tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בביקורתו הרציונליסטית על הדת הנוצרית של ימיו, נחשב לאחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית, אם כי הוא עצמו נותר נאמן לאפיפיור.
ארסמוס נולד בשם חֶרִיט חֵרִיטְזוֹן ברוטרדם שבהולנד.
הוא סבר בטעות שמקור שמו "חריט" (Gerrit) בשורש "begeren", "לרצות" או "לחשוק", ותרגם שם זה ללטינית וליוונית.
מקור המידע העיקרי בנוגע לראשית חייו הוא התייחסויות מעורפלות בכתביו.
הוא היה, כמעט בוודאות, ילד בלתי חוקי לאביו, כומר בשם חרארד.
על אימו ידוע רק ששמה היה מרגרט.
אף על פי שהיה ממזר, טיפלו בו הוריו עד למותם המוקדם במגפה בשנת 1483. לאחר מכן זכה לחינוך הטוב ביותר שהיה זמין לאיש צעיר בימיו, בבתי-ספר כנסייתיים.
הוא התקבל לכמורה וקיבל עליו את שבועת הנזירות בגיל עשרים וחמש לערך, אולם נראה שמעולם לא פעל ככומר, ונזירות הייתה אחד מיעדי ההתקפה העיקריים שלו במלחמתו הארוכה בעוולות הכנסייה.
הוא נסע ללמוד באוניברסיטה של פריז, שהייתה אז מרכז הלימודים הגבוהים, אולם כבר הייתה נתונה תחת התחדשות התרבות הקלאסית באיטליה.
ארסמוס בחר לחיות כחוקר עצמאי, עצמאי ממדינה, מקשרים אקדמיים, מנאמנות דתית ומכל דבר אחר שעלול היה לפגוע בחופש המחשבה או בחופש הביטוי הספרותי שלו.
מרכזי הפעילות העיקריים שלו היו פריז, לוון, אנגליה ובזל, אך הוא מעולם לא השתייך באופן עקבי לאף אחד מהמקומות הללו.
במהלך שהותו באנגליה הצליח לרקום ידידות לחיים עם ראשי החשיבה האנגלית בימיו הסוערים של הנרי השמיני: ג'ון קולט, תומאס מור, תומאס לינאקר וויליאם גרוצין.
כיהן כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', והייתה לו האפשרות להעביר את שארית חייו כפרופסור באנגליה.
הוא התגורר ב"קווינס קולג'" בקיימברידג', וייתכן שהיה בוגר המוסד.
הוצעו לו משרות מכובדות ורווחיות רבות בכל רחבי העולם האקדמי, אולם הוא סירב לכולן; הוא העדיף את הפעילות המחקרית העצמאית, חסרת הביטחון הכלכלי.
הוא העביר חלק מזמנו בבית ההוצאה לאור של אלדו מנוציו בוונציה, אולם להוציא זאת היו לו קשרים מועטים מאוד עם מלומדים איטלקיים.
מגוריו בלוון שבפלנדריה חשפו אותו לביקורת קטנונית רבה מצד מי שהתנגדו לעקרונות הקדמה הספרותית והדתית שלהם הקדיש את חייו.
הוא הציג את חוסר הסימפתיה הזו כרדיפה, וחיפש מקלט בבזל, שם, תחת השלטון השווייצרי, יכול היה להביע את עצמו בחופשיות.
בבזל היה מוקף בחברים נאמנים; הוא נקשר למוציא-לאור הנודע פְרוֹבֶּן, ומעריצים רבים מכל רחבי אירופה עלו אליו לרגל.
פוריותו הספרותית של ארסמוס החלה בשלב מאוחר יחסית של חייו.
רק לאחר ששלט בלטינית, החל להביע את עצמו בנושאים הגדולים של הספרות והתאולוגיה של אותם הימים.
המרד שלו באופני החיים של הכנסייה לא נבע מספקות באשר לאמיתות הדוקטרינות (עיקרי האמונה) המסורתיות, וגם לא מעוינות למוסד הכנסייה עצמו; הוא פשוט חש כי עליו להשתמש בלמדנותו לשם טיהור הדוקטרינה ושחרור מוסדות הנצרות.
כמלומד, ניסה לשחרר את שיטות הלימוד מהנוקשות והפורמליזם של ימי הביניים; אולם הוא לא הסתפק בכך.
הוא ראה בעצמו מטיף יושר.
במשך כל חייו פעל מתוך שכנוע כי הדרך להפיח חיים חדשים באירופה, היא יישום כן ואמיץ של למדנות אמיתית לניהול החיים הציבוריים בכנסייה ובמדינה.
אמונה זו היא שמעניקה עקביות לחייו, שמבחינות אחרות נדמים כמלאי סתירות.
ארסמוס מנע מעצמו כל מחויבות כובלת, ועדיין היה במובנים רבים מרכז חיי הלמדנות של ימיו.
הוא התכתב עם יותר מחמש-מאות איש, ובהם מהחשובים ביותר באנשי הפוליטיקה והמחשבה, ורבים דרשו בעצתו בנושאים רבים (אם כי לא תמיד פעלו לפיה).
באנגליה החל ארסמוס בבחינה שיטתית של כתבי יד של הברית החדשה ביוונית, כדי להכין מהדורה חדשה ותרגום ללטינית.
Recognitum et Emendatum, פורסמה ב-1516 בידי פרובן בבזל, והייתה הבסיס למרבית הנוסחים של כתבי הקודש במהלך תקופת הרפורמציה.
היה זה הניסיון הראשון של חוקר ליברלי לברר מה באמת אמרו כותבי הברית החדשה.
ארסמוס הקדיש את מחקרו לאפיפיור לאו העשירי, פטרון הלימודים, והוא ראה בעבודתו זו תרומה של ממש לנצרות.
במהדורה השנייה של הטקסט השתמש במונח המוכר יותר - "Testamentum" במקום "Instrumentum".
מהדורה זו שימשה את יוצרי התרגום המוכר ביותר לאנגלית, תרגום המלך ג'יימס.
פרסם גם את "פרפרזות על הברית החדשה", מהדורה עממית לתוכנם של כמה מספרי הברית החדשה.
כמו כל כתביו, גם אלה פורסמו בלטינית, אך הם תורגמו במהרה (ובעידודו) לשפות אחרות.
חיבורו הנודע ביותר של ארסמוס Sultitiae Laus) Moriae Encomium), כלומר, השבח לטיפשות, פורסם בשנת 1509 והוקדש לידידו תומאס מור.
החיבור הוא בחינה סטירית של אמונות דתיות ושל הנצרות הקתולית.
הוא נחשב לאחת היצירות המשפיעות ביותר בתרבות המערבית, ולאחד מהגורמים המזרזים של הרפורמציה.
(את כותרת החיבור ניתן לפרש גם כ"בשבחו של מור", התייחסות לתומאס מור; החיבור כולו מלא בהומור של לשון-נופל-על-לשון).
הנצרות הפרוטסטנטית, פרי תנועת הרפורמציה של מרטין לותר, החלה בשנה שלאחר פרסום הברית החדשה בידי ארסמוס, והיוותה מבחן אופי לארסמוס.
המחלוקת בין החברה האירופאית לבין הכנסייה הקתולית הפכה כה מובהקת עד שמעטים יכלו להתחמק מקביעת עמדה.
ארסמוס, בשיא תהילתו, נקרא לקחת צד בוויכוח, אך צידוד בצד זה או אחר היה מנוגד לטבעו ולמנהגיו.
בכל ביקורתו על מעשי הכמרים תמיד ציין כי הוא אינו מתקיף את מוסדות הכנסייה עצמם, ואין הוא רואה באנשי הכמורה אויבים.
הוא האמין כי לעבודתו הייתה השפעה על בעלי השררה בעולם הדתי.
ארסמוס הסכים עם הנקודות העיקריות בביקורת הלותרנית על הכנסייה.
הוא חש כבוד רב למרטין לותר עצמו, ולותר תמיד דיבר בהערצה על למדנותו של ארסמוס.
לותר קיווה לשיתוף פעולה מצדו של ארסמוס; בהתכתבויותיהם המוקדמות, לותר הביע הערצה ללא גבול לכל מה שעשה ארסמוס למען נצרות הגיונית וסבירה, והאיץ בו להצטרף לתנועה הלותרנית.
ארסמוס סירב להתייצב בצד זה או אחר, וטען כי אם יעשה כך, יסכן את מעמדו כמוביל בתנועת המחקר הטהור, שאותו ראה כמטרתו האמיתית בחיים.
רק כחוקר עצמאי יוכל לקוות להשפעה על הרפורמציה של הדת.
לותר ראה בהיסוסו של ארסמוס לתמוך בו עדות לפחדנות או להיעדר מטרה.
ארסמוס עצמו חשש מכל שינוי בדוקטרינה, והאמין כי יש מקום לסוג הרפורמציה בה רצה בתוך המבנים הקיימים.
במהלך המחלוקת הגדולה, ארסמוס הרשה לעצמו פעמיים להיכנס לתחומה של מחלוקת בדוקטרינה.
אחד הנושאים בהם עסק היה חופש הרצון.
ב-De libero arbitrio diatribe sive collatio (ה-"Diatribe"; פורסם ב-1524), הוא ניתח בתבונה רבה ובהומור את ההגזמה הלותרנית בדבר המגבלות הברורות של חופש הרצון האנושי.
הוא הציג ללא משוא-פנים את שני הצדדים בוויכוח.
עמדתו שלו הייתה כי האדם נועד לחטוא, אך הייתה לו הזכות למחילה מצד האל, לו רק יפעל לקבלה בדרכים שמציעה לו הכנסייה.
ה-"Diatribe" הציג פתח רחב לאותם עיוותים בכנסייה שארסמוס עצמו, והרפורמציה, נלחמו בהם (דהיינו, מכירת מחילה בכסף על ידי הכנסייה; ראה תחת רפורמציה).
ה-"Diatribe" עצמו לא עודד כל פעולה מסוימת; תומכי ארסמוס ראו בכך מעלה, בעוד שבעיני הלותרנים הייתה זו מגרעת.
בתגובה כתב לותר ב-1525 את De Servo Arbitrio, המתקיף באכזריות את ה-"Diatribe" ואת ארסמוס עצמו; לותר אף טען כי ארסמוס לא היה נוצרי.
תומכי הכנסייה הקתולית היו להוטים לצרף לשורותיהם את מי שהצהיר לעיתים כה רבות על נאמנותו לעקרונות הכנסייה, ואשר סירובו לבחור צד בוויכוח הביא כעת לחשדות כי אינו נאמן לקתוליות.
ובכל זאת, גישתו של ארסמוס לרפורמציה הייתה עקבית.
הוא לחם בעוולות שניתן היה לתקנם רק בעזרת התחדשות חיי הרוח והמוסר באירופה.
תוכנית "הרפורמציה של ארסמוס" הייתה להשתמש בהשכלה כדי להסיר את העודפים המיותרים מהכנסייה; אולם לא הוצעה כל שיטה מעשית להפעלת עקרונות אלה במסגרת המערכת הכנסייתית הקיימת.
כשהאשימו את ארסמוס כי "הוא הטיל את הביצה עליה דגר לותר", הוא קיבל עליו את האשמה, אך ציין כי ציפה לציפור מסוג שונה לגמרי.
עם ריבוי התמיכה העממית בתנועתו של לותר, החלו להופיע אותם אי-סדרים חברתיים מהם חשש ארסמוס.
מלחמת האיכרים, התסיסה בגרמניה, האיקונוקלאזם והרדיקליות בכל מקום, כל אלה נדמו כמאמתים את נבואתו העגומה.
אם זוהי תוצאתה של הרפורמה, הרי שארסמוס שמח כי נותר מחוץ לה.
אך יותר ויותר האשימו אותו כי הוא שהחל ב"טרגדיה".
בשווייץ במיוחד הוא נחשף לביקורת בשל קשריו עם אנשים שנחשדו בתמיכה בדוקטרינות רדיקליות במיוחד.
שאלת המבחן הייתה שאלת לחם הקודש, ולב השאלה היה ההקפדה על טקס הקידוש.
על-פי הדוקטרינה הקתולית, בטקס הקידוש הופך לחם הקודש לגופו-ממש של ישו, והיין הופך לדמו-ממש; רק המאפיינים הפיזיים החיצוניים של הלחם והיין לא משתנים (אמונה זו מכונה Transubstantiation).
זאת, בהקשר לדבריו של ישו בסעודה האחרונה: "ויהי באכלם וייקח ישוע את הלחם ויברך ויפרס ויתן לתלמידים ויאמר קחו ואכלו זה הוא גופי; וייקח את הכוס ויברך ויתן להם ויאמר שתו ממנה כלכם; כי זה הוא דמי" (הבשורה על-פי מתי, פרק כ"ו, פסוקים כ"ו-כ"ח).
לעומת זאת, על-פי הדוקטרינה הפרוטסטנטית, הלחם והיין בטקס הקידוש הם גופו ודמו של ישו באופן סמלי בלבד, ולא באופן ממשי.
כדי לנקות את עצמו מחשד, פרסם ארסמוס בשנת 1530 מהדורה חדשה של מסה מהמאה ה-11, מאת אלרגוס, שעסקה בנושא.
הוא הוסיף הקדשה שהבהירה כי הוא עצמו מאמין בהופעה ממשית של גופו של ישו לאחר הקידוש, אולם ציין כי האופן בו מובע מסתורין זה נתון לוויכוח.
די להמוני המאמינים הנוצרים בכך שהכנסייה תקבע את הדוקטרינה, ואת ההרהורים יש להותיר לפילוסופים.
פה ושם מציג ארסמוס את העיקרון לפיו ייתכן שיהיו לאדם שתי דעות שונות בנושאי דת, אחת לעצמו ולחבריו הקרובים והאחרת עבור שאר הציבור.
כתבים שונים שלו מעידים כי בשיחות פרטיות הציג עמדות קרובות בהרבה לתפיסה רציונלית של טקס הקידוש; כמו בנושא הרצון החופשי, לא יכול היה לצפות להסכמה מצד הכנסייה בנושא זה.
בשנת 1536 פרסם את De puritate ecclesiae christianae, שם ניסה לפשר בין שתי התנועות.
רבים מכתביו של ארסמוס פונים לקהל רחב ועוסקים בנושאים בעלי עניין כללי; נדמה כי ראה בכתבים אלה פעילות-שעשוע לשעות הפנאי.
כתיבתו הרצינית החלה עם פרסום Enchiridion Militis Christiani, "מדריך הלוחם הנוצרי" (1503).
ביצירה קצרה זו, הדומה להטפת מוסר, הציג את תפישתו לגבי החיים היומיומיים של אדם נוצרי בקווים כלליים—ולמעשה, יתר כתביו היו הבהרות והרחבות למסגרת כללית זו.
הבעיה העיקרית של ימיו, טען, הייתה כיבוד המסורת הפורמלית ללא התייחסות לדבריו האמיתיים של ישו.
הפתרון הוא שכל אדם ישאל את עצמו בכל רגע: מהו הדבר העקרוני, הדבר החשוב?
- ויפעל ללא מורא על-פי התשובה.
לדבריו, פורמליות עשויה להסתיר או לכבות את הנפש.
יצירה אחרת היא Institutio Principis Christiani (בזל, 1516), שנכתבה כספר עצות למלך ספרד הצעיר, קרל החמישי.
ארסמוס מתבסס על עקרונות הכבוד והכנות לתיאור תפקידו של השליט, אותו הוא מציג כמשרת ההמונים.
מעניין להשוות גישה זו לגישה המוצגת בספרו של מקיאוולי, "הנסיך", שנכתב באותה התקופה ממש (1513; פורסם ב-1532).
בספרו "מדריך הלוחם הנוצרי" שיצא לאור בשנת 1503 אך הופץ רק בשנת 1520, כינה ארסמוס את היהודים "בני השטן" וקרא לגירושם מערי אירופה.
בספר, הביע את דעתו שאמונות ופרקטיקות שהתנגד להן הן "סטיות יהודיות" - תוצאה של השפעות דת היהודים הקלוקלת.
בסתיו 1517 נחשף ארסמוס לספרו של המומר יוהנס פפרקורן שבו הובעה התנגדות מרומזת לדבריו של ארסמוס.
בהתכתבות ארוכה עם עמיתיו טען שהסיבה להתנגדותו של פפרקורן לארסמוס נובעת מהיותו יהודי מומר, אשר דעותיו עדיין מושפעות מדת היהודים, ואשר אישיותו והתנהגותו אינם יכולים להשתנות, וש"מיהודי מקולקל יכול לצאת רק נוצרי מקולקל עוד יותר".
אמירות אנטישמיות אלו נראו כנוגדים את ההטפה לאהבת אנוש, ומשום כך היו מלומדים שניסו לתרץ את דבריו כהתנגדות לדת היהודית הפרושית המופיעה בכתבי הברית החדשה, אך אלו הוכחו כבלתי מבוססים.
אחרים הראו שאמונתו במזימה של מתנגדיו ושל חלקים מסוימים מן הכנסייה הקתולית לזרוע ספקות ובלבול, הביאה אותו לידי שנאה עמוקה לגורמים שונים וביניהם גם לקבוצות ולאנשים, שנאה שהוא עצמו היה עיוור לסתירתה את דעותיו, אך כזו שהייתה נפוצה מאוד בימיו.
החוקר הישראלי נתן רון הראה כיצד ברבים מכתביו ומכתביו הביע ארסמוס עוינות לא רק כלפי היהדות אלא גם כלפי היהודים עצמם, אורחותיהם ותכונותיהם, ובהם דברים הנגועים בגזענות בוטה.
ארסמוס כתב, בין היתר, כי אירופה האידיאלית היא אירופה ללא יהודים.
בשנת 2016, בעקבות הודעת הכנסייה הלותרנית, שהתפרסמה כהתנצלות הכנסייה על כתבי מרטין לותר נגד העם היהודי, קרא הַנְס יאנסן, שר לשעבר בממשלה ההולנדית, להומניסטים להתנצל אף הם ולהרחיק עצמם מאימרותיו האנטישמיות ובמיוחד מהביטוי בו כינה את היהדות "מגפה זדונית במיוחד ...
יאנסן הוא גם איש הכנסייה הרפורמית ההולנדית וחבר במכון שמעון ויזנטל.
אך דובר איחוד ההומניסטים ההולנדי טען שאין צורך בכך מכיוון שההומניסט בימינו ממילא דוחה אמירות מסוג זה, וכן שאין זה מתפקידם להביע זאת בפומבי, מכיוון שארסמוס אינו מייסד זרם ההומניזם והתומכים בה אינם נוטים אחרי איש זה או אחר כפי שעושים חברי הכנסייה הלותרנית.
כתוצאה מדעותיו מצא ארסמוס את עצמו מחוץ לשתי התנועות היריבות.
שנותיו האחרונות לוו במרירות בשל מחלוקות עם אנשים שהעריך ואהד.
אחד הבולטים שביניהם הוא אולריך פון הוטן, גאון מבריק אך בלתי-יציב שהתגייס במרץ לתנועה הפרוטסטנטית והכריז כי אם יש בארסמוס שמץ של יושר, יצטרף גם הוא ללותרנים.
בתגובתו, Spongia adversus aspergines Hutteni (פורסמה ב-1523), מדגים ארסמוס את כישורי הסמנטיקה שלו: הוא מאשים את הוטן כי כשל בפירוש התבטאויותיו בדבר הרפורמה, וחוזר שוב על החלטתו שלא לצדד באף אחד מהנצים.
כשהעיר בזל הפכה רשמית לפרוטסטנטית בשנת 1529, ארסמוס עקר את מושבו משם ועבר לפרייבורג (גרמניה, בדרום היער השחור).
נראה כי היה לו קל יותר לשמור על הנייטרליות שלו תחת שלטון קתולי ולא פרוטסטנטי.
הוא המשיך במרץ בפעילויות המחקר שלו.
ב-1533 פרסם את "הכנה למוות", שם הדגיש את חשיבותם של חיים טובים כתנאי למוות מאושר.
לאחר היעדרות של שש שנים נמשך שוב ארסמוס לבית שאהב יותר מכל, וחזר לבזל בשנת 1535. כאן, בין חברים פרוטסטנטים משכבר הימים, מצא את מותו.
יצירתו החשובה ביותר בשנותיו האחרונות הייתה Ecclesiastes ("מטיף הבשורה" וגם שמה של מגילת קהלת ביוונית; בזל, 1535), שם הציג את ההטפה כתפקידו החשוב ביותר של הכומר - גישה שתאמה את התפישה הפרוטסטנטית.
במהלך חייו מעולם לא הותקף בשל דעותיו בידי רשויות הכנסייה הקתולית, אלא רק בידי אנשים פרטיים, ותמיד זכה להגנה מידי בכירים ביותר.
עם זאת, לאחר מותו מצאו כתביו מקום של כבוד ב"רשימת הספרים האסורים" של הכנסייה הקתולית.
על שמו של ארסמוס נקרא גשר ארסמוס המקשר בין שני חלקי העיר רוטרדם; אוניברסיטת ארסמוס הפועלת בעיר, וכן תוכנית ארסמוס ופרס ארסמוס.
אַרְסֶן (Arsenic), הידוע גם בשם זַרְניך, הוא יסוד רעיל ביותר ממשפחת המתכות למחצה שסמלו הכימי As ומספרו האטומי 33.
ארסן דומה מאוד מבחינה כימית לזרחן, הוא מספיק דומה כדי להשתלב במקומו בתהליכים ביולוגיים וכך לגרום להרעלה.
כשארסן מחומם הוא מתחמצן ל־As2O3 ומפיץ ריח המזכיר שום.
לארסן בצורתו הגבישית היציבה ביותר צבע אפור מבריק והוא מתפורר בקלות.
קיימות גם צורות פחות יציבות בצבעים צהוב ושחור.
צורתו החיצונית מזכירה מתכת, על אף שאיננו שייך לקבוצה זו.
טמפרטורת הרתיחה שלו היא 614 מעלות, ובתנאים רגילים הוא בכלל לא מופיע בצורת נוזל, אלא ממריא ממצב מוצק ישירות לגז.
גם בעת הקירור, הגז הופך מיד לגבישים, ולא לנוזל.
רק בתנאי לחץ גבוה ניתן לצפות בצורת הנוזל של ארסן, כאשר עבור לחץ של 28 אטמוספירות טמפרטורת ההתכה שלו עומדת על 817 מעלות צלזיוס.
במגע עם מים, פולט הארסן גז רעיל העלול אף לגרום למוות.
בשל תכונותיו הרעילות, משמש הארסן בתעשיית הדברת המזיקים ובעיקר בתעשיית ההדברה החקלאית ובשל תכונות אלו גם הפך ליסוד פופולרי לשימוש בתעשיית הלוחמה הכימית.
עם השנים התפתחו הרכבי חומרי ההדברה כך שיהוו סכנה מינימלית לחקלאים אשר מרססים בהם את השדות, וכיום משתמשים בארסן הלבן (ארסן חמצני) ברוב תהליכי ההדברה.
החומר גליום ארסניד (GaAs) משמש כמוליך למחצה בשבבים, בתור תחליף מוצלח אך יקר לסיליקון.
הארסן גם משמש כחומר מחזק בתרכובות שונות בטמפרטורות גבוהות.
הוא מצוי בצבעים, חומרי ומוצרי קרמיקה, זיקוקין די-נור, לייזרים ועוד.
למרות ואף בניגוד לתכונותיו הרעילות, לפני גילוי הפניצילין שימש הארסן כתרופה לטיפול במחלת העגבת.
המונח "ארסן" מקורו בשפה הפרסית, ואין לו כל קשר למילה "ארס" בעברית.
ידוע כי עוד בתקופת היוונים והרומאים היו בשימוש תרכובות ארסן.
בעיקר היו משתמשים בתרכובות גופרית בתור רעל.
גם מימי הביניים קיים תיעוד על אלכימאים אירופאים ומלומדים סינים שידעו להכין ולהשתמש בתרכובות ארסן שונות.
בעבר רווחה האמונה כי אבני בזואר מסוגלות לנטרל את כל הרעלים, ביניהם ארסן.
נראה כי סוג מסוים של בזואר אכן מסוגל לנטרל את הארסן, בתגובה כימית.
בשנת 1649 הראה יוהאן שרדר שתי דרכים לבידוד ארסן מתוך תרכובת.
בתקופה הוויקטוריאנית, ארסן שעורבב עם חומץ וגיר נאכל על ידי הנשים על מנת לשפר את גוון פניהן.
ב הארסן היה אחד החומרים ששימשו להכנת צבע ירוק לטפטי קיר.
בעבר הועלתה הסברה שנפוליאון בונפרטה מת באי סנט הלנה בשל הרעלת ארסן שנמצא בריכוז גבוה בצבעי הקיר שבביתו.
הימצאות ארסן בטפטים הביאה למספר ניכר של מקרי תמותה באנגליה ב, עד להבנת התופעה על ידי מספר רופאים.
על אף דרישה ציבורית להתערבות רגולטורית בתחום נמנעה מכך הממשלה, דבר שהוביל את הצרכנים לדרוש ישירות מהיצרנים להתחייב שאין ארסן במוצריהם, וחלקם נענו לדרישות הצרכנים.
בתחילת המאה ה-20 עדיין היו מספר חברות שהשתמשו בארסן אולם מוּדעוּת הצרכנים לבעיה הובילה להחרמת חברות אלו ולסגירתן בסופו של דבר.
בשנת 1900 התרחשה באנגליה הרעלת מזון המונית עקב חדירת ארסן לבירה, מההרעלה נפגעו כ-6000 איש, מהם 70 מצאו את מותם.
בשנת 2010, מחקר אסטרוביולוגי במימון נאס"א גילה מיקרואורגניזם המשתמש בארסן כאבן בניין של ה-DNA, במקום בזרחן, המשמש את שאר עולם החי.
מאוחר יותר פורסמו עדויות סותרות.
את הארסן מוצאים לרוב בטבע כשהוא בתרכובת עם גופרית או חמצן, וכן בכמה סולפידים מתכתיים.
ארסן מופק בעיקר ממחצבות של ארסנופיריט (FeSAs, פיריט הברזל) אשר נמצאים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, נורווגיה וספרד.
ניתן לייצר ארסן בתהליך פשוט יחסית, כאשר מחממים ארסן גופרי באוויר כך:
לאחר מכן, מחממים את תחמוצת הארסן עם פחמן כך:
הארסן (ארסן תלת-חמצני) רעיל (LD50) במנות הגדולות מ-35 מ"ג/ק"ג משקל גוף בעכברים, ו-15 מ"ג/ק"ג משקל גוף בחולדות.
הסימנים להרעלת ארסן דומים מאוד לתסמינים של מחלת הכולרה: שלשולים, הקאות, בחילות, ירידה דרסטית בחום הגוף שמלווה בהכחלה של אזורים שונים בגוף ולבסוף מוות.
ארסן נמצא במרבית המזון והשתייה של אדם ממוצע, לרוב במינונים מזעריים.
במספר בדיקות מעבדה של בשר עוף נמצא ארסן בריכוזים גבוהים.
מקור הארסן בזרזי גדילה ותרופות שבהם משתמשים בתעשיית העופות.
בסוף 2012 נמדדו רמות של ארסן במגוון רחב של אורז ומוצריו, כגון דגני בוקר, בבדיקה מדגמית של כמאתיים מוצרים שעשה מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
במדידות נמצאו הבדלים גדולים ברמות הארסן בכלל והארסן האי-אורגני בפרט במוצרים שונים.
הרמה הממוצעת נעה בטווח שבין 2.2 מיקרוגרם ל-7.2 מיקרוגרם ארסן למנת הגשה (גודל המנה שונה ממוצר למוצר).
כמו כן נמצאו באופן עקבי רמות גבוהות יותר של ארסן באורז מלא מאשר באורז לבן, מפני שהוא נוטה להצטבר בקליפת הגרגירים.
על סמך הממצאים האלה קבעו מומחי הבריאות כי רמות הארסן באורז אינן מסכנות את בריאות הצרכנים בטווח המיידי, כלומר לא יגרמו להרעלת ארסן.
עם זאת, הממצאים הללו הניעו תוכנית לניטור רמות הארסן באורז ובמוצריו כדי להעריך אם קיים סיכון בצריכתם בטווח הארוך.
באזורים מסוימים בעולם, בעיקר בדרום אמריקה ואסיה, מי שתייה מזוהמים בארסן שאינו אורגני.
ארֵסיבּוֹ (Arecibo) הוא מחוז בפוארטו ריקו שנוסד בשנת 1616, 80 ק"מ מערבית לסן חואן.
במצפה ארסיבו שבמחוז שוכן הרדיו-טלסקופ בעל מפתח יחיד הגדול ביותר בעולם.
ארסמוס הקדוש מאנטיוכיה, המכונה לעיתים גם אלמו הקדוש (240, אנטיוכיה - 303 לערך, פורמיה), הוא קדוש נוצרי הנחשב למרטיר ולאחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
ארסמוס הקדוש הוא פטרונם של יורדי הים.
תופעת הטבע המוכרת לימאים המכונה אש אלמו הקדוש נקראת על שמו.
המידע ההיסטורי המדויק על קיומו של ארסמוס לוט בערפל.
ארסמוס הקדוש מוזכר במקראת הזהב של יעקובוס דה וורג'ינה.
על פי המסורת הנוצרית, הוא נולד באנטיוכיה ועסק שם בכמורה עד שנאלץ לעזוב בשל רדיפות דיוקלטיאנוס.
הוא התבודד בהר הלבנון והסתמך רק על עורב שהאכיל אותו.
מלאך נגלה אליו והוא שב להיות בישוף, עד שנעצר.
הוא עונה ובין היתר הוצאו קרביו מתוכו בעודו בחיים.
בעזרת האל הוא שוחרר והפך לבישוף בפורמיה, שם מת.
מאז המאה ה-6 קיים פולחן סביב ארסמוס הקדוש.
ארונו הועבר במהלך המאה ה-9 לקתדרלה של גאטה, שם הוא נמצא עד היום.
מאז המאה ה-14 הוא נחשב לאחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
ארסלי ארמבולה הקז (בספרדית: Aracely Arámbula Jáquez; נולדה ב-6 במרץ 1975) היא שחקנית, זמרת, דוגמנית ויזמית מקסיקנית.
היא מוכרת מכיכובה בטלנובלות "חבקי אותי חזק", "בדרך אל האושר" (אנ'), "השיבה הביתה" (אנ') ו"אישה רעה".
ארמבולה נולדה בצ'יוואווה, בירת מדינת צ'יוואווה במקסיקו ב-6 במרץ 1975.
בגיל 13, היא החלה את דרכה לתהילה והשתתפה בתחרויות יופי.
בגיל 18 עברה למקסיקו סיטי.
ב-1996, אראסלי זכתה בפרס על "El rostro de El Heraldo de México", שהשיק את הקריירה שלה.
בשנת 1996, במהלך שנתה השלישית ללימודי משחק במרכז לחינוך אמנותי (CEA) של Televisa, ארסלי קיבלה את ההזדמנות לככב בטלנובלה "שדה התשוקות" בדמותה של לטיסיה.
ושנה לאחר מכן בטלנובלה "לנשמה אין צבע" (1997).
בשנת 2000, שיחקה ארמבולה לראשונה בתפקיד ראשי בטלנובלה "חבקי אותי חזק" לצד פרננדו קולונגה.
שנתיים לאחר מכן, ארמבולה הופיעה בטלנובלה "בדרך אל האושר" לצד גבריאל סוטו.
שתי הטלנובלות זכו להצלחה ברחבי העולם.
בשנת 2022 החלה לגלם את הדמות הראשית, מוניקה, בסדרת המתח והמסתורין "La rebelión" (אנ'), מבית שירות הסטרימינג Vix+ (אנ'), אשר משדרת תכנים בשפה הספרדית בלבד.
משנת 2005 עד שנת 2009 ארמבולה יצאה עם הזמר לואיס מיגל אשר יש לה איתו שני בנים: מיגל (נולד ב-1 בינואר 2007) ודניאל (נולד ב-18 בדצמבר 2008).
בשנת 2011 החלה לצאת עם השחקן הארגנטינאי סבסטיאן רולי.
לאחר שנתיים הזוג הודיע על פרידתם.
+שנהסרטתפקידהערות2015A Mouse TaleקימידיבובTBAThe Councillor Memberפטימה פאלסיוס
מבוססת על הפורמט הבריטי "מאסטר שף" (אנ')2022La madrastraמרסיה סיסנרוס / מריסה ג'ונסתפקיד ראשי; 50 פרקיםLa rebeliónמוניקה בדולה6 פרקים2025Miss Universe Latina, el realityשופטתתוכנית מציאות ברשת טלמונדו (אנ')
ארסמוס דרווין היה מדען רב-תחומי כמו רבים מהמדענים בני דורו, רופא, ממציא ומשורר אנגלי.
נחשב אחד האינטלקטואלים המובילים של המאה ה-18. צ'ארלס דרווין, אבי תורת האבולוציה, ופרנסיס גלטון, אבי תורת האאוגניקה, היו נכדיו.
דרווין היה אחד המייסדים של אגודת הירח של ברמינגהאם, שהייתה מועדון אקסקלוסיבי של דמויות בולטות בחברת ההשכלה הגבוהה של בריטניה התיכונה (המידלדנס) שהתכנס בברמינגהאם בסוף התקופה המוגדרת כעידן הנאורות.
"הגן הבוטני" היא יצירתו המפורסמת ביותר.
זוהי פואמה שפורסמה לראשונה בשם "אהבות הצמחים" בשנת 1789, ובמהלך שנות התשעים של המאה ה-18 הודפסה מספר פעמים בשם "הגן הבוטני".
בפואמה ארוכה זו הוא הציג בחרוזים, וכן בהערות השוליים, את הידע של סוף המאה ה-18 בכימיה, בפיזיקה, במטאורולוגיה, בגאולוגיה ובקוסמולוגיה.
"זואונומיה" (בכתיב לועזי: Zoönomia) היא עבודתו המדעית החשובה ביותר של דרווין, שהתפרסמה בשנים 1794–1796. זהו ספר בן שני כרכים העוסק בין השאר בפתולוגיה, באנטומיה ובפסיכולוגיה.
בפרק "דורות" מוצגים רעיונות מוקדמים למה שעתיד היה להיקרא "תורת האבולוציה".
ארסמוס נישא ב-1757 למרי פולי הווארד, ולזוג נולדו ארבעה בנים ובת, ששניים מתוכם (בן ובת) נפטרו בילדותם.
מרי נפטרה ב-1770 וב-1780 נישא ארסמוס בשנית לאלמנה אליזבת פולי קולייר, ואיתה הביא לעולם שבעה ילדים.
בין שתי נשותיו ניהל ארסמוס מערכת יחסים עם המטפלת של ילדיו, מרי פרקר, ואיתה הביא לעולם שני ילדים לא חוקיים.
ארסלורמיטאל אורביט הוא מגדל תצפית בגובה 115 מטר, שנבנה במרכז הפארק האולימפי של לונדון שבסטרטפורד.
המגדל, המכונה בקיצור "אורביט", תוכנן על ידי אניש קאפור וססיל בלמונד ונועד להנציח עבור הדורות הבאים את ארוח המשחקים האולימפיים של 2012 על ידי העיר לונדון.
המגדל ממוקם בין האצטדיון האולימפי ובין מרכז ספורט המים ומאפשר למבקריו לצפות על כל הכפר האולימפי משתי מרפסות תצפית עגולות המצויות בחלקו העליון.
הרעיון להקמת המגדל נוצר לאחר שראש עיריית לונדון, בוריס ג'ונסון והשרה למשחקים האולימפיים, טסה ג'וול, החליטו ב-2008 שלפארק האולימפי נדרש "משהו נוסף".
הם הכריזו על תחרות לעיצוב המונומנט ואת ההצעות שהוגשו בחנה ועדה בת תשעה חברים, שחלקם הגדול בא מתחום האמנות.
על בנייתו ועיצובו של המגדל הוכרז ב-31 במרץ 2010 ותוכנן כי בנייתו תסתיים בדצמבר 2011. במועד זה הגיע המגדל לגובהו המרבי, אולם רק ב-15 במאי 2012 הוכרז על השלמתו הפיזית מבחינה חיצונית, ונמסר כי הסידורים הפנימיים יושלמו עד פתיחת המשחקים האולימפיים בסוף יולי 2012.
נכון לאוקטובר 2011, הוערכה עלות הפרויקט ב-22.7 מיליון לירות שטרלינג.
מרב המימון (19.6 מיליון לירות שטרלינג) מגיע מתרומת איל תעשיית הברזל, לקשמי מיטאל, יושב ראש תאגיד הענק ארסלורמיטאל, הנחשב כאיש העשיר בבריטניה הגדולה.
את יתרת המימון (3.1 מיליון לירות שטרלינג) העמידה "הסוכנות לפיתוח לונדון".
מתכנני המגדל, קאפור ובלמונד, טענו כי "האורביט" מבטא התקדמות אדריכלית משמעותית בשילוב שבין פיסול והנדסת מבנים.
בעיצובו הוא משלב בין היבטים של יציבות ושל אי יציבות והמבקרים בו מעורבים בחוויה האמנותית באמצעות עליה במעלה הלולייני, המהווה חלק מהמבנה.
המגדל זכה גם לתשבחות וגם לביקורות על עיצובו הנועז.
בחלק מהביקורות כונה המגדל "פרויקט ראוותני" ונטען כי כיצירת אמנות במרחב הציבורי, אין לו ערך שיישאר גם בדורות הבאים.
ביוני 2016 נחנכה כאטרקציה במגדל מגלשה סגורה באורך 178 מטרים מראש מגדל התצפית עד הקרקע.
המגלשה שקופה בחלקה ומתפתלת סביב מסבכי המגדל 12 פעמים וזמן הגלישה בה כ-40 שניות.
את המגלשה תכנן המעצב האירופי קרסטן הלר.
ארסינואי (ארסינואה) השנייה (ביוונית עתיקה: Ἀρσινόη; 316 – יולי 270 לפנה"ס) הייתה נסיכה ומלכה מבית תלמי, בתו של תלמי הראשון, מלכת תראקיה ומקדוניה מנישואיה לליסימכוס, רעייתו של תלמי קראונוס, אחיה למחצה ויורשו של בעלה הראשון כמלך מקדוניה ומלכת מצרים מנישואיה לאחיה, תלמי השני.
ארסינואי הייתה בתם של תלמי הראשון ושל אשתו הרביעית ברניקי הראשונה.
בשנת 299 לפנה"ס נישאה לליסימכוס, אחד משומרי ראשו של אלכסנדר הגדול.
לאחר מות אלכסנדר הפך ליסימכוס לשליטה של תראקיה השוכנת בחצי האי הבלקני באירופה.
ארסינואי הייתה אשתו השלישית וילדה לו שלושה בנים: תלמי אפיגונוס, ליסימכוס ופיליפ.
ליסימכוס שינה לכבודה את שם העיר אפסוס לארסינואי, ונתן לה שלוש ערים לחוף הים השחור ואת קסנדריה בצפון יוון.
יורשו המיועד של ליסימכוס מזה שנים רבות היה בכורו אַגַתֿוֹקְלֶס, בנו מאשתו הראשונה.
אולם, ארסינואי שרצתה שממלכת ליסימכוס תעבור לבנה הבכור, האשימה את אגתוקלס בקשר לרצוח את ליסימכוס, שהאמין לה והוציא את בנו להורג.
לאחר מותו של ליסימכוס בקרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, ארסינואי נמלטה לקסנדריה, בירת מקדוניה ונישאה בנישואים פוליטיים לתלמי קראונוס שהיה אחיה מאב, וזאת עוד טרם עלייתו לכס המלוכה המוקדוני ועל בסיס הסכם טרום נישואים שכלל את אימוץ ילדיו של ליסימכוס המנוח.
תלמי קראונוס היה מעוניין בנישואים האלה כדי לייצב את שלטונו.
אחרי שכרת ברית עם פירוס כנגד בנו של מלך מקדוניה לשעבר, דמטריוס פוליורקטס, יצא קראונוס למסע מלחמה לדרום יוון.
ארסינואי, שיחסיה עם קרואונוס לא היו טובים, קשרה נגד בעלה ביחד עם בניה.
קראונוס, ששמע על כך, חזר לקסנדריה והרג את שני בניה הצעירים ואילו בנה הבכור, תלמי, נמלט צפונה לממלכת דרדניה.
ארסינואי עצמה נמלטה לסאמותרקיה ומשם בשנת 279, בעקבות הפלישה הגאלית, היא ברחה למצרים במטרה לקבל מקלט בארמונו של אחיה, תלמי השני, במצרים.
בארמונו של אחיה המשיכה לרקום מזימות.
היא שהאשימה את אשתו הראשונה של אחיה, ארסינואי הראשונה, ובתו של ליסימכוס, בעלה המת, בניסיון לרצוח את תלמי השני, והביאה להגלייתה.
בשנת 277 נישאה בעצמה לתלמי השני שהיה אחיה מאותם הורים, והשניים החלו בכך את המסורת של בית תלמי של נישואי אח ואחות, אשר נמשכה לאורך כל תקופת בית תלמי.
נישואים אלה התקבלו בטבעיות על ידי האוכלוסייה המקומית שהייתה מורגלת בנישואי אח ואחות בשושלת הפרעונית ואילו כלפי האוכלוסייה היוונית והמקדונית הדבר הוצג כמקביל לנישואי־האחים של האלים היווניים זאוס והרה.
בעת נישואיהם ארסינואי הייתה מבוגרת מתלמי ב-8 שנים.
ארסינואי הייתה בעלת השפעה וחלקה עם אחיה את כל תאריו.
תלמי השני שינה לכבודה את שמה של העיר קרוקודילופוליס ששכנה בנווה המדבר פיום ל"ארסינואה".
בנוסף ייסד דת שסגדה לו ולארסינואי.
היא הופיעה על גבי מטבעות ותרמה רבות למדיניות החוץ של מצרים, כולל היציאה לקרב למלחמה הסורית הראשונה נגד אנטיוכוס הראשון, שהתרחש בין השנים 274–271 לפנה"ס.
גם לאחר מותה המשיך תלמי להזכיר אותה במסמכים הרשמיים.
לאחר מותה של ארסינואי (ולדעת חלק מהחוקרים עוד בחייה), הוקם לכבודה על ידי תלמי השני פולחן, במסגרתו הוכרזו תלמי השני וארסינואי "האלים האחים".
תלמי יצר בכך תקדים שבו מלך יכול היה להכריז על עצמו כאל עוד בחייו.
במהלך חפירות ימיות ליד אלכסנדריה, נמצאו שני פסלים קולוסאליים בגובה 12 מטר בדמותם של תלמי השני ואשתו ארסינואי השנייה.
שני פסלים אלה היו ממוקמים בנמל הראשי של אלכסנדריה ונראו לעיני כל זר שנחת בעיר.
ארסינואי (ארסינואה) השלישית (ביוונית עתיקה: Ἀρσινόη; 246 או 245 – 204 לפנה"ס), נודעה גם בשם "פילופטור" – אוהבת האב, הייתה מלכה מצרית מבית תלמי, בתו של תלמי השלישי ואשתו ואחותו של תלמי הרביעי, אשר שלטה במצרים בין השנים 220-204 לפנה"ס.
בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר של שנת 220 לפנה"ס נישאה למלך תלמי הרביעי, אחיה מאב ומאם, ולקחה תפקיד פעיל בשלטון.
באותה עת היה האיש החזק בחצר המלכות באלכסנדריה השר סוסיביוס (Sosibius), יליד אלכסנדריה אשר פרש את חסותו על המלך הצעיר.
סוסביוס לא התנגד למעורבותה של ארסינואי בשלטון, ובהשפעתו ערך תלמי חיסול נרחב בקרב משפחתם הקרובה והרג את אחיהם מאגאס ואת אחותם ברניקי.
ארסינואי לקחה חלק פעיל, כאמור, בהנהגה, ורכבה עם בעלה בראש כוחות הרגלים והפרשים בקרב רפיח שהתקיים ב-22 ביוני 217 לפנה"ס בין תלמי הרביעי לאנטיוכוס השלישי על השליטה בקוילה-סוריה.
בקרב ניצח תלמי את אנטיוכוס וכבש מידיו את קוילה-סוריה.
בשנת 210 לפנה"ס ילדה ארסינואי לתלמי הרביעי את בנם תלמי, לימים המלך תלמי החמישי.
בשנת 206 לפנה"ס פרץ מרד נגד תלמי הרביעי בשל ההתדרדרות במצב הכלכלי במצרים, עקב הבזבזנות של החצר וההוצאות הגדולות של המלחמות.
הוא נרצח בשנת 204 בידי השר סוסיביוס, וארסינואי נרצחה זמן קצר אחריו.
ארסינואי הרביעית הייתה נסיכה מצרייה מבית תלמי.
היא שימשה כאופוזיציה לאחותה הבוגרת קלאופטרה השביעית בשנים 47-48 לפנה"ס, בעת המאבק של אנשי אלכסנדריה בשלטונה של קלאופטרה בתמיכת יוליוס קיסר.
ארסינואי הרביעית הייתה בתו הצעירה של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה.
ייתכן ואמה הייתה קלאופטרה החמישית (אם היא נפטרה בשנת 57 לפנה"ס ולא בשנת 69 לפנה"ס כפי שמשערים חלק מהחוקרים).
היו לה שתיים או שלוש אחיות בוגרות ממנה: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית.
בנוסף, היו לה שני אחים: תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
אביה מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ותלמי השלושה עשר.
בקיץ 48 לפנה"ס, התרחש מרד בקרב אנשי החצר וקלאופטרה נאלצה לברוח.
קלאופטרה גייסה צבא והתייצבה לקרב מול צבאו של אחיה ליד העיר פלוסיום.
באותה עת הגיע קיסר למצרים.
הוא החליט שהאינטרס שלו הוא למנוע את המלחמה ופרסם הודעה המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים.
קיסר השתכן בארמון וקלאופטרה הצליחה להעבירו לצידה.
במסגרת ניסיונות הפיוס של קיסר בין שני האחים, הוא מינה את ארסינואי, יחד עם אחיה תלמי הארבעה עשר, למושלי קפריסין.
החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר בראשות פותינוס, ולאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה הם צעדו בראש צבא של עשרים אלף איש לאלכסנדריה ושמו מצור על קיסר.
קיסר התבצר בארמון והזעיק כוח צבאי מפרגמון לעזרה.
יחד איתו בארמון שהו קלאופטרה השביעית, ארסינואי הרביעית ושני אחיה הצעירים.
אנשי החצר, כנראה בסתיו 48 לפנה"ס, הצליחו לשכנע את ארסינואי הרביעית, שהייתה מתוסכלת מכך שקפריסין לא עברה בפועל לשליטתה, להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו.
היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes), ולאחר מכן, בעקבות עימות בינו ובין אכילס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילס.
לאחר שהמצור על קיסר התחזק, התנהל משא ומתן באמתלה של רצון לשלום, בינו לבין הכוח הצר בראשותו של גאנימדס, לשחרר את תלמי השלושה עשר מהארמון, תוך הבטחה שהם יסירו את ארסינואי מתפקידה, ימסרו אותה בתמורה, ויקבלו את מרותו של תלמי השלושה עשר.
קיסר אישר את המהלך ונתן לתלמי השלושה עשר לצאת ולהצטרף לכוח וזאת כדי להראות שאין לו כל כוונה לפגוע בו.
ברגע שתלמי השלושה עשר שוחרר הוא הצטרף לכוח הצבאי ועמד בראש המאבק כנגד רומא.
הכוחות הצבאיים של קיסר תקפו את הכוח של אנשי אלכסנדריה ובמהלך של מלחמה בת יומיים, שהתקיימה במרץ 47 לפנה"ס, נטבח חלק גדול מהכוח של אנשי אלכסנדריה.
תלמי השלושה עשר ניסה לברוח מהקרב על ידי חציית הנילוס בסירה וטבע ביחד עם נמלטים נוספים.
העיר אלכסנדריה נכנעה בפני קיסר.
לאחר כיבוש אלכסנדריה הועברה ארסינואי לרומא, שם נדרשה ביולי 46 לפנה"ס להשתתף במצעד הניצחון של יוליוס קיסר כשהיא צועדת אחריו כבולה בשלשלאות.
בניגוד למנהג הרומי להרוג את המשתתפים הבולטים לאחר סיום המצעד, שוכנע קיסר לחון אותה.
הוא העניק לה מקלט במקדש ארטמיס בעיר אפסוס שבאסיה הקטנה.
ארסינואי חיה במקדש כשכל הזמן היא חוששת לחייה מידה הארוכה של אחותה קלאופטרה, שראתה בארסינואי איום לשלטונה.
בשנת 41 לפנה"ס, ביוזמתה של קלאופטרה, הורה מרקוס אנטוניוס להרוג את ארסינואי על מדרגות המקדש.
מעשה זה של הוצאה להורג על מדרגות המקדש הייתה הפרה בוטה של קדושתו של המקדש כמקום מקלט.
רצח זה עורר זעזוע ברומא.
לאחר מכן, כשאנטוניוס הגיע לאפסוס הוא דרש שיובא בפניו הכוהן מגביזוס (Megabyzus), שקיבל את ארסינואי למקדש כמלכה.
הוא קיבל חנינה מקלאופטרה על מעשה זה לאחר שנציגות אפסוס עתרה לקלאופטרה וביקשה לחון אותו.
באתר הארכאולוגי אפסוס התגלו שרידי שלד בתוך קבר, ובמרוצת השנים שיערו חוקרים שייתכן כי זהו קברה של ארסינואי.
השערה זו לא מקובלת על כלל החוקרים, ומחקרים שונים מטילים בה ספק.
בשנת 1904, במהלך חפירות באתר, התגלו במרכזו שרידי מבנה, שכונה "אוקטגון" בגלל צורתו המתומנת, בעלת שמונה צלעות.
בחפירות נוספות שבוצעו באתר בשנים 1926–1929 גילו החוקרים מקס תור ויוזף קיל קבר בתוך המבנה, ובתוכו שלד.
קיל הסיר את גולגולת מהשלד ולקח אותה עימו לגרמניה.
הוא שמדובר באישיות רמת מעלה, ככל הנראה אישה בת 20 בערך.
קיל לא סיפק מידע לגבי הנתונים שהביאו למסקנותיו.
הגולגולת אבדה לאחר מכן, עד שנמצאה ב-2022.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 העלתה הארכאולוגית הילקה תור (Hilke Thür) מהאקדמיה האוסטרית למדעים (Austrian Academy of Sciences) את ההשערה שהקבר והשלד שנמצאו שייכים לארסינואי הרביעית.
על הקבר לא נמצאה כל כתובת, אבל המבנה תוארך, על פי הארכיטקטורה שלו, בין השנים 20-50 לפנה"ס.
ההשערה שלה התבססה גם על העובדה שבאותה עת רק אנשים חשובים נקברו בתוככי העיר.
גם הארכיטקטורה של המבנה המזכיר בצורתו את המגדלור של פארוס באלכסנדריה וכן מינו של השלד היו גורם לחיזוק ההשערה.
בנוסף נטען שבקבר התגלו מוטיבים מצריים כמו עמודים בצורת צרורות של גומא פפירוס.
תור ביצעה שחזור פנים בהתבסס על הצילומים והמדידות והמסקנה שלה הייתה שלארסינואי אולי היו שורשים ממוצא אפריקאי דרך אמה.
בדיקות ה־DNA שבוצעו בעצמות לא נתנו מסקנות חותכות בגלל שבשלד נגעו אנשים רבים במהלך החפירות ולאחריו.
חוקרים אחרים טענו שהגיל של השלד, על פי התארוך שבוצע, אינו תואם את גילה של ארסינואי באותה עת כפי שהוערך על ידי הבדיקות.
ההשערה המקובלת במחקר הוא שהיא נולדה בין השנים 68 ל-61 לפנה"ס.
במקרה זה הגיל אינו תואם את הבדיקות.
אבל ייתכן והייתה צעירה יותר בעת הגעתו של קיסר לאלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס, שזה יוצר שאלה אחרת: האם ילדה כה צעירה יכלה להוביל מרד כנגד קלאופטרה וקיסר.
אבל ייתכן שהיא לא לקחה תפקיד פעיל ורק הובלה על ידי אנשי החצר במאבקם כנגד שלטון רומא וקלאופטרה.
בשנים 1982, 1993 ו-2007 נעשה מחקר לגבי שאריות השלד שנותרו במבנה באפסוס.
השלד נמצא במקום אחר במבנה, ואם זהו אותו השלד שממנו נלקחה הגולגולת, לא ידוע כיצד הוא הגיע לשם.
בדיקות שנערכו בשנים 2007–2009 העריכו שזהו שלד של נערה בגיל 15–17. תיארוך פחמן-14 שבוצע מתארך את השארים לשנים 200–50 לפנה"ס ובדיקות DNA לא הולידו תוצאות משמעותיות.
בשנת 2022 נמצאה הגולגולת וכך התאפשר מחקר נוסף.
מחקר שפורסם בינואר 2025 שחה את ההשערה שהגולגולת שייכת לארסינואי הרביעית.
לפי המחקר, הגוגלולת שייכת לנער זכר בגיל 11–14 שנים, שסבל מבעיות התפתחויות משמעותיות.
בתארוך פחמן נקבע שהנער מת מתישהו בשנים 205–36 לפנה"ס, ובדיקות DNA העלו את ההשערה שמוצא הנער הוא מסרדיניה.
ארסינואי (ארסינואה) הראשונה הייתה נסיכה ממוצא מוקדוני ותסלי, בתו של ליסימכוס מלך תראקיה ואשתו של המלך תלמי השני מבית תלמי.
ארסינואי הייתה בתו השנייה והצעירה של ליסימכוס, שהיה שומר ראשו של אלכסנדר הגדול ולאחר מותו היה לאחד מהדיאדוכים וקיבל את השליטה על תראקיה, ואשתו הראשונה ניקאה המוקדונית.
היו לה שני אחים בוגרים, אגתוקלס ואאורידיקה.
אביה נשא בשנת 299 לפנה"ס את אחותו של תלמי השני, ארסינואי השנייה.
אחיה, אגתוקלס, הוצא מאוחר יותר להורג על ידי אביו, לאחר שארסינואי השנייה האשימה אותו בקשירת קשר לרצוח את אביו.
סבה מצד אביה היה אגתוקלס מפֵּלָּה שבמוקדון, בן למעמד האצולה הגבוהה המקדונית, שהיה יועץ של פיליפוס השני מלך מוקדון וישב במועצותיו, ואילו סבה מצד אמה היה אנטיפטרוס, מצביא מוקדוני מתומכיו של פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול.
שמה של ארסינואי ניתן לה על שם אחת מסבותיה.
שמותיהן של הסבות אינם ידועים.
מעט מאוד ידוע על חייה בתקופה שלפני נישואיה.
בין השנים 284–281 לפנה"ס נישאה לתלמי השני והייתה אשתו הראשונה.
הוא היה קרוב משפחה רחוק שלה מצד אמה.
הנישואים ביניהם נערכו במסגרת הסכם ברית שנערך בין אביה ותלמי השני כנגד המלך סלאוקוס הראשון מבית סלאוקוס.
באמצעות נישואיה היא הפכה למלכה במצרים התלמיית.
מנישואיה לתלמי השני נולדו לה שלושה ילדים.
הראשון תלמי ששלט אחרי אביו כתלמי השלישי, בן בשם ליסימכוס, ובת בשם ברניקי, שנישאה בהמשך למלך הסלאוקי אנטיוכוס השני.
לאחר מותו של אביה ליסימכוס בשנת 281 לפנה"ס, התנהלו בתראקיה מאבקי ירושה.
אשתו ארסינואי השנייה ברחה מתראקיה, נישאה לאחיה תלמי קרואנוס, ולאחר שהרג את שני בניה הצעירים, ברחה בשנת 279 לפנה"ס למצרים וביקשה מקלט אצל אחיה תלמי השני.
בארמונו של אחיה היא המשיכה לרקום מזימות והאשימה את ארסינואי הראשונה בניסיון לרצוח את תלמי השני.
הוא האמין לה והרשיע אותה בקשר נגדו.
הוא התגרש ממנה והיגלה אותה לקופטוס במצרים העליונה.
בשנת 277 הוא נשא את ארסינואי השנייה לאישה, ולאחר מותה בשנת 270 לפנה"ס, ילדיה של ארסינואי הראשונה נחשבו כילדיה של השנייה.
ארסינואי הראשונה חיה בגלות במשך 20 שנים.
בהיותה אשתו לשעבר של מלך מצרים, היא חיה בפאר רב בגלות והייתה בעלת סמכות.
בנה תלמי ירש את אביו לאחר מותו.
בעיר קופטוס אליה הוגלתה ארסינואי, נמצאה אסטלה המתייחסת לארסינואי הראשונה.
האסטלה היא של סנו-שר שהיה סוכן של ארסינואי הראשונה.
האסטלה מספרת עליה בהיותה בגלות, היא נקראת שם "אשתו של המלך", אבל שמה אינו מוקף בכרטוש מלכותי כמקובל לגבי מלכות מצריות.
ממצא ארכאולוגי נוסף המתייחס לארסינואי היא כתובת מצובה, כתובת פיניקית שנמצאה במצובה (אך מקורה כנראה בחמון), ומתייחסת לארסינואי ולתלמי השני, הוריו של תלמי השלישי, כ"האלים האחים".
ארסיפה (בספרדית: Arrecife – "שונית") היא עיר במזרח האי לנסרוטה שבקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד.
העיר היא בירת האי מאז 1852.
היא נמצאת מדרום לאריה (Haría), ממזרח לטינאחו (Tinajo) ומצפון-מזרח ליאיסה (Yaiza).
בארסיפה פועל נמל שממנו מפליגות ספינות לשאר האיים, לאירופה ולאפריקה.
הענפים הכלכליים העיקריים שלה הם חקלאות, עסקים ותיירות.
העיר שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי שמשתרע ממזרח ומדרום-מזרח לה.
מצפון לה משתרעים הרים, ממערב לה גבעות ובסביבתה קיים אזור חקלאי.
העדות הראשונה על קיומה של ארסיפה היא מהמאה ה-15 כאשר הייתה כפר דייגים קטן.
השם שניתן לה אז (Arrecifes), התייחס לשונית געשית שחורה שמאחוריה יכלו סירות להתחבא מפני התקפות שודדי ים.
לקראת סוף המאה ה-16 היישוב החל לגדול כמענה לצורך במקומות לינה ואחסון שישרתו את נתיבי הסחר הימיים בין העולם הישן לעולם החדש שהחל אז להתפתח.
הכנסייה הראשונה נבנתה באותה תקופה והיא הוקדשה לבישוף הראשון של העיר, סן חינס (San Ginés).
שגשוגה של העיר הגביר את משיכתה כמטרה להתקפות של שודדי ים.
ב-1571 הותקפה העיר וכמעט ונחרבה לחלוטין.
ב-1964 הוקם בעיר המפעל הראשון באי להתפלת מי ים.
ארסלאן טאש הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון סוריה במחוז חלב על גבול טורקיה, 30 ק"מ ממזרח לנהר הפרת וליד העיר כובאני ומדרום לכרכמיש.
בעת העתיקה האתר היה מקומה של העיר הארמית העתיקה חדתו או חדתה (Hadātu) שפירושו בארמית "חדשה".
העיר הייתה מרכזה של ממלכה ארמית מתקופת הברזל, שנכבשה על ידי אשור במאה ה-9 לפנה"ס, בתקופתו של שלמנאסר השלישי, והפכה לבירת הפחווה האשורית של האזור.
העיר מוזכרת בלוחות שנמצאו בעיר חרן ומתוארכים למאה ה-7 לפנה"ס.
אתר ארסלאן טאש נבדק לראשונה ב-1836 במשלחת בהנהלתו של הגנרל והחוקר הבריטי פרנסיס ראודון צ'סני .
החפירות הראשונות נעשו בשנת 1928 בשתי חפירות ארכאולוגיות קצרות על ידי הארכאולוג הצרפתי פרנסואה תורו-דנז'ן עבור מוזיאון הלובר.
בשנים 2007 ו-2008 נסקר האתר על ידי משלחת של אוניברסיטת בולוניה ומחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה.
הממצאים שנחפרו באתר כוללים ארמון בסגנון האדריכלות האשורית המאוחר, מקדש קדום לאלה אשתר, מקדש מהתקופה ההלניסטית ומבנים נוספים.
העיר הייתה מוקפת חומה ובה שערים מעוטרים בפסלי אריות מאבן.
פסלים אלה נתנו למקום את שמו המודרני.
את שערי העיר ושער המקדש עיטרו תבליטים של דמויות אנושיות ובעלי חיים.
התבליטים המעוצבים בסגנונות שונים גולפו כנראה על ידי אמנים שונים בתקופות שונות.
על גופו של אחד התבליטים של שור נמצאה כתובת של המלך האשורי תגלת-פלאסר השלישי, שמלך בין השנים 745 עד 727 לפנה"ס בתקופת האימפריה האשורית.
שני פסלים מהאתר שהועברו בשנות ה-80 של המאה ה-20, אל העיר א-רקה בירת מחוז א-רקה והוצבו בגן ציבורי, נהרסו על ידי ארגון המדינה האסלאמית בפברואר 2015.
בארמון המושל, המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס, נמצאו לוחיות שנהב, שהיו משובצות על שתי מיטות.
הלוחיות הן בעלות איכות עיצובית גבוהה.
הן היו תבליט שטוח עשוי במסורת דמוי מצרית של הפיניקים.
הלוחיות כללו עיטורים עם משמעות פולחנית פיניקית, מוטיב "האישה בחלון" המביטה קדימה שאופיינית לפולחן האלה עשתרת, פרה המניקה עגלה, שתי אלות מכונפות ועוד.
לוחיות שנהב דומות נמצאו בארמונו של סרגון השני בבירתו דור שרוכין וגם במקדש הצפוני-מערבי של אשורנצירפל השני בכלח ובאתרים נוספים.
על אחת מלוחיות השנהב הייתה חקוקה בארמית הכתובת "למראן חזאל", אולי חזאל מלך ארם דמשק.
ההשערה היא שהשנהב הגיע לחדתה כשלל לאחר שדמשק נכבשה על ידי שלמנאסר השלישי בשנת 841 לפנה"ס.
לשנהבים אלה יש דמיון לחלק מהשנהבים שנמצאו בעיר שומרון ומיוחסים לתקופת המלך אחאב.
חלק מלוחיות השנהב הועבר למוזיאון הלאומי של חלב.
חלק אחר הועבר למוזיאון הלובר.
בישראל נמצאות מספר לוחיות שנהב מהאתר באוסף מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
בשנת 1933 רכש רוברט די מניל די ביסון מפלח מקומי שני קמעות אבן גיר, המכילים ציוריים מאגיים וכתובות פיניקיות-עבריות בכתב ארמי.
הכתובות נועדו להרחקת שדים, שככל הנראה מתוארים בציורים שעל הקמעות.
ארסטפלד הוא כפר בקנטון אורי שבשווייץ.
הכפר מוזכר לראשונה במסמך משנת 1258 תחת השם Ourzcvelt.
ב-1638 הוא נרשם בשם הלטיני Protocampis.
ב-1831 הוא הוזכר בשם Hirschfelden.
שטחו של ארסטפלד הוא 59.2 קמ"ר.
מתוכם 11.7% משמשים למטרות חקלאיות, 29.2% הם שטחים מיוערים, 2.8% הוא שטח בנוי ו-56.2% הם שטחי נהרות קרחונים והרים.
הכפר כולל את הכפר ארסטפלד עצמו, הבנוי במבנה ליניארי, ובתי חווה הפזורים לאורך העמק ועל מורדות ההרים.
ארסטפלד שוכן על פתחה הצפוני של מנהרת בסיס הגוטהארד ותחנת הרכבת המקומית שוכנת על מסילת הרכבת העוברת דרכה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית ארסטפלד 3,786 תושבים.
ארסטפלד הוא מקום הולדתה של הפמיניסטית אמילי ליברהר שהייתה ממובילות המאבק למען זכות בחירה לנשים בשווייץ.
ארסניג'ה "ארסן", נסיך יוגוסלביה (בסרבית: Арсен Карађорђевић; 16 באפריל 1859 – 19 באוקטובר 1938) היה נסיך סרבי מבית קאראג'ורג'ביץ', וקצין בצבא האימפריה הרוסית.
בנו של אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה נכדו של קאראג'ורג'ה ואביו של פאבלה, נסיך יוגוסלביה.
ארסן נולד ב-16 באפריל 1859 לאלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', נסיך סרביה ופרסידה ננאדוביץ'.
סבו קאראג'ורג'ה היה גיבור המרד נגד האימפריה העות'מאנית שהוביל להכרה בסרביה כנסיכות אוטונומית ונחשב למכונן סרביה המודרנית.
אחיו הגדול היה פטר קאראג'ורג'ביץ'.
שנה לפני לידתו של ארסן, הודח אביו בידי מילוש אוברנוביץ' והמשפחה גלתה לרומניה.
ארסן נולד בטימישוארה, והתחנך בפריז ובסנקט פטרבורג.
כמו אחיו הגדול, הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, ובין השנים 1883–1885 לחם במלחמת סין–צרפת.
לאחר מכן הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
ב-1 במאי 1892 הוא נישא בסנקט פטרבורג לאאורורה פבלובנה דמידובה, בתם של פאבל פבלוביץ' דמידוב, הנסיך השני מסן דונאטו ואלנה פטרובנה טורביצקוי.
נולד להם בן אחד, פאבל שלימים היה לעוצר יוגוסלביה.
הם התגרשו ב-26 בדצמבר 1896. ב-1905 הוא לחם במלחמת רוסיה–יפן, ובקרב מוקדן פיקד באומץ על יחידות פרשים.
על חלקו במהלך הקרב, קודם לדרגת גנרל מיור וקיבל עיטורי גבורה.
במאי 1911 הוא הצטרף לארגון הטרור היד השחורה.
במהלך הוא הצטרף לצבא סרביה ופיקד על דיוויזיית פרשים.
הוא היה פופולרי מדי בסרביה, ואחיו הגדול החל לראות בו איום על שלטונו.
לפיכך, הוא ביקש ממנו לחזור לרוסיה.
ארסן המאוכזב חזר לרוסיה ומונה למפקד במשמר הקיסרי.
בעקבות מהפכת אוקטובר, הוא הושם במעצר ונשפט בפני בית משפט סובייטי.
הוא זוכה, ועזב את רוסיה.
הוא התיישב בפריז, והפעם היחידה בה הופיע בסרביה הייתה בהלוויית אחיינו אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה שנרצח ב-1934. הוא מת בפריז ב-19 באוקטובר 1938. הוא נחשב לקצין המעוטר ביותר בהיסטוריה הסרבית.
ארסינואיתריום (שם מדעי: Arsinoitherium; מילולית: "הבהמה של המלכה ארסינואי") הוא סוג של יונק נכחד שנראה כמו קרנף אך למעשה היה קרוב רחוק של הפיל בקבוצת האפרותריה.
הוא חי בתקופת האאוקן, לפני 36-30 מיליון שנה, אך המין A.
giganteum שנמצא באתיופיה תוארך לתקופה של 27 מיליון שנה.
יצור זה דמה בצורתו לקרנף והגיע לאורך של 3 מטר, גובה של 1.75 מטר בכתפיו, ושקל עד 2 טונות.
היו לו זוג קרניים ענקיות מעל המצח וזוג נוסף קטן בהרבה מעל העיניים, לסתות קצרות עם שיניים לא-מפותחות, וגוף מגושם.
הרגליים והירך דמו בצורתם לאלה של פילים, כך שיצור זה היה קרוב אליהם.
הארסינואיתריום חי בצפון אפריקה הקדומה ביערות גשם ובביצות מנגרובים סמוך לחופים.
הוא היה צמחוני, אך לא התמחה באכילת עשב אלא בתלישת עלים ופירות.
יצור זה שחה הרבה מזמנו במים כמו היפופוטם.
יונק זה הופיע בסדרות פלאווורלד ומפלצות ים.
ארסין דסטאנולו (בטורקית: Ersin Destanoğlu; נולד ב-1 בינואר 2001 בגזיוסמנפאשה שבטורקיה) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בשיקטש מליגת העל הטורקית.
דסטאנולו גדל במחלקת הנוער של בשיקטש מליגת העל הטורקית.
לאחר עזיבתו של השוער הראשון של המועדון, לוריס קאריוס, הפך דסטאנולו לשוער הראשון בחודש יוני 2020. ב-13 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לאנטליהספור במסגרת המחזור ה-27 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך דסטאנולו שמונה הופעות ליגה בעונה זו.
בעונת , בה זכתה בשיקטש באליפות טורקיה ובגביע הטורקי, ערך דסטאנולו 35 הופעות ליגה.
ב-15 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–2 לבורוסיה דורטמונד במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
אַרְסָן המכונה גם ששן, עכביש חום או עכביש כינור, עקב הדפוס שעל גבו (שם מדעי: Loxosceles) הוא סוג של עכבישאים ממשפחת הארסניים המכיל כמה מהמינים הקטלניים ביותר של עכבישים כיום.
הסוג כולל 163 מינים שתפוצתם גלובלית.
הארסן הוא עכביש טווה קורים באורך 7 עד 12 מ"מ לכל היותר והוא בעל שש עיניים (במקום שמונה כמו לשאר העכבישים) וגפי פה ארוכות בעלות ארס עוצמתי הגורם לתופעה לוקסוסקליזם הגורם לנמק, נקרוזה וקריסת איברים עקב מחסור בחמצן.
הכשת הארסן היא מהנפוצות והגרועות שבהכשות העכבישים ויכולה להרוג עקב סיבוכים ונזקים לאיברים חשובים כמו הלב והכליות.
אורך חייו של הארסן הוא שנה או שנתיים.
העכביש טווה יריעות קורי משי חזקות שבהם הוא תופס טרף והורג אותו בארסו.
השימוש להגנה הוא משני ולרוב הוא יתחבא מהאדם אף שעקב גודלו גם ייכנס לבתים ושם עלול להיתקל באנשים.
המין היחיד בסוג החי בישראל הוא ארסן חום.
אַרְסַן-יָם פִּרְחוֹנִי (שם מדעי: Toxopneustes pileolus) הוא מין של קיפוד ים.
הארסן הוא קיפוד ים ארסי בקוטר של 14–20 סנטימטרים, שתואר בספר השיאים של גינס בשנת 2014 כ"קיפוד הים המסוכן ביותר בעולם".
הוא עלול לגרום לשיתוק, התכווצויות שרירים ואף להגיע לכדי מוות.
בן משפחתו, הקטיפן (Tripneustes), שמצוי בים סוף ובאוקיינוסים הטרופיים, פחות ארסי.
לארסן מחטים קצרים מאלה של קיפוד הים נזרית (Diadema), אך הם קוצבתים (פדיצלריות) משולשים דמויי פרחים, המשמשים כנשק ארסי וגם לניקוי טפילים צבעו של קיפוד ים זה הוא ורוד ולבן.
קיפוד הים ניזון מאצות וחיטחבים.
הארסן הוא אחד מארבעה מינים השייכים לסוג Toxopneustes השייך למשפחה Toxopneustidae בסדרה Camarodonta.
המין תואר במקור כ-Echinus pileolus על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'אן-בטיסט דה לאמארק בשנת 1816, בספר השני של "ההיסטוריה הטבעית של בעלי החיים חסרי החוליות" (Histoire naturelle des animaux sans vertèbres).
מאוחר יותר שימש המין כטיפוס של הסוג החדש Toxopneustes שנוצר על ידי הביולוג השווייצרי האמריקאי לואיס אגאסיס.
המשמעות של שם הסוג Toxopneustes באופו מילולי הוא "הבל־פה ארסי", ומקורו ביוונית τοξικόν [φάρμακον] (טוקסיקון [פרמקון], "חץ [ארס]" ו־πνευστος (pneustos, הבל־פה).
שם הפרט pileolus משמעו "כיפה קטנה" או "כיפת־ראש", מהלטינית pileus, סוג של כיפת לבד חרוטית נטולת שוליים.
באנגלית, ארסן־הים הפרחוני מוכר בעיקר כ־flower urchin ("קיפוד־ים פרחוני").
הוא מוכר לפעמים במגוון שמות נפוצים אחרים, כולל "trumpet sea urchin" ("קיפוד־ים חצוצרתי"), "flower tip urchin" ("קיפוד־ים קצה הפרח"), "felt cap sea urchin" ("קיפוד־ים כיפתי פרחוני"), ו־poison claw sea urchin ("קיפוד־ים ארסי־הטופר").
בתעשיית איסוף הצדפות, הארסן ידוע בעיקר כ־mushroom urchin ("קיפוד־ים פטרייתי"), בשל קונכיותיו חסרות השדרה הריקות (tests) הדומות לכובעי פטריות.
את קיפוד הים הזה ניתן למצוא בחופים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי מאפריקה המזרחית, דרך יפן ועד אינדונזיה ואיי קוק בקרקע חולית או סלעית עד לעומק 90 מטר.
קיפוד הים אינו מצוי בימים המקיפים את ישראל.
אף על פי שהוא ארסי קיפוד הים משמש למאכל במזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה ואיי האוקיינוס השקט.
ארסאלי אדית' גונזלס (בספרדית: Araceli Edith González נולדה ב-19 ביוני 1967) היא שחקנית, דוגמנית ומנחת טלוויזיה ארגנטינאית.
ארסלי נולגה בבואנוס איירס בשכונה שנקראת בוילה לוגאנו כאשר הייתה בת 8 הוריה התגרשו והיא עברה לגור עם אמה ואחיה בהאדו, באזור המערבי של בואנוס איירס.
בגיל 14 חזרה ארסלי לו לראמוס מג'יה
אותה התחילה בשנת 1982 כאשר דודתה קישרה אותה למעצב דניאל דזיו ולכן ערכה מצעד במלון רזידנסיאל דה מאר דל פלאטה.
בשנת 1985 היא נבחרה לפרסומת עבור 7up ולאחר הודעה במגזין Siete Días היא נודעה בשם: "הילדה שירדה מגן עדן".
כבר בשנת 1986 היא הייתה ידועה בעולם הדוגמנות.
לאחר מכן עזבה לאפריקה כדי לצלם סרטון למותג Dufour .בשנת 1987, פניה זוכות לפופולריות עצומה בבואנוס איירס לאחר קמפיין פרסומי של חברת הסטיילינג הספרדית,עם ג'ררדו באמון.
עם הזמן היא גם נסעה לספרד על מנת להתפרסם במדינות שונות באירופה, באותה שנה חזרה לארגנטינה.
ארסלי גם יצרה חברת בגים משלה ביחד עם אחיה הנקראת Caro Cuore כך היא השיגה חוזה עם יצרנית ההלבשה התחתונה
את קריירת המשחק החלה לראשונה בשנים 1991–1993 בקומדיינת הנוער הארגנטינאית La banda del Golden Rocket ("כנופיית הרוקט הזהב") שם שיחקה לצד אדריאן סואר.
וב-2007 שיחקה שוב בתפקיד אורח וגילמה את דמותה של בלנקה ב-2010 שיחקה בטלנובלה Sutiles diferencias (הבדלים עדינים) לצד גבריאל גויטי ב-2012 שיחקה בטלנובלה El hombre de tu vida (איש של חייך) בתפקיד דאינה.
ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה אהבהה מתוקה בתפקיד טטיאנה.
ב-2013 הופיעה בטלנובלה Novia a los 40 בתפקיד אלה בשנים 2014–2015 הופיעה בטלנובלה Guapas שיצר אדריאן סואר וגילמה את דמותה של אנדריאה לונה ב-2016 שיחקה בטלנובלה של אדריאן סואר עשירים לא מבקשים רשות בתפקיד חוליה לצד חואן דרסט אגוסטינה צ'רי וגונסלו הרדיה.
בשנת 1990 הופיעה בסרט Negra medianoche c בה היא מגלמת את הדמות של החברה של מולינה
בשנת 1998 שיחקה בסרט Alma mia בה היא מגלמת את אלמה
ב-2003 שיחקה בסרט Un día en el paraíso בה היא מגלמת את ברנדה \ טאטי
ב-2021 שיחקה בסרט Sola וגילמה את התפקיד של לאורה
ארסלי הייתה נשואה לשחקן ראובן טרנטה, וב-1988 נולדה בתם הבכורה פלורנסיה.
בשנת 1997 נכנסה למערכת יחסים עם השחקן ויוצר הטלנובלות אדריאן סואר, ובאותה השנה נולד בנם המשותף תומאס.
ב-2007 החלה לצאת עם השחקן פביאן מזיי, והם התחתנו ב-2013.
ארסיסטרטוס היה יווני שעסק באנטומיה.
הוא היה רופא מלכותי תחת סלאוקוס הראשון ניקטור מסוריה.
יחד עם עמיתו, הרופא הרופילוס, הוא ייסד בית הספר לאנטומיה באלכסנדריה, שם הם ביצעו מחקר אנטומי.
כמו כן, מייחסים לו השתתפות בייסוד לתורת הרפואה באלכסנדריה, תוך התנגדות לתיאוריות הומוריות מסורתיות של אידאולוגיות היפוקרטיות.
היסטוריונים גם מייחסים לו יחד עם הרופילוס, את ייסוד מדעי המוח בשל ההכרה שלו בעצבים ובתפקידיהם ובשליטה מוטורית דרך שרירי המוח והשלד.
יתר על כן, ארסיסטרטוס נתפס כאחד הרופאים/המדענים הראשונים שערכו ניתוחים מתועדים וניתוחים בבעלי חיים לצד הרופילוס.
נאמר על שני הרופאים על ידי מספר, בעיקר אוגוסטינוס, סלסוס וטרטוליאנוס, שהם ביצעו ניסיונות שנויים במחלוקת ביצורים חיים ובפושעים כדי לחקור את האנטומיה והפיזיולוגיה האפשרית של איברים אנושיים בזמן שהותם באלכסנדריה.
בגלל מחקריהם, ארסיסטרטוס והרופילוס ספגו ביקורת חריפה על השימוש שלהם בשיטות אלו.
במיוחד, מאת המחבר טרטוליאנוס שפעל לפי ערכים נוצריים.
ארסיסטרטוס והרופילוס נחשבים לרופאים היחידים שביצעו ניתוחים שיטתיים בגוף האדם עד לתקופת הרנסאנס.
לארסיסטרטוס מייחסים את תיאור שסתומי הלב.
הוא גם הגיע למסקנה שהלב לא היה מרכז התחושות, אלא שהוא מתפקד כמשאבה.
הוא היה בין הראשונים שהבחין בין ורידים לעורקים, מתוך אמונה שהעורקים מלאים באוויר ושהם נושאים את "רוח החיה" ("הנשמה").
הוא ראה באטומים את היסוד החיוני בגוף, והוא האמין שהם מוזנים על ידי הנשמה שמסתובבת בעצבים.
הוא גם חשב שהעצבים הניעו רוח עצבית מהמוח.
לאחר מכן הוא הבדיל בין תפקוד העצבים התחושתיים והמוטוריים, וקישר אותם למוח.
משייכים לו את אחד התיאורים המעמיקים הראשונים של המוח הגדול והמוח הקטן.
יש המחשיבים אותו כמייסד הפיזיולוגיה.
באופן כללי משערים שארסיסטרטוס נולד ב שבאי קאוס, אם כי, כפי שמוזכר במילון היווני רומאי לביוגרפיה ולמיתולוגיה,, סטפנוס מביזנטיון מתייחס אליו כאל יליד קוס, גלנוס, כאל יליד כיוס, והקיסר יוליאן כאל יליד סאמוס.
פליניוס אומר שהוא היה נכדו של אריסטו על ידי בתו פיתיאס, אבל זה לא אושר על ידי אף סופר עתיק אחר.
ולפי הסודא, הוא היה בנם של קרטוקסנה, אחותו של הרופא מדיוס, וקלאומברטוס.
מהאחרונים לא ממש ברור אם קלאומברטוס היה אביו או דודו.
הוא היה תלמיד של , מטרודורוס, וככל הנראה תאופרסטוס.
הוא התגורר זמן מה בחצרו של סלאוקוס הראשון ניקטור, שם רכש מוניטין רב על ידי גילוי מחלתו של אנטיוכוס הראשון סוטר, בנו הבכור של המלך, כנראה ב-294 לפנה"ס.
סלאוקוס בזקנתו נישא לסטרטוניקה, בתו הצעירה והיפה של דמטריוס פוליורקטס, ואף ילדה לו ילד אחד.
אנטיוכוס התאהב בחזקה באמו החורגת, אך לא חשף את תשוקתו, ובחר דווקא לערוג אליה בשתיקה.
הרופאים לא הצליחו ממש לגלות את הגורם והטבע של מחלתו, וארסיסטרטוס עצמו היה אובד עצות בהתחלה, עד כשלא מצא שום דבר רע בגופו, הוא החל לחשוד שוודאי הנפש שלו הייתה חולה, וכי אולי הוא מאוהב.