tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעמים רבות תקפו מפציצי D3A את האויב בתאום עם מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט", ויחד היו מסבים נזק רב לאוניות האויב, שפעמים רבות הביא לטיבוע האוניה.
ביוני 1942 יצרה אאיצ'י דגם מתקדם של המפציץ, "דגם 22", שכלל מנוע חזק יותר בהספק של 1,300 כוחות סוס.
מכיוון שהמנוע החזק פגע בטווח הטיסה של המפציץ, הוחלפו כל מכלי הדלק במכלים גדולים יותר, שאפשרו למפציץ להמריא מרבאול כדי להפציץ את גוודלקנל.
עם כניסתו של המפציץ יוקוסוקה D4Y לשירות, עברו כל ה-D3A לבסיסים יבשתיים, ולקחו חלק במערכה בפיליפינים.
אולם, בשלב זה של הלחימה היו מפציצים אלה מיושנים, וספגו אבדות קשות, ובמהלך שנת 1945 שימשו בעיקר למשימות קמיקזה.
מְחוֹז אָאִיצִ'י (ביפנית: 愛知県) הוא מחוז בחבל צ'ובו שבאי הונשו שביפן.
בירת המחוז היא העיר נגויה, והיא חלק ממטרופולין צ'וקיו, שהיא המטרופולין השלישית בגודלה ביפן, וה-34 בגודלה בעולם.
לפני רסטורציית מייג'י התחלק שטח מחוז אאיצ'י בין המחוזות אווארי ומיקאווה.
לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, אוחדו שני המחוזות האלה למחוז אחד, ובשנת 1871, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את השם נגויה.
שנה לאחר מכן שונה שמו למחוז אאיצ'י.
מחוז אאיצ'י שוכן בלב האי הונשו, וגובל במחוזות הבאים: שיזואוקה במזרח, נאגנו בצפון מזרח, גיפו בצפון, ומיאה במערב.
כמו כן, בדרומו פונה המחוז למפרץ איסה ולמפרץ מיקאווה.
17% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
במערב המחוז שוכנת העיר נגויה, העיר השלישית בגודלה ביפן, ובסביבתה מתגוררת מרבית מאוכלוסיית המחוז, אם כי גם במזרח המחוז שוכנות מספר ערים ואזורי תעשייה גדולים.
במחוז אאיצ'י אזורי תעשייה גדולים, ותאגידים רבים הקימו בו מפעלים, כגון: טויוטה, מיצובישי מוטורס, פייזר, סוזוקי מוטור, קבוצת פולקסווגן ועוד.
אָאִילְטוֹן גוֹנְסַלְבֶשׁ דָה סִילְבָה (בפורטוגזית: Aílton Gonçalves da Silva, נולד ב-19 ביולי 1973 במוז'יירו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אאילטון שיחק במספר רב של קבוצות לאורך הקריירה שלו, שנפרשה על 20 שנים בין 1993 לבין 2013. הקבוצה בה בילה את פרק הזמן הארוך ביותר בקריירה שלו היא ורדר ברמן, וכאשר שיחק במדיה היה מלך השערים של הבונדסליגה לעונת 2003/2004 ונבחר לכדורגלן השנה בגרמניה בשנת 2004.
אאילטון החל את הקריירה שלו בברזיל ושיחק בחמישה מועדונים שונים בברזיל בין השנים 1993 ו-1997, ייפירנגה, אינטרנסיונל, מוז'י מירים, סנטה קרוז וגוארני.
בשנת 1997 עבר לשחק בטיגרס מליגת העל המקסיקנית, שם שיחק עונה אחת.
בקיץ 1998 חתם אאילטון בוורדר ברמן.
בתחילת ימיו בקבוצה תחת המאמן פליקס מגאת אאילטון לא התאקלם בקבוצה, אך עם פיטוריו של מגאת וחתימתו של תומאס שאף כמאמן ראשי בקבוצה, מיצב אאילטון את עצמו כשחקן מוביל, והקבוצה סיימה את העונה עם זכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר על באיירן מינכן בבעיטות הכרעה, לאחר 1-1 בתום 120 דקות.
אאילטון לא שיחק בגמר זה.
בתחילת עונת 2003/04 חתם אאילטון על חוזה עתידי בשאלקה 04 שאמור להתחיל בעונת 2004/05 תמורת שדרוג משמעותי בשכר, ונשאר בוורדר ברמן עד לתום העונה.
אאילטון שיחק 90 דקות בגמר זה אך לא כבש.
עונת שיא זו של ורדר ברמן, והצלחתו האישית של אאילטון, הקנו לו את תואר כדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2004, והוא היה לשחקן הראשון שאינו גרמני שזוכה בתואר זה.
בתום עונת 2003/04 עבר אאילטון לשאלקה 04 מאחר שכאמור, חתם על חוזה מוקדם בקבוצה.
זאת, על אף שלא היה מעוניין לעבור לקבוצה שאת העונה הקודמת סיימה במקום השביעי ולא הייתה צפויה לשחק בליגת האלופות, להבדיל מוורדר ברמן שזכתה עמו באליפות.
אאילטון שיחק עונה אחת בשאלקה, והבקיע 14 שערים ב-29 הופעות, אך לא השתלב בקבוצה, ונמכר בתום העונה לבשיקטש תמורת 3.5 מיליון אירו.
גם בבשיקטש אאילטון לא השתלב, והבקיע בחצי עונה חמישה שערים, ואוהדי הקבוצה דרשו להחליפו בחלוץ אחר.
בחלון ההעברות של החורף בעונת 2005/06 הושאל אאילטון להמבורג, שם הבקיע שלושה שערים בחצי עונה, אך החמיץ משחקים רבים מאחר ששבר את הלסת במשחק הגביע הגרמני מול הנובר 96. מסיבה זו, לא הוארך חוזהו בהמבורג, שהייתה רשאית לקנות את אאילטון מבשיקטש תמורת 1.75 מיליון אירו.
אאילטון חתם במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד באוגוסט 2006. במהלך חצי עונה הבקיע אאילטון ארבעה שערים, אך הושאל בפגרת החורף של עונת 2006/07 לגראסהופרס ציריך, שם הבקיע שמונה שערים ב-13 משחקים, אולם קבוצתו לא חידשה את החוזה.
עם זאת, הכוכב האדום בלגרד זכתה באליפות בתום עונת 2006/07, הנזקפת לזכותו של אאילטון.
לקראת עונת 2007/08 חתם אאילטון בדיסבורג, שהייתה התחנה האחרונה שלו בבונדסליגה.
בדיסבורג עבר אאילטון עבירות משמעת רבות, וחזרתו המאוחרת מחופשה היוותה גורם לביטול חוזהו בפברואר 2008. אאילטון שיחק תקופות קצרות במטאלורג דונייצק האוקראינית וריינדורף אלטאך האוסטרית, לפני שחזר לברזיל וחתם בקאמפיננסה, ומיד אחר כך בליגת העל הסינית, בקבוצת צ'ונגג'ינג ליפאן.
בשלהי הקריירה שלו שיחק אאילטון בקבוצה הברזילאית ריו ברנקו, ובקבוצות הגרמניות אורדינגן 05 ופ.צ.
קבוצתו האחרונה של אאילטון הייתה האסיה בינגן, מהליגה הגרמנית השישית.
בשנת 2014 פרש אאילטון ממשחק פעיל, ונערך לכבודו משחק פרידה על ידי ורדר ברמן, בו גם צוין עשור לזכייה של ורדר ברמן בדאבל.
במשחק זה נכחו 40 אלף צופים.
כדורגלן השנה בגרמניה (1): 2004
המטוס הוא נגזרת של האארו L-59 סופר אלבטרוס ומיוצר על ידי חברת אארו וודוכודי.
פיתוח ה-L-159 החלה בשנת 1992 באמצעות חברת רוקוול קולינס (שנרכשה על ידי בואינג) כמייצר תוכנות האוויוניקה.
באפריל 1995 חיל האוויר הצ'כי הזמין 72 מטוסים.
טיסת הבכורה של ה-L-159 נערכה ב-4 באוגוסט 1997, עם גרסה דו-מושבית.
ב-18 באוגוסט 1998 טס לראשונה המטוס בגרסה החד-מושבית.
באפריל 2000 המטוס הראשון הועבר לחיל האוויר הצ'כי.
בשנת 2009, אארו וודוכודי נבחרה לשדרג את מערכות האווינקה של המטוס.
חיל האוויר הצ'כי הוא המפעיל העיקרי של המטוס.
אולם בשנת 2014 גם עיראק רכשה 13 מטוסים.
בחודש מאי 2016, מטוסי L-159 של חיל האוויר העיראקי תקפו מטרות דאעש בעיר פלוג'ה בהצלחה.
הL-159A הוא מטוס קרב חד מושבי רב-משימתי המטוס תוכנן עבור משימות מגוונות אוויר-אוויר, אוויר-קרקע וסיור.
המטוס מצויד במכ"ם Grifo-L, הפועל בכל-מזג אוויר, יום וליל.
הוא יכול לשאת מגוון רחב טילי אוויר-אוויר ואוויר-קרקע וכן פצצות מונחות לייזר, בשימוש נאט"ו.
L-159B הוא גרסה דו מושבית של המטוס, מיועד בעיקר לאימון מתקדם.
רק אב-טיפוס אחד יוצר על ידי אארו וודוכודי.
L-159T1 גרסה דו מושבית מבצעית, בשימוש חיל האוויר הצ'כי.
L-159T2 שדרוג בפיתוח של הגרסה הדו מושבית L-159T1. השדרוג נעשה על ידי V-Dot Systems בע"מ.
ב-22 בנובמבר 2012 התרסק L-159A של חיל האוויר הצ'כי (מס' 6061) במהלך טיסת אימונים במרכז בוהמיה.
הטייס (סגן Ondřej Sovina) נהרג.
אָאֶרוֹ ווֹדוֹכוֹדִי היא יצרנית מטוסים צ'כית (צ'כוסלובקית לשעבר), פעילה משנת 1919, הידועה במטוסי אימון ומטוסי קרב קלים שלה: L-29 דלפין, L-39 אלבטרוס, L-59 סופר אלבטרוס,
L-159. ה- L-39 הוא המפורסם שביניהם ועם מספר המפעילים הגדול ביותר.
משנת 1929 עד 1951 אארו גם יצרו מגוון מכוניות קטנות ובינוניות עם מנועי שתי פעימות, ובשנים 47–1946 הם ייצרו את משאית סקודה 150 תחת רישיון.
לאחר נפילתה של השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה (1989) ובשאר חלקי מרכז אירופה, הפסידה החברה חלק ניכר משווקיה העיקריים עבור מטוסי אימון סילונים.
המכירות של מטוסים צבאיים ירדו בתחילת שנות ה-90 במזרח אירופה, כמו גם במדינות נאט"ו, שבהן כניסתו של יצרן חדש הייתה כמעט בלתי אפשרית.
בין השנים 1998 עד 2004 חברת אארו נשלטה על ידי בואינג.
בסוף אוקטובר 2006 אארו וודוכודי נרכשה על ידי קבוצת השקעות צ'כית-סלובקית, פנטה השקעות, שרכשה אותה בכ -3 מיליארד דולר קנדי.
כיום, אארו וודוכודי מייצרת ברישיון את הסיקורסקי S-76, ומכלולים תעופתיים שונים כגון: תיבת כנף של אלנייה C27, דלתות עבור אמבראר 170 ו אמבראר 190, תא הטייס של ה-UH-60, דלתות תותח של F/A-18 סופר הורנט, תת-מכלולים וחלקים עבור משפחת איירבוס A320, מכלולים עבור בואינג 767, ואת ה-L-159 מטוס קרב סילוני קל.
אארו צפויה גם לשדרג את המסלול בנמל התעופה וודוכודי שלה ליד פראג לסטנדרטים של התעופה הבינלאומי אשר ישרת בעיקר חברות תעופה לואו-קוסט וטיסות שכר לכיוון פראג.
ביולי 2018 פורסם על הפרויקט המשותף בין החברה לבין התעשייה האווירית לפיתוח מטוס קרב-תקיפה רב-משימתי F/A-259 סטרייקר.
אמנדה מאדי דיאלו היא סופרת ובמאית קולנוע מאלית, ילידת צרפת.
את ילדותה העבירה בצרפת, ואת נערותה במאלי.
לאחר שהשלימה תואר ראשון בכלכלה חקלאית באוניברסיטה באוזבקיסטן, דיאלו חזרה למאלי.
הרומן שלה Kouty, mémoire de sang (קוטי, זיכרונות של דם), מספר את סיפורה של נערה צעירה בגאו בשנות ה-1980, המחפשת נקמה על רצח משפחתה בידי חבורה של כנופיית נוודים טוארגים.
בריאיון עם מגזין Bamako Culture, דיאלו מתארת את הספר כ"קריאה לסובלנות ומחילה." המבקר פים היגינסון תיאר את הרומן כאדפטציה של טרופים של ספרי פשע ורומנטיקה, על מנת לבקר את האובססיה של הקוראים המערביים עם אלימות אפריקאית.
סרט הטלוויזיה של דיאלו, Karim et Doussou, הוא סיפור על נישואים מאליים עכשוויים, שהיה מועמד לפרס פסטיבל הקולנוע והטלוויזיה הפאן-אפריקאי בוואגאדוגו (FESPACO) לשנת 2011.
סיפור קצר מאת דיאלו, עם צילומים של אנטואן ד'אגאטה.
אארואקספרס היא חברת תחבורה רוסית המספקת שירותי הובלת נוסעים בהתאם לרישיון משרד התחבורה של הפדרציה הרוסית.
החברה מספקת תחבורת רכבות בין מרכז מוסקבה לשלושה שדות תעופה במוסקבה.
בעבר הפעילה שירותים שונים בערים אחרות ברוסיה, אך כיום אזורי פעילותה העיקריים הם במוסקבה.
על פי שמה של החברה, הרכבות החשמליות שלה מכונות בשם "אארו אקספרס", כרכבות מהירות מנמלי התעופה למרכזי הערים.
כמו כן, בשם זה נקראות גם רכבות חשמליות שמחברות את שדות התעופה הבינלאומיים קולצובו עם יקטרינבורג וחיבור קורומוץ' עם סמרה מאז 2008 (בוטל בשנת 2009).
חברת Aeroexpress LLC חברה בארגון הרכבות האווירי הבינלאומי (IARO) מאז 2009. מטה החברה ממוקם בשרמטיבו.
המספר המרבי של הנוסעים, 20.1 מיליון, נרשם בשנת 2013. לאחר הגעת השיא, מספר הנוסעים פוחת משנה לשנה, ככל שמספר הנוסעים האוויריים הופך קטן יותר, בעוד עלות כרטיס נותר גבוה ולכן החברה מתקשה לעמוד בתחרות עם שירותי המטרו והאוטובוסים (הפרש מחיר הנסיעה הוא בערך פי 10).
בשנת 2017 חלקה של אארו-אקספרס בתחום העיקרי בפעילותה - הסעת נוסעים לשדות תעופה במוסקבה - התגלה כנמוך ביותר במשך 10 שנים מאז החלה פעילות החברה והמשיך לרדת בשנים שלאחר מכן.
חברת "אארואקספרס" הוקמה בשנת 2005, והיא המפעיל הבלעדי של הסעת נוסעים בשדות תעופה במוסקבה שרמטייבו ודומודדובו מתחנות הרכבת המרכזית של מוסקבה, כמו כן עד אוגוסט 2015 הופעלה גם רכבת פרברים מהעיר לובנה.
בשנת 2011 הקימה חברת Aeroexpress את חברת REKS (Region-Express) המספקת הובלת רכבות נוסעים באזורים פרבריים.
הנסיעה הראשונה בוצעה ב-3 באוקטובר 2011 ללובנה, בפרברי מוסקבה.
ב-15 בפברואר 2012, חברת Aeroexpress החלה לראשונה בהסעות מחוץ לאזור מוסקבה, ובכך פתחה קישור בין שדה תעופה אדלר לתחנה המרכזית בסוצ'י.
מאז 1 במאי 2013 המוביל הרשמי בסוצ'י הוא חברת הרכבות הלאומית.
עד נובמבר 2014 Aeroexpress פעלה כסוכן למכירת כרטיסים ושירותי נוסעים.
ב-20 ביולי 2012 השיקה Aeroexpress קו מנמל התעופה בעיר ולדיווסטוק - קנוויצ'י.
ב-22 במאי 2013, ערב אוניברסיטת קיץ 2013, הושקה רכבת אקספרס בין קאזאן לשדה התעופה בעל אותו שם.
בפברואר 2012 החברה שכרה מחסן על שם איליץ' לתחזוקה ותיקון רכבות.
Aeroexpress היא המובילה הפרטית הראשונה בשירות הנוסעים הפרברי, והיא נותנת שירות באופן עצמאי בתחום זה.
בשנת 2014 הושלמה בניית השלב השני ובמהלכו הותאם המחסן לשרת רכבות באופן דו-שכבתי.
המחסן תוקן על חשבונה של החברה.
בפברואר 2014 נחתם חוזה עם קבוצת הרכבות סטדלר לאספקת 172 קרונות בסכום של 380 מיליון יורו.
ב-19 בינואר 2015 הודיעה הנהלת החברה על הפסקת הפעילות בקאזאן ובוולדיווסטוק והעברת תקשורת ותשתיות לספקיות מקומיות.
הסיבות לכך הן הפסדי תחבורה, סוגיית הפיצויים הבלתי פתורה על הפסדים שנגרמו לאזורים ועלייה בעלות השימוש בתשתיות של חברת הרכבת הרוסית.
בסוף 2016, תנועת הנוסעים של אארו-אקספרס פחתה ב־10.6% בהשוואה לשנת 2015, ל -11.6 מיליון איש, ותנועת הנוסעים נותרה באותה רמה בשנת 2017. בשנת 2016 שונה החוזה עם קבוצת הרכבות סטדלר עקב ירידה בתנועת הנוסעים שנגרמה כתוצאה מירידה במספר הנוסעים דרכה לנמלי התעופה.
מספר הקרונות ירד ל-62 (11 רכבות) ועלותן נאמדה ב-183.9 מיליון יורו.
בשנת 2017 החלה אארואקספרס להפעיל רכבות דו-קומתיות מסדרת ESH2 מתוצרת Stadler, שקיבלו רישיון הפעלה ברוסיה באוגוסט.
כל הרכבות לדומודדובו וונוקובו הוחלפו; בשרמטייבו, בגלל גודלו הנמוך של מעבר טבר בסמוך לתחנת בלורוסקי, לא מתוכננת הפעלת רכבות דו-קומתיות.
הרכבות הראשונות יצאו: מתחנת קייב לשדה התעופה של ונוקובו ב-27 באוקטובר, ומתחנת פבלצקי לשדה התעופה דומודדובו ב-22 בנובמבר.
לדברי המוביל, רכבות האארו-אקספרס הדו-קומתיות מאפשרות להוביל 20-25% יותר נוסעים.
רכבות חדשות מסוגלות להגיע למהירויות של עד 160 קמ"ש.
כל קרון מצויד במספר מסכים, שקעים, מושבים משנים ורשת Wi-Fi בחינם.
25% - חברת הרכבות הרוסית;
מיכאיל קובלסקי (2018; ממלא מקום)
המספר המרבי של הנוסעים בשנה - 19.7 מיליון איש - החברה עברה בשנת 2014, כולל מסלולי החברה במוסקבה, קאזאן, ולדיווסטוק, וכן רכבת הפרברים ללובנו .
בשנת 2014, תנועת הנוסעים ביעדי מוסקבה הייתה כדלקמן: לדומודדובו - 7.6 מיליון נוסעים.
תנועת הנוסעים מתחנת הרכבת בלורוסקי - שדה תעופה שרמטיבו הסתכמה בכ־6.4 מיליון נוסעים.
כיוון הנוקובו היווה 2.6 מיליון נוסעים.
סך זרימת הנוסעים לשלושה שדות תעופה במוסקבה הסתכם ב -16.6 מיליון נוסעים.
חלקה של החברה בשוק התחבורה הבין-מודרני של מרכז התעופה במוסקבה בשנת 2014 הסתכם ב -21.65%.
החברה ספגה ביקורת חוזרת ונשנות על התעריפים הגבוהים והייתה מונופול בתחום הובלת הרכבות משדות התעופה.
הכרטיס הזול ביותר מתחנת קייב במוסקבה לשדה התעופה של ונוקובו בשנת 2017 עלה 500 רובל, בעוד אותו אורך נסיעה רגיל, דומה לרכבות איכותיות של חברת הרכבות רוסית בה העלות היא כמאה רובל.
ביולי 2017, ראש חברת רכבת מוסקבה ולדימיר מולדאבר מתח ביקורת על חברת Aeroexpress LLC וחברת הנוסעים הפרברים המרכזית על סירובם להשתמש בבלימה מחודשת ברכבות החשמליות שלהם.
כל ההוצאות על השימוש בחשמל על ידי חברות הספק הפרטי נעשות על ידי חברת הרכבות הלאומית ולחברות הפרטיות עצמן יש העדפות כספיות משמעותיות, כולל שיעור מועדף של 1% לשימוש בתשתיות של הרכבות הרוסיות.
כישלון בשימוש בבלימה מחודשת מביא לצריכה מוגזמת של חשמל עבור הרכבות, וגורם להפסדים כספיים משמעותיים בתקציב חברת הרכבות הרוסיות.
על פי נתונים לשנת 2017, חברת הרכבות הרוסית ציינה כי היה מספר לא מבוטל של תאונות דרכים עם רכבות Aeroexpress, במהלכן מתו יותר מ-15 בני אדם כתוצאה מהתנגשויות.
אַאך היא עיירה עתיקה בגרמניה במדינת ריינלנד-פפאלץ, בקצה השטח העירוני של העיר טריר.
יישוב בשם אאך נזכר לראשונה בכתובים בהתייחס לשנת 953 אך ממצאים מתקופת הברונזה ומהתקופה הרומית מעידים על התיישבות מוקדמת.
ב התיישבו באאך יהודים רבים בעקבות גירושם מטריר.
בין 1798 ל-1814 היה האזור בשליטה צרפתית, אך בעקבות קונגרס וינה (1815) נכלל בשטח פרוסיה.
יהודים התיישבו לראשונה באאך בשנת 1569 ובשנת 1850 נספרו בעיירה 86 יהודים.
שרד בעיירה בית כנסת גדול שנבנה בשנת 1860 ובית קברות יהודי (בדרך המובילה אל העיר).
רוב תושבי העיירה היהודים היגרו ממנה לפני מלחמת העולם השנייה, אך 14 משרידי הקהילה ובהם ילדה שנולדה ב-1937 גורשו ונרצחו בידי הנאצים.
כיום אין קהילה יהודית באאך.
אאלן היא עיר במזרח מדינת באדן-וירטמברג בגרמניה, אשר נוסדה במאה ה-7 לספירה.
אאלן היא בירת מחוז אוסטאלבקרייס (Ostalbkreis) והעיר הגדולה ביותר בו.
היא גם העיר הגדולה ביותר בווירטמברג המזרחית.
מאז 1956, לאאלן היה מעמד של גרוסה קרייזשטאדט (עיר מחוז ראשית).
העיר ידועה בשל הבתים הרבים הבנויים חלקית מעץ, שנבנו מהמאה ה-16 עד המאה ה-18.
שטחה של אאלן הוא 146.63 קמ"ר, והיא מדורגת במקום ה-7 בשטחה בבאדן-וירטמברג ובמקום השני באזור הממשלתי של שטוטגרט, אחרי שטוטגרט.
אוכלוסיית אאלן מונה כ-68,000 תושבים, והיא העיר ה-15 המאוכלסת ביותר בבאדן-וירטמברג.
אאלן נמצאת בשטחו העליון של נהר קוכר, למרגלות היורה השוואבית השוכנת מדרום-מזרח לעיר, ובקרבת הנופים ההרריים של גבעות אלוונגן מצפון, והוולנד מצפון-מערב.
מצפון מערב לעיר נמצא היער השוואבי-פרנקוני, חלק ממישורי קופר-ליאס השוואביים.
מדרום-מערבה של העיר נמצא האלבוך, וממזרחה , שניהם חלקים מהיורה השוואבית.
אאלן נמצאת כ-70 קילומטרים ממזרח לשטוטגרט ו-48 קילומטרים מצפון לאולם (Ulm).
העיר אאלן, הייתה עיר קיסרית גרמנית באימפריה הרומית הקדושה.
העיר הקיסרית החופשית אאלן התקיימה משנת 1360 עד 1803. בשנת 1803 הוכללה העיר בווירטמברג, שהפכה לממלכת וירטמברג בשנת 1806. בתקופת המהפכה התעשייתית, גדלה אאלן והוקמו בה מפעלים ונסללו מסילות רכבת.
רוב מסילות הרכבת שנסללו באאלן עדיין בשימוש כיום.
באפריל 1945 הופצצה העיר, בעיקר באזור התחנה, על ידי מטוסים של בעלות הברית.
הפצצות אלה גרמו לנפגעים רבים ולנזק גדול.
אזור ציד אינואיטי בין קרח לים הוא נוף תרבותי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו הממוקם בחלק המרכזי של מערב גרינלנד.
האתר, שנוסף לרשימת המורשת העולמית בשנת 2018, משמר את השרידים הארכאולוגיים של למעלה מ-4,000 שנות התיישבות ומכיל עדויות שמורות היטב לציד ולקט עונתי.
שרידים מתרבויות , ו ואתרים מתקופת האינואיטים והקולוניאליים המאוחרים יותר מוגנים בתוך האתר.
אתר המורשת העולמית אאסיוויסואיט-ניפיסט ממוקם ממש צפונית לחוג הארקטי במחוז קקאטה במערב גרינלנד.
הוא משתרע ממזרח למערב לאורך 235 קילומטרים ולרוחב מקסימלי של כ-20 קילומטרים, מהאי שבמצר דייוויס ועד ל.
בתוך אתר המורשת העולמית, יש 7 אתרים ארכאולוגיים ויישוב אחד עכשווי, המייצגים היבטים שונים של ההיסטוריה הכרונולוגית של האזור ומדגימים את מגוון מסורות האדמה בגרינלנד שהופיעו עם הזמן.
אאסיוויסואיט (Aasivissuit) – ממוקם במישורים הגבוהים בקצה המזרחי של אתר המורשת העולמית.
עם עדויות על התיישבות משנת 1250, זה היה מחנה קיץ מרכזי עבור אנשי תולה במהלך המאות ה-15 עד ה-19. ישנם שרידים של 22 אתרי אוהלים, נתיב לכידה של איילי הצפון באורך 3.9 קילומטרים (הגדול בגרינלנד), מחסני אבן לאחסון בשר ואתרי קברים פרימיטיביים.
באתר נחשפו גם צלצלים, גרזינים ואולוס (ulos, שילוב של מגרד סכינים המשמש את נשות תולה).
איטינרופ טופרסואי (Itinnerup Tupersuai) – דוגמה טיפוסית למחנה קיץ אינואיטי מהמאות ה-18 וה-19. מחנה זה סיפק ככל הנראה עצירת ביניים בעת הנדידה מהחוף לפנים במהלך עונת ציד אייל הצפון.
סאקארלייט (Saqqarliit) – הוקם ב-1851 ככפר דייגים, ננטש ב-1961. האתר הנוכחי מכיל את הריסות הקפלה ויסודות של מבנים קולוניאליים רבים אחרים בנוסף לבתי קברות נוצריים וקדם-נוצריים כאחד.
סרפנגואיט (Sarfannguit) – היישוב המיושב היחיד באתר המורשת העולמית.
עם אוכלוסייה של 96 בשנת 2020, העיירה הוקמה בשנת 1843 ומכילה מספר מבנים מקוריים מהתקופה הקולוניאלית.
אראיוציסוט (Arajutsisut) – היה יישוב חורף גדול ששימש את בני התולה.
אראיוציסוט מכיל חורבות של חמישה בתים קהילתיים אופייניים למאות ה-17 וה-18. בתים אלו היו בדרך כלל באורך 8–10 מטרים וברוחב של 4–5 מטרים, והכילו עד 30 דיירים.
כל משפחה הייתה מתגוררת בחלק בגודל 1–2 מטר של הבית, מופרדת ממשפחות אחרות על ידי מחיצות מסתור.
באתר זה נמצאים גם ארבעה בתי חורף קטנים ומלבניים ובית עגול אחד מתקופת תולה המוקדמת.
אינאפ נואה (Innap Nuua) – שימש כיישוב חורף עבור בני התולה.
מכיל שלושה בתים משותפים גדולים ושמורים היטב (אחד באורך 25 מטרים) בנוסף למבנים ישנים יותר של תולה, קברים ועדויות לדיג וציד נרחבים.
האי ניפיסט (Nipisat) – בקצה המערבי של האתר.
מכיל חפצים שהשתמרו היטב מ, שבניה חיו בגרינלנד בין השנים 2500 ל-800 לפני הספירה.
חפירה של האתר הארכאולוגי באי חשפה למעלה מ-70,000 שברי עצמות מחיות ציד ו-1,000 חפצים מתרבות סאקאק.
ההתיישבות באזור התנהלה לסירוגין החל בסביבות שנת 2000 לפני הספירה, עם הגעתה של תרבות סאקאק אל החוף.
תיארוך פחמן-14 באי ניפיסט מצביעים על כך שאנשי סאקאק המשיכו לפעול באזור זה עד לפחות 700 לפני הספירה, התקופה הארוכה יותר מכל מקום אחר בגרינלנד.
זמן קצר לאחר מכן, שגשגה תרבות דורסט באזור, כשבניה חדרו עמוק יותר פנימה, עד לאאסיוויסואיט, שברים קטנים של כלקדון ועצמות מרמזים על כך שאנשי דורסט אולי הגיעו עד כיפת הקרח.
בסביבות שנת 1100 לספירה היגרו בני עם התולה לגרינלנד מצפון קנדה, והתיעוד המוקדם ביותר של חפצי תולה באזור הוא בערך משנת 1250 לספירה.
לאנשי תולה הייתה מערכת מתוחכמת יותר של ציד ימי (לעיתים קרובות כללה צוותי כלבים וקיאקים), והם נדדו עונתיות.
בחורף הם היו שוהים בבתי אבן קבועים ליד החוף באינאפ נואה ובאראיוציסוט, כשהם צדים יונקים ימיים ולוכדים דגים, ובקיץ היו עוברים פנימה כדי לצוד את אייל הצפון במחנות בקיץ הזמניים (כגון אאסיוויסואיט).
בתחילת המאה ה-17, היה ניסיון להקים מושבה דנית באי ניפיסט, אך היא ננטשה במהירות.
עם זאת, במהלך המאה הבאה הוקמו באזור עיירות קולוניאליות (כגון סאקארלייט וסרפנגואיט) כדי לחזק את הסחר בדיג ובעורות אייל הצפון.
רבים מהכפרים הללו ננטשו עקב רעב ומגפות שונות.
אֵאַנְדָה (בריבוי: אוֹמָאַנְדָה) היא קלאן הנוהג לפי ייחוס מטריליניאלית בשבטי בנטו בדרום-מערב אפריקה, אשר לפיה אדם יורש נכסים שאינם בעלי קדושה דתית, ובפרט מקנה, לפי הייחוס האימהי שלו, למשל מדודיו מצד האם.
בקרב שבטים אחדים גם חל איסור חיתון בין אנשים מאותה אאנדה.
שיטה זו היא חלק משיטת ייחוס דו-צדדית, המתקיימת לצד האוֹרוּזוֹ, קלאן הנוהג לפי ייחוס האב ומקנה מעמד דתי ופוליטי, כמו גם קובע את מקום המגורים.
אאידה הוא מחזמר המבוסס על אופרה בעלת אותו שם אשר נכתבה על ידי אנטוניו גיזלנצוני והולחנה על ידי ג'וזפה ורדי.
למחזמר מילים מאת טים רייס, לחן מאת אלטון ג'ון ותסריט מאת לינדה וולברטון, רוברט פולס ודייוויד הנרי הוונג .
המחזמר הופק במקור על ידי Walt Disney Theatrical .
הופעת הבכורה של אאידה בברודוויי התקיימה ב-23 במרץ 2000. המחזמר רץ עד ל-5 בספטמבר 2004, עם 1,852 הופעות.
המחזמר היה מועמד לחמישה פרסי טוני, וזכה בארבעה, כולל פרס למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
גבר ואישה, שמסתובבים בתערוכה באגף המצרי במוזיאון מודרני, מבחינים זה בזו.
פסל של אמנריס, פרעה נקבה, מתעורר לחיים ("Every Story Is a Love Story") ומעביר את העלילה למצרים העתיקה שם רדמס, מנהיג הצבא המצרי, ואנשיו חוזרים ממסע בארץ האויב של מצרים, נוביה ("Fortune Favors the Brave").
כאשר החיילים שלו שובים קבוצה של נשים נוביות, הוא נתפס על ידי אחת מהנשים, אאידה, שמנסה לשחרר את עצמה בקרב מול אחד החיילים.
רדמס מכריח אותה לרחוץ את גבו, אבל היא מסרבת, ואומרת שלמרות שהמצרים לקחו הכל מהנובים, הם לעולם לא ישברו את רוחם ("The Past Is Another Land").
רדמס מציל את בנות הלוויה של אאידה ממכרות הנחושת (ומוות ודאי) בכך שהוא שולח אותן לשומר של שטח הארמון.
הוא גם מבטיח שאאידה תשמש כשפחה לארוסתו, הנסיכה אמנריס.
אביו של רדמס, השר הראשי זוסר, מקבל את פני בנו עם החדשות שהפרעה גוסס, וכי רמדס חייב להתכונן לקראת הפיכתו לשליט הבא של מצרים ("Another Pyramid").
ללא ידיעתו של רדמס, אביו מרעיל את הפרעה על מנת להאיץ את עלייתו של רדמס לשלטון.
המשרת הנובי של רדמס, מרב, הוא בחור צעיר שלמד כיצד לשרוד במצרים.
תוך כדי שהוא מוסר את אאידה לנסיכה, הוא מזהה אותה כבתו של המלך הנובי שאותו שרת כשעוד היה בנוביה.
אאידה מורה לו לשמור על זהותה בסוד, שמא המצרים יהרגו אותה ("How I Know You").
כאשר אאידה מוצגת לאמנריס, היא מוצאת חן בעיני הנסיכה, ומבחינה שאהבתה של הנסיכה לאופנה משמשת כמסכה המסתירה את חוסר הביטחון שלה ("My Strongest Suit").
במשתה, אמנריס ורדמס לומדים מפרעה שהם עומדים להינשא בעוד 7 ימים, דבר המותיר את רדמס מוטרד מכך שימיו כחוקר הסתיימו ("Fortune Favors the Brave (Reprise)").
ביחד, הוא ואאידה חולקים את החלומות והחרטות שלהם ("Enchantment Passing Through").
מאוחר יותר באותו לילה, אמנריס מודאגת ממחלתו של אביה ומוצאת באאידה אוזן קשבת ("My Strongest Suit (Reprise)").
כשהוא פורץ לחדרה של ארוסתו, רדמס חולק רגע עם אאידה, בו הוא מספר לה שהוא נמשך אליה.
מרב לוקח את אאידה למחנה הנובים, שם היא נכנעת בעל כורחה לתחינות אנשיה להוביל אותם ("Dance of the Robe").
כשהיא מפצירה ברדמס לעזור לנובים, הוא מחליט לתת להם את רכושו ("Not Me") ומצהיר על אהבתו לאאידה ("Elaborate Lives").
כשהיא לא מסוגלת להילחם יותר ברגשותיה, היא נעתרת לחיבוקו.
האושר שלהם נקטע בידי החדשות שצבאו של רדמס לכד את אמונסרו, מלך נוביה ואביה של אאידה.
כשהוא לא יכול לנחם אותה, רדמס עוזב את אאידה כשהיא במצוקה.
כאשר אאידה מגייסת את אנשיה, היא מבטיחה להם שנוביה לעולם לא תמות ("The Gods Love Nubia").
אמנריס, רדמס ואאידה נמצאים בקונפליקט בין נאמנות לבין רגש ("A Step Too Far"): אמנריס חוששת שחיבתו של רדמס כלפיה הולכת ופוחתת, רדמס מודאג מכך שאהבתו לאאידה יכולה לסיים את חייו כפי שהוא מכיר אותם ואאידה חוששת שהיא עלולה לבגוד באנשיה מכיוון שהיא אוהבת את רדמס.
אאידה ומרב מגיעים לתא הכלא של אומונסרו בעזרת שוחד, שם אאידה מתאחדת עם אביה.
מרב רוקם תוכנית בריחה, ביחד עם המלך, שתתבצע במהלך ההמולה סביב חתונתה של אמנריס.
על מנת להציל את אביה ואת אנשיה שלה, אאידה חייבת לבגוד בגבר שהיא אוהבת ("Easy as Life").
בינתיים, זוסר מגלה על הרומן של רדמס ואאידה ומזהיר את בנו שזה עלול לעלות לו בכס המלכות, אבל רדמס כבר לא שותף לשאיפותיו של אביו ("Like Father, Like Son").
לאחר הוויכוח עם בנו, זוסר מורה לאנשיו למצוא את אאידה ולהרוג אותה.
במחנה הנובים, אאידה מקבלת מכתב התנצלות מרדמס על הדרך הפזיזה שבה פעל כששמע שאמונסרו נלכד ("Radames' Letter") ועל חוסר גילויי החיבה כלפיה.
כשהחיילים המצרים מגיעים לחפש את אאידה, נובית אחרת, נחבקה, מקריבה את עצמה כדי שהנסיכה תוכל לחיות.
כעת, נחושה יותר מתמיד לעזוב את רדמס לנצח, אאידה הולכת להיפרד ממנו למרות התנגדותו של מרב ("How I Know You (Reprise)").
רדמס מודיע לאאידה שהוא מבטל את החתונה.
אאידה יודעת שביטול החתונה יהרוס את סיכויי אביה לברוח, ואומרת לרדמס שהוא חייב לעשות את זה ("Written in the Stars").
רדמס מסכים, בתנאי שהיא תברח ותצא לחופשי עם סירה שהוא יספק.
אמנריס, ששמעה את כל השיחה, מנסה להתמודד עם העובדה שנישואיה הקרובים הם שקר ("I Know the Truth").
החדשות על בריחתו של אמונסרו קוטעות את חתונתה של אמנריס.
רדמס לומד את האמת על זהותה של אאידה כאשר הוא מגיע לרציפים, בדיוק כשהיא עומדת לעלות על הסירה שלו עם אביה.
למרות שהוא כועס על כך שאאידה הסתירה את זהותה מפניו, היא אומרת לו שהיא מעולם לא שיקרה לו שהיא אוהבת אותו.
בכאוס שנוצר, זוסר פוצע אנושות את מרב, ורדמס מאפשר את בריחתו של אמונסרו על ידי חיתוך החבל הקושר את הסירה לרציף, אך אאידה נשארת עם רדמס ומרב שגוסס.
זוסר נמלט, ומרב מת בזרועות אדונו האהוב והנסיכה האהובה.
לאחר מכן, רדמס ואאידה נעצרים בגין בגידה.
במשפט, פרעה מכריז שעצרו את זוסר וגוזר על אאידה ורדמס להיקבר בחיים.
אמנריס ממלאת את תפקידה כפרעה לעתיד בכך שהיא משכנעת את אביה לתת לאוהבים למות באותו קבר, מעשה חמלה עבור שני האנשים שהיא למדה לאהוב.
ניצבים מול המוות, אאידה מסתכלת על רדמס כדי לשאוב כוחות ("Elaborate Lives (Reprise)").
כאשר נגמר להם לאט לאט האוויר והאור ("Enchantment Passing Through (Reprise)"), רדמס נשבע, שאם יצטרך, הוא יחפש אותה במשך מאה גלגולי חיים כדי למצוא אותה שוב.
בחזרה לתערוכה במוזיאון, רוחה של אמנריס חושפת שכשהיא הפכה לפרעה, "מותם של האוהבים הביא לשלום" בין מצרים ונוביה.
היא צופה איך הגבר והאישה המודרניים נמשכים באופן מוזר זה לזה.
הם גלגוליהם של אאידה ורדמס, שמוצאים זה את זו בהתחלה חדשה ("Every Story is a Love Story (Reprise)").
אאידה(Aida)נסיכת נוביה ובתו של אמונסרו.
הרקע המלכותי שלה ידוע רק לעבדים הנובים, שמזהים אותה כנסיכה.
היא נלקחת לעבדות ביחד עם שאר הנובים אבל מוצאת חן בעיני רדמס.רדמס(Radames)מנהיג הצבא המצרי, בנו של זוסר, וארוסה של אמנריס.
צפוי לרשת את כס המלכות המצרי לאחר מות פרעה, אך מוצא את עצמו מעורער בידי שפחה נובית, אאידה.אמנריס(Amneris)נסיכת מצרים, בתו של פרעה, וארוסתו של רדמס.
אאידה ניתנת לה כדי לשמש לה שפחה, וכך מתגלה הטבע האמיתי שלה: אמנריס רק משתמשת בזהות האופנתית כדי להסתיר את חוסר הביטחון שלה.זוסר(Zoser)השר הראשי של מצרים ואביו של רדמס.
רוצה שבנו יירש את כס המלכות של מצרים ועושה הכל על מנת שהדבר יקרה במהרה, כולל להרעיל את פרעה.מרב(Mereb)משרת נובי של רדמס, שנלכד בצעירותו על ידי המצרים ומאז משרת אותם.
הראשון לזהות את אאידה כנסיכת נוביה, והראשון לספר על כך לשאר העבדים בתקווה שהיא תוכל לשחרר אותם.נחבקה(Nehebka)שפחה נובית שמדברת עם אאידה כנציגת העם הנובי.פרעה(Pharaoh)מלך מצרים ואביה של אמנריס.
ממארגני החתונה של רדמס ואמנריס.
מורעל בחשאי על ידי זוסר שרוצה לזרז את הורשת כס המלכות לרדמס.אמונסרו(Amonasro)מלך נוביה ואביה של אאידה.
הוא נלקח בשבי בידי המצרים לאחר שאאידה ורדמס התאהבו, ומורה לאאידה לנתק את כל הקשרים שלה עם המצרים.
"My Strongest Suit" - אמנריס ונשות הארמון
"Halfway to Heaven" - אאידה, נחבקה, מרב, אמנריס והנובים
"Dance of the Robe" - אאידה, נחבקה והנובים
"Not Me" - רדמס, אאידה, אמנריס ומרב
"The Gods Love Nubia" - אאידה, נחבקה, מרב והנוביםמערכה שנייה
"A Step Too Far" - אמנריס, רדמס ואאידה
המחזמר הועלה בישראל בשנת 2005 בתיאטרון הספרייה בבימויו של ארתור קוגן ובתרגומו של אלי ביז'אווי, בכיכובם של עדי כהן בתפקיד אאידה, ניר שלמון בתפקיד רדמס ורוני נופר בתפקיד אמנריס.
המחזמר הועלה שוב בתיאטרון בית הלל באוניברסיטה העברית בחודשים ינואר-פברואר בשנת 2014. ההפקה בוימה על ידי מיכאל ברל.
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאה2000פרס טוניהפסקול המקורי הטוב ביותראלטון ג'ון וטים רייסהביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמרהת'ר הדלי עיצוב במה הטוב ביותרבוב קראולי עיצוב התלבושות הטוב ביותרעיצוב התאורה הטוב ביותרנטשה כץפרס דרמה דסק שחקנית יוצאת מהכלל במחזמרהת'ר הדלי ליגת הדרמההפקה נכבדת של מחזמרפרס מעגל המבקרים החיצוני שחקנית יוצאת מהכלל במחזמרהת'ר הדלי
מפלגת אאם אדמי (בהינדי: आम आदमी पार्टी; מילולית: מפלגת האדם המצוי) היא מפלגה הודית.
נכון ל-2025 המפלגה היא מפלגת השלטון בפנג'אב ומפלגת האופוזיציה בטריטוריית הבירה הלאומית דלהי.
מפלגת אאם אדמי נוצרה מתוך מחאות נגד השחיתות ב-2010 ו-2011 בהודו .
ארווינד קג'ריוואל, אחת מהדמויות הבולטות במחאות, עמד בראש קבוצה שהתאגדה להקים מפלגה פוליטית ב-26 בנובמבר 2012.
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי בדצמבר 2013. בבחירות הייתה המפלגה המפלגה השנייה בגודלה עם 28 מושבים מתוך 70 מושבים, לעומת 31 למפלגת העם ההודית, אך עקב סירובן של מפלגות אחרות לתמוך במפלגת העם, הקימה אאם אדמי קואליציה וקג'ריוואל הושבע לראש השרים של דלהי ב-28 בדצמבר.
המפלגה ניסתה להעביר חקקיה שהייתה יוצרת משרד חוקר שחיתות מיוחד, ועקב התנגדותם של כלל המפלגות האחרות לרעיון התפטר קג'ריוואל ב-14 בפברואר 2014, 49 יום לאחר כניסתו לתפקיד.
בבחירות הכלליות בהודו ב-2014 התמודדו מטעם המפלגה 432 מועמדים במרבית מחוזות הבחירה.
המפלגה גם התחרתה במוצהר בשני המתמודדים העיקריים לראשות הממשלה, כשמנהיג המפלגה קג'ריוואל התמודד במחוז הבחירה ורנשי שבאוטר פרדש בו התמודד נרנדרה מודי, והזמר קומאר וישואס התמודד מטעמה מול רהול גנדי.
מתוך כל המועמדים, רק ארבעה מועמדים ממחוזות בחירה בפנג'אב נבחרו ללוק סבהה.
בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי שהתקיימו בפברואר 2015 ניצחה המפלגה ניצחון מוחץ, כשמועמדיה זוכים ב-67 מתוך 70 מושבי האספה.
בסיס חשוב נוסף של המפלגה הוא פנג'אב, בה זכתה ב-20 מושבים באספה המחוקקת של פנג'אב וב-92 (מתוך 117) ב-2020. למרות הצלחותיה ברמת המדינה, בבחירות ללוק סבהה המפלגה חלשה למדי גם בפנג'אב, בה זכתה המפלגה ב-4 מושבים בבחירות ב-2014 ובמושב אחד בלבד ב-2019.
באפריל 2023 העניקה ועדת הבחירות של הודו למפלגה מעמד של מפלגה לאומית.
ביוני 2023 הקימו קבוצת מפלגות הודיות את (I.N.D.I.A), ברית מפלגות שנועדה להוות משקל נגד להתחזקות מפלגת העם ההודית והברית הדמוקרטית הלאומית שלה בבחירות ללוק סבהה ב־2024. אאם אדמי הייתה אחת מהמפלגות המייסדות.
לקראת הבחירות ללוק סבהה ב־2024 הודיעה המפלגה כי תתמודד בכל המושבים בפנג'אב, ובאסאם, ללא שותפות עם ה־I.N.D.I.A.
לעומת זאת המפלגה והקונגרס הלאומי ההודי הגיעו להסכם בדלהי (3 לאאם אדמי ו־4 לקונגרס), הריאנה (9 ו־1, בהתאמה) גוג'ראט (24 ו־2) ותמיכת אאם אדמי במועמדי הקונגרס בגואה.
המפלגה זכתה בשלושה מושבים בפנג'אב.
בבחירות לאספה המחוקקת של דלהי בפברואר 2025 זכתה המפלגה ב־22 מושבים בלבד, כשהיא מפסידה למפלגת העם ההודית.
האידאולוגיה הבסיסית של המפלגה עם הקמתה התבססה על מאבק בשחיתות וממשל עצמי, ובעיקר הקמת משרד חוקר השחיתות.
בחוקת המפלגה נקבע כי המפלגה מחויבת להודו חילונית וסוציאליסטית.
למרות זאת, האידיאולגיה המפלגתית אינה מוגדרת במלואה והיא נחשבת למפלגת מרכז-דרך שלישית.
מסמך אידיאולגי חשוב של המלגה הוא ספרו של קג'ריוואל סווארג', שפורסם ב-2012.
נטען שהמפלגה חתרה בעיקר תחת האלקטורל של הקונגרס הלאומי ההודי בשתי מדינות החוזק שלה, דלהי ופנג'אב.
בנוסף לדלהי ופנג'אב, התמודדו מועמדים מטעם המפלגה במרבית מדינות הודו, ומעטים נבחרו במדינות השונות.
אאימוגסטה (ספרדית: Aimogasta) היא העיר הראשית של , בצפון פרובינציית לה ריוחה בארגנטינה, המאופיינת בפעילות חקלאית ובתיירות.
זהו מרכז גידול זיתים, מסחר ותיירות, היצרן בפרובינציה הגדול ביותר של זיתים (זן "אראוקו") וחוחובה.
בעיירה אאימוגסטה יש כמה מוסדות חינוך מכל הרמות, הן ציבוריים והן פרטיים, ויש מטה של האוניברסיטה הלאומית של לה ריוחה, שההיצע האקדמי שלה כולל תארים טכניים, תארים ראשונים וקורסים לתואר ראשון.
בית החולים סן ניקולס זונל ומספר מרכזי בריאות ראשוניים הממוקמים בשכונות החשובות ביותר של אאימוגסטה מכסים את דרישות שירותי הבריאות.
אאימוגסטה ממוקמת למרגלות הגבעות האחרונות של , 115 ק"מ צפונית לבירת המחוז ו-1992 ק"מ מהעיר בואנוס איירס.
נתיבי הגישה היבשתיים הם (מלה ריוחה), 75 (ממחוז קסטרו בארוס) ו-60 (ממחלקת הרטבים של סן בלאס דה לוס) וכביש פרובינציאלי 9. מאימוגסטה אפשר לנסוע לסן פרנסיסקו הבינלאומי פאס, שנמצא במחוז קטמרקה (מעבר גבול ארגנטינה - צ'ילה), שנמצא במרחק של 444 ק"מ משם.
אאימוגסטה ממוקמת בכיס של אקלים צחיח חם (לפי סיווג האקלים של קפן), עם קיץ חם מאוד וחורפים מתונים, מעט מאוד גשם וסבירות לכפור.
זהו האזור העירוני השלישי בגודלו בפרובינציה עם 12,249 תושבים (, ), כולל ברובע נפרד, Bañados De Los Pantanos, אראוקו (נפה שנתנה את שמה למחוז), Udpinango, מחוז מאזן ו, וכן השלישית מבין העיריות לפי סדר האוכלוסייה, אחרי עיריית בירת לה ריוחה וצ'ילסיטו.
אאידה אמלבנה גאריפולינה היא זמרת סופרן לירי רוסית ממוצא טטארי.
זכתה בתחרות האופרליה לשנת 2013 והשתתפה במספר הפקות שהעלו בתיאטרון מרינסקי, סנט פטרסבורג ובאופרה הממלכתית של וינה.
יש לה חוזה הקלטות עם Decca Records.
אאידה גאריפולינה נולדה ב-1987 במשפחה טטארית בקאזאן, בירת הרפובליקה של טטרסטן.
אביה הוא אמיל דמירוביץ' גריפולין, ואמה היא ליילה אילדרובנה גריפולינה (מנצחת מקהלה), שהיא כיום מנהלת המרכז למוזיקה עכשווית, בסופיה גובאידולינה.
מילדותה המוקדמת הושפעה התפתחותה המוזיקלית של גריפולינה מאמה, שהייתה דמות מרכזית בפיתוח הקריירה שלה.
בגיל 18 עברה גריפולינה לנירנברג, גרמניה כדי ללמוד מוזיקה.
בשנת 2007, הצטרפה לאוניברסיטת וינה למוזיקה ואמנויות הבמה בהדרכת קלאודיה ויסקה.
שנתיים לאחר מכן הופיעה בהופעת הבכורה שלה בתור דספינה ב"כך עושות כלן" של מוצרט.
בשנת 2010 היא זכתה בתחרות הזמרים על שם מאגומאייב במוסקבה.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-2011, הופיעה במהלך טקס הסיום של אוניברסיאדת הקיץ ה-XXVI בשנג'ן, ושרה דואט עם אלסנדרו סאפינה בקאזאן.
בשנת 2012, גאריפולינה שרה בפתיחת הבית הרוסי באולימפיאדת הקיץ XXX בלונדון.
שם הכירה את ולרי גרגייב, המנהל האמנותי של תיאטרון מרינסקי בסנט פטרסבורג.
בינואר 2013 ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון מרינסקי בתפקיד סוזנה ב"נישואי פיגארו" של מוצרט.
מאוחר יותר היא הוסיפה לרפרטואר שלה את התפקידים של גילדה (ריגולטו) ואדינה (שיקוי האהבה).
ביולי היא שרה בטקס הפתיחה של אוניברסיאדת הקיץ 2013 בקאזאן.
היא הופיעה גם בטקס הסיום של "אוניברסיאדה תרבותית" עם תזמורת תיאטרון מרינסקי.
על ההופעה ניצח ולרי גרגייב.
הקריירה של גריפולינה קיבלה דחיפה משמעותית כשזכתה בפרס הראשון ב"אופרליה" בשנת 2013. בתחרות היו אריות של ננטה (פלסטף), עלמת השלג (עלמת השלג), סוזנה (נישואי פיגארו), וג'ולייטה (בני קפולט ובני מונטגיו).
באוקטובר הוענק לה התואר "אמן מכובד של הרפובליקה של טטרסטן" ותעודת ציון לשבח של נשיא הרפובליקה של טטרסטן.
במהלך 2013 ו-2014 התארחה במספר הופעות בולטות, לצד אנשים כמו חוסה קאררס, פלסידו דומינגו ודמיטרי חורוסטובסקי.
בשנת 2014 הופיעה ברסיטלים של רוזנבלט שהתקיימו בהיכל ויגמור, לונדון.
בשנת 2015 היא חתמה על חוזה הקלטות עם Decca Records.
באותה שנה, זכתה בתואר "הזמרת הנשית הטובה ביותר במוזיקה קלאסית" בטקס פרסי המוזיקה הלאומית של רוסיה.
מאז תחילת עונת 2014/2015, היא חברת אנסמבל באופרה הממלכתית של וינה.
היא גילמה את כוכבת הסופרן הצרפתייה-אמריקאית לילי פונס וביצעה את "שיר הפעמון" מהאופרה לאקמה של דליבס במפתח שעבר טרנספורמציה כלפי מטה בסרט פלורנס פוסטר ג'נקינס מ-2016. בפברואר 2017 היא הוציאה אלבום בשם עצמי ב-Decca, המכיל 15 אריות שהוקלטו עם התזמורת הרדיו-סימפונית ORF בבימויו של קורנליוס מייסטר.
ב-13 ביוני 2018 הופיעה גאריפולינה בקונצרט פתיחת מונדיאל 2018 בכיכר האדומה במוסקבה.
היא הופיעה עם אנה נטרבקו, חואן דייגו פלורז ופלסידו דומינגו ותזמורת תיאטרון מרינסקי בניצוחו של ולרי גרגייב.
ב-14 ביוני הופיעה גאריפולינה בטקס פתיחת מונדיאל 2018 שנערך באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה.
היא ביצעה דואט של " מלאכים" עם זמר הפופ האנגלי רובי וויליאמס.
לגריפולינה יש אח אחד בשם רם.
היא הייתה בת זוגו של הטניסאי מראט סאפין.
Halévy – La Juive, הנסיכה יודוקסי
WA Mozart – דון ג'ובאני, זרלינה
SS Prokofiev - מלחמה ושלום, נטשה רוסטובה
רימסקי-קורסקוב - תרנגול הזהב, מלכת שמע
NA רימסקי-קורסקוב – עלמת השלג, עלמת השלג
אאין-י אכברי (בפרסית: آئینِ اکبری), או ה"מִנהל של אכבר", הוא מסמך מפורט מהמאה ה-16 בנוגע לניהולה של האימפריה המוגולית תחת הקיסר אכבר, שנכתב על ידי היסטוריון החצר שלו, בפרסית.
הוא מהווה את הכרך השלישי ואת החלק האחרון של המסמך הגדול הרבה יותר, ה"" ("דין וחשבון של אכבר"), גם הוא מאת אבו אל-פאזל, ובעצמו מחולק לחמישה ספרים.
ה"אאין-י אכברי'" הוא הכרך השלישי של "אכברנאמה" המכיל מידע על שלטונו של אכבר בצורה של דוחות מנהליים, בדומה לגאזטיר.
בהסבר של המזרחן הגרמני "הוא מכיל את ה-'āīn' (כלומר אופן הממשל) של הקיסר אכבר, והוא הדוח המנהלי והחזרה הסטטיסטית של ממשלתו כפי שהייתה בערך ב-1590".
האאין-י אכברי מחולק לחמישה ספרים.
הספר הראשון שנקרא מנזיל-עבאדי עוסק במשק הבית הקיסרי ותחזוקתו, והשני נקרא סיפאח-עבאדי, במשרתי הקיסר, בשירותי הצבא והאזרחים.
השלישי בשם מולק-עבאדי עוסקת בממשל אימפריאלי, המכיל תקנות של מערכת המשפט והרשות המבצעת.
הרביעי מכיל מידע על פילוסופיה הינדית, מדע, מנהגים חברתיים וספרות.
החמישי מכיל אמרות של אכבר, יחד עם תיאור של מוצאו והביוגרפיה של המחבר.
ספר 1: מנזיל-עבאדי (הכוונה להקמת מקום)
בכרך יש בסך הכל 90 "אאין" או תקנות העוסקות ומתארות את מגזרי המנהל והעיסוקים השונים באותה תקופה.
ה"אאינים" השונים כוללים את אלו על המטבעה הקיסרית, עובדיה ותהליך הזיקוק וההפקה שלהם של זהב וכסף, הדירהם והדינר וכו'.
יש גם חלקים המוקדשים ל (אאין 15), החותמות המלכותיות (אאין 20), המטבח הקיסרי (אאין 23), ומתכוניו וכללי ההתייחסות לימי ההתנזרות (אאין 26).
הכרך מכיל תיאור מפורט של פריטים כמו פירות, ירקות, בשמים, שטיחים ועוד, וגם של אמנות וציור.
אאין-י אכברי הוא משאב מצוין למידע על תחזוקת הצבא המוגולי בתקופת שלטונו של אכבר.
"אאין 35" עוסק בשימוש ותחזוקה של ארטילריה, תחזוקה וסימון בברזל מלובן של סוסים מלכותיים, גמלים, פרדות ופילים, וכן מתאר את פרטי המזון שניתן לבעלי חיים.
בכרך יש גם תקנות הנוגעות לשכר פועלים, אומדני בניית בתים וכו'.
ספר 2: סיפאח-עבאדי (הכוונה למוסד צבאי)
הספר השני מתאר את היחס למשרתי הכס, השירותים הצבאיים והאזרחיים ולנוכחים בחצר המלכות, אשר עקב גאונותם הספרותית או המוזיקלית זכו לעידוד רב מהקיסר ובדומה שיבח את הערך הגבוה של עבודתם.
ספר 3: מאלק-עבאדי (פירושו ממשלה של מדינה או ממסד ממשלתי)
הספר השלישי מוקדש כולו לתקנות למחלקות המשפטיות ולמחלקות המבצעות, להקמת עידן חדש ומעשי יותר, לסקר הקרקעות, לחלוקות השבטיות ולספר הנכסים של שר האוצר.
ספר 4 (חוק ותנאים סוציאליים)
הספר הרביעי מתאר את מצבם החברתי והפעילות הספרותית, בעיקר בפילוסופיה ובמשפטים, של ההינדים, המהווים את עיקר האוכלוסייה, שבקידומם הפוליטי ראה הקיסר את הערובה ליציבות ממלכתו.
יש גם כמה פרקים על הפולשים הזרים להודו, על נוסעים נכבדים ועל קדושים מוסלמים ועל הכתות שאליהן הם משתייכים.
ספר 5 (דברים שנאמרו ונעשו על ידי הקיסר אכבר)
הספר החמישי מכיל משפטים מוסריים ומכתמים, תצפיות וכללי חוכמה של הקיסר שנאספו על ידי אבו אל-פאזל.
אאין-י אכברי על פי סיד אחמד חאן
בשנת 1855 סיים סר סיד אחמד חאן את המהדורה המלומדת, שהתבססה על מחקר מעמיק, והמאוירת שלו של אאין-י אכברי מאת אבו אל-פאזל, שבעצמו היה ספר קשה במיוחד.
לאחר שסיים את העבודה לשביעות רצונו, הוא הביא אותה למשורר ההודי מתוך אמונה שהוא יעריך את עבודתו.
הוא פנה לע'אליב הגדול כדי שיכתוב לו תקריז (במוסכמה של אותם זמנים, הקדמה משבחת).
ע'אליב הסכים, אך כתב שיר פרסי קצר המטיל דופי באאין-י אכברי ובמשתמע בתרבות המוגולית האימפריאלית, המפוארת, האוריינית והמלומדת שהוא תוצר שלה.
ע'אליב כמעט נזף בסיד אחמד חאן על בזבוז הכישרון שלו על 'דברים מתים' והרעיף שבחים על ה"סאהיבים של אנגליה" שהחזיקו באותה תקופה בכל ה"אאינים" בעולם הזה.
נראה שע'אליב היה מודע היטב לשינויים במדיניות העולמית עקב פעולות המעצמות הגדולות, במיוחד בהודו.
סיד אחמד אולי היה נסער מתוכחותיו של ע'אליב, אבל הבין את הכוחות שהתנגשו בפרסום ספרו.
סר סיד אחמד חאן ויתר על עניין פעיל בהיסטוריה ובארכאולוגיה.
אף על פי שהוא אכן ערך שני טקסטים היסטוריים נוספים במהלך השנים הבאות, אף אחד מהם לא נשא את היקף ה"אין": מסמך עצום על השלטון של אכבר.
"אאין-י אכברי" היה אחד הטקסטים הפרסיים הראשונים שתורגמו לשפה האנגלית.
הטקסט הפרסי המקורי תורגם לאנגלית בשלושה כרכים.
הכרך הראשון, בתרגום המזרחן הגרמני (1873) כלל את הספרים הראשון והשני.
הכרך השני, שתורגם על ידי קולונל הנרי סאליבן ג'ארט (1891), הכיל את הספר השלישי, והכרך הנותר, תורגם גם הוא על ידי ג'ארט (1896), ספרים 4 ו-5. שלושת הכרכים הללו פורסמו על ידי של כלכותה כחלק מסדרת "ביבליותקה אינדיקה" שלהם.
אָב (מאכדית: abu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, החמישי במספר לפי המסורת המקראית והאחד-עשר לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בשיא הקיץ בארץ ישראל.
בלוח המקדוני העתיק החודש המקביל לחודש אב הוא חודש לוֹאוֹס.
חודש אב הוא תמיד חודש מלא בן 30 ימים.
ראש חודש אב חל בימים שני, רביעי, שישי או שבת.
שמו של החודש הובא, כשמות שאר החודשים, מגלות בבל.
מקורו במילה האכדית אַבּוּ (קנים).
על פי החוקרים, בחודש זה נהגו לקצור את הקנים לצרכים שונים.
גם בבית המקדש היה חודש אב מסמן את סוף הזמן בו כרתו עצים לצורך המערכה שעל המזבח ().
בבבלית פירוש השם הוא אש, וזוהי משמעות נוספת לשם החודש, לפיה הוא נקרא על שום החום הכבד השורר בתקופה זו של השנה.
חודש אב מכונה גם "מְנַחֵם אָב", משום הבקשה לנחמה על כך שחודש זה נחשב כחודש הפורענות והאבלות בלוח העברי, ששיאן חורבן בית המקדש בתשעה באב.
כינוי זה מקורו ב כ"מנחם" בלבד, כשמו של המשיח לפי חלק מהדעות.
איחוד שני השמות מופיע החל מהמאה ה-18.
במשנה נאמר עליו: "משנכנס אב, ממעטין בשמחה" ().
במסורת היהודית, מזלו של החודש הוא מזל אריה.
מזל זה נקשר במסורת בעם ישראל, שעליו נאמר בברכת בלעם: "הן עם כלביא יקום וכארי יתנשא".
קישור זה בא לרמז שלמרות הגזרות והצרות יקום העם מן החורבן ויצעד לגאולה.
לפי ברייתא דמזלות, לדעת חכמי הגוים בחודש אב נברא העולם.
בלוח השנה במגילות קומראן מזל אב הוא מזל בתולה.
י"ז בתמוז עד תשעה באב – ימי בין המצרים, ימי אבל שמצוינים לזכר חורבן בית המקדש הראשון והשני, ואחר כך גם לזכר כל הסבל היהודי בגלות.
ראש חודש אב עד תשעה באב – תשעת הימים שנוהגים בהם מקצת מנהגי אבלות ונהוג בימים אלו שלא לאכול בשר, לא לשתות יין ולא לערוך שמחות.
שבת פרשת דברים, השבת שלפני תשעה באב – שבת חזון, על שם ההפטרה.
צום תשעה באב – יום תענית לזכר חורבן בית המקדש הראשון והשני.
שבת פרשת ואתחנן, השבת שלאחר תשעה באב – שבת נחמו, על שם ההפטרה.
ט"ו באב – בתקופת המקרא והמשנה, וכן בימי בית שני, היו בנות ירושלים יוצאות ומחוללות בכרמים "בכלי לבן שאולים, שלא לבייש את מי שאין לו", והבחורים נהגו לבחור מתוכן את בנות-זוגם.
ז' באב ה'רנ"ב – היום האחרון בגירוש ספרד בו הורשה ליהודים להישאר בתחום כתר קסטיליה וכתר אראגון בלי להמיר את דתם
כ' באב ה'רנ"ב – הפלגת שלשת אוניות המסע של כריסטופר קולומבוס מערבה "לעבר הודו"
ט' באב ה'תרע"ד – גרמניה הכריזה מלחמה על רוסיה, ובכך נפתחה רשמית מלחמת העולם הראשונה.
(על כך בזכרונות הסופר "שלום עליכם" מאת יצחק דב ברקוביץ)
י"ז באב עד כ"ג באב ה'תרפ"ט – פרעות תרפ"ט
ז' באב ה'תרצ"ז – פתיחת מחנה ההשמדה בוכנוולד
ט"ז באב ה'ת"ש – התנקשות בליאון טרוצקי ורציחתו
ד' באב ה'תש"א – המלחין רבי בן ציון הלברשטאם האדמו"ר מבאבוב נרצח בידי הנאצים
כ"ב באב ה'תש"א – הקמת גיטו קובנה בליטא, הקמת מחנה דרנסי בצרפת, הפסקת "הריגות החמלה" של חולים בידי הנאציים בעקבות לחץ ציבורי
א' באב ה'תש"ב – תחילת גירוש יהודי הולנד אל מותם במזרח
ט' באב ה'תש"ב – תחילת המתה בגז במחנה ההשמדה טרבלינקה, רצח 8,000 יהודי ראדום הנשלחים לטרבלינקה
כ"ב באב ה'תש"ב – יאנוש קורצ'אק נשלח עם תלמידיו למחנה ההשמדה טרבלינקה שם כנראה רוצחים אותם עוד באותו היום
א' באב ה'תש"ג – המרד בטרבלינקה
ט"ו באב ה'תש"ג – תחילת חיסול גיטו ביאליסטוק ופרוץ מרד היהודים שם
ג' באב ה'תש"ד – שחרור מחנה מיידנק ליד לובלין בידי הסובייטים
כ' באב ה'תש"ד – חיסול גטו לודז'
עם קום המדינה ואחרי כן
א' באב ה'תש"ז – הגעת אניית המעפילים אקסודוס
י"ב באב ה'תש"ז – הבריטים מעלים לגרדום לוחמי אצ"ל שנתפסו בעת הפריצה לכלא עכו
י"ג באב ה'תש"ז – האצ"ל בנקמה תולה שני סרג'נטים בריטיים
י"א באב ה'תש"ח – נוסד קיבוץ נתיב הל"ה
י"ג באב ה'תש"ח – שטרות כסף ראשונים של מדינת ישראל מודפסים בידי בנק אנגלו-פלשתינה
ט"ו באב ה'תש"ח – נוסד קיבוץ יפתח
כ"א באב ה'תשי"ב – רצח המנהיגות היהודית – הרוגי המלכות בברית המועצות
כ"ב באב ה'תשס"ב – הפיגוע במנזה – באוניברסיטה העברית שבהר הצופים
י' באב ה'תשס"ה – תחילת תוכנית ההתנתקות ופינוי גוש קטיף
ט"ז בתמוז – כ' באב ה'תשס"ו – מלחמת לבנון השנייה
י' בתמוז – ל' באב ה'תשע"ד – מבצע צוק איתן
אַבָּ"א אֲחִימֵאִיר (אַבָּא שָׁאוּל גֶּיְסִינוֹבִיץ'; ז' בחשוון ה'תרנ"ח, 2 בנובמבר 1897 – ה' בסיוון ה'תשכ"ב, 6 ביוני 1962) היה ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, תנועת הנוער בית"ר וברית הציונים הרוויזיוניסטים, עיתונאי, פובליציסט, היסטוריוסוף ד"ר לפילוסופיה וסופר ישראלי.
נודע גם בשמותיו הספרותיים, בהם: א.
מערבי, א' מדיני, אבא סיקרא, אבישי, אבא אריכא, א.
פירוש ראשי התיבות של שמו הפרטי אב"א הוא אבא (שמו הפרטי) בן אייזק (שם אביו).
זוכה פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
אבא שאול גייסינוביץ' נולד ב-1897 לשרה (לבית גלפנד) וליצחק (אייזיק) גייסינוביץ בכפר דולגי, במרחק 60 ק"מ מבוברויסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
היה הרביעי מבין שבעה ילדים.
למד אצל מורה פרטי, ר' אברהם בר בסקין, שהיה תלמיד חכם ומשכיל ציוני, ואצל דוד שמעונוביץ, אז בן 18 ולימים המשורר דוד שמעוני.
ב-1905 עברה המשפחה להתגורר בבוברויסק וגייסינוביץ' למד בחדר מתוקן, בין השאר אצל אברהם פרידלנד ואייזיק סברדלוב.
בשנים 1907–1912 למד בגימנסיה רוסית פרטית, ובמקביל למד עברית ותלמוד אצל בן דוד אביו יצחק אייזיק גורפינקל.
בשנת 1912 פרסם לראשונה מפרי עטו בעיתון הצפירה מילות הספד לזכרו של הסופר ישראל ברנשטיין.
בהיותו כבן 14, בסתיו 1912, ערב סוכות תרע"ג, הגיע לארץ ישראל.
ולמד שנתיים בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
בגיל הנעורים נמשך אל הציונות הסוציאליסטית, התקרב אל מנהיגיה, אהרן דוד גורדון וברל כצנלסון, העריץ אותם, וכמו רבים אחרים, נהה אחרי תורתו של לב טולסטוי.
ברל כצנלסון, בן עירו, שהיה ספרן בספריית פושקין, הוא שהעניק לו לקריאה ספרות עברית.
בקיץ 1914, לאחר שנסע לחופשה לבית הוריו ברוסיה, פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר ממנו לחזור לארץ ישראל.
במשך המלחמה המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה בעיר פריץ שליד בוברויסק.
כאשר נכבשה העיר על ידי הבולשביקים הוא נאסר לראשונה לאחר שביקש להגן על חנווני יהודי מעושק.
ב-1918 החל בלימודיו באוניברסיטת קייב ועבד כעיתונאי של הביטאון הסובייטי "איזבסטיה".
בשלהי מלחמת העולם הראשונה אף התרשם מהאידאולגיה הקומוניסטית, אך אירועי הדמים במהפכת אוקטובר ברוסיה ומלחמת האזרחים גרמו לו לשנות את דעתו מהקצה אל הקצה, ומאז סלד מהמשטר הבולשביקי ברוסיה הסובייטית, וראה בקומוניזם הפוליטי בכללו סכנה לעולם החופשי הדמוקרטי.
ב-19 באפריל 1919 נהרג אחיו האהוב מאיר, ששירת כקצין בצבא האדום בקרב בפולין.
לימים שינה את שם משפחתו על שם אחיו – אחימאיר.
הוא נמלט מרוסיה טרם הסתיימה מלחמת האזרחים הרוסית בשנת 1921, הגיע לוורשה ומשם לאוניברסיטת לייז' בבלגיה.
ב-1920 עבר לווינה, ובה נפגש לראשונה עם המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
בשנת 1922 פרסם את מאמרו הראשון בעברית, על הגותו של משה הס, בכתב העת התורן.
הוא הגיש עבודת דוקטורט על ספרו של ההיסטוריון והפילוסוף אוסוואלד שפנגלר, "שקיעת המערב", לאוניברסיטת וינה, שהעניקה לו תואר דוקטור בפילוסופיה (Ph.D) בשנת 1924.
ביולי 1924 חזר לארץ ישראל.
גם אחותו בלומה עלתה לארץ והצטרפה לקבוצת דגניה ב'.
היה חבר במפלגת "הפועל הצעיר".
בשנים 1924–1928 עבד כספרן, כפועל וכמורה בזכרון יעקב, קבוצת גבע ומושב נהלל.
משה דיין היה אחד מתלמידיו.
בשנת 1928 הצטרף אל התנועה הרוויזיוניסטית עם חבריו, המשורר אורי צבי גרינברג ויהושע השל ייבין.
השלושה הקימו את "גוש העבודה הרוויזיוניסטי" בכנס בנחלת יהודה.
החל לפרסם מאמרים על ענייני השעה בעיתון דֹאר היום והיה פעיל בקרב צעירי התנועה ומרצה בבית הספר למפקדי בית"ר.
בשנת 1928 נשא לאישה את חברתו חסיה (חסידה גרצ'קוב), וב-1930 נולדה בתם, זאבה, שנקראה על שמו של זאב ז'בוטינסקי.
בתה של זאבה, עדה, היא רבה, ולשעבר יושבת ראש מועצת הרבנים של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
עם לידתה של זאבה, חלתה חסיה במחלה קשה ואושפזה בשל כך במשך כמה שנים.
הבת זאבה אומצה על ידי דודיה, בלומה ואליעזר ורדימון בדגניה ב'.
בשנת 1930 הקים אחימאיר את ארגון "ברית הבריונים", שהיה ראשון למחות ולהפגין נגד שלטונות המנדט הבריטי, אשר אותו כינה "השלטון הזר" וארגן את ההפגנות הראשונות נגדו, על כך נעצר שוב ושוב.
ביוני 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, נעצר אחימאיר לתקופה ארוכה בחשד למעורבות ברצח והועמד לדין ביחד עם אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה, הוא זוכה מאשמה זו, אך נעצר בשנית והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
יחד איתו הועמדו לדין חברים נוספים בארגון.
המשפט קיבל את הכינוי "משפט ברית הבריונים".
סנגורו במשפט זה היה צבי אליהו כהן.
ב-18 ביוני 1934 הורשע אחימאיר ונדון ל-21 חודשי מאסר בפועל.
בכלא המרכזי בירושלים, שבו ישב עד אוגוסט 1935, כתב מדי יום את "יומן המשפט והסוהר", שפרקים ממנו התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א.
ב-1946 פורסם היומן בחלקו בספר "רפורטאז'ה של בחור ישיבה" (משחק מילים על ישיבה בבית הסוהר), שבמרכזו תיאור האסירים הערבים בכלא.
היומן ראה אור במלואו ב-2023 בהוצאת מכון ז'בוטינסקי, בשם "איילה בין החומות - יומן המשפט והסוהר 1935-1934".
ב-4 באוקטובר 1935 נשא לאישה את סוניה (לבית אסטרחן) בטקס שערך הרב אריה לוין.
אשתו הראשונה, חסיה, נפטרה ממחלתה בשנת 1938 ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחימאיר ולסוניה נולדו שני בנים: יעקב שלמה, עיתונאי ברשות השידור וזוכה פרס ישראל ויוסי (יוסף דב), עיתונאי אף הוא, חבר הכנסת לשעבר מטעם הליכוד ויו"ר מכון ז'בוטינסקי.
לאחר שנעצר בשנת 1937 בכלא עכו, שהה ב-1938 בלבנון, מחוץ לארץ ישראל המנדטורית.
הוא נסע מביירות לפיראוס ומשם לוורשה.
רעייתו סוניה ובנו יעקב שלמה הצטרפו אליו, והמשפחה שהתה כשנה בפולין.
הם חזרו לארץ ישראל בשנת 1939, ימים אחדים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, יחד עם כמאה ארצישראלים ובהם אורי צבי גרינברג.
הוריו של אחימאיר, שרה ואייזיק גייסנוביץ, נשלחו למחנה השמדה מצפון לבוברויסק ונרצחו שם על ידי הנאצים ביוני 1941. המשפחה התיישבה בירושלים עם חזרתה לארץ.
עד 1942 גרו בדירת קרקע ברחוב אלפסי 25 בשכונת רחביה, שם התגוררה לימים משפחת מנחם בגין.
לאחר מכן התגוררו בדירת קרקע ברחוב הטורים 28 בשכונת מקור ברוך.
בתקופת מלחמת העצמאות היה אחימאיר חבר ב"משמר העם".
לאחר המלחמה עברה המשפחה לדירה שכורה ברחוב שיינקין 92 בגבעתיים.
בשנת 1952 עברה המשפחה לביתה ברחוב ניצנים 12, ב"שיכון וותיקים" ברמת גן.
אחימאיר נפטר מהתקף לב פתאומי, בערב שבועות תשכ"ב, ב-6 ביוני 1962, לאחר שיצא לבית בתו ברמת אביב.
מסע הלווייתו עבר ליד בית הכנסת הגדול בתל אביב בדרכו אל בית הקברות נחלת יצחק.
רעייתו סוניה נפטרה בינואר 2006 ונטמנה לצדו.
בצעירותו היה חבר מפלגת הפועל הצעיר ופרסם בעיתונות מפלגות הפועלים, בין השאר ב"הפועל הצעיר", "קונטרס" ו"דבר", וכן בעיתון "הארץ".
אחימאיר יצר קשרים פוריים והדוקים עם סופרים עבריים ואנשי מחקר והגות, בהם שמואל יוסף עגנון, יוסף קלוזנר, אברהם שבדרון ועמנואל הרוסי.
הוא עקב בדאגה, כמו רבים ביישוב, אחר נסיגתה של בריטניה מהבטחותיה להקים בית לאומי לעם היהודי בהצהרת בלפור, וסבר כי יש להיאבק בכך בנחישות ובגלוי.
דעותיו ועצמאותו קוממו עליו את חבריו בשמאל הציוני.
יחד עם המשורר אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין הצטרף לתנועת ז'בוטינסקי ולברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר).
משנת 1927 החלו השלושה "לדרוש מהנהלת הצה"ר לאמץ את המאבק הגלוי נגד הבריטים".
אחימאיר היה ממחנכי הצעירים הבולטים במחנה הרוויזיוניסטי.
הוא הרצה ולימד את חניכי תנועת הנוער בית"ר בארץ ישראל הגות ציונית וכללית ואת תפיסת עולמו המדינית.
הוא הגיע למעמד של השפעה רבה על הדור הצעיר של הבית"רים בראשית שנות השלושים.
ב-1928 פרסם אחימאיר סדרה של שמונה מאמרים בעיתון דאר היום, בעריכתו של איתמר בן-אב"י, שנשאו את הכותרת "מפנקסו של פשיסטן".
לקראת בואו של זאב ז'בוטינסקי לארץ פרסם מאמר ברכה למנהיג מפלגתו בשם "בקשר עם בואו של הדוצ'ה שלנו".
בפאשיזם הוא ראה בעיקר את האנטי-תזה למשטר הקומוניסטי ממנו סלד ובו נלחם כל ימיו.
בהשפעת ז'בוטינסקי חזר בו מתמיכתו בפאשיזם.
לאחר מאורעות תרפ"ט ביקר ישירות את התקווה לשיתוף פעולה עם הבריטים, תקווה שבתחילה הייתה קיימת אצל הרוויזיוניסטים ואצל ז'בוטינסקי, ונהג לטעון כי את הרעיון הלאומי-ציוני יש להגשים, כמו אצל כל העמים שלחמו לעצמאותם, רק בפעולות אקטיביות, תוך נכונות להקרבה אישית.
ארגון "ברית הבריונים", שהקים עם חבריו כדי להיאבק בשלטון הבריטי עד לעזיבתו את הארץ, נקרא על שם ה"בריונים" שהוזכרו בין הלוחמים לחירות ישראל ברומא בעת העתיקה.
הוא פרש בפומבי את עמדותיו, ובמיוחד דיבר על הצורך בהתמקדות נחושה בהקמת ריבונות יהודית בארץ ישראל.
"ברית הבריונים" הייתה לניצוץ שהדליק את אש המרד של אצ"ל ולח"י בשנות הארבעים.
ב-8 באוקטובר 1930, חול המועד סוכות תרצ"א, יצא בראש קבוצה, שכללה את משה צבי סגל, אפרים בן-דוד ואריה טגנסקי, להפגין נגד נציג בכיר של המדיניות הבריטית בארץ ישראל המנדטורית, סגן שר המושבות הבריטי ד"ר דרומונד שילס, שהגיע לביקור והתאכסן במלון פלטין ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
הבריטים הכו את המפגינים ועצרו אותם.
בקיץ 1931 פעל נגד מפקד האוכלוסין שיזמה ממשלת המנדט ונאסר בפעם השנייה.
כך נאסר עוד פעמים אחדות בשל ארגון פעולות מחאה והפגנות כנגד התנערותה של ממשלת המנדט מהבטחותיה לחבר הלאומים, לעם היהודי ולהסתדרות הציונית בהצהרת בלפור ובכתב המנדט.
בראשית שנות השלושים כתב אחימאיר מסה בשם "מכתב לנוער הציוני", שפורסמה בעיתון דאר היום ב-21 באוקטובר 1930, ובה תבע מהנוער היהודי מהפכנות לאומית, תחת המהפכנות הסוציאליסטית שעליה דובר בתנועת העבודה.
זאב ז'בוטינסקי חלק לו דברי שבח על ארגונן של ההפגנות בתל אביב ובירושלים, במאמרו "על אוואנטוריזם" (1932):