tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכיכר זו התרחשו ציוני דרך חשובים שעיצבו את ההיסטוריה של גאורגיה, ביניהם: ההפגנות שהביאו להחלטה של הממשל הסובייטי בגאורגיה להכריז על עצמאותה של גאורגיה, אירועי מהפכת הוורדים שהביאו להפיכה בשלטון ללא שפיכות דמים, הפגנות האופוזיציה בגאורגיה בשנת 2007 שהביאו לבחירות חדשות בינואר 2008 ועוד.
בכיכר החירות נמצא גם מבנה הפרלמנט של גאורגיה.
פנתאון מתאצמינדה – נקרופוליס בו קבורים מהאישים הבולטים של גאורגיה, ביניהם סופרים, אמנים, אנשי-אקדמיה וגיבורים לאומיים.
הפנתאון ממוקם בחצר הסובבת את כנסיית מאמאדוויתי (כנסיית דוד הקדוש) על מדרונות הר מתאצמינדה.
פנתאונים נוספים בטביליסי הם פנתאון דידובה ופנתאון סבורתלו.
הגנים הבוטניים של טביליסי – הגנים בוטניים הגדולים ביותר בעבר הקווקז, שהיו הגדולים ביותר בברית המועצות לשעבר.
כיום חלק מהאקדמיה הגאורגית למדעים.
מצודת נאריקלה – שרידי מצודה מהמאה ה-4 שהוקמה על ידי הפרסים הסאסאנים – נבנתה בנקודה הגבוהה ביותר בטביליסי.
לאחר שנהרסה מספר פעמים, שוקמה כבית כלא במאה ה-17.
בזיליקת אנצ'יסחטי – הכנסייה העתיקה ביותר בטביליסי.
היא נבנתה מחדש במאה ה-16).
קתדרלת סיוני – אחת הקתדרלות הקדושות ביותר של הכנסייה הגאורגית האותודוקסית.
הקתדרלה היא מהמאה ה-6/ה-7, ונקראת על שם הר ציון שבירושלים.
כנסיית מטחי – כנסייה מהמאה ה-13 על צוק מטחי, שבו שכן כלא ידוע לשמצה בתקופה הסובייטית.
בית האופרה והבלט של טביליסי – בית האופרה העתיק ביותר והמפורסם ביותר בגאורגיה, והגדול ביותר בכל עבר הקווקז.
בית הכנסת הגדול של טביליסי – בית הכנסת של יהודי אחלציחה, שהוא הגדול והמפואר מבין בתי הכנסת בטביליסי.
פארק מושטאידי – פארק שנוסד על ידי מיר-פתה-אר'ה במאה ה-19. בשנת 1935 נוסדה במקום רכבת הילדים הראשונה בכל רחבי ברית המועצות ולמעשה בעולם כולו.
תיאטרון מרג'נישווילי – הוא התיאטרון הממלכתי השני בגודלו בגאורגיה.
כנסיית כָּשווֶתי – כנסייה גאורגית אורתודוקסית הממוקמת ליד בנין הפרלמנט של גאורגיה בשדרות רוסתוולי.
אגם הצבים – אגם קטן בפרוורי טביליסי המשופע בצבים המשמש כאזור פיקניק.
ההגעה לאגם בדרך המובילה לאגם וגם ברכבל.
גן החיות של טביליסי - פועל משנת 1927.
המוסדות להשכלה גבוהה בטביליסי הם:
האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה - "המוסד הפוליטכני הגאורגי על שם לנין" לשעבר
האוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה
האוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי
האוניברסיטה הבינלאומית של הים השחור, נוסדה בטביליסי בשנת 1995, במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה האקדמי בין גאורגיה לטורקיה
בהקשר זה ניתן לציין גם את ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, שהיא גם הספרייה הלאומית של גאורגיה.
טבח שארפוויל אירע בעימותים של כוחות משטרה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, עם מפגינים בעיירת השחורים שארפוויל ב-21 במרץ 1960. השוטרים הרגו 69 מפגינים ופצעו רבים נוספים.
בשנת 1966 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את "היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית" בתאריך 21 במרץ, כזכר לטבח.
בדצמבר 1959 הכריז הארגון שעמד בחוד החנית של המאבק באפרטהייד, הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), על שורת מצעדי מחאה בני יום אחד נגד "חוק אישורי המעבר", אחד מחוקי האפרטהייד הקשים והמגבילים ביותר שהוטלו על השחורים במדינה.
ארגון ההתנגדות המתחרה, הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), קרא לעומת זאת למאבק רציף יותר, שכלל סירוב לשאת אישורים והתייצבות המונית בתחנות המשטרה על מנת להיעצר.
כל זאת כחלק ממדיניות המאבק הבלתי אלים שנקטו תנועות ההתנגדות באותה עת.
ANC תכנן להתחיל בצעדי המאבק ביום 31 במרץ 1960, אך יריביו ב-PAC ביקשו להקדימם, והזדרזו לקבוע את תחילת מערכתם לתאריך מוקדם יותר ב-10 ימים.
ב-21 במרץ 1960 נע מצעד מפגינים לכיוון תחנת המשטרה בשארפוויל.
הקהל היה להוט אך לא אלים, פרט לבודדים שיידו אבנים לעבר תחנת המשטרה.
הקהל התקדם לעבר גדר תחנת המשטרה, והשוטרים חששו מניסיונות פריצה.
למקום הוזנקו מטוסי שיטור שטסו בגובה נמוך וניסו לפזר את ההפגנה, ללא הועיל.
חלק מהמפגינים הגיבו ביידוי אבנים, מהם נפגעו שלושה שוטרים.
השוטרים ניסו להשתמש בגז מדמיע ובאלות, אך לא הצליחו לעצור את המפגינים.
בסביבות השעה 13:00 ניסתה המשטרה לעצור מפגין.
המפגינים הגיבו בזעם, ובתגובה כוחות המשטרה פתחו באש לעבר המפגינים.
הירי בשארפוויל היווה נקודת מפנה דרמטית בהיסטוריה של דרום אפריקה.
גל של שביתות, הפגנות אלימות והיעדרויות מעבודה שטף את המדינה, והממשלה הכריזה על מצב חירום ביום 30 במרץ 1960. מנהיגים של ה-ANC וה-PAC נעצרו, וב-8 באפריל 1960 הכריז ראש הממשלה הנדריק פרוורד על שני הארגונים הללו כלא חוקיים (Unlawful Organizations Act No.
בעקבות האירועים החלו שני הארגונים לנקוט באסטרטגיה של מאבק מזוין והקימו זרוע צבאית.
הטבח גם הוביל לתשומת לב עולמית לנעשה בדרום אפריקה, ולהחרפת הבידוד הבינלאומי של המדינה.
טבח שארפוויל הפך לסמל של המאבק באפרטהייד ובגזענות.
ב-1966 הכריזה עצרת האומות המאוחדות על ה-21 במרץ כעל היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית.
עם הפלת משטר האפרטהייד, נקבע יום זה כיום זכויות האדם בדרום אפריקה.
ב-1996 טקס חתימת החוקה החדשה של דרום אפריקה על ידי נלסון מנדלה התקיים בשארפוויל.
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה" הכולל בין היתר את מיקום הטבח, קברי הקורבנות ואנדרטה שהוקמה לזכרו.
טקס הטבילה הנוצרי המכונה "הטבלה" הוא אחד מיסודות הדת הנוצרית על כל זרמיה.
בנוסף להיותו טקס בעל משמעות דתית ברורה ועמוקה, יש בו גם אלמנטים חברתיים מובהקים, כגון כניסה לחברות בקהילה וקבלת שם טבילה.
הטבילה היא אחד משבעת הסקרמנטים המרכזיים בנצרות.
אף על פי שישנם אופנים שונים לביצועה הפיזי של הטבילה, משמעותה ומטרתה היא תמיד זהה: בטקס הטבילה האדם הופך לנוצרי.
מקור הטקס הוא בדברי ישו: "ואתם לכו אל כל הגויים וטבלתם אותם לשם האב והבן ורוח הקודש" (לוקס ג',16) ומן הפסוקים בתנ"ך: "וזרקתי עליכם מים טהורים וטהרתם" (יחזקאל טז,ט).
על פי התפיסה הנוצרית, אדם נושא על עצמו את החטא הקדמון של הגירוש מגן העדן, וכל אדם נחשב ליורש החטא.
על רקע זה, כל המין האנושי הוא חוטא.
ישו נשלח כהתגשמות בבשר של האלוהים (Incarnation) וסבל את ייסוריו על הצלב כדי לכפר על חטאי המין האנושי כולו.
במעשה זה שחרר את האדם מן החטא.
הראשון שהשתמש בטבילה כסמל לניקיון הגוף והנפש היה יוחנן המטביל שטען כי 'יום הדין קרב' וכי הדרך היחידה להינצל היא על ידי חזרה בתשובה מהחטאים.
הטבילה היא הדרך לטהר את הגוף והנפש.
הנצרות רואה בטבילה מעשה בעל איכויות על-טבעיות, המנקה את הנטבל מן החטא הקדמון.
הטבלת הגוף מסמלת את הטבעתה של הנפש בעלת החטא, או יותר נכון, את הטבעתו של הגוף החוטא, ומסמלת את לידתה מחדש (משיכתה מן המים) של נפש טהורה ונקייה.
הטבילה היא חזרה על מותו ותחייתו של ישו.
הטבילה משחררת מהחטא והיא כלידה מחדש.
הטבילה היא קבלת החסד שניתן על ידי ישו שנצלב ולקח עליו את חטאי האדם.
הטבילה היא הדרך בה אדם יכול לקבל חסד מקדש (sanctifying grace) - ולהיות במצב של חסד (state of grace).
הטבילה מטילה סימן בלתי נמחה (CHARACTER INDELEBILIS) על הנשמה.
האפשרות היחידה להצטרף לכנסייה וליהנות מהחסד האלוהי היא על ידי סקרמנט הטבילה: "הקו המפריד בין האפשרות לאי אפשרות להיגאל הינו באגן הטבילה".
אין אפשרות להיוולד נוצרי - יש (אפשרות) להפוך לכזה, וכל עוד אדם איננו נוצרי - גאולת נשמתו נמצאת בסכנה ממשית.
אומנם אלוהים לא מוגבל על ידי הסקרמנטים והוא יכול גם להציל נשמות ללא טבילה: בטבילה על ידי דם - קדוש מעונה שמת ללא טבילה, טבילה לפי רצון - אדם אשר רצה להיטבל אך מת טרם הספיק ועוד.
ישועה אפשרית גם לאלו שמתו שלא באשמתם ולא נטבלו מתוך בורות או מתוך סיבות אחרות תחת קריטריונים מסוימים.
טבילת עוללים היא הטבילה הנפוצה ביותר הן בזרמים הקתולים והאורתודוקסים והן בחלקים מהכנסייה הפרוטסטנטית.
הטבילה היא למעשה "ברית המילה של המשיח".
באנלוגיה לטקס של הברית הישנה, הטבילה היא כריתת הברית החדשה, במובן מסוים.
לרוב, מחשש לנשמת התינוק מבצעים את הטבילה כמה שיותר מהר לאחר הלידה או 3 שבועות לאחר הלידה.
דחייה רצינית של גיל הטבילה נחשבת לחטא מצד ההורים.
לפי הקתולים, לרוב, יש חשש שהתינוק שלא הוטבל ימות במצב של חטא קדמון, כלומר שהוא לא יוכל להיכנס למלכות השמיים ויישאר בלימבו לנצח.
גיל הטבילה הוא אחד מהקונפליקטים של החלק הפרוטסטנטי עם שאר העולם הנוצרי.
עם זאת הרוב רואים אישוש בכתבי הברית החדשה למנהג טבילת העוללים שכן משפחות שלמות נטבלות כך.
ישנם זרמים בנצרות בהם לא נערך טקס טבילה מלא אלא רק טקס "הקדשה" שבו ניתן לתינוק שמו, והטבילה עצמה נדחית לגיל בו יש הבנה ובחירה.
בכנסייה הקתולית ובזרמים פרוטסטנטיים מסוימים מקיימים טבילה מלאה לתינוקות כהמשך למסורת קדומה של הטבלת משפחות שלמות, אך מוודאים כי המצטרפים והסנדקים שלהם מודעים לכך שהטבילה היא רק שלב ראשון מתוך שלבים שונים של תהליך קבלת הדת.
הקווייקרים, המגנים כל טקס דתי ורואים בו מחווה חסרת משמעות, אינם עורכים טבילה במים אלא מכירים רק ב"טבילת הנפש" באופן סמלי.
מי עורך את טקס הטבילה
הכהן והשמש הם המבצעים הרגילים של הטקס ברוב הזרמים בנצרות.
עם זאת במצבי חירום כל אדם יכול להטביל אם יש לו את הכוונה המתאימה לעשות זאת, כלומר את הרצון לעשות "את אשר הכנסייה עושה", אם הוא משתמש בנוסח המתאים: "(פלוני)...
אני מטביל אותך בשם האב, הבן ורוח הקודש".
אם שם הנטבל אינו ידוע, ניתן לתת שם חדש.
בגלל היות סקרמנט הטבילה כל כך מהותי לעתיד נפשו של האדם על פי הנצרות, דחיית טקס הטבילה בגלל מצבי חירום איננה באה בחשבון.
בכל מקרה יש לבצע טבילה, גם לתינוקות שנפטרו במהלך לידה או אחריה; אפילו רק לחלקי עובר היוצאים מהרחם, וזאת בגלל האמונה שאדם שמת ללא טבילה יגיע לגיהנום או ללימבו.
לכן, אישרה הכנסייה לאנשים שונים הנוכחים בלידה, כולל מיילדות, לבצע את טקס הטבילה כל עוד נשמרים עיקרי הסקרמנט, מתקיימת הטבילה ונאמרים הפסוקים הנכונים.
הכומר המקומי לימד את העוסקות במלאכת הלידה את נוסח התפילה שצריך לאמר (עד המהפכה התעשייתית הרוב לא ידע קרוא וכתוב, ובוודאי לא בלטינית) וכן לימד את טכניקת הזלפת המים.
הקו המנחה היה תמיד שעדיפה טבילת חירום מאשר מוות ללא טבילה
בתפיסת העולם הנוצרית קבלת הסקרמנט היא אקט של רצון ולא של אלימות וכוח כדברי תומאס אקווינס: יש בלתי מאמינים מסוימים אשר מעולם לא קיבלו את האמונה כמו היהודים.
על אלה אין לכפות את האמונה בשום תנאי שהוא ולעשותם למאמינים שכן האמונה היא עניין של בחירה חופשית".
אומנם הנוצרים דגלו במיסיון מתוך הנחה שיש להציל את הנשמות כולן ולאפשר להן גאולה ולכן רדפו עובדי אלילים וכפו עליהם את הנצרות אך אל היהודים היה יחס דו משמעי ולהתנגדות היהודים להמרת הדת התייחסו בסלחנות על פי הפרשנות של אוגוסטינוס הקדוש: "אל תהרגם פן ישכחו עמי".
המציאות לעיתים קרובות הייתה שונה.
לאורך שנים אם בעידוד כמרים מקומיים ואם מתוך העלמת עין של האפיפיור המכהן היו המרות דת של יהודים בכפייה ומאונס.
זאת למרות קביעה ברורה במאה השישית של גרגוריוס השביעי כי חל איסור על הטבלה מאונס וכי יש לנסות לשכנע את היהודים בדרכי נועם.
הבעיה תמיד הייתה בנוגע לתקפות הטבילה.
מצד אחד הטבילה הייתה בכפייה ואין קבלת האמונה מתוך רצון ומן הצד השני הנצרות, כאמור, רואה בטבילה כהטבעת חותם בלתי מחיק או הפיך.
בוועידת טולדו הרביעית בשנת 633 נטען כי הטבילה תקפה בכל מקרה ומצב אפילו נערכה בכוח.
דרכים משפטיות מקוריות אומצו כדי לפשר בין הגינוי לאלימות לבין הצדקת תקפות הטבילה בכוח
בכנסיות האורתודוקסיות, בכנסיות קתוליות־מזרחיות ובכמה זרמים פרוטסטנטים מטבילים את כל הגוף.
אצל האורתודוקסים נוהגים להוסיף מעט שמן למי הטבילה.
בכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות מזליף הכומר המקיים את הטקס שלוש פעמים מים שקודשו בברכת כהן דת על קדמת ראשו של הנטבל, ומכניס אותו לכנסייה "בשם האב, הבן ורוח הקודש".
הטקס מתקיים בדרך כלל מספר שבועות אחרי הלידה.
בכנסייה הקתולית ולרוב גם בזו הפרוטסטנטית מתקיים הטקס ביום ראשון והוא מהווה חלק מטקס ההודיה של יום ראשון שבו נוכחת כל הקהילה וכך הופך הטקס למעין קבלה לקהילה ואישור השתייכות המשפחה והמצטרף החדש אל קהילת המאמינים.
בגלל עריכת הטקס ביום ראשון תוך כדי התפילות יש חיזוק לחשיבות הטבילה כקבלה לדת.
כדי להדגיש את חשיבות הסקרמנט מקבלים ההורים הדרכה מן הכומר על חשיבות התפילה בדרך כלל מספר ימים לפני הטקס.
אל הטקס מגיע התינוק כשהוא נישא על ידי הוריו ומלווה בסנדקים שאינם קרובי משפחה ישירים המתחייבים בשם התינוק לקיים את מצוות ויסודות הנצרות.
הסנדקים גם עונים לשאלות הכומר בשם התינוק, ומצהירים בשמו על האמונה (credo אני מאמין תפילה נוצרית) ואף אומרים בעבורו את תפילת Pater nostre (אבינו שבשמיים).
הסנדקים הם אלו שמתחייבים ללמד את הנטבל את עיקרי האמונה הנוצרית.
אחר כך מוודא הכומר שאכן הם רוצים להטביל את הילד ואז נערכת הטבילה עצמה: הכומר אומר: " (פלוני)..., אני מטביל אותך בשם האב והבן ורוח הקודש." ובעודו אומר את המילים הוא מטביל את התינוק במים או מטפטף מים על מצחו, וחוזר על פעולה זאת שלוש פעמים.
כשמדובר בהטבלה על ידי יציקת מים, נהוג שההורים או הסנדקים אוחזים בילד.
וכשמדובר בטבילת כל הגוף הם מוציאים אותו מהמים.
לאחר ההטבלה אומר עורך הטקס לילד הנטבל: "האל, האב של אדוננו יֵשוּע המשיח, שחרר אותך מחטא, העניק לך לידה חדשה באמצעות המים והרוח הקדוש, וקיבל אותך לעם הקודש שלו." אז הוא מוֹשֵחַ על קודקו ראשו של התינוק שמן מקוּדש מירון (chrism), והתינוק מולבש בבגדים לבנים המסמלים טהרה.
כוהן הדת נותן לאחד ממלוויו של התינוק נר שהודלק מנר הפסחא - נר גדול שהדלקתו פותחת כל שנה את טקס ההודיה של חג הפסחא.
בהרבה מהכנסיות הקתוליות קיימת תפילת טבילה מיוחדת הקרויה בפטיסטריום הבנויה בדרך כלל בצורה מתומנת, רמז לשמונה ימים מהלידה לטבילה ולתחיית ישו ביום השמיני לכניסתו לירושלים.
בטקס ההטבלה נכללת גם בקשה של כוהן הדת לשחרר את הנטבל מכוחו של השטן.
זהו זכר לטקס לגירוש השדים והרוחות, שבעבר היה חלק חשוב מסקרמנט הטבילה.
בזרם האורתודוקסי נערך לאחר סקרמנט ההטבלה סקרמנט נוסף, הקרוי כריסמטיה - משיחה בשמן הקודש או אישוש (קונפרמציה).
גם סקרמנט זה ניתן לאדם פעם אחת בחייו, והוא מחזק באדם את מתנות רוח הקדוש והופך אותו לחייל המשיח, סקרמנט זה מביא אפוא לבגרות רוחנית.
לאחריו משתתף התינוק בסקרמנט ההודיה (קבלת גוף ודם המשיח תחת נראות לחם ויין).
טביאה צימרמן היא ויולנית גרמנייה.
בעלת תואר פרופסור לויולה ולמוזיקה קאמרית.
צימרמן החלה ללמוד נגינה בויולה בגיל שלוש, ובגיל חמש החלה בלימודי פסנתר.
בגיל 13 למדה ויולה אצל אולריך קוך בבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג ומשם התקדמה ללימודים באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
היא זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות בז'נבה (1982), בודפשט (1984) ותחרות הוויולה על שם מוריס וייה בפריז (1983).
כפרס בתחרות זו הוענקה לה ויולה שנבנתה על ידי אטיין ואטלו משנת 1980.
כסולנית צימרמן מופיעה עם תזמורות רבות, מן החשובות בעולם, ביניהם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר ותזמורת שווייץ המערבית, בניצוחם של מנצחים ידועי שם כמו קורט מאזור, ברנרד הייטינק, כריסטוף אשנבאך, ניקולאוס הארנונקור ואחרים.
צימרמן פעילה גם במוזיקה הקאמרית.
היא הופיעה עם גדעון קרמר (כינור), היינץ הוליגר (אבובן ומלחין), הארטמוט הל (פסנתר), סטיבן איסרליס (צ'לו) ופאמלה פרנק (כינור) בפסטיבלים רבים.
מלחינים בני המאה ה-20 כתבו עבורה יצירות: ג'רג' ליגטי (סונטה לוויולה סולו), היינץ הוליגר, סאלי בימיש, יוסף טל, וולפגנג ריהם וגאורגה לנץ.
מאז 2002 טביאה צימרמן היא פרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
לפני כן הייתה בסגל המורים באקדמיה למוזיקה של זאארבריקן (1987 - 1989) ובקונסרבטוריון של פרנקפורט (1994 - 2002).
הישגיה ותרומותיה בתחום המוזיקה הקנו לה פרסים ואותות כבוד רבים מספור, לאומיים ובינלאומיים, ביניהם פרס פרנקפורט למוזיקה, פרס הסה והפרס הבינלאומי של ה"אקדמיה קיג'אנה" למוזיקה בסיינה.
צימרמן הייתה נשואה למנצח הישראלי דוד שלון ולמנצח האמריקאי-ישראלי סטיבן סלואן.
יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים ובת מנישואיה השניים.
טבי היה עבדו הכנעני של רבן גמליאל, והוזכר בספרות חז"ל בכמה מקומות.
רבן גמליאל העיד עליו שהיה תלמיד חכם ובקיא בהלכות.
כך למשל סיפר רבן גמליאל עליו שישן תחת המיטה בסוכה, כיוון שהכיר את הלכות סוכה וידע שעבדים פטורים ממנה: .
בדומה לכך מוזכר במסכת שמחות שטבי היה מניח תפילין אף על פי שעבדים פטורים ממצווה זו.
גם מוזכר שם, שהיו קוראים לו "אבא" בדרך כבוד למרות שהיה עבד.
הגמרא במסכת בבא קמא מביאה ברייתא המספרת שרבן גמליאל סימא את עינו [לגרסת הירושלמי -שבר את שינו] של טבי ושמח בכך כיוון שזו הייתה סיבה לשחרר את טבי מדין יציאה בשן ועין.
רבי יהושע אמר לרבן גמליאל שמכיוון שאין עדים שראו את המעשה הוא לא יכול לשחרר את טבי ומסתבר שרבן גמליאל הסכים עמו, כי במסכת ברכות מסופר על מותו של טבי ושם מסופר על יחסו המיוחד של רבן גמליאל לטבי בשונה מהיחס הרגיל לעבדים כנענים:
הרמ"ע מפאנו מביא שטבי היה גלגול נשמתו של חם בן נח שעליו נגזרה עבדות, ואילו שם ועבר התגלגלו ברבן גמליאל אדונו.
טבח תל א-זעתר הוא מעשה טבח שבוצע על ידי מיליציות נוצריות במחנה פליטים פלסטינים, במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ב-12 באוגוסט 1976, לאחר מצור של מספר חודשים על המחנה.
מחנה הפליטים תל א-זעתר בפאתי ביירות שיכן בתוכו כ-20,000 פליטים פלסטינים ממלחמת העצמאות הישראלית ב-1948. בקיץ 1976, אלפי חברי מיליציות נוצריות מרוניות הטילו על המקום מצור, בתמיכת נשיא סוריה חאפז אל-אסד שהתערב במלחמת האזרחים ב-1976, נגד "המחנה הרדיקלי" (של הפלסטינים, הדרוזים והמוסלמים).
הפגזות ארטילריות במהלך הלחימה הרסו את מרבית המחנה.
המחנה נחשב למעוז אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, וכ-1,500 לוחמים מארגונים אלו שהו במקום.
המחנה היה מבוצר היטב, ונחפרו בו תעלות תת-קרקעיות להגנה ואחסון תחמושת.
מאחר שהמחנה נמצא במזרח ביירות, בצדה הנוצרי של העיר, הוא הותקף לעיתים קרובות על ידי המיליציות הנוצריות.
בתחילת אוגוסט 1976 היה מצב הנצורים נואש ואנשי אש"ף בקשו למסור את המחנה לידי הנוצרים אם יורשה להם לעזוב את המחנה על נשקם.
הפלסטינים טוענים כי תושבי המחנה שנותרו פונו ממנו בכוח למערב ביירות (המוסלמית), וחלקם נרצחו.
במהלך הפינוי, הכוחות הנוצריים ירו בשיירות של פליטים, ואחרים נהרגו מדקירות סכין ורימונים עוד במהלך שהותם במחנה; כמו כן, אנשי המיליציות ביצעו מעשי אונס רבים.
לטענת הנוצרים, מלבד זאת שלוחמי אש"ף מנעו את עזיבתם של התושבים הנצורים, הרי שבנוסף מרבית המתים נהרגו בקרבות על כיבוש המחנה, ולא בוצע טבח.
לאחר פינוי התושבים נהרס המחנה, כדי למנוע את שיבת תושביו.
מקרי חטיפה רבים אירעו בביירות לאחר היוודע הדבר.
רבים מהפליטים ששרדו, שוכנו על ידי אש"ף בכפר הנוצרי דאמור, בו הפלסטינים ביצעו טבח בנוצרים ב-20 בינואר.
הטבח הוביל לביקורת חריפה על סוריה בעולם הערבי ובקהילה הבינלאומית.
נטען גם כי מקרה זה תרם להתגברות התנגדותם של הסונים בסוריה, לשלטון העלווי, שבסופו של דבר התפרצה במרידה נגד המשטר .
לאור זאת, סוריה הפסיקה את מתקפתה נגד אש"ף והתנועה הלבנונית הלאומית של המחנה הרדיקלי, והסכימה לכינוס הליגה הערבית, שהביא להפסקה זמנית בלחימה.
קיימות מספר הערכות שונות לגבי מספר ההרוגים כתוצאה מהמצור והטבח.
במקום אחד מוערך כי כ-3,000 פלסטינים נהרגו, מרביתם אזרחים, מקומות אחרים מעריכים כי 2,000 נהרגו ו-4,000 נפצעו, מקום אחד טוען כי נהרגו "מספר אלפים", ומקום נוסף קובע כי יחד עם טבח קרנטינה נהרגו בשני המקרים כ-2,000 איש.
טביליסובה (בגאורגית: თბილისობა, תבּיליסוֹבָּה) או יום טביליסי, הוא הפסטיבל השנתי הגדול ביותר בטביליסי, המנציח את היווסדה של העיר.
הוא נערך בהתאם למסורת הגאורגית, שבה נהוג לחגוג את יום השנה לייסודן של ערים ועיירות בפסטיבלים.
זה הנערך בטביליסי הוא הגדול מכולם.
הפסטיבל של טביליסי, טביליסובה, נחגג מדי שנה ביום א' האחרון של חודש אוקטובר.
זו גם עת הבציר וייצור היין, וחתונות רבות בגאורגיה נערכות אף הן בתקופה זו.
ביום הפסטיבל מתקיימים קונצרטים והופעות מחול עממי ברחובות העיר, דבר המושך גם תיירים.
הפסטיבל נוסד בשנת 1979, וחודש בשנת 1994 לאחר השעיה בת 6 שנים בתקופה בה שררה מתיחות פוליטית.
ביהדות, טבילה במים היא הליך מחייב (הכשר מצווה), חלק מתהליך הטהרה המוטל על יהודים, כלים ובגדים השרויים במצב טומאה ומעוניינים להטהר.
טבילה במים היא השלב העיקרי (ולעיתים הבלעדי) במרבית תהליכי הטהרה מטומאות שונות, ובנוסף היא חלק מתהליך הכשרת הכלים ומתהליך הגיור.
טבילה נעשית במקווה, מעיין, ימים, אגמים, נהרות ובארות, אך לא במים שאובים.
בתורה מופיעים מקרים רבים של טומאה המצריכים טבילה כחלק מתהליך הטהרה, בהם: נידה, מי שפלט נוזל זרע, מי שנגע במת, ועוד.
ישנם גם מקרים בהם לא קודמת טומאה למצוות הטבילה, לדוגמה במקרה של גיור, של טבילת כלים שהיו בבעלות גוי, והטבילות שטובל הכוהן הגדול לפני שלבים שונים של עבודתו ביום כיפור.
בימינו חובת הטבילה מוטלת בעיקר על נשים נשואות, כדי להיטהר מנידתן ולקיים יחסי אישות.
רוב הטבילות נעשות במקווה ייעודי, אבל ניתן לטבול גם במקווי מים טבעיים כימים ואגמים.
לפי נתוני דו-שנתון דת ומדינה של המכון הישראלי לדמוקרטיה לשנת 2024, מקרב כלל הנשים היהודיות הנשואות בגילאים הרלוונטיים, 35% טובלות באופן קבוע לפי ההלכה, 8% טובלות מדי פעם אך לא בקביעות ו-44% טבלו במקווה רק פעם אחת בחייהן – לפני החתונה
מקור החיוב בטבילה בציווי המקראי "וְרָחַץ בַּמַּיִם אֶת-כָּל-בְּשָׂרוֹ", ציווי החוזר בצורות שונות אצל מרבית חייבי הטבילה.
אצל מיעוט מחייבי הטבילה, המקור הוא בתורה שבעל פה (כדוגמת נדה וזבה)
טומאה אינה נחשבת עבירה אלא מצב רוחני שבו האדם מנוע מלבצע פעולות מסוימות, כגון קיום יחסי מין, עלייה למקדש ואכילת קרבנות ותרומה (אצל כהנים).
אין חובה לטבול אם הטמא לא חפץ לעשות את הפעולות שאסורות עליו במצב זה.
עם זאת, בזמן שבית המקדש קיים, חייב אדם לטהר עצמו לפני הרגל, כדי שיוכל להיכנס למקדש ולהקריב קרבן עולת ראייה.
לפי היהודים הקראים, הטהרה נעשית באמצעות רחיצת הגוף בכל מים זורמים שהם, ואפילו במקלחת.
לפי הקראים, מצווה להיטהר מכל סוג של טומאה, כגון טומאת נידה או שכבת זרע.
עד אז, על מי שנחשבים טמאים לשמור על בידול מהטהורים, לאכול בשולחן נפרד, ולהימנע מכניסה לבית הכנסת עד לטהרתם.
הטבילה נעשית כאשר גוף האדם או הכלי נמצאים במלואם במים, וללא חציצה בין הגוף ובין המים.
לפיכך, על פי ההלכה יש להסיר קודם הטבילה כל דבר שאינו חלק מהגוף, ושמקפידים עליו שלא יהיה עליו.
בנוסף מדרבנן יש לגזוז את הציפורניים, לנקות את השיניים, לסרק את השיער שלא יהיו בו קשרים, ועוד.
נוהל זה, המיוחס בהלכה לתקנת עזרא, מכונה 'חפיפה'.
אדם או כלים שקיבלו טומאה מדברים המטמאים, כדי לטהרם הם צריכים טבילה.
כאשר לחלקם הליך הטהרה הוא יותר מורכב ונוספים בו עוד מספר פעולות.
מקורות הטומאה מתחלקים לארבעה סוגים עיקריים: אדם או בעלי חיים שמתו, טומאות היוצאות מגוף האדם, צרעת, וחטאות.
כאשר חז"ל הוסיפו עוד מספר דברים מטמאים.
אישה נטמאת עם תחילת הווסת שלה, אז היא נידה, אם הדימום הוא לא בזמן הווסת אזי היא זבה.
יולדת נטמאת עם הלידה ונשארת במצב זה מספר שבועות לאחר הלידה, כאשר מועד הסיום המדויק משתנה על פי מין היילוד.
אשה טמאה חייבת לטבול אם ברצונה לקיים יחסי אישות או שרוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש).
נשים נשואות נוהגות לטבול בכל חודש, לאחר שנטהרו מנידתן.
אישה שאינה נשואה אינה חייבת בטבילה, וקיימת תקנה הלכתית האוסרת על רווקות לטבול, כדי לא לעודד אותן לקיים יחסי אישות (שמותרים רק לאישה נשואה, עם בעלה).
בועל נידה הופך לטמא נידה וחייב לטבול לאחר שבעה ימים, רק אז הוא שוב מותר לאשתו.
קיים איסור כרת לזוג שבמזיד קיים יחסי אישות בטומאת נידה.
לדעת הרמב"ם, נישואין (להבדיל מקידושין) שהתבצעו כשהכלה נידה, אינם חלים.
לפיכך חלק מהרבנים עורכי הנישואין דורשים גם מכלות חילוניות אישור שטבלו במקווה לקראת חופתן.
אדם שנטמא על ידי פליטת זרע, רצונית או לא רצונית, או בטומאת זיבה ורוצה לעסוק בקודש (בעיקר במצוות הקשורות לבית המקדש) צריך להיטהר על ידי טבילה, הבדל עקרוני שקיים בין בעל קרי לזב הוא שזב צריך מים חיים.
גם בימינו, אף על פי שבית המקדש חרב, אנשים העולים להר הבית חייבים לטבול כדי להיטהר.
זאת, כיוון שכל גבר שפולט זרע נחשב טמא לעניין זה.
הליך היטהרות מצורע שהתרפא מתחלק לשלושה שלבים: א.
התזה ("הזאה") עליו מדם ציפור ומי מעיין.
לאחר פעולות אלא על מנת לא להיות מחוסר כיפורים עליו להביא מספר קורבנות למחרת יום הטבילה האחרון.
עזרא תיקן שאדם שפלט נוזל זרע בין מתוך שינה ובין אם קיים יחסי מין עם אשתו, יאסר ללמוד תורה עד שיטבול במקווה או שישפוך על עצמו תשעה קבין מים.
תקנה זו (כחובה) התבטלה משיקול של ביטול תורה או ביטול פרייה ורבייה.
איש או אישה שמתגיירים חייבים אף הם בטבילה, כחלק האחרון של תהליך הגיור שלהם.
מאחר שגיור מצריך בית דין, הטבילה צריכה להיות בפני דיינים.
כשמדובר באישה, הדיינים נכנסים למקום רק כשהגיורת כבר טבולה עד צווארה, וכיום נהוג שהיא לובשת חלוק רפוי ואטום.
כשמדובר בילד, נהוג שהוא טובל ביחד עם אחד מהוריו, או מבוגר אחר.
בימי הביניים היה נהוג בקהילות יהודיות מסוימות באירופה כי גם מומרים שביקשו לחזור לקהילה היהודית נדרשו לטבול, כגרים.
יש רבנים שהדריכו גם את המבקשים לשוב בתשובה על עוונות מסוימים, לטבול.
תנועת החסידות פיתחה מאוד את נושא הטבילה לגברים, וטבילה כמעשה חסידות או תיקון (לעיתים בתנאים קיצוניים, כגון במי שלג וכו') הונהגה בחסידות ובחוגים נוספים.
בימינו, חסידים נוהגים לטבול לעיתים מזומנות עד לטבילה יומית, אך זהו מנהג שאינו מעוגן בהלכה.
מרבית הגברים הדתיים נוהגים לטבול בערב יום הכיפורים, לשם תוספת טהרה.
יש הנוהגים לטבול לקראת הימים הנוראים, וגם כאלו המקפידים לטבול בכל ערב שבת.
טבילות אלו הן ללא ברכה ואין מקפידים בהן על חפיפה.
רוב הטבילות נערכות במקווה, שהוא מבנה שתוכנן על פי הכללים ההלכתיים, ומכיל לפחות 40 סאה (360 או 550 ליטרים) של מים שאינם שאובים, כלומר מי גשמים שנקוו במבנה ולא הובלו אליו באמצעות צינורות.
ניתן לטבול בכל אגם טבעי שמכיל לפחות כמות דומה של מים, כולל בים.
טבילה בנהר או בנחל אפשרית, אם רוב המים הם מים נובעים (ולא מי גשמים), ובלבד שהנהר או הנחל מכילים ארבעים סאה והם רחבים דיים להכיל את כל גופו של הטובל.
אם רוב המים שבנהר או בנחל הם מי גשמים - אין לטבול שם; אך יש שהתירו זאת, וכך נהגו במקומות שבהם לא היו מצויים מקוואות רגילים.
אחד התנאים הנדרשים מהזב והמצורע כדי להיטהר מטומאתם היא טבילה במים חיים.
המקור לכלל הלכתי זה, הוא האמור בספר ויקרא: .
מים חיים הם מקור מים שיש לו חיות עצמית כגון מעיין נובע או נחל זורם.
מקור מים חיים בניגוד למקווה אינו צריך שיהיו בו 40 סאה.
טמא מת נטהר בטבילה במקווה רגיל, אך לפני כן הוא צריך הזאה של מים חיים מעורבים באפר פרה אדומה, ביום השלישי וביום השביעי.
כל חייבי הטבילה טובלים ביום האחרון לימי טומאתם, למעט זב גדול וזבה גדולה (ובימינו כל נידה או יולדת), שאינן רשאיות לטבול אלא לאחר סיום ספירת שבעת הימים הנקיים.
טבילה אינה מטהרת מטומאת מת, לשם כך נדרש אפר פרה אדומה.
כיום, כל בני האדם נחשבים בחזקת טמאי מתים, ועל כן כמעט אין אדם הטהור באופן מלא, כפי הנדרש לכניסה למקום המקדש, הקרבת ואכילת קרבנות, ואכילת תרומה.
לפני הטבילה שני שלבים מקדימים:
חפיפה: לפני הטבילה צריך לרחוץ את כל גופו במים חמים, לסרק את שערות הראש והזקן, ולהפריד ביד את שערות שאר הגוף.
עיון: לפני הטבילה, צריך הטובל לבדוק היטב שאין עליו שום דבר שהוא בגדר חציצה המפרידה בין גופו ושערותיו למי המקווה.
גם דבר המכסה רק חלק קטן מגוף הטובל או שערותיו נחשב חציצה.
לפני הטבילה האדם בודק עצמו מחציצה.
ויש מקומות בהם מקובל שהבלנית מציעה את עזרתה בבדיקת החציצות.
טבילה הנעשית על ידי אדם שחייב בטבילה מלווה בברכה.
יש לברך רק כאשר האדם מחויב בטבילה בוודאות, כלומר שברור לו שלא טבל מאז נטמא לאחרונה.
נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על הטבילה".
מקובל לטבול פעם ראשונה, אחר כך לברך, ואז לטבול פעם נוספת.
בשעת הברכה, יישאר בתוך המים כשהוא מכוסה עד צווארו, יחבק בידיו את גופו (כדי לחצוץ בין הלב לערווה), יכסה את ראשו ואז יברך.
לדעת השו"ע תברך קודם הטבילה.
טבילה מדאורייתא יכולה להתקיים רק במקווה כשר לטבילת נשים, ולא במקוואות גברים שהמים שבהם שאובים וכשרים רק ל"טבילת עזרא".
בעת הטבילה יש לעמוד באופן נינוח שמונע יצירת קפלים ומאפשרים למים מעבר לכל חלקי הגוף.
יש לסגור את הפה ואת העיניים בצורה רפויה.
הטובל צריך לוודא שהמים מגיעים לכל מקום בגופו ובשערותיו, לכן יש להרחיק מעט את הידיים מן הגוף ולפשק מעט את הרגליים, אך אינו חייב להרים רגליו מן הרצפה.
מעיקר הדין צריך לטבול פעם אחת בלבד, אך רוב הטובלים נוהגים לטבול פעמים אחדות.
המנהגים בעניין זה מרובים מאוד.
רוב הנשים נוהגות לטבול שלוש או שבע פעמים, ויש גברים החוזרים על פעולת הטבילה בין פעמיים (הוצאת רוח הטומאה וקבלת רוח טהרה) למאות פעמים (כאשר כל טבילה מכוונת לעניינים מסוימים בקבלה).
בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הטבילה בתקופה הקדומה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים ואחרים עולה שכתות מדבר יהודה הקפידו מאוד בנושא הטבילה והמקוואות.
ציבור נוסף באותה תקופה שהקפיד באופן מיוחד על הטבילה, היו הכהנים ששירתו בבית המקדש, ועל כן בגן הארכאולוגי בירושלים התגלו שרידים של מקוואות רבים.
בבית המקדש הקפידו במיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שנכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שנקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים.
בלשכת המצורעים שהייתה בעזרת נשים בפינה צפונית מערבית היה מקווה לטבילת המצורעים.
הארכאולוגיה מהווה מקור לא אכזב לדיני טומאה וטהרה ביהדות, שחלקם אינם מעשיים כיום.
בדורות האחרונים התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירת טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני.
מדובר בעיקר במקוואות טהרה ובכלי אבן ביתיים.
מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום (אכילת מתנות כהונה למשל), מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות.
אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא "שימושים טכניים", הרי שכאשר אין שימושים טכניים פוחתת המוטיבציה להיטהר.
בתקופת הריב"ש קיבל המנהג שרווקות אינן טובלות הנמקות נוספות.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קרבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מהבעל).יוצאות מכלל זה הן כלות הטובלות לפני יום חתונתן, וכך הן טהורות אך לא נשואות.
בשנים האחרונות התחזקו מגמות שמעודדות נשים לא נשואות לטבול בפלחים שונים של הציבור הדתי:
לצורך הקלת הקשר המיני ללא חתונה (מגמה הפוכה להנמקת הריב"ש שהובאה לעיל).
בעקבות מקרים רבים בהם לא התירו בלניות טבילה במקווה לנשים פנויות, עתרו ארגוני נשים וכן שתי נשים רווקות לבג"ץ בעניין.
בעקבות זאת, בשנת 2014 הוציא המשרד לשירותי דת נוהל האוסר על הבלניות לשאול את הנשים המגיעות לטבול בדבר מעמדן האישי.
לצד זאת הנחה המשרד לשירותי דת כי בכניסה למקווה ייתלה שילוט בדבר האיסור ההלכתי על טבילת פנויות על פי הנוסח הבא:
ויש שכתבו שההיתרים לדחות נאמרו כאשר חיו בצפיפות ופחות שמרו על פרטיות הזולת, אך בימינו שלא מקובל להתערב בחייהם של אחרים אין להתיר דחייה של הטבילה.
הרב עמרם בלום בשו"ת בית שערים, דחה את דברי הרב יהודה אסאד וכתב עליו ש"הפריז על המדה", כיוון שמדובר במנהג ואין כאן דין גמור ולא ייתכן שהמנהג ידחה את דין הטבילה בזמנה.
מספר סיבות נאמרו על הסתרת הטבילה בפרט וקיום יחסי אישות בכלל;
משום עין הרע, שלפעמים יקנאו בה חברותיה.
כדי שלא יבואו אנשים להרהר בנשים שטובלות (כשחוזרות מהמקווה), וכמו שנאמר ב "טוב מראה עיניים באישה יותר מגופו של מעשה".
אמנם, פעמים שאין חייבים להסתיר את ליל הטבילה, כגון שיש צורך לספר לרב או לרופא מתי חל ליל טבילה, או כשמפחדת לחזור בלילה לבדה מהמקווה, ורוצה שחברתה תלווה אותה, וכדומה.
באופן שאין אפשרות להסתיר את ליל הטבילה, כגון שמתארחים במקום אחר בליל שבת וישימו לב שהולכת לטבול, אינה צריכה לדחות את ליל הטבילה.
אשה שבעלה לא נמצא בעיר בליל טבילתה, המנהג הוא שאינה טובלת עד שיבוא בעלה, על פי הקבלה.
אמנם, אם הוא יכול לבוא בפתאומיות, כגון שהוא במילואים וכדומה, יש לה לטבול אף אם הוא אינו בעיר.
לגבי היטהרות מטומאת נידה, באופן רגיל הטבילה מתקיימת לאחר צאת הכוכבים.
בשעת הדחק, כאשר לא ניתן לטבול לאחר צאת הכוכבים או בבין השמשות, אפשר להקדים ולטבול מעט לפני השקיעה, ובתנאי שלא תגיע לביתה לפני צאת הכוכבים.
כשלא ניתן לטבול סמוך לשקיעה, בשל קור, פושעים ועוד יש לדחות את הטבילה ליום השמיני.
יש להסתיר את הטבילה עד כמה שניתן כדי שלא ילמדו ממנה ויבואו לטבול ביום השביעי, וכן תקפיד שלא לפגוש את בעלה עד הלילה.
הכסף משנה מדייק מהרמב"ם שלא הטבילה מטהרת, אלא העלייה מהטבילה, כלומר היציאה מהמקווה, מטהרת.
לפי דבריו, מי שצריך הערב שמש, צריך להקפיד להעלות מהמים לפני שקיעת החמה.
אחרונים רבים חולקים על חידוש זה.
הרב יונה מרצבך ביאר את השיטה הזו, על פי ההסבר הרעיוני לטבילה, שאדם אינו יכול לחיות מתחת למים, וטבילה היא כלידה מחדש, לאחר שכביכול מת.
לפי רעיון זה, הרי שהיציאה מהמים היא הלידה וההתחלה החדשה.
"טבילת הדרקון" (בפינית: Lohikäärmekylpy) הוא הרומן העשירי שכתבה הסופרת והמשוררת הפינית אווה טיקה וספרה השני שתורגם לעברית.
הספר יצא לאור בפינית בשנת
2000, תורגם לעברית בידי רמי סערי והתפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.
הרומן מתאר חברוּת בין שתי נשים, חברות שהתחילה בילדות ונמשכה לאורך כל החיים.
גיבורות הספר הן אניה הרגישה והמעורערת בנפשה, וקארין, הנתפשת כדמות סמכותית, החלטית ומצליחה.
חוסר-האיזון הקיים בחברות מבוסס על המבנים הנפשיים השונים בתכלית של שתי הגיבורות.
קיץ הילדוּת הרחוקה ואירועי המלחמה הם זירת הזיכרונות ושדה הקרב לאורך כל היצירה.
טבח שכא הוא טבח שביצעו לוחמים פלסטינים מהארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) ב-5 ביולי 1976, בתקופת מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, בנוצרים מרונים תושבי העיירה שכא שבצפון לבנון.
בטבח זה נרצחו למעלה מ-117 נוצרים מרונים, רבים נפצעו, ורכוש רב נהרס והושחת.
העיירה שכא שוכנת לחוף הים התיכון, בנפת בתרון שבמחוז צפון לבנון, דרומית לעיר הנמל טריפולי וכ-15 קילומטר מהעיר בתרון.
אוכלוסיית העיירה נוצרית מרונית, ובמקום מוסדות דת מרוניים ובתי ספר דתיים.
בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון נשלט האזור על ידי מיליציות פלסטיניות, אך העיירה עצמה הייתה מובלעת נוצרית בשליטת המיליציה המרונית "הכוחות הלבנוניים" וכותרה על ידי כוחות עוינים.
העיירה הותקפה רבות על ידי לוחמים פלסטינים ומוסלמים, אשר בסיסם היה בעיר טריפולי.
התקפות אלה אמנם גבו קורבנות רבים, אך לא הגיעו למצב של טבח בזכות שהייתם של לוחמי "הכוחות הלבנוניים" בכפר וההגנה שסיפקו לתושבים.
ב-5 ביולי 1976 החלו יוצאים לוחמים פלסטינים חמושים מטריפולי דרומה, לכיוון העיירה.
הפלסטינים, בעודם מתקרבים אל העיירה, פתחו בירי לעבר מכוניות שנסעו בכביש המוביל אל שכא.
כאשר נודע לתושבי העיירה על הלוחמים המתקרבים, קיבלו אנשי הכמורה הוראה לצלצל בפעמוני הכנסייה המקומית כאות אזהרה לתושבי העיירה וללוחמים המרונים.
כאשר נכנסו הפלסטינים אל העיירה, התפתח במקום קרב בין שתי המיליציות: הפלסטינית והנוצרית.
הפלסטינים החמושים, אשר היו רבים מספרית מהלוחמים הנוצרים, גברו על הלוחמים הנוצרים, וכבשו את העיירה.
לאחר כיבוש העיירה, החלו הפלסטינים טובחים בתושבים.
לפי עדויות של ניצולים, התוקפים ירו ללא הבחנה בתושבים, שחטו אנשים בעזרת גרזנים, ערפו ראשים ואנסו נשים ונערות.
כמו כן, ידוע כי התוקפים הציתו מבנים ומכוניות בהם, בין השאר, הסתתרו אזרחים.
בכך, נמנעה מתושבים רבים האפשרות להינצל והם נשרפו בעודם בחיים.
בטבח זה נרצחו לפחות 117 נוצרים תושבי העיירה ומספר תושבים מהכפרים הסמוכים, אשר עברו באזור.
בנוסף לכך, נזרע הרס רב בעיירה, מבנים רבים ניזוקו קשות והכנסייה המקומית הושחתה.
לאחר הטבח נשארו הכוחות הפלסטיניים בעיירה, שהייתה עד כה מובלעת נוצרית, וסיפחו אותו לשטח שבשליטתם.
לאחר היוודע האירוע לראשי המיליציות הנוצריות, החליט אטיין סאקר לשלוח למקום יחידת לוחמים מהמיליציה שלו, "שומרי הארזים" ואליהם הצטרפו כתגבורת לוחמי הפלנגות הנוצריות, בניסיון לכבוש את העיירה חזרה מידי הפלסטינים.
בקרב שהתפתח בין שני הכוחות, ב-10 ביולי כבשו הנוצרים את העיירה והניסו את הכוחות הפלסטיניים לצפונה של העיירה, הגובלת בשטח שבשליטתם, ומאוחר יותר הם הונסו מהעיירה כולה.
לאחר הטבח, ועל-מנת למנוע מצב עתידי של טבח נוסף בעיירה, הציבו שומרי הארזים יחידת לוחמים לשמור על העיירה ותושביה.
יש הסוברים שטבח זה הוא אחד המניעים לטבח תל א-זעתר אשר ביצעו לוחמי מיליציות מרוניות ב-12 באוגוסט אותה השנה, בתושבי מחנה הפליטים הפלסטינים תל א-זעתר שבפאתי ביירות ובו נהרגו למעלה מ-1,000 פלסטינים.
טביליסי העתיקה (בגאורגית: ძველი თბილისი,דזוואֶלי תבּיליסי) הוא רובע (ראיוני) בבירת גאורגיה, טביליסי.
הביטוי "טביליסי העתיקה" מתייחס באופן היסטורי לאזור ההיסטורי העתיק של העיר.
בשנת 2007, עם החלוקה החדשה של טביליסי לרבעים הפך לרובע מנהלי ברור, שמאגד בתוכו מספר שכונות שהיו שייכות באופן היסטורי למתאצמינדה-קרצניסי, איסאני-סאמגורי דידובה-צ'ור'ורתי.
הרובע כולל בעיקר את טביליסי העתיקה ההיסטורית הכוללים את המבנים האדריכליים המייחדים את טביליסי, שנמצאים בסכנת הריסה, ונמצאו קודם לכן, ברשימת הקרן העולמית למונומנטים (WMF) בשנים 1998, 2000, 2002.
הרובע ממוקם משני צידי מטקווארי וכולל את הר מתאצמינדה, מצודת נריקלה והפסל כרתליס דדה.
הרובע הישן של טביליסי העתיקה נתהווה במאה ה-19 לאחר הריסת העיר בשנת 1795 בידי השושלת הקאג'ארית הפרסית בקרב קרצניסי.
עם הפיכתה של ממלכת כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית השתנה מצב העיר והעיר נבנתה מחדש והורחבה תחת השלטון הרוסי.
האדמיניסטרציה הרוסית התמקדה בפיתוח עיר מודרנית מחוץ לעיר העתיקה.
המרכז ההיסטורי של העיר, העיר העתיקה, נבנה מחדש בידי אומנים מקומיים.
מרכז הרובע מאופיין במבנים מהמאה ה-5. במהלך שיקום העיר, באמצע המאה ה-19, הותירו המשפצים את מבנה הרחובות הפתלתל הקדום כולל הרחובות המרוצפים אבן.
בתי המגורים בעיר העתיקה הוא בסגנון המקומי שנקרא טביליסורי, של בתי לבנים ארוכים, השלובים זה בזה, וכוללים שניים עד שלושה מבנים יחד עם מרפסות עץ מרווחות, מעברים צרים, מדרגות חיצוניות וחצרות המשמשות גם כטרקלינים.
בקיץ משמשות המרפסות כמרכז חיי המשפחה.
מבני הדת בטביליסי העתיקה כוללים מבנים של כל בני הדתות.
ביניהם שלוש כנסיות אורתודוקסיות, קתדרלת סיוני מהמאה ה-5, כנסיית מטחי מהמאה ה-13 ובזיליקת אנצ'יסחטי מהמאה ה-6, כנסייה ארמנית-גאורגית, בית הכנסת הספרדי, בית הכנסת הגדול של טביליסי ומסגד.
פונדק מהמאה ה-19, על דרך המשי הישנה, ששימשה כדרך מעבר בין מזרח למערב, עומד על יסודותיו של מבנה מהמאה ה-17. אף מרקו פולו, שעבר בדרך המשי, ביקר בטביליסי ורשמיו הביקור אף מופיעים בכתביו.
כיום משמש המבנה כמרכז קניות עם בתי קפה ומוזאון ההיסטוריה של טביליסי על שם יוסב גריששווילי.
כיכר גורגסלי הייתה פעם אוסף של קרווני מגורים.
במבנה הקטן של שוק שרדני לשעבר וברחוב הצמוד אליו מוצגות גלריות אומנות וחנויות לאמנויות ומלאכות-יד ותכשיטים מסורתיים.
על יד בית הכנסת ברחוב גורגסלי ישנה מסעדה יהודית.
הרובע כולל גם את מרחצאות הגופרית המפורסמות של טביליסי שנוסדו במאה ה-17. טולסטוי, פושקין ואלכסנדר דיומא שביקרו במרחצאות היללו אותן.
חלק מחומות טביליסי העתיקה, לצד כביש ברתשווילי, נמצא בתהליך שימור.
בפרצות שיש בחומות נבנו בתים.
מצבת אזכרה לזכר מגיני העיר, שניסו להגן על העיר מפני פלישה פרסית, בקרב קרצניסי בשנת 1795, שהונהגו בידי דוד מאכאבלי.
מצידו השני של המצבה ניצבת מצבת אבן המתנשאת לגובה 23 מטר המנציחה את 300 ה"ארגווינים", חיילי יחידה צבאית גאורגית, שלחמו תחת הנהגתו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהצילו את העיר מכיתור של הפרסים.
ליילה טומאנישווילי, גיאורגי גוגולשווילי וברנרד בואוזואו (2002), מדיניות השיקום העירוני בטביליסי (גאורגיה), ,
טָבַּחמֶלָה (בגאורגית: ტაბახმელა) הוא כפר היסטורי שנמצא כיום ברובע דידגורי בטביליסי גאורגיה.
פירוש שם הכפר "האגם היבש" ("ტბა" - "טבּא" פירושו אגם; "ხმელი" - "חמֶלי" פירושו יבש).
הכפר נזכר לראשונה בכתובים ככפר בין מעיינות ששימש כמעון קיץ של תמר המלכה.
במעונה בכפר ילדה תמר את בנה ויורשה גיאורגי לשה.
זה גם היה המקום בו נפטרה תמר.
בכפר מתקיימים מספר פסטיבלים דתיים במהלך השנה שהעיקרית ביניהם הוא "יום המלך הקדוש תמר" החל ב-14 במאי.
החג נקרא גם "תָמַרוֹבָּה" על שמה של תמר.
מהמחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה שייכת למשפחת התאוואדים (דרגת אצולה גאורגית), סולור'אשווילי
בתקופת פלישת הצבא האדום לגאורגיה, ב-17 בפברואר 1921, התקדמו, דיוויזיות של חיל רגלים וחיל פרשים של הצבא האדום, כשהם נתמכים במטרייה אווירית, כ-15 ק"מ דרום-מערבית לטביליסי.
הפסגה האסטרטגית של קוג'ורי וטבחמלה עברה מיד ליד בשלושת הימים שבין 18 בפברואר - 20 בפברואר, כאשר הכוחות הגאורגים, תחת פיקודו של גיאורגי מזניאשווילי, סבבו בסופו של דבר לאחור, ויחידות הצבא האדום, אשר סבלו מאבדות כבדות, החלו להתקבץ במטרה להדק את המעגל העוטף את טביליסי.
טֵבִּי (בשוודית: Täby) היא עיר במחוז סטוקהולם, שוודיה, השוכנת 16 קילומטרים מצפון לבירה סטוקהולם.
טבי מוכרת בזכות מסלול מרוצי הסוסים שבה, שנחנך ב-1960 כשהוא מחליף את המסלול הוותיק שהיה בסולנה.
כפרוור של סטוקהולם, מצטיינת טבי בבנייה-למגורים צפופה וגבוהה יחסית בעיקר בחלקה המרכזי, כשאחד המבנים הדומיננטיים הוא בית-הדירות "סטורסטוגן" ("הבקתה הגדולה") שבשכונת טיבְּלֵה, שבנוי בחצי-סהר ובו 16 קומות שבהן 704 דירות.
בנייתו הסתיימה ב-1970, והוא מבתי-הדירות הגדולים בשוודיה.
המרכז המסחרי "טבי סֵנְטרוּם" שבחזיתו של הבניין, הוא מהקניונים הגדולים בשוודיה.
בשוודיה אין חפיפה בין שטח העיריות לשטח היישובים בפועל, וכך היישוב טבי, ששטחו 25.82 קמ"ר, מתחלק למעשה בין שלוש עיריות (קומינים) סמוכות, כשהנתח הגדול הוא עיריית טבי, נתח קטן יותר שייך לעיריית דנדריד וחלק קטנטן תחת עיריית סולנטונה.
ב-2005 גרו בטבי כ-58,600 נפש ואילו בשטח המוניציפלי של עיריית טבי, שמקיף אוכלוסייה סמוכה, מתגוררים 63,335 תושבים נכון ל-2010.
הקהילה הכנסייתית של טבי היא הגדולה ביותר בשוודיה, ומונה קרוב ל-47,000 חברים.
בקרקע שעליה נבנתה טבי נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה.
טבילה במעיין היא הטבילה המהודרת ביותר בהלכות טומאה וטהרה, שרק באמצעותה אפשר לזב לטהר מטומאתו, בשונה מטבילה במקווה המועילה רק לטבילת טהרה, ולטבילת נידה.
למעיין הלכות שונות ומקלות יותר מאשר הלכות המקווה.
בשונה ממקווה הנחשב לכזה רק אם מימיו אינם "זוחלין" - נדים ונעים, אלא ב"אשבורן" - מים העומדים על מקומם ללא תנועה, הרי שמעיין מטהר אפילו אם מימיו זורמים, כדרך המעיין.
מלבד דיני הטבילה במעיין השונים מאלה של מקווה, למי המעיין ישנה מעלה מיוחדת והם נקראים במקרא "מים חיים".
אם כי, לא כל מימי מעיין נחשבים למים חיים, והם נחשבים לכאלו רק אם היו תמיד מחוברים למי המעיין, ורק אם הם מים מתוקים.
במים כאלו מבצעים את השלב הראשוני בטהרת המצורע, כמתואר בתחילת פרשת מצורע.
הוא לוקח שתי ציפורים חיות, שוחט את האחת לתוך כלי שבו מים חיים שנשאב ממעיין באופן ישיר, וטובל את השנייה (יחד עם אגודת האזוב) במים החיים שבה מעורב דם הציפור הראשונה.
חשש אחר, המקובל לפי רוב הראשונים, הוא כאשר בזמן שיורדים גשמים מרובים או בזמן הפשרת שלגים, כאשר קיים חשש כי רוב מימי המעיין אינם אלו אשר נובעים ממקורו, אלא רובם מי גשמים.
אם כי דין זה, כי יש לחשוש לרוב מי גשמים במעיין, הוא רק במקום שבו הנהר לא התפשט מתחילה, אך במקום שהנהר או המעיין התפשט מתחילה, מותר לטבול בו למרות שמתחילה היו בו מים מועטים ועכשיו יש בו מים מרובים
טבח שיראז היה טבח שהתחולל ביהודי שיראז שבאיראן בשנת 1910 ואורגן בידי משפחת קוואם המומרת.
בעקבות גילויו של ספר קוראן מושחת בגטו היהודי וכביכול היעלמותה של ילדה מוסלמית, הואשמו לשווא יהודי שיראז בעלילת דם של חטיפתה והריגתה לצורכי פולחן.
ב-30 באוקטובר 1910, היום האחרון לרמדאן, הותקף הרובע היהודי של שיראז על ידי המון מוסת.
רוב היהודים הספיקו לברוח קודם לכן אך בטבח שערך שעות ארוכות נרצחו 12 יהודים ו-50 נפצעו.
והרובע נשדד בידי המון הפורעים ואלפים מצאו עצמם ללא בית או מזון.
האירוע תועד על ידי נציג כל ישראל חברים בשיראז.
מבחינה היסטורית, באיראן חייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית למשך 2,500 שנים.
מעת לעת, מסיבות שונות התבצעו התקפות מסוימות אם כי בתדירות די נדירה, נגד האוכלוסייה היהודית.
החל מהמאה ה-16, עם עליית השושלת הספווית השיעית לשלטון, הידרדר מצב היהודים, והם חוו רציחות, פוגרומים, גירושים וכפיה להמרת דת באיראן בכלל ובמחוז שיראז.
המצב נמשך גם לאחר עליית השושלת הקג'ארית, שבזמנה התרחשו מקרים רבים של עלילות דם בהם עלילת משהד.
ההיסטוריון האיראני ג'משיד סדאקט, טען כי לאורך המאה ה-19 התבצעו התקפות קבע נגד יהודים, דבר שהושם לו סוף בעקבות לחץ אירופאי.
האחרון שבין ההתקפות התרחש בשנת 1910.
בתחילת אוקטובר 1910, בעת ניקוי בורות ביוב בבית יהודי בשיראז, טענו המנקים כי מצאו ספר ישן, כשכמה דפים שנותרו ממנו הוכרו כחלק מהקוראן.
לפי האסלאם, דין משחית ספר הקוראן הוא מוות, בין אם המשחית מוסלמי או לא.
לאחר מכן, ביום הראשון של חג הסוכות, כמה יהודים שחזרו הביתה מבית הכנסת נתקלו באישה רעולת פנים עומדת בפתח ביתם עם חבילה.
כשהבחינה בהם, מיהרה אותה אישה להשליך את החבילה לבור השפכים, שמוקם בסמוך לדלת הכניסה של כלל בתי היהודים, וברחה.
יושבי השכונה מייד משכו את אותה החבילה, ומצאו שמדובר בעותק של הקוראן.
לאחר שנודע על האירוע ועל החשש מפרובוקציות נוספות, פנה נציג כל ישראל חברים בשיראז למירזה איברהים, המולא הראשי של העיר שיראז, שהבטיח להתעלם מפרובוקציות עתידיות והבטיח להגיש עזרה במקרה הצורך.
האשמות לביצוע רצח למטרות פולחן
למחרת בערב, נכנסו כמה אנשים לבתיהם של שני הרבנים הראשיים של שיראז, מלווים בסוחר מהשוק שטען כי אחת מילדיו, ילדה בת ארבע, נעלמה בשעות אחר הצהריים ברובע היהודי, בו היא נרצחה על מנת להשיג את דמה.
הרבנים נשבעו כי לא ידעו שילד להורים מוסלמים תעה אל תוך הרובע היהודי ומחו נגד ההאשמה.
האנשים נסוגו לאחר שאיימו לשרוף ולהחריב את הרובע היהודי אם הילדה לא תימצא עד למחרת בצהריים.
עוד באותו היום, נמצאה גופת ילד במרחק של קילומטר מהעיר, במרחק מאה מטרים מבית הקברות היהודי.
היו שחשבו כי מדובר בגופת אותה הילדה המוסלמית וכי היא נהרגה על ידי היהודים.
בהמשך נמצא כי הגופה המדוברת הייתה שייכת לילד יהודי שנקבר שמונה ימים קודם לכן והוצא מקברו.
למחרת בבוקר, קהל התאסף מול ארמון הממשלה וביקש נקמה על רצח היהודים את הילדה.
המושל הזמני הורה לחיילים לתקוף את "ההמון", והקהל נע לכיוון הרובע היהודי, הגיע בו זמנית עם החיילים.
האחרונים בניגוד להוראות שניתנו להם, היו הראשונים לתקוף את הרובע היהודי, דבר שנתן ליתר האספסוף אות לבזוז את הרובע.
חיילים, סיידים ועוברי אורח ואפילו נשים וילדים, הצטרפו לביזה שנמשכה 6–7 שעות, ולא פסחו אפילו על בית יהודי אחד מבין 260 הבתים ברובע היהודי.
האספסוף לא הגביל עצמו לבזיזה בלבד אלא גם תקפו את היהודים.
רוב היהודים ברחו עם תחילת הפרעות.
המעטים שנותרו באזור נפגעו או נרצחו במהלך קרבות הרחוב.
תקיפת הרובע והבזיזה הביאה את הרובע לחורבן.
מאמצי הסיוע והשיקום אורגנו על ידי ארגון כל ישראל חברים, בסיוע הקונסול הבריטי.
גם מוסלמים מקומיים סייעו דרך חלוקת מזון וסיוע כספי.
הטבח בשאנגחאי (ידוע גם בכינוי: טיהור 12 באפריל) היה דיכוי אלים של ארגוני המפלגה הקומוניסטית הסינית שהתרחש ב-12 באפריל 1927 בעיר שאנגחאי על ידי הכוחות הצבאיים של הגנרל צ'יאנג קאי שק ופלגים שמרנים בקוומינטנג (המפלגה הלאומנית).
מספר ההרוגים לא ברור וקיימות כמה גרסאות שונות מאוד לגבי מספר ההרוגים.
בעקבות האירוע ביצעו גורמים לאומניים שמרניים, טיהור נרחב של קומוניסטים בכל האזורים הנתונים לשליטתם, ודיכוי אלים נוסף התרחש גם בגואנגג'ואו ובצ'אנגשו.
הטיהור הוביל לפיצול בין הפלגים הימניים והשמאלניים בקוומינטנג, כאשר צ'יאנג קאי-שק, מייצב את עצמו כמנהיג הפלג הימני שהתבסס על נאנג'ינג.
בניגוד לפלג השמאל של הקוומינטנג המקורי, שהתבסס על הנהגת ווהאן.
ב־15 ביולי 1927 גירשה הממשלה בווהאן גם את הקומוניסטים משורותיה, ובכך הסתיימה למעשה הברית של ארבע השנים עם הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית הסינית.
בשארית 1927 חוללה המפלגה הקומוניסטית הסינית כמה התקוממויות בניסיון להשיב לעצמה את כוחה הקודם, וסימנה בכך את ראשית מלחמת האזרחים הסינית.
עם כישלונה של ההתקוממות של גואנגג'ואו, המפלגה הקומוניסטית הצטמצמה במידה רבה בהשפעתה, ולא הצליחה לפתוח במתקפה עירונית גדולה נוספת.
שורשי טבח 12 באפריל, קשורים לברית של קוומינטנג עם ברית המועצות, שנוצרה ביוזמתו מייסד הקוומינטנג סון יאט-סן, לאחר דיונים עם הדיפלומט הסובייטי אדולף ז'ופה בינואר 1923. ברית זו כללה סיוע כספי וצבאי, ובואה של קבוצת יועצים פוליטיים וצבאיים סובייטים, בראשות מיכאיל בורודין.
תנאי ברית המועצות לברית ולסיוע כללו שיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית הסינית הקטנה.
סון הסכים לתת לקומוניסטים להצטרף לקוומינטנג כאינדיבידואלים, אך שלל את הברית עמם או את השתתפותם כגוש מאורגן.
בנוסף, הוא דרש שהקומוניסטים יתמכו באידאולוגיה המפלגתית של הקוומינטנג ויצייתו למשמעת המפלגתית.
הפעילות הקומוניסטית בתוך הקוומינטנג, שלעיתים קרובות הייתה סמויה, גררה עד מהרה התנגדות בקרב חברי המפלגה הבולטים.
סכסוכים פנימיים בין מנהיגי השמאל והימין בקוומינטנג לגבי בעיית החברים הקומוניסטים, נמשכו עד למבצע "המשלחת הצפונית" שמטרתו הייתה לאחד מחדש את סין.
בראש המבצע עמד צ'יאנג קאי-שק שייצג את הגישה השמרנית בקוומינטנג.
התוכניות ל"משלחת הצפונית" מקורן היה ביוזמת סון יאט סאן.
אחרי גירושו מהממשלה בבייג'ינג, ב־1920 הוא חזר והשתלט על חלקים מסוימים של פרובינציית גואנגדונג.
מטרתו הייתה להרחיב את שליטתו על כל סין, בעיקר פקינג.
אבל הוא נפטר מסרטן ב-1925. לאחר מותו, המשיכו מנהיגי הקוומינטנג לדחוף את התוכנית הצבאית שהוא יזם.
הם טיהרו את הקומוניסטים של גואנגג'ואו ואת היועצים הסובייטים במהלך "מרד קנטון" ב-20 במאי 1926, והמבצע הצבאי החל ביוני.
ההצלחות היו כבר בחודשים הראשונים של המבצע, הצבא של הקוומינטנג, זכה בשליטה על גואנגדונג ועל שטחים גדולים בחונאן, חוביי, ג'יאנגשי ופוג'יין.
עם גידול הסמכויות של הקוומינטנג וכוחו הצבאי, גבר המאבק על השליטה במנהיגות המפלגה.
המפלגה הייתה מפוצלת בין המנהיגות השמרנית/ימנית בראשות צ'יאנג קאי שק, ובין המנהיגות השמאלנית.
בינואר 1927 הצבא בפיקודו של צ'יאנג קאי שק תפס את העיר ווהאן והמשיך לתקוף את נאנצ'אנג, מנהיג הפלג השמאלי וואנג ג'ינג-ווי, ובעלי בריתו, יחד עם הקומוניסטים הסינים והיועצים הסובייטיים, העבירו את מושבה של הממשלה הלאומית מגואנגזו לווהאן.
ב־1 במרץ הממשלה הלאומנית חידשה את הוועדה הצבאית והעמידה את צ'יאנג תחת סמכותה, תוך שהיא מתכננת בחשאי לעצור אותו.
צ'יאנג גילה את המזימה, שכנראה הובילה להחלטתו לטהר את הקוומינטנג.
בתגובה על ההתקדמות של הצבא הלאומני, הקומוניסטים בשאנגחאי החלו לתכנן התקוממויות נגד המצביאים הצבאיים ששלטו בעיר.
ב-21–22 במרץ פתחו אנשי הקוומינטנג והאיגודים הקומוניסטים, בראשות ג'ואו אנלאי וצ'ן דוקסיו, בהתקוממות מזוינת בשאנגחאי, והביסו את כוחות לוחמי ז'ילי (חבורה של מצביאים צבאיים).
פועלי האיגודים כבשו ושלטו בשאנגחאי העירונית, למעט אזורי התיישבות בינלאומית שאנגחאי, לפני שהגיעו יחידות צבא בראשות האלוף באי צ'ונגשי והגנרל לי זונגרן.
לאחר תקרית נאנקינג, שבה הותקפו ונבזזו הזרים בנאנג'ינג, אנשי הפלג הימני של הקוומינטנג נבהלו מהתעצמות ההשפעה הקומוניסטית, בעוד אלה המשיכו לארגן הפגנות של סטודנטים המוניים מדי יום, במטרה להחזיר את המובלעות הבינלאומיות בשאנגחאי לשליטה סינית.
ב־2 באפריל קבעה ועדת הפיקוח המרכזית של הקוומינטנג בראשותו של הקנצלר לשעבר של אוניברסיטת פקין, צ'אי יואנפיי, כי פעולות הקומוניסטים מנוגדות לאינטרס הלאומי של סין, והצביעו פה אחד לטהר את הקומוניסטים מן המפלגה.
ב-5 באפריל הגיע וואג ג'ינג-וויי לשאנגחאי מחו"ל ונפגש עם מנהיג הקומוניסטים צ'ן דו-שיו.
לאחר פגישתם הם פרסמו הצהרה משותפת המאשרת את עיקרון שיתוף הפעולה בין הקוומינטנג לבין המפלגה הקומוניסטית, למרות בקשות דחופות מצ'יאנג לחסל את ההשפעה הקומוניסטית.
כאשר וואנג עזב את שאנגחאי למחרת, צ'יאנג ביקש ממנהיג "הכנופיה הירוקה" דו יו-שינג ומנהיגי כנופיות אחרים בשאנגחאי להקים איגוד יריב שיתנגד לארגוני העובדים שבשליטת הקומוניסטים, ועשה הכנות אחרונות לטיהור חברי הקוומינטנג.
ב-9 באפריל הכריז צ'יאנג על משטר צבאי בשאנגחאי, וועדת הפיקוח המרכזית פרסמה את הצהרת ההגנה על המפלגה, והוקיעה את מדיניות שיתוף הפעולה של ממשלת הלאומנים של ווהאן עם המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ב־11 באפריל הוציא צ'יאנג פקודה סודית לכל המחוזות הנתונים לשליטת כוחותיו שיפעלו לטהר את הקומוניסטים מן הקוומינטנג.
לפני עלות השחר ב-12 באפריל, חברי הכנופיה החלו לתקוף את הרבעים שבשליטת עובדי האיגודים, כולל זאביי, נאנשי ופודונג.
על פי צו חירום הורה צ'יאנג לארמייה ה-26 לפרק את המיליציות של הפועלים מנשקם.
כתוצאה מכך נהרגו ונפצעו למעלה מ-300 בני אדם.
אנשי האיגודים המקצועיים ארגנו אספה המונית שגינתה את צ'יאנג קאי שק ב־13 באפריל.
אלפי פועלים וסטודנטים הלכו למחות למפקדה של הדיוויזיה השנייה, בארמייה ה-26. החיילים פתחו באש, הרגו 100 ופצעו רבים נוספים.
צ'יאנג פיזר את הממשלה הזמנית של שאנגחאי, איגודים מקצועיים וכל שאר הארגונים שהיו תחת שליטה קומוניסטית, וארגן מחדש איגודים נאמנים קוומינטנג ובשליטתו של דו יו-שינג.
כמה מקורות אומרים כי למעלה מ-1,000 קומוניסטים נעצרו, כ-300 הוצאו להורג, ויותר מ-5,000 נעדרו; אחרים טוענים כי 5,000 - 10,000 נהרגו.
כמה מפקדים של צבא המהפכה הלאומי, בעלי רקע קומוניסטי, בוגרי האקדמיה הצבאית של וומפואה, שמרו את אהדתם לקומוניסטים ולא נעצרו, ורבים החליפו את נאמנותם לאחר תחילת מלחמת האזרחים הסינית ועברו לצד הקומוניסטי.
מיד אחרי הטבח 39 חברים בוועדה המרכזית של הקוומינטנג בווהאן, גינו בפומבי את צ'יאנג קאי שק כבוגד במטרות של המייסד סאן יאט-סן, בהם אלמנתו של המייסד, סונג צ'ינג-לינג.
כתגובה ב־18 באפריל, צ'יאנג יצר ממשלה לאומנית חדשה בנאנג'ינג כדי להתחרות בממשלה הסובלנית לקומוניסטים בוושאן בשליטת וואנג ג'ינגוויי.
הטיהורים הביאו לממשלת נאנג'ינג תמיכה מהצבא הלאומני, וכן ממעמד הסוחרים הסיני ואנשי עסקים זרים.
שתי הממשלות המתחרות של הקוומינטנג, הידועות בשם "פיצול נינג-אן" (נאנג'ינג, וו-אן), לא התקיימו לאורך זמן.
במאי 1927 הותקפו שוב הקומוניסטים באזור ווהאן על ידי גנרלים לאומניים.
ב־1 ביוני שלח סטלין מברק לקומוניסטים בווהאן, וקרא לגיוס צבא של פועלים ואיכרים.
הדבר הפחיד את וואנג ג'ינגוויי, שהחליט לנטוש את הקומוניסטים ולחבור לצ'יאנג קאי שק.
יותר מ-10,000 קומוניסטים נעצרו והוצאו להורג בתוך 20 ימים באזורים שונים בסין.
ברית המועצות ביטלה את שיתוף הפעולה שלה עם הקוומינטנג, בעוד וואנג, שחשש מנקמה כאוהד הקומוניסטים, נמלט לאירופה.
ממשלת ווהאן הלאומנית התפרקה במהרה, והותירה את צ'יאנג כמנהיג הלגיטימי היחיד של הקוומינטנג.
בשנים שלאחר אפריל 1927, 300,000 בני אדם נהרגו ברחבי סין בשלוש שנות לחימה נגד הקומוניסטים, כולל תינוקות ונשים שנמכרו לזנות.
התוצאות בצד הקומוניסטי היו שונות: צ'ן דוקסיו ויועציו הסובייטים, שקידמו את שיתוף הפעולה עם הקוומינטנג, איבדו את תפקידי ההנהגה שלהם.
צ'ן הואשם אישית, נאלץ להתפטר מהנהגת המפלגה, אבל היא לא שינתה את מדיניותה באופן בסיסי.
הקומוניסטים המשיכו לתכנן התקוממויות של פועלים ומהפכות באזורים העירוניים.
הקרבות הראשונים של מלחמת האזרחים הסינית שנמשכה עשר שנים, החלו עם התקוממות קומוניסטית חמושה בצ'אנגשו, שאנטו, נאנצ'אנג וגואנגג'ואו.
במהלך ההתקוממות נאנצ'אנג בחודש אוגוסט, כוחות קומוניסטים בפיקודו של ז'ו דה הובסו ונמלטו מכוחות הקוומינטנג ונסוגו להרי ג'יאנגשי המערבי.
בספטמבר הוביל מאו צה-טונג צבא איכרים קטן במה שקרוי "מרד הסתיו" במחוז חונאן.
גם במהלך זה הם הובסו על ידי כוחות קוומינטנג והניצולים נסוגו לג'יאנגשי, ויצרו את המרכיבים הראשונים של מה שיהפוך ל"צבא השחרור של העם".
כאשר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית ברח משאנגחאי ב־1933, הקים מאו מחוזות סובייטיים מבוססי איכרים בג'יאנגשי והונאן, והפך את בסיס התמיכה של המפלגה הקומוניסטית מתמיכת הפרולטריון העירוני, לתמיכת האזורים הכפריים שבהם תתנהל מלחמת העם.
ביוני 1928 כבש הצבא הלאומני את עיר הבירה בבייג'ינג, מהלך שהוביל לאיחודה לכאורה של סין ולהכרה עולמית בקוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק כממשלה החוקית של הרפובליקה.
טבח שטרסבורג התרחש ב־14 בפברואר 1349, כ"ה באדר א' ה'ק"ט, ובו כ-2,000 יהודים נשרפו למוות בפומבי, והיתר גורשו מהעיר בתקופת האנטישמיות בימי המוות השחור – גזרת ק"ח–ק"ט, תוך נתינת אולטימטום להתנצר או למות.