tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטיול עם שירה בעת שהנריאטה הייתה בבית החולים סיפרה לו שירה שטרם עלייתה לארץ ישראל הייתה נשואה במשך זמן קצר.
על נסיבות הולדתה של שרה, לאחר אחיותיה הבוגרות זהרה ותמרה, מסופר: "כבר לאחר שילדה לו את תמרה התחילה הנריאטה נוהגת עמו כאילו אינה אשה לבעלה.
ואלמלא יום הולדתו שלו שחל להיות לפני תשעה ירחים לא הייתה שרה באה לעולם."
לאחר שהנריאטה והתינוקת חזרו לבית המשפחה שבשכונת בקעה, מנפרד חי בביתו, עוסק בעבודתו, אך נפשו יוצאת אל שירה.
"אין לך שעה שאין מחשבותיו אצלה, אלא שמחשבותיו אינן ברשותו ורגליו ברשותו, וכל זמן שרשותו עליהן עוצרן בביתו." בהזדמנויות שונות מוליכות אותו רגליו לביתה של שירה.
עלילת הספר השני מתרחשת שנתיים לאחר הולדת שרה.
"שרה הקטנה כבר מהלכת ברגליה ככל מהלכי שתים ומפטפטת כאדם גמור".
מנפרד הרבסט ממשיך בעבודתו וממשיך במחשבותיו על שירה ובקשריו עמה.
"בית ההרבסטים סדור על סידורו.
הרבסט עסק בשלו ואשתו עסקה בשלה.
הרבסט נתעסק בספריו ובהרצאותיו ובתלמידיו ובספרו הגדול על קבורת העניים בביזנטיון והנריאטה נתעסקה בצרכי הבית, בבישול ובאפייה ובתפירה ובגיהוץ ובקניות וברופאים ובענייני המשפחה שבארץ ובחוצה לארץ, מלבד טיפולה עם שרה בתה הקטנה שיצאה מכלל תינוקת שבעריסה ולא הגיעה לכלל תינוקת שבגן ילדים."
מנפרד הרבסט מתקשה להשלים את ספרו על קבורת העניים בביזנטיון, והוא מחליט להפנות מרצו לכתיבת מחזה, טרגדיה על אנטוניה אשת החצר ועל יוחנן שר הבירה והעבד בסיליאוס, אך גם משימה זו אינו מצליח להשלים.
יום שבת אחד יצא הרבסט לביקור אצל ליסבט ניי ואמהּ, אך רגליו הוליכוהו אל ביתה של שירה, ושניהם יצאו לטייל יחד ברחוב.
למראה החסידים שברחוב יצאה שירה בביקורת חריפה עליהם, שהם "בטלנים טרחנים צווחנים צעקנים חומדי ממון אוכלי לחם עצלות".
בדרכו חזרה לביתו נלווה אליו שכנו, היהודי המומר שכרסון, שהאריך בתיאור גנותם של היהודים.
תוך כדי הליכתם נורה לעברם כדור אקדח, שלא פגע בהם בזכות ערנותו של שכרסון.
זהרה, בתם של הנריאטה ומנפרד, הרתה לאברהם וחצי וילדה בן, והנריאטה ומנפרד נסעו לבקרם בקבוצת אחינועם שבעמק יזרעאל.
לבקשת חברי הקבוצה הרבסט מרצה בפניהם על ענייני ביזנטיון.
בני הזוג הרבסט מקבלים בית ללון בו, ואת מנפרד פוקד חלום בלהות שהנריאטה מעירה אותו ממנו ומרגיעה אותו.
"חיבק אותה בכל כחו, ואף היא חיבקה אותו עד שדבקו שניהם והיו לבשר אחד."
עלילת הספר השלישי מתחילה חודשים מעטים לאחר סוף הספר השני, כאשר הנריאטה מגלה למנפרד את דבר הריונה.
בפגישה מקרית ברחוב שירה מספרת למנפרד שעברה דירה, אך הוא לא כותב לעצמו את כתובתה החדשה.
פרופסור בכלם מאושפז בבית החולים, וכאשר מנפרד בא לבקרו בבית החולים הוא מצפה לפגוש שם את שירה, אך מתברר לו שהתפטרה מעבודתה, ואין ידיעה היכן היא.
בפגישה עם אניטה בריק מתברר לו שגם בדירתה החדשה שירה אינה נמצאת, אך אניטה כתבה בפנקסו את הכתובת החדשה.
הרבסט ניסה להבין מה קרה לשירה, ואחד מהרהוריו היה: "שמא נתעברה והלכה למקום שאין מכירין אותה.
פעם ושתי פעמים עשה את החשבון אימתי היה עמה באחרונה.
זה שנים שהיא דוחה אותו ואם נתעברה לא ממנו נתעברה."
הרבסט יצא מביתו לביקור בגת שמנים, אך בהגיעו למרכז העיר שינה תוכניתו, וכיוון שפגש את יוליאן וולטפרמד ישב לשוחח אתו.
יוליאן מבשר לו שדנים בסנאט האוניברסיטה על מינויו של הרבסט לפרופסור.
בהמשך הלך הרבסט לחנות ספרים, ולאחר שעיין בספרים רבים בה עבר למדור ספרי האומנות.
התרגשות רבה גרמה לו "תמונת מצורע כשהוא עומד לפני שערי עיר ומקיש בפעמון להזהיר שירחקו ממנו." לאחר מכן קנה רפרודוקציה של הציור "משמר הלילה" כדי להביאו כמתנה לשירה.
הוא חזר לביתו ושוחח עם הנריאטה על דרכו בביקורת ספרות ועל הטרגדיה שבדעתו לכתוב.
המספר מנצל הזדמנות זו כדי לתאר את תמצית העלילה של הטרגדיה.
הרבסט הלך לביתה של שירה כדי למסור לה את מתנתו, אך היא לא נמצאה בביתה.
הלך משם וחשב: "טוב שלא הנחתי שם פתק ואין אותה המרשעת יודעת שדפקתי על דלתה".
למחרת שב ודפק על דלת ביתה של שירה, אך הדלת הנעולה לא נפתחה.
"הניח את הדלת והלך לו בברכים כושלות וברוח נכאה.
אמצאנה, אמצאנה, אמר הרבסט בלבו, לא אנוח ולא אשקוט עד שאמצאנה.
אם לא היום הרי מחר.
בפתאום שינה את הנטיות ואמר אמצאך אמצאך.
אבל לא מצאה לא למחר ולא למחר שלאחר מחר."
כשהגיע זמנה של הנריאטה ללדת הביאה אותה תמרה ל"הדסה" בהר הצופים.
"כדרך שהדברים מתגלגלים נתגלגל הדבר שבאותה שעה שנסעה הנריאטה ותמרה להדסה באותה שעה ממש הלך הרבסט לעסקיו לבקש את שירה.
טוב היה אילולי שאירעו הדברים כאחד.
הן מחמת הצד המוסרי שבדבר הן מחמת הצד הסנזציוני שבדבר והן מחמת שבדומה לזה התחיל עניין הרבסט ושירה וההתחלה לא הביאה אתה המשך טוב." גם הפעם לא נפתחה לו דלת ביתה של שירה.
ברית המילה של הבן נערכה בבית היולדות.
לאחר מילת הבן חזרה הנריאטה לביתה ובנה עמה.
בעת שהרבסט שהה בחדר עבודתו הגיעה המשרתת וסיפרה לו שאחות בית חולים הגיעה לבקר אצל הנריאט.
ידיעה זו גרמה להרבסט התרגשות רבה, והוא ביקש מהמשרתת שתתאר את האחות, כדי שיוכל לדעת האם זו שירה או אחות אחרת.
לאט לאט השתכנע שאין זו שירה, אך בכל זאת יצא לוודא זאת.
לאחר ששוחח עם הנריאטה על האורחת הלך לביתה של שירה ושוב מצאו נעול.
המספר מעיד על הרבסט: "מקנאי האמת לא היה הרבסט, אבל התרחק מדברי שקר ולא שיקר עד לאותו לילה שביקר אצל שירה בפעם הראשונה.
מה היה עליו שיעשה אחר אותו לילה?
לא היה בידו אלא לקשר שקר בשקר ולחפות את שקריו בשקרים, משום שקשר דעתו באותה אשה לחזור ולשנות."
אחות בית החולים, לודמילה, שהגתה חיבה להנריאטה, באה לבקרה עוד פעמים אחדות, ובאחת הפעמים הצטרף הרבסט לשיחתן.
"פעמים הרבה ביקרה האחות לודמילה את הגברת הרבסט.
בור של קהוה שתתה וגבעת עוגות אכלה ואלף סיפורים סיפרה.
לאחר התייחסות מקוטעת לטגליכט מגיע משפט הסיום, שבו אומר המספר: "את מנפרד הרבסט אראה לך, את שירה לא אראה לך שעקבותיה לא נודעו ואין יודעים היכן היא."
גודלו של הספר הרביעי הוא רק כשליש מגודל כל אחד משלושת ספרי הרומן האחרים, וכדברי הלל ברזל, "הוא בגדר של סקיצה בלבד".
בפרט הספר הרביעי אינו מספק סוף נאות לרומן, משום שכתיבתו נפסקה באמצעה.
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הרומן פורסם פרק נוסף, בשם "פרק אחרון", שמבחינת העלילה מקומו בסוף הספר השלישי, מיד לאחר מילת הבן.
בפרק זה מתברר ששירה נעלמה משום שאושפזה בבית מצורעים לאחר שחלתה בצרעת.
הרבסט מגיע לבקרה, והיא מפצירה בו שיסתלק, אך הוא נחוש בדעתו להישאר אתה.
"הוא אחז את ידה בדביקות עד שליפפה הזיעה את ידה ואת ידו.
עם שהוא אוחז את ידה הרכין פיו אל פיה ונשקה.
עת רבה נשארו שפתיה תלויות מעצמן בשפתיו.
בפתאום שמטה פיה מפיו וניגבה בידה את שפתיו.
אחר כך ניגבה את שפתיה.
עם שהיא עשתה כך חיבק אותה באהבה וקרא, שירה שירה."
פרק מוקדם אחר של "שירה" (פרגמנט VI), שלא נכלל בגרסה שיצאה לאור, מסביר כיצד נודע להרבסט לאן נעלמה שירה: היינריך ריינר, שעובד בבית המצורעים, סיפר לו זאת.
באותו פרק גנוז מציע הרבסט להנריאטה לקרוא לילדם העתיד להיוולד שלמה-יהודה, על שם שלמה יהודה רפפורט – שי"ר.
אמונה ירון הציעה הסבר להשמטתו של "פרק אחרון":
באותה תקופה שכתב אבי את "שירה" כתב את הסיפור "עד עולם".
לאחר ש"שירה" ראה אור מצא רפי וייזר מארכיון עגנון כיצד בדף מסוים של כתב היד מצטרף "עד עולם" ל"שירה", כלומר אי שם נתלש "עד עולם" מתוך "שירה" ונעשה סיפור לעצמו.
ב"עד עולם" נכנס המלומד עדיאל עמזה לבית המצורעים ושוב אינו יוצא משם עד עולם.
אולי זה הטעם או אחד הטעמים שאבי לא השתמש עוד בנושא זה לספרו "שירה" ובמקום זה התחיל לכתוב את הספר הרביעי, התחיל ולא סיים.
גרשום שוקן הביע דעתו שהפרק "פרק אחרון" אכן ראוי להיות סופו של הרומן:
פרק זה, שעגנון עצמו קרא לו "פרק אחרון", ובו מסופר על איחודם של מנפרד הרבסט והאחות שירה בבית המצורעים, הוא בעיני הסיום הנכון של הספר, ואני אראה בהמשך דברי שעגנון מכין את קוראיו לכל אורך הספר לסיום זה.
הוא עושה זאת בכך, שהחל מראשית הספר השני של הסיפור מעלה עגנון פעמים רבות בצורות שונות, בגלוי ובהסתר, את מוטיב הצרעת.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מציג דעה שונה ביחס להימנעותו של עגנון מלכלול את "פרק אחרון" בגרסה הסופית של "שירה":
'שירה' נועד להסתיים ב"פרק אחרון" ומחברו ידע היטב כיצד לסיימו בו.
אלא שבשלב מסוים, לא רצה עוד לסיימו בו.
ממבנהו של חלק ג וממציאותם של הפרגמנטים שהוצאו מתוכו ניתן להסיק, שהלבטים צמחו רק לאחר שהמחבר ראה כי מלאכתו נשלמת כמעט בידיו על-פי תוכניתו הראשונה ולאחר שהבין את המשתמע מתוכה.
ומן הרגע הזה עשה המחבר ביצירתו מעשה שקשה להגזים בהערכת גדלותו.
עגנון, כשעמד מול הסיום הזה, שעלה בידיו על-פי תוכניתו הראשונה, וסגר את יצירתו בקשת סימטרית כל כך; כשעמד מול הסיום המוזיקלי הזה של עולמו, מול מותו הנשגב והמפלצתי של גיבורו, עשה מה שאמור היה לעשות אמן בשיעור קומתו מול מבנה מפואר שכזה.
הוא ניפץ אותו; עקר ממנו את הסיום המפואר, סילק מתוכו את חיבוריו ההכרחיים ופתח אותר מחדש.
מסגרת העלילה ב"שירה" היא אהבתו של מנפרד הרבסט לשירה.
בתוך מסגרת זו עולים בהרחבה נושאים נוספים.
עמד על כך חוקר הספרות הלל ברזל שכתב: "'שירה' הוא רומאן אהבה, שבעיות התקופה, לכאורה, טפלות בו לרגש.
אבל משקלן של הבעיות הוא כה רב, עד שהן מתפרצות לכל פינה שבכתוב.
אם בדיעבד ואם מלכתחילה, מבקש עגנון לכרוך את סיפורו הגדול באהבת גבר לאשה ומוצא את עצמו, כמו גיבורו, מאזין לקולות השעה."
מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט: הדם של המאורעות נשמע לכל אורך הרומן.
דיווחים על יהודים שנרצחו, עוצר המוטל מפעם לפעם, הרהוריו של הרבסט על האילוץ לעזוב את בקעה ולעבור להתגורר במקום אחר, מחמת הסכנה שבמגורים בשכונה שרובה ערבים, הכדור ששורק לידו בעת שהוא הולך לביתו עם שכרסון ועוד.
על תפקידם הספרותי של המאורעות הנזכרים ברומן כתב דב סמט.
גורלם של יהודי גרמניה ואוסטריה בצל הנאציזם - "מעשים נעשים בגרמניא שלא דימה כל דמיון אכזרי אכזריות שכזו." הנריאטה מתרוצצת בין הפקידים בניסיון להשיג סרטיפיקטים לקרוביה.
עליית חלק מהם לארץ ישראל וקשיי התערותם בה מתוארים בהרחבה ברומן.
הווי מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בשנותיה הראשונות, כגון דרכי הקידום בסולם הדרגות האקדמי וחובת "Publish or perish" המעיקה על הרבסט.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל התייחס לתיאור זה כפי שהופיע באחד מפרקי "שירה": "כל הקרתנות שבחיי האוניברסיטה, על כל האווירה של רכילות, קטנוניות, צרות האופק ויהירות ריקנית - כל זה הועלה לתמונה מקיפה של השתלטות התחליף על הממש."
ההתיישבות העובדת, כפי שהיא משתקפת בקבוצת אחינועם, שבה חברה זהרה.
תיאור אוהד של קבוצת אחינועם וחבריה ניתן לכל אורכו של הספר, ובפרט במסגרת תיאור ביקורם של הנריאטה ומנפרד הרבסט שם, לרגל הולדת נכדם, דני, בנה של זהרה.
הסופר אמנון שמוש תיאר את יחסו של המספר לקבוצה: "בפרקים הרצופים הללו, פרקים כ"א-כ"ה בספר השני, מתוארת הקבוצה על אורחה ורבעה, על בעיותיה ואנשיה וסביבותיה, ויותר מכל על חינה החיצוני והפנימי ועל טוהר דרכם של בוניה ובניה.
אולם שומעים אנו על הקבוצה בכל חלקי הרומן, בהקשרים שונים ובהארות שונות.
עמדתו של המספר כלפי הקבוצה חד־משמעית היא וממנה עולה זהרה של הקבוצה באור יקרות."
קהילת החסידים: שירה מעידה על עצמה: "אני איני אוהבת לא את האדוקים ולא את הדת", ובהמשך מותחת ביקורת נוקבת על קהילת החסידים.
הרבסט מנסה לרכך ביקורת זו בהציגו היבטים חיוביים בהתנהגותם, אך היא משיבה לו בביקורת נוספת.
גם המומר שכרסון מותח ביקורת קשה על הרבנים.
בקצרה מוזכרת גם פעילותן של המחתרות העבריות: "ההגנה", שאליה הצטרף טגליכט, ו"הפורשים", שלפעילותם הצטרפה תמרה, תוך שהיא מסתירה זאת מהוריה.
המספר מתאר את עמדת הנריאטה בסוגיית ההגנה העצמית: "אף כנגד מנפרד הייתה טוענת, אדם שנתנדב למלחמת גרמניא ובקי בכלי זין וכתב מאמר על האסטרטגיה של ולנס קיסר, היאך אינו כותב עצמו בהגנה על עמו ועל ארצו."
שלל נושאים זה מבסס את קביעתו של הלל ברזל, לפיה "מצד תשתיתו הרוחנית, הרומן הוא אולי החילוני ביותר במסכת כתביו של עגנון."
חוקרים שונים ניסו לפענח מי הן הדמויות האמיתיות ששימשו השראה לעגנון בעיצוב הדמויות הבדיוניות שברומן "שירה".
על הניסיונות לזהות את האקדמאים המתוארים ב"שירה" עם אישים בשר ודם מסגל האוניברסיטה העברית העיר דב סדן שהם "שאלת רכיל בטלה".
הרחיבה בעניין זה זיוה שמיר, שכתבה: "דיון ביקורתי התר אחר המודל לדמותה של שירה או לדמותו של הרבסט יאה לדעתי לתחקירן בעיתונות הכתובה והמשודרת, ולא לחוקר ספרות ראוי לשמו", אם כי גם היא חיפשה את מקורות ההשראה של עגנון, למשל בהשערתה שתיאור כפר אחינועם מבוסס על קיבוץ חפציבה.
עגנון עצמו התייחס לכך ואמר: "חס ושלום, שאני כותב רומאני מפתח.
אם יש מיני בני אדם שמתייחסים על אנשי סיפורי – שיתייחסו.
מימי לא נתכוונתי להעלות בסיפורי דמות שיכולים לומר עליה, לפלוני זה נתכוון המחבר, אלא ברית כרותה למסַפר אמיתי, שכל נפש שהוא עושה בסיפורו נפש חיה היא."
חוקרת הספרות שרה בן-ראובן העלתה את הסברה לפיה דמותה של שירה מבוססת על קורות חייה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט.
להוכחת הסברה, הציגה מספר טענות, בהן היכרות וחברות ממושכת בינה לבין אסתר וש"י עגנון וקווי עלילה דומים בסיפורי חייהן.
פרופסור בכלם הוא אחד מהאקדמאים המופיעים ב"שירה".
הרבסט מבקש מהנריאטה שתתלווה אליו לביקור בביתו של פרופסור בכלם, שאותו מסכם המספר בקצרה: "ביציאתם מבית בכלם אמר הרבסט לאשתו, איני מצפה שיעטרני בשבחים אבל מקוה אני שימעט בגנותי".
בהמשך הרומן חלה פרופסור בכלם והרבסט הלך לבקרו.
תיאור מפורט של ביקורם של מנפרד והנריאטה בביתו של פרופסור בכלם מופיע בפרק של הרומן שלא נכלל במהדורה הראשונה שלו, ונוסף כנספח למהדורה השנייה.
בסוף הפרק מתואר: "אמרה מרת הרבסט לבעלה, אדם זה שהיינו אצלו אינו אוהב שום אדם בעולם.
אמר הרבסט אבל אוהב הוא את האיש היותר גדול שבישראל.
שאלה מרת הרבסט, מי הוא זה האיש היותר גדול שבישראל שהפרופיסור בכלם אוהב אותו.
אמר הרבסט הוא הפרופיסור בכלם בעצמו ובכבודו".
חוקרי הספרות מזהים את פרופסור בכלם עם פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריון וחוקר ספרות מהאוניברסיטה העברית.
בסוף שנות ה-40 פעל קלוזנר יחד עם ארי אבן-זהב על מנת למנוע מעגנון את קבלת פרס נובל, פרס שהוענק לו לבסוף רק בשנת 1966, שמונה שנים לאחר מותו של קלוזנר.
צעד זה של קלוזנר מסביר את אופן הצגתו של פרופסור בכלם, שאותו מתאר חוקר הספרות פרופ' אבנר הולצמן כ"הדבר המרושע והאכזרי ביותר שעגנון כתב מימיו.
זהו מטח של חיצים ארסיים המכוונים להגחיך את כל תחומי העשייה של קלוזנר ואת אופיו והליכותיו.
הפרק כולו כתוב כמונולוג של אהבה עצמית מצד הפרופסור: התפארות בהיקף העצום של כתיבתו (כולל מניית מספר העמודים וגיליונות הדפוס בספריו והתרברבות במספר המטרים שהם תופסים על מדפי ספרייתו), השתבחות בידענותו ובלמדנותו בצד שלל דברי זלזול בעמיתיו, טינה ותרעומת על העולם שאינו מרעיף עליו ולוּ שמץ מן הכבוד המגיע לו."
ב-29 במרץ 1938 שלח עורך "הארץ", גרשום שוקן, מכתב לעגנון שאליו צורפה ידיעה שפורסמה בעיתון באותו היום, ועסקה בשני אחים, ארווין וארנסט טראובה, שנרצחו ביריות בהר הצופים.
שוקן המליץ לעגנון: "אם אני הייתי סופר הייתי כותב סיפור על הנושא של הידיעה המצורפת".
עגנון לא כתב סיפור עצמאי על פי ידיעה זו, אך שילב אותה, במידה ניכרת של נאמנות לידיעה המקורית, בדברים שסיפר שכרסון להרבסט בעת שהלכו יחדיו.
אריאל הישפלד מציין שאין זה גזיר עיתון יחיד ששימש את עגנון לשם כתיבת "שירה": "בארגזי כתב היד השמורים בארכיון עגנון שבספריה הלאומית נמצאים גם כמה גזרי עיתונים, כמה מהם עוסקים במאורעות תרפ"ט בירושלים וכמה עוסקים בענייני גיורל ירקות, בכולם נמצא שהמחבר עשה בהם שימוש ב'שירה'."
באחד מטיוליו פגש הרבסט חוקר נגיפי תחלואים שעליו מסופר: "יום אחד ביקש לעמוד על תהליכה של מחלה אחת שרבים משוכני הארצות הטרופיות מתים בה ולא מצא בכל ארץ ישראל חולה באותה המחלה.
עמד וניסה בגופו את המחלה והיה מרפא את עצמו בסם שהמציא לה." גרשום שוקן, וביתר הרחבה חוקר הספרות דן לאור, מציינים שדמות זו מבוססת על דמותו של שאול אדלר, שהיה פרופסור לפרזיטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הציורים: היו או לא היו?
בנוסף לציורו הנודע של רמברנדט, "משמר הלילה", מוזכרים ב"שירה" עוד שני ציורים: ציור של גולגולת התלוי בחדרה של שירה ומיוחס לצייר השווייצרי ארנולד בקלין וציור של מצורע שהרבסט רואה בחנות הספרים ומיוחס לאמן מ"מבית ספרו של ברויגהל".
חוקרים ניסו לברר האם מדובר בציורים קיימים, או בפרי רוחו של עגנון.
חורבן ומוות, ובכל זה ציורי גולגולות ושלדים, נכללים ביצירותיו של בקלין.
רוברט אלטר, באחרית דבר לתרגום של "שירה" לאנגלית, העריך שבתיאור ציור הגולגולת התייחס עגנון ליצירתו של בקלין "דיוקן עצמי עם המוות מנגן בכינור", תוך שהוא מתעלם מהאמן החי המצויר בחזית, ומתמקד בגולגולת שמאחוריו.
ניצה בן-דב, העוסקת בהרחבה במקומו של ציור זה ב"שירה", סבורה שעגנון התייחס לציורו של בקלין "גולגולת" .
ברומן "שירה" מוזכרים פעמים רבות דברי שירה, במפורש או ברמז.
כך, למשל, תלמידו של הרבסט מספר לו על תחושותיו בעקבות קריאת שירו של חיים נחמן ביאליק "על השחיטה", המתחיל במילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!".
ביקורתו של שכרסון על הרבנים, "סדיסטים אלו בשביל קוצה של יוד, בשביל משהו חמץ בפסח מוכנים הם להרעיב עיר ויושביה ולאסור אשה על בעלה ולעגן בנות צעירות כל ימיהן", רומזת לפואמות של יהודה לייב גורדון, "קוצו של יוד", "אשקא דריספק" ו"שומרת יבם".
כאשר תמרה מתריסה כלפי אביה: "אתה כשהיית בגילי ...
לא הוצרכת ללמוד על רצועות של תפילין שכרכו בהן פסל אפולו" היא מתכוונת לשירו של שאול טשרניחובסקי "לנוכח פסל אפולו".
אמירה שחזרה יותר מעשר פעמים במחשבותיו ובפיו של הרבסט, "בשר כבשרך לא במהרה יישכח" נלקחה, בשינוי קל, מסונטה של ש.
שלום (שרה בן-ראובן ציינה שגם דמותה של שירה, כפי שהיא מתוארת בתחילת הרומן, מושפעת מסיפורו של ש.
על מקומה של השירה ברומן העיר הלל ברזל: "חיבור השירים, ובמיוחד המובאות מן השירים, מצטרפים לעלילה ולאפיון הדמויות.
העיסוק בשירה, כמו גם קטעי השיר, נועדו להוסיף ממד של עומק לרומאן."
זיקה בין "שירה" לבין יצירות אחרות של עגנון
מנהגו של עגנון לקשור בין יצירותיו באמצעות אזכור גיבוריו של סיפור אחד בתוך עלילתו של סיפור אחר, בא לידי ביטוי גם בספר שלפנינו, שבו מוזכרים גבריאל גמזו וגמולה אשתו, גיבורי הסיפור "עידו ועינם".
ברוך קורצווייל ציין כי "דרך מחשבתו של הרבסט מזכירה באופן מדהים את הלך הרוח של גיבורי סיפורי 'ספר המעשים'".
עוד מוצא קורצווייל דמיון בין דמותה של האחות שירה לבין דמותה של האחות דינה בסיפור "הרופא וגרושתו".
גיטה אבינור עמדה על הקשר האמיץ שבין "שירה" (הרומן הארצישראלי השני הגדול של עגנון) לבין "תמול שלשום" (הרומן הארצישראלי הראשון שלו).
למעשה, הגיבורה החמקמקה והאמביוולנטית, שירה, היא סוניה בוגרת ורצינית יותר.
מנגד, העובדה שעגנון לא רצה לפרסם את "שירה" בעודו בחיים עשויה ללמד שהוא ראה את הרומן כחורג במידה מסוימת מכלל יצירתו, בין השאר בתיאור הפסימי של יחסי גברים ונשים.
גרשון שקד מצא הקבלה בין "שירה" לבין "סיפור פשוט", ופירט: "הרבסט הוא הירשל כעבור שלושים שנה, לאחר שעלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה.
את מקומה של מינה תופסת הנרייטה ובמקומה של בלומה באה שירה.
שתי הדמויות המשניות ב'שירה' שונות מן הדמויות המשניות ב'סיפור פשוט'.
הן דומות למקבילותיהן אך ורק בתפקיד שהן ממלאות בחיי הגיבור הראשי, אך לא במהות האנושית שהן מייצגות."
בשנת 1989 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "שירה", בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק.
את מנפרד הרבסט גילם אילן דר ואת שירה גילמה סנדרה שדה.
על המחזה כתב מבקר התיאטרון אליקים ירון: "זו הצגה שמצליחה בעצם לעשות את הבלתי אפשרי כמעט: להיות נאמנה לסיפור הנפלא של עגנון, אך באותה שעה להגיד אותו בדרך תיאטרונית משכנעת."
שירה (געז: ሺሬ) הוא אזור היסטורי במדינת תיגראי שבצפון אתיופיה.
גבולותיו הם נהר המרב עם סריה שבאריתריאה בצפון, באדיבו בצפון מזרח ובתכזה בדרום.
האזור היה מיושב עוד מתקופות קדומות ובו עברו דרכי מסחר חושבים למצרים וכוש.
בתקופת מממלכת אקסום היה לחלק ממנה.
האזור בשמו מוזכר במסורת מתקופת המלך האקסומי גברה מסקל ולאחר מכאן על ידי הקיסרים ניואיה קראסטוס ודווית הראשון כמקום שבו ניתנו אדמות למנזרים מקומיים.
בשירה חיו רוב יהודי תיגראי.
קהילה זו הייתה בין הראשונות מביתא ישראל שעלו לישראל.
כיום רוב שטח המחוז מחולק בין הנפות אסיגדה צימבלה, מדבאי זנה וקורו התחתית שבמחוז תיגראי הצפונית מערבית.
שִׁירֶה (באיטלקית: Scirè) הייתה צוללת איטלקית, שהוטבעה במלחמת העולם השנייה בסמוך לנמל חיפה.
"שירה" הייתה צוללת מדגם 600 אדואה (Series 600 Class Adua) במשקל 680 טונות ששירתה בצי המלכותי האיטלקי.
בקיץ 1940 בוצעו בצוללת מספר שיפורים הדרושים לטובת שיגור צוללי תקיפה, וביניהם הקטנת גשר הפיקוד והסרת תותח הסיפון על מנת לאפשר לה לשאת 3 "חזירים" (טורפדו מאויש).
מפקדה הראשון היה יוניו ולריו בורגזה, וב-1942 החליפו ברונו זליק (Bruno Zelik).
עם השקתה צורפה "שירה" לשייטת מס' 15 בלה ספציה ויצאה למשימות אחדות כנגד ספינות בריטיות בים התיכון.
באחת מהן - ב-10 ביולי 1940 - הצליחה להטביעה את אוניית המשא הצרפתית "שיק" (SS Cheik) באמצעות טורפדו צפונית לסרדיניה.
בהמשך אותה השנה נטלה "שירה" חלק בשלוש תקיפות לא מוצלחות כנגד מטרות בריטיות בנמל גיברלטר ("מבצע BG1" ב-29 בספטמבר 1940, "מבצע BG2" ב-30 באוקטובר 1940, ו"מבצע BG3" ב-27 במאי 1941).
ב-20 בספטמבר 1941 תקפה את נמל גיברלטר בפעם הרביעית.
ל"מבצע BG4" יצאה "שירה" ב-10 בספטמבר מנמל לה ספציה.
ב-18 בספטמבר עגנה סמוך למכלית האיטלקית "פולגור" (Fulgor) שבנמל קדיס, בה המתינו 10 צוללים.
עשרת הצוללים עלו על סיפון הצוללת, שהפליגה לכיוון נמל גיברלטר.
עם הגעתה שיגרה "שירה" צוללים אשר הצליחו להטביע את המכליות "פיונה של" (Fiona Shell) ו-"דנבידייל" (Denbydale) ואת ספינת הסוחר "דורהם" (Durham).
"דנבידייל" ו-"דורהם" שקעו במימי הנמל הרדודים, ולכן נימשו ותוקנו ואילו "פיונה של" שקעה לגמרי.
על פעולה זו זכו לוחמי ה"שירה" בעיטור מידי בניטו מוסוליני.
למשימתה המפורסמת ביותר, הפשיטה על נמל אלכסנדריה, יצאה "שירה" ב-3 בדצמבר 1941 מנמל לה ספציה.
ב-9 בדצמבר עגנה בבסיס הצי המלכותי האיטלקי בים האגאי שבאי לרוס.
בלרוס עלו על סיפונה 6 צוללים מפעילי ה"חזירים".
ב-14 בדצמבר עזבה את הצוללת את לרוס וב-19 בדצמבר הגיעה לנמל אלכסנדריה שבמצרים.עם הגעתה שיגרה מסיפונה שלושה "חזירים", אשר הצליחו לחדור לתוך הנמל ולהטביע את אוניות המערכה אה"מ קווין אליזבת (1913) ואה"מ וליאנט (1914), את המשחתת HMS Jervis ומכלית נורווגית בשם "סגונה" (SS Sagona).
נמל אלכסנדריה נחשב לאחד מהנמלים הבטוחים ביותר עבור כלי השיט של בעלות הברית שכן הוא היה מוגן על ידי מוקשים ימיים, לולאות והידרופונים לגילוי צוללות, מחסומי רשת ומוצבי תצפית.
מפעם לפעם אף הוטלו במימיו, באופן אקראי, פצצות עומק.
"שירה" הצליחה לחדור לתוך הנמל, למרות כל אמצעי ההגנה שנפרסו, ככל הנראה בשל חוסר ערנות של צוותי הגנת הנמל הבריטים.
המבצע המוצלח של "שירה" בנמל אלכסנדריה היה המשך לשתי תקיפות לא מוצלחות שבוצעו על ידי הצוללת האיטלקית "אירידה" (Iride) ב-22 באוגוסט 1940 וב-30 בספטמבר אותה השנה (מבצעים "GA1" ו-GA2" בהתאמה).
ייתכן כי מבצע זה הצליח להחליש במידת מה את הצי המלכותי הבריטי במזרח אגן הים התיכון, אם כי לזמן מוגבל.
אפשר שעליונותו הזמנית של הצי המלכותי האיטלקי במזרח אגן הים התיכון, שנוצרה לאחר הפשיטה בנמל אלכסנדריה, אפשרה העברת לוחמים וציוד עבור כוחות מדינות הציר בצפון אפריקה.
למרות ההטבעה, הרי שבסיכומו של דבר הצלחת הפעולה הייתה חלקית: הספינות הבריטיות שקעו במימי הנמל הרדודים, ולכן נימשו, תוקנו וחזרו לשירות כשנתיים לאחר מכן, וששת הצוללים שביצעו את המשימה נתפסו.
בדרכה חזרה לנמל לה ספציה, ובעודה על פני המים, נצפתה והופצצה "שירה" על ידי מטוס ימי בריטי, אולם לא נפגעה.
על תקיפת נמל אלכסנדריה קודם בורגזה לפיקוד על השייטת הקלה העשירית של הצי, ולוחמי הצוללת זכו במדליית הזהב של הצי המלכותי האיטלקי.
לאחר ההתקפה האיטלקית המוצלחת באלכסנדריה מיהרו הבריטים והניחו בחשאי, וללא כל תיעוד מסודר, מערכת גילוי תת-מימית כנגד צוללות בכמה מנמלי הים התיכון האחרים שבשליטתם.
אחת מן המערכות הותקנה בנמל חיפה.
בסיסה של המערכת היה בסטלה מאריס שבראש הכרמל, ושלושה כבלים רב שכבתיים תוצרת "סימנס לונדון 1940" נמתחו על קרקעית הים בניצב לחוף ולעומק מספר קילומטרים.
כאשר עבר גוף עשוי ברזל מעל הכבלים הללו נוצר שינוי בזרם, וכך ניתן היה לאכן צוללת שעוברת במקום.
לאחר הפשיטה על נמל אלכסנדריה ובשל האיום של מעצמות הציר בצפון אפריקה, פונו ספינות בריטיות רבות מנמל אלכסנדריה לנמלים בים האדום ולנמל חיפה.
בתי הזיקוק לנפט ונמל הנפט בחיפה היוו יעד אסטרטגי לתקיפות של מדינות הציר, דבר שהביא את מפקדת הצי המלכותי האיטלקי ליזום פשיטה, באמצעות צוללי תקיפה, בנמל.
הצי המלכותי האיטלקי סבר שהבריטים מייחסים לנמל חיפה חשיבות מוגבלת, והניחו כי הוא יהיה מוגן באופן חלקי בלבד.
למשימתה בנמל חיפה יצאה "שירה" ב-27 ביולי 1942 מנמל לה ספציה.
ב-1 באוגוסט עגנה הצוללת בנמל לרוס, שם עלו על סיפונה 11 צוללי-תקיפה (8 צוללים-מפעילי "חזירים", 2 צוללים-סיירים ורופא).
ההכנות לתקיפת נמל חיפה נערכו על פי תבנית הדומה לזאת של תקיפת נמל אלכסנדריה, וב-6 באוגוסט עזבה הצוללת את לרוס והפליגה לכיוון חיפה.
ב-10 באוגוסט הייתה הצוללת אמורה לשגר שמונה צוללים-לוחמים במרחק חצי מייל מהכניסה לנמל חיפה, אשר היו צריכים להצמיד מוקשי עלוקה אל מטרותיהם, אולם נראה כי משימתה של "שירה" נחשפה על ידי המודיעין הבריטי כבר ב-24 ביולי.
תשדורת נוספת שיורטה ב-26 ביולי, יום לפני יציאתה של "שירה" מנמל לה ספציה, חיזקה את חשדות הבריטים בדבר התכנותה של מתקפה באגן המזרחי של הים התיכון.
ב-29 ביולי יורטה תשדורת איטלקית בדבר הטסת צוותי צוללים-לוחמים לרודוס ויום למחרת יורטה תשדורת בדבר הפלגתה של "שירה" לכיוון לרוס.
נראה שאז הגיעו הבריטים למסקנה כי הצוללת "שירה" עתידה לבצע תקיפה באחד מנמלי האזור.
הבריטים העמידו את כוחות הגנת החופים שלהם בכוננות גבוהה מבלי לדעת בשלב זה את יעד התקיפה המדויק.
ב-3 באוגוסט ירט המודיעין הבריטי תשדורת של הלופטוואפה בנוגע לביצוע גיחות צילום מעל נמל חיפה - נמל שעד לעת ההיא זכה לתשומת לב מעטה מאוד מצד הגרמנים.
על סמך הנאמר לעיל העריכו הבריטים כי התקיפה עתידה להתרחש בנמל המדובר.
ב-9 באוגוסט, בשעה 2:00 בלילה, איתר מטוס סיור ימי את הצוללת מדרום־מזרח לקפריסין, ופעם נוספת באזור נהריה ב-10 באוגוסט בשעה 11:15. לאחר מכן נותק קשר העין עם הצוללת, ככל הנראה בשל ירידתה אל מתחת לפני המים.
"שירה" התקרבה לנמל חיפה מצפון ואותרה על ידי מערכת גילוי תת-מימית כנגד צוללות שנפרסה בחלקו הצפוני של מפרץ חיפה, ממערב למושב בוסתן הגליל, כ-11 ק"מ מנמל חיפה.
בשעה 15:09 הורה פיקוד החוף לסוללת התותחים בבסיס סטלה מאריס שעל ראש הכרמל וכן לציידת הצוללות HMT Islay להתכונן לירי.
בשעה 15:30 החלה HMT Islay להטיל פצצות עומק, דבר שגרם לפגיעה בצוללת וחייב אותה לעלות לפני המים.
בשעה 15:50, עשר דקות לאחר שנצפתה עולה לפני המים, החלה סוללת התותחים בסטלה מאריס לירות לעברה.
"שירה" נפגעה מפגיעה ישירה של פגז והחלה לשקוע, ובשעה 16:10 שקעה לחלוטין על 53 לוחמיה.
"שירה" הייתה אמורה לדווח למפקדת הצי המלכותי האיטלקי ב-13 באוגוסט על הצלחת המבצע, אך באותו היום וביום שלמחרת לא הגיע שום שידור מהצוללת.
הצי המלכותי האיטלקי ביקש מהלופטוואפה סיוע באיתור הצוללת.
הלופטוואפה ערך חיפושים ב-16 באוגוסט וב-17 באוגוסט בתא שטח שבין רודוס לבין מפרץ חיפה, אולם לא העלה דבר פרט לעובדה כי כלי השיט בנמל חיפה לא נפגעו.
מיקומה של הצוללת הטרופה היה ידוע ובשנת 1950 דיווח עליו חיל הים הישראלי לצי האיטלקי.
בין השנים 1963–1964 שהתה בחיפה משלחת איטלקית בה נכחו נציגים של משפחות הלוחמים ושל חברה אזרחית שעסקה בעבודות צלילה במקום.
חברת הצלילה דיווחה שלא הצליחה לאתר שרידי אדם, אולם חלקים מהצוללת נמשו והועברו לאיטליה, שם הוצבו באנדרטות זיכרון.
בנוסף לכך גופותיהם של שני הצוללים-סיירים, שנשטפו לחוף מפרץ חיפה ונקברו בבית הקברות הצבאי בחוף כיאט, הובאו לקבורה באיטליה.
יתר אנשי צוותה של "שירה" הוכרזו נעדרים.
בשנת 1982 ערך הארכאולוג הימי אהוד גלילי צלילת חקר ותיעוד בצוללת.
במסגרת הצלילה אותרו שרידי אדם - ממצא שדווח לנספח הצבאי האיטלקי בישראל.
בעקבות הדיווח חולצו, בשנת 1984, שרידיהם של 42 מאנשי צוותה של "שירה" והובאו לאיטליה, שם נקברו ב"אתר ההנצחה ללוחמים איטלקים שנהרגו מחוץ לגבולות מולדתם", שבעיר בארי.
יתר אנשי הצוות הוכרזו כנעדרים, ככל הנראה, בשל שהייתם בחרטום הצוללת, ומאחר שזה קרס, לא יכלו צוללים להיכנס לתוכו ולחלצם.
הצוללת הטרופה הוכרזה אתר מורשת של הצי האיטלקי.
בשנת 2002 ניזוקה הצוללת הטרופה במהלך תמרון משותף של צי ארצות הברית עם חיל הים הישראלי: נשברו תורני הפריסקופ וכן נגרם נזק לגוף הצוללת ולגשר הפיקוד.
בנוסף לכך סביב ירכתי הצוללת נכרכו שרשרות ברזל, דבר אשר העלה את החשד כי במקום נערך אימון למשיית צוללת שקועה.
חשיפת הנזק הובילה למחאה רשמית של ממשלת איטליה בפני ישראל וארצות הברית בגין חילול אתר מורשת והנצחה אשר מוגן על פי חוק בין לאומי.
בעקבות התקרית אטם הצי האיטלקי את כל פתחי הגישה אל הצוללת הטרופה וקבע לוח זיכרון על פתח ירכתיה.
בשנים 2008 ו-2011 יצאו אל "שירה" מספר משלחות של צוללים איטלקים וישראלים, ובראשם אהוד גלילי, אשר סקרו ותיעדו פעם נוספת את הצוללת וכן את הנזק שנגרם לה בשנת 2002.
פריטים רבים שמשו צוללים וארכאולוגים ישראלים מהצוללת הטרופה במשך השנים הועברו, בשנת 2009, לאיטליה ונמסרו ל"מוזיאון הכוחות המיוחדים של הצי האיטלקי" בלה ספציה, שם הם מוצגים עד היום.
בשנת 2012 נערך, בעיר הנמל גליפולי שבדרום איטליה, טקס הוקרה במעמד שגריר ישראל באיטליה, ראש עיריית גליפולי ומפקדי הצי האיטלקי.
במהלך הטקס הוענקו למדינת ישראל ולאהוד גלילי אותות הוקרה על תיעוד, מחקר והנצחה של ה"שירה" והבאת חלליה לקבורה באיטליה.
הצוללת הטרופה שקועה בעומק של 30 מטרים וכיום, במקביל להיותה אנדרטה, אתר זיכרון ומורשת קרב, מהווה אתר צלילה פופולרי ומוקד משיכה לצוללים רבים.
בשנת 2004 הוענק השם "שירה" לצוללת חדשה של הצי האיטלקי.
בשנת 2024 סומן מקומה של הצוללת במפות הימיות כאתר היסטורי ביוזמתו של אהוד גלילי, בהובלה משותפת של האגף למיפוי ימי במרכז למיפוי ישראל (מפ"י) והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
זו הפעם הראשונה שבה מסומן אתר מורשת מתחת לפני הים בישראל.
התפיסה מאחורי הסימון היא שכל מערך ההגנה הבריטי בחיפה - הכולל עמדות תצפית וסוללות תותחים ביבשה, כמו גם אתר הצוללת ומערכות הכבלים התת-ימיות בים - הוא מארג היסטורי ייחודי שיש לטפחו ולשמרו.
ביולי 2014 הוקרן לראשונה הסרט "הים לא אכזר" המספר בין היתר את סיפור מציאתה של הצוללת ושל הקרב האחרון שלה.
הסרט, אותו יצרו יהודית יחזקאלי ויגאל יחזקאלי, הוקרן בפני הציבור באודיטוריום בחיפה בנוכחות הנספח הצבאי האיטלקי.
בסוגה של שיר תיאורי נכללות יצירות שירה העוסקות בתיאורים מקיפים ומפורטים של דברים ממשיים, כגון מראות טבע, נופים מקומיים או כלליים, בריות או מבנים או עצמים.
השיר התיאורי מבוסס על חוש הראיה, להבדיל משירים המבוססים על רגש, ניגון, דמיון או חזיון.
התאורטיקן יו בלייר הבחין שיש מעט יצירות לגמרי תיאוריות, בהן המשורר רק מתאר סתם, מבלי שסיפור, או מעשה, או רגש מוסרי, ישמש כבסיס לשירו.
ואכן השיר התיאורי דידקטי מטיבו, ולרוב התיאורים גם אמצעי להבעת לקח מוסרי או השקפה כללית.
המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' היה אומר: "אמת, במובן הרחב ביותר, כדבר ממשי ואידיאלי, אמת הכוללת פרטים מדויקים, שבכל זאת כפופים לרוח של המכלול - זו הנשמה והמהות של שירה תיאורית, ולא רק של שירה תיאורית, אלא של שירה בכלל".
משורר אמיתי מתרשם באופן חיוני מהאובייקט, אזי באמצעות בחירה נכונה של נסיבות בתיאורו, ועל ידי מתן צבעים של חיים וממשות למאפייניו, הוא מעביר את התרשמותו במלואה לדמיון של הקוראים, גורם להם לדמיין את האובייקט כאילו הם רואים אותו נוכח לפניהם.
לפיכך, שירה תיאורית היא מבחן גדול לדמיון של המשורר, ומבדילה בין משורר מקורי המחדש מה שתואר כבר פעמים רבות לבין משורר חקיין הממחזר תיאורים של קודמיו.
בתקופת שושלת האן (המערבית והמזרחית) הייתה פופולרית צורת השיר פוּ.
הפו מאמר תיאורי, הכתוב בפרוזה ובשירה בסגנונות משתנים, המתאר בפרוטרוט מקום כמו עיר או ארמון, או עצם טבעי, כגון נהר או ים, רוח או שלג, חיה או צפור, או נושא כלשהו כגון מסע רוחני או שיבה לשדות, פרידה או פגישה, כלי נגינה או מלאכת הכתיבה, מנקודות מבט רבות.
עם שירי הפו הנודעים נמנים "פו על אדון כלום" מאת סימה שיאנגרו שנכלל מאוחר יותר בשירו הגדול על הגן הקיסרי, "פו על ינשוף" מאת צ'יה יי, ו-"פו על שתי ערי בירה" מאת צ'אנג הנג.
בימי שש השושלות, חוברו שירי הפו "שיבה לשדות" מאת טאו יואנמינג, ו-"פו על מגורים בהרים" מאת שייה לינגיון.
שירי פו רבים כונסו בתחילת המאה הששית באנתולוגיה "וון שואן", מבחר ספרות צרופה.
בתקופת שושלת טאנג, צורת הפו המקורית נדחקה על ידי צורת פו חדשה שנקראה "פו מוסדר", שכללה חוקים קפדניים של צורה ומבע ודרשה שימוש קבוע בחריזה.
בתחילת שושלת טאנג, חיבור "פו מוסדר" היה מחומר הלימוד שנבחנו עליו בבחינות הקיסריות (אותן נדרש לעבור כל מי שחפץ לשרת כפקיד בקיסרות).
שירי פו המשיכו להיכתב עד לשושלת סונג, שבמהלכה סו שי חיבר את השיר "פו על הצוקים האדומים".
המבקר ליו שייה הסביר מהו פו באופן הבא:
הגאורגיקה של ורגיליוס ועוקביו המודרניים
הגאורגיקה שיר דידקטי, יצירה המלמדת חקלאות בלבוש נעים של שירה, על כל היופי והקישוטים של שירה.
הגאורגיקה הנודעת הראשונה היא "עבודות וימים" מאת המשורר היווני הסיודוס.
הגאורגיקה העתיקה הגיעה לשיאה בגאורגיקה של המשורר הרומאי ורגיליוס, שיר דידקטי ארוך בארבעה ספרים, המתאפיין במוזיקליות ובצמצום, לומר הרבה במעט, פעמים רבות בשתיקה.
שירתו ניכרת באמפתיה לחיי האיכר, לחברה האנושית, ולבריות וליצורים בכלל.
ג'וזף אדיסון הבחין בשני דברים המאפיינים את תיאוריו של ורגיליוס ביחס לכותב פרוזה:
בעוד כותב הפרוזה אומר ישירות מה נדרש לעשות, המשורר לעיתים תכופות מסתיר זאת בתיאור של האיכר במלאכתו.
בעוד כותב הפרוזה אומר את האמת, שברצונו למסור, על כל חלקיה; המשורר בוחר את הנסיבות הנעימות ביותר של אותה אמת, כך מביע את המכלול באופן מגוון יותר להבנה.
המבקר הצרפתי בואלו הבחין שורגיליוס מצייר, וטאסו (כמייצג השירה המודרנית) מתאר.
כלומר, התיאורים של ורגיליוס הם ציורים המביעים רעיונות חיוניים יותר וחזקים יותר ממה שמתקבל מראיית הדברים סתם.
ז'ק דליל, מי שכונה ורגיליוס הצרפתי, חיבר את הגאורגיקה הצרפתית "איש השדות" (1800).
"העונות" שיר דיקדקטי ארוך בן ארבעה ספרים: "אביב", "קיץ", "סתיו", "חורף".
ג'יימס תומסון חיבר את הספרים בנפרד בשנות העשרים של המאה ה-18 והגרסה הראשונה השלמה יצאה לאור בשנת 1730. הוא המשיך להוציא לאור גרסאות חדשות, משכתב מרחיב ומשפר את שירו, ולשם כך אף נעזר באלכסנדר פופ.
במבנהו ובאופיו "העונות" מושפע מה"גאורגיקה" של ורגיליוס, והוא כתוב בחרוז לבן מקורי ומפואר בהשראת "גן העדן האבוד" של מילטון.
בגישה מונותואיסטית אוניברסלית, תופעות הטבע של עונות השנה והשפעתן על האדם מתוארות בסצנות ציוריות, לפעמים בומבסטיות משהו, תוך הקבלה ביניהן לבין תקופות הנערות, הבחרות, הבגרות, והזיקנה, ולמהלך הדורות מבריאה לגאולה.
השיר עתיר השראה, ולא בכדי מבקרים רבים החשיבוהו לשיר תיאור הטבע הטוב ביותר שחובר אי-פעם.
כתב ויליאם הזליט: "כל מה שנערץ בעונות, זה ההשתפכות של גאונות טבעית מובחרת, אהבה כנה לנושא, לא כפויה, לא מלומדת, באה מבלי שזימנוה, ויוצאת באופן ספונטני".
כתב ג'ון סקוט מאמוול: "מלבד לאופי המרכזי של תומסון כמשורר תיאורי, יש לשירו מעלות אחרות, כי הוא גדוש משיכות מכחול נאצלות של פאתוס, פילוסופיה טבעית, חירות אזרחית, מוסר, ורחמים".
"העונות" היה ספר שירה פופולרי מאוד באנגליה ובאירופה של המאה ה-18, והיה מצוי כמעט בכל בית אנגלי.
בהשפעת תומסון טבע תפס מקום מרכזי בשירה האנגלית של המאה ה-18, ובעקבות שירתו התהלכו משוררים בריטים רבים, ביניהם דייוויד מאלט ("הטיול", 1726), ג'יימס ביטי ("המשורר הנודד", 1771), ויליאם קופר (משורר) ("המשימה", 1785), ו-וורדסוורת' הצעיר ("הליכה לעת ערב", 1793).
"העונות" תורגם בזמנו לשפות אירופאיות רבות, ובצרפת חיקו את תומסון המשוררים ז'ן פרנסואה בנט-לאמבר ("העונות", 1769), וז'ק דליל ("הגנים" - 1780, "שלוש מלכויות הטבע" - 1809).
כתב ג'ון אייקין: "העונות של תומסון הוא המקור ממנו שאבו משוררינו המודרניים התיאוריים את הסגנון האלגנטי יותר והנכון יותר של ציור עצמים טבעיים, המבדיל אותם מקודמיהם הקרובים".
בשנת 1642 המשורר האנגלי ג'ון דנהאם ייסד ז'אנר חדש של שירה תיאורית: השיר המקומי, בחברו את השיר "גבעת קופר", שיר המתאר את עמק התמזה כמשל פוליטי-מוסרי למוסד המלוכה.
בעקבותיו חוברו באנגליה השירים "יער וינדזור" מאת אלכסנדר פופ (1713), ו-"גבעת גרונגר" מאת ג'ון דייר (1726), ובעקבותיהם במשך כמאה שנה שירים רבים, בהם "גבעת לווסדון" מאת ויליאם קרואו (1789), "הכפר הנטוש" מאת אוליבר גולדסמית' (1770), ו-"שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מנזר טינטרן" מאת ויליאם וורדסוורת' (1798).
בשירים המקומיים יש מתח בין העדן המתחדש של האתר הטבעי לבין המידות המקולקלות של החברה האנושית, ובין ילדותו התמימה ומלאת האושר וההשראה של המשורר לבין ניסיונו ושכלו הביקורתי הבוגר.
פרנסיס סקוריי תיאר את תכלית השיר המקומי בבית הראשון של שירו "גבעת בידקומב":
"מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת ביאליק
ביאליק חיבר כמה פואמות תיאוריות, שהבולטות שבהן "מתי מדבר" (תרס"ב) ו-"הבריכה" (תרס"ה).
הפואמה "מתי מדבר" מבוססת על אגדה תלמודית על גופות דור המדבר, וכוללת תיאורי מדבר נפלאים.
ביאליק החשיב את "מתי מדבר" לפסגת יצירתו.
רוב המבקרים קישרו את הפואמה לגלות, וראו בה סמל ליגון ישראל ולנצח ישראל.
לעומת זאת, שלום קרמר פירש את "מתי מדבר" באופן אוניברסלי כשיר מזמור לדממה כיסודו של עולם.
בפואמה "הבריכה" ביאליק מתאר בריכת-יער שהכיר, בבוקר, בליל-ירח, ביום הסערה, ובשחר; מצרף זיכרון-נעורים של היער והבריכה כחום היום בקיץ, וחותם את השיר בלשון המראות: הבריכה כבבת-עינו של שר היער, הרואה הכל, משקפת הכל והמשתנה עם הכל, ונשארת תמיד בעצמותה, עם חלום הפלאים היפה והבהיר שלה של עולם הפוך.
"הבריכה" נתפסה על ידי המבקרים כאלגוריה ופורשה בדרכים רבות.
בעקבות "הבריכה" זלמן שניאור חיבר את הפואמות "בין הערבות הבוכיות" ו"באר השיש".
הדהוד "הבריכה" נשמע גם בשיר "מרגניתא" מאת אהרן צייטלין, ובקובץ השירים "משירי הנחל" של לאה גולדברג.
תיאורי נוף אקספרסיבים הם הליבה של שירת פיכמן, החל מתיאורי חודשי השנה והים בספר השירה "גבעולים", ועד לשירים המתארים את נופי ארץ-ישראל בספר השירה "פאת שדה", ביניהם השירים "עין כרם", "אילנות בירושלים", "אביב בשומרון", "טבריה", "בדרך לצפת", "חרמון", ושירים רבים אחרים.
פיכמן הסביר את חכמת שירת הנוף להלכה ולמעשה בשירו "רזי נוף":
שירה הוא כותר ספר שיריה של המשוררת הישראלית יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת "סימן קריאה" מפעלים אוניברסיטאיים בשנת 1976. אוסף השירים כולל שירים שפורסמו בספריה המוקדמים: דברים ושני גנים ויצירות חדשות, הרוב בסוגה שירית, והאחרונה בספר בשם "עמוק מאוד בים", שנכתבה בסוגה פרוזאית כביכול, בלי ניקוד.
הנושאים שבהם עסקה וולך בשירי הספר הם: מצבי התודעה והתודעה העצמית, השיגעון, המוות, הנוף, הזולת, והעמידה מול האלוהים.
וולך טיפלה בשירתה, ובמיוחד בלקט "שירה", בפירוק הביטויים הלשוניים (והעבריים) רבי-המילים השגרתיים, ומצאה בתוכם גנוזות ונצורות כביכול, שנועדו לפרק אותם מתוך עצמם או להראות את אי אפשריותם כמצב תודעה נסבל.
ומאידך, ומתוך בקיאות רבה בצירופי המילים המקובלים, יצרה צירופים חדשים מקוריים של מילים, ואף יצרה מילים חדשות מצירופי אותיות חסרי משמעות כביכול, ו"ניסתה" להראות לשומעיה ולקוראי שירתה את המשמעות החדשה שקרנה מהן.
השירים, שכמה מהם הולחנו, והביטויים שהוטבעו בהם, מצוטטים בתרבות העברית והישראלית.
[והיינו כמטורפים כל הלילה שאגו בנו אריות]
[תת הכרה נפתחת כמו מניפה]
[הבית עומד ומסביבו יש עצים]
לעולם לא אשמע את קולו המתוק של האלוהים
אולי אני מבזבזת את כוחה
עדין כירח על פני מים
[מי זה שמחכה בקצה הדרך הישרה]
"שיר תל-חי" הוא שיר מאת זאב ז'בוטינסקי, שנכתב בשנת ה'תרפ"ט (1929).
לשיר נכתבו מספר לחנים, אחד המפורסמים מהם הולחן על ידי יוסף כהן-צדק.
נושא השיר הוא מופת הגבורה אשר נתנו לוחמי מאורעות תל-חי ויישוב תל חי מחדש, כמופת להתיישבות היהודית החדשה בארץ ישראל.
"שיר תל-חי" הוא שיר גיוס ותעמולה למפעל ההתיישבות של התנועה הציונית, כאשר היישוב תל חי, שעליו נאבקו יוסף טרומפלדור, שאותו הכיר מקרוב העריץ ז'בוטינסקי, וחבריו במאורעות תל-חי, וחזר ויושב בשנית על ידי קבוצת פועלים, מתמצה המאמץ וההקרבה החלוציים: כ"סֵמֶל דּוֹר".
השיר מאזכר את הערכים שהעלתה על נס ובהם עבודה חקלאית ברחבי הארץ והמונחים: "קציר", "זרע" ו"החורש"; ביטחון והגנה והמונחים: "מגן וחרב".
שלושת המונחים: "הַמֶּרֶץ", "הַכֹּחַ" ו"הָרוּחַ", מייצגים יחדיו כוליות של חיי האדם והציבור, כאשר החומר והרוח מונעים על ידי הרצון, אל היעד - בניין אומה יהודית עברית בארץ ישראל.
מועדון הכדורגל שיראק (בארמנית: Շիրակ Ֆուտբոլային Ակումբ) היא קבוצת כדורגל ארמנית, המשחקת במחוז שיראק.
שיראק נוסדה בשנת 1958. במהלך שנות ה-70 שיחק המועדון תחת השם אולימפיה.
הקבוצה שיחקה בליגת העל הסובייטית עד שארמניה זכתה בעצמאות.
אצטדיונה של הקבוצה נקרא אצטדיון גיומרי סיטי, והוא יכול להכיל כמעט 3,000 צופים.
האצטדיון שופץ בשנת 1999. המועדון נחשב לאחד המועדונים הארמנים הוותיקים וייצר מספר רב של שחקנים ארמנים שייצגו את המדינה ברמה הבינלאומית.
שיראק היא הקבוצה השנייה בטיבה בכמות התארים בהם זכתה בארמניה, לאחר שזכתה ב-3 אליפויות ליגת העל הארמנית.
למרות כל זאת, בין השנים 2005–2006 המועדון עבר קשיים כלכליים חמורים, גורם שהוביל ליכולת חלשה יחסית בתצוגותיה בשנים האחרונות בליגה המקומית.
המועדון השתתף בשלושה גביעים אירופאים: ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע האינטרטוטו.
בעונת 2012/13ס שיראק עברה בסיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית את קבוצת רודאר ממונטנגרו (2-1 בסיכום שני המשחקים), והודחה בסיבוב המוקדמות השני במפגש מול קבוצת הכדורגל הישראלית בני יהודה.
"שיר של יום חולין" הוא שיר שנודע בביצועה של הזמרת אילנית, שכתבה המשוררת והפזמונאית רחל שפירא והלחין יאיר רוזנבלום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של רשת ג' ולמקום התשיעי במצעד השנתי של תחנה זו לשנת ה'תשל"ו.
כמו כן, השיר בגרסתה הגיע גם למקום ה-79 ב"מצעד של המדינה" לשנת 2009 (ה'תש"ע).
בסוף שנת 2019 פורסם על ידי אקו"ם כי הוא השיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו בישראל בשני העשורים מאז שנת 2000.
בשנת 2023 דורג בעשירייה הפותחת במצעד ה-75 למדינת ישראל.
השיר נכתב במקור לפסטיבל "חגיגת הזמר העברי" שנערך במוצאי יום העצמאות ה'תשל"ו.
באותה שנה לא נערך פסטיבל הזמר והפזמון, והפסטיבל התקיים במתכונת לא תחרותית, שבמסגרתה ביצע כל אמן שיר מוכר ושיר חדש.
השיר הופיע באלבומה של אילנית תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים, ונחשב לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הזמרת.
הוא דורג במקום התשיעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לאותה שנה.
השיר מדבר על אהבת אישה לאיש.
זוהי אהבה צנועה, פשוטה, לא צעקנית ולא חגיגית.
אהבה שבשגרה, כפי שמרמז שמו של השיר: "שיר של יום חולין".
למעשה, המילה "אהבה" מופיעה בשיר רק באופן אחד, לאחר מילת תנאי ("אִם יש בי אהבה") ובאופן שאינו מוחצן ("אם יש בי אהבה היא תאמֵר בשקט").
כבר בבית הראשון נראה כי הקשר בין הדוברת לבן זוגה הוא קשר של שגרה, כמעט של ברירת מחדל.
"ניסינו לעזוב, אבל אני יודעת/ אנחנו נשארים שנה אחר שנה".
בבית השני מתארת הדוברת את ניסיונותיה להגיע אל בן זוגה.
"אני למענך כל בוקר מלקטת/ פרטים קטנים, שמחות קטנות של יום חולין".
נראה כי יש לדוברת ספקות, האם ניסיונותיה יעילים, האם יש בהם טעם, והיא שואלת "האם אתה משיב, האם אתה עונה לי?"
הבית השלישי הוא בית של השלמה.
נראה כי למרות השגרה, היעדר הניצוצות, ההתלבטויות, עדיין יש קשר רגשי עז בין הדוברת לבן זוגה.
היא משלימה עם רגשותיה ועם המצב, עם העובדה שרגשותיה יכולים להתבטא גם בשגרה:
"יום החולין הזה הוא יום שיש בו חסד
קח את ידי עכשיו, עשני מפויסת
ביום חולין כזה דרכינו מצטלבות."
בשנת 1998 הוציאה הזמרת ירדנה ארזי את אלבום האוסף "יש ונדמה", ובו נכללה גרסת דואט של השיר שהיא מבצעת עם הזמר אבי פרץ.
באותה השנה, הקליטו גבי ברלין ומיכל טל גרסת כיסוי של השיר שנכללה באלבום "שירים הם חברים".
בשנת 2004 ביצעה הזמרת שרית חדד גרסת כיסוי לשיר במסגרת שידורי ההתרמה של ארגון לתת (וגרסתה לשיר הגיעה למקום ה-27 במצעד השבועי של רשת ג').
הגרסה נכללה באלבום האוסף שלה "האוסף השקט".
גרסה נוספת היא של הזמר מאור כהן, שיצאה בשנת 2008 במסגרת הפרויקט "עבודה עברית – מחווה ל-60 שנות יצירה מקורית".
גרסה זו זכתה למספר השמעות רב, ואף זכתה במקום ה-21 במצעד השבועי של רשת ג', במקום ה-15 במצעד העברי השנתי בגלגלצ, ובמקום ה-21 במצעד המקביל ברשת ג'.
לקראת יום הזיכרון תשפ"א יזמה משטרת ישראל גרסה חדשה, המבוצעת על ידי בני משפחה של שוטרים שנפלו על משמרתם, מלווים, בין היתר, על ידי שוטרות מנגנות בחליל צד ובכינור.
בשנת 2015 פורסמה גרסתו הרשמית של עמיר בניון.
בשנת 2016 ביצעו ארזי והגבעטרון את "שיר של יום חולין" וכללו אותו באלבום ההופעה "הוי ארצי מולדתי – המופע המשותף".
ביולי באותה השנה, במלאת 40 שנים למבצע יונתן (אנטבה), ביצעה יובל דיין את השיר במסגרת הטקס הממלכתי שנערך בירושלים.
בשנת 2017, במלאת 70 שנים לאילנית, ביצעה עמה אייל גולן את השיר בהיכל התרבות בראשון לציון.
בשנת 2018 ביצעה אודהליה ברלין את השיר במסגרת המופע "אוחילה".
בשנת 2019 הקליטו פיטר רוט ומאור כהן את השיר במסגרת מופע בשידור חי שאירע בגלגלצ.
בשנת 2020 ביצעה עינת שרוף את השיר במסגרת "ישראל מחוברת" של אקו"ם שאירע בנמל תל אביב.
שרוף ביצעה את השיר בהופעה חיה בקיסריה מספר שנים קודם לכן.
בשנת 2022 הקליטה אילנית ביחד עם דיין את השיר וביצעו אותו יחדיו במסגרת הופעה ששודרה ברשת 13.
השיר בוצע מספר פעמים על ידי מתמודדים בתוכניות מציאות.
השיר בוצע מספר פעמים על ידי השחקנים בסדרות טלוויזיה ובהצגות שונות.
בשנת 2018 בהצגה "מיקה שלי" בוצעו על ידי שחקני ההצגה.
השיר בביצוע אילנית הושמע בסיום הפרק האחרון של הסדרה "גוף שלישי" ששודרה בקשת 12.
שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים בע"מ היא חברת ביטוח ישראלית, הפועלת בתחום ביטוחי הרכב, הבריאות והדירה.
החברה הוקמה בשנת 1973 ומשרדיה הראשיים מוקמו בנתניה.
כיום היא נמצאת בבעלות הראל ביטוח ופיננסים בע"מ.
החברה פעלה כשירביט חברה לביטוח בע"מ משנת 2000, ופעלה במשך שנים לפני כן כסוכנות ביטוח.
מיום 1 בדצמבר 2021 נמכרה הפעילות הביטוחית של החברה לחברת הביטוח "הראל".
שירביט חברה לביטוח הוקמה על בסיס סוכנות ביטוח שפעלה במשך כ-26 שנים.
החל באפריל 2000 החלה לפעול כחברת ביטוח בבעלותו של יגאל רבנוף.
החברה פעלה כמבטח ישיר וכן באמצעות סוכני ביטוח.
החברה נמנתה עם החברות הקטנות בענף הביטוח, ועיקר פעילותה היה בענפי הביטוח הכללי, רכב, דירה, בתי עסק, תאונות אישיות, בריאות, נסיעות מחוץ לישראל.
בשנת 2005 זכתה שירביט במכרז השנתי של ארגון עובדי המדינה, לביטוח כלי הרכב פרטיים של עובדי המדינה (פוליסות שנתיות שנאמדות ב-150 מיליון שקל ומעניקות כיסוי ביטוחי לכ-37 אלף כלי רכב).
בשנת 2013 רכש בית ההשקעות פסגות את פעילות ביטוח החיים של שירביט תמורת כ-12.5 מיליון שקל.
תחום זה נמכר בהמשך לאיילון חברה לביטוח.
מטה החברה ממוקם באזור התעשייה קריית ספיר בנתניה.
בתחילת דצמבר 2020 נפרץ מאגר מידע של החברה על ידי קבוצת ההאקרים "BlackShadow".
במאי 2021 נחתם הסכם למכירת תיק הביטוח של החברה לחברת הביטוח "הראל".
במסגרת "הראל" קרויה פעילות זו "שירביט מבית הראל ביטוח ופיננסים".
בהמשך לכך, הפעילות הביטוחית נמכרה ל"הראל" ב-1 בדצמבר 2021.
כיום מוכרת החברה, תחת שם המותג "שירביט מבית הראל", ביטוחי רכב ודירה.
בהמשך לאירוע הפריצה שחוותה בדצמבר 2020, בנובמבר 2021 הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, ד"ר משה ברקת, הטיל על "שירביט חברה לביטוח" עיצום כספי בסך 10,720,000 ש"ח, בגין הפרות משמעותיות ונרחבות של הוראות הממונה בתחום ניהול סיכוני סייבר.
בנוסף חויבה "הראל", שרכשה את "שירביט" לשלם פיצוי ללקוחות שנפגעו, בסך 4.8 מיליון ש"ח.
שיר של קשת וענן (ביפנית: 虹の女神 - ניג'י נו מגאמי) הוא סרט קולנוע יפני מ-2006 בבימויו של נאוטו קומאזאווה.
הסרט הוא דרמה המשרטטת את סיפור אהבתם המוחמצת של שני צעירים יפנים.
הסרט, שעלילתו מדלגת קדימה ואחורה במימד הזמן, זכה להצלחה בינונית בלבד ביפן ובקוריאה הדרומית.
השחקנית יו אאוי זכתה על משחקה בסרט זה (ובשני סרטים יפנים נוספים שיצאו למסכים ב-2006) בשלושה פרסים יפנים כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט מחולק ל-8 פרקים, שבראש כל אחד מהם כותרת שמו.
הפרקים אינם עוקבים מבחינה כרונולוגית, אלא מדלגים בזמנים.
הסרט נפתח כשבחור צעיר (טומויה) יוצא עם שחר למרפסת ביתו ורואה קשת בענן שטוחה ומוזרה למראה בתוך שמיים מעוננים.
הוא מצלם אותה בטלפון הנייד שלו ושולח את התמונה לידידתו הנמצאת מעבר לים תוך ציון העובדה שהוא מתגעגע לקולה.
טומויה קישידה (הייאטו איצ'יהארה) הוא צעיר המועסק כעובד זוטר על הסטים של חברת הפקות טלוויזיה יפנית קטנה.
כדבריו בהמשך הסרט הוא "עֶבֶד במשרה חלקית".
הוא אינו מצליח בתפקידו: אינו מבין את כוונת מנהליו, שוגה ללא הרף, שוכח לבצע מטלות וסופג השפלות מילוליות ופיזיות על ימין ועל שמאל.
בסיום יום צילומים מפרך נפגש צוות ההפקה במשרד הקטן ומגלה לתדהמתו, משידורי החדשות בטלוויזיה המוצבת שם, כי חברתם לשעבר לעבודה, אאוי סאטו, נספתה בהתרסקות מטוס נוסעים בקליפורניה שבארצות הברית.
חבריה האבלים וטומויה ביניהם, נוסעים לבית הוריה לנחמם.
ההורים וקאנה, בתם העיוורת, אחותה של אאוי, מוסעים על ידי טומויה לשדה התעופה בדרכם לארצות הברית לזהות את בתם ולהביא את אפרה ליפן.
בשדה התעופה מסרבת בתחילה קאנה לעלות לטיסה וחוזרת אל טומויה הממתין ליד שער העלייה למטוס.
לאחר חיבוק ארוך עם טומויה היא מתרצה ועולה לטיסה.
חיבוק זה מזכיר לטומויה את סיפור הכרותו עם אאוי.
טומויה הוא צעיר חסר תעסוקה המנסה לחזר אחר מוכרת בחנות תקליטים, אך היא איננה מעוניינת בו.
טומויה הוא עקשן ומנסה להגיע אליה דרך אאוי (ג'ורי אואנו), סטודנטית לקולנוע שעובדת באותה חנות תקליטים.
בסופו של דבר, טומויה ואאוי מתחילים לבלות יותר ויותר זמן אחד עם השני, אך למרות שהם מחבבים אחד את השני לא מתפתח ביניהם קשר רומנטי.
אאוי מביימת סרט סטודנטים קצר בהשתתפות חבריה הסטודנטים ומשתפת גם את טומויה כשחקן.
בסצנת הסיום של הסרט הקצר אמורים האוהבים להפגש, להתחבק ולהתנשק.
הסטודנטית השחקנית איננה מסוגלת לנשק את טומויה והשותפים האחרים לסרט אומרים לאאוי כי אין לה ברירה והיא צריכה להפוך לשחקנית הראשית בסרט ולבצע את סצנת הנשיקה.
אאוי וטומויה נבוכים אך מתנשקים בכוח כה רב עד שאאוי נושכת את שפתיו של טומויה.
באחת הפעמים יוצא טומויה לבלות יחד עם אאוי ועם אחותה העיוורת, קאנה, לפסטיבל ליד מקדש.
אאוי מנסה להסתיר את קיומו של טומויה מאחותה, אך ללא הצלחה וקאנה מספרת לטומויה החברותי שהיא יודעת על קיומו כבר מזמן.
כפי שקאנה עיוורת פיזית, כך נמשך עיוורונו של טומויה למציאות שסביבו ולרגשותיה של אאוי כלפיו.
בינתיים, מתקבלת אאוי לחברת ההפקות הקטנה, לאחר שמנהלה ראה סרט תיעודי שביימה וסבור כי יש לה כישרון.
לאחר תקופת זמן שבה היא מתקדמת בחברה, ממליץ לה המנהל שלמען עתידה בתחום הקולנוע כדאי לה להסתובב בעולם וללמוד להכיר את "החיים האמיתיים" והוא מקשר בינה ובין ידידו הנמצא בלוס אנג'לס.
בעקבות התפטרותה הצפויה, מתפנה משרת עובד זוטר ואאוי ממליצה על טומויה לתפקיד והוא מתחיל לעבוד שם.
לפני נסיעתה ללוס אנג'לס משתתפים טומויה ואאוי בספיד דייט שבסיומו עולה אאוי לבמה ומחכה שגבר כלשהו יזמין אותה לצאת עמו.
למרבה המבוכה, אף גבר אינו מזמין אותה, כולל טומויה חסר הטקט והיא יורדת מושפלת מהבמה.
השניים צועדים ברחובות העיר וטומויה אומר לה כי חיי שניהם ללא בן זוג הם עלובים ומציע שיינשאו אחד לשני מתוך "רחמים".
אאוי פורצת בבכי הנובע מאכזבתה על הסיבה להצעת הנישואין.
מרוב תסכול היא תוקפת את טומויה בצעקות, בבעיטות ומכה אותו עם תיקה ואומרת לו להסתלק.
לאחר עזיבת אאוי לארצות הברית מתדפקת אחת מהבחורות שבספיד דייט על דלתו של טומויה.
היא מפלסת את דרכה למיטתו ולחיים משותפים איתו כשהיא משקרת לגבי גילה ולגבי פרטים נוספים.
רק לאחר שטומויה נפגש עם הוריה ומגלה שגם הם, כמוה, משקרים לו, הוא מתגבר על תמימותו וטוב לבו ומבקש ממנה לעזוב.
לאחר שובם של הורי אאוי מארצות הברית עם אפר בתם מתכנסים חבריה מהחוג לקולנוע וטומויה אתם, בבית המשפחה ומגלים שם עותק של סרט הסטודנטים של אאוי שנקרא "סוף העולם" וצופים בו מחדש.
הסרט מספר על זוג אוהבים המנסה להתאחד לפני "סוף העולם" שיתרחש כשמטאור יפגע עוד שבעה ימים בכדור הארץ ויכחיד אותו.
טומויה ואאוי מגלמים את זוג האוהבים שמצליחים להתאחד ביום האחרון לפני "סוף העולם" בחיבוק ונשיקה ארוכים.
פרק סיום: איריס – שיר הקשת בענן
לאחר הקרנת הסרט, עולה טומויה הנרגש לחדרה של קאנה והיא נותנת לו לקרוא מכתב שכתבה אאוי בעבר, לבקשת טומויה, בעת שניסה לחזר אחרי חברתה.
טומויה מגלה שלמכתב שלא נשלח הוסיפה אאוי מספר שורות המתוודות על אהבתה לטומויה למרות כל מגרעותיו.
קאנה גם מוסרת לו את הטלפון הנייד של אאוי, ששרד את התרסקות המטוס, והוא רואה שהשיחה האחרונה שקיבלה אאוי לפני מותה הייתה של התמונה ששלח של הקשת בענן.
רק לאחר קריאת מכתבה, מבין טומויה את עומק רגשותיה של אאוי אליו ורק אז הוא מבין כי בעצם גם לו היו רגשות כלפיה ומבין את גודל ההחמצה שהביא עליו עיוורונו למציאות שסביבו.
חלק גדול מהסרט צולם באוניברסיטת סייג'ו , אוניברסיטה פרטית הנמצאת ברובע סטגאיה שבטוקיו.
שיר של אש ושל קרח, סדרת ספרי הפנטזיה האפית מאת ג'ורג' ר.
מרטין, כוללת מספר עצום של דמויות.
הסדרה עוקבת אחר שלושה קווי עלילה השזורים זה בזה: מלחמות ירושה לשליטה על כס המלוכה וסטרוז בין מספר בתי אצולה; האיום הגובר של ההלכים הלבנים העל-אנושיים שמעבר לגבול הצפוני של וסטרוז; השאיפה של דאינריז טארגאריין, היורשת הגולה של השושלת הקודמת בשלטון.
כל פרק מוקדש לנקודת מבט של דמות מסוימת, המסופרת בגוף שלישי.
שם הדמותגילום הדמותתיאור הדמות בית סטארק אדארד "נד" סטארקEddard (Ned) Starkשון בין
סבסטיאן קרופט ראש בית סטארק, לורד ווינטרפל וריבון הצפון, בעלה של קייטלין ואביהם של 6 ילדים (רוב, ג'ון שלג, סאנסה, אריה, בראן, ריקון).
חברו הטוב של המלך רוברט באראתיאון, אשר עזר להמליכו במרד כנגד "המלך המשוגע" אאיריז טארגאריין.
זומן על ידי רוברט לשמש כימינו בבירת הממלכה.
חושד שבית לאניסטר רוצה לרצוח את רוברט בראתיאון בשביל לתפוס את כס המלוכה ומגלה בהמשך שכל ילדיו של רוברט הם בעצם ממזרים שנולדו לג'יים לאניסטר ואחותו המלכה סרסיי, ושלרוברט יש כמה ילדים ממזרים ברחבי מעלה המלך.
לאחר מותו של רוברט, חובר ללורד פטיר "אצבעון" באיליש בניסיון להפיל את שלטון לאניסטר שעומד לקום בהמלכת המלך ג'ופרי, אבל נבגד על ידיו ונכלא באשמת בגידה.
מוצא להורג על ידי המלך ג'ופרי בכריתת ראש.
בעקבות מותו מכריז בית סטארק מלחמה על המלך ג'ופרי, והצפון מכתיר את בנו, רוב סטארק, למלך הצפון.
קייטלין סטארקCatelyn Starkמישל פיירלי אשתו של נד סטארק ואימם של כל ילדיו פרט לג'ון שלג.
הוסטר טאלי היה אביה ואדמור טאלי וליסה ארין הם אחיה.
היא מייעצת לרוב שלא יתחתן עם ג'יין/טליסה אך לשווא ולאחר מכן בחתונה בבית פריי שהופכת למארב לאנשי הצפון נרצחת עם בנה וכלתה.
בספרים היא קמה לחיים כ"ליידי לב-אבן" בידי בריק דונדריון ומקדשת מלחמה על בתי פריי, בולטון ולאניסטר.
רוב סטארקRobb Starkריצ'רד מאדן בנו הבכור של נד סטארק.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בווסטרוז, מוכרז כמלך הצפון.
הוא יוצא למלחמה כדי להדיח את ג'ופרי מן השלטון, לפצל את הצפון משבע הממלכות של ווסטרוז ולשחרר את אחיותיו הנמצאות בשבי המלכה סרסיי.
אף על פי שהוכיח עצמו כמנהיג ומצביא מוכשר בשדה הקרב, הוא לא מצליח להגשים זאת עקב הסכם שערך טיווין לאניסטר עם רוז בולטון ובית פריי שקוטלים אותו, את משפחתו ואת אנשיו בחתונה האדומה.
טליסה סטארקTalisa Starkאונה צ'פלין בסדרת הטלוויזיה, טליסה סטארק (במקור מייגיר) היא בחורה שעברה בצבאו של רוב לאחר שמרד במלך ג'ופרי ובמהלך הקרבות היא מתחילה לרפא את הפצועים משני הצדדים.
רוב רואה אותה לראשונה ושואל למה היא עוזרת לפצוע חייל לאניסטר ובתגובה היא אומרת שהוא לא פגע בו ולא הרג את אביו.
לאט לאט הם מתאהבים ואף על פי שרוב התחייב להתחתן עם אחת מבנות פריי, הוא מבטל את ההסכם ומחליט להתחתן עם טליסה וגם מכניס אותה להיריון.
וולדר פריי נוקם ברוב בחתונה האדומה, בה נרצחים רוב, טליסה וקייטלין ומרבית משפחות הצפון הנאמנות להם.
בספרים שם הדמות הוא ג'יין ווסטרלינג והיא לא מגיעה לחתונה האדומה ולא נרצחת בה, אך נשבית בידי ג'יימי לאניסטר.
למעשה הוריה אפילו ידעו על מה שעומד לקרות בחתונה אך לא גילו על כך לביתם.
ג'ון שלגJon Snowקיט הרינגטון בנו הממזר של נד סטארק ומפקד משמר הלילה.
בעקבות דודו, בנז'ן, מצטרף למשמר הלילה שבחומה.
לאחר שמושבע לחבר המשמר, יוצא למסע מעבר לחומה.