלה הממשלה החלטה בעניינו.
בנסיבות אלו, אי-התייצבותו להליך שימוע שלא יכול היה להיחשב ראוי לשמו, אינו בגדר ויתור על זכות הטיעון.
הנשיא עמית סיים את חוות דעתו בקביעה שההחלטה על סיום כהונתו של ראש השב"כ
התקבלה בהליך לא תקין, מבלי שהסוגיה הובאה בפני הוועדה המייעצת בסתירה להחלטות ממשלה קודמות; ההחלטה התקבלה תוך הפרת כללי ניגוד העניינים; ללא תשתית עובדתית נאותה; ותוך הפרת זכות הטיעון של ראש השב"כ.
והצטברותם – כל אלה מעידים על זניחת מושכלות יסוד הנוגעים לשירות הביטחון הכללי ולמעמדו של ראש השב"כ כבעל תפקיד ממלכתי א-פוליטי ובלתי תלוי, אשר חב בראש ובראשונה חובת נאמנות לציבור.
אשר על כן, העתירות הניחו עילה לקבלתן.
לצד זאת, בנסיבות העניין, מתייתר הצורך במתן סעד מעשי ובכך מסתיים ההליך שלפנינו.
לאחר פסיקת בג"ץ הבהירה היועצת המשפטית לממשלה שראש הממשלה פעל במצב של ניגוד עניינים וכי עליו להימנע מכל פעולה הנוגעת למינוי ראש שב"כ חדש, עד לגיבוש הנחיות משפטיות שיבטיחו את תקינות ההליך.
למרות הבהרת היועמ"שית, כבר למחרת מתן פסק הדין הודיע ראש הממשלה נתניהו על כוונתו למנות את האלוף דוד זיני לראש השב"כ.
על כך הגיבה בהרב-מיארה כי "ראש הממשלה היה נגוע בניגוד עניינים חמור בהתייחס למינויו של ראש השב"כ החדש, ופעל בניגוד להכרעתו של בית המשפט העליון ותוך הפרה מודעת של הנחיות משפטיות מחייבות.
כתוצאה מכך, החלטתו לקדם את מינויו של האלוף זיני – פסולה ובלתי חוקית."
פרופ' סוזי נבות ציינה כי לפסק הדין יש השלכות רוחב בכל הנוגע למעמדם, מקצועיותם ועצמאותם של ראשי השירות העתידיים.
הסוגיות המתעוררות בסוגיה הנדונה, חורגות מעבר לאירוע רונן בר ומשליכות על עצמאותו, ממלכתיותו ואי-תלותו של שירות הביטחון הכללי.
פסק דין זה מצטרף לפסק הדין בעניין מינוי של נציב שירות המדינה, שבו נקבעה מסגרת חוקית, מנגנון והליכים מחייבים בעת מינוי שומרי הסף.
כל מה שנכתב על מינוי נציב שירות המדינה יחול על מינוי ראש השב"כ הבא: חובת הנאמנות של הממשלה כלפי הציבור במינוי.
החובה לשקול אך ורק שיקולים ענייניים, הבטחת כשירותו והתאמתו המקצועית לתפקיד וכן שיקולים בדבר הבטחת עצמאותו ואי תלותו כשומר סף א-פוליטי.
טעמים פוליטיים מהסוג המפלגתי או הפרסונלי ייחשבו כשיקולים זרים.
בג"ץ 4804/94 חברת סטיישן פילם בע"מ נ' המועצה לביקורת, הידוע באופן בלתי-רשמי גם בתור בג"ץ אימפריית החושים, הוא פסק דין מפורסם שניתן בישראל בשנת 1997, והפך לאבן דרך בעניין חופש הביטוי במדינת ישראל ובעניין היחס לסרטים פורנוגרפיים קשים כהצדקה לזכות חופש הביטוי.
בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, קבע כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל, זכות שנובעת מהיותה מדינה דמוקרטית ושוחרת חופש.
בית המשפט קבע, כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי.
בית המשפט דן בשאלה האם יש להתיר את הקרנת הסרט הפורנוגרפי "אימפריית החושים", שבעיקרו הוא בעל ערך אמנותי יותר מאשר פורנוגרפי, או לצנזר אותו ולאסור את הקרנתו.
עוד נקבע שאין לבחון את הקטעים הפורנוגרפיים במנותק מהסרט כולו, אלא כמכלול שלם של יצירה.
כלומר, הקטעים הם חלק מהיצירה ולא משהו בפני עצמו שהוא חסר קשר לסרט ולעלילתו.
לפיכך, קבע בג"ץ שעל המועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא שני קטעים שהוסכם להשמיטם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה.
כל סרט המוצג במדינת ישראל, לרבות סרט בעל תוכן קשה או מיני, צריך לקבל קודם להצגתו את אישורה של המועצה לביקורת סרטים, המכונה "הצנזורה".
כשהתבקשה המועצה להעניק היתר להקרנת הסרט "אימפריית החושים" בישראל, היא התנתה זאת בכך שיושמטו מהסרט, אשר יוקרן בפני בגירים בלבד, מספר קטעים שנקבע שהם בעלי אופי פורנוגרפי קשה מדי, וקיימת ודאות קרובה כי בעקבותם צופים יפגעו פגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי.
מפיצי הסרט, לעומתם, טענו שהסרט כולו (כולל הקטעים הבעייתיים) הוא בעל ערך אמנותי, ועל כן אין להשמיט ממנו דבר, גם אם הוא מלווה בתמונות קשות.
"אימפריית החושים" , הוא סרט קולנוע פורנוגרפי שצולם בהפקה יפנית-צרפתית.
הסרט בוים על ידי הבמאי היפני נגיסה אושימה, ודן ביחסי האהבה והתשוקה בין גיישה בשם סאדא אבה ומאהבה קיצ'י סאן.
מערכת היחסים בין השניים היא מערכת יחסים מינית בעיקרה ומלווה גם בסאדו מאזו.
יחסי המין בין סאדא ומאהבה נעשים באינטנסיביות גדלה והולכת, תוך חיפוש אחר אתגרי סיפוק התאווה.
בסופו של הסרט, במסגרת קיום יחסי המין, סאדא חונקת את מאהבה למוות וכורתת את איבר מינו בסכין.
מפיצי הסרט, חברת סטיישן פילם בע"מ, פנו לצנזורה בבקשה לאשר את הקרנתו.
בקשות אלה בעניין אותו סרט הוגשו לצנזורה בעבר על ידי מפיצים אחרים, אולם זו דחתה את הבקשות.
בישיבתה ב-18 באפריל 1994, חברי המועצה צפו בסרט והזדעזעו מתוכנו, והחליטו פה אחד שלא לתת את ההיתר המבוקש.
המועצה נימקה את החלטתה כך: "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב בגודש הפורנוגרפיה, וכולל קטעים שיש בהם כדי לעורר רגשות זוועה".
בעקבות פנייה נוספת, נערך דיון נוסף ב-11 ביולי 1994. במסגרת דיון זה ובניגוד לדיון הקודם, התגלו חילוקי דעות בין חברי הצנזורה.
חלקם התייחסו לרמתם האמנותית הגבוהה של הסרט והבמאי, ועל הפרסים הרבים שבהם זכה הסרט בפסטיבלים שונים.
למרות זאת, הוחלט בסופו של דבר שלא להתיר את הקרנת הסרט.
דיון שלישי נערך ב-8 באוגוסט 1994, וגם בו הוחלט שלא להתיר את ההקרנה בשל "ריבוי סצנות המשגלים עם חשיפת אברי המין, חדירה, התעללות מינית שבה מעורבים ילדים וכדומה".
יושב ראש הצנזורה ציין, במכתב למפיצים, כי: "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים".
המפיצים עתרו לבית המשפט העליון בעקבות החלטת הצנזורה, שלטענתם הייתה לא מוצדקת ולא נכונה.
ב-11 בספטמבר 1994 התכנסה המועצה לדון בסרט פעם נוספת, והחליטה ברוב דעות לאשר את הקרנת הסרט לצופים מגיל 18 ומעלה, בתנאי שיושמטו מהסרט תשעה קטעים קשים, שאורך הזמן הכולל שלהם הוא מספר דקות.
בין הקטעים המדוברים היו כריתת איבר המין הגברי של קיצ'י סאן על ידי סאדא, התעללות מינית בילד על ידי צביטת איבר מינו והתעללות מינית של ילדים באדם זקן.
המפיצים פנו לבית המשפט העליון בטענה שהצנזורה "החילה מבחן הבודק השפעת הקרנתם של קטעים מסוימים במנותק מהשתלבותם בסרט כולו".
המפיצים היו סבורים כי "על פי המבחן הראוי, אין לומר כי בהקרנת הסרט בשלמותו יש משום פגיעה קשה, רצינית וחמורה במוסר החברתי.
שכן, על פי מבחן זה הסרט אינו פורנוגרפי.
טמון בו ערך חברתי-אמנותי פודה השולל מהקטעים שבמחלוקת את אופיים הקשה.
המסר, ההקשר, הערך האמנותי - הוא המבדיל בין סרט העוסק במין לבין סרט פורנוגרפי.
ראיות לערכו האמנותי של הסרט "אימפריית החושים" נמצא, על פי הטענה, בהכרה הבינלאומית בו כאמנות (לרבות פרסים בהם זכה) ובחוות דעת מבקרי קולנוע ומרצים שצורפו לעתירה".
המפיצים ציינו כי עוד בטרם צונזר, הסרט הוקרן בפועל ב-28 בפברואר 1995 בשידורי הטלוויזיה בכבלים, בערוץ התרבות האירופאי "Arte", ערוץ הנצפה ברחבי הארץ.
בהמשך לדברי המפיצים, לא הוכחה כל פגיעה בציבור כתוצאה מהקרנת הסרט.
הם הוסיפו, כי הסרט מופלה לרעה למול סרטים אחרים דומים הכוללים קטעי מין קשים, כדוגמת "הטנגו האחרון בפריז", "תפוז מכני", "שמש עולה" ו"קונן הברברי
", שאושרו על ידי הצנזורה.
לעומתם, הצנזורה טענה כי החלטתה הייתה סבירה, מאחר שקיימת ודאות קרובה שחופש הביטוי במקרה זה יגרום לפגיעה קשה, רצינית וחמורה ברגשות הציבור ובמוסר החברתי, בגלל קטעים אלימים וקשים מדי לצפייה, בהם כריתת הפין של קיצ'י סאן וחניקתו הארוטית למוות על ידי סאדא, וצביטת הפין של ילד.
שיקול נוסף שעמד בפני הצנזורה הוא כי חלק מהקטעים שנפסלו כוללים סצנות המשפילות ופוגעות פגיעה ודאית וקשה בכבוד האדם ובצלמו.
לדבריהם, "הכוונה לסצנות שבהן נראים צילומי תקריב של כריתת אבר מינו של גבר או ביתוק אבר מינה של אישה.
הוא הדין בסצנות שבהן נצפית התעללות מינית בקטינים או בקשישים".
הצנזורה שקלה את ערכו האמנותי של הסרט תוך פנייה למומחים, ובפני הצנזורה הונחו חוות דעת סותרות באשר לסיווג הסרט כאמנות מינית או כפורנוגרפיה.
בית המשפט קבע בפסקי דין רבים, כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד במדינת ישראל.
חופש הביטוי תואר על ידי בית המשפט העליון כ"ציפור הנפש של הדמוקרטיה", נקבע כי יש לו "מקום של כבוד בהיכל זכויות היסוד של האדם", וכי לחופש הביטוי "מעמד־על משפטי" או זכות "עילאית".
כמו כן, נקבע שחופש הביטוי הוא "חלק בלתי נפרד מהאתוס המשפטי שלנו".
חופש הביטוי אינו מעוגן בחקיקה, ומקורו בהלכה הפסוקה של בית המשפט העליון, אולם הוא זכות מ"זכויות היסוד 'שאינן כתובות עלי ספר', אלא הן נובעות במישרין מאופיה של מדינתנו כמדינה דמוקרטית השוחרת חופש".
ההגנה על חופש הביטוי משתרעת גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא בעל אופי מסחרי ובין אם לאו.
על מנת להכריע בשאלת חופש הביטוי של הסרט "אימפריית החושים", נאלץ בית המשפט לדון בשאלה "מהי פורנוגרפיה?":
המבחן בו השתמש בית המשפט העליון, תואם את הגישה המודרנית, המגדירה פורנוגרפיה כפרסום שלפי אמות המידה הציבוריות המקובלות על בני זמננו, נושאו הדומיננטי של החומר בכללותו מעורר תאוות בשרים טמאה.
מבחן "היצירה בכללותה" הוא הכלל המחייב את בתי המשפט בישראל.
על פיו, יש לבחון את היצירה כמכלול שלם של קטעים, ואין לבחון את הקטעים במנותק מהיצירה אלא כחלק ממנה ולא כיצירה בפני עצמה שהקשר בינה לבין היצירה המלאה ממנה נלקחו הוא מקרי בהחלט.
בהתאם קבע בית המשפט העליון כי:
האם לסרט "אימפריית החושים" ישנו ערך אמנותי, או שמדובר בסרט פורנוגרפי?
השופט אהרן ברק, שכתב את דעת הרוב בפסק הדין קובע כי:
השופט אליהו מצא הסכים עם פסק דינו של השופט ברק.
דעת המיעוט של השופט מישאל חשין
השופט חשין הכיר במעמדו של חופש הביטוי במדינת ישראל, אולם ציין כי:
השופט חשין מצא כי החלטת הצנזורה להשמיט מן הסרט סצנות מסוימות שהיו קשות לצפייה, הייתה ראויה ונכונה, בייחוד משמדובר בסצנות הספציפיות שלהן (במילותיו שלו, כשהוא מצטט את החלטת המועצה):
משגל שבו רואים בעליל את הזקפה ואת חדירת איבר המין הזכרי לאיבר המין של האישה.
התעללות מינית של ילדים באיבר מינו של אדם זקן (הקטע מופיע בתחילת הסרט).
זקן המאונן מול אישה ערומה, תוך הצגת מעשיו בבירור.
ביצוע מין אוראלי ומין וגינאלי בקיצ'י סאן על ידי סאדא, עד שפיכת הזרע.
קטע של כשתי שניות בסוף הגלגל הראשון שבו צובטת אישה את איבר מינו של ילד ומתעללת בו מינית.
אונס בעל חזות לסבית של נערה על ידי מספר נשים, שבין השאר נעשה על ידי שימוש בבובת ציפור מעץ ותקיעתו בואגינה.
אורגיה של סאדא וקיצ'י סאן שבמהלכה מצולמים בקלוז-אפ איברי המין החשופים של שניהם.
משגל בישיבה שבמהלכו סאדא חונקת מינית למוות את קיצ'י סאן.
קטע נקרופיליה שבו סאדא, באמצעות סכין, חותכת את הפין של קיצ'י סאן ומחזיקה אותו להנאתה המינית, אך עם מניע של התאבלות ואהבה.
על אף מבחן זה, קבע חשין כי יש שקטעים פורנוגרפיים הם כה חזקים ומרשימים, עד שעומדים הם לעצמם וראויים הם שהמועצה תיתן דעתה עליהם במיוחד, ועל כן יש להשאיר את החלטת הצנזורה על כנה ולהוריד סצנות אלה מן הסרט.
חשין סבור, כי בהיותם של הקטעים בעלי אופי פורנוגרפי קשה, ראויים היו אותם קטעים כי יקוצצו מן הסרט, והחלטת המועצה לקצצם הייתה, אם כן, החלטה שנעשתה כדין ובמסגרת סמכויותיה.
גישת "היצירה כמכלול" על פי עמדת חשין
חשין התייחס לעמדתו של ברק המסתמכת על מבחן היצירה כמכלול ועל מבחן "ערכה האמנותי" של היצירה.
חשין הסכים עם ברק כי מבחן זה מהווה הלכה בישראל, ומסביר שעל פי מבחן זה:
על פי מבחן "היצירה בכללותה", יש לראות את כולה כיצירה אחת "כפי שיצאה מבית היוצר", ויש לבדוק קודם את השתלבותם של כל הקטעים הבעייתיים יחד כחלק מהיצירה השלמה, ורק לאחר מכן את השתלבותו של כל אחד מהקטעים הפורנוגרפיים בנפרד מן היצירה, בכלל היצירה שאינה נגועה.
למבחן זה ישנם שני חלקים.
בחלקו השני של המבחן, והוא העיקר לדידו של חשין (בניגוד לעמדת ברק, המכיל רק את המבחן הראשון), רואים האם בכלל ניתן לומר כי מדובר ביצירת אמנות שלה ערך אמנותי מעבר לאותם קטעים נגועי פורנוגרפיה.
חשין דרש שאותם קטעים בעייתיים יהיו נדרשים מתוך המסכת הכוללת של היצירה, ויהיה עליהם להיבלע ביצירה בכללותה.
רק בהתקיים תנאים אלה, ואם עדיין תימצא היצירה כבעלת ערך אמנותי או כל ערך חברתי אחר: "הטפל ייבלע בעיקר והיפה יכפר על המכוער.
ואילו אם יימצא לנו כי היצירה לא נבראה אלא לכבודם של הקטעים הנגועים, כי אז נאמר שהיצירה לא עברה את מבחן 'הערך האמנותי'".
חשין קבע, שרק בהתקיים המבחן השני, ניתן יהיה לומר שערכה האמנותי של היצירה גאל אותה מהגדרתה כסרט פורנוגרפי, או, כלשון השופט לנדוי בפרשת עומר: "במקרה כזה נגיד, בלשון בית המשפט העליון הפדרלי בארצות-הברית [...] שיש לספר 'ערך חברתי פודה' (redeeming social value), בחינת "גאולת הגועל מגועלו".
בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון ואחרים, הוא החלטה שניתנה ב-1995 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי אליס מילר בסיוע האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים.
בג"ץ קבע שאין הצדקה להבחנה בין גברים לנשים המצדיקה למנוע מנשים להגיש מועמדות לקורס טיס בצה"ל.
בג"ץ זה הוא אחד מפסקי הדין המשמעותיים והתקדימיים בסוגיית הזכות לשוויון מגדרי והגנתו בזכויות החוקתיות לכבוד ולשוויון.
לפני קום המדינה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדבו כ-4,000 מנשות היישוב לחיילות העזר הבריטיים לנשים.
צנחני היישוב, שהצניחה בריטניה באירופה הכבושה, כללו גם שתי נשים, חנה סנש וחביבה רייק.
בראשית מלחמת העצמאות, שירתו נשים בהגנה ובפלמ"ח, לעיתים אף בתפקידי לוחמה בחזית, וכן כטייסות.
בצה"ל שירתו נשים מיום הקמתו, בעיקר במסגרת חיל הנשים (ח"ן).
בפקודת הקמתו של הח"ן נקבע שנשים ישרתו בתפקידי הגנת יישובים, בתפקידים מקצועיים, בתפקידים מנהלתיים ובתפקידי עזר, אך לא בתפקידי לחימה.
הגדרה זו נותרה על כנה במשך שנים.
בשנות ה-80 וה-90 החלו להיפתח בפני נשים תפקידי הדרכה במקצועות הלחימה, כמו מדריכות חי"ר, שריון וקליעה.
כמו כן נפתחו לפניהן תפקידי פיקוד כמו מפקדות כיתה בטירונות לחיילים המיועדים לתפקידים בעורף ומדריכות כלואים, ותפקידים טכניים שונים.
אך בכל הנוגע לתפקידים הכרוכים בלחימה בחזית, ובנוגע לקורסים היוקרתיים כדוגמת קורס טיס או קורס חובלים, המשיכו תקנות צה"ל להגביל את השירות בהם לגברים בלבד.
אליס מילר גויסה לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית.
היא הייתה בעלת רישיון טיס אזרחי, סיימה לימודי הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון והתייצבה לשירות פעיל.
יותר משנה לפני תחילת השירות הפעיל פנתה בבקשה לעבור את המיון הראשוני לקורס טיס.
בקשתה נדחתה על ידי קצינת העתודה בטענה שעל פי הוראות הפיקוד העליון אין לשלב נשים במקצועות לחימה.
מילר ערערה על ההחלטה וזומנה לפגישה עם מפקד חיל האוויר.
גם לאחר פגישה זו לא שינה הצבא את עמדתו.
סירובו של צה"ל לאפשר את קבלתה לשלב המיונים המוקדמים לקורס טיס עקב היותה אישה, וסירוב הערכאות הצבאיות, סלל את הדרך לפנייה לבג"ץ, בסיוע האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים.
אף שבג"ץ קיבל את עתירתה של מילר, היא עצמה לא עברה בהצלחה את שלב המיונים ולכן לא התקבלה לקורס הטיס.
מילר שירתה כקצינה בחיל האוויר.
לטענת מילר, עמדת מדינה הפוסלת מראש ובאופן מוחלט קבלה של נשים לקורס טיס היא אפליה על רקע מגדרי, המפרה את זכות היסוד לשוויון בין המינים.
הביטוי הראשון של אפליה זו הוא שלילת ההזדמנות השווה לשרת בצבא כטייסת ולתרום את חלקה של מילר לביטחון המדינה, להגשים את רצונה ולמלא את יכולתה.
ביטויים נוספים של האפליה כתוצאה משלילת האפשרות לשרת כטייסת הם חסימת הדרך להתקדמות לתפקידים בכירים בחיל האוויר ובצבא בכלל.
בנוסף, שלילת האפשרות הזו פוגעת בסיכוי העתידי להשתלב כטייסת בשוק האזרחי.
בנוסף עשויה האפליה לפגוע בדימוין העצמי של נשים ולגרום להפחתת מעמדן בחברה.
מילר לא ביקשה לבטל לחלוטין את ההגבלות על השתתפות נשים בתפקידי לחימה.
אולם, לדבריה המדיניות בנושא זה אינה יכולה להיות גורפת, אלא עליה להתייחס באופן פרטני לאופי התפקיד, לאופי היחידה ולאופי המועמד או המועמדת.
גישה זו מתחייבת מעקרון השוויון: כל עוד אין מתקיים טעם ענייני ורלוונטי להבדלה בין נשים לבין גברים לעניין מילויו של תפקיד מסוים, יש לנהוג בשני המינים על פי אותה אמת מידה.
לטענת המדינה, עקרון השוויון בין נשים לגברים אינו חל על חוקים ותקנות הנוגעים לשירותן של נשים בצה"ל.
החוק מבחין בין נשים לבין גברים לעניין היקף חובת השירות ותנאי השירות של נשים, בשל השוני המהותי, במאפיינים הרלוונטיים, בין גברים לבין נשים.
ההתייחסות השונה לשירותן של נשים נסמכת על שונות רלוונטית בנתונים, ולכן אינה בגדר אפליה פסולה אלא בגדר הבחנה מותרת.
לדברי המדינה, מניעת קבלתה של מילר לקורס טיס אינה הגישה החברתית הגורסת כי אין לחשוף נשים לסיכוני הלחימה אל מול האויב והנפילה בשבי, אלא מ"טעמים תכנוניים", שאינם מאפשרים לצה"ל לאפשר לחיילות לשרת כטייסות בחיל-האוויר.
טעמים אלו הם שהכשרתו של טייס היא ממושכת וההשקעה הכספית בה היא רבה מאוד.
ההכשרה מבוססת על ההנחה שהטייס ישרת תקופה ארוכה, שבע שנים בשירות סדיר ולאחר מכן בשירות מילואים של יום מילואים מדי שבוע, כדי להישאר בכושר טיסה.
חיל האוויר טען כי גם אם יהיו נשים שיהיו מוכנות להתנדב לשירות כזה, הן עלולות להתחרט ולהחליט להפסיק את ההתנדבות (כפי שהחוק הקיים מאפשר להן), בעיקר לאחר שיהפכו לאימהות.
הטענה היא כי מסיבות אלה, מהותו של התפקיד אינה מאפשרת שילובן של נשים.
לדברי המדינה, בחירת המועמדים לשיבוץ בתפקיד צבאי כלשהו חייבת להתבסס על צורכי הצבא בלבד, ולכן על שיקול הדעת של הצבא לגבור על שיקולים אחרים.
השופט אליהו מצא קבע ששונות רלוונטית עשויה להצדיק הבחנה בין פרטים בחברה.
אם השונות אינה רלוונטית מדובר באפליה פסולה.
חוק שירות ביטחון מבחין בין נשים לגברים לגבי משך השירות וחובת שירות מילואים.
עם זאת, מצא אינו משתכנע שאכן יש שונות רלוונטית בין המינים, שמצדיקה פסילת שירותן של נשים בקורס טיס ותפקידים נוספים.
מצא פסק שיש לאזן בין הזכות לשוויון לבין האינטרס של ביטחון המדינה, תוך עמידה במבחן המידתיות.
במקרה זה הכף נוטה לטובת הזכות לשוויון.
השופטת טובה שטרסברג-כהן פסקה שגם אם קיים שוני רלוונטי בין גברים לנשים (לעניין השירות כטייסים), ניתן וראוי להתגבר על השוני הזה.
לדעתה אין מדובר במצב של העדפה מתקנת (שם נמנעים מהבחנה דווקא כאשר ישנו שוני רלוונטי), אלא של צורך שוויון הזדמנויות.
כלומר, על אף שקיים שוני רלוונטי בין המינים, יש עדיין דרישה שהרשות השלטונית תעשה מאמץ לנטרל את השוני.
היא קבעה כי מימושן של זכויות אדם טומן בחובו מחיר כספי שיש לשלם: "חברה המכבדת את ערכי היסוד שלה ואת זכויות היסוד של חבריה צריכה להיות מוכנה לשלם מחיר סביר על-מנת שערך השוויון לא יעמוד ככלי ריק מתוכן".
באיזון בין עקרון השוויון לבין ביטחון המדינה יש להעדיף את ביטחון המדינה רק כאשר יש ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה.
השופטת דליה דורנר פסקה שיחס מפלה הוא משפיל ופוגע בכבודן של הנשים.
בהתבסס על חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ותוך תשומת לב לכך שהזכות לשוויון הושמטה בכוונה על ידי המחוקק מחוקי היסוד, דורנר מעגנת את הזכות לשוויון כזכות חוקתית רק במקרים בהם הפגיעה בזכות לשוויון גורמת להשפלה, פגיעה בכבוד האדם (שהוכר כזכות חוקתית בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו).
על פי זה היא בוחנת את האיסור על נשים להתגייס לקורס טיס באמצעות פסקת ההגבלה.
תוצאת הניתוח היא שהפגיעה אינה מידתית ולכן אסורה.
בנוסף, דורנר קובעת שהתועלת התקציבית מאי גיוס נשים לקורס טיס פחותה מהנזק שנגרם לנשים לחברה כולה.
השופט יעקב קדמי קבע שעל בית המשפט להימנע מהתערבות בהחלטות עקרוניות של גורמי הביטחון הלאומי, כל עוד לא מדובר בהחלטות שנגועות בחוסר סבירות קיצוני, בשרירות או בחוסר תום לב.
לדעתו מצבה הביטחוני הייחודי של מדינת ישראל מביא לכך שיש להתחשב בצורכי הצבא במיונם של חיילים וחיילות.
על כל אזרח לתרום כפי יכולתו והשוני האמיתי בין גברים לנשים מביא לכך שכוחם ויכולותיהם שונים ומצדיקים מילוי תפקידים שונים.
השופט צבי טל פסק שהשיקולים שהציג חיל האוויר, הן התקציביים והן התכנוניים, הם שיקולים רלוונטיים ויש להתחשב בהם, בנוסף לשיקולי הביטחון.
שירותן הצבאי של הנשים קצר משמעותית משירותם של הגברים.
שוני נוסף בין גברים לנשים בא לידי ביטוי עקב נישואים, היריון ולידה.
הדבר מהווה הבדל רלוונטי ולכן לא מדובר באפליה אסורה.
בית המשפט העליון פסק ברוב דעות שאי מתן אפשרות לנשים להתקבל לקורס טיס, אך ורק בגין היותן נשים, הוא אסור ומהווה יחס מפלה ופסול.
כתוצאה מכך הוצא צו שחייב את רשויות הצבא לזמן את מילר למבדקי התאמה לקורס טיס ולקבל אותה אם תימצא מתאימה.
החלטת בג"ץ פתחה בפני נשים תפקידים שונים, שעד אז יוחדו לגברים בלבד.
נוסף על קורס הטיס נפתחו גם תפקידים במערך ההגנה האווירית של חיל האוויר, בגדוד האב"כ של חיל ההנדסה ובמשמר הגבול.
בנוסף הוקם גדוד חי"ר ייעודי, ששמו "קרקל", שמטרתו שילוב נשים בחיל הרגלים.
בשנת 2000 נוסף לחוק שירות ביטחון סעיף 16א, שאותו יזמה ח"כ נעמי חזן בעקבות פרשת אליס מילר, והוא קובע את העיקרון לפיו לכל אישה יש זכות שווה לזכותו של גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ומאופיו של התפקיד.
ב-1998 קורס חובלים היה עדיין סגור לנשים.
הילה שחר, שהייתה בוגרת צופי ים ורצתה להתגייס לקורס עתרה לבג"ץ בנושא.
קצינת ח"ן ראשית אורית אדטו, שכנעה את הרמטכ"ל שאול מופז לפתוח את הקורס לנשים לפני ששופטי בג"ץ יתערבו.
מאז נפתח קורס הטיס לנשים, מספר מצומצם יחסית של נשים סיימו אותו בהצלחה.
בשלהי 1998 הפכה בוגרת הקורס, שרי רהט, לאישה הראשונה שסיימה בהצלחה את קורס הטיס.
רהט הוצבה כנווטת בטייסת F-16 בבסיס רמת דוד.
רוני צוקרמן, שסיימה את הקורס בשנת 2001, הייתה לטייסת הקרב הראשונה בישראל.
רק בשנת 2019 קודמה אישה לראשונה לתפקיד של מפקדת טייסת טיסה.
למרות זאת, גם היום ישנם תפקידים בצה"ל הסגורים בפני נשים.
דוגמה אחת מהעבר היא מערך המחבט של מערך ההגנה האווירית.
בשנת 2003 הגישה לוחמת הנ"מ יערה שטולברג עתירה לבג"ץ נגד החלטת צה"ל למנוע מנשים להשתלב במערך זה.
לאחר שחרורה של שטולברג דחה בג"ץ את העתירה בטענה שהיא איננה רלוונטית עוד.
מערך המחבט עצמו נסגר בשנת 2006. מאז סגירת המערך שולבו הנשים ברוב מערך ההגנ"א - טילי היהלום (פטריוט), טילי ההוק, טילי החץ וסוללות כיפת ברזל.
גם מערך הברקן (סטינגר) לא נפתח לנשים, זאת בשל המאמץ הפיזי הניכר אשר כרוך בהפעלתה (הכולל בין היתר נשיאת טיל במשקל עשרות ק"ג), אשר אינו תואם את סרגל המאמצים הפיזיים שנקבע לנשים.
המערך נסגר ב־2014. כ-20% מהכוח הלוחם בסוללות ההגנ"א כיום הן לוחמות.
פרופסור סטיוארט כהן ופרופסור עמיחי כהן, בספרם "יורים ושופטים" משנת 2014 הגדירו את בג"ץ אליס מילר כמקרה מאד יוצא דופן בישראל ובעולם: "פסק הדין המסמל יותר מכל את הכפפת תחום הביטחון הלאומי לזכויות היסוד שהשתרשו בישראל".
מאז תחילת שנות ה-90, ובמקביל לבג"ץ אליס מילר, חלה התקדמות בצבאות אחרים בעולם, בעיקר במדינות מערביות, להשגת שוויון הזדמנויות לנשים ובוטלו רוב ההגבלות על שרות נשים.
אך במדינות אילו היה זה המחוקק שהוביל את המהלך ולא בית המשפט.
בישראל, מכיוון שנוצר ואקום תחוקתי, בית המשפט נאלץ להתערב.
לאחר ניתוח פסק הדין טוענים השניים כי פסק דין זה מעיד על עליית האקטיביזם השיפוטי במדינת ישראל.
בג"ץ בית הספר "בית יעקב" בעמנואל (בג"ץ 1067/08 עמותת "נוער כהלכה" ואחרים נ' משרד החינוך ואחרים; נקרא גם: בג"ץ עמנואל) הוא פסק דין של בג"ץ משנת 2009 שבו התקבלה טענה בדבר מדיניות הפרדה בין תלמידות מזרחיות לאשכנזיות בבית הספר היסודי לבנות "בית יעקב" בעמנואל.
בית המשפט הורה לבית הספר לבטל את האפליה, אולם הורי התלמידות מהזרם האשכנזי (כולל אחדים ממוצא מזרחי) נמנעו משליחת בנותיהם לבית הספר.
בעקבות זאת הוטלו על ההורים בהדרגה קנסות ומאסר בפועל.
בהנהגה הפוליטית של הציבור החרדי הייתה התנגדות עזה לפסק הדין, ונטען כי הרקע לאפליה אינו גזעי אלא נובע מפערים ברמה הדתית של התלמידות.
ח"כ משה גפני הכריז בכנסת כי "לא נכבד פסקי דין שינגדו את דרך התורה".
גם סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אמר: "אנו נלך בדרך התורה והרבנים גם אם זה נוגד את החלטת בג"ץ".
המאסר שהוטל על הורי התלמידות שסירבו לכבד את פסק הדין עורר את זעמו של הציבור החרדי, שראה בפסיקת בית המשפט התערבות של גורמים זרים בדרכי החינוך הייחודיות לו.
הפגנות ענק התקיימו בבני ברק ובירושלים.
פשרה שהושגה בין הצדדים הביאה לשחרור ההורים מהמאסר, ובאישור משרד החינוך נפתח לבנות המגמה החסידית בית ספר נפרד (במעמד של מוסד פטור), שהמדינה והמועצה המקומית מנועות מלתקצבו בשנה הראשונה לקיומו.
גם בבית הספר הנפרד נאסרה אפליה ביחס לבנות שיעמדו בתנאי הקבלה למוסד.
במשך השנים התקבלו תלונות בנציבות תלונות הציבור, בוועדת החינוך של הכנסת, ובארגונים כגון האגודה לזכויות האזרח ועמותת "נוער כהלכה", על אפליה כלפי תלמידים מבני עדות המזרח במוסדות חינוך חרדיים.
תלונות אלה התייחסו ברובן לסמינרים, והובעה בהם הטענה לפיה קיימת מכסה הנקבעת מראש על ידי בית הספר, המגבילה את מספר התלמידים מעדות המזרח שיוכלו להתקבל אליו.
בדיון שהתקיים בוועדת החינוך של הכנסת טען ח"כ שמואל הלפרט מסיעת יהדות התורה: "להאשים את החינוך העצמאי באפליה עדתית זה אבסורד.
אף אחת מתלונות אלה לא הבשילה לכדי עתירה לבג"ץ, עד למקרה של בית הספר בעמנואל, בו יואב ללום ועמותת "נוער כהלכה" העמידו את הסוגיה לפתחו של בית המשפט.
לעומת העותרים, קבוצת ההורים המכונה "המגמה החסידית" טענה כי עקב הימצאם של חוגים רבים בעיר, מחמת היעדר ועדת קבלה המקובלת בשאר הערים החרדיות, חובתם וזכותם לשמור על תרבותם ודרך חינוכם המסורתית, ובפרט בחינוך הבנות שבו למנהגי הצניעות ישנו משקל מכריע.