tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1889, כאשר התמודד לאד לראשונה על תפקיד מושל רוד איילנד, מעט מאוד היה ידוע עליו.
במרוץ שבו התמודדו שלושה מועמדים, הוא קיבל פחות קולות בהשוואה למועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון דייוויס.
המועמד השלישי, שקיבל עוד פחות קולות, התמודד מטעם מפלגת האיסור.
על פי חוקת רוד איילנד באותה תקופה, אם אף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים, הבחירה במושל הייתה עוברת לאספה הכללית של רוד איילנד, שאז הייתה בשליטת הרפובליקנים, והיא בחרה בלאד כמושל.
למעשה, מספר הקולות שקיבל דייוויס היה גדול ממספר הקולות של לאד בכל מערכות הבחירות של 1889, 1890 ו-1891, ובאף אחת מהן לא השיג אף מועמד רוב מוחלט.
הדרישה לרוב מוחלט תוקנה ב-1893 כאשר התקבל התיקון העשירי לחוקת רוד איילנד, שאפשר את בחירת המושל על סמך רוב רגיל.
בנאומו הראשון כמושל, דחף לאד לבנייתו של בית המדינה של מדינת רוד איילנד החדש, והוא מונה כיושב ראש ועדת בית המדינה.
האספה הכללית הכריזה את תחרות בין האדריכלים על תכנון הבניין, אך יועץ הוועדה, ריצ'רד מוריס האנט , דחף לבחירתו של צ'ארלס פולן מק'קים , ודאג שהוא יזכה בהתמודדות.
דווח שלאד שילם "סכום משמעותי של כסף" מכיסו הפרטי לסייע בתשלום הוצאות הבנייה כאשר קופת המדינה הייתה במחסור, וכספים אלו מעולם לא הוחזרו לו.
לאד, שבדיוקן הרשמי שלו בבית המדינה של רוד איילנד, מתואר כשלצידו אופניים, היה תומך של תנועת הכבישים הטובים , יוזמה לאומית לשיפור הכבישים שהובלה על ידי רוכבי אופניים.
ב-1892 הוא כתב מאמר עבור הפרסום של "ליגת אנשי הגלגלים", כיום "ליגת רוכבי האופניים" , "כבישים טובים" (Good Roads), בו הוא פרס את משנתו שהרחבה וריצוף הרחובות הייתה חשובה לרוד איילנד כשם שמסילות ברזל טובות היו חשובות עבורה.
בקיץ 1889 אירח לאד את הנשיא בנג'מין הריסון ואת הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד בניופורט.
בסתיו אותה שנה הוא הזמין מנהיגי חוגי עסקים לפרובידנס כדי לדון במיקום התערוכה העולמית שעמדה להתקיים.
הוא גם אישר הנהגת מדים חדשים למיליציה המדינתית של רוד איילנד.
לאחר שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמושל, לא התמודד עוד לאד על אף משרה ציבורית.
הוא היה מעורב בכמה ארגונים.
הוא ייסד את המועדון המסחרי, ובמשך שלוש שנים שימש כנשיאו.
הוא גם היה נשיא האגודה למניעת התאכזרות לילדים.
הוא היה חבר ימק"א, אגודת המקהלות של רוד איילנד, לשכת המסחר, מועדון העיתונות של פרובידנס, ומועדון התקווה.
בשנים 1891–1896 שימש לאד כנשיא בית הספר לעיצוב רוד איילנד.
הרברט לאד נפטר בפרובידנס ב-30 בנובמבר 1913 כתוצאה מדימום מוחי לאחר שסבל ממחלה ממושכת.
ב-1891 הוקמה באוניברסיטת רוד איילנד מעבדת לאד, מתקן למחקר חקלאי, שנקרא על שמו.
ב-1889 הודיע לאד על תרומה להקמת מצפה כוכבים באוניברסיטת בראון.
מצפה לאד , שבנייתו הושלמה ב-1891, נקרא על שמו.
ב-1892 קיבל לאד תואר מוסמך אוניברסיטה לשם כבוד מאוניברסיטת בראון.
הרברט ויטשייר צ'יטפו היה משפטן דרום אפריקאי ומנהיג זימבבואי.
ממנהיגי מלחמת השחרור של זימבבואה (רודזיה דאז) משלטון המיעוט הלבן בהנהגתו של איאן סמית'.
צ'יטפו נולד למשפחה כפרית בחבל איאנגה שבדרום רודזיה, התחנך בבתי ספר של המיסיון והוכשר להוראה בקולג' בחבל נטאל שבדרום אפריקה ב-1945.
לאחר ששימש מורה במשך שנה אחת, השלים את לימודי התואר הראשון בשנת 1949 שלאחריה הוסמך למשפטים בעת ששימש בלונדון כעוזר מחקר בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון.
צ'יטפו היה האפריקאי הראשון בדרום רודזיה שהוסמך כפרקליט.
עם שובו לרודזיה בשנת 1954 שימש כעורך דין במשפטיהם של לאומנים אפריקאים רבים.
בשנת 1961 שימש כיועץ משפטי לג'ושוע נקומו, מייסד הברית האפריקאית העממית של זימבבואה (ZAPU) באספה התחיקתית של דרום רודזיה בלונדון.
ממשלת רודזיה בהנהגתו של סמית לא הצרה את צעדיו ולא כלאה את צ'יטפו, באשר לא הזדהה פומבית כנושא תפקיד בתנועה הלאומנית.
משטרו של סמית אף חשש לנקוט צעדים נגד צ'יטפו שהיה באותה עת מוכר בעולם.
האיחוד העממי הלאומי של זימבבואה (ZANU)
במאי 1962 הוצא ארגון ZAPU אל מחוץ לחוק בטענה של מיליטריזם, וצ'יטפו שוכנע לגלות מרצונו על מנת להימלט מסכנת מעצר.
בגלותו שימש ראש התביעה הכללית הראשון ממוצא אפריקאי של טנגניקה.
ביולי 1963 פרשה סיעתו של נקומו עקב חילוקי דעות פנימיים (שלא נעדר מהם רקע שבטי) מה-ZAPU ותומכיו יסדו את PCC-ZAPU והעדיפו פעילות מזוינת.
צ'יטפו, יחד עם הסיעה המתונה, צידד בעמדתו של הכומר נדבנינגי סיטולה והפך ליו"ר ZANU מהיווסדה.
בתפקידו זה שימש עד חתימת הסכם לוסקה ב-7 בדצמבר 1974.
שני הארגונים התחרו על השליטה אך ב-1964 נאסרה פעילותם ומנהיגיהם נאסרו.
שני הארגונים עזבו את גבולות המדינה והתארגנו במבנה צבאי מחוץ לגבולותיה.
ארגון PCC-ZAPU (שחזר להשתמש בכינוי ZAPU) ארגן את כוחותיו במערב ובתוככי זמביה, שם הקים את "הצבא המהפכני העממי של זימבבואה" (ZIPRA) לפי דוקטרינה סובייטית בהסתמכם על חיל חלוץ מיומן.
ZANU, לעומתם, התמקם בטנזניה, והזרוע הצבאית שלו "צבא השחרור האפריקאי של זימבבואה" (ZANLA) התמקד בשינוע המונים מאזור הספר, לפי הדוקטרינה הסינית.
בינואר 1966 התפטר צ'יטפו מהתביעה הכללית ועבר לזמביה על מנת להקדיש עצמו למאבק המזוין, גייס תמיכה פוליטית לארגון ZANU ולהחלת עיצומים כלכליים נגד רודזיה.
בנועם הליכותיו גייס ביעילות הכרה בינלאומית וכבוד לארגונו.
הכומר סיטולה ואחרים הכינו מסמך כולל המעניקים סמכות לצ'יטפו להנהיג את ZANU בזמן שסיטולה שוהה במעצר, תוך הרשאה מפורשת להוציא מאבק מזוין את הפועל.
לפיכך ארגן ותכנן צ'יטפו פשיטות גרילה ופעילות מחתרתית ברודזיה החל בשנת 1966. בשנת 1972 תיאם פעולות לוחמה עם "חזית השחרור של מוזמביק" (FRELIMO) ופתח חזית לוחמה בצפון מזרח זימבבואה.
ב-18 במרץ 1975, בשעה 08:05, נרצח צ'יטפו בלוסקה שבזמביה בזמן שיצא את ביתו במכוניתו יחד עם שומר ראשו סילאס שמיסו.
מכונית תופת מסוג "חיפושית" פולקסווגן התפוצצה בזמן שנהג את מכוניתו לאחור, השניים נהרגו בו במקום, ילד שכן מת מפצעיו כמה שעות מאוחר יותר.
ארגון ZANU הטיל את האחריות להתנקשות על ממשלת רודזיה.
נשיא זמביה קנת קאונדה הורה על חקירת האירוע.
מסמכי החקירה שפורסמו באוקטובר 2001 הצביעו על סכסוכים פנימיים ב-ZANU שהביאו להתנקשות מבית.
הדוח של "הוועדה הבינלאומית המיוחדת לחקירת רצח צ'יטפו" שמונתה על ידי ממשלת זמביה נוקב בשמם על שורת מנהיגים ב-ZANLA, ביניהם תת-שר הפנים הנוכחי של זימבבואה, ג'וסאיה טונגוגארה כנושאים באחריות להתנקשות.
צ'יטפו היה נשוי לוויקטוריה צ'יטפו ואב לארבע בנות ושני בנים.
הרברטס צוקורס (בלטבית: Herberts Cukurs; 17 במאי 1900, לייפאיה, לטביה – 23 בפברואר 1965, מונטווידאו, אורוגוואי) היה פושע מלחמה וטייס לטבי, ממשתפי הפעולה עם השלטון הנאצי.
בעקבות פעילותו בזמן כיבוש לטביה, בין השנים 1941 ל-1944, הוא נודע בכינויים "הקצב מריגה", "התליין מריגה".
בשנות השלושים התפרסם כטייס נועז.
בתקופת הכיבוש הנאצי בלטביה הצטרף לסיירת הקומנדו של ויקטורס אראייס, אשר הייתה מעורבת ברצח יהודי לטביה בזמן השואה, ומילא תפקיד ראשי בזוועות שבוצעו בגטו ריגה ובטבח יער רומבולה.
הוא נהרג בהתנקשות על ידי סוכני מוסד באורוגוואי ב-1965.
צוקורס סיים בית ספר עממי בלייפאיה וסולק מתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטית הלטבית בעוון פעילות שמאלנית-קיצונית.
לאחר מכן הצטרף לכוחות הלוחמים במלחמת העצמאות הלטבית.
הוא עבר הכשרה כקצין וסיים את בית הספר לטיסה.
עד שנת 1927 שירת כטייס ואז הודח מתפקידו בגלל התנהגות בלתי-הולמת.
לאחר מכן עבד כנהג מונית.
צוקורס היה טייס ובונה מטוסים במקצועו.
במרץ 1933 יצא לטיסה במטוס דו-כנפי שהרכיב בעצמו מריגה לגמביה שבמערב אפריקה.
בזכות טיסה זו, שדווחה בהרחבה בתקשורת הלטבית, זכה לפופולריות רבה בלטביה ואף הוענק לו עיטור הוקרה ממלכתי.
לאחר מכן הוא הוחזר לשירות בחיל האוויר הלטבי.
אולם, במהלך לימודי תורת התעופה, אותם נאלץ להשלים, התברר שהיה בעל השכלה כללית ירודה ונאלץ לקחת שיעורים פרטיים אצל סטודנט יהודי, שבפניו הביע השקפות אנטישמיות.
בשנת 1937 אף עבר מסלול של 45,000 ק"מ בטיסה דרך רוסיה, יפן, סין והודו.
לפני מלחמת העולם השנייה התחבר עם יהודים ואף ביקר בארץ ישראל וחזר מלא התפעלות מהמפעל הציוני, הופיע לפני קהל והרצה על רשמיו מארץ ישראל.
הודות לטיסות למרחקים ארוכים שערך זכה אף לכינוי "לינדברג הלטבי".
בשנת 1941, בעת שלטביה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, חל בצוקורס שינוי קיצוני, והוא הצטרף לקומנדו ארייס הידוע לשמצה, שהייתה אחראית למספר רב של פשעי מלחמה בזמן השואה בלטביה והפך לרוצחם הסדיסטי והאכזר ביותר של יהודי ריגה.
על פי עדויות מהתקופה, צוקורס מילא תפקיד ראשי בזוועות שבוצעו בגטו ריגה ובטבח יער רומבולה.
הוא גם השתתף בשריפת בתי הכנסת בריגה, כאשר באחד המקרים נעל עשרות יהודים בתוך בית הכנסת ברחוב סטאבו, לפני שהעלה אותו באש על יושביו.
על פי עדויות, נהגו צוקורס ופקודיו לדחוף ילדים יהודים מגגות מבנים ולירות בהם במהלך נפילתם.
לאחר מותו בשנת 1965 העריך המגזין "טיים" שצוקורס היה אחראי ישירות לרצח של יותר מ-13,000 איש, ופיקח על רציחתם של כ-30,000 אחרים.
לקראת סיום המלחמה ברח צוקורס לגרמניה ביחד עם נסיגת הכוחות הגרמנים, ומשם הצליח להימלט לברזיל.
שמו עלה מספר פעמים בזמן משפטי נירנברג, שם הוזכר כפושע נאצי אכזרי, אך מכיוון שלא ניתן היה לאתרו הוא לא הואשם באופן רשמי.
בברזיל פתח עסק של השכרת סירות וטיסות סיור ותענוגות לתיירים.
עסקיו של צוקורס לא זכו להצלחה רבה ואורח חייו הכלכלי היה צנוע.
הוא הביא עמו יהודייה צעירה בשם מרים קייצנר שעליה הגן בימי המלחמה והיא דברה בשבחו של "המציל" מריגה.
בשלב כלשהו צוקורס זוהה על ידי ניצול שואה מריגה והקהילה היהודית פתחה בהליכים משפטיים כנגדו, אך לא הצליחו להביא למעצרו.
גרמניה המערבית פנתה לממשלת ברזיל בדרישת הסגרה, אך פנייתה נדחתה מאחר שצוקורס לא היה אזרח גרמני.
צוקורס עבר עם משפחתו למתחם מוגן בסאו פאולו.
לאחר שהותקף על ידי צעירים יהודים ובעקבות חטיפת אייכמן קיבל רישיון לשאת אקדח מהמשטרה המקומית.
בשנות ה-50 גיבש "המוסד" רשימת מבוקשים פושעי מלחמה נאצים, כדי למצות עמם את הדין על פשעיהם בתקופת השואה.
בקיץ 1964, בעקבות רעיון שעלה במדינות אירופאיות ליישם חוק התיישנות על פשעי הנאצים החל ממאי 1965, 20 שנה לאחר תום כניעת גרמניה הנאצית, הוחלט להוציא פעולת התנקשות בפושע נאצי בכיר כדי להטות את דעת הקהל בעולם נגד חוק זה.
ראש המוסד, מאיר עמית אישר למפקד יחידת קיסריה, יוסף יריב לאתר את צוקורס ולהתנקש בו.
יריב בחר בסוכן המוסד יעקב מידד, ושניהם נפגשו לתדרוך בפריז בספטמבר.
במשך שבוע בנה מידד את הכיסוי שלו באירופה כאיש עסקים אוסטרי בשם "אנטון קינצלה", וטס לברזיל בגפו.
לאחר כשבוע בברזיל, הזמין טיסה תיירותית במטוס ימי בעסק של צוקורס, כדי לפתוח בהיכרות עמו.
מידד רמז שהוא מעוניין להשקיע במיזמי תיירות בדרום אמריקה.
כדי לרכוש את אמונו של צוקורס סיפר מידד שלחם כסגן בצבא הגרמני ושנפצע בחזית המזרחית ואף הציג את צלקת הפציעה שלמעשה הייתה צלקת ניתוח שנעשה בישראל.
צוקורס הזמין את מידד לביתו השמור היטב, שם הציג למידד את אוסף האקדחים שלו.
בסיור נוסף בחווה שבבעלות צוקורס, יצא מסמר מהנעל של מידד וצוקורס הושיט לו את אקדחו כדי שיכה במסמר עם הקת ויכניס אותו חזרה פנימה.
בחודשים הבאים, היחסים בין צוקורס ומידד התהדקו ובשלב מסוים מידד הציע לצוקורס משרה כיועץ, אך למרות זאת צוקורס חשד באיש העסקים ומסר תמונה של "קינצלה" לאשתו שתעביר אותה למשטרה במקרה שהוא ייעדר.
צוקורס ו"קינצלה" שמרו על קשר גם כאשר האחרון חזר לאירופה.
כדי למנוע מעשי נקמה של נאו-נאצים ביהודי ברזיל ובשל עונש המוות שהיה קיים בברזיל הוחלט לקיים את מבצע ההתנקשות על אדמת אורוגוואי.
צוקורס ומידד תכננו לצאת למסע עסקי ברחבי דרום אמריקה ולשם כך "קינצלה" שלח לצוקורס כרטיס טיסה אל היעד הראשון – מונטווידאו, בירת אורוגוואי.
לצורך המבצע, נשכרה וילה חד-קומתית בפרבר קטן של מונטווידאו על ידי אנשי המוסד.
בווילה התמקמה חוליית ההתנקשות שכללה את מפקד הפעולה, יוסף יריב, , אליעזר סודיט, יעקב מידד ומשה לוין.
מנחם ברבש, ששהה באותה תקופה במונטווידאו, סייע לחוליה כתצפיתן.
ביום ההתנקשות, 23 בפברואר 1965, הוביל מידד ברכב שכור מסוג פולקסווגן חיפושית את צוקורס לאתרים פוטנציאליים למיזמים תיירותיים.
מידד עצר כמתוכנן את הפולקסווגן לתדלוק בתחנת דלק סמוכה לבית ובכך אותת לתצפיתן שהמבצע מתקדם בצורה תקינה.
בינתיים בבית המתינו אנשי המוסד כשהם לבושים בבגדים תחתונים בלבד.
ברגע שנכנס צוקורס פנימה לבית החשוך סגרו הסוכנים אחריו את הדלת, זינקו עליו והכו אותו.
צוקורס שהיה גדול גוף נאבק בהם והצליח לחזור לכיוון הדלת ולנסות לפתוח אותה.
הוא נשך את יוסף יריב בידו ובשלב מסוים ניסה לשלוף את האקדח שהיה על גופו.
במהלך המאבק הכה אותו זאב עמית בראשו בפטיש.
בעודו מעורפל מהמכה קרא אל הסוכנים: "תנו לי לדבר!".
בשלב זה נורה פעמיים בראשו על ידי אחד הסוכנים וצנח ארצה.
הגופה הוכנסה לתוך ארגז שהוכן מראש ועליה נתלה דף המכיל את פירוט פשעיו נגד האנושות.
על ההודעה היו חתומים "אלה שלא ישכחו לעולם".
צוות המתנקשים התלבש ועזב כמתוכנן לפריז.
מפריז התקשרו למערכת עיתון באורוגוואי ודווחו על קיומה של הגופה ומיקומה המדויק אך עורך העיתון שקיבל את הידיעה לא התייחס אליה כמהימנה.
לאחר מספר ימים נוספים, התקשרו שוב לעיתון.
הפעם החליט העורך לבדוק את הידיעה ובכך הביאו לחשיפת הגופה המרקיבה ולפרסום ההתנקשות ותוכן המכתב.
האינטרפול הודיע לאחר ההתנקשות, שהוא מחפש את מנחם ברבש, את "אנטון קינצלה" ואת אליעזר סודיט.
תמונתו של "אנטון קינצלה" שאותה צילם צוקורס במהלך היכרותם פורסמה בעיתונות כמבוקש.
אך כעבור זמן מה החקירה נזנחה.
כפי שקיוו מתכנני המבצע, הריגתו של צוקורס עוררה ויכוח על החלת התיישנות על פשעי הנאצים, וכחודש לאחר ההתנקשות נדחה יישום ההתיישנות.
מאוחר יותר הסעיף בוטל לחלוטין בנוגע לפשעי הנאצים.
לאחר נפילת הקומוניזם נעשו בלטביה מספר ניסיונות לטהר את שמו של צוקורס על ידי לאומנים לטבים.
בשנת 2004 הוצגה בריגה תערוכה שמתארת את צוקורס כגיבור לאומי ואף הונפקו מעטפות דואר הנושאות את דיוקנו.
מדינת ישראל הביעה על כך מחאה חריפה בפני ממשלת לטביה.
בתגובה הצהיר שר החוץ הלטבי ש"אנשים אלו (שהנפיקו את המעטפות) אינם מבינים את ההיסטוריה הטראגית של לטביה במלחמת העולם השנייה.
צוקורס הוא פושע מלחמה ונדחה כל ניסיון לנקות את שמו".
במהלך יום השואה בשנת 2025 החליטה לטביה לסגור את התיק שהתנהל כנגד צוקורס.
משרד החוץ הישראלי פרסם הודעת גינוי, שבה נאמר כי פשעיו מתועדים היטב וכי ישראל מצפה שההחלטה תישקל מחדש.
כחודש לאחר מכן, ב-28 במאי, נודע כי התביעה הכללית בלטביה החליטה לפתוח את התיק מחדש.
לורד הרברט צ'ארלס אונסלו פלומר, ברון פלומר הראשון היה קצין בצבא הבריטי בדרגת פילדמרשל, וכיהן כנציב העליון השני של ארץ ישראל מטעם המנדט הבריטי בין השנים 1925–1928, אחרי הרברט סמואל.
פלומר היה אביר מסדר האמבט, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, המסדר הוויקטוריאני המלכותי (Royal Victorian Order) ומסדר האימפריה הבריטית.
פלומר נולד בשכונת קנסינגטון שבלונדון להול ולואיזה אליס פלומר ב-13 במרץ 1857. פלומר התחנך באיטון ובסנדהרסט, וב-1876 התגייס לצבא הבריטי.
פלומר מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה והשתתף במלחמת הבורים בדרום אפריקה שבמהלכה קודם לדרגת קולונל.
ב-1902 עם חזרתו לבריטניה מונה למפקד החטיבה ה-4, ומעט לאחר מכן קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10, ב-1904 מונה לקצין האפסנאות הראשי, ב-1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7, וב-1907 מונה למפקד הדיוויזיה ה-5. ב-1908 קודם לדרגת לוטננט גנרל, וב-1911 מונה למפקד "פיקוד הצפון".
עם מותו המפתיע של מפקד הקורפוס ה-2 גנרל ג'יימס גרירסון בתחילת המלחמה היה פלומר מועמדו של ג'ון פרנץ' לתפקיד, אך שר המלחמה הוריישו קיצ'נר מינה לתפקיד את גנרל הוראס סמית'-דוריאן.
בפברואר 1915 נשלח פלומר לצרפת ומונה למפקד הקורפוס ה-5, והוביל אותו בקרב איפר השני.
במאי 1915 הודח גנרל סמית'-דוריאן מתפקידו כמפקד הארמייה השנייה, ופלומר קיבל את התפקיד במקומו, וב-11 ביוני 1915 קודם לדרגת גנרל מלא.
ביוני 1917 זכה לניצחון גדול על הגרמנים בקרב רכס מסין .
בנובמבר 1917 מונה פלומר למפקד הכוחות הבריטיים באיטליה.
בתחילת 1918 התבקש פלומר על ידי דייוויד לויד ג'ורג' להחליף את ויליאם רוברטסון כראש המטה הכללי הקיסרי, אך פלומר סירב.
באביב 1918 חזר פלומר לפקד על הארמייה השנייה ופיקד עליה במהלך מתקפת האביב ובמהלך מתקפת מאה הימים.
פרדריק קיש ששירת תחת פיקודו במלחמת העולם הראשונה אמר עליו: "כל הארץ תמצא בו אדם ישר מאוד.
הוא חי הרבה ולמד הרבה מאד ושכח רק מעט ...
זוכר אני שבצבא היה הוא המפקד הכי דמוקרטי.
תמיד נמצא בין החולים וכולם אהבוהו".
בדצמבר 1918 מונה פלומר למפקד ארמיית הריין הבריטית, ובמאי 1919 מונה למושל מלטה.
ב-31 ביולי 1919 הועלה לדרגת פילדמרשל, וב-18 באוקטובר 1919 קיבל את התואר ה"ברון פלומר".
באוקטובר 1925 מונה לנציב העליון בארץ ישראל.
הזהיר את הערבים שלא יפריעו לסדר הציבורי ונטל על עצמו את האחריות לביטחון בארץ.
ב-1927 הכיר במוסדות כנסת ישראל, איפשר מתן תקציבים לאוכלוסייה היהודית ופעל להקלת האבטלה בימי המשבר הכלכלי.
זכה להוקרת היישוב היהודי על הסיוע שהגיש ליישוב ועל ההטבה הניכרת במצב הביטחון בזמנו: היה זה הנציב היחידי שבתקופת נציבותו לא היו מאורעות דמים בין יהודים לערבים.
פירק את "הז'נדרמריה הבריטית" ואת "המשטרה המעולה" שהיו שילוב בין יחידות משטרה ומשמר גבול למניעת מהומות ושמירה על השלום, והקים את "חיל הספר העבר-ירדני".
פיקח על הנשק ביישוב היהודי, ואסר על החזקת נשק ביישובים היהודים.
הביקורת של היישוב היהודי נגדו התמקדה בכך שלא הגיש סיוע ממשי לבניין הבית הלאומי ולא נתן ידו להתיישבות צפופה וכתוצאה מכך נותרו כל אותן בעיות בלתי פתורות.
יחד עם זאת כתב עליו עיתון "הארץ" ב-1928:
"ואף על פי כן יוטעם בשעה זו כי רגש היושר הטבעי ורצונו הטוב של לורד פלומר עמדו לנו כמה פעמים להרחיק תקלות מיותרות..., ללורד פלומר לא היו משפטים קדומים, לא לטובה ולא לרעה, ביחס ליישוב היהודי בארץ, למפעלו ולשאיפותיו, ואינסטינקט נכון ורצון טוב התוו לו לפרקים תכופים את הדרך הנכונה".
מנגד הערבים הביעו אכזבה משלטונו של פלומר משום שקיוו כי יעזור להם לטרפד את הקמת הבית הלאומי של היהודים בארץ ישראל.
ב-1928 סיים את תפקידו בארץ ישראל וחזר ללונדון.
ב-3 ביולי 1929 קיבל פלומר את התואר "הוויקאונט פלומר הראשון" כהוקרה על שירותיו.
ב-16 ביולי 1932 מת פלומר בביתו שבנייטסברידג' שבלונדון ונקבר בכנסיית וסטמינסטר.
על שמו של פלומר כיכרות בשלוש הערים הגדולות:
בתל אביב - בכניסה הראשית אל יריד המזרח שפעל עוד בימיו.
בחיפה - בעיר התחתית על ליד תחנת הרכבת חיפה מרכז - השמונה.
בירושלים - ליד גן פעמון הדרור.
הרברט פון קאראיאן (; 5 באפריל 1908, זלצבורג, אוסטריה - 16 ביולי 1989, אניף, אוסטריה) היה מנצח אוסטרי ממוצא יווני, מגדולי המנצחים במחצית השנייה של המאה ה-20. ניצח על הפילהרמונית של ברלין במשך 35 שנים ברציפות.
אבותיו של הרברט פון קאראיאן היו מהגרים יוונים שבאו ממקדוניה היוונית והגיעו לווינה דרך סקסוניה.
שם המשפחה המקורי היה קאראיאניס, שקוצר ונוסף לו תואר האצולה "פון".
אביו גריגאורי היה צאצא למשפחת סוחרים יוונית גדולה.
אמו, מרתה לבית קוסמאץ', הייתה סלובנית.
בין השנים 1916 ו-1926 למד קאראיאן באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, שם עודדו אותו ללמוד ניצוח.
בשנת 1929 ניצח על האופרה "שלומית" (סאלומה) של ריכרד שטראוס בפסטיבל זלצבורג.
מ-1929 עד 1934 היה קאפלמייסטר ראשון בתיאטרון העירוני באולם שבגרמניה.
משנת 1934 עד 1941 ניצח על אופרות ועל קונצרטים סימפוניים בבתי האופרה של אאכן ואולם בגרמניה, וכן הופיע כמנצח אורח ברחבי אירופה.
בשנת 1946 ניצח קאראיאן בווינה על הפילהרמונית הווינאית, בקונצרט הראשון שלו אחרי המלחמה, אך שלטונות הכיבוש הרוסיים אסרו עליו להופיע כמנצח, בגלל חברותו במפלגה הנאצית.
באותה שנה השתתף בעילום שם בפסטיבל זלצבורג.
בשנה שלאחריה הותר לו לחזור לניצוח.
בשנת 1948 נעשה קאראיאן למנהל האמנותי של "אגודת ידידי המוזיקה" בווינה.
כמו כן עבד עם תזמורת פילהרמוניה ועם התזמורת של פריז וניצח בלה סקאלה במילאנו.
בשנים 1951 ו-1952 ניצח בפסטיבל ביירוית.
בשנת 1955 התמנה למנהל מוזיקלי לכל חייו בפילהרמונית של ברלין, כממשיכו של וילהלם פורטוונגלר.
משנת 1957 עד 1964 היה מנהל אמנותי של האופרה של וינה.
הייתה לו מעורבות רבה בפילהרמונית של וינה ובפסטיבל זלצבורג, שם יזם את פסטיבל הפסחא.
הוא המשיך לבצע, לנצח ולהקליט בשפע עד מותו בשנת 1989.
קאראיאן נטל חלק חשוב בפיתוח התקליטור.
הוא העריך מאוד את איכות ההמצאה החדשה, ותרם לה מהידע הרב שצבר במהלך השנים בנושאי סאונד.
הוא גם הופיע במסיבת העיתונאים שהכריזה על ההמצאה החדשה.
הגרסאות הראשונות של התקליטור הכילו זמן הקלטה מוגבל ל-60 דקות.
ישנה סברה כי זמן ההקלטה הורחב ל-74 דקות כדי לאפשר הקלטה רציפה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
מכל מקום, סברה זו נדחתה על ידי קס אימניק שהשתתף בהמצאת התקליטור.
כמו במקרה של זמרת הסופרן אליזבת שוורצקופף, חברותו של קאראיאן במפלגה הנאצית בין השנים 1933 ל-1945 הטילה עליו אור לא מחמיא כשהתגלתה מאוחר יותר, על אף העובדה הגלויה לעין שהוא הצטרף למפלגה כדי לקדם את הקריירה שלו, ולא מתוך סיבות אידאולוגיות.
ב-1944 נכלל שמו ברשימת המבורכים על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
מוזיקאים כגון אייזק שטרן ויצחק פרלמן סירבו לנגן בקונצרטים בניצוחו בגלל עברו הנאצי.
עם זאת, נאמנותו של קאראיאן לרעיון הנאצי מוטלת בספק לאור נישואיו בשנת 1942, לאניטה גוטרמן היהודייה.
כוכבו של קאראיאן בממשל הנאצי דעך מנקודה זו ואילך.
מוסכם על רבים שקאראיאן ניחן בכישרון מולד של הפקת צליל תזמורתי יפה במיוחד.
הדעות נחלקות בשאלת המטרה האסתטית הרחבה יותר, שהצליל הקאראיאני שימש להשגתה.
המבקר האמריקאי הארווי זאקס ביקר את גישתו של קאראיאן באלה המילים:
הצליל הכל-תכליתי, האחיד הזה הרשים מאזינים רבים כמניב דרגות הצלחה שונות במוזיקה מתקופות שונות.
מנתונים ברשת עולה, שמבין הקלטותיו הרבות מספור של קאראיאן, אלה של הרפרטואר הרומנטי של המאה התשע-עשרה מתקבלות לעיתים קרובות בהתפעלות ובהוקרה (ושרבים רואים בתקליטי הסימפוניות של בטהובן בניצוחו, משנת 1962, קנה מידה לכל יתר הביצועים של יצירות אלה), אך ההתפעלות שוככת כשמדובר בניצוחיו על מוזיקה מן הבארוק או התקופה הקלאסית.
שתי ביקורות, שמידת היותן מייצגות שנויה במחלוקת, מתוך "מדריך פינגווין לתקליטורים" בעל התפוצה הרחבה, יכולות להמחיש נקודה זו:
ביחס להקלטת "טריסטן ואיזולדה" של וגנר, יצירה רומנטית חשובה, כתבו מבקרי הפינגווין "קאראיאן מנצח בחושניות על יצירת המופת של וגנר, בביצוע יפהפה ומלטף ובנגינה מעודנת להפליא של הפילהרמונית של ברלין...
על הקלטת סימפוניות "פריז" של היידן בניצוח קאראיאן, כתבו אותם מבקרים, "תזמורת ג'אז במיטבה...
כמובן, נגינת התזמורת מעולה, אבל התוצאה כבדה מדי, מזכירה יותר את ברלין הקיסרית מאשר את פריז המינואטים האיטיים הללו...
ההקלטות האלה לוקות יותר מדי בחוסר חן וקסם מכדי להמליץ עליהן בלב שלם."
אפשר לומר שניצוחו של קאראיאן דומה למראה רולס רוייס ברחוב לונדוני אפרורי, ניתן להתרשם מהשלמות הטכנית, מההדר הרב, מין המסורת המפוארת אך אין הדבר מרגש כדהירה בפרארי בכביש צדדי בטוסקנה
כמה מבקרים, בעיקר המבקר הבריטי נורמן לברכט, האשימו את פון קאראיאן בכך שהתחיל ספירלה אינפלציונית הרסנית בתשלום על הופעה.
בתקופת כהונתו כמנהל ארגונים במימון ציבורי כגון הפילהרמונית הווינאית, הפילהרמונית הברלינאית ופסטיבל זלצבורג, החל לתגמל כוכבים אורחים בתשלומים מופקעים, ובמקביל העלה את משכורתו שלו.
מרגע שהשיג שליטה על תזמורות, יכול היה להפיק עמן הקלטות שמן התמלוגים עליהן לקח לעצמו את מרבית הכסף, וחזר והקליט יצירות מועדפות לכל טכנולוגיה חדשה עד מותו (תקליטים אריכי-נגן דיגיטליים, תקליטורים, קלטות וידאו, תקליטורי לייזר).
נוסף לכך שהקשה על מנצחים אחרים להקליט עם התזמורות שלו, גם העלה את המחירים שדרש לעצמו, והביא לכך שגם מנצחים אחרים ירצו מחירים דומים.
מכיוון שמאז 1918 אסרה אוסטריה לשאת שמות אצולה, הוסר באופן רשמי התואר "פון" משם המשפחה.
בסביבות 1958 איים קאראיאן לבטל את הופעותיו שם לצמיתות אם שמו לא יופיע במלואו על כרזות הקונצרטים שבניצוחו.
מכיוון שהיה זה מצב בלתי מתקבל על הדעת, הוחלט ששמו המלא ייחשב כשם אמן.
לבסוף, היו שתלו בקאראיאן אשמת אהבה עצמית ויהירות מוגזמת.
כאשר ניצח על וגנר במטרופוליטן אופרה, הגביה את דוכן המנצח כדי להימצא בקו הראייה של הקהל; בהקלטות אופראיות של ורדי, שינה את האיזון כדי להבליט את צליל התזמורת במיקס הסופי, כדי להדגיש את תפקידו הוא ביצירת המוזיקה.
מבקרים משווים אותו לליאונרד ברנשטיין בטענה שלשניהם לא היו מתחרים בתיאטרליות על דוכן המנצחים.
הרברט פייגל (14 בדצמבר 1902 – 1 ביוני 1988) היה פילוסוף יהודי-אוסטרי, חבר החוג הווינאי.
נולד בליברץ, בוהמיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית, היום צ'כיה) ולמד באוניברסיטת וינה.
תחת הנחיית מוריץ שליק, מייסד החוג הווינאי, למד פילוסופיה ופיזיקה.
ב-1927 קיבל תואר דוקטור על מאמרו "סיכוי וחוק: ניתוח אפיסטמלוגי של תפקידי ההסתברות והאינדוקציה במדעי הטבע"".
את ספרו הראשון "תאוריה וניסוי בפיזיקה"" פרסם ב-1929. לצד היותו חבר פעיל בחוג הווינאי, היה בין חברי החוג הבודדים (ביניהם שליק ופרידריך וייסמן) שניהלו דיונים מקיפים עם לודוויג ויטגנשטיין וקרל פופר.
ב-1930, לאחר שזכה למלגת רוקפלר, פגש פייגל באוניברסיטת הרווארד, את הפיזיקאי פרסי ויליאמס ברידג', הפילוסוף וילארד ואן אורמאן קוויין ואת הפסיכולוג סטנלי סמית', שאת כולם ראה כנשמות אחיות.
כעבור שנה, יחד עם אלברט בלומברג במאמרו "פוזיטיביזם לוגי: תנועה אירופית חדשה", טען בזכות שינוי שם התנועה ל"אמפיריציזם לוגי" עקב ההבדלים שבין הפילוסופיה של המדע המודרנית והפוזיטיביזם המוקדם.
ב-1931, נשא פייגל את מריה קספר והיגר עמה לאיווה, ארצות הברית, שם השתלב בפקולטה לפילוספיה של אוניברסיטת איווה.
כעבור שנתיים נולד בנו, אוטו.
ב-1933 זכה למשרת פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מינסוטה, משרה בה החזיק במשך 31 שנים.
קשריו האישיים והמקצועיים הקרובים עם וילפרד סלרס הניבו מפעלים משותפים רבים, ביניהם הספר "קריאות בניתוח פילוסופי" והירחון "Philosophical Studies".
ב-1953 בסיוע מענק מקרן היל, הקים את מרכז מינסוטה לפילוסופיה של המדע.
פייגל פרש ב-1971, ונפטר מסרטן ב-1988 במיניאפוליס.
צ'פמן נולד בשפילד, בנו של כורה פחם.
במקצועו היה מהנדס, ובמקביל שיחק כדורגל חובבני במספר קבוצות.
בשלהי הקריירה שלו היה למקצוען, בקבוצת נורתהאמפטון טאון.
כשחקן לא התבלט ולא הגיע מעולם לליגות הבכירות.
החל ב-1907 שימש כמנג'ר-שחקן בנורתהאמפטון, אותה הצעיד מתחתית הליגה הדרומית לצמרתה.
כך החלה הקריירה השנייה שלו, כמאמן, שבה זכה להצלחה ברמות הגבוהות ביותר.
ב-1912 התמנה לתפקיד מזכיר המועדון לידס סיטי מהליגה האנגלית השנייה.
במונחים מודרניים יש לראות את תפקיד המזכיר כזה של מאמן או מנג'ר, כאשר לצ'פמן עצמו היה חלק רב באבולוציה של המשרה.
בלידס העמיד קבוצת צמרת, אך לא הצליח להעלותה לליגה הבכירה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק המועדון, בשל אי-סדרים כספיים.
רבים מהמעורבים בקבוצה הורחקו מכדורגל לכל החיים, אולם צ'פמן הצליח למלט עצמו מגורל זה, בטענה שלא היה אחראי לתשלומים הלא חוקיים.
לאחר השערורייה בארסנל עבד צ'פמן זמן מה כמנהל מפעל.
ב-1920 קיבל לידיו את המושכות במועדון שלא מכבר עלה לליגה הראשונה, האדרספילד טאון.
הקבוצה שבנה צ'פמן בהאדרספילד הייתה לטובה ביותר באנגליה, זכתה בגביע ה-FA ב-1921-1922 והייתה לקבוצה הראשונה אי פעם שזכתה בשלוש אליפויות רצופות, החל ב-1923-1924. השלישית מבין האליפויות לא נרשמה על שמו של צ'פמן, שנענה להצעה כספית מפתה מטעם ארסנל, ועבר ב-1925 לנהל את המועדון הלונדוני.
המשימה שעמדה בפני צ'פמן בהגיעו לדרום לא הייתה קלה: קבוצות מהצפון שלטו בכדורגל האנגלי, ובראשן האדרספילד טאון האימתנית, שהוא עצמו בנה.
עד אותה עת לא זכתה אף קבוצה מלונדון באליפות הליגה הראשונה, וארסנל בפרט הייתה קבוצת מרכז טבלה חסרת השראה, שאיש לא ציפה ממנה לשנות מצב עניינים זה.
במאי 1925 הכריז המנג'ר החדש של ארסנל כי הוא צופה שייקח לו חמש שנים להפוך את ארסנל לקבוצה מנצחת, תחזית שהתבררה כמדויקת עד כדי ימים בודדים.
ב-26 באפריל 1930 ניצחה ארסנל בגמר גביע ה-FA את האדרספילד טאון 2-0, תוצאה שסימנה חילופי משמרות: ארסנל ירשה את האדרספילד כקבוצה הדומיננטית בכדורגל האנגלי, בראשית שנות השלושים, עם שתי אליפויות, שהושגו בעזרת תצוגות כדורגל התקפי וחדשני.
צ'פמן מת לפתע ב-1934, בגיל 55, מדלקת ריאות, באמצע עונה שסופה היה באליפות שלישית של ארסנל.
המועדון אותו שם על המפה, תרתי משמע (הוא שכנע את הרשויות לשנות את שמה של תחנת התחתית הסמוכה לאצטדיון ארסנל), המשיך וזכה עד תום העשור בשלושה תארים נוספים.
אף מאמן לפניו לא זכה באליפות עם שתי קבוצות שונות.
בהייבורי הוצב פסל בדמותו, מאת הפסל יעקב אפשטיין.
שבעים שנה לאחר מכן הוצב הפסל בחלקו הפנימי של אצטדיון האמירויות, ביתה החדש של ארסנל.
ההצלחה שהשיג בארסנל נבנתה ממספר גורמים, שמייצגים היטב את תרומתו להתפתחות הענף.
בחלקה היא נבעה מהמערך והשיטה שהנהיג.
ב-1925 שונה חוק הנבדל, כשמספר השחקנים הדרושים מעבר לשחקן ההתקפה ירד משלושה לשניים.
צ'פמן הפנים את משמעות השינוי וייצר מערך חדש, 3-3-4 שנודע כ-WM.
שחקן הגנה מרכזי אחד היה אחראי על "מלכודת הנבדל", בעוד המגנים נדחפו קדימה לתפקידים התקפיים יותר.
את שחקני הכנף, שתפקידם המסורתי היה לרוץ על הקו ולהגביה, עודד לחתוך פנימה ולאיים על השער ישירות.
את הדגש שם צ'פמן על התקפות מתפרצות מהירות והנעת כדור מהירה ויעילה ממרכז השדה לאגפים ובחזרה.
יותר מכל ידוע צ'פמן כמי שדרש וקיבל סמכות מלאה על כל ההיבט המקצועי של ניהול הקבוצה.
סכומי כסף גדולים שולמו על שחקנים שאותם הביא לארסנל, כדייוויד ג'ק ואלכס ג'יימס, אף שהשכיל גם להביא שחקנים צעירים כקליף באסטין ולפתח את כישרונם.
את הזכות לקבוע את ההרכב שמר לעצמו, אף שבאותה תקופה היא הייתה בדרך כלל נחלתם של חברי מועצת המנהלים ובעלי הקבוצה.
שחקנים שלא הכפיפו עצמם לסמכותו נפלטו מהר מאוד מהמועדון.
עוד סמכות ששמר לעצמו בלבד, הייתה הרשות לצעוק הוראות מהקווים בעת משחק.
עבור מי שעמדו בדרישותיו ועבדו תחתיו, דרש וקיבל תנאים חסרי תקדים: שהייה במלונות הטובים ביותר, טיפול רפואי מקצועי, כולל פיזיותרפיה, ומתקני אימונים וחדרי הלבשה מפוארים.
בין חידושיו הרבים ניתן למנות עוד את אספות הקבוצה השבועיות, את השימוש בכדור משחק לבן, את מספור חולצות השחקנים ואת השימוש בזרקורים.
שיטת הכדורגל שהנהיג, כמו גם עליית המדרגה בתחום המקצוענות של המועדונים, ליוו את הכדורגל האנגלי שנים רבות אחרי מותו.
ב-10 בדצמבר 2011, לרגל חגיגות 125 שנים להיווסדה של ארסנל, הוצב פסל ברונזה בדמותו של צ'פמן מחוץ לאצטדיון האמירויות.
הרברט פישר (בגרמנית Herbert Fischer; 12 באוקטובר 1882 – 23 באוקטובר 1939) היה מפקד בכיר ברייכסווהר ובוורמאכט.
פישר נולד ב-12 באוקטובר 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 (המלכה אולגה).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לאימפריה העות'מאנית, שם שירת במשלחת הגרמנית בצבא העות'מאני עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרבות במלחמת העולם קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ואות מסדר המג'ידיה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הצטרף פישר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1928 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-17. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1933 מונה לנספח הצבאי באיטליה.
ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 באפריל 1937 פרש מתפקידו.
ב-31 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ופרש מהצבא לביתו.
עם זאת, לקח חלק, מוסווה לחלוטין, בתוך הקבוצות המבצעיות של לגיון קונדור.
תחום האחריות המיוחד שלו היה הובלת ההגנה במסגרת "קמפף 88" כדי לספק תמיכה מודיעינית לפריסת טייסות הקרב הגרמניות כדי להביס את הרפובליקנים הספרדים.
ב-23 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מת פישר ממחלה.
הרברט אלי סקרף היה כלכלן אמריקני הנמנה עם הסגל האקדמי באוניברסיטת ייל וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בזמן לימודיו לתואר השני סיים במקום העשירי מתוך 1,950 משתתפים בתחרות המתמטיקה ע"ש ויליאם לוול פטנם שהיא התחרות המתמטית החשובה ביותר בין האוניברסיטאות בארצות הברית וקנדה.
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1954 מאוניברסיטת פרינסטון.
אחד המאמרים הבולטים שלו הוא בתחום המשחקים השיתופיים שם מצא תנאי הכרחי ומספיק לקיום של ליבה של משחק שיתופי.
תנאי דומה כבר הוצג על ידי לויד שפלי (משפט בונדרבה-שפלי).
בשנת 1973 קיבל את פרס פרדריק לנצ'סטר על מאמרו The Computation of Economic Equilibria שכתב ביחד עם טריה הנסן הפורץ דרך בשימוש באלגוריתמים לפתרון מערכות שיווי משקל כלליות על ידי שימוש במודל שיווי משקל ישומי.
בשנת 1974 פרסם ביחד עם לויד שפלי מחקר בתחום מעגלי סחר עליונים.
על שמו נקראת הלמה של סקרף.
בשנת 1983 זכה בפרס ג'ון פון נוימן.
סקרף פגש את מרגרט קליין כחודש לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת טמפל בשנת 1951 ונשא אותה לאישה בשנת 1953. נולדו להם שלוש בנות.
מרגרט סקרף היא פסיכולוגית בעלת שם שכתבה מספר ספרים רבי מכר על נושאים פסיכולוגיים.
"הרג פינגווין - נהרגה נזירה" הוא קולאז' משנת 1977 מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן.
הציור הוצג לראשונה בתערוכת היחיד הראשונה של נאמן, שנפתחה ב-23 בדצמבר 1975, ב"גלריה יודפת" בתל אביב.
הציור "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" מבוסס על בדיחה: אופנוען נכנס לבר ושואל אם יש פינגווינים בסביבה.
אז הוא עונה: אז הרגתי נזירה.
נאמן השתמשה בזיהוי המוטעה מן הבדיחה על מנת לפרוש מגוון של אפשרויות לשוניות לתיאור היחס שבין הפינגווין והנזירה ובין סובייקט פעיל לסביל.
הבדיחה, כפי שמדגימה העבודה של נאמן, "מטשטשת עד לאפס את ההבדל בין נזירה-אישה לבין פינגווין, ומתייחסת אל שניהם ברמה האופטית".
דימוי ה"ונטילטור" הופיע בעבודות נוספות של נאמן מאותה תקופה.
זהו תצלום של מאוורר תקרה דומם בעל שלושה להבים.
מספר פרשנויות ראו במאוורר דימוי היוצר היפוך מגדרי.
המאוורר הוא צורה לשונית "זכרית", אולם בין רגליו של אותו מאוורר מופיע "חור שחור המתקשר למיניות נשית".
פרשנות אחרת ראתה במאוורר דימוי הנושא עמו אלימות.
"מאוורר", כתב אורי דסאו על העבודה, "טומן בחובו גיליוטינה, כשכנפיו מתפקדות כלהבים חדים.
אנו עדים לעובדה שהשינוי במעמד המאוורר הוא פונקציה של ההשלכה שלנו, הצופים.
אנחנו אלו שהופכים אותו לאלים, שמממשים את פוטנציאל האלימות שלו.
בכך אנו גם שותפים בפונקציה שלו, גם חותכים וגם נחתכים".
גרסה נוספת לעבודה - "Was Killed by a Penguin - Killed a Nun" (1975), בה מופיע הטקסט באנגלית, נמצאת באוסף פרטי.
בשנת 1994 נרכשה העבודה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות.
הרברט קליין היה שחיין גרמני-יהודי, שיאן עולם, בעל מדליית ארד אולימפית (הלסינקי 1952) ואלוף אירופה (וינה 1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
קליין החזיק בשיאי העולם האחרונים במשחים בסגנון החזה עד שסגנון זה הופרד לשני סגנונות (כיום), סגנון חזה ופרפר.
קליין נולד בברסלאו שברפובליקת ויימאר (כיום ורוצלב שבפולין).
בשנת 1941 זכה באליפות גרמניה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:13.1 דקות.
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי הגרמני בקיל ובשנת 1943 נפל בשבי הבריטי, ממנו חזר למינכן גרמניה במרץ 1948.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1950 זכה קליין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:38.6 דקות, לפני מוריס לוסיין מצרפת (2:40.9 דקות) ובנט רסק משוודיה (2:43.8 דקות).
בתחרות שנערכה במינכן ב-9 ביוני 1951 קבע קליין שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.3 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של ג'ו ורדור מארצות הברית (2:28.3 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה קליין במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:35.9 דקות, אחרי ג'ון דייוויס מאוסטרליה בשיא אולימפי חדש של 2:34.4 דקות ובואן סטספורת' מארצות הברית (2:34.7 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) השתתף קליין במשחה ל-200 מטר חזה, אך נפסל כבר בשלב המוקדמות.
קליין נפטר במינכן ב-24 בספטמבר 2001 בהיותו בן 78.
קליין קבע 3 שיא עולם חדשים ו-21 שיאי גרמניה.
בשנת 1950 זכה קליין בתואר ספורטאי השנה בגרמניה.
הרג'וקו (ביפנית: 原宿) הוא שם כולל לאזור הסובב את תחנת הרכבת הרג'וקו שבקו ימנוטה ברשת הרכבות של טוקיו, יפן.
בכל יום ראשון צעירים לבושים במגוון סגנונות אופנה, פוקדים את המקום אשר מהווה מוקד חברתי.
מרבית הצעירים מתכנסים סמוך לגשר ג'ינגאו אשר מחבר בין אזור הרג'וקו לאזור מקדש מג'יג'י.
הרג'וקו היא גם אחת מבירות האופנה של העולם הודות לאופנת הרחוב הייחודית שלה.
סגנון רחוב זה היווה השראה למעצבי אופנה רבים מרחבי העולם.
המקום הוא גם מרכז קניות אשר בו ניתן למצוא מותגים בינלאומיים מקומיים וחנויות שמוכרות בגדים במחירים זולים.
ילדות הרג'וקו הן בנות שיצרו לעצמן סגנון לבוש וסטייל משלהן.
אזור הרג'וקו נמצא בין שניים מהרבעים המרכזיים של טוקיו; הוא נמצא בצפון רובע שיבויה וגובל ברובע שינג'וקו המצוי צפונית לו.
באזור שני רחובות מרכזיים: אומוטסאנדו וטאקשינטה.
שורשיו של אזור הרג'וקו מצויים בתקופת מלחמת העולם השנייה והכיבוש של בנות הברית ביפן.
חיילים ובכירי ממשל אמריקניים ומשפחותיהם התגוררו באזור סמוך שנקרא "וושינגטון הייטס".
האזור נהפך להיות מוקד משיכה לצעירים שרצו לחוות תרבות שונה משהכירו וליהנות מחנויות שהציעו פרטי ממכר למעמד הביניים ומעלה של אזרחים יפניים ותושבים אמריקניים.
הרברט ג'ורג' פּוֹנְטינְג היה צלם בריטי מקצועי.
הוא ידוע בעיקר כצלם והסינמטוגרף של משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לים רוס ואל הקוטב הדרומי (1913-1910).
בתפקידו זה, הנציח כמה מן התמונות הבלתי נשכחות ביותר מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
פונטינג נולד בסולסברי, וילטשייר בדרום אנגליה.
מגיל 18 עבד הרברט בסניף בנק מקומי בליברפול.
ארבע שנים בעבודתו זו הספיקו לשכנע אותו, שאיננו רוצה ללכת בעקבות אביו.
סיפורי המערב האמריקאי שבו את לבו והוא עבר לקליפורניה, שם עבד בכרייה ואחר, בשנות ה-90' של המאה ה-19, קנה חוות פירות.
ב-1895 נשא אישה קליפורנית, מרי בידל אליוט; בתם מילדרד נולדה באובורן, קליפורניה, בינואר 1897.
עסקי החווה כשלו ב-1900 ופונטינג החל לעסוק ברצינות בצילום כעצמאי.
בעקבות מפגש מקרי עם צלם מקצועי בקליפורניה, שפונטינג יעץ לו בנושאים מקומיים והראה לו צילומים שלו, הגיש את תמונותיו לתחרויות וזכה בפרסים.
הוא עסק בהצלחה בצילום סטריאוסקופי.
ב-1904 התגורר פונטינג בסוסליטו, צפונית לסן פרנסיסקו.
הוא פעל ככתב במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 ואחר המשיך במסעות באסיה, עבד בבורמה, קוריאה, יווה, סין והודו כצלם עצמאי לכתבי עת באנגלית.
שיפורים בתהליכי ההדפסה איפשרו, בפעם הראשונה, למגזינים בהפצה המונית להדפיס ולפרסם כתבות מאוירות בצילומים.
פונטינג מכר את עבודותיו לארבעה מן המגזינים הראשונים במעלה של לונדון, ה"גראפיק", ה"אילוסטריידט לונדון ניוז", ה"פירסון'ס" וה"סטראנד מגזין".
ב"סטראנד" הופיעו צילומיו של פונטינג צד הצד עם סיפורי שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל, מבני תקופתו של פונטינג.
פונטינג פיתח את תצלומי יפן שלו לספר "יפן ארץ הלוטוס", שיצא לאור בשנת 1910. הוא נבחר לחבר בחברה הגאוגרפית המלכותית.
הודות לכישרונו לעיתונאות וליכולתו לעצב את האיורים המצולמים שלו לסיפור עלילה הוזמן להצטרף כצלם המשלחת שיצאה לאנטארקטיקה על סיפון האוניה "טרה נובה", הפעם הראשונה שצלם מקצועי נכלל במשלחת אנטארקטית.
כחבר בקבוצת החוף בראשית 1911, עזר פונטינג להציב את מחנה החורף האנטארקטי של משלחת טרה נובה בכף אוונס, באי רוס.
המחנה כלל חדר חושך זעיר.
אף על פי שהמשלחת יצאה יותר מ-20 שנה לאחר המצאת סרט הצילום, פונטינג העדיף תמונות באיכות גבוהה שצולמו על גבי לוחות זכוכית.
פונטינג היה אחד הראשונים לעשות שימחוש במצלמת קולנוע ניידת באנטארקטיקה.
במתקן הפרימיטיבי, שנקרא סינמטוגרף, אפשר היה לצלם רצפי וידאו קצרים.
כמו כן הביא עמו פונטינג כמה לוחות אוטוכרום לאנטארקטיקה וצילם שם כמה מצילומי הצבע הראשונים הידועים.
מדעני המשלחת חקרו את התנהגותן של החיות הגדולות באנטארקטיקה, בייחוד לווייתנים קטלנים, כלבי ים ופינגווינים.
פונטינג ניסה להתקרב ככל האפשר אל בעלי החיים הללו, הן על סיפון ה"טרה נובה" בים הקרח והן, בהמשך, על האי רוס, ובמקרה אחד, בראשית 1911, ניצל בדוחק ממוות כשלהק של שישה או שבעה לווייתנים קטלנים הקיף את משטח הקרח הצף שעליו היו שני כלבי מזחלות קשורים ומלאי של דלק.
פונטינג הוזעק לצלם את הלווייתנים, שהקיפו את משטח הקרח והרימו את חרטומיהם מעליו, וכשהתקרב אל שוליו כדי לצלם, צללו הלווייתנים בבת אחת וניפצו את הקרח לכמה שברים וכמעט הפילו אותו ואת מצלמתו מעל משטח קרח צף אל תוך מצר מקמרדו ואל מלתעותיהם האימתניות.
בדרך נס נשארו הכלבים וחביות הדלק על קטעי קרח שלא התפוררו וכך ניצלו גם הם.
הלווייתנים איבדו עניין בשלב זה והסתלקו, לרווחת הכל.
במהלך חורף 1911 צילם פונטינג צילומי הבזק רבים של סקוט ושאר חברי המשלחת בצריף שלהם בכף אוונס.
הרצאותיו, שלוו בשקופיות מארצות שונות, ריתקו את חברי המשלחת גם כשיתר ההרצאות הכבידו עליהם.
בראשית העונה של מסע המזחלות 1911–1912, החלה עבודת השדה של פונטינג להתקרב לקיצה.
כאדם בגיל העמידה, לא ציפו ממנו לגרור צידה דרומה על פני מדף הקרח רוס במירוץ אל הקוטב הדרומי.
פונטינג צילם חברים אחרים בקבוצת החוף בצאתם למסע, שנועד לנחול הצלחה.
אחרי 14 חודשים בכף אוונס עלה פונטינג בפברואר 1912, עם עוד שמונה אנשים, על ה"טרה נובה" לחזור לציוויליזציה, לארגן את המצאי שלו, שהכיל יותר מ-1,700 לוחות צילום, ולעצב את סיפור המשלחת.
הסיפור המצולם של פונטינג נועד להמתין לקפטיין סקוט, שיעשה בו שימוש בהרצאות וגיוס כספים ב-1913.
אחריתה הרת האסון של "המשלחת האחרונה של סקוט" השפיעה גם על חייו של פונטינג ועל הקריירה שלו בשנים הבאות.
כשה"טרה נובה" הפליגה דרומה ב-1910, היא הותירה אחריה חובות כבדים.
הציפייה הייתה, שקפטיין סקוט יחזור מן הקוטב הדרומי כגיבור נודע בשערים וישתמש בתמונות נעות ממשלחתו בהצגת היחיד שלו.
רצפי תמונות הסינמטוגרף של פונטינג, בשילוב עם שקופיות פנס קסם, היו אמורים לשמש אלמנט עיקרי בכיסוי חובות המשלחת.
כשגופותיהם של סקוט ועמיתיו התגלו באוהלם על מדף הקרח רוס, בנובמבר 1912, נמצאו עמם גם היומנים והרשומות שניהלו.
ברשומות אלה תוארו ימיהם האחרונים של חוקרי הקוטב, במצב של קפיאה בקור ורעב, לאחר שמאמציהם הנואשים להגיע אל מצבור המזון והדלק, שיכול היה להצילם, כשלו.
סקוט ידע שגורלו נחרץ, וניצל את שעותיו האחרונות לכתוב עתירות לבני ארצו, לדאוג לרווחת אלמנות המשלחת וניצוליה.
המכתבים הרהוטים ועתירי הרגש התפרסמו בעיתונות הבריטית וחילצו תרומות נדיבות מן הציבור.
התרומות כיסו את מלוא עלות המשלחת, סיפקו קצבאות שנתיות גדולות (שחולקו בתשומת לב לפי המעמד והדרגה במשלחת) לאלמנות ולניצולים, ועוד נותר עודף ניכר לשימוש עתידי כמימון ראשוני למכון סקוט לחקר הקוטב, הנספח לאוניברסיטת קיימברידג'.
בנסיבות אלה, לא היה עוד צורך בעבודתו של פונטינג באנטארקטיקה.
זמן קצר לאחר זאת, החלה מלחמת העולם הראשונה.
עם סיום המלחמה, עורר הארכיון של פונטינג מידה של עניין.
ב-1921 פרסם פונטינג את "הדרום הלבן רחב הידיים".
סיפור המשלחת בתמונות, שנחל הצלחה פופולרית וסיפק שני סרטים, שהתבססו על רצפי הסינמטוגרף שלו ששרדו, "הדממה הלבנה הגדולה" (1924 - אילם) ו"תשעים מעלות דרום" (1933 - מדבר).
הוא גם הרבה להרצות על אנטארקטיקה.
אולם היצירות הללו הניבו לו מעט מאוד תמלוגים, ושאר יצירתו הצילומית לא עלתה יפה.
פונטינג מת בשנת 1935 בלונדון.
מכון סקוט לחקר הקוטב רכש את האוסף של פונטינג בשנת 2004, תמורת 533,000 ליש"ט.
בשנת 2009 הדפיסו בהדפס פלטינום והוציאו לאור מבחר מן האוסף.
הסרט "הדממה הלבנה הגדולה" שוקם במכון הקולנוע הבריטי ויצא מחדש לאקרנים בשנת 2011.
נוסף לכך, אחד מחדרי החושך הפוטוגרפיים של פונטינג שוחזר באוספים של פארק המורשת פרימיד בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד.
Die Eroberung des Südpols – Fotografien von Herbert Ponting ("כיבוש הקוטב הדרומי: תצלומיו של הרברט פונטינג") גלריית פלו פטרס, המבורג, גרמניה.
פונטינג הוא מחבר הפזמון ההיתולי "שק השינה", המובא בסרט "סקוט באנטארקטיקה" מ-1948.
ד"ר הרברט קראוס (בסרבית קירילית: Херберт Краус; 13 בפברואר 1910, באצ'ינצי, וויבודינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 12 באפריל 1970, בלגרד, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור-גנרל במערך הרפואה של הצבא העממי היוגוסלבי.
הרברט קראוס נולד בכפר באצ'ינצי אשר בחבל וויבודינה.
ב-1936 סיים את הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת זאגרב ובהמשך, הועסק במספר תפקידים במערכת הרפואה הציבורית בזאגרב.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות צבאי אך שוחרר על רקע היותו יהודי.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הצטרף קראוס לכוחות הפרטיזנים של טיטו וביצע שורת תפקידים כקצין רפואה ביחידות שונות.
הוא התקדם לתפקיד סגן מפקד מערך הרפואה של כוחות הפרטיזנים ושירת במטה הכללי של יוסיפ ברוז טיטו.
לאחר שחרור יוגוסלביה המשיך קראוס לשרת בצבא יוגוסלביה ומילא שורת תפקידים במערך הרפואה ובכללם: מנהל בית החולים המרכזי של הצבא ומפקד האקדמיה הצבאית לרפואה.
ב-1956 השתחרר קראוס משירותו הצבאי בדרגת גנרל-מאיור.
לאחר שחרורו מונה קראוס לממונה על בריאות הציבור במועצה הפדרלית המבצעת של יוגוסלביה ובהמשך מילא מספר תפקידי מינהל בכירים במערכת הבריאות היוגוסלבית.
ב-1970 נפטר מדום לב בשנתו והוא בן 60 שנים ונקבר בשדרת "האזרחים הנכבדים" של בית הקברות החדש בבלגרד.
הרברט קרמר היה פרופסור לפיזיקה ומחשוב קוונטי באוניברסיטת קולורדו ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
חקר את אפקט האלקטרונים החמים, פיתח טרנזיסטור ביפולרי מסוג HBT - Heterojunction bipolar transistor ופיתח את העיקרון שלפיו עובדות דיודות לייזריים, שמאוחר יותר נעשה בהן שימוש רב, בין השאר בקוראי דיסקים.
קרמר זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2000 יחד עם ז'ורס אלפרוב על פיתוח טרנזיסטורים מבוססי מוליכים למחצה המשמשים במחשבים ואופטו אלקטרוניקה.
הם חלקו את הפרס עם ג'ק קילבי.
קרמר נולד ב-1928 בוויימאר, גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר.
סיים את לימודיו בגימנסיה בשנת 1947. למד באוניברסיטת גטינגן.
במהלך לימודיו, הוא כתב תזת דיפלומה בהנחיית פרופסור סאוטר.
במהלך הלימודים אצל סאוטר קרמר התוודע לטכנולוגיית הצמתים המעורבים ומוליכים למחצה, נושא שבהמשך עסק בו רבות.
ב-1952 השלים דוקטורט בנושא קיום אפקט האלקטרונים החמים באזור הדלדול של הקולט בטרנזיסטור.
ב-1954 הצטרף למעבדות RCA בפרינסטון.
זמן מה לאחר מכן, חזר לעסוק בטכנולוגיית הצמתים המעורבים.
התרומה העיקרית של קרמר לתחום זה הייתה פיתוח רעיונות תאורטיים וכן פיתוח ה-HBT, heterostructure bipolar transistor, ופירוט אודות המושג של שדות חשמליים למחצה וחישב את עקרון העיצוב הבסיסי לכל ההטרו-מבנים (heterostructure).
בשנים 1959–1966 עבד בחברת ההיי-טק Varian Associates בפאלו אלטו שבקליפורניה.
בשנת 1968 הצטרף לאוניברסיטת קולורדו.
בתחילת שנות ה-70 התמודד עם תיאורית הסטת פסי הולכה יחד ביל פרסבלי, שהיה סטודנט שלו.
הם היו הראשונים שעבדו על התיאוריה.
זמן קצר לאחר מכן, קרמר פיתח שיטה לקביעת ניסיונית של פסי ההולכה על ידי מדידת קיבול - מתח בצומת המוליך למחצה.
ב-1976 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנת 2000 זכה קרמר בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם ז'רוס א.
אלפרדוב, על פיתוח טרנזיסטורים ועקרונות הנקראים "heterostructure", המשומשים במחשבים ובאופטו אלקטרוניקה.
הרברט צימרמן הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ.
קלן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדות החלוץ והבלם.
צימרמן הוחתם על ידי באיירן מינכן בשנת 1972, כאשר היה בן 18, לאחר ששיחק באנגרס 07 החל מגיל שש.
במועדון זה שיחק צימרמן בעמדת החלוץ, ולתפקיד זה יועד בבאיירן מינכן.
צימרמן מיעט לשחק בקבוצה הבוגרת וצבר שתי הופעות בלבד בבונדסליגה כמחליף בשנתיים, במשחקים מול שטוטגרט ובוכום.
בשנתיים בהן שיחק בבאיירן מינכן, זכתה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1974, ובאליפויות הבונדסליגה בשנים 1973 ו-1974.
קלן בקיץ 1974, במטרה לקבל דקות משחק רבות יותר משקיבל בבאיירן מינכן, והוסב מעמדת החלוץ לעמדת הבלם, בה ניכרו יתרונותיו בצורה מיטבית יותר.
מעבר זה נחשב להצלחה גדולה, כאשר צימרמן שיחק במועדון במשך עשר שנים רצופות, בהן זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה בשנת 1978, שהייתה האליפות השלישית בקריירה שלו, לאחר שתי האליפויות שזכה עם באיירן מינכן, וכן שלוש זכיות בגביע הגרמני.
הראשונה בשנת 1977, לאחר ניצחון בגמר על הרטה ברלין, השנייה בשנת 1978 לאחר ניצחון בגמר על היריבה המושבעת, פורטונה דיסלדורף, זכייה שהשלימה דאבל היסטורי למועדון.
קלן שנתיים מאוחר יותר בגמר הגביע.
הפעם השלישית הייתה בשנת 1983, בה זכה צימרמן עם פ.צ.
קלן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר בדרבי מול פורטונה קלן.
סך הכול צבר צימרמן 202 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 22 שערים, ובשנת 1984 פרש מכדורגל מקצועני, אך חזר לשחק כדורגל בשנת 1988, אז שיחק מספר חודשים בבאד הומבורג מהליגות האזוריות.
לצימרמן 14 הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, בהן כבש שני שערים.
צימרמן זומן למונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני.
בטורניר זה צימרמן פתח בהרכב בשני משחקים.
לאחר מכן, כבש צימרמן שני שערים במוקדמות יורו 1980. עם זאת, בטורניר יורו 1980 עצמו, צימרמן לא זכה לדקות משחק.
נבחרת גרמניה המערבית זכתה בטורניר, ולמעשה הופעתו האחרונה של צימרמן בנבחרת הייתה בשנת 1979.
הֵרְבֵרט מקגולפין שֶלְטוֹן היה נטורופת וסופר אמריקאי, פציפיסט וצמחוני.
הוגה "שיטת שלטון" לריפוי טבעי, תומך נלהב של צמחונות וטבעונות, מזון חי או נא (raw food), שילוב מזונות וצום כדרך לריפוי מחלות.
בשנת 1956 הוצע כמועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה האמריקאית הצמחונית .
הוא ראה את עצמו כממשיך דרכה של שיטת ההיגיינה הטבעית, שיטה טבעית לריפוי מחלות, וכתב מאמרים וספרים בנושא.
נחשב בעיני רבים לאחד מאבות המייסדים של השיטה או כאחד מהעמודים עליה נשענים תומכיה.
מתנגדיו ומבקריו מאשימים אותו בכך ששיטתו אינה אלא נוכלות.
אביו תומאס מיטשל שלטון ואמו מארי פרנסיס שלטון היו נוצרים אדוקים.
כילד הוקסם שלטון מבעלי חיים, בעיקר מהאופן בו הן מגיבות כשהן חולות לעומת בבריאות טובה, הוא בעיקר סוקרן מהצום של חיות משק בזמן שהיו חולות.
בעתיד אירועים אלו ישפיעו מאוד על תפיסת עולמו ושיטתו.
ב-1921 התחתן עם ידה פאפה.
במהלך השנים שלטון נעצר והואשם במספר רב של עבירות בין השאר עבירות חוזרות של עיסוק במקצוע הרפואה ללא רישוי מתאים, והרג ברשלנות של מטופל.
שלטון למד במכללת ברנר מקפאדן לפיסקולטופתיה בשיקגו ועבר התמחות בסנטוריום "קריין" שבאלינוי, וכן למד במכללת לינדלהר לרפואה טבעית כעבודה לתואר מתקדם, ושירת בסנטוריום לינדלהר וסלהר.
שלטון לאחר מכן המשיך את עבודתו לפני תואר מתקדם במכללת פירלס לכירופרקטיקה והתמחה בבית הספר לרפואה קרנדול שבאלינוי.
ב-1921 סיים את לימודיו בבית הספר האמריקאי לכירופרקטיקה וקיבל תואר דר' לנטורופתיה מבית הספר האמריקאי לנטורופתיה.
לדעת שלטון לגוף הכוח לרפא את עצמו וכי הוא אינו זקוק לאמצעים חיצוניים לשם כך, אלא די לו בכך שלא יוסב לו נזק וכי יוכל להסב את רוב האנרגיה שלו לתיקון הנזק הקיים.
לדעתו בישול מזון היא הדרך היעילה ביותר להרוס אותו וכי צריכת מזון חיי ולא מבושל היא המועדפת ביותר.
הרבה להסביר את חשיבותו של צום כדרך לטיפול בבעיות רפואיות והגדיר את הצום כסכין המנתחים של הטבע, שלטון נחשב מהיותר מחמירים לשיטה זו של צום.
השיטה לא הומצאה על ידו והיא נקראת ההגיינה הטבעית לשלטון ניתן הקרדיט לכך שהחייאה מחדש את השיטה שהמציא סילבסטר גראהם.
שלטון פתח בית ספר שהפיץ ולימד את רעיונותיו אך לאחר מוות שהתרחש בבית הספר כתוצאה מהתקף לב של מטופל ולאחר דיונים קדחתניים שנערכו במשך 3 שנים בבית המשפט הוא פשט רגל ובית הספר נסגר.
את בית הספר המשיך להפעיל גם כשהיה כבר מרותק למטת חוליו.
ב-1972 בגיל 77 היה שלטון כבר מרותק למיטתו בעקבות מחלה ניוונית בעצבים ובשרירים, המחלה לא אובחנה מעולם אך יש חשד כי מדובר במחלת פרקינסון.
הוא נפטר שלוש עשרה שנים מאוחר יותר בגיל 90 כאשר הוא אינו מסוגל ללכת לנוע או לדבר בכוחות עצמו, ולמרות מאמצים שעשה כדי לטפל בעצמו בעזרת שיטתו שלו, לא עלה הדבר בידו.
את ספריו האחרונים שנכתבו בערוב ימיו היה לוחש לתלמיד שהיה כותבם.
ב-1989, ארבע שנים, לאחר מותו יצאה ביוגרפיה עליו בשם "שלכם לבריאות: החיים והזמנים של הרברט.
שלטון כתב מספר ספרים בחייו.
לספרו הראשון קרא "העקרונות של הטיפול הטבעי" שלאחר מכן שינה את שמו ל"הכרות עם ההגיינה הטבעית".
ספר מאוחר יותר שכתב, "המדע והאומנות הגבוהה של הצום", השפיע ביותר על מהטמה גנדי.
גנדי היה נעזר בספר לפני שהיה לוקח על עצמו צומות בציבור.
"התקררויות (קרויזה אקוטית) ונושאים קשורים" (ספטמבר 1996).
"הצום יכול להציל את חייך" (ספטמבר 1996).
"הרוע שבחיסונים ובסרום" (ספטמבר 1996).
"סיפיליס: איש הזאב של הרפואה" (ספטמבר 1996).
הרברט ריימונד "ה.ר." מקמאסטר הוא לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ה-26 של ארצות הברית, תחת הנשיא דונלד טראמפ.
שימש כסגן מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC).
ב-23 במרץ 2018 פיטר אותו הנשיא טראמפ וב-9 באפריל מקמסטר סיים את כהונתו כיועץ לביטחון לאומי.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1984, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני שריון, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
בתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקה בגדוד ה-1 ברגימנט השריון ה-66. במלחמת המפרץ לחם מקמאסטר כמפקד פלוגת הסיור של רגימנט השריון ה-2 בקרב של "קו אורך 73".
על האופן בו לחם בקרב זה עוטר בכוכב הכסף.
בהמשך שימש כמפקד גדוד השריון ה-1 ברגימנט הפרשים המשוריין ה-4. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של סגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, גנרל ג'ון אביזייד.
בעת מלחמת עיראק פיקד על רגימנט השריון ה-3, בין היתר במהלך הלחימה בעיר תל עפר, בה פעלו רבים מפעילי הג'יהאד העולמי.
לאחר מכן היה שותף בצוות בראשותו של הגנרל דייוויד פטראוס לגיבוש דוקטרינה ללוחמה בטרור.
בשנת 2008 מונה למפקד מרכז שילוב היכולות של הצבא בדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 2010 שימש כאחראי על התוכניות בפיקוד כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן.
בשנת 2012 מונה למפקד המרכז למצוינות בתמרוּן בפורט בנינג.
בשנת 2014 מונה לסגן מפקד פיקוד ההדרכה והאימונים של צבא ארצות הברית (TRADOC).
מקמאסטר בעל תואר דוקטור בהיסטוריה האמריקאית מטעם אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל והוא אף כתב ספר המבוסס על הדוקטורט שלו בשם "Dereliction of Duty" העוסק במלחמת וייטנאם בו הוא בוחן את כישלונות הממשל והצבא ומותח ביקורת חריפה על התנהלות הנשיא לינדון ג'ונסון וסגל יועציו הצבאיים והאזרחיים במשך המלחמה.
ב-20 בפברואר 2017 בחר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ במקמאסטר לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, לאחר שקודמו מייקל פלין התפטר זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו.
ב-15 במרץ 2018 דווח כי הנשיא טראמפ החליט להדיח את מקמאסטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי.
ב-22 במרץ הודיע טראמפ שמקמסטר יוחלף בשגריר לשעבר של ארצות הברית באו"ם, ג'ון בולטון, החל מ-9 באפריל 2018.
הרג השבויים והאזרחים המצרים בקרב המיתלה כולל שני מקרים שבהם הרגו חיילים ישראליים מחטיבת הצנחנים שבויים ואזרחים מצריים בקרב המיתלה במלחמת סיני בשנת 1956.
האחד, בדרך למעבר המיתלה, כעשרה שבויים שנתפסו.
השני, בצומת פרקר, כ-30–40 פועלי כביש שעבדו במקום.
איש לא הועמד לדין על מעשי הטבח.
ישנה מחלוקת בנוגע לידיעת מפקד הגדוד, רפאל איתן, ומפקד החטיבה אריאל שרון, על המעשים.
בשנת 1995 פורסם במקומון ירושלים ראיון ובו הודה אריה בירו, אז מפקד פלוגה בגדוד 890, שהרג כמה עשרות שבויים מצריים שנתפסו במעבר המיתלה, ובהם כאלה שהיו כפותים.
הוא טען שהיה בזה צורך מבצעי, מפני שלא היו מספיק חיילים שיכלו לשמור על השבויים.
הראיון זכה לתהודה ובעקבותיו התוודו חיילים נוספים על מעשי טבח שביצעו.
בעקבות הגילוי החליט ראש הממשלה, שמעון פרס, על הקמת ועדה לבדיקת הנושא.
הוועדה גילתה מקרה אחד בו חיילים ישראלים היו מעורבים בהריגת שבויים מצרים, לעומת שורת מקרים בהם הרגו חיילים מצרים שבויים ישראלים.
בעקבות הפרסום מצרים דרשה מספר פעמים את העמדתו לדין של בירו או את הסגרתו למצרים.
הרברט פרוהסקה (; נולד ב-8 באוגוסט 1955 בווינה) הוא כדורגלן ומאמן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הקשר.
פרוהסקה נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים האוסטרים בכל הזמנים, ואף נבחר מטעם התאחדות הכדורגל האוסטרית להיות כדורגלן הזהב של אוסטריה במסגרת פרסי היובל של אופ"א, ולכדורגלן המאה של אוסטריה במסגרת חגיגות מאה שנים להיווסדה.
פרוהסקה, שהיה ידוע בכינויו שנקרל (באוסטרית: Schneckerl, מתולתל), היה משחקניה הבולטים של אוסטריה וינה לאורך שנות ה-70 וה-80, כאשר ב-14 עונות במצטבר במדיה זכה בשבע אליפויות וארבעה גביעים, וכן העפיל עמה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שהיה הגמר האירופי הראשון (והיחיד עד כה) של הקבוצה.