tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 40%, וב-Metacritic ציון של 51 מתוך 100.
הרשל שנקס (באנגלית – Hershel Shanks; 8 במרץ 1930 – 5 בפברואר 2021) היה עורך דין אמריקאי וארכאולוג חובב, שפעל להנגשת חידושים בארכאולוגיה מקראית לקהל הרחב, והיה מייסד ועורך כתב העת "BiblicalArchaeologyReview".
במשך למעלה מארבעים שנה הנגיש שנקס את חידושי הארכאולוגיה המקראית לקהל הרחב בארצות הברית דרך כתבי עת, עיתונים, וועידות שארגן.
על פי הניו יורק טיימס היה שנקס "כנראה הארכאולוג המקראי החובב המשפיע בעולם".
בשנת 1991 היה שנקס המוציא לאור של הספר "Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" (מהדורת פקסימיליה של מגילות ים המלח) אותו ערכו ג'יימס רובינסון ורוברט אייזנמן.
החוקר הישראלי אלישע קימרון תבע את שנקס, רובינסון ואייזנמן בטענה כי בפרסום פגעו בזכויות היוצרים שלו.
שנקס נולד למשפחה יהודית בעיירה שרון בפנסילווניה בה הייתה לאביו חנות נעליים.
הוא בעל תואר באנגלית ממכללת הוורפורד, תואר בסוציולוגיה מאוניברסיטת קולומביה ותואר במשפטים מאוניברסיטת הרוורד.
שנקס שימש מספר שנים כעורך דין בשירות המדינה ולאחר מכן פתח משרד פרטי בוושינגטון די.
הוא נישא לג'ודית, עורכת בסדרת ספרי Time-Life, ולזוג נולדו שתי בנות – אליזבת' וג'וליה.
בשנת 1972 החליט לקחת שנת שבתון בירושלים.
בעת שהותו בירושלים עם משפחתו החל להתעניין בארכאולוגיה לאחר שבילה שנה בירושלים.
הוא החליט לעזוב את עריכת הדין ולהתמסר להנגשת הארכאולוגיה לציבור הרחב.
ב-1974 ייסד את "החברה לארכאולוגיה מקראית" (Biblical Archaeology Society), וב-1975 את "כתב העת לארכאולוגיה מקראית" (Biblical Archaeology Review), אותו ערך עד לשנת 2018. בשנים אלו ערך וכתב מספר רב של מחקרים בארכאולוגיה מקראית, לעיתים תחת שם העת "אדם מיקאיה" כאשר פרסם בכתב העת לארכאולוגיה מקראית אותו ערך.
בשנת 1979 עורר שנקס מחלוקת כאשר פרסם בכתב העת את טענתו של החוקר האיטלקי ג'ובאני פטינטו כי בארכיון אבלה נתגלה לוח ובו שמות מקראיים.
הקשר בין הלוחות מאבלה לשמות עבריים נחשב לשנוי במחלוקת בין החוקרים.
שנקס רתם את כתב העת שלו למאבק הציבורי לפרסום ומתן גישה למגילות הגנוזות, שעד אז היו נגישות רק לחברי צוות מצומצם שקיבל את רשותה של רשות העתיקות לבחון את המגילות.
שנקס יצא למסע ציבורי ובו כינה את החוקרים המורשים לחקור את המגילות "קרטל המגילות", וטען כי אנשי רשות העתיקות, אמיר דרורי ופרופסור עמנואל טוב מתייחסים אליו בבוז וסובלים מ"מנטליות רכושנית".
במסגרת זו הוציא שנקס לאור את הספר "A Facsimile Edition of the Dead Sea Scrolls" (מהדורה פקסימילית של המגילות הגנוזות) בו פורסם תרגומו של אלישע קימרון למגילת מקצת מעשי התורה וזאת ללא רשותו או הסכמתו של קימרון.
בשל כך נתבע שנקס לדין בגין הפרת זכויות יוצרים, ביחד עם עורכי הספר, רוברט אייזנמן וג'יימס רובינסון.
בבית המשפט המחוזי בירושלים נקבע על ידי השופטת דליה דורנר כי שנקס ויתר הנתבעים הפרו את זכות היוצרים של קמרון בתרגום.
פסק דין זה אושר לאחר מכן בבית המשפט העליון על ידי השופט יעקב טירקל בפסק דין אייזנמן נגד קימרון המהווה תקדים חשוב בדיני קניין רוחני בישראל.
בשנת 2002 פרסם כתב העת שבעריכתו את מציאת גלוסקמת יעקב אחי ישו, ושנקס הודיע על הממצא במסיבת עיתונאים שעוררה עניין רב בעולם הנוצרי.
הוא סירב למסור את שם בעלי הגלוסקמה שנרכשה בכפר סילואן, ולאחר מכן התברר כי זהו עודד גולן.
הממצא עורר מחלוקת עזה, והועלו טענות כי הגלוסקמה מזויפת.
בהליך משפטי שהוגש כנגד גולן בגין עבירות שונות הכרוכות בסחר ובזיוף עתיקות, נקבע כי לא הוכח זיוף באשר לגלוסקמה, אך אין בכך לומר כי הגלוסקמה לא זויפה.
שנקס שימש כעורך של כתב העת היהודי "מומנט" במשך 15 שנים משנת 1987. הוא הופיע פעמים רבות בטלוויזיה, בין היתר בתוכנית "הארכאולוג העירום" ובתוכניות פופולריות נוספות.
שנקס מת מסיבוכים הקשורים במחלת הקורונה בביתו בוושינגטון די.
שנקס היה סופר ועורך פורה.
בין הספרים שפרסם – אוטוביוגרפיה בשם "שחרור המגילות הגנוזות והרפתקאות אחרות של אאוטסיידר ארכאולוגי" שיצאה לאור ב-2010 ("Freeing the Dead Sea Scrolls: And Other Adventures of an Archaeology Outsider") וכן את הספרים הבאים:
אנדרו מלקינסון הוא אזרח בריטי אשר הורשע לשווא באונס ותקיפה מינית חמורה בשנת 2004, וישב בכלא במשך 17 שנים עד שזוכה לבסוף ביולי 2023 בעקבות ראיות DNA חדשות ששללו את מעורבותו בפשע.
מקרהו נחשב לאחד ממקרי ההרשעה השווא החמורים והמתועדים ביותר בבריטניה המודרנית, ועורר סערה ציבורית שהובילה לשינויי מדיניות משמעותיים במערכת המשפט הבריטית.
מלקינסון נולד בגרימסבי, לינקולנשייר, אנגליה, למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא גדל בסביבה צנועה והתעניין במדעים מגיל צעיר.
ב-2003, בעת שהיה בן 37, עבד כמאבטח בסלפורד, ליד מנצ'סטר.
ביולי 2003 דווח על תקיפה מינית חמורה: אישה בת 33 הותקפה מינית והושארה פצועה קשה על סוללת כביש מהיר בליטל הולטון, סלפורד (ליד בולטון).
הנפגעת נחנקה, נאנסה והושארה פצועה.
הנפגעת דיווחה כי שרטה את פני התוקף, אך כאשר המשטרה ביקרה את מלקינסון יום לאחר האירוע, לא נמצאה שריטה כזו על פניו.
למרות זאת, הוא נעצר כשבועיים לאחר מכן, זוהה במסדר זיהוי וידאו, והואשם באונס.
התביעה הסתמכה על עדויות זיהוי משלושה עדים, ללא ראיות מדעיות תומכות כמו DNA.
בפברואר 2004 נערך משפטו בבית המשפט הפלילי במנצ'סטר, בפני השופט הנשיא הנשל.
מלקינסון הורשע בשלוש עבירות – ניסיון חנק בכוונה לאונס, אונס נרתיקי ואונס אנאלי – בהחלטת רוב של 10 מול 2. במרץ 2004 נגזר עליו מאסר עולם, עם תקופת מינימום של 6 שנים ו-125 ימים לפני שיקול שחרור.
מלקינסון הכחיש את האישומים לאורך כל הדרך, אך הערעור הראשון שלו ביולי 2006 נדחה.
מלקינסון ריצה 17 שנים בכלא, שבהן התעקש על חפותו, מה שהאריך את מאסרו בעשור נוסף לעומת אפשרות שחרור מוקדם בהודאה שקרית.
במהלך תקופה זו למד באוניברסיטה הפתוחה (Open University), השלים תואר במתמטיקה ופיזיקה, והתמקד באסטרונומיה.
הוא נתקל בהתנגדויות מצד סוהרים, אך התמיד.
בדצמבר 2020 שוחרר על תנאי.
ב-2007–2008, במסגרת מבצע "קיוב" (Operation Cube) לבחינת ראיות פורנזיות, נמצא פרופיל DNA זכרי על חולצת הנפגעת, שלא התאים למלקינסון או לבן זוגה דאז.
המשטרה והתביעה (CPS) ידעו זאת, אך לא הזמינו בדיקות נוספות.
מלקינסון הגיש בקשה ראשונה לוועדה לבחינת הרשעות שגויות ביולי 2009, אך היא נדחתה בפברואר 2012 ללא בדיקת קובצי המשטרה המלאים.
ב-2017 ארגון APPEAL, ארגון צדק בריטי המתמחה במקרי הרשעת שווא, קיבל את המקרה, הגיש בקשה שנייה ב-2018, אך זו נדחתה בינואר 2020. ב-2020, בדיקות DNA עצמאיות של APPEAL זיהו DNA של אדם לא ידוע, והגילויים על הרשעות קודמות של עדים חיזקו את הטענה.
באוקטובר 2021 התגלתה התאמה במאגר המשטרה, וה-CCRC הפנתה את המקרה לבית המשפט לערעורים בינואר 2023. ב-26 ביולי 2023 בוטלה ההרשעה.
בית המשפט לערעורים פליליים ביטל פה אחד את הרשעתו של מלקינסון.
השופטים קבעו כי ההרשעה "חסרת בסיס" (unsafe) בהתבסס על:
הראיות הגנטיות החדשות המצביעות על זהות התוקף האמיתי
כשלי החקירה המקורית שהתעלמו מראיות מטילות ספק
בעיות בהליך הזיהוי שהובילו להרשעה שגויה
אדם אחר נעצר ב-2022 ושוחרר תחת חקירה.
המקרה חשף כשלים במשטרה, ב-CPS וב-CCRC, כולל אי-ביצוע בדיקות DNA והסתרת מידע.
באוגוסט 2023 הורה שר המשפטים על חקירה עצמאית, בראשות השופטת שרה מונרו, שהחלה באוקטובר 2023 לבחינת הטיפול במקרה.
מלקינסון הפך לפעיל נגד טעויות שיפוטיות, ערך תוכנית רדיו ב-BBC בדצמבר 2023, וקורא לרפורמות.
נכון לנובמבר 2024, מלקינסון מחכה לפיצויים, חי בעוני בדירה בברידפורט, דורסט, ומסתמך על בנקי מזון וקצבאות.
הוא מתאר את המערכת כחסרת אנושיות ומבקש לבטל את תקרת הפיצויים של מיליון ליש"ט.
המקרה תרם לדיון ציבורי על פיצויים מהירים יותר ותמיכה בנפגעי טעויות שיפוטיות.
חשיבותו הציבורית של המקרה אינה נובעת רק מעצם הזיכוי, אלא מהכשלים המוסדיים הקשים והמתמשכים שנחשפו, שאיפשרו למליקנסון להישאר כלוא במשך עשור נוסף (מ-2007 ועד 2023) לאחר שראיות DNA מזכות כבר היו ידועות לרשויות האכיפה.
פרשת מלקינסון הובילה לחקירות ציבוריות ורפורמות בדבר אחריותם של גופים כגון משטרת מנצ'סטר רבתי (GMP), התביעה הכללית (CPS), והוועדה לבחינת תיקים פליליים.
מקרהו של אנדרו מלקינסון מהווה דוגמה חמורה לכשלים מערכתיים שעלולים להוביל להרשעות שווא, תוך שילוב של טעויות בחקירה, בעיות בזיהוי עדים והתעלמות מראיות מדעיות שגרמו לעוול מתמשך לאורך עשרות שנים.
המקרה מדגיש את הצורך בבדיקות DNA מקיפות ועצמאיות בכל שלבי החקירה, במנגנוני פיקוח ובקרה אפקטיביים על גופי ערעור כמו ה-CCRC, בשיפור מערכות הפיצוי והשיקום למורשעים לשווא ובקידום רפורמות מערכתיות שימנעו כשלים דומים בעתיד.
חשיבותו ניכרת גם בהמשך הדיון הציבורי והמשפטי שהוא מעורר בבריטניה ובעולם, וביכולתו לשמש זרז לשינויים במדיניות שנועדו להגן על חפים מפשע.
ב-2024 סיפורו של מלקינסון תועד בסרט דוקו בשם: "The Wrong Man: 17 Years Behind Bars" (חף מפשע: 17 שנים בכלא – ערוץ יס בישראל).
אנדרו מלקינסון, שנלחם כדי להוכיח את חפותו, מספר את סיפורו המזעזע על איך הורשע ונידון למאסר עולם על פשע מחריד שלא ביצע.
מגזין הגארדיאן מתאר את סיפורו שבסרט כ"סרט תיעודי מטלטל על אדם שנכלא בגין פשע שלא ביצע.
הדבר מעורר זעם, דמעות – ותחושת עוול פראי".
השאל-החכר הוא כינויו של חוק אמריקאי, אשר נחקק בתקופת מלחמת העולם השנייה ואפשר לנשיא ארצות הברית לספק לבעלות הברית אספקה ומזון כראות עיניו.
למעשה, החוק אפשר לארצות הברית לעזור לבעלות בריתה תוך שהיא נשארת נייטרלית להלכה, בהתאם למדיניות הבדלנות על פי דוקטרינת מונרו, שהייתה פופולרית באותה תקופה בקרב הציבור האמריקאי.
בהתחלה הוגבל החוק רק לבריטניה, אך כשברית המועצות הצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית ונראה היה שהיא נתונה בסכנת התמוטטות, הודיע פרנקלין דלאנו רוזוולט לסטלין כי ארצות הברית מעמידה את הפוטנציאל התעשייתי האדיר שלה לעזרת ברית המועצות.
האמנה לסיוע בריטי-אמריקאי לברית המועצות נחתמה ב-13 ביולי 1941 וארצות הברית סיפקה מאז נחתם הסכם "השאל והחכר" (30 באוקטובר 1941) ועד סוף המלחמה כ-1000 מטוסים, כ-1500 טנקים וכ-151,053 משאיות מדגם שברולט G506 לברית המועצות שתעשייתה נפגעה קשה.
כמו כן, הועמד לזכות הסובייטים אשראי בסך של מיליארד דולר ללא ריבית, מטעם ממשלת ארצות הברית.
בין המבצעים הראשונים של המהלך להעברת מטוסים לברית המועצות הייתה מבצע CEDAR.
תוכנית השאל-החכר תרמה רבות לחיזוקן של המדינות שלחמו נגד גרמניה הנאצית והתמשכה גם אחרי שארצות הברית הצטרפה למלחמה באופן רשמי וצבאה נטל בה חלק.
השווי הכולל של ציוד שהועבר במסגרת תוכנית השאל החכר הגיע ל-48.9 מיליארד דולר, מתוך זה 493 מיליון דולר למדינות מרכז ודרום אמריקה.
החובות נפרסו כשישה עשורים קדימה ורק ב-31 בדצמבר 2006 מזכיר הכלכלה במשרד האוצר הבריטי, אד בולס, העביר את התשלום האחרון בסך 83.3 מיליון דולר (42.5 מיליון לירות שטרלינג).
השאל החכר למדינות מרכז אמריקה
לאור החשש מכך שארצות הברית תגרר למלחמת העולם השנייה, הייתה ארצות הברית מעוניינת לחזק את שכנותיה במרכז אמריקה.
בעקבות כך שבמחלקת ההגנה של ארצות הברית הייתה הערכה נמוכה מאוד של צבאות מדינות מרכז אמריקה, לא ראו טעם לחזק את צבאותיהן מבחינת יכולתן לסייע בהגנה כנגד גרמניה, אולם מתוך רצון לשמור על היציבות הפנימית באותן מדינות, הוחלט לשתף אותן בתוכנית השאל-החכר.
באוקטובר 1941 הייתה ניקרגואה המדינה הראשונה במרכז אמריקה לחתום עם ארצות הברית על חוזה השאל החכר.
בתחילת 1942 נחתמו הסכמים עם קוסטה ריקה, אל-סלבדור והונדורס ובנובמבר 1942 נחתם הסכם עם גואטמאלה, הסכם שהיה בהיקף הגדול ביותר משאר מדינות מרכז אמריקה.
ההיקף הכולל של ההסכמים עם חמש מדינות מרכז אמריקה היה 9.75 מיליון דולר, אך בפועל הועבר ציוד בערך של 5.4 מיליון דולר בלבד, מתוך זה 4.1 מיליון דולר עד סוף המלחמה והיתרה לאחר המלחמה.
תקציב הביטחון הכולל של מדינות אלו נע בשנת 1941 בין 0.5-2 מיליון דולר, כך שהציוד שסופק היה בעל ערך רב למדינות מרכז אמריקה.
רוב הציוד שסופק למדינות מרכז אמריקה יועד להגנה מפני האיום של הצוללות הגרמניות על תעלת פנמה ונתיבי השיט בקריביים.
כאשר האיום הגרמני פחת בסוף שנת 1942 גם היקף העברת הציוד למדינות מרכז אמריקה פחת.
במהלך השנים עלו טענות כנגד ארצות הברית על כך שהעברת אמצעי לחימה למדינות מרכז אמריקה במסגרת תוכנית השאל-החכר סייעה לקיומן של דיקטטורות ארוכות שנים ומאבקים רוויי דם בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2022, הסנאט האמריקני העביר חקיקה שנועדה לאפשר לנשיא ג'ו ביידן להשתמש בתוכנית השאל-החכר לזירוז העברת ציוד צבאי לאוקראינה, אשר נלחמה ברוסיה.
השימוש הידוע האחרון בשיטה זו בוצע במלחמת העולם השנייה.
השאלה האחרונה הוא סיפור קצר שנכתב על ידי סופר המדע בדיוני אייזק אסימוב בשנת 1956. הסיפור הוא חלק מסדרה של סיפורים בעלי קשר רופף אודות מחשב דמיוני שנקרא מולטיוואק.
ביצירת מולטיוואק, אסימוב המשיך את המגמה של הריכוזיות שאפיינה את טכנולוגיות המחשוב של שנות החמישים, עד כדי יצירת מחשב עולמי בעל ריכוזיות מוחלטת.
אסימוב חשב שסיפור זה הוא הטוב ביותר שכתב, ומיקם אותו קצת מעל לילד קטן ומכוער.
הסיפור תורגם לעברית ב-1972 ושוב ב-2005 בקובץ 'מחר כפול תשע'; יצא בעברית גם כחלק מקובץ כתבי אייזיק אסימוב חלק 2 ב-2010.
הסיפור מספר אודות מחשב אנלוגי שנקרא מולטיוואק אשר במהלך שבע סצנות מוצגת האבולוציה הן של המחשב והן של האנושות.
הראשונה מביניהן מתרחשת בשנת 2061, ובכל אחת משש הסצנות הראשונות דמות מציגה למחשב שאלה חוזרת - כיצד ניתן למנוע את האיום של השמדת האנושות שתגרם על ידי מות היקום (כאשר החום ביקום ישתווה לכל אורכו ויתקרב לאפס המוחלט).
הדמויות בסיפור מציגות את השאלה בצורה הבאה: "האם ניתן להפוך את החוק השני של התרמודינמיקה?".
בכל פעם שהשאלה נשאלת, המחשב עונה כי "אין די נתונים על מנת לתת תשובה בעלת משמעות".
בסצנה האחרונה, האנושות שכבר התמזגה לישות חושבת אחת מביטה ביקום שמתקרב למצב של אנטרופיה מוחלטת ושואלת את המחשב הקוסמי, שהוא שיא התפתחותו של מולטיוואק, את השאלה בפעם האחרונה.
המחשב הקוסמי עדיין לא מסוגל לענות, אך ממשיך להרהר בשאלה.
הוא קיים בעל חלל, מחוץ לחלל וזמן נורמלי, כך שמות היקום לא משפיע עליו.
בסוף הסיפור המחשב הקוסמי מוצא את הפתרון, אך לא נשאר למי לתת את התשובה.
לכן הוא מחליט ליישם את התשובה ולהפוך את כיוון האנטרופיה וכך ליצור את היקום מחדש.
הסיפור מסתיים בהצהרתו של המחשב, "'יהי אור', ויהי אור...".
בסיפור מציג אסימוב מספר רעיונות קלאסיים של מדע בדיוני:
מחשב בעל יכולת חישוב גבוהה מאוד, אשר ככל שהוא מתפתח עולה יכולת החישוב שלו ובמקביל מצטמצם גודלו הפיזי.
התפשטות של האנושות למערכות כוכבים ולגלקסיות אחרות, עד לכיבוש החלל כולו.
ניצול הכוכבים כמקורות אנרגיה לפעילות האנושית.
התגברות על ההזדקנות ולבסוף אף על המוות.
ניתוק של פעולת החשיבה מהגוף ו"איחוד מחשבות" (מעין טלפתיה) כלל אנושית.
סוף הסיפור מאחד דת, פילוסופיה ומדע.
אסימוב כותב: "כל השאלות האחרות נענו, ועד ששאלה אחרונה זו תיענה גם כן, המחשב לא יוכל לשחרר את תודעתו." רמז לכך שלאחר יצירת היקום החדש ישחרר המחשב את תודעתו, בדומה לפילוסופית הדאיזם שעל פיה, אל יצר את היקום ואז נפרד ממנו.
השבוי הוא סיפור מאת יזהר סמילנסקי (ס.
הסיפור מספר על נפילתו בשבי, בשלהי מלחמת השחרור, של רועה צאן פלסטיני תמים בידי יחידה של צה"ל, ועל מסכת החקירות הגרוטסקית והאלימה שהוא עובר, על מנת להוציא ממנו מידע שאין לו מושג בו.
הסיפור מציג את ההתלבטויות המוסריות של החייל השומר עליו, שבידיו לשחררו, אך אינו מעז.
לאורך הסיפור ישנו טשטוש בין מחלקת החיילים לבין עדר הכבשים של הרועה.
השבוי לבסוף, הוא החייל שאינו מסוגל לצאת מהעדר, ולא השבוי הערבי.
הסיפור הוא אחד הסיפורים המוכרים של ס יזהר, הנכתב לאור אירועים שהתרחשו במסגרת מלחמת העצמאות.
בספר זה מעביר יזהר ביקורת על פעולות הצבא הישראלי במהלך מלחמת יום העצמאות.
הסיפור עוקב אחר קבוצת חיילים המחליטה לקחת רועה צאן ערבי בתור שבוי, לשם חקירה ושאיבת אינפורמציה, מה שלכאורה אין בידי השבוי.
אחד החיילים (הזקיף) מופקד לשמור על השבוי ובכך למעשה מתחיל אותו סיפור מתוך נקודת מבטו של אותו חייל, השרוי בקונפליקט בין נאמנותו למדינה ולחבריו ביחידה, לבן ההליכה בעיוורון מלא, בידיעה ובתחושה כי הוא וחבריו אינם נוהגים בצורה אתית.
במהלך הסיפור ישנה הרגשה כי העלילה מחולקת, ניכר לראות זאת באופן הכתיבה.
החלק הראשון, בו נפגשת החבורה עם הרועה, הנוף מתחיל להיראות אחרת, המ"מ מתחיל לסחוף את החיילים והנוף משתנה בהתאם אליו.
החלק השני, מתנהל במשלט (במפקדה הקטנה), חלק זה שונה לחלוטין מהחלק הראשון.
ניתנת תחושה לחיילים, שהם נמצאים במקום מרכזי, בו מתרחשת מלחמה, שכל דעתם היא כיבוש וניצחון.
גם לשפה הלשונית ישנה תפקיד חשוב, היא משרתת את המשמעות.
הדיבור של החיילים נעשה בצורה גסה וגרוטסקית והם מתבוננים ברועה כאל "טרף" כשכל רצונם "לצוד" אותו.
הקורא מתחיל להרגיש בירידה ובהסתאבות של הדיבור והתנהגות החיילים.
הקורא בסיטואציה זו מתחיל להזדהות עם הרועה ומתחיל להבין כי מדובר ברועה תמים ושמטרתם של אותם חיילים היא להוציא את היצרים הקולקטיבים שלהם, בהתנהגותם החייתית והמאצ'ואיסטית על השבוי.
בחלק השלישי, ישנה תחושה שהתפאורה והנוף משתנים, החיילים מוליכים את השבוי אל תוך המפקדה כדי להוציא ממנו את כל הסודות שהוא יודע.
במהלך כל החלקים הללו החייל הנקרא גם "הזקיף" מתחיל יותר ויותר להרגיש חוסר שייכות לקבוצה.
תחילה נקרע בין הרצון להיות נאמן לחבריו ולצד זה חש תסכול וחוסר שביעות רצון מהאופן בו חבריו והוא נוהגים כלפי השבוי.
בחלק השלישי, למעשה ישנה ידיעה, הזקיף מתחיל להתמודד עם הדברים ומרגיש לא בנוח עם חבריו, הוא כבר לא זקוק לעיניים המשוועות של חבריו, אלא מתחיל אט אט להיסגר עם עצמו, ללא אישור מחבריו.
השבוי ברובד הגלוי, הוא אותו שבוי ערבי שנשבה על ידם, עיניו מכוסות במטרה שלא יראה את השטח.
כאשר ממשיכים עם הסיפור ועוקבים אחר הזקיף, אחר הוויכוחים האתיים עם עצמו ואחר הקונפליקטים שלו, מתחילים להבין כי למעשה השבוי הוא כל אחד ואחד מאיתנו.
כולנו שבויים למוסכמות, ואנו הולכים כמו עדר אחר חוקים, כללים, בצורה מלאכותית ומאבדים לחלוטין את האמת שלנו.
וזו למעשה הביקורת המרכזית אליה חותר ס יזהר, אין לאדם באמת כוחות להיאבק על האמת הפנימית שלו, אנו לא נוקטים עמדה, אלא הולכים אחר אותם צווים, נורמות וכללים מבלי לעצור שנייה ולחשוב, אם אכן זהו המעשה הנכון לעשות ואם זהו עניין מוסרי.
האדם הוא ישות מורכבת וישנם שני קולות.
ס יזהר מציג זאת דרך דמותו של הזקיף המייצג כל אחד ואחד מאיתנו, בסופו של דבר, מהותו של האדם היא ללכת אחר קולו הפנימי, האמת הפנימית, לאחר חשבון נפש עם עצמו, אם אכן אותו מעשה שעשה, נעשה בלב שלם ומרצונו החופשי ולא מרצון לרצות את הכלל.
ישנם מספר מוטיבים שחוזרים על עצמם במהלך העלילה, מוטיב המעגל המשתקף דרך הנוף הפסטורלי המוצג בתחילת הסיפור.
מוטיב זה מתגלגל לכמה וכמה צורות, כאשר הזקיף שרוי בקונפליקטים ניתן לראות כיצד אותו מעגל הופך לאלכסונים המהווים קונוטציה שלילית לאווירה הנוסטלגית והפסטורלית.
זאת כדי לרמז על משהו רע שנכנס לעולם, אלכסונים אלו הורסים את אותה אווירה.
כמו כן, גם לתיאור השמש יש תפקיד חשוב באותו נוף פסטורלי, השמש סובבת את היקום וסוגרת עליו ולמעשה דרכה ניתן להבין את אותה אזלת יד, בה הזקיף אינו מסוגל לבטא את האמת שלו.
השמש מתבקשת לומר את האמת לאותם חיילים, להזהירם, אך הם לאורך הסיפור פחות נשמעים לה ובכך גם היא סוגרת עליהם ועל היקום כולו.
כוחות הטבע והנוף הפסטורלי המוצגים לאורך הסיפור מצטיירים כאנושיים יותר מבני האדם.
השמש, הנוף וכוחות הטבע עוברים האנשה.
ישנם שני קולות בסיפור, קולו של היחיד והקול הקולקטיבי.
הקול היחיד מסמל את הקול ההומאני, קולו של השבוי, של הזקיף, זהו למעשה הקול של המצפון והמוסר.
יחד עם זאת, יש גם את הקול הקולקטיבי, קול ההיגיון הקר, השכל הישר.
קולות אלו למעשה סותרים אחד את השני.
מוטיב נוסף שהולך לאורך הסיפור, זהו מוטיב ה"בן אנוש" לצד ה"חייתיות" של החיילים, כשקורא הסיפור מייחל שהקול של היפה נפש (הזקיף), שזהו למעשה הקול ההומאני אשר מזדהה עם בני האדם, ינצח.
הזקיף הוא הגיבור, הוא האדם שבסופו של דבר הלך עם האמת הפנימית שלו ואינו ויתר על אישיותו ונתן ביטוי ל"אני" שלו.
יזהר פירק כל חייל וחייל בסיפור, כשלכל אחד יש אישיות משל עצמו, אך לצד זה הראה כי כאשר כל החיילים מתקבצים יחד, הם הופכים "לחיות" ונוהרים אחר הפקודות והכללים ומוותרים על האינדיבידואל.
בצבא אין חשיבות לאינדיבידואל, כל חייל הוא מספר אישי וכאשר כולם יחד כקבוצה, קל יותר להטמיע פקודות, נורמות וערכים המשרתים את צה"ל.
לחייל אין אישיות במהלך שירותו, אישיותו קשורה לחבריו מהפלוגה, ליחידה ולצה"ל, אישיותו וזהותו נשללת ממנו, כאשר הוא הופך להיות חייל.
השאלה היא העברת חפץ לשם שימוש זמני וללא תשלום מאדם אחד לאחר.
השאלה יכולה להיות גם של בעלי חיים, כלי תחבורה ועוד.
בהשאלה הבעלות על החפץ נשארת של המשאיל והשואל – לוקח החפץ – מקבל רשות להשתמש ואחריות להחזיר.
בשונה מהשכרה, שאף היא מסירת חפץ לשימוש זמני, בהשאלה אין תשלום על הזכות להשתמש כפיצוי על הוויתור הזמני על זכויות שימוש.
בתום תקופת ההשאלה על השואל להחזיר את החפץ למשאיל.
השאלה מקובלת בין ידידים, כדרך לסיוע הדדי.
השאלה נעשית לעיתים גם במסגרת פעילות עסקית (אם כי בה מקובלת יותר השכרה).
ההשאלה עשויה גם לצמצם צריכה, ושימוש במשאבים ובכך לתרום לאיכות הסביבה.
לעיתים, ובפרט בעולם המסחר בשוק ההון משתמשים במונח השאלה, אך למעשה מדובר בהלוואה בריבית אפס.
השאלה מקובלת גם כפעילות ציבורית.
ספריית השאלה – ספרייה ציבורית המשאילה ספרים לקוראים החברים בה.
ארגון "יד שרה" עוסק בהשאלה של ציוד רפואי לחולים.
השאלה של מוצגים בין מוזיאונים על ידי רשמים, למשל לשם תצוגה רחבה של יצירותיו של אמן מסוים, יצירות הפזורות במוזיאונים רבים.
כלי נגינה יקרים, הנמצאים בבעלותם של אספנים, מושאלים לאמנים לשם נגינה בהם.
במשמעות שונה מעט משמש המושג בהתייחסות להשאלה של עובד, שהיא העברה זמנית של עובד לפעילות אצל מעביד אחר, לקידומו של מיזם משותף לשני המעבידים.
השאלה דומה מקובלת בקבוצות ספורט, שבהן ספורטאי מושאל לעונה אחת לקבוצה אחרת, ולאחר מכן חוזר לקבוצתו המקורית.
כמו כן משתמשים במושג "משמעות מושאלת" לציון מילה או ביטוי המשמשים במובן שונה מהמובן המקורי שלהם.
שואל הוא אחד מארבעה שומרים האמורים בתורה, והוא החמור שבהם מבחינת אחריותו על החפץ, והוא מחויב להחזיר את החפץ בשלמותו בתום תקופת ההשאלה, וכמעט כל מאורע שאירע לחפץ, אף ללא אחריותו הישירה של השואל (כגון אונס), אינו עילה לפטרו מתשלום, אם אכן החפץ ניזוק או הושמד.
בהלכות שבת מודגש ההבדל בין הלוואה להשאלה.
בעוד שאסור ללוות בשבת, כיוון שקיים כלל האומר כי , וקיים חשש שמא כיוון שההלוואה נעשית למשך זמן ממושך, ואין ברשות המלווה לתבוע אותה בתוך זמן ההשאלה, הוא ירשום על דף את פרטי ההלוואה כדי שלא ישכח.
לעומת זאת, השאלה אינה לשלושים יום גם אם נעשית ללא קציבת זמן, ולכן מותר לשאול בשבת חפץ משכן, שכן החשש האמור אינו שייך במקרה כזה.
בשולחן ערוך מצוין, כי בשפות בהן ההבדל בין הלוואה להשאלה אינו קיים (למשל יידיש), יש לפרט ולומר שמבקשים את החפץ בהשאלה ולא בהלוואה.
בחוק הישראלי מוסדרת שאילה בחוק השכירות והשאילה, תשל"א-1971. שאילה מוגדרת בחוק זה: "זכות להחזיק בנכס ולהשתמש בו שלא לצמיתות, כשהזכות הוקנתה שלא בתמורה".
"השאלות לראש הממשלה" הוא שמה של מוסכמה חוקתית בממלכה המאוחדת בה מדי יום רביעי מתייצב ראש ממשלת בריטניה בפני בית הנבחרים הבריטי ובמשך מחצית השעה עונה על שאלות חברי הפרלמנט.
בקנדה נקראת מוסכמה חוקתית זו בשם "זמן השאלות" והיא קיימת הן במישור הפרלמנטרי הפרובינציאלי והן במישור הפדרלי.
באוסטרליה ובניו זילנד מוסכמה חוקתית זו נקראת "הזמן לשאלות" (Question Time) ובסקוטלנד ובוויילס מנהג זה נקרא "השאלות לשר הראשון" (First Minister's Questions).
בבית הנבחרים של הודו, הלוק סבהה, נקרא מנהג זה "שעת השאלות" (Question Hour).
הנוהג אומץ גם בכנסת, ובכל שבוע מתקיימת שעת שאלות עם אחד השרים, לפי בחירת האופוזיציה.
ראש הממשלה מתייצב לשעת שאלות אחת למושב.
המנהג של שאלות לראש הממשלה בממלכה המאוחדת מקורו בשנות ה-50 של המאה ה-20. חבר פרלמנט המעוניין לשאול את ראש הממשלה שאלות, ירשום את שמו.
לאחר מכן מערבבים את השמות על מנת לשמור על אקראיות השאלות.
שם שואל השאלה ייקרא על ידי יו"ר בית הנבחרים.
השאלה הראשונה, המוצגת בפשטות בצורה "שאלה מספר אחת, אדוני היושב ראש" , ומבלי להמשיך ולהציג את השאלה, היא השאלה, "מהו סדר יומו של ראש הממשלה?".
ראש הממשלה, בטרם השיבו לשאלה, יכול לתת הצהרה ראשונית, וכן להודיע מספר הודעות.
מקורה של שאלה ראשונה זו במנהג שהיה קיים, לפיו כל שר בממשלה יכול היה לענות על כל שאלה.
עוד היה נהוג כי מרגע ששר מתחיל להשיב על שאלות, יתר השאלות נענות אף הן על ידיו.
על מנת למנוע מצב בו ראש הממשלה אינו עונה על שאלות, אלא השרים עונים במקומו, החל המנהג של שאלה לראש הממשלה על סדר יומו - שאלה שרק ראש הממשלה יכול לענות עליה (ואז ניתן לשאול אותו שאלות נוספות).
עם סיום מתן התשובות רשאי מנהיג האופוזיציה לשאול שש שאלות נוספות (הנשאלות בשתי קבוצות של שלוש שאלות הנענות יחד), ומנהיג המפלגה השלישית בגודלה (כיום, המפלגה הליברלית הדמוקרטית) רשאי לשאול שתי שאלות נוספות.
אם ראש הממשלה אינו יכול להשיב על שאלות של פעילות רשמית מתוקף תפקידו (לדוגמה, עקב ביקורים במדינות זרות) יענה על השאלות סגן ראש הממשלה, ואם הסגן אינו נמצא, יענה על השאלות ראש הקואליציה.
מאז החלה רשת ה-BBC לשדר את השאלות לראש הממשלה, הן הפכו לתוכנית פופולרית ביותר שרבים צופים בה ובתוכניות הפרשנות בעקבותיה.
השאגס היא להקת רוק אנד רול אמריקאית, שפעלה בין השנים 1968 ל-1975.
סיפורם של השאגס הוגדר על ידי האתר Allmusic כ"אחד הסיפורים הגדולים של הרוק אנד רול".
תחילתו בשלוש נבואות שניבאה אמו של אוסטין ויגין ג'וניור - הוא יתחתן עם אישה ג'ינג'ית, ייוולדו לו שתי בנות אותן לא תזכה לראות, ובנותיו יקימו להקה מצליחה.
לאחר ששתי הנבואות הראשונות התגשמו, החליט ויגין לפעול להגשמת השלישית.
באמצע שנות השישים רשם את שלוש בנותיו דוט, הלן ובטי לשיעורי נגינה וקנה להן כלים.
אף על פי שהאחיות לא הפגינו כישרון מוזיקלי כלשהו, החליט האב בשנת 1969 שהגיע הזמן להקליט להן אלבום.
בהמשך הצטרפה ללהקה רייצ'ל ויגין.
ויגין סגר עסקה עם חברת הקלטות מקומית, ולקח את בנותיו ליום הקלטות מרוכז במהלכו הקליטו את אלבומם Philosophy of the World.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי דוט.
מילות השירים נאיביות וסובבות סביב נושאים כמו כיבוד הורים, דת וכדומה.
בשל חוסר מקצועיותן של האחיות, המקצב בכל השירים אינו אחיד, תפקידי הכלים אינם מתואמים, והגיטרות אינן מכוונות כהלכה.
מסופר כי במהלך ההקלטות, האחיות היו מפסיקות מדי פעם לנגן בטענה כי אחת מהן עשתה טעות, והיו מבקשות להתחיל מחדש - מה שהתמיה מאוד את הטכנאים שלא הבינו כיצד האחיות מבחינות מתי נעשית "טעות".
התקליט הודפס ב-1,000 עותקים, 900 מתוכם נעלמו באופן מסתורי, ביחד עם בעלי חברת התקליטים.
100 העותקים הנותרים חולקו לתחנות רדיו אזוריות שלא גילו בהם עניין.
עם מות האב ב-1975 התפרקה הלהקה.
במהלך השנים האלבום התגלגל לידיהם של חברי הלהקה הנחשבת New Rhythm and Blues Quartet, שהפכו למעריצים שלו.
בשנת 1980, יותר מעשר שנים אחרי הוצאתו המקורית והכושלת, הצליחו שניים מהם לשכנע את חברת התקליטים שלהם לרכוש את הזכויות על האלבום ולהדפיס אותו מחדש.
ההוצאה המחודשת זכתה לסיקור נרחב - הרולינג סטון הכריז עליה כ"קאמבק של השנה", בניו יורקר התפרסמה כתבת עומק על הלהקה, והוול סטריט ז'ורנל פרסם ביקורת.
האלבום זכה לבחינה מחודשת, ורחבה יותר, של איכויותיו.
בעוד רבים עדיין תפשו אותו כאלבום בלתי שמיע שהוקלט על ידי להקה שלא יודעת לנגן, והניו יורק טיימס אף הגדיל לעשות והכתיר את השאגס בתואר הלהקה הנוראית בעולם, רבים אחרים החלו לראות בו סוג של אמנות אוונגרדית בעלת איכויות נדירות.
הטיב לתאר זאת המוזיקאי ומבקר המוזיקה קאב קודה שכתב -
בשנת 2000 רכשה חברת הפקה אמריקנית את הזכויות על סיפור הלהקה, אך טרם השתמשה בהן ליצירת סרט.
בשנת 2001 יצא אלבום מחווה לשאגס בשם Better than the Beatles.
בשנת 2003 עלה בלוס אנג'לס מחזמר על הלהקה בשם Philosophy of the World.
ביוני 2017, 42 שנה לאחר התפרקותה, נערך מופע איחוד חד-פעמי של הלהקה.
השאלה המזרחית היא כינוי לאוסף בעיות פוליטיות ותרבותיות שהעסיקו את מעצמות אירופה בעקבות תהליך הדעיכה של האימפריה העות'מאנית החל מסוף המאה ה-18 ועד מלחמת העולם הראשונה.
על רקע הלחץ הרוסי על האימפריה, התעוררה "השאלה המזרחית" שכוללת את ההשלכות ההרסניות של נפילת האימפריה, על השלום והיציבות באירופה עצמה.
הסכנה בקריסה של האימפריה העות'מאנית
"השאלה המזרחית" הייתה החשש מנפילתו הסופית של "האיש החולה על הבוספורוס", כפי שכונתה האימפריה העות'מאנית, מה שעלול יוביל למלחמה עולמית על שטחי האימפריה בין מעצמות אירופה.
אף אחת מהמעצמות לא רצתה להיות זאת שתיתן את הדחיפה האחרונה ותפיל את האימפריה העות'מאנית, אך למרות זאת כל אחת מהן רצתה להשיג עוד ועוד אינטרסים פוליטיים, כלכליים ודתיים בתוך האימפריה.
בעקבות הסכם קוצ'וק קאינרג'ה היה ברור לכל מעצמות אירופה כי האימפריה העות'מאנית נמצאת על סף קריסה ואם רוסיה או אחת ממעצמות אירופה יבקשו לכבוש אותה היא תוכל לעשות זאת בקלות.
יתר על כן, היה חשש כי האימפריה העות'מאנית תקרוס מבלי שום פעולה של גורם חיצוני, אלא רק עקב בעיותיה הכלכליות והחברתיות הגדולות.
במהלך המאה ה-19 הוחמרה השאלה המזרחית כאשר עמי הבלקן החלו להציג שאיפות לאומיות.
בשלב זה ניתן לראות דפוס פעולה ברור: נוצר מצב של אי נחת של קהילה נוצרית לרוב מסיבות של מתח עם השלטון העות'מאני-מוסלמי המקומי על רקע גביית מיסים וזכויות מיעוטים.
המצב מחמיר והופך לעימות אלים ולאחר מכן להתקוממות בקנה מידה נרחב.
אחת ממעצמות אירופה מתערבת - בדרך כלל המעצמה שאליה קשור אותו מיעוט מבחינה דתית (למשל, אם מדובר בנוצרים אורתודוקסים, רוסיה תהיה הראשונה להתערב).
בעקבות התערבות המעצמה נכנסות לנושא כל שאר המעצמות כדי למנוע הישגים בלעדיים לאותה מעצמה שהייתה הראשונה להתערב.
לבסוף אותה קהילה נוצרית זוכה בעצמאות או לכל הפחות באוטונומיה נרחבת.
במקביל נתנו מעצמות אירופה תמיכה כלכלית, צבאית וכן תמיכה מוראלית ברפורמות כדי שהאימפריה לא תקרוס לחלוטין.
השאלה המזרחית הסתיימה רק עם מלחמת העולם הראשונה ונפילתה הסופית של האימפריה העות'מאנית.
גישות מחקריות לתקפותה של השאלה המזרחית
בעבר טענו חוקרים והיסטוריונים כי התמוטטות האימפריה נמנעה במשך מאות שנים רק עקב השאלה המזרחית וחוסר הרצון של אירופה להתחיל בקרב על השלל העות'מאני.
לפי גישה זו, הרפורמות שביצעה האימפריה לאחר לחץ של המערב היו פשטניות בלבד, בעיקר בתחום הצבאי והטכנולוגי.
הרפורמות היו כמעין הנשמה מלאכותית לאימפריה הגוססת שאפשרו לה לשרוד עוד זמן קצר לפני הקריסה הבלתי נמנעת.
גישה זו רואה באימפריה העות'מאנית גוף פסיבי וחלש למדי שהצליח, אולי, לתמרן מעט פוליטית בין המעצמות הגדולות ששלטו בעולם.
בשנים האחרונות עולה גישה הרואה בתהליך ירידת האימפריה תהליך מורכב יותר.
גישה זו טוענת כי התמורות שעברה האימפריה העות'מאנית היו עמוקות יותר והן נגעו גם בתחומי תרבות ודת.
כמו כן ניתן לראות ברפורמות שביצעו העות'מאנים גם השפעה מהמסורת האסלאמית והמורשת העות'מאנית ולא רק העתק גס של המערב.
בנוסף, נטען כי השאלה המזרחית לא הייתה גורם כה מרכזי וכי מייחסים לה חשיבות יתרה כשבאים לבחון את ההיסטוריה העות'מאנית.
ראשית, ברור היום כי המזרח התיכון היה רק זירה אחת של התגוששות בין מעצמות אירופה, וייתכן אף שלא הזירה החשובה ביותר.
שנית, עולות עדויות חדשות שמראות כי האימפריה לא הייתה לחלוטין בובה של המערב ובתקופות מסוימות הצליחה לעמוד מולו מבחינה תרבותית וצבאית.
אפילו במלחמת העולם הראשונה היא הצליחה להגיע להישגים נאים בחזית גליפולי ולהחזיק מספר חזיתות במקביל.
יתר על כן, יש הטוענים כי ההתעוררות הלאומית בבלקנים נבעה דווקא מהתחזקות האימפריה העות'מאנית.
השלטון המרכזי של העות'מאנים נעשה אפקטיבי יותר ולכן החיכוך שלהם עם האוכלוסייה המקומית בבלקנים גבר.
השאם אבן עבד אל-מלכ (נכתב גם הישאם; בערבית: هشام بن عبد الملك; 691 – 6 בפברואר 743), היה הח'ליפה העשירי בשושלת בית אומיה.
השאם, שירש את הח'ליפות מאחיו יזיד השני, עלה לשלטון בשנת 724 ומלך עד מותו בשנת 743.
השאם קיבל מאחיו ממלכה עתירת בעיות, אך הוא היטיב לטפל בהן, ובכך אפשר את הגעתה של הממלכה האסלאמית המאוחדת לשיאה.
בימיו התפשטה הממלכה עד לחופי האוקיינוס האטלנטי והרי הפירינאים במערב, ונהר אינדוס וגבולה של סין במזרח.
יחד עם זאת, בימי השאם הסתיימה תקופת השגשוג של שושלת בית אומיה.
השאם היה הרביעי מבניו של עבד אל-מלכ שעלה לשלטון, וזכה מצד ההיסטוריונים הערבים להכרה כאחד מהמדינאים הגדולים בשושלת האומיית.
השבוי - מבט מעזה הוא ספר מאת העיתונאי סלימאן א-שאפעי המספר את סיפורו של גלעד שליט החל מתכנון החטיפה ועד לתהליכים המדיניים לשחרורו בתקופת ממשלתו של בנימין נתניהו בישראל.
הספר יצא לאור בשנת 2009, בעוד גלעד שליט נתון בשבי החמאס ברצועת עזה.
א-שאפעי מקפיד לתאר את סיפור השבי מנקודת מבטם של העזתים השואפים לשחרורו של שליט הן בשל שחרור האסירים הצפוי מישראל, והן בהקלת הסגר על רצועת עזה.
א-שאפעי חושף בספרו פרטים רבים על מצבו הבריאותי והנפשי של שליט בכלאו בשבי החמאס, וכן על יחס השובים אליו.
א-שאפעי עמל על ספר זה במשך שלוש שנים וחצי בתקופת היותו כתב החדשות של ערוץ 2. לאחר מכן הוציא לאור את הספר ללא ידיעת הממונים עליו, מה שגרם לפיטוריו.
בספורט, השאלה של שחקן היא נתינת האפשרות לאותו שחקן לשחק בשביל מועדון אחר כשהחוזה שלו עם המועדון הנוכחי עדיין תקף.
השאלה יכולה להימשך בין כמה חודשים או אפילו לעונה שלמה, בדרך כלל בסוף ההשאלה השחקן חוזר לקבוצה שאיתה יש לו חוזה.
בדרך כלל השאלה מתקיימת בזמן חלון ההעברות.
השאלה בספורט יכולה להתקיים מכמה סיבות.
הסיבה הנפוצה ביותר היא ששחקן צעיר במועדון אינו משחק משחקים רבים באותה הקבוצה יעבור לקבוצה מליגה נמוכה יותר על מנת לצבור ניסיון ולשחק כשחקן הרכב, במקרה כזה המועדון המשאיל בדרך כלל ימשיך לשלם את משכורתו של השחקן.
סיבה נוספת להשאלה היא שלמועדון אין מספיק כסף לרכוש שחקנים אך הוא יכול לשלם את משכורתם, או שלאותו מועדון יש פצועים לאורך זמן כך שהשחקן המושאל יחליף את אותו שחקן עד שיבריא.
במקרה כזה המועדון שמשאיל את השחקן יכול לבקש דמי העברה.
במקרה נוסף מועדון ישאיל שחקן בשביל לחסוך במשכורתו שכן ממילא הוא כלול בסגל הקבוצה לעיתים רחוקות.
במלחמת העצמאות נפלו בשבי בסוריה ובלבנון 76 יהודים בתוכם אזרחים, חיילי צה"ל, לוחמי פלמ"ח ויהודים תושבי ארצות הברית.
השיחות על שביתת הנשק אתם לא נוהלו ברודוס אלא במשמר הירדן ובמעבר ראש הנקרה כאשר מרדכי מקלף משמש כראש המשלחת הישראלית.
מדינת ישראל עמדה על שחרור כל השבויים כחלק בלתי נפרד מההסכם.
השבויים הישראלים בסוריה במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות נפלו בשבי הסורי ארבעים ושמונה לוחמים ואזרחים ישראלים, ובהם שמונה נשים.
42 מהשבויים הללו, כולל 8 הנשים, היו חברי ומגיני המושבה משמר הירדן שנכבשה על ידי הסורים ב-10 ביוני 1948. 12 מהשבויים היו פצועים.
הסורים סירבו לשחרר את הנשים בטענה כי העובדה שהן לא פונו עם שאר הבלתי לוחמים ערב הקרבות מעידה על כך שהן היו לוחמות.
שבויים נוספים נפלו בשבי בקרבות שהתנהלו על ראש הגשר הסורי במבצע ברוש.
לעומת זאת, בקרב עמק הירדן לא היו שבויים.
הסורים רצחו את כל הפצועים ואת אלה שלא הצליחו להימלט מצמח.
השבויים ממשמר הירדן הועברו ברגל עד הירדן ומשם במשאיות פתוחות לקוניטרה שם עברו חקירה ראשונית.
הסורים בקשו לגלות אם אכן הייתה מערה סודית בין איילת השחר ומשמר הירדן היות שהתקשו להאמין שעשרות בודדות עמדו מולם והפילו בהם קרבנות רבים.
מקוניטרה הם הועברו לבניין הבולשת בדמשק ואחר יומיים של חקירות הועברו לבית הסוהר הצבאי המרכזי ברובע אל מאזה בדמשק.
באחת ההעברות הם הועברו בחוצות דמשק עם ידיים מורמות לכל תרועות ההמונים שצפו בתהלוכה.
בתחילה לא היו בישראל פרטים על השבויים בסוריה.
בסוף יוני 1948 פורסם בעיתונות בישראל מפי מקור באו"ם שהשבויים נמצאים "בריכוז שבויים בדמשק העומד לדברי מפקדים סוריים תחת פקוח הצלב האדום הבינלאומי." ב-21 ביולי 1948 נמסר בשידור של רדיו רמאללה באנגלית שסקר את מצב השבויים הישראליים, שהשבויים בסוריה ולבנון הם מעטים וטרם נתקבל דו"ח על מצבם.
בתחילת אוגוסט 1948 נמסרה רשימה של שמות השבויים בסוריה שהגיעה מסורסת ומשובשת באיחור רב מידי הסהר האדום ולא מידי הממשלה הסורית.
מעבר לרשימות לא נמסר כל מידע נוסף ולא היה ידוע מה מצב השבויים.
באחד העיתונים נמסר שמספר השבויים בסוריה היה 45, עיתון אחר מסר רק בין 40-50 ושלישי התייחס לכ-50 שבויים.
זמן מה לאחר מכן נוצר קשר עם השבויים והוחל לשלוח להם חבילות ולקבל מהם מכתבים.
בנובמבר נמסר שנשלח להם אקורדיון ומשלוח גדול של בגדי חורף, ושהקשר עמם תקין פחות או יותר.
במכתב מהשבי הסורי מנובמבר 1948 כתבה אחת השבויות:
"החיים שוטפים כאן לאט לאט והלב יוצא למלה עברית לקריאה, אולם אות עברית היא בבל יראה כאן.
ביום הכפורים צמנו, אך לא היה לנו מחזור להתפלל.
לכן ישבו כולם בחדריהם וכוונו את לבותיהם לשמים.
יש בינינו ארבע בנות שאינן יודעות עברית, ואין ספר ללמד אותן.
על מכסה מקופת קרטון ציירנו אותיות "אלף־בית".
כך אני רוצה להתחיל בלימודים.
כמה טוב היה אילו יכלו הנשים השאננות שלנו בתל אביב או בנתניה לשלוח לנו כמה ספרי לימוד וגם ספרי תנ"ך.
יש אצלנו כאן סידור תפילה קטן וקרוע, שאיני יודעת כיצד השיגו אותו.
בכל שבת אני קוראת לפני הבחורות פרקי אבות ומבארת להן את תכנם, והן כל־כך מתענינות.
גם את שיר השירים אנו קוראות".
בתחילת ינואר 1949 היו בסוריה 46 שבויים שהוחזקו בכלא בדמשק, אך נמסר שמצבם אינו מעורר דאגה.
בניגוד לכללי אמנת ז'נבה שקבעו כי שבויים ייכלאו במחנה מיוחד משלהם, הוחזקו השבויים בסוריה בבית סוהר שבו הוחזקו אסירים פוליטיים ופושעים פליליים.
השבויים הוחזקו בשלשה חדרים, שניים לשבויים ואחד לשבויות.
התנאים הסניטרים בבית הסוהר היו ירודים.
השבויים נאלצו בתחילה לישון על מחצלות דקות שורצות פשפשים.
רק לאחר ביקור נציג הצלב האדום בדמשק בכלא סופקו להם מזרנים ומאוחר יותר הועברו אליהם בגדים מהארץ.
שמונה הנשים זכו לתנאים נוחים יותר.
כבר בהתחלה סופקו להן מזרנים והן לא חויבו לצאת לעבודה מחוץ לכלא כמו הגברים.
בין הנשים הייתה אישה קשישה (רחל בלשניקוב), שלא רצתה לנטוש את בעלה ובנה שנפלו בשבי ואישה אחת בהריון.
הראשונה לחזור מהשבי הסורי הייתה אסתר נאדל ששוחררה ב-2 בפברואר 1949 בעת שהייתה בחודש התשיעי להריונה, תמורת שני חיילים סורים.
קבוצה ראשונה של שישה שבויים חזרה לישראל ב-4 באפריל 1949, בתוכם הזוג הקשיש בלשניקוב.
הם הועברו לישראל דרך מעבר ראש הנקרה.
ב-5 באפריל 1949 החל המשא ומתן על חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה.
השיחות התנהלו באוהל בשטח ההפקר בין מחניים למשמר הירדן ונמשכו כ-3 חודשים.
ב-2 במאי 1949 היו אמורים להשתחרר 15 שבויים, אולם לבסוף שוחררו רק שמונה שבויים.
ב-20 ביולי 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק עם סוריה ובסעיף 6 נכתב כי "השבויים ישוחררו 24 שעות לאחר חתימת ההסכם".
ב-21 ביולי 1949 שוחררו יתר 31 השבויים דרך שטח ההפקר ליד משמר הירדן.
השחרור התעכב בגלל דרישתם של הסורים לקבל לידם קבוצה של 20 עריקים מהצבא הסורי שמצאו מקלט בישראל.
העריקים הובאו למקום ולאחר שהביעו בפני משקיפי האו"ם ונציגי הצלב האדום כי אין ברצונם לחזור לסוריה, התרצו הסורים והסכימו להעביר את השבויים לישראל.
השבויים הועברו לישראל ובקיבוץ מחניים נערכה להם קבלת פנים.
השבויים הישראלים בלבנון במלחמת העצמאות
בלבנון היו בשבי במלחמת העצמאות חמישה לוחמי פלמ"ח ושלושה לוחמי צה"ל.
כן היו בשבי קבוצה של 20 יהודים ילידי הארץ שהיו בדרכם לארץ באונייה ונלקחו בשבי בנמל ביירות.
ב-22 באוקטובר 1947 חדרה ללבנון חוליה של חמישה אנשי פלמ"ח ליד קיבוץ אילון למטרות מודיעין.
עם שחר הם נתגלו ונעצרו בידי שוטרי גבול לבנוניים.
לאחר שהות קצרה בצידון שהייתה מלווה במכות, הם הועברו לבית הסוהר המרכזי בביירות.
בהיעדר מצב המלחמה בין הצדדים התייחסו אליהם הלבנונים כפושעים פליליים והאשימו אותם בניסיון לפגוע במקורות המים בלבנון באמצעות חיידקי כולרה.
עו"ד אהרון חוטר ישי נשלח מטעם ההגנה לדאוג להגנה משפטית נאותה.
הם נידונו לשנתיים עד שלוש שנות מאסר.
הלבנונים כאמור לא ראו בהם שבויי מלחמה והם הוחזקו ב"כלא החול" בביירות בתנאים קשים עם אסירים פליליים באולמות צפופים רוחשי שרצים וכינים.
שני חיילי צה"ל נפלו בשבי בקרבות סג'רה וחייל אחד נפל בשבי בקרב עם חיילי צבא ההצלה של קאוקג'י ליד מנרה ב-23 באוקטובר 1948.
ב-15 במרץ 1949 שוחרר יוסף ציונוב, אחד החיילים שנפל בשבי בקרבות סג'רה, שהיה פצוע.
המשא ומתן עם הלבנונים נערך בראש הנקרה.
הקושי העקרי היה כאמור חמישה אנשי הפלמ"ח שהלבנונים לא ראו בהם שבויי מלחמה.
דוד בן-גוריון עמד על כך שאין לחתום שום הסכם ללא שחרור אנשי הפלמ"ח.
לבסוף הושגה פריצת דרך וב-23 במרץ 1949 נחתם ההסכם.
ב-24 במרץ 1949 הוחזרו השבויים מלבנון ובקיבוץ ראש הנקרה נערכה להם קבלת פנים גדולה בנוכחות ראש משקיפי האו"ם הגנרל ריילי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגבשה בארצות הברית קבוצה של 20 ילידי הארץ ששהו שם ובקשו להצטרף ללוחמים בארץ ישראל.
בקבוצה היו שבתי טבת, אלי אילן ועודד בורלא.
האונייה הגיעה לנמל ביירות ב-14 במאי 1948 מיד לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל.
אנשי ז'נדרמריה לבנונים הורידו אותם מהאונייה, העבירו אותם למחנה בבעלבכ וסירבו לבקשת הסורים להעבירם לסוריה.
הם נחקרו שטחית ללא הפעלת לחץ פיזי.
משרד החוץ האמריקאי הפעיל לחץ כבד על הלבנונים לשחרר את חברי הקבוצה למרות שלרובם לא הייתה אזרחות אמריקאית.
לבסוף הושג הסכם להחזירם לארצות הברית תוך התחייבות אמריקאית שלא יותר להם להגיע לישראל ולהתגייס לצה"ל.
בסוף אוגוסט 1948 הם הועלו על אנייה שהפליגה לארצות הברית תוך עגינה באלכסנדריה שם הגנו עליהם השלטונות המצריים מהמפגינים הרבים שדרשו להורידם לחוף ולעוצרם.
לאחר שהגיעו לארצות הברית מצאו חלק מהם דרכים להגיע למדינת ישראל ולהתגייס לצה"ל.
הם הובאו בקבוצות גדולות מאתרי קרבות שונים של הלגיון הערבי וכונסו ביחד במחנה שבויים שנקרא "אום אל-ג'ימאל" (אם הגמלים) במדבר, 17 ק"מ מזרחית לעיר מַפרָק בצפון ירדן.
שבויי גוש עציון - ב-13 במאי 1948 במהלך הקרב על גוש עציון כבש הלגיון הערבי את כפר עציון.
מיד עם תום הקרב ביצעו חיילי הלגיון טבח בשבויים, ממנו שרדו רק ארבעה שנלקחו בשבי.
שאר אנשי הגוש, אנשי עין צורים, רבדים ומשואות יצחק, נכנעו ב-14 במאי 1948 בחסות הצלב האדום ונלקחו בשבי.
סה"כ נפלו בשבי בגוש עציון 320 איש בתוכם 83 נשים ו-40 פצועים.
בשלב הראשון הועברו השבויים בחסות הלגיון למשטרת חברון, והנשים והפצועים הועברו למשטרת בית לחם.
כעבור שלושה שבועות הועברו כולם למחנה אום אל-ג'ימאל.
שבויי הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים - ביום שישי יט אייר תש"ח, 28 במאי 1948 נכנעו לוחמי ההגנה ברובע היהודי.
בהסכם עם עבדאללה א-תל סוכם שהנשים, הזקנים, הילדים והפצועים ישוחררו והלוחמים יילקחו בשבי.
כשראו אנשי הלגיון את מספרם הדל של הלוחמים הם הפרו את ההסכם ולקחו בשבי בלתי לוחמים רבים לרבות זקנים חרדים מעל גיל 70 ונערים בגיל 13–15. הרופא פרופ' אגון ריס שהיה רופא הרובע היהודי במלחמת העצמאות בתש"ח ושתי אחיות התנדבו ללכת עם השבויים.
הרב שלמה מן ההר היה בין השבויים במחנה אום אל-ג'ימאל הוא היה ממנהיגי השבויים, היה ה"מוכתר" של השבויים תושבי העיר העתיקה, חבר הנהלת מחנה השבויים ורבם של השבויים.
סה"כ נלקחו בשבי 290 אזרחים ו-50 לוחמים.
הם עברו מסע תלאות דרך "הקישלה" בעיר העתיקה, יריחו וכפרים רבים שבכל מקום הם זכו לקללות ואיומים, עד שהגיעו למחנה אום אל-ג'ימאל.
שבויי קיבוץ גזר - ב-10 ביוני 1948, ערב ההפוגה הראשונה, הותקף קיבוץ גזר על ידי פלוגה משוריינת של הלגיון הערבי ולוחמים מקומיים.
תוך שעות ספורות נכבש הקיבוץ.
28 לוחמים נהרגו וכמספר הזה נלקחו בשבי כולל נשים.
שבע הנשים שוחררו כעבור יומיים והוחזרו בקרבת בן שמן.
שאר השבויים הועברו לאחר מסע ממושך דרך א-סלט עמאן וזרקא עד הגיעם למחנה השבויים אום אל -ג'מאל.
בכל מקום נתקבלו ב"קבלת פנים" על ידי ה"שבאב" המקומיים.
שבויי קרב ארמון הנציב - ב-18 באוגוסט 1948 התחולל קרב קשה בין הלגיון הערבי וכוחות גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני שתפסו גבעות החולשת על ארמון הנציב ממצפון ומדרום.
בנסיגה מהקרב נהרגו 14 לוחמי עציוני, רבים נפצעו ו-10, בהנחיית המ"כ עמינדב בן שחר, הסגירו עצמם לנציגי הצלב האדום שבארמון, אך אלו, במקום לשמור עליהם, מסרו אותם לאנשי הלגיון.
שלקחו אותם בשבי, תחילה לבית הסוהר בעמאן ולאחר מכן הועברו לאום אל-ג'ימאל.
שבויי תחנת הכוח בנהריים - ערב הפלישה פונו הנשים והילדים מנהריים.
הלגיון הגיש אולטימטום לעובדים והם קבלו הוראה להתמסר ללגיון.
העובדים, כ-40 במספר, הועלו על משאיות לצורך "חקירה קצרה" שבסיומה הובטח להם שיוחזרו לנהריים אולם במקום זה הם הועברו לבסוף לאום אל-ג'ימאל.
שבויי קרבות לטרון - שישה לוחמים נשבו ב-25 במאי 1948 (מבצע בן נון א') ושלושה נשבו ב-30 במאי 1948 (מבצע בן נון ב').
עובדי חברת האשלג - ב-25 במרץ 1948 יצאו 5 עובדים יהודיים של חברת האשלג בסדום לתקן את בריכות המלח בגבול זיכיון החברה.
הם הוקפו על ידי פרשים ממשטרת א-סאפי והואשמו שחדרו לגבול ירדן.
הם הוחזקו במאסר בעיירה כרכ ותחילה לא הכירו בהם הירדנים כשבויי מלחמה.
לבסוף הגיעו אף הם לאום אל-ג'ימאל.
במחנה שהתה במשך מספר שבועות, אסתר וייס, תושבת רשפון שמסתננים חדרו לביתה, רצחו את בעלה אליעזר וייס וחטפו אותה.
החיים במחנה אום אל ג'ימאל
הירדנים בנו במהירות ליד העיירה מפרק, מחנה שבויים מוקף גדר תיל כפולה ומגדלי שמירה.
השבויים שוכנו באוהלים, עשרה בכל אהל.
המחנה נקרא בשם העיר החרבה אום אל ג'ימאל הנמצאת לידו.
המחנה נפתח לקליטה ב-20 במאי 1948. לכל שבוי נתנו שלוש שמיכות, אחת כמצע ושתיים להתכסות.
הם בחרו במנהיגות שניהלה את חייהם במחנה.
ההנהגה ייצגה את השבויים בפני מפקד המחנה הירדני, דאגה לסדר יום של השבויים, לתרבות, ללימוד, ולכפיית משמעת.
במחנה התקיימו לימודים וחוגים, כגון, חוג ללימוד ערבית, היסטוריה ישראלית, חוג תנ"ך, חוג גמרא, חוג ללימוד השפה העברית, חוג ללימוד תורת המשפט וחוג "מורה נבוכים" בהנחיית שאול אש.
השונות במרקם השבויים גרמה לעיתים למתיחות: חרדים וחילונים, אנשי אצ"ל ואנשי השומר הצעיר, זקנים וצעירים וכו'.
בתוך המחנה, ליד משכנו של הקצין, היה מחנה נשים קטן בו שהו השבויות.
הקשר עם השבויים היה רעוע, דבר שעורר חששות רבים בקרב בני משפחותיהם בארץ ולכן הם לחצו על המוסדות העבריים שיאפשרו קשר מכתבים עם השבויים.
ואכן ביוני 1948, החל הצלב האדום להעביר מכתבים לשבויים.
השבויים כתבו מכתבים הביתה שעברו צנזורה.
לעיתים הועברו מכתבים באמצעות חברים שהשתחררו.
המכתבים הוחבאו בסוליות נעליים או בתוך סידור תפילה.
השבויים קיבלו גם חבילות, שכללו מוצרי מזון, תרופות, בגדים, סיגריות וכן ספרים, וביניהם גם ספרי קודש - סידורים וחומשים.
עם השבויים נמנה מפקדם, יוסף בלובשטיין, אוריאל אופק, דני מט, אברהם טמיר, הרב שלמה זלמן מן-ההר הרב שאר ישוב כהן, בן-ציון תומר, משה יעקובוביץ (המפקד האחרון של גוש עציון ומפקד משואות יצחק) והרופאים ד"ר בנימין וינדזברג, ד"ר שלמה קורנבליט ופרופ' אגון ריס.
תקרית קשה קרתה ב-25 ביולי 1948 כאשר זקיף ירה (פלט?) כדור שחדר את אחד האהלים ופגע ב, איש רבדים, שנהרג במקום.
לפי דרישת השבויים נערכה לו לוויה צבאית.
הוא נקבר במקום ועם חיסול המחנה הוא הועבר לקבורה ברבדים החדשה.
ב-7 ביוני 1948 שחררו הירדנים את כל הנשים פרט לשתי האחיות מהעיר העתיקה שבקשו להישאר עם השבויים.
בהמשך סירבו הירדנים לשחררן והועלתה ההשערה שחשדו בהן שהן חברות ארגון טרוריסטי.
ב-30 בנובמבר 1948 נחתם בירושלים הסכם בין המפקדים משה דיין ועבדאללה א-תל, על הפוגה בירושלים.
באותו יום שוחררו 23 שבויים.
החל ב-3 בפברואר 1949 עד 3 במרץ 1949 שוחררו במספר קבוצות, כל השבויים באום אל-ג'ימאל.
ב-3 בפברואר שוחררו 76 שבויים.
ב-21 בפברואר 1949 שוחררה קבוצה של 94 שבויים, בהם שתי נשים, ב-24 בפברואר שוחררו 150 שבויים וב-28 בפברואר שוחררה קבוצה של 150 שבויים שהביאו עמם את גופות השניים שמתו במחנה.
הקבוצה האחרונה, בת 203 אנשים הביאה אתה את ספר התורה ממחנה השבויים שהוכנס בחגיגיות לבית הכנסת ישורון בירושלים.
המחנה נהרס וכיום אין במקום דבר.
יום לאחר מכן נפתח ברודוס המשא-ומתן הרשמי עם ירדן.
ירדן הייתה המדינה הערבית היחידה ששחררה את כל השבויים הישראלים לפני השיחות על שביתת נשק.
זאת הייתה עדות למרקם היחסים המיוחדים בין המלך עבדאללה ומדינת ישראל.
השאלה בין-ספרייתית הוא שירות המאפשר ללקוח לבקש ספר שאינו נמצא בספריית-האם מספרייה אחרת.
הספרייה המבקשת מאתרת את הספר, שולחת הזמנה לספק, מקבלת ומשאילה את הספר לתקופה מוגבלת למזמין, ומחזירה אותו לספרייה המספקת.
לפעמים השירות ניתן תמורת תשלום סמלי.
פן נוסף של השאלה בין-ספרייתית הוא סריקה וצילום של מאמרים - המוכר גם במונח "אספקת מסמכים".
אספקת מסמכים הוא שירות המאפשר ללקוח מספרייה אחת לבקש עותק דיגיטלי של מאמר מכתב עת או פרק מספר שאנו נמצא בספריית האם מספרייה אחרת.
הספרייה המבקשת מאתרת את הפריט, שולחת הזמנה לספק, מקבלת קובץ ושולחת אותו כקישור למזמין.
על הלקוחות והספריות לציית לחוק זכויות יוצרים.
בישראל נקבע שיש לפעול לפי עקרונות השימוש ההוגן בהוראה במוסדות להשכלה גבוהה, לא לבקש יותר מחמישה מאמרים מכתב עת אחד, ולא יותר משני פרקים או 20% מספר, הקצר ביניהם.
באופן מסורתי, שירותי השאלה בין-ספרייתית ניתנים כאשר פריט חסר בספרייה המקומית.
ב, ומיוחד מאז משבר הקורונה, לקוחות של ספריות יכולים גם לקבל פריטים סרוקים שקיימים באוסף.
שירותי השאלה בין-ספרייתית ואספקת מסמכים מבוססים על שיתוף פעולה והדדיות בין ספריות תוך הבנה שלא בכל ספרייה יש את כל המשאבים הנדרשים על ידי לקוחותיה.
בכל יחידת השאלה בין-ספרייתית מתנהלים שני תהליכים מקבילים: הזמנות נכנסות ׁ- הזמנות המסופקות לספריות אחרות עבור הלקוחות שלהן, והזמנות יוצאות - הזמנות מספריות אחרות עבור הלקוחות המקומיים.
יש הסכם בין הספריות לספק פריטים כמה שיותר מהר, לכן זמן האספקה הממוצע למאמר סרוק הוא יומיים וזמן האספקה הממוצע לספר הוא שבוע ימים.
מכיוון שהאוניברסיטאות משתמשות בחברת שליחים, זמן האספקה תלוי בתדירות הגעת השליח.
הלקוח מעביר את בקשתו לספרייה המקומית באמצעות טופס אלקטרוני או ידני.
הספרייה המבקשת מאתרת את הפריט בקטלוג המאוחד או ב-Worldcat ושולחת בקשה לספרייה אחרת לקבל אותו בהשאלה או כסריקה בדואר אלקטרוני.
הספרייה המספקת שולחת את הפריט לספרייה המבקשת (עם שליח או כקובץ סרוק).
אם הספרייה המספקת אינה מסוגלת לספק את הפריט באופן מידי, היא מיידעת את הספרייה המבקשת על סיבת אי-מילוי הבקשה.
הספרייה המבקשת מקבלת את הפריט ומודיעה ללקוח על התשלום, מקום איסוף ותקופת ההשאלה.
הספרייה משאילה את הפריט ללקוח ומחזירה את הפריט לספרייה המספקת לאחר השימוש.
מידע שימושי ללקוחות שירותי השאלה בין-ספרייתית
השירות קיים כדי לספק פריטים הדרושים להוראה ומחקר שאינם נמצאים בספרייה המקומית, בצורה מהירה, זולה ויעילה
מדיניות ההשאלה הבין-ספרייתית משתנה מספרייה לספרייה
ספרים נדירים, ספרי לימוד, ספרים מבוקשים מאוד, כרכים שלמים של כתבי עת, וחומר לא-ספרי כגון סרטים ומיקרופילם אינם ניתנים להשאלה בין-ספרייתית
אין צורך לאתר ספרייה מספקת לפני ביצוע ההזמנה
לעיתים קרובות ניתן להזמין פריטים מספריות מחו"ל בתשלום נוסף
ספרים רבים נמצאים באופן חלקי ב-Google Books
יש לכבד את דרישות הספרייה המספקת כגון: שימוש במקום בלבד או החזרת פריט דרוש באופן מידי
יש מגוון רחב של מערכות לניהול הזמנות ותהליכי עבודה המתבססים על הסכמים בין רשתות של ספריות ותקן ISO.
בארץ רוב הספריות האוניברסיטאות והמכללות עובדות עם מערכת עלמא או אלף של אקס ליבריס.
ישנן שלוש ספריות בארץ שעובדות עם המודול ISO ILL המאפשר העברת הזמנות ומסרים בצורה ממוחשבת בלבד בלי צורך בדוא"ל.
עד שנות ה-90 שירותי השאלה בין-ספרייתית בישראל התבצעו בין שבע האוניברסיטאות בישראל ומספר קטן של ספריות מחקר רפואיות.
זאת, מכיוון שלא היו מוסדות להשכלה גבוהה אחרים או אוספים גדולים.
מאז שנות התשעים מכללות אקדמיות רבות קמו והן פיתחו אוספי ספרייה גדולים המאפשרים השאלה בין-ספרייתית בינן לבין עצמן ועם האוניברסיטאות.
ישנם כמה סוגים של ספריות שמשתתפות בהשאלה בין-ספרייתית:
בשנת 2018 ספריות האוניברסיטאות החלו בפיילוט של השאלה בין-ספרייתית בחינם לסטודנטים ומרצים, כדי לספק להם, יותר בקלות, ספרים ומאמרים מהארץ ומחו"ל.
לאור הצלחת המהלך, אי-גבייה של תשלום כלשהו עבור השאלה בין-ספרייתית בין האוניברסיטאות הייתה לנורמה שנתיים אחר כך.
חריגה וחלוצה מבין הספריות הציבוריות היא הספרייה האזורית מטה אשר, אשר פיתחה מערכת השאלה בין-ספרייתית פנימית בין סניפיה בתחומי המועצה האזורית מטה אשר לבין מספר ספריות באזור הגליל המערבי: שלומי, נהריה, מעלות, הספרייה האזורית מעלה יוסף, הרדוף וספריית המכללה האקדמית גליל מערבי.
השאלה היהודית (מכונה גם הבעיה היהודית או שאלת היהודים) היה כינוי שרווח בשיח האירופי בהתייחס למגוון רחב של שאלות חברתיות הנוגעות למצבם ומעמדם של יהודי אירופה בחברה האירופית.
בין הנושאים שנכללו בשאלה היהודית: מעמדם של היהודים מבחינה חוקית, אזרחית ולאומית.
השיח סביב השאלה היהודית רווח במערב ומרכז אירופה בקרב עיתונאים ופוליטיקאים, והוא הושפע בין השאר מהנאורות והמהפכה הצרפתית.
המונח היה שגור בפיהם של אנטישמים החל משנות השמונים של המאה ה-19, ומאידך – בפיהם של יהודים תומכי ומתנגדי הציונות, שהחלה להתבסס באותה התקופה.
במאה ה-21 שבו קבוצות של הימין האלטרנטיבי בארצות הברית ובאירופה לעסוק בשאלה היהודית, תוך שימוש בכינוי המקוצר: "JQ".
השימוש המוקדם ביותר בביטוי הוא כנראה בחוק התאזרחות היהודים באנגליה מ-1753.
לדעת חוקרת השואה לוסי דווידוביץ', הביטוי שימש כמינוח נייטרלי ליחס השלילי ששרר בחברה האירופית כלפי ההתבדלות העיקשת של העם היהודי, מול מגמת הלאומיות ולידתן של מדינות לאום.
לדבריה, "ההיסטוריה של האמנציפציה והאנטישמיות באירופה גדושות ב"פתרונות" לשאלה היהודית".
בהמשך נדונה השאלה היהודית בצרפת, במסגרת הדיון הפוליטי שהתעורר בעקבות המהפכה הצרפתית.
הגרמני ברונו באואר הציג את השאלה היהודית לראשונה בגרמניה, במסה שחיבר בשם זה.
לאורך השנים פורסמו מאות מנשרים, מאמרים, ספרים וחיבורים שונים ביחס לשאלה היהודית – רבים מהם כוללים הצעות לפתרונות שונים, כגון טרנספר, גירוש או הטמעה של האוכלוסייה היהודית במקום מושבה.
במקביל פורסמו חיבורים ביקורתיים רבים, הן ביחס לבעיה והן ביחס לפתרונות.
גם החיבורים הביקורתיים הציעו לעיתים פתרונות, כגון אינטגרציה או חינוך מחדש של האוכלוסייה היהודית.
חוקר השואה פרופ' אוטו דב קולקה מהאוניברסיטה העברית גורס שהשימוש בביטוי נעשה נפוץ במהלך המאה ה-19, במסגרת הדיון הציבורי באמנציפציה.
עד לשנת 1860 לא ניתן היה להכריע האם הדיון הציבורי בשאלה היהודית נוהל ותוחזק בידי היהודים או בידי מבקריהם.
אולם החל משנה זו החל המוטיב האנטישמי להתחזק משמעותית בשיח בסוגיה זו.
מאמרים שעסקו בשאלה היהודית תיארו את היהודים כגורם הסותר את זהות האומה הגרמנית, מונע את התלכדותה, וכאויבי המדינה מבית.
כותבים אנטישמים תיארו את השאלה היהודית כבעיה גזעית שאינה ניתנת לפתרון באמצעות אינטגרציה, וזאת כדי לבסס את דרישתם לביטול הצביון היהודי שפשה, לתפיסתם, בעיתונות, בחינוך, בניהול כלכלת המדינה ובתרבות.
הנימוק הגזעני לשאלה היהודית שימש הצדקה גם לדרישה הציבורית שלא לקיים נישואי תערובת בין יהודים ללא-יהודים, וכן לדרישה להדיח את היהודים ממשרות בכירות, לטענתם, בהן החזיקו.
משפט דרייפוס היה זרז להתפתחות הדיון בנושא בצרפת, אף שלא הייתה לו השפעה על התפתחות הרעיון הציוני אצל הרצל.
יש הרואים בהגירה, המונית אך בלתי מאורגנת של יהודים למזרח אירופה ולארצות הברית, כפתרון ספונטני שנקטו אותם מהגרים לשאלה היהודית.
מלחמת העולם הראשונה העמידה את הלאומיות כקריטריון מרכזי בזהות העצמית של האדם.
גם סיסמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון עם כניסת ארצו למלחמה, אשר שלובה בארבע עשרה הנקודות שהציג כתנאי לסיומה הייתה "הגדרה עצמית לאומית" כעקרון להסכמי השלום וקביעת הגבולות.
כעת ניצבו יהודי אירופה בפני דילמה מחודדת מאי פעם.
מהי לאומיותו של יהודי דובר גרמנית החי בפראג- אוסטרו-הונגרי, צ'כי או גרמני.
הדבר הוביל לשתי תשובות מנוגדות.
האחת, בחירת צד לאומי, התבוללות ופעמים רבות, בשל חשדנות הסביבה הגויית, אימוץ מרכיבי לאומיות קיצוניים.
השנייה, מענה של אימוץ לאומיות יהודית כמפלט ופתרון.
אין הדבר מחייב בהכרח פניה לציונות, אלא גם לפתרונות כתנועת הבונד או האוטונומיזם.
תוצאה נוספת של המלחמה הייתה המהפכה הבולשביקית שפרצה בריכוז היהודי הגדול ביותר בעולם, ברוסיה.
המהפכה, שעם מחולליה נמנו יהודים רבים, סיפקה חלופה נוספת לדילמת הלאומיות והיא הקוסמופוליטיות של המעמד.
אלא שעקב כך נקלעו היהודים לאסון גדול בעולם הולך ומאמץ את הלאומיות כעיקרון עליון והוא זיהויים כ"יהדות בינלאומית", אבטיפוס של בוגד בעמו, חשוד בכל מקום.
פתרון נוסף "הוענק" לסוגיה מבחוץ והחל לתפוס תאוצה בצרפת ובגרמניה והוא "פתרון" הסילוק וההשמדה.