tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(G.W) הוא בעל חוות בקר ענקית, מפעל עצים ומכרה באחת הטריטוריות של ארצות הברית.
עוזרו הנאמן הוא דראגו (צ'יל ווילס).
אשתו קתרין (מורין אוהרה) עזבה אותו לפני שנתיים כי חשדה שהוא בוגד בה.
בתם היחידה רבקה "בקי" (סטפני פאוורס) סיימה את לימודיה ועומדת לחזור אליו למורת רוחה של קתרין שרוצה שבקי תעבור לבירת הטריטוריה המכובדת יותר.
את מקלינטוק משרתים בביתו דראגו (צ'יל ווילס) ואם הבית האלמנה לואיז דרוול (איבון דה קרלו) שבנה דוולין (פטריק וויין - בנו של ג'ון וויין) עובד אצל מקלינטוק.
שני צעירים מחזרים אחרי בקי - דוולין וורן ומט דגלס הצעיר (ג'רי ון דייק) שאביו הוא מהמתנגדים לשלטונו של מקלינטוק במקום.
מקלינטוק שואף ליחסי שלום עם המתנחלים החדשים באזור שקבלו קרקעות מהמדינה ועם האינדיאנים משבט קומנצ'י.
הוא מציל את ראש השבט פומה (מייקל פט) מתלייה במשפט לינץ' לאחר שנאשם בחטיפת נערה שמגיעה למקום לאחר שברחה עם אהובה.
לאחר מכן מתחוללת במקום קטטה המונית וכולם נופלים בלבוש מלא בבוץ...
המושל (רוברט לוברי) בא לשפוט את ראשי השבט שחרגו מגבולות השמורה שלהם ומקלינטוק מספק לאינדיאנים בחשאי רובים וחומר נפץ.
הם מפוצצים את קירות בית המעצר, משחררים את המנהיגים וחולפים על פני אנשי המקום שחוגגים את הרביעי ביולי בתחרות רודאו.
מקינטוק שואל את אשתו מדוע עזבה אותו והיא אומרת שראתה כתמי אודם על לחיו.
היא בורחת ממנו והוא רודף אחריה כששמלתה נקרעת וכל התושבים משועשעים מכך.
לבסוף הוא תופס אותה, משכיב אותה על ברכיו וחובט בישבנה ולבסוף הוא מסכים לגירושין אך לאחר שקתרין מתקררת היא חוזרת אליו ומבטיחה להתנהג כראוי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ון ווייןג'ורג' וושינגטון מקלינטוקמורין אוהרהקתרין מקלינטוקפטריק ווייןדוולין וורןסטפני פאוורסבקי מקלינטוקג'ק קרושןג'ק בירנבאוםבעל חנות כלליתצ'יל ווילסדראגועוזר של מקלינטוקאיבון דה קרלולואיז וורןאדגר ביוקנןבאני דלג'רי ון קייקמט דאגלס ג'ונ.גורדון ג'ונסמט דאגלסמייקל פטפומהראש שבט קומנצ'ירוברט לובריקת'ברס המפרימושל
מדינת מקלנבורג הייתה תת-חלוקה של אזור הכיבוש הסובייטי (עד 1949) ואחת ממדינות גרמניה המזרחית (מ-1949) המקבילה באופן נרחב למדינה הגרמנית של ימינו מקלנבורג-וורפומרן.
המדינה הוקמה במקור כחטיבה מנהלית, מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, על ידי המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה (SMAD) ביולי 1945. היא כללה את גאו מקלנבורג שהוקמה ב-1934 (מיזוג של בגאולייטר הנאצי פרידריך הילדברנדט של המדינות החופשיות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ) וחלקים מהפרובינציות הפרוסיות לשעבר של פומרניה (מערב פומרניה ממערב לקו אודר-נייסה) והנובר (Amt Neuhaus).
העיר Swinemünde (כיום Świnoujście) נמסרה לפולין באוקטובר 1945, והפכה לחלק ממחוז שצ'צ'ין.
בנובמבר 1945 בוצעה העברה של שטחים קטנים לאורך הגבול הפנימי של גרמניה למחוז שלזוויג-הולשטיין לשעבר כחלק מהסכם ברבר-ליאשצ'נקו.
כ-2.1 מיליון איש חיו במקלנבורג בשנת 1946 משנת 1947, המונח Vorpommern הוחרג מהשם הרשמי מכיוון שה-SMAD חשש שהדבר יתמוך בפעולות רוויזיוניסטיות נגד חלקים גרמניים לשעבר של פולין (בפרט פומרניה הרחוקה).
בהשוואה לחלוקות האדמיניסטרטיביות של גרמניה הנאצית, מקלנבורג כללה את הגאו מקלנבורג וחלקים מפומרניה ומזרח הנובר.
בשל המצב שלאחר המלחמה בגרמניה, מינה ה-SMAD ביולי 1945 את ממשלי המדינה בכל חלקי המשנה של אזור הכיבוש שלהם.
וילהלם הוקר הפך לנשיא ממשל המדינה במקלנבורג ולאחר מכן נבחר לשר נשיא.
הבחירות הראשונות לדיאטה הממלכתית, הלנדטאג של מקלנבורג-וורפומרן, נערכו ב-20 באוקטובר 1946, באותו יום נערכו הבחירות ללנדטאג של החטיבות האחרות באזור הכיבוש הסובייטי .
ה-SED הנתמך על ידי ברית המועצות (שהפכה למפלגת השלטון של גרמניה המזרחית מ-1949 ואילך) קיבלה 49.5% מהקולות, CDU 34.1%, LDPD 12.5% ו-VdgB 3.9%.
בפברואר 1947 התקבלה חוקת מדינה.
לאחר בחירות אלה, נשלחו ארבעה חברי לנדטאג ללשכת המדינות (Länderkammer) של גרמניה המזרחית בפעם הראשונה והיחידה.
מכיוון שהקומוניסטים השליטים שאפו לבנות מדינה מעין-אחדותית, מקלנבורג התפרקה למעשה על ידי שינוי חוקת מזרח גרמניה ביולי 1952. כל חמש המדינות המזרח-גרמניות הוחלפו ב-14 מחוזות אזוריים חדשים שנוצרו (בצירקה).
במקרה של מקלנבורג, השטח הועבר למחוזות האזוריים נויברנדנבורג, רוסטוק ושוורין.
בעוד שמקלנבורג והמדינות האחרות נותרו קיימות באופן רשמי, לא היה להם עוד כל תפקיד פוליטי או מנהלי.
לשכת המדינות נותרה קיימת וחבריה נבחרו בשנת 1954 על ידי ישיבות משולבות של האסיפות המחוזיות (בצירקסטאגה) בכל מדינה ובשנת 1958 ישירות על ידי האסיפות המחוזיות.
עם זאת, ב-8 בדצמבר 1958, לשכות המדינות פורקו רשמית ללא התנגדויות.
ביטול לשכת המדינות ב-1958 ואשרור שתי חוקות חדשות ב-1968 וב-1974 בהתאמה חיסלו סופית את כל צורות הפדרליזם במזרח גרמניה עד למהפכה השלווה ב-1989.
לאחר הבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית, ה-Ländereinführungsgesetz (חוק הקמת המדינה), שאומץ ב-22 ביולי 1990 על ידי ה-Volkskammer, יצר מחדש את המדינות ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שבוטלו ב-1952. עם זאת, מאחר ששינויים בגבולות המחוזות המוניציפליים לא הפכו, וגם בשל שיקולי כדאיות, המדינות החדשות הללו נוצרו על ידי מיזוג ה-kreise של גרמניה המזרחית.
כתוצאה מכך, גבולותיהם היו שונים מאלה שלפני 1952. מקלנבורג-מערב פומרניה החדשה נוצרה מהמחוזות המזרח-גרמנים של מקלנבורג-וורפומרן, נויברנדנבורג, רוסטוק ושוורין ללא ה-kreise של , .
במקור, Ländereinführungsgesetz היה אמור להיכנס לתוקף ב-14 באוקטובר.
תאריך זה שונה ל-3 באוקטובר, תאריך האיחוד הגרמני, על ידי הסכם האיחוד הגרמני (Einigungsvertrag).
מאחר שהוא לא נכנס לתוקף לפני האיחוד מחדש, חלקים אלה של החוק הוחלפו מיד על ידי סעיפי חוק היסוד המקבילים ומעולם לא הייתה להם כל משמעות.
ב-14 באוקטובר 1990 נערכו בחירות ללנדטאג (פרלמנטים של המדינה) במקלנבורג-מערב פומרניה ובארבע המדינות החדשות האחרות, ויזמו את הקמת ממשלות המדינה.
מקלנבורג הוא אזור היסטורי בצפון גרמניה הכולל את החלק המערבי והגדול יותר של המדינה הפדרלית מקלנבורג-מערב פומרניה.
הערים הגדולות באזור הן רוסטוק, שוורין, נויברנדנבורג, ויסמר וגיסטרו.
השם מקלנבורג נובע מטירה בשם Mikilenburg (סקסית עתיקה עבור "טירה גדולה", ומכאן תרגומה ללטינית חדשה ויוונית ), הממוקמת בין הערים שוורין וויסמר.
בשפות הסלאביות זה היה ידוע בשם Veligrad, שפירושו גם "טירה גדולה".
זה היה מקום אבותיו של בית מקלנבורג; במשך זמן מה היה האזור מחולק למקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ בקרב אותה שושלת.
מבחינה לשונית מקלנבורגרים שומרים ומשתמשים במאפיינים רבים של אוצר המילים או הפונולוגיה הגרמנית התחתית.
שם התואר לאזור הוא מקלנבורגית; התושבים נקראים מקלנבורגים או מקלנבורגרים.
מקלנבורג ידועה באזור הכפרי השטוח ברובו.
חלק גדול מהשטח הוא ביצה, עם בריכות, ביצות ושדות כמאפיינים משותפים, עם יערות קטנים משובצים.
השטח משתנה ככל שנוסע צפונה לכיוון הים הבלטי.
מתחת לכבול של מקלנבורג נמצאים לפעמים מרבצים של זרמי לבה עתיקים.
באופן מסורתי, לפחות באזורים הכפריים, האבן מזרימות אלו נחתכת ומשמשת לבניית בתים, לרוב בשימוש משותף עם מלט, לבנים ועץ, מה שיוצר מראה ייחודי לחלק החיצוני של בתים כפריים.
במקלנבורג יש חקלאות פרודוקטיבית, אבל האדמה מתאימה ביותר למרעה לבעלי חיים.
מקלנבורג הוא האתר של קברי דולמן פרהיסטוריים רבים.
ייתכן שתושביה המאורגנים הקדומים ביותר היו ממוצא קלטי.
לא יאוחר מ-100 לפני הספירה האזור היה מאוכלס על ידי עמים גרמאניים פרה-נוצרים.
הסמל המסורתי של מקלנבורג, ראשו של השור המחייך (גרמנית תחתית: בקר הבית, ליט.: 'ראש שוורים', כאשר osse הוא מילה נרדפת לפר ושור בגרמנית תחתית תיכונה), עם עור מחובר, וכתר מעל.
זה מייצג את מה שהעמים המוקדמים היו לובשים, כלומר ראש של שור כקסדה, כשהעור תלוי על הגב כדי להגן על הצוואר מפני השמש, ובסך הכל כדרך להחדיר פחד באויב.
מהמאות ה-7 עד ה-12, מקלנבורג הייתה מיושבת על ידי סלאבים מערביים שהיגרו לשם מהאזור שהוא כיום מזרח פולין ומצפון-מערב אוקראינה.
ביניהם היו האובוטריטים ושבטים אחרים שמקורות פרנקים כינו אותם כ"ונדים".
המייסד במהלך המאה ה-11 של בית מקלנבורג של הדוכסים ואחר כך הדוכסים הגדולים, שנמשכה עד 1918, היה ניקלוט מהאובוטריטים.
בסוף המאה ה-12, היינריך הארי, דוכס הסקסונים, כבש מחדש את האזור, נשבע מאדוניו המקומיים, וניצר את אנשיו, כמבשר למסעות הצלב הצפוניים.
מהמאות ה-12 עד ה-14, מספר רב של גרמנים ופלמים התיישבו באזור (Ostsiedlung), תוך יבוא של חוק גרמני וטכניקות חקלאיות משופרות.
הוונדים ששרדו את כל המלחמות וההרס של מאות השנים שלפני כן, כולל פלישות ומשלחות לאזורים סקסוניה, דנמרק וליוטיזיק, כמו גם סכסוכים פנימיים, נטמעו במאות השנים שלאחר מכן.
עם זאת, אלמנטים של שמות ומילים מסוימים המשמשים במקלנבורג מדברים על ההשפעה הסלאבית המתמשכת.
דוגמה לכך תהיה העיר שוורין, שנקראה במקור זוארין בסלאבית.
דוגמה נוספת היא העיירה ברזגארד, חלק ה'גארד' של שם העיירה הנובע מהמילה הסלאבית 'גראד', שמשמעותה עיר או עיר.
מאז המאה ה-12 נותר השטח יציב ובלתי תלוי יחסית בשכנותיו; אחת הטריטוריות הגרמניות הבודדות שעבורן זה הצליח.
במהלך הרפורמציה, הדוכס בשוורין המיר את דתו לפרוטסטנטיות וכך הלכה בעקבותיו דוכסות מקלנבורג בשנת 1549.
כמו שטחים גרמניים רבים, מקלנבורג חולקה לפעמים וחולקה מחדש בין ענפים שונים של השושלת השלטת.
בשנת 1621 היא חולקה לשתי הדוכסויות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-גיסטרו.
עם הכחדת ענף גיסטרו בשנת 1701, אדמות גיסטרו חולקו מחדש, חלקן עברו לדוכס מקלנבורג-שוורין, וחלקן עברו לענף החדש של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1815, הועלו שתי הדוכסויות של מקלנבורג למעמד הגדולות, הדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין והדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, ולאחר מכן התקיימו בנפרד ככאלה בגרמניה תחת שלטון נאור אך אבסולוטי (חוקות ניתנו בערב מלחמת העולם הראשונה) עד המהפכה של 1918. החיים במקלנבורג היו יכולים להיות קשים למדי.
מנהגים כמו הצורך לבקש רשות מהדוכס הגדול להתחתן, או לבקש אישור להגר, נשארו זמן רב בהיסטוריה של מקלנבורג (כלומר עד 1918), זמן רב לאחר שנוהגים כאלה ננטשו באזורים אחרים בגרמניה.
אפילו במחצית המאוחרת של המאה ה-19 החזיק הדוכס הגדול באופן אישי מחצית מהאזור הכפרי.
הדוכס האחרון התפטר ב-1918, כשממלכות נפלו ברחבי אירופה.
השושלת שלטה במקלנבורג ללא הפרעה (למעט שנתיים) מאז שילובה באימפריה הרומית הקדושה ועד 1918. מ-1918 עד 1933, הדוכסויות היו מדינות חופשיות ברפובליקת ויימאר.
באופן מסורתי, מקלנבורג תמיד הייתה אחד מהאזורים הגרמנים העניים יותר.
הסיבות לכך עשויות להיות מגוונות, אך גורם אחד בולט: מבחינה חקלאית האדמה דלה ואינה יכולה לייצר באותה רמה כמו חלקים אחרים של גרמניה.
שתי המדינות של בית מקלנבורג עשו ניסיונות להיות מדינות עצמאיות לאחר 1918, אך בסופו של דבר נכשלו כאשר התבררה התלות שלהם בשאר הארצות הגרמניות.
לאחר שלוש מאות שנים של חלוקה, מקלנבורג אוחדה ב-1 בינואר 1934 על ידי ממשלת גרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוורמאכט הקצה את מקלנבורג ופומרניה למחוז הצבאי השני בפיקודו של גנרל חיל הרגלים ורנר קיניץ, עם המפקדה בשטטין.
מקלנבורג הוקצתה לאזור עם מפקדה בשוורין, שהיה אחראי על יחידות צבאיות בשוורין, רוסטוק, פרכים ונוישטרליץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הממשלה הסובייטית שכבשה את מזרח גרמניה מיזגה את מקלנבורג עם האזור הקטן יותר של פומרניה המערבית כדי ליצור את מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
מקלנבורג תרמה כשני שלישים מגודלה הגאוגרפי של המדינה החדשה ומרוב אוכלוסייתה.
כמו כן, המדינה החדשה הפכה לבית זמני או קבוע עבור פליטים רבים שגורשו משטחי גרמניה לשעבר שנכבשו על ידי ברית המועצות ופולין לאחר המלחמה.
הסובייטים שינו את השם מ"מקלנבורג-מערב פומרניה" ל"מקלנבורג" ב-1947.
בשנת 1952 סיימה ממשלת מזרח גרמניה את קיומה העצמאי של מקלנבורג, ויצרה שלושה מחוזות ("בצירקה") מתוך שטחה: רוסטוק, שוורין ונויברנדנבורג.
במהלך איחוד גרמניה בשנת 1990, מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה קמה לתחייה, והיא כיום אחת מ-16 המדינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בית מקלנבורג נוסד על ידי ניקלוט, נסיך האובוטריטים, צ'יזיני וצ'ירציפאני על הים הבלטי, שמת ב-1160. צאצאיו הנוצריים הוכרו כנסיך האימפריה הרומית הקדושה 1170 ודוכס מקלנבורג ב-8 ביולי 1348. ב-27 בפברואר 1658 התחלק הבית הדוכסי לשני ענפים: מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ.
הדגל של שתי דוכסויות מקלנבורג מורכב באופן מסורתי מהצבעים כחול, צהוב ואדום.
אולם הרצף השתנה יותר מפעם אחת ב-300 השנים האחרונות.
בשנת 1813 השתמשו הדוכסויות בצהוב-אדום-כחול.
ב-23 בדצמבר 1863 עבור שוורין וב-4 בינואר 1864 עבור שטרליץ הוזמנו דגלים בצבעי כחול-צהוב-אדום.
אולם מקלנבורג-שוורין השתמשה בלבן במקום צהוב עבור דגלים ימיים על פי חוק מ-24 במרץ 1855.
Siebmachers Wappenbuch נותן לכן (?) כחול-לבן-אדום לשוורין וכחול-צהוב-אדום לשטרליץ.
לפי מקור זה, בית הדוכסות הגדולה של שוורין השתמש בדגל של 3.75 עד 5.625 מ' עם הזרועות האמצעיות על רבוע לבן (1.75 מ') באמצע.
הזרועות האמצעיות מציגות את המגן של מקלנבורג כפי שסודר במאה ה-17. מחוז שוורין באמצע וברובע מקלנבורג (ראש שור עם עור), רוסטוק (גריפין), נסיכות שוורין (גריפין מתגבר על מלבן ירוק), רצבורג (צלב עליו כתר), שטארגארד (זרוע עם טבעת מחזיקה ביד) וונדן (ראש שור).
המגן נתמך על ידי שור וגריפין ועליו כתר מלכותי.
הדוכסים משטרליץ השתמשו לפי סיבמכרס בדגל הכחול-צהוב-אדום עם רק המגן (הסגלגל) של מקלנבורג ברצועה הצהובה.
סטרוהל בשנת 1897 ובולגריה, מראים סידור נוסף: הדוכס הגדול ממקלנבורג-שוורין מניף דגל (4:5) עם זרועות הדמויות ממגן הנשק.
דגל שוורין לשעבר עם הרביע הלבן מיוחס כעת לדוכס הגדול של שטרליץ.
שטרולה מזכיר דגל של בית הדוכס הגדול על פי חוק מ-23 בדצמבר 1863 עם הזרועות האמצעיות ברצועה הצהובה.
והוא מזכיר דגל ימי מיוחד, זהה אבל עם פס אמצעי לבן.
'Berühmte Fahnen' מראה בנוסף תקן עבור הדוכסית הגדולה אלכסנדרה ממקלנבורג-שוורין, נסיכת הנובר (1882–1963), מראה את המגן שלה ושל מקלנבורג בצירוף מסדר הכתר הוונדי באליפסה לבנה.
בים הרצועה הצהובה בדגלה הייתה כמובן לבנה.
לנסיכים (דוכסים) של מקלנבורג-שוורין היה לפי מקור זה תקן משלהם, המציג את הגריפין של רוסטוק.
מקלנבורג, בעלת נוף שטוח, ידועה באדמות החקלאיות שלה - המייצרות קינואה, חיטה, שעורה ותירס - והגידולים שלה.
יש לציין שהאזור ידוע בזכות הבקר וגזע הסוסים המקלנבורגר שלו.
לאחרונה, עם התהפוכות והשיבושים הסביבתיים שנוצרו על ידי הגלובליזציה, חקלאים גרמנים היו מודאגים מהכנסתם של מינים שעלולים להיות פולשים כמו ה-Rhea הגדולה וצרעת אסיה.
מקלע RPK (מרוסית: Ручной пулемёт Калашникова, מבוטא כ-"Ruchnoy Pulemyot Kalashnikova", בתרגום חופשי לעברית: מקלע קל קלשניקוב) הוא מקלע קל שפותח בברית המועצות.
המקלע פותח בסוף שנות ה-50 על ידי מיכאיל קלשניקוב במקביל לפיתוח סדרת רובי הסער AKM, שהתבססו כמו ה-RPK על פלטפורמת ה-AK-47 המוצלחת.
הוא נועד להחליף את מקלע RPD (שפותח בידי וסילי דגטיאריוב) ובכך ליצור סטנדרטיזציה בנשק הקל בשימוש חיילי ברית המועצות.
ה-RPK פועל באופן זהה לחלוטין ל-AK עם שיפורים המגדילים את הטווח האפקטיבי, הדיוק וקצב האש של המקלע על פני הרוס"ר, בין היתר על ידי חיזוק הבריח ועיבוי והארכת הקנה, בנוסף הותקנו על ה-RPK דורגלים מתקפלים קבועים בקצה הקדמי של הקנה.
שינוי עיצובי משמעותי בין ה-RPK ל-AK הוא מבנה קת העץ, שהושראה בעיצובה ממקלע ה-RPD אותו החליף.
מקלע ה-RPK החל להיקלט בתור מקלע כיתתי תקני ביחידות חיל הרגלים של הצבא האדום במהלך שנות ה-60 כמחליף ל-RPD.
המקלע סופק גם למדינות ברית ורשה ובעלות ברית של ברית המועצות ברחבי העולם בהם מדינות ערב ואפריקה.
ל-RPK פותחו גם גרסאות להתקנת אופטיקה לראיית לילה עם מסילה צדדית (דגמי "N") וגרסאות עם קת מתקפלת לשימוש כוחות מיוחדים (דגמי "S").
בשנת 1974 יצא הדגם המשופר של המקלע, ה-RPK-74, אשר פותח במקביל והתבסס על פלטפורמת ה-AK-74 עם התאמות ליעודו כמקלע קל בדומה לדגם הראשוני.
השינוי המשמעותי ביותר בין ה-RPK לדגם החדש היה המעבר לקליבר 5.45X39 מ"מ (בדומה ל-AK), הוא עשה שימוש במסנית 45 או 30 כדורים אך בקצב אש, טווח ודיוק רב יותר מה-AK.
סביב כניסתו לשירות של ה-RPK-74 באמצע שנות ה-70, החל פיתוח גרסה מתקדמת שלו (במקביל לפיתוח דומה ב-AK-74).
דגם ה-RPK-74M כלל חלקים חיצוניים שיוצרו בפולימר קשיח, בהם הקת והמתפסים, ולכן היה קל יותר מהדגמים הקודמים ובנוסף כלל מסילה להתקנת כוונות אופטיות (בדומה לדגמי ה-"N").
מקלע RPK: הדגם הבסיסי בקליבר 7.62 שנכנס לשירות החל מ-1961 בעיקר לכוחות חי"ר ממוכנים ובהמשך ליחידות נוספות ומדינות בעלות ברית.
מקלע RPKS: דגם בעל קת עץ מתקפלת ("S" 'סקלדנוי': מתקפל) במקום הקת המקובעת המקורית.
דגם זה יועד תחילה בעיקר ליחידות חי"ר בתקיפה אווירית וצנחנים.
מקלע RPKN ו-RPKSN: דגמים מותאמים לכוונות ראיית לילה (לדגם הבסיסי ולדגם המתקפל בהתאמה)
מקלע RPK-74: דגם שפותח במקביל ל-AK-74 ובדומה לו היה בקליבר הקטן יותר 5.45.
מקלע RPKS-74: דגם ה-RPK-74 בעל קת מתקפלת לשימוש כוחות מיוחדים.
מקלע RPK-74N ו-RPKS-74N: דגמים מותאמים לכוונות ראיית לילה (לדגם ה-74 הבסיסי ולדגם המתקפל בהתאמה)
מקלע RPK-74M: דגם משודרג שעבר מודרניפיקציה ("M" 'מודרניזיורבני': מודרני).
ה-RPK-74M מיוצר מתרכובת פולימר שחורה במקום מרכיבי המתכת והעץ החיצוניים של הנשק מה שהופך אותו לקל יותר, והוא כולל גם מסילה צדדית להרכבת אופטיקה - בדומה לדגמי ה-"N" לראיית לילה.
על בסיס דגם זה יוצרו גם דגמי היצוא RPK-201 (בעל קליבר 5.56 נאטו) וה-RPK-203 או RPKM (בעל קליבר 7.62).
מקלע RPK-16: דגם שיצורו החל ב-2016 ומבוסס על התאמת ה-AK-12 לייעוד כמקלע קל.
בשונה מהדגמים הקודמים, ה-RPK-16 כולל שני גודלי קנים הניתנים להחלפה, האחד (550 מ"מ) במצב מקלע קל, והשני (370 מ"מ) כשהכלי במצב רובה סער.
שינויים נוספים, בדומה ל-AK-12, כוללים מסילות פיקטיני וחיבור פשוט למשתיק קול.
הוא נועד לשימוש עם תוף של 95 כדורים, אך ניתן לשימוש גם עם מחסניות מדגמי ה-RPK הקודמים כמו גם ה-AK-74 וה-AK-12.
קצב אש: כ-600 כדורים לדקה
מהירות לוע: 960 מטר לשנייה
מקלע קל M250 הוא מקלע קל בעל קליבר 6.8X51 מ"מ שפותח על ידי זיג זאואר בשנת 2022 כדי להחליף את המקלע M249 כנשק הסיוע הכיתתי הסדיר בצבא ארצות הברית.
במאי 2025, ה-M250 לצד רובה M7 שפותח איתו, נקלטו בהצלחה בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מקלע ה-M250 (בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו) נכנס לשירות גם בצה"ל במהלך מלחמת חרבות ברזל למטרת בחינה מבצעית.
בינואר 2019, צבא ארצות הברית החל את תוכנית הנשק "Next Generation Squad Weapon Program" כדי למצוא תחליפים לרובי השירות הסדיר M4 קרבין ומקלע הכיתתי M249. בספטמבר 2019, חברת זיג זאואר הגישה את העיצובים שלה.
ה-XM250 תוכנן לירות ממחסנית SIG Fury בגודל 6.8×51 מ"מ בתגובה לחששות ששיפורים בשריון הגוף יפחיתו את האפקטיביות של קליעים נפוצים כמו 5.56x45 מ"מ (בשימוש ב-M4 וב-M249) ו-7.62x51 מ"מ.
ב-19 באפריל 2022, צבא ארצות הברית העניק חוזה ל-10 שנים לזיג זאואר לייצור רובה אוטומטי M250, יחד עם רובה M7, כדי להחליף את ה-M249 וה-M4, בהתאמה.
בדיקות מבצעיות של הרובה האוטומטי M250, יחידה אגנוסטית של פלטפורמת Fire Control Optic XM157 וכלי הנשק של חוליית התחמושת 6.8×51 מ"מ התקיימו ב-2024-2025. במאי 2025, לאחר שעבר בהצלחה את שלבי הבחינה, נקלט המקלע באופן רשמי בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ה-M250 תוכנן לירות תחמושת בקליבר 6.8×51 מ"מ (.277 Fury), המספקת חדירה וקטלניות משופרות לטווחים ארוכים יותר בהשוואה לקליבר הישן של 5.56×45 מ"מ נאט"ו.
משקלו ללא משתיק קול הוא כ-5.9 ק"ג, ועולה ל-6.6 ק"ג כאשר מותקן משתיק קול.
מטען הקרב הסטנדרטי למקלע זה כולל 400 כדורים בארבעה פאוצ'ים של 100 כדורים כל אחד, במשקל כולל של כ-12.3 ק"ג.
לשם השוואה, מקלע ה-M249 הוותיק שוקל כ-8.7 ק"ג ללא משתיק קול, ונושא מטען קרב של 600 כדורים בשלוש מחסניות של 200 כדורים, במשקל כולל של כ-9.4 ק"ג.
למרות שה-M250 עצמו קל בכ-1.8 ק"ג לעומת קודמו, נושא המקלע סוחב משקל כולל כבד יותר בכ-0.45 ק"ג, אך עם 200 כדורים פחות.
לקנה של ה־M250 אין מנגנון להחלפה מהירה, תכונה שהייתה קיימת בדגמים קודמים של מקלעים קלים.
קת הנשק היא מתקפלת טלסקופית אך לא ניתנת לקיפול הצידה, דבר המאפשר התאמה אישית לאורך אך לא חוסך במקום כמו קת מתקפלת מלאה.
מקליקונים הוא משחק הרכבה פופולרי המיוצר על ידי קבוצת Popular Playthings מעל ל-20 שנה.
משחק המקליקונים מורכב מחלקי פלסטיק בעלי בליטות ומגרעות המאפשרות חיבור יציב של החלקים זה לזה, אך לא חיבור מקובע.
מרבית החלקים הם בצורת מקל מוארך, אולם ישנם גם חלקים בעלי צורות רבות אחרות.
היכולת לחבר בין חלקי המשחק מאפשרת בניה של אובייקטים רבים, בהם מכוניות, מטוסים, סביבונים ועוד.
המשחק מומלץ לגילאי 4 ומעלה, בהשגחת הורים.
המשחק הושק לראשונה בתחילת 2004.
את חלקי המשחק ניתן לחלק לשלוש קטגוריות:
חלקים גנריים – מקלונים בעלי בליטות ומגרעות שיכולים להשתלב זה בזה בצורה אנכית אחד לשני.
האורך של חלק גנרי נע בין יחידה אחת (חלק צהוב) ועולה בקפיצות של שתי יחידות עד ל-13 יחידות (חלק כתום) בגרסת המשחק המקורית.
חלקי מכונה – חלקים נוספים שמגיעים בערכות הבסיסיות ואינם חלקי הרכבה 'קלאסיים', כמו גלגלי ספוג, פרופלורים, כנפיים, ועוד חלקים שלרוב קשורים לתחבורה, מנועים וחלקי רכב.
חלקים מיוחדים – בגרסאות חדשות של ערכות הבנייה ניתן למצוא חלקים שאינם גנריים ולרוב מיועדים לעיצוב או היופי של הדגם הנבנה, כמו חלקים מעוקמים, גמישים, חלקי ראש ורגליים, חלקים שקופים, ערכות בגדול "ג'מבו", משטח הרכבה (וגרסה מוארת שלו), וחלקים בצבעים מעורבים.
Clipstix - חלק קטן המאפשר לחבר בצורה אנכית שני מקליקונים בצורה מחוזקת, ללא צורך בהקלקה.
חלק זה הוא מהקולקציה החדשה שהושקה ב-1 ביוני 2023, והעלתה זעם אצל קהל המעריצים, שלטענתם חלק זה מיתר את כל המחשבה והאומנות הנדרשת מאחורי בנייה בשיטות ההקלקה המקוריות.
בצורה הפשוטה, ניתן להניח את חלקי המשחק אלו על אלו בסיבוב של 90 מעלות כך שהם משתלבים אחד עם השני, אך לא מתחברים; משמע תנועת יד קלה עלולה לפרק את המבנה.
באמצעות שיטת ההקלקה ניתן לחבר מספר חלקים כך שהם יישארו מחוברים גם בהרמת המבנה וסיבובו, ללא תלות בכוח המשיכה שיחזיק את יציבות המבנה.
על מנת לחבר מקליקונים כדי שיצרו הקלקה (מקור השם "הקלקה" בצליל שנוצר בעת חיבור החלק האחרון בטכניקה; באנגלית 'snap and lock'), ישנו מינימום חלקים נדרש של 7 חלקים, שאורך כל אחד מהם הוא לפחות שלוש יחידות אורך.
הרעיון המכני שעומד מאחורי שיטת ההקלקה הוא שכל אחד מהחלקים באחד הצירים 'נועל' את החלקים בשני הצירים האחרים, כך שנוצר מעגל נעילה ואף חלק לא יכול לזוז ממקומו.
בשונה ממקליקונים, חלקי לגו 'קלאסיים' מתחברים אחד לשני בעזרת חיכוך גבוה שנוצר בעקבות הלחץ שהבליטות מפעילות על המגרעות שבחיבור בין שני חלקים; ואילו במקליקונים הנעילה מתבצעת באמצעות כניסה של 'החלק הנועל' אל בין שלושה (או יותר) חלקים שסוגרים את הנעילה.
הכניסה של החלק הנועל מתאפשרת בזכות הגמישות האלסטית הקלה של החלקים.
בנוסף לשיטה המסורתית שתוארה לעיל ישנן שיטות הקלקה נוספות, שלהן יתרונות שונים כמו חיבורים בין חלקי דגם במספר שונה של חיבורים, או מרווח שונה ואף קפיצה בחיבור.
שיטות מסוימות מיועדות לחיבור צירים או חלקי פלטות מורכבות, ובמקרים רבים השימוש בשיטות אלו מיועד לחיבור בין חלקי מקליקונים ארוכים על מנת ליצור חלקים ארוכים במיוחד.
שיטה 2-3 דומה מאוד לשיטה המסורתית, אך שונה לחלוטין בצורת הנעילה ובשימושיה.
בשונה מהשיטה המסורתית, שמטרתה לרוב ליצור חלקים מורכבים וגדולים אך בעלי הקלקה יחידה, שיטה 2-3 בשימוש לרוב בחיבורים בין שני חלקי מבנה מורכב יותר, וגודל ההקלקה יהיה לרוב מינימלי.
גם כאן החיבור נעשה על ידי הצמדה של החלקים כך שבכל אחד מהצירים במרחב יהיה מספר מקליקונים בחלוקה של 4, 2, 1.
לצורך הדוגמה, נניח בציר ה-z מקליקון יחיד שאורכו 5 יחידות (סגול), ומשני צדדיו נניח בציר ה-y שני חלקים באורך 3 יחידות (תכלת).
לאחריו מכן, נניח בציר ה-x שני מקליקונים באורך 7 יחידות (אדום) משני צדדיו של המקליקון הסגול, כך שהם יונחו על המקליקון הסגול יחידה אחת מעל המקליקונים התכולים.
לבסוף נניח שני חלקים באורך 9 יחידות (כחול) משני צדדיו של המקליקון הסגול בציר ה-x בין המקליקונים התכולים לאדומים, כך שייווצר צליל ה-'קליק'.
בדומה לשיטת החיבור המסורתית, גם כאן אפשר להוסיף חלקים לצורה המינימלית, אך כאן ההוספה מתאפשרת רק בצירים z ו-y, ביחידים או בזוגות, ובתנאי שהמינימום של שני חלקי תכלת וחלק סגול יחיד ישמר בצירים אלו.
לשיטה 2-3 ישנן מספר תולדות של הקלקות סמי-חזקות, משמע שיטות הקלקה שהן אינן חזקות כמו השיטות האחרות, ומכה אינטנסיבית עלולה לפרק אותן (להבדיל ממבנה שאינו מוקלק, ואותו מכה קלה עלולה לפרק), ולעיתים אפילו הרמה לא נכונה מהמשטח.
בהמשך לדוגמה שהובאה לשיטה 2-3, השיטה הראשונה מוסיפה מספר זוגות של חלקים סגולים ותכולים בצירים המתאימים, ומסירה זוג אחד של מקליקון כחול ומקליקון אדום מאחד הצדדים של המקליקון הסגול.
לשיטה זו אין שימוש ממשי בבניית דגמים מתקדמים, בעיקר משום שהיא אינה חזקה כמו השיטה המסורתית ושיטת 2-3.
שיטה שנייה משמרת את מספר החלקים המינימלי, אך מחליפה את אחד החלקים התכולים בחלק סגול נוסף בציר ה-z, כך ששני החלקים הסגולים עוטפים את החלק התכול היחיד.
בצורה זו, ישנם מספר חלקים סגולים גדול ב-1 ממספר החלקים התכולים.
שיטה זו נתמכת מאוד בקיבועם של חלקים הכחולים במקומם ועל כן חלשה מאוד, וכמו השיטה הראשונה אין לה שימוש ממשי בבנייה של דגמים.
שיטה שלישית מזכירה את שיטת ההקלקה המסורתית, אך בה מוסיפים חלק נוסף בציר ה-z, ואת אחד החלקים בציר ה-x נעביר לצידו השני של החלק החדש שהוספנו, כך שארבעת החלקים בציר ה-x יצרו צורה של האות T.
שיטה זו אינה חזקה במיוחד, והיתרון העיקרי שלה הוא בעיצוב של פלטות מתקדמות, אך מעבר לכך השימוש בה אינו נפוץ.
נשים לב כי כעת יש לנו בשני צירים שני חלקים, ובציר השלישי ארבעה, בשונה משיטת 1-2-4 המקורית.
שמם של החיבורים המרחפים נובע מהאשליה שהם יוצרים שהחיבור אינו מוקלק וחלק מהחלקים המעורבים בהקלקה לכאורה אינם חלק ממשולש הנעילה.
בתיאוריה, החלק בחיבור/הקלקה שנראה כ-'מרחף' יכול להיות בכל אחד מהחלקים בחיבור, ובייחוד בחלקים החיצוניים (הירוקים, בתמונה), ומספר החלקים האלו בהקלקה יחידה אינו מוגבל.
לצורך הדוגמה, ניצור בסיס מוקלק ויציב (סגול ותכלת) שממנו נזקרים שני חלקים באורך 5 יחידות (סגול).
משני הצדדים של שני העמודים הסגולים נניח בצורה רופפת שני חלקים באורך 11 יחידות (ירוק) ועליהם בניצב חלק אדום יחיד באורך 7 יחידות (אדום).
על החלק האדום נניח במקביל לחלקים הירוקים עוד זוג חלקים ירוקים, וכך נשלים את צורת ההקלקה המסורתית, אך לפני שנקליק הכל ביחד נדאג שאחד או שני החלקים הירוקים התחתונים מונח על הבסיס הסגול.
נחבר יחד את שאר החלקים ונקבל הקלקה.
הנעילה המתבצעת בשיטה זו אינו שונה משאר שיטות ההקלקה, וגם היא מתבססת על נעילה משולשת בשלושה ממדים; אך הפעם הנעילה בציר של המקליקונים הירוקים מתבצע בעזרת דחיקה של המקליקון האדום כלפי מעלה כנגד הבסיס הסגול.
דחיקה זו מדמה באופן כמעט זהה את מקומו הרגיל של המקליקון ה-'מרחף', וכך נוצרת האשליה שהחלקים הירוקים התחתונים אינם מחוברים כלל.
שיטה זו אינה נכללת בשיטות הסמי-מוקלות משום שהיא חזקה במיוחד, על אף שהיא נותנת את האשליה של חולשה יחסית.
כאשר בונים שני חלקים לדגם ובניהם מחבר מקליקון יחיד נוצר ציר סיבוב.
השימוש בציר יכול לשמש לצורך בניית פרופלורים, צירי הרמה, דלתות, גלגלים, ועוד.
השימוש בצירים הוא לרוב בדגמים מתקדמים יותר.
בנייה של ציר לרוב נעשית על ידי הקלקה של שניים, או יותר, חלקים במבנה על מקליקון יחיד, כאשר נוצר בניהם תזוזה חופשית.
שיטה זו מוגבלת לכיוון ציר יחיד, וגמישותה בהתאם.
אחד האתגרים הגדולים ביותר הוא יצירת תנועה גמישה במבנים שנבנים מחלקים קשיחים יחסית.
המקליקונים לרוב מאפשרים יצירת מבנים יציבים אך נטולי גמישות בתנועה, דבר שמגביל את האפשרויות לבניית דגמים דינמיים ומורכבים.
כאן נכנס לתמונה הפיתוח החדשני של ד"ר משה הליקמן — שיטת הצירים החופשיים.
שיטה זו, שהתגלתה לאחרונה, מציעה גישה חדשנית להתמודדות עם הצורך בתנועה חלקה וגמישה בתוך מבנים קבועים.
לדברי ד"ר הליקמן, אחד הקשיים העיקריים בעבודת המקליקונים היה יצירת תנועה זורמת במבנים שהיו נוקשים וקשיחים, מכיוון שהחלקים עצמם ננעצים ומחוברים בצורה חזקה ויציבה, ולא מאפשרים לתנועות להיות גמישות וזורמות.
לכן, הפיתוח של הצירים החופשיים פותח עולם חדש של אפשרויות בתחום.
בבסיס השיטה עומד רעיון של חיבור חדש, שבו החלקים של המקליקון אינם מחוברים בצורה קבועה ומוגבלת, אלא מאפשרים תנועה חלקית ובקרתית.
הציר החופשי, בדומה למפרק של גוף אנושי, מאפשר לחלקים להסתובב או לנוע בצורה מסוימת מבלי לברוח מהמבנה כולו.
זהו ציר גמיש שמספק את התנועה הרצויה מבלי להפר את יציבות המבנה הכללית.
השיטה מבוססת על יצירת "כיס" קשיח בצורה מיוחדת, לתוכו מוחדר מקליקון נוסף שמספק את הגמישות בתנועה.
המקל החופשי זז בתוך הכיס מבלי לברוח ממנו, וניתן לכוון את חופש התנועה על פי הצורך.
המקל המשולב בציר מתפקד כמו ברך או כתף — גמיש מספיק לנוע, אך יציב מספיק לא להיפלט מהמבנה.בעזרת שיטת הצירים החופשיים, ניתן ליצור מפרקים שיכולים לזוז בצורה מדויקת, בדיוק כמו מפרקים אמיתיים בגוף האדם.
כל אחד מהמפרקים — בין אם מדובר בברך, כתף או אף במפרק של האצבע — מתפקד בצורה של ציר חופשי המאפשר תנועה מדויקת אך יציבה.
החיבור בין המקליקונים השונים יוצר למעשה גמישות מבלי לוותר על יציבות, וכך מתקבלים דגמים המשלבים תנועות מורכבות ומתקדמות שעד כה לא היו אפשריות.
הפיתוח של שיטת הצירים החופשיים מאפשר גם יצירה של מבנים גמישים ומורכבים יותר.
לדוגמה, בעזרת הצירים החופשיים ניתן לבנות גשרים הנעים ויתקפלו או יתמתחו בצורה חופשית לפי הצורך.
מבנים אמנותיים המשלבים צורות משתנות או מכונות שעובדות לפי תנועה חופשית, הם כעת אפשריים ברמת דיוק גבוהה, שאותה קשה היה להשיג בשיטות הקודמות.
בהקלקה פשוטה (מינימלית 1-2-4), ישנה השפעה על קרבת החלקים זה לזה - במרחק מינימלי [ראה תמונה, חיבור עם חלקים בצבעים תכלת, אדום וסגול] נקבל עוצמה מקסימלית של ההקלקה, ואילו במרחקים גדולים יותר עוצמה נמוכה יותר.
תופעה זו נובעת מהגמישות היחסית של החלקים, שגדלה לאורך המקלות.
על מנת להתמודד עם בעיות מסוג זה נהוג להוסיף עוד "מקלות תומכים" בצירים שאינם-ארוכים.
ללא שיטת ההקלקה יכולות הבנייה מוגבלות, ולרוב נעצרות בבתים פשוטים או רהיטים.
בדומה למשחקי הרכבה נוספים, גם כאן מספר האפשרויות הוא בלתי-מוגבל.
הדגמים המובאים בחוברת ההוראות מתחילים מאופנוע פשוט ועד מכוניות, משאיות, רכבות, מטוסים ואפילו חיות.
באינטרנט ניתן למצוא הוראות ודוגמאות נוספות לדגמים.
על מנת להרכיב דגמים מורכבים יותר, בייחוד כאלה שבמהלך הבנייה חלקים מסוימים מהמודל נמצאים באוויר לפני ההקלקה, יש צורך בתמיכות ופלטפורמות תמיכה.
תמיכות פשוטות נעשות לרוב באמצעות שני מקליקונים מוארכים יחסית לגודל הדגם ותומכים בו מתחת.
שימוש בתמיכות כאלה לרוב נעשה בבנייה של פלטות בנייה ובשלדים בסיסיים של דגמים מורכבים או בעלי מספר חלקים שיתחברו יחד.פלטפורמות תמיכה בצורתן הפשוטה לרוב יהיו מורכבות ממקליקונים בעלי אורך דומה או זהה שמונחות בזוגות בצורת שתי וערב כך שהן יוצרות מגדל קטן שאינו 'מוקלק'.
השימוש בפלטפורומות הוא לרוב בדגמים שבהם יש צורך בתמיכה במספר מקליקונים בו-זמנית, והם אינם מונחים על המשטח.
פלטפורמות מורכבות יותר, שמטרתן לתמוך במספר מקומות, לרוב בעלות שימוש כאשר בונים פלטות בנייה בצורה אנכית.
במקרים בהן ישנו צורך להקמת פלטה או הקלקה עם בליטות לשני הכיוונים, ניתן להשתמש בפלטפורמה עם הגבהה נוספת - מניחים בנוסף לשני המקלות הראשונים עוד זוגות (כמו בקפלה), זוג על גבי השני, לקבלת פלטפורמה מוגבהת.
בדגמים רבים נעשה שימוש בפלטות בנייה.
פלטת בנייה עושה שימוש בשיטת ההקלקה, שכן גם בה נוצר חיבור קבוע בשלושה צירים.
בבסיס הפלטה ישכבו צמודים מספר מקליקונים (שאורכם אינו בהכרח זהה, ונתמכים בעזרת תמיכה של שני מקליקונים מתחתיהם) ובניהם ישתלבו בצורה אנכית, במעין היטל, מקליקונים נוספים בתור רציף.
משני צידי התור יהיו שני מקליקונים שאורכם זהה למספר המקליקונים השוכבים, ולבסוף ינעלו המקליקונים העומדים בעזרת שני מקליקונים נוספים שיקבילו למקליקונים השוכבים.לשיטה זו פיתוחים נוספים, כמו יצירת צורות גאומטריות בעזרת המקליקונים העומדים, יצירת קופסאות שונות, ואף יצירות אומנות.
יצירות אומנות, לדוגמה, ניתן ליצור בעזרת המקליקונים העומדים, כאשר אם נשים מספר מקליקונים באורכים שונים ובמיקומים שונים בפלטה, כך כשנהפוך את הפלטה נקבל תמונה צבעונית המורכבת מהמקליקונים העומדים.
פלטות בנייה מורכבות או רב ממדיות, לרוב נבנות בצורה אנכית, כך שהמקליקונים השוכבים נערמים אחד על גבי השני ובניהם מונחים המקליקונים העומדים גם בצורה שוכבת ואנכית למקליקונים השוכבים.
בשיטה זו ניתן לבנות פלטות מורכבות יותר עם מקליקונים מסוגים ואורכים רבים יותר ביתר קלות, ואף ליצור פלטות שהמקליקונים העומדים בולטים משני צדדיה, לשימושים שונים.
בדגמים מורכבים, או דגמים שבנייתם דורשת בנייה של פלטת בנייה מורכבת או גדולה במיוחד, לעיתים נעשה שימוש בגומיות על מנת להחזיק יחד את החלקים לפני פעולת ההקלקה.
בעזרת גומיות ניתן להימנע מהצורך בתמיכות ופלטפורמות, ובבנייה של יצירות אומנות בעזרת מקליקונים ישנו שימוש רחב בגומיות.
שיטה זו התחילה בשימוש עוד לפני המצאת ה-Clipstix.
גשר מקליקונים הוא מבנה לא מחוזק (ללא הקלקות) שלרוב עומד על שתי רגליים עיקריות, ונשאר יציב בעזרת רצף של מקליקונים שנשענים אחד על השני.
הגשר הבסיסי מורכב משתי מסגרות בצורת האות ח' משולבות אחת בשנייה, כך שהראש של כל ח' נשען על רגליה של ה-ח' למולה.
את הגשרים ניתן להרחיב ולהגביה בעזרת שימוש באותה טכניקה שכל חלק נתמך על חלקים אחרים ותומך בחלקים מנגד.
אחד הצעדים העיקריים שחוברת ההוראות המקורית המליצה לחדשים בתחום הבנייה המורכבת היה אתגר לבנות גשר מקליקונים גבוה ככל שניתן, וארוך ככל שניתן.
הדעה הרווחת כיום היא שגודל הגשר המקסימלי תלוי בחוזק הפיזי של החוליה החלשה (משמע, נקודת השבירה שלה), היציבות האופקית שלו, וברמת החיכוך בין החלקים.
התלות ברמת החיכוך בין החלקים נובעת בעיקר מהסיבה שחוזק ההקלקות שמוסיפים לגשר גדול במיוחד תלוי ברמת החיכוך שבין החלקים בהקלקה.
כמו כן, ישנה הסכמה רווחת כי לא ניתן ליצור גלגל מלא בשיטה זו.
דוגמה פחות נפוצה, אך מדגימה את הפרדוקס באופן קלאסי ופשוט ליישום, היא בעזרת מקלות באורך 5 (סגול, ראה תמונה), בה יוצרים "כלוב" פשוט ומכוסה בצורה הבאה:
בונים פלטה של 5 על 5, עם עמודים שיוצרים מבנה דמוי כלוב בגן חיות.
בין העמודים מעבירים מקליקונים באורך 5 נוספים על מנת לסגור את הכלוב, במקביל למקליקונים של הפלטה.
מקליקים את שני הצדדים באופן זהה לשיטות של פלטות בנייה וסירות, ומקבלים קובייה.
על מנת לחתום את הקוביה למצב בלתי פריק ממשיכים להוסיף מקליקונים זוגות-זוגות על גבי ההקלקה, עד אשר מתמלא המקום.
כאשר מוסיפים את המקליקון האחרון האפשרי (בתמונה, המקל האדום מושחל למקום טבעי), נקבל פרדוקס גורדי קלאסי.
תכנון טוב של המודל מקנה את היכולת ליצור מודלים מדויקים.
חשוב לשים לב לגובה, לרוחב, והפרטים התכנוניים והתכליתיים, ובבנייה במקליקונים - בייחוד לעיצוב.
לתכנון של מודלים מורכבים יש שלוש גישות מרכזיות.
בגישת הפירוק לגורמים לוקחים את המודל הרצוי ומפרקים אותו לחלקיו, ולבסוף דואגים לחיבור ביניהם.
שיטה זו יעילה במיוחד כאשר בונים מודלים שמטרתם לדמות דגמים של עצמים שבעצמם בנויים ממספר חלקים, כמו למשל מסוק, טנק, טרקטור, תחת רוח והליקופטר.
ניקח לדוגמה הליקופטר, ונחלק אותו למספר חלקים - פרופלור, זנב, גוף מרכזי ומגלשיים.
נבנה את כל אחד מהחלקים בנפרד ונחבר אותם בעזרת אחת משיטות ההקלקה בצורתן המינימלית.
לבסוף, נוסיף על הדגם תוספות משלימות.
בגישה זו התכנון מורכב במיוחד ודורש הבנה עמוקה של המודל ושל שיטות החיבור בין החלקים בו.
לפי גישה זו מפרקים את המודל לפי שכבות (כדוריות או 'פלטות') כאשר שבכל שכבה יש תיאור של החלקים שנמצאים בה והחיבור שלהם לבסיס הדגם.
נמשיך עם הדוגמה של ההליקופטר - נתחיל מבסיס כמעט מופשט של כמה חלקים מחוברים יחדיו בצורה שנראית כמו כדור קוצים, כאשר חלק ארוך מופנה כלפי מעלה, חלק ארוך נוסף לאחור, וכמה נוספים קצרים יותר לשאר הכיוונים.
על בסיס זה נבנה את השכבות הנוספות, תחילה מגוף ההליקופטר, ואז את הפרופלור, הזנב, המגלשיים ושאר החלקים.
בבנייה בשכבות 'פלטות', נעבוד מלטה למעלה.
לרוב ההתחלה תהיה פלטת בנייה מתקדמת עם אורכים שונים, ועליה יתווספו חלקים שכבה אחר שכבה שיתחברו לפלטת הבסיס.
לפי גישה זו (שנקראת גם 'שיפור חיזוקי'), בונים מבנה בסיסי (בדרך כלל גדול ומאסיבי) ללא הקלקות, ולאחר מכן מוסיפים חלקים במקומות אסטרטגיים במודל שיחזקו אותו וישאירו אותו יציב.
השימוש בגישה זו אינו נפוץ, שעל כן ניתן להשיג תוצאות דומות או אף טובות יותר בעזרת הגישות האחרות.
מעל ל-20 שנה ש-Popular Playthings מפתחת ומייצרת צעצועים לכל הגילאים.
חזון החברה הוא ליצור הזדמנות מגיל צעיר להתנסות בצעצועים שמפתחים את החשיבה המרחבית והמוטורית של ילדים, תוך דחיפת החשיבה היצירתית כמה שלבים קדימה.
בשנים האחרונות החברה התחילה בתהליך של שילוב חומרים ממוחזרים בפסי הייצור, ולפי דוחות אחרונים (2023) 20% מהמוצרים עשויים מחומרים ממוחזרים.
נכון להיום יש 11 סוגי ערכות שונים בפס הייצור המקורי.
בנוסף לערכות ישנו לוח בנייה ייעודי עם תאורה, לרוב בשימוש עם הערכה Playstix 105 Piece Translucent Set שחלקיה שקופים למחצה ומעבירים את האור מהמשטח.
למקליקונים ישנם הרבה מוצרי חיקוי ברחבי העולם, כמו ערכות מיניטוריות של דגמים ספציפיים (Megamil Playstix), ערכות נושא, ערכות תוספים, לוחות בנייה מסוגים שונים, ערכות גדולות במיוחד, ערכות בצבעים מעורבים ועוד.
בישראל אין ייצור של מקליקונים, אך ערכות הרכבה מתורגמות מיובאות מסין וגרמניה כבר מעל ל-10 שנים.
מקלע MG 131 היה מקלע גרמני בקוטר 13 מ"מ, שפותח על ידי ריינמטאל ב-1938 ונוצר בין השנים 1940-1945. מקלע זה תוכנן לשימוש במטוסי לופטוואפה, והורכב במגוון תצורות, כולל הרכבות קבועות, גמישות וצריחים, גם כיחיד וגם בתצורת מקלע כפול.
בנוסף, נבנה ברישיון ביפן עבור הצי היפני הקיסרי תחת השם "מקלע מסוג 2"
המקלע היה מדויק יחסית עם סטיית ירי של 35 על 45 ס"מ ב-100 מ', והקנה שלו התבלה פחות מהר בהשוואה לכלי נשק אחרים.
חיי הקנה היו 17,000 סיבובים, מה שאפשר ירי ממושך עם בלאי מועט.
המקלע הותקן במטוסי קרב גרמניים כמו מסרשמיט Bf 109, Me 410, פוקה-וולף Fw 190 ו-יונקרס Ju 88.
מקלע MG 131 הוא המשתמש הבלעדי של מחסנית 13×64 מ"מ בי בעלת דריכה חשמלית.
השם הגרמניקיצור אמריקאימשקל פגז [גרם]מטען התפוצצות [גרם]מהירות לוע [מ/ש]תיאור13 מ"מ Sprenggranatpatrone L'spur El.
0,3 גרם חומר בעירה (אלקטרון)(תרמיט)750מגע פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי13 מ"מ Brandgranatpatrone El.
גרם חומר בעירה (BaNO3+Al+Mg)770מגע פוזה, ללא סימון, ללא חיסול עצמי
במגע, מטען ההתפוצצות חותך את ראש הקרטון של הרימון ואת כיסוי המתכת ומבעיר את מטען החומר הבוער בפרויקטיל, שמתפזר קדימה עד 5 מ' מהמסלול של הפרויקטיל.
בקרב אווירי כשליח של אפקט בעירה, במיוחד לירי בעירה של מכלי דלק.
כאובייקט בלתי ניתן להשמדה, הוא נשאר יעיל גם לאחר חדירה דרך מספר מחיצות.13 מ"מ Brandgranatpatrone L'spur/Gl'spur El.
גרם חומר בעירה (BaNO3+Al+Mg)770מגע פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי
כאובייקט בלתי ניתן להשמדה, הוא נשאר יעיל גם לאחר חדירה דרך מספר מחיצות.13 מ"מ Panzergranatpatrone L'spur/Gl'spur El.
ohne ZerlegerAP-T38,5±1אין (מילוי בקליקוליט)710ללא פוזה, סימון, ללא חיסול עצמי.
חדירה של 10-14-17 מ"מ שריון בהשפעה בזוויות 60-75-90, טווח 100 מ'.13 מ"מ Panzerbrandgranatpatrone (Phosphor) El.
ohne ZerlegerAPI38±10.36 גרם חומר בעירה (WP)710ללא פוזה, ללא סימון, ללא חיסול עצמי.
אפקט בעירה גם נגד מכלי דלק מוגנים כאשר החלק האחורי המיוחד של הרימון ומעטפת החומר הבוער נשברים.
טווח אפקט בעירה מתפשט עד 2 מ' לאחר שחרור מטען החומר הבוער.
מקלע רב-תכליתי הוא מקלע קל עד בינוני המיועד למגוון רחב של תפקידים טקטיים, הן ככלי נשק בסיוע יחידות חיל רגלים והן כחלק ממערכות נשק על גבי כלי רכב, כלי טיס וספינות.
מקלעים אלו נועדו לספק אש רציפה ומדויקת בטווחים בינוניים וארוכים, תוך שמירה על גמישות תפעולית והתאמה למצבים משתנים בשדה הקרב.
מקלעים רב-תכליתיים יהיו לרוב בקטרים 7.62x51 מ"מ נאט"ו או 7.62x54R מ"מ, המאפשרים חדירה יעילה למטרות מגוונות, כולל כלי רכב קלים ומחסות.
הם מוזנים לרוב משרשירי תחמושת מתכתיים המאפשרים קצב אש גבוה (בין 600 ל-1,000 כדורים לדקה) וטעינה רציפה.
בנוסף, הם לרוב מקוררים באוויר עם אפשרות להחלפת קנה מהירה, לצורך שמירה על קצב אש גבוה ומניעת התחממות יתר.
מבחינת תצורת הפעלה, הם ניתנים לירי על בסיס דורגל (ביפוד) לשימוש חיל רגלים, חצובה לירי מדויק וממושך מעמדת ירי, או הרכבה על כנה בכלי רכב, רכב קרבי משוריין, מסוקים וספינות.
מקלעת הזרוע (TA: Brachial Plexus) הוא מבנה מסועף של סיבי עצב המתחיל מעמוד השדרה הצווארי, עובר דרך הצוואר ובית השחי ומסתיים בזרוע.
כל עצבי הגפה העליונה מקורם במקלעת הזרוע.
מכאן, שכל פגיעה במקלעת הזרוע תתבטא בפגיעה בתפקוד הגפה העליונה.
מקלעת הזרוע מקורה בחמישה עצבים ספינאליים הפורצים מחלקו הנמוך של עמוד השדרה הצווארי: C8, C7, C6, C5 ו-T1. עצבים C5-7 ממוקמים מעל לחוליות הצוואר התואמות, ואילו עצבים C8 ו-T1 ממוקמים מתחת לחוליות C7 ו-T1 בהתאמה.
בדומה לעצבים ספינאליים אחרים, גם כעת עצבים C5-T1 מתפצלים לכדי ענף קדמי ואחורי אשר מעצבבים מבנים נפרדים; הענפים הקדמיים של עצבים C5-T1 מהווים חלקו הראשון של הפלקסוס הברכיאלי, ונקראים שורשים (Roots).
שאר חלקי הפלקסוס הברכיאלי מכונים גזעים (Trunks), חטיבות (Division), כבלי עצב (Cords), וסעיפים סופיים (Branches).
חמשת השורשים מתאחדים לשלושה גזעים (Trunci plexus brachialis):
הגזע העליון (Superior Trunk) אשר מהווה איחודם של שורשי עצב C5 ו- C6.
הגזע האמצעי (Middle Trunk) הוא המשכו של שורש עצב C7.
והגזע התחתון (Inferior Trunk) הוא איחודם של C8 ו- T1.
כל אחד מהגזעי מתחלק לשתי חטיבות, קדמית ואחורית, כך שנוצרות שש חטיבות - מהן שלוש אחוריות (Posterior Divisions) ושלוש קדמיות (Anterior Divisions).
שש החטיבות מתאחדות ליצירת שלושה כבלי עצבים:
הכבל האחורי (Posterior Cord) - נוצר מאיחוד של שלוש החטיבות האחוריות.
הכבל הצידי (Lateral Cord) - איחודן של החטיבות הקדמיות של הגזעים העליון והאמצעי.
הכבל התיכון (Medial Cord) - המשכה של החטיבה הקדמית של הגזע התחתון.
שמותיהם של כבלי העצבים ניתנו ביחס לכלי דם מרכזי הממוקם גם הוא באזור בית השחי - העורק האקסילרי (עורק בית השחי).
זהו עורק מאסיבי שמזין את הגפה העליונה, מקורו בעורק התת-בריחי, ובהגיעו לזרוע הוא משנה את שמו לעורק הברכיאלי.
שלושת כבלי העצבים מקיפים את העורק האקסילרי, ומלווים אותו בדרכו לגפה העליונה.
בהמשך למקלעת הזרוע ומתוכה, מסתעפים העצבים השונים של הגפה העליונה.
הפלקסוס הברכיאלי מסתיים ב-14 פיצולים סופיים, מביניהם 5 פיצולים מרכזיים:
עצבים אלו מסוכמים בטבלה הבאה:
מרבית שרירי כף היד, למעט השרירים המעוצבבים על ידי העצב המדיאני (השרירים התנריים ושני השרירים התולעיים (Lumbrical Muscles) הצידיים)כל אצבע 5 (הזרת) והחצי הקרוב לה של אצבע 4 (קמיצה)
מקלעת כבידתית היא שיטה לתמרון גשושיות על ידי שימוש בהשפעת כוח הכבידה של כוכב לכת בחליפה קרובה.
ניתן להשתמש במקלעת כבידתית להאטת הגשושית או להאצתה וכן לשנות את מסלולה ביחס לשמש, באופן החוסך שימוש בדלק ומקצר את זמן ההגעה.
לעיתים השימוש במקלעת כבידתית הוא הדרך היחידה האפשרית להגעה ליעד תוך שימוש בטכנולוגיות השיגור הקיימות.
בהתאמה לחוק שימור האנרגיה, האנרגיה הקינטית המתווספת לגשושית או נגרעת ממנה מתקזזת עם שינוי זעיר במהירות בה מקיף כוכב הלכת את השמש.
שיטת המקלעת הכבידתית פותחה בשנת 1959 במכון סטקלוב למתמטיקה בברית המועצות.
המימוש הראשון של השיטה בוצע על ידי ארצות הברית במשימת מארינר 10 של נאס"א, שבמסגרתה חלפה גשושית על פני כוכב הלכת נוגה בפברואר 1974 ועשתה שימוש בכח הכבידה שלו כדי להאט את מהירותה ולשנות את מסלולה במטרה להגיע ליעדה הסופי - כוכב חמה.
על מנת להעצים את ההאצה במקלעת כבידתית ניתן להפעיל את המנוע הרקטי של הגשושית בקרבת הפריגיאה, בה המהירות היא בשיאה והעלייה באנרגיה הקינטית היא מקסימלית.
כמו כן, במקלעת כבידתית ממונעת התאוצה שמפעילה כבידת הכוכב בשלב ההתקרבות אליו קטנה מהתאוטה בשלב ההתרחקות כתוצאה מאובדן מסת הדלק שנשרף בתמרון.
השימוש במקלעת כבידתית מוגבל למועדים נדירים בהם מיקומם של כוכבי הלכת ביחס לכדור הארץ וזה ביחס לזה מאפשר שימוש באחד מהם על מנת להגיע לשני, וזאת מאחר שמשך ההקפה של כל כוכב לכת סביב השמש הוא שונה ומיקומים יחסיים מסוימים חוזרים על עצמם לעיתים רק אחת לעשרות רבות של שנים.
ב-20 באוגוסט 1977 שוגרה הגשושית וויאג'ר 2 שעשתה שימוש בצירוף נדיר של מיקומי כוכבי הלכת שאפשר לה לחלוף על פני צדק, שבתאי, אורנוס, ונפטון תוך שימוש במקלעת כבידתית בכל כוכב על פניו חלפה.
הצירוף המאפשר סדרה כזו של מקלעות כבידתיות מתקיים רק אחת ל-176 שנים.
באותה שנה עשתה שימוש גם הגשושית וויאג'ר 1 במקלעות כבידתיות סביב צדק ושבתאי על מנת להגיע למהירות מילוט ולעזוב את מערכת השמש.
בשנת 1990 שיגרה סוכנות החלל האירופית את הגשושית יוליסס לחקר קטבי השמש.
מסלול הגשושית התבסס על מקלעת כבידתית סביב צדק שהביאה להסטה של מעל 80 מעלות ממישור המילקה והיוותה את הדרך האפשרית היחידה להגעה למסלול כזה באמצעות טכנולוגיית המשגרים שהייתה קיימת בעת השיגור.
במשימת קאסיני לשבתאי שיצאה לדרכה בשנת 1997 נעשה שימוש בסדרה מורכבת של מקלעות כבידתיות בה חלפה הגשושית פעמיים על פני נוגה, חזרה וחלפה על פני כדור הארץ ואחריו על פני צדק.
מסלול המקלעות המורכב היה הדרך היחידה בה הגשושית הכבדה יכלה להגיע למטרתה אף שהיא שוגרה באמצעות המשגר החזק ביותר בזמנו - טיטאן IV.
ב-19 בינואר 2006 שוגרה הגשושית ניו הורייזונס.
ב-28 בפברואר 2007 היא חלפה ליד צדק, ונעזרה בכוח המשיכה שלו ובטכניקת מקלעת כבידתית להאצה.
היא הגיעה לקרבת צדק במהירות של 21 ק"מ לשנייה והתרחקה ממנו במהירות של 25 ק"מ לשנייה.
האצה זו הביאה לחסכון של שלוש שנים בטיסתה לפלוטו.
ב-27 בספטמבר 2007 שוגרה הגשושית שחר מכדור הארץ, ובשנת 2009 חלפה ליד מאדים והשתמשה בו כמקלעת כבידתית.
ב־5 באוגוסט 2011 שוגרה הגשושית ג'ונו מכדור הארץ, ובאוקטובר 2013 השתמשה ג'ונו בשיטת המקלעת הכבידתית כאשר חלפה על פני כדור הארץ במטרה להאיץ את מהירותה למהירות הנדרשת כדי להגיע לצדק.
הגשושית Parker Solar Probe שוגרה ב-12 באוגוסט 2018. היא תוכננה לבצע כמה תמרונים סביב לנוגה על מנת להוריד את התנע הזוויתי שלה, וכך להגיע למסלול יותר קרוב לשמש.
סוכנות החלל היפנית JAXA יחד עם סוכנות החלל האירופית שיגרו ב־20 באוקטובר 2018 את הגשושית BepiColombo שצפויה להגיע בשלהי דצמבר 2025 אל כוכב חמה עם שתי מקפות מחקר.
הגשושית תבצע תמרונים אליפטיים סביב לכדור הארץ (פעם אחת), וסביב לנוגה (פעמיים).
הגשושית קרויה על שמו של ג'וזפה קולומבו , הוגה הרעיון של שימוש במקלעת כבידתית עבור גשושיות.
הגשושית לוסי שוגרה בהצלחה לחלל ב-16 באוקטובר 2021. היא תסתייע בכדור הארץ, בתמרון מקלעתי שיתרחש ב-16 באוקטובר 2022, לשם הגעה אל האסטרואידים הטרויאניים, שקשורים כבידתית לכוכב הלכת צדק.
בסרט להציל את מארק וואטני צוות ההרמס משתמש במקלעת סביב כדור הארץ על מנת להשיג מספיק מהירות לחזרה בזמן למאדים, כדי להציל את מארק וואטני.
בסרט מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה צוות האנטרפרייז משתמש במקלעת סביב השמש על מנת לנסוע חזרה בזמן לסוף המאה ה-20 כדי להביא לווייתן גדול-סנפיר למאה ה-23.
בסרט בין כוכבים קופר ואמיליה מתכננים להיעזר במקלעת סביב החור השחור "גרגנטואה", כדי שתכוון אותם לעבר הכוכב של אדמונדס.
מקלעת העצה (sacral plexus) נמצאת באגן הקטן בקרבת השריר האגסי.
מקלעת העצה היא אסופת צרורי עצב המעצבבת את האגן ואת הגפיים התחתונות.
תחילתה של מקלעת העצה בגזע המותניים והעצה ובארבעה מהענפים הקדמיים של שורשי העצב השדרתיים של העצה (S1-S4).
סעיפיה השונים של המקלעת מתכנסים ליצירת עצב השת, העצב העיקרי של הגפה התחתונה, עצב הערווה, המעצבב את אברי המין החיצוניים ואת הסוגרים בחיץ הנקביים ועצבים נוספים.
למעט העצב לשריר האגסי, עצב העור הנוקב והענפים המעצבבים את שרירי חיץ האגן, יוצאים כל ענפי מקלעת העצה מהאגן דרך נקב השת הגדול.
לעיתים מתייחסים למקלעת העצה כחלק ממקלעת גדולה יותר בשם מקלעת המותניים והעצה.
רובה McMillan TAC-50 (מקמילן טאק-50) הוא רובה צלפים המיוצר בארצות הברית על ידי חברת האחים מקמילן.
זהו רובה צלפים לטווח הרחוק המיועד הן נגד בני אדם והן נגד מטרות קשות וציוד.
הרובה מבוסס על תכנונים קודמים של אותה חברה, שהופיעו לראשונה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. חברת האחים מקמילן מייצרת מספר גרסאות של רובים בקליבר 0.5 אינץ', בהתבסס על אותה פעולה, עבור יישומים צבאיים, משטרתיים ואזרחיים.
רובי TAC-50 הם בעלי דיוק הנחשב למצוין, והיצרן התחייב על מקבצים בפיזור של חצי דקת קשת עם תחמושת צליפה ברמת Match Grade.
לשם השוואה, הדיוק של בארט M82A1 - גם הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' - נע בין 1 דקת קשת (עם תחמושת Match Grade) ל-3 דקות קשת (עם תחמושת רגילה).
כלומר: ה-TAC-50 מדויק יותר באופן ניכר.
ה-TAC-50 הוא רובה בקליבר 0.5 אינץ' ומשתמש בתחמושת 0.5 BMG שידועה גם כ-12.7x99 מ"מ נאט"ו, מאחר שזו התחמושת הכבדה התקנית של מדינות המערב.
תחמושת זו מאפשרת לו טווח ירי של , כאשר בתנאים מסוימים הוא יעיל גם מעבר לטווח של 2 ק"מ.
רובה TAC-50 הוא רובה בריחי ידני המופעל על ידי בריח מסתובב.
לבריח הענק יש זיזי נעילה קדמית כפולה, והבריח עצמו מחורק באופן בורגי להפחתת המשקל.
הקנה הכבד ברמת match-grade מיוצר על ידי Lilja Barrels גם הוא מחורק, כדי לפזר חום מהר ולהפחית מהמשקל הכולל.
לוע הקנה מעוצב כך שיופחת הרתע הגדול בעת הירי.
הרובה מוזן בידי מחסנית חיצונית נתיקה, המכילה 5 כדורים.
הקת והמעצה עשויים מפיברגלאס ומיוצרת על ידי McMillan Stocks ומתוכננים לשימוש גם עם חצובות דורגל.
עקב הקת ניתן לכוונון ל"אורך המשיכה" (length of pull) על ידי מרווחי גומי וניתן לקיפול הצידה לשם אחסון קומפטי.
לרובה אין כוונות ברזל אך ניתן להתקין עליו מגוון כוונות טלסקופיות או כוונות לראיית לילה.
בצבא הקנדי, הכוונת הטלסקופית הסטנדרטית שמותקנת עליו היא כוונת טלסקופית X16.
כיום מקמילן מייצרים ומשווקים דגם משופר יותר TAC-50C, שעיקר השיפורים הם שיפורי ארגונומיה, קת מתכוונת נוחה יותר עם תמוכת לחי ניתנת לכוונון, מסילות פיקטיני על המתפסים ועוד שיפורים חימושיים.
רובה ה-TAC-50 מחזיק בשיא הצליפה הארוכה ביותר, כלומר: הריגת לוחם אויב מהמרחק הגדול ביותר.
שיא זה עומד על ונקבע ב-2017.
הרובה שבר את השיא לראשונה ב-2002 כאשר רב-טוראי רוב פרלונג מצבא קנדה שלחם ב-2002 באפגניסטן, ירה ברובה TAC-50 והרג חמוש של הטליבאן מטווח של 2430 מטר (7972 רגל, 1.509 מייל).
ביריה הראשונה פרלונג החטיא, בשנייה הוא פגע רק בתרמיל של החמוש.
בשלישית הוא פגע בפלג גופו העליון של החמוש והרג אותו.
הישג צליפה מרשים זה לא אופייני לטווח הירי האפקטיבי שבו יש הסתברות גבוהה לפגיעה ביריה ראשונה.
מכיוון שבעמק שאח אי-קוט צפיפות האוויר נמוכה בהרבה מהצפיפות בגובה פני הים (העמק נמצא בגובה 2,432 מטר מעל פני הים) הטווח האפקטיבי המקסימלי של הרובה התארך בכ-600 מטר.
מאז נשבר השיא מספר פעמים.
השיא נשבר שוב בעזרת הרובה TAC-50 ביוני 2017: צלף מהכוחות המיוחדים של צבא קנדה ירה לעבר מחבל דאעש בעיראק ופגע בו ממרחק של 3450 מטר, פגיעה זו התאפשרה הודות לכך שהצלף ירה מגג בניין בעוד החמוש עמד על הקרקע.
: אריות הים, תחת הציון Mk 15 (רובה צלפים סימן 15).
: בשירות רגימנט הסיור המיוחד SRR-61.
: בשירות יחידה מיוחדת של המשטרה.
נהר מקנזי Mackenzie) הוא מערכת נהרות מרכזית המנקזת את האגן הצפוני-מערבי של יבשת צפון אמריקה.
אגן הניקוז שלו הוא הגדול ביותר בקנדה ושני בצפון אמריקה רק לאגן הניקוז של מערכת הנהרות מיסיסיפי-מיזורי.
אורכו של נהר המקנזי 4,241 קילומטרים ושטח אגן הניקוז 1,805,200 קמ"ר.
מוצא נהר המקנזי בנהר פינליי הנשפך לאגם ויליסטון ממערב להרי הרוקי והוא זורם צפונה לאורך צפון קנדה ונשפך לים בופור באוקיינוס הקרח הצפוני.
באופן רשמי נהר המקנזי עצמו מתחיל בימת העבדים הגדולה ואורכו 1,649 ק"מ.
רוחב הנהר כ-1.5 עד 3 ק"מ ובחלקים מסוימים אף 5 עד 6 ק"מ.
הדלתה של הנהר באורך 190 ק"מ ורוחבה 80 ק"מ על קו החוף בים בופור.
בחלקו העליון נשפכים למקנזי כמה נהרות גדולים ובהם ליארד המנקז 277,000 קמ"ר, פיס המנקז 302,000 קמ"ר ואתבסקה המנקז 95,000 קמ"ר.
בתחומי אגן הניקוז של הנהר גם כמה ימות גדולות.
ימת העבדים הגדולה ששטחה 28,555 קמ"ר, ימת הדובים הגדולה ששטחה 31,325 קמ"ר וימת אתבסקה ששטחה 7,922 קמ"ר.
הנהר כשיר לשיט לכל אורכו בערך חמישה חודשים בשנה, מאמצע מאי עד תחילת אוקטובר.
בעונת החורף, יש תעבורה בחלקי נהר מסוימים על הקרח הקפוא.
קו פרשת המים בינו לבין נהר היוקון מהווה את קו הגבול בין יוקון והטריטוריות הצפון מערביות בחלק המרכזי של הגבול.
הנהר נקרא על שם מגלה הארצות אלכסנדר מקנזי אשר חקר אותו בדרכו מערבה לאוקיינוס השקט ב-1789.
מקלקל הוא כלל הלכתי בהלכות שבת, שהמבצע אחת מכל ל"ט מלאכות שבת דרך קלקול, אינו עובר על האיסור מהתורה.
דין זה נלמד מהפסוק האומר כי מלאכות המשכן היו , היינו מלאכה הנעשית על ידי מחשבה, ולכך כשהדבר נעשה דרך קלקול הוא אינו נחשב ל'מלאכת מחשבת'.
עם זאת, חכמים אסרו מלאכות גם דרך קלקול, מחשש שמא יעשום באופן הרגיל, האסור מהתורה.
אפשר לעשות תת-חלוקה בכל המלאכות: מלאכות שבונות ומלאכות שהורסות.
המלאכות שנראות הורסות, לא מתחייבים עליהם עד שהם יהיו לשם בנייה, כמו שמפורש בחלק מהן, כמו 'הקורע על מנת לתפור'.
בפוסקים מוסבר כי מלאכות אלו אסורות מהתורה רק כאשר הן נעשות לצורך.
לדוגמה: קריעה נחשבת למלאכה רק אם היא נעשית על מנת לתפור.
וכיבוי נחשב למלאכה רק על מנת להכשיר את הנר שיודלק לפעם הבאה, או להכין פחם.
הקורע בחמתו - מבואר בתלמוד שהקורע בחמתו נחשב כמתקן אצל יצרו (=משכך חמתו) אלא שזו מלאכה שאינה צריכה לגופה שלדעת רבי יהודה חייב, ולדעת רבי שמעון פטור.
הקורע על מתו - נאמר בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי: התלמוד מחלק בין הקורע על מת שיש לו חיוב לקרוע עליו, שחייב, לבין הקורע על מת שאין לו עליו חיוב קריעה, שפטור.
לפי דברי רש"י לדעת רבי שמעון שמלאכה שאינה צריכה לגופה פטורים עליה, גם הקורע על מתו פטור.
לעומת זאת לדעת התוספות במקרה זה גם לרבי שמעון יהיה חייב, וזה כיוון שמלאכה הנעשית לצורך מצווה נחשבת לעולם כמלאכה הצריכה לגופה.
מקלקל במלאכת חובל ובמלאכת מבעיר
בתלמוד מסכת שבת נחלקו תנאים בדין מקלקל במלאכת חובל ומבעיר:
לדעת רבי שמעון דין מקלקל לא נאמר במלאכת חובל ומבעיר, מאחר שמצינו שהתירה התורה למול ביום השבת, שכרוך בה איסור חובל, משמע שלולא היתר התורה, היה אסור לחבול, א"כ חבלה אף על פי שהוא 'מקלקל', כלומר שאינו צריך לעצם הדם, חייב.
וכן בהבערה לעניין בת כהן שזינתה, שאסרה התורה לשורפה בשבת, על אף שמדובר בפעולת קילקול, מכאן מוכיח רבי שמעון שמלאכות חבלה והבערה אף שהוא מקלקל ואינו צריך לגוף הבעירה או הדם, חייב.
אולם רבי יהודה סובר שהואיל ובשריפת בת כהן וברית מילה מתקיימת מצווה, נחשב הדבר לפועלתלתיקון, ועל כן הוצרכה התורה להתיר למול בשבת.
וכן לעניין שריפת בת כהן, הפעולה נחשבת ל'תיקון', ומה שהוצרכה התורה, לאסור לשורפה בשבת, שאין לומר שהואיל ויש צורך לעונשה להתריע את החוטאים, יהיה מותר לשורפה בשבת, ולכן אסרה בפירוש לשורפה בשבת.
אבל שאר מקומות של חובל ומבעיר במקרה שהוא מקלקל – פטור, כפי הכלל הפשוט ש"כל המקלקלים פטורים".
באחרונים ביארו את מחלוקת רבי שמעון ורבי יהודה כך: לדעת רבי שמעון, מקלקל הוא כל שאין תועלת חיובית מתוצאת פעולתו (חובל באדם ואין לו צורך בדם).
לרבי יהודה, 'מקלקל' הוא פעולה שאין לה שום תועלת כלל, אבל כל שיש לו תועלת מכלל המעשה, אף שאין לו תועלת מהתוצאה עצמה, נחשב 'מתקן'.
הרמב"ם פסק כדעת רבי יהודה במלאכה שאינה צריכה לגופה שחייב, ולכך פסק שבמבעיר וחובל שאם אינו צריך לדם או לאפר, פטור.
שאר הפוסקים שפסקו כרבי שמעון שמאלכה שאינה צריכה לגופה פטור, היו צריכים לומר שחייב בכגון זה, וכן דעת רש"י.
אולם לא מצינו רבים שכתבו כן בפירוש, לרבות הטור והשולחן ערוך.
התוספות חידשו שדין זה תלוי במחלוקת האמוראים שם בדעת רבי שמעון: לדעת רבי אבהו אכן חייב בכל מקרה.
ולר' יוחנן, עדיין צריך צורך קצת, ובדומה לברית מילה ובת כהן שאע"פ שאינה צריכה לגופה, מ"מ יש בה קצת תיקון (וכן הוכיחו מגמרות נוספות).
ולמסקנתם, גם לרבי שמעון, כדי להתחייב בקלקול במלאכת חובל, צריך שהמלאכה תהיה צריכה לגופה.
וכגון דם הנאסר בהנאה, שסבור היה שמותר בהנאה, ונתן לכלבו, חייב, הואיל והיא צריכה לגופה (שצריך לדם) אף על פי שהוא גם מקלקל, כיוון שאי אפשר להשתמש בדם מצד ההלכה, ובזה חידשה התורה שחייב.
מִקְנֶה הוא שם כולל לבהמות מבויתות המשמשות במשק החי של האדם.
שם כולל לעדרים של צֹאן, בקר ובהמות-עבודה (סוסים, חמורים וגמלים) שיש לאדם.