tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאמן למשנתו המרקסיסטית הוציא נונו את המוזיקה הרדיקלית הזאת מאולם הקונצרטים אל אוניברסיטאות, איגודים מקצועיים ובתי חרושת, שם נשא הרצאות ונתן הופעות.
מקובל לחשוב, שהתקופה השנייה של נונו החלה אחרי ש"אי-סובלנות" (אניבאלדי 1980) הגיעה לשיאה ב"פעילות הבימתית" השנייה שלו, Al gran sole carico d'amore בשנים (1972-74) - שיתוף פעולה עם יורי ליובימוב, שהיה אז מנהל ובמאי בתיאטרון טגנקה במוסקבה.
ביצירה הבימתית הגדולה הזו מוותר נונו מכל וכל על עלילה דרמטית ומציג רגעים עיקריים בתולדות הקומוניזם ומאבק העמדות "שכם אחד" ליצירת "תיאטרון המודעות" שלו.
הנושא שבחר לעסוק בו (כמסתבר מן המובאות מתוך מנשרים ופואמות, מקלאסיקה מרקסיסטית ועד התבטאויות חסרות-שם של פועלים) הוא הפיכות כושלות; הקומונה הפריזאית של 1871, המהפכה הרוסית 1917 והתקוממות לוחמי החירות בצ'ילה בשנות ה-60' בהנהגת צ'ה גווארה וטניה בונקה.
Al gran sole, שהייתה אקטואלית ביותר בשנים ההן, הייתה חזיון-ראווה רב-צדדי והרהורים מרגשים על תולדות הקומוניזם של המאה העשרים, כפי שהוא נראה מבעד לפריזמת המוזיקה של נונו.
ביצוע הבכורה של היצירה היה בתיאטרון הלירי במילאנו ב-1975.
ההתנקשות בחיי לוסיאנו קרוז, מנהיג חזית המהפכה הצ'יליאנית, היא שהניעה את נונו לחבר את Como una ola fuerza y luz בשנת 1972. דומה במידה רבה ל-Al gran sole, בסגנונה הבוטה, האקספרסיוניסטי ובשימוש בתזמורת גדולה, סרט הקלטה ואלקטרוניקה, הייתה היצירה למעין קונצ'רטו לפסנתר בלוויית פרשנות ווקאלית.
נונו חזר לפסנתר (עם סרט הקלטה) ביצירתו הבאה, ...Sofferte onde serene… משנת 1976, שכתב לידידו מאוריציו פוליני אחרי אובדנם המשותף של שניים מקרובי משפחותיהם.
ביצירה זו נפתחה תקופה אינטימית, קיצונית בחידוש שבה, בהתפתחות המלחין - החל ב-Con Luigi Dallapicolla לכלי הקשה ואלקטרוניקה (1878) וכלה ב-Fragmente-Stille, an Diotima לרביעיית מיתרים (1980).
יצירה זו, מן התובעניות ביותר של נונו (הן למבצעים והן למאזינים), היא מוזיקה על סף הדממה.
הפרטיטורה זרועה 53 מובאות משירת הלדרלין, הפונות אל "אהובתו" דיוטימה, מובאות שאותן נדרשים הנגנים "לשיר" בדומיה בשעת ההופעה, תוך חתירה לאותה "הרמוניה ענוגה של חיים פנימיים" (הלדרלין).
היצירה מעוטת התוכן, המרוכזת מאוד, שנכתבה בהזמנת פסטיבל בטהובן בבון, עוררה מחדש את העניין במוזיקה של נונו ברחבי גרמניה (לשר 2000).
נונו התוודע אל הפילוסוף הוונציאני מאסימו קאצ'ארי (כיום ראש עיריית ונציה), שהשפעתו על מחשבת המלחין הלכה וגברה במהלך שנות ה-80'
באמצעות קאצ'ארי השתקע נונו בכתבי פילוסופים גרמניים רבים, בהם ולטר בנימין, שרעיונותיו על היסטוריה (הדומים להפתיע לאלה של המלחין עצמו) יצרו את הרקע ליצירה המונומנטלית Prometeo—tragedia dell' ascolto מן השנים 85–1984 (שטנצל 1995).
יצירותיו המאוחרות של נונו חדורות בפילוסופיה של בנימין, בייחוד מושג ההיסטוריה ((Über den Begriff der Geschichte), שניתן לו תפקיד מרכזי ב"פרומתאוס".
בתחום המוזיקה החל נונו לערוך ניסויים בחידושי צליל והפקה באולפן הנסיוני היינריך שטרובל בפרייבורג.
שם הגה גישה חדשה לגמרי להלחנה ולטכניקה, תוך שילוב תדיר של תרומות ממוזיקאים וטכנאים מומחים למימוש יעדיו (פבריצ'אני 1999).
הפירות הראשונים מן העבודה המשותפת הזאת היו (atmende Klarsein מן השנים 82–1981, Diario polacco II משנת 1982 - כתב האשמה נגד עריצות המלחמה הקרה הסובייטית - ו-Guai ai gelidi mostri מ-1983. הטכנולוגיות החדשות אפשרו לצלילים להסתחרר במרחב והקנו למימד זה תפקיד, שאינו נופל בחשיבותו משילוח הצליל.
חידושים כאלה נעשו מרכזיים לתפיסה חדשה של זמן ומרחב (פסטלוצה 1992).
יצירות המופת האלה, המרשימות ביותר, היו בחלקן הכנה למה שרבים רואים כהישגו הגדול ביותר.
"פרומתאוס" מתוארת כ"אחת היצירות הטובות ביותר של המאה ה-20" (בייסט 2003).
אחרי ההפרזות התיאטרליות של Al gran sole, שנונו תיאר לאחר זמן כ"מפלצת של משאבים" (שטנצל 1995), החל המלחין לחשוב בכיוון של אופרה, או ליתר דיוק "מוזיקה פר דרמטיקה" ללא שום מימד בימתי ויזואלי.
בקיצור, דרמה במוזיקה - "הטרגדיה של ההאזנה" - - כותרת משנה נוקבת על הצרכנות כיום.
נונו תלה את אשמת הטרגדיה במסחור, בעיקר הטלוויזיה - "שרצף הצלילים והתמונות חסר הנשימה שלה הורס את יכולתנו להבין את התוכן" (דברים על עטיפת התקליטור "וריאציות קנוניות").
על כן, בתפקידים הווקאליים המרווחים הפשוטים ביותר (בעיקר קוורטות וקווינטות) מהדהדים לעומק בתוך מארג של כתיבה מיקרוטונאלית קשה ודיסוננטית להרכבים האינסטרומנטליים.
"פרומתאוס" הוא אולי ההגשמה המוחלטת של "תיאטרון התודעה" של נונו - תיאטרון סמוי מן העין, שבו הפקת הצליל והטלתו במרחב נעשות יסודיות לדרמטורגיה הכוללת.
האדריכל רנצו פיאנו עיצב מבנה ענקי, כעין "סירת עץ", לביצוע הבכורה בכנסיית סן לורנצו בוונציה, שאת האקוסטיקה שלו היה צורך להקים מחדש, במידה מסוימת, לכל הופעה והופעה.
האולם שנועד לביצוע הבכורה ביפן, בפסטיבל אקייושידאי, נקרא "אולם פרומתאוס", לכבוד נונו, ועוצב על ידי אדריכל מן השורה הראשונה, אראטה איסוזאקי) ("קאזה ריקורדי אונליין", רקע היסטורי).
בלברית משולבים טקסטים נפרדים מאת הסיודוס, הלדרלין ובנימין (שיטת הדקונסטרוקציה האופיינית לנונו גרמה לכך, שלוגיסטית רובם אינם ניתנים לשמיעה), הבוחנים את מקורה והתפתחותה של האנושות, ערוכים ומורחבים בידי קאצ'ארי.
בהקשר העל-זמני והחזוני של נונו, מוזיקה וצליל גוברים על התמונה ועל המילה הכתובה ליצירת ממדים חדשים של משמעות ו"אפשרויות חדשות" להאזנה.
ביצירות המופת האחרונות של נונו, כמו Caminantes… Ayacucho מ-87–1986, שנוצרו בהשראת מחוז בדרום פרו, החווה עוני קיצוני וחוסר שקט חברתי, La lontananza nostalgica utopica futura מ-89–1988, ו-"Hay que caminar" soñando מ-1989, אפשר למצוא ביקורת נוקבת על מסע החיים של המלחין המבקש התחדשות פוליטית וצדק חברתי.
לקראת סוף חייו, נתקל נונו בכתובת על מנזר בטולדו, המיוחסת לאנטוניו מאצ'אדו, שהייתה למעין מוטו:
נונו מת בוונציה ב-1990. אחרי קבורתו אמר המלחין הגרמני דיטר שנבל, כי נונו "היה אדם דגול" (לשר, 2000) - רגש שהיה משותף לרבים שהכירוהו, ולאלה שלמדו להעריך את המזיקה שלו.
נונו נקבר באי סן מיקלה, לצד מאורות גדולים בתחום האמנות, כמו סטרווינסקי, דיאגילב ועזרא פאונד.
לואיג'י קאפלו (באיטלקית: Luigi Capello) (1859–1941) היה גנרל בצבא איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קאפלו החל את הקריירה הצבאית שלו בהשתתפות במלחמת איטליה בלוב ובמלחמת איטליה- טורקיה (1911-1912).
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קאפלו על מספר יחידות צבאיות, מאז יוני 1917 פיקד על הארמייה השנייה.
הוביל את הארמייה לכיבוש העיר גוריציה מידי צבא אוסטרו-הונגריה.
קאפלו הודח מתפקידו לאחר התבוסה האיטלקית בקרב קפורטו (אוקטובר-נובמבר 1917).
לאחר המלחמה הצטרף קאפלו למפלגה הפאשיסטית האיטלקית.
בשנת 1923 הודח קאפלו משורות המפלגה עקב חברותו בבונים חופשיים.
קאפלו נכלא ונשפט בשנת 1927 בעקבות מעורבותו בניסיון ההתנקשות הכושל בבניטו מוסוליני.
קאפלו שוחרר מכלאו בשנת 1936 ונפטר ב-5 שנים לאחר מכן ברומא.
לואיג'י רוסי (באיטלקית: Luigi Rossi; 1597 - 20 בפברואר 1653) היה מלחין איטלקי מתקופת הבארוק.
רוסי נולד בטורמאג'ורה, עיר קטנה סמוך לפוג'ה, בממלכת נאפולי העתיקה, ובגיל צעיר עבר לגור בנאפולי, שם למד מוזיקה אצל המלחין הפרנקו-פלמי יאן דה מאקה, שהיה נגן עוגב בכנסיית הבשורה ומאסטרו די קאפלה בחצר המשנה למלך ספרד.
בשנת 1620 עבר רוסי לשירות משפחת בורגזה (Borghese) ברומא ומשנת 1633 עד למותו כיהן כנגן העוגב בכנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי בעיר.
רוסי חיבר שתי אופרות בלבד, "הארמון הקסום" (Il palazzo incantato), שעלתה על הבמה ברומא בשנת 1642, ו"אורפיאו", שנכתבה לאחר שהחשמן מאזארן הזמין אותו בשנת 1646 לפריז לצורך כתיבת האופרה.
הצגת הבכורה שלה התקיימה שם בשנת 1647. רוסי חזר לצרפת בשנת 1648 בתקווה לכתיבת עוד אופרה, אבל הפקה לא הייתה אפשרית במועד זה משום שחצר המלכות נמלטה בבקשה מפלט אל מחוץ לפריז.
רוסי חזר לרומא בשנת 1650 ושוב לא ניסה את כוחו בכתיבה לבמה.
אוסף קנטטות שיצא לאור בשנת 1646 מתאר אותו כמוזיקאי החצר של החשמן אנטוניו ברבריני, שהיה פטרון אופרה נודע.
המלחין ג'אקומו אנטוניו פרטי מזכיר אותו בשנת 1688 בכפיפה אחת עם ג'אקומו קריסימי ואנטוניו צ'סטי כ"שלושת המאורות הגדולים ביותר של משלח ידנו".
עיקר המוניטין של רוסי בא לו מן הקנטטות הקאמריות שלו, שהן מן היפות ביותר שנוצרו במאה ה-17. רבות מהן שמורות ככתבי-יד בספרייה הבריטית ובספריית "כרייסט צ'רץ'" באוקספורד.
דוגמה מרשימה ליצירתו היא "לה ג'לוזיה", שהדפיס פרנסואה-אוגוסט ז'וור ב"תהילת איטליה" (Les Gloires d'Italie).
בסך הכל הניח אחריו רוסי כ-300 קנטטות.
לואיגי מלרבה (באיטלקית: Luigi Malerba; 1927 – 2008) הוא שם העט של לואי בונארדי, סופר איטלקי חשוב, שכתב רומנים, סיפורים וספרי ילדים.
הוא היה ידוע גם כמחזאי וכותב תסכיתים לרדיו האיטלקי ותסריטים לטלוויזיה ולקולנוע, ספריו תורגמו לשפות רבות.
הרומן פרי עטו "הנחש" תורגם לעברית.
הוא נולד בעיירה בברצ'טו הסמוכה לעיר פארמה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, בגיל 23 החל לעבוד כעיתונאי וכתב סיפורים קצרים, ובמקביל החל לכתוב תסכיתים עבור הרדיו האיטלקי, ותסריטים עבור הקולנוע והטלוויזיה.
בפארמה הוא ערך בשנות ה-50 את מגזין הקולנוע האיטלקי Sequenze הוא הצטרף אל התנועה הספרותית החשובה קבוצה 63. אשר הורכבה מסופרים, משוררים ומבקרי ספרות איטלקיים כמו אלפרדו ג'וליאני, אומברטו אקו, קוראדו קוסטה, פורט אנטוניו.
ב-1963 הוא פרסם את ספרו הראשון הגילוי של האלפבית, ב-1966 הוא פרסם את הרומן הנחש, ב-1970 זכה בפרס מדיסיס כסופר הזר הטוב ביותר.
הרומן המפורסם ביותר של מלרבה הוא איתקה לנצח והוא יצא לאור ב-1997. הוא נפטר ב-2008 בהיותו בן 81 בעיר רומא (העיר בה חי ברציפות החל מ-1950).
בשנת 2010 נוסד באיטליה פרס לואיג'י מלרבה המוענק לצעירים מתחת לגיל 28 בעבור תסריט, סיפור קצר או רומן.
הנחש, (תרגמה מאיטלקית, מרים שוסטרמן- פדובאנו), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1992.
The Overcoat - האדרת 1952 איטליה
Catch as Catch Can - תפוס כפי יכולתך 1967 איטליה
גנרל לואיג'י פרושי (באיטלקית - Luigi Frusci; 16 ביוני 1879–1949) היה איש צבא איטלקי במלחמת העולם השנייה.
פרושי לחם בדרגת קולונל תחת פיקודו של הגנרל רודולפו גרציאני במלחמה האיטלקית אתיופית השנייה.
במלחמת האזרחים בספרד פיקד על קבוצת המתנדבים האיטלקית שלחמה לצד פרנקו.
לאחר מכן שירת כמפקד גיס בלוב, כמושל אמהרה וכמושל אריתריאה שהיו אז חלק ממזרח אפריקה האיטלקית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, לקראת תחילת המערכה במזרח אפריקה שימש כמושל צבאי של אריתריאה בדרגת לויטננט גנרל, ופיקד על הכוחות האיטלקים באריתריאה.
בתחילה פיקד על המבצעים האיטלקים בסודאן ועל הקרבות באזור העיירה קסאלה בשנת 1940, ועל הקרבות שנמשכו לאחר מכן עם הבריטים בקסאלה ובגלבאט, עיירות על גבול אתיופיה וסודאן, שהיו מוקד להתנגשויות עם הבריטים במהלך 1940, והצליח להגן על האזורים שכבש.
בינואר 1941 הורה על נסיגה מקסאלה, ולאור התפתחות זו החל הכוח הבריטי בפיקודו של הגנרל ויליאם פלאט במתקפה שנועדה לכבוש את אריתריאה, ולחבור לכוחותיו של הגנרל אלן קנינגהם שנעו מקניה לתוככי סומליה ואתיופיה לכיבוש אפריקה המזרחית האיטלקית כולה.
בקרבות אגורדאט וקרן בפברואר עד אפריל 1941 לחמו כוחותיו של פרושי לחימה עזה כנגד הכוחות הבריטים המתקדמים, אך בסופו של דבר נסוגו מאריתריאה כולה.
פרושי נפל בשבי, ביחד עם אנשיו, ומפקדו הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, לאחר סיום קרב אמבה אלגי במאי 1941.
עם נפילת אריתריאה לידי בעלות הברית נלקח פרושי בשבי.
את יתר המלחמה הוא בילה כשבוי מלחמה.
לאחר שהסתיימה המלחמה שב לאיטליה, ושם מת בשנת 1949.
לואיג'י לונגו (באיטלקית: Luigi Longo ; 15 במרץ 1900, פובינה – 16 באוקטובר 1980, רומא) היה פוליטיקאי איטלקי ומזכיר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בין השנים 1964 ל-1972.
לואיג'י לונגו נולד ב-1900 בפובינה שבנפת אלסנדריה, בדרום-מערב מחוז פיימונטה, למשפחת איכרים.
החל את פעילותו הפוליטית כסטודנט להנדסה באוניברסיטה הפוליטכנית של טורינו, כשהצטרף אל התנועה הצעירה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ועסק בהפצת תעמולה פוליטית מנקודת מבט מרקסיסטית.
בתקופה זו התוודע לאנטוניו גראמשי ופלמירו טוליאטי, והיה אורח קבוע במשרדי העיתון "ל'אורדינה נואובו" (בעברית: "הסדר החדש"), עיתון מרקסיסטי שנוסד ב-1919 על ידי קבוצת פעילים מרקסיסטים מקרב המפלגה הסוציאליסטית, בהנהגתם של גראמשי וטוליאטי.
בינואר 1921, בקונגרס ה-17 של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית שנערך בליבורנו, היה לונגו מתומכי הפילוג במפלגה.
הפילוג אירע בעקבות סירוב המפלגה הסוציאליסטית להיענות לדרישת הקומינטרן לנפות מתוכה פלגים רפורמיסטים, בעקבות כך החליטו תומכי הקו הבולשביקי של לנין לעזוב את המפלגה כדי להקים את "המפלגה הקומוניסטית האיטלקית".
ב-1922 היה לחבר במשלחת המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אל הקומינטרן במוסקבה, שם פגש את לנין.
ב-1923 נעצר לונגו כחלק ממסע מעצרים המוני של חברי המפלגה הקומוניסטית על ידי המשטר הפשיסטי באיטליה, כאשר בשבוע אחד נעצרו יותר מ-5,000 פעילים של המפלגה.
ב-1926 התחתן עם בת זוגו, תרזה נוצ'ה, גם היא מן המפלגה הקומוניסטית, לזוג נולדו שלושה ילדים, שאחד מהם נפטר בילדותו.
באותה שנה, כאנטי-פשיסט נחרץ, עזב לונגו את איטליה יחד עם אשתו, תחילה למוסקבה ולאחר מכן לפריז, והפך למנהל המרכז החיצוני של ארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (כאשר פייטרו סקייה שימש כאחראי על המרכז של הארגון בתוך איטליה), תפקיד בו החזיק עד 1929.
בתפקידו זה בילה כמה חודשים במוסקבה כחבר ההנהלה של ארגון הנוער הקומוניסטי הבינלאומי, שם פגש בסטלין ובשאר מנהיגי המפלגה בקרמלין.
בנוסף השתתף בקונגרס השלישי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית שנערך באותה שנה בליון.
בתקופה זו יצא לטובת הקו האידאולוגי שהוביל סטלין במפלגה בהפצת רעיון ה"סוציאליזם בארץ אחת", תוך התנגדות לקו האופוזיציה במפלגה בראשותו של טרוצקי, שתמכה ברעיון "המהפכה המתמדת".
ב-1933 הפך לחבר בוועדה הפוליטית של הקומינטרן.
שנה לאחר מכן חתם על הסכם שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית האיטלקית למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
לונגו השתתף במלחמת האזרחים בספרד כמפקח על הכוחות הרפובליקניים של הבריגדות הבינלאומיות וכחלק מ"פלוגת גריבלדי" האיטלקית בבריגדה ה-12, תוך שאימץ לעצמו את השם "גאלו" למשך תקופת המלחמה.
בתחילה היה חבר הוועדה המארגנת של הבריגדות הבינלאומיות, ומ-8 בדצמבר 1936 הפך לקומיסר הפוליטי של הבריגדה ה-12 (שנקראה גם "בריגדת גריבלדי" וכללה בין השאר את "פלוגת גריבלדי" האיטלקית), עמה השתתף בקרבות להגנת מדריד מפני כוחותיו של פרנקו.
לאחר חודש עזב את הבריגדה ומונה לתפקיד המפקח הכללי של הבריגדות הבינלאומיות, תפקיד אותו מילא עד ל-11 בפברואר 1939 כשעזב את ספרד עם המתנדבים האחרונים שנותרו מקרב הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר תבוסת הכוחות הרפובליקניים על ידי הכוחות הפשיסטיים של פרנקו, שב לצרפת.
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית והקמת משטר וישי בראשותו של אנרי פיליפ פטן, לונגו נעצר ונכלא במחנה הריכוז בוורנה.
ב-1941 הוסגר לידי השלטונות הפשיסטיים באיטליה והושם במעצר באי האיטלקי ונטוטנה.
עם הדחתו של מוסוליני על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ב-25 ביולי 1943 שוחרר לונגו, וזמן קצר לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, נחתם הסכם שביתת הנשק של איטליה.
עם פלישת צבאות גרמניה הנאצית לצפון איטליה והקמת ממשלת בובות בראשותו של מוסוליני בשם "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית" (שנודעה גם בשם "הרפובליקה של סאלו"), הקימה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית את הזרוע הצבאית שלה ואת "גדודי גריבלדי", שהיוו גדודים של התנגדות פרטיזנית איטלקית לכוחות הנאצים והפשיסטים של "הרפובליקה של סאלו" בצפון איטליה.
אנשי "גדודי גריבלדי" היו בעלי אוריינטציה קומוניסטית, בראש המפקדה הכללית הוצבו פייטרו סקייה ולואיג'י לונגו.
לאחר מכן הפך לסגן מפקד של ה"Corpo volontari della libertà" (בעברית: חיל המתנדבים של החופש), שהיווה מבנה-על לתיאום פעולותיהם של כלל הפרטיזנים באיטליה, בתקופה זו היה מקורב לפרטיזן נוסף ולראש ממשלת איטליה בעתיד - פרוצ'ו פארי.
באפריל 1945 היה לונגו ממנהיגי המרד בצפון איטליה.
ב-27 באפריל נעצרו מוסוליני ופילגשו קלרה פטאצ'י על ידי פרטיזנים מ"גדודי גריבלדי" ליד הכפר דונגו שעל שפת אגם קומו, כשעמם מספר שרים מממשלת הרפובליקה של סאלו וכמה בעלי תפקידים אחרים בממשל הפשיסטי, כשאלה עשו את דרכם לשווייץ תוך כוונה לעלות משם על מטוס ולברוח לספרד שתחת שליטתו של פרנקו.
למחרת הוצאו להורג מוסוליני, פילגשו ו-15 האנשים שהיו איתם, בג'ולינו שעל שפת אגם קומו.
חלקו של לונגו בהוצאה להורג נותר שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים עד היום.
אורבנו לזרו, אחד מהפרטיזנים שלקח חלק משמעותי בלכידתו של בניטו מוסוליני טען כי לונגו, תחת השם הבדוי "ואלריו" (בו השתמש גם פרטיזן נוסף בשם ולטר אאודיזיו), נתן את מכת המוות למוסוליני.
לעומתו טען פרטיזן אחר בשם ג'וליו סניגה כי לונגו לא יכול היה להרוג את הדוצ'ה משום ששניהם היו יחדיו במילאנו.
בקונגרס החמישי של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית בדצמבר 1945 הוא פרסם דו"ח על נקודת המבט האידאולוגית של המפלגה והצורך ב"מפלגה אחת למעמד הפועלים" וזמן קצר לאחר מכן נבחר לתפקיד סגן המזכיר הכללי של המפלגה.
אחרי המלחמה היה חבר בקונגרס הלאומי וב-25 ביוני 1946 נבחר לאספה המכוננת מטעם המפלגה הקומוניסטית, בהמשך נבחר לבית הנבחרים האיטלקי ומאז נבחר באופן עקבי כל פעם מחדש מטעם המפלגה הקומוניסטית והיה חבר בהנהגתה.
כסגן מזכיר המפלגה שמר על פרופיל פוליטי דומה לזה של חברו פייטרו סקייה, הוא העדיף לתרום את זמנו לפעילות חוץ-פרלמנטרית שכללה מאבקים חברתיים וגיוס המונים על פני פעילות פוליטית פרלמנטרית.
אחת מפעילויותיו הייתה יצירת ועריכת המגזין "ויה נואובה" (בעברית: "דרכים חדשות"), לונגו השתמש במגזין שבועי זה ככלי ליישוב בין הצורך של ההמונים בבידור ובתרבות פופולרית והצורך בהעמקת התפוצה של הרעיונות של המפלגה הקומוניסטית בקרב ההמונים.
ב-1964, בעקבות מותו של מזכיר המפלגה פלמירו טוליאטי, מונה לונגו למזכיר המפלגה, תוך שהוא מודיע כי הוא "רק מזכיר, לא בוס".
לונגו הדגיש את המאפיינים המיוחדים של כל מדינה ואת הדרכים השונות והמתאימות לכל מדינה ומדינה בשאיפת המפלגות הקומוניסטיות השונות לכונן סוציאליזם בארצן.
הוא תמך באלכסנדר דובצ'ק ובתנועת הרפורמה של האביב של פראג, הוא ראה זאת כהזדמנות לחזק את רעיונות הסוציאליזם הדמוקרטי ואת הריבונות של כל מפלגה באשר לדרך המתאימה למדינתה ביישום הקומוניזם.
במאי 1968 נסע לפראג והביע בפני דובצ'ק את התמיכה והסולידריות שרוחשים הקומוניסטים האיטלקים כלפי התפתחות הסוציאליזם הייחודי בצ'כוסלובקיה.
איש לא ישכנע אותנו שכלי רכב משוריינים הם האמצעי היעיל ביותר ליישוב חילוקי דעות בדרך לסוציאליזם".
התבטאויות אלו הובילו לתרעומת רבה מצד המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שבמשך זמן רב הייתה לנקודת התייחסות חיובית בקרב המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
ברמה הבינלאומית המפלגה הקומוניסטית האיטלקית החלה להתנער מרעיון שני הגושים באירופה – המערבי שבראשות ארצות הברית והמזרחי שבראשות ברית המועצות, והחלה לתמוך ברעיון של ביטחון קיבוצי כלל-אירופאי, כך הביעה את תמיכתה במדיניות האוסטפוליטיק של וילי ברנדט, אותה ראתה כדו-קיום מחייב לכלל המפלגות הקומוניסטיות שבאירופה הקפיטליסטית.
בתקופתו כמזכיר המפלגה שינתה המפלגה את דעותיה לגבי אינטגרציה כלל-אירופאית, לונגו ראה בתקופה זו כהזדמנות פז לכוחות השמאל ולכוחות הסוציאליסטיים לפתח מדיניות ואסטרטגיה למען בנייתה של אירופה עממית ודמוקרטית, שאינה מתבססת על כוחן של המעצמות.
בנוסף התמקד לונגו בצורך לעזור ולעודד תנועות אנטי-קולוניאליסטיות ואנטי-אימפריאליסטיות ב"עולם השלישי" ולתאם בין הכוחות האנטי-אימפריאליסטיים באזור הים התיכון במאבק למען ריבונותם של העמים וכנגד התערבות זרה.
תחת הנהגתו, הייתה המפלגה הקומוניסטית מפולגת בין שני מחנות – האחד הורכב מהמיעוט השמאלי-מהפכני בקרב המפלגה ובראשותו עמד פייטרו אינגראו, והשני הורכב מהרוב הימני ופרו-סובייטי יותר במפלגה ובראשותו עמד ג'ורג'יו אמנדולה.
לונגו ניסה לפייס בין שני המחנות השונים ולייצר חזית אחידה
הוא הגיב בחיבה לתנועות "השמאל החדש" שקמו ברחבי העולם ב-1968, וניסה לפתוח בדיאלוג עם המוחים האיטלקים של אותו גל הפגנות.
ניסיונותיו אלה לוו בהתנגדות מקרב רבים במפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
עם זאת, בחודש מאי הוא נפגש עם קבוצה של סטודנטים מרומא שהיו חלק מהשמאל החדש ואשר תמכו בצורך לאחד את מאבק הסטודנטים עם מאבקי העובדים.
בפברואר 1969 צירף אליו את אנריקו ברלינגר כסגנו, וכבר ב-1972 כשנאלץ לפרוש מתפקידו בשל בריאותו הלקויה, תמך במינויו של ברלינגר כמחליפו בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה.
מאותה שנה ועד מותו, מונה לנשיא כבוד של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
במסגרת תפקיד זה הביע את התנגדותו לקו עיקרון "הפשרה ההיסטורית", שאומץ מאוחר יותר על ידי המפלגה הקומוניסטית בראשותו של ברלינגר.
לואיג'י טנקו (באיטלקית: Luigi Tenco; 21 במרץ 1938 – 27 בינואר 1967) היה זמר, משורר, מלחין ושחקן איטלקי.
טנקו נולד בשנת 1938 בקאסין שבנפת אלסנדריה באיטליה.
את ילדותו העביר בעיר הולדתו קאסין ובעיירה הסמוכה ריקאלדון, וב-1948 עבר לנפת ליגוריה, תחילה לנרווי ולאחר מכן לג'נובה, שם אמו פתחה חנות יין.
טנקו הקים בתיכון בו הוא למד את להקת הג'אז "Jelly Roll Morton Boys", שם ניגן בקלרינט.
בהמשך הקים להקה נוספת בשם "שדי הרוק" (I Diavoli del Rock).
צעדיו הראשונים של טנקו כמוזיקאי מקצועי היו במסגרת להקת "האבירים" (I Cavalieri).
בתקופה זו הוא נשא את שם הבמה ג'יג'י מאי (Gigi Mai).
בשנת 1961 הוציא טנקו את שירו הראשון, "מתי" ("Quando") תחת שמו האמיתי.
ב-1962 טנקו השתלב לתקופה קצרה כשחקן קולנוע בסרט La Cuccagna של לוצ'יאנו סאלצ'ה, וגם היה שותף לפסקול הסרט.
אלבומו הראשון של טנקו יצא לאור בשנת 1962 בשם Ballate E Canzoni.
אחד השירים, "מורה יקרה" (Cara Maestra), צונזר על ידי הצנזורה האיטלקית דאז.
שנה לאחר מכן הצנזורה יצאה בשנית נגד שיריו "רוצה אני" (Io Sì) ו"בחורה נאה" (Una Brava Ragazza).
בשנת 1966 התגייס טנקו לשירות חובה בצבא האיטלקי, וב-1967 חתם על חוזה עם חברת RCA.
במהלך שהותו ברומא באותה שנה גם פגש והתחבר עם דלידה, זמרת שאנסון מצרית ממוצא איטלקי, פגישה שהתפתחה במהירות לפרשת אהבים משגשגת.
ב-1967 השתתף טנקו בפסטיבל השירים האיטלקי (פסטיבל סן רמו) עם שירו "להתראות אהבה, להתראות" (Ciao Amore, Ciao) אותו ביצע בדואט עם אהובתו דלידה, אליה התארס רק כמה ימים לפני כן.
הוא הותיר לצידו פתק המודיע שהתאבדותו נעשתה כנגד חבר השופטים ובחירת הקהל במהלך התחרות:
טנקו נקבר בריקאלדון, סמוך לעיירת מולדתו.
התאבדותו הייתה טרגית גם עבור דלידה, מספר ימים לאחר מכן היא ניסתה להתאבד באותו חדר במלון, אחת החדרניות גילתה אותה והזעיקה צוות רפואי, 20 שנה לאחר מכן היא שמה קץ לחייה.
התאבדותו של טנקו הייתה עטופה שנים רבות תחת מעטה מסתורין כבד, ועלו תהיות רבות לגבי הסיבות למותו, בין היתר בעקבות שמועה שהכדור נורה ברקתו השמאלית של טנקו, בעוד שהוא היה ימני, ומאחר ולא בוצעה אוטופסיה לגופתו או ניתוח קליגרפי למכתב ההתאבדות שהותיר.
בעקבות טענות אלו, ב-12 בדצמבר 2005 הורה התובע הכללי של סן רמו לחזור ולחקור את מותו של טנקו וגופתו הוצאה מקברו להמשך החקירה.
ב-15 בפברואר 2006 תיק החקירה נסגר סופית שכן הוברר שהפגיעה ברקתו השמאלית הייתה למעשה חור היציאה של הכדור, ושמסלול הכדור בגולגולת אכן תואם למעשה התאבדות.
אף על פי כן, תאוריות קונספירציה שונות לגבי נסיבות מותו ממשיכות לעטוף את הפרשה.
ב-1974 נוסד "פרס טנקו" שנערך מדי שנה בסן רמו.
רבים מהזמרים האיטלקים שנודעו החל משנות ה-70 הצהירו על השפעתו הרבה של טנקו על עבודתם.
באלבום Bufalo Bill של פרנצ'סקו דה גרגורי נכלל השיר "פסטיבל", על התאבדותו של טנקו.
השיר יוצא כנגד הצביעות של עולם המוזיקה האיטלקי שניסה להחליק את דבר התאבדותו הדרמטית של טנקו כדי לתת למופע להימשך.
הערוץ הצרפתי TV5 העלה סרט דרמה על פרשת האהבים בין טנקו לדלידה.
בשנת 1987 הוציא סטיבן בראון מלהקת "טוקסידומון", תקליט מחווה ללואיג'י טנקו, תחת השם Brown Plays Tenco.
לואיג'י ורדרמה הוא זמר בלגי, אשר זכה להצלחה בישראל בשנות השישים והשבעים.
לואיג'י נולד בעיירה קטנה שליד לייז' שבבלגיה, להורים ממוצא סיציליאני.
יש לו כשלושה אחים ושלוש אחיות בוגרות.
הוא החל לשיר בגיל צעיר, והשתתף בלהקה יחד עם אחיו ואחיותיו הבוגרים.
בדצמבר 1968 הגיע לואיג'י לראשונה לישראל וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו.
הוא שב לישראל עוד מספר פעמים, ואף הקליט תקליט בעברית בשם "לואיג'י בישראל", על אף שבאותה עת לא דיבר את השפה.
כעבור מספר שנים למד את השפה העברית.
הוא הקליט שיר בשם "12 שעות", אותו כתבו אהוד מנור ונורית הירש, אשר הפך ללהיט בתקופתו.
כמו כן הוא התפרסם בביצוע השיר "מפרשי זהב" של לאה גולדברג, (בלחן של עקיבא נוף) בפסטיבל שירי הילדים השלישי ב-1972. שיר נוסף שהיה להיט שלו הוא השיר "המנהיג" (ידוע גם כ"נלך בעקבותיו") ב-1971 שגם נכתב על ידי אהוד מנור, אך הולחן על ידי צביקה פיק.
לואיג'י סירב להחרים את ישראל, ולכן הוחרם על ידי מדינות ערב.
בשנת 2005 יצא ללואיג'י אוסף כפול בהוצאת הד ארצי בעריכת אילן בן-שחר.
לואיג'י רולנדו (באיטלקית: Luigi Rolando; 16 ביוני 1773 - 20 באפריל 1831) היה רופא, אנטומיסט ופיזיולוג איטלקי, שנודע בעיקר במחקריו החלוציים בתחום גילוי מיקומם של התפקודים השונים של המוח.
לואיג'י רולנדו, יליד טורינו, התייתם מאביו בילדותו ויחד עם אחיו ואחותו חונך על ידי דוד מצד אמו, הכומר אנטוניו מאפאי.
רולנדו למד תחילה פילוסופיה אחר כך עבר ללימודי רפואה באוניברסיטת טורינו, בה הוקסם על ידי לימודי האנטומיה ושיעוריו של ג'אנפרנצ'סקו צ'יניה (1790-1734).
מורה נערץ אחר שלו היה ג'אן תומאזו אנפורמי שלימד אותו את מלאכת הרפואה הקלינית.
בשנת 1793 סיים את התואר דוקטור ברפואה עם עבודה על האנטומיה והפיזיולוגיה ההשוואתית של הראות.
בשנת 1802 נבחר לקולגיום הרופאים של טורינו.
בשנת 1804 ג'וזפה אודיברטי, הרופא האישי של מלך פיימונטה וסרדיניה, ויטוריו אמנואלה הראשון, הזמין אותו לבוא לחצר המלך באי.
זו הייתה תקופת הכיבוש של נפוליאון ובדרך לסרדיניה התעכב רולנדו שלוש שנים בפירנצה, שם השתלם אצל פליצ'ה פונטנה ולפאולו מסקאני, בתחום נתיחות גופות, מחקרים מיקרוסקופיים על רקמה העצבית, ובציור מבנים אנטומיים.
בליבורנו עוכב בגלל מגפת קדחת צהובה.
בשנים 1814-1807 כיהן כפרופסור לרפואה שימושית באוניברסיטת סאסארי בסרדיניה.
בתום הכיבוש הנפוליאוני ועם התחלת הרסטורציה, ב-1814 חזר רולנדו כפרופסור לאנטומיה לאוניברסיטת טורינו והתמנה לרופא החצר.
רולנדו הקים בטורינו מוזיאון לאנטומיית האדם.
באותה תקופה הקדיש את רוב זמנו לחקר האנטומיה של המוח.
נודע גם במחקרים אמבריולוגיים, זואולוגיים ופאתולוגיים.
בין המבנים הנוירו-אנטומיים שתיאר ניתן למנות את החריץ המרכזי של המוח (sulcus centralis) הידוע כ"חריץ רולנדו", את טובר צ'ינראום, האופרקולום ע"ש רולנדו, העורק הרולנדי (עורק החריץ המרכזי), הווריד הרולנדי, האזור ע"ש רולנדו (קליפת המוח המוטורית הראשונית).
קיימת גם אפילפסיה ע"ש רולנדו הנקראת כך מפני שהמוקד שלה הוא באזור החריץ המרכזי של המוח.
רולנדו נמנה עם הראשונים שסבר כי ניתן להבחין בין תפקודים שונים של המוח ולמקם אותם באזורים אנטומיים ספציפיים.
הוא גילה את הדפוס הקבוע של בליטות המוח, והבחין בליטות בעלי תפקיד בתנועה (מוטוריות) ובתחושה (סנסוריות).
הבחין גם במורכבות החומר המרכזי של חוט השדרה, לרבות את "החומר הג'לטיני" שבקרן האחורי של חוט השדרה, הידוע גם כחומר הג'לטיני על שם רולנדו.
הסיק את המסקנה כי המבנים העצביים קשורים ברשת של סיבים עצביים המתחברים באמצעות פעימות חשמליות.
פתח דרך לחקר מיקום התפקודים של המוח, לפני עבודותיו של גאל ושפורצהיים (על מיקום תפקודים במוח) וגוסטב פלוראנס בנוגע לתפקודי המוחון.
תאר לראשונה גם את התולעת הימית בונליה הירוקה (Bonellia virida), לה קרא לפי שם ידידו, הזואולוג פרנקו אנדראה בונלי.
רולנדו לימד גם באקדמיה לאמנויות יפות ונבחר לחבר באקדמיה למדעים של טורינו.
לואיג'י רולנדו נפטר בשנת 1831 בטורינו, עקב סיבוכים של מחלת הסרטן.
מונחים רפואיים הכוללים את שמו של רולנדו
החריץ על שם רולנדו - החריץ המרכזי של המוח
האזור הרולנדי - קליפת המוח המוטורית הראשונית
החומר הג'לטיני רולנדו - בקרן האחורית של חוט השדרה
העורק הרולנדי - עורק החריץ המרכזי
הווריד הרולנדי - וריד החריץ המרכזי
(על הגורמים בהם תלויים החיים אצל היצורים המאורגנים)
לואיז, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
לואיז נולדה ב-3 באפריל 1812 בפאלרמו, לשם ברחו הוריה בעקבות המהפכה הצרפתית, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה.
בשנת 1817 השתקעה משפחתה בצרפת, ולואיז קיבלה חינוך מעולה כראוי לנסיכה הקרובה למשפחת המלוכה.
במהלך מהפכת יולי 1830 הוכתר אביה כלואי פיליפ, מלך הצרפתים, ולואיז קיבלה את התואר "נסיכת אורליאן".
ב-9 באוגוסט 1832 התחתנה לואיז עם לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ממנו היו לה 4 ילדים.
לואיז הייתה רעייה מסורה ואם אוהבת, ובגלל אופייה הביישני נתפסה בפומבי רק לעיתים רחוקות.
לואיז הייתה פופולרית מאוד בקרב העם הבלגי, בעקבות יופייה הרב ונדבנותה הרבה.
ב-11 באוקטובר 1850 מתה לואיז משחפת, בזמן היותה באוסטנדה.
ב-9 באוגוסט 1832 התחתנה לואיז עם לאופולד הראשון, מלך הבלגים, ממנו היו לה 4 ילדים:
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (1837–1905), אביו של אלברט הראשון, מלך הבלגים
שארלוט, נסיכת בלגיה (1840–1927), אשתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו
לואיג'י מוסו היה נהג מרוצים איטלקי שהתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1. נודע בעיקר בשל היריבות העזה בינו ובין צמד חבריו לקבוצה מייק הות'ורן ופיטר קולינס.
נהרג בתאונה שאירעה במהלך הגרנד פרי הצרפתי בעונת 1958.
מוסו נולד ברומא והחל להתחרות במכוניות ספורט.
ב-17 בינואר 1954 ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות הפורמולה 1, כאשר התחרה עבור קבוצת מזארטי.
במהלך השנה ניצח במרוץ הקופה אצ'רבו, מרוץ שלא נכלל בסבב האליפות.
בסיום עונת 1955 עזב את מזארטי והצטרף לקבוצת פרארי.
בגרנד פרי ארגנטינה, המרוץ שפתח את עונת 1956, חלק ניצחון יחד עם חואן מנואל פנג'יו.
תאונה במהלך מרוץ מכוניות ספורט בו השתתף במסלול הנורבורגרינג, גרמה לפציעתו, פציעה שהשביתה אותו מפעילות לאורך מרבית העונה.
עונה לאחר מכן הצליח לסיים פעמיים ברציפות במקום השני (גרנד פרי צרפת ובריטניה), את העונה כולה סיים כשהוא מדורג במקום השלישי.
את עונת 1958 פתח עם שני מרוצים בהם סיים במקום השני.
ב-6 ביולי, במהלך הגרנד פרי הצרפתי, היה מוסו במקום השני אחרי מייק הות'ורן.
בהקפה העשירית של המסלול הועף רכבו מהמסלול, פגע בתעלה בצידי הדרך והתהפך באוויר.
מוסו הובהל לבית החולים, בו מת מפצעיו מאוחר יותר באותו היום.
מספר שנים לאחר התאונה, טענה פיאמה ברסקי, מי שהייתה ארוסתו של מוסו בזמן מותו, כי היריבות העזה בינו ובין צמד חבריו לקבוצה מייק הות'ורן ופיטר קולינס הובילה את השלושה לקחת סיכונים מיותרים ובסופו של דבר הייתה הסיבה למותו.
לואיז, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז וסבתו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
לואיז נולדה ב-24 בפברואר 1882 בקאן, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
ב-16 בנובמבר 1907 התחתנה לואיז באבשאם, ווסטרשייר, אנגליה עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, נכדו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואלמנה של מרסדס, נסיכת אסטוריאס.
בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1921 עברה המשפחה לסביליה, שם מונה קרלוס למושל המחוז.
ב-18 באפריל 1958 מתה לואיז בסביליה, והיא בת 78 שנים.
ב-16 בנובמבר 1907 התחתנה לואיז עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות (1908–1936), נהרג במלחמת האזרחים בספרד בצד הלאומני
מריה דה לוס דולורס, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1909–1996), התחתנה עם אוגוסטין יוזף צ'רטוריסקי
מריה דה לאס מרסדס, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1910–2000), התחתנה עם חואן, רוזן ברצלונה
מריה דה לה אספרנסה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1914–2005), התחתנה עם פדרו גשטאו, נסיך אורליאן-ברגנסה
לואיג'י ג' זינגאלס הוא פרופסור לכלכלה איטלקי-אמריקאי בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו, ומחבר שני ספרים רבי מכר; "שמירת הקפיטליזם מן הקפיטליסטים" (2003) החוקר את "קפיטליזם היחסים".
וכן את "קפיטליזם לעם" (2012), בו מציע זינגאלס "כי ניתוב כעס פופוליסטי יכול להפיח מחדש את כוח התחרות ולהפוך את התנועה לעבר".
זינגלס הוא תומך של קפיטליזם ושוק תחרותי אך הוא טוען ששוק חופשי ללא ריסון, סובל מריכוזיות כלכלית גדלה והולכת בגלל יתרונות לגודל וכך הקפיטליזם הופך להיות קפיטליזם למקורבים.
זינגלס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה, מאוניברסיטת בוקוני במילאנו.
בשנת 1992 הוא קיבל תואר דוקטור בכלכלה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס עבור תזה שכותרתה "הערך של שליטה תאגידית" תחת פיקוחו של ג'יימס מ' פוטרבה ואוליבר הארט.
באותה שנה הוא הצטרף לסגל בית הספר לעסקים של אוניברסיטת שיקגו, שם הוא רוברט ג 'מק' קורמק פרופסור ליזמות וכספים.
זינגלס מכהן גם כחבר בוועדה לענייני שוק ההון.
את התנגדותו הוא ההתנגדות למונופול כלכלי, דבר המוביל ליוקר המחיה הביע בדרך זו:
זינגלס הוצג בהבלטה בתקשורת, אשר עולה בקנה אחד עם אמונתו כי כלכלנים צריכים לנקוט עמדה ציבורית יותר לגבי מה שהם מאמינים.
בעודו נוקט בעמדת כלכלן מסורתי במובנים רבים, הוא ידוע על כמה דעות ייחודיות משלו.
הוא דגל להחליף את כל המיסים עם מס צריכה יחיד, עמדה שבדרך כלל נוקטים בעלי דעות שמרניות פוליטיות.
מאידך, הוא הביע תמיכה ברגולציה גדולה יותר של התעשייה הבנקאית.
עם זאת, זינגלס הביע את תמיכתו בתקרת החוב של ארצות הברית.
אף כי זינגלס הוא פרו-שווקים, ומגדיר עצמו כתומך של השוק החופשי, הוא אינו בעד הקטנה בכל מחיר של הרגולציה של המדינה על שווקים.
בספרו הוא מתאר כיצד באופן היסטורי חברו תומכי שוק חופשי ועסקים גדולים כדי לקדם את המגזר העסקי, ורעיונות של יוזמה פרטית ושוק חופשי מול זרמים סוציאליסטים שדגלו בהלאמה, קומוניזם או מדינת רווחה רחבה.
אבל לפי זינגלס, לאחר תקופה מסוימת הגיעה השלב שבו התאגידים הגדולים הפכו למחוברים זה עם זה ומתואמים מבחינה פוליטית והם מהווים את החסם הגדול ביותר לתחרות.
זינגלס מתאר את המונופול העסקי הגדול הראשון, חברת הודו המזרחית הבריטית, שהצליחה לקבל מהכתר הבריטי מונופול על המסחר הימי ופעלה מ-1600 במשך 233 שנה.
הוא מצטט את הכלכלן הסקוטי אדם סמית, שתיעב את החברה ומונופולים אחרים, וכתב בין השאר: "הם הצליחו לעיתים נדירות בלי פריבילגיות אקסקלוסיביות ונכשלו לעיתים קרובות בלעדיהן.
בלי פריבילגיות אקסקלוסיביות הם ניהלו את העסקים בצורה כושלת".
בחודש יולי 2012, השתתף זינגלס בתוכנית הרדיו "לא בריינר כלכלי פלטפורמה" של תוכנית NPR Planet.
הוא תמך בתוכנית רפורמה בת שישה חלקים שכללה ביטול כל ההכנסה האמריקנית, מס חברות, מס שכר וכן המלחמה בסמים והחלפת המערכת במס הצריכה הרחב (כולל הטלת מיסים על חומרים בלתי חוקיים לשעבר).
ראש הממשלה בנימין נתניהו מרבה לצטט ולהביא כסימוכין לדבריו מתוך תפישתו של זינגלס, כך בנאום בכנסת השתמש נתניהו בספרו של זינגלס, משנת 2012, כדי להצדיק את הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, וכך בטקס השבעתה של קרנית פלוג לנגידת בנק ישראל הזכיר אותו נתניהו בהקשר של החזרת ההוגנות לכלכלה.
תחום הלימוד העיקרי שלו הוא כלכלה עסקית, עם דגש רב על ארגונים ויזמות.
זינגלס זכה בפרס ג'רמן ברנצ'ר מ-2003 לכלכלן האירופאי הטוב ביותר מ-40 עובדים בתחום המקרו-פיננסי.
בשנת 2012, היה ברשימת 100 המובילים חשיבה גלובלית, "להזכיר לנו מה הכלכלה השמרנית נהגה להיראות" שעל ידי מגזין "מדיניות החוץ".
שמירת קפיטליזם מן הקפיטליסטים, ניו יורק, 2003.
קפיטליזם לעם: שחזור הגאונות האבודה של השגשוג האמריקאי, ניו יורק, 2012
לואיג'י לוקני (באיטלקית: Luigi Lucheni; 22 באפריל 1873 - 19 באוקטובר 1910) היה אנרכיסט איטלקי אשר רצח את אליזבת, קיסרית אוסטריה (המכונה בדרך כלל "סיסי").
לוקני היה בנה של לואיג'ייה לוקני, אשר הרתה אותו בגיל 18 מחוץ לנישואים.
לואיג'ייה נסעה לפריז וילדה שם את בנה, ולאחר מכן חזרה בחשאי לפארמה והותירה אותו בבית יתומים.
לאחר מכן היא הפליגה לארצות הברית ומעולם לא יצרה קשר עם בנה.
בגיל תשע החל לוקני לעבוד כפועל במסילת הברזל האיטלקית.
כשהתבגר, עבד בעבודות מזדמנות ובגיל 20 התגייס לגדוד פרשים בצבא המלכותי האיטלקי ולחם בהצטיינות במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה.
הוא פרש מהצבא ב-1897 בדרגת קורפורל (רב"ט).
לאחר שחרורו הפך לשלישו של מפקדו לשעבר, הנסיך ד'ארגונה.
לאחר שהנסיך דחה את בקשתו להעלאת שכרו, התפטר לוקני.
בהיעדר פרנסה אחרת, הוא ניסה לחזור לעבודה, אך הנסיך ראה בו בלתי ממושמע וסירב לקבלו לעבודה בשנית.
הוא היגר לשווייץ והתיישב בלוזן, שם החל לקרוא חוברות ועיתונים מהפכניים ואנרכיסטיים.
הוא התרשם ממאמרים אשר טענו שהחברה הבורגנית מושחתת מבפנים, וכי דרוש מעשה אחד גדול שיזעזע את העולם ויפיל אותה סופית.
לוקני השתתף בכנסים של אנרכיסטים איטלקים אשר דנו בדמויות שונות שניתן לרצוח כדי לעורר רעש בעולם.
הקורבן המועדף היה אומברטו הראשון, מלך איטליה.
לוקני עצמו התוודה פעם באוזני חבר "הייתי רוצה להרוג מישהו!
אבל זה חייב להיות מישהו חשוב כדי שיכתבו על כך בעיתונים."
בתחילת ספטמבר 1898 נפצע לוקני במהלך עבודתו כפועל בניין, והובא לבית החולים בלוזאן.
בבית החולים גמלה בו ההחלטה לרצוח את הנסיך פיליפ, דוכס אורליאן, אשר היה אמור לבקר בז'נבה.
משנודע לו שהנסיך ביטל את ביקורו בז'נבה, החליט לרצוח את הדמות המלכותית הראשונה שתזדמן לו.
בעיתונים הוא קרא שאליזבת, קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה (אשר נודעה בכינוי "סיסי"), אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, אמורה לבקר בז'נבה אצל חברתה הברונית אדולף דה רוטשילד, אשר התגוררה בווילה ליד אגם ז'נבה.
הוא החליט לרצוח אותה במקום.
זמן קצר לאחר שעזב את בית החולים, פנה שרת בבית החולים למשטרת שווייץ לאחר שמצא בין חפציו של לוקני פנקס שכלל שירים אנרכיסטיים וציור של אלה אשר עליה נכתב "אנרכיה" ומתחתיה "עבור אומברטו הראשון".
משטרת שווייץ לא מצאה בדיווח זה סיבה מספקת למעקב או למעצר.
לוקני רצה לקנות סכין, אך לא היו לו 12 הפרנקים הדרושים לכך.
לפיכך הוא לקח פצירה ישנה, ולאחר שהשחיז אותה בקפידה חיבר אותה לידית עשויה מפיסת עץ הסקה.
ב-9 בספטמבר 1898 ביקרה הקיסרית אצל הברונית רוטשילד, ולמחרת התכוונה לעלות על ספינת מעבורת לכיוון העיר מונטרה בצדו המזרחי של האגם.
הקיסרית הייתה מרדנית מטבעה, ונהנתה מתשומת הלב של האוכלוסייה.
לפיכך היא הסתובבה ברחוב לאורך אגם ז'נבה ללא שומרי ראש, אלא רק עם בת הלוויה שלה הרוזנת אירמה סטרי.
לוקני המתין לה בהמשך הרחוב, ולאחר שהבחין בה מתקרבת, רץ לכיוונה, ולאחר שהציץ לרגע מבעד לשמשייתה כדי לוודא את זהותה, נעץ את הפצירה היישר בלבה.
בשל המחוך ההדוק שלה, הקיסרית כלל לא הבינה שנפגעה.
ובעוד לוקני ממהר להימלט, היא קמה מהרצפה ומיהרה לעלות לספינתה.
הספינה החלה להפליג, אולם לפתע פלטה הקיסרית "מה קרה לי?" ואיבדה את הכרתה.
מיד הבינו אנשי הצוות שהקיסרית פצועה ומיהרו לחזור.
היא נישאה חזרה לבית המלון שלה על גבי אלונקה, ובשעה 2:10 קבעו הרופאים את מותה.
כאשר נודע לקיסר פרנץ יוזף על מותה של אשתו, הוא לקה בשבץ.
הוא לא התאושש ממותה כל ימי חייו, ונהג לומר לעיתים קרובות: "אף אחד לא יכול לדעת כמה אהבתי אותה".
הקיסרית הייתה פופולרית בקרב כל השכבות בווינה, ומותה הכה באבל את האימפריה האוסטרו-הונגרית כולה.
בעקבות רציחתה של הקיסרית, כונסה ברומא בין 24 בנובמבר ל-21 בדצמבר של אותה שנה ועידה בינלאומית למלחמה באנרכיזם.
לוקני מיהר להימלט, ובדרכו השליך את הנשק לפתח אחד הבתים.
הוא נתפס על ידי שני נהגי מוניות ומלח, ולאחר מכן נעצר בידי שני ז'נדרמים.
עובר אורח צילם אותו נלקח מהאזור בידי הז'נדרמים.
בתצלום הוא נראה צועד בראש מורם, כשחיוך של שביעות רצון מרוח על פניו.
בתחנת המשטרה הוא תיאר בפרוטרוט את כל מעשיו והכנותיו, וכאשר סיפרו לו שהקיסרית מתה, הוא יכול היה להגיד רק "מאושר".
הוא הדגיש שוב ושוב שהוא פעל על דעת עצמו ולא כחלק מקבוצה.
כאשר נשאל מדוע עשה זאת, השיב: "כחלק מן המלחמה נגד העשירים והמיוחסים...
מאוחר יותר מצא שרת מקומי את כלי הנשק של לוקני.
בתחילה הוא סבר שהוא שייך לפועל מקומי, ולפיכך לא הביא אותו למשטרה אלא רק יום לאחר מכן.
הכלי מוצג כיום ב"מוזיאון סיסי" בווינה.
חודו נשבר כאשר לוקני השליך אותו.
מתא כלאו כתב לוקני מכתבים לעיתונות ולנשיא שווייץ, ופרש בהם את משנתו האנרכיסטית וניבא נבואות זעם על גורלו של מוסד המדינה.
על מכתבים אלו נהג לחתום "לואיג'י לוקני, אנרכיסט, ואחד המסוכנים ביותר שבהם." למעבידתו לשעבר, הנסיכה ד'ארגונה, כתב: "אף פעם בחיי לא חשתי סיפוק כמו עכשיו...
הבהרתי לעולם כי לא רחוק היום שבו שמש חדשה תזרח על כל בני האדם באשר הם".
כמו כן הוא טען ש"המקרה שלי דומה לפרשת דרייפוס".
בהיעדר הסכם הסגרה בין שווייץ ואוסטריה לא הוסגר לוקני לידי האוסטרים.
לוקני השתוקק למות מות קדושים ולקבל פרסום נרחב, ולפיכך ביקש להישפט בקנטון לוצרן אשר בו היה עונש מוות.
אולם בקשתו נדחתה והוא נשפט למאסר עולם בקנטון ז'נבה.
לוקני ערער על פסק הדין אך משך את הערעור.
בשנת 1900 הוא תקף את סוהריו והושם בצינוק.
ב-19 באוקטובר 1910, כעבור יותר משתים-עשרה שנות מאסר, רב לוקני עם אחד מסוהריו, ולפיכך נשלח לבידוד לפרק זמן קצוב.
הוא תלה את עצמו בחגורתו.
גופתו שימשה לבדיקות מעבדה, וראשו נשמר בצנצנת באוניברסיטת ז'נבה.
ב-1985 הועבר הראש למוזיאון בווינה, וב-2000 נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
לואיז, הנסיכה המלכותית , הייתה בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת אשר החזיקה בתואר הנסיכה המלכותית.
לואיז נולדה בבית מרלבורו, לונדון ב-20 בפברואר 1867, לאדוארד, נסיך ויילס ולאלכסנדרה, נסיכת דנמרק, והייתה נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ויקטוריה התחנכה בבית מרלבורו ובבית סאנדרינגהאם יחד עם אחיותיה, ובשנת 1885 היא שימשה יחד עם אחיותיה מוד וויקטוריה כשושבינה בחתונת דודתם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת עם הנרי, נסיך בטנברג.
באותה שנה קיבלה לואיז את המסדר המלכותי של ויקטוריה ואלברט, בשנת 1887 היא קיבלה את מסדר הכתר של הודו, ובשנת 1888 היא קיבלה את מסדר ג'ון הקדוש.
ב-27 ביולי 1889 התחתנה לואיז עם אלכסנדר דאף, רוזן פייף, אשר קיבל את התואר דוכס פייף, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1900 לאחר שהתברר שלא יהיו להם בנים, חתמה סבתה המלכה ויקטוריה על מסמך שאישר את העברת התארים לבנותיהם.
בדצמבר 1911 בעת הפלגת המשפחה למצרים, נטרפה ספינתם בים מול חופי מרוקו, ואף על פי שבני המשפחה נחלצו ללא פגע, חלה בעלה אלכסנדר בדלקת אדר החזה, ובינואר 1912 הוא מת באסוואן שבמצרים.
בשנת 1914 היא מונתה לקולונל הכבוד של משמר הדרגונים ה-7 (המלכותי של הנסיכה), אשר אוחד בשנת 1922 לרגימנט משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי.
בשנת 1929 היא מונתה לגבירת מסדר ג'ון הקדוש, ובסתיו אותה שנה היא חלתה בדימום קיבה במהלך שהותה במאר לודג' והוחזרה ללונדון.
ב-4 בינואר 1931 מתה לואיז בביתה בכיכר פורטמן, ונקברה בקפלת ג'ורג' הקדוש, טירת וינדזור.
ב-27 ביולי 1889 התחתנה לואיז עם אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון, אשר קיבל את התואר דוכס פייף, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיז, נסיכת דנמרק (בדנית: Prinsesse Ingeborg af Danmark; 17 בפברואר 1875 – 4 באפריל 1906), הייתה בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
לואיז נולדה ב-17 בפברואר 1875 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד.
ב-5 במאי 1896 התחתנה לואיז עם פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
נישואי השניים לא היו מוצלחים, ולואיז בילתה זמן רב בביקורים אצל משפחתה, שהתמשכו כחודשיים-שלושה כל פעם, ובנוסף גם אביה היה בא לבקר אותה כל שנה.
ב-29 בינואר 1906 מת סבה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואביה עלה לשלטון במקומו כפרדריק השמיני, מלך דנמרק.
ב-4 באפריל אותה שנה מתה לואיז בפתאומיות בארמון ראטייבוריצ'ה מדלקת קרום המוח, וכמה שעות לאחר מכן מת גם חמיה וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה.
ב-5 במאי 1896 התחתנה לואיז עם פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מארי לואיז, נסיכת שאומבורג-ליפה (1897–1938), התחתנה עם פרידריך זיגיסמונד, נסיך פרוסיה
כריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה (1898–1974), התחתן עם פאודורה, נסיכת דנמרק
סטפני, נסיכת שאומבורג-ליפה (1899–1925), התחתנה עם ויקטור אדולף, נסיך בנטהיים ושטיינפורט
לואיג'יה אבאדיה (באיטלקית: Luigia Abbadia 1821 ג'נובה - 25 בינואר 1896 רומא או אולי מילאנו) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה, שנודעה כזמרת אופרה בעלת קול עדין, טכניקה בטוחה ומזג עז.
הודות למנעד הרחב במיוחד של קולה, הרפרטואר שלה כלל תפקידי סופרן רבים בצד התפקידים למצוסופרן.
לואיג'יה אבאדיה נולדה בשנת 1821 בג'נובה כבת המלחין, המנצח והמורה לפיתוח קול נטאלה אבאדיה (1861-1782).
היא למדה מוזיקה אצל אביה ומאוחר יותר אצל הכנר ביאנקי.
בגיל 15, בשנת 1836, הופיעה לראשונה במופע אופרה מקצועי בתיאטרון של סאסארי באופרות "הנורמנים בפריז" מאת סבריו מרקאדנטה וב"סמירמידה" מאת רוסיני
כעבור שנתיים שרה בתפקיד אנייזה דה מאינו באופרה "ביאטריצ'ה די טנדה" מאת וינצ'נצו בליני.
בקיץ 1839 הופיעה בתיאטרון בברשיה ובסתיו אותה שנה התיאטרו קומונאלה של בולוניה.
אחר כך הופיעה באופרות רבות בכל רחבי איטליה, לרבות בנובארה, טריאסט, מונזה, טורינו, בולוניה, פאדובה ופיאצ'נצה.
ב-1840 הופיעה בווינה בתפקיד קורילה סקורטיקיני ב-Le convenienze ed inconvenienze teatrali או "תחי אמא!" מאת גאטנו דוניצטי איתה הגיעה לקרנטרטור תיאטר בווינה.
באותה שנה גילמה את ג'ולייטה די קלבר בבכורה העולמית של האופרה של ורדי, "מלך לשעה" בלה סקאלה ויצרה בבכורה (ב-11 בפברואר) את התפקיד רובנה באופרה "הטמפלר" מאת אוטו ניקולאי בתיאטרו רג'ו בטורינו.
בשנה הבאה חזרה ל"סקאלה" כדי לבצע בבכורה את התפקידים אינס פאדייה ב"מריה פאדייה" מאת דוניצטי (שבה כתב המלחין את החלק המוזיקלי של אינס במיוחד בשבילה) ואת דליציה בהפקה המקורית של "קוראדו ד'אלטמורה" מאת פדריקו ריצ'י (16 באוקטובר 1841).
שאר תפקידיה בלה סקאלה כללו את מארי ב"בת הגדוד" מאת דוניצטי (3 באוקטובר 1840), אלווירה ב"ארנאני" מאת ורדי (בתפקיד שה הופיעה מאוחר יותר, ב-1853 בתיאטרון ראוויאטי בפיזה), אמיליה ב"הווסטלה" מאת מרקאדנטה, אלאונורה ב"טורקואטו טאסו" מאת דוניצטי, וגם את התפקידים הראשיים ב"אלינה, מלכת גולקונדה" מאת דוניצטי וב"סאפו" מאת פאצ'יני.
סתיו 1840 שרה אבאדיה במילאנו באופרה "אוברטו, רוזן סן בוניפצ'ו" שבה קווטינה שלמה של קוניצה הלחין ורדי במיוחד בשבילה.
גם בשנים 1841 ו 1843 שרה אבאדיה בקרנטרטורתיאטר באוסטריה.
בקריירת הבמה שלה שרה גם בתפקידים של אליזה ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, אנג'לינה ב"צ'נרנטולה" מאת רוסיני, ארסאצ'ה ב"סמירמידה" מאת רוסיני ונורמאנו ב"הנורמנים בפאריז" מאת מרקאדנטה.
ב-1846 הופיעה עוד פעם בלה סקאלה בתפקיד רוזמונדה באופרה "אלבואינו" מאת פרנצ'סקו סנגאלי.
ההופעה בתיאטרון המלכותי בלונדון ב-1848 לא הנחשבה מוצלחת.
בשנים 1860–1861 השתתפה אבאדיה בסיור מופעים בגרמניה עם להקת האופרה של אקילה לוריני.
בהזדמנות זו הופיעה, בין היתר, בברלין והמבורג.
אחרי שפרשה מהבמה בשנת 1870 היא פתחה בית ספר לפיתוח קול במילאנו.
עם תלמידיה נמנו האחיות ג'וליה (1910-1850) וסופיה רבולי, זמרת המצוסופרן ג'וזפינה פסקואה (1851–1930) והטנור ג'ובאני בטיסטה דה נגרי (1924-1851)
הזמרת הלכה לעולמה בשנת 1896 ברומא או אולי במילאנו, לפי מקורות שונים.
היא הייתה מורה של ג'וזפינה פסקווה וזמרות נוספות.
עוד בחייה, בשנת 1844, הקדיש לה המשורר ג'ובאני פראטי שיר A Luigia Abbadia
רובנה ב"הטמפלה" מאת אוטו ניקולאי (11 בפברואר 1840, טורינו)
ג'ולייטה די קלבר ב"מלך לשעה" מאת ורדי (5 בספטמבר 1840)
ליזה ב"האיכר מאליאטה " (Il contadino d'Agliate) מאת טמיסטוקלה סולרה (4 באוקטובר 1841, מילאנו)
דליציה ב"קוראדו ד'אלטאמורה" מאת פדריקו ריצ'י (16 בנובמבר 1841, מילאנו)
אינס פאדייה ב"מריה פאדייה" מאת דוניצטי (26 בדצמבר 1841, מילאנו)
לאונורה די מדיצ'י באופרה בעלת אותו שם, מאת ג'וליו בריצ'אלדי (12 באוגוסט 1855, מילאנו)
לואיז, נסיכת אורליאן הייתה נסיכה צרפתייה מבית אורליאן וחברת משפחת המלוכה של בוואריה.
לואיז נולדה בטדינגטון, אנגליה ב-19 ביולי 1869, לנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון ולסופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ואחות של הקיסרית אליזבת מאוסטריה ("סיסי"), והמלכה מריה משתי הסיציליות.
בשנת 1897 ביקרה אמה בבזאר דה לה שריטה - אירוע צדקה שארגנה האצולה הצרפתית בפריז מדי שנה, ונספתה שם במהלך שרפה גדולה שפרצה במקום.
לאורך כל חייה לואיז נשארה קרובה מאוד לבת דודתה, מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-15 באפריל 1891 התחתנה לואיז בארמון נימפנבורג, מינכן עם בן דודה, אלפונס, נסיך בוואריה, בנם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, ממנו נולדו לה שני ילדים.
בשנת 1933 מת בעלה, וב-4 בפברואר 1952 מתה לואיז בעיר מינכן.
ב-15 באפריל 1891 התחתנה לואיז עם בן דודה, אלפונס, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
לואיג'י קארלו פיליפּוֹ רוּסוֹלוֹ (באיטלקית: Luigi Carlo Filippo Russolo 30 באפריל 1885 – 6 בפברואר 1947) היה צייר פוטוריסט, מלחין, בונה כלי נגינה ניסיוניים, ומחבר המניפסט אמנות הרעש (1913).
לעיתים קרובות רואים בו את אחד הראשונים במלחינים הנסיוניים של מוזיקת רעש, ב"קונצרטים של מוזיקת רעש" שהציג בשנים 1913–1914 ושוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, הידוע בהם בפריז ב-1921. הוא עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש בשם אינטונארומורי.
לואיג'י רוסולו היה מאמני הרעש הראשונים וייתכן שאף הראשון.
המניפסט שלו משנת 1913, אמנות הרעש (L'Arte dei Rumori ) קבע, שהמהפכה התעשייתית הגבירה את יכולתו של האדם המודרני להעריך צלילים מורכבים יותר.
רוסולו גרס, שהמוזיקה המלודית המסורתית מגבילה, והוא ראה את מוזיקת הרעש כמחליפתה העתידית.
רוסולו עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש שאותם כינה אינטונארומורי, והרכיב תזמורת רעש לנגן בהם.
ביצוע של "גראן קונצ'רטו פוטוריסטיקו" שלו מ-1917 חולל התנגדות עזה והתפרעות מצד הקהל, כפי שרוסולו עצמו צפה מראש.
ממכשירי הפקת הקולות שלו לא שרד ולו אחד, אף כי לאחרונה שוחזרו כמה מהם ושימשו בהופעות.
אף כי יצירותיו של רוסולו רחוקות מלדמות למזיקת רעש מודרנית, אין להתעלם מחשיבותן החלוצית כשלב הכרחי בהתפתחות כמה סוגות בקטגוריה זו.
לאסלו מוהולי-נאגי הכיר ב-1932 במאמצים ללא תקדים שעשו הפוטוריסטים האיטלקים להרחיב את תפיסת הצליל שלנו בשימוש ברעש.
אמנים רבים מכירים כיום את המניפסט של רוסולו.
עוד מלחין פוטוריסטי, אנטוניו רוסולו, גם הוא איטלקי ואחיו של לואיג'י, הפיק הקלטה של שתי יצירות באמצעות האינטונרומורי המקורי.
הקלטת הפונוגרף, שנעשתה בשנת 1921, כללה יצירות בשם "כוראל" ו"סרנאטה", ששילבו מוזיקה תזמורתית מקובלת על רקע צלילים של מכונות רעש.
זו ההקלטה האקוסטית הבו-זמנית היחידה ששרדה של מוזיקת הרעש של רוסולו.
רוסולו ופיליפו טומאסו מארינטי הגישו את הקונצרט הראשון של מוזיקה פוטוריסטית, עם "אינטונארומורי", באפריל 1914, וחוללו מהומה.
התוכנית כללה ארבע "רשתות של רעשים".
כמה מן הכלים של רוסולו נהרסו במלחמת העולם השנייה; אחרים אבדו.
מאז נבנו שחזורים של כלי אלה.
לואיג'י ספה (באיטלקית: Luigi Sepe; נולד ב-8 במאי 1991) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער בלאציו.
ספה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' עבור מועדון הכדורגל של עיר מולדתו, נאפולי, ב-28 בינואר 2009, בגיל 17, במהלך ההפסד 1–2 לפיורנטינה.
לאחר מספר השאלות בפיזה, וירטוס לנצ'יאנו, אמפולי, פיורנטינה, ב-10 ביולי 2018 הוא חתם בהשאלה לעונה בפארמה.
ב-24 בינואר 2022 הושאל לסלרניטנה.
בשנת 2011, ספה נישא לאנה לאורה אקאמפורה, אחייניתו של כדורגלן העבר והמאמן קרמין גוטיירי.
לזוג שני ילדים: ג'וזפה שנולד בשנת 2011 ודייגו שנולד בשנת 2014.
Luigi Mayer; 1755–1803) היה צייר איטלקי שפעל בעיקר ברחבי אימפריה העות'מאנית.
לואיג'י מאייר נולד באיטליה למשפחה שמוצאה בגרמניה ולמד ציור ברומא, ככל הנראה אצל פיראנזי.
בתחילת הקריירה עבד עבור פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, והפיק בשבילו ציורים של סיציליה.
לואיג'י מאייר היה חבר קרוב של רוברט איינסלי שכיהן כשגריר בריטניה באימפריה העות'מאנית בשנים 1776-1792 בהן הזמין ציורים רבים אצל מאייר.
מאייר טייל בשנים 1776–1794 ברחבי המזרח התיכון ובתקופה זו צייר נופים של ארצות הבלקן, יוון, טורקיה, מצרים והלבנט ובכלל זה ארץ ישראל.
רוב הציורים נשמרו באוסף הפרטי של איינסלי שנתרם אחרי מותו למוזיאון הבריטי.
בקונסטנטינופול נשא לאישה את קלרה ברתולד , ציירת אוריינטליסטית ממוצא שווייצרי שעזרה על ידו.
לואיג'י פג'ולי (באיטלקית: Luigi Fagioli, 9 ביוני 1898 – 20 ביוני 1952) היה נהג מרוצים איטלקי שזכה לכינוי "השודד מאברוצי".
הוא הנהג המבוגר מיותר שניצח מרוץ באליפות הפורמולה 1 והוא גם המנצח היחיד שנולד לפני תחילת המאה העשרים.
פג'ולי נולד בעיירה אוזימו שבחבל אנקונה, איטליה.
בגיל צעיר החל להתחרות במרוצי טיפוס גבעה ומכוניות ספורט.
בשנת 1926 החל להתחרות במרוצי גרנד פרי ובשנת 1930 צורף לקבוצת מזארטי.
ההצלחה שלו הייתה מהירה ובאותה השנה ניצח את מרוץ הקופה צ'יאנו והמרוץ במסלול אבלינו.
באפריל של 1931 התחרה ראש בראש מול לואי שירון בגרנד פרי מונקו.
שירון ניצח לבסוף את המרוץ, אך פג'ולי הציג את יכולות הנהיגה הגבוהות שלו וזכה לשבחים רבים על המאבק שניהל.
בקרב נוסף ביניהם שהתקיים במונצה בהמשך השנה ניצח פג'ולי את שירון ואת אקילה ורצי וטאציו נובולארי האיטלקים.
בשנת 1932 ניצח את הגרנד פרי של רומא.
לקראת עונת 1933 הוחתם על ידי אלפא רומיאו בסקדוריה פרארי.
הוא התחרה באלפא רומיאו P3 וניצח את הקופה אצ'רבו, גרנד פרי קומנז' וגרנד פרי איטליה.
בשנת 1934 הוחתם על ידי קבוצת בנץ כחלק מקבוצת "חיצי הכסף" ("Silver Arrows").
הוא זכה להצלחה רבה על המסלול, אך היחסים בינו ובין מנהל הקבוצה והנהגים האחרים היו קשים.
במהלך המרוץ הראשון בקבוצה נטש פג'ולי את המכונית לאחר שקיבל הוראה מאלפרד נויבאואר, מנהל הקבוצה, להישאר במקום השני ולאפשר למנפרד פון בראוכיטש לנצח את המרוץ.
יחד עם רודולף קרצ'יולה הוא ניצח בפעם השנייה ברציפות את הקופה אצ'רבו ואת הגרנד פרי האיטלקי והוסיף ניצחון בגרנד פרי ספרד.
בשנתו השנייה בקבוצה ניצח את גרנד פרי מונקו ואת גרנד פרי פניה ריין, אך היחסים עם החברים לקבוצה המשיכו להדרדר.
במהלך העונה ניסה לעקוף מספר פעמים את קרצ'יולה, אף על פי שקיבל הוראות קבוצתיות שלא לעשות כן.
בסיום עונת 1936 עזב את מרצדס וחתם בקבוצת אוטו יוניון, שהייתה היריבה הגדולה של מרצדס.
במהלך גרנד פרי טריפולי התפתח עימות פיזי בו תקף את קרצ'יולה, חברו לקבוצה לשעבר.
בעיות בריאותיות, כולל שיגרון, החלו להקשות על פג'ולי להתחרות.
בקופה אצ'רבו נלאף להיעזר במקל הליכה והוא נאלץ לפרוש מהתחרות.
שיפור ניכר במצבו אפשר לו לחזור לתחרויות לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בגיל 52 הצטרף פג'ולי לקבוצת אלפא רומיאו לקראת עונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1. בחמישה מתוך שישה מרוצים סיים על הפודיום.
את העונה סיים במקום השלישי בדירוג הנהגים.
בעונת 1951 השתתף רק במרוץ אחד - גרנד פרי צרפת, בו חלק את הניצחון יחד עם חואן מנואל פנג'יו.
הניצחון בגיל 53 ו-22 ימים הפך אותו למנצח המבוגר ביותר בתולדות האליפות.
בשנת 1952 התחרה עבור קבוצת לנצ'יה במרוצי מכוניות ספורט.
במרוץ המילה מילייה סיים במקום השלישי כשהוא מקדים את יריבו הוותיק קרצ'יולה.
זמן קצר לאחר מכן לקח חלק בגרנד פרי מונקו, שכלל באותה השנה גם מכוניות ספורט.
הוא נפגע בתאונה, שהייתה נראית כתאונה קלה, אך הפציעות הפנימיות היו חמורות.
שלושה שבועות לאחר מכן נפטר בבית החולים.
לואיג'י סרטור (באיטלקית: Luigi Sartor; נולד ב-30 בינואר 1975) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
לואיג'י סרטור נולד בטרוויזו והחל לשחק בקבוצת נוער.
בשנת 1992 הוא עלה מקבוצת הנוער של יובנטוס למשחק הבוגרים ובמשחק יחיד עבור הקבוצה הבוגרת הבקיע שער עצמי.
בהמשך הוא שיחק בהשאלה ברג'אנה ומנכר לויצ'נצה.
בוויצ'נצה הוא שיחק מספר עונות לצד יואכים ביורקלונד.
בעונת 1997/97 סרטור היה חבר בצוות של אינטר מילאנו וזכה איתה בליגה האירופית בעונה 1998/1999 הוא זכה באותו פרס אך עם פארמה.
בשנת 2002 לואיג'י סרטור עבר לרומא תמורת סבסטיאנו סביליה שעבר לפרמה.
אומנם הוא לא הצליח להגיע להרכב הפותח של הקבוצה.
לאור זאת הוא הושאל לקבוצות אחרות.
בשנת 2006 הוא עבר לקבוצה הונגרית שופרון בה שיחק לצד ג'וזפה סיניורי וזולטן פהר.
לאחר חזרה לאיטליה סרטור שיחק בליגה נמוכה.
בשנת 2011 הוא נעצר בעקבות פרשת שחיתות בכדורגל איטלקי ונגזר אליו עונש של חמש שנים ללא משחק מקצועי.
לואיג'י סרטור הוזמן לנבחרות נוער של המדינה וזכה איתה באליפות אירופה בשנת 1996 ובאותה שנה הוא שיחק באולימפיאדה.
לנבחרת הבוגרת לואיג'י סרטור הוזמן רק פעמיים.