tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר אשרור על ידי הסנאט האמריקני ועל ידי האספה הפדרלית של רוסיה, נכנסה האמנה החדשה לתוקף ב-26 בינואר 2011.
הצעת START הוכרזה לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעת נאום במכללת יוריקה ב-9 במאי 1982, והוצגה מאוחר יותר על ידיו בז'נבה ב-29 ביוני 1982. ההצעה באה כהמשך לשיחות הגבלת הנשק האסטרטגי של שנות ה-70 SALT II.
רונלד רייגן שינה את שם השיחות ל-START והציע צמצומים קיצוניים, ולא רק מגבלות, במלאי הקיים בכלי נשק אסטרטגיים בשני שלבים.
לפי ההצעה, בשלב הראשון יופחת מספר ראשי נפץ הכולל המוצב על כל סוג של טיל ל-5,000, עם מגבלה נוספת של 2,500 על טילים בין-יבשתיים.
בנוסף, תתאפשר החזקה של עד 850 טילים בין-יבשתיים, עם מגבלה של עד 110 טילים "כבדים" כמו טיל ה-SS-18, ועם מגבלות נוספות על עוצמתם של אותם טילים "כבדים".
השלב השני בהצעה הציג מגבלות בעלות אופי דומה על מפציצים כבדים ועל ראשי הנפץ המועמסים עליהם, וכן על מערכות אסטרטגיות אחרות.
היו מי שביקרו את הצעתו של רייגן, וטענו שהיא אינה מעשית שכן היא מציעה לברית המועצות הסכם שמוטה לרעתה.
כך למשל טען הטיים מגזין שההסכם בצורה שהוצעה ידרוש מצבא ארצות הברית להתאמת כוחותיו האסטרטגיים במידה פחותה ממה שיידרש מצבא ברית המועצות, כך שהסובייטים יראו את ההצעה כלא-הוגנת וחד-צדדית, ולפיכך יסרבו לה.
המשא ומתן המתמשך על האמנה (1982-83,1985-91), התעכב מספר פעמים משום שתנאי ההסכם אותם הציגה ארצות הברית נחשבו לכאלו שלא ניתן לשאת ולתת עליהם על ידי הנשיאים הסובייטיים שקדמו לגורבצ'וב.
הצגתה של יוזמת ההגנה האסטרטגית על ידי הנשיא רייגן בשנת 1983 נתפסה כאיום על ידי ברית המועצות, והסובייטים נסוגו מקביעת לוח זמנים להמשך המשא ומתן.
בשל מצב עניינים זה, מרוץ החימוש הגרעיני המשיך במהלך שנות ה-80, ולמעשה הסתיים בשנת 1991 בעת שלשני הצדדים כמות ראשי נפץ אסטרטגיים דומה, למעלה מ-10,000 לכל אחד משני הצדדים.
האמנה הסופית הכילה גם הסכמות בין ארצות הברית וברית המועצות לפיהן כל אחת מהן לא תחזיק יותר מ-6,000 מטוסי קרב, 10,000 טנקים, 20,000 תותחים ו-2,000 מסוקי קרב.
פירוק ברית המועצות הותיר בעקבותיו ארבע רפובליקות עצמאיות עם נשק גרעיני אסטרטגי רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן.
הדבר הוביל לפרוטוקול ליסבון מה שאפשר לארבעה להפוך לחברות להסכם START I.
אמנת START I פגה ב-5 בדצמבר 2009. שני הצדדים הסכימו באותה עת להמשיך לעקוב אחר תנאי ההסכם עד שיושג הסכם חדש, שבאותה עת כבר היה בשלבי משא ומתן.
בחודש מאי 2009 החלו ארצות הברית ורוסיה בתהליך של משא ומתן מחודש, לקראת פקיעתו בדצמבר של הסכם START I.
נתונים על היקף אחזקת כלי נשק אסטרטגיים לפני חתימת האמנה ולאורך שנות יישומה
האמנה המוקדונית-קרתגית הייתה אמנה סודית שנחתמה בשנת 216 לפנה"ס בין מוקדון לבין קרתגו.
מטרת האמנה הייתה איחוד כוחות למלחמה כנגד הרפובליקה הרומית.
האמנה נחתמה זמן לא רב לאחר קרב קאנאי, כאשר נראה היה שקרתגו עומדת לנצח במלחמה הפונית השנייה.
גילוי האמנה בידי הרומאים, הביא לפרוץ המלחמה המוקדונית הראשונה בין רומא למוקדון.
בשנת 218 לפנה"ס הכריזה הרפובליקה הרומית מלחמה על קרתגו, ופתחה בכך את המלחמה הפונית השנייה.
כבר עם פרוץ המלחמה, הפתיעו המהלכים הקרתגיים את הרומאים.
ההמצביא הקרתגי חניבעל יצא למסע מסוכן אשר במהלכו חצה את היספניה, גאליה והרי האלפים ונחת בחצי האי האפניני בראש צבא.
הרומאים ניסו להשמידו, אולם חניבעל הביס אותם בקרב טיקינוס, קרב טרביה וקרב טראסימנוס.
האסטרטגיה הפביאנית שהופעלה נגדו, הייתה יעילה, אולם תבוסתנית מדי ולפיכך נזנחה.
ב-216 לפנה"ס, החליטו הרומאים לגייס צבא ענק ולמחוץ את חניבעל אחת ולתמיד.
עם זאת, כאשר נערך באוגוסט קרב קאנאי, חניבעל הפתיע שוב ומחק כוח רומאי גדול בהרבה מכוחו שלו.
עם זאת, מסיבות השנויות במחלוקת, חניבעל דחה את דרישותיהם של חלק מקציניו לתקוף את רומא חסרת המגן לכאורה, והעדיף לפתוח במשא ומתן.
בצעד אמיץ, סירבו הרומאים לדון בכלל על כניעה.
חניבעל נע אל קמפניה במטרה למצוא מקלט לחייליו לחורף המתקרב.
מכיוון שהעיר נולה סגרה בפניו את שעריה, הוא קבע את משכנו בעיר קפואה.
הוא קיבל שם נציגים משבטים קמפנים שונים, וכן מהברוטים, הלוקנים, הסמניטים והאפולים, שכולם הציעו לו נאמנות.
הברית שחניבעל הציע הייתה מחייבת הרבה פחות מהברית שהציעו הרומאים, כך שהיה קל יותר לקבל אותה.
חניבעל העביר את חורף 216–217 בקפואה, וחייליו נהנו משפע המותרות שבעיר, מה שהוליד את הביטוי "חורף קפואני".
חניבעל שלח את אחיו מאגו לקרתגו בבקשה לקבל תמיכה באנשים, בכסף ובמזון.
עם זאת, בקרתגו לא רצו או לא יכלו לעשות זאת, ומרבית התמיכה הגיעה אל הזירה האיברית.
לפיכך, חניבעל חיפש נואשות בעלי ברית שיוכל לקבל מהם תגבורות.
בעקבות המלחמה האילירית השנייה, החזיקה רומא במספר ערים אסטרטגיות באיליריה.
המצב עורר באופן טבעי חשש אצל המעצמה הגדולה באזור – ממלכת מוקדון.
בתחילת הקיץ של שנת 216 לפנה"ס, הפליג פיליפוס עם הצי המוקדוני צפונה כדי לדכא את הנסיך האילירי סקרדיליאדס.
סקרדיליאדס, שכבר זמן מה היה בקשר עם רומא, שלח בקשת עזרה דחופה.
על פי פוליביוס, הסנאט הרומי החליט לשלוח 10 ספינות מן הצי בליליבאיום אל אזור יוון.
פיליפוס נבהל מהספינות הרומאיות והורה על נסיגה.
פוליביוס מגנה את פיליפוס על פחדנותו וסבר ש"לולא ברח פיליפוס בבהלה כה בלתי-מובנת, כי אז ללא ספק היה משיג את מטרותיו באיליריה, כיוון שהרומאים היו עסוקים בכל מחשבותיהם והכנותיהם...
עם זאת, ייתכן שהשייטת הרומית לא הייתה כה תמימה כפי שפוליביוס מתאר אותה.
ייתכן שזה היה למעשה תרגיל מכוון בדיסאינפורמציה שנועדה לגרום לפיליפוס לחשוב שלרומאים ישנה ברית עם סקרדיליאדס, אך בה בעת לא להפריע להכנות לקראת המתקפה הגדולה על חניבעל ולא הסתבך במלחמה רשמית עם מוקדון.
פיליפוס הודאג מאוד מהשייטת הרומית, וסבר שהרומאים ככל הנראה מנסים למנוע ממנו דריסת רגל בים האדריאטי.
באוגוסט 216 הגיעה אליו הידיעה על ניצחונו של חניבעל בקאנאי.
פיליפוס החליט שגורלה של רומא כבר נחתם, ולפיכך עליו להגיע לברית עם קרתגו, שתבטיח לו שלאחר הניצחון הקרתגי תיכלל מוקדון בהסכמי השלום ותקבל את השטחים הנחוצים לה בבלקן.
ב-215 לפנה"ס שלח פיליפוס את שליחיו לאיטליה בניסיון להיפגש עם חניבעל בקפואה בחשאי.
השליחים נחתו בקאפו קולוניה שבקלבריה, והתקדמו בחשאי ככל האפשר לכיוון קפואה.
הם נתפסו בידי הרומאים, והובאו לחקירה אצל הפראיטור מרקוס ואלריוס לאיווינוס אשר היה אחראי על אבטחת החוף.
מנהיג המשלחת, קסנופאנס איש אתונה, הצליח לשכנע את לאיוויניוס שמטרתה של המשלחת היא להדק את הקשרים עם רומא.
לאיוויניוס שחרר אותם, הזהיר אותם מפני הקרתגים, ואגב כך מסר להם מידע היכן נמצא מחנהו של חניבעל.
האמנה נחתמה באזור מרץ 215 לפנה"ס.
סביר להניח שהנוסח המצוי בידינו של האמנה המוקדונית-קרתגית הוא הגרסה הכנענית שלה, שתורגמה ליוונית בידי פוליביוס.
כמקובל באותם ימים, נפתחת האמנה בשבועה:
"אתם [המוקדונים] תסייעו לנו [הקרתגים] לפי הצורך ולפי התיאומים שנעשה בינינו, ולאחר שהאלים יעניקו לנו את הניצחון על הרומאים ובעלי בריתם...", קרתגו תקבל חזרה את סרדיניה קורסיקה וסיציליה, על רומא ייאסר לפתוח במלחמה על מוקדון או קרתגו, הרומאים יוותרו על קרקירה, אפולוניה, אפידמנוס, פארוס, דימאלי, ואזורים נוספים ויעניקו אותם למוקדון.
כמו כן ישוחררו כל ידידי דמטריוס מפארוס, ידידו של פיליפוס, שהיו כלואים ברומא.
הברית נכנסה לתוקפה כבר בקיץ של אותה שנה.
בפועל סוכם כי פיליפוס יכין צי גדול, בן כמאתיים אוניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו ביבשת יוון ובאיים.
חניבעל צרף אל המשלחת המוקדונית שניים מאנשיו כדי לאשרר את ההסכם בפלה.
איתרע מזלם של פיליפוס וחניבעל, והשליחים נתפסו בשובם לארצם על ידי שייטת האוניות הרומית שהגנה על חופי איטליה בין ברונדיסיום לטארנטום.
המוקדונים ניסו לחזור על הסיפור שסיפרו בפעם הקודמת, אולם אז מצאו הרומאים את השליחים הקרתגים והבינו הכל.
הרומאים מצאו את מסמכי ההסכם והחרימו אותם, ולקחו למאסר את השליחים.
רק אחד מהשליחים הצליח להימלט ולהגיע למוקדון, אולם הוא לא זכר במדויק את כל תנאי ההסכם, כך שפיליפוס נאלץ לשלוח פעם נוספת שליחים כדי לנסח את ההסכם מחדש.
בשל כך, חניבעל לא קיבל שום סיוע מפיליפוס, פרט לפתיחת חזית נוספת מבחינת הרומאים.
בשנת 205 לפנה"ס נאלץ פיליפוס לחתום על שלום פויניקי עם הרומאים.
ב-201 לפנה"ס הובסו הקרתגים בקרב זאמה, ונאלצו גם הם לחתום על שלום קרתגו.
יש הטוענים שהאמנה היא למעשה נקודת מפנה בהיסטוריה, שכן זו הפעם הראשונה ששלושה עולמות שונים וזרים שעד אז היו בקשר מועט (יוון, קרתגו ורומא), נפגשו יחדיו.
האמנה הצפון-אטלנטית , המכונה גם אמנת וושינגטון (Washington Treaty), היא האמנה המהווה את הבסיס המשפטי של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו, באנגלית NATO).
ב-4 באפריל 1949 על ידי ועדה בראשות הדיפלומט האמריקני תיאודור אכילס.
שיחות חשאיות קודמות נערכו בפנטגון בין 22 במרץ ל-1 באפריל 1948.
לפי אכילס, מחבר חשוב נוסף של האמנה היה ג'ון היקרסון, אז עוזר מזכיר המדינה.
כמרכיב בסיסי של נאט"ו, האמנה הצפון-אטלנטית היא תוצר של רצונה של ארצות הברית להימנע ממתח עולמי בסוף מלחמת העולם השנייה.
זה חלק מהסדר ההגנה הקולקטיבי של ארצות הברית עם מעצמות מערב אירופה, לאחר תהליך ארוך שכלל דיונים רבים.
האמנה נוצרה מתוך מחשבה על מתקפה מזוינת של ברית המועצות נגד מערב אירופה, אך סעיף ההגנה העצמית ההדדית מעולם לא הופעל במהלך המלחמה הקרה.
במקום זאת, הוא הופעל בפעם הראשונה והיחידה בשנת 2001 במהלך מבצע עיט מסייע בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר.
הצדדים שחתמו על האמנה הצהירו שהם "נחושים לשמור על החירות, המורשת המשותפת והציוויליזציה של העמים, המושתתת על עקרונות הדמוקרטיה, חירות הפרט ושלטון החוק".
12 המדינות הבאות חתמו על האמנה ובכך הפכו לחברות המייסדות של נאט"ו.
המנהיגים הבאים חתמו על ההסכם כבעלי סמכות של מדינותיהם בוושינגטון ב-4 באפריל 1949:
– ראש הממשלה ושר החוץ פול-הנרי ספאק והשגריר הברון רוברט סילברקרויס
קנדה – מזכיר המדינה לענייני חוץ לסטר פירסון והשגריר המפרי יום רונג
– שר החוץ גוסטב ראסמוסן והשגריר הנריק קאופמן
– שר החוץ רובר שומאן והשגריר הנרי בונה
– שר החוץ ביארני בנדיקטסון והשגריר ת'ור ת'ורס
– שר החוץ קרלו ספורזה והשגריר אלברטו טארצ'יאני
– שר החוץ ג'וזף בך והשגריר הוגו לה גאלאיס
– שר החוץ דירק סטיקר והשגריר אלקו ואן קלפנס
– שר החוץ האלברד לאנג והשגריר וילהלם פון מונטה אף מורגנסטיירן
– שר החוץ חוסה קאיירו דה מאטה והשגריר פדרו טאודוניו פריירה
– מזכיר המדינה ארנסט בווין והשגריר אוליבר פרנקס
– מזכיר המדינה דין אצ'יסון
חברות לא מייסדות שהצטרפו לפני פירוק ברית המועצות
ארבע המדינות הבאות חתמו על האמנה אחרי 12 המדינות המייסדות, אך לפני פירוק ברית המועצות:
חברות שהצטרפו לאחר התפרקות ברית המועצות
14 המדינות הבאות הצטרפו לאמנה לאחר התפרקות ברית המועצות:
אף מדינה לא ביטלה את חברותה באמנה, אך כמה שטחים תלויים שהיו שייכים למדינות נאט"ו לא הצטרפו לאמנה לאחר שקיבלו עצמאות:
סעיף 1 לאמנה קובע כי הצדדים החתומים על האמנה "יישבו כל סכסוך בינלאומי שבו הם עלולים להיות מעורבים באמצעי שלום, באופן שלא יסכן את השלום והביטחון הבינלאומי והצדק, ולהימנע ביחסיהם הבין-לאומיים מהאיום או שימוש בכוח בכל דרך שאינה עולה בקנה אחד עם מטרות האומות המאוחדות".
החברים שואפים לקדם יציבות ורווחה באזור צפון האוקיינוס האטלנטי באמצעות שימור השלום והביטחון בהתאם למגילת האומות המאוחדות.
סעיף 2 לאמנה קובע כי "הצדדים יתרמו להמשך פיתוחם של יחסים בינלאומיים שלווים וידידותיים על ידי חיזוק המוסדות החופשיים שלהם, הבנה טובה יותר של העקרונות עליהם מושתתים מוסדות אלה וקידום תנאים של יציבות ורווחה.
הם ישאפו לחסל סכסוכים במדיניות הכלכלית הבינלאומית שלהם ויעודדו שיתוף פעולה כלכלי בין כולם או כולם." זה מכונה לפעמים "הסעיף הקנדי" לאחר שנציג קנדה לסטר פירסון לחץ להכללתו באמנה.
הוא כלל הצעות למועצה מקצועית, תוכנית תרבות, שיתוף טכנולוגי ותוכנית מידע.
מתוכם, רק שני האחרונים הועברו.
אף על פי כן, הוא הועלה במהלך סכסוכי סחר בין חברות האמנה.
סעיף 3 לאמנה מצהיר כי "על מנת להשיג ביעילות רבה יותר את מטרותיה של אמנה זו, הצדדים, בנפרד וביחד, באמצעות עזרה עצמית מתמשכת ואפקטיבית ועזרה הדדית, ישמרו ויפתחו את יכולתם המדינתית והקולקטיבית להתנגד להתקפה מזוינת".
לאחרונה התפרש הדבר כבסיס ליעד לכלל הוצאה של 2% תוצר, אשר נקבע כהנחיה רופפת בשנת 2006. מדד זה אושר שוב במהלך פסגת ויילס ב-2014.
הסעיף שימש גם כתפיסת ליבה למנדט לחיזוק חוסן החברים: היכולת להתנגד ולהתאושש מאסון גדול, כשלים בתשתית או מתקפה חמושה.
התחייבות זו התקבלה לראשונה במהלך פסגת ורשה 2016, וחזרה והובהרה עוד יותר עקב מגפת הקורונה בשנת 2021. לפי מסמכי נאט"ו, ההתחייבות כוללת שבעה תחומים מרכזיים:
חוסן תשתיות אנרגיה ורשת חשמל
סעיף 4 נחשב בדרך כלל לנקודת המוצא של פעולות גדולות של נאט"ו, ולכן מיועד למקרי חירום או למצבי חירום.
הוא קורא רשמית להתייעץ בעניינים צבאיים כאשר "השלמות הטריטוריאלית, העצמאות המדינית או הביטחון של מי מהצדדים מאוימים".
עם הפעלתו, הנושא נדון ב, ויכול להוביל רשמית להחלטה או פעולה משותפת (לוגיסטית, צבאית או אחרת) מטעם הברית.
סעיף זה הופעל תשעה פעמים מאז הקמת הברית.
האחרונה שבהם ב-19 בספטמבר 2025.
+קריאות לסעיף 4מדינותתאריך סיבהתוצאה פברואר 2003 מלחמת עיראק מבצע הרתעת תצוגה.
יוני 2012 הפלת מטוס צבאי טורקי על ידי סוריה.
אוקטובר 2012 הפגזת ערים טורקיות על ידי סוריה.
מרץ 2014 בתגובה לסיפוח חצי האי קרים.
פריסת חילות חופים, ים ואוויר בים השחור על ידי רומניה, בולגריה וטורקיה.
גינוי ותמיכה בסנקציות של המדינות החברות והקהילה הבינלאומית.
רפורמה וסיוע רפואי לממשלת אוקראינה.
יולי 2015 בתגובה להפצצת סורוק ב-2015 שיוחסה לדאעש, ובעיות ביטחוניות נוספות לאורך גבול טורקיה–סוריה.
הוקעת המתקפה והערכה מחדש של נכסי נאט"ו בטורקיה.
פברואר 2020 הגברת המתיחות כחלק מהמתקפה בצפון מערב סוריה, כולל חשד לתקיפות אוויריות סוריות ורוסיות על כוחות טורקים.
פברואר 2022 הפלישה הרוסית לאוקראינה הצטברות הגנתית, תמיכה כספית לאוקראינה והפעלת כוח התגובה של נאט"ו.10 ספטמבר 2025מתקפת הרחפנים הרוסית של ספטמבר 2025 על פולין תחילת מבצע שומר מזרחי.19 בספטמבר 2022חדירת מטוסים אל תוך אסטוניה, הגברת המתיחות בין רוסיה לנאט"ו
היו גם מקרים שבהם סעיף 4 לא הופעל באופן רשמי, אלא היווה איום בלבד.
אחת הכוונות המקוריות של סעיף 4 הייתה אמצעי הרתעה למדינות החברות.
לדוגמה, בנובמבר 2021, משרד החוץ הפולני – יחד עם אסטוניה, ליטא ולטביה – שקל לזמן קצר להפעיל את סעיף 4 עקב משבר המהגרים הבלארוסי, אך לא עשה זאת באופן רשמי.
הסעיף המרכזי של האמנה הוא סעיף 5, המגדיר את הקאסוס פואדריס (Casus foederis).
סעיף זה מחייב כל מדינה חברה להחשיב מתקפה מזוינת נגד מדינה חברה אחת, באירופה או באמריקה הצפונית, כמתקפה מזוינת נגד כולן.
בהתקפה כזו, כל מדינה חברה אמורה לסייע על ידי נקיטת "פעולה כזו אשר [המדינה החברה] רואה צורך, לרבות שימוש בכוח מזוין, כדי להחזיר ולשמור על הביטחון של אזור צפון האוקיינוס האטלנטי".
הסעיף הופעל רק פעם אחת בהיסטוריה של נאט"ו: על ידי ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. הקריאה אושרה ב-4 באוקטובר 2001, כאשר נאט"ו קבעה כי ההתקפות אכן כשירות על פי תנאי האמנה הצפון-אטלנטית.
שמונה הפעולות הרשמיות שנקטה נאט"ו בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר כללו את מבצע עייט מסייע ומבצע המאמץ הפעיל, מבצע ימי בים התיכון שנועד למנוע תנועת מחבלים או כלי נשק להשמדה המונית.
באפריל 2012, ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, שקל להפעיל את סעיף 5 באמנת נאט"ו כדי להגן על הביטחון הלאומי של טורקיה במחלוקת על מלחמת האזרחים בסוריה.
נאט"ו הגיבה במהירות ודובר נאט"ו אמר כי הברית "עוקבת מקרוב אחר המצב ותמשיך לעשות זאת" ו"לוקחת ברצינות רבה את ההגנה על חברותיה".
ב-17 באפריל, טורקיה הודיעה כי תעלה את הנושא בישיבת השרים הבאה של נאט"ו.
ב-25 ביוני, אמר סגן ראש ממשלת טורקיה כי בכוונתו להעלות את סעיף 5 בפגישת נאט"ו שכונסה במיוחד בגלל הפלת מטוס צבאי טורקי חמוש שטס 13 מייל ימי מסוריה מעל מים בינלאומיים במשימה לבדיקת מערכות מכ"ם מקומיות.
בספטמבר 2023 פגעו רסיסי מל"ט רוסי בשטחה של מדינת רומניה.
ב-7 בספטמבר אישר שר החוץ הרומני ששרידי מל"ט רוסי פגעו במדינתו.
מדינות הארגון הביעו הזדהות עם המתקפה על רומניה, שמשמעותה הצהרת כלל המדינות כאילו התקיפה ארעה בשטחן ועליהן לעשות כל צעד שהן רואות לנכון להשבת הסדר, השלום והביטחון לאזור, אולם מזכ"ל הארגון הבהיר שכרגע הפעלת סעיף 5 לאמנה אינו דבר אשר נמצא על הפרק.
סעיף 6 קובע כי האמנה מכסה רק את שטחי המדינות החברות באירופה ובצפון אמריקה, טורקיה ואיים בצפון האוקיינוס האטלנטי מצפון לחוג הסרטן, בתוספת אלג'יריה הצרפתית.
באוגוסט 1965 הייתה זו דעתם של מחלקת המדינה האמריקאית, משרד ההגנה האמריקאי והמחלקה המשפטית של נאט"ו כי התקפה על מדינת הוואי לא תפעיל את האמנה, אלא רק התקפה על ארבעים ותשע המדינות האחרות.
הערים הספרדיות סאוטה ומלייה שנמצאות על החוף הצפון אפריקאי, לפיכך, אינן תחת הגנת נאט"ו למרות טענות מרוקו כלפיהן.
מומחים משפטיים פירשו שסעיפים אחרים יכולים לכסות את הערים הספרדיות בצפון אפריקה, אך הגישה הזו לא נבדקה בפועל.
זו גם הסיבה שאירועים כמו התקיפות האוויריות בבאילון לא הפעילו את סעיף 5, שכן הכוחות הטורקים שהותקפו היו בסוריה, לא בטורקיה.
ב-16 באפריל 2003, נאט"ו הסכימה לקחת את הפיקוד על כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי (ISAF) באפגניסטן, הכולל חיילים מ-42 מדינות.
ההחלטה התקבלה לבקשת גרמניה והולנד, שתי המדינות שהובילו את ISAF בזמן ההסכם, וכל תשעה עשר שגרירי נאט"ו אישרו אותה פה אחד.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות הברית שהיא קיבלה אחריות על משימה מחוץ לאזור צפון האוקיינוס האטלנטי.
סעיף 10 מכתיב את התהליך שבאמצעותו מדינות אחרות יכולות להצטרף לנאט"ו, אשר נעשה בהסכמה פה אחד של חברות נאט"ו הנוכחיות.
יתר על כן, חברות נאט"ו חדשות יכולות להיות רק מדינות אירופיות אחרות.
סעיף זה הפך למערכת של תוכניות פעולה שמדינה חייבת לעקוב אחריהן כדי להפוך לחברה.
שלוש הערות שוליים רשמיות פורסמו כדי לעדכן את השינויים שנעשו מאז כתיבת האמנה:
הגדרת השטחים שעליהם חל סעיף 5 תוקנה בסעיף 2 של הפרוטוקול לאמנה הצפון-אטלנטית בדבר הצטרפותן של יוון וטורקיה שנחתם ב-22 באוקטובר 1951.
ב-16 בינואר 1963, המועצה הצפון-אטלנטית ציינה כי בכל הנוגע לאזורים שכבשה צרפת באלג'יריה, הסעיפים הרלוונטיים של אמנה זו הפכו לבלתי ישימים החל מ-3 ביולי 1962.
האמנה נכנסה לתוקף ב-24 באוגוסט 1949, לאחר האשרורים של כל המדינות החתומות.
האמנה לביעור כל צורות האפליה נגד נשים (CEDAW) נכנסה לתוקף בשנת 1981 במטרה ליצור שוויון מגדרי במישורים רבים וביניהם חלוקת התפקידים בתא המשפחתי, בחיים הציבוריים ובקריירה.
האמנה מקדמת מטרה זו על ידי חקיקת פנים בקרב המדינות החברות, המוקיעה אפליה, אך מותירה אפליה מתקנת על מנת להביא למצב של שוויון מגדרי.
האמנה לביעור כל הצורות של האפליה נגד נשים נוסחה על ידי ועדת האו"ם למעמד האישה שהוקמה בשנת 1946 במטרה לפקח על מצבן של הנשים ועל זכויותיהן.
כתב האמנה אומץ בקרב האומות המאוחדות ב-18 בדצמבר 1979 ונכנס לתוקף ב-3 בספטמבר 1981, וקרוב למאה מדינות חתמו עליו.
עד היום חתמו על האמנה כ-189 מדינות, מה שהופך אותה לאחת האמנות המאושררות ביותר.
הרצון לאשרר את האמנה נובע בין היתר מכך שמיגור אפליה מגדרית מעיד על המדינה כנאורה.
ישראל הצטרפה בנובמבר 1991, ואילו הרשות הפלסטינית הצטרפה באפריל 2014. המדינה האחרונה שהצטרפה לאמנה היא סודאן (אפריל, 2015).
יש לציין כי רוב המדינות שלא אשררו את האמנה הן מדינות מוסלמיות כמו גם ארצות הברית.
עם הקמת האו"ם ב-1945, היה נדרש שיש לטפל בנפרד בזכויות נשים, ולא כחלק מהטיפול בנוגע לאמנה בדבר זכויות האדם.
כך הוקמה ה-CWA, ועדת האו"ם לענייני נשים.
כחלק מפעילותה קידמה הוועדה את ההצהרה בדבר ביעור אפליית נשים בשנת 1967, וקידמה את "שנת האישה הבין-לאומית" שחלה ב-1975. ב-1979, קידמה הוועדה את כנס הנשים הבין-לאומי במקסיקו, שבסופו פורסמה הטיוטה לאמנה הנוכחית (CEDAW) שקיבלה תוקף ב-1981.
מטרת האמנה היא לקדם שוויון מגדרי בכל המישורים, תוך יצירת סדר כלכלי בין-לאומי חדש שיתרום באופן משמעותי לקידום השוויון בין גברים ונשים, בתא המשפחתי, בחיים הציבוריים ובקריירה.
ראשית, האמנה באה לתת מענה לחשש המדינות החברות שהאמנות הקיימות לא יהוו מענה מספק לאכיפת זכויות נשים ולמיגור האפליה המגדרית.
שנית, ליצור הכרה מלאה בתרומתן של נשים לרווחת המשפחה ולפיתוח החברה תוך יצירת שינוי חברתי בדבר חלוקת התפקידים המסורתית בתא המשפחתי וזאת על מנת להשיג שוויון מלא בחלוקת האחריות בין נשים וגברים בתא המשפחתי ככלל ובגידול הילדים בפרט.
החשיבות המהותית באמנה היא שהאמנה יוצרת מחויבות לא רק בין המדינה החברה כלפי הקהילה הבינ"ל, אלא גם בין המדינה החברה כלפי האזרחים שלה.
הפרק הראשון לאמנה שמהווה את החידוש העיקרי, מחייב את המדינות לנקוט בצעדים אקטיביים לתיקון הפערים בין נשים וגברים.
לדוגמה, סעיפים 4 ו-5 לאמנה מכירים באפליה מתקנת באופן זמני עד להגעה למצב של שוויון בין המגדרים ומיגור הסטראוטיפים והסטיגמות כנגד נשים.
סעיף 17 לאמנה מקים ועדת מומחים לביטול אפליה נגד נשים, שתהיה מורכבת מעשרים ושלושה מומחים אשר ייבחרו על ידי המדינות החברות לתקופה של ארבע שנים, תוך התייחסות לחלוקה גאוגרפית צודקת, ייצוג התרבויות השונות ושיטות המשפט העיקריות.
הוועדה הוקמה לאחר שישה חודשים מיום כניסת האמנה לתוקף.
בוועדה חברות 23 מומחיות עצמאיות, כולל פרופ' דפנה הקר מישראל, שמחקרה מתמקד בפרספקטיבה מגדרית לדיני משפחה.
בעבר הייתה חברה בוועדה הפרופ' למשפטים רות הלפרין קדרי אשר מתמחה בדיני משפחה.
סעיף 18 לאמנה מחייב את המדינות החברות להגיש דו"ח למזכיר הכללי של האו"ם לעיון הוועדה אודות האמצעים שנקטה המדינה לקידום האמנה ועל ההתפתחויות שנעשו שנה מהצטרפות המדינה לאמנה ואחת לכל ארבע שנים לפחות.
כמו כן, הוועדה תדווח מדי שנה על פעילויותיה לעצרת הכללית ורשאית להגיש הערות והמלצות בנושא לעצרת הכללית.
הוועדה מוסמכת להתכנס ככל שנדרש, באישור המדינות החברות.
שכן, עד היום התכנסה הוועדה 53 פעמים, כשהמפגש האחרון היה בנובמבר 2017. במהלך הפגישות דנה הוועדה בדו"חות של המדינות החברות, ובוחנת את התקדמותן בהתאם לדרישות הוועדה.
כמו כן, הוועדה קובעת נושאים ספציפיים בהם עליה לדון לקראת המושב הבא.
כמו כן, הוועדה מחויבת לדון בתביעות אשר מוגשות לה על ידי יחידים או קבוצות בגין הפרת זכויות המוגנות על ידי האמנה, ולבחון מקרים חמורים של הפרות שיטתיות של זכויות נשים.
זאת רק באישור של המדינה המעורבת.
הוועדה גם מגבשת הצעות כלליות והמלצות המופנות למדינות החברות.
פתרון מחלוקות בין מדינות שהן צד לאמנה מוסדר בסעיף 29 לאמנה.
מדינות שלא הצליחו ליישב את המחלוקת במשא ומתן בנוגע לפירוש האמנה או החלתה, יפנו לבוררות, ובאם תוך שישה חודשים לא הגיעו להסכמה, רשאית אחת מהחברות להגיש תביעה ל-ICJ בהתאם לחוקת בית הדין.
כמו כן, רשאיות מדינות חברות להסתייג מסעיף זה וכך עשתה ישראל.
על אף שיעור האשרור הגבוה של האמנה, CEDAW היא אמנת זכויות האדם שזכתה להכי הרבה הסתייגויות מצד מדינות, ברובן מוסלמיות, אשר האמנה סותרת את הדין הדתי שחל בהן, דבר המעלה תהיות בנוגע לאפקטיביות שלה.
דוגמה לכך הוא חוק השריעה המוסלמי אשר סותר את ס' 9 (2) לאמנה, בדבר אזרחותם של ילדי האישה.
אך ניתן לראות כי בשנים האחרונות חל שינוי במדינות מוסלמיות שונות כמו מצרים וירדן, אשר ביטלו את הסתייגותן מס' 9(2) לאמנה, ואף שינו את החוק הפנימי במדינותיהן.
סוגיה נוספת בעניין אשרור האמנה, היא אי האשרור של ממשלת ארצות הברית מזה יותר מעשרים שנים.
בשנת 1980 הנשיא ג'ימי קרטר חתם על האמנה והעביר אותה לאישור הסנאט, שדן בסוגיית אשרור האמנה כבר מספר פעמים, אך לא הגיע ליישום האשרור וזאת משום שקיים חשש בקרב חלק מחברי הסנאט שהאמנה עלולה לפגוע בחקיקה הפנימית.
הנשיא ברק אובמה, העלה שוב על סדר היום בקונגרס את חשיבות אשרור האמנה.
בדיון ועדת המשנה לחוק וזכויות אדם של הסנאט שהתקיים ב-2010 הובעה תמיכה נוספת בהצטרפות לאמנה, אך הדבר לא בא לידי ביצוע.
המתנגדים לאשרור האמנה טוענים כי החלת האמנה בארצות הברית עלולה לערער את ריבונות ארצות הברית ולהשפיע על התנהלות אזרחי ארצות הברית בכל הנוגע לפרטיות, חינוך, בריאות וזכויות הורים.
מנגד, המצדדים באשרור האמנה טוענים כי אי האשרור אף פוגע בלגיטימיות ארצות הברית בטיפול בכל הנוגע לזכויות אדם, ואף בהיותה מעצמה מובילה בעולם.
בשנת 1991 אשררה ישראל את האמנה בשלוש הסתייגויות, אולם רק בשנת 1997 פרסמה ישראל את הדו"ח הראשון כמחויב באמנה.
ישראל הצהירה על הסתייגויותיה בנוגע למספר סעיפים באמנה הנוגעים בדיני אישות ובכל הנוגע ליישוב מחלוקות העולות מהאמנה ובוררות תחת ה-ICJ.
סעיף 7 לאמנה מגן על הזכות השווה של נשים לכהן בתפקידים ציבוריים ולקחת חלק בתפקידים המשפיעים על עיצוב החברה במדינה.
ישראל הסתייגה מהסעיף בשל האיסור למנות נשים לתפקיד שיפוטי בבתי הדין הדתיים, מכיוון שמינוי זה אסור על- פי דיני העדות הדתיות בישראל.
יש לציין שעל אף הסתייגות ספציפית זו הסעיף יושם ברובו ונשים לוקחות חלק באופן בולט בחיים הציבוריים בישראל, אך חוק שיווי זכויות האישה מוציא במפורש מתחום החלתו "מינוי רבנים ובעלי תפקידים שיפוטיים בבתי דין דתיים".
בנוסף הסתייגה ישראל מסעיף 16 לאמנה המחייב את החברות בה לבטל אפליה נגד נשים בכל הנוגע לענייני אישות – נישואין ומשפחה, וליצור שוויון מגדרי בתא המשפחתי.
טענת ישראל בנוגע להסתייגותה מסעיף זה היא שבמידה ודיני המעמד האישי הדתיים מחייבים וסותרים את סעיף האמנה, אין לחייב את בתי הדין הדתיים לפעול על פי סעיף זה.
כמו כן, ישראל הסתייגה מס"ק 1 לסעיף 29 לאמנה משום שאינה כפופה לכללי בית הדין הבין-לאומי לצדק.
לאחר הצטרפות ישראל לאמנה נחקקו חוקים בניסיון לקדם את מעמד האישה, לדוגמה חקיקת השכר השווה.
אומנם, יישום חוק זה לא צלח, זאת עקב חוסר מודעות והיעדר מחויבות לתפיסות שוויוניות ופמיניסטיות של הציבור.
מדובר בתופעה הרווחת בכל העולם, שכן, ישנו קושי ליישם רפורמות עקב דעות קדומות ואמונות המושרשות בציבור המציבות חסמים תרבותיים בפני קידומן של נשים.
האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם היא אמנה בין-לאומית שנועדה להבטיח זכויות אדם בסיסיות למהגרי עבודה ולבני משפחותיהם.
תופעת ההגירה של מאות מיליוני מהגרי העבודה, שהתרחבה בעידן הגלובליזציה, הביאה לצורך לעגן את זכויותיהם של מהגרי העבודה ובני משפחותיהם בצורת אמנה בינלאומית, בחסות האו"ם.
האמנה אומצה ב-18 בדצמבר 1990 ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2003. הוועדה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם היא האחראית לעקוב אחר יישום האמנה.
סיבות ורקע היסטורי לאימוץ האמנה
ב-1990 מספר מהגרי העבודה העולמי עמד על כ-154 מיליון והתעוררה ההבנה בקרב מדינות שיש צורך בעיגון נורמות בינלאומיות להגנה על זכויות העובדים הזרים על רקע תופעת הגירת העבודה ההולכת וגדלה.
במבוא לאמנה עולים נושאי הפגיעות והקשיים שאיתם צריכים להתמודד מהגרי העבודה ובני משפחותיהם כאשר הם מנותקים מארץ מולדתם ונמצאים בארץ זרה והצורך בהגנה בינלאומית על זכויותיהם.
הבטחת זכויות אדם יסודיות לעובדים זרים היא תנאי מרכזי למניעת סחר בבני אדם למטרות עבודה.
האמנה קובעת סטנדרטים מינימליים שאותם המדינות החברות באמנה יאמצו כלפי עובדים זרים ובני משפחותיהם, ללא תלות במעמד החוקי שלהם.
לעיתים מהגרי עבודה לא חוקיים מקופחים או מגורשים תוך רמיסת זכויות אדם בסיסיות להן כל אדם זכאי.
בנוסף האמנה מוסיפה בפרק III זכויות נוספות לעובדים זרים חוקיים.
הפרקים העיקריים באמנה כוללים: מטרה והגדרות, מניעת אפליה במתן זכויות, זכויות אדם לכל מהגרי העבודה, הן חוקיים והן לא חוקיים, זכויות נוספות למהגרי עבודה ובני משפחותיהם הרשומים באופן חוקי.
פרק III, סעיפים 8-35, מבטיח זכויות אדם לכל מהגר עבודה ובכללן זכויות אזרחיות, פוליטיות, כלכליות, סוציאליות ותרבותיות.
בפרק IV מוזכרות זכויות אחרות של מהגרי עבודה חוקיים ובני משפחותיהם בנוסף לזכויות המגיעות להם לפי פרק III.
על פי סעיף 37 יהיה זכאי מהגר העבודה לקבל הסברים לפני עזיבתו את מדינת האם, או לחלופין במדינת היעד לגבי התנאים והחוקים במדינה שבה יהיה מועסק.
סעיף 38 – מדינות מעסיקות יאפשרו היעדרות זמנית של מהגר עבודה חוקי ממדינתם, מבלי שיאבד את רישיונו.
בסעיף 39 נאמר שלמהגר עבודה חוקי חופש תנועה מלא במדינת המעסיק וכן חופש לבחור במקום מגוריו.
על פי סעיף 40, למהגרי עבודה הזכות לייצר קשרים כלכליים ומסחריים כדי להגן על השקעתם.
סעיף 43 עוסק בשוויון בנגישות למוסדות חינוך, לדיור ולדיור מוגן, לשירותי בריאות, לשירותים סוציאליים ותרבותיים.
בסעיף 44 מצוין שהמדינה תסייע בשמירה על שלמות המשפחה של מהגר העבודה.
לפי סעיף 47 מוכרת הזכות להעברת כספים לתמיכה במשפחותיהם של מהגרי העבודה, שבארץ המוצא.
לפי סעיף 49, מהגר עבודה שאיבד את מקום עבודתו וזכאי לפיצויים, המדינה תאריך את רישיון השהייה שלו על פי הצורך למשך תקופת האבטלה המקובלת.
בסעיף 51 מצוינת הזכות לחפש עבודה חלופית במקרה של הפסקת עבודה, מבלי לאבד את הזכות לרישיון שהייה חוקי.
בסעיפים 52-53 מהגר עבודה חוקי ובני משפחתו, יוכלו לבחור באופן חופשי את סוג העבודה שהם רוצים, כל זאת תחת מגבלות והסתייגויות מסוימות שהמדינה יכולה לקבוע.
סעיף 54 קובע שמהגר עבודה חוקי ייהנה מאותו חוק שקיים כלפי אזרח מדינה ביחס להגנה בפני פיטורין, הטבות למובטלים, גישה לעבודות ציבוריות.
סעיף 56- אין לגרש מהגר עבודה למעט על פי חוק מדינה וכן למנוע מצב שיפסיד זכויות שצבר- הכל תחת מגבלות פרק III.
מנגנון היישום והאכיפה של האמנה הוא הוועדה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם.
ועדה זו מורכבת ממומחים עצמאיים העוקבים אחר יישום האמנה במדינות שהן צד לאמנה.
המושב הראשון של הוועדה היה במרץ 2004. כל מדינה, בתום שנה להצטרפותה לאמנה, מחויבת לשלוח דוח מפורט לוועדה על יישום זכויות מהגרי העבודה במדינתה, בהתאם לעקרונות האמנה, ולאחר מכן שוב כל חמש שנים.
הוועדה אחראית לבחון את הדוחות ולהעביר הערות והמלצות בהתאם.
הוועדה תאפשר בנסיבות מיוחדות ליחידים לפנות אליה במידה ולדעתם הייתה הפרה של הזכויות המתוארות באמנה, וזאת בכפוף לכך שעשר מדינות לפחות יאשרו הליך כזה בהתאם לסעיף 77 של האמנה.
הוועדה עורכת פגישות בז'נבה פעמיים בשנה ובנוסף, הוועדה עורכת כנסים לדיון בנושאי האמנה ויכולה להפיץ דוחות פומביים בהתאם.
לפי סעיף 87 באמנה, היא נכנסת לתוקף עם אשרור של עשרים מדינות.
האמנה נכנסה לתוקף ב-14 במרץ 2003 וכיום חברות בה 51 מדינות.
מדינות שחתמו אך טרם אשררו: ארמניה, בנין, קמבודיה, קמרון, צ'אד, קומורו, גבון, גמביה, גינאה ביסאו, האיטי, ליבריה, מונטנגרו, פאלאו, סרביה, סיירה לאון וטוגו.
ניתן לראות שמדינות שקולטות מהגרים במערב אירופה ובצפון אמריקה לא הצטרפו לאמנה.
ובנוסף, ניתן לראות שמדינות מקור, שמהן יצאו מהגרי העבודה, אשררו את האמנה מתוך כוונה להגן על אזרחיהם העובדים במדינות זרות.
ניתן לראות כי מדינות רבות לא הצטרפו לאמנה ולכן השפעת האמנה על מהגרי העבודה עדיין קטנה.
שום מדינה מערבית הקולטת מהגרי עבודה לא הצטרפה ובכללן מדינות מערב-אירופה וצפון אמריקה, שבהן מספר מהגרי העבודה הגבוה ביותר.
זהו מצב היוצר א-סימטריה בין מדינות האם של מהגרי העבודה, שרובן חתומות על האמנה, למדינות היעד שרובן לא חתומות על האמנה.
בנוסף, קיימות סיבות נוספות להיענות הנמוכה; ישנן מדינות הטוענות שיש להן חוקים מוסדרים למהגרי עבודה ואין צורך להחליפם על ידי אימוץ אמנה זו ולחלק מן המדינות יש מספר מהגרי עבודה נמוך.
כמו כן, קיימות סיבות סוציאליות, כלכליות ופוליטיות לאי הצטרפותן של חלק מן המדינות לאמנה; ישנן מדינות הרואות בסוגיה זו כעניין לאומי פנימי וסיבה נוספת היא שלעיתים חוסר יציבות כלכלית ואבטלה גבוהה בקרב אזרחי המדינות, גורם להן שלא לעודד הגירת עבודה.
חלק מהמדינות חוששות כי לדעתן האמנה מבטיחה יותר מדי זכויות למהגרי העבודה; צירוף משפחות לאמנה, זכויות גם למהגרי עבודה לא חוקיים, מדינות חוששות כי הצטרפות לאמנה תעודד הגירה לא חוקית למדינה ומדינות אשר יצטרפו לאמנה יהיו נתונות לביקורת חיצונית אשר עשויה להציגן באור שלילי מבחינת כיבוד זכויות אדם.
המעמד החוקי של העובדים הזרים בישראל
מדינת ישראל אינה חברה באמנה זו והמעמד של העובדים הזרים הוא ארעי.
כלומר, עובד זר לא זכאי לקבל מעמד של תושב קבע או תושב ארעי, או להתחיל תהליך של התאזרחות.
כדי שעובד זר יקבל אשרת שהייה בארץ, על חברת כוח אדם קבלנית להגיש בקשה למשרד הפנים, בשם אותו עובד שהיא רוצה לגייס ולאחר אישורה, העובד הזר רשאי לקבל את האשרה מנציגות ישראלית הנמצאת במדינתו.
מדינת ישראל מקצה מכסות לענפים מסוימים שבהם עובדים זרים רשאים לעבוד והם אינם רשאים לעבור מענף לענף, אך יכולים להחליף מעסיק באותו ענף.
העובדים הזרים בישראל מועסקים תחת חברת כוח אדם שהביאה אותם והיא זו שמוסמכת להעביר אותם ממעביד למעביד.
בישראל אין חקיקה מקיפה לגבי הזכויות והחובות המגיעות לעובדים הזרים, אך קיים חוק עובדים זרים, התשנ"א-1991 שאינו עוסק בזכויות אדם בסיסיות, אלא עוסק בכמה זכויות וחובות מצומצמים, בין הזכויות נמצאת הזכות לקבל דיור וביטוח בריאות מהמעביד והזכות להחזיק העתק של חוזה ההעסקה.
כמו כן, החוק מגדיר את חובות המעביד וחברת הקבלן כלפי המדינה.
יתר על כן, לעובדים הזרים במדינת ישראל לא ניתנות זכויות פוליטיות, אך שמורה להם הזכות המרכזית לפניה לערכאות משפטיות.
לגבי מעמדו החוקי של העובד הזר, קיים חוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952.
בישראל היה קיים הסדר כבילה שעל פיו עובד זר לא יכול היה להחליף מעביד, אך בג"ץ קו לעובד במרץ 2006 קבע כי מעתה יוכל העובד הזר להחליף מעביד.
בסוף 2006, ממשלת ישראל קיבלה החלטות לפיהן יש להבטיח תשלום שכר כחוק ומתן תנאים הוגנים לעובדים הזרים ולשמור על זכויותיהם.
ההסדר המעודכן של הממשלה לא שינה את מעמדם הארעי של העובדים הזרים ואינו מבטיח להם את הזכאות למעמד חוקי קבוע למשך חמש שנים.
כלומר, המדינה רשאית לשלול מהעובד הזר את מעמדו החוקי בישראל בכל עת וכן החברה הקבלנית עשויה לפטר את העובד בתום שנת המחויבות ואז העובד יאבד את מעמדו החוקי.
בנוסף, עובד/ת זר אשר התחתן עם עובד/ת זר אחר או עם אזרח ישראלי והוא הורה לילד שנולד בישראל, מאבד את מעמדו כעובד חוקי ומועמד לגירוש.
האמנה נגד עינויים ונגד יחס ועונשים אכזריים, בלתי-אנושיים או משפילים או בקיצור האמנה נגד עינויים, היא אמנה בין־לאומית שמטרתה למנוע עינויים ומעשי אלימות או יחס אכזרי בלתי-אנושי או משפיל ברחבי העולם.
האמנה מחייבת את המדינות החברות בה לנקוט באמצעים יעילים למניעת עינויים בשטח הנתון לתחום שיפוטן, ואוסרת עליהן לגרש, להחזיר או להסגיר אדם למדינה, מקום שיש יסוד מהותי להאמין שהוא עומד בסכנת של עינויים.
האמנה אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-10 בדצמבר 1984 ונכנסה לתוקף ב-26 ביוני 1987 לאחר שאושררה על ידי 20 מדינות.
תאריך זה מוכר כיום הבין־לאומי לתמיכה בקורבנות עינויים.
מדינת ישראל חתמה על האמנה בשנת 1986 ואשררה אותה ב-1991.
ניסוח סעיפי האמנה מתבסס על סעיף 55 של מגילת האו"ם לקידום כבוד אוניברסלי לשמירה על זכויות האדם, סעיף 5 להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם וסעיף 7 לאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, אשר קובעים כי איש לא יועמד בפני עינויים או עונשים אכזריים בלתי-אנושיים או משפילים.
בנוסף, היא מסתמכת על ההצהרה בדבר הגנה על כל בני האדם מפני העמדה בפני עינויים ומפני יחס או עונשים אכזריים, שאומצה על ידי העצרת הכללית ב-1975 מתוך רצון להילחם במאבק נגד עינויים.
1-16 – סעיפים אלו מגדירים עינוי מה הוא, את הסמכות השיפוטית על מעשי העינויים, חובות ואיסורים שונים.
17-24– סעיפים אלו מגדירים את הצורך בהקמת ועדה, בחירת חברי הוועדה, תפקידה ודרכי התנהלות.
25-33 – סעיפים אלו דנים בכניסת התוקף של האמנה, תהליך הצטרפות המדינות, זכויות וחובות המדינות החברות, חתימה ואשרור על האמנה.
סעיף 2.2 לאמנה קובע כי אין נסיבות חריגות כלשהן שיכולות להצדיק עינויים.
כולל מלחמה או איום של מלחמה, חוסר יציבות פוליטית, מאבק בטרור או כל מצב חירום.
סעיף 3.1 קובע את עקרון אי ההחזרה, המחייב את המדינות שלא לגרש, להחזיר או להסגיר אדם למדינה אחרת, אם קיימת "עילה מהותית" לכך שהאדם יהיה נתון בסכנת עינויי.
סעיף 16.1 קובע כי על המדינות החברות למנוע ביצוע עינויים ומעשים בלתי-אנושיים בשטח שבסמכות שיפוטה.
הוועדה נגד עינויים היא גוף של עשרה מומחים שתפקידו לפקח על יישום האמנה על ידי המדינות החברות.
כל המדינות שהן צד לאמנה מחויבות על פיה למסור דיווחים שוטפים לוועדה בנוגע לאופן שבו הן מיישמות את הזכויות.
בתוך שנה מחתימת האמנה על המדינות להגיש דו"ח מפורט ולאחר-מכן הן חייבות לדווח על המצב במדינתן כל ארבע שנים.
הוועדה בוחנת את הדו"חות ומחווה את דעתה לגבי כל מדינה בנפרד.
בנסיבות מסוימות רשאית הוועדה לשקול תלונות או הודעות של אנשים יחידים הטוענים כי זכויותיהם המפורטות באמנה הופרו.
הוועדה מתכנסת מדי שנה בז'נבה.
חברי הוועדה נבחרים אחת לארבע שנים.
מלבד הוועדה קיימים ארגונים שונים שלוקחים על עצמם להילחם בנושא זה, הארגון העולמי נגד עינויים (OMCT) שהוקם ב-1985, הגוף הגדול ביותר בעולם של ארגונים לא-ממשלתיים, הנלחמים במעצרים שרירותיים, עינויים, הוצאות להורג וצורות אלימות אחרות, הרשת העולמית כוללת כ-300 ארגונים שונים החולקים את אותה מטרה.
האמנה לכינון חוקה לאירופה הייתה אמנה בינלאומית בלתי-מאושררת, שנועדה להוות תשתית לחוקה עתידית מאוחדת לכלל האיחוד האירופי.
אמנה זו הייתה אמורה להחליף את האמנות הקיימות של האיחוד האירופי בטקסט אחד, תוך מתן תוקף חוקי לכתב זכויות היסוד והרחבת עקרון הרוב המיוחס לתחומי מדיניות שעד אז הוכרעו בקונצנזוס בלבד.
האמנה נחתמה ב-29 באוקטובר 2004, על ידי נציגי 25 המדינות החברות באיחוד האירופי.
לאחר מכן, היא אף אושררה על ידי 18 מדינות, במהלך שכלל משאלי עם בספרד ובלוקסמבורג.
ואולם, ההתנגדות למסמך במשאלי העם שנערכו בצרפת ובהולנד במאי וביוני 2005, הביאה את תהליך האשרור של החוקה לסיומו הכושל, והובילה לגניזת אמנת החוקה.
לאחר פרק זמן שבו נבחן מחדש עצם אשרור החוקה, נוסחה אמנה חדשה, אמנת ליסבון, כדי להחליף את אמנת החוקה.
המסמך לא כונה עוד "חוקה" אלא "אמנה" בלבד, וסעיפים רבים מאמנת החוקה המקורית, שחיזקו את מוסדות האיחוד על חשבון הפרלמנטים והמוסדות המדינתיים, נמחקו.
עם זאת, העקרונות המרכזיים נותרו במקומם: זכות הווטו הוחלפה בסעיפים רבים בשיטת הצבעה ברוב כפול וימונו נשיא למועצה האירופית ושר/ת חוץ לאיחוד האירופי במשרה מלאה.
אמנת החוקה מיסדה נוהגים מסוימים, שעד אז התקיימו לא פורמלי.
כך למשל, לפי אמנת החוקה, מועצת האיחוד האירופי הייתה מכונה באופן רשמי "מועצת השרים", כפי שהיא מכונה ממילא באופן לא רשמי.
גם הדגל, ההמנון והמוטו של האיחוד עמדו כולם בפני הכרה רשמית על-פי אמנת החוקה המוצעת, אך אף לא אחד מהם היה בגדר המצאה חדשה.
אמנת החוקה הייתה אמורה לקבע כמה עקרונות מרכזיים בעבודת האיחוד:
עקרון ההאצלה (conferral): לפיו כל הסמכויות של האיחוד האירופי מואצלות לו מרצון על ידי המדינות החברות.
עקרון השיוריות (subsidiarity): לפיו יש לקבל החלטות ממשלתיות ברמה הנמוכה ביותר האפשרית, תוך שמירה על יעילות התהליך.
עיקרון זה מבוסס על הרעיון המשפטי והפוליטי הפדרלי לפיו יש לקבל החלטות ממשליות ברמת הממשל הקרובה ככל האפשר לאזרחים.
עקרון היחסיות (proportionality): לפיו האיחוד האירופי יכול לפעול רק באותה מידה הדרושה להשגת מטרותיו.
עקרון עליונות חוקי האיחוד: לפיו, בתחומים שבהם המדינות החברות חתמו על הסכמים מחייבים מבחינה משפטית ברמת האיחוד, הן לא תחוקקנה חוקים ברמת המדינה אשר עומדים בסתירה להסכמים הללו.
העיקרון הבסיסי ומעורר המחלוקת הזה נקבע כבר ב-1963 על ידי בית הדין האירופי בפסק הדין התקדימי Van Gend en Loos.
אמנת החוקה ציינה כי האיחוד האירופי הוא איחוד של המדינות החברות בו, אשר מעניקות לו את סמכויותיו וכי כל סמכויותיו ניתנו לו מרצונן שלהן.
לפיכך, כל תחומי המדיניות שלא פורטו במפורש בחוקה יישארו תחת אחריות המדינות החברות בו.
ערכים משותפים של המדינות החברות באיחוד
האמנה הגדירה כי האיחוד פתוח לכל מדינות אירופה המכבדות את הערכים המשותפים של המדינות החברות, דהיינו:
האיחוד ישאף לקדם ערכים נוספים במדיניותו, כגון: הגנה על הסביבה; הגנה על הצרכן; מלחמה באפליה על בסיס מגדר, גזע, מוצא אתני, דת, נכות או נטייה מינית; רווחת בעלי חיים; הגנה על בריאות; רמת חינוך גבוהה; מאבק בהדרה חברתית והבטחת רמה גבוהה של תעסוקה.
חלק מהערכים הללו היו זוכים לראשונה לעיגון חוקי בזכות אמנת החוקה, לו הייתה מאושררת.
אמנת החוקה הגדירה מטרות ברורות לאיחוד:
קידום שלומם, ערכיהם ורווחתם של עמי האיחוד האירופי.
שמירה על חירות, ביטחון וצדק ללא גבולות פנימיים בין החברות, ושוק פנימי המאופיין בתחרות חופשית.
פיתוח בר קיימא המבוסס על צמיחה כלכלית מאוזנת ויציבות מחירים.
כלכלת שוק חברתית ובה תחרותיות מוגברת.
צדק חברתי, ביטחון סוציאלי, שוויון בין נשים לגברים, סולידריות בין-דורית והגנה על זכויות הילד.
לכידות כלכלית, חברתית וטריטוריאלית, וסולידריות בין המדינות החברות.
ביחסיו עם העולם הרחב, מטרות האיחוד הן:
לקדם את ערכיו ואת האינטרסים שלו.
לתרום לשלום, לביטחון ולפיתוח בר קיימא של העולם.
סולידריות וכבוד הדדי בקרב בני האדם.
חיסול העוני והגנה על זכויות האדם, ובפרט על זכויות הילד.
שמירה קפדנית על המשפט הבינלאומי ופיתוחו, לרבות כיבוד עקרונות אמנת האומות המאוחדות.
לאיחוד האירופי יש שש סמכויות בלעדיות, תחומי מדיניות בהן המדינות החברות הסכימו כי הן צריכות לפעול באופן בלעדי באמצעות האיחוד האירופי ולא לקדם חקיקה בעניינם ברמה הלאומית.
הרשימה נותרת ללא שינוי מן האמנות הקודמות:
כללי התחרות השולטים בשוק הפנימי;
שימור המשאבים הביולוגיים הימיים (מדיניות הדיג המשותפת);
הפסקתם של הסכמים בינלאומיים, בתנאים מסוימים.
כמו כן, הוגדרו תחומי מדיניות שבהם תונהג סמכות משותפת (כלומר, המדינות מתחייבות שלא לקבל מדיניות הסותרת את מדיניות האיחוד.
סעיף הגמישות של אמנת החוקה מאפשר לאיחוד האירופי לפעול בתחומים שאינם מצוינים בה באופן מפורש, ובתנאי:
שכל המדינות החברות מסכימות לכך;
שהתקבלה הסכמה של הפרלמנט האירופי;
שהפעולה הכרחית להשגת מטרה מוסכמת של האמנה.
סעיף זה כבר נוכח בחוק האירופי מאז אמנת רומא, אשר כוננה את השוק האירופי המשותף בשנת 1958.
ב-12 בינואר 2005 הצביע הפרלמנט האירופי בעד החלטה בלתי מחייבת מבחינה משפטית, לאשרר את אמנת החוקה ברוב של 500 קולות בעד, 137 נגד ו-40 נמנעים.
לפני כניסתה של אמנה כלשהי לתוקף באיחוד האירופי, יש לאשררה בכל אחת מן המדינות החברות בו.
האשרור לובש צורות שונות בכל מדינה חברה, בהתאם לנורמות ולמסגרת המשפטית והפוליטית הנהוגות בה.
רוב המדינות החברות מאשררות את אמנות האיחוד בהצבעה של הפרלמנט הלאומי, אך חלקן – ובפרט אירלנד ודנמרק – נוטות לערוך משאלי עם.
בתגובה לאופייה של אמנה זו, שנתפש כמהפכני, רבים מהמצדדים ומהמתנגדים לאמנה טענו שיש לאשררה במשאלי עם ברחבי האיחוד האירופי.
ב-20 באפריל 2004, הודיע במפתיע ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, על כוונה לקיים משאל עם, רעיון שהוא עצמו דחה קודם לכן.
בנוסף לבריטניה, שבע מדינות חברות נוספות הודיעו שתקיימנה משאל עם על החוקה: דנמרק, צרפת, אירלנד, לוקסמבורג, הולנד, ספרד ופורטוגל.
ב-29 במאי 2005, נדחתה החוקה על ידי 55% מהמצביעים במשאל העם שנערך בצרפת.
שלושה ימים בלבד לאחר מכן, דחה הציבור ההולנדי את החוקה ברוב של 61%.
על אף הדחייה בצרפת ובהולנד, קיימה לוקסמבורג משאל עם ב-10 ביולי 2005, אשר בו אושרה החוקה על ידי 57% מהמצביעים.
זה היה משאל העם האחרון שהתקיים על אמנת החוקה, היות שכל המדינות החברות האחרות שתכננו לקיים משאלי עם ביטלו אותם בשל חוסר הרלוונטיות שלהם.
האמנויות הוא מונח המתייחס לסוגי פעילויות שונות ומגוונות בהם אנשים בעלי מיומנות ודמיון עוסקים בהבעה הפיזית של היצירתיות, שנמצאת בחברות ובתרבויות האנושיות.
תחום האמנויות כולל בין היתר את התחומים ספרות (כולל דרמה, שירה ופרוזה), אמנות הבמה (כולל מחול, מוזיקה ותיאטרון) ואמנות ויזואלית (כולל רישום, ציור, קולנוע, אדריכלות, קדרות, פיסול וצילום).
בעוד שהמונח "האמנויות" מתייחס לדיסציפלינות עצמן, המונח "אמנות" מתייחס לתוצר הסופי של אותן הדיסציפלינות, ובדרך כלל נעשה בו שימוש כאשר מתייחסים לתוצאה הסופית בתחום האמנות החזותית.
ישנם אמנויות המשלבות את האלמנט הוויזואלי יחד עם פרפורמנס (למשל, תחום הקולנוע) או יצירות אמנות יחד עם כתב (למשל, קומיקס).
מציורי המערות הפרהיסטוריים ועד לסרטי הקולנוע המודרניים, תחום האמנויות משמש את בני האדם ככלי לסיפור סיפורים ולתיאור היחסים של בני האדם עם סביבתם.
ביוון העתיקה כל סוגי האמנויות והמלאכה כונו באותה המילה - "טכנה", שפירושה היה "כושר שכלול המיומנות האנושית ביצירה".
האמנות והמדע שבעיצוב בניינים ומבנים.
הגדרה רחבה יותר עשויה לכלול את הסביבה הבנויה בכללה, מתכנון ערים, עיצוב עירוני ונוף ברמת המקרו ועד לריהוט ועיצוב חפצים ברמת המיקרו.
עבודות ארכיטקטוניות רבות יכולות להיחשב גם כסמלים תרבותיים ופוליטיים, או יצירות אמנות.
לאדריכל תפקיד מרכזי בעיצוב מוצלח (ולפעמים פחות מוצלח) של סביבה בה אנשים חיים.
קדרות היא אמנות בה נעשה שימוש בחומרים קרמיים (כולל חרסית) ליצור כלי חרס, אריחים, פסלונים, פסלים וכלי שולחן.
אמנות בה הרעיונות של האמן חשובים יותר מהאמצעים המשמשים להבעתם.
האמנות הקונספטואלית מהווה ניגוד מוחלט לאמנות המסורתית בה מושם דגש על האסתטיקה של התוצר הסופי וישנם חוקים מוגדרים לגבי החומר, הטכניקה והנושא.
צורה של אמנות חזותית בה האמן משתמש במגוון רחב של כלי ציור - כגון עפרונות, עטים, סוגים שונים של צבעים, מברשות, פחם, גיר, פסטל, סוגים שונים של מחקים - וטכניקות, לרוב על גבי נייר על מנת ליצור תמונה דו־ממדית.
רישום יכול לשמש ליצירת אמנות בתחומים שונים כגון איורים, קומיקס ואנימציה.
תחום באומנות בו מבוטאת היצירה באופן גרפי על גבי משטח, באמצעות שינוי צבעיו.
בעזרת הצורות הצבע והקווים הצייר יכול ליצור אשליה של אור, תנועה, הבעת רגשות, נפח ועומק.
צילום אמנותי מתייחס לתצלומים שנוצרו בהתאם לחזון היצירתי של הצלם.
מטרת הצילום האמנותי היא להביע רעיון, מסר או רגש.
צילום אמנותי שונה לדוגמה מצילום לעיתונות בו מצולמים אנשים ואירועים ספציפיים, המייצג את המציאות האובייקטיבית, ולא את הכוונה הסובייקטיבית של הצלם, כאשר המטרה העיקרית שלהם היא לפרסם מוצרים או שירותים.
צורה של אמנות חזותית בה האמן יוצר יצירה תלת־ממדית.
מלאכת הפיסול נחלקת לשלושה סוגי תהליכים עיקריים - גילוף (גילוף בעץ, באבן או בשנהב, שהוא בעיקרו של דבר תהליך של סילוק, הוצאה והסרה), כיור (תהליך שבו נוצרות הצורות הפיסוליות באמצעות עיצוב בחומר נלוש) והרכבה (תהליך בניית הצורה התלת־ממדית).
הספרות היא כתיבה הנחשבת לצורת אמנות או שיש לה ערך אמנותי.
ביצירה ספרותית ישנם בדרך כלל דמויות, דמויות ספרותיות יכולות להיות פרי המצאתו של הסופר, כמו באגדה או במשל, או שהן יכולות להיות מציאותיות וקיימות, כמו בביוגרפיה או ביומן.
את היצירות הספרותיות ניתן לסווג לסוגות שונות, על פי מאפייניהן, או על פי ההתאמה שלהן לקהל היעד (לדוגמה, ספרות ילדים ונוער).
אדם העוסק בספרות נקרא סופר או משורר.
סופר הוא אדם העוסק בכתיבת סיפורים, ואילו משורר הוא אדם העוסק בכתיבת שירה.
אמנויות הבמה היא תחום נרחב של פעילויות אמנותיות הכולל בתוכו ענפים רבים העוסקים בהופעה של האמן בפני קהל.
אמנים הלוקחים חלק באמנויות הללו נקראים בין היתר שחקנים, קוסמים, קומיקאים, רקדנים, מוזיקאים, זמרים ופנטומימאים.
במסגרת אומנויות הבמה לוקחים חלק גם אמנים מתחומים שונים כגון אנשים המתמחים בכתיבת שירים ויצירת תפאורה.
המונח "מחול" מתאר כל סוג ריקוד שמיועד להיות מבוצע מול קהל ונתפס כאומנות.
מחול מבוצע לרוב בתיאטרון, ובדרך כלל על פי כוריאוגרפיה שנוצרה מבעוד מועד כך שהריקוד יהיה תואם לקטע מוזיקלי.
ענף של אמנויות הבמה שעניינו סידור הצליל בזמן.
מרכיביה העיקריים הם גובה צליל (האחראי על מלודיה והרמוניה), קצב (מפעם, משקל וארטיקולציה), דינמיקה, גוון ומרקם.
ניתן לסווג מוזיקה לסוגות ולתתי סוגות, אם כי לעיתים רבות הסוגה של מוזיקה עשויה להיות פתוחה לפרשנות אינדיבידואלית.
ענף של אמנויות הבמה, שעניינו הצגת סיפורים (נרטיב) בפני קהל, בעזרת שילוב אמצעי תקשורת, כדיבור, תנועה, שפת גוף, מוזיקה, קול, תאורה, או מיצג חזותי (כדוגמת תפאורה או וידאו ארט) - למעשה, כל אחד מהאמצעים המקובלים באמנויות הבמה משמש בתיאטרון.
הופעה על בימת-תיאטרון נקראת משחק.
פנטומימה היא הצגה ללא מילים.
עיקר הדגש בה על התנועה כדרך בלעדית להעברת המסר האמנותי.
קיימים תחומים בהם יצירות אמנות משלבות תחומים אמנותיים רבים, כגון קולנוע, אופרה ומופעי מיצג.
אופרה לדוגמה משלבת מספר אמנויות - תפאורה (אמנות חזותית), תלבושות (אופנה), משחק (אמנויות הבמה), שירה של המילים (שירה), ותזמורת (מוזיקה).
הבלט הקלאסי, אשר פותח במהלך המאה ה-17, משלב תזמורת עם מחול.
אמנות שימושית מתמקדת בעיצוב וקישוט אובייקטים יומיומיים במטרה להפוך אותם ליפים או אסתטיים.
עיצוב תעשייתי, צורפות, עיצוב כלי רכב, עיצוב אופנה, ועיצוב פנים הם תחומים הנחשבים לאמנות שימושית.
האמנה לפיקוח על סחר בנשק היא אמנה רב-צדדית המסדירה את הסחר הבינלאומי בכלי נשק קונבנציונליים.
היא נכנסה לתוקף ב־24 בדצמבר 2014. 109 מדינות אשררו את האמנה, ו-32 מדינות נוספות חתמו עליה אך לא אשררו אותה.
האמנה היא ניסיון להסדיר את הסחר הבינלאומי בכלי נשק קונבנציונליים לצורך תרומה לשלום בינלאומי ואזורי; צמצום הסבל האנושי; וקידום שיתוף פעולה, שקיפות ופעולה אחראית מצד מדינות ובין אלה.
על פי הערכות, הסחר הבינלאומי בכלי נשק בעשור השני של המאה ה-21 הגיע לכ-70 מיליארד דולר בממוצע בשנה, עליה מכ-50 מיליארד דולר בממוצע בעשור הקודם.
את שורשי האמנה לפיקוח על סחר בנשק ניתן לייחס לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר פעילי החברה האזרחית וחתני פרס נובל לשלום הביעו את חששם מהאופי הלא מוסדר של הסחר העולמי בנשק והשפעתו על בני האדם.
האמנה היא חלק ממאמץ עולמי גדול יותר שהחל בשנת 1997 על ידי נשיא קוסטה ריקה וחתן פרס נובל לשלום ב-1987 אוסקר אריאס.
אריאס הוביל קבוצה של חתני פרס נובל לשלום בפגישה בניו יורק, כדי להציע לעולם קוד התנהגות לסחר בנשק.
קבוצה זו כללה את אלי ויזל, בטי ויליאמס, הדלאי למה טנזין גיאטסו, ז'וזה רמוס הורטה, נציגי האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית, אמנסטי אינטרנשיונל והוועד האמריקני לשירות ידידים .
הרעיון המקורי היה לקבוע סטנדרטים אתיים לסחר בנשק שיאומץ בסופו של דבר על ידי הקהילה הבינלאומית.
במהלך 16 השנים הבאות מילאה קרן אריאס לקידום שלום והתקדמות אנושית תפקיד מכריע בהשגת אישור האמנה.
בשנת 2001 נמשך התהליך עם אימוץ תוכנית פעולה לא מחייבת מבחינה משפטית בוועידת האו"ם לסחר בלתי חוקי בנשק קל.
תוכנית זו נקראה רשמית "תוכנית הפעולה למניעה, לחימה ומיגור הסחר האסור בכלי נשק ונשק קל על כל היבטיו".
מאוחר יותר שהועלתה בשנת 2003 על ידי קבוצה של חתני פרס נובל לשלום, האמנה לפיקוח על סחר בנשק נדונה לראשונה באו"ם בדצמבר 2006, כאשר האספה הכללית אימצה את החלטה 61/89 "לקראת אמנת סחר בנשק: קביעת סטנדרטים בינלאומיים משותפים לייבוא, יצוא והעברת נשק קונבנציונלי".
בשנת 2006 ההוצאות הצבאיות בעולם הגיעו לכ-1,058.9 מיליארד דולר, סכום הגדול פי 15 מההוצאות לסיוע הומינטרי בעולם, וסכום ששבר לראשונה את שיא ההוצאות הצבאיות שנקבע בתקופת המלחמה הקרה.
ב-18 בדצמבר 2006 הציג שגריר בריטניה לבקרת נשק רב-צדדי ופירוק נשק, ג'ון דאנקן, רשמית את החלטה 61/89, וביקש ממזכ"ל האו"ם לבקש את דעותיהן של המדינות החברות באו"ם בדבר היתכנות, היקף והפרמטרים לאמנה מחייבת מבחינה משפטית הקובע תקנים בינלאומיים משותפים לייבוא, ייצוא והעברת נשק קונבנציונלי.
94 מדינות הגישו את עמדותיהן, הכלולות בדו"ח משנת 2007. דאנקן נאם בשם הכותבים המשותפים (ארגנטינה, אוסטרליה, קוסטה ריקה, פינלנד, צרפת, יפן וקניה).
מטעם האיחוד האירופי, פינלנד הדגישה את התמיכה במאמץ ואמרה: "כל יום, בכל מקום, אנשים מושפעים מתופעות הלוואי של העברת נשק חסרת אחריות ...
מכיוון שאין נכון להיום מכשיר מקיף מחייב בינלאומי המספק הסכם מוסכם.
במסגרת רגולטורית לפעילות זו, האיחוד האירופי מברך על התמיכה ההולכת וגוברת בכל חלקי העולם בדו"ח.
בדצמבר 2006, הצביעו 153 מדינות חברות בעד החלטה 61/89. 24 מדינות נמנעו: בחריין, בלארוס, הרפובליקה העממית של סין, מצרים, הודו, איראן, עיראק, ישראל, כווית, לאוס, לוב, איי מרשל, נפאל, עומאן, פקיסטן, קטר, רוסיה, ערב הסעודית, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות, ונצואלה, תימן וזימבבווה.
החלטה 61/89 גם ביקשה מהמזכ"ל להקים קבוצת מומחים ממשלתיים, על בסיס תפוצה גאוגרפית שוויונית, לבחון את כדאיות, היקף וטיוטת הפרמטרים הדרושים לאמנה, ולהעביר את דוח הקבוצה של מומחים לאספה הכללית לבדיקה במושב השישים ושלוש שלה.
ב-28 בספטמבר 2007 מינה המזכ"ל קבוצת מומחים ממשלתיים מ-28 המדינות הבאות: אלג'יריה, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, מצרים, פינלנד, צרפת, גרמניה, הודו, אינדונזיה, איטליה, יפן, קניה, מקסיקו, ניגריה, פקיסטן, רומניה, רוסיה, דרום אפריקה, ספרד, שווייץ, אוקראינה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הקבוצה נפגשה שלוש פעמים בשנת 2008, ופרסמה דוח סופי בנושא.
הוועדה המכינה להסכם הסחר בנשק התכנסה בסך הכל ארבע פעמים; בין התאריכים 12 ביולי ל-23 ביולי 2010, בין 28 בפברואר ל-4 במרץ 2011, ביולי 2011, ובסוף 2011. הוועדה המכינה נועדה להכין ולהגיש טיוטה למדינות, ארגונים בינלאומיים וארגונים לא ממשלתיים לקראת המשא ומתן על פרטי האמנה בשנת 2012.
הוועידה בנושא אמנת הסחר בנשק נערכה במהלך שנת 2012, ובה סוכמו פרטי ההסכם.
יצואניות נשק גדולות, דוגמת רוסיה וסין, העלו בתחילה תהיות על התנאים הקושרים בין מכירת נשק לבין סוגיות בתחום זכויות האדם, וקיבלו הבהרות בנוגע לפרשנות המשפטית של האמנה.
בארצות הברית, איגוד הרובאים הלאומי (NRA), יחד עם בעלי בריתו בקונגרס, טענו שהיא עלולה לפגוע בזכות החוקתית שלהם לשאת נשק.
כפועל יוצא מכך, בחר ממשל ברק אובמה שלא לנקוט עמדה ציבורית בעד או נגד.
טיוטה סופית של האמנה נשלחה לכל ממשלות העולם לקבלת אישור במרץ 2013.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-2 באפריל 2013 (ישיבת המליאה ה-71) אימצה את האמנה כהחלטה בהצבעה של 154 מדינות בעד, 3 נגד, ו-23 נמנעים.
צפון קוריאה, איראן וסוריה הצביעו נגד.
סין ורוסיה, בין המובילות בעולם בייצוא נשק, היו בין 23 המדינות שנמנעו.
קובה, הודו, אינדונזיה, מיאנמר, ניקרגואה, ערב הסעודית וסודאן נמנעו גם הן.
ארמניה, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה ווייטנאם לא הצביעו.
האמנה נפתחה לחתימה רשמית על ידי כל המדינות בניו יורק ב-3 ביוני 2013. היא נכנסה לתוקף ב-24 בדצמבר 2014, 90 יום לאחר תאריך שאושרה בידי 50 מדינות.
ב-2 באפריל 2013 הצביעה מדינת ישראל בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בעד האמנה.
אולם כאשר התקבל האשרור של המדינה ה-50 על האמנה, שהעביר את סף הכניסה שלה לתוקף, באוקטובר 2014, מדינת ישראל עדיין לא חתמה עליה.
זאת מאחר ששר הביטחון, משה יעלון, התנגד לאשרור האמנה, בטענה כי יישומה במדינות אחרות, עלולה לסכן את ישראל ואת צה"ל.
בין השאר "חתימה על האמנה עשויה להשפיע על היבטים הקשורים בייצוא נשק מארצות הברית לישראל, משום שהיא כופה על ישראל את כללי המשפט ההומניטרי הבינלאומי".
לאחר שאמנה נכנסה לתוקף בדצמבר 2014, מדינת ישראל חתמה על האמנה, מאחר שהיועץ המשפטי של משרד החוץ הגיש חוות דעת לפיה "בחתימה על האמנה אין כדי להשפיע על הסיוע הביטחוני לישראל מארצות הברית" וכי "חתימה על האמנה, להבדיל מאשרור או הצטרפות, אינה יוצרת מחויבות משפטית לקיים את הוראותיה.
משמעות החתימה היא שהמדינה החותמת מחויבת שלא לנקוט צעדים שיסכלו את יעדי האמנה או מטרותיה".
יעלון תמך בחתימה, שהייתה רק מהלך הצהרתי בלבד, והתנגד בנחרצות לאשרורה בכנסת, ולמעשה להפעלתה.
מאז מבחינה מעשית אין לה כל השפעה על הסחר בנשק שבו מעורבת מדינת ישראל, והיא אינה מחויבות לתוכן האמנה.
בשנים שלאחר כניסת האמנה לתוקף, מדינת ישראל הגדילה את הייצוא הביטחוני שלה ב-55% לעומת חמש השנים שקדמו להן, הגידול היחסי הגדול בעולם.
נכון ל-2018 ישראל היא יצואנית הנשק השמינית בגודלה בעולם.
ביחס למספר תושביה, ישראל היא יצואנית הנשק הגדולה בעולם.
דו"ח של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שפורסם במאי 2019, קבע כי חברות ישראליות מייצאות נשק למדינות המפרות בשיטתיות זכויות אדם.
לאור הטענות לרצח עם ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל קראו האו"ם וארגוני זכויות האדם למדינות החתומות על האמנה לפיקוח על סחר נשק להטיל אמברגו נשק על ישראל.
עם תחילת נשיאתו אמר דונלד טראמפ שיפעל לביטול חתימת ארצות הברית על האמנה, ויפסיק את תהליך האשרור שלה (שמעולם לא הושלם בארצות הברית), ואשר היה מכניס אותה לתוקף עבור ארצות הברית.
טראמפ החל לקדם תוכנית להגדלת מכירת הנשק תוצרת ארצות הברית בעולם, באמצעות הנספחים הצבאיים והדיפלומטים האמריקאים.
ב-26 באפריל 2019, הכריז בכנס איגוד הרובאים הלאומי, כי "אנחנו מסירים את החתימה שלנו", וכי יחתום על הודעה המבקשת מהסנאט להפסיק את הליך האשרור.
לטענתו חתימה על האמנה תפגע ביכולת לסחור בנשק, בעולם וגם בתוך ארצות הברית.