tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכישוף נשבר, שלגייה מתעוררת והולכת לחצר, שם היא מכנסת את צבאו של הדוכס לצאת לכבוש את הממלכה ולצאת נגד המלכה רוונה.
הגמדים מסתננים לטירה דרך תעלות הביוב ופותחים את השער, ובכך מאפשרים לצבאו של הדוכס להיכנס.
שלגייה מתעמתת עם המלכה רוונה, אך רוונה גוברת עליה.
המלכה עומדת להרוג את שלגייה ולקחת את לבה, אך שלגייה משתמשת במהלך שלמדה מהצייד ופוצעת אנושות את המלכה רוונה, שהופכת לאישה זקנה כשהיא מתה, וצבאו של הדוכס האמונד מנצח.
כשהמלכה רוונה מובסת, הממלכה נהנית שוב משלום והרמוניה כששלגייה מוכתרת למלכה.
ניצנים שמופיעים על הענפים הריקים מצביעים שהקסם של רוונה מת יחד איתה.
קריסטן סטיוארט - שלגייה, נסיכת הממלכה ששני הוריה נהרגו וזו נרדפת על ידי המלכה רוונה.
כריס המסוורת' - אריק הצייד, נשלח על ידי המלכה לחסל את שלגייה אך חס על חייה.
שרליז ת'רון - המלכה רוונה, אימה החורגת המרושעת של שלגייה.
סם קלאפלין - הנסיך ויליאם, בנו של הדוכס האמונד.
סם ספרואל - אחיה של רוונה.
וינסנט רייגן - הדוכס האמונד, אביו של ויליאם.
לילי קול - גרטה, נערה צעירה שהופכת לחברה של שלגייה.
נח האנטלי - המלך מגנוס, אביה של שלגייה.
ליברטי רוס - המלכה אלאונור, אימה של שלגייה, מתה בלידת בתה.
כריס אובי - הקול מאחורי "המראה הקסומה".
גרג היקס - גנרל האביר השחור.
אנסטסיה היל - אימה של רוונה.
בשנת 2014 נודע שהאולפנים מעוניינים להוציא סרט המשך בכיכובה של סטיוארט, אך ללא הבמאי רופרט סאנדרס.
לבסוף סטיוארט פרשה ולוהקו שחקנים אחרים, הצילומים לסרט ההמשך, הצייד: מלחמת החורף, החלו בסוף שנת 2014, והוא יצא לאקרנים בשנת 2016.
השלד הצירי או השלד האקסיאלי (TA: Skeleton axiale) מורכב מעצמות הראש והגו של בעלי חוליות.
בבני אדם הוא מורכב מ-80 עצמות ומ־8 חלקים: עצמות הגולגולת, עצמות השמע של האוזן התיכונה, עצם הלשון, כלוב הצלעות, עצם החזה ועמוד השדרה.
השלד הצירי והשלד התוספי יוצרים יחדיו את השלד השלם.
ערך זה עוסק בעיקר בשלדים הציריים של בני אדם, אולם חשוב להבין את ההשתלשלות האבולוציונית של השלד הצירי.
השלד הצירי של האדם בנוי מ-80 עצמות שונות.
הוא הליבה המדיאלית (מרכזית) של הגוף ומחבר את האגן לשאר הגוף, במקום בו מתחבר השלד התוספי.
עם הזדקנות השלד העצמות נחלשות כולן, פרט לגולגולת.
הגולגולת נשארת חזקה על מנת להגן על המוח מפגיעה.
המילה "צירי" נגזרה מהמילה "ציר", ומתייחסת לעובדה שהעצמות הללו נמצאות בקרבת או לאורך "הציר" המרכזי של הגוף.
עצמות קרניאליות (Cranial Bones) (8)
עצם הצדע (או עצם הרקה) (2)
עצם הלסת העליונה (Maxilla) (2)
עצם הלסת התחתונה (Mandible) (1)
זוהי עצם דמוית פרסה במרכז החלק הקדמי-עליון של הצוואר, בין הסנטר לבלוטת התריס.
החוליות המותניות (Lumbar vertebrae) (5)
חוליות העצה (Sacrum) (1) - בלידה 5, מתאחות בשלב הבוגר.
חוליות עצם העוקץ (Coccyx) (1) - בין 3 ל-5 בלידה, מתאחות בהמשך החיים.
עצם החזה (1) - עשויה 3 חלקים מאוחים:
ידית עצם החזה (Manubrium) (1)
השלד התוספי או השלד האפנדיקולרי (TA: skeleton appendiculare) בנוי מ-126 עצמות בגוף האדם.
מבחינת פעילותו, הוא מעורב בהנעה של השלד הצירי (באמצעות הגפיים התחתונות) ובתמרון של עצמים בסביבה (באמצעות הגפיים העליונות).
השלד התוספי הכולל 126 עצמות והשלד הצירי הכולל 80 עצמות מרכיבים יחדיו את השלד השלם, הכולל את 206 העצמות שבגוף האדם.
השלד התוספי נוצר במהלך ההתפתחות מסחוס, באמצעות תהליך התגרמות תוך-סחוסית (endochondral ossification).
בניגוד לשלד הצירי, השלד התוספי אינו מאוחה.
עובדה זו מקנה טווח תנועה גדול בהרבה.
המילה "תוספי" נגזרה מהמילה "תוסף", ומתייחסת לעובדה ששלד זה הוא חלק המתווסף למכלול גדול יותר.
עצמות שורש כף היד (16)
הגלילים המרוחקים (distal phalanges) (10)
שלדג האמזונאס (שם מדעי: Chloroceryle amazona) הוא מין של שלדג החי בטבע ביערות הגשם של האמזונאס ובנהרות סביבם ומוצא בהם את מזונו.
הוא נפוץ גם צפונה משם עד מקסיקו ודרומה עד ארגנטינה.
הוא קרוב משפחה רחוק של הפרפור הנפוץ בישראל.
הוא בעל נוצות ירוקות ומקור ארוך כיאה לשלדגים וכן ציצה על ראשו הירוק.
החזה לעומת זאת צבוע בכתום בהיר.
הבטן והצוואר לבנים והמקור הארוך שחור.
לשלדג ראייה מצוינת המסוגלת למקם דברים מתחת למים בדיוק מרשים.
הוא מזכיר מאוד את קרוב משפחתו הקטן יותר שלדג ירוק (Chloroceryle americana), אך כבד ממנו בהרבה.
בנוסף לשלדג הירוק סימנים לבנים על כנפיו, החסרים אצל שלדג האמזונאס.
הוא מתמקם על ענפים הסמוכים לנהר וצופה על סביבתו.
טרפו הוא בעיקר דגים, חרקי מים או דו-חיים החיים מתחת לפני המים, לעיתים בעומק של כמה מטרים.
כשהשלדג מזהה טרף, הוא ממריא, צובר גובה, צולל כברק ושולה את הטרף שעשוי להיות בעומק מטר מתחת לפני המים.
הוא עף איתו אל הענף הקרוב והורגו בחבטות כנגד העץ או בולע אותו כמות שהוא.
הזכרים צבעוניים מהנקבות והציצה שלהם משמשת לחיזורים.
כמו כן הם בעלי קול חזק ומרשים והם משמיעים אותו מהענפים הגבוהים ביער הגשם.
הנקבות בוחרות לקינון חפירים בגדת הנהר שהזוג מעמיק עד עומק של 10 מטר.
הגוזלים הבוקעים נראים דומים מאוד להוריהם.
השלדג יוצא לציד לבד בדרך כלל אך הוא אינו טריטוריאלי ואם המקום מכיל מספיק דגים הוא מקבל נוכחות של שלדגים אחרים.
שלדג ענק (שם מדעי: Megaceryle maxima) הוא מין עוף ממשפחת השלדגיים והוא חי ליד נהרות טרופיים באפריקה.
הוא הגדול שבמיני תת-המשפחה שלדגי מים.
השלדג מגיע לאורך 42–48 ס"מ ובעל נוצות אפורות כהות מנוקדות בלבן ובעל ציצה גדולה מעל ראשו.
המקור שחור כהה, קצה הצוואר לבן והחזה אדמוני.
שאר הבטן לבנה והרגליים אפורות.
השלדג בעל דו צורתיות זוויגית והזכרים גדולים ומקושטים מהנקבות הכהות יותר וחסרות הכתם האדמוני על החזה.
הוא מצוי באפריקה שמדרום לסהרה למעט אזורים צחיחים ומצוי ביערות גשם, ביצות, אגמים, שדות לחים, סוואנות וגדות נהר.
הוא צועק בקול רם כדי להודיע על נחלתו ותוקף כל שלדג זר.
השלדג הענקי הוא צייד שניזון מחרקים גדולים, סרטנים, דגים וצפרדעים וכן זוחלים ויונקים קטנים.
הטרף נתפס במהירות מצלילה מהאוויר ונהרג במהירות על ידי המקור.
שלדג כחול-חזה (שם מדעי: Halcyon malimbica) הוא מין של שלדג גדול החי באפריקה שמדרום לסהרה וכשמו בעל חזה כחול.
שלדג זה שייך לתת-משפחת Halcyoninae בעלת המינים הגדולים, ויש לו מקור גדול וחזק בצבע אדום בוהק.
אורכו עד 25 ס"מ והוא בעל כנפיים שחורות עם פס כחול באמצע.
החזה והזנב כחולים והבטן לבנה עם "כיפה" חומה.
הרגליים אדומות והלסת התחתונה שחורה.
מין זה חזק במעוף והוא צולל קדימה כדי לעוט על טרפו.
הוא חי במערב אפריקה בעיקר ביערות טרופיים וסוואנות ושם נחבא בין הצמחים מחפש מזון.
הוא טריטוריאלי ויתקוף כל שלדג לא קרוא שנכנס לנחלתו.
הוא צד בעיקר חרקים גדולים, פרוקי רגליים, דגים, צפרדעים, לטאות ויונקים קטנים.
בנוסף על טרף הוא ניזון מהפירות של דקל השמן (Elaeis).
השלדג מטיל שתי ביצים בחור בעץ או בקן של טרמיטים.
הגוזלים מתבגרים במהירות ועוזבים את הקן.
שלדג מלגשי (שם מדעי: Corythornis vintsioides) הוא מין של שלדג החי ביערות טרופיים במדגסקר.
שלדג מלגשי שייך לתת-משפחת הAlcedininae בה מצוי גם השלדג הגמדי החי בישראל.
הוא קטן מאוד -אורכו רק 13 ס"מ - ודומה במראהו למין שלדג מלכיט (Corythornis cristatus) החי באפריקה.
אולם הוא חי רק במדגסקר ובאי מיוט שבקומורו, אשר לחופי האוקיינוס ההודי.
הוא בעל מקור אדום ארוך, גוף כתום בהיר, פלג גוף עליון כחול ורגליים אדומות.
צדי הצוואר והלחיים בצבע כתום כהה יותר משאר הגוף.
מין זה מצוי רק ביערות והוא נחבא אל הכלים.
כמו רוב השלדגים, הוא עף לעבר טרפו הקטן מתצפית על ענף, חוטף אותו והורגו בחבטות מול הענף.
הוא טורף בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים, אך גם לטאות, דו-חיים וגוזלים.
שלדגי מים (שם מדעי: Cerylinae) היא תת-משפחה במשפחת השלדגיים של עופות מים בעלי מקור מוארך מעט המותאמים לדיג.
בקבוצה זו 3 סוגים ו-9 מינים.
זו אחת מ-3 תת-משפחות של שלדגיים והיא מיוצגת בישראל במין פרפור עקוד.
הפרפור מסוגל לרפרף במקום אחד מעל המים עד שהוא מבחין בטרף וצולל אליו.
גם שאר המינים מתנהגים כמותו והם חיים באמריקה הצפונית והדרומית, אפריקה ואזורים שונים באירופה ואסיה.
שלדגים אלה קטנים יחסית, בעלי מקור ארוך וציצה מאחורי ראשם.
הם ניזונים בעיקר מדיג וחלק מהמינים מסוגלים לרפרף בלי לזוז ממקומם מעל המים.
סוג ומין יחיד פרפור עקוד (Ceryle rudis) - מצוי בישראל
מין שלדג ירקרק-אדמוני (Chloroceryle inda)
מין שלדג אמריקאי קטן (Chloroceryle aenea)
שלדגי נהר (שם מדעי: Alcedininae) היא תת-משפחה במשפחת השלדגיים של עופות מים בעלי מקור מוארך מעט המותאמים לדיג.
בקבוצה זו 4 סוגים ו-24 מינים.
בני קבוצה זו הם טורפים וניזונים מיצורים קטנים שהם צדים במים, ובעיקר מדגים, למרות שכמה מינים ניזונים יותר מחרקים.
אלו הקטנים שבבני המשפחה וגם המקושטים ביותר.
הם חיים בנהרות ואגמים חמימים או ממוזגים באירופה, אסיה ואפריקה ומרחיקים עד לאוסטרליה.
בארץ ישראל נפוץ המין המוכר שלדג גמדי.
שלדגי עצים (שם מדעי: Halcyoninae) היא תת-משפחה במשפחת השלדגיים של עופות מים והיא אחת משלוש תת-משפחות של שלדגיים.
זוהי הקבוצה הגדולה ביותר והיא כוללת 12 סוגים ו-61 מינים.
בני קבוצה זו שהם שוכני עצים ויערות, חיים באזורים טרופיים או ממוזגים באפריקה, דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט.
מינים אלה הם הגדולים במשפחה והם בעלי מקור ארוך גדול, ובדרך כלל בעל צבע עז, עיניים גדולות והם קולניים מאוד, דבר הבולט בעיקר אצל הקוקבורה מאוסטרליה.
בניגוד לשאר השלדגים, הם לא ניזונים רק מדגים אלא גם מיצורים אחרים, חרקים ופרוקי-רגליים וכן חולייתנים קטנים שונים.
לעיתים הם ניזונים גם מפירות.
סוג Pelargopsis - בו המין שלדג קפנסי
סוג Todirhamphus - בו המין שלדג קדוש
שלדג קדוש (שם מדעי: Todiramphus sanctus) הוא מין של שלדג מתת-משפחת שלדגי עצים המצוי באזורים טרופיים סביב החופים, היערות וביצות המנגרובים של דרום-מזרח אסיה, אינדונזיה, אוסטרליה, ניו זילנד ואיים נוספים באזור האינדו-פסיפי.
שלדג זה קיבל את שמו עקב מנהג הפולינזים שהוא קדוש וכן שהוא וכמה מיני שלדגים נוספים מסוגלים להעלות את גובה הגלים.
אורכו של השלדג 19-23 ס"מ והוא בעל נוצות כנפיים ועורף ירוקים, מקור עבה ושחור, פס שחור על הלחיים ובטן זהובה.
הנקבות עמומות צבע יותר מהזכרים אך שני המינים דומים מאוד.
השלדג הוא טורף הניזון מחרקים, סרטנים, דגים, זוחלים קטנים ויונקים קטנים ואף מעופות אחרים כמו פרושיים קטנים.
השלדג מחכה לטרפו על ענף, מחכה לרגע המתאים וצולל למטה במהירות ואז הורג את הטרף בחבטה מול הענף.
שַׁלְדָּג אפור-ראש (שם מדעי: Halcyon leucocephala) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים.
שלדג זה נפוץ באפריקה הטרופית והסובטרופית, ואף בחצי האי ערב.
מצב שימור: ללא חשש - לשלדג אפור-ראש תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה ויציבה.
גודל של שלדג אפור-ראש כ-21 ס"מ.
ללא הבדל בין המינים, צבע הראש והחזה אפור, הגב והחלק העליון של הכנפיים בצבע שחור, כאשר קצוות הכנפיים והזנב בצבע כחול בוהק, החלק התחתון של הגוף בצבע ערמון.
המקור ארוך וחד בצבע אדום.
המין תואר לראשונה על ידי הזואולוג הגרמני פיליפ מולאר ב-1776 תחת השם מדעי Alcedo leucocephala.
הסיווג לסוג Halcyon בוצע על ידי החוקר הבריטי ווילאם סואינסון ב-1821.
מקור השם Halcyon מיוונית, המילה alkuōn - ציפור שמופיעה במיתולוגיה יוונית כשליח שביקש מהאלים להרגיע את הים וכך הפך לסמל למזל טוב, בעיקר בקרב יורדי ים.
שם המין leucocephala מקורו בהלחם מילים מיוונית: leukos שמשמעו לבן ו-kephalos שמשמעו ראש.
מקור השם בעברית הוא הלחם בסיסים של "שולה דגים".
לשלדג אפור-ראש מוכרים 5 תת-מינים:
acteon – נפוץ בכף ורדה.
leucocephala – נפוץ מאזור סנגל וגמביה עד לצפון-מערב סומליה וצפון טנזניה.
semicaerulea – נפוץ בדרום חצי האי ערב.
hyacinthina – נפוץ בצפון-מזרח סומליה וצפון טנזניה.
pallidiventris – נפוץ מאזור קונגו לדרום-אפריקה.
בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חסרי חוליות כדוגמת: חגבאים, חיפושיות, צרצריים וחסרי חוליות נוספים, לעיתים גם לטאות קטנות.
שיטת הצייד: השלדג נח על נקודת תצפית גבוהה, לרוב ענף, שממנו הוא תר אחרי טרפו, כאשר הוא מאתר טרף הוא צולל אליו מנקודת התצפית.
עונת הרבייה בין ספטמבר לדצמבר, נוהג לקנן במחילות בגדות נחלים ותילי עפר, הנקבה מטילה 3-4 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג למשך כ-20 יום.
הגוזלים בוקעים עירומים, ללא נוצות, ובעלי מקור בצבע שחור.
לעיתים מין זה מהווה פונדקאי קינון עבור אוביל הדבש.
שַׁלְדָּג אפריקאי ננסי (שם מדעי: Ispidina picta) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים.
נפוץ באזורים מיוערים באזור האפרוטרופי.
מצב שימור: ללא חשש - לשלדג אפריקאי ננסי תפוצה רחבה וגודל אוכלוסייה יציבה.
התיאור הראשון של השלדג פורסם ב-1780 על ידי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ללא שם מדעי.
ב-1783 קיבל את השם המדעי Todus pictus על ידי החוקר ההולנדי פיטר בודהארט.
ב-1848 הסוג שונה ל-Ispidina על ידי החוקר הגרמני יוהאן גאקוב.
מקור השם picta מלטינית ופירושה צבוע.
גודל של השלדג כ-12 ס"מ.
פלג גופו התחתון בצבע כתום,כנפיו וזנבו בצבעים כחול ושחור.
מצחו בצבע כחול כהה צווארו לבן ועורפו בצבע סגול.
המקור ארוך וחד בצבע כתום.
לפרטים צעירים המקור בצבע שחור
לשלדג אפריקאי ננסי מוכרים 3 תת-מינים:
picta – נפוץ במרחב שבין גמביה וסנגל לאתיופיה ודרום אוגנדה.
ferrugina - נפוץ במרחב שבין גינאה ביסאו למערב אוגנדה ועד לאנגולה וזמביה.
natalensis - נפוץ במרחב שבין אנגולה וטנזניה עד לדרום אפריקה.
בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חרקים ועכבישים, ולעיתים לטאות קטנות וצפרדעים.
שיטת הצייד: לרוב השלדג נח על ענף נמוך, שממנו הוא תר אחרי טרפו, כאשר הוא מאתר טרף הוא צולל אליו מנקודת התצפית.
מין זה יכול לקנן מספר פעמים בשנה, נוהג לקנן במחילות באורך של כ-30 עד 60 ס"מ בגדות נחלים או תילי טרמיטים, הנקבה מטילה 4-6 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג.
שַׁלְדָּג העצים (שם מדעי: Halcyon senegalensis) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים שמסדרת הכחלאים.
שלדג זה נפוץ באפריקה שמדרום לסהרה.
לשלדג תפוצה רחבה וגודל אוכלוסייה יציבה.
גודל של שלדג העצים כ-23 ס"מ.
זכרים שוקלים 41–60 גרם ואילו הנקבות שוקלות 55–64 גרם.
הגב, הזנה ובחלק התחתון של הכנפיים בצבע כחול בוהק.
ראשו, צווארו ופלג גופו התחתון בצבע לבן.
החלק העליון של הכנפיים בצבע שחור.
מקורו ארוך וחד כאשר החלק העליון של המקור בצבע אדום והתחתון בצבע שחור.
לשלדג העצים פס שחור שנמשך מאחורי העין עד לצווארו.
המין תואר לראשונה ב-1766 על ידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס בשם המדעי Alcedo senegalensis.
הסיווג לסוג Halcyon בוצע על ידי החוקר הבריטי ויליאם סואינסון ב-1821, כאשר השם של שלדג העצים מהווה את שם של כל תת-המשפחה שלדגי עצים.
לשלדג זה מוכרים 3 תת-מינים:
fuscopileus – נפוץ במרחב שבין סיירה לאון, דרום ניגריה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד לצפון אנגולה.
senegalensis – נפוץ במרחב שבין סנגל וגמביה לאתיופיה וצפון טנזניה.
פריטים מאזור התפוצה הצפוני נוהגים לנדוד בחורף אל אזור התפוצה הדרומי.
cyanoleuca – נפוץ באזור שבין דרום אנגולה ומערב טנזניה עד לדרום אפריקה.
פריטים מאזור התפוצה הדרומי נוהגים לנדוד בחורף אל אזור התפוצה הצפוני.
נוהג לאכלס אזורים מיוערים וסוואנה.
פריטים המאכלסים אזורי סוואנות נוהגים לנדוד לאזורים מיוערים בתחילת נובמבר ולחזור אל אזור הסוואנה באזור אמצע אפריל, הנדידה מתבצעת בשעות הלילה.
בניגוד לשמו, שלדג זה לא ניזון מדגים, אלא ממגוון של חסרי חוליות כדוגמת: חגבאים, חיפושיות, צרצריים וחסרי חוליות נוספים, לעיתים גם לטאות קטנות ונחשים קטנים.
לעיתים נדירות ניזון גם מגוזלים של ציפורים קטנות כדוגמת שתאי אדום-מקור.
עונת הרבייה מתרחשת בין נובמבר למרץ.
לשלדג העצים התנהגות חיזור מרהיבה שבה הזכר קורא בקול גבוה ובסופו מציג את כנפיו.
נוהג לקנן בחורי עצים שלרוב נקדחו על ידי נקריים, הנקבה מטילה 2–4 ביצים שעליהם שומרים 2 בני הזוג למשך כ-5 שבועות.
שלדג עצים (שם מדעי: Halcyon) הוא סוג של עופות ממשפחת השלדגיים שבסדרת הכחלאים ובו 11 מינים.
שלדגי העצים הם שלדגים כחולים בעלי מקור ארוך ונוקשה בצבע אדום ברובם.
הם חיים על ענפי העצים ביערות וערבות פתוחות מאפריקה ועד אוסטרליה ומחפשים יצורים קטנים מתחת לענפיהם.
אז הם מסתערים אליהם והורגים אותם בחבטת מקור.
לעומת שלדגים אחרים הם לא ניזונים כמעט מדגים, אם כי לא יהססו לדוג.
הם ניזונים על דו-חיים, לטאות, נחשים קטנים, גוזלים ומכרסמים.
שלגיה ושבעת הענקים הוא סרט אנימציה קלאסית מבית Filmation, ששודר ב-CBS בחג המולד של 1980. הסרט מבוסס על האגדה שלגיה ושבעת הגמדים.
בישראל, הסרט יצא בקלטות וידאו בשנת 1992 בדיבוב עברי.
לאחר שהביסו את המלכה הרעה, המלכה שלגיה ובעלה המלך מקסים מושלים במלכה, ויש להם ילדה בשם שלגיה אשר קרויה על שערה הלבן.
משפחת המלוכה הנחתה את פסטיבל ספורט החורף של חג המולד.
אחד מהם היה גרוניון, גמד מצחיק וחבר טוב של שלגיה הצעירה.
שלגיה אמרה שמשאלתה לחג המולד הוא לבנות בית משחקים לכל הילדים והחליטה לשפץ את הטירה הנטושה מעל ההר שהייתה שייכת לאמה החורגת של שלגיה.
אולם, קוביית הקרח הענקית נמסה, והמלכה הרעה השתחררה, אשר קפאה מאז שהובסה.
חזרה לטירה, היא מצאה את מראת הקסמים עדיין במקומה וכשפה את הממלכה כשהקפיאה אותה באמצעות סופת שלגים קסומה, לפני שהיא והמלך קפאו, אמרה המלכה שלגיה לבתה למצוא את שבעת הגמדים.
גרוניון ליווה את שלגיה ליער כדי לחמוק מהסערה.
לאחר שמצאו מקום חם, הם גילו שהם בגינה ענקית ושני ענקים בשם טיפשוני וקפדני ניסו למעוך אותם במחשבה בטעות שהם חרקים.
שלגיה החלה לבכות וגרוניון העיר לענקים אשר התנצלו בפניהם והציגו את עצמם בשיר יחד עם עוד 5 ענקים נוספים בשם חכמוני, שיהוקי, בכייני, תינוקי ושרירי.
הענקים סיפרו שהם הדודנים של שבעת הגמדים.
לאחר ששמעו את סיפורם של שלגיה וגרוניון על ממלכתם הקפואה, החליטו הענקים להביא אותם לבית שלהם.
לאחר שהמלכה הרעה גילתה ששלגיה הצעירה עדיין בחיים ויותר יפה ממנה, היא הפכה את עצמה לעכברוש ענק על מנת לתקוף אותה, אולם כאשר אחד הענקים חזר הביתה, הוא גירש את המלכה בתור העכברוש.
לאחר מכן היא המיסה את כל הקרח מההרים על מנת ליצור שיטפון, ושרירי הציל את שלגיה מהשיטפון.
הענקים החליטו להשאיר את שלגיה בבית ושיהוקי היה לשומר הבית.
המלכה הפכה שני נשרים ליצורים כדי להפחיד את שיהוקי, ואז התחפשה לאישה זקנה ענקית וסידרה אותה שנתנה לשלגיה להריח פרח מורעל אשר הרדים אותה, בדיוק כמו תפוח הרעל שהרעיל את אמה.
אולם השיהוקים של שיהוקי היו חזקים ושהענקים שמעו הם חזרו לבית שלהם.
כאשר ראו את שלגיה המנוחה, הענקים רצו לתקוף את הטירה של המלכה הרעה, בתור נקמה.
שם, היא ניסתה לעצור אותם באמצעות ברקים, אולם שרירי היה קשוח לזה.
היא אחר כך הביאה שבעה שדים כדי להילחם בענקים, אולם שיהוקי החל לשהק וגרם לרעידת אדמה אשר גרמה לטירה לקרוס.
מראת הקסמים, אשר נחשף כמקור הכוח של המלכה, התנפצה והשדים הובסו בעוד שהמלכה עצמה התאדתה לגמרי.
כאשר המלכה חוסלה באופן סופי, הקללה על הטירה נשברה וכל פסלי הקרח הפכו בחזרה לאנשים חיים.
גרוניון והענקים הביאו את שלגיה הביתה אל ההורים באמצעות ארון קבורה מלא בעלי ורד.
ההורים נשקו את שלגיה בלחיים והיא התעוררה, וכולם שמחו.
שרירי סיפר לה שהוא ושאר הענקים יבנו טירה גדולה לילדים שם שלגיה תוכל לישון שם במנוחה.
אריקה שימר - שלגיה השנייה
מלנדי בריט - המלכה הרעה
דיאנה פרשינג - המלכה שלגיה
ארט ג'ונסון - טיפשוני, קפדני, תינוקי, שיהוקי, בכייני ושרירי
רותי הולצמן - גרוניון / המלכה שלגיה
לימור שפירא - הנסיכה שלגיה השנייה
גיורא קנת - קפדני / חכמוני / שיהוקי / בכייני / המלך מקסים
שמעון כהן - טיפשוני / שרירי / תינוקי / ראי הקסמים
שפרירה זכאי - המלכה הרעה
שלדג קפנסי (שם מדעי: pelargopsis capensis) הוא מין של עוף הנמנה עם משפחת השלדגיים החי בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה ועד אינדונזיה.
הוא בעל מקור ארוך הדומה למקור חסידה ולכן מכונה גם שלדג ארוך-מקור או שלדג מקור-חסידה.
הוא תואר בידי החוקר קארולוס ליניאוס בשנת 1766.
התיאור הראשון של מין בוצע על ידי קארולוס ליניאוס בהמהדורה ה-12 של השיטה שבטבע.
ליניאוס חשב שהדגימה של המין הגיעה מכף התקווה הטובה ונתן לה את שמה בהתאם capensis - מהכף, בעוד המין לא חי באפריקה וככל הנראה הדגימה הגיעה מהאי ג'אווה.
ז'אק בריסון הציע שהדגימה הגיעה מהעיר צ'אנדאנגאר שבהודו.
השלדג מגיע לאורך 35 סנטימטרים והוא בעל ראש חום, כנפיים כחולות, גב ירוק ומקור ארוך הדומה למקור חסידה.
השלדג חי במגוון בתי גידול מיוערים בסמוך לאגמים, נהרות או חוף הים וניזון מדגים, צפרדעים, סרטנים, חרקים ואף מכרסמים ועופות אחרים.
השלדג טריטוריאלי והוא מסוגל לגרש נשרים וטורפים גדולים אחרים.
למין זה 13 תת-מינים המובחנים זה מזה בנוצות שלהם.
לתת המין של איי סולו צוואר, ראש ובטן לבנים.
השלדג מתרבה בגדות הנהר, עצים ישנים או בקני טרמיטים.
הנקבה מטילה שתיים עד חמש ביצים לבנות.
capensis - נפוץ בנפאל, הודו וסרי לנקה.
תת-המין הראשון שתואר על ידי קארולוס ליניאוס.
osmastoni - נפוץ באיי אנדמן.
lntermedia - נפוץ באיי ניקובר.
burmanica - נפוץ בסין ומיאנמר עד לחצי האי המלאי.
malaccensis - נפוץ בחצי האי המלאי, איי קיאו ואיי ריג'נסי.
cyanopteryx - נפוץ בסומטרה, איי בנגקה והאי בליטונג.
simalurensis - נפוץ בסומטרה ובאי סימולו.
sodalis - נפוץ באיי באטו.
floresiana - נפוץ באיי סונדה הקטנים.
gouldi - נפוץ בצפון הפיליפינים.
gigantea - נפוץ במרכז ודרום ההפיליפינים.
שלדג קפנסי נפוץ בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה במערב ועד אינדונזיה במזרח.
שלגיה ושגעון האמת (בשוודית: Snövit och sanningens vansinne) הייתה מיצג אומנותי שיצרו זוג האמנים דרור פיילר וגונילה סקולד-פיילר, אשר הוצג במוזיאון ההיסטוריה השוודית בסטוקהולם, שוודיה.
המיצב לווה בקנטטה של יוהאן סבסטיאן באך "Mein Herze schwimmt im Blut" ("לבי שוחה בדם"), שהתנגנה ברקע.
הלברית של הקנטטה עוסקת בתהליך חזרה בתשובה וחרטה על החטאים, כאשר בתחילה נדמה החוטא בעיני עצמו כחסר תקווה, אך לבסוף מתנחם בחסד האל.
פיילר הסביר שהסירה הלבנה מסמלת אמת; ואם אדם מאמין שהשקפותיו הן התגלמותה המוחלטת של האמת, התוצאה הסופית יכולה בהחלט להיות שלולית הדם המתוארת במיצב.
סקולד-פיילר הסבירה כי השם שלגיה נבחר מפני שבדיוקן הנאדי ג'רדאת דמתה לשלגייה עם שערה השחור, עורה החיוור ושפתיה האדומות.
בינואר 2004 היצירה הוצגה על ידי הזוג פיילר וסקולד-פיילר במוזיאון ההיסטוריה השוודית שבסטוקהולם.
ב-16 בינואר, צבי מזאל, שגריר ישראל בשוודיה שהוזמן לטקס הצגת המיצב, ניתק את תאורת המיצב והפיל את אחד הפנסים לתוך הבריכה.
עקב כך נגרם קצר חשמלי, ומזאל התבקש לעזוב את המקום, סירב, ולווה החוצה על ידי מאבטחים, כשכל האירוע מתועד במצלמות.
לתקשורת השוודית מסר מזאל כי הדבר נעשה בלהט הרגע, אך לתקשורת הישראלית סיפר כי תכנן זאת מראש.
המיצב היה חלק מהתערוכה "עושים הבדלים" שהוצגה במוזיאון.
ב-18 בינואר 2004, תומאס נורדנסטאד, האחראי לתערוכה, הותקף על ידי אדם לא מזוהה שניסה לדחוף אותו במורד גרם מדרגות.
נורדנסטד אף קיבל יותר מ-400 הודעות דואר אלקטרוני המכילות איומים שונים.
גם כריסטיאן ברג, ראש המוזיאון, וגם האמנים, קיבלו איומים רבים.
ביום ראשון שלאחר מכן, שומר המוזיאון נאלץ לסלק קבוצת אנשים שהשליכו חפצים שונים למים.
לאחר המתקפה על נורדנסטאד גדל מספר המבקרים במוזיאון לכ-1,400 ביום, ככמות כל המבקרים בשבוע שקדם לכך יחד.
במקביל, מחאה שארגן מרכז שמעון ויזנטל גרמה לכך שלמעלה מ-13,000 מיילים נשלחו ללשכתו של ראש ממשלת שוודיה, יירן פרסון.
כפי שתוכנן מראש, המיצב הוסר מהתערוכה ב-8 בפברואר 2004. בשנת 2011 יצרו הזוג פיילר יצירה בשם "Once upon a time in the middle of winter", שהתבססה על מאורעות היצירה משנת 2004.
שלגם (בטורקית: Şalgam) הוא משקה לפת שמקורו בעיר אדנה ונפוץ במישור צ'וקורובה.
טעמו של המשקה מתוק, חמוץ וחריף והוא מופק מלפת מותססת, גזר, חומצת לימון, פלפל חריף, סלק, בורגול ומלח.
המשקה הוזכר לראשונה במאה ה-16 על ידי הרופא והחוקר הצרפתי, פייר בלון.
נהוג לשתות את המשקה בכוס גדולה ולהגישו בליווי איירן לאחר אכילת קבב ויש הנוהגים לערבב בין המשקאות.
השלגם דומה בטעמו למשקה הקאנג'י ההודי ויש לשתות את המשקה כאשר הוא קר או צונן.
שלגית ההרים (שם מדעי: Montifringilla nivalis) היא מין של ציפור שיר ממשפחת הדרוריים החיה בהרי אירואסיה.
תפוצתה בטבע רחבה והיא איננה בסכנה.
השלגית דומה במראה לדרור הבית אך צבעונית יותר.
אורכה מגיע ל-16.5 עד 19 ס"מ והיא בעלת נוצות חומות עם ראש וחזה אפורים והבטן לבנה.
המקור שחור וחרוטי שבקיץ משנה צבע לצהוב ומגדל "סינר" שחור, הכנפיים חומים עם קצוות לבנים לאורך הכנף והזנב שחור עם קצוות לבנים.
אין הבדלים גדולים בין הזוויגים.
השלגית חיה לרוב בין הרים גבוהים וגבעות חשופות מקרח, לרוב מעל 1,500 מטר.
תפוצתה בטבע היא ברחבי דרום אירופה (הפירנאים, האלפים, קורסיקה והבלקן), דרך מרכז אסיה ועד להרי מערב סין.
השלגית היא מין מזדמן נדיר בישראל.
היא חיה על הקרקע, מחפשת אחר זרעים וחרקים ומקננת בנקיקים או במחילות של מכרסמים או פיקתיים.
בקן הנקבה מטילה 3–4 ביצים.
שלדג הצווארון (שם מדעי: Todiramphus chloris) הוא שלדג בינוני השייך לתת-משפחת שלדגי העצים.
הוא ידוע גם בתור שלדג לבן צווארון, שלדג שחור מסכה או שלדג מנגרובים.
טווח התפוצה שלו רחב, ומשתרע מהים האדום ודרום אסיה ועד פולינזיה.
מספר תת-מינים פוצלו ממין זה, כולל שלדג האוקיינוס השקט , שלדג האיים , שלדג הטורזי , שלדג מריאנה והשלדג המלנזיי.
שלדג הצווארון תואר על ידי הפולימאט הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון בספר Histoire Naturelle des Oiseaux בשנת 1780. הציפור גם אוּיְרה גם על ידי פרנסואה-ניקולה מרטינט ב-Planches Enluminées D'Histoire Naturelle.
זה הופק תחת פיקוחו של אדמי-לואי דאובנטון כדי ללוות את הטקסט של בופון.
לא האיור ולא התיאור של בופון כללו שם מדעי, אך בשנת 1783 טבע חוקר הטבע ההולנדי פיטר בודאארט את השם הבינומי Alcedo chloris בקטלוג שלו: Planches Enluminées.
אב הטיפוס זוהה תחילה באי בורו שבאינדונזיה.
הסוג Todiramphus הוצג על ידי המנתח וחוקר הטבע הצרפתי רנה ליסון בשנת 1827. הכינוי הספציפי chloris הוא לטינית מודרנית שמשמעותה 'ירוק' או 'ירקרק'.
ישנם תת-מינים רבים בטווח החופי והאידי של המין, מהים האדום ועד פולינזיה:
abyssinicus (פלזלן, 1856) - חופי הים האדום הדרומיים של סומליה וערב
kalbaensis (קוולס, 1980) - חופי צפון מזרח איחוד האמירויות הערביות וצפון עומאן.
vidali (שארפ, 1892) - מערב הודו, מרטנאגירי ועד קראלה.
davisoni (שארפ, 1892) - איי אנדמן ואיי קוקו (במפרץ בנגל, דרומית למיאנמר)
occipitalis (בליית', 1846) – איי ניקובר
humii (שארפ, 1892) - חופי מערב בנגל מזרחה לבורמה (כולל הארכיפלג מרגוי), חצי האי המלאי, טיומאן וצפון מזרח סומטרה.
armstrongi (שארפ, 1892) - פנים בורמה ותאילנד, הודו-סין ומזרח סין.
laubmannianus (גרוטה, 1933) - סומטרה (לא כולל צפון מזרח) ובורנאו.
chloropterus (אוברהולסר, 1919) - האיים ליד מערב סומטרה
azelus (אוברהולסר, 1919) - Enggano (סמוך לדרום מערב סומטרה)
palmeri (אוברהולסר, 1919) - איי ג'אווה, באלי, בוואן וקנג'אן.
collaris (סקופולי, 1786) - הפיליפינים, כולל פלאוון והאיים הסמוכים.
chloris (בודירט, 1783) - איי טלאוד וסנגיה דרך סולאווסי ועד לסונדאס הקטנה, איי מערב פפואה וצפון מערב גינאה החדשה (חצי האי פוגלקופ ואונין).
teraokai (נגמיכי קורדה, 1915) - פלאו
אורכו של שלדג הצווארון הוא בין 23 ל-25 ס"מ.
בחלקו העליון צבעו משתנה מכחול לירוק, בעוד שהחלק התחתון יכול להיות לבן או חום.
יש לו צווארון לבן סביב צווארו, ומכאן שמו של השלדג.
לחלק מתת-המינים יש פס לבן או צהוב על העין, ולאחרים יש כתם לבן בין העין והמקור.
המקור הגדול שחור עם בסיס צהוב חיוור עד הלסת התחתונה.
נקבות נוטות להיות ירוקות יותר מהזכרים.
אצל הצעירים הצבעים חיוורים יותר, עם סימני קשקשים כהים על הצוואר והחזה.
לשלדג הצווארון יש מגוון קולות, המשתנים על פי המיקום הגאוגרפי של תת-המין.
הקריאה האופיינית ביותר היא "קי-קי-קי" רועש, חריף ומתכתי החוזר על עצמו מספר פעמים.
שלדג הצווארון מצוי לרוב באזורי חוף, במיוחד בביצות מנגרובים.
הוא גם מאכלס שטחים חקלאיים, חורש פתוח, שטחי עשב וגנים.
בחלקים מסוימים מהתפוצה שלו, במיוחד באיים, ניתן לראות אותו בחלקים פנימיים יותר, כגון ביער או באזורים הרריים.
השלדג, כמו גם סוגים אחרים של שלדגים, יושב לרוב על חוטים, סלעים או ענפים חשופים בצורה בולטת.
תת-המין המופיע במערב היבשה האירו-אסייתית/אפריקאית הוא abyssinica, בצפון-מזרח אפריקה, הוא מצוי במנגרובים באריתריאה, ותועד גם בסודן וסומליה.
מזרחה יותר, בערב, נמצא הגזע kalbaensis בסכנת הכחדה, עם אוכלוסייה של 55 זוגות או פחות.
אלה מוגבלים כמעט לחלוטין לאזור איחוד האמירויות הערביות, אך רבייה של מספר פריטים תועדה גם בעומאן.
תת-מינים נוספים מופיעים באופן מקומי סביב חופי הודו ובנגלדש ובאיי אנדמן וניקובר.
בדרום מזרח אסיה ובאינדונזיה המין נפוץ יותר, ומופיע בעומק הארץ באזורים מסוימים.
המזון המועדף על שלדג הצווארון באזורי החוף הם סרטנים קטנים ושרימפס.
בנוסף אוכלים השלדגים מגוון רחב של בעלי חיים אחרים ובכללם חרקים (כולל חיפושיות, ציקדות, חרקי מקל, חגבים, עשים ופרפרים), עכבישים, תולעים, חלזונות, צפרדעים, לטאות, נחשים, דגים קטנים, ולפעמים אף ציפורים ועכברים קטנים.
שלדג הצווארון יושב כמעט ללא תנועה במשך זמן ממושך וממתין לטרף.
כאשר הוא מבחין במשהו הוא גולש למטה כדי לתפוס אותו, ואז עף חזרה אל המוט או הענף עליו ישב.
השאריות הבלתי ניתנות לעיכול מוחזרות ככדורים.
השלדג מקנן בחורים: חור טבעי בעץ או מחילה, שנחפרה על ידי השלדג בעץ רקוב, קן טרמיטים נטוש בעץ, מחילה במתלול אדמה ועוד.
לעיתים מקנן בחורי נקר ישנים.
בדרך כלל הנקבה מטילה 2-5 ביצים לבנבנות מעוגלות, המונחות ישירות על רצפת המחילה, ללא שימוש בחומר ריפוד.
שני ההורים לוקחים חלק בדגירה על הביצים ובהאכלת הגוזלים.
הגוזלים עוזבים את הקן כ-44 ימים לאחר הבקיעה.
לעיתים קרובות ישנן שתי עונות הטלה בשנה.
שלדג הצווארון מסווג במצב שימור ללא חשש ברשימה האדומה של IUCN.
שלדג הנהר הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בפריז בשנת 1887. היצירה משתייכת לזרם הפוסט־אימפרסיוניסטי ונמנית עם ציורי החיות שצייר האמן במהלך שהותו בצרפת.
הציור מתאר שלדג הנהר יחיד היושב על קנה דק לצד גדת מים, דרוך ומוכן לצוד את טרפו.
ואן גוך השתמש במכחולו הקצר והאופייני כדי לתאר את האיזון העדין בין תנועת הציפור לסביבתה.
הרקע הירקרק־צהבהב יוצר תחושת רוגע והרמוניה עם הטבע, בעוד המרקם הדחוס והמהיר של הצבעים משווה לתמונה חיות ומיידיות.
הצללית המוארכת של זנב הציפור מאזנת את תנוחת המקור המורם, והגוונים הכחולים של נוצותיה נראים מעט עמומים, אולי כהעדפה אמנותית או כתוצאה מתנאי התאורה שראה האמן.
הציור מבטא את מפגשו של ואן גוך עם יופיו השברירי של עולם החי ועם הקשר שבין אמנות לטבע.
שלהוב הוא מנהג של כתיבת הודעות תוקפניות, מקוממות ועוינות בפורומי אינטרנט, קבוצות דיון או דואר אלקטרוני.
הודעת שלהוב יכולה להראות ככל הודעה אחרת, אך מטרתה שונה - במידה רבה לפחות, אין בכוונת המשלהב לתרום לדיון, להבהיר את עמדתו או לשכנע משתתפים אחרים בדעתו.
המניע לשלהוב הוא בעיקרו פסיכולוגי או חברתי ורצון המשלהב הוא לזכות בתשומת לב, להבליט את עליונותו או סמכותו בנושא הנדון.
המשלהב מפיק הנאה בעיקר מסרקזם שהוא מפזר באותו דיון.
לעיתים אין כוונה בשלהוב אלא להעליב ולהציק למשתתפי הדיון האחרים.
משהחל המשלהב לפעול כך באופן עקבי, יש שיראו בהתנהגותו "טרוליזם", ופעולה זו נקראת לרוב גם "הטרלה".
ניתן לטפל בשלהוב באמצעות הגבלת תוכן, שמאפשרת למשתתפים לסנן חומרים מסוג זה.
שלהי העת העתיקה הוא הכינוי לתקופה שנמשכה בערך בין שנת 300 לשנת 700 עד 800 לספירה, שבה רואים היסטוריונים את קיצה של העת העתיקה ותחילתם של ימי הביניים באירופה ובאגן הים התיכון.
ערך זה, עם זאת, עוסק בהתפתחות ההיסטורית באירופה עד נפילת האימפריה הרומית.
לתיאור ההתפתחות אחרי נפילתה, ראו הערך ראשית ימי הביניים.
במסגרת התקופה נכללת תקופת שקיעת האימפריה הרומית, החל בסוף המאה השלישית או תחילת הרביעית ועד כינונה הראשוני של התרבות המערבית תחת שלטונו של קרל הגדול באירופה, חליפות בגדד במזרח התיכון והשתלטות האימפריה הביזנטית על שטחי אסיה הקטנה ומזרח אירופה.
היסטוריונים בעבר נטו להתייחס לתקופת שלהי העת העתיקה כאילו הורכבה מגושים גדולים וחד-משמעיים יחסית של התרחשות: האימפריה הרומית, נפילתה, עליית אימפריות אחרות, וכדומה.
כיום, מקובלת יותר גישה המדגישה את ההמשכיות וההשתנות ההדרגתית.
נדידת העמים במאה הרביעית והחמישית נתפשת היום כהליך של דעיכה הדרגתית של שלטון ישן ועליית יורשים כמו האוסטרוגותים והוויזיגותים.
כמו כן, ישנם היסטוריונים המבחינים בעליית דפוסים חברתיים המאפיינים את ימי הביניים כבר בתקופת האימפריה הרומית.
האימפריה הרומית הגיעה לשיא התפשטותה תחת שלטון טראיאנוס (עד 117 לספירה).
במהלך המאה השנייה נשמר כוחה בעיקר הודות לתקופת שלטונם של "חמשת הקיסרים הטובים": נרווה, טראיאנוס, אדריאנוס, אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס אשר כבשו מחדש שטחים אשר אבדו לה ושמרו ביד ברזל על 'נכסי' האימפריה.
באמצע המאה השלישית ניתן לזהות כבר את תחילת שקיעתה של האימפריה הניכרת היטב בתקופה של מלחמות אזרחים.
קיסרים ששלטו בסוף המאה השלישית ובתחילת הרביעית, במיוחד דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, ניסו לשמר את האימפריה באמצעות מאמצים ניכרים לארגון מחדש של הפרובינקיות והשליטה בהם.
מאמצים אלו זכו להצלחה הולכת ופוחתת עם הזמן, וברחבי האימפריה הרומית ניתן היה להבחין בהידלדלות הולכת ונמשכת של הכלכלה, החיים העירוניים, הלכידות החברתית, והעוצמה האימפריאלית.
התרחשות כה דרמטית כמו שקיעת האימפריה החשובה ביותר של העולם העתיק, לא התרחשה מסיבה אחת או בבת אחת, אך ניתן לומר כי בעיה עיקרית אחת, האופיינית לכל ממלכות העולם העתיק, תרמה במידה משמעותית להאצתם והחרפתם של תהליכי השקיעה.
לפי אחת הגישות, ברומא, כבמרבית האימפריות בהיסטוריה, היה ההון הכספי והאנושי שנכבש או נוצר משמש בעיקר לצורכי אגירה והתעשרות של בעלי הכוח.
סנטורים, קונסולים, שליטי פרובינקיות וקיסרים—כולם נהגו להשתמש בהון שצברו בעקבות כיבושיהם כדי לבנות לעצמם אחוזות פאר, לחלק למקורביהם, לרכוש נאמנים, וכדומה.
המוני העם—האזרחים ועוד יותר מזה אלו שלא נמנו על מעמד האזרחים—זכו לרוב בשאריות שחולקו מתנת נדבה.
מסלול ההתקדמות המרכזי והחשוב ביותר באימפריה היה באמצעות השירות הצבאי.
חייל ששרד את עשרים שנות השירות יכול היה עם תומן ליהנות ממידה מסוימת של ניעות חברתית: נחלה ורווחה כלכלית.
מנגנון זה אפשר לתושבים ששאפו להפוך אזרחים רומים מן המניין מסלול "התאזרחות" ושותפות בעושר האימפריה ואפשר התיישבות והפצת התרבות והמנהל הרומיים במקומות בהם התיישבו החיילים לשעבר.
באימפריה הרומית, לא הושקעו הכספים מהפרובינקיות או ההכנסות בהליכים שישפרו את ייצור המזון, הכלים או התעבורה בעתיד.
הון שנאגר הושקע בקידום רווחתו הכלכלית ותענוגותיו של זה שהשיג את ההון.
משמעות הדבר הייתה שמחזור ההון של האימפריה הצטמק בהתמדה.
לפיכך, כדי לאפשר את קיום המנגנון החיוני של הצבא הרומי, נדרשה האימפריה לעסוק בהתמדה בכיבושים חדשים או מחודשים, כדי להגדיל את מאגר ההון האנושי והכספי שלה.
מבנה בסיסי זה של האימפריה, למרות שיפורים חשובים שהיו בה ביחס לאימפריות אחרות בעולם העתיק (כמו האימפריה של אלכסנדר מוקדון, האשורים, הבבלים, וכן הלאה) בזכות המנהל הטוב יותר ומנגנון הניעות החברתית שהתקיים בה, הביא בהדרגה לדעיכת האימפריה:
החלשות הכוח המרכזי: רומא, באופן טבעי, הייתה מוגבלת בכמות האוכלוסייה וביכולתה לאכלס את צבאה באזרחים רומים, ובהדרגה החל הכוח הצבאי והשלטוני שלה נמהל באחוז גדל והולך של אזרחים מן הפרובינקיות, תחילה בצבא ומאוחר יותר גם בדרגים השלטוניים העליונים.
מאחר שרומא ביקשה להימנע מביזור הכוח ופיצולה לשורה של פרובינקיות עצמאיות, הביאה התפתחות זו ל"דיסוננס" בין המרכז לפריפריה באימפריה.
מגבלת התעבורה והמנהל: היעדר יכולת לשלוט באימפריה המשתרעת על אלפי קילומטרים רבועים, מספרד ועד סוריה, ומבריטניה ועד מצרים, חיזק בהדרגה את הצורך בפיצול השלטון באימפריה באופן כלשהו, כדי לשמר מידה בסיסית של קרבה פיזית בין השלטון לפרובינקיות הנשלטות.
לחץ זה הביא בסופו של דבר לפיצול האימפריה לחלק מזרחי ומערבי.
הדלדלות קרקעית ושקיעה עירונית: האוכלוסייה בערים באימפריה הרומית ניזונה על התנובה החקלאית של החקלאים באימפריה.
היעדר דרכים לשימור תנובת האדמה והגדלתה (בגלל היעדר השקעת הון בייצור דרכים כאלו) הוביל לדעיכה הדרגתית בתנובה ובעקבותיה גם בערים ברחבי האימפריה.
בהמשך, הובילה השקיעה הזו גם להתפרצות מגפות—תופעה אופיינית להחלשות האוכלוסייה בעקבות מלחמות ותזונה מדולדלת.
מלחמות אזרחים: מאבקי כוח ומלחמות אזרחים ליוו את רומא לכל אורך שנותיה, לעיתים במקביל לגאות ופריחה בכוחה (למשל, בין 132 לפנה"ס ועליית אוגוסטוס).
השוני במצב בשלב המאוחר יותר של חיי האימפריה היה היעדר כיבושים חדשים ושופעי תנובת הון ותנובה חקלאית שיוכלו לפצות על כילוי ההון האנושי במאבקים.
מלחמות האזרחים הבלתי-פוסקות כמעט בין השנים 235 ו-297 לא התבצעו במקביל להגדלת עוגת האימפריה, אלא במאמץ להשתלט על נתח הולך וגדל מהון אימפריאלי הולך ומצטמצם.
מאבקים אלו שחקו בסופו של דבר את כוחה של האימפריה להיאבק בכוחות חיצוניים, כמו הפרסים והגרמאנים שצרו על גבולותיה.
התעצמות המבנה האוליגרכי: בגלל היעדר שכלול ושיפור חקלאי, נתבע מן האימפריה הרומית לשמר בכל עת כתשעים אחוז מכלל האוכלוסייה במעמד של עבדים או צמיתים, כך שניתן יהיה להזין את המעמד השליט.
כל עוד התרחבה האימפריה במהירות, ניתן היה לאפשר לחלק גדול יחסית של תושבי רומא ואיטליה להפוך אזרחים ושותפים לאותם עשרה אחוז.
עם הפסקת ההתרחבות של האימפריה החל הצורך בשעבוד רוב האוכלוסייה דוחק את האימפריה לאימוץ מבנים קשיחים, היררכיים ואוליגרכיים יותר ויותר.
מצב זה הותיר את רוב האוכלוסייה מנותקת ממסלול שותפות כלשהו בעושרה של האימפריה והפחית את מידת יציבותה.
עליית הדתות החדשות: היעדר מסלול ניעות חברתית עבור רוב האוכלוסייה הוביל לעלייתן של אמונות חדשות—לפחות מבחינתם של תושבי האימפריה—שכרסמו בהתמדה במעמדם של הפולחנים הפגניים.
היהדות הייתה לדת ה'חדשה' המצליחה ביותר, ובמאה השלישית כבר נפוצו קהילות יהודיות בכל רחבי האימפריה, במיוחד במזרח, אך בהדרגה גם במערב ומנו כעשרה אחוז מכלל האוכלוסייה.
מצליחה לא פחות—ובסופו של דבר, הרבה יותר—הייתה הנצרות, כת שנפרדה מהיהדות וזכתה להצלחה לא פחותה מדת האם, במיוחד משום שהציעה "מסלול" מהיר וישיר לישועה יהודית ואימצה בהדרגה חלקים נבחרים מהפולחנים הפגניים הפוליתאיסטים שהיו שגורים בסביבתם.
הניסיון החשוב ביותר להשיב את עטרת האימפריה ליושנה נעשה על-ידי הקיסר דיוקלטיאנוס (שלט בשנים 284-305).
דיוקלטיאנוס, יצר שיטת שלטון חדשה, הטטררכיה, שבה חולק השלטון בין ארבעה שליטים: הוא עצמו במזרח האימפריה, ומקסימיאנוס באפריקה ובאיטליה היו השליטים הבכירים, בעלי תואר אוגוסטוס.
לצידם, אימצו השניים שני גנרלים מנוסים שמוצאם באזור הדנובה: גלריוס, בנו המאומץ ויורשו המיועד של דיוקלטיאנוס שלט באיליריה, מקדוניה ויוון; וקונסטנטיוס, יורשו של מקסימיאנוס, שלט בספרד, גאליה ובריטניה.
הרעיון היה ליצור מועמדים לרשת את השליט עוד בחייו, תוך בחירתם על-פי כישוריהם ולא על-פי מוצאם.
כתום עשרים שנה לשלטונם המשותף, בשנת 305, התפטר דיוקלטיאנוס מתפקידו וכפה זאת גם על מקסימיאנוס.
קונסטנטיוס וגלריוס מונו לתפקיד אוגוסטוס.
מותו של קונסטנטיוס בשנת 306 טרף את הקלפים, כאשר גלריוס סירב למנות את בנו, קונסטנטינוס, לאוגוסטוס.
במלחמה הממושכת שפרצה בין הטוענים לכתר הצליח קונסטנטינוס לזכות תחילה בשלטון במערב (312) ולבסוף בניצחון סופי ושליטה באימפריה כולה (totius orbis imperator) בשנת 324.
תחת שלטון דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס עברה האימפריה רפורמה שלטונית מקיפה.
הממלכה חולקה ל-11 מחוזות (דיוקסיות), שבכל אחת מהן שלט ויקאריוס, ואילו מספר הפרובינקיות הוכפל ל-100 (ואחר כך נוספו עוד).
כל ויקאריוס נשלט על ידי פרפקטים פראיטוריאנים מטעם הטטררכים, פרפקט אחד לכל טטרארך.
הפרפקטים לא היו מפקדים צבאיים אלא מומחים למנהל ומשפט.
מינוי זה החליש עוד יותר את כוחו של הסנאט כרשות שלטונית עצמאית, והעצים עוד יותר את השליטה של הטטררכים.
מגמה דומה, מכיוון אחר, באה בדמות ניסיון להעצים במידה ניכרת את הילתם וסמכותם של הטטררכים.
דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס הכריזו על עצמם כבני יופיטר והרקולס, שינוי שנועד להפוך אותם ליצורים דמויי-אל, בנוסח שליטי המזרח.
השליט, ה-dominate, היה שליט בחסד האל, עטוי גלימה מוזהבת שוליים, כתר וטבעת חותם, שכל הניצב בפניו נדרש לנשק את שולי גלימתו.
כדי לבסס את שלטון הטטררכים על חשבון כל הכוחות האחרים ביקש דיוקלטיאנוס לחסל לא רק את כוחם העצמאי של שליטי הפרובינקיות, הצבא והסנאט אלא גם לחזק את המסורות הרומיות ואת פולחן האלים הרומים, שמהם שאב את סמכותו, כביכול.
דיוקלטיאנוס הוציא בשנת 297 צו המורה לחיילים ומנהלנים להקריב קרבנות לאלים, ואחר כך ב-24 בפברואר 303 הורה על הריסת כל הכנסיות והכתבים הקדושים של הנוצרים בממלכה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא הורה להשליך את כל הכמרים הנוצרים למאסר ולשחררם רק אחרי שיקריבו קרבן לאלים הרומים.
לבסוף, באפריל 304, הוציא צו סופי שהורה לכל הנוצרים לעבוד את האלים הרומים.
המסרבים היו אמורים להיות מוצאים להורג.
תפישה דומה, לפיה ניתן לשנות מציאות רבת שנים בתוקף צו אימפריאלי, הנחתה את דיוקלטיאנוס בצעדיו בתחומים אחרים.
כדי להגדיל את הצבא (מ-300 אלף חיילים ל-600 אלף חיילים), הנהיג דיוקלטיאנוס חובת גיוס כללית וכונן חוק שקבע שעל בנו של איש צבא ללכת בעקבות אביו ולהתגייס אף הוא.
את הצבא המוגדל חילק דיוקלטיאנוס לשני כוחות עיקריים: לימיטאניי (limitanei) לשמירת הגבולות, ו-comitantenses כחיל פנימי לטיפול בבעיות ברחבי האימפריה.
כדי לממן את הרחבת הצבא וצרכים אימפריאליים אחרים הנהיג דיוקלטיאנוס מערכת מיסוי מורכבת שבה נגבו מיסים בהתאם לגידולים השונים והסחר השונה, עם מיסוי ברמה גבוהה יותר על מקומות בהם היה סחר ענף יותר או אדמה פורייה יותר.
בצו משנת 301 הורה דיוקלטיאנוס על קיבוע המחירים והשכר בכל רחבי האימפריה כדי לרסן את האינפלציה שחוללו הוא וקודמיו וכונן מערכת דו-מטבעית, שכללה מטבע זהב ומטבע כסף כבד יותר.
לשני הצעדים, ובמיוחד לצו המחירים המרביים, נודעה השפעה שלילית ארוכת טווח על הכלכלה הרומית, בהופכם ענפי ייצור וחקלאות שונים לבלתי-רווחיים עד כדי כך שחלק מהם נעלמו ממפת הייצור והסחר.
המיסוי הכבד של דיוקלטיאנוס גרם לרבים מהאיכרים המרוששים להימלט מחובותיהם אל הערים, מה שהחריף את מצוקת המזון בה.
דיוקלטיאנוס, כדרכו, ניסה להתמודד עם המצב החדש באמצעות צווים ובשנת 302 נאסר על האיכרים בחוק לנטוש את חלקת האדמה שלהם.
יתר על-כן, כוננה מערכת שאפשרה את תשלום המיסים לא בכסף אלא במוצרים.
מוצמתים נוספים היו הדקוריונים, אנשי עסקים בפרובינקיות שנכפו לשמש כגובי מיסים לכל חייהם.
כדי להבטיח במידת האפשר את סיפוק צורכי הצבא, כונן דיוקלטיאנוס גם מפעלי מדינה, שעובדיהם היו עבדים ומגויסים בכפייה שיצרו נשק ומדים עבור הצבא והביורוקרטיה.
קונסטנטינוס המשיך במגמה שאותה החל דיוקלטיאנוס.
הוא הגדיל את הצבא לשיעור של 900 אלף איש, כשהוא כולל בו חיל רכוב שחייליו גרמאנים.
מספר החיילים הגרמאנים בצבא הלך וגדל, כשרובם משרתים כפואדרטי, שכירי חרב בתמורה לקרקע.
מספר הדיוקסיות הוגדל ל-14 ואילו מספר הפרובינקיות הוגדל ל-117, כולם תחת פיקוחו הישיר של הקיסר באמצעות הפרפקטורים העירוניים (קיביליים) שלו.
קונסטנטינוס המשיך בקו החקיקה המחמירה של קודמו, כשהוא מעביר חוקים נוספים שחייבו בנים להמשיך במקצוע אביהם, מעין הרחבה של התקנה השנואה של דיוקלטיאנוס ביחס לבניהם של ותיקי הצבא.
תקנה זו נדרשה במיוחד ביחס לדקוריונים, שניסיונם להימלט מחובת השירות כגובי מיסים הוביל להפיכת המקצוע למוּרש.
המיסוי שהנהיג קונסטנטינוס היה חריף אף יותר מזה של קודמו.
תושבי העיר נדרשו לשלם מס בשם כריסרגירון, מס ארבע-שנתי בזהב או בכסף שנגבה בהכאות ובעינויים.
קונסטנטינוס כונן לעצמו בירה חדשה, שבאופן טיפוסי לשליטים מזרחיים נקראה על שמו.
על חורבות העיר ביזנטיום שעל מצרי הבוספורוס הוא החל לבנות בשנת 325 את קונסטנטינופול.
העיר, שבניינה דרש שש שנים, נועדה להיות המרכז האמיתי החדש של האימפריה וקונסטנטינוס כונן בה את כל סממני הפאר האימפריאלי בדומה לאלו שהתקיימו ברומא: סנאט, משפחות סנטוריאליות עשירות אותן משך לעיר, ואפילו חלוקת חיטה בחינם לאזרחי העיר.
קונסטנטינוס הפך את הנצרות מדת נרדפת לדת מועדפת באימפריה.
לא ידוע אם קונסטנטינוס, שנטבל רק על ערש דווי, היה נוצרי מאמין או שאימץ את הדת מטעמים אופורטוניסטיים, אך שיטתו הייתה זהה לזו של דיוקלטיאנוס, רק במהופך: במקום רדיפת נוצרים ובזיזת רכושם לתועלת הקיסר, היו אלו עתה היהודים ובמיוחד הפולחנים הפגנים שנרדפו ורכושם נבזז לתועלת הכנסייה הנוצרית.
כדי לקדם את ענייני של הנצרות בנה קונסטנטינוס מספר כנסיות מרשימות, העניק לכנסייה אדמות חקלאיות רבות, שהכנסותיהן סייעו בהתפשטותה.
לכנסייה הותר גם לקבל ירושות של אנשים, מה שהוביל להגדלה נוספת של שטחי האדמה שבבעלותה.
זכויות יתר נוספות שניתנו לכנסייה היו האפשרות להשתמש במאגרי התבואה האימפריאליים לצורך צדקה וכן האפשרות להמלטות מחיי דקוריון באמצעות הצטרפות לכנסייה.
נוסף על אלו, כדי לתמוך בתפישות הנצרות העוינות, הנהיג קונסטנטינוס ענישה מחמירה במיוחד על חריגה מינית.
ניאוף היה עבירה שעונשה מוות.
נערה שנמלטה עם מאהבה הייתה נדונה לשרפה על המוקד ומי שסייע לה נדון לשפיכת עופרת מותכת אל תוך פיו.
אנסים נשרפו אף הם על המוקד, אך גם קורבנותיהם נענשו שכן לדעתו של קונסטנטינוס אישה לא הייתה צריכה לצאת מהבית.
המעמד המועדף שלו זכתה הנצרות גרם לשינוי מהיר במצבה.
מדת קטנה ונרדפת, הפכה הנצרות בתוך כמה עשרות שנים לדת שולטת, גם באמונה, גם בקרקע וגם ברכוש.
בתוך זמן קצר, החלה הנצרות להתפשט מן הערים לכפרים ומשם לאזורי הספר.
בשנות השלושים של המאה הרביעית, כבר החל אולפיליאס לנצר את השבטים הגרמאנים.
חמישים השנים שבהן משלו דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס, בין 285 ו-337 העצימו במידה ניכרת מגמות שכבר ניכרו קודם לכן ונסיונותיהם למנוע את שקיעת האימפריה הרומית הביאו לתוצאה הפוכה ולמעשה החישו את שקיעתה במידה ניכרת.
המבנה השלטוני החדש שיצרו עיקר במידה רבה כל מקור כוח לבד מהשלטון המרכזי.
הצבא ומנהל האימפריה הוכפפו ישירות לאימפרטור ולבאי כוחו.
נוסף על-כך, שני הקיסרים חתרו לכונן דת אחת ויחידה בכל רחבי האימפריה, תוך ניסיון לחסל את הדתות והאמונות האחרות.
חשוב במיוחד כאן היה השינוי שחולל קונסטנטינוס, שהעלה למדרגת הדת הראשית את הנצרות, שבניגוד לפולחנים הפגניים השונים, שהיו פוליתאיסטים במהותם, אופיינה בחוסר סובלנות כלפי כל דעה או מחשבה אחרת.
במקביל, מתוך התפישה שכדי לשמר את האימפריה יש לקיים צבא גדול ולנסות "להקפיא" כל שינוי, הוטלו מיסים כבדים, הצבא הוגדל ונעשה ניסיון לארגן את החברה במבנים קשיחים: האיכרים הוצמתו לאדמה (coloni), בעלי המלאכה למקצועות אבותיהם, התושבים הפכו מאזרחים בעלי זכויות לנתינים (subjecti).
שינויים אלו התוו את הרקע להתפתחויות שהתחוללו בימי הביניים ולעליית השיטה הפיאודלית.
לכוחות הצבאיים, שהורכבו במידה הולכת וגוברת מפואדרטי, שכירי חרב בתמורה לקרקע, הייתה הנעה הולכת ופוחתת להגן על אימפריה שבעושרה לא ניתן להם להשתתף.
התושבים, מצידם, היו צריכים לשאת עתה בעול מיסים הולך ומתגבר למימון צבא הפואדרטי, תוך הגבלות הולכות ומחמירות על חירותם לייצר ולסחור, ובמצב בו זכויות הקניין שלהם ויכולתו ורצונו של האימפרטור להבטיחן הולך ונעלם.
תוצאת הדברים הייתה דעיכה משמעותית של הסחר והעברת הידע ברחבי האימפריה.
סוחרים יכלו לסמוך פחות ופחות על ביטחון התעבורה, חשו שרכושם מוחרם בחוזק יד במיסוי שרירותי כמו הכריסרגירון, שכוחה של האימפריה להדוף אויבים הולך ודועך, ואילו היצרנים התקשו באופן טבעי לעמוד בדרישת "ההקפאה" של התעסוקה, אופני התעסוקה והיכולת לעבור באופן חופשי ממקום למקום וממקצוע למקצוע.
היעלמותם ההדרגתית של היתרונות שבייצור ובסחר במסגרת האימפריאלית העלתה במידה ניכרת את חשיבותן של נאמנויות מקומיות ושבטיות.
מסעי ביזה ושוד ברחבי האימפריה הפכו משתלמים הרבה יותר מייצור או סחר.
תושב האימפריה הפך ללוחם בשבט; האיכר הפך לצמית; הערים החלו גוועות בהדרגה; והפרובינקיות הלכו והתפוררו לשורות של כפרים מנותקים ומבודדים.
ערי מדינה כמו רומא, רוונה, טריאר ודומותיהן עלו, כשלצידן שבטים השולטים בחלקים נפרדים של האימפריה—פרנקיה, בריטאניה, היספניה, צפון אפריקה, ועוד—וקבוצות גדולות או קטנות של חבורות לוחמים.
במקביל, הסתמנה דעיכה באמצעי העברת המידע העיקרי של האימפריה—השפה.
מעמדן של היוונית והלטינית החל שוקע, כששפות כמו ארמית, ארמנית, ערבית, קופטית, לטינית וולגרית, ודיאלקטים המבוססים על לטינית צומחים באזורים השונים של האימפריה.
תופעה בולטת נוספת של התקופה, המשקפת אף היא את התפוררות האימפריה היא התפשטותה ההדרגתית של הנצרות ממקום מושבה המסורתי, הערים, אל אזורי הכפר.
במעבר אימצה הנצרות, תוך כדי התאמה, את המסורות הכפריות כמו הפולחן הפוליתאיסטי (שהומר בפולחן הקדושים), פולחן האתרים המקודשים (שבו הסלעים והחורשות המקודשות הומרו בשרידים קדושים (relic), פולחן המרטירים, הקדושים המעונים ומחוללי הנסים השונים, שבאו על מקום מקביליהם הפגנים.
מסורת לא חדשה שצברה תאוצה של ממש הייתה ההתבודדות והקמת מנזרים שבהם חיו הנזירים חיים אסקטיים של אכילה דלה ופרישות מינית.
עיקר המצטרפים למנזרים לא היו אנשים שבחרו בחיי פרישות אלא אנשים שהתרוששו וירדו מנכסיהם, בעלי חובות נמלטים, בני בעלי מלאכה, פליטי קרבות ואיכרים שביקשו להתנתק מחובת הצמיתות.
סיפורו של אתנסיוס מאלכסנדריה, אתנסיוס הקדוש ממצרים (298-373), טיפוסי למצב זה.
כפי שמסופר ב"חיי אנטוני הקדוש", שנכתב בין 356 ל-362, גדל אתנסיוס במשפחה בעלת הכנסה ממוצעת, בלי להפגין הסתייגות מיוחדת מחיי החומר או נטייה רבה לפרישות, אך
"אחרי מות אביו ואמו הוא נותר לבדו עם אחות קטנה.
גילו היה בערך שמונה עשרה או עשרים, וחובת הטיפול בבית ובמשפחה עליו.
לא חלפו שישה חודשים ממות הוריו...
נתן את כל רכוש אבותיו לבני הכפר, שלוש מאות אקרים של אדמה, פוריים ונאים, כך שלא יפלו לעול עליו ועל אחותו, ואת כל המיטלטלין האחרים מכר...".
המנזרים הראשונים שכנו בעיקר במקומות מבודדים, אך במהרה החלו המנזרים פושטים בכל מקום, ובמיוחד במקומות בהם לא הייתה הדת הנוצרית מקובלת עדיין.
בשיתוף עם הבישופים, שימשו המנזרים כלי חשוב בניצורה של אירופה וחלקים במזרח הקרוב ובאפריקה.
יתר על-כן, בהדרגה הפכה הקריירה המונסטית מושכת לא רק עבור אלו שהתקשו לשרוד בעולם האימפריאלי המתפורר אלא גם עבור מי שביקשו לפתח קריירה במוסד המצליח של העידן שאחרי האימפריה.
האימפריה שהתקיימה אלף שנים התמוטטה כמעט בחטף.
בעקבות התקדמות ההונים מערבה בשנת 375 התחנן המלך הוויזיגותי פריטיגרן בפני הקיסר ואלנס להרשות לשבטו לחצות את הדנובה ולהתיישב מדרום לה בתוך השטח שבשליטת רומא.
התושבים החדשים לא התקבלו בסבר פנים יפות על ידי התושבים הרומים מעברו השני של הנהר ובהיעדר מזון מרדו בסוף שנת 376 והפכו לגורם מעורר מדנים קבוע בתוך האימפריה.
תאודוסיוס הראשון הצליח לצמצם במשהו את הנזק שנגרם באמצעות יישוב הגרמאנים כפואדרטי—חיילים תמורת קרקע—בבולגריה.
הצעד נראה רצוי לשני הצדדים נוכח החורבן שהמיטו המלחמות הפנימיות הבלתי פוסקות באימפריה על צבאה.
שני בניו החלשים של תאודוסיוס, ארקדיוס והונוריוס לא הצליחו לעמוד בהסכם ובשנת 395 פתח המלך הוויזיגותי אלאריק במסע ביזה והרג ברחבי יוון ומאוחר יותר באיטליה.
מספר שנים אחר כך, בשנת 405, נמלט המלך הברברי רדגאיסוס מההונים, ועם צבא גדול עבר את האלפים ופלש לאיטליה.
הוא הובס על ידי סטיליקו, הכוח מאחרי הקלעים באימפריה המערבית, ב-406. זמן קצר אחרי כן, בחורף 406, חצו בני שבטים גרמאנים, בורגונדים, אלאנים, סואבים וונדלים, את נהר הריין הקפוא והתפשטו ברחבי גאליה כשרובם, לבד מהבורגונדים, ממשיכים הלאה לספרד.
אחרי מותו של סטיליקו בשנת 408 החלה התפוררות האימפריה להאיץ את מהלכה.
אלאריק, שערך מספר מסעות ביזה ברחבי איטליה, פשט על רומא עצמה ב-24 באוגוסט 410 ובזז אותה במשך שלושה ימים ברציפות.
ההלם שחולל האירוע הדהד בכל רחבי האימפריה, אך זו לא הייתה הביזה האחרונה של רומא.
יורשו של אלאריק, אטהאולף תפש מקום חשוב יותר כמגן האימפריה הגוועת מפני השבטים הגרמאנים השונים באזורי גאליה וספרד.
יורשו, ואליה, כבר הצליח לזכות במעמד פואדרטי עבור הויזיגוטים, כשהוא מקבל נחלות בדרום-מערב צרפת (אקוויטניה סקונדה).
נוסף על מזון ומעמד, זכו הויזיגוטים המאוזרחים למעמד "אורחים" בהתאם לתקנות ההוספיטליטס שנועדו במקורן לחיילי האימפריה, אצל בעלי האדמות בגאליה.
הגרמאנים המשיכו להתגורר בערים, אך קיבלו זכות לחלק הארי של מהתנובה החקלאית.
הסדרי פואדרטי דומים כוננו גם עם הסואבים והסילינג (שבטים ונדלים) בצפון-מערב גליה, ועם הבורגונדים באזור הרוּן העילי.
להלכה, היו שבטים גרמאנים אלו תחת מרותה של האימפריה.
בפועל, שמטה כאן האימפריה את השליטה בחלקיה החשובים ביותר של גאליה.
עם השליטה שנשמטה בבריטניה, ודעיכת כוחה של האימפריה לשלוט בספרד ובצפון אפריקה, התכווצה האימפריה המערבית לכדי שליטה מעשית רק באיטליה וברצועות קרקע מזרחית לה, בואכה האימפריה המזרחית.
אחרי מותו של הונוריוס בשנת 423 עלה לשלטון ולנטיניאנוס השלישי, נער צעיר שנשלט על-ידי אמו, גאלא פלקידיה ועל ידי פלביוס אאטיוס, שהיה מגיסטר מיליטום ופטריקיוס.
השיטה בה נקט אאטיוס דמתה לזו של סטיליקו: הוא כרת ברית עם ההונים והסתייע בהם כדי להילחם באחרים.
בסיוע צבא הוני הביס את הבורגונדים והאלאנים, והצליח להגביל את התפשטותם דרומה בגאליה.
כוחו לא עמד לו, עם זאת, למנוע את התפשטותם במערב גאליה, ספרד וצפון איטליה.
במקביל ללחצים של הוויזיגותים מצפון והוונדלים מדרום על חלקה המערבי של האימפריה, היה חלקה המזרחי של האימפריה נתון ללחץ גובר והולך של ההונים, שהיו עתה תחת שלטונו של המצביא המוכשר אטילה.
אטילה, שעלה לשלטון במשותף עם אחיו בלדה בשנת 434, המשיך את מסכת הלחצים שהפעיל דודו רוגה על שליטי קונסטנטינופול לתשלום כופר בעבור האדמות שהיו יקרות לשליט המזרחי ובשנת 433 הכפיל את דמי הכופר השנתיים ל-700 ליטראות זהב, ואף דרש להשיב את כל הגרמאנים שנמלטו מהאדמות עליהן השתלט.
בשנת 441 הגדיל אטילה את סכום הכופר לגובה של 21 אלף ליטראות זהב ושש שנים אחרי כן שב וערך מסע ביזה באזור הבלקנים כשהוא דורש מן האימפריה לפנות עבורו את כל השטח שמדרום לדנובה.
בשנת 450 סירב הקיסר מרקיאנוס, יורשו של תאודוסיוס השני לדרישת הכופר של אטילה.
אטילה הבין, ככל הנראה, כי אין ביכולתו להכניע את העיר קונסטנטינופול וניצל את פנייתה של הונוריה, אחות קיסר המערב ולנטיניאנוס השלישי להושיעה מנישואים לסנאטור זקן כהצעת נישואין והזמנה פתוחה לפלוש לאימפריה המערבית.
מסע הביזה והרצח של אטילה ברחבי גאליה ואיטליה, כביכול בדרך לנישואיו להונוריה, הפך שם דבר.
אאטיוס, שהסתמך עד אז על ההונים כדי להיאבק בגרמנים, שינה טעמו וכרת ברית עם השבטים הגרמאנים, שהיו מבוהלים כמוהו מן הפלישה ההונית.
בסיוע כוחות פרנקים, בורגונדים, אלאנים וויזיגותים הצליח אאטיוס להביס את כוחות אטילה בקרב שאלון בשנת 451. הכוחות העיקריים בקרב היו הוויזיגותים בהנהגת תאודוריק הראשון, שאף נהרג בקרב.
שנה לאחר מכן, שב אטילה למסע ביזה נוסף, הפעם בעמק הפו, וכאן כבר לא עמדו לרשות רומא כוחות הגרמאנים ומסע הביזה נמשך עמוק אל תוך איטליה, כשהוא נעצר רק בשערי רומא ובתחינה מלווה בכופר כבד שנשאו סנטורים רומיים והאפיפיור לאו הראשון.
בתחילת שנת 453 מת אטילה והממלכה ההונית התפוררה במהירות, אך הכוחות הדלים שהייתה האימפריה המערבית מסוגלת לתרום למאבק בהונים, ואדישותו המוחלטת של מרקיאנוס לפלישות ההונים הבהירו כי גורלה נחרץ.
הקיסר ולנטיניאנוס השלישי סבר כי אחרי נפילת ההונים אין לו צורך עוד באאטיוס וקשריו הטובים עמם והביא לרציחתו בשנת 455. זמן קצר אחרי מותו, הגיע צי שודדי ים ונדלי בהנהגת גאיזריק ובזז את רומא במשך 14 יום.
בכל מובן מעשי, היה זה קיצה של האימפריה המערבית, אך הבשורה הרשמית הייתה עתידה להגיע במועד מאוחר יותר.
סדרה של גנרלים גרמאנים שלטה עתה ברומא, כשהיא מפעילה קיסרי בובה שונים ומתמרנת את רומא כממלכתם.
כך עשו ריקימר ואחריו גונדובאד ופלביוס אורסטס, כשכל אחד מהם מנהל מערכת של יריבויות ובריתות מול ונגד הוונדלים והוויזיגותים.
התמרון האחרון התרחש כאשר הכתיר אורסטס את רומולוס אוגוסטולוס לקיסר בשנת 475. שניהם הודחו שנה מאוחר יותר על-ידי אודואקר, שהודיע לקיסר המזרחי זנון כי אין צורך במינוי עמית-בובה במערב.
אודואקר עצמו היה עתיד לשלוט במערב כשליחו של זנון.
האימפריה הרומית המערבית, ועמה העת העתיקה, הגיעו אל קיצם.
שֵׁלָה הוא דמות מקראית, בנם של יהודה ובת שוע ואבי משפחת הַשֵּׁלָנִי.
אביו יהודה היה בנם של יעקב ולאה, ואמו הייתה .
הוא היה להם הבן השלישי, לאחר ער ואונן, ונאמר עליו כי , שפירושו כנראה הוא ששלה נולד במקום בשם "כזיב", שיש המזהים אותו עם אכזיב שבשפלת יהודה.
ער, אחיו הבכור של שלה, נשא אישה בשם תמר, אך מת לפני שהספיק להעמיד ממנה צאצאים.