tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 2011/12 שנה לאחר שנשרה לליגה השלישית העפילה שפילד יונייטד לגמר הפלייאוף על העלייה לליגת המשנה אך הקבוצה הפסידה בגמר להאדרספילד 7–8 בפדלים אחרי 0–0 בתום הארכה.
עונה לאחר מכן שוב העפילה הקבוצה לפלייאוף על העפלה לליגת המשנה אך הקבוצה הודחה בחצי הגמר בידי יאוביל.
בעונת 2014/15 העפילה שפילד יונייטד שוב לפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה ושוב כשלה בניסיונה לחזור לליגת המשנה אחרי שהודחה בידי סווינדון טאון בחצי הגמר.
בעונת 2016/2017 לאחר שש עונות העפילה לליגת המשנה.
בסיום עונת 2018/19 עלתה שפילד יונייטד לפריימר ליג לאחר 12 שנות היעדרות.
בעונת 2019/2020 סיימה שפילד במקום התשיעי, המיקום הגבוה ביותר שהיה לה אי פעם בליגות הבכירות, וקבעה שיא חדש: מספר השערים הנמוך שספגה קבוצה שעלתה לליגה הראשונה.
עם סיום העונה שלאחר מכן, עונת 2020/2021, ירדה שפילד בחזרה לליגת המשנה לאחר שתי עונות בתום עונה בה הפגינה יכולת חלשה ביחס לעונה הקודמת וסיימה במקום האחרון בפרמייר ליג.
בעונת 2022/2023 שבה הקבוצה אל הפרמייר ליג לאחר שסיימה במקום השני בצ'מפיונשיפ.
עונה לאחר מכן שבה לליגת המשנה.
לאחר ששבה לצ'מפיונשיפ, סיימה הקבוצה במקום השלישי, העפילה לגמר הפלייאוף, אך לא הצליחה להעפיל לפרמייר ליג לאחר שנכנעה 2-1 לסנדרלנד.
הקבוצה הראשונה והיחידה בתולדות הכדורגל האנגלי המקצועני שניצחה משחק חוץ רשמי בתוצאה 0–10 (על פורט וייל, 1892)
הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל העולמי שעלתה מליגה נמוכה לליגה בכירה יותר (לאחר משחק מבחן מול אקרינגטון, בעונת 1892/93)
שָׁפִיר הוא מושב באזור השפלה בקרבת באר טוביה השייך למועצה אזורית שפיר.
היישוב הוקם על אדמות הכפר הערבי אלסואפיר אלשרקיה שחרב במלחמת העצמאות.
נקרא על שם היישוב המקראי שפיר המוזכר בתנ"ך:
המושב הוקם בעיקר על ידי ניצולי שואה.
המושב הוא אחד ממושבי הפועל המזרחי.
באפריל 1954 נערכו תקיפות פדאיון באזור ומספר חברי היישוב נפגעו.
במושב יש כ-200 משפחות כולל משפחות המתגוררות בהרחבה של המושב.
חברי המקום מתפרנסים מרפתות לחלב, מטעים, גידולי שדה ועבודת חוץ.
במושב חיים דתיים לצד חילונים.
בעבר רב היישוב היה הרב אחימאיר קלה.
כיום רב המושב שפיר הוא הרב נריה כהן.
שפילד היא עיר בצפון אנגליה שבממלכה המאוחדת.
היא שוכנת במחוז דרום יורקשייר.
העיר שוכנת סמוך למרגלות המזרחיים של הרי הפניין, ועמקי נהר הדון על ארבעת יובליו.
אחד מאותם יובלים, נהר שיף (River Sheaf), החוצה את העיר, הוא אף מקור שמה.
61% משטח העיר הוא שטחים ירוקים ושליש משטח העיר הוא בתחום הפארק הלאומי מחוז פיק.
בתחום שפילד יותר מ-250 גנים עירוניים, שטחי יער וגינות עירוניות, על פי הערכות בתחום העיר גדלים כ-4.5 מיליון עצים.
במאה ה-19 הייתה שפילד ידועה בעולם בזכות תעשיית הפלדה וכונתה בעיר "עיר הפלדה".
המצאות רבות בתחום ייצור הפלדה מקורן בשפילד, בהן ייצור פלדה צרופה (crucible steel) ופלדת אל-חלד, אלה הביאו לגידול של כמעט פי עשרה באוכלוסיית העיר בתקופת המהפכה התעשייתית.
שפילד זכתה למעמד של עיר בשנת 1893. תחרות מסחרית עזה בתחום ייצור הברזל והפלדה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, כמו גם סגירה של מכרות הפחם בסביבות העיר, גרמו לירידה בחשיבותה הכלכלית של תעשיית הפלדה בעיר.
במאה ה-21 הייתה צמיחה כלכלית מחודשת בשפילד, כמו גם בערים בריטיות אחרות.
הערך המוסף הגולמי (GVA) של שפילד גדל ב-60% ב-20 השנים שלאחר 1997 ועמד על 9.2 מיליארד ליש"ט בשנת 2007. שיעור הצמיחה הממוצע של כלכלת העיר הוא כ-5%, גבוה יותר מאזור יורקשייר והאמבר שבו היא שוכנת.
בעיר מסורת ספורטיבית ארוכת שנים והיא משמשת בית למועדון הכדורגל הוותיק ביותר בעולם אשר נוסד בשנת 1857, מועדון הכדורגל שפילד.
משחקי דרבי בין שתי קבוצות הכדורגל המקצועניות בעיר, שפילד ונסדיי ושפילד יונייטד, מכונים "דרבי עיר הפלדה".
כמו כן, החל משנת 1977 ועד היום, נערכת אליפות העולם בסנוקר מדי שנה ברציפות באולם תיאטרון "קרוסיבל" הנמצא בעיר.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, היה אזור העיר שפילד מיושב מאז התקופה הפלאוליתית העליונה.
הממצאים העתיקים ביותר המעידים על התיישבות אנושית באזור נמצאו במערות סמוך לכפר קרסוול, ממזרח לעיר.
בתקופת הברזל באי הבריטי האזור היה הגבול הדרומי של הטריטוריה של שבט הבריגנטס, שבט קלטי בהרי הפניין.
שבט זה הוא שבנה ככל הנראה מספר מצודות בגבעות סביב שפילד.
לאחר נסיגת הרומאים שפילד הייתה בחלקה הדרומי של הממלכה הבריטונית של אלמרט, בה נהר הדון והשיף היוו גבול בינה לבין ממלכת מרסיה.
על האזור השתלטו באופן הדרגתי מתיישבים אנגלים מממלכת דיירה.
מן הנוכחות הבריטונית באזור שפילד נותרו שני יישובים בשם ויילס ויילסווד הסמוכים לשפילד.
אותם יישובים שצמחו והתאחדו כדי ליצור את שפילד הם מן המחצית השנייה של האלף הראשון לספירה ובהם היו מתיישבים אנגלו-סקסים ודנים.
בתקופה האנגלו-סקסית שפילד שכנה על הגבול שבין ממלכת מרסיה וממלכת נורת'מבריה.
לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה נבנה מבצר שפילד כדי להגן על היישובים בסביבה וסביבו התפתחה עיירה קטנה אשר היוותה את גרעין העיר המודרנית של שפילד.
בשנת 1296 כבר התקיים שוק אזורי באזור כיכר המבצר של שפילד המודרנית, ושפילד הפכה לעיירת שוק אזורית קטנה.
במאה ה-14 שפילד כבר נודעה בייצור סכינים, כפי שהיא מוזכרת בסיפור השלישי של סיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר.
בתחילת המאה ה-17 הייתה שפילד למרכז הייצור השני בחשיבותו באנגליה של סכו"ם, מחוץ לעיר לונדון.
בין השנים 1570 ל-1584 הייתה מרי, מלכת הסקוטים, כלואה במבצר שפילד ובאחוזת שפילד.
בשנות ה-40 של המאה ה-18 פותחה בשפילד פלדה צרופה בעלת איכות טובה יותר מזו שהייתה ידועה עד אותה עת.
סמוך לאותה עת פותחה אף שיטה להתכת שכבה דקה של כסף על מטיל נחושת כך שייווצר ציפוי כסף, שיטה שנודעה בכינוי "ציפוי שפילד".
המצאות אלה תרמו לצמיחתה הכלכלית של שפילד כעיר תעשייתית.
אולם אובדן שוקי יצוא חשובים הוביל לשפל כלכלי בעיר בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. כתוצאה מתנאי היגיינה קשים פרצה בעיר, בשנת 1832, מגפת כולרה בה מתו 402 תושבים.
בשנת 1838 חוברה העיר לרשת הרכבת במסילה שהובילה לרוטרהם.
בשנת 1842 זכתה שפילד למעמד של יישוב עצמאי ובשנת 1893 זכתה למעמד של עיר.
בשנת 1864 התמוטט סכר שהחזיק את אחד ממאגרי המים של העיר ו-270 נהרגו בשיטפון שהרס חלקים נרחבים בעיר ואשר נודע בכינוי "השיטפון הגדול של שפילד".
הגידול המהיר באוכלוסיית העיר אשר גרם לבנייה צפופה של בתי מגורים, לצד זיהום קשה ממפעלי התעשייה, היו המקור לדברים שכתב ג'ורג' אורוול בשנת 1937, בספרו הדרך לרציף ויגן: "שפילד, אני מניח, יכולה לטעון בצדק להיותה העיר המכוערת ביותר בעולם הישן."
השפל הגדול של שנות ה-30 במאה ה-20 השפיע פחות על העיר כיוון שעם התדרדרות היחסים הבינלאומיים אשר הובילו למלחמת העולם השנייה החלה תעשיית הפלדה בעיר לייצר כלי נשק ותחמושת.
לכן גם עם פרוץ המלחמה הפכה העיר מטרה להפצצות, העזות שבהן אירעו ב-12 וב-15 בדצמבר 1940 ומכונות "הבליץ של שפילד".
יותר מ-660 איש נהרגו בהפצצות אלה ורבים מן המבנים בעיר נהרסו.
בשנות ה-50 וה-60 נהרסו רבים ממשכנות העוני בעיר והוחלפו בבנייה ציבורית.
במקומות רבים אחרים הופקעו שטחים לטובת מערכת כבישים חדשה.
יעול תהליכי הייצור במפעלי פלדה מתחרים בעולם הביאו לסגירה של רבים מן המפעלים בעיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ידעה העיר את שיא השפל בתעשייה המקומית, לצד סגירת מפעלים רבים ברחבי בריטניה.
באתר אחד ממפעלי הפלדה בשולי העיר נבנה מרכז הקניות מדוהול (Meadowhall Centre), מרכז הקניות הגדול ביותר ביורקשייר אשר יצר מקומות עבודה רבים חדשים, אולם הביא להתדרדרות נוספת במצב העסקים במרכז העיר.
בשנת 1991 אירחה העיר את אוניברסיאדת שפילד, אירוע ספורט עולמי לסטודנטים.
לקראת אירוח המשחקים נבנו בעיר מתקני ספורט חדשים, בהם ה"שפילד ארנה", אולם סגור ובו למעלה מ-13 אלף מושבים ואצטדיון Don Valley ובו יציעים ל-25 אלף צופים.
בשלהי המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21 קיימת בשפילד תנופת בנייה הכוללת פינוי ובינוי אזורים נוספים בעיר.
באפריל 2001 נפתחה "גלריית המילניום", גלריית אמנות ומוזיאון, ובמאי 2003 נפתחו "גני החורף", אחד ממבני זכוכית מקורה הגדולים בבריטניה ובו גן בוטני.
שני המבנים נמצאים במרכז העיר וביניהם נפתחה במאי 2006 "כיכר המילניום".
בקיץ 2007 נפגעה שפילד באופן קשה במיוחד מן השיטפונות שפקדו את האי הבריטי, כך גם מן החורף הקשה שפקד את בריטניה בחודשים דצמבר 2009 וינואר 2010. מאז שנת 2012 קיימים חילוקי דעות עזים בעיר בעניין מדיניות העירייה לכרות עצים הגדלים לצידי דרכים, מדיניות שהובילו לכריתת למעלה מ-4,000 עצים.
מאבק התושבים הוביל בשנת 2012 לאימוץ תוכנית לשתילת עצים חדשים לצידי הדרכים, עץ חדש במקום כל עץ שנכרת.
למעלה מ-6,000 עצים חדשים נשתלו במסגרת תוכנית זו.
העיר ידועה בכינוי "הכפר הכי גדול בבריטניה" וזאת לאור פיזורה של העיר על פני שטח גדול במיוחד.
העיר שפילד מנוהלת על ידי מועצת העיר המורכבת מ-84 חברי מועצה המייצגים 28 שכונות: 3 נציגים לכל שכונה.
בבחירות בשנת 2016 נבחרו 53 חברי מועצה ממפלגת הלייבור, 22 ליברל-דמוקרטים, 6 ממפלגת הירוקים של אנגליה וויילס ו-3 מ-UKIP.
בראש המועצה יושב ראש עיריית שפילד, שהוא תפקיד סמלי, אף שבעבר נשא עימו סמכויות נרחבות בניהול ענייני העיר.
ראשת העיר הנוכחית מאז מאי 2025 היא סאפייה סעיד, מוסלמית בדתה.
בעבר שימש מג'יד מג'יד (יליד 1986), כראש עיר מאז מאי 2018. בחירתו התקדימית גררה תשומת לב תקשורתית וציבורית רבה בבריטניה: היה ראש העיר הצעיר בתולדות העיר, מהגר מסומליה וחבר מועצת העיר ממפלגת הירוקים.
לעיר שפילד חמישה נציגים בבית הנבחרים הבריטי וחבר שישי המייצג חלק משטח העיר.
ניק קלג, סגן ראש ממשלת בריטניה לשעבר, היה חבר בית הנבחרים מאזור שפילד.
על פי מפקד האוכלוסין הבריטי משנת 2001 מספר תושבי העיר שפילד היה 513,234 תושבים, ירידה של 2% מאז המפקד של 1991. על פי המפקד שנערך בשנת 2011, במטרופולין של שפילד חיים 640,720 תושבים.
אף שהיא עיר גדולה באנגליה, שפילד ידועה באופן לא רשמי בכינויה "הכפר הגדול ביותר באנגליה", בגלל בידודה הטופוגרפי והיציבות הדמוגרפית בעיר.
על פי הפולקלור המקומי שפילד נבנתה על שבע גבעות, בדומה לרומא.
השטחים המקיפים את העיר נמצאו לא ראויים לשימוש תעשייתי והפכו לרצועות ירוקות מוגנות.
גורמים אלה הביאו להגבלת גידולה של העיר, ליציבות אוכלוסייתה ולהגירה פנימית נמוכה.
שני כבישים בין-עירוניים ראשיים מקשרים העיר עם שאר חלקי המדינה: כביש M1 וכביש M18. כביש M1 חולף בשוליה הצפון-מזרחיים של העיר ומקשר בינה לבין לונדון מדרומה ולידס מצפונה.
כביש M18 מסתעף מכביש M1 סמוך לשפילד ומקשר את העיר לדונקסטר, לשדה התעופה דונקסטר שפילד ולנמלי הים בהאמבר.
כביש עירוני ראשי, דו-מסלולי, אשר אורכו כ-9 ק"מ, יוצר קשר בין העיר לכביש M1.
אל תחנת הרכבת בשפילד מגיעות מסילות רכבת המקשרות אותה ללונדון מדרומה, ולסקוטלנד מצפונה.
משפילד ניתן לנסוע ברכבת אף ליבשת אירופה, בקו המוביל לתחנת הרכבת סנט פנקראס בלונדון.
על פי התוכניות, תחנת הרכבת בשפילד תהיה חלק מרשת רכבות מהירה בבריטניה (High Speed 2) המיועדת להתחיל לפעול עד שנת 2033 ותקשר את העיר לברימינגהם, לונדון, לידס וניוקסל.
מתחנת האוטובוסים בעיר פועלים קווים לתחנת האוטובוסים ויקטוריה בלונדון, שהיא התחנה הגדולה בעיר.
קיימים קווי אוטובוס גם לנמל התעופה מנצ'סטר ולנמלי התעופה של הית'רו וגטוויק.
בשנת 2008 נסגר שדה התעופה של שפילד.
שדה התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר לעיר הוא שדה התעופה דונקסטר שפילד, הנמצא כ-29 ק"מ ממרכז העיר.
השדה פועל בשטח בסיס לשעבר של חיל האוויר הבריטי ונפתח לשימוש ב-28 באפריל 2005. עיקר הטיסות לשדה הן של חברות שכר וחסך ועוברים בו כמיליון נוסעים בשנה.
בפברואר 2016 נפתח כביש חדש המקשר בין שפילד לשדה התעופה וקיצר את זמן הנסיעה מ-40 דקות ל-25 דקות בלבד.
שדה התעופה של מזרח המידלנדס נמצא במרחק שעה נסיעה מן העיר וניתן לנסוע ישירות לנמל התעופה מנצ'סטר ברכבת היוצאת מן העיר מדי שעה.
בעיר שפילד פועלות שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת שפילד ואוניברסיטת האלאם שפילד (Sheffield Hallam University).
בשני המוסדות יחדיו לומדים מדי שנה כ-65,000 תלמידים.
אוניברסיטת שפילד נוסדה בשנת 1897, תחילה כמכללה והחל משנת 1905 החלה לפעול כאוניברסיטה.
אוניברסיטת האלאם שפילד פועלת בשני קמפוסים בעיר, האחד במרכז העיר, סמוך לתחנת הרכבת והשני מרוחק ממנו כ-3 ק"מ, בדרום-מערב העיר.
זוהי האוניברסיטה השלישית בגודלה בבריטניה, לפי מספר התלמידים בה, עם יותר מ-37,000 תלמידים, 4,000 מהם תלמידים בינלאומיים.
אוניברסיטת האלאם החלה לפעול בשנת 1847 כבית ספר לעיצוב.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התאחדו מספר מוסדות לימוד כדי ליצור את המכון הפוליטכני של שפילד בשנת 1992 הפך המוסד לאוניברסיטה.
בעיר פועלות אף שלוש מכללות.
לשפילד מסורת ספורטיבית ארוכת שנים.
בשנת 1857 חבורה של שחקני קריקט הקימו את מועדון הכדורגל הראשון בעולם, מועדון הכדורגל שפילד, אחריו קם בעיר מועדון הכדורגל השני בעולם, מועדון הכדורגל האלאם המקיים משחקיו במגרש הכדורגל הראשון בעולם.
שפילד ידועה בעיקר בזכות שני מועדוני כדורגל מקצועיים הפועלים בעיר: שפילד ונסדיי (הינשופים) ושפילד יונייטד (החרבות), שהחלו את דרכם כמועדוני קריקט; מועדון הקריקט שפילד יונייטד היה מועדון הספורט הראשון בעולם שנשא את השם "יונייטד".
יונייטד משחקת את משחקי הבית באצטדיון Bramall Lane, מדרום למרכז העיר ואילו ונסדיי משחקת באצטדיון הילסבורו, מצפון מזרח לעיר.
נכון לעונת 2019–2020, משחקת שפילד וונסדיי בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בעוד יונייטד משחקת בליגה הבכירה באנגליה, הפריימירליג.
שני המועדונים נפגשים ב"דרבי עיר הפלדה", הנחשב בעיני רבים לאחת היריבויות הקשות בכדורגל האנגלי.
בתקופה שטרם מלחמת העולם השנייה שני מועדוני הכדורגל המקומיים זכו להצלחה רבה בכדורגל האנגלי: שפילד ונסדיי זכתה באליפות אנגליה ארבע פעמים - בעונות 1902–1903, 1903-1904, 1928-1929 ובעונת 1929–1930. שפילד יונייטד זכתה באליפות פעם אחת בעונת 1897–1898. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 שתי הקבוצות התדרדרו ברמתן.
באמצע שנות ה-70 שיחקה ונסדיי בפוטבול ליג השלישית ובשנת 1981 בפוטבול ליג הרביעית.
היא עלתה לפוטבול ליג הראשונה בשנת 1984 ובשנת 1991 זכתה בגביע הפוטבול ליג בניצחון על מנצ'סטר יונייטד.
בתחילת המאה ה-21 התדרדר פעם נוספת מעמדן של הקבוצות, ונסדיי ירדה לליגה הראשונה ויונייטד ירדה לליגה זו בשנת 2011, אף על פי שהייתה בפרמייר ליג בעונת 2006–2007.
בשנת 1989 התרחש באצטדיון הילסבורו אסון הספורט הגדול ביותר שידעה בריטניה, כאשר 96 מאוהדי ליברפול נהרגו לאחר שנדרסו למוות בעת משחק חצי הגמר של גביע ה-FA.
בעיר פועלת גם קבוצת רגבי מקצוענית, המשחקת בליגה השנייה באנגליה.
בעיר פועלת קבוצת הוקי קרח מקצוענית בשם "שפילד סטילרס", המשחקת בליגה המקצוענית הראשונה באנגליה, בשפילד ארנה ובו 8,500 מושבים.
החל משנת 1977 ועד היום, העיר מארחת מדי שנה ברציפות את אליפות העולם בסנוקר באולם תיאטרון הקרוסיבל שבמרכז העיר.
בשנת 2014 עבר בעיר השלב השני של הטור דה פראנס.
שפילד היא עיר תאומה של הערים:
העיר שפילד היא זירת ההתרחשות של הסרט הבריטי "ללכת עד הסוף" שעלילתו מתרחשת על רקע המשבר הכלכלי שהביא להתדרדרות במצבה של העיר.
העיר היא גם זירת ההתרחשות של סדרת ההמשך באותו השם.
שַׁפִּירִיּוֹת (שם מדעי: Anisoptera; באנגלית מכונה: Dragonfly - "זבוב הדרקון") היא אינפרא-סדרה של חרקים פרימיטיביים ממחלקת השפיראים להם מבנה גוף ארוך, צר וצבעוני ולהם 4 כנפיים ארוכות.
הן התפתחו החל מתור היורה שלפני 196 מיליון שנה מזמננו.
כיום ישנם כ- 3,000 מיני שפיריות שרובן חיות באזורים הטרופיים סמוך למקווי מים מתוקים עומדים.
לעיתים מבלבלים בינם לבין קרובותיהן השפריריות.
לרוב השפיריות גדולות יותר מהשפריריות.
כמו כן בעת מנוחה כנפי השפיריות פרושות לצדי גופן, ואילו כנפי השפריריות מוצמדות מעל גופן.
השפיריות הן ציידות זריזות בעלות עיניים מורכבות.
לאחר שהן בוקעות מהביצה, הן חיות כלרוות חסרות כנפיים החיות ונושמות בתוך המים.
בהתבגרותן הן עוברות גלגול במהלכו הן מצמיחות כנפיים.
משמעות שמם בעברית הוא מהשורש שפ"ר - יפה או מושלם, ככל הנראה עקב גווניהם הבולטים והמרשימים.
מוטת כנפיה של שפירית ממוצעת מגיע לאורך של 6–7 ס"מ.
לשפיריות יש שני זוגות כנפיים השונים זה מזה: זוג הכנפיים הקדמי ארוך וצר יותר מהזוג האחורי.
הזוג הקדמי מתחבר לגוף בקווים ישרים והזוג האחורי, הרחב יותר, מתחבר לגוף בזווית.
לשפיריות ראש גדול מאוד, בעל תנועה חופשית ובעל עיני תשבץ גדולות.
לעיניים אלו כיסוי ראייה של כמעט 360 מעלות, המשמש אותם לציד בעת תעופה.
השפיריות חיות לרוב ליד מקווי מים מתוקים עומדים והן ציידות מהירות הצדות בתעופה חרקים קטנים יותר כמו זבובים, יתושים ועשים והם אינן בוחלות בקניבליזם.
הלרוות הצעירות בעלות גפי פה בולטים והן תוקפניות וטורפות מגוון יצורי מים קטנים באמצעות לסתותיהן.
לשפיריות גוונים עזים שהם צבעי אזהרה לטורפיהם עקב חומרים רעילים בגופם (עם זאת הן חסרות עוקץ ואינן מסוכנות לאדם), ועוזרות גם לשם הסוואה בתנועה ולשם תקשורת חברתית.
שפיפון הנגב (שם מדעי: Pseudocerastes fieldi) הוא מין של נחש ארסי המשתייך למשפחת הצפעיים, ונמנה בין תשעת הנחשים הארסיים בישראל.
בעבר נחשב לתת-מין של שפיפון פרסי.
הוא בעל ראש משולש, וצבעו הכללי צהוב, ועל גבו כתמים חומים בעלי הילות בהירות.
אורכו מטר, ומשקלו כ-500 גרם.
מעל עיניו ישנן מעין זוג "קרניים", אשר בניגוד לפרטים המקרינים של עכן החרטומים, אצל השפיפון קרניים אלו עשויות מספר קשקשים, ולא קשקש אחד, בדומה לעכן, והן קצרות ועבות יותר.
שפיפון הנגב נפוץ בנגב, סיני, מצרים, ירדן, דרום-מערב עיראק, סוריה וערב הסעודית, בעיקר בחולות.
השפיפון הוא זוחל בודד השוכן בעיקר בשיחים באזורי חולות, שם הוא מתחפר בחול במהלך היום כדי להתחמם.
צבעו החולי מסייע לו להסוות את עצמו בסביבה.
הוא ניזון בעיקר מציפורים ומכרסמים שונים, פרטים צעירים ניזונים בעיקר מלטאות.
הנקבה מטילה כ-20 ביצים גדולות וקשות בתוך קן שהיא חופרת בחול.
לאחר תקופת דגירה של כחודש.
ההבדל בינו לבין השפיפון הפרסי הוא במספר קשקשיו הנמוך יותר ומארסו שמכיל בעיקר ארס עצבי וזאת בניגוד לארס השפיפון הפרסי הגורם לשטפי דם, בדומה לרוב הצפעיים.
לא קיים נסיוב ידוע שמגן מפני הארס שלו.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 242-244
שפיק עדס היה יהודי עיראקי, איש עסקים אמיד ומקורב לשלטונות ואיש ציבור, שהוצא להורג בתלייה באשמת מכירת נשק למדינת ישראל ותמיכה במפלגה הקומוניסטית העיראקית.
עדס נולד כבן למשפחה עשירה מהעיר חלב שבסוריה, שבניה היגרו משם והקימו עסקים בבגדאד, קהיר וביירות.
שפיק ואחיו אברהם פתחו בבגדאד עסק למכירת חלקי מכונות בשם "עדס ושותפיו".
העסק גדל ושפיק קיבל לידיו את הקמתה וניהולה של סוכנות חברת המכוניות "פורד" בעיראק.
הצלחתו הביאה לו עושר רב ורכושו נאמד בלמעלה מחמישה מיליון לי"ש.
משרדו הראשי היה בבגדאד, אבל עדס השתקע בעיר בצרה, בה הקים את סניפו הגדול.
לעדס היו קשרים חברתיים ועסקיים עם בני המעמד הגבוה, שרי ממשלה ואף עם העוצר עבד אל-אילה.
בעקבות ההכרזה על חתימת הסכם פורטסמות' בין ממשלת עיראק לבין בריטניה ב-15 בינואר 1948 החלה תקופה של הפגנות המוניות סוערות בעיראק שנקראה "אל-ות'בה" .
בהפגנות נגד ההסכם נהרגו מאות, בהם יהודים.
במפלגה הקומוניסטית, שהייתה ממובילות המאבק, היו חברים יהודים רבים, בעיקר בבגדאד.
הבולטים שבהם, יהודה אברהם צדיק וששון שלמה דלאל, הוצאו להורג בתלייה בשנת 1949.
הרעת מצבם של יהודי עיראק בעקבות האירועים בארץ ישראל
במרץ 1948 הוחרמו משלוחי הדואר מארץ ישראל לעיראק.
יהודים שקיבלו דרישות שלום או מתנות קטנות מארץ ישראל נידונו לתקופות מאסר שנעו בין שנה אחת לשלוש שנים ולקנסות כספיים גבוהים.
באפריל 1948, בעקבות מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני בקרב באזור הקסטל, התחדשו ההפגנות בעיראק, הפעם על ידי פעילי מפלגות העוינות את היהודים, בהן מפלגת "אל-אִסתִקלאל" (الاستقلال, "העצמאות"), שהיו יוצאים כמעט מדי יום להפגין ברחובות, תחת סיסמאות כגון: "להרוג את היהודים", "לתלות את הציונים".
ב-14 במאי 1948, עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הוכרז ממשל צבאי בעיראק, ונקבעו עונשים חמורים למי שייתפס עוסק בפעילות ציונית.
על היהודים הוטלו מגבלות רבות:
בוצעו פיטורים נרחבים של פקידים יהודים ממשרדי הממשל ומהמוסדות הכפופים להם.
ננקטו צעדים להגבלת הפעילות המסחרית של הסוחרים והבנקים היהודים.
נסגרו בפני התלמידים היהודים שערי בתי הספר הרשמיים, הפקולטות ומשלחות הלימודים בחו"ל.
יהודים אולצו לתרום כסף כדי לסייע לכוחות העיראקיים שנלחמו בארץ ישראל.
המשטרה החשאית רדפה את היהודים בהאשמות שונות.
יהודים נעצרו ונערכו חיפושים בבתיהם.
מאמרי הסתה נגד היהודים וידיעות בדויות ומסולפות פורסמו בעיתונות באופן קבוע, בעיקר בעיתון מפלגת "אל-אסתקלאל".
בעקבות תקנות אלו, נעשו סחיטות כספים מהיהודים על ידי עלילות שווא, מה שגרם לעדס לתרום מרצונו 300,000 דינר לצבא השחרור העיראקי.
יחד עם מוסלמי בשם נאג'י אל-ח'ודיירי (ناجي الخضيري) היה שפיק עדס שותף לעסקת סחר בגרוטאות ברזל שנקנו מבריטניה.
מקור הגרוטאות היה שאריות של ציוד צבאי שהושאר בעיראק לאחר מלחמת העולם השנייה, לאחר שהציוד השמיש נמכר לממשלת עיראק.
חלק מהגרוטאות נמכרו על ידי עדס ושותפו בעיראק, וחלקן נמכרו לאיטליה.
עדס נבחר כשעיר לעזאזל בעקבות שני התהליכים המקבילים של חשש מהקשר בין יהודי ארץ ישראל ליהודי עיראק, והרצון לבלום את המפלגה הקומוניסטית.
במסגרת מסע ההסתה נגד היהודים פורסמו ידיעות בעיתונים שטפלו על עדס האשמות שקר בהן נטען שבמסגרת עסקת מכירת גרוטאות הברזל מכר דרך איטליה נשק למדינת ישראל ששימש אותה במלחמת העצמאות; כמו כן הואשם בתמיכה כספית במפלגה הקומוניסטית.
חברים במפלגת "אל-אסתקלאל" בתמיכת שר ההגנה צאדק אל-בצאם (صادق البصام) הפגינו ברחובות בגדאד ובצרה בדרישה להוציאו להורג.
הקונסול הבריטי בבצרה ייעץ לעדס לברוח מהמדינה, אך הוא דחה את ההצעה.
באוגוסט 1948, בעקבות ההסתה ושנאת היהודים, נעצר עדס והועמד לדין.
האישומים נגדו כללו בגידה, פגיעה במאמץ המלחמתי, ותמיכה בקומוניזם ובאנרכיה.
שותפו המוסלמי לא נעצר ולא הואשם בדבר.
משפט הראווה נערך בפני אב בית הדין הצבאי באזור בצרה, עבדאללה א-נעסאני , תומך התנועה הנאצית לשעבר אל איסתיקלאל.
עדס נמצא אשם ונגזרו עליו דין מוות, קנס בגובה חמישה מיליון דינר, והחרמת רכושו.
שלושה ימים לאחר מכן אישר העוצר עבד אל-אלה את הוצאתו להורג בעקבות איומים על יציבות השלטון אם יסרב לעשות זאת.
על פי החוקרים משה גת ופיליפ מנדס היה זה משפט ראווה ועדס היה חף מפשע מן הנימוקים הבאים:
אישומים דומים לא הועלו נגד שותפו המוסלמי של עדס וגם לא נגד סוחרי גרוטאות אחרים.
המשפט נמשך שלושה ימים בלבד והנאשם לא הורשה להעלות את גרסתו ולהגן על עצמו.
עדים לא הופיעו כלל במסגרת המשפט.
לא הובאו כל ראיות לטענה שהסחורה שנמכרה לאיטליה נשלחה או הגיעה לישראל.
השופט שישב בדין היה אנטי-יהודי ותומך המפלגה הפרו-נאצית "אל איסתיקלאל".
ב-23 בספטמבר 1948, י"ט באלול תש"ח, הוצא שפיק עדס להורג בתלייה ברחבה מול ביתו החדש (שעוד לא הספיק לגור בו) בשכונת אל עשאר, באחד הרחובות הראשיים של בצרה, לעיני בני משפחתו.
אלפי צופים נלהבים מכל רחבי עיראק הגיעו לחזות בביצוע גזר הדין.
עדס הותיר אחריו את רעייתו ובנו, סבאח.
על שמו של עדס נקראו רחובות בפתח תקווה, ברמלה ובהרצליה.
שפיץ הוא כתב עת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
"שפיץ" החל לצאת לאור בחודש ספטמבר 1992, בעקבות הקמתו של תא הקריקטוריסטים הישראלי באגודת העיתונאים בתל אביב.
הגיליון הראשון היה עלון בן 8 עמודים, שעיקרו חדשות מעולמם של חברי התא, שבהן שולבו קריקטורות פרי עטם.
הגיליון השני, שיצא לאור בפברואר 1993, גדל ל-24 עמודים.
הגיליון השלישי, שיצא לאור בחודש יוני 1993, גדל ל-40 עמודים, והחל לשאת אופי של מגזין.
החל מהגיליון הרביעי, שיצא לאור באוקטובר 1993, הפך כתב העת למגזין בן 80 עמודים, המתמקד בקריקטורה, הומור, קומיקס וסאטירה (נושאים אלה צוינו בעמוד השער שלו), ורק בסופו נכללו עמודים מעטים העוסקים בחדשות מעולמם של חברי התא.
בכך שינה כתב העת את אופיו, מכתב עת פנימי של חברי התא, לכתב עת הפונה לציבור הרחב.
החל מהגיליון החמישי המו"ל של כתב העת הפך לאיגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
החל מהגיליון ה-21 הוא מוגדר כ"פרויקט קריקטורה וקומיקס ישראלי".
כל גיליון מוקדש לנושא מסוים:
גיליונות 1,2,3: דוש | מהדורה מיוחדת לגיליונות הראשונים (יצא לאור ב-2018)
גיליון 5: שחור בעיניים (חרדים)
גיליון 6: פגישת מיחזור (איכות הסביבה)
גיליון 7: ראי עכו"ם (אמונות טפלות)
גיליון 8: אחוזים יקרים (הטלוויזיה בישראל)
גיליון 10: שפריץ וגמרנו (סקס)
גיליון 11: השפיץ של תל אביב
גיליון 13: קריקאטור דה פראנס (צרפת)
גיליון 17: הפסקת קפה / זאב
גיליון 19: קומיקסראללה (מלחמת לבנון השנייה)
גיליון 20: מבט על יבין (חיים יבין)
גיליון 21: הרצל, חוזה אישי (בנימין זאב הרצל)
גיליון 22: סלברית"אים (תרבות הידוענים של תל אביב)
גיליון 23: שמוליקיבוץ (הוקרה לשמוליק כץ)
גיליון 24: נתב"ג (נושא התערוכה דוד בן-גוריון)
גיליון 25: רעיות ראש הממשלה
גיליון 26: כותרות סיום (דמדומי העיתונות הכתובה)
גיליון 27: 40 שנה לניקוי ראש
גיליון 28: מוח - משחקי האונה
גיליון 29: מחול השדים והרוחות (עדתיות וגזענות)
גיליון 31: רשומון פרס (פרידה משמעון פרס)
גיליון 32: מצויר ירושלמי (ירושלים)
גיליון 36: ג'קי (60 שנה לציור השבועי לילד)
גיליון 37: דגל המחאה (המחאה נגד הרפורמה המשפטית)
גיליון 38: קווים כואבים (מלחמת חרבות ברזל)
גיליון 39: שירת הכוכבים (מחווה לכוכבי הזמר העברי)
מאמר המערכת בפתח כל גיליון הוא רצועת קומיקס מאת העורך, ניסים חזקיהו.
עם המשתתפים בכתב העת נמנו הקריקטוריסטים דוש, זאב, מייק ג'גו, יעקב שילה, שלמה כהן ושמוליק כץ, הקומיקסאים אורי פינק ויעקב קירשן, והסאטיריקן אורי אורבך, וכן מישל קישקה, טל אביב, ארנון אבני, עמוס אלנבוגן, מושיק לין, פרידל שטרן, אבי כץ, צילה ודידי מנוסי, שחר נבות, גיא מורד, שי צ'רקה ודנה ברלב.
גיליון 5, שעסק בחרדים, עורר את זעמו של ח"כ מנחם פרוש, שפנה ליועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, בדרישה לפתוח בהליכים פליליים נגד "שפיץ".
בן יאיר דחה דרישה זו, אך במכתב מטעמו לעורך "שפיץ" ציין: "היועץ המשפטי לממשלה רואה באי-נחת פרסומים אלה, הנמצאים על הקו הדק, התוחם בין חופש הביטוי המותר והסביר, לבין התחום בו יש לאכוף את החוק הפלילי, ולהגיש כתבי אישום בגין חשד לעבירות על פי חוק העונשין".
שפינדלרוב מלין (בצ'כית: Špindlerův Mlýn; בגרמנית: Spindlermühle; בפי המקומיים: שפינדל) היא עיירת סקי בצפון צ'כיה.
היא נמצאת בפארק הלאומי הקרוי Krkonoše (בעברית: ההרים הענקיים) ונחשבת ליעד הסקי הידוע והפופולרי ביותר במדינה.
שפינדלרוב מלין מרוחקת כ-170 ק"מ מבירת צ'כיה, פראג.
הפירוש המילולי של שם העיירה הוא הטחנה של שפינדלר, והיא קרויה על שם טחנת קמח שהייתה שייכת למשפחה בשם הזה והיוותה מקום מפגש לתושבים.
הסופר הצ'כי המפורסם פרנץ קפקא התגורר בשפינדלרוב מלין שעה שכתב את ספרו הטירה.
במרכז העיירה זורם נחל המתפתח בהמשך לנהר האלבה (Labe).
כיום מונה שפינדלרוב מלין כ-1,300 תושבים והיא ערוכה לשכן כ-10,000 תיירים בבת אחת.
שטח הגלישה בשפינדלרוב מלין מתפרס על פני שני רכסים – מדביידין (Medvědín) וסבטי פטר (Svatý Petr).
באתר 20 מסלולים לסקי אלפיני באורך כולל של כ-25 ק"מ וכן כ-100 ק"מ של מסלולים לגלישת קרוס קאנטרי.
15 המעליות שבאתר מסוגלות לשנע כ-20 אלף גולשים בשעה.
מיקומה הצפוני של שפינדלרוב מלין ביחס למרבית אתרי הסקי באירופה (קו רוחב 50 צפון) תורם לכיסוי שלג איכותי שמאפשר גלישה במשך 5 חודשים מדי שנה (נובמבר-מרץ).
שפיץ יפני הוא כלב המשויך לקבוצת כלבי שפיץ.
השפיץ היפני נחשב ככלב אינטליגנטי מאוד וקל לאילוף.
הוא מתאים למשפחות בשל אהבתו הגדולה לבני האדם, נאמנותו והסתגלותו המהירה למשפחה, לרבות ילדים.
כלבי השפיץ היפני נחשבים מרשימים ביופיים, הם מגזע קטן ושימשו לאורך השנים ככלבי בית ולוויה.
הם הופיעו במקורות לראשונה בסוף שנות ה-40, אולם, במקור התפתחו מגזע השפיץ הגרמני הגדול, והופיעו כבר בתחילת שנות ה-20, אז שימשו בעיקר ככלבי מזחלות.
כלבי שפיץ יפני הם כלבים קטנים.
במראם החיצוני, כלבי השפיץ דומים לכלב מסוג סמוייד, אך קטנים מהם.
זנבו של השפיץ היפני מורם ומסתלסל מעל גבו, אוזניו חדות וזקופות ופרוותו לבנה מלאה ונוחה להברשה ולטיפול.
באזור הרגליים וכפות הרגליים ישנה פחות פרווה מאשר על שאר הגוף.
לשפיץ עיניים כהות ומעט מלוכסנות עם ריסים לבנים, פניו של השפיץ בצורת יתד.
משקלו של השפיץ היפני בממוצע הוא 6 קילו וגובהו כ-30 ס"מ.
כלבי השפיץ היפני ידועים באופיים הידידותי והמהימן.
כלבי שפיץ ידועים כאינטליגנטים ובעלי קליטה מהירה, כך שאילוף שפיץ יפני לא יימשך זמן רב.
הכלבים הם ערניים, ומזהירים את בעליהם מכל רעש חשוד.
בנוסף לכך הם דואגים מאוד לבעליהם.
שפיץ יפני יסגל את עצמו לאורח החיים ולרמת הפעילות הפיזית של בעליו, משחקים כמו משיכה בחבל והחזרת מקל הם מהאהובים עליו, כמו כן, השפיץ נהנה לרוץ חופשי ללא רצועה.
כלבי שפיץ יפני מוכרים ככלבים בריאים שכמעט ולא סובלים מבעיות גנטיות, מלבד בעיה אופיינית מאוד לגזע שהיא לחות רבה בעיניים, מה שמצריך במקרים מסוימים טיפול.
כלבי שפיץ יפני אינם גורמים לבעיות אלרגיה של אבק ופרווה ואינם מזילים רוק מפיהם.
שפיצברגן (בנורווגית: Spitsbergen) הוא האי הגדול ביותר מבין איי סבאלברד בנורווגיה, המשתרע על יותר ממחצית משטח הארכיפלג והוא האי היחיד מביניהם שמיושב באופן קבוע, עם 2,642 תושבים (2012).
זהו האי המערבי ביותר בארכיפלג, והוא גובל באוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי), הים הנורווגי וים גרינלנד.
שטחו של האי 39,044 קמ"ר, הגדול בין איי נורווגיה ובמקום ה-36 בין איי העולם כולו.
המרכז האדמיניסטרטיבי של שפיצברגן ואיי סבאלברד נמצא בלונגיירבין, בה יש גם שדה תעופה בינלאומי ונמל.
חברה נורווגית וחברה רוסית מפעילות מכרות פחם בשפיצברגן.
תיירות ומחקר הם שני מקורות הפרנסה העיקריים.
בשפיצברגן נמצאת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, בתוך מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על דוגמאות מתוך מגוון הזרעים בעולם, למקרה שאלו יכחדו מהעולם.
האי יושב לראשונה במאות ה-17 וה-18 כבסיס לציד לווייתנים, אך ננטש בהמשך.
בתחילת המאה ה-20 החלו לכרות במקום פחם, ובעקבות כך הוקמו מספר יישובי קבע.
אמנת סבאלברד שנחתמה ב-1920 הכירה בריבונות נורווגיה על ארכיפלג סבאלברד, אך הגדירה אותו כאזור מפורז מבחינה צבאית והתירה לשאר המדינות החתומות ליהנות ממשאביו הטבעיים.
בשנת 1925 הכריזה נורווגיה רשמית על סיפוח האי לנורווגיה.
בשנת 1940 התגוררו בקבוצת האיים פחות מ-3000 תושבים.
בספטמבר 1941 עלה על האי כוח צבא בריטי במטרה למנוע השתלטות גרמנית על האי.
הצמחייה באי נהנית משעות אור ארוכות בקיץ, המפצות על מיעוט שעות האור בחורף בשל שמש חצות, ונספרו כ-165 זני צמחים.
האי הוא אתר רבייה לעופות מים רבים, כמו סערון שחפי, אלקה קטנה ושחף לבן-כנף.
באי ובים סביבו חיים דובי הקוטב, שועלי שלג, אייל הצפון, ניבתנים, כלבי ים ועוד.
שישה פארקים לאומיים מגנים על רוב שטחו של האי שפיצברגן.
תמצית ספרה של כריסטיאנה ריטר, "אישה בקוטב", הוצאת כרמל 1990
שפיק תאופיק כבהא היה זמר ערבי-פלסטיני מישראל, שהתפרסם בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 כאחד מהאמנים המובילים בעולם הבידור בקרב הערבים הישראליים והפלסטינים.
כבהא בן למשפחה מוסלמית מכפר קרע שבוואדי עארה, הוא השתלם מנעוריו בדקלום הקוראן.
בגיל 16 הקים את להקתו הראשונה.
כבהא הצטיין בסגנון מוזיקלי פופולרי המבוסס על שילוב של המסורות העממיות הערביות, בעיקר מוזיקת ריקוד דבקה וסגנון ג'בלי והשפעות מערביות מסוימות, שימוש בקלידים, בנוסף לכלים מסורתיים כמו חליל מיג'ווז.
במרוצת הזמן הפך כבהא לזמר חתונות פעיל מאוד במאות אירועים משפחתיים כל שנה בקרב ערביי ישראל והפלסטינים מכל האזורים: מהגליל ועד רצועת עזה.
הוא שר תכופות גם שירים פטריוטיים פלסטינים עם געגועים לשיבת הפליטים ומשום כך השלטונות הישראלים אסרו במשך עשור על כניסתו לשטחי יהודה ושומרון.
כבהא הופיע גם במספר ארצות ערב, בעיקר ירדן, אך נתקל בקשיים להיכנס לתחומן בגלל החרם על אזרחי ישראל, לרבות ערבים ישראלים.
כבהא שירבב תכופות בשיריו ובדבריו בקורת על מדיניותה של ישראל, ואף על זו של מצרים, למשל בשיתוף פעולה הביטחוני שלה עם ישראל.
באחד מביקוריו אף גורש ממצרים.
שפיק כבהא הקליט כ-10 אלבומים ויותר מ-100 קלטות.
מרבית האלבומים שהקליט כללו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים, מיעוטם הורכבו משירים שנכתבו והולחנו עבורו.
ב-23 באוקטובר 2013 לפנות בוקר, נרצח כבהא באום אל-פחם על ידי שני אלמונים רכובים על אופנוע, אחרי שיצא מהופעה בשמחה מקומית והיה בדרך אל ביתו בכפר קרע.
הוא הניח אישה ו-4 ילדים.
עשרה ימים אחרי מותו נערכה בכפר הולדתו תהלוכת מחאה, שבה השתתפו כשלושת אלפים אנשים, לרבות דמויות ציבוריות רבות.
כשלושה שבועות לאחר הרצח עצרה המשטרה חשודים אחדים במעשה.
בינואר 2014 הוגש כתב אישום נגד שלושה חשודים במעורבות ברצח.
לפי כתב האישום המניע לרצח היה סירובו של כבהא להזמנה להופיע בחתונה.
מאוחר יותר הסתבר שהזמר קיבל איומים לפני ההופעה והרצח התרחש על רקע תחרות בתחום.
תושב אום אל פחם הורשע ברצח ובקשר לרצח בשנת 2022.
שפירין היה יישוב יהודי בשומרון בתקופת המשנה והתלמוד, אשר נזכר בכתובת רחוב כאחת העיירות המותרות בתחום סבסטיה לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ, בשל מגורי הכותים באזור.
העיירה שפירין נזכרת בשורה ה-27 בכתובת, לצד עיירות נוספות באזור צפון שומרון, ובהן ציר, דותן, יצת, כפר יהודית, כפר כסדיה, פנטאקומוותה, שילתה, עננין ובלעם עלייתה.
הצעת הזיהוי המקובלת ליישוב הקדום היא בחורבה הקרויה ח'רבת א-שיח' ספירין שבין בקעת סאנור וג'נין, כ-4 ק"מ ממזרח לקבטיה.
שפיקיב (באוקראינית: Шпиків; בפולנית: Szpików; ביידיש: שפּיקעוו) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
שפיקיב נזכרת לראשונה במאה ה-16. בשנת 1760 נבנה בעיירה ארמון, ובחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 היה בעיירה בית חרושת לסוכר.
בשנים 1871–1895 כיהן כרב העיירה, הרב שאול נטע פרנקל.
היהודים התפרנסו בעיקר מחנויות שמכרו לתושבי הכפרים בסביבה וממסחר בתבואה ולא עבדו בבית החרושת לסוכר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התארגנה בעיירה הגנה יהודית, אולם אלו לא עמדו לה בפרעות פטליורה בהם נהרגו כ-20 יהודים ורבים נמלטו.
בין מלחמות העולם נותרו בעיירה כ-900 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וב-1 בספטמבר 1941 סופחה לחבל טרנסניסטריה הרומני.
בשלב זה רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה, ממנו נלקחו לעבודות כפייה.
ב-6 בדצמבר 1941 גורשו כ-850 יושבי הגטו שבעיירה למחנה בכפר רוגוזנה, שם סבלו מהתעללות קשה מצד השוטרים האוקראינים ששמרו עליהם, ורבים מהם מתו ברעב וממגפות.
ממחנה זה הועברו יהודי העיירה למחנה פצ'ורה, בו נספו רובם.
שפיץ היא עיר במחוז פרוטיגן-נידרזימנטל שבקנטון ברן שבשווייץ.
העיר שוכנת על חוף אגם תון שברמת ברן.
בנוסף לעיר שפיץ עצמה, כוללת העיר את היישובים איניגן, הונדריך, פאולנזי ושפיצויילר.
שפיץ מוזכרת לראשונה במסמך משנת 761 – 762 בשם Spiets.
באזור שבין נהר קנדר לבין אגם תון, במיקומה של שפיץ של היום, שכנו כמה יישובים גדולים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
שלושה אתרי קבורה נפרדים מתקופת הברונזה ובהם מספר רב של קברים, כוללים מגוון רחב של גרזנים, סכינים וסיכות גלימה מהשנים 1750 עד 1500 לפנה"ס.
בגבעה סמוכה, מתקופה מאוחרת יותר, נמצאו סכינים, ראשי חיצים ורומחים, רסן של סוס ותער.
ראש הגבעה שמכונה אגלי הייתה ככל הנראה אתר פולחני במהלך תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
מרכזו של האתר הפולחני היה גוש גרניט שהיה מוקף באפר מדורות ובאלפי שברי קרמיקה.
אתר זה היה בשימוש ככל הנראה בין השנים 1500 ועד 500 לפני הספירה.
בקברים קלטים מהמאות ה-4 עד ה-2 לפנה"ס נתגלו תכשיטי זהב, ענבר וזכוכית שיובאו מאזורים שמעבר להרי האלפים.
בפאולנזי נתגלה כד אפר נדיר מהמאה ה-1 לפני הספירה.
במהלך התקופה הרומית לא הייתה התיישבות רציפה באזור, אך כמה מטבעות וקברים מהתקופה התגלו בסביבה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית ובראשית ימי הביניים, התקיימו באזור סביב לשפיץ כמה יישובים מפוזרים.
על פי אלוגיוס קיבורגר, שכתב את הכרוניקה של סטרטליג, ב-933 בנה רודולף השני, מלך בורגונדיה, את טירת שפיץ.
זמן קצר לאחר מכן, התיישב בטירה הפרייהר של סטרטליגן.
חלק מהחומות של מבנה הטירה הנוכחי והמגדל הראשי נבנו במהלך המאה ה-12 ובמאה ה-13 התקיימה כבר העיר שפיץ מחוץ לחומות הטירה.
ב-1280 הייתה הטירה רשומה כפייף קיסרי תחת שלטונו של הפוגט ריכרד פון קורבירס.
ב-1289 היה הפריהר של סטרטליגן הבעלים של הטירה בשותפות עם משפחות אצולה אחרות.
ב-1308 נרצח אלברכט הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בווינדיש שעל נהר הראוס על ידי אחיינו, הדוכס יוהאן פריסידה.
כחלק מהנקמה שלהם על הרצח, החרימו ההבסבורגים מחצית מהפייף של שפיץ מידי תוריג פון ברנדיס והעניקו את כל הפייף ליוהאנס פון סטרטליגן.
ב-1338 מכר יוהאנס את הטירה, העיר, הכנסייה ואת הכפרים השכנים ליוהאן השני פון בודנברג, שהיה ראש העיר (Schultheiss) של ברן.
ב-1340 מינו הבודנבורגים פוגט שיקבל הוראות מברן, אך הוא היה מחויב לגייס כוחות צבא עבור בית הבסבורג.
בשל העובדה שברן הייתה עצמאית דה פקטו מאדוניה לשעבר, בית הבסבורג, נוצר מצב בלתי יציב, שנותר על כנו במשך 40 שנה.
לאחר ניצחונם של אנשי ברן ושל הקונפדרציה השווייצרית על בית הבסבורג בקרב סמפך ב-1386, ויתרו ההבסבורגים על תביעותיהם על השטחים ממערב לנהר הארה, שכללו את שפיץ.
הכנסייה על שם לאורנטיוס הקדוש, בסמוך לטירה, הוזכרה לראשונה ב-761, כאשר הועברה החסות הכנסייתית עליה למנזר אטנהיים.
הכנסייה הייתה אחת מ-12 הכנסיות שבאזור אגם תון שהוזכרו בכרוניקה של סטרטיג.
המבנה הנוכחי בסגנון הרומנסקי, נבנה במאה ה-7 או ה-8, בעוד שהקריפטה מתוארכת לשנת 1000 לערך.
מחוץ לכנסייה, התגלו מספר קברים מהמאות ה-7 וה-8. הייתה זו כנסיית רובע שתחום שיפוטה כלל את שפיץ, שפיצווילר, איניגן, פאולנזי והונדריך.
כאשר עברה ברן את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1528, הפכה הכנסייה להיות מרכזו של המחוז הכנסייתי החדש.
הטירה וסביבתה נותרו נחלתה של משפחת בודנברג עד להיכחדות קו הירושה שלה ב-1506, אז היא נרכשה על ידי לודוויג פון דיזבאך, שהחזיק במשך עשר שנים ומכר אותה ללודוויג פון ארלך.
משפחת פון ארלך שלטה על העיר ועל הכפרים השכנים עד לפלישה הצרפתית ב-1798.
כתב הזכויות של שפיץ מתועד לראשונה ב-1406, אך היו כמה מאזרחי העיר שהחזיקו באזרחות כבר ב-1312. חומת העיר נבנתה מוקדם מאוד בתולדותיה של העיר.
אף על פי כן, מצב התחזוקה שלה היה רעוע וב-1600 היא עלתה באש ונחרבה.
במשך השנים נכללו הכפרים הסובבים בכתב הזכויות של העיר ותושביהם הפכו להיות אזרחי העיר.
לאחר הפלישה הצרפתית של 1798 וייסודה של הרפובליקה ההלווטית, איבדה משפחת פון ארלך את זכויות הקרקע ואת סמכות השיפוט שלה על שפיץ, אך הם החזיקו עדיין בבעלות על הטירה עד שנת 1875.
תושבי שפיץ והכפרים הסמוכים עסקו בגידול פרדסים וכרמים לאורך חופי האגם, הם עסקו בדיג באגם ושלחו את תוצרתם בעמקים הסמוכים.
הכרמים של שפיץ מוזכרים לראשונה ב-1338 והם המשיכו להתקיים עד לפרוץ מחלה שהשמידה את הגפנים ב-1900. ניסיון שנעשה ב-1927 לחדש את היסטוריית גידול הגפנים של שפיץ, היה די מוצלח.
הכפרים לאורך נהר הקנדר סבלו לעיתים קרובות מהצפות, עד שבשנים 1711 – 1713 הוסט נתיב הנהר אל האגם.
סלילתו של כביש האגם ב-1844 ובנייתם של הרציפים לאוניות קיטור ב-1835, ב-1876 וב-1926, סייעו לקשר את שפיץ לשאר חלקי הארץ.
הודות לאקלים המתון והקשר התחבורתי הנוח, נעשתה שפיץ לעיר מרפא פופולרית במאה ה-19. החל מ-1856 נפתחו אתרי נופש ומלונות לאורך חופיו של האגם.
קווי הרכבת שנפתחו במשך השנים סייעו לפיתוחו של ענף התיירות ולצמיחתה של העיר.
הגידול באוכלוסיית העיר הצריך את פתיחתו של בית ספר תיכון ושל שבעה בתי ספר יסודיים בתחומי העיר.
בשנות השמונים של המאה ה-20 קושרו הכבישים A6 ו-A8 לשפיץ ולכפרים הסובבים אותה.
ב-1990 נפתחה מנהרת קנדר, שסייעה להפחית את הרעשה ואת הזיהום בתחומי העיר.
מתוכם 36% משמשים לחקלאות, 29.9% הם שטחים מיוערים, 31.6% הם שטחים בנויים, 2% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.9% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת על החוף הדרומי של אגם תון, המשתרע לאורך הרכס המפריד את האגם מנהר קנדר הזורם במקביל כלפי דרום.
בתחום המוניציפלי של העיר נכללים הכפרים שפיץ, איניגן, הונדריך, פאולנזי ושפיצויילר.
עד לסוף שנת 2009 השתייכה שפיץ למחוז נידרזימנטל ואז היא נכללה במחוז החדש של פרוטיגן-נידרזימנטל.
נכון לשנת 2018 מנתה אוכלוסיית שפיץ 12,810 תושבים.
שפיר הנדסה ותעשייה בע"מ המוכרת גם כ"קבוצת שפיר" היא חברה העוסקת בייצור ואספקת חומרי גלם לבנייה, תשתיות, זכיינות, וייזום בנייה למגורים.
שפיר היא חברה ציבורית, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
שפיר הנדסה נוסדה בשנת 1968 על ידי יעקב שפירא, תחילה התמקדה החברה בעבודות ימיות ובשנות ה-70 של המאה ה-20 בנתה את רציפים 5–8 בנמל אשדוד, את שוברי הגלים של תחנות הכוח בחדרה, של מעגן היאכטות בתל אביב ושל חופי הרחצה בחיפה ובבת ים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו ארבעת ילדיו של שפירא לחברה.
בשנת 1983, נכנסה החברה לתחום כריית מחצבים כשקיבלה שפיר זיכיון לפתיחת מחצבה בעציונה, סמוך לבית שמש.
בהמשך קיבלה זיכיונות לשלוש מחצבות נוספות, זנוח (סמוך לבית שמש), נטוף (סמוך למודיעין) וורד (סמוך לוואדי עארה).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכנסה החברה לתחום הבנייה למגורים.
בשנת 2005, רכשה את חברת האחים רויכמן שנקלעה לקשיים כלכליים.
חברת שפיר נכנסה לפעילות באתרי עבודות שניהלה עד אז חברת האחים רויכמן.
בשנת 2014, פרסמה החברה תשקיף הנפקה לציבור, שעל פיו הונפקו לציבור ונרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של החברה.
ב-30 באוקטובר 2014 הוכרזה קבוצה המשותפת לחברות אשטרום ושפיר הנדסה כזוכה במכרז הבינלאומי להקמת נמל המפרץ.
במרץ 2017, נכנסה החברה לתחום הגז והנפט כאשר החליטה להשתתף במכרז של משרד האנרגיה על 24 רישיונות חיפוש חדשים בים התיכון.
באוגוסט 2017, נכנסה להשקעה בשותפות גבעות עולם חיפושי נפט שנקלע לקשיים.
יחד איתה נכנסה גם נאוויטס פטרוליום, לאחר שחברת RDL הודיעה כי לא תמשיך איתם כפי שתוכנן.
באוקטובר 2018 החברות שפיר הנדסה ואפקון זכו בחוזים בהיקף של 730 מיליון שקל לעבודות תשתית וסלילה, הקמת מבנים ועבודות חשמל בנמל הדרום.
באוגוסט 2018 הוכרז ששותפות שפיר ו מאיטליה תקים את כביש 16 בכניסה לירושלים.
בינואר 2020 זכתה שותפות של שפיר ואוריין במכרז משרד הביטחון לתכנון, הקמה ותפעול של מרכז ההספקה החדש של צה"ל לתקופה של 26 שנים, היקף המכרז עומד על 5 מיליארד שקל.
בשנת 2021 הוכנסה על ידי הוועדה לצמצום הריכוזיות לרשימת הגורמים הריכוזיים, בשל החזקה של למעלה מ-10 זכויות בארבעה תחומי תשתית חיוניים.
ביולי 2021 חתמה החברה על הסכם לרכישת מניות של חברת הלוגיסטיקה פריץ לפי שווי של 300 מיליון שקל.
בנובמבר 2021 חתמה החברה על הסכם לרכישת גרעין השליטה בחברה הציבורית אברות תעשיות.
ב-30 בינואר 2022 הוכרזה זכיית השותפות של שפיר ו-CAF הספרדית במכרז להקמת הקו הסגול.
בנוסף, שתי השותפות משתתפות במכרז הקו הכחול בירושלים ונערכות להשתתף במכרז הטראם-טריין (TT) חיפה–נצרת, הפעם תוך צירוף קרן ההשקעות התעשייתית - קרן נוי.הרכבת מופעלת על ידיי חברת בת בשם "כפיר" (הלחם של המילים CAF ושפיר)
באוקטובר 2022 אושרה רכישת 45% מחברת ערבה מיינס שעסקה עד 2020 בחיפוש נחושת באזור תעשיה תמנע.
בדצמבר 2025 אישרה הנהלת רמ"י מתווה פשרה למול תביעה של חברת ערבה מיינס לקראת חזרתה של החברה לשטח הכרייה והפקת נחושת.
ביוני 2023 הגישה החברה תביעת ענק על סך 200 מיליון שקל נגד משרד האנרגיה ורשות הגז הטבעי.
תביעת הענק הוגשה בטענה שהמדינה ביצעה שינויים במודל חלוקת הגז.
בעלי השליטה (64%) בחברה הם בניו של מייסד החברה יעקב שפירא, האחים ישראל, הראל גיל וחן שפירא.
מנהרה 3 בקו הרכבת המהיר לירושלים
שותפות עם חברה הספרדית CAF בחברה TransJerusalem J-Net הזוכה במכרז להפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים והקמה והפעלת הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים.
שפילד היא עיר במחוז קולברט במדינת אלבמה בארצות הברית.
היא העיר השנייה בגודלה במחוז אחרי מאסל שולס, והשלישית בגודלה באזור המטרופוליטני פלורנס-מאסל שולס, המתפרס על הפינה הצפון-מערבית של אלבמה, אחרי מאסל שולס ופלורנס.
העיר שוכנת על הגדה הדרומית של נהר טנסי בקרבה לאגם וילסון המלאכותי שנסכר על ידי סכר וילסון.
היא גובלת בבירת המחוז טסקמביה בדרום, במאסל שולס בדרום-מזרח ונמצאת מול פלורנס ששוכנת בגדה הצפונית.
שפילד משתרעת על שטח של כ-17 קמ"ר.
ככל הנראה תחילת ההתיישבות באזור הייתה של חיילים יוצאי מלחמת קריק שהתרחשה באזור בשנים 1813 ו-1814 כנגד שבט הילידים קריק .
זמן קצר לאחר המלחמה כל האדמות בסביבה נרכשו על ידי החברה של הגנרלים אנדרו ג'קסון וג'ון קופי שפיקדו על הקרבת באזור.
בעשורים האחרונים של המאה ה-19 התגלו באזור מרבצים גדולים של עפרת ברזל ואבן גיר שתרמו להתפתחותו.
באותן שנים הבנקאי היהודי אלפרד הוגר מוזס ממונטגומרי, בירת אלבמה, הגיע כדי לבחון כדאיות כלכלית של שדות כותנה באזור, והבחין בפוטנציאל גדול למקום להפוך למרכז תעשייתי..
ביחד עם אחיו מרדכי מוזס הוא הקים את "חברת שפילד לקרקע, ברזל ופחם" (Sheffield Land, Iron, and Coal Company), רכש ב-1883 באזור שטח בגודל 2,700 אקר והחל בהכנות להקמת יישוב עתידי.
העיר, שנקראה על שם העיר התעשייתית שפילד באנגליה, הוקמה באופן רשמי ב-17 בפברואר 1885 ומושל אלבמה אדוארד א.
אוניל מינה את מוזס לראש העיר הראשון.
העיר החדשה החלה להתפתח במהירות ונבנו בה מספר תנורים רמים שאפשרו פיתוח של תעשיית מטאלורגיה.
עם זאת, כעבור שנים ספורות חברת השקעות משמעותית בדרום קרסה, והובילה בין היתר למשבר בחברת שפילד, שקרסה סופית בעקבות המשבר הכלכלי של 1893 .
משפחת מוזס עברה משפילד אל סנט לואיס שבמיזורי ושפילד נותרה עיר קטנה למדי.
שפילד התפתחה באטיות עד מלחמת העולם הראשונה.
באותן שנים נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הורה להקים את סכר הידרואלקטרי במטרה ליצור מפעלים לעיבוד אמוניום חנקתי, שנדרש להכנת תחמושת, מה שייצר קפיצה בהתיישבות האזור.
בסופו של דבר המפעלים נפתחו רק לאחר סיום המלחמה ובניית הסכר הושלמה סופית רק ב-1924 והאזור חזר למצבו הקודם.
כעבור כעשור הוקמה רשות עמק טנסי שהפכה להיות בעלי הסכר והיא הסבה את המפעלים למפעלי דשן שעזרו לאוכלוסייה המקומית לצלוח את השפל הגדול.
כעבור כמה שנים הוקם גם מפעל להיתוך אלומיניום שהיה פעיל מאוד בשנות מלחמת העולם השנייה.
ב-1957 נוסף מפעל רכב של חברת פורד שפעל עד 1983, וביחד עם סגירתו האבטלה בשפילד גדלה באופן משמעותי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר לשפילד אולפן מאסל שולס סאונד , שפרש מאולפני FAME במאסל שולס, והיה אחד האולפנים הגדולים בתעשיית המוזיקה האמריקאית באותה תקופה.
לפי הערכת אוכלוסין ב-2016 שכנו בעיר 9,067 תושבים, מתוכם 71.7% הזדהו כלבנים, 21.1% כאפרו-אמריקאים, 3.0% כהיספנים, 0.6% כאסייתים, 0.6% כילידים אמריקאים ו-0.3% כבעלי מוצא מאיי האוקיינוס השקט.
ההכנסה הממוצעת עמדה על $21,031 וההכנסה החציונית עמדה על $33,869.
שפיפון פרסי (שם מדעי: Pseudocerastes persicus) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים ותת-משפחת הצפעונים המצוי ברחבי דרום אסיה והמזרח התיכון באזורים מדבריים.
בעבר היה המין היחידי בסוג שפיפון.
השפיפון הפרסי מגיע לאורך 40-70 ס"מ עם שיא של 108 ס"מ, קטן יחסית למשפחתו והוא בעל צבעי הסוואה המתאימים לרקע הסלעים והחולות בהם חי.
לנחש חרטום קצר ורחב, עיניים צהובות בולטות ומעין "קרניים" קטנות מעל העיניים.
הקשקשים אפורים-בהירים עם רצועות חומות בהירות לאורך הגב.
הוא מצוי באזורי מדבר ובתה ברחבי איראן (ומכאן שמו), פקיסטן, אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, מזרח טורקיה ודרומה לדרום סוריה, צפון-מערב עיראק, עומאן, סעודיה, ירדן ואולי בישראל ובסיני.
השפיפון נע רוב זמנו קבור בחולות או שהוא נע בצורה עקלתונית, באופן בו רק חלק אחד מגופו מצוי על הקרקע החמה ושאר הגוף מתפתל מעלה.
הנחש יוצא בשעות הערב לאכול.
השפיפון ניזון ממיני מכרסמים, עופות מדבר וזוחלים שונים אותם הוא הורג בארס החזק שלו.
אם הוא יופתע, הוא ינוע לאט הרחק מהסכנה אך אם זה לא יעזור הוא יכיש.
הארס יכול לגרום לדימומים פנימיים ולעיתים למוות, אם כי נוגדן יכול לעצור את פעילות הארס בזמן.
שפיפון עכבישי (שם מדעי: Pseudocerastes urarachnoides) הוא מין של נחש ארסי מהסוג שפיפון שבמשפחת הצפעיים החי במערב איראן.
מין זה תואר לראשונה רק בשנת 2006 והוא קיבל את שמו המדעי עקב ציצה בקצה זנבו המזכירה בצורתה עכביש ומשמשת למשיכת טרף.
(משמעות השם: "οὐρά" - "זנב", "ἀράχνη" - "עכביש", "οειδής" - "דומה", כלומר: הזנב דמוי-העכביש).
שפיפון זה נודע עקב דגימה שהגיעה למוזיאון הטבע בשיקגו ב-1968 כחלק ממשלחת לאיראן.
דגימה זו נחקרה ביסודיות והתברר ממנה שמדובר בסוג חדש של שפיפון.
הוא אנדמי למערב איראן ומצוי באזורים חצי-מדבריים על קרקעות של חולות וחצץ עם מעט צמחייה.
הנחש פעיל בשעות בין הערביים.
השפיפון דומה במראהו למין שפיפון פרסי המצוי באזור והוא בעל עיניים צהובות עם זוג "קרניים" קצרות מעליהם, גוף חום-בהיר מוסווה וזנב בעל מעל 15 קשקשים בולטים היוצרים צורת עכביש נפוח.
מטרת הזנב היא לפתות עופות קטנים לעברו.
חקיינות זו נראית אצל מיני נחשים רבים, בעיקר צעירים, כמו פתן המוות, עכסן עכני, מוקסין המים והנחושת ועוד נחשים אך לאף אחד מהם אין ציצות המזכירות עכביש בזנב, מה שמוכיח שהנחש מתבסס כמעט לגמרי על עופות למזונו.
מבדיקת תכולת הקיבה הוסק שהנחש ניזון בעיקר מציפורים.
הנחש נראה רק פעמים בודדות ולא ידוע מה מצב שימורו.
שפילפוגל, שפילפוגל הוא רומן סאטירי מאת מתן חרמוני, שיצא לאור בשנת 2019 בהוצאת כתר ספרים, בעריכתו של עודד וולקשטיין.
גיבור הרומן הוא חוקר הספרות ד"ר יהושע רדלר, שהתעורר בוקר אחד כשהוא אישה בשם יהודית רדלר.
בניגוד למקובל, שינוי המין משני לעלילת הסיפור.
המספר הוא אוריאל-דוד חיות, איש סגל זוטר בחוג לספרות, מאהב לשעבר של יהודית רדלר.
הוא מביא את הסיפור ממרחק שנים אחדות לאחר שהתרחש.
בוקר אחד התעורר ד"ר יהושע רדלר ומצא שהפך לאישה בשם יהודית רדלר.
השינוי עבר כמעט בשקט מוחלט, כאילו מדובר באירוע שגרתי, שאינו מצריך תשומת לב כלשהי.
ד"ר רדלר עצמו, "הוא בכלל היה מוטרד באותו בוקר מעניין אחר", ספרו שאותו ניסה להוציא לאור.
גם אמו של רדלר אינה מתרגשת מכך שבמקום בנה יהושע מגיעה אליה לביקור בתה יהודית.
קל להבין זאת כחלק מהדמנציה שבה לוקה האם, אך מובנת פחות אדישותם של יתר הסובבים את רדלר לשינוי שחל בו.
היחיד שחרג מאדישות זו הוא פרופ' ססובר, שבעת דיון בהוצאתו לאור של ספרו של יהושע רדלר, כתב: "אני חתמתי חוזה עם יהושע ר'.
כדי להבין את עולמן של נשים, שהיה חדש לה, קונה יהודית רדלר ספר על נשיות ומיניות (כנראה הספר "ערוֹת"), אותו היא מזמינה במסגרת תקציב המחקר שלה.
נושא מרכזי בעלילה הוא ההווי של החוג לספרות, ובפרט:
השאיפה לקידום במסלול האקדמי, ובפרט התשוקה לקבל קביעות ("קביעות זה לא צחוק.
קביעות זה הדבר הנחשק ביותר במשק."), תחת אימת הכלל "פרסם או היעלם".
יהודית רדלר עסוקה מאוד במאמץ להוציא לאור את ספרה, "כל הנכלים זורמים לאמריקה – חייו של המשכיל אהרון יהודה לייב הורוביץ" שאותו כתבה עוד כשהייתה יהושע רדלר.
אינטריגות בין חברי הסגל השונים, לקידום עצמם ולקידום המקורבים להם.
החלום על משרה אקדמית יוקרתית בחו"ל.
"שם זאת הארץ המובטחת" אומר ססובר על אוניברסיטת קורנל).
נושא נוסף העובר לאורך הרומן הוא ההוללות המינית של סגל החוג לספרות – רבים מהם שוכבים זה עם זו וזו עם זו, כמעט ללא עכבות.
התיאור הפותח את הרומן, של יחסי מין בין יהודית רדלר לתלמיד המחקר לונגינוס, נחוץ כדי להבהיר שחברי החוג, שקולות המשגל מגיעים לאוזניהם, מבינים שיהודית רדלר, הקוראת "זיין אותי.
חזק", היא אכן "אישה גמורה, אישה מוחלטת", ולא הגבר שהכירו.
תיאורים נוספים יוצרים את האווירה הקרנבלית של הרומן.
כך, למשל, התיאור: "חמדה שכבה עם כולם.
היא לא הייתה צריכה את זה בשביל לקדם את עצמה.
היא פשוט רצתה לשכב איתם, עם האנשים שהכירה.
בלימודי התואר השני, בד בבד עם הרומן שניהלה עם ססובר, היא שכבה איתי."
יהושע/יהודית רדלר, גיבור הסיפור, חוקר ספרות בשנות הארבעים לחייו, שבוקר אחד התעורר כאישה וממשיך את חייו כאישה.
השם "יהושע רדלר" ניתן גם לגיבור רומן קודם של חרמוני, "ארבע ארצות", וגם לדמות משנה ברומן "היברו פבלישינג קומפני", אף שאין קשר בין שלוש הדמויות.
בשלושת המקרים משמר שם זה את זכרו של הסופר בן העלייה השנייה יהושע רדלר-פלדמן, שנודע בשם העט ר' בנימין.
פרופ' ישראל ססובר, ראש החוג לספרות, שהצטרף אליו בשנת 1974. שם זה משמר את כינויו המחתרתי של מנחם בגין בהתחפשו לרב.
פרופסור אמריטוס יונה קניגסהופר, הממשיך להשתתף בפעילות החוג אף שפרש לגמלאות.
"קניגסהופר היה בעבר ראש המחלקה.
הוא היה מלך, או מלך בדימוס, מלך רפאים, מין נשיא זעוף.
כשהוא התעטש, עולם הספרות כולו רעד: סופרים, מבקרים, עורכים ואפילו בעלי הוצאות ספרים; שלא לדבר על אנשי האקדמיה כולם, בתחום שלנו ובתחומים אחרים." שם זה משמר את שמו המקורי של קצין הכנסת וראש לשכתו של חיים ויצמן, יונה חצור, שהיה לכינוי מחתרתי נוסף של מנחם בגין בהתחפשו למשפטן.
חברי סגל נוספים בחוג לספרות: פרופ' נחמה קוסובר, המכונה חמה או חמי, ד"ר חמדה קוסובר, בתה של נחמה קוסובר, פרופ' בת שוע וילנסקי, נעמן טולדנו, פרופ' נחמי רותמן, ד"ר אבינועם שפילפוגל ויעל שטיינשניידר-ארדיטי.
כיאה לספר שבו המספר והגיבורים הם אנשי ספרות, משובצים בספר רמזים ליצירות ספרותיות נודעות.
השינוי הפתאומי שעובר יהושע רדלר מזכיר את השינוי שעבר גרגור סמסא, גיבור סיפורו של פרנץ קפקא, "הגלגול", שהפך מאדם לחרק ענק.
המספר מעיר: "היום אם אני מבין נכון, נראה שגם המשפחות המאושרות מאושרות כל אחת בדרכה שלה", פרפרזה על משפט הפתיחה הנודע של הרומן "אנה קארנינה".
כאשר יהודית רדלר ואבינועם שפילפוגל שוכבים, היא אומרת לו "יש לך אקדח במכנסיים או שאתה פשוט שמח לראות אותי", האמירה המפורסמת המיוחסת לשחקנית מיי וסט, והוא עונה לה: "רשות הדיבור לחבר פרבלום", כשם שירו של חיים גורי.
פרופ' ססובר אומר בציניות שבכוונתו לחבר ספר על האורגזמה הנשית, ולקרוא לו "ארץ, נוי, אביונה" (בעקבות מילות שירה של לאה גולדברג "משירי ארץ אהבתי").
"את גימפל תם חיתנת עם הבת שלך", אומר נחמי רותמן לנחמה קוסובר, רמז לכך שנחמה חיתנה את בתה חמדה לאחר שזו הרתה לאחר, בדומה לגיבור סיפורו של יצחק בשביס-זינגר, "גימפל תם".
המספר מתאר את בגדיו של יהושע רדלר: "הבגדים שלבש לא הגיעו לבלות גמורה כמו המעיל ב"גלגולו של מעיל" של קדיה מולודובסקי או המעילון שלבש אקאקי אקאקייביץ' בקור של סנט פטרבורג לפני שתפרו לכבודו את האדרת."
שפיצים (בארגנטינה: Metegol, בארצות הברית: Underdogs, ובאנגליה: The Unbeatables) הוא סרט אנימציה ארגנטינאי משנת 2013.
אבא מספר לילדו סיפור במיטה, ואומר לו שישתמש בדמיון שלו.
לפני שנים רבות, ילד בשם אמדאו אשר עבד בבר בעיירה קטנה ושקטה.
הוא אהב את לאורה, ילדה שפגש בבר, אולם היא לא ידעה זאת.
כאשר הוא הראה לה את כדורגל השולחן, ילד בשם גרוסו הגיע ואתגר את אמדאו.
אמדאו ניצח את גרוסו, וכולם שמחו ומחאו לו כפיים.
מחוץ לבר, גרוסו פגש בסוכן אשר הציע לו עסקה.
כעבור 7 שנים, הפך גרוסו לכוכב הכדורגל הטוב ביותר בעולם, קנה את העירייה הקטנה בה אמדאו גר, על מנת לנקום בה שהרסה את חייו ולבנות אצטדיון ענקי, וחטף את לאורה, אהובתו של אמדאו.
כאשר ראה שהרסו את הבר ואת כדורגל השולחן, אמדאו ראה משהו: אנשי כדורגל השולחן קמו לתחייה והחלו לדבר.
יחד הם יצאו להרפתקה להציל את לאורה.
במשך המסע הם היו צוות אמיתי, ויחד הם אספו עוד אנשים מכדורגל השולחן וכאשר הם הגיעו לאחוזה של גרוסו הם הצילו את לאורה, ואמדאו ולאורה התערבו עם גרוסו על משחק כדורגל בין קבוצת העיירה לבין הקבוצה של גרוסו.
במשחק הכדורגל, הקבוצה של גרוסו הובילו בהתחלה, אולם בזכות אנשי כדורגל השולחן הקבוצה של אמדאו הגיעה לתיקו במשחק.
אולם שניות לפני סיום המשחק גרוסו פצע את אמדאו וקלע שער ניצחון.
הקהל הריע לאמדאו ולקבוצתו על המשחק הטוב שלהם והסוכן של גרוסו נטש אותו לטובת אמדאו.
אמאדאו זכה להתאחד עם לאורה בסוף, ושניהם יחד עם כל חבריהם בנו עיירה חדשה לכבודם.
כשהאבא, אמדאו, גמר את הסיפור ועזב את חדרו של בנו, הילד התעורר ושמע קולות בלילה.
כאשר יצא החוצה הוא גילה במחסן את אמדאו ואת אנשי כדורגל השולחן מדברים.
שפירית בענבר הוא הספר השני בסדרת הרומנים "נוכרייה" מאת דיאנה גבלדון.
הסדרה סובבת סביב המסע בזמן של קלייר רנדל, אחות מהמאה העשרים, ובעלה ג'יימי פרייזר, לוחם סקוטי מההיילנדס.
הספרים כוללים אלמנטים של רומנים היסטוריים, רומנטיקה, הרפתקאות, ומדע בדיוני / פנטזיה.
ספר זה מתאר את נסיונותיהם של קלייר ושל ג'יימי למנוע את המרידה היעקובינית משנת 1745, שקלייר יודעת שתוצאותיה יהיו הרות אסון עבור הסקוטים.
באוגוסט 2014 שודרה לראשונה סדרת הטלוויזיה "זרה" של רשת Starz המבוססת על סדרת הרומנים.
העונה השנייה של הסדרה - שודרה במאי עד יולי 2016 - מבוססת על הרומן "שפירית בענבר".
קלייר רנדל חזרה לתקופה הזמן שלה, בה חייתה עם בעלה פרנק במשך עשרים שנה.