tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטע שלישי עוסק בניסויים במכניקה ובתכונות פיזיקליות כמו חיכוך.
לבסוף מסיים בהתנצלות אם הוא לא הובן, כיוון שחסרים לו מונחים מתאימים.
בסוף האיגרת עובר לתחום הדיון הפילוסופי ומדווח כי חיבר ספר (הכוונה כנראה ל'מאמר קצר על אלוהים, אדם ואושרו').
הוא אומר כי הוא חושש מביקורת התאולוגים, שכן בין היתר איננו מפריד בין אלוהים ובין הטבע.
איגרת 7 - אולדנבורג לשפינוזה.
מודה לו בשמו ובשם רוברט בויל על הביקורת שכתב על ספרו של בויל.
מודיע לו כי לבויל אין עתה הזמן לענות לו שכן הוא חייב להשיב על ביקורת קשה שתקפוהו שני חוקרים אחרים.
אולדנבורג מספר לו כי המועדון המדעי / פילוסופי שבו הוא חבר, זכה זה לא כבר להכרה מבית המלוכה האנגלי.
זוהי למעשה ראשיתו של ה Royal Science Society באנגליה (יולי 1662) שאולדנבורג הפך למזכירה הפעלתני.
לבסוף הוא מעודד אותו לפרסם חיבוריו מבלי להירתע מדברי מקטרגיו, שכן מדינתו (הולנד) היא מדינה שניתן לחשוב בה בחירות גמורה.
איגרת 11 - אולדנבורג לשפינוזה.
ברובה של האיגרת מביא הכותב את תשובותיו של בויל להשגותיו של שפינוזה (שניתנו באיגרת 6) על הניסויים בניתרון ובהסבריו לתופעות הכימיות שנובעות ממנו, שאת חלקם הגדול הוא דוחה.
לבסוף מעודד הכותב את שפינוזה פעם נוספת לפרסם ברבים את החיבור שעליו דיווח בסופה של איגרת 6. הוא מבטיח לו לשלוח ספר נוסף של בויל, ותיאור החברה המדעית המלכותית שהוא משמש מזכירהּ.
איגרת 13 - שפינוזה לאולדנבורג.
בראשית האיגרת מספר שפינוזה כי העביר את מגוריו מאמשטרדם לכפר פורבורג הסמוך להאג, וכן שהוציא לאור ספר קטן (הוא הספר היחיד שיצא לאור בחייו הנושא את שמו המלא), והוא דן בפילוסופיה של הפילוסוף הצרפתי דקרט.
רובה של האיגרת הן הערותיו של שפינוזה לתשובותיו של רוברט בויל על ניסוייו של שפינוזה בניתרון, ומסקנותיו בדבר תכונותיו הכימיות והפיזיקליות של חומר זה, וכן על החום ועל הרִיק (ואקום).
איגרת 14 - אולדנבורג לשפינוזה.
מבקש עותק מספרו של שפינוזה על תורתו של דקרט.
הוא מצרף ספר של רוברט בויל על תכונות האוויר, ומספר שיצא לאור גם הספר 'הכימאי הספקן'.
בהמשך מספר על ניסוי שמפריך את קיומו של החלל הריק.
לבסוף דוחק בשפינוזה לפרסם גם את כתביו מבלי לחשוש.
איגרת 16 - אולדנבורג לשפינוזה.
מצרף את הספר שהזכיר באיגרת קודמת.
המשך ההערות רוברט בויל בעניין טבעו של הניתרון.
איגרת 25 - אולדנבורג לשפינוזה.
מבקש ממנו שישתדל שחיבורו של בויל על הניתרון לא יודפס (ללא רשות?) בארצות השפלה.
מספר לו על מאמרים נוספים של בויל על הצבעים, ניסויים בקור, במדחום, במיקרוסקופ.
לבסוף מצר על כך שהמלחמה בין אנגליה וארצות השפלה מסכנת את משלוח האיגרות ביניהם.
איגרת 26 - שפינוזה לאולדנבורג.
מצר על כך שספרים שבויל כתב באנגלית הוא אינו יכול לקרוא שכן אינו יודע אנגלית.
מספר לו כי שמע על טלסקופים שנבנו באיטליה שבאמצעותם גילוי כתמים על כוכב הלכת צדק, שהם צילם של כוכבים בני לוויה של צדק.
איגרת 29 - אולדנבורג לשפינוזה.
מספר לו על פועלו של רוברט בויל.
מציין את קשיי הפעולה של חברי החברה המלכותית למדע מפאת המגפה ומפאת המלחמה בין אנגליה לארצות השפלה.
לכן הם עוסקים בניסויים פיזיקליים באופן פרטי.
לומד משפינוזה שהלה עוסק ברעיונות הקשורים למלאכים, נבואה ונסים.
מספר לו על ספרים של האסטרונום הווליוס על קומטים (כוכבי שביט).
שואל את שפינוזה אם לדעתו עשויה המטוטלת של הויגנס, שיש לה דיוק רב לקביעת נקיפת הזמן, לסייע בניווט בים, לקביעת מעלות אורך.
איגרת 30 - זהו קטע של איגרת שכתב שפינוזה לאולדנבורג והוא צוטט במכתב שכתב האחרון לבויל.
בהצגת האיגרת הוא מכנה את שפינוזה "פילוסוף מוזר" אך מדגיש את הוקרתו לבויל.
בקטע מציין שפינוזה כי אם בעבר נהג הוא עצמו לראות בדברים מסוימים בעולם כדברי הבל (ולשחוק להם כפי שעשה הפילוסוף היווני דמוקריטוס) הרי כעת הוא בדעה שכל אחד יחיה לפי רוחו ודעותיו.
הוא מספר כי כותב מאמר על כתבי הקודש לפי תפיסתו, ובו הוא מבקש לסלק משפטים קדומים שנהוגים אצל פילוסופים, וכן לסלק את דעת ההמון עליו המאשימו בדברי כפירה, וברצונו לקדם ולחזק את חופש המחשבה.
איגרת 31 - אולדנבורג לשפינוזה.
מזכיר את ספרו של הויגנס על התנועה ועל דעתו של שפינוזה כי כללי התנועה שניסח דקרט בטעות יסודם.
הוא גם מדרבן אותו לפרסם דעות אחרות שלו.
אולדנבורג אינו יודע דעת שפינוזה לאשורה ומציין כי הוא משוכנע שלא יפגע ביסודות הדת על ידי כפירה בנוכחות אלוהים והשגחתו.
מזכיר בהמשך מחלוקת חכמים בסוגיית כוכבי שביט.
לבסוף מזכיר ניסויים פיזיקליים באורכם של מיתרים וגובה הצלילים המופקים מהם.
איגרת 32 - שפינוזה לאולדנבורג.
הנושא המרכזי הוא היחס בין הכוליות ובין כל חלקיה.
משיב שאינו יודע כיצד מתקשרים חלקי הטבע לכול הטבע.
לשם כך צריך להכיר את כל הטבע.
מציין שהוא רואה את גוף האדם כחלק מן הטבע ואת רוח האדם כחלק מן השכל האינסופי.
הוא מבטל את ההערכה של האדם כי הטבע הוא יפה או מסודר.
מזכיר את הויגנס שהמציא מכונה לליטוש עדשות, אך לדעתו ליטוש בעבודת יד עדיפה.
איגרת 33 - אולדנבורג לשפינוזה.
מודיע לו כי נראית לו הדעה בדבר היחס בין חלקי הטבע לכוליותו אך מתקשה לבטל את עניין הסדר הצורני והסימטריה בטבע.
מספר לו על ניסוייו של הויגנס, בלונדון, במכניקה.
מודיע כי המגפה הולכת ומצטמצמת ובקרוב תחזור החברה המלכותית לישיבותיה בלונדון.
מספר על תופעות אנטומיות מוזרות בשוורים ובבני אדם.
מספר על שמועה בדבר שיבת היהודים לארץ מולדתם (זו הייתה האפיזודה של שבתאי צבי).
מציין כי רבים מבקשים שהשמועה תתאמת.
איגרת 61 - אולדנבורג לשפינוזה.
נכתבה כעשור שנים לאחר מחזור האיגרות הקודם.
מתייחס לאיגרת קודמת ששלח לשפינוזה בעקבות משלוח ה'מאמר תאולוגי-מדיני' ששפינוזה שלח לו.
אולדנבורג חוזר בו מעט מדבריו של אותה איגרת ואומר שדעתו בה הייתה פזיזה מדי.
חשב בעבר שכוונת שפינוזה להזיק לדת (הנוצרית) ולמחשבה הפילוסופית, וכעת הוא מודה שלא כך הדבר.
מבקש ממנו לספר לו על מה הוא עובד כעת.
מבטיח שוב לא לגלות לאחרים דבר על כך אם שפינוזה יבקש זאת.
מבקש שוב לדעת דעתו על נפש האדם ועל אחדותה עם גוף האדם.
איגרת 62 - אולדנבורג לשפינוזה.
לפי הודעתו של שפינוזה המתעתד לפרסם את החיבור בן חמשת החלקים ('אתיקה' - תורת המידות), הוא דורש ממנו שלא יכניס לתוכו שום דבר שעשוי להזיק לקיום הדת.
הוא גם מצרף הנחיות כיצד לשלוח אליו עותקים מן החיבור ולא להזכיר שספרים מסוג מסוים נשלחו אליו.
זהו רמז ברור לכך ששינה את גישתו כלפי שפינוזה שכן הוא הפך מאוד זהיר.
איגרת 68 - שפינוזה לאולדנבורג.
מספר לו כי עמד למסור לדפוס את ספרו (הכוונה ל'אתיקה'), ויצאה שמועה כי הוא עומד להוציא לאור ספר שמוכיח שאלוהים איננו בנמצא, וכי תאולוגים מסיתים נגדו (בעקבות פרסום המאמר התאולוגי-מדיני), לכן החליט לדחות את ההוצאה לאור.
מבקש שיצביע על המקומות בספר שעוררו ספיקות אצל המלומדים.
איגרת 71 - אולדנבורג לשפינוזה.
בתשובה לאיגרת 68 מציין כי הדברים הבעייתיים במאמר התאולוגי-המדיני היו על אלוהים ועל הטבע, שלטעמו שפינוזה ערבב אותם זה בזה.
נוסף על כך העובדה ששפינוזה מבטל את ערכם של נסים שעליהם הנוצרים מבססים את הוודאות להתגלות אלוהים.
אם יגלה את דעתו האמיתית בדברים אלה, יניחו לו הנוצרים.
איגרת 73 - שפינוזה לאולדנבורג.
משיב בשלוש הסוגיות שהעלה באיגרת 71. מודה שדעתו על אלוהים והטבע נבדלת מאוד מזו של הנוצרים.
מציין כי אלוהים הוא הסיבה הפנימית של הדברים ולא סיבה חיצונית (כלומר אינו טרנסצנדנטי לעולם).
הנסים הם אמונה טפלה ונובעת מן הבערות של בני האדם, שהיא מקור כל הרע.
באשר לישוע יש להדגיש לא את הופעתו של אלוהים בבשר (שלטענתו היא אמירה לא מובנת לו) אלא את חכמתו הנצחית של אלוהים שהופיעה במיוחד בו.
איגרת 74 - אולדנבורג לשפינוזה.
תשובה לאיגרת 73, והמשך הדיון בעקרונות אחדים של האמונה הנוצרית, כגון בניסים, ששפינוזה כפר בעצם קיומם.
איגרת 75 - שפינוזה לאולדנבורג.
מבאר לו את טבעו של אלוהים לפי הבנתו.
חוזר לעסוק בנסים, שלדעתו הם ביטוי לבערות בני האדם, המנסים להסביר דבר סתום אחד (אלוהים) בדבר סתום אחר (נסים).
חוזר לעסוק בסוגיות דתיות נוצריות מתוך הברית החדשה.
איגרת 77 - אולדנבורג לשפינוזה.
בעניין רצונו החופשי של האדם.
הוא שואל אם בני אדם ומעשיהם נתונים בשלמותם בידי האל, הרי שכל מעשי בני האדם הם תוצאת רצון האל, ולא ניתן להאשימם בדבר כל שהוא, ואם פעלו באופן שלילי חייבים למחול להם.
איגרת 78 - שפינוזה לאולדנבורג.
שפינוזה אינו מסכים עם אולדנבורג ואמר כי מי שאינו מושל ברוחו ראוי אמנם למחילה בגלל חולשה זו אך אובד בהכרח ולא יכול ליהנות מאהבת אלוהים.
לדעתו בכל מקום בכתבי הקודש שנאמר כי האל שופט את החוטאים הדבר נאמר אך ורק כדי להביא את השומע זאת לכדי משמעת.
לבסוף נדרש לעניין חייו של ישו ואומר כי את סיפור חייו, מותו וקבורתו הוא מקבל כפשוטם, אך את תחייתו – רק על דרך המשל.
איגרת 79 - אולדנבורג לשפינוזה.
המשך הוויכוח על טבעו של אלוהים, על העונשים שהאל מעניש בני אדם חוטאים.
המשך הוויכוח בדבר טבעו של ישו, מותו, קבורתו ותקומתו מן המתים, שעליהם מיוסדת, לפי הכותב, כל הדת הנוצרית.
זו האיגרת האחרונה בהתכתבות בין השניים.
ידוע שנכתבה איגרת נוספת לשפינוזה, שנמסרה לליבניץ כדי להעבירה לשפינוזה, אך הלה לא עשה כן מסיבה לא ידועה.
כעשרה ימים מאוחר יותר נפטר שפינוזה.
סימון יוסטן דה-פריס (de Vries) היה סוחר באמסטרדם.
תמך בשפינוזה חלקית מבחינה כלכלית.
איגרת 8 - דה-פריז לשפינוזה.
מצר על שמתגורר מרחק רב משפינוזה, ומקנא במי שכן יכול לשוחח אתו כל העת.
מספר לו על חבורת האנשים המתכנסת כדי לקרוא ולבאר בכתביו של שפינוזה.
מציין שמותיהם של אחדים מהם.
הוא מבקש משפינוזה הבהרות בדבר שאנשי החבורה חלוקים בה, ובעיקר להסביר את ההבדל בין אקסיומות, הגדרות וכדומה.
איגרת 9 - שפינוזה לדה-פריז.
תחילה מבקש לא למסור את דעותיו לקאזואריוס שכן הוא צעיר ועלול לפרשם שלא נכונה.
מברר לו את הסוגים השונים של הגדרות.
בדוגמה שמביא להבהרת דעותיו הוא משתמש במקדש שלמה ובהמשך ביעקב אבינו!
אחר כך הוא מביא דוגמאות מן הגאומטריה.
בהמשך חוזר על ההגדרות שלו ל'עצם' ול'תואר'.
איגרת 10 - שפינוזה לדה-פריז.
עונה לשאלה אם צריכים את הניסיון כדי לדעת אם הגדרה היא אמיתית.
שפינוזה בדעה שהניסיון לא מלמד דבר.
אלברט בורג היה בן למשפחה עשירה מאמסטרדם ושפינוזה היה מיודד עמם.
לאחר מסע לאיטליה המיר אלברט את אמונתו מנצרות פרוטסטנטית לקתולית.
איגרת 67 - איגרת ארוכה מאוד שכתב בורג לשפינוזה.
בראשיתה הוא מספר בקצרה לשפינוזה על המרת דתו ובה בעת, בלשון בוטה מאוד, ממעיט מחשיבות דעותיו הפילוסופיים של שפינוזה ומנסה לערער את אמיתותם.
משום מה מתייחס בורג אל שפינוזה כאל נוצרי באומרו " אם מאמין אתה במשיח שנצלב, הודה נא בכפירה שלך, הרעה מכל רע, חזור בך מן הקלקלה של טבעך ועשה שלום עם הכנסייה" (תרגום א' שמואלי).
ההמשך הוא כתב הגנה ארוך על ישו וייסוריו ומשמעותם לדת הנוצרית הקתולית.
נימוק מרכזי בטענותיו הוא שאם רבבות רבות של בני אדם מאמינים בה, סימן הוא שיש אמת בניסים השונים הקשורים בו.
נימוק אחר הוא מצבם העלוב של היהודים משום שהביאו לצליבת ישו.
לבסוף קורא לו לחזור אל האמונה הנוצרית.
איגרת 76 - שפינוזה לבורג, כתשובה לאיגרת 67. בפתיחה מעלה על נס שבורג לא רק המיר דתו אלא הפך מיד לקנאי דתי המקלל ומתגולל על זולתו.
הוא אומר כי לא ימנה את חטאי האפיפיור והכהנים כפי שעושים יריביה של הכנסייה הקתולית.
הוא מזכיר לו כי רוחו האמיתית של ישו היא האמונה (איגרת יוחנן הראשונה פרק ד' 13 "כי אנו שוכנים באלוהים, ואלוהים שוכן בנו", וכל השאר אינו אלא נסים ואמונות טפלות, שהמניע העיקרי להם הוא הפחד מן הגיהנום.
תמה כיצד הוא מבקר את דעתו הפילוסופית של שפינוזה שכלל אינו מכירהּ?
לטענה כנגד אמונתם של רבבות הוא מביא דוגמה מן העולם היהודי, והיא אמונתם של הפרושים (היא הספרות הרבנית) שמלמדים זכות על עצמם מכוח קדמותם, וכן שקיבלו את מסורת הדת מידי האל עצמו, וכן שרבים בקרבם מקדשי-שם בייסורים רבים.
שפינוזה מעיד כי הכיר אדם כזה באופן אישי.
ניקולאוס סטנו היה רופא דני במוצאו.
בשבתו בהולנד התיידד עם שפינוזה.
אחר כך עבר לאיטליה והמיר דתו הלותרנית לקתולית.
בערוב ימיו מונה על ידי האפיפיור לבא כוח הכנסייה בצפון אירופה.
איגרות מס' 67 ב - האיגרת מופנית אל 'הרפורמטור של הפילוסופיה החדשה'.
שמו של שפינוזה לא נזכר בה כנמען, ויש המפקפקים אם אמנם נשלחה האיגרת אליו.
פונה אליו בלשון מנומסת (שונה מן הלשון הבוטה של בורג באיגרת 67) ומציע לו כי יסביר לו את הדרך האמיתית לאמונה הנכונה, שהיא גם הדרך לביטחונו האישי ששפינוזה כה חרד לו.
זהו כתב מיסיונרי המופנה אל פילוסוף, שבו מוצגות המעלות שהכנסייה מציעה כמו מחילה על חטאים, וכדומה.
הוא מציג לו משנה סדורה על מבנה המשטר הנוצרי הראוי וארבע הדרגות שעולה בהן נפש האדם עד לרגע הנעלה שבו האדם רואה את האל.
הוא מזכיר כי מהפך כזה עבר בזמנו אוגוסטינוס שהמיר פילוסופיה חילונית בפילוסופיה נוצרית ומציע לשפינוזה לסייע לו לעבור מהפך כזה גם הוא.
לודביג מאייר היה רופא באמסטרדם, ממיודעיו של שפינוזה וזמן מסוים גם רופאו.
בשנים האחרונות התרחק מחברותו של שפינוזה.
איגרת 12 - שפינוזה למאייר.
היא מכונה גם האיגרת על טבעו של האינסוף.
היא נזכרת גם באיגרת 81, וגם לייבניץ שמר ממנה עותק.
שפינוזה מציין בתחילה צורות של אינסוף (כגון דבר שהוא חסר גבולות; דבר שהוא אינסופי על פי טבעו; שהוא אינסופי על פי הגדרתו; דבר שהמקסימום והמינימום שלו ידועים אך לא ניתן להשוותו או לבטאו באמצעות מספר, וכדומה).
בתחילה הוא מביא הגדרות למושגים חשובים: עצם, אופן, נצח, התמדה.
המשך הדברים הם הסברים הידועים מתוך כתביו האחרים (אתיקה).
איגרת 15 - שפינוזה למאייר.
איגרת קצרה עם בקשות שונות.
בין היתר מבקש שישמיט דברים כלשהם שעשויים היו להיחשב כדברי גינוי או ביקורת על מאן דהו.
פיטר באלינג (Balling) היה סוחר הולנדי מיודד עם שפינוזה.
הטיף לדת פשוטה המבוססת על נשמת האדם, ועל כך חיבר ספר שהחריד עליו את הציבור הנוצרי.
תרגם להולנדית מלטינית את ספרו הראשון של שפינוזה על עיקרי המחשבה של דקרט.
איגרת 17 - שפינוזה לבאלינג.
בתשובה על ספור של באלינג על קולות שהשמיע בנו החולה הוא מספר לו על הזיה בהקיץ שהייתה לו כשראה בעיני רוחו ברזילאי שחור ומצורע.
הוא ממשיך לחוות דעה על כוח הדמיון האנושי ובהזיותיו שבאים בין היתר מחום רב ולכן אינם יכולים להיות דבר מה המבשר עתידות.
הם רק תוצאה של מבנה הנפש (מה שמכונה כיום תת-התודעה).
התכתבות עם יאן ון דר-מיר
דבר לא ידוע על ון דר מיר (Van der Meer).
היה ככל הנראה סוחר מאמסטרדם.
איגרת 38 - שפינוזה אל ון דר מיר.
זוהי תשובה בעניין הסתברויות שוון דר-מיר שאל את שפינוזה באיגרת שלא השתמרה.
שפינוזה מתייחס למצב הימורים שבו יש למהמרים סיכויים בלתי שווים.
הוא מציין שעל בעל הסיכוי הגדול יותר לסכן בהתאם יותר כסף.
להוכחת הדבר מביא שפינוזה דוגמאות אחדות.
התכתבות עם גוטפריד וילהלם לייבניץ
גוטפריד וילהלם לייבניץ הוא הפילוסוף הגרמני המפורסם, שעסק גם במתמטיקה ובפיזיקה.
באיגרתו הוא פונה לידיעותיו של שפינוזה באופטיקה ובתכונותיהן של עדשות.
שנים אחדות לאחר חילופי האיגרות פגש לייבניץ את שפינוזה בביקורו בהאג.
לאחר מותו של שפינוזה התבטא לייבניץ בזלזול לתורתו הפילוסופית של שפינוזה.
איגרת 45 - פנייתו של לייבניץ אל שפינוזה.
הוא שולח לו במצורף מאמר בעניין ריכוז קרני האור בעדשות ומבקש את חוות דעתו.
הוא מוסיף בקשה ששפינוזה יעביר את המאמר גם להודה ויקבל גם ממנו חוות דעת.
הוא גם מזכיר את חיבוריהם של חוקרי אופטיקה אחרים.
איגרת 46 - שפינוזה לליבניץ, מענה לאיגרת 45. טוען שלא הבין לאשורו את כל מה שמובע במאמר ששלח לו, והוא משיב בשאלות הבהרה בעניין העדשות וריכוז קרני האור.
הוא מספר לו כי עשה כבקשתו ושלח את המאמר גם להוּדֵה.
מציין כי אינו מכיר את הספרים האחרים שהזכיר וגם לא את ספרו של לייבניץ, ומבקש ממנו עותק.
שפינוזה מציע לשלוח לו עותק מחיבורו 'מאמר תאולוגי-מדיני' אם אין עדיין בידיו עותק.
התכתבות עם יוהאן לודביג פבריציוס
פבריציוס (Fabritius) היה פרופסור לתאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג.
סייע בידי קארל לודביג לחדש את פניה של האוניברסיטה לאחר מלחמת שלושים השנים.
איגרת 47 - פבריציוס פונה לשפינוזה בשמו של הנסיך קארל-לודביג, הנסיך הבוחר של חבל הפלטינאט פפאלץ) שבגרמניה, ומזמינו לשמש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג.
תהיה לו החירות לעסוק בכל נושא פילוסופי ובלבד שלא ישבש את סדרי הדת במקום.
איגרת 48 - שפינוזה משיב לפבריציוס כי מעולם לא לימד בציבור, ואין בדעתו לעשות זאת.
הוא דוחה את ההזמנה בעיקר משום שהדבר יפגע ברצונו לפתח את הפילוסופיה שלו.
הוא מציין גם שלא ברור לו איך תתישב החירות שתינתן לו לעסוק בפילוסופיה עם המחשבה של אחרים בעניין מראית העין כביכול שהוא בא לפרוע סדרים דתיים.
התכתבות עם יוהנס גיאורג גרביוס
יוהנס גיאורג גרביוס (Johann Georg Graevius) היה פרופסור באוניברסיטת אוטרכט.
הביא לכך ששפינוזה יבקר במפקדת הצרפתים בעת מלחמתם בארצות השפלה.
העמיד פנים שהוא ידיד לשפינוזה, אך באיגרותיו עם הפילוסוף הגרמני לייבניץ הגדיר את 'המאמר התאולוגי-מדיני' של שפינוזה כספר כפירה.
איגרת 49 - שפינוזה מבקש מגרביוס לשלוח לו בחזרה את האיגרת בדבר פטירתו של הפילוסוף דקרט, לאחר שהעתיקה לצרכיו, שכן היא רכושו של אדם אחר ועליו להחזיר לו את המקור.
הוגו בוקסל (Boxel) היה מדינאי הולנדי.
איגרת 51 - בוקסל לשפינוזה.
מבקש לשמוע דעתו על שדים ורוחות ואם יש בהם ממש.
האם הם בני אלמוות או בני תמותה, מוחשיים או רוחניים.
השאלה עולה כי באותה עת רבים מן האינטלקטואלים האמינו בהם, והם גם נזכרים לרוב בספרי היסטוריה עתיקה.
איגרת 52 - שפינוזה לבוקסל.
תשובה לאיגרת 51. מודה על המכתב משום שלדעתו גם חזיונות שווא עשויים להביא תועלת.
מבקש ממנו לבחור מבין הסיפורים הרבים אחד או שניים שאין לו בהם ספק כדי ששפינוזה יתמודד אתם.
אומר כי אם פילוסופים מבקשים לקרוא בשם רוח לכל דבר שאינם מבינים אזי הוא שפינוזה לא יעמוד בדרכם כי גם לו עצמו יש דברים רבים שנסתרים מעיניו.
מציין כי הציבור נוטה לספר דברים לא כפי שהם באמת אלא כפי שרוצה שיהיו.
לסיפורים כאלה אין עדויות חיצוניות ולכן ניתן לבדות אותם מבלי שמישהו יוכל לְהָזֵם אותם.
איגרת 53 - בתשובתו לאיגרת 52 בוקסל אומר כי הוא מאמין ברוחות מכל המינים פרט לרוחות ממין נקבה, ואף מביא ארבעה נימוקים לקיומם.
מציין אחדים מן ההיסטוריונים הקדומים כמו פלוטרכוס, סוויטוניוס, פליניוס הצעיר, ועוד.
אך רוחות המזיקות לבני אדם, אלה לדעתו אגדות.
הוא מצדד בסיפורי ההיסטוריונים ודוחה את סיפורי אנשי הכנסייה שמטרתם להוכיח קיומו של גיהנום כדי להפיק בכך ממון.
איגרת 54 - תשובה לאיגרת 53. שפינוזה מציין כי קרא את הספרים שבוקסל הזכיר (סווטוניוס, פליניוס הצעיר) והוא מתפלא על מחבריהם הידועים כבעלי שאר רוח ושיקול דעת שביטלו זמנם כדי להחדיר בקוראיהם דברי הבאי.
את אמירתו של בוקסל כי אין רוחות ממין נקבה הוא משווה לדעה הרווחת שאלוהים הוא ממין זכר.
כאן, בהבלחה נדירה של חוש הומור הוא מתפלא איך זה שמי שראה רוחות במו עיניו לא שם ליבו לאברי מינם?
כנקודת מוצא שפינוזה מציין שלדעתו העולם הוא תוצאה הכרחית של הטבע האלוהי ולא נעשה במקרה.
כנגד טענת בוקסל שהרוחות מעצם נוכחותם מפארים את העולם עונה שפינוזה כי תפארת אינה תכונה של האובייקט אלא של המתבונן.
כנגד טענת בוקסל כי הרוחות נבראו בידי האל וכי הם דומים לו אומר שפינוזה כי אין לו אפילו אידיאה כיצד הם נראים (כמו שיש לו על המשולש), ולכן יכול רק להחשיבם כחלומות שרחוקים מן האל כמרחק שבין יש ללא-יש.
את טענת בוקסל כי כשם שיש גוף בלי נשמה יכולה להיות נשמה ללא גוף דוחה שפינוזה עם טענה דומה שלא ייתכן שיהיו זיכרון, שמיעה, ראיה ללא גוף רק משום שיש גוף ללא זיכרון, שמיעה וראייה.
איגרת 55 - תשובת בוקסל לאיגרת 54. הוא מבסס את דעתו שאין שדים ממין נקבה כי הוא כופר בכך שיש להם ולדות.
חשוב לו יותר לדון בדברים שנוצרו במקרה.
לדעתו הכרח וחירות הם הפכים אך לא הכרח ומקרה כפי שעולה מדבריו של שפינוזה.
בעיקר הוא מדגיש את רצונו החופשי הנצחי של האל.
הוא דן בסוגיית גוף ונפש ובעובדה שאין אנו יודעים כיצד הנפש פועלת.
מכן גוזר על אלוהים שאין אנו מבינים את אופן פעולתו.
אינו מקבל את דברי שפינוזה המיחס לאלוהים הכרח ונוטל ממנו את הרצון החופשי.
בוקסל מתקשה לספק לבקשת שפינוזה ראיות למציאת רוחות בעולם.
אומר כי יש בידינו רק השערות מתקבלות על הדעת.
ראיות חותכות מסוג ההסבר המצוי בידינו בעניין ליקוי חמה (שהירח מצוי בין הארץ לשמש ומסתיר אותה) אינן קיימות.
לבסוף שוב נסמך על העובדה שפילוסופים קדומים רבים טענו שיש בנמצא רוחות ולכן יש בכך משהו.
לעומת זאת מציין ששפינוזה לא הביא ראיות שאין רוחות.
איגרת 56 - שפינוזה לבוקסל.
מציין ששניהם הולכים אחרי עקרונות שונים ולכן לא יוכלו להסכים.
מבקש ממנו שמות של פילוסופים שדעתם שהעולם התהווה במקרה, כלומר שאלוהים תכנן דבר מה אבל החטיא מטרתו.
שפינוזה טוען שאינו מכיר איש.
הוא גם לא מבין מדוע דעתו שהכרח ומקרה אינם הפכים?
מסביר לבוקסל כי האדם מיחס לאלוהים את תכונותיו שלו (כגון, זיכרון, ראיה, שמיעה).
אילו שאלו משלוש איך הוא רואה בעיניו את האל היה אומר שהוא משולש מושלם.
אומר כי לא ניתן לדמות את האל כמו שמדמים משולש אבל ניתן לתפוס אותו בשכל.
כפי שיש לו מושג על המשולש אבל עדיין איננו מכיר את כל תכונותיו, כך אינו מכיר אלא מעט (למעשה רק שתיים) מן התכונות (התארים) של אלוהים.
באשר לסמכותם של פילוסופים קדומים היא אינה רבה בעיניו.
יוהנס בומייסטר (Bouwmeester) היה רופא הולנדי מידידי שפינוזה.
הקדיש שיר תהילה כמבוא לספרו של שפינוזה על הפילוסופיה של דקרט.
איגרת 28 - שפינוזה לבומייסטר.
מתלונן שעזב אותו מבלי לברכו.
שפינוזה מעודדו לכתוב לו אף על פי שהלה חושב כי אינו די כישרוני לכך.
מבטיח לו לא להראות איגרותיו לאחרים.
בהמשך מציין שפינוזה כי הוא חולה וכי הקיזו מדמו.
זו כנראה עדות ראשונה למחלת השחפת שתכריע אותו.
האיגרת נחשבה כחסרת ערך מדעי ולכן לא נכללה במהדורה הראשונה של איגרות שפינוזה.
איגרת 37 - שפינוזה לבומייסטר.
מנסה לענות לשאלה אם שכל האדם, שלא כמו גופו, חשוף לפגעים שונים, או שניתן לנווט את המחשבה שתחשוב על מושגים בהירים ומפורשים בלבד.
שפינוזה טוען שמושגים הם תולדה של מושגים אחרים ולא של התערבות מן החוץ.
לכן יש לעסוק בהכרת השכל וטבעו לפי תורתו של איש ורולאם הלא הוא פרנסיס בייקון.
יוהנס הודה (Johannes Hudde) היה ראש העיר אמסטרדם.
התעניין בעיקר במתמטיקה ובחשבון הסתברויות, ובליטוש עדשות.
איגרת 34 - שפינוזה להודה.
מבאר לו טיבן של הגדרות וסיבות.
מכאן עובר לטבעו של אלוהים ועל מציאותו ההכרחית כאל יחיד.
איגרת 35 - שפינוזה להודה.
ממשיך בקביעת תכונותיו של האל מכך שטבעו כולל בתוכו מציאות הכרחית.
התכונות הן: שהוא נצחי, פשוט, בלתי מוגבל, אינו ניתן לחלוקה, כליל השלימות והוא יש אחד ויחיד והוא מכונה על ידו בשם אלוהים.
מבקש להסביר מחדש פרטים אחדים שאמר באיגרת קודמת ובעיקר בעניין תכונותיהם של ההתפשטות והמחשבה, של אלוהים ושל האדם, על מידת מוגבלותם או אי-מוגבלותם ועל מידת שלמותם או אי-שלמותם.
לבסוף מבקש עצה בעניין ליטוש עדשות והתכונות הגאומטריות שלהן המבוטאות באמצעות נוסחה מתמטית ושרטוט.
יאריג ילס (Jelles) היה סוחר בעיר אמסטרדם שהקדיש את זמנו לעיון פילוסופי כתלמידו של שפינוזה.
מימן את הדפסת ספרו של שפינוזה על הפילוסופיה של דקרט.
איגרת 39 - תשובת שפינוזה לאיגרת שלא השתמרה, שבה העיר ילס על ספרו של דקרט 'דיופטריקה'.
שפינוזה מסביר לילס סוגיה בענייני התקבצות קרני אור בעין האדם העגולה, לעומת מה שמתרחשב בעדשות של טלסקופ.
תחילה משיב לו בענייני אלכימיה, היתוך וזיקוק זהב.
שפינוזה מספר כי הלך לברר את תוצאות הניסוי במו עיניו.
אחר כך עוסקים בשאלה על מציאותו של אלוהים, לפי הגדרותיו של דקרט ולפי הגדרותיו שלו.
לבסוף מסביר, באמצעות שרטוט, את מעבר קרני האור בטלסקופ ובעין האדם.
איגרת 41 - שפינוזה לילס.
שפינוזה מסביר למכותבו סוגיה בפיזיקה: לחץ אוויר, לחץ מים ומהירות זרימתם במערכת צינורות שהם כלים שלובים.
איגרת 44 - שפינוזה לילס.
אומר כי שמע שהלה יזם תרגום להולנדית של 'המאמר התאולוגי-מדיני' של שפינוזה, שיצא לאור בלטינית בעילום שם זמן מה קודם לכן.
הוא דורש ממנו שלא לפרסמו מחשש שהשלטונות יאסרו את הספר.
דומה שילס נענה לו, שכן חיבור זה של שפינוזה יצא לאור בהולנדית רק 22 שנים מאוחר יותר.
מספר כי קרא ספר בשם 'אדם פוליטי' ולדעתו הוא ספר מזיק שכן לדעת מחברו הכבוד והממון הם הטוב העליון שעל אדם לשאוף להשיגם.
הוא גם מציין כיצד אי שמירת אמונים לאיש, העמדת פנים, רמאות שבועת שקר וכדומה.
שפינוזה מציין כי שקל לכתוב חיבור שכנגד.
הוא מספר את הסיפור הידוע על פיתגורס היווני שבחכמתו ידע כיצד להתעשר, ואף הוכיח זאת לידידיו, אף שלא ראה בכך מטרה ראויה.
איגרת 48א - זהו תרגום לגרמנית של קטע מתוכנה של איגרת שהייתה שמורה אצל המו"ל של שפינוזה.
הוא מביע בקצרה דעתו על ספר שכתב ילס על עיקרי הדת הנוצרית, ברוח הפילוסופיה של שפינוזה.
הלה איננו מסכים איתו בשאלת הרע והטוב.
איגרת 50 - שפינוזה אל ילס.
הוא מסביר לו את ההבדל בין דעתו לזו של תומאס הובס בתורת המדינה.
הוא תומך ב'מצב הטבעי' שבו לשלטון יש זכות שליטה לפי מידת הכוח שבידיו, והוא דוחה שלטון אבסולוטי לעד.
בהמשך חוזר לעסוק בהגדרת אלוהים ובהבדלים בין מהותו של דבר ומציאותו של דבר.
מספר כי ראה בחלון ראווה את הספר שכתב נגדו (נגד המאמר התאולוגי-מדיני) הפרופסור מאוטרכט (ואן מאנסוולט).
הרמן שולר (Schuller) היה רופאו של שפינוזה.
גילה עניין באלכימיה ו'באבן החכמים'.
היה נוכח בעת מותו של שפינוזה.
חתם על רשימת החפצים שהניח שפינוזה אחריו.
איגרת 58 - שפינוזה כותב לשולר בעניין הגדרה של מהו דבר חופשי, לפי דעתו הוא דבר הנמצא ופועל רק מתוך הכרח טבעו.
כזה הוא לדעתו רק אלוהים.
כל יתר הברואים אינם כאלה, כולל בני האדם שאינם יודעים את הסיבות לשאיפותיהם החופשיות כביכול, שהן מדומות.
כנגד הדעה של רצון חופשי של בני האדם (למשל לכתוב דבר מה, או להימנע מכך) מביא שפינוזה את המצב שבחלום, שהיא פעילות אנושית, הרצון החופשי אינו בא לידי ביטוי.
אין אדם יכול למנוע מעצמו לחלום או להחליט על מה לחלום.
איגרת 63 - שולר לשפינוזה.
מעביר אליו דרישת שלום מטשירנהאוס השוהה באנגליה.
מבקש בשמו ששפינוזה יתן לו הוכחה ישירה (ולא הוכחה על דרך השלילה) שלא ניתן להכיר יותר משני תוארי האלוהים והם המחשבה וההתפשטות, ואם יש עולמות אחרים כמנין תאריו של אלוהים, ושאלות נוספות באותה סוגיה.
לבסוף מודיע לו כי אולדנבורג ובויל יצרו לעצמם מושג נעלה על אישיותו של שפינוזה.
איגרת 64 - שפינוזה לשולר.
תשובה לאיגרת 63. מביא את טענתו המבוססת על משפטים מתוך תורת המידות שלו כי מאחר שכל דבר מוגדר על ידי מהותו בלבד, הרי נפש האדם יכולה לתפוס רק מה שכולל בתוכו אידאה של גוף קיים, ומה שניתן להסיק מתוך אידאה זו, וכך גם לגבי המחשבה, ולגבי היות היקום שלמות אחת.
איגרת 70 - שולר לשפינוזה.
מספר לו כי טשירנהאוס, ידידם המשותף, הגיע לפריז וכי נפגש שם עם הויגנס.
מדבר בהמשך על המושגים הפילוסופים המטפיזיים סיבה ותולדה ואידאות.
בהמשך מספר לו על מפגשו בפריז עם לייבניץ.
מציין כי לייבניץ מוקיר את חיבורו של שפינוזה המאמר התאולוגי-מדיני.
לבסוף מספר לו כי האדון בראסר ישלח לו חצי חבית בירה.
איגרת 72 - שפינוזה לשולר.
תשובה לאיגרת 70. שפינוזה חושד כי בתשובתו של שולר נפלה טעות כלשהי באקסיומות ובמשפטים שעסקו בהם ולכן מבקש ביאור מחודש.
בהמשך מזכיר את לייבניץ כאיש מדע בקי, ובכל זאת מבטא חשש מסוים כלפיו.
לבסוף מזכיר לו תהליך כימי שמסר לו, שעדיין לא הספיק לבדוק בעצמו.
התכתבות עם וילם ואן בליינברג
וילם ואן בליינברג (Bleynbergh) היה סוחר מן העיר דורדרכט, ולימים – ראש העיר.
היו לו חילוקי דעות קשים עם שפינוזה בענייני דת.
כתב ספר מקיף כנגד ה"מאמר התאולוגי-מדיני" של שפינוזה.
איגרת 18 - בליינברג לשפינוזה.
פונה לשפינוזה לאחר שקרא את ספרו על הפילוסופיה של דקרט.
טוען שהוא עוסק בחיפוש האמת באמצעות המטפיזיקה.
מעלה בפניו שאלה הנוגעת לאלוהים הבורא את נפש האדם והוא גם הסיבה לשאיפותיה של הנפש, לטוב ולרע, ובמלים אחרות השאלה אם יש רצון חופשי לאדם שנפרד מרצון האל.
איגרת 19 - שפינוזה לבליינברג.
מודיע לו כי דעתו נתונה כל העת אך ורק להכרת האמת.
הוא גם מעריך את ידידותו של הנמען כי זו גם אהבתו היחידה.
דן באלוהים שגורם לפי הנמען גם לרע ולחטאים בעולם מכך שהוא גורם לכל דבר.
שפינוזה אומר כי בעוד שבמחשבה ובמעשה האנושי יש אי שלמות, אין כדבר הזה בשכל האלוהי.
הוא מסביר את הכשלים כביכול בכתבי הקודש (למשל שאדם אכל מפרי עץ הדעת בניגוד לדבר אלוהים) בכך שהכתוב מדבר בלשון בני אדם וכי הנביאים דיברו לפי משלים ומליצות ולא לפי האמת ודימו את אלוהים כאדם.
איגרת 20 - בליינברג לשפינוזה.
מענה לאיגרת 19. טוען שהעיון הפילוסופי שלו מודרך על פי שכלו ועל פי דבר אלוהים, והוא מכפיף את שכלו לרצון אלוהים ולכן גדול המרחק בין דעתו לזו של שפינוזה.
חוזר לשאלה אם אלוהים עושה גם דברים רעים.
טוען שיש סתירות בנושא זה בטיעוניו של שפינוזה שהרע הוא העדר של מצב טוב יותר, והוא נקרא רע רק על פי שכל האדם ולא על פי שכלו של אלוהים.
טוען כי אם דעתו כעת פחות שלמה ממה שהיה קודם לכן אין פירוש שהוא רע יותר באותה מידה.
ממשיך לנסות לברר את המושגים רע, שלילה, רצון האדם, רצון אלוהים.
מסיק ששפינוזה בדעה שניתן לחטוא כלפי אלוהים ויש בכך סתירה.
אחר כך אומר כי הבין ששפינוזה אינו מיחס לכתבי הקודש אמת, וחושב שיש בהם טעויות, וכן שהאל לא גילה לנביאים את האמת בחלקה בלבד.
בהמשך טוען כי אילו לא היה מאמין באלוהים ובהבטחה שלאחר מותו יתענג על מעמד מושלם, היו חייו הופכים לבלתי נסבלים בגלל הכרתו במותו הוודאי וכלייתו.
נכתבה לאחר שנפגש עם שפינוזה.
איגרת 27 - שפינוזה לבליינברג.
מסביר מדוע לא ענה בסוגיות שבהם הם חלוקים.
מציין כי זה מצריך מבחינתו הסבר מקיף של תורת המידות שלו ועניינים מטאפיזיים ועדיין לא היה לו שעת כושר לכך.
התכתבות עם למברט ון ולטהויזן
לבקשתו של אוסטנס מחווה ולטהויזן את דעתו על הספר ה'מאמר תאולוגי-מדיני' של שפינוזה באיגרת ארוכה מאוד.
הוא מפשט ומסכם את הכתוב בו.
חושב ששפינוזה מרוב שביקש להימנע מכל אמונה טפילה בענייני דת ואמונה דחה מליבו כל אמונה.
אמנם מכיר באלוהים אבל טבעו של העולם הוא מחוץ להכרעת רצון האלוהים.
אי אפשר להשפיע על אלוהים בתפילה או לשנות גזרותיו, וקיום או אי-קיום מצוות לא נחשבים לא לטוב ולא לרע.
אין שכר ועונש מידי אלוהים.
לפי שפינוזה, אדם צריך לשקוד על המידות הטובות מפאת שמחת הדעת.
על הנביאים היה, לדעתו, לסייע בידי בני אדם לקיים מידות טובות ויושר, ולא להסביר להם את האמת, שהם עצמם לא הבינוה לאשורה.
הוא מציין ששפחנוזה אינו מאמין בנסים, או נכון יותר שאי אפשר לתאר כוח אחר מחוקי הטבע.
האל אינו יכול ליצור טבע השונה מן הטבע המצוי כעת.
דעת שפינוזה שהשלטון צריך לקבוע את עבודת הקודש הפומבית במדינה אבל בה בעת צריך לתת חופש פולחן מוחלט.
הוא מצביע על כך שהיהודים לא היו בהכרח בחירי אלוהים אלא שהוא השפיע את חסדו על כולם במידה שווה.
לסיכום דעת הכותב שפינוזה הורס בספרו כל דת וכל עבודת קודש והורס את ההכנעה של בני האדם בפני אלוהים שהרי הוא עצמו כנוע לגורל ואין מקום להשגחתו על העולם, ומכאן שהוא הורס את סמכותם של כתבי הקודש.
לדעת כותב המכתב שפינוזה דוגל באתאיזם גמור.
איגרת 69 - שפינוזה לולטהויזן.
מוסר לו שאין לו רצון לסתור כתבים שונים שנכתבו כנגד מאמריו שכן הוא בדעה שאינם ראויים לתשובה.
בדעתו הייתה לפרסם ביאורים נוספים על סתומים במאמרו שלו, וכן את מאמרו של הנמען ואת תשובתו עליו, והוא מבקש את הסכמתו לכך.
התכתבות עם ולטר פון טשירנהאוס
אהרנפריד ולטר פון טשירנהאוס (Tschirnhaus), איש אצולה גרמני שלמד בליידן, ממעריציו של שפינוזה.
עסק בשאלות פילוסופיות, גאומטריה ואופטיקה.
טוען כי למד מדקרט כי ניתן להוכיח דבר כך שיהיה מחוץ לספק אצל כולם.
מודיע כי הבין שהאמת היא יחסית, הכול לפי מושגיו של אדם.
לכן רבים הוויכוחים בין בני אדם, והמריבות הבאות בעקבותיהם.
כך לדעתו גם סוגיית הבחירה או הרצון החופשי.
הוא טוען כי הוא מסכים, בעניינים מסוימים עם דקרט, ועם אחרים – איתו, שפינוזה.
איגרת 84 - איגרת שהתפרסמה בראש ספרו של שפינוזה 'מאמר מדיני'.
שמו של הנמען אינו ידוע.
נמסר בקצרה תוכנם של ששת הפרקים בספר שאת כתיבתם כבר סיים.
הוא מספר כי כותב את הפרק השביעי, וכי מתוכננים עוד שלושה פרקים.
איגרות חוב ממשלתיות בישראל מונפקות על ידי היחידה לניהול החוב הממשלתי במשרד האוצר (בשונה ממלווה קצר מועד, המהווה גם הוא לקיחת הלוואה של המדינה מציבור האזרחים, ומונפק על ידי בנק ישראל).
בתוך ישראל, לא מקובל לדרג את האג"ח הממשלתי, אך משרד האוצר מנפיק אג"ח ממשלתי ישראלי גם בשווקים זרים, ועבור משקיעים זרים, קיימים גופי דירוג המדרגים את יכולת החזר החובות של המדינות השונות, וביניהן ישראל.
למדינת ישראל קיימים מספר איגרות חוב, סחירות ולא סחירות, מסוגים שונים.
(ריבית קבועה/משתנה, עם ובלי הצמדה למדד)
מלווה קצר מועד (ר"ת: מק"מ), בשונה משאר איגרות החוב, מונפק על ידי בנק ישראל, ולא על ידי משרד האוצר, ככלי לניהול המדיניות המוניטרית של ישראל.
כפי ששמו מרמז, המק"מ מהווה הלוואה לטווח קצר, של שנה לכל היותר (לעומתו, קיימות איגרות חוב אשר נפרעות במלואן רק לאחר 30 ו-40 שנים.
נכון לאפריל 2022 החוב הרחוק ביותר מועד פרעונו למעלה מ-98 שנים, בשנת 2120).
מדי חודש מוציא בנק ישראל מכרז להנפקת מק"מ, ומגביל את הריבית המרבית המותרת להצעה במכרז על ידי ריבית בנק ישראל.
(אשר מתעדכנת מדי סוף חודש על ידי הוועדה המוניטרית של בנק ישראל, ברשות נגיד בנק ישראל)
המק"מ הוא נייר ערך סחיר, והמסחר בו נעשה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעבר ניתנו לאיגרות החוב הסחירות שמות המציינים את סוגן (שחר, גליל, כפיר, גילון וגלבוע), והוצמדו להן מספרים סודרים חסרי משמעות.
החשב הכללי, ירון זליכה, הוביל רפורמה לשינוי שמות סדרות האג"ח שמנפיקה הממשלה לשמות המקובלים בעולם.
כיום, סדרות האג"ח מגלמות בשמן פרטים כגון סוג אג"ח (ממשלתי) הצמדה (צמוד מדד / שקלי / משתנה) ותאריך פדיון (שתי ספרות לחודש ושתי ספרות לשנה).
הרפורמה הובילה להנפקת אג"ח בשמות המאפיינים אותן:
ממשלתית צמודה (לשעבר "גליל") - נוסף על הריבית הנקובה בה, צמודה למדד המחירים לצרכן
ממשלתית שקלית (לשעבר "שחר") - בעלת ריבית קבועה
ממשלתית משתנה (לשעבר "גילון") - בעלת ריבית משתנה, שנקבעת על פי ממוצע משוקלל של התשואה לפדיון שמניבות סדרות נבחרות של מק"מ (שמושפעת מריבית בנק ישראל)
המסחר באג"חים אלה נעשה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מעורבות המדינה במסחר באג"חים נמשכת לכל אורך חייהן, והיא קונה אותן מהציבור כאשר היא מעוניינת לייצר הרחבה מוניטרית (הגדלת היצע הכסף בידי הציבור) ומוכרת איגרות לציבור כאשר היא מעוניינת לייצר צמצום מוניטרי.
(הקטנת היצע הכסף בידי הציבור)
מיסוי על רווחים מאיגרות חוב (הן רווח הנובע מפירעונן על ידי המנפיק, והן רווח הנובע מהמסחר בהן) מוגדר במסגרת חלק ה' של פקודת מס הכנסה, וקובע מס של 25% על רווח הון ריאלי הנובע מהן.
עם זאת, מסייג איגרות חוב בלתי צמודות (לרבות מלווה קצר מועד), וקובע שהן ימוסו ב-15% בלבד:
בנוסף לאיגרות הסחירות, מנפיקה המדינה גם איגרות חוב בלתי סחירות לטובת ביטוחים פנסיוניים, לסבסוד והבטחת תשואת החיסכון הפנסיוני של האזרחים.
סבסוד פנסיה - איגרות מירון וערד
לקרנות הפנסיה קיימות איגרות החוב מירון (אינה מונפקת עוד) וערד, (אשר החליפה אותה) בעלי ריבית קבועה והצמדה למדד, אותן יכולות לקנות קופות גמל וקרנות פנסיה למטרות קצבה בלבד.
איגרות חוב אלה נוטות לתת תשואה גבוהה יותר (בהתאם לסיכון) מאשר התשואה בשוק, וככאלה מהוות סבסוד של פנסיות החוסכים על חשבון הציבור משלם המיסים שטרם פרש לגמלאות (מתוך תקווה שלעולם יהיו ההכנסות ממסים גבוהות דיין כדי לעמוד בהתחייבויות אלה).
קיימת ביקורת על סבסוד פנסיה זה, כיוון שמידת הסבסוד הממשלתי של כל קרן פנסיה נמצאת ביחס ישר להפקדות בעל הקרן.
כלומר, אדם אשר מרוויח פי 2 יותר, יקבל מהמדינה פי 2 מאדם המרוויח מחצית מהכנסתו עד למגבלה הקבועה בחוק.
מעשית, נכון לשנת 2014, זוכה העשירון העליון במדינת ישראל לסבסוד ממשלתי גבוה מהסבסוד הממשלתי של 5 העשירונים התחתונים יחדיו.
נכון לשנת 2015, קניית אג"ח מיועדות מוגבלת ל-30% מההפקדה לפנסיה, וההפקדה המרבית לפנסיה מסובסדת היא בסכום של עד 41% מהשכר הממוצע במשק.
משנת 1965 ועד לשנת 1990 הונפקו איגרות חוב בלתי סחירות בשם ח"ץ (ר"ת חיים-צמוד) עבור פוליסות בעלות "תשואה מובטחת" (כגון פנסיה וביטוח מנהלים) בחברות הביטוח, אשר נשאה ריבית קבועה של בין 4% ל-6.2% (כתלות בשנת ההנפקה) והצמדה למדד.
מאחר שמדובר היה בתשואה גבוהה מתשואת שוק ההון באותה העת, השימוש באיגרות אלה היה פופולרי כל כך עד שמרבית התיקים כללו אג"ח זו בלבד.
בתגובה, הוגבלה בשנת 1975 ההשקעה באפיק זה ל-86% מתיק ההשקעות על פי חוק, ובתחילת שנות ה-90 בוטלה הנפקת איגרות חוב אלה כליל, במטרה להזרים כספים אלה לשוק ההון.
החוב החיצוני של ישראל כולל את כלל חובות המדינה כלפי אנשים שאינם תושבי המדינה (במט"ח ובשקלים).
החוב החיצוני של ישראל מתחלק לכמה סוגים:
איגרות חוב הנקובות בדולרים אמריקניים, שניתנו בערבות ממשלת ארצות הברית (אשר דירוג האשראי שלה גבוה מזה של ישראל)
איגרות חוב סחירות אשר נמכרו בשוקי העולם
איגרות חוב בלתי סחירות אשר נמכרו על ידי ארגון הבונדס ליהודים בתפוצות
הלוואות נוספות לממשלות וגופים זרים
החוב הממשלתי הישראלי המבוסס על איגרות חוב עומד על מעל ל-630 מיליארד שקלים (0.6 טריליון), אשר כשני שלישים ממנו מקורם בחוב מקומי (חוב לאזרחי המדינה, נקוב בשקלים) סחיר, כשישית ממנו בחוב מקומי לא סחיר (מירון, ערד וחץ), והשישית הנותרת בחוב חיצוני.
עם זאת, חוב זה מהווה רק כשתי חמישיות מהחוב הממשלתי הכולל, העובר את ה-1.5 טריליון שקלים.
שאר החוב בהתחייבויות שאינן מבוססות איגרות חוב, ועיקרו בפנסיות תקציביות לעובדי וגמלאי המדינה אליהן מחויבים הארגונים הממשלתיים השונים ועומדות על כ-600 מיליארד שקלים.
הגיבורות , או איגרות הגיבורות (בלטינית Epistulae Heroidum) היא יצירה, שנכתבה על ידי המשורר הרומי אובידיוס, אשר חי בין השנים 43 לפנה"ס עד 17 לספירה.
היצירה נכתבה בין השנים 14 ל-2 לפנה"ס, וכוללת 21 מכתבי אהבה של נשים מפורסמות בספרות יוון.
15 האיגרות הראשונות מיוחסות בוודאות לאובידיוס, בעוד שמוטל ספק לגבי הכותב של איגרות 16 עד 21.
יצירה זו נכתבה כנראה בפרק הזמן שבין עריכת שתי המהדורות של ה'אהבות', כלומר בין שנת 14 ל־2 לפני הספירה.
היצירה התקבלה יפה בקרב החוגים הגבוהים, ואף סאבינוס, אחד מחבריו של אובידיוס, חיקה סגנון זה, והשיב על שישה ממכתבי הנשים.
לגבי איגרת 15 יש השערות רבות האם באמת שייכת לאובידיוס או למשורר אלמוני אשר כתב בסגנון אובידיוס.
ז'אנר זה של מכתבים בצורת שירה לירית ידוע מלפני זמנו של אובידיוס.
אנו רואים זאת בטרגדיות של אוריפידס, בשירי המשוררים האלכסנדרוניים ואצל פלאוטוס, קאטולוס ופרופרטיוס.
אובידיוס שם את כל הנשות הכותבות כביכול במצב דומה; בעליהן או מאהביהן נטשו אותן מסיבות שונות, והן מתגעגעות אליהם.
בכל האיגרות הדוברת היא האישה עצמה אשר כותבת את המכתב לאהובה ואנו עדים כאן לקול נשי של אוהבת בגוף ראשון.
ההנחה היא שאיגרות אלו, שלא מחולקות לספרים, הוצאו בשלושה פפירוסים, כל פפירוס מכיל חמש איגרות כאשר היצירה פורסמה לראשונה מתישהו בין שנת 15 לשנת 1 לפני הספירה.
פנלופה כותבת לבעלה אודיסאוס לא הרבה לפני שהם מתאחדים, כ-20 שנים לאחר שעזב לטרויה.
אובידיוס שואב את השראתו מה'אודיסאה' של הומרוס.
כמו בסיפור של הומרוס, היא מסורה ונאמנה לגמרי לבעלה, יותר מכל גיבורה אחרת.
בסוף האיגרת פנלופה מעידה שאף על פי שאודיסאוס עזב אותה כאישה צעירה, נערה (puella), גם אם הוא יחזור עכשיו ממש, היא כבר אישה זקנה (anus).
פיליס מחכה ארבעה חודשים לדמופון , בנו של תזאוס, שיחזור מהמסע שלו, וכותבת לו שיחזור.
נראה שדמופון שבר את ההבטחות שלו לנסוע רק לחודש אחד ולהתחתן עם פיליס.
במכתב היא מהרהרת על להרוג את עצמה ברעל, בטביעה, או בחרב.
בריסאיס היא אהובתו ושפחתו של אכילס.
אחרי שאכילס היה צריך למסור אותה לאגממנון, הוא סירב להמשיך להילחם.
במכתב זה בריסאיס מפצירה בו לקחת אותה חזרה מאגממנון ועם זאת להמשיך ולחזור להילחם במלחמת טרויה.
פאידרה רוצה לזכות באהבתו של היפוליטוס, בנה של בעלה הראשון תזאוס.
במכתב יש חשד למעין גילוי עריות בין אם לבנה החורג.
הקורא בן-זמנו של קישר, כנראה, בין סיפר זה לטרגדיה של אוריפידס היפוליטוס, שם לאחר שפאידרה נדחית על ידי בנה החורג היא שולחת מכתב לתזאוס ומאשימה אותו ששכב במיטתו של השני בכוח.
לאחר מכן, גם כן בטרגדיה, פאידרה מתאבדת.
כמו האיגרת הראשונה והשלישית, גם האיגרת הזאת שייכת לסיפורי טרויה.
הכרונולוגיה של סדר האיגרות הפוכה והולכת אחורה מבחינת קו העלילה.
אנו מתחילים באיגרת הראשונה, ערב חזרתו של אודיסאוס לפנלופה, ממשיכים לזמן לא רב לפני שאכילס נהרג, ומגיעים עכשיו לאירועים שמגיעים ישירות לאחר משפט פאריס.
אוינונה היא אהבתו של פאריס עוד לפני המשפט, והיא כותבת לו איגרת זו כאשר הוא מגיע לטרויה עם אהובתו החדשה, הלנה.
בניסיון להחזיר אותו אליה, היא מתארת בפרטים את יחסיהם הארוטיים, בתקופה בה פאריס היה רועה צאן בהר אידה.
בזמן שהאיגרת הזו נכתבה, יאסון, הנמען לאיגרת של היפספילה , כבר חזר לעיר מולדתו, לאחר שנטש אותה כשהיא בהריון עם תאומים.
בזמן הזה הוא מאוהב במדיאה מקולכיס, וכבר לא בכותבת האיגרת.
היפסיפילה מקללת אותו ואת אהבתו החדשה, ומדברת יותר על מדיאה מאשר על עצמה.
איגרת 12 נכתבה כביכול על ידי מדיאה עצמה, גם היא ליאסון, ומהווה מעין המשך לאיגרת השישית.
אם בחמש האיגרות הקודמות ראינו טון אופטימי, של רצון מצד הכותבות שאהובן יחזור אליהן או ימלא את ייעודו, אנו רואים כאן מעבר לטון פסימי יותר, לא של תקווה, אלא של אכזבה.
באיגרת זו, כמו באיגרת הקודמת, הטון הפסימי מודגש, כאשר דידו, בשורותיה האחרונות לאיניאס כותבת על התאבדותה, כאשר החרב כבר לידה.
לפני השורות האחרונות והסופיות, דידו הולכת קדימה אחורה בין ייאוש לניסיון להחזיר את איניאס אליה.
לאחר שהרמיונה נחטפה על ידי בנו של אכילס, פירוס (נאופטולמוס ביוונית), היא מתחננת לאורסטס להשתמש בחוק כדי להחזיר אותה ולהציל אותה מהנישואים האלו.
היא מצהירה שהוא יותר אורח מבעל, מכיוון שהוא אף פעם לא איתה, ותמיד במסעות להילחם במפלצות.
לפני כתיבת המכתב דאיאנירה שולחת להרקולס, שבוגד בה, גלימה עם דם של הקנטאור נסוס, במחשבה שהדם הוא שיקוי אהבה שיעזור לה לזכות בו בחזרה.
היא מבינה במכתבה שהדם של הקנטאור מורעל, והוא זה שהרג את בעלה.
לבסוף היא נפרדת ממשפחתה, בנה וחבריה.
האיגרת נכתבת על ידי אריאדנה לתזאוס אחרי שהוא נוטש אותה על האי נקסוס.
אריאדנה מנסה לשכנע את אהובה שיחזור אליה.
היא מספרת כיצד היא חיפשה אותו לאחר שהתעוררה על החוף לבד, לפני שהיא ראתה את הספינה שלו מתרחקת ממנה.
היא מספרת שהיא ניסתה לתפוס את תשומת לבו בכך שצעקה ונופפה לו בידיה.
האיגרת מציגה תמונה של בידוד ובדידות, ובכך מוסיפה לחמש האיגרות הספר השני את תחושת הפסימיות המוכרת.
האיגרת האחת עשרה - קנאקה
איגרת פרידה שכותבת קנאקה לאחיה מקאראוס , לפני שהיא מבצעת התאבדות לפי ציווי אביה.
היא מספרת על אהבת אחיה, על הריונה, על הניסיון להפלה, על כאבי צירי לידה ותהליך הלידה.
האיגרת השתים עשרה - מדיאה
כהמשך לאיגרת השישית, אנו רואים הפעם את מדיאה כותבת מכתב לאהובה יאסון, שם היא מספרת על ניסיונה באהבה, מהרגע שהיא מתאהבת בו עד נישואיו עם הנסיכה הקורינטית קראוסה , שהתקיימו זמן קצר לפני כתיבת המכתב.
מדיאה מתחננת במכתבה שאהובה יחזור אליה.
האיגרת השלוש עשרה - לאודאמיה
לאודאמיה מרגישה שבעלה ונמען המכתב פרוטסילאוס לא הולך לחזור ממלחמת טרויה.
ואכן, באיליאדה, פרוטסילאוס הוא הראשון מצד היוונים שנהרג.
היא מפצירה בו במכתב לא לקחת סיכונים מיותרים במלחמה.
האיגרת הארבע עשרה - היפרמנסטרה
היפרמנסטרה הייתה אמורה להרוג את בעלה לינקאוס , לו היא כותבת את המכתב, בהוראת אביה, בליל הכלולות שלה.
באיגרת היא מספרת על השתלשלות האירועים שגורמת לה לא להרוג אותו.
למרות זאת, היא לא מזכירה בשום מקום באיגרת את אהבתה אליו, והיא רק מבקשת ממנו שעכשיו, שאביה קשר אותה בשלשלאות והולך להוציא אותה להרוג, שיבוא להציל אותה או להרוג אותה בעצמו ושידאג לקבורה הולמת.
האיגרת החמש עשרה - סאפפו
סאפפו כותבת את האיגרת לפאון, אהובה לשעבר שעזב אותה.
כמו ב'אהבות', האיגרת פותחת בהתנצלות למעבר מהסוגה הלירית לסוגה האלגית.
בחלק השני של האיגרת מספרת סאפפו על החוויות והחלומות שלה מאז שאהובה עזב אותה.
בחלק השלישי היא מאיימת לוותר על כתיבת השירה.
הכותרת של האיגרות הללו, שנכתבו מאוחר יותר מאיגרות 1–15, לא הגיעה לידינו.
ההשערה היא שהן נכתבו בין שנת 1 ל-8 לספירה, או לאחר שאובידיוס הוגלה.
איגרת שש-עשרה נכתבת על ידי פאריס להלנה, ואיגרת שבע-עשרה היא תשובתה של הלנה לפאריס.
איגרות שמונה-עשרה ותשע-עשרה הן של לאנדררוס והרו, עשרים ועשרים ואחת של שקונטיוס וקידיפה.
ישנה השערה שקובץ איגרות זה לא נכתב על ידי אובידיוס עצמו אלא על ידי משורר אלמוני אשר העריץ את אובידיוס.
איגרה היא עיירה ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
לראשונה היישוב מוזכר בתעודה מ-1615. ב-1678 היו בו 43 בתי אב שבהם התגוררו 185 תושבים.
ב-1862 בכפר נבנתה כנסייה, וב-1873 על יד הכנסייה נפתח בית ספר.
ב-13 בספטמבר 1918 באזור התפתחו מספר מרידות כנגד השלטון הקומוניסטי אשר דוכאו על ידי הצבא האדום.
איגרות חוב חברתיות (בראשי תיבות, אג"ח חברתיות); באנגלית: "Social Impact Bonds" או SIBs וידועות גם בשם Pay for Success, הן איגרות חוב המונפקות על ידי גורמים פרטיים ומוצעות למשקיעים.
הכסף שמגויס במסגרת האג"ח, מושקע בקידום פרויקטים חברתיים, לרוב ממשלתיים או עירוניים.
איגרות חוב חברתיות הן אחד התחומים של "השקעות אתיות" או "השקעות אימפקט".
מבחינה משפטית-עסקית, איגרות החוב החברתיות מונפקות על ידי שותפות פרטית-ציבורית (Public Private Partnership=PPP) לטובת הפעלה של התערבות (לרוב הספקת שירות), מוגבלת בזמן, לצורך פתרון בעיה חברתית נתונה, הנמדדת ומתוגמלת על בסיס תוצאותיהן בצמצום הבעיה החברתית.
הפרויקט ומדדי ההצלחה שלו מוגדרים על ידי הממשלה או רשויותיה או בשיתוף עם הגורם הפרטי ויכולים להיות בכל תחום חברתי, ובעיקר בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך, כגון שיקום אסירים, קידום בעלי מוגבלויות, סיוע לנוער בסיכון, ועוד.
המודל התפתח בעיקר באנגליה ובארצות הברית, והחל להתרחב גם בישראל.
על פי רוב, המודל מערב שלושה גורמים:
הממשלה וגופיה או רשות מקומית
גורם מממן ומנהל והמשקיעים מטעמו
שיתוף הפעולה בין שלושת הגורמים מאפשר קידום של מטרה ציבורית באמצעות השקעה פיננסית המשלבת שיקולי רווח לצד תרומה חברתית.
מדידת תשואה של איגרות החוב החברתיות
התשואה של איגרות חוב חברתיות מתבססת על בסיס הצלחה של פרויקט: אם הפרויקט מצליח, תחזיר הממשלה למשקיעים את הקרן ותשואה על הקרן בהתאם לשיעור ההצלחה הנמדדת, ותשלומים אלו והתזרים הפנוי שנוצר בגינם, ישמשו להחזר ההשקעה שביצעו משקיעי הפרויקט.
ככל שתוכנית ההתערבות מוצלחת יותר, כך יגברו ההחזרים ותגדל התשואה למשקיעי הפרויקט כאשר לרוב, נקבעת תשואה מוגבלת למקרה של הצלחות גבוהות במיוחד.
במידה והפרויקט לא הצליח, המשקיעים עשויים לאבד חלק או את כל השקעתם בפרויקט.
איגרת חוב חברתית מול איגרת חוב רגילה
על אף שמן, איגרות החוב החברתיות אינן זהות לאיגרות חוב המוכרות בשוק ההון, וזאת משום שאין ריבית ותשלומים קבועים מראש, אלא שהתשואה היא תוצאתית ואינה ידועה מראש.
בנוסף, לא מובטח למשקיעים החזר ודאי של השקעתם הראשונית, או תשואה מינימלית כלשהי.
בשל מבנה השקעה זה, קיים תמריץ חזק מאוד לטייב ולייעל את הפרויקט.
בסוף הפרויקט - המוגבל בדרך כלל למספר שנים ולמספר מחזורי התערבות - מועבר הידע שנצבר לגופים הציבוריים והחברתיים.
בכך משמשת איגרת החוב החברתית גם כלי לפיתוח תוכניות התערבות עתידיות עבור גופים ציבוריים ולבחינת שינויי מדיניות.
בעשורים האחרונים, ממשלות רבות בעולם משתמשות בעמותות ובגופים פרטיים כגורמי ביצוע כחלק ממדיניות לייעול השירות הציבורי.
מקורות המימון לפעילותם הוא בעיקר כספי ממשלה ורשויות מקומיות וכן כספי תרומות ופילנתרופיה.
ארגונים אלו - בשל קושי ארגוני או ניהולי או מגבלה רגולטורית - מצויים לרוב בקושי תקציבי ומחסור במקורות מימון על אף התרומה האדירה שלהם לקידום החברתי.
במקביל, ארגונים אלו הם בעלי אפיונים דומים לאלו של עסק ונדרשים לניהול מקצועי ושיקולי מימון ותקציב קפדניים.
לאור האתגרים התקציביים, פעמים רבות גופים אלו אינם מודדים את מידת ההצלחה שלהם בהובלת שינוי חברתי, וכך למעשה, לא ניתן לייעל את השירותים.
בנוסף, זהו מצב בו חסרים מתווכים פיננסיים מקצועיים היודעים לשכלל את מקורות ההון ולפתח כלים פיננסיים לצד ידע מקצועי ניהולי.
הגורם המרכזי במודל היא הממשלה והרגולטורים הפועלים מטעמה שכן תמיכה באמצעות הסרת חסמים רגולטורים, יזמה ופיתוח תפיסה חדשנית מאפשרים קידום חברתי לצד הפקת יתרונות כלכליים למשקיעים.
הממשלה לא מבצעת את הפרויקטים המוצעים בעצמה, מסיבות שונות, בין היתר משום שמדובר בתוכניות שנכשלו, או שמדובר בפרויקט ניסיוני חדש, והממשלה מעדיפה להעביר סיכון זה לגורם חיצוני ולתגמל אותו רק אם הפרויקט הצליח על פי מדדים שנקבעים מראש.
הפערים בעולם בין מדינות בהן קיים אג"ח חברתי לבין כאלה שטרם שילבו זאת, הוא עצום.
המדינות העיקריות והראשונות אשר אפשרו הנפקת אג"ח חברתיות הן: קנדה, ארצות הברית, בריטניה וסקוטלנד, אירלנד, גרמניה, הודו, אוסטרליה, דרום אפריקה, מוזמביק, אוגנדה וישראל.
בשנים האחרונות הצטרפו מספר מדינות אפריקה, יפן ומדינות בדרום אמריקה.
נכון לשנת 2019, קיימות בעולם כ-146 איגרות חוב חברתיות, אשר גייסו עד כה כחצי מיליארד דולר.
בבריטניה, הנושא מפותח ומוכר על ידי הממשלה, וקיימות הנחיות מדויקות והדרכה באתר ייחודי.
הממשלה מקדמת יזמות בתחום האג"ח החברתיות והיא בעלת תפקיד חשוב בעיצוב התחום והתמריצים בו.
הוענקו תמריצים כלכליים ומיסויים המקלים עם ארגונים חברתיים המקיימים פעילות עסקית, והוקמו מתווכים פיננסיים-חברתיים.
בארצות הברית קיימות מגוון אפשרויות השקעה שמטרתן תשואה כספית לצד השפעה חברתית.
הממשלה הפדרלית מעודדת התפתחות התחום ויזמה הסדרים מיוחדים המעניקים למשקיעים תמריץ להשקיע בתחומים הסובלים מתת השקעה.
המעורבות הממשלתית מאפשרת זיכויי מס, מתן היתרים, חקיקה המאפשרת למלכ"רים להנפיק אג"ח למימון פעילותן והריבית פטורה ממס וכן השקעות ישירות של הממשלה בתוכניות פדרליות המעודדות השקעות חברתיות.
באוסטרליה, קיימת מודעות גבוהה מאוד לתחום, והממשלה הקימה משרד להשקעות חברתיות המעודד מעורבות והשקעות באמצעות פרסום מדריכי פעולה, מודלים למימון, הנחיות ומצגות וכן הטבות מס ותמיכה באמצעות אינקובטורים מסייעים.
המשקיעים בישראל באג"ח חברתיות הם לרוב משקיעים בעלי הון, ניסיון והכרות עם מכשירים פיננסיים ומימוניים ובעלי מודעות חברתית ורצון לתרום.
נכון לשנת 2019, בישראל, האג"ח אינן מוצעות לציבור הרחב.
מדינת ישראל טרם הכריזה על מדיניות סדורה ורשמית בעניין אג"ח חברתיות, אולם משתפת פעולה בתחומים מסוימים עם גופי השקעה חברתיים כגון SFI בפרויקטים של תגבור לימודי מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הבדואית, צמצום סוכרת מסוג 2, צמצום נשירה מההשכלה הגבוהה בתחום המדעים, ועוד.
על אף המענה החדשני שנותנות איגרות החוב החברתיות, הרי שקיימות מספר ביקורות על מכשיר פיננסי חברתי זה:
השקעה ראשונית: הפרויקטים רחבי היקף וזקוקים להשקעה ראשונית גבוהה מאוד בדרך כלל, ודורשים ניהול קפדני ופיקוח צמוד.
השקעה אקסקלוסיבית: נכון להיום, מדובר בהשקעה המתאפשרת לגורמים מתוחכמים בלבד ואינה מוצעת לציבור הרחב.
בעיות מדידה: לעיתים מדידת הצלחת פרויקט אינה מובהקת או ברורה ומדדי ההצלחה קשים להערכה או משתנים, נתון המייצר קושי ומאריך את זמן הפיתוח של הפרויקטים.
אי הצלחה: אם הפרויקט לא הצליח, הרי שההשקעה יורדת לטמיון ואינה מוחזרת למשקיעים, וזו תיחשב תרומה מבחינתם.
בכך מהווה האיגרת הלכה למעשה השקעת הון סיכון ולא השקעת אג"ח מובהקת.
מוטה תוצאות: על מנת להראות הצלחה של פרויקט, יטו יזמיו לטפל במקרים הקלים יותר ויזנחו את הבעייתיים אשר עלולים לפגוע בתוצאות, אם כי בהסכם עם הגורם הממשלתי יש לרכיב זה הגנות.
שינוי מדיניות: הממשלה עלולה לשנות מדיניות תוך כדי קיומו של הפרויקט ולשנות את מטרותיו או את מדדי ההצלחה שלו ובכך לידון אותו לכישלון.
בהסכם עם הגורם הממשלתי ישנה התחייבות חוזית להגן על המשקיעים במקרה של שינוי מדיניות.
כלים לעידוד הנפקת אג"ח חברתיות
מספר דרכים מוצעות לממשלות על מנת לקדם ולעודד הנפקת אג"ח חברתיות:
הסרת חסמים רגולטורים על מנת לאפשר לגופי השקעה נוספים להיכנס לתחום.
הקמת קרן ממשלתית לתשלום בגין תוצאות חברתיות מוכחות.
העצמת ההשפעה האפקטיבית של הממשלות על התוכניות החברתיות המקודמות.
יצירת תמריצים כלכליים כגון השקעה ראשונית מצד הממשלה, הקלות במס והיתרים לגיוס כספים.
יצירת מודלים וסטנדרטים לרבות מידע נגיש לציבור לבניית אג"ח חברתיות.
הקמת חממות או אינקובטורים לתמיכה בגופים המציעים אג"ח חברתיות.
דוגמאות לכל אחת מהדרכים לעיל מצויות במדינות שונות, ובמיוחד בבריטניה, ארצות הברית ואוסטרליה.
בנוסף, מציעה חברת SFI להעלות את המודעות להשקעות חברתיות באמצעות הסדרת מדיניות המיסוי למשקיעים באג"ח חברתיות, רתימת מקורות הון שאינם בשימוש כגון חשבונות בנק רדומים לטובת השקעות, והקמת קרן תשלומים לאג"ח חברתיות.
אִגְּרוֹן (מלשון איגרת) הוא ספר עזר לכתיבת מכתבים.
האיגרון מכיל הדרכה באשר למבנה המכתב, משפטים נפוצים ונוסחים סטנדרטיים למכתבים בשלל תחומים, כך שהמשתמש בספר יכול להעתיק ממנו מכתב או חלקי מכתב כמות שהם או בשינויים קלים, ולשלוח את התוצאה כמכתב שהוא מחברו.
איגרון עסקי מכיל שלל מכתבים עסקיים, כגון הזמנה של סחורה, הצעה של סחורה, בקשת הלוואה וכו'.
איגרון לשימוש פרטי מכיל דוגמאות להודעות על אירועים משפחתיים, למכתבי אהבה, מכתבי תנחומים, מכתבי בקשה, מכתבי התנצלות ועוד.
איגרונים זכו לתפוצה רחבה במאה ה-17 ובמאה ה-18, כאשר עם התפתחות שירותי הדואר הפכה כתיבת מכתבים לנפוצה יותר, ויוצאים לאור במידה מצומצמת גם בימינו.
אדם עשוי להזדקק לאיגרון בשפה שבה הוא שולט היטב, אך מתקשה בניסוח מכתבים בתחומים מסוימים (למשל כתוצאה מחוסר היכרות עם כללי הנימוס הרלוונטיים).
הצורך באיגרון גדל כאשר אדם נדרש להתכתבות בשפה שבה אינו שולט היטב, למשל דובר עברית שנזקק לשלוח מכתב בצרפתית.
דב רפל הציג צורך נוסף באיגרון: "מאחר שסגנון האיגרת מקנה יוקרה, רבים מאלה שלא היו ביקשו להתקשט בנוצות לא להם, ובלבד שאיגרותיהם יעידו על רמתם התרבותית הגבוהה."
האיגרון "Letters written to and for particular friends" מאת הסופר סמיואל ריצ'רדסון, שיצא לאור בשנת 1741, מבטיח לקורא בעמוד השער שלו הרבה יותר מאשר הדרכה בכתיבת מכתבי אהבה:
האיגרון העברי המודפס הראשון הוא הספר "אגרות שלומים", שיצא לאור בשנת ה'רצ"ד (1534).
בין מחברי האיגרונים בתקופת ההשכלה היו שהציבו לאיגרון מטרה נוספת, מעבר לסיוע בכתיבת מכתבים, והיא הנחלת השימוש בשפה העברית.
השימוש באיגרונים מצא דרכו לבדיחה ב"ספר הבדיחה והחידוד" של אלתר דרויאנוב:
חתן כתב לכלתו מכתבי-אהבה מתוך איגרון.
אף היא עשתה כמותו, ומתוך אותו איגרון החזירה לו מכתבי-אהבה.
ערב-פסח קיבלה מאתו מכתב ארוך לכבוד יום-טוב.
החזירה היא לו בו-ביום: "ערב-פסח היום, ואני טרודה בהכנות ליום-טוב.
איגנץ קוּנוֹש (במקור לוסטיג עד 1881, בהונגרית: Kúnos Ignác; היידושאמשון, 22 בספטמבר 1860 – בודפשט, 12 בינואר 1945) היה בלשן, טורקולוג, פולקלוריסט, יהודי-הונגרי, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1893).
הוא היה טורקולוג (חוקר טורקיה) מהחשובים ביותר ברמה אירופית בתחום, אוסף השירה העממית הטורקית שלו (טקסט) ואיסוף סיפורי העם הטורקיים נשזרו במחקרי הפולקלור האירופי.
הוא השיג תוצאות לא מבוטלות בתחום הבלשנות הטורקית ובחקר הדיאלקטולוגיה הטורקית, והיה מורה לפילולוגיה טורקית באוניברסיטת בודפשט במשך חצי מאה.
היה נשוי לרוז'ה סל (Széll Rózsa).
בנם קונוש אישטוון היה אביהם של ג'רג' קונוש (1942) שהיה רופא ופרמקולוג ולאסלו קונוש שהיה מתרגם (1947).
הוא סיים את לימודיו במכללה הקלוויניסטית בדברצן ובשנת 1879 נרשם לאוניברסיטת בודפשט, שם השתתף בעיקר בהרצאות בבלשנות.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במדעי הרוח ואת תעודת ההוראה לבתי ספר תיכוניים בשנת 1882. בתמיכתם הכספית של האקדמיה ההונגרית למדעים והקהילה היהודית של פשט, התגורר משנת 1885 בקונסטנטינופול במשך חמש שנים, שם בילה את זמנו בלימוד השפה והתרבות הטורקית (שמו הטורקי היה Kadir efendi).
בשנת 1890 מונה באוניברסיטת בודפשט כמרצה לפילולוגיה טורקית ולימד כמרצה בכיר החל משנת 1902. הוא מונה בשנת 1890 כמורה לשפה הטורקית גם בקורס המזרחנות של "האקדמיה למסחר בבודפשט".
בין השנים 1899 עד 1919 ניהל את עבודתה של "האקדמיה החדשה לסחר במזרח", שהכשירה מומחים לסחר חוץ עם המזרח.
בין השנים 1919–1922 היה מנהל האקדמיה המשולבת בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת בודפשט, שכונה "המכון המזרחי", ומשנת 1922 המשיך ללמד באוניברסיטה כמרצה בכיר לטורקית.
בקיץ 1925 ו- 1926, בהזמנת ממשלת טורקיה, היה פרופסור אורח באוניברסיטאות איסטנבול ואנקרה, ובשנת 1925 ארגן את המחלקה לפולקלור באוניברסיטת איסטנבול.
בשואה שהה בבודפשט ומת שם במהלך הימים האחרונים של המצור הסובייטי על העיר בשל המחסור, הרעב, התנאים הסניטריים הלא אנושיים וגילו המתקדם.