tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיקה של הסרט נעשתה על ידי מייקל ג'אקינו, אשר יצר את המוזיקה לסרטים "משפחת סופר-על", "רטטוי", "למעלה", "הקול בראש" ו"קוקו".
הסרט הקצר זכה לביקורות משובחות.
עיתון "וול סטריט ג'ורנל" תיאר את הסרט כסרט שמעולם לא ראו.
"Antagony & Ecstasy" הביא לסרט ציון 10 מתוך 10, וכתב שההישגים של הסרט מבחינה טכנית ורשמית הושגו בגדול.
שנה טקסקטגוריה תוצאה2010פרס אוסקרפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותרפרס אנניפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותרVisual Effects Society הישג יוצא דופן בסרט הנפשה קצר20113D Creative Arts Awardsפרס לומייר לסרט 3D הקצר הטוב ביותר
יום זיכרון לאומי הוא יום שבו מועלה זכרם של קורבנות אירוע דרמטי בתולדות הלאום או המדינה.
ימי זיכרון לאומיים, המצוינים מדי שנה, נהוגים במדינות רבות.
ביום זיכרון לאומי נהוגים לעיתים מנהגי אבלות, ולעיתים נערכים בהם רק אירועי זיכרון ואבל.
בעקבות חורבן של בית המקדש הראשון ושל בית המקדש השני, נקבעו ארבעה ימי תענית המציינים אבלות על החורבן, שהם למעשה ימי זיכרון לאומיים:
עשרה בטבת: יום תחילת המצור של נבוכדנצר על ירושלים, שבסופו נכבשה ירושלים ונחרב בית המקדש הראשון.
תאריך זה משמש במדינת ישראל גם כיום הקדיש הכללי.
שבעה עשר בתמוז: מציין את היום שבו נכבשה העיר ירושלים על ידי צבא טיטוס לפני חורבן בית המקדש השני.
המשנה מונה ארבע טרגדיות לאומיות נוספות שקרו ביום זה.
תשעה באב: יום התענית העיקרי לזכר החורבן, המציין את היום שבו חרבו ירושלים ושני בתי המקדש.
גם בו מונה המשנה ארבע טרגדיות נוספות שקרו.
בנוסף לקביעה ההלכתית, חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח-1997, מסמיך את הרשויות המקומיות להתקין חוק עזר שיאסור על הפעלת בתי עינוגים ובתי אוכל בערב תשעה באב עד זריחת השמש.
צום גדליה, בג' בתשרי: מציין את היום שבו נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר בירושלים לאחר חורבן בית ראשון, ולפיכך סופה המוחלט של ריבונות יהודית בארץ עד ימי שיבת ציון.
ימי זיכרון לאומי במדינת ישראל
יום הזיכרון לשואה ולגבורה: מצוין מדי שנה בכ"ז בניסן ומוקדש להתייחדות עם זכר השואה שהמיטו הנאצים ועוזריהם על העם היהודי, ועם זכר מעשי הגבורה והמרד בימים ההם.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה: מצוין מדי שנה בד' באייר, יום לפני יום העצמאות, להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל ופעולות האיבה לאורך כל שנות היישוב החדש בארץ ישראל.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע: מצוין מדי שנה בז' באדר, לזכר חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
יום הזיכרון ליצחק רבין: מצוין מדי שנה בי"ב בחשוון, יום הירצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לפי הלוח העברי.
יום הזיכרון לרחבעם זאבי: מצוין מדי שנה בל' בתשרי, יום הירצחו של השר רחבעם זאבי.
יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל: מצוין מדי שנה ביום ירושלים (כ"ח באייר) לזכר כ-4,000 מיהודי ביתא ישראל שמתו במהלך המסע וההמתנה לעלייה במחנות הפליטים בסודאן בזמן מבצע אחים.
יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל - מצוין מדי שנה בכ"ד בתשרי לזכר נטבחי טבח שבעה באוקטובר ונופלי מלחמת חרבות ברזל.
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן: מצוין מדי שנה ב-30 בנובמבר.
יום הזיכרון (ארצות הברית): יום זיכרון לאומי ללוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שנהרגו בעת מילוי תפקידם.
מצוין מדי שנה ביום שני האחרון בחודש מאי.
יום הזיכרון (הממלכה המאוחדת): יום זיכרון לאומי לחללי מלחמות בריטניה והאימפריה הבריטית.
יום הזיכרון (הולנד): יום זיכרון לאומי להרוגיה של הולנד - חיילים ואזרחים - במלחמת העולם השנייה ואחריה.
יום אנזא"ק: יום זיכרון לאומי המצוין באוסטרליה ובניו זילנד, שמנציח את כל האוסטרלים והניו זילנדים "ששירתו ומתו בכל המלחמות, העימותים ובמשימות שמירת השלום" ואת "התרומה וההקרבה של כל אלו ששירתו".
יום זה מצוין מדי שנה ב-25 באפריל.
יום חופש העיתונות העולמי הוא מועד בין-לאומי של האומות המאוחדות וארגון הבריאות העולמי המצוין מדי שנה ב-3 במאי.
ציון המועד החל בשנת 1998. מטרתו ל לחשיבות חופש העיתונות וחופש הביטוי לפי סעיף 19 של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ולציון יום השנה ל, הצהרה על עקרונות העיתונות החופשית שהרכיבו עיתונאים בעיתון אפריקאי בוינדהוק, 1991.
בשנת 2018 בוטל כנס בחסות .
בשנת 2018, מספר ארגוני חדשות הצטרפו למסע פרסום.
עיתונאים שנהרגו בקאבול נזכרו ביום חופש העיתונות העולמי.
פרס גיירמו קאנו לחופש העיתונות העולמי
אונסק"ו מציינת את יום חופש העיתונות העולמי על ידי הענקת לאדם, ארגון או מוסד ראויים שתרם תרומה יוצאת דופן להגנה ו/או קידום חופש העיתונות בכל מקום בעולם, במיוחד כאשר זה הושג מול סכנה.
הפרס, שנוסד בשנת 1997, מוענק על פי המלצת חבר מושבעים בלתי תלוי של 14 אנשי מקצוע בתחום החדשות.
השמות מוגשים על ידי ארגונים לא ממשלתיים אזוריים ובין-לאומיים הפועלים למען חופש העיתונות ועל ידי מדינות חברות אונסק"ו.
הפרס נקרא לכבודו של , עיתונאי קולומביאני שנרצח מול משרדי עיתונו, "", בבוגוטה, ב-17 בדצמבר 1986. כתביו של קאנו פגעו בברוני הסמים החזקים של קולומביה.
החל משנת 1998 אונסק"ו מקיימת ועידה של עיתונאים, אקטיביסטים וסוכנויות האו"ם על מנת לעסוק במצב חופש העיתונות והביטוי ברחבי העולם.
כל כנס מתמקד בנושא הקשור לחופש העיתונות, לרבות ממשל תקין, סיקור תקשורתי של טרור, ותפקיד התקשורת במדינות שלאחר סכסוך.
סי., ארצות הברית"מדיה במאה העשרים ואחת: גבולות חדשים, חסמים חדשים."2012תוניס, תוניסיה"קולות חדשים: חופש מדיה מסייע בשינוי חברתי."2013סן חוסה, קוסטה ריקה"בטוח לדבר: הבטחת חופש הביטוי בכל המדיה."2014פריז, צרפת"חופש מדיה למען עתיד טוב יותר: עיצוב סדר היום לפיתוח לאחר 2015."2015ריגה, לטביה"תנו לעיתונות לשגשג!
יום חמישי האחרון או יום חמישיזם הוא טענה פילוסופית מסוג אד אבסורדום לקריאת תיגר על הבריאתנות.
בדומה ל"מפלצת הספגטי המעופפת", רעיון זה התפתח לדת פארודית.
ניסיונות לקבוע את גיל היקום, הזמן שחלף מאז הבריאה, נעשו בכל הדתות והתרבויות העתיקות.
לפי המסורת היהודית והנוצרית, העולם כולו, ובכלל זה כדור הארץ נבראו לפני פחות מ-6000 שנה, כלומר בסביבות האלף הרביעי לפני הספירה; זאת על בסיס אילן היוחסין המתואר בספר בראשית.
גיל זה מתבטא במניין השנים בלוח העברי ובכרונולוגיית אשר שפורסמה בשנת 1650 ונקבעה על ידי הארכיבישוף ג'יימס אשר.
התמיכה ברעיון זה כיום מהווה זרם חשוב בין המאמינים ב"בריאתנות" - זרם המכונה "כדור הארץ הצעיר".
ניסיונות מדעיים ראשונים לקבוע את גיל היקום ניסו תחילה להעריך את גיל כדור הארץ.
העדויות לכך נמצאו במדע הגאולוגיה המתפתח, שלראשונה החל לבנות את לוח הזמנים הגאולוגי על בסיס מבנה השכבות בקרום כדור הארץ.
ב-1778 ניסה דה בופן להעריך את גיל כדור הארץ באמצעות ניסוי: הוא יצק כדורי ברזל בגדלים שונים, חימם אותם עד לנקודת ההתכה ואז מדד כמה זמן לקח להם להתקרר.
ב-1859 פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו המפורסם מוצא המינים.
הספר היה פורץ דרך ואיים על התפיסה הבריאתנית ששלטה עד אז בקרב הציבור הרחב, והן בקרב חלק מחוקרי טבע והמדענים של אותה תקופה.
בהתבסס על המגוון הביולוגי והבנתו את תהליך האבולוציה הוא העריך כי כדור הארץ בן כמה מאות מיליוני שנים.
בשנת 1862 חישב לורד קלווין שגיל כדור הארץ לא עולה על 10 מיליון שנה.
מתוך הערכת הזמן הדרוש להתקררות גוש הסלע המותך שהיה כדור הארץ כביכול, בראשיתו, עד לטמפרטורה כיום.
דבר זה נראה כסותר את התאוריה של דרווין, והתפתח דיון מדעי ממושך בנושא.
בהמשך התברר כי בעומק כדור הארץ יש מקור חום נוסף של דעיכה רדיואקטיבית, שהתגלתה רק בסוף המאה ה-19, ודבר זה יצר טעות משמעותית בחישוביו של קאלווין.
חישובים ותאוריות מדעיות כאלו גרמו לחיכוך בין התפיסות הדתיות למדעיות, וגררו דיון ער בנושא.
לדוגמה דה בופן בספרו Natural History (1749), תיאר אפשרות שההרים והעמקים הקיימים בכדור הארץ השתנו עם הזמן.
בופון חשש מעימות עם הסורבון ונאלץ לכתוב התנצלות.
בתגובה למתח שהחל לעלות בין המדע לדת, המדען הצרפתי פרנסואה-רנה דה שאטובריאן כתב ב-1802: "אלוהים יכול היה לברוא, וללא ספק ברא את העולם עם כל סימני עתיקותו ושלמותו, אותם מפגין העולם כעת."
בשנת 1857 פרסם החוקר הבריטי פיליפ הנרי גוס את ספרו "אומפלוס" (Omphalos, ביוונית – "טבור") שמטרתו הייתה "ניסיון להתיר את הסבך הגאולוגי": לפתור את הסתירה בין גיל היקום המשתקף בפירוש המילולי של סיפור הבריאה בתנ"ך, לבין הממצאים הגאולוגיים להיווצרות הדרגתית – ומוקדמת בהרבה – של כדור הארץ.
שמו של הספר, "טבור" ביוונית, נבע מהנחתו של גוס כי אדם הראשון לא נולד אלא נברא ולכן לא נזקק לטבור, אך עם זאת, היה לו טבור, כפי שיש לכל בני האדם המושלמים.
גם לעצים היו טבעות גדילה, טבעות שמעולם לא גדלו אלא נוצרו יש מאין.
כל ראיות המאובנים לקיומם של חיים מוקדמים אינן אלא זיוף אלוהי מפואר: חיים אלה מעולם לא התקיימו.
אלוהים יצר אותם בן רגע, ברגע הבריאה.
ידידו של גוס, הכומר צ'ארלס קינגסלי, כתב בתגובה כי הוא אינו יכול להאמין שהאל "כתב על הסלעים שקר כה מיותר ואדיר עבור המין האנושי".
בתלמוד מובאת דעת רבי יהושע כי העולם נברא בחודש ניסן, באביב, וראיה לכך מהפסוק "עץ עושה פרי", שהעצים נבראו כבר בשלב שבו יכולים לתת פירות.
הרב מנחם מנדל שניאורסון כתב במענה לשאלה על הימצאות המאובנים:
למרות שרעיונות על בריאת העולם לפני כ-6000 סותרים תאוריות מדעיות רבות, ונדחו על ידי רוב המדענים כבר בתחילת המאה ה-20, יש גורמים דתיים המנסים להחיות מחדש רעיונות אלה על ידי מגוון שיטות של פסאודו-מדע.
תנועת התכנון התבוני קמה שנות ה-90 של המאה ה-20, בעיקר בארצות הברית, כניסיון הפרכה מפורש של תאוריית האבולוציה ומציגה טיעונים פאסבדו מדעיים שונים, וזאת בניסיון לעקוף את האיסור בארצות הברית להכנסת דת כחלק ממערכת החינוך הציבורית.
גאולוגיית מבול היא ניסיון פסאודו-מדעי לפרש וליישב מאפיינים גאולוגיים של כדור הארץ בהתאם לאמונה פונדמנטליסטית בנרטיב המבול מספר בראשית בתנ"ך.
ב-1921 הציג ברטראנד ראסל את "השערת חמש הדקות" שנועדה להדגים את השרירותיות שבקביעת גיל צעיר ליקום.
טענת יום חמישי האחרון נוצרה ככל הנראה בשנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 הוקם אתר אינטרנט של "כנסיית יום החמישיזם" ובו דת פארודית ועיקרי אמונה.
הכנסייה עוררה דיונים ערים ברשת האינטרנט.
גם השערת חמש הדקות וגם כנסיית יום חמישי האחרון משתמשות בצמצום עד אבסורד (הוכחה על דרך השלילה).
זאת על מנת לדחות את הרעיון הבריאתני שיש לקבל את הגיל הצעיר של היקום מאחר שאי אפשר להפריך אותו.
טענות אלו ממחישות כי קביעת תאריך לבריאת העולם על ידי אנשי דת היא שרירותית.
כוח הסבר מול כוח ניבוי
להשערת חמש הדקות, יום חמישי האחרון, רעיון בריאת העולם לפני -6000 שנה, וכן מיתולוגיות אחרות על בריאת העולם יש תמיד כוח הסבר לגבי "מדוע דברים כפי שהם" - לגבי אירועים מהעבר ומהווה.
כוח ההסבר של השערות כאלה הוא גדול יותר, ככל שגיל היקום הוא קצר יותר - אם הזכרונות שלנו והעולם הממשי נוצרו כולם לפני 5 דקות, אין שום דבר שלא ניתן להסביר אותו בטיעון "כך אלוהים רצה שנחשוב".
אם יש קושי בתחום כוח ההסבר הוא מדוע יצר בורא כלשהו יקום שנראה כאילו הוא בן מיליארדי שנים ומדוע ראיות רבות כל כך תומכות בשלל תאוריות מדעיות שנראות כסותרות הסברים תאולוגיים.
קושי נוסף בהשערות אלה הוא שהן אינן ניתנות להפרכה.
הקושי הגדול של כל ההשערות האלה הוא בתחום כוח הניבוי.
הטענה הוצגה כדת פארודית, אמצעי סאטירי שמטרתו היא לעג.
במסגרת אתר האינטרנט "כנסיית יום החמישיזם" נעשה ניסיון להשוות את האמונה ביום חמישי האחרון לדת של ממש.
נמנו בהקשר זה מספר "עיקרי אמונה":
היקום נוצר ביום חמישי, ויפוג ביום חמישי
היקום נוצר על ידך כמבחן לעצמך
תקבל פרס או עונש כאשר היקום הזה יפוג על סמך מעשיך כאן
כולם מלבדך הוצבו כאן ותוכנתו מראש לפעול כחלק מסביבת המבחן שלך
מטרת המבחן בן השבוע הזה שיצרת לעצמך היא לגלות את גבולות השיפוט והאופי שלך
"יום חדש" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את השיר הוציאה בפברואר 1987 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן החמישי שלה, בלי בושה.
"יום חדש" נכתב על ידי שמרית אור והולחן על ידי אביטל.
את הפקתו המוזיקלית ביצעו משה לוי ונאור דיין.
ב-24 בפברואר נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-18. ב-31 במרץ עלה לשיאו במקום השביעי.
לבסוף, ב-5 במאי יצא מטבלת הדירוג לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה.
פלוטניק היה פעיל בסצנת ההיפ הופ הישראלית מאז שלמד בבית הספר התיכון, ומעריץ של אהוד בנאי ומאיר אריאל לצד היותו ראפר.
"יום חדש" נכתב בתקופה מוקדמת בקריירה, לאחר אלבומו הראשון, "צדיק אחד בסדום" (2011), שלא זכה לחשיפה רבה.
בשנת 2011 קיבל פלוטניק ביט מאיתי כהן, חייל צעיר, שהתבסס על דגימה מהשיר "Fu-Gee-La" של להקת הפוג'יז.
הניחוח הנוסטלגי של הביט עורר בו זיכרונות ילדות מפתח תקווה והוביל אותו לדמיין קליפ ולכתוב שני בתים של השיר בזמן קצר יחסית.
תהליך הכתיבה של פלוטניק לרוב איטי ומבוסס על התקדמות חלקית – שורה, חרוז, או שם לשיר – אך במקרה הזה הבתים נכתבו ברצף.
לאחר הכתיבה, השיר הונח בצד בזמן שפלוטניק עבד על פרויקטים אחרים והוציא אלבום נוסף, "בור ועם הארץ" (2013), שזכה להכרה רחבה יותר.
בשנת 2013, לאחר יציאת האלבום המצליח, פלוטניק קיבל שיחת טלפון מפתיעה ממוקי, אחד מגיבוריו המוזיקליים, שביקש לשוחח על השיר "כשזה עמוק" של קורין אלאל.
מוקי פנה לפלוטניק בהצעה לקחת את הפזמון של השיר של אלאל ולעבד אותו לגרסת היפ הופ, והציע לסייע בהפקה ובכתיבת הראפ.
פלוטניק התחיל לעבוד על הרעיון ימים ספורים לאחר השיחה, לאחר שהתרשם מחדש מעוצמת הפזמון של השיר המקורי והחליט שטונה וניר דנן, המפיק המוזיקלי והגיטריסט של שני האמנים, יפיקו את השיר, מתוך היכרות עם סגנון ההפקות שלהם והתאמתו לחומר.
פלוטניק נוהג לעבוד עם רפרנסים משירים קיימים שמעוררים בו השראה, אך יוצר מהם יצירה מקורית השונה מהמקור.
להפקה המוזיקלית של השיר שימש רפרנס לשיר "Pot of Gold" של הראפר האמריקאי דה גיים בהשתתפות כריס בראון, למרות שפלוטניק הביע סלידה מבראון כאמן.
מהשיר "Pot of Gold" נלקחו רעיונות לקצב מהיר, תופים חזקים, וגיטרה אקוסטית מלווה ברקע.
טונה החל לעבוד על ההפקה ושלח אותה לדנן, שהכין סקיצה ראשונית של השיר.
דנן שלח לפלוטניק סקיצה ראשונית להפקה שכללה גיטרות ותופים, והוא התרשם מיד מהפוטנציאל שלה.
פלוטניק רצה שהפזמון של "כשזה עמוק" ישמש כשיא השיר, ולכן חיפש סיפור מתאים לבתים שישתלב איתו.
הוא האזין לפלייבק במשך ימים, כתב ומחק טקסטים, ולבסוף נזכר בשיר על פתח תקווה שכתב בשנת 2011 וניסה לשלב את הבתים הישנים עם הפזמון, אך הפזמון לא התאים ונדרש שינוי.
דנן ניסה להציע פזמון חדש עם אווירת נוסטלגיה וילדות, אך עדיין לא נמצאה גרסה מספקת.
ג'ימבו ג'יי סייע לפלוטניק בעבודה על האלבום, וכשנפגשו והשמיע לו את הסקיצה, הציע פזמון בסגנון ארץ-שראלי ישן: .
ברגע שנשמע הביטוי "לעבר יום חדש", פלוטניק החליט שזה יהיה שם השיר.
פלוטניק נוהג לבחון פזמונים לפי השאלה האם ניתן לדמיין את אהוד בנאי או ברי סחרוף שרים אותם על גיטרה; במקרה הזה, הפזמון התאים לקריטריון זה.
לאחר קבלת הפזמון, פלוטניק חזר בהתלהבות לדנן ולטונה עם התוצאה.
פלוטניק היה משוכנע שפזמון בסגנון "לאן שהרוח תיקח" הוא הפתרון, אך טונה ודנן הביעו הסתייגות מהניסוח.
אחד מהם הציע להחליף את המשפט ב"אף פעם לא אשכח", מה שהתקבל על ידי הקבוצה.
בשלב זה פלוטניק ויתר על רעיון השימוש ב"כשזה עמוק", אך שמר על הבתים שכתב בעבר על ילדותו בפתח תקווה.
הצוות חיפש פזמון חדש לחלוטין, ללא שימוש בסימפולים מקוריים, ושאף לבנות שיר מקורי.
פלוטניק זנח גם את הרפרנס לשיר "Pot of Gold", משום שחיפש אווירה רגועה יותר הדומה לביט הראשון שכתב עליו עם הסימפול של הפוג'יז.
הוא הביא כדוגמה גרסת היפ הופ רגועה לשיר "Jamming" של בוב מארלי, שהפיק בנו סטיבן מארלי.
דנן השתמש ברפרנס זה כדי להוריד את קצב ה-BPM, להוסיף תופים חדשים ולבנות אווירה רגועה.
פלוטניק ביקש להוסיף גיטרה עם דיסטורשן בהשראת סגנונו של קניה וסט, ודנן שילב זאת בהפקה.
באותה תקופה פלוטניק קרא את ספרו הראשון של אהוד בנאי, "זוכר כמעט הכל", והוקסם מהמשפט שבכותרת, שנראה לו מתאים לפזמון.
הוא ניסה לכתוב פזמון בהשראת המשפט, אך תוך כדי עבודה עלה רעיון חדש, "היה לנו הכל, וצחקנו בגדול".
חבריו, ובהם טונה, יעצו לו להפסיק להסתמך יותר מדי על חומרים של אהוד בנאי ולחפש כיוונים מקוריים.
העבודה על השיר התקיימה באולפן של דנן בכרכור, שם הם ניסו למצוא פזמון מתאים ללא הצלחה ראשונית.
פלוטניק ביקש פזמון בהשראת וייקליף ז'אן, שמשלב סגנונות קריביים, רגאיי, אפריקאיים והיפ הופ, עם לחנים מלודיים.
דנן שאל כיצד וייקליף היה שר את הפזמון, ופלוטניק שר לו קו מנגינה גבוה, ממנו החלו לפתח את הפזמון.
טונה שאל את פלוטניק על מי השיר נכתב, מה שהוביל אותו להבין שהשיר עוסק בין השאר בחברו שמואל, חבר ילדות שהכיר בגיל 15 וחצי, ושאיתו הקים את ההרכב "פרודוקס" שפעל שבע שנים והוציא אלבום.
טונה הציע לפתוח את השיר במשפט "ואולי אתה זוכר?", כהמשך לקונספט של זיכרון שנבע מהרצון לשלב את הרעיון של "זוכר כמעט הכל".
ההצעה התקבלה בהתלהבות, והמשפט "ואולי אתה זוכר?" הפך לפתיחת השיר.
מיכל לוטן מבצעת את קולות התשובה בפזמון בשורות "אף פעם לא אשכח" ו"היום הוא יום חדש", רעיון של איציק פצצתי וג'ימבו ג'יי.
סגנון השירה שלה מזכיר את חוה אלברשטיין של שנות ה־60, וההקלטה בוצעה באולפן של אורי שוחט.
שוחט עיבד את ההקלטה עם פילטרים ואפקטים כדי ליצור תחושת וינטג'.
לאחר סיום ההקלטות, פלוטניק שלח את השיר למוקי, שהחמיא לו אך הציע לשנות חלקים בטקסט.
במקור הופיעה שורה עם הביטוי "בן של זונה", אך מוקי טען שהוא אלים מדי והציע להחליפו ב"בן זונה", הצעה שפלוטניק קיבל.
מוקי העיר גם על השימוש במילה "טמבלים" בבית השני, שראה בה ביטוי לחוסר הערכה עצמית, אך פלוטניק בחר להשאיר אותה מטעמי כנות ושיקוף המציאות של התקופה.
פלוטניק תיאר את תחושת הנעורים של גילאי 15–18, שבה המחשבות התמקדו בעתיד ובחלומות גדולים, לצד תחושת תום וציפייה שמשהו יקרה.
שורת "אולי נכבוש את העולם ביום מן הימים" נועדה כקריצה עצמית, מתוך הכרה שלא כבש את העולם אך כן הגשים חלום אישי.
מנהלו של פלוטניק הביע ספקות לגבי קהל היעד של השיר, וטען שהוא נמצא "באמצע" מבחינת פנייה, לא מותאם במובהק לצעירים או למבוגרים.
פלוטניק חווה ערעור ביטחון לאחר שמנהליו הביעו ספקות לגבי השיר, אך למרות זאת, הוא החליט להחזיק בעמדה שהדבר החשוב ביותר הוא לאהוב את היצירה ולעמוד מאחוריה.
יום התיירות הבין-לאומי הוא אירוע בין-לאומי שנחגג ב--27 בספטמבר מאז 1980, ארגון התיירות העולמי של האו"ם.
תאריך זה נבחר מכיוון שב-27 בספטמבר 1970 אומצו חוקי ארגון התיירות העולמי.
אימוץ חוקים אלה נחשב לאבן דרך בתיירות העולמית.
מטרת יום זה היא להעלות את המודעות לתפקיד התיירות בקהילה הבינלאומית ולהדגים כיצד היא משפיעה על ערכים חברתיים, תרבותיים, פוליטיים וכלכליים ברחבי העולם.
במושבה ה-12 באיסטנבול שבטורקיה, באוקטובר 1997, החליטה האספה הכללית של UNWTO למנות מדי שנה מדינה מארחת שתפעל כשותפה של הארגון בחגיגות יום התיירות העולמי.
במושבה ה-15 בבייג'ינג בירת סין, באוקטובר 2003, החליטה האספה על הסדר הגאוגרפי הבא לחגיגות יום התיירות העולמי: 2006 באירופה; 2007 בדרום אסיה; 2008 באמריקה; 2009 באפריקה ו-2011 במזרח התיכון.
איגנטיוס אמאדווה אטיגבי, אזרח ניגרי, היה זה שהציע את הרעיון לציין את ה-27 בספטמבר בכל שנה כיום התיירות העולמי.
לבסוף הוא זכה להכרה על תרומתו בשנת 2009. צבע יום התיירות העולמי הוא כחול.
המטרה העיקרית של יום התיירות העולמי היא להדגיש את חשיבות התיירות בקנה מידה עולמי.
מלבד ההשפעה הכלכלית שתיירות מביאה למדינה, היא גם ממלאת תפקיד בהשפעה על הסביבה החברתית, הפוליטית והתרבותית של המדינות.
על ידי חגיגת יום זה, מדינות מבקשות להדגיש שתיירות אינה רק עניין של הכנסות; היא גם עוסקת בטיפוח קשרים, הבנת תרבויות מגוונות וקידום שיטות עבודה בנות קיימא.
מדינות מארחות ונושאים של יום התיירות הבין-לאומי
+שנהמדינה מארחתנושא2025מלאקה, מלזיהתיירות וטרנספורמציה בת קיימא2024 גאורגיהתיירות ושלום2023 ערב הסעודיתתיירות והשקעות ירוקות2022 אִינדוֹנֵזִיָהחשיבה מחדש על תיירות2021 חוף השנהבתיירות לצמיחה כוללנית2020מרקוסור
יום התרבות (ביפנית: 文化の日, מבטאים: Bunka no Hi) הוא חג ציבורי ביפן המתקיים מדי שנה ב-3 בנובמבר, ובו חוגגים את קידום התרבות והאמנות ואת ההישגים בתחום האקדמיה.
החגיגות כוללות בדרך כלל תערוכות אמנות, מצעדים וטקסי הענקת פרסים לאמנים ולחוקרים מצטיינים.
יום התרבות הוא יום חופש ציבורי ביפן.
יום התרבות צוין לראשונה בשנת 1948. התאריך נקבע כיום הנצחה למועד בו הוכרזה החוקה היפנית בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי, ב-3 בנובמבר 1946.
ה-3 בנובמבר היה לראשונה חג לאומי בשנת 1868 ואז הוא נקרא "Tenchō-setsu" (ביפנית: 天長節) וציין את יום הולדתו של מי שכיהן אז כקיסר יפן - מוצוהיטו.
לאחר מותו של הקיסר מוצוהיטו בשנת 1912, ה-3 בנובמבר חדל להיות יום חג עד שנת 1927 כאשר הוחלט לציין את יום הולדתו של הקיסר בחג שייקרא Meiji-setsu.
החג נחגג בתאריך זה עד 1948, ועם הכרזת יום התרבות הוא בוטל.
בעבר נערכו בפרלמנט של יפן מספר פגישות במטרה לשנות את שם החג ל"יום מייג'י" (Meiji no Hi) כאשר הישיבה הראשונה נערכה ב-6 במרץ 2012, בהשתתפות 18 חברי פרלמנט.
פגישה נוספת התקיימה ב-1 בנובמבר 2016, בהשתתפות 13 חברי פרלמנט, ביניהם טומומי אינאדה, קייג'י פורויה, אייצ'ירו וואשיו וטאקשי נומה.
בשנת 2022 קבוצה פרלמנטרית רב-מפלגתית שתמכה בשינוי השם של יום התרבות מנתה 92 חברי פרלמנט, ביניהם חברים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית ביפן וממפלגות CDP, Nippon Ishin no Kai והמפלגה הדמוקרטית.
מאחר שאחת מהמטרות של יום התרבות היא לקדם את תחומי האמנויות והאקדמיה השונים, ולהעלות את המודעות לחשיבות טיפוח האמנויות ולשמירה על חופש המחשבה והיצירה.
ממשלות מקומיות ורשויות מחוזיות ביפן לרוב מקיימות ביום זה תערוכות אמנות שונות, פסטיבלי תרבות ומצעדים שונים, למשל בעיר האקונה במחוז קנאגאווה מקיימים בכל שנה את פסטיבל ה-Feudal Lord's Parade שבו מוצגים בגדים ותחפושות תקופתיים בסגנון של תקופת האדו.
בבתי ספר ברחבי יפן נהוג לקיים פסטיבלי תרבות שונים ביום זה או במועד סמוך לו ונהוג להעניק לתלמידים פרסים והוקרות על הישגים לימודיים ותרבותיים שהגיעו אליהם.
החל משנת 1936, טקס הענקת מסדר התרבות מתקיים ביום זה.
הפרס מוענק על ידי קיסר יפן לאנשים שיש להם תרומה משמעותית בתחומי המדע, האמנויות או התרבות.
פרס זה הוא אחד מהאותות הגבוהים ביותר המוענקים על ידי המשפחה הקיסרית.
הפרס אינו מוגבל לאזרחים יפנים והוענק בעבר לאסטרונאוטים של אפולו 11 עם שובם המוצלח מהירח ולחוקר הספרות דונלד קין.
טקס מסדר התרבות מתקיים בארמון הקיסרי של טוקיו
כוח ההגנה העצמית הימי של יפן מעטר את ספינות ההגנה העצמית העוגנות בבסיסים ובנמלים
פסטיבל אמנות בחסות הסוכנות לענייני תרבות מתקיים סביב יום התרבות
חלק מהמוזיאונים והגלריות מציעים כניסה חופשית ואירועים שונים
אליפות הקנדו של יפן, שנערכה בניפון בודוקאן, משודרת בשידור חי בטלוויזיה הכללית של NHK.
בנוסף, יום זה נחשב ל"יום שמשי" עם סבירות גבוהה למזג אוויר שטוף שמש.
סטטיסטית זהו אחד הימים הבהירים ביותר בשנה.
בין השנים 1965 ו-1996, היו רק שלוש שנים בהן ירד גשם בטוקיו ביום התרבות.
יום חמישי השחור הוא כינויו של 24 באוקטובר 1929, היום שבו קרסה לראשונה מזה זמן בורסת המניות של ניו יורק, קריסה שסימנה את תחילתו של "השפל הגדול".
לעיתים קוראים להתמוטטות גם "יום שלישי השחור", מכיוון שחמישה ימים לאחר "יום חמישי השחור" התרחשה התמוטטות נוספת, אשר הביאה להתפשטות בהלה ציבורית, שתוצאותיה היו הרות גורל לכלכלה האמריקאית.
קיימת מחלוקת בקרב היסטוריונים וכלכלנים, מה היה תפקיד התמוטטות הבורסה בפרוץ "השפל הגדול" בארצות הברית: האם הייתה גורם מכונן, או שמא רק אחד ממאפייני "השפל הגדול".
לאחר התמוטטות הבורסה היו שרויים משקיעים רבים בחובות.
הנפילה באה בעקבות השקעות כבדות של מיליוני אמריקאים בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
השקעה זו גרמה לעליית שערי המניות למחירים מוגזמים ולא מציאותיים, ועלייתם של המחירים עודדה אנשים נוספים להשקיע, בציפייה שהמחירים ימשיכו לעלות.
אפילו הבנקים השתתפו ביצירת הבועה הכלכלית הזו, כשסיפקו אשראי זול ומימנו את השקעותיהם של ההמונים בבורסה.
ב־24 באוקטובר 1929 התנפצה הבועה סופית והציבור המבוהל החל למכור את המניות שבידו בצורה היסטרית.
13 מיליון מניות נמכרו במהלך אותו היום, כאשר אנשים ניסו נואשות להיפטר ממניותיהם לפני שהן יהפכו לחסרות ערך.
במהלך הימים הבאים נמכרו עוד 30 מיליון מניות, מחירי המניות קרסו, ובכך הפכו מיליוני משקיעים לחסרי כל.
הבנקים אשר הלוו כספים רבים למימון רכישת מניות, מצאו עצמם בחובות כבדים (שכן החייבים לא יכלו להחזיר את ההלוואות שלקחו), דבר שגרם לבנקים רבים להגיע לפשיטת רגל.
מיליוני אנשים איבדו את חסכונותיהם, עסקים איבדו את מסגרת האשראי שלהם ונסגרו, וכך הפכו מיליוני אנשים למחוסרי עבודה ופרנסה.
הקריסה החמירה בצורה דרמטית את המצב הכלכלי הרעוע גם כך, והיוותה תרומה משמעותית ל"השפל הגדול".
על פי קביעות הלוח העברי הנוהגת כיום, אחדים מהחגים בהם ישנה חובת שבתון יכולים לחול ביום שישי או ביום ראשון.
במקרה כזה תהיה התוצאה שני ימים רצופים שהם ימי שבתון לפי ההלכה היהודית.
מחלוקת היא במשנה האם חג ושבת החלים יחד יוצרים קדושה אחת או שתי קדושות נפרדות.
בארץ ישראל, יום הכיפורים, סוכות ושמחת תורה אינם יכולים לחול בצמידות לשבת, בשל אחד מכללי היסוד של הלוח העברי: "לא אד"ו ראש".
מפגש בין שבת ומועד יכול לחול רק בראש השנה (המקרה היחידי בו ישנה אפשרות של שלושה ימי שבתון בארץ ישראל), בפסח (ליל הסדר ושביעי של פסח) ובשבועות.
בחגים שנמשכים יומיים, כדוגמת ראש השנה בארץ ישראל וכל החגים (למעט יום הכיפורים) בחוץ לארץ בהם נוהג יום טוב שני של גלויות, ייתכן מצב שבו החג יחול ביום חמישי או ביום ראשון, ואז ייווצר רצף של שלושה ימי שבתון.
בחוץ לארץ, שבה נוהג יום טוב שני של גלויות, צירוף של שלושה ימי שבתון הוא אירוע נפוץ.
לדוגמה בשנה שבה היום הראשון של ראש השנה ביום חמישי, חלים שלושה ימי שבתון הן בראש השנה, הן ביום טוב ראשון של סוכות הן בשמיני עצרת (בשנה מסוג השא פסח יחול ראשון שני בחוץ לארץ).
בכל החגים פרט ליום הכיפורים מותר לאפות ולבשל אוכל לאותו היום, מה שמכונה "מאלכת אוכל נפש", כך שבימי החג אין כל קושי להכין מאכלים, אף כאשר חלים בצמידות לשבת.
יום הכיפורים, אסור אפילו במלאכת אוכל נפש, אינו חל לעולם בצמידות לשבת, כך שלא יכול להיווצר מצב שבו אסור להכין אוכל יומיים רצופות.
לעניין הכנת אוכל מחג לשבת - מדין תורה מותר להכין מאכלים בחג לצורך שבת, אולם מחשש שמא יסיקו אנשים מכאן כי ניתן להכין גם מחג ליום חול, גזרו חז"ל שהדבר אסור.
פתרון המאפשר הכנה מחג לשבת בכל אופן הוא ערוב תבשילין.
מידת היכולת להשתמש בעירוב תחומין שונה עבור שבת לעומת יום טוב.
אין עורכין הבדלה במוצאי יום טוב שבא אחריו שבת, שכן חומרת שבת גדולה מחומרת יום טוב, ולכן אין הקדושה פוחתת ואין סיבה להבדיל.
במוצאי שבת, אף כאשר חל חג באותה עת, עורכין הבדלה.
בתפילה מבדילים באמירת ברכת "ותודיענו" ועל הכוס מבדילים בהבדלה המשולבת בקידוש ומכונה 'יקנה"ז' (יין, קידוש, נר, הבדלה, זמן – כלומר ברכת "שהחיינו").
כאשר יום טוב חל בערב שבת, יש הנוהגים לקצר את קבלת השבת.
יש הנוהגים להתחיל מ"מזמור לדוד" ולדלג על הבתים האמצעיים בפיוט "לכה דודי" ויש הנוהגים לומר מזמור שיר ליום השבת וה' מלך גאות לבש בלבד.
שלושה ימי שבתון רצופים בחוק הישראלי
שלושה ימי שבתון רצופים יוצרים בעיה מסוימת למחוקק בישראל, שאינו חפץ ליצור חילול חג במקום שאין בו הכרח של פיקוח נפש, אך מתקשה להשלים במקרים מסוימים עם שלושה ימי שבתון רצופים.
עצור אמור לראות שופט בתוך 24 שעות ממעצרו.
לפי תקנות סדר הדין הפלילי מ-1997, במקרה של מעצר בערב ראש השנה שחל ביום חמישי, יובא העצור בפני שופט לא יאוחר מתום 32 שעות מעת מעצרו, אף אם לשם כך ייאלץ השופט לקיים דיון בעיצומו של היום השני של ראש השנה.
על השופט לנסות ולהמעיט בחילול החג ככל האפשר ומסתבר שאין צורך לרשום פרוטוקול.
העצור החושש מחילול החג יכול לבקש שיובא לפני השופט במוצאי השבת, בהקדם האפשרי.
דיון ארוך ביחסה של ההלכה לתקנה זו ערך הרב בניהו ברונר, ובסופו הוא מסיק:
"יש מקום להקל בדבר משום כבוד הבריות, שהרי מדובר ביום טוב שני שאיסור המלאכה בו הוא מדרבנן.
אמנם עדיף להימנע מאיסורי דאורייתא, למשל: עדיף שהשופט יגיע ברגל לבית המעצר, ולא ירשום את החלטתו אלא במוצאי החג.
אבל גם אם לצורך קיום ההליך, יצטרכו השוטרים להסיעו ברכב, יש מקום להיתר, כיוון שאיסור הנסיעה ביום טוב הוא מדרבנן במקום שאין בעיה של תחומין".
יוֹם טוֹב הוא תאריך בלוח השנה היהודי שבו קבעה התורה חג ואסרה על קיום מלאכה.
המלאכות האסורות בימים אלו זהות למלאכות האסורות בשבת, אך מוחרגות מהן מלאכות הנחשבות חיוניות לקיום האדם, הנקראות "מלאכות אוכל נפש".
ימי החג שאינם נחשבים יום טוב ומותרת בהם מלאכה נקראים "חול המועד".
המסכת בתלמוד העוסקת בדיני יום טוב היא מסכת ביצה.
התורה קבעה שישה ימים טובים :
א' בתשרי – ראש השנה המכונה בתורה "יום תרועה" ו"יום זיכרון תרועה".
ט"ו בתשרי – היום הראשון של חג הסוכות.
כ"ב בתשרי – שמיני עצרת.
בארץ ישראל חוגגים באותו יום גם את שמחת תורה (בחו"ל חוגגים את שמחת תורה בכ"ג תשרי שהוא יום טוב שני של גלויות).
ט"ו בניסן – היום הראשון של חג הפסח.
כ"א בניסן – שביעי של פסח.
ו' בסיוון – חג השבועות המכונה בתורה "יום הביכורים" – ביום החמישים של ספירת העומר.
מועד נוסף הכולל איסור מלאכה שקבעה התורה, הוא יום הכיפורים החל בי' בתשרי.
מועד זה אינו יום טוב מפני שהוא אסור אף במלאכות המותרות ביום טוב.
בתורה הוא מכונה "שבת שבתון" אך העונש שקבעה התורה למחללו קל מהעונש ששקבעה התורה למחלל שבת.
מתקנת חכמים – יום טוב שני של גלויות
בעקבות אופן קביעת החודשים העבריים בעבר, נוצר ספק ליהודים שגרו בחו"ל מתי בדיוק חל היום טוב (הם לא ידעו האם בית הדין עיברו את החודש או לא).
על כן, קבעו חז"ל שעל כל יהודי שגר בחו"ל לחגוג שני ימים טובים בכל חג.
כך יצא שבני חו"ל עורכים ימים טובים גם בתאריכים: ט"ז בתשרי, כ"ג בתשרי, ט"ז בניסן, כ"ב בניסן וז' בסיוון.
ימים אלו נקראים "יום טוב שני של גלויות".
למרות שבימינו ידוע לכל מתי ראש החודש, שהרי הלל האחרון קידש את ראשי החדשים והתקין לוח שנה קבוע, בכל זאת תיקנו חז"ל להמשיך לשמור על יו"ט שני של גלויות מחשש שיטעו בחשבון.
יום כיפור – מפאת הקושי הגדול לצום שני ימים רצופים, לא תיקנו חז"ל יום טוב שני, אף שהטעם לתקנה קיים גם ביום כיפור.
היו שנהגו לקיים בחוץ לארץ שני ימים של יום הכיפורים, והמנהג מובא בשולחן ערוך.
אולם מביא הרמ"א שם בשם האור זרוע שאין לעשות כן, מחשש שיבא לידי פיקוח נפש.
ראש השנה – מכיוון שראש השנה חל בראש חודש עצמו, היה בלתי אפשרי להודיע לתושבי המקומות שמחוץ לירושלים האם נקבע ראש חודש תשרי ביום השלושים מאלול, או שמא לא באו עדים על מולד הלבנה, וראש החודש ובעקבותיו ראש השנה נקבעו ליום השלושים ואחד מאלול.
כתוצאה מכך, שמרו ברוב העולם את ראש השנה במשך יומיים, ומטעם זה תקנו חכמים לשמור עד היום את ראש השנה במשך יומיים, בא' בתשרי ובב' בתשרי גם לבני ארץ ישראל.
שבועות – בחג זה גם בחו"ל לא היה ספק, מאחר שאין לו תאריך קבוע אלא הוא נחגג ביום החמישים לפסח כך ששלוחי בית דין היו מספיקים להגיע גם לחו"ל והסיבה שהוא נחגג יומיים היא כדי לא לחלק במועדות.
כל מלאכה שאסורה בשבת אסורה גם ביום טוב, למעט מלאכות מסוימות שהתירה התורה לבצען לצורך אוכל נפש ושמחת החג.
מלאכת אוכל נפש (מלאכות שנועדו להכנת אוכל, כגון: שחיטה, ברירה, לישה, אפייה ובישול).
מלאכת הבישול, ההבערה וההוצאה הותרו לכל צורך של תענוג (מתוך שהותרו לצורך אכילה), ושאר המלאכות המנויות הותרו רק לאוכל נפש.
שאר ל"ט מלאכות לא הותרו כלל, אף לאוכל נפש.
כמו כן, לא הותרו מלאכות לצורך "מכשירי אוכל נפש", כגון לעשות שפוד וסכין, תנור וכיריים.
רוב דיני מוקצה שווים בין יום טוב לשבת, אך לדעת רוב הפוסקים ישנם מעט דינים שהחמירו בהם חכמים יותר משבת כדי שלא יזלזלו ביום טוב, כגון עצמות הראויות למאכל בהמה, שבשבת מותרות בטלטול משא"כ ביום טוב.
כאמור, מלאכת בישול הותרה לכל צורכי היום (כגון לחמם מים לרחיצה וכו'), אך אסור לבשל דבר שאינו צורך היום.
לדוגמה, אסור לבשל אוכל ליום שלמחרת.
אם היום שלמחרת הוא שבת תיקנו חז"ל שאפשר לבשל אך יש להתקין עירוב תבשילין מערב יום טוב .
בנוסף, אסור לבשל אוכל בשביל אדם שאינו יהודי או בשביל בעלי חיים, אך מותר להרבות בבישול יותר ממה שיצטרך לאותו יום, מפני שאיסור מרבה בשיעורין הותר ביו טוב.
בהבערה, אסרו חכמים להוליד אש חדשה, אך מותר להעביר אש קיימת ולהדליק באמצעותה אש חדשה.
לכן רבים מדליקים מערב יום טוב נר נשמה (שדולק 24 שעות ויותר) כדי שיוכלו להעביר ממנו אש במשך החג.
אף שהדלקת אש מותרת, כיבויה והחלשתה אסורים.
לכן כשמדליקים גפרור (על ידי אש דולקת ולא על ידי חיכוך) יש לתת לו להכבות מעצמו ואסור לכבותו.
אם תבשיל עומד להישרף על האש ואין ברירה אלא להקטינה – מותר, שזהו צורך אוכל נפש, אך אסור לכבותה.
רבנים בדורות האחרונים מצאו פתרונות כיבוי גז ביום טוב על ידי בישול סיר מים עם ביצה קשה ולאחר זמן המים יבעבעו ויגלשו חוץ לסיר ויכבו את האש על ידי גרמא.
בעניין חשמל נחלקו הפוסקים אם מותר להדליקו ביום טוב.
כיום הרוב הגדול של הפוסקים סוברים שאסור, וכך נוהגים רוב שומרי המצוות.
ככלל, עירוב חצרות נתקן לגבי שבת ולגבי יום הכיפורים.
לגבי יום טוב נאמר בגמרא "אין עירוב והוצאה ליום טוב".
נחלקו המפרשים בביאור משפט זה.
המגיד משנה הסביר בדעת הרמב"ם שאין צורך בעירוב חצרות ביום טוב, וההוצאה מחצר לחצר מותרת גם ללא עירוב.
לעומת זאת לדעת הרשב"א יש צורך בעירוב חצרות ליום טוב לשם הוצאת דברים שאין בהם צורך היום.
השולחן ערוך פסק כדעת הרמב"ם שאין צורך בעירוב עבור יום טוב ואילו הרמ"א פסק כדעת הרשב"א.
דעה שלישית היא דעת הריטב"א, לפיה אין היתר לטלטל ביום טוב דברים שאין בהם צורך היום ואפילו עשה עירוב חצרות אין הדבר מועיל.
המשנה ברורה מביא בשם מהרש"ל שלא נהגו להניח עירוב חצרות ליום טוב, אך טוב שכאשר מניחים עירוב חצרות בערב פסח לצורך כל שבתות השנה יאמרו שעירוב זה מועיל גם לימים הטובים שבה.
בתורה נאמר ואף שפסוק זה נכתב בציווי על חג הסוכות, פרשנים רבים סוברים שעניין זה נוגע אף לשאר החגים.
מגמרא זו אנו לומדים שכיום, בזמן שבית המקדש אינו קיים, מצוות השמחה ביום טוב היא בקניית מתנות לאנשי הבית (כל אחד לפי מה שישמח אותו), באכילת בשר ושתיית יין.
כבוד יום טוב – בנוסף למצוות השמחה ביום טוב, ישנה גם מצווה לכבדו, ועל כן נהוג להסתפר, להתנקות ולהחליף לבגדי חג.
כמו כן, יש להכין את הבית כראוי בסידורו ובניקיונו.
חלק מעניין כבוד יום טוב הוא גם לטרוח בעצמו בהכנות אף אם יש לו עוזרים רבים שיעשו זאת.
עונג יום טוב – עניין נוסף הוא החובה לענג גופו ביום טוב על ידי ריבוי מאכלים טובים, עריכת שתי סעודות גדולות וריבוי האור בבית.
כחלק מעניין עונג יום טוב קבעו חז"ל איסור לאכול בערב יום טוב אחר חצות היום, כדי שיכנס לחג כשהוא רעב ויאכל בתיאבון ובתענוג.
ביום טוב עורכים קידוש גם בלילה וגם ביום.
נוסח הקידוש שונה מהנוסח של שבת וישנם שינויים קלים מחג לחג.
כמו כן, בכל יום טוב מברכים ברכת שהחיינו (נשים מברכות בהדלקת נרות וגברים יוצאים ידי חובה בברכה שבקידוש) חוץ מיום טוב אחרון של פסח.
הבדל נוסף בין יום טוב אחרון של פסח לבין שאר הימים טובים הוא באמירת ההלל.
בכל הימים טובים אומרים הלל שלם בברכה, חוץ מיום טוב אחרון של פסח בו אומרים הלל בדילוג ולשיטת הספרדים אף לא מברכים, משום סברת מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה.
לדעת הרמב"ם חובה לאכול סעודה שלישית גם בכל יום טוב.
אך פוסקים רבים כתבו שאין חובה זו נוהגת ביום טוב, וכך הכריע השולחן ערוך:
דהיינו, נפסקה ההלכה כדעת הראשונים שביום טוב אין מצוות שלוש סעודות כמו בשבת, וניתן להסתפק בשתיים.
המגן אברהם הביא בשם ספר סדר היום שטוב לאכול פירות ביום טוב כסעודה שלישית, ובכלבו כתב להוסיף תבשיל בסעודה השנייה ביום טוב שהוא יחשב כסעודה שלישית.
היו שהחמירו לאכול סעודה שלישית ואף מלווה מלכה גם ביום טוב ויש חצרות חסידיות בהן נוהגים לאכול סעודה שלישית ולהאריך בסעודה עד מוצאי החג, בשביל "להמשיך את קדושת החג" הלאה.
כמו כן, יש הנוהגים לאכול סעודה שלישית ביום טוב אחרון של פסח, על בסיס דעת הגאון מווילנה שכל אכילה של מצה במשך ימי הפסח היא מצווה, על כן אוכלים עוד סעודה כדי להיפרד מן המצה.
בחסידות חב"ד מייחסים חשיבות רבה לסעודה זו מסיבות אחרות ומכנים אותה סעודת משיח.
בכל יום טוב מתפללים ארבע תפילות: ערבית, שחרית, מוסף ומנחה.
תפילות העמידה כוללות שבע ברכות (בניגוד ליום חול בו יש תשע עשרה ברכות), אך שונות בנוסחן מתפילות שבת.
גם בין יום טוב אחד למשנהו יש שינויי נוסח קלים בתפילת העמידה של יום טוב.
בשלושת הרגלים מוסיפים לומר הלל.
בכל יום טוב קוראים בתורה פרשה המיוחדת לאותו יום, ובמפטיר קוראים את פרשת קרבן המוסף של אותו יום.
בכל יום טוב שאינו חל בשבת עולים לתורה חמישה קרואים ואחד נוסף למפטיר והפטרה.
בהוצאת ספר תורה ביום טוב האשכנזים נוהגים לומר שלוש עשרה מידות של רחמים ולאחריהם תפילה ייחודית למעמד זה, כשיום טוב חל בשבת לא אומרים י"ג מידות ולא את התפילה המיוחדת.
בשמיני עצרת מתחילים בתפילת מוסף לומר משיב הרוח ומוריד הגשם, וביום טוב הראשון של פסח מתחילים לומר מוריד הטל.
בהתאם לכך נתקנו לימים אלה תפילות מיוחדות, המשתנות בין הנוסחים השונים (תיקון הגשם ותיקון הטל, או תפילת גשם ותפילת טל).
ביום הכיפורים, שמיני עצרת, שביעי של פסח (בחו"ל באחרון של פסח) ובשבועות (בחו"ל ביום השני) מנהג האשכנזים לומר לפני מוסף את תפילת יזכור.
הפיוט מיועד לשלושת הרגלים ולא נאמר בימים נוראים.
בשלושת הרגלים נוהגים הספרדים לקרוא בפתיחת ההיכל תפילות מיוחדות שתיקנו האר"י והרש"ש.
בתפילת מוסף של יום טוב מזכירים ברוב קהילות האשכנזים את פסוקי קרבן המוסף שהיה קרב בבית המקדש באותו יום.
תפילות ראש השנה שונות משאר הימים טובים, בכל התפילות מוסיפים קטעים מיוחדים לעשרת ימי תשובה ובתפילת מוסף מוסיפים ברכות מיוחדות, מלכויות זכרונות ושופרות.
גם במוצאי יום טוב עורכים הבדלה כמו במוצאי שבת, אך אם היום טוב לא חל בשבת מדלגים על ברכת "מאורי האש", מכיוון שהיא נבראה במוצאי שבת, וכן על ברכת "בשמים" שכן ביום טוב אין נשמה יתירה כמו בשבת.
יש נוהגים לדלג גם על הפסוקים שנהוג לומר לפני הבדלה, משום שהם סגולה להצלחת השבוע, והם כבר נאמרו במוצאי שבת.
הרב יום טוב דאנון (איזמיר תק"א, 1741 - ה'תקפ"ג, 1823 ירושלים), מגדולי חכמי איזמיר בתחילת המאה ה-19, והראשון לציון בירושלים.
רבי יום טוב דאנון נולד באיזמיר בשנת תק"א, לאביו הרב ברכה דאנון.
בהיותו בעל קול ערב ומשכיל נקרא לשמש כשליח צבור בקהילת "מחזיקי תורה" (שונצינו) בעירו.
על הצטיינותו כחזן אנו קוראים מתוך השבחים שכתב עליו רבי חיים פאלאג'י, רבה של אזמיר:
היה מחשובי הדיינים באזמיר ובאחרית ימיו עלה לירושלים.
בשנת תקפ"א (אוקטובר, 1820) לאחר פטירתו של הראשון לציון הרב רפאל יוסף חזן, נתמנה לתפקיד זה בו שימש עד לפטירתו.
רבי יום טוב דאנון נפטר ב-ח' באב תקפ"ג, (1823) ונקבר בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
הרב דאנון חיבר את הספר "כבוד יום טוב" - בו חידושים ושו"ת על הרמב"ם.
את תשובותיו היה רגיל לסיים בחתימה "אחיו הקטן המצפה לינון, יום טוב דאנון".
שאר חיבוריו וכתבי יד רבים אבדו בשריפה באיזמיר.
בנו, הרב ברכה דאנון, מחבר הספר "בד קדש", נקבר בירושלים.
נכדו הרב יהודה דאנון הדפיס את ספרו "כבוד יום טוב", בסלוניקי תר"ו, (1846), שנדפס יחד עם הספר "בד קדש".
נמצאה הסכמתו משנת ה'תקע"ד (1814) יחד עם רבני ירושלים בעניין תעשיית הגבינות.
בני התקופה מזכירים שנפלה מחלוקת בינו לבין הרב אליעזר חזן בנו של הראשון לציון הקודם ומסיבה לא ברורה לא יכלו להשלים ולהתפשר ביניהם ונפטרו שניהם באותו יום.
- חידושים ושו"ת על הרמב"ם
יום טוב המון (י"ז בתמוז תרל"ג, יולי 1873, איסטנבול – 16 בספטמבר 1952, ירושלים) היה שופט ועורך דין עברי בירושלים בסוף תקופת השלטון העות'מאני, ומייסד שכונת רוממה בירושלים.
המון נולד באיסטנבול למשפחה יהודית ספרדית מיוחסת, מצאצאיהם של משה המון , יועץ ורופא החצר של הסולטאן סולימאן המפואר, ובנו יוסף אמון שהיה רופאו של הסולטאן סלים הראשון.
בני משפחתו עסקו רובם ככולם במקצועות חופשיים: אֶחיו מנחם המון ויעקב המון היו רופאים, וקרובו יצחק המון היה פרופסור בבית הספר הגבוה למתמטיקה וכלכלה באיסטנבול לפני מלחמת העולם.
המון התחנך בבית הספר של חברת כל ישראל חברים והצטיין בלימודיו, ואחר-כך המשיך ללימודים במוסדות חינוך ממשלתיים.
לאחר מכן למד באוניברסיטת איסטנבול ובשנת 1902 הוסמך במשפטים.
בשנות עבודתו הראשונות כעורך דין צבר ניסיון רב בענייני קרקעות.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים (1908) עלה לארץ ישראל ב-1909. בחורף 1910 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד שבו כיהן עד תקופת מלחמת העולם הראשונה (1914).
בתחילת המלחמה הוא התבקש לעבור לשרת בעיר חלב שבסוריה.
מכיוון שסירב לעזוב את ירושלים הוא בחר במקום להתפטר מתפקידו כשופט והחל לעבוד כעורך דין בירושלים.
בשנת 1917 גורש מירושלים לאיסטנבול על ידי השלטונות.
לאחר המלחמה שב לירושלים והמשיך לעסוק בעריכת דין יחד עם חברו עורך הדין תופיק עדס.
מספר רישיונו בלשכת עורכי הדין היה מ.ר 5.
מומחיותו של המון בחוק העות'מאני ובנושאי קרקעות אפשרה לו לשמש כבורר בסכסוך בין בעלי קרקעות ערביים מליפתא ושייח' באדר.
הוא פסק כי עליהם למכור את שטח המריבה, והצליח יחד עם קבוצה מחבריו לרכוש את המקום, בשנת 1921 במטרה להקים בה שכונה יהודית, הקרויה היום שכונת רוממה.
הבית שהקים בשכונה נמצא ברחוב שלימים נקרא על שמו, רח' המון 3.
המון נפטר בשנת 1952, בגיל 79. הוא קבור בהר המנוחות בירושלים.
תיקיו האישיים, שנמצאו לאחרונה במרתף הבית שבו גר עד מותו, נמסרו לרשות הארכיון הציוני המרכזי.
ד"ר יום טוב ליפמן ליפקין (תר"ו, 1846 – תרל"ה, 1875) היה מתמטיקאי יהודי, בנו של רבי ישראל מסלנט.
התפרסם בזכות המצאתו בתחום המכניקה.
נולד בסלנט, פלך קובנה, ליטא, בנו של רבי ישראל מסלנט.
בצעירותו למד תורה אצל אביו, אך לאחר שנמשך להשכלה ולמדע נטש את בית אביו בגיל 15 ונסע לגרמניה.
קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת יינה.
למד מתמטיקה באוניברסיטאות בקניגסברג וברלין.
בשנת 1868 פרסם נוסחה הנדסית להחלפת תנועה ישרה לתנועה עגולה, והיא קרויה על שמו (Peaucellier–Lipkin linkage).
בין השנים 1870 – 1873 למד באוניברסיטת פטרבורג.
כל ימיו סבל מעוני וחי ממלגה שהעניקה לו האוניברסיטה בפטרבורג.
דרכו הייתה למורת רוחו של אביו, ולאחר שנעשה שימוש בשמו של בנו כדי להשפיע על דעת הקהל היהודית כאילו אביו תומך אף הוא בתנועת ההשכלה, פרסם אביו מודעה בתשלום ובה כתב:.
אביו פעל בדרכים שונות כדי להחזירו לדרך התורה, אך ללא הצלחה.
נפטר ממחלת אבעבועות שחורות בשנת 1875, בן 30, בחיי אביו, ונקבר בפטרבורג.
רבי יום טוב ליפּמַן (ליפא) הכהן בַּסליאנסקי (או בַּסלַבסקי; מכונה: ר' ליפא מירֶר (מירער; כלומר ליפא ממיר); תקפ"א, 1821 – כסלו תרנ"ג, דצמבר 1892) היה רב ליטאי, רב ואב"ד מיר.
נודע על שם ספרו, ה"מלבושי יום טוב".
יום טוב ליפמן (ליפא) בן יהודה זאב הכהן נולד בשנת תקפ"א, אחיינו (בן אחותו) של הרב אליעזר ליפמן רבינוביץ ממינסק ונינו של הרב יום טוב ליפמן הלפרין, אב"ד קאפולי (קאפוליא), בעל "קדושת יום טוב", "תוספת קדושה" ו"מלאכת יום טוב".
בגיל 17 נישא בזיווג ראשון לבתו של הגביר שמעון זימל מהלוסק, והמשיך בלימודיו.
לאחר תקופה התמנה כרבה של שומיאץ, שבה כיהן 11 שנים.
בשומיאץ נפטרה אשתו, והוא נישא בשנית לבתו של הרב יעקב לייב ממלסטבקה.
תקופה קצרה כיהן ברבנות חסלביץ', ולאחר שרפה גדולה שהתחוללה בה, התקבל כרבה של העיר מיר.
ברבנות מיר כיהן 18 שנים, והוציא בה את שני כרכי ספרו "מלבושי יום טוב", שהקנו לו שם של גאון בתורה.
הוא יכול היה להיכנס לבית המקדש ולעבוד את העבודה בעיניים עצומות".
הוא עסק גם בצורכי ציבור, והשתתף באספות רבנים שנערכו בעניינים אלו.
ידועה השתתפותו בישיבה שכינס שמואל פוליאקוב, ובה דנו גדולי רבני ליטא בשאלת הנהגת לימודי חול בישיבת וולוז'ין.
כמו כן היה מן הרבנים שחתמו על כרוז גילוי הדעת בעניין כולל הפרושים בקובנה, במהלך פולמוס המוסר.
יחסו לתנועת חיבת ציון היה מורכב: מחד גיסא השתדל לסייע לעולים לארץ ישראל; ומאידך, לאחר הצטרפות האינטליגנציה היהודית החילונית לתנועה, הסתייג ממנה.
הוא היה בין האוסרים את היתר המכירה, שנועד להסדיר את החקלאות היהודית בשנת השמיטה.
רבי יום טוב ליפמן הלפרין (או: היילפרין; תקט"ז, 1756 - כ"ה בתשרי תקנ"ה, 19 באוקטובר 1794) היה רב ליטאי.
נודע על שם ספרו "קדושת יום טוב", ועל שם הערותיו "מלאכת יום טוב" שנדפסו בש"ס וילנא.
נולד בערך בשנת תקט"ז לרב אברהם, רבה של אליק, למשפחת רבנים מיוחסת.
בהיותו בן 17 נישא והתמנה כרב בעיירה לאהיסען שליד פינסק, מנישואיו הראשונים לא היו לו ילדים, ובני הזוג נפרדו.
הוא נישא בשנית לשרה בתו של רבי בצלאל אב"ד סלוצק, ובשנת תקמ"ה עבר לכהן כרב בקאפולי, על שם עיר זו התפרסם.
ריט"ל היה מסתגר בכל ימות השבוע בבית הכנסת המקומי ולומד עם תלמידיו, שם גם כתב את כתביו שמעטים מהם מכונסים בספרו "קדושת יום טוב"; לביתו היה שב רק בשבתות.
היה נחשב מאוד בין רבני ליטא, והגאון מווילנא שהיה מבוגר ממנו נסע במיוחד לאושמינא להשתתף במסיבת האירוסין של אחד מילדיו.
כשפרצה המחלוקת בווילנה בין הרב המקומי רבי שמואל בן אביגדור וראשי הקהל, היה רבי יום טוב אחד משלושת הבוררים שעסקו ביישוב הסכסוך.
לאחר פטירת רבה האחרון של וילנה, קיבל רבי יום טוב כתב רבנות מפרנסי העיר, אך בשל חששו מביטול התורה שייגרם לו בעיר גדולה כווילנה, דחה את המינוי והחזיר את כתב ההכתרה לשולחיו.
בעקבות כך, קיבלו ראשי הקהל בווילנה החלטה שלא למנות עוד רב בווילנה.
ספר השו"ת שלו מכיל התכתבות ארוכה עם רבי חיים מוולוז'ין.
הוא המשיך לכהן כרבה של קאפולי עד פטירתו בכ"ה בתשרי תקנ"ה, 19 באוקטובר 1794.
נינו הקרוי על שמו הוא הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, רבה של מיר ובעל "מלבושי יום טוב".
רבי אריה לייב קצנלנבוגן - רבה של בריסק
רבי דוד מנובהרדוק - רבה של נובהרדוק, מחבר גליא מסכת
רבי יוסף דוד אייזנשטט - רבה של מיר
רבי יחיאל מיכל ממינסק, מחבר לזכר לישראל
רבי ישראל היילפרין - רב הערים רוז'ינוי ומינסק.
אביו של רבי יום טוב ליפמן הלפרין מביאליסטוק
קדושת יום טוב (וילנה תרכ"ו) - חידושים על מסכת זבחים ומסכת מנחות, ושו"ת.
רבי רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (תקע"ו, 1816, רוזינוי, ליטא - ו' בשבט תרל"ט, 30 בינואר 1879, ביאליסטוק, פולין), [מכונה: ר' ליפאלע], היה רב ליטאי, שכיהן ברבנות ערים שונות במרחב הליטאי פולני.
נודע על שם ספר השו"ת שלו, ה"עונג יום טוב".
נולד בשנת 1816 ברוז'ינוי לרב ישראל היילפרין רבה של העיר, שהיה תלמידו וקרוב משפחתו של הרב יום טוב ליפמן הלפרין, ידידו של רבי חיים מוולוז'ין ומחבר הספר "קדושת יום טוב".
בהיותו כבן שלש (1819), עקרה המשפחה למינסק עם מינויו של אביו לרבה של העיר.
במינסק למד בצעירותו מפי חכמי העיר, ובעיקר מראש הישיבה המקומית, רבי מנחם מנדל מפולוצק.
הוא נישא למינא גולדא בת ר' יוסף ממינסק, נכדת ר' נפתלי הירץ פינס.
בהיותו בן 20 (1836, תקצ"ו) התמנה למשרת רבנות ראשונה בעיירה קרעווא שליד וילנה.
מעיירה זו עבר לכהן כרבה של טשכנובצ'ה שבפולין, אחריה התמנה לרבנות קיידאן, ואחריה לרבנות מזריטש שבפולין.
הוא הודח מרבנות מזריטש לאחר שהכריז חרם על החסידים בעיר, הכולל איסור על שתית יינם ונישואין עמם.
בתרי"ט, 1859 התמנה כרבה של ביאליסטוק, משרה בה החזיק עשרים שנה עד פטירתו.
הוא היה חביב מאוד על בני קהילתו, וסיפורים על פיקחותו ושנינותו נפוצו בקרב יהודי ליטא שכינוהו בחיבה "ר' ליפא'לה".
מעמדו כאחד מגדולי הדור במרחב בו פעל, הביא אותו להביע את עמדתו במגוון נושאים שעמדו על הפרק, וידועה התנגדותו הנחרצת לספרים "סדרי טהרות" של הרב גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין, ולספר "דקדוקי סופרים" של רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ.
מלבד זאת היה מעורב אישית בכל ענייני הקהילה בביאליסטוק.
ר' רפאל יום טוב ליפמן נפטר ביום ו' בשבט תרל"ט, 30 בינואר 1879, ונקבר בבית הקברות הישן בביאליסטוק.
האוהל שהוקם על קברו ובית העלמין כולו חרב בתקופת השואה.
בנו, רבי חיים נפתלי הרץ היילפרין, ראב"ד בביאליסטוק.
בתו, הרבנית שרה עלקא, אשת רבי אריה ליב ליפקין, מחבר "חיי אריה", בנו של רבי ישראל ליפקין מסלנט.
שו"ת עונג יום טוב, בעריכת ר' אברהם יצחק עפשטיין, וילנא תר"ם, 1880. הספר התקבל באהדה בקרב הלומדים וזכה למהדורות רבות.
עונג יום טוב על דרוש, פיעטרקוב תרס"ו, 1906. בשער: "הובא לבית הדפוס על ידי בנו ותלמידו חיים נפתלי הערץ היילפרין".
רבי יום טוב ליפמן מילהויזן (מכונה גם: טביומי; נפטר בה'קפ"א, ~1421) היה רב ופוסק הלכה אשכנזי בסוף תקופת הראשונים (ראשית המאה ה-15), נודע בשל ספרו "ספר נצחון".
נולד לרב שלמה מילהויזן, מקום ושנת לידתו לא ידועים.
כנראה היה תלמידם של רבי מאיר בן ברוך הלוי מווינה ורבי שמשון בן אליעזר מחבר "ברוך שאמר", ושל רבי שלום מנוישטט.
ידוע שכיהן כרב בפראג ובסוף ימיו בארפורט והיה ידידם של מהרי"ל ומהר"י וייל וכמה מפסקיו משוקעים בכתביהם.
הוא ועמיתיו, רבי מנחם בן יעקב שלם ורבי אביגדור קרא עסקו בפילוסופיה ובפולמוס עם הנצרות.
כנראה היה בקראקא בשנת 1420 וערך מסעות ברחבי בוהמיה וארצות חבל הריין.
'אלפא ביתא' הוא ספר העוסק בפירוט בצורת האותיות וגם במשמעויותיהן על פי הקבלה.
חלק מהדברים למד מפי רבי שמשון בן אליעזר המכונה 'ברוך שאמר'.
ספר זה נדפס בתוך ספר 'ברוך שאמר' העוסק בהלכות הכנת התפילין וכתיבתן, אשר כולל בתוכו שלושה ספרים ממחברים שונים, אשר הנושא המשותף לספרים אלו הביא להעתקתם כחיבור אחד, וגרם לבלבול רב בזהות המחבר.
רבי יוסף קארו, בספרו בית יוסף (אורח חיים סימן לו) מצטט מ"אלפא ביתא" ומכנה את מחברו בטעות "רבי יצחק ברוך שאמר": "שמצאתי קונדריס לחכם אחרון, שמו הרב ר' יצחק ברוך שאמר, מדבר בדרך ארוכה בצורת האותיות, וייטבו דבריו בעיני, ולכן ראיתי להעתיקו פה".
בחודש אלול ה'קנ"ט, אוגוסט 1399, התרגשה עלילה נוצרית על יהודי פראג, ור' יום טוב ליפמן אולץ לקיים ויכוח פומבי מול מומר בשם פיטר, ששמו היהודי היה פסח.
הרב יצא בשלום מן הוויכוח, אך בחודש אלול בשנה שלאחר הוויכוח הוצאו להורג שמונים מיהודי פראג.
ספרו העיקרי, ספר נצחון (לעיתים: ספר הניצחון), הוא תולדת הוויכוח עם אותו מומר.
הרב יום טוב ידיד הלוי (ה'תרפ"ו, 1926 – כ"ב בתמוז ה'תשע"ו, 28 ביולי 2016) היה רבה האחרון של העיר חלב בסוריה.
מחבר סדרת ספרי פרשנות הפשט למקרא מאיר טוב.
נולד ב-1926 בחלב שבסוריה, בן למשפחת הרבנים הלויים ידיד.
בגיל צעיר נכנס לשערי בית המדרש "בית נשיא" בראשות המרא דאתרא, הרב משה טוויל הכהן אשר היה לרבו המובהק.
בסוף שנות ה-50 עלה הרב טוויל לישראל והרב ידיד מונה תחתיו כרב העיר וראש בית מדרש "בית נשיא".
הרב ידיד ליווה את הקהילה בימיה האחרונים ובמסגרת תפקידו כראש בית המדרש "בית נשיא" העמיד תלמידים רבים שהיוו הדור האחרון של תלמידי חכמים שצמחו בחלב, תלמידי חכמים אלו שימשו את הקהילה בחלב עד יומה האחרון וכיום מכהנים בקהילות החלביות בנכר.
בשנות ה-80 עזב הרב ידיד את סוריה והיגר לניו יורק שבה התרכזה קהילה גדולה של יוצאי העיר חלב.
הוא נודע בהתמדתו בתורה, סירב לקבל על עצמו משרות תורניות חדשות והסתגר בבית המדרש "אחיעזר" בניו יורק שבו למד במשך 30 שנים.
הרב ידיד השאיר כתבים רבים בכל חדרי התורה: הלכה, פרשנות מקרא, משנה, תלמוד וזוהר.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 יזם בנו, הרב מאיר ידיד הלוי, רבה של קהילת שערי ציון בניו יורק, את הדפסת סדרת ספרי הפרשנות שלו למקרא "מאיר טוב" במסגרת חברת אהבת שלום.
בנו הרב מאיר ידיד רב קהילת שערי ציון.
חתנו הרב לאון גינדי מרבני הקהילה הסורית בברוקלין נוי יורק.
הרב יום טוב ידיד הלוי (ה'תרט"ז, 1856 - ל' בסיוון ה'תרפ"ג, 14 ביוני 1923) היה מקובל מגדולי רבני ארם צובא.
כתביו נדפסו בספר "שמחת יום טוב".
נולד בחלב שבסוריה לקמר ולרב יצחק ידיד הלוי.
למד במוסדות הקהילה היהודית המקומית ובגיל 18 נישא לרחל לבטון שסבה היה ראש בית הדין בחלב.
בשנת ה'תר"ן, 1890, עלה לארץ ישראל והתקבל כחבר בישיבת המקובלים בית אל.
הוא היה שכנו וידידו של ר' מוטל'ה טברסקי שעלה ארצה כמה שנים אחריו.
בימי מלחמת העולם הראשונה שרר רעב כבד בארץ ישראל, אשתו רחל ובנו שהתגורר אז בפורט סעיד נפטרו.
בשל הרעב חזר רבי יום טוב לסוריה במטרה לגייס כספים עבור ישיבת בית אל.
עם שובו לחלב נישא בשנית לנזהה בת מנחם גינדי.
בני הקהילה שכנעו אותו להישאר בעיר והוא גר בה עד פטירתו, שבע שנים מאוחר יותר, בל' בסיוון ה'תרפ"ג.
רבים מחכמי ומקובלי ארם צובא היו מתלמידיו.
היה נינו של הרב אליהו שמאע הלוי
על שמו נקראו הישיבות "אור יום טוב" בירושלים.
ו"קדושת יום טוב" ו"שמחת יום טוב" בתל אביב.
חלק מבניו נפטרו בילדותם וחלקם בצעירותם בגיל מאוחר יותר.
בנו הבכור, הרב יצחק, שימש שוחט ובודק בקהילת פורט סעיד במצרים וחיבר ספר על הלכות שחיטה, הוא נפטר בחיי אביו ב-1916. בנו הרב אליעזר ידיד הלוי לא האריך ימים והדפיס את כתבי אביו בספר "שמחת יום טוב".
בתו שרה נישאה לרב אהרן אבוטבול, הוא נפטר בצעירותו בשנת ה'תרפ"ח.
בנו מנישואיו השניים לנזהה גינדי היה חבר הכנסת מנחם ידיד.
יום חמישי הקדוש הוא חג נוצרי החל ביום חמישי שלפני חג הפסחא.
החג מציין את רחיצת רגלי השליחים על ידי ישו ואת הסעודה האחרונה כפי שתוארו בבשורות.
זהו היום החמישי של השבוע הקדוש, לאחר יום רביעי של הריגול ולפני יום שישי הטוב.
החג חל בין ה-19 במרץ לבין ה-22 באפריל, תאריך אשר אינו זהה בלוחות השנה היוליאני והגרגוריאני אשר בשימוש על ידי זרמים שונים בנצרות.
יום חמישי הקדוש מהווה את אות הפתיחה לטרידואום, שלושת הימים המציינים את הפסיון, הצליבה והתחייה של ישו, בהתאם לאמונה הנוצרית.
ביום חמישי בערב מתקיימת מיסת הסעודה האחרונה, בו, לפי הבשורות הסינופטיות, צוין חג הפסח בסעודה האחרונה.
על מנת לשחזר את מעשהו של ישו, נהוג שאנשי דת בכירים רוחצים את רגליהם של אנשי דת הנמוכים מהם בדרגה, או אף של בני הקהילה.
האפיפיור פרנציסקוס מציין את יום חמישי הקדוש מדי שנה על ידי רחיצת רגליהם של אסירים.
יום חמישי הקדוש הוא חג ציבורי ברוב המדינות שהיו חלק מהאימפריה הספרדית (אורוגוואי, אל סלוודור, ארגנטינה, גואטמלה, הונדורס, ונצואלה, הפיליפינים, מקסיקו, ניקרגואה, ספרד, פרגוואי, פרו, קולומביה וקוסטה ריקה), ובמדינות שהיו חלק מהאימפריה הדנית (איי הבתולה של ארצות הברית, איסלנד, דנמרק ונורווגיה ובמדינת קרלה בהודו.
בנוסף, במספר מדינות בגרמניה יש ליום חמישי הקדוש מעמד של חג ציבורי עבור העובדים במגזר הציבורי.
יום טוב חזן (1941, טורקיה – 24 בינואר 2019, נהריה) היה קצין ורס"ר בולט בחטיבת גולני.
מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-80 שירת חזן בחטיבה.
הוא היה רס"ר גדוד 12 ("ברק") ובשנים 1978–1986 כיהן כסמח"ט ב'.לאחר שחרורו ניהל את מוזיאון גולני ואת אתר ההנצחה של גולני במשך 27 שנים.
יום טוב חזן נולד בטורקיה ועלה עם הוריו לישראל בגיל שמונה.
המשפחה התגוררה בתחילה במעברת כורדני ואחר כך במעברה בנהריה.
בגיל 11 נבחר להדריך קבוצות בתנועת הנוער העובד והלומד ונשבע לשרת את הדגל.
התחתן עם אילנה ולהם שלושה ילדים.
ב-1958 התגייס והחל לשרת בגדוד 12 של חטיבת גולני.
בתחילה כסמל מחלקה, אחר כך חתם קבע ומונה לרב-סמל פלוגתי ולפני מלחמת ששת הימים החליף את דוד רוקני (מפקד טקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות) בתפקידו כרס"ר המשמעת של הגדוד.
חזן היה ידוע בקשיחותו הרבה כרס"ר ובהקפדה רבה על כל פרט במשמעת הצבאית.
לא פעם נקט בשיטות אשר חרגו מהפקודות הצבאיות, עם זאת, היה מסור לחייליו ודאג לכל מחסורם.
לאחר סיום תפקידו כרס"ר, יצא לקורס קצינים והתקדם בשרשרת הפיקוד במגוון תפקידים בחטיבה, הועלה לדרגת סא"ל ומונה לסמח"ט ב' של החטיבה.
את דרגות האל"ם קיבל חזן כאות הוקרה על פועלו בחטיבה.
בשנת 1987 השתחרר משירות קבע והמשיך לשמש כסמח"ט החטיבה במילואים, עד שמונה למפקד אתר ההנצחה של חטיבת גולני.
לחזן מיוחסת ההצלחה של החלפת צבע הכומתה של גולני מצבע הזית של בה"ד 4, לצבע החום המייחד מאז את החטיבה.
על אף שחזן ישב ממש בצמוד לאימברן, הוא יצא ללא פגע.
היה זה החלל הראשון של חטיבת גולני במלחמת ששת הימים.
ב-9 ביוני יצא הגדוד אל קרב תל פאחר.
חזן נע בסוף השיירה שעשתה את דרכה לכיבוש התל לאורך תעלת ההטיה הסורית.
כאשר הקרב הסתבך, טיפל בנפגעים הרבים לאורך הדרך.
קרב תל פאחר, בו איבד הגדוד מטובי מפקדיו וחייליו, השאיר חותם עז על חזן, והיה בין הגורמים אשר דחפו אותו לעסוק בהנצחת לוחמי החטיבה.
בתחילת חודש אוקטובר של שנת 1973, היה חזן עסוק בעצרת חטיבת גולני במלאת 25 שנה להקמתה.
העצרת הייתה אמורה להתקיים לאחר יום הכיפורים בפארק הירקון.
חיילים רבים מהחטיבה עסקו בהקמת אוהלי ענק לצורכי לינה של אנשי החטיבה, שהיו אמורים להתקבץ ולבוא מכל רחבי הארץ.
רוב לוחמי החטיבה לא היו באותה העת בפעילות מבצעית, והתכוננו להגיע לעצרת החגיגית.
כסמח"ט ב' של חטיבת גולני, עבר יום טוב עם החטיבה את מלחמת יום הכיפורים וסייע בשיקומה לאחר המלחמה.
ב"מבצע קינוח", הקרב לכיבוש החרמון, בלילה שבין ה-21 ו-22 באוקטובר, עסק יום טוב בפינוי פצועים ובין השאר היה זה שפינה את המח"ט אמיר דרורי.
ב-1976, בתקופתו של חיים בנימיני כמפקד החטיבה, היה חזן שותף מלא בהחלפת הכומתה הירוקה לכומתה החומה של גולני.