tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוניסיה ביקשה לחדש את המסחר והמסחר שלה, אך אינטרסים עסקיים זרים שונים החלו להפעיל שליטה גוברת על השווקים המקומיים.
יבוא של יצרנים אירופיים שינה לעיתים קרובות את התמחור לצרכן, והשפיע לרעה על בעלי מלאכה תוניסאים שסחורתם התקשו להתחרות.
סחר החוץ הפך לצינור לביסוס השפעה אירופית.
ב-1881 פלשו הצרפתים לתוניסיה, תוך שימוש בסכסוך בגבול כעילה.
עם החתימה על הסכם בארדו מאוחר יותר באותה שנה, כוננה מדינת חסות צרפתית במדינה, שנמשכה עד 1956. למרות שהסולטאן העות'מאני דחה רשמית את הסכם בארדו, לא נעשה ניסיון לעצור את ההשתלטות הצרפתית.
במהלך תקופה זו של שלטון קולוניאלי, מוסד הבייאים נשמר, כאשר הביי החוסייני שימש כראש המדינה, בעוד שהצרפתים שלטו למעשה במדינה.
עם השגת עצמאות מלאה, הכריזה תוניסיה על עצמה כרפובליקה ב-1957, מה שהוביל לסיום כהונת הבייאים ולסיום השושלת החוסיינית.
השפעה עות'מאנית זו העשירה את תוניסיה עם תרבותה ומוסדותיה המובהקים, שהתפצלו במיוחד מהעולם הערבי המקובל.
במשך יותר מחצי אלף שנה, עקרונות אסלאמיים התמזגו עם חוויות טורקיות, ששורשן במרכז אסיה, והניבו התפתחויות ייחודיות ונקודות מבט חדשות.
לדוגמה, הטורקים יצרו את הסאגות הראזיות שלהם של לוחמת גבולות, תוך שהם שואבים השראה ממסורות אסלאמיות של כיבושים ערביים מוקדמים, אך עם זאת מלאים באגדות מהערבות של מרכז אסיה.
בשל אתגרי הממשל והטווח הגאוגרפי הנרחב שלה, המדינה העות'מאנית מילאה תפקיד מרכזי בעיצוב ההתפתחויות המשפטיות המוסלמיות במשך מאות שנים.
החוק האימפריאלי שאב ממקורות שונים, כולל פיקה איסלמית, חוקים משפטיים רומיים-ביזנטים ומסורות של האימפריות הטורקיות והמונגוליות הגדולות של מרכז אסיה.
המשפטן הטורקי Ebu us-Suud Efendi (בערך 1490–1574) יוחס בהרמוניה של תקנות המדינה החילונית (קנון) והחוק הקדוש (שריעה) לשימוש בבתי משפט עות'מאניים.
הספרות העממית העות'מאנית וחלק ניכר מהלמידה של האליטות שלה התבטאו בשפה הטורקית.
הטורקית הפכה לשפה של ענייני המדינה בתוניסיה, והחדירה את טעמיה הייחודיים בכל החברה התוניסאית.
אחרי הערבית והפרסית, טורקית נחשבת כשפת האסלאם השלישית ו"מילאה תפקיד חיוני בחיי האינטלקטואלים" של התרבות המוסלמית במשך מאות שנים.
יתרה מכך, הטורקים הכניסו את המנהגים הפופולריים שלהם, כולל המוזיקה, הלבוש ומוסד בית הקפה.
השפעת השלטון הטורקי הביאה מרץ חדש לתוניס ולערים אחרות, שהתקבלו בברכה על ידי חכמי העולמא ליציבות המשטר.
בעוד שהעות'מאנים העדיפו את האסכולה למשפטים של חנפים, הם קיבלו גם כמה משפטנים מאלכים תוניסאים לתפקידים מינהליים ושיפוטיים.
אף על פי כן, המשילות נותרה בידי אליטה זרה.
באזורים הכפריים, כוחות טורקים שלטו ביעילות בשבטים מבלי להתפשר על בריתות, אך שלטונם לא היה פופולרי.
"היכולת הצבאית של העות'מאנים אפשרה להם להכניע את השבטים במקום להקל על תלונותיהם, וטיפח דימוי של דומיננטיות טורקית וכפיפות תוניסאית".
הכלכלה הכפרית נותרה ברובה מחוץ להישג ידה האפקטיבי של הסמכות המרכזית.
הכנסות הממשלה הסתמכו במידה רבה על פשיטות של ברברים נגד ספנות ים תיכונית, שהוכיחה את עצמה כרווחית יותר מהמסחר.
עם ההסכם הספרדי-עות'מאני בשנת 1581, ספרד שינתה את המיקוד שלה, מה שהוביל להגברת פעילות הקורסאר ולירידה בסחר ובמסחר שלווים.
הגעתה של אליטה שלטונית דוברת טורקית לתוניסיה, שמוסדותיה שלטו על המשילות במשך מאות שנים, השפיעה בעקיפין על הפער הלשוני המתמשך בין הברברית לערבית באזורים מיושבים.
הפלישה של בנו הלאל דובר הערבית במאה ה-11 הציתה מחדש את הדיכוטומיה הזו בתרבות הלשונית.
כתוצאה מכך, הערבית זכתה לדומיננטיות, מה שהוביל לשחיקה הדרגתית של השימוש בברברית.
נראה שנוכחותה של אליטה דוברת טורקית האצה את דעיכת הדיבור הברברי בתוניסיה.
העות'מאנים הציבו בתחילה 4,000 יניצ'רים בתוניס, שנמשכו מכוחות הכיבוש שלהם באלג'יר, ובהם חיילים טורקים שגויסו מאנטוליה.
חיל היניצ'רים פעל בפיקודו הישיר של האע'א שלהם (בטורקית : "מאסטר").
קצינים זוטרים, המכונים דייאים ("דוד אימהי"), הובילו יחידות של כ-100 חיילים כל אחת.
בעקבות זאת, השער הנשגב העות'מאני לא שמר על דרגות היניצ'רים בתוניס אלא מינה פאשה לתוניסיה כדי לפקח על הגיוס מאזורים שונים.
היניצ'רים, שנקראו גם "ייני-צ'רי" או "חיילים חדשים", היוו מוסד עילית ייחודי למדינה העות'מאנית, אם כי עם תקדימים היסטוריים.
תרגול הדוושירמה כלל גיוס בני נוער נוצרים, לעיתים קרובות מיוון והבלקן, לשירות צבאי וחייב אותם להתאסלם.
מגויסים אלו עברו הכשרה קפדנית וחיו תחת תקנות קפדניות, שנקבעו על ידי עקרונות הכת החורופית, שלימים נודעה בשם המסדר הסופי בקטשי.
בתחילה המוסד דמה לעבדות במאה ה-15, אולם מאוחר יותר יניצ'רים זכו בפריבילגיות ויכלו לעלות לתפקידים בכירים.
מסומל על ידי ה"קאזאן" (קומקום) האדיר שבו הם התכנסו, התפתחו היניצ'רים לקאסטה רבת עוצמה, שמנתה למעלה מ-130,000 עד המאה ה-19 לפני פירוק המוסד.
הם השפיעו במידה ניכרת והיו מועדים להתפרעויות ולביזה אם לא היו מרוצים, מה שהוביל לנפילתם של כמה סולטאנים.
במגרב תחת השלטון העות'מאני, היניצ'רים היו בתחילה דוברי טורקית או טורקים.
הייתה יריבות מסוימת בין היניצ'רים לשודדי הים, שהורכבו בעיקר מבוגדים נוצרים.
בנוסף, כוחות השבט המקומיים ומיליציות המגרב ראו בחשדנות את היניצ'רים כלוחמי אויב פוטנציאליים.
חיל היניצ'רים, הידוע כ"אוג'ק" (Trk: "אח"), שמר על תחושת אחדות חזקה."הם היו בעלי תחושה גבוהה של סולידריות קבוצתית ורוח שוויונית בשורות, ובחרו במפקד העליון שלהם, האע'א, ובדיוואן [מועצה] שהגנה על האינטרסים הקבוצתיים שלהם.
בהיותם טורקים, הם נהנו ממעמד מיוחס במדינה קבע: הם לא היו כפופים למערכת המשפט הקבועה בבית העוצר והיו זכאים למנות לחם, בשר ושמן, למשכורת קבועה ולחלק מתשואות הפיראטיות".
פיראטיות, הנחשבת לעיתים קרובות ל"פעילות עתיקה אם לא תמיד מכובדת", הייתה נהוגה רבות על ידי עמים שונים בזמנים ובמקומות שונים.
ניתן להבחין בין פריבטיר לבין פיראט בכך שהראשון פעל בסמכות ממשלתית מפורשת, בעוד שלאחרון לא היה אישור רשמי.
אזור הים התיכון במהלך ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס היו עדים לפיראטיות (ופריבטירים) נרחבת שנהגו הן על ידי נוצרים (שכוונו לספנות מוסלמית במזרח) והן על ידי מוסלמים (פעילים יותר לאורך חוף ברבריה במערב, מכוונות לאניות סוחר נוצריות).
"העידן הגדול של הקורסיירים הברבריים" הראשון התרחש במאה ה-16, בין 1538 ל-1571. כוח הים העות'מאני בים התיכון היה עילאי בעשורים אלה לאחר ניצחונם הימי בקרב קרב פרבזה.
עם זאת, העליונות העות'מאנית נשברה למעשה בקרב לפנטו, אם כי כוח הים העות'מאני נותר אדיר.
בתחילת המאה ה-17 שוב הגיעה לשיא פעילות הקורסיירים.
לאחר מכן, אלג'יר החלה להסתמך יותר על "מחווה" ממדינות אירופה בתמורה למעבר בטוח במקום לתקוף ספינות סוחר בנפרד.
ההסכמים של האימפריה העות'מאנית עם מדינות אירופה הוסיפו שכבה של דיפלומטיה סותרת.
לבסוף, במהלך המלחמות שלאחר המהפכה הצרפתית (1789–1815), פעילות הקורסיירים הברברים עלתה לזמן קצר לפני שהסתיימה בפתאומיות.
באלג'יר של המאה ה-16, תחת המשטר העות'מאני החדש, עברו המנהגים והמסורות של הקורסיירים הברבריים הקיימים מהפך משמעותי, והתפתחו למוסדות מרשימים.
הפעילות הפכה מפותחת מאוד, הכוללת דרכי גיוס, מבנים היררכיים בתוך החיל, מערכות ביקורת עמיתים, מימון פרטי וציבורי כאחד, עסקאות ותמיכה חומרית, כמו גם פעולות ושווקים מתואמים למכירה חוזרת וכופר.
המדיניות שנקבעה באלג'יר שימשה מודל למופת של עסקי קורסיירים, המכונה לעיתים קרובות "מועצת הקברניטים".
מודל זה אומץ מאוחר יותר על ידי תוניס וטריפולי ובאופן עצמאי על ידי מרוקו.
הצוותים הגיעו משלוש קבוצות עיקריות: עריקים נוצרים, שכללו קברניטים מפורסמים רבים או ידועים לשמצה, מוסלמים זרים, בעיקר טורקים, ומספר קטן של מגרביים ילידים.
נדיר היה שיליד יגיע לדרגה גבוהה, אם כי רייס חמידה, ברברי קבילי, הצליח לעשות זאת במהלך השנים המאוחרות יותר של עידן הקורסיירים.
קברניטים נבחרו על ידי בעלי הספינה מתוך רשימה שנערכה על ידי כמה נבחרים, מועצה סמכותית המורכבת מכל קברניטי הקורסיירים הפעילים.
גם מיקומי המגורים הוסדרו, כאשר קברניטים, צוותים וספקים מתגוררים כולם ברובע המערבי של אלג'יר, לאורך הנמל והרציפים.
הון פרטי מימן בדרך כלל את פעילות הקורסיירים.
משקיעים רכשו מניות במיזמים עסקיים ספציפיים של הקורסיירים, שנלקחו מרמות שונות של החברה, כולל סוחרים, פקידים, יניצ'רים, חנוונים ובעלי מלאכה.
מימון זה סיפק את הכספים הדרושים להון ולהוצאות של ספינות וצוותים, לרבות מלאים, אספקה, עצים, קנבס ותחמושת."בגלל הרווחים הפוטנציאליים משלל הקורסיירים, חיתום משלחות היה הצעה אטרקטיבית.
החזקת המניות הייתה מאורגנת כמו של חברת מניות מודרנית, כשהתשואה ליחידים תלויה בהשקעה שלהם.
סוג זה של השקעה פרטית הגיע לשיא במאה ה-17, 'תור הזהב'."
לאחר "תור הזהב" הפיראטי, מדינת אלג'יר, בעיקר בשליטת היניצ'רים הטורקים שלה, הגיעה לבעלות על רבים מאוניות הקורסיירים ולממן את משלחותיהם.
כללים נוקשים קבעו את חלוקת השלל שנתפס בים.
ראשית, אלג'יר קיבלה את חלקה כנציגת המדינה של אללה; אחר כך הגיעו שלטונות הנמל, עמלות המכס ושומרי המקלט; לאחר מכן, החלק המגיע לבעלי הספינות, הקפטן והצוות הגיעו בעקבותיו.
מטען הסוחר שנתפס נמכר בדרך כלל במכירה פומבית או, בדרך כלל, לנציגים מסחריים אירופאים המתגוררים באלג'יר, שדרכם היה עשוי להגיע אפילו לנמל היעד המקורי שלו.
כופר או מכירת שבויים (ומכירות פומביות של מטענים) היו המקור העיקרי לעושר פרטי באלג'יר.
התשלום עבור שבויים מומן ונוהל על ידי החברות הדתיות.
תנאי השבי היו מגוונים, כאשר רוב השבויים הועסקו כעבודת עבדים.
מאסטרים מוסלמים העניקו לפעמים לשבויים נוצרים אלה הרשאות דתיות.
באלג'יר, בתחילת המאה ה-17, הוחזקו יותר מ-20,000 אסירים נוצרים ממדינות שונות.
שבויים נחשבו למקור רווח גדול יותר מסחורה שנבזזה בברבריה, בעוד שבתוניס, פעילות הקורסיירים מעולם לא הגיעה לרמה שבה הגיעה באלג'יר.
לאחר הקמת הסמכות העות'מאנית באזור, האדריכלות בתוניסיה וגם באלג'יריה הושפעה מהאדריכלות העות'מאנית, במיוחד בערי החוף שבהן ההשפעה העות'מאנית הייתה החזקה ביותר.
בנוסף, הוכנסו כמה השפעות אירופאיות, בעיקר באמצעות יבוא חומרים כגון שיש מאיטליה.
בתוניס, מתחם המסגדים של יוסוף דיי, שנבנה או החל להיבנות בסביבות 1614–1615 על ידי יוסף דיי (שלט 1610–1637), הוא אחת הדוגמאות המוקדמות והחשובות ביותר ששילבו אלמנטים עות'מאניים באדריכלות המקומית.
המסגד הקהילתי שלו מלווה במדרסה, בית ספר יסודי, מזרקות, מחצרות ואפילו בית קפה, שרבים מהם סיפקו הכנסות לתחזוקת המתחם.
סידור זה דומה למתחמי קולייה עות'מאניים וסימן את הדוגמה הראשונה ל"מסגד קבורה" בתוניס, עם המאוזוליאום של המייסד (מתוארך לשנת 1639).
בעוד שצורת המסגד והגג הפירמידלי של המאוזוליאום משקפים את האדריכלות המסורתית באזור, הפיר המתומן של הצריח משקף את השפעת הצריחים העות'מאניים בצורת "עיפרון".
במהלך תקופה זו, צריחים מתומנים אפיינו לעיתים קרובות מסגדים בעקבות המד'הב החנפי המזוהה עם העות'מאנים, בעוד שמסגדים שנצמדו למד'הב מאלכי, השולט במגרב, המשיכו להכיל צריחים מרובעים (קוביים) מסורתיים.
חמודה פאשה (שלט 1631–1664), אחד מהשליטים המוראדידים, יזם שיקום והרחבה משמעותיים של הזאוויה של אבו אל-בלאווי או "מסגד הספר" בקירואן, החל מ-1629. מתחם זה, שעבר שינויים נוספים, מדגים את השימוש באריחי קללין צבועים תת-זיגוג לקישוט, מאפיין אופייני לתקופה זו.
אריחים אלה, המיוצרים בדרך כלל במחוז קלאלין בתוניס, מעוטרים במוטיבים של אגרטלים, צמחים וקשתות, והם נבדלים על ידי השימוש השולט שלהם בצבעים צהובים דמויי כחול, ירוק ואוקר, המבדילים אותם מאריחים עות'מאניים עכשוויים.
הגובה האמנותי של אריחים אלה היה במאות ה-17 וה-18.
רק בסוף המאה ה-17 ראתה תוניסיה את בנייתו של המסגד הראשון והיחיד שלה הכולל כיפה בסגנון עות'מאני: מסגד סידי מחרז.
מסגד זה, שיזם מוחמד ביי והושלם תחת יורשו, רמדאן אבן מוראד, בין 1696 ל-1699, מציג לראווה מערכת כיפות האופיינית לאדריכלות עות'מאנית קלאסית.
סגנון אדריכלי זה, ששימש לראשונה סינאן בבניית מסגד שזאדה (בערך 1548) באיסטנבול, מורכב מכיפה מרכזית מלווה בארבע כיפות למחצה, בתוספת ארבע כיפות קטנות יותר בפינות ובתליונים באזורי המעבר בין כיפות למחצה.
בפנים המסגד כולל חיפויי שיש ואריחים דקורטיביים המזכירים את אריחי האיזניק העות'מאניים.
חוסיין בן עלי (ראשון 1705–1735), מייסד השושלת החוסיינית, פיקח על הרחבת ארמון בארדו, מקום המגורים המסורתי של שליטי תוניסיה מהמאה ה-15. הוא הפך אותו למתחם רחב ידיים מוקף בחומה מבוצרת, שכלל מסגד, מדרסה, חמאם (מרחץ ציבורי) ושוק צמוד לארמון.
הבייאים שלאחר מכן שינו והרחיבו עוד יותר את מתחם הארמון, תהליך שנמשך לתחילת המאה ה-21. כיום, הוא משמש כביתם של המוזיאון הלאומי והאספה הלאומית.
תומר ראב"ד (נולד ב-18 באפריל 1985) הוא איש עסקים, מנהל בכיר, בנקאי השקעות ועורך דין.
ראב"ד משמש כיו"ר קבוצת בזק וחברות הבנות שלה (YES, פלאפון, בזק בינלאומי ובזק און-ליין) לאחר מספר שנים כדירקטור פעיל בחברות אלו.
בעבר כיהן גם כדירקטור בוואלה!.
בנוסף, מכהן ראב"ד גם כמנכ"ל חברת בי קומיוניקיישנס, חברה ציבורית ובעלת השליטה בקבוצת בזק.
בעבר, כבנקאי השקעות בכיר בניו יורק, הוביל ראב"ד מספר רב של עסקאות מיזוגים, רכישות וגיוסי הון וחוב בתחום המדיה, התקשורת והטכנולוגיה בישראל ובארצות הברית כאשר סך העסקאות שליווה מסתכם במעל ל-400 מיליארד דולר.
בין השאר, ליווה חברות כמו IBM, Disney,AT&T ו-Verizon.
כמו כן, ראב"ד משמש כיועץ בכיר לקרן Searchlight Capital וייעץ וליווה בין השאר את רכישת השליטה בקבוצת בזק.
ראב"ד נולד בתל אביב לאילה וליורם ראב"ד, עורך דין בכיר ושותף בשבלת ושות'.
בין השנים 1997–2003, במקביל ללימודיו בתיכון אליאנס, שיחק כדורמים בקבוצת אס"א תל אביב.
ב-2003 התגייס לצה"ל ושירת כמפקד ולוחם ביחידה ללוחמה בטרור.
ראב"ד הוא גם נכדו של צביקה לבנון ואחד משלושת אחיו הוא איתי ראב"ד, מנכ"ל טסלה ישראל.
בשנת 2007, החל בלימודי תואר במשפטים וכלכלה באוניברסיטת תל אביב אותו השלים בשנת 2011. עם סיום הלימודים, השתלב במשרד פישר, בכר, חן כעורך דין במחלקת מיזוגים ורכישות.
בשנת 2012, עבר לניו יורק והשלים לימודי תואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון וחשבונאות בבית הספר למנהל עסקים ע"ש סטרן באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך לימודיו הוביל את פעילות ההסברה ויחסי החוץ של ארגונים יהודיים בקמפוס ואף שימש כעוזר הוראה של מרצים בעלי שם עולמי כגון אסוות' דאמודראן.
ב-2013 החל ללוות עסקאות והנפקות מטעם בנק ההשקעות UBS בניו יורק.
במשימתו הראשונה, גייס בהצלחה חצי מיליארד דולר עבור סנאפצ'ט.
בתקופה זו הוביל דירקטוריונים והנהלות רבות לעסקאות בתחום הטלקום והטכנולוגיה כולל רכישת Time Warner Cable על ידי Charter Communications ורכישתה של EMC על ידי DELL.
בשנת 2016 גויס כסגן נשיא על ידי בנק ההשקעות RBC (Royal Bank of Canada).
תוך זמן קצר, קודם לדירקטור בכיר ואחראי סקטור האינטרנט והטכנולוגיה של הבנק תוך שהוא משלים עסקאות גדולות בתחומי התקשורת והאינטרנט בארצות הברית ואירופה.
ראב"ד הוביל בין השאר את רכישת הענק של חברת המדיה פוקס ב-85 מיליארד דולר על ידי דיסני וליווה השקעות עבור קרנות כגון KKR, Cinven, Apollo ו-Bain.
ראב"ד שימש בתפקיד זה ב-RBC עד תחילת שנת 2020.
בשנת 2020, לאחר שהוביל את עסקת שינוי השליטה בקבוצת בזק עבור קרן סרצ'לייט ומשפחת פורר, חזר לישראל ומונה למנכ"ל חברת בי קומיוניקיישנס, בעלת השליטה בבזק.
במקביל שימש כדירקטור בחברות בזק, וואלה!, YES, פלאפון, בזק בינלאומי, ובזק אונליין בין השנים 2020–2023. בינואר 2024, מינה אותו דירקטוריון בזק ליו"ר הקבוצה.
בין השאר, תומר הוביל את עסקת שינוי השליטה בבזק עבור הקרן במהלך 2018–2019 והיה שותף להוצאה לפועל של פרויקט הסיבים, השקת רשת דור 5 ושינויים מבניים ופיננסיים רבים שעברה בזק בחלוף השנים.
ראב"ד נשוי ליפעת, סמנכ"לית רגולציה ואיכות בחברת מכשור רפואי, ולהם שני בנים.
לצד פעילותו העסקית והפיננסית, ראב"ד הוא חבר דירקטוריון בבית החולים השיקומי רעות, פעיל בעמותות רבות בתחום החינוך והבריאות, ופעל לאורך השנים בהתנדבות בנושאי הסברה ישראלית בחזית הבינלאומית.
תומר מיכלזון (נולד ב-28 באוקטובר 1984) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, מנהל כאן הסכתים וכאן תרבות בתאגיד השידור הישראלי.
מיכלזון נולד בקריית אתא וגדל בכרמיאל, למד בתיכון אורט הורוביץ, ואת שירותו הצבאי עשה כלוחם סטי"ל וכמפקד בבסיס ההדרכה של חיל הים.
לאחר שירותו הצבאי עבד כשנתיים בשגרירות ישראל בברלין, שם החל לכתוב בלוג על ישראלים בברלין.
למד לתואר ראשון בספרות וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדיניות ציבורית במכון למדע המדינה Sciences Po בפריז.
בין השנים 2010–2015 עבד בקבוצת הארץ: ב-TheMarker כעורך, ראש דסק, וכתב מגזין ב-TheMarker Week, מוסף גלריה ומדור הדעות של הארץ.
ב-2015 גם כתב מספר כתבות לקראת הבחירות במגזין סוף השבוע של מאקו.
בין 2015 ל-2017 שימוש כדובר וכותב נאומים לשרת המשפטים לשעבר ציפי לבני.
ב-2017 חי וכתב בפריז ועבד בחטיבת התקשורת של ארגון הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
בין השנים 2018–2022 שימש כעורך הראשי של אתר התחקירים העצמאי "המקום הכי חם בגיהנום".
כעורך ראשי הוביל בין היתר תחקירים על שחיתות פוליטית, הון שלטון, התעמרות בעובדים, סיקור מחאות וכמו כן כתב טורי דעה רבים שעסקו בביקורת תקשורת.
ב-2022 החל לערוך את תוכנית הסביבה "הזמן הירוק" עם יפעת גליק ב"כאן 11".
ב-2022 הצטרף לחטיבת הרדיו בתאגיד השידור הישראלי כעורך הפודקאסט הכלכלי "חיות כיס", שם גם הגיש ויצר מספר פרקים.
ב-2023 הגיש וערך את ההסכת "על בושה ודעה קדומה".
לאחר אירועי 7 באוקטובר בשנה זו הגיש עם צליל אברהם את ההסכת הטיפולי "איך ממשיכים".
במרץ 2024 מונה למנהל "כאן הסכתים" ותחנת הרדיו "כאן תרבות".
במסגרת תפקידו, המשיך ליצור הסכתים כמו יומן צפייה ללוטוס הלבן, והסכת ביוגרפי מוזיקלי על מדונה, השנים הראשונות, אותו כתב והגיש.
ביולי 2025 החל לערוך את ההסכת "הבלתי מאוזנים", עם דנה מודן ויובל מנדלסון.
מיכלזון מתגורר בתל אביב עם בן זוגו.
תומר קריב (נולד ב-1988) הוא איש דיגיטל, שדרן רדיו, יוצר פודקאסטים ועורך מוזיקה ישראלי.
משמש כראש מחלקת הדיגיטל של גלי צה"ל וגלגלצ.
נולד בגבעתיים, בן לפרופ' דפנה קריב ועו"ד רענן קריב.
למד במגמת קולנוע בתיכון אלון ברמת השרון.
בצה"ל שירת בחטיבה 188 של חיל השריון.
בשנת 2011 סיים את קורס הרדיו של מכללת BPM, והחל להתנדב כמפיק ברדיו הקצה.
לאחר מכן שידר בתחנה ספיישלים ותוכניות אישיות, ובהן "זה מכבר" – תוכנית על מוזיקה ישראלית ישנה שערך והגיש יחד עם ישיב כהן.
בהמשך הפכה הסדרה גם למיזם הרצאות.
במקביל, שימש קריב כשדרן בתחנת הרדיו הסטודנטיאלית "קול בר-אילן".
כמו כן, עבד כדיג'יי באירועים, מועדונים וברים, בין השאר כחלק מהקולקטיב "רפלקטור" לצד ניצן פינקו ובר זבדה.
השלושה גם כתבו טור על מוזיקת אינדי עבור מגזין מאקו.
בשנת 2017 הצטרף למחלקת הדיגיטל של חברת התקליטים NMC.
בשנת 2019 עבר למחלקת הדיגיטל של הארץ, שם שימש כמנהל מוצר וגם כתב במדור המוזיקה של העיתון.
בשנת 2022 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי בתפקיד מנהל מוצר.
בנוסף, שידר ספיישלים בתחנות כאן 88 וכאן תרבות, ויצר מספר פודקאסטים: "רגל פה רגל שם" על אריק איינשטיין, "כאן זה לא אירופה" על ישראל באירוויזיון, ו"חיים בלאפה" על טיפקס.
את שני האחרונים יצר יחד עם דור סער מן.
ב-2025 מונה לראש מחלקת הדיגיטל של גלי צה"ל וגלגלצ.
קריב הוא בוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
התמחה במשרד "ליבליך מוזר" והוסמך כעורך דין.
בעל תואר שני במנהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
מתגורר בגבעתיים, בזוגיות ואב לשניים.
תומר שלום הוא מתאבק ישראלי אשר ערך את הבכורה שלו בזירה בשנת 2010 ומאז מופיע בארגוני היאבקות עצמאיים בקנדה.
תומר שלום נולד בחולון, ישראל וגדל בתל אביב.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל בשנת 2010, שלום עבר לקנדה במטרה להתחיל את אימוניו להפוך למתאבק מקצועי.
שלום הגיע לקנדה בשנת 2010 והתאמן בבית הספר להיאבקות Squared Circle Wrestling, שבו עבר הכשרה על ידי רוב פואגו.
ב-1 בנובמבר 2012, חזר תומר לראשונה לישראל לקרב מול ליאור ליבמן בנתניה, שבו הפסיד לו באירוע "היאבקות בגשם" של ארגון ההיאבקות Israeli Pro Wrestling Association (IPWA).
יומיים לאחר מכן, ערך את קרב הבכורה שלו בארגון All Wrestling Organization (AWO) בניצחון על שי בלנקו.
ב-8 בנובמבר, הופיע שוב עבור AWO באירוע Face Off בקרב שבו הפסיד לעידן בולדר.
ב-23 במרץ 2014, שלום ניצח את ריק מטריקס וזכה באליפות במשקל כבד של Crossfire Wrestling.
הוא החזיק בתואר זה במשך 259 ימים עד שהפסיד לג'רמי אליוט.
ב-10 בדצמבר 2015, שלום חזר פעם נוספת למולדתו לאירוע בשם UWI Showdown של ארגון ההיאבקות Ultimate Wrestling Israel (UWI) .
הוא השתתף בטורניר על האליפות במשקל כבד של UWI, אך הודח כבר בשלב רבע הגמר על ידי ריי נוסרוס.
ארבעה ימים לאחר מכן, הוא ערך את קרב הבכורה שלו בארגון ההיאבקות ליגת ההיאבקות הישראלית (IWL), שבסיסו ברחובות במסגרת האירוע IWL VIII, אך הפסיד ל"עמוד האש".
ב-7 בינואר 2016 באירוע UWI Gold Rush, הוא התמודד מול קראקן ו"הסוס הערבי" בקרב משולש, שבסופו קראקן ניצח.
ב-13 במרץ 2016 במסגרת האירוע השנתי הרביעי Iron Man Rumble של ארגון ההיאבקות Victory Commonwealth Wrestling (VCW), שלום התאבק תחת שם הבמה גוליית איילה וזכה באליפות במשקל פתוח של VCW.
במהלך כהונתו כאלוף, שינה ארגון זה את שמו ל-Hogtown Pro Wrestling (HPW), כשחגורת האליפות שונתה אף היא ל"אליפות במשקל פתוח של HPW".
הוא הפסיד את התואר ב-29 בינואר 2017 למייק ביילי.
ב-7 באוגוסט 2017, ערך סידי את הופעת הבכורה שלו ב-WWE, כשהחליף את קורטיס אקסל בקרב שלו מול ג'ייסון ג'ורדן.
שלום הופיע תחת שם הבמה ז'אן פייר גאולה, והוצג כמתאבק שמגיע מקוויבק סיטי.
במהלך קרב זה, שהתקיים בקנדה, הוא זכה לעידוד רב מהקהל המקומי, תגובה שתפסה את תשומת הלב של אנשי ה-WWE ואף הוצע לו מבחן קבלה בארגון.
ארגון ה-WWE הביע עניין בתומר וראה בו מתאבק מיועד להצטרפות למותג NXT, אולם עניין זה נתקל בבעיות ויזה.
באפריל 2025, שלום חזר לישראל למופעי ארגון ההיאבקות "רסלינג ישראל" בבעלותו של הקומיקאי הישראלי, יונתן ברק.
במסגרת שלושת ימי הצילומים, הוא התאבק בין היתר בקרב יחידים מול יובל גולדשמיט.
הישגים בארגון ההיאבקות Crossfire Wrestling – CW
אליפות במשקל כבד של CW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Northland Wrestling
אליפות הפטריוט האמיתי של Northland Wrestling (פעמיים, נוכחי)
אליפות מלך הצפון של Northland Wrestling (פעם אחת, נוכחי)
PWI דירג אותו במקום ה-464 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
אליפות במשקל פתוח של VCW (פעמיים)
ייצג את ישראל באליפות אירופה (2024).
שוסטר נולד וגדל בתלמי יפה בנם של חיה ואלון ולו אח ושלוש אחיות.
התאמן מתחילת דרכו כשחיין בקבוצת הפועל שחייני הנגב בהדרכתו של אמיר "פיש" כהן.
לאחר מתקפת הטרור ב-7 באוקטובר 2023 נאלץ לעזוב את ביתו והחל להתאמן בהדרכתה של יעל אשכנזי בקבוצת מכבי ראשון לציון.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2024 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.55 שניות, לפני אוקאן גולדין מכבי נהריה (55.10 שניות) ומיכאל לייטרובסקי מירושלים רבתי (55.16 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.27 שניות, אחרי מיכאל לייטרובסקי (25.11 שניות) ולפני מירון חרותי ממכבי חיפה (25.71 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בסוף יוני אותה שנה הוא סיים במקום 12 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.39 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 25.18 שניות ועלה מהמקום השיש ובמקום 16 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.67 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר אותה שנה הוא זכה בדתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש של 52.79 שניות, אחרי עומר וינר ממכבי חיפה (51.94 שניות) ולפני יהב חלג ממכבי א.ס.
רמת השרון (53.19 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב שיא אישי חדש של 24.44 שניות, אחרי מירון חירותי (23.85 שניות) ואוקאן גולדין (24.34 שניות).
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה ב-14 במאי 2025 קבע במשחה ל-50 מטר גב שיא אישי חדש של 24.97 שניות ובכך קבע את הקריטריון לאליפות העולם.
תוּנִיפ הייתה עיר בצפון כנען, במיקום לא ודאי, הידועה מתעודות ארכאולוגיות מתקופת הברונזה.
בארכיון אבלה נכתב שם העיר בצורות du-ne-éb, du-ni-íb, ו־du-ne-bù.
במכתבי אל־עמארנה הכתובים אכדית, שם העיר נכתב בצורות tu-ni-ip, tum-ni-ip או du-ni-ip.
עדויות טקסטואליות, מתוך כתבים עתיקים המאזכרים את תוניפ, מאפשרות למקם את העיר באזור הארנת (אורונטס), ובדיקה של החומר שממנו עשוי מכתב חרס שנשלח מתוניפ למצרים ונשמר בארכיון אל־עמארנה מאשרת את האפשרות שהוא נוצר באזור זה.
העיר מוזכרת בטקסטים מארכיון אבלה, קילטפה, בבל, אללחֿ ומצרים.
תיעוד של השנה ה־42 למלכותו של תחותמס השלישי, תחותמס החריב את ערקת ולאחר מכן כבש את תוניפ.
מאוחר יותר, היא מוזכרת כמה פעמים במכתבי אל־עמארנה.
במכתב 57 מוזכרת בהקשר מקוטע ולא ברור.
מכתב 59 נשלח מבני תוניפ למלך מצרים.
הם מציינים שגם אבותיו של המלך שלטו בתוניפ, ושהאלים והפסל של מלך מצרים יושבים בתוניפ.
עיקר המכתב הוא בקשת עזרה ממלך מצרים מפני הברית של עזירו מלך אמורו והחתים.
תוניפ נזכרת גם במכתביו של עזירו: במכתב 161 עזירו מספר שהוא כותב את המכתב בעודו יושב בתוניפ; במכתבים 165, 166 ו־167 טוען עזירו שהוא חושש שמלך החתים, היושב בנועֿשה, יתקוף את תוניפ.
תוסף מזון הוגדר על ידי ועדה משותפת של ארגון הבריאות העולמי וארגון המזון והחקלאות בשנים 1955–1956 כ"כל חומר שמוסף למזון בכמויות קטנות במטרה לשפר את המראה, הטעם, הטקסטורה או תכונות השימור שלו".
מאז חלה הרחבה בהגדרה והיא מאפשרת לתעשיית המזון מגוון שימושים בחומרים רבים (כ-3,000) ובלבד שיהיו בכמויות קטנות ושיוכח שאינם פוגעים בבריאות הציבור.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA), מאפשר לחומרים אלה להשתלב במזון, רק תוך מגבלות רישוי כמותיות.
מקצתם היו בשימוש מזה מאות שנים כמשמרי מזון ואיכותם לאורך זמן הוכחה מעל לכל ספק, לדוגמה: חומץ - בשימור ירקות, מלח - בשימור בשר, סוכר - בשימור וטעם של מרקחת פירות, ואפילו סולפטים כחומר המשמר יין.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי מאפשר להשתמש באלה האחרונים כמעט ללא הגבלה וללא צורך ברישוי.
עם ההתקדמות הטכנולוגית מאז המחצית השנייה של המאה ה-20 הוכנסו תוספי מזון רבים, ממקור טבעי או סינתטי.
תוספי המזון כוללים גם חומרים שהוכנסו למזון באופן עקיף במהלך תהליך עיבודם, אריזתם או הובלתם.
כדי לארגן ולהסדיר את תוספי המזון, תוך יידוע הצרכן המצוי, כל תוסף מזון מקבל מספר ייחודי הנקרא באירופה – E number ובכך ניתן לו האישור הרשמי לשימוש בו במדינות אירופה.
שיטה זו התקבלה על ידי הוועדה הבינלאומית של ארגון הבריאות העולמי וארגון המזון והחקלאות הנקראת "קודקס אלימנטריוס" - ,Codex Alimentarius המטפלת, בין השאר, בנושאי פיקוח וסימון תוספי מזון, ללא קשר האם המוצר מאושר או לא.
בעוד שבאירופה מקדימה האות E את המספר, רוב המדינות האחרות שקיבלו את השיטה מציינות רק את המספר.
כך למשל, חומצה אצטית, הנותנת את הטעם לחומץ, המאושרת בכל המדינות, מסומנת במוצרי המזון באירופה כ-E260 בעוד שברוב המדינות מחוץ לאירופה הסימון הוא רק 260. לעומת זאת תוסף צבע אדום למזון, אלקנין (Alkannin), המסומן רק כ-103, אינו מאושר לשימוש באירופה אלא רק באוסטרליה וניו זילנד ולכן אינו מסומן ב-E.
בין סוגי תוספי המזון בהם משתמשים ניתן למנות:
צבעי מאכל, שנועדו לחזק את הצבע המקורי או להוסיף צבע מושך
חומרים המונעים איבוד צבע הקיים במוצר באופן טבעי
חומרי טעם וריח המופקים ממקורות טבעיים או סינתטיים
חומרים משמרים שייעודם התפתחות מיקרוביאלית במטרה להאריך את חיי המדף של המזון
מחזקי טעם - חומרים המבליטים טעמים קיימים, כמו תרכובת מונוסודיום גלוטמט, השימושית מאוד במאכלים אסיאתיים.
חומרים מייצבים, חומרים מתחלבים, מונעי קצף או חומרים מקציפים, מגבשים
ממתיקים כמו סוכר- לטעם או שימור, או תחליפי סוכר - לטעם בלבד
אנטיאוקסידנטים - נוגדי חימצון, כגון חומצה אסקורבית (ויטמין C ), המונעים תהליכי חימצון במזון המעובד ובכך מגינים על טעמו, ריחו, צבעו, טריותו או ערכו התזונתי
חומרים העלולים להיות מסוכנים, החודרים למזון באופן עקיף, בעיקר במגע המזון הארוז עם הכימיקלים שמרכיבים את חומרי האריזה.
או שאריות חומרי הדברה שנותרו על המזון הגולמי גם לאחר עיבודו ואריזתו
לעיתים מיוחס המונח "תוספי מזון" גם לוויטמינים ומינרלים, אף על פי שנהוג לראות בהם תוספי תזונה, בקפסולות או אבקה.
עם זאת, יש הרבה מקרים שבהם נהרסים ויטמינים טבעיים שבמזון בתהליך עיבודו (ויטמינים A ו D בפיסטור או עיקור חלב, למשל) ואז קיימות המלצות המחייבות את היצרן להחזיר ואף להוסיפם מעבר לכמות שהייתה.
במקרה אחר, נהרסות בתהליך עיבוד המזון חומצות שומן חיוניות ממשפחת "האומגה-3 ", בעיקר אלה בעלות קשרים כפולים הרחוקים האחד מהשני, הרגישות לתהליכי חימצון, תוך פגיעה בערכן התזונתי הייחודי.
במקרה זה מותר לייצרן להוסיף אותן, ואף להגן עליהן על ידי תוספת אנטיאוקסידנטים.
בעקבות הסערה בעולם הרפואה שחשפה את ההשפעה המזיקה של שומן רווי וטרנס (מרגרינות, שמן דקל) על הסתיידות העורקים החלה תופעת תוספת חומצות השומן הבלתי רוויות בעלות קשר כפול ממשפחת האומגה-3 למוצרי מזון, הן כתוספת והן כהשלמה לאלה שנהרסו בעיבוד המזון.
משרדי הבריאות במדינות שונות בעולם מגבילים את תכולת החומרים המוספים לכמויות של מיקרוגרמים (מיליוניות גרם) או מיליגרמים (אלפיות גרם).
לעיתים מופיעה על אריזת מזון אזהרה המגבילה את צריכת מזון זה לאנשים המגלים רגישות לתוסף מזון מסוים הנכלל באריזה זו.
המונח - Generally Recognized As Safe שבו משתמשים רשויות הבריאות בעולם, שפירושו "לרוב מוכר כבטוח", מהווה כרטיס כניסה לשימושם של מרבית תוספי המזון.
במקרים רבים מצוין ערך "הכמות היומית הסבירה" המגבילה, כמותית, את התוסף.
במהלך המאה ה-21 נוספו חומרים רבים לרשימת תוספי המזון.
תהליך הגלובליזציה ועמו מעבר הסחורות החופשי בין מדינות הפך את הפיקוח על המזון מורכב יותר.
אירופה, ארצות הברית והמוסדות הבינלאומיים העוסקים בפיקוח השימוש בחומרים אלה החלו לחוקק חוקים, תקנות וצווים, במטרה להגן על הצרכן.
ההנחה הבסיסית היא שיצרן המזון המכיל את תוספי המזון הוא האחראי לבטיחות הצרכן הן בנקיטת דרכי יצור נאותים, GMP ,והן בהרכב תוספי המזון, כמותית ואיכותית.
חשיפת גורמי מחלות סרטן, סוכרת סוג 2 ועוד חשפו תוספי מזון בעלי השפעה קרצינוגנית הביאו לאיסור השימוש או הגבלה כמותית קיצונית בחומרים שהיו עד אז מותרים לשימוש כגון סכארין, כתחליף לסוכר וניטריטים וניטרטים שהיו מקובלים כמחזקי צבע וחומר משמר אנטיבקטריאלי במוצרי בשר.
בהקשר לשימוש בניטרטים - למרות ההוכחות להיותם קרצינוגנים, המשך השימוש בהם מאושר, בהגבלות כמותיות, מאחר שהם מסוגלים לעכב התפתחות של חיידקי בוטוליזם שהרעלנים שלהם גורמים למוות.
רשות המזון והבריאות האמריקאית דאגה לחוקק תקנות ליצרני המזון המנחה אותם, שלב אחר שלב, כיצד להבטיח שהמזון המיוצר במפעלם יהיה בטוח לצריכה.
הפיקוח הציבורי של נציבות השוק המשותף נעשה באמצעות חוק המתאר את ההיבטים הטכנולוגים של כל תוסף ושמות התוספים שנבדקו ואושרו כמותרים.
הפיקוח בארצות הברית מבוסס על "Federal Food, Drug, and Cosmetic Act of 1938" ועל כל התוספות והתיקונים שלו מאז ועד ימינו.
בישראל נתון הפיקוח על בטיחות תוספי המזון בעיקר על אגף שרות המזון הארצי שבמשרד הבריאות.
התוספות הן חיבורים קולקטיביים רבים של רבני יהדות אשכנז וצרפת על התלמוד, שעריכתם נפרסה על פני תקופה של כמאתיים שנה.
החיבור מכיל קושיות, תירוצים והערות על דברי התלמוד הבבלי.
מאז חיבורן בימי הביניים המאוחרים, ריכזו התוספות את עיקר תשומת לבם של המעמיקים בתלמוד.
בדף התלמוד בהדפסתו המסורתית נמצאות התוספות בצדו החיצוני של העמוד.
הן מתחילות במובאה קצרה מדברי התלמוד, המכונה "דיבור המתחיל".
התוספות הן ביסודן הערות לדברי רש"י, המכונה "הקונטרס", אם כי התפתחו והשתכללו להרבה מעבר לכך.
בעלי התוספות המוזכרים בתוספות הם קבוצה של מאות רבנים, ומתוכם מוזכרים 44 בקובצי התוספות המצויים בדפי התלמוד עצמו, והמשותף לכולם הוא לקיחת חלק בכתיבת פירושים המכונים תוספות על 30 ממסכתות התלמוד הבבלי ועל פירוש רש"י לתלמוד.
בנוסף, יש מהם שכתבו פירושים לתורה ("דעת זקנים").
יצרו ופעלו במשך כמאתיים שנה, במאות השתים עשרה והשלוש עשרה.
התוספות התפתחו בחוג תלמידי רש"י, והרבנים החשובים שהשתתפו ביצירתם ("בעלי התוספות") הם, בין השאר, רשב"ם, רבנו תם, רבי יצחק בן שמואל (בדרך כלל מכונה ר"י), רבי שמשון בן אברהם משאנץ (רשב"א משאנץ), מהר"ם מרוטנברג ועוד אחרים.
ישנן כמה וריאציות של תוספות.
מחבר התוספות הראשון היה ר"י הזקן.
ר"י הזקן ותלמידיו כתבו חיבורי תוספות על מסכתות התלמוד הבבלי, כאשר יש יותר מתוספות אחד על המסכת.
המפורסמים מביניהם, רבי אלחנן בן ר"י הזקן, רבי שמשון בן אברהם הר"ש משאנץ שכתב את תוספות שאנץ (על שם העיר Sens), רבי יהודה שירליאון מפריז.
כל דור עיבד הוסיף וערך את חיבורי התוספות מן הדור הקודם.
כך חוברו תוספות חכמי איוורא, בידי רבי יצחק ורבי משה בני שניאור מאיוורא, ותוספות חכמי אנגליה.
בתקופה מאוחרת יותר נערכו התוספות (בעיקר תוספות שאנץ) בידי רבי אליעזר מטוך, רבנו פרץ מקורביל, ורבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש).
נקודת המוצא של בעלי התוספות היא היותו של התלמוד חיבור אחד.
מכאן שאין זה רצוי להסביר סתירות פנימיות בסוגיה, וסתירות בין סוגיה לסוגיה במסכתות שונות בתלמוד כ"מחלוקת הסוגיות" וכדומה, אלא כמקור להסקת דינים חדשים, בין השאר על ידי פלפול והעמדות שונות.
כן ידועות התוספות ביחסן ל"מנהג ישראל" כמקודש, ורבים מבעלי התוספות יידחקו מאוד בהסבר התלמוד כדי לקיים את המנהג.
אותו יחס שנקטו כותבי התוספות לחכמי התלמוד נוקטים היום בישיבות כלפי בעלי התוספות עצמם, ומדקדקים בדבריהם, מקשים מתוספות לתוספות (אם כי זאת ניתן לעשות למעשה רק כאשר ידוע שכותב התוספות הוא אחד) ומתרצים על ידי חילוק ופלפול.
גישה זאת לתוספות אינה חדשה, ומקורה כבר במאות השנים שאחרי חתימתן.
בין המפלפלים המפורסמים בדברי התוספות נמצאים המהרש"ל, המהר"ם מלובלין והמהרש"א.
המסקנות ההלכתיות שעולות מתוך חידושיהם של בעלי התוספות (שחלקם קובצו בספר 'פסקי תוספות') היוו מקור חשוב להתגבשותם של מנהגי יהדות אשכנז.
הם מצאו את מקומם בספרי תלמידי המהר"ם מרוטנבורג - הרא"ש, סמ"ק, מרדכי, הגהות מיימוניות ועוד, והם מקור מרכזי לפסקי הרמ"א שכתב את המפה על השולחן ערוך.
אף על פי שנוצרו קבצים רבים של תוספות בבתי מדרש שונים לאורך תקופת בעלי התוספות ונערכו בידי עורכים שונים, מאז הדפסת התלמוד נשמר הכינוי "תוספות" בסתם (ולעיתים "תוספות שלנו") לקבצים שנדפסו על דף הגמרא לצד הגמרא עצמה.
קובצי התוספות במסכתות השונות לא הגיעו ממקור אחד, ובכל מסכת הדפיסו המדפיסים את הקובץ שהגיע לידם.
לראשונה הודפסו התוספות למסכת ברכות בשנת גמר"א (ה'רמ"ד) בידי יהושע שלמה שונצינו, בהדפסה הראשונה של מסכתות מהתלמוד בכלל.
בהמשך הדפיס בן אחיו גרשם שונצינו עוד 23 מסכתות עם תוספות.
דניאל בומברג הדפיס במהדורת ש"ס ונציה את כל התלמוד עם תוספות (מלבד במסכת הוריות), כאשר במסכתות שהודפסו קודם לכן הוא השתמש באותם קבצים שהשתמשו בני שונצינו.
בכל מהדורות התלמוד הנדפסות מכאן ואילך הודפסו התוספות בהתאם למהדורת בומברג (מלבד שני דפוסים שלא הודפסו בהם תוספות כלל).
במסכתות אחדות הוסיפו בדפוסים אחרים הערות על דברי התוספות בשם "תוספות ישנים", אך אין זו נוסחה ישנה של דברי התוספות שלנו, אלא בדרך כלל ליקוט מתוך קבצים מקבילים של תוספות.
במקרים מסוימים אלו הערות שנוספו על הגיליון בכתבי היד בידי עורכים מאוחרים.
להלן רשימת מקורות קובצי התוספות הנדפסים ועורכיהם:
+מסכתמקור התוספות הנדפסות במסכת זוהעריכהמסכת ברכותבעיקר תוספות רבי יהודה שירליאוןקיצור תוספותיו של רבי יהודה, עם הוספות מדברי תלמידיו רבי שמשון מקוצי, רבי משה מקוצי ורבי משה מאיוורא.
מדף קכ"ב ע"ב הגיעו אלינו התוספות באמצע תהליך העריכה, ולצד דיבורים המקצרים את דברי ר"ש משאנץ ישנם גם דיבורים בהם הוא מצוטט כלשונו ללא עריכה כמעט."תוספות ישנים": הגהות מתוך תוספות תלמידי מהר"ם מרוטנבורגהערות והגהות לתוספות טוך, שלוקטו מתוך קובץ תוספות אשכנזיות.
בתשעת הפרקים הראשונים: מבוסס על תוספות רבי שמשון משאנץ.
בפרק העשירי: על תוספות רבי יחיאל מפריזעורך הקובץ לכל המסכת הוא רבי אליעזר מטוך.
ניכרת עריכה קפדנית, ללא ציטוטים מדברי קודמיו.מסכת ביצהתוספות תלמידי רבנו פרץהעורך, אחד מתלמידי רבנו פרץ, השתמש גם בתוספות שאנץ ובתוספות איוורא.מסכת ראש השנהתוספות רבי שמשון משאנץגם אלו נערכו בידי ר"ש משאנץ עצמו.
יעקב נחום אפשטיין סבר שתוספות אלו נערכו בידי רבי אליהו מנחם מלונדריש.מסכת תעניתתוספות מאוחרותקובץ זה אינו מקבצי התוספות הקלאסיים, והוא נערך במאה ה-14. העורך מוסר דברים בשם ר' יצחק מטרוטי, שהוא אחד מתלמידי רבנו פרץ והרא"ש.
באחד עשר הפרקים הראשונים מבוסס על תוספות שאנץ ומפרק שנים עשר בעיקר על תוספות רבי יהודה שירליאון.באחד עשר הפרקים הראשונים לא נזכרים חכמים המאוחרים לתלמידי ר"י הזקן, ולכן הבסיס לתוספות אלו הוא קובציהם של תלמידי ר"י, שעובדו בידי ר"ש משאנץ, ונערכו לבסוף בידי רבי אליעזר מטוך.
החל מפרק שנים עשר השתמש ר' אליעזר הרבה בתוס' ר"י שירליאון, וערך אותו בתוספת דברים."תוספות ישנים": תוספות תלמיד הרא"שקובץ תוספות מקביל שנערך בידי תלמיד הרא"ש על בסיס דברי רבו, תוספות שאנץ ותוספות טוך.
בש"ס וילנא לוקטו מתוך קובץ זה הדברים שאינם נמצאים בתוספות.מסכת כתובותתוספות רבי אליעזר מטוך על פי תוספות רבי שמשון משאנץבדומה לתוספות שבת ובניגוד לתוספות יבמות, תוספות כתובות הגיעו אלינו באמצעו של תהליך העריכה.
בתשעת הפרקים הראשונים העריכה רבה יותר ולצד עיבוד תוספות שאנץ צורפו דברים מתוספות רבי יהודה שירליאון ודברי רבותיו של העורך (רבי יחיאל מפריז, רבי משה מאיברא ורבי יחזקיה ממגדבורג), אמנם ישנם גם דיבורים שהועתקו כלשונם מתוספות שאנץ.
החל מהפרק העשירי העריכה אף מועטה יותר ומתרבים הדיבורים שהם העתקת תוספות שאנץ, אך גם בחלק זה צורפו דברים משל רבי אלחנן, רבי שלמה מדרויש וריצב"א."תוספות ישנים": גליונות מתלמידי מהר"ם מרוטנבורגהערות גיליון, בעיקר מתלמידי מהר"ם מרוטנבורג, המזכירות גם חכמים אשכנזים נוספים.
מעט מהגליונות הם מרבי אליעזר מטוך.מסכת נדריםתוספות תלמידי רבנו פרץהעורך, מתלמידי רבנו פרץ, התבסס בעיקר על תוספות איוורא, וחכמיה האחים רבי משה מאיוורא, רבי שמואל מאיוורא ורבי יצחק מאיוורא, נזכרים בתוספות אלה לעיתים תכופות.
לאלה הוא הוסיף את תורת רבותיו שבאשכנז רבי יהודה החסיד, רבי יהודה מפרידברג ודודו רבי יחזקיה ממגדבורג, וגם את תורתו שלו.מסכת בבא בתראתוספות רבי אליעזר מטוךעד לדף קמ"ד ע"ב התבסס רבי אליעזר על תוספות שאנץ לצד קובץ נוסף מתלמידי הר"י, וכן על תוספות רבי יצחק בן מרדכי ותוספות איוורא.
מדף קמ"ד ע"ב ואילך השתמש רבי אליעזר בשני קבצים אחרים, אף הם מתלמידי הר"י, כשלצד זה הכניס מפעם לפעם מדברי רבי משה מאיוורא.
בקובץ מופיעים פעמים רבות דברי של רבי אלחנן, אך קשה לדעת האם העורך השתמש בהן ישירות או הביא את הדברים מכלי שני או שלישי.
לאלה הוסיף העורך את חידושי בית מדרשו של רבנו פרץ, בין היתר בשם חכמי איוורא.
בנוסף, השתמש העורך גם בספרי ההלכה ולא רק בתוספות, כמו ספר התרומה לרבי ברוך בן יצחק, אור זרוע לרבי יצחק אור זרוע וסמ"ג לרבי משה מקוצי.מסכת הוריותתוספות אשכנזיותנערכו במחצית הראשונה של המאה ה-13, על בסיס פירושו של רבי שמחה משפיירא למסכת, שהשתמש בדברי רבו רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
תוספות אלה לא נדפסו בדפוס ונציה, והודפסו לראשונה בדפוס פפד"מ תע"ט.מסכת זבחיםתוספות רבי ברוך בן יצחקנכתבו לאחר פטירת ריצב"א ב-1210. מקורו העיקרי של רבי ברוך הוא דברי רבו ר"י הזקן והוא התבסס גם על תוספותיו של רבי חיים כהן תלמיד רבנו תם.
אחד מתלמידי רבי ברוך ערך את הקובץ והוסיף לו מדברי רבי שמשון משאנץ.מסכת מנחותתוספות רבי שמשון משאנץנערכו כנראה בידי רבי שמשון משאנץ עצמו ומבוססות על דברי תלמידי רבנו תם.מסכת חוליןתוספות רבי אליעזר מטוךנערכו על בסיס תוספות שאנץ ותוספות רבי יהודה שירליאון, ומוזכרים בהן חכמים רבים, לרבות מתלמידי תלמידיו של ר"י.
הוא התבסס בעיקר על תוספות רבי אלחנן וגם על תוספות רבי משה מאיוורא ותוספות שאנץ.מסכת תמורהתוספות איווראהעורך אף הוא תלמיד רבי שמואל מאיוורא והרמ"ר, אך אינו עורך התוספות לערכין.מסכת כריתותתוספות תלמיד הר"ינדפסו רק מדף ט' עד דף כ"ו.
העורך הוא אחד מלתמידי הר"י שהיה גם תלמידו של רבנו חיים כהן תלמיד רבנו תם.
מכיל בעיקר מדבריהם של תלמידי רבנו תם ומעט מתלמידי ר"י, כמו רבי אלחנן בן יצחק ורבי ברוך בן יצחק.תוספות אשכנזיותהחל מדפוס פפד"מ תע"א נדפס בשולי הגיליון קובץ תוספות נוסף מתחילת המסכת עד דף ט"ו.
ככל הנראה זהו קובץ ממקור אשכנזי, ועורכו אינו ידוע.מסכת מעילהתוספות תלמידי רבנו פרץנתחברו עוד בחייו של רבנו פרץ, בידי אחד התלמידים שישב לפני רבו.
פעמים רבות מכילות פירוש ולא תוספות.מסכת קיניםתוספות אשכנזיותלא ידוע מי העורך, אך הוא מתבסס על תוספות הריב"א ותוספות רבי יעקב הלוי ומוסיף מדברי רבו.מסכת נדהתוספות רבי אליעזר מטוךרבי אליעזר התבסס בעיקר על תוספות שאנץ, אך הוסיף לכך מקבצים אחרים.
ייתכן שביניהם גם תוספות רבי ברוך בן יצחק.
רשימה חלקית של נושאים עקרוניים העולים לדיון בדברי התוספות:
סתירה ברורה או משתמעת בין סתם הגמרא או בין דברי אמורא או תנא לדברים במקום אחר.
קושיה תתעורר גם בשל סתירה בינם לבין המתחייב על פי ההיגיון.
סתירות אלו מהוות את עיקר הדיון בתוספות למיניהן.
קושיות שונות עשויות להיות מוסתרות, כשהקטע נפתח בהסבר אלטרנטיבי שמכיל גם את הקושיה.
קושיה על ביאור הסוגיה לפי רש"י וניסיון למצוא ביאור אחר.
תמיהה על הצגת עניינים בסוגיה כברורים ופשוטים בשעה שאינם כאלו לכאורה.
תמיהה מדוע צריך התלמוד לחדש דינים מסוימים, כאשר לדעת התוספות אלו ניתנים להסקה ממקומות אחרים.
הסברת טעמים למה שהגמרא לא כתבה (מדוע לא נכתב דין מסוים, מדוע לא הובא תירוץ מסתבר לכאורה).
צמצום, הגבלה ועשיית סייגים לדברים הנאמרים בגמרא (הבהרה שהדינים אינם לפי כל הדעות או שאינם תקפים בכל המצבים).
תמיהה מן הגמרא על מנהג מקובל, והסבר המנהג באופן שלא יסתור את דברי הגמרא.
פירוש פשוט של מילים ועניינים, לעיתים במקום שבו אין הסכמה עם פירוש רש"י.
לעיתים במקום שאין הוא מפרשם בעצמו.
ענייני דקדוק עברי (למשל בתחילת מסכת קידושין: האם אומרים "אישה נקנית" או "האישה נקנית", "שלוש דרכים" או "שלושה דרכים", ומצוטטות מובאות רבות מהמשנה לבחינת העניין).
שיטת לימודם של בעלי התוספות
הגמרא – בין תלמוד ירושלמי ובין תלמוד בבלי – בנויה מאוסף אמרות של חכמים שונים (תנאים ואמוראים) ודיונים על אמרות אלו.
הדיונים מתקיימים ברובם בארמית, בקיצורי מילים ובמונחים מורכבים שמשמעותם משתנה לאורך הדיונים, ובשל כך פעמים קיים קושי להבין את המשמעות הפשוטה של הגמרא.
רש"י היה הראשון שכתב פירוש מקיף על כל הש"ס (לפניו כתב רבנו חננאל פירוש, אך לא הקיף את הש"ס כולו).
פירושו של רש"י מתאפיין בעיסוק בסוגיה באופן מקומי.
לעומת זאת, בעלי התוספות, מצאצאיו, בוחנים את הסוגיה בהשוואה לסוגיות אחרות בש"ס.
אל הש"ס הם מתייחסים כמקור אחיד שחייבת לשרור בו קוהרנטיות.
להלן השוואה בין פירוש רש"י לפירוש רבנו תם, נכדו, מבעלי התוספות:
בגמרא (), מופיעה פסיקת הלכה בנוגע לדיני קניין: יהודי החפץ בקניית דבר (בסוגיה מדובר על קרקע), נאסר לעשות זאת אם יהודי אחר כבר מנסה לקנותו.
מותר לו לעשות זאת רק במקרה שהיהודי האחר חזר בו מרצונו לקנות.
כדי לבסס את הדין הזה הגמרא מצטטת דין דומה: "עני המהפך ב'חררה' ובא אחר ונטלו, נקרא רשע".
רש"י מפרש: "מהפך בחררה - מחזר אחריה לזכות בה מן ההפקר או שיתננה לו בעל הבית".
כלומר, אם עני מנסה לזכות במשהו מן ההפקר או בנדבה מבעל הבית, אסור לאחר לקדמו "ולחטוף" את החפץ לפניו.
פירושו של רש"י אמנם תואם את דברי הגמרא כאן, אבל הוא לא תואם סוגיה מקבילה במסכת בבא מציעא.
שם מופיע שאם עני מנסה לזכות במציאה (חפץ אבוד שאין בו סימן) ובמקום להרימו (מעשה המעניק למרים זכויות קניין על החפץ, לפי ההלכה) הוא מפיל את עצמו עליו (נפילה על חפץ לא מוכרת כמעשה קניין הלכתי) - רשאי אדם אחר לזכות במציאה.
פסיקה דומה מופיעה במסכת פאה, בנוגע לזכויות קניין של העני בשדה.
רבנו תם מפרש שבמסכת קידושין סוגיית "עני המהפך בחררה", שהנוטל ממנו נקרא רשע, נאמרה רק במקרה שהעני מנסה לקנות משהו, ואילו במסכת בבא מציעא מדברת הסוגיא לגבי חפץ של הפקר, כגון מציאה או נדבה, שאז כולם שווים ויכולים להתחרות עליה, עד שאחד זוכה בפועל (ומבצע מעשה קניין).
לאחר הסבר זה מביא רבנו תם סוגיות נוספות בש"ס שנראות כסותרות את העיקרון זה, אך הוא מתרץ אותן אחת ואחת, מתוך מחויבות להסברו.
דוגמה זו ממחישה את החיפוש אחר העקביות בכל הסוגיות, ומציאת הסברים המיישבים את כל הסתירות שביניהן.
זו, כפי שנכתב למעלה, היא אחת הבעיות המרכזיות שהעסיקו את בעלי התוספות בפירושם לגמרא.
החוקר ישראל תא שמע כתב על כך: .
הַתּוֹסֶפְתָּא היא קובץ מסודר של מסורות מתקופת התנאים, שלא נכללו במשנה שערך רבי יהודה הנשיא, אלא הן חלק מהברייתות.
על פי המסורת, רבי חייא, מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא, ערך את התוספתא יחד עם רבי אושעיא.
התוספתא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, ולכן היא כוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות.
לאור נקודות היחס המובאות להלן, אין חולק שישנו קשר ברור בין קובץ המשנה ובין קובץ התוספתא.
יש שהיא משמיטה ממנה או חולקת עליה, ויש שהיא מוסיפה עליה.
ישנם כמה מיני תוספות שלה על המשנה:
תוספת של ביאורים, ראיות, טעמים, מקורות, או דוגמאות, מקרים ומשלים.
תוספת של פרטים, כגון הבאת דעות חולקות, וצירוף הלכות הקשורות בעניין והן דומות או שונות.
תוספת של רקע היסטורי להלכות השנויות במשנה.
הרחבות של דיאלוגים ומחלוקות בין התנאים, שהובאו במשנה בקצרה.
קשירת דברי המשנה עם הלכות קרובות, או דיון בנושאים הקשורים לאלה שנידונו במשנה.
הבאת נוסח שונה מזה שבמשנה - נוסח חולק או בעל הקשר שונה.
לעיתים מביאה התוספתא את ההלכה המקורית ששימשה מקור לעריכתו של רבי יהודה הנשיא את משנתנו.
בשתיהן אותם שישה סדרים, ואותן שישים מסכתות (למעט מסכתות אבות, מידות, קינים ותמיד שאין עליהן תוספתא אלא רק משנה).
סדר ההלכות אינו תמיד תואם.
יש שהמקבילה למשנה, נמצאת בתוספתא במסכת אחרת.
יש שהתוספתא מביאה מקבילות למשנה, המובאות במשנה במסכת אחרת.
יש משניות בעלות תוספות כפולות (כלומר בשני מקומות) בתוספתא.
יש משניות ללא מקבילות בתוספתא.
יש תוספות העומדות בפני עצמן בלי המאמר שעליו הן מוסבות.
יעקב נחום אפשטיין חנוך אלבק אברהם גולדברג עזרא ציון מלמד מקורותיו של עורך התוספתא עורך התוספתא שלנו השתמש בתוספתא ישנה של רבי נחמיה למשנת רבי עקיבא (סדר הפרקים שבה תאם את סדר הפרקים במשנה הראשונה - משנת רבי עקיבא, שהיה שונה מסדר הפרקים במשנת רבי יהודה הנשיא).
מקורותיו של עורך התוספתא היו מבתי מדרש שונים.
תוספתא קדומה שכללה רבדים קדומים שלא נכללו במשנת רבי יהודה הנשיא, חידושי רבי יהודה הנשיא ודורו על המשנה שלא נכנסו למשנת רבי יהודה הנשיא, חידושי ר' חייא ובני דורו, מעט מחידושי דורו של ר' אושעיא.
נוסף לכך: בהלכות מקובצי משניות אחרים (משנת בר קפרא ותלמידיו, משנת ר' חייא ור' אושעיא, וכמובן משנתנו), והלכות של תנאים מדורות אחרונים.
שיטת עריכת התוספתא שינויים בתוספתא הישנה, מתוך מטרה לקושרה ולהתאימה למשנת רבי.
עם זאת בכמה מקומות הוא השאיר את ההלכות כמו שהיו מתאימות למשנה הקדומה, וכך נשארו בה שרידים של הסדר הישן בצד הסדר החדש.
בצד התוספתא הישנה הכניס העורך חומר ממקורות אחרים שאותם סידר כרצונו, בהתאמה גמורה למשנתנו.
הסדר בהלכות שבמקורות לא תאם תמיד את הסדר במשנת רבי.
בעריכתו נקט את דרכו של רבי בעריכת המשנה, והקפיד שלא לשנות את הלשון והסדר במקורותיו.
ר' חייא תלמידו של רבי - עורכה הראשון של התוספתא, הוסיף לשכבה הקודמת שנערכה - למשנת רבי - את חידושי רבי ובני דורו.
כמו כן הוא הכניס מתוספתא קדומה שכבות מאוחרות יחסית של לימוד התנאים, שרבי לא הכניס למשנתו בשל ריבוי הלכות מדורות קודמים.
ר' אושעיא הוסיף לה את חידושי ר' חייא, ומעט מדורו שלו.
עורך התוספתא שלנו הניח כיסוד חיבורו את התוספתא של רבי נחמיה למשנת רבי עקיבא, ועליה הוסיף את ההלכות האחרות שהיו לפניו.
הסיבה לאי ההתאמות בינה ובין משנתנו המקור השונה שהונח ביסוד העריכה, הוא הגורם העיקרי לאי ההתאמות בין משנתנו ובין התוספתא.
שיטת העריכה הדומה, הביאה לכך שהשימוש במקורות שונים גרם לאי ההתאמות.
שיטת העריכה הדומה, הביאה לכך שההתחשבות ברובד נוסף של חידושים, כמו גם בתוספתא הקדומה, גרם לאי ההתאמות.
מגמת התוספתא היא פירוש, וכל סטייה מן הסדר במשנה היא לצורך פירוש המשנה.
המקור השונה שהונח ליסוד העריכה, והשימוש בשאר המקורות הנוספים, הם הגורמים לאי ההתאמות בין משנתנו ובין התוספתא.(פעמים סדר ההלכות בתוספתא הגיוני יותר, אך נימוקי עריכה וחלופי מקורות, גרמו לשינוי סדר ההלכות במשנתנו.)
שני כתבי יד ידועים של התוספתא קיימים כיום, האחד הוא כתב יד אֶרפוּרט (ערפורט) – כתב יד חלקי על התוספתא מן המאה ה-12 המכיל את ארבעת הסדרים הראשונים (ומקצת ממסכת זבחים).
וכתב יד וינה, כתב יד המכיל את רוב נוסח התוספתא, אולם הוא מאוחר יותר מארפורט, וזמנו הוא מראשית המאה ה-14 לספירה.
כתב יד נוסף מאוחר יותר, הוא כתב יד לונדון מן המאה ה-15, המכיל את סדר מועד ומסכת חולין בלבד.
בנוסף קיימים עשרות קטעים מן הגניזה הקהירית ומגניזות אחרות.
מהדורת הדפוס הראשונה לתוספתא נערכה בוונציה בשנת ה'רפ"א (1521–1522), על פי כתב יד שאינו מצוי כיום.
במהדורה זו הודפסה התוספתא של כל מסכת ומסכת בסוף הספר, לאחר דפי הרי"ף, וסדר זה הושאר עד לימינו בכל מהדורות הדפוס.
בדפוס וילנא, שהודפס החל משנת 1860, נוספה השוואה חלקית עם נוסח התוספתא לפי כתב יד וינה, ובנוסף הודפסו מספר פירושים והערות לתוספתא.
בשנת 1876 הוציא לאור לראשונה משה שמואל צוקרמנדל מהדורה מדעית של התוספתא, בהתבסס על כתב יד אֶרפוּרט, מן המאה ה-12, אך מאחר שכתב יד זה מכיל רק את ארבעת הסדרים הראשונים (ומקצת ממסכת זבחים), הסתמך המהדיר בשני הסדרים הנותרים על כתב יד וינה.
"מהדורת צוקרמאנדל" יצאה לאור שוב בשנת תרצ"ז ונוסף למהדורה זו "תשלום תוספתא" – ליקוט קטעי תוספתא שאינם קיימים בכתבי היד מתוך דברי הראשונים בעריכת הרב שאול ליברמן.
מהדורה מדעית אחרת יצאה לאור החל משנת 1955 על ידי הרב שאול ליברמן, לסדרים זרעים, מועד ונשים וכן למסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
התוספתא במהדורה זו מתבססת על כתב יד וינה מהמאה ה-14 (ושינויי נוסחאות מכתב יד ארפורט, קטעים מן הגניזה ודפוס ונציה רפ"א), בצירוף מסורת התוספתא ופרוש קצר.
משנת תשס"ט 2009 יצאו לאור על ידי הרב חיים פריימן, סדרי קדשים וטהרות, והחלק השני של סדר נזיקין, לפי כתב יד וינה ושינויי נוסחאות מדפוס ראשון וקטעי גניזה, עם פירוש הר"ש משאנץ מלוקט מתוך פירושו למשנה.
לאורך הדורות התוספתא זכתה ליחס משני לעומת המשנה והתלמוד.
אמנם רב שרירא גאון כתב באיגרתו וגם ליברמן טען שבישיבות בבל עסקו בתוספתא באופן סדיר במקביל ללימוד המשנה, אולם כבר בתקופת הראשונים הוזנח מעמדה ומעטים עסקו בה.
רבי שמשון משאנץ בפירושיו לסדר זרעים וסדר טהרות מרבה לצטט מן התוספתא ולפרש אותה, ופירושיו הם מאבני היסוד הן לפרשנות התוספתא והן לקביעת נוסחה.
גם הרמב"ם מרבה להביא בספרו משנה תורה הלכות שמקורן בתוספתא, על אף שלא הוזכרו בתלמודים.
בדורות האחרונים חוברו מספר פירושים חשובים לתוספתא, בהם: "חסדי דוד" מאת רבי דוד פרדו (תקל"ו) - תקציר חלקי של הפירוש נדפס בתוספתא המצורפת לש"ס וילנה, "מנחת ביכורים" מאת רבי שמואל אביגדור תוספאה, "חזון יחזקאל" מאת הרב יחזקאל אברמסקי ועוד.
כמו כן נתפרסמו "הגהות הגר"א" מאת הגאון מווילנה וכן הגהות של מחברים נוספים.
פירוש נוסף נעשה על ידי הרב פרופ' שאול ליברמן בסדרת ספריו "תוספתא כפשוטה", שיצא לאור יחד עם המהדורה הביקורתית שלו.
הוא הספיק לחבר את פירושו על סדרי זרעים, מועד ונשים ועל שלוש הבבות מסדר נזיקין.
פירוש זה של התוספתא נחשב נכס צאן ברזל של המחקר התלמודי.
הוא גם חיבר כהכנה לפירושו את "תוספת ראשונים" על כל התוספתא, והיא עוסקת בעיקר בציטוט ראשונים שהזכירו את התוספתא.
התוספתן הוא שלוחה צינורית חסומה בקצָהּ, היוצא מתחילת המעי הגס, שאורכו כ-8–10 ס"מ, ורוחבו כ-8 מילימטרים.
התוספתן ממוקם בחלקו הימני של הבטן התחתונה.
הרירית שלו מכילה תאים רבים הקשורים למערכת החיסון, אשר גדלים ומתנפחים בתגובה לזיהום נגיפי או חיידקי, בדומה לשקדים.
אספקת הדם לאזור מבוצעת על ידי עורק התוספתן.
שמו של התוספתן בעברית הוא תרגום כפשוטו של השם הלטיני "אפנדיקס", שניתן לאיבר זה בשל מקומו כ"נספח" בקצה של המעיים.
התוספתן בבעלי החיים השונים ובהם האדם
התוספתן גדול יחסית במידה ניכרת אצל בעלי חיים שתזונתם עשירה בתאית (לדוגמה: אוכלי עשב), בהם הוא תורם לעיכול תאית באמצעות חיידקים המפרישים אנזימים העוזרים לפירוקהּ.
בשל כך, משוער כי אצל אבותיו הקדמונים של המין האנושי שימש התוספתן גם לפירוק רב סוכרים (דוגמת תאית).
בעבר היה נהוג לחשוב שעם התפתחות האדם השתנתה תזונתו והובילה לכך שהתוספתן הפך לשריד אבולוציוני, כלומר מבנה או תהליך שאיבד את רוב או כל תפקידיו, בדומה לעור ברווז.
בשנת 2007 חוקרים מאוניברסיטת דיוק הציעו כי התוספתן משמש כמקום מקלט לחיידקים אשר עשויים להיות שימושיים כאשר מחלה קוטלת את אוכלוסיית החיידקים בשאר חלקי המעיים.
הצעה זו מתבססת על תובנה מתחילת שנות ה-2000 על כך שהמערכת החיסונית בגוף נעזרת ונתמכת בצמיחה של חיידקי מעיים מועילים, בשילוב עם תכונות ידועות רבות של התוספתן, כולל המבנה שלו, מיקומו מתחת למעבר המזון וקשר לחיידקים במעי הגס, כל זאת בצד הקשר שלו עם רקמות חיסון.
מחקרים שבוצעו בבית החולים של אוניברסיטת וינתרופ הראו כי אנשים ללא תוספתן היו בעלי סיכון פגיעה של פי ארבעה מחיידקי Clostridioides difficile.
בהתאם, התוספתן עשוי לשמש כ"מקלט" לחיידקים מועילים לגוף.
מאגר זה של חיידקים יכול לשמש בין היתר כדי לאכלס מחדש את חלקי המעיים במערכת העיכול לאחר התקף מחלות הפוגעות באוכלוסיית החיידקים המועילים, דוגמת דיזנטריה או כולרה או גם כדי להגביר את אוכלוסיית החיידקים המועילים בעקבות מחלה גסטרואינטסטינלית קלה יותר.
אפנדקטומיה (הסרת התוספתן) הוא ניתוח המשמש לטיפול בדלקת התוספתן, ואחד הטיפולים הכירורגים השכיחים בעולם.
דלקת התוספתן גורמת בחלק מהמקרים לחולשה, לבחילות ולכאבים עזים בבטן הימנית התחתונה.
הכאבים עלולים להתבטא בהתחלה גם כלחץ בבטן העליונה, ולאט לאט לרדת לכיוון הבטן התחתונה.
הטיפול המקובל הוא הסרת התוספתן באמצעות ניתוח, שכן אחרת התוספתן עלול להינקב (פרפורציה, במינוח רפואי), דבר העלול לגרום לזיהומים קשים ולסכנת חיים, עקב התפזרות התכולה הדלקתית בחלל הבטן.
תוספת שבת בהלכה היהודית היא פרק זמן קודם לשבת ולאחריה, שבה נוהגים דיני השבת והלכותיה, כבעיקר השבת.
באופן דומה לתוספת שבת, ישנן גם תוספת יום טוב ותוספת יום כיפור.
כיום נהוגה בארץ ישראל תוספת שבת בכניסת השבת בשיעור זמן של כ־20 דקות (בחיפה נהוגה תוספת 30 דקות ובירושלים ופתח תקווה נהוגה תוספת 40 דקות, זמנים אלו מכונים 'זמן הדלקת נרות'), ותוספת שבת בצאת השבת בשיעור של כ־10-15 דקות.
מקור לחיוב תוספת יום כיפור מובא בברייתא בגמרא:
מקור נוסף לתוספת שבת מוזכר במכילתא:
הרמב"ם במשנה תורה הביא את ההלכה לגבי חיוב תוספת יום כיפור בהקשר של תוספת לתענית, אך השמיט אזכור דומה לגבי תוספת שבת ותוספת יום טוב (לעניין איסור מלאכה), ובדרך זו הלך גם הטור (אך הרחיב את דין תוספת יום כיפור גם לאיסור מלאכה).
לעומת זאת, ראשונים אחרים פסקו להלכה חיוב לתוספת שבת ויום טוב, בנוסף לדין תוספת יום כיפור.
ישנם הסבורים כי הסיבה לתוספת זו היא כדי להתרחק מהאיסור, על מנת שלא יבואו לעשות מלאכה ביום הקדוש.
אחרים סוברים שהפרישה ממלאכה היא מחמת הספק, שמא זמן זה הוא כבר אחרי שקיעת החמה.
שיטה שלישית גורסת שעניינה של תוספת שבת הוא כדי להוסיף בקדושה, גם בלי חששות הלכתיים.
סוף יום מבחינה הלכתית הוא עם שקיעת החמה.
לאחר שקיעת החמה מתחיל פרק זמן מסופק המכונה בין השמשות (נמשך כ־20 דקות), ולאחריו חל צאת הכוכבים, שהוא תחילת הלילה והיום הבא.
מסיבה זו, השבת חלה החל משקיעת החמה בסוף יום שישי ועד צאת הכוכבים בסוף יום שבת.
לכן, זמני תוספת שבת הם בפרק הזמן שלפני שקיעת החמה ביום שישי ובפרק הזמן שאחרי צאת הכוכבים בשבת.
פרשני התלמוד והפוסקים התחבטו במידת הזמן הנדרשת לתוספת שבת.
הגישה המקובלת גורסת שאין לתוספת שבת שיעור מוגדר, ודי בתוספת בשיעור זמן מינימלי לקיום חובה זו.
עם זאת, יש פוסקים שהסתפקו בשיעור הזמן של תוספת זו.
כתוצאה משיטות שונות אלו קיים הבדל בזמני כניסת ויציאת השבת (וזמן הדלקת נרות) במקומות שונים.
ברוב המקומות נהגו על פי המשנה ברורה לקבל שבת 20 דקות לפני השקיעה.
בלוחות השנה הנפוצים מודפס זמן הדלקת הנרות ברוב אזורי הארץ 22 דקות לפני השקיעה, משך זמן הכולל גם 2 דקות בהן יוכלו להדליק את נרות השבת לפני שיפסיקו כליל לעסוק במלאכות האסורות בשבת.
ברוב המקומות בחו"ל, זמן הדלקת נרות מודפס ב-18 דקות לפני השקיעה.
בירושלים זמן הדלקת הנרות הוא כ-40 דקות לפני השקיעה.
וכך אם ידליקו את הנרות 40 דקות לפני השקיעה, יוכלו לפרוש ממלאכה 36 דקות לפני השקיעה.