tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעשה זה גוזר על הכלב חיים של מגורש ונרדף, כי בכל מקום אליו הוא מגיע בירושלים (חוץ משכונות הגויים שאינם קוראים עברית) רואים בו חולה כלבת.
אדם שקרא את הכיתוב "כלב" משמאל לימין נתן לכלב את השם "בלק", וכך הוא נקרא ברומן.
יצחק התחבר לאנשי היישוב הישן וחזר לשמור מצוות באופן חלקי, לאחר שפגש בבתי אונגרין את משה עמרם ואשתו דישה, אותם הכיר באונייה בדרכו לארץ.
בביתם הוא פוגש את נכדתם שפרה, "ריבה נאה וחסודה", שאביה הוא ר' פייש, מקנאי העדה החרדית, ומתאהב בה.
"למה היה יצחק דומה באותה שעה, לאדם הראשון בשעה שנטל הקדוש ברוך הוא אחת מצלעותיו והעמיד לפניו את חוה."
ר' פייש יצא לילה אחד לתלות כתבי חרמות.
ראה אותו בלק ונבח לקראתו בשמחה.
נבהל ר' פייש ובעט בכלב.
צעק הכלב ונתחלחל ר' פייש ונפל, ואחר כך נמלט על נפשו.
בעקבות מפגש זה חלה ר' פייש ושכב חסר יכולת דיבור בביתו.
יצחק נהג לבקרו ולהביא מזון לאשתו של ר' פייש, שמחמת ההוצאות על רופאים לא הספיקו כספי החלוקה לפרנסתה.
יצחק חש שעליו לנסוע ליפו כדי לסיים את קשריו עם סוניה, ולאחר דחיות אחדות קם ונסע.
הוא פגש את סוניה בחדרה, ומשם הלכו לאכול גלידה בקפה חרמון, שם פגשו אחדים מחבריהם, ובהם חמדת, שעלה אף הוא מגליציה.
לאחר שנפרד מסוניה נשאר יצחק ביפו.
יום אחד נפגשו יצחק וחמדת ויצאו לטייל בעיר, עד שהגיעו לאכסניה של יעקב מלכוב, שם פגשו את זרח ברנט ולאחר מכן את ברנר.
המשיך יצחק לשהות ביפו ולבלות עם חבריו, וכאשר חשב לחזור לירושלים נזדמנו לו מגורים חינם בצריפו של "הרגל המתוקה" שנסע לענייניו, ונשאר ביפו.
רבינוביץ, שהתעשר בחו"ל ונשא אישה, חזר ליפו וחידש קשריו עם יצחק.
כאשר חזר "הרגל המתוקה" לצריפו, חזר יצחק לירושלים.
בירושלים חזר יצחק לעבודתו כצבע, ושכר לו חדר בביתו של חרט, ושמח בקשריו עם בני משפחת החרט.
הוא ביקר בביתו של ר' פייש ושוחח עם רבקה אשתו, אבל את ידה של שפרה לא ביקש, אף שרצה בכך, ואפילו כתב לאביו שהוא עומד לשאת אישה.
יצחק חידש קשריו עם ר' אלטר והינדא פועה אשתו, שאותם הכיר בשבוש קודם שעלו לירושלים, ובהמלצת הינדא פועה התיידד עם חיים רפאל העיוור, שהיה בקי בתורה ובמשנה, אבל נזקק לעזרתו של יצחק בקריאת פירוש רש"י.
משנודע לר' אלטר ולהינדא פועה שיצחק חפץ לשאת את שפרה, הלכו הינדא פועה וחיים רפאל לדבר עם רבקה בשבחו של יצחק.
"היא סיפרה בשבח אבותיו של יצחק עד לר' יודיל חסיד, והוא סיפר בשבחו של יצחק, שכל שבת ושבת הם לומדים כאחד." כעבור ימים אחדים העמידו חופה בביתה של שפרה, ויצחק נשא את שפרה לאישה.
כשהוא חולה "נכנס בלק למאה שערים כשהוא מהלך בצדי דרכים ופיו פתוח ורירו יורד ואזניו סרוחות וזנבו מונח בין ירכותיו ועיניו תוססות דם והוא נובח ואין קולו נשמע." בלק הגיע לדרשתו של ר' גרונם יקום פורקן על עצירת הגשמים.
כאשר אמר ר' גרונם "הוא שאני אומר, פני הדור כפני הכלב, ולא ככלב סתם, אלא ככלב משוגע", שם לב שבלק נמצא לידו "וצעק צעקה גדולה, הכלב המשוגע הכלב המשוגע.
היה כל העם סבור שהוא צועק כן כדי להרעיש את הלב, כדרך שרגיל לעשות בדרשותיו, שנוטל מלה וחוזר עליה בקולי קולות." לבסוף הבין הציבור שאכן הכלב אתם ונמלטו כולם.
היה שם גם יצחק, שלא נבהל מהכלב, ואף ניסה להרגיע אנשים וסיפר שהוא עצמו כתב על גבו של הכלב ואין זה כלב שוטה.
"ואף הפחדנים לבשו עוז והטילו כל אותה אשמה על העיתונים, שהיו מייראים אותם בכלב." בלק, שהבין בינתיים שצרותיו באו אליו משום יצחק שצבע על עורו את הכיתוב, נשך את יצחק דרך בגדו.
הביאו את יצחק לביתו ובא רופא וטיפל בו.
החמירה מחלתו של יצחק, ורבקה ושפרה טיפלו בו, "היו רצות מר' פייש ליצחק ומיצחק לר' פייש, עד שתשש כחן ולא היו יכולות לעמוד על רגליהן." הלכו ייסוריו של יצחק וגברו, עד שמת.
לאחר שיצחק הובא לקבורה נפסקה הבצורת הקשה, ובעקבות הגשמים "שמחה גדולה הייתה בעולם.
לא נראתה שמחה כזו, כל הכפרים שביהודה ושבגליל ושבשפלה ושבהר העלו פרי תבואה וכל הארץ הייתה כגן אלקים."
סופו הטראגי של יצחק קומר, והמשמעות מאחורי דמות הכלב "בלק", היוו מקור לדיונים ארוכים סביב הרומן.
הביקורת נוטה לראות בבלק ביטוי לתשוקותיו החבויות של יצחק קומר, אך קשת הפרשנויות רחבה מאוד: מאמירה על אופייה של היצירתיות והאמנות (מיכל ארבל בספרה "כתוב על עורו של הכלב"), ועד לתובנות פסיכולוגיות המושתתות על השקפותיו של פרויד.
ישנם פרטים אוטוביוגרפים רבים בתמול שלשום, המקבילים לתחנות בחייו של עגנון עצמו.
הפרטים האוטוביוגרפיים מופיעים הן במישור הישיר, והן במטפורי.
למשל העלייה של יצחק לארץ ישראל מתאימה לזו של עגנון, תיאור משפחתו של קומר מרמז על משפחת צ'צ'קס (משפחתו של הסופר) בגולה, שניהם הגיעו לארץ לראשונה בתקופת העלייה השנייה דרך נמל יפו, ועוד.
את מוטיב הצביעה בספר אפשר לראות כאנלוגיה לכתיבה של עגנון, החל מהמלאכה עצמה, דרך הקשיים שבהם הוא נתקל והדרך שלו להתמודד אתם.
מסגרת העלילה ב"תמול שלשום" היא קורותיו של יצחק קומר בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה.
בתוך מסגרת זו מוצגים, בנוסף לעלילה הבדיונית, גם פרטים רבים מאירועי התקופה שפורסמו בעיתוני התקופה ובמקורות אחרים בני התקופה.
ומוזכרת גם ביקורתו של מרדכי בן הלל הכהן על ארגון "הפועל הצעיר", שפורסמה אף היא ב"הצבי".
מתוארת שיחה בין קדיש סילמן לבין יוסף אהרונוביץ, עורך "הפועל הצעיר", על תוכניתו של סילמן להוציא לאור עיתון לפורים - סילמן אכן פרסם עיתון הומוריסטי לפורים בשם "ליהודים", החל מפורים תרס"ט.
לכלבים קרוביו של בלק מיוחסת ברומן השתתפות בחרם של רבני היישוב הישן בירושלים על לודוויג אוגוסט פרנקל, עקב פעולתו להקמת בית הספר למל.
דמויות היסטוריות נוספות מופיעות ברומן בשמן, ובהן יוסף חיים ברנר, אהרן דוד גורדון, ש' בן-ציון, ארתור רופין, משה מונטיפיורי, יעקב גולדמן, עקיבא יוסף שלזינגר ורבים אחרים.
על שילובן של דמויות אלה ברומן כתבה לאה גולדברג: "וכאן מפליא העוז ומפליאה היכולת, כיצד מצליח עגנון, באופן הטבעי ביותר ובלי לפגוע בסיפור־המעשה, להכניס לתוך פסוקו שמות מפורטים כדיזנגוף, ויוסף אהרונוביץ, וסילמאן ואז"ר.
ואין זה מקבל על ידי כך גוון לוקאלי צר, והספר אינו נהפך לפרובינציה ספרותית.
בנוסף לאלה, יש בסיפור דמויות בדיוניות, המבוססות על אנשים בני התקופה.
דוגמה לכך היא מפחלץ החיות ארזף, המתואר בפרוטרוט ברומן.
הזואולוג ישראל אהרוני טען שעגנון ביסס את דמותו של ארזף עליו, ואף ציין שהשם ארזף הוא ראשי תיבות של "אהרוני - ראש זואולוגֵי פלשתינה".
את דמותו של הדרשן גרונם יקום פורקן מזהים הפרשנים עם הדרשן הירושלמי בן ציון ידלר.
אברהם הולץ וטובה ברגר הולץ זיהו את ד"ר פיקחין עם ד"ר מנחם שטיין, ואת ד"ר שימלמן עם ד"ר בן-ציון מוסינזון, וציינו: "מחקרינו הוכיחו, ששיחותיהן ואמירותיהן של כל הדמויות לסוגיהן הם לרוב ציטוטים מתוך יומנים, זכרונות, נאומים ומקורות היסטוריים ראשוניים אחרים, שמפאת המסגרת הבדיונית, אינם מוזכרים במפורש.
את הצייר בלויקוף מזהים הפרשנים עם הצייר שמואל הירשנברג.
שפע הפרטים ההיסטוריים ברומן הוביל את חוקר הספרות אברהם הולץ להגדירו כ"רומן היסטורי־דוקומנטרי", או כ"רומן תיעודי".
בנוסף לאזכור ההיסטורי של עיתוני התקופה, כאמור לעיל, ניתנת גם הצגה סאטירית בדיונית של מאפייניהם בתיאור יחסם לכלב בלק:
"החבצלת קראה לו מין ואפיקורוס, שמחציף פנים והולך בגילוי ראש בזמן שאותיות לשון הקודש על עורו.
והאור שבראשונה הפליג בשבחו, מאותו הטעם שהוא הולך בגילוי ראש, שינה דעתו עליו לרעתו, וחשד אותו באבק צביעות, שעקר רגליו משכונות היהודים משום שחושש לדברי החבצלת.
קשה משניהם נהגה החירות בבלק, שהביאה את דברי החבצלת ודברי האור כאחד, אלא שהוסיפה עליהם, מפני מה החבצלת והאור מעלימים עיניהם מאותו מעשה, מפני שמקבלים שכר על השתיקה."
לאורך הרומן נד יצחק קומר בין שכונת נווה צדק ביפו לירושלים.
עם עלייתו הוא מתגורר ביפו, ממנה הוא עובר לירושלים, חוזר ליפו וחוזר לירושלים, שבה מסתיימים חייו.
השינוי אינו רק במקום המגורים אלא גם באופי הקשרים החברתיים, כפי שציינה מיכל ארבל: "מחברת גברים ונשים צעירים, רווקים חילונים וציונים ביפו עובר יצחק להסתופף בחיקן של משפחות יראות שמים בירושלים."
נדודיו של יצחק מתבטאים גם במבנה הרומן: לאחר פרולוג בשם "ראשית הדברים", המתאר את חייו של יצחק בגליציה ומסעו משם ליפו, מחולק הרומן לארבעה ספרים:
ספר ראשון: ארץ חפץ – שהייתו הראשונה של יצחק ביפו וקשריו עם סוניה.
ספר שני: ירושלים – מעברו של יצחק לירושלים ופגישתו הראשונה בשפרה.
ספר שלישי: בין עניין לעניין – חזרתו של יצחק ליפו לשם סיום קשריו עם סוניה.
ספר רביעי: סוף דבר – חזרתו של יצחק לירושלים, נישואיו לשפרה ומותו.
בביקורת מוזכרת יפו כעיר המסמלת את החומר, ואילו ירושלים את הרוח.
אורי סלע ציין ש"סיפורו של יצחק קומר הוא סיפורה של היקלעות בין שני עולמות – עולמה של הציונות, ההשכלה והחילוניות, שמוקדו ביפו; ועולמה של החרדיות, שמוקדו בירושלים.
לפי פרופ' דן מירון, ניסיונו של יצחק לגשר בין שני עולמות אלה "חייב להסתיים בכישלון טרגי; שהרי הפיצול הטרגי של העולמות, שרק חיבורם היה מאפשר את 'הגאולה השלמה', הוא עובדת היסוד, נקודת המוצא, שממנה יוצא הרומן להערכת התקופה ומשמעותה בחיי ישראל."
פרופ' בעז ערפלי דן בניגודים שבין יפו וירושלים כהצגתן ברומן:
עיצובן הקוטבי של יפו וירושלים בתמול שלשום, מעבר ליסודות הריאליסטיים-היסטוריים שלו, אמור להיתפס בעיקרו כבעל משמעות רוחנית-עקרונית-סמלית.
על-פי משמעות זו הוא מצביע על האוטופיות ועל הבעייתיות של שילוב הציונות החילונית והמסורת הדתית במעשה חידוש היישוב העברי בארץ ישראל, משאת-נפשו האידאולוגית של המחבר המובלע.
יצחק קומר חש שהוא "בן חנווני עני, בן עיר קטנה".
הוא הגשים את חלומו הציוני לעלות לארץ ישראל, אך הוא מאוכזב שלא הצליח להפוך לעובד אדמה, ומספר: "עליתי לארץ ישראל לעבדה ולשמרה, ולבסוף מה אני, צבע, לכלכן."
עמוס עוז עמד על אופיו הציוני של יצחק:
יצחק קומר, אף שהוא הראשון בעיירה שקם ועלה ארצה, רחוק מלהיות ציוני מהפכני.
מבלי שיֵדע זאת, הריהו ציוני שמרני; ציוני 'אוסטרו-הונגרי'; ציוני הרצליאני שאין לו עסק ב'תיקון עולם' וכל שאיפתו היא לחיים של פרנסה וכבוד באמצעות עבודת האדמה."
"כל זמן שהיה יצחק דר בעירו לא שח עם אשה חוץ מאמו ואחיותיו, כדרך בני טובים שאין מכירים בנשים קודם לאירוסיהם." מאפיין זה של יצחק מעיב על יחסיו עם סוניה, עד שהיא מואסת בו.
ההבדל בין יפו לירושלים, המוזכר לעיל, ניכר גם בנשים שאתן מתחבר יצחק בערים אלה – סוניה המשוחררת, שיצחק נבוך פעמים אחדות מהתנהגותה, לעומת שפרה הצנועה והחסודה, שהתנהגותו של יצחק מביכה אותה.
המספר מציג את מאפייני השינויים בגישתו של יצחק לקיום המצוות:
"לכאורה דומה יצחק לאילן ששרשיו מועטין, שכל רוח מצויה עוקרתו והופכתו על פניו.
אבל אם נתבונן במעשיו יפה יפה נראה שאין הדבר כן.
כל זמן שקיים יצחק את המצוות כמצוות אנשים מלומדות לא היו המצוות חשובות בעיניו, לפיכך כל מקום שבא לשם היה נוהג כמנהג המקום.
משנתעוררה בו הנפש המשכלת שינה את דעותיו ועמהן את מעשיו.
לא ביום אחד ולא בחודש אחד ולא בשנה אחת שינה את דעותיו ואת מעשיו, אלא קמעה קמעה שינה את דעותיו.
ולא על ידי היראים שינה אותם, אלא כבר בזמן שהיה שרוי בין חבריו ביפו ובמושבות ראה שהנפש מבקשת דבר שמונעים ממנה.
באותם הימים עדיין לא היה יודע מה הנפש מבקשת.
אף כאן צריכים אנו לומר, לא בבת אחת נגלה לו, אלא קמעה קמעה.
לסוף נעשה לאילן ששרשיו מרובין, שאפילו כל הרוחות שבעולם באות עליו אין מזיזות אותו ממקומו."
הכלב בלק הוא דמות מרכזית ברומן, שנייה רק ליצחק קומר בחשיבותה.
ברומן מוזכרים עוד כלבים אחדים, בהם כאלה החיים עם בעליהם:
"שומר לילה יש סמוך לביתו של יצחק, ערבי עני ומרוד שאין לו כלום חוץ מכלבו.
בא יצחק ומשיח עמו, מושך באוזני הכלב ומגיד שבחו בפניו."
על "הרגל המתוקה" מסופר: "כשם שמספר על בני אדם כך מספר על כלביו.
על הכלב שהיה לו ועל הכלב שיש לו ועל הכלב שנתגלגל ובא בין שניהם." הכלב שיש לו מופיע בשמו, צוציק.
הרומן מספר כיצד הכיר רבינוביץ את אשתו: "כלב קטן היה לה והיה רבינוביץ נותן לו שוקולד וצוקר, נתחבב רבינוביץ על הכלב ועל אדונתו של הכלב."
"עם שיצחק מהלך פגע בו כלב.
הביט הכלב בבריה של אדם שנתקל בו ואינו בועט בו, הביט יצחק בכלב שפגע בו ואינו נובח בו."
"אחד מאבות אבותיו של בלק.
זה תובל הכלב שהיה מנהיג כת של כלבים בירושלים ומושל בכפה משער יפו עד לרחוב מוכרי ירקות שבקצה שוק העליון סמוך לרחוב הכנסייה האנגליקנית."
תיאוריהם של כלבים אלה קצרים למדי.
התנהגות הכלבים הללו שגרתית, ואין בה דבר החורג מהתנהגותם של כלבים.
אף בלק, שהוא "כלב חוצות, שאזניו קצרות וחוטמו חד וזנבו דלול ומראה שערו ספק לבן ספק חום ספק צהוב, מאותם הכלבים שהיו משוטטים בירושלים עד שלא נכנסו האנגלים לארץ", מוצג תחילה ככלב שהתנהגותו שגרתית: "בלק כלב פשוט היה ולא נתעסק במה שמחוץ לשכל.
כל התנהגותו של בלק מצוות כלבים מלומדה היתה." הרומן מתאר בהרחבה את מחשבותיו והחלטותיו של בלק, ואלה רחוקות מלהיות פשוטות, וחורגות במידה רבה מעומק המחשבה המיוחס לכלב.
דוגמה: כאשר החנוונים שומעים שבלק הוא כלב משוגע, הם סוקלים אותו במשקלות ובאבנים, ובלק "הבין מדעתו ששלח בית דין צדק לבדוק את המשקלות.
בדמותו של הכלב בלק, גיבורו של הסיפור הפנטסטי הזה, נשתלבו מאפיינים כלביים נטורליסטיים ממש, עם מאפיינים אנושיים, תת-אנושיים ואולי גם על-אנושיים."
לדמותו של בלק ניתנו שלל פרשנויות מתוחכמות.
על כך כתב עמוס עוז:
חרף מאמציהם של כמה פרשנים, ייתכן שהקורא אינו חייב להצמיד לכל נביחה ונפיחה של בלק נמשל פסיכולוגי, אידאולוגי, היסטורי או רליגיוזי.
לבלק שתי פעולות מרכזיות בהנעת הרומן: נביחתו מבהילה את ר' פייש וגורמת לשיתוקו, ובכך מתאפשר הידוק הקשר בין יצחק לשפרה עד לנישואיהם, ונשיכתו את יצחק גורמת למותו.
בשתי פעולות אלה בלק פועל כאחד הכלבים, אך מחשבותיו שהובילו לפעולות אלה עמוקות מאוד.
כיוון ששם לב לשינוי ביחסם של האנשים אליו, יוצא בלק למסע לחקר האמת, בניסיון להבין מה גרם לשינוי.
בעמל רב הוא מצליח במשימה זו.
וכך מתוארים רגשותיו ומחשבותיו של בלק טרם הנשיכה הקטלנית: "נתעוררה בלבו של בלק שוב בקשת האמת.
ומשנתעוררה בו בקשת האמת התחיל לבו מקיש בו.
מה נספר ומה נאריך, מחמת געגועיו שהיו לו לבלק על האמת היה לבו מקיש כעלי במכתשת.
והיה מתמה על עצמו, הרי צריך אני לשמוח ולבסוף איני שמח.
חזר וכבש פיו בקרקע עד שלא ישיאהו יצרו להגביה קולו, שאם יגביה קולו יבעט בו הצבע, והרי אין בכוחו לקבל ייסורים חדשים.
אבל בקשת האמת גברה על מוראו."
המספר מגלה פרטים לא ידועים על עולמם של הכלבים:
"יש דעה בין הכלבים שאף הם בריות בני אדם היו, ומשום שמרדו ברבונם עשאם כלבים.
חזרו קצתם בתשובה והוחזרו לצורתם הראשונה, וקצתם שעמדו במרדם נשתיירו כלבים.
אין צריך לומר שאין לדעה זו שום סמך מדעי."
בלק "היה יודע שבעים לשון כרוב כלבי ירושלים", אך לא הבין אנגלית, "שעדיין לא הייתה לשונה של אותה אומה מהלכת בארץ."
כברבים מסיפוריו של עגנון, גם ברומן "תמול שלשום" ניכרת האינטרטקסטואליות.
המחיש זאת עמוס עוז, בדבריו על פסקת הפתיחה לרומן:
הפסקה הפותחת את הרומן "תמול שלשום" עשויה פסיפס של פסוקים משובצים בהדי שירתם של משוררי חיבת ציון ו"אל הציפור" של ביאליק, עם ניחוח קל של אברהם מאפו ועם קלישאות התעמולה של הציונות המוקדמת וסיסמאות ביל"ו.
אחרים סוברים כי ייחוס המשפט לפרשת "לך לך" לבדה שגויה, ושיש כאן כוונה להפנות לסיפורה של רות, הנשען אף הוא על פרשה זו.
חיים באר אף סבר כי מגילת רות משמשת כסיפור עומק ניגודי לסיפורם של יצחק קומר ושל חבריו בני העלייה השנייה.
שם הסיפור "תמול שלשום" נלקח ממגילת רות ב, יא, המקום היחידי במקרא שבו מופיע צמד המילים הזה ללא שום תוספות.
גם שמו של "ספר חלקת השדה", שאמור להיות, כפי שמבטיח המחבר בחתימת "תמול שלשום", המשכו של הרומן, נלקח ממגילת רות.
הצירוף חלקת השדה מופיע במקרא רק חמש פעמים ומתוכם פעמיים במגילת רות ושם בהקשר לאקט הגאולה של בועז.
המסקנה מכך היא אנשי העלייה השנייה מכונים בפי המחבר בפתח ספרו "אנשי גאולתנו" ואילו בסופו "אנשי סגולתנו", כביטוי לאכזבתו מהם על שום שלא מילאו את מחויבותם כלפי יצחק קומר ולא פרשו עליו את חסותו ולא דאגו לו בשעה שחייו נקלעו למשבר כשם שבועז נהג כלפי רות.
אינטרטקסטואליות לסיפורים אחרים של עגנון
ברומן זה, בדומה למנהגו של עגנון בסיפורים נוספים שלו, מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו:
יצחק קומר הוא צאצא של ר' יודיל חסיד, גיבור הרומן "הכנסת כלה": "שמעון קומר אביו של יצחק בן בנה של בת בתו של ר' יודיל".
עם הדמויות שיצחק קומר פוגש ביפו נמנית יעל חיות, גיבורת הסיפור "גבעת החול", שגרסתו הראשונה פורסמה בשנת 1911 בעיתון "הפועל הצעיר" בשם "תשרי", ואותה קורא יצחק ביום חתונתו.
בביקורו ביפו פוגש יצחק קומר את חמדת, המופיע באחדים מסיפוריו של עגנון ובהם "גבעת החול" ו"לילות".
בשיחתו של יצחק קומר עם רעיו ביפו מזכירה סוניה את חוקר האצות יעקב רכניץ, גיבור הסיפור "שבועת אמונים".
המספר אף מגלה מה עשה רכניץ לאחר התקופה המתוארת ב"שבועת אמונים": "באותם ימים לא היינו נוהגים בימות החמה לילך בצהרים אצל הים, חוץ מדוקטור רכניץ, שהיה מחזר אחר אצות, ועכשיו שיצא לאמריקא אין רואים אדם בצהרים אצל הים."
המספר מציין כי "סוניה אינה מצוינת בנוי.
רחל היילפרין נאה הימנה, לאה לוריא נאה הימנה, אסנת מגרגוט ויעל חיות נאות הימנה." נשים אלה מוזכרות בסיפור "שבועת אמונים" כידידותיו של יעקב רכניץ.
המספר מתאר את יצחק קומר: "באה פתאום חטאתו ועמדה לנגד עיניו, ועצבות גדולה הקיפה את לבו, וכמנשה חיים בשעתו, הרהר בלבו, כמה קל היה הדבר שלא יעשה." מנשה חיים המוזכר כאן הוא גיבור הסיפור "והיה העקוב למישור".
דרך נוספת של אינטרטקסטואליות, המופיעה בסיפורים נוספים של עגנון, מוצגת על ידי אמונה ירון בתיאור יצירתו של הסיפור "כנגן המנגן", שנכלל בקובץ "פתחי דברים" שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון:
הסיפור כולו מובא מתוך כתב יד.
הוא בנוי סביב לשלושה או ארבעה פרקים שמתחילה נכתבו כחלק של "תמול שלשום".
כל הגיבורים הפועלים בסיפור "כנגן המנגן" נזכרים גם ב"תמול שלשום", אולם שם הם משמשים כדמויות שוליות בלבד."
דמויות אלה כוללות את מירה רמישווילי כרצונעליון ומאשא יסינובסקי כרצונעליון, גרושותיו של ויטוריו כרצונעליון, ודמויות נוספות.
בכתבי עגנון, ו"תמול שלשום" בכלל זה, נפוצה אינטרטקסטואליות לספרות התורנית לדורותיה, אך נדירה אינטרטקסטואליות לספרות העולם.
בהמשך מתאר המספר: "ועדיין היה בלק רחוק מן האמת, מכל מקום חקירת האמת הייתה מנחמתו קצת בצרתו, כמליצת המשורר האלקי
"המשורר האלקי", שדבריו מצוטטים ברומן, הוא רמח"ל, והציטוט נלקח מתוך מחזהו "לישרים תהילה".
חוקר הספרות דן מירון נתן פרשנות נרחבת לשני קטעים אינטרטקסטואליים אלה.
אינטרטקסטואליות נוספת, הפעם ללא רמז של המספר לקיומה, מופיעה בתיאור מחשבותיו העמוקות של בלק על קיומם של השדים.
חוקר הספרות אברהם הולץ חשף שמחשבות אלה מתייחסות לדבריו של משה הגולה מקיוב בספר שושן סודות.
הרומן "תמול שלשום" יצא לאור בהוצאת שוקן.
תחילה פורסם בשני חלקים - הראשון יצא לאור בנובמבר 1945, והשני - בינואר 1946. מאוחר יותר יצא לאור בכרך אחד.
סיפורים ששולבו ברומן פורסמו שנים רבות קודם לכן, החל משנת 1909, כסיפורים קצרים עצמאיים.
"בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", הפועל הצעיר, 1909.
"ר' גרונם יקום פורקן", מאזנים, תרצ"א.
"בלק", ספר השנה של ארץ ישראל, תרצ"ד.
"תחלתו של יצחק", ספר השנה של ארץ ישראל, תרצ"ה.
"שמונה פרקים מחייו של אדם אחד", דבר, כ"ח באייר תרצ"ה.
"יום אחד", דבר, י"ב באדר תרצ"ו.
גיבורם של אחדים מסיפורים אלה הוא יצחק קומר, וגיבורם של סיפורים אחדים הוא הכלב בלק, המופיעים שניהם ביצירה המוגמרת.
בנוסף לסיפורים אלה, התפרסמו גם פרקים מהרומן השלם קודם צאתו לאור.
במכתב לברוך קורצווייל כתב עגנון שהשקיע ברומן "תמול שלשום" למעלה מעשרים ואחת שנה.
אברהם הולץ העיר על כך:
"כלל וכלל לא הגזים עגנון.
אין ספק שצבירת החומרים, העיון בהם, המיון והבחירה, שיבוצם במארג הסיפורים על יצחק קומר והכלב בלק, דרשו ממנו את מלוא השנים שנקב."
בעזבונו של עגנון נמצא בכתב ידו אפילוג אידילי ל"תמול שלשום", שאותו החליט עגנון שלא לכלול ברומן.
באפילוג, שתחילתו במילים "כדי לסיים בנחמה" מסופר ששפרה ילדה בת ליצחק קומר, יהודית שמה.
הבת הצטרפה לקבוצה של עובדי אדמה, שאליה הצטרף גם גדעון, בנם של סוניה וירקוני.
"ראו זה את זה ונתחבבו זה על זה".
פרופ' גרשון שקד, שהביא לדפוס אפילוג זה, הצדיק את החלטתו של עגנון שלא לכלול את האפילוג ברומן.
ככל סיפוריו של ש"י עגנון, "תמול שלשום" ממשיך לצאת לאור בהוצאת שוקן.
בנוסף נכלל הספר בשנת 2008 בסדרת הספרים "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות, בצירוף מבוא מאת ניצה בן-דב.
בתחילת דצמבר 1949 פנה המשורר אברהם שלונסקי לעגנון, לאחר שקיבל הסכמה לכך מהוצאת שוקן, וביקש את רשותו לפרסם את 14 פרקי בלק מתוך "תמול שלשום" במסגרת סדרת "דורון" (סדרת מנויים של ספרי זוטא בהוצאת ספריית פועלים), שבה נדפסו יצירות מופת מספרות הארץ והעולם.
הספר, "כלב חוצות : פרשה קטנה של תמול שלשום", בן 144 עמודים בפורמט קטן (8X12 ס"מ), יצא לאור במהירות שיא – כבר בסוף מרץ 1950, ו"זכה למכירות טובות".
בשנת 1960 "כלב חוצות" יצא לאור מחדש בהוצאת "תרשיש" של משה שפיצר, בפורמט גדול (בגובה של 27.3 ס"מ וברוחב של 18.5 ס"מ) בלוויית איורים של אביגדור אריכא.
הרומן זיכה את עגנון בפרס אוסישקין לשנת תש"ו וזכה לשבחים מופלגים מפי חוקרי ספרות.
"תמול שלשום" היא היצירה האֶפית הגדולה ביותר מאז הופעת "אורח נטה ללון".
בה נתן עגנון לקורא העברי את הרומן הארץ-ישראלי הגדול, שציפינו לו בכליון עיניים.
מקומו של "תמול שלשום" הוא בין היצירות הספרותיות הגדולות ביותר שבספרות העולמית של המאה העשרים.
הקורא הטוב של "תמול שלשום" לא יוכל להתעלם מן החדש שבספר הזה, מן ההעזה והחופש הגמור שבסגנונו, מן המקוריות שבשימוש דרכי התיאור והקומפוזיציה.
עגנון, הידוע לנו מאז כשליט בלשונו ובסגנונו מאין כמוהו, עושה כאן דברים, המפתיעים אותנו אפילו לגבי הסופר הזה.
מכמה וכמה בחינות יאה ל'תמול שלשום' מאת ש"י עגנון הכינוי "רב-רומאן".
בחינה אחת היא הבחינה הערכית - רב-רומאן, כלומר רומאן-על, רומאן מופת, רומאן שחותם של רב-אמן (מאייסטר) ניכר בו.
לדעתי אין דומה לו מבחינה זאת בין יצירות עגנון ובין הרומאנים שנכתבו בספרות העברית.
אין הוא רק הגדול, המעולה, העשיר והשלם מכל הרומאנים של עגנון, הוא גם הרומן העברי הטוב ביותר שנכתב אי פעם, גם אחד הרומאנים הגדולים ביותר שנכתבו בספרות העולם במאה העשרים.
בשנים 1975–1976 שודרה בגלי צה"ל סדרה בת 40 תסכיתים על פי "תמול שלשום", שעיבד לרדיו יצחק גורמזאנו גורן וביימה עדנה שביט.
בסדרה השתתפו אלכס פלג, גדעון שמר, יהודה אפרוני, דבורה קסטלנץ ואחרים.
בשנת 1982 עלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "תמול שלשום" בבימויו של יוסי יזרעאלי, שלא זכה להצלחה.
המבקר אמנון נבות הציג את שורש הכישלון: "הפיכת רומאן הענקים האפי של עגנון להתרחשות ששטח הבמה הוא מגבלתה העיקרית נועדה מראש לכישלון.
האשם שיש לתלות ביוסי יזרעאלי הוא באי־הערכה נכונה של עומק והיקף המהפך הדראמטי הכרוך בהעלאת יצירה כ"תמול שלשום" עלי במה."
בשנת 2009 עיבד המחזאי והבמאי אודי בן סעדיה את 12 הפרקים שעוסקים בכלב בלק, להצגה בשם "כלב חוצות" בתיאטרון תמונע בתל אביב.
בהצגה השתתפו השחקן ערן שראל והרקדנית מיה שטרן.
בשנת 2011 עובד הרומן למחזה ובוים על ידי פנינה גרי, בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בתורת הקטגוריות, תמונה של מורפיזם היא מורפיזם בעל תכונות מסוימות (אם קיים כזה), המכליל את מושג התמונה של פונקציה.
בקטגוריה C, מונומורפיזם הוא תמונה של המורפיזם , אם:
קיים מורפיזם כך ש f=hg.
לכל אובייקט Z ולכל מורפיזם ומונומורפיזם כך ש f=lk קיים מורפיזם יחיד כך ש k=mg ו h=lm.
מן התכונה השנייה, הנקראת "אוניברסליות", נובע שאם התמונה קיימת אז היא יחידה עד כדי איזומורפיזם.
התמונה של f מסומנת לעיתים קרובות ב-.
בקטגוריה של קבוצות התמונה של מורפיזם היא ההכלה של התמונה
בקטגוריות רבות, כגון הקטגוריה של חבורות, הקטגוריה של חבורות אבליות והקטגוריה של מודולים התמונה של מורפיזם היא התמונה של המורפיזם המתאים בקטגוריה של קבוצות (לאחר הפעלת הפונקטור השוכח).
תמונה כוזבת הוא ספר מסוגת ספרות בלשית של הסופר ג'פרי ארצ'ר.
הספר יצא לאור ב-2005 ותרגומו העברי יצא ב-2007 בהוצאת מודן.
הסיפור (בדיוני לחלוטין) מתרחש במדינות שונות וכולל מידע היסטורי אודות פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק במגדלי התאומים, מקום ממנו נמלטה הפרוטגוניסטית אנה פטרסקו אחרי שפוטרה על ידי הבנקאי ברייס פנסטון.
עלילת הספר המתפרסת ביבשות שונות סבה סביב ניסיונה של ד"ר פטרסקו לעזור לארבלה ונטוורת, ליידי בריטית, לשקם את ההון המשפחתי על ידי מכירת ציור של ואן גוך תוך התמודדות עם רוצחת שכירה ותוך שהיא נעזרת בסוכן FBI.
ברייס פנסטון (נולד ברומניה בתור ניקו מונטיאנו), יושב ראש בנק "פנסטון פיננסים" שלח את ד"ר אנה פטרסקו, מומחית לזרם הציור האימפרסיוניסטי לאחוזה באנגליה על מנת להעריך את שוויו של אוסף אמנות של ויקטוריה ונטוורת, נצר למשפחת אצולה בריטית מאז 1815, שירשה אחוזה עמוסת חובות.
ורצתה לשעבד את האוסף כבטוחה להלוואה שתיקח מבנק פנסטון פיננסים.
ב-10 בספטמבר 2001 הגיעה ויקטוריה ונטוורת להחלטה למכור את אחד הציורים העתיקים שברשותה, ציורו של ואן גוך "דיוקן עצמי עם אוזן חבושה" אולם קרנץ, רוצחת שכירה, התגנבה לחדרה, רצחה אותה וכרתה את אוזנה השמאלית אותה היא שלחה לפנסטון.
בבוקר היא התגלתה כמתה ואת ההודעה על כך קיבלה אחותה התאומה ארבלה.
ד"ר אנה פטרסקו, שהיגרה לארצות הברית מרומניה ב-1987 בהיותה בת 17, יצאה לריצת הבוקר הקבועה שלה בסנטרל פארק.
את הדוקטורט על התנועה הפוביסטית כתבה באוניברסיטת פנסילבניה.
ג'ק דלייני, סוכן FBI, עקב אחרי אנה פטרסקו כחלק מחקירה נגד פנסטון שהתחילה אחרי שהסתבר ששלושה בעלי חוב לבנק נרצחו ועקף אותה בזמן שרצה בפארק.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 אנה הגיעה לעבודה ופנסטון פיטר אותה בטיעון ששלחה דו"ח לוויקטוריה ונטוורת בלי אישורו.
בזמן שהמתינה למעלית פגע המטוס הראשון בקומה ה-94 של המגדל הצפוני.
פנסטון ועורך הדין קרל ליפמן יצאו עוד קודם לפגישה בוול סטריט וכשראו את ההרס במגדלי התאומים שכרו משרדים בבנין טראמפ.
אנה הגיעה לביתה של טינה פורסטר, מזכירתו של פנסטון שלא הגיעה לעבודה כי תכננה ללכת לרופא שיניים.
טינה סיפרה לה שפנסטון ארגן את איסוף הציור של ואן גוך מביתה של ויקטוריה.
טינה הלכה לביתה של אנה לאסוף משם את המזוודה שאנה הכינה, סוכני ה-PBI ראו אותה וג'ק הגיע למסקנה שאנה בחיים ומתחבאת אצל טינה.
אנה נסעה לקנדה והמריאה משם ללונדון.
בבוקר הבא ליפמן טס במטוס פרטי ללונדון.
אנה הצליחה להגיע ראשונה אל הציור ולקחה איתה לבוקרשט את התיבה שבה היה הציור.
פנסטון שכר את קרנץ, הרוצחת השכירה, על מנת שתהרוג את אנה ותביא את הציור.
אנה המשיכה ליפן ועל אותה טיסה היו גם ג'ק והרוצחת שעקבו אחריה, כל אחד בנפרד.
ליפן הביאה איתה כמתנה לתעשין היפני נקמורה, ציור של סטודנטית רומניה שלומדת אצל אחד מחברי העבר שלה, פרופסור אנטון תאודורסקו, ניהלה עם נקמורה משא ומתן למכירת הציור של ואן גוך וחזרה לבוקרשט.
בינתיים אנטון הכין זיוף של הציור, הזיוף הגיע לניו-יורק על תקן ציור האמיתי והציור האמיתי נשאר כל אותו הזמן באחוזה באנגליה.
פנסטון גילה את הזיוף ושלח את קרנץ לאחוזה.
קרנץ ניסתה להרוג את אנה, אבל נכשלה.
הציור הגיע ליפן, אנה וג'ק הפכו לזוג והאחוזה ניצלה מפשיטת רגל.
תמונות קצרות הוא סרט קולנוע של הבמאי רוברט אלטמן, שגם כתב את התסריט בעקבות תשעה סיפורים ושיר ("לימונדה") מאת ריימונד קארבר.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1993, לאחר ציפייה דרוכה וזכה להערכה ביקורתית ולציונו כ"יצירת מופת".
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל ונציה, שם זכה בפרס אריה הזהב.
אלטמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט.
הסרט מורכב מפסיפס של סיפורים הנוגעים בחייהן היומיומיים של 22 דמויות ראשיות בעיר לוס אנג'לס, רובם ככולם אנשי מעמד הביניים השזורים זה בזה.
הסיפורים מצטלבים בדרכים שונות, למשל דמות מרכזית בסיפור שלה מופיעה כדמות משנית בסיפורה של דמות אחרת.
האווירה בסרט היא של חיים שגרתיים בצל אסון מתקרב (מסוקים בשמי העיר מפזרים חומרי הדברה, ידיעות ממקלטי טלוויזיה ורדיו), הרוויים בשגרה של התמודדות שוחקת ועצב רב.
המקרה העיוור שולט באירועי הסרט ובחיי הדמויות וברוב הסיפורים מתמודדות הדמויות עם מוות וחוסר נאמנות.
דווקא רעידת אדמה הפוקדת את העיר לקראת סוף הסרט משחררת רמזים לפתרון אופטימי, לפחות לחלק מהדמויות.
הסרט מושווה פעמים רבות לסרט "מגנוליה" שיצא שש שנים מאוחר יותר, ודומה לו במידה רבה בסגנון ובצורה.
תשעת הסיפורים והשיר "לימונדה" ששימשו כבסיס לסרט קובצו לספר בשם זהה (Short Cuts) עם הקדמת הבמאי.
הסרט מתרחש על רקע מבצע הדברה המתנהל ברחבי לוס אנג'לס, במסגרתו מפוזרים חומרי הדברה נגד זבוב הים התיכון ממסוקים, והתושבים נקראים להישאר בבתיהם.
בני הזוג הווארד (ברוס דייוויסון) ואן (אנדי מקדואל) פיניגן מתכוננים לחגיגת יום ההולדת של בנם, קייסי.
בה בשעה נפגע קייסי בתאונת דרכים, ולמרות שחזר לביתו בכוחות עצמו הוא שוקע בתרדמת ומת עבור מספר ימים.
האופה אנדי ביטקאוור (לייל לווט), ממנו הוזמנה עוגת יום הולדת, זועם כאשר המזמינים, בני הזוג פיניגן, אינם מגיעים על מנת לאסוף את העוגה שהכין ומחליט להתעלל בהם.
אביו של הווארד, פול (ג'ק למון) מחליט לחזור לפתע לחייו לאחר שנים של היעדרות, ומגיע במפתיע לבית החולים בו מאושפז קייסי; לאחר שפול מתוודה באוזני האוורד על רומן שניהל מחוץ לנישואיו בצעירותו, הם מתבשרים על מותו של קייסי.
פול אינו מגיב למות נכדו, מסתובב והולך מבית החולים בלי לומר מילה.
כשאן מזהה את ביטקאוור כמי שמטריד אותם, מגיעים הזוג פיניגן לחנותו של ביטקאוור ומתעמתים איתו; ביטקאוור, שמתוודע לראשונה למותו של קייסי, מתחרט ומתבייש על מעשיו.
במקביל, לויס קיזר (ג'ניפר ג'ייסון לי), אם צעירה שהיא גם נערת שיחות ארוטיות בטלפון, מנהלת שיחה ארוטית בטון משועמם, בשעה שהיא מטפלת בבתה התינוקת.
בעלה, מנקה הבריכות ג'רי קייזר (כריס פן), מבין שלויס מכניסה כך כסף, אך אינו מרוצה מעבודתה, ומתוסכל מחיי המין שלו עם לויס המותשת, ניגוד גמור לתיאורים אותם היא מתארת ללקוחותיה.
בין היתר מנקה קייזר את בריכתן של הצ'לנית המופנמת זואי (לורי סינגר) שצלילי נגינתה מלווים את הסרט ושל אמה, זמרת הג'אז המזדקנת והאלכוהוליסטית טס טריינר (אני רוס), שרודה בה.
זואי המדוכאת היא בעלת נטיות אובדניות, בעוד אמה מאמינה שהנטיות אינן אמיתיות ונועדו רק כדי להתגרות בה.
שתיהן שכנות של הזוג פיניגן, ובמיוחד זואי אוהבת את בנם ומזדעזעת לנוכח התאונה שעבר.
כשזואי אכן מתאבדת לבסוף, טס ההמומה והאבלה מגיבה בשתייה עד אובדן חושים.
הזוגות ד"ר רלף (מת'יו מודין) והאמנית מריאן (ג'וליאן מור) ויימן וסטיוארט (פרד ווארד) וקלייר (אן ארצ'ר) קיין נפגשים לארוחה משותפת למרות היכרות קלושה, שמקורה בפגישה מקרית בקונצרט בו ניגנה זואי הצ'לנית.
סטיוארט, יחד עם חבריו גורדון ג'ונסון (באק הנרי) וורן מילר (יואי לואיס) גילו קודם לכן בעת דיג, גופת צעירה בנהר בו דגו.
כל אחד משני הזוגות נתון במתח לאורך האירוע כולו - רלף חסר ביטחון בנאמנותה של מריאן אליו עקב רומן שניהלה בעבר, ואילו קלייר מזועזעת מכך שסטיוארט וחבריו השאירו את הגופה שמצאו בנהר ולא דיווחו עליה כדי לא להרוס את חופשת הדיג שלהם.
לטייס הריסוס "סטורמי" ות'רס (פיטר גלאגר), המשתתף במבצע ההדברה האווירי, נמאס מיחסיה של אשתו לשעבר בטי (פרנסס מקדורמנד) עם השוטר ג'ין שפרד (טים רובינס) והוא הורס בשיטתיות את ביתם המשותף לשעבר.
אשתו של השוטר, שרי (מדלין סטו) מודעת לבגידתו בה, אך פיתחה גישה של אדישות לעניין.
שרי היא אחותה של מריאן ויימן, מדגמנת ליצירות האמנות שלה, ומשתפת אותה בחיי הזוגיות הכושלים שלה עם ג'ין.
הזוג העני ביותר הם המלצרית דורין פיגוט (לילי טומלין) ובעלה השיכור כמעט תמיד, נהג הלימוזינה ארל (טום וייטס).
למרות עוניים ושכרותו המתמדת של ארל, בני הזוג הם היחידים בסרט המציגים חיי נישואים המבוססים על אהבת אמת וקשר רגשי עמוק.
דורין היא זו שפוגעת עם מכוניתה בקייסי, בנם של בני הזוג פיניגן, בתחילת הסרט; לאחר שקייסי מסרב להצעת העזרה של דורין המזועזעת ומתעקש לחזור בכוחות עצמו לביתו, כשהוא נראה כלפי חוץ בריא ושלם, דורין עוזבת את המקום ואינה מודעת לגורלו.
האני (לילי טיילור), בתה של דורין, נשואה לביל (רוברט דאוני ג'וניור), מאפר וצייר גוף; השניים הם ידידים של ג'רי ולויס קייזר.
ביל נוהג לספר לג'רי על הנשים שאת גופן הוא מאפר, ומגביר מבלי משים את קנאתו ותסכולו הגדול ממילא של ג'רי.
בעת פיקניק שיוצאים אליו שני הזוגות מנסים ביל וג'רי להתקרב לשתי נערות שפגשו במקרה; בעוד ביל מצליח להתחבר לאחת הנערות, נותר ג'רי דחוי.
תסכולו מעביר אותו על דעתו והוא הורג את אחת הנערות כשהוא מכה בראשה בסלע; באותו רגע פוקדת את האזור רעידת אדמה, וסלעים המידרדרים מגבעה סמוכה על מקום הימצאם מספקים לג'רי אליבי כביכול.
מלבד הזכייה באריה הזהב בפסטיבל ונציה, המועמדות של אלטמן לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וזכייתו בפרס גלובוס הזהב לתסריטאי זכה הסרט גם בפרסים הבאים:
פרס גלובוס זהב מיוחד לאנסמבל שחקנים
פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר
מועמדות לפרס סזאר הצרפתי בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר
שחקני הסרט זכו בפרסים הבאים:
פרס איגוד המבקרים האמריקני למדלין סטו בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר
פרס הקומדיה האמריקאית להופעה המצחיקה ביותר של שחקנית משנה בסרט קולנוע ( American Comedy Award for Funniest Supporting Actress in a Motion Picture) ללילי טומלין
מועמדות לג'וליאן מור לפרס אינדפנדנט ספיריט בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר
כל הסיפורים מאת ריימונד קארבר.
"אפשר שתהיה שקט, בבקשה?" -
מת'יו מודין - ד"ר רלף ויימן
ג'וליאן מור - מריאן ויימן (אמנית), אשתו
פרד ווארד - סטיוארט קיין
אן ארצ'ר - קלייר קיין (ליצנית), אשתו
באק הנרי - גורדון ג'ונסון
יואי לואיס - ורן מילר
לילי טומלין - דורין פיגוט (מלצרית)
טום וייטס - ארל פיגוט (נהג לימוזינה), בעלה
ברוס דייוויסון - הווארד פיניגן
אנדי מקדואל - אן פיניגן, אשתו
לייל לווט - אנדי ביטקוור (אופה)
ג'ק למון - פול פיניגן (אביו של הווארד)
לילי טיילור - האני פיגוט בוש, בתה של דורין
רוברט דאוני ג'וניור - ביל בוש (מאפר וצייר גוף), בעלה
ג'ניפר ג'ייסון לי - לויס קייזר (נערת שיחות ארוטיות בטלפון)
כריס פן - ג'רי קייזר (מנקה בריכות), בעלה
טים רובינס - ג'ין שפרד (שוטר)
מדלין סטו - שרי שפרד, אשתו; אחותה של מריאן ויימן
פרנסס מקדורמנד - בטי ות'רס (סוכנת נדל"ן), פלגשו של שפרד
פיטר גלאגר - "סטורמי" ות'רס (טייס ריסוס), בעלה בנפרד
לורי סינגר - זואי טריינר (צ'לנית)
אני רוס - טס טריינר (זמרת מזדקנת), אמה
תמהיל השיווק הוא כלי שבעזרתו מנהלי שיווק מגדירים את האסטרטגיה השיווקית של הארגון.
מקובל לחלק את תמהיל השיווק לארבעה תחומים:
המוצר (Product) - הגדרת תכונות המוצר והתועלות שהמוצר מעניק, על פי צורכי הלקוחות השונים
המחיר (Price) - קביעת המחיר שבו המוצר ימכר ללקוחות השונים ובערוצי ההפצה השונים, ביצוע המחרה (Pricing) בניגוד לתמחיר (Costing) שקובע את עלויות ייצור המוצר
הפצה (Place) - בחירת ערוצי ההפצה והשיווק של המוצר לאורך כל שרשרת ההפצה
קידום מכירות (Promotion) - גיבוש תקשורת שיווקית ומהלכים שיווקיים, כמו מבצעים, כדי להגדיל את הביקוש למוצר
מכיוון שבאנגלית ניתנה כותרת המתחילה באות P לכל אחד מהתחומים הללו, מקובל לקרוא לתמהיל השיווק ארבעת ה-Ps.
יש המוסיפים תחום נוסף שהוא המיצוב (Positioning) ובכך מקבלים את חמשת ה-Ps.
תָּמַהְנוּ מֵרָעוֹת הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות, בדרך כלל, בנעימת תחנון ושברון לב.
הפיוט התחבר כנראה במאות הראשונות שלאחר חורבן הבית.
פיוט זה הוא השני מתוך שלושה פיוטים קדומים (אנשי אמונה אבדו, תמהנו מרעות, אל תעש עמנו כלה), שלפני כל אחד מהם נאמרות י"ג מידות (אל מלך יושב על כיסא רחמים...).
האותיות הראשונות בכל תיבה בפיוט יוצרות אקרוסטיכון אלפביתי הפוך (תשר"ק).
הפיוט אינו מחורז, אך ניכרות בו לעיתים חריזות מקומיות המקשטות את השיר.
הפיוט מבטא את רצונו של המתפלל לסליחה.
תמול שלשום הוא בית קפה, מסעדה, חנות ספרים, גלריה ומרכז תרבות בנחלת שבעה שבירושלים, בבעלותו של דן גולדברג.
בעבר היה המקום גם בבעלות דוד ארליך, עד למותו ב-2020.
המקום הוקם בשנת 1994, על ידי הסופר דוד ארליך בשותפות עם דן גולדברג.
בפתיחה הופיע המשורר יהודה עמיחי ומאז מתקיימים במקום ברציפות אירועי ספרות, הרצאות, תיאטרון, מוזיקה חיה ועוד.
המקום פועל כמסעדה חלבית כשרה, ומנת השקשוקה שלו זכתה בתואר "אחת מעשר ארוחות הבוקר הטובות בעולם" על ידי המגזין "לונלי פלאנט".
המקום קרוי על שם "תמול שלשום", ספרו המפורסם של ש"י עגנון, וקוימו בו אירועים רבים על הסופר ויצירתו.
בשנת 2002, נקלע המקום לקשיים כלכליים בעקבות האינתיפאדה השנייה, שהביא לירידה חדה בהכנסותיו.
כדי לשפר את מצבו הכספי פתח בסדרת ערבי קריאה, בהם התארחו סופרים וקראו מספריהם.
בין הסופרים, אהרן אפלפלד, אתגר קרת, מאיר שלו, דן בניה-סרי, בתיה גור, דויד גרוסמן, עמוס עוז, מיכל גוברין, א"ב יהושע ויהושע קנז.
בשנת 2007, יזמו שירות בו בימי שלישי, כל לקוח שהגיע למקום יוכל היה להזמין, לצד הארוחה, גם סיפור אישי, שיחובר במיוחד עבורו ויסופר לו בלבד.
בשנת 2021, יזמו האמניות ליאורה וייז וד"ר רינה פלד פתיחת גלריה בשם "קיר1" בבית הקפה.
הקמת הגלריה, שאבה את השראתה מהמודלים של הסלון התרבותי ובית הקפה של תחילת המאה הקודמת באירופה, בהם התקיימו מפגשים יצירתיים בין אמנים, משוררים, סופרים ומוזיקאים, שהולידו תנועות ומגמות שונות בתולדות האמנות והתרבות המודרנית.
תמונות הזונדרקומנדו הן ארבע תמונות מטושטשות שצולמו בחשאי באוגוסט 1944 בתוך מחנה הריכוז אושוויץ, והן התיעוד המצולם היחידי בסביבת תאי הגזים, המתעדות את סוף תהליך ההשמדה במחנה.
תמונות אלו, נוסף על אלבום אושוויץ (שהוא למעשה תיעוד ממקורות נאצים של תחילת התהליך במחנה), הן התיעודים המצולמים היחידים הידועים המתעדים את הליך ההשמדה שנעשה במחנה אושוויץ.
התמונות צולמו במרווחי זמן של רבע עד חצי שעה על ידי אסיר המחנה (אושוויץ בירקנאו) שהיה חלק מאסירי הזונדרקומנדו, המכונה אלכס, מזוהה לרוב כאלברטו ישראל אררה.
שתי תמונות צולמו מתוך תא הגז ושתיים מחוצה לו.
מכיוון שצילם מן הברך, לא היה יכול לדייק.
סרט הצילום של התמונות הוברח בידי המחתרת הפולנית בתוך משחת שיניים.
התמונות מוספרו על ידי מוזיאון אושוויץ בירקנאו במספרים 280–283.
תמונות 280–281, מראות את שריפת הגופות בבור אש, אלה נלקחו מתוך התא, ורואים בהן את החלון או את הדלת מתוכן צולמו.
תמונה 282 מראה קבוצת נשים בדרך לתא הגזים.
תמונה 283 מראה את העצים עקב חוסר דיוק (הצלם אחז את מצלמתו בגובה הירך).
התמונות צולמו על ידי אסיר יווני שכונה בשם אלכס, מזוהה לרוב בתור אלברטו ישראל אררה, שהיה רב חובל בחיל הים היווני ופרטיזן יווני, שם הקוד שלו היה אלקוס אלכסנדרידיס.
אסירים נוספים בזונדרקומנדו של משרפה 5 היו אלטר פיינזילברג (נודע גם בשם סטניסלב ינקובסקי), האחים יוסל ושלמה דרגון, ודוד שמולבסקי עזרו להשיג ולהחביא את המצלמה, ולהשגיח על הצילום.
פיינזילנברג נזכר כי המצלמה נראתה כמו לייקה גרמנית.
הוא העיד כי החביא אותה בדלי, פיינזילברג תצפת על גג המשרפה כאשר אלכס צילם את התמונות והדגיש כי כל חמשת האסירים, אף על פי שאלכס לחץ על כפתור הצילום, פעלו יחד והיו נוכחים.
במחקרו המקיף אודות תאי הגזים במחנה ההשמדה אושוויץ של ז'אן-קלוד פרסאק, שנעשה ב-1987, העיד פיינזילברג כי התמונות נלקחו במרווחי זמן של רבע עד חצי שעה, דרך המסגרת השחורה של הדלת או החלון (כנראה הדלת) של תא הגז (דבר הנראה בתמונות מספר 280–281).
סרט הצילום הוברח מהמחנה על ידי המחתרת הפולנית, בתוך שפופרת משחת שיניים על ידי הלנה דנטון, שעבדה בקפיטרייה של אנשי האס-אס.
לסרט הצילום הוצמד פתק בו היה רשום התאריך 4 בספטמבר 1944, וחתום בו "Stakło", שמו הבדוי של אסיר המחנה סטניסלב קלודז'ינסקי מהמחתרת הפולנית, שביקשו לשלוח את התצלומים ל"טל", שמה הבדוי של תרזה לאסוצקה-אסטרייכר, חברת המחתרת בקרקוב, בו היה כתוב:
תמונה קבוצתית עם אישה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2002 שנכתב ובוים בידי יצחק רובין.
השתתפו בסרט בין היתר מיכל ינאי, ח'ליפה נאטור ושרון אלכסנדר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפורה האמיתי של אירית סלו שנישאה לערבי בדווי ונאלצה למסור את בתה לאימוץ.
הסרט מתחיל במסיבה שעורך הבמאי רובין לאשתו ובה הוא מפרט בפני המוזמנים את בעיית נישואי התערובת, כאשר תוך כדי הוויכוח הוא מתחיל לספר את הסיפור של אירית מבלי לגלות שהיא יושבת בתוכם.
בסרט מופיעה אירית בשם דורית.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה ובפסטיבל הבינלאומי בכלכותא.
התסריט זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-2002.
בשנת 1972 דורית כהן (מיכל ינאי) מחיפה היא חיילת בת 20 המשרתת בצה"ל ומתאהבת במפקד פלוגת הגששים, הבדווי בן 25 סגן ראנם (ח'ליפה נאטור).
היא מבקרת בכפר של ראנם בגליל ומתקבלת בשמחה על ידי בני משפחתו.
האהבה פורחת ודורית מתעלמת מהתפרצויות זעם פתאומיות של ראנם.
דורית מחליטה להתחתן, על אף התנגדותה של אמה (רוזינה קמבוס) ובלי ידיעת אביה (לופו ברקוביץ').
לאחר החתונה מתחיל ראנם להשתנות.
הוא נעלם לתקופות ארוכות וכשהוא מגיע הוא מפעיל על דורית אלימות מילולית ופיזית קשה.
דורית, אשר הפכה לאישה מוכה, הולכת לאמה וחוזרת שוב לראנם, עד שכעבור שנתיים היא מחליטה לעזוב אותו ושוכרת דירה בעיר אלא שאז מתברר לה שהיא בהריון.
בהמשך יולדת בת אך היא שבורה נפשית ובעצה אחת עם העובדת הסוציאלית (בתיה ברק), היא מחליטה לתת את הבת לאימוץ למרות התנגדותו של ראנם שנהרג אחר כך בתאונת דרכים.
אביה משדך לה קרוב משפחה מבוגר בשם ז'אק (אלכס מונטה) והם מתחתנים והיא עוברת לגור איתו בפריז.
גם ז'אק משתמש כלפיה באלימות מילולית והיא מתחמקת ממגע אתו.
בהמשך דורית מתאשפזת בבית חולים ומתגלה גידול בחצוצרה שנכרת והיא מתבשרת שלא תוכל להביא עוד ילדים לעולם.
זה מסיים את הנישואים האלה.
משם היא עוברת להתגורר בלונדון ופוגשת שם מוזיקאי ישראלי צעיר ונאה בשם מתי (שרון אלכסנדר) והם מתחתנים.
מתי מסתיר ממנה שהוא סובל ממניה דפרסיה ולאחר כמה התקפות קשות של מניה הוא מתאשפז במוסד פסיכיאטרי והם מתגרשים.
דורית חוזרת ארצה וחושבת כל הזמן על בתה שמסרה לאימוץ.
המפנה חל כשהבת, בגיל 24, מבקשת לפתוח את תיק האימוץ ונפגשת עם אמה הביולוגית.
בסיום הסרט מוצג מונולוג של האם האמיתית, אירית סלו, על תחושותיה כאם ועל יחסה לבתה יעל.
שחקןתפקיד מיכל ינאי דורית כהן ח'ליפה נאטור ראנם רוזינה קמבוס סוזי כהן, אמא של דורית לופו ברקוביץ' אבא של דורית אלכס מונטה ז'אק שרון אלכסנדר מתי בתיה ברק עובדת סוציאלית טרייסי אברמוביץ' ידידת המשפחה
"תמונה" הוא קטע ווקאליזה שהלחין יצחק קלפטר, עיבד דני סנדרסון וביצעה יעל לוי, ואשר התפרסם ב-1978.
השיר נכלל במופע "שיחות סלון" שהושק בשנת 1978 בהשתתפות יעל לוי, יהונתן גפן ויצחק קלפטר, שהוחלף אחרי זמן קצר על ידי דייוויד ברוזה.
הוא נכלל באלבום שהוקלט במופע.
השיר כולל הגיית מספר הברות (דבה דה בה) בלבד ללא מילים נוספות.
"תמונה" נכלל באלבום הבכורה של יעל לוי הנושא את שמה, שיצא לאור בשנת 1982. הוא משמש כפתיח של תוכנית הרדיו ארבע אחרי הצהריים המשודרת בגלי צה"ל.
"תמונות" הם חיבורים ביוונית עתיקה המתארים ומסבירים יצירות אמנות שונות, שנכתבו על ידי שני מחברים מהמאה ה-3 לספירה, שניהם ידועים בשם פילוסרטוס.
שני הכרכים הראשונים (האחד מורכב ממבוא ו-31 פרקים והשני מ-34 פרקים) מיוחסים לרוב לפילוסטרטוס מלמנוס, או אולי לחותנו המפורסם יותר פילוסטרטוס מאתונה.
"תמונות" מתארים לכאורה 65 יצירות אמנות שראה פילוסטרטוס בנאפולי.
היצירה כולה ממוסגרת במונחים של הסבר האמנות, סמליה ומשמעותה, לקהל צעיר.
המחבר מציין במבוא כי בנו בן העשר של המארח שלו היה הגורם המידי ליצירת החיבור וכי המחבר יבנה את הספר וכל אחד מפרקיו כאילו הם פונים לילד הזה.
כרך שלישי (המורכב מ-17 פרקים) נכתב על ידי נכדו של פילוסטרטוס מלמנוס, הידוע כפילוסטרטוס הצעיר.
תמונות מחיי נישואין היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית ועיבוד מחודש למיני-סדרה השוודית באותו השם מאת אינגמר ברגמן, שעלתה לשידור בשנת 1973. המיני-סדרה הופקה עבור רשת "HBO", ומככבים בה אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין בתפקידים הראשיים.
המיני-סדרה עלתה לשידור ב-12 בספטמבר 2021.
אוסקר אייזק – ג'ונתן, פרופסור לפסיכולוגיה שהתבולל עם נישואיו למירה.
ג'סיקה צ'סטיין – מירה, אשת היי-טק מצליחה ואשתו של ג'ונתן.
ניקול בהארי – קייט, חברתם של ג'ונתן ומירה ובת זוגו הפוליאמורית של פיטר.
קורי סטול – פיטר, חברם של ג'ונתן ומירה ובן זוגה הפוליאמורי של קייט.
סוניטה מאני – דניאל, סטודנטית המראיינת את ג'ונתן ומירה כחלק ממחקר שעורכת על חיי נישואין.
מיכאל אלוני - פולי, המאהב של מירה.
ביולי 2020, הוכרז כי רשת "HBO" הזמינה מהיוצר הישראלי חגי לוי מיני-סדרה שתהיה עיבוד מחודש למיני-סדרה השוודית "תמונות מחיי נישואין" מאת אינגמר ברגמן.
את המיני-סדרה היה עתיד לכתוב ולביים לוי בעצמו, ועל ההפקה בפועל היו אמונים אוסקר אייזק ומישל ויליאמס.
עם ההודעה על הזמנת המיני-סדרה, נמסר כי אייזק וויליאמס עתידים לככב בתפקידים הראשיים.
עם זאת, באוקטובר 2020 נמסר כי ויליאמס לא תופיע במיני-סדרה בעקבות התנגשות בלוח הזמנים שלה, אך תמשיך להפיק אותה בפועל.
בהמשך נמסר כי ג'סיקה צ'סטיין תחליף אותה.
בנובמבר 2020, נמסר כי סוניטה מאני לוהקה לתפקיד משני, ובינואר 2021, נמסר כי ניקול בהארי, קורי סטול וטובה פלדשו לוהקו לתפקידים משניים.
צילומי המיני-סדרה החלו בניו יורק באוקטובר 2020, והופסקו למשך שבועיים בנובמבר לאחר ששני חברי צוות ההפקה נבדקו ונמצאו מאומתים חיוביים לבדיקה נגד מגפת הקורונה.
חמשת פרקיה של המיני-סדרה שודרו לראשונה במהלך פסטיבל ונציה הבינלאומי ה-78 מחוץ לתחרות.
המיני-סדרה עלתה לשידור ברשת "HBO" ב-12 בספטמבר 2021.
תמונות מחיי נישואין (בשוודית: Scener ur ett äktenskap) היא מיני-סדרת דרמה שוודית משנת 1973, שנכתבה ובוימה על ידי אינגמר ברגמן ובכיכובם של ליב אולמן ו.
עלילת המיני-סדרה בוחנת את התפרקות נישואיהם של מריאן, עורכת דין לענייני משפחה המתמחה בגירושין, לבין יוהאן, פרופסור לפסיכולוגיה, ומשתרעת על פני עשור.
תסריטו של ברגמן שאב השראה מחוויותיו שלו, כולל מערכת יחסיו עם אולמן.
המיני-סדרה צולמה בתקציב זעום בסטוקהולם ובאי במהלך שנת 1972.
לאחר ששודרה בתחילה בטלוויזיה השוודית בשישה פרקים, המיני-סדרה זכתה לגרסה קולנועית וזכתה לביקורות חיוביות בשוודיה וברחבי עולם.
המיני-סדרה הפכה אף לשנויה במחלוקת, לאחר שנטען שגרמה לעליית שיעורי הגירושין באירופה, ובפרט בשוודיה.
הגרסה הקולנועית של הסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
המיני-סדרה וגרסתה הקולנועית השפיעו על יצירותיהם של יוצרי סרטים כמו וודי אלן וריצ'רד לינקלייטר; ובהמשך זכו אף לסרט המשך שהופץ בשנת 2003, לעיבודים בימתיים ולעיבוד אמריקאי באותו שם.
ששת פרקיה של המיני-סדרה שודרו בין התאריכים 11 באפריל ל-16 במאי 1973. כשכל פרק ארך בערך 50 דקות, זמן ריצתה של המיני-סדרה היה 282 דקות.
עם הפצתה הקולנועית, המיני-סדרה נערכה מחדש וסצנות נבחרות נלקחו מכל פרק ואוגדו לגרסה בת 168 דקות.
שמות פרקי המיני-סדרה מופיעים בגרסה הקולנועית כשמותיו של חלקי הסרט.
גונל לינדבלום – אווה, הקולגה של יוהאן
אניטה וול – גברת פאלם
ברברו היורט אף אורנס – גברת ג'קובי רוסנה מריאנו – אווה, בתם בת ה-12 של יוהאן ומריאן.
לנה ברגמן – קארין, אחותה של אווה
ונצ'ה פוס – האם ברטיל נורסטרום – ארנה'
ברגמן כתב את תסריטו למיני-סדרה במשך שלושה חודשים, תוך התבססות על חוויותיו האישיות, כולל מערכת יחסיו עם אולמן, נישואיו האומללים לקאבי לארטיי וגון הגברג, ונישואיהם של הוריו, קארין ואריק ברגמן.
כילד, ברגמן היה עד לנישואיהם האלימים והמניפולטיביים של הוריו, דבר שהשפיע על כתיבת התסריט.
התקציב עבור צילומי המיני-סדרה היה כשליש מתקציבו של סרטו הקודם של ברגמן, "זעקות ולחישות", כאשר מחציתו כוסה על ידי הטלוויזיה השוודית ומחציתו על ידי חברות זרות.
המיני-סדרה צולמה בסטוקהולם ובפארו בין יולי לאוקטובר 1972. הצלם סוון ניקוויסט עשה שימוש בצילומי תקריב והשתמש בסלילים קטנים.
מאוחר יותר, הצטער ניקוויסט שלא עשה שוטי מעקב נוספים כשנודע לו שהמיני-סדרה תזכה להפצה קולנועית.
זמן הצילומים היה שבוע צילומים לפרק.
אולמן השוותה בין תפקידה במיני-סדרה לבין השתתפות בסרט תיעודי, ואמרה שהיא "חשה מאוד מחוברת לתפקיד." אולמן אמרה שהיא נהייתה מעורבת יותר בתנועה הפמיניסטית בזמן ההפקה.
בשל נוחותם של אולמן וארלנד ג'וזפסון עם תפקידיהם, צוות ההפקה חסך זמן בכך שלא נאלצו לעשות חזרות על סצנות.
המיני-סדרה שודרה בשוודיה באמצעות רשת "SVT2" מ-11 באפריל 1973. סקרים הצביעו על כך שרוב הצופים היו נשים.
גרסה קולנועית בת 169 דקות הוקרנה בשוודיה ב-28 באוקטובר 1974.
בארצות הברית, הופצה בבתי הקולנוע גרסה קולנועית של המיני-סדרה בת 167 דקות, כאשר סליל הסרט, שהיה בגודל 16 מ"מ שונה ל-35 מ"מ.
הסרט הוקרן בניו יורק ב-21 בספטמבר 1974. המיני-סדרה המלאה שודרה מאוחר יותר בארצות הברית באמצעות רשת "PBS" במרץ ובאפריל 1977, ובשידורים חוזרים במהלך שנת 1979. בשנת 2004, יצאה מהדורת הקריטריון שכללה את המיני-סדרה ואת הגרסה הקולנועית על גבי שלושי דיסקים בפורמט DVD, עם ראיונות ועבודה עיונית מאת פיליפ לופאט.
בשנת 1981 עיבד ברגמן את הסדרה למחזה, בעת שעבד בתיאטרון הממלכתי של בוואריה במינכן (Residenztheater).
ב-1986 עיבד ברגמן את המחזה מחדש, יחד עם השחקנית ששיחקה בהפקה המקורית ריטה רוסאק, כמחזה לשני שחקנים.
מחזה זו הוצג ברחבי אירופה במשך שלוש שנים.
ברגמן אישר לעלות את המחזה באנגלית רק עם בתנאי שריטה רוסאק תביים אותו.
ב-1991 הוא עלה בעברית ב"צוותא", בתרגומו של גד קינר, ריטה רוסאק ביימה גם את הגרסה הזו, בכיכובם של סנדרה שדה ועודד תאומי.
"תמונות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-28 ביולי 1987 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-15. ב-29 בספטמבר עלה השיר למקום הראשון, שם שהה במשך שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-15 בדצמבר, לאחר אחד-עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1988 דורג במקום ה-28.
תמונה מקוללת היא תמונה (בדרך כלל תצלום) שנתפסת כמסתורית או מטרידה בגלל התוכן שלה, איכותה הירודה, או שילוב של שני הגורמים.
תמונות מקוללות נועדות לגרום לצופה לתהות למה התמונה בכלל קיימת מלכתחילה.
המונח נטבע ברשתות החברתיות בשנת 2015 והפך לפופולרי בשנה שלאחר מכן.
מקור המושג "תמונות מקוללות" הוא בלוג טאמבלר בשם cursedimages, שנוצר בשנת 2015. התמונה הראשונה שפורסמה על ידי החשבון היא תמונה של חקלאי מבוגר מוקף בארגזים של עגבניות אדומות בחדר מעץ.
בראיון משנת 2019, הבעלים של הבלוג תיאר את התמונה הזאת באופן הבא: "זו התמונה המקוללת המושלמת בעיני כי אף אחד מהחלקים שלה בנפרד אינו מטריד מטבעו.
זה רגע שגרתי לחלוטין שהפך למשהו אחר על ידי המצלמה ועל ידי ההקשר החדש שנתתי לתמונה."
בעוד שהמונח "תמונה מקוללת" היה בשימוש בטאמבלר מאז 2015, חשבון הטוויטר @cursedimages, שנוצר ביולי 2016, הפך את המונח ליותר פופולרי.
בראיון משנת 2016, הבעלים של החשבון הסביר שהוא ראה כמה פוסטים בטאמבלר עם תמונות "מוזרות ובלתי ניתנות להסבר" שהתיאור שלהן כלל רק את המילים "תמונה מקוללת".
בעל החשבון הסתקרן מהתמונות, והתחיל לחפש תמונות דומות.
לאחר שמצא עוד תמונות ברוח זו, הוא החליט "לפרסם את כולן במקום אחד".
באותה השנה, בריאן פלדמן ממגזין ניו יורק ראיין את דאג באטנהאוזן, הבעלים של הבלוג internethistory בטאמבלר, שגם הוא מפרסם "תמונות מקוללות".
פלדמן שאל את באטנהאוזן מה הסיבה ש"תמונות מקוללות" מושכות את העין, ובאטנהאוזן השיב: "יש הרבה גורמים.
זה המסתורין של התמונות, זאת האסתטיקה המוזרה שלהן, זה לראות מקום שלא ראית מימיך או לקבל הצצה לחייו של אדם זר."
פלדמן מקשר את האסתטיקה ה"מקוללת" לאופי הצילום הדיגיטלי בתחילת שנות ה-2000, אז לא היו פילטרים מודרניים למצלמות ולעיתים קרובות נעשה בהן שימוש בפלאש "צעקני".
בנוסף, באותה תקופה תמונות בדרך כלל צולמו יותר למטרות תיעוד ופחות למטרות שיתוף ברשתות החברתיות.
פלדמן מתייחס לצילומים כאלה כ"לא ישנים מספיק כדי להיחשב לוינטג', אבל לא מספיק מלוטשים כדי להיחשב לעכשוויים", ורואה בהם דוגמה לתופעת עמק המוזרות.
ההפך מתמונה מקוללת הוא "תמונה מבורכת".
קיים גם המונח "תמונה מבורלת" (שילוב של המילים "מבורכת" ו"מקוללת", באנגלית Blursed), שנפוץ בעיקר ברשת החברתית רדיט, שמתאר תמונות שיכולות להתאים לשתי הקטגוריות.
תמונה משפחתית הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2018 בהפקה ובימוי של פול דנו, עם קארי מאליגן, ג'ייק ג'ילנהול ואד אוקסנבולד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פול דנו וזואי קאזאן והוא מבוסס על הספר "Wildlife" של ריצ'רד פורד משנת 1990.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים סאנדנס, זה סרטו הראשון של פול דנו כבמאי.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אינדפנדנט ספיריט - שחקנית ראשית (קארי מאליגן), סרט ביכורים עלילתי (פול דנו) וצילום (דייגו גארסיה) והיה סרט הבחירה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
העלילה מתרחשת בשנת 1960 בעיר גרייט פולס במונטנה.
1960, משפחת ברינסטון עברה לגור מאידהו לגרייט פולס במונטנה לאחר שהאב ג'רי (ג'ייק ג'ילנהול) מצא עבודה כמאמן גולף בקאנטרי קלאב מקומי.
הוא גר בבית קטן שכור, יחד עם אשתו ג'נט (קארי מאליגן) ובנו ג'ו (אד אוקסנבולד) בן ה-14.
לאחר זמן הוא מפוטר מהמועדון בגלל תלונות על יחס לא תקין לחברי המועדון.
ג'רי אדיש למצבו ולא מנסה למצוא עבודה הולמת לפרנס את משפחתו.
לבסוף הוא מחליט להצטרף לקבוצת לוחמי אש במחיר של דולר לשעה.
הוא נפרד מג'נט וג'ו ומבטיח לחזור כשתתחיל עונת השלגים ואז הקבוצה תפורק.
ג'נט מוצאת עבודה כמדריכת שחייה.
ג'ו מוצא עבודה כעוזר לצלם משפחות מקומי.
ג'ו נשאר עם אמו שמתחילה בקשר עם סוחר מכוניות מבוגר ועשיר בשם וורן מילר (ביל קאמפ) שהוא אחד מתלמידי השחייה שלה.
היחסים ביניהם מתהדקים עד למגעים אינטימיים.
כל זה לא נחבא מעיניו של ג'ו.
עם רדת השלגים חוזר ג'רי וג'ו מגלה לו את הקשר האינטימי בין ג'נט למילר.
ג'רי נתקף בזעם, מתעמת עם מילר ומנסה להצית את ביתו.
העניין נגמר ללא תלונה במשטרה וג'נט עוזבת לפורטלנד (אורגון) שם קיבלה עבודה כמורה.
לאחר זמן היא חוזרת לביקור וג'ו מסדר להם תמונה משפחתית מאולצת לפני הפרידה שלה מהמשפחה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקארי מאליגןג'נט ברינסטוןג'ייק ג'ילנהולג'רי ברינסטוןאד אוקסנבולדג'ו ברינסטוןביל קאמפוורן מילר
"תמונה שבורה" הוא שיר שכתבה אסתר שמיר והלחין יוצא להקת "האחים והאחיות", מוני ארנון.
השיר בעיבודו של אילן וירצברג, נכלל באלבומו של ארנון "תמונה שבורה" משנת 1988.
הזמר אייל גולן הוציא בשנת 2011 גרסה מחודשת לשיר, והיא נכללה באלבומו "חלק מחיי".
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-5.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר בביצועו של מוני ארנון, הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־17 במאי 1988, שהה במצעד 19 שבועות עד 11 באוקטובר 1988. שבועיים מהם שהה בראש המצעד, החל מ־26.7.1988. במצעד השנתי תשמ"ח (1988) של התחנה דורג במקום ה־19.
ב-27 במרץ 2011, הוציא הזמר אייל גולן חידוש ל"תמונה שבורה", כחלק מהפרויקט "שני צדדים למטבע" ונכלל באלבומו ה־14, "חלק מחיי".
השיר שהה במקומות הראשונים במצעדים השבועיים ברדיו ובסלולר.
"תמונות יפואיות" הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2025 בבימוים של אריק לובצקי ומתי הררי, שגם כתבו את התסריט המבוסס של ספריו של מנחם תלמי "תמונות יפואיות" ועל סדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות", גם היא בכתיבה ובבימוי של לובצקי והררי, ששודרה בשנים 1995-1996 ב-HOT3 בהפקתו של מיכה שרפשטיין לו הוקדש הסרט.
אורי גבריאל, גבי דן, ג'וליה מסלאווי, יגאל עדיקא ומוטי בן ישי שיחקו גם בסדרת הטלוויזיה.
הצילומים נערכו באתרים שונים של יפו - כיכר קדומים, מסעדת כבאכה, מועדון החמאם, סימטאות יפו העתיקה ונמל יפו.
התסריט מורכב מחמישה סיפורים הנוגעים לחבורה (ג'מעה) שיושבת סביב שולחן עגול עמוס במאכלים ובשתייה חריפה, בראשותו של סלומון הגדול (אורי גבריאל) שהוא המבוגר והסמכותי ומשמש גם כבורר בסכסוכים ביניהם.
אורי גבריאל משמש גם כקריין לאורך כל הסרט.
בסרט יש תפקידי אורח של מפורסמים מהארץ כמו חיים גוזלי,דקל ווקנין וכו'
לופו והשקשוקה - לופו בן לולו הוא עבריין שמנסה להשתלט על השטח בעזרת פיצוצים.
פעולתו גורמת לאי נחת של ה"ג'מעה" ולפעילות יתר של פקד זהבי (עודד מנסטר) שעוצר לחקירה את בבולה (יגאל עדיקא) שזה עתה השתחרר מהכלא.
סולומון הגדול (אורי גבריאל) מזהיר אותו ופוקד עליו להתרחק מהאזור אך לופו מסרב.
בבולה מקבל פקודה לטפל באשכיו של לופו ולעשות מהם שקשוקה.
לאחר הפעולה משתנה קולו של לופו לקול נשי...
יעקב הילד (שלומי קוריאט) הוא גובה חשבונות אלים שגר עליו עם אמו חצ'ורה (ג'וליה מסלאווי) שדואגת שיחזור הביתה בזמן ולא יסתבך עם נשים.
היא גם מכינה לו בבית משקה מיוחד שהוא אוהב.
יעקב מתאהב ברקדנית הבטן מרסנדה (אלמוג רוזנו) ונשאר בדירתה בלילה.
הם מתעוררים על ידי פקד זהבי, שוטר נוסף וחצ'ורה שהזעיקה אותו בטענה שבנה יעקב נחטף על ידי מרסנדה.
לבסוף חצ'ורה משלימה עם מרסנדה ומקריאה לה את רכיבי המשקה המיוחד שיעקב אוהב.
החריף של שבאבו - ריב גדול ניטש בין חזוקה לבבולה.
הבורר סולומון קובע תחרות ביניהם של אכילת החריף של שבאבו.
שניהם מסיימים את האכילה כשהם ממוטטים ואז נגמר הריב.
ז'נטילה - למסעדה של שבאבו (אוראל צברי) מגיעה בחורה גדולה וחזקה בשם ז'נטילה (אסתי זקהיים) ומבקשת עבודה.