tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש המחלקה הועמד תחילה יעקב הרצוג (שכעבור זמן לא רב עבר למשרד החוץ, ותחתיו התמנה ד"ר שאול קולבי, מומחה למשפט כנסייתי), ולצדו חיים ורדי, כיועץ מומחה (יועץ השר לענייני העדות הנוצריות", "לענייני נוצרים").
ב-1949 היה ורדי לעורך-המייסד של הרבעון "חדשות נוצריות מישראל" (Christian News from Israel; Nouvelles chrétiennes d'Israel), שהתפרסם, בשלוש שפות (אנגלית, צרפתית וספרדית) ובתפוצה עולמית, מטעם משרד הדתות, וערך אותו במשך עשרים שנה, עד 1969.
אנשי הכנסייה בישראל כיבדו אותו בזכות הגישה ההוגנת והלא-מתנשאת שנקט ביחסו לאינטרסים של הכנסיות השונות, שפעמים רבות היו מסוכסכות זו עם זו.
במסגרת תפקידו נכח בוועידות דתיות מרכזיות של זרמים נוצריים שונים ברחבי העולם, לרבות ועידות אקומניות, בהן הוועידה הפּאן-אורתודוקסית הראשונה, שהתכנסה ברודוס בספטמבר 1961, וכינוס מועצת הכנסיות העולמית בניו דלהי בנובמבר אותה שנה.
כבר עם קום המדינה, בספטמבר 1948, נסע ורדי לרומא ביחד עם יעקב הרצוג כמשלחת לא-רשמית בחסות ציר ארצות הברית בישראל, ג'יימס מקדונלד, ונציגו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן בוותיקן, פרנקלין גוֹוֶן.
סדרת המפגשים ברומא היוותה אפוא בסיס למגעים בין ישראל לשלטונות הכנסייה.
במחצית השנייה של שנת 1959, על רקע השינוי באווירה בוותיקן תחת האפיפיור החדש, יוחנן העשרים ושלושה, נדון במשרד החוץ הרעיון להקים ברומא נציגות ישראלית במסווה של "מכון לחקר יחסי היהודים והנוצרים".
המכון, שמטרתו האמיתית תהיה לקשור קשרים בין ישראל והוותיקן, יישען על משרד החוץ, ולשם הסוואה, הוא יוצג כאילו הוא מסונף לקונגרס היהודי העולמי בראשות נחום גולדמן.
משרד הדתות הסכים להשאיל את ורדי כדי שיעמוד בראשו.
בסופו של דבר גנזה השרה גולדה מאיר את התכנית, אך היא הוסיפה לתמוך בשליחתו של ורדי לרומא.
ניסיונותיה של ישראל לנהל פעילות מאחורי הקלעים לא עלו יפה, בשל השתדלויותיהם הפומביות של ארגונים יהודיים להשפיע על הוותיקן.
בראשית שנות ה-60 ניסה גולדמן להחיות את התוכנית מ-1959, ובמשרד החוץ חששו שפרסום רב מדי עלול לחבל בקידום היחסים, אולם בסוף מאי 1962, לאחר שסוכם כי תפקידו של ורדי יהיה רק "להקשיב", אישרה מאיר את התוכנית.
ב-1962 שוחרר אפוא ורדי מתפקידו במשרד הדתות כדי שיישלח לוותיקן כנציגו של הקונגרס היהודי העולמי לקראת כינוס ועידת הוותיקן השנייה.
הפרסום בישראל עורר גל מחאה כלפי הוותיקן במדינות ערב.
בתקופה שבה הורה באוניברסיטה העברית החל ורדי להרצות על תולדות המחשבה הנוצרית.
עם היווסדו של מכון האמריקאי ללימודי ארץ הצבי (American Institute of Holy Land Studies; כיום נקרא Jerusalem University College) בירושלים ב-1957 לימד בו מדי שנה קורס על תולדות הנצרות בארץ ישראל.
החל ב-1961 או 1962 ועד מותו, לאורך שנות ה-60 וה-70, כיהן כמרצה בכיר לתולדות הנצרות במזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969 ו-1973-74 שהה פרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פֶּן סטייט).
ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר לנצרות אוריינטלית בתל אביב.
תחום התמחותו האקדמית של ורדי היה תולדות הנצרות – בעיקר אבות הנצרות והנצרות המזרחית, וכן תולדות הנצרות בארץ ישראל.
עיקר תרומתו המחקרית הייתה בשדה תולדות המחשבה הנוצרית המזרחית.
פרסם מאמרים וכתב ערכים בנושאי נצרות באנציקלופדיות Encyclopedia of Zionism and Israel והאנציקלופדיה העברית (בה חיבר ביחד עם דוד פלוסר את הערך "נצרות").
כבר מצעירותו שקד ורדי על תרגום חיבורים הגותיים קלאסיים מאיטלקית לעברית.
הוא תרגם מאיטלקית לעברית את כרך א' של "קיצור תולדות הפילוסופיה" ליצחק שאקי (Sciaky) (1946), את ספרו של ברונו צבי (Zevi) "בחללה של אדריכלות: בחינות ודרכי-הסתכלות" (תשי"ח 1957) ואת "תולדות אירופה במאה התשע-עשרה" לבנדטו קרוצ'ה (תשי"ג) (שני האחרונים בהוצאת מוסד ביאליק).
ורדי נפטר בירושלים באוקטובר 1975, בגיל 74 ונקבר בהר המנוחות.
חיים ורדי היה נשוי פעמיים.
באיטליה נישא לאילדה לבית אָמָאר סֶגרֶה (Ilda Amar Segre), וממנה היה אב לשניים.
השניים התגרשו, ובהמשך נישא לחנה לבית בינג (שממנה התאלמן), ומנישואים אלה היה אב לשני ילדים נוספים.
עמנואל (מן) ורדי (1927–2002), מפקד גדוד חי"ר, עובד מחשבים והיסטוריון של איטליה בשלהי ימי הביניים.
באוקטובר 1945 התגייס לפלמ"ח, במחלקת הסיירים המרכזית במשמר העמק שבפלוגת הסיירים של הגדוד הרביעי של חטיבת הראל ובפלי"ם.
בדצמבר 1945 השתתף בחילוץ המעפילים מהאונייה "חנה סנש.
בסוף 1947 שירת על ספינת המעפילים "האומות המאוחדות" של ה"גדעונים".
הוצב בפלוגת הנמל, וכעבור חודשיים עלה עם הגדוד הרביעי לקריית ענבים ולחם כמפקד מחלקה על המשלטים בדרך לירושלים.
בהמשך היה מפקד גדוד חי"ר בצה"ל.
לאחר שחרורו היה עובד מחשבים.
לאחר מכן פנה ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה של איטליה בשלהי ימי הביניים.
בשנת 1990 קיבל בה תואר מוסמך וב-1997 תואר דוקטור, על עבודה שעסקה ברפובליקה של ג'נובה תחת שלטונו של אנטוניוטו אדורנו (סוף המאה ה-14).
אריאל ורדי (נולד ב-1929), מעצב גרפי וטיפוגרף.
בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח כאחיו; תחילה שירת במחלקת עין השופט של פלוגה ז', ולאחר שעבר קורס בסוף אותה שנה קורס אלחוטאים, סופח לגדוד השלישי של חטיבת יפתח, ובהפוגה הראשונה נשלח לשרת כאלחוטאי במוסד לעלייה ב' והצטרף ל"גדעונים" (עבד על אוניית הרכש שהביאו מעפילים, ובתחנות חוף באירופה).
לאחר שחרורו היה למעצב גרפי וטיפוגרף.
ב-1981 היה ממייסדי החוג ללימודי דפוס במכללת הדסה בירושלים, ובשנים 1983–1988 עמד בראשו.
בתו של אריאל, עדה ורדי, היא גרפיקאית ומעצבת עטיפות ספרים וספרים.
יוֹרַי ורדי (Yorai Wardi), פרופסור להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק) שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
עֵינאל ורדי, מרצה בכירה בגמלאות לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
יצחק שאקי (איט'), קצור תולדות הפילוסופיה, כרך א: הפילוסופיה היונית; עברית: חיים ורדי, בעריכת המחבר, תל אביב: משפט ומדינה, 1946.
ברונו צבי , בחללה של אדריכלות: בחינות ודרכי-הסתכלות; תרגם מאיטלקית: חיים ורדי; פתח דבר מאת מ"מ בובר; 162 תצלומים, תשריטים ותוכניות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח 1957. (Saper vedere l'architettura)
בנדטו קרוצ'ה, תולדות אירופה במאה התשע-עשרה; תרגם וצירף הקדמה ביאוגראפית: חיים ורדי; מבוא מאת אפרים שמואלי; ערך: צבי וויסלבסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.
חיים הר-זהב (נולד ב-7 בפברואר 1978) הוא עיתונאי ישראלי בתחום הפוליטי והכלכלי, ממייסדי ארגון העיתונאים בישראל.
עבד בין היתר בחדשות ערוץ 10, ערוץ הכנסת, החדשות המקומיות בכבלים, קול ישראל וכעיתונאי עצמאי.
החל מיולי 2025, יו"ר ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל.
חיים הר-זהב נולד וגדל בראשון לציון.
בתיכון למד בגימנסיה הריאלית בעירו.
את השירות הצבאי, בשנים 1995–1998, עשה הר-זהב בגדוד שחם בחטיבת הנח"ל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, היה פעיל בתא מפלגת העבודה ושימש סגן יושב ראש אגודת הסטודנטים.
שירת במילואים בחטיבה 5 ובמבצע חומת מגן השתתף בקרב ג'נין.
לדבריו, בעקבות דיווחים של דובר צה"ל לתקשורת במהלך הקרב שלא תאמו למה שחווה בשטח, החליט הר-זהב להיכנס לתחום התקשורת.
את דרכו כעיתונאי החל בשנת 2003 עם הקמת חברת החדשות בערוץ 10. הר-זהב נקלט לשורותיה ללא ניסיון עיתונאי קודם.
כחצי שנה אחר כך מונה לכתב בכנסת, עד שהוחלף כעבור 3 שנים על ידי נדב פרי.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היה ביומו האחרון בשירות מילואים בגדוד שהותקף בידי חזבאללה.
הוא תיעד את יום החטיפה ושידר כתבה אודותיו מאוחר יותר.
הר-זהב עבר לערוץ הכנסת שם שימש כתב פוליטי, ואחרי כשנתיים וחצי מחוץ לעיתונות (באותה תקופה שימש בין השאר גם דוברו של חבר הכנסת איתן כבל) חזר בראשית 2011 לשמש עורך במהדורות החדשות המקומיות - תחילה בתל אביב ואחר כך בירושלים.
בשנת 2012, נמנה עם מקימי ארגון העיתונאים בישראל, שבמסגרתו הוכרז על הקמתו של ועד עובדים בחדשות המקומיות.
הר-זהב עמד בראש ועד העובדים והוביל את מאבק העובדים כנגד סגירת החדשות המקומיות במשך קרוב לשנתיים.
בסוף דצמבר 2013 הוכרז על סגירתן הסופית של החדשות המקומיות, וכל העובדים פוטרו.
באוגוסט 2014 הצטרף הר-זהב בשנית לערוץ 10 ושימש עורך-משנה ומגיש פינה בתוכנית "צינור לילה", בהגשת העיתונאי גיא לרר.
בנובמבר 2015 מונה לעורך אתר אינטרנט חדשותי שההסתדרות הייתה צפויה להקים ואמור היה לשאת את השם "דבר".
האתר "דבר ראשון" החל לפעול ביוני 2016.
ביולי 2016 התמודד לתפקיד יו"ר ארגון העיתונאים, אך לא נבחר לתפקיד.
בחודש שלאחר מכן, עבר לעבוד ברשות השידור.
הוא ערך מהדורות חדשות ברשת ב', עד לסגירתה של הרשות.
ביוני 2017 החל לשמש עורך באתר האינטרנט "המקום הכי חם בגיהנום".
בדצמבר 2019 יצא לאור ספרו "לבנון: המלחמה האבודה".
הספר היה אחד הגורמים שהובילו להכרת משרד הביטחון בלחימה ברצועת הביטחון כאחת ממערכות ישראל בנובמבר 2020.
בינואר 2021 התמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לכנסת, לקראת הבחירות לכנסת ה-24. בהתאם לתוצאות ההצבעה, שובץ במקום ה-20 ברשימת המפלגה ולא נכנס לכנסת.
במאי 2022 החל לעבוד בחדשות 13 כעורך-משנה בתוכנית האקטואלית המשודרת בשעה 19:00.
הר-זהב השתתף בלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
בטור דעה שפרסם בעיתון הארץ, טען כי אזרחים פלסטינים שנהרגו נספרו כ"מחבלים", והיה מותר לירות בהם ללא סיבה מוצדקת.
הוא תיאר השמדה שיטתית של כלל המבנים באזור ציר נצרים.
ביולי 2025 נבחר הר-זהב ליו"ר ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל.
מלבד עבודתו העיתונאית, הר-זהב הוא גם מרצה לעיתונות במכללה האקדמית ספיר.
הוא מתגורר בשכונת שפירא בתל אביב.
רבי חיים וסרצוג (מוכר בשם ר' חיים פיליפובר ובכתיב יידי: חיים פיליפאווער; נפטר בח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865) היה רב וראש ישיבה ליטאי שהתפרסם בכך שהיה מיקל בהלכה.
נולד לרב שמשון וסרצוג בפלונסק למד בצעירותו בקוכרי בבית הכנסת של ר' זלמן פוזנר, עמו למד בתקופה זו ישראל יהושע טרונק.
כיהן כרבן של צ'נסטוחובה, רייגרוד, פיליפובה (שבה התפרסם מאוד וכינויו על שמה "פיליפובר" דבק בו), סרהיי ווישטיניץ.
הוא היה נחרץ בדעותיו ההלכתיות, ונטה להקל בפסיקותיו ככל שיכול, לפעמים גם כנגד אוטוריטות הלכתיות כמו הרמ"א.
בשל כך חפצו רבנים אחדים, כמו רבי יצחק אייזיק חבר רבה של סובאלק שהייתה העיר המרכזית שחלשה על עיירת מגוריו פיליפובה, וכנראה גם רבי משה יצחק אביגדור להחרימו.
ואולם בשל אורח חייו הסגפני והערכתו כירא שמים ולמדן מופלג, לא רצו לפגוע בכבודו ונמנעו מלנקוט בסנקציות כלשהן נגדו, בעיקר בהשפעת רבי לייבל'ה קובנר.
הוא שימש מודל לרב מיקל ברומן "הדת והחיים" של ברודס.
הוא היה מתנגד חריף לחסידות, ובמקורות אחדים הוא מוצג בשל כך כמשכיל.
כנראה חיבר כמה ספרים אולם הם נותרו בכתב יד, ט"ף שפירא כתב הקדמה לספר השו"ת שלו "נשמת חיים" הכולל גם חידושים לסוגיות הש"ס.
מתלמידיו, רבי משה ויסטיניצר, אליעזר רמברג.
ר' חיים וסרצוג (פיליפובר) נפטר בוישטיניץ בח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865.
חיים הררי (13 ביולי 1883 - 13 בנובמבר 1940) היה מחנך עברי, מורה, סופר ופובליציסט, חבר באספת הנבחרים השנייה, שחקן ובמאי חובב, מראשוני אגודת "חובבי הבמה העברית", ממייסדי העיר תל אביב.
נולד בשם שניאור זלמן בלומברג בדוינסק (דינבורג) שבלטביה למרים ויונה דב בלומברג.
אביו היה מראשוני אגודת חובבי ציון ואגודת בני משה.
בגיל צעיר התכונן לנסוע לארץ ישראל, למד מדעים כלליים ושפות אירופיות מפי מורים פרטיים.
כשהיה נער כתב לעיתון "המליץ", ונהג לחתום בשם "בן בג בג".
כתב מאמר על תנועת חיבת ציון וחתם עליו בשם "שניאור זלמן - בן עשר שנים".
העורך סירב לפרסם את המאמר, בנימוק לפיו "לנער צעיר לימים לא נאה להיות מטיף לעם".
בבית הספר החקלאי מקוה ישראל
בשנת 1896, בגיל 13, עלה לארץ ישראל בגפו כדי ללמוד חקלאות בבית הספר מקוה ישראל, שם למד חמש שנים.
היה פעיל בחוג לדרמה, השתתף בהצגות התלמידים בצרפתית והיה הראשון אשר העלה על הבמה בעברית את מחזהו של מולייר "רופא בעל כורחו", בתרגומם של דוד ילין והאגרונום א.י.
בתום לימודיו אסר השלטון העות'מאני ליישב את תלמידים בארץ ולפיכך החליט לעזוב את החקלאות ולהקדיש את חייו לחינוך והוראה.
לשם השלמת לימודיו בחינוך נסע לשווייץ ללמוד באוניברסיטת ז'נבה.
הוא למד מדעי הפדגוגיה, פסיכולוגיה, ספרות ואמנות התיאטרון.
במשך שנות לימודיו עסק עם חבריו, ד"ר חיים ויצמן וצבי אברסון, בהפצת הרעיון הציוני בקרב יהודי שווייץ.
למטרה זו ייסדו החברים את אגודת הסטודנטים "השחר".
כמו כן פרסם מאמרים רבים בעיתונים הצרפתים על ארץ ישראל וסבלות היהודים ברוסיה.
בשנת 1906 חזר לארץ ישראל והתקבל לעבודה כמורה לספרות עברית וכללית בגימנסיה הרצליה.
במוסד זה לימד 34 שנים עד מותו בשנת 1940. בין תלמידיו היו משה שרת, דב הוז ואליהו גולומב.
בשנת 1913 יצא להשתלמות באוניברסיטת פריז ("הסורבון"), אך עקב מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו בז'נבה וב-1919 קיבל את התואר ד"ר לספרות.
ב-1909 נמנו חיים ויהודית הררי עם 66 המשפחות שייסדו את העיר תל אביב.
הם הגרילו מגרש ברחוב יהודה הלוי, אולם עקב רצונם לגור בקרבת הגימנסיה הפעילו לחץ על ועד אחוזת בית על מנת שיתנו להם את המגרש ברחוב אחד העם 10, ולבסוף קיבלו מגרש זה.
כתב מאמרים רבים שפורסמו בעיתונים העבריים בארץ-ישראל, "האור", "הצבי", "דואר היום" ו"הארץ".
מאמרו הראשון בעיתון בארץ-ישראל פורסם בעיתון "הצבי" של אליעזר בן-יהודה.
במאמר זה קרא לצעירים בארץ-ישראל לשנס מתניים לבניין הארץ:
היה עורך כתב העת "מולדת", מן הסופרים הקבועים בעיתון הפדגוגי "החינוך" ובתקופה מסוימת שימש גם כעורכו.
ערך סדרת ספרים לחגי ישראל בשם "מועדים".
אחרי מותו הוציאה לאור יהודית הררי כרכים ובהם כתביו.
ממייסדי אגודת חבר הלאומים בארץ-ישראל, היה חבר באספת הנבחרים השנייה וכיהן כציר בקונגרס הציוני העולמי בז'נבה בשנת 1930. היה חבר בוועד אגודת הסופרים ונשיא לשכת "ברקאי" מס' 17 של הבונים החופשיים.
היה ממייסדי להקת התיאטרון "חובבי הבמה העברית" ופעל בה בין השנים 1906 ל-1920 כבמאי וכשחקן.
בין ההצגות שהעלה: "היהודים" מאת א.
ציריקוב, "האחות הבכירה" מאת שלום אש, "מלחמה ואהבה" מאת ארנו-ליבושיצקי, "אויב העם" מאת הנריק איבסן, ואחרים.
הוא גם שיחק בתפקידים הראשיים באחדות מן ההצגות.
הררי היה מראשי הבונים החופשיים בארץ ישראל ואף כיהן כנשיא לשכת "ברקאי" בשנים 1933–1937.
לשכת "ברקאי" הייתה לשכת הבונים החופשיים שיוסדה על ידי יהודים בראשונה בארץ ישראל ופועלת מאז 1906 ועד היום ברציפות.
בן זוגה של המחנכת והסופרת יהודית הררי.
הם נפגשו לראשונה כשהוא היה בן 15 והיא בת 13. ב-1907 הם נישאו.
כשהתארסו, בירך אותם המורה והסופר ישראל הלוי טלר:
בחיי נישואיהם ניהלו מערכת יחסים החותרת לשוויון בין בני הזוג.
בספרה "בין הכרמים" שהופיע ב-1948 גוללה יהודית הררי את סיפור חייה למן היותה נערה ועד חייה הבוגרים, כאשר במרכזו סיפור אהבתם של חיים הררי ויהודית, וכפי שהם מכונים בספר: "זיו" ו"טליה".
שמות בני המשפחה הוסוו בשמות שאולים, אך היא הבהירה בהקדמה כי הסיפור נכתב על פי יומנים, מכתבים ומסמכים שנשתמרו בארכיון המשפחה.
נפטר ב-13 בנובמבר 1940 בתל אביב, נטמן בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
בהלווייתו השתתפו מאות מתלמידיו בגימנסיה העברית הרצליה, אנשי חינוך, עסקנים ופעילי ציבור, בהם מנחם אוסישקין, גד פרומקין ואחרים.
בהתאם לבקשתו לא נישאו הספדים, מלבד דברים קצרים שנשאה יהודית הררי, שסיפרה על אהבתו הגדולה לתלמידיו.
בנם של הזוג היה חבר הכנסת יזהר הררי ונכדם, שנולד ימים אחדים אחר פטירתו וקרוי על שמו, הוא פרופ' חיים הררי.
חיים ויסבורג (27 בנובמבר 1892 – 1959) היה ממנהיגי יהדות טרנסילבניה בראשית המאה ה-20.
נולד בכפר דישפאלווה בהונגריה (כיום ברומניה).
אביו היה בעל אחוזה חקלאית.
בעת שלמד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת בודפשט, היה מראשי הפעילים באגודת הסטודנטים הציונים "מכביאה", ונשלח מטעמה לקונגרס הציוני ה-11 שהתקיים בווינה בשנת 1913. שנה לאחר מכן ביקר לראשונה בארץ ישראל במסגרת משלחת של סטודנטים יהודים ציונים מאוסטריה ומהונגריה.
הוא שרת כקצין במלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי הרוסי ממנו הצליח לברוח.
בעת השתלטות הרומנים על טרנסילבניה מידי ההונגרים, ומעבר השליטה במקום לידי הרומנים, עורר ויסבורג את לאומיותם של יהודי המקום.
הוא הגיע אל העיר הגדולה קלוז' שבחבל טרנסילבניה ופתח בה לשכה לפעילות ציונית בקרב יהודי המקום.
בזמן זה קיבל תואר ד"ר למדעי המדינה מאוניברסיטת קלוז'.
בעקבות הפעילות הציונית החלה עלייה לארץ ישראל בקרב יהודי החבל.
ויסבורג היה בין מקימי אגודת הספורט היהודית הגיבור קלוז'.
כמנהל הנציגות היהודית הלאומית פעל מול השלטונות הרומנים למען יהודים שנרדפו על ידם.
ביוזמתו הוקמה בטרנסילבניה הסתדרות ציונית שאיחדה את כל הזרמים הציונים תחת קורת גג אחת.
בתחום החינוך הוקמו גימנסיה לבנים ובנות ששפת ההוראה בהם הייתה עברית, בוצעו השתלמויות למורים להוראת העברית וקורסים כלליים לעברית, והוקמה רשת בתי ספר עבריים כלליים.
ביוזמתו הוקמו אגודות ספורט המסונפות למכבי העולמי, לשכות ארציות לקרן קיימת לישראל ולקרן היסוד, הוקמה תנועת צופים ציונית, ובוצעה הכשרה חלוצית ומשרד ארצישראלי לשרותי עלייה.
כן הוקם עיתון יומי בשפה ההונגרים "אוי קלט".
הוא ייצג את ציוני טרנסילבניה.
בוועידת לונדון בשנת 1920 ובקונגרסים הציוניים בשנת 1921 ובשנת 1923 שהתקיימו בקרלסבאד, בקונגרס ב-1925 בווינה, ב-1929 וב-1931 בבזל, והיה חבר בוועד הפועל הציוני הגדול.
כמו כן ארגן יהודים כפריים להתיישבות חקלאית בארץ ישראל, וארגן בעלי הון לרכישת קרקע בארץ ישראל המיועדת להתיישבות עירונית, וביקר בארץ ישראל לשם כך.
כתוצאה מפעולותיו נוסד המושב כפר גדעון בעמק יזרעאל, על ידי יהודים מטרנסילבניה.
בפעולה אחרת ארגן בעלי הון יהודים לשם קניית אדמות באזור עמק זבולון באמצעות עמותת "צור שלום", בו על פי התוכנית המקורית הייתה אמורה לקום עיר בעבור יהודי טרנסילבניה.
לאחר עיכובים, קיבלו הקונים את חלקותיהם, באזור בקריות הסמוך לכביש לעכו, ונוסדה שכונת צור שלום שסופחה בהמשך לקריית ביאליק.
בשנת 1925 עלה ויסבורג לארץ ישראל עם אמו.
הוא התיישב בחיפה ולאחר מכן עבר לתל אביב, והמשיך לנהל את הקמת השכונה ומסירת הקרקע לבעליה.
בשנת תרצ"ו נישא לאסתר לבית אלבאום, שהייתה עד עלייתה ארצה הפקידה הראשית במרכז ההסתדרות הציונית בטרנסילבניה, ופעילה לשילוב נשים בתנועה הציונית.
כנשיא כבוד של ארגון מכבי בטרנסילבניה, ויסבורג היה ממייסדי אגודת הספורט מכבי חיפה ונבחר ליו"ר האגודה.
בשנת 1927 ניהל את מסעה של קבוצת הכדורגל של מכבי חיפה לארצות הברית מתוגברת בשחקנים יהודים מהונגריה ושחקני חיזוק מארץ ישראל.
ויסבורג העביר דיווחים לעיתון היומי דואר היום אודות מסעה של הקבוצה, ודבריו נכתבו ישירות בעיתון.
היה חבר בוועד הפועל של מרכז ברית הציונים הכלליים, ולאחר האיחוד המשיך בפעילות שלו בהסתדרות הציונים
הוא היה חבר המועצה הארצית ומועצת הסניף התלאביבי של המפלגה, והשתתף ביסוד התאחדות עולי הונגריה והתאחדות עולי רומניה.
בתקופת השואה היה חבר ועדת ההצלה שליד הנהלת הסוכנות היהודית.
ויסבורג פרסם מאמרים בעיתונות הציונית בהונגרית ובגרמנית, ובעיתונים שונים בארץ ישראל.
הוא הוציא ספר בהונגרית להוראת השפה העברית (ב-1930), וספר בהונגרית "בתקופת יובל שנים" ב-תשט"ו.
מחזה דרמטי שכתב, הוצג בתיאטרון ההונגרי הלאומי בקלוז'.
נפטר בשנת 1959 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
שמו הונצח בשמות רחובות בתל אביב, בשכונת יוספטל בפתח תקווה, נתניה, רחובות, נהריה ובשכונת צור שלום שבקריית ביאליק.
חיים וייס (נולד ב־11 בדצמבר 1969) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
וייס נולד בשנת 1969 בירושלים.
גדל בגבעה הצרפתית, למד בבית הספר חורב ובישיבה התיכונית חורב, והיה חניך ומדריך בבני עקיבא.
המשיך ולמד שנה בישיבת הקיבוץ הדתי.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחטיבה 7.
בשנת 1994 החל ללמוד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור שלו, שאותה כתב בהנחייתה של פרופ' גלית חזן-רוקם, הקדיש לבחינת החלום בעולמם של חז"ל.
בשנת 2000 החל ללמד במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנת 2007 הוא חבר סגל קבוע בה.
שימש כעורך שותף של כתב העת "מדעי היהדות" ושל סדרת ספרי המחקר "מסה קריטית".
בשנים 2022-2018 שימש כראש המחלקה לספרות עברית.
מרבית מחקריו עוסקים בספרות חז"ל, במיוחד בתלמוד הבבלי, ובהתקבלותה המורכבת של ספרות חז"ל בספרות העברית המודרנית.
במסגרת פעילותו הפוליטית היה שותף בשנת 2001 להקמת תנועת "אומץ לסרב", שחבריה סירבו להמשיך ולשרת כחיילי מילואים בשטחים.
נשוי לפסיכולוגית נורית ענבר-וייס ואב לשלוש בנות.
חיים וייס, ומה שפתר לי זה לא פתר לי זה: קריאה במסכת החלומות שבתלמוד הבבלי, סדרת מסה קריטית, מרכז הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2011
חיים וייס, החלום בעולמם של חז"ל האוניברסיטה המשודרת, 2013
חנה סוקר שווגר וחיים וייס, מלאכת החיים: עיונים ביצירתו של חיים באר, עם עובד, 2014
חיים וייס ושירה סתיו, שובו של האב הנעדר: קריאה מחודשת בסדרת סיפורים מן התלמוד הבבלי, מוסד ביאליק, 2018
ספרים מחוקים, הוצאת אפרסמון 2022
"חיים וגורל" היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של סרגיי אורסוליאק, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת וסילי גרוסמן.
שידור פרק הבכורה התקיים בערב 14 באוקטובר 2012 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1".
העיתון "איזבסטיה" דיווח כי בשני הפרקים הראשונים צפו "כל מוסקבאי חמישי" מעל גיל 18.
בשנת 2013, הסרט היה מועמד לפרס אמי הבינלאומי במועמדות "הסרט או מיני-סדרה הטוב ביותר בטלוויזיה".
העלילה נפרשת על פני השנים 1942–1943, בעת ההגנה על סטלינגרד.
ויקטור שטרום היהודי הוא פיזיקאי גרעין מוכשר שעובד באחד ממכוני המדינה ליצירת פצצת אטום.
בזמן זה קרובי משפחתו של שטרום נרצחים במחנות הריכוז הנאצים ובצינוקים ובבתי הכלא של ה-NKVD, הרדיפה נגדו החלה.
להציל את עצמו הוא יוכל רק באמצעות הידע המדעי שלו, שסטלין עצמו התעניין בו.
המדינה זקוקה לנשק כה חזק כמו פצצת אטום והמדען צריך לבחור: האם להישאר נאמן למדע ולעבוד עבור "מנהיג האומה" או לנטוש את קריאתו ולהיות מחוסל.
בשנת 2013 היה מועמד לפרס האמי הבינלאומי במועמדות "הסרט הטוב ביותר לטלוויזיה או מיני-סדרה".
סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר (יותר מעשרה פרקים)
השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה - פולינה אגורייבה
השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה - סרגיי מקובצקי
מועמדות לשחקן הטוב ביותר בטלוויזיה - אלכסנדר באלוייב
מועמדות לשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה - אנה מיכאלקובה
2013 - פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה לשנת 2012 במועמדויות:
"עבודת התסריט הטובה ביותר" - לאדוארד וולודארסקי
"המוזיקה הטובה ביותר לסרט טלוויזיה / סדרת הטלוויזיה" - וסילי טונקובידוב
"עבודת הצילום הטובה ביותר" - למיכאיל סוסלוב
"עבודת עיצוב ההפקה הטובה ביותר" - לאלים מטוויצ'וק ואולג אוחוב
הרב חיים אלעזר וייס (נולד ב-8 בספטמבר 1955) הוא רבה האשכנזי של ביתר עילית, רב הקהילה של חסידי הרב שמואל דוד הלברשטאם בירושלים, מחבר ספרים ור"מ בישיבות.
נולד בארצות הברית למשה וייס, ניצול שואה שהיה סוחר נדל"ן ובמקביל היה למדן ואף למד ב"חברותא" עם האדמו"ר מוויז'ניץ רבי משה יהושע הגר.
בשנת תשכ"ו עלה עם משפחתו לארץ ישראל, למד בישיבת צאנז והיה מראשוני הנבחנים במפעל הש"ס.
בשנת תשס"ב החל לכהן כר"מ בישיבת ישועות משה בהר נוף ואחר כך בברכפלד.
בשנת תשס"ו פתח אחיו הרב דב וייס את "ישיבת תורת חיים" - ישיבה כלל חסידית ברוממה, והוא מכהן גם שם כר"מ.
במקביל כיהן כרב הקהילה של חסידי הרב שמואל דוד הלברשטאם בירושלים.
הרב וייס חיבר את הספר "מרקחת חיים".
בשנת תש"פ נפטר הרב דוד צבי אורדנטליך, רבה הראשי האשכנזי של ביתר עילית.
כחודש לאחר פטירתו, הוכרז על מינוי של הרב וייס לממלא מקום הרב אורדנטליך כרב האשכנזי, לצד הרב הספרדי הרב יעקב תופיק אביעזרי.
טקס ההכתרה התקיים בשילוב מעמד סיום הש"ס ה-13 של הדף היומי.
חמיו הרב יוסף ליברמן, בעל "משנת יוסף" וראש כולל שומרי החומות.
אחיו הרב אשר וייס אב בית דין "דרכי הוראה".
אחיו הרב יהונתן בנימין, רב ואב"ד במונטריאול.
הרב חיים צבי הערש מֵיְיזְלִישׁ (מכונה רֶבּי חַיִּים הֶעֶרְשׁ, נולד בג' בתשרי ה'תש"ל, 15 בספטמבר 1969) ראש ישיבת סאטמר בני ברק.
נולד בארצות הברית לרב דוד דוב (בעריש) מייזליש, רב קהילת סאטמר בבורו פארק, ולחיה, בתו הבכורה של הרבי מסאטמר, רבי משה טייטלבוים.
נקרא על שם זקנו, הרב חיים צבי טייטלבוים.
למד בישיבת סאטמר בירושלים אצל רבי משה אריה פריינד.
בד' בכסלו ה'תשמ"ח נישא לרעכיל דבורה, בת הרב ישראל הגר האדמו"ר מוויז'ניץ.
לאחר מכן למד בכולל חזון איש בבני ברק, הוסמך להוראה על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר והרב יצחק יעקב וייס.
בשנת 1992 עבר להתגורר בירושלים והיה ראש כולל "ייטב לב" של החסידות.
בשנת 1995 התמנה לחבר הנהלת קרן היתומים ע"ש המהרי"ל דיסקין.
עם פטירת רבי משה אריה פריינד בכ' באלול ה'תשנ"ו, מונה על ידי סבו לכהן כראש ישיבת סאטמר בבני ברק ורב בית הכנסת בשכונת זכרון מאיר, לצד רב הקהילה בשיכון סאטמר הרב אליהו כץ.
בשנת ה'תשס"ח נפגש עם הרב שטיינמן בפרשת עצורי יפן למרות התנגדות אידאולוגית של סאטמר לדרכו של הרב שטיינמן.
לאחר פטירת הרב משה טייטלבוים התפלגה חסידות סאטמר בין בניו, הרב אהרן טייטלבוים והרב יקותיאל יהודה טייטלבוים.
הרב חיים צבי תמך ברב אהרן.
מיעוט הקהילה, ובהם הרב אליהו כץ, תמכו באחיו הרב יקותיאל יהודה.
בשנת ה'תשס"ז נערך דין תורה בעניין אצל הרב נפתלי הירצקא פרנקל מרבני העדה החרדית, שלא הוכרע.
בפועל, שימש הרב מייזליש כמנהיג בפועל של קהילת חסידי הרב אהרן.
לאחר פטירתו של הרב כץ בתשרי ה'תשע"ח, החל סכסוך בינו לבין מנהלי וראשי מוסדות סאטמר בבני ברק, יחזקאל רוטר וחיים הירש.
בהמשך התערב האדמו"ר בסכסוך לטובת ראשי המוסדות, וקבע כי תפקידו של הרב מייזליש מוגבל לניהול הרוחני בלבד של הישיבה ואין לו סמכות בשאר המוסדות.
המאבק הגיע לשיאו בקיץ ה'תש"ף לאחר שפורסמה הקלטה של אחד מגבאי בית הכנסת אומר שבעת שעמד על יד מייזליש בהדלקת המדורה בל"ג בעומר, התחשק לו לדוחפו לאש.
כצעד מחאה קיימו אנשי מייזליש תפילה בחג השבועות בבית הכנסת הגדול בשיכון סאטמר ולא בבית הכנסת הקטן ב"זכרון מאיר", במקביל למתנגדי רבם, ובמהלך קריאת התורה החלה קטטה אלימה עם הגבאי האמור.
הדבר הוביל לגל אירועים שהובילו לפיטוריו מראשות הישיבה.
באלול ה'תש"ף נשא האדמו"ר דרשה מיוחדת שבה הבהיר שהוא אוסר על מייזליש להיכנס לכל בתי הכנסת והמוסדות של סאטמר בעולם, וכן אוסר לקיים עמו קשר כלשהו.
בתגובה, באותו לילה תומכיו של מייזליש הגיעו לביתו לתמוך בו.
הוא ואנשיו ממשיכים להתפלל בבית הכנסת המרכזי, ויחזקאל רוטר ואנשיו פרשו ופתחו בית כנסת אחר.
לדברי יחזקאל רוטר ואנשיו, הרב מייזליש ואנשיו הם קהילת מורדים שאינם סרים למרותו של הרבי.
לדברי אנשי הרב מייזליש, הם חסידים נאמנים של הרבי, השבוי לדבריהם בידי גבאים המסיתים אותו נגד הרב מייזליש.
חיים ועוד חיים הוא רומן משנת 2013 מאת קייט אטקינסון.
זהו הראשון משני רומנים על משפחת טוד.
השני, חיים אחרים, פורסם בשנת 2015. "חיים ועוד חיים" זכה לשבחים מצד המבקרים ובפרס קוסטה (ספר השנה).
הספר תורגם לעברית בהוצאת משכל (ידיעות ספרים) בשנת 2014 על ידי שרון פרמינגר.
לרומן מבנה יוצא דופן, שחוזר שוב ושוב אחר הזמן לתיאור חיים אפשריים חלופיים על הדמות המרכזית, אורסולה טוד, שנולדה ב-11 בפברואר 1910 למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה ליד צ'לפונט סיינט פיטר בבקינגהאמשייר.
בגרסה הראשונה היא נחנקת מחבל הטבור ונולדה מתה.
בגלגולים מאוחרים יותר של חייה היא מתה בילדותה - טובעת בים, או כשנשמרת מכך, על ידי נפילה אל מותה מהגג כשניסתה לתפוס בובה שנפלה.
לאחר מכן מתוארים כמה רצפים שבהם היא נופלת קורבן למגפת השפעת הספרדית של 1918 - כשהיא חוזרת על עצמה שוב ושוב, אם כי יש לה כבר ידע מראש על כך, ורק הניסיון הרביעי שלה להימנע מהשפעת מצליח.
ואז יש חיים אומללים שבהם היא חווה טראומה מכך שנאנסה, נכנסת להריון ועוברת הפלה בלתי חוקית, ולבסוף נלכדת בנישואין מעיקים מאוד ונהרגת על ידי בעלה המתעלל כשניסתה להימלט.
בחיים מאוחרים יותר היא מסכמת את כל זה בכך שהיא אגרסיבית מאוד כלפי נושא מניעת אונס.
בין לבין, היא גם משתמשת בחצי הזיכרון שלה מחייה מוקדמים יותר כדי למנוע מהילדה השכנה ננסי שנאנסה להירצח על ידי מטרידן.
לננסי הניצולה יהיה תפקיד חשוב בחיים המאוחרים של אורסולה, וייוצרו יחסי אהבה עמוקים עם אחיה של אורסולה טדי שיהפוך לדמות ראשית ברומן ההמשך, "חיים אחרים".
גרסאות מאוחרות יותר של חייה של אורסולה מביאות אותה למלחמת העולם השנייה, שם היא עובדת בלונדון במשרד המלחמה ועדה שוב ושוב לתוצאות הבליץ, כולל פגיעה ישירה במקלט ברחוב ארגיל בנובמבר 1940 - כשהיא הייתה בין הקורבנות בחיים מסוימים ובקרב המצילים באחרים.
יש גם חיים שבהם היא מתחתנת עם גרמני בשנת 1934, אינה מסוגלת לחזור לאנגליה, וחוֹוה את המלחמה בברלין תחת הפצצות בעלות הברית.
מה שנשאר לא ברור - מכיוון שכל אחד מרצפי הזמן מסתיים ב"חושך" ובמותה של אורסולה ואינו מראה את מה שאחריו - האם למעשה כל החיים הללו התרחשו בפועל בעולם אובייקטיבי, או שחוו אותה באופן סובייקטיבי.
באופן ספציפי, בין אם הרגה את היטלר בשנת 1930 ובין אם אכן ייצרה ציר זמן שונה בו הנאצים לא לקחו את השלטון בגרמניה, או אולי לקחו את השלטון תחת מנהיג אחר עם מהלך שונה של מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שבגלגול שלה בשנת 1967 אורסולה משערת עם אחיינה לגבי מה ש"אולי התרחש" והספר נמנע מלתת תשובה ברורה.
אלכס קלארק מ"הגרדיאן" העניק ביקורת חיובית באומרו שפרטים ביתיים של חיי היומיום מועברים בצורה יפה, וכי גם שינויים טראומטיים בחברה הבריטית נתפסים היטב בדיוק משום שהיא עוברת ישירות ממלחמה אחת לאחרת, רק מאוחר יותר.
קלארק טען כי הרומן "[משתף פעולה] עם המשפחה [...] ומשתמש בה כדי להראות כיצד בדיון עובד ומה המשמעות עבורנו [...].
הלן בראון מה"דיילי טלגרף" גם כן שיבחה אותו, וכינה אותו ספרה הטוב ביותר של אטקינסון עד כה.
"האינדפנדנט" מצא את הדמות המרכזית סימפתית, וטען כי המסר המרכזי של הספר הוא שמלחמת העולם השנייה ניתנת למניעה ולא היה צריך לאפשר לה לקרות.
חיים וידבסקי (בפולנית: Chaim Widawski; 1906 – יוני 1944) היה פעיל ציוני, חבר בתנועה הציונית "התחיה" (חלק ממפלגת "הציונים הכלליים"), בגטו לודז' במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ותחילת שואת יהודי פולין, החרימו הנאצים מכשירי קשר אישיים מיהודים ופולנים.
על החזקתם הוטל עונש מוות.
וידבסקי והקבוצה שהנהיג הצליחו להסתיר כמה מכשירי רדיו, ששימשו אז לניטור והפצת סיקור החדשות על התפתחויות המלחמה בגטו.
לתושבי הגטו בלודז' נודע על מרד גטו ורשה באביב 1943, חודשיים לפני חיסול הגטו.
לתושבי הגטו גם נודע על הפלישה לנורמנדי על ידי בעלות הברית, בין השאר הודות לוידבסקי.
אולם אווירת השמחה שהביאה הידיעה, גרמה לכך שהגרמנים הבינו כי הדרך היחידה שיהודי לודז' ידעו על הפלישה הייתה באמצעות מכשירי קשר לא חוקיים.
ביוני 1944 הסגיר מודיע לגסטפו את מרבית חברי הקבוצה, כולל וידבסקי.
וידבסקי הצליח להימלט מכלא הגסטפו, אך בגלל החשש שייתפס שוב, התאבד באמצעות הרעלת ציאניד וזאת מחשש שלא יחזיק מעמד תחת עינויים, וימסור את שמות חבריו לתנועת ההתנגדות.
גטו לודז' "חוסל" על ידי הגרמנים באוגוסט 1944.
חיים וידבסקי שימש השראה לגיבור הרומן יעקב השקרן מאת הסופר יורק בקר.
חיים ויסמונסקי (ויסמונטסקי; נולד ב-7 באפריל 1976) הוא עורך דין ומשפטן ישראלי.
שימש כמנהל מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה משנת 2016. במרץ 2025 נבחר לתפקיד פרקליט מחוז מרכז (פלילי) בפרקליטות המדינה.
נולד בתל אביב ליצחק וד"ר תמימה ולמד בתיכון הנדסאים הרצליה.
שירת בצה"ל במסגרת העתודה האקדמית כיועץ משפטי וכראש צוות חקירות ביחידה המרכזית של מצ"ח.
משרת במילואים כשופט בבית המשפט בבית המשפט הצבאי לערעורים ביהודה ושומרון, בדרגת סגן אלוף.
בעל תואר ראשון ושני במשפטים בהצטיינות, ותואר שני במדע המדינה בהצטיינות יתרה, כולם מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' מיכאל בירנהק, עוסקת בנושא: "סמכויות חקירה ברשת האינטרנט" (2014).
בשנת 1997 התמחה ויסמונסקי במחוז תל אביב של פרקליטות המדינה ושימש בה כפרקליט עד שנת 2011. בין תפקידיו שימש כיועץ לצוות ההקמה של הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע, וכן השתתף בהליכי חקיקה שונים.
שימש כתובע בפרשת הסוס הטרויאני, בתיק הדריסה של מיטל אהרונסון ז"ל ופציעתה של חברתה, מלי יזדי, בתיק גניבת מרשם האוכלוסין (פרשת האגרון) ובתיקים נוספים.
בשנת 2010 הושאל כעוזר משפטי לוועדת טירקל, ולאחר מכן שימש כחבר בוועדת דורנר.
בשנת 2011 מונה לתפקיד ראש תחום חקיקה, משפט וטכנולוגיה בפרקליטות.
במסגרת תפקידו ליווה חקירות שונות, בין היתר בפרשת ניסיון הסחיטה המקוונת של בנק לאומי, וכן פעל לקדם תיקוני חקיקה הנוגעים למשפט וטכנולוגיה, וכן ייצג את משרד המשפטים בפורומים בין-לאומיים שונים וערך השתלמויות למשפטנים בשירות הציבורי בתחום זה.
במקביל לעבודתו בפרקליטות המדינה שימש ויסמונסקי כמרצה אורח באוניברסיטאות תל אביב וחיפה, מכללות, מכונים שונים וגופי אכיפת החוק, וכמנחה בקליניקה פלילית.
שימש עמית מחקר במרכז פדרמן לחקר הסייבר - תוכנית משפט וסייבר באוניברסיטה העברית.
בשנת 2016 החל ויסמונסקי להקים את מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה והועמד בראשה.
בשנת 2017 החלה המחלקה באופן רשמי את עבודתה עם 20 עובדים.
המחלקה אחראית על ההתמודדות עם פשיעה וטרור ברשת האינטרנט, עוסקת בהסרת תכנים בלתי חוקיים מן הרשת, ומלווה את יחידות הפרקליטות בנושא האזנות סתר וראיות דיגיטליות.
שימש כפרקליט המלווה בחקירת כנגד יונתן אוריך, שמוליק איינהורן ועופר גולן, יועציו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בחשד להטרדת שלמה פילבר, עד המדינה בתיק 4000. לאור עמדתו שאין מקום להגיש כתב אישום בתיק זה, העביר פרקליט המדינה עמית איסמן את התיק לניסים מרום התובע בתיק.
כיום מלווה את החקירה שנפתחה בעקבות תחקיר "עובדה" בנוגע לפעולות הטרדה שביצעה מזכירתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, חני בלייוויס ז"ל, כלפי עדת התביעה בתיק 1000, הדס קליין, וכלפי התובעת הראשית בתיק, ליאת בן-ארי.
בשנת 2016 פעל לצד פרקליט המדינה שי ניצן ופרקליטים נוספים, להסרת תכנים ביקורתיים שפורסמו ברשת האינטרנט כנגד שופטים.
כן הקים ויסמונסקי מערך בין-משרדי להסרת תוכני הסתה וטרור מהאינטרנט ומהרשתות החברתיות.
המערך פעל להסרה של רבבות תכנים מאז פרוץ מלחמת "חרבות ברזל".
מערך זה פעל ללא הסמכה מפורשת בחוק ונסמך על מערכת של פניות וולונטריות לפלטפורמות המקוונות השונות.
עתירת ארגון עדאלה והאגודה לזכויות האזרח נגד פעילות המערך נדחתה על-ידי בג"ץ.
במסגרת תפקידו גיבש נוהל, המכונה "היתר ויסמונסקי", לפיו ניתן להסתפק באישור של הפיקוד הבכיר בחטיבת הסייבר של המשטרה ושל ויסמונסקי עצמו, כדי לאשר פריצה ל"ענן" של חשוד.
עוד במהלך התקופה בה כיהן כמנהל מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה, ויסמונסקי שימש כחבר בוועדה הציבורית לגיבוש אמצעים להגנה על הציבור ועל נושאי משרה בשירות הציבור מפני פעילות ופרסומים פוגעניים כמו גם בריונות ברשת, בראשות שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) עדנה ארבל.
כן שימש כחבר בוועדה להתאמת המשפט לאתגרי החדשנות והאצת הטכנולוגיה בראשות מנכ"ל משרד המשפטים, ערן דוידי.
במרץ 2025 נבחר ויסמונסקי לתפקיד פרקליט מחוז מרכז (פלילי) בפרקליטות המדינה, במקומה של רחל אבישר-אבלס.
נשוי לשרית ויסמונסקי, ואב לשלושה.
חיים וסרצוג (ביידיש: חיים וואסערצוג; ה'תקפ"ב, 1822 – ט' באלול ה'תרמ"ב, 24 באוגוסט 1882), שכונה גם חיים לומזער, היה חזן ומלחין יהודי שפעל באנגליה במחצית השנייה של המאה ה-19. נחשב לאחד מחלוצי הכנסת עיבודים מקהלתיים לתפילות בבית הכנסת, וכיהן כחזן הראשון של בית הכנסת נורת' לונדון.
בין תלמידיו נמנו חזנים בולטים מאירופה וארצות הברית.
וסרצוג נולד בשנת 1822 בעיר שייראדז שבפולין, לאב ששימש כחזן.
במהלך כהונתו בפולין וליטא עורר מחלוקת כאשר הכניס הרמוניה בארבעה קולות למוזיקה של התפילה – מהלך שזכה להתנגדות בקרב זרמים חסידיים.
מינויו כחזן בבית הכנסת הגדול בווילנה היווה את שיא הקריירה שלו במזרח אירופה.
בשנת 1867, עם פתיחתו של בית הכנסת נורת' לונדון בלונדון, מונה לחזן הראשי של הקהילה (First Reader), וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1882. בתקופה זו התגורר ברחוב תורנהיל 33 שבשכונת ברנסבורי, לונדון – בית ויקטוריאני שמור, אשר מהווה כיום אתר היסטורי לשימור.
בשנת 1878 פרסם וסרצוג את הספר שירי מקדש – אוסף של 143 יצירות מקהלתיות לתפילה, שכתב במהלך שהותו בווילנה ובלונדון.
הספר זכה לשבחי מוזיקאים באירופה, וביניהם המוזיקולוג הרוסי ניקולאי זרמבה .
היצירה הידועה ביותר מתוך הספר היא העיבוד לפיוט "זכרנו לחיים".
מספר מיצירותיו שולבו לאחר מכן בספר התפילה "The Voice of Prayer and Praise", המשמש בבתי כנסת אורתודוקסיים באנגליה.
וסרצוג נפטר ב-24 באוגוסט 1882 בבית החולים המחוזי המלכותי בברייטון, בעקבות סיבוך שנגרם לאחר רחצה בים.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי וסט האם.
הוא הותיר אחריו את רעייתו רבקה לבית ווידוסלבסקי, עשרה ילדים משותפים, וחמישה ילדים מנישואיו הראשונים לאחותה רחל.
בתו שרה נישאה לרב אברהם לוינסון, ששימש כרב בית הכנסת "מידל סטריט" בברייטון.
בנו דוד וסרצוג התחנך בקולג' היהודי של לונדון ושימש כרב בקהילות בקארדיף, פורט אליזבת, יוהנסבורג ולונדון.
בנו ויליאם למד מוזיקה באוניברסיטת לייפציג ושימש כמנצח המקהלה בבית הכנסת בייסווטר.
בנו הצעיר ישראל (לימים "אייבור וורן") היה מנצח המקהלה של הקהילה הליברלית של סנט ג'ונס ווד בלונדון.
ביתו בלונדון (רחוב תורנהיל 33) הפך לאתר לשימור, ומהווה מוקד עניין היסטורי בתולדות יהדות בריטניה ובתחום המוזיקה הליטורגית.
שירי מקדש: שירי בית הכנסת עתיקים וחדשים, לונדון, 1878.
חיים ז'יטלובסקי (19 באפריל 1865 – 6 במאי 1943) היה סופר, עיתונאי, מהפכן ופוליטיקאי סוציאליסטי יהודי יליד רוסיה, ההוגה המרכזי של היידישיזם הרדיקלי.
ז'יטלובסקי, יליד ויטבסק, החל את דרכו הפוליטית כמהפכן רוסי מתון בתנועת ה"נרודניה ווליה".
לאור עמדותיו בשנת 1887 נאלץ לעזוב את רוסיה ולא חזר לגבולותיה.
הוא הקצין את עמדותיו והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר), שדגלה בשימוש בטרור ובאלימות כדי להפיל את מלכות הצאר.
בשנת 1908 השתתף בוועידת צ'רנוביץ, והיה שם אחד מראשי המדברים נגד הציונות ונגד העברית.
הוא חלם על הקמת "מדינת יידיש", כלומר ישות מדינית יהודית עצמאית, ללא גבולות מסומנים, הנשענת על תרבות היידיש.
משום כך נקט עמדה קיצונית בריב הלשונות, ונקט עמדה קיצונית במאבקו נגד הציונים.
הוא ראה את גאולת יהדות מזרח אירופה ותפוצת מהגריה בהגדרתה כאומה היידית: קרא לניתוק מהדת ומהשפה העברית (אף כי לא ביטל את חשיבותה לחלוטין) הקשורה בה, ולהקמת לאום מודרני על בסיס הלשון והתרבות העממיים.
ז'יטלובסקי הגיע לארץ ישראל בקיץ 1914, מעט אחרי שיאה של 'מלחמת השפות'.
במסגרת מאבקיו נגד העברית ולמען היידיש הוא יזם הרצאה על היידיש, שנועדה להתקיים בתל אביב בערב שבת ה-5 ביולי.
אנשי הפועל הצעיר התנגדו לכוונתו זו, וקבוצה של שוחרי עברית, שהתאספו מהמושבות הסמוכות ומקרב נערי הגימנסיה הרצליה, הלכו למקום שהותו כדי לשכנע אותו לבטל את ההרצאה.
הניסיון לא צלח, והוחלט למנוע את הרצאתו בכוח.
בשיא העימות נשלף גם אקדח ונורתה ירייה, ללא נפגעים (היריה נורתה כנראה באוויר).
משך זמן מה התעמתו שוחרי העברית מול אנשי היידיש, והמהומה נרגעה רק מאוחר בלילה, בהתערבות חיים בוגרשוב, מנהל הגימנסיה.
בשנות ה-20' נע ונד ז'יטלובסקי בין ריכוזי היהודים הגדולים משני עברי האוקיינוס האטלנטי.
בפולין הוא היה מרצה מבוקש ונערץ, והוא הקפיד לדרוש תשלום מכובד עבור הרצאותיו.
בשנת 1930 היגר סופית לאמריקה, לאחר שנואש מחלום הישות היידישיסטית שלו.
ז'יטלובסקי שהה ופעל באמריקה עוד הרבה קודם לכן הן במסעות הרצאות והן בשהות בת שנתיים תמימות בין 1904-1906, אך הפעם קבע בה סופית את מגוריו.
הוא היה בין מייסדי ארגון ה"איקו"ף", ארגון תרבותי יידישאי בינלאומי.
וכן היה בין מניחי היסוד לספרות היידיש בקנדה.
באמריקה פגש את הדמויות הגדולות של המהפכנים והאנרכיסטים, ובהם גם אמה גולדמן.
בראשית שנות ה-30 נפגש עם מקסים גורקי כשביקר בארצות הברית.
ז'יטלובסקי היה מהפכן, סוציאליסט, מנהיג תרבותי ומאמין גדול בעצמאותה של תרבות היידיש.
הוא פרסם כשבעים ספרים, ובהם מאמרים, ביקורות, מסות וסיפורים.
לעברית תורגמו אך מעט מזעיר מעבודותיו.
ז'יטלובסקי הלך לעולמו ב-6 במאי 1943 בקלגרי שבמערב קנדה, והובא למנוחות בניו יורק.
על שמו "קרן ז'יטלובסקי להשכלה יהודית" (Zhitlovsky Foundation for Jewish Education), המעניקה את "פרס ז'יטלובסקי".
יהודי ליהודים, י' חאסין (חיים ז'יטלובסקי), תרגם חיים דולז'אנסקי, ירושלים, 1967.
מאהלר, תרגם יעקב רבי, ספרית פועלים, 1961.
יציב, טדי, "פגישות ורשמים", בתוך: ספר העלייה השנייה, עמ' 567-568
מהבולטים ברבני יהדות תוניסיה במאה ה-20.
נולד ברובע דיג'ת (חארה צגירה), הרובע הקטן שבאי ג'רבה לאברהם-זקן ומבירכה.
בצעירותו למד אצל הרב משה זקן מאזוז ורבי פראג'י עלוש, ובמקביל עבד בדפוס.
בגיל 18 הוסמך לרבנות והתמנה למורה ושליח ציבור בקהילת גאבס, בדרום תוניסיה.
בהמשך חזר לדיג'ת והחל לכהן כרב וכדיין עם חברו הרב מכלוף עידאן.
בשנת 1926 בעקבות מינויו של רבי יצחק חי בוכובזה רב קהילת גאבס לרבה הראשי ואב"ד של לוב נקרא הוא למלא את מקומו.
הרב חורי הקים בגאבס את ישיבת "תורה וחיים" ומוסדות צדקה וחסד, עסק בחינוך ובהדפסת ספרים והפצתם, כאשר את חלקם תרגם בעצמו לערבית יהודית.
היה ידוע באהבתו לארץ ישראל, לחכמיה ולשליחיה.
בשנת 1917 היה ממייסדי אגודת "עטרת ציון" שעסקה בלימוד השפה העברית ובעבודת אדמה כהכנה לקראת עלייה לארץ ישראל.
הוא עודד את עליית יהודי תוניסיה לארץ ישראל ואף נקט בפעולות מעשיות שונות כדי לסייע בידי יהודים שעלו לארץ ישראל.
בשנת ה'תשי"ד (1954), בגיל 70, עלה לישראל והתגורר בבאר שבע עד לפטירתו בשנת 1957. נקבר בבית הקברות הישן בבאר שבע ועל קברו הוקם אוהל גדול.
את מקומו בגאבס כרב וכדיין מילא תלמידו הרב שמעון מימון.
הרב חיים חורי היה נשוי פעמיים.
מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות, ומאשתו השנייה נולדו לו שבעה בנים וארבע בנות שחלקם נפטרו בגיל צעיר מאוד.
בין חתניו היה הרב פרץ מימון, בעל בתו הבכורה נינה, ורב מושב גילת ואזור מרחבים.
בנו הרב ינון חורי היה מרבני ישיבת כיסא רחמים.
ה"עמותה להנצחת הרב חיים חורי" עוסקת בהקמת בתי כנסת על שמו ומסייעת במימון ספרי תורה עבור הרבנות הצבאית.
בשנת 1981 הוקמה בבאר שבע ישיבת "רבנו חיים חורי".
על שמו רחובות באשדוד, לוד, אופקים, צפת ונתיבות.
על קברו בבית העלמין בבאר שבע הוקם אוהל ומתפללים רבים פוקדים אותו במשך כל השנה ובמיוחד ביום ההילולה שלו, אז מגיעים למקום אלפי אנשים.
הרב כדיר שלמה עטון, ואחרים, בנו את בית הכנסת "תורה וחיים" על שמו בבאר שבע.
תרגם ספרים רבים ביניהם 'ציפורן שמיר' של החיד"א.
כמו כן חיבר ארבעה ספרים:
"דרך חיים" - על התורה והש"ס.
"חסד ואמת" - דרושים וביאורים לזכר חכמים שונים.
"מצא חיים" - דרשות, חידושים על התלמוד ושו"ת.
הרב חיים חזקיהו מדיני (ז' בחשוון תקצ"ג, 1832 – כ"ד בכסלו תרס"ה, 1904), הוא מגדולי האחרונים, מחבר הספר שדי חמד ועוד, ומכונה לרוב על שם ספרו זה 'השדי חמד'.
מכונה גם החח"מ (ר"ת של שמו), רבן של הערים קרסו-בזאר (בילוהירסק) שבחצי האי קרים וחברון.
נולד בשם חזקיהו בירושלים לרבי אליהו רפאל מדיני, בן למשפחה ותיקה בירושלים, ולקאלו וידא.
למד אצל הרב החכם באשי יצחק קובו ואצל הרב יוסף חיים בורלא.
הוסמך להוראה כבר בגיל 13. נשא את רבקה לאשה בגיל צעיר ובחופתו שהתקיימה בחודש אלול היו "כמעט כל גדולי הדור, רבני, גאוני, תקיפי ארעא דישראל".
בשנת תרי"ג מת אביו, ופרנסת אשתו, אמו, אחיו ואחיותיו הוטלה עליו.
עקב קשייו הכלכליים היגר לקושטא (איסטנבול) על מנת לגור אצל קרובי משפחתו העשירים.
קרוביו לא סייעו בידו כפי שחשב, ופרנסתו לא הייתה מצויה.
בשנת תרכ"ז נקרא להיות הרב הראשי בעיר קרסו-בזאר בחצי האי קרים ברוסיה לקהילת קרימצ'קים – קהילה יהודית עתיקה בחצי האי קרים ודוברי קרימצ'קית, ולקהילת האשכנזים המקומית.
הוא התפרסם מאוד באזור ואף נוצרים ומוסלמים מקומיים העריצו אותו.
שם החל בחיבורו האנציקלופדי "שדי חמד".
בשנת תרכ"ח מת בנו יחידו ולזכרו חיבר את ספרו "אור לי".
בשנת תרל"ח חלה במחלה קשה בעיניו וסכנה נשקפה לחייו, וכסגולה לרפואתו הוסיפו לו את השם "חיים".
מאוחר יותר נרפא, אך ראייתו נחלשה.
היו לו שלוש בנות, אותן השיא ללומדי תורה עוסקים במלאכה.
חתנו האחד הוא רבי נסים נתן הלוי צחציר שהוציא הגדה של פסח בטטרית של קרים.
חתניו הנוספים הם שלמה אשראוו ודוד פסח יהודה.
לא ידוע דבר על צאצאיו.
שמו הלך למרחוק ורבים פנו אליו בשאלות מגלויות רחוקות.
וכך הוא מעיד על כך:
בשנת תרנ"ט (1899) החליט להתפטר ממשרתו ולעזוב את קרים, לאחר כשלושים ושלש שנה ברבנותו בשל רצונו להיקבר בארץ ישראל.
בתחילה ישב בירושלים למשך שנתיים, ואחר-כך עבר לחברון.
בהגיעו לעיר, פתח ישיבה בבית רומנו, ובה סיים את כתיבת האנציקלופדיה התלמודית הגדולה "שדי חמד".
אחר פטירת הרב חיים רחמים יוסף פרנקו רבה של חברון בשנת תרס"א התמנה לרב העיר, ואף על פי שסירב בתחילה, קיבל עליו לבסוף את המשרה בה שימש עד יום פטירתו.
הרב מדיני קרא להרחבת הקהילות היהודיות בארץ: "עושו חושו להושיט יד למפעל הקדוש הזה – ישוב ארץ ישראל ואם ראשיתו עוד מצער, אחריתו ישגה אי"ה מאוד ובגלל זה נזכה לחזות ולחדות בגאולה האמיתית".
לאחר שהתעורר חשש לעתיד בית רומנו, דאג למכור את הבית לרבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש שקנה את כל השטח והקים בה את ישיבת תורת אמת.
נכון ל-2021, ישיבת תורת אמת שוכנת בירושלים ואילו בבית רומנו שוכנת ישיבת שבי חברון בייפוי כוח מאגודת חסידי חב"ד.
הרב מדיני היה מכובד מאוד בין הערבים, שחשבוהו לאיש אלוהים בשל מראהו הנאה וזקנו שהיה יורד על-פי מדותיו, ויש אומרים שהגיע עד ברכיו.
נפטר ביום כ"ד בכסלו תרס"ה, 1904, והובא לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
בהלווייתו השתתפו רבים מתושבי ירושלים היהודים, וגם המוסלמים.
בלילה שלאחר הקבורה, התגנבו ערבים לבית הקברות, חפרו בקברו ורצו לקחת את גופתו ולדרוש עבורה דמי פדיון.
הדבר נתגלה, והקהילה היהודית הציבה שומרים לשמור במקום, במשך תקופה ארוכה.
צוואתו המפורטת נדפסה בראש החלק הארבעה-עשר של ה"שדי חמד".
את ספריתו הענקית ששווייה הוערך בלמעלה משלשת אלפי פרנקים הוריש לטובת בית החולים משגב לדך.
על שמו שכונה ביישוב היהודי בעיר חברון, בית ספר יסודי ממלכתי-דתי במעלה אדומים, ורחובות בערי הארץ.
הספר "שדי חמד" הודפס לראשונה בוורשה ה'תרנ"א ובו פסקים וחידושים וכללים בערכים בסדר א"ב, בשמונה-עשר כרכים.
הספר הוא מהפופולריים ביותר בספרות התורנית ולמרות היותו רב ממדים, נדפס בכמה וכמה מהדורות.
הספר הוא מעין אנציקלופדיה המרכז תשובות להלכה יומיומית ומשלב בעיות אקטואליות שעמדו על הפרק.
הספר מרכז את תשובותיהם של חכמי אשכנז וחכמי ספרד לפי סדר אלפביתי, מה שלא היה קיים קודם לכן.
בעל שדי חמד מאריך מאוד בסגנונו, הספר יצא במהדורות שונות, והרוצה למצוא ערך צריך לחפשו בחלקים שונים.
שם הספר עורר פולמוס מאחר שהוא כולל את המילה "שדי" המשמשת לאחד משמות האלוהים שאסור למחקם על פי ההלכה, הרב מדיני הוציא קונטרס מיוחד בשם "באר בשדי", בו הוא מוכיח באריכות כי כאשר המילה נכתבת שלא בכוונה לתאר את האלוהים אין בדבר חשש.
עם זאת רבים עדיין נמנעים מלכתוב "שדי חמד" ובוחרים בחלופה "שדה חמד".
דוגמה לעמוד הראשון של הערכים הראשונים בכרך הראשון:
ארץ ישראל דאסור לצאת ממנה לחו"ל
ארץ ישראל דאסור לצאת מא"י לחו"ל כי אם ללמוד תורה ולישא אשה
ארץ ישראל דמותר לצאת כדי לישא אישה
"מכתב לחזקיהו" – חדושים ושו"ת (איזמיר, ה'תרכ"ה 1865)
"אור לי" – שו"ת (איזמיר תרל"א 1871) – לזכר בנו היחיד שמת בחייו.
אגרות השדי חמד על ידי מכון שם עולם.
בקרים הדפיס גם "בקשות" – ספר ובו פיוטים שרגילים לאומרם בארצות המזרח בשבתות וימים טובים בהשכמה, ו"נעים זמירות" – ספר בקשות מנוקד.
סדרת ספריו "שדי חמד" הודפסה בוורשה בין השנים תרנ"א–תרע"ב, שלושה-עשר חלקים בחייו וחמישה לאחר פטירתו.
את הבעלות על השדי חמד מכר לרב יוסף צבי לעוו.
לאחר מכן נמכרו הזכויות לרבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש וחתנו רבי מנחם מענדל שניאורסון הרבי מליובאוויטש שאף ערך את הספרים מחדש והוציאם לאור בהוצאת הספרים שלו הוצאת קה"ת.
על שמו רחוב "שדי חמד" בשכונת מקור ברוך בירושלים ובמודיעין עילית.
בשנת ה'תשע"ב שוחזר ביתו של הרב מדיני בעלות של 3 מיליון דולר, בידי ישיבת שבי חברון השוכנת סמוך לביתו.
השחזור כלל את חדרי המגורים, חדר הלימוד של הרב, וכן הספרייה, אשר ריכזה אז כ-10,000 ספרים יקרי ערך שנתרמו לאחר פטירתו של הרב לבית החולים "משגב לדך".
במקום יכולים מבקרים ללמוד על גדול התורה מתוך אותו בית בו הוא שקד על מפעלו.
חיים זנאתי (נולד ב-11 באוגוסט 1967) הוא שחקן, קומיקאי ומדבב ישראלי.
לאחר הצבא עבד בצוות בידור באילת, לצד נתי רביץ ואקי אבני.
בצעירותו השתתף כחלק מצוות קומי, לצד ירון לוי סבג בתוכנית הרדיו הפופולרית של דידי הררי "דידי לוקאלי".
ב-1998 הופיע לצד ירון לוי סבג במופע הבידור "להישאר בחיים".
ב-1999 שיחק במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר.
ב-2001 וב-2002 שיחק במחזמר "עמי ותמי" מאת מיכל קליין שביים עופר שפריר.
ב-2001 גילם את ארלקינו בהצגה "אדונן של שתי משרתות" מאת אפרים סידון שביים חנוך רוזן בתיאטרון באר שבע.
ב-2005 חזר לשחק במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר.
ב-2006 שיחק בהצגה "גבירותיי ורבותיי ידיים למעלה" שכתב וביים ליאור כלפון בתיאטרון צוותא.
ב-2007 שיחק בהצגה "מֶרֵתי" ("אשתי" במרוקאית) שכתבו ג'קי קבלו ואריק משעלי שגם ביים.
ב-2008 שיחק במופע "Glow" שיצר כתב וביים ליאור כלפון.
ב-2010 ביים את המחזמר "המכבים" שכתבה נוגה אלגום.
ב-2011 שיחק בהצגה "עוד חבר כזה ואבדנו" - גרסה ישראלית למחזה מאת ריי קוני שעיבד וביים זאב רווח.
ב-2011 החל להופיע במופע "שבחי ירושלים" של התזמורת האנדלוסית הישראלית.
ב-2012 השתתף בהצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה כתב איז'ו ליבוביץ' וביימו ליבוביץ' וגולן אזולאי.
ב-2013 גילם את הרב יוסף שמש במחזמר חגיגה בסנוקר שעיבד וביים אורי פסטר.
ב-2015 שיחק בהצגה "גלות" שכתב וביים רני בלייר בתיאטרון הנגב.
שיחק בהצגה "דרושה עוזרת" עם ציפי שביט.
בתיאטרון דימונה שיחק בהצגה "דינה" בתפקיד יהודה שביים רוני ניניו.
בתיאטרון אורנה פורת: גילם את השריף ג'ון בהצגה "רובין הוד" בבימוי צביה הוברמן.
השתתף בהצגה "מולאן" בבימוי צביה הוברמן בתפקיד המספר.
וכן בהצגה "מורה לחיים" בבימוי צביה הוברמן בתפקידים המפקח צבי, הרב, והעבריין ויקטור.
על משחקו ב"מורה לחיים" זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2020.
בשנת 2025 השתתף בהצגה "צ'רלי וחצי" שמבוססת על סרט הקאלט הישראלי באותו השם, שם גילם את זכי בן-חנניה, אבא של צ'ארלי שאותו גילם אריה אליאס בסרט המקורי.
ב-1989 השתתף בסרט "אחד משלנו", כאחד החיילים.
ב-1996 גילם רמלאי בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות".
ב-2000 גילם גמד בסיטקום המצבים "שמש".
ב-2003 גילם את עמי הדוור בסרטו של חיים בוזגלו "פגישה עיוורת".
ב-2004 גילם את ויקטור מיכאלי בסדרת הטלוויזיה "אדומות", גילם את אילוז בסרט הקולנוע של אריק לובצקי ומתי הררי "בלאק ג'ק", והשתתף בסדרת הטלוויזיה "שלווה" שביים חיים בוזגלו.
בשנים 2000–2005 גילם את יהודה קורדובה בסדרת הטלוויזיה "זינזאנה" שביים חיים בוזגלו.
ב-2005 גילם מנהל בינגו בסרטו של אייל חלפון "איזה מקום נפלא", גילם את צ'יקו בסרטו של חיים בוזגלו "דיסטורשן", ושיחק בסרטם של אריק לובצקי ומתי הררי "החשוד האחרון".
ב-2007 גילם את לייזר בסרטו של אורי פסטר "מלך של קבצנים", את ג'וני כהן ב"ג'וליה מיה" ואת מנשה וייס בסדרת הטלוויזיה "הנפילים".
ב-2008 גילם את בעל בית המחסה בסדרת הטלוויזיה "האי" וגילם חוקר שב"כ בסרט "סוף שבוע בתל אביב".
ב-2009 גילם את איגור, סרסור גרוזיני בסרט סינדרום ירושלים - חומר למחשבה שביימו עמנואל נקש וסטפן בלאיש, גילם את ג'מאל פאשה דורה (בעל מלון בטורקיה) בסדרת הטלוויזיה "מנדלבאום בלש פרטי", וגילם בחור עם פשקווילים בסרטו של חיים טבקמן "עיניים פקוחות", וגילם אות ג'וני בסרטו של יובל גרנות "ג'וליה מיה".
ב-2010 גילם את דניאל מרציאנו בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
בשנת 2011 התארח בסדרה הקומית של ערוץ 2 "רמזור" בתפקיד שלומי ראש עיריית שלומי.
באותה השנה שיחק בסדרה "אורים ותומים" בתפקיד שמואל אלגרבלי אבא של עוז.
בנוסף באותה השנה גם השתתף בסדרה "שביתה" המשודרת ביס בתפקיד בנדה, מנהל עבודה שנוא.
בשנת 2012 גילם חסיד ברסלב בסרט "המשגיחים", בבימויו של מני יעיש ושיחק ב"אליס", סרטה של דנה גולדברג.
בשנת 2013 השתתף בעונתה הרביעית של הסדרה "הבורר" בתפקיד דובר, בעלה של אירנה.
באותה השנה גם השתתף בסרט "אנשים כתומים".
בנוסף באותה השנה גם התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "שנות ה-80" ששודרה בערוץ 2, גילם את ארמון טוויטו, אחיה של רשל, שהתחפש לבחור עשיר ממונטריאול, אך למעשה הוא עובד ניקיון פשוט בסופרמרקט.
בשנת 2014 השתתף כאורח במספר סדרות וביניהם "מתים לרגע", "אחת אפס אפס".
באותה השנה גם התארח שוב בסדרה "רמזור" בתפקיד שלומי.
בשנה זו גם שיחק בסרט "שושנה חלוץ מרכזי" ובסרטה של תמר ירום, "פנסיון פראכט".
בנוסף באותה השנה התראיין בתוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה", שהנחה מאיר סוויסה בערוץ הראשון.
ב-2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10.
ב-2016 השתתף בסרט הקולנוע "אבינו".
ב-2017 השתתף בסרטו של דורון ערן "רוח חדשה".
בשנת 2018 התארח בסדרה הקומית "צומת מילר" ששודרה בקשת 12, גילם את אבי כח.
בשנת 2019 השתתף בסדרה "התחנה".
בשנת 2021 השתתף בסדרה "מותק בול באמצע".
בשנים 2020–2022 השתתף בסדרה "ג'ודה" ששודרה בהוט, בבימוי מני יעיש, בתפקיד איש הזאב הזקן.
בנוסף השתתף בסדרה המצליחה מנאייכ ובסרט "סנולנד" של יוני זיכהולץ.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני" והשתתף בסרט "שמלת השבת של חנה'לה",
הופיע גם בפרסומות שונות להוט, סלקום, דקסמול קולד, רכבת ישראל, המכרז הכפול ומקדונלד'ס.
בשנת 2022 לקח חלק בהפקת הסדרה "פשע לא מאורגן" שכתב רן לוי, והשניים אף שיחקו בה וגילמו דמויות שונות.
באותה שנה גם שיחק בסרט "שער הפרחים" של חיים בוזגלו.
בנוסף באותה השנה התארח בסדרה הקומית של קשת 12 "סברי מרנן" בתפקיד רב משגיח.
בשנים 2022–2024 השתתף בסדרה "שנות ה-90" בתפקיד הרב טפירו רב העיר של טירת כרמל.
(תפקיד זה שונה מזה שהשתתף בו בסדרה "שנות ה-80")
בשנת 2023 שיחק בסדרה "משמר הגבול" שמשודרת בהוט, בבימוי מני יעיש, בתפקיד צ'יקו פחימה, עבריין מוכר מבת ים.
זנאתי ידוע בדיבובו של המלך ג'וליאן ב"מדגסקר", "מדגסקר 2: הבריחה לאפריקה", "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה" וב"הפינגווינים ממדגסקר".
עוד הוא מוכר בדיבוב דמותו של גובר בסרטים "הדרקון הראשון שלי", "הדרקון הראשון שלי 2" ו"הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר".
בנוסף דיבב את נוח בסרט "תזיזו ת'רגליים 2", את המספר והעכברוש בסרט "הבלדה של נסי", את מייק העכבר בסרט "לשיר" ואת הדמות הראשית בסרט "בייבי בוס".
ב-2009 נישא לרוני חן, גרושתו של דודו טופז שחזרה בתשובה, והוא אב לשתי בנות.
חיים זלוטיקמן (נולד ב-17 במרץ 1957) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
גובהו 1.90 מטרים, שיחק בעמדת הקלע.
זלוטיקמן נולד לאב יליד פולין, ולאם ילידת ישראל, וגדל והתחנך בעיר חיפה.
עוד מגיל צעיר גדל בהפועל חיפה וכבר הפך לכוכב הקבוצה אותה הצעיד לצמרת הליגה הלאומית בסוף שנות ה-70. אף על פי שהקבוצה התדרדרה למרכז ותחתית הטבלה בעשור העוקב, זלוטיקמן לא עזב את הקבוצה והפך לסמל הבלתי מעורער שלה.
בגיל 28 עבר לקבוצת הפועל חולון עימה הגיע לגמר גביע המדינה בו הפסידה למכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו 90:86. זלוטיקמן הצטיין במשחק עם 17 נקודות.
בעונת 1986/87 עבר זלוטיקמן להפועל תל אביב עד עונת 1990/91 ומשם עבר לקבוצת מכבי ראשון לציון, שנתיים לאחר מכן חזר להפועל תל אביב וזכה עימה בתואר היחיד שלו בגביע המדינה בעונת 1992/93.
בעונה הבאה עבר להפועל תל אביב ויחד עם מייק לארגי, לבן מרסר ואחרים העתיד נראה מבטיח, אולם פציעה קשה מאוד בברך סיימה לזלוטיקמן את העונה עוד לפני תחילתה.
זלוטיקמן, שהיה לפני הפציעה שחקן אתלטי מאוד שסיים התקפות רבות בחדירות לסל ואף בהטבעה, נאלץ אחרי הפציעה לשנות מסגנונו ולהסתפק בזריקות מבחוץ וכן בחדירות לסל שבמקום לסיימן בליי אפ קליל, היה מזנק לצד הנגדי ומסיים בזריקה עם הלוח שבדרך כלל נכנסה.
עונת 1987/88 נחשבת לעונה הטובה ביותר בקריירה של זלוטיקמן.
אחרי שהתאושש מפציעתו הוביל את הפועל תל אביב לעונה חלומית בה איימה באופן מוחשי על תואר האליפות.
זלוטיקמן שהצטיין לאורך כל העונה, הגדיל לעשות במשחק גמר הפלייאוף השני בדרבי בין הפועל למכבי באוסישקין, משחק שאותו הייתה חייבת הפועל לנצח, במצב של פיגור 1-0 בסדרה.
זלוטיקמן קלע 30 נקודות, 10 מהן בהארכה כולל את סל הניצחון המפורסם ביותר בקריירה שלו, שהוביל לניצחון הפועל במשחק בתוצאה 96:95. משחק זה קרוי בפי כל היום "הדרבי של זלוטיקמן".
למרות הניצחון הדרמטי, לא השכילה הפועל לנצח במשחק השלישי בסדרה, ועקב בעיות כלכליות שהתעוררו בקבוצה בקיץ עזב זלוטיקמן את הקבוצה בקיץ והצטרף לעולה החדשה לליגה מכבי ראשון לציון.
זלוטיקמן עבר לשתף פעולה במכבי ראשון לציון עם שני כוכבים ותיקים נוספים-מיקי ברקוביץ' ומוטי ארואסטי.
השלושה הובילו את הקבוצה לגמר הפלייאוף בעונת 1990/91 שבה הפסידה הקבוצה למכבי 3:1, ולגמר הגביע שנה לאחר מכן בעונת 1991/92 שאותו הפסידה לגליל עליון.
עונה לאחר מכן חזר זלוטיקמן להפועל תל אביב, אולם עקב סכסוכים בתוך הקבוצה, בעיקר עם היוגוסלבי רדנקו דובראש וחילוקי דעות עם המאמן רלף קליין הוא לא היה דומיננטי כמו בקדנציה הקודמת שלו בקבוצה.