tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן המופע עלה כ-140 פעמים ברחבי 40 ערים בארצות הברית, כאשר היו לו תשע משאיות ציוד שכללו תפאורות ופירוטכניקה.
במהלך סיבוב ההופעות החלה מלחמת המפרץ, דבר שהוביל לביטול הופעות רבות.
כחלק משיווק המופע, יצאו קלטות VHS בהן מתועד יצירת המופע והמופע עצמו, היו ראיונות עם הצבים ברדיו, הצבים שרו את המנון ארצות הברית במשחק של ניו יורק יאנקיז והייתה הופעה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אופרה וינפרי".
בשנת 1990 הוקרן הסרט "צבי הנינג'ה" בישראל, כאשר זו הייתה המדיה הרשמית הראשונה של הזיכיון שמוקרנת בארץ.
הסרט זכה להצלחה רבה בארץ, לכן הוחלט לשדר בה את הסדרה "צבי הנינג'ה" בערוץ הראשון ולעלות עיבוד מקומי למחזמר זה.
המחזמר בוים על ידי צדי צרפתי, תורגם על ידי אהוד מנור והופק על ידי יהודה טלית ומשה יוסף.
מלבד מיכל נחמן, שהייתה מוכרת באותה תקופה בהיותה חברה בלהקת מנגו שהתפרקה, משתתפי המחזמר אינם היו מוכרים.
נחמן גילמה במחזמר את אפריל או'ניל.
תקציב המחזמר הוא כחצי מיליון דולר, כאשר ניתנה לו חסות מפיצה דקו מקיבוץ ברור חיל שהוזכרה מספר פעמים במהלכו והוציאה מהדורה ממותגת לפיו.
כחלק משיווק המחזמר בארץ, הוצעו כרטיסים בהנחה למי שיעשה קופת גמל בבנק הפועלים, כמו כן הייתה אמורה להיות הופעה בתוכנית הטלוויזיה "סופשבוע" בהנחיית רבקה מיכאלי, אשר בוטלה עקב חוסר אישורים מההפקה האמריקאית.
המחזמר עלה בחנוכה 1991, כאשר היו לו הופעות בתל אביב באוהל מיוחד שהוצב בשדרות רוקח מחל מ-30 בנובמבר עד 9 בדצמבר, והופעות בהיכל הספורט בחיפה החל מ-11 בדצמבר עד 14 באותו חודש.
להפקה נמכרו כמעל 50,000 כרטיסים.
עקב מזג אוויר חורפי, היו כמה הופעות שבוטלו ואף האוהל שהוצב קרס.
המחזמר קיבל בארץ "ביקורות עוינות".
גבי ניצן כתב בעיתון "חדשות" שהמחזמר הוא "מסחטת כסף", עקב המוצרים הנלווים שנמכרו לו והחסות לפיצה דקו שהוזכרה בו.
על התוכן עצמו הוא כתב: "כמה אנשים בתחפושות זזים על הבמה ומעמידים פנים שהם שרים שירים, בתירוץ המופרך שצבי הנינג'ה החליטו פתאום להפוך ללהקת רוק.
הילדים ציפו לאקשן ולקראטה, וקיבלו פלייבק עם שירים על גלשנים".
מספר השירשם השירדמות מבצעתזמר/ת מבצע/תאורך השירמקור1!Coming Out of Our Shellsרפאלסקוט מיינרד2:402Sing About It2:393'Tubinמיכלאנג'לובוב בייאן3:194Skipping Stonesספלינטרגודפרי נלסון5:155Pizza Powerצבי הנינג'הלורנס פורסי, פרנק סימס, סקוט מיינרד, בוב בייאן2:586Walk Straightרפאלסקוט מיינרד3:537No Treaties3:198Cowabungaמיכלאנג'לובוב בייאן4:069April Balladאפריל או'נילדנה קליטרי3:4410Count On Usצבי הנינג'הלורנס פורסי, פרנק סימס, סקוט מיינרד, בוב בייאן4:44
מספר השירשם השירדמות מבצעתזמר/ת מבצע/תמקורצד א'1יצאנו מהשריוןמיכלאנג'לויובל דור2כוח פיצהרפאלאילן ליבוביץ3מטהלאונרדואייל בוחבוט4שירה של אפרילאפריל או'נילמיכל נחמן5קוואבנגהצבי הנינג'האייל בוחבוט, ליאור זרחין, אילן ליבוביץ, יובל דורצד ב'6לך ישררפאלאילן ליבוביץ7עד מוותדונטלוליאור זרחין8לך עם הלבמיכלאנג'לויובל דור9שונא מוזיקהשרדרדורון אורן10יש על מי לסמוךצבי הנינג'האייל בוחבוט, ליאור זרחין, אילן ליבוביץ, יובל דור
עם עליית המופע הוא קיבל ביקורות חיוביות וזכה להצלחה רבה, כאשר עד אוקטובר 1990 פיצה האט מכרה 2 מיליון עותקים שלו.
בעיתון "שיקגו טריביון" נכתב שהמופע "משעשע בצורה אבסורדית", ב"טמפה ביי טיימס" צוין שהוא "פינוק לכל מי שיש לו ראש פתוח לבידור נקי" וב"מיאמי הראלד" הוכרז שהוא "מרשים".
לאחר סיום סיבוב ההופעות, בשנים 1992–1993 עלה בפארקים של סיקס פלאגס מופע המשך בשם "Getting Down in Your Town" ("להיכנס לעיר שלך").
המופע זכור למעריצי הזיכיון, כאשר בייאן שיתף שיש לו קבוצת מעריצים שעושה בהשראתו קוספליי ומופיעה בכנסים.
סטפן לג'ויה ציין באתר "TheGamer" שהמופע הוא עיבוד הכי גרוע שיצא לזיכיון, וציין "[המופע] הציג גברים בוגרים בתחפושות מוזנחות של צבי הנינג'ה, כשהם מחקים בצורה גרועה את נגינתם בגיטרה ושרים שירים בולטים שנשמעו כמו המנוני גלאם רוק דחויים של סוף שנות ה-80".
באתר "Inverse" שיבחו את המגוון המוזיקלי שהיה במופע ואת עבודתה של שרי רנה סקוט בתור אפריל או'ניל, אך בזו לחסות המוגזמת של פיצה האט.
בריאיון משנת 2015 שטרו שיתף שהמופע קיבל ביקורות על כך שהוא "רוחני מדי", ושהוא "לא היה יותר אינטראקטיבי".
בשנת 2020, לציון 30 שנה לעליית המופע, הוציאה חברת National Entertainment Collectibles Association מארז בובות של ארבעת הצבים בהשראתו.
המארז נועד להימכר בבלעדיות בקומיק-קון, סן דייגו, אך עקב ביטול הכנס בגלל מגפת הקורונה הוא נמכר בחנויות ובאתר של טארגט ושל חברת ההוצאה החל מ-23 ביולי.
צבי (צביקה) זמיר (שמו המקורי: צבי זרז'בסקי; 3 במרץ 1925 – 2 בינואר 2024) היה בכיר במערכת הביטחון הישראלית ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כאלוף פיקוד הדרום בשנים 1962–1965 וכראש המוסד בשנים 1968–1974. מנכ"ל בתי זיקוק לנפט בשנים 1976–1990.
הוריו היו שמואל משה זרז'בסקי, תעשיין טקסטיל, ושרה.
בעקבות משבר כלכלי שפקד את פולין, עלתה המשפחה לארץ ישראל כאשר זמיר היה בן 9 חודשים, והוא התחנך למעשה כיליד הארץ.
המשפחה התגוררה בתל אביב, וזמיר, בעקבות אחיו דוד, למד בבית הספר לבנים "אחד העם".
אחותו הבכורה צפורה למדה בבית הספר לבנות "תלפיות".
אביו עבד כעגלון בחברת החשמל והוביל עם שתי סוסותיו עמודי חשמל מתל אביב לפתח תקווה.
אמו פתחה מסעדה לפועלים בקרבת חברת החשמל, שזכתה לפופולריות רבה.
לאחר מעבר דירה מרחוב אחד העם לרחוב בלפור יצר זמיר קשרים חברתיים עם חבורת "מגרש המשחקים".
בהמשך, התגייס עם חבריה לפלמ"ח.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד'.
בשנת 1944 השתתף בקורס מפקדי מחלקות, יחד עם עוזי נרקיס וחיים בר-לב.
לאחר הקורס מונה למפקד מחלקה באיילת השחר בפלוגה ט'.
ב-1946 נאסר על ידי המשטרה הבריטית במהלך פעילות של הפלמ"ח בהעפלה מסוריה, והוחזק במחנה המעצר בלטרון במשך עשרה חודשים.
לאחר שחרורו חזר לשורות הפלמ"ח והיה לסגן מפקד ומדריך של הגדוד השני.
בתחילת מלחמת העצמאות, בדצמבר 1947, הגיע לירושלים והקים את הגדוד השישי של הפלמ"ח, שהיה אחראי על אבטחת השיירות לירושלים, ופיקד עליו.
18 מחיילי הגדוד, יחד עם 17 חיילי חי"ש, הרכיבו את שיירת הל"ה, שלוחמיה נפלו בדרך להגנת גוש עציון.
זמיר פיקד על שיירת נבי דניאל שנסעה לגוש עציון וכשהשיירה הותקפה בדרכה חזרה לירושלים הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת לחזור לגוש עציון והוא שב איתם תוך שהוא משאיר את הפיקוד על השיירה בידי אחד ממפקדי המחלקות.
תחת פיקודו לחם הגדוד במבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב.
בשנת 1949 מונה לאחד המדריכים הראשונים בקורס מפקדי גדודים.
בעקבות השתתפותו, בניגוד לפקודות, בכנס הפלמ"ח קיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי.
שנה לאחר מכן קודם לתפקיד מדריך בקורס מתקדם לקצינים בכירים.
בשנת 1953 יצא לאנגליה לקורס לפיקוד גבוה של בית הספר לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי בקמברלי , ועם חזרתו ב-1954 התמנה למפקד בית הספר של חיל הרגלים.
ב-1956 נכנס למטכ"ל כמפקד בכיר באגף ההדרכה, ובמהלך מבצע קדש פיקד על חטיבת כרמלי.
בשנת 1957 יצא לחופשת לימודים, למד גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון ורכש תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1960 מונה לראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, ובאוקטובר 1961 הועלה לדרגת אלוף.
בשנים 1962–1965 היה אלוף פיקוד הדרום, בתקופה שנודעה בהסתננויות לצורכי גנבה והברחה.
לאחר סיום תפקידו נשלח ביולי 1966 לממלכה המאוחדת וסקנדינביה כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון, עד 1968. במסגרת תפקידו זה עסק בעת מלחמת ששת הימים ברכש תחמושת וציוד לצה"ל.
ב-1 בספטמבר 1968 החליף זמיר את מאיר עמית כראש "המוסד", ושימש בתפקיד זה עד 1 בספטמבר 1974. אירועים עיקריים שהמוסד היה מעורב בהם והתרחשו במהלך שירותו של זמיר הם:
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, ב-5–6 בספטמבר 1972: זמיר נכח במקום בעת הטבח, לאחר שיצא לשם בניסיון לסייע לגרמנים בהתמודדות עם המחבלים.
תחילתו של מבצע זעם האל לחיסולם של ראשי ארגון הטרור ספטמבר השחור, שהיו אחראים לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לכידת לוחם "המוסד" ברוך מזרחי בתימן והמאמצים לשחרורו.
המשך טיפוח הקשרים עם הכורדים בעיראק.
לצורך כך יצא זמיר לביקור בכורדיסטן אצל מוסטפא ברזאני.
סיוע למורדים בדרום סודאן והידוק הקשרים של ישראל עם המדינות הסמוכות לאזור זה.
מבצע אביב נעורים שנערך בלילה שבין 9 ל-10 באפריל 1973, ובו כוחות מסיירת מטכ"ל, חטיבת הצנחנים, שייטת 13 ו"המוסד" תקפו מספר יעדי פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין בביירות ובאזור צידון.
פרשת לילהאמר: מבצע להריגת עלי חסן סלאמה שבמסגרתו ב-21 ביולי 1973 קבוצה של לוחמי "המוסד" ירתה למוות בטעות באחמד בושיקי, אזרח ממוצא מרוקאי בעיר לילהאמר בנורווגיה.
שישה ממשתתפי הפעולה נלכדו על ידי משטרת נורווגיה יום לאחר הביצוע.
בשנה שקדמה למלחמת יום הכיפורים הייתה עמדתו של זמיר שיש אפשרות לפתיחת מלחמה של מצרים נגד ישראל, לעומת עמדת אמ"ן, ששללה אפשרות כזו.
בין השאר הביא מידע שהשיג המוסד להכרזתה של "כוננות כחול לבן" בחודשים מאי – אוגוסט 1973. כ-40 שעות לפני פריצתה של מלחמת יום הכיפורים מסר מקור מודיעיני בכיר של "המוסד", אשרף מרואן, למפעילו מידע מפורש על כוונת מצרים לצאת למלחמה.
בלילה שבין 4 ל-5 באוקטובר, הגיעה למטה "המוסד" בקשתו של מרואן להיפגש עם ראש המוסד, לשם שיחה על מלחמה.
במצב חוסר הוודאות בסוגיה זו שבו היה נתון צה"ל, היה זה מידע יקר מפז.
זמיר, בתוקף תפקידו כראש ה"מוסד", מסר מידע על פגישתו הצפויה ומטרתה לראש אמ"ן, אלי זעירא, ויצא ללונדון בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר, שלוש שעות לאחר קבלת ההודעה, ושם נפגש עם מרואן.
המפגש נקבע לשעה עשר בלילה (זמן לונדון), והשתתפו בו זמיר, מרואן, ומפעילו של מרואן.
הפעם ציין מרואן במפורש את מועד פרוץ המלחמה – יום שבת (הוא יום הכיפורים), בשעת ערב (בפועל פרצה המלחמה בשעה 2 בצהריים), כלומר- פחות מיממה ממועד הפגישה.
מפגש זה שכנע את זמיר כי פני מצרים וסוריה למלחמה.
בשעה 4 לפנות בוקר, ביום הכיפורים, נמסרה התרעה חד-משמעית של זמיר – "היום תפרוץ מלחמה" לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים.
במהלך המלחמה שודרג מעמדו של זמיר בקרב מקבלי ההחלטות, במקביל לירידה במעמדו של זעירא.
זמיר היה חבר בדרג הצבאי של קבינט המלחמה שבנתה גולדה מאיר עם פרוץ הקרבות, והשתתף באופן פעיל בישיבותיו היומיומיות, עד לסיום המלחמה.
זמיר האשים את זעירא בכשל המודיעיני לפני המלחמה, ובכנס של ראשי המודיעין אף טען כי "הפיקוד הבכיר ביותר של החיל (מודיעין) סגר עיניים והתעלם".
לאחר אישור הדו"ח של ועדת אגרנט עמד זמיר בראש ועדה שהתבקשה להציע לממשלה שינויים במבנה קהילת המודיעין הישראלית לאור לקחי מלחמת יום הכיפורים.
חברים נוספים בוועדה היו ראש אמ"ן, שלמה גזית, ראש השב"כ ומנכ"לי משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ.
בשנת 2004 יצא זמיר בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים (זמיר לא נקב בשם הסוכן, אך היה ברור שהוא רומז למרואן).
בתגובה, הגיש ב-19 באפריל 2005 זעירא תביעת דיבה לבית המשפט בתל אביב נגד זמיר.
השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל בשנת 2007 את גרסתו של זמיר ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק נגד זעירא, וזמיר מתח ביקורת פומבית על החלטה זו.
בסוף שנת 1974 התמנה זמיר ליו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה.
בינואר 1975 קיבל לידיו את סמכויות מנכ"ל "סולל בונה", לאחר שהמנכ"ל, צבי רכטר, יצא לחופשה בעקבות העלאת חשדות נגדו.
באוגוסט 1975 ביקש להשתחרר מתפקיד המנכ"ל אך הדבר נסחב עד דצמבר 1975, משום שלמרות שהיועץ המשפטי לממשלה החליט שרכטר לא יועמד לדין, רכטר התפטר.
במהלך כהונתו ב"סולל בונה" ניסה זמיר להתאים את החברה לתנאי תחרות אל מול ההאטה בענף הבנייה וסיכם את 1975 כשנה טובה מבחינה כלכלית ל"סולל בונה".
באותה תקופה היה לזמיר ויכוח עם מנכ"ל בנק הפועלים, יעקב לוינסון, שממנו דרש לתת יותר אשראי ל"סולל בונה".
בינואר 1976 התפטר מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של "סולל בונה" תוך שהוא משמיע דברי ביקורת חריפים על סדרי המינהל במשק ההסתדרותי ועל כפיפות של החברות ההסתדרותיות לבנק הפועלים.
בשנים 1976–1990 שימש זמיר מנכ"ל בתי זיקוק לנפט.
בנוסף מונה במרץ 1977 ליו"ר מועצת המנהלים של המכון למחקרי נפט וגיאופיזיקה.
בשנים 1991–2000 היה יו"ר המכון הישראלי לנפט ואנרגיה.
ביולי 1977 נתמנה לחבר במועצת העיתונות.
ב-1987 היה חבר בוועדה לברור שיטת העבודה של השב"כ.
ב-1990, בעקבות אירועי אוקטובר בהר הבית, מונה זמיר על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר לראשות "ועדת זמיר".
תפקיד הוועדה היה לבדוק את השתלשלות האירועים בהר הבית, את הגורמים להם ואת פעילות כוחות הביטחון.
מסקנותיה העיקריות של הוועדה מתחו ביקורת חריפה על הפיקוד הבכיר של המשטרה, והטילו את האחריות לאירועים על הצד הערבי ומנהיגיו.
ב-1995 מונה זמיר כחבר בוועדת שמגר, ועדת החקירה הממלכתית לחקר אירועי רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
זמיר היה חבר ב, והשתתף בעתירה של הוועד לבג"ץ להפסיק מיד את עבודות הווקף במקום.
כיהן גם בתפקיד יו"ר המועצה הציבורית של תיאטרון גשר וחבר הנהלתה.
שימש דירקטור במספר חברות פרטיות וציבוריות.
ביוני 1976 הצטרף למועצה הציבורית לגביית מס אמת.
בשנת 1977 חבר לקבוצה בהנהגתו של האלוף במילואים מאיר עמית שהצטרפה לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) והיה לבעל עמדות יחסית ניציות בקבוצה.
זמיר נבחר למועצה בת 120 החברים של ד"ש, אולם לאחר שנה לא הצליח להיבחר מחדש בסניף תל אביב.
בתחילת 1980 תמך בשיבת הקבוצה למפלגת העבודה.
בשנים 1994–1995 היה ממקימי תנועת "הדרך השלישית", אך פרש ממנה עם הפיכתה למפלגה.
נמנה עם החותמים על מכתב האלופים בעד תוכנית ההתנתקות ב-2004.
ב-28 במרץ 2018 היה אחד מששת ראשי המוסד שהופיעו במוסף 7 ימים בידיעות אחרונות לרגל חגיגות ה-70 לישראל והביעו התנגדות פומבית לממשלת ישראל ה-34 ובפרט לראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו.
ב-2011 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי, שנכתב יחד עם אפרת מס, "בעיניים פקוחות: ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
זמיר מדגיש את המטרה של כתיבת הספר: ציון גורמי הכשל שהיו מובנים בתוך המערכות, אשר הובילו למחדל יום הכיפורים והצבעה על הלקחים הנדרשים, זאת למען מניעת חזרה על כך בעתיד.
זמיר התגורר שנים רבות בצהלה ואחר כך בראשון לציון.
היה נשוי לרינה (לבית סדובסקי), אותה הכיר בעת שירותם בפלמ"ח, עד למותה ב-2019.
בתו היא הסופרת מיכל זמיר.
בנו דני זמיר (הקרוי על שם דני מס, מפקד מחלקת הל"ה), הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות ברחובות וחתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תש"ף.
צבי זוּסְמן (Zvi Sussman; 1930 – 15 בנובמבר 2006) היה מראשוני כלכלני בנק ישראל, מנהל מחלקת המחקר שלו (1964-1977) ומשנה לנגיד בנק ישראל (1977–1981) ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
זוסמן נולד בשנת 1930 באֶסֶן שבגרמניה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (1955), שני (1959) ותואר דוקטור (1969).
הדיסרטציה שלו התפרסמה כספר ("פער ושוויון בהסתדרות", מסדה, 1974).
עם הקמתו של בנק ישראל בשנת 1954 הצטרף זוסמן למחלקת המחקר של הבנק.
משנת 1955 כיהן ככלכלן בכיר, בשנת 1962 התמנה לסגן מנהל המחלקה, מ-1964 היה מנהל משותף ומ-1970 עד 1977 מנהל המחלקה.
ב-1975 עמד בראש ועדה לבדיקת הסדרי תוספת היוקר בישראל (שנודעה בשם "ועדת זוסמן").
ב-1977 מונה למשנה לנגיד בנק ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1981.
הצטרף לסגל החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל.
עסק בחקר השכר ושוק העבודה בישראל.
עמד בראש הוועדה לבחינת מערכת השכר בשירות הציבורי (שנודעה בשם "ועדת זוסמן").
הוועדה הוקמה בסוף שנת 1985, ובתחילת 1989 הגישה את המלצותיה, שעיקרן פישוט ניכר של השכר במגזר הציבורי והתאמת התגמול הניתן לעובד לתפוקתו, אך המלצותיה לא יושמו.
בשנות ה-90 היה חבר ועדה שעסקה בסמכויות בנק ישראל ואופן קביעת הריבית על ידי נגיד בנק ישראל.
הקמת ועדה מוניטרית לקביעת הריבית במשק, שהייתה ממסקנות הוועדה, יושמה בתיקון חוק בנק ישראל בשנת 2010.
בשנת 1967 ביקר את מדיניות הממשלה והבנקים המגינה על מפעלים כושלים ומונעת מהם לפשוט רגל ובכך להעביר הון ליוזמות רווחיות יותר.
בדצמבר 2004 הביע את עמדתו שהעוני בישראל אינו נובע מבטלנות של העניים, אלא מהשכר הנמוך המשולם לעובדים בלתי מיומנים.
בנו נתן זוסמן גם הוא כלכלן, פרופסור במכון ללימודים מתקדמים בז'נבה, שניהל במשך קדנציה את חטיבת המחקר בבנק ישראל (2011–2017).
פער ושוויון בהסתדרות: ההשפעה של האידאולוגיה השוויונית והעבודה הערבית על שכרו של העובד היהודי בא"י, רמת גן: מסדה, 1974.
צבי זוסמן, דן זכאי, שינויים במבנה השכר בשירות הציבורי בתקופת אינפלציה גוברת: 1974–1981, ירושלים: בנק ישראל – מחלקת המחקר, תשמ"ג 1983.
צבי (הנרי) מאיר ויינברג (12 באוגוסט 1935 – 21 בדצמבר 2006) היה חבר הכנסת מטעם ישראל בעליה.
ויינברג נולד בעיר קרקוב, פולין למשפחה של חסידי צאנז.
ב-1939 נמלט עם משפחתו מפולין לאוקראינה, רוסיה, סיביר, אוזבקיסטן וצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לישראל, ואחר כך לארצות הברית, שם למד בתיכון, בישיבה ובאוניברסיטה, וקיבל דוקטורט בספרות צרפתית.
עבר לטורונטו, קנדה בשנת 1969, ושימש פרופסור באוניברסיטת טורונטו למעלה מ-20 שנה.
כיהן כסגן יו"ר חוג הפרופסורים לשלום במזרח התיכון, וי"ור הסמינר האקדמי לחשיבה ציונית.
היה פעיל מאוד בתנועה לשחרור יהודי ברית המועצות.
עלה לישראל בשנת 1992 וכיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
נמנה בין מייסדי מפלגת "ישראל בעלייה", שם היה נציג עולי צפון אמריקה במפלגה שרוב חבריה ומצביעיה היו עולים מרוסיה.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכלכלה וועדת החינוך והתרבות.
נפטר בא' בטבת ה'תשס"ז (21 בדצמבר 2006) לאחר מחלה קשה
לצבי וינברג שלושה בנים ובת אחת.
ויינברג דיבר עברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, רוסית, יידיש, גרמנית, פולנית, פורטוגזית, איטלקית ושפות נוספות.
צבי זָוִירי (זאוירי) (ז'בורז'נסקי; 18 בדצמבר 1912 – 31 במאי 1948) היה סופר ילדים ונוער עברי ומורה ישראלי.
זוירי נולד בעיר גרודנה שבפולין (כיום בבלארוס) למשפחה ציונית.
למד עברית מילדות והשלים לימודי הגימנסיה של "תרבות".
היה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר" ובמסגרתה עלה לארץ ישראל בשנת 1930.
תחילה למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, והמשיך בעבודת החקלאות בתחנת הניסיונות החקלאית בעכו.
לאחר מספר שנות עבודה בפרדסי יקנעם החל ללמד חקלאות לחנך ולנהל את המשק החקלאי במוסד "אהבה" שבקריית ביאליק.
בעת הגיוס של היישוב היהודי לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התגייס זוירי לצבא הבריטי, ושימש בין השאר גם כצנזור צבאי במחנה השמיני.
בשנת 1945, עם תום המלחמה, שב למוסד "אהבה", וחזר לניהול והוראה במקום.
זוירי התגייס להגנה ואחר כך גם לצה"ל.
הוא השתתף בקרב לטרון ונהרג בו, בגיל 36. נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין נחלת יצחק.
זוירי זכה לראות רק אחד מספרי הילדים שלו יוצא לאור.
לאחר מותו יצא לאור ספר נוסף.
ספריו היו כינוס של סיפוריו לילדים שפרסם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, "דבר לילדים" ו"משמר לילדים".
מדבריו של צבי זוירי הובאו גם בקובץ "גוילי אש", לזכר הנופלים במערכות ישראל.
ספרו "הרפתקות יובל ועוד סיפורים" זכה בפרס למדן ב-1958, כאשר יצא לאור, כעשור לאחר מותו.
הספר יצא לאור מחדש בדצמבר 2007 בהוצאת משרד הביטחון ביוזמת בתו, דנית בר.
אווז הפז: מעשיה בחרוזים לפי נושא של גרים; הציורים מאת איזה הרשקוביץ, תל אביב: רודין, תש"ו.
הרפתקות יובל: ועוד ספורים; ציורים: נחום גוטמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
(קובץ סיפורים בהמשכים שפורסמו ב"דבר לילדים") (מהדורה מחודשת, בתוספת שני סיפורים מספרות העולם שתרגם זוירי: תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ח 2007)
צבי זלינגר (5 באוקטובר 1934 – 14 בספטמבר 2008) היה פרופסור לביוכימיה, מפענח המנגנון להעברת מידע בתא וחתן פרס ישראל לחקר הביולוגיה.
זלינגר נולד בווילנה שבליטא לד"ר מרדכי ולחיה זלינגר, שניהם היו מורים בגימנסיה העברית תרבות בווילנה.
ההורים, אשר למדו בגימנסיה בשפה העברית וארץ ישראל הייתה נושא מרכזי בלמודים שם, היו ציוניים נלהבים ובשנת 1936 עלו עם זלינגר, בהיותו בן שנתיים, לארץ ישראל.
את שנות הילדות בילה צבי זלינגר במושב נהלל ובכפר חיים, שם היה אביו מנהל בית הספר המשותף לכפר חיים ולכפר ידידיה.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות עברו לגבעתיים, שם סיים את בית הספר התיכון על-שם קלעי.
הוא התגייס בגיל 17 ובמסגרת שירותו הצבאי הוא הדריך בבית הספר לקצונה וסיים שרות חובה בדרגת סגן.
לאחר שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בבית הספר לרפואה של הדסה.
בשנת 1959 סיים את לימודיו, במהלכם הוא צורף לקבוצת מחקר בביוכימיה בראשות שלמה הסטרין, ואחריהם בחר לשוב ולעבוד בתחום.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ונסע להשתלמות בתחום הממברנות באוניברסיטת מינסוטה שבארצות-הברית .
הוא עבד כרופא רק כשנקרא לשירות מילואים.
לאחר שקיבל תואר מוסמך בביוכימיה, עבד זלינגר במחלקה לביוכימיה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1965 קיבל פרופ' זלינגר משרת הוראה במחלקה.
בזכות הישגיו המדעיים קוּדם במהרה לדרגת מרצה בכיר, לאחר מכן לפרופסור חבר ובשנת 1973 לפרופסור מלא.
במהלך תקופה זו, חקרה קבוצת המחקר שהוביל את מנגנון הפעולה של מערכת האדנילט ציקלאז.
מחקר זה הוביל את זלינגר ותלמיד המחקר שלו, דני קסל, לתגלית פורצת דרך.
הם היו הראשונים לגלות איך עובדים חלבוני G, מתגים מולקולריים שנמצאים בכל תא בגוף ואחראיים על העברת מידע מקולטנים אל תוך התא.
כמו כן, קבוצתו של זלינגר תרמה בהבנת מנגנון הכיבוי של החלבון, זלינגר פרסם כ-150 מאמרים מדעיים על מגוון רב של נושאים נוספים, שכללו בין היתר מיפוי סוגי הקולטנים הקיימים ברקמות בגוף האדם, וכן פענוח הגורם לניוון רשתית העין.
במהלך שנות עבודתו נבחר זלינגר לראש החוג לביוכימיה (1971–1972) ראש המחלקה (1984–1989), מופקד הקתדרה לביוכימיה על שם מרקס-קנדי (1995) ומשנת 2000 ניהל את מכון וולפסון לביולוגיה מבנית-יישומית.
בשנת 2003 פרש לגמלאות מתחום ההוראה והתרכז במחקר, בו עסק עד יום מותו.
לצד עבודתו במחקר ובהוראה שימש זלינגר מתאם המחקרים במדעי החיים וברפואה במסגרת המועצה הישראלית למחקר ופיתוח (1970–1977).
הוא שהה כמדען אורח באוניברסיטת הרווארד ולמכון הלאומי לבריאות בארצות הברית.
מחקריו, אשר הביאו לפתרון בעיות סבוכות באמצעות פעולות מעבדה פשוטות, זכו להוקרה בינלאומית.
בשנת 1983 היה זלינגר חבר ועדת ההיגוי הגרמנית-ישראלית לביוכימיה ובשנת 1989 הוא נבחר לחבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
צבי זלינגר נפטר ב-14 בספטמבר 2008 בגיל 73 בירושלים, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה .
זלינגר פענח את מנגנון הבקרה של העברת אותות בתא.
פיענוח זה היווה פריצת דרך בתחום, שכן הוא הפריך תאוריות מקובלות קודמות.
התובנות הנובעות מן המחקר של זלינגר הסבירו את האופי, את מנגנון הפעולה ואת אמצעי הבקרה הפועלים על קבוצת חלבוני הG.
מנגנונים אלה הוגדרו כמתגים ביולוגיים, שאפשר "לכבותם" "ולהדליקם" באמצעות חומרים מתאימים והם פועלים על-פי שעון פנימי המובנה להם.
הישגיו המדעיים והחשובים הקנו לזלינגר מעמד מוביל בעולם בתחום העברת אותות ביולוגיים ותקשורת בין-תאית.
מאמרם של זלינגר ותלמידו דני קסל בנושא זה, שפורסם ב-1977 והפריך את התאוריות המקובלות בנושא, עורר התנגדות עזה בתחילה; אך בשנת 1997 הקדיש כתב העת היוקרתי Molecular Biology of the Cell"" את שערו לציון 20 שנה למאמר ההיסטורי.
צבי חשין (Hashin; 24 ביוני 1929 – 29 באוקטובר 2017) היה פרופסור להנדסה וחתן פרס ישראל לשנת 2007.
חשין נולד בדנציג שבגרמניה, ובשנת 1936, בעקבות התגברות הנאציזם, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב עמה בחיפה.
בנעוריו הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1947, בסיום לימודיו התיכוניים בתיכון חוגים, הצטרף למשטרת היישוב היהודית.
עם הקמת צה"ל צורף חשין לחטיבה 7, עמה לחם במלחמת העצמאות.
בסיום שירותו הוא החל בלימודי הנדסה בטכניון, ובשנת 1955 סיים לימודי תואר שני בהנדסה אזרחית ובמכניקה.
בשנת 1957 הוכתר בתואר דוקטור מהסורבון.
במהלך לימודיו לתואר שני, תחת הנחייתו של מרכוס ריינר, הסתייע בידו של חשין לפתח את עבודתו של אלברט איינשטיין ולהסב את שיטתו לחישוב צמיגות של תרחיפים עבור חישוב אלסטיות של מוצקים מורכבים.
בסורבון למד חשין שנתיים, במהלכן פותחו על ידו שיטות ספורות לחיזוק גשרים.
לאחר הסמכתו לדוקטורט הוא שב לישראל ועבד כמרצה במחלקה למכניקה של הטכניון.
בשנת 1959 עזב חשין לארצות הברית, עבד כחוקר באוניברסיטת הרווארד ופיתח מודל מתמטי לחישוב תכונות פיזיקליות של חומרים מרוכבים.
בעקבות הצלחתו הוצעה לו משרת פרופסור בבית הספר להנדסה מכנית באוניברסיטת פנסילבניה, בה הוא עבד בשנים 1960–1971. במהלך תקופה זו עבד חשין עם שמואל שטריקמן ומחקרם המשותף בנושא חישוב אלסטיות של חומרים מרוכבים, שפורסם בשנת 1963, נבחר בשנת 2000 לאחת ממאה העבודות החשובות במכניקה במאה העשרים.
בשנת 1971 שב חשין לטכניון, בדרג פרופסור, אך בשנת 1973 הוא נענה להזמנת אוניברסיטת תל אביב לייסד בתחומיה את המחלקה למכניקה, חומרים ומבנים.
עבודתו באוניברסיטה נמשכה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1997, ובמהלך השנים הוא הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת פנסילבניה (1977–1979, 1989–1992), לבית הספר הפוליטכני בצרפת (1992, 1997), לאוניברסיטת ברקלי (1994) ולאוניברסיטת קיימברידג' (1996).
בשנים 1980–1999 היה חשין מופקד הקתדרה על שם נתן קמינגס למכניקת מוצקים.
כמו כן הוא עבד כחוקר עבור הצי האמריקני, חיל האוויר האמריקני וסוכנות החלל האמריקנית (בין 1961 - 1996, לסירוגין) ועבור רפאל.
נוסף לכך הוא כיהן כנשיא החברה הישראלית למכניקה תאורטית ויישומית (1976–1993) והיה חבר האספה הכללית של האיגוד הבינלאומי למכניקה תאורטית ויישומית.
חשין זכה בפרס לנדאו (1972), בפרס ישראל להנדסה (2007), ובמדליית בנג'מין פרנקלין בתחום הנדסת מכונות לשנת 2012 על עבודתו בתחום החומרים המרוכבים.
בשנת 1984 הנפיקה אוניברסיטת דלאוור מדליה על הצטיינות בחומרים מרוכבים הנושאת את דיוקנו.
צבי השביט (Harry Heilbut; 22 באפריל 1917, ל' בניסן תרע"ז – 29 באפריל 1981, כ"ה בניסן תשמ"א) היה מבכירי שופטי השחמט והפרובלאים בישראל.
השביט נולד ב-1917 באמסטרדם לפלורה לבית קלקר וארנסט יחיאל היילבוט, משפחה יהודית מסורתית.
מצד אמו הוא נצר לאליהו מונטאלטו ומצד אביו נצר לרב נתן מרקוס אדלר, הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
בנעוריו היה פעיל בתנועת נוער ציונית והתעתד לעלות ארצה אולם מכיוון שהולנד לא נחשבה כארץ מצוקה לא הוקצו לה סרטיפיקטים מההסתדרות הציונית העולמית והתוכנית לעלות ארצה הושמה לאל.
בעת הכיבוש הנאצי בהולנד הצטרף למחתרת ההולנדית ובמסגרתה ביצע מספר פעולות.
מקורות מודיעיניים של המחתרת גילו כי הלשינו עליו ולכן נאלץ לעזוב בבהלה את הולנד בנתיב הבריחה המחתרתי כשהוא עובר דרך בלגיה, צרפת וספרד לפורטוגל.
קטעים רבים הלך ברגל תוך שימוש במסמכים מזויפים.
מפורטוגל הנייטרלית הפליג לאנגליה והצטרף ליחידה ההולנדית בצבא אנגליה – "הבריגדה של הנסיכה איירין" ובמסגרתה לקח חלק פעיל בקרבות באירופה לאחר הפלישה לנורמנדי.
לאחר שחרורו מהצבא חזר להולנד אולם כשהסתבר שכל משפחתו וידידיו נספו בשואה, עבר להתגורר בסינגפור וב-1948, עלה למדינת ישראל לאחר הכרזת עצמאותה.
היה נשוי למרים השביט (2003-1914) פעילה חברתית ומתנדבת נמרצת.
על פעילותה זכתה לאות הוקרה מהתנועה למען ארץ ישראל טובה ולתואר יקירת קריית-טבעון לשנת 2003.
ברוב שנותיו בישראל התגורר השביט בקריית טבעון תחילה עבד בהולנד בנק יוניון ולאחר מכן בבנק הפועלים.
נפטר בביתו ב-1981 לאחר מחלה ממושכת, הותיר אלמנה ושני בנים
כבר בנערותו לקח השביט חלק פעיל בשחמט, בעקבות גל האהדה ששטף את הולנד לאחר שד"ר מקס אויבה זכה בתואר אלוף העולם החמישי בשחמט (1935 -1937).
בכל שנותיו בישראל נטל חלק בפעילויות שחמט.
היה פעיל באיגוד הישראלי לשחמט ובמועדון השחמט "עמנואל לסקר" בחיפה.
השתתף באופן קבוע בתחרויות ובאירועים כ"שח קייט" השנתי בנתניה.
אולם בעיקר חיבר בעיות שחמט וכן שפט בפורומים שונים של חיבור בעיות.
השביט היה משופטי השחמט הישראלים הראשונים (1959) שזכו בתואר "שופט בינלאומי" .
ייצג את ישראל בכנסים שונים ככנס הבינלאומי בבלגרד, יוגוסלביה ב-1960 ושפט באולימפיאדת השחמט שנערכה בחיפה בשנת 1976.
צבי חרמון (10 בפברואר 1912 – 1996) היה נציב בתי הסוהר, עוד כששירות בתי הסוהר היה תחת חסות משטרת ישראל, מ-1952 ועד 1958.
נולד כהרמן אוסטפלד בגרמניה וגדל בעיר המבורן (כיום חלק מדויסבורג).
חרמון היה עובד סוציאלי ורב ליברלי בהכשרתו, קצין מבחן ובעל תואר דוקטור בתחום הפנולוגיה (תורת הענישה).
למד בבית הספר לשירות סוציאלי שהקימה סידי ורונסקי.
ב-1942 עבר לחיפה והפך אחר כך לקצין המבחן היהודי הראשון בעיר.
לאחר הקמת המדינה עבר לעבוד במשרד הסעד והיה מנהל המדור לשיקום נוער.
בספטמבר 1952 מונה לנציב בתי הסוהר, תוך שהוא מתנה את הסכמתו לקבל את התפקיד בכך שהוא לא יהיה אחראי לביטחון בו, לטענתו, הוא אינו מבין.
לאחר שמונה לנציב בתי הסוהר חרמון שינה נהלים בשירות בתי הסוהר שהיו מושרשים מתקופת המנדט הבריטי והכניס לראשונה עובדים סוציאליים וגורמים חינוכיים.
חרמון הנהיג חופשות לאסירים; הקים מחלקה פסיכיאטרית לאסירים הסובלים ממחלות נפש ומרכז מיון אסירים בכלא רמלה; וביטל את השימוש באלה אצל הסוהרים.
ב-1954 קבע תשלום לאסירים תמורת עבודתם.
הגישה הכללית הפכה להיות גישה שיקומית.
ב-1958, בעקבות מרד האסירים בכלא שטה קבעה ועדת חקירה בראשות השופט ד"ר משה עציוני, שחרמון "לא עמד באחריות הכללית המוטלת עליו" וכי למרות ששר המשטרה התריע בפניו על המצב הביטחוני הירוד בבתי הסוהר לא פעל לתיקון הליקויים.
הוועדה קבעה שלאור אי הסכמתו להיות אחראי לנושאי ביטחון לא היה מקום למנותו לנציב בתי הסוהר.
עם זאת, ציינה הוועדה לחיוב את עבודתו בשטחים אחרים.
בעקבות זאת, באוקטובר 1958, מונה אריה ניר לנציב בתי הסוהר וחרמון הועבר לתפקיד המנהל המדעי המרכז למיון, הסתכלות ומחקר של בתי הסוהר, וכן ליועץ למשרד המשטרה לענייני טיפול בעבריין ושיקומו, ללא שינוי בדרגתו.
בשנת 1964 היה חבר בהנהלה של הוסטל לאסירים משוחררים בנתניה.
החלפת תפקידים זו הביאה לשינוי מהותי בגישת השירות לאסירים, ובמדיניות שירות בתי הסוהר וסדרי העדיפויות בו.
גישתו הטיפולית-שיקומית של חרמון שבה והתממשה עם הקמתו של בית סוהר חרמון הקרוי על שמו.
בשנת 1959 היה מראשוני חברי הסגל של המכון לקרימינולוגיה, שהוקם במסגרת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועמד בראש מחלקת העונשין.
צבי אריה ווֹיְסְלַבְסקי (Woyslawski; 29 באוקטובר 1889 – 29 בנובמבר 1957) היה סופר, עורך ומתרגם ישראלי.
חתן פרס טשרניחובסקי (פעמיים: תש"ה ותש"ח) ופרס ביאליק.
וויסלבסקי נולד בגראייבה שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם של חנה בתיה וחיים דב וויסלבסקי, סוחר.
התחנך בחדר ובישיבות ראדין, טלז (טלז) ו"רב צעיר" (אודסה).
לאחר מכן למד בבית המדרש ללימודי יהדות בפטרבורג ובמוסדות אוניברסיטאיים בגרמניה, וקיבל תואר לדוקטור.
עסק רבות בכתיבה, תרגום ועריכה של מאמרים וספרים.
מאמריו נחתמו לעיתים בשמות העט חר"ד, א.
פולני ו-Imperativus, ונתפרסמו בעיתונים "השילוח", "התקופה", "כנסת", "מאזנים" ואחרים.
היה מעורכי "העולם", "עתידנו" ו"עין הקורא".
וויסלבסקי השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-12. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
משנת 1935 היה חבר ועד אגודת הסופרים בארץ ישראל והיה יו"ר סניף האגודה בירושלים.
בארץ ישראל ערך משנת 1936 במוסד ביאליק.
בשנות הארבעים היה עורך "מאזנים" וערך את הכרך האחרון של קובץ "כנסת".
כמו כן עסק בתרגום כתבי גאורג זימל, דוד קויגן (David Koigen; 1877–1933), הרמן כהן ושופנהאואר.
עוד מתרגומיו: "בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה" למרטין בובר, "דת התבונה ממקורות היהדות" ו-"כתבים על היהדות" להרמן כהן, "דברי ימי רומא" לתאודור מומזן (עם דוד קלעי וצבי רודי).
זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום "פסיכופתולוגיה של חיי יום יום" לזיגמונד פרויד (תש"ה), ועל תרגום "הקפיטאל" לקרל מרקס, יחד עם יצחק מן (תש"ח).
כן צוין לשבח עבור תרגום "הגיונות" לשופנהאואר.
על ספרו "יחידים ברשות הרבים" זכה בפרס ביאליק (1956), וספרו "חבלי תרבות" זכה בפרס רופין.
בשנת 1955 נבחר כחבר האקדמיה ללשון העברית.
וויסלבסקי נפטר בסוף נובמבר 1957, בתום מחלה קשה וממושכת.
הותיר אישה, דבורה לבית רוזנברג.
חלק אחר מעזבונו שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים, בבית אריאלה בתל אביב.
ארבעה שרשי תרבות: משנתו של דוד קויגן בפילוסופיה של התרבות, [ח"מ]: חמו"ל, תרצ"-].
יחידים ברשות הרבים: סדרת מסות על אישים ודעות בדור, ניו יורק: ספרים, תש"ג.
(מהדורה נוספת: ירושלים: קריית ספר, תשט"ז.)
ערובי רשויות: מסות על אישים ותורות, תל אביב: יבנה, 1944.
משנת זמל [=זימל] על רוח הרכושנות (תורגם מגרמנית והובא לדפוס על ידי ישורון קשת), ירושלים: קריית ספר, תשכ"ו.
ראשונות ואחרונות: מסות ומאמרים בסוגיות חיים וספרות, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ז.
חבלי תרבות: מחקר סוציולוגי בבעיות אומה ולשון, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ו.
במזל מאדים: לסוציולוגיה של המלחמה ושלוחותיה, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג.
על מצפה: מסות, ירושלים: קריית ספר, תשי"ט.
אורות בדרך, ירושלים: קריית ספר, תשכ"א.
הנובילה בספרות המאה התשע-עשרה: מחקר סוציולוגי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א.
איגרות צבי וויסלבסקי (כינס והוסיף מבוא, הערות-הסבר ומפתחות: גדליה אלקושי), ירושלים: קריית ספר, תשל"ג.
עין הקורא: לבקרת ולביבליואגרפיה', בעריכת ד"ר דוד אריה פרידמן ובהשתתפותו הקבועה של צבי ויסלבסקי, הוצאת "יודישער פערלאג" ו"מוריה", תרפ"ג, 1922, (גיליון א-ג (טבת-אלול תרפ"ג), 3 גליונות בכרך 1).
הפילוסופיה של היהדות, יצחק יוליוס גוטמן, תרגם מהמקור: יצחק לייב ברוך, הוצאת מוסד ביאליק, 1951
מרטין בובר, "בסוד שיח: על האדם ועמידתו נוכח ההוויה", הוצאת מוסד ביאליק.
קרל מרקס, "הקאפיטל – ביקורת הכלכלה המדינית", הוצאת ספריית הפועלים בשיתוף פעולה עם הקיבוץ המאוחד.
הרמן כהן, "דת התבונה ממקורות היהדות", הוצאת מוסד ביאליק ומכון ליאו בק.
צבי זלבסקי (נולד ב-1955) הוא מלחין, זמר וצייר ישראלי.
זלבסקי נולד וגדל בירושלים במשפחת דתית לאומית.
אביו, שאול זלבסקי, כיהן כפרופסור לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
כשהיה נער יצאה משפחתו לשליחות של שלוש שנים באוסטרליה.
בשנים אלו התוודע לניגוניו של שלמה קרליבך שלדבריו השפיעו עליו מאוד.
כשחזר לארץ למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ההסדר בקריית ארבע.
את שירותו הצבאי עשה במסגרת חיל השריון.
מאוחר יותר למד אצל הצייר ישראל הירשברג ב'מדרשה לציור ברוח יהודית' בירוחם.
זלבסקי מתגורר בנווה דניאל ואב לשבעה.
אשתו, שרה, היא נכדתו של הרב אברהם יהושע העשיל וינברג, האדמו"ר מסלונים-תל אביב, ובתו של שמואל וינברג, לשעבר ראש עיריית בני ברק.
הדיסקים שהוציא כוללים את לחניו בלבד, למלים מהמקורות היהודיים, משירי משוררים שונים, כגון זלדה, ש.
שלום, פנחס שדה ועוד, ושירים שחיבר בעצמו.
בדיסקים הראשונים הוא שר את כל השירים בעצמו, אך החל מהדיסק "כהמון גליו" החל להקליט גם עם כמה מילדיו, ובדיסק "והנה הבית מואר" אירח אומנים נוספים.
מנגינה שהלחין לפיוט "אל מסתתר", התפרסמה מאוד, כניגון עממי מקובל לפיוט זה.
שניים מלחניו הוקלטו גם על ידי הזמרת שולי נתן.
בהופעותיו, משלב בין שיריו ולחניו שלו, לבין ניגונים מחצרות חסידים וניגוני קרליבך.
חמדת הלבבות (1988) - לחנים חדשים לפיוטי שבת וליום הכיפורים.
אורי וישעי - ניגוני יום הכיפורים ועוד.
מים רבים (1994) - אלבום מחאה שהוקלט על רקע הסכמי אוסלו.
על עטיפת האלבום (במהדורה המקורית) מופיע ציור של אדם זועק.
ציור זה צויר בשעתו על ידי מרדכי לפיד - חברו של צבי שנרצח עם בנו בפיגוע טרור בקריית ארבע באותה שנה.
הציור המקורי שצייר לפיד צויר על לוח עץ ענק והוצב כמצבה לקבר אחים יהודי בברית המועצות.
פה ושם אני רוקד (1997) - שירים שונים, בין השאר לחנים לשירי פנחס שדה וזלדה.
ענני (2008) - אלבום שיצא בעקבות יישום תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף.
שערי ארמון (2009) - לחנים לפיוטי ראש השנה ויום כיפור.
צבי השיטים או צבי הערבה (שם מדעי: Gazella gazella acaciae) הוא מין של צבי האנדמי לישראל, שאוכלוסייתו מונה, נכון ל-2025, כ-46 פרטים בלבד החיים באזור יטבתה שבערבה.
מין זה אנדמי לחלוטין לישראל בלבד.
צבי השיטים נבדל מתת-מינים אחרים של צבי מצוי בגולגולתו הצרה, קרני הזכרים הקצרות יותר, עצמות האף הצרות ומוארכות, צווארו ואוזניו הארוכים יותר, חוטמו הרחב והשחור וזנבו הארוך ושעיר.
צבעו כצבע אדמה כהה, עם פס לבן לאורך החלק הפנימי של רגליו האחוריות.
בהשוואה לתת-המין הארץ-ישראלי (Gazella gazella gazella), הנפוץ בצפון הארץ ובמרכזה, מבנה גופו צר וארוך יותר, צבעו כהה יותר והקווים על פניו בולטים יותר, ואוזניו גדולות יותר ומוטות לצדדים, בדומה לאוזני צבי הנגב.
הוא גדול יותר וכהה יותר מתת-המין Gazella gazella cora, הנפוץ בחצי האי ערב, ונבדל מהמין צבי הנגב (Gazella dorcas) בצבעו הכהה יותר, בפס הצד הכהה המפריד בין השטח החום של הגב ללבן של הבטן, ובקרניו, הדומות לאלה של צבי ארץ ישראלי.
צבי השיטים ניזון בעיקר מעלים, מענפים צעירים, מפרחים ומתרמילי פרי של עצי שיטה סלילנית ושיטת הסוכך, והוא מקבל די מים ממזונו, כך שאינו זקוק למי שתייה.
הוא מסוגל לעמוד על רגליו האחוריות ולהישען ברגליו הקדמיות על ענפי העץ, וכך לאכול מן העלווה והפירות.
זרעי השיטה אינם מתעכלים בקיבתו, אולם המעבר שלהם במערכת העיכול שלו מסייע לנביטתם.
הזכרים הדומיננטיים באוכלוסיית צבי השיטים מחזיקים טריטוריות בשטח של כחצי קמ"ר, שעדרי נקבות (עד 4 פרטים) רועים בהן, בעוד זכרים אחרים חיים ב"עדרי רווקים" מחוץ לטריטוריות.
הנקבות מתייחמות לראשונה בגיל 18 חודשים, ובתום היריון בן שישה חודשים ממליטות עופר בודד, ומיניקות אותו במשך כמאה ימים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחין הזואולוג גיורא אילני בתת-מין זה, השונה מצבי הנגב ומהצבי הארץ ישראלי, וכינה אותו בשם "צבי הערבה".
פרט אחד של תת-המין, שנלכד באזור יטבתה, הובא ב-1969 לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, שם חי עד מותו ב-1975. פרט זה ומספר גולגולות שימשו בסיס למחקר שערכה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' היינריך מנדלסון, שהגדירה את תת-המין צבי השיטים ופרסמה את ממצאיה ב-1997.
עד אמצע המאה ה-20, חיו מאות צבאי שיטים באזור חצבה שבצפון הערבה, אך ציד פרוע על ידי חיילי צה"ל הביא לחיסולה של אוכלוסייה זו.
ב-1951 דיווח הזואולוג הבריטי ג'ון ריבס אלרמן (Ellerman) על מציאתו בדרום הערבה, אבל מאז לא הצליחו למצוא אותו בסקרים בדרום הנגב ועד 1965 הוא נחשב נכחד.
ב-1965 זיהה גיורא אילני כמה פרטים של תת-המין, ובהמשך הסתבר שיש אוכלוסייה קטנה שלו באזור יטבתה.
נכון ל-2025, נותרו כ-46 פרטים בדרום הערבה, ובהם תשעה זכרים בוגרים בלבד.
על מנת להגן עליהם מפני טורפים, גודר עבורם שטח של כ-4 קמ"ר בין יטבתה לסמר.
הרב צבי וייספיש (נולד בט' בכסלו תשי"ח, 2 בדצמבר 1957), הוא מייסד וראש ישיבות הר"ן בישראל.
נולד בירושלים למינה ושמואל אשר למל וייספיש.
למד בישיבת בית מאיר בבני ברק, ולאחר מכן בישיבת בריסק בירושלים.
נישא לשרה, בתו של הרב ראובן פיין, שכיהן כראש ישיבה בישיבת בית מאיר בתקופת לימודיו של וייספיש שם.
בשנות ה-80 הקים הרב וייספיש את ישיבת הר"ן בשכונת רמות בירושלים, הקרויה על שם ראש המשפחה, רבי נחום משאדיק.
הישיבה מכילה כולל אברכים מהגדולים בישראל, המונה מאות אברכים.
הרב וייספיש הנהיג בכולל מתכונת הדומה לישיבה, שכוללת 'שמירת סדרים', השתתפות בתפילות ושמיעת שיחות מוסר.
מוסדות הר"ן כוללים גם תלמודי תורה, מכינות לישיבות קטנות, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה וכוללי אברכים ביישובים שונים בישראל.
הרב וייספיש עסק בפרשת טיסות אל על בשבת וכמה מן הישיבות המכריעות בהשתתפות ראשי אל על התקיימו בביתו.
היה מקורב לרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אוירבך, הרב חיים קניבסקי.
בשנת תשע"א (2010) זכה הרב וייספיש במקום הראשון בפרס לספרות תורנית על שם הרב מאיר שפירא על סדרת ספריו "דברות צבי".
ספריו כוללים שיחות שהשמיע בישיבות הר"ן השונות.
בשנת 2017 פתח את ישיבת הגרי"ש לצעירים, על שם הרב אלישיב.
בנו הבכור נשוי לבתו של הרב מיכל דוד רוזובסקי, ראש ישיבת וילקומיר באשדוד ובנו של הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
"גדולה שמושה" עובדות מהתמדתו ושקידתו של הרב יוסף שלום אלישיב, תשע"ג
חלל צה"ל בעל עיטור הגבורה.
זיבל נולד בשכונת קריית מאיר בתל אביב, בן לשרה ולאברהם זיבל ואח לאביבה.
בגיל 3 למד בגן העירוני שברחוב בוגרשוב, ובכתה א' עלה לבית הספר תל-נורדאו.
בגיל צעיר נשלח ללימודים בכפר הנוער בן שמן.
לאחר מכן למד בבית החינוך לילדי עובדים והיה חבר תנועת הנוער "המחנות העולים".
בהמשך התקבל לבית הספר החקלאי בגבעת השלושה.
בנעוריו למד נגינה בפסנתר, בגיטרה ובחליל.
בגיל 18 הצטרף זיבל לשורות הפלמ"ח והשתתף בפעולות ההתקפה על המשטרה הבריטית בשרונה ובקליטת ספינת המעפילים "וינגייט".
בתקופה זו נעצר ונכלא בירושלים, בלטרון וברפיח.
עם חזרתו לפעילות, הוכשר בקורס מפקדי כיתות ומאוחר יותר נבחר למחלקת הטיס והוכשר כטייס.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, הופקד על קו תל אביב-גוש עציון והוביל אספקת תחמושת, מים ותרופות לאזורי הר-טוב, כפר אוריה ויחיעם וליווה מן האוויר שיירות שעשו את דרכן לירושלים.
זיבל השתתף גם בגיחות לאזורים מרוחקים יותר וטס אל קוניטרה, אל טולכרם ואל בית אשל.
בטיסה לבן שמן הנצורה ב-25 ביוני 1948 הנחית את מטוסו לצורך אספקת תחמושת.
לאחר הנחתת המטוס באזור פעל תחת ירי כבד להגן על המטוס מפגיעות כדורים ולאפשר את המראתו חזרה על ידי נהיגת טרקטור עמוס שקי חול לשמש עבורו חומת מגן.
על פעילות זו תחת אש זכה, לאחר מותו, באות גיבור ישראל.
בקרבות הקשים על גוש עציון השתתף בהפצצות ובירי מקלע ברן מהאוויר.
בפעולות אלה נפגע מטוסו והוא נפצע בגופו מירי, אך המשיך להשתתף בקרבות.
בסיום המערכה, הוצב כמפקד בסיס תעופה ולאחר מכן יצא למספר חודשי השתלמות בצ'כוסלובקיה.
שבוע לאחר שובו, השתתף במבצע חורב במהלכו סייר באזור ניצנה (עוג'ה אל חפיר) והנמיך גובה טיסה לשם הגשת עזרה למטוס אחר.
בשלב זה נפגע על ידי ארבעה מטוסי קרב מצריים ונהרג עם שותפו לטיסה, הסייר מחטיבת הנגב.
ביום העצמאות ה-25 למדינת ישראל, בשנת 1973, הודלקו 12 משואות על ידי נושאי אות גיבורי ישראל או בני משפחותיהם, ביניהם אביו של זיבל, אברהם.
צבי זילברטל (נולד ב-5 באפריל 1952) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כשופט בית המשפט העליון.
זילברטל גדל בשכונת רחביה שבירושלים.
קרוב משפחתו של זילברטל הוא הפרופ' ישעיהו ליבוביץ.
במסגרת שירותו, השלים קורס חובלים ולאחריו שירת בצה"ל כקצין בחיל הים.
במהלך שירותו לחם במלחמת יום הכיפורים, בקרב לטקיה, כקצין מחלקת גנ"ק בספינת טילים, אח"י געש (סער 3).
צלל בין השאר במימי נחל הקישון הרדודים.
בשנת 1976 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית, אך עבר ללימודי משפטים, אותם סיים ב-1981. הוא התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק ובמשרד עו"ד פרטי.
ב-1990 מונה לשופט בבית משפט השלום בירושלים, וב-1997 היה לסגן נשיא בית המשפט.
ב-2000 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בעיר, וב-2001 מונה כשופט קבוע בבית משפט זה.
במהלך כהונתו היה, בין היתר, בין השופטים שהרשיעו את אלי פימשטיין ברצח הודיה קדם.
כן כתב את פסק הדין הראשון שהתייחס לתנאי רישיון קריאייטיב קומונס בתביעה להפרת זכויות יוצרים שהוגשה בידי צלמים חובבים נגד חברת מפה.
בהמשך מונה כסגן נשיא בית המשפט המחוזי.
במקביל לכהונתו כשופט, שימש מרצה בפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, ובין היתר לימד סדר דין אזרחי.
ב-21 בפברואר 2012 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון.
הוא נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שאיננה נוטה במובהק לליברליות או לשמרנות.
במרץ 2016 הודיע במפתיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כשופט, בגלל עומס עבודה בתפקידו.
מאז פרישתו מכס השיפוט מכהן כבורר ומגשר במסגרת משרד עו"ד אפרים אברמזון ושות'.
בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש הצוללות וכלי השיט.
צבי (צביקה) ורשביאק (8 בינואר 1939 – 29 בספטמבר 2024) היה איש תעשיית המזון והחלב ועסקן ספורט ישראלי.
כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי בישראל בין השנים 1997 ל-2013.
ורשביאק נולד ב-1939 בפתח תקווה, בן ליהודה ורחל, ילידי פולין.
אביו לחם בשורות הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ורשביאק למד בבית הספר העממי של פיק"א ואת השכלתו התיכונית השלים בבית הספר החקלאי כנות.
את דרכו בספורט החל כמדריך במכבי הצעיר, וכשחקן כדורגל במכבי פתח תקווה.
בשנת 1956 התגייס לצה"ל והתנדב לחטיבת הצנחנים.
לחם במלחמת ששת הימים בסיירת חטיבה 14 בחזית המצרית, ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית הצפון.
עם סיום שירותו הצבאי, החל ורשביאק ללמוד במכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות, ולאחר סיום לימודיו החל לעבוד במכון וולקני כמנהל המחלבה הניסיונית והלימודית.
בשנת 1969 מונה כיועץ למפעל אדניר במועצה האזורית באר טוביה, שם הכיר את איש העסקים והפוליטיקאי יגאל הורביץ.
הורביץ, שבשנת 1970 רכש את החברות למוצרי חלב טנא נגה והמחלבות המאוחדות ברמת גן, הזמין את ורשביאק לנהל את המחלבות.
בשנת 1974, הקים ורשביאק את המחלבה החדשה של טנא נוגה בקריית מלאכי.
ב-1979 נבחר ורשביאק לנהל את בית החרושת לשימורים עסיס.
ב-1982 נקרא להשלים את בניית מחלבת תנובה ברחובות, שהייתה המחלבה הממוחשבת הראשונה בארץ, ובין הראשונות בעולם.
בשנת 1996 התפוצצה פרשת הסיליקון בחלב בתנובה, ועקב לחצים פנים-ארגוניים, נאלץ ורשביאק לסיים את תפקידו.
לאחר פרישתו, התבקש ורשביאק לשמש כחבר בדירקטוריונים שונים, ביניהם, אמריקה ישראל וכימיקלים לישראל.
במקביל, עסק בייעוץ ותכנון עבור הקמה וניהול מפעלי מזון קטנים באסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
ורשביאק כיהן בשורה של תפקידים הציבוריים, כולם בהתנדבות.
את צעדיו הראשוניים בענף הספורט הישראלי עשה כמרכז סניף מכבי הצעיר בנס ציונה והמשיך כיושב ראש ההנהגה הארצית.
בהמשך, מונה לגזבר מכבי ישראל, ולבסוף שימש כיו"ר מכבי ישראל (בין השנים 1999 ועד 2013).
משנת 1997, כיהן למשך מספר שנים כחבר תנועת מכבי העולמית.
כמו כן, שימש כיו"ר מכבי נס ציונה, חבר דירקטוריון בכפר המכביה, וכן חבר דירקטוריון במכון וינגייט.
ורשביאק היה מזכיר כבוד של הוועד האולימפי בישראל (1997-1995).
בשנת 1997, מונה לכהן כיו"ר הוועד האולימפי בישראל וכיהן עד שנת 2013, עת החליפו יגאל כרמי.
במהלך 16 שנות כהונתו, הוביל ורשביאק את המשלחת הישראלית בחמש אולימפיאדות שונות, שבמהלכן זכתה המשלחת הישראלית בארבע מדליות.
מהישגיו הבולטים של ורשביאק ניתן למנות את ההסכם הפילנתרופי שיזם בשנת 2004 עם משפחתו של הנדבן היהודי האוסטרלי, סידני פרנק, למען הקמת הקרן האולימפית לספורטאים האולימפיים הישראליים.
בנוסף, היה שותף עם חברי הוועד האולימפי בהקמת "החוויה האולימפית", שהוכרז ב-2009 כמוזיאון האולימפי של ישראל.
יו"ר הוועד האולימפי והג'ודוקא יעל ארד התייחסה בשנת 2024 לעשייתו ותרומתו:"...ורשביאק הוביל בשנת 2004 - לאחר זכייתו של גל פרידמן במדליית הזהב הראשונה לישראל במשחקים האולימפיים באתונה - להסכם הפילנתרופיה המשמעותי עם משפחתו של הנדבן היהודי האוסטרלי סידני פרנק ולהקמת הקרן האולימפית שמשרתת את הוועד האולימפי בישראל עד ימינו.
ורשביאק היה חבר מרכז הליכוד.
כן כיהן כחבר מועצת נס ציונה ובימי כהונתו של מאיר הרמן בין 1978 ל-1983, כממלא מקום ראש המועצה וממלא מקומו בפועל.
פעל רבות לקידום הספורט המקומי בעיר, ובין היתר היה ממקימי אגודת הכדוריד בנס ציונה, לימים, קישר בין עיריית נס ציונה לחברה האנגלית שתכננה את האצטדיון העירוני והיה מעורב מאוד בהקמתו.
ממחצית שנות ה-90 עד מרץ 2011, שימש ורשביאק כדירקטור במועצה להסדר ההימורים בספורט (טוטו), אחד משני נציגי הוועד האולימפי בדירקטוריון זה.
ורשביאק סיים את תפקידו ב-2011 עקב החלטת שרת החינוך והספורט לימור לבנת ושר האוצר יובל שטייניץ שלא להאריך את כהונתו.
בשנת 2008 הצטרף ורשביאק לדירקטוריון קרן קיימת לישראל, ובשנת 2011 נבחר לכהן כיו"ר ועדת החינוך של קק"ל.
בתקופתו הכפילה מחלקת החינוך של קק"ל את תקציבה, ועקב כך את פעילותה בארץ ובעולם.
ורשביאק סיים את תפקידו ב-2016.
במשך מרבית חייו הבוגרים, התגורר ורשביאק בנס ציונה עם אשתו, חנה, לשעבר מנהלת בית הספר שקד במועצה.
לזוג שלושה ילדים, עשרה נכדים ונינה.
אחיו, רענן ורשביאק, היה יו"ר איגוד ההתעמלות בישראל בין השנים 2009 ל-2013.
ורשביאק נפטר ב-29 בספטמבר 2024 ונטמן בבית העלמין נס ציונה.
הרב רפאל צבי ובר (נולד בכ"ח בטבת ה'תש"ו, 1 בינואר 1946) הוא רב הקהילה החרדית ליטאית בשכונת נווה יעקב בירושלים וחבר בד"ץ שארית ישראל.
נולד בשנת 1946 בברטיסלבה שבצ'כוסלובקיה, ליהושע יוסף ושיינדל (שרה) ובר.
בילדותו גר בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק.
הוא למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' וישיבת גרודנא.
בסוף שנות ה-60 נישא לחנה רבקה, בתו של הרב חיים יוסף יעקבוביץ, שהיה מראשי ישיבת קול תורה.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת בית וגן ולמד כשנתיים בישיבת בריסק.
בתחילת שנות ה-80 לאחר שהוסמך למו"צ רבים מבני השכונה היו משחרים לפתחו בשאלות הלכתיות.
לאחר מכן כיהן כראש כולל במספר כוללים, בשכונת בית וגן, במרכז העיר, גבעת משה, וכיום בשכונת נווה יעקב.
באמצע שנות השמונים נקרא לכהן כרב הקהילה החרדית בשכונת נווה יעקב בירושלים.
באותה עת הקהילה החרדית הייתה קטנה ובאזור מצומצם בשכונה, ונקראה קריית קמניץ.
בתחילת שנות התשעים החלה להיבנות בסמוך לקריית קמניץ, במזרח נווה יעקב, שכונה חרדית גדולה, והרב ובר משמש גם בה כרב הקהילה האשכנזית.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל גם חלקה המערבי של השכונה להתחרד.
במשך מספר שנים שימש כדיין בבית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים.
הרב ובר מכהן כחבר בד"ץ שארית ישראל.
הוא מתלמידיו המובהקים של הרב יוסף שלום אלישיב.
וכאחד מראשי הרבנים מטעם לשכת הפוסקים.
גיסיו הם הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, שהיה רבה של הרצליה; הרב אורי קלרמן, שהיה מראשי ישיבת כנסת חזקיהו; הרב אברהם ארלנגר, שהיה מראשי ישיבת קול תורה והרב אברהם עמרם קוך שהיה מכונה הצדיק מחיפה.
בנו הרב אליהו ובר הוא ראש ישיבת "הר הבית".
חתנו הרב ראובן מירון רב קהילה בחריש.
דברי הלכה - על הלכות ברכות, כולל "אור יוסף", 2008
ברכת הבית (יחד עם הרב יודא טשזנר)
שיעורים בשבת - שיעורים בהלכות ומלאכות שבת, כולל "אור יוסף", 2001
אל תקרי הליכות אלא הלכות - שיעורים בהלכות בישול בשבת
צבי זֹהר (זונֶנשיין) (לעיתים נכתב זוהר) (א' באייר תרנ"ח, 23 באפריל 1898, רוזדול, גליציה – ו' באדר תשל"ה, 16 בפברואר 1975, משמר העמק) היה מחנך ומחדש חינוכי ברוח החינוך החדש (הפרוגרסיבי), סופר ועורך ופעיל תרבות ישראלי, איש השומר הצעיר.
ראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין וראש מחלקת החינוך של מרכז רשת החינוך העברי בפולין "תרבות", ממייסדי ברית עברית עולמית, מראשוני השומר הצעיר, ממניחי היסוד לשיטת החינוך הקיבוצית שלה, ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים.
עורך המדורים לחינוך ולאמנות בספרית פועלים, מייסד ועורך כתב העת לחינוך ואמנות "אופקים", מייסד השבועון לילדים "משמר לילדים".
פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי חינוך ואמנות.
זהר נולד בשם צבי אברהם זוננשיין, בן ניסן זוננשיין, באביב 1898 בעיירה רוזדול (ביידיש: ראָזלע) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום רוזדיל (Розділ) במחוז לבוב שבמערב אוקראינה).
במלחמת העולם הראשונה עבר לבירה וינה, ושם למד בבית ספר תיכון, בכיתה שהורכבה בעיקר מהתלמידים היהודים פליטי המלחמה.
הוא הרכיב מתוך חברי כיתתו קבוצה שהצטרפה לתנועת "השומר" (התנועה שאיחודה עם סניף וינה של תנועת צעירי ציון הניב את "השומר הצעיר") ושימש כמדריכהּ.
לאחר סיום לימודיו והמשיך ללימודים בבית ספר למסחר.
ב-1918 השתתף בארגון ההגנה העצמית היהודית בלבוב.
המשיך ללמוד באוניברסיטת וינה, וסיים בה בתואר דוקטור (Ph.D., D.Sc), על עבודה בביולוגיה שחקרה העברת מסרים בין דבורים.
ב-1920 שב לפולין, היה מורה בבית ספר עברי ומדריך בתנועה.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והיה למורה ב"כפר ילדים" שבעמק יזרעאל (כפר נוער לרגלי גבעת המורה, ליד בלפוריה).
בשנת 1929 שב לפולין בשליחות חינוכית-ציונית מטעם הקק"ל, ושם עמד בראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין, וכיהן כראש מחלקת החינוך של מרכז "תרבות" (רשת החינוך העברי בפולין) וכמפקח ראשי של בתי הספר העבריים בפולין.
במסגרת זו השתלם במסגרות שונות של החינוך החדש (החינוך הפרוגרסיבי, המתקדם; Reformpädagogik) והפסיכואנליזה באירופה, והתרשם עמוקות ממוסדות החינוך החדש בגרמניה.
ב-1931 היה ממייסדי ברית עברית עולמית בברלין, וב-1933, כאשר הועבר מרכזה לוורשה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ניהל אותה יחד עם ד"ר שמואל ויינברג וד"ר יעקב כהן.
היה שותף לשמואל גולן בתכנון בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק, ועם שובו ארצה ב-1934 היה ממנהליו.
עם שובו ארצה ב-1934 הצטרף לשמואל גולן בניהול בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק – בית הספר (נוסד בראשית אותו עשור, כשזהר ממייסדיו).
החל ב-1939 שימש כראש המחלקה הפדגוגית של הקק"ל.
משנת 1940 כיהן כמנהל מפעל ההכשרה למורים וגננות של התנועה הקיבוצית (שמ-1942 נקרא הסמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית והמרכז לחינוך) בתל אביב.
במשך שנים היה חבר המרכז לחינוך (מל"ח) של ההסתדרות ומועצת החינוך שליד ממשלת ישראל, חבר מועצת המנהלים של מכון הנרייטה סאלד ויועץ פדגוגי לקק"ל.
פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי פדגוגיה ואמנות.
על חלק מכתביו חתם בשם "ה' רז" (אנגראמה של שם משפחתו).
במסגרת הסתדרות "תרבות" בפולין ערך בשנים 1932–3 ביטאון פדגוגי בשם "אֹפקים: במה לעניני החנוך".
במסגרת מחלקת בתי הספר והנוער של הקק"ל פרסם את ספרו "דרכי חינוכנו" (תרצ"ג; תורגם לרומנית ב-1937), וערך ביחד עם ראובן ארזי את העלון "מדריך למורים" (תרצ"ג).
זהר היה חבר מערכת הוצאת הספרים של הקיבוץ הארצי, ספרית פועלים, מהיווסדה ב-1939 ועד מותו.
כיהן כעורך הספרייה החינוכית של ההוצאה ("שבילי חינוך").
בשנת 1943 ייסד וערך את כתב העת הפדגוגי "אֹפקים" (אופקים; כשם הביטאון עשור קודם לכן שערך בפולין), שיצא על ידי המחלקה לחינוך של השומר הצעיר בהוצאת ספרית פועלים.
לדברי שלמה יצחקי (מבוני החינוך הקיבוצי וחוקריו, לשעבר רכז מחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי ומחלקת החינוך הבין-קיבוצית ומנהל סמינר הקיבוצים), הרבעון, שהוגדר כ"במה לחינוך ותרבות", היה "ניסיון ראשון בארץ להוציא כתב עת משותף לחינוך, תרבות ואמנות.
הוא פנה גם לקהל שמחוץ לקיבוץ.
הכותבים ראו בחינוך המשותף גרעין לזרם של חינוך פרוגרסיבי, בידיעה שאלמנטים רבים ממנו טובים לכלל המערכת הציבורית...
היו מדורים: ספרות, מוזיקה, ריתמיקה, ציור, פיסול וההומור בחינוך.
לא חסרו בו מדורים לפסיכולוגיה ולהגות יהודית וכללית".
כתב העת נתן מקום רחב לסוגיות חינוכיות שונות, ובהן גם סוגיית החינוך האמנותי, שהעסיקה את זהר.
לדעתו, "יצירות האמנות של הילדים צריכות להיות חלק בלתי נפרד מעבודתם הלימודית הכללית".
זהר כיהן כעורך כתב העת במשך עשרים שנה.
בשנת 1945 ייסד את השבועון לילדים של ביטאונה של השומר הצעיר, "על המשמר" – "משמר לילדים".
השבועון פעל כמשך 40 שנה, עד שב-1985 התאחד עם שני שבועוני ילדים נוספים.
לצד פעילותו החינוכית ההגותית והמעשית, הקדיש את מרצו לעיסוק בנושאים אמנותיים.
עסק בחינוך האמנותי וביחסים שבין אמנות וחברה, וסיכם את השקפותיו בנושאים אלה בספרו "אמנות וחינוך" (1948).
גישתו, ברוח החינוך הפרוגרסיבי, היא ש"הילד הוא אמן ולפי שאיפתו הנהו יוצר"; לעומת החינוך השגרתי, ש"מבקש העתקה ושיכפול הקיים", החינוך המתקדם "יפתח בילד הבעה עצמאית ויהפכנו לאמן יוצר".
בשנת 1946 היה ממייסדי המרכז לתרבות מתקדמת (לימים "צוותא"), וב-1957 היה ממחברי תקנות האגודה.
בשנות ה-50 וה-60 ערך את "המדור לאמנות" של ספרית פועלים.
היה חבר ההנהלה של מוזיאון בצלאל וחבר מועצת המנהלים של "הבימה".
בקיץ 1949 נפטרה אשתו בתיה זהר לבית שברינסקי.
צבי זהר נפטר בפברואר 1975, בשנה ה-77 לחייו.
הותיר אישה, רחל זהר, בן, עזרה זהר, ואחות, מיכל זלצר.
אחות נוספת, סליה, נרצחה בצעירותה בארץ בשנת 1931.
במלאת שלושים למותו נערכה בתל אביב תערוכה לזכרו, שבה הציגו מיצירותיהם האמנים המובילים בארץ, בהם מרדכי ארדון, אביגדור אריכא, נפתלי בזם ומרסל ינקו.
בנו, פרופ' עזרה זהר (1922–2014), היה רופא, ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ופעיל פוליטי.
החנוך העמלני; מעובד בשביל המנהלים והקבוצות השומריות ע"י צבי זהר, ורשה: השומר הצעיר ('הספריה השומרית'), 1926.
"למוד הגיאוגרפיה בבית הספר העברי: הצעה", ירושלים – תל אביב: הלשכה הראשית של הקהק"ל, תרפ"ט.
"הצעה: כיצד לשלב את ארץ ישראל בלמוד הגיאוגרפיה בבית הספר העברי בגולה" מהדורה ב, ירושלים: הלשכה הראשית של הקהק"ל בהשתתפות מועצת מורי א"י למען הקהק"ל, תר"ץ.
"למוד החשבון בבית הספר העברי: הצעת תכנית", ירושלים – תל אביב: הלשכה הראשית של הקהק"ל, תרפ"ט.
(חוברת) (מוסף: "חומר לעבודות חשבון בבית הספר העברי", תרצ"א)
חנוך הדור: לפרובלימות החנוך בגולה ובארץ; יצא לאור ע"י ההנהלה העליונה של הסתדרות השומר הצעיר העולמית, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי, 1931.
דרכי חנוכנו, ירושלים – ורשה: מחלקת הנוער ע"י הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ג.
(ראה אור בתרגום לרומנית ב-1937)
במולדת: חומר מקרא לתינוקות דבית רבן, חוברת א: עמק יזרעאל; ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, תרצ"ד.