tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יום לפני הרצח פנתה פאנו למשרד חקירות פרטי בבקשה לנהל מעקב אחרי פולה אליעז היות שהיא אמורה לקבל הודעה קשה ו"לביים התקף לב".
לאחר הרצח היא התקשרה למשרד לברר על המעקב.
החוקר ששמע על מותה של פולה אליעז, חשד בה והזמין את המשטרה.
כאשר הגיעה פאנו למשרד היא נעצרה מיד ובארנקה נמצאו צנצנות "פרודיגל".
לא ברור מדוע פעלה פאנו בצורה כזאת.
ייתכן שרצתה להיעצר ולעמוד לדין כדי שהציבור יידע על אהבתה למשורר אליעז.
המשפט נערך בבית המשפט המחוזי בחיפה.
לאחר חקירת כל העדים נשאר להחליט האם עליזה פאנו הייתה מודעת למעשיה.
בית המשפט הזמין שני פסיכיאטרים שהביעו דעות מנוגדות.
פרופסור היינריך צבי ויניק, מנהל בית החולים לחולי נפש בטלביה וד"ר ראובן מאייר, מנהל בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב הסכימו כי עליזה פאנו מעורערת בנפשה וסובלת מנוירוזה חריפה שלא הגיעה לדרגה של פסיכוזה, שהיא מחלת נפש.
פרופסור ויניק גרס כי עליזה פאנו לא יכלה לעמוד נגד הכוחות ההרסניים שפעלו בתוכה.
לעומתו טען ד"ר מאייר כי היא יכלה להתגבר על הדחפים שלה.
בית המשפט המחוזי קיבל את דעתו של ד"ר מאיר.
עליזה פאנו הורשעה ברצח בכוונה תחילה ונגזר עליה מאסר עולם.
היא ערערה לבית המשפט העליון אולם ערעורה נדחה.
עליזה פאנו ישבה בכלא תקופה קצרה ואחר כך הועברה לאשפוז בבית החולים לחולי נפש בטלביה.
היא שוחררה בספטמבר 1967, לאחר שזכתה לחנינה מהנשיא זלמן שזר.
היא כתבה מאמרים ומחזות אך ללא הצלחה.
בשנת 1990 עזבה את הארץ.
אליעז נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים, ולאחר שהתגרש עבר לגור ביפו ונפטר ב-1974.
רצח עמוס מנטין היה רצח של עובד "בזק" בידי נער פלסטיני ביוני 2003, בימי השיא של האינתיפאדה השנייה.
כעבור עשר שנים חייב בית משפט, באופן תקדימי, את הרשות הפלסטינית ואת מעבידת הנרצח לפצות את משפחתו בגין הרצח.
עובד "בזק", עמוס מנטין, הגיע בליווי מאבטח אל היישוב באקה אל-גרבייה לשם תיקון תקלות, בעקבות הזמנות תיקון מאת תושבים מקומיים.
בזמן שהמאבטח שוחח עם תושב המקום המתין מנטין ברכבו של המאבטח בחלונות סגורים.
נער פלסטיני בן 15 וחצי הגיע למקום, ירה במנטין חמישה כדורים והרגו.
המאבטח הצליח לפצוע את המחבל וללכוד אותו.
המחבל הרוצח נשפט בבית משפט צבאי ונדון למאסר עולם.
עיזבונו של מנטין ואמו הגישו לבית המשפט המחוזי תביעה לפיצויים נגד "בזק" וכמה נושאי משרה בה; נגד לילית אבטחה בע"מ, אשר הכשירה את בן נעים לתפקידו כמאבטח והעסיקה אותו ב"בזק"; נגד הראל חברה לביטוח בע"מ, אשר הוציאה פוליסות ביטוח ל"בזק" ו"לילית"; ונגד הרשות הפלסטינית והמועצה הפלסטינית.
בשנת 2013, 10 שנים לאחר הרצח, לאחר משפט ארוך חייב בית המשפט המחוזי בהחלטה תקדימית את הרשות הפלסטינית בתשלום פיצוי של כ-1.4 מיליון ש"ח למשפחת הנרצח, על הנזקים שנגרמו לה, בנימוק: "משהביעה הרש"פ את נכונותה לאמן נער בן 15.5 בשימוש בנשק במשך 50 ימים...
הרי שברור שעודדה אותו ליישם את המידע שצבר במשך לימודיו, ונוכח האווירה ששררה באותם ימים, ליבוי השנאה וההסתה כלפי ישראל וכלפי היהודים, אך טבעי היה בעיני המחבל כי עליו לממש את הידיעות שצבר במחנה האימונים של הרש"פ בהפעלת נשק ברוח התקופה, קרי: בדרך של רצח יהודי".
נדחתה תביעת המשפחה להטיל פיצויים עונשיים על הרשות הפלסטינית.
חברת "בזק" חויבה בתשלום פיצוי של כ-600,000 שקלים למשפחה, לא כולל הוצאות משפט.
נדחתה התביעה נגד חברת האבטחה "לילית" ונגד הראל חברה לביטוח.
מדובר בפעם הראשונה שבה חברה נושאת באחריות לרצח עובד שלה כתוצאה מפעולת טרור.
על פסק הדין הוגשו ערעורים לבית המשפט העליון, ונפסק בהם חיוב של הרשות הפלסטינית בפיצויים עונשיים בסך 3 מיליון ש"ח, בנוסף לפיצויים שבהם חויבה בבית המשפט המחוזי.
בקשה הרש"פ לדיון נוסף, נדחתה.
הדיון בערעורה של "בזק" טרם הסתיים.
רצח עופרה וטל מוזס הוא פיגוע טרור שבוצע ב-11 באפריל 1987 על ידי מחבל שהשליך בקבוק תבערה לעבר מכונית בה נסעה משפחת מוזס מאלפי מנשה, סמוך לכפר חבלה.
במוצאי שבת נסעה משפחת מוזס, האב אייבי, האם עופרה, הילדים ניר, עדי וטל וחבר של הבן ניר, מכיוון אלפי מנשה לתל אביב, על מנת לקנות מתנות לרגל חג הפסח שחל כעבור יומיים.
בעת שחלפו ליד הכפר חבלה, זרק המחבל מוחמד דאוד בקבוק תבערה לרכבם.
הבקבוק התלקח והרכב הפך למלכודת אש.
עופרה מוזס שהייתה בחודש השישי להריונה, ישבה במושב הקדמי של הרכב.
בקבוק התבערה נזרק לעבר השמשה הקדמית, בצד בו ישבה.
אייבי מוזס ניסה להוציא אותה מן הרכב, אך לא הצליח לפתוח את דלת הרכב בצד בו ישבה בגלל עוצמת הפגיעה.
בנם טל בן ה-5 נפצע אנושות, היה מאושפז בבית החולים, ונפטר מפצעיו לאחר שלושה חודשים.
מוזס הצליח להוציא מהרכב את ילדיו עדי וניר שנפצעו קשה, וגם הוא נפגע קשה בפיגוע.
המחבל נעצר בדצמבר 1987, מחקירת כוחות הביטחון עלה, כי המחבל, תושב קלקיליה בן 25, היה נרקומן שהחליט לבצע פיגועי טרור נגד יהודים, כדי להתקבל לארגון טרור.
בתמורה, קיווה לקבל כספים לקניית סמים.
הפיגוע הראשון שביצע היה השלכת בקבוק תבערה על משפחת מוזס.
לאחר הצלחתו, החליט להמשיך לפעול באופן עצמאי והשליך מספר בקבוקי תבערה נוספים, שלא גרמו נזק.
ב-8 באוגוסט 1987 ביצע פיגוע נוסף, סמוך לצומת חבלה, בשיטה דומה.
בקבוק תבערה שהשליך לעבר מכוניתם של בני הזוג מאלפי־מנשה, התלקח והם נפצעו בינוני.
המחבל נעצר לאחר חקירה מאומצת של השב"כ.
במהלך חקירתו נשבר, הודה במעשים המיוחסים לו ושחזר את הפיגועים.
במרץ 1989 דאוד נידון לשני מאסרי עולם.
בטרם ניתנה ההחלטה הסופית, ביקשו שניים מהשופטים לגזור עליו עונש מוות.
דאוד היה מועמד לשחרור במסגרת הפעימה הרביעית של שחרור המחבלים הפלסטינים במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, אך בשל ביטול הפעימה הרביעית, הוא לא שוחרר מן הכלא.
כשנתיים לאחר הפיגוע הצטרף אייבי מוזס לארגון נפגעי פעולות איבה והיה לפעיל בארגון.
משנת 2017 הוא משמש כיו"ר הארגון.
בשנת 2021 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל.
במאי 1989 הוצב פסל ברונזה של הפסלת שוש חפץ לזכרם של עופרה וטל.
הפסל נמצא ברחוב גלבוע בנקודה הצופה על הכביש העולה לאלפי מנשה בו היה הפיגוע שבו נספו עופרה מוזס ובנה טל.
רצח ראובן (מוטי) שמרלינג הוא פיגוע דקירה שהתרחש בכפר קאסם בערב חג סוכות, י"ד בתשרי תשע"ח (4 באוקטובר 2017) בו נרצח ראובן שמרלינג, ביום הולדתו ה-70, אב לארבעה מהיישוב אלקנה.
שני המחבלים, שהועסקו בישראל על ידי שמרלינג, רצחו אותו בשל היותו יהודי.
את הכוונה לבצע פיגוע דקירה נגד יהודים יזם יוסף כמיל, שהציע למוחמד אבו אלרוב לבצע איתו פיגוע.
השניים החלו לעבוד באופן לא-חוקי במחסן פחמים בכפר קאסם, בניהולו של ראובן שמרלינג.
בהמשך החליטו השניים לרצוח ממניע לאומני את אחד היהודים שעבדו במקום.
השניים רכשו סכין לחיתוך בשר והחביאו אותה בחדר בו ישנו.
השניים שמו לב לכיפה הגדולה על ראשו של שמרלינג החליטו שנגדו יכוונו את הפיגוע.
ב-4 באוקטובר 2017 הגיע שמרלינג אל המחסן, נזף בשניהם וביקש מכמיל להעמיס מצבר של מלגזה מהמחסן לרכב שלו.
עם שובו של כמיל אל החדר, סיכמו הנאשמים כי זוהי העת לפעול, ותכננו, כי אבו אלרוב יוביל את שמרלינג אל החדר בטענה כי המקרר מקולקל ויסיח את דעתו, וכמיל ידקור אותו עם הסכין.
כמיל התקשר למסיע ותיאם עמו שיבוא לקחת אותם, כדי להבטיח את הימלטותם מייד לאחר ביצוע הרצח.
לאחר מכן, בהתאם לתוכנית, הוביל אבו אלרוב את שמרלינג אל החדר באמתלת שווא, ושניהם רצחו אותו – כמיל דקר אותו מספר פעמים בסכין שרכשו, תוך שאבו אלרוב דוחף ומכה אותו במאוורר, ובהמשך, אבו אלרוב הביא מכוש שהיה סמוך לדלת החדר, והשניים הכו את שמרלינג עד שהתמוטט על הרצפה.
לאחר מכן, התקלחו המחבלים, החליפו בגדיהם, עזבו את המקום ונסעו למקום מגוריהם.
שמרלינג נמצא על ידי בנו המתגורר באלקנה שהגיע למחסנו של אביו בכפר קאסם ומצא אותו דקור בכל חלקי גופו וללא רוח חיים.
בתחילת החקירה בחנה המשטרה אם שמרלינג נרצח על ידי מחבלים ממניע לאומני, או שעובדים אותם העסיק בשל ויכוח על רקע סכסוך כספי.
משפחתו של שמרלינג טענה כי אין להם ספק שמדובר ברצח ממניע לאומני.
ב-8 באוקטובר הותר לפרסום כי השב"כ עצר שני פלסטינים מקבטיה וכי הרקע לרצח לאומני, כלומר מדובר בפיגוע טרור.
ב-29 באוקטובר פורסמו פרטי הפיגוע כפי שפוענחו על ידי שירות הביטחון הכללי, שעצר בשיתוף עם הימ"מ את המחבלים.
ב-17 ביולי 2018 דן בית המשפט את שני המחבלים למאסר עולם.
בינואר 2025 החליטה ממשלת ישראל לשחרר את אחד המחבלים שביצעו את הרצח, יוסף כמיל, בעסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
המחבל השני, מוחמד אבו אלרוב, צפוי להשתחרר כחלק מהסכם חמאס–ישראל שנחתם באוקטובר 2025.
סמוך לרצח וטרם נתבררו מניעיו, כתב ראש הממשלה בנימין נתניהו בחשבון הפייסבוק שלו: .
לאחר הרצח התייחס עאדל בדיר ראש עיריית כפר קאסם לחקירה ואמר: "החקירה בראשיתה, ואנו ממתינים כמו כולם לתוצאותיה, אם כי נראה שמדובר בסכסוך כספי שיכול לקרות בכל מקום, ועל פניו החשודים אינם תושבי המקום.
אנחנו מקווים שהמשטרה תסיים את החקירה כמה שיותר מהר כדי למצות את הדין עם הפושעים".
בהמשך אמר כי "כל איש עסקים שנכנס לכפר קאסם הופך להיות חלק ממנה ולכן הרצח המתועב הזה הוא אבדה גדולה עבורנו".
חבר הכנסת מטעם מרצ, עיסווי פריג', תושב כפר קאסם, אמר כי: .
צ'רי ג'וזפין בייטס הייתה סטודנטית בשנתה הראשונה במכללה הקהילתית של ריברסייד ותושבת עיר זו אשר נרצחה בדקירות סכין בפלג גופה העליון בליל כל הקדושים בעת ששהתה בשטח המכללה כדי ללמוד בספרייה באותו הערב.
אף על פי שהשתלשלות האירועים בפשע עצמו די ברורים למשטרה ולרשויות בארצות הברית, זהות הרוצח לא פוענחה.
בייטס עצמה הייתה תלמידה פופולרית בתיכון "ראמונה" בעיר ריברסייד, תלמידה מצטיינת ומעודדת של קבוצות הספורט באותו התיכון.
היא התגוררה בעיר ביחד עם אביה, ג'וזף, ששירת כמכונאי בבסיס חיל הים בקורונה לאחר שהוריה נפרדו (אמה התגוררה גם היא בעיר זו) ואחיה הבכור שירת בחיל הים האמריקאי.
צ'רי, שעבדה למחייתה בבנק המקומי, נרשמה ל"מכללה הקהילתית של ריברסייד" בציפייה ללמוד לתואר ולהשתלב כדיילת אוויר.
לאחר 30 יום מהרצח, ב-29 בנובמבר 1966, נשלח מכתב "התוודות" שנכתב עם מכונת כתיבה מאדם שטען להיותו הרוצח וטענה כי בייטס איננה הקורבן הראשון שלו.
המכתב נשלח לעיתון "ריברסייד אנטרפרייז" ועותק שלו נשלח מהמחבר גם למפקד משטרת ריברסייד.
לאחר חצי שנה נשלחו שלושה מכתבים שנכתבו בכתב יד מסורבל, שיועדו למערכת אותו העיתון, משטרת ריברסייד ואביה של צ'רי ג'ו בייטס, וטענו כי "היא/בייטס הייתה צריכה למות!
שלושת המכתבים היו עם שני בולים על המעטפה של כל אחד מהם, מאפיין שלימים יהיה של רוצח הזודיאק, מה שהוביל את משטרת ריברסייד לחשוד כי אותו האדם שרצח את צ'רי ג'ו בייטס עבר לגור במפרץ סן פרנסיסקו והוא הרוצח הסדרתי שמטיל אימה על אותו האזור עם מכתבים ביזאריים.
בשעה 22:30 בערך נשמעה צרחה (או לפי מקורות אחרים צרחה אחת חזקה והשנייה מעומעמת) מהאזור בו שהתה בייטס, שדווחה על ידי דיירי המכללה לרשויות.
בייטס נמצאה למחרת ב-31 באוקטובר 1966 בשעה שש בבוקר דקורה למוות בקרבת שני מבנים נטושים וישנים של המכללה שיועדו להריסה במרחק כמה דקות מהספרייה בה נמצא רכבה המושבת.
בשל העובדה שארנקה של בייטס נמצא לכאורה "בלא התעסקות" לידה לא עלה חשד שנרצחה כחלק משוד והעובדה שבגדיה לא הופשלו נפסל חשד שהיה מדובר באונס ורצח.
באזור זירת הרצח נמצאה חתיכת שעון טיימקס שבור (מדגם שנמכר בבסיסים צבאיים, וייתכן שיובא מאנגליה) שצולם בתחנת המשטרה כ"נעצר ב-12:24" אך השוטרים שבדקו את הזירה מצאו את השעון כשמחוגיו על 09:07 העריכו שבייטס נרצחה בסביבות השעה שבה נשמעה הצרחה שדווחה מהמעונות.
צ'רי נדקרה 42 פעמים, רובם לצווארה עד שכמעט נערף ראשה, ובנוסף נחנקה על ידי הרוצח והוכתה במכות פיזיות (ככל הנראה אגרופים ובעיטות) בראשה ובפניה.
חברה של צ'רי לעבודתה בבנק המקומי העידה כי השתיים שוחחו בטלפון בשעה 14:00 ביום הרצח וכי בייטס הסבירה לה כי היא צריכה ללכת בערב לספרייה לסיים עבודה שעשתה.
חברה אחרת ללימודים אמרה כי צ'רי עבדה על עבודת הגשה בנושא חבר האלקטורים שהתחילו ביחד, אך לאחר מכן הוחלט כי כל אחת תעבוד לבד, וצ'רי נזקקה לביבליוגרפיה חדשה בשל היפרדותן ולכן נסעה לספרייה של המכללה כדי להשיג מקורות מידע חדשים לעבודה.
סטודנט מקומי ממוצא מקסיקני סיפר כי צ'רי הגיעה לספרייה בסביבות 17:40, סמוך למועד הפתיחה שלה בשש בערב (הוא עצמו חיכה מעט קודם לכן שם), וטען כי ראה אותה יוצאת ממנה בסביבות 18:30 אך טען שכנראה שבה מאוחר יותר אך הוא לא היה שם כדי לראות זאת.
אביה, ג'וזף בייטס, העיד כי בתו כנראה שהתה בביתם לפני שיצאה שוב לספרייה, שכן השאירה לו פתק במטבח שבו כתבה: "אבא, יצאתי לספריית RCC", הוא חיכה לה שתחזור בערב.
לבקשת הבלשים, נערך שחזור של ערב הרצח בספרייה כמה ימים לאחר קבורתה של צ'רי.
הסטודנטים שהוזמנו לשחזר את שהותם בערב הרצח בספרייה נדרשו ללבוש את אותם הבגדים שלבשו אז ולחנות באותם מקומות החנייה שבהם חנו באותו התאריך.
הבלשים תחקרו את הנמצאים ועלה כי חלקם ראו את צ'רי או בחורה שהייתה לבושה כמותה שהמתינה לפתיחת הספרייה כעשרים דקות בטרם נפתחה ועם פתיחת הדלתות ניגשה לקחת את הספרים שלשמם באה לספרייה ויצאה משם לאחר זמן קצר.
מעדויות שנגבו במקום עולה כי כמעט כל הנוכחים בערב הרצח בספרייה הגיעו לשחזור, פרט לאדם כבד משקל בעל זקן ואישה ששהו בספרייה באותו הערב.
בשל המוטיב תאב הדם שמופיע בו הציעה המשטרה כי ייתכן שזהו שיר שנכתב על ידי הרוצח של בייטס.
מבדיקות המשטרה בסביבת זירת הרצח נתגלו טיפות דם בשביל המוביל בחזרה לספרייה והוצע כי הרוצח שב על מסלולו.
רכבה של בייטס נתגלה עם דלתותיו לא נעולות וחלונותיו פתוחים, בן זוגה טען שזה תמוה בעיניו כיוון שבייטס חסכה המון כדי לרכוש את הרכב הזה ונהגה לשמור עליו נעול ובטוח מגנבות.
שלושת הספרים ששאלה מהספרייה בטרם נרצחה נמצאו במושב הנוסע.
היו עדויות של אנשים שראו שני גברים מסתובבים בסביבות 1:30 לפנות בוקר של 31 באוקטובר באזור זירת הרצח של בייטס (גופתה נותרה שם עד התגלותה ב-6 בבוקר) מחפשים משהו עם פנסים במשך כרבע שעה ואז הלכו מהמקום, זה גרם לחוקרי משטרה לקחת בחשבון שיש סיכוי שהרוצח פעל עם שותף.
תושבות ובדלי סיגריות נאספו מהמקום, ככל הנראה חלקן של אותו האדם המסתורי שעמד שם באותה העת.
בדיקת הדנ"א משאריות רקמת העור ושלוש השערות שנמצאו בידיה של גופת הנרצחת העידו על כך שהיא ניסתה להתנגד לרוצח והעלו, בכלים שהיו קיימים לחוקרים ב-1990, את הממצא הבא: הרוצח הוא גבר לבן עם שיער בגוון sandy-blond.
סטודנטית שהתגוררה בבניין סמוך לזירת הרצח סיפרה לחוקרי המשטרה (שביקרו ותחקרו את תושבי הבניין) ששמעה את צעקות וצרחות בסביבות השעה 22:30 ואז נשמעה "צרחה מעומעמת" שלאחריה (בערך כשתי דקות לאחר הצרחה הראשונה) היא שמעה גם צליל התנעה רועש של רכב ישן - ייתכן שהיה זה רכבו של הרוצח שנמלט מהמקום.
הרצח של צ'רי ג'ו בייטס התרחש כשנה וחצי לאחר שלא הרחק מזירת הרצח התרחש ניסיון רציחתה של סטודנטית, שהייתה בת 19 באותה העת, בדקירות סכין ציד על ידי רונלד לין טאפט, שהיה נער בן 18 אז.
טאפט עקב אחרי הקורבן וניסה לשכנע אותה לעלות לרכבו תוך כדי שהיא מסרבת וממשיכה בדרכה לביתה בשטח הקמפוס, בשלב מסוים ירד טאפט מרכבו ותקף אותה פיזית ואז ניסה לרצוח אותה בדקירות לבטנה.
טאפט נעצר לאחר שהקורבן שרדה ובעזרת דיירים בקמפוס פונתה לטיפול בבית החולים המקומי הקרוב.
טאפט הורשע ונאסר כשנה טרם רצח צ'רי ג'ו בייטס כך שנשללת האפשרות כי היה האחראי לאירוע, אך ייתכן כי הרוצח של צ'רי קיבל מהאירוע הזה השראה.
מדבריו של קפטן ארווין קרוס לעיתונות, עולה כי לאחר הרצח התקבלו שיחות טלפון רבות למוקד המשטרה בריברסייד לגביו אך הוא טען שהן היו מתיחות טלפוניות ולא הכילו מידע שיכול לסייע לפתרון התעלומה.
הוא טען שבזמן שאחז בה תקף אותה מינית בכך שנגע בחזה "החם", וזנח אותה במקום מתבוססת בדמה לאחר שהסכין שלו נשברה בעת הדקירה האחרונה בתוך בטנה (מה שהתברר כלא נכון מהנתיחה שלאחר המוות).
הרוצח דקר את הנרצחת פעמים רבות בחזה ופעם אחת בגבה ואף הכה את פניה וחנק אותה, גרונה שוסף בצורה שכמעט ערפה את ראשה.
כלי הרצח היה סכין באורך 3.5 אינצ'ים ועוביו כ-0.5 אינץ'.
לדבריו המשטרה בריברסייד הצליחה לאתר כמה טביעות אצבע לא מוכרות ברכבה של בייטס, כפי הנראה של הרוצח, שהועברו לתיק החקירות של ה-FBI שחקר גם את המקרה בנאפה.
ייתכן שהציע לה טרמפ באופנוע שכן לאחר שעת הרצח המשוערת נשמע מהאזור אופנוע מתניע בצורה רועשת.
הוצעה האפשרות שגם אם הזודיאק לא היה רוצחה של בייטס, שהוא אכן היה מחברם של המכתבים שנשלחו לעיתונות, למשטרה ולאביה של בייטס בשל הדמיון בסגנון ההתנסחות שלו, ושזהו רמז עבה לכך שהיה חי בריברסייד בזמן הרצח.
בשנת 1971 קיבל העיתונאי פול אייברי מה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שפרסם את הכתבות לגבי מעשי הזודיאק הודעה מאדם מלוס אנג'לס כי יש לו מידע לגבי הרצח בריברסייד.
אייברי נסע עד אליו כפי שביקש והם נפגשו באזור מפעלים בעיר והאדם סיפר לו שקרוב לוודאי שהרוצח מאותו האירוע הוא הזודיאק.
אייברי המשיך עם החומר שקיבל מהמודיע אל משטרת לוס אנג'לס שפתחה בחקירה וזימנה את הבלשים האמונים על המקרה ממשטרת סן פרנסיסקו למשרדיהם, לאחר הפגישה הזו הסתכסכו הבלש טאסקי ואייברי והפסיקו לעבוד בתיאום בחקירת הרציחות.
אם זהו אכן רוצח הזודיאק הרי שהפרופיל של גבר בן 35–45 שניתן בדיווחים של תחנות המשטרה של אזור מפרץ סן פרנסיסקו בשנים שלאחר מכן (דצמבר 1968–1974) שגוי שכן הרוצח היה צריך להיות בשנות העשרים לחייו בעת המעשים.
בשנת 1971, חמש שנים לאחר הרצח, שלח הזודיאק מכתב בדואר אוויר מהעיר פלזנטון ל"לוס אנג'לס טיימס" שבו נתן קרדיט למשטרת סן פרנסיסקו על כך שגילו על "הפעילות שלי בריברסייד" וטען ש"הם מוצאים רק את המקרים הקלים, יש עוד המון (מקרים) שם בדרום (קליפורניה)" שהמשטרה לא עלתה עליהם עדיין.
במהלך שנות השמונים הוצאה גופתה של צ'רי ג'ו בייטס מקברה לבקשת משפחתה, ולאחר בדיקות משטרה (ששללו בין היתר את האפשרות שהייתה בהריון בעת הרצחה), נשרפה בקרמציה לאפר שפוזר במי האוקיינוס השקט.
הקבר שלה בבית הקברות קרסטלון המקומי בוטל לאחר מכן.
ב-1997 הקימו משפחתה את "קרן צ'רי ג'ו בייטס לעידוד סטודנטים למוזיקה", שכן נגינה היה אחד מתחביביה, שמיועדת לתת מלגה לסטודנטים למוזיקה שממוצע תעודת הבגרות שלהם הוא GPA 3.0 (בציון מספרי 83–86).
במסמך שכתב מפקד משטרת ריברסייד, ג'רי קרול, ב-1999 נטען כי הייתה עדות של אדם שהבחין בערב הרצח ברכב מדגם ישן של חברת סטודיבייקר שחנה ברחוב Riverside Drive בקמפוס שלהערכת קרול הוא ככל הנראה כלי הרכב של הרוצח של צ'רי ג'ו בייטס.
אף על פי שזהותו אינה ידועה נכון לכתיבת שורות אלה, הרוצח הסדרתי שכינה עצמו "זודיאק" נקשר וגם קשר עצמו למקרה במהלך ראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
משטרת ריברסייד גיבשה השערה במהלך פרוץ גל הרציחות של "זודיאק" כי לאור נקודות דמיון בין אופי הכתיבה שלו, השימוש ביותר מבול דואר אחד במעטפות מכתביו והיעדים שבחר למען בתכתובותיו לבין אלה של מחבר המכתבים לגבי רצח צרי ג'ו בייטס - הרי שקרוב לוודאי ומדובר באותו האדם.
רוצח הזודיאק עצמו שמר על שקט של מספר חודשים עד ש"לקח אחריות" במכתב ששלח ללוס אנג'לס טיימס ב-13 במרץ 1971 ובו "נתן קרדיט למשטרה על שנתקלה בפעילות שלו בריברסייד", והוסיף כי זה רק "מהמקרים הקלים, יש עוד הרבה קורבנות בדרום קליפורניה".
אף על פי שתחילה סברו כי אכן זה אישוש של חשדם, חוקרי המשטרה ממפרץ בן פרנסיסקו ולוס אנג'לס הבינו כי ככל הנראה מדובר בהודאה שקרית (גם אם ממניע של לקיחת אחריות כדי "להאדיר" את שמו והמוניטין שלו) ובניסיון להתל בהם, לשבש בחקירתם ולהרחיקם לחפש אחריו במקום שלא קשור אליו.
היו הצעות כי רוצח הזודיאק רק כתב את המכתבים ולא ביצע את הרצח בעצמו, אמנם שפת המכתבים מראה על אופי מחשבה מיני שמעולם לא בוטא במכתבי רוצח הזודיאק, מה שמעמיד את ההנחה הזו בספק.
מבדיקת בלשים חובבים שחוקרים את תיק הזודיאק עולה כי בעיר ריברסייד ישנו רחוב בשם "זודיאק", כך שאם טענת רוצח הזודיאק נכונה לגבי היותו רוצחה של בייטס ייתכן שאת השם שלו שאל מהרחוב הזה מכיוון שמעולם לא התייחס לגלגל המזלות המכונה "זודיאק".
ביממה לאחר שנרצחה בייטס לקח באופן חריג חופש מהעבודה (היה עובד במשך כל השנה, גם כשלקח פעם הפסקה מהלימודים) ובתום השנה ביקש העברה (טרנספר) למכללה אחרת.
בשלב מסוים בחייו התאשפז במוסד לחולי נפש בצפון המדינה (קרוב למפרץ סן פרנסיסקו) ונעצר פעם בעוון התערטלות בציבור ובעוון לכידת אדם בתוך תא טלפון ציבורי כשהוא מונע ממנו לצאת בעודו עירום כשהוא חוסם את היציאה מהתא, האדם חייג למשטרה והוגשה נגד סאליבן תלונה על הטרדה מינית.
לדברי חברי אחיו הצעיר והמקובל אפילו אחיו הציע פעם כי ייתכן שרוס הוא הרוצח של בייטס, אולם מעולם לא פנה לרשויות.
סאליבן עבד כטבח במסעדה בסן פרנסיסקו עד שנפטר מסרטן בשנת 1977 בעוד שהמכתב האותנטי האחרון מרוצח הזודיאק לכאורה התקבל בשנה שלאחר מכן כך שמועמדותו של סאליבן כחשוד בתיק הזה לפחות נותרת בספק.
בסדרה "המרדף אחר רוצח הזודיאק" נטען כי מרישומי התואר שלו בריברסייד עולה כי סאליבן לקח קורס בקריפטוגרפיה ואף התפרסם בעיתונות פעם כאשר ביים סרט אימה חובבני בשנות העשרים שלו.
בערב הרצח בנט שהה במגרש הכדורסל של המכללה ושיחק עם חבריו ואז צ'רי הגיעה לדבר איתו מסיבות לא ידועות, לאחר שהלכה לספריה הוא סינן לחבריו: "הכלבה הזאת הולכת לספריה".
ב-1968 חבר של בנט שהיה אסיר מרצה עונש ביקש להתוודות בפני הסוהרים כי בנט הוא הרוצח של בייטס, אותו אסיר עבר בדיקת פוליגרף ונמצא דובר אמת וסיפורו היה רציף מבלי סתירות גם לסוהרים וגם לחוקר הפוליגרף.
חבר נוסף של בנט טען כי בבוקר של 31 באוקטובר 1966 הגיע בנט אליו מייבב בבכי וטען כי "חיסל את בייטס", אותו חבר של בנט עבר בדיקת פוליגרף ונמצא דובר אמת.
חברו הטוב ביותר של בנט מימי המכללה טען כי ב-2:30 לפנות בוקר של 31 באוקטובר 1966 נתקל בבנט במסעדה בשם "הצב הירוק", בנט ביקש מאותו האדם לעשות לו טובה ולתת לו טרמפ בחזרה לקולג' בריברסייד בטענה כי "הוא צריך לחפש משהו שאיבד".
החבר עבר פוליגרף ונמצא דובר אמת בכל השאלות מלבד בשאלה: "האם ייתכן ששהית בזירת הרצח של צ'רי בזמן האירוע?".
בנט נלקח לבדיקות פוליגרף אך לא עמד בלחץ של השאלות הקשות שהפנו אליו החוקרים וגרם למפעיל הפוליגרף לצאת מכליו ולצעוק: "תיקחו את המזדיין הזה מכאן".
אחותו של בנט שירתה בבסיס "נורטון" של חיל האוויר האמריקאי ומעדויות של קרוביו היא אכן נתנה לו שעון שיובא מאנגליה במתנה שנעלם לאחר הירצחה של בייטס ולכאורה דרכה גם היה יכול לרכוש נעליים צבאיות.
האוסן היה מכונאי בשירות חיל הים האמריקאי ב-Mare Island שצמוד לואלחו בה התחילו מקרי רוצח הזודיאק.
ייתכן שבעת שירותו הכיר את אביה של הנרצחת שכן שניהם עבדו באותו המקצוע ובאותו החיל.
מרטין (נולד ב-15 באוקטובר 1917) היה אחד מעובדי האחזקה במכללה הקהילתית בריברסייד וייתכן שאף היה העובד שגילה את גופתה של צ'רי ג'ו בייטס בעת פטרול הבוקר שלו.
רצח קים ואל, שהייתה עיתונאית שוודית, בוצע ב-10 באוגוסט 2017 על ידי היזם פיטר מדסן על סיפונה של צוללת בדנמרק.
קים ואל הייתה עיתונאית עצמאית שוודית בת 30, שכתבה לעיתונים שונים בעולם בהם "הניו יורק טיימס" ו"הגרדיאן".
היא קבעה לקיים ריאיון עם היזם, הממציא והמהנדס פיטר מדסן, שבנה באמצעות מימון המונים צוללת שנקראה "UC3 Nautilus", שאורכה 17 מטרים ומשקלה 40 טון.
ואל קבעה מועד לקיום ראיון לכתבה על מדסן.
כחלק מהכתבה היא הגיעה לצוללת של מדסן.
היא נראתה על ידי עוברים ושבים נכנסת לצוללת ואף צולמה על ידיהם, ומשלא שבה לביתה הודיע בן זוגה על היעלמותה.
הצוללת נמצאה שקועה ועליה מדסן בלבד.
תחילה טען מדסן כי הוריד אותה בחוף במקום שבו נאספה.
הצוללת חולצה על ידי חיל הים הדני באזור מפרץ קוגה ונמצאו עליה כתמי דם השייכים לוואל.
המשטרה חשדה שמדסן הטביע את הצוללת ומדסן נעצר מייד.
לפי הערכת המשטרה, הצוללת הוטבעה כדי לטשטש ראיות בזירת הרצח.
מדסן טען בהמשך שוואל מתה ב"תאונה" וכי הוא נאלץ "לקבור" את גופתה בים.
כמה ימים לאחר מכן נמצא על ידי עובר אורח בחוף חלק של פלג גופה העליון, וחודשיים אחרי כן נמצאו חלקים נוספים מגופה: ראשה ורגליה.
ממצאים העלו שוואל נדקרה 15 פעמים.
מדסן הואשם ברציחתה של ואל.
הוא טען בבית המשפט כי מותה נגרם בפגיעה של דלת הצוללת בראשה, וכי הוא זרק את גופתה לים, והכחיש שרצח אותה.
הוא נידון למאסר עולם על רציחתה של ואל והתעללות מינית וביצוע מעשה.
על פי התביעה מתה ואל מחניקה או משיסוף גרונה.
התביעה טענה כי המשטרה מצאה במחשבו של מדסן צילומי וידאו של נשים שנרצחו.
עוד טענה התביעה כי עדים מסרו שמדסן צפה בסרטונים של עריפת ראשים ותירגל חנק ארוטי.
מדסן הגיש ערעור על גזר דינו, אך ערעורו נדחה, ומאסר העולם שקיבל (אשר בדנמרק עומד על 16 שנות מאסר בממוצע) נותר על כנו.
באוקטובר 2020 הצליח להמלט מהכלא אך נתפס כעבור זמן קצר.
בני משפחתה וחבריה של ואל הקימו לאחר מותה קרן שמטרתה לממן עיתונאיות הכותבות על פי ערכיה של ואל.
ביום השנה להירצחה נערך לזכרה מרוץ ב-15 ערים שונות בעולם.
אמה של ואל כתבה ספר לזכרה.
בשנת 2020 שודרה סדרת טלוויזיה דנית בשם "החקירה" המגוללת את סיפור חקירת הרצח.
רצח ענבל עמרם היה מעשה רצח שהתרחש ב-4 במרץ 2006. תושב קלקיליה, מוחמד בן טאלב ג'עידי, דקר למוות צעירה בשם ענבל עמרם בעת ניסיון לגנוב את מכוניתה.
הרצח הסעיר את המדינה וזכור בשל המחדל המשטרתי שהתעכבה בפתיחת החיפושים אחרי עמרם, לאחר שאביה דיווח למשטרה על היעלמותה.
ביום שבת, 4 במרץ 2006, סמוך לחצות, יצאה עמרם בת ה-20 מביתה שבפתח תקווה כדי לאסוף את אחותה הקטנה עומרית, אך לא הגיעה אליה ליעד.
בחלוף מספר דקות התקשרה עומרית להוריה ושאלה אותם מדוע לא מגיעים לקחת אותה, ואביה התקשר מיד לטלפון הנייד של ענבל, אך היא לא ענתה.
לאחר שניסה ליצור עמה קשר שוב ושוב ללא הצלחה, נסע האב לתחנת המשטרה בפתח תקווה, כדי להגיש תלונה שבתו נעדרת אך נדחה לאור פרק הזמן הקצר שעבר מהיעדרותה.
האב החליט לא לחכות 48 שעות, כפי שהתבקש במשטרה, ופנה לבן משפחה המשרת במשטרת מחוז תל אביב, ובשעה שלוש לפנות בוקר התחילו השוטרים לבצע חיפושים.
בחברת התקשורת איכנו את הטלפון של ענבל, והוא נמצא באזור פי גלילות ליד מחלף גלילות.
מאוחר יותר הובא מסוק משטרתי לאזור האירוע, שם אותרה מכוניתה של ענבל שנמצאה בתוכה ללא רוח חיים כשגרונה דקור, ולאחר מכן נקבע מותה.
המשטרה פתחה בחקירה, במסגרתה אספו החוקרים, בין היתר, את המחשב האישי של עמרם, כדי לבדוק האם הרוצח הוא אדם אותו הכירה.
התפנית הגיעה כאשר למעבדה המשטרתית נשלח מכל דלק שהיה בסמוך לרכב של עמרם, ועליו אותרה טביעת אצבע.
הממצא הוביל לחשוד פלסטיני מקלקיליה בשם מוחמד בן טאלב ג'עידי, שהיה מוכר למשטרה כגנב מתכות ורכבים.
המצוד אחר החשוד נמשך מספר שבועות, תחת מעטה של צו איסור פרסום.
לאחר כחודש הצליחו אנשי שירות הביטחון הכללי למצוא אותו.
מחקירתו של ג'עדי עלה כי הוא הסתנן לישראל, תוך עקיפת גדר הביטחון, והגיע לפתח תקווה כאשר הוא מצויד בסכין על מנת לשדוד ולגנוב כלי רכב.
הוא הגיע לשכונה שבה התגוררה עמרם.
ג'עדי החל לנסוע בפראות עם עמרם בניסיון לאתר כביש מוכר, עד שלבסוף נתקע עם המכונית בסמוך למקום מציאתה באזור פי גלילות ליד מחלף גלילות, וג'עדי ניסה להצית את הרכב כדי להעלים ראיות אך נכשל, ולבסוף נמלט מהמקום כשהוא מותיר את עמרם ברכב מתבוססת בדמה עד שהיא מתה.
ג'עדי שיתף פעולה בחקירה וביצע שחזור מלא של הרצח.
ב-31 באוקטובר 2006 הרשיע בית המשפט המחוזי בתל אביב את ג'עידי, ברצח עמרם.
בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון בין הפרקליטות לבין ג'עידי, שעל פיו הוא הודה והורשע גם בעבירות של חטיפה, שוד, הצתה ושהייה בלתי חוקית.
למרות הרשעתו בשורת העבירות, קובע ההסדר כי ג'עידי ירצה עונש של מאסר עולם בגין עבירת הרצח בלבד.
כמו כן גם האחראים למחדל המשטרתי נענשו משמעתית.
לאחר מותה הגישה משפחתה של עמרם תביעת רשלנות נגד המדינה וטענה כי עמרם "פרפרה במשך שעות בין החיים למוות", בזמן שבני המשפחה ניסו לגרום למשטרה לחפש אחריה ולפתוח בחקירה.
הפרקליטות והמשטרה סירבו לקחת אחריות ולפצות את המשפחה וניהלו משפט שלכל אורכו טענו כי לא ניתן היה להציל את חיי עמרם.
ב-30 באוגוסט 2010 קבע בית המשפט המחוזי כי המדינה אחראית ברשלנות לאי-מניעת הרצח של עמרם.
במסגרת פסק הדין נקבע כי המשטרה פעלה באופן רשלני, למן הרגע שבו נודע על היעלמה של עמרם ועד גילוי גופתה.
בנובמבר 2011 נקבע כי המדינה תפצה את קרוביה של עמרם ב־3,050,000 ש"ח בגין רשלנות המשטרה בטיפול במקרה.
בשנת 2008 שודר סרט תיעודי מאת אילן שושן שנקרא "ענבל עמרם אינה עונה".
באוגוסט 2017 נפטרה אמה של ענבל, חבצלת, מסרטן, ובאוגוסט 2019, שנתיים לאחר מכן, הלך לעולמו אביה של ענבל, חנניה, גם הוא מסרטן.
רצח עינב רוגל התרחש בשער הגולן ב-29 ביוני 1991, כשבן זוגה גלעד שמן ירה בה למוות עקב רצונה להיפרד ממנו.
בגיל 17 וחצי החלה עינב רוגל, בת קיבוץ שער הגולן, מערכת יחסים זוגית עם גלעד שמן, בן קיבוץ מעגן השכן, אז חייל בן 20 בשירות סדיר.
במהלך שירותו הצבאי הואשם שמן בהרג בשוגג, לאחר שירה למוות בנערה פלסטינית בעזה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
במהלך תקופת יחסיהם, שנמשכה שנתיים, סבלה רוגל מגילויי אלימות משמן וביקשה להיפרד ממנו, אולם הוא לא הניח לה והטריד אותה ללא הפסק, עד שהתבקש לא להגיע לקיבוצה.
במוצאי שבת, בליל 29 ביוני 1991, הגיע שמן לשער הגולן והצליח להיכנס ליישוב מכניסה אחורית.
הוא חדר לדירתה של רוגל וירה בה למוות בשנתה.
גופתה התגלתה על ידי אמה למחרת בבוקר.
בשנת 1993 הרשיע בית המשפט המחוזי בנצרת את שמן ברציחתה של רוגל וגזר עליו מאסר עולם.
שמן הגיש ערעור לבית המשפט העליון, בטענה שבזמן ביצוע הרצח סבל מאי שפיות זמנית, ולכן יש להקל בעונשו.
בית המשפט העליון החזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי, שם הוא נדון בפני השופטים יהודה אברמוביץ, גדעון גינת ומרדכי הס.
גזר-הדין מיום 2.3.1998 נכתב על ידי השופט גדעון גינת בהסכמת הנשיא אברמוביץ והשופט הס.
פסיקתם הייתה שיש להותיר את העונש על כנו.
בעקבות זאת ערער שמן פעם נוספת לבית המשפט העליון.
פסק הדין, שנכתב על ידי השופטת טובה שטרסברג-כהן בהסכמת השופטים אילה פרוקצ'יה ואדמונד לוי, ניתן ביום 29.01.2002. בהחלטתם לדחות את הערעור כתבו השופטים:
בשנת 2009 המליצה הוועדה לקציבת מאסרי עולם לנשיא המדינה שמעון פרס לקצוב את עונשו של שמן ל-30 שנות מאסר.
משפחתה של רוגל ניהלה מאבק נוכח המלצה זו ואף הציגה מידע לפיו במהלך חופשה ממאסרו הכה שמן את בת הזוג שלו לעיני בנם המשותף.
הנשיא החליט לבסוף לקצוב את עונשו ל-36 שנות מאסר.
בשנת 2019 הגיש שמן בקשה לוועדת השחרורים לשחרור מוקדם, אך הדיון בבקשה נדחה בשנה על מנת ששמן ישלים את הליך השיקום.
ביוני 2020 נדחתה בקשתו לשחרור מוקדם.
בשנת 2023 שוב הגיש בקשה לוועדת השחרורים לשחרור מוקדם.
ב-18 בדצמבר 2023, החליטה ועדת שחרורים מיוחדת במקום מושבה בבית הסוהר צלמון, לקבל את בקשתו של שמן והורתה על שחרורו המוקדם.
בתאריך 10 בינואר 2024 הפך בית המשפט המחוזי בנצרת את החלטת ועדת השחרורים המיוחדת, וקבע כי שמן ימשיך לרצות את מאסרו.
בית המשפט קיבל את עמדתה של משפחתה של הנרצחת כי ראוי מבחינה מוסרית שירצה את כל תקופת מאסרו.
הוא צפוי להשתחרר מהכלא לאחר ריצוי עונשו המלא בשנת 2027.
בשנת 1998 הפיקה הבמאית נילי טל סרט תיעודי על הפרשה, בשם "עזה כמוות".
בית המשפט המחוזי התיר לה, בהסכמת הצדדים, בפעם הראשונה מאז משפט אייכמן, לצלם בזמן אמת את המשפט.
בשנת 2022 יצא שיר לזכרה הנקרא "העיניים של עינב" שנכתב והולחן על ידי אלעד שודלר וביצעה אותו הזמרת סי היימן.
רצח רוברט קנדי הוא רצח פוליטי, שאירע ב־5 ביוני 1968 במלון אמבסדור בלוס-אנג'לס.
הרצח בוצע בתום מסיבת עיתונאים בידי סירחאן סירחאן, שחש נבגד עקב תמיכת קנדי במדינת ישראל בזמן מלחמת ששת הימים.
בחצות של ליל 5 ביוני 1968, נשא קנדי, שהיה התובע הכללי של ארצות הברית ואחיו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פיצג'רלד קנדי, דברים במסיבת עיתונאים במלון אמבסדור בלוס אנג'לס.
מעט לאחר חצות סיים קנדי את נאום הניצחון שלו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968. קנדי אמר לתומכיו במלון כי "הניצחון בקליפורניה כבר מובטח לנו" ואף סימן V באצבעותיו.
קנדי נפגע שלוש פעמים וחמישה אחרים נפצעו אף הם.
לאחר שנורה, תפסו תומכיו של קנדי את סירחאן (בהם האלוף האולימפי, רייפר ג'ונסון), קנדי שכב פצוע ושאל את אחד מתומכיו "הכול בסדר?".
לאחר שקיבל תשובה חיובית, אמר "הכול יהיה בסדר"".
לאחר מכן איבד את הכרתו והוא הובהל לבית החולים.
באותו הזמן שקנדי היה בדרכו לבית החולים ניסו מספר אנשים בבית המלון לבצע לינץ' בסירחאן, במקום נשמעו קולות שאמרו "לתלות אותו" ואף אחרים אמרו "לינץ', לינץ'" רק לאחר ששוטרים הגיעו לזירה נעצר הניסיון וההמון שזה עתה בעט בסירחאן עזב.
קנדי נפטר בשעות הבוקר המוקדמות.
המתנקש הועמד לדין ונידון תחילה למוות, אולם לאחר ביטול עונש המוות בקליפורניה הומר גזר הדין למאסר עולם.
בחקירתו ובמשפטו טען כי המניע למעשהו היה תמיכתו של רוברט קנדי במדינת ישראל לאחר ניצחונה במלחמת ששת הימים.
במהלך השנים צצו תאוריות קונספרציה שונות.
המפורסמת ביותר ביניהן היא תאוריית היורה השני.
על פי התאוריה, סירחאן סירחאן לא היה האדם היחיד שירה ברוברט קנדי, וחוץ ממנו היה עוד מתנקש בחדר.
התאוריה מבוססת על אנשים שהעידו שראו גבר ואישה הנמלטים דרך מדרגות החירום.
וצועקים: "הרגנו אותו, הרגנו אותו".
חקירת המשטרה הראתה שהמתנקש היה חמוש באקדח תופי בעל מחסנית של 8 כדורים, אך בנוסף לשמונת הכדורים שנורו נמצאו עוד חורים במשקוף, שסומנו תחילה כחורי כדורים ולא יכלו להיגרם מן הכדורים שנורו על ידי סירחאן.
מאוחר יותר טענה המשטרה, בניגוד לטענתה המקורית, שאלה לא היו חורי כדורים כלל.
תומכי תאוריית הקשר טוענים שחקירת המשטרה נועדה להוכיח שסירחאן אשם ולא להבין באמת מה קרה, לדוגמה: המשקוף עם החורים הושמד בטענה שזה אינו פריט רלוונטי לחקירה והעדים שטענו שראו גבר ואישה רצים החוצה אולצו לחזור בהם.
הוכחה נוספת לתאוריית הקשר היא הכווייה שהייתה על ראשו של קנדי בעקבות הירי.
על פי חוקר המשטרה, כווייה כזאת יכלה להיגרם רק עקב ירייה מטווח של 0–7.5 ס"מ, אך בזמן שנורתה הירייה הראשונה שממנה נפגע קנדי, סירחאן היה במרחק גדול הרבה יותר מקנדי.
שוללי תאוריית הקשר טוענים שאמנם חקירת המשטרה לא בוצעה כהלכה, אך אין זה מצביע על כך שהם ניסו לפגוע בחקירה.
שוללי הקשר טוענים שהחורים במשקוף לא היו חורי יריות, והם סומנו על ידי שוטרים רגילים ולא על ידי מומחי בליסטיקה.
שוללי התאוריה טוענים שהירייה הראשונה לא פגעה בקנדי אלא באיש שעמד לידו, ורק הירייה השנייה פגעה בקנדי, ודבר זה יכול להסביר כיצד נחרכו פניו של קנדי (קנדי נדחף על ידי הקהל לעבר סירחאן לאחר הירייה הראשונה).
במהלך הירי רשת NBC וכן ABC news סיימו את השידור של מהדורת הבחירות שלהם ואילו השידור ב-CBS הסתיים עוד לפני.
עם זאת סיקור של ה-CBS החל כ-21 דקות לאחר הירי בהנחיית העיתונאי והשדר, ג'וזף בנטי , אליו הצטרפו וולטר קרונקייט ומייק וולאס, לאחר מכן כתבים של הרשת שהיו באזור האירוע, טרי דרינקווטר ודייוויד שומאכר העבירו עדכונים לאולפן.
גם ב-NBC כאמור היה אמור להסתיים שידור של מהדורת בחירות מיוחדת אך במהרה מגיש החדשות, פרנק מקגי קיבל שיחת טלפון מול המצלמה.
בשיחה ככל הנראה נודע למקגי על הירי.
מקגי שהיה המום ונראה מבוהל "בילה" מספר דקות במילוי הזמן עד שיהיה מוכן להודיע לצופים על מותו של קנדי.
כתב של הרשת שהיה באזור האירוע, צ'ארלס קווין אמר לצופים כי "הוא (קנדי) שוכב כאן על הרצפה, הסנאטור קנדי נורה, הוא נורה, יש דם על הרצפה".
קווין והקולגה שלו, לב אליסון שידרו עדכונים ואף ערכו ראיונות מאולם האירועים והלובי של המלון בו נרצח קנדי.
גם תחנות הרדיו עצרו את השידורים על מנת להודיע למאזינים כי קנדי נרצח.
השפעת הרצח על הבחירות לנשיאות
עם זאת, היסטוריונים אחרים טענו כי גם אם לא היה נרצח קנדי לא היה מצליח לסגור את הפער שתפס המועמד המוביל, יוברט האמפרי.
בסופו של דבר האמפרי נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות, אך האחרון הפסיד למועמד הרפובליקני, ריצ'רד ניקסון בבחירות הכלליות לאחר שניקסון קיבל כ-301 אלקטורים והאמפרי קיבל כ-191.
ב-4 במאי 2021, עלי פאזלי מונפרד (הידוע גם בשם עלי-רזא; 2 בינואר 2001 – 4 במאי 2021), צעיר הומוסקסואל בן 20, נחטף ונרצח על ידי שלושה גברים קרובי משפחתו – אחיו החורג ושני בני דודיו, סמוך לעיר אהוואז בפרובינציית ח'וזסתאן שבאיראן.
הידיעה על הרצח חוללה סיקור משמעותי של המקרה ברחבי הרשת וקריאות של פעילים וסלבריטאים לערער על ההומופוביה באיראן.
הרצח, שהוגדר כמקרה של רצח על חילול כבוד המשפחה, בוצע על ידי עריפת ראש, כמה ימים לאחר שאחיו החורג של פאזלי מונפרד גילה את נטייתו המינית לאחר שקרא את מכתב הפטור משירותו הצבאי בו נכתב כי הוא פטור משירות צבאי בגלל נטייתו המינית.
חוקי הצבא של איראן פוטרים הומוסקסואלים משירות צבאי חובה.
על פי הדיווחים, פאזלי מונפרד תכנן לעבור לטורקיה עם בן זוגו ולבקש מקלט לאחר שקיבל את הפטור משירותו הצבאי.
אמו של פאזלי מונפרד אושפזה לאחר שנודע לה על המוות, על פי ארגון הלהט"ב האיראני 6Rang, ואחיו החורג ובני דודיו נעצרו.
חלק מהאנשים האשימו את הצבא האיראני ברצח, בכך שבשל החוק הצבאי האנטי-להט"בי שהוביל לחשיפת נטייתו המינית, קרובי משפחתו קראו את מכתב הפטור שקיבל, גילו את נטייתו המינית והחליטו לרצוח אותו.
ארגוני זכויות אדם, פעילים, פוליטיקאים וסלבריטאים, ביניהם דמי לובאטו, גינו את הרצח וכתבו עליו ברשתות החברתיות כדי להעלות את המודעות להומופוביה באיראן.
פעילת זכויות הלהט"ב האיראנית מַסיח עלינז'אד, המתגוררת בארצות הברית, סיפרה ל-Insider כי "הלכתי להסתכל בעמוד שלו וראיתי שהוא היה כל כך מלא חיים.
איראנים להט"בים רבים צילמו בחשאי סרטונים שלהם הולכים עם בני הזוג שלהם ומראים דגלי גאווה כדי למחות נגד הרצח.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל קרא לקיום חקירה מלאה של הרצח ולביטול החוקים האנטי-להט"ביים האיראניים.
סקוט וינר , סנאטור מדינת קליפורניה, כתב: "עוד איראני להט"ב נרצח באכזריות – ראשו נערף על ידי משפחתו – בשל היותו הומוסקסואל.
עלי-רזא פאזלי-מונפרד עמד לברוח מהמדינה כדי לחיות עם בן זוגו.
אנשים להט"בים חיים בחוסר ביטחון בהרבה מאוד אזורים בעולם.
פיירוז נאדרי , פעיל זכויות אדם איראני-אמריקאי ומנהל נאס"א לשעבר, צייץ: "נוח על משכבך בשלום, עלי-רזא פאזלי מונפרד.
אני נגעל מהדת ומהתרבות שסובלת מעשים כה ברבריים".
ב-3 ביולי 2021, סמואל לואיז מוניז (בספרדית: Samuel Luiz Muñiz), סניטר בן 24, הוכה למוות בלה קורוניה, גליסיה, ספרד.
על פי עדי הראייה, ביניהם חבריו של הקורבן, הרצח היה מונע מהומופוביה.
הרצח הוביל למחאות ברחבי המדינה לזכרו, ולמען ביטחון הקהילה הגאה.
לאחר החקירה הראשונית, המשטרה הביעה הסתייגות מכך שהמניע לרצח היה בהכרח הומופובי, מאחר שהחשודים לא הכירו את הקורבן לפני התקיפה, ולא ידעו על נטייתו המינית.
נכון ל-24 באוגוסט, שישה אנשים נעצרו בחשד לביצוע הרצח, ואחת מהם שוחררה בערבות עד פתיחת המשפט.
לואיז נולד בברזיל ועבר לספרד בגיל שנה.
אמו היא ספרדייה, ומשפחתו התגוררה בקוירדו ובהמשך עברה לארטיישו , שתיהן ממוקמות בפרובינציית לה קורוניה.
מגיל 18 עד 20 הוא למד למקצוע סניטר, ועבד בתפקיד זה בבית אבות, בעוד שלמד קורס נוסף למקצוע מומחה לתותבות דנטליות.
הוא ניגן בחליל בקהילה נוצרית אוונגליסטית, ואת נטייתו המינית הוא לא חשף בפני אביו, שהיה מאמין אדוק.
אביו של לואיז אמר בריאיון לטלוויזיה כי הוא דיבר איתו רק פעם אחת על האפשרות שהיה הומו, אך לואיז לא רצה להמשיך בשיחה.
על פי חברתו של לואיז, שהייתה עדת ראייה למקרה, השניים היו בבילוי לילי במועדון ויצאו החוצה כדי לעשן.
לואיז קיים שיחת וידאו עם חברה אחרת, וסובב את הטלפון שלו כדי להראות לה את הסביבה.
שני צעירים, גבר ואישה, עברו לידם וחשבו שהם מצולמים.
לפי עדותה, הגבר ניגש ללואיז ואמר "או שתפסיק לצלם, או שאני אהרוג אותך, מתרומם"; לואיז הספיק להשיב לו "למה אתה קורא לי מתרומם?" ואז הוכה על ידו באגרוף.
חברתו של לואיז ואדם נוסף שהיה במקום הצליחו להפריד ביניהם.
אחר כך הוא ביקש מחברתו שתעזור לו למצוא את הטלפון הנייד שלו, אותו איבד.
כשהיא הלכה, התוקף חזר עם 12 אנשים נוספים, והם הכו את לואיז למוות.
התוקפים רדפו אחריו לאורך 250 מטר והכו אותו במשך 15 דקות.
על פי ממצאי החקירה, לאחר הרצח החשודים התאספו פעמיים נוספות באותו הלילה כדי לדבר על התקרית.
ככל הנראה, בהתאספות השנייה, לאחר שגילו כי הקורבן מת, הם תיאמו ביניהם השמדת ראיות.
שני עדי ראייה אמרו כי קבוצת התוקפים הייתה מורכבת מגברים אמריקאים לטינים או מעורבים גזעית, בסביבות גיל 20 עד 30.
על פי הדיווחים, הגבר שעזר להפריד את הקטטה ההתחלתית הוא איברהימה שאקור, מהגר לא-חוקי מסנגל אשר עובד כסוחר רחוב.
הממשלה שוקלת להסדיר את מצבו המשפטי בספרד כהוקרה על פעולתו.
13 אנשים תושאלו לאחר התקיפה הקטלנית.
ב-6 ביולי, המשטרה הודיעה כי בעוד לא ניתן להתעלם מאף מניע היפותטי, הראיות הראשוניות לא מצביעות על הומופוביה.
לדברי החוקרים, קבוצת הזרים לא ידעה שלואיז הוא הומוסקסואל.
בלילה של אותו יום, שלושה אנשים – שני גברים ואישה – הוכנסו למעצר.
ב-8 ביולי המשטרה אישרה כי עצרה תוקף נוסף, רביעי במספר, אשר על פי החשד גם גנב את הטלפון הנייד של הקורבן לאחר התקיפה.
לאף אחד מאותם העצורים אין עבר פלילי.
ב-9 ביולי, שני חשודים נוספים נעצרו, שניהם קטינים, ואחד מהם בעל עבר פלילי.
שלושה מתוך ארבעת החשודים שנעצרו קודם לכן הוכנסו לכלא עד פתיחת המשפט, בלי אפשרות לשחרור בערבות, בעוד האחרת (האישה) שוחררה עד פתיחת המשפט.
הרשויות לא חשפו את זהויותיהם של החשודים באופן רשמי, אך ציינו כי כולם מחזיקים באזרחות ספרדית והם תושבי לה קורוניה.
המידע שמוצג להלן נמסר ממקורות בתקשורת.
כל החשודים נחשבים כבעלי היסטוריה מוכרת של אלימות וקטטות רחוב, שהצליחו לרוב להישאר מתחת לרדאר המשטרה טרם הרצח של לואיז.
דייגו (בן 25) – החשוד המרכזי, אשר התחיל את התקיפה.
עבד כמלצר, ומדי פעם גם כעובד ללא הכשרה בנמל לה קורוניה.
זמן קצר לפני הרצח, הוא סולק מפאב בשל התנהגות תוקפנית וויכוח עם חברתו, קייטי.
קייטי (בת 23) – חברתו של דייגו.
למדה עיצוב שיער, אך פרשה באמצע.
מוכרת כאדם מתקוטט ויהיר, והשתתפה בעימותים רבים בעבר, לפי מקורות.
קאיו (בן 19) – מהאלימים ביותר מבין החשודים שנעצרו, אשר התחיל את התקיפה יחד עם דייגו.
נולד בספרד למשפחה ברזילאית מהמעמד הבינוני-גבוה, וחי בברזיל למשך תקופות מסוימות בחייו.
בשנתיים האחרונות הוא מתגורר בלה קורוניה, ועבד כמלצר.
על פי החשד, הוא השתתף לעיתים קרובות בקטטות רחוב, וכן השתתף בקטטת רחוב אחרת יום לאחר הרצח של לואיז.
אלברו פ' (בן 20) – עובד בנמל לה קורוניה.
מ' (בן 16) – ספרדי, נולד במדריד, ועבר ללה קורוניה זמן קצר לפני מגפת הקורונה.
משתתף לעיתים קרובות בעימותי רחוב.
מותו של לואיז הוביל למחאות שהתקיימו לזכרו בערים בכל רחבי ספרד.
במדריד, המשטרה העסיקה קבוצה של נושאי אלות על מנת שיפזרו את המחאות במרכז העיר, דבר שזכה לגינויים מצד פוליטיקאים מקומיים כדוגמת מוניקה גרסיה ופבלו אצ'ניקה .
אלברטו נונייס פייחו , מושל גליסיה, גינה את הרצח אך אמר כי הוא לא היה מקשר אותו להומופוביה עד שהדבר יוכח.
ראש האופוזיציה אנה פונטון מתחה ביקורת על הצהרה זו.
אביו של לואיז קרא לציבור לא לעשות מהרצח עניין פוליטי.
הרצח והמחאות שלאחריו סוקרו בהרחבה ברחבי העולם, וזכו לתהודה רבה ברשתות החברתיות.
אמנים רבים כדוגמת סם סמית', ביונסה, ריקי מרטין ולנה הידי הביעו את צערם על הרצח ושיתפו מידע בנושא.
רצח עלי אל-ח'טיב ומרים סלמאן רשיד אירע ב-7 בנובמבר 1990: שניים מתושבי הכפר לובאן א-שרקיה שבמחוז שכם נרצחו ביריות.
ב-7 בנובמבר 1990, בשעה שש בבוקר, נכנס לכפר לובאן א-שרקיה רכב מסוג פיג'ו 404 עם לוחיות רישוי ישראלית, ומתוכו נורו יריות מרובה M-16. תחילה נורה למוות עלי אל-ח'טיב, בן 65, שרכב על חמורו בדרכו למסיק זיתים.
מיד אחריו נורתה למוות מרים סלמאן רשיד, בת 60, שעמדה בפתח ביתה.
הרכב עזב את הכפר בנסיעה מהירה לכיוון ההתנחלות עלי.
המשטרה חשדה שהרצח בוצע כמעשה נקם על רציחתו של מאיר כהנא יום לפני כן, ועצרה את פעיל "כך"בן-ציון גופשטיין, תושב ההתנחלות כפר תפוח, בחשד למעורבות ברצח.
גם אמו ורעייתו נחקרו על ידי המשטרה וכן תלמיד בישיבת הרעיון היהודי, ונלקחו לבדיקה כל כלי הנשק שבכפר תפוח.
ב-12 בנובמבר 1990 נעצר פעיל "כך" נוסף, דוד אקסלרוד, בחשד שסייע לרצח והעלים ראיות.
גופשטיין ואקסלרוד נחקרו על ידי השב"כ והיחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה של משטרת ישראל וניצלו את זכות השתיקה, וב-18 בנובמבר 1990 שוחררו בשל חוסר ראיות מספיקות.
בנימין זאב כהנא, בנו של מאיר כהנא, נחקר פעמים אחדות בעניין זה.
רצח החייל רון-יצחק קוקיא היה פיגוע דקירה שהתרחש ב-30 בנובמבר 2017 בערד.
בשעות הלילה הגיע המחבל חאלד אבו ג'ודה, תושב היישוב כסייפה, לערד על מנת לבצע פיגוע כנגד חיילים.
בשעה 21:26 צעד בצומת הרחובות חברון והקנאים החייל רון-יצחק קוקיא, שהתכוון ללכת לתחנת האוטובוס ומשם לנסוע בהסעה לבסיס בא"ח הנח"ל מצפון לתל ערד בו שירת.
המחבל, שקיבל סיוע מתושב כסייפה, הסתער על קוקיא ודקר אותו למוות, לאחר מאבק, חטף את נשקו והחביא את הנשק אצל אחיו.
אימו של המחבל היא בעלת תעודת זהות פלסטינית ונכנסה לישראל בצורה לא חוקית.
בשנת 2020 נגזרו על הרוצח מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר בכלא, ונקבע כי ישלם 258 אלף ש"ח למשפחתו של קוקיא.
ב-2017 נפתח משפטו של אחי המחבל, זאהי אבו ג'ודה, באשמת ניסיון לרצח.
הפרקליטות ניהלה מגעים לחתימת הסדר טיעון עם הנאשם, אך חזרה בה מההסדר בעקבות בקשת משפחתו של קוקיא.
בדצמבר 2023 הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בהחזקת נשק, בשיבוש מהלכי משפט ובסיוע לאחר מעשה פשע.
באפריל 2021 נחנכה לזכרו של קוקיא "חוות רון" (נקראת גם חוות אביר) על ידי אביו בועז, בכניסה המערבית לערד ליד אזור התעשייה מצפון למנחת ערד.
בחווה מתנדבים פעילי ארגון השומר החדש.
במקום האירוע בערד קיימת אנדרטה לזכרו שכוללת חנוכיה שפוסלה על ידי איציק גמליאל.
רצח עובדי חברת חשמל בעכו התרחש ב-18 במרץ 1948 במבואות עכו.
במהלך אירוע זה נשלחו 4 מעובדי חברת החשמל בחיפה לתקן תקלה באספקת המתח לגליל המערבי כשהם מלווים ב-2 שריוניות בריטיות.
השיירה נתקלה במארב ערבי במבואות עכו ומהאש נהרגו ארבעת העובדים וכן 5 מהחיילים הבריטים.
הערבים התעללו בגופות של הנרצחים לפני שהחזירום.
חקירת הפרשה נמשכה עד 1956 אז נעצרו מספר ערבים בחשד למעורבות ברצח אולם התביעה התקשתה להוכיח קשר לפרשה והם שוחררו.
רחוב בעכו מנציח את ארבעת הנרצחים.
המאמץ העיקרי של כוחות ההגנה באזור צפון מערב המדינה שבדרך התמקד בכיבוש חיפה שהייתה העיר המרכזית בזירה ומאחז אסטרטגי.
הקרב על חיפה החל בדצמבר 1947 בסדרה של פיגועי ירי ופיצוצים בהם נפגעו הן יהודים והן ערבים.
ארגון ההגנה תגבר את כוחותיו בעיר מכוון דרום ומזרח והערבים התבססו על תגבורות שנעו מלבנון סוריה לחיפה דרך ראש הנקרה ועכו.
התגבורות של ההגנה נאלצו להתמודד עם חסימות באזור המשולש הקטן ובבלד א-שייח' בעוד שהתגבורות הערביות התמודדו עם חסימות בקריות מצפון לחיפה.
ב-17 במרץ 1948 הצליחה ההגנה לעצור, ליד קריית מוצקין, שיירה ערבית שנשאה נשק, תחמושת וחומרי נפץ כשחלק נחומרי הנפץ התפוצצו במהלך הקרב וגרמו לנפגעים רבים בקרב נוסעי השיירה.
הישג זה של ההגנה הגביר את שאיפות הנקם של ערביי האזור.
מזג האוויר בלילה שבין ה-17 וה-18 במרץ היה לילה סוער שגרם לניתוק הגליל המערבי מאספקת החשמל שסיפקה תחנת הכוח חיפה .
הניתוק השפיע גם על מחנות בריטים בגליל והצבא הבריטי דרש ממנהל חברת חשמל בחיפה להוציא צוות לתיקון התקלה אך זה סירב בגלל העלייה במתח הביטחוני בגלל אירוע השיירה יום לפני כן.
המפקד הבריטי הסכים להקצות ליווי חמוש לטכנאים ובשעות אחר הצהריים יצאה מחיפה שיירה שכללה טנדר משוריין ובו 4 עובדי חברת חשמל חמושים באקדחים ו-2 זחלים בריטים חמושים במקלעים כשבכל אחד מהם 5 לוחמים.
בכניסה הדרומית לעכו, ליד בית הקברות המוסלמי, נתקל הזחל הראשון במחסום ערבי.
אנשי המארב נתנו לזחל הבריטי לעבור אך אז זיהו שברכב השני נוסעים יהודים ותקפו אותו ואת הזחל הראשון.
דבר התקיפה נפוץ מהר והביא למקום ערבים נוספים שהגבירו את האש על השיירה.
הזחל האחרון בשיירה הצליח לסגת מהזירה ולהגיע לנהריה והערבים רצחו את ארבעת העובדים ואת חמשת החיילים הבריטים שהיו בזחל הראשון.
גופות עובדי חברת חשמל הובאו לעכו שם עברו התעללות והוצגו לראווה.
אנשי הזחל שנסוגו לנהריה הזעיקו כוחות נוספים שהגיעו לעכו ואספו את 9 החללים והביאום לנהריה.
ארבעת החללים היהודים הושטו מנהריה לחיפה והובאו לקבורה בקיבוץ רמת יוחנן.
חקירת הפרשה, על ידי משטרת ישראל, החלה זמן קצר לאחר ההכרזה על הקמת המדינה אולם לא נרשמה התקדמות עקב חוסר בעדויות ובמידע.
ב-1955 הגיע למשטרה מכתב בערבית שהצביע על חמשת המשתתפים ברצח וכן כלל שמות עדים שנכחו באירוע.
על בסיס מכתב זה חזרה המשטרה לחקור את האירוע ולגבות עדויות ובאפריל 1956 נעצרו חמשת החשודים הראשיים בפרשה, 4 מהם מעכו ואחד מכפר ג'דיידה-מכר.
ביו העצורים היה מוחמד שעבאן, איש מפא"י ומזכיר האיגוד המקצועי של הפועלים הערביים בעכו מטעם המפלגה וכן עדנאן נאגמי אחיו של מוסה נאג'מי חבר הוועד הערבי העליון ומעוזריו של המופתי.
בתחילת מאי החל משפטם של החמישה ולאחר חודש של בחינת הראיות שהציגה המשטרה החליט השופט לא להאריך את מעצרם והם שוחררו.
: יליד ירושלים (1908) ותושב חיפה מ-1929 אז התקבל לעבודה בחברת חשמל כמפקח רשת.
היה מנהל קבוצת העובדים שנרצחו.
היה נשוי ואב ל-3 ילדים.
: נולד ברוסיה (1905) ועלה ארצה ב-1920. החל לעבוד בחברת חשמל וב-1940 עבר למשרדי החברה בחיפה.
: נולד ברוסיה (1905) ועלה ארצה ב-1923. עבד בתחנת הכוח בחיפה.
עיריית עכו קראה רחוב על שמם של הארבעה.
רצח עידו זולדן הוא פיגוע ירי שאירע ב-19 בנובמבר 2007, ט' בכסלו תשס"ח, ובו נרצח עידו זולדן תושב שבי שומרון ביציאה מהכפר פונדוק על ידי שוטרים פלסטינים שירו בו למוות.
ביום שני בלילה, 19 בנובמבר 2007, נסע עידו זולדן בן ה-29 מקרני שומרון לכיוון ביתו שבשבי שומרון.
רכב ובו שוטרים פלסטינים עקף אותו ביציאה מהכפר פונדוק, וירה לעברו ארבע יריות.
שניים מהמחבלים, עבדאללה ברהם וד'אפר ברהם, נעצרו כבר בליל הרצח בכפר קדום בו גרו.
המחבל השלישי, פאדי ג'מעה, נעצר כעבור כשבועיים בידי כוחות הביטחון הפלסטינים.
על פי עדותם בחקירה, סיפרו המחבלים כי בליל הרצח ארבו בצד הכביש לרכב ישראלי, וכאשר הבחינו באחד שכזה עובר לצידם - החלו לעקוב אחריו, עקפו אותו וירו לעבר המכונית.
זמן קצר לאחר הרצחי קיבל פלג "צבא הבשורה" של גדודי חללי אל-אקצא אחריות על ביצוע הפיגוע.
עידו זולדן השאיר אחריו שני ילדים קטנים - אהרון ורחל.
המחבלים נשפטו למספר מאסרי עולם, אולם ב-2025 שוחררו מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
רצח סת' ריץ' התרחש ב־10 ביולי 2016, בסביבות השעה 4:20 לפנות בוקר, בשכונת בלומינגדייל שבוושינגטון, ארצות הברית.
ריץ', שהיה בן 27, נורה פעמיים בגבו ומת כשעה וחצי לאחר מכן.
משטרת וושינגטון העריכה כי מדובר בניסיון שוד שלא צלח.
ריץ' שימש עובד בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
לאחר מותו נפוצו תיאוריות קשר שייחסו לו מעורבות בהדלפת הודעות דוא"ל מהוועדה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. טענות אלה הופרכו על ידי קהילת המודיעין האמריקאית וכתבי אישום שהוגשו ביולי 2018 נגד 12 סוכני המודיעין הצבאי הרוסי בגין פריצה לשרתי הוועדה הדמוקרטית.
אתרי בדיקת עובדות כגון פוליטיפאקט, סנופס ו־FactCheck.org קבעו כי מדובר בטענות כוזבות.
גם עיתונים מובילים, בהם הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס והוושינגטון פוסט, תיארו את הפצת התיאוריות הללו כדוגמה לפייק ניוז.
משפחתו של ריץ' גינתה את הפצת התיאוריות, וטענה כי נעשה שימוש ציני במותו לצרכים פוליטיים.
דובר המשפחה כינה את מפיצי הטענות "סוציופתים".
המשפחה דרשה מפוקס ניוז להסיר את הפרסום ולהתנצל, ושלחה מכתב הפסקת פעילות לחוקר שהוזכר בפרסום, אשר הצהיר כי אין בידיו ראיות התומכות בטענות שהובאו.
פוקס ניוז פרסמה הבהרה אך לא התנצלה פומבית.
במרץ 2018 הגישה המשפחה תביעה נגד הרשת, בטענה להתנהלות פוגענית ולגרימת מצוקה רגשית.
באוקטובר 2020 הושג הסכם פיצויים בין הצדדים, בסכום של עשרות מיליוני דולרים.
ריץ' נולד וגדל במשפחה יהודית בעיר אומהה שבנברסקה.
בצעירותו התנדב למען המפלגה הדמוקרטית המקומית, התמחה בלשכתו של הסנאטור בן נלסון, היה פעיל בהסברה יהודית, ועבד עם לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
בשנת 2011 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קרייטון.
לאחר לימודיו עבר לוושינגטון והשתלב בעבודת מחקר בחברת הסקרים גרינברג קווינלן רוזנר.
בשנת 2014 החל לעבוד בהוועדה הדמוקרטית הלאומית בתפקיד מנהל נתונים להרחבת הבוחרים, ובין היתר עסק בפיתוח כלים ממוחשבים לסיוע באיתור קלפיות לבוחרים.
ב־10 ביולי 2016, בשעה 4:20 לפנות בוקר, נורה ריץ' למוות בסמוך לביתו שבשכונת בלומינגדייל בוושינגטון די.סי, בפינת הרחובות פלאגלר פלייס ונורת'ווסט.
לפני כן שהה ריץ' ב"בר של לו" שבשכונת קולומביה הייטס, כ־3 קילומטרים ממקום מגוריו.
הוא עזב את המקום עם סגירתו, בסביבות השעה 1:30–1:45 לפנות בוקר.
המשטרה הוזעקה למקום הירי בעקבות התרעה שהתקבלה ממערכת איתור ירי אוטומטית.
שוטרים שהגיעו כעבור כדקה מצאו את ריץ' בהכרה עם מספר פצעי ירי.
הוא פונה לבית חולים סמוך, שם נפטר מפצעיו כשעה וחצי לאחר מכן.
לדברי המשטרה, ריץ' נורה פעמיים בגבו, והחשד המרכזי היה כי מדובר בניסיון שוד.
על פי דיווחים, שכונת מגוריו סבלה ממקרי שוד חוזרים.
משפחתו ציינה כי על גופו נראו סימני מאבק.
הידיים שלו היו חבולות, הברכיים שלו חבולות, הפנים שלו חבולות, ובכל זאת היו לו שתי יריות בגבו, ובנוסף הם לא לקחו כלום...
הם פשוט נטלו את חייו".
המשטרה מסרה כי בידיה תיעוד וידאו חלקי שבו נראים שני אנשים שעשויים להיות קשורים לאירוע.
ביום שלאחר הרצח פרסמה יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, דבי וסרמן שולץ, הודעת אבל בה שיבחה את פועלו של ריץ' לקידום זכויות הצבעה בארצות הברית.
יומיים לאחר מכן, הזכירה הילרי קלינטון את מותו בנאום שקרא להגבלת גישה לנשק חם.
בספטמבר 2016 הופיעו הוריו ובת זוגו של ריץ' בתוכנית הטלוויזיה Crime Watch Daily והתראיינו בנושא הרצח.
באוקטובר 2016 הוצבה לוחית זיכרון יחד עם מתלה אופניים לזכרו מחוץ למטה הוועדה הדמוקרטית.
בפברואר 2017 יזם בית הכנסת "בית אל" באומהה מלגה לזכרו, שנועדה לסייע לילדים יהודים להשתתף במחנות קיץ.
בספטמבר 2016 פנתה משפחת ריץ' ללוביסט הרפובליקני ג'ק בורקמן, שסיפק שירותי יחסי ציבור ללא תמורה.
בנובמבר 2016 ערכו הצדדים מסיבת עיתונאים משותפת.
בינואר 2017 השיק בורקמן קמפיין תקשורתי נרחב בצפון־מערב וושינגטון לגיוס מידע על הרצח, שכלל שלטי חוצות ופרסומים נוספים.
עם זאת, בפברואר 2017 טען כי קיימים חשדות למעורבות של רוסיה באירוע, והמשפחה ניתקה עמו קשר.
ב־19 במרץ פתח אחיו של ריץ', אהרון, בקמפיין מימון המונים ב־GoFundMe לגיוס 200,000 דולר למימון חקירה פרטית, פעולות הסברה ופרס כספי למוסר מידע.
אד בוטובסקי, מקורב ליועץ הנשיא סטיב באנון ועמית של כתבים בפוקס ניוז, המליץ למשפחה לשכור את שירותיו של רוד וילר, בלש לשעבר וכתב ברשת.
המשפחה אישרה לו לפעול, אך לא שכרה אותו רשמית.
בהמשך הודה בוטובסקי כי היה מעורב בתיק והציע לממן את עבודתו של וילר.
ב־15 במאי 2017 טען וילר בריאיון לפוקס כי יש קשר בין ריץ' לוויקיליקס – טענה שממנה חזר בו.
המשפחה מסרה כי היא מצרה על שיתוף הפעולה עמו.
ב־1 באוגוסט 2017 תבע וילר את פוקס ניוז בטענה לעיוות דבריו, עוגמת נפש וגרימת מצוקה רגשית, והאשים כי הפרסום בוצע בתיאום עם דונלד טראמפ.
משטרת המטרופולין של מחוז קולומביה פרסמה פרס בסך 25,000 דולר עבור מידע שיוביל לפענוח הרצח.
ב־9 באוגוסט 2016 הודיעה ויקיליקס על פרס בסך 20,000 דולר עבור מידע שיוביל להרשעת המעורבים ברצח.
משפחת ריץ' מסרה כי לא הצליחה לאמת את אמיתות ההצעה.
ויקיליקס הדגישה כי אין לראות בהצעת התגמול כרמז לכך שריץ' היה מעורב בהדלפת מידע לאתר.
בנובמבר 2016 הודיע הלוביסט הרפובליקני ג'ק בורקמן על הצעת פרס אישית בסך 100,000 דולר.
בדצמבר הוסיף להצעה 5,000 דולר נוספים, ובינואר הרחיב את ההצעה בעוד 25,000 דולר.
לדבריו, מטרת הפרס הייתה לעודד חשיפת מידע אמין על נסיבות הרצח, ולהתמודד עם הטענות השונות שהתפרסמו בנוגע לאירוע.
יום לאחר מותו של ריץ' החלו להופיע ברשתות החברתיות והודעות באתרים שונים – כולל הערות בעלות נימות גזעניות – תיאוריות קונספירציה שהקשרו בין הרצח שלו להדלפת המיילים של הוועדה הדמוקרטית הלאומית או לחקירת ה-FBI של קרן קלינטון.
בתוך ימים ספורים הן הופצו ברשת על ידי משתמשים באתרים כגון Reddit ובפורום r/The_Donald, ואף קיבלו תוקף כאשר היועץ הפוליטי רוג'ר סטון צייץ אודותיהן מחשבון הטוויטר שלו.
עיתונאי כמו דאנקן קמפבל דיווחו כי סוכנות הביון הרוסית (GRU) יזמה הפצה מודעת של התיאוריה, ושינתה תאריכים בקבצים כדי להראות שההדלפה אירעה חמישה ימים לפני מותו של ריץ' – לכאורה כדי להעמיד אותו כאחראי לפריצה, במקום האקרים רוסיים.
מייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', התייחס לנושא בראיון ל-Nieuwsuur ב־9 באוגוסט 2016, אך לא אישר באופן ישיר שריץ' היה מקור הפרסום.
בהמשך הצהירה ויקיליקס כי אינה מזהה את ריץ' כמקור להדלפות כגון הדוא"ל של הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
דו"ח מולר קבע כי ויקיליקס קיבלה את אחד הקבצים מההאקר Guccifer 2.0 (יחיד הקשור ל-GRU) ב־14 ביולי 2016 – ארבעה ימים לאחר הרצח – מה שמעלה חשד שקבצים אלה הגיעו ממקור רוסי ולא מריץ'.
דמויות כמו מייק סרנוביץ', שון האניטי, הרלדו ריברה, קים דוטקום, פול ג'וזף ווטסון וניוט גינגריץ' קידמו ברבים את תאוריית הקשר עם סת' ריץ'.