tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר שלו ב-1919. בשנה שבה השיג את התעודה, הוא שהה כמה חודשים במכון לפתולוגיה של האוניברסיטה.
מהשנה שלאחר מכן היה מתמחה ללא שכר במרפאת עור וגינקולוגיה.
הוא היה מתמחה בשכר מספטמבר 1923 ומרצה מ-1924. בפברואר 1936, הוא הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) בתחום הטיפול הדרמטולוגי.
מספטמבר אותה שנה קיבל את התואר מרצה בכיר כללי ללא שכר ולאחר מכן בשכר.
ב-1938 הפך לראש המכון בפועל ולאחר מכן התפטר מתפקידו בנובמבר של השנה שלאחר מכן.
ככל הנראה נאלץ להתפטר בשל החוקים ה (אנטי)יהודיים.
הוא נאלץ לנהל רק פרקטיקה פרטית לפרנסתו בין 1938 לבין 1945. אחותו, קלרה דויטש, נספתה בשואה.
לאחר המלחמה מ-4 באפריל 1945 הפך שוב לעובד במרפאה כמרצה בכיר ללא שכר.
בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל את התואר פרופסור באוניברסיטה ציבורית ומונה למנהל המרפאה לדרמטולוגיה ואונקולוגיה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד).
משנת 1952 הוא הוביל את המכון הלאומי לדרמטולוגיה וגינקולוגיה.
הוא היה נשיא הקבוצה המקצועית וחבר מערכת של כתב העת המדעי של הקבוצה המקצועית.
פלדווארי עבד כרפרנט בוועדה הביולוגית והקלינית של האקדמיה ההונגרית למדעים והיה יושב ראש ועדת המומחים של האקדמיה.
נבחר כחבר מערכת של חברות זרות וכתבי עת מדעיים רבים.
במשך עשרים ואחת שנים, הוא הוביל את המוסד הלאומי לדרמטו-וונרולוגיה החשוב ביותר ובמשך תשע-עשרה שנים היה נשיא האגודה ההונגרית לרפואת עור.
תחום המחקר שלו היה מחלות עור מעוררות שלפוחיות, זיהומים פטרייתיים, מחלות מין וצורות שונות של עגבת.
כמעט מאה מאמרים מדעיים שלו פורסמו, מחציתם בשפות זרות.
עגבת ירדה בהונגריה בשנות ה-60 במידה רבה עקב פעולתו.
אשתו הייתה איזבלה נוימן (1905–1973), בתם של שאנדור ד' נוימן, סוחר עצים, ושל הלן נוימן, לה נישא בבודפשט ב-1944.
חבר מערכת של Excerpta Medica באמסטרדם
חבר מערכת של Hautarzt במינכן
חבר מערכת של Dermatologica בבזל
חבר כבוד באיגוד האיטלקי לרפואת עור
חבר כבוד של האגודה ההודית לרפואת עור
חבר נספח באיגוד הבלגי לרפואת עור
חבר כבוד של החברה הפולנית לרפואת עור (Societas Dermatologica Pologna).
חבר מלא וחבר בוועדת הניהול של האגודה הבינלאומית לדרמטולוגיה טרופית (ניו יורק).
חבר באקדמיה הגרמנית למדעי הטבע לאופולדינה (מאז 1967)
מחקרי קיבוע משלימים במחלות עור פטרייתיות (ארכיון רפואי הונגרי, 1935, 36)
על טיפול והחלמה של עגבת (חינוך רפואי, 1936)
פניצילין ועגבת (Orvosok Lapja, 1948, 45)
השפעת פניצילין על זיהום ב-Trypanosoma equiperdum (עיתון הרופאים, 1948, 47)
שני מקרים של mycosis fungoides שטופלו בחנקן חרדל (עיתון הרופאים, עם לאיוש נקאם, 1948, 52)
דרמטיטיס מטופל ב-BAL (זהב, ארסנובנזן); אקסנתמה הנגרמת על ידי BAL (שבועון רפואי, 1949, 6)
על ריפוי אקטינומיקוזיס: תוצאות החלמה של 15 חולים שטופלו בפניצילין (שבועון רפואי, 1950, 30.)
על הנזק המתרחש בקשר לטיפול בעגבת, תוך התייחסות מיוחדת לארסנובנזן: אינדיקציות והתוויות נגד בטיפול (שבועון רפואי, 1951, 28)
על זיהומים פטרייתיים עמוקים, בהתייחס במיוחד לבלסטומיקוזיס (עם אדה פלוריאן, שבועון רפואי, 1954, 4.)
על תהליכי ההסתננות והאקסודטיביים של רירית הפה* (עגבת, פמפיגוס) (שבועון רופאי השיניים, 1955, 10.)
הנחיות חדשות לטיפול בעגבת והעברתן לפועל (שבועון רפואי, 1958, 12)
ניסיון על נזקי הסטרואידים; חשיבותם בטיפול ( עם נוספים, שבועון רפואי, 1960, 16)
בעיות של הגישה לטיפול חולני בסטרואידים סטטיים (עם נוספים, שבועון רפואי, 1960, 22)
המצב הנוכחי של עגבת בהונגריה (עם אישטוואן קארואי, שבועון רפואי, 1960, 24)
על ההתקדמות והמצב של רפואת העור (שבועון רפואי, 1962, 13)
תצפיות חדשות על בלסטומיקוזיס בעור העכוז (עם אדה פלוריאן, שבועון רפואי, 1962, 36)
על הגורמים החשובים ביותר במאבק בעגבת (עם אישטוואן קארואי, שבועון רפואי, 1964, 10)
התנסויות טיפוליות המבוססות על 643 מקרי פמפיגוס (שבועון רפואי, 1965, 30)
15 שנות הניסיון שלנו עם מיקוזיס עמוק (עם אדה פלוריאן, אורבוסי הטילאפ, 1966, 1)
מבט אחורה על ההיסטוריה של רפואת העור.
תצפיות ונתונים לכמה שאלות בפמפיגוס (שבועון רפואי, 1967, 50)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הלסינקי (1966)
מדליית זיכרון על שם איגנץ זמלווייס (1966)
לאחר מותו הקים יורשו קרן לתמיכה ברופאי עור צעירים.
הקרן פעלה משנת 1981 עד 1993, אז בשנת 2005 הקרן קמה לתחייה ומאז הוענק מדי שנה פרס ד"ר פרנץ פלדווארי.
ד"ר פרנץ פלדש (בהונגרית: Földes Ferenc; בסטסטרצה, 16 במרץ 1910 – 13 בינואר 1943, אוקראינה) היה סופר, פילוסוף, מורה ללשון ההונגרית יהודי-הונגרי.
מהפילוסופים החברתיים והפוליטיים ההונגרים החשובים.
אביו ד"ר אימרה פלדש היה פקיד ואחר כך סוחר.
בין השנים 1920–1928 למד בבודפשט, בבית הספר הריאלי ברחוב מרקו, ולאחר מכן בין 1928 לבין 1932 למד פילוסופיה באוניברסיטת סורבון בפריז ובאוניברסיטת בולוניה.
הוא חזר לבודפשט ב-1932 והשתתף בעבודתם של ארגוני השמאל, בגינה נידון לארבעה חודשי מאסר.
ב-1934 התחתן עם ורוניקה שאנדור.
במשך זמן מה הם חיו מהוראת שפות בתנאים כלכליים צנועים, בשכירות משנה.
פלדש נסע שוב לבולוניה ב-1938, השלים את לימודיו והשיג את הדוקטורט שלו בפילוסופיה (PhD).
הוא שהה שוב בפריז ב-1939, אך חזר להונגריה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאמריו בבית פורסמו בין 1939 לבין 1941 במגזינים
יצירתו העיקרית, "המצב התרבותי של הפועלים והאיכרים בהונגריה", פורסמה ב-1941 בהוצאת Cserépfalvi .
בשנים 1941–1942 השתתף בארגון ובעבודה של ועדת הזיכרון ההיסטורית ההונגרית.
ב-1942 הוא היה אחד ממארגני ההפגנה ב-15 במרץ.
באפריל 1942 נלקח למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית הרוסית, שם עזר להרבה מחבריו, למיואשים ולפצועים.
ב-13 בינואר 1943 נעלם בחזית המזרחית (בברית המועצות), בזמן פריצת ההחזית באוריב, כאשר הצבא האדום תקף וריסק את הארמייה המלכותית השנייה ההונגרית בת 250,000 החיילים וכ-50,000 יהודים שהיו מסופחים אליה כעובדי כפייה.
התפקידים האידאולוגיים של הגזענות (תקופתנו, 1939)
עבודות אדמה בבתי ספר תיכוניים (עם המזרח, 1940)
עובדי שטח במכללות (אנשי המזרח, 1940)
עבודה ותרבות עובדי תעשייה בבתי ספר תיכוניים (עם המזרח 1940)
חינוך מתלמדים תעשייתיים בהונגריה (עם המזרח, 1940)
ילדים עובדים במכללות (נפסבה, 1941)
נערי אריסים בגימנסית של גאבור בתלן (דרך הארץ, 1941)
יחס מעמדות בין נציגים ומיוצגים (דרך הארץ, 1941)
מונופול דיור ומונופול מגרשים (דרך הארץ, 1941)
כמה מוציאות ערים הונגריות על תרבות?
המצב התרבותי של הפועלים והאיכרים בהונגריה ( הוצאת Cserepfalvi, 1941 )
גימנסיה על שם פרנץ פלדש במישקולץ נושא את שמו (מאז 1953).
רחוב בעיר נשא בעבר את שמו, אך בשנות ה-2010 הוא קיבל את שמו הישן בחזרה (József Lonovics).
פרנץ רישאר פיירו הוא כדורגלן האיטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית ובנבחרת האיטי.
פיירו נולד בהאיטי, אך גדל במסצ'וסטס שבארצות הברית.
אחיו הגדול הוא הכדורגלן פרנזי פיירו.
בתחילת הקריירה שלו שיחק פיירו בארצות הברית בקבוצות של אוניברסיטאות ומכללות, ובליגה חצי מקצוענית מקומית.
בחודש דצמבר 2022 נבחר על-ידי יוסטון דינמו מה-MLS כבחירה מספר 3 בדראפט ה-MLS, אך ויתר על ההזדמנות על-מנת לבחון אופציות באירופה.
ב-10 בפברואר 2023 חתם באת'לון טאון מליגת המשנה האירית, ובסך הכל ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 22 שערים.
לקראת עונת חתם בדרוהדה יונייטד מליגת העל האירית.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים, וזכה עם המועדון בגביע ה-FAI.
ב-9 בינואר 2025 חתם בוולז' מוסטאר מליגת העל של בוסניה והרצגובינה, במדיה ערך תשע הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-1 ביוני 2025 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
פיירו נכלל בסגל המורחב של נבחרת האיטי לקראת טורניר גביע הזהב 2023, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גיאנה הצרפתית במשחק ידידות.
פרנץ קפקא היה סופר יהודי יליד פראג שכתב בשפה הגרמנית, ונחשב לאחד מגדולי הסופרים במאה העשרים.
יצירתו של קפקא מתאפיינת בהצגתם של יחידים חסרי-אונים, הנקלעים למצבים משונים וחסרי-פשר מתוך התנגשות עם כוחות בירוקרטיים וחברתיים עלומים ומרוחקים הרומסים אותם.
היא עוסקת ברגשות של ניכור, חרדה, אשמה ותחושת אבסורד, הנטועות בהוויה הקיומית, ומשלבת ריאליזם ופנטזיה.
המושג "קפקאי" השתרש כדי לתאר הוויה אבסורדית כמו זו הנוכחת בכתביו.
הידועים מבין כתביו הם הסיפור הקצר "הגלגול" והרומנים "המשפט" ו"הטירה".
קפקא עבד כסוכן ביטוח, וכתב בזמנו הפנוי.
הוא מיעט לפרסם, ובימי חייו לא נודע כסופר.
את רוב פרי עטו השמיד במו ידיו, ובצוואתו אסר להוציא לאור את הנותר, אך ידידו מקס ברוד התעלם מהדרישה והדפיס את עזבונו הספרותי.
ברבות השנים זכו כתבי קפקא להכרה בין לאומית, והם תורגמו לשפות רבות.
פרנץ קפקא (בשמו היהודי: אנשיל) נולד למשפחה יהודית דוברת-גרמנית בפראג אשר בממלכת בוהמיה (בצ'כיה של היום) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו, הרמן קפקא (בשמו היהודי, חנוך הֶעניך; 1852–1931), היה סוחר עצמאי שעסק במסחר במוצרי מותרות.
האב הרמן נולד בכפר הקטן ווֹסֶק, וכמו יהודים כפריים רבים גדל כשהוא מדבר בניב היהודי ובצ'כית, אך למד גם גרמנית.
אמו של פרנץ, יֶטְל - יוליה (מבית לוי, 1856–1934), בתו של בעל מבשלת שיכר מצליח, זכתה להשכלה טובה יותר מזו של בעלה.
במכתב לאביו בשם מכתב אל האב מ-1919, תיאר עצמו קפקא כ"בן משפחת לוי עם שמץ של משקע קפקאי".
אמרה זו חושפת את מערכת היחסים הנוקשה שלו עם אביו הסמכותן והתובעני, שתואר כאיש עסקים "מגודל, אנוכי ושחצן".
קפקא תיאר את הפחד שלו מאביו ואת תחושת הרמיסה על ידיו.
מול האב החסון והמאיים הרגיש קפקא שברירי חלש ומועד לכישלון.
האם, לעומת זאת, נתפסה בעיניו כענוגה רוחנית ושברירית.
היא ייצגה בעיניו את הצד היהודי, השרוי במחוזות אסתטיים והעקור מן העולם.
קפקא הרגיש דומה לאמו וחש כי אביו לא סלח לו על כך.
קפקא היה הבכור מבין שישה ילדים.
שני אחיו הצעירים, גאורג והיינריך, מתו לפני שמלאו להם שנתיים, והוא גדל עם שלוש אחיותיו הצעירות: גבריאלה (אלי) (1889–1942), ואלרי (ואלי) (1890–1942) ואוטילי (אוטלה) (1892–1943).
שני ההורים עבדו בעסק של האב במשך שעות מרובות, והילדים טופלו במרבית הזמן בידי משרתים ואומנות.
שלוש האחיות ומשפחותיהן נספו בשואה בגטאות ובמחנות ריכוז.
בשנים 1889–1893 למד בבית הספר הגרמני היסודי לבנים בפראג.
חינוכו היהודי באותה תקופה היה מועט ביותר, והתמצה בביקור בבית כנסת שערך יחד עם אביו בחגים ארבע פעמים בשנה ובחגיגת הבר מצווה שלו בגיל שלוש עשרה.
במכתב לאביו, הזכיר את הגועל שחש הרמן מהיהדות ורצונו להשתלב בתרבות הגרמנית, וכיצד זה חלחל אליו.
יחסו ליהודים וליהדות נותר כל חייו אמביוולנטי: כפי שכתב פעם, "מה משותף לי וליהודים אחרים?
בקושי יש מן המשותף לי עם עצמי."
בתום לימודיו היסודיים התקבל לגימנסיה הממשלתית בפראג, שהייתה בעלת אוריינטציה חזקה ללימודים קלאסיים ומשמעת קפדנית, וגם בה שפת ההוראה הייתה גרמנית.
הלימודים נמשכו שמונה שנים, וב־1901 עבר קפקא בהצלחה את בחינות הגמר.
באותה שנה התקבל לאוניברסיטת קארל בפראג הגרמנית, שם החל בלימודי כימיה, אך עבר לשביעות רצונו של אביו תוך שבועיים ללימודי משפטים, שאפשרו לו מגוון רחב יותר של אפשרויות מקצועיות.
מסלול זה שהיה ממושך איפשר לקפקא לקחת, בנוסף, קורסים בלימודים גרמניים ובהיסטוריה של האמנות.
בין חבריו ללימודים באוניברסיטה היה שמואל הוגו ברגמן.
באוניברסיטה הצטרף לאגודת סטודנטים גרמנית שארגנה אירועים ספרותיים, ערבי קריאה ופעילויות נוספות.
בשלהי שנת הלימודים הראשונה פגש במקס ברוד שהפך לחברו הקרוב, ואת העיתונאי פליכס ולטש שלמד גם כן משפטים.
ב-8 ביוני 1906 הוענק לקפקא תואר דוקטור למשפטים, והוא עבד בשנת התמחות ללא תשלום כפקיד משפטי בבתי משפט אזרחיים ופליליים.
ב-1 בנובמבר 1907 התקבל לעבודה בחברת הביטוח האיטלקית אסיקורציוני ג'נרלי, בה עבד קרוב לשנה.
מכתביו בשנה זו עולה חוסר שביעות רצון משעות העבודה שהתמשכו מ־8 בבוקר ועד 6 בערב, שהקשו עליו ביותר להתרכז בכתיבה שהייתה בראש מעייניו.
ב־15 ביולי 1908 התפטר, ולאחר שבועיים מצא לעצמו עבודה מתאימה יותר בחברה ממשלתית לביטוח עובדים מפני תאונות, בה עבד עד נסיעתו לגרמניה ב־1923. עם זאת לא הפגין אדישות כלפי עבודתו ואף קודם מספר פעמים, דבר המעיד על מסירותו לעבודה.
הפרופ' לניהול פיטר דרוקר מייחס לקפקא את פיתוח קסדת הבטיחות לעובדים אזרחיים, אך אין לכך אישור בשום מסמך מצד מעבידו.
קפקא דיבר גרמנית כשפת-אם, והזדהה כדובר גרמנית במפקדי האוכלוסין.
את יצירותיו כתב בשפה זו.
הוא שלט היטב גם בצ'כית, ובשלב מאוחר יותר רכש ידיעות בשפה הצרפתית ובתרבות צרפת.
אחד מהסופרים הצרפתיים האהובים עליו היה גוסטב פלובר.
במקביל לעבודתו היה קפקא מחויב ליצירתו הספרותית.
יחד עם חבריו הקרובים, מקס ברוד ופליכס ולטש, הקימו חוג ספרותי בשם "המעגל הקרוב [או המצומצם] של פראג" (Der enge Prager Kreis).
בשנת 1908 פרסם קפקא לראשונה קטעי פרוזה בכתב העת "היפריון".
קטעים אלו ואחרים שהתפרסמו בין השנים 1908–1912 נאספו לקובץ הסיפורים התבוננות.
ב-1911 הציע קארל הרמן, בעלה של אחותו אלי, לקפקא לשתף פעולה בפרויקט עסקי – הקמת מפעל אזבסט.
קפקא הצטרף לפרויקט ונדרש להקדיש לו את מרב זמנו.
בתקופה זו מצא עניין בהופעות התיאטרון האידי, שהעלו שחקנים נודדים בפני קהל המהגרים היהודי המזרח-אירופאי בבירה, על אף חששותיהם של חבריו הקרובים ומקס ברוד, שבדרך כלל תמך בו בכל עניין אחר.
המופעים הללו עוררו אצל קפקא עניין מסוים ביהדות (כיהודי מערבי מתבולל, התיאטרון היידי המודרני נראה לו כמסורת עתיקה).
גלים כאלו של עניין, שבאו דעכו, עברו עליו עוד מספר פעמים בחייו.
ב־1912 פגש קפקא בביתו של מקס ברוד את פליציה באואר שהתגוררה בברלין ושימשה כנציגת חברת דיקטפון (חברה למכשירי הקלטת קול).
במשך חמש השנים הבאות נרקמה ביניהם חליפת מכתבים הדוקה, הם נפגשו מספר פעמים והיו מאורסים פעמיים, אך אירוסיהם התבטלו.
מערכת יחסים זו הסתיימה לבסוף ב־1917.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הביע קפקא רגשות פטריוטיים: משפחתו, כיתר היהודים דוברי-הגרמנית בעיר, הייתה מסורה לאימפריה.
לקראת סוף המלחמה, כשהתבוסה הלכה והתקרבה והבדלנות הצ'כית גאתה, הוטרד וחשש מגילויי האנטי-גרמניות והאנטישמיות שכוונו אף כלפיו, ואף כתב ששקל הגירה למקום אחר.
ב־1917, בגיל 34, לקה קפקא בשחפת שהצריכה תקופות החלמה ממושכות, בהן נתמך על ידי משפחתו ובמיוחד בידי אחותו אוטלה.
על אף חששו מדחייה פיזית ומנטלית, הרשים את הסובבים אותו במראהו הנערי הנקי והמוקפד, התנהגותו השקטה והקרירה, האינטליגנציה המופגנת וחוש ההומור היבש שלו.
יחסו של קפקא לציונות היה מורכב ורב-משמעי: הוא הביע כלפיה אהדה לעיתים, אך שלל במפורש את היותו ציוני בכתביו.
הוא אמנם ביקר בקונגרס הציוני ה־11 שנערך בווינה בספטמבר 1913, אך תיאורו את האירוע לא היה מחמיא.
הוא העיד שנאלץ להאזין "לצרחות ללא קץ" באולם הדיונים, ותיאר את העסקן הציוני הטיפוסי כבעל "ראש עגול קטן ולחיים קפואות".
מאוחר יותר במהלך חייו התקרב קפקא לציונות, ואף הביע רצון לבקר ואולי אף לעבוד במסעדה בארץ ישראל.
עם זאת, באחד ממכתביו האחרונים הודה כי הנסיעה לפלשתינה היא מבחינתו "רעיון להשתעשע בו" ו"סוג של פנטזיה".
לא ניתן לקבוע אם הרעיון היה מבשיל לכדי מציאות אם היה מאריך לחיות, אך במכתביו הביע כמיהה לכך: "הבנתי שאם ברצוני להמשיך לחיות, עלי לעשות מעשה קיצוני ולפיכך לעלות לפלסטינה.
קרוב לוודאי שלא הייתי מסוגל לעשות זאת, כמו כן אינני מוכן מבחינת העברית ומבחינות אחרות, אך פשוט הייתי זקוק לתקווה כלשהי להיתלות בה".
בעקבות בעיות בריאותיות שונות, וכן מטעמים אתיים, אימץ קפקא תזונה צמחונית.
וכפי שמסופר בביוגרפיה עליו מעטו של חברו מקס ברוד, זמן קצר לאחר שאימץ דיאטה זו, ביקר באקווריום ואמר לדג "עכשיו אני יכול להביט בך בשלווה, אני לא אוכל אותך יותר."
בראשית שנות ה־20 פיתח רומן אינטנסיבי אך כאוב עם העיתונאית והסופרת הצ'כית מילנה יסנסקה, שאף תרגמה אחדים מכתביו לצ'כית.
ב-1923 עבר לזמן קצר לברלין במטרה להרחיק עצמו מהשפעתה החונקת של משפחתו, וכדי שיוכל להתרכז בכתיבה, שם התאהב בדורה דיאמנט, גננת בת 25 ממשפחה יהודית מסורתית יוצאת פולין, בת לחסידי גור, שניהלה אורח חיים עצמאי.
דורה השפיעה עליו לפתח עניין בתלמוד.
כשביקש את ידה, שלח אביה הרש'ל דיאמנט מכתב שאלה אל הרבי מגור האם לאפשר את הנישואים, והוא השיב בשלילה.
באותה עת למד עברית אצל הרב יוליוס גרינטל בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, ואף ביקר בביתו.
קפקא נפטר ממחלת השחפת, ב־3 ביוני 1924, בגיל 40, ונקבר בפראג, העיר שבה כתב את יצירותיו והתגורר בה רוב שנות חייו.
לאחר מותו מהווה קברו מוקד בו נוהגים להשאיר פתקים עם תפילות, בקשות ומילים נרגשות.
יצירותיו של קפקא עוסקות בחוסר האונים של האדם אל מול כוחות גדולים ממנו.
ברוך פליקס ולטש, עיתונאי וסופר שהיה חבר קרוב של קפקא ושל ברוד, טען שבעולם של קפקא הגורל לובש תמיד צורה של מנגנון בירוקרטי.
כתיבתו של קפקא עוסקת בנושאים של ניכור, חרדה קיומית, אשמה, בושה ואבסורד.
כתיבתו מינימליסטית ומשלבת ריאליזם ופנטזיה.
גיבוריו מתמודדים עם מצוקה לא ברורה ולעיתים סוריאליסטית.
הגיבור בסיפוריו חש שכוחות סוציו-בירוקרטיים מתנכלים ורודפים אחריו מבלי שהוא מבין את הסיבה לכך.
המונח מציאות קפקאית, שקפקא מרבה לתאר ביצירותיו, הם מצבים אבסורדיים בהם האדם עומד חסר אונים מול מערכות בירוקרטיות רבות עוצמה ודורסניות, בהשפעת הטכנולוגיה על החברה וברגשות ניכור ואטימות ביחסים בין בני האדם.
ז'וזה סאראמאגו, זוכה פרס נובל לספרות, כתב כי האנטגוניזם שקפקא מעולם לא התגבר עליו - האב המתנגש בבנו, והבן המתנגש באביו - הוא עמוד התווך של כל יצירתו, ממנו היא נגזרת, כמו ענפי עץ היוצאים מן הגזע.
קפקא הכיר היטב את הגישה הפסיכואנליטית, והתעניין בנושאים פסיכולוגיים.
הוא הרבה לתאר דמויות בעלות מאפיינים סכיזואידיים, למשל בנובלה הקצרה "הגלגול", אך גם ביצירותיו האחרות.
יש הטוענים כי המצב הסכיזואדי הוא ממאפייני העולם המודרני אותו ביקש קפקא לתאר ביצירותיו.
מעדויות של קרוביו וגם עדותו שלו עצמו ניתן להבין כי ייתכן וסבל מחרדה חברתית, והיא זו שהעצימה את תחושות הניכור והבדידות שחש.
כמו כן נוטים לחשוב כי הוא סבל מתקופות ממושכות של דיכאון, ומתופעות של מיגרנות, הפרעות שינה ועצירות כתוצאה מלחצים וממתחים משפחתיים ואחרים בהם היה נתון וכן מערכת יחסים מורכבת עם אביו, אשר באה לידי ביטוי ביצירתו.
הוא ניסה לטפל בבעיותיו באמצעות התבוננות עצמית וגם באמצעות תזונה צמחונית ונטורופתיה.
כתיבתו המבריקה אך הקודרת משקפת ומושפעת במידה רבה מהמצבים הנפשיים בהם היה נתון בתקופות שונות בחייו.
קפקא היסס כל ימיו בין אפשרויות שונות, ופנה לכיוונים מגוונים, אחד ממאפייני העידן המודרני הפותח בפני האדם אפשרויות רבות מספור לעיצוב כיוון חייו.
בתחילת 1922, כשנתיים לפני מותו, העיד על עצמו:
רובן הגדול של יצירותיו הספרותיות של קפקא, ובכלל זאת כל הרומנים הארוכים והידועים שלו, לא פורסמו בימי חייו אלא רק לאחר מותו.
הוא היה ספקן לגבי איכות היצירה שלו.
חברו הטוב, מקס ברוד, פרסם את יצירותיו על אף בקשה מפורשת של קפקא להשמיד את היצירות לאחר מותו.
ברוד הצדיק את עצמו הן בכך שקפקא ידע שהוא לא יבצע את הצוואה, ואם הפקיד אותו עליה, משמע שהשלים עם פרסום כתביו.
ההצדקה השנייה, שברוד הודה שדי בה כשלעצמה מבחינתו, הייתה ערכו הספרותי הרב של העיזבון.
ברוד הצליח להציל רק חלק מכתביו של קפקא היות שקפקא שרף את חלקם בעצמו.
בין כתבי קפקא שפורסמו לאחר מותו נכללים הרומנים "המשפט", "הטירה", ו"אמריקה", שכתיבתם לא הושלמה.
בצוואתו הוריש מקס ברוד את כל רכושו, ובכלל זאת את כתבי קפקא שהיו ברשותו, למזכירתו אסתר (אילזה) הופה (Esther Ilse Hoffe), אך הוסיף לצוואתו גם הוראה, שלאחר מותה יועברו הכתבים לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים, לספרייה בתל אביב או לספרייה ציבורית אחרת.
לאחר מותה של הופה התפתח קרב ירושה על הכתבים בין שתי בנותיה של הופה, חוה (אוה) ורות, לספרייה הלאומית.
ב־12 באוקטובר 2012 קבע בית המשפט לענייני משפחה בישראל כי כתביו של קפקא יועברו לספרייה הלאומית.
ערעור על פסק דין זה נדחה בבית המשפט המחוזי, ובית המשפט העליון דחה גם הוא ערעור שהגישו בנותיה של הופה.
ב-2021, לאחר מאבק משפטי שנמשך כשנתיים, עלו לאתר הספרייה הלאומית מאות כתבי יד של קפקא, מתוך ארכיון מקס ברוד ואוסף כתבי יצירתו, בהם כתבי יד ספרותיים, מכתבים, קטעי יומן, מחברות ללימוד עברית, טיוטות ואיורים פרי עטו, וניתן לעיין בהם באופן חופשי.
יצירותיו וחייו של קפקא זכו לעיבודים רבים בתיאטרון, באופרה, בקולנוע ובעוד מדיומים.
ב-1962 יצא הסרט "המשפט" בבימוי אורסון וולס ובכיכוב אנתוני פרקינס בתפקיד יוזף ק.
ב-1991 יצא הסרט הביוגרפי "קפקא" בבימוי סטיבן סודרברג ובכיכובו של ג'רמי איירונס.
ב-1992 חיבר המלחין הגרמני אריברט ריימן עיבוד אופרטי ל"הטירה".
ההצגה "הקוף של קפקא" בעיבוד לתיאטרון של קולין טיבן לסיפורו "דין-וחשבון לאקדמיה" הועלתה לראשונה בתיאטרון חיפה במאי 2012.
הכישוף של קפקא 2005, תסריט מאת דיתה גרי.
הסרט זכה בפרס אהוב הקהל בפיצ' של "סיפור שלנו" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
היצירה "תמונה" למלים מיומנו של פרנץ קפקא: 25 ביוני 1914 ('מיני-אופרה' לסופרן או טנור) נכתבה על ידי יוסף טל בשנת 1978.
ההצגה "קפקא" שעובדה ובוימה בידי הבמאי יוסי יזרעאלי לציון 100 שנים למותו של פרנץ קפקא עלתה בתיאטרון יפו בינואר 2024.
ב-1963, לאחר שלושה עשורים בהם היה חרם על כתביו בארץ מולדתו (בתחילה על ידי הנאצים ואז על ידי הקומוניסטים), נערכה בפראג "ועידת קפקא" הבינלאומית לרגל יום הולדתו השמונים של הסופר, בנוכחות כמה מגדולי מבקרי הספרות באירופה.
ב-1989, עם נפילת הקומוניזם, קמה בפראג "אגודת פרנץ קפקא" המוקדשת לזכרו של הסופר ומנציחה את פועלו.
עיריית הבירה הצ'כית והאגודה מעניקות החל משנת 2001 את פרס פרנץ קפקא לסופר שכתב יצירה בעלת "אופי הומניסטי ותרומה לסבלנות תרבותית, לאומית, לשונית ודתית".
ב-2003 נחנכה אנדרטת פרנץ קפקא, שפוסלה על ידי ירוסלב רונה, ברובע יוספוב.
ב-2005 נפתח בפראג מוזיאון פרנץ קפקא.
בשנת 2024 התקיימו אירועים רבים לציון 100 שנה למותו של פרנץ קפקא, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובצ'כיה.
בישראל, רחובות על שמו של קפקא נקראו בתל אביב ובנתניה.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי הישראלי בול לזכר פרנץ קפקא, בעיצוב האמן אד ואן אויין.
בסיפריה הלאומית התקיימה תערוכה "קפקא.
המשפט (Der Prozeß; פורסם לראשונה ב־1925).
הטירה (Das Schloß; פורסם לראשונה ב־1926).
אמריקה או הנעדר: אמריקה (Amerika oder Der Verschollene; פורסם לראשונה ב־1927).
התבוננות או הירהורים (Betrachtung; קובץ סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "היפריון" ו"בוהמיה" בין השנים 1908–1910).
גזר הדין (Das Urteil; פורסם ב־1913).
הגלגול (Die Verwandlung; נכתב ב־1912 ופורסם ב־1915).
דין וחשבון לחברי האקדמיה (Ein Bericht für eine Akademie; נכתב ופורסם ב־1917).
תנים וערבים (Schakale und Araber ; נכתב ופורסם ב־1917).
רופא כפרי (Ein Landarzt; פורסם ב־1919).
במושבת העונשין (In der Strafkolonie; פורסם ב־1919).
אישה קטנה (Eine kleine Frau; פורסם ב־20 באפריל 1924)
מכתב אל האב (Brief an den Vater; נכתב בנובמבר 1919)
מכתבים אל מילנה (Briefe an Milena; נכתבו בין השנים 1920–1923, פורסמו בשנת 1952)
מכתבים אל פליציה (Briefe an Felice; נכתבו בין השנים 1912–1917, פורסמו לראשונה ב־1967)
מכתבים אל אוטלה ואל המשפחה ('Briefe an Ottla und die Familie; נכתבו בין השנים 1909–1924, פורסמו לראשונה ב־1974)
אמריקה – (תרגום: יצחק שנהר) שוקן, 1945. (מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת מעריב); הנעדר: אמריקה – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1997; הנעדר - (תרגום: אילנה המרמן, עם עובד - ספריה לעם, 2026.
הטירה – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1955; (תרגום: נילי מירסקי) ידיעות ספרים – אחוזת בית, 2019.
סיפורים ופרקי התבוננות – (תרגום: ישורון קשת ודן מירון) שוקן, 1964. כל תוכן ספר זה מצוי גם ברופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר בתרגום אילנה המרמן משנת 2000.
תיאור של מאבק: סיפורים, פראגמנטים ואפוריזמים מן העזבון – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1971.
הגלגול – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1975.
רופא כפרי: סיפורים קטנים – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978.
סיפורים ופרוזה קטנה- (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1993. (הקובץ מכיל את הסיפורים "הגלגול", "לפני החוק")
תיאור של מאבק: סיפורים ורשומות מן העיזבון – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1994.
גזר הדין וסיפורים אחרים – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 1997.(הקובץ מכיל את "התבוננות", גזר הדין", "רופא כפרי")
לפני החוק – הקיבוץ המאוחד, 2000.
רופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2000. (הקובץ מכיל את "התבוננות", "גזר הדין", המסיק", "הגלגול", "במושבת העונשין", "רופא כפרי", "אמן צום" ואחרים)
מחברות האוקטבו – (תרגום: שמעון זנדבק) עם עובד, 1998
ארונית קיר קטנה וישנה - מחברת מן העיזבון - (תרגום מגרמנית: גלילי שחר), הוצאת בלימה, 2025
מכתב אל אבא – מכתבים אל מילנה – (תרגום: עדנה קורפלנד) שוקן, 1975.
מכתבים אל פליציה: מבחר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2003.
היונה שעל הגג: מכתב אל האב ועוד כתבים מן העזבון – (תרגום: אילנה המרמן) הוצאת עם עובד, 2007.
מכתבים אל מילנה – (תרגום: יונתן ניראד) הוצאת כרמל, 2014.
פרנץ קפקא: הרישומים - עורך אנדראס קילכר מגרמנית נוגה רש, הוצאת ספרי בלימה, 2025.
הארכידוכס פרנץ פרדיננד היה יורש העצר של דודו, הקיסר פרנץ יוזף.
פרדיננד אמור היה להיות שליט הקיסרות האוסטרו-הונגרית אך נרצח על ידי גברילו פרינציפ, לאומן סרבי.
רצח פוליטי זה היה הניצוץ או הגורם העיקרי שהצית את מלחמת העולם הראשונה.
פרנץ פרדיננד נולד ב-18 בדצמבר 1863 בעיר גראץ, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ יוזף, ולמריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה מאוסטריה.
פרנץ פרדיננד היה רביעי בשושלת הירושה של הקיסר.
אבל התאבדותו של רודולף, בנו של הקיסר בשנת 1889, מות אביו בשנת 1896 ושלילת זכויות הירושה מדודו, לודוויג ויקטור (בשל נטיותיו ההומוסקסואליות) הביאו לכך שפרנץ פרדיננד מונה ליורש העצר הרשמי.
בשנת 1900 התחתן פרנץ פרדיננד עם הרוזנת הבוהמית סופיה חוטק.
היו אלו נישואים מורגנטיים, לכן מילדיו של פרנץ פרדיננד נשללה הזכות לרשת את הכס של האימפריה.
פרנץ פרדיננד נחשב כמתון יותר מדודו הקיסר ולבעל רעיונות לרפורמות, כולל הפיכת הקיסרות הכפולה האוסטרו-הונגרית לקיסרות משולשת, כשהצלע השלישית בה יהיו החבלים הסלביים של האימפריה.
ב-28 ביוני 1914, בעת ביקור ממלכתי בסרייבו בירת בוסניה, נסעה שיירת הארכידוכס בעיר כשפרנץ פרדיננד ואשתו יושבים במכונית פתוחה בראש השיירה.
לאומן סרבי השליך רימון לעבר המכונית, אך זה פגע במכונית השנייה בשיירה.
לאחר קבלת פנים בבית העירייה התעקש פרנץ פרדיננד לצאת לבקר את פצועי תקרית הרימון.
שיירתו יצאה לכיוון בית החולים במסלול ההפוך למסלול שבו הגיעה.
בגלל טעות של נהג בשיירה היא סטתה מהרחוב הראשי ונקלעה, לגמרי במקרה, לרחוב פרנץ יוזף, סמוך לבית קפה בו ישב אחד המתנקשים.
גברילו פרינציפ לא החמיץ את ההזדמנות, שלף אקדח ובשתי יריות הרג את פרנץ פרדיננד ואת אשתו.
המתנקש נעצר והועמד לדין יחד עם קושרים נוספים.
הקושרים הבוגרים נדונו למוות, ואילו המתנקש, שהיה בן 19 בעת ההתנקשות, נדון ל-20 שנות מאסר כי עונש מוות ניתן היה לגזור רק מגיל 20. כעבור 4 שנים מת בכלא ממחלת השחפת.
הסיבה שהניעה את הלאומנים הסרביים לבצע את ההתנקשות הייתה האיבה ששררה באותה העת בין הסרבים לאוסטריה.
הסרבים דרשו לגרוע מאוסטריה שטחים ולספחם לסרביה ואילו האוסטרים סברו כי מוטב להרוס את סרביה, לפני שזו תקבל את ההזדמנות לפתוח מערכה מסוג זה.
בנוסף, כמה חברים בממשלה האוסטרית חשו כי מערכה בסרביה תהא המזור המושלם לבעיות הפנימיות של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ההתנקשות בפרנץ פרדיננד ביולי 1914 הביאה עמה את ההזדמנות שאותה חיפשו אותם מנהיגים אוסטרים, לבוא חשבון עם הממלכה הסלאבית הקטנה.
לאחר הרצח, החלו הקיסרות האוסטרו-הונגרית ובעלת בריתה גרמניה במהלכים מדיניים נגד סרביה, בעוד רוסיה, צרפת ובריטניה תמכו בסרביה.
הכדור המדיני-צבאי החל להתגלגל עד 1 באוגוסט 1914, שבו הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה והחלה מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1900 התחתן פרנץ פרדיננד בנישואים מורגנטיים עם סופיה, דוכסית הוהנברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
על שמו קרויה להקת הרוק הבריטית, פרנץ פרדיננד.
בסדרה שאלתיאל קוואק שמו של המלך הוא פרנץ פרדיננד.
בסדרה אוקטוברפסט:דם ובירה, שמו של החתול שנהרג הוא פרנץ פרדיננד.
פרנץ פרדיננד היא להקת אינדי רוק בריטית מסקוטלנד, הקרויה על שם פרנץ פרדיננד, הארכידוכס האוסטרי אשר ההתנקשות בחייו הייתה העילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
האלבום הראשון של הלהקה, הנושא את שמה, יצא בשנת 2004, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס מרקורי למוזיקה.
הלהקה מושפעת בעיקר ממוזיקת שנות ה-80 ומהפוסט פאנק.
בשלהי שנות ה-90 הזמר/גיטריסט אלכס קפרנוס והמתופף פול תומסון ניגנו יחד בלהקה "Yummy Fur".
במקביל, לימד אלכס קפרנוס את חברו רוברט הארדי לנגן על גיטרת בס שניתנה לקפרנוס על ידי מיק קוק מבל וסבסטיאן.
בהנהגת קפרנוס, שפגש בניקולס מקארת'י, מוזיקאי סקוטי-גרמני שחזר מתקופת לימודים בגרמניה, חברו הארבעה.
הם בחרו בשם "פרנץ פרדיננד" על שם הארכידוכס האוסטרי פרנץ פרדיננד שרציחתו הובילה למלחמת העולם הראשונה.
הלהקה מספרת כי בחרה בשם זה בעיקר כי אהבו את צלילו, אך גם בשל חשיבותו ההיסטורית; "מותו הוביל למהפך עולמי, וזה מה שרצינו שהמוזיקה שלנו תביא" ציין קפרנוס.
הלהקה החלה לנגן במחסן נטוש והחליטה לתת לו את השם "the Chateau" כלומר, הטירה.
כאשר המשטרה סגרה מקום זה, מצאה הלהקה מבנה נטוש ששימש בעבר כבית משפט וניגנה שם.
בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, הנושא את שמה, שאופיין בצליל שמח ונחל הצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 2005 הוציאה את אלבומה השני, "You Could Have It So Much Better", שבו עברה הלהקה לצליל יותר רציני, ואשר כלל גם בלדות.
האלבום הצליח במכירות, אך פחות מקודמו.
בינואר 2009 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "Tonight: Franz Ferdinand".
בשנת 2015 התאחדו חברי הלהקה עם להקת ספארקס ויצרו להקה חדשה שנקראת FFS, שילוב של פרנץ פרדיננד וספארקס.
הלהקה החדשה הוציאה אלבום תחת שם זה עם שירים אשר משלבים את שני הסגנונות ויצאו לסיבוב הופעות משותף ברחבי העולם.
בשנת 2016 לאחר סיום סיבוב ההופעות עזב גיטריסט הלהקה ניק מקארת'י והלהקה צירפה לשורותיה את הקלידן והגיטריסט ג'וליאן קורי.
בשנת 2018 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השישי שלה, "Always Ascending" וצירפה חבר נוסף, דינו ברדו, כגיטריסט.
2004–2005 – פריצה ואלבום הבכורה Franz Ferdinand
חברי הלהקה נסעו לשוודיה על מנת לעבוד עם המפיק השוודי טורה יוהנסון על אלבום הבכורה שלהם.
בינואר 2004 שוחרר הסינגל "Take Me Out" והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי.
האלבום נכנס למצעדים ברחבי העולם ומכר כמיליון עותקים ברחבי ארצות הברית.
האלבום קיבל תגובות חיוביות מהמבקרים, בהם מגזין המוזיקה NME שהעניק להם ציון של 9 מתוך 10.
בספטמבר 2004 זכה האלבום בפרס מרקיורי.
הסינגל "Take Me Out" הגיע למקום הראשון במצעדים ברחבי העולם וזיכה אותם בפרס איבור נובלו ו-MTV, ובשני פרסי המוזיקה הבריטית.
מגזין NME העניק לאלבום את התואר "האלבום הכי טוב לשנת 2004" ודירג אותם במקום ה-38 ברשימת "100 האלבומים הטובים בכל הזמנים".
נכון לשנת יציאתו, מכר האלבום כ-3.6 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הלהקה בילתה את רוב שנת 2005 בסטודיו בגלאזגו בהקלטת אלבום האולפן השני שלהם, "You Could Have It So Much Better".
האלבום שוחרר ב-3 באוקטובר 2005. עטיפת האלבום קיבלה השראה מתמונה של האמן אלכסנדר רודצ'נקו משנת 1942. האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום השמיני במצעד האמריקאי.
הסינגל "Do You Want To" הגיע למקום הרביעי במצעדים והוכרז על ידי מגזין Q כ"סינגל הטוב ביותר לשנת 2005".
האלבום זיכה את הלהקה במועמדויות לפרסי גראמי.
במהלך שנת יציאתו, מכר האלבום כ-2 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-26 בינואר 2006 שחררה הלהקה את אלבום האולפן השלישי שלה, "Tonight: Franz Ferdinand".
האלבום הוקלט בגלאזגו במהלך שנת 2007. אלכס קפרנוס, סולן הלהקה, ציין שאלבום זה "יותר מתאים לרחבת הריקודים".
האלבום דורג במקום השני במצעד האלבומים הבריטי ובמקום התשיעי במצעד בילבורד האמריקאי.
הסינגלים מהאלבום, בהם "Ulysses" ו-No You Girls", הגיעו לעשרת הגדולים במצעדים ברחבי אירופה.
באותה שנה הלהקה הייתה אחד מההרכבים המובילים בפסטיבלי גלסטונברי וקואצ'לה והופיעה יחד עם להקת גרין דיי בסיבוב ההופעות של אלבום האולפן השמיני שלהם.
ביוני 2009, הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם "Blood" שכלל גרסאות דאב לשירי האלבום "Tonight: Franz Ferdinand".
באפריל 2011 חברת ההקלטות Domino Records שחררה אלבום אוסף שנקרא "Covers EP" וכלל גרסאות כיסוי של אמנים כגון LCD Soundsystem ודבי הארי לשירים מאלבום זה.
במהלך פברואר 2010 הודיעה הלהקה שהיא עובדת על אלבום האולפן הרביעי שלה.
הלהקה החלה לקדם אותו באמצעות הופעות בפסטיבלים ברחבי אירופה וארצות הברית.
האלבום הוקלט בשנת 2013 בסטודיו של סולן הלהקה, אלכס קפרנוס, בסקוטלנד.
אלכס קפרנוס, סולן הלהקה, על בחירת הכותרת:
בשנת 2014 חברה הלהקה הסקוטית ללהקת "ספארקס" האמריקאית, בהם חברים האחים רון וראסל מאל.
הלהקות איחדו את שמותיהן ויצרו סופרגרופ חדשה בת שישה אמנים ששמה "FFS": שילוב של Franz Ferdinand + Sparks.
האלבום הוקלט בלונדון שבאנגליה ונכללו בו 12 רצועות ועוד 4 רצועות בונוס, כולן נכתבו עבור שיתוף הפעולה החדש.
כל השירים הם שילוב הסגנונות של שתי הלהקות, סולני הלהקה חברו ואת כל השירים שרים יחד אלכס קפרנוס וראסל מאל.
הלהקה שחררה את אלבומה שנקרא "FFS" ביוני 2015 ויצאה לסיבוב הופעות ופסטיבלים ברחבי אירופה וארצות הברית, במהלך כל הופעה ניגנו 12 מרצועות האלבום ועוד 6 שירים, 3 שירים מקוריים של כל להקה כשלעצמה.
זהו אלבום האולפן האחרון בו לקח חלק ניק מקראת'י, גיטריסט הלהקה.
ביולי 2016 שחררה הלהקה הודעה רשמית כי מקארת'י עוזב על מנת לבלות יותר זמן עם משפחתו ולעבוד על פרויקטים מוזיקליים נוספים.
לאחר עזיבתו של מקארת'י, החלה הלהקה לעבוד על אלבום הסטודיו השישי שלה ושחררה שיר מחאה על משטר דונלד טראמפ שנקרא "Demagogue".
השיר שוחרר במסגרת פרויקט "30 ימים, 30 שירים" במהלכו בכל יום בחודש עד יום הבחירות של ארצות הברית, שוחרר שיר אחד נגד מועמדות טראמפ לנשיא ארצות הברית.
בשלב זה הלהקה עדיין לא חשפה מי יחליף את מקומו של מקראת'י.
במאי 2017, יומיים לפני תחילת סיבוב ההופעות האמריקאי של הלהקה הכריזה הלהקה על שני חברים חדשים: ג'וליאן קורי על קלידים, סינתיסייזר וגיטרה, ודינו ברדו כגיטריסט.
קורי לקח חלק בהקלטת האלבום החדש וברדו צורף לאחר השלמתו ולפני היציאה לסיבוב ההופעות.
האלבום הוקלט בלונדון ובפריז, תחת הפקתו של המפיק הצרפתי פיליפ זאדר.
הוא שוחרר ב-9 בפברואר 2018 תחת הכותרת "Always Ascending" ושבועיים לאחר מכן החלה הלהקה בסיבוב הופעות עולמי, שנמשך עד סוף 2019.
פול תומסון – תופים, כלי הקשה, קולות רקע (2002 - היום)
ג'וליאן קורי – קלידים, סינתיסייזר, גיטרה, קולות רקע (2017 - היום)
פרנץ קסאפר זיסמאייר היה מלחין אוסטרי הידוע בעיקר כמי שהשלים את הרקוויאם של מוצרט.
זיסמאייר נולד בשוואננשטאט שבאוסטריה, והתחנך בבית־ספר מנזרי בקרמסמונסטר, שם שימש גם מנצח על מקהלת הכנסייה הבנדיקטינית (1779–1787).
ב-1788 עבר לווינה והחל משמש מורה למוזיקה.
זיסמאייר התיידד עם מוצרט בשנת חייו האחרונה (1790/91) ולעיתים שיתף עמו פעולה, בעיקר כמעתיק תווים ובהשלמת רצ'יטטיבים באופרה "חסדו של טיטוס".
בשנים 94–1792 היה זיסמאייר נגן הצ'מבלו (הרפסיכורד) והמנהל המוזיקלי בפועל של התיאטרון הלאומי של וינה, ומשנת 1794 עד מותו שימש מנהל מוזיקלי (קפלמייסטר) של התיאטרון.
זיסמאייר זכה בתחילת דרכו להצלחה מסוימת עם יצירותיו, ובמיוחד הזינגשפיל שכתב ללבריתים של עמנואל שיקאנדר.
בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-18 כבר השתנתה האופנה המוזיקלית בווינה, כוכבו של זיסמאייר דעך, והוא נחשב בעיני הווינאים מלחין מן המעלה השנייה, החייב את תהילתו לקשר שלו עם מוצרט.
מכתב ידו של זיסמאייר מתבהר כי הוא השלים כמה קטעים ברקוויאם של מוצרט אחרי מותו של מוצרט, אך עד היום לא הובהר באיזו מידה דבק זיסמאייר בטיוטות שהניח אחריו המלחין.
זיסמאייר השלים את מלאכת הכתיבה בתוך זמן לא רב ממותו של מוצרט, כנראה כדי לסייע בידה של אלמנתו של מוצרט, קונסטנצה, שמצבה הכספי היה דחוק.
כיום נהוג להשמיע את הרקוויאם בעיקר בגרסה אותה השלים זיסמאייר, אף כי קיימות מספר גרסאות השלמה אחרות.
זיסמאייר נפטר בשנת 1803 כתוצאה ממחלת השחפת.
פרנץ פריצ'אי (בהונגרית: Fricsay Ferenc; 9 באוגוסט 1914 – 20 בפברואר 1963) היה מנצח הונגרי.
פריצ'אי נולד בבודפשט ולמד מוזיקה אצל בלה בארטוק, זולטאן קודאי, ארנסט פון דוהנאני ולאו ויינר.
במהלך התקופה הזאת, משנות ה-50' עד מותו, הרבה להקליט לחברת דויטשה גראמופון.
הקונצרט האחרון בניצוחו של פריצ'אי היה ב־7 בדצמבר 1961 בלונדון, שם ניצח על הפילהרמונית של לונדון, בסימפוניה השביעית של בטהובן.
הוא סבל ממחלות חוזרות ונשנות כל ימי חייו ולבסוף נכנע למחלה ב-20 בפברואר 1963, בגיל 48.
פריצ'אי נודע בפרשנויותיו למוזיקה של מוצרט ובטהובן, כמו גם לזו של מורו, ברטוק.
הקלטת הסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוחו, משנת 1958, הונצחה בסרט "התפוז המכני".
אפילו כיום, עשרות שנים לאחר מותו, עוד יש לתקליטי פריצ'אי מספר ניכר של חסידים בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית.
פרנץ קסאפר וולפגנג מוצרט היה מלחין ופסנתרן.
השמות פרנץ קסאפר הוענקו לו על שם תלמידו של מוצרט וידיד משפחתו פרנץ קסאפר זיסמאייר.
השם וולפגנג הוענק לו כמחווה לאביו, אחד המלחינים הקלאסיים הגדולים ביותר של כל הזמנים.
פרנץ קסאפר נולד לוולפגנג אמדאוס וקונסטנצה מוצרט.
הוא הצעיר מבין ששת ילדיהם והשני ששרד.
נולד חמישה חודשים לפני פטירתו של אביו.
הוא למד מוזיקה אצל כמה מבין המעולים שבתחום: אנטוניו סליירי ויוהאן נפומוק הומל.
פרנץ קסאפר היה למוזיקאי מקצועי ונהנה מהצלחה מתונה כמורה וכמבצע.
שלא כמו אביו, הוא היה צנוע ומכונס בתוך עצמו.
הוא מיעט בערך כישרונו וחשש שיצירתו תושווה ליצירת אביו.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, פרנץ קסאפר היה אחד מבין 50 המלחינים שכתבו וריאציות על נושא מאת אנטון דיאבלי.
הוא התגורר מרבית חייו בלבוב, פולין.
את שנותיו האחרונות חי בווינה, שם לימד, מ-1841, את הפסנתרן ארנסט פאוור.
הוא מעולם לא התחתן ולא הוליד ילדים.
צל אביו השפיע גם לאחר מותו.
הכתובת הבאה נחרטה על מצבתו:
"מי ייתן ושם אביו ייחרט על מצבתו, מאחר שההוקרה כלפיו הייתה תמצית חייו."
רביעיית פסנתר בסול מינור, אופוס 1
סונטה לכינור ופסנתר בסי מז'ור, אופוס 7
סונטה לפסנתר בסול מז'ור, אופוס 10
קטעים לחליל ו-2 קרנות יער, אופוס 11 6
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 בדו מז'ור, אופוס 14
סונטה לכינור ופסנתר בפה מז'ור, אופוס 15
שישה פולונזים מלנכוליים לפסנתר, אופוס 17
סונטה לצ'לו או כינור ופסנתר במי מז'ור, אופוס 19
רביעיית פולונזים מלנכוליים לפסנתר, אופוס 22
וריאציות על פי רומנסה של מהול, אופוס 23
שני פולונזים לפסנתר, אופוס 24
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 במי במול מז'ור, אופוס 25
"יומו הראשון של אביב", קנטטה לסולו, מקהלה ותזמורת, אופוס 28
רונדו במי מינור לחליל ופסנתר
פרנץ קונוויטשני (גרמנית: Franz Konwitschny; 14 באוגוסט 1901, פולנק, מוראביה הצפונית – 28 ביולי 1962, בלגרד), היה מנצח וכנר גרמני.
קונוויטשני החל את הקריירה שלו כנגן ויולה בתזמורת גוונדהאוס בלייפציג, בניצוחו של וילהלם פורטוונגלר.
בהמשך היה למנצח ובשנת 1927 החל לעבוד באופרה של שטוטגרט.
משנת 1949 עד מותו היה מנצח ראשי של תזמורת הגוונדהאוז.
משנת 1953 עד 1955 היה גם המנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ומשנת 1955 ואילך ניצח על האופרה של ברלין.
בין השאר היה המנצח הראשי של תזמורת המוזיאון של פרנקפורט, תזמורת בית האופרה העירוני של פרנקפורט על מיין.
פרנץ קונוויטשני הוא אביו של במאי האופרה פטר קונוויטשני.
פרנץ ציראייס (13 באוגוסט 1905 – 24 במאי 1945), קצין אס אס ששימש כמפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ציראייס נולד בשנת 1905 בעיר מינכן שבבוואריה.
הוא הצטרף לרייכסווהר בשנת 1924 לאחר שמגיל צעיר הפגין פטריוטיות רבה.
לאחר מכן הצטרף למפלגה הנאצית והפך לחבר בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה.
משום שהיה מובטל לעיתים התגייס לצבא הגרמני בחוזה ל-12 שנים.
בשנת 1936 השתחרר מהצבא בדרגת סמל.
לקח חלק בטיהור האס אה בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות.
בשנת 1938 מונה למפקד האס אס בתורינגיה.
בשנת 1939 מונה על ידי היינריך הימלר למפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן, ובשנת 1944 אף הועלה בדרגה עקב "הישגים מיוחדים" כמפקד מחנה.
לאחר שחרור המחנה ברח ציראייס יחד עם אשתו ובנו.
ב-23 במאי אותה שנה התגלה על ידי חיילים אמריקאים בבקתת הציד שלו באוסטריה.
הוא ניסה להימלט מהחיילים, אך נורה, נפצע באורח קשה ונתפס.
לאחר תפיסתו הוא הועבר לבית חולים צבאי, שם מת מפצעיו יום לאחר מכן.
גופתו נתלתה על גדר המחנה על ידי אחד מהשבויים לשעבר.
פרַנץ קראוס היה גרפיקאי ישראלי.
קראוס נולד בעיירה סנקט פֶּלְטֶן (St.
Pölten) שבצפון-מזרח אוסטריה, להרמן, צייר, ולרוזלי לבית מנדל, במשפחה בת חמישה ילדים.
בגיל 5 עבר עם הוריו לעיר גראץ.
שהה רבות בסטודיו של אחיו הבכור, אמיל (1897-1930), שעסק בציור.
בגיל 18 עבר לווינה, שם עבר הכשרה מקצועית במסחר בספרים.
בין השנים 1926–1933 עבד כגרפיקאי אצל מוציא לאור בולט בברלין, בירת גרמניה של ויימאר.
עם עליית הנאצים לשלטון החליט קראוס לעלות לארץ ישראל, אך נתקל בקשיים עקב הגבלות ההגירה של המנדט הבריטי.
בין 1933 ל-1934 שהה עם אשתו אנני (Anni) בברצלונה, ועסק בעיצוב כרזות לסרטים.
באוקטובר 1934 הגיע קראוס לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
כאן החל בעיצוב כרזות, ורכש מוניטין כמעצב.
בין לקוחותיו הקבועים היה מפעל הסיגריות "דובק", שעבורו עבד במשך 45 שנה, ומפעל" עלית", שעבורו עיצב את המותג "שוקולד פרה".
קראוס הביא לארץ ישראל שיטות פרסום וגרפיקה שלא נודעו בה עד אז, ופיתח מאוד את ענף הפרסום.
על אף שהשתמש בצילום בעבודותיו המאוחרות, נודע ביצירותיו המצוירות, לרוב בצבעי גואש.
בשנת 1935 נמנה עם מייסדי אגודת המעצבים הגרפיים בארץ ישראל, הפעילה כיום בשם "אגודת המעצבים הגרפיים בישראל".
יצירתו הידועה ביותר היא הכרזה "Visit Palestine" משנת 1936, שנוצרה עבור גוף בשם "אגודת התיירות בארץ ישראל" (Tourist Association of Palestine) – גוף ציוני, שככל הנראה בחר בשם זה כדי להיראות כגוף של ממשלת המנדט.
המטרה הגלויה הייתה לעודד תיירות לארץ ישראל, ואילו המסר הסמוי היה קריאה ליהודי התפוצות לעלות לארץ ישראל.
אחיו, אוטו, נספה בשואה והאח התאום של אמיל היגר לארצות הברית ב-1939.
קראוס המשיך ליצור גם לאחר קום מדינת ישראל וזכה להוקרה ולהערכה עוד בימי חייו, כאמן מוביל.
בשנת 1981 יזם האמן דוד טרטקובר תערוכה רטרוספקטיבית של קראוס במוזיאון תל אביב.
תערוכה זו שימשה כבסיס לאוסף הכרזות בתצוגת הקבע במוזיאון.
פרנץ קרומר (Franz Krommer; 27 בנובמבר 1759 - 8 בינואר 1831) היה מלחין צ'כי בן התקופה הקלאסית.
קרוֹמר נולד בקמניץ (עיירה כ-80 ק"מ דרום-מזרחית לפראג), בשם פרנץ קרמרז'.
הוא החל את לימודי המוזיקה שלו בגיל 14, בלימודי עוגב וכינור עם דודו אנטון קרומר.
כשהיה בן 18 התחיל לעבוד כנגן עוגב זמני בטוראן (Turan).
בשנת 1785 למד קרומר בווינה ועבד ככנר אצל אחד מאצילי הונגריה של התקופה, הדוכס סטירום מסימונטורי
בין השנים 1790-1795 ניצח על תזמורת בקתדרלה בפאץ'.
החל מ-1793 עבד קרומר כמנצח ומלחין בשירותיהם של הדוכס קרואי (Karolyi) ושל הנסיך גרסלקוביץ'.
מכיוון שעבודתו בהונגריה לא סיפקה אותו מבחינה מקצועית, חזר קרומר ב-1795 לווינה, שם ניגן בתזמורת ככנר ונגן כלי נשיפה, ועבד כמורה למוזיקה וכמלחין.
בשנת 1810 ניצח על הבלט בתיאטרון המלכותי בווינה, ומ-1818 ועד סוף חייו היה מלחין החצר הקיסרית ומנצח התזמורת, תפקיד אותו נשא בזמנו, וולפגנג אמדאוס מוצרט.
במהלך שהותו בווינה, שינה את שמו מקרמרז' לקרומר, בשל כך הוא מכונה לפעמים קרומר-קראמרז'.
קרומר קיבל ציונים לשבח רבים מפרנץ הראשון קיסר אוסטריה, שאותו ליווה בנסיעותיו לאיטליה וצרפת.
הוא מונה כחבר כבוד של הקונסרבטוריון במילאנו ובפריז.
קרומר נפטר ב-8 בינואר 1831 בווינה.
הוא נחשב לאחד המלחינים הצ'כים המצליחים ובעלי ההשפעה בווינה בתחילת המאה ה-18, והוא הלחין מעל 300 יצירות.
יצירותיו הודפסו בגרמניה, צרפת, אנגליה, דנמרק, איטליה, וארצות הברית, והוא קיבל חברות כבוד במוסדות מוזיקליים רבים בפריז, מילאנו, וינה ובמקומות נוספים.
קרומר פיתח את כל הז'אנרים במוזיקליים המקובלים בתקופתו, ושם דגש מיוחד על כלי נשיפה.
אלוף אולימפי (ברלין 1936) ואלוף אירופה (מגדבורג 1934) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
נוסף לכך, היה שותף לשיא העולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
הוא התאמן בהדרכתו של יוז'ף ורטשי.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכה צ'יק בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:30.2 דקות, לפני גרמניה (9:31.2 דקות) ואיטליה (9:44.1 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה צ'יק בשתי מדליות, אחת זהב ואחת ארד.
מדליית זהב במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי (משחה הגמר הראשון באולימפיאדה) כששחה במסלול הקיצוני בתוצאה של 57.6 שניות, לפני מאסאנורי יוסה (57.9 שניות) ושיגאו אראי (58.0 שניות) שניהם מיפן.
במשחה השתתף גם השיאן העולמי פיטר פיק מארצות הברית (56.4 שניות) שקבע בשלב המוקדמות שיא אולימפי חדש (57.6 שניות) וסיים שישי.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:12.3 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של (8:51.5 דקות) וארצות הברית (9:03.0 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט ביוני 1937 קבע צ'יק ביחד עם חבריו במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:10.2 דקות, חודש וחצי לאחר מכן בתחרות נוספת שנערכה בבודפשט הם שיפרו את השיא והעמידו אותו על 4:06.6 דקות.
ב-20 בנובמבר 1937 קיבל צ'יק את תעודת הדוקטורט שלו ברפואה.
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט ביולי 1938 הוא וחבריו החזירו לעצמם את שיא העולם במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 4:02.0 דקות.
צ'יק היה נשוי ולזוג נולדו שני ילדים בן ובת .
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת צ'יק כרופא.
ב-29 במרץ 1945 במהלך התקפה אווירית בשופרון הוא נהרג תוך כדי מתן סיוע לפצוע.
תוך כדי ניצחונו של צ'יק באולימפיאדה, בתחרות הקפיצה לגובה ניצחה איבויה צ'אק אתלטית יהודייה, אף היא מהונגריה.
בסך הכל קבע צ'יק 3 שיאי עולם בשחייה, כולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ו-6 שיאי אירופה בשחייה.
בסך הכל קבע צ'יק 13 שיאים הונגריים בשחייה וזכה ב-17 תוארי אליפות הונגריה.
בשנת 1983 זכה צ'יק להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פרנץ קסוור קרֶץ הוא מחזאי, במאי ושחקן גרמני.
קרץ למד משחק במינכן ובווינה, עבד כפועל זמני, נהג משאיות ובסיעוד.
הוא זכה לפרסום בפעם הראשונה, כאשר נאו-נאצים הפריעו בבכורה של שניים ממחזותיו בשנת 1971. הוא משויך לזרם הנטורליסטי.
במחזותיו, מועלים על הבמה בני-אדם מהמעמד הכלכלי הנמוך ביותר, והם בעלי שפה רדודה מאוד.
הוא כתב יותר מ-60 מחזות, וזכה לעיטורים רבים.
פרנץ קאהן (או כהן, בגרמנית: Franz Kahn; 13 ביוני 1895 – אוקטובר 1944) היה מנהיג ציוני בצ'כוסלובקיה בין שתי מלחמות העולם.
קאהן נולד בפלזן שבבוהמיה, אז בתחומי אוסטרו-הונגריה.
אביו היגר בצעירותו עם אחיו לארצות הברית וחזר לעיר, שם התחתן ונולדו לו שני ילדים, פרנץ וסטלה.
ההורים נפטרו והותירו את ילדיהם יתומים.
פרנץ הצעיר הצטרף, בזמן לימודיו בבית הספר התיכון, לתנועת הנוער היהודית "תכלת לבן".
לאחר שהחל את לימודי המשפטים גויס, בזמן מלחמת העולם הראשונה, לצבא האוסטרי ושרת כקצין בחזית המזרח, שם נפצע ואבד את זרועו.
לאחר שהות בבית חולים לשבויי מלחמה בנורווגיה חזר לפלזן, והשלים את לימודי המשפטים.
בשנת 1921 מונה למזכיר הכללי של הפדרציה הציונית בצ'כוסלובקיה וכחבר הנהלתה.
הוא היה אחראי על ארגון רוב הקונגרסים הציוניים בתקופה שבין מלחמות העולם.
כמו כן עבד במשרדי תנועת 'החלוץ' ופעל בשיתוף פעולה הדוק עם יעקב אדלשטיין לקידום עליית צעירים יהודים לפלסתינה.
עם סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938 היה קאהן פסימי באשר לגורל היהודים במדינה, ובפרט לא חשב שתצמח תועלת ליהודים משיתוף פעולה עם הכובש הנאצי.
עם זאת, החליט קאהן להישאר במדינה, מתוך מחשבה שיוכל לקדם את האינטרסים הציוניים בצורה טובה יותר בגולה.
יחד עם אשתו אולגה (לבית פרידלר), היגר בסוף שנת 1938 מהעיר אוסטרובה לכיוון העיר פראג, בעוד את שני ילדיו, שושנה ורפאל, שלח ארצה במסגרת עליית הנוער.
קאהן ואדלשטיין היו אנשי הקשר הרשמיים של המוסדות הציוניים, כמו גם של האס-דה (שרות הביטחון הנאצי) ומוסדות המדינה הצ'כוסלובקית.
קאהן לקח חלק בקונגרס הציוני ה-21 שהתקיים בסוף אוגוסט 1939 בז'נבה.
הוא סירב להצעת חבריו לקונגרס להעתיק את מקום מגוריו לשווייץ.
לאחר גירוש אדלשטיין לגטו טרזינשטט בדצמבר 1941 המשיכו קאהן ואשתו לעבוד שנה נוספת במשרד התרבות היהודית בפראג.
בסוף ינואר 1943 נעצר קאהן יחד עם אשתו ופעילים ציונים נוספים והוגלה לגטו טרזינשטט.
קאהן לא הביע רצון למלא תפקיד משמעותי במועצת הזקנים של הגטו, בין היתר משום שהוטלה עליה מלאכת הכנת רשימת הנידונים לגירוש באקציות.
אף על פי כן, לקח על עצמו את תפקיד מנהל מערך ההרצאות במחלקת התרבות, תוך שימת דגש על עבודה עם נוער, ציונות ויהדות.
מאמצים רבים שנעשו על ידי גורמים מחוץ לארץ להביא לשחרורו, העלו חרס.
בחגיגת הרצל בגטו בשנת 1944 נשא ד"ר קאהן את נאומו האחרון, וסיימו במילים "עם ישראל חי".
בתאריך 4 באוקטובר 1944 הוגלה קאהן יחד עם מרבית מנהיגי הגטו ומשפחותיהם למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, שם, בסמוך להגעתו, נרצח בתאי הגזים.
פרנץ קסָאבר פִיבֶּר היה בוטנאי ואנטומולוג גרמני, אחד האנטומולוגים המפורסמים של המאה ה-19. תרם רבות לסיווג הראשוני של סוגי הפשפשאים וחגבאים באזור הים התיכון.
נולד לפרנץ אנטון פיבר ומריה אנה הנסל.
בין השנים 1824-1828 למד כלכלה, מדעים ושפות באוניברסיטה הטכנית של צ'כיה בפראג.
החל לעבוד ככלכלן עבור הממשל ולאחר מכן שופט (magistrate) בצ'רודים שבבוהמיה.
בתחילת דרכו העדיף פיבר לעסוק בבוטניקה ואיורים של עבודות פאוניסטיות.
ב-1832 החל להעמיק את מחקריו בתחום האנטמולוגיה, בעיקר של פשפשאים וחגבאים.
עבודתו החשובה ביותר היא על הפשפשאים שפורסמה בחלקים בין שנים 1860 ל-1870, בעבודה זו תיאר כ-200 מינים חדשים למדע והציג את הבסיס למיון סוגים באזור הים התיכון.
לאחר מותו אוסף החרקים שלו נרכש על ידי Lethierry, Lucien François ולאחר מותו של טיירי נרכש על ידי Noualhier, Martial Jean Maurice.
נולהיר נהג לסחור רבות עם המינים שרכש, במיוחד עם Jean Baptiste Auguste Puton.
בסופו של דבר רוב הטייפים שתיאר למדע הגיעו למוזיאון MNHN בפריז.
הוא היה פעיל גם בתחום חקר הצמחים.
בשנת 1836 הוא פרסם ביחד עם פיליף מקסימיליאן אופיץ ובוטנאים נוספים ספר שמתאר את הצמחים של בוהמיה.
פרנץ קרום היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן ובמינכן 1860.
קרום החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1931 בבאיירן מינכן כאשר היה בן 22, והיה חלק מקבוצה חזקה שכללה שחקנים כמו קונראד היידקאמפ, יוזף ברגמאייר ואוסקר רוהר.
קרום סייע לבאיירן מינכן לזכות באליפות גרמניה בשנת 1932, שהתנהלה אז בשיטת נוק-אאוט, לאחר שכבש שער בניצחון 2-0 בגמר מול איינטרכט פרנקפורט.
קרום שיחק בסך הכל שבע עונות בבאיירן מינכן.
ובשנת 1938 חצה את הכביש אל היריבה העירונית מינכן 1860, בה שיחק עד 1943, השנה בה נהרג במלחמת העולם השנייה.
לקרום שתי הופעות בנבחרת גרמניה, בהן כבש שער אחד.
קרום נשלח במלחמת העולם השנייה להילחם בחזית המזרחית, ומצא את מותו בשנת 1943 באוריול שברוסיה, בגיל 33. גם חברו לבאיירן מינכן יוזף ברגמאייר מצא את מותו במלחמה באותו מקום, ארבעה ימים מוקדם יותר.
פרנץ קלאמר הוא גולש אלפיני אוסטרי, אלוף אולימפי ואלוף עבר בגלישה במורד.
קלאמר שלט בתחרות הגלישה במורד במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 ונחשב אחד הגולשים במורד הבולטים בהיסטוריה.
הוא ניצח בקטגוריה זו בחמישה סבבי הגביע העולמי, מתוכם, ארבעה ברציפות בשנים 1975–1978 (החמישי ב-1983) .
הוא זכה במדליית הזהב בגלישה במורד באולימפיאדת החורף באינסברוק ב-1976. הוא ניצח במשך הקריירה שלו ב-25 תחרויות גלישה במורד שבסבב הגביע העולמי, ארבע מהן על המסלול ההנקאם שבקיצביל המהוות שיא ניצחונות על מסלול זה (בתחרויות הסבב).
נולד למשפחה שעסקה בחקלאות במוסוואלד שבקרינתיה, וכמו רבים מילדי החוות באלפים, בחורפים נהג לגלוש מדי יום בדרך לבית הספר וחזרה.
הוא התקשה להשיג מקום בנבחרת הסקי האוסטרית שנשלטה באופן מסורתי על ידי גולשים ממדינות טירול וזלצבורג.
קלאמר נהנה מפופולריות רבה באוסטריה באותן שנים והוביל בסבב הגביע העולמי בגלישה במורד.
הקהל האוסטרי ציפה ממנו לזכות במדליית הזהב.
אולם, האלוף האולימפי האיטלקי, ברנארד רוסי, שזינק שלישי מתוך 15 מתחרים, הציג יכולת גבוהה והתוצאה שקבע החזיקה מעמד עד לזינוק של קלאמר שזינק אחרון בתחרות.
גלישתו הפכה לדרמה גדולה; קלאמר לקח כל סיכון אפשרי בגלישתו והיה מספר פעמים על סף נפילה.
אולם, בכל נקודות הביקורת זמנו היה נחות משל רוסי.
הקהל האוסטרי, שמנה כ-60 אלף צופים, יצא מגדרו בעידוד שנתן לקלאמר וזה הצליח במקטע האחרון לחלוף על פני הזמן שקבע רוסי ולנצח בתחרות.
לאחר ניצחונו בסבב הגביע העולמי ב-1978 ירד כושרו והוא לא הצליח לנצח באף מרוץ של הסבב עד לשנת 1981. אולם לאחר מכן חזר לנצח וב-1983 ניצח בסבב הגביע העולמי וב-1984 ניצח בפעם הרביעית בקיצביל וקבע שיא ניצחונות במסלול זה.
קלאמר נבחר שלוש פעמים כספורטאי השנה באוסטריה, בשנים 1975, 1976 ו-1983.
לאחר שפרש מסקי מקצועי ב-1985, פנה לקלאמר למרוצי מכוניות.
הוא התמודד במשך ארבע עונות ב-DTM - סבב מכוניות הטורינג הגרמני.
בשנה הראשונה (1985) בקבוצת אלפא רומיאו ובשנים 1986–1988 בקבוצת מרצדס.
הוא זכה להצלחה מוגבלת ולא זכה בניצחון כלשהו בסבבים אלו, אם כי ניצח באליפות אוסטריה.
מסוף שנות ה-80 עוסק קלאמר גם בגולף וברכיבת אופניים כחובב.
במקביל, הקים קלאמר את "קרן פרנץ קלאמר" - קרן התומכת בשיקום ספורטאים שעברו פציעות קשות.
קלאמר הקים את הקרן בעקבות פציעתו של אחיו בתאונת סקי ב-1977, פציעה שהותירה אותו מרותק לכסא גלגלים.
ב-2003 הוציא קלאמר אוטוביוגרפיה שנקרא "goldene Jahre 50" (50 שנות זהב) .
ביוגרפיה נוספת אודותיו יצאה באותה שנה על ידי העיתונאי אדי קורנפלד בשם "Franz Klammer: Ein Leben wie ein Roman" (פרנץ קלאמר: חיים כמו ברומן).
נכון ל-2015 משמש קלאמר כיועץ בנושאי סקי וסייע ב-2006 לקלגנפורט בבקשתה (שנכשלה) לאירוח אולימפיאדת החורף.
ב-2012 הדליק קלאמר (יחד עם אגון צימרמן) את המשואה האולימפית במשחקי החורף האולימפיים לנוער שנערכו באינסברוק שבאוסטריה.
קלאמר נשוי מ-1979, יש לו שתי בנות והוא מתגורר בווינה.
פֶרֶנְץ קֶלְצֶ'יי או פרנץ קֶלְצ'ֶאי (בהונגרית: Kölcsey Ferenc, 8 באוגוסט 1790, סֶהדמטר, ממלכת הונגריה – 24 באוגוסט 1838, סטמארצ'קה) היה משורר, מבקר ספרות ופוליטיקאי הונגרי, הצטיין כדובר הזרם הליברלי הרדיקלי בזירה הפוליטית בארצו ונודע, בין השאר, כמחבר (ב-1823) מילות ההמנון הלאומי של הונגריה.
יחד עם ידידו פרנץ קזינצי נאבק למען התחייה מחדש של הספרות והשפה ההונגרית.
קלצ'יי היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים ובאגודת קישפאלודי.
פרנץ קלצ'יי נולד בשנת 1790 במשפחה אריסטוקרטית הונגרית בכפר סֶהדֶמֶטֶר (Sződemeter) בנפת סולנוק שבממלכת הונגריה, שהייתה באותן שנים חלק מהאימפריה ההבסבורגית, בימינו הכפר סאוקה (Săuca) בטרנסילבניה ברומניה.
קלצ'יי התייתם בילדותו ואיבד אחת משתי עיניו שנפגעה מאבעבועות שחורות, אירועים שהטביעו ככל הנראה את חותמם על אופיו המלנכולי.
קלצ'יי למד במכללה הרפורמית בעיר דברצן וסיים עם תעודה במשפטים.
בעת לימודיו רכש ידע רב בכתבי הקודש של הנצרות, בספרות הקלאסית ובכתבי הסופרים מעידן האורות בצרפת וגרמניה.
בגיל 17 התוודע לפרנץ קזינצי ואימץ בהתלהבות את הרפורמות שהנ"ל יזם לשם השבחת השפה ההונגרית הספרותית.
בשנת 1809 נסע קלצ'יי לפשט והיה לנוטריון בממשל המלכותי.
בפשט יצר ידידות אמיצה עם אנשי הספרות אישטוואן הורוואט, מיהאי ויטקוביץ' ופאל סמרה (Szemere).
עזב מאוכזב את התפקיד ועבר לגור בשנים 1812–1815 בבית בסגנון נאו-קלאסי, עם גג עשוי קש, ביישוב אלמושד.
החל משנת 1815 התגורר באחוזתו בצ'קה אן סטמארצ'קה, כפר במחוז (רוזנות) סטמר, שם חי חיי פרישות והקדיש את זמנו למסות על האסתטיקה, שירה, בקורת ספרות, כשהוא דגל בתאוריות של קזינצי.
ב-1817 בחדשים ינואר-אפריל הוא חי בפשט.
שיריו הראשונים פורסמו בעיתון של הורוואט, Dámák kalendáriuma (לוח השנה של הגברות) ובכתב העת "Erdelyi Muzeum" (מוזיאון טרנסילבני).
בשנת 1814 ביקר קלצ'יי אצל חברו פאל סמרה בעיר פץ' וכתב שם סאטירה נגד הסגנון הספרותי הישן במגזין "מונדולט".
בשנת 1815 סאטירה זאת הודפסה ללא ידיעתו בפשט.