tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיבוכים נדירים יותר דווחו בתדירות כה נמוכה שאין הוכחה סטטיסטית לקיומם כוללים חירשות, פגיעה מוחית או פרכוסים (שאינם פרכוסי חום).
לילדים בגיל שנתיים ומטה, חיסון MMRV קשור ביותר תופעות לוואי בהשוואה למתן של חיסון MMR בנפרד מחיסון אבעבועות רוח באותו יום.
פרכוסי חום שנגרמו מחיסון MMRV מתרחשים 7 עד 10 ימים לאחר החיסון.
אצל ילדים בגיל 4–6, אין עדויות לסיכון מוגבר לפרכוסי חום לאחר MMRV בהשוואה למתן נפרד של חיסוני MMR ואבעבועות רוח.
מאמר שפורסם על ידי אנדרו וייקפילד (רופא לשעבר שרישיונו נשלל ממנו) בכתב העת הרפואי לנסט בשנת 1998, עורר סערה ציבורית, לאחר שטען כי 12 ילדים פיתחו תסמינים מהקשת האוטיסטית ובעיות מעיים, רובם זמן קצר לאחר קבלת החיסון.
במסיבת עיתונים שכינס, וייקפילד טען כי יש לתת את החיסון לכל מחלה בנפרד במקום בצורה משולבת.
מסקנה זו אינה מתבקשת מהמחקר ומחקרים רחבי היקף נוספים שנעשו בעקבותיו לא הצליחו למצוא כל התאמה בין החיסון לאוטיזם.
נמצא כי מתן החיסון בשלוש מנות נפרדות לא מוריד את הסיכוי לתופעות לוואי ואף מגביר את הסיכון לחלות במחלות שחיסוניהן ניתנו שלא במנה הראשונה.
וייקפלד ספג ביקורת מדעית קשה על שעורר גל ירידות באחוז המתחסנים באוכלוסייה, וביקורת אתית על דרך התנהלות המחקר שלו.
מתנגדי החיסון מצביעים על העלייה הכללית של שיעור האוטיזם באוכלוסייה מאז הכנסת החיסון, כראייה לנזק שהוא גורם.
הסבר אלטרנטיבי לעלייה זו, יכול להיות עלייה ברמת האבחון והרחבת מושג האוטיזם לכלול קשת רחבה יותר של תסמינים.
ביפן הפסיקו לתת את החיסון, אך רמת האוטיזם לא ירדה.
בשנת 2004, לאחר פרסומה של כתבת תחקיר ב"סאנדיי טיימס", עשרה מתוך 12 חברי המשנה למחקר של וייקפילד חזרו בהם רשמית מחלק הפרשנות במאמר, שטען להתאמה כללית בין זמן התפרצות האוטיזם לזמן קבלת החיסון.
המרכז לבקרת מחלות, המכון הרפואי של האקדמיה הלאומית למדעים, משרד הבריאות הבריטי וספריית קוקהריין, קבעו פה אחד כי לא נמצאה כל עדות לקשר בין חיסון MMR לאוטיזם.
בפברואר 2010, הודיע כתב העת לנסט על הסרת מאמרו של וייקפילד, בנימוק שנמצא שגוי וכולל קביעה שקרית.
המחקר מצא שאין שום קשר בין חיסון ה-MMR לבין אוטיזם או אוטיזם רגרסיבי.
במחקר השוו בין ילדים מחוסנים ל-MMR ללא מחוסנים ל-MMR שחלקם מעולם לא התחסנו לאף חיסון.
חיסון דחף, מנת דחף, זריקת דחף או בּוּסְטֶר (מאנגלית: booster) הוא מנה חיסונית נוספת הניתנת למטופלים כעבור פרק זמן מסוים (שבועות, חודשים או שנים) לאחר ההתחסנות הראשונית.
המנה הנוספת חושפת מחדש את מערכת החיסון של המטופלים לאנטיגן המחסן, במטרה להחזיר את רמת החיסון הגבוהה שאבדה במשך פרק הזמן שעבר מאז החיסון הראשוני.
לדוגמה, בחיסון טטנוס מדובר בתקופה של 10 שנים, ואילו בשעלת נהוג בישראל לתת זריקת דחף בגיל 7–8. בחיסון נגד מחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19) ניתן בכמה מדינות חיסון דחף חודשים מספר לאחר ההתחסנות הראשונית.
מטופלים שכבר יש להם רמה גבוהה של חיסון מפני האנטיגן ומקבלים בכל זאת מנת דחף, עלולים לפתח תגובת ארתוס , שהיא סוג של רגישות יתר מקומית.
לעיתים קרובות מצב זה נפתר מעצמו תוך מספר ימים, אך ניתן להימנע ממנו כליל על ידי הגדלת משך הזמן בין החיסון הראשוני למתן חיסון הדחף.
חיסוני דחף גורמים לעיתים להופעת כאב מקומי באזור הדקירה, שעשוי להימשך כמה ימים.
חיסון DNA היא שיטה להגנה על אורגניזם ממחלה באמצעות הזרקה של DNA מהונדס גנטית על מנת לייצור תגובה חיסונית.
תרופות המבוססות על חומצות גרעין עודן ניסיוניות, ונעשה בהן שימוש נגד מספר מודלים של מחלות נגיפיות, חיידקיות ופרזיטיות, כמו גם נגד מספר מודלים של גידולים.
לחיסוני DNA יש מספר יתרונות על פני חיסון קונבנציונלי, ובפרט היכולת לעורר טווח רחב של תגובות חיסוניות.
חיסונים הם בין ההישגים הגדולים ביותר של הרפואה המודרנית - במדינות מתועשות, הביאו החיסונים לדיכוי של מקרים טבעיים של אבעבועות שחורות, וכמעט דיכאו לחלוטין את מחלת הפוליו, ואילו מחלות אחרות כגון טיפוס, Rotavirus, צהבת A ו-B מבוקרות היטב.
עם זאת, חיסונים קונבנציונליים מכסים רק חלק מן המחלות, ומחלות שאין להן חיסון יעיל הורגות מדי שנה מיליוני בני אדם.
בין המחלות הנפוצות שאין להן חיסון יעיל - איידס, צהבת C ומלריה.
חיסוני "דור ראשון" הם חיסוני אורגניזם מלא – בצורות של אורגניזם חי, מוחלש או מומת.
חיסונים של צורה חיה או מוחלשת של אורגניזם, כדוגמת חיסוני פוליו וחיסוני אבעבועות שחורות, מסוגלים לעורר תגובות של תאי T הורגים (TC or CTL), תאי T מסייעים (TH) ויצירת נוגדנים.
ואולם, יש סכנה שצורות מוחלשות של פתוגן יחזרו למצב מסוכן, ויהיו מסוגלות לגרום למחלה באנשים בעלי כשל חיסוני (כגון חולי איידס).
חיסון באמצעות אורגניזם מת מונע סכנה זו, אולם צורה כזו לא מסוגלת לייצר תגובות ספציפיות של תא T הורג, ועשויה לא לעבוד כלל במחלות מסוימות.
על מנת למזער סיכונים אלו, פותחו חיסוני "דור שני".
אלו חיסונים המכילים מרכיבים מוגדרים כגון חלבונים אנטיגניים (כגון טטנוס או דיפתריה) או מרכיבי חלבון רקומביננטי (כמו אנטיגן פני שטח של צהבת B).
חיסונים אלו יכולים גם כן לייצר תגובות נוגדנים ותאי TH, אך לא תגובות של תאי T הורגים.
חיסוני DNA הם חיסוני "דור שלישי", אשר עשויים מפיסות DNA מעגלי חיידקי קטן, (הנקרא פלסמיד) אשר הונדס גנטית כך שייצר חלבון ספציפי (אנטיגן) ממיקרואורגניזם.
חיסון ה-DNA מוזרק לתאי הגוף, שם ה"מנגנון הפנימי" של התאים המארחים "קורא" את ה-DNA והופך אותו לחלבונים פתוגנים.
מאחר שחלבונים אלו מזוהים כזרים, כאשר הם מעובדים בתא ונחשפים על פניהם, מערכת החיסון מודלקת, ובעקבות זאת מתעורר טווח של תגובות חיסוניות.
חיסוני DNA התפתחו מניסויי ריפוי גני "כושלים".
ההדגמה הראשונה של תגובה חיסונית לפלסמיד מוחדר הייתה כאשר עכבר שחוסן בפלסמיד המבטא הורמון גדילה אנושי הפיק נוגדנים במקום שינוי בגדילה.
חברת הביוטכנולוגיה ModeRNA פיתחה חיסון המכיל mRNA כנגד נגיף הקורונה.
חינֶס דֶה פָּאסָאמוֹנְטֵה (בספרדית: Ginés de Pasamonte) הוא דמות בדיונית המופיעה ברומן דון קישוט מאת מיגל דה סרוואנטס.
חינס מופיע בפרק 22 בחלקו הראשון של הרומן כאסיר בשיירת אסירי המלך, הנדון לעבודות פרך בספינת משוטים.
דון קישוט משחרר אותו ביחד עם שאר האסירים, והוא בורח משומריו ומדון קישוט ונעלם בהרים.
חינס מופיע בשם אחר בפרק 26 בחלקו השני של הרומן, כמפעיל תיאטרון בובות נודד המלווה בקוף.
כאשר דון קישוט פוגש את חינס בשיירת האסירים, אומר לו חינס כי הוא כותב אוטוביוגרפיה.
לשאלתו של דון קישוט, עונה חינס כי כתיבת הספר טרם הושלמה משום שאין אפשרות להשלימה משום שחינס עצמו עדיין חי, ולא ניתן להשלים את סיפור חייו של אדם טרם מותו.
תפיסה זו מנוגדת לתפיסתו של דון קישוט, ששואף להפוך לגיבור ספרותי במהלך חייו.
בחלקו הראשון של הרומן, קצין השומרים מכנה את חינס בשם חינֶסיוֹ דה פארַאפּיה (Ginesillo de Parapilla).
חינס מוחה בכעס על השימוש בשם זה.
חיסום הוא סוג של טיפול תרמי הניתן לחומרים לשם שינוי חלק מתכונותיהם המכניות.
החיסום מתבצע על ידי חימום החומר לטמפרטורה גבוהה, החזקתו זמן מה בטמפרטורה זו ולאחר מכן קירור מהיר.
בסיום החיסום מבצעים לעיתים פעולה של הרפיה המצמצמת במידת מה את תוצאות החיסום על ידי שחרור מאמצים בחומר.
חיסום מבוסס על הפולימורפיזם של החומרים, יכולתם להופיע בצורות גבישיות שונות.
החיסום משנה את רשת הגבישים הפנימית, שינוי הגורר גם שינויים בתכונות החומר.
פעולת החיסום מוכרת לאדם זה זמן רב והיא מוזכרת באודיסיאה, כאשר אודיסאוס וחבריו, הכלואים במערת הקיקלופ, הכינו את המוט שניקר את עין הקיקלופ.
בכרוניקה של בית מקדש מאסיה הקטנה מסופר איך מבצעים את חיסומה של פלדת דמשק: "מחממים את הפלדה עד שתאיר כמו השמש הזורחת במדבר ואז מקררים אותה עד להשגת צבע ארגמני על ידי תקיעתה לתוך גוף של עבד שרירי.
חיוניות העבד תעבור אל החרב."
הפלדה היא סגסוגת של ברזל ופחמן ותהליכי החיסום וההרפיה מיועדים לשפר את התכונות המכניות שלה, על ידי חימומה ובכך שינוי המבנה המטלוגרפי שלה.
את החיסום וההרפיה מבצעים בעזרת תרשימים של ברזל ופחמן, שמגדירים את המבנה המטלוגרפי של סגסוגת ברזל-פחמן, בהתאם לטמפרטורה ולאחוזי הפחמן בסגסוגת.
בייצור רגיל של זכוכית, הזכוכית מתקררת בהדרגה לטמפרטורה של החדר.
חיסום זכוכית מתבצע על ידי קירור פתאומי (בעזרת מים קרים מאוד) של זכוכית המצויה בטמפרטורה גבוהה, קרובה לטמפרטורת ההמסה שלה.
הקירור הפתאומי גורם לכך שפני הזכוכית מתקררים מהר יותר ולכן גם מתכווצים וכולאים את יתר החומר, שעדיין לא הספיק להתכווץ.
תהליך זה יוצר לחץ גדול בפני הזכוכית ומגדיל את קשיותה פי חמישה.
חיסול מעמד הקולאקים הוא שיטת רדיפות פוליטיות שהונהגה על ידי המשטר הסובייטי נגד האיכרים האמידים ("קולאקים") בהתאם להחלטת הפוליטביורו מ-30 בינואר 1930. כתוצאה ממדיניות זו כ-400 אלף איכרים נהרגו וכמה מיליוני אנשים הוגלו ממקום מגוריהם לאזורים מרוחקים.
ב-15 בפברואר 1928 פורסם בעיתון פראבדה מאמר המתאר את הקולאקים כסיבה למצב הקשה במשק החקלאי הסובייטי.
לטענת כותבי המאמר הקולאקים חיבלו במאמץ הממשלתי לקידום הכפר ולא הסכימו להעביר לרשות הממשל את עודפי הדגנים שברשותם.
הממשל אומנם ציין שהלאמת עודפי הדגנים היא צעד זמני אך הכרחי בשלב זה.
יחד עם זאת, פעולה זו הייתה מביאה לכך שהאיכרים המבוססים צמצמו את שטחי הגידולים והקטינו עוד יותר את היבולים והאפשרויות של האיכרים העניים למצוא עבודה בחקלאות.
עם הזמן הממשל החליט לשנות את המדיניות ובמקום להקשות על הקולאקים הוחלט לפעול לחיסול הקולאקים כמעמד בכפר.
מדיניות חדשה זו נוסחה על ידי יוסיף סטלין במהלך שנת 1929. אלכסיי ריקוב ותומכיו התנגדו למדיניות זו אך עמדתם לא התקבלה ואף הוכרזה כאנטי-מהפכנית ומזיקה למשטר הסובייטי.
המעמד של האיכרים העניים תמך בהתלהבות במדיניות החדשה של סטלין.
לא הייתה קיימת הבחנה ברורה מי הוא "קולאק".
תחילה שויכו לקבוצה זו רק איכרים שניצלו עבודה של איכרים אחרים לצורך איסוף היבולים או בעלי טחנות קמח ומכונות חקלאיות גדולות.
בהמשך מונח זה הורחב וכל איכר שסירב להעביר את היבולים לממשל היה מוכרז כ"קולאק" ומתנגד המשטר הסובייטי.
בהתאם להחלטת פוליטביורו מ-30 בינואר 1930 הקולאקים חולקו לשלוש קבוצות:
מארגני מרידות ופעולות אקטיביות נגד המשטר
יתר משתפי פעולה נגד המשטר
הקולאקים השייכים לקבוצה הראשונה נעצרו ועל גורלם התקבלו החלטות בישיבת ה"שלישייה" בה השתתפו נציגי הג.פ.או., ממסד מפלגתי והתביעה.
בני משפחות קולאקים מהקבוצה הראשונה וקולאקים מהקבוצה השנייה היו צריכים לעזוב את מקום מגוריהם ולעבור לאזורים מרוחקים בסיביר.
השייכים לקבוצה השלישית הועברו למקום מגורים חדש ביישובים מיוחדים.
לגבי הקבוצה הראשונה והשנייה, הוחלט:
להעביר למחנות עבודה 60 אלף קולאקים, ולהגלות 150 אלף
להעביר לאזור הצפון 70 אלף משפחות, לסיביר – 50 אלף משפחות, לאזור הרי אורל – 25 אלף משפחות, ולקזחסטן – כ-25 אלף משפחות
להלאים את כל הרכוש מכל המשפחות, ולהשאיר לא יותר מ-500 רובל למשפחה
ב-4 בפברואר 1930 הוצאה הנחיה מפורשת שנחתמה על ידי מיכאיל קלינין ואלכסיי ריקוב.
בהתאם להנחיות אלו היה צורך להגלות עד 5% מכלל האיכרים.
לא היו הנחיות ברורות מי שייך למעמד הקולאקים ואיך משייכים את הקולאקים לקבוצות האמורות.
הרבה היה תלוי במבצעי המדיניות בשטח ובהיקף שהיה רשום בהנחיות שהתקבלו במשרדי הממשל המקומי ובסניפי הג.פ.או.
מ-15 בפברואר 1930 כתוך שבועיים כבר בוצע מעצר של 64,589 איכרים.
בהתאם לדו"חות נוספים עד ל-15 באפריל 1930 נעצרו 140 אלף אנשים ועד לאוקטובר 1930 עוד 143 אלף.
במקרים רבים משפחות שהוגלו, הועברו למקומות בהם לא היה ניתן להתגורר, ורבים מבני משפחות אלו נפטרו תוך זמן קצר לאחר ההגליה.
לגבי רכוש המשפחות שהוגלו לא בוצע שום מעקב, ובדרך כלל הוא הועבר ישירות לאנשים שביצעו את ההגליה.
בהתאם להחלטה של מועצת הקומיסרים העממיים מ-13 בנובמבר 1930, הקולאקים לא היו יכולים להתקבל כחברים בקולחוז, למעט מקרים מיוחדים.
בהתאם לצו מ-7 באוגוסט 1932, העונש לגרימת נזק לרכוש הקולחוז היה יכול להגיע לעונש מוות, תוך הלאמת כל הרכוש.
העונש של מעצר היה בדרך כלל עד עשר שנים.
גם לשלטונות היה ידוע על כך שלרשימות הקולאקים היה יכול להגיע כל איכר, גם אם הוא עני.
במספר מקומות הייתה התנגדות מזוינת לפעילות המשטר להגליה מסיבית.
ניסיונות מרד אלו דוכאו ללא רחמים.
במקרים בהם התגלו שרפות של מחסני דגנים, ונזק לרכוש אחר, הדבר פורש על ידי השלטונות כמעשי טרור של קולאקים ובני משפחותיהם.
לקראת 1932 התהליך הופסק באופן פורמלי אך מעשית לא היה ניתן לעצור אותו טוטלית.
ב-8 במאי 1932 הוצא צו האוסר על המשך ההגליות המסיביות ללא משפט.
ב-24 במאי 1934 התקבל צו לפיו היה ניתן להחזיר את הזכויות האזרחיות לקולאקים על בסיס החלטה ספציפית אישית.
ב-13 באוגוסט 1954 בהתאם לצו ממשלתי נציגי המשפחות שהוגלו שוחררו מכל המגבלות ויכלו לחזור למקום מגוריהם הקודם.
בשנת 1927 ייצור הדגנים היה כ-9,780 מיליון טון כאשר בקולחוז השתתפו רק כ-2% מסה"כ האיכרים.
בעקבות הרדיפות ירד היקף הייצור החקלאי באופן דרסטי ומגמה זו נעצרה רק בשנת 1937, היקף יבולים שהיה בשנת 1928 לא הושג גם ערב מלחמת העולם השנייה.
אחת ההשלכות של מדיניות זו היה הולודומור בשנים 1932–1933.
במהלך הרדיפות נהרגו מאות אלפי איכרים ועד כ-2 מיליון הועברו ממקומות מגוריהם.
בהתאם לחוק רוסי מ-18 באוקטובר 1991, כל האנשים שנפגעו מפעולה חיסול הקולאקים נחשבים קורבנות רדיפה פוליטית.
לכאורה, הם יכולים לקבל בחזרה את הרכוש אם הוא לא הולאם מסיבה אחרת, או הושמד במהלך מלחמת העולם השנייה.
מעשית, לא ידוע על החזר הרכוש בהתאם לסעיפי החוק.
חיסון לנגיף הפפילומה האנושי הוא חיסון כנגד נגיף הפפילומה האנושי.
החיסון מורכב מחלקי מעטפת של הווירוס המיוצרים באופן סינתטי מהגן הנגיפי הקרוי L1, ונועד למנוע הדבקה בנגיף ובכך למנוע התפתחות שורה של מחלות שפירות, טרום ממאירות וממאירות שנגרמות על ידי הנגיף, בהן סרטן צוואר הרחם.
נגיף הפפילומה האנושי עובר בהדבקה מאדם לאדם במהלך יחסי מין או מגע הדוק ובמקרים נדירים עלול לעבור מהאם לוולד במהלך הלידה.
הנגיף שייך לקבוצת נגיפי ה-DNA והוא מדביק תאים ברקמת האפיתל של צוואר הרחם, הנרתיק, העריה, פי-הטבעת, הפה והלוע.
במקרה של הדבקה, הנגיף מתקיים כנגיף חבוי (במצב לטנטי) ברקמות אלה במשך שנים.
במקרים מסוימים הוא עלול להפוך לנגיף פעיל, לייצר חלבונים P53 ו-PRb, הפוגעים בחלבונים שתפקידם לשמר את מבנה החומר הגנטי בתא, ולגרום לגידול שפיר, טרום סרטני או סרטני ברקמות בהם הוא חי.
המעבר ממצב לטנטי למצב פעיל תלוי בגורמים סביבתיים ובאדם בו נמצא הנגיף.
ידועים כמאתיים זנים של נגיף הפפילומה האנושי, הנבדלים זה מזה במרקם הגנטי שלהם ובפוטנציאל הממאירות שלהם.
מספר זנים ובהם הזנים 16, 18, 31, 33, 45 ואחרים נקראים זנים בעלי סיכון גבוה - הם נחשבים כזנים אונקוגנים - בעלי פוטנציאל להתמרה ממאירה באיברי המין הנשיים והם יכולים לגרום להתפתחות מצבים טרום ממאירים ומחלת סרטן באיברי המין הנשיים.
לעומתם, זנים אחרים כמו הזנים 6, 11 גורמים להתפתחות יבלות חרוטיות באיברי המין הקרויות קונדילומה אקומינטה.
יבלות אלה יכולות להופיע גם באיברים אחרים והן יכולות להתפתח בכל איבר שבא במגע עם איברי המין שבהם מצוי נגיף הפפילומה.
בשנים האחרונות נמצאו עדויות לקשר בין הזנים האונקוגנים של נגיף הפפילומה האנושי גם לממאירויות בחלל הפה והלוע.
את סרטן צוואר-הרחם ניתן למנוע גם על ידי מניעה משנית, המבוססת על סריקת צוואר הרחם.
בעבר השתמשו בבדיקת PAP, הבודקת תאים מצוואר הרחם.
לאחרונה, נעשית בדיקת הסריקה באמצעות בדיקת HPV - איתור נוכחות ה-דנ"א של הנגיף עצמו.
קבלת החיסון לנגיף קודם לחשיפה לנגיף מונעת בכמעט 100% הדבקה בנגיף והתפתחות שלל המצבים השפירים, הטרום ממאירים והמצבים הממאירים שזני הנגיף שבחיסון גורמים להם.
עם זאת, מסתבר שגם התחסנות בגיל מאוחר יותר, אחרי ההדבקה בנגיף, היא יעילה במידה רבה.
הגידול שנגיף הפפילומה גורם, סרטן צוואר הרחם, מתפתח ב-560,000 נשים בשנה בעולם.
סרטן צוואר הרחם הוא גורם המוות הרביעי מסרטן בקרב נשים.
האירעות של סרטן צוואר הרחם בישראל היא מהנמוכות בעולם, כ-5.8 מקרים חדשים לכל 100,000 נשים, דהיינו כשלוש מאות מקרים חדשים לשנה.
אלא שבישראל התמותה ממחלה זאת מגיעה לכדי 50% מכלל החולות, בתלות בשלב בו התגלתה המחלה.
את סרטן צוואר הרחם מקדימים תהליכים של גידולים טרום סרטניים המכונים - נאופלזיה תוך אפיתלית (CIN).
בישראל מאובחנים מדי שנה כ-5,000 מקרים של נאופלזיה תוך-אפיתלית.
על פי נתוני הלמ"ס, כ-1,500 מתוכם הם בדרגה הגבוהה (CIN3), שבה כל תאי האפיתל של צוואר הרחם נגועים בגידול, אך הוא אינו חודר מתחתיו.
כמו כן מטופלים 70 גברים ונשים עם סרטן פי הטבעת, ו-100 מקרים עם סרטן הפה והלוע.
כ-20,000 נשים וגברים מטופלים עקב יבלות באברי המין.
מרבית המצבים הללו נגרמים על ידי זני נגיף הפפילומה והחיסון כנגד HPV יכול למנוע הופעה של רובם.
רוב האנשים שנחשפו ל-HPV לא חשים זאת.
אבל חלקם, במיוחד אלה שאצלם הזיהום ב-HPV בעל סיכון גבוה נותר לזמן ארוך ברקמה, או הסובלים מדיכוי חיסוני, עלולים לפתח סרטן שנגרם על ידי HPV.
HPV הוא הגורם העיקרי של סרטן צוואר הרחם ולכ-90% ממקרי סרטן פי-הטבעת.
גידולים סרטניים הנגרמים עקב HPV בגברים: כ-25% ממקרי הסרטן הנגרמים על ידי HPV מתרחשים בגברים.
בשנים האחרונות, חלה עלייה ניכרת בשכיחות של סרטן הפה והלוע, הנגרם בעיקר על ידי HPV מסוג 16, במיוחד בגברים.
בארצות הברית, ההיארעות של סרטן הפה הלוע עקב HPV, גדולה יותר מזו של סרטן צוואר הרחם, והוא סוג הסרטן הנפוץ ביותר הקשור ל-HPV.
היבלות באברי המין נגרמות על ידי HPV - זנים 6 ו-11 בעיקר.
יבלות מתפתחות לעיתים על מיתרי הקול של צעירים - בחלק מהמקרים עקב הדבקה בלידה.
שכיחותן בבריטניה היא כ-1.5 ל-100,000. RRP פוגעות באיכות החיים, והטיפולים בהן מכאיבים ויקרים.
החיסון כנגד נגיף הפפילומה מורכב מחלקיק דמוי נגיף, הבנוי מחלבוני L1 של הנגיף המסודרים באופן תלת-ממדי ומדמים את המבנה במרחבי של הנגיף.
החלבון L1 מיוצר בשיטות של הנדסה גנטית ואינו כולל את המרכיב הגנטי של הנגיף, ה-DNA ולא באופן מומת או חי מוחלש.
כמו בכל חיסון, נוסף לחיסון מרכיב של אלומיניום, אדג'ובנט, שתפקידו להגביר את התגובה החיסונית של הגוף המחוסן.
בישראל ובמרבית ארצות העולם משווק כעת חיסון כנגד 9 זנים של נגיף הפפילומה: 6,11,16,18,31,33,45,52,58 הקרוי גרדסיל 9. חיסון זה הוא רחב-טווח והוא מונע הדבקות בזנים שגורמים ליבלות חרוטיות, בנוסף למניעת מצבים טרום סרטנים ו-90% ממקרי סרטן צוואר הרחם.
בעבר היו בשימוש בישראל ומחוץ לה שני סוגי חיסון אחרים כנגד נגיף הפפילומה האנושי: גרדסיל (Gardasil) - שכוון כנגד זני נגיף הפפילומה האנושי 6,11,16 ו-18. וצרווריקס (Cervarix) שכוון על ידי נגיפי הפפילומה 16 ו-18.
החיסון תקף לפחות לטווח של עשרים שנה, ואין עדיין די מידע לקבוע מה מידת יעילות החיסון לטווח זמן ארוך יותר.
ישנם מחקרים נוספים העובדים על פיתוח חיסון חדשני שמכיל עוד זנים של נגיף הפפילומה, אך הם עדין בשלבים התחלתיים.
ארגון הבריאות העולמי קבע כי החיסון "בטוח ביותר".
עלולה להתפתח תגובה מקומית של העור לזריקה באזור ההזרקה שנפוצה גם במתן חיסונים אחרים..
לא ידוע על נזק שעלול להיגרם לאשה בהריון או לעובר משימוש בחיסון במהלך ההריון, אולם עד שיצטבר ידע נוסף בנושא, החיסון אסור לשימוש לנשים בהריון.
נשים מניקות יכולות להשתמש בחיסון בבטחה.
על פי הרכבו של החיסון, שאינו מכיל DNA נגיפי, אין כל אפשרות שהחיסון יגביר או יגרום להדבקה בנגיף הפפילומה האנושי.
בעבודות שבדקו יעילות החיסון במסגרת מחקרים כפולי סמויות, הוכחה יעילות החיסון במניעת מצבים טרום סרטנים, מניעת סרטן ומניעת יבלות חרוטיות באיברי המין בשיעור שעומד על 90-100%.
החיסון נכנס לשימוש ומהווה חלק מתוכניות החיסון הממלכתיות במדינות רבות ברחבי העולם ובהן, ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, אנגליה וארצות אירופאיות אחרות.
בעבודות שדיווחו על הניסיון המצטבר בעקבות הפעלת תוכניות חיסון ממלכתיות במדינות אלה ואחרות, נצפתה ירידה משמעותית (עד כ-90%) בהיארעות יבלות חרוטיות באיברי המין בקרב המחוסנים, גברים כנשים.
במקביל, נצפתה ירידה משמעותית שהולכת וגדלה בהיארעות מצבים טרום סרטנים.
החוקרים סבורים שיחלפו עוד מספר שנים בטרם נראה צניחה בהיארעות סרטנים באיברי המין הנשיים, ועל כן החיסון לא יוריד את הצורך במעקב אחר צוואר הרחם, לרבות משטחי צוואר שגרתיים בשלב זה.
תוצאות אלו מראות שהחיסון יעיל יותר כאשר ניתן בגילאים צעירים יותר.
ניתן ורצוי לחסן גם נשים שחלו וטופלו עקב יבלות חרוטיות, או מצבים טרום סרטנים של צוואר הרחם.
החיסון עשוי להפחית שיעורי ההישנות של המחלה.
חיסון בנות בלבד לא מספק הגנה יעילה לבנים מפני זיהום ב-HPV.
חיסון הבנים כנגד HPV הוא חשוב במיוחד מאחר שלגברים יש תגובה חיסונית חלשה יותר מאשר לנשים לזיהום HPV, והם נוטים יותר להידבקות חוזרת.
בנוסף, כאמור גם בגברים עלולים להתפתח גידולים סרטניים עקב HPV: סרטן פה ולוע, סרטן פי-הטבעת והפין.
בעוד ששכיחות הזיהום ב-HPV בנשים יורדת אחרי השיא שמתרחש בגילאי 15–24, הרי ששכיחות הזיהום ב-HPV בגברים אינה יורדת עם הגיל, כנראה עקב כך שהתנגודת של גברים לזיהום HPV נמוכה יותר מאשר של נשים.
כך, גברים עלולים להדביק את בנות או בני-הזוג שלהם לאורך שנים רבות.
חיסון שני המינים נגד HPV (הידוע כחיסון 'אוניברסלי' או 'Gender neutral' הוא הליך אסטרטגי חשוב במיוחד לבריאות הציבור, במיוחד במדינות שבהן ההיענות להתחסנות בבנות נמוכה יחסית כמו בישראל.
זאת מאחר שהוא מספק הגנה מפני הדבקה, גם לבנות.
הוא מונע העברת HPV בין המינים ואצל זוגות חד-מיניים, ובכך מביא להורדת הפיזור של הנגיף בקהילה ויצירת מה שמכונה 'הגנת עדר' .
עוד יתרונות בחיסון HPV מסוג Gender neutral, שהוא מאפשר שוויון בין שני המינים ומונע הדרה, מגביר שוויון בין מדינות ובין קבוצות הכנסה.
כמו-כן, תוכניות חיסון מסוג Gender neutral ל-HPV, מסירות את האחריות הבלעדית למניעת זיהום ב-HPV מהנשים, ומסייעות להתגבר על הסטיגמה שרק נשים מקיימות יחסים ונושאות HPV.
חיסון מסוג Gender neutral יכול לאפשר סילוק של מחלות הנגרמות על ידי HPV גם אם ההתחסנות נמוכה מהיעד של WHO שהוא 90% (50-75%) ויתממש מהר יותר מחיסון הבנות בלבד.
המרכז האירופי למניעת ובקרת מחלות (ECDC) European Centre for Disease Prevention and Control קבע שחיסון מסוג Gender neutral יוכל גם להביא לסילוק (Elimination) של כל המחלות הנגרמות על ידי HPV.
אשר ליעד ההתחסנות של 90%, שנקבע על ידי הוועדה המייעצת של ממשלת בריטניה לחיסון (JCVI) , מצאו כי בתוכנית חיסונים מסוג Gender neutral, די ביעד של התחסנות 80% מהבנות.
42 מדינות ברחבי העולם מחסנות כיום גם בנים וגם בנות נגד HPV, כולל ארגנטינה, אוסטרליה, ברבדוס, ברמודה, ברזיל, קנדה, גיאנה, ניו זילנד, טרינידד וטובגו, וארצות הברית.
25 מדינות האיחוד האירופי מספקות כעת תוכניות חיסון לאומיות ל-HPV מסוג Gender neutral.
כמה מדינות, כולל צרפת ובריטניה, מפעילות תוכניות חיסון נגד HPV המיועדות במיוחד לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים וקבוצות אחרות בסיכון גבוה, כמו עובדי/עובדות מין.
אלא שאוכלוסיית יעד זו היא בדרך כלל בגיל שבו כבר יש סיכוי גבוה שהם נחשפו לזיהום בזני HPV.
בשנת 2006 נרשם החיסון במדינת ישראל לגילאים 9 עד 45. כיום גרדסיל נמצא בסל הבריאות לגילאי 9 עד 18 ללא תשלום, ולגברים בסיכון עד גיל 26. החיסון ניתן כיום במסגרת שגרת החיסונים לבנות מאז שנת הלימודים תשע"ד (2013) וגם לבנים החל משנת תשע"ו (2015) במהלך לימודיהם בכיתות ז' וח'.
עד גיל 15, החיסון ניתן בשתי מנות, בהפרש של ששה חודשים, על ידי שירות בריאות התלמיד בבתי הספר ומאוחר יותר, עד גיל 18, בלשכות הבריאות.
מגיל 15 ואילך החיסון ניתן בשלוש מנות, בהפרשים של חודשיים וארבעה חודשים.
ההיענות לחיסון בישראל במסגרת תוכנית החיסונים בבתי הספר היא נמוכה ולא עלתה באופן משמעותי במשך 10 השנים בהן החיסון ניתן במערכת החינוך במסגרת שגרת החיסונים: ב-2023 התחסנו 64.3% במנה הראשונה, ו-55.5% בלבד בשתי המנות.
ההיענות משתנה בין המחוזות השונים, כפועל יוצא של העדפות הורים ומוסדות חינוך, על פי מידת השמרנות הדתית ונסיבות טכניות שונות.
למרות המאמצים שהושקעו בנושא, נראה כי קיים קושי להגיע לשיעור התחסנות גבוה יותר בישראל בקבוצת גיל זו.
בבתי ספר חרדים אין עניין לשוחח בגיל ההתבגרות על נושא ההדבקה ב-HPV ועל כן נמנעת באופן גורף ההתחסנות בכיתות ח'.
על פי נייר עמדה של המכון לפוריות וגינקולוגיה על פי ההלכה (מכון פוע"ה), מומלץ להתחיל את החיסון מגיל 9, ועל ידי כך להימנע מהעלאת הנושא בגיל ההתבגרות.
אמנם שיעור התחלואה באוכלוסייה החרדית אינו גבוה, אך הוא קיים, ועקב ההיענות הנמוכה ראוי להתמקד באוכלוסייה זו על מנת לקדם בה את ההתחסנות.
ההמלצה לחסן בגיל 9 הועלתה גם מהחברה האמריקנית לסרטן וחברות מדעיות נוספות, הממליצות להקדים את גיל ההתחסנות כדי להרחיב את חלון הזמן שניתן לתת אותו לפני סיום הלימודים בבית הספר היסודי.
הוועדה המייעצת לזיהומים וחיסונים של משרד הבריאות נענתה לפניה ולאחר דיון המליצה פה אחד לאפשר את מתן החיסון בבתי הספר מגיל 9.
למרות שמגפת COVID-19 שיבשה את תוכניות החיסון בארצות שונות, בישראל היא לא פגעה בהתחסנות כנגד HPV בבתי הספר, אך נגרם עיכוב במתן המנה השנייה.
שנה לאחר מכן, בעקבות השלמת החיסון הגיעה ההתחסנות ל-57%.
עיכוב במתן המנה השנייה של החיסון אינו פוגע ביעילות ההתחסנות, ונמצא כי ניתן להאריך את המרווח בין המנה הראשונה והשנייה במספר שנים מבלי שתהיה ירידה ביעילות המנה השנייה.
חיסון ל"השלמת הפער" - "Catch-up"
בישראל ניתן לקבל את החיסון בין גיל 18 ל-45 במסגרת הביטוחים המשלימים של קופות החולים, ולאחר מכן (עד גיל 45) באופן פרטי.
חיסון לאחר גיל 18 הוא למעשה "השלמת הפער" (Catch-up), ונועד עבור הצעירים והצעירות שלא השלימו את ההתחסנות במועד המומלץ בישראל (כיתות ז' ח').
השלמה זו נדרשת כאמור, עקב שיעור היענות נמוך (46.3% בלבד) לקבלת המנה השנייה, למרות המאמצים הרבים שהושקעו בעשור האחרון בניסיונות להעלות את ההיענות לחיסון.
ההצלחה המוגבלת בכיסוי החיסוני במתן לילדים ונוער קשורה בהחלטות המתקבלות על ידי ההורים.
לכן, מתן אפשרות לאדם בוגר להחליט בהמשך על קבלת החיסון בעצמו, כאשר הוא מודע לסיכונים באי-התחסנות וליתרונות בהתחסנות מאוחרת, משרתת את האוטונומיה של הפרט וזכותו להחליט לגבי גופו.
לכן למתן הזדמנות נוספת להשלמת החיסון אחרי גיל 18 יתרון משמעותי בסילוק של מחלות הקשורות בנגיף הפפילומה.
אך גם בגיל מבוגר קיימים חסמים להתחסנות: עלות החיסון, מכשולים ועיכובים ב"מסע המתחסן" - כלומר; בסרבול הנוצר מהצורך מפניה לרופא כדי לקבל מרשם לחיסון, רכישת החיסון בבית המרקחת של הקופה ותאום תור להזרקה על ידי האחות, וגם מחשש לגבי בטיחות החיסונים.
חיסון ל"השלמת פער" בישראל החל בתש"פ, ואז היה מוגבל לבני ובנות 21 – 26. הוא הביא לעליה מבורכת של כ-20% בהתחסנות בגיל זה לעומת השנתיים שקדמו לו.
בשנת 2023 הוכלל החיסון כנגד HPV בסל הבריאות למשך שנה אחת עבור נשים וגברים בגילאי 18 - 26, שלא חוסנו בעבר.
מחקרים רבים מעידים שיעיל לחסן גם מי שכבר נדבקו ב-HPV ואפילו מי שחלו וטופלו.
כמו כן נמצא מנתונים שנאספו במדינות שונות אחרי הכנסת החיסון לשימוש, כי התחסנות בגילאי 17 – 30 הביאה לירידה בשיעור 53% בהיארעות סרטן צוואר הרחם.
בנוסף, כאמור היארעות סרטן פה ולוע אשר נגרם על ידי HPV עולה.
לעומת זאת, היארעות סרטן פה ולוע הנגרם עקב עישון, נמצאת בירידה.
בארצות הברית היארעות גידולים אלו בגברים כבר עולה על היארעות סרטן צוואר הרחם בנשים.
סרטן פה ולוע מתפתח בעיקר בגברים.
בהתחשב בכך שהזמן מההדבקה על ידי HPV ועד התפתחות גידול ממאיר זה הוא כ-20 שנה, ומאחר שסרטן פה ולוע מתפתח בדרך כלל אחרי גיל 50, ההשערה היא שההדבקה בנגיפי HPV במקרה זה, מתרחשת מעל גיל 18, ולפיכך חיסון מעל גיל 18 חשוב למניעת מחלה זו.
התכנית לסילוק (Elimination) של סרטן צוואר הרחם
ברב הארצות הורחבו מטרות מהלך הסילוק, כך שישיגו את הסילוק של כל סוגי הסרטן הנגרמים על ידי HPV, ולא רק סרטן צוואר הרחם.
האסטרטגיה שהציג WHO והתקבלה על ידי כל המדינות הקשורות אתו, כולל ארגון הסרטן האירופי, מתרכזת בסילוק של סרטן צוואר הרחם, כלומר הורדת ההיארעות לרמה של 4/100,000 נשים כאשר כיום בישראל ההיארעות היא 5.6/100,000.
האסטרטגיה של ארגון הבריאות העולמי לסילוק סרטן צוואר הרחם מבוססת על שלושה נדבכים: חיסון 90% מהבנות עד גיל 15 כנגד HPV, סריקת צוואר הרחם ב-70% מהנשים לפחות פעמיים בחייהן – בגיל 35 ו-45 שנים, וטיפול במצבים טרום סרטניים וסרטניים של צוואר הרחם ב-90% מהנשים בהן מתגלה המחלה.
בישראל עדיין לא נקבעו המלצות והנחיות מתאימות להטמעת מדיניות הסילוק של WHO.
הצעה לתוכנית לאומית נכתבה ביוזמת החברה הישראלית לחקר ומניעת מחלות המועברות במגע מיני, תוך יצירת תמימות דעים עם חברות מדעיות נוספות, העוסקות בתחומים הקשורים לגידולים הסרטניים והמחלות הנגרמות על ידי HPV ועם קופות החולים.
היוזמה להכנת המסמך נבעה מהרצון המשותף למצות בישראל את היכולות שיאפשרו גם לנו להגיע בהקדם לסילוק, תוך התחשבות ביעדים הייחודיים למדינת ישראל ובדרכים מתאימות ליישום.
מסמך ההצעה לתוכנית הלאומית לסילוק סרטן צוואר הרחם הועבר למשרד הבריאות, והועלה לדיון על ידי יושב ראש החברה הישראלית לחקר ומניעת מחלות המועברות במגע מיני, בישיבת ועדת הבריאות של הכנסת בתאריך 19.11.2024, בנוכחות נציגי משרד הבריאות.
חיסונים נגד כולרה הם חיסונים היעילים במניעת כולרה.
היעילות שלהם מגיעה עד 85% בששת החודשים הראשונים, ועד 50–60% בשנה הראשונה.
אחרי שנתיים, היעילות יורדת לפחות מ-50%.
יתרונות מחיסון של חלק משמעותי מהאוכלוסייה עשויים להועיל בקרב החלק הלא מחוסנים.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על השימוש בחיסונים אלו בשילוב עם אמצעים אחרים בקרב הנמצאים בסיכון גבוה.
בדרך כלל ממליצים על שתי מנות או שלוש מנות מהצורה האוראלית של החיסון.
את החיסון אפשר לקבל גם בצורת זריקות, אך צורה זו זמינה רק בחלק מהאזורים מהעולם.
שתי הצורות הזמינות של החיסון: דרך הפה או דרך זריקות, נחשבות כבטוחות בדרך כלל, גם אצל נשים בהיריון ובעלי תפקוד מערכת חיסון ירוד.
החיסונים מורשים לשימוש ביותר מ 60 מדינות.
כתוצאה מהחיסון עלולים להתרחש כאבי בטן קלים ושלשולים.
השימוש בחיסונים אלו במדינות שהכולרה נפוצה בהם מראה יעילות כלכלית.
החיסונים הראשונים נגד כולרה פותחו בסוף המאה ה-19. הם היו החיסונים הראשונים שפותחו במעבדות ושומשו במידה נרחבת.
הצורה האוראלית של החיסון הוצגה בשנות התשעים של המאה ה-20. הם נמצאים ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, שהם התרופות החשובות ביותר הנדרשות במערכת בריאות בסיסית.
העלות של חיסון נגד כולרה נעה בין 0.1 עד 4.0 דולר אמריקאי.
הצורה האוראלית של החיסונים נגד הכולרה משמשת יותר ויותר ככלי שליטה בהתפרצויות מחלת הכולרה בנוסף להתערבויות המסורתיות בשיפור מערכת הספקת המים הבטוחים, תברואה, שטיפת ידיים ואמצעים אחרים שמטרתם לשפר את ההיגיינה.
מאז שדוקוראל ושאנכול קיבלו את הרישוי, נפרסו יותר ממיליון מנות אוראליות מהחיסונים האלו בקמפייני כולרה המוניים שונים ברחבי העולם.
בנוסף לכך, וייטנאם משלבת חיסונים אוראלים נגד כולרה בתוכנית הבריאות הציבורית שלה, וגם מעל 9 מיליון מנות מסופקות דרך חיסון המוני ממוקד או חיסונים בתי ספריים לילדים הנמצאים באזורים אנדמיים למחלת הכולרה.
החיסון נגד כולרה נמצא בשימוש נרחב בקרב תרמילאים ואנשים המבקרים במקומות שקיים בהם סיכוי גבוה להידבק בכולרה.
עם זאת, ומשום שהחיסון אינו מספק חסינות ב-100%, צריך גם לקחת בחשבון את אמצעי הזהירות הקשורות להיגיינת מזון, במיוחד באזורים בעלי סיכון גבוה לחלות בכולרה.
אף על פי שההגנה אותה מספק החיסון נחשבת כ"בינונית", חסינות העדר יכולה להכפיל את היעילות של החיסון.
דוקוראל אושר לילדים בני שנתיים ומעלה, שאנכול אושר לבני שנה ומעלה.
מתן חיסון למבוגרים מקנה הגנה נוספת בלתי ישירה לילדים (חסינות העדר).
ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ על שימוש בחיסון כאמצעי מניעה וגם כאמצעי תגובה, וזה משתקף בהצהרות המפתח שלהם:
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על שימוש חיסוני הכולרה הקיימים כמשלימים לאמצעי המניעה והשליטה המסורתיים באזורים שבהם המחלה אנדמית וצריך לשקול שימושם גם באזורים הנמצאים תחת סכנת התפרצות המחלה.
החיסון לא אמור לשבש מתן התערבויות בריאותיות אחרות בעלות עדיפות גבוהה לשלוט או למנוע התפרצויות כולרה.
במקרים של התפרצויות גדולות ממושכות, יכולים לשקול חיסון כתגובה במטרה להגביל את היקף ההתפרצות, ובלבד כאשר התשתית המקומית מאפשרת כך וכבר נערכת בדיקה מעמיקה לנתוני כולרה קודמים וזיהוי אזור יעד מוגדר.
הארגון הקים מאגר מידע מסתובב של 2 מיליון מנות של OCV.
התוכנית היא להגדיל את גודל מאגר זה בשנים הקרובות בתמיכה כלכלית של ברית GAVI.
דוקוראל: בקבוקון של חיסון מומת עם מנה של סודיום ביקרבונט כחיץ.
חיסונים אוראליים מספקים הגנה ב 52% מהמקרים בשנה הראשונה העוקבת את החיסון, וב-62% מהמקרים בשנה השנייה.
כיום, יש בשימום שני סוגים של חיסון אוראלי: WC-rBS ו-BivWC.
WC-rBS (המשווק כ"דוקוראל") הוא חיסון מומת חד ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V.
cholerae O1 בתוספת תת-היחידה B של רעלן כולרה רקומבננטי.
BivWC (המשווק כ"שאנכול" ו-"mORCAVAX") הוא חיסון מומת דו ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V.
בחיסון כלולים זני חיידקים משני הסירוטיפים Inaba ו-Ogawa, ה-El Tor והסירוטיפיים הקלאסיים.
הדוקוראל נלקח דרך הפה יחד עם חיץ של ביקרבונט, המגן על האנטיגנים מפני חומצות הקיבה.
החיסון עובד בכך שהוא יוצר נוגדנים לפעול נגד רכיבי החיידקים וה-CTB.
הנוגדנים האנטיבקטיריאלים במעיים מונעים מהחיידקים להתחבר לדופן המעיים, ובכך מונעים התיישבות של V.
cholerae O1. הנוגדנים האנטיטוקסינלים שבמעיים מונעים מרעלן הכולרה להיקשר לפני שטח רירית המעיים, ובכך מונעים את תסמיני השלשול הנגרמים מהרעלן.
למרות נדירות שימושיו, חיסוני הכולרה המוזרקים לגוף נחשבים ליעילים לאנשים החיים באזורים בהם הכולרה נפוצה.
חיסונים אלה מציעים מידת הגנה מסוימת לתקופה של עד שנתיים אחרי זריקה אחת, ולשלוש עד ארבע שנים עם מגבר שנתי.
הם מנמיכים את סיכוי התמותה מכולרה ב 50% בשנה הראשונה שאחרי החיסון.
חיסה אל-ג'אבר היא מהנדסת ופוליטיקאית קטרית.
משמשת כשרת המידע והתקשורת בקטר, משרד חדש שהוקם עם הקמת הממשלה הנוכחית על ידי אמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני, ביוני 2013. היא האישה השלישית המכהנת כשרה בממשלת קטר.
אל-ג'אבר בעלת תואר ראשון בהנדסה מאוניברסיטת כווית ותואר שני ודוקטורט במדעי המחשב מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
חיסון נגד אבעבועות רוח הוא חיסון חי מוחלש שמגן מפני נגיף וריצלה זוסטר, הגורם למחלה.
מנה אחת מפחיתה ב-85% את הסיכון לתחלואה, ב-95% את המקרים הקשים, וב-100% את התמותה מסיבוכים.
החיסון יעיל גם עד חמישה ימים לאחר חשיפה לנגיף ומספק הגנה באמצעות חסינות העדר כאשר רוב האוכלוסייה מחוסנת.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ על חיסון שגרתי רק אם המדינה יכולה להרשות לעצמה לחסן יותר מ-80% מאוכלוסיית המדינה.
אם רק 20% עד 80% מהאוכלוסייה מחוסנים, גדלה הסבירות שהם יקבלו את המחלה בגיל מבוגר יותר.
להגנה מרבית יש לתת שתי מנות של החיסון.
בארצות הברית נהוג לתת שתי מנות, המנה הראשונה החל מגיל שנה ועד גיל חמישה עשר חודשים אחרי הלידה, והשנייה בגיל 4, לפני הכניסה לגן חובה.
החל משנת 2012, רוב מדינות אירופה ממליצות על החיסון לכל הילדים, מיעוטן ממליצות לחסן רק את אלה שנמצאים בסיכון גבוה.
לא כל המדינות מסבסדות את החיסון לתושביהם בשל עלותו הגבוהה.
החיסון נחשב לחיסון בטוח מאוד, ויש לו מעט תופעות לוואי, שעיקרן כאב באתר ההזרקה, חום, ופריחה קלה.
תופעות לוואי קשות יותר הן נדירות ומתרחשות בעיקר אצל מחוסנים עם מערכת חיסון חלשה יותר.
חולי איידס צריכים להתייעץ עם רופאיהם בנוגע לקבלת החיסון משום שהשימוש בו לאנשים עם איידס צריך להיעשות בזהירות.
החיסון לא מתאים לנשים במהלך ההיריון; עם זאת, כבר היו מספר מקרים בהם החיסון ניתן במהלך ההריון ולא היו סיבוכים שנבעו מכך.
החיסון זמין כחיסון בודד או כחיסון משולב יחד עם חצבת, חזרת ואדמת שידוע כ"חיסון MMRV".
חיסון אבעבועות הפך זמין באופן מסחרי בפעם ראשונה בשנת 1984. הוא נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
זה טיפול מניעתי מהחשובים במערכת הבריאות הבסיסית.
חיסון נגד אבעבועות רוח יעיל ב-70% עד 90% למניעת אבעבועות רוח ויותר מ-95% למניעת אבעבועות רוח קשה.
יתר על כן, בוצעו בארצות הברית מעקבים אחר הערכות של ילדים מחוסנים שחשפו הגנה עד לפחות 11 שנים.
כמו כן, מחקרים נערכו ביפן אשר הצביעו על הגנה עד לפחות 20 שנה.
אנשים שלא מפתחים מספיק הגנה כאשר הם מקבלים את החיסון עלולים לפתח מקרים קלים של המחלה כאשר באים במגע קרוב עם אדם חולה או עם אבעבועות רוח.
במקרים אלה, אנשים מפתחים מעט סימנים של מחלה.
זה היה המקרה של הילדים שקיבלו את החיסון בילדות מוקדמת ולאחר מכן יצרו קשר עם ילדים חולים מאבעבועות רוח.
חלקם עלולים לפתח מחלה קלה של אבעבועות רוח הידוע כמחלת פריצה.
חיסון נוסף, המוכר כחיסון זוסטר, הוא מנה גדולה יותר מהרגיל של החיסון נגד אבעבועות רוח, ומשתמשים בו בקרב המבוגרים יותר כדי להפחית את הסיכון של שלבקת חוגרת (נקרא גם הרפס זוסטר), וכאב עצבים שלאחר הרפס, אשר נגרם על ידי אותו נגיף.
יעילות החיסון לטווח ארוך עדיין אינה ידועה ונמצאו הבדלים בין המתחסנים בפיתוח חסינות למחלה.
כך למשל, נמצאו מחוסנים שהתחסנו לפני כעשרים שנה והם עדיין מחוסנים, ואילו אחרים נמצאו פגיעים לאחר תקופה קצרה של כשש שנים.
הגורמים ליעילות החיסון לטווח ארוך קשורים לגורמים סביבתיים, במקומות בהם המחלה עדיין פעילה.
עוד נמצא כי חלק מהילדים שהתחסנו איבדו את הנוגדנים בתוך חמש עד שמונה שנים.
עם זאת, על פי ארגון הבריאות העולמי: "לאחר בחינה ומחקר מקיף בתקופה של עד 20 שנים ביפן ו-10 שנים בארצות הברית, נמצא כי יותר מ-90% מהמחוסנים, בעלי מערכת חיסונית תקינה, שחוסנו בילדותם, היו עדיין מוגנים מפני אבעבועות רוח".
רק אחד מתוך חמישה ילדים יפני חוסנו, החשיפה השנתית של אלה מחוסנים לילדים עם מחלת טבעית של אבעבועות רוח המריצו את מערכת החיסונית של המחוסנים.
בארצות הברית, מקום בו מדיניות החיסון האוניברסלי נגד אבעבועות רוח יושמה, רוב הילדים לא יקבלו עוד אקסוגני (בחוץ) לחיזוק.
לפיכך, את תא בתיווך חסינות ל-VZV (וירוס זוסטר לאבעבועות רוח) ידעך—המחייב מאיצי חיסונים אבעבועות רוח.
ככל שעובר הזמן, מאיצי צריכים להיות נחושים כדי להיות הכרחי.
אנשים שנחשפו לנגיף לאחר חיסון נוטים לחוות יותר מקרים של אבעבועות רוח.
הדבקות במחלת אבעבועות רוח "פראית" (טבעית, בהדבקה בניגוד לחיסון) בילדות נחשבת בדרך כלל כמקנה חסינות לכל החיים.
ואכן, ההורים בכוונה הבטיחו את זה בעבר עם "אבעבועות הצדדים".
מבחינה היסטורית, חשיפה של מבוגרים לילדים מדבקים חיזקה את החסינות שלהם, והפחיתה את הסיכון של שלבקת חוגרת.
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן וארגונים לאומיים מקבילים מתבוננים את שיעור הכישלון אשר עשוי להיות גבוה בהשוואה לחיסונים מודרניים אחרים—התפרצויות גדולות של אבעבועות רוח התרחשו בבתי ספר אשר נדרש ילדיהם להתחסן.
אף על פי שרוב החולים היו ילדים, רוב מקרי מוות (עד 80%) היו בקרב מבוגרים.
במהלך 2003 ובמחצית הראשונה של 2004, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) דיווח שמונה מקרי מוות מאבעבועות רוח, שישה מהם היו ילדים או בני נוער.
אלה מקרי מוות ואשפוזים התמעט באופן משמעותי בארצות הברית בשל החיסון, למרות שיעור של זיהום משלבקת חוגרת הגדיל כאשר מבוגרים הם פחות חשופים לילדים נגועים (שאחרת יעזור להגן נגד שלבקת חוגרת).
עשר שנים לאחר שהחיסון הומלץ בארצות הברית, ה-CDC דיווחו נפילה עד 90% במקרי אבעבועות רוח, אשפוזים עקב אבעבועות רוח ירדו ב-71% ונפילה ב-97% במקרי מוות מאבעבועות רוח בקרב אלה שמתחת לגיל 20.
חיסונים הם פחות יעילים בקרב חולים בסיכון גבוה, כאשר הם אפילו מסוכנים יותר משום שהם מכילים וירוס חי מוחלש.
במחקר שנערך בקרב הילדים עם כשל חיסוני, 30% איבדו את נוגדן לאחר חמש שנים, ו-8% כבר תפסו פראי אבעבועות רוח בחמש השנים האלה.
הרפס זוסטר (שלבקת חוגרת) מתרחש לרוב אצל קשישים, והוא לעיתים רחוקות אצל ילדים.
השכיחות של הרפס זוסטר בתוך מבוגרים מחוסנים הוא 0.9/1000 בני אדם בשנה, והוא 0.33/1000 בני אדם בשנה בקרב ילדים מחוסנים; זה נמוך יותר מאשר השכיחות הכללית של 3.2–4.2/1000 בני אדם לשנה.
מקרים של שלבקת חוגרת אצל מבוגרים עלולים להגדיל לאחר כניסתו של חיסון אבעבועות רוח, אבל הראיות לא ברורה.
בעוד שמחקר באמצעות מודלים ממוחשבים נטה לתמוך בהשערה כי תוכניות חיסון יגדילו את השכיחות של זוסטר בטווח קצר, ראיות ממחקרים אפידמיולוגיים הוא מעורב, והעלייה הנצפתה בשכיחות זוסטר במחקרים מסוימים עשויה לא להיות קשורה לתוכניות חיסון, כאשר השכיחות עלתה לפני שהתוכנית חיסון לאבעבועות רוח התחיל.
לגבי הרפס זוסטר, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן טען כי "חיסונים נגד אבעבועות רוח מכילים VZV נחלש וחי, אשר עלול לגרום זיהום סמוי (רדום).
החיסון-זן VZV יכול להפעיל מחדש מאוחר יותר בחיים ולגרום לשלבקת חוגרת.
עם זאת, הסיכון להדבקת שלבקת חוגרת מחיסון-זן VZV לאחר חיסון נגד אבעבועות רוח הוא הרבה יותר נמוך מאשר לחלות משלבקת חוגרת לאחר זיהום טבעי עם פראי-סוג VZV."
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על מתן שתי מנות, כאשר את המנה הראשונה ניתן לתת החל מגיל שנה.
את המנה השנייה ניתן לתת במרווח של לפחות ארבעה שבועות מהמנה הראשונה.
חיסון זה ניתן בזריקה תת-עורית (מתחת לעור).
החיסון מתאים עבור כל הילדים מתחת לגיל 13, ולכל אחד מגיל 13 ומעלה שמעולם לא היה לו אבעבועות רוח.
בארצות הברית שני מינונים מקובלים.
במקרה הראשון מנה ראשונה ניתנת בגיל 12 עד 15 חודשים ומנה שנייה בגיל 4–6 שנים.
עבור אנשים מעל גיל 13, נותנים את שתי המנות בהפרש שבין 4 ל-8 שבועות.
בבריטניה, החיסון ניתן רק לאנשים בסיכון מוגבר לפגיעה ממחלת אבעבועות רוח.
מצבים בהם לא נהוג לחסן חולים
הוא עשוי להיות שימושי לאנשים עם HIV עם ספירת דם טובה שמקבלים טיפול מתאים.
תופעות לוואי קשות הן נדירות מאוד.
מ-1998 עד 2013, רק מקרה אחד של מוות קשור לחיסון דווח: ילד אנגלי שהיה חולה בלוקמיה.
במקרים מסוימים, תגובות קשות דווחו כגון דלקת קרום המוח ודלקת ריאות (בעיקר בקרב הילדים שהמערכת החיסונית שלהם לקויה או מוחלשת שקיבלו חיסון בטעות) כמו גם אנפילקסיס.
תופעות לוואי חלשות אפשריות כוללות אדמומיות, קשיחות, וכאב במקום ההזרקה, כמו גם חום.
כמה אנשים עלולים לפתח פריחה קלה אשר בדרך כלל מופיעה סביב ירייה באזור.
יש טווח קצר שבו יש סיכון לפתח הרפס זוסטר (שלבקת חוגרת) בעקבות החיסון.
עם זאת, הסיכון הוא קטן מהסיכון עקב זיהום טבעי וכתוצאה מכך אבעבועות רוח.
רוב המקרים שדווחו היו קלים ובלי סיבוכים רציניים.
בדרך כלל החיסון מאוד בטוח: כ-5% מהילדים המקבלים את החיסון מפתחים חום או פריחה.
תגובה שלילית דווחה בתקופה 1995 עד 2005, ולא נמצאו מקרי מוות ביחס לחיסונים אף על פי שכ-55.7 מיליון מנות נמסרו.
מקרים של אבעבועות רוח קשורים לחיסון דווחו בחולים עם מערכת חיסונית מוחלשת, אבל לא מקרי מוות.
הספרות מכילה מספר דיווחים על תופעות לוואי לאחר חיסון נגד אבעבועות רוח, כולל חיסון נגד זן-זוסטר אצל ילדים ומבוגרים.
מחקר אחד הצביע שהחיסון נגד VZV מגן נגד התפרצויות של הרפס של הפה ושל איברי רבייה.
החיסון נגד אבעבועות רוח עשוי מזן אוקה/מארק של וירוס חי מוחלש של אבעבועות רוח.
לצורך פיתוח החיסון, אספו וירוס שהתקבל מנגעי אבעבועות רוח טבעיים, והכניסו את הווירוס אל תרביות תאים בריאים של עובריים אנושיים, מותאם ומפוזר בתוך תרביות תאים של עובריים של שפן, ובסוף מופצות בתוך תרביות תאים דיפלואידיים של אדם.
יפן הייתה בין המדינות הראשונות לחסן כנגד אבעבועות רוח.
חיסון שגרתי נגד וירוס אבעבועות רוח מתבצע גם בארצות הברית, והשכיחות של אבעבועות רוח הופחת באופן דרמטי שם (מ-4 מיליון מקרים בשנה לכ-400,000 מקרים לכל שנה החל משנת 2005).
באירופה, נכון ל-2017, רוב המדינות לא חיסנו נגד אבעבועות רוח.
עם זאת, החיסון נעשה פופולרי יותר.
אוסטרליה, קנדה, ומדינות אחרות אימצו גם הן המלצות על שגרת חיסונים של ילדים ושל מבוגרים רגישים נגד אבעבועות רוח.
מדינות אחרות, כמו בריטניה, סיפקו המלצות לחיסון, למשל, לעובדי בריאות רגישים בסיכון של חשיפה לאבעבועות רוח.
בבריטניה, נוגדנים לאבעבועות רוח נמדדים כחלק משגרת טיפול טרום לידתי, ועד 2005 כל אנשי שירות הבריאות הלאומי קבעו את החסינות שלהם וחוסנו אם הם היו לא מחוסנים ובמגע ישיר עם המטופל.
שלא כמו חיידקים או פטריות, נגיפים לא יכולים להתרבות באופן עצמאי ודורשים אורגניזם חי מארח על מנת להשתכפל.
נגיף יכול להוביל זיהום חמור יותר בתוך אורגניזמים מסוימים לעומת אחרים.
כדי ליצור חיסון בטוח עבור אנשים, בעוד שיש להם את היכולת לגרום לתגובה חיסונית מגינה, מחייב לבחור את שורת התאים המתאימה לגידול הווירוס.
זן אוקה/מארק של וירוס חי מוחלש מאבעבועות רוח ממנו מכינים את החיסון הוא אחד הווירוסים הדורשים שורת תאים כדי לגדול.
מחלוקת התעוררה בשל העובדה שהחיסון מכיל מרכיבים (או נדרש השימוש) של עובר, אשר מפר את כללי האתיקה ואת האמונות של רבים המתנגדים לשימוש של עוברים שהופלו במחקר רפואי.
כאשר שורת התאים מספקת את הסביבה שבה הווירוס גדל ולאחר מכן מבודד, תאורטית, החיסון עצמו הוא חופשי מאיומים ביולוגיים.
עם זאת, תיאור החיסונים ®M-M-R®II, ZOSTAVAX®,VARIVAX מחברת מרק מציין כי "רכיבים שרידיים של תאים MRC-5 כולל ה-DNA וחלבון" נמצאים בחיסון.
ולכן השימוש של שורות תאים WI-38 ו-MRC-5 לגידול של וירוס אבעבועות רוח הוא שנוי במחלוקת, כי תאי הריאות העובריים האלה נגזרו מעוברים שהופלו.
בשל אמונות בנוגע לשימוש זה, יש אנשים שמתנגדים לשימוש בחיסון אבעבועות רוח.
חיסון עמדות היא תאוריה אשר פותחה על ידי ויליאם מקגוויר ב-1961. התאוריה מנסה להסביר איך לשמור על העמדות והאמונות שלנו קבועות, בייחוד כאשר מנסים לשכנע אותנו בדברים אחרים.
התאוריה עדיין נחקרת והיא חשובה בהרבה תחומים כמו פוליטיקה, קמפיינים בריאותיים, שיווק, חינוך ועוד.
כמו בחיסון רפואי, גם כאן התאוריה מציעה שניתן להציג בפני אנשים טיעון חלש הנוגד את העמדה שלהם, הטיעון החלש הזה יגרום לאנשים לחשוב על עמדתם הראשונית, להכין טיעונים התומכים בעמדה הראשונית שלהם ובכך לחזק את עמדתם גם אם יגיע טיעון נגד חזק.
בשנת 1961 מקגוויר ערך מספר ניסויים המעריכים את יעילות חיסון העמדות.
הוא בדק את התאוריה על טיעונים שהם אמיתות תרבותיות (לדוגמה צחצוח שיניים כל יום) ולא על טיעונים שבהם יש שוני גדול בעמדות באוכלוסייה.
בהמשך, חוקרים נוספים בדקו את התאוריה גם על עמדות שנויות במחלוקת (לדוגמה לגליזציה של מריחואנה, ניסויים בבעלי חיים) ומצאו שהתאוריה עובדת גם במקרים של עמדות עם שתי אפשרויות לגיטימיות.
כיום חוקרים נוספים חוקרים את חיסון העמדות גם בנושאים כמו פוליטיקה, שיווק, בריאות וחינוך.במחקרים רבים מצאו שכדי שהתאוריה תעבוד, יש שני תנאים שצריכים להתקיים;
צריך להיות איום על התפיסה שלי, כלומר טענה עם נימוקים הנוגדים את העמדה שלי.
צריך לתת גם טענות בעד העמדה שלי ובכך לחזק את ארסנל הטיעונים הקיימים לעמדה אותה אנו רוצים לשמור.
הדרך הקלה ביותר להסביר את התאוריה על ידי ההקבלה של התאוריה לחיסון הרפואי כפי שעשה מקגוויר.
בחיסון רפואי מזריקים לגוף נגיף מוחלש אשר גורם לתגובה של הגוף אך לא גורם למחלה.
החיסון פועל על ידי הפעלה של מערכת החיסון של הגוף ויצירת נוגדנים אשר יפעלו כאשר הגוף יחשף לווירוס הפעיל.
גם הטיפול בחיסון עמדות הוא חשיפה לטיעון חלש הנוגד את עמדותיך.
הטיעון הוא מוחלש וכך הוא לא יכול לערער את הביטחון בעמדה שלנו, אך הוא מספיק חזק לעורר אצלנו תגובה.
התגובה היא חיזוק העמדה שלנו על ידי חשיבה על טיעונים המחזקים את עמדתנו.
כלומר בשני המקרים העמידות מופעלת על ידי איום חלש ומהווה הגנה בפני התקפות עתידיות.בחלק מהניסויים של מקגוויר, קבוצת הביקורת הייתה חשיפה של המשתתפים לטיעונים התומכים בעמדה שלהם ובדיקה עד כמה זה מחזק את העמדה שלהם מול טיעוני נגד.
בהמשך לאנלוגיה הרפואית ההקבלה פה היא ללקיחת ויטמינים, זה גם עוזר למנוע מחלות אך פחות מאשר חיסונים.
שימוש בתאוריה נגד לחץ חברתי
את נושא חיסון העמדות נגד לחץ חברתי בדקו על ידי ניסוי של צריכת אלכוהול אצל מתבגרים.
צריכת אלכוהול אצל מתבגרים היא גורם ראשי למוות אצל המתבגרים.
מצאו שצריכת אלכוהול אצל מתבגרים מושפעת ברובה מלחץ חברתי.
מתבגרים צעירים נוטים לחשוב על צריכת אלכוהול כדבר שלילי ועמדה זו משתנה כאשר המתבגרים גדלים, והשינוי בהתנהגות מגיע קצת אחרי השינוי בעמדות.
השינוי בעמדה קשור להשפעה של החברים.
מתבגרים נוטים להערכת יתר לגבי שתייה של חבריהם, כלומר הם חושבים שחברים שלהם שותים יותר ממה שהם באמת.
מחקרים רבים חיפשו התערבות שתגרום למתבגרים לצרוך פחות אלכוהול.
כיוון שמתבגרים צעירים מחזיקים בעמדה שלילית לגבי אלכוהול, ניסו לבדוק האם אפשר לחזק את העמדה הזו על ידי חיסון עמדות, וכך יותר מאוחר המתבגרים יהיו חסינים יותר נגד לחץ חברתי.
במקרה זה, חשוב שהטיעונים הנוגדים את הטענה יהיו בנושא החברים, כדי שטיעון הנגד שהמתבגר יחשוב עליו יהיה גם בנושא זה (שלא כולם שותים).
במחקרים מצאו שהתערבות של חיסון עמדות בצעירים נגד שתיית אלכוהול הייתה אפקטיבית מיד לאחר ההתערבות וגם חצי שנה לאחר ההתערבות.
דוגמה לשימוש בתאוריה בשיווק היא לחסן אנשים נגד עמדות שליליות כלפי חברה מסוימת לפני שעוד היה משבר עם החברה, ובכך אם יהיה משבר בחברה הזו האנשים כבר יהיו מחוסנים ופחות יאבדו אמון בחברה.
לדוגמה: המשבר במכוניות טויוטה (כאשר קראו להחזיר מכוניות) אנשים איבדו אמון בחברת טויוטה.
אם עוד לפני המשבר היו גורמים לחיסון עמדות חיוביות בקשר לחברה (למשל חיזוק העמדה שמכוניות מסוג טויוטה הן אמינות), איבוד האמון בחברה היה קטן יותר.
במחקר שנערך ב-2004 על קמפיין שיווקי בנוגע לחובות כלכליים של תלמידי קולג' בארצות הברית מצאו שאפשר בעזרת קמפיין לחסן נגד ההתנהגות הבעייתית לפני שהיא עוד התחילה.
בנוסף, הם מצאו שסטודנטים שעברו את החיסון דיברו עם חברים שלהם על התנהלות כלכלית חכמה יותר מסטודנטים אחרים וכך בעצם העבירו את ההתנהגות הטובה הלאה.
ביקורת על התאוריה ומחקרי המשך
הביקורת הראשונה על התאוריה הייתה שמקגוויר האמין שהיא עובדת רק על אמיתות חברתיות בהתאמה לאנלוגיה שלו לחיסון הרפואי.
חוקרים רבים חשבו שזה לא נכון, ושהתאוריה עובדת גם על נושאים שיש עליהם חילוקי דעות.
כאשר חיסון העמדות מופעל כנגד טענות שהן לא קונצנזוס הטענה צריכה להיות חדשה, כזו שעדיין האדם לא שמע.
יש חוקרים שטוענים שהחשיפה לטיעון חלש מעוררת התנגדות וזה לא חיסון.
ישנם חוקרים נוספים שהראו שחיסון העמדות עובד רק במקרים מסוימים ובמקרים אחרים ראו שחיסון עמדות פועל בצורה זהה או אפילו פחות טובה מחשיפה לטיעון שתומך בעמדתם, או ללא טיעונים.
במחקרים רבים ראו שיש צורך באיום על העמדות שלך כדי שחיסון העמדות יעבוד אבל עדיין לא ברור כמה חזק צריך להיות האיום כדי שחיסון העמדות יעבוד.
לכן חוקרים מודרניים זנחו את ההקבלה לאנלוגיה של חיסון רפואי, כי בניגוד לחיסון רפואי לא ברור חוזק האיום שצריך כדי שהתאוריה תעבוד.
צריך לעשות מחקר המשך כדי להבין יותר את חוזק האיום הנדרש.
חוקרים אחרים בודקים את היכולת של התאוריה לעבור מאחד לשני בדיבור, כלומר כאשר אדם עובר חיסון הוא ישמיע יותר את דעתו לאחרים ויידע יותר טוב להסביר את עמדתו (יביא גם טיעונים נוגדים אך ידע לסתור אותם) וזה שונה מחיסון רפואי שכל אדם חייב לעבור בנפרד ומצריך בדיקה נוספת.
יש צורך להמשיך לבדוק עד כמה חזקה צריכה להיות העמדה של האדם מלכתחילה.
את אלו שמתחילים עם עמדה חלשה לא יהיה ניתן לחסן לעמדה זו, צריך להמשיך ולחקור כדי לדעת עד כמה חזקה צריכה להיות העמדה ההתחלתית.
חיסון נגד קדחת צהובה הוא חיסון שמגן מפני מחלת הקדחת הצהובה.
קדחת צהובה היא זיהום ויראלי הנפוץ במדינות אפריקה ובדרום אמריקה.
רוב המחוסנים מתחילים לפתח חסינות בתוך עשרה ימים ו-99% מהם מוגנים לאחר חודש מקבלת החיסון, שמגן עליהם לכל החיים.
החיסון יכול לסייע בהשתלטות על מקרים של התפרצויות של המחלה.
החיסון ניתן באמצעות הזרקת החומר המחסן לתוך שריר או אל מתחת לעור.
חיסון נגד קדחת צהובה נחשב כבטוח.
תופעות לוואי קלות יכולות לכלול כאבי ראש, כאבי שרירים, כאב במקום ההזרקה, חום ופריחה.
אלרגיות חמורות מתרחשות בכשמונה מקרים מתוך מיליון מנות שניתנו, בעיות נוירולוגיות חמורות מתרחשות בכ-4 מתוך מיליון מנות, וכשל איברים מתרחש בכשלושה מתוך מיליון מנות.
החיסון נחשב לבטוח גם בקרב נשים בהיריון, ולכן מומלץ לחסנן באם תמצאנה באזור נגוע.
החיסון לא יינתן למי שסובל מבעיות תפקודיות של המערכת החיסונית .
הניסיונות הראשונים לפתח חיסון נגד קדחת צהובה החלו לאחר פתיחת תעלת פנמה בשנת 1912, שהגדילה את החשיפה העולמית למחלה.
הבקטריולוג היפני הידיו נוגוצ'י הוביל חקירות מטעם ארגון רוקפלר באקוודור, אשר תוצאתן הייתה חיסון, המבוסס על התאוריה כי המחלה נגרמה על ידי חיידק בשם לפטוספירה .
למרות זאת, חקירות נוספות לא הצליחו לשכפל את התוצאה, והחיסון הוגדר בסופו של דבר כלא יעיל.
חיסון אחר פותח מזן צרפתי של הווירוס, אשר נלקח מאדם בדקר, סנגל, ששרד את המחלה, והועבר לידי מדענים ממכון פסטר.
חיסון זה ניתן בשילוב עם חיסון נגד אבעבועות שחורות, בשיטה בה הוחדרו גרסאות מוחלשות של הווירוסים לגוף, במטרה ליצור חסינות עבור שתי המחלות, אולם אובחנו סיבוכים מערכתיים ונוירולוגיים במספר מקרים.
ניסיונות עוקבים להחליש את הווירוס שניתן בחיסון נכשלו.
מדענים בארגון רוקפלר פיתחו חיסון נוסף, אותו הפיקו מנסיוב שנלקח מחולה אפריקאי ב-1927, דבר שהיווה את ההפרדה הראשונה של הווירוס מגוף האדם.
שיטה זו הייתה בטוחה יותר, אך היא דרשה שימוש בכמויות גדולות של נסיוב אנושי, מה שהגביל את השימוש הנרחב בחיסון.
נעשה שימוש בשני החיסונים במשך מספר שנים, כאשר החיסון שהופק בארגון רוקפלר נצרך במערב אנגליה, בעוד שהחיסון שהופק במכון פסטר נצרך בצרפת ובמושבות האפריקאיות תחת שליטתה.
ב-1937 נעשתה עבודה במטרה לשפר את החיסון שהופק בארגון רוקפלר, שממנה התגלה כי המוטציה המועדפת בווירוס המוחלש הניבה זן יעיל ביותר, שנקרא 17D.
לאחר ניסויי שטח בברזיל, מעל מיליון תושבים חוסנו עד 1939, ללא סיבוכים חמורים.
עבור שיפור החיסון והנגשתו לאנושות, מקס תיילר, המדען שהוביל לתוצאה זו, קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה בשנת 1951. החיסון מסוג 17D מצוי בשימוש עד היום.
קבוצת הסיכון שעלולה להידבק בווירוס הקדחת הצהובה נדרשת להתחסן.
לדוגמה, חוטבי עצים אשר עובדים באזורים טרופיים נמצאים בסיכון מוגבר לחלות בקדחת צהובה.
חומרי הדברה, ביגוד מגן ורשתות על הבתים נמצאו כמגנים מועילים, אך הם לא תמיד יעילים מספיק למניעת הידבקות.
באזורים מסוימים הדברת יתושים הוכיחה עצמה כדרך יעילה לצמצם את מספר ההידבקויות במחלה.
השוהים באזור נדרשים להשתמש בתרסיס נגד חרקים.
כמו כן מטיילים נדרשים להתחסן עד 10 ימים לפני הגעתם לאזור נגוע.
ב-17 במאי 2013, קבוצה מטעם ארגון הבריאות העולמי (WHO) המייעצת בנוגע לחיסונים (SAGE), הודיע כי אין צורך בחיסון חוזר לאחר 10 שנים מקבלת המנה הראשונה.
מאז הופץ החיסון לראשונה ב-1930, דווחו רק 12 מקרים שבהם מחוסנים לקו במחלה לאחר קבלת מנת החיסון, מתוך כ-600 מיליון מנות שניתנו ברחבי העולם.
לפי הממצאים, כל המקרים האמורים פיתחו את המחלה תוך חמש שנים ממתן החיסון.
ממצאים אלו הוכיחו כי החסינות נגד המחלה בזכות החיסון אינה יורדת עם הזמן.
המלצות כלליות על קבלת החיסון
ארגון הבריאות העולמי ממליץ על קבלת החיסון בגילאים 9 עד 12 חודשים, באזורים בהם המחלה נפוצה.
כל מי שגילו מעל 9 חודשים ולא חוסן קודם לכן וכן גר או נמצא באזור שבו המחלה נפוצה צריך להתחסן גם הוא.
המלצות על קבלת החיסון בישראל
החיסון מומלץ לאנשים שמתכננים לבקר באזורים בהם יש סיכון להידבק בנגיף הקדחת הצהובה כדוגמת אמריקה הדרומית, בחלק מהאיים הקריביים או באפריקה המשוונית, וכן במדינות שדורשות אישור על חיסון זה כתנאי לכניסה לתחומיהן.
המבקרים או חיים באזורים בהם יש סיכון להדבקה בקדחת צהובה.
המתכננים לנסוע למדינות שדורשות אישור בינלאומי המוכיח קבלת חיסון או טיפול מונע נגד קדחת צהובה כתנאי כניסה לגבולותיהן.
עובדי מעבדה שבאים במגע עם חומרים שעלולים להיות נגועים בנגיפי קדחת צהובה.
מדינות מרכז ודרום אמריקה (למעט ארגנטינה, אורוגוואי, מקסיקו וקובה).
איי האוקיינוס השקט (למעט ניו זילנד).
הודו (צפון ודרום), סרי לנקה ונפאל.
חיסון מסוג 17D נגד קדחת צהובה נחשב בטוח מאוד, כאשר מתוך מעל 500 מיליון מנות שניתנו תועדו מעט מאוד מקרים בהם מחוסנים לקו במחלה.
לא תועד מקרה שבו הווירוס המוחלש שהוחדר בעת החיסון הפך לווירוס האלים המקושר לקדחת הצהובה.
רוב תופעות הלוואי לחיסון מסוג 17D נובעות מתגובה אלרגית לביצים , שכן החיסון מופק בתוכן.
אנשים עם אלרגיה ידועה לביצים צריכים להיוועץ ברופא, טרם קבלת החיסון.
בנוסף, קיים סיכון קטן של מחלות נוירולוגיות ודלקת המוח, במיוחד בקרב אנשים מדוכאי חיסון וילדים צעירים מאוד.
חיסון מסוג 17D לא יינתן בין היתר לתינוקות בגילאים בין אפס לשישה חודשים או מבוגרים מעל גיל 59, כמו כן, החיסון לא יינתן לאנשים הסובלים מהפרעות בתימוס שגורמות לתפקוד לקוי של המערכת החיסונית, אנשים בעלי מערכת חיסונית מוחלשת וכן אנשים הנוטלים תרופות המעכבות את פעילות המערכת החיסונית.
קיים סיכון קטן לפתח מחלות הדומות לקדחת הצהובה אך חמורות ממנה, המקושרות לחיסון.
תגובה זו, גורמת למחלה חמורה למדי, הדומה לקדחת הצהובה ונגרמת על ידי זנים ויראליים של הנגיף.
גורמי הסיכון עבור תגובה זו אינם ידועים, אם כי ייתכן והסיבה לכך היא גנטית.