tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך כך יכול היה להציל את אהובו מַנפרֶד לוין (Manfred Lewin), בן זוגו הראשון, ממחנה המעבר שאליו גורש, לאחר שדרש אותו לעבודות בניין; אולם לוין סירב לנטוש את משפחתו.
כפי שגילה בק לאחר המלחמה, מנפרד נספה באושוויץ עם שאר בני משפחתו.
בשנת 1941 הצטרף לתנועת "החלוץ", שעודדה עליית יהודים לארץ ישראל.
במהלך השנתיים האחרונות למלחמה הנהיג קבוצה מחתרתית קטנה של חלוצים בשם "חוג חלוצי" שהתרכזה בברלין, קיימה פעילויות תרבות ופעלה במחתרת לספק מזון ומקומות מסתור ליהודים שהיו בדרכם להימלט לשווייץ הנייטרלית.
בראשית שנת 1945 הוסגרו הוא וכמה מחבריו על ידי יהודי שריגל עבור הגסטאפו, והוא נחקר ונכלא במחנה מעבר ליהודים בברלין.
לאחר המלחמה עזר בארגון עלייתם של שארית הפליטה לארץ ישראל, ובשנת 1947 עלה בעצמו.
הוא חי בישראל במשך כ-30 שנה.
בשנת 1979 היגר לאוסטריה, התגורר שם כמה שנים והכיר את בן-זוגו האחרון, יוליוס לאופר (Julius Laufer).
לאחר מכן שב לעיר הולדתו ברלין, שם כיהן עד פרישתו לגמלאות כמנהל המרכז היהודי להשכלת מבוגרים בברלין ופעל בשיתוף פעולה עם היינץ גלינסקי, יו"ר המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
בשנת 1995 פרסם את זיכרונותיו האוטוביוגרפיים של הומוסקסואל-יהודי ברלינאי משנת 1923 ועד 1945, "וילך גד אל דוד" (Und Gad ging zu David).
הספר זכה לתהודה רבה, ובשנת 1999 הופיע בתרגום לאנגלית.
לדעת יוצר הסרט התיעודי על חייו של בק, "חירות המסַפֵּר", הסיפור עוזב לא פעם את מחוזות האמת ההיסטורית לטובת האפקט שביקש בק להשיג.
בשנת 2000 היה בק בין חמשת הגברים והנשים שנאסרו בגרמניה הנאצית על רקע הומוסקסואליות, המופיעים בסרט התיעודי עטור הפרסים "סעיף 175".
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט תיעודי באורך מלא (100 דק') המגולל את סיפור חייו: "חירות המסַפֵּר: חייו של גד בק" (Die Freiheit des Erzählens.
בק נפטר בברלין בשנת 2012, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-89 כשהוא מותיר את בן זוגו ב-32 השנים האחרונות לחייו, יוליוס לאופר.
הכניסה הראשונה אליה פרצו המחבלים, כניסה מספר 1, הייתה הכניסה הכי קרובה למדרגות מכיוון החניה התת-קרקעית דרכה חדרו המחבלים.
בכניסה זו לן צוות המאמנים והשופטים.
במהלך ההשתלטות נפגע מאמן ההיאבקות, משה ויינברג בפניו.
חמשת המחבלים הורו לויינברג להוביל אותם אל חברי המשלחת הישראלית האחרים.
בדרכם דילגו על כניסה מס' 2 שהייתה הבאה בתור ובה לנו הקלעים והסייפים, ד"ר לדני שהיה הלך וגם אורח בשם מלמד שלא היה ספורטאי.
חמשת המחבלים וויינברג השבוי, הגיעו אל כניסה מספר 3 בה לנו שלושה מתאבקים ושלושה משקולנים, בקומה ראשונה לנו רומנו ופרידמן ובקומה העליונה לנו צברי וברגר ובחדר אחר חלפין וסלבין.
צברי שישן בחדרו שמע רעשים מכיוון הדלת, קם ממיטתו ויצא אל המסדרון משום שחשב שאולי המאמן הגיע להעירם לתחרות.
ברגע זה ראה צברי את המחבל הידוע בכינויו עיסא, שחבש כובע לבן, מכוון נשק ולוכד את חלפין וסלבין, ברגע שראה עיסא את צברי במסדרון, כיוון אליו את נשקו ודרש מחלפין וסלבין להיצמד אליו.
באותן שניות יצא ברגר אף הוא כדי להבין מה מתרחש במסדרון ונלכד בדיוק באותה צורה.
עיסא הורה לרביעייה לרדת לקומה התחתונה במדרגות לולייניות.
במורד המדרגות ראה צברי שלושה מחבלים שלוכדים את רומנו, שנעזר בקביים עקב פציעה, ואת פרידמן, שניהם מרימי משקולות ואת משה ויינברג שהחזיק מטפחת בד קשורה לראשו מהסנטר וספוגה בדם.
בשלב זה היו שבעה חברי משלחת מול ארבעה מחבלים כשצברי וברגר ראשונים ובמרחק של כמטר מהמחבלים.
ברגר, מרים משקולות עולה חדש מארצות הברית, אמר בעברית: "חברה בואו נסתער עליהם, אין לנו מה להפסיד".
באותו רגע, אחד המחבלים, שכנראה הבין את דבריו של ברגר, הצמיד את נשקו לבטנו של צברי והורה לו לצעוד ראשון כששאר הספורטאים צועדים בטור אחריו.
הם הובלו למסדרון שהוביל החוצה ליציאה מן הבניין אל המדרחוב ונדרשו לצעוד לכיוון כניסה מספר אחת, שם נאמר להם לרדת אל מפלס החניון במדרגות, בעוד שארבעת המחבלים נשארו בקומה מעל ליד הכניסה.
כאשר צברי הגיע לסוף גרם המדרגות, ראה להפתעתו מחבל חמישי חבוש בכובע גרב, היחידי שהיה רעול פנים.
צברי התקרב עד אליו כשנשקו של המחבל מכוון אליו והוא מורה לו לעמוד במרוכז עם שאר הישראלים צמוד לחדר המדרגות ממנו ירדו.
באותה שנייה, כשקנה הרובה צמוד לבטנו, צברי דחף את הנשק לכיוון אליו ביקש המחבל שיפנה ותוך כדי זינק החוצה בכיוון השני והחל לרוץ בין עמודי הבטון של החניון התת-קרקעי.
תוך כדי הריצה נורו לעברו מספר צרורות שלא פגעו בו עד שהגיע לגדר שמקיפה את הכפר האולימפי.
צברי קפץ מעבר לגדר והגיע, לבוש בתחתונים בלבד אל הבניין הראשון שראה.
נסער ומבולבל פגש קבוצה של דוברי אנגלית בתוך הבניין וניסה באנגלית להסביר להם מה קרה תוך כדי שהם מצחקקים ומתקשים להאמין לאדם החצי עירום ומבוהל שעומד מולם.
כשהבין שהם לא מקשיבים הוא יצא אל אחד מהאנשים שעמד בחוץ וביקש את עזרתו וכשהשיג את הקשבתו הוביל אותו אל הגדר והסביר לו שוב מה התרחש.
ברגע זה האדם הבין שמדובר בחדירת מחבלים, הוא החזיר את צברי אל הבניין והזמין את המשטרה המקומית.
רק לאחר מספר שעות הבין צברי כי מדובר היה בבניין רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS.
הודות להתעשתות המהירה של צברי ושל איש צוות רשת הטלוויזיה, נמנעה לכידת ספורטאים נוספים בקרב חברי המשלחת הישראלית, מאחר שצוותי הביטחון הגרמניים כבר הגיעו למקום והקיפו את הבניין, כך שנמנע המעבר לכניסות האחרות שבהן שהו שאר חברי המשלחת.
בזמן שצוותי הביטחון הגרמניים הקיפו את הבניין, המחבלים שרצו ליצור הרתעה, הוציאו החוצה את גופתו של משה ויינברג, מאמן ההיאבקות, אותו רצחו במהלך שעות אלו.
צברי הוא קרוב משפחתו של הגולש שחר צוברי, זוכה מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
צברי מנהל כיום (2024) את יקב "הפעמון" בשכונת התקווה, והוא מספר את זיכרונותיו לקבוצות מטיילים מהארץ ומהעולם אשר באים להתארח ביקב.
בספטמבר 2022 בראיון לציון 50 שנה לטבח, אמר צברי: "האסון הזה פירק אותי לגמרי", והוסיף, שסבל מסיוטים ונזקק לטפולים פסיכולוגיים, וכי הוא חש שממשלות ישראל וגרמניה זנחו אותו.
גד הרן (נולד ב-28 באוגוסט 1954) הוא פעיל חברתי וסופר ישראלי, ממקימי תנועת עמ"י והקואליציה החברתית.
כיהן כיו"ר מפלגת "צדק חברתי".
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני כחייל וכקצין.
במלחמת יום הכיפורים הוא לחם בקרב על החרמון והשתתף גם במבצע שלום הגליל.
לאחר שירותו הצבאי סיים לימודי הנדסה ותואר שני במינהל עסקים בטכניון.
במשך שנים רבות עבד בתעשייה הישראלית ובחברות הנדסה, בתפקידי ניהול בכירים.
הוא התמחה באנרגיה, התפלת מים, ופרויקטים גדולים בישראל ובחו"ל, כגון הקמת מתקני התפלה באשקלון ובקפריסין והקמת תחנות כוח בקזחסטן ופפואה גינאה החדשה.
בין השנים 2005–2010 שימש כמנכ"ל חברת ההנדסה בייטמן פרויקטים בע"מ.
הרן נמנה עם מקימי תנועת עמ"י (2009) - תנועה חברתית למען איכות החברה והממשל בישראל.
התנועה עסקה במאבקים ציבוריים נגד חקיקה אנטי-חברתית, ותמכה בפעילויות הכשרה ועידוד מנהיגות צעירה.
בין מאבקיה: ביטול מס הבצורת, התנגדות להעלאת תעריפי המים, התנגדות להפרטת הקרקעות, ומאבק לדיור בר השגה.
בשנים 2006–2010 כיהן בהתנדבות כיו"ר עמותת ידיד, העוסקת בהנגשת זכויות והעצמת קהילות.
בשנת 2009 זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב.
בשנת 2012 ריכז התארגנות שנקראה "הקואליציה החברתית", אשר פעילותה הבולטת בתחום מאבק למען דיור ציבורי ודיור בר-השגה התבטאה בכנסים, הפגנות והקמת מיזם "חומה ומגדל" באזור יקום.
באותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, נבחר ליו"ר מפלגת צדק חברתי ורץ מטעמה לכנסת.
המפלגה קיבלה 2,877 קולות ולא נבחרה לכנסת.
הוא מתגורר עם משפחתו בחיפה.
אבק גיבורים, הוצאת ספריית פועלים (פרקים ממנו פורסמו בעיתון על המשמר)
אנשי הפלסטיק, הוצאת ספרית הפועלים
חיוכו של חייל (פרקיו פורסמו בהמשכים ב"ידיעות אחרונות" בליווי איוריו של איתן קדמי)
כיהן בין היתר כמפקד חטיבת נ"ט 409 וכמפקד סיירת צנחנים.
גד נגבי נולד ב-6 בספטמבר 1945 (כ"א באלול ה'תש"י) וגדל בירושלים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1963 התנדב נגבי לחטיבת הצנחנים.
בצנחנים שובץ בגדוד 890, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בגדוד 202.
במלחמת ששת הימים לחם נגבי עם פלוגתו בחזית המצרית ובהמשך בגזרה הסורית בדרום רמת הגולן.
בשנים 1968 ו-1969 שימש כמפקד סיירת צנחנים ופיקד עליה במהלך מספר מבצעים מיוחדים במלחמת ההתשה, ובהם מבצע הלם, כסגנו של מתן וילנאי, מבצע בוסתן 22 בפיקודו, וכמפקד כוח משנה בפשיטה המוטסת על שדה התעופה ביירות בפיקודו של רפול.
בשנת 1969, בתום תפקידו כמפקד הסיירת, השתחרר מצה"ל.
במהלך שירות המילואים שימש נגבי מפקד יחידת סיור נ"ט מס' 70 עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידת סיור נ"ט 70 להערכות בבקעת הירדן אל מול הירדנים, בלחצו יחד עם לוחמי היחידה ובשל הצורך בכוחות חי"ר מעולה בחזית הדרום, הוטסה מחצית היחידה בפיקוד נגבי לסיני ולחמה בגזרת ראס סודר.
לאחר המלחמה המשיך נגבי לפקד על היחידה שהתרחבה והפכה לגדוד 7008, גדוד צנחנים מובחר במילואים במסגרת חטיבה 409 (לימים 551).
נגבי פיקד על הגדוד במלחמת לבנון הראשונה, במהלכה ערך ופיקד על מארב שביצע גדודו ב-11 ביוני 1982, בקרבת הכפר עמיק במורדות המזרחיים של ג'בל בארוכ.
עפר שלח, מפקד מחלקה בגדוד הצנחנים שהשתתף בקרב, כתב על כך בספרו "שבויים בלבנון", כי- בהמשך מונה נגבי למפקד חטיבה 409 (לימים חטיבה 551) בה שימש קודם לכן כמג"ד.
נגבי, מהנדס תעשייה וניהול בהשכלתו, מילא תפקידי ניהול בתעשייה ביניהם כמנכ"ל מפעלי "וישיי" (Vishay Intertechnology) בישראל.
נפטר ב-9 בנובמבר 2025, והובא למנוחות בבית העלמין בעיר מגוריו ערד .
נודע כרב החובל של אוניות המעפילים חיים ארלוזורוב ופאן יורק.
הילב נולד במנהיים שבגרמניה, בן בכור להוריו, קרל קלמן הילב, עורך דין, וגרטרודה (לבית טראוב), מורה לפסנתר.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1926, חזרה לגרמניה ב-1929, ועלתה שוב ב-1932. הילב למד בבית הספר "זיכרון יוסף" בחיפה, וב-1938, בגיל 14, הפליג לראשונה כנער סיפון באונייה עמל של החברה לשירות ימי עתיד.
בדצמבר 1940 הפליג הילב מחיפה, בקבוצה של עשרה ימאים מארץ ישראל, באוניית משא איטלקית שנלקחה שלל על ידי הבריטים, ורבניה (Verbania).
האונייה הגיעה לצפון אמריקה בהפלגה ארוכה מסביב לאפריקה, ומשם בשיירה לבריטניה.
מאוקטובר 1941 עד מרץ 1942 המתינו הימאים לשווא להחזרתם לארץ ישראל.
באפריל 1942 הפליג הילב באונייה ההולנדית קונייט (Koenjit), שהוטבעה ב-12 במאי.
כעבור שבוע הגיע בסירת הצלה, עם 23 אנשי צוות אחרים, לאי דומיניקה.
מספטמבר 1942 עד אוגוסט 1946 הפליג הילב כקצין שני על שש אוניות משא אמריקאיות.
בקיץ 1946 נקרא הילב להיפגש בניו יורק עם אנשי המוסד לעלייה ב', ובעקבות הפגישה התנדב להגנה וקיבל את הפיקוד על האוניה אולואה (לימים אוניית המעפילים חיים ארלוזורוב), שהפליגה מנמל בולטימור ב-15 באוקטובר.
האונייה הובילה 1,346 מעפילים מנמלי שוודיה ואיטליה, ועלתה על שרטון מול חוף בת גלים שבחיפה ב-28 בפברואר 1947, תוך מאבק בספינות וחיילי הצי הבריטי.
הילב התערב בין המעפילים ונעצר במחנות המעצר בקפריסין.
אחרי שיצר קשר עם מנגנון ההגנה במחנות הוא שולב בקבוצת מעפילים שהועברה למחנה המעצר בעתלית, ומשם הוברח לחופשי.
הילב השתתף במבצע הפאנים - אוניות המעפילים "פאן יורק" (בשמה העברי קיבוץ גלויות) ו"פאן קרסנט" (בשמה העברי – עצמאות), שהביאו למעלה מ-15,000 מיהודי רומניה ובולגריה.
האוניות נקנו בארצות הברית באמצעות חברת קש, ובמאי 1947 הפליגו לים התיכון עם צוותים אמריקאים.
ה"פאן יורק" נשלחה למרסיי, הצוות האמריקאי שוחרר, וצוות חדש בפיקודו של רב החובל הספרדי אסטבן הרננדורנה תפס את מקומו.
הילב מונה לתפקיד רב החובל בסוף אוגוסט, ושכנע את הרננדורנה להמשיך כקצין ראשון.
אנשי הצוות היו גולים ספרדים רפובליקנים, ומתנדבים יהודים אמריקאים.
הבריטים, שעקבו אחר תנועת הספינות, הפעילו לחץ דיפלומטי כבד על ממשלות פנמה, טורקיה ורומניה כדי למנוע את הפלגתן, ואף שתלו דיסאינפורמציה בתקשורת העולמית בנוגע לספינות.
כשזה לא עזר, החלו הבריטים להפעיל את השפעתם על הממשל האמריקאי, בטענה שקרית שהספינות מאורגנות בסיוע ברית המועצות על מנת להגביר השפעתה במזרח התיכון.
ממשלת ארצות הברית השתכנעה ודרשה מהסוכנות היהודית לעצור את הספינות.
באותו זמן החל האו"ם לדון בתוכנית החלוקה להקמת מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל, וההנהגה הציונית לא רצתה להתעמת עם הבריטים.
משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, הורה לעצור את הפלגת הספינות.
אולם, ראש "המוסד לעלייה ב'" שאול אביגור ואחרים ביישוב התעקשו לבצע את ההפלגה, בגלל הצורך לא לעכב את העולים שכבר היו מאורגנים ולחצו לעלות, והסכנה המוחשית שארבה, לדבריהם, ליהדות רומניה.
למרות הלחצים שהפעילה הנהגת הסוכנות, הפליגו לבסוף שתי הספינות לנמל בורגס בבולגריה, לשם הגיעו המעפילים מרחבי רומניה ברכבות נוסעים מיוחדות.
האוניות הפליגו ב-27 בדצמבר 1947 כשעליהן יותר מ-15,000 מעפילים, ובהיותן בלב ים קבע להן דוד בן-גוריון את השמות העבריים "קיבוץ גלויות" ו"עצמאות".
כשעברו הספינות מן הים השחור אל הים התיכון הן נתקלו במשחתות בריטיות.
בהוראת בן-גוריון, שחשש לגורל הנוסעים הרבים, החל משא ומתן בין הבריטים לבין מפקדי הספינות, ולאחר שהושג הסכם, עלו חיילים לא חמושים על הספינות וכיוונו אותן ישירות לקפריסין, שם הורדו המעפילים למחנות מעצר.
הילב ורוב אנשי הצוות נשארו על האוניה במהלך מעצרה בנמל פמגוסטה בקפריסין, ושמרו על כשירותה להפלגה.
כחודש אחרי הקמת מדינת ישראל, ב-18 ביוני 1948, הפליגו האוניות לחיפה, שם נעצרו במובלעת הבריטית בנמל עד לפינויה ב-30 ביוני.
הילב נעצר, נשפט ונדון לתשלום קנס.
הוא היה העציר האחרון של הבריטים בארץ.
ב-1949 התפנה הילב ללימודים, וב-1950 הוסמך רשמית כרב חובל להפלגות ארוכות.
במשך שנה שרת כקצין ראשון תחת פיקודו של רב החובל אסטבן הרננדורנה, שהיה סגנו בפאן יורק, ובהמשך הפליג כרב חובל באוניות שונות של חברת צים.
מ-1955 ועד פרישתו ב-1989 היה מפקח ימי ומנהל אגף במשרדי צים בחיפה ובלונדון.
גד יאיר (נולד ב-10 במרץ 1960) הוא סופר וסוציולוג ישראלי, פרופסור מן המניין, לשעבר ראש המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה (2011-2008) ומנהל "המכון לחקר הטיפוח בחינוך" (2018-2011) באוניברסיטה העברית בירושלים.
גד יאיר נולד בשכונת נוה עוז בפתח תקווה, ישראל.
את תאריו הראשונים בסוציולוגיה וחינוך עשה באוניברסיטה העברית.
ב-1994 יצא לשנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
החל מ-1995 מרצה וחוקר בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית.
ב-2002 קיבל דרגת מרצה בכיר וב-2006 דרגת פרופסור חבר.
בשנים 2008–2011 שימש כראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.
החל מ-2011 ניהל את המכון לחקר הטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית, שמטרתו לבצע מחקרים ולהפעיל תוכניות ניסוייות חדשניות בתחום טיפוחן החינוכי של אוכלוסיות חלשות בישראל.
סיים כהונתו במכון ב-2018 ויצא לשתי שנות שבתון בבית הספר סלואן לניהול ב-MIT.
בשנת 2025 עמד בראש ועדת פרס ישראל לסוציולוגיה, שהחליטה להעניק את הפרס לפרופ' אווה אילוז.
לאחר ששר החינוך, יואב קיש, החליט שלא להעניק את הפרס לאילוז מחמת דעותיה, הגיב יאיר: "השר זיהם את הליך בחירת פרופ' אילוז לכלת פרס ישראל בסוציולוגיה בהתערבותו הפוליטית".
מעתה יהיו כל הזוכים בפרס חשודים כמי שעברו מבחן נאמנות.
ירננו, שאולי היו מצוינים מהם על שולחן הוועדה, אך נבחר רק מי שהפגין נאמנות.
חשד זה ירחף באוויר, כי שרי החינוך הפכו את הנאמנות לתנאי להערכה של המדינה.
הישגים מרשימים במדעים הם תנאי כניסה, אך השער לעטרת הפרס הוא נאמנות.
בנסיבות כאלו הפרס עלול לבייש את הזוכים בו, להחשידם בכך שהיו מצוינים מהם והם נבחרו כי היו נאמנים מן המצוינים.
יאיר נשוי לאורנה יאיר ואב לשלושה.
אחיו הגדול הוא האסטרופיזיקאי פרופסור יואב יאיר.
בשנת 2006 פרסם את הספר "מחוויות מפתח לנקודות מפנה: על עוצמת ההשפעה החינוכית" (ספרית פועלים).
בשנת 2011 פרסם את רב המכר "צופן הישראליות: עשרת הדיברות של שנות האלפיים" (הוצאת כתר), העוסק במרכיבים של הזהות הישראלית.
הספר מבוסס על עדויות שנאספו בשאלונים, תצפיות וראיונות עומק, ומנסה להסביר את התרבות הישראלית במונחים של המפגש בין יהדות וציונות וטראומות קולקטיביות שמהם סבלו היהודים, כמו השואה.
הספר זכה לעיבוד חלקי בסרט התיעודי "מצב ישראלי" של הבמאית איילת דקל, שבו יאיר, הצלם אלכס ליבק ודקל בודקים את המרכיבים של המרחב הציבורי הישראלי.
ב-2015 פרסם את הספר "אהבה זה לא פרקטיש: המבט הישראלי על גרמניה" (הקיבוץ המאוחד, קו אדום).
הספר מבוסס על ניתוח ראיונות ושאלונים, ומציג ניתוח סוציולוגי של התרבות הגרמנית באמצעות המבט והעדויות של ישראלים המתגוררים בגרמניה.
בשנת 2017 פרסם את הספר "מסע ישראלי" (ידיעות ספרים), שסיכם שתי שנות מחקר במעקב אחר פרויקט חינוכי בשם זה.
בשנת 2020 פרסם את הספר "המוח הסורר: הזמנה לפגישה עם המדע הישראלי" (הקיבוץ המאוחד, קו אדום).
מחקריו של יאיר עוסקים בתחום הסוציולוגיה של החינוך וסוציולוגיה של בית ספר ולמידה.
יאיר חקר את צורת ההוראה והפרודוקטיביות האקדמית במוסדות להשכלה גבוהה.
לצד זאת הוא מתמקד בזיקה שבין תרבות, חשיבה - במיוחד בהקשר של מדע.
מחקריו עוסקים בפענוח הקודים התרבותיים המכוננים את ההגות הפילוסופית והחברתית ואת היצירה הספרותית והקולנועית בגרמניה, צרפת וארצות הברית.
גד יאיר, מסע ישראלי: מפתחות לפדגוגיה ישראלית ולחינוך הערכי בישראל, ראשון לציון: משכל הוצאה לאור מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2017.
גד יאיר, המוח הסורר: הזמנה לפגישה עם המדע הישראלי.
בני ברק: הקיבוץ המאוחד, קו אדום, 2020.
גד יאיר, זו היא אמריקה.
גד לנצר (נולד ב-1944) הוא ספורטאי פאראלימפי לשעבר, חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים.
גדל בקיבוצים עין גב וגינוסר.
בתקופת ההמתנה גויס למילואים ושירת בסיני.
במלחמת ששת הימים נפצע בקרב באום כתף ובעודו ממתין לפינוי רפואי, נפגע מפיצוץ סמוך ורגלו רוסקה.
לאחר תקופת שיקום ממושכת סיים לימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ועבד כמרכז הפרדסים בקיבוץ.
לנצר חזר לעסוק בספורט, היה מאמן נבחרת כדורעף הפועל גנוסר והוזמן לשחק בנבחרת ישראל בכדורעף נכים.
עם הנבחרת היה שותף לזכייה במדליית זהב ב ובמדליית כסף ב.
השתתף גם בנבחרת הכדורעף במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992).
בתחרויות של 1976 התחרה גם בשחייה: במשחה 100 מטר בסגנון חזה סיים במקום השישי (1:48.67 דקות), במשחה 20 מטר בסגנון מעורב נפסל במשחה הגמר ובשני משחים נוספים לא עבר את שלב המוקדמות.
גד לובנשטיין (17 בפברואר 1929 - 18 בפברואר 2018) היה וירולוג, פרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב החל מ-1973, פרופסור אורח באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה בשנים 1974–1975 ופרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית ברחובות.
כיהן כמנהל המכון להגנת הצומח במרכז וולקני, בין השנים 1967 ל-1975. כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי וכמדען הראשי של משרד החקלאות, בין השנים 1981–1986. יזם את הקמת 'החברה הפיטופתולוגית הישראלית' (העמותה הישראלית למחלות צמחים) וכיהן כנשיאה הראשון.
זוכה פרס רוטשילד לחקלאות (1982).
הקים את המחלקה לווירולוגיה ופתולוגיה במכון להגנת הצומח.
תחום התמחותו העיקרי היה וירולוגיה של צמחים.
בין היתר, התמחה במחלות וירוס בגידולים שריבויים בצורה וגטאטיבית.
הוא התעניין בפיזיולוגיה של מחלות הווירוס.
במיוחד בתופעת העמידות הטבעית למחלות וירוס, במעכבי ריבוי של וירוסים הקשורים לעמידות וביצירת חומרי תנגודת.
גד לובנשטיין נולד בברלין שבגרמניה, למשה (מוריץ, עסק במסחר של מתכות ומריה לובנשטיין.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1939, לאחר ליל הבדולח.
היה חבר בפלמ"ח, שירת בצה"ל בחיל רגלים והגיע לדרגת סגן-אלוף.
לובנשטיין למד בפקולטה לחקלאות, באוניברסיטה העברית החל מ-1947. אחרי הפסקה קצרה עקב מלחמת העצמאות, חזר ללימודים ב-1949, וקיבל תואר מוסמך למדעי החקלאות (בהצטיינות) ב-1954. ב-1960 קיבל תואר דוקטור בתחום הווירולוגיה, בהנחיית פרופ' ישראל סלומניצקי.
את מחקר הפוסט דוקטורט ערך בשנת 1963 באוניברסיטת קורנל, שבמדינת ניו יורק.
פרופ' לובנשטיין היה מחלוצי המחקר בווירולוגיה של צמחים בישראל.
התחיל להרצות באוניברסיטת תל אביב ב-1967, וב-1973 מונה לפרופסור למיקרוביולוגיה.
ב-1979 מונה לפרופסור בפקולטה לחקלאות.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה בשנים 1974–1975. תחומי המחקר העיקריים שלו היו: וירולוגיה של צמחים; וירוסים של בטטה ושל תפוחי אדמה; מנגנוני עמידות טבעיים בצמחים לווירוסים; ווירוסים בפרחים.
ניסה להתמודד עם בעיית וירוסים צמחיים, באמצעות הנדסה גנטית.
יחד עם תלמידיו ושותפיו למחקר מצא שצמחים, שמודבקים על ידי וירוס, מייצרים חומרים מעכבי וירוסים.
מאוחר יותר התברר להם שמדובר בחלבון המעכב את התרבות הווירוס, עקב אחר החלבון ובודדו.
המחקר עבר לרמה המולקולרית, והוליך אחר כך לחיפוש הגן בתוך ה-D.N.A של הצמח, המקודד לחלבון זה, ולשבטו בצמחים, כדי לחסנם נגד התקפה של וירוסים.
שימש כעורך כתב העת המדעי הבינלאומי Phytoparasitica: Israel journal of Plant Protection Sciences, אשר עד 1992 יצא לאור על ידי מינהל המחקר החקלאי במכון וולקני.
כיהן כמנהל המכון להגנת הצומח במרכז וולקני, בין השנים 1967 ל-1975. כיהן כראש מינהל המחקר החקלאי וכמדען הראשי של משרד החקלאות, בין השנים 1981–1986. בין יתר הישגיו, יזם את הכנסת המיקרוסקופים האלקטרוניים למינהל המחקר.
כמדען הראשי של משרד החקלאות, הדגיש תמיד את החשיבות באיזון בין מחקר בסיסי לבין מדע שימושי בשדה.
הדגיש כי יש לערוך תצפיות של יבולים וצמחים אין סיטו (באתר), כדי להשיג הבנה הוליסטית של הביולוגיה והאפידמיולוגיה של מחלות צמחים, בזמן שאספקטים "ביולוגיים" של הגנת הצומח, כמעט ונדרסו על ידי גישות "ביוכימיכליות".
לובנשטיין שהה בשבתון ב-1975 במחלקה למיקרוביולוגיה שבאוניברסיטת ברמינגהאם, וב-1988 במשרד החקלאות האמריקאי שבמרילנד.
לאחר פרישתו לגמלאות, הקים קרן מלגות לסטודנטים בתחום הווירולוגיה.
הקים את "החברה הפיטופתולוגית הישראלית" (לימים העמותה הישראלית למחלות צמחים) בשנת 1969 ושימש כנשיאה הראשון.
שימש כיועץ משלחת הבנק העולמי לניגריה, ובנוסף, היה חבר במשלחת מדעית לקזחסטן.
לובשטיין היה מנכ"ל חברת הביוטכנולוגיה "סרום-טק" בשנים 1995–1998 וחבר מועצת המנהלים של חברת "יכין-חק"ל" ב-1995–2000.
לובנשטיין נישא ב-1954 לאסתר אופלטקה.
בשנת 1978, לאחר פטירת אסתר, נישא לד"ר נילי סדן-לובנשטיין, מרצה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר פטירתה של נילי הוא חי בזוגיות עם תלמה אלעזר (אלמנתו של רא"ל דוד אלעזר).
לאחר פרידתם, נישא ללודמילה מרצ'וקובה, ולאחר פטירתה, נישא לנטליה פוזדניקובה.
נפטר ב-18 בפברואר 2018 ונקבר בבית הקברות ברחובות.
על פעילותו המחקרית זכה לובנשטיין להוקרה בישראל ומחוצה לה:
עמית החברה הפיטופתולוגית הישראלית (העמותה הישראלית למחלות צמחים) (1979)
עמית החברה הפיטופתולוגית הגרמנית (1980) - 10 המדענים המובילים בתחומם בעולם.
עמית החברה הפיטופתולוגית האמריקאית (1989)
חבר האקדמיה למדעי החקלאות של קזחסטן (1996)
גד לובנשטיין כתב וערך 8 ספרים על וירולוגיה בצמחים ופרסם כ-250 פרסומים מדעיים נוספים.
וירולוגיה של צמחים - עקרונות ויישום
לובנשטיין כתב את הספר בעברית וירולוגיה של צמחים : עקרונות ויישום, שיצא לאור על ידי הוצאת המחלקה לפרסומים מדעיים, מרכז וולקני, בשנת 1993. (,
), הספר הוא היחיד הקיים בתחום בעברית.
הספר הביא לראשונה בעברית מושגי יסוד בעקרונות הווירולוגיה-מבנה הווירוסים, התרבותם ודרכי העברתם במעבדה ובשדה ובצדדים היישומים של אבחון וזהוי, ודרכי המניעה של מחלות הווירוס.
נכללו בו גם פרקים על מחלות הווירוס החשובות בגידולי החקלאות העיקריים בארץ.
הספר סיכם את הניסיון שצבר פרופ' לובנשטיין במשך עשורים במחלקה לווירולוגיה של מינהל המחקר החקלאי, והוא מבוסס על הרצאותיו באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, בפקולטה לחקלאות שברחובות.
הספר נועד לסטודנטים בתחומי הגנת הצומח והבוסתנאות ולמורים לביולוגיה במגמה זו, וכן לאנשי השדה - חקלאים, שתלנים ומדריכים.
בנוסף לספרו "וירולוגיה של צמחים - עקרונות ויישום" שפורסם ב-1993, השתתף, בין היתר, מאז פרישתו גם בפרסומים הבאים:
דיאנה ליבמן, רב- דוד ד', גל-און ע', וונש ר', זוזנק ח', אלעד י', לובנשטיין ג'.
עגבניות מותמרות עם גן המקודד למעכב התרבות וירוס (IVR) מראות עמידות חלקית ל-.Botrytis cinerea.
לקסיקון מחלות צמחים, באתר העמותה הישראלית למחלות צמחים
נקרולוג לפרופ' יצחק ואהל מאת גד לובנשטיין ויצחק ברש: G.
גד סנדק (4 באוגוסט 1932 – 28 במרץ 1997) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ממקימי ובכירי המערך הטכני של חיל האוויר.
נולד ב-1932 בעיירה וולודבה שבפולין, בן לנחמן וגניה.
בזמן השואה שרד עם משפחתו בהרי אורל, בסיביר ובאוזבקיסטן.
עלה לישראל בשנת 1949 והתגייס לאחר שנה לחיל האוויר כמכונאי מטוסים.
שרת בטייסת ספיטפייר ונשלח בשנת 1954 כסגן ראש המשלחת לאחזקת מטוסי הספיטפייר שרכשה בורמה מישראל (מבצע "אורז").
במסגרת תפקידו שיתף פעולה עם דוד הכהן, אשר שירת באותה עת כציר הראשון של מדינת ישראל בבורמה.
היה קצין טכני בטייסת מטוסי מיסטר, ראש המשלחת לקליטת מטוסי הסמב"ד (סופר מיסטר) וקצין טכני בטייסת 105.
היה מפקד גף מטוסים ומפקד בי"מ 216 בבסיס חיל האוויר בתל נוף.
בשנת 1966 נשלח ללימודים בחיל האוויר הבריטי.
עם חזרתו לישראל הקים את טייסת התחזוקה בבסיס חצרים, שהוקם אז בפיקודו של ג'ו אלון, ופיקד עליה עד 1972. משפחתו של סנדק הייתה הראשונה להתגורר בשיכון המשפחות בבסיס.
נשלח מטעם חיל האוויר לפרו ולסינגפור והיה מנהל משלחת הרכש מטעם חיל האוויר של משרד הביטחון בניו יורק.
במסגרת תפקידו היה ממונה על רכש, ייצור וניהול פרויקטים עבור חיל האוויר, והיה אחראי בין השאר על הרכבת האווירית של אמצעי לחימה מארצות הברית לישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים (מבצע ניקל גראס).
כמו כן עסק בקליטת מטוס F-15 איגל ("בז") לראשונה בחיל האוויר, אשר נכנס לשירות ב-1976.
ב-1975 נשלח ללימודי כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1977 מונה למפקד בית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה (כיום בח"א 21), האחראי גם על המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר.
בתקופת כהונתו כמפקד הבסיס הושלמה הקמתה של שלוחת בית הספר בבאר שבע, נקלט בית הספר לקצינים של חיל האוויר והורחב שיתוף הפעולה עם חילות אוויר זרים.
בשנת 1979 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה, ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בסיב"ט (האגף לייצוא ביטחוני) ובחברות הייעוץ הביטחוניות "אלול" ו"תיל".
ב-1992 חווה אירוע לב קשה.
ב-1997 נפטר ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
גד (גדי) פולק (5 ביוני 1940 — 8 בדצמבר 2018) היה מחשובי הבוטנאים בישראל, כותבם של כמה ספרי יסוד בחקר צמחיית ארץ ישראל.
כשמלאה לו שנה עקרו הוריו לרמת גן, שם גדל ולמד, עד סיום לימודי התיכון בתיכון אהל שם.
עם תום לימודיו התגייס לצה"ל, ושירת במסגרת הנח"ל בקיבוץ ארז ולאחר מכן בקיבוץ צאלים.
בשנת 1963 החל בלימודי ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב והמשיך לתואר שני ושלישי במדעי הצמח ואקולוגיה.
את עבודת הדוקטורט שלו השלים בשנת 1975.
לשניים שלוש בנות ושישה נכדים.
פולק שימש מרצה באוניברסיטה העברית ולאחר מכן בטכניון ובפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
כמו כן פיתח את קורס "צומח ארץ ישראל" באוניברסיטה הפתוחה ושימש שנים רבות מנחה הקורס.
פולק גם עבד כמרצה ומנחה לתואר ראשון ושני וכראש מסלול ביולוגיה-כימיה בסמינר הקיבוצים לאורך שנים רבות.
ספרו החשוב הראשון של פולק היה אקולוגיה של הצומח בארץ ישראל (1978), המשמש ספר מרכזי בתחום צומח ארץ ישראל עד היום.
המשך והרחבה לספר זה באו מאוחר יותר (2001), בספר אקולוגיה - התאוריה והמציאות הישראלית.
תרומה נוספת בעלת חשיבות רבה הייתה בשני כרכי הספר האדום – צמחים בסכנת הכחדה בישראל, שמנו צמחים הנמצאים בסיכון בישראל וצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה.
שני כרכי "הספר האדום" היו מפעל יחידאי כמעט בתחום צומח ארץ ישראל שנהנה מהיקף אנציקלופדי תוך הקפדה על דיוק מדעי.
פולק, שנודע בגישתו המדעית היסודית והמעמיקה העשיר את מדף הספרים הקשורים לצומח ארץ ישראל גם בספר על החורש הים תיכוני, ובספרון, פרי מחקר מעמיק, שעסק בביולוגיה והאקולוגיה של בר זית בינוני.
תרומה נוספת לחקר הבסיסי בתחום צומח ארץ ישראל העלה ביחידות הלימוד שכתב לאוניברסיטה הפתוחה ("צומח וצמחים" ו"צומח וצמחים בארץ ישראל").
פולק היה האחראי לעריכה מדעית של הערכים הבוטניים באנציקלופדיה חדוות הדעת - עולם הטבע, והאנציקלופדיה המדעית לנוער.
עוד היה אחראי לערכים חשובים במדריך ישראל ובמדריך החי והצומח של ארץ ישראל.
לצד פרסומים רבים בכתבי עת בישראל ובחו"ל, בהם טבע וארץ, רתם, Israel Journal of Ecology and Evolution, ואחרים, היה פולק אחד מעורכיו (לצד פרופ' אבי שמידע) של כתב העת "רתם".
מאוחר יותר (2014–2018) היה מקימו, מנהלו והנפש החיה שמאחורי כתב עת לצמחי ישראל "כלנית".
בכתב עת זה - יחיד בסוגו בישראל - ראו אור רשת מאמרים, דוחות ומחקרים ששילבו הקפדה מדעית בעריכה עם ניסיון להנגיש את תחום צומח ארץ ישראל לקהל מתעניינים רחב.
"כלנית" שיקף גם את החשיבות שייחס פולק להגשת חומרים מדעיים איכותיים בנושא צומח ארץ ישראל בשפה העברית, ודחה את התפישה לפיה הפרסום בעברית צריך להיות משני או פחות ערך לפרסום בכתבי עת בלעז.
גד (פריץ) אשר (17 באוקטובר 1908 – 19 במרץ 1965) היה אדריכל ישראלי, ממייסדי מחלקת העבודות הציבוריות הישראלית (כיום "נתיבי ישראל").
נולד כפריץ אשר בברלין, גרמניה שם גדל והוכשר כאדריכל באוניברסיטה הטכנית של ברלין ב-1931. עם סיום לימודיו עבד כאדריכל ברשות הדואר והטלגרף בברלין.
לאחר מכן הצטרף לאביו, האדריכל שמואל אשר, ותכנן עמו פרויקטים שונים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, בחר אשר לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל.
ב-1934 התיישב בחיפה ועבד במשרדו של האדריכל גולדברג.
זמן קצר לאחר מכן הצטרף למשרדו של האדריכל הנודע אריך מנדלסון, שפתח באותה עת משרד אדריכלים בישראל.
במשרדו השתתף אשר בתכנונם של הפרויקטים הגדולים שקיבל מנדלסון, ובהם בית חיים ויצמן ברחובות ובסמוך להם בנייני מעבדות, בירושלים את בית חולים הדסה הר הצופים ובחיפה את בית חולים רמב"ם.
עם סגירת משרדו המקומי של מנדלסון, הצטרף למחלקת העבודות הציבוריות בתפקיד סגן אדריכל ראשי והשתתף בתכנונן של תחנות משטרה, מבני ממשל, בתי ספר ממשלתיים ובתי דואר.
עם סיום המנדט הבריטי, הוקם הארגון מחדש תחת ממשלת ישראל ואשר התמנה לאדריכל ראשי, תפקיד בו נשא עד לפטירתו.
כאדריכל ראשי תכנן בעצמו וליווה את תכנונם של בתי חולים ממשלתיים, בתי דואר, מוסדות ציבור וכן מבנים כמו התחנה המטאורולוגית בבית דגן, מחלקת מיון בבית חולים רמב"ם ואת הסבת בית פרומין לשימוש הכנסת הראשונה.
נפטר ב-1965 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו מרים לבית ליפמן ואת שתי בנותיו.
גד סעד הוא פסיכולוג אבולוציוני יהודי-קנדי, יליד לבנון.
מרצה בפקולטה למנהל עסקים ג'ון מולסון באוניברסיטת קונקורדיה.
ידוע בזכות יישום עקרונות של פסיכולוגיה אבולוציונית לתחום השיווק והתנהגות צרכנים.
סעד נולד ב-1964 בביירות, לבנון למשפחה יהודית שהיגרה מדמשק, סוריה.
משפחתו נמלטה ממלחמת האזרחים בלבנון למונטריאול, קוויבק, קנדה באוקטובר 1975. אחיו הבכור, דויד סעד , הוא ג'ודוקא שהתחרה באולימפיאדת מונטריאול (1976) מטעם לבנון.
סעד סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מקגיל, תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת קורנל.
סעד הוא פרופסור לשיווק באוניברסיטת קונקורדיה משנת 1994. הוא היה גם פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, דארטמות' קולג' ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
סעד מתמחה ביישום הפסיכולוגיה האבולוציונית בחקר התנהגות צרכנים.
בין השאר, הוא חקר את השפעתם של הורמונים על צרכנים וקבלת החלטות, וערך כמה מחקרים על הענקת מתנות.
פרזיטים – כיצד איבד המערב את ההיגיון הבריא, הוצאת סלע מאיר, 2024
גד אפוטקר (נולד ב-8 בספטמבר 1965) הוא אמן רב תחומי, צייר, פסל, מורה ואוצר ישראלי המתגורר בתל אביב, אשר הציג בתערוכות רבות בארץ ובעולם, ביניהן תערוכות יחיד במוזיאון הלאומי ברג'לו ובגלריה לאמנות מודרנית בפאלאצו פיטי בפירנצה, איטליה.
גד אפוטקר נולד בגבעתיים להורים ניצולי שואה יוצאי אירופה.
אביו היה עו"ד ואמו עבדה במחלקת ההנדסה בעיריית גבעתיים.
לאפוטקר אחות אחת שהיא עו"ד.
בשנות נעוריו המאוחרות עבר לתל אביב בה הוא מתגורר גם כיום.
כבר בשנות ילדותו המוקדמות, אובחן אצלו כישרון יוצא דופן ברישום ובציור.
לאחר שחרורו מהצבא, המשיך אפוטקר ללימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב שם סיים תואר ראשון.
עם חזרתו משהות של כשנה בחו"ל, החל לעבוד כמבצע בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לאורך כל השנים הללו, צייר אפוטקר כאוטודידקט והציג במספר תערוכות, כאשר תערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה עוד בהיותו חייל, בשנת 1985 בבית החייל בתל אביב, בעידוד הצייר וחבר המשפחה איתמר סיאני, שהיה גם למנחה הראשון של אפוטקר בתחום הציור.
בשנת 1996, לאחר פטירת אביו ממחלה קשה, החליט אפוטקר לשנות כיוון ולהקדיש את חייו לתחום האמנות בלבד.
הוא עזב את הבורסה לניירות ערך ונסע ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה, איטליה תחת שרביטו של Prof Adriano Bimbi.
שנים אלו באיטליה היוו שנים מעצבות ומכוננות בדרכו האמנותית ובחייו של אפוטקר.
בשנת 2005, שב אפוטקר לישראל לאחר תקופה ארוכה בה התגורר בפירנצה ולאחר שהות בת חצי שנה בניו יורק, ומיקם את הסטודיו שלו ואת מגוריו במרכז תל אביב, שם הוא גר ועובד עד היום.
בנוסף, החל ללמד את אמנות הציור והרישום, בקבוצות ובאופן פרטי.
אפוטקר מלמד בבית האמנים בתל אביב, במרכז האמנויות ברעננה ובאופן פרטי, הוא מציג תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, משתף את תלמידיו בתערוכות קבוצתיות מסוגים ובנושאים שונים ברחבי הארץ ובנוסף, משמש כאוצר תערוכות לאנשים אותם הוא מנחה.
בראשית דרכו האמנותית של אפוטקר התאפיין סגנון הציור שלו במוטיבים פיגורטיביים על גבול הסימבוליזם ועד הריאליזם הפנטסטי.
בשנת 1985, במהלך שירותו הצבאי, הציג אפוטקר את תערוכת היחיד הראשונה שלו "פנטזיה" בבית החייל בתל אביב.
העבודות בתערוכה נלקחו מתוך 200 עבודות שהתבססו על חלומות של אפוטקר וצוירו במהלך שעות הלילה, בין החלומות.
לאורך השנים הבאות, עבד אפוטקר על סדרה בת 30 עבודות שכונתה: "הדמות", ובה צוירה דמות אישה המכוסה כולה בבד הצמוד לגופה ויוצר אפקט פיסולי.
המודל ששימש אותו בסדרה זו, הייתה השחקנית והבמאית דורית ניתאי.
לעיתים הוצב המודל בסביבת בתים יוצאי דופן בארכיטקטורה התל אביבית, ביניהם בית הפגודה בכיכר אלברט.
ציורים מסדרה זו הוזכרו כקשורים לעבודתו המטאפיזית של ג'אורג'יו דקיריקו.
בהמשך מצייר אפוטקר נושאים פיגורטיביים, בפרט פורטרטים ואת גוף האדם.
בשנת 1997 אפוטקר נוסע לפירנצה ללימודי ציור אקדמיים פורמליים ב "אקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה", שם הוא נשבה בקסמי אמנות הרנסאנס ואת שמונה השנים הבאות, הוא מקדיש למחקר אמנות.
במחקר הוא מתרכז בקשר בין פיסול לציור, במעבר ובמערכת היחסים בין תלת-מימד לדו-מימד, כאשר עבודתו המרכזית בשנים אלו מסוכמת בסדרת ציורים ותחריטים שהם אינטרפרטציה אישית לפסלים ידועים יותר ופחות מתקופת הרנסאנס.
סדרה זו מוצגת בשנת 2003 בתערוכת יחיד בשני מוזיאונים:
האחת ב, בו מוצגים ציורים של אפוטקר בצד הפסלים העתיקים כמיצב מונומנטלי.
תערוכה זו הייתה התערוכה הראשונה במוזיאון, בה הציגו עבודות של אמן שעדיין חי לצד מוצגי המוזיאון.
התחריטים מאותה סדרה הוצגו בגלריה לאמנות מודרנית בפאלאצו פיטי.
תחריטים אלה היו אינטרפרטציה לפסלים ידועים, בין היתר של בנוונוטו צ'ליני ושל דונטלו.
תערוכת היחיד השנייה של אפוטקר באותה תקופה, נערכה במוזיאון פינוקיו בקולודי , בחסות שגרירות ישראל.
קולודי היא עיר הולדתו של קרלו לורנציני, מחבר הספר פינוקיו.
התערוכה נקראה: "פינוקיו ופינוקיה אטרוסקים", ובה המציא אפוטקר דמות נקבית של פינוקיו, כאשר הפסל המרכזי בתערוכה היה פינוקיו ופינוקיה כאטרוסקים המנסים להתנשק, אך מתנגשים בחוד אפם.
לפי תאוריה שפיתח אפוטקר, לורנציני הושפע מפסלים של צלמיות אטרוסקיות שגם להן אופי מחודד.
נושא מרכזי המלווה את אפוטקר לאורך שנים הוא נושא הדיוקנאות.
אפוטקר ביצע שלושה פרויקטים מרכזיים בתחום הפורטרטים.
הראשון הוא פרויקט ארוך טווח שהתחיל בשנת 2005, במלאת לאפוטקר 40 שנה, כאשר צייר במחברת Moleskin כארבעים פורטרטים, כסך שנותיו.
בשנת 2015 צייר אפוטקר כחמישים פורטרטים עצמיים במחברות Moleskin כהמשך לפרויקט שהחל בשנת 2005. בכל 10 שנים, מצייר אפוטקר פורטרטים עצמיים בסך שנותיו, כמעין סיכום העשור הקודם בחייו האישיים ובציור.
פרויקט נוסף בנושא הפורטרטים הוא ספריית הפורטומות (פסלי ראשים) מגבס קרמי, אותה יצר אפוטקר בין השנים 2009–2011 ואותה הוא מכנה ג'יפסוטקה מודרנית.
בין הפסלים, דמויות בעלות שם בעולם התרבות והאמנות הפלסטית הישראלי.
הפסלים נוצרו תוך שיחה חופשית ביו האמן לבין המודל.
"מבט הצידה" היא עבודה עליה עבד אפוטקר בשנים 2016–2017. עבודה זו מורכבת מצילומים במכונת צילום של רישומי עיפרון מקוריים.
במהלך הרישום, מביט הצייר במודל דרך מראה ורושם את המודל בעפרון, בעוד המצויר מביט אותה עת על הדף ורואה כיצד נולדת עליו דמותו.
גישה זו היא חדשנית בדינמיקה המהותית הנוצרת בין הצייר לבין המצויר.
הרישום אורך בין 20 דקות לשעה וכלל ההתרחשות היא מיצג שנקרא "צייר רחוב".
במהלך שנת 2005, יצר אפוטקר במשותף עם פרופסור אנדרי שרף מאוניברסיטת תל אביב, אותו הכיר אפוטקר בעת שהותו בניו יורק.
סדרה של עשרה סרטי וידאו.
סדרה זו מבוססת על פסלי הצלמיות שיצר אפוטקר בפירנצה ואשר הוצגו במוזיאון קולודי וכן פסל קרמי של 'דובי', אותו יצר אפוטקר על בסיס דמותו של דובי צמר אותו סרגה לו אמו בילדותו, והוא מלווה את המשפחה כשני דורות.
סרטי וידאו אלה נוצרו בעזרת פיתוח ייחודי של פרופסור אנדרי שרף, של העברת גופים תלת־ממדיים פיזיים אל המרחב התלת־ממדי הדיגיטלי.
בשנת 2015 צייר אפוטקר סדרת ציורי נוף תל אביבי, כפי שמשתקף מגבעת קוזלובסקי בגבעתיים, מקום הולדתו.
הסדרה מורכבת מתמונות שמן, רישומי דיו וצבעי מים על נייר.
חלק מיצירה זו נקרא גם "ציור מתוך חולשה", על בסיס תאוריה אותה פתח אפוטקר עם השנים, שבה המצייר נמצא במצב מנטלי המשלב את התת-מודע עם המודע, אליו הוא מביא את עצמו בזמן הפעולה הציורית מבלי להפעיל כל אילוץ או כוח.
בשנת 2018 אפוטקר צייר סדרת ציורי הנוף "ריף", אותה הוא מקדיש לאחיינו ובה הוא מצייר כמאה ועשרים אקוורלים של חוף הים התל אביבי, בו העביר את ילדותו ונעוריו.
בהתבוננות רחבת טווח על דרכו האמנותית של אפוטקר ניכרת רבגוניות ואין סגנון אמנותי אחד מוגדר לו הוא מחויב.
הוורסטיליות נובעת משליטתו של אפוטקר במדיומים ובסגנונות רבים בתחום האמנות, כאשר הוא משתמש בכל פעם ביכולת אחרת, לשם העברת האמירה הרלוונטית למתבונן באמצעות יצירותיו.
לפי אפוטקר אין באמנות אמת אבסולוטית אחת כי אם אמיתות מקבילות, כמו בחיים, כאשר העיקר הוא היות האדם נאמן לעצמו.
יצירתו מורכבת מסדרות כאשר הקונספט העומד מאחוריהן הוא שהשלם שווה לסך חלקיו.
"היצירה היא יסוד קיומי" - ריאיון עם האמן גד אפוטקר
"Divine Love" - מאמר של ד"ר נאוה סביליה שדה, הלדה והברבור בעבודתם של אמנים ערבים ויהודים עכשוויים
גד גלזר (נולד ב-13 בספטמבר 1939) הוא רופא וחוקר ישראלי.
בעברו שימש פעמיים כדקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית, דקאן בית הספר לרפואה וטרינרית, ויושב ראש דירקטוריון בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי באוניברסיטה העברית.
עיקר מחקרו בביטוי ובקרה של הגנום בחיידקים.
משמש כיועץ אקדמי של מספר פרויקטים לנוער במוזיאון המדע ע"ש בלומפילד ירושלים.
נולד בגבעת ברנר לד"ר משה, רופא הקיבוץ, ולגרטי (לבית גייגר), מצאצאי אברהם גייגר, מייסד היהדות הרפורמית.
השלים את לימודיו התיכוניים ברחובות.
בשנת 1957 התגייס לחטיבת גולני.
למד רפואה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה עברית בירושלים, וסיים דוקטורט נוסף בביוכימיה.
שירת בחטיבת הצנחנים כרופא בשירות מילואים במלחמת ההתשה, בקרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים, וכן במלחמת לבנון הראשונה.
כיום גר בנווה אביבים, תל אביב, נשוי לתמי, לשעבר אחות ראשית בבית החולים הדסה עין כרם, ולהם שלוש בנות.
עבודותיו במעבדה של פרופ' יעקב מגר באוניברסיטה העברית עסקו בחוסר G6PD המועברת בתורשה.
היה שותף לגילוי גליקוזידים כגון Divicine הנמצאים בפול Vicia faba הגורמים לעקה חמצונית ולאנמיה המוליטית.
בהמשך היה שותף לפרופ' אליעזר רחמילביץ במחקרים בתחום התלסמיה ופיתוח בדיקות סקר גנטיות מהראשונות מסוגן בישראל.
עבודותיו עם מייקל קאשל אשר גילה בשנות ה-60 את Guanosine pentaphosphate (p)ppGpp ותפקידם בעת עקה של חומצות אמינו בחיידקי Escherichia coli והשפעתם על התבטאות רנ"א ריבוזומלי rRNA.
בהמשך, חקר את הגנים המעורבים במערכות מצוקה אלו relA, spoT.
במחקרים נוספים אופיינו גנים ריבוזומלים בחיידקי Mycoplasma, חיידקים קטנים, העלולים לגרום לדלקת ריאות אופיינית.
מחקריו בסוף שנות ה-90 היו הראשונים לתאר מערכות טוקסין-אנטי טוקסין Addiction module.
מערכות אלו מורכבות מזוגות של שני גנים הקובעים שני מרכיבים: טוקסין יציב ואנטי טוקסין שאינו יציב, הפוגע בפעילותו המזיקה של הטוקסין.
מערכות כגון mazEF אלה אחראיות על כך שבעת פגיעה בפלסמידים או במרכיבים אחרים בתא, התאים השורדים מתים מאחר שהאנטיטוקסין נהרס בקצב גבוה מזה של הטוקסין, כלומר התא תלוי ("מכור") ליצירתו מחדש של האנטיטוקסין על מנת לשרוד.
מחקרו עם פרופ' חנה אנגלברג-קולקה היה הראשון לתאר מערכות אלו בחיידקי Escherichia coli.
גד זאבי (נולד ב-13 בנובמבר 1939) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי.
זאבי נולד ב-1939 בקיבוץ מסדה שבעמק הירדן, ליעקב ורבקה שעלו מבסרביה ב-1932. הוריו הכירו בבסרביה, התחתנו בארץ ישראל והיו ממייסדי הקיבוץ.
ב-18 במאי 1948, בזמן מלחמת העצמאות, פונה עם משפחתו לחיפה בעקבות התקפה של הצבא הסורי.
משפחתו בחרה להישאר בחיפה והתגוררה במושבה הגרמנית.
בסוף שנות ה-50 הקים אביו חברה לעבודת עפר ופיתוח, אליה צורף כשותף גם גיסו.
זאבי למד לתואר ראשון באווירונאוטיקה בטכניון ואחר כך הצטרף לעסק המשפחתי, בין השאר עסק בביצוע עבודות תשתית בסיני אחרי מלחמת ששת הימים.
בסוף שנות ה-60 נפרדו דרכיהם של גד זאבי וגיסו, זאבי עבר לפעילות מחוץ לישראל באפריקה, והקים את "קבוצת זאבי" שפעלה תחילה באוגנדה, ואחר-כך בקניה, שם החלה הקבוצה לפעול בתחום ההנדסה האזרחית ואחר-כך התרחבה לעסקים אחרים, כגון מפעל להרכבת משאיות, ביטוח ומימון פיננסי, בעלות על חברת תעופה אזורית, ונדל"ן.
בסוף שנות ה-70 החלה הקבוצה להשקיע שם גם בתחום הדלק.
במקביל השקיע בעסקים שונים בישראל, בין השאר, היה שותף בהקמת חברת ההשקעות גרנית הכרמל בינואר 1981. שההשקעה הראשונה שלה הייתה רכישת חברת סונול וחברת הבת שלה סופרגז תמורת 44 מיליון דולר.
בשנת 1984 רכש רבע ממניות חברת הדלק פז, תמורת כ-35 מיליון דולר וב-1988 רכש את השליטה בבנק הספנות.
אחרי מספר שנים מכר את מניותיו בשתי החברות.
בינואר 1989 הודיע שרכש את סוכנות הרכב "נוע", יבואנית רכבי דייהטסו מחברת נצבא, אך כמה חודשים אחר כך היא נמכרה לרמי אונגר.
בשנת 1990 רכש זאבי את השליטה בבית החולים הפרטי אלישע, ובשנת 1996 רכש מניות נוספות בבית החולים, לפי שווי של כ-20 מיליון דולר, והחזיק 97% מהבעלות.
ב-2003 נפתחה שלוחה של בית החולים ב"סיטי סנטר", מרכז קניות ומשרדים במושבה הגרמנית בחיפה, שהקים בשותפות עם חברת אפריקה ישראל.
בינואר 1991 רכש מידי קונצרן כלל את השליטה בחברת "כלל פיתוח" שהייתה שלד בורסאי עם הפסדים צבורים, לאחר שפעילותה הועברה לחברת אחרות בקונצרן.
זאבי מזג לתוכו פעילות חדשה בתחום הנדל"ן ושינה את שמה ל"מירג' פיתוח ישראל השקעות בע"מ".
"מירג' רכשה קרקעות המיועדות להקמת פרויקטים בשכונות אלרום הכרמל ובאזור סביוני דניה, הסמוכים לשכונת דניה בחיפה
ואת מתחם אסותא הישן בתל אביב.
כמו כן, בנובמבר 1997, רכשה 50% ממניות חברת יפנאוטו יבואנית סוברו.
ההסכם נחתם, לאחר שמשפחת ברנובסקי רכשה את מניות משפחת ברקוביץ', שותפתה לשעבר בחברה.
באפריל 2000, רכש גם את חלקה של משפחת ברנובסקי, תמורת כ-120 מיליון שקל, והחזיק במלוא הבעלות.
בשנת 1992 חברה זרה בשם "טאון דוולופמנט" בשליטתו של זאבי רכשה אופציה בהסכם קומבינציה לפיתוח 60 דונם באזור שפך הירקון ונמל תל אביב מהסוכנות היהודית ומהקרן הקיימת לישראל.
תמורת הקרקע התחייב זאבי להעביר למוכרים 25% מהשטח שייבנה.
בהסכם שנחתם בין הצדדים התחייבו הסוכנות והקרן הקיימת למכור את השטח לזאבי.
זאבי התחייב בתמורה לקבל את הסכמתן של עיריית תל אביב וחברת אתרים (חברה עירונית שבבעלותה היה חלק מהשטח) לחוזה.
במקביל התחייב זאבי לפעול לשינוי התכנית החלה על השטח, באופן שיביא להגדלת זכויות הבנייה במתחם, להקמת אלפי יחידות דיור וחדרי מלון ומרינה.
עיריית תל אביב, במימון זאבי וחברת אוצר מפעלי ים פרסמה תחרות אדריכלים בינלאומית לתכנון השטח ב-1996. גורמים רבים התנגדו למימוש פיתוח הפרויקט העצום על חוף תל אביב והתוכנית בוטלה.
ב-1995 החזיק 50% מהמניות קבוצת "רדיו 1" שזכתה במכרז להפעלת רדיו אזורי בחיפה.
בשנת 1997 החל בהקמת קניון הגרנד קניון בחיפה.
השלב הראשון של הקניון הוקם בהשקעה של כ-100 מיליון דולר.
לצורך מימון הפרויקט גייס 85 מיליון שקל בהנפקת איגרות חוב בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הקניון פתח את שעריו לקהל הרחב באוגוסט 1999.
בינואר 1998, רכש מידי קונצרן כלל את קבוצת "כלל סחר" שהחזיקה ביותר מ-30 חברות בתחומי הקמעונאות, המסחר, השיווק, לוגיסטיקה, מדיה ומחשבים ושינה את שמה ל"זאבי אחזקות".
באוגוסט 1998 רכשה "כלל סחר" את השליטה בקבוצת גדות.
באותה שנה גם הנפיק בבורסה בתל אביב את מל"ם מערכות מקבוצת "כלל מחשבים", חברת בת של "כלל סחר", שכללה את החברות סימטרון, כלל מערכות, טלה-נולדג', וסמארט סולושנס.
מלם עצמה החזיקה במספר חברות בת: כלל אייפקס, אטלס גיאומטיקס וקור סופטוור.
אחר כך שם שינה את שמה של "כלל מחשבים" ל"זאבי מחשבים".
באוקטובר 1999 רכש את חברת התעופה הבולגרית "בלקן אייר", ממשלת בולגריה שהחליטה להפריט את החברה שהייתה נתונה בחובות.
זאבי התמודד יחד עם חברת "כנפיים אחזקות", אז החברה האם של חברת התעופה ארקיע, על רכישת 75% מניות בלקן אייר וזכה במכרז, בגלל קשיים רגולטורים כנפיים החליטה לצאת מהעסקה והוא רכש את המניות לבדו.
באוקטובר 2000, פרץ סכסוך בין ממשלת בולגריה לזאבי בטענה שבחוזה הרכישה נקבע שזאבי יהיה אחראי לחובות של לא יותר מ-30 מיליון דולר, וממשלת בולגריה דרשה ממנו לכסות את כל חובות העבר של בלקן אייר, המסתכמים ביותר מ-100 מיליון דולר.
בפברואר 2001 הגיע הסכסוך לשיאו, כשבלקן אייר הפסיקה את פעילותה וביטלה את כל טיסותיה, לאחר שזאבי הפסיק להזרים לה כספים.
זאבי גם הגיש תביעה בסך 230 מיליון דולר נגד ממשלת בולגריה, במסגרת הליך בוררות בבית הדין הבינלאומי לבוררות.
במקביל בית המשפט בבולגריה מינה שני עורכי דין מקומיים לכונסי נכסים של בלקן אייר, והחברה הפסיקה לפעול.
בדצמבר 1999 קיבל אישור ממשרד התקשורת לרכוש 20% ממניות בזק מהחברה הבריטית "כייבל אנד ויירלס" בכ-640 מיליון דולר.
לצורך מימון הרכישה לווה מאות מיליוני שקלים משבעה בנקים.
לשם קבלת המימון הבנקאי, זאבי נדרש להעביר לבנקים ערובה בגובה כרבע מסכום הרכישה, כדי להבטיח את החזר ההלוואה.
את הסכום הנדרש, כ-125 מיליון דולר, קיבל כהלוואה מחברה בבעלות איש העסקים מיכאל צ'רנוי.
אחר כך הואשם כי רכש את המניות עבור צ'רנוי.
על פי כתב האישום תכננו זאבי וצ'רנוי שכלפי חוץ הקונה יהיה זאבי, שישמש למעשה כאיש קש עבור צ'רנוי.
במאי 2000, רכש את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, זאבי התחייב לשלם כ-3 מיליון דולר ולהזרים 11 מיליון ש"ח נוספים לקופת הקבוצה.
שנה אחר כך מכר את הקבוצה.
לאחר עשור של רכישות ממונפות החל להיקלע לקשיים בהחזר החובות.
בנק אגוד היה הבנק הראשון שהגיש נגד חברה בבעלותו בקשה לפירוק בשל חוב של 8.3 מיליון שקל שלא נפרע, של חברת "זאבי אחזקות" (לשעבר "כלל סחר"), על הלוואה שלקחה עוד לפני שזאבי רכש את החברה.
חובו הכולל של זאבי לבנקים בישראל באותה עת הוערך בכמיליארד דולר, כ-660 מיליון דולר בגין רכישת מניות בזק ועוד כ-250–330 מיליון דולר בגין הקבוצות מירג' וזאבי אחזקות וחברות מחוץ לישראל.
בעסקת בזק חלוקת האשראי הייתה בנק הפועלים שמימן 31% מהעסקה, בנק לאומי 24%, הבנק הבינלאומי כ-16%, דיסקונט ומרכנתיל 15%, המזרחי - 10% ובנק אגוד - 4%.
בקשת בנק אגוד לפירוק "זאבי אחזקות", כישלון ההשקעה ב"בלקן אייר" והתנפצות "בועת הדוט-קום", שהביא לירידה חדה במחיר מניות בזק, הביא את הבנקים לחשוש להחזר החוב ולעקל לזאבי את מניות בזק שרכש.
הם מינו את עורך הדין אלקס הרטמן ככונס נכסים שהחזיק בהן במשך מספר שנים.
בשנת 2009 מכרו הבנקים את מניותיו בבזק ברווח (לאחר שמחיר המנייה עלה מעל מחיר העסקה המקורי) ובעקבות החלטת בית המשפט העליון כי עליהם להחזיר לזאבי את ריבית פיגורים שנגבתה ממנו שלא כדין, קיבל זאבי על פי ההערכות סכום של כמה מאות מיליוני שקלים כהחזר מהבנקים.
את העשור הבאה בילה במכירת נכסים לשם החזר חובותיו.
בדצמבר 2004 מכר את המניות שהחזיק בזכיינית ערוץ 2 שידורי קשת.
ביולי 2005, מכר 50% ממניות יבואנית סובארו, לחברת ההשקעות הבורסאית "מטיס קפיטל" (לשעבר חברת "אלקטרוניקס ליין"), תמורת 37.5 מיליון דולר, מתוכן 7.5 מיליון דולר כהלוואה לזאבי.
בינואר 2010, לאחר סכסוך עם שותפיו לבעלות, רכש בחזרה את המניות תמורת 120 מיליון שקל.
אך בינואר 2012 ביקש דחייה בתשלום איגרות החוב של חברת יפנאוטו החזקות, החברה האם של יפנאוטו, עקב התדרדרות בעסקי החברה.
בדצמבר 2012 סיכם על מכירת יפנאוטו לזכיין סובארו בירושלים, שמעון ברזילי, אך לבסוף רוב המניות נמכרו לחברת סמל"ת, יבואנית פיאט.
ביולי 2005, מכר 50% מגרנד קניון חיפה, תמורת 100 מיליון שקל, לחברת "נכסי אזורים" (שבהמשך שונה שמה לחברת "בריטיש ישראל").
בסוף 2012 רכשה חברת מליסרון את מלוא הבעלות בקניון, בעקבות הסדר חוב בנוגע להלוואה של 100 מיליון שקל שהעניקה "בריטיש ישראל" לזאבי בתחילת 2011 בריבית שנתית של 10%, שכנגדה שועבדו המניות של זאבי בקניון.
במרץ 2006, מכר את מתחם אסותא הישן לאיש העסקים שעיה בוימלגרין, תמורת 50 מיליון דולר.
ביוני 2017 רכשה רשת בתי החולים הפרטית נארא, שבשליטת איש העסקים צביקה בארינבוים, את פעילות בית החולים אלישע מידי זאבי (מבנה בית החולים נשאר בבעלותו של זאבי).
באפריל 2019 השתתף באספת מחזיקי האג"ח של חברת אינטרנט זהב בעלת השליטה בבזק והודיע שהוא מוכן להשקיע שוב בחברה.
בשנת 1998 רכש, במכרז של מינהל מקרקעי ישראל, מספר מגרשים בואדי סאליב בחיפה וביקש להקים במקום קריית מוזיאונים.
בשנת 2000, קיבל את אות ההומניטריות המיוחד של ארגון בני-ברית, על תרומותיו השונות לקהילה.
על-פי הערכות, תרם זאבי במהלך השנים עשרות מיליוני שקלים, בין היתר לטכניון, לאוניברסיטת חיפה, לבית-החולים הדסה, למכון ויצמן למדע, לתזמורת הפילהרמונית, לאופרה הישראלית, לאופרה הצעירה, לבית הספר בסמ"ת בחיפה, ולקרן מלגות לעולי מדינות חבר-העמים ולחיילי צה"ל.
בדצמבר 2017 יזם את הקמת את עמותת "שינוי לחיפה", שמטרתה שינוי פניה של חיפה בתחומי הכלכלה, החינוך והחברה, תוך דגש על הפיכת העיר לאטרקטיבית לצעירים באמצעות יצירת מקומות עבודה לאקדמאים ופיתוח איכות חיים, בילוי ותרבות.
לדברי זאבי, הצורך בהקמת העמותה נובע מ"הכישלון של הנהלות העיר לדורותיהן בפיתוח העיר, שאיבדה את נכסיה, ומהעיר המובילה בארץ הפכו אותה לעיר שולית".
ביולי 2019, הצטרפה לדרישת העירייה, בהליך שמתנהל בבית המשפט המחוזי בעיר, נגד התוכנית המפורטת לנמל המפרץ.
העמותה הביעה תמיכה בהליך והצטרפה לדרישתה של העירייה להאריך את מסלול ההמראה והנחיתה בנמל התעופה חיפה ל-2,400 מטר, כך שיוכל לשמש לטיסות בינלאומיות ישירות לאירופה ואסיה.
על פי התוכנית המפורטת לנמל הימי, יבנו מתקנים בשטח שיועד להארכת המסלול, כך שתיחסם האפשרות להרחיב אותו.
גד (גדי) דגני (נולד ב-6 בפברואר 1943) הוא חוקר בתחום מדעי החיים, זואולוג, אקו-פיזיולוג ואקולוג גנטי ישראלי.
דגני הוא יוזם ומייסד הפקולטה למדעים וטכנולוגיה במכללת תל חי וממייסדי מכון המחקר MIGAL בקריית שמונה.
דגני נולד בקיבוץ דן, למשפחה ממייסדי הקיבוץ במסגרת הקמת יישובי חומה ומגדל.
למד בתיכון בקיבוץ, והיה חבר בנבחרת הכדורעף שלו.
בשנת 1962 התגייס לנח"ל כבן גרעין ובהמשך סיים קורס קצינים ושירת כמפקד מחלקה וקצין קשר גדודי לשעת חירום בבסיס התותחנים שבשבטה, שם המשיך גם לבצע שירות מילואים עד מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה ביקש לעבור לגדוד חי"ר, והמשיך לשרת במילואים כמפקד פלוגה ובהמשך כמפקד גדוד בדרגת סגן אלוף.
עם שחרורו משירות סדיר, שב לקיבוץ דן והיה אחראי על גרעין הנח"ל בקיבוץ והקים מחדש את קן השומר הצעיר בקרית שמונה.
דגני סיים תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1976 סיים דגני לימודי תואר שני בביולוגיה בטכניון, ובשנת 1979 השלים דוקטורט בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
הוא החל את דרכו כמרצה בזואולוגיה בתחום חסרי חוליות ובעלי חוליות, בהמשך חקר בתחומי ביוטכנולוגיה של חקלאות ומים, והתמחה בתזונה ורבייה של דגים.
בשנים 1981–1982 שימש כעמית מחקר במחלקה לביולוגיה בטכניון, ובין השנים 1983–1984 שימש כמדען אורח באוניברסיטת מזרח קרוליינה בארצות הברית, בה גם כיהן כמרצה מן החוץ.
בנוסף, כיהן כמדען אורח באוניברסיטת העיר ניו יורק בברוקלין בשנת 1991 ובאוניברסיטת מרילנד בשנת 1994.
בין השנים 1990–2000 עמד בראש המכון לחקר הגולן (כיום מכון שמיר למחקר).
בשלב ראשון הגישה העמותה בקשה לפתיחת שלוש תוכניות לימוד במכללה: ביוטכנולוגיה, לימודי סביבה ולימודי הנדסת מחשבים.
תוכניות אלו היוו את הגרעין להקמת בית הספר למדעים שהפך, עם קבלת היתר המועצה להשכלה גבוהה ב-1993 לפקולטה למדעים וטכנולוגיה.
בין השנים 1999–2003 כיהן דגני כדיקן הפקולטה.
בשנת 1996 יזם דגני את פתיחתם של חוגים נוספים במכללה, בהם החוג ללימודי סביבה, החוג לביוטכנולוגיה והחוג לתזונה.
כמו כן יזם את פתיחת המסלול לתואר שני בביוטכנולוגיה, מסלול שבראשו עמד דגני מיום הקמתו ועד לקבלת אישור קבע מהמועצה להשכלה גבוהה.
בהמשך נפתח ביוזמתו גם מסלול לימוד לתואר ראשון במדעי החיים.
בשנת 1997 קודם דגני לדרגת פרופסור חבר, ובהמשך כפרופסור המניין, בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
משנת 1998 משמש כפרופסור מן המניין בפקולטה למדעים וטכנולוגיה במכללת תל חי.
עוד כיהן כמנהל אקדמי של שלוחת הפקולטה לחקלאות במכללת תל חי, בין השנים 1987–1999, והקים בה את התוכנית לתואר שני בביוטכנולוגיה שבראשה עמד בין השנים 2008–2013.
דגני פרסם מעל 200 מאמרים בכתבי עת אקדמיים שפיטים בתחומי מדעי החיים, בעיקר בנושאים של ביולוגיה, אקולוגיה ופיזיולוגיה של דגים ודו-חיים, תזונה של דגים ודו-חיים השפעת ההורמונים על גידול ורבייה של דגים (אנדוקרינולוגיה מולקולרית) והתנהגות בעלי חיים במערכת האקולוגית.
לצורך מחקריו, התרכז בגידול דגים, בקרה על הרבייה בעזרת הורמונים ושונות מולקולרית בין מיני דגים.
נוסף על מאמרים אלה, פרסם 6 ספרים מדעיים:
2018. הסלמנדרה המצויה וטריטון הפסים בגבול התפוצה הדרומי.
גד סמוק (4 באפריל 1942 – 17 באוקטובר 1973) היה טייס בדרגת רב-סרן בחיל האוויר, אשר נפל במלחמת יום הכיפורים ומקום קבורתו לא נודע.
על לחימתו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
נוסף לכך, היה אתלט מצטיין, אלוף ישראל (1965), בעל מדליות ארד במכביה (1965) וכינוס הפועל (1961) בקרב עשר.
סמוק נולד לפרידה והיינריך בלייטמריץ () שבצ'כוסלובקיה.
הוריו נספו בשואה בעוד שהוא הצליח לשרוד את התקופה בזכות בני משפחה שגידלו אותו.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 אותר על ידי שליח הסוכנות היהודית ובשנת 1956 עלה לישראל לבדו, כניצול שואה.
סמוק למד בבית הספר החקלאי בן שמן ובהמשך בבית הספר החקלאי ב.
סמוק למד ב והוכשר כמורה לחינוך גופני.
הוא היה חבר בהפועל ראשון לציון באתלטיקה.
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל שנערכו בתחילת מאי 1961 זכה במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 4106 נק', אחרי דבריז מצרפת (5327 נק') ובאומן משווייץ (4596 נק').
ביולי 1964 זכה במדליית כסף באליפות ישראל בקרב עשר בתוצאה של 4296 נק', אחרי יצחק לוי מניר אליהו (4478 נק').
ביולי 1965 הוכתר כאלוף ישראל בקרב עשר בתוצאה של 5453 נק', לפני שמואל בן-רום ממכבי תל אביב (4987 נק').
במסגרת תחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 5442 נקודות, אחרי לאונרד נתנזון מארצות הברית (5895 נקודות) וחנן פרנקל מישראל (5451 נקודות).
ב-1962 התגייס לצה"ל, התנדב לשרת כטייס, וסיים בהצלחה קורס טיס בשנת 1964. בשנת 1964 נישא סמוק לאורה ונולדו להם שתי בנות.
בתחילה שירת בטייסת מטוסי קרב וב-1966 שירת כמדריך טיס בבית הספר לטיסה של חיל האוויר ובבית הספר הטכני.
סמוק לחם במלחמת ששת הימים ומילא מגוון תפקידים בטייסת מטוסי קרב.
בשנת 1972 הועלה לדרגת רב-סרן ומונה לסגן מפקד טייסת פנטומים.
ב-1973 נשלח לארצות הברית לקורס טייסי ניסוי ובזכות יכולותיו בקורס הוענק לו פרס החניך המצטיין.
שלושה שבועות לפני פרוץ המלחמה חזר סמוק עם משפחתו מארצות הברית.
עם חזרתו הוצב בבסיס חיל האוויר בחצור בטייסת 201. ביום השני למלחמה, 7 באוקטובר 1973, השתתף עם הנווט סרן אביקם ליף במבצע דוגמן 5 לתקיפת סוללות הנ"מ הסוריות.
במהלך התקיפה נפגע המטוס מטילי SA-6. בשל הפגיעה נפלט הנווט ליף מהמטוס, צנח ונפל בשבי הסורי.
סמוק לא הבחין בכך, ככל הנראה בגלל הרעש הרב, והצליח להנחית את המטוס שנפגע קשות בנחיתת חירום בבסיס רמת דוד (ולא בבסיס האם בחצור) תוך התחמקות ממטוס אחר שנעצר באמצע המסלול.
ב-17 באוקטובר השתתף סמוק, עם הנווט סרן במבצעי מפצח לתקיפת סוללות טילי נ"מ מצריות באזור תעלת סואץ.
מטוסם של סמוק וגולן נפגע מטילי SA-3 והתרסק.