tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, על רנוואלונה נאסר לצמיתות לשוב למדגסקר, על אף בקשותיה החוזרות.
בשנת 1917 היא נפטרה בגלל תסחיף בווילה שלה באלג'יר בגיל 55. גופתה נקברה באלג'יר אך כעבור 21 שנה הועברה באונייה למדגסקר, והונחה בתוך קבר המלכה רסוהרינה במתחם הארמון רובה באנטננריבו.
רנוואלונה השלישית נולדה ב-22 בנובמבר 1861 בכפר אמפריבה, במחוז מנג'קאזפי, קרוב לאנטננריבו, בשם "הנסיכה רזפינדראהטי" (Razafindrahety).
הוריה היו אנדריאנצימיאנטרה ואשתו ודודניתו, הנסיכה רקטאקה.
היא הייתה אחיינית המלכה רוונאלונה השנייה ונינה של המלך אנדריאנמפואינימרינה, מה שהפך אותה ליורשת פוטנציאלית של כתר מדגסקר.
בילדותה אחת השפחות ששירתה את המשפחה הופקדה על הטיפול בה.
בהגיעה לגיל בית הספר נלקחה הנסיכה תחת חסות דודתה, המלכה רוונאלונה השנייה שדאגה שתתחנך אצל מורה פרטי ברוח הקונגרגציונליסטית הקלוויניסטית ששלטה בחברה המיסיונרית מלונדון LMS.
הצטיירה כילדה חרוצה וסקרנית שאהבה ללמוד ולקרוא, כולל לימוד את כתבי הקודש הנוצריים, ויצרה קשרים לבביים עם מוריה.
המשיכה במסגרת בית הספר הקונגרגציה של אמבטונאקאנגה, בית הספר התיכון לבנות ובית הספר המרכזי לבנות של החברה המיסיונרית של לונדון והצטיינה בלימודיה.
בצעירותה הנסיכה רזפינדראהטי נישאה לאציל ("אנדריאנה") בשם רטרימו (רטרימואריבוני).
אולם בעלה נפטר כעבור שנים מעטות, ב-8 במאי 1883, כשהיה בן 22 בלבד והנסיכה הפכה לאלמנה צעירה.
לפי שמועות בעלה הורעל מסיבות פוליטיות בידיעת ראש הממשלה ראינילאיאריבוני.
במדינה הונהגה החל משנת 1863 מונרכיה חוקתית בעקבות "המהפכה האריסטוקרטית" שניזומה על ידי אחיו הגדול של ראינילאיאריבוני, ראש הממשלה ראיניבונינאהיטריוני.
מאז ואילך התחלק השלטון בין מונרך שנבחר מקרב האצולה ("אנדריאנה") לראש ממשלה שאינו אציל ("הובה").
הסדר כזה חוזק על ידי נישואים פוליטיים בין ראש הממשלה למלכה השלטת שנבחרה במכוון על ידו.
חושדים שראינילאיאריבוני ביקש להרעיל במזיד את רטרימו כדי שאלמנתו, הנסיכה רזפינדראהטי, היורשת הצפויה של הכתר, תוכל להתפנות כדי להתחתן עם ראש הממשלה ולעלות על כס המלכות.
אחרי מות המלכה רנוואלונה השנייה ב-13 ביולי 1883
התחילו ההכנות להכתרת יורשתה, רנוואלונה השלישית.
מיד עם הכתרתה עברה המלכה החדשה, לפי המסורת, ל"צרהפאטרה" בית מעץ במתחם ארמון המלוכה, רובה, באנטננריבו.
טקס ההכתרה התחולל ברובע מהממאסינה של עיר הבירה ביום הולדתה ה-22 ב-22 בנובמבר 1883
לפי המנהג, בשטקס ההכתרה נכחו אנשי צבא.
רנוואלונה השלישית צירפה לטקס מיוזמתה עוד חמש מאות נערים וארבע מאות נערות, מתלמידי בתי הספר העילית שלעיר הבירה.
הנערות היו לבושות בלבן והנערים לבשו מדי חיילים וביצעו תרגילי סדר עם חרבות.
המלכה הצעירה לבשה שמלת משי לבנה עם שובל אדום מקושט בזהב ותחרה
העיתונות האמריקאית תיארה את המלכה במילים אלה:"היא קצת מעל הגובה הממוצע ויש לה תווי פנים עדינים, צבע פניה קצת יותר כהים מזה של נתיניה.
נראית די ביישנית ומנהלת היטב את הטקסים החגיגיים של החצר".
בדומה לקודמותיה התחתנה רנוואלונה בנישואים פוליטיים עם ראש הממשלה ראינילאיאריבוני.
תפקידה היה במידה רבה טקסי, כאשר את ההחלטות המדיניות החשובות החליט ראש הממשלה המבוגר והמנוסה ממנה בהרבה.
רנוואלונה נקראה תכופות לנאום נאומים רשמיים ("קבארי") בפני העם וחנכה בניינים ציבוריים חדשים כמו בית החולים באיסובינאדנריאנה ובית הספר לבנות באמבודין'אנדוהאלו.
לאורך שנות שלטונה מילאה דודתה, רמיסינדראזנה, תפקיד של יועצת סתרים.
אדם אחר קרוב למלכה היה אחותה הגדולה, רסנדראנורו, שהתגוררה בארמון רובה יחד עם בנה רקטומנה ובתה רזפינאנדריאמאניטרה.
עיתונאי אמריקאי שביקר בארמון דיווח שהמלכה אהבה להזניק עפיפונים לשחק משחק החברה שנקרא "לוטו" בחברת מקורביה ווגבירות החצר.
היא נהנתה גם לתפור ולסרוג ונהגה לעיתים קרובות לבצע עבודות מסוג זה גם בישיבות הממשלה.
היא הייתה חובבת בגדים איכותיים והייתה המלכה המלגשית היחידה שייבאה את רוב תלבושותיה יותר מפריז מאשר מלונדון.
רנוואלונה הזמינה את הקוסם הצרפתי מריוס קאזנב להופיע בחצרה.
נפוצו שמועות שביניהם התפתח קשר רומנטי ושהקוסם היה סוכן של שרותי הביון הצרפתי וקידם את האינטרסים של צרפת בחצר המלגשית.
החל מתחילת המאה ה-19 בין בריטניה לצרפת נוצרה תחרות לגבי ההשפעה במדגסקר.
שלוש שנים לפני הכתרת רוואנולונה השלישית עלה המתח בין מדגסקר לצרפת שהעצימה את מתקפותיה בחדשים שקדמו להכתרה.
בפברואר 1883 הפגיזו הצרפתים את החוף הצפון-מערבי, במאי הם כבשו את מאהאז'אנגה וביוני הפגיזו וכבשו את טומאסינה עם טאמאטאב.
ממש בעת ההכתרה בקיץ 1883 תקפו הצרפתים גם את החוף הצפוני.
זמן קצר אחרי הסיבוב האחרון של העימותים, החליט ראש הממשלה ראינילאיאיובוני להשכיר את שירותיו של הלוטננט קולונל דיגבי וילובי, הרפתקן בריטי שרכש ניסיון בקרבות במלחמה נגד בני זולו בדרום אפריקה, על מנת לפקח על המאמץ הצבאי ולאמן את צבא המלכה נגד פלישה צרפתית עתידית שנחשבה לוודאית.
בתקופה זו התנהל בין מדגסקר לצרפת משא ומתן שנכשל כאשר שני הצדדים לא יכלו להסכים בנקודות המרכזיות.
אחרי שנתיים של מבוי סתום בדצמבר 1885 הגישה צרפת אולטימטום לאנטננריבו עם דרישה לוויתורים לצרפת בחוף הצפוני-מזרחי של האי, השכנת חסות צרפת על נחלתם של בני סקאלאווה, הכרה בדרישות הרכוש הצרפתיים ופיצוי בשווי 1,500,000 פרנק.
מדגסקר נענתה לדרישות הצרפתיות ובינואר 1886 הסכם השלום אושרר על ידי רנוואלונה וראינילאיאריבוני וכעבור חדשיים על ידי נציגיה של ממשלת צרפת.
טרם האשרור ביקשו המלכה וראש הממשלה הבהרות לגבי כמה סעיפים בהסכם הראשי שבהם נטען ש" "יחסי החוץ" יימצאו בשליטת הנציב הצרפתי והתייחסו ל"התיישבויות" במפרץ דייגו סוארז.
השר פטרימוניו והאדמירל מיו סיפקו הסבר שפורט בנספח של ההסכם ושהשביע את רצונם את מנהיגי מדגסקר.
הם השתכנעו שההסכם יתן ערבות מספקת לריבנות האומה המלגשית ולכן ניתן לאשר אותו לחתום עליו.
עם זאת, ההסכם הרשמי פורסם בפריז ללא הנספח או כל אזכור שלו.
כשמאוחר יותר פורסם הנספח בלונדון, צרפת שללה לו כל תוקף חוקי.
על אף התנגדות הממשלה המלגשית צרפת הכריזה על האי כ"בן חסות" ("פרוטקטורט") אף על פי שהמונח לא צוין בהסכם.
בזירה הבינלאומית התגובות היו מגוונות, צבועות במידה רבה על ידי האינטרסים הלאומיים.
בריטניה לא רצתה להגן על ריבונות מדגסקר מחשש שהצרפתים יוכלו להתנקם בהם ויסרבו להכיר בפרוקטורטים בריטים .
כל מעורבות רשמית בריטית נדונה עם הנציב הצרפתי אבל הכרזות מסוג זה לא הוכרו רשמית על ידי רנוואלונה וחצרה.
ארצות הברית וגרמניה, מצד שני, המשיכו לנהל דו-שיח עם ממשלת המלכה בתור הסמכות החוקית במדגסקר.
הפער כפה פירוש מחודש של אחד מסעיפי ההסכם, דהיינו, סוגיית סמירת סמכות המלכה בענייני פנים.
ב-1886 ניסתה המלכה להשיג את תמיכת ארצות הברית בשמירת הריבונות של מדגסקר.
היא שלחה לנשיא האמריקאי גרובר קליבלנד מתנות שכללו בגדי אקוטופהנה ממשי, סיכה משנהב וסל ארוג.
אף על פי שארצות הברית לא הייתה מסוגלת או לא חפצה להתערב בדרכים צבאית או דיפלומטית למען שמירת עצמאות מדגסקר.
ב-12 בדצמבר 1878 חתמה רנוואלונה על הסכם שהבטיח לצרפת זכויות נוספות
טענת צרפת לחסות על מדגסקר הוכרה רשמית על ידי בריטניה בהסכם הבריטי-צרפתי ב-1890.
ב-1894-1890 ניסתה צרפת לתבוע בצורה תופקנית את מה שהיא פירשה בזכויות טיטוריאליות שנקבעו בהסכם.
תביעות צרפת לאדמות וליישובים נתפסו על ידי רוונלונה ועל ידי ראינילאריבוני כהפרה בלתי מוצדקת של ריבונות מדגסקר.
לבסוף צרפת שלחה את שארל לה מיר דה וילרכדי לשכנע את המלכה ואת ראש ממשלתה לקבל את הפירוש הצרפתי של ההסכם כשהכוונה הייתה לצאת למלחמה לכבוש את האי במקרה שלא הושגה הסכמה.
הצד המלגשי דחה את הדרישה הצרפתית ובנובמבר 1894 היחסים בין צרפת למדגסקר נותקו
בהמשך בדצמבר 1894 פגיזו הצרפתים וכבשו את הנמל טומסינה בחוף המזרחי, אחר כך בחודש הבא וכבשו את מהג'נגה בחוף המערבי ומיד עברו לשלב הבא - בניית דרכים והתקדמות תוך כדי התמודדות עם ביצות הקדחת שמנעו את הדרך אל פנים הארץ.
הקורפוס הצבאי הראשון הגיע במאי.
מעל 6000 מתוך 15000 חיילים צרפתים מתו מקדחת כשבהדרגה נעו לתוך האי.
הצרפתים נזקקו לתגבורות מאלג'יריה ומאפריקה שמדרום לסהרה.
השיירה הגיעה לעיר הבירה בספטמבר 1895.
המלגשים הצליחו למשך שלושה ימים להתנגד לצבא הצרפתי בפרברי היר, אבל אחרי ההפגזות בארטילריה כבדה של מתחם הארמון רובה, נכנעה רנוולונה ומסרה לצרפת את השליטה בממלכה.
ב-1 בינואר 1896 סיפחה צרפת אתמדגסקר באופן רשמי.
באוגוסט אותה שנה היא הכריזה את מדגסקר כקולוניה צרפתית והגלתה את ראש הממשלה ראינילהיאריבוני לאלג'יר, באלג'יריה הצרפתית, בה הוא נפטר בשנה הבאה.
המלכה ורוב אנשי הממשל שלה נותרו אבל נעדרי כוח פוליטי.
זמן קצר אחרי הגליתו של ראינילהיאריבוני, ניגש למלכה פקיד בכיר צרפתי והודיע לה שצריכים למנות ראש ממשלה חדש.
המלכה הסיקה שכנראה הגנרל ז'אק דושן שעמד בראש המערכה נגד ממלכת מרינה יהיה בחירת הצרפתים.
מתוך הנחה שיהיה אפשר לשמור על המסורת המלגשית האמינה שיאלצו אותה להתחתן את ראשה ממשלה הבא, ושאלה אם הגנרל יהיה בעלה הבא.
השליח הצרפתי הופתע והרגיע אותה שלצרפת אין כוונה לאלץ אותה להתחתן עם ראש ממשלה.
שר החוץ של המלכה, ראיניצימבזאפי התמנה כראש ממשלה החדש בהסכמה הדדית.
בדצמבר 1895 חודשיים אחרי כיבוש אנטננריבו על ידי הצרפתים, פרץ מרד "הצעיף האדום" - מרד מנלאמבה.
מלחמת גרילה נגד הזרים, נגד הנצרות ושחיתות המנהיגים, התפשטה בכל רחבי האי ובראשה עמדו איכרים נושאי צעיף מרוח באדמת לטריט אדומה שברמה.
ההתקממות התרחבה עד שדוכאה על ידי הצבא הצרפתי בסוף שנת 1897.
אנשי הצתר המלכותית הואשמו שעודדו את המורדים והרבה מדמויות המובילות של הארץ הוצאו להורג.
ביניהן - הדוד של המלכה, רציממאנגה (אחי היועצת המועדפת שלה, רמיסינדראזנה) וגם שר המלחמה, ראינאדנריאממפאנדרי.
דודתה, רמיסינדראזנה הוגלתה לראוניון כשצרפת נמנעה מלהוציאה להורג בגלל היותה אישה.
ההתקוממות הביאה גם להחלפת המושל האזרחי של האי, איפוליט לרוש על ידי מושל צבאי, ז'וזף גליאני.
יום לפני הגעתו, שלח גאלייני מסר למלכה שבו דרש שהיא ופמלייתה תהיינה נוכחות במטה של הצבא שלפניה ילך דגלן עם דגל צרפת.
המלכה אולצה לחתום מסמכים שדרכם העבירה את כל נכסיה המלכותיים לצרפת לפני שהועמדה במעצר ונכלאה בארמונה.
היא הורשתה לקבל רק מבקרים שצוידו באישור מגאלייני עצמו.
באת מעצרה הודיעה רנוולונה שהיא מוכנה להתנצר לפי הדת הרומית דתולית כדי לזכות בחסדי צרפת, אולם נאמר לה שמחווה כזאת אינה נדרשת עוד
גליאני הגלה גרשה ממדגסקר את רנוולונה ב-27 בפברואר 1897 ולמחר ביטל את מונרכיה.
הצרפתים הורו למלכה לעזוב את ארמונה בשעה 1.30 בבוקר.
בזמן שהעיר ישנה, נישאה על פלנקין בליווי 700-800 מלווים ושומרים.
למשך כמה ימים נסעה את הנמל המזרחית טומאסינה משם הפליגה לראוניון.
לפי עדויות אחדות שתתה הרבה משקאות חריפים.
בעת היותה הטומאסינה ב-6 במרץ, נאמר לה שאחותה ראסנדרנורו ודודתה, הנסיכה רמהסינדראזנה תגענה בקרוב, כמו כן אחייניתה בת ה-14, ראזהפינאדנריאמניטרה, שהייתה בהריון מתקדם מחייל צרפתי.
המשפחה המלכותית הוסעה באונייה הצרפתית "לה פרוז" אל הנמל פואנט דה גאלה, כעשרים קילומטר מבירת ראוניון, סן דני.
על מנת להבטיח הגעה דיסקרטית.
למרות המאמצים, המון צופים צרפתים לעגו לה וצעקו אליה בשעה שהאוניה עגנה, מתוך כעס על המלכה בגין האבדות שספגו הצרפתים במערכתם במדגסקר.
אחרי שהקהל התפזר קפטן האונייה ליווה את המלכה בכרכרה רתומה לסוס כפי שלא ראתה מימיה, והסיעו אותה למלון Hotel de l'Europe בסן דני.
רזפינאדנריאמניטרה הצעירה שהייתה נרגשת ועייפה, נכנסה לצירי לידה זמן קצר לפני שהגיעו למלון.
למחרת היא ילדה בת בראוניון, אבל לא יכלה להתאושש ומתה כעבור חמישה ימים.
התינוקת כונתה מארי לואיז והטבלה בדת הקתולית כדי לפייס את הצרפתים.
מארי לואיז, שיכלה להיות יורשת כס המלכות, אומצה על ידי רנוולונה כבת.
כעבוד חודש הועברה רנוואלונה לבית פרטי של אישה בשם מאדאם דה וילאנטרואה, בפינת הרחובות דה ל'ארסנל ודו רמפאר קרב לבתי הממשל בסן דני.
רנוולונה אהבה את הבית בן שתי הקומות, עם גן גדול מוקף בחומה, גג מוחדד ווראנדה עוטפת שהזכירה לה את סגנון הווילות במדגסקר.
בנוסף למלכה ולדודתה, לאחותה ולאחייניתה הקטנה, הצוות המלכותי כלל שתי מזכירות, טבח, עוזרת, שלושה שרתים עבור המלכה, ועוד כמה שרתים עבור הדודה והאחות.
הכומר הפרטי של המלכה הורשה לבקר אצלה חופשית.
המלכה ופמליתה שהתה בבית בראוניון למשך שנתיים.
כשעלו שוב המתחים בין בריטניה לצרפת, הפעם בסודאן השלטונות הצרפתיים היו מודאגות מהאפשרות שיסודות מהאוכלוסייה של מדגסקר ינצלו את ההזדמנות כדי להמריד את העם נגד הכיבוש הצרפתי.
המלכה והפמליה שהו בבית בראוניו למשך שנתיים.
כשעלו מחדש המתחים בין בריטניה לצרפת, הפעם בנוגע לסודן, השלטונות הצרפתיים חששו שגורמים מלגשים יוכלו לנצל את ההזדמנות כדי ליצור תסיסה והתקוממות חדשה נגד הכובשים הצרפתים.
קרבת המלכה למדגסקר נראתה כמקור אפשרי לעידוד מהלך כזה.
לכן החליט השלטון הצרפתי באופן פתאומי על העברתה של רנוואלונה ואנשיה למיקום רחוק, אלג'יריה.
ב-1 בפברואר 1899 אחרי התראה קצרה מאוד, קיבלה רנוואלונה ומשפחתה הוראה לעלות על האנייה "יאנג-צה" בליווי מזכיר-מתורגמן וכמה משרתות.
בעת מסע של 28 יום אל נמל הצרפתי מרסיי, עצרו הנוסעים בערי נמל כמו מאיוט, זנזיבר, עדן וג'יבוטי.
באותו זמן קפטנים שונים האחראי על המסע הזהירו את רנוואלונה שלא לדבר עם אף אדם שאינו צרפתי.
המלכה ומלוויה הוחזקו חדשים אחדים במרסיי ולאחר מכן הועברו לווילה באזור מוסטפא סופרייר באלג'יר.
רונוואלונה קיוותה להמשיך לפריז והייתה מאוד מאוכזבת כשנודע לה שתישלח לאלג'יריה.
אומרים שפרצה בבכי והעירה:"מי יודע מהיהיה מחר?
רק אתמול הייתי מלכה;היום אני פשוט אישה אומללה שבורת לב".
בווילה שלה באלג'יר סופקו לרנוואלונה משרתים ומנהלת בית צרפתייה שהשגיחה עליה ונכחה בכל קבלת אורחים.
בנוסף בהתחלה הקצתה ממשלת צרפת לרנוואלונה קצבה שנתית של 25,000 פרנק מתוך תקציב הקולוניה מדגסקר, באישור המושל הכללי של המושבה.
כמעט כל נכסי המלכה הופקעו על ידי הרשויות הקולוניאליות, אם כי הורשתה לשמור כמה חפצים אישיים, כולל כמה מתכשיטיה.
קצבתה ההתחלתית איפשרה חיים כל כך צנועים שפנתה מספר פעמים אל הממשל הקולוניאלי בבקשה להשיג בשבילה העלאת הקצבה, אך לשווא.
רנוואלונה ביקשה מאחד ממשרתיה למכור כמה מתכשיטיה תמורת כסף במזומן, אבל תוכנית זו התגלתה על ידי השלטונו הקולוניאלי הצרפתי והשרת פוטר ונשלח בחזרה למדגסקר.
בשנותיה הראשונות באלג'יר התוודעה רנוואלונה לחוגי האליטה וחיי החברה התוססים שלהם בעיר, הוזמנה למסיבות ולמופעי תרבות ולעיתים קרובות אירחה בעצמה.
.חרף זאת הרגישה כל הזמן געגועים ואי יכולתה לבקר במדגסקר גרם לה לעצבות ולשעמום.
כדי לנקות את ראשה ולשפר את מצב רוחה נהגה תכופות לערוך לבד הליכות ארוכות באזור הספר בחוף הים או בעיר.
היא השתוקקה לבקר בצרפת המטרופוליטנית ובמיוחד בפריז, וביקשה פעמים חוזרות רשות פורמלית לנסוע.
בקשות אלה נדחו באופן שגרתי עד מאי 1901, אז קיבלה את ההיתר הראשון לבקר בצרפת.
באותו החודש שכרה דירה קטנה ברובע השישה עשר על יד שאנז אליזה בכיכר אטואל הנקראת כיום כיכר שארל דה גול.
היא ביקרה באתרים המפורסמים של העיר והוזמנה גם שם למסיבות, נשפים, מופעים ואירועים אחרים.
היא התקבלה בכבוד ובהערצה בחברה הגבוהה, והוענקו לה מתנות רבות, ביניהן חלוק יוקרתי.
בעת מסעה הראשון לצרפת ביקרה בארמון ורסאי, זכתה להתקבל רשמית בבית העירייה ובילתה שלושה שבועות בבורדו.
בהמשך ביקרה בשפת הים בארקשון לפני שגמרה את תקציבה והפליגה על אונייה ממרסיי לאלג'יר.
פרטי ביקורה משכו תושמת לב רב בעותונות הפריזאית שהביעה אמפתיה נוכח גורלה ומורת רוח כלפי הממשלה הצרפתית שלא העניקה לה קצבה גדולה יותר ואת ההתחשבות שהגיעה לה בתור זוכה באות לגיון הכבוד.
בתריסר השנים הבאות חזרה רנוואלונה לבקר בצרפת שש פעמים.
ב-1916 שווק לציבור הצרפתי הביסקוויט "פטי בר" של חברת "לפוור" עם צלמית המלכה על הקופסאות.
בביקור השני בספטמבר 1903 היא נסעה לויק-סור-סר ובאוריאק.
בלחץ דעת הקהל הועלת קצבתה השנתית ל-37,000 פרנק.
כעבור שנתיים ביקרה במרסיי ובסן ז'רמן, ארדש, ושכרה דירה בת חמשה חדרים ברובע השישה-עשר של פריז.
בהזדמנות זו ערכה ביקור באופרה, נכחה בישיבה של בית הנבחרים הצרפתי והתקבלה אצל שר המושבות.
שוב בלחץ הציבור הועלת קצבתה השנתית ל-50,000 פרנק.
בביקור הבא ב-1907 שהתה בדיוו-סור-מר וטיילה בחבל קלוודוס שם צולה על ידי פפרצי.
באוגוסט-ספטמבר 1910 ביקרה בפריז, נאנט, לה בול-אסקובלק ובסן נזר והייתה שוב יעד של צלמי הפפרצי הצרפתים.
ב-1912 ערכה טיול לכפר המרוחק קיברוויל וקצבתה השנתית הועלתה ל-75,000 פרנק.
מסעה האחרון בצרפת התקיים ב-1913 במרזיי, אקס-לה-בן ובאלוואר.
פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 שמה קץ לביקורי רנוואלונה בצרפת.
בעת שהותה באלג'יר נהגו היא ומשפחתה לבקר בסדירות בתפילה הפרוטסטנטית השבועית בכנסייה הרפורמית במרכז אלג'יר.
אחרי המחמה השתדלה להשתתף בפעילויות של הצלב האדום באלג'יר.
1885 - מדגסקר הנפיקה לכבוד הכתרת המלכה מטבע של 10 סנטים הנשמר כיום במוזיאון הבריטי
אות לגיון הכבוד עם צלב גדול
רני הרלין הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקאי יליד פינלנד.
הרלין נולד בעיירה בדרום פינלנד לאב רופא ואם אחות, הוא החל את עבודתו בתחום הקולנוע שביים פרסומות למספר חברות.
ב-1986 ביים את סרטו הראשון "Born American" בו שיחק בתפקיד הראשי מייק נוריס, בנו של צ'אק נוריס ואחרי כן עבר לעבוד בלוס אנג'לס.
ב-1987 ביים את סרט האימה "Prison" בו שיחק ויגו מורטנסן.
ב-1988 ביים את הסרט הרביעי בסדרת הסרטים של סיוט ברחוב אלם "סיוט ברחוב אלם 4: אדון החלומות",
ב-1990 ביים את סרט ההרפתאות "The Adventures of Ford Fairlane" ואת הסרט "מת לחיות 2" בכיכובו של ברוס ויליס.
ב-1993 ביים את סרט הפעולה "סחרור מסוכן", ב-1995 ביים את הסרט "אי הפיראטים", ב-1999 סרטו "ים כחול עמוק" זכה להצלחה.
בשנת 2023 ביים את סרט האימה העל-טבעי "רוחות מלחמה".
בשנת 2024 ביים את "הזרים: חלק 1" שהיה להצלחה בקופות, וצפוי לביים גם את ההמשכים "Deep Water" ו-"The Strangers: Chapter 2".
במאי 2025 פורסם כי הרלין יביים סרט מתח הישרדותי בשם "Black Tides".
הוא היה נשוי לשחקנית ג'ינה דייוויס.
רַנֵּן הוא מושב באזור הנגב הצפון-מערבי כשני קילומטרים מצפון לאופקים.
שמו של המושב לקוח מפסוק בספר ישעיהו: , מפני שמקימי המושב רצו שלשם המושב יהיו משמעות ורקע תנכי, כמו גם לשמות המושבים תפרח וגילת באותו אזור.
במושב כ-600 נפש, רובם יהודים קראים.
רנן הוא אחד משני היישובים הקראים בעולם, כשהשני הוא מצליח שבסמוך לרמלה.
המושב נוסד בשנת 1950 בידי עולים מתימן.
ב-1952 עזבו המתיישבים הראשונים את המושב ובמקומם באו יהודים קראים ממצרים.
עד תחילת המאה ה-21 היו כל תושבי המושב קראים, אז עברו לגור בו גם משפחות שאינן קראיות, הוא עבר שיפוצים רבים ושינוי תשתיות ביוב, מים וחשמל והוא מוכן לקלוט משפחות נוספות.
מצפון לרנן, על גדתו של נחל פטיש, נמצא תל ארכאולוגי קטן ובו שרידי יישוב מתקופת הברזל, מהתקופה הפרסית ומהתקופה ההלניסטית.
תושבי המושב מתפרנסים מגידולים חקלאים כגון: פרחים ירקות ופירות.
במושב יש בית כנסת לפי ההלכה הקראית, ספרייה, ובית עם בו נערכים אירועים.
יש גם בנוסף מועדון נוער ששם מתקיימות הפעילות של תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
ילדי מושב רנן לומדים ביסודי ב"מרחבים" ובתיכון "תיכון מרחבים" השייך למועצה אזורית מרחבים.
המושב מונה מספר גדול של פעילויות שהנוער במושב מבצע ויוזם.
במושב קיימים שלושה גנים שאליהם ילדי הסביבה מגיעים ומרפאה.
רניום (Rhenium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Re ומספרו האטומי 75.
רניום הוא מתכת כסופה לבנה, מבריקה, בעלת נקודת הרתיחה הגבוהה ביותר מכל היסודות.
רניום הוא גם אחד היסודות הצפופים ביותר פרט לפלטינה, אירידיום ואוסמיום.
סגסוגות רניום ומוליבדן הן מוליכי על בטמפרטורות הנמוכות מ-10 מעלות קלווין (מינוס 263.15 צלזיוס).
שימושו העיקרי הוא בתור זרז בתהליך סילוק עופרת מדלק ובייצור סגסוגות על לחלקי מנועי סילון.
רניום שימש בייצור סגסוגות טונגסטן ומוליבדן.
פרט לסילוק עופרת מדלק, לרניום שימושים נוספים כזרז ריאקציות כימיות.
מהווה רכיב חשוב בחלק ממנורות ההבזק ("פלאש") במצלמות.
קיומו נחזה על ידי הנרי מוזלי ב-1914. בפועל, רניום זוהה בגרמניה בשנת 1925, כאשר וולטר נודאק (Walter Noddack), אידה טאק (Ida Tacke) ואוטו ברג (Otto Berg) דיווחו על יסוד חדש שמצאו במחצב פלטינה ובמינרלים קולומביט, גדוליניט ומוליבדניט.
בשנת 1928 הם הצליחו למצות גרם בודד של רניום מ-660 קילוגרם מוליבדניט.
את היסוד החדש כינו על שם הנהר ריין.
התהליך היה מסובך ויקר ולכן נזנח עד לשנות ה-50 המוקדמות כאשר סגסוגות טונגסטן-רניום ומוליבדן-רניום נכנסו לשימוש.
רניום לא נמצא בטבע בצורתו החופשית, גם בצורת תרכובת הוא לא מופיע והמקור המסחרי שלו הוא מחצבי מוליבדן (שיכולים להכיל בין 0.002% ל-0.2% רניום).
בקרום כדור הארץ, רניום נמצא בריכוז של 0.001 חלקים למיליון (ppm).
לא ידוע האם רניום רעיל ולכן הוא מצריך טיפול בהתאם.
רן (רני) רהב (נולד ב-29 באפריל 1964) הוא יחצ"ן ומנהל ישראלי, בעלים ויו"ר של משרד יחסי הציבור "רן רהב תקשורת ויחסי ציבור" וקונסול כבוד של איי מרשל.
רהב נולד וגדל ברמת גן.
בצה"ל שירת כמש"ק חינוך בחיל האוויר.
לאחר שחרורו מהצבא, בגיל 22, מונה למנהל מחלקת יחסי ציבור ובידור במלון דן פנורמה תל אביב.
בגיל 23 מונה לדובר חברת מלונות דן ומשמש בתפקיד זה עד היום.
בשנת 1991 הקים רהב את משרד "רן רהב תקשורת ויחסי ציבור" בשותפות עם איש העסקים ברוך איבצ'ר.
מספר שנים לאחר מכן קיבל את 50 האחוזים של איבצ'ר והפך לבעלים המלאים של המשרד.
משרדו של רהב מייצג כ-120 חברות ומונה 41 עובדים.
עם לקוחות המשרד נמנות בין היתר חברת ישראכרט, אל על, שופרסל, סלקום, טבע, ובנק הפועלים.
בעבר טיפלה החברה בחברת רמדיה ישראל במהלך המשבר של פרשת רמדיה, בהנהלת קבוצת IDB בראשותו של נוחי דנקנר ובחברת שטראוס.
בין הפרשיות המפורסמות בהן טיפל משרדו של רהב הייתה פרשת "משחקי חברה" אשר במסגרתה התנהלה חקירה נגד הזמר אייל גולן אותו רהב מייצג.
כמו כן נחשב רהב כמי שהיה יועץ הסתרים של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.
בסוף שנת 2013, שימש רהב כשופט בעונה הראשונה של התוכנית "הכוכב הבא", אשר שודרה בזכיינית קשת בערוץ 2.
במרץ 2019 החל להגיש לצד שרון גל את תוכנית האירוח "שרון ורני בע"מ", בימי שישי ברשת 13. ב-31 ביולי הכריז רהב על כוונתו לפרוש מהנחיית התוכנית.
במכתב ההתפטרות שפרסם הוא ביקש שמנחה אישה תחליף אותו אחרי פגרת החגים.
בשנת 2023 שימש כפאנליסט בתוכנית הפטריוטים ב"עכשיו 14".
בשנת 2025 משמש כפאנליסט בתוכנית מוריה וברקו ברשת 13.
רהב ורעייתו הילה נוהגים לערוך אירועים חברתיים בהשתתפות בכירים במגזר הציבורי והפרטי בישראל.
אירועים אלו עוררו, לא אחת, ביקורת ציבורית.
מקרה בולט אירע בפברואר 2007, כאשר ערך רהב אירוע גרנדיוזי לרגל בר המצווה של בנו, בהשתתפות כ-5,000 מוזמנים.
האירוע זכה לסיקור רב בכלי התקשורת ועם זאת לביקורת בקרב הציבור וחלק מהעיתונאים, כדוגמת רענן שקד בטורו ב"ידיעות אחרונות" וירון לונדון בתוכניתו "לונדון וקירשנבאום".
באירוע לקחו חלק בעלי תפקידים ציבוריים ובהם מפכ"ל המשטרה, משה קראדי, שופטים, שרים ואישי ציבור נוספים.
חרף נוכחותם במקום של מספר אנשים נגדם התנהלו באותה עת הליכי חקירה משטרתית או הליכי משפט פלילי.
הטענה הייתה כי נוכחות אנשי הציבור באירוע הייתה פגיעה בממלכתיות שנדרשה מהם.
רהב פרסם מאמר שבו הגיב לביקורת זו.
מקרה נוסף שהעלה את רהב לכותרות היה יציאתו הפומבית נגד שלי יחימוביץ' עקב ביקורתה על שרי אריסון, אשר הייתה מיוצגת על ידי משרדו ונחשבת לידידת המשפחה.
המכתב הופץ למאות עיתונאים וכלל 34 סעיפים המבקרים את יחימוביץ'.
בהמשך, עם עזיבת אריסון את ישראל, שלח רהב מכתב גלוי נוסף בגנות יחימוביץ' שנפתח במילים "שלי, ניצחת".
בימי מחאת האוהלים (2011) התראיין רהב בשל ראיון שנתן לסדרה הדוקומנטרית "התעוררות", שם אמר שכעס הציבור הישראלי, אותו כינה "חארות", כלפי העשירים אינו מוצדק.
בנובמבר 2013, כאשר באינטרנט התנהלה חרושת שמועות על חשדות למעשים פליליים של הזמר אייל גולן, ניצב רהב בראש המגוננים על גולן.
בינואר 2014 פרסמה העיתונאית שרון שפורר הקלטה מספטמבר 2013 בה נשמע מאיים עליה אם לא תסיר פרסום שלילי אודותיו, ובין היתר אמר: "תחטפי ממני טיל רעל בטלוויזיה, שאת לא תצאי מהבית...תאמיני לי, גם בפני החברים שלך לא תצאי, אחריותי".
דבריו עוררו ביקורת כנגדו ואף לקריאות ופעילויות אזרחיות מאורגנות להחרמת חברות שעובדות עמו.
בעקבות פרסום ההקלטה התנצל רהב בפני שפורר אך גם הביע תמיהה מדוע פרסמה את ההקלטה זמן רב לאחר המקרה.
ברדיו 103FM ראיין גבי גזית את ישראל גודוביץ על מרפסות שנפלו מבניין חדש בחדרה שנבנה על ידי גינדי השקעות.
בעת הריאיון לא צוין שמו, אך רהב ייחס אליו את הנאמר ותבע במיליון ש"ח את רדיו 103, את גזית ואת גודוביץ.
בית המשפט פסק לרהב פיצוי והוצאות בסך 8,500 ש"ח מהרדיו, עקב פרסום הריאיון עם שמו ותמונתו של רהב באתר האינטרנט של התחנה, וחייב את רהב בתשלום הוצאות לגזית וגודוביץ בגובה 100,000 ש"ח משום שלא ציינו את שמו בשידור.
רהב הודיע שיערער, וגודוביץ שוקל תביעה נגדית.
רהב משך את ערעורו בתביעה לאחר שהשניים הבהירו כי דבריהם לא כוונו כלפי רהב.
במאי 2018 נקלע למאבק משפטי מול העיתונאי חיים לוינסון.
לוינסון פרסם בטוויטר תמונה של מכונית, לטענתו מכוניתו של רהב, חונה באדום-לבן, וכינה אותו "חזיר חניה".
רהב הגיש נגדו תביעת לשון הרע על סך 100,000 ש"ח, ואליה השיב לוינסון בתביעת דיבה משלו עקב דברי רהב שהוא מסובך בחובות והיה מעורב באלימות במערכת "הארץ".
במאי 2021 נפסק כי המכונית לא הייתה של רהב, ומאחר שלוינסון לא בדק מספיק את הפרסום לא עומדת לו הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע.
עם זאת, מאחר שהוכח שרהב נוהג לחנות שלא כחוק כדבר שבשגרה החליט בית המשפט לפסוק פיצוי קל לרהב בסך של 17,500 ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח על ציוצים נוספים, שהתקזזו מ־27,500 ש"ח שנפסקו לטובת לוינסון בגין דברי רהב על אודות החובות.
באותה שנה ייצג את בז"ן בנושא התעשייה במפרץ חיפה יחד עם אחרים.
בשנת 1992 נישא להילה קליין ולהם בן יחיד.
הילה רהב היא מנכ"לית חברת "רהב תקשורת" ויו"ר אגודת ידידי תיאטרון בית ליסין על שם ברוך איבצ'ר.
רני רהב הוא יו"ר "רהב תקשורת".
רהב ואשתו ידועים כאספני אמנות ישראלית.
רנייה השלישי, נסיך מונקו או רנייה לואי אנרי מקסאנס ברטראן גרימלדי היה שליט מונקו מבית גרימלדי במשך 56 שנים ואחד מראשי המדינה הוותיקים ביותר במאה העשרים.
עיקר פרסומו בעולם נבע מנישואיו לשחקנית הקולנוע גרייס קלי.
במונקו, רנייה הוביל שינויים משמעותיים בחוקת המדינה.
הכנסות המדינה הורחבו בתקופתו באופן ניכר, נוסף לתעשיית ההימורים, שהיוותה בראשית כהונתו 95% מהכנסותיה, וכיום 3% בלבד.
שורשי משפחתו של רנייה, בית גרימלדי, נקשרים בשושלות המלוכה של צרפת, ספרד, גרמניה, סקוטלנד, אנגליה, הולנד ואיטליה.
אם סבו, הנסיכה מרי ויקטוריה גרימלדי, הייתה צאצאית של ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד.
בין אבותיו האחרים נמנית בתו המאומצת של נפוליאון בונפרטה, קרל התשיעי, מלך שוודיה, פרדריק השני, מלך דנמרק, הסופר ויליאם בקפורד, וילם הראשון, נסיך אורנז', הנסיכה ג'ואן מויילס ובני אצולה אחרים.
רנייה נולד במונקו כבן יחיד לנסיכה שרלוט, יורשת העצר של נסיכות מונקו, ולנסיך פייר.
הוריו היו הדוכס והדוכסית מולנטיניוס, ואביו הוכתר על ידי סבו כנסיך מונקו בזכות עצמו.
בהתאם לכך אביו אימץ את שם המשפחה של משפחת אמו, גרימלדי.
לרנייה אחות יחידה, הנסיכה אנטואנט, ברונית מאסי.
רנייה למד בצעירותו באנגליה ובשווייץ, ולאחר מכן למד תואר ראשון בצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין זוטר בחיל השריון הצרפתי ונלחם באלזס.
על חלקו בלחימה הוענקה לו מדליית "כוכב הברונזה".
בשנת 1944 נענתה אמו לבקשת אביה וויתרה על זכותה לרשת את הכתר.
עם מות סבו, ב-9 במאי 1949, היה רנייה לנסיך מונקו.
במהלך שנות הארבעים והחמישים חי הנסיך עם שחקנית הקולנוע הצרפתייה ז'יזל פסקל.
לאחר פרידתם החל רנייה לחזר אחרי השחקנית האמריקאית זוכת פרס אוסקר גרייס קלי, והשניים נישאו ב-19 באפריל 1956.
לנסיך רנייה והנסיכה גרייס שלושה ילדים:
קרוליין, נסיכת הנובר נולדה ב-23 בינואר 1957. אם לארבעה ילדים משני נישואיה.
כיום נסיכת הנובר, אשת ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר.
הנסיך אלבר השני נולד ב-14 במרץ 1958. נשוי ואב לארבעה ילדים.
ירש את מקומו של רנייה ועומד כיום בראש הנסיכות.
סטפני, נסיכת מונקו נולדה ב-1 בפברואר 1965. אם לשני ילדים.
הנסיכה גרייס נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1982. לאחר מותה הייתה לרנייה מערכת יחסים עם הנסיכה וירג'יניה פירסטנברג, קרובת משפחתו ומעצבת אופנה נודעת.
לאחר הכתרתו החל רנייה לבסס את מונקו מחדש, לאחר שהמדיניות הכלכלית של המדינה הוזנחה.
קופת המדינה הייתה על סף גירעון בראשית כהונתו ויכולתם הכלכלית של חוג המהמרים בעיר נפגעה מהשפעות מלחמת העולם השנייה, לצד התפתחותם של אתרי הימורים מתחרים ברחבי העולם.
על כן רנייה החליט לבסס את מונקו באמצעות הפחתת מיסים דרמטית והפיכת שטחיה למשאבי נדל"ן ותיירות כדאיים.
מעורבותן הכלכלית של נאמנויות שונות הקשתה על הגשמת חזונו ורנייה נאבק על הלאמתן.
בשנת 1962 הושקה בנסיכות חוקה חדשה, על פיה הופחתה מידת חשיבותה של משפחת המלוכה.
החוקה הקודמת משנת 1959 בוטלה והשליטה במדינה הועברה לידי הנסיך ו-18 חברי מועצה נבחרים.
כחובב בולאות הנסיך פתח בשנת 1950 את המוזיאון המקומי לבולאות, בו הוצגו אוספיהם של הנסיכים אלבר הראשון ולאופולד השני.
בשנת 1997 החל מועדון הבולאות של מונטה קרלו לארגן תערוכות בינלאומיות לבולים נדירים.
בשנות כהונתו האחרונות רנייה היה ראש המדינה השני בוותיקותו בעולם, לאחר מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט.
בריאותו של רנייה הידרדרה בשלוש שנות חייו האחרונות ומחלות ריאה הביאו לאשפוזיו החוזרים בבית החולים.
במרץ 2005 הטיפול ברנייה הועבר ליחידת טיפול נמרץ וכעבור זמן קצר נמסרה הודעה על קריסת מערכות גופו.
סמכויותיו הועברו ב-31 במרץ לבנו אלבר וב-6 באפריל הנסיך נפטר.
הלווייתו נערכה ב-15 באפריל בקתדרלת סנט ניקולס במונקו, לצד מקום קבורתה של הנסיכה גרייס ו-17 קודמיו בתפקיד.
סמיכות מותו עם פטירת האפיפיור יוחנן פאולוס השני הפחיתה את העניין התקשורתי סביב האירוע.
רני כהנא (נולד ב-26 בפברואר 1947) הוא מאמן כדורסל ישראלי ותיק שאימן במשך שנים רבות בליגה הראשונה, ואף היה עוזר מאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
אביו היה אחד ממקימי מועדון הפועל חיפה בכדורסל.
בנערותו שיחק כהנא במדי קבוצת הנוער והבוגרים של הפועל חיפה, אך בשלב מסוים קיבל הצעה לאמן את קבוצת הנשים של המועדון בליגה הלאומית, בנוסף להיותו מאמן נוער במועדון.
בעצת מאמנו דאז, מיכה שמבן הוא הבין שעדיף לו להתרכז באימון.
כעבור 3 שנים חזר כהנא לאמן את קבוצת הבוגרים שבה שיחק והקבוצה עלתה שוב לליגת העל.
לאחר מכן אימן כהנא את עפולה ואת הפועל גבת/יגור בליגה הראשונה, ובאביב 1976 היה למאמן הצעיר ביותר שזוכה בתואר בכדורסל הישראלי, כהנא הוליך את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה.
זאת הייתה הפעם הראשונה שקבוצה שאינה מכבי תל אביב או הפועל תל אביב זוכה בתואר בכדורסל הישראלי.
כהנא אימן בין השאר את הפועל חיפה ומכבי חיפה, הפועל ירושלים, עירוני רמת גן, הפועל גלבוע/עפולה ועירוני נהריה.
בשנת 1987 מונה כעוזרו של צביקה שרף בנבחרת ישראל והיה שותף לאליפות אירופה שהתקיימה ביוון.
כן אימן כהנא את נבחרת הנוער של ישראל באליפות אירופה בבולגריה בשנת 1982 שנערכה בבולגריה.
במשך עשר עונות היה מאמן של נבחרת ישראל לסטודנטים, כולל בשתי אוניברסיטת שפילד ובבפאלו ניו יורק שבה זכתה הקבוצה במקום הרביעי.
ב-1996 פרש כהנא מאימון פעיל, עקב קבלת תפקיד בכיר בחברת החשמל, וכעבור 3 שנים מונה לתפקיד המנג'ר בהפועל חיפה-נשר.
בעונת 04/2003 מונה כמנהל מקצועי בהפועל תל אביב, כשתחתיו מאמן אריק שיבק.
על אף תקציב גדול שהעמיד הבעלים ולדימיר גוסינסקי, הקבוצה לא שיחקה היטב, ושיבק פוטר ותחתיו מונה ארז אדלשטיין.
לקראת עונת 2003/04 כהנא ואדלשטיין, בנו קבוצה שהתחרתה בהצלחה עם מכבי תל אביב, והנחילה לה את התבוסה הגדולה ביותר עד אז בהיסטורית הדרבים - 25 הפרש.
בין שאר כוכבי הקבוצה ההיא נמנו ליאור ליובין, מתן נאור, יניב גרין, דרור חג'ג' והזרים מייקל רייט, וירג'יניוס פרצ'קביציוס ויסמין הוקיץ'.
בקיץ 2005 קיבל כהנא הצעה לשמש כג'נרל מנג'ר של אלופת אוקראינה - בי.סי.
קייב, שהבעלים שלה, שחקן העבר אלכסנדר (סשה) וולקוב, הוא חבר אישי של כהנא.
כהנא הגיע למועדון עם חוזה לשלוש עונות שבעונה הראשונה הקבוצה הגיעה לראשונה בתולדותיה לפיינל פור של היורו קאפ שנערך בקייב, אך נוצחה בחצי הגמר על ידי חובנטוד בדלונה שזכתה בגביע.
כהנא החל בהכנות לעונה השנייה אך עזיבת הספונסר הראשי עקב בעיות פוליטיות פנימיות גרמה לזעזוע במועדון ולקיצוץ מסיבי שאילץ את כהנא לסיים עבודתו במועדון.
כיום כהנא לא עוסק בכדורסל.
מחוץ לכדורסל מילא כהנא במשך שנים תפקיד בכיר באגף משאבי אנוש של חברת החשמל.
הרנמינבי או היואן הסיני (סמל: ¥ או 元, בסינית: 人民币, פיניין: Rénmínbì, נהגה: רֵ'נְמִינְבִּי) הוא המטבע הלאומי של סין העממית, מלבד בהונג קונג ובמקאו.
המשמעות המילולית של רנמינבי היא "מטבע העם", ואילו המילה יואן (Yuán; 元) בסינית היא מילת מנייה למטבעות, ובשם זה מוכר המטבע במערב.
בשימוש יומיומי נפוץ בסין גם הכינוי קְוָאי (块; Kuài) כשם המטבע, ומָאו (Máo; 毛) לעשירית היואן.
את הרנמינבי מנפיק הבנק העממי של סין, הבנק המרכזי של סין.
הקיצור הבינלאומי הרשמי של שם המטבע הוא CNY, אם כי נפוץ גם השימוש בקיצור RMB.
החל מיולי 2005, עת נחשף לראשונה למסחר בין-בנקאי, מתחזק ערכו של המטבע בהתמדה מול הדולר.
עם זאת, בשנת 2009 התייצב המטבע והוא עומד על שער ממוצע של 6.34 יואן לדולר, נכון לדצמבר 2011.
רנין הוא אנזים המפרק את הפפטיד אנגיוטנסינוגן.
אנזים זה משתתף במערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון האחראית בעיקר על בקרה על משק המים בגוף האדם, באמצעות בקרה על לחץ הדם ועל נפח הנוזל החוץ תאי.
הרנין הוא פרוטאזה אספרטית, בעל אתר הכרה יחיד לאנגיוטנסינוגן.
הרנין התגלה ב-1898 על ידי רוברט טייגרשטדט ופר ברגמן ממכון קרולינסקה שבסטוקהולם.
בגוף קיים מצב ביולוגי קבוע "הומאוסטזיס" שבו תפקוד המערכות השונות מיטבי.
אחד ממרכיבי ההומאוסטזיס הוא כמות הנוזלים בכלי הדם.
מצד אחד יש לשמור על מספיק נוזלים כדי למנוע מצב של התייבשות, ומהצד השני יש לשמור שלא יצטברו יותר מדי נוזלים, כדי למנוע למשל יתר לחץ דם, פגיעה ביכולת הסינון הכלייתי, פריצה של כלי דם קטנים וכו'.
לגוף כמה מנגנונים שבאמצעותם נשמר האיזון: תחושת הצמא, כמות הנוזלים (או ריכוז המומסים) בשתן וקוטר כלי הדם.
הרנין הוא חלק ממערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון, מערכת הורמונלית המהווה חלק חשוב בבקרה ארוכת הטווח על לחץ הדם ועל נפח הנוזל החוץ תאי.
הרנין מסוגל לחתוך את הפפטיד הלא פעיל אנגיוטנסינוגן, שהופך בהמשך לאנגיוטנסין.
האנגיוסין הוא הורמון המגביר את תחושת הצמא ומצר את כלי הדם.
התרגום התאי של ה-mRNA של הפרו-רנין, החלבון הראשוני שלאחר חיתוך הופך לרנין, מתבצע ברקמות רבות: בלוטות יותרת הכליה, המוח, הכליה ומערכת הדם ההיקפית.
עם זאת, רק בכליות, בתאים הג'וקסטה-גלומרולרים (Juxtaglomerular), מתבצע חיתוך הפרו-רנין לרנין.
בניגוד לפרו-רנין שמופרש לזרם הדם באופן קבוע, רנין מופרש לזרם הדם עקב גירוי:
קישור של ליגנד לרצפטור בטא-אדרנרגי (כמו אפינפרין)
קישור של פרוסטגלנדין פארה-קריני לקולטן ממברנלי
רנין חותך את אנגיוטנסינוגן ויוצר פפטיד בעל 10 חומצות אמינו בשם אנגיוטנסין 1. חיתוך נוסף יוצר אנגיוטנסין 2, הגורם לכיווץ כלי הדם ולהגדלת ההפרשה של ADH ואלדוסטרון.
אלה גורמים לעלייה בלחץ הדם.
החיתוך יכול להתבצע בזרם הדם עצמו או בתווך הבין תאי, כאשר רנין נקשר לקולטן ממברנלי חיצוני שמייעל את תהליך ההכרה והחיתוך פי 4. הקולטן בעל אפיניות זהה גם לפרו-רנין וכאשר שניהם מחוברים, פועל פרו-רנין ביעילות דומה לזו של רנין.
כאשר לחץ הדם נמוך, תאים שנמצאים בסמוך לפקעית נימי הדם בכליה מפרישים לדם רנין.
בדם פוגש הרנין חלבון המיוצר בכבד - אנגיוטנזינוגן 1 וגורם לכך שיהפוך לחלבון פעיל - אנגיוטנזין 1, זהו חומר מהפך שבריאות הופך לאנגיוטנזין 2 שזורם במחזור הדם, מגיע לכליה וגורם להפרשת אלדוסטרון.
כתוצאה מכך יהיו פחות נוזלים בשתן ולחץ הדם יעלה.
בנוסף האנגיוטנזין 2 גורם להצרת העורקים בכליה וכך לעלייה בלחץ הדם.
מכיוון שרנין הוא חלק חשוב במערכת מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון, הוא מהווה מטרה טבעית לטיפול להפחתת יתר לחץ דם.
חשיבות רבה לאזן רמות רנין בזמן טיפול תרופתי להפחתת יתר לחץ דם באמצעות תרופות מקבוצת מעכבי ACE, מכיוון שטיפול זה גורם לעליה ברמות רנין בדם עקב דיכוי משוב שלילי טבעי.
תרופות ממשפחת חוסמי קולטן בטה מפחיתות רמות רנין.
קיימות גם תרופות חוסמות רנין מסוג ARB, אבל הן יקרות יותר ועל כן לא נמצאות בשימוש נרחב.
נמצא כי קיים קשר הפוך בין רמות ויטמין D לבין רמות הרנין בדם.
מחקרים הראו כי תוספת ויטמין D מפחיתה את רמות שעתוק הגן לרנין, זאת על ידי
מניעה של פקטור שעתוק תלוי cAMP מלהקשר למעצם של הגן.
רניירו צנו (באיטלקית: Reniero Zeno) או רניירי צן (בוונטית: Renieri Zen; נפטר ב-7 ביולי 1268) היה הדוכס ה-45 של ונציה.
מורוזיני כיהן כדוג'ה מה-1 בינואר 1253 ועד פטירתו.
צנו כיהן כדיפלומט ונציאני בצרפת ובאיטליה.
בעת שהותו בבולוניה הוא שכנע את העיר להפסיק ולשלם מיסים למדינת האפיפיור - מעשה שהביא להחרמתו על ידי הכנסייה.
בשנת 1242 סייע צנו לדוג'ה יאקופו טייפולו במהלך המצור על פרארה, ובשנת 1242 דיכא מרידה שפרצה בזאדאר.
בשנת 1244 מונה לתפקיד "קפיטאנו דה מאר" (מפקד הצי) של לה סרניסימה.
לאחר מותו של מרינו מורוזיני נבחר צנו, אשר כיהן באותה עת כפודסטה של פרמו לתפקיד הדוג'ה (צנו זכה ב-21 מתוך 41 הקולות).
בין השנים 1256–1259 סייע צנו לאפיפיור אלכסנדר הרביעי במלחמה נגד אצלינו דה רומאנו הרביעי.
באותן שנים לחמה ונציה נגד רפובליקת גנואה - יריבתה בשליטה על הסחר ברחבי הים התיכון.
ראשיתה של המחלוקת - בביזת הרובע הגנואזי שהיה בצור שבלבנון על ידי הוונציאנים שהתגוררו ברובע הוונציאני בעיר.
בשנת 1257 הביס לורנצו טייפולו (לימים הדוג'ה של ונציה) את הצי הוונציאני.
גנואה כרתה ברית עם מיכאל פאלאולוגוס השביעי אשר כבש את קונסטנטינופוליס בשנת 1261, והעניק לגנואה את זכויות היתר שהיו לסוחרים הוונציאנים בעיר (תוך ביטול הזכויות שהיו לוונציאנים).
ונציה, בתגובה, תקפה שוב את הצי הוונציאני במוראה בשנת 1262 ובסטפוצי בשנת 1263, ובשני הקרבות הביסה את גנואה.
בשנת 1265 נחתם הסכם שלום בין ונציה לגנואה, וב-1268 החזירה האימפריה הביזנטית לסוחרים הוונציאנים את זכויות היתר שהיו להם קודם לכן.
במהלך כהונתו של צנו הושלמה חקיקת החוק המסחרי הימי בן 129 הסעיפים, אשר נשאר בתוקפו עד נפילת הרפובליקה.
זנו נפטר בשנת 1268, ולאחריו נבחר לורנצו טייפולו כדוג'ה.
רניירי דה קלצאביג'י (באיטלקית: Ranieri de' Calzabigi; 23 בדצמבר 1714 – יולי 1795) היה משורר ולבריתן איטלקי, שהתפרסם ביותר בעבודתו עם המלחין גלוק באופרות ה"רפורמה" שלו.
הוא החל לכתוב בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-18, וב-1740 היה לחבר באקדמיה של ארקדיה (בשם "ליבורנו דרפאניו"), ובאקדמיה האטרוסקית של קורטונה, שמגמתה הייתה קלאסית יותר.
קלצאביג'י עבר לנאפולי בשנת 1741 ועבד אצל השגריר הצרפתי לממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1751 עבר עמו לפריז, שם עשה את שנות ה-50' והיה לידידו הקרוב של קזנובה.
הפואמות הראשונות שלו למוזיקה, שכונו "קומפונימנטי דרמטיצ'י", נכתבו לכבוד כלולות הדופין הצרפתי עם מריה תרזה מספרד.
רק השנייה בוצעה, כי שינויים פוליטיים עשו את הראשונה לבלתי מעודכנת.
מטסטאזיו שיבח יצירות אלה ואחרות (שהסתמכו במידה רבה על סגנונו הוא), אך מצא גם טעם לפגם בעודף נאטורליזם והעדר תחבולות..
בפריז בחן קלצאביג'י את עניינו באופרה והפיק הוצאה של יצירות מטסטאזיו, הלבריתן המפורסם ביותר של אופרה סריה.
ואולם קלצאביג'י התרשם גם מן ה"טרז'די אן מוזיק" הצרפתית והיה להוט להעביר את האופרה האיטלקית רפורמה, שתפשט אותה ותגביר את רישומה הדרמטי.
בשנת 1761 השתקע בווינה, שם פגש יוצרים ואנשי במה, שנטייתם לרפורמה דמתה לזו שלו: כריסטוף ויליבלד גלוק; הרוזן ג'אקומו דוראצו, במאי התיאטרון; גספארו אנג'וליני, הכוראוגרף; ג'ובאני מריה קוואליו, התפאורן; והקסטראטו גטאנו גואדני.
יחד עבדו על האופרה פורצת הדרך של גלוק, אורפאו ואאורידיצ'ה בשנת 1762. לאחר זאת כתב קלצאביג'י את הלברית ל"אלצ'סטה" של גלוק, שהתרחקה עוד יותר מנהלי האופרה סריה בכיוון ה"פשטות הנאצלת".
בהקדמה ליצירה זו, שגלוק חתום עליה, הציג קלזאביגי משנתו לעשיית רפורמה באופרה.
יצירה משותפת שלישית, "פארידה ואלנה", הושלמה בשנת 1770. קלצאביג'י תרם גם לתוכנית הבלט החדשני של גלוק, "דון חואן" מ-1764. ב-1775 סולק מן החצר הווינאית עקב שערורייה והתיישב בפיזה שבאיטליה, שם המשיך בפעילותו הספרותית עד מותו.
רנייה מוטגוצ'י (ביפנית: Mutaguchi Renya, 牟田口 廉也; 7 באוקטובר 1888 - 2 באוגוסט 1966) היה קצין בדרגת לוטננט-ג'נרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים במחזור ה-22 של האקדמיה הצבאית הקיסרית ב-1910 ובמחזור ה-29 במכללת המטה הצבאי ב-1917.
מוטגוצ'י שירת בצבא היפני בזמן התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא האדום בסיביר, ולאחר מכן נשלח כנספח צבאי לצרפת.
ב-1926, קודם מוטגוצ'י לדרגת מייג'ור, וב-1930 לדרגת קולונל.
בין השנים 1933–1936 הוא שירת כמזכיר כללי של מטה הצבא היפני הקיסרי בטוקיו, ולאחר מכן נשלח לסין, על מנת ליטול את הפיקוד על חיל המצב שישב בבייג'ינג.
בין השנים 1936–1938 פיקד מוטגוצ'י על רגימנט הרגלים הראשון, ולאחר מכן מונה לתפקיד מטה במפקדת צבא קוואנטונג.
במהלך שירותו בסין, ב-7 ביולי 1937, היה מוטגוצ'י מעורב בתקרית גשר מרקו פולו, אשר קדמה לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה.
מוטגוצ'י קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל ב-1938, ושימש כמפקד "הארמייה הרביעית" בין השנים 1938–1939. לאחר מכן, שב מוטגוצ'י ליפן, ושימש כמפקד בית-הספר הקדם צבאי.
באפריל, נשלחה הדיוויזיה ה-18 לבורמה, שם לקחה חלק במערכה על בורמה.
מוטגוצ'י קיבל לידיו את הפיקוד על "הארמייה ה-15" במרץ 1943. הוא ניצל את מעמדו על מנת לקדם את תוכניתו לכיבוש אסאם שבהודו, פעולה שהביאה לבסוף לקרב אימפאל.
לאחר ההפסד בקרב זה, לקראת סוף 1944, סירב מוטגוצ'י לבקשת מפקדי הדיוויזיות שלו לסגת, ובמקום, שחרר את שלושתם מתפקידם.
כ-50,000 חיילים מתוך 65,0000 החיילים שהרכיבו את הארמייה נהרגו בבורמה, רובם מרעב וממחלות.
עם התמוטטות האחיזה היפנית בבורמה שוחרר מוטגוצ'י מתפקידו, ונקרא חזרה לטוקיו.
בדצמבר 1944, הוא אולץ לפרוש.
מוטגוצ'י נקרא לשירות לזמן קצר ב-1945, על מנת למלא שוב את תפקיד מפקד בית-הספר הקדם צבאי.
עם סיום המלחמה, הוא נעצר על ידי האמריקאים והוסגר לסינגפור.
בסינגפור הוא עמד בפני בית משפט צבאי והואשם בפשעי מלחמה.
הוא שוחרר מהכלא ב-1948 ושב ליפן.
מוטגוצ'י נפטר בטוקיו, ב-2 באוגוסט 1966.
רענן (רני) פלק (נולד ב-1953) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, שירת כמפקד בסיס רמת דוד, כמפקד בסיס חצרים וכנספח אווירי בארצות הברית, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים מתחילת 2005 עד יוני 2008. וכמנכ"ל המכללה האקדמית גליל מערבי בשנים 2011–2014.
למד עד כיתה י"ג והוכשר כהנדסאי מכונות.
ב-1972 התגייס לקורס טיס (מספר 73) ובמהלך מלחמת יום הכיפורים, בעודו בקורס, שירת כאיש צוות קרקע בטייסת 107 בבסיס חצרים.
לאחר הקורס שובץ בטייסת 116, טייסת מטוסי A-4 סקייהוק.
עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום ושירת בטייסת 69, ב-1977 סיים בהצטיינות קורס מדריכי טיסה ושירת כמדריך בקורס אימון מתקדם.
בדצמבר אותה שנה היה מעורב בתאונה אווירית במהלך אימון קרב אוויר בין מטוסי פנטום למטוסי F-15 איגל, במהלך האימון התנגש מטוסו במטוס פנטום אחר, פלק נאלץ לנטוש יחד עם נווטו ונפצע ואילו הפנטום התרסק ושני אנשי צוותו, , מפקד טייסת 69, והנווט נהרגו.
פלק חזר להדריך בבית הספר לטיסה ושירת כסמ"ט ב' בטייסת 110.
ב-1980 יצא עם משלחת חיל האוויר להסבת טייסת 117 למטוסי F-16 פייטינג פלקון, בשובו התאמן עם עמיתיו לקראת הפצצת הכור העיראקי אך לא נבחר לאחד מהטייסים שהשתתפו במבצע.
במלחמת לבנון הראשונה השתתף במבצע ערצב 19 והיה חלק ממבנה הטייסת שהשתתף בתקיפת חטף של סוללות הטילים הסוריות.
במהלך קרב אוויר המוני שהתפתח במלחמה, הפיל שני מטוסי מיג סוריים.
לאחר המלחמה מונה לסמ"ט א' בטייסת 69.
באוגוסט 1984 מונה לראש מדור במחלקת מבצעים של חיל האוויר, ובין השאר היה אחראי לתכנון תקיפת מפקדת אש"ף בתוניסיה באוקטובר 1985 (מבצע רגל עץ), מבצע ההפצצה ארוך הטווח ביותר שביצע חיל האוויר.
פלק היה מתוכנן לשמש כמפקד טייסת 69, אך בעקבות מותו של מפקד טייסת 253 נקרא להחליפו.
הוא השתתף יחד עם אילן רמון ודן חלוץ בצוות בחינת מטוס הלביא בקרבות אוויר מול F-16C.
לאחר תפקיד זה יצא ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל האוויר האמריקאי באלבמה ותואר ראשון באוניברסיטת אובורן.
ב-1989 מונה למפקד טייסת 101 ובהמשך שירת כראש ענף וכראש מחלקת מבצעים.
לאחר שנתיים של לימודי תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת חיפה, מונה ב-1996 למפקד בסיס רמת דוד וב-1998 למפקד בסיס חצרים.
במהלך כהונתו הוכשר גם כטייס מסוקי בל 212 ואף השתתף בפעילות מבצעית של חילוץ פצועים.
ב-2001 מונה לנספח חיל האוויר בארצות הברית, שירת בתפקיד זה במהלך שלוש שנים, במהלכן אירע אסון מעבורת החלל קולומביה בו נהרג אילן רמון, חברו לקורס הטיס ולהסבה למטוסי ה-F-16.
לאחר שחרורו, מונה בינואר 2005 למנכ"ל המשרד לביטחון פנים וכיהן בתפקיד עד ליוני 2008 תחת השרים גדעון עזרא ואבי דיכטר.
שימש יו"ר ועדת ההיגוי הלאומית של פרויקט עיר ללא אלימות.
באפריל 2011 מונה למנכ"ל המכללה האקדמית גליל מערבי, תפקיד בו כיהן עד פברואר 2014.
פלק נשוי ואב לארבעה, בנו משרת אף הוא כטייס בחיל האוויר.
אחיו של פלק, , טייס קרב אף הוא, נהרג בתאונת אימונים ב-1988.
רני טריינין (נולד ב-20 בינואר 1944) הוא איש ציבור ישראלי שהיה סגן יושב-ראש הסוכנות היהודית וראש המועצה האזורית יואב.
נולד בישראל לחנה ולד"ר דוד טריינין, מוותיקי הווטרינרים בישראל.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
במשך שנים רבות הוא חבר קיבוץ בית ניר, וכיהן כמנהל הפיננסי והכלכלי של הקיבוץ.
היה מנכ"ל של חברת "גניר" לייצור מיץ פירות "פרימור".
בין השנים 1994–2010 כיהן כראש המועצה האזורית יואב.
במשך מספר שנים שימש יושב-ראש ועדת הכלכלה של המועצות האזורית.
באוקטובר 2002 נבחר כחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בינואר 2007 נבחר כיושב-ראש "הוועדה לישראל" בסוכנות, וייצג את העבודה, את התנועה הרפורמית ואת מרצ בהסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 2009 החליטה הנהלת הסוכנות היהודית על ביטול תפקיד הגזבר ויצירת תפקיד חדש של משנה ליושב-ראש הסוכנות שיקבל את סמכויות הגזבר ובנוסף יהיה אחראי על הפעילות בישראל ועל חיזוק השותפויות עם יהדות העולם.
כעבור שנה, בנובמבר 2010, נבחר טריינין לתפקיד ושימש בו עד אוקטובר 2016. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שובץ במקום ה-103 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
טריינין נשוי לאילנה לבית זק ומתגורר בבית ניר.
הוא אב לשלושה, הבמאי אופיר טריינין, המאייר עמית טריינין והאמנית יפעת טריינין ליסאי.
אחיו הוא פרופ' זאב טריינין, לשעבר מנהל המכון הווטרינרי בבית דגן.
רני (רן) סער (נולד ב-5 ביוני 1969) הוא במאי טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
בצעירותו למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בו הוא הפך בהמשך להיות מרצה וכמו גם מלמד במסגרת זו בימוי טלוויזיה
סער החל את קריירת הבימוי שלו לקראת אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כאשר ביים את תוכניות טלוויזיה ישראליות פופולריות כמו תוכנית האירוח "יצפאן" (2004–2006) ותוכנית הנוער היומית "אקזיט" (2006).
בתקופה זו הוא ביים גם את הסדרה "בלאגן ועד אילת" (2006).
בנוסף, במהלך העשור ביים גם את סרט הקולנוע "סבנה" אשר יצא לאקרנים ב-2013 ומבוסס על אירוע חטיפת טיסה 571 של חברת סבנה ב-1972.
לאורך השנים הוא ביים גם מספר וידאו קליפים, כולל וידאו קליפים לכוכבי הפופ הישראלים נועה קירל והראל סקעת.
סער נמצא בזוגיות עם גאיה נחמני.
לָאקשמי בַאי, הרָני של ג'האנסי (במראטהית: झाशीची राणी लक्ष्मीबाई; 19 בנובמבר 1835 - 18 ביוני 1858) הייתה המלכה האחרונה של הנסיכות ג'האנסי של האימפריה המראטהית ומהדמויות הבולטות של המרד ההודי הגדול.
במאי 1842 נישאה לאקשמיבאי למהארג'ה של ג'האנסי (נמצאת כ-210 ק"מ דרומית לאגרה), ראג'ה גנגדהאר ניווקר (Gangadhar Newalkar).
לאחר נישואיה נקראה לאקשמיבאי כהוקרה לאל ההודי לקשמי ובהתאם למסורות.
ב-1851 נולד בנה הבכור דמודר ראו, שנפטר לאחר מספר חודשים.
לפני מותו של המארג'ה, אימצו בן שנקרא על שמו של הבן שנפטר.
תחת פיקודה של רני לאקשמיבאי מרדה ג'האנסי, שהייתה עיר בעלת מבצר, במסגרת המרד ההודי הגדול.
כוח המורדים במרכז הודו, בפיקודם של טאנטיה טופי, רני לאקשמיבאי וראו סאהיב, איבד את אחיזתו בג'האנסי וקלפי והיה במנוסה מפני הכוח הבריטי בפיקודו של הגנרל יו רוס.
ב-17 ביוני, נתקל יו רוס בכוח המורדים באזור קוטה-קי-סראי (Kota-Ki-Serai) והביס אותו בקרב פרשים.
בקרב זה נפצעה לאקשמיבאי באופן אנוש ונפטרה לאחר יומיים מפצעיה.
בספרו של ג'ורג' מקדונלד פרייזר, "פלשמן במשחק הגדול", אשר מתאר בין היתר את המרד ההודי הגדול, מתוארות מספר פגישות בין גיבור הספר לבין הרני.
ברומן "La femme sacrée" של מישל, נסין יוון ודנמרק, מתואר סיפור חייה של הרני בתוספת רומן בדיוני בינה לבין קצין בריטי.
הספר "רני" של הסופרת ג'יישרי מישרה (2007) מתאר את סיפור חייה.
הרומן "רצי הלילה מבנגל" של ג'ון מסטרס משנת 1951, מזכיר אף הוא את הרני.
שני סיפרי הרומן "מאנו" (2011) ו"מלכת התהילה" (2012), של קריסטופר ניקול, מתארים את סיפור חייה מתקופת הנישואים ועד מותה במהלך המרד, מנקודת מבטה של אישה בריטית שהתלוותה אליה.
"הנמר והלהבה" (1953) הוא סרט הודי המתאר את מהלך המרד.
"ג'האנסי קי רני" הייתה סדרת טלוויזיה על אודות חייה.
רניירי הקדוש, רניירי מפיזה או רנינריוס (באיטלקית: Ranieri או Raniero, בלטינית: Rainerius; 1115/1117 – 1160 הוא קדוש נוצרי, הקדוש-הפטרון של העיר פיזה.
הוא היה בנו של סוחר אמיד מפיזה.
בנעוריו הרבה לנדוד ובאחד ממסעותיו פגש מטיף סגפן בשם אלברטוס מקורסיקה, שנהג ללבוש בגד צמר גס.
רניירי הושפע מאוד מהאיש ועבר חוויה דתית ורוחנית בהשפעתה הפך להיות נזיר סגפן בעצמו.
ב-1146 הפליג רניירי מפיזה בספינת סוחר לצור, אז בשטח ממלכת ירושלים הצלבנית וממנה המשיך לירושלים.
בעת תפילת חג המולד בה השתתף, אמר הכומר ש"בן האלוהים נמצא עמנו בקהל", רניירי הבין זאת כפניה אישית אליו.
בעת שהותו בירושלים נפטר מכל רכושו, כולל בגדיו והחל להתהלך עם בגד צמר גס לגופו.
הוא התפרנס מקבצנות בכנסיית הקבר בה שהה רוב ימיו ולילותיו.
מדי פעם יצא למקומות הקשורים בישו כגון נצרת, הר תבור, בית לחם, חברון והר קרנטל שליד יריחו.
בעת שהותו בירושלים שמע רניירי קולות אותם החשיב לקול אלוהים הדובר בו.
האל בישר לו כי נבחר להוביל את הנוצרים ולהנהיגם ושהוא הביאה השנייה של ישו.
חייו של רניירי בירושלים נחקרו על ידי ההיסטוריון בנימין זאב קדר והפסיכיאטר אליעזר ויצטום רואה בו דוגמה מוקדמת לסינדרום ירושלים.
לאחר שבע שנים בארץ הקודש שב רניירי לפיזה ונכנס למנזר.
הוא הפך למטיף מבוקש ופעל כמגרש שדים ועושה ניסים.
עם מותו נקבר בדואומו של פיזה.
בתקופת האפיפיור אלכסנדר השלישי חיבר בישוף בשם בנינקאזה (Benincasa) חיבור הגיוגרפי על תולדות חיי הקדוש, בו תיאר את גופו ככלא בו התגלגלה נפשו של ישו עצמו.
במאה ה-14 יצר אנטוניו ונציאנו סדרת פרסקאות בקמפו סנטו שבצפון פיאצה דיי מיראקולי, הכיכר המרכזית של פיזה.
ב-1632 בחרו נכבדי פיזה ברניירי כקדוש הפטרון של עירם.
ב-1689 הועבר ארון הקבורה שלו למזבח הדואומו
רניביזומאב הוא נוגדן חד שבטי אשר נקשר ומעכב את הפקטור Vascular Endothelial Growth Factor A (VEGF-A) ופועל כנגד כלי דם חדשים ומפחית דלף מכלי דם ברשתית.
רניביזומאב פותח לטיפול במחלות רשתית הגורמות לאובדן ראייה בשל דליפה של נוזלים מכלי הדם במרכז הראיה.
רניביזומאב מוכר גם בשם המסחרי לוסנטיס ומשווק על ידי ג'ננטק בארצות הברית ועל ידי נוברטיס ביתר העולם.
ניוון מקולרי גילי רטוב (wet AMD)
בצקת מקולרית על רקע חסימת וריד ברשתית - RVO) Retinal Vein Occlusion)
צמיחת כלי דם כורואידליים לא תקינים במרכז הראיה עקב קוצר ראייה Myopic CNV) Myopic Choroidal Neovascularization)
רניביזומאב ניתן בזריקה לחלל הזגוגית של העין במינון של 0.5 מ"ג אחת לחודש.
בדרך כלל נדרשות הזרקות מרובות על מנת להשיג שיפור בראייה או ייצוב של המחלה.
לרוב, ההזרקות אינן מרפאות את המחלה אך יכולות להשיג שיפור בראייה ולמנוע החמרה.
רניביזומאב נקשר לכל האיזופורמים של VEGF-A וחוסם את הקישור שלו לרצפטורים שלו.
באופן הזה נמנעים שגשוג ונדידה של תאי האנדותל ברשתית ונעצרים תהליכי צמיחה של כלי דם חדשים (נאווזקולריזציה) ודלף מכלי הדם שעלול להוביל להרס תאים קולטי אור (פוטורצפטורים) ברשתית ובסופו של דבר לפגיעה בחדות הראייה.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר בארצות הברית את הטיפול ברניביזומאב בשנת 2006 לניוון מקולרי גילי רטוב, לטיפול בבצקת מקולרית על רקע חסימת וריד הרשתית המרכזי בשנת 2010 ובצקת מקולרית סוכרתית בשנת 2012. לאחרונה אישר ה-FDA גם את הטיפול ל־CNV עקב קוצר ראייה (בשנת 2013).
רוב תופעות הלוואי המדווחות אחרי טיפול ברניביזומאב קשורות לתהליך ההזרקה לתוך העין וכוללות: דימום זגוגיתי, כאב או אי נוחות, תחושת חלקיקים צפים בחלל הזגוגית, עלית לחץ תוך עיני וזיהום תוך עיני.
תרופות נוגדות VEGF עלולות לגרום לעליה בלחץ הדם, אירועים מוחיים או התקפי לב.
במחקרים גדולים שנערכו, לא נמצא קשר בין עיכוב ה-VEGF בהזרקה תוך עינית לבין תופעות אלו.
רניקסיאלידיים (שם מדעי: Ranixalidae) היא משפחה מסדרת חסרי זנב בתוכה סוג יחיד צפרדע הודית (Indirana).
צפרדעים מנומרות אלה חיות רק בהרי גהט המערביים שבמערב הודו והם קטנים, בעלי גוף דק והם מצויים בעיקר בנחלים וגם על פסולת העלים.
לראשניהם תכונה מיוחדת - הם בעלי רגליים אחוריות וגם זנב והם מסוגלים לקפץ למרחק בעת סכנה.
עם זאת חלקם מצויים בסכנת הכחדה גדולה.
בעבר הם היו תת-משפחה במשפחת הצפרדעיים, ואחר כך גם במשפחות ניקטיבטריכיים, דיקרוגלוסיים ופטרופדיים, אך על פי בדיקות הוחלט שיהיו במשפחה עצמאית.
הסוגים הקרובים אליהם ביותר הם Nyctibatrachus וNannophrys.
רני צים (נולד ב־12 בפברואר 1975 ברמת־גן) הוא איש עסקים ישראלי; בעל השליטה ויו"ר בחברות הציבוריות "רני צים מרכזי קניות" ו"פסגות קבוצה לפיננסים והשקעות".
רני נולד למשפחה בת 6 נפשות (בן שלישי מתוך ארבעה).
אביו עזרא – יליד עיראק, ואימו חסיה, צברית שהוריה הגיעו מסוריה ועלו בשנות ה־50. אביו היה נהג משאית ולאחר מכן החזיקה המשפחה בחנות בגדים ברחוב ז'בוטינסקי ברמת־גן.
בילדותו עברה המשפחה לפתח־תקווה, מכרה את החנות ברמת־גן ופתחה חנות ירקות בפתח־תקווה.
רני ואחיו עבדו בצעירותם בחופשות בחנות לצד אביהם, במקביל לעבודתו של צים בקייטרינג.
בנוסף, צים התאמן בקראטה במשך כ־10 שנים, עד לתחילת שירותו הצבאי.
לאחר השלמת לימודי התיכון באחד העם פתח־תקווה, שירת בבסיס ציוד תל־השומר.
ב־1999, פתח עם אחיו את החנות הראשונה של "כמעט חינם" בשטח של 400 מ"ר בשכונת אם המושבות בפ"ת.
מקור השם, "כמעט חינם" – היה בחנות תיקים וארנקים שהפעיל הסבא של השניים בשכונת התקווה שנקראה "יעני בלאש", כלומר "כמעט חינם".
רשת "כמעט חינם" התאפיינה בסניפים עם מחירים נמוכים, שפעלו בעיקר בפריפריה.
צים היה אחראי על האסטרטגיה שקידמה את צמיחת הרשת.
ב־2005 בזמן שרשת קלאב מרקט נקלעה לחדלות פירעון, ניהל צים משא ומתן מול מפרק החברה והצליח לרכוש את הסניפים שנותרו לאחר מכירת רוב סניפי הרשת לשופרסל.
לאורך השנים "כמעט חינם" המשיכה להתרחב, כשב־2007 רכשה את רשת סופר־פרייס שכללה 5 סניפים בתמורה ל־15 מיליון ש"ח.
בשנים שלאחר מכן רכשה 2 סניפים של טיב־טעם ו־2 סניפים של מחסני להב.
ב־2009 הרשת הונפקה בבורסה בת"א לפי שווי של כ־300 מיליון ש"ח, כאשר לפני ההנפקה בהמלצת יועצי ההנפקה, האחים חילקו ביניהם את הנדל"ן המשותף: צים קיבל את הקרקעות בפריפריה (בנתיבות, בערד, במעלות ובבית שאן).
בשיאה של כמעט־חינם הרשת נסחרה בבורסה בשווי של כ־650 מיליון ש"ח, מנתה 37 סניפים עם כ־1,500 עובדים ומותג פרטי הכולל כ־1,000 מוצרים.
בנוסף, החברה הציגה היקף מכירות שנתי צומח של כ־1.35 מיליארד ש"ח ורווח תפעולי של כ־46 מ' ש"ח.
ב־2012 נמכרה כמעט חינם לרשת יינות ביתן לפי שווי של כ־350 מיליון ש"ח, לאחר שהחברה חילקה דיבידנד של 70 מיליון ש"ח.
זאת כחלק מרצון משותף של צים לפנות לתחומי עיסוק נפרדים ולאור פער של שניהם בחזון המשותף של הרשת.
במקביל לפעילותו בכמעט חינם, הקים צים בנובמבר 2009 את חברת "רני צים מרכזי קניות", אשר עוסקת בייזום, הקמה, ניהול ופיתוח מרכזים מסחריים בישראל.
את המרכזים הראשונים של החברה הקים על קרקעות שרכש מרשת כמעט חינם.
המיקוד היה מרכזים מסחריים פתוחים ובערי הפריפריה של ישראל תחת השם צים סנטר.
זאת לאחר שנחשף בפעילותו ברשת המזון לצורך בשטחי מסחר באזורים אלו ולחוסר איזון בהיצע והמחירים מול אזור המרכז.
פעילות זו תרמה גם לגידול במקומות התעסוקה באותם אזורים ובאפשרויות הבילוי והפנאי, ושדרג את איכות החיים של התושבים.
במקביל, באותה שנה רכש צים את חלקו (50%) של שותפו – רונן לוי, ברשת הציוד המשרדי אופיס דיפו ישראל, לפי שווי של 50 מיליון ש"ח.