tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Макеева" ) הוא משרד תכנון וייצור של טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, משגרי לוויינים ולוויינים קטנים, הפועל ברוסיה.
ראשיתו של משרד התכנון בברית המועצות, ושנים עמד בראשו ויקטור מאקייב.
המשרד נודע בתחילה בתור "משרד התכנון המיוחד לטילים ארוכי טווח SKB 385", והוא הוקם על פי החלטת הממשלה הסובייטית ב-16 בדצמבר 1947. החל משנת 1955 המשרד נמצא בעיר מיאס שבמחוז צ'ליאבינסק.
עד שנת 1956 עסק משרד התכנון בבנייה של טילים שונים פרי תכנונו של משרד התכנון 1, בהנהלת סרגיי קורוליוב.
משנת 2014 הוא מהוו החלק של "תאגיד החלל והטילים" הרוסי.
אחד מהטילים הבליסטיים המוכרים ביותר שפותחו על ידי משרד התכנון מאקייב הוא הטיל המכונה סקאד.
בין הטילים הבליסטיים המשוגרים מצוללות (המומחיות העיקרית של משרד תכנון זה) ניתן למנות את הטילים הבאים:
R-27- הטיל הבליסטי הראשון של ברית המועצות המונע בדלק רקטי נוזלי בר אחסון, שתודלק במעל ונופק ליחידות הצוללות של הצי
משרד התכנון מאקייב אחראי על תוכנית שיפור נרחבת למשגר הלוויינים הוותיק "ציקלון", המסוגל לשגר לחלל, בגרסתו המעודכנת, מטעד במשקל של עד 2000 ק"ג.
המשרד אחראי על הסבת טיל בליסטי המשוגר מצוללת לתצורה של משגר לוויינים בשם וולנה.
שיגורים אחדים של משגר זה, הנושא לוויינים, הסתיימו בכישלונות.
משרד התכנון מציע מערכת כבדה לשיגור לוויינים מהאוויר, הכוללת משגר לוויינים שיוטל ממטוס תובלה אנטונוב 124.
משרד התכנון מאקייב החל לעסוק בפיתוח לוויינים רב תכליתיים בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, ובשנת 2001 שיגר את הלוויין הראשון מתוצרתו, "קומפאס".
לוויין שני מסוג זה שוגר לחלל בהצלחה בשנת 2006, באמצעות משגר הלוויינים "שתיל".
משרד התעשיות הביטחוניות של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Respublikasının Müdafiə Sənayesi Nazirliyi) הוא המשרד הממשלתי האחראי לניהול התעשיות הביטחוניות, להסדרה וייצור טכנולוגיות עבור צבא אזרבייג'ן.
המשרד הוקם ב-16 בדצמבר 2005 כחלק הרפורמה במשרדי הממשלה האזריים שיזם נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב.
המשרד אחראי לניהול חברות התעשייה הצבאית באזרבייג'ן ופיקוח עליהן:
בנוסף אחראי המשרד לניהול מכון המחקר המדעי של משרד ההגנה וניהול סוכנות האוויר והחלל הלאומית.
משרד הרכבות של רוסיה (Министерство путей сообщения) היה משרד ממשלתי ברוסיה שבאחריותו היה ניהול מערך הרכבות במדינה.
המשרד הוקם לראשונה ב-16 ביוני 1865 בתקופת האימפריה הרוסית והוא היה אחראי על כלל דרכי התחבורה באימפריה.
בתקופת ברית המועצות המשרד היה אחראי על מסילות הברזל בלבד וכך היה גם לאחר פירוק ברית המועצות.
המשרד פורק ב-9 במרץ 2004 במקביל לייסוד חברת מסילות הברזל הרוסיות והקמת
מאז 2014, הסוכנות מנהלת את חברת הרכבות של חצי האי קרים.
חלק ניכר מתפקידי וסמכויות המשרד הופרטו והועברו לידי חברת מסילות הברזל הרוסיות.
קגנוביץ' קומיסר התחבורה 1938 - 1942 קדנציה שנייה אנדריי חרולב קומיסר התחבורה 1942 - 1943 ל.
קגנוביץ' קומיסר התחבורה 1943 - 1944 קדנציה שלישית איוואן קובאלב קומיסר התחבורה / שר הרכבות 1944 - 1948 הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדים ממשלתיים בוריס בשצ'ב שר הרכבות של ברית המועצות 1948 - 1977 איוואן פאבלובסקי שר הרכבות 1977 - 1982 ניקולאי קונארב שר הרכבות 1982 - 1990
משרד התחבורה של רוסיה הוא משרד ממשלתי פדרלי האחראי להסדרת התחבורה ברוסיה, פיקוח על התעופה האזרחית, האווירית והימית, וכן לפיקוח על רכבות רוסיה, מסילות הברזל וכלי הרכב.
משרד התחבורה אחראי לניהול הרכבות העירוניות ומערך הרכבת התחתית בערים הגדולות במדינה וגופי תחבורה ממלכתיים.
השירות הפדרלי לפיקוח על התחבורה (Федеральная служба по надзору в сфере транспорта, Ространснадзор) מופקד על פיקוחן של מערכות התחבורה ואחזקת התשתיות, הארגון גם בוחן את רמות האבטחה בתחבורה, מתן רישיונות לתפעול רשתות תחבורה פרטיות, הנפקת הנחיות לתעופה האזרחית.
הארגון הוקם ב-2004 עם ביטולו של משרד הרכבות הרוסי.
הסוכנות הפדרלית לתחבורה אווירית (Федеральное агентство воздушного транспорта ,Росавиация) הוקמה ב-2004 ואחראית לפיקוח על התעופה האזרחית.
ארגון פיקוח על התחבורה האווירית הוקם לראשונה כמשרד ממשלתי בשם המשרד לתעופה אזרחית של ברית המועצות ב-1964. ב-1991 המשרד הפך למחלקת התחבורה האווירית של משרד התחבורה.
ב-1996 נקרא בשם שירות האוויר הפדרלי, ב-1999 - השירות הפדרלי לתחבורת אוויר וב-2000 נשא את השם השירות הממלכתי לתעופה אזרחית של משרד התחבורה, שהחל מהרפורמה הפדרלית של שנת 2004 נושא את השם הנוכחי.
סוכנות הכבישים הפדרלית (Федеральное дорожное агентство ,Росавтодор) הוא הארגון הארצי ברוסיה המופקד על סלילת כבישים במדינה.
מאז מרס 2009, בראש הארגון עומד אנאטולי צ'אבונין, שמחליף את ראש סוכנות הכבישים הפדרלית הקודם שנהרג בפיגוע תופת ברכבת האקספרס מסנקט פטרבורג למוסקבה, ב-2008.
הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות (Федеральное агентство железнодорожного транспорта) היא סוכנות ממשלתית ברוסיה האחראית לניהול תשתיות מסילות הברזל ברוסיה ומנהלת לצד חברת רכבות רוסיה את מסילות הברזל במדינה.
הארגון מחזיק בשירות אבטחה עצמאי האחראי לאבטחת התחבורה.
הארגון הוקם ב-2004 על בסיס משרד הרכבות הרוסי שפורק ומאז 2014 אחראי לניהול חברת הרכבות של חצי האי קרים.
הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות (Федеральное агентство морского и речного транспорта ,Росморречфлот) מנהלת למעלה מ-50 אוניות סוחר וספינות דיג.
הסוכנות אחראית לניווט ספינות אל נמלי ים מרוחקים באזור הים הצפוני (סמוך לקוטב הצפוני), בתחומי המים הטריטוריאליים של רוסיה, כמו גם הסדרה והענקת רישיונות לאוניות לנוע באגמי המדינה, אשרור רישיונות מעבר לימאים והקמת מערכת קשר ימית גלובלית וביצוע מבצעי חילוץ אנשים בלב ים.
השירות לתקשורת גלובלית לספינות בצרה מהווה מוקד טלפוני לספינות רוסיות, שנחטפו על ידי פיראטים, בעיקר כתוצאה משוד ימי לחופי סומליה.
המוקד שוכן בבניין משרד התחבורה הרוסי במוסקבה.
אף שהמוקד פועל עבור ספינות רוסיות, הוא מקבל אותות מצוקה גם מספינות זרות של מדינות אחרות.
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם היה גוף ממשלתי בתקופת גרמניה הנאצית אשר הופקד על התעמולה והתרבות.
המשרד לתעמולה "שלט על הרדיו, העיתונות, התיאטרון, הקולנוע והאמנויות", ובמילים אחרות, המשרד השפיע על מכלול התקשורת והתרבות בגרמניה הנאצית עד שלהי מלחמת העולם השנייה, ותרם רבות לביסוס המשטר והממשל הנאצי בגרמניה, מעליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, והקמת "הרייך השלישי", עד לנפילתו בשנת 1945. בראש המשרד עמד יוזף גבלס.
המשרד הוקם ב-13 במרץ 1933 ופעל עד שלהי מלחמת העולם השנייה.
תפקידו העיקרי היה להשליט את האידאולוגיה הנאצית בחברה ובתרבות בגרמניה, תוך הפקת תעמולה ותרבות שנועדו לאזרחי גרמניה הנאצית, לתושבי שטחי הכיבוש של גרמניה, בשלל ארצות ושפות, וכן לאזרחי ולוחמי בעלות הברית, כחלק מלוחמה פסיכולוגית.
עקרונות התעמולה הנאצית התבססו על פי ההיסטוריון צבי בכרך על מספר כללים בסיסיים:
התעמולה היא עממית, והולמת את הצרכים וההיגיון של המכנה המשותף הנמוך ביותר בחברה.
התעמולה מעבירה מסר ממוקד ופשטני, שיקלט בתודעה כסוג של פקודה.
"לפי היטלר אין להציג לפני ההמון שני יריבים או יותר, כדי למנוע פיצול 'עוצמת המאבק', אלא חייבים לרכז את שימת-הלב באויב מוצהר אחד – הלא הוא היהודי ...
(המוצג באופן חד משמעי) כאויב העם הגרמני".
התעמולה אינה פונה אל האינטלקט, ואינה דוברת בשם האמת, אלא היא פונה אל הרגשות, ועל פי צרכיו של השליט.
במסגרת המשרד אורגן מנגנון גדול שפעל ליצירת תעמולה נאצית במבחר אמצעי תקשורת ואמצעי המחשה, וכן מונו עובדיו לצנזר את היצירה והתרבות בגרמניה, על פי הקוד האידאולוגי הנאצי.
צוות העובדים הגדול של המשרד עסק בהפקת מלל כגון מאמרים וסיסמאות, בהדפסת עלונים וכרוזים, ובארגון מצעדים והפגנות ענק רבות; בין השאר, כדי להעצים את תחושת הכוח הגרמנית הקבוצתית.
ראש המשרד גבלס האמין בכל מאודו באידאולוגיה הנאצית, וראה בתפקידו שליחות.
ובמיוחד, טפח את התעמולה האנטישמית בסוגות שונות, ומטעם המשרד לתעמולה שעמד בראשו יצאו יומיום מאמרים ונאומים רבים, שהוא היה חתום עליהם.
משנתו האנטישמית הקיצונית נפרשה במאמרי המערכת של השבועון "הרייך" (Das Reich), למשל, "ובנאומים ששודרו ברדיו והודפסו בעיתונים.
לדוגמה, מאמרו של גבלס: 'היהודים אשמים' ('Die Juden sind Schuld'), שפורסם בשבועון ב-16 בנובמבר 1941, היה אחת מתרומותיו החשובות ביותר לשואה"; לדעתו של ההיסטוריון ג'פרי הרף; במאמר זה הכריז בגאווה "בפומבי בפעם הראשונה פקיד בכיר במשטר הנאצי כי מתרחשת 'השמדה' של יהדות אירופה".
גבלס יצר אווירה נוחה ואף העצים את ההנעה (המוטיבציה) של החיילים הגרמנים, הם ומשפחותיהם, אשר ביצעו את הרציחות ההמוניות של יהודים במזרח אירופה, נעזרים ברבים מתושבי הארצות הנכבשות.
אמנם, הודעתו של גבלס נוסחה כתעמולה והלהבה של ההמונים, ללא פירוט או ייחוס ההשמדה למבצעים מוגדרים.
שכן, במילותיו של ההיסטוריון דוד בנקיר: "הפעולות של יחידות ההשמדה היו אמורות להישמר בסוד (מפני הציבורי הגרמני הרחב, וקל וחומר באשר למדינות זרות), ואלו של מחנות ההשמדה על אחת כמה וכמה.
(וכך) נקטו הגרמנים במדיניות של הסתרה כלפי פנים: לא רק הקורבנות אלא גם הציבור הגרמני לא היה אמור לשמוע על מבצעי ההשמדה"; וכאשר הודיעו הנאצים בשידורי הרדיו לחוץ לארץ כי "הם נאבקים להגן על ערכי תרבות המערב", הם הקפידו "על הסתרת הרצח" ההמוני.
עם זאת, כל בר דעת יכול היה להבחין, כי "היקפה של התעמולה האנטישמית שהופצה בלא הפסק הגיע לכך, שבמחצית שנת 1943 יוחדו שמונים אחוזים מן השידורים לחוץ לארץ לשאלה היהודית.
הסיבה לכך ברורה: היטלר הבהיר מספר פעמים את דעתו שהאנטישמיות היא "הסוס הטוב ביותר באורווה הנאציונל-סוציאליסטית"; טקטיקה שכאמור לעיל התאימה לכלל של הפקת התעמולה על פי מסר פשטני וממוקד אחד.
מיזם בולט של התעמולה הנאצית בסיוע משרד התעמולה היה תערוכה גדולה בשם "היהודי הנצחי" במינכן בשנת 1937. בתערוכה הוצג מבחר מגוון של "תמונות וציורים אנטישמים של יהודים".
הקו המנחה היה "להסיר את המסכה מפניו של היהודי" באמצעות תמונות מ"חיי היום-יום" בשכונות יהודים מזרח-אירופים".
חוקר הקולנוע אילן אבישר קבע כי הסרט "היהודי הנצחי", על הסצנות הקשות שבו, המרמזות בגלוי ובסמוי על רצחנות, מיניות בעלת אופי פרוורטי ושאיפה לפגוע ולעוות את מהלך האנושות ואף הבריאה, כ"תכונות יהודיות", נועדו להכשיר "השמדה פיזית של היהודים"; השמדה שתוצג כאמצעי התגוננות של החברה האנושית כמפני מזיקים.
לאחר המלחמה, ציינו גם חברי "מועצת בעלות הברית" ("Allied ommission") כי "היהודי הנצחי" היה הסרט "הנתעב אך השנון ביותר שנעשה אי פעם לצריכה המונית".
מחלקת השכלה לעם (ובכלל זה ספרות יפה)
משרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות (ביפנית: 国土交通省, תעתיק: קוֹקוּדוֹ-קוֹצוּ-שוֹ) הוא אחד ממשרדי ממשלת יפן.
המשרד נוסד כחלק מתהליך הרפורמות לייעול הממשלה שנערכו ב-2001, והוא תוצר של מיזוג משרד התחבורה, משרד הבינוי, הסוכנות לפיתוח הוקאידו והסוכנות הלאומית לקרקעות.
המשרד אחראי על שליש מהחוקים והפקודות בחוק היפני והוא אחד המשרדים הגדולים ביותר בממשלה, מבחינת מספר עובדים.
תחת סמכות המשרד נמצאים משמר החופים, השירות המטאורולוגי וסוכנות התיירות המרכזית של יפן.
מטרות המשרד הן לפתח ולשמר את שטחי המדינה, תוך פיתוח תשתיות נרחבות, יישום המדיניות בתחבורה, קידום השירות המטאורולוגי ושמירה על בטיחות בנתיבי שיט.
החל ב-2008 אחראי המשרד גם על תכנון ויישום מדיניות התיירות של המדינה.
החל מ-11 בנובמבר 2024 ממלא הירומסה נקאנו את תפקיד שר הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות.
משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית מורכב מצוותים של נשיא ארצות הברית וצוותי עזר המדווחים לנשיא.
מנהל משרד הרשות המבצעת הוא ראש סגל הבית הלבן.
כמות אנשי סגל הבית הלבן עלתה בצורה משמעותית משנת 1939.
החל משנת 1970 שונה השם ל"משרד הניהול והתקציב".
בתחילה היה הגידול בצוות מתון יחסית, אך הדבר הניח את היסודות לצוותים גדולים ומורכבים יותר במהלך כהונותיהם של יורשיו של רוזוולט.
מאמציו של רוזוולט בנושא ראויים לציון, בניגוד לאלה של קודמיו בתפקיד.
במהלך המאה ה-19 היו לנשיאים משאבי סגל מוגבלים.
לתומאס ג'פרסון היה שליח אחד ומזכיר אחד לרשותו, שניהם קיבלו שכר על ידי הנשיא באופן אישי.
רק ב-1857 הקונגרס אישר תקציב (2,500 דולר) על מנת להעסיק פקיד אחד.
עד כהונתו של יוליסס ס.
עד 1900, כלל סגל הבית הלבן "מזכיר לנשיא", שני עוזרי מזכיר, שני פקידים, קצרן ו-7 אנשי סגל נוספים.
תחת כהונתו של וורן הרדינג, גדל הסגל ל-31, אף על פי שרובם היו פקידים.
בכהונתו של הרברט הובר, נוספו שני מזכירים נוספים לנשיא באישור הקונגרס, אחד מהם יועד להיות דובר הבית הלבן של הובר.
בשנים 1933–1939, הורחבו עוד יותר היקף הסמכויות והמדיניות של הממשל בתגובה לשפל הגדול.
רוזוולט נעזר בצוות מומחים שהיו כפופים ישירות אליו, אך מכיוון שלבית הלבן היה מחסור תקציבי ליצור תקנים חדשים, הם מונו לתפקידים בתוך סוכנויות ממשלתיות שונות ומשם קיבלו את משכורתם.
מ-1939 ועד היום, המצב השתנה באופן דרמטי.
יחידות חדשות הוקמו בתוך משרד הרשות המבצעת, חלק בעקבות חקיקת חוקים וחלק בעקבות צו נשיאותי.
חלק מהיחידות החשובות ביותר הן מועצת היועצים הכלכליים (1946), המועצה לביטחון לאומי (1947), משרד נציב הסחר (1963), המועצה לאיכות הסביבה (1970), המשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה (1976), משרד המנהלה (1977) והמשרד הלאומי למדיניות בקרת סמים (1989).
תחת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש נוספו יחידות נוספות כמו המשרד לביטחון המולדת (2001), שבהמשך הפך למשרד בקבינט.
קשה למצוא הערכות מדויקות לגבי גודל התקציב של משרד הרשות המבצעת.
רבים מאנשי הסגל של המשרד "מושאלים" ממחלקות אחרות וסוכנויות פדרליות, והוצאות התקציב לרוב נזקפות באותן מחלקות אחרות, לדוגמה חלק מהוצאות משרד הצבא של הבית הלבן מגיעות מסגל מחלקת ההגנה.
הערכות מדברות על 2,500-2,000 עובדים במשרד הרשות המבצעת עם תקציב של 300–400 מיליון דולר.
הסגל הבכיר במשרד הרשות המבצעת מכונה "עוזר לנשיא", הסגל ברמה השנייה מכונה "סגן עוזר לנשיא" והסגל ברמה השלישית מכונה "עוזר מיוחד לנשיא".
ראש סגל הבית הלבן הוא ראש משרד הרשות המבצעת ולכן יכול להחליט בסופו של דבר במה הנשיא צריך להתמודד באופן אישי ובמה ניתן לטפל על ידי צוות אחר, כדי למנוע בזבוז זמנו של הנשיא.
בכירים מעטים מאוד במשרד הרשות המבצעת נדרשו לאישור המינוי בסנאט, על אף הדרישות הגבוהות מתפקיד זה.
מינוי סגל הליבה של הבית הלבן אינו מצריך את אישור הסנאט.
הסגל של משרד הרשות המבצעת מנוהל על ידי ראש סגל הבית הלבן.
משרד התעופה של הרייך היה משרד ממשלתי בתקופת גרמניה הנאצית שריכז את כל הפיתוח, הייצור וההצטיידות של מטוסים צבאיים ואזרחיים, את הפיקוד העליון על הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית) וכל נושא משיק ובפרט מחקר ופיתוח של אמצעי לחימה.
למעשה, היה המשרד זרוע ביצועית אישית ובסיס כוח עבור השר שעמד בראשו במשך כל תקופת קיומו, הרמן גרינג, שכיהן בד-בבד גם כמפקד הלופטוואפה.
גרינג מילא תפקיד מוביל בבניית הלופטוואפה בשנים 1933–1936, אך חלקו הלך וקטן עד שבשנת 1937 הפך סגנו ארהרד מילך לשר דה פקטו.
מטה המשרד שכן בבית דטלף-רובדר, בניין ענק (7 קומות, 250 מטר אורך ושטח כולל של 112,000 מטר רבוע) ברחוב וילהלמשטראסה במרכז ברלין.
משרד התעופה הוא דוגמה אופיינית לממשל הנאצי: נושא התעופה הצבאית הוצא מידיהם המקצועיות של קציני הצבא וראשי התעשיות והופקד בידיהם של אנשי מפלגה חסרי הכשרה.
בפברואר 1933 מינה היטלר את גרינג לעמוד בראש הסוכנות (Commissariat) לתעופה שהפכה למשרד ממשלתי חודשיים לאחר מכן.
ב-25 במרץ 1933 איגדה התאחדות הספורט האווירי הגרמנית (DVLA) את כל ארגונים הפרטיים והלאומיים שעסקו בתקופה, גרינג הוציא צו שהשתלט על מפעלי הייצור של יונקרס והכפיף את חברת התעופה האזרחית, לופטהנזה, לסוכנות.
המשרד הוקם ב-5 במאי 1933 והשליטה של גרינג על כל ההיבטים בתחום התעופה הפכה מוחלטת.
ארהרד מילך, מנכ"ל לופטהנזה לשעבר, התמנה כסגנו וכאחראי על פיתוח ורכש מטוסים וחימוש צבאי ואלברט קסלרינג מונה למזכיר ה"וועדה המדינתית לתחבורה אווירית", שם קוד למטה הלופטוואפה.
המיזוג של כל ארגוני התעופה הצבאית תחת משרד התעופה הושלם ב-15 במאי 1933, שצוין כ"יום ההולדת" הרשמי של הלופטוואפה.
המשרד נחלק להלכה לשניים: "המשרד להגנה אווירית" (Luftschutzamt (LA, בראשות מילך ו"המשרד הכללי לתעופה" (Allgemeines Luftamt (LB, בראשות גרינג.
המבנה הארגוני של המשרד נקבע בספטמבר 1933 וכלל שש מחלקות:
(Luftkommandoamt (LA – משרד פיקוד אוויר (תעופה צבאית)
(Allgemeines Luftamt (LB – משרד התעופה הכללי (תעופה אזרחית)
Technisches Amt – המשרד הטכני (C-Amt, CA או T-Amt), אחראי על כל נושאי המחקר והפיתוח
(Luftwaffenpersonalamt (LP – לשכת כוח אדם במשרד חיל האוויר, האחראית גם על ההכשרה וההדרכה
ב-1934 נוספה (Luftzeugmeister (LZM – מחלקת הלוגיסטיקה.
במסגרת חוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה הוגבלה גרמניה ונאסר עליה לפתח כוח אווירי משמעותי ולכן נעשה הדבר בשלבים הראשונים של השלטון הנאצי בחשאי.
ב-26 בפברואר 1935 הורה היטלר לגרינג להקים באופן פומבי את הלופטוואפה והטיל עליו את הפיקוד הישיר על חיל האוויר.
לאחר 1936 פנה גרינג מניהולה השוטף של פעילות הפיתוח והשאיר את הארגון והבנייה של הלופטוואפה לסגנו, ארהרד מילך.
עם זאת, גרינג היה חלק מהמעגל הפנימי של היטלר וסיפק משאבים כספיים עצומים לחימוש ולהצטיידות.
ב-1936 מונה אודט לראש זרוע הפיתוח של המשרד (T-Amt), המנהל הכללי של ההתעשיות האוויריות של הרייך ואחראי פיתוח אמצעי הלחימה.
אודט, שהיה אמנם טייס מוכשר, היה חסר מיומנות בנושאי ארגון, תיאום ופיתוח, כשל בתפקידו ולבסוף התאבד ב-1941, לאחר שנדחף על ידי גרינג, שביקש להסיט את האשמה מעצמו, "לקחת אחריות" על כישלונות הלופטוואפה.
תוכנית החימוש הגרמנית נתקלה בקשיים ברכישת חומרי גלם כיוון שגרמניה ייבאה את רוב החומרים החיוניים לשיקום הלופטוואפה, גומי, אלומיניום ובפרט נפט.
לדברי מילך, גרינג לא התייחס לשיקול הטקטי-דוקטרינרי להתמקדות במפציצים בינוניים ומה שהנחה אותו הייתה האימרה: "הפיהרר לא ישאל כמה גדולים המפציצים שיש לך, אלא רק כמה יש" ובמחיר ובזמן של בניית מפציץ ארבעה-מנועי ניתן לבנות שניים וחצי מפציצים בינוניים.
מסקנות הפעלת "לגיון הקונדור" הגרמני שנשלח כסיוע ללאומנים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד (יולי 1936 עד מרץ 1939) הראו כי מטוסים דו מושביים וחד-מנועיים השיגו תוצאות טובות יותר בהפצצות טקטיות מאשר מטוסים לשישה-שבעה אנשים, בעשירית מהעלות ובפי ארבעה יותר דיוק.
לפיכך החל ארנסט אודט לדגול במפציצי צלילה (במיוחד יונקרס Ju 87 "שטוקה") לא רק כאילוץ אלא כשיטה.
הדבר הוביל לכך שהמשרד לחץ על חברת היינקל להוסיף למפציץ הכבד היינקל He 177 גם יכולות תקיפה בצלילה, בניגוד לדעת המומחים וראשי התעשייה.
בסופו של דבר הובילה דרישה זו לעיכוב בהצטיידות במטוס זה ולבלימת יכלתו האסטרטגית של הלופטוואפה.
עם זאת, למרות הכשלים וההתנהלות המכוונת לרצות את בכירי המפלגה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הלופטוואפה אחד מכוחות האוויר המתקדמים ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית, בזכות איכותן של התעשיות האוויריות והמשאבים שהוקדשו לפיתוח.
עם פרוץ המלחמה, ובפרט לאחר הקרב על בריטניה, עבר המשקל מפעילות הפיתוח ובניין הכוח לפעילות צבאית במסגרת הלופטוואפה.
רבים מבכירי המשרד מונו לתפקידים מבצעיים והפסיקו את פעילותם במשרד.
בשנת 1943 נטל שר החימוש, אלברט שפר, את ניהול פעילות ההצטיידות מידיו של מילך והגביר מאוד את פעילות הייצור של מטוסים וחימוש, תוך כדי שימוש מאסיבי בעובדי כפייה בתנאים "חסכוניים" (כמעט ללא מזון או חימום) ובתפוקות מקסימליות (עבודה עד אפיסת כוחות).
עם זאת, חיסרון בחומרי גלם מנע את התעצמות החיל, והוא נותר נחות בסיום המלחמה מול חילות האוויר של ארצות הברית וברית המועצות.
בעת המלחמה השתלט משרד התעופה על מתקני ייצור, הרכבת מטוסים ואספקת חומרי גלם באזורים הכבושים, אלה סופחו ל"מפעלי הרמן גרינג" – Herman Goring Werke והופעלו בפועל על ידי חברות התעשייה הגרמנית.
כך למשל מפעלי ההרכבה של התעשייה האווירית הפולנית, ליד מחנה בודזין, שהופעלו על ידי חברת היינקל תוך שימוש באסירי מחנה העבודה הסמוך.
ב-1943 העלה אחד מפקידי המשרד הזוטרים רעיון למבצע שבהמשך נקרא מבצע אייזנהמר.
הוא לא יצא לפועל בגלל הקרב על ברלין, שפרץ ביום בו היה אמור לצאת המבצע לדרך.
אחד המכשולים בפיתוח כלי הנשק ושיפורם במהלך המלחמה היה נתק בין הטייסים בשטח לבין אנשי המחלקה הטכנית, אלו לא קיבלו פניות לשיפור מטייסים באופן חופשי ולפיכך לא יכלו לספק פתרונות נאותים בזמן.
מאידך פיתוחיהם לא נשענו על ניסיון קרבי אלא על תאוריות ודוקטרינות.
בסיס כוח אישי של גרינג
לשכת המחקר של משרד התעופה של הרייך
"לשכת המחקר של משרד התעופה של הרייך" (RLM/Forschungsamt (FA)) הייתה סוכנות ביון שפעלה בתחום מודיעין אותות וקריפטואנליזה, הייתה כפופה לישירות לגרינג ולא למחלקת הצופן של הפיקוד העליון של הוורמאכט ושימשה למעשה כסוכנות הביון של המפלגה הנאצית.
בראשיתה הייתה סוכנות ריגול פנימית ששימשה את גרינג במעקב אחר בכירים במשטר הנאצי ואחר יריבים פוליטיים פוטנציאליים שלו ולא היה חלק מההיררכיה של משרד התעופה.
פעילות "לשכת המחקר" סיפקה בראשית ימי המשטר הנאצי הוכחות לחוסר נאמנות לפיהרר שהובילו להפלתם של ארנסט רהם וכנופיות האס אה שלו ב"ליל הסכינים הארוכות" (30 ביוני 1934).
בראש הסוכנות ניצב כריסטוף, נסיך הסה-קאסל (בנם של מרגרטה, נסיכת פרוסיה ופרידריך קארל, נסיך הסה-קאסל).
הארגון צותת לשיחות טלפון, מברקים, טלגרפיה ושידורי אלחוט וביצע צנזורה על מסמכים ודואר.
כוח קרבי קרקעי כפוף לגרינג
בתפקידו הראשון כשר הפנים של פרוסיה, היה גרינג אחראי על כוח המשטרה וגסטפו של המדינה.
במסגרת זו הקים "גדוד שיטור מיוחד", כעין מיליציה פרטית מול האס-אס של הימלר והאס-אה של רהם.
בינואר 1934 עבר הגסטפו לפיקוד האס אס של הימלר וכדי לחזק את כוחו הגדיל גרינג את הגדוד ואף הקים יחידת אימונים ייחודית לחייליו.
במהלך ליל הסכינים הארוכות סייעה היחידה בתפיסה והוצאה להורג של עשרות מחברי האס אה.
ב-1935 הכפיף גרינג את יחידתו ללופטוואפה בשם "רגימנט הגנרל גרינג".
במרץ 1938 נשלח גדוד חי"ר ("גדוד יגר הראשון") מהרגימנט לשמש בסיס להקמת יחידת הפלשירמיאגר הראשונה (כוח חי"ר/צנחנים תחת פיקוד הלופטוואפה).
הכוח הוצנח בין השנים 1940–1941 ושירת כחיל רגלים בכל מאורעות המלחמה בשיאה הגיע לסדר גודל של דיוויזיה (הדיוויזיה האווירית ה-7).
במהלך המלחמה הורחב רגימנט המשמר, שהוכפף לפיקוד הלופטוואפה, לכדי חטיבה ביולי 1942 ולכדי דיוויזיית פאנצר (שריון) באוקטובר.
לאחר התבוסה של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין השני והנסיגה הגרמנית לתוניס במאי 1943 נכנעה דיוויזיית הרמן גרינג לבעלות הברית לצד שאר יחידות ארמיית הפאנצר אפריקה.
לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש בתור "דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג" ונשלחה לסייע לכוחות הגרמניים והאיטלקיים בסיציליה.
בנוסף, לאורך המלחמה הוקמו 21 דיוויזיות קרקעיות השייכות ללופטוואפה, רובן היו דיוויזיות רגלים קלות שפעלו לצד יחידות השדה של הוורמאכט אך תחת פיקוד הלופטוואפה.
ב-9 בנובמבר 1938 העניק היטלר לגרינג אישור לדון בכל הנושאים הנוגעים ל"שאלה היהודית".
ניהול השלב המואץ בהדרת היהודים שהחל אז נוהל ממטה משרד התעופה.
ב-12 בנובמבר כינס גרינג ישיבה בהשתתפות כמאה בכירים במטה המשרד בברלין, שכתוצאה ממנה נחקקו חוקים שפירושם היה הדרה סופית של יהודים בכל הרייך כאשר התירוץ הוא עונש על הריגת הדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט בפריס.
בין החוקים, ביטול מעמדן המוכר של הקהילות היהודיות, הטלת קנס קיבוצי בסך מיליארד רייכסמארק על היהודים, חתימת הצו לסילוק היהודים מחיי כלכלת גרמניה (Verordnung Zur Ausschaltung der Juden Aus Dem Deutschen Wirtschaftsleben), תפיסת נכסים בבעלות יהודים ועיקולם, הפרדת היהודים מהגרמנים במרחב ובזמן והעברת הטיפול ביהודים לידי האס אס.
לאורך המלחמה שימשו אזרחים ואסירים כשפני ניסיון בבדיקת הציוד של הלופטוואפה.
בתחילת 1942, השתמש ד"ר זיגמונד ראשר מן האס-אס באסירים ממחנה הריכוז דכאו לניסויים שמטרתם שכלול כיסאות המפלט.
מנהל המחלקה לרפואה אווירית במכון הניסויים האווירי של משרד התעופה, זיגפריד רוף (Siegfried Ruff) ועוזרו, האנס וולפגנג רומברג (Hans Wolfgang Romberg) הואשמו בהשתתפות בניסויים אלה במסגרת משפט הרופאים בגרמניה, אך זוכו.
התעשייה האווירית הגרמנית עשתה שימוש נרחב בעבודת אסירי מחנות ריכוז, בהם בחברות היינקל ומסרשמיט.
במהלך ייצורו של הטיל V-2 מצאו את מותם כ-20,000 עובדי כפייה (חלקם הגדול יהודים ושבויי מלחמה סובייטים) שאולצו לעבוד בתנאים קשים במיוחד במתקני הייצור שהיו תת-קרקעיים במחנות הריכוז ראוונסבריק ומאוטהאוזן ובפרט בדורה-מיטלבאו.
במסגרת משפטי נירנברג הנוספים הואשם מילך בכך שביצע ביודעין פשעי מלחמה כ"מבצע עיקרי וכמסייע לפעילויות שהיו כרוכות בהעסקת כוח אדם בתנאי עבדות ובכך שבאופן מודע ומרצון השתתף בפעילויות שהיו כרוכות בשימוש בשבויי מלחמה לצורך ביצוע פעולות מלחמתיות והשתתף בפעילויות הכרוכות בביצוע ניסויים רפואיים קטלניים על נבדקים".
עע"מ 6013/04 מדינת ישראל – משרד התחבורה נגד חברת החדשות הישראלית בע"מ הוא פסק דין שבו בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים מנהליים דן בשאלה האם דו"ח של מבקר פנימי ברשות ציבורית נכנס תחת חסותו של חוק חופש המידע ועליו להיות מוצג לציבור.
חברת החדשות הייתה מעוניינת לעיין בדוחות של המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר.
ביהמ"ש העליון פסק כי הנחת המוצא של חוק חופש המידע היא שחומר המצוי בידי רשות ציבורית – חובה על הרשות לגלותו לציבור, כך גם דו"ח ביקורת פנימית.
על ידי חשיפה וגילוי, הרשות מקיימת את זכות הציבור לדעת ואת חופש הביטוי המהווה זכות חוקתית.
בית המשפט הכריע כי אף שמדובר בדוח שערך מבקר הפנים של הרשות, חוק חופש המידע מחייב את פרסומו ולא ניתן לטעון כאילו מדובר בענייניה הפנימיים של הרשות.
לא די בטענה כי הליקויים שפורסמו בדוח יתוקנו, אלא זכותו של הציבור לקבל את הדוח ולבקר את פעולת הרשות בעצמו.
פסק הדין העניק פרשנות משמעותית לסייג העוסק ב"דיונים פנימיים" והבהיר כי גם מידע הנוגע לפעולות ביקורת בתוך הרשות, הוא לא מידע השמור לרשות עצמה אלא לציבור כולו וזאת מתוך תפיסה כי המידע שייך לציבור.
כמו כן, הבהיר בית המשפט כי לא די בפיקוח של הרשויות על עצמן, אלא כי יש לאפשר לציבור לפקח באופן בלתי-אמצעי על המתרחש ברשויות השלטוניות.
ערך מורחב חוק חופש המידע
מטרתו העיקרית של החוק לפי דברי ההסבר ברשומות הצעת החוק משנת 1997:
חוק זה מהווה מרכיב של זכות הציבור לדעת ולרכוש מידע.
לדעת תומכיו הוא מגשים את האינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט וקידום תרבות השלטון ואמון הציבור ברשויות הציבוריות.
הבקרות הניהוליות כוללות, בין השאר, אמצעים כמו יצירת תרבות ארגונית מתאימה, קביעת מדיניות, חלוקת אחריות וסמכויות, יצירת איזונים ובלמים, כתיבת הוראות ונהלים ועדכונם ועוד.
בישראל מעוגנת פונקציית הביקורת הפנימית בגופים ציבוריים בחוק הביקורת הפנימית.
כשתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים מן הדו"ח אותו מוציא המבקר הפנימי, ולתקן את הליקויים העולים מדו"ח הביקורת הפנימית.
פסק הדין של ביהמ"ש המחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים
חברת החדשות של הערוץ השני התעניינה בתאונות האוויריות שקרו בישראל, וביקשה לבצע תחקיר מקיף בנושא.
לאחר התחקיר הראשוני שבוצע על ידה, העותרת (חברת החדשות) רצתה לעיין בדוחות הביקורת הפנימיים השייכים למשרד התחבורה מתוך רצון לבחון אם קיימת אכיפה יעילה של חוקי הטייס ואם חקירת תאונות האוויר הן חקירות יעילות שמניבות תוצאות, שבעקבותיהן מפיקים לקחים וכמות התאונות יורדת.
הדיון נסב סביב השאלה אם זכאית חברת החדשות לעיין בדוחות המבקר הפנימי של משרד התחבורה ביחס לתפקודו של מנהל התעופה האזרחי ושל מערך חקירת תאונות ותקריות אוויר.
בית המשפט לעניינים מנהליים פסק לטובת חברת החדשות והורה על גילוי דו"ח חקירת תאונות אוויריות ודו"ח אגף יחסים בינלאומיים, כאשר סקר את עקרונות היסוד בחוק חופש המידע, ובהן הגשמת חופש הביטוי, מימוש עקרונות המשטר הדמוקרטי ותפיסת הרשות השלטונית כנאמן הציבור.
ביהמ"ש קבע כי הכלל הוא שרשות ציבורית צריכה למסור מידע, וכי הסייגים לחוק הם היוצאים מן הכלל.
לביהמ"ש סמכות לפרש את הסייגים על פי תכליתו של החוק וכן להעמיד את שיקול דעתו תחת שיקול דעתה של הרשות.
בית המשפט בחן את הוראות חוק הביקורת הפנימית, התשנ"ב-1992, המסדיר את פעולות מבקר הפנים במשרדי הממשלה, אשר מטרתו היא בדיקת תקינותו של הגוף המבוקר.
המדינה טענה כי סעיף 9(ה) תקף במקרה דנן.
כמו כן, בחן בית המשפט את טענות המדינה שהתנגדה לחשוף את הדוחות מתוך הטענה כי מתוקף הוראות הסעיפים 9(ב)(4) ו-9(ב)(1) לחוק חופש המידע, הקובעים כי
לבסוף, ביהמ"ש הדגיש כי הביקורת הפנימית פועלת בתוך הארגון ותפקידה לאסוף נתונים, להסיק מסקנות ולהמליץ המלצות לעתיד.
כך ניתן לקבל מידע אובייקטיבי, מקצועי ומהימן, המסייע לשפר את השירות ולהשיא את איכותו ורמתו של המנהל הציבורי.
עוד פסק כי בהשוואה לדו"ח מבקר המדינה ודו"ח מבקר העירייה אשר מפורסמים ברבים, כך נכון הדבר גם לגבי דו"ח המבקר הפנימי של משרד התחבורה.
הוא הדגיש כי דווקא משום שכוחו של המבקר הפנימי פחות מזה של מבקר המדינה, יש צורך להעצימו באמצעות פרסום דוחותיו.
הדו"ח נוגע לבטיחות הציבור ולכן לציבור יש עניין בו ומשכך סע' 9(ה) לחוק הביקורת הפנימית אינו אוסר לפי דין את גילוי המידע.
לכן, סבורה המדינה כי דו"ח הביקורת הפנימית צריך להימסר לממונה עליו ולשר או למנכ"ל הגוף הציבורי ולא להתפרסם ברבים.
טענתם הייתה כי פרסום גורף של דו"חות ביקורת פנימיים יגרע משיתוף הפעולה של הגוף המבוקר עם המבקר, יפגע ביחסי האמון שבין המבקר לממונה, ישפיע על אופן כתיבת הדו"ח ועל הנושאים שיעמדו לביקורת, ויפחית את האפקטיביות של הליך הביקורת.
לדעת המערערת דו"חות ביקורת הפנים נופלים תחת הסייגים הקבועים בחוק חופש המידע.
ס'9(ב)(1) לחוק חופש המידע קובע כי רשות יכולה שלא למסור מידע אשר גילויו עלול לשבש את התפקוד התקין של הרשות הציבורית או את יכולתה לבצע את תפקידיה.
וכי יש להחיל בגדר הסעיף את "מבחן החשש הסביר לתפקוד התקין של הרשות" ולא את "מבחן הוודאות הקרובה" הבוחן קיומה של אפשרות קרובה, אם קיימת סכנה גבוהה לשיבוש חמור ורציני של הרשות, והוא מבחן דווקני יותר ממבחן החשש הסביר.
טענה נוספת שהעלתה המדינה בערעורה הוא כי המידע נופל תחת הסייג המצוי בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע.
הסעיף קובע כי רשות ציבורית רשאית שלא למסור מידע הנוגע לדיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, וכן חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצורך קבלת החלטה, למעט התייעצויות הקבועות בדין.
המדינה טענה כי דו"ח המבקר הפנימי בא בגדר הסעיף בהיותו חלק מתהליך עבודת המטה וקבלת ההחלטות בתוך הארגון.
ועל כן, הכלל בכל הנוגע לדו"חות של ביקורת פנימית צריך להיות מניעת גילוי, ואילו רק במקרים מיוחדים וספציפיים, שבהם יש אינטרס רב בגילוי צריך להתירו לפי סע' 17(ד) לחוק חופש המידע, דבר שאינו מתקיים בעניינו.
בית המשפט העליון קבע, במסגרת פסק הדין שכתב השופט אליעזר ריבלין ואליו הצטרפו השופטים סלים ג'ובראן והשופטת אסתר חיות כי יש למסור את המידע המבוקש.
פסק הדין התמקד בשתי נקודות מרכזיות: תכלית חוק חופש המידע בכלליות ותחולתו; וחופש המידע בדוחות הביקורת הפנימית.
בית המשפט קבע כי נקודת המוצא של חוק חופש המידע היא שהרשות מהווה נאמן המחזיק במידע עבור הציבור ולכן, מחובת הרשות לגלותו.
עם זאת כאשר ישנה התנגשות בין זכות חוקתית לבין אינטרס ציבורי, האחרון יגבר רק כאשר קיימת הסתברות ראויה לפגיעה ממשית באותו אינטרס.
ההכרעה מכניסה למסגרת תחולתו של החוק את דוח הביקורת הפנימי ומשכך, לא תהיה חובת גילוי כללית ובלתי מבוקרת או לחלופין חיסיון גורף, אלא נדרש מהרשות תמיד לבחון את "התכלית הראויה" לפי סע' 8 ו-9 לחוק חופש המידע וכן, לעמוד בדרישת המידתיות לפי סע' 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
כלומר, נטל ההוכחה מוטל על הרשות לצורך עילת חיסיון, אך זו כמעט שאינה מהווה עילה כאשר כבר התפרסמה כתבה בעבר בעיתון "גלובס".
לבסוף, ככל שמתאפשר לרשות לפעול לפי עקרון "העיפרון הכחול" על ידי השמטת שמות ופרסום תמצית ממצה, עליה לפעול לפיכך ולא לבחור בחיסיון מוחלט, אלא כאשר מלווה בנימוק משכנע לחיסיון.
נושא פסק הדין מהווה אינטרס ציבורי בעל עניין רחב מאוד כאשר מדובר ב"בטיחות הציבור" והגילוי מהווה תועלת גדולה יותר מחיסיון בכמה מובנים של עקרונות, אינטרסים וזכויות.
בעוד שתפקידה של הרשות הציבורית הוא להפיק לקחים ולתקן ליקויים העולים מדוח הביקורת הפנימית וחזקה שפועלת כך; חובת הגילוי מאפשרת לקיים את זכות הציבור לדעת וחופש הביטוי (אין הציבור מחויב לקבל כ"מובן מאליו" הצהרה שהלקחים יושמו).
בנוסף, הגילוי מאפשר הגשמת אינטרסים בדבר גילוי האמת והגשמה עצמית של הפרט, מימוש עקרון שקיפות השלטון וקידום תרבות השלטון והסדר, הרחבת אמון הציבור ברשויות כאשר הפיקוח של הציבור על ידי חשיפת המידע מהווה זרז ותמריץ ליישום מסקנות המבקר.
בפן דוחות הביקורת הפנימיים – ביהמ"ש אינו מקבל את טענת המדינה בדבר "אפקט מצנן" שעשוי להוביל אליו פרסום המידע וזאת כיוון שאין חשש לפגיעה ממשית ומהותית בתפקוד התקין של הרשות הציבורית או של הליך הביקורת הפנימית.
ביהמ"ש מציין שלשם כך ישנם חוקים דו-כיווניים מהמשפט המנהלי המבטיחים שעבודת המבקר הפנימי לא תושפע מפרסום הדו"חות וכן, גם על המבקר הפנימי חלה החובה למלא אחר תפקידו הקבוע בחוק; לבסוף, ביהמ"ש מכיר בכך שיש בפרסום הליך של שיפור וקידום מוסד הביקורת הפנימית מצד הציבור.
פסק הדין משפיע על הדין הנוהג עד היום, ויש בו שימוש נרחב לאורך השנים.
חשיבותו הרבה של פסק הדין באה לידי ביטוי, בין היתר, בגבולות שהוא יוצר לשימוש בסייגים האמורים לעיל ובכך שהוא מבהיר את חשיבותו של חוק חופש המידע.
ניתן לראות זאת במספר נקודות מהעתירה המבהירות את האופן שבו יש להגן על הזכות למידע, גם במפגש מול זכויות אחרות –
קביעות חשובות נוספות מתוך הפסק דין מתקשרות למטרות חוק חופש המידע:
בנוסף, ישנה התייחסות חיובית מתמשכת לפרסום דוח ביקורת פנימי –
משרד הרכבות הוא משרד ממשלתי לשעבר שפעל תחת המועצה הלאומית של הרפובליקה של סין והיה אחראי לניהול ותפעול רשת הרכבות ברפובליקה העממית של סין, מ-1954 עד 2013.
המשרד היה אחראי על שירותי הנוסעים, רגולציה על ענף הרכבות, פיתוח רשת הרכבות ותשתיות הרכבות בסין היבשתית, אם כי לאור התאונות שהתרחשו קמו קריאות להקים פיקוח עצמאי על ענף הרכבות.
המשרד היה גם אחראי על פעילותה של חברת הרכבות המנהלת את לשכות הרכבת והחברות בסין בענף הרכבות.
ב-10 במרץ 2013 הוכרז כי המשרד יפורק ותפקידיו יועברו לידי משרד התחבורה (בתחום בטיחות ורגולציה), מינהל הרכבות הלאומי (בתחום הפיקוח) ותאגיד הרכבת של סין בתחום (בנייה וניהול).
קודמו של משרד הרכבות היה משרד הדואר והתקשורת שהיה קיים במתכונות שונות מאז שושלת צ'ינג ולאחר הקמת הרפובליקה.
המשרד, ששימש כתאגיד בשוק החובות, מכר איגרות חוב של 60 מיליארד יואן בשנת 2007. לקראת שנת 2009 תכנן המשרד למכור אג"ח בנייה בשווי של 100 מיליארד יואן לפחות (14.6 מיליארד דולר) כדי לממן הרחבה גדולה של רשת הרכבות במדינה.
במשרד הרכבות היו 16 לשכות רכבת ו-2 חברות רכבות.
נכון לשנת 2008 במשרד הרכבות עבדו כ-2 מיליון איש.
משרד התוכנית למשימות פלנטריות היא חטיבה של נאס"א שבסיסה במרכז טיסות החלל מרשל.
המשרד מאגד את תוכנית דיסקברי, תוכנית הגבולות החדשים ואת התוכנית לחקר מערכת השמש.
המשרד הוקם בשנת 2014 במטרה לנהל את תוכניות דיסקברי ותוכנית הגבולות החדשים, – משימות בעלות נמוכה ומשימות בעלות בינונית בהתאמה, על ידי מוסדות צד שלישי, ואת תוכנית לחקר מערכת השמש, שמשימותיה הן בעלות גבוהה, שהובלו על ידי נאס"א והמתמקדות בתעדוף יעדי מדעים פלנטריים.
תוכניות דיסקברי והגבולות החדשים נוסדו בשנים 1992 ו־2001 בהתאמה, ושיגרו בסך הכל 14 משימות, בנוסף לשתי משימות שהושקו תחת הנהלת משרד התוכנית למשימות פלנטריות.
התוכנית לחקר מערכת השמש הוקמה לצד המשרד, עם שלוש משימות שתוכננו להשקה במסגרת התוכנית החדשה.
מנהלת משימת המדע , של מִנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומית, מעסיקה את קהילת המדע של ארצות הברית, נותנת חסות למחקר מדעי ומפתחת לוויינים בשיתוף פעולה עם שותפיה של נאס"א ברחבי העולם כדי לענות על שאלות מהותיות הדורשות מבט אל החלל ומחוצה לו.
הפרויקטים בתוכניות השונות תורמים להשגת חזון חקר החלל של נאס"א על ידי חתירה לנקודות הבאות:
הבנת היסטורית מאדים והיווצרות מערכת השמש.
חיפוש כוכבי לכת דמויי כדור הארץ וסביבות ראויות לחיים סביב כוכבים אחרים.
חקירת מערכת השמש למטרות מדעיות תוך תמיכה בחקר רובוטי ואנושי בטוח בחלל.
משרד התוכנית למשימות פלנטריות הוקם בסוף 2014 כחלק משורה של שינויים שביצעה נאס"א לאחר מעבר חוק הקצאת כספי מסחר, משפטים, מדע וסוכנויות קשורות, 2015, שהקצתה 1.438 מיליארד דולר למשימות פלנטריות, ובקשת ממשל אובמה לתקציב 2016 הפדרלי של ארצות הברית.
משרד התוכנית החליף את משרד תוכנית דיסקברי ותוכנית הגבולות החדשים שהוקם בשנת 2004. המשרד תופס את המתחם הקודם במרכז טיסות החלל מרשל בהאנטסוויל, אלבמה.
כמו כן, המשרד השתלט על משימת אירופה קליפר ומדיניות שיתוף הפעולה של נאס"א בהקשר למשימת סוכנות החלל האירופית, JUICE (גשושית) כמשימה מחוץ לדיסקברי וגבולות חדשים.
בשנת 2017 התוכנית זכתה לכינוי "תוכנית לחקר מערכת השמש" וגדלה לכלול את DART ממשימת AIDA שבוטלה לאחר שסוכנות החלל האירופית הפסיקה את תרומתה למשימה.
מנהלת משימת המדע של נאס"א, הקים את משרד התוכנית למשימות פלנטריות כדי לאחד את המשימות בתוכניות, דיסקברי, הגבולות החדשים וחקר מערכת השמש למבנה ניהולי אחיד.
המטרה הייתה לפשט וליעל את התיעוד ולהבטיח כי נוהלי הניהול המוצלחים של משימות דיסקברי וגבולות חדשים שנבחרו בתחרות, מוחלים על כל המשימות הפלנטריות של נאס"א.
משרד התוכנית שוכן במרכז טיסות החלל מרשל של נאס"א בהאנטסוויל, אלבמה.
המשרד אחראי להבטיח שהמשימות יצמדו לדרישות התקציב, לוח הזמנים, הביצועים, האמינות והבטיחות בהתאם למדיניות, לאסטרטגייה, לדרישות ולמימון שהוגדרו על ידי מנהלת משימת המדע.
שלוש התוכניות מורכבות ממשימות עצמאיות למדעי החלל החולקות מבנה ניהולי משותף.
התוכניות כוללות שלושה סוגי פרויקטים:
הכרזה על משימות הזדמנות שנבחרות מתוך מספר הצעות מוגשות
מנהלת משימת המדע מגדירה את אסטרטגיית המדע של נאס"א במספר מסמכים.
המטרה במדע הפלנטרי היא להבין את תוכנה, מקורה והתפתחותה של מערכת השמש ואת היתכנות להתפתחות חיים במקומות אחרים.
השאלות המדעיות הבסיסיות המנחות את המחקר של נאס"א במערכת השמש הן; כיצד נוצרה והתפתחה מערכת השמש, האם יש חיים מחוץ לכדור הארץ ומהם הסיכונים לחיים על פני כדור הארץ.
מנהלת משימת המדע תרגמה שאלות אלו ליעדים מדעיים שממקדים את הפעילות המחקרית של חטיבת המדע.
בהתאם ליעדים המדעיים האלו נוסדו התוכניות הבאות: תוכנית דיסקברי, תוכנית הגבולות החדשים ותוכנית לחקר מערכת השמש.
משרד התיאום הבין-קוריאני (בקוריאנית: 남북공동연락사무소) היה משרד קישור משותף של צפון קוריאה ודרום קוריאה, שמוקם באזור התעשייה קסונג בצפון קוריאה.
בהיעדר יחסים דיפלומטיים רשמיים, פעל הבניין כשגרירות בפועל וסיפק ערוץ תקשורת ישיר לשתי המדינות.
בראשו עמד נציג צפון קוריאה ג'ון ג'ונג-סו, סגן יו"ר הוועדה לאיחוד השלום של המולדת ונציג דרום קוריאה, צ'ון היי-סונג, סגן שר משרד האיחוד של קוריאה הדרומית.
בניין המשרדים בן ארבע הקומות נהרס על ידי צפון קוריאה ב-16 ביוני 2020. הוא היה פנוי מאז ינואר בשל מגפת הקורונה.
משרד הקישור המשותף הוקם כחלק מהצהרת פנמונג'ום שנחתמה על ידי מנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און ונשיא דרום קוריאה מון ג'ה-אין ב-27 באפריל 2018, במהלך הפסגה הבין-קוריאנית 2018 בפנמונג'ום.
המשרד היה ממוקם בבניין בן ארבע קומות ומרתף בשטח של 4498.57 מ"ר נבנה בשנת 2005 לצורך התייעצות ושיתוף פעולה.
עלות הבנייה הייתה אז 8.0 מיליארד וון קוריאני (7.1 מיליון דולר) ששילמה ממשלת דרום קוריאה.
ב-11 באוקטובר 2018 דווח כי שוחזר מתקן לטיפול במים שישמש את משרד התיאום.
עד 25 באוקטובר 2018 הסתיימו השיפוצים והתיקונים בבניין בו נמצא המשרד.
ממשלת דרום קוריאה הוציאה 9.7 מיליארד וון קוריאני (8.6 מיליון דולר) על שיפוצים אלה.
הפגישה הראשונה במשרד הקישור התרחשה בין נציגים משתי הקוריאות ב-22 באוקטובר 2018 וענתה בין היתר על שיתוף פעולה בין שתי הקוריאות.
במשרד התקיימה פגישה בין סגן שר התרבות, הספורט והתיירות של דרום קוריאה, רו טאה-קנג, לבין סגן השר הצפון קוריאני לתרבות גופנית וספורט, וון קיל יו ב-2 בנובמבר 2018. השיחות במשרד הביאו להצעות עבור נבחרת קוריאה מאוחדת באולימפיאדת 2020 ולקיים את אולימפיאדת הקיץ 2032 בשתי הקוריאות.
פגישה נוספת התקיימה ב-2 בנובמבר 2018 בין השר לאיחוד דרום קוריאה צ'ון הא-סונג לבין מקבילו בצפון קוריאה, ג'ון ג'ונג-סו.
שני הגברים היו ראשי התיאום במשרד וכל אחד מהם משמש כראש התיאום מטעם מדינתם.
גם צ'ון וגם ג'ון דנו בשיתוף פעולה בפרויקטים שונים של קוריאה משותפת.
בשל אמצעים שננקטו כדי להכיל את מגפת הקורונה, המשרד נסגר ב-30 בינואר 2020.
ב-16 ביוני 2020 בשעה 2:50 אחר הצהריים נהרס הבניין בן ארבע הקומות על ידי צפון קוריאה.
סוכנות הידיעות של צפון קוריאה, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית פרסמה הודעה בה נאמר כי "משרד הקישור נהרס בצורה טראגית בפיצוץ אדיר" וכי הוא משקף את "הלך הרוח של האנשים הזועמים" של ארצם.
ב-13 ביוני, שלושה ימים לפני הרס הבניין, קים יו-ג'ונג, אחותו של קים ג'ונג און, ניבאה את קריסת הבניין כנקמה על כישלונה של דרום קוריאה לנקוט צעדים נגד עריקים צפון קוריאה החיים בדרום קוריאה שהשתמשו בבלונים כדי לשלוח עלוני משטר נגד צפון קוריאה מעבר לגבול.
ההרס חפף ליום השנה ה-20 לפסגה הבין-קוריאנית הראשונה בין קים דב-ג'ונג לקים ג'ונג-איל.
מצלמות מעקב בדרום קוריאה הראו שכאשר נהרס הבניין, בניין רב קומות שכן ששימש בעבר בכירים בדרום קוריאה קרס חלקית בשל עוצמת הפיצוץ.
נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, הגיב בהגברת רמת הכוננות של צבא דרום קוריאה ואמר כי תהיה תגובה חמורה אם צפון קוריאה תמשיך להעלות את המתיחות.
בהצהרה שפרסם הבית הכחול, לשכת הנשיאות של דרום קוריאה, נכתב כי הרס הבניין "הוא מעשה הנוגד את הציפיות של מי שמבקשים לפתח יחסי דרום-צפון ולהסדיר את השלום בחצי האי הקוריאני" וכי "הממשלה מבהירה שהאחריות לכל מה שהתרחש בעקבות זאת היא לגמרי של הצפון."
משרד התחבורה והתשתיות הדיגיטליות , הוא משרד פדרלי בגרמניה.
המשרד אחראי על פיתוח התחבורה והתשתית הטכנולוגית במדינה.
תקציב המשרד בשנת 2020 היה כ־36.7 מיליארד אירו.
מטה המשרד הראשי ממוקם בבירת גרמניה, ברלין והמשרד המשני ממוקם בבון.
המשרד מעסיק כ־1,245 עובדים, מתוכם כ־693 עובדים בבון, כ־552 בברלין ועד 15 מחוץ לגרמניה.
המשרד הוקם באמצעות מיזוג של "משרד התחבורה הפדרלי" ו"המשרד הפדרלי לתכנון אזורי ופיתוח עירוני".
שני המשרדים הוקמו בשנת 1949. המשרד החדש נקרא תחילה "המשרד הפדרלי לתחבורה, בנייה ושיכון" (BMVBWׂ) עד שאימץ את השם "המשרד הפדרלי לתחבורה, בנייה ופיתוח עירוני" (BMVBS) בשנת 2005. השם הנוכחי אומץ ב־17 בדצמבר 2013.
המשרד מפקח על 63 סוכנויות ורשויות המעסיקות כ־25,000 איש.
היחידה העסקית של BMVI כוללת את הרשויות הבאות:
הלשכה הפדרלית הגרמנית לחקירת תאונות מטוסים (BFU), בראונשווייג
הלשכה הפדרלית לחקירת תאונות ימיות (BSU), המבורג
הסוכנות הפדרלית הימית וההידרוגרפית (BSH), רוסטוק והמבורג.
הסוכנות מספקת בין היתר מידע על נושאי הספנות הימית, תוכניות מימון מיוחדות, חוק הדגל הגרמני, הסמכת ימאים, ומידע על חופי גרמניה ומימיה.
המשרד הפדרלי להובלת מטענים (FOPH), קלן
המכון הפדרלי למדעי המים (BfG), קובלנץ
מינהל הכבישים הפדרלי (BASt), ברגיש גלאדבאך
המכון הפדרלי לשירותים אדמיניסטרטיביים (FOIA), אוריך
המכון הפדרלי להנדסה הידראולית (BAW), קרלסרוהה
מפקח פדרלי לבקרת תנועה אווירית (BAF), היסן
נכסי הרכבת הפדרלית (BEV), בון
הרשות הפדרלית לחקירת תאונות רכבת (BEU), בון
שירות מזג האוויר הגרמני (DWD), אופנבך
רשות הרכבות הפדרלית (EBA), בון
משרד הכבישים הפדרליים (FBA), לייפציג
הרשות הפדרלית לתחבורה מוטורית גרמנית (KBA), פלנסבורג
מינהל התעופה הפדרלי (LBA), בראונשווייג
מינהל נתיבי מים ומשלוחים פדרלי (WSV), בון
משרד התחבורה והתשתיות הדיגיטליות כולל תשע מחלקות וועדה מדעית מייעצת:
L - המחלקה לניהול, תקשורת
StB - המחלקה הפדרלית לכבישים מהירים
StV - המחלקה לתחבורה בכבישים
G - המחלקה לעניינים בסיסיים
DG - מחלקת החברה הדיגיטלית
WS - המחלקה לנתיבי מים, משלוח
משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח הוקם על ידי אדולף היטלר ב-17 ביולי 1941.
בראשות המשרד עמד הגרמני-בלטי, אלפרד רוזנברג.
ממשלת גרמניה הקימה את המשרד כדי לשלוט באזורים העצומים שנתפסו ונכבשו על ידי הוורמאכט במזרח אירופה וברוסיה.
המשרד גם התמקד בתמיכה בקבוצות אנטי-סובייטיות במרכז אסיה.
בנוסף לכך, המשרד היה אחראי למימוש תוכנית-האב למזרח שהייתה תוכנית סודית של גרמניה הנאצית לביצוע רצח עם, טיהור אתני וכיבוש קולוניאליסטי בשטחי מזרח אירופה שנכבשו בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
המשרד היה אחראי על נציבות הרייך אוקראינה ונציבות הרייך אוסטלנד.
בפברואר 1942, על פי תוכניותיו של רוזנברג, המשרד ניסה לפרסם ותוכנית של רפורמה אגררית בשטחים הכבושים בברית המועצות, ברפורמה דובר על פירוק הקולחוז וחלוקת האדמות מחדש לאיכרים לחקלאות פרטית.
עם זאת, מינויו של אריך קוך למושל נציבות הרייך אוקראינה ערער באופן מהותי את סמכותיו של רוזנברג, היטלר הורה לקוך לנקוט בגישה קשה, אך רוזנברג רצה להציג את הגרמנים כ"משחררים של אוקראינה מהשליטה הסובייטית", אך בסופו של דבר, האכזריות של קוך עזרה לדחוף את בעלת הברית הפוטנציאלית בחזרה למחנה הסובייטי.
יתר על כן, לרוזנברג נשללה הסמכות על הצבא ועל מערכות הביטחון האחרות שפעלו בשטחים הכבושים.
האס אס מילא את ואקום הכוח שנוצר ואנשיו נהגו כרצונם.
משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים הוקם בשנת 1918, והורכב מרבנים אשכנזים וספרדים בני היישוב הישן בירושלים.
מטרתו הייתה לייצג את יהודי ירושלים בנושאים דתיים.
המשרד מומן על ידי התנועה הציונית.
הוא פסק מלפעול בשנת 1921, בעת הקמת הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 1918 נערכו בחירות בירושלים, ונבחר ועד העיר ליהודי ירושלים על מנת שייצג את התושבים היהודים בעיר בפני השלטון הבריטי.
אנשי היישוב הישן לא השתתפו בבחירות אלו אלא הקימו ארגונים משלהם, וביניהם ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהוקם ב-2 באפריל 1918, ומטרתו הייתה לשמש הנהגה רוחנית לתושבי העיר.
הוא הורכב ברובו מרבנים החברים בבתי הדין האשכנזים והספרדים, ובראשו עמדו הרב יצחק ירוחם דיסקין וסגנו הרב חיים משה אלישר.
לקראת הדיון של ועד הרבנים המאוחד בירושלים שהתקיים ב-4 באוגוסט 1918 ובו עלה לדיון עניין שיתוף הפעולה עם ועד הצירים, פרשו הרב דיסקין והרב זוננפלד מוועד הרבנים.
התנגדותם למגעים עם ועד הצירים נבעה מחשש להשפעה של התנועה הציונית החילונית על העולם התורני.
בדיון הוחלט כי הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם, חברי בית הדין הפרושי, יחד עם הרב חיים משה אלישר חבר בית הדין הספרדי, יקיימו דיונים עם ועד הצירים.
ב-12 בדצמבר 1918 נחתם הסכם בין ועד הרבנים ובין ועד הצירים להקמת משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים, שכלל גם בית דין לערעורים.
ועד הצירים באמצעות ועד העיר ליהודי ירושלים קיבל על עצמו לממן את אחזקת משרד רבנות זה.
חברי משרד הרבנות מטעם העדה ספרדית היו הרבנים: חיים משה אלישר, אליהו פאניז'ל, דוד פאפו, בנימין אלקוצר; מטעם העדה האשכנזית היו הרבנים: צבי פסח פרנק, יונה ראם, דוד ליפמאן, פישל ברנשטיין.
משרד הרבנות הגדיר את תפקידיו: "א.
משה"ר הוא הגוף המייצג את כל יהודי ירושלים בעייני דת.
משה"ר ישמש כבית דין לערעורים." אולם, משרד הרבנות לא החליף את בתי הדין העדתיים הקיימים.
הכרזת משרד הרבנות גם כבית דין לערעורים נעשתה, כיון שהשלטון הבריטי לא היה מוכן להעביר סמכויות לגבי ענייני ממון לידי בתי הדין היהודיים הדתיים כל עוד לא היה קיים בית דין לערעורים על החלטות בתי דין אלו.
הרב זוננפלד ראה את הקמת משרד הרבנות כ"תריז הראשון והמסוכן שהוכנס בחומת היהדות החרדית אשר פילג את היישוב הישן".
לדעתו, הקמת בית דין לערעורים נגדה את ההלכה.
השלטון הבריטי לא הכיר במשרד הרבנות באורח רשמי, ולא אפשר לו גבית מס שירותים עבור שירותיו.
בדרך זו נמנעה ממנו היכולת להגיע לעצמאות תקציבית, והיה עליו להמשיך להסתמך על סיוע של ועד הצירים.
רבני תנועת המזרחי והרב עוזיאל תמכו במשרד הרבנות וסייעו לו לכנס אספה ראשונה בהשתתפות 50 מרבני ארץ ישראל בתחילת חודש מאי 1919. משרד הרבנות פעל בענייני ציבור בתחומים שונים.
בשנת תרע"ט הוא לקח חלק במינויים של ארבעה רבנים למושבות: זכרון יעקב, יבנאל, רחובות וראש פינה.
משרד הרבנות שלח שליחים לקבוצות חקלאיות ביהודה ושומרון כדי שיתקנו את יבולם בתרומות ומעשרות.
בעקבות מאורעות תר"פ קרא משרד הרבנות לצום כללי.
המשרד שמר על קדושת הכותל המערבי בעת שהוקף המוסלמי עשה בו תיקונים בחודש אייר תרפ"א.
שמירת השבת תפסה מקום מיוחד בעבודתם.
בעקבות פגישתם עם הרברט סמואל, הוצאה פקודה רשמית המאפשרת לכל פקיד יהודי בממשלת המנדט לשבות ממלאכה ביום השבת.
נעשו פניות להקדמת שעת הפסקת עבודה במשרדים הממשלתיים בערבי שבתות וחגים.
משרד הרבנות היה מעורב גם בענייני שמירת השבת, המועדים והכשרות בגדודים העבריים.
בשנתו הראשונה של משרד הרבנות הוא קיים 122 ישיבות, קיבל 895 פניות, ועסק ב־393 עניינים שהובאו לטיפולו.
הרב קוק, שתמך בהקמת משרד הרבנות, השתתף בעצמו בכמה מישיבותיו וראה בו גוף המאחד בין חכמי אשכנז לחכמי ספרד.
משרד הרבנות שהחל לפעול ב-12 בדצמבר 1918 התקיים עד ליום 24 בפברואר 1921, יום בו נבחרה הרבנות הראשית לישראל.
משרד התובע הכללי הוא משרד בממשלה הבריטית המעניק תמיכה וסיוע להתובע הכללי של אנגליה וויילס בשני תפקידו כאשר ראשית עומד בראש התביעה הכללית של הרשות המבצעת והשירות המשפטי הציבורי של הממלכה.
ושנית משמש כיועץ משפטי לממשלה.
המשרד גם מעניק תמיכה לפרקליט המדינה של בריטניה.
תפקיד התובע הכללי של אנגליה וויילס הוא מקביל לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה של ישראל.
בין תפקידיו השונים של משרד התובע הכללי ניתן למנות:
לספק ייעוץ משפטי לממשלת הוד מלכותו
לפקח על שירות התביעה של הכתר
לפקח על תהליך ההעמדה לדין .
לפקח על המחלקה המשפטית אשר מייעצת למשרדי הממשלה והסוכנויות השונות
לתת דין וחשבון על עבודת מערכת התביעה והייעוץ המשפטי בפני הפרלמנט הבריטי.
שירות התביעה של הכתר והפרקליטים המשרתים בו מופקדים על ייצוג המדינה והאינטרס הציבורי בפני ערכאות המשפט.המחלקה המשפטית הממשלתיתיש שני תפקידים מרכזיים – ליווי משפטי של הכנת החקיקה בממשלה ובפרלמנט וייעוץ משפטי לממשלה ולרשויות ציבוריות נוספות.
בעניינים אלה פועלים משפטני המחלקה המשפטית הממשלתית להבטיח שמירה על עקרונות היסוד של המשפט האנגלי ועקרון שלטון החוק.המשרד להונאות חמורותחוקר ומעמיד לדין בגין עבירות שוחד, שחיתות, ועבירות הונאה חמורות.
משרד השליח המיוחד למעקב ומאבק באנטישמיות (לשעבר המשרד למעקב ומאבק באנטישמיות) הוא משרד של במחלקת המדינה של ארצות הברית.
המשרד "מקדם את מדיניות החוץ של ארצות הברית בנושא האנטישמיות" על ידי פיתוח ויישום מדיניות ופרויקטים לתמיכה במאמצים למאבק באנטישמיות.
המשרד הוקם על פי חוק סקירת האנטישמיות העולמית משנת 2004 ובראשו עומד השליח המיוחד למעקב ומאבק באנטישמיות (SEAS), המדווח למזכיר המדינה של ארצות הברית.
חבר הקונגרס הושבע כשליח המיוחד הראשון ב-2006. בשנת 2021, השליח המיוחד קודם לשגריר כללי שמונה על ידי נשיא ארצות הברית ואושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
התפקיד מונה בעבר על ידי מזכיר המדינה.
תחומי האחריות של המשרד על פי החוק הפדרלי הם:
מעקב ומאבק אחר מעשי אנטישמיות והסתה אנטישמית המתרחשים במדינות זרות
איסוף מידע על אנטישמיות עבור שני דו"חות שנתיים של מחלקת המדינה
דו"חות מדינתיים על הפרקטיקות של זכויות האדם
דו"ח שנתי על חופש דת בין-לאומי
התייעצות עם ארגונים לא ממשלתיים מקומיים ובין-לאומיים וארגונים ומוסדות רב-צדדיים, כפי שהשליח המיוחד ימצא לנכון
ב-2004 חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על חוק הביקורת האנטישמיות הגלובלית משנת 2004, שיצר משרד למעקב ומאבק באנטישמיות המדווח לעוזר מזכיר המדינה לדמוקרטיה, זכויות אדם ועבודה.
מחלקת המדינה בראשות קולין פאוול התנגדה לחקיקה, שהוגשה על ידי חבר הקונגרס טום לנטוס, בטענה שהמחלקה כבר ריכזה מידע על אנטישמיות בדו"חות השנתיים שלה על זכויות אדם וחופש דת.
מזכירת המדינה קונדוליזה רייס מינתה את חבר הקונגרס הרפובליקני גרג ריקמן כשליח המיוחד הראשון.
ריקמן הושבע לתפקידו ב-22 במאי 2006 וכיהן עד סוף כהונתו של בוש.
במהלך כהונתו היה ריקמן מעורב בהשגת ויזות לארצות הברית ליהודי תימן.
בדצמבר 2007 נסע ריקמן לתימן כדי להעריך את מצבה של הקהילה היהודית שם ולחקור דיווח על חטיפה, התאסלמות בכפייה ונישואים של צעירה תימנית.
למעלה מ-60 יהודים תימנים יושבו מחדש בארצות הברית הודות למאמצי משרדו של ריקמן וארגונים כגון היאס.
הדו"ח התקופתי הראשון על אנטישמיות, "אנטישמיות גלובלית בת-זמננו: דו"ח שנמסר לקונגרס של ארצות הברית", פורסם במרץ 2008.
כיהנה בתפקיד תחת ממשל אובמה מ-23 בנובמבר 2009 עד 5 באוקטובר 2012. רוזנטל הרחיבה את יוזמותיו של ריקמן, פרסמה דו"ח מרחיק לכת על האנטישמיות העולמית ב-2010, דיברה בכנסים ועבדה בשיתוף פעולה עם עמיתיה באיחוד האירופי ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
רוזנטל זכתה לשבחים על גיבוש עבודת המשרד והקריטריונים שלו, ועל מעורבותה האישית נגד מעשים אנטישמיים ברחבי העולם.
עם זאת, היא ספגה ביקורת גם מקודמה ריקמן וגם מאברהם פוקסמן מהליגה נגד השמצה, על הכללת מנהיגי הקהילה המוסלמית בפעילויות משותפות נגד שנאה דתית.
את רוזנטל החליף על בסיס זמני הדיפלומט המקצועי ושגריר ארצות הברית לשעבר בבלארוס , שכיהן בתפקיד עד ש, לשעבר מנכ"ל המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית, הושבע כשליח מיוחד ב-20 במאי 2013. הוא כיהן עד לסיום כהונתו של אובמה בינואר 2017.
ביוני 2017, חמישה חודשים לתוך ממשל טראמפ הראשון, הטיל מזכיר המדינה רקס טילרסון ספק בשאלה אם תפקיד השליח המיוחד יאויש במהלך כהונתו של טראמפ.
חברי בית הנבחרים והסנאט הביעו בפומבי דאגה מכך שהתפקיד אינו מאויש וקראו לטראמפ לבצע מינוי, ובמקביל קראו לטראמפ לאייש את המשרה הפנויה של איש הקשר היהודי בבית הלבן.
ב-5 בפברואר 2019 הודיע מזכיר המדינה מייק פומפאו על מינויו של אילן קאר, סגן התובע המחוזי של מחוז לוס אנג'לס ששירת כקצין בשירות פעיל בפרקליטות הצבאית של צבא ארצות הברית.
בשנת 2021, השליח המיוחד הועלה לדרגת שגריר כללי שממונה על ידי נשיא ארצות הברית ומאושר על ידי הסנאט האמריקאי.
בתחילת ממשל ביידן, תקציב המשרד עמד על 500,000 דולר ופעל עם צוות מצומצם של פחות משני עובדים במשרה מלאה.
רוב התפקידים במשרד הם מינויים פוליטיים שעוזבים את כהונתם עם סיום הממשל.
ב-30 ביולי 2021, הנשיא ג'ו ביידן מינה את החוקרת דברה ליפשטדט לתפקיד.
התנגדותו של הסנאטור רון ג'ונסון עיכבה את מועמדותה בחודשים רבים.
המועמדות הראשונית שלה פגה בסוף השנה.
על רקע העיכוב, ממשל ביידן מינה את אהרון קיאק לתפקיד סגן השליח המיוחד למעקב ומאבק באנטישמיות.
תפקיד הסגן לא היה ברמת שגריר ולא דרש אישור של הסנאט.
לאחר מינויה מחדש, ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית קיימה שימוע על מועמדותה ב-8 בפברואר 2022. ב-29 במרץ 2022, הוועדה דיווחה בחיוב על מועמדותה מחוץ לוועדה.
מועמדותה נתמכה על ידי כל הדמוקרטים בוועדה, כמו גם על ידי הסנאטורים מיט רומני ומרקו רוביו.
מועמדותה אושרה בהצבעה קולית ב-30 במרץ 2022, והיא הושבעה לתפקיד ב-3 במאי 2022.
ליפשטדט הייתה חלק מצוות ממשל ביידן שהשיק את .
התקציב הפדרלי של ארצות הברית לשנת 2024 הגדיל את המימון למשרד מ-1.5 מיליון דולר ל-1.75 מיליון דולר.
הגדלת התקציב הגיעה בעקבות תמיכה מאסיבית של בכירים בבית הנבחרים ובסנאט.
באפריל 2025 הודיע הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של יהודה קפלון לשליח המיוחד של ארצות הברית למעקב ולמאבק באנטישמיות.
משרד התחבורה הוא משרד ממשלתי בממשלת הממלכה המאוחדת.
המשרד אחראי על רשת התחבורה באנגליה, וכן על מספר תחומים מוגבלים בענייני תחבורה בסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד אשר לא הועברו בסמכויות לממשלות האזוריות.
בראש המשרד עומד מזכיר המדינה לתחבורה (Secretary of State for Transport).
משרד התחבורה אחראי על מגוון תחומים הקשורים לניהול ותחזוקת מערכות התחבורה בבריטניה.
כבישים ורשויות מקומיות באנגליה – קביעת מדיניות, מתן הנחיות והקצאת מימון לרשויות מקומיות כדי לסייע להן בתחזוקת רשתות הדרכים, בשיפור תנועת הנוסעים והמטענים, ובפיתוח פרויקטים תחבורתיים גדולים חדשים.
כבישים מהירים ודרכים ראשיות – השקעה בהפעלה, תחזוקה ושדרוג של כ־4,300 מייל (כ־6,920 ק"מ) של רשת הכבישים המהירים והדרכים הראשיות באנגליה, באמצעות הגוף National Highways.
מערכת הרכבות – קביעת הכיוון האסטרטגי של ענף הרכבות באנגליה ובוויילס, מימון השקעות בתשתיות באמצעות Network Rail, ופיקוח על תעריפי הנסיעה.
תחבורה ציבורית – אוטובוסים – שיפור שירותי האוטובוסים באנגליה באמצעות מימון ורגולציה.
תחבורה בת־קיימא – הפחתת עומסים וזיהום בכבישים על ידי עידוד תחבורה דלת פחמן, לרבות רכיבה על אופניים והליכה רגלית.