tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 19, במהלך שירותה הצבאי בחיל הקשר, זכתה דרור בתחרות מלכת היופי, והייתה לחיילת הראשונה שזכתה בתואר.
באותה שנה השתתפה בתחרות מיס עולם בלונדון, אך לא זכתה.
בת-חבצלת קטנת-פרחים (שם מדעי: Vagaria parviflora) היא צמח עשבוני בעל בצל השייך למשפחת הנרקסיים.
בצל החבצלת קטנת-הפרחים מאפשר לה לפרוח בעונת הסתיו גם היבשה, באופן יחסי.
עליו ערוכים בשושנת צפופה בעלת מספר דורים, העלים ארוכים, סרגליים.
העלים ניכרים בקלות על ידי הפס הכסוף/בהיר ש'נמתח' לאורך העלה.
בעונת הסתיו - בחודשים ספטמבר-דצמבר- מוציא הצמח עמוד פריחה, עליו נישאים מספר פרחים.
צבע עלי העטיף לבן, כצבע הפרחים האופייני לסוג.
מצידו החיצוני של עלה העטיף קיים פס ירוק.
בעל שישה עלי כותרת, כשאר בני משפחת הנרקיסיים.
הפרחים נאים, אך קטנים לעומת מיני החבצלת האחרים שמופיעים בארץ כצמחי בר - חבצלת הנגב וחבצלת החוף.
מין זה מצוי באופן טבעי בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל, ובחרמון, במקומות מוצלים מעט, לרוב באדמה סלעית וטרשית מאוד.
לעיתים הוא מגיח מסדק סלע ממש, בצורה שמזכירה רקפת.
אופייני למין זה תפוצה בגושים.
כלומר, הוא לא נפוץ לאורך כל השטח, אך ברגע שהוא תפס נישה מסוימת- נמצא בו קבוצה של פרטים.
ייתכן ודגם תפוצה זה הוא תוצאה של רבייה וגטטיבית, כתוצאה מהתחלקות הבצלים.
מין זה הוא צמח מוגן בישראל, ככל הנראה בשל יופי עליו ופרחיו, שהופכים אותו לאטרקטיבי כצמח קטיף.
עם זאת, הוא לא מוגדר נדיר.
ריכוזים גדולים ומעניינים במיוחד של מין זה קיימים סמוך למנזרים.
ההשערה היא שנזירים נהגו לגדל מין זה באופן תרבותי.
דוגמה יפה לכך היא פריחת חבצלת קטנת-פרחים סמוך לחומת מנזר לטרון.
קיים פוטנציאל לגידול מין זה כצמח תרבות, גם בימינו, בשל דרישותיו הנמוכות, פריחתו בעונת הסתיו דלת הפריחה, והיופי של עליו.
בימינו אין גידול מסחרי של חבצלת קטנת-פרחים למטרות נוי.
חבצלת הנגב (שם מדעי: Pancratium sickenbergeri) הוא צמח עשבוני בעל בצל ממשפחת הנרקסיים.
הוא מצוי בחולות המדבריים של הנגב המערבי וחולות מישור ימין.
זהו גאופיט (צמח בצל או פקעת), שפורח בתחילת החורף: חודשים ספטמבר-אוקטובר.
פרחיו גדולים ובולטים על רקע הנוף הצחיח, בעלי שישה עלי עטיף אופייניים למשפחה, וקרום שמחבר ביניהם בבסיס עלי הכותרת.
עלי העטיף ניכרים בפס ירוק בצידם החיצוני.
עליו, המופיעים יחד עם הפרחים, סרגליים-צרים ואופייניים לחד-פסיגיים.
בהמשך תקופת הצמיחה, העלים בחלק מהפרטים מסתלסלים.
זוהי תגובה לתנאי יובש, שמטרתה לצמצם את שטח הפנים של העלים, וכך למנוע את התייבשות הצמח.
תופעה זו קיימת אצל מיני דגניים ושושניים אחרים, אם כי באופן פחות בולט.
'סלסול' זה של העלים יפה ומיוחד כשלעצמו, ומזכיר סרטים מסולסלים שנוהגים לעטוף בהם מתנות.
הוא מאפיין את הצמח, לאחר הפריחה.
זרעי חבצלת הנגב שחורים, וניכרים במקצועות שלהם- הזוויות החדות בין דפנות הזרע.
הזרע אוורירי, תכונה שמקנה לו יכולת ציפה במים.
הפצת הזרעים נעשית עם מי הנגר, ומנגנון זה מגדיל את הסיכוי שהזרע יגיע למקום לח בו הוא יוכל לנבוט ולהעמיד צאצאים פוריים.
הוא מצוי במקומות בעלי תשתית חולית, באזור הנגב ובאדמות חוליות, או בערוצים שבהם קיימת אדמת סחף גדולת-גרגר, גם באזורים שלא מאופיינים באדמות חוליות.
חבלה כפעולה צבאית היא פגיעה במתקני אויב, בהם כלי רכב, מבנים, מוצבים, תשתיות וכו'.
מטרת הפעולה היא פגיעה בתפקוד האויב, על ידי השמדה, שיתוק או שיבוש התפקוד של מטרות ונכסים של האויב.
מאחר שהמונח "חבלה" בעברית מתייחס לכלל העיסוק בחומרי נפץ, חבלה קרבית למטרות הריסת תשתיות אויב מכונה לעיתים "חבלה התקפית" על מנת להבדילה מחבלה וסילוק פצצות שהיא חבלה הגנתית.
בצה"ל, חיל ההנדסה הקרבית ויחידות מובחרות (קומנדו וסיירות חי"ר) הם אלו שמתעסקים בחבלה כפעולות צבאיות, באימונים, מבצעים, מערכות שונות ובשדה הקרב.
תחת השם "חבלה" מאוגדות בעיקר פעולות קומנדו הנעשות בחשאי, בשיטות לוחמה זעירה, בהן יש התמקדות ספציפית במטרה טקטית ופגיעה בה, לרוב באמצעות מטעני נפץ.
החבלה נבדלת מהפצצת או הפגזת מבנה תוך כדי קרב בשיטות הפעולה ובפרופיל שלה.
לעיתים, גם הריסת מבנים תוך כדי לחימה באמצעות חוליות פלסים המבצעות את ההריסה באמצעות חומר נפץ ומיקוש משויכת לתחום החבלה.
לעיתים, גם הריסת דברים באזרחות באמצעות חומרי נפץ, כגון הריסת מבנים וכריית סלעים באמצעות פיצוצים, מכונה "חבלה".
בפלמ"ח הייתה מחלקת חבלה ובה הוכשרו חבלנים למשימות שונות כמו פיצוץ גשרים ומסילות רכבת.
בצה"ל היו וישנם גופים שונים שהוכשרו לביצוע חבלה.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה פרק החבלה פרק משמעותי בקורס קציני הקומנדו והנושא מודגש בסיכת הקורס, כן הוכשרו לכך חיילי יחידות עלית.
יחידה 101 הייתה הראשונה שביצעה חבלה בשטח האויב, בין היתר בפעולות התגמול.
כיום הגוף שאחראי על החבלה בצה"ל הוא חיל ההנדסה הקרבית, שמופקד הן על החבלה ההתקפית (פיצוץ תשתיות אויב) והן על החבלה ההגנתית (חבלה וסילוק פצצות).
קורסי החבלה בצה"ל וההכשרות בתחום מועברות בבית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ) ובבסיס ההדרכה של יהל"ם).
היחידה האחראית על החבלה ההתקפית, בעיקר בפעולות קומנדו, היא סיירת יעל של יהל"ם (יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית), שהוקמה אחרי מבצע שלום הגליל, כדי להילחם בארגוני הטרור שקמו בדרום לבנון באמצעות שיטות של חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה.
סיירת יעל מאומנת לפעול בחשאיות גם מאחורי קווי האויב ופעילותה לרוב מסווגת וממודרת.
היחידה האחראית על החבלה ההגנתית (חבלה וסילוק פצצות) אך גם על פיתוח אמצעי חבלה ופריצה חמה היא יהל"ם באמצעות פלגות הס"פ (סילוק פצצות, לשעבר היחס"פ).
בנוסף כל לוחמי הגדחה"ן (גדודי חיל ההנדסה הקרבית) ביצעו בכל מלחמות ישראל פעולות חבלניות הכוללות פיצוץ מבנים, בונקרים ופשיטות חבלה מעבר לקווי האויב.
לוחמי ההנדסה הקרבית מתעסקים בפעולות חבלה גם כיום, במלחמה ובשגרה.
בנוסף בכל חטיבות החי"ר (מלבד כפיר) קיימת פלוגת חבלה והנדסה (פלחה"ן) המתמחה במשימות הנדסה קרבית, חבלה ומיקוש במסגרת גדוד הסיור החטיבתי וכפופה לו פיקודית.
בצה"ל, חיל הרגלים הישראלי וחיל ההנדסה הקרבית הישראלי, לצד יחידת יהל"ם וכוחות מיוחדים אחרים נוספים, הם היחידים אשר מתעסקים ומוכשרים בחבלה, כאשר פלגת ס"פ היא הסמכות הגבוהה ביותר בתחום החבלה בצה"ל.
חבלי פורטוגל האוטונומיים (בפורטוגזית: Regiões Autónomas de Portugal) הם האיים האזוריים ומדיירה.
יחד עם החלק היבשתי של פורטוגל הם יוצרים את הרפובליקה הפורטוגזית.
כפי שהוגדר בחוקה הפורטוגזית ובחוקים נוספים, לחבלים אלו אוטונומיה פוליטית ומנהלית ולכן יש להם את הממשלה שלהם.
הפרלמנט המקומי נבחר על ידי ייצוג פרופורציונלי ובחלוקת שברי מקומות לפי שיטת ד'הונד, כפי שמתבצע גם בישראל.
נשיא החבל מתמנה על ידי נציג רשמי של ממשלת פורטוגל בהתאם לתוצאות הבחירות לפרלמנט.
בעבר, לכל חבל אוטונומי ממשלת פורטוגל הייתה ממנה שר ממונה על החבל שנבחר על ידי נשיא פורטוגל.
לאחר השינוי השישי בחוקת פורטוגל משנת 2006 ירד הדרג הממונה מדרג של שר לנציג הרפובליקה (Representante da República) הפורטוגזית.
חבלים הוא רומן אוטוביוגרפי מאת חיים באר, שיצא לאור בשנת 1998 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
הספר מספר את סיפורם של סבתו ושני הוריו של באר, כפי שסיפרו אותו לבאר הילד וכפי שחווה אותו, בעיקר בילדותו ובנעוריו, אך גם בבגרותו (שבה נותרה בחיים רק אמו).
היסוד הנקי של הזמן: חלק זה מתרחש בירושלים בתחילת שנות ה-50, והדמות הראשית בו היא סבתו של המספר, אמהּ של אמו.
חזקת הבתים: חלק זה מתרחש במהלך שנות ה-50, והדמות הראשית בו היא אמו של המספר, אך יש בו מקום גם לאביו.
חלק זה עוסק ביחסים שבין האב לאם, שהמספר הוא בנם היחיד, וביחסים של הבן עם כל אחד מהם.בסופו של חלק זה, המדלג לשנת 1988, הורס יזם בנייה את הבית ברחוב גאולה 12 (בשכונת גאולה), שבו גדל המספר.
אוויר שאין סופו לנוח: חלק זה מתחיל בשלהי שנות ה-50, ונמשך אל שנות ה-60 וה-70, עד לתחילת כתיבתו של "נוצות", הרומן הראשון של באר, ומותה של אמו.
אבנר הולצמן מתאר מבנה זה: "'חבלים' בנוי כמין ציור טריפטיכון ששני חלקיו הצדדיים והמשניים ממסגרים את הסצנה האמצעית והעיקרית".
לכל אחד מחלקי הספר סגנון משלו, כדברי יוסף אורן: "כל חלק ב"חבלים" מסופר בנימה ההולמת את תוכנו, וגיוון זה מעניק אופי אגדי לחלק הראשון, אופי דרמטי לחלק השני ואופי וידויי לחלק השלישי".
על אופן הסיפור העירה ניצה בן-דב: "חבלים הוא סיפור מורכב הנע קדימה ואחורה במסלול הזמן בין חוויותיו התמימות של ילד לבין הפרספקטיבה הצינית, המפוכחת והאירונית של הסופר המבוגר המספר עליהן.
[...] חבלים הוא רומן 'עגנוני' הבנוי משלל סיפורים, אנקדוטות והיזכרויות ומחבלים-חבלים של עדויות – לאו דווקא מהימנות – של סבתא פנטזיונרית, אם רציונליסטית ומניפולטיבית ואב רומנטיקן".
בספר ארבע דמויות עיקריות: המספר, סבתו, אמו ואביו.
המספר: ילד הגדל בירושלים, ובבגרותו עובר לרמת גן.
שמו אינו מוזכר בגוף הספר, אך כיוון שמדובר ברומן אוטוביוגרפי, יודע הקורא שזהו הילד חיים רכלבסקי, שבבגרותו שינה את שמו לחיים באר.
הסבתא, חנה, כבת 80, אמהּ של אמו של המספר.
"ארבעה מתוך שמונת ילדיה שנותרו בחיים היגרו לאמריקה".
רק כשמלאו לה 50 שנה, לאחר שהתאלמנה, למדה קרוא וכתוב.
היא מספרת לילד סיפורים נפלאים מתולדות המשפחה, המגיעים עד לרבי ישראל משקלוב וחתנו, רבי ישעיה ברדקי, ועד רבי קלונימוס בן משולם בן המאה ה-11.
המספר הוא בנה היחיד מנישואיה השניים.
בנישואיה הראשונים, שנמשכו כעשר שנים, ילדה האם שתי בנות, שמתו בילדותן, ולאחר שבמות הבת השנייה ראתה האם את בעלה הראשון מתנשק עם אחות בבית החולים, נפרדה ממנו וחזרה לבית הוריה.
כאבה הרב הוביל אותה למחשבות התאבדות, שברגע האחרון נמנעה מלממשן.
היא נישאה בשנית וילדה בן יחיד, הוא המספר.
על נישואיה אמרה: "לאבא לא היה מה להציע לי".
גישתה לחיים רציונליסטית ומפוכחת (נפתלי הרץ טוקר העיר על כך: "הראציונליות המפוכחת של האם הייתה לה מכבר ובכל התחומים תחפושת נוחה וקלה להסוות ולהדחיק נפש כאובה ומסוכסכת של עצמה שמתענגת על עוינות ומדון כלפי הכול מכול וכול".) חרף זאת, גם היא מושפעת מנבואתו של מקובל זקן שניתנה לה בנעוריה.
האם מתאפיינת בלשון חריפה והומוריסטית; כאשר הוצעה לה פאה נוכרית, לאחר ששערותיה נשרו עקב מחלתה, אמרה: "אני מעדיפה להיראות כמו יול ברינר, מלחבוש שייטל כמו פּוילישע דריפּקע מקרקוב".
האב עלה לארץ ישראל מאוקראינה באמצע שנות ה-30. גם לאב אלה נישואים שניים: קודם לכן היה נשוי ללוּבּה בת-ציון, שנפטרה בדמי ימיה.
בבית הכנסת שהקים לזכרה הוא מטפח פרחי חזנים.
האב מבוגר ב-15 שנה מהאם, ושניהם מנהלים מכולת (סניף "תנובה") בצמוד לביתם.
האב סייע בדרכים שונות לנזקקים, פעילות שהגיעה לשיא גרוטסקי בחגיגת הבר מצווה של בנו (המספר).
האב היה מבוגר ב-15 שנים מהאם, והגורם היחיד שאיחד אותם היה תשוקתם המשותפת לילד.
האב והאם הרבו לריב, כדברי המספר: " היו המריבות הדבר היציב היחיד בחיי נישואיהם וכהמה בלתי מובנות לחלוטין".
על נסיבות הולדתו של הילד העירה יהושבע בנטוב: "הילד בא אל העולם מלווה בצללי בעלה הראשון של האם, אחיותיו המתות, והאשה האהובה שמתה והייתה רעייתו הראשונה של אביו".
אף שהספר מלא וגדוש בשמותיהן של דמויות משנה הממלאות אותו (שכנים, קרובי משפחה וכו'), שמותיהם של הגיבורים הראשיים נסתרים (הם קרויים "סבתא", "אמא" ו"אבא"), ורק בדוחק נזכרים חלק מהם.
שם המשפחה נודע לקורא רק כאשר האב מציין "שמנו רַכלֶבסקי" ומסביר את מקורו: "לאבות אבותי לא היה די ממון לקנות להם שם יפה יותר מידי הפריץ האוקראיני והמשומד העוזר על ידו, אבל לפחות דאגנו שלא נהיה מוגי-לב, רק רכי-לב".
רק בתיאור ימיו האחרונים של האב לומד הקורא שהאם קראה לאב "אברם".
את שמה של הסבתא, חנה, לומד הקורא מסיפורה על תולדות משפחתה, לפיו היא קרויה על שם סבתהּ, חנה.
דמות נוספת, בעלה הראשון של האם, מופיעה רק בכינוי הגנאי "השוואַרץ יאָר", המשמש את האם בהתייחסותה אליו.
בספר דמויות נוספות של אישים שחיו במאה שערים ובהם המשורר זרח הלוי (עמ' 279).
"נוצות" ו"חבלים" – בין בדיון למציאות
הרומן הראשון של באר, "נוצות", שיצא לאור 19 שנה לפני "חבלים", יונק מאותו עולם שממנו נוצר "חבלים" – גם "נוצות" מספר את סיפורם של ילד והוריו.
אך בעוד "חבלים" הוא רומן אוטוביוגרפי, "נוצות" הוא רומן בדיוני, שאינו נצמד לקורות החיים של באר והוריו.
כדי להדגיש שהמשפחה ב"נוצות" אינה משפחתו של באר, מתוארת ב"נוצות" גם משפחה מקבילה, משנית לעלילה, שבה הילד קרוי חיים רכלבסקי (כשמו של באר בילדותו).
את התחבולה הספרותית הזו הוא מייחס ב"חבלים" לאמו, שלאחר שהגיש לה את הפרק הראשון של "נוצות" והביע חשש מהדמיון שבין הוריו של הדובר בסיפור ובין הוריו שלו, יעצה לו: "אני מציעה שבפרקים הבאים תכניס אותנו, אותי ואת אבא, כדמויות-משנה לא חשובות במיוחד.
אילה והשכנים ישמחו למצוא אותנו שם, זוהרים ויפים ובעיקר אופטימיים ושופעים אהבת הבריות, ואילו אתה תהיה חופשי לעשות לאבא ולאמא של הגיבור שלך כל מה שמתחשק לך".
על הזיקה שבין שני הספרים כתב באר ב"חבלים": "את ייסורי גוויעתה ומותה של אמא שהענקתי בפחזותי לדמות האם בספר, אשר אל כתיבתו שבתי לאחר פטירתה, ביקשתי עתה לחלץ משם ולהעתיקם לכאן, אל מקומם הראוי".
לא רק ב"נוצות" הִתְחרה הסיפור הבדיוני בסיפור האוטוביוגרפי, כפי שמעיד באר המבוגר על סצנת הבוטנים שב"חבלים":
"לימים, כשכתבתי את "עת הזמיר", שיעבדתי בסכלותי את המעמד הזה לתיאור סצנה המתרחשת בצהרי שבת סהרורית, סמוך למלחמת ששת הימים, באחד מחדרי ההקדש הנטושים למחצה שעל קבר הרשב"י במירון, ורק עתה אזרתי עוז לפדותו מן השביה ולהשיבו, אמנם באיחור, אל הווייתו הטבעית."
על הקושי שבכתיבת רומן אוטוביוגרפי עמד יוסף אורן:
"רק תמים יניח שניתן לכתוב רומאן אוטוביוגרפי רק על ידי מתן הרשות לזיכרון לדבר, או שכתיבתו של רומאן כזה קלה יותר מכתיבת רומאן שעלילתו בדויה מתחילתה ועד סופה רק משום שכל הנפשות וכל האירועים מצויים מראש ברשותו של הכותב ואין עליו להמציא כלום בעזרת דמיונו.
רומן אוטוביוגרפי כובל את הכותב למאורעות שאירעו בפועל, ואין הוא חופשי לשנות את אופיין של הדמויות או את מהלך עלילת-חייהן."
אורן מוסיף ומעיר, על חלקו השני של הספר: "אלמלא ידענו שמדובר באירועי חייהם של הוריו של חיים באר, היה חלק זה נקרא כעלילה שרק דמיונו המפותח של סופר יכול לבדותה."
אף שחבלים הוא רומן אוטוביוגרפי, ניכרת בו גם חירות מסוימת שנטל הסופר לעצמו, כפי שמעיר יוסף אורן:
"כיוון שמרבית דבריה של האם על מקורות יצירתו של האמן ועל הכללים של עבודתו נוסחו בציטוטים ישירים, בניסוחים המייחסים אותם לאם, אף שנאמרו באוזניו של באר לפני שנים, אני מניח שקיים בהם ההיתר של אמו לפיו סופר אינו צריך להיות מחויב לאמת, אלא לדיוק בלבד.
גם אם לא ניסחה באוזניו את הדברים בניסוח זה בדיוק, דייק במסירת רוח דבריה של אמו."
ניצה בן-דב עוסקת בשאלה עד כמה גדולה החירות שנטל הסופר לעצמו:
"ההתחבטות שלי ושל קוראים רבים, אם חבלים הוא אוטוביוגרפיה גלויה או כזאת המתחפשת לגלויה לא יכולה להיפסק, גם כשאנחנו מאמינים לכל מילה שמספר לנו באר ורואים בכל מקרה מסופר, כאילו התרחש באמת.
זאת מפני שבאר יצר בחבלים ז'אנר מיוחד שההתחבטות של הקורא, אם המסופר הוא אמת או בדיה, היא גם המסר וגם התחבולה.
הידיעה של הקורא כי מה שהוא קורא הוא נכון אבל גם לא בהכרח מדויק, והמחבר מודע לכך וכותב על כך, היא שהפכה ספר זה למסקרן, מפעים ומספק כל כך.
[...] אנחנו יודעים שכל מה שמסופר בחבלים שלוף מהזיכרון, מזכרונו של איש אחד.
כולנו מסכימים ויודעים שהזיכרון הוא מתעתע, מעוות, מעצים, מחסיר וסלקטיבי.
ואולם אין כלי זולתו העומד לרשות הכותב כתיבה תעודית, ואת הנשכח נאלץ הכותב בלית ברירה למלא כיד הדמיון הטובה עליו."
יוסף אורן עוסק במאפיין זה של הספר: "התבנית שמלכדת את שלושת חלקיו של הרומן היא התבנית של עלילת חניכות, וביתר דיוק: עלילת החניכות של סופר עברי".
דרך זו עשה המספר תחילה בעידודה של הסבתא, שהועידה אותו "לרשום בעתיד את סדר הדורות" וממנה ירש את כישרון המספר, ולאחר מכן בעידודה ובתמיכתה של האמא, שהרבתה לשוחח איתו על מלאכתו של הסופר, ובין השאר הנחתה אותו: "ולכן תהיה חייב להכיר את החיים.
לא די שתצטיין בכשרון של מסַפֵּר, בדמיון, בידיעת השפה, אלא תהיה חייב להכיר את החיים על כל צדדיהם ...", אך במקומות הנכונים ידעה גם לשמור מרחק ולתת למספר להתפתח באופן עצמאי.
גם לאב הייתה השפעה, בדרכים שונות, על הכשרתו של המספר לייעודו כסופר.
חנן חבר מציג תמונה מורכבת יותר:
"ואכן, על פניו נראה הרומן של באר כרומן חניכה, שמשרטט ומפרש את דרכו של הילד חיים רכלבסקי משכונת גאולה בירושלים אל הספרות.
אבל לעומת זאת, נראה כי הכוח העיקרי של הרומן הזה הוא דווקא בפעולות הנמרצות שהוא מצליח לנקוט נגד תבנית החניכה ונגד ה"אמת" החווייתית שאמורה לפרנס אותה.
כוחו הוא במאבק הבלתי נלאה שהוא מנהל עם כל דגם סגור ושלם של עלילת חניכה, שמציבה את החוויה האמיתית, כביכול, כמקור שממנו ניתן להפיק ולאשרר נורמות חברתיות ומוסריות."
למוות נוכחות רבה בספריו של חיים באר, וכך גם ברומן זה.
כבר בפרק הראשון, בעת שהמספר וסבתו מבקרים בגן החיות התנ"כי, נבהלת הסבתא למראה הטווס הפורשׂ את זנבו, וממלמלת: "אסור לנו להיות כאן יותר".
בערב הסבירה אמו של המספר: "סבתא ראתה במניפת העיניים של הטווס את מלאך המוות".
במהלך הספר מוזכרים בהרחבה מות הסבתא, מות שתי בנותיה הקטנות של האמא, יעל וטובה'לה, מות אשתו הראשונה של האב, לוּבּה, מות בעלה הראשון של האם, מות האב ומות האם.
על אסונות נוספים, בדורות קודמים, סיפרה הסבתא למספר.
את שרשרת אסונות זו תיארה האמא: "הפנינים השחורות של המשפחה, שסבתא עונדת על צווארה בימי חג ומועד".
בנוסף למתים מבני המשפחה, עברו ברחוב שבו שכן ביתו של המספר לוויות, שיצאו ממאה שערים בדרכן למחנה שנלר.
המספר והוריו התלוו להלוויות אלה, משום כבוד המת.
על בהלתו של הילד מלוויה שראה אמרה האם: "המוות אכן מפחיד עד מוות", והביעה תקווה שבשעת מבחן יישיר הבן מבטו אל המוות.
היא הביעה סלידה מהגישה הרומנטית למוות.
במקום שיש מתים, יש גם קברנים וקברים.
הסבא, בעלה המנוח של הסבתא, "התנדב להיות ראש-דגל בחברה קדישא והופקד על ההלוויות הליליות".
הקברן ר' אֶלֵה מינץ התוודה באוזני המספר: "אני ידיד ותיק שלכם משנים, אני קברתי את כל המשפחה שלך".
ביום נישואיהם נטל האב את האם להר הזיתים, כדי להיפרד מאשת נעוריו הקבורה שם, ולהציג לפניה את אשתו החדשה.
"בעקבות מלחמת ששת הימים, כשנתגלה גודל ההרס שחוללו הירדנים בשדה הקבורה בהר הזיתים, נתקפה אמא בולמוס של דרישה אל המתים", מספר המספר.
בעקבות זאת טרחה האם לשפץ את מצבות קרוביה הטמונים בהר.
חיים באר עצמו עמד על ריבוי המשמעויות הגלומות במילה "חבלים": "קשר, ייסורים, חרטה, חבלי לידה, חבלי ארץ, חבלי משיח, חבלי שינה, חבלי אהבה, חבלי קסם, להלך על חבל דק".
טליה הורוביץ מפרשת את השם "חבלים":
"המילה 'חבל' מציינת חוט עבה השזור מחוטים רבים.
במילה חבלים ישנה השתמעות של התרת החבל למרכיביו במובן האוטוביוגרפי: פענוח יחסי קרובים בדרגות קרובות ורחוקות ואיתור מקומם בחייו."
בנוסף למשמעות פשוטה זו, מוצאת הורוביץ בשם רמזים לנושאים שבהם עוסק הספר: "חבלי לידה של סופר, חבלי ארץ המהווים השראה לסופר, חבלי קליטה של מהגרים ועוד."
גם ניצה בן-דב מוצאת בספר שלל חבלים:
"חבלים הוא ספר על חבלי לידה, חבלי מוות, חבלי קליטה, חבלי גאולה, חבלי יצירה, חבלי אהבה וחבלי ציפייה.
היינו, חבלי משיח של היוצר, חיים רכלבסקי-באר ושל שלוש דמויות שמעצבות את עולמו הנפשי, הרוחני, הפואטי, הגנטי והפיזי: סבתא, אם ואב."
יוסף אורן קושר את שם הספר לשלושת חלקיו:
"המשמעות הראשונה של השם היא עבותות, הקושרים אדם אל שורשי המשפחה, והיא מגדירה היטב את תוכנו של החלק הראשון ברומאן, המתמקד בדמותה של הסבתא."
"המשמעות השנייה של 'חבלים' היא מכאובים, והיא מגדירה בהצלחה את תוכנו של החלק השני, המתרכז בהורים."
"המשמעות השלישית של 'חבלים' היא הריון וחבלי לידה, והיא הולמת את תוכנו של החלק השלישי, המספר על ראשית דרכו של חיים באר עצמו כסופר ועל חלקה של אמו בהכוונתו להיות סופר."
זיוה שמיר הרחיבה בשבחי השמות הקצרים של הרומנים "נוצות" ו"חבלים":
"כותרות אלה מעידות על יכולת וירטואוזית לדחוס את העושר האין-סופי לתוך תיבה קטנה אחת שממדיה אינם מעידים ממבט ראשון על תכולתה.
מצד אחד לפנינו כותרת קצרה, בת מילה אחת בלבד, אך מילה אחת ויחידה זו היא מועט המחזיק את המרובה ואפשר להפוך ולהפוך בה ולא להגיע לסוף חִקרה."
עטיפת הספר, שבה מוצגים שלושה חצאי בוטנים (פסיגים) על מפת תחרה, עוצבה על פי השימוש שעשתה בהם הסבתא בשבת, שבה אסור לכתוב, כדי להמחיש למספר את אילן היוחסין של משפחתו:
"היא נטלה חופן בוטנים ובשקידה עקשנית הרחיקה את הקליפות העוטפות את העובּרים, נועצת את ציפורנה בסדק שבין הפסיגים ומפלגת אותם לשניים.
את הפסיגים החלקים אספה בכפה, ואת אלה שניצן הזרע והשורשון דבוקים בראשיהם ערכה על המפה הלבנה, המעומלנת, מפת השבת שלה, מונחים על צדם הקמור, נזהרת שהגופיפים שמהם היה הזרע נובט וצומח לולא קלו אותם בתנור ועיקרו את מטען החיים שהוצק בהם, לא ייפגעו.
שורה של פרוטומות, ראשים זערוריים מחודדי זקן, הלכה והתארכה לפנינו, מועצת ישישים שחייהם קפאו על סף הזינוק.
"זה אתה", הורתה על הפסיג המצומק שבקצה השמאלי של השורה, וכך הלכה ומנתה למפרע את אבותינו ואת אבות-אבותינו, וליד כל אחד ואחד מהם הוסיפה את הפסיג החלק ונקבה את שמה של אשתו."
הפסיגים המוצגים בעטיפה מסמלים, אם כן, את המספר ושני הוריו.
את העטיפה עיצבה זיוה שליו וצילמו אורנה ושי אדם.
בשפתו של המספר ובשיחת גיבורי הספר שלובים פסוקים וחלקי פסוקים מהמקרא.
בתיאור האבל על טובלה, בתהּ של האם שנפטרה בילדותה, נאמר: "המנחמים, שבאו לנוד לה, ישבו סביבה על הארץ, ואין דובר דבר, כי ראו כי גדל הכאב מאוד", בדומה לנאמר בספר איוב (): .
בתיאור התנהגותו של האב בטיול השנתי משולב פסוק מספר ישעיהו (), , בשינוי קל – השמטת השם המפורש, משום שב"חבלים" משמש הפסוק לתיאור האב.
בתיאור ביקורה של האם אצל מנהל "תנובה" המחוזי מתואר השומר כ"כרוב בעל להט החרב המתהפכת", בעקבות הפסוק .
בנוסף למופעים אלה של אינטרטקסטואליות, מצטטים גיבורי הספר במודע פסוקים מהמקרא, המביעים את שבלבם.
כאשר מוכר הדגים נותן למספר להאכיל את הדגים, הוא מלווה זאת בציטוט: .
כאשר הסב רוצה להביע את כאבו על מות נכדתו טובלה, הוא מורה לקרוא במגילת רות: (את השם המפורש הכתוב בתנ"ך מחליף הקורא במילה "אדושם").
כאשר המספר מתחצף לאביו, מצטט האב את דברי יעקב בברכתו לבניו שמעון ולוי: .
מקורות נוספים השייכים לתרבות העברית שלובים בשפתו של המספר ובשיחת גיבורי הספר.
כאשר הסבתא אומרת, בסיום סיפורה על מעילו של נפוליאון, "ומה שפיאר מלך אביון נעשה מעתה נוי למלך עליון", היא רומזת לפיוט "מלך עליון" הנכלל בתפילות ראש השנה.
כאשר האם אומרת: "אם יש את נפשך לדעת את המעיין ממנו שאבו צ'כוב ובלזק עוז ותעצומות נפש, לך לך אל ארצם ואל מולדתם ואל בית אביהם" היא משלבת טקסט של ביאליק (פתיחת שירו אִם-יֵשׁ אֶת-נַפְשְׁךָ לָדַעַת) עם פרפרזה על ספר בראשית ().
אבנר טריינין חלק שבחים ללשונו של הספר:
"לעומת הרזון המדכא של הספרות העכשווית, דומה כי כל יופיה של הלשון העברית, על רבדיה ושיבוציה, נאסף כאן, וכל זה לא כהצטעצעות אלא לפי רוח המקום והזמן ולפי טיבם של בעלי הלשון."
גם יוסף אורן חלק שבחים ללשונו של הספר:
"עונג מיוחד במינו מזומן לקורא מאיכותה של השפה ב"חבלים".
הטקסט של באר הוא ארג נדיר ביופיו של הלשון העברית.
הוא מגיש ביריעה של הרומן מלאכת תשבץ מקסימה מהמקורות הקדומים והחדשים, מבליע חיקויים פארודיים ומשלב במקומות המתאימים מבעים סאטיריים ואירוניים.
באר מנגן על כל המיתרים האפשריים של השפה העברית ומצליח לטלטל את הקורא משחוק לבכי, מיחס ניכור ליחס של הזדהות."
לכתיבת הספר התרחק המחבר ממקום התרחשותם של האירועים המתוארים בו.
בהערה המופיעה ב"חבלים" מציין המספר: "כאן, בכפר האנגלי השוקט שאני מסתגר בו זה חודשים אחדים ומעלה על הכתב את קורותיה".
במאמר שפרסם ב"מעריב" הרחיב באר בעניין זה וציין: "נזקק לסם הנגדי שמספק הקאנטריסייד האנגלי, ישבתי במשך חודשים אחדים בחבל אוקספורדשייר, בבית חווה ישן, שהוסב למגורים לאחר ששימש במקורו כאורווה, והטיתי אוזן לאותות החיים, שהתחילו לבקוע ממקומות ומזמנים שהונחו הרחק מאחור".
בראיון סיפר באר: "רוב הספר נכתב באנגליה, עשרה ימים רצופים בלונדון, ואחרי הפסקה עוד ארבעה חודשים באוקספורד.
גם את הסוף לא יכולתי לכתוב בחדר העבודה שלי אלא ברחבי הארץ, בגליל, בבת שלמה.
הייתי חייב להיות רחוק כדי להקשיב לעצמי".
אזכור "חבלים" ברומנים מאוחרים יותר של באר
בספרו של באר, "חלומותיהם החדשים", שיצא לאור בשנת 2014, כ-16 שנים לאחר "חבלים", מוזכר הרומן "חבלים":
אלמה חייכה במבוכה ואז זוסקין סיפר לה מעשה שהיה בחברו הטוב חיים באר.
עם צאת ספרו חבלים, שכתב בו על עולמם של אביו ואמו, טרחו לא מעט קוראים לכתוב לו את תחושותיהם.
בשנת 2021 יצא לאור הרומן "צל ידו", שהוא רומן משלים לרומן "חבלים".
בעוד שב"חבלים" תיאר באר את ילדותו ואת הוריו בעיקר מנקודת מבטה של אמו, ברומן "צל ידו" ניתן התיאור בעיקר מנקודת מבטו של האב.
פעמים אחדות משווה המספר, שהוא באר עצמו, את הסיפור המובא ברומן "צל ידו" לסיפור המקביל שהופיע ב"חבלים".
"חבלים" תורגם להולנדית, גרמנית, אנגלית, איטלקית וסינית.
הונגריה מחולקת לשבעה חבלים מנהליים-סטטיסטיים, החל משנת 1999, בהתאם לחוק שנחקק באותה שנה.
חבלים אלו מאגדים בתוכם את 19 מחוזות הונגריה והם נוצרו בעיקר לצרכים תכנוניים וסטטיסטיים.
שם החבלמחוזות כלוליםמרכז החבל שטח(קמ"ר)אוכלוסייהצפיפות(נפש/קמ"ר)צפון הונגריהמחוז בורשוד-אבאוי-זמפלןמחוז הוושמחוז נוגראדמישקולץ13,4291,143,90286.3המישור הגדול הצפונימחוז היידו-ביהרמחוז יאס-נאג'קון-סולנוקמחוז סבולץ'-סטמאר-ברגדברצן17,7281,468,08883.3המישור הגדול הדרומימחוז באץ'-קישקוןמחוז בקשמחוז צ'ונגראד-צ'נאדסגד18,3371,251,92469.1מרכז הונגריהמחוז פשט עיר הבירה בודפשטבודפשט6,9163,000,076432.2מרכז טרנסדנוביהמחוז קומארום-אסטרגוםמחוז פיירמחוז וספרםסקשפהרוואר11,0861,056,09795.8מערב טרנסדנוביהמחוז גיור-מושון-שופרוןמחוז ואשמחוז זאלהגיור11,328983,25186.9דרום טרנסדנוביהמחוז באראניהמחוז שומוג'מחוז טולנהפץ'14,198894,22363.7
יפן מחולקת לשמונה חבלי ארץ.
חבלי יפן אינם יחידות שלטוניות רשמיות, אבל הם שומשו בידי הממשלה למטרות סטטיסטיקה מאז שנת 1905.
מהצפון לדרום, החבלים המסורתיים הם:
שםתיאוראוכלוסייההעיר הגדולה ביותר1הוקאידוהאי הוקיאדו ואיים סמוכים לו5,507,456סאפורו2טוהוקוצפון הונשו9,335,088סנדאי3קאנטומזרח הונשו42,607,376טוקיואיי נאנפוחלק ממטרופולין טוקיו4צ'ובומרכז הונשו, כולל את הר פוג'י21,714,995נגויההוקוריקוצפון-מערב צ'ובוקנאזווהKōshin'etsu regionצפון-מזרח צ'ובוניאיגטהטוקאידרום צ'ובונגויה5קנסאימרכז-מערב הונשו, כולל את הבירה לשעבר, קיוטו22,755,030אוסקה6צ'וגוקומערב הונשו7,561,899הירושימה7שיקוקואי3,977,205מצויאמה8קיושואי14,596,977פוקואוקהצפון קיושופוקואוקה, סאגה, נגסאקי ואויטהדרום קיושוקוממוטו, מיאזאקי וקגושימהאוקינאווהקבוצת איים בדרום יפןנהה
כל חבל מכיל מספר מחוזות, למעט הוקאידו שמכיל רק את מחוז הוקאידו.
חבצלת חבשוש (30 במרץ 1950 – 18 בנובמבר 1984) הייתה משוררת וסופרת ישראלית.
חבצלת חבשוש נולדה וגדלה בתל אביב למשפחה אמידה ומסורתית, שעלתה מצנעא שבתימן, משפחתה עסקה בסחר בתבלינים ובקפה.
חבשוש הייתה בת זקונים למשפחה בת שבעה ילדים.
בשנת 1956 לפני מבצע קדש נפל אחיה הבכור בגבול רצועת עזה, אובדן שממנו אמה לא התאוששה מעולם.
חבשוש למדה בבית הספר היסודי הדתי לבנות ברחוב שלמה המלך.
לאחר שנתיים בתיכון עזבה את הלימודים ועברה לקיבוץ בית העמק, לחיות עם אחיה ציון ועם משפחתו.
לאחר תשעה חודשים עזבה את הקיבוץ ועברה לגור באילת ליד אחותה הנשואה אילת שמאי.
בשנת 1964 למדה בבית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב במשך שנה אחת.
בגיל 19, גרה בתל אביב.
חבשוש למדה דרמה בבית צבי.
לאחר חצי שנה עזבה את הלימודים והחלה לעבוד בעבודות מזדמנות.
היא למדה ציור במכון אבני.
חבשוש תוארה על ידי חבריה ומכריה כבעלת חדות, חוש הומור, תשוקה לחיים וכמי שחיה את החיים במלואם וחווה אותם בעוצמה.
במהלך הלימודים, בראשית שנות השבעים, קראה את הספר "החיים כמשל" של פנחס שדה והושפעה ממנו עמוקות.
לאחר מכן יצרה קשר עמו.
שדה היה בן 43 והיה בתקופה זו במעמד של גורו, חבשוש בת 22 ובין השניים נוצר קשר אינטימי שנמשך שלוש שנים.
מיומניו של שדה עולה כי הקשר היה חד צדדי.
היא שלחה לו מכתבי אהבה רבים ושדה שכנע אותה שהוצאת הספר כמוה כלידת פרי אהבתם.
חבשוש היססה בנוגע להוצאת הספר ושדה התעקש ולחץ עליה.
לבסוף הסכימה להוציא לאור חלק (קטן) ממכתבי האהבה שכתבה לו, ושאותם בחר שדה, כספר בשם "התמסרות" (21 מכתבים לפנחס שדה") שראה אור ב-1973 בהוצאת צ'ריקובר.
בעקבות הספר, שהפך לרב-מכר, זכתה היא ומערכת היחסים בין השניים לפרסום רב.
שדה הוציא את הספר לאור תחת שם העט "חבצלת".
רב המכר הפך את הרגעים האינטימיים המופיעים בשירים שבחר שדה לרכילות חמה.
לאחר הופעת הספר עזבה חבשוש את הלימודים, שקעה בדיכאון עמוק והתאשפזה באברבנאל.
שדה זכה לביקורות נוקבות בעקבות פרסום המכתבים.
הסופר נתן זך כתב "פרסם את מכתביה מתוך תאוות הסנסציה".
זך שיבח מאוד את כשרונה וסגנון כתיבתה.
בנובמבר 1984 התאבדה בקפיצה מגג ביתה שברחוב יונה הנביא בתל אביב.
יומיים לפני התאבדותה מסרה את אסופת שיריה לדודה יחיאל חבשוש, אליו הייתה קשורה.
קודם להתאבדות הבטיח לה דודה כי הם יתקנו את העוול שנגרם לה על ידי הוצאה לאור של אסופת שירים שהיא תבחר ואשר יציגו אותה באופן רב ממדי.
שנתיים אחרי מותה יצאה לאור אסופת השירים שהעבירה לדודה, בהוצאה עצמית בשם "שירת חבצלת" (1986).
הכשלה עצמית או חבלה עצמית היא אופן פעולה, לפיה אנשים נמנעים ממאמץ ובכך מספקים לעצמם תירוץ עבור כישלון אפשרי במשימה שטרם התרחשה, כדי לא לחוות פגיעה בערך העצמי.
במקרים אלו, אם הכישלון לא מתרחש וישנה הצלחה, היא נחווית כטובה אף יותר, כך שחוץ מהפגיעה שנמנעה לדימוי עצמי, שיטה זו משמשת להאדרה עצמית ולהשפעה על הרושם של אחרים על הפרט.
המונח הומשג והופיע לראשונה בעבודתם של הפסיכולוגים החברתיים אדוארד ג'ונס וסטיבן ברגלס.
הכשלה עצמית היא אסטרטגיה שנועדה למנוע פגיעות אפשריות בערך העצמי, ואף להאדיר אותו.
בבסיסה, אסטרטגיה זו משתמשת ברעיון של החצנה של סיבות לכישלון והפנמה של סיבות להצלחה.
כאשר אדם עומד בפני משימה נמדדת או מצב לחץ, אשר כישלון בו עלול לאיים על הערך העצמי שלו (בשל חשיבותה של המשימה, או ערך עצמי פגיע מראש), הוא עלול באופן לא מודע להתנהג באופן שיפגע בסיכויי ההצלחה שלו.
לדוגמה, אדם צעיר שיוצא למסיבה וחוזר שיכור לפנות בוקר בלילה שלפני ראיון עבודה חשוב.
באופן פרדוקסלי, אסטרטגיה זו מגנה על האדם מפני חוויה של פגיעה בערך העצמי, מכיוון שהיא מאפשרת לו להחצין את סיבת הכישלון.
למשל, בדוגמה שהובאה: הסיבה שלא התקבלתי לעבודה היא לא מפני שאני לא מספיק טוב, אלא מפני שלא ישנתי מספיק בלילה.
כלומר הסיבה לכישלון היא חיצונית, ולא נובעת ממאפיינים פנימיים קבועים.
לעומת זאת, במקרה של הצלחה למרות ההכשלה העצמית, המנגנון עוזר להאדיר את הערך העצמי בכך שהוא מאפשר לאדם להרגיש שבניגוד לתנאים החיצוניים הקשים (לא ישנתי מספיק בלילה), מאפייניו הפנימיים היציבים הביאו להצלחה.
כך או כך, מה שנראה במבט הראשון כהתנהגות שאינה מועילה אלא פוגעת בסיכויי ההצלחה במשימה חשובה לערך העצמי, היא למעשה אסטרטגיה שנועדה להגן על הערך העצמי ולהאדיר אותו.
הכשלה עצמית יכולה להתרחש באחת משתי דרכים מרכזיות:
הכשלה עצמית התנהגותית – כאשר האדם מבצע התנהגות שפוגעת בסיכויי ההצלחה שלו במשימה העתידית.
הכשלה עצמית הצהרתית – כאשר האדם אומר שיש לו בעיה שפוגעת בסיכויי ההצלחה שלו במשימה העתידית (לדוגמה, "אני לא מרגיש טוב" יום לפני המבחן).
ברמה האישית, מספר תכונות ומאפיינים סובייקטיביים נמצאו כמנבאים לשימוש באסטרטגיה של הכשלה עצמית:
מיקוד במשימה (Task orientation) – נמצא קשר שלילי בין הנטייה להיות ממוקד משימה לבין הכשלה עצמית, כך שאנשים שנוטים לייחס הצלחה וכישלון למאמץ במשימות יותר מאשר לתכונות אישיותיות, משתמשים פחות באסטרטגיות של הכשלה עצמית.
ייחוס חיצוני (External Attribution) – נמצא קשר מובהק בין נטייה אישיותית לייחס כישלונות והצלחות לגורמים חיצוניים/סביבתיים ובין שימוש בהכשלה עצמית.
חוויה של חוסר שליטה (Uncertain Personal Control) – נמצא שאנשים שנוטים לחוות חוסר שליטה בחייהם, וספציפית בהצלחות ובכישלונות שלהם, נוטים יותר להשתמש בהכשלה עצמית.
מיקוד בביצועים (Performance Orientation) – אנשים שממוקדים יותר בביצועים שלהם, כלומר שחשוב להם יותר כיצד הם "נמדדים" בביצועיהם, נוטים יותר לשימוש בהכשלה עצמית.
לבסוף, הקשר בין הכשלה עצמית ובין הערך העצמי של האדם, הוא כנראה מורכב למדי.
מחקרים שונים מצאו שאין קשר בין הערך העצמי ובין הכשלה עצמית, בעוד שמחקרים אחרים מדברים על כך שדווקא אנשים עם ערך עצמי גבוה נוטים יותר לשימוש בהכשלה עצמית.
נמצא כי מגדר אינו מנבא הכשלה עצמית הצהרתית, אולם גברים נוטים יותר להכשלה עצמית התנהגותית בהשוואה לנשים.
הכשלה עצמית יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון רחב של תחומי חיים, כגון:
ספורט: מחקרים מראים שבשל העובדה שבספורט ערכו של אדם נמדד לפי ביצועים באופן פומבי, קיימת נטייה לשימוש בהכשלה עצמית בקרב ספורטאים.
לדוגמה, כדורגלן עם נטייה להיפצע באימונים לפני משחק חשוב.
שתיית אלכוהול: נשים נוטות לשתות אלכוהול, בייחוד לפני אירועים ומשימות חברתיות, כדי להגן על ערכן העצמי מפני כישלון.
אקדמיה: נמצא כי סטודנטים פגיעים במיוחד לשימוש בהכשלה עצמית לפני בחינות חשובות.
חבצלת רון נולדה בשם מזל דמארי למשפחה יהודית בעדן, שכיום בתימן.
בהיותה בת 8 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, וגדלה בתל אביב בשכונת עזרא.
ב-1960 הקליטה מספר שירים בעברית ושירים בתימנית, שיצאו על גבי תקליט של חברת "מקולית", הופיעה כזמרת מובילה במועדון "עומר כיאם", הופיעה ביחד עם להקה הונגרית וב"תיאטרון העולים" של חיים אברון.
הופיעה עם הזמר ג'ו עמר.
בתחילת שנות ה-60 הצטרפה ללהקה שהופיעה במזרח אירופה וזכתה להצלחה רבה.
הקליטה שירים רבים בתימנית, גרמנית, יידיש, אנגלית ועברית, והופיעה בטלוויזיה הגרמנית.
בסוף שנות השישים נישאה לשמואל רייך, ניצול השואה מפולין.
עם הנישואים פרשה מעולם המוזיקה.
הם התגוררו במנהיים, ועבדו בחנות הטקסטיל שבבעלותם.
ב-1980 חזרה עם משפחתה לתל אביב, אך לאחר ארבע שנים היגרה המשפחה לארצות הברית.
רון עבדה כגננת במשך שנים רבות.
רייך נפטר ב-2011, וכעבור שנתיים, בפברואר 2013, נפטרה רון ממחלת הסרטן.
דבקת האביר (יפתי דלגי נא) – מילים ולחן: נחמיה שרעבי, עיבוד: גיל אלדמע, חליל: אורי שהם, הקלטה 26 ביוני 1961
הבה נגילה – מילים: אברהם צבי אידלזון, לחן: עממי חסידי, הקלטה 1964
יפים הלילות בכנען (מה יפים הלילות בכנען) – מילים: יצחק קצנלסון, לחן: עממי ערבי, הקלטה 1965
קריה יפהפייה – מילים: זכריה אלצ'אהרי, לחן: עממי תימני, הקלטה 14 בספטמבר 1963
רועה ורועה (אי שם הרחק בין ההרים) – מילים ולחן: מתתיהו שלם, 1965
חבלי משיח הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה המשוררת, המוזיקאית והפזמונאית הישראלית נעמי שמר.
שמר יצרה את השיר לכבוד יום העצמאות ה־30 של מדינת ישראל, שחל בתשל"ח (1978), והיא ביצעה אותו בעצמה בתוכנית טלוויזיה שהנחתה ביום הזה.
השיר התפרסם שנה מאוחר יותר גם בביצוע "הגשש החיוור", ונכלל באלבומם "הגשש החיוור בשירי נעמי שמר" (1979).
ב־1981 נכלל השיר באלבום ה־17 משירי נעמי שמר והראשון שבו היא ביצעה את השירים, "על הדבש ועל העוקץ".
ב־2019 כלל יהושע לימוני את השיר באלבום הסולו הרביעי שלו, "מתפוצץ".
גרסתו זכתה לביקורות אוהדות ולהשמעות רדיו רבות.
התמה של השיר היא חבלי משיח.
בספרה של שמר "סימני דרך" בדף השיר מופיע צילום הערך במילון של "חבלי משיח" (על פי , "חבלו של משיח") – כינוי לצרות ולפורענויות שיבואו על העולם קדם ביאת המשיח, על פי אמונת ישראל.
"חבלי משיח" בביצוע נעמי שמר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־15 במאי 1978, זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון ב־31 ביולי 1978. הוא שהה במקום הראשון במשך שבועיים רצופים.
בסך הכל צעד השיר במשך 15 שבועות, עד 4 בספטמבר 1978, אז יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ח של התחנה השיר דורג במקום ה־11.
ב־2019 ביצע יהושע לימוני גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבום הסולו הרביעי שלו, "מתפוצץ".
בסוף השיר הוסיף לימוני ציטוטי פסוקים מתוך ספר ישעיהו: פרק כז פסוק יג, פרק יא פסוק ו ופרק ב פסוק ד.
ביקורות עיתונאיות עמדו על השוני בין פרשנותו של לימוני לבין ביצוע המקור וביצוע "הגשש החיוור".
בגלי צה"ל נכתב בתוך סקירה על האלבום "מתפוצץ": "אחד השירים הבולטים באלבום הזה הוא 'חבלי משיח'.
בניגוד להקלטה המחוייכת של שמר, לימוני שר על 'חבלי הלידה' שלפני הגאולה בטון רך יותר, שיש בו גם אופטימיות וגם הכרה בקושי שלפני ההגעה לארץ המובטחת".
בישראל היום נכתב על גרסת לימוני: "גרסה יפה".
שחר אמאנו תיאר את גרסתו במילים "חידוש מבריק".
"ביצוע מיוחד, נעים ומרגש", נכתב באתר הידברות.
עמוס אורן כתב על השיר בתוך ביקורת על הופעה של לימוני: "אולי השיר שייחס לנעמי שמר את העיסוק במשיחיות כגנאי.
מבקש לתת ביטוי וכוח לקול הדומם.
להיצרף בקשיי מאבק ואמונה, כשבלבו תמיד שיר הקטן, בתקווה להישמע.
העיבוד המפתיע מסגל לו צליל מנומק שמתחיל כרוק רך שהולך ומתקשה.
במיוחד במעשה האהבה הבימתי, שם הוא משמש כהדרן נאמן".
חֲבַצֶּלֶּת הַנֶּגֶּב הוא יישוב קהילתי מתוכנן שעתיד להיווסד במבואות ערד, בקרבת העיר ערד.
מיקומו בבקעת ערד, כ-2.5 קילומטרים מערבית לתל ערד, בגובה של 520 מטרים מעל פני הים.
היישוב מיועד למגורי יהודים, ומתוכננות לקום בו כ-500 יחידות דיור, בהם יתגוררו כ-1,800 תושבים.
שטחו של היישוב יהיה כ-500 דונם, ויוקצו לו שטחי חקלאות סביבו.
שמו של היישוב "חבצלת הנגב" הוא על שם הצמח חבצלת הנגב, הגדל באזור בו הוא יקום.
היישוב ייבנה סמוך לשטחים בהם יושב השבט הבדואי קודייראת א-צאנע, בבקעת ערד, בגובה של 520 מטרים מעל פני הים, ליד קצהו של הר גבנונים.
הוא ישכון כ-2.5 קילומטרים מערבית לתל ערד ולכביש 80. ממערב ליישוב נמצא נחל קריות, וממזרחו נמצא תחילתו של נחל באר שבע.
היישוב מוקם כחלק מגוש מבואות ערד, שאושר לראשונה בהחלטת ממשלה מס' 3782, בשנת 2011.
בשנת 2014 המליצה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה על הקמת יישובים חדשים באזור מבואות ערד, בין כביש 80 לכביש 31. בשנת 2022 קיבלה ממשלת ישראל השלושים ושש החלטה להקים את חמישה יישובים במבואות ערד.
בהמשך השנה החליטה ועדת השמות הממשלתית ששמו של יישוב זה יהיה "חבצלת הנגב".
ב-2025 פורסם כי משרד הפנים בוחן לאיזו מועצה אזורית לשייך את היישוב.
בחבר המדינות חברות רוסיה, בלארוס, מולדובה, קירגיזסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, ארמניה ואזרבייג'ן.
הארגון אינו כולל את המדינות הבלטיות - ליטא, לטביה ואסטוניה, שהעדיפו להיות חברות באיחוד האירופי ולא רצו כל קשר עם רוסיה.
גאורגיה הייתה חברה בחבר המדינות ופרשה פורמלית ב-17 באוגוסט 2009. טורקמניסטן היא "חברה נלווית" משנת 2005, ואוקראינה הייתה "חברה בפועל", עד לפרישתה מן הארגון אחרי סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014, ומאז 2018 חדלה גם מלהיות חברה נלווית.
מטה "חבר המדינות" ממוקם במינסק, בירת בלארוס.
יושב-ראש חבר המדינות הנוכחי הוא סרגיי לבדב, לשעבר מנהל הסו"ר, שירות הביון הנגדי והחיצוני של רוסיה.
המדינות החברות משתפות פעולה בנושאי סחר, ביטחון, לחימה בפשיעה, מדיניות חוץ ורישוי קניין רוחני.
בשנת 2018 הועברה ראשות הארגון לידי טג'יקיסטן, ובשנת 2019 החליפה אותה טורקמניסטן.
הגוף העליון הגבוה ביותר בארגון הוא "מועצת ראשי מדינות חבר המדינות", מועצה שבה חברים כל ראשי המדינות החברות בארגון, נשיאים בעיקר.
מועצת ראשי הממשלות של "חבר המדינות העצמאיות" מתכנסת ארבע פעמים בשנה ומגבשת החלטות לתיאום בין החברות בארגון בנושאי כלכלה ורווחה ועניינים הנוגעים לפנים המדינה.
הוועד הביצועי (האקזקוטיבה) של הארגון הוא ארגון הניהול של "חבר המדינות העצמאיות".
הבנק הבין-מדינתי של "חבר המדינות העצמאיות" הוא המוסד הפיננסי הבכיר בארגון.
מטרותיו השתנו אומנם לאורך השנים, אך הוא נותר כארגון פיננסי בין-מדינתי בכיר האחראי לגיבוש החלטות בנושאי מימון בין מדינות "חבר המדינות".
האספה הבין-פרלמנטרית של "חבר המדינות העצמאיות"
האספה הבין-פרלמנטרית של "חבר המדינות העצמאיות" היא האספה הכללית של הארגון, העצרת המרכזית הנחשבת לפרלמנט המרכזי של הארגון.
מקום מושבה בארמון טבריצ'סקי שבסנקט פטרבורג.
יו"ר האספה הוא סרגיי מירונוב, יושב ראש הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
המרכז למלחמה בטרור של "חבר המדינות העצמאיות" (Антитеррористический Центр государств-участников СНГ) הוקם במוסקבה, רוסיה ב-21 ביוני 2000 ונועד לתאם את הפעילות ומבצעי הלוחמה בטרור בשטחי "חבר המדינות העצמאיות" בין ארגוני המודיעין וביטחון פנים של המדינות החברות בארגון.
הלשכה לתיאום המאבק בפשע המאורגן ופשעים מסוכנים אחרים בשטחי "חבר המדינות העצמאיות"
ארגון תיאום מודיעיני המופקד על העברת נתוני מידע בין סוכנויות אכיפת החוק של מדינות "חבר המדינות".
מועצת ראשי ארגוני הביטחון והמודיעין של "חבר המדינות העצמאיות"
מועצת ראשי ארגוני הביטחון והמודיעין של "חבר המדינות העצמאיות" (Совет руководителей органов безопасности и специальных служб государств – участников СНГ) הוא ארגון המאגד את ראשי כל שירותי הביטחון וסוכנויות הביון של מדינות ברית המועצות לשעבר; הארגון מנהל פורום בין ראשי הארגונים העוסק בתיאום מודיעיני וביטחוני בנושאים שונים.
הלכה למעשה מאגדת המועצה את כל הארגונים, יורשי הקג"ב שהוקמו לאחר פירוקו.
"חבר המדינות העצמאיות" הוקם על ידי שלוש הרפובליקות הסובייטיות לשעבר: הרפובליקה של בלארוס, הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית הרוסית והרפובליקה של אוקראינה.
שלושתן חתמו ב-8 בדצמבר 1991 בוויסקולי (בבלארוסית: белор.
Віскулі) שבבלארוס על ההסכם להקמת חבר המדינות העצמאיות, ואליהן הצטרפו שבועיים לאחר מכן הרפובליקות המרכז אסייתיות, וכן ארמניה ואזרבייג'ן.
הם חתמו על פרוטוקולי אלמה-אטה.
עם הקמת הארגון מדינת ישראל הכירה בכל המדינות החברות בו כמדינות עצמאיות.
בינואר 1993 נחתמה אמנת הארגון .
באמנה הוגדרה המשמעות והתנאים לחברות ב"חבר המדינות".
מדינה חברה הוגדרה ככזאת אם אשררה את האמנה (סעיף 2, פסקה 7).
גאורגיה הצטרפה לארגון כחברה מלאה ב-1993. משנת 2006 לא השתתפה עוד בדיונים, ובעקבות המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008 פרשה למעשה מחבר המדינות.
הפרישה הפורמלית, על פי האמנה, נעשתה ב-17 באוגוסט 2009.
טורקמניסטן, שביקשה לשמור על מעמד בינלאומי נייטרלי, לא אשררה את האמנה והפכה באוגוסט 2005 לחברה נלווית.
באוגוסט 2008 טען ראש לשכת הנשיא האוקראיני שארצו אינה חברה ב"חבר המדינות" כיוון שאמנת הארגון לא אושררה בפרלמנט האוקראיני.
שר החוץ האוקראיני טען באותה עת שאוקראינה אינה "חברה מלאה" אלא "חברה בפועל".
ב-18 באוקטובר 2011 נחתם על ידי 8 מחברי הארגון הסכם סחר חופשי.
בעקבות התערבותה של רוסיה במלחמת האזרחים באוקראינה, ובעיקר עקב הסיפוח של חצי-האי קרים, הודיעה אוקראינה ב-2014 על נטישת "חבר המדינות".
חבר הכנסת או חברת הכנסת (בראשי תיבות: ח"כ או חה"כ) הוא כל אחד מ-120 הנציגים המכהנים ב, לאחר שנבחרו לכהונה זו על ידי אזרחי מדינת ישראל בבחירות דמוקרטיות.
כחלק מחברותם בכנסת, משמשים חברי הכנסת גם כחברים בוועדות הכנסת, ויכולים גם לכהן כשרים או כסגני שרים בממשלה.
ראש הממשלה וממלא מקומו חייבים לכהן גם כחברי הכנסת.
ב רשאי להצביע כל אזרח ישראל שמלאו לו 18 שנה.
כל אזרח שמלאו לו 21 שנה רשאי להיות מועמד לכנסת, למעט עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא, וכן בעלי תפקידים נוספים.
מבעלי תפקידים בכירים מסוימים (כגון קציני צה"ל בדרגת אלוף ומעלה) דורש החוק תקופת צינון של שלוש שנים.
חברי הכנסת מקיימים את תפקידיה של הכנסת כבית המחוקקים של מדינת ישראל.
דיון והצבעה על הצעות חוק שהוגשו על ידי חברי הכנסת או הממשלה.
הליך זה מתבצע הן במליאת הכנסת והן בוועדות הכנסת, לשם גיבוש ההצעה לכלל חוק (לעיתים חוק יסוד) או דחייתה.
הדיונים במליאת הכנסת מתועדים ב"דברי הכנסת", ודיוני הוועדות מתועדים בפרוטוקולים של דיונים אלה.
פיקוח על פעילות הממשלה, ובכלל זה אישור תקציב המדינה, אישור חקיקת משנה, הצעות אי-אמון, שאילתות, דיונים ועוד.
בחירת נשיא מדינה ומבקר המדינה.
סמכות שיפוטית באמצעות: נטילת חסינות מחברי הכנסת, העברת נשיא המדינה מכהונתו, דיון בערעור על תוצאות הבחירות לכנסת ודיון בערעור על החלטות ועדת הכנסת.
הדיונים השונים נערכים במליאה ובוועדות הכנסת, המחולקות לפי נושאים, והחלטות מתקבלות ברוב קולות של הנוכחים בדיון.
עבודת הכנסת נעשית לפי חוקים המסדירים אותה, תקנון הכנסת, או "הנוהג והנוהל המקובלים".
לשם ביצוע תפקידיהם, נעזרים חברי הכנסת במחלקות ובבעלי תפקידים שונים הפועלים בכנסת, כדוגמת מרכז המחקר והמידע, היועץ המשפטי ובעבר נציב הדורות הבאים.
בדומה למקובל בפרלמנטים אחרים בעולם, גם לחברי הכנסת יש חסינות, בהתאם לחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, מתוך תפישה שראוי להגן על פעילותו של חבר הכנסת מפני גורמים בשלטון שיבקשו להצר את צעדיו.
עד יולי 2005 הייתה החסינות אוטומטית והוענקה גם מבלי שהח"כ ביקש אותה, ואילו הסרתה דרשה החלטה של ועדת הכנסת והחלטה של המליאה בהצבעה חשאית.
מאז יולי 2005 על חבר הכנסת המעוניין בחסינות לבקש אותה, ואם ועדת הכנסת החליטה להיענות לבקשתו, החלטתה טעונה אישור של המליאה בהצבעה גלויה.
החסינות בישראל מחולקת לשני סוגים:
חסינות מהותית/עניינית – חסינות על חבר הכנסת בפני סנקציות פליליות בגין פעולות שביצע במסגרת מילוי תפקידו כחבר הכנסת.
חסינות זו היא מוחלטת ואינה ניתנת להסרה.
חסינות דיונית – חבר הכנסת שהוגש נגדו כתב אישום רשאי לפנות לוועדת הכנסת ולבקש שתעניק לו חסינות מהנימוקים הבאים:
העבירה נעשתה למען מילוי תפקידו כחבר הכנסת
כתב האישום הוגש שלא בתום לב ובחריגה ממדיניות התביעה
הדין עם חבר הכנסת מוצה על ידי ועדת האתיקה
ההעמדה לדין תפגע בתפקוד הכנסת ובייצוג ציבור הבוחרים ואי העמדה לדין לא תפגע באינטרס הציבורי.
ניתן לעצור חבר הכנסת אם הוא נתפס "בשעה שעשה מעשה פשע שיש עמו שימוש בכוח או הפרעת השלום" ().
ניתן להעמיד חבר הכנסת לדין לאחר סיום כהונתו בגין מעשים שאינם מוגנים על ידי החסינות המהותית, בלי שיתאפשר לו לבקש הענקת חסינות.
על מנת למלא את תפקידם, ניתנות לחברי הכנסת מספר הטבות בנוסף למשכורותיהם.
זכות להעסיק שלושה עוזרים פרלמנטריים
בעבר ניתנה לחברי הכנסת זכות למשלוח חינם של דברי דואר ללא הגבלה.
אופן קביעת שכרם של חברי הכנסת הוסדר בעבר בחוק שכר חברי הכנסת, התש"ט-1949, אך חוק זה הוחלף ב-17 בפברואר 2003 בפרק ט' לחוק הכנסת.
עקרונות לתשלומים נוספים נקבעו בהחלטת שכר חברי הכנסת (הענקות ותשלומים), התשס"א-2001.
בהתאם לחוק הוקמה ועדה ציבורית הממליצה על גובה שכרם של חברי הכנסת ועל תשלומים נוספים, כגון הוצאות נסיעה ולינה הכרוכות במילוי תפקידם של חברי הכנסת, וכן תשלומים לקופת גמל או קרן השתלמות.
שכר היסוד של חברי הכנסת מתעדכן מפעם לפעם (בדרך כלל בתחילת כל שנה) בהתאם לשינוי בשכר הממוצע במשק.
המלצות הוועדה הציבורית מוגשות לוועדת הכנסת, וזו רשאית לקבל את ההמלצות ובכך להפוך אותן להחלטה מחייבת או לדחותן ולהחזירן לוועדה הציבורית לשם מתן המלצות חדשות.
החלטות בעניין שכרם של חברי הכנסת מתפרסמות בקובץ התקנות.
ביולי 2003 מונו לוועדה הציבורית פרופ' ראובן גרונאו – יושב ראש, עו"ד יוסף גילאור ורו"ח דניאל דורון.
גובה השכר ברוטו של חברי הכנסת משתנה אם הם אוחזים בתפקידים שונים במשכן:
תפקיד שכר יסוד הערות יו"ר הכנסת 55,812 ש"ח זהה לשכרו של ראש הממשלה ראש האופוזיציה 49,850 ש"ח זהה לשכר שרסגן יושב ראש הכנסת ויושב ראש ועדה בכנסת46,567 ש"ח חבר הכנסת 44,176 ש"ח
לשכר זה מתווספת תוספת יוקר בהתאם לכללים הנהוגים בשירות המדינה.
עד לשנת 1999 זכו חברי הכנסת לפנסיה תקציבית.
מאז, ההפרשות של חברי הכנסת לקרן פנסיה מתבצעות באופן הדומה לזה של רוב השכירים במשק הישראלי, לפי עקרון הפנסיה הצוברת, משמע בהתאם לשכרם החודשי.
על חברי הכנסת חלות הגבלות אחדות, הקבועות ב:
קובע "חבר הכנסת לא יעסוק בכל עסק או בכל עיסוק נוסף, למעט עיסוק בהתנדבות וללא תמורה".
סעיף זה אינו חל בששת החודשים הראשונים לכהונתו של חבר הכנסת.
סעיף זה נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 1989, ותוקן מאז פעמים אחדות.
עד לחקיקתו נהגו רבים מחברי הכנסת לעסוק בעיסוקים שונים (כגון עריכת דין), במקביל לחברותם בכנסת.
קובע "חבר הכנסת לא יכהן כנבחר בגוף ציבורי, אף שלא בתמורה".
סעיף זה נכנס לתוקף עם תחילת כהונתה של הכנסת ה-14, ב-1996, והוא מונע, בין השאר, כהונה של חבר הכנסת כנבחר ברשות מקומית או בהסתדרות הכללית, נוהג שהיה מקובל קודם לחקיקת סעיף זה.
על חבר הכנסת לציית לכללי אתיקה.
ועדת האתיקה של הכנסת רשאית להטיל עונשים על חבר הכנסת שהפר את כללי האתיקה.
אם המיועד לשמש חבר הכנסת מחזיק באזרחות של מדינה נוספת מלבד ישראל, הוא ייאלץ לוותר על האזרחות לאותה מדינה.
זאת על פי הכתוב בחוק יסוד הכנסת: "היה חבר הכנסת בעל אזרחות נוספת שאינה ישראלית, ודיני המדינה שהוא אזרח שלה, מאפשרים את שחרורו מאזרחות זו, לא יצהיר אמונים אלא לאחר שעשה את כל הדרוש מצדו לשם שחרורו ממנה, והוא לא ייהנה מזכויותיו של חבר הכנסת כל עוד לא הצהיר".
הפסקה כפויה של החברות בכנסת
חוק יסוד: הכנסת מונה מצבים אחדים שבהם כהונתו של חבר הכנסת נפסקת, באופן זמני או מוחלט.
בחירתו של חבר הכנסת לתפקיד שנושאו מנוע מלהיות מועמד לכנסת מביאה להפסקת חברותו בכנסת עם בחירתו או עם התמנותו לתפקיד זה.
חבר הכנסת שהורשע בעבירה פלילית שיש עמה קלון, יושעה מכהונתו בכנסת מיום קביעת בית המשפט ועד למועד שבו פסק הדין נעשה סופי.
ביום שפסק הדין נעשה סופי תיפסק חברותו בכנסת.
חבר הכנסת שהורשע בעבירה פלילית ונידון למאסר, יושעה מכהונתו בכנסת למשך הזמן שהוא נושא את עונש המאסר.
ברוב של 90 חברי כנסת ניתן להדיח חבר כנסת, בשל שתיים מהעילות המנויות ב – הסתה לגזענות, או תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או ארגון טרור נגד מדינת ישראל.
חֶבֶר הלאומים או חֶבֶר האומות היה ארגון בינלאומי שעקרונותיו נוסחו בחלק הראשון של חוזה ורסאי, אחד התוצרים של ועידת השלום בפריז והוקם בפועל ב-10 בינואר 1920, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביוזמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
מטרות החבר כללו מניעת מלחמה באמצעות ביטחון קיבוצי, פירוק מנשק, יישוב סכסוכים בין מדינות באמצעות משא ומתן ודיפלומטיה ושיפור הרווחה העולמית.
סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים, פרי ניסוחו של יאן סמאטס, היה המסד לשיטת המנדטים במסגרתה התגבש 'המנדט על פלשתינה' לכינונו של בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה ונמסר לביצוע הנאמן מטעם החבר, בריטניה.
תפיסת העולם הדיפלומטית שהביאה להקמת חבר הלאומים ייצגה שינוי משמעותי במחשבה המדינית של מאה השנים שקדמו להקמתו.
תפיסת העולם הקודמת, מורשתו של קונגרס וינה, ראתה באירופה שדה לבריתות מתחלפות בין המעצמות שהיו קיימות ב-1815, היווצרות מאֲזני כוחות הנשמרים על ידי צבאות חזקים, ובריתות חשאיות.
לפי תפיסת העולם החדשה, היה אמור הארגון להיות ממשלתן של הממשלות, ולו תפקיד מוגדר, של יישוב סכסוכים בפורום פתוח הפועל על פי כללים חוקיים.
היוזמה להקמת הארגון באה מנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אך כמדינות רבות אחרות, ארצות הברית מעולם לא הצטרפה לחבר הלאומים.
בשונה ממוסד ממשלתי, חבר הלאומים קם ללא כוח צבאי או משטרתי משלו, והיה תלוי למעשה בחסד רצונן של המעצמות החברות בו על מנת שיאכפו את החלטותיו בכוחן, דבר שהתקיים רק לעיתים נדירות.
כך, בשנות השלושים, לא היה חבר הלאומים מסוגל למנוע תוקפנות מצד המדינות הפשיסטיות, והעולם הידרדר אל המלחמה שאותה נועד הארגון למנוע – מלחמת העולם השנייה.
מוראות המלחמה הזו והרצון להימנע מחזרה נוספת עליהן היוו את הבסיס להקמתו של הארגון הבינלאומי שהחליף את חבר הלאומים, הלא הוא האומות המאוחדות.
ואולם בדומה לקודמו, גם ארגון האומות המאוחדות לא הצליח להתפתח לכדי מוסד ממשלתי עולמי, ואף הוא סובל מחולשות שמונעות ממנו להגשים את מטרותיו.
הרעיון של קהילה עולמית שלווה של אומות תואר בכתבי עמנואל קאנט, בחיבור "השלום הנצחי" ( Zum ewigen Frieden) .
הרעיון של חבר אומות נוצר כפי הנראה על ידי שר החוץ הבריטי אדוארד גריי ואומץ בחום על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון כדרך להימנע משפיכות הדמים שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה.
יצירת חבר הלאומים הייתה חלק מרכזי בתוכנית ארבע עשרה הנקודות של הנשיא וילסון, שניתנה בנאום שנישא בקונגרס של ארצות הברית בינואר 1918, ובמיוחד בנקודה הארבע עשרה:
"חבר כללי של אומות חייב להיווצר תחת תנאים מסוימים, על מנת לאפשר ערבויות הדדיות לעצמאותן המדינית ושלמותן הטריטוריאלית של אומות קטנות וגדולות כאחת".
וילסון היה בין הדורשים את הקמת החבר כאחד התוצרים של חוזה ורסאי.
ועידת השלום בפריז קיבלה את ההצעה לכלול את חבר הלאומים, וב-25 בינואר 1919 נוסחה אמנה לחבר.
החבר נוצר על פי סעיף 1 לחוזה ורסאי, אשר נחתם ב-28 ביוני 1919. בתחילה נחתמה אמנת החבר על ידי 41 מדינות, שבהן 31 מדינות אשר לקחו חלק במלחמה לצד מדינות ההסכמה, או שהצטרפו אליהן במהלך הלחימה.
על אף שהיה זה וילסון שיזם את הקמת החבר, ועל כך קיבל את פרס נובל לשלום בשנת 1919, ארצות הברית מעולם לא אישרה את אמנת החבר או הצטרפה אליו, בשל נטיות בדלניות בסנאט, ובמיוחד מצד המנהיג הרפובליקני המשפיע הנרי קבוט לודג'.
החבר התכנס לראשונה בלונדון ב-10 בינואר 1920. פעולתו הראשונה הייתה לאשר את חוזה ורסאי, ובאופן זה לסיים רשמית את מלחמת העולם הראשונה.
עד מהרה עבר מטה החבר לז'נבה, שם התכנסה האספה הראשונה של המליאה הכללית של החבר ב-15 בנובמבר 1920.
לחבר הלאומים לא היה דגל רשמי או לוגו.
הצעות לקבלת סמל רשמי נעשו במהלך תחילת פעולת החבר, אך המדינות החברות לא הגיעו מעולם להסכמה בשאלה זו.
עם זאת, ארגונים שפעלו במסגרת החבר השתמשו במבחר של סמלים ודגלים בפעולותיהם.
בשנת 1929 התקיימה תחרות בינלאומית על מנת למצוא סמל, אך נכשלה.
אחת הסיבות לכישלון זה היה חששן של המדינות החברות מכוחו של הארגון.
לבסוף, בשנת 1939, נמצא חותם רשמי-למחצה: שני כוכבים מחומשים בתוך מחומש כחול.
המחומש והכוכבים אמורים היו לסמל את חמש היבשות וחמשת הגזעים המיוחסים למין האנושי.
בתוך קשת מעל ומתחת למחומש הופיעו שמות החבר באנגלית ובצרפתית.
דגל זה הונף על בניין החבר בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
לחבר היו שלושה ארגונים מרכזיים: מזכירות, בהנהגתו של המזכיר הכללי, ומושבה בז'נבה, מועצה ומליאה, וכן סוכנויות וועדות רבות.
לאשרורה של פעולה כלשהי נדרשה הן החלטה פה אחד על ידי המועצה, והן הצבעת רוב במליאה.
המזכירות הייתה אחראית להכנת סדר היום למועצה ולמליאה, ולפרסומם של דוחות מן הדיונים, ולעניינים אחרים שבשגרה, כגון מתן דוח שנתי על פעילותו הכוללת של הארגון.
במהלך פעילות החבר פעלו המזכירים הכלליים הבאים:
תקופת כהונה שם מדינת מוצא 1920–1933 סר ג'יימס אריק דראמונד בריטניה 1933–1940 ז'וזף אבנול צרפת 1940–1946 שון לסטר אירלנד
מועצת החבר הייתה בעלת הסמכות לטפל בכל עניין הנוגע לשלום העולם.
המועצה החלה את פעולתה כשלה ארבע חברות קבועות – בריטניה, צרפת, איטליה והאימפריה היפנית, וארבע חברות זמניות, המתחלפות אחת לשלוש שנים.
הרכב זה השתנה כאשר גרמניה הוכנסה כחברה קבועה, ואילו מספר החברות הלא קבועות גדל לתשע מתוך חמש עשרה מדינות.
ארצות הברית אמורה הייתה להיות החברה הקבועה החמישית, אך היא מעולם לא הצטרפה לחבר.
המועצה נפגשה לישיבות קבועות ארבע פעמים בשנה, ולעיתים לישיבות שלא מן המניין.
בסך הכול נפגשה המועצה 107 פעמים במהלך השנים שבין 1920 ו-1939.
לכל חברה בארגון היה קול אחד במליאה.
חברות בודדות לא תמיד שמרו על נציגות קבועה בז'נבה.
המליאה התכנסה אחת לשנה בחודש ספטמבר.
לחבר הייתה סמכות פיקוח על בית המשפט הבינלאומי, וגופים וועדות אחרים שנועדו לטפל בבעיות בינלאומיות שוטפות.
אלו כללו את ועדת פירוק הנשק, ארגון הבריאות העולמי, ארגון העבודה הבינלאומי, ועדת המנדטים, הוועד המרכזי לעניין האופיום, הוועדה לענייני פליטים והוועדה לענייני עבדות.
בעוד שהחבר עצמו נראה מבחינה היסטורית ככישלון, חלק מן הוועדות שפעלו במסגרתו הגיעו להישגים במסגרת המנדט שניתן להן.
הוועדה לפירוק הנשק: השיגה הסכמה ראשונית מבריטניה, צרפת, איטליה ויפן להגביל את גודלו של הצי שלהן.
עם זאת בשנת 1923 סירבה בריטניה לחתום על הסכם לפירוק נשק, והסכם קלוג-בריאן שנוצר על ידי הוועדה בשנת 1928 נכשל במטרתו להוציא את המלחמה אל מחוץ לחוק.
הוועדה נכשלה באופן מוחלט לעצור את ההתחמשות ההדדית של מדינות העולם בשנות השלושים, ובמיוחד בנוגע לגרמניה, יפן ואיטליה.
ארגון הבריאות: גוף זה התמקד במלחמה בצרעת ובמלריה, ויצא במסע עולמי להכחדתו של היתוש.
הוא הצליח בלחימה במחלת הטיפוס אשר פרצה בברית המועצות ואיימה לחדור לאירופה.
ועדת המנדטים: הוועדה פיקחה על המנדטים שנתן חבר הלאומים, ואף ארגנה משאלי עם בטריטוריות שנויות במחלוקת על מנת שתושביהן יקבעו לאיזו ארץ ברצונם להצטרף.
במיוחד ידוע המשאל שנערך בחבל הסאר בשנת 1935.
ארגון העבודה הבינלאומי: גוף זה אסר בהצלחה על השימוש בעופרת בצבע, ושכנע מספר מדינות לאמץ יום עבודה בן שמונה שעות ושבוע עבודה בן 48 שעות.
כן פעל הגוף למניעת עבודת ילדים, הגברת שוויון הזכויות לנשים במקום העבודה, ולהטלת אחריות על בעלי ספינות לתאונות הקורות לספנים בלב ים.
הוועדה המתמדת לענייני האופיום: הוועדה נוסדה על מנת לפקח על מניעת ייצור האופיום ומוצריו והסחר בהם.
הוועדה יצרה שיטה לפיקוח על הייצוא הבינלאומי, וסחר הסמים הבינלאומי.