tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו איֶלת (בתו מאשתו רבקה) נישאה לאִתיאל עמיחי, מפקד גדוד בפלמ"ח, ממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, מפקד מחוז ירושלים, ראש הג"א והנספח הצבאי באפריקה, בדרגת אלוף-משנה.
ב-16 בפברואר 1963 נהרגה בתו בתאונת דרכים עם בעלה ובתם בת החמש.
בהמשך אותה שנה זכה ניב בפרס החינוך של עיריית תל אביב, שחולק אותה שנה לראשונה, עבור מפעל חייו בשדה החינוך בישראל.
ניב נפטר בתל אביב בשנת 1976, בגיל 71. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
באותה השנה נוסד על שמו בית הספר "יעקב ניב" בחולון.
ילדי שדה, עם איוריה של מקסה נורדאו, תל אביב: מסדה, תרצ"ז 1937.
ספורים לילדים, תל אביב: מסדה, 194?
לעבודה: לקראת האחד במאי, יחד עם ברוך ברנשטיין, תל אביב: ארגון עובדי המרכז לחנוך, ת"ש 1940.
בעקבי הצאן: פרקי קריאה לכתות הבינוניות, יחד עם ברוך ברנשטיין, תל אביב: המרכז לחנוך וארגון עובדי המרכז לחנוך, תש"א 1941.
קו לקו: פרקים בשאלות חינוך והוראה, תל אביב: אורים – המרכז לחינוך וארגון עובדי המרכז לחינוך, תש"ה 1945.
על השעור ומבנהו, תל אביב: אורים: המרכז לחינוך וארגון עובדיו, תש"ז 1947.
ממועד למועד: ספורים לילדים, ירושלים: קריית ספר, תש"ז 1947.
ביום חג: ספורים לילדים, ירושלים: קריית ספר, תש"ז 1947.
בזרם: מאמרים ורשימות בשאלות החינוך של זרם העובדים, תל אביב: אורים, תש"ט 1949.
כובשים צעירים, ירושלים: קריית ספר, תשי-?
ילדים בישראל, ירושלים: קריית ספר, 1950.
ללימוד החשבון בבית הספר, תל אביב: אורים – המרכז לחנוך וארגון עובדיו, תשי"ב–תשי"ג 1952.
הרצל: ספור לילדים, תל אביב: מועצת המורים והגננות למען הקרן הקיימת בישראל, 1955.
העבודה העצמית בלימוד, תל אביב: אורים, תשט"ז 1956.
לנו ולבנינו: בעיות משפחה וחברה בחינוך הילד, תל אביב: עם עובד, תשט"ז 1956.
הוראת הספרות: בבית-הספר היסודי, תל אביב: הסתדרות המורים העברים בישראל, תשט"ז 1956
בנינו לחינוך חקלאי: [הארה פדגוגית חברתית], תל אביב: המועצה הצבורית לחינוך חקלאי, תשט"ז 1956.
ילדים בכפר: ספורים לילדים, ירושלים: קרית-ספר 1957.
פעילות חינוכית חברתית בבית הספר: (אגרת למורה), תל אביב: מרכז הסתדרות המורים בישראל, תשי"ט 1959.
למסכת שלום עליכם: (הערות והארות), תל אביב: מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשי"ט 1959.
ערך הקרן הקימת לישראל אתגר חינוכי, ירושלים: מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשכ-?
הרצל: מאה שנה להולדתו: ספור לילדים, תל אביב: הוועד הארצי המאוחד – קרן קיימת לישראל–קרן היסוד, תש"ך 1960.
מדריך לחינוך חברתי, יחד עם אליהו בילס, תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"א 1961.
מדריך למנהל בית הספר היסודי, יחד עם אהרון דובניקוב, תל אביב: תרבות וחינוך – אורים מדור לספרים פדגוגיים, תשכ"ג 1963.
למורה בישראל, תל אביב: קרני, תשכ"ה 1965.
לאם ולאב בישראל, תל אביב: המנורה, תשכ"ז, 1967.
עם ילדינו בלימוד התנ"ך, תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"ט 1969.
בזרם החינוך, ירושלים: משרד החנוך והתרבות, תשל"ח 1978.
יד למורה: ספר עזר למורי הלשון העברית למבוגרים, יחד עם אליהו אפרת, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בישראל - המרכז לתרבות ולחינוך על יד הוצאת מ' ניומן, תשט"ו 1954.
משה הרשקו, הוראת החשבון בכיתה א', תל אביב: אוצר המורה, תשכ"א 1961.
פרקי תנ"ך לכיתה ו: מלכים א, מלכים ב, פרקים בירמיהו, עזרא ונחמיה, יחד עם יוסף יעקבסון ועמנואל שחראי, תל אביב: ספרית מעריב, 1972.
בעת מלחמה, יחד עם אלכס זהבי, ירושלים: הסוכנות היהודית – עליית הנוער, תשל"ה 1974.
פרקי תנ"ך: חוברת עזר לכיתה ה, יחד עם עמנואל שחראי ויוסף יעקבסון, תל אביב: ספרית מעריב, 1975.
יונתן סוויפט, מסעי גוליבר: א.
לארץ הענקים, רמת גן: מסדה, תשכ"א 1961.
מרדכי אלפערסאן [=אַלפֶּרסון], מן העיר אל הכפר: מחזה מחיי היהודים בארגנטינה, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – האגף לתוכניות לימודים – המרכז לטיפוח התודעה היהודית, תשל"ב 1972.
הרב יעקב אריה ניימן (נפטר בא' באלול ה'תשמ"ג, 10 באוגוסט 1983) היה מייסד וראש ישיבת אור ישראל בלידא ולאחר מכן בפתח תקווה.
נולד בעיירה אוסטרולנקה שבפולין לרבי אברהם ניימן.
למד בישיבת לומז'ה שלוש עשרה שנים והיה מתלמידי הרב יחיאל מרדכי גורדון והרב משה רוזנשטיין.
מצעירותו שם דגש על ענייני מוסר ועבודת ה'.
בתקופת לימודיו בישיבה הוא ייסד "ועד" מיוחד של קבוצת תלמידים לשם התבוננות מוסרית והתעלות בעבודת ה' וביראת שמיים.
בין משתתפי ה"ועד" היה הרב חיים ברנשטיין, לימים מראשי ישיבת אור התלמוד ומחבר הספר "הליכות חיים".
בתחילת שנות ה-20 נישא למרים, בתו של הרב משה גרודזינסקי.
בשנת ה'תרפ"ג (1923) הקים ביוזמת החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזנסקי ישיבה קטנה בלידא בשם "אור ישראל", על שם ספרו של רבי ישראל מסלנט.
לצדו עמד הרב מרדכי שמוקלר, חניך ישיבת ראדין (נספה בשואה).
בין תלמידיו בישיבה: הרב מרדכי צוקרמן והרב ראובן יוסף גרשונוביץ.
עמד בראשות הישיבה שתים עשרה שנים ושימש גם כמשגיח וכמנהל האחראי על אחזקת הישיבה.
היה מקורב מאוד לחפץ חיים, וכאשר היה פוקד את ביתו בראדין היה החפץ חיים מסדר בעצמו את סידורי האירוח.
בשנת תרצ"ה (1935) עזב את לידא, עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
בתחילת שנת ה'תש"ד (נובמבר 1943) ייסד מחדש את הישיבה בפתח תקווה, תחת שם זהה.
שותפו להקמה היה הרב שלמה קרובקה, חברו מישיבת לומז'ה, וחתנו של הרב ניימן, הרב יוסף רוזובסקי.
בהמשך הצטרפו לצוות גם הרב יוסף הלר והמשגיח הרב אברהם שוורץ.
בתחילה שכנה הישיבה באופן ארעי בבתי כנסת שונים בעיר.
בשנת ה'תש"ט (1949) הונחה אבן פינה למבנה הישיבה.
עם השנים הפכה הישיבה לאחד ממוסדות התורה המרכזיים ביישוב החדש ובין תלמידיה נמנים עשרות ראשי ישיבות, רבנים ואישי ציבור בולטים.
הרב ניימן היה מהדמויות הרבניות הידועות של פתח תקווה.
נודע ביחסו האבהי לתלמידיו ואת שיחותיו בישיבה נהג לפתוח במילים "בניי היקרים".
בשנת ה'תשי"א (1951) הוציא את ספרו "דרכי מוסר".
הוא קיבל את הסכמתו של הרב איסר זלמן מלצר שכתב כי "הספר הוא מצוין ונעלה אשר יהיה תועלת ללומדים בו להתעורר בענייני יראת שמים ודעת מוסר התורה".
בשיחותיו ובספרו הביא הנהגות ומעשים רבים מהחפץ חיים שהיה עד להם.
בשנת ה'תשמ"ב (1982) הקים את הישיבה הגדולה "אור ישראל".
הוא העמיד בראשה את הרב יגאל רוזן, שלפני כן שימש ר"מ בישיבה הקטנה, כמחליפו של הרב רוזובסקי.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה ברחוב רוטשילד בעיר, במבנה ששימש בעבר את ישיבת פתח תקווה-לומז'ה.
הרב ניימן נפטר בשנת ה'תשמ"ג, ונקבר בבית הקברות סגולה בעיר.
לאחר פטירתו נקרא קטע הרחוב שבו שוכנת הישיבה על שמו "רחוב הרב ניימן".
כיום עומד בראשות הישיבה הקטנה "אור ישראל" הרב מרדכי רבינוביץ, הנשוי לנכדתו של הרב ניימן, בתו של הרב יוסף רוזובסקי.
דרכי מוסר – מאמרי מוסר
פרי יעקב - על הש"ס
יעקב נמרי (ט"ו בכסלו ה'תרע"ב, 6 בדצמבר 1911 – י"ט בטבת ה'תשמ"ב, 14 בינואר 1982) היה מפקד תחנת הנוטרים וההגנה בקריית ים ומראשוני התושבים בעיר.
נולד לינטה ונחום למפרט בעיירה סקידל בפלך גרודנה בפולין (מאז 1991 שייכת לבלארוס).
עד מלחמת העולם השנייה הייתה בסקידל קהילה יהודית גדולה (כ-80 אחוז מהתושבים) ופעילות ציונית ענפה.
האב נחום היה בין ראשי ההגנה העצמית היהודית בעיר ובסליק בחצר ביתו הטמין נשק.
הבית היה בית יהודי ציוני שבו גדלו 4 הילדים, בת ושלושה בנים, באווירה המחנכת אותם לאהבת ארץ ישראל ולכן היו חברים בתנועות נוער ציוניות.
יעקב, צעיר הילדים, היה חבר בקן השומר הצעיר בסקידל, הדריך בתנועה, היה המנהלן של הקן ועסק בגיוס כספים לקן באמצעות תיקוני אופניים, מכירת ירקות מגן הירק בקן ומגביות שונות.
יחד עם חבריו לתנועת הנוער השתתף במחנה הכשרה באוליבאצ'י הסמוכה לסקידל, לקראת העלייה לארץ.
ב-17 בדצמבר 1932 בעקבות שני אחיו הגדולים, עלה ארצה עם חבריו לתנועה באונייה "קרנארו".
אונייה זו הייתה אחת מאמצעי התחבורה העיקריים בין ארץ ישראל לאירופה ובעיתוני התקופה התפרסמו בקביעות לוחות הזמנים של הפלגות האונייה.
האונייה הגיעה לחוף שמן בחיפה ומשם יצאו החברים העולים להקים את קיבוץ השומר הצעיר ברחובות.
ב-1933, שנתו הראשונה בארץ, הצטרף יעקב נמרי ל"ההגנה" וב-1938 התנדב לנוטרות.
יצא לקורס הכנה להקמת חייל הנוטרות, שנערך במרחב התערוכה בצפון תל אביב, ולאחר זמן מה נקרא להתנדב למשמר הרכבות.
יעקב עבר קורס סרג'נטים במחנה ג'וערה ושירת במשמר הרכבות בקו טול-כרם, קאקון וראש העין.
בסוף 1938 הועבר לתחנת חדרה שם הדריך טירונים לפני שיבוצם לתחנות.
רוב האימונים נערכו בחורשות האקליפטוסים הסובבות את חדרה, שם רבים מהמתאמנים, כולל יעקב נמרי, חלו בקדחת.
ב-1940 הוצב בתחנת הנוטרים בקריית מוצקין ומונה למפקד תחנת הנוטרים בקריית ים.
בקריית ים המוקמת הוצבו 70 נוטרים שתפקידם היה שמירה על הבסיסים הצבאיים הבריטים באזור.
הבסיס הצבאי הבריטי הגדול בקריית מוצקין שימש מחסן ראשי של חיל ההנדסה הבריטי ובחולות קריית ים היה בית הספר המרכזי לתותחנים של הצבא הבריטי בארץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הצבא הגרמני הגיע עד מצרים, שרר חשש הכבד של הבריטים ושל היישוב העברי בארץ מפלישת הצבא הגרמני הנאצי ממצרים לארץ ישראל.
בשל כך עלתה חשיבותו הצבאית והאסטרטגית של מפרץ חיפה וכחלק מההכנות הוקמה תחנת הנוטרים הגדולה.
מגורי הנוטרים היו בין בתי התושבים בקריית ים א'.
בינואר 1941 הגיעו המתיישבים הראשונים לקריית ים, בתחילה 10 משפחות ובהמשך מתיישבים נוספים.
בהתאם למסורת הנוטרות היו נוטרי קריית ים שותפים בבניית היישוב וחלקם, כולל יעקב, בחרו להתגורר בקריה ולבנות בה את ביתם.
ב-1942 מונה יעקב נמרי גם למפקד ההגנה באזור קריית ים בנוסף לפיקוד על הנוטרים.
כחלק מפעילות הרכש של ההגנה, הגיעה בתחילת 1947 אונייה עמוסה בנשק ותחמושת לחוף גליה בקריית ים במטרה להעביר את הנשק להגנה באזור.
המפקד יעקב נמרי דאג להסב את תשומת לבם של החיילים הבריטיים ולהעסיקם בשתיית אלכוהול בבית הקפה גליה, כאשר באותו זמן, תחת עיניהם הסומות מאלכוהול, הורידו חברי ההגנה את כל הנשק והתחמושת מהאונייה והעבירו לסליקים באזור.
בנוסף, היו פעמים שפעילי ההגנה מוניה מרדור ופיניק וזה, יחד עם יעקב נמרי ופיקודיו, הוציאו בחשאי נשק מבסיסים בריטיים באזור הקריות והמפרץ והעבירו להגנה.
במלחמת העצמאות מונה יעקב נמרי ליושב ראש ועדת המצב בקריית ים.
בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים פנה בנימין אפרת ראש מועצת קריית ים ליעקב נמרי וביקש את עזרתו באיתור בונקרים גדולים מבטון שהיו במחנה הצבאי הבריטי בקריה אך כוסו עם השנים בחול.
בארץ שררה חרדה מהמלחמה הקרבה וברוב היישובים לא היו מקלטים.
הבונקרים אותרו ובנו של מפקד ההגנה והנוטרים, החייל בן ה-21 דוד נמרי, התגייס למשימה.
הוא קיבל מ"קבוצת חול", טרקטור מסוג יעה זחלילי (שופלדוזר) 955, ומשך לילה שלם, לאור פנסי הטרקטור בלבד, כאשר בארץ כבר שררה האפלה, פינה את החול שכיסה את הבונקרים הבריטיים.
הבונקרים הוכשרו לקליטת התושבים ולשמחת הכל בזכות הניצחון במלחמת ששת הימים לא היה בהם שימוש.
ב-1946 נבנה חוף גליה בקריית ים בשם "מפעל מרחצאות עברי של חיילים משוחררים, קריית ים - מפרץ חיפה".
היזמים היו משוחררי הצבא הבריטי והנוטרות.
בין היזמים, יקותיאל פדרמן, שייסד בהמשך את רשת מלונות דן.
יעקב נמרי מונה למנהל החוף.
חוף גליה פעל עד אמצע שנות השישים והיה מקום בילוי רב תכליתי מרכזי באזור.
בקיץ, בעיקר בשבתות, היו מגיעים לחוף נופשים רבים מכל האזור, גם בקווי אוטובוס מחיפה, ליהנות משירותי הצלה, מלתחות (גרדרובות), כיסאות נוח, מסעדה ותזמורת ריקודים.
בחורף הוסבה המלתחה למועדון ריקודים לצעירים.
חוף גליה היה גם מרכז אירועים בו נערכו טקסי בר מצווה, חתונות, נשפים ומחנות נופש ליחידות צה"ל מפיקוד צפון.
גם עיריית תל אביב-יפו ערכה מחנות קיץ לנוער באוהלים שהוקמו לשם כך בחלקו הצפוני של חוף גליה.
ישיבתה הראשונה של מועצת קריית ים בראשות משה קובר נערכה בקפה גליה ב-6 במרץ 1951.
הזמר אריק לביא שירת כנוטר בקריית חיים ובערבים היה בא לקפה גליה במכנסיים קצרים ומבקש מהמנהל יעקב נמרי לשיר.
כך החלה הקריירה המוזיקלית שלו.
עם הקמת מלון דן כרמל בחיפה ב-1961 עבר יעקב נמרי להיות חלק מצוות ההקמה של המלון והתמנה לקניין והמחסנאי הראשי, תפקיד בו החזיק עד יציאתו לגמלאות.
האותות והעיטורים אותם זכה לענוד: אות המשמר, אות ההגנה, עיטור על"ה, אות הקוממיות, אות סיני ועיטור תיירן מצטיין.
היה פעיל בוועדת הביטחון בקריית ים ובארגון חברי ההגנה בחיפה.
נפטר בחיפה ב-1982 והובא למנוחות בצור שלום שבקריית ביאליק.
ב-11 במאי 1983 נערך טקס קריאת רחוב על שמו בקריית ים א'.
בטקס השתתפו ראש העיר בנימין שנל, ראש העיר הקודם בנימין אפרת, ותיקי קריית ים, בני המשפחה, ידידים ושכנים.
רעייתו: חנה בת חיה ודוד טבצ'ניק (1913-2011) נולדה בבר (פלך ויניצה) אוקראינה, עלתה ארצה באנייה ציצרין, עם הוריה, אחיותיה ואחיה ב-1925, בוגרת גימנסיה נורדיה מחזור שלישי בתל אביב-יפו, וחברת פלוגת האתתים בהגנה בתל אביב.
פעילת ארגון אמהות עובדות בקריית ים ומתנדבת יע"ל.
בניהם: דוד - מהנדס רכב ויוסי - מורה דרך.
הוריו ינטה ונחום למפרט עלו ארצה באנייה פולוניה ב-1934 והתיישבו בגשר, שלימים עברה לאשדות יעקב, ליד שני בניהם הגדולים.
יעקב (ג'ייקוב) ניוזנר היה חוקר יהדות אמריקאי.
הוא נמנה בין המחברים שפרסמו הכי הרבה ספרים בהיסטוריה, כאשר חיבר וערך יותר מ-1,000 ספרים.
ניוזנר נודע בייחוד בשל עמדתו כי אין לקבל את הנחת רציפותן או קדמוניותן של המסורות המובאות בספרות חז"ל, שרווחה רבות במדעי היהדות לפניו, וכי קיים פער משמעותי בין תקופת בית שני על כיתותיה, כמו הצדוקים, לבין חז"ל.
שינוי הפרדיגמה שחוללה קביעתו אף נודע במחקר כ"מהפכה הניוזנריאנית." בנוסף לתרומתו, ספג ניוזנר ביקורת על נטייתו לפיצול-יתר וראיית כל חיבור קדום כמייצג השקפה דתית עצמאית, או "יהדויות" שונות.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, בבית המדרש לרבנים באמריקה (שם הוסמך לרבנות) ובאוניברסיטאות אוקספורד, וייל.
הוא לימד באוניברסיטאות קולומביה, ברנדייס, דארטמות' קולג', אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
ניוזנר היה חבר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
הוא היה חבר לכל החיים בקלייר הול באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא קיבל פרסים ותוארי כבוד רבים.
ניוזנר היה חלוץ ביישום חקר הסוגים למחקר התלמוד והמשנה.
ניוזנר תרגם לאנגלית כמעט את כל הקאנון הרבני.
מפעל זה פתח חלק גדול מן המסמכים הרבניים לחוקרים מתחומים אחרים במסגרת מדע הדתות שלא יודעים עברית וארמית וכן כאלה העוסקים בהיסטוריה של העת העתיקה, בתרבות ובמחקר המזרח הקרוב.
שיטת התרגום שלו מנסה להקל על הבנת זרם הטיעונים של הטקסט הרבני עבור אלה שלא מכירים את שיטת הטיעון הרבני.
מפעלו של ניוזנר היה מכוון לקריאה הומניסטית ואקדמית של הספרות הקלאסית היהודית.
הוא עבר ממחקר הטקסט למחקר התוכן.
הוא התייחס לדת בהקשר החברתי שלה, כמשהו שקבוצת אנשים עושה ביחד, ולא רק כאוסף של אמונות ורעיונות.
ניוזנר ניסה להחיל את הכלים של מדעי הדתות על ספרות חז"ל.
בנוסף לפעילותו המחקרית היה ניוזנר מעורב בעיצוב לימודי מדעי היהדות ומחקרי הדתות באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די.
הוא נתן חסות לכמה כנסים ולפרויקטים משותפים שמשכו אנשים בני דתות שונות לשיחה על נושאים ובעיות משותפות.
מאמציו של ניוזנר יצרו כנסים וספרים על נושאים כמו: הבעיה של שונות בדת, דת וחברה, דת ותרבות חומרית, דת וכלכלה, דת ואלטרואיזם ודת וסובלנות.
ניוזנר כתב כמה ספרים בהם חקר את הקשר בין יהדות ודתות אחרות.
בספרו A Rabbi Talks with Jesus (רב מדבר על ישו) שיצא ב-1993 ותורגם לגרמנית, איטלקית ושוודית הוא מנסה לבסס מסגרת יציבה מבחינה דתית לדו-שיח יהודי-נוצרי.
הספר זכה לשבחיו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ובכינוי "הרב החביב על האפיפיור".
בספרו ישו מנצרת של בנדיקטוס השישה עשר הוא מתייחס לספרו של ניוזנר "כספר החשוב ביותר, ללא ספק, עבור הדיאלוג היהודי-נוצרי בעשור האחרון."
הוא גם שיתף פעולה עם חוקרים אחרים כדי ליצור השוואות בין יהדות ונצרות, כמו בספר The Bible and Us: A Priest and A Rabbi Read Scripture Together (התנ"ך ואנחנו: כומר ורב קוראים יחד בספרי הקודש) שיצא ב-1990 ותורגם לספרדית ופורטוגזית.
הודות לשיתוף פעולה עם חוקרי אסלאם נוצר הספר World Religions in America: An Introduction (דתות עולם באמריקה: מבוא).
(מהדורה רביעית יצאה ב-2009) שחוקר איך התפתחו דתות שונות בהקשר האמריקאי הייחודי.
הוא כתב ספרי לימוד רבים וספרים כלליים על יהדות.
ספרים אלה תורגמו לפורטוגזית ויפנית.
במהלך כל הקריירה שלו יזם ניוזנר תוכניות לפרסום וערך סדרות ספרים.
על ידי פרסום סדרות אלה הוא תמך וקידם את הקריירה האקדמית של עשרות חוקרים צעירים מרחבי העולם.
למרות שניוזנר רב השפעה הרי חוקרים רבים בתחום העיסוק שלו ביקרו אותו.
חלק מן הביקורות הן על המתודולוגיה בה נקט והטענה היא שרבים מטיעוניו הם מעגליים או מהווים ניסיון להוכיח "הנחות שליליות" בשל מחסור בעדויות.
אחרות מתרכזות בקריאתו ובפרשנותו של ניוזנר את הטקסטים הרבניים כשהם מוצאים שהתיאור שלו מאולץ ולא מדויק.
השקפתו של ניוזנר שהפרושים בימי בית שני היו קבוצה כיתתית המרוכזת סביב "אחוות שולחן" וקיום מצוות הקשורות בטוהר המזון, ומתעניינת פחות בערכים יהודיים רחבים יותר או בנושאים חברתיים, ספגה ערעור וביקורת מצד אד סנדרס, שניאור זלמן צייטלין וחיים מקובי.
חוקרים אחדים ערערו על הבנתו של ניוזנר את העברית והארמית הרבנית.
הביקורת המפורסמת ביותר והנשכנית ביותר הייתה של שאול ליברמן על תרגומו של ניוזנר את הירושלמי.
ליברמן כתב: "אדם מתחיל לפקפק באמינותו של המתרגם [ניוזנר].
ואכן אחרי קריאה ברפרוף של התרגום נדהם הקורא על ידי בורותו [של ניוזנר] בעברית רבנית, בדקדוק ארמית ומעל לכל – בכל הנושא שבו הוא עוסק" הוא מסיים את סקירתו: "אני מסיק במצפון שקט: המקום הראוי לתרגום האנגלי [של ניוזנר] הוא בפח האשפה".
הרב יעקב רחמים סודרי (1914 – 25 באוקטובר 2002, י"ט בחשוון ה'תשס"ג) היה מוהל, רב הקהילה הספרדית בכפר סבא ורבה של העיר התחתית בחיפה.
נולד בצפרו שבמרוקו למימון ולפרסיאדה סודרי, נכדתו של הרב אבא אלבז.
בהיותו כבן 6, עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתכנה ברובע היהודי בירושלים, שם שימש אביו כגבאי של ישיבת פורת יוסף.
בצעירותו למד בתלמוד תורה של העדה המערבית בעיר העתיקה, ובהמשך בישיבת פורת יוסף.
הוא השתתף גם במקהלת הישיבה, ולמד את יסודות החזנות אצל הכותב והמלחין אשר מזרחי.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הראשון לציון הרב יעקב מאיר, והוסמך לשחיטה בידי הרב יהודה הכהן שאקו, ראש השוחטים בירושלים.
את הכשרתו כמוהל עבר אצל משה וולך, מייסד ומנהל בית החולים שערי צדק.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) נישא למזל טוב בת שרה והרב אברהם הררי רפול, הם התגוררו בשכונת נחלת שבעה ולאחר מכן ברחוב יפו שבירושלים.
בתקופה זו שימש כבעל קורא בבית כנסת סמוך לבית היתומים הספרדי שברחוב יפו.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) נשלח לכפר סבא בהוראת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, כדי להעניק למקומיים שירותי דת, כדוגמת ברית מילה וסידור חופות וקידושין.
בשנת 1945 (ה'תש"ה) מונה לשמש כרב העדה הספרדית בכפר סבא, וייסד בו בית כנסת.
בשנת 1957 (ה'תשי"ז) עבר להתגורר בחיפה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1958 (ה'תשי"ח), נבחר בידי איגוד בתי הכנסת הספרדיים לרב העיר התחתית.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוביל התנגדות להפעלת הכרמלית בשבת, וכן העיד בוועדת עציוני שקמה בתגובה לאירועי ואדי סאליב.
בשנת 1992 (ה'תשנ"ב) עזב את חיפה ועבר לגור ביישוב קריית יערים.
נמנה עם הרבנים החתומים על הצבעה לחזית הדתית בבחירות הראשונות ועל כרוז נגד שירות לאומי בשנת תשל"ב.
במשך שנותיו כמוהל, ביצע כ-12,000 בריתות לתינוקות.
הלך לעולמו ב-25 באוקטובר 2002.
אחותו, תמר, נישאה (בזיווג שני) לרב יהודה צדקה – ראש ישיבת פורת יוסף.
בתו שרה נישאה לרב נסים טולדנו.
בנו, הרב אברהם סודרי, נישא לפלורה בת הרב יצחק אביחצירא, אברהם הוא מחותנו של הרב עובדיה יוסף (אביה של כלתו יהודית יוסף) ושל הרב מאיר אבוחצירא (בתו נשואה לרב יקותיאל אבוחצירא, בנו של הרב מאיר).
בתו דליה נישאה לרב ראובן שרבני.
בתו רות נישאה לרב אפרים לניאדו, המכהן כרבה של קהילת 'בית יעקב' בברזיל ובנו של הרב דוד ציון לניאדו.
בנו, הרב אליהו סודרי, מנהל מוסדות "יקירי ירושלים", נישא ליפה בת הרב סעדיה לופס שכיהן כמנכ"ל משרד הדתות.
רבי יעקב נחמני (ה'תרל"ב 1871 - ט"ז סיון ה'תשט"ו, 6 במאי 1955) היה רב, מקובל ומחבר ספרים במרקש.
נולד לרב שלמה נחמני בעיר מרקש שבמרוקו בשנת ה'תרל"ב (1871), בן למשפחה שלפי המסורת מיוחסת לרי"ף ולרמב"ן, ודרכם לדוד המלך.
בצעירותו למד תורה אצל חכמי מרקש, בהם רבי דוד שלוש, אלעזר הלוי, רבי דוד סוויסא ורבי מרדכי אסבעוני.
כדי לא לבטל את זמנו, בהפסקות הצהריים היה נוהג להישאר בישיבה, ולא ללכת לביתו, כדי להמשיך ללמוד תורה.
לשם כך היה מביא עמו לחם לארוחת הצהריים.
באותה תקופה סופר עליו שזכה לגילוי אליהו.
שמונה מילדיהם נפטרו בצעירותם, ושלושה שרדו - הרב לוי סעדיה, גבריאל ורבקה.
הרב נחמני עבד לפרנסתו כצורף תוך שילוב לימוד תורה.
בהגיעו לגיל 50 עזב את עבודתו והתמסר ללימוד התורה ולכתיבת ספריו.
הוא עמד במשך עשרות שנים בראש "חברת הזוהר" במרקש, שעסקה בלימוד ספר הזוהר וקבלה וערכה "תיקון כרת".
הלך לעולמו בט"ז בסיוון ה'תשט"ו (1955) ונקבר במרקש.
במלאת 50 שנה לפטירתו, בט"ז בחשוון ה'תשס"ה (2005) הועלו עצמותיו לארץ ישראל ונקברו בהר המנוחות בירושלים.
הרב נחמני כתב ספרים רבים, שחלקם יצאו לאור לאחר מותו, וחלקם עדיין בכתב יד.
'מעט דבש' - פירושים על התנ"ך.
'לקח יעקב' - ביאור על מסכתות הש"ס
'טוב טעם' - על שולחן ערוך אורח חיים
'מעיין גנים' - חיבור על מאמר "פתח אליהו".
יעקב נוסבאום היה צייר יהודי, יליד גרמניה, מאסכולת האימפרסיוניזם הגרמני.
יעקב נוסבאום נולד ב-1873בכפר רינה שבמזרח מדינת הסן שבגרמניה.
בנם של ברוך נוסבאום ואשתו השנייה שרה נוסבאום לבית כץ.
אביו היה יצרן ברנדי ואופה מצות.
כשהיה בן עשר, ירדו הוריו מנכסיהם, ומשפחתו עקרה לעיר פרנקפורט על נהר המיין.
שם למד בבית הספר הנאו אורתודוקסי של הרב שמשון בן רפאל הירש.
בתחילת דרכו המקצועית התלמד במסחר בבית העסק של אביו.
בשנת 1893 נסע למינכן והחל ללמד שם אומנות באקדמיה פרטית לאומנות שנוהלה על ידי האומן ההונגרי סימון הולוסי ומ-1894 באקדמיה לאומנות של מינכן אצל הצייר גבריאל פון הקל.
בתקופת הקיץ הוא נסע עם אומנים נוספים בעקבות הולסי למושבת אומנים שהקים הולסי בכפר נאגיבניה (כיום באיה מארה) בטרנסילבניה.
שם התרכזו על פי הנחיית הולסי בציור באוויר הפתוח.
בביקוריו בברלין יצר קשר עם אספן האומנות פאול קסירר שהציג את ציוריו ב-1900 בתערוכה קבוצתית בגלריה שלו.
בברלין פגש את הצייר מקס ליברמן, שהיה אחד הציירים הבולטים של האימפרסיוניזם הגרמני, והפך לחברו הקרוב.
בעקבותיו הצטרף הצטרף לחוגי "הזֶצֶסיון הברלינאי".
בשנת 1902 הוצגה יצירה שלו בתערוכה של "הזֶצֶסיון הברלינאי" בגלריה של פאול קסירר בברלין ביחד עם יצירות של אומנים כדגה, אדואר מאנה, אלפרד סיסלי, וילהלם לייבל ווילהלם טריבנר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ונשלח לחזית המערבית.
הוא הועבר לתפקיד צייר צבאי בעקבות המאמץ שעשה חברו מקס ליברמן שהפעיל את קשריו לצורך כך.
ציוריו מהחזית פורסמו בעיתונות היומית.
שימש כיו"ר אגודת האמנים בפרנקפורט (Frankfurt Künstlerbund) במסגרת תפקידו והקים ב-1922 ארגון לסיוע לאומנים בעיר (Frankfurt Künstlerhilfe).
בחורף שנת 1925 ביקר ביחד עם אשתו במשך מספר שבועות בארץ ישראל.
בביקורו צייר מספר אקוורלים ורישומים של סמטאות טבריה ונופי ירושלים והכנרת.
בשנת 1926 קיבל מישרת הוראה בשטדלשולה , האקדמיה לאומנות בפרנקפורט, ובשנת 1932 הפך המינוי לקבוע.
עם עלית הנאצים לשלטון פוטר ממשרתו בגלל היות יהודי.
בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב במושבה כנרת.
נפטר בדצמבר 1936 בבית החולים העמק, בעקבות סיבוך של ניתוח שעבר, ונקבר בבית הקברות כנרת.
נוסבאום נישא בשנת 1917 בפרנקפורט למרים (Marie) לבית גרינבאום.
מרים הייתה בת למשפחה אמידה והדבר נתן לזוג ביטחון כלכלי.
בתו אלישבע בלהורן שימשה כמנהלת מוזיאון העיר טבריה.
הוא הרבה לצייר נוף באוויר הפתוח ואת מראות העיר פרנקפורט.
כמו כן צייר פורטרטים ורישומים.
בעת מגוריו בכנרת צייר אקוורלים של נופי הכנרת.
נוסבאום הפקיד רבות מיצירותיו במוזאון שטדל והם שרדו את מלחמת העולם השנייה במחסני המוזאון.
"בית המשמר של העיר פרנקפורט בחורף"
בשנת 2018 גייס המוזאון היהודי בפרנקפורט כספים במטרה לרכוש את יצירותיו במה שכונה "החזרת מורשתו של יעקב נוסבאום לפרנקפורט".
במסגרת זו גויסו 80,000 אירו.
מוזאון תל אביב לאומנות, מרץ 1934
תערוכת אמני פלשתינה-א"י יריד המזרח, תל אביב 26 באפריל 1934 - 5 ביוני 1934. תערוכה קבוצתית ביחד עם מרדכי לבנון, ציונה תג'ר ואחרים.
יעקב נוסבאום תערוכת זיכרון, מאה שנים להולדתו, מוזאון שטדל (Städelsches Kunstinst) פרנקפורט 1973
תערוכת זיכרון לרגל שלושים שנה למותו, בית יד לבנים פתח תקווה נובמבר 1967
יעקב ניצן (נולד ב-14 באוגוסט 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
שירת בתפקידי פיקוד בחיל הים בהם: מפקד קדטים בבית הספר לקציני ים עכו, מפקד בית ספר חובלים, מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים, ב.
תפקידו האחרון בשירות הקבע שימש כנספח חיל הים בארצות הברית.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1981 עסק בשיווק מערכות לחימה ימיות בדרום אמריקה.
האב אהרון מינץ, עלה לארץ ישראל מרוסיה כאן פגש את אסתר ממשפחת אוסטרובר, נשאו וחיו בנס ציונה.
במלחמת העולם הראשונה גויס מינץ לצבא הטורקי ושרד את המלחמה.
לזוג נולדו שלוש בנות: שושנה, יפה, עטרה והבן יעקב שנולד ב-14 באוגוסט 1936 בבית היולדות ברחובות.
בעת מלחמת העולם השנייה התנדב אהרון מינץ לצבא הבריטי ושימש כנהג משאית בפלוגות התובלה.
האם אסתר מינץ גידלה את הילדים תוך שהיא עובדת בסלילת כבישים וכתופרת.
המשפחה עברה לנתניה בשנת 1946.
בנתניה הרבה מינץ לבלות בים ובמיוחד הצטיין בצלילה.
בגיל 10 הצטרף לפלוגה הימית של הפועל בנתניה ורכש ניסיון בתחילה בחתירה ובהמשך בסירות מפרש.
בשנת 1950 החל מינץ ללמוד בבית הספר הימי בחיפה במגמת סיפון וסיים עם מחזור י' ביוני 1953.
בתום הלימודים עלה מינץ כימאי לאניית צים "מאיר דיזנגוף" א/ק 42 ולאחר שנה עבר לאנית הנוסעים "ירושלים"
בשנת 1955 התגייס יעקב מינץ לצה"ל ולאחר 3 חודשי טירונות עבר לחיל הים.
בנובמבר 1955 נשלח ניצן לבריטניה במסגרת קליטת המשחתות לחיל הים הישראלי.
לצורך הנסיעה נדרש לעברת את שם משפחתו ובחר בשם "ניצן".
ב למד ניצן את המקצוע הצבאי בקרת האש לתותחי המשחתת.
הוא שובץ לאח"י יפו בליברפול, עבר את אימוני ההיבנות ובחודש יוני 1956 הגיע עם המשחתת לישראל.
ניצן זכה להערכת מפקד המשחתת סא"ל יוחאי בן נון.
בעקבות המלצתו ועל סמך הלימודים בבית הספר הימי צורף ניצן בתחילת אוקטובר 1956 לקורס חובלים ה' שהיה כבר במחציתו.
במהלך הפעילות ב התפזר המחזור לכלי השיט וניצן חזר לתפקידו הקודם כבקר אש באח"י יפו כולל בקרב חיפה בו הוכנעה המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול.
עם סיום הקורס, ב-5 בדצמבר 1957, הוצב ניצן בפלגת הטרפדות 914 בחיפה בתפקיד סגן מפקד טרפדת ט-203 בפיקודו של סגן יוסף הררי.
במהלך השירות עבר קורס צלילה למים רדודים.
בשנת 1960 עבר קורס קציני תותחנות בבה"ד חיל הים ובסיומו הוצב שוב לפלגת הטרפדות 914 כמפקד טרפדת ט-204.
ב-24 בנובמבר 1960, יצא ניצן כמפקד מחליף על טרפדת ט-203 בתרגיל.
במהלך הלילה קיבלה הטרפדת חדירת מים בתחתית והייתה בסכנת טביעה.
במהלך בקרת הנזקים צלל ניצן מתחת לספינה יחד עם סגן מפקד הספינה יהודה סמברג וביחד הם אטמו את החור שנפער בתחתית ומנעו את טביעת הספינה.
על פעולה זו קיבל צל"ש הרמטכ"ל שהומר מאוחר יותר לעיטור המופת.
בסוף שנת 1961, הוצב ניצן למשחתת אח"י אילת תחת פיקודו של סא"ל יואב יסעור בתפקיד קצין תותחנות.
בשנת 1962 נתמנה גם כקצין תותחנות שייטתי ועלה לדרגת רס"ן.
מחלקת תותחנות כוללת את מרבית הימאים במשחתת ובאחריותה גם סירות המנוע והמפרש.
במסגרת תפקידו ערך ניצן הכשרת מפרשים לימאים/תותחנים משייטת המשחתות כולל הפלגה במפרשיות עד אשקלון וחזרה.
ולאחריו החליף את סא"ל שמשון עדן כמפקד קדטים בבית הספר לקציני ים עכו,
ב-19 במאי 1967, תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, הושקה הנחתת אח"י אשקלון (פ-63) במספנות ישראל וניצן קיבל עליה את הפיקוד במינוי חירום.
לאחר תרגול מועט עם צוות הנחתת נערך בבסיס אשדוד בכוננות לפעולת נחיתה בחוף סיני.
הנחיתה לא יצאה לפועל וניצן עם הנחתת קיימו סיורי אבטחה לאורך חוף ישראל.
עם תום הקרבות חזר ניצן לתפקידו כמפקד הקדטים.
עקב המלחמה נמנע מהקדטים להפליג באניית סוחר בחופשת הקיץ כפי שהיה מקובל בשנים קודמות.
ניצן לא ויתר ובחופשת הקיץ שלאחר המלחמה לקח ניצן את הקדטים במחזור י"ג ויצא עם שתי מפרשיות וספינת מנוע אחת להפלגת חופים ארוכה שהייתה הראשונה להפליג לאורך חופי סיני שרק נכבשו.
בשנת 1968 יצא ניצן לקורס טקטי ב ב, אנגליה.
משם עבר לשרבורג והצטרף לצוות שקלט את ספינות סער.
כמשימה ראשונה באוקטובר 1968 הפליג כקצין משמרת גשר באח"י חיפה (סער 2) שיצאה בפיקודו של רס"ן אלי רהב משרבורג לישראל.
ניצן חזר לשרבורג וקיבל פיקוד על אח"י עכו.
ב-2 בינואר 1969 נגמרה בניית הספינה וניצן יצא עם אח"י עכו לישראל.
מפקד השייטת הדר קמחי הצטרף להפלגה.
בדיעבד הייתה זו הספינה האחרונה שיצאה משרבורג בתהליך של פרידה מסודרת.
בגיברלטר קיבל ניצן הוראה להמתין במקום.
למרדכי לימון ראש המשלחת בפריז הגיעו ידיעות על החמרת האמברגו הצרפתי על ישראל.
סא"ל משה טבק בשרבורג הכין במהירות את הספינה השביעית אח"י סער ובשבת 4 בינואר 1969 יצא להפלגה לישראל.
בגיברלטר נפגשו שתי הספינות, הפליגו יחד והגיעו לישראל ב-10 בינואר 1969.
אח"י עכו בפיקודו של ניצן הייתה הספינה השנייה בה הותקנה מערכת טילי גבריאל.
וניצן עם צוותו קלטו והפעילו את המערכת בזמן קצר.
בחודש מאי 1970 מסר את הפיקוד על אח"י עכו לרס"ן מאיר נוי.
ועבר לבה"ד חיל הים כמפקד בית הספר לקצינים.
בתקופת פיקודו הוכנס שלב הלימודים האקדמאיים באוניברסיטת חיפה לתוכנית הקורס.
ניצן שימש בתפקיד זה עד פברואר 1973 ואז מסר את התפקיד לסא"ל שאול סלע.
במרץ 1973 קיבל ניצן את פיקוד על פלגה 32 שכללה 4 ספינות סער והועלה לדרגת סא"ל.
בהיותו בתפקיד זה פרצה מלחמת יום הכיפורים וניצן פיקד על כוח ספינות סער בקרבות הטילים הפגזות ואבטחת השיט שהתחוללו ב, בין היתר בקרב פורט סעיד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים קיבל ניצן תפקיד מפקד פו"ם זרוע ים והועלה לדרגת אל"ם.
בקיץ 1977 נעשה ניצן נספח ימי בוושינגטון המואמן גם לקנדה והחליף את משה טבק.
המעמד של חיל הים הישראלי היה גבוה וזכרו את הקרבות המוצלחים ב.
בחודש מרץ 1978 ליווה את מפקד צי ארצות הברית אדמירל ג'יימס הולוווי בביקורו בישראל.
בשנת 1979 טיפל בבקשת חיל הים הישראלי להתערבות אנשי הצי האמריקאי לקבל את אישור המצרים בחיפושים אחרי הצוללת דקר בחופי מצרים.
בשנת 1980 מסר ניצן את תפקיד הנספח הימי בוושינגטון לאל"ם אורי הר.
ניצן יצא לחופשת שחרור ופרש לגמלאות בשנת 1981.
בחברת אלביט - במאי 1981 פרש ניצן לגמלאות ונעשה ראש מחלקת שיווק הנושאים הימיים בחברת אלביט.
בתפקיד זה ניצל את הקשרים שבנה בעת תפקידו בוושינגטון עם קציני צי מדרום אמריקה ומזרח אסיה ושיווק מתקנים לאימון טקטי ומערכות שליטה ובקרה.
במקסיקו וארגנטינה - בשנים 1991–1995 שימש נציג של איש העסקים מרכוס כץ במקסיקו.
המשימה העיקרית שלשמה נשלח הייתה מכירת ספינות סער לצי מקסיקו.
ניצן לא הצליח לממש מכירה בתקופת עבודתו.
אך נראה שעבודת השכנוע שלו נקלטה בצי מקסיקו, שרכש בשנת 2004 את אח"י עליה ואח"י גאולה.
הקשרים בין צי מקסיקו למרכוס כץ עלו על שרטון ועבודתו של ניצן הופסקה.
בשנים 1996–1997 היה ניצן נציג של קרן היסוד בארגנטינה.
בתפקיד זה אסף תרומות לישראל ועודד צעירים ומשפחות לעלייה.
משרד התחבורה - בשנים 1998–2001 שימש ניצן כראש מחלקת כלי שיט קטנים באגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה.
עסק בענייני ההסמכה של משיטי הסירות למיניהן.
בנוסף שימש חבר בבית הדין המיוחד לענייני ימאות.
סגן יעקב ניצן, וסגן יהודה סמברג קיבלו את עיטור המופת על אומץ לב בטיפול בחדירת מים לחדר המכונות של טרפדת ט-203 בים סוער ועל הצלחתם למנוע טביעת הטרפדת ב-24 נובמבר 1960.
שייט בספינות -התחביב העיקרי שבו עסק ניצן רבות היה שיט בכלי שיט קטנים.
בחופשות ובכל הזדמנות מצא ניצן דרך לשייט.
תקופה מסוימת השקיע ובנה לעצמו יאכטה קטנה.
שבסיסה במעגן שביט בנמל הקישון.
ניצן החל עם מפרשית טרימרן "נתיב" שנבנתה בישראל בשנת 1973. בשנת 1985 עבר לספינה "Best" גוף רגיל באורך 49 רגל.
בשנת 2001 יצא למשט הקפת הים השחור בקבוצה של כ-50 מפרשיות שארך חמישה חודשים.
בשנת 2003 עבר לספינת קטמרן "קלואה" שהייתה רחבה ונוחה לחיים.
איתה יצאו להפלגות בים התיכון וגם גרו בה במעגנת הקישון.
בשנת 2008 יצא ניצן עם אשתו נורית להפלגה ארוכה על היאכטה המשפחתית.
ההפלגה ארכה 11 חודשים כולל חציית הים התיכון והאוקיינוס אוקיינוס האטלנטי לבליז, גואטמלה, מקסיקו, איי בהאמה, ברמודה.
חציה חזרה ל גיברלטר וחזרה לחיפה.
דייג - בנוסף לשייט היה לניצן תחביב של דייג לשימוש עצמי ב, השלל מצא את דרכו ישר למחבת.
צילום - תחביב אחר שהיה לניצן כל השנים צילום סרטים ותמונות.
מדי פעם היה מפתיע חברים עם סרט המזכיר הפלגות נשכחות.
ספינת הסער החמשית אח"י חיפה (ס-322) יוצאת משרבורג אוקטובר 1968.
ספינת הסער הששית אח"י עכו (ס-323) יוצאת משרבורג ינואר 1969.
אימונים ראשונים בשייטת ספינות הטילים 1971.
מכתב פרידה מצוות אח"י עכו, 12 ביוני 1970, באתר משמר המורשת הימית.
סגירת מעגל פיקודית אל"ם יעקב ניצן שהיה מפקדה הראשון של אח"י עכו ...היה גם מפקדה האחרון, "בין גלים", מאי 2009, עמ' 29–30.
אורנה אדן, הים השמים אתה והיכטה, מעריב לצפוניים 5 בפברואר 1988 עמ' 22.
איתמר גיא, קצין למופת, תמצית שירותו הצבאי של אל"ם מיל' יעקב ניצן "בין גלים", מאי 2009, עמ' 35.
עמוס רולניק, הם עשו את זה, צוותי הסטי"לים שתקפו מתקנים בסוריה ובמצרים, במחנה
יצהר פורת, מסע לילי בספינת טילים -
בנימין לנדאו, הפלגתי בספינת טילים -
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1935 ולמד באוניברסיטה העברית מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים.
התגורר בפלורנטין והיה מפקד בהגנה בחי"ש תל אביב.
במלחמת העצמאות הוא היה קצין מנהלה בחטיבת גבעתי.
בתחילת 1952 מונה לסגן מנהל אדמיניסטרטיבי של תה"ל.
בהמשך היה עובד מנהלתי בכיר במשרד הביטחון.
בראשית 1958 מונה לממונה על הכספים והמינהל בקונסוליה הישראלית בניו יורק.
בתפקידו זה, היה אחראי מנהלתי על הנציגויות הישראליות ברחבי ארצות הברית ויבשת אמריקה.
הוא שב לישראל באוקטובר 1961 ובדצמבר 1961 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ לענייני מנהל.
ביולי 1965 יצא לגרמניה להכין את הקמת שגרירות ישראל בבון.
בסוף 1967 הוא סיים את תפקידו כסמנכ"ל משרד החוץ והגיש מועמדות להיות נציב שירות המדינה.
באפריל 1968 החליטה הממשלה על מינויו לנציב שירות המדינה החל מיוני 1968. בשנת 1969 הוא חתם על תקנות המאפשרות לעובד מדינה להמשיך לעבוד לאחר הגעה לגיל הפנסיה במשך עד שנתיים נוספות, גם אם אינו נחשב עובד חיוני.
במסגרת תפקידו עמד ניצן בראש ועדה לבדיקת ההוראות לגבי פעילות פוליטית של עובדי מדינה שהוקמה בסוף 1971. ניצן סיים את כהונתו לאחר המהפך ועלו טענות שהוא הודח.
ניצן הכחיש טענות אלו וטען שביקש לסיים את כהונתו עוד לפני הבחירות.
באוקטובר 1977 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של עמידר.
בשנת 1946 נשא לאשה את חוה ברלב, ממנה התאלמן ב-2010. לבני הזוג נולדו שתי בנות רויטל (טלי) גרוס, שהייתה פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ותמי אליאב.
נפטר ביוני 2015, והובא למנוחות לצד אשתו חווה בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.
יעקב סגל (1903- 6 בינואר 1978) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בית משפט השלום בתל אביב.
בשנת 1906 הגיע עם משפחתו לראשון לציון.
למד בבית הספר חביב במושבה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנים 1924–1925 למד משפטים באוניברסיטה בטורינו, איטליה.
לאחר שובו ארצה, המשיך את לימודיו בבית ספר הגבוה למשפטים של הממשל הבריטי בירושלים.
ב-1929 הוא הוסמך כעורך דין.
עם נישואיו לעדה (לבית סימינובסקי), ב-1930, עבר לתל אביב, שם עבד כעורך דין עצמאי.
עד שנת 1957 עסק בעריכת דין בתל אביב, בין שאר ענפי המקצוע עסק בעיקר במשפטים אזרחיים ופליליים ובענייני מקרקעין.
בשנת 1957 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום, ו-3 שנים לאחר מכן התמנה לנשיא בית משפט השלום של מחוז תל אביב, עד לפרישתו ב-1973.
היה פעיל בתנועות הצופים ומכבי.
כיהן כיושב ראש המכבי וכיושב ראש בית הדין העליון של הסתדרות המכבי בארץ ישראל ושל המכבי העולמי.
כמו כן, סגל היה חבר הוועדה העליונה של התאחדות הכדורגל בארץ ישראל ושל בית הדין העליון של ההתאחדות.
בנוסף, עם הקמתה ב-1922, שימש סגל כיושב ראש קבוצת ספורט "היעלים".
היה חבר הוועד הפועל של התאחדות הציונים הכלליים בארץ ישראל וחבר הוועד העירוני של ההתאחדות בתל אביב.
חבר בבני ברית ואח ב"לשכת בצלאל" של הבונים החופשיים, שהייתה לשכת בת של "לשכת הכוכב מס' 13",סגל ייסד את לשכות ביל"ו מס' 33, ולשכת עין הקורא מס' 49, כיהן כנשיא בצלאל, ביל"ו ועין הקורא, ולאחר מכן כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של מסדר הבונים החופשים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה כיהן כמנהל אגף ההפקעות והפיצויים במשרד הביטחון.
לאחר מותו, בהתאם לצוואתו, הוקמה קרן מלגות לתלמידים מיעוטי יכולת בראשון לציון לצורך לימודים תיכוניים וגבוהים.
בעיר ראשון לציון הוקם גן לזכרו "גן השופט יעקב סגל".
יעקב נתנאלי-רותמן (14 באפריל 1892–7 באוגוסט 1962) היה פעיל בתחום החינוך והתרבות העבריים בגליציה, סופר, משורר מתרגם ועורך.
יעקב נתנאלי (רותמן) נולד בברודי, שבגליציה (כיום אוקראינה) בי"ז בניסן תרנ"ב, 14 באפריל 1892 למשפחה חסידית מדובנא.
קיבל חינוך מסורתי ולמד מפי טובי המורים באותה תקופה.
עמד למבחן הבגרות בגימנסיה קלאסית בעיר טישין, וקיבל דיפלומה להוראה תיכונית באוניברסיטה בלבוב.
מגיל צעיר עסק בפעילות עברית-חינוכית וציונית (בדובנא, ברודי ועוד).
לאחר מלחמת העולם הראשונה עסק בהוראה בקיילצה, קובל ומ-1929 בלבוב, בה ניהל בין היתר את הסמינריון העברי למורים ומורות.
כל השנים עסק בפעילות ציונית ובמיוחד במסגרת התנועה הרוויזיוניסטית.
לוחם להחייאת השפה והתרבות העברית באוסטריה, רוסיה ופולין.
ממניחי היסוד להסתדרות "תרבות" בפולין.
נתנאלי, שהיה מורה לעברית עוד טרם עלייתו ארצה, עלה ארצה ב-1935 ועסק בהוראה בבתי-ספר תיכוניים בתל אביב עד לפרישתו ב-1954. בשנת 1944 שימש מורה ומחנך בבית ספר אחד העם ולאחרונה היה מנהל הגימנסיה סוקולוב-לאור ביפו.
(בית עלי ביבי, כיום בית הספר הדמוקרטי יאפא) .
היה אח והנשיא התשיעי בלשכת הכוכב מס' 13, של הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
פעילותו הספרותית החלה בפרסום שירים ב"התקופה" (כרך י"ב) בשנים 24–1922, ומאז השתתף בקביעות ופרסם שירים ב"הדים", "היום", "הצפירה", "סנה", ובכתבי העת הספרותיים בארץ, וכן מאמרים ורשימות בענייני חינוך, תרבות ועוד.
בחייו יצאה הבלדה "במצעד הכבד" (על מובטלים בלבוב, תש"ד).
לאחר מותו יצאה לאור אסופת שיריו "מזמור ומצעד", בצירוף מסת מבוא מאת דב סדן (1963).
נתנאלי עסק גם בתרגום לעברית וערך בלבוב ירחון ספרותי בשם "הסולל" (תרצ"ג-תרצ"ד).
התחתן עם חנה לבית רוזנבליט.
נתנאלי נפטר בתל אביב בז' באב תשכ"ב, 7 באוגוסט 1962. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
במצעד הכבד: בלדה על מובטלים בעיר לבוב (תל אביב : גויל, תש"ד)
לעולה ולמעפיל : ספר למוד השפה העברית לבוגרים מתחילים ומתקדמים / יוחנן יעקבוב ; בהשתתפות י.
נתנאלי-רותמן (תל אביב : מסרת, תש"ז)
מזמור ומצעד : שירים (תל אביב : עם ומדינה, 1963)
הסולל : קובץ ספרותי (לבוב, תרצ"ג-תרצ"ד)
באין נקם / יעקב מלטיאל (תל אביב : עם עובד, תש"ז) <תרגום מכתב יד בפולנית>
בין המצרים : רומן / אבנר נחושתן (אלפרד קופפרברג) (תל אביב : שלום בלומנטל, 1949)
יעקב נפרסטק (נולד ב-27 בספטמבר 1948) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית, בראומטולוגיה, באימונולוגיה קלינית ואלרגיה.
עמד בראש האגף הפנימי במרכז הרפואי הדסה.
משמש כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
במלחמת יום כיפור שימש רופא גדודי ב"כוח עמוס" בחטיבה 7 שהשתתף בהבקעה במובלעת הסורית ובכיבוש מזרעת בית ג'אן.
שימש מפקד פלוגה במילואים ובהמשך כרמ"ט אגד לוגיסטי אוגדתי באוגדת שריון ובתפקידי פיקוד ומטה בדרגת סגן אלוף.
נפרסטק סיים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בשנת 1972. בהמשך התמחה ברפואה פנימית, ראומטולוגיה ואימונולוגיה קלינית ואלרגיה.
השתלם כעמית מחקר במכון ויצמן למדע ברחובות, ובאוניברסיטת Tufts בבוסטון.
שימש פרופסור אורח ב-NIH - מכוני הבריאות הלאומיים בבתסדה מרילנד, באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה ובמכון ויצמן למדע ברחובות.
הקים את האגף הפנימי בבית החולים הדסה ועמד בראשו בשנים 2000–2013. האגף הוא מבנה ארגוני ייחודי בארץ המאחד את כל מחלקות האשפוז הפנימיות עם מקצועות העל הפנימיים תחת קורת גג ניהולית אחת.
30 מתלמידיו של נפרסטק משמשים היום כמנהלי מחלקות ויחידות בישראל ומחוצה לה.
משנת 1988 עמד בראש הקתדרה על שם לייפרמן לאוסטאופורוזיס וארתריטיס.
בין השנים 1996–2000 עמד בראש ועדת ההוראה של הפקולטה לרפואה בירושלים.
בתפקידו זה חיבר את מסמך "הבטחת תלמידי הרפואה", הבטחה הנישאת מאז מדי שנה על ידי תלמידי הרפואה בפקולטה במסגרת טקס "החלוק הלבן" בכניסתם ללימודים הקליניים.
בשנים 2013–2014 שימש משנה למנכ"ל הדסה למחקר ואקדמיה.
עומד בראש ועדת הלסינקי הלאומית לטיפול תאִי ובראש ועדת ההלסינקי הלאומית לטיפול גנִי.
ביחד עם חברי הוועדות יצר את הכללים המקצועיים והאתיים לניהול ניסויים קליניים בתרפיות מתקדמות בישראל.
משנת 2014 עומד בראש תוכנית תואר שני למנהל מערכות בריאות במכללת רמת-גן.
בשנת 2015 הקים ביחד עם פרופסור גבי ברבש את חברת קונסיליום לייעוץ רפואי.
משנת 2019 משמש המנהל המדעי של מכון המחקר של קופת חולים מאוחדת, העוסק ברפואה אישית ובמחקר המבוסס על ביג דאטה.
גר בתל אביב-יפו, נשוי לאלה נפרסטק, פרופסור להמטולוגיה.
בשנת 1979 השתתף במשלחת הסיוע הישראלית הראשונה לסיוע לפליטי קמבודיה במחנה הפליטים ב-סא קאאו בתאילנד.
ב-2004 שימש שליח משרד החוץ ויועץ לממשלת גיאנה הבריטית להקמת מחלקות פנימיות ותפעולן.
שימש כחבר בוועדות סל הבריאות של משרד הבריאות.
בשנת 1979, ביחד עם ד"ר אלה נפרסטק, ביצע בהדסה את השתלת מח עצם הראשונה בארץ.
עמד בראש קבוצת מחקר העוסקת בחקר מחלות אוטואימוניות, תוך מתן דגש על Bench to bedside research וניסיון מתמשך לתרגם את תוצאות המחקר לכיוונים יישומיים בחולים עם מחלות אוטואימוניות, כגון זאבת אדמנתית מערכתית, ודלקת מפרקים ראומטואידית.
קבוצת המחקר בראשו פרסמה למעלה מ-130 פרסומים, שזכו ללמעלה מ-5000 ציטוטים בספרות המדעית.
במימון קרן הורוביץ' הקים מיזם להקמת רשומה לאומית לחולי לופוס, SLERI ISRAEL, המאחדת את המידע על חולי הלופוס בכל המרכזים הרפואיים בארץ כבסיס למחקר להבנת המחלה.
על בסיס עבודת המחקר שלו רשם 16 פטנטים בתחומי הטיפולים הרפואיים.
נפרסטק הקים ושימש כמדען הראשי בכמה חברות הזנק, כגון ורטו מדיקל (Verto Medical), ופרוטאב (Therapeutic Protab), לפיתוח טיפולים חדשניים לזאבת אדמנתית מערכתית, דלקת מפרקים שגרונתית ומחלת מעי דלקתית.
ביחד עם ד"ר רפי הופשטיין הקים ושימש כחבר בוועדה המדעית של הדסית, Hadassit Bio Holding ltd - חברה בורסאית שאיגדה חברות ביו-הייטק של בית החולים הדסה.
מודל ייחודי שבו חברת tech transfer של בית חולים מגייסת כסף בבורסה.
המודל שימש מקור לחיקוי למרכזים רפואיים אקדמיים אחרים בעולם.
נפרסטק יזם והקים בהדסה את (clinical research center (CRC לקידום מחקרים קליניים בפאזה ראשונה.
בשנת 2012 עמד בראש כנס ים המלח של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות על רפואה מותאמת אישית.
בשנת 1993 קיבל את פרס טבע למחקר רפואי.
בשנת 2011 קיבל את פרס סמואל ופאולה אלקלס על מצוינות במחקר רפואי.
יעקב "יענקל'ה" נחמיאס (16 בפברואר 1922–2006) היה קצין צה"ל, ששירת במגוון תפקידים באגף המודיעין ובמוסד, בהם מפקד יחידה 560 ומפקד יחידת חצב.
לאחר שחרורו שירת כקצין מודיעין במשטרת ישראל.
נחמיאס נולד בנס ציונה וגדל בראשון לציון, הוא למד בבית הספר חביב ובלרנקה שבקפריסין.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה א' בגדוד 52 של חטיבת גבעתי.
באפריל 1948 פיקד על סבלי חומרי הנפץ במתקפה על מפקדת חסן סלאמה.
בהמשך המלחמה השתתף בקרבות על משלטי חוליקאת.
לאחר המלחמה שימש מפקד גוש יואב וגוש מגן.
ב-1955 עבר לאגף המודיעין, הוא שירת ביחידה 504 כמפעיל סוכנים בגזרות ירדן ומצרים, פיקד על בסיס קת"ם דרום, השתתף במבצע חיסולו של מוסטפא חאפז והיה מפעילו של וולפגנג לוץ.
בשנות השישים הושאל מאגף המודיעין למוסד, בו שירת ביחידת "קיסריה" ושהה מחוץ לישראל.
לאחר סיום משימותיו במוסד חזר לשירות באמ"ן, הוא עסק ופיתח את תחום חקירת השבויים, פיתח את תחום הלוחמה הפסיכולוגית והקים את יחידה 560 לפעילות בנושאים אלו.
בזכות מיסוד תחום חקירת השבויים בצבא כונו חוקרי השבויים "הילדים של יענקל'ה".
בתקופתו כמפקד היחידה צורפו חוקרי שבויים מטעם היחידה ליחידות החוד של הצבא, הוקם מתקן "עדן", מתקן ייעודי לחקירות, ומוסדה הכשרתם של טייסי חיל האוויר להתמודדות עם חקירות בשבי.
בשנים 1970–1974 פיקד על יחידת חצב בתחום המודיעין הגלוי.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הקימה היחידה בפיקודו בסיס קדמי בשדה התעופה פאיד ממערב לתעלת סואץ.
לאחר שחרורו הצטרף למשטרת ישראל שם פעל כסגנו של קצין מודיעין ראשי סמי נחמיאס, בתחום המלחמה בפשע המאורגן.
חיבר תזכיר על מצב הפשע המאורגן בישראל ודרכי הטיפול בו, שממנו עלתה תמונה קשה של התמודדות לקויה ביותר של המשטרה בפשע המאורגן.
הוא התפטר מהמשטרה לאחר שחש שראשיה לא פועלים נגד פעילות זו.
במחצית השנייה של שנות השמונים, שימש כיועצו לענייני מיעוטים של שר התעשייה והמסחר אריאל שרון ופעל בתחום קידום התעשייה במגזר הלא יהודי.
הוא כיהן כיושב ראש הוועדה החקלאית בראשון לציון.
גדוד 52 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות תש"ח-1948
נפטר בשנת 2006 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון .
נחמיאס היה נשוי ואב לשתי בנות ושני בנים.
יעקב סדלר (באנגלית Sedlar; נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא במאי ומפיק סרטים קרואטי, לשעבר נספח תרבות מטעם ממשלתו של פרניו טוג'מן בשנות ה-90. סרטיו הם סרטי תעמולה של לאומנות קרואטית.
סרטו הדוקומנטרי "יאסנובאץ – האמת" עורר מחלוקת וגינויים על כך שמזער והכחיש את הפשעים שבוצעו במחנה הריכוז יאסנובאץ על ידי אנשי ארגון אוסטשה במלחמת העולם השנייה ולעומת זאת התמקד בפשעים שלכאורה בוצעו נגד קרואטים על ידי פרטיזנים קומוניסטים במחנה לאחר המלחמה.
בנוסף, הסרט מאשים פקידים, אינטלקטואלים, היסטוריונים ועיתונאים קרואטים בעבר ובהווה בהסרת האמת ומכנה אותם "לאומנים יוגוסלבים".
סדלר נולד בספליט, קרואטיה ב-1952. ב-1972 הוא עבר לזגרב, שם למד שפות יוגוסלביות, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת זגרב.
לאחר שהשלים את לימודי ב-1977, הוא נרשם לאקדמיה לאומניות המשחק בה למד תיאטרון ובימוי סרטי קולנוע.
סדלר היה "התועמלן הראשי" בזמן מלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90, לפי ההיסטוריון וייקוסלאב פריצה.
הוא התפרסם בזכות סרטים כגון "מדונה" (בקרואטית Gospa) ו"ארבע על ארבע" (בקרואטית Četverored), שמציגים את האירועים במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה מזווית קרואטית לאומנית.
סדלר גם ביים כמה סרטים דוקומנטריים המהללים את הנשיא הראשון של קרואטיה העצמאית, פרניו טוג'מן ומפלגת הימין שבראשה עמד, מפלגת האיחוד הדמוקרטי של קרואטיה (בקרואטית Hrvatska Demokratska zajednica; HDZ).
בניסיון להגדיל את אמינותם של הסרטים מחוץ לקרואטיה, חלק מהם לוו בקריינות באנגלית מפי השחקן מרטין שין.
ב-1996, טוג'מן שכנע אותו להתמנות לנספח התרבות הראשון של קרואטיה בארצות הברית (ניו יורק), בה שהה עד שנת 2000. בשנים אלה הוא התניע פרויקטים שונים וארגן אירועים רבים לקידום התרבות הקרואטית.
ג'ו טריפצ'יק, שנשכר כדי לכתוב את הביוגרפיה הרשמית של טוג'מן וביים יחד עם סדלר את הסרט "טוג'מן" (אף על פי שטריפצ'יק טוען שהוא כמעט ולא השתתף בעבודה על הסרט והופתע לראות את שמו חתום עליו), מתאר את סדלר כ"לני ריפנשטל של קרואטיה – אבל ללא הכישרון".
לאחר שובו מארצות הברית בשנת 2000, הממשלה החדשה בקרואטיה הדיחה אותו.
כיום הוא מועסק כיועץ תקשורת בתיאטרון הלאומי הקרואטי בזגרב.
סדלר הואשם בפוליטיזציה ובלאומנות בסרטיו.
ב-4 באפריל בשנת 2016 יצא לאקרנים סרטו "יאסנובאץ – האמת".
הסרט עוסק בהסתרה לכאורה של פשעים שכביכול בוצעו במחנה הריכוז יאסנובאץ על ידי הממשלה הקומוניסטית של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בין השנים 1945 ל-1951, לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסרט מכחיש וממזער את שואת היהודים בקרואטיה ואת הג'נוסייד באוכלוסייה הסרבית בקרואטיה בתקופת המלחמה.
נטען בו שמספר הקורבנות נופח במכוון על ידי השלטונות לאחר המלחמה, כחלק מתעמולה קומוניסטית.
לקראת סוף הסרט, סדלר עובר לעסוק בעת הנוכחית ומזכיר את שמותיהם של אנשי שמאל שלכאורה עוסקים ב"הסתרת פשעי הקומוניסטים" (בהם נשיאי קרואטיה לשעבר סטייפן מסיץ' ואיוו יוסיפוביץ' וחבר הפרלמנט מילורד פופוואץ') ועיתונאים שונים שלכאורה מסייעים להם, בצורה שנראית מגמתית ולא רלוונטית לנושא הסרט, שנועדה "לסמן" אנשים שסדלר מצא פגם בהתנהלותם.
ההיסיטוריון הקרואטי סלבקו גולדשטיין אמר שהסרט "מלא בחצאי אמיתות, שקרים וזיופים" ושאזכור השמות בסופו נועד לשמש כ"צו מעצר מיידי וכתב אישום נגד אותם אישים".
העיתונאי ולדימיר מאטיזניץ' כתב בעיתון היומי "סלובודנה דלמצ'יה" שהסרט "לא מוכיח שלאחר השחרור, הפרטיזנים ביצעו הוצאות המוניות להורג של האסירים, או שמחנה יאסנובאץ שימש רק כמחנה עבודה ומעצר", כפי שנטען בסרט.
מחלוקת נוספת סביב הסרט התעוררה בעקבות הצגתה בסרט של כותרת מהעיתון "ויישניק" מ-1945, לפיה גופות שהושלכו לנהר סאווה הגיעו לזגרב מכיוון יאסנובאץ.
לאחר בכורת הסרט, העיתונאי לוברו קרניץ' בדק את כל כותרות העיתונים ממאי 1945 בארכיון המדינה בזגרב וגילה שכותרת כזאת אינה קיימת.
בבחינה מדוקדקת קרניץ' גילה שהכותרת זויפה, ככל הנראה באמצעות "פוטושופ".
לדברי עו"ד וליקו מילייביץ' לאחר חשיפת הפרשה, סדלר יכול למצוא את עצמו מאחורי סורג ובריח באשמת זיוף, הכחשת פשע והסתה נגד פוליטיקאים ועיתונאים.
באפריל 2017, "מרכז שמעון ויזנטל" שלח מכתב למועצת העיר זגרב, שהתקבל מד"ר רוברט רוזט, אז מנהל הספריות של "יד ושם" במכתב, רוזט ציין שאף על פי שסרטים של סדלר נמצאים ב"מרכז הצפייה" של "יד ושם", אין בכך כל אישור לאמיתות תוכנם.
" מרכז ויזנטל" הפציר במועצת זגרב לבטל הענקת פרס מטעמה לסדלר, שהתבסס בין השאר על השימוש של "יד ושם" בסרטים.
למרות הניסיון של "יד ושם" להרחיק את עצמו מסדלר, הבמאי לא נרתע מלהמשיך ולעשות שימוש במוסד כדי לתת לגיטיצמיה לערך ההיסטורי לכאורה של סרטיו.
בשנת 2000 נפתחה נגד סדלר חקירת משטרה בחשד לביצוע כמה עבירות פליליות.
סדלר תואר במגזין המשפיע "נאסיונל" כ"זייפן, נוכל מניפולטר ועסקן שהוקע ברבים".
ב-2004 פורסם שלסדלר חוב של כמעט 5,000 דולר בגין כרטיסי חניה שלא שולמו.
ב-2018, אוסטרליה החליטה לבטל את הוויזה שניתה לו.
יעקב סגיב (נולד בפברואר 1945) הוא פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע, חתן פרס קוולי לשנת 2022.
יעקב סגיב נולד בשנת 1945 ביאשי שברומניה, בשם ינקו מררו, בן יחיד להורים ניצולי השואה.
בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לעיר רומאן שבחבל מולדובה.
בשנת 1961 עלה לישראל עם משפחתו, והם השתקעו בפרדס חנה.
בשנת 1964, עם סיום לימודיו בתיכון, התגייס לחיל התותחנים, ובשנת 1966 השתחרר משירות חובה בצה"ל.
בשירות המילואים לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1969 קיבל תואר ראשון בכימיה ובפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עוד לפני סיום לימודיו, בקיץ 1968, השתתף בתוכנית קיץ של מכון ויצמן למדע בהדרכתו של ד"ר אמנון יוגב.
פעילות זו הניבה את המאמר המדעי הראשון שסגיב נמנה עם החתומים עליו.
הוא המשיך בלימודים במכון ויצמן למדע, ובשנת 1976 קיבל תואר דוקטור לכימיה, על עבודה בהדרכתם של אמנון יוגב ויהודה מזור.
את הפוסט דוקטורט עשה ב מכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית בגטינגן שבגרמניה, בהדרכתו של הנס קון.
בעבודתו שם הניח את היסודות לתחום המחקר של התארגנות עצמית של חד-שכבות מולקולריות.
בספטמבר 1978 שב לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע.
במעבדתו שם ביסס את תחום המחקר של התארגנות עצמית של חד-שכבות מולקולריות במאמרים שפרסם בשנת 1983. בשנת 2004 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לכימיה מולקולרית ולמדע חומרים.
בשנת 2005 זכה בפרס הצטיינות מהחברה הישראלית לכימיה.
בשנת 2010 זכה בפרס קולטהוף לכימיה מהטכניון.
בשנת 2022 קיבל (יחד עם הפרופסורים ג'ורג' ויטסידס מאוניברסיטת הרווארד, דייוויד אלארה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה וראלף נוזו מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין) בפרס קוולי, על "עבודתו החלוצית בתחום ההתארגנות העצמית של חד-שכבות מולקולריות על-גבי משטחים מוצקים אשר מאפשרת לשלוט ולהשפיע על תכונות פני שטח".
נישא בשנת 1968, ולזוג נולדו שני ילדים.
לאחר שהתגרש נישא בשנית למי שהייתה דוקטורנטית שלו, רבקה מעוז, שהמשיכה כשותפתו למחקר.
רבי יעקב נורטהויזן (נהרג בט"ז באייר ה'ק"ט, 1349) היה מחכמי אשכנז במחצית הראשונה של המאה ה-14, ושימש ראש ישיבה בנורדהאוזן.
ככל הנראה, הוא מחברם של פסקי התוספות המודפסים במהדורות התלמוד הבבלי.
על פי המשוער, היה מצעירי תלמידיו של מהר"ם מרוטנבורג, בסוף ימיו של האחרון.
תיאור מפורט של מותו על קידוש השם עם ישיבתו ובני קהילתו בגזרות ק"ט בימי המוות השחור, השתמר ונכלל בספר "מנהגות וורמייזא":
יש שהחליפו את ר"י נורטהויזן מחבר פסקי תוספות בחכם נוסף בשם זה שחי בדור שלאחריו במגנצא.
יעקב סולימן הוא שחקן טניס שולחן פאראלימפי לשעבר.
סולימאן חבר בית הלוחם בתל אביב.
באליפות ישראל בטניס שולחן לנכים לשנת 1987 זכה במדליית זהב.
ב התחרה בדרגת נכות 4 בטורניר היחידים ולא התקדם מעבר לשלב המוקדמות.
באליפות ישראל בטניס שולחן לנכים לשנת 1989 זכה במדליית זהב.
ב התחרה בדרגת נכות 5 בתחרויות היחידים.
בטורניר היחידים בדרגת הנכות שלו ובטורניר הפתוח ליחידים בדרגות נכות 1–5 לא התקדם מעבר לשלבים המוקדמים.
בשנת 2000 התחרה בגביע המזרח התיכון וזכה בשתי מדליות ארד: ביחידים דרגת נכות 4 ובזוגות דרגת נכות 5. בשנת 2002 זכה במדליית ארד באליפות איטליה הפתוחה ובשנת 2007 זכה במדליית ארד באליפות רומניה הפתוחה.
במאה ה-21 שמר על דירוג עולמי גבוה ובשנת 2001 היה במקום ה-29 בין מתחרי דרגת נכות 4.
יעקב נוי (נולד ב-1947) הוא שחקן, פנטומימאי, וסופר ישראלי.
נוי נולד בפולין, עלה ארצה ב-1957 והתחנך בקיבוץ שפיים.
נוי הוא פנטומימאי מגיל 15. נוי היה בלהקה צבאית עם מתי כספי וגד אורון.
במסגרת שירותם הצבאי הקימו את הלהקה "שלושת השמנים" וביצעו חוץ משירים גם מערכונים ופנטומימה.
יותר מאוחר אחרי כשהלהקה התפרקה נוי הגה רעיון להקים להקה חדשה ובין 1970 ל-1972 הקים איתם גם הלהקה "לא אכפת להם" ותרם חלק נכבד בהרכבת התכנית.
וכתב שלושה שירים פרי עטו.
ב-1971 השתתפה הלהקה בתוכנית טלוויזיה לפורים בשם "חור כרפס ותכלת" והלהקה הצטלמה בקליפ משעשע לשיר "שושנת יעקב" שהלחין מחדש מתי כספי.
באותה השנה השתתפה השלישייה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"א עם השיר "ציפורים בראש".
לאחר מכן צולמה תוכנית טלוויזיה עם רבקה מיכאלי (כזמרת) שבה השתתפה גם השלישייה בשירים ובריקודים, והופיעו בתוכנית הרדיו שהנחה שייקה אופיר "שלכם לשעה קלה".
לאחר פרישתו של מתי כספי משלישית "לא אכפת להם" פנה לקריירת סולו, והחליף אותו דני עמיהוד, הלהקה הקליטה מספר שירים בניסיון לשחזר את ההצלחה של קודמו, אך השירים לא עוררו עניין כלשהו.
אחד הסיבות שהלהקה התפרקה כי נוי עזב את הארץ.
בשנת 1970 השתתף בתוכניתה "מעוז א' א'", מתוכנית זו הצליח השיר שכתב "אני אצבוט לך", שהגיע למקום ה־19 במצעד השנתי של 1971.
בשנת 1971 שיחק ושר את שיר הנושא של הסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתפקיד פרויקה, פושע, אחד מעוזריו של אלימלך זורקין מכנופיית "המטפחת השחורה".
באותה השנה שיחק בסרט "השוטר אזולאי" בתפקיד עבריין.
בנוסף באותה השנה השתתף בסרט "מלכת הכביש" בתפקיד אנס.
כמו כן באותה השנה הופיע בסדרה "סמי וסוסו" ששודרה בטלוויזיה הישראלית שיחק בתפקיד צלם.
בנוסף באותה השנה שיחק בהצגה לילדים "לאסי שובי הביתה".
נוי כתב את הספר מן המקורות על רשות הרבים.
על שמו קרוי רחוב בעיר אשקלון.
יעקב נויגבורן הוא שופט בדימוס שכיהן כשופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
נולד בארצות הברית בשנת 1939. למד תואר ראשון בספרות, אנגלית והיסטוריה באוניברסיטת ניו יורק אותו השלים ב-1960, וב-1963 סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1965–1967 התמחה במשרד עורכי דין והוסמך לעריכת דין ולאחר מכן עסק בהוראת משפטים באוניברסיטת ניו-יורק.
בשנת 1969 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת ניו-יורק.
בין השנים 1969–1973 שימש כמדריך בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1973–1976 עבד במשרד המשפטים כמנהל לשכת הסיוע המשפטי ברמלה.
בשנת 1976 מונה לכהן כרשם בביתה דין האזורי לעבודה בירושלים.
בשנת 1979 מונה לשופט בבית הדין ובאפריל 1987 מונה לכהן כשופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
ב-31 באוגוסט 2004 פרש לגמלאות.
בין ההליכים בהם דן ניתן למנות את שביתת האחיות בשנת 1986 ושביתת עובדי המנהל והמשק בבתי החולים הממשלתיים בשנת 1987. כמו כן דן בשביתות של עובדי רשות השידור, ואף הורה על מעצר חברי הוועד, ובשביתה של עובדי בתי המשפט.
בשנת 2001 קבע כי אין די בהוצאת תלוש שכר לקביעת יחסי עובד-מעסיק.
ב-2002 דחה תביעה של גמלאים מנמל חיפה לכלול רכיבי שכר ששולמו בגין הליך התייעלות בחישוב הפנסיה שלהם.
יעקב איסייביץ' ניישטדט היה מבכירי השחמטאים בישראל ומחבר רבי מכר בתחום ספרות השחמט.