tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקור בצבע צהוב וכמותו הרגליים.
חובה זו חיה בדרומה של אפריקה במדינות: אנגולה, בוצואנה, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה, סווזילנד, זמביה וזימבבואה.
חובה צהובת ציצה (שם מדעי: Lophotis gindiana) היא מין של עוף מדברי ממשפחת החובתיים הנפוץ בערבות עשב ואזורי מדבר באפריקה שמדרום לסהרה.
חובה זו קטנה יחסית לקרוביה ואורכה הממוצע 50 ס"מ.
היא קיבלה את שמה על שם הציצה הצהבהבה שלה.
היא בעלת כנפיים חומות בולטות בעלות עיטורים שחורים בולטים וצוואר אפור עם פס לבן ושחור בחזית והבטן שחורה.
כמו לרוב מיני החובות גם חובה זו בעלת רגליים ארוכות ודקות העוזרות לה לרוץ במהירות כדי להימלט מאויבים.
היא חיה במזרח אפריקה באזורים חמימים ומחפשת חרקים ויצורים קטנים נוספים למאכל.
היא נפוצה במדינות: ג'יבוטי, אתיופיה, קניה, סומליה, דרום סודאן, טנזניה ואוגנדה.
חובה מצוייצת (שם מדעי: Lophotis) הוא סוג קטן של חובתיים ממוצא אפריקני.
בני קבוצה זו הם קטנים מאוד, אפורים ובעלי ציצה בקצה ראשם.
סוג זה לעיתים משויך לסוג חובה לבנת עורף (Eupodotis) ונחשב מקורב אליו.
חובה מנוקדת (שם מדעי: Lissotis) הוא סוג של עופות קרקע אפריקניות ממשפחת החובתיים.
בעבר הם היו שייכות לסוג חובה לבנת-עורף.
חובות אלה בעלות נוצות אפורות עם נקודות לבנות עליהם ובעלי בטן, חזה וצוואר שחורים.
הם חיות בערבות הסוואנה וניזונים הן מהחי והן מהצומח.
חובה זהובת-עורף (שם מדעי: Neotis) היא סוג של עופות במשפחת החובתיים המצויים ברחבי אפריקה.
עופות אלה חיים באקלימים חמים ואף צחיחים באזורים פתוחים כמו ערבות, מישורים ואף במדבריות.
חלק מהמינים מעופפים מעל מדבר סהרה החם.
חובות אלה הן מהגדולות שבבני המשפחה ויכולות להגיע לאורך 115 ס"מ ולמשקל 10 ק"ג.
חובב צברי (נולד ב-1 באוקטובר 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי.
לשעבר ראש המועצה המקומית קריית עקרון.
חובב צברי נולד וגדל בקריית עקרון.
ב-2006 סיים את שירותו הצבאי בדרגת אלוף-משנה.
שירת כמפקד גדוד 603 בהנדסה קרבית (1995–1997), מפקד גדוד בבה"ד 1, מפקד מרכז האב"ך (1999–2002) ובתפקידו האחרון היה מפקד מחוז צפון בפיקוד העורף.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כקב"ט מחוז תל אביב במשרד החינוך.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, התמודד מול שישה מתמודדים נוספים, ועלה לסיבוב השני מול ראש המועצה המכהן אריק חדד.
הוא השיג 51.3% מהקולות ונבחר לתפקיד ראש המועצה.
בבחירות של 2018 נבחר חובב צברי בשנית לראשות המועצה ברוב של 57% בסיבוב הראשון.
בבחירות ב-2024, התמודד לכהונה נוספת, עלה לסיבוב שני והפסיד לאילן ירימי לאחר שקיבל 27.2% מהקולות.
הוא בעל תואר שני במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
חובה לבנת-עורף (שם מדעי: Eupodotis) הוא סוג קטן של עופות ממשפחת החובתיים החיים רק באפריקה.
חובות אלה מזכירות במראן שכווים והן בעלות גוף קטן, רגליים קצרות וראש קטן בעל סנטר שחור ועורף לבן.
הן חיות בסוואנות ואתרים פתוחים ברחבי אפריקה.
כמה מינים חיים בעיקר ברמות של דרום אפריקה והשיחיות שסביבן.
הן חיות בבדידות, עם בן זוג או בקבוצות קטנות.
חובה כחולה (שם מדעי: Eupodotis caerulescens) היא מין של עוף מדבר ממשפחת החובתיים.
היא חיה רק בלסוטו שבאפריקה הדרומית.
היא בעלת צבעים אפורים-כחולים על בטנה וחזה, מהם קיבלה את שמה.
הכנפיים כתומות ובקצוות זהובות והראש לבן ומוקף ברצועות שחורות.
קריאות החובה מזכירות קריאות צפרדע.
החובה שוכנת על הקרקע ומחפשת יצורים קטנים וזרעים.
היא חיה בערבות, סוואנות, כרי דשא ובקרקעות חקלאיות ואדמות מרעה.
החובה מאוימת על ידי אובדן בית גידולה.
חובה חומה קטנה (שם מדעי: Eupodotis humilis) היא מין של עוף מדבר ממשפחת החובתיים.
היא חיה בערבות טרופיות וסובטרופיות ובתות יבשות באתיופיה ובסומליה.
זוהי הקטנה שבבני משפחת החובתיים והיא מגיעה לאורך 40 ס"מ ומשקל של 600 גרם.
היא דומה לחובת קארו ובעלת נוצות כתומות עם צוואר אפור ורצועה שחורה ליד הלחיים.
הבטן לבנה והרגליים צהובות ובעלות אצבעות חזקות.
החובה חיה על הקרקע ויכולה לרוץ מהר כדי לברוח מאויבים.
חובה זו מאוימת על ידי אובדן השיחיות והערבות בהן היא חיה.
חובו של אהרון כהן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בבימויה של עמליה מרגולין, עם משה איבגי, אביטל אברג'יל ואריה מוסקונה בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, כאשר התחקיר "11 הנידונים" של שלמה אברמוביץ', על אסירים שמתו במחנה המעצר קישון, היווה בסיס לעלילת הסרט.
אדם נעצר על חוב זניח ונמצא מת בבית מעצר משטרתי כעבור פחות מ-24 שעות.
הסרט שודר בתחילה בערוץ HOT3 בתחילת 1999, במסגרת "ראשון בדרמה" - רצועת דרמות המקור של הערוץ ונרכש לשידור על ידי הערוץ הצרפתי-גרמני ARTE.
הסרט זכה ב-Banff World Television Festival בקטגוריית סרטים לטלוויזיה, במסגרת פסטיבל הסרטים בטורונטו והיה מועמד לפרס סרט הטלוויזיה הזר בפסטיבל South by Southwest באוסטין, טקסס.
שיר הנושא "תשני ילדה שלי" בלחנו של אבנר קנר מושר בפי סער בדישי שגם משחק בסרט.
ידידים חוגגים לאהרון כהן (משה איבגי) יום הולדת במסעדה.
לחברים מצטרפים בתו מאיה (אביטל אברג'יל) שמנגנת בלהקה באקורדיון ומלווה את ידידה הזמר עמי (סער בדישי).
מאיה מביאה עוגה ואהרון מכבה את הנרות.
לפתע מגיעים שני שוטרים ומגישים לו צו מעצר על שלא שילם 2000 שקל דמי מזונות לגרושתו.
אהרון מקבל זאת בקלות אבל מיד נאזק ומובל לתחנת המשטרה בבית שמש וזמן קצר לאחר מכן הוא מועבר למתקן המעצר המחוזי במגרש הרוסים בירושלים.
הוא בטוח שישתחרר תוך זמן קצר לאתר שבתו תשלם את הסכום אבל הזמן מתארך.
בירושלים מקבל אותו השוטר האחראי דוד (אריה מוסקונה) השוטר מוטי (איציק ג'ולי) והשוטר/חובש שמואל (ולדימיר פרידמן).
אהרון אומר לשוטרים כי הוא סובל מכיב עיכולי וזקוק לתרופה "לוסק" אך הם מתעלמים מכך.
הוא מתחיל לסבול מכאבי בטן, מתעמת עם העציר אלי (אורי אברהמי) שחובט בבטנו ומגביר את הכאבים.
הוא מקיא אוכל ודם ומבקש מהחובש שמואל לפנותו לחדר מיון אך מסורב בטענה ש"אין לו חום".
העצורים צועקים על הסירחון בתא והשוטרים מחליטים להעביר את אהרון לתא בודד בו נמצא צפניה, עציר סכיזופרני שסובל מהתקפי זעם אבל קיבל זריקת הרגעה.
צפניה מתעורר וחובט באהרון ולפנות בוקר מוצא אותו השוטר דוד ללא רוח חיים.
חוקר משטרתי (דורון צברי) גובה עדות בלחץ מהעציר החרדי מאיר (עודד מנסטר) והחוקר הבכיר (יוסוף אבו ורדה) חוקר את דוד על המקרה ועומד לכתוב דו"ח שלדבריו הוא לא סוף פסוק בפרשה הזאת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה איבגיאהרון כהןאביטל אברג'ילמאיהאריה מוסקונהדודשוטר ראשי בבית מעצריוסוף אבו ורדהחוקר משטרתיסער בדישיעמיזמרולדימיר פרידמןשמואלשוטר/חובשאדי מוכתראמנוןידיד של אהרון כהןעודד מנסטרמאירעציר חרדיאורי אברהמיאליעצירדורון צבריחוקר משטרתיאיציק ג'ולימוטישוטר מעצריםדביר בנדקיומנאי
הרשות הפלסטינית היא הגוף המופקד על אספקת חשמל לאוכלוסייה הערבית שבשטחי יהודה ושומרון, ועד 2017 גם ברצועת עזה.
משנת 2017, הועברה האחריות על אספקת החשמל לרצועה עזה מהרשות הפלסטינית לממשל החמאס.
חברת החשמל המזרח-ירושלמית מספקת חשמל למזרח ירושלים, בית לחם, יריחו ורמאללה.
בפועל, החשמל נמכר לרשויות אלו על ידי חברת החשמל לישראל, המספקת כ-95%–99% מסך החשמל שנצרך להן.
שיעור הצריכה של הפלסטינים בשנים 2018–2019 היווה 11% מסך הייצור של חברת החשמל הישראלית.
קיימת תופעה קבועה ותמידית של היווצרות חובות בסכומים גדולים של הרשויות הללו לחברת החשמל הישראלית.
בין השנים 2013–2023, תועדו חובות על סך כמה מיליארדי ש"ח שחלקם שולמו, חלקם נמחקו וחלקם עדיין תלויים ועומדים.
חובות נוספים שהיקפם אינו ברור הצטברו בתקופה שקדמה ל-2013. ביוני 2007 כתב שלום גולדשטיין, חבר הנהלת דירקטוריון חברת החשמל המזרח-ירושלמית, שהגורמים העיקריים לחובות הם אי-גביית תשלום על צריכת חשמל במחנות הפליטים, אי-גביית תשלום ממוסדות של הרש"פ ומבתיהם הפרטיים של עובדי הרשות, וגניבות בהיקף מרובה ללא אכיפה.
מקורות נוספים מתארים גם תופעה של תשלומים שמשולמים לרש"פ על ידי הצרכנים, אך נשארים ברש"פ במקום לעבור לחברת החשמל לישראל, כסיבה נוספת להיווצרות חובות.
נכון ל-2023, סך החובות המוכרים והפעילים של הרשות וחברת החשמל המזרח-ירושלמית יחד עומד על כ-3.5 מיליארד ש"ח והיקף החובות של חמאס אינו ברור.
חברות שפעלו עד שנת 2013
עד שנת 2013, פעלו בשטחי הרשות הפלסטינית מספר חברות הולכה של חשמל: חברת החשמל המזרח ירושלמית, חברת החשמל הדרומית, חברת החשמל של חברון, חברת החשמל הצפונית.
בדצמבר 2001, כתבה ורדה מור כי החוב של הרשות הפלסטינית לחברת החשמל בגין הספקת חשמל לרצועת עזה בלבד, הגיע ל-85 מיליון שקל, והוא גדל בכל חודש בכ-10–15 מיליון שקל נוספים.
הקמת חברת החשמל הפלסטינית ב-2013 וצבירת החוב עד 2016
בשנת 2013 הוקמה חברת החשמל הפלסטינית , הפועלת מטעם הרשות הפלסטינית.
חברת החשמל הפלסטינית החליפה את החברות הקטנות; מלבד חברת החשמל המזרח ירושלמית.
במרץ 2015, שילם משרד האוצר הישראלי לחברת החשמל הישראלית 300 מיליון ש"ח שנגבו על ידי ישראל עבור הרשות הפלסטינית, על חשבון חובות הרשות הפלסטינית.
בשנת 2016, עמד היקף החוב של הרשות הפלסטינית בגין החשמל על כמעט 2 מיליארד ש"ח.
הרשות הפלסטינית טענה כי היא אינה אחראית לתשלומים על החשמל שהיא מעבירה למחנות הפליטים, משום שמחנות הפליטים מצויים רשמית תחת המנדט של האו"ם, וזאת למרות שהיא המשיכה לספק בפועל את החשמל למחנות הפליטים.
2016–2023: הסדר חוב ותשלום חלקי, המשך צבירת חובות
במועד סיום הביקורת, נמצא כי למרות הסכומים הגדולים שהושתו על חברת החשמל ישראלית ומשרד האוצר, הפלסטינים לא עמדו בהתחייבותם, ולא שילמו את יתרת התשלומים.
נכון לשנת 2022, תואר המצב כך:
בפברואר 2017, כתב אבי בר אלי הערכה ולפיה החוב גדל ב–90 מיליון שקל מדי חודש.
באוגוסט 2019, פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שעל הרשות לשלם לחברת החשמל הישראלית סכום של כ-180 מיליון ש"ח, בגין חובות חשמל שנצברו עד חודש אוקטובר 2013.
מספטמבר 2016 ועד ינואר 2020 הצטבר חוב נוסף, ובינואר 2020 שולמו 740 מיליון ש"ח מתוך החוב הזה.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2020 נכתב:
ב-30 בספטמבר 2022 פורסם שיתרת החוב של הפלסטינים עמדה על של 1.666 מיליארד ש"ח, אולם חברת החשמל העריכה כי ניתן יהיה לגבות רק 548 מיליון ש"ח ממנו.
בשנת 2014, כתב דני רובינשטיין שחובה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית עומד על כמעט מיליארד ש"ח.
בשנת 2019, עמד חובה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית לחברת החשמל הישראלית על סך מיליארד ו-650 מיליון ש"ח, וחוב זה היווה עילה להתדיינות בבג"ץ על מדיניות ניתוקי חשמל כנגד החוב.
בקיץ 2023, הודיע שר האוצר הישראלי, בצלאל סמוטריץ', שנמצאה הדרך להטיל על הרשות הפלסטינית את האחריות על חובותיה של חברת השמל המזרח-ירושלמית, העומדים על קרוב לשני מיליארד ש"ח.
לדבריו, אי-היכולת לגבות את החוב בעבר נבעה מהתנערות הרשות הפלסטינית מחובותיה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית.
זאת, באמצעות בחינת הרכב הבעלות של חמ"י, ובניית קונסטרוקציה משפטית שמאפשרת לייחס את החוב לרשות הפלסטינית (הצורכת את החשמל בפועל), וממילא לגבות את החוב מכספי המיסים שהיא גובה.
ברצועת עזה קיים משבר חשמל מתמשך, הנובע משילוב שני גורמים עיקריים: חובות כספיים מחד, ופעילות טרור הגורמת לעצירת החשמל מישראל מאידך.
פעילות הטרור גברה מאז עליית ארגון הטרור חמאס לשלטון על רצועה עזה, בשנת 2007.
בשנת 2017, החלה ישראל להגביל את כמות החשמל שהיא מספקת, בעקבות בקשת הרשות הפלסטינית, שטענה שחמאס אינו מעביר לה תשלומי מיסים שנועדו לעבור על ידיה לישראל ולשמש לצריכת חשמל.
גובה התשלומים הללו עמד על 400 מיליון ש"ח בחודש, ולא ברור כמה מתוכם שולמו בפועל על ידי חמאס.
באותה שנה, הועברו סכומי כסף גדולים על ידי טורקיה וקטר לצורך הפעלת תחנת הכוח בעזה, אך הם הספיקו לשלושה חודשים בלבד.
בקיץ 2023, התקיימה בעזה הפגנה נגד שלטון חמאס, בטענה שבגלל מדיניותו, אספקת החשמל מצומצמת ל-4–8 שעות ביממה בלבד (מגבלת שעות שאינה קיימת ביהודה ושומרון).
ההפגנה דוכאה באלימות קשה על ידי חמאס.
במהלך השנים, ביקשה חברת החשמל הישראלית לנתק את הצרכנים הפלסטינים מהחשמל בגין אי-תשלום.
בעקבות עתירה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית, בקשה זו הוגבלה על ידי בג"ץ, שדרש מחברת החשמל הישראלית עמידה בהליך יידוע מראש של האוכלוסייה שעתידה להתנתק, אף המליץ להתנות ניתוקים באישור מראש של ראש הממשלה ושר האנרגיה.
החל מ-2017, מצומצמת אספקת החשמל לרצועת עזה.
ב-15 בינואר 2020, דחה בג"ץ עתירה של חברת החשמל המזרח-ירושלמית כנגד מדיניות הניתוקים של חברת החשמל הישראלית, ואף הטיל עליה חיוב בהוצאות משפט.
ביום 3 בנובמבר 2021 החלה חברת החשמל הישראלית בביצוע סבבי ניתוק אספקה בנקודות חיבור של חברת החשמל המזרח-ירושלמית שבהן נצברו חובות, לאחר מתן הודעה מראש.
לדעת פרופ' אבי בל, וכן אל"ם ד"ר לירון ליברמן, ישראל מחויבת לאפשר אספקת חשמל לרצועה עזה, אך לא לממן אותו.
לעומת זאת, לדעת פרופ' יובל שני, ישראל מחויבת לספק חשמל על חשבונה, גם ללא קבלת תמורה כלשהי, שכן הסיבה לאי-התשלום היא סכסוך בין חמאס לרשות הפלסטינית, ולא על החלטת התושבים, כך שאין באי-התשלום כדי להצדיק הימנעות של ישראל מלספק חשמל, ועליה לשאת בתשלום בעצמה.
חוֹבְבָן (בלועזית: Amateur – "מי שאוהב") המושג "חובבן" (Amateur) מגיע מהצרפתית, משמעותו "אוהב" או "מי שאוהב".
לאורך ההיסטוריה, חובבנים היו מזוהים לעיתים קרובות עם אנשים שעוסקים בפעילות למטרות הנאה ולא למטרות כלכליות או מטרות מקצועיות.
חובבן נחשב בדרך כלל כאדם העוסק בעיסוק שאינו להכנסתו.
עיסוקי החובבים מזוהים עם פעילויות הנעשות מתוך רצון, או צורך אישי, כמו תחביבים, פרויקטים בסגנון "עשה זאת בעצמך" (DIY), או פעילויות למידה עצמאית של אוטודידקטיים.
גישה זו קשורה גם ליצירתיות ולחדשנות בתחום מסוים, ללא גבולות או דרישות פורמליות.
עיסוקים אלה מתוארים גם כפופולריים, לא רשמיים.
מבחינה היסטורית, החובבן נחשב לאיזון האידיאלי, המושלם, בין כוונה טהורה, ראש פתוח והעניין או התשוקה לנושא.
איזון זה משתרע על תחומי עניין רבים ושונים.
שורשיו עשויים להיות בפילוסופיה היוונית העתיקה של ספורטאים חובבים, עממיים, המתחרים באולימפיאדה.
אזרחי יוון הקדמונים בילו את רוב זמנם בעיסוקים אחרים, אך התחרו באולימפיאדה, על פי כישרונותיהם ויכולותיהם הטבעיים.
רעיון ה"חובבנות" ביוון העתיקה נבע מהתפיסה שהספורטאים השתתפו בתחרויות מתוך תשוקה אישית וכישרון טבעי, ולא מתוך מניעים כלכליים.
הרעיון תאם את תפיסת היוונים אודות האיזון, בין גוף לנפש, כפי שהודגש באולימפיאדה העתיקה, אשר שימשה כפסטיבל דתי לכבוד האל זאוס.
המונח "חובבן" באותה תקופה סימל השתתפות מתוך אהבה לתחום ולא מתוך תועלת אישית ישירה.
בממלכה המאוחדת, בתקופה שבין המאה ה-17 למאה ה-20, התגבש רעיון ה"ג'נטלמן החובבן" (Gentleman Amateur).
בתקופת עידן הנאורות, ג'נטלמנים מהמעמדות הגבוהים גילו עניין רב בתחומים מגוונים כמו מדע, אמנות והיסטוריה, מבלי לשאוף להפוך זאת לקריירה מקצועית.
הג'נטלמנים הללו חשבו יותר על איך העולם פועל סביבם, כמו חדרי פלאות, ועוד.
הג'נטלמן החובבן התעניין רבות בנושא מסוים, למד, צפה ואסף פרטים ומידע על נושא בחירתו.
החברה המלכותית, שהייתה אגודה מדעית בבריטניה, הייתה מורכבת בדרך כלל מ"ג'נטלמנים חובבים".
דוגמאות לג'נטלמנים חובבים היו פרנסיס בייקון, אייזק ניוטון, סר רוברט קוטון והברון הראשון מקונינגטון.
הם היו חובבנים שתרמו משמעותית להתקדמות בתחומיהם, בזכות התשוקה והסקרנות שלהם, אשר לא הוגבלו במגבלות מקצועיות או ממסדיות.
ישנן גישות שונות כלפי "חובבנות" (Amateurism), שניתן לראותן באור שלילי או חיובי.
מצד אחד, חובבנים חסרים לעיתים קרובות הכשרה פורמלית, מה שעשוי להוביל לעבודה או ביצועים ברמה נמוכה, במיוחד בתחומים כמו ספורט.
לדוגמה, בענפי ספורט כגון כדורסל, בייסבול או כדורגל, ספורטאים חובבנים נתפסים לעיתים קרובות כבעלי יכולת נמוכה יותר בהשוואה למקצוענים.
מצד שני, בתחומי המדע למשל, חובבן עשוי לגשת לנושא בצורה פתוחה וחסרת פניות כלכליות, מתוך עניין אמיתי ולא כמקצוע.
חובבן שעוסק בתחום כלשהו מתוך עניין ושלא כבעל מקצוע, שטחי, לא מקצועי, חסר כישורים נאותים וידיעות מספיקות, מכונה לעיתים קרובות דִּילֵטַנְט.
במהלך רוב המאה ה-20 המושג "חובבנות" היה קריטי במשחקים האולמפיים שאפשרו השתתפות רק לספורטאים חובבנים.
הייתה הקפדה מחמירה על קוד החובבנות מתוך רצון להפריד בין ספורטאים מקצועיים וחובבנים.
ב-1912 נשללו מג'ים ת'ורפ המדליות שלו באתלטיקה, מדליות זהב בקרב-חמש (pentathlon) ובקרב-עשר (decathlon) בהן זכה באולימפיאדת סטוקהולם 1912, משום שקבל תשלום סמלי כשחקן חצי מקצועי בבייסבול.
בהמשך, מדינות הגוש הקומוניסטי שלחו לאולימפיאדה נבחרות של ספורטאים שלכאורה היו סטודנטים, חיילים, או עוסקים במקצועות שונים (שאינן ספורט) במטרה לעמוד בדרישות החובבנות האולימפיות.
אך בפועל רבים מהם קיבלו תמיכה כלכלית מהמדינה ואומנו במשרה מלאה כספורטאים מקצוענים על חשבון המדינה.
התנהלות זו אפשרה להם להתחרות ברמה מקצוענית תוך עמידה במגבלות החובבנות, וכך להשיג הישגים יוצאי דופן ביחס ליתר המתחרים.
בסוף שנות ה-60, איגוד ההוקי הקנדי (CAHA) חש שהשחקנים החובבים שלו אינם יכולים להתחרות עוד מול הספורטאים המקצוענים, במשרה מלאה, של הנבחרות הסובייטיות ושאר הנבחרות האירופיות שהשתפרו בהתמדה.
הם ביקשו לכלול שחקנים מליגות מקצועניות בתחרויות הבינלאומיות, אך נתקלו בהתנגדות מצד הפדרציה הבינלאומית להוקי קרח (IIHF) והוועד האולימפי הבינלאומי (IOC).
בשנת 1969 בקונגרס IIHF, הוחלט לאפשר לקנדה לכלול עד תשעה שחקנים מקצוענים שאינם משחקים בליגת ה-NHL, במסגרת אליפות העולם 1970 במונטריאול ובוויניפג, מניטובה, קנדה.
בינואר 1970 ההחלטה בוטלה לאחר שנשיא ה-IOC אייברי ברונדאג' אמר שמעמדו של ההוקי קרח כענף אולימפי יהיה בסכנה אם השינוי יבוצע.
בתגובה, קנדה פרשה מכל תחרויות ההוקי קרח הבינלאומיות וגורמים רשמיים הצהירו כי הם לא יחזרו עד להקמת "תחרות פתוחה".
ב-1975 נשיא ה-IIHF החדש, גינתר סבצקי הביא לפתרון המחלוקת עם ה-CAHA.
ב-1976 הסכים ה-IIHF לאפשר "תחרות פתוחה" בין כל השחקנים באליפות העולם.
עם זאת, שחקני NHL עדיין לא הורשו להשתתף באולימפיאדה, בגלל חוסר הנכונות של ה-NHL לעצור את משחקי הליגה באמצע העונה.
לפני אולימפיאדת החורף 1984, נוצרה מחלוקת בנוגע להגדרת "שחקן מקצוען".
הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) אימץ כלל שהתיר לשחקנים שחתמו על חוזה בליגת ה-NHL אך שיחקו פחות מ-10 משחקים בליגה להיות זכאים להשתתף במשחקים האולימפיים.
עם זאת, הוועד האולימפי של ארצות הברית טען שכל שחקן החתום על חוזה ב-NHL נחשב מקצוען ולכן אינו זכאי.
ה-IOC ערך ישיבת חירום שקבעה ששחקנים שהיו חתומים על חוזה של ליגת ה־NHL כשירים, כל עוד הם לא שיחקו באף משחק NHL.
כתוצאה מכך, חמישה שחקנים חברי הסגל האולימפי, אוסטרי אחד, שני איטלקים ושני קנדים, הוכרזו כבלתי כשירים מלהשתתף במשחקים האולימפיים.
שחקנים ששיחקו בליגות מקצועיות אחרות, כמו איגוד ההוקי העולמי (WHA), הורשו לשחק.
נציגי ההוקי הקנדי ביניהם אלן איגלסון מחו על כך שהכללים הוחלו רק על ה-NHL ולא על הליגות מקצועניות באירופה.
מורי קוסטלו מה-CAHA הודיע שפרישה קנדית מהמשחקים האולימפיים, אפשרית.
ב-1986 החליט ה-IOC לאפשר לכל הספורטאים כולל מקצוענים, להתחרות במשחקים האולימפיים החל משנת 1988, תוך מתן חופש לפדרציות של ענפי הספורט לקבוע אם לאשר מקצוענים.
לאחר פרישתו של הנשיא אייברי בראנדייג Brundage מנשיאות הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) בשנת 1972, חל ריכוך הדרגתי בכללי החובבנות שהונהגו באולימפיאדה והסתכמו רק בעניינים טכניים, עד שבוטלו לחלוטין בשנות ה-90. בארצות הברית, "חוק הספורט החובבני" (Amateur Sports Act) משנת 1978 תרם משמעותית לתהליך זה.
החוק אסר על גופי ספורט לאומיים להחיל סטנדרטים מחמירים של החובבנות יותר ממה שנדרש על ידי גופים בינלאומיים.
החוק גם הוביל לפירוקו של איגוד האתלטים החובבים (Amateur Athletic Union) כאיגוד מקיף ברמה האולימפית.
התקנות האולימפיות בנוגע למעמד חובבני של ספורטאים נזנחו בסופו של דבר בשנות ה-90, למעט ההיאבקות והאיגרוף, שבהם נותרו כללי קרב החובבים בעיקר בשל הסיבות הבטיחותיות והעובדה שהיאבקות מקצוענית מבוימת ברובה עם תוצאות קבועות מראש דבר המנוגד לרוח התחרות ההוגנת של האולימפיאדה.
החל מאולימפיאדת הקיץ 2016, גם ספורטאים מקצוענים הורשו להתחרות באגרוף, אם כי חוקי קרב החובבים עדיין משמשים במשחקים האולימפיים.
חובבים רבים תרמו ותורמים תרומות משמעותיות למספר תחומים מדעיים ואמנותיים, באמצעות עבודותיהם ופרויקטים שלא במסגרת מקצועית: בתחום תכנות מחשבים באמצעות תנועת הקוד הפתוח.
התנועה שבה משתתפים רבים שהם חובבים או מתנדבים, שינתה את תחום התוכנה.
פרויקטים כמו לינוקס, אפאצ'י ודפדפנים מבוססי קוד פתוח הם תוצאה ישירה של עבודות חובבים בתחום זה.
בתחום אמנויות דרמה של חובבים: תיאטרון חובבים, שבו מבוצעים מחזות או מחזות זמר, על ידי חובבים, לרוב מגיעים לרמות ביצוע גבוהות, גם אם התקציבים מוגבלים ביחס להפקות מקצועיות של ווסט אנד או ברודוויי.
אסטרונומיה, כימיה, היסטוריה, בלשנות ומדעי הטבע הם בין התחומים שנהנו מפעילותם של חובבים.
גרגור מנדל הידוע כאבי הגנטיקה המודרנית, לא היה מדען מקצועי אלא נזיר שפעל מתוך עניין אישי בתחום הבוטניקה.
הוא היה מדען חובב שמעולם לא החזיק בתפקיד כלשהו בתחום המחקר שלו.
גם , שהניח את היסודות לרדיו-אסטרונומיה, היה מפעיל רדיו חובב שבנה את הרדיו-טלסקופ הראשון בביתו.
בתחום הרדיו והנדסה: הרדיו הראשון פותח על ידי גוליילמו מרקוני, שהיה צעיר איטלקי שהתחיל כחשמלאי חובב שעבד עם רכיבי חשמל פשוטים כדי לפתח את השידור האלחוטי הראשון.
בתחום המתמטיקה: פייר דה פרמה שהיה עורך דין במקצועו, תרם רבות למתמטיקה.
הוא ניסח תיאוריות מתמטיות רבות, כולל את "המשפט האחרון של פרמה".
תרומותיו שינו את פני תורת המספרים והחשיבה המתמטית, אף על פי שייעודו העיקרי היה משפטים.
תחומים אלו ואחרים מדגישים כיצד עניין אישי ותשוקה יכולים להוביל לפריצות דרך משמעותיות, גם ללא השכלה פורמלית או רקע מקצועי ישיר.
במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000, הגבול בין חובבנים למקצוענים הפך ליותר מטושטש, במיוחד בתחומים כמו תכנות מחשבים, מוזיקה ואסטרונומיה.
באותו עשור נוצר המונח החדש שנקרא, (amateur professionalism או Pro–am), המתאר את שילוב הפעילות בין חובבנות ומקצועיות.
חובבנים מקצועיים עוסקים בפעילות כתחביב מתוך אהבה לתחום, אך שומרים על רמה מקצועית גבוהה.
הם לרוב אינם מרוויחים הכנסה משמעותית מפעילותם, אך משקיעים מאמצים הדומים לאלה של מקצוענים.
המונח Pro-Am מתאר גם את השילוב של המחויבות ברמה גבוהה עם גישה קהילתית וחברתית, שבה החובבן שואף להשיג כישורים ותוצאות הדומות לאלה של מקצוענים, תוך שמירה על חופש וגמישות שלא קיימים בעבודות מקצועיות.
גאולוגיה חובבנית (או איסוף סלעים)
חובסגול (במונגולית: Хөвсгөл аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם בצפון המדינה ובירתו היא מורון.
ב-19 בדצמבר 2001, נרשם בעיר טוסונטסנגל במחוז לחץ אטמוספירי של 1085.6, הגבוה ביותר שנרשם אי פעם.
המחוז מאוכלס בקבוצות אתניות רבות ומהווה את מרכזם של אנשי הצאטאן (אנשי 'איל ההרים').
ישנם כמעט כ-400 נהרות קטנים וגדולים בשטח האזור ומספר גדול של מעיינות חמים וקרים.
באזור מגוון גדול של בעלי חיים נדירים: אייל ההרים, דישון, יעל, דוב חום, זאב ועוד.
ישנם כשלוש מאות אגמים קטנים וגדולים בשטח המחוז, הגדול שבהם הוא אגם חובסגול הנקרא גם The Dark Blue Pearl.
האגם מפורסם במימיו הצלולים ובצוקים תלולים המתנשאים מצדדיו המזרחי והמערבי.
חוברת ביל או צפני ביל (Beale ciphers) היא חוברת המכילה שלושה צפנים המובילים לכאורה לאוצר של זהב, כסף ותכשיטים בשווי של עשרות מיליוני דולרים, שהוטמן במיקום סודי במחוז בדפורד שבווירג'יניה בראשית המאה ה-19.
למרות ההתקדמות בשיטות פענוח הצפנים בשנים שחלפו מאז חיבור החוברת, פוענח רק מסמך אחד מתוך השלושה, כך שמיקומו המדויק של האוצר לא ידוע.
במהלך השנים עלו ספקות רבים לגבי אמינות החוברת, מה שהעלה את השאלה האם מדובר בתרמית.
מקור המידע היחיד לסיפור הוא בחוברת קצרה שהתפרסמה בשם "חוברת ביל" (The Beale Papers) בשנת 1885. מחברה של החוברת לא ידוע, שכן הוא ביקש לשמור על אנונימיות.
על פי החוברת, ישנו אוצר מוחבא השייך להרפתקנים שאותם הנהיג אדם בשם תומאס ג'.
היא מתארת כי ביל הנהיג קבוצה של 30 איש מווירג'יניה שיצאו באפריל 1817 למסע למערב.
את החורף בילו בעיירה המקסיקנית סנטה פה (כיום במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית) ובמרץ יצאו צפונה לציד ביזונים.
במהלך תקופת הציד, גילה אחד מחברי הקבוצה מרבצי ענק של זהב וכסף, ככל הנראה באזור קולורדו של ימינו.
במשך 18 חודשים חצבה הקבוצה את המחצבים והחליטה להחביא אותם במקום מסתור.
החוברת ממשיכה לספר כי בשנת 1819 חזר ביל מזרחה לעיירה לינצ'בורג שבווירג'יניה על מנת להחביא את האוצר, שם התאכסן במהלך החורף במלון "וושינגטון" בעיירה.
לאחר מכן, שב לעזור לרעיו החוצבים לתקופה של 18 חודשים נוספים ובסוף 1821 שב שנית ללינצ'בורג על מנת להוסיף למחבוא את יתרת האוצר.
בהמשך החוברת מוצג כי ביל חשש שמא יקרה דבר מה להרפתקנים וכך האוצר יאבד לעד, על כן החליט ההרפתקן ליצור שלושה מסמכים מוצפנים אודות פרטי המחבוא.
הראשון מכיל את מיקומו המדויק, השני את תוכנו של האוצר והשלישי את שמות בעליו ויורשיהם.
את המסמכים הכניס לתיבת ברזל נעולה, אותה מסר להשגחה לבעל המלון "וושינגטון" בו שהה בלינצ'בורג - רוברט מוריס (Robert Morriss).
בחוברת עוד מצוין כי ב-9 במאי 1822 שלח ביל למוריס מכתב מסנט לואיס ובו הוא מפציר ממנו לשמור על התיבה מכל משמר.
עוד ביקש ממנו, כי אם בתוך 10 שנים אין הוא, ביל, או מי מאנשיו, לא ידרוש אותה בחזרה, יפרוץ מוריס את המנעול ויפתח את התיבה.
במכתב הוסיף ביל כי בתיבה נעולים מספר מסמכים מוצפנים, שהמפתח לפענוחם יינתן למוריס על ידי ידיד של ביל ביוני 1832. בעזרת המפתח יוכל מוריס להבין את הנדרש ממנו.
החוברת ממשיכה ומתארת כי מאז מסירת התיבה להשגחה חלפו 23 שנים, במהלכן איש לא דרש את התיבה ולא נמסר למוריס פרטים לגבי מפתח הפענוח.
על כן, החליט מוריס כי הגיעה העת לפרוץ את המנעול.
בתוכה מצא את שלושת המסמכים המוצפנים (ממוספרים כ-"1", "2" ו-"3"), כמו גם שני פתקים בלתי-מוצפנים שכתב ביל.
מוריס לא הצליח להבין את משמעות הצפנים ולכן ב-1862 שיתף בתעלומה את ידידו, כאשר מחבר החוברת מזדהה בתור ידיד זה.
בחוברת מציין המחבר כי זיהה שמדובר בצופן ספר .
כלומר, המספר X מייצג את האות הראשונה של המילה ה-X בטקסט מוסכם כלשהו.
באמצעות שימוש בגרסה של הכרזת העצמאות של ארצות הברית בתור הטקסט המוסכם, הצליח המחבר לפענח את מסמך 2, ובכך לזכות בתיאור של תוכן האוצר.
עם זאת, כשל המחבר לפענח את שני הצפנים הנוספים (1 ו-3).
הוא מתאר כי החליט בשנת 1885 לפרסם לקהל הרחב בעזרת ידידו ג'יימס וארד (James B.
Ward) את קורות הסיפור כולו, בצירוף המסמכים המוצפנים והפענוח למסמך 2.
בחוברת מוסיף המחבר מעט נימה אישית - הוא אומר כי הניסיונות לפתרון התעלומה דרשו ממנו זמן רב מדי, הובילו אותו להידרדרות במצבו הכלכלי ובכך גרם סבל לאנשים החשובים בחייו.
הוא מבקש שרק מי שיש לו זמן לכך יתפנה לנסות למצוא פתרון למה שעשוי להתגלות בסופו של יום כאשליה ותו לא.
כאמור, מסמך 2 הוא היחיד שידוע פענוחו.
ההצפנה בוצעה באמצעות צופן ספר, כאשר המפתח הוא הכרזת העצמאות האמריקנית.
הגרסה של הכרזת העצמאות הנדרשת היא מעט שונה מזו המקורית.
גם לאחר התחשבות בכך, נותרות מספר שגיאות בודדות בטקסט, אך עדיין הוא קריא וקל להבנה.
המסמך פותח בקצרה בכך שהאוצר מוחבא במחוז בדפורד, במרחק של כ-4 מייל (7 ק"מ) מביופורד (ככל הנראה הכוונה לפונדק מקומי בשם זה), בעומק של 6 רגליים (2 מ') מתחת לפני הקרקע.
מעבר לכך, לא ניתנים פרטים לגבי מיקומו.
עוד מוזכר כי האוצר שייך למספר אנשים, כמפורט במסמך 3.
המסמך מתאר שתי הפקדות של אוצרות במקום המסתור (יחידות המסה במסמך הן ליברות טרוי, השוות לכ-373 גרם):
הפקדה בדצמבר 1821 שמכילה 1907 ליברות (כ-710 ק"ג) זהב, 1288 ליברות (כ-480 ק"ג) כסף ותכשיטים בשווי 13 אלף דולר (במונחים כספיים של התקופה).
במונחי מרץ 2020, שוויו הכולל של האוצר הוא למעלה מ-50 מיליון דולר.
פענוח קריפטוגרפי של שני המסמכים הנוספים
מפענחי צפנים רבים ניסו במהלך השנים לפענח את מסמכים 1 ו-3, אך לשווא.
המסמכים בנויים בפורמט דומה למסמך 2, כך שעלתה סברה שגם הם מוצפנים בצופן ספר.
בין הטקסטים בהם ניסו להשתמש על מנת לפענח ניתן למנות טקסטים מכוננים נוספים דוגמת המגנה קרטה, ספרי תנ"ך וחוקת ארצות הברית.
קיימת אפשרות לפיה הטקסט בו השתמש ביל להצפנת המסמכים הוא טקסט שכתב בעצמו ואבדו עקבותיו.
הובאה בחשבון גם אפשרות לפיה שני הטקסטים הללו הוצפנו בשיטה שאיננה "צופן ספר".
גם ללא מידע לגבי תוכן מסמכים 1 ו-3, לא פסקו במהלך השנים מחפשי אוצרות לנסות למצוא את הפרס.
המידע לפיו מוטמן אוצר קבור במחוז בדפורד הסעיר את דמיונם של רבים וגרר מסעות לאיתורו ברחבי המחוז, כמו גם ניסיונות חפירה של ממש.
במהלך השנים נעצרו ברחבי המחוז מחפשים בעוון הסגת גבול ועבירות קשורות נוספות.
לדוגמה, בפברואר 1983 נקנסו ב-500 דולר זוג שחפרו בבית קברות של כנסייה מקומית באשמת חילול קבר.
בפסגתו של Porter Mountain הושלמו מספר חפירות, אחת מהם בסוף שנות ה-80 תוך קבלת אישור מבעל השטח לאחר הבטחה שהאוצר שיתגלה יחולק בינו לבין החופרים ביחס של 50-50. החופרים לא מצאו את האוצר אך מצאו ממצאים ממלחמת האזרחים האמריקנית.
שווים של ממצאים אלו עלה עם השנים, כך שלמרות הכל המשלחת כיסתה את ההוצאה.
בין המחפשים ניתן למנות גם את מחפש האוצרות המקצועני מל פישר, שנודע במציאת שרידי הספינה הספרדית Nuestra Señora de Atocha שטבעה במצולות בשנת 1622 ועל סיפונה מטען רב.
קיימת הצעה לפיה ביל או אחד ההרפתקנים האחרים הוציאו את האוצר ממקומו, מבלי לעדכן את מוריס בעל המלון, כך שניסיונות איתורו בימינו לא יועילו (גם לאחר פענוח קריפטוגרפי של המסמכים).
לאורך השנים הועלו ספקות של ממש לגבי האם מסמכים 1 ו-3 באמת ניתנים לפענוח, או שמא הם הונאה מתוחכמת.
לשם כך נחקרה החוברת והסיפור בה מזוויות שונות.
חוקר בשם קארל האמר (Carl Hammer) השתמש כבר בסוף שנות ה-60 במחשבי-על על מנת לחקור את הצפנים ומצא כי שני המסמכים הבלתי-מפוענחים לא מציגים רשימות מספרים שסביר שאדם יבחר באופן אקראי.
מכאן הסיק כי הם ככל הנראה מובילים לטקסט בעל משמעות.
מנגד, חוקרים אחרים כמו ג'יימס גילוגלי (James Gillogly) במאמרו משנת 1980 - A Dissenting Opinion, וג'ו ניקל (Joe Nickell), גרסו שניהם כי החוברת איננה באמת מובילה לאוצר.
בין הטענות שעולות כנגד אמיתות האוצר:
30 ההרפתקנים בחרו להחביא את האוצר בבור במרחק אלפי מייל ממקום החציבה.
בחוברת מוצג כי הם חששו מפני הפקדתו בבנק בסנטה פה, אך הם יכלו להפקיד אותו במקום אחר (בסנט לואיס או אף בווירג'יניה).
ההרפתקנים בחרו לכאורה להטמין את כל האוצר במקום יחיד.
החלטה זו עשויה לגרום לאובדן האוצר כולו במקרה שיתגלה.
מאמצי ההובלה והחפירה של כמות כה גדולה של אוצר הייתה עשויה למשוך תשומת לב בלתי רצויה.
אם אכן נערך שינוע של אלפי קילוגרמים של זהב וכסף לרוחבה של ארצות הברית, ביל היה נזקק לגלות את הסוד לאנשים נוספים, שכן לא יכול היה לבצע הכל בעצמו.
עם זאת, אין עדויות היסטוריות על כך מחוץ לחוברת.
ביל טרח ליצור 3 מסמכים שונים (שמוצפנים לכל הפחות ב-2 מפתחות שונים, אם לא שיטות הצפנה שונות), עבור מה שיכול היה להיות מסמך יחיד והוחבא בסופו של דבר באותו המקום (תיבת הברזל שהופקדה בבית המלון).
לא ברור מדוע ביל בחר להצפין את מסמך 3, שכולל את שמות היורשים, שכן מטרת כל התהליך הייתה לוודא שאכן היורשים ישיגו את האוצר.
ניתוח לשוני שנעשה על שפתו של מחבר החוברת (שימוש בפיסוק, משפטי זיקה, שמות פועל, מילות חיבור וכיוצא באלו) הראה קורלציה מול סגנון הכתיבה של הטקסטים של ביל, לרבות הטקסט המפוענח של מסמך 2. עובדה זו מעלה חשד שמא כותב המחברת וכותב הטקסטים של ביל חד הם.
מומחי הצפנה (קריפטוגרפים) מודרניים טענו שמניתוח סטטיסטי של מסמכים 1 ו-3 ניתן להסיק שהם לא באמת מצפינים טקסט באנגלית.
רצפי אותיות כמו abfdefghiijklmmnohpp (כמעט כסדר האותיות באנגלית) שנוצרים משימוש בהכרזת העצמאות האמריקנית כצופן ספר על מסמך 1, מחד לא סביר שייווצרו באופן אקראי ומאידך לא יוצרים מילים תקינות באנגלית.
מנגד, ישנה טענה לפיה מטרת הרצפים לרמוז למפענח כי הוא בכיוון הנכון, אף על פי שלא לגמרי ברור מדוע עליו לקבל רמז כזה - פענוח באמצעות אותו המפתח של מסמך 2 יראה לו בבירור שהוא בכיוון הנכון.
מכתבי ביל המופיעים בחוברת מכילים מספר מילים דוגמת improvise (לאלתר) ו-stampede (מרוצת בהלה) שלא מופיעים בדפוס בשפה האנגלית בתקופה בה ביל כתב לכאורה את מכתביו (שנות ה-20 של המאה ה-19), אלא רק בתקופה מאוחרת יותר.
עם זאת, קיים תיעוד לשימוש במילים הללו בצרפתית (עבור stampede גם בספרדית) בתקופה זו וקודם לכן, באזור ניו אורלינס.
כחלק מסיפור הרקע בחוברת מוצג כי רוברט מוריס ניהל את מלון "וושינגטון" כבר בשנת 1820. עם זאת, ישנן עדויות שהחל לנהל את המלון רק בתקופה מאוחרת יותר, לפחות בשנת 1823.
קיימת טענה לפיה המסמך ה-3 קצר מדי בשביל להכיל את שמו של כל יורש, בהתחשב בכך שהיו 30 הרפתקנים.
שאלת קיומו של תומאס ג' ביל
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך בשנת 1810 מוזכרים שני אנשים בשם תומאס ביל (Thomas Beale), בקונטיקט ובניו המפשייר.
עם זאת, מידע הנוגע לאוכלוסייה ממפקד זה לוקה בחסר עבור מספר מדינות בארצות הברית, טריטוריה אחת, מחוז קולומביה ו-18 מחוזות בווירג'יניה.
במפקד שנערך 10 שנים לאחר מכן מופיעים גם כן שני אנשים בשם זה, ובנוסף אדם בשם Thomas K.
גם במפקד זה חסר מידע רב.
עד המפקד של 1840 נרשם עבור כל משפחה רק אדם אחד, ראש המשפחה, כך שאילו ביל גר בביתו של אדם אחר, הוא בכל מקרה לא היה נרשם במפקדים אלו.
אדם בשם Thomas Beall מופיע ברשימת לקוחות של מחלקת הדואר של סנט לואיס בשנת 1820. עובדה זו תואמת לכך שביל חזר ב-1820 למערב ועבר בדרכו בעיר.
בחוברת גם מופיע כי ביל שלח מכתב מסנט לואיס בשנת 1822.
בקרב חוקרים עלתה השערה לפיה אם מדובר על תרמית, ייתכן כי בודה הסיפור היה לא אחר מאשר המוציא לאור - ג'יימס וארד.
וארד היה מודד הדרכים של המחוז ויש עליו יחסית מעט מידע ברשומות מקומיות בנות התקופה.
עם זאת, ידוע כי אדם שנשא שם זה החזיק בבעלותו בית שבו נפטרה אישה בשם שרה מוריס (Sarah Morriss), המזוהה כאשתו של המלונאי רוברט מוריס.
עוד ידוע כי וארד קיבל דרגת רב-בונה חופשי (Master Mason) בארגון הסתרים הבונים החופשיים בשנת 1863.
עלתה הצעה לפיה הסופר והמשורר אדגר אלן פו, שגר בין השנים 1820–1827 במדינת וירג'יניה, קשור לכתיבת החוברת.
פו נודע בהתעניינותו בתחום ההצפנה, כפי שניתן לראות מסיפורו הקצר חיפושית הזהב.
טענה זו איננה סבירה, שכן פו הלך לעולמו בשנת 1849, עשרות שנים לפני פרסום החוברת.
הצעה אחרת טוענת כי מחבר החוברת המציא את הסיפור כולו תוך שאיבת השראה מ"חיפושית הזהב".
אגדה של בני השאיין מספרת על מרבצי זהב וכסף שנלקחו מן המערב והוטמנו בהרי המזרח.
אגדה זו מתוארכת לאזור 1820.
בספר סודות ההצפנה מ-1999 פרי עטו של סיימון סינג מתואר סיפורה של חוברת ביל באחד הפרקים.
קיימת התייחסות אליו גם במספר תוכניות טלוויזיה, לדוגמה בפרק ספיישל של התכנית הבריטית Unsolved Mysteries ובפרק של הריאליטי האמריקני Expedition Unknown.
בשנת 2010 נוצר סרט מצויר קצר בשם The Thomas Beale Cipher שעוסק בצופן.
הסיפור מופיע גם בספר "המדריך לימים הקרובים" של הסופר יואב בלום, כצופן ספר שנעזרים בו גיבורי העלילה.
חוברה צפון-אפריקאית (שם מדעי: Chlamydotis undulata) היא מין של עוף גדול ממשפחת החובתיים החי בצפון אפריקה והיא קרובתה של המין חוברה מדברית המצויה בישראל.
אורך גופה של החוברה הוא 60 ס"מ, ומוטת כנפיה היא 140 ס"מ.
גבה של החוברה חום בהיר, בטנה לבנה ולצידי צווארה נמתח פס שחור.
במעוף, ניתן להבחין באזורים שחורים וחומים על נוצות הכנף.
הזכר והנקבה דומים אך הנקבה קטנה במעט וגבה אפור.
לזכר ציצת ראש מפוארת, הזוכה לבלטה בתקופת החיזור.
לחוברה אין קול (היא אילמת).
לכל זכר טריטוריה מוגדרת, המתפרשת על פני קילומטרים רחבים.
מנהגי החיזור של החוברה מפותחים ובאביב יוצאים הזכרים בריקוד כלולות מיוחד, שבו הם רצים מרחקים ארוכים תוך שהם מתופפים ברגליהם, מניפים ראשם לאחור ומנפחים את נוצות החזה.
אורחותיה של החוברה אינם ידועים לחלוטין.
החוברות אינן בררניות במזונן והוא כולל זרעים, חרקים וגם חולייתנים קטנים.
החוברה המדברית מקננת בצפון אפריקה ובאיים הקנריים.
החוברה מעדיפה סביבה מדברית או חולית צחיחה בה היא מוסווית היטב בסביבתה.
חֻבְצָה, או חלב חמאה היא נוזל לבן וסמיך הנותר מהכנת חמאה משמנת, במהלך תהליך החיבוץ.
טעמה של החובצה חמוץ מעט.
רוב החובצות המודרניות שניתן לרכוש במרכולים ובחנויות המכולת (למשל לֶבֶּן ורוויון) אינן חובצות אמיתיות, אלא חלב רזה שחיידקי חומצה לקטית הוספו אליו כדי לחקות את המוצר המסורתי.
לחובצת תרבית טעם חמצמץ כתוצאה מתהליך ההתססה שבו החיידקים הופכים את הלקטוז לחומצה לקטית.
חמיצות החלב עולה ככל שה-pH יורד.
בנקודה זו, קזאין, חלבון חלב, מופרד משום שאינו מסיס בתנאים חומציים כאלה, ובכך נגרמת החמצה או התקרשות.
חומציות החובצה מדכאת התרבות חיידקים, ודבר זה מאפשר לחובצה עמידות רבה יחסית בתנאי קירור נאותים.
בשינויים קלים, ניתן לחזור על תהליך זה ליצירת שמנת חמוצה.
חובצה מסורתית היא רזה וחומצית במקצת, בעוד שחובצת תרבית מלאה וחמוצה יותר.
החובצה משמשת במתכוני אפיית מאפים כגון לחמים מסורתיים ומודרניים, סקונס ופנקייק.
היא אף משמשת להכנת מרקי שמנת ורטבים למיניהם.
באפייה, ניתן להחליף חובצה בחלב רגיל בכף אחת של מיץ לימון או חומץ או 1.75 כפיות אשלגן דו-טרטרי לכל כוס חלב רגיל.
יש לאפשר לחלב החמוץ לעמוד במשך כ-10 דקות בטרם ניתן להוסיפו למתכון הדרוש.
לצורך מתכונים טבעוניים אפשר לעשות שימוש בשיטה זו אף עם חלב אורז וחלב סויה.
חוּבָּרָה (שם מדעי: Chlamydotis) הוא סוג של עופות במשפחת החובתיים, החיה באזור צפון אפריקה ודרום-מערב אסיה באזורים חמימים וצחיחים.
זהו סוג קטן יחסית ובו שני מינים, כשבעבר נכללו שניהם כמין אחד.
חוברה מדברית (Chlamydotis macqueenii), המצויה בישראל.
חובנטוד בדאלונה (בקטלאנית: Joventut de Badalona, מתועתק ונהגה ז'ובנטוט) היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר בדאלונה שבקטלוניה המשחק בליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוקאפ.
הקבוצה היא אחת משתי קבוצות שמעולם לא ירדו מהליגה הראשונה בספרד, יחד עם ריאל מדריד.
הקבוצה נוסדה ב-30 במרץ 1930 ושינתה את שמה מספר פעמים, עד שנקבע שמה הנוכחי בשנת 1939. בשנת 1991 עברה לשחק באולם הספורט האולימפי בעיר, המכיל 12,500 מקומות ישיבה.
שמה של חובנטוד נקשר לקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב לאחר סדרת משחקים שנערכה בין השתיים בשנת 1967, שהוכתרה בשם "נס בדאלונה", לאור התוצאה המפתיעה.
במשחק הראשון, שהתקיים ב-23 בפברואר, ניצחה בדאלונה בברצלונה 101:69 (הפרש של 32 נקודות).
במשחק הגומלין, שהתקיים ב-2 במרץ ביד אליהו, ניצחה מכבי תל אביב באותו הפרש (83:51).
במשחק השלישי והמכריע שהתקיים ב-4 במרץ ביד אליהו ניצחה מכבי 75:51 ועלתה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בהמשך הדרך ניצחה מכבי את בוטב הבולגרית והעפילה לגמר, אך הפסידה את הגביע לקבוצה האיטלקית איניס וארזה.
"חוברת" היא פנזין או קובץ מודפס של יצירות אמנות מושגיות שיצאה במאי 1974 בהוצאת גלריה גורדון.
היא הכילה יצירות טקסט ועבודות מושגיות של דוד אבידן, תמר גטר, דוד גינתון, יאיר גרבוז, רפי לביא, מיכל נאמן ואפרת נתן.
"חוברת" היוותה ביטוי לשימוש הנרחב בטקסטים באמנות מושגית בשנות השבעים של המאה ה-20. גרבוז הגדיר בדיעבד את יצירותיהם של משתתפי ה-"חוברת" כניסיון "בהגדרת טריטוריה פיזית ונפשית ובסימון מידותיה וגבולותיה."
החוברת, בת 48 עמודים לא ממוספרים, שהודפסו בסטנסיל.
מיעוטם מודפס משני צדי הדף.
"חוברת" הודפסה במכונה שהייתה שייכת ל"מדרשה לאמנות".
בספרו "כל הסיכויים שבקרוב תעבור כאן רכבת" (2000), תיאר יאיר גרבוז את המניע שלו ושל רפי לביא להפקת החוברת כרצון להצגת העבודות המושגיות שיצרו האמנים במעין "תערוכה במדיום הסטנסיל".
את המימון להפקתה סיפק שעיה יריב, בעליה של גלריה גורדון, שבה גם נמכרו עותקיה.
האמנים המשתתפים יצרו עבור "חוברת" עבודות בעלות ממד ארס פואטי בולט.
דוד אבידן, לדוגמה, הדפיס את השיר "תרומה צנועה לתאוריה-של-הפואטיקה", שפורסם שנה קודם לכן בספרו "שירים שימושיים".
אל מילות השיר מצורפות 22 הערות שוליים ממוספרות, בהתאמה למילות השיר.
רפי לביא יצר מפות מנטאליות של דירתו ושל אזור מגוריו בתל אביב, ואילו יאיר גרבוז פרסם טקסט בשם "ביוגרפיה+תחביבים+רשימות+הסברים+תוכן העניינים" ובו דיווח בגוף ראשון על משמעות היות אמן, לצד סדרת רשימות המתבססות על שדות סמנטיים שונים, כגון מוצרי נייר וחומרי אמנות.
בעבודות רבות ישנה התייחסות אל הגוף ואל התודעה ומגבלותיהם.
דוד גינתון, לדוגמה, יצר דפים ובהם כתמים שנוצרו על ידי הטבעת חלקי גופו, בצירוף כותרות מבארות כגון "נחתם על ידי האף".
מיכל נאמן יצרה דפים המשלבים התייחסויות פוליטיות עם דימויים גופניים, כגון גרסה ל"גדי בחלב אמו".
תמר גטר פרסמה דפים ובהם בדיקה תודעתית של גודלה של גלוית דואר, לצד עבודת טקסט המעמתת בין צורה לטקסט.
"חוברת", נתקלה בביקורת לא אוהדות של יהושע קנז, עורך המוסף הספרותי ב"הארץ" ושל יגאל תומרקין, שפרסם כתגובה חוברת פארודית.
חובש הוא מונח המשמש במספר מדינות לתיאור אדם המיומן ומומחה במקצוע רפואת החירום, אשר מוכשר בנוהלי העבודה הקלינית והמנהלית.
החובש עובד בעיקר במסגרת שירותי עזרה ראשונה, והוא מוכשר להגיב במהירות למצבי חירום בתחומי הרפואה, פציעות טראומתיות וזירות תאונה.
בישראל, פועלים החובשים בעיקר במסגרת ארגוני רפואת חירום דוגמת מגן דוד אדום או איחוד הצלה, וכן במסגרת השירות הצבאי.
מגיש עזרה ראשונה נקרא בטעות לעיתים חובש, אף כי הראשון זוטר ממנו בסולם הדרגות המקובל ברפואת החירום.
המסגרות המורשות להכשיר חובשים במדינת ישראל הן מד"א, איחוד הצלה, צה"ל וחברות הדרכה פרטיות.
לרוב אין הכרה הדדית של ההסמכה בין כלל הארגונים מאחר שקיימות רמות הכשרה שונות של חובש מלבד הרמה הבסיסית המחויבת על ידי משרד הבריאות.
בוגר קורס חובשים מוסמך כחובש.
כמו כן הקורס מעניק ידע עיוני ומעשי בהחייאה בסיסית ובהחייאת מכשרים חצי מתקדמים.
הקורס כולל גם את נוהלי מד"א, ודרכי הטיפול באט"ה (אירוע טוקסולגי המוני) ובאר"ן (אירוע רב נפגעים).
במד"א ובחברות אמבולנסים פרטיות, נהגי האמבולנסים הם חובשים או חובשים בכירים.
חובש יזוהה על ידי פס כסף במדי מד"א ובדרגות מקבוצת "מתן".
חובש בכיר / חובש החייאה
הקורס כולל הרחבה של הידע הנלמד בקורס החובשים ובנוסף לידע זה מקנה הקורס ידע בהחייאה מתקדמת, בפרמקולוגיה, הפרעות בקצב הלב וא.ק.ג, והכרת הציוד ועקרונות העבודה בנט"ן/אט"ן.
במד"א החובש בכיר מזוהה על ידי פס כחול מעל פס הכסף בחולצה.
ההכשרה המקבילה הצבאית נקראת גם חובש החייאה (שלב 11) - שהיא הרמה הגבוה ביותר עבור חובשים.
חובש קרבי הוא חובש שביצע קורס חובשים קרביים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך כ-10 שבועות.
בסופו של הקורס הוא חובש בעל סימול 07. בקורס החובש לומד באופן בסיסי אנטומיה, טראומה, רפואת שגרה, רפואת חירום, פרמקולוגיה ועוד.
בנוסף הוא עובר הכשרות טיפול מסוגים שונים כגון חבישה, מתן עירוי, קיבוע גפיים, ביצוע החייאה ועוד.
כחלק מההכשרה עוברים החובשים בקורס מספר אימוני טיפול וחבישה מסוגים שונים ולקראת סוף הקורס הם עוברים הכשרה של שבוע תאג"ד.
בסוף הקורס החובש חוזר ליחידתו ששם הוא מתפקד כחומ"ל (חובש מחלקתי).
בנוסף ישנם חובשים קרביים היוצאים להדריך בבה"ד 10 או משמשים כחובשי מרפאה בחטמ"רים או בתאג"דים.
חובש כללי הוא חובש שביצע קורס חובשים כלליים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך תשעה שבועות (שבוע פחות מחובש קרבי עקב שבוע התאג"ד שאינו נכלל בהכשרה).
בסופו של הקורס הוא חובש בעל סימול 06. בקורס החובש לומד באופן בסיסי הכשרה דומה לזו של החובש הקרבי בדגש על רפואת השגרה.
לרוב משתבצים החובשים הכלליים בבסיסים עורפיים.
חובש רמו"ן הוא חובש שביצע קורס רמו"ן (רפואה מונעת).
חובש רמו"ן אחראי על נושא התברואה בבסיס ומשמש בתור הסמכות התברואתית אם אין תבוראן בבסיס.
ראשי תיבות של חובש פלוגתי (בחיל התותחנים: חובש סוללה).
מרכז את פעילות החובשים המחלקתיים בפלוגה והמוסמך היחיד להפניית חיילים לרופא ולחלוקת תרופות בזמן שיגרה.
בניגוד לחוג"ד, אין צורך בהסמכה נוספת כדי לעבור מתפקיד חובש לחופ"ל, אך מתקיימים מדי פעם קורסי חופל"ים בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) המעשירים ומכוונים את ידע החובשים לתפקיד החופ"ל.
בצה"ל, ראשי התיבות של חובש גדודי, משמש כחובש הבכיר ביותר בגדוד.
החוג"ד הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 7 שבועות והוכשר לתפקיד זה.
בקורס, החוג"ד לעתיד לומד ניווט, הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מורחבת ועוד.
חוג"ד מקבל שלב מקצועי 010 (חובש קרבי הוא בעל סימול 07 וחובש כללי הוא בעל סימול 06).
החוג"ד הוא מנהל הצוות של התאג"ד ומפקד משנה במחלקת הרפואה הגדודית (סגנו של הרופא (רופא צבאי), מפקד המחלקה).
תפקידו לנהל את החובשים ולפקד עליהם, לקבל מהם דיווחים בעת אירוע, לעדכן את הפרמדיק/הרופא (הסמכות הרפואית הבכירה) ולכוון אותם לפצועים הדורשים טיפול רפואי מתקדם.
חוג"ד מזוהה לעיתים בסיכת חובש מוזהבת על מדי ה-א'.
בצה"ל אחראי המרפאה משמש כחובש בכיר בגדוד (תאג"ד) או מרפאה.
ביחידות הקרביות אחראי המרפאה הוא חובש קרבי מדרגת סמל ומעלה, שביצע קורס נוסף בבה"ד 10 (בית הספר לרפואה צבאית) במשך 3 שבועות והוכשר לתפקיד זה.
הנושאים הנלמדים במהלך הקורס הם, בין השאר: הפעלת צוות, פרמקולוגיה, אנטומיה מעט מורחבת יותר, ניהול מרפאה, נהלים רפואיים, חוקים וזכויות החולה והצוות המטפל.
אחראי מרפאה מקבל שלב מקצועי 09.
אחראי מרפאה הוא מנהל ומפקד מקביל לחוג"ד במחלקת התאג"ד ומפקד מקצועי של חובשי הפלוגות והחופ"לים.
כמו כן אחראי מרפאה משמש גם כמנהל אירוע רפואי.
ביחידות העורפיות משמש אחראי המרפאה כמנהל המרפאה.
בשונה מתפקידו ביחידות הקרביות בהן הוא כפוף לחוג"ד, ביחידות העורפיות לרוב הוא הסמכות הבכירה במרפאה.
חוברה אפריקנית או חוברת קורי (שם מדעי: Ardeotis kori) היא מין של חוברה גדולה החיה בסוואנות ובאזורים צחיחים ומדבריות באפריקה.
זו חוברה שוכנת קרקע ואחת העופות המעופפים הגדולים בעולם.
היא ניזונה הן מהחי והן מהצומח.
החוברה היא עוף גדול ממדים - אורכה 120–150 סנטימטרים, גובהה 71–120 סנטימטרים ומוטת כנפיה 230–275 סנטימטרים.
הזכרים שוקלים בין 7 ל-18 קילוגרם והנקבות 4.8-6.7 קילוגרם, אף שלעיתים יש פרטים גדולים יותר.
למעשה החוברה היא אחת העופות המעופפים הגדולים בעולם, יחד עם שקנאי מסולסל, קונדור האנדים וברבור מחצצר, אך קטנה מקרובתה – חובה גדולה.
החוברה היא עוף חום ואפור עם נקודות שחור-לבן על הצוואר.
הראש לבן עם פסים שחורים ליד העיניים הצהובות.
המקור צהוב וארוך יחסית ומאחורי הראש ציצה גדולה שחורה הנוטה כלפי מטה.
שני המינים דומים במראה אבל הנקבות קטנות ב-20-30 אחוז מהזכרים והן בעלות צוואר ורגליים דקות יותר.
לזכרים יכולת לפרוע את הנוצות בכל הגוף, לפרוש את זנבם בצורה מוזרה למעלה בעונת הרבייה כדי להרשים את הנקבות, לנפח את כיסי הגרון לצורה המזכירה פסיונים שונים ולקרוא בקול לנקבה.
אחרי החיזור וההזדווגות הנקבה מטילה ביצים על הקרקע במקום מוסווה והן בוקעות אחרי 23–30 יום.
החוברות חיות בערבות, סוואנות ומדבריות באפריקה ומסתובבים בעיקר על הקרקע.
הן אוכלות בעיקר ארבה וחגבים וגם חיפושיות זבל וזחלים, אבל יאכלו גם בעלי חוליות קטנים וגם זרעים ועלים שונים.
הן יודעות לרוץ מהר כשמתקרב אליהם טורף.
הטורפים הנפוצים הם: נמר, אריה, ברדלס, קרקל, צבוע נקוד, פיתון סלעים אפריקני, תנים, עיט שחור, עיט לוחם.
חוברות צעירות נטרפות גם על ידי בבונים.
עם זאת הסכנה העיקרית עבורן הוא האדם שצד אותן ואת ביציהן ועתידן נמצא בסיכון.
החוברה נצפית לעיתים בשותפות מוזרה עם השרקרק הארגמני שמחפש חרקים סביבה ועומד על גופה כדי לצפות בהם.
חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע נקבעה בשנת 1989 (תש"ן) בתיקון מס' 26 לחוק העונשין בסעיף 368ד, המחייב דיווח על פגיעה בחסר ישע.
בתיקון הנ"ל נוסף לחוק סימן ו'1: פגיעה בקטינים ובחסרי ישע לחוק העונשין (שבו סעיפים 368א-368ה), שהוא חקיקה מרכזית להגנה על קטינים וחסרי ישע ומניעת התעללות או פגיעה בהם.
עד לתיקון זה לא הייתה חובה לדווח על פגיעה בקטין או בחסר ישע על ידי האחראים עליו.
במשפט העברי יש גישה אוהדת לדיווח על עבירות פליליות, אם כי בדיוני הכנסת בנוגע לחובת דיווח עולה גם הגישה שדוגלת ב"לא תלך רכיל בעמך".
רקע לתיקון החוק: פטירתה של מורן מטבריה
עד חקיקת התיקון לחוק, בדצמבר 1989, לא הופיע המושג "התעללות בילדים" בספר החוקים של מדינת ישראל, ולא הייתה חובה לאנשים היודעים על התעללות לדווח על כך.
אמנם הייתה המלצה על דיווח במסגרת חוק הנוער (טיפול והשגחה), שהוא חוק טיפולי ואינו פלילי.
אך הניסוח היה מעין הוראה אזרחית, והיה בעייתי מכמה סיבות:
לא הייתה כלל סנקציה של ענישה במקרה של אי דיווח, ולא היה כל אמצעי לאכיפה, מה שהותיר את הנושא כהוראה טיפולית.
המלצה זו הוטלה על מספר מצומצם מאוד של אנשי מקצוע: "רופא, אחות, אנשי חינוך ואנשי סעד", ללא פירוט.
לא היה רשום למי עליהם לדווח, דבר שרוקן את ההמלצה מתוכן.
נוסח המילים היווה חלק מסעיף אחר ב"חוק הנוער", ולא היה ידוע לאלה שאינם בקיאים בחוק הספציפי.
חקיקת התיקון לחוק הושפעה ממקרה שהסעיר את מדינת ישראל בשנת 1989, אי דיווח על התעללות בילדה מורן מטבריה, שבדיעבד הביא למותה.
בחודש אוקטובר 1988, הובאה מורן, ילדה כבת 5, לבית החולים פוריה, כשהיא במצב קשה ובאובדן הכרה, עקב התעללות פיזית ומכות קשות שקיבלה בראשה ובשאר גופה.
עקב מצבה החמור הועברה בהמשך לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם שהתה כחמישה חודשים עד לפטירתה.
סיבת אשפוזה של מורן הייתה ידועה: התעללות קשה מאוד וממושכת מצד דודה של הילדה, שהתגורר עם המשפחה.
ב-9 בפברואר 1989 נפטרה מורן מפצעיה.
רק לאחר פטירתה דיווחה התקשורת על האירוע, ונפרץ סכר אדיר בהתייחסות לפרשה, בהתייחסות הציבורית, התקשורתית, ובכנסת.
התברר, כי כל הסובבים את מורן ידעו על ההתעללות הקשה והמתמשכת בה, ובהם האם, הגננות, האחיות בקופת החולים, לשם הובאה מורן פעמים רבות בעבר כשהיא חבולה ממכות קשות, ואף השכנים שהתגוררו בבניין וברחוב.
הסובבים את הילדה, שידעו על ההתעללות הקשה בה, לא דיווחו לאיש, בהיעדר חובה לדווח וכפי הנראה מתוך הנחה שהדבר ידוע ומטופל.
בעקבות המקרה של מורן הוגשו לכנסת בתוך זמן קצר שש הצעות דחופות לסדר, בנושא התעללות בילדים וחובת דיווח.
ב-14 בפברואר 1989, חמישה ימים לאחר מותה של מורן, קיימה הכנסת דיון מיוחד בנושא התעללות בילדים, ובו נקבע כי תוקם ועדה פרלמנטרית בראשות חבר הכנסת הרב יצחק לוי לחקר נושא ההתעללות בילדים.
בתום כחצי שנה הגישה הוועדה את המלצותיה, ובהן הצורך בהסדרה בחוק העונשין של חובת הדיווח, במסגרת סעיף 368 ד' לחוק העונשין, הדן באיסור התעללות ופגיעה בקטינים וחסרי ישע.
חובת הדיווח על פי חוק העונשין
בחובת הדיווח על פי חוק העונשין, סעיף 368ד, קיימת התייחסות לארבעה סוגי שונים של חובת הדיווח, והחמרה בדרגת הענישה בהתאם לסוג:
1. חובת דיווח המחייבת את האזרח -
2. חובת דיווח המחייבת נושאי תפקיד -
להבדיל מחובתו של האזרח, המחויב בדיווח אם היה לו יסוד לחשוב כי זה מקרוב נעברה עבירה, הרי שלגבי האדם נושא התפקיד, החוק מחייבו בדיווח אפילו אם נעברה עבירה בקטין בעבר הרחוק.
ההצדקה לכך היא, מאחר שנושא העבירה עשוי להיות מועלה דווקא בגלל מערכת היחסים המיוחדת שבין נושא המשרה לבין הקטין או חסר הישע, במסגרת התפקיד.
3. חובת דיווח המחייבת את האחראי על הקטין או על חסר הישע -
4. חובת דיווח מיוחדת המחייבת מנהל או איש צוות במסגרת חינוכית או טיפולית אחרת -
בעוד חובתו של נושא משרה רגיל, כוללת דיווח על עבירות שביצע האחראי על הקטין או על חסר הישע, הרי שהחובה לפי סעיף 368 ד' (ד) רחבה יותר, ומוסיפה גם חובת דיווח לגבי עבירות שלא נעברו דווקא בידי האחראי על הקטין: עבירות מין, גרימת חבלה חמורה או עבירת התעללות.
כלומר חובת הדיווח היא גם כאשר אחר (לדוגמה חניך אחר) במוסד פגע בחסר הישע.
ההיגיון שמאחורי הטלת אחריות נוספת זאת היא שהמסגרת החינוכית או הטיפולית שבה נמצא הקטין מהווה מעין תחליף לבית, ומנהל או איש צוות במסגרת כזאת הם למעשה מעין "הורה, או "בן משפחה" לאותו קטין או חסר ישע, ומכאן הרחבת אחריותם.
מעבר לחקיקת החוק האמור, נרשמה חובת הדיווח על פגיעה בקטינים במסגרות חינוך, גם בחוזר מנכ"ל משרד החינוך, שהוא מכלול הוראות מנהליות בתחום החינוך המפורסם מעת לעת, ומחייב את העוסקים במערכות החינוך.
חוזרי המנהל הכללי של משרד החינוך מתחלקים ל"הוראות קבע" ו"הודעות ומידע".
הם עוסקים בעשרה נושאים ראשיים, ובהם עשרות תתי נושאים.
פרסומם מחייב את מערך החינוך בישראל.
ההוראות פורסמו גם בתע"ס (תקנות עבודה סוציאלית בישראל), חוזר המנהל הכללי של משרד הרווחה, המחייבות את כל העובדים הסוציאליים מטעם משרד הרווחה והביטחון החברתי..
פרסום חובת הדיווח בחוזר מנכ"ל משרד החינוך ובחוזר מנכ"ל משרד הרווחה, מעביר את הידע לאחרון המורים והעובדים הסוציאליים, ומטיל את האחריות להפצת החוק ויישומו על כל אחד ממנהלי המסגרות השונות בישראל בתחומי החינוך והרווחה.
ההוראות שפורסמו בחוזר מנכ"ל משרד החינוך, מוסיפות חובת דיווח למשטרה (ולא לעו"ס) לגבי שתי עבירות נוספות, שאינן רשומות בסעיף 368ד לחוק העונשין:
מעשה מגונה בפומבי, חשיפת אברי המין לפני קטין או קטינה מתחת לגיל 16,
התנהגות של סחיטה באיומים, כאשר המעשה שהקטין נדרש לעשותו הוא בעל אופי מיני.
החוק מחייב דיווח לאחת משתי רשויות נפרדות, השונות באופיין:
דיווח לעובד סוציאלי לחוק הנוער
כל אחת משתי הרשויות פועלת באופן שונה, אך החוק מחייבן לשתף פעולה.
אם מגיע דיווח לעובד סוציאלי לחוק הנוער (פקיד סעד), מחובתו לבדוק את המקרה בזמן סביר, ולהעבירו למשטרה, בצירוף המלצה לפעול או להימנע מלפעול בקשר לדיווח.
במקרים שבהם, לדעתו, עלול הדיווח למשטרה לגרום לנזק רב יותר ולפגוע בחסר הישע, וכאשר מתקיימים תנאים נוספים, באפשרות העובד הסוציאלי לחוק לפנות ל"וועדת פטור" שתדון במקרה ותשקול אפשרות להתיר לעובד הסוציאלי שלא לדווח למשטרה.
באותה מידה, אם הגיע למשטרה מידע לפי חובת הדיווח, היא תעביר אותו לידיעת העו"ס לחוק הנוער, ולא תפעל לפני שתיוועץ עמו ותשמע את המלצותיו.
אחד הדברים הייחודיים בתיקון לחוק הוא חיובם של שני הגופים (משטרה ורווחה) הפועלים באופן שונה מהותית זה מזה, בשיתוף פעולה.
זאת מתוך הבנה כי התעללות בחסר ישע, התלוי באחראי עליו, על ידי אותו אחראי, היא דבר מורכב שההתמודדות עמו מחייבת ראיה מערכתית.
ביקורת על חובת הדיווח בחוק
אף על פי שחיוב על דיווח על פגיעה בחסרי ישע הוא לכאורה מתבקש, קיימת לגביו גם ביקורת וסוגיות שלא תמיד יש להן מענה.
האם בסמכות המדינה להתערב באוטונומיה של המשפחה.
התיקון לחוק חובת הדיווח פוגע למעשה בזכויות הפרט של ההורים לחינוך ילדיהם, ולכאורה ניתן היה לשאול - מה הגבולות לפגיעה זו.
בחברה רב תרבותית, בה יש מגזרים שונים המאמצים שיטות חינוך נוקשות עליהן גדלו בעצמם, האם נכון לאפשר לבית המשפט להתערב במסורת ובנוהגים תרבותיים הנוהגים כבר זמן ממושך, והאם אין בכך פגיעה בזכויות התרבותיות של עדות או מיעוטים?
במקרה זה הכריע המחוקק, וקבע בקביעה עקרונית, כי זכויותיו של קטין או חסר ישע למניעת פגיעה בו - גוברות הן על זכויות הפרט של האחראים עליו שאינם חסרי ישע, והן על זכויות פולחן או נוהגים התרבותיים.
מי אנשי המקצוע עליהם יש להטיל את חובת הדיווח.
כשעלה החוק דיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט, התגלעו ויכוחים סוערים בן חברי הוועדה, עלו לחצים פוליטיים שונים, והובעה התנגדות לחוק מצד רבים מחבריה שהיו משפטנים או קשורים לדת.
בעקבות ההתנגדות, הצעת החוק כולה כמעט שלא עברה.
בסופו של דבר אושר החוק לאחר שהוסכם שעורכי דין וכוהני דת לא ייכללו ברשימת אנשי המקצוע שעליה חלה חובת הדיווח.
מה המצב המשפטי בנוגע לחובת הדיווח במקומות אחרים בעולם.
חובת הדיווח שנחקקה בישראל היא רחבה יותר מאשר חובת הדיווח הקיימת ברוב מדינות העולם שבהן קיימת חובה כזאת.
בישראל מקיפה חובת הדיווח כל אדם המודע למעשה ההתעללות בקטין או בחסר ישע, בעוד שברוב מדינות העולם בהן קיים חוק כזה, הוא מחייב רק אנשי מקצוע.
אחת ההתנגדויות לחקיקה נבעה מחשש לדיווחי שווא.
כלומר שחקיקת החוק תשמש למטרת חיסול חשבונות בין שכנים, ועוד.
בסופו של דבר השתכנעו חברי הכנסת שלמרות חשש זה, החשיבות באיתור ההתעללות בקטינים וחסרי ישע ובהצלתם, גוברת על שיקולים אחרים.
בכל מקרה, הדיווח עצמו רק מביא את העניין לידיעת אנשי המקצוע הבודקים את הדיווחים (שוטרים ועובדים סוציאליים), אשר אמונים על מקצועיות הבדיקה.
ההנחה היא כי במידה שקיימים דיווחי שווא, הם מתגלים בעת בדיקתם.
חוברת ערב או חוּבָּה עַרְבִית (שם מדעי: Ardeotis arabs) היא מין עוף מדברי ממשפחת החובתיים והיא קרובת משפחתה של חוברת קורי הענקית.
כמו רוב מיני החוברות הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ומשקלם הממוצע 5.7-10.9 ק"ג בהשוואה לנקבות ששוקלות 4.5-7.7 ק"ג.
המשקל המקסימלי לחוברה זהו היא 16.8 ק"ג.
הם מזכירות מאוד את קרוביהם - חוברות קורי ובעלי צווארים אפורים, ראשים מעט לבנים, כנפיים חומות וגדולות ובטן לבנה ויש להם ציצה שחורה מאחורי הראש.
עם זאת הם הרבה יותר רזים מהם.
הם מותאמים לתנאי מדבר ונוטים לעוף לעיתים רחוקות ובעת סכנה יעדיפו לרוץ.
הם מחפשים באדמה חרקים קטנים וזחלים למאכל.