tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המושבה מאורגנת באופן כזה שהנהלת הכלא ממנה אחראי לתפקיד שמירת הסדר וקשר עם הנהלת הכלא.
הממונה נתמך על ידי ועדי אסירים שונים האחראים על בריאות ובטיחות, ניקיון, חסכון באנרגיה וכן ייעוץ פסיכולוגי לאסירים.
לאסירות מאורגנת פעילות תרבותיות וחברתית, כולל תחרויות יופי שנתיות (המכונות בשמות כמו "מיס המושבה" ו"מיס האישיות").
ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על תנאי זכויות האדם הירודים במושבות הכלא הרוסיות.
אסירים רבים אינם רואים את משפחותיהם במשך עשרות שנים.
מושבת וירג'יניה (קולוניית וירג'יניה או פרובינציית וירג'יניה; 1607–1776) הייתה משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה אשר התנתקו מן ממלכת בריטניה הגדולה ב-1776 בעת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
מושבת וירג'יניה כללה את האזור אשר בו שוכנות כיום המדינות וירג'יניה, מערב וירג'יניה, צפון קרוליינה, קנטאקי, טנסי ואוהיו.
וירג'יניה קיבלה את השם על ידי וולטר ראלי במהלך משלחתו בשנת 1584 לכבוד אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה כשהקים את היישוב הראשון באי רואנוק.
המלכה הרווקה זכתה לכינוי "המלכה הבתולה".
בווירג'יניה נעשו הניסיונות הבריטיים הראשונים להתיישב על ידי חברה בשם חברת וירג'יניה, שהקימה את ההתנחלות ג'יימסטאון בשנת 1607. באותה תקופה לממשל האנגלי לא היה כסף למימון משלחות יקרות ולא בטיחותיות כאלה.
בתחילה, ניסיונות הקולוניזציה זכו להצלחה מתונה בלבד.
מתוך 144 הגברים שהתחילו באנגליה בדצמבר 1606, רק 38 היו בחיים כעבור תשעה חודשים.
39 מתו במהלך ההגירה, 67 בתשעת החודשים הראשונים לאחר שהגיעו לחוף.
גם רעב לא היה נדיר, אך יותר ויותר אנגלים ניצלו את ההזדמנות והיגרו לווירג'יניה.
בשנות מלחמות אנגליה–פותאן המושבה נקלעה למצוקה קשה.
המושל השני של המושבה, לורד דה לה וור, ייצב את המצב.
שיפור אמיתי אירע רק כאשר ג'ון רולף נטע את צמחי הטבק הראשונים בווירג'יניה בשנת 1612, שכנראה הביא איתו מטרינידד.
בשנת 1618 ייצאו המתיישבים טבק תמורת 20,000 פאונד.
בשנת 1619 הוקם בית ברג'יס כבית המחוקקים של המושבה.
המלחמה השנייה עם הפותאן החלה בשנת 1622. כתוצאה מכך, חברת וירג'יניה של לונדון נקלעה לקשיים כלכליים, מה שהוביל בשנת 1624 להסבת האזור למושבה מלכותית.
בשנת 1638 הסתכם יצוא וירג'יניה בשלושה מיליון פאונד.
בשנת 1676 התרחש מרד בייקון, מרד שהוביל נתנאל בייקון נגד המושל סר ויליאם ברקלי.
מהגרים מגרמניה מזיגרלנד ייסדו את היישוב גרמנה בשנת 1714. שם היישוב שונה לגרמניה על ידי אן, מלכת בריטניה.
הגורם של פארסון היה סכסוך ממושך בין הכמורה האנגליקנית לבין הממשל במושבה, אשר העלה שאלות מהותיות לגבי הקשר של ממלכת בריטניה עם המושבות הבריטיות.
וירג'יניה הייתה ביתם של רבים של האבות המייסדים של ארצות הברית, בעיקר פטריק הנרי, תומאס ג'פרסון, ריצ'רד הנרי לי, ג'יימס מדיסון, ג'ורג' מייסון וג'ורג' וושינגטון, ווירג'יניה מילאה תפקיד בולט בתנועת העצמאות האמריקאית.
הבריטים גורשו לבסוף מווירג'יניה לאחר הקרב על הגשר הגדול ב-9 בדצמבר 1775. ב-15 במאי 1776 הכריזו נציגי המושבה בוויליאמסבורג על עצמאותה.
בזמן שעבדו על חוקה, ב-12 ביוני 1776, העבירו הנציגים פה אחד הצהרת זכויות יסוד, שגובשו במידה רבה על ידי ג'ורג' מייסון - הצהרת הזכויות של וירג'יניה.
כעבור כמה שבועות בחרה הוועידה לבסוף בפטריק הנרי למושל הראשון של וירג'יניה.
עם אימוץ ההכרזה על עצמאות ארצות הברית על ידי הקונגרס הקונטיננטלי ב-4 ביולי באותה שנה, וירג'יניה הייתה לאחת משלוש עשרה המושבות המייסדות של ארצות הברית.
מושג הוא תפיסה כללית ורעיון מופשט, הקיימים בתודעה ומבוטאים בדיבור.
המושג הוא בסיס לחשיבה ולאמונה, וממלא תפקיד יסודי בהיבטי ההכרה.
מושגים נחקרים בין השאר באנתרופולוגיה, בפסיכולוגיה, בפילוסופיה ובבלשנות.
דיסציפלינות אלו עוסקות במבנה ההגיוני והפסיכולוגי של המושג, וכיצד הוא יוצר מחשבות, משפטים ותרבות.
משמעותו של מושג ניתנת באמצעות הגדרה שלו.
ההגדרה כוללת רשימה של תנאים הכרחיים ומספיקים, שעמידה בהם מצדיקה את הכללתו של עצם כלשהו במחלקה שאותה מתאר המושג.
עקרון השלישי הנמנע מבטיח קיומן של שתי אפשרויות בלבד לגבי כל עצם נתון: הוא נכלל במושג מסוים או שאינו נכלל בו.
לאותו מושג ייתכנו הגדרות שונות.
דוגמה: הביטויים "משולש שווה-צלעות" ו"משולש שווה זוויות" הם שתי דרכים שונות להצגת אותו מושג.
מושג מתממש באמצעות כל המופעים שלו, הקיימים והאפשריים, מוחשיים או מופשטים.
מושגים מאורגנים בהיררכיה, כשרמות גבוהות מכונות "עליונות" ורמות נמוכות יותר מכונות "כפיפות".
לצידן קיימת רמה "בסיסית" או "אמצעית", שבה יסווגו אנשים את המושג בצורה הקלה ביותר.
מושג ברמה עליונה הוא "רהיטים", מושג כפוף לו הוא "כיסא משרדי", והמושג הבסיסי הוא "כיסא".
מושדוש (בהונגרית: Mosdós) הוא כפר במחוז שומוג', בנפת קאפושוואר.
הכפר מושדוש נמצא כ-17 ק"מ מזרחה מקאפושוואר, על מורד המדרון של גבעות שומוג' החיצוניות, הוא שוכן לצד הכביש הראשי 61. את גבולו חוצה נחל הקאפוש (אחד הנחלים שנשפכים לנחל השיו), הנוף הוא כרי דשא, יערות וכרמים.
יש לכפר קישורי אוטובוס מצוינים.
אף על פי שקו הרכבת דומבובאר - ג'יקינש עובר ממש ליד היישוב, יש תחנת רכבת רק בשני הכפרים הסמוכים, באטה (Baté) ונג'ברקי (Nagyberki).
אמנם האזור לא קרוב מדי לחוף הדרומי של אגם בלטון, אך היישוב הוא עדיין חלק מאזור היין בלטונבוגלאר.
מושדוש היה מיושב מימי קדם.
קביעה זו נסמכת גם על ידי היישוב הקלטי שנחפר בפאתי הכפר.
ההיסטוריה של הכפר מוכרת מראשית המאה ה-16. על פי מרשם המיסים משנת 1550, הוא היה בבעלותו של יאנוש פטה באותה עת.
ברישומי המיסים של האוצר הטורקי השנתי מ-1563 רשומים במקום 11 בתים ובשנת 1573–1574 תועדו 17 בתים.
הכפר נהרס במאה ה-17 ועל פי מפקד 1715 "יושב רק משנה לפני כן".
הרב הראשי של טימישוארה, מור לוי (1854)
טירת פאלאוויצ'יני - הטירה שמחקה טירות אבירים סקוטיות הושלמה בשנת 1892. הבונה שלה, אדה פאלאויצ'יני, היה בעל הבית של הכפר, שאחוזותיו הגדולות היו בעיקר בסביבת העיר סגד, הוא יצא תחילה לאחוזתו במושדוש רק כדי לצוד.
הרוזן הזקן סבל מאסתמה וחשב שהאקלים באזור מושדוש מקל על מחלתו.
הטירה שימשה לבסוף כביתו עד מותו בשנת 1932. הנכס בעל הערך הגבוה, על ספרייתו בת 4,000 הכרכים ואוסף יקר של קרני צבי, הפך לנחלת בנו, ג'רג', שהפקיד את גורל הטירה בידי המנהל.הרכוש היקר נרכש בשנת 1936 על ידי המחוקק של מחוז שומוג', אז לצורך הקמת מוסד רפואי.
לאחר מכן שימש כמחנה פליטים צבאי פולני בשנת 1939, כבית חולים צבאי סובייטי בדצמבר 1944. בשנת 1947 היה זה ביתם של ילדי פליטים יוונים והפך לבית החולים לחולי ריאה ולב במחוז שומוג' החל מ-16 בנובמבר 1949 בהתאם לייעודו הנוכחי.
ציור ספרדי מהמאה ה-16, של הצייר האיטלקי סבסטיאנו דל פיומבו, הועבר ממושדוש למוזיאון לאמנוות יפה של בודפשט (זהו העתק של הפייטה של אובדה) בשנת 1994.
המושבה הצרפתית של ניז'ר הייתה נחלה קולוניאלית צרפתית, שכיסתה חלק ניכר משטחה של מדינת ניז'ר המודרנית במערב אפריקה, כמו גם חלקים ממאלי, בורקינה פאסו וצ'אד.
המושבה התקיימה בצורות שונות בין השנים 1900–1960, אך נקראה בשם Colonie du Niger רק בין השנים 1922–1960.
בעוד שהצרפתים החלו בהשתלטות על כמה מאזורי ניז'ר המודרנית בשנות ה-90 של המאה ה-19, הוקם שטח צבאי בזינדר ב-23 ביולי 1900. שטח צבאי זה שלט רק בדרום ניז'ר של ימינו, עם מזרח זינדר או מצפון ל-Tanout.
האזור מופיע גם במפות צרפתיות כ"טריטוריה הצבאית השלישית".
ב-22 ביוני 1910 שונה שם השטח לטריטוריה הצבאית של ניז'ר, וכלל חלקים ממאלי הצפון מזרחית המודרנית (מחוז גאו) וצפון צ'אד (מחוז טיבסטי).
ב-21 ביוני 1911 מחוז גאו הועבר לסודאן הצרפתית, ובשנים שלאחר מכן, נעשו מאמצים להקים עמדות קבע צרפתיות מצפון וממזרח, בבילמה, N'guigmi ובמקומות אחרים.
בשנת 1911 הועבר המטה לזינדר, המשקף הן את השלווה היחסית במערב השטח והן את החשש לפלישה מהבריטים בדרום ומהאיטלקים מלוב.
למרות זאת, השליטה הצרפתית באזורי הצפון והמזרח נותרה מינימלית.
יחד עם מאוריטניה, ניז'ר נותרה החלק היחיד באפריקה המערבית הצרפתית שנשאר תחת שלטון צבאי.
ב-13 באוקטובר 1922 קיבלה המושבה האזרחית של ניז'ר את השליטה על מרבית אזורי הדרום והמערב, כאשר סגן מושל דיווח למושל הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית.
הקמתה של וולטה עילית הצרפתית בשנת 1919 כמושבה אזרחית הסירה את אזורי ניז'ר המודרנית ממערב לנהר ניז'ר.
בשנת 1926 הועבר הקפיטול שוב לניאמיי מזינדר.
בשנת 1930, מחוז טיבסטי הועבר למושבת צ'אד באפריקה המשוונית הצרפתית, ובשנת 1932, וולטה עילית הצרפתית חולקה בקרב שכנותיה, כאשר מחוזות דורוי ופאדה נגורמה הועברו למושבת ניז'ר.
פקידי מושבת ניז'ר, בניגוד לצ'אד השכנה, נותרו נאמנים לממשלת וישי הצרפתית לאחר 1940, ובכך סגרו את הגבול הדרומי שלה (לניגריה) ואת הגבול המזרחי עד 1944.
ב-31 בדצמבר 1946 השטחים הצבאיים של N'Guigmi ואגדז הועברו למושבת ניז'ר, והשאירו רק את מחוז בילמה תחת משטר צבאי, האחרון מבין מחוזות ניז'ר המודרנית.
אזור זה בצפון מזרח הרחוק הועבר לממשל אזרחי צרפתי רק בשנת 1956.
בשנת 1947 הוקמה וולטה עילית הצרפתית מחדש, ומחוזות דורי ופאדה נגורמה נמסרו למושבת וולטה עילית.
בעקבות חוקי המסגרת בשנת 1956 נוצרו יסודות שלטון פנימי עם האספה הטריטוריאלית של ניז'ר שנבחרה בהצבעה עממית, אך החזיקה בסמכויות מייעצות ומנהליות בלבד.
בשנת 1958 האיחוד הצרפתי ירש את הקהילה הצרפתית, וב-25 באוגוסט 1958 הפך סגן המושל לנציב עליון של ניז'ר.
החוקה של 25 בפברואר 1959 נוצרה על ידי ההצבעה של האספה המכוננת של ניז'ר, שנוצרה מהאסיפה הטריטוריאלית הנבחרת של ניז'ר בדצמבר 1958. ב-12 במרץ 1959 הפכה האספה המכוננת לאספה המחוקקת של ניז'ר, כאשר ראש הממשלה חמני דיורי שמר על תואר נשיא המועצה.
סמכויות הביצוע הנומינליות הוקנו באספה, כאשר החוקה הקימה גורמים, כגון דגל ניז'ר, ההמנון הלאומי של ניז'ר וסמל ניז'ר, יחד עם שפה בנושא שמות גופים פוליטיים, זכויות וסמכויות שנשמרו בטקסטים הבאים.
בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה וקריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, מושבות האיחוד הצרפתי הפכו עצמאיות לחלוטין בשנת 1960. ניז'ר אשרר את החוקה העצמאית הראשונה שלה ב-8 בנובמבר 1960 וז'אן קולומבני פרש מתפקידו כנציב עליון ב-10 בנובמבר 1960.
מספרים ביוון העתיקה היוו את הבסיס שממנו צמחה המתמטיקה כולה באותה העת.
המספר לא היה אמנם המצאה או תגלית של היוונים הקדמונים, שכן שימוש במספרים החל כבר בתרבויות הבבלית והמצרית, אך מתמטיקאים יוונים הציגו מגוון תפישות חדשניות למושג הזה.
הגם שלא נמצאו כתבים מלאים רבים המתוארכים לפני שנת 30 לפנה"ס, המתעדים את ההיסטוריה של המתמטיקה בימי יוון הקדומה באופן סינכרוני, קיימות התייחסויות רבות למתמטיקה מהתקופה הקלאסית ועד לסוף התקופה ההלניסטית ובכתבים מאוחרים יותר.
ההתייחסות השלמה ביותר למתמטיקה היוונית העתיקה היא זו של פרוקלוס, בן המאה החמישית לספירה, שכתב פרשנות לספרו של אוקלידס, "יסודות", שנכתב בשנת 300 לפנה"ס לערך.
המתמטיקה ביוון העתיקה מהווה בסיס חשוב (גם אם לא בלעדי) למתמטיקה המודרנית.
תכליתה נבדלת מזו שהייתה מקובלת בתרבויות המצרית והבבלית - שם התכלית הייתה פרקטית לצורכי חישוב, והיא דומה יותר (מכל מתמטיקה שקדמה לה), למתמטיקה הנלמדת באוניברסיטאות של ימינו, שבה גלומים רעיונות וגישות פורצי דרך שעקבותיהם ניכרים גם במתמטיקה המודרנית.
המתמטיקה היוונית הייתה בעלת מספר מאפיינים ייחודיים.
הוכחה - שימוש ברעיון ההוכחה ככלי לבחינת אמיתות טענות מתמטיות.
אופי לא אמפירי - שימוש ברעיונות שאינם ניתנים בהכרח להוכחה בעזרת כלי שרטוט - למשל סרגל ומחוגה.
הוכחה בדרך השלילה - פרקטיקה נפוצה בקרב מתמטיקאים, שאת העדות ההיסטורית הראשונה לה אנו מוצאים במתמטיקה ביוון העתיקה, בין היתר בגילוי מושג האינקרומנזביליות.
ישנן מספר בעיות מפורסמות, הידועות בשם "הבעיות הקלאסיות".
בעיות אלו, לצד אחרות, הן עדות ליצירתיות ולייחודיות של המתמטיקה ביוון העתיקה, והן מדגימות את הבסיס לנושאים מתמטיים מתקדמים שאנחנו לומדים גם היום.
בעיית האינקומנזורביליות - הגילוי כי קיימים מספרים שאין להם "מידה משותפת", בניגוד לתפישה הרווחת באותה העת, לפיה כל המספרים יכולים להיות מבוטאים כיחס בין מספרים טבעיים - דבר שהוביל בהמשך הדרך לגילוי מספרים שאינם ניתנים לביטוי ביחס כזה - מספרים אי-רציונליים.
הכפלת הקובייה - "בהינתן מקצוע של קובייה, כיצד ניתן לבנות ממנה מקצוע של קובייה בעלת נפח כפול מהנפח המקורי".
ריבוע המעגל - או "תרבוע העיגול" - האם ניתן ליצור ריבוע השווה בשטחו לזה של מעגל בעזרת מספר סופי של צעדים.
חלוקת הזווית - או "שילוש הזווית" - כיצד ניתן לחלק זווית נתונה לשלושה חלקים שווים.
את הבעיות הללו ניסו מתמטיקאים יוונים לפתור בעזרת שימוש בסרגל ומחוגה, והן נחשבו לבעיות פתוחות עד המאה ה-19, שאז, בעזרת תורת גלואה, הצליחו להוכיח כי לא ניתן לפותרן באמצעות עזרים אלה.
פיתגורס, אחד מגדולי חכמי יוון בעת העתיקה, היה מתמטיקאי ופילוסוף ומייסד האסכולה הפיתגוראית שנקראה על שמו ופעלה באזור אסיה הקטנה בין המאה הששית לפנה"ס למאה הרביעית לפנה"ס.
הפיתגוראים היו קבוצה סגורה ופרטית אשר חבריה עברו מבחני קבלה, אשר שמרה על סודיות גדולה בקשר לעבודתה.
הם פעלו כמסדר דתי ובית ספר פילוסופי ועסקו במתמטיקה, במוזיקה ובאסטרונומיה.
התעניינותם של הפיתגוראים במספרים הובילה אותם לחקור את תכונותיהם, כאשר את צעדיהם הראשונים עשו בחקר ההבדלים בין מספרים זוגיים לאי זוגיים.
הם האמינו כי המספר הטבעי הוא יסודו של העולם.
כלומר, המספר הוא אבן הבניין של כל הדברים, כך שלכל דבר קיים יש מספר המייצג אותו, ומכאן הסיקו שדבר שאינו ניתן לביטוי מתמטי שכזה אינו קיים.
גישה מתמטית-פילוסופית זו באה לדוגמה באפיון הקשר בין אורכי מיתרים לצלילים שהם מפיקים או בין מרחקים בין כוכבים, לבין נוסחאות מתמטיות שונות.
כמו כן, היא מתבטאת גם בגילויו של פיתגורס כי הסולם המוזיקלי הוא מספר וניתן לתאר צלילים באמצעות שברים של מספרים שלמים.
בתקופת הפיתגוראים לא נעשה עדיין שימוש במערכת הספרתית שנמצאת בשימוש היום, ובפרט שימוש במניפולציות אלגבריות, במערכות של משוואות ובהגדרת פונקציות, אלא בעיקר הסתמכו על גאומטריה.
עם זאת, היוונים השתמשו בשיטה העשרונית המקובלת היום.
במאה השישית לפנה"ס, הא"ב היווני הכיל 24 אותיות.
אליהן התווספו שלושה סמלים נוספים, כך שייצגו את האחדות (1–9), העשרות (10–90) והמאות (100–900) באופן הבא:
השימוש במספרים ביוון העתיקה לא היה נפוץ כפי שהוא בתקופה המודרנית, ליוונים היו דרכים שונות לתאר מספרים.
אחת מהן הייתה בנייה של צורות המתארות מספרים בעזרת אבנים, וכפי שנעשה במספרים ריבועיים, משולשים, מחומשים ומשושים.
פיתגורס ותלמידיו חשבו על המספרים הטבעיים כעל כללים שעל פיהם מתנהג העולם, ושדרכם אפשר ללמוד אותו ולהבינו.
השקפתו של פיתגורס על מספרים באה לידי ביטוי גם בחיפוש תכונות מיוחדות, שלעיתים תוארו במונחים אסתטיים כ- "יפות" או "מכוערות", "מיוחדות" או "פשוטות".
חלק מהתכונות הללו יכול לקבל תיאור מתמטי, כך לדוגמה מספר מושלם מוגדר כמספר השווה לסכום כל מחלקיו, לדוגמה , או , הם מספרים מושלמים.
סוג נוסף הוא מספרים המכונים מספרים ידידים.
במתמטיקה, זוג מספרים הם ידידים אם כל אחד מהם שווה לסכום המחלקים של האחר.
כפועל יוצא מדרכם של הפיתגוראים לתאר מספרים, בעיקר כסידורים שונים של אבנים, הם הגו מספר תיאוריות מוכרות שעסקו בתכונותיהם של מספרים.
לדוגמה, תכונה בסיסית עבור מספרים זוגיים היא שניתן לייצגם בעזרתם שתי שורות זהות של אבנים, ובעבור מספרים אי-זוגיים, אם נייצגם בשתי שורות, תמיד תהיה שורה גדולה (או קטנה) באחת מהשנייה.
משתי תכונות אלו הסיקו הפיתגוראים שסכום מספרים זוגיים תמיד יהיה זוגי, וכן סכום זוגי של מספרים אי זוגיים, יהיה תמיד זוגי גם הוא (מה שהיום מכונה מכפלה של מספר אי זוגי במספר זוגי).
בעזרת סידורים אלו יצרו הפיתגוראים סוגים שונים של מספרים, וחקרו את הקשרים ביניהם.
מספרים ריבועיים הם מספרים שכאשר מתארים אותם בעזרת סידור של אבנים, מקבלים ריבוע.
כיום, אנו מתייחסים למספרים אלה כאל מספרים שלמים חיוביים שיכולים להיכתב כריבוע של מספר שלם אחר.
לדוגמה, עשרת המספרים הריבועיים הראשונים הם:
מספרים משולשים הם מספרים שייצוגם בעזרת סידור אבנים מוליד משולש שווה-צלעות.
המספר המשולשי ה-nי שווה לסכום n המספרים הטבעיים הראשונים, המתקבל מחיבור סכום האיברים בשורה הראשונה, בשנייה, וכך הלאה עד קודקוד המשולש, שהוא 1.
על סמך התייחסות זו למספרים (כסידור של אבנים), טענו הפיתגוראים כי מספר ריבועי הוא סכום של שני מספרים משולשים עוקבים.
לדוגמה: , וכאמור 16 הוא מספר ריבועי.
מספרים מוארכים הם מספרים שהם מכפלה של שני מספרים עוקבים.
כלומר, מספרים מהצורה n(n+1) כאשר n הוא מספר טבעי.
אלו מספרים שניתן לסדר כמלבן (מוארך, מכאן שמם) כך שההפרש בין צלעות המלבן יהיה 1.
הפיתגוראים הגדירו מספר מוארך גם בעזרת הגדרתם למספר המשולשי, כך שמספר מוארך שווה לפעמיים מספר משולשי.
בדרך זו ניתן להמשיך וליצור גם מספרים מחומשים (היוצרים מחומש בסידור), ומשושים.
כהכללה, אפשר להתייחס לסוגים שונים של מספרים, בהתייחס לצורה שהם יוצרים, גם כמספרים מצולעים.
היוונים עסקו רבות ביחסים ובפרופורציות בין מספרים.
אמנם במרבית התייחסויותיהם ליחסים ולפרופורציות לא השתמשו המתמטיקאים היוונים במושג "שברים" כפי שאנו נוהגים לעשות היום, אך עדיין הציגו שימוש בשברים, בעיקר בטקסטים מעולמות העבודה הרלוונטיים להם או בהקשרים אסטרונומיים.
המספרים השבריים היווניים לא רק נבדלים מהשברים המקובלים במתמטיקה של ימינו מבחינת ההקשרים שבו היה נהוג להשתמש בהם, אלא גם מבחינה מהותית.
אחד מהמאפיינים המרכזיים של האריתמטיקה הפיתגוראית היה השימוש בפרופורציה, כלומר המצב שבו ארבעה מספרים, המסודרים בזוגות מייצגים את אותו היחס.
לדוגמה, שני זוגות המספרים 2,3 ו-4,6 שמסודרים כך: 2/3 ו-4/6 נקראים "בעלי פרופורציה".
כיום נהוג להתייחס למספרים הללו כעל שברים ולערוך "צמצום" שלהם.
הפיתגוראים לעומת זאת, הגדירו יחס כקשר, בהתייחס למידה של שני גדלים מאותו סוג.
כלומר, ארבעה מספרים הם בפרופורציה אם הראשון והשני נמדדים לפי מידה מסוימת, והשלישי והרביעי עומדים באותו היחס בהתאמה לאותה המידה.
עבור שני זוגות של גדלים, a,b ו-c,d.
לדוגמה, עבור ו- נקבל כי Ζ הוא 1 ו-Τ הוא 2.
כמו כן, אין אזכור לתיאור מובהק של פרופורציה בין מספרים אצל היוונים (לעומת קונבנציות אחרות מתקופת הרנסאנס שמסמנות a:b::c:d כדי לתאר פרופורציה בין a,b ל-c,d), והתיאור שלהם מילולי, כלומר "היחס בין a ל-b זהה ליחס בין c ל-d".
הגם שהיוונים השתמשו בפעולות חיבור חיסור וכפל במספרים, מבחינתם יחס היה דרך הנאותה להשוות בין מספרים ויחסים שיאפשרו להשוות בין סוגים שונים של יחס בלי לבצע פעולות על המספרים עצמם.
דוגמה לשוני בגישה של היוונים כלפי מושג היחס ובמסקנות שעלו מהן, בא לידי ביטוי במה שאנחנו מכירים היום כממוצע.
אנחנו יודעים היום כי עבור שני מספרים, הממוצע שלהם הוא מספר שלישי שמקיים תנאי נוסף.
הממוצע כפי שאנחנו מכירים אותו ("הממוצע החשבוני"), הוא מספר שלישי שנמצא במרחק שווה משני המספרים המקוריים.
כלומר, בהינתן שני מספרים a ו-b, קיים מספר שלישי c המקיים (או, ביתר פירוט, ).
המושג ממוצע הגאומטרי מביע ביתר דיוק את ההתייחסות של היוונים למושג הפרופורציה.
מבחינתם, הממוצע הגאומטרי בין שני מספרים a,b היה מספר שלישי c, כך שהיחס בין a ל-c שווה ליחס בין c ל-b.
בעזרת הרעיונות של הפיתגוראים לגבי מושג הפרופורציה, נולד הרעיון המוכר לנו כיחס הזהב (המתמטיקאים ביוון העתיקה התייחסו אליו כ"mean and extreme ratio").
יחס הזהב מופיע בספרות המתמטית בהקשרים מגוונים, החל מסדרת פיבונאצ'י, דרך הופעתו בשלל תופעות טבע וביצירות אמנות ידועות במבנים מפורסמים, וכלה בתחום הסימטריה.
ההקשר הבלעדי שהתייחסו אליו הפיתגוראים בכל הנוגע ליחס הזהב היה הפרופורציה.
הם תיארו את יחס הזהב באופן הבא: "שתי עוצמות מתארות את יחס הזהב, אם היחס בין העוצמה הגדולה לקטנה שווה ליחס של סכומם לגדול מבניהם".
ניתן לראות זאת בבירור בתמונה המופיעה לעיל.
גילוי יחס הזהב אצל הפיתגוראים, התבסס, בין היתר, על החקירה של "הכוכב בעל חמשת הקודקודים", או הפנטגרם.
גם בחקירה הזו, בדומה לחקירת הבעיות הקלאסיות של המתמטיקה היוונית, הם ניסו להבין האם ניתן לבנות צורה זו רק בעזרת סרגל ומחוגה.
כלומר מדובר בבדיקה האם בניית פנטגרם אפשרית באמצעות היכולות לשרטט מעגל בהינתן רדיוס ומרכז, וכן למתוח קו ישר בין שתי נקודות - ותו לא.
אחד מהגילויים המוקדמים של הפיתגוראים היה שיצירת צורה שכזו צריכה להתחיל משרטוט משולש שזוויות הבסיס שלו יהיו כפולות מהזווית השלישית (משולש ששתי זוויות הבסיס שלו שוות 72 מעלות וזווית הראש שלו שווה 36 מעלות).
הם גילו שבשביל לקבל צורה כזו, עליהם לחלק ישר נתון לפי "יחס הזהב שלו".
העיסוק בשאלות אלו הוביל בין היתר לגילוי מושג האינקונמנזורביליות.
כאשר אנחנו מסתכלים לדוגמה על קטע מסוים, ניתן לחלק אותו למספר חלקים שאינם בהכרח שווים.
אם ניתן לחלקו למספר חלקים, עולה השאלה מה היא המידה המשותפת האחידה שבעזרתה ניתן לחלק את הקטע.
האמונה עד אז של הפיתגוראים, הייתה שכל שני קטעים (או במונחים של ימינו - גדלים), ניתנים, כל אחד, לחלוקה למספר כלשהו של חלקים בעזרת מידה אחת משותפת כלשהי.
מידה משותפת היא תכונה המאפשרת להשוות בין שני קטעים (או שני מספרים), לדוגמה a ו-b כך שקיים c שגם a וגם b ניתנים להרכבה ממספר שלם של עותקי c.
במתמטיקה של ימינו, הכוונה היא שהיחס בין אורכי הקטעים הוא מספר רציונלי.
אם נחזור לבניית הפנטגרם של הפיתגוראים - בעזרתו הם הצליחו לגלות, ובהמשך גם להוכיח בניגוד לציפיותיהם, שעבור שני חלקים המקיימים את יחס הזהב - לא קיימת מידה משותפת ביניהם, מה שהוביל לגילוי "מידה אינקונמנזורבילית" או במתמטיקה של ימינו - מספרים אי רציונליים.
אם נשוב להגדרה של פרופורציה ויחס אצל הפיתגוראים אזי שבמצב כזה לא קיימים מספרים שלמים המקיימים את התכונה של פרופורציה.
דוגמה פשוטה לכך היא ריבוע היחידה - ריבוע שכל צלעותיו מאורך 1. ממשפט פיתגורס אנחנו יודעים שאורך האלכסון בריבוע כזה הוא שורש 2, כלומר לא קיימת מידה משותפת בין צלע הריבוע - 1, לבין אורך האלכסון שלו - .
כלומר, היוונים נתקלו במצב שבו בצורה הגאומטרית הפשוטה ביותר קיימת בעיה שסתרה את כל מה שהאמינו בו עד אז - שמספרים טבעיים הם הדרך לתאר את כל הדברים ביקום, ושעל פיהם העולם פועל.
מעבר לאמונה זו שהתבררה כלא נכונה, היוונים נתקלו גם בבעיה טכנית.
השימוש בפרופורציות היה אחד הכלים המרכזיים בעבודתם, אשר כפי שראינו הסתמך על כך שכל הגדלים מדידים בזוגות, טענה שכפועל יוצא - אף היא אינה נכונה.
באשר לעדויות ההיסטוריות, לא הרבה ידוע לנו על הנסיבות בהן הפיתגוראים הבינו את קיומם של גדלים אינקונמנזורביליים.
קיימות עדויות מהן עולה שתובנות אלה נולדו בשנת 430 לפנה"ס לערך, כחלק מחקר הפנטגרם.
הגם שנושא זה מצוי במחלוקת בין היסטוריונים, אין מחלוקת שגילוי גדלים אלו תרם רבות להתפתחות מושג המספר ביוון העתיקה ועד ימנו.
כמתואר לעיל (אינקונמנזורביליות), לא הרבה ידוע על הדרך שבה הגיעו היוונים להוכחה זו.
למרות זאת היסטוריונים רבים העלו השערות שונות כיצד נראתה הוכחה זו, ובפרט הוכחה המראה מדוע השורש הריבועי של 2 - הגודל של האלכסון בריבוע היחידה, הוא מספר אי רציונלי.
על מנת לתאר הוכחה זו, נציג תחילה את ההוכחה המודרנית לכך ששורש 2 הוא מספר אי-רציונלי.
לשם כך נעשה שימוש בהוכחה על דרך השלילה:
נניח כי שורש 2 הוא אכן מספר רציונלי, כלומר ניתן לבטא את שורש 2 בעזרת שני מספרים טבעיים ו-, כך ש:
ניתן להניח כי ל- ול- אין מחלקים משותפים (שכן אחרת ניתן לצמצם אותם עד שנגיע למצב כזה).
מכאן נובע ששני המספרים לא זוגיים (שכן אחרת 2 היה מחלק משותף של שניהם והיה אפשר להמשיך לצמצמם).
כעת נעלה את שני אגפי המשוואה בריבוע ונקבל: .
בעזרת פעולות אלגבריות פשוטות נקבל את המשוואה .
לכן מספר זוגי, ובפרט זוגי.
לכן, ניתן לבטא את באופן הבא: , כאשר מספר טבעי כלשהו.
מהצבה במשוואה הקודמת, נקבל , כלומר , ומאותו טיעון קודם, נקבל כי זוגי, ולכן גם .
בסה"כ נקבל כי גם וגם מספרים זוגיים, בסתירה להנחה שלנו, מה שמוביל לכך שההנחה שלנו כי שורש 2 הוא מספר רציונלי שגויה.
אם נחזור לפיתגוראים, העדות ההיסטורית להוכחה שלהם מופיעה בכתביו של אריסטו (prior Analytics Ι.23), שמתארת: "...האלכסון של ריבוע אינו בעל מידה משותפת לצלעו שכן אם נניח את קיומה של מידה משותפת, נקבל כי מספרים זוגיים שווים למספרים אי זוגיים - דבר המוביל לסתירה".
כלומר, אריסטו תיאר את ההוכחה של קיומן של מידות אינקונמנזורביליות כדוגמה להוכחה על דרך השלילה.
לטענתו ההנחה היא שהאלכסון והצלע בריבוע הם בעלי מידה משותפת, ומתקבלת סתירה שאומרת שמספרים זוגיים שווים למספרים אי זוגיים.
בספרו של אוקלידס, "יסודות", ובפרט בגרסה של תומאס הית', הוא מתאר גרסה מפורטת יותר של ההוכחה באופן הבא:
נסתכל על ריבוע ABCD עם אלכסון BD.
נניח שהאלכסון BD הוא בעל מידה משותפת עם הצלע BC.
יהי היחס בין הצלע לאלכסון, בעזרת המספרים הקטנים ביותר האפשריים.
כעת, , וממשפט פיתגורס הקובע כי נקבל כי .
לכן נקבל כי זוגי ובפרט זוגי.
מתוך ההנחה כי היחס מבוטא בעזרת המספרים הכי קטנים שניתן, נקבל כי חייב להיות אי זוגי.
נסמן , ולכן , כלומר , ולכן , כלומר זוגי.
אבל הוא אי זוגי, ונקבל כי מספר זוגי שווה למספר אי זוגי - מה שלא ייתכן.
נשים לב שההוכחה המתוארת על ידי הית' דומה למדי להוכחה המודרנית שהצגנו קודם, אך כפי שאנו כבר יודעים לא בהכרח מדויקת היסטורית.
איננו מכירים במתמטיקה היוונית שימוש בסימונים מתמטיים כמו משוואות, וכמו מעברים מסוג זה.
לכן, ישנו הבדל היסטורי בין האופן שבו שאנחנו מתארים את שורש 2 כמספר אי רציונלי, לבין הטענה כי לא קיימת מידה משותפת בין צלע הריבוע לאלכסון שלו.
תאלס היה פילוסוף יווני קדום ממילטוס באיוניה, ונחשב לראשון המתמטיקאים ביוון העתיקה.
בראייה היסטורית, תאלס פעל אומנם לפני פיתגורס והפיתגוראים, אך הוא ראוי להתייחסות, שכן הוא המתמטיקאי הראשון שמוזכר בכתביו של פרוקלוס.
ישנן לא מעט עדויות היסטוריות על תאלס, אבל רובן נכתבו מאות שנים אחרי מותו, כמו חיזויו את ליקוי החמה ב-585 לפנה"ס ומדידת המרחק של ספינה מהחוף.
תאלס התעסק רבות בגאומטריה, ומשפטי תאלס שאנחנו מכירים היום מיוחסים אליו.
תאלס נחשב ככל הנראה למתמטיקאי הראשון שהוכיח משפט.
לתפישת מושג המספר ביוון העתיקה הייתה השפעה גדולה על המתמטיקה בפרט, ועל האדם בכלל.השימוש בהוכחות מתמטיות, התייחסות למתמטיקה כנושא אקדמי, התפתחותה של המתמטיקה העיונית ורעיונות מתמטיים ופילוסופיים רבים נוספים, מקורם בתפישת המספר ביוון העתיקה.
מושג השכל הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית שהופקה ושודרה בערוץ 97 בין מאי 2021 לספטמבר 2024. התוכנית, שכללה 72 פרקים לאורך ארבע עונות, התמחתה בנושאי יהדות ומחשבה יהודית.
התוכנית עלתה לשידור לראשונה במאי 2021 בהנחיית דורון ביטון והרב חיים זאיד.
החל מהעונה הרביעית חל שינוי בהרכב המנחים, כאשר ביטון המשיך להנחות לצד הרב יונתן גל-עד במקום הרב זאיד.
את התוכנית הפיקו דקל פלד ויהודה אהרוני, ואת הבימוי ביצע דייוויד שפירו.
התוכנית צולמה בשיטת מערך מרובה מצלמות, המאפשרת צילום דינמי ומגוון זוויות.
התוכנית שודרת בערוץ הידברות באמצעות פלטפורמות הטלוויזיה המובילות בישראל (yes, HOT, פרטנר TV וסלקום TV), כמו גם בערוץ צופיה.
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1צדקהמאי 20212חסדמאי 20213צרות עיןמאי 20214עין טובהמאי 20215כיבוד הוריםיוני 20216השוחד יעווריוני 20217כח התפילהיוני 20218כבוד האישהיוני 20219הכנסת אורחיםיולי 202110מדבר שקר תרחקיולי 202111לא תגנוביולי 202112סליחהיולי 2021
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1שמחהאוקטובר 20212הכל לטובהאוקטובר 20213מצווה בשמחהנובמבר 20214לשון הרענובמבר 20215הסתפקות במועטנובמבר 20216גזלדצמבר 20217תפילה בציבורדצמבר 20218עמידה בניסיונותדצמבר 20219אין דבר העומד בפני הרצוןינואר 202210להרגיש את השניינואר 202211אמונהינואר 202212התבוננותינואר 2022
מספר הפרק שם הפרק תאריך שידור מקורי 1כח הברכהפברואר 20222ערב שבתאפריל 20223קדושת בית הכנסתמאי 20224שליחי מצווה אינם ניזוקיםמאי 20225מעלת הוויתורמאי 20226כוחו של ספר תהיליםמאי 20227כעסיולי 20228לראות טוביולי 20229פותך את ידיךאוגוסט 202210צדקה תציל ממוותאוגוסט 202211קברי צדיקיםאוגוסט 202212נכנס יין יצא סודמרץ 2023
מושבת הכתר של מלאקה הייתה מושבת כתר בריטית מ-1946 עד 1957. המושבה נכנסה תחת ריבונות בריטית לאחר חתימת האמנה האנגלו-הולנדית משנת 1824, והייתה חלק ממושבות המצרים עד 1946.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה המושבה על ידי היפנים והוחזקה בידיהם מ-1942 עד 1945. בעקבות פירוק מושבות המצרים לאחר המלחמה, פנאנג ומלאקה הפכו למושבות כתר בפדרציית מלאיה בעוד שסינגפור הפכה למושבת כתר עצמאית נפרדת ממלאיה.
בשנת 1955, טונקו עבדול רחמן קיים פגישה עם הבריטים ודן עימם בסיום השלטון הבריטי במלאקה עם מיזוג עם האיחוד המלאי (שהוחלף אז בפדרציית מלאיה).
ב-31 באוגוסט 1957, כאשר מלאיה השיגה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת, מלאקה שולבה כחלק מהפדרציה, שלימים נודעה בשם מלזיה כאשר התמזגה עם טריטוריות אחרות בבורנאו הבריטית.
מושבת עדן , הממוקמת בדרום תימן של ימינו, הייתה מושבת כתר של הממלכה המאוחדת מ-1937 עד 1963. היא כללה את נמל עדן וסביבתו הקרובה (שטח של ).
לפני 1937, עדן נשלטה כחלק מהודו הבריטית (במקור כפרובינציית עדן הכפופה לנשיאות בומביי, ולאחר מכן כמחוז נציב ראשי).
לפי חוק ממשלת הודו משנת 1935 השטח נותק מהודו וכונן כמושבה של בריטניה; הפרדה זו נכנסה לתוקף ב-1 באפריל 1937.
ב-18 בינואר 1963, מושבת עדן כוננה מחדש בתור מדינת עדן () בתוך הפדרציה החדשה של דרום ערב.
הפדרציה בתורה הפכה לרפובליקה העממית של דרום תימן ב-30 בנובמבר 1967, מה שסימן את סוף השלטון הבריטי.
ב-18 בינואר 1839, חברת הודו המזרחית הבריטית הנחיתה נחתים מלכותיים בעדן.
מטרותיהם היו להקים נמל אספקה ולעצור מתקפות של שודדי ים ערבים נגד התחבורה הבריטית מים סוף ל בדרך להודו.
הממשלה הבריטית ראתה לאחר מכן את עדן כיישוב חשוב בשל מיקומה, שכן הצי המלכותי יכול לגשת בקלות לנמל לצורך אספקה ותיקונים.
מאוחר יותר, ההשפעה הבריטית התרחבה בהדרגה אל העורף, הן במערב והן במזרח, והובילה להקמת הפרוטקטורט של עדן.
עדן הפכה לנמל מעבר ותחנת פחם חשובה למסחר בין הודו הבריטית ומזרח הרחוק לאירופה.
החשיבות המסחרית והאסטרטגית של עדן גדלה במידה ניכרת עם פתיחת תעלת סואץ ב-1869. מאז ועד שנות ה-60, נמל עדן היה אחד מנמלי המחסנים העמוסים ביותר של ספינות, קניות פטורות ממכס ונמלי מסחר בעולם.
בשנת 1937, עדן הופרדה מהודו הבריטית והפכה למושבת כתר, מעמד שנשמר עד 1963. הוא כלל את עיר הנמל עדן וסביבתה הקרובה (שטח של 192 קמ"ר).
המושבה עדן, ומאוחר יותר מושבת עדן, כללה גם את האיים המרוחקים קמראן (דה פקטו), פרים וקוריה מוריא.
לפני 1937, עדן נשלטה כחלק מהודו הבריטית (במקור כמושבה עדן תחת נשיאות בומביי, ולאחר מכן כמחוז הנציב הראשי).
על פי חוק ממשלת הודו, 1935, השטח נותק מהודו הבריטית, ואורגן מחדש כמושבת כתר נפרדת של הממלכה המאוחדת; הפרדה זו נכנסה לתוקף ב-1 באפריל 1937.
במהלך השנים האחרונות לקיומה, מושבת עדן הייתה מוכת תסיסה אזרחית.
ב-27 באפריל 1954, המלכה אליזבת השנייה ובעלה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, ביקרו במושבה כחלק מסיורם הראשון בחבר העמים הבריטי.
הם התקבלו על ידי מושל עדן טום היקנבות'ם ונסעו למתחם כדי לצפות במצעד צבאי שכלל את חיל האוויר המלכותי, היטלי חסות עדן, משטרה חמושה, משמרות הממשלה, הלגיון הבדואי האדראמי, וצופי סומלילנד.
במהלך הביקור נערך בעדן טקס האבירות היחיד שלו, כשמנהיג המקומי, סייד אבובאכר בן שייח אל-קאף, קיבל תואר אבירות כשהוא כורע על כיסא במקום להשתחוות בשל אמונתו המוסלמית.
המלכה גם מינתה לאביר את קלוד פלי שהיה המפקד העליון של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון.
לוח ברונזה מסמן את אבן היסוד שהניחה אליזבת השנייה לבית החולים אל ג'ומהוריה במהלך הביקור.
בית החולים שנקרא במקור על שמה עד סוף השלטון הבריטי ב-1967 הופצץ על ידי החות'ים ב-2015 אך נותר פתוח עקב פרויקט שיקום במימון איחוד האמירויות הערביות.
החוק היסודי של מושבת הכתר של עדן היה צו המועצה 28 בספטמבר 1936, אשר עוצב בדומה לחקיקה הבסיסית עבור מושבות בריטיות.
העיירה עדן צוינה כקשורה "הרבה יותר למרקם האימפריה הבריטית", עם קצב התפתחות מהיר יותר, מאשר האזור המקיף אותה.
עדן בלט בכך שחוק השריעה לא היה בשימוש במושבה.
"כל התביעות, לרבות אלו העוסקות במעמד אישי ובירושה של מוסלמים, נדונו בבתי המשפט החילוניים הרגילים של המושבה".
בתוך מושבת עדן היו שלושה גופי שלטון מקומיים.
עיריית עדן, שכיסתה את העיירה, טוואלי, מואלה וקרתר, רשות העיירה של שייח' עותמאן ולבסוף עדן הקטנה, הוקמו בשנים האחרונות כגוף נפרד, המכסה את בית הזיקוק ומושבת העובדים.
כל הגופים הללו היו תחת שליטה כוללת של המועצה המבצעת, שבתורה נשמרה על ידי המושל.
עד 1 בדצמבר 1955, המועצה המבצעת לא נבחרה לחלוטין.
המצב השתפר רק במעט לאחר מועד זה, שכן ארבעה חברים נבחרו.
גם המינהל המשפטי היה כולו בידיים בריטיות.
"בהשוואה לנכסים בריטים אחרים, ההתפתחות לקראת שלטון עצמי והשתתפות מקומית גדולה יותר הייתה איטית למדי".
חינוך ניתן לכל הילדים, בנים ובנות כאחד, לפחות עד רמת הביניים.
השכלה גבוהה הייתה זמינה על בסיס סלקטיבי באמצעות מלגות ללימודים בחו"ל.
החינוך היסודי והבינוני התנהל בערבית ואילו בתי ספר תיכוניים ועצמאיים ערכו את שיעוריהם בערבית, אנגלית, אורדו, עברית וגוג'ראטית.
היו גם בתי ספר על פי הקוראן לבנים ולבנות כאחד, אך אלה לא היו מוכרים.
לאחר 1937, כלכלת עדן המשיכה להיות תלויה במידה רבה בתפקידה של העיר כמרכז לסחר מזרח-מערב.
במהלך 1955, 5,239 ספינות פנו לעדן, מה שהפך את הנמל שלה לשני העמוס ביותר בעולם אחרי ניו יורק.
בשנת 1956 היו למושבת עדן הכנסות של 2.9 מיליון ליש"ט (כ-65 מיליון ליש"ט במחירי 2014).
זה היה שווה ערך לסביבות 58 פאונד לנפש, אחד ממרוויחי ההכנסה הגבוהים ביותר לראש מבין המושבות הקטנות יותר של בריטניה, אורי איי פוקלנד, ברוניי וברמודה בלבד.
עם זאת, התועלת של הממלכה המאוחדת מכך נחתכה על ידי התחייבויותיהם כלפי מדינות החסות של עדן, שלהן היו הכנסות לנפש של 2.5 פני בלבד (23 פני בלבד במחירי 2014).
בזמן שהשלטון הבריטי הסתיים, הפדרציה של דרום ערב, שהמושבה הייתה חלק ממנה, קיבלה 12.6 מיליון ליש"ט (209 מיליון ליש"ט ב-2014) מהממשלה הבריטית כדי לתמוך בתקציבה לשנים 1966–1967.
אוכלוסיית המושבה מנתה 80,516 במפקד של 1946; במפקד האוכלוסין השני שלו בשנת 1955, האוכלוסייה עלתה ל-138,230.
האוכלוסייה האירופית כללה 3,763 בריטים (כולל צבא) ו-721 אירופאים נוספים.
האוכלוסייה הסומלית של המושבה קדמה להגעת הבריטים לעדן.
אוכלוסיית היהודים של המושבה מנתה למעלה מ-7,000 ב-1946, אך ירדה בעקבות עליית רוב היהודים למדינת ישראל החדשה במבצע על כנפי נשרים.
האוכלוסייה המשוערת של המושבה גדלה ליותר מ-200,000 בשנות ה-60.
היו שבטים יהודים בעדן ובתימן במשך אלפי שנים, שם הם היוו בעיקר את האומנים של אזורים אלה, אך לאחר הכיבוש הבריטי של 1839 הפכה עדן לקהילה חשובה.
במהלך שתי מלחמות העולם שגשגו היהודים בעדן בעוד אלו בתימן סבלו.
הצהרת בלפור עודדה הגברת הגירה יהודית לארץ הקודש, וכתוצאה מכך רבים מהקהילות היהודיות מכל רחבי המזרח התיכון חיפשו בה בית חדש.
לסוגיית ארץ ישראל הייתה השפעה רצינית על היוקרה הבריטית בעדן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרו יהודים מתימן בכמות גדולה לעדן, בדרכם לארץ ישראל, שם הושמו במחנות פליטים, בעיקר למען ביטחונם.
אולם התנאים במחנות היו קשים ובשנת 1942 הייתה התפרצות של טיפוס.
הצורך במחנות ניכר כאשר בדצמבר 1947, בעקבות הכרזת האו"ם להקמת מדינה יהודית, התרחשו פרעות קשות בעדן, שם נהרגו לפחות 70 יהודים וחלק ניכר מהרובע היהודי נשרף ונבזז.
עד לנקודה זו כמעט כל הפליטים היו מתימן ומהפרוטקטורט של עדן, אך כעת, לאחר האלימות הגוברת נגד יהודים בעיר עצמה, רובם ניסו לעזוב.
זה הוכח על ידי נתוני האוכלוסייה, אשר משיא של כ-4,500 ב-1947 נותרו פחות מ-500 ב-1963. "האירוע של 1947 מצא את מדיניות הממשלה בסתירה לכל הקהילה הערבית, כולל אלה שאיישו את כוחות המשטרה".
מלחמת העצמאות הקשתה מאוד על העלייה לישראל, שכן ים סוף ותעלת סואץ נסגרו על ידי ממשלת מצרים.
עד שנת 1949 ולאחר הכרזת הפסקת האש נאספו 12,000 יהודים מתימן, עדן והפרוטקטורט במחנות, ומשם הועלו בממוצע 300 איש ביום לישראל במבצע על כנפי נשרים.
עדן הייתה ממוקמת במיקום אסטרטגי חיוני, על נתיבי השיט העיקריים בין הים האדום לאוקיינוס ההודי.
בימי האימפריה, ערכו של הנמל היה באספקת מתקן תקשורת מרכזי ומחסנים בין תעלת סואץ להודו.
גם לאחר עצמאותה של הודו, עדן המשיכה להיחשב כנכס חיוני ברשת ההגנה העולמית של בריטניה.
עד 1958, נמל עדן היה הנמל השני העמוס ביותר בעולם, אחרי העיר ניו יורק, שתוארה כבעלת חשיבות ש"אי אפשר להפריז בהערכתו" תוך הגנה על אינטרסי הנפט הבריטיים באזור.
בית הזיקוק של עדן הקטנה היה חיוני לכלכלת עדן שכן הוא יכול היה לעבד 5 מיליון טונות של נפט גולמי מדי שנה והיווה את אחד ממוצרי הייצוא היחידים של המושבה.
בטיחות בית הזיקוק הזה הייתה בראש סדר העדיפויות של ממשלת עדן.
"כאמצעי זמני, לבסיס עדן יש את היתרונות של מייצב ברגע שבו תימן מפוצלת במלחמת אזרחים, כאשר בית המלוכה הסעודי עדיין לא עשה לעצמו שם של שלטון עקבי, כאשר ממשלות עיראק וסוריה נוטות למהפכות בן לילה וכאשר יחסי מצרים עם שניהם אינם בטוחים".
במשך רוב ההיסטוריה המאוחרת של עדן, היחסים עם הרפובליקה הערבית המאוחדת (UAR) היו שיקול עיקרי.
הקמתה ב-1958 תוארה כ"הגבירה את חשיבותה של עדן כבסיס צבאי בריטי בפינה הבעייתית הזו של העולם".
אולם עוד לפני הקמת ה-UAR, הלאומיות הערבית גברה במודעות של עדן.
"בשנת 1946 מחו סטודנטים על כך שיום השנה להקמת הליגה הערבית לא הפך לחג".
הבעיה החמורה ביותר שעמדה בפני עדן בסוף שנות ה-50 וה-60 הייתה מערכת היחסים עם פשיטות תימן ותימנים לאורך הגבולות.
אבל דבקותה של תימן ב-UAR יצרה מצב עדין והתעוררו כמה בעיות פוליטיות.
ההגירה למושבה הייתה עניין מרכזי של כוח העבודה הערבי המקומי.
לפני הקמת ה-UAR, השלום בעדן לא נבע מנוכחותו של חיל המצב הזעיר, אלא מהיעדר גורמי משיכה ערביים לכל הבלתי מרוצים.
עם זאת, כמה סופרים בני זמננו, כמו אליזבת מונרו, חשבו שהנוכחות הבריטית בעדן עשויה להביס את עצמה, שכן היא סיפקה קזוס באלי ללאומנים ערבים.
ולכן במקום לתמוך במאמצי השלום הבריטיים באזור, עדן הייתה למעשה הגורם להרבה רגשות אנטי-בריטיים באזור.
"כמו בכווית גברים מבוגרים משגשגים מעריכים את היתרונות של הקשר הבריטי, אבל צעירים לאומנים ערבים ותנועת איגודים מקצועיים נמרצת חושבים שזה משפיל".
כדי לפתור רבות מהבעיות הנ"ל, כמו גם המשך תהליך ההגדרה העצמית שליווה את פירוק האימפריה, הוצע שמושבת עדן תיצור פדרציה עם מדינות החסות של עדן המזרחית והמערבית.
קיוו שהדבר יפחית את הקריאות הערביות לעצמאות מוחלטת, תוך מתן אפשרות להמשיך את השליטה הבריטית בענייני החוץ ובבית הזיקוק של BP בעדן הקטנה.
הייתה זו תקוותה של ממשלתו של הרולד מקמילן שיצירת פדרציה שתישלט על ידי הסולטאנים המסורתיים תאפשר שליטה בריטית עקיפה שכן כתב ביומנו שממשלתו תכננה להשתמש ב"סולטאנים כדי לעזור לנו לשמור על המושבה מתקני ההגנה החיוניים שלה".
עם זאת, אוכלוסיית עדן הייתה עירונית, משכילה, חילונית ובדרך כלל שמאלנית בעוד שאוכלוסיית מדינות החסות הייתה כפרית, ברובה אנאלפביתית, דתית ושמרנית בדרך כלל, מה שהפך את הפדרציה המוצעת לבעלת חוסר התאמה.
הפדרליזם הוצע לראשונה על ידי שרים הן מהמושבה והן ממדינות חסות, המיזוג המוצע יהיה מועיל לטענתם, במונחים של כלכלה, גזע, דת ושפות.
עם זאת, הצעד לא הגיוני מבחינת הלאומיות הערבית, שכן הוא נעשה ממש לפני כמה בחירות צפויות, והיה בניגוד לרצונם של ערביי עדן, בעיקר רבים מהאיגודים המקצועיים.
בעיה נוספת הייתה הפער העצום בהתפתחות הפוליטית, שכן באותה תקופה מושבת עדן הייתה בדרך לממשל עצמי ולדעתם של כמה מתנגדים, מיזוג פוליטי עם הסולטאנויות האוטוקרטיות והנחשלות היה צעד בכיוון הלא נכון.
בפדרציה, למושבה עדן היו אמורים להיות 24 מושבים במועצה החדשה, בעוד שלכל אחת מאחת עשרה הסולטאנויות היו שישה.
בעוד שלפדרציה כולה תהיה סיוע כספי וצבאי מבריטניה.
הפדרציה זכתה להתנגדות של רוב תושבי עדן, מה שהוביל לשורה של שביתות וצעדות מחאה בזמן שהבחירות למועצה זויפו לטובת תומכי הפדרציה.
כבר מההתחלה, הפדרציה נתפסה כלא לגיטימית.
ב-18 בינואר 1963, הוקמה המושבה מחדש כמדינת עדן , בתוך הפדרציה החדשה של דרום ערב.
עם זה סר צ'ארלס ג'ונסטון התפטר כמושל עדן האחרון.
רבות מהבעיות שסבלה עדן בתקופתה כמושבה לא השתפרו בפדרציה.
הפרעות הפנימיות נמשכו והתגברו, והובילו למצב החירום של עדן ולעזיבה סופית של הכוחות הבריטיים.
השלטון הבריטי הסתיים ב-30 בנובמבר 1967.
הפדרציה הפכה לרפובליקה העממית של דרום תימן, ובהתאם לשטחים ערביים בריטים אחרים לשעבר במזרח התיכון, היא לא הצטרפה לחבר העמים הבריטי.
מושבת עונשין מספר 3 במחוז האוטונומי ימאלו-ננץ היא מושבת עונשין של שירות בתי הסוהר הפדרלי ברוסיה בכפר חארפּ שבימאלו-ננץ.
בקרבת המתקן ישנו כלא נוסף שמוחזקים בו אסירים מסוכנים כולל מחבל צ'צ'ני שהיה מעורב במשבר בני הערובה בבסלאן.
הכלא מכונה "עורב הקוטב" והוא מושבת תיקון מספר 18 של שירות בתי הסוהר הפדרלי בימאלו-ננץ.
מושבת עונשין מספר 3 בימאלו־ננץ היא אחד מבתי הכלא הצפוניים ביותר ברוסיה, שממוקם ב בתנאי כפור מתמידים.
הכלא ידוע כמקום כליאתו ומותו של אלכסיי נבלני.
המושבה נוסדה ב-21 באוגוסט 1961 כמושבת תיקון על בסיס יחידת המחנה לשעבר של אתר הגולאג 501. בשנת 1964 נבנו מבני המגורים הראשונים לאסירים, יחידה רפואית, חדר דוודים, בית מרחץ, מכבסה ובניין מחסום מרכזי.
בשנים 1966 עד 1970, הועבדו אסירי הכלא בעבודת פרך במחצבות עבור מסילות הברזל.
בשנת 1966 נבנה מזנון ומבנים נוספים ובהם בניין מפקדה ותחנת כיבוי אש.
בשנת 1998, בהתאם לצו של בוריס ילצין, נשיא רוסיה דאז, החלה רפורמה במערכת הכליאה, והמתקן הועבר מאחריות משרד הפנים למשרד המשפטים.
ב-11 ביולי 2006 הפך המתקן לכלא בעל אבטחה מוגברת, וב-8 באוקטובר 2010 נשלחו לשם אסירים מסוכנים.
בדצמבר 2023 הועבר לשם אלכסיי נבלני, שסבל קשות מהתעללות הסוהרים.
בפברואר 2024 מצא שם את מותו בנסיבות חשודות.
פלטון לבדב, איש עסקים ומקורבו של מיכאיל חודורקובסקי.
אלכסיי נבלני, פעיל חברתי וחושף שחיתויות.
מושבת קונטיקט, הידועה במקור בתור מושבת נהר קונטיקט או פשוט מושבת הנהר, הייתה מושבה אנגלית בניו אינגלנד שלימים הפכה לקונטיקט.
היא אורגנה ב-3 במרץ 1636 כיישוב לקהילה פוריטנית, והאנגלים השיגו לצמיתות את השליטה באזור ב-1637 לאחר מאבקים עם ההולנדים.
המושבה הייתה מאוחר יותר זירת מלחמה עקובה מדם בין המתיישבים לפקווטים הידועה בשם מלחמת פקוווט.
מושבת קונטיקט מילאה תפקיד משמעותי בביסוס השלטון העצמי בעולם החדש עם סירובה למסור את הסמכות המקומית לדומיניון ניו אינגלנד, אירוע המכונה תקרית צ'רטר אוק שהתרחשה בפונדק ובטברנה של ג'רמי אדמס.
שני יישובים אנגליים נוספים בקונטיקט אוחדו לתוך מושבת קונטיקט: מושבת סייברוק ב-1644 ומושבת ניו הייבן ב-1662.
המושבה הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שפרשו מממלכת בריטניה הגדולה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776.
תומאס הוקר נשא דרשה לקהילתו ב-31 במאי 1638, על עקרונות הממשל, והיא השפיעה על אלה שכתבו את הפקודות היסודיות של קונטיקט מאוחר יותר באותה שנה.
ייתכן שהפקודות היסודיות נוסחו על ידי רוג'ר לודלו מווינדזור, עורך הדין המיומן היחיד שחי בקונטיקט בשנות ה-30 של המאה ה-17; הם הועתקו לרשומה הרשמית על ידי המזכיר תומאס וולס.
הכומר ג'ון דבנפורט והסוחר תיאופילוס איטון הובילו את מייסדי מושבת ניו הייבן, שנקלטה במושבת קונטיקט בשנות ה-60 של המאה ה-17.
בשנותיה הראשונות של המושבה, המושל לא יכול היה לכהן קדנציות רצופות, כך שמשרת המושל התחלפה במשך 20 שנה בין ג'ון היינס ואדוארד הופקינס, שניהם מהארטפורד.
ג'ורג' ויליס, תומאס וולס וג'ון ובסטר, גם הם אנשי הרטפורד, ישבו על כיסא המושל לתקופות קצרות בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-17.
מייג'ור ג'ון מייסון היה המנהיג הצבאי של המושבה המוקדמת.
הוא היה המפקד במלחמת פקוווט, שופט, ומייסד ווינדזור, סייברוק ונוריץ'.
הוא גם היה סגן המושל תחת וינתרופ.
רוג'ר לודלו היה עורך דין בעל השכלה באוקספורד וסגן המושל לשעבר של מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
הוא עתר לבית המשפט הכללי בבקשה לקבל זכויות ליישוב האזור, והוא הוביל את ועדת מארס ביישוב סכסוכים על זכויות בקרקע.
הוא זכור כמנסח הפקודות היסודיות של קונטיקט (1650) בשיתוף פעולה עם הוקר, וינתרופ ואחרים.
הוא גם היה סגן המושל הראשון של קונטיקט.
ג'ון וינתרופ הצעיר מניו לונדון היה בנו של מייסד מושבת מפרץ מסצ'וסטס, והוא מילא תפקיד חשוב באיחוד יישובים נפרדים למושבה אחת על נהר קונטיקט.
הוא גם כיהן כמושל קונטיקט בין השנים 1659 ל-1675, והוא היה גורם מרכזי בהשגת אמנת המושבה משנת 1662 ששילבה את ניו הייבן בקונטיקט.
גם בנו פיץ-ג'ון וינתרופ שלט במושבה במשך 10 שנים החל מ-1698.
ויליאם לייט מגווילפורד כיהן כנשיא המושבה ניו הייבן לפני מיזוגה לקונטיקט, והוא גם שימש כמושל קונטיקט לאחר מותו של וינתרופ ב-1675. הוא האיש היחיד שכיהן כמושל של ניו הייבן ושל קונטיקט.
רוברט טריט ממילפורד שימש כמושל המושבה, הן לפני והן לאחר הכללתה בדומיניון ניו אינגלנד תחת סר אדמונד אנדרוס.
אביו ריצ'רד טריט היה אחד מהמתיישבים המקוריים של המושבה.
רוג'ר וולקוט היה אורג, מדינאי ופוליטיקאי מווינדזור, והוא שימש כמושל בין השנים 1751 ל-1754. אוליבר וולקוט היה חתום על הכרזת העצמאות וגם על תקנון הקונפדרציה, כנציג קונטיקט והמושל התשעה עשר.
הוא היה גנרל של המיליציה של קונטיקט במלחמת העצמאות בשירות ג'ורג' וושינגטון.
המושבות המקוריות לאורך נהר קונטיקט ובניו הייבן הוקמו על ידי פוריטנים בדלנים שהיו קשורים למושבות מסצ'וסטס ופלימות'.
הם החזיקו באמונות דתיות קלוויניסטיות הדומות לפוריטנים האנגלים, אך הם טענו שיש להפריד את הקהילות שלהם מהכנסייה הממלכתית האנגלית.
הם היגרו לניו אינגלנד במהלך ההגירה הגדולה.
באמצע המאה ה-18 הגבילה הממשלה את זכויות ההצבעה עם הגבלת רכוש ודרישת חברות בכנסייה.
קהילתיות הייתה הכנסייה המבוססת במושבה בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
הכלכלה החלה עם חקלאות קיום במאה ה-17 והתפתחה עם גיוון רב יותר והתמקדות מוגברת בייצור לשווקים מרוחקים, במיוחד המושבות הבריטיות באיים הקריביים.
המהפכה האמריקאית ניתקה את היבוא מבריטניה ועוררה מגזר יצרני שעשה שימוש רב ביזמות ובכישורים המכניים של האנשים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 נוצרו קשיים ממחסור בקרקע חקלאית טובה, בעיות כספיות תקופתיות ולחצי מחירים כלפי מטה בשוק היצוא.
בחקלאות חל מעבר מתבואה למוצרים מן החי.
הממשלה הקולוניאלית ניסתה לקדם סחורות שונות כפריטי יצוא מעת לעת, כגון קנבוס, אשלג ועץ, על מנת לחזק את כלכלתה ולשפר את מאזן הסחר שלה עם בריטניה הגדולה.
האדריכלות הביתית של קונטיקט כללה מגוון רחב של צורות בתים.
הם שיקפו בדרך כלל את המורשת האנגלית השלטת ואת המסורת האדריכלית.
מושבת סינגפור הייתה מושבת כתר של הממלכה המאוחדת שכללה את סינגפור של ימינו מ-1946 עד 1958. במהלך תקופה זו, אי חג המולד, איי קוקוס ולבואן נוהלו גם מסינגפור.
היא הוקמה לאחר פירוק מושבות המצרים זמן קצר לאחר שהסתיים הכיבוש היפני של סינגפור ב-1945. כוחה של הממשלה הבריטית היה נתון למושל סינגפור.
המושבה זכתה בסופו של דבר לממשל עצמי פנימי חלקי ב-1955. זה נמשך עד הקמת מדינת סינגפור ב-1958, עם ממשל עצמי פנימי מלא שניתן ב-1959.
לאחר כמה שנים של ממשל עצמי, סינגפור התמזגה עם מלאיה, סארוואק וצפון בורנאו (סבה) כדי ליצור את מלזיה ב-16 בספטמבר 1963, ובכך סיימה לחלוטין 144 שנות שלטון בריטי בסינגפור.
בשל דעות שונות בטיפול בנושאים פוליטיים, כלכליים וגזעיים, סינגפור תחדל בסופו של דבר להיות חלק ממלזיה ותהפוך למדינה ריבונית עצמאית ב-9 באוגוסט 1965.
התקופה לאחר המלחמה: החזרת השלטון הבריטי
לאחר שנכנעה יפן לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, שרר מצב של אנומיה בסינגפור, שכן הבריטים טרם הגיעו כדי להשתלט, בעוד שלכובשים היפנים הייתה אחיזה מוחלשת במידה ניכרת באוכלוסייה.
אירועי ביזה והרג נקמה היו נפוצים.
כאשר חיילים בריטים חזרו לסינגפור בספטמבר 1945, אלפי סינגפורים עמדו ברחובות כדי לעודד אותם.
סינגפור נשלטה על ידי מינהל צבאי בריטי (BMA) בין ספטמבר 1945 למרץ 1946, במהלכם שימשה גם כמפקדתו של המושל הכללי הבריטי לדרום מזרח אסיה.
עם זאת, חלק ניכר מהתשתית הושמד, כולל מערכות אספקת חשמל ומים, שירותי טלפון ומתקני הנמל בנמל סינגפור.
היה גם מחסור במזון, כולל אורז, וזה הוביל לתת תזונה, מחלות ופשע ואלימות שהשתוללו ברחובות.
אבטלה, מחירי מזון גבוהים וחוסר שביעות רצון של העובדים הגיעו לשיאם בסדרה של שביתות ב-1947 שגרמו להפסקות מסיביות בתחבורה הציבורית ובשירותים אחרים.
בסוף 1947 החלה הכלכלה להתאושש, בהקלה על הביקוש הגובר לפח וגומי ברחבי העולם.
חלפו עוד כמה שנים עד שהכלכלה חזרה לרמות שלפני המלחמה.
ב-1 באפריל 1946, מושבות המצרים פורקו וסינגפור הפכה למושבת כתר עם ממשל אזרחי בראשות מושל והופרדה מחצי האי המלאי.
ביולי 1947 הוקמו מועצות מבצעת ומחוקקת נפרדות ונקבעו הוראות המאפשרות בחירה של שישה חברים במועצה המחוקקת בשנה הבאה.
ב-30 בנובמבר 1959 התקבל חוק הסמל והדגל וההמנון הלאומי של סינגפור 1959 כדי להסדיר את השימוש והתצוגה של סמל המדינה, דגל המדינה וביצוע ההמנון הלאומי.
כישלונם של הבריטים להגן על סינגפור הרס את אמינותם כשליטים שלא טועים בעיני המקומיים בסינגפור.
בעשורים שלאחר המלחמה ובמהלכה נרשמה התעוררות פוליטית בקרב האוכלוסייה המקומית ועלייתם של רגשות לאומנים ואנטי-קולוניאליים, כולל זעקה ל"מרדקה" ("עצמאות" בשפה המלאית).
הבריטים גם היו מוכנים לצאת לתוכנית של הגברת הממשל העצמי בהדרגה עבור סינגפור ומלאיה.
ב-16 בספטמבר 1963, הצטרפה סינגפור למדינת מלזיה, וסיימה לחלוטין 144 שנות שלטון בריטי.
ב-9 באוגוסט 1965 עזבה סינגפור רשמית את מלזיה והפכה לרפובליקה העצמאית של סינגפור, עקב מחלוקות פוליטיות, כלכליות וגזעיות.
הבחירות הראשונות בסינגפור, שנערכו במרץ 1948 לחברים נבחרים במועצה המחוקקת, היו מוגבלות למדי.
זכות ההצבעה הוגבלה לנתינים בריטים בוגרים, מתוכם רק 23,000 או כ-10% מהזכאים נרשמו להצביע.
בנוסף, רק שישה מתוך עשרים וחמישה המושבים במועצה המחוקקת היו אמורים להיבחר; השאר נבחרו על ידי המושל או על ידי לשכות המסחר.
בשלושה מהמושבים שנבחרו זכתה המפלגה הפרוגרסיבית של סינגפור (SPP), מפלגה שמרנית שמנהיגיה היו אנשי עסקים ואנשי מקצוע ולא נטו ללחוץ על שלטון עצמי מיידי.
בשלושת המושבים האחרים זכו עצמאים.
שלושה חודשים לאחר הבחירות, פרצה התקוממות מזוינת של קבוצות קומוניסטיות במלאיה - מצב החירום המלאי - והבריטים הטילו צעדים קשים לשלוט בקבוצות שמאל בסינגפור ובמלאיה; חוק ביטחון הפנים השנוי במחלוקת, שאפשר מעצר בלתי מוגבל ללא משפט עבור אנשים החשודים כ"איומים על הביטחון", הוצג בשלב זה.
מכיוון שקבוצות השמאל היו המבקרים החזקים ביותר של השיטה הקולוניאלית, ההתקדמות בממשל העצמי נתקעה במשך כמה שנים.
הממשלה הקולוניאלית גם ניסתה למנוע מגעים בין הסינים הסינגפוריים לסין, שנפלה זה עתה תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית הסינית.
טאן קאה קי, איש עסקים ופילנתרופ מקומי, סורבה כניסתו מחדש לסינגפור לאחר שערך סיור בסין.
בחירות שניות למועצה המחוקקת נערכו ב-1951, כאשר מספר המושבים הנבחרים גדל לתשעה.
בחירות אלו שוב נשלטו על ידי ה-SPP שזכתה בשישה מושבים.
זה תרם לאט לאט להקמת ממשלה נבדלת של סינגפור, אם כי הממשל הקולוניאלי עדיין היה דומיננטי.
ב-1953, עם דיכוי הקומוניסטים במלאיה וסיומו של השלב הגרוע ביותר בתקופת ה'חירום', הממשלה מינתה ועדה בראשות סר ג'ורג' רנדל לחקור את האפשרות של ממשל עצמי עבור סינגפור.
הוועדה הציעה צורה מוגבלת של ממשל עצמי.
האספה המחוקקת עם עשרים וחמישה מתוך שלושים ושניים מושבים שנבחרו בבחירות עממיות תחליף את המועצה המחוקקת, שממנה ייבחר ראש השרים כראש ממשלה ומועצת שרים כקבינט תחת מערכת פרלמנטרית.
הבריטים ישמרו על שליטה בתחומים כמו ביטחון פנים וחוץ, כמו גם סמכות וטו על חקיקה.
הממשלה הסכימה עם ההמלצות, והבחירות לאספה המחוקקת נקבעו ל-2 באפריל 1955. הבחירות היו סוערות, עם כמה מפלגות פוליטיות שהוקמו לאחרונה הצטרפו למערכה.
בניגוד לבחירות הקודמות, הבוחרים נרשמו אוטומטית, מה שהרחיב את קהל הבוחרים לכ-300,000. ה-SPP הובסה קשות בבחירות, וזכתה רק בארבעה מושבים.
חזית העבודה השמאלנית שהוקמה לאחרונה הייתה הזוכה הגדולה ביותר עם עשרה מושבים והצליחה להקים ממשלת קואליציה עם UMNO-MCA-MU, שזכתה בשלושה מושבים.
מפלגה חדשה נוספת, מפלגת הפעולה העממית השמאלנית (PAP), זכתה בשלושה מושבים.
ב-1 באפריל 1946, המושבה של סינגפור הוקמה עם איי קוקוס ואי חג המולד לאחר פירוק מושבות המצרים.
כמושבת כתר, סינגפור ירשה את המבנה הארגוני ההיררכי של ממשלת מושבות המצרים עם מושל, שנעזר במועצה מבצעת מייעצת, מועצה מחוקקת ומועצה עירונית.
ביולי 1946, לאבואן הפכה לחלק ממושבת הכתר של צפון בורנאו.
הריבונות של איי קוקוס (קילינג) הועברה לאוסטרליה ב-1955. גם הממשל של אי חג המולד הועבר לאוסטרליה ב-1958.
מושלי סינגפור שלטו במושבת הכתר של סינגפור מ-1946 עד 1959, מטעם המשרד הקולוניאלי.
כשסינגפור זכתה לממשל עצמי ב-1959, בוטל משרד המושל.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס (1628–1691), באופן רשמי יותר המושבה של מפרץ מסצ'וסטס, הייתה יישוב אנגלי בחוף המזרחי של צפון אמריקה סביב מפרץ מסצ'וסטס, אחת מהמושבות שאורגנו מאוחר יותר כפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
אדמות היישוב היו בדרום ניו אינגלנד, עם התיישבות ראשונית בשני נמלים טבעיים ואדמות שמסביב כ- זה מזה - האזורים סביב סיילם ובוסטון, מצפון למושבת פלימות' שהוקמה בעבר.
הטריטוריה המנוהלת על ידי מושבת מפרץ מסצ'וסטס כיסה חלק גדול ממרכז ניו אינגלנד, כולל חלקים של מסצ'וסטס, מיין, ניו המפשייר וקונטיקט.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס נוסדה על ידי הבעלים של חברת מפרץ מסצ'וסטס, כולל משקיעים בחברת דורצ'סטר הכושלת, שהקימה יישוב קצר מועד בכף אן ב-1623. המושבה החלה בשנת 1628 והייתה הניסיון השני של החברה לקולוניזציה.
זה היה מוצלח, עם כ-20,000 אנשים היגרו לניו אינגלנד בשנות ה-30 של המאה ה-17. האוכלוסייה הייתה פוריטנית מאוד ונשלטה בעיקר על ידי קבוצה קטנה של מנהיגים שהושפעו מאוד מתורות פוריטניות.
זו הייתה המושבה הראשונה של מחזיקי העבדים בניו אינגלנד, והמושלים שלה נבחרו על ידי ציבור בוחרים מוגבל לבני חורין שהתקבלו רשמית לכנסייה המקומית.
כתוצאה מכך, ההנהגה הקולוניאלית הפגינה סובלנות מועטה לדעות דתיות אחרות, כולל תאולוגיות אנגליקניות, קווייקריות ובפטיסטיות.
למתיישבים היו יחסים טובים עם האינדיאנים המקומיים; עם זאת, הם אכן הצטרפו למושבות השכנות שלהם במלחמת פקווט (1636–1638) ובמלחמת המלך פיליפ (1675–1678).
לאחר מכן, רוב האינדיאנים בדרום ניו אינגלנד כרתו הסכמי שלום עם המתיישבים או נמכרו לעבדות לאחר מלחמת המלך פיליפ (מלבד שבט פקווט, ששורדיו נקלטו ברובם בשבטים נראגנסט ומוהגן בעקבות מלחמת פקווט).
מושבת מפרץ מסצ'וסטס הצליחה כלכלית, סחרה עם אנגליה, מקסיקו ואיי הודו המערבית.
בנוסף לסחר חליפין, עסקאות נעשו בליש"ט אנגלים, "דולרים" ספרדים, ו-wampum בשנות ה-40 של המאה ה-17. בשנת 1652, מחסור במטבעות הניע את המושבה לאשר לצורף ג'ון האל להנפיק מטבעות, הידועים כיום בשם מטבעות עץ האלון, עץ הערבה ועץ האורן.
חילוקי דעות פוליטיים עם אנגליה לאחר הרסטורציה האנגלית הובילו לביטול האמנה הקולוניאלית ב-1684. המלך ג'יימס השני הקים את הדומיניון של ניו אינגלנד בשנת 1686 כדי להביא את כל המושבות של ניו אינגלנד תחת שליטה איתנה יותר של הכתר.
הדומיניון פורק לאחר שהמהפכה המהוללת של 1688 הדיחה את ג'יימס, ומושבת מפרץ מסצ'וסטס חזרה לשלוט תחת האמנה שבוטלה עד 1691, אז התקבלה אמנה חדשה עבור מחוז מפרץ מסצ'וסטס.
מחוז חדש זה שילב את שטחי מפרץ מסצ'וסטס עם אלו של מושבת פלימות' ונחלות קנייניות בננטקט ובמרתה'ס ויניארד.
סר ויליאם פיפס הגיע בשנת 1692 כשהוא נושא את האמנה וקיבל את האחריות הרשמית על המחוז החדש, כאשר המושבה התמודדה עם משברי משפטי המכשפות, שהחלו בכפר סיילם.
לפני הגעתם של מתיישבים אירופיים לחוף המזרחי של ניו אינגלנד, האזור סביב מפרץ מסצ'וסטס היה שטחם של כמה עמים דוברי אלגונקוויאן, כולל מסצ'וסטס, נאוסטס ו-וומפאנואגס.
ה-Pennacooks כבשו את עמק נהר Merrimack מצפון, וה-Nipucs, Pocumtucs ו-Mahicans כבשו את האדמות המערביות של מסצ'וסטס, למרות שחלק מהשבטים הללו היו כפופים לשבט המוהוק, שהתרחבו באגרסיביות מצפון מדינת ניו יורק.
סך האוכלוסייה הילידית בשנת 1620 נאמד ב-7,000. מספר זה היה גדול משמעותית מאשר ב-1616; בשנים מאוחרות יותר, כרוניקנים בני התקופה ראיינו אנשים ילידים שתיארו מגפה גדולה שהרגה עד שני שלישים מהאוכלוסייה.
דפוסי השימוש בקרקע של הילידים כללו חלקות שנוקו למטרות חקלאיות ושטחי חורש לציד.
חלוקת הארץ בין השבטים הייתה מובנת היטב.
במהלך תחילת המאה ה-17, מספר חוקרים אירופאים תיארו את האזור, כולל סמואל דה שמפלן וג'ון סמית'.
התוכניות החלו בשנת 1606 ליישובי הקבע הבריטיים הראשונים בחוף המזרחי של צפון אמריקה.
ב-10 באפריל 1606, ג'יימס הראשון, מלך אנגליה העניק אמנה להקמת שתי חברות מניות.
לאף אחד מהתאגידים הללו לא ניתן שם באמנה זו, אך השטחים כונו כ"מושבה הראשונה" ו"המושבה השנייה", שעליהן הוסמכו בהתאמה להתיישב ולמשול.