tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במידה וקיים חשד, יש לערוך בדיקות דם הכוללות ספירת דם מלאה ואלקטרוליטים.
רמת BHCG צריכה להילקח בנשים שבהן יש לחשוד גם בהריון.
בנוסף יש למדוד את רמת AFP (אלפא-פטו-פרוטאין) ורמות LDH בעיקר אצל נשים צעירות וילדות בהן חושדים בגידול מסוג germ cell tumor.
כדי לאבחן את המחלה, משתמשים גם במרקר מסוג CA-125. זהו מרקר אשר יכול לעזור באבחון המחלה, אולם הספציפיות והרגישות שלו הם נמוכים יחסית.
זהו חלבון המקודד על ידי גן הנקרא MUC16. חלבון זה הוא מרכיב של חלקים בעין, מערכת הנשימה ומערכת הרבייה הנשית.
השימוש בו נעשה בעיקר לצורך אבחון של סרטן השחלות, אולם רמותיו עולות במצבים נוספים.
למשל, רמות של חלבון זה עולות בעת סרטן הרחם, החצוצרות, הריאות, השד ומערכת העיכול.
רמות של חלבון זה עולות גם במצבים שפירים או שאינם סרטניים שמביאים למתיחה, גירוי והגדלה של איברי האגן, כגון: היריון, אנדומטריוזיס או מחלות דלקתיות.
רמות נורמליות של חלבון זה נעות בין 0–35 (μg/mL).
עוד הליכים המבוצעים כדי לאבחן סרטן זה הם בדיקות הדמיה שונות כמו אולטרה סאונד, MRI ו-CT.
האבחנה הסופית נערכת על ידי ניתוח: הניתוח יכול להיעשות בגישה פתוחה (לפרוטומיה - חתך דרך קיר הבטן) או באמצעות לפרוסקופיה.
במהלך הניתוח, מוסר הגידול וכן נעשית סריקה בחלל הבטן אחר גרורות.
הווה אומר, התהליך הניתוחי הוא גם תרפויטי וגם דיאגנוסטי.
משמע, הליך שיש בו כדי להעניק טיפול לחולה כמו גם לאבחנה.
הטיפול בסרטן השחלות הוא טיפול כירורגי (ניתוחי) אשר לרוב משולב עם כימותרפיה, במיוחד כאשר הגידול מאובחן כשהחולה בשלבים המתקדמים של המחלה.
היקף הניתוח תלוי במידת התפשטות הגידול.
המנתחים יכולים להסיר שחלה אחת או שתיים (אופורקטומי), את החצוצרות ואת הרחם וכן לכרות את הפריטונאום והאומנטום במידה והגידול התפשט לחלל הבטן.
טיפול כימותרפי יכול להינתן לפני או אחרי הניתוח, ובמקרים של מעורבות פריטונאלית ניתן להשתמש בכימותרפיה אינטראפריטונאלית.
אצל חולות בשלב IA טיפול כמותרפי אינו משנה את ההישרדות הכללית לאחר הניתוח.
לכן, מטופלות אלו אינן מקבלות טיפול כימותרפי.
שאר המטופלות יטופלו בכימותרפיה סיסטמית, כאשר בסרטן אפיתליאלי התרופות הכימותרפיות שהראו עליה בהישרדות הן ציספלטין, קרבופלטין, ציקלופוספמיד ופקליטקסל.
השילוב היעיל ביותר כיום הוא טיפול בקרבופלטין ובפקליטקסל (carboplatin & paclitaxel).
הטיפול המקובל במישלב זה הוא מתן 6 מחזורים של טיפול כימותרפי.
תופעות הלוואי כוללות בחילה, הקאות, שלשולים, נשירת שיער, פגיעה בכליות ודיכוי מח העצם.
טיפול בקרינה בסרטנים אפיתליאליים מקובל פחות כיוון שטיפול זה גורם נזק לאיברים נוספים בחלל הבטן.
בגידולים מסוג germ-cell, קיים שימוש מוצלח בהקרנה, בעיקר בחולות עם גידול מסוג דיסגרמינומה.
הקושי לאבחן את סרטן השחלה בשלבים מוקדמים, מגביל את יכולות הרופאים לטפל במחלה.
מעל ל-60% מן החולות, יאובחנו כשהן בשלבים מתקדמים.
ההישרדות הממוצעת לאחר חמש שנים עומדת על כ-45%, כאשר בשלבים מוקדמים יותר שיעור ההישרדות גבוה יותר.
לעומת זאת, אצל חולות בשלבים מתקדמים, סיכויי ההישרדות פוחתים וכך למשל השרידות ל-10 שנים אצל חולות סרטן נעה בין 84.1% אצל נשים בשלב 1A (גילוי מוקדם של המחלה) ועד 10.4% נשים בשלב IIIC.
לגידולים מסוג germ cell יש פרוגנוזה טובה בהרבה היות שהם נוטים לגדול במהירות ולכן מאובחנים יחסית מוקדם.
הקושי לאבחן מתבטא בתחלואה ותמותה של סרטן השחלות.
בשנת 2020 מאחוז מקרי סרטן השחלה בישראל היו 2.2% אצל נשים יהודיות ו 3.1 אצל נשים ערביות.
לעומת זאת מקרי התמותה מסרטן השחלה עמדו באותה שנה על כ 5%.
סרטן הפות הוא סרטן לא שכיח המהווה כ-5% מסוגי הסרטנים הגינקולוגיים.
סרטן הפות נפוץ יותר אצל נשים מבוגרות, ומופיע בעיקר בתקופה שלאחר סיום הווסת (פוסט-מנופאוזה).
הגיל הממוצע בו מאבחנים את הסרטן הוא גיל 65, כאשר 90% מסוגי הסרטן בפות הם מסוג סרטן תאי קשקש (Squamous cell carcinoma).
בתחילת המאה ה-21 חלה עלייה בשכיחות סרטן זה אצל נשים צעירות יותר, בעיקר לאור הקשר שבין נגיף הפפילומה האנושי- HPV לסוג סרטן זה (בנוסף לקשר שיש לנגיף זה לסרטן צוואר הרחם).
לרוב יש איחור של כ-6–12 חודשים בדיווח על סימפטומים הקשורים לסרטן זה.
למרות הגיל המבוגר של חלק גדול מהחולות, והממצא הגדול יחסית של סרטן השכיח ברוב המקרים, הסרטן ניתן להסרה כירורגית כאשר לשלבים 1 ו-2 של המחלה פרוגנוזה ממוצעת של מעל 90% שרידות לאחר 5 שנים.
ממצאים נוספים בבדיקה גופנית שניתן לראות הם השמנת יתר, יתר לחץ דם, וגירוי כרוני של הפות שהיא משנית לתהליכים כגון סוכרת.
באופן כללי, נגעים טרום ממאירים בפות מתרחשים הן אצל נשים טרם המנופאוזה והן לאחר מכן, כאשר הגיל החציוני לנגעים אלו הוא גיל 40. התסמין הנפוץ ביותר הוא גרד, אשר נראה ביותר מ-60% מהנשים.
בדומה לסרטן צוואר הרחם, מדורגים נגעים טרום סרטניים בפות על פי מידת הדיספלסיה שלהם – VIN1, VIN2, VIN3 - כאשר VIN3 מאופיין כקרצינומה in situ.
עם זאת, שלא בדומה לסרטן צוואר הרחם אשר מתחיל לרוב מאזור הגבול שבין צורות אפיתל שונות, סרטן הפות מאופיין על ידי נגעים דיספלסטיים במקומות שונים.
נגעים אלו יכולים להיות קטנים או מפושטים, יחידים או מרובים, ולעיתים הם יוצרים מעין פפולות בצבעים שונים.
לרוב, הנגעים הם לבנים והיפקר-קרטוטיים, אולם יכולים להופיע גם בצבעים שונים.
יש לערוך קולפוסקופיה ונטילת ביופסיה מנגעים אלו על מנת לאפיינם.
אצל נשים לאחר המנופאוזה, נגעים אלו נוטים להיות מולטיפוקאליים יותר.
הטיפול בנגעים טרום סרטניים אלו תלוי בתוצאות הביופסיה, וכולל אופציות שונות.
כך למשל, במידה ומדובר בנגע קטן, יש להעדיף כריתה מקומית נרחבת של הנגע ושוליו (לרוב מסתפקים בשוליים של 1 ס"מ).
במידה ויש מספר מוקדים של נגעים, ניתן לבחור בצריבה על ידי לייזר, אולם דרך זו כואבת יחסית ולא מאפשרת נטילת ביופסיה.
במידה ויש נגע נרחב יותר, יש להעדיף כריתה שטחית של הפות (Superficial vulvectomy), ולאחר מכן השמת שתל עור.
טיפול בכימותרפיה מסוג 5FU, קריותרפיה וטיפול פוטודינמי הם טיפולים שלעיתים עוזרים בחלק מן המקרים, אולם ניתוח הוא הטיפול הדפינטיבי למקרים של נגעים טרום סרטניים.
על נשים עם נגעים שטופלו להיות במעקב למשך מספר שנים, מאחר שהמחלה נוטה לערב אזורים נוספים כגון הנרתיק וצוואר הרחם.
על נשים אלו לעבור קולפוסקופיה מדי 3–4 חודשים עד שאין הוכחות להימצאות המחלה למשך שנתיים.
לאחר מכן יש לערוך בדיקות וגינליות מדי חצי שנה.
סרטן מסוג תאי קשקש (Squamous cell carcinoma) הוא סוג הסרטן השכיח ביותר מתוך כלל הסרטנים בפות.
לרוב, סרטן זה מערב את השפתיים הגדולות והשפתיים הקטנות (65%) וברבע מן המקרים יש מעורבות של הדגדגן או הפרינאום.
יותר משליש מהגידולים מערבים את הפות באופן דו-צדדי.
הפתולוגיה של סרטן זה מדורגת לפי מידת התמיינות התאים - GRADE.
עם זאת, הגורם הפרוגנוסטי החשוב ביותר לצורך הערכת חומרת הסרטן הוא מידת המעורבות הלימפטית של הסרטן (למעט גידול ספציפי הנקרא verrucous carcinoma, אשר אינו מתפשט לבלוטות לימפה, ולכן הטיפול בו אינו כולל הוצאת בלוטות לימפה).
קיימים סוגים שונים ונוספים של סרטן הפות שאינם מסוג סרטן תאי קשקש, כגון BCC, סרטן מסוג מלנומה וסרטן של בלוטת ברתולין.
מלנומה מהווה 5% מסרטן הפות, והוא הסרטן השני בשכיחותו לאחר סרטן תאי קשקש.
התסמינים הקליניים של סרטן הפות כוללים גרד בפות או מסה בפות, ביותר מ-50% מן המטופלות.
לעיתים קיימות תלונות על דימום או כאב, אולם אצל 20% מן המטופלות אין תסמינים כלל.
כרבע מן החולות דיווחו כי הן קיבלו טיפול חלקי או טיפול כגון משחות וקרמים, ללא שנלקחה ביופסיה.
ביצוע הסטייג'ינג והטיפול לסרטן הפות הוא כירורגי.
טרם תחילת הטיפול יש לערוך בדיקות גופניות ומלאות לרבות בדיקה ציטולוגית מצוואר הרחם ווולווסקופי.
כמו כן יש להשלים בדיקות דם ושתן, צילום חזה ו-CT.
ברוב המקרים מומלץ תהליך הכנת מעיים, במיוחד אם העור באזור הפרינאום מוסר.
באופן היסטורי, הניתוח שבוצע כלל כריתה רדיקלית של הפות וכריתת בלוטות לימפה אזוריות.
כיום, הנטייה היא לבצע ניתוח פחות רדיקלי, שכולל כריתה רחבה רדיקלית מקומית של הגידול העיקרי עם הסרה של בלוטות לימפה מפשעתיות.
מידת הכריתה והטיפול שלאחר מכן תלויים בסטייג' עצמו.
במקרים בהם מדובר בסטייג' 1 של המחלה (הגידול מוגבל לפות או לפרינאום והוא פחות מ-2 ס"מ בקוטר, ללא גרורות) - הטיפול הוא כריתה רדיקלית מקומית עם שוליים של 1–2 ס"מ.
כאשר הנגעים מעורבים משני הצדדים או מערבים את קו האמצע, יש לבצע בנוסף לכריתה עצמה של הנגע, גם כריתת בלוטות לימפה אינגויננליות ופמורליות בשני הצדדים.
כאשר הוכח לאחר הניתוח כי הגידול מערב בלוטות לימפה, יש לטפל בהקרנות.
במקרים בהם הגידול מתקדם מאוד, כשניתן למשש בלוטות לימפה קשות וכיביות, ניסיון לכריתתן הביא לתוצאות שאינן טובות מבחינה פרוגנוסטית.
במקרים כאלו מומלץ לטפל בכימותרפיה ובקרינה טרום הניתוח.
הטיפולים הכימותרפיים המקובלים הם מתן ציספלאטין ו-5FU.
הסיבוך השכיח ביותר של ניתוח הוא פתיחה של הפצע הניתוחי או wound breakdown.
סיבוך זה קשור למידת העור שהוסרה במהלך התהליך, ויש לשים שתל עור לאחר מכן על מנת לזרז את ההחלמה.
לאחר הניתוח, יש להיות במעקב במשך כל שלושה חודשים בשנתיים הראשונות, ולאחר מכן כל חצי שנה.
הנטייה לחזרת הגידול היא בעיקר בשנתיים הראשונות - 80% מהחזרות של הגידול מתרחשות במהלך שנתיים אלו.
המדד הפרוגנוסטי העיקרי בסרטני הפות הוא מידת המעורבות של בלוטות לימפה.
במידה ואין מעורבות לימפטית, הפרוגנוזה היא 90% כאשר במידה וקיימת מעורבות לימפטית הפרוגנוזה עלולה להגיע ל-40%.
סרטן העין הוא מונח שתפקידו לתאר סוגים שונים של גידולים המתרחשים בחלקים שונים של העין.
סרטן זה מתרחש כאשר תאים מתחילים לגדול ללא בקרה ויוצרים מסה הנקראת גידול.
הגידולים מתחלקים לשני סוגים: גידול שפיר (לא סרטני) או גידול ממאיר (סרטני, יכול לשלוח גרורות לחלקים שונים של הגוף).
שני סוגי מחלות הסרטן הנפוצות המתפשטות באמצעות גרורות אל העין הם סרטן השד וסרטן הריאות.
קיימים מספר סוגים של סרטן העין: מלנומה של הענביה (הנפוץ מבין הסוגים השונים), לימפומה תוך עינית, רטינובלסטומה (מחלת סרטן נדירה בקרב עיני ילדים), מלנומה של הלחמית, קרצינומה של עפעף וגידול של בלוטת הדמעות.
סוגים שונים של סרטן העין
מלנומה של הענביה הוא הנפוץ ביותר מבין הגידולים התוך העיניים אף על פי שמדובר בסרטן נדיר, שכיחותו היא בין 6-8 מקרים חדשים למיליון נפש לשנה.
הענביה היא השכבה בעין הכוללת את הקשתית, החלק הצבעוני בעין אשר אחראי על ויסות כמות האור הנכנסת אל העין.
מלנומה, בדומה לסרטן העור, מתפתח מתאים אשר מייצרים פיגמנט הנקרא מלנוציטים.
המלנומה המתפתחת בגלגל העין היא בדרך כלל הענביה ומכאן מקור שמו של סרטן זה.
בישראל כ-50 מקרים מאובחנים מדי שנה, כאשר מרבית המקרים מאובחנים לאחר גיל 40.
לימפומה היא סוג של סרטן שמתחיל בתאים לימופציטים של מערכת החיסון.
הסרטן מתחיל בדרך כלל בבלוטות הלימפה אך גם יכול להתחיל באיברים פנימיים בגוף כדוגמת קיבה, ריאות ולעיתים נדירות גם בעיניים.
לימפומה ניתן לסווג לשני סוגים עיקריים.
לימפומת הודג'קין ולימפומה שאינה הודג'קין.
לימפומה תוך עינית היא לימפומה שאינה הודג'קין.
בסרטן זה לוקים בעיקר קשישים או אנשים בעלי בעיות במערכת החיסון כדוגמת איידס.
רטינובלסטומה היא סרטן נדיר בעין בו לוקים כ-4 מיליון ילדים ברחבי העולם.
על אף נדירותו מדובר בגידול הממאיר הנפוץ ביותר בקרב ילדים.
רטינובלסטומה יכולה להופיע בשתי העיניים (רטינובלסטומה בילטרלית) והיא תעבור בדרך כלל בתורשה אצל תינוקות וילדים צעירים.
רטינובלסטומה הפוגעת בעין אחת בלבד (רטינובלסטומה אונילטרלית) איננה עוברת בתורשה והיא מופיעה בדרך כלל בקרב ילדים בוגרים יותר.
במקרים מסוימים תיפגע גם בלוטת האצטרובל (רטינובלסטומה משולשת).
על מנת לקבוע כיצד לטפל בגידול חשוב לסווג את מקרה הרטינובלסטומה לפי מיקום, גודל וכמות הגידולים.
מלנומה של הלחמית הוא גידול על פני שטח העין.
סרטן זה מהווה רק כ-2% עד 3% מכלל מקרי סרטן העין.
הסרטן מתחיל מצמיחה הנראית ככתם חום ללא כאבים בעין או כאשר מתרחש שינוי צבע של גידול שטוח על פני שטח העין ולא מורגש כאב.
לעיתים רחוקות טועים וחושבים על נמש שהוא שפיר כשלמעשה מדובר במצב טרום סרטני חמור.
מלנומה של הלחמית נוטה להופיע אצל אנשים בשנות ה-50 או ה-60 לחייהם.
אך לעיתים נדירות גם בקרב אנשים צעירים מגיל 20.
קרצינומה בזלית של העפעף (Basal Cell Carcinoma – BCC), היא הגידול השכיח ביותר של העפעפיים (בדרך כלל מתרחש על העפעף התחתון).
אף על פי שמדובר בגידול ממאיר הוא אינו שולח גרורות, קצב גדילתו מאוד איטי ונמשך זמן רב והתפשטותו מקומית.
הטיפול היעיל במחלה הוא כריתה מלאה של הגידול, ביחד עם שולי הרקמה הנקיים ושחזור העפעף.
בהתאם לגודל החסר לאחר הכריתה, לעיתים ניתן לבצע חיבור ראשוני של העפעף, אך במקרים רבים יש צורך בשתל רקמה ממקור אחר כדוגמת עפעף עליון, עור, רקמת רירית הפה.
קיימים מספר גורמי סיכון אשר מגבירים את סיכויי הפרט לחלות בסרטן העין:
שימוש במיטות שיזוף או שיזוף מהשמש עלול להעלות את הסיכון של קרצינומה של העפעף ומלנומה של הענביה.
חשיפה לווירוסים מסוימים, כגון וירוס הפפילומה (HPV) עלולה להגביר את הסיכון של קרצינומה של הלחמית.
שומה לא טיפוסית ותסמונת מלנומה (Atypical mole and melanoma syndrome -AMS), מאופיין במספר שומות חריגות באזור העין.
נקודות חן בקרבת העין או נמשים בעיניים.
חשוב שייבדקו באופן תקופתי, זאת על מנת להבטיח שלא יהפכו בעתיד למלנומה.
מלנומה - ייתכן ובשלבים המוקדמים של המחלה לא יהיו תסמינים.
לאחר גדילת הגידול ייתכנו בעיות שונות בראייה: טשטוש ראייה, ירידה בראייה, ראייה כפולה ועיוורון בסופו של דבר.
הגידול יכול להגיע לממדים אשר יגרמו לשבירה והיפרדות הרשתית.
במקרים מסוימים ניתן להבחין בגידול הגלוי לעין דרך האישון.
רטינובלסטומה - ניתן לזהות כאשר מאובחנת פזילה, כתם זוהר לבנבן או צהבהב המאובחן בעין דרך האישון, ירידה בראייה, עיוורון, ובמקרים מסוימים העין עשויה להיות אדומה וכאובת.
רטינובלסטומה יכולה להתרחש בעין אחת או בשתיהן.
הגידול נפוץ בעיקר בקרב תינוקות וילדים צעירים.
בצילומים ניתן להבחין פעמים רבות ברפלקס שבגללו שבעיניים קיימת נקודה אדומה.
לעומת זאת, נקודה לבנה או צהובה במקום רפלקס העיניים האדום ייתכן ומשמעותו גידול או סוג של מחלת עיניים אחרת ויש לבדוק זאת.
הטיפול ניתן באמצעות מקור רדיואקטיבי הנקרא פלאק.
באמצעות לוחית מתכת הממוקמת על פניו של הגידול המוחדרת בעזרת ניתוח.
הלוחית נשארת במקומה מספר ימים (בין 1-4 ימים) ומתבצעת בהרדמה כללית, במקרים מסוימים ניתן לבצע אותו גם באמצעות הרדמה מקומית.
בתום ההקרנות יש לבצע ניתוח נוסף על מנת להסיר את הלוחית.
טיפול בלייזר נקרא גם תרמותרפיה (tranpupillary thermotherapy TTT) מבצעים שימוש בלייזר על מנת לכווץ גידולים קטנים.
היתרון בטיפול בלייזר הוא שקיימות בו פחות תופעות לוואי מאשר בניתוח.
ניתן לשלב טיפול בלייזר ביחד עם הקרנות.
ניתן לבצע הסרה של הגידול בלבד, הסרת חלק קטן של העין או במקרים מסוימים הסרת כל העין.
סוג הניתוח תלוי בגודלו ובמיקומו של הגידול.
האפשרויות הכירורגיות הן: הסרת חלק מהקשתית (Iridectomy), הסרת חלק מהקשתית וגוף הריסים (iridocyclectomy) והסרת העין (enucleation).
במקרים מסוימים הטיפול היחידי במלנומה היא הסרת עין.
בעקבות אובדן הראייה, אדם בעל עין אחת יתקשה בתפיסת עומק.
לאחר הסרת העין מתבצע ניתוח נוסף בו משתילים למנותח עין מלאכותית.
באמצעות שימוש בשתל ניתן לגרום לתותב להיראות ולהתנהג במידה רבה כפי שנראית עין אמיתית.
במקרה של קרצינומה של העפעף כיוון שמדובר בגידול ממאיר המתפתח באופן מקומי ניתן לטפל בו באמצעות כריתה מלאה של הגידול ביחד עם שולי הרקמה.
לאחר שבוצע הניתוח יש לשחזר את העפעף.
סרטן חלל הפה הוא חלק מתוך קבוצה של סרטני ראש צוואר, אשר יכול להתפתח בכל חלק מחלל הפה או האורופארינקס .
מבחינה אנטומית, חלל הפה כולל את החך הקשה, רצפת הפה, החניכיים או הרכסים מחוסרי השיניים, ריריות הלחיים והחלק האורלי, הנייד, של הלשון.
מרבית סרטני הפה מתחילים בלשון וברצפת הפה.
כמעט כל סרטני הפה מתחילים בתאים שטוחים (תאים קשקשיים) אשר מכסים את שטחי הפה, הלשון והשפתיים.
סרטנים אלו מכונים קרצינומות של תאים קשקשיים.
כאשר סרטן הפה מתפשט (שולח גרורות), הוא בדרך כלל עובר דרך מערכת הלימפה.
תאי סרטן שנכנסים למערכת הלימפה נישאים על ידי נוזל הלימפה, נוזל מימי בהיר.
תאי הסרטן פעמים רבות מופיעים לראשונה בקשריות לימפה סמוכות בצוואר.
תאי סרטן יכולים גם להתפשט לחלקים אחרים של הצוואר, לריאות ולחלקים אחרים של הגוף.
כאשר דבר זה קורה, לגידול החדש יש את אותו הסוג של תאים בלתי תקינים כמו של הגידול הראשוני.
לדוגמה, אם סרטן הפה מתפשט לריאות, תאי הסרטן בריאות יהיו למעשה תאי סרטן הפה.
המחלה היא סרטן פה גרורתי, ולא סרטן ריאות.
המחלה מטופלת כסרטן הפה, ולא כסרטן ריאות.
רופאים לעיתים מכנים את הגידול החדש כמחלה "מרוחקת", "מפושטת", או גרורתית.
עולמית, מבין כל הגידולים המוצקים, סרטן הפה והלוע התחתון הוא בעל הממאירות השמינית בנפיצותה, ומונה כ-400,000 מקרים חדשים המאובחנים מדי שנה.
סרטן הפה והלוע התחתון מהווה כ-3% מהגידולים הממאירים בקרב הגברים וכ-2% מהם בקרב הנשים [1].
בארצות הברית אובחנו בשנת 2010 כ-25,000 מקרים חדשים של סרטן הפה והלוע התחתון.
מעניין שלפי נתונים אלה היה מספר המקרים של סרטן הפה והלוע התחתון גבוה במעט ממספר מקרי הלוקמיות בקרב גברים בארצות הברית.
באותה שנה מתו מהמחלה כ-4,000 מהחולים בעלי סרטן הפה וכ-2,500 מהחולים בעלי גידולים בלוע התחתון.
אף שקצב אבחונם של סרטן הפה והלוע התחתון נמצא במגמת ירידה קלה, קצב ההישנות של סרטן הלשון והשקדים נמצא בעלייה מתמדת [2].
כמו כן, שכיחות סרטן הלשון הניידת, הנפוץ ביותר בחלל הפה וגם האלים ביותר מבחינת ההתנהגות הביולוגית, נמצאת בעלייה מתמדת בקרב חולים צעירים (בעשור החמישי ומטה לחייהם).
מגמות אלה נצפות גם בארץ.
סימפטומים נפוצים של סרטן הפה כוללים:
טלאים או כתמים בתוך הפה או על השפתיים בצבע לבן, תערובת של אדום עם לבן, או אדום.
כתמים לבנים הם הנפוצים ביותר.
כתמים לבנים לעיתים הופכים לממאירים.
לכתמים בצבע תערובת של אדום עם לבן פוטנציאל גבוה יותר בהשוואה לכתמים הלבנים להפוך לממאירים.
כתמים אדומים הם אזורים חלקים, בצבע בהיר אשר לעיתים קרובות הופכים לממאירים.
פצע על השפה או בתוך הפה אשר אינו נרפא.
על אדם, החווה אחד או יותר מהסימפטומים הללו, יש לפנות לרופא, על מנת לאבחן ולטפל בכל בעיה מוקדם ככל האפשר.
לרוב, סימפטומים אלה אין משמעותם סרטן, כיוון שמחלות זיהומיות או בעיות אחרות יכולות לגרום לאותם הסימפטומים.
אצל אדם החווה סימפטומים, אשר יכולים לרמז על סרטן פה, הרופא המטפל או רופא השיניים בודקים את הפה והגרון, ומחפשים כתמים לבנים או אדומים, גושים, נפיחות או בעיות אחרות.
בדיקה זו כוללת הסתכלות קפדנית על גג הפה, הקיר האחורי של הגרון ובחלק הפנימי של הלחיים והשפתיים.
הרופא גם מושך בעדינות את הלשון כדי שיוכל לבדוק אותה בצדדים ובחלקה התחתון.
רצפת הפה וקשריות לימפה צוואריות נבדקות גם הן.
אם לפי הבדיקה נראה אזור שאינו תקין, ניתן להוציא דגימה קטנה מהרקמה.
הסרת רקמה על מנת לחפש תאי סרטן נקראת ביופסיה.
בדרך כלל, ביופסיה נעשית תחת הרדמה מקומית.
לפעמים היא נעשית תחת הרדמה כללית.
לאחר מכן, פתולוג בוחן את הרקמה תחת מיקרוסקופ, בחיפוש אחר תאי סרטן.
ביופסיה היא הדרך הבטוחה והיחידה לדעת אם האזור הלא תקין סרטני.
בקרב חולים בעלי גידולים קטנים יחסית עשויים להיות סימנים וסימפטומים קלים בלבד, אם בכלל, ומכאן החשיבות של בדיקה רפואית יסודית של חלל הפה.
סרטן הפה עלול להופיע ככתם אדום, כתם אדום-לבן ואפילו כתם לבן.
בשלבים מתקדמים יותר של המחלה, הצורה היא של נגע בולט מעל פני השטח, ובשלבים אלה ילווה הגידול בכאב, ריח לא טוב מהפה, קושי בדיבור ובבליעה ודימומים.
עישון ושימוש במוצרי טבק שונים
עישון הוא הגורם החשוב ביותר והשפעתו תלויה במינון ובזמן, כמו גם לגבי צריכת אלכוהול.
לפי ממצאים אפידמיולוגיים, צריכת אלכוהול בשילוב עם עישון סיגריות, למשל, אף עשויה להגביר את הסיכוי לחלות בסרטן הפה והאורופרינקס.
חוסר בוויטמינים ובמינרלים לא הוכח באופן חד משמעי כפקטור אטיולוגי לסרטן הפה.
יש כמה דרכים לטפל בסרטן הפה:
טיפול ניתוחי - ניתוח להסרת הגידול בפה או בגרון הוא טיפול נפוץ בסרטן הפה.
לעיתים המנתח מסיר גם קשריות לימפה צוואריות.
רקמות אחרות בפה ובצוואר עשויות להיות מוסרות גם כן.
חולים יכולים לעבור ניתוח בלבד או בשילוב עם טיפול קרינתי.
טיפולי הקרנה - טיפול קרינתי (רדיותרפיה) הוא סוג של טיפול מקומי.
הוא משפיע על תאים רק באזור המטופל.
נעשה שימוש בטיפול קרינתי בלבד, עבור גידולים קטנים, או עבור חולים שאינם יכולים לעבור ניתוח.
ניתן להשתמש בטיפול זה לפני ניתוח על מנת להשמיד תאי סרטן ולכווץ את הגידול.
ניתן להשתמש בו גם לאחר הניתוח כדי להרוס תאי סרטן אשר עשויים להישאר באזור.
שיטות ההקרנה היום השתכללו, ובחלק מהמרכזים הרפואיים גם בארץ התחילו להשתמש בשיטה חדשה שהעיקרון בה הוא מתן קרינה במינון נמוך בכל פרקציה, כך שאפשר להעלות את סך מנת הקרינה ללא החמרה בתופעות הלוואי המאוחרות.
סרטן הפין (בלועזית: penile cancer) הוא גידול ממאיר שמקורו בגוף הפין או בעורלה.
ישנם סוגים שונים של סרטן הפין, אולם ב-95% מהמקרים מדובר בקרצינומה של תאי קשקש.
סרטן הפין נדיר במדינות מפותחות ונפוץ יותר במדינות מתפתחות.
בדומה לסוגים רבים של סרטן עור, מרבית המקרים של סרטן הפין ניתנים לריפוי כאשר האבחון מוקדם.
סרטן הפין נדיר מאוד במדינות מפותחות ושיעור היארעותו עומד על 0.3–1 ל-100,000 אנשים לשנה בארצות הברית ומערב אירופה.
במדינות מתפתחות ההיארעות היא 4.2–4.4 לשנה ל-100,000, ובמדינות מסוימות מהווה סרטן הפין אף 10% מהמחלות הממאירות בגברים.
בישראל שכיחות סרטן הפין היא מהנמוכות בעולם ועומדת על 0.1 ל-100,000. בארצות הברית ובאירופה 0.4%-0.6% מהגידולים הממאירים הם בפין, ופחות מאלפית מהתמותה מסרטן היא ממחלה זו, אולם בארצות מתפתחות השיעור גבוה יותר ומגיע לעד 6% מכלל הגידולים הממאירים.
בברזיל, למשל, זהו סוג הסרטן הרביעי בשכיחותו בגברים.
בארצות הברית הסיכון של גבר ערל לחלות בסרטן הפין בימי חייו הוא 1 ל-600, ובדנמרק הוא 1 ל-900. היארעות סרטן הפין עולה עם הגיל, כשהעלייה המשמעותית ביותר נרשמת לאחר גיל 60, והשיא הוא בגברים בעשור התשיעי לחייהם.
סרטן הפין, בדומה למחלות סרטניות רבות אחרות, הוא מחלה רב-גורמית עם גורמי סיכון כפי שמפורט להלן.
מעט ידוע על המוטציות הקשורות בהתפתחות הגידול, במיוחד בגידולים שאינם קשורים בנגיף הפפילומה האנושי.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הלך והתבסס הקשר שבין זיהום בנגיף הפפילומה האנושי להתפתחות קרצינומת תאי קשקש באיברי המין, לרבות בפין.
הנגיף גורם לקונדילומות אשר יכולות להתפתח לנגעים קדם-ממאירים ובהמשך לקרצינומת תאי קשקש, אם כי גם בהיעדר קונדילומות נראות לעין יכול הנגיף להיות מעורב בהתפתחות המחלה.
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מעריכים כי הוא גורם לכ-40%–50% ממקרי סרטן הפין בארצות הברית.
ארבעה זנים נמצאו בעלי פוטנציאל מסרטן גבוה יותר: 16, 18, 33 ו-35. זנים אלה מייצרים שני חלבונים, E6 ו-E7, הפוגעים במסלול פעילות החלבונים p53 ו-Rb1 (בהתאמה), שהם חלבונים מדכאי גידולים.
נגיף נוסף שנמצא כי הדבקה בו היא גורם סיכון ללקות בסרטן הפין הוא HIV.
הסיכון עומד על פי שמונה.
נוכחות עורלה, ובפרט פימוזיס, מגבירה את הסיכון ללקות בסרטן הפין.
המחלה כמעט שאינה קיימת אצל גברים שנימולו בינקותם.
מעבר לכך שכריתת העורלה מונעת אפשרות לנגע בעורלה עצמה, הוצע שמניעת המחלה קשורה גם בהפחתת הסיכון להידבקות בנגיף הפפילומה, בכך שקל יותר לשמור על ניקיון הפין בהיעדר עורלה, ובכך שלאחר מילה אין כמעט סיכון להתפתחות פימוזיס.
כמו בסוגי סרטן אחרים, שבהם דלקת כרונית עלולה להשרות התמרה סרטנית, גם דלקת וגירוי של רקמת הפין הם גורמי סיכון להתפתחות סרטן הפין.
הצטברות של סמגמה ותנאי היגיינה ירודים יכולים לגרום באופן עקיף לדלקת ולגירוי וכך להתפתחות סרטן הפין.
מלבד זאת, חבלה או קרע בפין, פריחה כרונית על הפין והיצרות של השופכה הם גורמי סיכון בפני עצמם לסוג סרטן זה.
עישון הוא קרצינוגן ובכך מגדיל את הסיכון לסרטן הפין, בדומה לסוגי סרטן אחרים.
קרינה אולטרה סגולה מגבירה את הסיכון לסרטן העור ובכך את הסיכון לסרטן עורי בפין בחולי פסוריאזיס שחוו טיפולים בחשיפה לקרינה מסוג זה באזור הפין.
עוד נמצא כי גיל מבוגר, מצב סוציואקונומי נמוך והשמנה הם גורמי סיכון להתפתחות סרטן הפין.
שמירה על תנאי היגיינה נאותים, שימוש באמצעי מניעה מסוג קונדום, חיסון בגיל צעיר כנגד נגיף הפפילומה האנושי, והימנעות מעישון תורמים להפחתה משמעותית בהיארעות סרטן הפין.
מילה בגיל צעיר מונעת את סרטן הפין כמעט לחלוטין.
בעבר היא הוצעה כאמצעי למניעת המחלה, אבל בשל הירידה בתפוצת סרטן הפין בארצות מפותחות גם אצל ערלים, כיום מודגשים אמצעים אחרים שזוהו כמפחיתי סיכון.
בהינתן שיעורי המחלה הנוכחיים בסרטן הפין בארצות הברית, התפרסמה הערכה שיש צורך במילת 909 תינוקות כדי למנוע מקרה אחד של סרטן הפין..
לפי נייר עמדה של איגוד רופאי הילדים האמריקאי (AAP), היתרונות הבריאותיים של המילה, הכוללים את ירידת הסיכון לסרטן הפין, אף שהם עולים על סיכוניה, אינם גדולים מספיק בשביל להמליץ על מילה שגרתית של כל הוולדות הזכרים.
כמעט כל סוגי סרטן הפין הם מסוג קרצינומה, כש-95% מהמקרים הם קרצינומה של תאי קשקש ומיעוט המקרים הם קרצינומה של תאי בסיס או סוגים אחרים של קרצינומה (תאים קטנים, תאי מרקל, תאי חלב או תאים צלולים).
במקרים נדירים ייתכן בפין סוגי סרטן שאינם אפיתליאליים, כגון מלנומה או סרקומה.
מאחר שרוב סוגי סרטן הפין מערבים את האפיתל, מדובר על פי רוב בסרטן עורי שטחי ולא בסרטן המופיע בתוך גוף הפין.
במקרים נדירים מאוד ייתכנו גרורות לפין מסרטן שמקורו במקום אחר בגוף.
הגרורות מופיעות לרוב כגוש, אשר יכול להימצא בבסיס הפין, בגוף הפין או בעטרה, וחציון השרידות לאחר גילוי גרורות לפין הוא עשרה חודשים.
רוב הגידולים בפין מראים רמות גבוהות של קרטין, ויש בהם דרגת התמיינות בינונית, אולם המראה המיקרוסקופי נע בין גידולים מתקרנים ממוינים היטב לקרצינומה אנפלסטית ממוינת במידה מועטה עם התקרנות זניחה.
בקרצינומות שאינן ממוינות ייתכנו מרכיבי תאים שונים, כגון של תאי כישור, תאי ענק ותאים קטנים.
סרטן הפין מזכיר בהתפתחותו את סרטן הפות והוא מתחיל לרוב בנגע קדם-ממאיר על העטרה או העורלה אשר מתפתח לאורך הזמן לדרגת ממאירות גבוהה יותר.
נגע מסוג זה יגדל לרוב על פני עור הפין ויכסה את העטרה או העורלה כולה בטרם יפלוש לגוף הפין.
ככל שהנגע מערב חלקים נרחבים יותר בפין, כך עולה הסיכון להתפשטות מקומית ויצירת גרורות, אולם לא נמצא קשר עקבי בין גודל הגידול לשרידות.
לנגע פטמתי (פפילרי) ולנגע כיבי בולט קצב גדילה דומה, אולם נגעים כיבים שטוחים נוטים לשלוח גרורות מוקדם יותר, ולכן נקשרים בשרידות נמוכה יותר.
כאשר הגידול חודר את חיתולית הפין ואת הגלימה הלבנה (טוניקה אלבוגינאה), הוא מגיע לכלי דם ולימפה, ומשם הוא יכול לשלוח גרורות לאתרים מרוחקים.
אתר הפיזור הלימפטי הראשון הוא קשרי הלימפה במפשעה, כאשר גידולים בעורלה ובעור גוף הפין שולחים לקשרי הלימפה המפשעתיים השטחיים, ואילו גידולים בעטרה ובגופים המחילתיים (הרקמה הזקיפה) שולחים לקשר הלימפה הכסליים.
בבסיס הפין הניקוז הלימפטי הוא לקשרי הלימפה השטחיים והעמוקים באגן.
קשרי הלימפה במפשעה מתנקזים אל קשרי הלימפה המפשעתיים העמוקים ומשם לקשרי הלימפה באגן.
לכל אורך הניקוז הלימפטי ישנו קשר בין שני צדי הגוף, כך שגרורות מסרטן הפין יכולות לערב קשריות לימפה משני הצדדים.
גרורות מרוחקות יכולות לערב את הריאות, הכבד, העצמות והמוח.
כיב שאינו חולף על העורלה או הפין.
אדמומיות של הפין או פריחה.
גידול על פני העורלה או הפין או עיבוי של העור.
ריח לא נעים או הפרשה חריגה (למשל הפרשה דמית) מהפין.
אין בדיקות מעבדה או סמנים ביולוגיים סגוליים לסרטן הפין.
במקרים של סרטן מתקדם, כבכל גידול סרטני, תיתכן אנמיה ממחלה כרונית וירידה באלבומין.
במקצת מהאנשים עם סרטן הפין, גם בהיעדר גרורות לעצמות, דווח על היפרקלצמיה.
בדיקות הדימות השונות, לרבות אולטרה סאונד, טומוגרפיה ממוחשבת, טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים ודימות תהודה מגנטית, משמשות לצורך קביעת השלב של המחלה על ידי בחינת מעורבות קשריות לימפה או קיום גרורות מרוחקות.
האבחנה של סרטן הפין היא בביופסיה, הכוללת את הנגע החשוד והרקמה שמתחתיו, על מנת לקבוע את מידת התפשטותו.
שיטה מקובלת לקביעת שלב של סרטן הפין היא TNM, לפי גודל הגידול ומידת חדירתו לרקמות סמוכות, מעורבות קשרי הלימפה וגרורות מרוחקות:
נגעים על פני הפין, לרבות כאלה שאינם חולפים מאליהם, יכולים לנבוע מסיבות זיהומיות, דלקתיות וטרום-ממאירות אחרות.
בכלל הסיבות הזיהומיות נמנים נגעים הרפטיים וכיבים עגבתיים, ואלה ניתנים לטיפול באמצעים אנטיביוטיים או אנטיויראליים.
מחלות דלקתיות שמערבות את עור הפין כוללות, בין היתר, פסוריאזיס, המערבת בכ-40% את איברי המין, אולם היא אינה מוגבלת לפין, בניגוד לסרטן הפין, וכן ילפת שטוחה של איברי המין ואנגיוקרטומה.
אפשרויות הטיפול כוללות: כימותרפיה מקומית, רדיותרפיה, טיפול בלייזר, הסרה חלקית של העטרה או של גוף הפין.
נכון לשנים 2012-2010, כ-80% ממקרי סרטן הפין שהתגלו בארצות הברית בשלב מוקדם, טופלו באמצעות כריתה חלקית של הפין.
ניתוחים המשמרים את הפין משפרים את הסיכוי לשמירה על התפקוד המיני ולהפחתת נזק פסיכולוגי, אולם גם כשהם עוצרים את הגידול הם גוררים סיכון גבוה יותר להישנות הנגע או לגרורות.
סרטן הרחם הוא הסרטן השכיח ביותר של מערכת הרבייה הנשית.
המונח מתייחס לכל סוג של גידולים ממאירים ברקמת הרחם.
סרטן צוואר הרחם, אשר מופיע בחלקו התחתון של הרחם, הוא הסוג הנפוץ ביותר בעולם והשני בשכיחותו בקרב נשים במדינות מתפתחות, אם כי שכיחותו נמצאת בירידה משמעותית מאז כניסתן של בדיקות לגילוי מוקדם.
הסרטן השני בשכיחות ברקמת הרחם הוא סרטן רירית הרחם, אשר מופיע בקרום הרירי המרפד את פנים הרחם, והוא הרביעי בשכיחותו בקרב נשים ממדינות מפותחות.
ישנם גם סוגים נוספים של גידולים סרטניים נדירים ברקמת הרחם.
גורמי הסיכון משתנים בין סוגי הסרטן השונים של הרחם אך השמנת יתר, גיל מבוגר ונגיף הפפילומה האנושי (HPV) מעלים את הסיכון לכלל הסוגים.
בתחילה, אין לסוגי המחלות השונים של סרטן הרחם תסמינים אך דימום נרתיקי לא סדיר, כאבים או תחושת מלאות באגן עלולים להופיע עם הזמן.
האבחון לשני הסוגים העיקריים של סרטן הרחם מתבצע על ידי בדיקות הדמיה.
הבדיקה לאבחון סרטן רירית הרחם מתבצעת באמצעות מכשיר אולטרה סאונד, והבדיקה לאבחון סרטן צוואר הרחם באמצעות קולפוסקופ.
אם הבדיקות מעלות חשד להימצאות של גידול, תשלח הנבדקת לעבור ביופסיה.
את סרטן צוואר הרחם ניתן לאבחן גם באמצעות בדיקה שנקראת משטח צוואר הרחם, וגם בבדיקה זו במקרה של תוצאות מחשידות תשלח הנבדקת לביופסיה.
בנוסף באבחון לסרטן רירית הרחם מבצעים גם בדיקות דם.
אם המחלה מתגלה בשלב מוקדם ניתן לרפא אותה באמצעות ניתוח להסרת הגידול.
כאשר המחלה מתגלה בשלב מתקדם והסרטן התפשט אל מעבר לרקמת הרחם, ידרשו טיפולים מתקדמים יותר הכוללים שילובים של כימותרפיה, הקרנות וניתוחים נוספים.
סרטן הרחם הוא הסרטן הרביעי הכי נפוץ בקרב נשים בבריטניה (בערך 8,500 נשים אובחנו כחולות במחלה ב-2011), והוא גורם המוות העשירי במספר מבין הסרטנים בקרב נשים (כ-2,000 מקרי מוות ב-2012).
מנתוני הרישום הלאומי לסרטן של משרד הבריאות עולה כי שכיחות סרטן צוואר הרחם בישראל (מתוקנן לגיל) לשנת 2010 היא 5 למאה אלף נשים (5.6 ו-2.3 ל-100,000 ביהודיות ובערביות, בהתאמה).
שכיחות המחלה בישראל נמוכה מהשכיחות המוערכת לשנת 2012 במרבית מדינות אירופה וארצות הברית -7.9, יוון 6.2, גרמניה 9.8 למאה אלף נשים, ודומים לאלו של קפריסין 5.2 ופינלנד 4.9 .
השיעור הממוצע של התחלואה באירופה 13.4 למאה אלף.
שיעורי התמותה ממחלת סרטן צוואר הרחם בישראל לשנת 2010 (מתוקנן לגיל), על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והמרכז לבקרת מחלות של משרד הבריאות - 1.5 ו-0.9 ל-100,000 ביהודיות ובערביות, בהתאמה.
הנתונים המקבילים לשנת 2011- 1.4 ביהודיות ו-1.0 בערביות, והם נמוכים משיעורי התמותה המוערכים לשנת 2012, במרבית מדינות אירופה וארצות הברית - 2.4, הולנד 2.1, צרפת 2.6, רוסיה 7.8, בריטניה 3 .2, וספרד 2.7 ל־100,000 נשים.
סרטן המעי הדק היא מחלה הכוללת גידולים סרטניים במעי הדק, בתריסריון, במעי ריק ובמעי עקום.
חלק מהאנשים עם מחלות מעי ובעיות עיכול, נמצאים בסיכון לחלות בסרטן המעי הדק.
מחלות אלו כוללות קרוהן, צליאק ותסמונת פטץ-יגרס.
סרטן המעי הדק אינו מחלה מידבקת ולא ניתן להעבירו לבני אדם אחרים.
סרטן המעי הדק עשוי גם להיות סרטן שמקורו במקום אחר בגוף שהתפשט אל המעי הדק.
ישנם ארבעה סוגים של סרטן המעי הדק:
גידולים אלה מתפתחים בשכבה הפנימית של המעי הדק, לרוב בתריסריון, ומהווים את הסוג הנפוץ ביותר של סרטן המעי הדק.
גידולי סרקומה מתפתחים ברקמות התומכות של הגוף, כגון תאי שומן או שרירים, ופוגעים בהם.
גידולים אלו יכולות להופיע בכל חלק של המעי הדק.
גידולים אלה מתפתחים בתאים מיוחדים לייצור הורמונים.
גידולים אלה נפוצים בעיקר במעי הריק ובתוספתן.
גידולים המתפתחים במערכת הלימפה של המעי הדק, המהווה חלק מהמערכת החיסונית של הגוף.
היא ומופיעה במעי הריק או במעי העקום.
היא פוגעת במערכת החיסונית של המעי הדק, ועוזרת לגידולים אחרים להתפתח.
שלב 1 – הגידול הסרטני מצוי רק באזור הפנימי של המעי הדק ולא חדר את שכבות הדופן, ולא התפשט לאזורים אחרים בגוף.
שלב 2 – הגידול הסרטני חדר לדופן השרירי של המעי.
שלב 3 – הגידול חדר את כל השכבות של המעי.
שלב 4 – הגידול הסרטני התפשט לחלקים נוספים בגוף, כגון הכבד או הריאות.
ניתוח - הסרת הגידול הסרטני וחיבור קצוות המעי בשל החור שנפער.
טיפול קרינתי - שימוש בקרינה המשמידה תאים סרטניים, תוך גרימת נזק מועט לתאים בריאים.
טיפול תרופתי - שימוש בתרופות כימיות המשמידות תאים סרטניים.
טיפול ממוקד - שימוש בנוגדנים שהופקו בשיטות של הנדסה גנטית, המעודדים ועוזרים למערכת החיסונית להילחם בתאים הסרטניים בכוחות עצמה.
סרטן על גבו (בהולנדית: Een op zijn rug liggende krab) הוא ציור שמן של וינסנט ואן גוך.
בציור מצויר טבע דומם של סרטן אשר שוכב על גבו על רקע ירוק.
מוזיאון ואן גוך מעריך שהעבודה על יצירה זו התרחשה בחודשים אוגוסט עד ספטמבר 1887, ואילו מקורות אחרים מעריכים שהעבודה התרחשה בתחילת 1889. הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון ואן גוך באמסטרדם בהולנד .
ייתכן והציור נעשה בהשראת הדפס יפני של סרטן על ידי הוקוסאי שואן גוך ראה במגזין "לה ג'פון ארטיסטיק", שאחיו, תיאו ואן גוך, שלח לו בספטמבר 1888.
בשנת 1889, צייר ואן גוך ציור דומה בשם שני סרטנים, המציג שני סרטנים שאחד מהם שוכב על גבו.
יצירה זו מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון.
סרטן מנקי הארובות, הוא קרצינומה של תאי קשקש על פני העור של שק האשכים.
זהו סוג הסרטן הראשון שהתגלה כמחלה תעסוקתית.
זוהה לראשונה על ידי פרסיבל פוט בשנת 1775. פוט שם לב כי המחלה הייתה נפוצה בקרב מנקי ארובות.
סרטן הנרתיק הוא גידול ממאיר, המופיע ברקמות הנרתיק.
גידולים ראשוניים הם לרוב קרצינומות של תאי קשקש.
גידולים עיקריים הם נדירים ולרוב סרטן הנרתיק יופיע כגידולים משניים.
סרטן הנרתיק נפוץ בעיקר בקרב נשים מעל גיל 50, אך יכול להופיע בכל גיל, אפילו בינקות.
לרוב סרטן זה יירפא אם יזוהה ויטופל בשלבים מוקדמים של המחלה.
אופן הטיפול במחלה לרוב כולל הקרנות באגן בתוספת ניתוח להוצאת הגידול.
במקרים מסוימים, ניתן לאבחן ילדות עם סרטן נרתיקי מתקדם.
הן מטופלות באמצעות ניתוח, הקרנות וכימותרפיה.
סרטן הנרתיק אצל ילדות עלול לחזור בגילאים מאוחרים יותר.
טיפול גנטי כטיפול נגד סרטן הנרתיק נמצא כרגע בשלבי ניסויים קליניים.
קרצינומה של הנרתיק מופיעה אצל פחות מ-2% מהנשים עם גידולים ממאירים באגן.
קרצינומה קשקשנית היא הסוג הנפוץ ביותר של סרטן הנרתיק.
ישנו קשר חזק בין הימצאות HPV (וירוס הפפילומה) האנושי להימצאות של סרטן הנרתיק.
סרטן הנרתיק מופיע לרוב בשליש העליון של הנרתיק (51%), 30% נמצאים בשליש התחתון ו-19% בשליש האמצעי.
סרטן הנרתיק יכול להופיע כנגע מוגבר הצומח משכבת האפיתל וכביטוי בצורת כיב, הנובע מדיכוי של הרקמה.
לרוב אין סימנים וסימפטומים בשלבים המוקדמים של המחלה.
כאשר סרטן הנרתיק אכן גורם לתסמינים, הם עשויים לכלול:
הפרשות מהנרתיק או דימום חריג.
זרימת דם כבדה באופן יוצא דופן.
צורך תכוף או דחוף לשחרר נוזלים.
כאב במהלך קיום יחסי מין.
גוש או בליטה בנרתיק שניתן לחוש.
חשיפה לפני הלידה לדיאטהילסטברסטרול (Diethylstillbestrol).
זיהום מהנגיף הפפילומה האנושי (HPV) מסוג 16.
זיהום מנגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV).
היסטוריה קודמת להימצאות סרטן צוואר הרחם.
ישנם שני סוגים עיקריים של סרטן הנרתיק: קרצינומה של תאי קשקש ואדנוקרצינומה.
קרצינומה של תאי קשקש של הנרתיק נובעת מהתאים הקשקשיים (אפיתל) שעוטפים חיצונית את הנרתיק.
זהו הסוג השכיח ביותר של סרטן הנרתיק.
סרטן זה נמצא לרוב אצל נשים מגיל 60 ומעלה.
אדנוקרצינומה של הנרתיק נובעת מתאי הבלוטה (ההפרשה) ברירית הנרתיק.
נפוץ שאדנוקרצינומה תתפשט לריאות ולבלוטות הלימפה.
אדנוקרצינומה בתאים צלולים מופיעה אצל אחוז קטן מהנשים (המכונות "DES-Daughters") שנולדו בין השנים 1938 - 1973 (לימים מחוץ לארצות הברית) שנחשפו לתרופה diethylstilbestrol (DES) ברחם.
DES ניתן לאוכלוסייה של כ-5 עד 10 מיליון אמהות כדי למנוע הפלות ולידות מוקדמות.
בדרך כלל, נשים מפתחות אדנוקרצינומה הקשורה ל-DES לפני גיל 30, אולם עדויות גוברות ומעידות על השפעות או סרטן אפשריים (כולל צורות אחרות של גידולים בבלוטת הנרתיק) בגיל מאוחר יותר.
חשיפת DES בקרב נשים גרמה בין היתר, גם לסיבוכי פוריות והיריון שונים.
בנות שנחשפו ל-DES ברחם עשויות להיות גם סיכון מוגבר לדיספלזיה של תאי קשקש צווארית ברמה בינונית / קשה וסיכון מוגבר לסרטן השד.
בערך אחת מכל 1,000 (0.1%) בנות שנחשפו ל-DES יאובחנו כחולות אדנוקרצינומה בתאים.
הסיכון כמעט ולא קיים בקרב נשים לפני גיל המעבר שלא נחשפו ל-DES.
גידולי תאי נבט נרתיקיים (בעיקר טרטומה וגידול סינוס אנדודרמלי) הם נדירים.
הם נמצאים לרוב אצל תינוקות וילדות.
סריקומה בוטריואידים, סרטן רחם, נמצא גם לרוב אצל תינוקות וילדות.
מלנומה בנרתיק, מלנומה המופיעה בנרתיק.
משתמשים במספר בדיקות על מנת לאבחן סרטן הנרתיק, כגון:
ההמלצה לנשים הסובלות מסרטן הנרתיק היא לא לבצע בדיקות הדמיה שגרתיות שלצורך פיקוח על המחלה, אלא אם מופיעים תסמינים חדשים שלא היו לפני כן.
ביצוע הדמיה ללא הופעת תסמינים חדשים אינה מומלצת כיוון שככל הנראה לא תשפר סיכויי ההישרדות ובנוסף לכך, לבדיקה זו תופעות לוואי משלה.
MRI (בדיקת דימות תהודה מגנטית) היא בדיקת הדמיה מספקת עבור סרטן הנרתיק.
מבחינה היסטורית, השילוב בין טיפול בקרינה חיצונית לקרן (EBRT) היה הטיפול הנפוץ ביותר לסרטן הנרתיק.
בטיפול בשלבים המוקדמים של סרטן הנרתיק, לניתוח יש גם יתרון מסוים.
טיפול זה פחות יעיל לסובלים מסרטן מתקדם אך פועל היטב בשלבים מוקדמים עם שיעורי ריפוי גבוהים.
לסרטן הנרתיק המתקדם יש שיעורי הישרדות של 5 שנים בלבד ואילו שיעורי הישרדות של 52.2%, 42.5% ו-20.5% עבור חולים במחלה בשלב II, III ו-IVa.
פותחו טיפולים חדשים יותר בשלבים מתקדמים בשחלות.
אלה משתמשים בקרבופלטין ובמקביל בתוספת paclitaxel, EBRT וברכיתרפיה בין-עירונית במינון גבוה (HDR-ISBT).
סרטן הנרתיק נדיר ומהווה רק 2% מכל סוגי הסרטן הגינקולוגיים, פחות מ־0.5% מכל סוגי הסרטן הגינקולוגיים שנשים סובלות מהם.
מספר המקרים החדשים המוערכים בארצות הברית בשנת 2017 הוא 4,810. מקרי המוות מסרטן הנרתיק באותה תקופה היה 1,240. סוג זה נפוץ בעיקר בקרב נשים מבוגרות.
בשנת 2014, זוהו 254 מקרים חדשים של סרטן הנרתיק בבריטניה.
מקרי המוות מסרטן הנרתיק בתקופה זו היו 110. מתוך 15 מקרים של סרטן הנרתיק, 53% קשורים לזיהום ב־HPV (וירוס הפפילומה).
סרטן ראש צוואר הוא קבוצת סרטן היכול להתפתח בכל אחד מהאזורים באזור הראש צוואר כמו פה, אף, גרון, סינוסים או בבלוטות הרוק.
תסמינים לסרטן ראש וצוואר עשויים לכלול גוש או כאב שאינו נרפא, כאב גרון שלא נעלם, בעיות בליעה או שינוי בקול.
ייתכנו גם דימומים חריגים, נפיחות בפנים או קשיי נשימה.
לעיתים קרובות ניתן לרפא סרטן ראש וצוואר אם הוא מאובחן מוקדם.
תזונה: צריכה מוגזמת של ביצים, בשרים מעובדים ובשר אדום נמצאו קשורים לעלייה בשיעור סרטן הראש והצוואר.
לעומת זאת, צריכת ירקות נמצאה כמגינה בפניי סרטן ראש צוואר.
צריכת אלכוהול וטבק: עישון טבק הוא אחד מגורמי הסיכון העיקריים לכלל סוגי סרטן ראש צוואר.
למעשני הסיגריות יש סיכון מוגבר לכל החיים לסרטן הראש והצוואר שגדל פי 20 עד 25 בקרב האוכלוסייה הכללית.
הסיכון של מעשן לשעבר לפתח סרטן ראש וצוואר מתחיל להתקרב לסיכון בקרב האוכלוסייה הכללית רק לאחר 15 שנה מרגע הפסקת העישון.
השכיחות הגבוהה של שימוש בטבק ואלכוהול ברחבי העולם והקשר הגבוה בין סוגי סרטן אלו לחומרים אלו הופכת אותם ליעדים אידיאליים למניעה מוגברת של סרטן.
חומרים מסרטנים אחרים הסביבתיים החשודים כגורמים פוטנציאליים לסרטן ראש וצוואר כוללים חשיפות תעסוקתיות כמו זיקוק עפרות ניקל, חשיפה לסיבי טקסטיל ועיבוד עץ ושימוש במריחואנה.
החזר חומצי מהקיבה (עלייה של חומצת הקיבה מעלה לכיוון הפה): מצב זה אופייני לאנשים הסובלים מרפלקס קיבתי-ושטי (GERD).
ריפלקס חומצי עלול לפגוע בוושט ולגרום למצב בשם 'הוושט על שם בארט'.
במצב זה, תאים לא תקינים מתפתחים בקצהו התחתון של הוושט.
זהו אינו גידול סרטני, אולם עם הזמן חלק קטן מהלוקים במצב זה (בערך 1 ל-100) עלולים לפתח סרטן ושט מסוג בלוטי.
עודף משקל יכול להעלות את הסיכון להתפתחות סרטן הוושט.
ייתכן כי סיכון זה נובע מכך שהחזר חומצי ממושך נפוץ יותר בקרב אנשים עם עודף משקל.
הבחנות ראשונית יכולה להתבצע באמצעות: בדיקה גופנית (למשל – מישוש גוש חשוד), בדיקות דימות הכוללים: צילומי רנטגן, MRI, CT ועוד, שיכולים לספק לרופא תמונה טובה לגבי מקום הגידול וגודלו.
יתרון הבחנות מסוג זה נובעת מכך שההבחנה הראשונית מתבצעת מבלי לבצע בדיקה פולשנית.
אבחנה סופית נקבעת על סמך בדיקת רקמה (קבוצת תאים) מהאיבר שחושדים כי נפגע מסרטן.
הרקמה נבדקת במעבדה הפתולוגית בעזרת מיקרוסקופ.
דגימת רקמה נלקחת באמצעות ביופסיה (הוצאת חתיכה קטנה מהאיבר המעורב) או במהלך ניתוח להסרת הגוש הנמצא באיבר או להסרת האיבר כולו.
חשיבות ביצוע הביופסה נצרכת כדי לבדוק אם הגידול ממאיר ולעמוד על אופיו.
בשנים האחרונות התפתחו בדיקות גנטיות לאיתור מוקדם לסיכון לחלות בסרטן.
בדיקות אלו מנתחות את המטען הגנטי של הנבדק ומנסות לאתר מוטציות הידועות כגורמות למחלה, ובכך הופכות את הגילוי המוקדם של הסרטן למדויק יותר.
סרטן ראש וצוואר מתחיל בדרך כלל בתסמינים שנראים כלא מזיקים, כמו בלוטת לימפה מוגדלת בחלק החיצוני של הצוואר, כאבי צוואר, כאב גרון או קול צרוד.
עם זאת, במקרה של סרטן ראש וצוואר, מצבים אלה עשויים להימשך ולהיות כרוניים.
יכול להיות שיש גוש או כאב בגרון או בצוואר שלא מתרפא או נעלם.
ייתכן ובליעה קשה או כואבת.
ייתכן גם כאב אוזניים מתמשך.
תסמינים אחרים יכולים לכלול: גוש בשפה, בפה או בחניכיים, כיבים או פצעים בפה שאינם נרפאים, דימום מהפה או חוסר תחושה, ריח רע מהפה, כאבים בלשון.
ייתכנו גם סינוסים נפוחים, ירידה במשקל וקצת חוסר תחושה או שיתוק של שרירי הפנים.
הבדיקה השגרתית לבירור חשד לסרטן ראש וצוואר היא בדיקת רופא אף אוזן גרון.
בדיקות הדמיה המאפשרות לאבחן גידולים באזור הראש והצוואר הם אולטרסאונד, MRI, בדיקת CT רגילה או בדיקת PET CT, כאשר האבחנה סופית נעשית באמצעות ביופסיה הנערכת לעיתים בהרדמה.
קרצינומה, גידול סרטני שמקורו ברקמת אפיתל, של חלל הפה.
סרטן תאי זה נפוץ באזורי הפה, כולל השפה הפנימית, הלשון, רצפת הפה, החניכיים.
סרטן הפה קשור מאוד לשימוש בטבק, כמו גם שימוש כבד באלכוהול.
סרטן באזור זה, במיוחד הלשון, מטופלים בתדירות גבוהה יותר בניתוחים מאשר סוגי סרטן ראש וצוואר אחרים.
כריתת מנדבולולציה (הסרת הלסת התחתונה או חלק ממנה)
כריתת גלוס (הסרת לשון, יכולה להיות מוחלטת או חלקית)
הפגם מכוסה / משופר בדרך כלל על ידי שימוש בחלק אחר בגוף ו / או שתלי עור ו / או לבישת תותבת.
מרבית סוגי סרטן אלה הם גידולים סרטנים שמקורם ברקמת אפיתל.
סוגים מסוימים של סרטן עלולים להתפתח בעור הנחיר ובתוך האף.
החלק העליון ביותר של הלוע, שנמצא מאחורי האף, נקרא לוע האף.
סוגים של סרטן המתפתחים באזור זה נקראים סרטן לוע האף.
גידולים בחלל האף והסינוסים נדירים.
הם מהווים סה"כ 1% מכלל הגידולים בגוף ורק כ-3-5% מכלל הגידולים באזור הראש והצוואר.
גידולים אלו שכיחים מעט יותר בגברים מבנשים והגיל הממוצע להופעתם הוא כ-50.
הוושט הוא צינור ארוך ושרירי המחבר בין הלוע לקיבה ומהווה חלק ממערכת העיכול.
אורכו של הוושט בגופם של אנשים בוגרים הוא כ-25 ס"מ.
סרטן הוושט מתרחש באזור האף, האזור בו חללי האף וצינורות האוסטאצ'ים מתחברים לחלקו העליון של הגרון.
הגורמים לסרטן הוושט אינם ידועים, אך ישנם גורמים שיכולים להעלות את הסיכון למחלה, כמו: ריפלקס העלאת חומצת הקיבה לכיוון הוושט, השמנת יתר, עישון ועוד.
סרטן המתחיל בגרון או ב"תיבת הקול".
אם סרטן הגרון מתפשט, יהיו ברוב המקרים תאי סרטן בבלוטות לימפה צוואריות.
תאי הסרטן יכולים גם להתפשט לבסיס הלשון, לאיברים אחרים בצוואר ובלוע, לריאות ולשאר חלקי הגוף.
הטיפול יכול לכלול כריתה בלייזר של נגעי חוט הקול הקטנים, כריתת גרון חלקית או הסרת כל הגרון.
אם הוסר הגרון כולו, מחדירים צינור אל תוך קנה הנשימה המקשר אותו עם האוויר החיצון כדי לשמור על מעבר פתוח לאוויר העוקף את מערכת הנשימה.
סרטן קנה הנשימה הוא סרטן נדיר שמכונה בדרך כלל סרטן ריאות.
קיימים שני סוגים עיקריים של סרטן ריאה, סרטן ריאה מסוג תאים קטנים וסרטן ריאה מסוג תאים שאינם קטנים.
סוגים שונים אלה מתנהגים ומגיבים לטיפול באופן שונה.
ישנם מספר תסמינים למחלת סרטן הריאות, העיקריות שבהם: שיעול מתמשך, דלקת בבית החזה שאינה מגיבה לטיפול תרופתי, קוצר נשימה, שיעול והפרשה של ליחה דמית, צרידות, כאב בחזה או בכתף - ניתן לחוש בכאב עמום או חד בחזה בעת שיעול או בלקיחת שאיפה עמוקה, קוצר נשימה וקשיי בליעה.
בלוטות הרוק מייצרות רוק אשר שומר על לחות הפה.
בלוטות הרוק נמצאות בשני אזורים עיקריים: קדמית לאוזניים ומתחת ללסת וללשון, וכן ניתן למצוא בלוטת רוק קטנות בכל חלל הפה והלוע.
רוב הגידולים בבלוטות בת האוזן, הממוקמות בלחיים, הם גידולים שפירים, ומיעוטם סרטניים.
גידולים של בלוטות הרוק הקטנות, הנמצאות בחלל הפה והלוע, הם לרוב סרטניים.
הימנעות מגורמי סיכון מוכרים (כמתואר לעיל) היא צורת המניעה היעילה ביותר.
בדיקות שיניים קבועות אצל רופא השיניים עשויות לזהות נגעים טרום סרטניים בחלל הפה.
כאשר מאובחנים מוקדם, ניתן לטפל בקלות רבה יותר בסוגי סרטן הפה, הראש והצוואר והסיכויים להישרדות גוברים מאוד.
בנוסף, שמירה על אורח חיים ותזונה בריאים נחשבת כמפחיתה את הסיכוי לחלות בסרטן.
לעיתים קרובות מומלצת תזונה מבוססת ירקות וקטניות, בדגש על ירקות ממשפחת המצליבים (כרוב, כרובית, ברוקולי), שום, כורכום, עגבניות (בעיקר מבושלות), אגוזים ועוד, לצד פעילות גופנית יומיומית מרובה.
מספר המקרים החדשים של סרטן ראש וצוואר בארצות הברית היה 40,490 בשנת 2006. בסך הכל מתו 11,170 אנשים ממחלתם בשנת 2006. השכיחות העולמית עולה על חצי מיליון מקרים בשנה.
בצפון אמריקה ובאירופה, הגידולים נובעים בדרך כלל מחלל הפה, עור המעי הגס או הגרון, ואילו סרטן האף-שכיח יותר במדינות הים התיכון ובמזרח הרחוק.
בדרום מזרח סין ובטאיוואן, סרטן הראש והצוואר, ובמיוחד סרטן אף, הוא הגורם השכיח ביותר למוות בקרב גברים צעירים.
בשנת 2008 היו 22,900 מקרים של סרטן חלל הפה, 12,250 מקרים של סרטן הגרון ו-12,410 מקרים של סרטן הלוע הגס בארצות הברית.
בשנת 2002 צפויים 7,400 אמריקנים למות מסרטן מסוג זה.
יותר מ-70% ממקרי סרטן הגרון נמצאים בשלב מתקדם כאשר התגלה.
לגברים יש 89% יותר סיכוי להתגלות הסרטן לעומת הנשים, ובסבירות גבוהה פי שניים למות מסרטן זה.
עישון ושימוש בטבק קשורים ישירות למקרי מוות מסרטן.
הסיכון להתפתחות סרטן ראש וצוואר עולה עם הגיל, במיוחד לאחר 50 שנה.
ניתוחים משמשים כטיפול ברוב סוגי סרטן הראש והצוואר.
בדרך כלל המטרה היא להסיר את התאים הסרטניים לחלוטין.
זה יכול להיות מסובך במיוחד אם הסרטן נמצא בקרבת הגרון ויכול לגרום לכך שאדם אינו יוכל לדבר.
בדרך כלל משתמשים בניתוחים בכריתה חלקית או מלאה של בלוטות הלימפה כדי למנוע התפשטות נוספת של המחלה.
ניתוח לייזר CO 2 הוא גם סוג אחר של טיפול.
מיקרו-כירורגיה בלייזר טרנס-אורלי מאפשרת למנתחים להסיר גידולים מהתיבה הקולית ללא חתכים חיצוניים.
זה גם מאפשר גישה לגידולים שלא ניתן להגיע אליהם באמצעות ניתוח רובוטי.
במהלך הניתוח עובדים מנתחים ופתולוגים יחד כדי להעריך את מידת כריתת הכריתה, ובכך למזער את כמות הרקמה הרגילה שהוסרה או נפגעה.
טכניקה זו מסייעת להקנות לאדם כמה שיותר פונקציה של דיבור ובליעה לאחר הניתוח.
טיפול בהקרנות הוא צורת הטיפול הנפוצה ביותר.
ישנן צורות שונות של טיפולי קרינה המשמשות בדרך כלל לטיפולי סרטן הראש והצוואר.
מטרות הטיפול העיקריות הן הריסת כל תאי הגידול הסרטני כדי לנסות ולרפא את החולה ממחלתו והקטנת הגידול- כאשר אין דרך להשיג ריפוי מלא.
כימותרפיה יכולה לצמצם את היקף הגידול הסרטני, לעכב את התקדמות המחלה או אף להביא להפוגה.
במקרה כזה הטיפול הכימי ניתן כדי להאריך את חיי המטופל ולשפר את איכות חייו.
התרופות הכימיות הורסות תאים סרטניים באמצעות הפרעה למחזור החיים שלהם.
התאים המושפעים ביותר הם אלו המתחלקים מהר יותר.
מאחר שהתרופות הכימיות מפריעות להתחלקות תאים במנגנונים שאינם ספציפיים לתאים הסרטניים, הן עלולות להשפיע גם על רקמות גוף בריאות, בעיקר של אלו בהן חלוקת התאים היא מהירה, לדוגמה, בריריות מערכת העיכול, מח העצם וזקיקי השיער.
עקב כך, ייתכנו בעקבות הטיפול הכימי תופעות לוואי הקשורות במערכות אלו, כגון שלשולים, פצעים בפה, נשירת שיער וירידה בערכי ספירת הדם.
עם זאת, עלולות להינזק גם רקמות בריאות, שחלוקת התאים בהן אינה מהירה.
אימונותרפיה היא שיטת טיפול נגד מחלת הסרטן, אשר מסייעת למערכת החיסון של הגוף לזהות ולתקוף תאים סרטניים.
בניגוד לתרופות כימיות (כימותרפיה), הפועלות על כל תאי הגוף אשר מתחלקים בקצב מהיר, בין שהם ממאירים ובין שלא, תרופות אימונותרפיות פועלות על מולקולות ספציפיות בתא שקשורות למחלת הסרטן.
סרטן ילדות הוא סרטן אצל ילד.
בארצות הברית, תקן שאומץ באופן שרירותי לגילאים המשמשים הוא 0–14 שנים כולל, כלומר עד גיל 14 שנים ו-11.9 חודשים.
עם זאת, ההגדרה של סרטן הילדות כוללת לפעמים מתבגרים בין הגילאים 15-19. אונקולוגיה לילדים היא ענף הרפואה העוסק באבחון וטיפול בסרטן בילדים.
הסרטן השכיח ביותר בקרב ילדים הוא לוקמיה (32%), גידולים במוח (18%) ולימפומות (11%).
מספר המקרים החדשים היה הגבוה ביותר בקבוצת הגילאים 1–4, אך מספר מקרי המוות היה הגבוה ביותר בקרב קבוצת הגילאים 10–14. בשנת 2005 נמצא כי 2.9 מכל 100,000 אנשים בגילאים 0–19 היו חולי סרטן במוח או במערכת העצבים המרכזית, ו-0.7 מכל 100,000 אנשים מתו.
מחלות סרטן אלה נמצאו לרוב בילדים בגילאי 1 עד 4, אולם מקרי המוות התרחשו בקרב בני 5-9. תת-הסוגים העיקריים של מוח וגידולים במערכת עצבים מרכזיים בילדים הם: אסטרוציטומה, גליומה, אפנדימומה, גליומה בדרגה גבוהה, מדולובלסטומה ועוד.
סוגים אחרים ופחות נפוצים של סרטן הילדות הם:
לימפומה שאינה הודג'קין (4%, דם)
סרקומה על שם יואינג (1%, אתרים רבים)
גידולי תאי נבט, ביניהם גידול תא נבט של השחלה (5%, אתרים רבים)
ילדים עם סרטן נמצאים בסיכון לפתח בעיות קוגניטיביות או למידה שונות.
קשיים אלו עשויים להיות קשורים לפגיעה מוחית הנובעת מהסרטן עצמו, כמו גידול במוח או גרורות של מערכת העצבים המרכזית או מתופעות לוואי של טיפולי סרטן כמו כימותרפיה והקרנות.
מחקרים הראו כי טיפולי כימותרפיה והקרנות עלולים לפגוע בחומר הלבן במוח ולשבש את פעילות המוח.
בעיה קוגניטיבית זו מכונה ליקוי קוגניטיבי שלאחר הכימותרפיה (PCCI) או "מוח כימואי".
משתמשים במושג זה בדרך כלל על ידי ניצולי סרטן המתארים שיש בעיות חשיבה וזיכרון לאחר טיפול בסרטן.
החוקרים אינם בטוחים מה בדיוק גורם למוח כימי, עם זאת, הם אומרים שהוא עשוי להיות קשור לסרטן עצמו, לטיפול בסרטן, או להיות תגובה רגשית לשניהם.לקות קוגניטיבית זו נפוצה בדרך כלל מספר שנים לאחר שילד סובל מטיפול בסרטן.
כאשר ניצול סרטן ילדות חוזר לבית הספר, הם עלולים לחוות ציוני מבחן נמוכים יותר, בעיות בזיכרון, בתשומת לב ובהתנהגות, כמו גם בתיאום לקוי של העין ביד ולהאטה בהתפתחות לאורך זמן.
הורים יכולים לפנות את ילדיהם לשירותים חינוכיים מיוחדים בבית הספר אם לקות הלמידה הקוגניטיבית שלהם משפיעה על הצלחתם החינוכית.
גורמים משפחתיים וגנטיים מזוהים ב־5-15% ממקרי סרטן הילדות.
ב <5-10% מהמקרים ישנן חשיפות סביבתיות וגורמים אקסוגניים, כמו חשיפה לפני לידה לטבק, צילומי רנטגן או תרופות מסוימות.
עם זאת, עבור 75-90% הנותרים של המקרים הגורמים האישיים לא נודעים.
ברוב המקרים, כמו בקרצינוגנזה באופן כללי, ההנחה שהסרטן כרוך בכמה גורמי סיכון ומשתנים.
היבטים שהופכים את גורמי הסיכון לסרטן בילדים שונים מאלה הנראים בסוגי סרטן בוגרים כוללים:
חשיפות שונות, ולעיתים ייחודיות, למפגעים סביבתיים.
לעיתים קרובות על ילדים לסמוך על מבוגרים שיגנו עליהם מפני גורמים סביבתיים רעילים.
מערכות פיזיולוגיות לא בשלות לניקוי או חילוף חומרים של חומרים סביבתיים
צמיחתם והתפתחותם של ילדים בשלבים המכונים "חלונות התפתחותיים" גורמים ל"חלונות פגיעות "קריטיים מסוימים.
כמו כן, תוחלת חיים ארוכה יותר בקרב ילדים מחזיקה זמן רב יותר להפגנת תהליכי סרטן עם תקופות חביון ארוכות, מה שמגדיל את הסיכון לפתח כמה סוגים של סרטן בהמשך החיים.
גיל ההורים המתקדם נקשר לעלייה בסיכון לסרטן הילדות בצאצאים.
ישנם גורמים ניתנים למניעה של ממאירות בילדים, כגון שימוש יתר בהולדת ושימוש לרעה בקרינה מייננת באמצעות סריקות טומוגרפיה ממוחשבות כאשר המבחן אינו מצוין או כאשר משתמשים בפרוטוקולים למבוגרים.
בעקבות שיעור ריפוי של ,85% מעל 300 מחלימים חדשים מתווספים בכל שנה לאלפי המחלימים מסרטן ילדות בישראל: ילדים, נערים ומבוגרים צעירים.
למחלימים שיעור גבוה (מעל 50%) של הופעת תופעות מאוחרות למשך מעל 25 שנה לאחר תום הטיפולים, ושיעור גבוה של חולי ותמותה ביחס לאוכלוסייה הרגילה.שורדי סרטן הילדות סובלים מקשיים פיזיים, פסיכולוגיים וחברתיים.
מחלת לב מוקדמת היא סיבוך משמעותי לטווח הארוך אצל שורדי סרטן ילדים.
לניצולים מבוגרים יש סיכוי גבוה פי שמונה ממחלות לב בהשוואה לאנשים אחרים, ויותר ממחצית מהילדים המטופלים בסרטן מפתחים סוג כלשהו של אי-תקינות לב, אם כי זה עשוי להיות אסימפטומטי או קל מדי כדי לאפשר אבחנה קלינית של מחלות לב.
שורדי סרטן הילדות נמצאים גם בסיכון לפתח השפעות שליליות על הכליות ועל הכבד .
הסיכון לתופעות לוואי מאוחרות בכבד אצל ניצולי סרטן בילדים מוגבר אצל אלו שעברו הקרנות בכבד ובאנשים עם גורמים כמו מדד מסת גוף גבוה יותר ודלקת כבד נגיפית כרונית.
טיפולים מסוימים וניתוחים בכבד עשויים גם להעלות את הסיכון להשפעות שליליות בכבד אצל ניצולי סרטן בילדים.
ברחבי העולם מעריכים כי לסרטן הילדות שכיחות של יותר מ־175,000 בשנה, ושיעור תמותה של כ-96,000 בשנה.
במדינות מפותחות, סרטן הילדות הוא בעל תמותה של בערך 20% מהמקרים.
בהגדרות משאב נמוכות, לעומת זאת, התמותה היא כ-80% - ואפילו 90% במדינות העניות בעולם.
במדינות מפותחות רבות ההיארעות הולכת וגוברת לאט לאט, שכן שיעורי סרטן הילדות עלו בשיעור של 0.6% בשנה בין 1975 ל-2002 בארצות הברית ובשיעור של 1.1% בשנה בין 1978 ל-1997 באירופה.
באופן בינלאומי, השונות הגדולה ביותר בשכיחות סרטן הילדות מתרחשת כאשר משווים בין מדינות בעלות הכנסה גבוהה למדינות עם הכנסה נמוכה.
זה עשוי לנבוע מהבדלים ביכולת לאבחן סרטן, הבדלי סיכון בין תת-קבוצות אתניות או גזעיות שונות, כמו גם מהבדלים בגורמי סיכון.
דוגמה לגורמי סיכון שונים היא במקרים של לימפומת בירקיט ילדים, סוג של לימפומה שאינה הודג'קין, אשר מתפתחת בכ-6-7 מתוך 100,000 ילדים בשנה באזור אפריקה שמדרום לסהרה, שם היא קשורה להיסטוריה של זיהום על ידי וירוס אפשטיין בר או מלריה .
במדינות מתועשות, לימפומה של בורקיט אינה קשורה לתנאים זיהומיים אלה.
בארצות הברית סרטן הוא גורם המוות השני בשכיחותו בקרב ילדים בגילאי שנה עד 14 שנים, וחולפו רק בתאונות.
יותר מ-16 מכל 100,000 ילדים ובני נוער בארצות הברית אובחנו כחולי סרטן, וכמעט 3 מכל 100,000 מתו מהמחלה.
בארצות הברית בשנת 2012 העריכו כי הייתה שכיחות של 12,000 מקרים חדשים, ו-1,300 מקרי מוות, מסרטן בקרב ילדים בגילאי 0 עד 14. סטטיסטיקות מדו"ח החברה האמריקנית לסרטן משנת 2014:
הערה: שיעורי ההיארעות והתמותה הם ל-1,000,000 ומותאמים לגיל לאוכלוסיית התקן בארצות הברית 2000. אחוז ההישרדות שנצפה מבוסס על נתונים משנת 2003-2009.
סרטן בילדים הוא נדיר בבריטניה, עם ממוצע של 1,800 אבחנות מדי שנה, אך הוא תורם פחות מ-1% מכל מקרי המוות הקשורים לסרטן.
גיל אינו גורם מעורב בתמותה מהמחלה בבריטניה.
בשנים 2014–2016, כ-230 ילדים מתו מסרטן, כאשר סרטן המוח / מערכת העצבים המרכזית הוא האשם הנפוץ ביותר.
כ-500-450 ילדים מאובחנים כחולים בסרטן מדי שנה בישראל.
לפי המרשם הלאומי לבחינת השכיחות וההישרדות של סרטן ילדים ישראליים שאבחנו משנת 1998–2007, לפי גזע, מין, גיל ואזור גאוגרפי, בין 4,255 המקרים של סרטן הילדות, נמצא ששיעור ההיארעות הכולל המותאם לגיל 0–19 הוא 172.4 למיליון ו-153.4 למיליון בקרב ילדים מגיל 0–14