tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסונטה הידועה מכולן, מס' 12, היא למעשה סדרת וריאציות על נושא "לה פוליה", אשר עובדה כבר בזמנו של קורלי ומעט אחריו לכלים אחרים כגון חלילית או חליל.
כל 12 הסונטות עובדו על ידי תלמידו של קורלי, פרנצ'סקו ג'מיניאני, לסדרה של 12 קונצ'רטי גרוסי לתזמורת כלי קשת ובסו קונטינואו.
כמו כן עובדו הסונטות לחלילית, לחליל, לויולה דה גמבה (כל אלה בלווי בסו קונטינואו) וכן לצ'מבלו סולו.
גבוט מתוך אחת הסונטות זכה לסדרת 50 וריאציות וירטואוזיות במיוחד מאת ג'וזפה טרטיני.
קורלי ידוע גם בזכות שנים עשר קונצ'רטי גרוסי, אופוס 6, שהם לדעת רבים מיצירותיו המפורסמות ביותר.
הידוע מהם והמבוצע תדיר הוא קונצ'רטו מס' 8, "קונצ'רטו חג המולד".
קונצ'רטי גרוסי אלה, הכתובים לקבוצת כלי סולו מול שאר התזמורת, מהווים ציון דרך בהתפתחות הקונצ'רטו סולו בדמותו המוכרת בימינו.
אופוס 1, 12 טריו סונאטות
אופוס 2, 12 טריו סונאטות
אופוס 3, 12 טריו סונאטות
אופוס 4, 12 טריו סונאטות
אופוס 5, 12 סונאטות לכינור וקונטינואו (1700)
אופוס 6, 12 קונצ'רטי גרוסי (לאחר מותו)
מִשְׁפַּחַת הָאַרְכֻּבִּיתִיִּים (שם מדעי: .Polygonaceae Juss) היא משפחת צמחים גדולה בסדרת הציפורנאים, הנקראת לפי הסוג ארכובית.
היא מקיפה עשבים, שיחים, מטפסים ועצים קטנים (לא במזרח אפריקה הטרופית).
המשפחה כוללת כ-61 סוגים כ-1,375 מינים, ובארץ ישראל היא מיוצגת על ידי 10 סוגים ו-40 מינים.
זוהי משפחה גדולה, קוסמופוליטית - מיניה נמצאים בכל יבשות העולם, אך מרביתם נמצאים באזורים ממוזגים של ההמיספירה הצפונית.
הם מאכלסים בתי גידול שונים: ממדבריות קיצוניים לגדות נחלים, ומצידי דרכים ליערות גשם.
שונות זו בבתי-הגידול באה לידי ביטוי גם בנציגי המשפחה בישראל.
שם המשפחה המדעי משמעו בלטינית "רב-ברך", דהיינו "הרבה מפרקים" על שום הייחודיות של המפרקים במשפחה זו.
ומכאן שמה בעברית ארכובית (ברך).
למספר מינים ממשפחה זו חשיבות כלכלית עבור האדם כמזון, רפואה וצמחי נוי.
מרבית בני משפחה זו הם עשבים רב-שנתיים, ומיוצגים בה במידה מועטה יותר גם מספר טיפוסי-חיים אחרים כגון עשבים חד-שנתיים, שיחים קטנים, מטפסים ועצים.
התכונה המאפיינת ביותר את המשפחה, היא הפרקים הברורים שעל גבעול הצמח, שהם לרוב נפוחים.
פרקים אלו נראים כברך (בארמית: ארכובה), ומכאן שם המשפחה.
העלים של צמחי משפחה זו פשוטים, ומסודרים באופן מסורג על הגבעול.
עלי-הלוואי יוצרים צורה דמוית נדן צמודה לגבעול, המכונה 'שופר'.
פרחי משפחה זו לרוב מקובצים באשכול, שיבולת או קרקפת.
הם קטנים באופן יחסי, אך לרוב מתקבל מראה פרחוני בשל קיבוץ הפרחים.
כותרת הפרח לעיתים בעלת צבע בולט, ולעיתים בעלת צבע ירוק; מספר עלי העטיף 3–6, ומספר האבקנים (איבר הרבייה הזכרי של הצמח) 9-6.
הפרי האופייני למשפחה הוא מטיפוס אגוזית, ובה זרע אחד.
40 מינים ב-8 סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל.
על פי קריטריון של מספר המינים, זוהי המשפחה ה-17 בחשיבותה בצמחיית ארץ-ישראל.
מיניה מאכלסים בתי גידול שונים: כ-9 מינים מצויים בבתי גידול לחים כדוגמת ביצות, בעיקר מהסקציה Persicaria שנכללת תחת הסוג ארכובית, וכן מיני חומעה.
8 מינים אופייניים לבית גידול מדברי, בייחוד מינים מהסוג חומעה, וכן אמיך קוצני, שבטוט מצויץ, וגפוף קוצני.
לעומתם, 7 מינים מאכלסים מקומות מופרעים, כדוגמת צידי דרכים ושולי שדות, בייחוד מינים מהסוג ארכובית ופלופיה.
קבוצה נוספת אופיינית למרומי החרמון, שכן תנאי הגידול שם שונים משאר הארץ, בשל רום ההר והקור ששורר בו.
בחרמון מייצגים משפחה זו מיני ארכובית שונים, ריבס חרמוני, וגפוף החרמון.
ארכובית החוף צמח מוכרז בסכנת הכחדה
הצמח מוכרז בישראל, כנמצא בסכנת הכחדה, כי החוף, שהוא בית גידולה, נמצא בסכנה בגלל בנייה מואצת וצמצום רצועות החול והכורכר.
ב-2021, נשתלה ארכובית החוף בגן מקלט לצמחים נדירים בשמורת הטבע עין אפק, לשם שימורה.
יחסית לגודלה, למיני משפחה זו אין חשיבות כלכלית גדולה עבור האדם; עם זאת, למספר מינים בה נודע שימוש רחב היקף.
למזון משמש המין פגופירון נאכל, הקרוי בעברית כוסמת ונודע בשמו האנגלי Buckwheat.
גידול זה נפוץ בעיקר באזורים קרירים, והשימוש בו למאכל הוא בהיקף רחב.
מינים מהסוגים ריבס וחומעה משמשים למאכל כעלים טריים.
ברפואה העממית נודעים שימושים שונים למיני הארכובית.
הם אף משמשים ליצירת תכשירים קוסמטיים, אך נמכרים לרוב תחת השם הלטיני, 'פוליגנום'.
כצמחי נוי משמשים מספר מינים ממשפחה זו, כדוגמת המטפס אנטיגון דק-עוקצים, שלו פרחים ורודים יפים.
בצמחיית ארץ-ישראל גדלים 40 מינים מ-8 סוגים, על פי סדר סיסטמטי:
בת-ארכובית (Persicaria) - 5 מינים;
ארכובית (Polygonum) - 13 מינים;
פלופיה (Fallopia) - מין אחד;
ריבס (Rheum) - 2 מינים;
חומעה (Rumex) - 15 מינים;
אמיך (Emex) - מין אחד מיוצג על ידי המין אמיך קוצני;
שבטוט (Calligonum) - מין אחד;
סוגים בעלי חשיבות, שאינם מיוצגים בצמחיית ארץ-ישראל
Fagopyrum - הכולל את המין פגופירון תרבותי המכונה כוסמת
אַרְכּוֹף או משוורת הוא התקן בצורה טבעתית הקשור בצידי האוכף אליו מכניס הרוכב את רגלו.
הארכוף מסייע לרוכב לטפס על הסוס וחשוב מכך מחזק את יכולתו להישאר ישוב באוכף ולשלוט בהתנהגותו של הסוס.
המצאת הארכוף הגיעה מאוחר יחסית בהיסטוריה, בהתחשב בכך שהסוס בוית בסביבות שנת 4500 לפנה"ס, ושכבר צבא אשור בשנת 700 לפנה"ס השתמש בהמצאה דמוית אוכף.
התיעוד הראשוני להמצאה דמוית-ארכוף, ניתן לראות בהודו במאה השנייה לפנה"ס, שם רכבו על אוכפים רכים שהיו עשויים למעשה מפיסות בד ועור, כך שהארכוף לא היה אלא טבעת גדולה שהשתלשלה מה"אוכף".
המצאת אוכף העץ הקשיח פתחה את הדרך להמצאת ארכוף אמיתי, וארכוף שכזה נמצא במערת קבורה המשויכת לשושלת ג'ין הסינית, ומתאורכת למאה השלישית לספירה.
ולמדים אנו מדבריו, שמה שאמר כותב הספר, ששמשון הכה "שוק על ירך", הכוונה שהכה את רוכבי הסוסים שבפלשתים, הם הפרשים.
רש"י מבהיר, שמכיוון שכותב הספר הזכיר "שוק" וגם "ירך", הוצרך לבאר התרגום, שאותם רוכבי הפרשים השתמשו באחת מרגליהם בארכוף באופן שחלק השוק שברגל נמצא בארכוף, והרגל השנייה נתמכת על ידי הירך בלבד.
והרי מבואר שבזמנו של תרגום יונתן היו משתמשים בתמיכה לשוק הרגל.
התרגום מתוארך על פני טווח ניכר של זמנים, מימי החשמונאים ועד למאה השביעית לספירה.
ההשפעה של המצאת הארכוף על ההיסטוריה של הלחימה
הארכוף וטקטיקת ההלם של הפרש המשוריין
שימושים אחרים של המונח ארכוף
השם ארכוף ניתן גם לאחת משלוש עצמות קטנות באוזן התיכונה (סדן, פטיש, ארכוף), המעבירות את הקול מהאוזן החיצונית אל האוזן הפנימית.
עצם הארכוף מופרקת עם הסדן ומחוברת אל קרום החלון הסגלגל - הפתח בין האוזן התיכונה והפנימית.
ארכוף במשמעות של כלי עינויים
המילה ארכוף משמשת בעברית גם לתיאור כלי עינויים המשמש להידוק רגלי האסיר ולעיתים אף ידיו .
בשם ארכוף מכונה גם ההתקן המותאם לחרטום הנעל והמחובר לדוושת האופניים כדי למנוע את החלקת הרגל.
בעברית מתבלבלים לעיתים בין ארכוף לארכובה ככל הנראה בגלל הדמיון בצליל.
המילה ארכובה נרדפת למילה ברך ומשמשת לתיאור התקנים המזכירים בצורתם ברך כפופה כגון התקן המנואלה ששימש בין היתר להתנעתם של רכבים ישנים ולהפעלתם של פטיפונים ישנים.
התקני ארכובה ידועים כבר מהעת העתיקה ושימשו בדרך כלל להפעלה של מנגנונים מכניים.
אַרְכֻּבָּה היא מילה נרדפת לברך, המשמשת גם לתיאור התקנים שנבנו בצורה כפופה המזכירה ברך.
טעות נפוצה בעברית היא החלפת ארכובה בארכוף, ככל הנראה בשל הדמיון בצליל.
מסופר על בר כוכבא שהיה מצליח להחזיר לרומאים את האבנים שזרקו על היהודים באמצעות ארכובותיו (איכה רבה, פרשה ב', פסקה ד'): "ומה היה עושה בן כוזיבא היה מקבל אבני בליסטרא באחד מארכובותיו וזורקן והורג מהן כמה נפשות ועל זה אמר רבי עקיבא כך".
התקני ארכובה, המזכירים בצורתם ברך כפופה, משמשים בדרך כלל להפעלה של מנגנונים מכניים.
התקני ארכובה ידועים כבר מהעת העתיקה.
דוגמה להתקן ארכובה ניתן למצוא בהתקן המָנוּאֵלָה ששימש בין היתר להתנעתם של כלי רכב ישנים, בדוושת אופניים ולהפעלתם של גרמופונים.
התקני ארכובה או מנואלה ידועים כבר מהעת העתיקה ושימשו בדרך כלל להפעלה של מכשירים מורכבים.
אַרְכֻּבִּית שְׁבַטְבַּטִּית (שם מדעי: Polygonum equisetiforme) צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח, מוריק כל השנה, ממשפחת הארכוביתיים.
זהו אחד המינים הנפוצים בצמחיית המעזבות, בצדי דרכים ובבתי גידול מופרעים באגן הים התיכון ובמרכז אסיה.
הצמח לרוב שרוע, אך עשוי להיות גם זקוף או בעל ענפים מלוכסנים; במקום גבעול ראשי אחד הוא מצמיח אגודה של ענפים ארוכים ודקים, מחולקים לפרקים בולטים, שאיבוד העלים מהם בקיץ מקנה להם מראה דמוי שבטבט.
בבסיס כל מפרק מצוי נדן קרומי שקוף, תכונה שממנה נגזר השם העברי "אַרְכֻּבָּה", שפירושו "ברך".
פרחיו זעירים, לבנבנים, ורדרדים, ופריחתו עשויה להימשך לאורך מרבית חודשי השנה.
המין משתייך לסוג ארכובית, הכולל כ-171 מינים בעולם, מהם 13 בישראל וסביבתה.
מיני הסוג ידועים בשימושיהם ברפואה העממית, והמין יכול לשמש גם כצמח מאכל; הוא נאכל על ידי עיזים, וענפיו שימשו בעבר לקליעת מחצלות וסלים.
אַרְכֻּבָּה מקורה בארמית, ופירושה בעברית "ברך".
השם אַרְכּוּבִּית הוצע לצמחי הסוג Polygonum בחוברתו של אפרים רבינוביץ (הראובני) שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או נתבררו (ירושלים, תרע"ז).
שם זה התקבל במילון "ילקוט הצמחים" משנת 1930, במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946, וכן במילון "שמות צמחי ארץ ישראל" משנת 2003.
שם המין המדעי Polygonum equisetiforme מורכב משני רכיבים בלטינית, ולכל אחד מהם משמעות ברורה.
שם הסוג Polygonum מקורו יווני: poly = "הרבה", gony או gonu = "ברך", "מפרק", ומשמעותו "רב-מפרקים", על שום הגבעולים שעשויים מפרקים-מפרקים ומפרקיהם המעובים, מאפיין טיפוסי למיני הסוג ארכובית (או לקבוצות שנכללו בו בעבר).
שם התואר (שם המין) equisetiforme הוא הרכב של Equisetum = שבטבט, סוג צמחים ממשפחת השבטבטיים שגבעוליהם דקיםובעלי מפרקים בולטים, ושל הסיומת -forme שפירושה "בעל צורה של", "דמוי".
לכן, המשמעות המילולית היא "רב-מפרקים הנראה כשבטבט".
השם האנגלי העממי הוא Horsetail Knotweed, כלומר "עשב רב-מפרקים דמוי זנב-סוס" — תרגום המשקף את הדמיון הצורני לשבטבט.
השמות בערבית הם קוּד'אב (قُضاب, "הנחתך / הנשבר", כנראה על שום הגבעולים הדקים), עַסַת אל-רַעִי ("מקל הרועה"), בַּאטוּ (שם עממי לצמח עשבוני רב-מפרקים), ו-אַפְרַאג' (أفراج, "המתפצלים").
ארכובית שבטבטית היא צמח רב-שנתי שכיח מאוד בישראל.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול מופרעים: בצדי דרכים, בגינות, בשדות בור, בשולי שדות ואף בערוצי נחלים במדבר.
היא מעדיפה קרקעות עשירות בחנקן ונחשבת לאחת מן המינים הנפוצים ביותר בצמחיית המעזבות.
תפוצתו משתרעת כמעט בכל אזורי ישראל: מצוי בכל רחבי הארץ: מישור עכו, מישור השרון, מישור פלשת, הגליל העליון והתחתון, הכרמל, עמק יזרעאל, השומרון, השפלה, הרי יהודה, מדבר יהודה, צפון ומערב הנגב ומרכזה, עמק החולה, בקעת הירדן העליונה והתחתונה, אזור ים המלח, הערבה, הגלעד, עמון, מואב ואדום.
תפוצתו הטבעית העולמית של מין זה משתרעת בשלושה אזורים עיקריים: מקרונזיה, אגן הים התיכון ומרכז אסיה.
במקרונזיה – האיים האזוריים והאיים הקנריים.
במרכז אסיה – קזחסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן.
באגן הים התיכון – ספרד, פורטוגל, סיציליה, יוון, כרתים, קפריסין, האיים האגאיים, טורקיה, ישראל, ירדן וסיני, לבנון–סוריה, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ואף בסהרה המערבית.
מין זה לא תועד באיטליה ובצרפת, עם זאת התאזרח בבריטניה.
על אף שקיימות רשומה אחת מאיראן ושתי תצפיות מעיראק, המין לא תועד עד כה בספרות המדעית של מדינות אלה, ולפי בדיקת מומחה (Rafaël Govaerts) מדובר בדיווחים מסופקים ולא מאומתים, שחלקם אף שייכים ככל הנראה למין אחר.
ארכובית שבטבטית היא צמח המפגין שונות רבה באיבריו הווגטטיביים, בעיקר באורך הפרקים, בעובי הגבעולים ובגודל וצורת העלים, ושונות זו בולטת במיוחד בין עונות הצמיחה השונות.
בישראל וסביבתה הובחנו כמה זנים או דפוסי גדילה הנבדלים גם במאפייניהם האקולוגיים, אך זיהויים אינו פשוט, שכן חלק מצורותיהם משתלבות במגוון הרחב של הצורות שתוארו מארצות נוספות במזרח הים-התיכון.
נוסף על כך, המין פורח תקופה ארוכה במיוחד, לעיתים במשך רוב חודשי השנה, ומכאן שהפרטים הנצפים בשטח עשויים להימצא בשלבי התפתחות שונים — דבר המוסיף למורכבות הזיהוי.
צמח עשבוני רב-שנתי או בן שיח, מוריק כל השנה, קירח, בעל בסיס מעוצה וחלקים עליונים עשבוניים.
לרוב שרוע, אך עשוי להיות גם זקוף או בעל ענפים מלוכסנים; גובהו הכללי 50 עד 100 ס"מ וקוטרו 35 עד 80 ס"מ.
גובה החלקים המעוצים לרוב קטן מ-30 ס"מ.
במקום גבעול ראשי אחד הוא מצמיח אגודה של ענפים ארוכים המשתרעים על פני האדמה.
העלים מתרכזים בעיקר בחלק התחתון של הענפים, בעוד שרובו הגדול של הענף חסר עלים בקיץ ונראה כעין השבטבט.
בארכובית ארץ-ישראלית, הגדלה בחולות מישור החוף ובערוצי ואדיות בכל רחבי הנגב (למעט מדבר יהודה), הצמחים גדלים לרוב בצורה זקופה ועשויים להגיע לגובה של מטר אחד ואף יותר.
קנה השורש הוא גבעול תת-קרקעי מעובה ומתקשה, המתמשך אופקית מתחת לפני הקרקע.
ממנו מתפתחים מדי שנה גבעולים רבים היוצאים כלפי מעלה, ושורשים מטה ולעיתים מתעצים בבסיסם.
מבנה זה מאפשר לצמח ליצור משטחים צפופים של גבעולים, להתפשט לרוחב, ולהישאר רב-שנתי גם בתנאים קשים.
בארכובית שבטבטית ניכרת היטב תכונה זו: קנה השורש מוציא מכל מפרקיו עלים ויוצר גבעולים רבים וצפופים לאורך העונה, עד כדי יצירת גושים גדולים, שבהם קני השורש התת-קרקעיים "חונקים" לעיתים את הצמחים שבסביבתם.
הגבעולים עגולים, דקים, חלקים וירוקים כהים, מרובים ומסועפים מאוד; הם לרוב שרועים על הקרקע, לעיתים שרועים ומזדקפים בקצותיהם (decumbent), ולעיתים רחוקות עולים מלכתחילה באלכסון (ascending), ורק לעיתים נדירות זקופים ממש.
אורכם של חלק מן הענפים עולה על 60 ס"מ, בשונה מארכובית החוף (Polygonum maritimum), ארכובית חרמונית (Polygonum cognatum) וארכובית זיפנית (Polygonum setosum), שאצלן אורך רוב הענפים אינו עולה על 40 ס"מ.
שני המינים האחרונים גדלים ברום החרמון, ואילו ארכובית החוף גדלה באזור הרסס של חוף הים.
הגבעולים נוטלים חלק ניכר בתהליך ההטמעה, משום שהעלים קטנים ולעיתים אף נושרים כליל בקיץ.
בכל מפרק מצוי נדן לוואים המכונה שופר (ochrea, sheathing stipule).
נדן זה נוצר מאיחוי של שני לוואים.
אורכו עד 1.8 ס"מ, והוא קצר בהרבה מן הפרקים.
השופר קרומי, לבנבן-שקוף בקצהו, עבה, גלדני ובעל גוון חום בבסיסו.
הוא מפוצל לשתיים, נקרע לחוטים-חוטים עם הגיל, ובעל עורקים מרובים.
העלים כמעט יושבים (פטוטרת קצרה מאוד), ובבסיס כל עלה מצוי מפרק ברור (articulation) – אזור המעבר בין בסיס העלה לגבעול, ובו נמצאת נקודת הינתקות ורקמת הניתוק.
העלים מסורגים, פשוטים ותמימים, ירוקים כהים, דמויי אזמל, מצטררים כלפי בסיסם; אורכם אינו עולה על 6 ס"מ ורוחבם אינו עולה על 0.5 עד 1.5 ס"מ.
כולם מחודדים ובעלי שיניים שרידיות מאוד.
לעיתים ניכר בהם קימוט זעיר ועדין, כמעט מיקרוסקופי, המתבטא בהתרוממות קלה של השוליים כלפי מעלה.
בחלקם התחתון של העלים עורקים בולטים.
העלים התחתונים מוארכים-דמויי אזמל או אליפסיים, והעלים העליונים צרים יותר – מוארכים-דמויי אזמל או דמויי אזמל-סרגליים.
התפרחות בקצות הגבעולים, בעלות ציר מרכזי ארוך במיוחד הנושא עלים לאורכו; הן קטועות ורפות.
הפרחים קטנים וזעירים, בודדים או ערוכים בקבוצות של אחדים בחיקי העלים.
חפי התפרחת כמעט כאורך הפרחים או ארוכים מהם.
העטיף פשוט, בעל דור אחד בלבד, מחולק לחמישה עלי עטיף כמעט שווים, והוא עוטף את הפרי.
בשל קיומו של עורק ירקרק רחב במרכז כל עלה עטיף, עשוי הפרח הסגור להיראות כאילו קיימים בו גם גביע וגם כותרת, אף שלמעשה יש עטיף יחיד בלבד.
חפי הפרחים שונים בהרבה בגודלם ובצורתם מעלי הגבעול האחרים, וזאת בשונה מארכובית הציפורים, שחפיה ירוקים ודומים לעלים.
החפים המלווים את הפרחים מאוחים ביניהם ויוצרים נדן קרומי (שופרית, נדן חפים).
כל שופרית עוטפת פרח אחד עד שלושה, והפרחים נראים כפורצים מתוך שופריות שקופות-כסופות ושסועות, הנקרעות בהמשך.
שופרית קטנה זו, העוטפת 1 עד 3 פרחים, היא נדן חפיות ולא נדן הלוואים.
עוקצי הפרחים כאורך העטיף או ארוכים ממנו, ובבסיסם מצוי מפרק ברור (articulation), הנראה מיד מתחת לעטיף.
בארכובית ארץ-ישראלית עוקץ הפרח קצר מעט מאורך העטיף, תכונה המשמשת סימן אבחנה בין המינים.
העטיף אורכו כ-3 מ"מ (ולעיתים נדירות כ-2 מ"מ), וצבעו לבן או ורוד, ואינו משתנה באופן מהותי בעת הבשלת הפרי.
העטיף מחולק לחמישה עלים כמעט שווים; שוליהם לבנים ולעיתים נושאים נגיעות ורודות, ולעיתים הם שקופים-קרומיים.
במרכז כל עלה עטיף ניכר פס ירקרק עבה ומודגש.
בשלב הפקעית מבצבץ עטיף ורוד עוד לפני פתיחת הפרח.
האבקנים שמונה, צהובים, חופשיים ואינם מאוחים לעטיף.
כל מאבק דו-לשכתי, וביניהן רקמת חיבור (קונקטיב) ברורה.
השחלה עילית מאוחת שלושה עלי שחלה לכדי מגורה אחת ובה שליה זוויתית וביצית אחת.
עמוד השחלה קצר ומפוצל לשלוש אונות ובכל אונה צלקת כדורית.
הצוף מופרש מצופן טבעתי שעל המצעית בין בסיסי האבקנים לבין השחלה.
לאחר ההפרשה – הצוף מצטבר בפועל בבסיס עלי העטיף והמהווה פתיון לזבובים ודבורים זעירות, וגם על-ידי דבורי-דבש.
הפרי אגוזית, פרי בן זרע אחד שאינו נפתח, והעטיף המשתייר הדוק אליה וסוגר עליה.
העלים של העטיף אינן משתנות לקשוות גלדניות בפרי או לכנפיים קרומיות בשונה מחומעה (Rumex) האגוזית הבשלה זעירה, אורכה כ-2 עד 2.5 מ"מ, והיא עטופה בשרידי העטיף שקצותיהם הדוקים אליה ואינה בולטת מתוכם.
זאת בשונה מארכובית החוף, שאצלה האגוזית בולטת מעל שרידי העטיף ובית גידולה העיקרי הוא חגורת הרסס בחוף הים, וכן בשונה מארכובית ארץ-ישראלית, שאצלה האגוזית גם בולטת מעל שרידי העטיף וגם קצות העטיף מפושקים.
האגוזית דמוית ביצה, בעלת שלושה מקצועות שזוויותיהם חדות (triquetrous), ובעלת פאות קעורות מעט; צבעה חום, מבריק ומנוקד בנקודות זעירות.
למינים אחרים מוכרים שני טיפוסים נוספים של אגוזיות: האחת בעלת שלושה מקצועות שאינם חדים (trigonous) והשנייה דמוית עדשה (lenticular).
העובר מצוי בצד האגוזית ולא במרכזה.
אנטומיה – בסיס העלה, לוואים ונדן במשפחת הארכוביתיים
בסיס העלה הוא החלק התחתון של העלה, ובעלים בעלי פטוטרת הכוונה היא לבסיס הפטוטרת המתחבר אל הגבעול.
מבסיס זה מתפתח בדרך כלל זוג יותרות הקרויות לוואים.
הלוואים עשויים להיות מאוחים לבסיס העלה, אך לעיתים הם מתפתחים גם כיותרות חופשיות ונפרדות.
גם כאשר הם חופשיים, מקורם תמיד בפרימורדיות (איבר צמח בראשית התהוותו, בשלב הראשוני שבו הוא מתחיל להופיע בהתפתחות) של העלה.
צרורות ההובלה (הצינורות) של הלוואים מסתעפים מהמשכי צרורות ההובלה של העלה עצמו, ולכן מבחינה אנטומית הם נחשבים חלק אינטגרלי ממערכת העלה.
במשפחת הארכוביתיים, ובייחוד בסוג ארכובית, מתרחב בסיס העלה ומתפתח לנדן קרומי העוטף את המפרק, הוא השופר (ochrea) או נדן הלוואים תכונה סיסטמטית אופיינית למשפחה.
בכל מפרק של הגבעול מצויים שלושה פסוקות עלים (leaf gaps) הקשורים ליציאת צרורות ההובלה אל העלה ואל הלוואים.
מפרקים-מפרקים - אנטומיה של הגבעול
להבנת מבנה הגבעול בארכוביתיים יש להבחין בין מִפְרָק (node) לבין פֶּרֶק (internode).
המפרק הוא הנקודה בגבעול שממנה מחוברים העלים, מתפתחים ענפים צדדיים, מצויים הלוואים – ובמשפחת הארכוביתיים מתפתחים מהן נדן הלוואים המכונה שופר.
הפרק הוא הקטע שבין שני מפרקים עוקבים, והוא בדרך כלל חסר עלים ואיברים צדדיים, ומשמש בעיקר כאזור ההתארכות של הגבעול.
ברוב הצמחים ההתארכות מתבצעת כמעט אך ורק בקודקוד הצמיחה באמצעות מריסטמה קודקודית רציפה, כלומר רקמה עוברית פעילה המצויה בראש הנצר.
לאחר שנוצר מפרק חדש מעל הפרק, הפרק שמתחתיו מתארך בהדרגה עד שהוא מגיע לאורך הסופי שלו, מתבגר כיחידה אחת, ולאחר מכן מפסיק לחלוטין את התארכותו.
כלומר, כל פרק מסיים את גדילתו לאחר שנקבע אורכו, ואינו ממשיך להתארך ללא גבול.
לעומת זאת, במשפחת הארכוביתיים, כמו גם בדגניים, שבטבטיים וקבוצות נוספות, קיימת בנוסף גם פעילות של מריסטמות מקוטעות (intercalary meristems) – כלומר, יש מוקד גדילה פעיל בכל פרק בוגר, בעיקר בבסיס הפרק סמוך למפרק, ולכן קיימים מוקדי גדילה רבים לאורך הגבעול.
מוקדים אלה אינם רציפים, אלא מבודדים זה מזה על־ידי רקמות שכבר הבשילו, וכל אחד פועל בזמנו.
בזכות מריסטמות אלו, גם לאחר שנוצר מפרק חדש מעליו, הפרק שמתחתיו מסוגל להמשיך להתארך מלמטה כלפי מעלה.
תכונה זו היא שמקנה לגבעולי הארכוביתיים את אופיים "פרקים-פרקים" הבולט.
לארכובית שבטבטית סגולות מרפא שונות ומגוונות.
ברפואה העממית השתמשו בה כתרופה למחלות באיברים שונים בגוף כגון מחלות עיניים, כאבי בטן, צרבת, הרעלות קיבה, דיכאון, בעיות שתן שונות, פצעים בשפתיים, עור קשה ומבוקע דימום בחניכיים, כאבי שיניים ואף בבעיות לב שונות.
בימיי הביניים אף שימשה כמקור הקלה לסוכרת, ולצורכי גרימת הפלות.
תה הארכובית משמש לגירגור להקלת כאבי גרון, עצירת דימומים וקשיי נשימה שלרוב באים ממקורות אסתמטיים.
למעשה, יש זנים מיוחדים ונדירים של ארכובית שבטבטית המשמשים מקור רפואי חשוב לכל העולם.
בארכובית שבטבטית מצויה חומצה סליצילית, שהיא אחד מהחומרים המרכיבים את האספירין (התרופה הראשונה למניעת מיגרנות, חום וכאבי ראש).
וייתכן שחשיבותה הרפואית הגבוהה של הארכובית היא בעיקר בגלל חומר זה.
ארכאופוטם (שם מדעי: Archaeopotamus; מילולית: "העתיק מהנהר") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההיפופוטמיים אשר חי באפריקה ובמזרח התיכון.
הוא היה מאבותיהם של שאר ההיפופוטמים והיה קרוב בעיקר לסוג קניהפוטם.
היפופוטם זה נחקר כבר ב-1977 מהמין A.
harvardi שנמצא באבו דאבי ונחשב לעצם של היפופוטם מצוי או של היפופוטם גמדי.
עוד שני מינים נמצאו ליד אגם טורקאנה ואגם ויקטוריה בקניה.
מחקר מעמיק שבוצע הראה שלבני סוג זה לסתות צרות וארוכות יותר מההיפופוטם המצוי ושיניים חותכות רבות יותר והוא היה קטן מעט מההיפופוטם המצוי.
עם זאת קשה להבדיל בין מאובניו לאלה של הקניהפוטם שנמצא גם הוא בקניה.
היפופוטם זה חי בין סוף המיוקן לסוף הפליוקן לפני 7.5 עד 2.58 מיליון שנה, ייתכן מאוד בקרבה למקווי מים טרופיים.
ארכאותיריס (שם מדעי: Archaeothyris) הוא סוג של חולייתן קדום, שהיה אולי מראשוני הסינאפסידים, לצד האכינרפטון (Echinerpeton), שהתגלה לצידו.
סוג זה הוגדר בידי החוקר הקנדי רוברט רייז ב-1972 ובתוכו נכלל מין יחיד - Archaeothyris florensis.
משמעות שמו היא: "חלונות קדומים", על שם פתחי הצד של הגולגולת שלו.
דבר זה נפוץ יותר אצל זוחלים קדומים, מה שמראה על הפרימיטיביות שלו.
עם זאת הוא בעל תכונות המוכיחות שהיה סינאפסיד אמיתי.
הארכאותיריס התקיים במהלך הקרבון הפנסילבני שלפני 306 מיליון שנה.
הוא הגיע לאורך 50 ס"מ ודומה במראהו ללטאה גדולה כמו כוח.
עם זאת מבנה הראש שלו היה מוארך מעט, עם פתח לסת גבוה משל רוב הזוחלים.
הוא היה בעל שיניים מחודדות דומות לניבים שהעידו שהיה אוכל בשר.
מבנה הלסת עזר לו לסגור במהירות את הפה על טרף כמו חרקים או חולייתנים קטנים.
הוא גם היה בעל רגליים חזקות ויציבות שניצבו מתחת לגופו.
הארכאותיריס חי כנראה בביצות של נובה סקוטיה הקדומה, כשבאותו זמן קנדה הייתה חמימה בהרבה מכפי שהיא כיום והזכירה את ביצת האוורגליידס של פלורידה וכוסתה ביערות שרכים עצומים.
הוא ניזון כנראה מחרקים ומדו-חיים שמצא בביצות.
ארכוזאורומורפה (שם מדעי: Archosauriformes; באופן מילולי: "צורות לטאה שליטות") הוא ענף של זוחלים קדומים דיאפסידים, אשר התפתחו מקבוצת הזאוריה והם כוללים את הזוחלים אשר התפתחו לארכוזאורים, בהם התנינאים, העופות והדינוזאורים, לעומת הדמויי הלפידוזאורים, אבות הלפידוזאורים הכוללים את הקשקשאים ומחודקי הראש וכן לעומת קבוצת ה-Pantestudines שהתפתחה אולי לצבים ולזאורופטריגיים.
מינים אלה התקיימו החל מסופו של הפרם ושגשגו במהלך עידן המזוזואיקון.
לאחר הכחדת הקרטיקון מרבית הקבוצות נעלמו ורק הארכוזאורים נותרו.
רבים מהם גדלו וחלקם הפכו לאוכלי צמחים בעוד אחרים נטו להיות טורפים גדולים.
אחדים מהם כמו השרוביפטריקס גידלו קרומי עור שאיתם דאו מהענפים.
סדרה כוריסטודרה (Choristodera) - נכחדה
סדרה פרוטורוזאוריה (Protorosauria) - נכחדה
סדרה רינצ'וזאוריה (Rhynchosauria) - נכחדה
משפחה פרולצרטיים (Prolacertidae) - נכחדה
סוג ללא מקור Teyujagua - נכחד
סוג ללא מקור Tasmaniosaurus - נכחד
הקבוצות Drepanosauromorpha ו-Pantestudines מצויות במחלוקת מדעית על שיוכם לקבוצה.
ארכגוזאורוס (שם מדעי: Archegosaurus; מילולית: "לטאה מקורית") הוא סוג נכחד של דו-חיים בן לסדרת הטמנוספונדילים, אשר התקיים באירופה של תקופת הפרם, בעידן הפלאוזואיקון לפני 253–299 מיליון שנה.
המאובנים של היצור התגלו בשרידים שכללו מעל 90 שלדים בחפירות בגרמניה ובהמשך התגלה גם בצ'כיה.
הממצאים כללו בוגרים וראשנים שהיו בעלי זימים.
הסוג הוגדר ב-1847 ובסוג נכללו 3 מינים.
הארכגוזאורוס היה בן משפחתו של הקונזוקוביה ודמה במראהו לתנין קטן באורך של מטר וחצי, אך היה בעל עור רך כמו של דו-חי.
אורך הגולגולת שלו הגיע ל-30 ס"מ, רבע מאורך הגוף, והייתה מוארכת, שטוחה ומלאה בשיניים חרוטיות.
הבעלים שלה כנראה היה צייד מארב לטרף שהתקרב לגדת המים.
הזנב היה שרירי ופעל לתאוצה מתוך המים והגפיים היו קצרות ובעלות קרומים.
כיום הוא משויך לסדרת הטמנוספונדילים, אך מספר חוקרים משייכים אותו, לצד סוגים כמו אאוגיריניוס ואנתרקוזאורוס לקבוצה של הדו-חיים Embolomeri, דמויי זוחלים שהפכו לאבות הזוחלים האמיתיים.
ארכאוקיון (שם מדעי: Archaeocyon; מילולית: "כלב עתיק") הוא סוג יונק נכחד מקבוצת הבורופגיים שבמשפחת הכלביים.
הוא חי באמריקה הצפונית של תקופת האוליגוקן לפני 33.3 עד 26.3 מיליון שנה מהיום.
הארכאוקיון חי לאורך המישורים הגדולים לצד סוגי כלביים קרובים כמו האוטרוקיון והוא נחשב לאחד מראשוני הבורופגיים, מיני כלביים בעלי לסתות קצרות שבחלק מהסוגים שהגיעו לממדים גדולים כמו האפיקיון שעלה על 170 קילוגרם, אך הכלבים של האוליגוקן היו קטנים בהרבה ודמו קצת לבני תת-משפחת ההספרוקיוניים הקטנים יותר כמו ההספרוקיון.
כלב קדום זה הגיע לגודל של תן או קויוט באורך 1.2 מטר ובמשקל של 5 עד 10 קילוגרם בקירוב.
הוא היה בעל לסתות קצרות יחסית וממבנה שיניו נראה שהיה אוכל-כול היפוקרניבור, אשר התבסס בעיקר על צמחייה, ורק חלק קטן ממזונו התבסס על טרף, אף שהייתה לו נשיכה חזקה יחסית לכלב.
בשל כך הוא גם לא היה בעל רגליים ארוכות שהותאמו לריצה מהירה והוא נע על כפותיו בדומה לראקון או לדוב.
התגלו 3 מינים בסוג זה:
Archaeocyon falkenbachi - תואר ב-1999. הוא היה דומה בגודלו למין A.
leptodus ובניגוד לשאר המינים היה בעל גולגולת מוצקה וקצרה יותר.
pavidus והיה מעט יותר גדול ממנו.
leptodus והיה מעט קטן יותר.
ארכאוניקטריס (שם מדעי: Archaeonycteris; מילולית: "לילן עתיק") הוא סוג נכחד של עטלף שחי במשך תחילת עד אמצע האאוקן ברחבי אירופה ובהודו.
הוא הוגדר בשנת 1917 בידי החוקר השווייצרי פייר רביליו .
למרות שמו הוא לא היה קרוב ביותר למשפחת הלילניים, והיה קדום יותר מכל סוג עטלף למעט הפלאוכירופטריקס שחי לצידו.
עטלף זה היה קטן מאוד, עם מוטת כנפיים של 25 עד 30 סנטימטרים.
עטלף זה היה מעופף חלש יחסית שנע בעיקר בדאייה וניזון מחרקים איטיים וכבדים יחסית כמו חיפושיות, אשר נמצאו בתכולת קיבתו.
העטלף חי ביערות הגשם שהיו בעבר סביב אירופה ואסיה.
הייתה לו אקולוקציה בדומה לעטלפי חרקים מודרניים, והוא כנראה היה פעיל בלילות, אז הוא נמנע מטריפה של עופות דורסים.
עטלף קדום זה שונה מהעטלפים המודרניים במספר מאפיינים, והוא שייך למשפחה הקדומה Archaeonycteridae, הקרובה למשפחות הנכחדות Palaeochiropterygidae ו-Icaronycteridae.
שלוש משפחות אלו נחשבות לקרובות בעיקר לעטלפי הפירות, אף על פי שהם היו קטנים בהרבה וניזונו מחרקים.
מעריכים שמשפחה זו הייתה מאבותיהם של העטלפים אוכלי החרקים האמיתיים, אם כי יש המערערים על קשר זה.
בסוג עטלף זה שייכים המינים הבאים:
מין נוסף נמצא בפורטוגל בשנת 2009 ומכונה Archaeonycteris praecursor, אך מקובל שהוא שייך לסוג אחר דומה.
אַרְכֵּאפְּלַסְטִידָה (Archaeplastida; קרויה גם ממלכת הצומח במובן הרחב) היא קבוצה עיקרית של איקריוטים אוטוטרופיים, הכוללים את האצות האדומות, האצות הירוקניות, וצמחי עובר, יחד עם קבוצה קטנה של אצות חד-תאיות ממקור מים מתוקים אשר נקראות גלאוקופיטים.
לארכאפלסטידה יש כלורופלסטים המוקפים בשתי ממברנות.
דבר זה מצביע על כך שכלורופלסטים אלו נרכשו על ידי הארכאפלסטידה ישירות מכחוליות אנדוסימביוטיות.
בכל צאצאי הארכאפלסטידה מלבד Paulinella chromatophora יש כלורופלסטים המוקפים בשלוש או ארבע ממברנות, דבר המצביע על כך שכלורופלסטים אלו נרכשו מישנית על ידי האצות אדומות או הירוקניות.
שלא כמו האצות האדומות או הירוקניות, הגלאוקופיטים מעולם לא היו מעורבים באירועים אנדו-סימביוטים מישניים.
ארכאוסייסמולוגיה הוא ענף בחקר רעידות אדמה היסטוריות וארכאיות, המנסה להגיע לממצאים מדידים אודות רעידות אלה, על בסיס עדויות מאתרים ארכאולוגיים.
זהו ענף צעיר מאוד במדע, וכנס מדעי שנערך בשנת 1991 באתונה שביוון, נחשב כאירוע ההתנעה של תחום זה, הגם שמחקרים ארכאוסייסמיים התקיימו גם עשור ויותר לפניו.
המחקר בתחום זה עשוי לשפר את ההבנה ויכולת ההערכה של סיכונים סייסמיים אזוריים.
רעידות אדמה שהתרחשו בעבר, לרבות בעבר הרחוק, צופנות בחובן ערך רב לצורך הערכת סיכונים מרעידות אדמה באזורים בהם התרחשו.
נתונים כמותיים על רעידות אדמה יש רק מתחילת המאה ה-20, עת נכנס לשימוש הסייסמוגרף.
מאידך, רעידות אדמה התרחשו מאז ומעולם ובזמני חזרה שונים מאוד בין אזור אחד למשנהו, ואף באותו אזור עצמו, וכן בגדלים ועוצמות שונים.
כך שהידע הכמותי שנאסף מצטמצם למאה ועשרים שנים בלבד, מתוך מאות ואף אלפי שנים בהן התמודדה האנושות עם רעידות אדמה.
על כן, התפתח במהלך המאה ה-20 תחום מחקר העוסק בשחזור רעידות אדמה היסטוריות מהעידן הטרום-מכשירני באמצעות מתודולוגיה של ניתוח תעודות היסטוריות ראשוניות.
המידע שהתקבל ממחקרים אלה היה חלקי, וככל שמדובר היה ברעידות אדמה ארכאיות, כך היו המסקנות שניתן היה להסיק ממחקרן מצומצמות.
על כן, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 התפתחו ניסיונות להשלים את הידע באמצעות חקר אתרים ארכאולוגיים, שידוע, או שנחשדו ככאלה, שנפגעו בזמן רעידת אדמה.
קיימת דעה, שעל הגדרת התחום לציין שמדובר באיתור נתונים על רעידות אדמה שנעלמו מהרקורד ההיסטורי.
לפחות אודות 2,500 השנים האחרונות, באזור ארץ ישראל, אין הדבר נכון.
זאת עקב העובדה שארץ ישראל בכלל וירושלים בפרט ריכזו את תשומת הלב של שלוש הדתות המונותאיסטיות, במיוחד לאחר מותו של ישו הנוצרי.
לא סביר שרעידת אדמה הרסנית שהתרחשה באזור זה, ואשר פגעה בצורה בולטת באתרים אז, נעלמה מהרקורד ההיסטורי.
הבעיה הראשונה והעיקרית שניצבה בפני החוקרים היא, להגדיר מדדים שיסייעו להגיע למסקנה שהרס או פגיעה מסוג מסוים, צריכים להיות מיוחסים לרעידת אדמה.
המבקרים את התחום טענו שארכאולוגים ממהרים לייחס הרס לא מוסבר שהם מוצאים באתר ארכאולוגי, לרעידת אדמה.
או אז הם פונים לקטלוג רעידות אדמה מהאזור, ובוחרים רעידת אדמה מתקופת האתר, שלדעתם פגעה בו קשות.
כך למשל מחקרו מתחילת המאה ה-20 של ארתור אוונס אודות התרבות המינואית בכרתים, אשר הציע רעידת אדמה קטסטרופלית במיוחד שהביאה להכחדתה של תרבות זו.
יש הרואים במחקר זה את לידתה של הארכאוסייסמולוגיה, גם אם החוקר והמחבר של סדרת הכרכים שסקרה את מחקרו, לא התכוון אלא לקיים מחקר ארכאולוגי מובהק.
ביקורת עקיפה ניתן לראות גם במאמרו של ניקולאס אמברייזיס, שטען שרעידת אדמה, גדולה ככל שהייתה, מעולם לא הביאה להכחדתה של תרבות כלשהי.
ככל הידוע, עד המחצית השנייה של המאה ה-20, לא התקיימו מחקרים ספציפיים שמטרתם הייתה כהגדרה לעיל.
אמברייזיס קרא לביצוע מחקרים בתחום זה בשנת 1973 בכתב עת ארכאולוגי, במטרה להסב תשומת ליבם של היסטוריונים וארכאולוגים לפוטנציאל הטמון בממצאים מחפירותיהם.
אך הראשונים שהתייחסו לניסיונות ספורדיים לייחס רעידות אדמה לאסונות שמוזכרים במקרא, ולהרס בלתי מוסבר באתרים ארכאולוגיים היו יעקב קארץ' ואורי כפרי מהמכון הגיאולוגי לישראל במאמר המוקדש לכך.
במאמר זה, הם הציעו לראשונה 15 משתנים שיש לבחון, לפני שמייחסים להרס או נזק באתר ארכאולוגי תוצאה של רעידת אדמה כלשהי.
בקונגרס הארכאולוגי התשעה עשר בישראל, הופנתה תשומת ליבם של הארכאולוגים שהשתתפו בכנס למשתנים שמאפיינים הרס באתרים ארכאולוגיים כתוצאה מרעידת אדמה, במטרה שבמידה ונתקלים בכך בעבודתם בשדה, יוכלו לפתח את הכיוון הזה יחד עם חוקרים ממדעי כדור הארץ.
סטירוס, מהמכון הגאולוגי והמינרולוגי היווני שבאתונה, גם הוא מראשוני החוקרים בתחום, פיתח בשנת 1996 את מרחב המשתנים שיש לבחון, כדי לזהות האם ממצאים מאתרים ארכאולוגיים יכולים להיות מזוהים עם תוצאות של רעידת אדמה כלשהי.
המזרח התיכון עשיר בתעודות היסטוריות המתייחסות אליו, ובאתרים ארכאולוגיים שרבים מהם מהווים מושא התעודות הללו.
בנוסף, המערכת הטקטונית הידועה בשם הפופולרי "השבר הסורי אפריקאי" (בעולם המדעי מוכר השם "העתק ים המלח" או "בקע ים המלח", Dead Sea Fault), משתרעת לאורך הירדן והערבה, ועל כן קרובה לרבים מהאתרים הארכאולוגיים באזור.
טבעי אם כן, שאזור זה יהווה כר פורה ליישום מחקרים ארכאוסיימיים, ולנטיית ארכאולוגים לייחס נזק והרס בלתי מוסברים, לאחת מרעידות האדמה שהתרחשו לאורך השבר הסורי אפריקאי.
כך יוחסו הרס ונזקים שנחשפו לרעידות אדמה שמקורן בשבר הסורי אפריקאי באתרים הארכאולוגיים: קומראן, עיראק אל-אמיר, פטרה, שכם, חשבון, ח'רבת שמע, יריחו, מצד עתרת, ועוד.
בעקבות הפעילות הנזכרת לעיל, הופנתה תשומת ליבם של החלוצים והמבקרים בתחום זה בישראל, אל ח'רבת אל-מפג'ר מצפון ליריחו.
האתר נחפר בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 על ידי הארכאולוג דימיטרי בראמכי.
במרכז החפירות עמד ארמון החליף הישאם שחדריו חרגו מגאומטריה מלבנית לגאומטרית מעוין קלה.
בארמכי ייחס זאת לרשלנות הבונים, אך מאוחר יותר, הגאולוגים רכס והוקסטר חקרו מעוותים אלה, והגיעו למסקנה שמדובר במעוות שצריך להיות מיוחס לרעש אדמה.
רעידת האדמה הרלוונטית לעניין זה, משיקולים של תיארוך הארמון היא הרעידה הגדולה מאד שהתרחשה ב, בשנת 749. בשנת 1981 יצאו קארץ' וכפרי כנגד הגישה שרעידת אדמה גרמה למעוותים ולהרס, תוך הצגת נימוקים.
מעבר לביקורת המועילה שלהם, שהביאה לצורך בהתמודדות עם נימוקיהם ולשיפור המיומנויות הפרשניות של הממצאים, הרי שביקורת זו העצימה את תשומת הלב לצורך בדיסציפלינה מסוג זה.
ראסל הביא בשנת 1980 ממצאים מפטרה ומהחפירות הסמוכות להר הבית בירושלים.
הוא ייחס את ממצאי ההרס והנזק באתרים אלה לרעידת האדמה הגדולה שהתרחשה באזור בשנת 363 לספירה.
למעשה, כל האגן המזרחי של הים התיכון נהנה מתנאים הדומים לאלה של המזרח התיכון והמתוארים לעיל, בכל הקשור לפוטנציאל המחקר הארכאוסייסמולוגי בו.
בולטות בתחום זה הן יוון ואיטליה, העשירות בתרבות ארכאית ובפעילות סייסמית בולטת.
לפי ג'ונס וסטירוס, האתר הראשון שנחפר שם, עם הסתכלות ארכאוסייסמית מסוימת היה בפורום של הנמל העתיק באוסטיה הסמוכה לרומא.
שם נמצאו עמודים שקרסו באופן המקביל זה לזה, עובדה שהיום מהווה עדות מובהקת להרס מרעידת אדמה, שכן אחרת כל קריסה שהיא אמורה להביא לכיוון אקראי של שכיבת העמודים הקורסים.
באתונה, האתר הראשון שנחקר עם אוריינטציה ארכאוסייסמית הוא מקדש הפייסטוס; בשנת 1956, חוקר יווני בשם גאלאנופולוס פירש הסטה ממקומם של עמודי המקדש כתוצאה של רעידת אדמה; מאוחר יותר, בשנים 1991-2, הצליחו שני חוקרים יוונים לבנות מודל כמותי שמסביר את ההסטה הזו מבחינה כמותית וסייסמית.
גם בקוריון שבקפריסין השכנה התברר בשנת 1981 שהעיר נהרסה ברעידת אדמה, והחפירות שם חשפו שלדי בני אדם שנהרגו תוך כדי פעילותם, ואפילו תבשילים שהכנתם הופסקה בגין רעידת האדמה.
ממצאים ארכאולוגיים, בשילוב טקסטים עתיקים, הביאו חוקרים לשחזור רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בימי עוזיהו מלך יהודה, ואשר מוזכרת בספר עמוס, הושע וספר זכריה.
הם העריכו את מוקד רעידת האדמה אי שם בבקעת הלבנון ואת גודל הרעידה כ - +/-8 בסולם ריכטר, על סמך ממצאים מאקרוסייסמיים של הערכת עוצמה סייסמית XII שם.
בנוסף, נערכו עוד מחקרים רבים.
חלק מכתבי העת המובילים בתחום מדעי כדור הארץ הקדישו גיליונות מיוחדים לריכוז מאמרים בתחום זה.
בנוסף, בעקבות ההתפתחויות שתוארו לעיל, לא מתקיימים כבר מקרים שארכאולוגים לבדם מנסים להתמודד עם פרשנויות של הרס ונזק באתרים וייחוסם לרעידת אדמה זו או אחרת, מבלי שישתפו במחקר ובממצאים חוקרים מהתחומים השונים של מדעי כדור הארץ.
מקרה מובהק שכזה הוא מחקר משותף של גאוגרף, גאולוגים וארכאולוג אודות משמעות הממצאים במצד עתרת שמצפון לכנרת.
בשנת 2008 יצא לאור ספר שסיכם ופירט את מצב המחקר בתחום זה.
ארכאנודון (שם מדעי: Achaenodon) הוא סוג נכחד של יונק מהסדרה מכפילי פרסה שהתקיים באמצע עד לסוף תקופת האאוקן באמריקה הצפונית שלפני 43 עד 39 מיליון שנה מזמננו בקירוב.
היונק הקדום דמה במעט לחזיר בר אך היה גדול ובעל מבנה מגושם יותר.
הוא הגיע לאורך שני מטרים, לגובה של מטר בכתפיים ולמשקל מוערך של 170 עד 285 ק"ג בקירוב, מהחיות הגדולות ביותר באמריקה של האאוקן.
ליונק זה היו לסתות חזקות מאוד והגולגולת הייתה עבה ושרירית ומעט נמוכה.
מבנה השיניים כלל טוחנות רחבות באחורי הפה שסייעו לאכילת צמחייה, שיניים חותכות במרכז הלסת וניבים בחלק הקדמי.
לעומת מכפילי הפרסה המודרניים היו לו 4 אצבעות ברגליו והרגליים היו קצרות יחסית, האחוריות ארוכות מעט יותר מהקדמיות.
לא ברור לאיזו קבוצה הוא שייך, אך מבנה הרגליים מרמזים על קירבה למכפילי הפרסה.
ייתכן היה מאבותיהם של האנטלודונטיים דמויי-החזיר או לקבוצה קדומה יותר.
כיום משייכים אותו לקבוצה צטנקודונטמורפה, יחד עם ההיפופוטמיים והיונקים שהתפתחו ללווייתנאים.
היונק הקדום חי באמריקה הצפונית וניזון כנראה מצמחייה.
עקב גודלו הוא לא היה טרף קל, מאחר שלא היו הרבה חיות גדולות באמריקה של האאוקן.
למעשה עד הופעת הארכיאותריום הוא היה מכפיל הפרסה הגדול ביותר באמריקה הצפונית.
ארכאורורניתוידיז (שם מדעי: Archaeornithoides; מילולית: "צורת עוף עתיק") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים, אשר חי במשך הקרטיקון המאוחר של מונגוליה, לפני 75 מיליון שנה מזמננו.
הוא אותר בתצורות מאובנים במדבר גובי באומנוגובי, מונגוליה בידי החוקר הפולני אנדז'יי קולזנובסקי והוא תיאר את הממצאים ב-1992 למדע לצד החוקר הגרמני פיטר וולנהופר .
הסוג כלל מין יחיד – Archaeornithoides deinosauriscus, שפירושו: "דינוזאור קטן".
הארכאורורניתוידיז ידוע מממצאים חלקיים של שרידי הלסתות, הצוואר ומעט שיניים, אשר העידו שהיה טורף קרוב לטרודון אך קטן בהרבה וניזון בעיקר מחרקים.
הממצאים הגיעו לאורך של 27 מ"מ ובעליהם כנראה הגיע לאורך של מטר ולמשקל של כשני ק"ג.
ככל הנראה היה קרוב של הזאורורניתוידיז וכמותו ייתכן והיה מכוסה בנוצות.
חלק מהחוקרים סוברים שהיה קרוב של העופות (מהקבוצה אביאלאה).
אחרים למעשה רואים בו דמוי-תנינאי קדום מהלך על שתיים ואף קרוב של הספינוזאוריים.
מספר ממצאים שלו מרמזים על כך שנטרף בידי יונקים מהקרטיקון כמו הדלתתרידיום, מה שיכול להיות העדות המאובנת הראשונה לכך.
ארכיבישוף או ארכיאפיסקופוס הוא תואר כבוד אדמיניסטרטיבי בנצרות, הניתן לבישוף העומד בראש פרובינציה כנסייתית.
התואר הוענק לראשונה בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה.
הפרובינציות הכנסייתיות הן היחידה הגדולה ביותר בחלוקה הטריטוריאלית של הכנסייה, בדומה מאוד לחלוקת הפרובינקיות של האימפריה הרומית.
גודל הפרובינציות שונה באזורים שונים, וישנן פרובינציות בגודל של עיירה וכאלו בגודל של מדינה בת ימינו.
הפרובינציות מתחלקות בחלוקת משנה לדיוקסיות אשר בראש כל אחת מהן עומד בישוף.
הארכיבישוף הוא הממונה על הבישופים בפרובינציה, והמפקח עליהם או מתייעץ עמם בענייני כנסייה שונים.
הוא מבקר בכל הדיוקסיות כדי לפקח על חיי הדת בהן.
הוא עומד בראש הכינוסים של הבישופים בפרובינציה – סינוד.
בעת הצורך הוא ממלא את מקומם של בישופים בהיעדרם מהדיוקסיה שלהם.
כמו כן הוא מנהל את טקסי הדת בקתדרלה הגדולה של העיר הראשית בפרובינציה.
הארכיבישוף מקדש את הבישופים לאחר שאלו נתמנו לתפקידם.
שאר תפקידיו זהים לאלו של הבישופים.
חלק מהארכיבישופים שישבו בערים גדולות וחשובות נקראו מטרופוליטנים.
בכל מדינה נבחר ארכיבישוף אחד כבכיר מבין כל הארכיבישופים, והוא כונה פרימוס (למשל הארכיבישוף של ריימס בגרמניה או של קנטרברי באנגליה).
הארכיבישופים שהיו האחראים על אזורי הנצרות הקדומה – אנטיוכיה, קונסטנטינופול, ירושלים ואלכסנדריה כונו פטריארכים.
לפטריארכים נתונה גם זכות להסמיך בישופים לארכיבישופים ולדון בערעורים על פסקי דין של ארכיבישופים.
היום קיים גם תואר של ארכיבישוף טיטולרי – ארכיבישוף של פרובינציה כנסייתית שאינה קיימת עוד בימינו או תואר כבוד שניתן לבישוף מצטיין מבלי לשנות את סטטוס הדיוקסיה שלו.
ארכיבישוף מטרופוליטני או מיטרופוליט הוא תואר הניתן בנצרות הקתולית והאורתודוקסית לבישוף העומד בראש פרובינציה בעיר ראשית (מטרופולין): עיר ראשית של פרובינקיה רומית, פרובינקיה כנסייתית או בירה אזורית.
בכנסייה הקתולית המערבית משתמשים במילה ארכיבישוף (מטרופוליטני).
בכנסיות אלה סימן סמכותו ומעמדו של הבישוף המטרופוליטני הוא הפליום, רצועה שעליה צלבים הנענדת סביב הצוואר והכתפיים.
תוארם של חלק מהמטרופוליטים הוא תואר כבוד או תואר טקסי בלבד, אם הם מייצגים קהילות שנעלמו, עם התאסלמות תושבי העיר אותה הם מייצגים.
בכנסייה הקתולית המערבית הארכיבישופים העומדים בראש בישופות מטרופוליטנית הם בעלי סמכות על פני בישופים במסגרת השטח עליו הם שולטים.
אותם בישופים מכונים "בישופים סופרגנים", והם כפופים ישירות לבישוף המטרופוליטני.
בישופים מטרופוליטנים מקבלים גם סמכות על פני דיוקסיה בה לא מונה עדיין בישוף בעקבות מותו או התפטרותו של הבישוף הסופרגני.
בימינו בכנסיות האורתודוקסיות נקרא התפקיד "מיטרופוליט" (יוונית: Μητροπολίτης- "מיטרופוליטיס", ברוסית, סרבית, בולגרית, אוקראינית, מקדונית: Митрополит, ,ברומנית: Mitropolit) לפי ההיגוי היווני
בכנסייה היוונית-אורתודוקסית התואר "מיטרופוליט" משמש בהקשרים שונים.
בכנסיות ההלניות (למשל ביוון, קפריסין, וכו') המיטרופוליטים באים אחרי הארכיבישופים מבחינה היררכית.
בכנסיות האורתודוקסיות הסלביות ובכנסייה האורתודוקסית הרומנית ההפך הוא הנכון.
בשני המקרים, אין למיטרופוליטים סמכות על-פני הבישופים בשטחם.
יחד עם זאת המיטרופוליטים (אצל היוונים - הארכיבישופים) עומדים בראש הסינודים של הבישופים ונהנים מפריבילגיות מיוחדות.
בכנסיות הקתוליות המזרחיות (הכנסיות המזרחיות המאוחדות עם רומא), תפקיד המיטרופוליטים דומה לזה של המיטרופוליטיים של הכנסיות האורתודוקסיות.
ארכיב הבאוהאוס הוא ארכיב ומוזיאון במערב ברלין המתעד את יצירות של אסכולת הבאוהאוס שפעלה בברלין בין השנים 1919–1933.
ארכיב הבאוהאוס נוסד בשנת 1960 בדארמשטאט בברכת ראשי תנועת הבאוהאוס ובהם ולטר גרופיוס.
האוסף גדל בהדרגה וגרופיוס התבקש לתכנן מוזיאון להצגת האוסף.
הבניין היה אמור להיבנות בדארמשטאט אולם בשל התנגדות מקומית המבנה לא הוקם.
הסנאט של העיר ברלין הציע לממן את הפרויקט ולהקצות עבורו שטחים בקרבת הלאנדוורקאנאל שבמערב העיר, ובשנת 1971 עבר הארכיב לברלין.
אבן הפינה של בניין הארכיב והמוזיאון הונחה בשנת 1976 והבנייה הסתיימה בשנת 1979 (אולם הבניין שנבנה שונה באופן מהותי מתוכניתו המקורית של גרופיוס, למעט צורת גג המבנה הייחודית).
בשנת 1997 הוכרז המבנה כמבנה לשימור בשל חשיבותו הארכיטקטונית.
בארכיב מצויים מסמכים רבים המתעדים את ההיסטוריה של אסכולת הבאוהאוס בתחום העיצוב, האדריכלות והאמנות.
האוסף המוצג במוזיאון כולל עזרי לימוד, דגמים, תוכניות אדריכליות ותצלומים רבים.
במוזיאון מוצגות יצירות של ליונל פיינינגר, יוהנס איטן, פאול קלי, וסילי קנדינסקי, לאסלו מוהולי-נאג', ורנר דרווס , אוסקר שלמר וגונטה שטולצל.
במוזיאון, לצד תערוכות הקבע, מוצגות מדי שנה ארבע תערוכות מתחלפות, וכן נערכים בבניין כנסים, הרצאות וקונצרטים.
הספר ארכיאולוגיה כהרפתקה מספר את התפתחות הארכאולוגיה מסיפורי תיירים ומחפשי אוצרות הרפתקנים ועד הפיכת הארכאולוגיה למדע.
הספר, מאת ד"ר בריאן מ' פאגן, יצא לראשונה בשנת 1985 בשם The Adventure of Archaeology ב-260,000 עותקים, בהוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק.
תרגום לעברית, יצא לאור בשנת 1990 בהוצאת ספרית מעריב.
הספר הודפס בפורמט אלבומי, והוא כולל שפע של תמונות.
הספר הוא חלק מסדרת ספרי מדע פופולרי בפורמט דומה, שבה נכללו גם "פלאי ההנדסה" ו"מגלים וממציאים".
פאגן הוא ארכאולוג המנסה להביא לקוראים בספרו זה את החוויה של חיפוש ממצאים עתיקים שקיבלה תאוצה בעיקר במאה ה-19, כאשר הרפתקנים שונים נסעו ברחבי העולם בחיפוש אחר ממצאים מעניינים.
הם לא התעניינו באתרים עצמם, איך חיו האנשים בעבר, כל שרצו הוא ממצא מעניין אותו יוכלו למכור בכסף רב לאספנים ומוזיאונים ברחבי העולם.
הספר גם מספר איך במשך הזמן, השתנתה המגמה, הוקמו אגודות שונות במדינות שונות כגון אנגליה, גרמניה, צרפת ועוד אשר התחילו לשים את הדגש על המחקר.
האגודות מימנו חפירות ארכאולוגיות של אנשי מדע.
הספר מביא גם את הסיפורים שמאחורי הקלעים, ובשפה קולחת מספר את סיפורה של הארכאולוגיה מתחילתה כאשר כומר בריטי חשף במאה ה-18 31 תלי קבורה ביום אחד, ועד לימינו אלה כאשר נדרשים מספר שבועות כדי לחפור מטרים ספורים בתל עתיק, וחודשים ושנים כדי לשמרם, לחקור את הממצאים ולפרסם אותם.
חיפוש אחר הערים הקבורות – ערי מסופוטמיה, מצרים העתיקה, פרס, פומפי
משעשוע למדע - ההתפתחות שחלה בארכאולוגיה, סיפורי חובבי הארכאולוגיה הראשונים, עד להפיכת התחביב למדע מוכר.
קברים, כתובים ושלל – חשיפת טרויה, ז'אן-פרנסואה שמפוליון, התפתחות האגיפטולוגיה, צ'ארלס וילסון בארץ ישראל
בעקבות התושבים הראשונים של אמריקה
להשליט סדר בזמן – חפירותיו של פלינדרס פיטרי במצרים, חפירותיו של ג'ון פיטרס בניפור וזיהוי תרבות שומר במסופוטמיה., חשיפת לוחות בכתב יתדות, חשיפת התרבות המיקנית ועוד
מבט חדש על העולם החדש - סיפור החפירות הארכאולוגיות במקסיקו תרבות האצטקים, דרום ארצות הברית כגון תרבות אנאסאזי ועוד
מדענים בשדה - שיטות העבודה בחפירה ארכאולוגית - סיפורן של חפירות
מתי היכן ומדוע - שימוש בשיטות חדשות לגילוי אתרים ארכאולוגים
ספינות טרופות, ערים טבועות - הפרק מתרכז בארכאולוגיה ימית ומספר כיצד התחיל פרק זה בארכאולוגיה, סיפורו של ז'אק קוסטו, וסיפור החפירה של ספינות שונות
אל קצות התבל והזמן - הארכאולוגיה העוסקת באדם הקדמון, סיפורו של לואיס ליקי וארכאולוגים נוספים.
טבלת שלוש מאות שנה של תגליות בחלוקה לפי יבשות, בשנים 1985-1700
טבלת לוח של תרבויות העולם בחלוקה לתקופות ויבשות.
מדגם מיצג של מוזיאונים ברחבי העולם כולל ממצאים ייחודיים בכל מוזיאון
רשימה מצומצמת של חפירות ארכאולוגיות המחפשות מתנדבים
ארכיאולוגיה ימית, פרקי מבוא, ספרו של ד"ר אבנר רבן בהוצאת משרד הביטחון - ההוצאה לאור, ספריית האוניברסיטה המשודרת 1987, עוסק בארכאולוגיה ימית – תחום מדעי העוסק בחשיפת שרידי העבר בערי נמל וביישובים ששכנו לחוף הים, וכן בשרידים הנמצאים מתחת לפני הים כגון ספינות טרופות.
דיסציפלינה זו בארכאולוגיה עוסקת גם בכל הנושאים הקשורים לסחר ימי, תקשורת ימית, לוחמה ימית, כלכלה ותעשייה הקשורה לנמלים, וכן ביחסי גומלין שבין מרכזי תרבות רחוקים.
הספר מתאר את השיטות והטכניקות שבן משתמשת הארכאולוגיה הימית.
הספר משמש כספר לימוד בסיסי בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה ונמצא בשימוש של סטודנטים ומרצים באוניברסיטה והוא מופיע בסילבוס בקורסים בחוג.
מהי ארכאולוגיה ומהי ארכאולוגיה ימית, מהי תרבות ימית, מי היו גויי הים, ערי הנמל הראשונות בארץ ישראל ובנמל קיסריה אשר נבנה על ידי הורדוס בקיסריה.
בנוסף הספר עוסק באמצעים בהם היא משתמשת: הצלילה ככלי מחקר, כיצד מאתרים שרידים מתחת לפני הים, כלי שיט טבועים ומטעניהם, בממצאים אחרים אשר ניתן למצוא מתחת לפני הים כגון: עוגנים, קנקנים.
הספר מקדיש פרק מיוחד לחפירה בקרקעית הים לבעיות ההשתמרות של ממצאים מתחת לפני הים ולקשיים המלווים חפירה מתחת לפני המים, ולבעיית החוף המשתנה תמיד.
הספר מכיל תמונות ושרטוטים, וכן רשימה ביבליוגרפית נבחרת.
ארכידוכסות אוסטריה, הייתה אחת מהמדינות החשובות באימפריה הרומית הקדושה, ומרכז הכוח של בית הבסבורג, שהחל מהמאה ה-15 יצאו ממנו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
בעקבות שקיעתה של שושלת באבנברג ב באה אוסטריה במהרה תחת שלטון אוטאקר השני, מלך בוהמיה.
לאחר תבוסתו של אוטאקאר לרודולף מהבסבורג בקרב דורקונט נעשה רודולף לשליט אוסטריה, ושושלתו, שושלת הבסבורג, שלטה באוסטריה כ-640 שנה.
סביב המאות ה-14 וה-15 הרחיבו ההבסבורגים את שטחיהם והחלו לצבור מחוזות בקרבת דוכסות אוסטריה, שהייתה דוכסות קטנה שחלשה לאורך הדנובה ועל שטיריה.
בשנת 1335 השיגו (אלברכט השני) את קרניולה (דוכסות קראין) שבסלובניה ואת קרינתיה, ובשנת 1368 את טירול.
מחוזות אלו הפכו לחלק מהירושה שקיבלו השליטים ההבסבורגים, ונקראו "טריטוריות הירושה".
בהיסטוריה של שתי המאות ה-14 וה-15 היו הרבה עליות ומורדות.
בהסכם נוינברג שהתרחש ב-1379 תחת שלטונם של אלברכט השלישי ולאופולד השלישי פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה.
ב-1402 התרחש עוד פיצול, ארנסט הקשוח קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות.
האיחוד מחדש בוצע על ידי פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה (השלישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה) בנו של ארנסט הקשוח לאחר נפילת הטורים ההבסבורגיים אלברט והבכירים הטירולינים.
בשנת 1438 נבחר הדוכס אלברכט מאוסטריה ליורש של חמו, זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג.
על אף שאלברכט מלך רק במשך שנה (כאלברכט השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), מאז מלכותו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה היו משושלת הבסבורג, מלבד חריגה אחת.
בשנת 1453 העלה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות אוסטריה למעמד של ארכידוכסות.
טריטוריות הירושה של ההאבסבורגים נפרדו מן האימפריה האדירה בשנת 1556 כשהקיסר קרל החמישי עזב את השלטון לטובת אחיו הצעיר פרדיננד.
פרדיננד נשא לאישה את אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, יורשת אחיה לאיוש השני, מלך הונגריה ובוהמיה וכך זכתה האימפריה גם בהן.
הרפורמציה והתעצמותה של אוסטריה (1526–1714)
בשנת 1526, בעקבות קרב מוהאץ', שבו נהרג לאיוש השני, מלך הונגריה ובוהמיה וגיסו של פרדיננד הראשון, הרחיב פרדיננד את שטחיו לבוהמיה ולחלק ההונגרי שלא נכבש על ידי העות'מאנים.
התפשטות הבסבורגית זו גרמה לעימותים תדירים עם הטורקים שאחד מהם הוא "המלחמה הארוכה" שנמשכה בין השנים 1606–1593.
אוסטריה ושאר שטחיה הושפעו במידה רבה מהרפורמציה הלותרנית, וזאת אף על פי שהשליטים ההבסבורגיים עצמם נשארו קתולים.
קרל החמישי, שהיה קתולי אדוק, ניסה להניא את עמו מהרפורמציה ואף גינה את מרטין לותר אך לא הצליח במיוחד.
בשלהי המאה ה-16 החלה ההתנגדות לרפורמציה להיות מורגשת, כשהארכידוכס פרדיננד, בעל החינוך הישועי פעל באופן נמרץ בדיכוי ה"כפירה" הרפורמציונית במחוזותיו, וכשנבחר ב-1619 לרשת את בן דודו מתיאס כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונודע כ"פרדיננד השני" הוא יצא בניסיון נמרץ לחידוש הקתוליות בתחומי שלטונו.
למרות ההשלכות השליליות על שליטת בית הבסבורג באימפריה של אמצע מלחמת שלושים השנים, מערכות המלחמה תרמו לחיזוק השליטה בטריטוריות הירושה.
חידוש הקתוליות בהונגריה מעולם לא הצליח.
בתקופת השלטון הארוכה של פרדיננד הראשון (1657–1705) הגיע העימות האוסטרי – טורקי לשיאו.
על אף שהצרפתים שמרו על השליטה על ספרד ומושבותיה עד לנכדו של לואי הארבעה עשר, לאוסטרים היה יתרון משמעותי בשלטון על מערב אירופה שכלל את ארצות השפלה הספרדיות לשעבר (שהיו כעת אוסטריות), את דוכסות מילאנו בצפון איטליה ואת נאפולי והאי סרדיניה בדרום איטליה.
בחלקו השני של שלטון קרל השישי (1711–1740) ויתרה אוסטריה על הרבה מן השטחים העצומים שהיו לה, בעיקר בשל חששו של קרל מהידרדרות שושלת האבסבורג.
קרל היה מוכן לוותר על סמכויות ועל שטחים בתמורה להכרה ב, שנועדה להבטיח כי בתו, מריה תרזה, תירש את הכתר – דבר יוצא דופן לתקופתו, שכן שלטון נשים לא היה מקובל.
דוגמה לכך היא מלחמת הירושה הפולנית, שבה העבירה אוסטריה את סיציליה ונאפולי לידי ספרד בתמורה לדוכסות פארמה הקטנה.
בשנות שלטונו האחרונות (1736–1739) ניהלה אוסטריה מלחמה כושלת מול טורקיה, שבסופה איבדה את בלגרד ואת אזורי הגבול הסמוכים.
לאחר מות קרל ב-1740, נחשפה במהרה חולשתה של יורשת העצר מריה תרזה.
פרידריך השני, מלך פרוסיה, פלש לשלזיה בטענה כי אישה אינה ראויה לשלוט, ותבע את הירושה לעצמו.
כוחות נוספים הצטרפו למאבק נגד אוסטריה: קרל השביעי מבוואריה טען לכתר בוהמיה וזכה לתמיכת צרפת, שחמדה את ארצות השפלה האוסטריות; ספרד וסרדיניה קיוו לזכות בשטחים באיטליה; וסקסוניה שאפה לרכוש טריטוריה שתחבר אותה לפולין.
למרות הלחץ הרב, הצליחה אוסטריה לשמור על רוב נחלותיה, למעט שלזיה שנותרה בשליטת פרוסיה.
ב-1745, לאחר מות קרל השביעי, ירש את כתר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ מלוריין, בעלה של מריה תרזה והדוכס הגדול של טוסקנה.
אף שפרנץ החזיק רשמית בתואר קיסר, מריה תרזה היא שניהלה בפועל את ענייני הממלכה.
גם לאחר חתימת הסכם השלום בחוזה אקס-לה-שפל, נותרה מריה תרזה נחושה להשיב לידיה את שלזיה.
הפתעה אסטרטגית הגיעה מכיוונה של צרפת, שב-1756 הפכה לבעלת בריתה של אוסטריה – שינוי שהוביל לפרוץ מלחמת שבע השנים.
הברית המשולשת של צרפת, אוסטריה והאימפריה הרוסית נלחמה בפרוסיה, שזכתה בתמיכת בריטניה.
למרות מאמציה של מריה תרזה, נשארה שלזיה בידי פרוסיה.
לאחר המלחמה, נמשכה הברית בין צרפת לאוסטריה, שהתבטאה גם בנישואי מארי אנטואנט ללואי השישה עשר ב-1770. במקביל, התחזקה הסכנה מצדם של פרידריך הגדול מפרוסיה ויקטרינה הגדולה מרוסיה.
מלחמת רוסיה-טורקיה (1768–1774) עוררה משבר בפולין, כשאוסטריה ופרוסיה דרשו פיצוי על ההתפשטות הרוסית ב.
משבר זה הוביל ל ב-1772, במסגרתה קיבלה מריה תרזה את גליציה.
בשנים שלאחר מכן השתפרו היחסים בין רוסיה לאוסטריה.
במהלך מלחמת הירושה הבווארית (1778–1779), שפרצה בעקבות שקיעת שושלת בית ויטלסבאך, נמנעה רוסיה מתמיכה בבת בריתה בוואריה, על מנת להימנע מעימות עם אוסטריה.
המלחמה הסתיימה כמעט ללא שפיכות דמים, עם תיווך רוסי-צרפתי בקונגרס טשן.
לפי ההסכם, קיבלה אוסטריה מבוואריה את אזור אינפירטל (כיום באוסטריה עילית).
שלטון יוזף השני ולאופולד השני (1780–1792)
משטרו של יוזף היה שאפתני אך לא ריאלי.
הוא חתר לברית עם יקטרינה הגדולה, מה שהוביל בשנת 1787 למלחמה עם האימפריה העות'מאנית, אויבתה הגדולה של רוסיה.
ביצועי אוסטריה במלחמה היו מאכזבים, והמחיר הכבד שהמלחמה גבתה עורר ביקורת כלפי הקיסר.
לאחר מותו בשנת 1790, קרסו רבות מתוכניותיו עם פרוץ מרידות בארצות השפלה, בהונגריה ובבלקן.
האצולה, שהתנגדה ליוזף, קיבלה בברכה את אחיו לאופולד השני, שהחליפו בתפקיד.
לאופולד, שכיהן קודם כארכידוכס טוסקנה, היה ריאל פוליטיקאי וידע לנווט במצבים מורכבים.
הוא הביא לסיומם של המרידות בהונגריה ובארצות השפלה באמצעות הסכמים והבטיח שלום עם העות'מאנים.
הוא גם השכיל לחדש בריתות עם פרוסיה ולייצב את הממלכה.
בזמן שלטונו, התפשטה המהפכה הצרפתית.
אף שללאופולד הייתה זיקה לרעיונות הנאורות, הוא היה אחיה של מארי אנטואנט, מלכת צרפת, ומצא עצמו מעורב במחלוקות.
בין היתר, ניסה ליישב את מעמדם של נסיכי אלזס, שם ניסתה ממשלת המהפכה הצרפתית להתנער מהסכמים שנחתמו בעבר.
באוגוסט 1791 נחתמה הצהרת פילניץ בין לאופולד, פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ופרידריך אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
בהצהרה זו קראו לשליטי אירופה לעקוב מקרוב אחר הנעשה בצרפת.
אף שהכוונה הייתה לעודד את לואי ה-16 מבלי לנקוט צעדים צבאיים, עוררה הצהרה זו תחושת עוינות בקרב המהפכנים.
למרות ניסיונותיו של לאופולד להימנע מעימות צבאי, חודש לאחר מותו במרץ 1792, הכריזו הצרפתים מלחמה על בנו ויורשו חסר הניסיון, פרנץ השני.
עידן המהפכה הצרפתית ונפוליאון בונפרטה (1792–1814)
המלחמה עם צרפת, שנמשכה עד 1797 הוכיחה את אי הצלחתה של אוסטריה.
לאחר כמה ניצחונות קצרים של האוסטרים על הצרפתים, התהפכו היוצרות וצרפת כבשה את ארצות השפלה האוסטריות מידי אוסטריה בחודשים האחרונים של 1792. לאחר זמן מה הורחק המנהיג האוסטרי פיליפ פון קובנצל, ופרנץ מריה טוגוט מונה במקומו.
באותו הזמן, עליית המהפכה הצרפתית וכיבוש ארצות השפלה בידי צרפת, הובילו למלחמה בין הולנד, בריטניה וספרד לבין צרפת, מלחמה שנודעה כ"מלחמת הקואליציה הראשונה".
כמו כן, היו מספר ניצחונות על צרפת שגרמו להחזרת ארצות השפלה.
אך ב-1794 התהפכו היוצרות שוב ואוסטריה נדחקה שוב מאדמת ארצות השפלה.
בינתיים, המשבר בפולין שוב החריף וגרם לחלוקתה השלישית (1795).
מלחמת הקואליציה המשיכה ללכת לא טוב, ואוסטריה נשארה רק עם שתי בעלות ברית, סרדיניה פיימונטה ובריטניה.
ב-1796 החליטו הצרפתים לצאת למערכה בגרמניה כדי להכריח את האוסטרים לעשות הסכם שלום, ולהתקיף גם מכיוון איטליה.
למרות ההגנה של אוסטריה על ידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן אח הקיסר, שנחלה הצלחה בגירוש הצרפתים מגרמניה, הצבא שבא מאיטליה היה מוצלח בצורה מבריקה, תחת הנהגתו של הגנרל הקורסיקאי נפוליאון בונפרטה, כשהוא הוציא את בעלת בריתה של אוסטריה, ממלכת סרדיניה מחוץ למלחמה וגירש את האוסטרים מלומברדיה וכיתר את העיר מאנטובה.
האוסטרים גם הכירו זמנית בסיפוח הצרפתי של הגדה השנייה של נהר הריין, וגם הסכימו בעקרון שהנסיכים הגרמניים של האזור יפוצו באדמות כנסייה בגדה השנייה של הריין.