tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצעות חלוקת המרחק שעברה הקרן בזמן שלוקח לגלגל השינויים "לעבור" שן אחת, חושבה מהירות האור להיות 315,000 ק"מ בשנייה, סטייה של כ-5% מהערך הנכון (כ-299,792.458 ק"מ בשנייה).
לאחר מכן הוא פרסם תוצאות ניסיוניות ראשונות שחושבו בשיטה שפיתח למדידת מהירות האור .
ב-1864 הציע לראשונה להשתמש באורך גל של אור כיחידת מידה תקנית לאורך.
הוא היה מעורב גם בגילוי של אפקט דופלר.
בשנת 1853 תיאר את השימוש בקבל כאמצעי להגביר את יעילותו של משרן המבוסס על סליל.
מאוחר יותר חקר את ההתפשטות התרמית של מוצקים, והציע את התופעה של התאבכות האור למדידה של התרחבות גבישים.
משנת 1860 היה פיזו חבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 1866 זכה במדליית רמפורד.
נבחר כעמית זר בחברה המלכותית של בריטניה.
ארמן בוריסוביץ' גִ'יגָרְחַנְיָאן היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ורוסי ממוצא ארמני, ששיחק בעיקר בתפקידים קומיים.
שימש כמנהל תיאטרון דרמה מוסקבאי הנושא את שמו וידוע כמי שנכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הרוסי שהשתתף במספר הרב ביותר של סרטים (למעלה מ-300 סרטי קולנוע וטלוויזיה).
בישראל מוכר גִ'יגָרְחַנְיָאן מהופעתו כאוליגרך במיני הסדרה הישראלית "טרויקה".
בשנת 1985 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
נאמר עליו כי "יש מעט מאוד ארמנים בכדור הארץ, בהשוואה לסרטים שבהם שיחק ג'יגרחניאן".
נפטר במוסקבה ב-14 בנובמבר 2020.
ז'אן-פייר ארמן דוד היה כומר ומיסיונר קתולי צרפתי ממסדר הלזריטים שהיה גם בוטנאי וזואולוג בולט.
דוד אסף בסין צמחים, בעלי חיים, סלעים ומאובנים עבור המוזיאון לתולדות הטבע בפריז.
כ-70 שמות מדעיים של מינים של צמחים מוקדשים לו והסוג Davidia נוצר במיוחד על מנת לכנות את הדווידיה אינוולוקרטה (המכונה עץ היונה) שגילה.
ז'אן-פייר ארמן דוד נולד ב-7 בספטמבר 1826 בכפר אספלט (Espelette), סמוך לחוף מפרץ ביסקאיה ובקרבת העיר באיון בצפון חבל הבסקים הצרפתי, כבנם השלישי של רוזלי האלסואה (Rosalie Halsouet) ופרוקטואה דומיניק ז'ני דוד (Fructueux Dominique Genie David).
לארמן היו שני אחים בוגרים ואחות צעירה.
ארמן דוד קרוי ככל הנראה על שם דודו (האח של אמו), ארמן האלסואה (Armand Halsouet), שהיה עורך דין בבאיון והסנדק של ארמן.
כשהתבגר שמר ארמן דוד על קשר עם דודו, ובין השאר כתב לו מסין: .
אביו היה רופא, השופט המקומי וראש הכפר.
הוא היה גם חוקר טבע חובב נלהב והדביק בהתלהבותו את ילדיו.
כבר בילדותו אהב ארמן דוד לטייל ביערות ובהרים במשך שעות לאסוף צמחים ולצפות בבעלי חיים.
האב גם העביר לבניו מידע רפואי שעתיד היה לעזור מאוד לארמן דוד להחלים מהמחלות השונות בהן נדבק בסין.
בגיל 12 נשלח ארמן דוד ללמוד כתלמיד עמאי בפנימייה "הסמינר הקטן" ("petit seminaire") בלראסור (Laressore) הסמוכה לביתו.
אף שהיה מדובר במוסד קתולי שנועד להכשיר תלמידים לחיי כמורה, שלחו אותו הוריו לשם משום שלמוסד היה מוניטין אקדמי טוב, ולא משום שהתכוונו שיוכשר ככומר.
ארמן דוד למד במוסד בהצטיינות במשך שש שנים, כשהוא התעניין במיוחד במדעי הטבע.
בחופשות נהג דוד לחזור לבית הוריו ולצאת ממנו למסעות מחקר בסביבה.
לקראת סוף לימודיו החליט דוד להפוך לכומר מתוך מטרה לצאת בשליחות המיסיון לארצות זרות.
ב-1846, בהיותו בן עשרים למד דוד פילוסופיה במשך שנתיים בסמינר לכמרים של באיון (Grand Séminaire de Bayonne).
ב-1848 עבר דוד לפריז על מנת להתחיל בתקופת החניכות (Novitiatus) במסדר "עמותת השליחות" הידועים יותר כלזריטים.
מסדר זה, שנוסד בפריז ב-1625 על ידי הכומר ונסן דה פול, נהג לשלוח כמרים לאחר הסמכתם לאזורי הכפר ולארצות מעבר לים על מנת שיפעלו כמיסיונרים בקרב העניים.
דוד למד במשך שנתיים בסמינר הפנימי במרכז של המסדר בפריז (Maison-Mère), ב-5 בנובמבר 1850 הוא נדר את נדרי הנזירות, וב-1851 התחיל בהסמכה לכמורה כשקיבל את הדרגה הנמוכה ביותר (Ordines Minores) בסולם הדרגות.
דוד אומנם שאף לקבל שליחות לארצות רחוקות, אבל בתחילה נשלח לקולג' הלזריטי בסאבונה (Savona) שליד ג'נובה (כיום במחוז ליגוריה בצפון מערב איטליה) על מנת ללמד את מדעי הטבע.
דוד שהה במקום 10 שנים, תוך שהוא צובר ידע במדעי הטבע.
יחד עם תלמידיו בנה אוספים מדעיים ולמד טכניקות פחלוץ.
במרץ 1853 הוא הוסמך לכמורה בסאבונה.
במשך זמן זה פנה דוד פעמים רבות לאב המסדר, ז'אן-בטיסט אטיין (Jean-Baptiste Étienne), בבקשה לשלוח אותו למיסיון בסין, אך בקשותיו נדחו.
ההזדמנות נפתחה לפניו לאחר המפלה המשפילה שספגו הסינים מידי הכוח הקולוניאלי הבריטי-צרפתי במלחמת האופיום השנייה (1860-1856).
בין השאר אולצו הסינים לחתום במסגרת חוזה טיינג'ין שאושר בוועידת פקין, שסיימה את המלחמה, על הסכמה לאפשר כניסה חופשית של מיסיונרים לכל רחבי המדינה.
הממשל הצרפתי ראה במיסיון הצרפתי זרוע של התרבות הצרפתית ותמך בכסף ובסיוע של נציגיו למיסיונרים שנשלחו לסין.
הבישוף מולי (Joseph-Martial Mouly), שהיה ממונה על הנציגות של המיסיון בבייג'ינג, הציע ב-1861 להקים בתי ספר בסין.
לשם כך נדרשו מורים ומחנכים.
ועל כן הורה אטיין לארמן דוד באותה שנה לחזור לפריז.
ב-20 בפברואר 1862 הפליג ארמן דוד מטולון לאלכסנדריה, כחלק ממשלחת המיסיון, ולאחר שחצו את מצרים עד הים האדום עלו על ספינה ולאחר הפלגה של חמישה חודשים הגיעו ב-5 ביולי 1862 למיסיון בבייג'ינג.
מחקרים ראשוניים סביב בייג'ינג 1866-1862
סין שאליה הגיע ארמן דוד, הייתה מדינה שסועה, לאחר גל של מרידות ומלחמות.
מרד טאיפינג (1864-1850), מרד ניאן (1868-1851) ומרד דונגן (1877-1862), שגבו את חייהם של עשרות מיליוני בני אדם, החלישו מאוד את ממשל שושלת צ'ינג שספג בנוסף לכך כאמור מפלה משפילה מידי הכוח הקולוניאלי הבריטי-צרפתי במלחמת האופיום השנייה.
התוצאה הייתה עוינות גלויה מצד הממשל הסיני כלפי ארגוני המיסיונרים שנראו בעיניו כזרוע מנהל נוספת של המעצמות הזרות.
"בעודי לומד את שפת המקום", כתב דוד, "ותוך כדי ביצוע הפעילות המיסיונרית, החילותי לחקור את האזורים סביב הבירה".{{הערה|[http://www.famvin.org/fr/Congreg_Mission/PersonnagesCM/DAVID_Robert_Annales/DAVID_02.htm Édouard ROBERT, Le Père Armand DAVID]}} אחר-כך הרחיב את מחקריו להרים במערב ב-1863, ואז לאזור ארמון הקיץ הקיסרי בצ'נגדה, 250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג.
כל מסע מחקר הסתיים במשלוח דגימות למוזיאון בפריז, שבו הופתעו חוקרי הטבע מאיכותן.
בספטמבר 1864 כתב פרופסור מילנה-אדוואר "הוא (כלומר ארמן דוד) שלח כמה משלוחים שהכילו חפצים מעניינים שאליהם צורפו פתקים שקידמו את ההבנה לגביהם".
המוזיאון פנה לאב מסדר הלזריטים על מנת שיאשר לאב דוד לבצע במשך כמה שנים מחקר באזורים הפחות מוכרים של האימפריה הסינית במימון ציבורי ממשרד החינוך הצרפתי.
מילנה-אדוואר כתב לראשונה את התיאור המדעי של כמה מהדגימות יוצאות הדופן שקיבל מארמן דוד, סנאי ההרים הסיני (Sciurotamias davidianus), אייל גמלי ( Cervus cameloides) ורבים אחרים, אבל היה זה אייל דוד (Elaphurus davidianus בשפות רבות מכונה "אייל האב דוד") האניגמטי שמשך את מרבית תשומת הלב.
אייל זה מתואר על ידי הסינים כ-"סְה בּוּ שְׂיָאנְג" (四不象 - sì bù Xiang) - "ארבע התכונות שאינן מסתדרות", משום שלחיה יש קרניים כשל צבי, צוואר כשל גמל, פרסות פרה, וזנב חמור.
למסתורין שאפף את החיה נוספה העובדה שהאייל כמעט ונכחד בטבע, והוא נשמר על ידי חיילים מונגולים בפארק הציד הקיסרי בנָאנְהָאיְדְזְה (Nanhaizi) דרומית לבייג'ינג.
"אף אירופאי אינו מורשה להיכנס לפארק, אבל באביב זה עליתי על חומת העיר, והתמזל מזלי לראות ממרחק גדול, עדר של יותר ממאה חיות אלו.
...עד עכשיו לא הצלחתי לשים יד על חיה זו", כתב האב דוד בספטמבר 1865, "למזלי אני מכיר חיילים מונגוליים השומרים על הפארק ואני בטוח שתמורת סכום פחות או יותר עגול, אקבל עור שאמהר לשלוח אליכם".
בתחילה השנה שאחרי כן הצליח להשיג עורות של נקבה ושל עופר ששלח מיד למוזיאון.
במקביל, הצליח הנציג הצרפתי לקבל הסכמה לשלוח כמה איילים חיים למוזיאון.
גם האנגלים הצליחו לקבל כמה פרטים חיים.
תודות לאומות אירופיות אלו המין לא נכחד, לאחר שכל הפרטים שחיו בסין נכחדו במלחמות שעברו על סין אחר-כך.
מעודד מהצלחות ראשוניות אלו, ביצע האב דוד בשנים 1866–1874 שלושה מסעות חקר גדולים לעומקה של סין.
ב-1866 מסע בן שבעה חודשים לדרום מונגוליה
בשנים 1868–1870 מסע מחקר במרכז סין ובמזרח טיבט (סצ'ואן)
בשנים 1872–1874 מסע דרך הרי צ'ין (שאאנשי), חוביי, ג'יאנגשי, פוג'יין וג'ג'יאנג
המסע בדרום מונגוליה, מרץ-אוקטובר 1866
במרץ 1866 יצא מבייג'ינג בשיירה שבה חמישה פרדים נשאו את ציוד האיסוף שלו, על מנת לחקור את מונגוליה מעבר לחומה הגדולה של סין, צפונית לעיקול הגדול של הנהר הצהוב, אזור שלא היה מוכר לאירופאים.
במסעו זה ליוו אותו האח שברייה (Chevrier), שהיה צייד מצטיין, וסמדטשימבדה (Samdatchiembda) לאמה מונגולי לשעבר שהתנצר, והפך למדריך וליווה קודם לכן את המיסיונרים הלזריטים אווריסט איק (Évariste Régis Huc; 1860-1813) וז'וזף גבה (Joseph Gabet 1853-1808) במסעם לטיבט.
המסע היה מאתגר, בשל האקלים הקשה, המחסור במים ובמזון ובעיית הביטחון בשל שודדי דרכים, וחיות טורפות.
דוד נהג לרשום מדי יום יומן מפורט על כל מה שראה, אופי הקרקעות, חיות הבר והצמחייה, מנהגי התושבים המקומיים, הדתות המקומיות, וסוגי היבולים שגידלו.
קבוצת החוקרים הקימה את בסיסה בסרטסי, עיר עתיקה בין חוחחוט לבאוטואו במונגוליה הפנימית.
על אף שהצמחייה באזורים הצחיחים דלילה למדי, צפה דוד בכמה צמחים בולטים "אני רואה את האקווילגיה פורחת בשפע בירוק (Aquilegia viridiflora - משפחת הנוריתיים), פרחים של צמח ממשפחת הקטניות הפורח באדום-דם (הסוג Lessertia), סוג של עשב מהסוג Sophora (גם כן ממשפחת הקטניות) בעל פרחים לבנים ריחניים וכו'...
כמו כן ליקטתי פירות של שיח מהסוג ורד בעל פרחים צהובים.
אבל, למעשה, הצמחייה של אזור אורד (乌拉特; Wulate) ענייה למדי".
"אין באורד הרים גבוהים, והיערות, שעליהם שמענו תיאורים נלהבים בבייג'ינג, הושמדו כמעט לגמרי...בכל מקום שבו ניתן לעבד את האדמה, אנחנו רואים מאמצים להפיק יבולים בידי הסינים, שגירשו את האוכלוסייה הכפרית המונגולית, שחלקה חזר למדבר גובי הגדול שאת חולותיו הצהובים יכולתי לראות נעים ברוח".
כיוון שהאב דוד הכיר היטב את מיני העופות הוא זיהה את כחול הזנב Tarsiger cyanurus.
האח שברייה, בהיותו קלע טוב, הרג והכין למשלוח פסיונים, נשרים ועייטים מונגוליים.
בסך הכול הם אספו 176 מיני עופות, 59 מיני יונקים, 1,500 מינים של צמחים ו-680 מיני חרקים.
עם זאת, עבור האב דוד היה המסע מאכזב, "אתם יודעים כי שהיתי שמונה חודשים בשנה שעברה באורד.
בזבזתי כסף רב, ובזבזתי את זמני משום שהאזור עני מאוד, אף שיכולתי לומר ההפך בבייג'ינג".
במסע המחקר הבא הגיע האב דוד לאזור מאוכלס בתושבים שלא היו מבני ההאן - הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסין, והפעם עם פלורה ופאונה עשירים הרבה יותר.
הוא למד ממיסיונרים אחרים שבמערב ובטיבט יש הרים גבוהים מכוסים ביערות ראשוניים שמורים היטב.
הייתה זו בחירה טובה מאוד, כיוון שבדיעבד הסתבר שאזור הנציבות העירונית (雅安) (כיום בתחומי שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן) שבו עתיד היה לשהות, הוא האזור העשיר ביותר בעולם מבחינת בוטנית באזורים של אקלים ממוזג ומסווג כ"נקודה חמה" של מגוון ביולוגי על ידי הארגון Conservation International.
הפלורה והפאונה של ג'יאנגשי (מרכז סין)
דוד החל את המסע בכוונה להפליג במעלה נהר היאנגצה, אבל לאחר כמה ימי הפלגה במים סוערים נעצרה המשלחת בג'יוג'יאנג, מכיוון שהנהר עלה על גדותיו, מימיו היו סוערים והניווט בו היה קשה.
דוד נשאר בג'יוג'יאנג ארבעה חודשים אותם ניצל על מנת לחקור את הסביבה.
בין תגליותיו, צפרדע ענקית (Paa spinosa וגם Rana latrans) שהקרקור שלה היא כה רם עד שבתחילה חשב דוד שהוא שומע כלבים נובחים.
את גודל העבודה שנעשתה במהלך עצירה כפויה זו ניתן לשפוט ממכתב ששלח ובו כתב "אני מזדרז לארוז את האוספים שאני שולח לז'רדן דה פלאנט בפריז...הם כוללים עשרה יונקים, שלושים מינים של עופות, 50 או 60 סוגים של דגים או זוחלים.
מספר המינים של החיפושיות מגיע ל-335, יש 100 מינים של פשפשאים יחד כ-630 מינים של חרקים.
העשבייה כוללת רק 200 מינים של צמחים, יחד עם כמה קונכיות, וכמה פריטים נוספים, שהיו הרכישות שלי בשלב הראשון הכפוי בג'יאנגשי".
ב-13 באוקטובר 1868 היה הנהר שוב בר ניווט והוא הפליג שוב.
במקום שבהם הזרם היה חזק ולא ניתן היה להתגבר עליו באמצעות חתירה היו נרתמים כמה עשרות אנשים משתי גדות הנהר לחבלים ומשכו את הסירה במעלה הזרם, ולעיתים החבלים ניתקו.
דוד היה צריך להתמודד עם העוינות של האנשים שחשבו שהוא מרגל, שהעליבו אותו ופעם אפילו הרעילו את התה שלו.
מואופין, ארץ הפנדה (מזרח טיבט)
ב-17 בדצמבר 1868 הוא הגיע סוף סוף לצ'ונגצ'ינג בקרבה לסצ'ואן.
משם הובל באפריון למוֹאוּפִּין (穆坪 התעתיק הנכון בפין-יין הוא Muping), כיום נפת בָּאוֹשִׂינְג (宝兴; Bǎoxīng), כ-250 קילומטרים מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן.
במקום פעל מוסד מיסיונרי צרפתי "הקולג' של המיסיונים בנכר של מואופין" (collège des Missions Étrangères de Moupin) השייך ל"אגודת המיסיונים בנכר של פריז" (Société des Missions-Etrangères) שהוקמה ב-1663. התושבים באזור זה היו הג'יארונג (במאה ה-19 הם היו מכונים מנטדזה - Mantze) קבוצה אתנית טיבטו-בורמזית שדיברה בשפת rGyalrong.
המיסיונרים התיישבו במקום זה על מנת להתרחק מרדיפות הממשל הסיני.
האב דוד הפך יישוב עצמאי קטן זה שבראשה עמד נסיך של המנטדזה בגובה 2,000 מטרים לבסיס לחקר האזור במשך תשעת החודשים הבאים (מ-1 במרץ ועד 21 בנובמבר 1869).
"מנטדה אלו, שאינם סינים או טיבטים אלא קרובים יותר לאחרונים, ייצרו מספר רב של מדינות נפרדות קטנות וחקיקה אוטונומית ולעיתים עם שפה ייחודית." דתם הייתה בודהיזם טיבטי.
ההתלהבות של דוד מציפורים באה על סיפוקה באזור זה.
עבור דוד, להתלהבות זו מהטבע נלוותה התלהבות לא פחותה מציד.
הוא פנה לציידים באזור שיצודו עבורו בעלי חיים באזורים שהגישה אליהם קשה תמורת תשלום נאות.
כמויות בעלי החיים שהגיעו בדרך זו היו רבות, "כל מה שנורה, עבר בקולג'" ציין דוד.
אבל הקשיים היו עכשיו בהכנת האוסף למשלוח.
הקושי למצוא אלום, תרכובת כימית הכרחית לשימור העורות, המחסור בריהוט ובארגזים על מנת לשמור על הדגימות בפני תולעים ופטריות וכו'.
כרגיל אצל דוד היה האוסף של היונקים, עופות, חרקים וצמחים יוצא דופן בכמותו באיכותו.
הוא גילה שבעה מינים שונים של רודודנדרון, הוא יגלה בסופו של דבר יותר מתריסר.
אבל התהילה של האב דוד היא בעיקר בשל התגליות העיקריות דוגמת הפנדה הענקית, חרומף זהוב ודווידיה אינוולוקרטה ( Davidia involucrata המכונה עץ היונה, שהסוג קרוי על שמו).
בסך הכול שלח האב דוד מאזור זה למוזיאון 676 דגימות של צמחים, 441 דגימות של עופות ו-145 יונקים.
ב-11 במרץ 1869, כששב ממסע מחקר של הר חונְגְשָׁאנְדִינְג (红 山顶), הוא הוזמן לשתות תה עם מר לי, ואז ראה עור של מה שנראה כדוב קוטב לבן ושחור.
לשמחתו הבטיח מארחו להביא לו את החיה בתוך כמה ימים.
ב-23 במרץ הגיעו ציידים למיסיון עם "דוב קוטב" ששבו חי, אבל הרגו על מנת להקל על סחיבתו.
"דוב הקוטב הצעיר שהם מכרו לי את במחיר גבוה הוא לבן לחלוטין למעט ארבעת הגפיים, האוזניים והאזור סביב העיניים שהם בצבע שחור מוחלט" כתב דוד.
"חודש אחר-כך הגיע דוב בוגר ויכולתי לוודא שהצבעים של חיה זו אינם משתנים עם הגיל...היא חיה בהרים הבלתי נגישים ביותר, כשהיא ניזונה מצמחים, בייחוד שורשי חזרן" נכתב בפתק שהוצמד לפוחלץ.
תגלית יפה זו של מין חדש, הפנדה הענק, תתואר על ידי מילנה-אדוואר בפריז ב-1870. החיה שפעילה בעיקר בלילה ושוכנת בגבהים של כ-3,000 מטרים באזורים בלתי נגישים, לא הייתה ידועה מחוץ לקהילה המקומית.
הפנדה עתיד היה להתפרסם בכל העולם, כולל בסין, רק משלהי המאה ה-20.
על פי עדותו של סדריק באסה (Cédric Basset) במאמר "בעקבותיו של האב דוד" "כיום, העיירה הקטנה באושינג מוקירה את זכרו של האב דוד בהצבת פסל בדמותו ותגליתו המפורסמת של הפנדה.
במעקות לאורך הנהר חקוקים רבים ממיני הצמחים ובעלי החיים שהוא גילה כאשר שהה באזור זה".
האב דוד החליט לחזור לבייג'ינג דרך שאנגחאי.
ב-22 בנובמבר 1869 עזב "את ארץ המנטדזה, לאחר שסבל מעייפות, כאב, מחסור וחולי", אבל הוא לא יכול היה "לעמוד בפיתוי לערוך סיור קצר לקוקונור, לפני שנפרד לעולמים מהמדינה".
סטייה קלה זו לרמות של צ'ינגהאי (דצמבר 1869 - מרץ 1870) הניבה תגלית מרכזית נוספת - סלמנדרת ענק סינית (Andrias davidianus או גם Sieboldia davidii), מין הסלמנדרה הגדול ביותר בעולם, אורכה עד 1.80 מטרים והיא חיה במשך 50 שנים, אורך חיים יוצא דופן לגבי דו-חי.
"הסינים דגים את ה-Sieboldia על מנת לפשוט את עורו שאותו הם מוכרים לרוקחים.
הם כמעט ולא אוכלים את בשרו שהוא לבן ומצחין כפי שחשתי זאת בעצמי קודם לכן," כך כתב כמה שנים מאוחר יותר, ב-1873. לאחר שלכד אוזנים וגילה מיני מונאל חדשים, הוא חזר לצ'נגדו למסע במורד היאנגצה לשאנגחאי, לשם חזרה לצרפת.
ספינתו עגנה בטיינג'ין ב-24 ביוני 1870, שלושה ימים אחר טבח טיינג'ין, שכוון כלפי הנוצרים ובייחוד הצרפתים.
ככל הנראה העיכוב שחל בהפלגתו ספינתו משאנגחאי הציל אותו ממוות בידי ההמון המוסת.
כאדם בעל השקפה דתית עמוקה, המשוכנע בצדקת אמונתו ובזכותם של אומות אירופה לפעול בסין, הוא לא היה מסוגל לרדת לשורשי הסיבה לטבח.
החוויה שעבר הייתה טראומטית והוא פיתח חשדנות עמוקה כלפי "הסינים האכזרים".
כאשר הגיע לבסוף למרסיי נכנס הצבא הפרוסי לפריז.
משום כך נסע לידידיו ותלמידיו לשעבר באיטליה בטרם שהגיע לפריז.
הוא השקיע מאמצים בהעתקת הרשימות שכתב תוך כדי ביצוע המחקר, ובכתיבת סיכום מסעות החקר שערך.
לאחר שהתאושש הגה רעיון לבצע מסע מחקר מעמיק של מרכז סין במשך כמה שנים.
דוד הגיע לשאנגחאי בתחילת מרץ 1872, והחליט לבצע מסע מחקר קצר בג'ג'יאנג.
הוא החל בעיר נינגבו (宁波; Níngbō), המשיך דרך שאושינג (绍兴; Shàoxīng) ואז לדרום-מערב לגבול עם ג'יאנגשי.
בתחילת הדרך הוא היה מעודד מגילוים של ציפורים חדשות, אבל המשך הדרך הניב תוצאות דלות.
לכן החליט לחזור לבייג'ינג על מנת להכין את המסע הגדול במרכז סין.
האב דוד יצא מבייג'ינג ב-2 באוקטובר 1872 בראש משלחת שכללה שתי עגלות, 150 קילוגרם של מטען ושני משרתים נוצרים.
הוא יצא למסע בלא חששות כשהוא מלא התלהבות לקראת הרפתקאות חדשות, אם כי בסופו של דבר מרבית אוספיו יאבדו כשהאוניה שנשאה אותם טבעה, ובעיות בריאות חמורות יאלצו אותו להפסיק את מסע המחקר.
כיוון המסע היה בתחילה דרומה, ולאחר חצייה סוערת של הנהר הצהוב הוא שינה כיוון מערבה לעבר שיאן.
שם למד כי בלתי אפשרי להמשיך לגאנסו בשל המרד המוסלמי שהתחולל שם ומעשי הטבח השיטתיים ההדדיים.
לפיכך החליט לחקור את הרי צ'ין (秦岭 Qín Lǐng), דרומית לשיאן.
הרכס הוא מחסום הררי שעליו עובר קו פרשת המים בין האגן של הנהר הצהוב (ויובלו הנהר ויי) מצפון ואגן היאנגצה (ויובלו הנהר האן) מדרום.
הרכס הוא גם מחסום אקלימי המפריד בין האקלים הממוזג מצפון לו לאקלים הסובטרופי מדרום לו.
מיקומו על הגבול שבין אגנים ואקלימים יצר ברכס תנאים שאפשרו פלורה ופאונה עשירים במיוחד.
בנובמבר 1872 התיישב דוד בכפר הקטן יִינְגְ'יָאפּוֹ (殷家 坡; Yinjiapo) באזור מרוחק מיישובים אחרים.
ולראיה, כמה ימים לפני בואו טרף נמר ערפילי מצוי כלב שהיה שייך למשפחה שהתגוררה ליד בית מגוריו.
בכתיבת רשמיו ממסע זה הפגין דוד תובנה יוצאת דופן על עתיד הסביבה של כדור הארץ.
מאה שנים לפני שהנושא עלה למודעות ציין דוד באלגנטיות: "עצוב לחזות כמה מהר מתקדם הרס יערות הבראשית, שהם רק חלק קטן בסין, ושלעולם לא ישובו.
כאשר העצים הגדולים נעלמים גם השיחים והצמחים הרבים הזקוקים לצל נעלמים, כמו גם כל החיות, קטנות כגדולות, הזקוקים ליערות על מנת לחיות ולהתרבות...
ולרוע המזל, מה שעושים הסינים בארצם, עושים גם אחרים.
מצער הדבר שחינוכם של כל בני האדם לא התפתח בזמן על מנת להציל מחורבן שאינו הפיך את היצורים שהבורא שיכן בעולמנו על מנת שיחיו לצד האדם, לא רק על מנת שיקשטו את העולם, אלא גם שימלאו תפקיד מועיל, הכרחי יחסית בכלכלה הכללית.
מניעים חומרניים אנוכיים מעוורים את עינינו...
בקרוב רק סוסים וחזירים מצד אחד וחיטה ותפוחי אדמה מצד שני יחליפו את כל מאות ואלפי הצמחים ובעלי החיים שאלוהים יצר מתוך האין על מנת שיחיו אתנו.
יש להם זכות לחיות, ואנו נהרוס אותם לבלי שוב, כשאנו בברוטליות גורמים לכך שקיומם יהיה בלתי אפשרי."
החל מינואר 1873 חזר לדרכים המושלגות של הרי צ'ין.
במערב התרומם הר טָאיְבָּאיְשָׁאן (太白 山 - "הר לבן מאוד"), הפסגה הגבוהה ביותר בהרי צ'ין (3,767 מטרים).
דוד סייר בהרים עד אפריל, כשהוא ממשיך לאסוף צמחים ובעלי חיים, ולהכין רשימות מדויקות להפליא על אתרים גאולוגיים, על נדידת העופות, ועל מנהגי התושבים.
מסעותיו הובילו אותו לעמק הנהר האן, יובל של הנהר יאנגצה, הנשפך אליו בעיר ווהאן של ימינו.
הוא קיבל החלטה חסרת מזל להפליג על ההאן עד האנקאו (כיום בווהאן), יחד עם האוספים יקרי הערך ושם לעלות על ספינה המפליגה במורד היאנגצה.
בזמן מעבר של אחד האשדות, נפער בסירה, העמוסה לעייפה, חור מהתחככות בסלע.
דוד קפץ למים והצליח להציל חלק מאוספיו.
אבל הם היו ספוגים לחלוטין במים והדוגמיות שניצלו נפגעו בצורה חמורה.
אדריאן פרנשה (Adrien René Franchet; 1900-1834), הבוטנאי שחקר את הממצאים ששלח דוד למוזיאון לתולדות הטבע בפריז, העריך שכמחצית מאוסף הצמחים של דוד אבד בתאונות השונות.
הוא שכר מקום על ספינה שנשאה מטען של עצים, ולאחר עשרים ימי הפלגה עגן בהנקאו, שם אירחו אותו מיסיונרים איטלקים.
משם הפליג בספינה על היאנגצה עד ג'יוג'ואנג שבה שהה במסעו השני.
בג'יוג'ואנג הוא שהה במיסיון של המסדר שבו היה חבר עד 22 במאי 1873 כשיצא באפריון על גלגלים בדרך המובילה לדרום-מזרח.
הוא עבר בנאנצ'אנג ובפוג'ואו (抚州) והתיישב זמנית בטסיטאו, דרומית מזרחית לפוג'ואו, שם היה מיסיון ובית ספר של המיסיונרים.
מזג האוויר באזור זה של סין חם מאוד, ובנוסף חלו המיסיונר ועוזריו בקדחת.
בריאותו התדרדרה במהירות והוא נצטווה להישאר במיטה כל הקיץ.
בשלהי ספטמבר, כאשר חש מעט יותר טוב, סייר בהרי פוג'יין "לשם החלפת אווירה" וחיפש קופים.
אלא שהוא הגיע לקצה כוחו.
כשהגיע לכפר קואטן הכריעה אותו הדלקת שוב.
ציידים הביאו לו מינים חדשים של בעלי חיים, אבל דוד היה כל כך חולה עד שהוענק לו הסקרמנט של המשיחה האחרונה.
הוא אומנם החלים לבסוף, אבל היה ברור לו שימיו כחוקר הגיעו לסיומם.
בדצמבר 1873 חזר לטסיטאו ודרך ג'יוג'ואו הגיע לשאנגחאי, ושם התבשר כי האחראי על המיסיון בסין הורה לו לחזור לצרפת, לאחר שהרופאים קבעו כי אם יישאר בסין ימות.
ב-3 בינואר 1874 הפליג משאנגחאי והגיע לצרפת במחצית הראשונה של שנת 1874.
"בסופו של דבר", כך כתב, "למרות כל הקשיים, אני די שבע רצון מהאוספים שלי מג'יאנגשי ובהרים של מזרח פוג'יין.
הם ממלאים שני ארגזים גדולים, שלושה ארגזים קטנים, ותשעה ארגזים בגדלים משתנים.
רק מספר היונקים, קטנים כגדולים, הכלולים באוסף נע בין 35 ל-40 מינים שונים, בהם כמה מינים חדשים.
נתגלו גם מינים חדשים של עופות, זוחלים, חרקים וכו'".
עם שובו לפריז השתכן האב דוד ב-Maison-mère ברחוב סוור (Rue de Sevres).
בשנותיו האחרונות עסק בסידור הרשימות ממסעות בסין ובהדרכת סמינריסטים בתחום שהיה כה קרוב ללבו, תולדות הטבע.
זה היה בית הספר השלישי שבו לימד את הנושא לאחר סאבונה באיטליה ופֵּיטָאנְג בבייג'ינג.
ב-1875 פרסם בהוצאת האשט (Hachette) שני כרכים בהם סיכם את "יומן המסע השלישי במחקר באימפריה הסינית".
שנתיים אחר-כך הוציא לאור את הספר "העופות של סין".
בניגוד לחייו העמוסים ומלאי ההרפתקאות בסין, חי דוד בשלווה בפריז ויצא למסעות מחקר קצרים בלבד (לתוניסיה ב-1881 ולאיסטנבול ב-1883), וכמו כן השתתף בקונגרס המדעי הקתולי ב-8 באפריל 1888, שם זכה לקריאות בוז מהקהל שעה שניסה להגן על תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין.
ארמן דוד נפטר בפריז ב-10 בנובמבר 1900. היה בן 74 במותו.
כהוקרה על תגליותיו צורף דוד ב-1872 לאקדמיה הצרפתית למדעים.
הוענקה לו מדליית זהב בסורבון מטעם ה-Société de géographie.
ב-1896 הוענק לו אות לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת, לאחר שפעמיים לפני כן דחה את קבלת האות.
כמות דגימות הצמחים ובעלי החיים ששלח ארמן דוד למוזיאון לתולדות הטבע בפריז גדולה מאוד.
עמנואל בוטאן (Emmanuel Bhutan), הביוגרף של דוד שביצע ספירה של הפריטים מצא שדוד שלח למוזיאון 2,919 מינים של צמחים, 9,569 מינים של חרקים, עכבישנים ורכיכות, 1,332 מיני עופות ו-595 מיני יונקים.
הקיצור לשמו של דוד בתיאור מינים בבוטניקה ובזואולוגיה הוא "David".
רשימות העצים והצמחים בהם פגש דוד בדרום מונגוליה, באזור בייג'ינג, בהרי צ'ין ובמזרח טיבט היו יכולים להוות בסיס ראשוני לתיאור הפיטוגאוגרפיה של סין, לרוע המזל מידע זה מפוזר בין המשלוחים משלושת המסעות, ואיש לא טרח להכין סיכום.
העשבייה שנאספה באזור מוֹאוּפִּין (Moupin) בסצ'ואן היא בעל המאפיינים המעניינים ביותר בפלורה של ההימלאיה ונמצאו מספר גדול של מינים חדשים (כ-150).
כולם תוארו על ידי אדריאן פרנשה) או המסתיימים בדווידי ( Viola davidii וכו').
הוא גילה מינים חדשים רבים של רודודנדרון, כולם תוארו גם כן על ידי פרנשה: Rhododendron brachyanthum Franchet, R.
צמחים ידועים נוספים הם אורן ארמן, בודלית דוד (Buddleja davidii), Lilium davidii - מין של שושן ו-Acer davidii מין של אדר.
תרומתו של ארמן דוד לחקר הפלורה של סין ניכרת, אך הוא חש תמיד כי המחקר הזואולוגי קודם למחקר הבוטני.
מעט מאוד היה ידוע על הציפורים בסין לפי שהתפרסם ספרו הנרחב על העופות בסין ב-1877. בספרו מתאר דוד 807 מינים, כולל 65 מינים שתוארו בפעם הראשונה.
ידידו האנגלי רוברט סווינהו (Robert Swinhoe; 1877-1836) חקר את העופות השוכנים באזורי החופים של סין.
דוד היה הראשון להציג את כל עופות סין, אם כי לא התיימר שספרו יקיף את כל המינים.
מארבעת מיני האנטילופות השוכנים בסין "גילה" דוד שלושה.
בדרך כלל תיאור הממצאים הבוטניים נעשה על ידי פרנשה, והממצאים הזואולוגיים בידי מילנה-אדוואר, שני חוקרים מהמוזיאון לתולדות הטבע בפריז.
במונח "גילה" הכוונה "לזהות בטבע מין שטרם תואר קודם לכן ולפרסם תיאור מדעי בפעם הראשונה, בהקשר לבוטניקה או זואולוגיה".
תיאורים אלו של מינים חדשים בסין עזרו ללא ספק לפרסמם מחוץ לסין.
בסין עצמה, הידע לגבי מינים אלו יכול להיות נרחב.
הסינים צברו מזמן ידע מעשי כיצד לנצל מינים לצרכים רפואיים, לחקלאות ולגינות נוי, אך מחקר של הצמח או בעל החיים עצמו היה הליך שהיה זר להם לחלוטין.
עבודת המחקר הרפואית הגדולה "בֶּנְצָאו גָאנְגְמוּ" (本草纲目 Bencao Gangmu) בת 27 הכרכים של לִי שְׁגֶ'ן (李时珍; Li Shizhen; 1593-1518), הנחשב על ידי היסטוריונים סינים כחוקר הטבע הסיני הגדול ביותר מכילה רק 1,496 שמות של מיני צמחים.
ארמן טראורה הוא כדורגלן עבר סנגלי-צרפתי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
לאחר שעבר במחלקות הנוער של ראסינג פריז ומונקו ב-1 באוגוסט 2005 עבר לארסנל והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה במשחק ידידות נגד אייאקס אמסטרדם.
באוגוסט הוא חתם על חוזה מקצועי במועדון.
ב-24 באוקטובר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית הראשונה שלו בסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג נגד וסט ברומיץ' אלביון.
בעונתו הראשונה הוא שיחק 6 משחקים בגביע הליגה, אחד במסגרת גביע ה-FA אך הוא לא רשם דקות משחק בליגה.
ב-5 באפריל 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד ליברפול.
ב-4 באוגוסט 2008 הוא חתם על חוזה ארוך טווח בארסנל.
ב-21 באוגוסט 2008 טראורה הושאל לפורטסמות' על מנת לצבור דקות משחק.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד מנצ'סטר יונייטד.
טראורה זכה לדקות משחק רבות בפורטסמות', אך באמצע העונה ניקו קראנצ'ר חזר מפציעה וטראורה קיבל פחות דקות.
ב-18 במאי 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-3 נגד סנדרלנד.
לקראת תחילת עונת הוא חזר לארסנל.
בעקבות פציעתם של גאל קלישי וקירן גיבס טראורה קיבל את ההזדמנות בהרכב, אך נפצע בניצחון 0-3 נגד אסטון וילה והחמיץ כמה משחקים.
ב-31 באוגוסט 2010 טראורה הושאל ליובנטוס עד לסיום העונה.
בתחילת העונה נפצע ל-3 חודשים, משום כך הוא ערך את הופעת הבכורה שלו רק ב-13 בנובמבר 2010 בתיקו 1-1 נגד רומא.
ב-1 בדצמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח.
טראורה כמעט ולא זכה לדקות משחק והוא ערך בסך הכל 10 הופעות במדי "הגברת הזקנה".
ב-30 באוגוסט 2011, טראורה חתם בקווינס פארק ריינג'רס ל-3 שנים.
ב-12 בספטמבר 2011 טראורה ערך את הופעת הבכורה שלו בק.פ.ר.
בתיקו 0-0 נגד ניוקאסל יונייטד.
ב-17 בספטמבר 2011, טראורה בישל 2 שערים בניצחון 0-3 נגד וולברהמפטון ונדררס.
טראורה לא פתח את עונת עקב פציעה.
לקראת עונת הצטרף לנוטינגהאם פורסט, בחוזה לשלוש עונות.
ב-2 בפברואר 2018 הושאל לקארדיף סיטי.
ב-20 ביולי 2018 טראורה חתם בריזספור מליגת העל הטורקית לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת.
ב-6 בנובמבר 2019 חזר טראורה לקארדיף סיטי.
כעבור חודשיים, שוחרר מהמועדון, כאשר לא רשם ולו דקת משחק אחת.
בספטמבר 2020 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בצעירותו, טראורה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת.
ביוני הוא החליט לייצג את .
ב-10 באוגוסט 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 נגד במשחק ידידות.
ארמיר לניאני (באלבנית: Ermir Lenjani; נולד ב-5 באוגוסט 1989) הוא כדורגלן אלבני המשחק בשהפאוזן בעמדת הקשר.
בהיותו ילד עבר עם משפחתו לשווייץ ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של וינטרטור.
ב-8 במרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בליגה נגד תון, במשחק זה הבקיע את שעריו הראשונים בקבוצה הבוגרת.
המשחק נגמר בניצחון 2-4 לטובת וינטרטור.
עונה לאחר מכן הוא הבקיע 6 שערים ב-29 הופעות.
בקיץ הושאל לגראסהופרס ציריך על מנת לצבור יותר דקות משחק.
ב-17 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בציריך בתיקו 1-1 נגד נשטל גזמאקס.
במדי גראסהופרס בסך הכל 6 משחקים בליגה ועוד אחד בגביע בו הבקיע צמד בניצחון קבוצתו 0-12, ובינואר חזר לווינטרטור.
ב-3 באוגוסט 2014 בישל את שני השערים בניצחון קבוצתו 1-2 נגד לוצרן.
במהלך חלון העברות של ינואר נקשר שמו של לניאני למועדונים כמו שטוטגרט והלאס ורונה, אך ב-6 בינואר 2015 חתם בסטאד רן הצרפתית.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת רבע גמר גביע הליגה הצרפתי נגד בסטיה.
במשחק עצמו לניאני הורחק והשאיר את קבוצתו ב-9 שחקנים.
ב-7 בפברואר 2015 לניאני ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד אולימפיק מרסיי.
ב-17 באוגוסט 2015 הושאל לנאנט.
ב-26 ביולי 2017 לניאני חזר לשווייץ וחתם בפ.צ.
ב-11 בספטמבר 2020, לניאני חתם בגראסהופרס ציריך.
בקיץ לניאני חתם באומרנייספור מליגת העל הטורקית בה שיחק עד לסיום העונה.
אף על פי שגדל בשווייץ, לניאני הביע את רצונו לשחק עבור נבחרת אלבניה ובינואר התחיל בתהליך קבלת דרכון אלבני.
ב-8 באוקטובר 2013 לניאני קיבל רשמית אזרחות אלבנית.
ב-15 בנובמבר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 0-0. ב-11 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ארמן נולד בשם ארמן פייר פרננדז , היה אמן אמריקאי יליד צרפת.
ארמן נולד וגדל בניס, צרפת.
ב-1953 התחתן ארמן עם מלחינת המוזיקה האלקטרונית אליאן ראדיג ונולדו להם שתי בנות, מריון (1951) ואן (1953) ובן אחד, איב ארמן (1954–1989).
ב-1989 נולד ילדו השישי, איב סזאר ארמן, בנה של קרול סזאר.
ארמן נפטר בניו יורק ב-2005. חלק מהאפר שלו נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז ב-2008
ארמן טיגראני טיגראניאן או דיקראניאן (בארמנית: Արմեն Տիգրանյան; 26 בדצמבר 1879, באלכסנדרופול (כיום גיומרי) - 10 בפברואר 1950, בטביליסי, היה מלחין ומנצח ארמני.
יצירותיו המוכרות ביותר היו שתי אופרות לאומיות, "אנוש" (ביצוע בכורה: אלכסנדרופול, 4 (17) באוגוסט 1912, הצגת האופרה הראשונה בארמניה) ו"דוויד בק" (1950); אופרה זו הוצגה לראשונה חודשים ספורים לפני מותו והייתה היצירה האחרונה שחיבר.
טיגראניאן נולד באלכסנדרופול באימפריה הרוסית (כיום גיומרי, ארמניה.
כבר בגיל צעיר מאוד החל להתעניין במוזיקה.
את השכלתו המוזיקלית קיבל בטביליסי,
ובשנת 1902 סיים את לימודיו בקולג' למוזיקה של טביליסי, שם למד הלחנה אצל מאקאר אקמאליאן.
הוא התמסר להוראה והמשיך לחבר מוזיקה, בעיקר שירים ורומנסות במסורת הארמנית העממית.
האופרה של טיראניאן, "אָנוּש", שנכתבה בשנת 1908 ועוצבה מחדש ב-1932, מכונה "האופרה הלאומית של הארמנים".
האופרה, המבוססת על סיפור של הובהאנס תומניאן, שעניינו פרשת אהבים וטרגדיה כפרית, קנתה את לב הקהל ונעשתה שכיחה ברפרטואר הקונצרטי.
הצגת הבכורה של |אנוש" התקיימה ב-27 במאי 1923 בבית האופרה לקסינגטון בניו יורק, בהפקה ששווקה לקהל המהגרים הארמני.
ההפקה, שהוגדרה מעל שלטי הפרסום כ"הצגת בכורה אמריקאית" של "אנוש", התקיימה ב-1981 בתיאטרון האופרה של מישיגן.
ההיסטוריה של ממלכות קרבאך נתנה השראה לאופרה "דוויד בק" (1950).
בין יתר יצירותיו של טיגראניאן, הדרמה "ליילי ומג'נון", "מחול מזרחי" לתזמורת סימפונית ו"אביב חדש" למקהלה מעורבת.
טיגראניאן נקבר בבית הקברות המרכזי של ירוואן, הידוע גם בשם בית הקברות טוכמאך.
1935, עיטור כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה לפועל אמנות
1936 עיטור כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה לפועל אמנות
ארמן לואיס גיליאם היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1987–2000. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 13.7 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
ביולי 2011 נפטר גיליאם, בגיל 47, כתוצאה מהתקף לב.
גיליאם נולד בבת'ל פארק שבפנסילבניה, ובשנת 1982 החל ללמוד ב"מכללה הקהילתית אינדבנדנס" אשר בעיר אינדבנדנס, קנזס.
לאחר שנה אחת עבר ללמוד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס ("UNLV"), ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל ג'רי טרקניאן.
בעונתו השלישית והאחרונה באוניברסיטה, 1986/1987, הוביל את קבוצתו לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות לאחר שהצטיין במשחקי שמינית הגמר (38 נקודות מול אוניברסיטת ויומינג) ורבע הגמר (27 נקודות מול אוניברסיטת איווה).
גם במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת אינדיאנה בלט גיליאם עם 32 נקודות ו-10 ריבאונדים, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 93–97 והודחה מהטורניר.
בסיום אותה עונה זכה בתואר שחקן העונה של "מחוז ה-PCAA" ונבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American), לאחר שהעמיד ממוצעים של 23.2 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק.
בין עונתו השלישית לרביעית באוניברסיטה נבחר גיליאם להשתתף באליפות העולם בכדורסל 1986 כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצד שחקני מכללות מצטיינים נוספים כגון דייוויד רובינסון, קני סמית' וצ'ארלס סמית'.
במשחק הגמר של הטורניר גברה ארצות הברית על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 87–85, ובכך זכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בטורניר מאז 1954. גיליאם עצמו השתתף ב-8 מתוך עשרת משחקי נבחרתו, ותרם 6.0 נקודות ו-4.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1987 נלקח גיליאם על ידי פיניקס סאנס בבחירה השנייה, אחרי דייוויד רובינסון שנבחר ראשון.
לאורך עונת הרוקי שלו רשם ממוצעים של 14.8 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונה העוקבת קלע 15.9 נקודות למשחק וסייע לסאנס להעפיל לגמר האזור המערבי.
בדצמבר 1989, לאחר כשנתיים וחצי בפיניקס, הועבר גיליאם בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה לקורט רמביס.
עד לסיום אותה עונה היה הקלעי המוביל של ההורנטס, כשקלע 18.8 נקודות בממוצע למשחק.
בינואר 1991 נשלח בטרייד לפילדלפיה 76' בתמורה למייק ג'מינסקי.
בשתיים וחצי עונותיו בקבוצה רשם ממוצעים של 14.7 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בניו ג'רזי נטס.
עונת השיא שלו מבחינה סטטיסטית הייתה , בה קלע 18.3 נקודות והוריד 9.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בין השנים 1996–2000 שיחק עבור מילווקי באקס ויוטה ג'אז, בטרם פרש ממשחק.
בשנת 2001 מונה גיליאם למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ב"קמפוס מקיספורט" במערב המדינה, ובין השנים 2002–2005 שימש כמאמן קבוצת הכדורסל של "קמפוס אלטונה".
בשנת 2005 חזר לשחק באופן מקצועי בקבוצת "פיטסבורג אקספלוז'ן" מליגת ה-CBA, ובעונתו היחידה במדיה קלע 23.8 נקודות למשחק.
ב-5 ביולי 2011 התמוטט גיליאם בעת ששיחק כדורסל במכון כושר בברידג'וויל שעל יד פיטסבורג, פנסילבניה.
לאחר זמן קצר נקבע מותו, בגיל 47, כתוצאה מהתקף לב.
ארמיניהרינגיה (שם מדעי: Arminiheringia) הוא סוג נכחד של יונק טורף מסדרת הספרסודונטה, אשר השתייך למשפחה הקדומה פרובוריהאיניים שכללה מיני טורפים גדולים מאוד.
הוא התקיים במהלך תקופת האאוקן שלפני 48.6 עד 37.2 מיליון שנה מהיום.
סוג זה הוגדר בידי פלורנטינו אמגינו בשנת 1902 ממצאים שהתגלו במחוז צ'ובוט בארגנטינה.
יונק זה היה בינוני בגודלו באורך 1.4 מטר בקירוב ומשקל של 40 עד 80 ק"ג בממוצע.
הוא היה טורף בעל לסתות גדולות ושיניים טוחנות גבוהות ומחודדות שיועדו להרג מהיר.
הוא היה בעל ניבים דקים בקדמת הלסת שהיו חסרי אמייל והם צמחו בצורה קיצונית ובלטו גם מחוץ לפיו.
בצורה זו דמה מעט לשנחרבים או את קרובו התיילקוסמילוס, אך לא היה קשור אליהם ביותר.
היו לו גפיים רחבות דומות לגפיים של דובים וזנב קצר, כך שהוא לא היה טורף אצן וכנראה ארב לטרפו במסתור.
הוא חי ביערות הקדומים של אמריקה הדרומית, שם ניזון מדלשינאים גדולים, ומפרסתנים קדומים אמריקאים כמו התומאשוקסליה.
הוא מילא את הגומחה אקולוגית של הקראודונטים משאר העולם שגם הם היו בעלי ניבים גדולות וגוף גדול יחסית.
עם זאת הוא היה קרוב יותר ליונקי הכיס המודרניים.
ארמן גטי היה במאי, משורר, תסריטאי ועיתונאי צרפתי.
ארמן גטי נולד במונטה קרלו למשפחה ממוצא איטלקי.
בשנת 1941 הוא עזב את בית הספר בה למד לאחר שכתב סאטירה על המורה.
ב-2 במרץ 1942 נפטר אביו אוגוסט כתוצאה ממכות במהלך שביתה של אספני האשפה.
בשנת 1943 ארמן גטי נעצר בטרנאק ונידון למוות.
לאור גילו הצעיר הוא קיבל חנינה והועבר לבורדו שם היה עובד כפייה בבניית בסיס הצוללות.
בשנת 1944 ו-1945, הוא היה צנחן בשירות האווירי המיוחד (SAS) והשתתף בקרב על הולנד.
בנובמבר 1945 ארמן גטי השתחרר מהצבא.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ארמן גטי התגורר בקומונה של אמנים צרפתים שכללה בין היתר איוואן אודואר, ג'ורג' ארנו ומישל טורניה.
הוא עבד כעיתונאי, כתב את המחזה הראשון שלו ובשנת 1961 ביים את סרטו הראשון L'Enclos.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 1957 ארמן גטי קיבל פרס על המחזה Le Poisson noir.
בשנת 1961 סרטו הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה וזכה לפרס הכסף על הבימוי.
בשנת 1963 סרטו היה מועמד לפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הוא המשיך לביים עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1999 הוענק לארמן גטי אות לגיון הכבוד ובשנת 2004 הוא התקבל למסדר האמנויות והספרות.
ארמל בלה-קוצ'אפ הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הלאס ורונה, בהשאלה מסאות'המפטון.
הוא בנו של שחקן העבר של נבחרת קמרון, סיריל פלורן בלה .
בלה-קוצ'אפ גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים, ביניהם בורוסיה מנשנגלדבך ודיסבורג, ובשנת 2017 הגיע אל מחלקת הנוער של בוכום.
לקראת עונת הצטרף לסגל של הקבוצה הבוגרת של המועדון למשחקי קדם העונה.
ב-28 באפריל 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לארצגבירגה אווה במסגרת המחזור ה-31 בבונדסליגה השנייה.
בסך הכל ערך בלה-קוצ'אפ ארבע הופעות ליגה בעונה זו, והוסיף 12 הופעות ליגה בעונת .
ב-14 בפברואר 2021 הבקיע בלה-קוצ'אפ את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על איינטרכט בראונשווייג במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת .
הוא ערך 28 הופעות ליגה והבקיע שער אחד בעונה זו, בה סיימה בוכום במקום הראשון בבונדסליגה השנייה והעפילה לבונדסליגה.
ב-21 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–2 על מיינץ 05 במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2021/2022.
ב-21 ביוני 2022 חתם בסאות'המפטון מהפרמייר ליג תמורת 10 מיליון אירו.
ב-13 באוגוסט ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג, בתיקו 2-2 עם לידס יונייטד.
בתחילה הציג בלה קוצ'אפ יכולת טובה, אך סבל מפציעות רבות שמנעו ממנו לשחק.
לעונה אחת, בה ערך 4 הופעות ליגה בלבד, לאחר שפרק את כתפו, אך רשם עם הקבוצה זכייה באליפות הליגה ההולנדית.
ב-27 באוגוסט 2025 הושאל להלאס ורונה.
ב-26 בספטמבר 2022 ערך בלה-קוצ'אפ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, בתיקו 3-3 נגד נבחרת אנגליה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
בלה קוצ'אפ נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022, אך לא שותף בו כלל.
ארמיס סקיוריטי בע"מ, המוכרת בשם המקוצר Armis, היא חברת אבטחת מידע פרטית ישראלית, העוסקת באבטחת האינטרנט של הדברים.
החברה נוסדה בנובמבר 2015 על ידי יבגני דיברוב (מנכ"ל) ונדיר יזרעאל (CTO), שניהם בוגרי הפקולטה למדעי המחשב של הטכניון, ותומר שוורץ שפרש מהחברה בשנת 2017.
התוכנה של החברה עוסקת בהגנת מכשירים המחוברים לרשת המחשבים הארגונית: מדפסות, מצלמות ומכשירים נוספים, הנכללים באינטרנט של הדברים (IoT).
התוכנה מזהה את הפעילות האופיינית של מכשירים אלה, מתריעה על פעילות חריגה, ובמידת הצורך מנתקת את המכשיר מהרשת הארגונית.
החברה פעילה גם באבטחת טכנולוגיה תפעולית, בין השאר בתחום הרפואה, שבו נדרשת אבטחה של שלל מכשירים, כגון מוניטורים ומכשירי הדמיה רפואית, ובתחום התעשייה, שבו נדרשת אבטחה של מכשירי קו הייצור.
בפברואר 2023 הודיעה החברה שהגיעה להקף מכירות שנתי של 100 מיליון דולר.
באוקטובר 2024 הודיעה החברה שהגיעה להקף מכירות שנתי של 200 מיליון דולר.
בפברואר 2024 רכשה החברה את חברת CTCI האמריקאית, העוסקת בזיהוי איומי סייבר באמצעות כלי בינה מלאכותית, תמורת 20 מיליון דולר.
באפריל 2024 רכשה החברה את חברת סילק סקיוריטי הישראלית, תמורת 150 מיליון דולר.
במרץ 2025 רכשה החברה את חברת אוטוריו הישראלית, תמורת כ-120 מיליון דולר.
בהמשך שנת 2025 הגיעה החברה להכנסה חוזרת שנתית של 300 מיליון דולר.
ביוני 2017 גייסה החברה 17 מיליון דולר.
באפריל 2018 גייסה החברה עוד 30 מיליון דולר.
בסך הכל גייסה החברה עד למכירתה כ-115 מיליון דולר.
בינואר 2020 רכשה קרן ההשקעות אינסייט פרטנרס את השליטה בארמיס לפי שווי של 1.1 מיליארד דולר.
בפברואר 2021 גייסה החברה 125 מיליון דולר, לפי שווי של שני מיליארד דולר.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 300 מיליון דולר לפי שווי של 3.4 מיליארד דולר.
באוקטובר 2024 גייסה החברה 200 מיליון דולר, לפי שווי של 4.3 מיליארד דולר.
ביולי 2025 מכרו מאות מעובדי החברה מניות בסך 100 מיליון דולר, לפי שווי חברה של 4.5 מיליארד דולר.
בנובמבר 2025 גייסה החברה 435 מיליון דולר לפי שווי של 6.1 מיליארד דולר.
הגיוס נעשה בהובלת קרן הצמיחה של גולדמן זאקס, והשתתפה בו גם קרן CapitalG (קרן הצמיחה של חברת אלפאבית).
בדצמבר 2025 הגיעה חברת ServiceNow להסכם לרכישת ארמיס תמורת 7.75 מיליארד דולר.
ארמן גיומן היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם האימפרסיוניזם.
ארמן גיומן נולד בפריז בשנת 1841, וגדל במולן.
ב-1857 הגיע לפריז על מנת לעבוד בחנות בבעלות דודו ובערב למד ציור.
ב-1861 החל ללמוד ב-Académie Suisse (בית ספר פריזאי לאמנות) שם פגש את פול סזאן וקאמי פיסארו והם הפכו לידידים.
החבורה הציגה את עבודותיה ב"סלון הדחויים" בשנת 1863. בהמשך הציג את עבודותיו בתערוכות נוספות של "החברה בע"מ של אומנים, ציירים, פסלים ואמני תחריט" לרבות תערוכה ראשונה בשנת 1874 הידועה כסלון האימפרסיוניסטי הראשון.
החל משנת 1860 גיומן עבד בחברת הרכבות הצרפתית, לכן לא יכל לעזוב את פריז לתקופות ארוכות.
רוב ציורי הנוף שלו בשנים אלו מתארים את העיר וסביבתה.
בשנת 1886 התיידד עם וינסנט ואן גוך.
אחיו, סוחר האמנות תאו ואן גוך, מכר כמה מעבודותיו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הסטודיו של גיומן היה מקום המפגש של פול גוגן, ז'ורז' סרה ואמנים נוספים.
בעקבות ההכרות עם סרה הוא החל לצייר בסגנון פוינטיליזם.
בשנת 1891 זכה פעמיים בהגרלות בסכומי כסף גדולים, עזב את עבודתו והקדיש את עצמו לציור.
הוא צייר באזור Crozant באקיטן החדשה ובאוברן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 גיומן הציג במספר תערוכות יחיד בגלריות של פריז.
כיום 48 מציוריו הם חלק מהאוסף של מוזיאון ד'אורסה, מספר ציורים מוצגים במוזיאון טייט בריטניה ובמוזיאונים נוספים בארצות הברית, יפן וישראל.
גיומן ידוע בעיקר בציורי נוף.
הוא נחשב לנציג בולט של אסכולת ציורי הנוף École de Crozant.
גיומן נפטר בשנת 1927 בעיר אורלי על יד פריז.
ארמית שומרונית, או שומרונית, הייתה ניב מניבי השפה הארמית ששימשה את השומרונים בכתבי הקודש והספרות שלהם.
אין לבלבל אותה עם השפה העברית השומרונית של כתבי הקודש.
הארמית השומרונית החליפה את העברית השומרונית העתיקה בשימוש היום-יומי, רק שאחר כך חדלה להיות שפה מדוברת בעצמה בין המאות ה-10 וה-12 והוחלפה על ידי השפה הערבית וליתר דיוק על ידי הניב של הערבית הפלסטינית השומרונית.
בצורתו היא מזכירה את הארמית של התרגומים, וכתובה באלפבית השומרוני.
יצירות חשובות שנכתבו בשפה זאת כוללות את התרגום השומרוני ותיבת מרקה.
ישנם גם טקסטים משפטיים, פרשניים וליטורגיים, אם כי יצירות מאוחרות מאותו סוג נכתבו לעיתים קרובות בערבית.
שיאה של השפה היה במאות הרביעית והחמישית, בה חיברו השומרונים פיוטים על טהרת הארמית, ללא שימוש כמעט בעברית.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה השביעית, החלה הערבית דוחקת את רגלי הארמית, ובמקביל החלה חזרה בחיבורי הדת השומרונית לעברית השומרונית.
ארמלו היא עיר בפרובינציית מפומלנגה שבדרום אפריקה הממוקמת כ-210 קילומטרים מזרחית ליוהנסבורג.
ארמלו המודרנית נוסדה על ידי כומר מהכנסייה הרפורמית ההולנדית בשנת 1870, והוכרה רשמית ככפר בפברואר 1880 העיר נקראת על שם עיירה בהולנד.
ההתיישבות הורחבה משמעותית משנת 1903, לאחר סיומה של מלחמת הבורים.
הייצור החקלאי של ארמלו כולל תירס, בקר, תפוחי אדמה, שעועית, צמר, חזירים, גרעיני חמניות, אגוזים, פירות טרופיים, אלפלפה ודורה.
בנוסף על כך, מתבצעת גם כריית פחם.
ארמית נוצרית ארץ ישראלית (Christian Palestinian Aramaic, CPA) או ארמית מלכיתית הוא ניב של הארמית המערבית, ששימש את הקהילה הנוצרית המלכיתית בארץ ישראל ובעבר הירדן בין המאה החמישית למאה השלוש עשרה לספירה.
השימוש בניב זה השתמר בכתובות, בכתבי יד ועל גבי קמעות שהתגלו באזור.
הארמית הנוצרית הארץ ישראלית קשורה קשר הדוק לשני ניבים קרובים, הארמית היהודית הארץ ישראלית (JPA) והארמית השומרונית (SA), בהן השתמשו הקהילה היהודית והקהילה השומרונית בארץ ישראל באותה התקופה.
הארמית הנוצרית כוללת אוצר מילים ספציפי שחלקו אינו קיים בניבים הארמיים המערביים האחרים.
המקורות הקדומים אינם מתייחסים לארמית הנוצרית בשמה, והמונחים המקובלים במחקר בן-זמננו הם המצאות מדעיות מודרניות.
מונחים כגון "סורית ארץ ישראלית" ו"ארמית סירו-פלשתינאית" משקפים את העובדה שדוברי ניב זה התייחסו לעיתים קרובות לניב זה בשם "סורית" ועשו שימוש באלפבית המבוסס על מערכת הכתב הסורית הצפונית.
חוקרים סבורים שאגריה, צליינית מגליסיה שביקרה בארץ ישראל במאה הרביעית לספירה והזכירה בכתביה את "השפה הסורית", התייחסה למעשה לארמית הנוצרית הארץ ישראלית.
המונח syrica Hierosolymitana נטבע על ידי המזרחן הגרמני יוהאן דוד מיכאליס בהתבסס על הופעת השם הערבי של ירושלים, אל-קודס, בקולופון של מילון הבשורה משנת 1030 לספירה (היום Vat.
הוא שימש גם במהדורה הראשונה של מיניסקלצ'י אריצו.
לעיתים משתמשים במונח "סורית ירושלמית" כדי להדגיש את המיקום שבו נמצאו רוב הכתובות הראשונות הכוללות תיעוד של ניב זה, אם כי במרוץ השנים, רוב הכתובות התגלו דווקא בעבר הירדן.
המונחים "ארמית ארץ ישראלית נוצרית" ו"ארמית מלכיתית" מדגישים את הזהות הדתית של דוברי השפה ואת ההבחנה בינה לבין ניבים אחרים של השפה הארמית שהיו מדוברים באזור.
בארץ ישראל ובעבר הירדן התגלו מספר כתובות, כתבי יד וקמעות שנכתבו בארמית נוצרית.
ניתן לחלק את ההיסטוריה של השימוש בניב זה למספר תקופות: תקופה מוקדמת (מאות 5-7/8), תקופת ביניים (8-9) ותקופה מאוחרת (10-13).
קיומה של תקופת ביניים התגלה רק בשנים האחרונות.
מהתקופה המוקדמת שרדו רק כתובות, כתבי יד מקוטעים וחיתום של פלימפססטים.
מבין הכתובות, רק אחת ניתנת לתיארוך מדויק.
המקטעים הם תנ"כיים ופטריסטיים כאחד.
כתב היד השלם (הלא מקוטע) העתיק ביותר מתוארך לשנת 1030. כל כתבי היד השלמים הם ליטורגיים באופיים.
השימוש בארמית נוצרית כשפה מדוברת דעך בעקבות רדיפות והערביזציה ההדרגתית שהתרחשה בארץ ישראל בעקבות הכיבוש הערבי.
מהמאה העשירית ואילך, הארמית נוצרית הפכה בעיקר לשפה ליטורגית בכנסיות המלכיתיות, ולצורכי היומיום הוחלפה בשפה הערבית.
כשפה כתובה, הארמית הנוצרית נכחדה בסביבות המאה ה-14 והתגלתה מחדש כניב מובחן של ארמית רק במאה ה-19.
ניתן להבחין בין הארמית הנוצרית לבין הארמית היהודית והארמית השומרונית על ידי היעדר השפעה ישירה של עברית.
מילות ההשאלה שלה מהשפה העברית השתמרו מסימביוזה מוקדמת יותר של עברית וארמית.
הארמית הנוצרית מתאפיינת גם בקיומו של תחביר יווני.
כמו כן, בניגוד לניבים האחרים, נותרו תיעודים של השפה רק בטקסטים ראשוניים (בעיקר בפלימפסטים, פחות פפירוסים בתקופה המוקדמת).
לא הייתה העברה של כתבי יד לאחר שהפסיק השימוש בניב זה כשפה ליטורגית.
בהשוואה לניבים המקבילים, קורפוס הארמית הנוצרית מייצג דוגמה קדומה ושלמה יותר של ארמית מערבית מתקופה שניביה עדיין היו שפות מדוברות.
אַרְמָן-לוּאִי קוּפְּרֶן היה מלחין, נגן עוגב וצ'מבלו צרפתי משלהי תקופת הבארוק וראשית התקופות הקלאסיות.
הוא היה בן למשפחת קופרן, משפחה של מוזיקאים, שהבולטים שבהם היו אבי דודו לואי ובן דודו פרנסואה.
אימו נפטרה כשהיה רק בן 17 חודשים והוא גודל על ידי אביו, ניקולה, גם הוא מלחין והיורש של פרנסואה קופרן "לה גרנד" כנגן עוגב ב בשנת 1748. דבר לא ידוע על החינוך של ארמן-לואי קופרן, אף על פי שספרייתו בזמן מותו הכילה 885 ספרים, יוצאי דופן למוזיקאי ועדות לעניין אקדמי.
בגיל 21, נפטר אביו של קופרן מבלי להשאיר צוואה, מה שהפך אותו ליורש היחיד של שני הוריו.
הירושה שלו כללה את תפקידו של ניקולה בסן ז'רווה.
ב-1752 נשא קופרן לאישה את אליזבת-אנטואנט בלאנשט (Elisabeth-Antoinette Blanchet), מוזיקאית מקצועית ובתו של יצרן הצ'מבלו הטוב ביותר בצרפת, .
נולדו להם ארבעה ילדים, שלושה מהם הפכו למוזיקאים.
קופרין ואשתו העבירו שיעורי צ'מבלו והיא הייתה נגנית העוגב במנזר מונמארטר.
לאחר שעזב את סן ז'רווה, התפקידים הרבים של קופרן כללו נגינה בעוגב בסן ברתלמי (Saint-Barthélemy, עד 1772), סן ז'אן-אן-גרב (St Jean-en-Grève), מנזר הקרמה-בייט (Carmes-Billettes), נוטרדאם (מ-1755), סנט שאפל (מ-1760), סנט מרגריט (Sainte Marguerite), והקפלה המלכותית (מ-1770).
קופרן מת בגיל 61 בפריז בתאונת דרכים בזמן שמיהר מ בסנט שאפל לסן ז'רווה.
ההתייחסויות לקופרן על ידי בני דורו, כולל צ'ארלס ברני, מהללות את הווירטואוזיות האלתורית שלו (לעיתים קרובות על מזמור הטה דאום) וביססו את המוניטין שלו כאחד משני נגני העוגב הטובים של התקופה.
עם זאת, רק יצירה אחת שלו לעוגב קיימת כיום.
קופרן לא פרסם את מוזיקת הכנסייה שלו והוא סירב לכתוב לתיאטרון.
יצירותיו ששרדו הן כמעט אך ורק עבור כלי מקלדת, או כלי מקלדת ואנסמבל קאמרי קטן.
בניגוד לרבים מבני דורו, נשאר קופרן קשור מבחינה סגנונית ל"המסורת הצרפתית הגדולה" (la grande tradition française), ויצירותיו ספגו ביקורת בשל חוסר המודרניות שלהן.
עם זאת, דייוויד פולר (David Fuller) מצטט את הדחף לניסיונות והצורך שלו לחקור את האפשרויות של כלי הנגינה.
דוגמה לכך היא "סימפוניה של צ'מבלו" (Simphonie de clavecins) שלו, היצירה היחידה שקיימת שדורשת שני צ'מבלו עם ז'נוייר (genouillères, דוושות ברכיים שאפשרו דימינואנדו).
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית היא שפה יהודית הנקראת לרוב ארמית חדשה או ארמית יהודית, ונחשבת חלק מהארמית החדשה הצפון-מזרחיות.
זו שפתם של היהודים דוברי הארמית שחיו בקהילות שממזרח לנהר זָאבּ הגדול בצפון עיראק, בכורדיסטן האיראנית ובפרובנציית אזרבייג'ן המערבית באיראן.
בשפה זו יש שלוש קבוצות להגים:
אִינטֵר-זאבּ - במחוז ארביל שבצפון עיראק, בין הנהר זאבּ הגדול לנהר זאבּ הקטן.
דובריהם מכנים את שפתם לישאניד נושאן.
דובריהם כינוי את שפתם לישאן דידן.
הלהגים של כורדסתאן האיראנית ואזורים סמוכים לה באיראן ומעבר לגבול העיראקי.
חלק מדוברי להגים אלה מכנים את שפתם הוּלָאוּלָא או הוּלַוְולָא ("יהדוּת").
האיות בדרך כלל פונטי מאוד, ואותיות שאינן נשמעות אינן נכתבות.
מקור השפה בקצה הדרום-מזרחי של האזור הרחב בו דיברו בעבר ניבים שונים של הארמית החדשה.
האזור משתרע מסננדג', בירת מחוז כורדיסטן שבאיראן.
האזור השתרע צפונה, ועד לגדות ימת אורמיה, משם הוא השתרע מערבה עד ימת ואן (בטורקיה), ודרומה אל מישור מוסול (בעיראק).
ואז הוא פנה שוב מזרחה, דרך ארביל, חזרה לסננדג'.
התהפוכות לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ישראל הביאו את רוב יהודי פרס ויהודי כורדיסטן להתיישב במולדת החדשה בתחילת שנות ה-50. רוב הדוברים המבוגרים עדיין מדברים כורדית כשפה שנייה, ואילו הדורות הצעירים עברו לעברית.
יהודיותא היא החזקה ביותר מבין כל השפות במשפחת הארמית החדשה היהודית, עם כ-10,000 דוברים.
כמעט כל אלה חיים בישראל, וחלקם בארצות הברית.
הדיאלקטים השונים של ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית התקבצו סביב אזורי ההתיישבות העיקריים של היהודים באזור: הערים סננדג' וסאקז במחוז כורדיסטן, איראן, עם מוצב דרומי בקרנד, ומקבץ בעיר סולימניה בעיראק.
ארמית חדשה יהודית טרנס-זאבּית מורכבת ממילים מושאלות מעברית, אכדית, פרסית וכורדית .
שפות ארמיות-יהודיות הן קבוצת ניבים של ארמית וארמית חדשה, המושפעות כולן מעברית.
ארמית, כמו עברית, היא שפה שמית צפון-מערבית, והשתיים חולקות תכונות רבות.
מהמאה ה-7 לפני הספירה, הארמית הפכה ללינגואה פרנקה של המזרח התיכון ושימשה לתקשר בין תושבים מאזורים שונים.
השפה הפכה לשפת הדיפלומטיה והמסחר, אבל היא עדיין לא הייתה בשימוש על ידי עברים רגילים.
כפי שמתואר במלכים ב י"ח כו-כח, שליחי חזקיהו מלך יהודה דורשים לנהל משא ומתן עם שגרירים בארמית ולא ביהודית (עברית) כדי שפשוטי העם לא יבינו.
במהלך המאה ה-6 לפני הספירה, גלות בבל הביא את שפת העבודה של מסופוטמיה לחיי היומיום של יהודים רגילים.
בסביבות שנת 500 לפני הספירה, דריווש הראשון מפרס הכריז שהארמית תהיה השפה הרשמית למחצית המערבית של האימפריה שלו, והדיאלקט הארמי המזרחי של בבל הפך לסטנדרט הרשמי.
ב-1955, ריצ'רד פריי הטיל ספק בסיווגה של ארמית אימפריאלית כ"שפה רשמית", וציין כי אף צו ששרד לא העניק מעמד זה במפורש וחד משמעי לשפה מסוימת.
עדויות תיעודיות מראות את המעבר ההדרגתי מעברית לארמית:
העברית משמשת כשפה ראשונה ובחברה; שפות כנעניות דומות אחרות ידועות ומובנות.
ארמית משמשת בדיפלומטיה בינלאומית ובסחר חוץ.
הארמית משמשת לתקשורת בין נתינים ובממשל הקיסרי.
הארמית הופכת בהדרגה לשפת החיים החיצוניים (בשוק, למשל).
הארמית מחליפה את העברית בהדרגה, וזו האחרונה משמשת רק בפעילות דתית.
השלבים התרחשו על פני תקופה ממושכת, וקצב השינוי השתנה בהתאם למקום ולמעמד החברתי המדובר: השימוש בשפה כלשהי היה כנראה ברומטר חברתי, פוליטי ודתי.
כיבוש המזרח התיכון על ידי אלכסנדר הגדול מ-331 לפנה"ס הפך מאות שנים של שליטה מסופוטמית והוביל לעליית השפה היוונית, שהפכה לשפה השלטת בכל האימפריה הסלאוקית, אך כיסים משמעותיים של התנגדות דוברת ארמית נשארו.
יהודה הייתה אחד המקומות שבהם הארמית נותרה דומיננטית, והשימוש בה נמשך גם בקרב יהודי בבל.
השמדת השלטון הפרסי והחלפתו בשלטון היווני סייעו לירידה הסופית של העברית לשולי החברה היהודית.
כתבים מהתקופות הסלאוקית והחשמונאית מלמדים על ההשתלטות המוחלטת על הארמית כשפת העם היהודי.
לעומת זאת, העברית הייתה לשון הקודש.
העדות המוקדמת לתקופת השינוי היא הארמית המקראית של ספרי דניאל ועזרא.
מספר מאפיינים עבריים הושאלו לארמית יהודית: האות ה משמשת לעיתים קרובות במקום א כדי לסמן מילה-סופית ארוכה ולשון זכר - ים מחליפה לעיתים קרובות את "אין" הארמית.
ניבים שונים של השפה הארמית החלו להופיע בתקופת החשמונאים, ובמסמכים משפטיים, דתיים ואישיים מופיעים נבים שונים של השפה העברית.
הניב של בבל, הבסיס לארמית תקנית תחת הפרסים, המשיך להיות נחשב יותר, וכתביהם של יהודים במזרח זכו להערכה עליונה יותר בגללו.
החלוקה בין ניבים מערביים (ארמית גלילית) למזרחיים (ארמית בבלית) בארמית התפתחה בין קהילות יהודיות שונות.
תרגומי כתבי הקודש היהודיים לארמית, הפכו חשובים יותר מאז שהאוכלוסייה הכללית חדלה להכיר את המקור.
ככל הנראה המהלך החל ככתבים של פרשנויות בהתחלה שנכתבו והופצו בהדרגה, עד שנעשו תרגום סטנדרטיים 'רשמיים', בעיקר תרגום אונקלוס (תרגום לארמית מהמאה השנייה לספירה של חמשת חומשי התורה) ותרגום יונתן (תרגום ספרי הנביאים לארמית גלילית מהמאה השביעית לספירה).
ספרים אלו נתבו במקור בניב עברי אך שונו במידה מסוימת בהתאם לשימוש הבבלי.
בסופו של דבר, התרגום הפך לסטנדרט גם ביהודה ובגליל.
הארמית הליטורגית, כפי ששימשה בקדיש ובכמה תפילות אחרות, הייתה ניב מעורב, המושפע במידה מסוימת מהארמית המקראית ומהתרגום.
בקרב חוקרי דת המשיכה העברית להיות מובנת, אך הארמית הופיעה אפילו בכתבים הדתיים ביותר.
נעשה שימוש נרחב בארמית בכתבי מגילות ים המלח, ובמידה מסוימת במשנה ובתוספתא לצד העברית.
המלחמה היהודית-רומית הראשונה בשנת 70 לספירה ומרד בר כוכבא בשנת 135, עם פעולות התגמול הרומיות הקשות שלהם, הביאו להתפרקות חלק גדול מהחברה היהודית וחיי הדת.
אולם בתי הספר היהודיים בבבל המשיכו לפרוח, וארץ ישראל התיישבו הרבנים בגליל כדי להמשיך בלימודם.
הארמית היהודית הפכה די נבדלת מהארמית הרשמית של האימפריה הפרסית בתקופה זו.
הארמית הבבלית התיכונה הייתה הניב השולט, והיא הבסיס לתלמוד הבבלי.