tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המזלות דלי וגדי חסרים, אם מפני שלא נכללו במקור או משום שחסרים דפים.
כל אחד מן הסמלים הללו מוקף בדמויות של נשים, רובן עירומות, המחזיקות כל אחת בכוכב.
ביולוגיה – חלק זה מכיל טקסט צפוף וממושך המשובץ באיורים שברובם נראות נשים עירומות רוחצות בבריכה או בגיגית, כשהן קשורות אחת לשנייה ברשת צינורות משוכללת שחלקם נראים כאיברים בגוף האדם.
כמה מן הנשים עונדות לראשן כתרים.
קוסמולוגיה – בחלק זה נראות דיאגרמות מעוגלות נוספות שטבען לא ברור.
רוקחות – חלק זה מכיל איורי חלקים מורפולוגיים נפרדים של צמחים – עלים, שורשים וכיוצא בזה; איורים של כלים הדומים לכלי רוקחות; ומספר פסקאות של טקסט.
מתכונים – שם זה ניתן בהיעדר שם הולם, שכן חלק זה מכיל פסקאות קצרות רבות, שכל אחת מהן מובלטת על ידי מעין תבליט בדמות פרח או כוכב, ללא איורים.
האתגר הראשון שעמד בפני החוקרים היה לפענח באיזו שפה כתוב החיבור.
במהרה התברר שרוב הצמחים המצוירים בכתב היד אינם מוכרים, ומבין גרמי השמים שמצוירים ניתן לזהות אחדים, אך לא את כולם.
קריפטואנליסטים ניסו לנקוט בשיטה המקובלת של מציאת הסמלים שחוזרים על עצמם מספר רב של פעמים ולהשוות אותם עם האותיות הנפוצות ביותר של האלפבית.
הם זיהו בקלות שיש בכתב היד 29 סימנים ואותיות, אבל כל ניסיון לתרגם אותם לשפה מוכרת כלשהי עלה בתוהו.
יתר על כן, מניתוחי המומחים נראה שלא מדובר בצופן, אלא במסמך שנכתב על ידי מישהו הבקיא בכתב ובשפה או בדיאלקט בה נכתב החיבור.
בשנת 1919 הכריז ויליאם ניובלוד, פרופסור לפילוסופיה מאוניברסיטת פנסילבניה, כי הוא פענח את הצופן.
לדבריו, הוא תרגם את הסימנים לאותיות רומיות וניתח את תוצאות התהליך.
לאחר מכן, יצר ניובלוד לא פחות מארבע גרסאות שונות של הטקסט, שהרביעית שבהן הייתה לטענתו לטינית פשוטה משולבת באנגראמות שונות, והפיענוח הראה שכתב היד היה טקסט מדעי שמוכיח כביכול שרוג'ר בייקון היה אחד מגדולי הגאונים בכל הזמנים.
ניובולד גם טען שמצא משפט בלטינית באחד העמודים שבכתב היד ובו כתוב "Michiton oladabas multos te tccr cerc portas" בהשמטת כמה אותיות מיותרות מהטקסט: "Michi dabas multas portas" שפירושו: "נתת לי המון דלתות".
פרסום התגלית של ניובלוד עורר רעש רב בקרב העיתונות, אולם לאחר מותו של ניובולד התברר שהפענוח שלו היה שגוי, ושהוא "מצא" בכתב היד חומרים וטקסטים שלא היו בו כלל.
עם האנגרמות שניובולד יצר אפשר לקרוא כמעט כל דבר בטקסט – ובאלפי דרכים שונות.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה כינס הקריפטואנליסט הראשי של צבא ארצות הברית, ויליאם פרידמן (שהיה אחראי לפיצוח חלק מהצפנים היפניים בעת המלחמה), קבוצה שלמה של מומחים שינסו לפענח את הצופן, אולם סיום המלחמה הוביל לפירוק הקבוצה לפני שהגיעו להישגים משמעותיים כלשהם בהבנת הכתוב.
מכל מקום, ניתוחם הראה כי כתב יד וויניץ' שונה מכתבי קוד נפוצים: על פי רוב, יוצרי קודים מכניסים בהם כמה שפחות חזרות כדי להקשות על מפענחים, אך בכתב יד וויניץ' קיימות חזרות רבות על מילים ואותיות שונות.
מסיבה זו שיער פרידמן שמדובר כאן בשפה מתוכננת שהומצאה בידי מישהו – ייתכן שבמאה ה-13, אך לא סביר ששפה מתוכננת תציית לחוק זיף.
בשימוש בקרינת על-סגול, נמצאה בעמוד הראשון של כתב היד חתימה ובה כתוב "Jacobj à Tepenece", שניתן לפרש כשמו של רופאו האישי של רודולף השני, יאקוב הורצ'יצקי מטפנק (Tepenec), שכתב היד היה ככל הנראה גם בבעלותו.
אך הכתב אינו תואם את כתב ידו של הורצ'יצקי, ולכן חוקרים הסיקו שחתימתו זויפה, ייתכן שעל ידי וויניץ' עצמו.
לאורך כל ההיסטוריה המתועדת שלו, משך כתב יד וויניץ' התעניינות עזה מצד מפענחי כתב סתרים מקצוענים וחובבים כאחד, שלמדו אותו היטב וניסו למצוא בו היגיון פנימי כלשהו שיסייע בפענוחו.
בין המומחים שחקרו את כתב היד ניתן למנות את גדולי מפצחי הצפנים האמריקאים והבריטים שזכו לתהילה במלחמת העולם השנייה, אך גם אלו לא הצליחו לפענח בטקסט ולו מילה אחת.
שרשרת הכישלונות הארוכה בניסיונות הפענוח הפכה את כתב היד לנושא ידוע בהיסטוריה של הקריפטוגרפיה.
הדעות חלוקות בנוגע לשאלה אם לכתב היד יש מחבר אחד או יותר.
בבדיקת מחשב התברר שיש בו שימוש ביותר מלשון (או דיאלקט) אחת, ושתי הלשונות זכו לכינויים "וויניץ' A" ו"וויניץ' B".
לכאורה, הדבר מאשר את הטענה שהחיבור נכתב על ידי אנשים שונים, אולם ייתכן שלחיבור יש מחבר אחד שכתב אותו בתקופות שונות של חייו.
ב-2014, הציע הבלשן סטיבן בקס פרשנות חדשה לטקסט.
בקס זיהה מספר מילים בטקסט, את שמה של מערכת הכוכבים שור ואת שמם של מספר צמחים, וזאת על ידי התאמה בין תמונת מערכת הכוכבים או הצמח למילה שנראית ככותרת הפסקה.
בתוך כך זיהה בקס כ־15 אותיות וערכיהן הפונטיים.
מסקנותיו של בקס מן הניתוח שערך:
המסמך אינו מתיחה או תעלול או קוד מוצפן, אלא הכתב מייצג שפה אמיתית וחיבור בעל משמעות.
המסמך כתוב ככל הנראה בשפה מערב-אסיאתית שלא הייתה לה קודם לכן שיטת כתב עצמאית.
בקס משער שהמסמך מהווה דוגמה (יחידה עד כה) של שיטת כתב שפותחה במיוחד עבור שפה זאת.
בקס משווה השתלשלות עניינים משוערת זאת לפיתוח הכתב הגלגוליטי ולאחר מכן הסלבי על ידי נזירים נוצרים ביזנטיים על מנת לתרגם את התנ"ך לשפות הסלאביות.
המסמך מייצג את העולם התרבותי של מזרח אירופה או מערב אסיה.
ככל הנראה המסמך הוא חיבור במדעי הטבע מן המאה ה-15 לספירה.
כתב היד נתרם ב-1969 לספריית אוניברסיטת ייל בקונטיקט שבארצות הברית (פריט MS 408), והעותק המשוכפל הראשון שלו יצא לאור בשנת 2005.
כתב העת הישראלי לריפוי בעיסוק הוא כתב עת מדעי ישראלי של העמותה הישראלית לריפוי בעיסוק, העוסק בריפוי בעיסוק.
כתב העת הוא רבעון דו-לשוני (בעברית ובאנגלית) הרואה אור החל משנת 1992. חלק מתהליך ייצורו נעשה בידי פרויקט תעסוקה נתמכת של המכון הייחודי לשימושי המחשב ע"ש קרטן, תל אביב והיחידה להוצאה לאור של "אחוה" - ארגון נכי הצפון וחיפה.
המייסדת והעורכת הראשית הראשונה הייתה נעמי כץ.
העורכת הראשית של כתב העת היא ד"ר בתיה מרום.
כתב העת זמין בחלקו במאגר כתבי עת בינלאומי JSTOR, ובספריות האקדמיות בישראל.
הכתב הטיבטי הוא כתב מסוג אבוגידה המשמש לכתיבת השפה הטיבטית והדזונגקה.
הכתב נוצר במאה ה-7 על ידי סונגסטם גאמפו, נזיר טיבטי שהביא את יסודות הבודהיזם לטיבט ופיתח את הכתב על בסיס כתב הדוונאגרי לצורך תרגום הטקסטים המקודשים מסנסקריט.
הכתב הטיבטי, בדומה לשאר הכתבים המבוססים על הדוונאגרי, הוא כתב אבוגידה, שבו צורתו הבסיסית של כל עיצור היא בתנועת "A", ואילו תוספות ושינויים שונים במבנה האות יוצרים את שאר התנועות.
הכתב הבסיסי כולל 30 עיצורים.
למרות היותה של השפה הטיבית שפה טונאלית, הטונים אינם מסומנים כלל בכתב, וזאת מאחר שעדיין לא היו קיימים בשפה בתקופת יצירתו של הכתב.
כתב יד אֶרְפוּרְט (בכתיב ארכאי: ערפורט) הוא כתב היד הקדום ביותר הקיים כיום של נוסח התוספתא, והוא מתוארך למאה ה-12 לספירה, אף כי יש המציעים כי נוצר במאה ה-11 באיטליה.
מלבדו קיימים מספר קטעי תוספתא שהתגלו בגניזה הקהירית, שהם אמנם קדומים יותר אך מכילים רק קטעים מועטים מנוסח התוספתא, ועוד שני עדי נוסח עיקריים אחרים, הלא הם כתב יד וינה מהמאה ה-14, ונוסח דפוס ונציה משנת 1520–1521 שהסתמך על כתב יד שאינו קיים בידינו כיום.
כתב היד כתוב על קלף בכתיבה אשכנזית מרובעת קדומה ביותר.
הסגנון אף הוא סגנון אשכנזי, המאופיין בכתיב מלא יתר על המידה.
הסופר ממעט בראשי תיבות ובקיצורים, וגם את המספרים הוא מציין בשמם, ולא באמצעות ספרות עבריות.
לחלק מהמילים (למעלה מ-700) אף נלווים סימני ניקוד, אולם הניקוד אינו משמר את ההגייה המקורית של הנוסח, אלא משקף את ההגייה של בני אשכנז באותה תקופה.
מאחר שההיגוי של בני אשכנז (בדומה להיגוי המודרני) אינו מבדיל בין קמץ לפתח ובין צירה לסגול, השתמש הנקדן בחמש תנועות בלבד – פתח, צירה, חולם, שורוק וחיריק, וכמו כן לא נעשה שימוש בחטפים.
כתב היד מכיל את נוסח התוספתא על ארבעת סדרי המשנה הראשונים (זרעים, מועד, נשים ונזיקין) במלואם, בהם פרק ב' במסכת מכות שהוא מקור בלעדי לו, מאחר שהוא חסר בשני עדי הנוסח האחרים (כתב-יד וינה ודפוס ונציה).
אולם מעט לאחר ארבעת הסדרים הראשונים, באמצע פרק ה' במסכת זבחים שבסדר קדשים, נפסק כתב היד בפתאומיות, על אף שהגיליון הבא אחריו, שנשאר חלק, היה משורטט ומוכן לכתיבה.
נוסח התוספתא נפרס על פני 222 דפים, משני צִדי הדף, ובסך הכול 443 עמודים.
הקלף משורטט מצידו האחד (כנהוג, לצורך שמירה על שורות ישרות), אולם הוא משורטט בצפיפות יתירה, ויש בכך כדי לרמוז על יוקר הקלף באותם ימים.
כתב היד פותח בכותרת הברכה , ולאחריה באים ברהיטות פרקי התוספתא, כאשר בין הלכה להלכה השאיר הסופר מרווח ברור, ובסיומו של כל פרק השאיר הסופר מרווח של שורה עם הכיתוב ("הסתיים הפרק").
בסיום כל מסכת הותיר הסופר מרווח כפול של שתי שורות, עם הכיתוב ("הסתיים הפרק והסתיימה המסכת"), ובסיום הסדר מכריז הסופר .
אין בכתב היד מספור של הפרקים או של ההלכות כפי שיש במהדורות המודפסות, שכן מספור זה הוא פיתוח מאוחר יחסית.
לכתב היד מתווספים עוד ארבעה דפים שאינם קשורים לתוספתא.
באחד הדפים נכתב על שני צִדיו בכתב יד שונה פירוש על קטע ממסכת נדה, ועל רצועת קלף בעמוד אחר מופיעה רשימת המסכתות שבסדר זרעים-מועד והערה קצרה על אורך הרגע.
כמו כן, בעמוד הראשון (העמוד שלפני תחילת התוספתא) נכתב לפי צוקרמנדל שמו של בעל כתב היד, .
בדף האחרון של כתב היד מופיע "שטר השלשה", המתאר את משכון כתב היד תמורת חוב שנעשה בשנת 1260. .
השתלשלות כתב היד עד לימינו
מספר זיכרון עתיק של העיר ארפורט אנו למדים כי .
בשנת 1868 פרסם ד"ר אדולף ירצ'בסקי את ספרו על תולדות היהודים בארפורט, ושם ציין כי שישה עשר כתבי יד ששרדו מחורבן הקהילה היהודית מונחים בספריית הכנסייה האוונגליסטית בארפורט, וכי בין הכתבים ישנו כתב יד עתיק על התלמוד הירושלמי (מסומן: N:11 V:12).
חוקר המשנה והתלמוד הרב זכריה פרנקל, שעסק באותם ימים בחקר הירושלמי שש על הבשורה, ולצורך כך השיג את רשות הספרייה לעיין בכתב היד – ונדהם בראותו כי אין זה כלל כתב יד על הירושלמי, אלא כתב יד עתיק של התוספתא.
את ממצאיו הוא פרסם בשנת 1870 בהקדמה לספרו "מבוא לירושלמי".
ואכן, בשנת 1870 רושם ד"ר וינקְלֶר (Winkler), ספרן הספרייה האוונגלסטית באותם ימים, על דף הכריכה של כתב היד כי "כתב יד זה נחשב תמיד לכתב יד של הירושלמי, אולם לאחר עיון מדוקדק נקבע כי הוא כתב יד של התוספתא".
מעל הערתו של וינקלר מופיעה הערתו של פאול דה לגארד החתום עליה בדצמבר 1871, בה הוא מתאר מעט את קורות כתב היד ומצבו.
בשנת 1879 מכרה הכנסייה האוונגלית את כתבי יד היהודיים שברשותה לידי ספריית המדינה בברלין, תמורת 5,000 מרקים.
שם הוא שמור עד היום (Or.
מיזם משותף עם הספרייה הלאומית של ישראל מציע גישה מקוונת לכתב היד, ושיטוט בו לפי מסכתות, פרקים והלכות.
ר' משה שמואל צוקרמנדל, תלמידו של זכריה פרנקל, שנוכח לראשונה שזהו כתב יד של התוספתא, לקח על עצמו את המשימה להוציא לאור מהדורה מדעית של התוספתא שתתבסס על כתב היד העתיק.
לצורך כך הוא נעזר בד"ר אדולף ירצ'בסקי, ששהה באותם ימים בארפורט, אשר העתיק עבורו חלקים מכתב היד.
מאוחר יותר הוא הצליח להשיג את כתב היד בהשאלה למשך שלושה חודשים, שבמהלכם רשם את כל ההבדלים שבין נוסח כתב היד לבין הנוסחים האחרים שהיו נפוצים בדפוס.
את מהדורתו הוציא לאור צוקרמנדל בשנת 1877, והיא זו שעליה התבססו המדפיסים של ש"ס וילנא עשור לאחר מכן, במהדורתם הידועה.
ואולם, המהדורה של צוקרמנדל סבלה משיבושים רבים, בין היתר משום שלמעט תחילתו של כתב היד, שאותו העתיק בעצמו, בכל שאר החיבור הוא הסתמך על העתקות לקויות של אחרים.
בשנת 1955 הוציא לאור שאול ליברמן מהדורה מדעית של התוספתא, שנוסח הפנים שלה אמנם מבוסס על כתב יד וינה, אולם נוסחהּ מובא בהשוואה לנוסח כתב יד זה בדיוק מרבי.
למהדורתו צירף צילום של כל כתב היד המקורי.
ליברמן הספיק להוציא את מהדורתו רק עד סוף מסכת בבא בתרא, חיים פריימן השלים את מהדורתו.
האמנה שימשה כמסמך הבסיסי הקובע את סדרי החיים והשלטון בארץ ישראל, הן מבחינה בינלאומית, והן מבחינת המשפט הפנימי בארץ, במהלך תקופת המנדט הבריטי.
'כתב המנדט' נזכר במגילת העצמאות כמסמך "אשר נתן במיוחד תוקף בינלאומי לקשר ההיסטורי שבין העם היהודי לבין ארץ ישראל ולזכות העם היהודי להקים מחדש את ביתו הלאומי".
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה הארץ תחת שלטון ממשל צבאי בריטי, מבלי שמעמדה המשפטי והבינלאומי יהיה מוסדר.
ב-3 בפברואר 1919 הניח ועד המשלחות היהודיות את התביעה היהודית בפני ועידת השלום בפריז (1919) "להכיר בזכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ-ישראל ובזכות היהודים לכונן מחדש בארץ-ישראל את ביתם הלאומי" תחת מנדט חבר הלאומים והנאמן בריטניה.
ב-9 ביולי 1920 פרסם הנציב העליון אגרת בשמו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת לתושבי ארץ ישראל בה נכתב: "ידוע לכלכם למדי כי מעצמות ההסכמה יחד עם הממשלות בעלות בריתן החליטה לאחוז באמצעים שיבטיחו את בניינו ההדרגתי בארץ ישראל של בית לאומי לעם היהודי".
הוסיף וכתב הנציב העליון בצמוד לאגרת, שהאמצעים אשר מטרתם לעזור ליסוד הבית הלאומי ליהודים יסייעו הרבה להתפתחות הכלכלית של הארץ.
האגרת פורסמה גם בנוסח ערבי, ובסעיף המציין את בנייתו של "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל, הודיע הנוסח הערבי על "ייסוד הדרגתי של מולדת לאומית ליהודים בפלסטין", תוך שימוש בצירוף שתי המילים הערביות (וַטַן קַוְמי, "מולדת לאומית") שביטאו את רעיונות הלאומיות בקרב הערבים עצמם.
כתב המנדט משרטט את מבנה השלטון הבריטי בארץ ישראל, את הרשויות השונות הפועלות מטעמו, ואת מטרותיו.
הוא קובע את סמכויות השלטון בארץ בידי מלך בריטניה, מזכירי הממשלה שלו והנציב העליון מטעמו.
סעיף 2 לכתב המנדט קובע כי אחת ממטרות המנדט היא יצירת התנאים להקמת הבית הלאומי לעם היהודי, תוך שמירת הזכויות האזרחיות והדתיות של כל תושבי הארץ.
סעיף 4 לכתב המנדט מכיר ב"סוכנות יהודית" שתוקם.
זאת, כדי לממש את הבטחות הצהרת בלפור בעניין הקמת בית לאומי לעם היהודי.
משנת 1920 ועד 1929 מילאה ההנהלה הציונית את התפקידים שיועדו לאותה סוכנות יהודית.
כגוף מייעץ לשלטונות המנדט.סעיף 5 קובע כי המנדט יהיה אחראי לדאוג לכך ששום שטח פלשתינה לא יועבר או יושכר לממשלת מעצמה זרה, או בכל דרך שהיא תהיה תחת שליטתה.
סעיף 6 קובע כי ממשלת המנדט תקל על הגירה יהודית לארץ ישראל ותעודד התיישבות צפופה של יהודים על הקרקע, לרבות אדמות מדינה, תוך שמירת זכויותיהם של שאר חלקי האוכלוסייה בארץ.
סעיף 7 (סעיף חוק ההתאזרחות) קובע כי ממשלת ארץ ישראל תהיה אחראית על קביעת חוק ההתאזרחות.
בחוק זה יבואו סעיפים המכוונים להקל על היהודים המתיישבים ישיבת קבע בארץ את רכישת האזרחות הארץ-ישראלית והוא העיקרון העומד בבסיס חוק השבות.
המנהג המקובל בקיסרות העות'מאנית לשעבר, יבוטל בארץ ישראל.
כל עוד הממשלות, שנתיניהן מהזכויות והחסינויות הנ"ל בראשון לאוגוסט 1914, לא תוותרנה למפרע על זכותן לחדשן, או כל עוד לא תסכמנה לבטלן לזמן מסוים, יתחדשו הזכויות והחסינויות הללו מיד אחרי גמר תוקף המנדט, בשלמותם או בשינויים - לפי הסכמת הממשלות המעונינות.
סעיפים נוספים בכתב המנדט הסדירו את סמכויות בעל המנדט - בהנהלת השטח, ביחסי החוץ שלו, בשמירה על המקומות הקדושים, ובהסדרת המשפט והמנהל.
סעיף 15 לכתב המנדט הבטיח לתושבי הארץ את חופש הדת והמצפון.
סעיף 8 לכתב המנדט ביטל את הזכויות המיוחדות של האזרחים הזרים (קפיטולציות) שהיו נהוגות בתקופת האימפריה העות'מאנית.
סעיף 22 לכתב המנדט קבע כי אנגלית, עברית וערבית יהיו השפות הרשמיות בשטחי המנדט.
סעיף 25 בכתב המנדט סייג את כתב המנדט כך שבריטניה הייתה רשאית להוציא את עבר הירדן המזרחי מתחום הבית הלאומי היהודי, וזאת מכיוון שהשטח נועד לפי תוכניתה להימסר לאמיר עבדאללה.
הפרשנות אשר למונח 'withhold or postpone' המופיע בסעיף שנויה במחלוקת.
מחד, יש המבינים את המונח כ'לדחות או לעכב', כלומר, הנאמן, בריטניה, על הפיקדון, המנדט, רשאי לפנות למועצת חבר הלאומים ולבקש עכוב או דחייה במימוש הגשמתן של תקנות מסוימות, אלו הנוגעות לתביעה הציונית, בעבר הירדן המזרחי.
על פי הפרשנות הזו מהלך החרגתו של עבר הירדן המזרחי מתחום הבית הלאומי היהודי שלא לפרק זמן קצוב סתר את האמור בסעיף 25. מאידך, יש המבינים את המונח כ'לעכב או להימנע', כלומר, רשאי הנאמן בכפוף להסכמת מועצת חבר הלאומים, שלא להגשים התקנות להלן כלל.
המבוא לכתב המנדט מציין כי המנדט הוענק לבריטניה "כדי לממש את סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים".
בסעיף 22 זה נאמר כי "קהילות שבעבר נשלטו בידי האימפריה הטורקית הגיעו לשלב התפתחות בו ניתן להכיר באופן זמני בקיומן כאומות עצמאיות, וזאת בכפוף למתן סיוע וייעוץ מנהלי על ידי המעצמה המנדטורית עד לרגע בו יוכלו לעמוד על רגליהן".
במשך כל תקופת המנדט הסתמכו המנהיגים הפלסטינים על סעיף זה לביסוס טענתם כי בריטניה מחויבת לסייע ולעודד הקמתה של מדינה ערבית בפלשתינה (א"י).
על בסיס כתב המנדט חוקקו הבריטים בשנת 1922 את דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, מסמך ששימש כחוקה בשטחי המנדט, ועל בסיס מסמך זה חוקקו במהלך תקופת המנדט פקודות שהסדירו את החיים בארץ, וחלקן בתוקף עד היום.
בתחילת שלטון המנדט היו בתי המשפט בארץ ישראל מוכנים להכיר בכתב המנדט כמסמך מחייב הגובר על הוראות דבר המלך במועצה, ומכוחו ביטלו חקיקה של המחוקק המנדטורי.
בין השאר, ביטל בית המשפט המחוזי ביפו חוק של עיריית תל אביב שקיבל את אישור הנציב העליון, שהטיל קנס על פתיחת חנויות בשבת, בטענה שהחוק סותר את סעיף ט"ו של כתב המנדט הקובע חופש דת.
אך במהלך הזמן נשחק מעמד כתב המנדט, והשלטונות מצאו דרכים להתגבר על הוראותיו, ככל שהדבר היה נוח להם.
כך למשל, לאחר חקיקת תקנות העברת קרקעות, שמנעו מיהודים רכישת אדמות בחלקים נרחבים משטח המנדט, ובניגוד מוחלט להוראות כתב המנדט, עתר יהודי בשם רוזנבלט לבית המשפט וטען כי התקנות מנוגדות לכתב המנדט ולכן הן בטלות.
בית המשפט מצא כי תקנות אלו נחקקו בהוראה מיוחדת שנוספה לדבר המלך במועצה בשנת 1939 ולכן אינה כפופה להוראה הכללית בדבר המלך המכפיפה את המחוקק המנדטורי להוראות כתב המנדט.
אם אכן סותרות התקנות את הוראות כתב המנדט, כתב בית המשפט בפסק הדין, הרי שהסעד לכך אינו במישור המשפט הפנימי, אלא במישור המשפט הבינלאומי.
למרות כתב המנדט, הבריטים ראו בארץ ישראל חלק מהאימפריה הבריטית.
כבר בשנת 1922 בלפור הזכיר שקבלת המנדט הייתה מגבלה וולונטרית שהבריטים לקחו על ריבונותם.
בהתאם לכך פקידים בריטים ראו זאת כזכותם לקבוע בכל מקרה אם ועד כמה להתחשב בכתב המנדט.
למשל, הבריטים השתדלו למסור פרויקטים גדולים בארץ ישראל לחברות בריטיות, בהעדפה שנגדה את כתב המנדט.
סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות שנוסח ב-1945 ונכנס לתוקפו ב-18 באפריל 1946 ודא, שבהכנס האומות המאוחדות בנעלי חבר הלאומים, לא יגרע מזכויותיהם הקיימות של מדינות ועמים מכוח שיטת המנדטים של חבר הלאומים או לחלופין משיטת משטר נאמנות של האומות המאוחדות שתחליף את שיטת המנדטים.
בפברואר 1947 החזירה בריטניה את המנדט לאו"ם, יורשו של חבר הלאומים ומחויבויותיו, ובקשה את עצתו "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע" או לחלופין "כיצד לתקנו".
האו"ם מינה את ועדת אונסקופ שבמסקנותיה הציגה את התוכנית להקמת מדינה דו-לאומית פדרלית, שנדחתה, ואת התוכנית לחלוקת ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית ומדינה ערבית, תוכנית שזכתה להמלצתה של העצרת הכללית של האו"ם וידועה כהחלטה 181.
מדינת ישראל רואה בכתב המנדט מסמך היסטורי, המהווה אבן דרך חשובה בהכרה הבינלאומית שהביאה להקמת הבית הלאומי בארץ ישראל, בהסדרת סמכויות השלטון במדינה העברית שבתחומי החלטת החלוקה ובהסדרת סמכותה המשפטית על חבלי הארץ שנכבשו במלחמת העצמאות, מעבר לגבולות החלטת החלוקה.
עם סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל נחקקה פקודת סדרי השלטון והמשפט אשר העבירה את כל סמכויות השלטון, לידי הממשלה הזמנית שהוקמה.
על פי סעיף 11 לפקודה נותר על כנו "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח", וזאת פרט ל"שינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה".
סעיף 1 לפקודת שטח השיפוט והסמכויות תש"ח-1948, שהוא המסד שהניחה מדינת ישראל להסדרת סמכותה המשפטית בחבלי הארץ שבשליטתה לאחר הקמתה, אף הוא שואב את תקפותו המשפטית מהגדרת גבולות המנדט כפי שבאו לידי ביטוי בכתב המנדט.
גם הלגיטימיות של ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון נסמכת לדעת המדינה על כתב המנדט.
מצדדי דוקטרינת ה-uti possidetis juris טוענים שהגבולות הפנימיים של המנדט, ארץ ישראל המערבית מהירדן לים, הם המגדירים את היקף התביעה הטריטוריאלית הלגיטימית של מדינת ישראל לגבולות ריבוניים ומכאן, שהחלטת החלוקה נטולת תוקף חוקי ובבחינת אות מתה.
המשפטן פרופ' אליאב שוחטמן מביא את דעתו של דאגלס פיית', פקיד בכיר לשעבר בממשל האמריקאי, הסבור כי "כתב המנדט לא הבחין בין זכויות היהודים לבית לאומי בכל השטח שממערב לירדן ...
הטיעון, שליהודים אין זכויות משפטיות על יהודה ושומרון עלול להיות קטלני באשר לזכויות כלשהן שיש ליהודים לריבונות על ישראל שלפני שנת 1967".
אחרים מחשיבים אותו כמסמך חוקי להבנת הרקע ההיסטורי לפרשנות הוראות חוק מסוימות.
כך למשל, פנתה השופטת דליה דורנר להוראות כתב המנדט לרקעו ומטרתו בדיון בעתירה לבג"ץ של ארגון עדאלה אשר עתר לכך ששלטי הכוונה עירוניים בערים בהן אוכלוסייה ערבית גדולה ייכתבו גם בשפה הערבית, כדי להבין את משמעות המונח "שפה רשמית" בחוק הישראלי.
בסדר הדין האזרחי, כתבי טענות הם כתבי בי הדין המוגשים לבית המשפט, בשלב הראשון של הדיון, שמטרתם להגדיר ולתחום את המחלוקת בין הצדדים.
בתיק אזרחי רגיל, כתב התביעה הוא המסמך הראשון המוגש בתיק והוא נדרש לשם פתיחתו.
בישראל, כתבי הטענות נחלקים למספר סוגים:
הודעה לצד שלישי והגנת צד שלישי.
הדין קובע הוראות כלליות, החלות על כל כתבי הטענות לסוגיהם.
ישנם כתבי בי דין שאינם כתבי טענות, כגון בקשה בכתב וסיכומים בכתב.
בחלק ניכר מהתיקים האזרחיים, רוב כתבי בי הדין המוגשים אינם כתבי טענות, אלא בקשות וכתבי בי דין הקשורים אליהן (תשובה לבקשה, תגובה לתשובה וכדומה).
בקשות עשויות להיות מוגשות בכל שלב משלבי הדיון, בעוד שכתבי הטענות מאפיינים את השלב הראשון של הדיון.
לניסוח כתבי הטענות יש חשיבות רבה, מכיוון שעל בסיס המידע הכלול בהם נוטה להתנהל הדיון על התיק כולו.
כתב טענות כולל עובדות (ללא פרשנות), אמנם, גם בהמשך הדיון, לאחר הגשת כתבי הטענות, מתנהלים הליכים המיועדים לחשוף מידע נוסף לפני הצדדים ובית המשפט: בירור מקדמי של המחלוקת במסגרת קדם המשפט, הליכי גילוי מסמכים, הגשת תצהירי עדות ראשית, חקירה נגדית וסיכומים.
עם זאת, כתבי הטענות הם היסוד, הן לכתבי טענות אחרים (כתב ההגנה וכתב התשובה) והן לניהולם של שאר שלבי הדיון.
אולם, דווקא העובדה שכתבי הטענות מוגשים בשלב הראשון של התיק יוצרת בעיה עבור הצדדים המתדיינים, שכן במועד זה כמות המידע המצויה בידיהם נמוכה יחסית.
דבר זה נכון במיוחד במצבים של חוסר שוויון במידע (information asymmetry), לדוגמה, כאשר התובע הוא אדם פרטי ואילו הנתבע הוא נושאי המשרה של תאגיד, או רשות שלטונית.
באופן טיפוסי, אלו אוחזים בידיהם את מרבית המידע הנוגע לעילת התביעה.
התובע יודע שנגרם לו נזק, או שקמה לו עילת תביעה אחרת, אך אין בידיו את כלל המידע הנדרש כדי להוכיח את התביעה, או כדי לברר את סכום התביעה המדויק.
לשם כך נועדו הליכי הגילוי והליכי הבירור הנוספים, המתקיימים במהלך הדיון האזרחי.
הדברים נכונים גם כאשר הצד החלש הוא הנתבע, אשר לעיתים עשוי להתקשות להעמיד כתב הגנה מפורט.
לא ראוי לחסום את דרכו של המתדיין לבית המשפט, רק מכיוון שאין בידיו את כלל המידע כבר בשלב כתבי הטענות.
על כן, הגישה הנהוגה לגבי ניסוח כתבי טענות היא הגישה של ניסוח כללי, או ניסוח מיידע (notice pleading).
לפי גישה זו, הנהוגה הן בישראל, הן בארצות הברית והן בארצות אחרות של המשפט המקובל, כתב התביעה נדרש רק לעורר את העניינים הכלליים הנדונים בתיק.
גם כתב ההגנה אינו נדרש להיות מפורט במיוחד.
כתבי הטענות אף אינם צריכים להיתמך על ידי תצהיר.
זאת, לעומת בקשות בכתב וכתבי בי דין נוספים, אליהם נדרש לצרף תצהיר.
רוב הבירור העובדתי והמשפטי נעשה בהמשך הדיון, לאחר שכתבי הטענות הוגשו.
לגישה זו אמנם יש גם חסרונות, אך היא מגשימה במידה הרבה ביותר את זכות הגישה לערכאות.
מבחינה מעשית, חסרונותיה של גישת ה-notice pleading מצטמצמים אף מבלי להגביה את הרף הנדרש ממנסח כתבי הטענות.
צמצום זה נעשה, למשל, בשלב גילוי המסמכים ובשלב קדם המשפט, בו על השופט לגלות מעורבות רבה יחסית כדי לברר מה הן השאלות שהן באמת שנויות במחלוקת.
הדין מאפשר לתקן טעויות שנפלו בכתבי טענות.
אפשרות זו נחלקת לתיקון לפי בקשת בעל הדין המתקן ולתיקון מיוזמת בית המשפט או לפי בקשת בעל הדין שכנגד.
"תיקון לפי בקשת בעל הדין המתקן" – "בית המשפט או הרשם רשאי, בכל עת, להתיר לכל אחד מבעלי הדין לשנות או לתקן את כתבי טענותיו בדרך ובתנאים הנראים צודקים, וכל תיקון כזה ייעשה לפי הצורך, כדי שבית המשפט יוכל להכריע בשאלות שהן באמת השאלות השנויות במחלוקת בין בעלי הדין.
תיקון של טענה עובדתית או הוספתה, טעונים הגשת תצהיר המאמת את העובדות."
"תיקון מיוזמת בית המשפט או לפי בקשת בעל הדין שכנגד" – "בית המשפט או הרשם רשאי, בכל עת, להורות כי יימחק או יתוקן כל עניין בכתב טענות שאין בו צורך או שהוא מביש או עלול להפריע לדיון הוגן בתובענה, לסבכו או להשהותו.
כמו כן רשאי בית המשפט או הרשם להודות על מחיקה או על תיקון של כתב טענות שלא קויימו לגביו הוראות תקנות אלה.
[...] בעל דין לא יהא רשאי לבקש מבית המשפט או מהרשם לתת הוראה כאמור בתקנת משנה (א) אלא אם כן פנה לבעל דינו, תוך חמישה עשר ימים מיום המצאת כתב ההגנה האחרון או התשובה, לפי המאוחר, בבקשה למחוק או לתקן את העניין או את כתב הטענות."
כתב יד ותיקן 66 (מכונה גם כתב ידי רומי או כי"ר) הוא כתב יד של מדרש ההלכה הספרא, הנמצא בספריית הוותיקן.
מקובל במחקר לראות בו את בכיר כתבי היד של הספרא, ואחד מכתבי היד החשובים ביותר של ספרות חז"ל, וכנראה הקדום ביותר הנמצא בידינו (למעט קטעים בודדים מהגניזה).
מעבר לחשיבותו לנוסח מדרש ההלכה יש לכתב היד חשיבות רבה במחקר הלשון העברית.
כתב היד נכתב על קלף בכתב יד מזרחי.
הוא כנראה נכתב בבבל במאה התשיעית או העשירית.
הוא מנוקד בניקוד בבלי כמעט מלא, הוטעם בהטעמה בבלית ובחלקו גם בהטעמה טברנית.
חלקו האחרון בסמוך לפרשת בהר חסר.
יש בנוסח דמיון רב לכתב יד אחר של הספרא – כתב יד בית המדרש לרבנים באמריקה 2171. אך מעבר לזה הוא שומר על נוסח מקורי יותר.
יש בו נוסחאות רבות שאינן מצויות בכתבי היד האחרים.
לפי המחקר נשתמרו בו שרידים מעולים של לשון חז"ל ומינוחים מקוריים.
בהיותו נחשב לבכיר כתבי היד של הספרא שימש כתב היד כנוסח הפנים של מהדורת הספרא המדעית של לואיס פינקלשטיין.
פינקלשטיין הספיק לסיים את עבודתו רק על דיבורא דנדבה ודיבורא דחובה (ניו יורק, תשמ"ג-תש"ן).
נכון ל-2018, מכון אופק הוציא שלושה כרכים של הספרא בהתבסס על כתב יד זה (ירושלים, תשע"ו).
מהדורה זו מגיעה עד פרשת צו ומכילתא דמילואים.
מהדורת פקסימיליה יצאה בניו יורק עם הקדמה של פינקלשטיין בשנת תשי"ז.
כמו כן ישנה מהדורת העתקה של האקדמיה ללשון העברית.
כיום ניתן לראות את כתב היד באתר ספריית הוותיקן.
כתב יד וטיקן, קריית הוטיקן, Ebr.
133 (נקרא גם "כתב יד רומי" או כי"ר) – מכיל את סדר זרעים של התלמוד הירושלמי (למעט מסכת ביכורים) ומסכת סוטה.
בהיעדר כתבי יד נוספים של הירושלמי לסדר זה ולמסכת סוטה (מלבד כתב יד ליידן) הוא מקובל ככתב היד השני בחשיבותו של התלמוד הירושלמי.
כתב היד נכתב על קלף בשני טורים, כנראה במאה השלוש עשרה או הארבע עשרה, ייתכן שבגרמניה.
הוא כתוב בכתיבה אשכנזית מרובעת.
כבר לוי גינצבורג ושאול ליברמן שפרסמו שינויים בירושלמי על פי כתב יד זה קבעו שיש בו שגיאות רבות.
ליברמן כותב "הכת"י הוא משובש מאוד וכמעט שאין שורה בלי שיבוש, ואפילו פסוקי התורה לא העתיק הסופר כצורתם ובלבל וסרס את המילים והשורות".
עם כל זה, ובהיעדר כתבי יד נוספים אחרים מלבד כת"י ליידן קובע ליברמן ש"ומעניין הדבר שלמרות זה שהכת"י כל כך משובש נמצאות בו כשישים גרסאות משובחות, מאירות עיניים".
קטעים שלמים מהירושלמי נשמטו מכתב היד והם נמנו על ידי הרב פרופ' עזרא ציון מלמד וקטעים נוספים נמנו במאמרו של יעקב צ.
מהדורת פקסימיליה עם הקדמה של ליברמן פורסמה בירושלים בשנת 1970.
את כתב היד במלואו ניתן לראות כיום באתר ספרית הוותיקן ובאתר "כתיב".
כתב יד טופקאפי הוא אחד מכתבי היד העתיקים ביותר של ספר הקוראן, והוא נכתב במאה ה-8 לספירה (שלהי המאה הראשונה בלוח השנה האסלאמי).
כתב היד הזה שמור בארמון טופקאפי, באיסטנבול שבטורקיה.
כתב היד משויך לעות'מאן בן עפאן.
הוא מכיל יותר מ-99% מהקוראן, כשלמעשה רק שני עמודים (23 פסוקים) חסרים.
כתב יד אֶסקוריאל (זיהוי ספרני G1.3.1|1150) הוא כתב יד של מסכת נזיקין, שנמצא בספריית האסקוריאל שבספרד, המורכב משלושת ה'בבות': בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
בכתב יד זה מצוי כתב יד ייחודי של התלמוד הירושלמי על מסכת נזיקין, שנחשב למשתייך לענף שונה מכתב יד ליידן, ומשובח ממנו בהרבה.
כתב היד יצא לאור במהדורה מדעית בשנת תשמ"ד, לאחר שנערך על ידי א"ש רוזנטל ושאול ליברמן.
כתב היד נמצא בספריית 'אל אסקוריאל' שליד מדריד, ומכאן שמו.
הוא נכתב על 140 דפי קלף בכתב יד ספרדי קשה לפענוח, ומכיל את מסכת נזיקין כולה, מלבד כמה דפים בתחילת המסכת וחוסרים קטנים במהלכה.
עקב תלישת הדפים בתחילת המסכת, מתחיל כתב היד מאמצע פרק ב' של מסכת בבא קמא.
מבנה כתב היד ייחודי מאוד.
הוא התרכז בתלמוד הבבלי, ובכל דף הובא הירושלמי מעל לדברי הבבלי.
כתב היד הכיל, חוץ מהבבלי והירושלמי שמעליו, גם את הלכות הרי"ף בתחתית העמוד, ומימין ומשמאל לבבלי הובאו פסקי הרמב"ם.
כתב יד זה הוא כתב היד היחיד של הירושלמי על מסכת נזיקין כולה, מלבד כתב יד ליידן (שמקיף את התלמוד הירושלמי כולו), ונחשב לכתב יד משובח יותר מכתב יד ליידן, ואף מכתבי יד על מסכתות אחרות בירושלמי שהגיעו לידינו.
כתבי היד של מסכת נזיקין היו משופעים במיוחד בטעויות, שיבושים והשמטות.
על פי רוזנטל, כתב יד זה משתייך לענף שונה מכתב יד ליידן, ומקורו במסורת נפרדת.
חלק מראשי העמודים, בהם היה ממוקם הירושלמי, נראו כאילו נחתכו במספריים, ועל פי השערת א"ש רוזנטל ייתכן שמדובר בכורך לא זהיר.
כתב היד הוזכר לראשונה במספר קטלוגים של כתבי יד עבריים, אך עקב צורתו הייחודית לא הבחינו שהוא מכיל כתב יד עקבי ושלם של הירושלמי על מסכת נזיקין.
לאחר שפרופ' א"ש רוזנטל עמד על קנקנו, נשלח יעקב בוקסנבוים, לספרד כדי לפענח מכתב היד את הדברים שנשמטו מהצילום.
לאחר מכן נסע גם א"ש רוזנטל עצמו לספרד כדי לצלם מחדש את כתב היד, ועל פי עדותו פיענח בוקסנבוים היטב את החסר.
רוזנטל התכוון להקדיש את שנת תש"מ לעבודה מרוכזת על הוצאת מהדורת הירושלמי, אך נפטר לפני שהספיק לגמור את העבודה.
על מנת להוסיף למהדורה פירוש על הירושלמי וניתוח ההבדלים בין כתבי היד ומשמעויותיהם, מסרו בניו של רוזנטל את החומר שהצטבר אצלו לפרופ' שאול ליברמן, וזה כתב את ההערות על הספר אך נפטר אף הוא מעט לפני יציאת הספר לאור.
לבסוף יצאה המהדורה המדעית והמפורשת של התלמוד הירושלמי על מסכת נזיקין בשנת תשמ"ד.
בשנת 1447 נתן פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאב המנזר של ברג מחוץ לעיר מגדבורג כתב חסות ומינה את שליט ברנבורג ואת הבישוף של הלברשטט להגן עליהם, להיות ערב להגנתו ולהגנה על זכויותיו .
בשנת 1496 זכה ג'ון קאבוט בכתב חסות מידי הנרי השביעי.
בכתב החסות הוסמך קאבוט "להפליג, לכבוש, להחזיק באדמת כופרים ולהדיר אחרים מלעשות זאת".
בימי הביניים, כתבי חסות מלכותיים העניקו ליהודים שחיו באזור הרייך מעמד משפטי מיוחד.
גם מאוחר יותר (במאה ה-18 על ידי הנסיך-בישוף של במברג ווירצבורג) הוצאו כתבי חסות ליהודים (בתשלום).
ב עודד פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הגירה של הוגנוטים ולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות מ־1685, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה.
הוא פטר את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות.
הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו.
כל זאת בבסיוע כתבי החסות שניתנו לאוכלוסיות האצולה שהעסיקו וביצעו שיפורים אלה.
מדינות רבות גייסו מהגרים כמתיישבים במושבותיהם הקולוניאליסטיות.
בתמורה הבטיחו זכויות או פריבילגיות מסוימות, כמו מונופול סחר על סחורות מסוימות, פטור ממס, חופש פולחן, פטור משירות צבאי ועוד.
בהקשר זה כלל צו פוטסדאם את היהודים שגורשו מאוסטריה ואת ההוגנוטים בפרוסיה.
התיישבויות גרמניות במזרח אירופה, התפתחות המסדר הטבטוני ויישוב הביצות של צפון גרמניה התאפשרו באמצעות כתבי חסות כאלה.
הקבוצה האתנית של הרוסים־גרמנים (Russlanddeutsche) נוצרה באמצעות מניפסט ההזמנה משנת 1763 של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, שבו הובטחו למתיישבים זכויות יתר מקיפות.
מהמאה ה־17 עד המאה ה־19 התפשטו המעצמות הקולוניאליסטיות של אירופה לעבר שטחים שמעבר לים.
יחידים או ארגונים שהוקמו במיוחד למטרה זו תבעו תביעות טריטוריאליות או זכויות הכרייה כלפי גורמים אינטרסנטים אחרים או שליטים מקומיים בצורה של "כתבי חסות".
דוגמאות לכך הן חברת הודו המזרחית הבריטית, חברת דרום אפריקה הבריטית וחברת גינאה החדשה הגרמנית.
משם נגזר המונח "אזור הגנה" (Schutzgebiet) למושבות גרמניות.
המעצמות הקולוניאליות הסדירו את יחסיהן עם הילידים במה שנקרא "חוזי הגנה" (Schutzverträge).
בנובמבר 1944 רוכזו יהודי בודפשט בגטו בודפשט.
זאת לאחר שהיהודים בערי השדה נשלחו רובם לאושוויץ.
בנוסף לדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שעסק בהצלת יהודים, פעל במקביל קונסול שווייץ קרל לוץ בשיתוף פעולה עם תנועות המחתרת היהודיות הציוניות באמצעות ייצור תעודות זהות מזויפות שהקנו הגנה לנושאיהן, בסדנה שמוקמה לשם כך במפעל נטוש, שלימים נקרא "בית הזכוכית" (בהונגרית - Üvegház).
במקביל יצרו דיפלומטים - לא תמיד באישור המדינות השולחות - כתבי חסות שסיפקו הגנה לבתים שלמים בבודפשט, בהם התגוררו יהודים תחת דגלי שגרירויות זרות.
מסמכים אלו נשאו את סמלי המדינה המעניקה (שוודיה, שווייץ, ספרד, הוותיקן ועוד) וחותמות רשמיות.
הם נועדו להיתלות בכניסות לאותם בתים ולמנוע כניסת גורמים מקומיים, במקרה זה אנשי צלב החץ ההונגרים שנהגו לחטוף יהודים ולרצחם, במקביל לגירושם למחנות ההשמדה והעבודה.
הבתים שכתבי החסות נתלו בחזיתם, נקראו בשל כך "בתים מוגנים" (בהונגרית - védett házak).
ברוב המקרים העניקו כתבי החסות הגנה מסוימת למתגוררים באותם הבתים, אך היו מקרים בהם אנשי צלב החץ לא התחשבו בכתבי החסות ופרצו לאותם "בתים מוגנים".
בתקופת שיבת ציון בהובלת זרובבל, סבל היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל מהתנכלויות מצד השומרונים.
בין השאר שלחו השומרונים לפרס כתב שטנה שמאשים את היהודים בתכנון מרד במלכות, וכך גרמו להפסקת בניין המקדש לתקופה ארוכה.
האירוע מתואר ב, בשפה הארמית (כיון שהאיגרת במקורה נכתבה בארמית).
כחמישים שנה לאחר חורבן בית המקדש, בשנת 538 לפנה"ס, העניק ליהודים כורש, שליט האימפריה הפרסית אשר כבשה את האזור, את הזכות לשוב לעבוד את אלוהים בירושלים, ולנהל בעצמם אוטונומיה יהודית תחת שלטון פקידיו.
בהצהרת כורש כפי שהובאה בספר דברי הימים קרא כורש לגולי בבל: "מי בכם מכל עמו ה' אלוהיו עמו ויעל".
כ-42,000 איש עלו לארץ בעקבות ההכרזה.
רובם ככל הנראה נמנו על עניי בבל, שכן חלק גדול מהיהודים בחרו להישאר בבבל מסיבות כלכליות, אך היהודים שלא עלו לארץ נתנו לעולים כסף וכלים יקרי ערך.
בספר עזרא מוזכר שכאשר חזרו הגולים הם הונהגו על ידי ששבצר שהיה "הנשיא ליהודה", וזרובבל בן שאלתיאל.
מרבית החוקרים סבורים שאלו שני אישים נפרדים – ששבצר הוא שנאצר בן יהויכין מלך יהודה, והוא נבחר על ידי כורש לעמוד בראש הגולים, אך זמן קצר לאחר מכן התמנה זרובבל לתפקיד נציג השלטון הפרסי ביהודה – אך רוב פרשני המקרא סבורים שזרובבל וששבצר הם אותו אדם.
מעט אחרי הקמת בית המקדש ביקשו השומרונים (המכונים בכתוב "צָרֵי יְהוּדָה וּבִנְיָמִן") לקחת חלק בבניית המקדש.
זרובבל, יהושע הכהן הגדול ושאר המנהיגים דחו אותם: .
המלבי"ם מבאר שהדחייה נבעה מההנחה שהשומרונים מצפים שעולי הגולה ישנו את הפולחן שלהם, ויעבדו גם את אלוהי השומרונים – כפי שהשומרונים עבדו גם את אלוהיהם וגם את אלוהי ישראל.
המצודת דוד פירש שהמנהיגים הבינו שהשומרונים רק מחפשים נקודות תורפה, ולא באמת רוצים להשתתף.
מאז סבל היישוב מהתנכלויות רבות מצידם של השומרונים.
כחלק מהמאמץ לפגוע ביהודים השבים מהגולה, שלחו השומרונים איגרת לארתחששתא הראשון מלך פרס, שעליה חתמו רחום בעל טעם ושמשי ספרא (רחום בעל הדברים ושמשי הסופר).
באיגרת הם טענו שלאחר שהיהודים יסיימו לבנות את המקדש הם יפסיקו לשלם מס, ושירושלים הייתה מאז ומעולם עיר שנוהגת למרוד באימפריות שסביבה, ובניין ירושלים והמקדש הוא חלק מתוכנית של היהודים למרוד בשלטון הפרסי.
לדבריהם נאמנותם למלכות לא מאפשרת להם לשבת ולשתוק.
בעקבות האיגרת השתכנע ארתחששתא שבניין ירושלים אכן יכול לסכן את פרס, והוציא צו מידי העוצר את בניין בית המקדש לתקופת ביניים – שכן אם יימצא שהמקדש לבדו לא מסכן את ממלכת פרס ואכן יש אישור מן העבר לבנות אותו, יהיה ניתן להמשיך בעבודות עליו.
כשמונה עשרה שנה לאחר מכן, הנביאים חגי וזכריה קראו לשבי ציון לחדש את בניית המקדש, והבטיחו שבזכות מעשה זה תיפסק הבצורת הקשה ששררה באותם ימים.
העם שמע לנביאיו, והחל בבניין המקדש עוד לפני שהושג אישור ממלכות פרס.
האישור ניתן לבסוף על ידי המלך דריווש, ולאחר ארבע שנים הושלם בניין המקדש ונחנך בג' באדר בשנה השישית למלכות דריווש.
כתב העת האמריקאי לבריאות הציבור הוא כתב עת חודשי לבריאות הציבור שעבר ביקורת עמיתים המתפרסם על ידי האגודה האמריקאית לבריאות הציבור.
כתב העת מכסה את מדיניות הבריאות ובריאות הציבור.
כתב העת הוקם בשנת 1911 ומשימתו המוצהרת היא "לקדם את המחקר, המדיניות, הפרקטיקה והחינוך של בריאות הציבור".
כתב העת מפרסם מדי פעם מוספי נושא.
העורך הראשי הוא אלפרדו מורביה .
כתב העת ספג ביקורת על הארכת הגישה החופשית שלו מ-2 ל-10 שנים החל מ-1 ביוני 2013.
כתב העת נבחר לאחד ממאה כתבי העת המשפיעים ביותר בביולוגיה ורפואה ב-100 השנים האחרונות על ידי איגוד הספריות המיוחדות.
לפי Journal Citation Reports, לכתב העת היה בשנת 2019 אימפקט פקטור של 6.464.
כתב זר הוא מותחן אמריקאי משנת 1940 בבימויו של אלפרד היצ'קוק, עם ג'ואל מקריי, לורין דיי, ג'ורג' סנדרס והרברט מרשל.
העלילה מתרחשת סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה וקצת לאחריה, בתקופה שארצות הברית הייתה עדיין מדינה נייטרלית.
כתב אמריקאי חושף באירופה רשת ריגול נאצית.
בתקופה הזאת הייתה תנועה גדולה של התבדלות בארצות הברית ולהיצ'קוק למרות שהיה תושב חדש, היה האומץ לביים סרט שקורא להפסקת ההתבדלות ולבוא לעזרת מדינות אירופה המותקפות.
היצ'קוק מופיע בסרט בהופעת קמע קצרה בתחילת הסרט כאדם הולך וקורא עיתון בתחנת הרכבת.
19 באוגוסט 1939, שמועות על מלחמה שעומדת לפרוץ.
עורך העיתון ניו יורק גלובס מר פאוורס (הארי דוונפורט) שולח את העיתונאי ג'ון ג'ונס (ג'ואל מקריי) לפגוש את הדיפלומט ההולנדי ון מיר (אלברט באסרמן), ראש שהוא מקור מוסמך לאפשרות המלחמה.
הוא גם מפגיש אותו עם סטיבן פישר (הרברט מרשל) ראש "מפלגת השלום האוניברסלית".
שניהם אינם יודעים כי פישר הוא למעשה סוכן גרמני.
פאוורס מבקש מג'ונס להשתמש בשם העט האנטלי האווסטוק.
ג'ונס נפגש בתחנת הרכבת בלונדון עם העיתונאי סטבינס (ג'ור'ג בנטלי) שמדריך אותו וכן עם ון מיר שמזמין אותו לאספה בה הוא פוגש את פישר ואת בתו היפה קארול (לורין דיי).
תון זמן קצר מתפתח קשר רומנטי בין השניים.
הוא מקבל הוראה לנסוע לכנס באמסטרדם בו אמור לנאום ון מיר.
יורד גשם עז וכולם תחת מטריות.
הוא מקבל בכניסה אדם הדומה לון מיר (מתחזה) אך אינו מכיר אותו.
לפתע מתקרב צלם שמצלם את "ון מיר" ויורה בו למות.
ג'ונס מתחיל מרדף אחרי הרוצח במכונית בה נוהג ידידו העיתונאי סקוט פוליוט (ג'ורג' סנדרס) וקארול.
הם נעצרים ליד טחנת רוח שנראית לג'ונס חשודה.
ג'ונס נשאר לבד, חודר לטחנת ורואה את ון מיר מטושטש ולידו כמה אנשים שחטפו אותו.
הוא מצליח להתחבא ולהזעיק עזרה מכפר סמוך השוטרים ההולנדים מגיעים לטחנה ולא מוצאים דבר ומחליטים שג'ונס מבולבל.
ג'ונס וקארול חוזרים ללונדון ונפגשים עם פישר.
הוא רוצה להיפטר מג'ונס ומזמן איש מחתרת נאצי בשם רולי (אדמונד גוון) כדי לחסל אותו.
הם הולכים לטייל בלונדון ובשלב ראשון מנסה רולי לדחוף אותו לפני מכונית נוסעת אך נכשל.
בשלב שני הוא משכנע אותו לעלות למגדל כנסייה גבוה אך ניסיון ההפלה שלו נכשל ובמקום ג'ונס הוא צונח אל מותו.
ג'ונס ופוליוט לוחצים על פישר שייגלה להם היכן מוסתר ון מיר.
הם מביימים "חטיפה, של קארול אך הפעולה נכשלת.
לבסוף עוקב פוליוט אחרי פישר ומגיע למקום המסתור של ון מיר.
הנאצים רוצים להוציא ממנו פרטים על ההסכם העומד להיחתם בין הולנד לבלגיה אך הוא מסרב למרות עינויים.
ג'ונס מזעיק משטרה והנאצים בורחים.
סטיבן פישר, קארול, ג'ונס ופוליוט טסים במטוס ימי לארצות הברית ופישר יודע כי יישפט שם כבוגד.
המטוס מותקף על ידי מטוס גרמני ונוחת במים.
פישר עוזר לאנשים להיחלץ אך לבסוף טובע.
הם נחלצים על ידי ספינה אמריקאית וג'ונס מצליח להעביר את כל הפרטים על המחתרת הנאצית לעורך העיתון.
ג'ונס נשלח לסקר את המלחמה מלונדון המופצצת והמואפלת והוא משדר לאמריקאים להדליק את האורות שכעת הם האורות היחידים בעולם ולבוא לעזור בכלי נשק.
הסרט מסתיים בנגינת ההמנון האמריקאי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ואל מקרייג'ון ג'ונסעיתונאילוריין דייקארול פישרג'ורג' סנדרססקוט פוליוטעיתונאיהרברט מרשלסטיבן פישראלברט באסרמןון מירדיפלומט הולנדירוברט בנצ'ליסטבינסעיתונאיאדמונד גווןרולינאציהארי דוונפורטמר פאוורסעורך ניו יורק גלובסאדטארדו צ'ינאליקרוגנאצי
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - ולטר ונג'ר
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - אלברט באסרמן
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - צ'ארלס בנט, ג'ואן הריסון
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - רודולף מאטה
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר - אלכסנדר גוליצן
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר - פול איגלר, תומאס מולטון
כתב ויתור היא מיני סדרת מותחן פסיכולוגי בטלוויזיה שכתב וביים אלפונסו קוארון, המבוססת על הרומן מ-2015 באותו שם מאת רנה נייט.
הסדרה עלתה לשידור ב-11 באוקטובר 2024 ב-אפל TV פלוס.
עיתונאית דוקומנטרית מפורסמת מגלה שהיא דמות בולטת ברומן שחושף סוד שניסתה להסתיר.
קייט בלאנשט בתפקיד קתרין רייבנסקרופט
קווין קליין בתור סטיבן בריגסטוק
סשה ברון כהן בתור רוברט
אניה מרקו האריס בתור אלינה
ליילה ג'ורג' בתור קתרין הצעירה
אדם אל הגר בתור רוברט הצעיר
יוסף קרקור בתפקיד ריצ'רד פרקינס
בדצמבר 2021 הוכרז שאלפונסו קוארון כותב ומביים את הסדרה עבור Apple TV+, כאשר קייט בלאנשט וקווין קליין מככבים ו וברונו דלבונל ישמשו כצלמים.
בפברואר 2022, קודי סמית-מקפי הצטרף לצוות השחקנים בעוד שסשה ברון כהן נכנס למשא ומתן על תפקיד.
כהן אושר בחודש שלאחר מכן, כאשר גם צ'נג הו-יון נוספה לצוות השחקנים.
לואי פרטרידג' הצטרף לצוות השחקנים במאי, ולזלי מנוויל הצטרפה בחודש הבא.
ליילה ג'ורג' צורפה לקאסט באוקטובר.
צילומי הסדרה החלו עד יוני 2022 בארצ'וויי, לונדון , מקסיקו, וסידני באוסטרליה, וההפקה הסתיימה בפברואר 2023. עם כמה סצנות איסוף נוספות שצולמו בדרום אפריקה במרץ ואפריל 2023.
כתב יד אשקר-גילסון , הוא קטע מגוויל ספר תורה שהועתק והמתוארך למאה ה-7 לספירה, בזמן "תקופת הדממה", ובו חלק מפרשת שמות (בספר שמות קטעים מפרקים י"ג:19-ט"ז:1).
כתב היד התגלה בשנות ה-70 של המאה העשרים.
כתב היד, הוא קטע טקסט המציג את שירת הים בספר שמות.
כתב היד אשקר-גילסון מס' 2 נקנה בביירות, לבנון ב-1972 על ידי פואד אשקר ואלברט גילסון, שהאמינו שייתכן שהוא הגיע מגניזת קהיר.
אשקר וגילסון תרמו את כתב היד לאוניברסיטת דיוק, הנמצאת בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
בשנת 2007 השאילה האוניברסיטה את היצירה למוזיאון ישראל בירושלים, שם הוא הוצג בהיכל הספר.
במהלך הצגת כתב היד במוזיאון ישראל הוא משך את תשומת לבם של שני חוקרים ישראלים, ד"ר מרדכי מישור מהאקדמיה ללשון העברית וד"ר עדנה אנגל מהמכון לפלאוגרפיה בספרייה הלאומית.
בשנת 2007, בבחינה מדוקדקת של החוקרים אנגל ומישור את כתב היד נמצא שהקטע בכתב היד אשקר-גילסון מספר שמות, הוא המשכו של כתב היד הלונדוני שנחשף לפניו, המכיל את ארבע העמודות הראשונות מהפרקים ט:18-י"ב:6 בספר שמות.
קטעים נוספים מאותה מגילה זוהו על ידי מרדכי וינטרוב.
החוקר פול סנדרס, טוען שהקשר בין כתב היד אשקר-גילסון לכתר ארם צובא חזק מאוד.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, התגלה כתב היד אשקר-גילסון, שהוא קטע גוויל תורה שהועתק בימי הביניים המוקדמים בין המאות השביעית לשמינית לספירה.
הגוויל מציג קטע משירת הים, מספר שמות.
מצבו הפיזי והמקוטע של הגוויל היה הסיבה לכך שהוא זכה לפחות תשומת לב.
כל שהיה זמין לגביו היה רק מידע בסיסי.
עם זאת, החוקרים המעטים שהכירו את קיומו תיארו אותו כבעל ערך וציינו שהוא אחד מכתבי היד הנדירים ששרדו מהתנ"ך העברי מ"תקופת הדממה" (התקופה שבין כתיבת מגילות ים המלח המאוחרות במאה הראשונה לפנה"ס ובין המאה העשירית, שבה נוצרו הקודקסים העתיקים ביותר הקיימים של התנ"ך העברי כגון כתר ארם צובא).
חשיבותו של כתב היד גדולה יותר ממה שהוצע בעבר.
פרטים משמעותיים המופיעים במסורה הטברנית של התנ"ך, כגון כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד הידועים, מצביעים על כך שהמעתיקים הושפעו ממגילה זו ממש.
"כתב היד הלונדוני", היה גוויל נוסף ששרד והיה ידוע עוד לפני שכתב היד אשקר-גילסון התגלה.
עבודתם של החכמים, בעלי המסורה על הכנת המסורה התפרסה במשך כעשרה דורות בבבל ובטבריה, ובעיקר מן המאה השמינית לספירה ועד להשלמתה במאה העשירית.
עבודתם של בעלי המסורה, שהיו קבוצה של חכמים יהודיים שהעלו על הכתב, במשך כעשרה דורות, החל מן המאה השמינית ועד המאה העשירית, את אופן הקריאה העתקה והכתיבה של המקרא כפי שהשתמר בידם במסורת שבכתב ובעל פה.
הם פעלו באמצעים שונים לקבע את נוסח המסורה כדי למנוע שינויים בהעברתו מדור לדור, בתקופה שבה הופץ המקרא בהעתקת כתבי יד ומסורת קריאתם הועברה בעל פה.
כתב היד אשקר-גילסון וכתב היד הלונדוני הם גיליונות העשויים מקלף גוויל.
כתב היד אשקר-גילסון, שניזוק קשות, הושחט והושחר, מציג קטעים מספר שמות י"ג:19-ט"ז:1, בעוד שכתב היד הלונדוני, השמור טוב יותר וחסר רק את השוליים החיצוניים המקוריים וחתיכה זעירה בעמודה האחרונה, מציג את הטקסט של שמות ט:18-י"ג:2. עמודה שלמה אחת אבדה בין שני הגיליונות השמורים.
מגודל הגיליונות הקיימים ניתן להסיק שגוויל התורה המקורי היה בגובה שמעל 50 סנטימטרים.
כתב היד אשקר-גילסון מציג חלקים מארבע עמודות.
העמודה השנייה והשלישית ניזוקו רק מעט וגובהן 42 שורות.
רק חלקים זעירים מהעמודה הראשונה והרביעית שרדו.
העמודה השלישית, שרוחבה כמעט כפול מהעמודות האחרות, מכילה את הטקסט של שירת הים (שמות ט"ו:19-1).
הטקסט מסודר בתבנית מיוחדת הדומה לעבודת לבנים.
גילסון את הגוויל, יחד עם קטעים עבריים עתיקים אחרים, בביירות.
כמה שנים לאחר מכן, הם תרמו אותו לאוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה.
צ'ארלסוורת, שהיה פרופסור באוניברסיטת דיוק, תיארך את הגוויל למאות השישית עד השמינית לספירה על בסיס פלאוגרפיה.
התיארוך שלו צומצם על ידי אנליזות פחמן-14 שהוכיחו שהגיליון מתוארך למאה השביעית או השמינית לספירה.
כתב היד הלונדוני מציג שבע עמודות בנות 42 שורות.
שמו (כתב היד הלונדוני) מתייחס לתקופה בה הוא נשמר בקולג' היהודי בלונדון.
מראשית המאה ה-21 הוא חלק מהאוסף הפרטי של ס.
Paul Sanders, Assistant Professor Old Testament) טוען, שייתכן שהן כתב היד אשקר-גילסון והן כתב היד הלונדוני מקורם בגניזת קהיר.
מאפייני הכתיבה הנראים בתצלומי אינפרא-אדום תואמים לסטנדרטים הגבוהים ביותר של ימי הביניים המוקדמים, כולל הכללים להעתקת מגילות תורה, בתלמודים ובמסכת סופרים.
העמודות שורטטו בשיטה יבשה לפני שנכתבו.
הם שורטטו אנכית, כדי לתחום את שולי העמודות, ואופקית עבור השורות הבודדות.
גובה העמודות תואם לכללים שנהגו בימי הביניים המוקדמים, כלומר שעמודה של מגילת תורה חייבת להיות בגובה של ארבעים ושתיים שורות.
הטקסט העיצורי הועתק בקפידה וביד יציבה.
האותיות תלויות מעט מתחת לקווים האופקיים המשורטטים, כאשר נשאר מרווח מסוים בין חלקן העליון של האותיות לבין הקו האופקי.
רק הקו האנכי של האות למ"ד בולט מעל קו זה.
המעתיק שמר על השוליים נקבעו בצורה נוקשה והוא נמנע מהבליטה של יותר מאות אחת מעבר לקו השמאלי של השוליים.
הוא העדיף למקם מילים שבאופן אחר היו חודרות לשוליים השמאליים בתחילת השורה הבאה.
כמו כן, הוא נמנע מחללים בולטים בין המילה האחרונה בשורה לשוליים השמאליים על ידי הכנסת חלל לפני המילה האחרונה, או במקרים מעטים יותר על ידי אריכת הקו האופקי של אות במילה האחרונה (לדוגמה, הדלת של נד, שמות ט"ו:8).
החללים שנבעו מהרווחת השורות מולאו בנקודה אחת או יותר כדי לציין שהם חסרי משמעות.
בממוצע, המרווחים בין המילה האחרונה של פסוק לבין המילה הראשונה של הפסוק הבא אינם רחבים יותר מהמרווח הרגיל בין שתי מילים רצופות באותו פסוק.
זה גם תואם למנהגי הכתיבה והעתקה המסורתיים.
הסידור של שירת הים היה סידור מתוכנן בקפידה, שהוא המוקדם מסוגו שנמצא עד אז.
אף על פי שכתב היד של אשקר-גילסון הוא רק קטע של מגילת תורה, טקסט השיר כמעט ולא ניזוק.
הסידור עוקב אחר תבנית שהתלמוד כינה "אריח על גבי לבינה ולבינה על גבי אריח", כלומר "חלק כתוב מונח על חלק לא כתוב בשורה הבאה ולהפך".
סידור כזה נמצא בשירת הים ושירת דבורה (שופטים ה').
מאפיינים נוספים של כתב היד כוללים:
שמירה קפדנית על השוליים המשורטטים.
הימנעות מבליטת יותר מאות אחת מעבר לקו השוליים השמאלי.
מילוי רווחים ריקים בנקודה אחת או יותר לציון חוסר משמעותם.
רווחים ממוצעים בין המילה האחרונה של פסוק לראשונה של הפסוק הבא אינם רחבים יותר מהרווח הרגיל בין מילים עוקבות באותו פסוק.
תכונות אלו תואמות למנהגים המסורתיים של כתיבת ספרי תורה.
איכותם ניכרת לא רק במאפייני הכתיבה הכלליים אלא גם בסידור המדויק של טקסט "שירת הים".
לדבריו, סביר להניח כי המסורה הטברנית בחרה בהם ובכתבי היד התנ"כיים האיכותיים ביותר שהיו זמינים באותה תקופה, כאשר התחילו במפעל ליצירת הקודקסים של התנ"ך.
ישנם סיבות חזקות להאמין שכתבי יד אלה היו בין כתבי היד, ששמשו כדוגמה או כמודל מוסמכים לביצוע העתקות וכתיבת התורה.
גילוי כתב יד מקראי ובמיוחד כזה ששימש בבית כנסת ב"תקופת הדממה", הוא אירוע נדיר.
שני הקטעים מספר שמות, השייכים לאותו גוויל ספר תורה שהועתק במאה ה-7 או ה-8 לספירה, שרדו ונתגלגלו במהלך השנים למקומות שונים בעולם, אוחדו בשנת 2007 בהיכל הספר של מוזיאון ישראל בירושלים במסגרת תערוכה מתמשכת בהיכל.
כתב יתדות (כתב קוניפורמי, מלטינית: "cuneiform": בצורת יתד); שיטת כתב קדומה שהייתה נפוצה באיזור מסופוטמיה, סוריה, ממלכת פרס, ואיזור אררט.
סימני הכתב נוצרו מהטבעות בצורת יתד (מכאן שמו) עם מקל שנלחץ על לוחות חומר (טיט לח) ויצרו סימנים המורכבים משילובים שונים של סימני יתדות.
הלוחות נשרפו והוקשו לקבלת לוחות חרס.
התצורה הסופית הייתה כתב של הברות כשכל אות בו מציינת הברה שונה.
כך למשל, הסימן גל יכול לציין מילה שנהגית כך, אבל כחלק ממילה שימש כהברה שנקראת כך בתוך המילה.
השפה האוגריתית נכתבה בכתב יתדות אחר, האלפבית האוגריתי, שהיה אבג'ד ללא הברות בן כ־29–31 אותיות.
כתב היתדות הוא מצורות הכתב הקדומות ביותר בתולדות האנושות.
הכתב פותח על ידי השומרים סמוך ל-3000 לפנה"ס מתוך כתב ציורים של עם קדום שהתגורר בדרום מסופוטמיה (שכנראה לא היה ממוצא שומרי ואף לא ממוצא שמי), ונעשה לכתב פיקטוגרפי.
סימני התמונות הועברו אל מילים בעלות צליל או משמעות דומה לשמותיהן, למשל ציור של בית ששימש כדי לרשום מילה שמשמעותה בית-מגורים או שימש להשמעת ההברה הסגורה "בִּית" - הועבר לאוסף סימנים קוויים המתקבלים מהטבעת החרט על לוח הטין הרך.
למשל הצורה E= התקבלה מהטבעת חמישה סימני מקף, תחילה שניים זה על זה ומימין להם שלושה זה על זה כשראשי השלושה מחוברים זה לזה בקו אנכי אמצעי.
בתחילת השימוש בכתב מספר הסימנים היה כ-2,000, במשך הזמן מספר הסימנים הצטמצם ל-600–800 סימנים.
באכדית נשמרו לוגוגרמות שומריות, כל אחת קרויה שומרוגרמה.
השימוש בכתב על ידי עמים אחרים
התעודה הראשונה בכתב היתדות נמצאה בארך בשכבה מסוף האלף הרביעי לפנה"ס.
ב-2500 לפנה"ס לערך אימצו האכדים את הכתב השומרי.
האכדים היו עם ממוצא שמי ששפתם הייתה שונה לחלוטין, אי לכך עיצורים שמיים רבים אי אפשר היה לייצג במדויק באמצעות הסימנים שבכתב השומרי.
ברבע האחרון של האלף השלישי לפנה"ס אומץ כתב היתדות על ידי החורים והאֵלַמים.
כתב היתדות היה בשימוש בבבל ואשור.
טקסטים בכתב היתדות נמצאו במאה ה-18 לפנה"ס באללח' על חופו המזרחי של הים התיכון.
מכתבי אל-עמארנה שנכתבו במצרים במאה ה-14 לפנה"ס נכתבו בכתב זה.
השימוש בכתב הגיע במאה ה־9 לפנה"ס גם לאוררטו.
הכתב נמצא בשימוש גם אצל החיתים.
כתב היתדות השומרי-אכדי שימש יסוד גם לשתי שיטות של כתבי יתדות אלפביתיים: כתב היתדות של אוגרית שכלל כ-30 סימנים, וכתב היתדות הפרסי–אחמני הקדום שכלל 41 סימנים.
הכתב שימש במשך כ-3,000 שנה, במשך זמן זה חלה בו התפתחות והוא עבר מספר שלבים.
הכתב מורכב מצירוף של סימנים הברתיים ועיצורים.
רוב הסימנים הם רבי הגאיים, כלומר אפשר לקרוא אותם ביותר מדרך אחת, ומובנו של הסימן הוא לפי ההקשר.
ובמקביל יש הגאים בעלי סימנים שונים.
כתב היתדות עבר מספר שינויים במשך כל תקופת השימוש בו.
הדוגמה שלהלן מדגימה את השינויים שהכתב עבר.
שלב 1 – מראה את המילה בשלב של כתב הציורים בערך 3000 לפנה"ס.
סימן הראש הסתובב על צידו, ופונה עתה כלפי מעלה.
זהו הכתב הקדום ביותר הידוע לנו.
הציור הפך קווי, ומופשט יותר וקיבל סומן כ"אות" (אידאוגרמה, ובלשון המחקרית "סימן").
שלב 4 – שלב 4 דומה לכתב בשלב 3 אלא שהוא כתוב באמצעות קנה ("יתד") על גבי חרס.
שלב 5 – מייצג את הסימן בסוף האלף השלישי (סביבות 2200) לפנה"ס, כ-400 שנה אחרי שלב 2. היתדות לא לגמרי מקבילים זה לזה.
שלב 6 – מייצג את הכתב האשורי הקדום בתחילת האלף השני (1999 והלאה) לפנה"ס.
היתדות כולן התיישרו אנכית או אופקית.
כתב זה אומץ על ידי החיתים.
שלב 7 – הסימן פשוט יותר.
כתב היתדות האשורי מתחילת האלף הראשון (סביבות שנת 1000) לפנה"ס ועד להיעלמות הכתב.
בתקופות הקדומות ביותר הסימנים סודרו בתיבות והשורות נקראו מלמעלה למטה.
לאחר מכן שונה כיוון הסימנים ב-90 מעלות והשורה נקראה משמאל לימין.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס החל הכתב האלפביתי הכנעני (על גרסאותיו הפיניקיות, הארמיות ואף העבריות) לדחוק את השימוש בכתב היתדות.
גם בבבל ובפרס בתקופה האחמנית ואחר כך בתקופה הממלכה הסלאוקית, עד שהשימוש בכתב היתדות נעלם כליל במאה הראשונה לספירה.
המסמך האחרון בכתב יתדות שנמצא הוא טקסט אסטרונומיה מבבל המתוארך לשנת 75 לספירה.
כתב היתדות נשתכח במשך השנים שלא היה בשימוש.
התיירים האירופאים הראשונים שהגיעו למסופוטמיה במאה ה־18 נתקלו בסימנים, אך לא זיהו את הסימנים ככתב.
להלן טבלאות המכילות את הסילבוגרמות (אותיות המסמלות הברות, בניגוד ללוגוגרמות).
בכותרות הטבלאות, V מציינת תנועה (באנגלית vowel), ו־C מציינת עיצור (באנגלית consonant).
גופן היוניקוד המוצג במחשבים לא משקף את כל שלבי ההתפתחות של הסילבוגרמות, שבתקופות שונות נכתבו בצורות שונות.
כתב יתדות כולל גם שיטת ספירה וסימנים לציון מספרים.
בשיטה זו נעשה שימוש לראשונה בסביבות המאה ה-19 לפני הספירה.
היא התבססה על בסיס 60, והיא העתיקה ביותר הידועה שמשתמשת בערכי מיקום (בדומה לשיטה העשרונית המקובלת כיום), כלומר שיטה שבה ערכה של ספרה נקבע לא רק לפי צורתה, אלא גם לפי מיקומה במספר.
לשיטת הספירה יש הדים גם כיום: אנו מחלקים כל שעה ל-60 דקות, וכל דקה ל-60 שניות.
כמו כן, כאשר אנו מודדים זוויות באמצעות מעלות, אנו מייחסים להקפה אחת של מעגל ערך של 360 מעלות.
חקר התרבויות העתיקות שהשתמשו בכתב יתדות נקרא אשורולוגיה.
בתחילת המאה ה-17 ביקר האציל האיטלקי פייטרו דלה וַאלֶה במסופוטמיה והיה הראשון שזיהה את חורבות בבל.
בשובו לאירופה הביא איתו מבבל מאור ומפרספוליס לוחות עם כתובות, אך לא ניסה לפענח אותן.
ב-1711 פורסמו בספריו של ז'אן שארדן, שביקר בפרספוליס ב-1674, ציורים ברורים למדי של כתובות בכתב יתדות.
בשנת 1778 יצר הדני קרסטן ניבור העתקים מכתובות שונות של פרספוליס.
העתקים אלה היו הראשונים שהיו מקיפים ומדויקים מספיק כדי לשמש בסיס לפענוח.
ב-1798 הצליח אולוף גרהרד טיכסן לפענח את סימן המרווח המפסיק בין המילים.
גרוטפנד את העתקיו של ניבור והצליח לזהות נכון 12 מסימני כתב היתדות הפרסי העתיק.
זו הייתה תחילתו של הפענוח.
בשלב ראשון בודדו הסימנים שסימנו את שמות המלכים, שמות אבותיהם ותואריהם.
השמות האלה הושוו לשמות שהיו ידועים ממקורות אחרים: מקורות עבריים, יווניים ופרסיים מאוחרים יותר.
הטקסט הראשון המלא שפוענח כהלכה היה כתובת של דריווש הראשון, הנקראת כתובת ביסותון שהייתה כתובה בשלוש שפות.
הפענוח נעשה על ידי הנרי רולינסון שטיפס על סלע והעתיק את הכתובת.
החפירות הראשונות בצפון מסופוטמיה שהחלו בשנת 1842 הביאו לגילויים רבים, חשיפת ארמונות, תבליטי אבן ועוד.
בשנת 1854 נחשפה הספרייה הגדולה של אשורבניפל בנינוה שגילויה אפשר המשך פענוח של הכתב.
רישום ופענוח כתב היתדות נעשה בשני שלבים: ראשית, סימון הסמלים לפי טבלה האומרת את שמות האותיות בשומרית עתיקה, או את משמעותן כמילה באכדית, או את משמעותן כהברה.
תוכן זה נקרא תעתיק מפוצל והוא נראה כך: E4.GAL il-um-MEŠ (היכל האלים).
מהתעתיק המפוצל, דרך כללי דקדוק ידועים נוצר תעתיק מקושר (קומפוזיטי), הנשמע כהברות המשוערות מתוך הכתב.