tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו המקורי עם הקמתו בשנת 1990 היה "המשרד לבחירות חופשיות" על ידי חוזה פריז לאירופה חדשה, ושונה לשמו הנוכחי בשנת 1992 בוועידת הלסינקי.
המוסד השגיח על יותר מ-150 מערכות בחירות ומשאלי עם שונים מאז 1995 והעסיק כ-15,000 משקיפים.
הוא פעל מחוץ לאזור הפעולה של הארגון פעמיים, פעם אחת בשנת 2004 כשסייע בארגון הבחירות לנשיאות באפגניסטן, שהיא מדינה שותפה בארגון, ופעם נוספת בשנת 2005 כששלח לשם צוות תמיכה לסייע בבחירות לפרלמנט והבחירות המקומיות.
ב-2004 פיקח הארגון על הבחירות לנשיאות ארצות הברית, לבקשת קבוצה של 13 חברי סנאטורים אמריקנים, מן המפלגה הדמוקרטית ובאישורו של הנשיא ג'ורג' וו.
תוצאת השיחות בהלסינקי הייתה "ספר כחול" שהניח את היסודות המעשיים לוועידה בת שלושה שלבים.
ב-31 ביולי 1973 נפתחה בהלסינקי הוועידה לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, בהשתתפות נציגים מ-35 מדינות, שלאחר חמישה ימי דיונים, הסכימו לקבל את העקרונות המופיעים בספר הכחול.
יישום העקרונות נמשך בז'נבה עד לשנת 1975. התוצאה הייתה "הסכמי הלסינקי" שנחתמו על ידי 35 המדינות החברות בהלסינקי ב-30 ביולי 1975.
רעיונות לשיפור שיתוף הפעולה ויישום ההסכמים קודמו בסדרה של ועידות בינלאומיות בין 1977 ל-1989 שנערכו בבלגרד, במדריד ובווינה.
התפרקות הגוש המזרחי חייבה שינוי בתפיסת תפקיד הארגון.
בשנים אלו גדל בהדרגה תקציב הארגון, והגיע מסכום שווה ערך ל-12 מיליון אירו ב-1993 ל-186.2 מיליון אירו ב-2007.
בוועידה באיסטנבול ב-19 בנובמבר 1999 קרא הארגון לסיום המשבר בצ'צ'ניה ואימוץ אמנה אירופית לביטחון.
שר החוץ הרוסי, איגור איוונוב טען כי ועידה זו היוותה את השינוי בתפיסת רוסיה של הארגון מארגון המבטא את רצונה הקולקטיבי של אירופה לארגון המשרת מטרות מערביות ל"דמוקרטיזציה כפויה".
אירועי המהפכה הכתומה באוקראינה בשנת 2004 עוררו מחדש האשמות אלו, בהתערבות לטובת המועמד הפרו-מערבי ויקטור יושצ'נקו.
ב-2007 הצהיר ולדימיר פוטין כי מדינות המערב מנסות להפוך את הארגון לכלי גס בשירותן, שנועד לקדם את האינטרסים שלהן במדינות החוץ.
רוסיה ובעלות בריתה מנסות לקדם רפורמה מקיפה בארגון שתהפוך את המזכירות, המוסדות, ופעילי השטח לריכוזיים יותר וחייבים בדיווח ובפיקוח הדוק על ידי גופים המבוססים על קונצנזוס של המדינות החברות, ומתמקדים בעבודה בנושאים של ביטחון כטרור, פירוק החימוש ושליטה בסחר בנשק, במקום העיסוק בנושאי זכויות האדם.
מדינות המערב מתנגדות להליך זה.
בארגון ישנן מספר מדינות המוגדרות כ"שותפות", במיוחד ממזרח אסיה והמזרח התיכון – אלג'יריה, אפגניסטן, קוריאה הדרומית, יפן, ירדן, ישראל, מונגוליה, מצרים, מרוקו, תאילנד ותוניסיה.
הארגון העולמי למשפט רפואי הוקם בשנת 1967 על מנת לעודד מחקר וידע בתחומי המשפט הרפואי, דיני הבריאות, ורפואה משפטית ולשם יצירת קשרים בינלאומיים בין העוסקים בתחומים הנ"ל.
עם התפתחות השיח האקדמי והמקצועי בתחומי הביואתיקה, החל גם תחום זה לתפוס מקום הן בכנסים המקצועיים של הארגון והן בפרסומיו.
מאז הקמתו קיים הארגון 25 קונגרסים בינלאומיים בארצות שונות.
תחילה התקיימו הקונגרסים מדי שלוש שנים, לאחר מכן הפכו לקונגרסים דו-שנתיים.
החל משנת 2014 מקיים הארגון קונגרס עולמי שנתי למשפט רפואי.
המשתתפים כוללים אנשי מקצוע ומומחים מכל קצוות העולם ונוגעים בתחומי המפגש שבין המשפט ובין מקצועות הבריאות.
בכל שנה מתמקד הקונגרס ב 3–4 נושאי ליבה מרכזיים בתחומים של רפואה משפטית, דיני בריאות וביואתיקה ומשפט.
הבחירה במדינה המארחת נעשית ארבע שנים מראש.
הקונגרסים הבאים ייערכו בטורקיה (2021) ובאוסטרליה (2022).
הקונגרס שתוכנן להתקיים בטורונטו בשנת 2020 נדחה לשנת 2024 עקב מגפת הקורונה.
פרט לקונגרס העולמי השנתי, הארגון שותף ומקדם פעילויות אזוריות ומקומיות ברחבי העולם בתחומי עיסוקו.
הנהלת הארגון מונה נציגים (Governors) ממדינות שונות בעולם, הנבחרים באספות הכלליות של הארגון.
לאורך השנים הצטיינה ישראל בנציגות משמעותית בקונגרסים הבינלאומיים של הארגון, בחברים ובנושאי תפקידים שונים בקרב הארגון.
כמו כן, מאמרים רבים פרי עטם של מומחים ישראליים פורסמו לאורך השנים בכתב העת של הארגון.
כתב העת הרשמי של הארגון הוא Medicine and Law שיוצא לאור מאז שנת 1980. כתב העת הוא רבעון (4 כרכים בשנה) המפורסם באנגלית ויוצא כעת לאור באמצעות ההוצאה לאור המשפטית HeinOnLine.
מייסד כתב העת: פרופ' אמנון כרמי (ישראל).
עורך אחראי כיום: פרופ' רוי ברן (אוסטרליה).
החל משנת 2009, מפרסם הארגון איגרת מידע לחבריו הכוללת גם היא מאמרים פרי עטם של חברי הארגון, המדווחים על חידושים בתחום המשפט הרפואי בארצם (פסקי דין בעלי חשיבות, חוקים חדשים ו/או דיונים המתנהלים בארצם בתחום באותה העת).
יחידים יכולים להצטרף לארגון העולמי ללא השתייכות ארגונית כלשהי ובלבד שיעמדו בתנאי הקבלה לארגון העולמי (המפורסמים באתר האינטרנט שלו).
ישראלים בארגון העולמי למשפט רפואי
פרופ' אמנון כרמי, פרופ' אמריטוס באוניברסיטת חיפה, שופט מחוזי בדימוס, יו"ר המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה ודיקן לשעבר ומקים בית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת, שימש נשיא הארגון מאז שנת 1991 ועד לשנת 2010. עם פרישתו הוא הוכרז כנשיא כבוד של הארגון.
כמו כן, נקבע על שמו "פרס אמנון כרמי".
פרופ' ישראל שטראוס, פסיכיאטר ומנהל האגף לבריאות נפש במרכז הרפואי מעייני הישועה, שימש בשנת 2015 כעורך רפואי של כתב העת של הארגון, Medicine and Law.
פרופ' מוחמד ותד, ראש בית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת, שימש בשנים 2010–2015 כעורך ראשי של כתב העת של הארגון.
עו"ד יונתן דייוויס הוא נציג ישראל במועצת הנגידים של הארגון מספטמבר 2018 ומזכ"ל הארגון מאז דצמבר 2022.
הארגון לאנרגיה אטומית של איראן (בפרסית: سازمان انرژی اتمی ایران; באנגלית: The Atomic Energy Organization of Iran; בראשי תיבות: AEOI) הוא הגוף הרשמי באיראן המופקד על ניהול תוכנית הגרעין האיראנית הצבאית והאזרחית כאחד.
על אף שבניהול תוכנית הגרעין האיראנית מעורבים גם משמרות המהפכה, מטה הארגון הוא במחוז עמיר עבד בצפון טהראן הבירה.
הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל הוא הארגון המרכזי בישראל של חקלאים ואנשי תעשייה ישראלים העוסקים בגידול וייצור מוצרי חקלאות אורגנית תוך שמירה על ערכי הסביבה.
הארגון לחקלאות אורגנית מאגד בתוכו מאות יצרנים, עוסקים ופעילים במגוון עיסוקים בתחום הייצור האורגני, התעשייה, המסחר והסביבה.
במסגרת הארגון פועלים מומחים, חוקרים, עובדי אדמיניסטרציה ומנהל ומספר רב של מתנדבים.
שווי התעשייה האורגנית בישראל הוערך בשנת 2012 בכמילארד ש"ח.
הארגון הוקם כאגודה שיתופית בשנת 1982 על ידי מספר חברים מקיבוץ יודפת ושדה אליהו, בהם: מריו לוי, חקלאי מקיבוץ שדה אליהו.
עד אז נהגו החקלאים בישראל להשתמש בכמויות גדולות של חומרי הדברה כדרך היחידה להתמודדות עם מחלות קרקע, מחלות צמחים, עשבים רעים ומזיקים.
כמו כן, נעשה שימוש נרחב בדשן כימי ובשימוש בהורמונים לצורך השאת והשבחת היבולים החקלאיים.
לוי יזם את איגודם של החקלאים מכל רחבי הארץ שדגלו בחקלאות אורגנית, הנקייה מכימיקלים והורמונים.
עיסוקו המרכזי של הארגון הוא בחקלאות הצומח, אך הוא עוסק גם בחקלאות אורגנית בתחום חקלאות בעלי חיים.
נכון ל-2008, עמדו השטחים האורגניים בישראל על כ-1.9 אחוז מכלל שטחי חקלאות הצומח בישראל.
כיוון שהגידולים הצמחיים האורגניים בישראל הם מוטי יצוא (בעיקר לשוק האירופי המשותף) עמד ב-2008 נתח היצוא של המוצרים האורגניים הצמחיים על כ-10.6% מכלל יצוא המוצרים הצמחיים מישראל.
כיום מונה הארגון מאות חברים שהם מגדלים חקלאיים.
כמו כן שותפים לו מאות איש מתחום התעשייה האורגנית: משווקים, יצרני חומרים, אנשי הדרכה ומחקר.
תחת ניהולה המשיך הארגון בקידום "החוק האורגני" ובקידום חקיקה נוספת בנושאים סביבתיים.
החל מספטמבר 2013 עומד בראש הארגון ד"ר רועי בורוכוב.
לאחר פרישת בורוכוב בינואר 2015, עבר הארגון למתכונת ניהול שכוללת את יושב הראש (בני שמולביץ) ואת מנהל האגף המקצועי (אלי אהרון).
מתכונת זאת נהוגה גם כיום (נכון לנובמבר 2020).
הארגון עוסק בקביעת תקנים אורגניים, הדרכת חקלאים וכן בפרויקטים חינוכיים, סביבתיים והסברתיים בנושא הגנת הסביבה.
הארגון ממומן על ידי מיסי חבר המשולמים על ידי חבריו.
בבעלות הארגון המותג "טוב-השדה" והוא מאפשר לחבריו לסמן את תוצרתם במותג זה.
הארגון היה המייסד והבעלים של חברת "אגריאור" העוסקת בפיקוח על העוסקים האורגניים השונים וב-2011 מכר את החברה לד"ר צחי סקלסקי.
הארגון הערבי לתיעוש הוא חברה ממשלתית מצרית לתעשייה עתירת ידע לפיתוחי תעשייה ביטחונית וצבאית ולצרכים אזרחיים.
הארגון, המעסיק כ-16,000 עובדים, הוא אחד הארגונים התעשייתיים הגדולים במצרים.
יו"ר מועצת המנהלים הציבורית הוא נשיא מצרים וכמה מחבריה הם שרים חברי הקבינט.
מטה הארגון שוכן ברובע הליופוליס שבקהיר.
ראשיתו של הארגון ב-1975 כמיזם פאן-ערבי לפיתוח עצמאי של יכולות מתקדמות, כמשקל נגד ליכולות התעשייה הצבאית הישראלית, בו היו שותפות קטר, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומצרים.
בשנת 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרשו מהארגון כל המדינות החברות פרט למצרים.
עד 1993 הן היו חברות רשומות, אך לא פעילות.
ב-1993 הולאם הארגון באופן מלא על ידי הממשלה המצרית והפך לחברה ממשלתית הכפופה למשרד התעשייה המצרי.
באופן מסורתי הצרכן העיקרי והמאפיין המרכזי של הצרכים ממוצרי החברה היה צבא מצרים, אולם, עקב הסיוע האמריקאי המאפשר למצרים (כמו לישראל) לרכוש ציוד צבאי בארצות הברית הלך נתח הייצור הצבאי שבו והצטמצם.
לפי הצהרת הארגון מ-2012 70% מתוצרתו מיועדת לשוק האזרחי.
הארגון מפעיל מפעלי תעשייה אווירית בחלואן המייצרים מטוסים קלים ומוסמך לייצר חלקי-חילוף עבור חברת דאסו תעופה ו-SAGEM ומפעל מנועים המייצר, בנוסף למנועי מטוסים גם מנועים לתעשייה האזרחית לתחומי הרכבות והמשאבות, לצריכה מקומית ולייצוא.
מפעל האלקטרוניקה של הארגון מייצר בעיקר תוצרת אזרחית, ציוד טלפוניה, מכשירי טלוויזיה וצלחות לוויין ביתיות הנפוצות בארצות ערב במותג Pluto.
מפעל הרכב Arab-American Vehicles (רכב ערבי-אמריקני) שנוסד ב-1977 מייצר רכבי ג'יפ וחלקי-חילוף ברישיון מקורי וזכה במכרזי ייצור של קיה ופז'ו.
הארגון שותף בתוכנית החלל המצרית דרך החזקה בחברת הלוויינים ניילסאט.
הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים הוא ארגון לא ממשלתי שנוסד בשנת 1969, במטרה לקדם זכויות אדם ברחבי העולם.
בין מייסדי הארגון ניתן למנות את שופט בית המשפט העליון הישראלי, חיים כהן, שופט בית המשפט העליון האמריקאי, ארתור גולדברג ורנה קאסן, חתן פרס נובל לשלום.
חברי הארגון כיום כוללים, בין השאר, עורכי דין, שופטים ואקדמאים, מלמעלה מ-50 מדינות.
קידום זכויות אדם בכל מקום, לרבות באמצעות מניעה של פשעי מלחמה, ענישה של פושעי מלחמה ואיסור על נשק להשמדה המונית וכן קידום שיתוף פעולה בינלאומי שמבוסס על שלטון החוק ויישום הוגן של אמנות והסכמים בינלאומיים.
הארגון מחויב במיוחד לנושאים שבסדר היום של העם היהודי, ופועל במטרה למנוע גזענות, אנטישמיות, שנאת זרים ושלילת קיומה של מדינת ישראל.
הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים הוא ארגון לא-ממשלתי בעל מעמד מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות (אקוסו"ק).
מעמד זה מאפשר לנציגי הארגון להביע עמדה ולהשתתף בדיונים של המועצה לזכויות אדם בז'נבה ובגופים נוספים של האו"ם.
הארגון משתתף באופן עקבי במושבי המועצה ונושא נאומים העוסקים באנטישמיות, הכחשת השואה, הפרות זכויות אדם והיחס הבלתי-הוגן של המועצה לישראל.
מעל 25 שנה, הארגון מפרסם כתב עת בשם "Justice", אשר בוחן סוגיות משפטיות מהותיות שרלוונטיות לפעילות הארגון.
נשיא הארגון הוא עו"ד מאיר לינזן.
השופטת הדסה בן עתו הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון.
ב-1988 היא מונתה לנשיאת הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים (IJL).
בן עתו כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2004. כנשיאת הארגון, בן עתו פעלה, בין השאר, לחשיפה וגינוי של גילויי אנטישמיות ברחבי העולם ולהובלת מהלכים משפטיים נגד מכחישי שואה.
בן-עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו-1975), ופעמיים חברה במשלחת ישראל לוועידת אונסקו לזכויות האדם.
ב-1991, לאחר 31 שנים בהן כיהנה כשופטת בדרגות שונות בבתי משפט בישראל, פרשה בן-עתו מתפקידיה במערכת המשפט.
מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן-עתו במאבק נגד האנטישמיות, ובמסגרתו כתבה את הספר "השקר שמסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון (מסמך אנטישמי נפוץ ששימש כצידוק לתומכי הנאציזם) ומתאר את מקורם.
כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן-עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב.
ספרה "השקר מסרב למות" תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם.
ב-2011 נבחרה להיות הנשיאה של הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים לאחר שכיהנה כסגנית נשיא הארגון מ-2004. היא כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2017.
בשנים 1995–2005 כיהנה כמנהלת המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה.
במסגרת תפקידה כמנהלת המחלקה הנ"ל הייתה אחראית על התדיינות במישור הבינלאומי הפלילי בייצוג מדינת ישראל בנושאי הסגרה, עזרה משפטית, העברת אסירים בין מדינות וחטיפת ילדים.
כנשיאת הארגון, קאהן ניהלה פעולות משפטיות רבות נגד אנטישמיות, פגיעה בזכויות אדם ודה לגיטימציה של מדינת ישראל .
באחת ההופעות שלה במועצה לזכויות האדם של האו"ם, כהן נלחמה בטענות לפיהן ישראל גנבה איברים מגופות של פלסטינים, במהלך מלחמת לבנון השנייה (2006).
במהלך כהונתה, קאהן פעלה רבות על מנת להבטיח שהארגון ימשיך במאמציו למניעת הפרות חמורות של זכויות אדם, לא רק נגד יהודים, אלא גם נגד מיעוטים אחרים.
בנוסף, היא ארגנה כנסים בינלאומיים רבים של ארגון IJL, בהשתתפות מאות עורכי דין ומשפטנים יהודים מכל העולם.
הארגון המהפכני הפנים-מקדוני (בבולגרית: Вътрешна Македонска Революционна Организация, נודע בראשי התיבות של שמו: BMPO) היה תנועת שחרור מהפכנית לאומנית בולגרית, שפעלה בעיקר באזורי מקדוניה.
הוא החל לפעול בשלהי המאה ה-19 בעיקר בשטחי רומליה ומטרתו לשחרר בכוח את האזור מהכיבוש העות'מאני ולהקים מדינה עצמאית.
למרבית חברי הארגון, שהיו ממוצא בולגרי, הייתה זיקה לבולגריה.
בראשית המאה ה-20 הפך הארגון לזרוע לא-רשמית של בולגריה.
בולגריה ראתה באזור מקדוניה הווארדארית שטח מולדת היסטורי.
סקופיה ואוחריד היו לפרקים ערי הבירה של הממלכה הבולגרית הראשונה וגם בתקופת הממלכה הבולגרית השנייה שלטו הבולגרים לפרקים על השטח.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה נותרו שטחים אלו בחזקת העות'מאנים.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הצטרפו ראשי ההנהגה הדתית באזור לכנסייה הבולגרית.
לפי התפישה הבולגרית כל האוכלוסייה הסלאבית שהתגוררה במקדוניה הווארדארית הייתה בעלת אוריינטציה בולגרית.
ב-1893 הוקם בסלוניקי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ומטרתו הראשונית הייתה לזכות באוטונומיה במקדוניה הווארדארית ובאזור אדירנה אשר בתראקיה.
בתחילת דרכו סבל הארגון מקשיי תקציב, ונזקק לתמיכה מדינית.
בולגריה סיפקה לו את התמיכה.
חלק נכבד מהאוכלוסייה הבולגרית וקציני הצבא היו ממוצא מקדוני, ובולגריה נסמכה בעת ההיא על האימפריה הרוסית, אויבתם של העות'מאנים.
ב-1903 יזם הארגון את מרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני במקדוניה.
הצבא העות'מאני דיכא את המרד תוך פגיעה קשה באוכלוסייה האזרחית, וראשי הארגון נמלטו לבולגריה.
עד מהרה הפך הארגון לזרוע לא-רשמית של בולגריה, והוא מומן והופעל על ידי קציני צבא בולגריים בהנחיה ישירה של המלך פרדיננד הראשון.
בבולגריה פיקדו על הארגון הגנרל אלכסנדר פרוטוגרוב (בבולגרית: Александър Протогеров; 1928-1867) והמהפכן טודור אלכסנדרוב (בבולגרית: Тодор Александров;1924-1881) ומטרתו כפי שהוכתבה על ידי הממשל הבולגרי הייתה ליצור את התנאים לסיפוחם של אזורי מקדוניה הווארדארית ותראקיה המערבית לבולגריה.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה קיוו הבולגרים לממש את רצונם לריבונות של שטחים אלו, אך משהובן במערכת הפוליטית הבולגרית כי רק חלק מדרישותיהם יתקבלו, תקפה בולגריה את בעלות בריתה ובמהלך מלחמת הבלקן השנייה הובסה קשות.
לחימתה של בולגריה לצד מעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה במפלה נוספת.
אזור מקדוניה הווארדארית סופח לממלכת יוגוסלביה.
הארגון המהפכני הפנים-מקדוני עבר לביצוע פעולות טרור הן בבולגריה והן ביוגוסלביה.
ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי החל בצעדי התקרבות ליוגוסלביה ואף התחייב לפעול נגד הארגון המהפכני המקדוני.
צעדיו נגד מוסדות הממשל והצבא שהיו אחראים לשיטתו לתוצאות מלחמת העולם הראשונה, בשילוב צעדיו נגד הארגון המהפכני וההתקרבות ליוגוסלביה הובילו להפיכה אשר במהלכה נרצח.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נתמך הארגון בכסף ונשק גם על ידי בניטו מוסוליני, שליט איטליה, וחברי הארגון פעלו כשכירי חרב גם עבור האיטלקים.
אחד מחברי הארגון, ולאדו צ'רנוזמסקי (בבולגרית: Владо Черноземски; 1934-1897), היה אחד המתנקשים בחיי אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה במרסיי.
בתקופה זו פיקד על הארגון המהפכני איוואן מיכאילוב (בבולגרית: Иван Михайлов; 1990-1896), ובשל עמדותיו הלאומניות והשימוש הרב בכוח, חל פילוג בארגון וחלק מחבריו הקימו מפלגה פוליטית.
בפועל, איבדו הבולגרים שליטה על החלק הבולגרי של מקדוניה וחברי הארגון עשו בו כבתוך שלהם, תוך שהם בוזזים רכוש רב למימון פעולותיהם.
המלך בוריס השלישי הותר על כנו אך בוטלה הפעילות הפרלמנטרית וההתאגדות המקצועית.
חברי הליגה הקימו ממשלת טכנוקרטים והחלו בצעדים למיסוד כלכלה מתוכננת בממלכה.
המלך הבולגרי ניווט את ראשי הליגה כך שיטפלו בבעיית ביטחון הפנים ובראשה פעילות הארגון המהפכני המקדוני.
הגנרל פנצ'ו זלאטב דיכא באמצעות הצבא הבולגרי את פעילות הארגון.
לאחר ייצוב מצב ביטחון הפנים פיטר המלך בוריס את הגנרל זלאטב ומינה את אנדריי טושב פוליטיקאי ממוצא מקדוני לראש הממשלה, במטרה לפייס את האוכלוסייה ממוצא מקדוני.
הארגון המהפכני נותר פעיל אך נושל מכוחו הפך לתנועת שוליים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, עבר מנהיג הארגון איוואן מיכאילוב להתגורר בזאגרב אשר במדינת קרואטיה העצמאית ומשם ניסה לנהל משא ומתן עם הגרמנים על הקמת מדינת בובות פרו-נאצית בשטחי מקדוניה.
לאחר כינון המשטר הקומוניסטי בבולגריה הורה ראש ממשלת בולגריה גאורגי דימיטרוב לשירותי הביטחון הבולגריים לחסל את מיכאילוב, אך הדבר לא עלה בידם.
עם חברי הארגון המהפכני המקדוני נמנו מספר מצומצם של יהודים.
מקרב חברי הארגון בלט רפאל קמחי (במקדונית: Рафаел Моше Камхи; 1870, ביטולה, האימפריה העות'מאנית - 1970, תל אביב, ישראל) שהיה קצין קישור בארגון ונטל חלק במרד של 1903. ב-1949 עלה קמחי לישראל ובה נפטר.
עוד נודע ישראל לוי מסופיה שהיה בעלים של מספר מפעלי תעשייה ותמך בארגון באמצעות קליטת עובדים ממוצא מקדוני למפעליו.
בעת המרד המקדוני ב-1903, נערכה בסופיה אספה של חברי הארגון ולאחריה הגיעו רבים מהם לרובע יוצ'בונאר בו התגוררו רבים מיהודי סופיה וחוללו פרעות.
בני הקהילה היהודית התעמתו עם הפורעים ורק לאחר שנרשמו פצועים משני הצדדים התערבה המשטרה והפסיקה את המהומות.
אברהם תג'ר, שכיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, היה קולונל בדימוס בצבא בולגריה ודמות ציבורית בולטת בממלכה, צידד לא אחת בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה.
הנאום זכה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית ולרקימת קשרים בין הקונסיסטוריה לארגונים המקדוניים הפוליטיים בבולגריה.
עם זאת יצוין, כי במהלך שנות ה-20 וה-30 נהגו חברי הארגון לבזוז רכוש רב למימון פעולתם ובכלל זה רכוש של קהילות וסוחרים יהודים.
ולדימיר קורטב ואיוואן מומצ'ילוב, חברי הארגון, נטלו חלק בולט במאבק נגד רדיפת יהודי בולגריה במלחמת העולם השנייה וזכו לעיטור חסיד אומות העולם מטעם ארגון יד-ושם.
הארגון הצבאי החשאי היה ארגון ימני קיצוני צרפתי שפעל כנגד אלג'יריה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה במטרה להשאיר את אלג'יריה צרפתית.
הארגון הוקם ב-1961 בידי הגנרל ראול סאלאן, גנרל בצבא הצרפתי וותיק מלחמת הודו–סין.
הוא כלל בעיקר מתיישבים צרפתים וותיקי מלחמת הודו–סין ומנה 500–1,000 חברים.
הארגון הוקם בעקבות החלטת צרפת להעניק לאלג'יריה עצמאות לאחר משאל עם.
הופעתו של ה-OAS וקיצוניותו ייצגו את שיאו של תהליך של כשלוש שנים, במהלכו גורמי חיל הקצונה והמושבות פנו יותר ויותר כנגד הממשלה שלדעתם לא הייתה מסוגלת להגן על זכויות אירופה ולהילחם בחזית השחרור הלאומית (FLN).
הארגון ניהל התקפות ופעילויות טרור שנועדו למנוע את עצמאותה של אלג'יריה.
הפעולה הראשונה של הארגון היה חיסלו של פייר פופי (Pierre Popie), מנהיג מפלגת "התנועה הרפובליקנית העממית", מפלגה נוצרית דמוקרטית צרפתית שתמכה במתן עצמאות לאלג'יריה.
בין השנים 1961–1962 נהרגו כ-2,000 איש כתוצאה מפעילותו של הארגון.
אחת הפעולות הבולטות של הארגון הייתה באוגוסט 1962: ניסיון חיסול כושל של נשיא צרפת שארל דה גול.
בעקבות הפעילות האלימה של הארגון ניהלה הממשלה הצרפתית מאבק נגד חברי הארגון, אסרה אותם והוציאה אותם להורג.
בשנת 1961 הארגון ביצע את פיגוע הרכבת בוויטרי-לה-פרנסואה שבו נהרגו ונפצעו אנשים רבים.
במטרה להביא לסיום פעילות של "הארגון הצבאי החשאי", הקימו שרותי הביטחון הצרפתי ארגון מחתרתי מתחרה בשם "barbouzes" שבראשו הועמד לוסיין ביטרלן.
פעילות הארגון נחשפה והממשל היה צריך להפסיק את מימון הארגון.
לוסיין בטרילן, שהיה בעל דעות פרו-ערביות מובהקות, ערך בהמשך את הירחון אירוערביה.
במקביל למשא ומתן שהתנהל עם שליחים אלג'יריים באוויאן, במזרח צרפת, עבר הארגון למסע טרור נגד מוסלמים בכלל.
לבסוף, לאחר שצרפת הסכימה לעצמאות, הם חזרו למדיניות של הרס מסיבי של תשתיות אלג'יריות.
ב-17 ביוני 1962, שבועיים וחצי בלבד לפני שקיבלה עצמאותה של אלג'יריה, חתמו ה-OAS וה-FLN על הפסקת אש.
הארגון למורשת תרבותית, מלאכות יד ותיירות באיראן (בפרסית: سازمان میراث فرهنگی، صنایع دستی و گردشگری ایران) הוא מוסד מחקר, חינוך ופיקוח הממומן על ידי ממשלת איראן ועובד בשיתוף פעולה עם נשיא איראן.
הארגון עוסק בפעילויות בתחומי הארכאולוגיה, מלאכות יד מסורתיות וקידום התיירות.
הארגון הוקם ב-1985 בעקבות איחוד של מספר ארגונים קטנים.
החל משנת 2017 עומד בראש הארגון עלי אסגר מונסאן.
בנוסף לאתרים הארכאולוגיים, לארגון למורשת תרבותית יש סניפים בערים רבות באיראן האחראים על מיזמים מקומיים, מוסדות חינוך ותרבות.
המוזיאונים הלאומיים של איראנים נתונים גם הם תחת חסות הארגון:
המוזיאון הלאומי של איראן בטהראן
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של מדעי הרפואה בטהראן
הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי הוא ארגון כלכלי בין-לאומי לשיתוף פעולה בין 8 מדינות בדרום אסיה, שנוסד בדאקה, בנגלדש.
הארגון יוזם ב-2 באוגוסט 1983 על ידי נשיא בנגלדש לשעבר זיאור ראהמן, והוקם ב-8 בדצמבר 1985, עם חתימת אמנה שנחתמה בניו דלהי.
משרדיו הראשיים של הארגון אשר נחנכו ב-16 בינואר 1987 שוכנים בקטמנדו, נפאל.
מטרת הארגון הוא לעודד ולקדם התפתחות כלכלית אזורית.
הארגון נוטר יחסים דיפלומטיים באו"ם וגורמים רב-צדדיים כולל האיחוד האירופי.
הרעיון על הקמת ארגון משותף בין מדינות דרום אסיה נידון בכמה כינוסי מדינות אסיה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הסכימו 7 מדינות מדרום אסיה על הקמת גוש סחר שיעניק לאנשים פלטפורמה לעבוד יחד ברוח של אחווה, חברות והדדיות.
מאוחר יותר שיגר זיאור ראהמן מכתבים רשמיים למנהיגי אותן מדינות בהם הוא משקף את חזונו לעתיד באזורי המדינות.
במהלך ביקורו בהודו בדצמבר 1977, שוחח עם ראש ממשלת הודו מורארג'י דסאי אודות שיתוף פעולה אזורי.
בנאומו בוועדה המייעצת של תוכנית קולומבו שהתקיימה בקטמנדו ב-1977 קרא בירנדרה, מלך נפאל לשיתוף פעולה אזורי הדוק בין מדינות דרום אסיה.
לאחר פלישת ברית המועצות לאפגניסטן ב-1979, הוגברו המאמצים להקמת האיחוד.
באפריל 1981 התכנסו לראשונה גורמים ושרי חוץ מ-7 ממדינות דרום אסיה בקולומבו.
הצעת בנגלדש התקבלה בברכה על ידי נפאל, סרי לנקה, בהוטן והמלדיבים.
הודו ופקיסטן, לעומת זאת, הותירו רושם ספקני בראשונה; הודו טענה כי רעיון מסוג זה עלול להוביל ולתת פתח הזדמנות לשכנים חדשים קטנים יותר לחידוש הנושאים הדו-צדדיים וייסוד אופוזיציה נגד הודו.
פקיסטן לעומת זאת הניחה כי ייתכן שמדובר באסטרטגיה מצד הודו לצאת באיחוד עם שאר מדינות דרום אסיה נגד פקיסטן ולהבטיח שוק אזורי למוצרים הודים, ובכך לחזק את הדומיננטיות הכלכלית של הודו באזור ולמזער את תדמיתה של פקיסטן.
למרות הכול, לאחר שורה של התייעצויות בראשות בנגלדש בין נציגי האו"ם של מדינות דרום אסיה במטה האומות המאוחדות בניו יורק שנמשכו מספטמבר 1979 ועד 1980, הוסכם כי בנגלדש תכין דף טיוטה לדיון אודות סוגיית האיגוד, אשר יועבר בין מזכירי ענייני החוץ מ-7 המדינות.
בוועדה בינלאומית שנערכה בדאקה ב-1983 בהשתתפות גורמים מדיניים, אימצו שרי החוץ מ-7 המדינות את הצהרת שיתוף הפעולה האזורי בין מדינות דרום אסיה, ובאופן רשמי השיקו תוכנית פעולה משולבת בתחומי חקלאות, תקשורת, מטאורולוגיה ובריאות.
פסגת הארגון הדרום-אסיאתי לשיתוף פעולה אזורי הראשונה התקיימה בדאקה בין 7 ל-8 בדצמבר 1985.
בשנת 2007 הצטרפה אפגניסטן לארגון.
הארגון להתיישבות היהודית ברוסיה (ביידיש: ייִדישע קאָלאָניזאַציע אָרגאַניזאַציע אין רוסלאַנד) היה ארגון בחסות קומוניסטית בצפון אמריקה, שהוקדש לתמיכה בהתיישבות יהודים בהתנחלויות קולקטיביות חדשות, ראשית ברפובליקה הסובייטית האוקראינית שהוקמה בדרום רוסיה (סטברופול) וברפובליקה היהודית הסוציאליסטית בירוביג'ן בברית המועצות.
הארגון הוקם בארצות הברית בשנת 1924 והתפשט במהרה לקנדה.
בשנת 1934 נוסף לארגון ICOR המקורי ארגון התרמה וסולידריות חדש, הוועדה האמריקאית להתיישבות יהודים בבירוביג'ן (אמביג'אן).
שני הארגונים התמזגו לארגון מאוחד בשנת 1946.
הכינוס המייסד התקיים בעיר ניו יורק בדצמבר 1924 והמשימה הראשונית של הארגון הייתה לגייס כסף למימון חוות קולקטיביות יהודיות בקרים ולתת אלטרנטיבה הומניטרית ליהודים העומדים בפני אנטישמיות באירופה.
הארגון הונע ממצבם של יהודי מזרח אירופה שהתמודדו עם עשרות שנים של פרעות ופוגרומים (כולל כמעט עשור של מלחמה) באזור התנחלות ואיום מתמיד של אנטישמיות במדינות המקלט שלהם במרכז ומערב אירופה.
לחלופין, הבטיחות היחסית והברכה בעולם החדש הניבו את מה שרבים ראו כמגמה להתפוגגות התרבות, השפה וה"לאום" היהודי.
במקור, הוועדה עבדה בשותפות עם תורמיה האמריקאים ורשויות ברית המועצות כדי לתמוך בחוות קולקטיביות יהודיות גדולות שהוקמו באזורי תחום המושב, בעיקר בדרום אוקראינה וחצי האי קרים.
"קולחוזים" (חווה קולקטיבית) אלה משכו רבני שטעטל יהודים מאוקראינה וביילורוסיה שברחו לערים הגדולות, כמו גם אלה שביקשו לקחת חלק בכלכלה של הימים הראשונים של ברית המועצות.
כאשר ב-1928 נטשה ברית המועצות את רעיון ההתיישבות היהודית בחצי האי קרים ואישרה במקום זאת את הקמתה של הרפובליקה האוטונומית היהודית במזרח ברית המועצות, הארגון שיתף פעולה עם הקומזט, הסוכנות הסובייטית שמאפשרת התיישבות יהודית, ושותפה, האוזט.
אחד מפטרוניה הראשונים היה ג'וליוס רוזנוולד, שתרם יותר מ-2 מיליון דולר לארגון.
רוזנוולד ורבים אחרים מיהודים אמריקאים בולטים ועשירים תרמו למאמצי הארגון ותרומותיהם סייעו למעמד הביניים והמעמד הבינוני של העיתונות היידישאית בארצות הברית, שנשאו פניות למימון ותמיכה.
האגף הקנדי הפך לארגון נפרד בשנת 1935. הארגון היה פעיל בקרב המהגרים היהודים הדוברי-יידיש שח הדור הראשון והשני ונועד להוות ארגון יריב לתנועה הציונית והתעוררותה למולדת יהודית בארץ ישראל.
בשנות השלושים של המאה העשרים הארגון היה מעורב גם בהפגנות נגד גרמניה הנאצית ועודד חרם על סחורות גרמניות וגם התרמה למען החטיבות הבינלאומיות שנלחמו במלחמת האזרחים בספרד.
הארגון היה קשור למפלגה הקומוניסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של קנדה ובאופן כללי עקף את קו המפלגה של הקומינטרן.
פעילות הארגון שקעה לאחר חתימת הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הוועדה האמריקאית להתיישבות יהודים בבירוביג'ן (אמביג'ן) הוקמה ב-27 בפברואר 1934, בישיבה שהתקיימה במלון ריץ-קרלטון בעיר ניו יורק.
בפגישה נאם לורד מארלי, דודלי לי אמן, חבר הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת העבודה ודובר מוביל של פרויקט בירוביג'אן בבריטניה.
מאחורי הקמת הארגון החדש היה ויליאם וו.
כהן, בנקאי וסוכן מניות שהיה חבר קונגרס מהמחוז ה-17 בניו יורק בשנים 1926-1928. כהן ראה בהקמת אזור אוטונומי יהודי בברית המועצות כ"מקלט להצלה ושיקום של אלפי יהודים רבים הסובלים בתופת של מרכז ומזרח אירופה" ותמך בהקמת אמביג'ן בכספו.
אמביג'ן החל בפעולות רשמיות בספטמבר 1935 עם הקמת משרד בשדרת מדיסון 285 בניו יורק.
לורד מארלי נבחר לתפקיד נשיא הכבוד עם כהן כנשיא הארגון.
דמות מפתח מאחורי הקלעים אצל אמביג'ן הייתה ג'ייקוב מ.
בודיש, חבר המפלגה הקומוניסטית בארצות הברית ועובד אמטורג, משרד הסחר הסובייטי בניו יורק.
קשריו ההדוקים של בודיש עם שגריר ברית המועצות אלכסנדר טרויאנובסקי ומעמדו במנגנון המפלגה הקומוניסטית הפכו אותו לצינור האידיאלי לקבלת מידע לאמבידג'ן בנוגע להתפתחויות בברית המועצות.
בקיץ 1935 נסע בודיש לבירוביג'ן לסיור באזור ולנהל שיחות עם גורמי ממשל בנוגע לתפקידו העתידי של אמביג'ן.
לאחר שיחותיו של בודיש ב-1935, הרשויות הסובייטיות נתנו לאמביג'ן אישור להמשיך במאמצים לסבסד את הגירת יהודי אירופה לבירוביג'ן.
בחירת מתיישבים, בעיקר מפולין, ליטא, רומניה וגרמניה, הייתה אמורה להיערך על ידי אמביג'ן בהתייעצות עם גורמים סובייטים.
תוכנן להעביר לאמביג'ן מענק של 350 דולר למשפחה שנבחרה לסייע בעלויות המעבר.
מאמצי אמביג'ן משכו מגוון רחב של אמריקאים לחברות בשורותיה, כולל תנאי משמעותי מהמעמד הבינוני והגבוה, חלקם לא יהודים.
העמלות בארגון עלו 5 דולר.
בשנת 1946 התמזגו אמביג'ן והארגון להתיישבות יהודית ברוסיה לכדי ארגון מאוחד.
הארגון לא הצליח לעמוד בקמפיין האנטי-קומוניזם של תקופת מקארתי; יתר על כן, הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 הגדילה מאוד את האטרקטיביות של הציונות כאלטרנטיבה ל"התיישבות יהודית".
הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי (בפולנית: Antyfaszystowska Organizacja Bojowa, או בקיצור AOB) היה ארגון מחתרתי חשאי שהוקם ב-1942 בגטו ביאליסטוק.
הארגון היה אחראי למרד גטו ביאליסטוק, המרד השני בגודלו, אחרי מרד גטו ורשה.
פעילות הארגון כללה הקמה של ארכיון מחתרתי סודי, בדומה לארכיון רינגלבלום ("עונג שבת") בוורשה אשר פעל גם הוא עד אפריל 1943. נאספו כתבי עת, עדויות, חיבורים, מסמכים של היודנראט והממשל הגרמני, וכן חומרים נוספים.
באביב 1943 הוסתר הארכיון ב"צד הארי" של הגטו, שם נמצא לאחר המלחמה.
רוב החומר ממנו נמצא כיום במכון יד ושם בירושלים.
בנוסף הארגון עסק בייצור נשק בתוך הגטו ובניסיונות לרכוש נשק בחוץ.
באותה תקופה נתמכה התנועה, בין היתר, על ידי יו"ר היודנראט, אפרים ברש, שסיפק למורדים כספים וכן מידע והעתקים של מסמכים גרמניים סודיים, בחלקם מסמכים שנמסרו לארכיון.
עד ינואר 1943 נותרה תנועת ההתנגדות ביאליסטוק בקשר הדוק עם הארגון היהודי הלוחם בוורשה (אי"ל), ועם חברי תנועת ההתנגדות בווילנה, וכן עם תאים רבים הפועלים בגטאות אחרים, ועם יחידות פרטיזנים הפועלות ביערות.
בפברואר 1943 זכתה המחתרת היהודית לסיוע נרחב מידי קבוצה גרמנית אנטי-פשיסטית שסיפקה לגטו נשק, מפות, תרופות ומידע מודיעיני אשר אפשר את הישרדותם של כמה יהודים מגטו ביאליסטוק.
ב-16 באוגוסט 1943 החל חיסול הגטו בביאליסטוק.
עם כניסתן של יחידות גרמניות לגטו, החל הארגון הלוחם האנטי-פשיסטי את המרד בגטו.
המרד נחשב לאחד המצבים הבודדים שבהם יהודים, ללא קשר לתוכניתם ולחילוקי דעות פוליטיות, לחמו בפיקוד משותף ומאוחד בארגון אחד.
המרד נחשב כיום בעיני היסטוריונים להתקוממות השנייה בגודלה של האוכלוסייה היהודית נגד הגרמנים.
מבין חברי המחתרת שלחמו ביומה הראשון של ההתקוממות לא נותר איש, כולם נפלו בקרב.
אלה ששרדו והצליחו בכל זאת להגיע ליערות עשו זאת בשלב מאוחר יותר; היו שקפצו מן הרכבות, ויחידים הסתתרו בגטו ולאחר שנפסק המצוד, יצאו ממחבואיהם.
כמה וכ-150 חברי מחתרת שהתגוררו בחלק העיר הפולני הצטרפו גם הם לפרטיזנים ביערות לאחר אקציית החיסול.
בחורף 1943/1944 התארגנה ביערות ביאליסטוק קבוצה של פרטיזנים יהודים בת כ-80 לוחמים בשם "פארהויז" (קדימה).
הארגון לחירות נשים בעיראק הוא ארגון פמיניסטי אנטי-אימפריאליסטי ואנטי-קולוניאלי הפועל למען זכויות נשים בעיראק, תוך התנגדות לאסלאם הפוליטי והכיבוש האמריקני.
הארגון נוסד בשנת 2003 על ידי ינאר מוחמד, פעילה פמיניסטית עיראקית ותיקה, מייסדת הארגון ועורכת העיתון "אל-מוסאוואה" (المساواة, "שוויון").
הארגון שם לו למטרה להגן ולהעצים נשים עיראקיות, תוך קריאת תיגר על המוסדות הפטריארכליים, השבטיים והדתיים בעלי הכוח בעיראק.
נשות הארגון פועלות לכך שנשים לא יישארו בנות ערובה של חוקים, של מנהגים ושל מסורות המשקפים את הפטריארכיה.
הארגון חרת על דגלו שבכל מקום שבו יתקיים דיכוי פטריארכלי, תקום התנגדות פמיניסטית.
הארגון פועל לשינוי נורמות חברתיות, פרקטיקות, מדיניות וחוקים באמצעות הקמת פרויקטים נשיים ביחד עם שותפים לעשייה, ביניהם תחנת הרדיו והעיתון "אל-מוסאוואה" הרשת למאבק בסחר בנשים בעיראק ופרויקטים חינוכיים להנחלתה של חשיבה פמיניסטית באזור.
בין השנים 1950–1970, לנשים עיראקיות הובטחו זכויות חברתיות שונות, ביניהן הזכות לעבודה, להתחנך, להתגרש ולהתלבש כרצונן.
עם התגברות כוחם ואחיזתם של גורמים שמרניים בעיראק, בוטלו הזכויות החברתיות הללו, ועל הנשים חלה חובה לפעול על פי חוקי השריעה הקפדניים, תוך איום שנשים שתחרוגנה מכללי הצניעות המחייבים, תוענשנה בעונשי השריעה הקשים.
כנגזרת ישירה משינויים אלו, נשות עיראק לא זכו לביטחון ולהגנה ורבות מהן נרצחו על רקע כבוד המשפחה.
רציחות מסוג זה נהוגות עד היום בעיראק, שכן נשים שאינן מקיימות את המוסר האסלאמי הדתי, או אינן נוהגות בצניעות התואמת את השריעה, נרצחות במטרה להשיב את כבוד המשפחה.
רק במקרים נדירים ננקטים צעדים חוקיים נגד עבריינים.
לאחר מלחמת המפרץ (1991) הטילה ארצות הברית סנקציות רבות על עיראק, שהובילו לעלייה בפטריארכיה וערערו את מעמד הנשים והובילו להדרתן החברתית.
במסגרת הסנקציות זכויות שניתנו בעבר לנשים כמו הזכות לעבוד, לקבל השכלה, ליזום נישואים וגירושים ולהתלבש בחופשיות נלקחו מהן.
עיראק ירדה מנכסיה והפכה למדינה ענייה, מוסדות בריאות וציבור קרסו ולא הצליחו להתאושש והדבר הוביל לתנאים הומניטריים ירודים.
נשים רבות נאנסו נרצחו ונסחרו כשפחות מין.
בשנת 1998 נועדה קבוצת נשים עיראקיות בטורונטו וגיבשה החלטות משותפות במטרה להגן על זכויותיהן ולהיטיב עם מצבן.
בשנת 2003 קיימה אותה קבוצת נשים אירוע חברתי ראשון, שלאחריו רשמו אצל הרשויות הזמניות של עיראק את "הארגון לחירות נשים בעיראק" כ"ארגון לא-ממשלתי חדש שיפעל להצלת חיים ויפעיל מקלטים עבור נשים במטרה לשקם את בריאותן ואת כבודן של נשים שניצלו מהאלימות בחסות הפטריארכיה".
המקלטים שיפעיל הארגון נועדו לספק לנשים שירותים רפואיים ותמיכה חברתית, שיעורים וחינוך פמיניסטי שיכשיר אותם לרכישת מיומנויות ולפיתוח עצמאות כלכלית במטרה לשלבן מחדש בקהילה ובמשפחה.
הארגון לחירות נשים בעיראק נותן מחסה לנשים בבתים או במקלטים מוסדרים ומסייע להן לבנות את חייהן מחדש תוך הכשרה פמיניסטית למנהיגות.
לצד זאת, פועל הארגון במישור התקשורתי והציבורי לחשיפת פעילותו ולשינוי עמדות הציבור כלפי הפטריארכיה תוך קידום רפורמות משפטיות למען הנשים, חירותן וכבודן.
נוסף על אלה, הארגון מפעיל בתי ספר פמיניסטיים ברחבי עיראק שמטרתם פיתוח נשים אקטיביסטיות שתועסקנה במסגרת הארגון.
בית הספר הפמיניסטי מניף את דגל המנהיגות הפמיניסטית, ומכשיר נשים שורדות אלימות במטרה שתהפוכנה למגינות על נשים ולהט"בים, תוך קידום אקטיביזם חברתי ושוויון מגדרי.
נשים רבות שלקחו חלק בתוכנית מצאו עצמן מנהלות קריירה בארגון.
דוגמה לכך היא העובדה שמתוך עשרה מקלטים שמנהל הארגון, שבעה מנוהלים על-ידי נשים בוגרות התוכנית שמצאו מקלט בארגון והוכשרו לעבוד במסגרתו.
מטרה נוספת של הארגון היא הכפפת רציחות נשים במסגרות שבטיות ובתוך המשפחה לשפיטה תחת חוקים למניעת טרור.
לפי הנתונים שמפרסם הארגון, כאלף נשים נרצחות מדי שנה במסגרת השבט או המשפחה.
על כן, הארגון קורא למדינה העיראקית להכיר בנשים כאזרחיות שוות באופן מלא ולא כשפחות וכנגזרת ישירה מכך, גם להסיר את הזכות של הבעלים, האבות והאחים עליהן, על גופן ועל חירותן, ולפעול להגנתן, כפי שמבטיחה החוקה העיראקית.
בשל יוקר המחיה והקושי להתנהל כלכלית בעיראק, נשים רבות יוצאות לשוק העבודה כדי לסייע בכלכלת משק הבית.
מספר גדול של נשים שניסו למצוא מקום עבודה נפלו לתרמית של עסקנים, שסוחרים בהן לעבודות מין והופכים אותן לשפחות מין ולזונות, בתמורה לכמה מאות דולרים בחודש.
במקרים רבים, פונות נשים בעצמן לאותם סוחרים ומציעות את שירותיהן על מנת לסייע בכלכלת הבית ובפרנסת המשפחה.
בשל העובדה שזנות אסורה על פי חוקי האסלאם, משפחות רבות מתנערות מאותן נשים, שמוצאות עצמן מחוסרות בית וסובלות מניכור חברתי.
הארגון לחירות נשים בעיראק מסייע לנשים עיראקיות להימנע מתרמיות אלה ומספק דיור חלופי וסיוע לנשים שהפכו קורבנות סחר וזנות.
נישואי ילדים בעיראק הם נוהג מתמשך למרות חוק המעמד האישי של עיראק שצמח כדי למנוע את התרחשותם של נישואי קטינים.
נערות צעירות בעיראק שנכנסות לנישואים מספקות רווח כספי למשפחותיהן, במיוחד לאלו החיות בעוני, אך חוות נזק פיזי ונפשי שנמשך כל החיים.
החוק נועד לאפשר לבנות מתחת לגיל תשע להתחתן, ומתוקפו יחייב נשים להיכנע ליחסי מין עם בעליהם בכל עת.
בקרב הארגון לא נרשמה הפתעה לנוכח החוק, וההתקוממות כנגדו לא איחרה לבוא.
המחאה שקמה בהובלתן של נשות עיראק ופעולות הארגון היוותה נקודת מפנה.
פעילי הארגון יצאו למחאות ולהפגנות נרחבות כנגד החוק, וקראו לנישואי קטינים פשע כנגד הילדות.
הארגון מסייע לקורבנות של נישואי ילדים בעיראק תוך מתן שירותי בריאות, חינוך, תמיכה וקורת גג לנשים הנפלטות ממעגל זה.
פעילות כנגד ארגון המדינה האסלאמית
ינאר מוחמד, נשיאת הארגון הכריזה כי הארגון לחירות נשים בעיראק מוקיע בפומבי את המדינה האסלאמית (דאעש) על מסע רצח העם נגד מיעוטים, על אונס נשים, הטלת חוקי לבוש נשיים קפדניים והפעלת "שוק שפחות" בשטחי השליטה של הארגון, שלפי הדיווחים נסחרו בו נשים ונערות למטרות עבדות מינית.
הארגון לחירות נשים בעיראק מפעיל קווי טלפון לשעת חירום ובית בטוח לנשים שנמלטו מרדיפת דאעש ומשבי הארגון.
עם התעצמות פעילות ארגון דאעש בעיראק, הבינו בארגון חופש הנשים בעיראק שיש לפעול כנגד ניצול נשים, אונס וסחר ושעבוד בהן.
הארגון החל לתכנן שיטות עבודה ותוכניות פעולה במטרה להגן על אותן נשים, תוך פתיחת מקלט לנשים ונערות שנמלטו מעבדות של דאעש, וסובלות מטראומה עמוקה וזקוקות לטיפול נפשי.
הארגון מקנה לאותם אנשים מקום מפלט שנותן אפשרויות לתעסוקה, בהן תפירה, מחשוב ועבודות יד.
המקלט ממוקדם בדהוכּ, בכורדיסטן העיראקית.
פעילות הארגון מתמקדת גם בזירה החברתית, תוך קידום הכרה בין-לאומית והסברה ברשתות החברתיות.
הארגון מפעיל תחנת רדיו קהילתית, "אל-מוסאוואה", שהחלה את דרכה ככלי ליצירת מודעות קהילתית בנושאי קידום זכויות נשים, והשמעת קול פמיניסטי.
בתמיכה קהילתית רכש הארגון ציוד שידור שביכולתו לשדר כמעט בכל בגדאד.
תחנת הרדיו נוהלה על-ידי דיירות המקלטים, פתחה פתח להיכרות עם תחום התקשורת והעיתונאות ונתן במה לקידום דיירים שהייתה להם שאיפה להיות אנשי תקשורת.
בנוסף, יוצא לאור עיתון, אשר תוכנו נכתב על-ידי פעילים, פמיניסטיות ומגיני נשים.
העיתון מופץ בהתנדבות, ולו קהל קוראים קבוע, והוא מגיע גם לאנשים הפגיעים ביותר בכדי ליידע אותם בזכויות, במשאבים ובאפשרויות העומדות למולם במטרה לקדם את מאבקיהם.
הארגון הישראלי לבני משפחה מטפלים היא עמותה ישראלית שמטרתה לקדם את הזכויות ולספק ליווי ותמיכה לבני משפחה מטפלים.
תהליך התמיכה והטיפול באדם קרוב המתמודד עם מחלה, מוגבלות או ירידה תפקודית עקב זקנה מציב בפני בן משפחה מטפל אתגרים רבים ומורכבים, בכל תחומי החיים.
העמותה הוקמה בשנת 2014 על ידי רחל לדאני במטרה לקדם זכויות של בני משפחה מטפלים ולספק ליווי ותמיכה.
מתן מענה ותמיכה לבני משפחה מטפלים.
העמותה הקימה מערך תמיכה וייעוץ לבני משפחה מטפלים הכולל ליווי טלפוני פרטני, מאגר מידע, ניהול קהילה בפייסבוק, ומערך הדרכה מקצועי למתנדבים.
קידום מקומות עבודה ידידותיים לבני משפחה מטפלים.
העמותה מפעילה תוכניות הכשרה והדרכה במשרדי הממשלה, יחידות סמך ובתי חולים ממשלתיים.
בשנת 2023 העמותה נבחרה להיות הגוף המפעיל של תוכנית מיסודה של משרד הרווחה והביטחון החברתי ואשל ג'וינט, לפיתוח ויישום מענים דרך הרשויות המקומיות לבני משפחה מטפלים באזרחים ותיקים ברחבי הארץ.
קידום מדיניות ציבורית להכרה וקידום חקיקה.
צוות העמותה נכלל בצוות בין-משרדי, בהובלה של משרד ראש הממשלה, ופועל ישירות מול שרים וחברי כנסת וכן בקרב גופי ביצוע בממשלה ובשלטון המקומי.
העלאת מודעות ונראות בקרב הציבור הרחב.
הארגון העולמי לתורמי מח עצם הוא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בליידן, הולנד, שמטרתו היא לסייע לשיתופי פעולה בינלאומיים של מאגרי מח עצם ודם טבורי, ושל מרכזי איסוף תאי אב מקומיים בעולם.
הארגון נוסד בהולנד ב-1988. כארגון בינלאומי ללא מטרות רווח, במטרה ליצור שיתופי פעולה בינלאומיים בין מאגרי מח עצם מקומיים ברחבי העולם, ולקבוע להם סטנדרטים אחידים, כדי לאפשר שיתופי פעולה ביניהם.
בנוסף הארגון מאגד גם חוקרים, רגולטורים מרכזי איסוף תאי אב ומאגרי דם טבורי.
תאי מח עצם מתורמים או מיחידות דם טבורי משמשים להשתלות בחולים ברחבי העולם הסובלים ממגוון של מחלות דם מסכנות חיים כגון לוקמיה, לימפומה, אנמיה אפלסטית, וכן מחלות מטבוליות, ומחלות של מערכת החיסון.
מאגר מח עצם שאושר על ידי הארגון יכול להצטרף למאגר המידע העולמי, מה שמאפשר לו גישה אל נתוני מאפיינים ראשוניים של תורמים, כך שהוא יכול לבצע חיפוש דרך האינטרנט במאגרים שונים ברחבי העולם, ובמידה ונמצא בהם תורם לפנות אל המאגר הרלוונטי כדי להשלים את תהליך בדיקות ההתאמה וההשתלה.
מאגר המידע של הארגון הוא מסד הנתונים הגדול ביותר בעולם של תאי מח עצם, הכולל יותר מ-38 מיליון תורמי תאי גזע ויותר מ-800,000 יחידות דם טבורי.
WMDA מאגד כ-75 מרשמי תורמי מח עצם מ-53 מדינות, ו-53 בנקי דם טבורי מ-36 מדינות.
בשנת 2020 אוחדו הארגון העולמי המאגר העולמי לתאגיד מאוחד.
בישראל רשומים בארגון מאגרי מח העצם של עזר מציון ושל בית החולים הדסה עין כרם, החל משנת 2011 חלה חובה חוקית בישראל על מאגר מח עצם להיות חבר בארגון ולמלא את דרישותיו המקצועיות.
הארגון להערכה מודיעינית משותפת הוא גוף מרכזי בקהילת הביטחון הלאומי של הממלכה המאוחדת, האחראי על הערכת מודיעין מגובה-מקצועית, תוך פיתוח היכולות האנליטיות של קהילת המודיעין הבריטית.
הארגון תומך בעבודת ועדת המודיעין המושלבת (Joint Intelligence Committee – JIC) ובמועצה לביטחון לאומי (National Security Council – NSC), והוא מספק הערכות מבוססות לכל הדרגים הבכירים – מראש הממשלה ועד למקבלי החלטות בכירים במדיניות חוץ וביטחון לאומי.
ה-JIO מספק הערכות מודיעיניות למקבלי ההחלטות הבכירים בבריטניה, לרבות ראש הממשלה, חברי הקבינט, מועצת הביטחון הלאומי ודרגים מדיניים ומנהליים בכירים.
ההערכות מתבססות על שילוב מקורות סגורים ופתוחים, ובהם מידע מודיעיני מסווג, פרסומים גלויים, ניתוחים של גופי ממשל, שירותים דיפלומטיים, שותפים בינלאומיים, מכוני מחקר ואקדמיה.
תחומי הפעילות כוללים נושאים מסורתיים של ביטחון לאומי, וכן נושאים רוחביים כמו טכנולוגיה מתקדמת, ביטחון כלכלי ובריאותי, שינויי אקלים וסריקות עתידיות (horizon scanning).
בראש ה-JIO עומד בעל תפקיד בדרגת מזכיר קבע, אשר מכהן גם כיו"ר הוועדה להערכת מודיעין משותפת (JIC).
ועדה זו מורכבת מנציגים בכירים ממשרדי הממשלה, ומתכנסת לשם בחינה ואישור של הערכות מודיעין אסטרטגיות.
הארגון נמצא תחת פיקוח ועדת המודיעין והביטחון של הפרלמנט הבריטי (Intelligence and Security Committee of Parliament).
משנת 2005 פועל במסגרת ה-JIO תפקיד ראש מקצועי להערכת מודיעין (Professional Head of Intelligence Assessment, בר"ת: PHIA).תפקיד זה אחראי על קידום הסטנדרטים המקצועיים של קהילת האנליסטים הממשלתית – המונה כ-1,700 אנליסטים – וכן על הכשרות, פיתוח כלים מתודולוגיים, והובלת מיזמים לפיתוח תחום הערכת המודיעין.
ה-PHIA פועל באמצעות מסגרות מקצועיות ויוזמות הדרכה, לרבות האקדמיה להערכת מודיעין (UK Intelligence Assessment Academy), ומקדם סטנדרטים אנליטיים אחידים בממשלה.
הארגון העולמי לבריאות בעלי חיים הוא ארגון בין-לאומי שנוסד בשנת 1924, ומתאם, תומך ומקדם בקרת מחלות של בעלי חיים על מנת למנוע את התפשטותן ברחבי העולם.
מטרות נוספות כוללות: שיתוף מידע מדעי, שקיפות, סולידריות בין-לאומית, בטיחות בתברואה, קידום שירותים וטרינריים, בטיחות מזון ורווחת בעלי חיים.
WOAH מוכּר על ידי ארגון הסחר העולמי כמקור בין-לאומי לסחר בטוח בבעלי חיים ומוצרים מן החי, בנוגע לסיכונים הנובעים ממחלות מידבקות מבעלי חיים לבני אדם (zoonoses).
WOAH אינו חלק מהאומות המאוחדות.
האוטונומיה שלו היא מוסדית וכלכלית ופעילותו מוסדרת על פי חוקתו.
הארגון פועל תחת סמכותה של ועדה המורכבת מנציגים של הממשלות החברות בארגון.
הארגון מקיים קשרים קבועים עם למעלה מ-70 ארגוני שותפים ויש לו משרדים אזוריים ותת-אזוריים בכל יבשת.
במהלך המושב הכללי ה-91 שלה, בחרה האספה העולמית של הנציגים את נציגת צרפת, ד"ר עמנואל סוביראן (Emmanuelle Soubeyran) למנהלת כללית, לכהונה בת חמש שנים (2024–2029).
WOAH פועל לשיפור בריאות ורווחת בעלי חיים ברחבי העולם במספר דרכים.
הארגון עוקב אחר הופעתן של מחלות בעלי חיים בבעלי חיים יבשתיים וימיים, מבויתים או פראיים, כדי שיוכלו לפעול לפני שהמצב מסכן את בריאותם ורווחתם, את בריאות הציבור או את מקורות המחיה.
באמצעות איסוף, ניתוח והפצת מידע מדעי וטרינרי, באמצעות סטנדרטים, יוזמות גלובליות ופרסומים, WOAH משתף פעולה עם רשת רחבה של גורמים ויש לה בסיס ידע מקיף ומאגר של משאבים אינפורמטיביים.
הארגון גם מבטיח שלחבריו יש את הכלים והיכולת לצייד את שירותי הווטרינר שלהם ולהגיב לאיומי מחלות בעלי חיים.
הבטחת שקיפות במצב מחלות בעלי חיים העולמי
מטרה מרכזית נוספת של WOAH היא מתן שקיפות מוגברת, מדיניות מובנית היטב, משאבים מוגברים לתמיכה בחברים, שותפויות חיזוק, דיווח וניטור של מחלות עולמיות ומידע משותף באמצעות WAHIS, מערכת מידע הבריאות של הארגון.
הפצת מידע מקיף על אירועי מחלות בבעלי חיים
הפצת מידע בזמן היא קריטית לבלימת התפרצויות של מחלות ומגפות.
מסד הנתונים העולמי לבריאות בעלי חיים מספק גישה לכל הנתונים המוחזקים במערכת המידע העולמית לבריאות בעלי חיים (WAHIS) של WOAH.
הממשק מספק התראות מיידיות על אירועי מחלות בעלי חיים, ומאפשר לחברי הארגון לשתף דיווחי מעקב, בתגובה לאירועי מחלה חריגים במדינותיהם או בטריטוריות שלהן.
WOAH פועל מכוח סמכותה של אספה עולמית של נציגים שמונו על ידי הממשלות החברות.
בראש הארגון עומד מנהל כללי שנבחר על ידי האספה העולמית.
הוועדה הבין-לאומית מקבלת החלטות, בתמיכת ועדות שנבחרו על ידי נציגים, ומיושמות במטה WOAH.
נכון למאי 2023, עם קבלת החברה האחרונה, סנט וינסנט והגרנדינים, מונה הארגון 183 חברים.
אספת הנציגים העולמית מתכנסת לפחות אחת לשנה במושב כללי של האספה, בחודש מאי בפריז, למשך חמישה ימים.
במושב הכללי השנתי, מתקבלות החלטות על נושאים חשובים בנוגע למחלות בעלי חיים ובריאות בעלי חיים, ובמיוחד נושאים הקשורים לסחר בין-לאומי.
מועצת WOAH מתכנסת לפחות פעמיים בשנה כדי לבחון סוגיות טכניות ומנהליות, כמו תוכנית העבודה והתקציבים שיוצגו בפני הכינוס השנתי של האספה.
המועצה מורכבת מנשיא האספה העולמית של הנציגים, סגן הנשיא, הנשיא לשעבר ושישה נציגים המייצגים את כל האזורים.
מטה WOAH שוכן בפריז, ברובע ה-17.
ל-WOAH יש גם נציגויות באפריקה, אמריקה, אסיה והאוקיינוס השקט, אירופה והמזרח התיכון.
נציגויות אלו מספקות שירותים לחברי WOAH ובמיוחד כדי לסייע בחיזוק המעקב והבקרה אחר מחלות בעלי חיים.
יצוג מדינה עיר ייצוג אזורי לאפריקה מאלי במקו ייצוג תת-אזורי לדרום אפריקה בוטסואנה גאבורונה ייצוג תת-אזורי לצפון אפריקה תוניסיה תוניס ייצוג תת-אזורי למזרח אפריקה וקרן אפריקה קניה ניירובי
יצוג מדינה עיר ייצוג אזורי - אמריקה ארגנטינה בואנוס איירס ייצוג תת-אזורי למרכז אמריקה פנמה פנמה סיטי
יצוג מדינה עיר ייצוג אזורי לאסיה והאוקיינוס השקט יפן טוקיו ייצוג תת-אזורי לדרום מזרח אסיה תאילנד בנגקוק נציג אזורי למרכז אסיה קזחסטן אסטנה
יצוג מדינה עיר ייצוג אזורי ברוסיהרוסיה מוסקבה ייצוג תת-אזורי בבריסל בלגיה בריסל
יצוג מדינה עיר ייצוג אזורי למזרח התיכון לבנון ביירות ייצוג תת-אזורי למפרץ הפרסי איחוד האמירויות הערביות אבו דאבי
ועדות המומחים של WOAH משתפות פעולה עם הרשת המדעית העולמית שלה והן אחראיות על ההכרה הרשמית במצב בריאות בעלי חיים.
הן מייעצות בנושאי אפידמיולוגיה ומניעה ובקרה של מחלות בעלי חיים.
ועדות המומחים של הארגון כוללות: ועדת התקנים לבריאות בעלי חיים ימיים, ועדת התקנים הביולוגיים, הוועדה המדעית למחלות בעלי חיים, ועדת התקנים לבריאות בעלי חיים יבשתיים.
ל-WOAH חמש ועדות אזוריות המשמשות להתריע לחבריה על מצבי סיכון, באזורים שונים בעולם.
ועדות אלו מופקדות על לימוד תוכניות לבקרת מחלות בעלי חיים העלולות לעבור לבני אדם וארגון התיאום של שירותים וטרינריים.
הוועדה האזורית של הנשיאות לאפריקה, קינשאסה, קונגו.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאפריקה, דקר, סנגל.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאפריקה, וינדהוק, נמיביה.
מזכיר כללי של הוועדה האזורית לאפריקה, אנטבה, אוגנדה.
הוועדה האזורית של הנשיאות לאמריקה, מנגואה, ניקרגואה.
סגן הנשיא האזורי לאמריקה, בואנוס איירס, ארגנטינה.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאמריקה, וילמסטאד, קוראסאו.
מזכ"ל הוועדה האזורית לאמריקה, ריצ'מונד, ארצות הברית.
הוועדה האזורית של הנשיאות לאסיה, המזרח הרחוק ואוקיאניה, צ'ינגדאו, סין.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאסיה, המזרח הרחוק ואוקיאניה, וולינגטון, ניו זילנד.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאסיה, המזרח הרחוק ואוקיאניה, טוקיו, יפן.
המזכיר הכללי של הוועדה האזורית לאסיה, המזרח הרחוק ואוקיאניה, נייפידאו, מיאנמר.
הוועדה האזורית לנשיאות לאירופה, ריגה, לטביה.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאירופה, וינה, אוסטריה.
סגן נשיא הוועדה האזורית לאירופה פודגוריצה, מונטנגרו.
מזכ"ל הוועדה האזורית לאירופה, טביליסי, גאורגיה.
קבוצות אד-הוק, מעבדות ייחוס ומרכזי שיתוף פעולה
בנוסף, קבוצות אד הוק המתכנסות ביוזמת המנהל הכללי, מספקות ייעוץ מומחים בנושאים מסוימים.
קבוצות עבודה עוקבות אחר התפתחויות מדעיות בתחומן ו-WOAH מתחזקת רשת של מרכזי שיתוף פעולה המספקים מומחיות ותמיכה מדעית ל-WOAH ולחבריה.
הארגון לשחרור פלסטין , הנודע בעיקר בראשי התיבות של שמו אש"ף (م.ت.ف, באנגלית: PLO), הוא ארגון המאגד כמה תנועות לאומיות פלסטיניות.
התנועה הגדולה ביותר והמרכזית בארגון היא פת"ח.
מאז הקמתו ב־1964 ועד סוף שנות ה-80 היו מטרות הארגון המרכזיות ייצוג פוליטי של העם הפלסטיני, ומאבק במדינת ישראל עד כדי חיסולה.
ב-1993 הכיר יו"ר אש"ף יאסר ערפאת במדינת ישראל במכתב רשמי לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין.
בתגובה הכירה ישראל באש"ף כנציג לגיטימי של העם הפלסטיני.
אש"ף הוקם כתחליף לממשלת כל פלסטין ב־2 ביוני 1964 ביוזמת מדינות ערב, שהעמידו בראשו את אחמד שוקיירי.
המטרה הרשמית הייתה לרכז את הפעילות הפוליטית של הציבור הפלסטיני, ולרכז את המאבק במדינת ישראל.
בנוסף, קיוו מנהיגי מדינות ערב להשיג יותר שליטה בציבור הפלסטיני כדי למנוע מהם לערער את יציבות המשטרים במדינות ערב.
שוקיירי הרכיב ועדה מכינה שמינתה את חברי המועצה הלאומית הפלסטינית בהתאם לחלוקה גאוגרפית של ריכוזי הפלסטינים בארצות ערב ומחוצה להן.
ממלכת ירדן לא ראתה בעין יפה את הארגון החדש, ואף מנעה מוועידת ההקמה להתכנס בירושלים בקרבת מסגד אל-אקצא שהיה עדיין תחת ריבונותה.
מכיוון שכך ועידת ההקמה התכנסה כחלק מהקונגרס הפלסטיני הראשון במלון אינטרקונטיננטל שבהר הזיתים במזרח ירושלים החל מה־28 במאי ועד 2 ביוני 1964. המלך חוסיין נאם בפתיחת המושב.
בתום דיוני המועצה, הוכרז על הקמת אש"ף.
המועצה הלאומית הפלסטינית אשרה את האמנה הלאומית הפלסטינית, את חוקת היסוד של אש"ף ואת חוקת "הקרן הלאומית הפלסטינית".
שוקיירי נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית ובישיבה האחרונה נבחר פה-אחד ליושב ראש הוועד הפועל של אש"ף.
הוועד הפועל התכנס לראשונה ב־9 באוגוסט 1964.
האמנה הלאומית הפלסטינית מגדירה מיהו פלסטיני, טוענת לזכות בלעדית של העם הפלסטיני על כל פלסטין (היא ארץ ישראל), וקובעת שזכות זו תמומש רק במאבק מזוין נגד ישראל.
מקום מושבו של אש"ף נקבע לקהיר.
ב-5–11 בספטמבר 1964 נערכה באלכסנדריה ועידת הפסגה הערבית השנייה, שאשרה את כינון אש"ף.
בליל 31 בדצמבר 1964, ביצע פת"ח את פעולת החבלה הראשונה שלו נגד ישראל.
פעולות החבלה שלו כארגון פדאיון הפכו אותו לגורם מתחרה באש"ף בהנהגת שוקיירי, ובאגרת ששלח למושב השני של המועצה הלאומית הפלסטינית (31 במאי – 4 ביוני 1965), קרא להפיכת אש"ף ל"ארגון מהפכני", כלומר ארגון לוחם.
שוקיירי, בתיאום עם מצרים, תקף את פעולות פת"ח בתוך ישראל, בטענה כי "הן יסבכו את מדינות ערב בלחימה עם ישראל שלא במועד המתאים", והדגיש כי אש"ף "הינו הרשות החוקית היחידה המייצגת את רצון העם הפלסטיני".
סביב פעילות אש"ף בירדן, נוצר משבר בין הארגון לממלכה.
באפריל 1966 ביצעו שלטונות ירדן גל מעצרים.
בתמיכת נאצר, הגיב שוקיירי במסע תעמולה שבו הטיל ספק בעצם זכות קיומה של הממלכה.
ירדן הגיבה בהתקפה אישית על שוקיירי, ואש"ף החל להסית את הפלסטינים בירדן כנגד השלטון.
בסוף ינואר 1967 הודיעה ירדן כי "אינה רואה בשוקיירי האיש המתאים שייצג את הישות הפלסטינית".
אחרי תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים ב־1967, הפסיקה מצרים לתמוך בשוקיירי כראש אש"ף.
ב-14 בדצמבר 1967 דרשו שבעה (מתוך 15) חברי הוועד הפועל של אש"ף את התפטרותו המיידית.
עם הצטרפותו של מנהל הקרן הלאומית הפלסטינית לתביעה זו, נוצר לכך רוב, וב-24 בדצמבר 1967 הגיש שוקיירי את התפטרותו לוועד הפועל, כמו גם למזכ"ל הליגה הערבית, מתפקידו כנציג פלסטין.
בתקופה זו החלה לעלות קרנם של ארגוני "ההתנגדות המזוינת", ובראשם הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין.
לאחר פעולת כראמה במרץ 1968, חל מפנה במעמדם של ארגוני הפידאיון, וחברי הוועד הפועל של אש"ף הגיעו למסקנה כי אין ברירה אלא לשנות את הרכב מוסדות אש"ף על ידי צירוף נציגיהם של הארגונים.
ועדה מכינה החליטה על הרכב חדש של המועצה הלאומית הפלסטינית.
במסגרת הסכם שחילק את 100 מושבי המועצה, לפת"ח ולארגון חלוצי מלחמת השחרור העממית, ארגון סורי שהיה מזוהה עם הפת"ח, הוענקו 38 מושבים, החזית העממית לשחרור פלסטין קיבלה 10 מושבים, 30 מושבים ניתנו לארגון לשחרור פלסטין, 20 מושבים לצבא השחרור הפלסטיני ו-2 מושבים לנציגים בלתי תלויים.
ב-6–12 ביולי 1968 התכנסה המועצה הלאומית הפלסטינית הרביעית בהרכבה החדש, כאשר הפת"ח הוא הארגון המרכזי בה.
במושב זה גם תוקנה האמנה הלאומית הפלסטינית.
לדברי יהושפט הרכבי, התיקון מלמד על הקצנה בעמדות הפלסטינים בנוסח זה לעומת הנוסח הראשון.
בתחילת ינואר 1969, לקראת כינוס המועצה החמישית ב-4 בפברואר, שונה הרכב המועצה הלאומית הפלסטינית, תוך חיזוק מעמדו של הפת"ח, שקיבל 33 מתוך 105 מושבים, וארגון הלוויין שלו, חלוצי מלחמת השחרור העממית, קיבלו 12 מושבים.
חלקם של ארגון השחרור הפלסטיני וצבא השחרור הפלסטיני הוקטן באופן דרסטי, כאשר הארגון קיבל 11 במקום 30 מושבים והצבא קיבל 5 במקום 20 מושבים.
מספר הנציגים הבלתי תלויים הוגדל ל-28. הפת"ח הצליח לגייס תמיכה של חלק מהנציגים כדי להשיג רוב במועצה, וב־3 בפברואר 1969 נבחר מנהיג תנועת פת"ח, יאסר ערפאת, ליו"ר הוועד הפועל של אש"ף, ובכך למנהיג הארגון.
ב-1–6 בספטמבר 1969 נערך המושב השישי של המועצה הלאומית, בו אושרה האסטרטגיה של אש"ף, לפיה "מטרת המהפכה הפלסטינית היא הגשמת השחרור המלא של פלסטין".
אש"ף, שהתמקם בירדן, החל לפעול כנגד שלטונה (שיעור הפלסטינים בירדן היה אז כ־65 אחוז מהאוכלוסייה) ומשם תקף את ישראל פעמים רבות, באמצעות הסתננות של מחבלים וירי קטיושות, דבר שהביא לפעולות תגמול מצד ישראל שהמפורסמת בהן היא פעולת כראמה.
לקראת שנת 1970 ניסה אש"ף לארגן הפיכה בירדן בסיוע סורי.
ישראל וארצות הברית יצאו להגנת השלטון הירדני, אולם התערבותן לא נדרשה בסופו של דבר.
בעקבות ניסיון זה פתח חוסיין, מלך ירדן, בחודש ספטמבר 1970 בפעולה צבאית שכונתה לאחר מכן "ספטמבר השחור", שבמהלכה נכנסו כוחות הלגיון הירדני למחנות אש"ף, בקרבות שנמשכו לתוך 1971, הרגו כמה אלפים מהם והגלו את הנותרים שהתבצרו באזורים המיוערים של צפון ירדן לסוריה, משם הגיעו אחר כך ללבנון.
התבססות בלבנון לאחר ספטמבר השחור 1970–1981
החל מתחילת שנות השבעים, החל אש"ף לפעול יותר ויותר בלבנון, תוך שהוא מכפיף חלקים נרחבים מדרום המדינה למרותו הבלעדית .
בדרום לבנון, במרחב שמביירות דרומה עד צור ומזרחה עד החרמון, שלט אש"ף במעין "מדינה" משלו.
בין השנים 1967 ל־1973 בלטה העלייה בפעולות הטרור של אש"ף כנגד ישראל, כשהבולטת בהן של ארגון טרור המסונף לאש"ף, "ספטמבר השחור" שמו, שרצח 11 ספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
בכינוס ה-12 של המועצה הלאומית הפלסטינית, שנערך ב־1–9 ביוני 1974, אומצה תוכנית השלבים של אש"ף, הגורסת כי אין טעם לעסוק רק במאבק מזוין, וכי כל פיסת אדמה של פלסטין שתוצע לפלסטינים בדרכים דיפלומטית, תילקח על ידם ותהווה עוד שלב בדרך לשחרור פלסטין.
בהחלטה זו ויתר אש"ף על העיקרון לפיו לא ניתן לקיים משא ומתן עם ישראל.