tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השתתף בסדרת הדרמה שזכתה לשבחים "Sex Traffic", בעיבוד הטלוויזיוני של המחזה "Elmina's Kitchen" מאת קוויים קווי ארמה , בשני פרקים בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" "זאב רע" ו-"The Parting of the Ways" בתפקיד רודריק שהוא משתתף בגרסה עתידית של השעשועון "החוליה החלשה" ולבסוף הורגים אותו הדאלקים.
עוד השתתף בתפקידי משנה בסדרה הקומית "Dead Ringers".
ב-2006 הופיע בתוכנית המערכונים "That Mitchell and Webb Look" בתפקיד סיימון, מתחרה בשעשועון "Numberwang".
ב-2007 שיחק ג'וזף בשתי עונות של הסיטקום המדע בדיוני "Hyperdrive" של ה-BBC, וגילם את בנג'מין מדוקס בסדרת הדרמה "ג'קיל".
ג'ו בסדרת האנימציה הממוחשבת "Chop Socky Chooks".
ב-2008 שיחק בתפקיד גרג פרסטון בסדרה "ניצולים" גרסה מחודשת של ה-BBC לדרמת המדע בדיוני באותו שם משנות השבעים של המאה העשרים.
ב-2010 חזר וגילם את אותה דמות בעונה השנייה של הסדרה.
עוד ב-2008 הופיע ג'וזף בתפקיד מתנקש בשם פטריק פינץ' בפרק בסדרה "The Fixer".
ב-2009 הוזכר שמו בין המועמדים לתפקיד הדוקטור ה-11, אבל לבסוף מאט סמית נבחר לתפקיד.
ג'וזף היה הקריין בסדרת "Mega Cities" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בשנים 2005 עד 2011. ב-2009 היה הקריין בסדרה הדוקומנטרית "Wild Russia".
ב-2010 שיחק בתפקיד טיילר בסרט "Rules of Love" של BBC Switch.
ב-2013 וב-2014 הופיע ג'וזף בתפקיד מפקח בילוש וס לייטון בגרסה הבריטית של הסדרה "חוק וסדר".
ב-2014 החל להופיע בתפקיד "הולי ויין" גילקרסט בסדרת הדרמה של HBO "הנותרים", וב-2015 גילם את גנרל ארנולד גיינס במיני-סדרה "You, Me and the Apocalypse".
ב-2016 היה ג'וזף הקריין בסרט הדוקומנטרי "Inside Obama's White House" של ערוץ BBC Two.
בשנת 2000 הופיע ג'וזף בתפקיד קיטי בסרט ההולווידי "החוף" לצדו של לאונרדו דיקפריו.
ב-2005 שיחק בתפקיד ג'ירו בסרט "איאון פלקס" בהפקת סרטי פרמאונט בכיכובה של שרליז ת'רון.
ב-2011 חזר להופיע ב"דוקטור הו" בדרמת אודיו בשם "Earth Aid" בתפקיד ויקטור אספינוזה.
ג'וזף חי בצרפת עם אשתו ובנו.
לפני שפנה לקריירת משחק הוא היה שף.
פטרסהאגן היא עיר במחוז מינדן-ליבקה במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-25,000 תושבים.
העיר פטרסהאגן מורכבת מהעיירה פטרסהאגן וכ-30 כפרים שאוחדו לכדי ישות מוניציפלית מאוחדת.
פטרסהאגן העיר שוכנת לגדות נהר הווזר, כ-11 קילומטרים צפונית למינדן.
בשנת 784 כשל קרל הגדול בצליחת הווזר במקום בו שוכנת כיום פטרסהאגן, בהקשר זה אוזכר לראשונה שמו הקדום של העיר - Huculvi - בכתובים.
בשנת 1306 הקים הבישוף של מינדן גוטפריד פון ולדאק טירה על שם פטר הקדוש, הקדוש הרשמי של העיר מינדן.
עם חלוף הזמן נקראה הטירה פטרסהאגן, והשם דבק גם ביישוב שהתפתח סביבה.
במאות ה-16 וה-17 שופצה הטירה והוסבה לארמון בסגנון הרנסאנס המקומי (Weserrenaissance).
בשנת 1648, כחלק משלום וסטפאליה עברה העיר, יחד עם בישופות מינדן כולה, לשלטון ברנדנבורג.
בתקופת השלטון הנאצי הוקמו מפעלי חימוש ומחנות עבודה סמוך לעיר.
מתים רבים, רובם שבויי מלחמה ועובדי כפייה ממדינות בנלוקס וברית המועצות ממחנות העבודה נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי של פטרסהאגן.
העיר שוחררה על ידי הצבא הבריטי מהשלטון הנאצי.
בשנת 1548 התיישבו לראשונה תושבים ראשונים בפטרסהאגן, תחת חסותו האישית של הבישוף של מינדן.
ב-1680 מנתה הקהילה היהודית העיר 8 משקי בית וקיימה מניין קבוע.
בשנת 1714 תפחה האוכלוסייה היהודית בפטרסהאגן בעקבות המעבר הכפוי של יהודים מהכפרים הסמוכים לעיר על פי צוו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם ה-1. ב-1796 הוקם בית כנסת ראשון בעיר, וב-1845 הוקם בית הכנסת אשר קיים עד היום.
ב-1933 מנתה הקהילה היהודית בפטרסהאגן כ-100 חברים, מהם כ-43 בתחומי העיר עצמה.
בפרעות ליל הבדולח הושחת בית הכנסת בעיר, אך נותר על כנו בשל סמיכותו למבנים שכנים, שמנעה את העלאתו באש.
ב-2–1941 שולחו למזרח כל חברי הקהילה שלא עזבו את גרמניה עד מועד זה.
בשנות ה-80 שוקם בית הכנסת ששימש שנים רבות כמחסן על ידי אגודה מקומית שהוקמה למטרה זאת.
כיום פועל במקום אתר זיכרון לזכר הקהילה היהודית שהושמדה.
בתחומי העיר פטרסהאגן מצויים ארבעה בתי קברות יהודיים.
פטרסון הוא סרט דרמה משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי ג'ים ג'ארמוש.
בסרט משחקים אדם דרייבר, כנהג אוטובוס בשם פטרסון השואף להיות משורר, וגולשיפטה פרחאני, כאשתו החולמת להיות זמרת קאנטרי ולפתוח עסק לקאפקייקס.
הסרט נבחר להתחרות על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2016 וזכה בפרס דקל הכלב.
הסרט מציג שבוע אחד בחייו של פטרסון, נהג אוטובוס מהעיר פטרסון.
כל יום מוצג באותה תבנית; פטרסון קם מוקדם בבוקר והולך לנהוג באוטובוס בו הוא מקשיב לשיחות הנוסעים וכותב שירה במהלך ההפסקות בתוך מחברת שאותה הוא לוקח איתו.
כשהוא חוזר מהעבודה, הוא לוקח את מרווין, הכלב של אשתו, לטיול ועוצר בפאב השכונתי לשתות בירה שם הוא צופה בהתנהגויות של הנוכחים בפאב.
אשתו, לורה, אוהבת את שיריו ודוחקת בו זמן רב לפרסם אותם או לפחות לצלם עותקים.
הוא מבטיח לה לעשות זאת אך כאשר מגיע סוף השבוע, חוזרים פטרסון ואשתו לאחר ערב בילוי ומגלים שמרווין קרע את המחברת לגזרים ובכך הרס את כל השירים שפטרסון כתב.
למחרת, יוצא פטרסון המדוכא לטיול רגלי ומתיישב במקום האהוב עליו, המפלים בעיירה.
שם, איש יפני מסתורי מתיישב לידו ומתחיל בשיחה על שירה לאחר שפטרסון מבחין שהוא קורא ספר מאת המשורר האהוב עליו, ויליאם קרלוס ויליאמס שבעצמו כתב ספר שירה בשם "פטרסון".
נראה שהאיש יודע שפטרסון הוא משורר למרות שזה מכחיש זאת.
האיש נותן לפטרסון מתנה לפני שהוא עוזב, מחברת ריקה.
הסרט מסתיים כאשר פטרסון כותב שיר חדש במחברת שלו.
הסרט צולם במשך 30 ימים בסתיו 2015 בעיר פטרסון במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית וכן במקומות שונים במדינת ניו יורק.
המשורר רון פדג'ט כתב את השירים שאותם כתבה דמותו של פטרסון.
את השיר "מים נופלים", שאותו כתבה הילדה בסרט, כתב ג'ארמוש.
הסרט מכיל ארבעה שירים קודמים של פדג'ט ושלושה שירים שנכתבו במיוחד עבור הסרט.
פטרת השמש או פטריות שמש (שם מדעי: Tinea versicolor או Pityriasis versicolor; על פי האקדמיה ללשון העברית: קשׂקשׂת רבגונית) היא זיהום פטרייתי רב גוני, שטחי, שכיח ושפיר של העור שאינו מדבק.
היא מתאפיינת בכתמים לבנים או חומים המופיעים על העור בעיקר בחלקו העליון.
הפטריות מופיעות בעיקר בקיץ, ולאחר חשיפה לשמש, ומכאן שמן.
הגורם לפטרת היא פטריית שמר בשם מלסזיה (Malassezia), המופיעה בגוף באופן טבעי.
הפריחה מופיעה לרוב בחלק הגוף העליון, בעור החזה, הגב, הצוואר והזרועות.
לפעמים היא מופיעה בפנים, ולעיתים נדירות יותר בעור הבטן.
היא מאופיינת בכתמים בגוון לבן, ורוד-אדום או חום.
הכתמים עשויים להיות קטנים ומוגבלים לקטע עור קטן או להתמזג לשטחים רחבים.
על פני הכתמים ניתן להבחין לעיתים קרובות בקשקשת עדינה.
צבע התפרחת נובע מהשפעה ישירה של הפטרת על הצבע הטבעי המצוי בעור.
לעיתים הנגעים מתמזגים לכדי אזורים גדולים ולרוב ישנו גוון שולט אחד, אך לעיתים ייתכנו נגעים בגוונים שונים באותו אדם.
בילדים המחלה יכולה לערב גם את הפנים.
פטריות השמש אינן מדבקות, לא גורמות לכאב ואינן מסכנות את בריאותנו הכללית.
הנזק לו גורמת פטריית השמש הוא בעיקר אסתטי.
הכתמים בעור בולטים מאוד לעין.
האבחון מתבצע בעיקר על סמך המראה.
כאשר יש ספק ניתן לבצע משטח מדגימת הקשקשים על ידי טפטוף של אשלגן הידרוקסידי ולאחר מספר דקות מתבוננים במיקרוסקופ.
התמונה האפיינית מזכירה ספגטי עם כדורי בשר.
כמו כן ניתן להשתמש במנורת ווד שמודלקת בחדר חשוך ומאירה על אזור התפרחת.
במקרים של פטריית שמש תתקבל תמונת זריחה אופיינית צהובה-ירוקה על פני העור.
ללא טיפול, התפרחת עשויה להתמיד חודשים רבים ולעיתים קיימת נסיגה עצמית חלקית או מלאה.
הטיפול הנפוץ הוא בשימוש בקרם או שמפו אנטי פטרייתי:
שמפו המכיל Selenium sulfide (משווק בארץ בשם סבוסל).
מקציפים באזור התפרחת בעת התקלחות למשך 10 דקות.
הטיפול מבוצע פעם ביום, במשך שבועיים
שמפו ניזורל / קטוזול (Ketoconazole) או שמפו אגיספור (Bifonazole): מקציפים באזור הנגוע פעם ביום, למשך 10 דקות במקלחת - ולאחר מכן שוטפים.
הטיפול מבוצע לסירוגין, יום כן ויום לא, במשך 4 שבועות.
קרם ביפונאזול (bifonazole, agispor): מריחה פעמים ביום למשך שבועיים.
קרם המכיל טרבינאפין (למיסיל) או ציקלופירוקס מריחה פעמים ביום למשך שבוע.
קרם ציקלופירוקס (ciclopirox): מריחה פעמים ביום למשך שבועיים.
במקרים של חוסר תגובה לטיפול מקומי או השנויות רבות של פטריית השמש נוהגים לתת גם טיפול פומי:
כדור פלוקונאזול 150 מ"ג, אחת לשבוע למשך שבועיים.
כדור איטרקונזול (ספורנוקס) 200 מ"ג ליום, למשך 5 ימים רצופים.
מחלת עור זו מופיעה בעיקר במתבגרים ובמבוגרים צעירים בעיקר באזורים בעלי אקלים חם ולח.
פטריות השמש נמצאות באופן טבעי בשומני העור ובתאי עור מתים, אך קיימת נטייה גנטית להתפרצותן על פני העור.
נתונים כמו הרכב השומנים בעור, נטייה להזעה ומצב המערכת החיסונית הם בעלי חשיבות להתפרצות.
לצד החשיפה לשמש והלחות, גם שימוש בתכשירים על בסיס סטרואידים (כמו קורטיזון) עלול להאיץ את יציאתה של פטריית השמש.
הפטריות נפוצות גם בקרב הסובלים מסבוריאה דרמטיטיס, קשקשים והזעת יתר.
על אף שמה, הפטרייה אינה קשורה ישירות לשמש ולא נגרמת מקרינה.
פי־כושי (נקרא גם יְפֵה־פֶּה; שם מדעי: Cypraea) הוא סוג של חילזון ימי במשפחת פי-כושיים.
בסוג חילזון זה היו בעבר מספר רב של מינים, אך רבים מהם הופרדו לסוגים משלהם.
הקונכייה של פי-כושי היא ייחודית למשפחה: הקונכייה העוברית מפותלת כמו שאר הקונכיות, אך כאשר החילזון גדל הקונכייה מכסה לחלוטין את הקונכייה העוברית והצריח בכיפה עבה, כאשר הפתח הוא חריץ צר בבסיסה, שבדרך כלל יש לאורכו מעין "שיניים" משני צידי הפתח.
מראה זה העניק לקונכייה את השם "פי כושי".
חלקה העליון צבעוני ועשיר בדוגמאות כגון נקודות, פסים, כתמים ועוד.
גודלה בינוני: 2.5–5 סנטימטרים בדרך כלל.
החילזון עצמו חי בסמוך לשוניות אלמוגים, הוא פעיל בלילה וניזון מאצות.
בשל צבעוניותם והיותם רבים ומצויים, קונכיותיהם מבוקשות מאוד לצורכי אספנות.
בעבר שימשו קונכיות של פי-כושי כמטבע במספר תרבויות עתיקות.
במשך 4,000 שנה בכל אפריקה, דרום ומזרח אסיה שימשה הקונכייה ככסף.
בראשית המאה ה-20 עדיין היה אפשר באוגנדה לשלם מיסים באמצעותה.
ג'יי." קרליסימו הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
בין השנים 1975–1994 אימן קבוצות שונות מליגת המכללות האמריקאית, ומאז שנת 1994 משמש לסירוגין כעוזר מאמן וכמאמן ראשי בליגת ה-NBA.
זכה במדליית הזהב כעוזר מאמן של "נבחרת החלומות" בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת ברצלונה (1992).
מוזכר לעיתים קרובות בשל מעורבותו בעימות עם שחקנו בגולדן סטייט ווריורס, לטרל ספריוול, אשר ניסה לחנוק אותו במהלך אימון הקבוצה בשנת 1997.
בשנת 1971, לאחר 4 שנים כשחקן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פורדהאם שבניו יורק, מונה קרליסימו לעוזר מאמן בקבוצה.
בשנת 1975 מונה למאמן הראשי של קבוצת מכללת ניו המפשייר, ושנה לאחר מכן עבר לאמן את קבוצת מכללת וגנר אשר בסטטן איילנד.
בין השנים 1982–1994 אימן קרליסימו את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סיטון הול אשר על יד ניוארק, ניו ג'רזי.
בעונת 1987/1988 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לטורניר אליפות המכללות, אך הודחה בסיבוב השני מול אוניברסיטת אריזונה אותה הובילו שון אליוט וסטיב קר.
בעונת 1988/1989 הפתיעה סיטון הול כאשר העפילה לפיינל פור אליפות המכללות, ואף גברה במשחק חצי הגמר על אוניברסיטת דיוק העדיפה, בה שיחקו כריסטיאן לייטנר, דני פרי וקווין סניידר.
במשחק הגמר הפסידה קבוצתו של קרליסימו מול אוניברסיטת מישיגן של גלן רייס, לאחר הארכה, בתוצאה 79–80. בעונת 1990/1991 הודחה סיטון הול בשלב רבע הגמר, ובעונה העוקבת הודחה בשמינית הגמר כשהפסידה מול אוניברסיטת דיוק – אשר הייתה בדרכה לזכייתה השנייה ברציפות בטורניר.
לאורך תקופתו בסיטון הול רשמה הקבוצה מאזן כולל של 212 ניצחונות ו-166 הפסדים (56.1%).
בקיץ 1990 לקח חלק באליפות העולם בכדורסל 1990 כעוזר של מאמן נבחרת ארצות הברית, מייק ששבסקי.
הנבחרת, אשר הורכבה כולה משחקני מכללות, סיימה את הטורניר במקום השלישי לאחר שהפסידה מול נבחרת יוגוסלביה במשחק חצי הגמר.
השחקנים הבולטים של הנבחרת היו קני אנדרסון מג'ורג'יה טק ואלונזו מורנינג מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת ברצלונה (1992) היה קרליסימו אחד משלושת עוזרי המאמן של צ'אק דיילי, לצד ששבסקי ולני וילקינס.
"נבחרת החלומות" כללה אז לראשונה שחקנים פעילים מליגת ה-NBA, וזכתה במדליית הזהב לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-44 נקודות.
בשנת 2010 הוצגה הנבחרת כולה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל, ובשנת 2017 הונצחה גם בהיכל התהילה של פיב"א.
לקראת עונת מונה קרליסימו למאמן הראשי של פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, במקומו של ריק אדלמן.
במהלך אותה עונה העבירה פורטלנד את כוכב הקבוצה קלייד דרקסלר ליוסטון במטרה להתחיל בבנייה מחדש, אך גם בהיעדרו המשיכו הטרייל בלייזרס להציג יכולת טובה וסיימו את העונה במקום השביעי באזור המערבי.
בכל 3 עונותיו כמאמן הקבוצה הודחה פורטלנד בסיבוב הפלייאוף הראשון, ורשמה מאזן כולל של 137 ניצחונות ו-109 הפסדים (55.7%).
בקיץ 1997 פוטר מתפקידו בפורטלנד ומונה למאמנה של גולדן סטייט ווריורס, גם הפעם כמחליפו של ריק אדלמן.
כחודש לאחר תחילת עונת , ב-1 בדצמבר 1997, התפתח עימות בין קרליסימו לבין כוכב הקבוצה לטרל ספריוול במהלך אימון של הקבוצה.
בעקבות הערה של קרליסימו על קבלת ההחלטות של ספריוול, ניגש אליו השחקן, איים שיהרוג אותו וחנק את צווארו במשך כ-10 שניות עד שמשכו אותו יתר השחקנים ועוזרי המאמן.
בעקבות האירוע הושעה ספריוול מהליגה עד לסיום אותה עונה, ולא חזר לשחק בקבוצה.
בשתי עונותיו הראשונות של קרליסימו כמאמן הקבוצה רשמה גולדן סטייט מאזן ניצחונות שלילי 40–92 (30.3%), ולאחר שפתחה את עונת עם מאזן 6–21 פוטר מתפקידו.
בין השנים 2002–2007 שימש כעוזרו של גרג פופוביץ' בסן אנטוניו ספרס, וזכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות NBA בעונות , ו-.
לאורך תקופתו עם הספרס שיתף פעולה בצוות האימון עם מאמנים רבים אשר הפכו בהמשך למאמנים ראשיים ב-NBA, כגון מייק בראון, מייק בודנהולצר וברט בראון.
לקראת עונת מונה למאמן סיאטל סופרסוניקס, אשר באותו הקיץ נפרדה מכוכביה ריי אלן ורשארד לואיס, וצירפה את שני שחקני הרוקי המבטיחים קווין דוראנט וג'ף גרין.
באותה עונה זכה דוראנט בתואר רוקי השנה ב-NBA לאחר שקלע 20.3 נקודות בממוצע למשחק, אך הקבוצה הצעירה סיימה במקום האחרון באזור המערבי עם מאזן 20–62, שהיה הגרוע בתולדות הסופרסוניקס.
בעונה העוקבת עבר המועדון לאוקלהומה סיטי, כך שקרליסימו היה באופן רשמי המאמן הראשון בתולדות "אוקלהומה סיטי ת'אנדר".
לאחר 13 משחקים בעונת , מתוכם ניצחו הת'אנדר באחד בלבד, פוטר קרליסימו מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו סקוט ברוקס.
בעונת שימש כעוזרו של ג'יי טריאנו בטורונטו ראפטורס.
בתחילת עונת הצטרף לצוות האימון של אייברי ג'ונסון בניו ג'רזי נטס, ולאחר כעונה וחצי החליף אותו כמאמן הראשי של הקבוצה.
עד לסיום עונת רשמו הנטס מאזן חיובי 35–19 תחת קרליסימו (לאחר פתיחת עונה של 14–14), והעפילו לפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות.
בסיבוב הפלייאוף הראשון הודחה הקבוצה על ידי שיקגו בולס, ובסיומו עזב קרליסימו את הקבוצה.
פול ג'מיין וושינגטון הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד.
וושינגטון נולד בלואיוויל שבקנטקי, ובשנת 2013 החל ללמוד בתיכון "אקדמיית פריים" אשר בדאלאס, טקסס, בו למדו בעבר עמנואל מודיאיי וטרנס פרגוסון.
לאחר מכן עבר לתיכון "פינדליי" שבהנדרסון, נבדה, אשר שיחקו בקבוצת הכדורסל שלו שחקני NBA רבים, דוגמת אייברי בראדלי, טריסטן תומפסון, קלי אוברה ודילון ברוקס.
בסיום שנתו האחרונה בקבוצת בית הספר נבחר וושינגטון להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בין השנים 2017–2019 למד באוניברסיטת קנטקי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ג'ון קליפארי.
לאורך עונתו הראשונה בקנטקי שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד ארבעה נוספים – שיי גילג'ס-אלכסנדר, קווין נוקס, המידו דיאלו וניק ריצ'רדס – ורשם ממוצעים של 10.8 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה קלע 15.2 נקודות למשחק, והוביל את קנטקי לצד טיילר הירו וקלדון ג'ונסון לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight).
במשחק רבע הגמר מול אוניברסיטת אובורן קלע וושינגטון 28 נקודות והוריד 13 ריבאונדים, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 71–77 והודחה מהטורניר.
בדראפט ה-NBA 2019 נלקח וושינגטון בבחירה ה-12, על ידי שארלוט הורנטס.
במשחק הבכורה שלו ב-NBA קלע וושינגטון 27 נקודות, כולל 7 שלשות, בניצחון קבוצתו מול שיקגו בולס.
7 השלשות שקלע שברו את שיא ה-NBA לשלשות של שחקן במשחקו הראשון בליגה.
לאורך עונת הרוקי שלו שימש כשחקן חמישייה קבוע בשארלוט, ותרם 12.2 נקודות ו-5.4 ריבאונדים בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
טרופרז היה הרכב ראפ והיפ הופ ישראלי.
נחשב לאחד ההרכבים החשובים בהיפ הופ הישראלי.
ההרכב הוקם על ידי נמרוד דוויק וגד ברוך חינקיס (מקדדי ג'י).
בשונה מהרכבי היפ הופ אחרים, ההרכב הוקם כמאמץ לאתר כישרונות בתחום הראפ בישראל, ולהקליט אותם בנפרד.
דוויק היה אחראי על איתור הראפרים, וחינקיס על ההפקה המוזיקלית.
עד להשלמת אלבום הבכורה של ההרכב, לא נפגשו מעולם חברי ההרכב זה עם זה.
מאמץ איתור המשתתפים נמשך בין השנים 2003–2004.
בסוף 2004 יצא לאור האלבום "מתוך הזוהמה", האלבום זכה לתשבחות רבות ממבקרי המוזיקה וחברי הלהקה הופיעו איתו ברחבי ישראל במשך שנתיים.
ב-2006 התארחו חברי ההרכב באלבומם של הדג נחש, בעזרת הג'אם, בשיר "להביא את המכה".
מאוחר יותר באותה שנה ההרכב התפרק.
תחת השם PR Trooperz יצא שיר נוסף בלבד בפרויקט שנקרא PRT, בשנת 2009.
לאחר התפרקות ההרכב המשיכו הראפרים החברים בו לפעול.
פלד ואורטגה התאחדו לצמד, ולאחר מכן התפצלו לקריירות סולו; נועה פארן השתתפה באלבומים שוני והוציאה שירים; גד ברוך הקים את ההרכב Dirty Honkers עימו הופיע ברחבי העולם, והוציא אלבום סולו תחת השם אבגדה בשנת 2024. איתי לוקץ' פיתח קריירה ענפה; אקסטרה ג'י הקים את ההרכב תכל'ס.
בשנת 2025 הוציא נמרוד דוויק את אלבומו הראשון, תמונת מצב, ואלפרבר הכריז על אי.פי חדש והוציא ממנו שיר ראשון.
בשנת 2024 לרגל 20 שנים לצאת האלבום, הוציא הלייבל היי פייבר את האלבום מחדש לסטרימינג.
לצד זאת יצא גם אי.פי רמיקסים של המפיק שירוטו, תחת השם "שירוטו חוזר לזוהמה".
בשנת 2025 יצא אי.פי קטעים נדירים בשם "בחזרה לזוהמה".
2024: שירוטו חוזר לזוהמה (אלבום רמיקסים)
2025: בחזרה לזוהמה (קטעים שלא יצאו ובי-סיידס)
פּיבּי הדוב היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים, המבוססת על סדרת ספרי ילדים שנכתבה ואוירה על ידי לי דייוויס.
הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בינואר 1998 בערוץ 5. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2000 בערוץ הופ!.
הסדרה היא בת עונה אחת ו-30 פרקים באורך חמש דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי גיתית שובל.
העלילה עוסקת בפיבי הדוב, המבלה עם חבריו הבובות את זמנם במשחקים שונים.
במאי הדיבוב בעברית היו גיתית שובל, שאולי הלוי ואריאל ברזני, ומפיקת הדיבוב הייתה רעות סמדר.
שם הדמותמדבב/ת בעבריתפיבי הדובדני אבידןמספרתגיתית שובלדמויות שונותגדי לוינטע שחרזהר סדן
פטרס פטרוביצ'יוס גרישקביצ'יוס (בליטאית: Petras Petrovičius Griškevičius; ברוסית: Пя́трас Пя́трович Гришкя́вичюс; 19 ביולי 1924 - 14 בנובמבר 1987) היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ליטא (ולפיכך מושל ליטא דה פקטו) בין 1974 ועד מותו 1987.
במלחמת העולם השנייה לחם במסגרת הדיוויזיה הליטאית ובשורות הפרטיזנים הסובייטיים.
ב-1945 הצטרף למפלגה, עבד כצנזור והיה חבר המזכירות של מחוז וילנה של המפלגה.
בין 1955 ל-1964 היה חבר מזכירות המפלגה ובין 1964 ל-1974 היה חבר הוועידה המרכזית.
ב-1974 ירש את אנטנס סנייצ'קוס כמנהיג המפלגה.
באותה עת החל לכהן במקביל גם כחבר הסובייט העליון של ברית המועצות והחל מ-1976 כחבר הוועידה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
גרישקביצ'יוס היה פקיד סובייטי שמרני וטכנוקרטי אופייני לתקופת ליאוניד ברז'נייב.
הוא נולד לתוך הקומוניזם של ברית המועצות וחי בו כל ימיו.
בתקופתו דיכא כל סממן של לשון או תרבות ליטאית לאומית וביקש לשמור על רוסיפיקציה של המדינה.
בימי גורבצ'וב היה בין המתנגדים לפרסטרויקה ולגלסנוסט.
מסדר המלחמה הפטריוטית, 1965 - הועלה בדרגה ב-1985
פטרספיס (שם מדעי: Pteraspis) הוא סוג של דג קדום מהקבוצה הנכחדת דמויי פטרספידים שחי בתקופת הדבון שבעידן הפלאוזואיקון לפני 416 עד 386 מיליון שנה והיה קרובו של האסטרספיס שחי בתקופת האורדוביק.
משמעות השם של דג קדום זה היא כנף שריון עקב השריון שכיסה את גופו, שכלל כמה קוצים שהגנו עליו מפני טורפים כמו עקרבי מים, בעלי שריון טורפים, נאוטילוסאים ענקיים והעקרב ברונטוסקורפיו.
אורכו של הפטרספיס היה עד 20 סנטימטרים.
הפטרספיס היה שחיין מהיר שניזון בעיקר מפלנקטון.
המאובנים של הפטרספיס התגלו בברזיל, בממלכה המאוחדת, בבלגיה ובאוקראינה.
הפטרספיס תואר בידי החוקר לואי אגאסי.
פטרסברג, נקרא בעבר סטרומברג, הוא הר ברכס הרי זיבנגבירגה ליד בון, שבגרמניה.
ההר משקיף על הערים Königswinter, על גדתו הימנית של נהר הריין, והעיר בון שבצד הנגדי.
כיום נמצא בפסגתו מלון פטרסברג, המשמש כבית הארחה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה .
נמצאו עדויות לכך שבני אדם חיו על הפטרסברג כבר בשנת 3,500 לפני הספירה.
במקום נמצא קיר בצורת טבעת שנבנה ב-1,000 לפני הספירה לערך.
בשנת 1189, בהוראת הארכיבישוף של קלן, פיליפ פון היינברג, השתלטו נזירים ציסטרציאנים ממנזר הימרוד על מנזר נטוש שנבנה על ידי אוגוסטינים.
בשנת 1202 נבנה מנזר הייסטרבאך החדש בפטרסטאל שהוא העמק למרגלות פטרסברג.
ההר, שנקרא בשם סטרומברג (כפי שתועד ב-1142), קיבל את שמו הנוכחי לאחר שקפלה המוקדשת לפטרוס הקדוש הוקמה בפסגתו ב-1764. בשנת 1834 נמכר השטח לסוחר יוסף לודוויג מרטנס ואשתו סיביל מרטנס, שנודעה בשם Rheingräfin ("רוזנת הריין") בנתה עליו מעון קיץ.
בסוף המאה ה-19 האחים נלס מהעיר קלן קנו את השטח וב-1892 פתחו שם את מלון פטרסברג, יחד עם ה-Petersbergbahn, רכבי גלגלי שיניים שקישרה אותו לעיר קוניגסוינטר.
בשנת 1912 קנה פרדיננד מולהנס את הנכס והמלון הוסב לספא.
בשנות ה-30 של המאה הקודמת נבנו במקום טרסות המשקיפות על הריין וכביש גישה חדש.
הרכבת הפסיקה פעולתה בשנת 1958.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המלון שימש כמפקדה של הנציגות העליונה של בעלות הברית בגרמניה, וכבית הארחה של ממשלת גרמניה הפדרלית.
מנהיגים רבים בעולם שהו שם במהלך ביקורים רשמיים בגרמניה.
פי האמת (באיטלקית: La Bocca della Verità, תעתיק: לה בוקה דלה וריטה) הוא פסל הנמצא ברומא.
ככל הנראה הפסל היווה חלק ממזרקה מהתקופה הרומית או מכסה ביוב.
החל מימי הביניים ייחסו לפסל יכולת לגלות את האמת - ולהוות למעשה "פוליגרף".
על פי האמונה אם אדם היה משקר בעת שהיה מכניס את ידו לתוך פי האמת, הפה היה נושך את ידו של השקרן.
הפה הוצב בכניסה לכנסיית סנטה מריה קוסמדין במאה ה-17.
האזכור המפורסם ביותר של פי האמת בקולנוע היה השימוש שנעשה בו בסרט "חופשה ברומא" משנת 1953 בהשתתפות אודרי הפבורן וגרגורי פק.
בסרט, הפבורן המשחקת את הנסיכה אן, נלקחת על ידי פק, המגלם את דמותו של כתב עיתון, לסיור בעיר.
במסגרת הסיור מגיעים השניים לפי האמת ופק מספר לה על האמונה.
הפבורן מכניסה ידה בחשש לפה אולם לא קורה לה דבר.
כאשר פק מכניס את ידו לפסל הוא צורח וכשהוא מוציא את ידו, כף ידו חסרה.
האירוע לא היה בתסריט של הסרט ועל כן הפבורן צרחה באימה אמיתית עד שהוא הוציא את כף ידו משרוולו.
בסרט הדני "מה שקורה ברומא" (2024) יש סצנה שמתרחשת באתר זה ובה בני זוג מנסים לגלות על עברם באמצעות "גלאי השקרים" הזה.
פִּיָאוּאִי היא מדינת מחוז השוכנת באזור הצפון מזרחי של ברזיל.
גבולה הצפוני הוא רצועה בת 66 ק"מ על חוף האוקיינוס האטלנטי.
ממזרח היא גובלת במדינות סיארה ופרנמבוקו, בדרום ובדרום מזרח בבאהיה, בדרום מערב בטוקנטינס ובמערב וצפון מערב במרניאו.
היא משתרעת על פני 252,378 קמ"ר ובירתה היא העיר תרזינה, שהיא הבירה היחידה באזור שאינה שוכנת על החוף האטלנטי.
הערים הגדולות ביותר בפיאואי הן תרזינה, פרנאיבה, פיקוס ופלוריאנו.
פיאואי משופעת באתרים ארכאולוגיים, ביניהם הפארק הלאומי קאפיברה, והללו מעידים על קיומן של ציוויליזציות אינדיאניות פרה-היסטוריות.
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לפיאואי במאה השש-עשרה: היו אלה פורעי חוק שנמלטו מסאו פאולו.
במאה השבע-עשרה הצטרפו אליהם אצילים שירדו מנכסיהם, כמרים ישועיים ועבדים אפריקאיים ואינדיאנים.
יישובה האינטנסיבי יותר של הטריטוריה החל, שלא כרגיל, דווקא בפנים הארץ, לשם הגיעו חוואים, בעיקר מבאהיה, בחיפוש אחר מרעה.
בשנת 1718 עבר האזור משליטתה של באהיה לזו של מרניאו.
בשנת 1811 ניתן לפיאואי מעמד של מחוז.
השנים הבאות היו שנים של אי יציבות: ב-1822, במהלך מלחמת העצמאות של ברזיל, השתלטה על העיר פרנאיבה יחידה של חיילים נאמני פורטוגל; הללו הובסו וגורשו בשנה שלאחר מכן.
קבוצות של מורדים חמושים פקדו את פיאואי מעת לעת גם בהמשך.
בשנת 1852 הפכה העיר תרזינה לבירת המדינה, לאחר שנטלה את הבכורה מן העיר אוייראס.
תרזינה היא העיר הברזילאית המתוכננת הראשונה, והיא נבנתה בהשראת לוח שחמט.
עד היום היא ידועה כעיר ירוקה בשל עצי המנגו הרבים הנטועים ברחובותיה.
עידן הרפובליקה הביא לפיאואי יציבות פוליטית יחסית, אם כי בתחום הכלכלי - חברתי היא ניצבה תמיד בפני קשיים ניכרים: פיאואי היא הענייה שבמדינות ברזיל.
אף שכמחצית מן האוכלוסייה מתגוררת בערים, כלכלתה של המדינה מתבססת על חקלאות, בעיקר על גידול בקר, ואין בה תעשייה של ממש.
פיאואי היא אחת המדינות העניות ביותר של ברזיל.
מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר בתוצר ב-60.1%, ולאחר מכן ענף התעשייה ב-27.3%.
בשנת 2004 הכלכלה המקומית היוותה 0.5% מהתמ"ג הארצי.
פִּי הַחִירֹת - התחנה השלישית של בני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען.
לפי התורה, המקום נמצא "בין מיגדול ובין הים לפני בעל צפון", ופירוש השם הוא "בפתח מקום הנקרא חירות".
המקום מזוהה עם תעלת מים שהמצרים חפרו זמן רב לפני יציאת בני-ישראל ממצרים, תעלה זו שימשה בתור גבול ונקראה במצרית "המים המפרידים".
בתרגום השבעים ליוונית פירשו פי החירות = "רינוקורורה".
רינו = אף, קורורה = כרות.
כנראה הבינו החכמים שפי = אף והחירות = כרות.
היום רינוקורורה מזוהה עם אל עריש.
במצרית עתיקה פי = בית וחירה = אובליסק, מכאן שפי החירות = בית האובליסקים.
המחצבה שממנה חצבו את האובליסקים במצרים.
פיאג'ו (באיטלקית: Piaggio) היא יצרנית קטנועים ואופנועים איטלקית.
בנוסף למותג הנושא את שמה, נמצאים בבעלות החברה מותגים נוספים, בהם: ג'ילרה, אפריליה, מוטו-גוצי ודרבי.
בשנת 2006 הייתה פיאג'ו יצרן האופנועים הרביעי בגודלו בעולם עם מכירות של כ-600,000 כלי רכב בשנה.
הדגם המוכר ביותר של החברה, המלווה אותה ברוב שנותיה, הוא קטנוע הווספה שהוצג בשנת 1946.
פיאג'ו הוקמה בשנת 1884 על ידי רינלדו פיאג'ו כחברה לייצור קרונות וקטרי רכבת בפונטדרה, פיזה.
במלחמת העולם הראשונה החלה החברה לייצר מטוסים.
ייצור מטוסים ומטוסי קרב המשיך גם במלחמת העולם השנייה והפך את מפעלי החברה ליעד הפצצות של בעלות הברית שהחריבו את מפעל הייצור המרכזי.
לאחר המלחמה הגה אנריקו פיאג'ו, בנו של רינלדו, את הרעיון לשקם את החברה באמצעות ייצור כלי רכב זול שהתאים לאיטליה שהשתקמה מהריסות המלחמה.
הוא הפקיד את התכנון בידיו של קורדינו ד'אסניו שתכנן את כלי הרכב הדו גלגלי הידוע בשם וספה (באיטלקית: צרעה).
הווספה לא דמתה לאופנועים המוכרים עד אז, ואף על פי ששאבה רעיונות מאופנוע של חברת קאשמן האמריקאית מ-1936, היא למעשה המציאה את משפחת הקטנועים כפי שהיא מוכרת כיום.
הווספה המקורית צוידה בתיבת הילוכים ידנית, מנוע שתי פעימות בנפח 100 סמ"ק ומבנה מתכת אחוד ששימש כשלדה וחיפוי.
על בסיס משפחת הווספה, פיתחה פיאג'ו כלי רכב מסחריים קלים בעלי שלושה גלגלים מסדרת פיאג'ו אפה המיוצרים עד היום.
בשנת 1951 נבנה פיאג'ו וספה סילורו ששבר שיא מהירות בקטגוריה שלה.
הצלחת הווספה הביאה לייצורה ברישיון במקומות נוספים בעולם.
תוך עשור מכרה פיאג'ו כבר יותר ממיליון יחידות מהווספה והן הכניסו הכנסות גבוהות שסימנו את השלמת שיקום החברה וההתמקדות בתחום הדו גלגלי כתחום ראשי.
בשנות ה-50 וה-60 הורחבה משפחת דגמי וספה וכללה קטנועים בנפחי מנוע שונים מ-50 ועד 200 סמ"ק.
ב-1957 החל ייצורה של מכונית זעירה במשקל של פחות מ-400 קילוגרם שנקראה וספה 400. מנוע המכונית היה מסוג שתי פעימות בנפח 400 סמ"ק שסיפק כ-18 כוח סוס.
מהירותה המרבית של המכונית הייתה 90 קילומטר לשעה.
ב-1959 עברה השליטה בחברה לידי משפחת אניילי שהייתה גם בעלת פיאט.
ב-1964 הופרדו חטיבת ייצור הקטנועים מחטיבת מוצרי התעופה והוקמה חברת "פיאג'ו ארו" לתחום התעופה.
בשנת 1967 הציגה החברה דגם של אופניים עם מנוע עזר מסדרת פיאג'ו צ'או, אשר היווה פריצת דרך חדשנית בשילוב של רכב מנועי בעל מכלולים מכניים פשוטים מאוד, קל וזול במיוחד.
דגם זה ממשיך להיות מיוצר ברציפות ובשינויים מינוריים יותר מ-40 שנה.ב-1969 רכשה פיאג'ו את יצרן האופנועים ג'ילרה שהיה בעל עבר מפואר במרוצי הגרנד פרי.
בשנות ה-70 וה-80 ייצרה פיאג'ו דגמי קטנועים קטנים נוספים, אך משפחות הווספות נותרו עדיין המוצר העיקרי שהלך והתיישן.
לקראת סוף שנות ה-80 תוכנן ויוצר דגם וספה חדש לחלוטין שכונה קוזה ועשה לראשונה שימוש בחיפוי פלסטי במקום החיפוי המתכתי, אך עדיין עשה שימוש במנועי שתי פעימות שהשימוש בהם הלך ופחת מסיבות של איכות הסביבה.
התחרות העזה מצד יצרני הקטנועים מיפן והמזרח הרחוק שהציעו קטנועים בעלי תמסורת אוטומטית ומנועי ארבע פעימות הביאה את פיאג'ו להפסדים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
פיאג'ו הגיבה בייצור מגוון דגמי קטנועים אוטומטיים, חלקם חדשניים בקבוצתם כדוגמת קטנוע הטייפון שנתן לקטנוע יכולות רכיבה בשטח.
ב-1996 הוצגו דגמי וספה חדשים בשם ET2 ו-ET4 שחלקם כללו לראשונה שימוש במנוע ארבע פעימות.
ב-1999 נרכשה החברה על ידי חברת השקעות בשם מורגן גרנפל, אך המשיכה לסבול מהפסדים.
ב-2002 הציגה פיאג'ו את קטנוע ה-X9 שהיה בעל מנוע ה-500 סמ"ק ארבע פעימות הראשון שלה.
ב-2003 נרכשה החברה על ידי רוברטו קולנינו שערך בחברה רפורמות ששיפרו את שיטות הייצור לפי הסטנדרטים המקובלים בחברות היפניות.
ב-2006 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך של מילאנו.
ב-2007 הוצג קטנוע ה-MP3 המבוסס על שני גלגלים קדמיים הנעים במקביל ומאפשרים היגוי הדומה לקטנוע תוך הטיית כלי הרכב בעת ביצוע סיבוב.
יתרונם של צמד הגלגלים הוא ברמות אחיזה הגבוהות באופן משמעותי בהשוואה לאופנועים וקטנועים רגילים.
יבואנית קטנועי פיאג'ו לישראל היא חברת עופר אבניר ,שמייבאת בנוסף לפיאג'ו - מותגי קטנועים ואופנועים נוספים.
פולי ג'ין הארווי היא מוזיקאית וכותבת שירים אנגלייה.
גדלה בדורסט, ובהיותה נערה הקימה להקה אשר נשאה את שמה יחד עם המתופף רוב אליס והבסיסט איאן אוליבר, אשר הוחלף במהרה על ידי סטיב וואהן.
השלישייה הוציאה את אלבומה הראשון, Dry, בשנת 1992. וואהן ואליס עזבו את הלהקה לאחר הוצאתו של האלבום Rid of Me בשנת 1993, והארווי המשיכה כאמנית סולו.
הארווי קיבלה שבחים רבים על עבודתה, בהם זכייה כפולה בפרס מרקיורי: בשנת 2001 על האלבום "Stories from the City, Stories from the Sea", ובשנת 2011 עבור האלבום "Let England Shake".
הארווי היא האמן היחידי שזוכה פעמיים בפרס זה.
בנוסף צברה גם שבע מועמדויות בטקס פרסי המוזיקה הבריטית, חמש מועמדויות לגראמי ועוד שתי מועמדויות לפרס המרקיורי.
המגזין רולינג סטון הכריז עליה כזמרת וכותבת השירים החדשה הטובה ביותר לשנת 1992 וכאמנית השנה בשנת 1995, ומיקם שניים מאלבומיה ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שהתפרסמה בו.
סקר שנערך בשנת 2002 במגזין Q הציב אותה בראש רשימת אמניות הרוק הטובות ביותר.
בשנת 2013 התקבלה הארווי כחברה במסדר האימפריה הבריטית.
היא בתם של פסלת ובנאי וגדלה בחוות כבשים קטנה.
בגיל מוקדם הוריה הציגו בפניה את סגנונות הבלוז, הג'אז והארט רוק, מה שהשפיע עליה לאחר מכן.
מאוחר יותר היא נהגה להקשיב ל-Soft Cell ולדוראן דוראן.
בנעוריה היא נהייתה מעריצה של להקות האינדי והפאנק מארצות הברית, הפיקסיז וטלוויז'ן, אך לא, כפי ששיערו מבקרים רבים, של פטי סמית'; הארווי כינתה את ההשוואות הרבות בינה לבין סמית' "עיתונאות עצלה".
מאוחר יותר טענה שקיבלה השראה ממוזיקה עממית רוסית, ומהמלחין האיטלקי אניו מוריקונה, שהתפרסם כאמן פסקולים.
היא למדה לנגן בסקסופון במשך שמונה שנים, וניגנה בסקסופון ובגיטרה, בנוסף לקולות ליווי, ללהקות הראשונות שלה בסומרסט, בהן גם Automatic Dlamini, להקתו של ג'ון פאריש, שאיתו היא שיתפה פעולה שנים לאחר מכן.
בגיל 17 היא סיימה את לימודיה בבית הספר והחלה לכתוב שירים.
על תקופתה ב-Automatic Dlamini אמרה הארווי: "לא יצא לי לשיר יותר מדי אבל פשוט הייתי שמחה ללמוד איך לנגן בגיטרה.
כתבתי הרבה במהלך הזמן שהייתי איתם אבל השירים הראשונים שלי היו גרועים.
הקשבתי להרבה מוזיקת פולק אירית באותו הזמן, אז השירים היו בסגנון הזה.
זה היה עידנים לפני שהרגשתי מוכנה להופיע עם השירים שלי לפני אנשים אחרים".
בינואר 1991, היא הקימה את שלישיית פי ג'יי הארווי, כשהיא שרה ומנגנת בגיטרה, רוב אליס מ-Automatic Dlamini, בתופים, וסטיב ווהאן היה הבסיסט, לאחר שהחליף את איאן אוליבר.
הופעת הבכורה של השלישייה הייתה כה מזעזעת עד שהבעלים של המקום שבו הופיעו ביקש מהם שיפסיקו לנגן מפני שלקוחותיו החלו לעזוב את המקום.
עד אותו זמן הארווי השלימה קורס באמנות במכללה ליד ביתה, ונרשמה ללמוד פיסול בלונדון, כאשר טרם החליטה מה תהיה הקריירה העתידית שלה.
הארווי הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Dress", בלייבל העצמאי Too Pure באוקטובר 1991. המבקר האורח במגזין Melody Maker ג'ון פיל בחר בו לסינגל השבוע ואמר כי הוא העריץ "את הדרך שבה פולי ג'ין נראית שבורה על ידי המשקל של שיריה וסידוריה, כאילו האוויר באמת נשאב מהם...
מעורר הערצה אם לא תמיד מהנה".
באביב שלאחר מכן היא הוציאה סינגל שני, "Sheela Na Gig", שזכה לאותה מידה של הערכה, ואת האלבום הראשון שלה עם השלישייה, "Dry".
הרוק הגולמי והכבד של השלישייה - ששילב אלמנטים של פאנק, בלוז וגראנג' - זכה במהרה לביקורות משבחות ולהערצה אדוקה בשני הצדדים של האוקיינוס האטלנטי.
היא משכה אש באפריל 1992 כשהופיעה ללא חולצה על השער של המגזין הבריטי NME.
הארווי התחמקה במהרה מלהיות מאומצת בתור דוברת של פמיניזם, כשאמרה למגזין Vox: "לא הייתי קוראת לעצמי פמיניסטית משום שאני לא מבינה את המושג או את המטען שהוא נושא עמו.
אני מרגישה שממש אצטרך ללכת אחורה וללמוד את ההיסטוריה שלו כדי לשייך את עצמי לתנועה, ואני לא מרגישה את הצורך לעשות כך.
אני אעדיף בהרבה פשוט להמשיך ולעשות דברים בדרך בה אני עושה אותם".
לאחרונה יותר היא אמרה: "אני אף פעם לא חושבת על פמיניזם.
זאת אומרת, זה לא עובר במוחי.
אני בהחלט לא חושבת במונחים של מגדר כאשר אני כותבת שירים, ולעולם לא היו לי בעיות מהתוצאה של היותי אישה שלא יכולתי להתמודד איתן.
אולי אני לא מכירה תודה מספיק לדברים שהיו לפניי.
אבל אני לא חושבת שיש איזה שהוא צורך להיות מודעת להיותך אישה בעסק הזה.
זה פשוט נראה בזבוז זמן".
לאחר מכן הארווי חתמה בחברת התקליטים Island, לאחר מלחמת הצעות מלייבלים גדולים.
בשנת 1993, היא הוציאה שני אלבומים במהירות רבה: Rid of Me (שהופק על ידי סטיב אלביני) עם השלישייה המקורית; ומאוחר יותר באותה השנה, ההוצאה העצמית של Four-Track Demos, שכלל גרסאות דמו לשמונה מהשירים שהופיעו ב-Rid of Me, בנוסף לשש רצועות שלא שוחררו לפני כן.
אחרי עזיבתם של אליס וואהן באוגוסט 1993, הארווי יצאה לקריירת סולו וחיפשה אחר שיתופי פעולה עם מוזיקאים אחרים.
"To Bring You My Love" (שיצא ב-1995) הופק על ידי Flood וג'ון פאריש, והיה הצלחה ברחבי העולם, כשמכר מעל למיליון עותקים.
האלבום היה בסגנון יותר בלוזי מקודמיו.
הוא כלל מיתרים, אורגן חשמלי וסינתיסייזרים.
הסינגל "Down by the Water" היה ללהיט מפתיע במצעדי רוק מודרני.
האלבום זכה לביקורות חיוביות מאוד ונבחר לאלבום השנה על ידי המגזינים The Village Voice, רולינג סטון, USA Today, People, הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס טיימס.
הארווי נבחרה גם לאמנית השנה על ידי רולינג סטון.
האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 90 האלבומים הגדולים של שנות ה-90 שפורסמה במגזין Spin.
באותה התקופה הארווי החלה להתנסות עם תדמיתה ולפתח סגנון תיאטרלי, כמעט כמו קברט, להופעותיה החיות.
סגנון זה כלל הופעות בחליפת חתול ורודה, פאות, איפור ערפדי (הכולל ריסים מלאכותיים בין השאר), ושימוש באביזרי במה כמו מטאטא.
היא דיברה על כך בשנת 1996 בריאיון למגזין Spin: "זהו השילוב הזה של להיות אלגנטית למדי ומצחיקה ומעוררת בחילה, הכול באותו הזמן, שמושך אותי.
אני למעשה מוצאת שלבישת איפור כזה, מרוח לגמרי, זה דבר יפה מאוד.
אולי זה פשוט חוש היופי המעוות שלי".
לעומת זאת, היא אמרה לאחר מכן למגזין Dazed & Confused, "זה היה סוג של מסכה.
זו הייתה מסכה באופן חזק יותר ממה שאי פעם היה לי.
הייתי מאוד אבודה כאדם, בנקודה ההיא.
לא הייתה לי שום תודעה של עצמי בכלל", והיא לעולם לא חזרה יותר על תיאטרליות היתר של סיבוב ההופעות של To Bring You My Love.
הארווי כתבה הרבה מאלבומה הרביעי ב-1996 במשך מה שהתייחסה אליו כ"תקופה נמוכה מאוד".
בשנת 1998 היא הוציאה את "Is This Desire?", שזכה לביקורת מהללות פחות, אך עדיין חיוביות ברובן מצד המבקרים.
הארווי עצמה ציינה את האלבום כאהוב ביותר עליה; באלבום היא עזבה זמנית את הגיטרות מאחור והתמקדה בבניית אווירה קודרת שעוצבה באולפן על ידי אלקטרוניקה, קלידים, פסנתר ובס.
הארווי התאחדה מחדש עם חבר הלהקה הוותיק שלה, רוב אליס, והמולטי אינסטרומנטליסט מיק הארווי (אין קשר משפחתי) בשביל אלבומה משנת 2000, "Stories from the City, Stories from the Sea".
האלבום, שנכתב בדורסט, פריז וניו יורק, היה הצלחה הן מבחינת המבקרים והן מבחינה מסחרית, כשמכר מעל מיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בפרס המרקיורי.
האלבום שילב צלילים מלודיים בסגנון פופ רוק שאינם אופייניים להארווי עם הרוק הגולמי של אלבומיה הקודמים.
הזמר ת'ום יורק, סולן להקת רדיוהד השתתף בשלושה שירים מתוך האלבום, אחד מהם, This Mess We're In הוא דואט עם הארווי, בעוד לשניים האחרים תרם קולות רקע.
בשנת 2001 היא הגיעה לראש רשימת 100 הנשים הטובות ביותר ברוק בסקר שנערך במגזין Q.
אלבומה השביעי, Uh Huh Her, יצא ב-31 במאי 2004. בפעם הראשונה מאז Four-Track Demos הארווי הפיקה את האלבום לבדה וניגנה בכל כלי חוץ מהתופים.
האלבום, שהיה אינטימי ומינימליסטי יותר מאשר קודמו, פגש ביקורת חיובית ממבקרים ומעריצים ברוב המקרים.
היא אמרה למגזין רולינג סטון: "כשאני עובדת על אלבום חדש, הדבר החשוב ביותר הוא לא למחזר את עצמי...
זאת תמיד המטרה שלי: לנסות ולכסות קרקע חדשה ובאמת לאתגר את עצמי.
מפני שאני בתוך זה כדי ללמוד".
במאי 2006, בהופעתה הראשונה בבריטניה באותה השנה, חשפה הארווי שהאלבום החדש שלה יהיה כמעט לגמרי מבוסס על פסנתר.
מאוחר יותר ב-2006 היא הוציאה לאור את DVD ההופעה הראשון שלה, שנקרא "Please Leave Quietly", בבימויה של Maria Mochnacz, וכלל שירים מכל הקריירה שלה בנוסף לקטעים מאחורי הקלעים בין הופעות.
ב-נובמבר 2006 היא החלה לעבוד על אלבום האולפן השביעי שלה, "White Chalk", עם המפיק Flood, ג'ון פאריש ואריק דרו פלדמן.
האלבום יצא לאור באירופה ב-24 בספטמבר 2007. White Chalk מבוסס ברובו על בלדות פסנתר בשילוב מינימלי של כלים אקוסטיים.
האלבום סימן תפנית קיצונית בקריירה של הארווי ושינוי בסגנון שאפיין אותה עד כה.
אלבום האולפן השמיני של הארווי "Let England Shake" יצא לאור בפברואר 2011 וזכה לשבחים יוצאי דופן.
האלבום עוסק במלחמה המתמשכת באפגניסטן ואירועים אחרים מההיסטוריה של אנגליה.
המגזין NME העניק לו ציון 10 מתוך 10 וסיכם אותו כ"אלבום שמעז ללכת עמוק ללב האפלה של המלחמה עצמה, ותהודותיה בעבר, בהווה ובעתיד של אנגליה".
מיק הארווי, ג'ון פאריש וז'אן-מארק בוטי ליוו את הארווי בסיבוב הופעות רחב לקידום האלבום.
ב-6 בספטמבר 2011 הארווי זכתה בפרס מרקיורי בפעם השנייה.
הזכייה סימנה אותה כאמן הראשון שזוכה בפרס פעמיים והיא מופיעה בספר השיאים של גינס כאמן היחידי שזכה להישג זה.
בעקבות הזכייה זינקו מכירות האלבום ביותר מ-1000%.
ב-23 בספטמבר האלבום הוכרז כאלבום זהב, ונבחר כאלבום השנה על ידי מגזין המוזיקה MOJO.
חוץ מעבודתה באלבומים של עצמה, היא השתתפה בשמונה רצועות בחלקים 9 ו-10 של "The Desert Sessions", והופיעה באלבום "Murder Ballads" של ניק קייב (בשיר "Henry Lee" ובגרסת כיסוי ל-"Death Is Not the End" של בוב דילן).
בנוסף הופיעה גם באלבומו של טריקי, "Angels with Dirty Faces".
בשנת 1996 היא הקליטה אלבום בשיתוף פעולה עם ג'ון פאריש, שנקרא "Dance Hall at Louse Point", בשם פולי ג'ין הארווי.
פאריש כתב את כל המוזיקה, והארווי את המילים.
ב-2001 ביצעה ליווי גיטרה, באס וקולות לאלבום "It's a Wonderful Life" של הספרקלהורס.
כמה שנים לאחר מכן, הארווי כתבה חמישה שירים לאלבומה של מריאן פיית'פול, "Before the Poison"; היא גם הפיקה את האלבום וניגנה בו.
ב-30 במרץ 2009 יצא אלבומה החדש של הארווי, שיתוף פעולה נוסף עם פאריש - "A Woman a Man Walked By".
גם באלבום זה חלוקת העבודה הייתה זהה; הארווי כתבה את המילים ופאריש את המוזיקה.
מחוץ לקריירה המוכרת שלה כמוזיקאית, הארווי הופיעה כמגדלנה, דמות מודרנית המבוססת על מריה מגדלנה בסרטו של האל הארטלי משנת 1998, "The Book of Life".
היא גם פסלת מוכשרת ויצירות שלה הוצגו בגלריות שונות ברחבי בריטניה.
מחוץ לבמה, הארווי טיפחה מוניטין של אקסצנטריות כדי להתאים למוזיקה שלה; לדוגמה, סטיב אלביני טען שהיא לא אכלה דבר חוץ מתפוחי אדמה בזמן העבודה על Rid of Me.
הארווי מתארת את עצמה כ"אדם שקט מאוד, שלא יוצא החוצה הרבה, לא מדבר עם אנשים", ודוחה את הטענה שהשירים שלה אוטוביוגרפיים.
היא אמרה בשנת 1998: "אנשים מציירים אותי כמין שד מגיהנום שעוסק בכישוף, שאני חייבת להיות מעוותת ואפלה כדי לעשות את מה שאני עושה.
לאחר מכן היא אמרה ל-Spin: "כמה מבקרים לקחו את הכתיבה שלי בצורה כל כך מפורשת לנקודה שהם יקשיבו ל-"Down by the Water" ויאמינו שאני באמת ילדתי ילדה והטבעתי אותה".
בשנת 2006, המגזין Blender כלל אותה ברשימה של "הנשים הלוהטות של הרוק", כשקרא לה "מכשפת בלוז-רוק הסוחרת בפוליטיקה חברתית ובכתיבת שירים אפלה ומיוסרת".
בראיון שנערך לאחרונה, הארווי ציינה שהייתה רוצה להתאחד מחדש עם האמניות טורי איימוס וביורק.
שלושתן הופיעו על השער של המגזין Q ב-1994.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמיהאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותרI Inside the Old Year Dying2025פרס באפט"א אמנותי לטלוויזיההמוזיקה המקורית הטובה ביותר: עלילתיאחיות רעות
פי תקרה יורד וסותם הוא כלל הלכתי בדיני מחיצה שמשמעו הוא שקצה תקרה הבולטת מהיקף המבנה אותו היא מקרה נחשבת כמחיצה, כלומר רואים את התקרה הבולטת כאילו היא יורדת עד הקרקע וסותמת את החלל שתחתיה, ובכך גורמת לשטח המקורה שתחתיה להיחשב כמוקף במחיצות.
ככל דיני מחיצה, גם דין זה הוא הלכה למשה מסיני.
דעתם של רוב הראשונים (ביניהם רבינו חננאל, רש"י והריטב"א) שדין 'פי תקרה' הוא חלק מדין גוד אחית מחיצתא.
לפי דעות אחרות באחרונים, גם דעת התוספות היא שמדובר בתולדה של דין גוד אחית מחיצתא, אך בצירוף דין פתח.
גם דין קורה בפתח מבוי, הוא מדין זה של "פי תקרה יורד וסותם".
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת בין רב לבין שמואל, בשאלה מתי נוהג כלל זה, כאשר אף ששניהם מסכימים שישנו אופן בו הכלל תקף, ישנם אופנים בהם לדעת רב אומרים פי תקרה יורד וסותם, בעוד שמואל חולק.
הראשונים ביארו את מחלוקתם באופנים שונים:
לפי פירוש רש"י - לדעת רב, לכלל זה ישנו תוקף גם כאשר כל התקרה עומדת על עמודים, ואין כלל מחיצות.
לעומת זאת, שמואל סובר כי כלל זה נאמר דווקא כאשר יש לפחות מחיצה שלמה אחת ההבדל בין הדעות בא לידי ביטוי במקרה של תקרה על גבי עמודים, ללא מחיצות בצידיה, העשוי למנוחה ולצל.
רוב הראשונים חלקו על ביאורו של רש"י למחלוקת זו, מכוח קושיות שונות העולות מדברי הגמרא במקומות שונים, וכן מכח נוסח אחר לסוגיית התלמוד, אותו העדיפו.
לדעת רבנו תם, רב סבור שהכלל שפי תקרה יורד וסותם תקף כאשר יש למבנה המקורה לפחות שתי מחיצות, ובתנאי שלא תהיינה מקבילות זו לזו, אלא עשויות כמין צורת האות 'ר'.
לעומתו, שמואל סבור שאומרים פי תקרה יורד וסותם רק כאשר המבנה הוא בעל ארבע מחיצות, ולעניין סתימת פרצה ברוח הרביעית.
ראשונים רבים הסכימו עם ביאור רבנו תם, ובכללם רבנו יצחק הזקן, הרשב"א, הרא"ש, המאירי, ורבנו יצחק אור זרוע.
רבנו חננאל, הרי"ף, והרמב"ם פסקו להלכה שכלל זה של 'פי תקרה' נאמר רק כאשר קיימות 3 מחיצות גמורות, לעניין שהרוח הרביעית נחשבת כסתומה, ולכן מותר לטלטל בה בחפשיות.
מבין ראשונים נוספים שפסקו כן נמנים ריא"ז, רבי שמעון המעילי, ורבנו חננאל בן שמואל.
בספר מגיד משנה ביאר שהרמב"ם פסק כרב.
הראב"ד ביאר שלדעת רב במבנה בעל מחיצות אומרים פי תקרה יורד וסותם, אף כאשר ישנן שתי מחיצות גמורות המקבילות זו לזו, והמחיצות שביניהן פרוצות, בתנאי שיש שיש 'גיפופים' (בליטות כעין תחילת מחיצות מהצדדים) ברוח הפרוצה.
וכן הסכים הריטב"א, שייחס דעה זו לרבותיו.
כאשר מדובר בתקרה, יש צורך שהיא תהיה בשטח של לפחות 4 על 4 טפחים, ובקורה, שתהיה ברוחב של לפחות 4 טפחים.
דוגמה לדין זה הוא בית מקורה שנפלו כתליו החיצונים והתקרה עומדת, רואים כאילו מחיצות יורדות מהגג והבית נחשב לרשות היחיד, אף שכתליו פרוצים ברוחב גדול, היות שרואים כאילו הפרצה היא פתח.
אולם דין זה הוא בתנאי שנפרצו כתלים שאינם אחד כנגד השני, יש בתקרה שטח מינימלי של 4 על 4 טפחים.
וכן אם הבית נפרץ באחת מזויותיו ולא בכתליו - אין אומרים 'פי תקרה יורד וסותם', שאין פתח בקרן זווית.
דוגמה נוספת היא בית שהתמוטטה חצי מתקרתו, שרואים את התקרה כאילו היא יורדת עד למטה ומבדילה בין החלקים, כך שניתן לזרוע בשני החלקים שני מיני צמחים שיש להרחיק ביניהם משום שהם כלאים זה בזה.
וכן לגבי באר מים שנמצאת בין שתי חצרות שלא עירבו ביניהם עירוב חצירות, ניתן לשאוב ממנה מים על ידי הצבת קורה מעל הבאר, שרואים כאילו היא מחלקת את הבאר בין שתי החצרות וכל חצר שואבת מים מהצד שלה.
לדעת ראשונים רבים, בכללם רי"ד, ריא"ז, רבי יצחק אור זרוע, וריבב"ן.
אין אומרים פי תקרה יורד וסותם אלא כאשר התקרה שטוחה ומאוזנת, אך לא כאשר היא משופעת.
דין זה מיוסד על פירוש רש"י לתלמוד.
אך הראב"ד אינו מקבל את פירושו של רש"י, ומבואר מדבריו שסבור הוא שאף בתקרה משופעת - אומרים פי תקרה יורד וסותם.
בדומה לכך, רבנו חננאל מפרש את דברי הגמרא בדרך שונה מרש"י, ולפירושו אין מקור מהגמרא לכך שאין הכלל נוהג בתקרה משופעת.
בשולחן ערוך נפסק שאין אומרים פי תקרה יורד וסותם בתקרה משופעת.
אכן, בטורי זהב ביאר שלפי הטור אף כשהתקרה משופעת נוהג הכלל, אך פוסקים רבים הסתייגו מדבריו.
נחלקו ראשונים האם הכלל שפי תקרה יורד וסותם נוהג כאשר התקרה גבוהה מעשרים אמה - לדעת הרשב"א והרא"ש הכלל נוהג, וכן כתוב בסמ"ג, אך לדעת הריטב"א אין הכלל נוהג.
פי הטבעת הוא הפתח החיצוני של הרקטום, הנמצא בקצה המעי הגס.
פתיחתו וסגירתו מתבצעת על ידי שני שרירים טבעתיים, שהשליטה באחד מהם רצונית ובשני בלתי רצונית, ודרכו מופרשת הצואה ממערכת העיכול.
הציפוי של תעלת פי הטבעת נפגע בקלות על ידי גושי צואה נוקשים.
התעלה מרופדת בקרום רירי, בעור פי הטבעת בלוטות חלב וזיעה.
מתחת לקרומים הריריים נמצאים ורידים גדולים שמחלקים את הקרומים לעשרה עמודים אנכיים.
עמודים אלה לוחצים יחד ויוצרים מנגנון חסימה אטום למים.
בתחילת תור הקמבריון, שהחל לפני כ-540 מיליוני שנים, היצורים הקדומים ביותר פלטו את הפסולת שלהם דרך אותו פתח שממנו נכנס המזון.
בתקופה זו התפתח בהדרגה פי הטבעת שהשפיע על מבנה גופם של היצורים, ששינו בהדרגה את מבנם מ"שק" שיש לו פתח אחד ל"צינור" בעל פתח כניסה ופתח יציאה.
אורך תעלת פי הטבעת כ-3.6 ס"מ.
זהו סוף צינור העיכול, והוא עובר דרך הרצפה השרירית של האגן.
כאשר התעלה סגורה, חלקה הסופי הוא חריץ דקיק באורך של סנטימטר אחד, אולם כושר המתיחה שלו גבוה, והוא אף מוקף שרירים טבעתיים חזקים.
לפי הטבעת משמעות גם במיניות האדם.
במהלך מין אנאלי מוחדר איבר המין הזכרי (או אביזר מין) דרך פי הטבעת לרקטום, ובכך עשוי להביא לגירוי מיני של קצות העצבים של הנרתיק אצל נשים או הערמונית אצל גברים, הסמוכים לדופן האחורי של החלחולת.
טחורים (Hemorrhoids) הם צבירים גדולים או כואבים במיוחד של כלי דם הממוקמים באזור פי הטבעת.
לרוב, הם באים לידי ביטוי כדימום אדום מבריק על משטח צואה, על נייר טואלט או באסלה.
מחלות טחורים נפוצות מאוד בארצות המתועשות, ונגרמות פעמים רבות ממחסור בסיבים תזונתיים ומים, מאכילה מרובה של סוכרים וסידן, או ישיבה ממושכת וחוסר פעילות גופנית.
על פי הערכות שונות, כמחצית מהאנשים מעל גיל 50 סובלים ממחלת טחורים סימפטומטית ועד שליש מכלל אוכלוסיית ארצות הברית, כשיקוף למצב במדינות העולם המודרני, סובלים במידה מסוימת מטחורים.
פי האתון הוא כתב עת המיועד לאוכלוסיית הסטודנטים בירושלים.
"פי האתון" הוא עיתון הסטודנטים הוותיק ביותר בישראל.
הוא החל לצאת לאור בשנת 1958 על ידי אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, בראשותם של יוסי ליבוביץ' וראובן מרחב.
שם העיתון מבוסס על סיפור אתונו של בלעם, על פי הצעת אביו של יוסי ליבוביץ', פרופ' ישעיהו ליבוביץ, שטען שהסטודנטים בישראל הם אקדמאים חסרי השכלה ודימה אותם ל"חמורים נושאי ספרים".
באמצע שנות ה-60 שונה שמו של כתב העת, לשנים אחדות, לשם "ניצוץ".
עם עורכי וכותבי העיתון לאורך השנים נמנו כאלה שהפכו לעיתונאים וכותבים בולטים, ביניהם יגאל עילם, איתן זליגר, נחום ברנע, תום שגב, חנוך מרמרי, ב.
מיכאל, אפרים סידון, גדעון קוץ, אברהם דורון, ברוך לשם, שאול צדקא, דני זקן, יענקל'ה רוטבליט, דן אלמגור, צבי לי-דר, והקריקטוריסטים יעקב שילה ומושיק לין החלו דרכם בו.
ל"פי האתון" היסטוריה של כתבות מעוררות עניין ומחלוקת.
באמצע שנות ה-60, כאשר עורך העיתון היה העיתונאי הצעיר נחום ברנע, הוא הסתנן למסיבה בהשתתפות שרת החוץ גולדה מאיר.
בתגובה לשאלה בוטה ששאל אותה ברנע, ולאחר שזיהתה שהוא האחראי על מאמר נוקב שפורסם בעיתון נגד הנשיא זלמן שזר, התפרצה שרת החוץ על ברנע ודרשה שיפוטר לאלתר.
בתגובה לאירוע פוטר ברנע למחרת מעריכת העיתון.
בסוף שנות ה-60 קיים תום שגב, עורך העיתון באותה תקופה, ראיון עם דוד בן-גוריון בצריף שלו בקיבוץ שדה בוקר.
אף על פי שתוכנן להיות ריאיון קצר של 20 דקות, הוא נמשך יותר משלוש שעות והפך לשיחה אינטימית על השואה, על האמונה של בן-גוריון באלוהים ועל אשתו פולה.
בן-גוריון אמר לעיתון אז, לראשונה, שהוא מעדיף שלום בלי ארץ ישראל השלמה על פני ארץ ישראל השלמה בלי שלום.
בזכות הראיון הזה צוטט העיתון בניו יורק טיימס.
במהלך השנים עסק העיתון לא רק בפוליטיקה ארצית אלא גם בפוליטיקה סטודנטיאלית, ומאבקי הכוח בין ראשי אגודת הסטודנטים שלה שייך העיתון לבין רצון העורכים לשמור על עצמאותו ליוו כמעט את כל שנות פעילותו.
טל בשן, העורכת האישה הראשונה של "פי האתון", התמנתה לתפקיד ב-1979 על ידי יו"ר הסתדרות הסטודנטים צחי הנגבי.
בתקופה ההיא עמד הקמפוס בסימן מלחמה בין הימין בראשות הנגבי, ישראל כץ ואביגדור ליברמן לבין השמאל והסטודנטים הערבים.
באחד משיאי העימות פרצה תגרה אלימה על המדשאה המרכזית בגבעת רם בהשתתפות עשרות פעילים משני הצדדים.
רק המשטרה, שהוזמנה למקום על ידי שלטונות האוניברסיטה, הצליחה לפזר את התגרה אחרי שעה ארוכה.
כאשר ביקשה העורכת בשן להוציא גיליון מסכם ולהביא את דעותיהם של שני הצדדים, שלחו הנגבי וחבריו נציג שיוציא את כתבות השמאל.
היא גייסה את כל חברי המערכת ויחד עברו בטיפקס על כל הטקסט בעיתון, מלבד מילות הקישור.
סערה זו גרמה לסגירת העיתון לחודש ולמינוי עורך חדש.
בשנת 1988 הוקדש אחד מגליונות העיתון לסקס, ובשער פורסמה תמונת עירום חלקי של דוגמנית צילום מ"בצלאל".
הפצתו עוררה סערה רבתי וקריאות לפיטורי העורך דני זקן.
לצד זה הגיבו עורכים לשעבר בקריאה לשמור על עצמאות העיתון.
בשנת 1996 שלח עורך העיתון גידי שמרלינג את הכתבת אילאיל שחר לערוך סקר מקיף בדבר הרגלי המין של הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
הסקר הוליד כותרת ראשית בעמוד השער של העיתון: "חצי מהסטודנטים בגבעת רם לא מקיימים יחסי מין" וכן את הקביעה ששליש מהסטודנטים באוניברסיטה כלל לא מקיימים יחסי מין.
הגיליון עורר ביקורת עזה בקמפוס נגד העיתון ואף הוקדשו לנושא השער האחורי של "מעריב" ותוכנית בת שעה בגלי צה"ל.
לקראת גיליון דצמבר 2018 נערך משאל דומה על ידי העיתון, ותוצאותיו פורסמו לצד מחווה לגיליון מנובמבר 1996.
בשנת 2012 קיים העיתון ריאיון עם חאלד מחאסן, אסיר משוחרר מעסקת שליט.
הראיון עורר האשמות כלפי העיתון בדבר הטיה פוליטית שמאלנית.
מנגד טענו התומכים שעשיה עיתונאית איכותית אינה יכולה ליישר קו עם הדעה הפוליטית הרווחת ועליה לחתור כל העת לביקורת והטלת ספק.
הקו המערכתי של פי האתון מוכתב במידה רבה על ידי צוות העורכים שלו, המתחלף מדי שנה.
כיום מורכב העיתון משני מדורים – אקטואליה ומגזין.
דפי המגזין כוללים בין השאר ביקורות תרבות, שירים ומדור אסטרולוגיה סאטירי.
פי האטום הוא כתב עת לפיזיקה שנועד לבני נוער ויצא לאור בשנים 1981–1997, על ידי הפקולטה לפיזיקה והיחידה לפעולות נוער במכון ויצמן למדע.
הגיליון הראשון של "פי האטום", עם כותרת המשנה "עלון פיסיקה לנוער", יצא לאור באוקטובר 1981, בעריכתו של ד"ר צבי פלטיאל.
פלטיאל ערך את כתב העת עד שנת 1994, אז הצטרף חיים שמואלי כעורך משותף ואחר כך כעורך יחיד.
בינואר 1995 החל כתב העת לצאת לאור בפורמט גדול ומהודר יותר, והחליף את כותרת המשנה שלו ל"פיסיקה בשפה ידידותית".
בפורמט זה יצאו לאור ארבעה גיליונות, האחרון שבהם בחורף תשנ"ז (1997).
עורכיו של כתב העת תכננו לפרסמו כרבעון, אך למעשה הוא התפרסם בתדירות נמוכה יותר - ב-17 שנותיו ראו אור 24 גיליונות.
במאמר המערכת של הגיליון הראשון תוארה מדיניותו של כתב העת:
"על דפיו נעסוק בפיזיקה של חזית המחקר המדעי היום כשם שנעסוק בפיזיקה המתגלית לעינינו בחיי היומיום, בפיזיקה של הטכנולוגיה ובתופעות פיזיקליות בהן עושות שימוש הכימיה והביולוגיה."
בגיליון העשרים, שיצא לאור בפברואר 1994, עסק העורך, צבי פלטיאל, בהגדרת הקורא האופייני:
"מי שלמד / לומד פיזיקה ומתעניין בנושאים הקשורים לפיזיקה גם מעבר ללימודים אלו.
בכלל הגדרה זו יימצאו סטודנטים לפיזיקה בלמודיהם לקראת התואר הראשון (לאחר למודי הבוגר הם ימצאו חומר מתקדם בשפות אחרות), סטודנטים אחרים למדעים השונים, בעלי כל המקצועות המתעניינים במדעים ותלמידי תיכון".
שם כתב העת הוא פרפרזה על שמו של עיתון הסטודנטים "פי האתון".
בנוסף, "פי" הן האותיות הראשונות של פיזיקה ואטום הוא אחד הנושאים העיקריים בפיזיקה.
פי ט'לאל אלקוראן הוא חיבור פרשנות רב השפעה של הקוראן, אשר נכתב בין השנים 1951-1965, על ידי סייד קוטב, הוגה דעות ומנהיג בתנועת האחים המוסלמים.
מרבית 30 כרכי החיבור נכתבו או נכתבו מחדש בעת שהותו בכלא, בעקבות ניסיונו להתנקש בנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ב-1954. החיבור משרטט את קווי המתאר של חזונו של קוטב, למדינה וחברה איסלאמית.
הוא נחשב לאחד החיבורים המקיפים והמעמיקים, המציבים פרשנות ברורה לקוראן.
השפעתו רבה ברחבי העולם המוסלמי ובפרט בתחום המשפט המוסלמי ועריכת הדין על פיו.
החיבור, המכיל 30 כרכים המקיפים את כל הקוראן, תורגם למספר שפות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, אורדו, טורקית, אינדונזית, פרסית, ובנגלית.
קיימות מסקנות רבות בספר הנוגעות לפוליטיקה וחברה תקינות.
לתפיסת הכותב, אללה מצפה מהאדם לחיות חיים מרוממים ושמחים, המבוססים על רחמים הדדיים, אחווה, והתנהגות זכת לב.
על אף תמיכתו העקרונית באסלאם כתב קוטב בספרו כי השלטת שלטון אללה בארץ, אין פירושה מתן זכויות שלטוניות מיוחדות לקבוצה כזו או אחרת, או שדבר האל נתון בידי השלטון באופן בלעדי.
על פי הכתוב בחיבור, השוויון הוא רק תחת חוקי אללה, המקנה דרך אחידה לכל בני האדם, עשיר כעני, ושחור כלבן.
בחיבור היהדות, מופיעה כמתחרה ומסוכנת לאסלאם.
לטענתו, היהודים מאז ומעולם ניסו לפגוע באסלאם, ובכל תקופה, הצורה בה עשו זאת השתנתה.
בנוסף נוטה קוטב לדגול בתאוריות בעלות גוון אנטישמי וכותב כי האסלאם נתקל בבעיות רבות הנובעות מקשר יהודי המתחיל עוד מראשית האסלאם בימי אל-מדינה, וכי היהודים משתמשים בכסף העולמי כדי לחתור תחת האסלאם.
מזון פי () הוא מֶזון חסר טעם המכיל קוארק מוזר ואנטיקוארק מוזר.
החלקיק התגלה על ידי פ.ל.
קונולי ואחרים מהמעבדה הלאומית ברוקהייבן, בגלאי תא הבועות של מאיץ החלקיקים AGS.
הדיווח על גילויו פורסם בגיליון אפריל 1963 של כתב העת Physical Review Letters.
פיאג'ו אפה (באיטלקית: Piaggio Ape; דבורה) הוא דגם של רכב מסחרי בעל שלושה גלגלים מתוצרת חברת פיאג'ו האיטלקית המיוצר ברציפות בדגמים שונים כ-70 שנים, מאז השקתו, כאשר במשך הזמן פותחו דגמים ועיצובים לשימושים שונים ומגוונים.
כתוצאה מהשפעות מלחמת העולם השנייה סבלה איטליה מן המחסור באמצעי תחבורה ומקשיים פיננסים הכרוכים בתכנון ויצור של כלי רכב בן ארבעה גלגלים.
בשנת 1947 העלה המתכנן והמעצב של קטנוע הוספה את הרעיון ליצור כלי רכב מסחרי קל בעל שלושה גלגלים אשר יסייע בהתנעת הפעילות הכלכלית במדינה.
חברת פיאג'ו בנתה במהירות אב טיפוס ראשוני של הרכב אשר התבסס על מכלולי הקטנוע הדו גלגלי שלה בעל מנוע בן 125 סמ"ק.
מושב הנהג ממוקם מעל המנוע בדומה לקטנוע.
על הציר האחורי שלו הותקנו שני גלגלים ומעליהם ארגז שטוח מעץ בעל כושר העמסה של כ-200 ק"ג.
העברת הכוח בוצעה באמצעות שרשרת ישירה.