tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זנר היה פיזיקאי תאוריקן עם רקע במתמטיקה שכתב במגוון תחומים, בין השאר במוליכות-על, מטלורגיה וגאומטריה.
ב-1930, זנר השלים דוקטורט בפיזיקה, באוניברסיטת הרווארד עם תזה בנושא "מכניקה קוונטית לייצור מספר סוגים של מולקולות דיאטומיות".
לאחר מכן הוא לימד במספר אוניברסיטאות אמריקאיות לפני שעבד במפעל התחמושת ווטרטאון (מסצ'וסטס) במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957 זכה בפרס בינגהם על עבודתו בתחום הראולוגיה.
קלרנס סיוארד דרו (; 18 באפריל 1857 – 13 במרץ 1938) היה עורך דין אמריקאי, ממקימי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ומראשוני המתנגדים לעונש מוות.
דרו הגן על ראשי איגודים מקצועיים ועל פושעים פליליים ונודע במיוחד כמי שהגן על הנערים-הרוצחים משיקגו, לאופולד ולוב, אותם הציל מעונש מוות ב-1924 וכמי שייצג בהתנדבות את ג'ון סקופס, המורה שלימד את תורת האבולוציה בדייטון, טנסי ב"משפט הקופים" ב-1925.
אמו, אמילי, הייתה סופרג'יסטית (לוחמת למען זכות הצבעה לנשים).
הוא למד במכללה ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור אך לא סיים את לימודיו באף אחד מהמוסדות הללו.
בסופו של דבר הוא למד משפטים באופן עצמאי ובשנת 1878 והתקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו.
ב-1880 נשא לאשה את ג'סי אוהל (Jessie Ohl) וב-1887 עברו השניים לשיקגו, שם עבד בשירות משרד המושל.
דרו היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, נאם וארגן פעילויות מפלגתיות שונות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה לעורך הדין של תאגיד הרכבות.
אולם בעקבות שביתת פולמן שארגן ב-1894 מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס והסימפתיה שחש דרו למאבק הפועלים, החליף צד וייצג את דבס במספר משפטים, זאת תוך סיכון שמו ומעמדו הכלכלי.
באותה שנה ייצג את רוצחו של ראש עיריית שיקגו קרטר הריסון, פטריק יוג'ין פנדרגסט.
דרו טען לאי שפיות, בניסיון להציל את פנדרגסט מעונש המוות, אולם המושבעים שהיו כולם אזרחי שיקגו שהתאבלו על ראש עירם האהוד החליטו פה אחד על עונש מוות.
דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
ב-1896 סייע בהקמת המפלגה הפופוליסטית באילינוי ורץ לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד (במסגרת זו תמך במועמדותו לנשיאות של ויליאם ג'נינגס ברייאן, מי שיעמוד מולו כתובע ב"משפט הקופים").
במהלך שנותיו כעורך דין פלילי גיבש דרו תפיסה מוצקה לפיה גורמים שונים, סביבתיים, פסיכולוגיים ואחרים, הם לעיתים בעלי השפעה כה גדולה על הפרט, עד שהוא נדחף בעל-כורחו ובלי שום יכולת התנגדות לנתיב הפשיעה.
מתוך כך נבעה גם התנגדותו החריפה לעונש המוות.
במהלך למעלה ממאה משפטי רצח בשיקגו רק באחד (פטריק יוג'ין פנדרגסט) נשלח לקוחו לגרדום.
הדבר נזקף לשכנועו העצמי העמוק וליכולותיו כנואם משובח.
קלריקליזם (מצרפתית: Cléricalisme) היא עמדה אידאולוגית הדוגלת בדומיננטיות ובשליטה של הרעיונות הדתיים ומוסדות הדת והכמורה (לרוב הכוונה לכנסייה הקתולית הנוצרית) בחיים הציבוריים והפוליטיים של החברה.
הקלריקליזם יכול לבוא לידי ביטוי ברמות שונות ובצורות שלטון שונות, ביניהן הגדרת דת רשמית במדינה, תיאוקרטיה וקונקורדט.
הביטוי משמש לעיתים קרובות ככינוי מזלזל לפנייה לאנשי דת וכמורה בנושאים שמעבר לתחומה של הכנסייה.
המונח נטבע כנראה בשנות ה-1860 (האזכור הידוע הראשון שלו הוא בעיתון אנגלי ממאי 1864, בטור שתקף את האפיפיור), ונעשה פופולרי לאחר שהציר לאון גמבטה תקף את ממשלת פטריס דה מק-מהון השמרנית ב-4 במאי 1877 במילים:
יש שהשתמשו במונח קלריקליזם בהקשר של הוויכוח על אופיה של מדינת ישראל "כמדינת הלכה" לעומת מדינה "חילונית", שבה נוקטים רבנים ובעלי הלכה בעמדות המבוססות לכאורה על "דעת תורה" גם כאשר מדובר בשאלות שבהן אין ההלכה עוסקת ומספקת תשובה אחת.
לדעתם יש במגמה זו כדי להביא לקיפוח חופש המחשבה והשיפוט של הפרט בשאלות פוליטיות ולאומיות שהוא מתבקש להכריע בהן בהליכים דמוקרטיים.
קלרנס אדוארד דטון היה קצין וגאולוג אמריקני שהתפרסם בשל מחקריו הגאולוגיים ברמת קולורדו ובגרנד קניון.
קלרנס דטון נולד ב-15 במאי 1841 בעיירה וולינגפורד (Wallingford) שבקונטיקט, שם עבד אביו כסנדלר וכדוור.
דטון למד בבית הספר באילינגטון (Ellington) בקונטיקט והצטיין כל כך בלימודיו, שיכול היה ללכת ללמוד בקולג' כבר בגיל ארבע עשרה.
במקביל התנהלה מלחמת האזרחים האמריקנית, ולכן בספטמבר 1862 הפסיק דטון את לימודיו והתגייס לרגימנט ה-21 של חיל הרגלים המתנדבים של קונטיקט (Twenty-first Regiment, Connecticut Volunteer Infantry) ומונה לשליש בדרגת סגן.
היחידה שלו השתתפה בקרב פרדריקסברג (דצמבר 1862) והוא נפצע, אבל נשאר ביחידתו.
במרץ 1863 קודם לדרגת קפטן של חיל הרגלים וחודש אחר-כך השתתף בקרב על סאפוק (Suffolk) בווירג'יניה (אפריל מאי 1863).
מאוחר יותר באותה שנה עבר בהצלחה קורס חימוש במסגרת חיל החימוש האמריקני (Ordnance Corps), ובינואר 1864 קיבל מינוי כקצין חימוש.
בשנה האחרונה של המלחמה הוא פיקד על מחסן התחמושת של ארמיית הפוטומק.
גם לאחר שמלחמת האזרחים הסתיימה נשאר דטון בצבא כקצין חימוש, תפקיד שסיפק לו ביטחון כלכלי ואפשר לו להמשיך ללמוד מדעים.
דטון התמקד בלימודי הגאולוגיה והכימיה.
ב-1869 הקריא לפני כינוס של האגודה האמריקנית לקידום המדע, מאמר שכתב "על הכימיה של תהליך בסמר".
שנה אחר-כך הוא הועבר למחסן התחמושת פרנקפורד (Frankford Arsenal) שליד פילדלפיה בקרבה למוסדות מדעיים דוגמת החברה הפילוסופית האמריקאית, שלפני חבריה הציג מאמר שכתב על "הגורמים להתרוממויות ושקיעות אזוריות".
המאמר הוכיח כי למרות חובותיו הצבאיים הצליח דטון, שהיה אז בן 30, למצוא זמן על מנת להתעמק בתהליכים גאולוגיים מורכבים.
ב-1871 הועבר דטון למחסן תחמושת בוושינגטון, והוא ניצל את שהותו בבירה האמריקנית על מנת להיפגש עם האנשים המובילים בתחומים שונים של המדע והאומנות.
הוא הצטרף לחברה הפילוסופית של וושינגטון (Philosophical Society of Washington), וב-1878 היה שותף להקמת "מועדון קוסמוס" (Cosmos Club), מועדון חברתי פרטי, שקיים גם כיום, שמטרתו מוצהרת לקדם את המדע והאומנות.
ב-1872 הוא נפגש עם הגאולוג ג'ון וסלי פאוול ששב מהמסע שעשה במורד נהר הקולורדו, והשניים הפכו לידידים.
פאוול הציע לדטון לבצע מחקרי שדה, וב-1875 הסכים חיל החימוש האמריקני לשחרר אותו זמנית למטרת ביצוע סקר של אזור הרי הרוקי בחסות מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בחורפים התכנסו דטון ושני גאולוגים נוספים: ג'ון וסלי פאוול וגרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert, ידוע יותר כ-G.K.
Gilbert; 1918-1843) בוושינגטון על מנת להשוות רשימות והערות על האזור.
את המפות הכינו טופוגרפים מהצוות של דטון, והוא השלים את התיאור הגאולוגי.
ב-1880, פחות משלוש שנים אחרי מסע המחקר השלישי, הוציא לאור משרד הדפוס הממשלתי האמריקני (United States Government Printing Office) ספר ובו תיאוריו של דטון ואליו צורף אטלס עם מפות מפורטות.
תוך כדי עריכת המחקר על רמת קולורדו הלך וגבר העניין של דטון בגרנד קניון השוכן דרומית לאזור שמיפה במדינת יוטה.
הוא נהג לנצל את התקופה לקראת החורף שבה היה מזג האוויר ברמה קשה מדי על מנת לערוך סיורים קצרים לאורך הקניון.
מיד לאחר שסיים את משימת המיפוי המקורית הוא הקדיש שלוש עונות מחקר נוספות למחקר יסודי של הגאולוגיה של הגרנד קניון.
ב-1879 כשדטון עסק עדיין בחקר הגרנד קניון הוקמה סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (United States Geological Survey בראשי תיבות USGS), זרוע מדעית של משרד הפנים האמריקני שמטרתה לחקור את פני ארצות הברית, את המשאבים הטבעיים ואת הסכנות מאיתני הטבע.
המחקר של דטון על הגרנד קניון היה אחד המיזמים הראשונים שהושלמו ופורסמו על ידי הגוף החדש ב-1882, שנתיים לאחר שדטון סיים את שלוש עונות המחקר שלו בגרנד קניון.
המחקר פורסם בשני דוחות, הראשון, 120 דף שכללו מפות ואיורים התפרסם בדוח השנתי השני של הסוכנות, והשני התפרסם כמונוגרפיה בת 264 דפים שאליה התלווה אטלס גדול.
עדויות לפעילות געשית באזורים שסקר עוררו בדטון עניין לחקור בנושא.
ב-1882 הוא שהה כחצי שנה באיי הוואי על מנת לחקור את הרי הגעש של הוואי.
ממחקריו אלו הוא פרסם כמה מאמרים קצרים ודו"ח ארוך שהוציאה לאור סוכנות הסקר הגאולוגי.
הוא המשיך את מחקריו בוולקנולוגיה כשחקר במשך שתי עונות את המתחם הגעשי הרדום שסביב הר טיילור (Mount Taylor), הר געש שכבתי בניו מקסיקו ואת רכס הרי זוני (Zuni Mountains), בצפון מערב ניו מקסיקו, המהווים את השוליים הדרומיים של רמת קולורדו.
את מחקריו בוולקנולוגיה המשיך ברכס קסקייד (Cascade Range), באורגון ובצפון קליפורניה.
ב-1886 הוביל דטון משלחת של סוכנות הסקר הגאולוגי אל אגם קרייטר לייק (Crater Lake), אגם לוע שהחל להיווצר לפני כ-7,700 שנים באורגון.
המשלחת נשאה ספינת מחקר בת חצי טון, ה-Cleetwood, במעלה ההר התלול והורידה אותה כ-600 מטרים לתוך האגם.
מהספינה השתמש דטון במיתרי פסנתר שאליהם הצמידו משקולות עופרת על מנת למדוד את עומק האגם.
המשלחת קבעה שהעומק המקסימלי של האגם הוא 608 מטרים.
קרוב מאוד לעומק המקסימלי כפי שנמדד שנים אחר כך באמצעות סונאר - 594 מטרים.
בטרם סיים את עונת המחקר השנייה באזור התחוללה ב-31 באוגוסט 1886 רעידת אדמה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית בעוצמה של 7.3 על פי סולם ריכטר שבה נהרגו כ-60 תושבים.
דטון ביצע מחקר מעמיק של האירוע ופרסם את תוצאותיו במאמר נרחב ומספר מאמרים על נושא רעידות האדמה.
הוא שב לנושא זה ב-1887 כשעזר לתאם את המחקר המדעי בעקבות רעידת האדמה שהתחוללה במדינת סונורה שבמקסיקו ב-3 במאי 1887 בעוצמה של 7.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
על פי בקשתו חזר דטון לשירות צבאי פעיל ב-1890. שנה אחר-כך הוא קודם לדרגת רב-סרן והועמד לפקד על מחסן התחמושת בסן אנטוניו שבטקסס, שם שהה שמונה שנים נוספות.
בתחילת 1901 הוא הגיש בקשה לפרישה מוקדמת שנענתה בחיוב.
הוא המשיך לחקור וללמוד את החידושים בנושא הגאולוגיה, וב-1904 פרסם את הספר "רעידות אדמה לאור הסייסמולוגיה החדשה" (Earthquakes in the Light of the New Seismology ).
בזמן ששהה בטקסס התפרסם גילוי הרדיואקטיביות, ותופעה זו הציתה את דמיונו.
הוא שיער, ופרסם זאת ב-1906 כמאמר, שפעילות הרי הגעש נובעת מרדיואקטיביות.
דטון נישא ב-1864 לאמלין ק.
Babcock) ולזוג היו שני ילדים, בת שנפטרה ב-1905 ובן, קלרנס אדוארד דטון ג'וניור, שסייע לאביו בהכנת המאמרים לפרסום.
בריאותו החלה להתדרדר והוא סבל מטרשת עורקים.
את שנותיו האחרונות בילה עם בנו, קלרנס דטון ג'וניור, בביתו בעיירה אנגלווד (Englewood) בניו ג'רזי כשהוא מקפיד להתעדכן בחידושי המדע.
קלרנס דטון נפטר בביתו שבאנגלווד ב-4 בינואר 1912 בשנתו ה-71.
את תרומתו של דטון למחקר הגאולוגי ניתן לראות בעשרות המאמרים והספרים שכתב בנושא.
השליטה שלו בחיבור ובניתוח ספרותי אותה רכש בלימודיו בייל ניכרת בכתיבתו הציורית (ולעיתים המצועצעת) שבה תיאר את הגאולוגיה של הגרנד קניון.
דטון הקפיד לארגן את הנושאים למאמר לפי שהתחיל לכתוב אותו, כפי שהעיד עליו בנו:
כהוקרה על מחקריו נבחר דטון ב-1884 להצטרף לשורות האקדמיה הלאומית למדעים, אבל פרסומו הגדול ביותר הגיע ממאמר קצר אותו פרסם ב-1889 שכותרתו "על חלק מהבעיות הגדולות של גאולוגיה פיזיקלית" ("On Some of the Greater Problems of Physical Geology.").
במסגרת המאמר הוא הציג את התאוריה שהועלתה לראשונה על ידי פראט (John Henry Pratt; 1871-1809) ואיירי (George Biddell Airy; 1892-1801) בשנות ה-50 של המאה ה-19 על פיה קיים שווי משקל כללי בתוך קרום כדור הארץ, כשהגושים הקלים יותר מתרוממים יותר מגושים סמוכים בעלי צפיפות גבוהה יותר.
לתופעה זו הציע דטון את השם אִיזוֹסְטַזְיָה, מיוונית "קפאון שווה", שם שהתקבל והתקבע למונח.
על שמו של דטון קרוי המינרל דטוניט (V+4O (OH)2).
האי קלרנס הוא האי המזרחי ביותר באיי שטלנד הדרומיים.
אורכו של האי 19 ק"מ.
שמו של האי ניתן לו בשנת 1821. ארנסט שקלטון חלף ליד האי במסע ההצלה המפורסם שלו, אך לא נחת בו.
בריטניה, ארגנטינה וצ'ילה טוענות לבעלות על האי כחלק מהטריטוריות שלהן באנטארקטיקה.
הר אירווינג (Mount Irving) שגובהו 1,950 מטרים מעל פני הים ניצב 3 ק"מ צפונית לנקודה הדרומית ביותר באי.
שני איים קטנים נמצאים ממזרח לאי קלרנס.
קלרנס טאון היא עיר באי ומחוז לונג אילנד שבאיי בהאמה.
העיר היא בירת האי ופועלים בה מרינה, שתי מסעדות ורציף שבו עוגנת ספינת דואר על בסיס שבועי.
כמו כן פועלים בעיר מכולת קטנה, תחנת דלק, פאב, תחנת משטרה, סניף דואר ומרכז קהילתי.
בעיר ישנן שתי כנסיות, אחת אנגליקנית והשנייה קתולית.
קלרניתות רבע טון הן עיצובים שונים של קלרנית שנועדה לנגן במרווחים של רבעי טון.
שטיין, מוזיקולוג מברלין בנה לראשונה "קלרנית רבע טון" ייעודית, שלא קנתה אהדה ונשכחה במהרה.
בכל קלרנית ניתן על ידי אצבוע לנגן רבעי טון, וליישום טכני זה נדרשים במוזיקה מודרנית ומוזיקת עולם.
טכניקה זאת פשוטה יחסית ואינה שונה עקרונית מהפקת צליל טונאלית שגרתית, אך משתנה בין כלים בעלי כיוון שונה.
בשנת 1920 אלואיס הבה הזמין "קלרנית רבע טון" מקוהלר החברה של גרזליז.
באופן בלתי תלוי כנראה, בונה כלים גרמני נוסף בשם פריץ שולר, עשה ניסיון בבניית "קלרנית רבע טון" אף הוא.
הוא יצר פייה אחת שמחוברת לשתי שפופרות, כשחלקו האחד ארוך מהשני.
בשיטה זו, למעשה היו שתי קלרניתות המכוונות לרבע טון בנפרד.
מערכת מפתחות (קלפות) אחת נשלטת על ידי מפתחות הכיוון של שתי השפופרות.
שסתום ייעודי החליף בין החלקים.
מוזיקה ל"קלרנית רבע טון" הולחנה על ידי אריק מהדט, אלואיס הבה, ויקטור אולמן, ועל ידי מוזיקאי ג'אז שונים בשלהי המאה ה-20. מלחינים אחרים, כגון בלה בארטוק ופייר בולז, הלחינו יצירות הכוללות רבעי טונים אך לקלרנית רגילה.
קלרנס מונייאי הוא אתלט מדרום אפריקה, המתחרה בריצת 200 מטר.
מונייאי זכה ב-2016 באליפות דרום אפריקה בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.73 שניות, בהמשך השנה סיים במקום הרביעי בריצת 200 מטר באליפות העולם מתחת לגיל 20 שהתקיימה בבידגושץ'.
הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בה השיג תוצאה של 20.66 שניות ולא העפיל משלב המוקדמות.
ב-2017 זכה במדליית זהב באליפות אפריקה מתחת לגיל 20 בתוצאה של 20.22 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 נפסל בשלב המוקדמות.
במרץ 2018 זכה באליפות דרום אפריקה, כשבחצי הגמר קבע שיא לאומי של 19.69 שניות, תוצאה זו מדרגת אותו עשירי בכל הזמנים.
במשחקי חבר העמים 2018 סיים רביעי בתוצאה של 20.58 שניות.
באולימפיאדת טוקיו קבע במוקדמות תוצאה של 20.49 שניות ולא העפיל לגמר.
קלאריסה פינקולה אסטס היא משוררת, סופרת ופסיכואנליטיקאית יונגיאנית אמריקאית.
אסטס היא פסיכואנליטיקאית יונגיאנית מוסמכת.
את הדוקטורט שלה קיבלה בשנת 1981 מ-Union Institute & University, והוא עוסק בדפוסים חברתיים ופסיכולוגיים של חברות שבטיות.
כמו כן, פינקולה אסטס משמשת, לעיתים קרובות, כדוברת קהילות המיעוטים באוניברסיטאות (עדכנית ל-2019).
אסטס כתבה מספר ספרים העוסקים במגדר או שבטיות, וספריה פורסמו ב-37 שפות.
אסטס מתמחה בטיפול בפוסט טראומה.
את התמחותה החלה אסטס בשנות ה-60 בבית החולים, Edward Hines Jr.
שם עם חיילים שלחמו בווייטנאם, במלחמת העולם הראשונה והשנייה, שאיבדו את גפיהם.
היא עבדה במקומות נוספים וטיפלה באנשים רבים שחוו סוגים שונים של פוסט טראומה.
אסטס התמחתה בתחום העוסק בעזרה לילדים שהתמודדו עם אובדן של בן משפחה.
בנוסף, אסטס לימדה על כתיבת סיפורים וסיפורי רפואה מסורתיים בבתי כלא, החל משנות השבעים בבית כלא של גברים בקולורדו, בכלא הנשים הפדרליות בדבלין, קליפורניה, במתקן מונטוויו לנוער בקולורדו, ובמוסדות סגורים אחרים.
בתור מי שעוסקת ומאמינה ברפואה המסורתית המשלבת מנהגים ממספר תרבויות וגישות רפואיות שונות, אסטס יחד עם מאיה אנג'לו וקורטה סקוט קינג מהוות את חבר המנהלים של מרכז מאיה אנג'לו לשוויון רפואיי (Maya Angelou Center for Health Equity).
אחד מהפרויקטים הגדולים של הקרן לשוויון רפואי היה ללמד חולים לתעד את ימיהם ואת סיפורם הרפואי במצלמה.
הטכניקה לתיעוד סיפור חייהם נלמדה על ידי אסטס, שהיא עצמה מספרת סיפורים, ועל ידי מיכאל קנינגהאם, מחבר הספר כתרים, דיוקנאות של נשים שחורות בכובעי כנסייה.
הפרויקט של הקרן לשוויון רפואי נקרא - voca voice, ואירוע השיא של פרויקט זה היה כשהוצג בתערוכת צילום בווינסטון סלאם, צפון קרוליינה.
פינקולה אסטס זכתה בפרסים רבים.
ראשית, בשנת 1992 זכתה בפרס ספר השנה מאת איגוד מוכרי הספרים האמריקאים וזכתה בפרס חבר הסופרים של קולורדו בשנת 1993. בשנת 1994 זכתה בפרס "השומרת על החוק" (Keeper of the Lore Award) ע"ש ג'וזף קמפבל אשר ניתן לה עבור יצירתה "זמרת הפולק" (בספרדית: la cantadora).
כמו כן, באותה שנה היא זכתה בפרס עיתונות הארגון הקתולי ובפרס מדליית הנשיא לעשייה חברתית.
לאחר מכן, ב-1995 זכתה פינקולה אסטס בפרס "הגרדיבה" מאת הארגון הלאומי לפסיכואנליטיקה מתקדמת .
כמו כן, אסטס היא זוכת הפרס "הראשונה מסוגה" שניתן לה על ידי ארגון הנשים המקסיקניות-אמריקאיות ב-2006. לבסוף, באותה שנה אסטס נכללה ברשימת "היכל התהילה של נשות קולורדו" בו כלולות נשים בעלות השפעה בינלאומית כדוגמת מדליין אולברייט וגולדה מאיר.
אסטס עורכת את TheModeratevoice.com, אתר חדשות ופוליטיקה בו היא גם כותבת אודות בעיות תרבותיות, הליכי נפש ופוליטיקה.
בנוסף, היא כותבת טורים בנושאים כגון צדק חברתי, רוחניות ותרבות, אשר מתפרסמים גם בוושינגטון פוסט עדכנית ל-2019.
אסטס יוצאת דופן בטענתה כי התבוללות וגם אחיזה בתרבות אתנית ספציפית הן דרכים לתרום לחברה.
היא סייעה בהצלחה לעתור לספריית הקונגרס, כמו גם למוסדות פסיכואנליטיים ברחבי העולם, כדי שישנו את שם לימודיהם וקטגוריזציות שנקראו בעבר, בין השאר, "פסיכולוגיה של הפרימיטיבים", לתארים מכובדים אשר הולמים את ממדיה של כל חברה נחקרת.
בנוסף לכך, אסטס היא בעלת עמותה אשר פועלת למען קידום תנאי חייהם של חברות עולם שלישי רבות.
מבין פעולותיהם המרכזיות, העמותה מממנת פרויקטים של תרגום אגדות, סיפורים, הוראות היגיינה ועוד לשפות מקומיות של חברות נזקקות.
טקסטים אלו בהמשך משמשים כבסיס ללימוד קריאה וכתיבה.
אסטס מעורבת ברפורמות בחינוך, רפואה, מיגור אלימות בבתי ספר, בריאות הילד, בריאות נפשית, סביבה, הגירה ורפואה ציבורית.
קרליס קליף הייתה אמנית קרמיקה תעשייתית אנגלית, ממעצבות הקרמיקה החשובות של המאה ה-20.
קלריס קליף נולדה ב-20 בינואר 1899 בעיר טונסטל, אחת משש ערים שמהוות יחד כמקבץ את העיר סטוק און טרנט stoke on trent, עיר תעשייתית במערב המידלנד - midland באנגליה.
האזור היה החל מהמאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-20 מרכז לתעשיית הקדרות והחרסינה באנגליה.
קלריס - אחת מתאומים, נולדה למשפחה בת שבעה ילדים.
האב הארי תומאס קליף עבד במפעל ליציקת ברזל.
האם אן כיבסה בבית כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
הכישרון האמנותי שלה הושפע מדודתה שקישטה בציורי יד כלי קרמיקה במפעל מקומי שאליה נהגה ללכת לאחר בית הספר וניכר כבר בעבודות עיסת נייר שעשתה בבית הספר.
בגיל 13 החלה לעבוד בתעשיית הקדרות בקישוט שולי הכלים בזהב בדוגמאות מסורתיות.
לאחר שהתמחתה בקטע קישוט השוליים, עברה לציור ביד חופשית.
במקביל, למדה בערבים בבית הספר לאמנות בבורסלם, עיר שכנה במקבץ השש.
בגיל צעיר, שבע עשרה בלבד, עברה לעבוד בבית החרושת וילקינסון בניו פורט, A.J.
Wilkinson at Newport, בבורסלם, כדי להרחיב את אפשרויות הקידום שלה בתחום הקדרות.
רוב הנערות בתעשיית הקדרות באזור, התמחו בתפקיד אחד בלבד ומשכורתם עד שהתמחו בו, הייתה משכורת של שוליה.
קלריס קליף בזכות כישרונה ויוזמתה רכשה מיומנויות רבות בתהליכי יצירת הפריטים: החל עיצוב הצורה של הכלים, וכלה בציור, צביעה והזהבת שוליים.
בגיל עשרים הפכה לבת טיפוחיו ואחר כך לאהובתו של אחד המנהלים, ארתור קולי אוסטין שורטר, Arthur Colley Austin Shorter שהיה מבוגר ממנה ב-17 שנים ונשוי באותו זמן.
שורטר שזיהה את כשרונה יוצא הדופן, דאג להרחיב את אופקיה האמנותיים של בת זוגו בביקורים בבית הספר המלכותי לאומנות ובפריז.
בת עשרים וחמש חברה למעצבי בית החרושת שהיו אז בעלי ותק של עשרים שנה בעיצוב וסגנונם היה ויקטוריאני שמרני.
שלוש שנים אחר כך בזכות כשרונה עברה לסטודיו משלה בניו פורט, במפעל סמוך לקדרות ששורטר קנה.
שם ניתן לה לקשט כלים לבנים פגומים בציורי יד שלה.
קליף צבעה בצבעי אמייל מעל לגלזורה לזיגוג, להשגת כלים מבריקים יותר.
את הפגמים של הכלים כיסתה בדוגמאות פשוטות בסגנון שכינתה בשם "ביזאר" 'Bizarre' ושהושק בשנת 1927. החתימה על כלים אלה נעשתה בצבע בכתב ידה: "ביזאר על ידי קלריס קליף" 'Bizarre by Clarice Cliff' ולעיתים גם "בית היוצר ניופורט" 'Newport Pottery'.
להפתעת הכל הכלים הפכו פופולריים, לקליף נוספו עוזרות ובשנת 1928 נוצרה מדבקה מיוחדת כחותמת שציינה: "ציור ביד, בידי קלריס קליף, בית היוצר ניופורט".
ב-1940 קלריס קליף נישאה לקולי שורטר ועברה לגור עימו בבית צ'טוויד, שהיה מפורסם בגנים שלו.
בית החרושת המשיך לייצר כלים בסדרות רבות בחתימתה עד לשנת 1964. לאחר מותו של שורטר, קליף מכרה את בית החרושת למידווינטר ופרשה.
תערוכה ראשונה של יצירותיה נערכה בברייטון ב-1972. קליף הייתה מעורבת בעריכת הקטלוג לתערוכה.
באוקטובר באותה שנה נפטרה באופן פתאומי.
ב-1999 חגגו בעולם מאה שנים להולדתה.
הכלים שייצרה הפכו לפריטי אספנות.
יש להם ביקוש רב ומחירם גבוה.
קלריס קליף נחשבת לאחת מהקרמיקאיות הפורות והחשובות של אנגליה של המאה ה-20 בזכות חידושיה בעיצוב, בסגנון ובצבעוניות של הכלים שייצרה ותכננה.
סגנון האר דקו שאותו אימצה: קווים ישרים וצורות גאומטריות, תרם רבות לחדשנות שלה.
"ביזאר" היה שם על סדרות הכלים הראשונות שייצרה, הכלים קושטו בצבעים בהירים גסים משהו ובדוגמאות שחלקן פיגורטיביות וחלקן מופשטות.
מחירם באותה תקופה היה זול יחסית, היא קלעה לטעמן של עקרות הבית, וההצלחה המסחרית שלהם הייתה מיידית.
בעקבות ההצלחה קלריס קליף הוסיפה עוד מאות דוגמאות.
בשנת 1928 עיצבה ציור יד במריחות מכחול פשוטות של שלושה כרכומים בכתום, כחול וסגול ועלים ירוקים ביניהם.
דגם פרחי הכרכומים crocus flowers זכה להצלחה עצומה והפך לסמל העיצובי שלה.
צוות של 20 ציירות עסקו בעיטור של הכרכומים בלבד.
קליף והצוות שלה ייצרו קרמיקה לשימוש ביתי: ספלים וצלחות, כדים, קומקומי תה, כולם בסגנון הארט דקו.
קליף לא הסתפקה בציור - בקישוט אלא עברה לעיצוב צורות חדשניות של הכלים והצליחה בכישרון רב להעביר את מאפייני הסגנון הגאומטרי -אבסטרקטי, וגם את מאפייניי הקוביזם לתחום כלי המטבח: ידיות משולשות לספלים, צורה של קונוס - חרוט, לקומקומים ומלחיות, כדים מדורגים, כדים וצלחות בצורת מצולעים.
בשנת 1929 הצוות שלה מנה כבר 70 עובדים שעזרו לה להביא את המודרניזם לכיור המטבח.
הכלים שלה היו כלי חרס והצבעים - צבעי אמייל.
שמות סדרות הכלים: זריחה, קוטג' כפרי, בית קיץ, מטריות, פרפר, מלון, פעמוני רוח, קרן שמש, יום ולילה.
יש המתארים את הקרמיקה של קלריס קליף כתמצית סגנון הארט דקו הבריטי
סגנון הכלים של קלריס קליף שהיה שונה ואולי קצת "מוזר" הפך אותם כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 לפריטי אספנות.
תחילה "גילו" אותה אספניות ניו יורקיות בעלות הגלריה פרימוורה שהכירו בערך הכלים, ואחר כך הביקוש לפריטים שכבר לא יוצרו יותר התפשט לרחבי ה"אימפריה הבריטית": דרום אפריקה, קנדה, ניו זילנד.
למרות האנונימיות שלה באותה תקופה, המכון לאמנויות במיניאפוליס הכיר בה כמעצבת העיקרית בסגנון הארט דקו ופריטים רבים שעיצבה וקישטה הוצגו שם בשנת 1971 בתערוכת "עולם הארט דקו".
בבריטניה בשנת 1972 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיה במוזיאון של ברייטון.
חלק מהמוצגים היו מהאוסף הפרטי של קלריס קליף ולאחר התערוכה הם עברו לרשות המוזיאון.
בשנת 1976 נואל טובי (Noel Tovey) הציג תערוכה גדולה של עבודותיה בגלריה שלו אודיאון בלונדון.
שם גם הושק הספר הראשון אודותיה בשם "קלריס קליף" שנכתב על ידי פיטר ונטוורת'-שילדס וקיי ג'ונסון.
בשנת 1982 נוסד מועדון אספני יצירות קלריס קליף בשם CCCC (ראשי תיבות של אספני קרמיקת קלריס קליף).
למועדון יש אתר ClariceCliff.com שמהווה את המוזיאון הגדול ביותר של עבודותיה.
בשנת 1983 נערכה בלונדון, בכריסטי'ס, אחד מבתי המכירות הפומביות הגדולים בעולם, מכירה של 165 פריטי קלריס קליף מסדרת "ביזאר".
בשנות ה-90 (של המאה ה-20) נכתבו ספרים נוספים עליה ועל יצירותיה, ביניהם: "שותים תה עם קלריס קליף" ו"הפרחים הדמיוניים-פנטסטיים של קלריס קליף".
באותן שנים ווג'ווד, יצרן חרסינה מפורסם, רכש את הזכויות לשם "קלריס קליף" ובשנת 1999, שנת המאה להולדתה, הוצגו בתערוכה במוזיאון ווג'ווד בברלסטון, סטוק און טרנט, בעזרתם של חברי מועדון האספנים כ-600 פריטים שלה.
גם היום, למעלה מ-40 שנים לאחר מותה, מתגלים עדיין פריטים עם דוגמאות לא מוכרות שלה.
קלריס קליף שנחשבת לאמנית הגדולה ביותר בתחום הקדרות ממשיכה להרשים גם היום בזכות המגוון העצום של עיצוביה: עיצובים מופשטים, גאומטריים.
קלרנס דאגלס דילון היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1953–1957, וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1961–1965. במהלך משבר הטילים בקובה הוא היה חבר במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
קלרנס דילון נולד בז'נבה שבשווייץ להורים אמריקאים, אן מקאלדין (בית דאגלס) וקלרנס דילון, איש עסקים.
אף על פי שהוא גדל כבן המעמד הגבוה, סבו מצד אביו, סמואל לפובסקי, היה מהגר יהודי עני מפולין.
לאחר שעזב את פולין, התיישב הסב בטקסס לאחר מלחמת האזרחים ונשא לאישה את סבתו של דילון, אישה ממוצא שוודי.
אביו של דילון שינה בהמשך את שם המשפחה, שהיה גרסה אנגלית של Dylion, שם נעוריה של סבתו.
אמו של דילון הייתה בת למשפחת גרהאם, משפחת אצולה שמוצאה מסטירלינג, סקוטלנד.
דילון החל את לימודיו בבית הספר פיין לודג' שבלייקהרס, ניו ג'רזי, שם הוא למד באותה תקופה בה למדו בו שלושה מבני משפחת רוקפלר, נלסון, לורנס וג'ון.
לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו בבית הספר גרוטון שבמסצ'וסטס, וב-1931 הוא למד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים בהצטיינות את לימודיו בהיסטוריה אמריקאית ובספרות.
ב-1938 היה דילון לסגן נשיא והמנהל הכללי של בנק ההשקעות "דילון וריד" , שנקרא על שם אביו.
במלחמת העולם השנייה שירת דילון בצי ארצות הברית בקרב על גואם, בקרב על סאיפאן ובמערכה בפיליפינים.
הוא הגיע לדרגת לוטננט קומנדר ועוטר בלגיון ההצטיינות ובמדליית האוויר.
ב-1946 הוא היה ליושב ראש מועצת המנהלים של החברה המשפחתית ועד 1952 הוא הכפיל את ההשקעות של החברה.
דילון היה פעיל במסגרת המפלגה הרפובליקנית מאז 1934. הוא עבד עם ג'ון פוסטר דאלס במסע הבחירות של תומאס דיואי בבחירות לנשיאות של 1948. ב-1951 הוא ארגן את המאמצים בניו ג'רזי להבטיח את מועמדותו לנשיאות של דווייט אייזנהאואר.
הוא גם היה פעיל מאוד במסע הבחירות של אייזנהאואר בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
ב-1953 מינה הנשיא אייזנהאואר את דילון כשגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד בו הוא שירת ארבע שנים.
ב-1958 הוא מונה כתת-מזכיר המדינה לעניינים כלכליים ושנה לאחר מכן הוא מונה כתת-מזכיר המדינה.
ב-1961 מינה הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי את דילון, על אף שהיה איש המפלגה הרפובליקנית, כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
דילון המשיך לכהן בתפקיד גם בתקופת נשיאתו של לינדון ג'ונסון עד 1965.
דילון הציע את עריכתו של סבב דיוני המכסים החמישי במסגרת גאט"ט שהתקיים בז'נבה בשנים 1960–1962. הסבב נקרא "הסבב של דילון" והוביל בסופו של דבר להפחתת מכסים.
דילון היה פעיל מאוד בהבטחת הסמכות הנשיאותית להפחתת מכסים הדדית על פי חוק הרחבת הסחר של 1962. הוא גם לקח תפקיד חשוב בניסוח חוק ההכנסה של 1962 , שקבע זיכוי מס בשיעור של 7% לעידוד צמיחה תעשייתית.
הוא פיקח על עדכון כללי הפחת כדי לתגמל את ההשקעות התאגידיות.
כידיד קרוב של ג'ון רוקפלר השלישי, היה דילון יושב ראש קרן רוקפלר בין השנים 1972–1975. הוא גם שירת לצדו של ג'ון רוקפלר ב"ועדה לנדבנות פרטית וצרכי הציבור" (Commission on Private Philanthropy and Public Needs) וב-1973 תחת נלסון רוקפלר בוועדת רוקפלר לחקירת פעילויות ה-CIA.
הוא היה נשיא מועצת המבקרים של אוניברסיטת הרווארד, יושב ראש מכון ברוקינגס וסגן יושב הראש של .
יחד עם אשתו הראשונה, אסף דילון פרטי אומנות אימפרסיוניסטית.
במשך שנים רבות הוא היה חבר בחבר הנאמנים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ובשנים 1970–1973 שימש כנשיאו ולאחר מכן כיושב ראש שלו.
הוא דאג לבניית גלריות האמנות הסינית שלו ושימש כחבר ועדת אירועי שנת המאה למוזיאון.
דילון תרם באופן אישי למוזיאון סכומים של 20 מיליון דולר והוביל גיוס תרומות נוספות שהגיעו לסכומי של 100 מיליון דולר.
ב-1989 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
הוא היה חבר אגודת סינסינטי ואגודת המלחמות הקולוניאליות
ב-1831 נשא דילון לאישה את פיליס צ'ס אלסוורת', בתם של ג'ון צ'ס אלסוורת' ואליס פרנסס צ'ליפוקס.
, לשעבר בעלת חברת יינות בורדו , שבבעלותה נמצאים האחוזה והיקב שאטו או-בריון שבצרפת.
ג'ואן דילון הייתה נשואה ל, בנה הצעיר של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, משנת 1967 ועד למותו ב-1977, וכך הייתה הזרה הראשונה שנישאה לבן משפחת השושלת הלוקסמבורגית.
פיליס דילון נפטרה ב-1982 וב-1983 נישא דילון בשנית לסוזאן "סוזי" סלייטר, שהיו אלו נישואיה הרביעיים.
קלרנס דאגלס דילון נפטר ב-10 בינואר 2003 בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק, בגיל 93.
עלילת הרומן "יום התחיה" של הסופר ברנדן דובואה משנת 1999, ספר מתת-הסוגה היסטוריה חלופית, מתרחשת החל משנת 1972 כאשר נשיא ארצות הברית הוא ג'ורג' רומני (שבחיים האמיתיים התמודד בבחירות לנשיאות של 1968).
הרקע לעלילה הוא משבר הטילים בקובה עשר שנים קודם לכן שהופך למלחמה גרעינית בהיקף מלא ווושינגטון די.
הנשיא קנדי וסגן הנשיא ג'ונסון, כמו רוב חברי הסנאט ובית הנבחרים, נספים בהפצצה.
דילון, כמזכיר האוצר, שורד בסופו של דבר את המלחמה ומושבע כנשיא ה-36 של ארצות הברית.
קלריס בקט הייתה אמנית אוסטרלית וחברה מרכזית בתנועת הטונליזם האוסטרלית.
בקט נולדה בקסטרטון, ויקטוריה, בתם של ג'וזף קליפן בקט (1852–1936), מנהל בנק, ואשתו אליזבת קייט, לבית בראון (1855–1934).
סבה היה ג'ון בראון, אמן בניין סקוטי שתכנן ובנה את קומו האוס וגניו בדרום יארה, ויקטוריה.
בקט למדה במכללת קווינס, בלאראט עד שנת 1903, שם גילתה יכולת ציור חזקה וגם כתבה מחזה, שהוצג על ידי התלמידים.
היא גילתה יכולת אמנותית ולקחה שיעורים פרטיים בציור בפחם בבלאראט.
לאחר שעברה משפחתה לגור בדרום יארה, היא סיימה את שנת הלימודים האחרונה שלה בבית הספר לבנות, מרטון הול הסמוך.
בשנת 1914 היא למדה בבית הספר של הגלריה הלאומית במלבורן, וסיימה שלוש שנות לימוד לפני שהמשיכה את לימודיה אצל מקס מלדרום, ושיננה את התיאוריות שהפכו לגורם מרכזי בתרגול האמנותי שלה.
בשנת 1919 עברו הוריה מבנדיגו לפרבר של מלבורן, וכשבריאותם התדרדרה, נטלה בקט אחריות על הבית שהכתיבה למעשה את שארית חייה, והגבילה מאוד את העשייה האמנותית שלה.
בקט יכלה לצאת רק עם עלות השחר והדמדומים לצייר מכיוון שרוב יומה הושקע בטיפול בהם.
בקט מוכרת כאחת האמנים המודרניסטיים החשובים ביותר באוסטרליה.
בסקירתו על התערוכה הראשונה מבין שתי התערוכות שנערכו בגלריה רוזלינד האמפרי בשנים 1971 ו -1972, תיאר פטריק מקוקי את בקט כמודרניסטית יוצאת דופן, בגלל "השיטוח של המשטחים בציוריה".
למרות כישרון ציור דיוקנאות והערכה ציבורית גבוהה על ציורי טבע הדומם שלה, הנושא המועדף על ידי המורה שלה מקס מלדרום, בקט העדיפה את התהליך של ציור נופים בחוץ.
היא ציירה בעקביות ובחרצות נופי ים וחופים, סצנות כפריות ופרבריות, לעיתים קרובות אפופות בהשפעות האטמוספירה של בוקר מוקדם או ערב.
קנדיס ברוס מתארת כי בציוריה יש "תחושה של מלנכוליה נוכחת תמיד: פגיעות מעורבבת עם רוגע שמורגשים בעיקר על רקע פרטי חייה של האמנית." נושאיה נמשכו לעיתים קרובות.
מאזור Beaumaris, שם התגוררה בחלק האחרון של חייה.
היא הייתה אחת הראשונות בקבוצתה שהשתמשה בעגלת ציור, או כן ציור נייד כדי להקל על הצביעה בחוץ במקומות שונים.
באמצע שנות השלושים לחייה הבהירה בקט את מטרותיה האמנותיות בקטלוג המלווה את התערוכה השנתית השישית של עשרים ציירי מלבורן בשנת 1924: לתת ייצוג כנה ואמיתי של חלק מיופיו של הטבע, ולהראות את קסם האור והצל, אותו אני מנסה ליצור בגוונים נכונים כמה שיותר את האשליה המדויקת של המציאות.
בשנת 1925, מבקר האמנות של "מלבורן הראלד" ג'יימס ס.
מקדונלד, שבז לכל מודרניזם החל מפול סזאן, העדיף, את ציורי הפרחים שבקט ראה בהם נחותים בהשוואה לנופיה.
כמו בני זמנה נשים אמניות, בקט התמודדה עם דעות קדומות ניכרות מצד אמנים גברים שמרניים.
אבל מקס מלדרום, שהתייחס כבר בשנת 1939 על קבלת פרס ארצ'יבלד על ידי נורה הייסן, הביע את דעתו על יכולתן של נשים להיות אמניות גדולות.
"גברים ונשים בנויים בצורה שונה.
נשים קשורות יותר לדברים הפיזיים של החיים, ולצפות מהם שיעשו דברים מסוימים באותה מידה כמו גברים זה מטורף [...] אמן גדול צריך לנסוע בדרך עצמאית.
אני מאמין שחיים כאלה אינם טבעיים ובלתי אפשריים עבור נשים." גישה דומה העניק גם ביחס לתלמידתו האהובה בקט, למרות זאת לאחר מותה אמר כי "בקט ביצעה עבודה שכל עם צריך להיות גאה בה."
במהלך חייה לא נרכשו עבודות של בקט לאוסף ציבורי, אם כי כמעט בכל גלריה אוסטרלית גדולה ישנן דוגמאות מעבודתה.
בזמן שציירה את הים מול ביומאריס במהלך סערה בשנת 1935, חלתה בקט בדלקת ריאות ומתה ארבעה ימים לאחר מכן, בת 48, בבית חולים בסנדרינגהאם.
היא נקברה בפארק הזיכרון של צ'לטנהאם.
תערוכת זיכרון גדולה אורגנה על ידי אחותה של בקט ואביה בשנת 1936 באתנאום.
בשנת 1971 אחותה של בקט התריעה על טרגדיה יותר מ -2,000 מיצירותיה הושארו נטושים בסככת חציר פתוחה ליד בנלה.
רובם לא היו ניתנים לשימור.
במהלך 1999 ו -2000, נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מכמה מהציורים שנותרו ואורגנה על ידי מוזיאון איאן פוטר לאמנות, אוניברסיטת מלבורן.
קלרנס גאניו היה צייר, שרטט, חרט ומאייר קנדי, ממחוז קוויבק.
הוא ידוע בזכות ציורי הנוף שלו של אזור מזרח קוויבק.
קלרנס אלפונס גאניו נולד במונטריאול, קוויבק ב-8 בנובמבר 1881. הוא היה בנו של אלפונס א.
גאניו ואם אנגליה שהתעניינה בספרות.
חלק מילדותו בילה בסנט רוז, כפר מצפון למונטריאול.
בתחילת חייו, אמו עודדה אותו ללמוד ציור, אך אביו רצה שהוא יהפוך לאיש עסקים.
הוא למד אצל ויליאם ברימנר באגודת האמנות במונטריאול בשנת 1897. מתוך רצון לשפר את הידע שלו באמנות, נסע לאקדמיה ז'וליאן בפריז ולמד אצל ז'אן פול לורנס בשנים 1904–1905. לפני שחזר לקנדה בשנת 1909, בילה גאניו זמן בציור בצרפת ובאיטליה.
כשחזר לקנדה התגורר בביי-סן פול, שם הפיק ציורים רבים המתארים את הטבע ואת העם הקנדי.
הוא פיתח סגנון חדש של נוף חורפי שהורכב מהרים, עמקים, צבעים עזים וקווים מפותלים.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1922.
גאניו נסע לוונציה, רואן, סן מאלו ולקוויבק כדי לצייר נופים והתפתח גם לכיוון הסגנונות המודרניים.
בשנת 1919 התחתן גאניו עם לוסיל רודייר, גם היא תלמידתו של ויליאם ברימנר.
גאניו נפטר ב-5 בינואר 1942 ונקבר בבית העלמין נוטרדאם-דה-נייגס במונטריאול.
עבודתו של גאניו נמצאת גם בבעלות אוספים מחוץ לקנדה, כולל באנגליה מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, הגלריה לאמנות ווקר בליברפול וגלריה לאמנות מנצ'סטר, וכן בארגנטינה ובצרפת.
קלרמון פוט 63 הוא מועדון כדורגל צרפתי, המשחק בליגת המשנה הצרפתית מהעיר קלרמון-פראן.
המועדון הוקם בשנת 1911 והוקם מחדש בשנת 1990 לאחר מיזוג.
המועדון משחק את משחקי הבית שלו באצטדיון גבריאל מונפייה הממוקם בעיר.
בין 2014 ל-2017 אימנה את הקבוצה קורין דיאקר, האישה הראשונה שאימנה קבוצת גברים מקצוענית.
המועדון הוקם בשנת 1911 בשם סטאד קלרמונטואה (Stade Clermontois).
למרות הצלחה מועטה בליגה בשנותיו הראשונות, המועדון הגיע לחצי גמר הגביע הצרפתי בעונת 1945/1946. מעמדו המקצועי של המועדון בוטל לאחר עונת 1946/1947 עקב קשיים כלכליים.
המועדון הפך למקצועני שוב בשנת 1966. בשנת 1984 התרחב המועדון כאשר סטאד-קלרמונטואה ו- AS מונפראן התמזגו והקימו יחד את מועדון הכדורגל קלרמון-פראן (CFC).
המועדון הוצב בליגה הצרפתית השלישית.
מאוחר יותר שונה שמו של המועדון לקלרמון פוט אוברן, ונאלץ להתחיל שוב את דרכו מהליגות הנמוכות.
לאחר 13 שנים הגיעה הקבוצה עד לליגת המשנה הצרפתית.
במהלך 13 השנים הללו זכה המועדון בהצלחות רבות בגביע הצרפתי, כשהשיא היה בשנת 1997 כאשר הדיחה הקבוצה את FC מרטיג, לוריאן ופריז סן ז'רמן עד שהודחה על ידי ניס.
המועדון זכה בליגה הצרפתית השלישית בשנת 2007. בשנת 2014, קלרמון הפכה לקבוצת הגברים המקצוענית הצרפתית הראשונה שמינתה לאימון אישה כשהלנה קוסטה מונתה לתפקיד.
פחות מחודש לאחר קבלת התפקיד, קוסטה עזבה את תפקידה ובמקומה מונתה אישה אחרת, קורין דיאקר.
קלרמון עלתה לליגת העל הצרפתית, הליג 1 בסיום עונת 2020/2021 בפעם הראשונה בהיסטוריה לאחר שסיימה במקום השני בליג 2.
במשחקה הראשון בליג 1, הקבוצה ניצחה לראשונה אי פעם בליגה הבכירה כשגברה 2:0 על בורדו.
בתום העונה סיימה הקבוצה במקום ה-17 והצליחה להישאר עונה נוספת בליגה הבכירה.
קלריסה וורד היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה וכתבת חוץ אמריקאית של רשת הטלוויזיה האמריקאית CNN.
בעבר עבדה גם עבור רשתות השידור פוקס ניוז, ABC ו-CBS.
היא זכתה בשני פרסי פיבודי ובשבעה פרסי אמי.
וורד נולדה בלונדון ועברה עם משפחתה לניו יורק.
היא למדה באוניברסיטת ייל, ומחזיקה בתואר דוקטור לשם כבוד ממידלברי קולג'.
וורד התחילה את קריירת העיתונות שלה ב-2003, כעוזרת בדסק הלילה של פוקס ניוז.
בשנים 2004–2005 שימשה כעורכת חדשות בדסק הבינלאומי בסניף הרשת ניו יורק, כשהיא עובדת בין היתר על סיפורים כגון לכידת סדאם חוסיין, רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי ומותם של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ויאסר ערפאת.
ב-2006 הפכה למפיקת שטח בפוקס ניוז, כשבין היתר הפיקה סיקורים על מלחמת לבנון השנייה, חטיפת גלעד שליט ומבצע גשמי קיץ שבא בעקבותיה, משפטו של סדאם חוסיין ומשאל העם החוקתי שנערך בעיראק ב-2005.
באוקטובר 2007 הפכה לכתבת שטח של פוקס ניוז והתגוררה בביירות שבלבנון, שם סיקרה את הוצאתו להורג של סדאם חוסיין, את המצאות החיילים האמריקאים בעיראק, את המהומות באוניברסיטה הערבית בביירות ואת הפיגועים בביקפאיה ב-2007. היא גם שימשה ככתבת שטח צבאית, והתלוותה לכוחות האמריקאים שנדדו בעיראק.
במהלך שהותה במזרח התיכון היא ערכה מספר ראיונות עם אישים בולטים, כמו הגנרל דייוויד פטראוס, סגן ראש ממשלת עיראק ברהם צאלח ונשיא לבנון אמיל לחוד.
מאוקטובר 2007 ועד אוקטובר 2010 הייתה וורד כתבת של רשת השידור ABC במוסקבה.
היא עבדה עבור כל התוכניות של הרשת, כולל בוקר טוב אמריקה.
היא סיקרה את מערכת הבחירות לנשיאות ברוסיה, ועברה לשדר מגאורגיה במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה.
מאוקטובר 2010 ועד אוקטובר 2011 הוצבה בבייג'ינג, שם כיסתה את המלחמה באפגניסטן ואת רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי.
באוקטובר 2011 עברה וורד לעבוד עבור רשת החדשות של CBS, כשהיא משמשת ככתבת חוץ.
כתבותיה שודרו פעמים רבות בתוכנית הפופולרית 60 דקות, ומינואר 2014 היא אף משמשת כמגישת חדשות מחליפה בתוכנית "CBS הבוקר".
במהלך עבודתה ברשת סיקרה את מלחמת האזרחים בסוריה, את מלחמת האזרחים באוקראינה, את המלטותו של פעיל זכויות-האדם צ'ן גואנגצ'נג לשגרירות ארצות הברית בסין ואת המשא-ומתן בין המדינות שהגיע בעקבותיו.
בדיווח הראשון שלה בתוכנית "60 דקות", בשנת 2012, התמודדה וורד, שהייתה בעיר חלב שבסוריה, עם ירי צלפים והפצצות אוויריות.
ביולי 2013 שידרה וורד כתבה ממצרים, מאותו מקום בו הותקפה מינית הכתבת לארה לוגן בפברואר 2011. באוקטובר 2014 חזרה במסווה לסוריה על מנת לראיין שני ג'יהאדיסטים מערביים - צעיר אמריקאי וחייל לשעבר הולנדי - שהתגייסו לארגון הטרור המדינה האסלאמית.
ב-21 בספטמבר 2015 הודיעה וורד כי היא מצטרפת לרשת CNN, וכי היא תוצב בלונדון.
ב-8 באוגוסט 2016 הרצתה וורד בפני מועצת הביטחון של האומות המאוחדות על ניסיונה ככתבת צבאית בעיר חלב המשוסעת ממלחמת האזרחים בסוריה.
ביולי 2018 החליפה וורד את כריסטיאן אמנפור, והפכה לכתבת הבינלאומית הראשית של CNN.
ב-2019 היא הפכה לעיתונאית המערבית הראשונה שמדווחת על חיי לוחמי הטליבאן מתוך השטחים אותם כבשו באפגניסטן.
באוגוסט 2020 התפרסם כי וורד וצוותה היו תחת מעקב בעת ביקורם ברפובליקה המרכז-אפריקאית במאי 2019.
בדצמבר 2020 פרסמה תחקיר רחב-היקף על רדיפת אנשי שירות הביטחון הפדרלי הרוסי במשך שנים ארוכות אחרי איש האופוזיציה אלכסיי נבלני, כולל אירוע ההרעלה שלו בגז עצבים באוגוסט 2020. בתחקיר פירטה וורד גם את הדרכים בהם עקבו אנשי השירות אחריו, ואת החומרים הכימיים בהם נהגו להשתמש.
בשנת 2021 ספגה ביקורת מצד עיתונאים שטענו כי היא מסכנת את אנשי צוותה במהלך ההפיכה הצבאית במיאנמר רק לשם השגת כבוד ואחוזי רייטינג גבוהים יותר.
וורד גם הייתה הכתבת המערבית הבולטת באפגניסטן בעת מתקפות הטליבאן בשנת 2021, כשהיא משדרת מתוך השטחים שנכבשו על ידי הטליבאן ומקיימת ראיונות עם בכירי הארגון ומנהיגיו מאחורי קו האש.
ב-21 במאי 2012 קיבלה וורד את פרס פיבודי על הסיקור העיתונאי שלה מתוככי סוריה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
לאחר מכן זכתה בפרס פיבודי נוסף.
וורד קיבלה מאת אוניברסיטת המדינה של וושינגטון שני פרסי אדוארד מורו על עבודתה העיתונאית הבינלאומית.
וורד זכתה גם בשבעה פרסי אמי, בשני כפתורי כסף מאת "אלפרד דופונט-קולומביה" ובתואר כבוד מאת התאחדות כתבי הרדיו וטלוויזיה של וושינגטון הבירה.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לחדשות ולתעודה2025הסיקור החדשותי המתמשך הטוב ביותר: פורמט מקוצר"Clarissa Ward: The Fall of Damascus"הסיקור החדשותי (תחקיר) הטוב ביותר: פורמט מקוצר"Grandmother Shot and Killed Fleeing Gaza"
וורד נשואה לפיליפ וון ברנסטרוף, מנהל קרן השקעות.
השניים נפגשו במוסקבה ב-2007, נישאו בלונדון ב-2016 ולהם שני בנים.
וורד דוברת אנגלית, צרפתית, איטלקית, רוסית, ערבית וספרדית ומבינה גם מנדרינית בסיסית.
קלריסה מונגר באדגר הייתה מאיירת בוטנית אמריקאית באמצע המאה ה-19 הידועה בעיקר בשלושה כרכים של ציורי פרחים בליווי שירה.
היא ציירה גם על טקסטיל.
קלריסה מונגר נולדה במזרח גוילפורד, קונטיקט, בשנת 1806 לג'ורג' מונגר, צייר וחרט דיוקנאות, ופרנל קלסי מונגר.
קלריסה, אחיה הבכור ג'ורג' ואחותה הצעירה קרוליין הפכו כולם לאמנים, כאשר קרוליין מתמחתה בפורטרטים כמו אביה וקלריסה באמנות בוטנית.
בשנת 1828 נישאה לכומר מילטון באדגר, כומר הכנסייה הדרומית באנדובר, מסצ'וסטס ומאוחר יותר מונה למזכיר של אגודת המיסיונרים האמריקאית, עבודה שחייבת אותו לבלות במערב ארצות הברית.
היו להם חמישה ילדים, מתוכם שניים שרדו עד הבגרות, שניהם הפכו לרופאים.
[6] מילטון חלה והזוג חזר למדיסון שבקונטיקט, שם הוא נפטר בשנת 1873.
בשנת 1848, קלריסה מונגר באדגר פרסמה באופן פרטי ספר: "פרחי הטבע עם שירה נבחרת".
זה היה מאסף של שירה מאת ויליאם קאלן בראיינט, לידיה סיגורני, מרי האוויט ואחרים שאוירו ב-13 מציורי הפרחים שלה.
ייתכן שהכרך הזה סיפק מודל לספרה מ-1859 פרחי בר משורטטים מהטבע (הידוע באופן לא רשמי בשם "פרחי הבר של אמריקה"), שאויר עם 22 לוחות של פרחים בודדים.
הוא כלל גם שירים, שנכתבו על ידי קלריסה באדגר עצמה, יחד עם שיר מבוא מאת סיגורני.
הלוחות שוכפלו באותה תקופה באופן נרחב, ותרמו למוניטין של באדגר כאמנית בוטנית ממדרגה ראשונה.
בספרה משנת 1859 בשיריה היא מגלמת את הפרחים.
היא כתבה בגוף ראשון, וגרמה לכך שהפרח ששורטט בעמוד הבא "מספר" לקורא את קורות חייו.
ספרה השלישי של קלריסה, "פרחי הבית והגן", ראה אור בשנת 1867 עם 16 לוחות ליטוגרפיות בצביעת יד, המציגות בדרך כלל שניים או שלושה פרחים באשכולות או זרי פרחים.
כמו בספרה הראשון, ציורי הפרחים לוו בשירה, במקרה זה שירים על הפרחים המתוארים.
הסגנון שלה היה שונה מעמיתיה הגברים.
חלק מהיצירות שלה מתמקדות בפרח יחיד, אך פעמים רבות היא הייתה כוללת פרחים רבים יחדיו.
הדבר נעשה לעיתים רחוקות שכן רבים מציורי התקופה נועדו לחקר צמח בודד ולא כקבוצה.
היאתיארה כל צמח בכמות גדולה של פרטים ונשארה נאמנה לדמות בטבע ככל שיכלה.
היא השתמשה בצללים ובצבעים כדי ליצור ניגודים ולגרום לפרחים להיראות כמו חיים.
באדגר ציירה את פרחיה גם על טקסטיל.
אלה, כמו האיורים שלה, דומים מאוד למראם בחיים.
קלרנס אלפרד בוטולפסן היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-17 וה-19 בשנים 1939–1941 ובשנים 1943–1945.
קלרנס אלפרד בוטולפסן נולד בעיר סופריור, ויסקונסין.
ב-1902 הוא עבר עם משפחתו לעיירה פסנדן שבדקוטה הצפונית, שם הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
בעת לימודיו בבית הספר התיכון, הוא עבד כשולית מדפיס בבית דפוס מקומי.
ב-1910 עבר בעל בית הדפוס לארקו, איידהו, רכש את העיתון Arco Advertiser, ושלח את בוטולפסן בן ה-19 לנהל אותו.
בוטולפסן רכש בעצמו את העיתון והמשיך להוציא אותו לאור עד 1949. ב-1912 הוא נשא לאישה את אליזבת האנה.
ב-27 ביוני 1918 התגייס בוטולספן לצבא ארצות הברית ושירת בו עד לאחר מלאות ארבעה חודשים לתום מלחמת העולם הראשונה והשתחרר במרץ 1919. לאחר המלחמה הוא היה בעל תפקיד מוביל בארגון הלגיון האמריקאי ושימש כמפקד שלו באיידהו ב-1934.
בוטולפסן כיהן כחבר בבית הנבחרים של איידהו החל מ-1921. הוא נבחר מחדש ב-1922, 1926, 1928 ו-1930. בשנים 1925–1927 הוא היה הפקיד הראשי של הבית וכיהן כיושב ראש הבית ב-1931. בשנים 1936–1938 הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באיידהו.
ב-1938 נבחר בוטולפסן כמושל איידהו ה-17, לאחר שניצח בבחירות הכלליות את המושל הדמוקרטי לשעבר צ'ארלס בנג'מין רוס וגרף 57.30 אחוזים מקולות הבוחרים.
בבחירות של 1940 הוא נוצח על ידי צ'ייס קלארק, בהפרש של קצת יותר מ-2,000 קולות, אך ב-1942 הוא שב לכס המושל לאחר שניצח את קלארק בהפרש של קצת יותר מ-400 קולות, ובכך היה הראשון מבין שניים ממושלי איידהו לדורותיהם שכיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות (השני היה ססיל אנדרוס).
בראשית תקופת כהונתו כמושל, חתם בוטולפסן על חוק להקמתה של משטרת המדינה של איידהו.
ב-1944, בעודו מכהן כמושל, התמודד בוטולפסן בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי הדמוקרט גלן טיילור.
כהונתו של בוטולפסן כמושל הסתיימה בינואר 1945.
ב-1946 ניסה בוטולפסן להתמודד על כהונה נוספת כמושל, אך נוצח בבחירות המקדימות על ידי צ'ארלס ארמינגטון רובינס, שנבחר כמושל באותה שנה.
בשנותיו האחרונות שימש בוטולפסן כפקיד הראשי של בית הנבחרים של איידהו וכחבר בצוות של הסנאטור הרמן ולקר.
בשנים 1958 ו-1960 הוא נבחר לסנאט של איידהו, וב-1962 העדיף לא להיבחר שוב בשל בריאותו הלקויה.
בוטולפסן היה בונה חופשי פעיל בלשכה הגדולה של איידהו, ושימש כנשיא הלשכה של ארקו.
הוא גם היה פעיל בלשכה של בויסי, בארגון רוטרי ובלשכת המסחר של ארקו.
קלרנס אלפרד בוטולפסן נפטר בבויסי ב-18 ביולי 1964, בגיל 72, כתוצאה מסיבוכים של מחלת הנפחת, שממנה הוא סבל בשנותיו האחרונות.
הוא נטמן לצד רעייתו בבית הקברות הילקרסט שבארקו.
על שמו קרוי פארק בארקו.
מסמכיו שמורים בספריית אוניברסיטת איידהו שבמוסקו.
קלריסמריו סנטוס רודריגס (בפורטוגזית: Clarismario Santos Rodrigues; נולד ב-27 ביולי 2001 בוולנטה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף.
סנטוס החל לשחק כדורגל בקבוצת פלומיננסה דה פיירה, ובהמשך שיחק בקבוצות דוברבה זאגרב מליגת המשנה הקרואטית ובוראץ קוזארסקה דוביצה מליגת המשנה של בוסניה והרצגובינה.
ב-27 בינואר 2021 חתם סנטוס ברודאר פריידור מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-8 ביוני 2022 חתם סנטוס על חוזה לעונה אחת ז'לייזניצ'אר סרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן ערך שמונה שערים.
ב-29 ביוני 2023 שוחרר מהמועדון, לאחר תום חוזהו.
קלריסה פיטרס ראסל, באנגלית: Clarissa Peters Russell (1 בפברואר 1809 - 12 באוגוסט 1854) הייתה מיניאטוריסטית אמריקאית.
ילידת אנדובר, מסצ'וסטס, ראסל הייתה אחת משנים-עשר ילדים; אחותה הצעירה, שרה פיטרס גרוזלייר, הפכה גם היא למיניאטוריסטית.הוריהם היו אליזבת פארינגטון דייוויס וג'ון פיטרס; משפחת פיטרס הייתה בולטת בעניינים המקומיים, ואביה שימש כיו"ר מועצת הנבחרים של העיר.
פרטי השכלתה המוקדמת של קלריסה אינם ידועים, אך הוצע כי היא למדה באקדמיית פרנקלין, בית הספר המשולב הראשון במסצ'וסטס שהכניס נשים והמוסד בו למדה אחותה אמילי מ-1836 עד 1838. בתחילת חייה המקצועיים, מאמינים שהיא למדה באקדמיית בלו היל בבלו היל, מיין.
ידוע שהיא הייתה בעיירה זו בשנת 1831, וחושבים שהיא קיבלה הדרכה כלשהי בציור בצבעי מים מג'ונתן פישר, בוגר אוניברסיטת הרווארד.
עד 1835 היא הייתה בבוסטון, ציירה מיניאטורות ונתנה הדרכה גם באמנות.
קלריסה נישאה לצייר מוזס ב' ראסל, שאיתו ביקשה הדרכה בציור, בפרובידנס, רוד איילנד, בשנת 1839; בנם, אלברט קויפ ראסל, הפך לחרט ומאייר שעבד עם דודו, ליאופולד גרוזלייר.
בני הזוג ראסל היו פעילים בבוסטון מ־1842 עד 1854, חיו ברחוב סקול והציגו עבודות באתנאום של בוסטון.
קלריסה גם הציגה עבודות באיגוד האמנים של בוסטון, בשנים 1842 ו-1843.
התערוכה הראשונה שלה הייתה ב-1841. היא ובעלה עבדו בשיתוף פעולה הדוק, והסגנונות שלהם דומים כך שקשה להבדיל בין עבודתם.
יתר על כן, ציוריה, שלעיתים קרובות אינם חתומים או נושאים את שמו של בעלה, נראו לעיתים בטעות כמו של ג'וזף וויטינג סטוק.
הסגנון שלה, שמזכיר את זה של בני דורה בניו אינגלנד כמו ויליאם מתיו פריור, כונה על ידי סופרת אחת "מוגמרת מאוד אם כי פגומה במקצת ברישום"; סופר אחר כתב על "נטייתה לריאליזם" בשילוב עם בד דקורטיבי".
נראה שהיא התמחתה בדיוקנאות של ילדים, בהתחשב במספרים של אלה ששרדו.
ראסל נשארה מבוקשת באופן פעיל כדיוקנאית עד מותה.
היא נקברה במגרש הקבורה השני בצפון אנדובר, מסצ'וסטס, או בבית הקברות רידג'ווד, גם הוא בצפון אנדובר.
דיוקן עצמי של ראסל, המתוארך לסביבות 1850, נכלל בתערוכת הפתיחה של המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות, אמניות נשים אמריקאיות 1830–1930, ב-1987. דיוקן של תינוק וכלב שמיוחסים לה נמצא כעת באוסף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, כמו גם דיוקן נוסף של תינוק וציור של שלושת ילדי סטארבירד מצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס.
מיניאטורה נוספת של ילד נמצאת במוזיאון לאמנות סינסינטי.
אלבום של צבעי מים של פרחים וצמחים, כנראה עבודתה המוקדמת ביותר ששרד, נמצא בבעלות החברה ההיסטורית של צפון אנדובר.
ציוריה מתוארים לעיתים כבעלי "שרידים פרימיטיביים", ועבודתה מבוקשת מאוד על ידי אספנים של אמנות עממית.
"קלרמונט" הוא שמה הלא רשמי והיותר מוכר של "נורת' ריוור" (North River), ספינת הקיטור המסחרית הראשונה בעולם וחלוצת ספינות המשוטה בנהרותיה הגדולים של אמריקה.
היא נבנתה בנהר הדסון בארצות הברית ב-1807 על ידי הממציא והיזם רוברט פולטון והפוליטיקאי והדיפלומט רוברט ליווינגסטון , מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הספינה הובילה נוסעים בצורה סדירה בנהר הדסון בין ניו יורק לאולבני מאוגוסט 1807 עד 1814. "נורת' ריוור" הוא שמו הנוסף של ההדסון, ו"קלרמונט" הוא שם נחלת הקרקע של בני ליווינגסטון לדורותיהם בעמק ההדסון.
"קומט", ספינת הקיטור המסחרית הראשונה בבריטניה ובאירופה, נבנתה חמש שנים אחרי "קלרמונט", בנהר קלייד בסקוטלנד.
רוברט פולטון נולד בליטל בריטיין בפנסילבניה ב-14 בנובמבר 1765. הוא התעניין בציור ובמכונות, והיה בבחרותו צייר דיוקנאות מצליח למדי בפילדלפיה.
ב-1786 נסע ללונדון כדי להשתלם בציור אצל הצייר האמריקאי-לונדוני בנג'מין וסט.
תוך כדי כך ניצל את כשרונותיו המדעיים וההנדסיים – ואולי גם בהשפעת "קדחת התעלות" (Canal Mania) שאחזה באנגליה ובמדינות מערב אירופה בשנים 1790–1810 – ועסק בהנדסת תעלות שיט , בתכנון מתקנים ומכונות להעברת ארבות-משא בין תעלות הנמצאות במפלסים שונים ובהמצאות שימושיות נוספות.
ב-1794 פרסם באנגליה ובארצות הברית, ואחר כך גם בצרפת, חיבור שכותרתו A Treatise on the Improvement of Canal Navigation.
הוא אף רשם פטנט באנגליה על אחת מהמצאותיו בתחום זה (14 בפברואר 1794).
ב-1797 נסע פולטון לצרפת כדי לרשום בה פטנט על המצאותיו בהנדסת תעלות, וכאן התיידד עם הדיפלומט והפוליטיקאי האמריקאי ולימים שגריר ארצות הברית בצרפת – ג'ואל בארלו .
משיחותיו עימו הגיע למסקנה כי בנסיבות הפוליטיות והמדיניות שנוצרו בצרפת שלאחר המהפכה, ובעיקר בשל המלחמה נגד בריטניה, יהיה לה צורך באנשי מדע והנדסה כמוהו, ועל כן החליט להישאר ולהציע לצרפתים את שירותיו.
זה הרקע לתכנון ולבניית "נאוטילוס", צוללת להצמדת מוקשים ימיים לתחתית אוניות אויב, אותה בנה ב-1800 בנהר סן.
שנה אחר כך, ב-1801, נפגש לראשונה עם רוברט ליווינגסטון, שהתמנה לשגריר ארצות הברית בפריז.
ליווינגסטון, מהאבות המייסדים של ארצות הברית (חבר הוועדה שניסחה את חוקת ארצות הברית), והצ'נסלור של מדינת ניו יורק מ-1777 עד 1801, היה בעל אדמות עשיר בעמק ההדסון וגילה עניין מסחרי בפיתוח ספינות נהר קיטוריות.
ב-1878 קנה מידי הממציא האמריקני ג'ון פיץ' את הזיכיון הבלעדי להפעיל ספינות-נהר קיטוריות במדינת ניו יורק למשך עשרים שנה.
באותה שנה הקים שותפות עם גיסו ג'ון סטיבנס ועם ניקולס רוזוולט , לימים שני ממציאים ידועי שם, ויחד בנו ספינת קיטור נסיונית מונעת במשוטים.
כלי השיט שהורד להפלגת ניסיון בנהר הדסון באוקטובר 1778 לא עמד בציפיות, ועל רקע חילוקי דעות עם סטיבנס פרש ליווינגסטון מן השותפות.
הפגישה בפריז בין השגריר ליווינגסטון לפולטון הולידה הסכם שותפות שנחתם ביניהם בפריז ב-10 באוקטובר 1802. בהסכם התחייבו לבנות יחד מעבורת קיטור באורך שלא יעלה על 120 רגל, אשר תשוט בין ניו יורק לאולבני ותישא 60 נוסעים לפחות עם מיטלטליהם.
כמו כן סוכם שפולטון ירשום פטנט באמריקה על שיטת ההנעה שיתכנן עבור הספינה החדשה, ושניהם יתחלקו שווה בשווה ברווחי הפטנט.
סוכם גם שעם שובו לאנגליה יזמין פולטון את המנוע עבור הספינה אצל בולטון אנד ואט.
ב-1802, בעודו בפריז, בנה פולטון דגם באורך כ-4 רגל וברוחב 12 אינץ', שהונע על ידי קפיץ לולייני חזק, וערך בו ניסויים למציאת שיטת ההנעה היעילה ביותר לספינה העתידית: משוטים רגילים, משוטי ירכתיים, שרשרת אינסופיות של "דליים" או "גלגלי מים".
באביב 1803 בנה ספינה נסיונית באורך 70 רגל, רוחב 8 רגל ועומק 3 רגל, והתקין בה מנוע קיטור מושכר מתוצרת צרפתית בן 8 כוחות סוס שסובב שתי משוטות צדיות (paddlewheels).
בלילה גשום וסוער, זמן קצר לפני השלמת הבנייה, נבקעה הספינה לשניים ומנוע הקיטור שקע לקרקעית הנהר.
נסתבר כי גוף הספינה היה חלש מדי ולא יכול לשאת את משקל המכונות.
הליקויים תוקנו, נבנה גוף חדש, וביולי אותה שנה נערכה הפלגת המבחן בנוכחות קהל רב, ובהם אנשי מדע צרפתיים ידועי שם, והספינה הגיעה למהירות של כ-3 מייל לשעה במים רוגעים, הרבה פחות מ-16 המייל בשעה שהעריך פולטון קודם לכן בחישוביו.
באפריל 1804 חזר פולטון לאנגליה.
הוא הזמין אצל בּוּלטוֹן אֶנד ואט מנוע בן 19 כוחות סוס, ותוך כדי הפיקוח על בנייתו קידם אצל האדמירליות הבריטית את תוכניותיו לבניית צוללת וטורפדו מוט.
ב-1806, לאחר כעשרים שנים בהן עשה באנגליה, שב פולטון לארצות הברית.
הספינה נבנתה במספנת צ'ארלס בראון באיסט ריוור, ואחר כך נגררה מרחק-מה בהמשך הנהר לבית מלאכה שבנה פולטון ושם הותקנו בה דוד הקיטור, המנוע, התמסורת והמשוטות.
הבנייה התקדמה, אך לא בלי בעיות.
משיטי ספינות המפרשים בהדסון שחששו לפרנסתם פגעו פעם אחר פעם בספינת הקיטור והסבו לה נזקים, ופולטון נאלץ להעמיד עליה שומרים.
הספקנים כינו את הספינה המוזרה הנבנית לנגד עיניהם בשם "השיגעון של פולטון" (Fulton's folley), והוא עצמו היה מושא ללעג ונתקל בקשיים לגייס הלוואה להמשך הבנייה.
הספינה העשויה עץ הייתה באורך 150 רגל, רוחבה 13 רגל והשוקע 2 רגל ().
היא דחקה 3640 רגליים מעוקבות של מים (100 טונות).
קווי הגוף שלה היו ישרים, ירכתיה וחרטומה שמתחת למים בזווית של 60 מעלות ולא מעוגלים, כדי להקטין למינימום את שטח פני הגוף והחיכוך במים.
חישוביו של פולטון בעניין זה התבססו על מחקריו של איש המדע האנגלי מַרק בּוֹפוֹי .
מנוע הקיטור מתוצרת בולטון אנד ואט, שהותקן במרכז הספינה, היה בעל צילינדר אחד מסוג זרועות צדיות (side lever engine) ופעולה כפולה.
קוטר הצילינדר 24 אינץ' ואורך מהלך 4 רגל ().
דוד הקיטור, שהוסק בעצים, היה באורך 20 רגל, גובהו 7 רגל ורוחבו 8 רגל, לחץ הקיטור 2–3 ליברות לאינץ' מרובע.
המנוע סובב את שתי המשוטות באמצעות תמסורת גלגלי שיניים.
ציר המשוטות היה עשוי יצקת ברזל, קוטר המשוטות 15 רגל, אורך כל כף 4 רגל ושקיעתם במים 2 רגל.
הספק המנוע עמד על 19 כוחות סוס.
הספינה צוידה גם בשני תרנים ובמפרשי עזר למקרה של תקלה במנוע או במשוטות.
עלות הבנייה של הספינה הייתה 20,000 דולר, שבעה-עשר אלף מומנו על ידי פולטון וליווינגסטון, חלק כחלק, ושלושת אלפים דולר בהלוואות.
ב-9 באוגוסט 1807 ערך פולטון הפלגת ניסיון בנהר הדסון, אף על פי שהעבודות על הספינה עדיין לא הסתיימו.
במהלכה הגיעה הספינה למהירות של 3 מייל בשעה, פחות מכפי שהעלו חישוביו.
תשעה ימים אחר כך ערכה "נורת' ריוור" את הפלגת הבכורה שלה.
להפלגת הבכורה ב-17 באוגוסט 1807 הגיעו כארבעים נוסעים מוזמנים, מרביתם מבני שבט הליווינגסטונים ואורחיהם.
"נורת' ריוור" יצאה מניו יורק ביום שני בשעה אחת אחר הצהריים בפיקודו של קפטן אנדרו ברינק (Brink) והגיעה לקלרמונט לאחר הפלגה של עשרים וארבע שעות, מרחק של 110 מייל במהירות ממוצעת של מעט פחות מ-5 מייל לשעה.
את הלילה עשו הנשים בקבינה מאולתרת בירכתי הספינה, בעוד הגברים נשארו על הסיפון.
מחשבתו של פולטון הייתה להקל על משקלה של הספינה בהפלגתה הראשונה, ולכן לא נבנו עדיין קבינות קבועות והסיפון לא לווח במלואו.
למחרת בבוקר, בשעה תשע, המשיכה הספינה בהפלגתה אל אולבני, מרחק ארבעים מייל במעלה הנהר, והגיעה ליעדה בחמש אחר הצהריים.
מהירות הספינה בנסיעה מקלרמונט לאולבני הייתה 5 מייל לשעה.