tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2010 סיכם אסולין על מעברו למנצ'סטר סיטי, וב-13 בדצמבר 2010 חתם רשמית על חוזה לשחק בקבוצה במשך שנתיים וחצי.
אסולין לא שיחק במדי הקבוצה במשחק רשמי, ובפברואר 2012 עבר בהשאלה לקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מליגת המשנה האנגלית.
ב-11 ביולי 2012 חתם אסולין לעונה אחת בראסינג סנטנדר מהליגה השנייה בספרד, ובעונה זו ערך 27 הופעות ליגה במדי הקבוצה וכבש שלושה שערים.
ב-5 ביולי 2013 חתם אסולין לשלוש שנים בגרנדה מליגת העל הספרדית, והושאל לעונה אחת לקבוצת הרקולס אליקנטה מהליגה השנייה.
בעונה זו כבש שלושה שערי ליגה ב-32 הופעות, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה השלישית.
ב-15 באוגוסט 2014 חתם אסולין לשנה עם אופציה לשנה נוספת במיורקה מליגת המשנה בספרד.
ב-23 באוגוסט 2014 ערך אסולין את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשעלה כמחליף בדקה ה-65 בהפסד 1–2 לריאל ואיאדוליד, ובסך הכל ערך עד תום העונה שבע הופעות בכל המסגרות.
ב-4 בינואר 2016 הצטרף אסולין לראשונה למועדון ישראלי, כאשר חתם על חוזה לעונה וחצי בהפועל תל אביב.
ב-16 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 0–1 להפועל כפר סבא באצטדיון בלומפילד.
בסך הכל שותף בשבעה משחקים בליגת העל במדי הפועל תל אביב, בכולם עלה מהספסל, ובתום עונת 2015/2016 שוחרר מהמועדון.
ב-10 באוגוסט 2016 חזר אסולין לספרד וחתם לעונה בסבאדל מהליגה הספרדית השלישית.
ב-30 בינואר 2018 שוחרר מהמועדון.
ב-13 בפברואר 2018 חתם אסולין בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית, אך ב-30 במרץ 2018 שוחרר מהקבוצה מסיבות אישיות, לאחר ששיחק במדיה 46 דקות בלבד, ולא חזר לשחק עד תום העונה.
לאחר שנה וחצי שלא שיחק, ב-26 בספטמבר 2019 חתם אסולין בקבוצת פוליטכניקה יאשי מליגת העל הרומנית, ב-24 בדצמבר 2020 שוחרר מהקבוצה.
ב-13 בפברואר 2021 חתם אסולין בקבוצת קרמה מהליגה הרביעית האיטלקית.
ב-6 בינואר 2022 חתם באוניפומציה מהליגה הרביעית האיטלקית.
לזכותו של אסולין 22 הופעות בנבחרת הצעירה של ישראל.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך במשחק ידידות מול נבחרת צ'ילה ב-26 במרץ 2008, כשהוא עוד לא בן 17 שנים.
בכך שבר אסולין את שיאו של דניאל דניאלי והפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות נבחרת ישראל.
הליגה הספרדית הרביעית בכדורגל (1): 2007/08
גיא "גיאגיא" אסיף (נולד ב-16 במרץ 1967) הוא עיתונאי, עורך, כותב, יזם ומוזיקאי ישראלי.
אסיף החל את דרכו העיתונאית בעיתון "העיר", שם שימש ככתב תרבות.
ב-1990 עבר לעיתון "חדשות", שם כתב וערך יחד עם העיתונאי עמית שהם את "הבננה העברית", מדור ביקורת שבועי שעסק במוזיקה ישראלית.
המדור עורר עליו רבים מתעשיית המוזיקה הישראלית בשל הטון הביקורתי החריף, הלשון המשוחררת וההומור הבוטה שבו נקט.
ב"חדשות" ערך אסיף גם את "התוספת (של יום רביעי)", מוסף שבועי שערבל באופן חופשי תרבות, בידור ופנאי.
ב-1994 הקים יחד עם גל אוחובסקי והסופרת תמר גלבץ את "תרבות מעריב", מוסף התרבות השבועי של מעריב.
אסיף שימש במשך שנים כאחד מכתביו ומבקריו הראשיים של המוסף, כעורך המשנה שלו, ולבסוף גם כעורך הראשי.
המוסף הציג תערובת של כותבים ותיקים ומוערכים כדוד אבידן, מאיר ויזלטיר, אדם ברוך ויוסף אגסי וכותבים צעירים וחדשים כשמעון אדף, אתגר קרת, מאיה בקר, קרן ציטר, איתמר בן כנען, שי טובלי ואחרים.
במסגרת עבודתו במוסף פיתח אסיף את סגנון הכתיבה והעריכה הייחודיים לו, המושתתים על שבירה מתמדת של הקונבנציות הלשוניות והמבניות המוכרות לקורא ועל שימוש קבוע בהומור כערך מרכזי בהגשת הטקסט.
כך, למשל, נטרל את הקשר בין כיתובי התמונה במוסף למושאי התמונות, והפך את הכיתובים לכלי ביטוי הומוריסטי סאטירי משוחרר מכל אילוצים תוכניים.
מהלך דומה החיל על הכותרות שהופיעו במוסף.
מהלכים אלה עוררו התנגדות רבה הן במערכת העיתון והן מחוצה לה.
באחד הגיליונות האחרונים שערך התפרסמה ביקורת על תוכניתם הסאטירית של גיא מרוז ויוני להב, "המחשוף".
מתחת לתמונה שצורפה לביקורת כתב אסיף, "יוני להב וגיא מרוז.
מרוז ולהב איימו על מעריב בתביעה על סך 250 אלף שקלים בגין לשון הרע.
האיום מעולם לא התממש, והיועץ המשפטי של "מעריב" מאיר בלייך אף התראיין בעניין והצהיר: "אם אדם מופיע בתוכנית טלוויזיה ויורה בה לכל הכיוונים, שיצפה שבביקורת הנכתבת או נאמרת עליו ישחקו באותם כללים.
כיתוביו של גיא אסיף ידועים כלא שגרתיים.
הכיתוב הוא חלק מהקונטקסט של המגזין שלו ו"מעריב" אינו רואה בכיתובים כל עילה לעניין לשון הרע".
שבועיים מאוחר יותר פוטר אסיף מעבודתו כעורך המוסף.
במסגרת כתבותיו עשה אסיף שימוש בפסבדונים "גיאגיא", כינוי שדבק בו גם בחיים האמיתיים.
במדיה המשודרת היה אסיף מעורכי ומיוצרי "המעגל הקטן", תוכנית התרבות של ערוץ 2 בהגשת גל אוחובסקי.
כמו כן הפיק וביים כתבות עבור תוכנית התחקירים "עובדה", חדשות ערוץ 2 וחדשות ערוץ 10.
במקביל, באותן שנים, למד ולימד בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 הצטרף אסיף לאתר וואלה, כדי להקים שם את ערוצי התרבות והבידור.
וואלה תרבות ובידור הציג את דור הכותבים הראשון ש"גדל" באינטרנט הישראלי והתאפיין בטון תל אביבי, ביקורתי ושמאלי.
אסיף הפך את העיסוק בפוליטיקה לחלק בלתי נפרד מהנושאים השוטפים בהם עסק הערוץ, והקדיש מדורים מיוחדים קבועים, של העיתונאים דנה ספקטור (תחת השם פזית בניזרי) ושי גולדן, לביקורת ארסית על ידוענים ותרבות הידוענים.
מאוחר יותר, עם פרישתו של עופר שני מתפקידו כסמנכ"ל התוכן של האתר, התמנה אסיף לעורך הראשי של וואלה.
ב-2004 עזב אסיף את וואלה כדי לסייע בהקמת nrg מעריב, אתר הבית של עיתון מעריב.
אסיף פיקח על אפיון הערוצים השונים של האתר ושימש כעורך הראשי בחודשי ההרצה של האתר החדש.
בנוסף לערוצי התוכן הרגילים הציג nrg גם שורה של ערוצי תוכן חדשים, ביניהם ערוצי יהדות, ניו אייג', סטייל וברנז'ה.
אסיף הוא ממקימי ובעלי הסטארט אפ פולז בוטיק, רשת חברתית הפונה לקהילה הגלובאלית ומתרכזת בסקרים.
המשקיעים באתר הם אביב גלעדי, קבוצת רקאנטי וקרן ההון סיכון תמיר פישמן.
אסיף החל את דרכו המוזיקלית כנער, בלימודי גיטרה אצל אגון קרטן ומנשה בקיש.
מאוחר יותר, ובמקביל לפעילותו כעיתונאי ומבקר תרבות, החל לעבוד כתקליטן וכמוזיקאי, תוך שהוא טוען כי "מדובר למעשה בפעילויות זהות.
יצירת מוזיקה וכתיבה על מוזיקה".
ב-1991 אסיף יזם, יחד עם העיתונאי עמית שהם, את סדרת מסיבות הרטרו/דיסקו/סבנטיז הראשונות בישראל.
הסדרה נקראה "העתיד יעונן חלקית", והתרחשה מדי יום חמישי במועדון אליזבת ביפו שבבעלות אורי שטרק.
תקליטן הבית של המסיבות היה איתן תבור.
במסגרת "העתיד יעונן חלקית" יזם והפיק את המופע המשותף של צביקה פיק ונושאי המגבעת.
המופע תוכנן כערב חד-פעמי, אך הצלחתו הובילה למסע הופעות בן שנה וחצי.
הצלחתן הגדולה של המסיבות הובילה להוצאת אלבום אוסף באותו שם, בעריכת אסיף ושהם ("העתיד יעונן חלקית", פונוקול, 1992).
ב-1992 יזם עם עמית שהם גם את סדרת מסיבות האסיד האוס "סארטר לא היה בא", אשר במסגרתן יובא וניגן בקביעות לראשונה בישראל תקליטן זר.
כמו כן שימש אסיף כאחד מתקליטני הבית של מועדון "אלנבי 58".
באמצע שנות התשעים הקים אסיף יחד עם דביר וולק, יוצא להקת קנאק/פופ ולימים המפיק המוזיקלי של להקת פינג פונג, את הרכב האלקטרוניקה ביוניק.
ביוניק סירבו להתחייב לז'אנר אלקטרוני מסוים ויצרו במרחב מגוון של סגנונות: האוס, ג'אנגל, ברייקביט, רוק, טראנס ואמביאנט.
הצמד הקליט אלבום אחד, "Generation E", אותו הלחינו, הפיקו, ניגנו ובישלו לבד בביתם, בעזרת ציוד אולפן אלמנטרי (פונוקול).
בשנת 1997 הקים אסיף עם רועי ארד (צ'יקי), גם הוא עיתונאי ועורך תרבות, את להקת הפופ האלקטרונית פינג פונג.
השניים תרו אחרי זמרות, הקליטו תקופה עם השחקניות טינקרבל ואורלי ויינרמן, אך בסופו של דבר מצאו שפה משותפת עם יפעת "פיג'ויה" גלעדי ואהל עדן, שתיהן סטודנטיות לאמנות ומוזיקאיות.
הלהקה התפרסמה בשנת 2000, כשנבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון עם השיר "שמייח".
השיר היה המשך ישיר לפעילותם של אסיף וארד כעיתונאים, שבמהלכה נאבקו על מקומה של השמחה בשיח התרבותי הישראלי.
פינג פונג עוררה זעם רב, כשהחליטה לתת ביטוי ויזואלי למילות השיר ולהופיע על הבמה כשהם מנופפים בדגלי סוריה וישראל כאחד, למרות איסור מפורש מצד רשות השידור ואיום בתביעה על סך מיליון דולר על חברי הלהקה.
השיר זכה במקום ה-22 מתוך 24, וועדת החינוך של הכנסת קיבלה החלטה כי הלהקה היא "בזיון ובושה למדינת ישראל ולתרבות הישראלית".
אסיף, שעבד בערוץ הראשון כעורך תוכנית התרבות "גם בישראל" בהגשת גל אוחובסקי, פוטר ממשרתו מיד עם שובו לארץ.
הלהקה הוציאה אלבום אחד, "בין מוסר לאופנה" (הד ארצי), אך הוחרמה הן על ידי חברת התקליטים שלה והן על יד הרדיו.
בשנת 2005 אסיף יזם והפיק את "אז היה אז", אלבום מחווה לתור הזהב של הפופ הישראלי.
באלבום מבצעים מחדש גדולי הפופ העברי - יפה ירקוני, אילנית, ששי קשת, עדנה גורן ואחרים - להיטי עבר שכוחים שלהם.
"נערה ממש אוצר" ששרה עליזה עזיקרי, ו"קוטפי הקפה" ששר אריק לביא, הם ההקלטות האחרונות שביצעו השניים לפני מותם.
שותפיו של אסיף לפרויקט היו אלי אברמוב מלהקת הקליק, שהפיק את הפרויקט מוזיקלית והטכנאי יואב שדמה.
גי לרוש היה מעצב אופנה צרפתי ומייסד חברה הנושאת את שמו.
גי לרוש נולד בלה רושל, צרפת, למשפחה יהודית-תוניסאית.
הוא החל את קריירת האופנה שלו בכובענות ומ-1949 עבד עבור ז'אן דס עד שנעשה לעוזרו.
ב-1955 הוא ביקר בארצות הברית ובדק שיטות חדשות לייצור בגדים המוניים.
הוא ייסד את בית המלאכה שלו לאופנה הגבוהה ב-1956 או 1957 בשדרת פרנקלין רוזוולט ב-1956 או 1957, פריז.
בקולקציה הראשונה שלו שהתקבלה באהדה, הוא הציג מחדש צבעים מלאי חיים כמו ורוד, תפוז, אלמוג, טופז, וטורקיז.
בגדיו גם הציגו מחשוף בצוואר ובאזור הגב.
הוא היה ידוע כצנוע ואדיב בחייו הפרטיים – בניגוד לטבעם היהיר של רוב המעצבים הפריזאיים – הוא עיצב אופנה עילית אבל גם כזו שנשים יוכלו ללובשה ביום יום, והשיק קו ביגוד נפרד לשוק האמריקאי.
ב-1961 הוא עבר למגורים חדשים, לבניין בשדרות מונטיין 29, פריז, שם פתח בוטיק והציג את קולקציית הבגדים הראשונה שלו שיועדה לייצור המוני.
ב-1966 השיק לרוש את פיג'י (Fidji), הבושם הראשון שלו לנשים, הוא עיצב קולקציה ביגוד לייצור המוני עבור גברים ופתח את בוטיק הגברים של גי לרוש.
הוא יצר בשמים נוספים כמו:
לרוש הלך לעולמו ב-17 בפברואר 1989 בפריז.
גיא אוני הוא סרט ישראלי באורך מלא, המבוסס על רב המכר הנודע של שולמית לפיד באותו שם.
הספר עובד לסרט והופק על ידי דן וולמן.
הסרט יצא להקרנות בבתי הקולנוע, בהפצה עצמית של וולמן, בינואר 2011. הסרט הוקרן בפסטיבל ירושלים, השתתף בתחרות בפסטיבלי הקולנוע הבינלאומיים בגואה, הודו, בפנום פן, קמבודיה.
ב-2011 זכה בפרס בפסטיבל בינלאומי בסין.
בדצמבר 2012 זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בניו דלהי.
הסרט עובד למיני סדרה ששודרה בנובמבר 2011 בערוץ הראשון.
הסיפור מתרחש בארץ ישראל העות'מאנית של שלהי המאה ה-19. פאניה (תמר אלקן), צעירה ויתומה כבת 17, עולה לארץ ישראל ליפו מרוסיה עם דודה המבוגר, אחיה המעורער בנפשו ובתה התינוקת, שנולדה לאחר אונס שעברה בפוגרום.
באכסניה בעיר מתאהב בה יחיאל (ציון אשכנזי), אלמן ואב לשני ילדים המבקש את ידה.
פאניה, חסרת האמצעים, מסכימה להינשא לאיש הזר ויחדיו הם עוברים לביתו שב"גיא אוני" (ג'עוני) היא ראש פינה.
ביישוב גרים בכפיפה אחת עובדי אדמה יהודים וערבים.
סיפור אהבתם של פאניה ויחיאל מתרחש על רקע התעוררות תנועת חיבת ציון וראשית הגשמת חלום השיבה לארץ ישראל.
גי דה דאמפייר היה בנם של גיום השני דה דאמפייר ושל מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה.
אחרי שאחיו הבכור נהרג בטורניר אבירים (6 ביוני 1251) הפך גי דה דאמפייר לרוזן פלנדריה בשיתוף עם אמו, ב-1253 הוא ואמו לחמו במלחמות הירושה של רוזנות פלנדריה ושל רוזנות אנו נגד ז'אן הראשון, רוזן אינו, אך נחלו מפלה.
גי דה דאמפייר שנלקח בשבי שוחרר ב-1256 אחרי שלואי התשיעי, מלך צרפת שילם בעבורו כופר נפש.
ב-1263 קנה גי דה דאמפייר את מרקיזות נאמור מבלדווין השני מקורטנה, אך הנרי החמישי מלוקסמבורג כבש את המרקיזות, וגי דה דאמפייר ניסה לכבוש אותה מידיו.
לבסוף הושגה פשרה שלפיה גי דה דאמפייר נשא לאישה את בתו של הנרי מלוקסמבורג, שוויתר על שליטתו במרקיזות נאמור.
ב-1270 החרימה מרגריט השנייה, רוזנת פלנדריה את רכושם של הסוחרים האנגלים בפלנדריה - מה שגרם למתיחות עם אנגליה שסיפקה צמר לאנשי תעשיית הטקסטיל של פלנדריה.
אחרי מותה ב-1279 רוזנות פלנדריה עברה לידי בנה גי דה דאמפייר.
ב-1288 התלוננו אנשי תעשיית הטקסטיל הפלמים על המיסים הגבוהים שהוטלו עליהם - מה שגרם לפיליפ הרביעי, מלך צרפת לחזק את אחיזתו בפלנדריה.
ב-1294 גי דה דאמפייר השיא את בתו פיליפין לבנו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה (מאוחר יותר אדוארד השני, מלך אנגליה) שהיה בן עשר שנים בלבד.
בתגובה, פיליפ הרביעי, מלך צרפת הביא למעצרם של גי דה דאמפייר, של בתו פיליפין ושל שני בניו - מה שהביא לביטולם של נישואים אלה.
(פיליפין נשארה בכלא בפריז עד מותה ב-1306).
ב-1296 הכריז פיליפ הרביעי על ערי תעשיית הטקסטיל של פלנדריה כבנות חסותו של הכתר הצרפתי.
ב-1297 גי דה דאמפייר ניסה לפרוק מעליו את עולו של פיליפ הרביעי באמצעות ברית עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
בתגובה, פיליפ הרביעי הכריז על סיפוח ערי פלנדריה לצרפת.
הצבא המלכותי הצרפתי בפיקודו של רובר השני, רוזן ארטואה הביס את הפלמים בקרב פורנה (20 באוגוסט 1297).
ב-1298 אדוארד הראשון, מלך אנגליה חתם על הסכם שלום עם פיליפ הרביעי.
ב-1299 הצבא המלכותי הצרפתי פלש לפלנדריה ובינואר 1300 גי דה דאמפייר ובניו נעצרו שוב.
אנשי הערים של פלנדריה, שמאסו בשלטון הדיכוי הצרפתי, הביסו את צבא האבירים של צרפת בקרב דורבנות הזהב (11 ביולי 1302), וגי דאמפייר שוחרר כדי להשתתף במשא ומתן בין הפלמים לבין הצרפתים.
אך נתיניו הפלמים של גי דה דאמפייר סירבו להתפשר עם הצרפתים, וגי דה דאמפייר חזר לכלא הצרפתי.
פיליפ הרביעי רצה לקחת נקם על תבוסת צבא אביריו בקרב דורבנות הזהב, שלאחריו הערים ליל, בתון ודואה נפלו בידי הפלמים.
ב-29 ביולי 1304 הוא יצא עם צבאו מן העיר אראס אל העיר טורנה ומשם אל עבר ליל, שהיוותה את מטרתו העיקרית.
פיליפ דה תייט, בנו של גי דה דאמפייר, קיבץ צבא פלמי חזק כדי לעצור את פלישת הצרפתים.
התפתח קרב מונס-אן-פוול (18 באוגוסט 1304) שבו כוח פלמי, שהורכב מאנשי העיר ברוז' החמיץ הזדמנות לפגוע במלך פיליפ הרביעי שהיה מוקף בחמישים אבירים בלבד.
הוא הצליח להימלט בעזרת אחדים מאביריו שגוננו על נסיגתו ושילמו על כך בחייהם.
לבסוף, צבא האבירים של צרפת הדף את הפלמים שמשו את שדה הקרב וחזרו לליל.
ב-23 ביוני 1305 נחתם הסכם אתיס-סור-אורז' שלפיו צרפת הכירה באוטונומיה של הפלמים תמורת תשלום פיצויים גבוהים לפיליפ הרביעי, ותמורת הערים בתון ודואה שמסרו לצרפת בנוסף על העיר ליל שנכנעה קודם לכן.
גי דה דאמפייר נשאר בשבי הצרפתי, בעיר קומפיין שמצפון לפריז, עד מותו ב-1305. בנו בכורו ירש את רוזנות פלנדריה בשם רובר השלישי, רוזן פלנדריה.
גי ביאר היה זמר-יוצר ומלחין יהודי-צרפתי יליד מצרים, מחשובי האמנים של השאנסון הצרפתי, לאחר שהיגר כנער לצרפת מלבנון.
היה מוזיקאי ומהנדס בניין בהכשרתו.
גי נולד בקהיר שבממלכת מצרים דאז למשפחה יהודית-ספרדית.
אביו, דוד בהר-חסון, היה רואה חשבון, ואמו היא עמליה טראל.
אביו חילק את זמנו בין ארצות שונות, רובן מסביב לים התיכון, שבהן עבד בהקמת חברות.
זמן קצר אחרי לידתו גם גי נגרר אחרי הוריו במסעות הבלתי פוסקים שהוכתבו על ידי עבודתו של אביו, כך שיחד עם אחותו, דוריס, בילה את ילדותו במצרים, יוון, בניס ומקסיקו.
בימי מלחמת העולם השנייה התיישבה המשפחה בביירות, שבה הנער התחנך בין הגילים 10–17. כמו בנדודיו הקודמים, גם בלבנון הייתה לו הזדמנות להתוודע לתרבויות רבות, כולל של הפליטים שהגיעו לשם מאזורים שונים במזרח התיכון ובאירופה.
גי ביאר גדל בתרבות הצרפתית החילונית ובהגיעו לצרפת הזדהה בצורה מוחלטת עם שפתה, שיריה וערכיה.
ביאר מתואר כאדם מסוגר ומסתורי למדי, שבדרך כלל העדיף לא לשתף אחרים בזכרונות הקשורים לזהות הדתית והאתנית של משפחתו.
עם זאת לא התכחש מעולם למוצאו.
בשנת 1947 השתקעה משפחתו בפריז.
כנער מחונן הרגיש גי ביאר חצוי בין משיכתו למדעים מדויקים ובין האהבה לשירה ולמוזיקה.
לאחר שעבר בהצלחה את מבחני הבגרות בלבנון, נרשם תחילה במכללה היוקרתית "אנרי הרביעי" למסלול המגמות למתמטיקה גבוהה ולמתמטיקה יישומית ובו זמנית למד גם בבית הספר הלאומי למוזיקה (אקול נסיונאל דה מוזיק), בין היתר - נגינה בכינור ובמנדולינה.
בהמשך למד הנדסת בניין ב"בית הספר הגבוה לגשרים וכבישים" ברחוב סן-פר (Saints Pères).
לימים אמר בהלצה שלמד ב"בית הספר לגשרים ושנסונים", תוך משחק מילים אופייני לו, בצרפתית (Haute École des Ponts et Chansons במקום Haute École des Ponts et Chaussées).
ביאר התמחה בגבישים (עבודת התזה שלו דנה בנקע הגבישים ובביקוע הבטון).
בתום לימודיו עבד כמורה ממלא מקום למתמטיקה, כימאי על אונייה, ואחרי מות אביו בשנת 1952, על מנת לפרנס את אמו ואת אחותו הקטנה, עבד כחמש שנים בתור מהנדס במשרדי החברה הקבלנית הידועה "סנראפט א בריס" (Sainrapt et Brice).
בתוקף תפקידו ניהל, למשל, בנייה של גשר במקסוויל, על יד נאנסי לצורך הקלת הגישה אל מחצבות סולבה.
עוד בשנות התיכון התנסה ביאר בכתיבת מחזות ושירים, ואף בציור.
בשנות ה-1950 התחיל להופיע כזמר-יוצר בביסטרו "לה קולומב" (La Colombe "היונה") ברובע הלטיני לא רחוק מכנסיית נוטר דאם.
האמרגן והמפיק ז'אק קנטי התלהב ממנו והביא אותו למועדון הקברט "לה טרואה בודה" (Les Trois Baudets).
אחר כך הופיע ביאר בעוד מקומות אופנתיים שבגדה השמאלית כמו "לה פור די סאלי" (le Port du Salut) (נמל ההצלה) ו"לה בובינו" (Le Bobino).
אמנים גדולים כמו ברסנס עמדו מיד על הכישרון הצעיר, שחיבר בקלות ובמהירות מנגינות יפות ופשוטות, במקצבים שונים, וחרוזים שנונים ומתוחכמים.
אף הדיווה פאטאשו נדהמה מהצעיר הביישן הלבוש בחליפה מהוגנת מדי וביקשה את רשותו לשיר את השנסון שכתב על מילותיו של אנדרה ארדלה (André Hardellet) Le Bal chez Temporel (הבאל ב"טמפורל").
השיר בביצועה של פאטאשו הפך לאחד מלהיטיה.
בהמשך גם זמרות אחרות עטו עליו עם בקשות לשירים.
ז'אק קנטי החתים את גי ביאר על חוזה עם חברת "פיליפס" ויחד עם בוריס ויאן, שנהיה מנהלו האמנותי, שכנעו אותו להקליט את האלבום הראשון.
האלבום הביא לו ב-1958 את "הפרס הגדול של אקדמיית הדיסקים שארל קרו".
ב-1958 הופיע ביאר ב"אולימפיה" בחלק הראשון של המופע של קתרינה ולנטה והקסים את הקהל כשנעזר בו על מנת שייזכר במילות השירים.
שני אלבומים נוספים, בהם Vive la Rose (1966), כללו שירי עם מסורתיים צרפתיים.
פופולרי בקרב הקהל, מוערך גם על ידי המבקרים, סבל לעיתים מפחד במה עם מחסום פתאומי והתקף צחוקים, כפי שקרה לו למשל באחת מהופעותיו ב"אולימפיה", בלי לפגוע בקסם שהילך על הצופים.
לשירו "Les souliers" כתבה נעמי גרסה עברית: "שלגיה" ("כבר ירד השלג בהרים רחוקים").
Bienvenue - תוכנית אירוח בטלוויזיה
ביאר גילה קושי מסוים להסתגל להתפתחויות של אופנות חדשות במוזיקה הצרפתית - בעיקר אחרי הרוק אנד רול, זאת בשונה מזמרים כמו סרז' גינסבורג, ז'ילבר בקו או שארל אזנבור.
אחרי שחברות תקליטים סירבו להקליט מיצירותיו החדשות, החליט לעשות צעד חלוצי ובשנת 1963 הקים בעזרת קנטי בית תקליטים משלו, בשם
Auto Production des Artistes du Micro APAM, אולם נכנס לסכסוך משפטי עם חברת פיליפס שסרבה לוותר על זכויות היוצרים.
בסופו של דבר זכה במשפט אחרי כ-15 שנה, ב-1978. מדיום הטלוויזיה לעומת זאת, פתח בפניו סיכויי הצלחה חדשים, הפעם כמגיש תוכנית אירוח מצליחה בשם
Bienvenue chez Guy Béart ("ברוכים הבאים לגי ביאר") בין השנים 1963–1970. בין אורחיו נמנו אמנים כמו ריצ'רד ברטון, ברסנס, מישל סימון, דיוק אלינגטון, סיימון וגרפונקל, איב מונטאן, ארתור רובינשטיין, לואי ארגון או פוליטיקאים כמו ז'אק דיקלו.
ביאר קשר בתקופה זו יחסי ידידות עם הזוג לואי ארגון ואלזה טריולה ועם ז'ורז' פומפידו שהיה ידוע כשוחר שירה.
בתוכניתו בטלוויזיה נהג ביאר גם לשיר משיריו, מה שהחזיק את יצירתו בתודעת הצופים.
בסוף שנות השישים הקליט ביאר אלבום שירים בהשפעת המדע הבדיוני Guy Béart chante l'espace (גי ביאר שר את החלל) ועוד שירים ממופע שבו שילב גם את שירי העם מ"Vive la rose".
הקסם והכישרון" הכריז ידידו, לואי ארגון.
על אף שבמשך שני עשורים נאבק ביאר עם בעיות בריאותיות שקשורות לגידול סרטני שנותח פעמיים, לא קפא על שמריו.
בשנות השבעים ובשמונים הקליט שמונה אלבומים חדשים שעסקו בנושאים מגוונים כמו אדריכלות, פילוסופיה, דת, אהבה, ושוב מדע בדיוני (Futur-Fiction Fantastique) (1977)
התנסה גם בסגנון כמו-מיסטי באלבום משנת 1978 - Les Nouvelles Chansons.
בשנת 1976 זוג השחקנים ז'אן-לואי בארו ומדלן רנו הקליטו 31 משירי ביאר בטקסטים מדוקלמים וזכו לשבחים רבים.
אחרי תקופה של העלמות מזירת חיי הבידור, ב-1986 חזר עם האלבום Demain je recommence (מחר אתחיל מחדש).
שנה לאחר מכן כתב ספר על התמודדותו עם הסרטן - "L'Espérance folle" (התקווה המשוגעת).
אחרי שנפל קרבן לתרמית של חברת דיסקים לה מכר את זכויות היוצרים, יצא ביאר לכבוש שוב את במות אולמות הקונצרטים והבידור.
אחרי קשיים רבים בארגון מופעים, זכה בהצלחה מחודשת ביולי 1991 על במת פסטיבל המוזיקה בפו, ב-1993 בפסטיבל סוב ואחר כך במרץ 1994 על יד הבית, בגארש.
באותה שנה זכה בפרס הגדול של האקדמיה הצרפתית על מפעל חייו.
מלא אנרגיה וחיוניות, הזמר חזר לתודעת הציבור על ידי מופעים ב"אולימפיה" (1994) ובבובינו (למשך חמישה שבועות רצופים) (ינואר-פברואר 1996).
החל משנת 2008 הקליט שירים חדשים באולפן במרתף ביתו.
בעקבות האלבום Il est temps (הגיע הזמן) מ-1995 הוקלטו הופעותיו החיות באולימפיה ובספטמבר 2010, בגיל הגבורות הוציא לאור אלבום עם שירים חדשים תחת הכותרת Le meilleur des choses (הטוב שבדברים).
כאדם חרד בדרך כלל לפרטיותו, ביאר חי בעשרות השנים האחרונות לחייו בבית מרווח ב"סגנון באוהאוס" ביישוב גארש (Garches), קרוב לפריז, שאותו קנה ב-1967. התחתן ב-7 במרץ 1959 בנאי-סיר-סן עם סיסל דה בונפואה דו שארמל, בת לאצולה מימי האימפריה הצרפתית הראשונה.
ב-10 ביולי אותה שנה נולדה בתם, אווה (אב), לימים מעצבת תכשיטים.
בני הזוג התגרשו ביולי 1960. בהמשך ניהל ביאר מדי פעם חיי זוגיות שלדבריו לא נמשכו מעל חמש שנים.
מן הקשר עם ז'נבייב גאליאה (Geneviève Galléa), דוגמנית ושחקנית, נולדה ב-14 באוגוסט 1963 (בגאסן, מחוז ואר) בתו השנייה, כוכבת הקולנוע עמנואל ביאר (Émanuelle Béart).
את השיר Poste restante הוקדש לאהובה אחרת בשם מישלין.
אחד מתחביביו הגדולים היה הבישול.
גי ביאר כיהן בוועד הכבוד של אגודת ידידי האוניברסיטה העברית בצרפת.
ב-16 בספטמבר 2015, בצאתו ממספרה, התמוטט גי ביאר ברחוב באופן פתאומי עקב התקף לב ונפטר.
הוא הובא לקבורה ב-21 בספטמבר 2015 בחלקה היהודית של בית הקברות בגארש.
בלווייה הוזמנו לפי בקשתו האחרונה, רב, שניהל טקס לווייה יהודי, וכן כומר ואימאם.
1958 - גראן פרי של האקדמיה לתקליטים ע"ש שארל קרו, על אלבומו הראשון
1965 - גראן פרי של האקדמיה לתקליטים ע"ש שארל קרו
1987 - הפרס הגדול של השנסון SACEM
1994 - המדליה הגדולה של השנסון הצרפתי - מטעם האקדמיה הצרפתית
עיטור המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
עיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת, בדרגת מפקד
גי ביאר חיבר והלחין כ-300 שירים.
בעברית ידועות הגרסה "שלגיה" של נעמי שמר לשיר Les souliers של גי ביאר, בביצועה של
שלישיית התאומים, וכן "אורה" של אריק איינשטיין (מתוך "שר בשבילך").
גי רו הוא מאמן ושחקן כדורגל לשעבר שידוע בזכות התקופה הארוכה בה אימן את אוסר - 44 שנים ובזכות הצלחתו בהובלת הקבוצה הצנועה והחובבנית לאחת הבולטות בצרפת ובעולם כולו.
רו שיחק באוסר מ-1952 וב-1961 מונה למאמן-שחקן כאשר הקבוצה הייתה בליגה השלישית בצרפת.
רו הוביל אותה לגמר הגביע הצרפתי ב-1979 ולעלייה לליגת העל הצרפתית בכדורגל ב-1980. ההצלחה נמשכה כשהקבוצה זכתה באליפות בעונת וזכתה בגביע הצרפתי ארבע פעמים.
בזירה הארופית זכתה אוסר בגביע האינטרטוטו ב-1997 והגיעה לחצי גמר גביע אופ"א ב-1993.
רו נודע בכישרונו למצוא שחקנים צעירים בעלי פוטנציאל ולהפוך אותם לכוכבים גדולים שנמכרו לקבוצות גדולות באירופה ושיחקו בנבחרת צרפת, כדוגמת אריק קאנטונה, לורן בלאן, ג'יבריל סיסה ופיליפ מקסס.
ב-1999 זכה רו בתואר אביר בלגיון הכבוד, אותו קיבל מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק וב-2008 קודם לדרגת קצין במסדר.
ב-2000 הוענק לרו פרס נשיא אופ"א על תרומתו לכדורגל באירופה.
לאחר 44 שנות אימון, הוא פרש ביוני 2005 והוחלף על ידי ז'אק סנטיני.
הוא חזר מהפרישה לזמן קצר כאשר ביוני 2007 חתם על חוזה אימון לשנתיים בקבוצת לאנס.
לאחר חודשיים, באוגוסט 2007 הוא התפטר לאחר ארבעה משחקים בלבד ללא ניצחון.
גיא אדלר (נולד ב-8 בנובמבר 1981) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
הוא התחיל את הקריירה שלו כדוגמן למספר חברות אופנה כמו "פקטורי 54" ו"פרופר".
אדלר שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
ב-2005 לוהק לטלנובלה של הוט 3, "טלנובלה בע"מ", בה גילם את דמותו של רן.
בשנת 2009 שיחק בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", וכן שיחק גם בסדרה המבוססת על הסרט, "הכבוד של מרציאנו", ששודרה בשנת 2010 בערוץ 10.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקולנוע "התגנבות יחידים", בתפקיד אבנר.
בשנת 2012 גילם את דמותו של יוסף (דוצ'ה) בסרט "ברקיע החמישי".
בשנת 2012 שיחק בסרט הטלוויזיה "שליטה מלאה".
ב-2013 שיחק בסרט הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע", לצדם של ליאור אשכנזי, צחי גראד, רותם קינן, דובלה גליקמן ועוד.
בתיאטרון הבימה שיחק במחזה "אם יש גן עדן".
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שיחק במחזות "הנחשול" ו"הקסם של אורנה".
בשנת 2016 השתתף בסדרת הנעורים "סוסי פרא" בערוץ זום ללקוחות הוט.
בשנת 2022 גילם את "רמי" בתפקיד אורח, בשלושה פרקים של העונה השלישית של סדרת המתח "ג'ק ריאן", שהופקה עבור אמזון פריים.
אדלר בזוגיות עם הדוגמנית האיטלקייה ולנטינה מיצ'טי ולשניים שתי בנות.
אחותו היא הדוגמנית איזבל אדלר.
גיא אלון אליאב (נולד ב-23 בדצמבר 1969) הוא יזם ומנהל בתחום האינטרנט בישראל.
אליאב נולד בשנת 1969. בשנת 1987 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון אליאנס שבתל אביב.
במהלך לימודיו האקדמיים כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל ותוך כדי כך, בשנת 1993, יזם את הקמפיין להגברת המודעות למען השבויים והנעדרים.
אליאב בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות ותואר שני במינהל עסקים עם התמחות בשיווק - שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום הלימודים האקדמיים, עבד כרואה חשבון בתאגיד "ארנסט אנד יאנג".
ב-1997 נכנס לעיסוק מקצועי בתחום האינטרנט, כאשר ייסד את אתר הדואר המקוון "newmail", אשר היה בין ספקי הדוא"ל הראשונים בישראל ובעברית בכלל.
לאחר כשבע שנות פעילות, החליט לסגור את האתר.
ב-1999, ניר לוטן, שראה את הצלחת אתר זה, הזמין את אליאב לנהל את חברת "תפוז".
זמן קצר לאחר הצטרפותו לחברה, ייסד אליאב את מערכת הפורומים והצ'אט באתר.
ב-2002 אליאב יזם את החלפת שם האתר מ"תפוז" ל"תפוז אנשים".
זאת, על מנת להדגיש כי הגולשים הם האחראים על התוכן באתר.
ב-2003 כמנכ"ל חברת תפוז, ניסה לרכוש מיריב חבוט את מערכת הבלוגים "ישראבלוג".
מכיוון שלא הצליח, הקים באתר "תפוז" את מערכת "הבלוגיה" המתחרה.
ב-2006 חברת תפוז הונפקה בבורסה.
בספטמבר 2004 ייסד את אתר Mlog בתפוז, אשר אפשר אחסון הודעות SMS בענן.
בינואר 2004 ייסד את BlogTV, שירות סטרימינג שאפשר לכל גולש לשדר בשידור חי על גבי האינטרנט תוכנית וידאו או פורנו בתמורה לאפשרות לזכות בנופש בחו"ל.
בשנת 2006 פיצל את פעילות שידורי ה-BlogTV לחברת בת פרטית בעלת אותו שם כשמלוא מניותיה מוחזקות על ידי תפוז.
במרץ 2007 פרש מניהול חברת תפוז ועבר לנהל את חברת BlogTV אותה ייסד.
בדצמבר 2008 פרש מניהול BlogTV ועבר לנהל את nana10.
בינואר 2010 כחלק מניהול נענע10, הקים את גוף המדיה והפרסום MASA שבמסגרתו הביא את פעילות הפרסום של פייסבוק לישראל.
בדצמבר 2011 סגר לכתב הרכילות עומרי חיון את הבלוג ב"נענע10", עקב חילוקי דעות וניגוד אינטרסים.
בדצמבר 2012, בעקבות מכירת האתר מחברת סלקום לרון לאודר התפטר מניהול nana10, עם כניסתה של חברת JCS לבעלות על אתר נענע10. יריב ג'יבלי מונה להחליפו.
גי דליל (נכתב גם דה-ליל; בצרפתית-קנדית: Guy Deslile; נולד ב-19 בינואר 1966) הוא קריקטוריסט ואנימטור מקוויבק סיטי, הידוע בעיקר בזכות הרומנים הגרפיים שלו בהם הוא תיעד את מסעותיו לשנג'ן (2000), פיונגיאנג (2003), מיאנמר (2007) וירושלים (2011).
דליל למד אנימציה במכללת שרידן באוקוויל, עיר קטנה במחוז אונטריו, קנדה.
לאחר סיום לימודיו עבד באולפן האנימציה "CinéGroupe" במונטריאול, ולאחר מכן באולפנים שונים בקנדה, גרמניה, צרפת, סין וקוריאה הצפונית.
את חוויותיו כמפקח באולפני אנימציה באסיה הוא העלה על הכתב בשני רומנים גרפיים, "שנג'ן" (2000) ו"פיונגיאנג: מסע בצפון קוריאה" (2003).
שני הספרים יצאו לאור בצרפתית בהוצאת חברת הקומיקס "L'Association" ותורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, גרמנית, איטלקית, פולנית, צ'כית, ספרדית, פורטוגזית ופינית.
הספר "פיונגיאנג: מסע בצפון קוריאה" נבחר על ידי המגזין "רולינג סטון" כאחד הרומנים הגרפיים הטובים ביותר.
תוכננה גם הפקת סרט על בסיס הספר, בכיכובו של סטיב קארל, אך היא בוטלה בדצמבר 2014 בעקבות מתקפת ההאקרים על סרטי סוני.
דליל השתתף בכנס "בין האישי לפוליטי: קומיקס וקריקטורה מכאן" שנערך בבצלאל בשנת 2008, והוצגו בו איוריו מקוריאה הצפונית.
דליל נשוי לנאדז', הפעילה בארגון "רופאים ללא גבולות", ונסע עמה במסגרת עבודתה למיאנמר.
את חוויותיו במיאנמר הוא העלה על הכתב ברומן הגרפי "יומני בורמה" (2007).
בשנת 2009 דליל שהה עם אשתו ושני ילדיו במשך שנה בשכונת בית חנינא שבמזרח ירושלים, ואת חוויותיו הוא העלה על הכתב ברומן הגרפי "ירושלים: יומנים מעיר הקודש" (2011).
בין השאר מתאר דליל בספר את הרגשתו בתקופת מבצע עופרת יצוקה, וכן מפגשים רבים עם ישראלים ועם פלסטינים.
גם ספר זה תורגם לשפות רבות.
הספר היה לרב-מכר בצרפת, וזכה בפרס "אלבום השנה" בפסטיבל הקומיקס באנגולם בשנת 2012.
באוקטובר 2014 השתתף ב"פסטיבל הקומיקס הפלסטיני הראשון" בבית לחם.
דליל מתגורר כיום במונפלייה, צרפת.
Chroniques de Jérusalem (2011); ערך מורחב – ירושלים: יומנים מעיר הקודש
גי־ארנסט דבור , שהיה ידוע גם בשם גי לואי דבור (Guy Louis Debord), היה תאורטיקן צרפתי מרקסיסטי, מהפכן, פילוסוף, קולנוען, חבר בקולקטיב ה"אינטרנציונל הלטריסטי", מייסד "הסיעה הלטריסטית", וממקימי "האינטרנציונל הסיטואציוניסטי".
גי דבור נולד בפריז ב־1931. אביו היה רוקח ונפטר ממחלה בצעירותו של דבור.
אימו שלחה אותו לחיות עם סבתו בווילת המשפחה באיטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נדד עם אמו מעיירה לעיירה.
כתוצאה מכך, את לימודי התיכון שלו עשה בקאן, שם התפתח עניינו בקולנוע ובוונדליזם.
כבחור צעיר, דבור התנגד באופן אקטיבי למלחמת צרפת באלג'יריה והצטרף להפגנות נגדה בפריז.
דבור למד משפטים באוניברסיטת פריז, אבל עזב מוקדם ולא סיים את לימודיו.
לאחר מכן החל לפתח קריירה בכתיבה.
דבור הצטרף ל"אינטרנציונל הלטריסטי" כשהיה בן 19. מנהיג הלטריזם היה איזידור איזו, ובעקבות פילוג שנוצר בקולקטיב הוחלט על הדחתו.
הקרע קידם כמה סיעות, שאת אחת הנהיג דבור.
בשנות ה־60 עמד דבר דבור בראש האינטרציונל הסיטואציוניסטי, שהשפיע על מאורעות 1968, שבמהלכם השתתף בהשתלטות על הסורבון.
יש המחשיבים את ספרו חברת הראווה (1967) גורם מזרז להתקוממויות.
מכתביו של גי דבור שראו אור בעברית
עורך: שרון רוטברד, הוצאת בבל, 2002
מבוא לביקורת הגאוגרפיה העירונית (1955).
ראה אור באסופה מלחמת הרחובות והבתים וטקסטים אחרים על העיר.
גי פרמלן הוא פוליטיקאי שווייצרי, המכהן כנשיא שווייץ לשנת 2026. כיהן כנשיא גם בשנת 2021. משמש כשר (ראש מחלקה) לעניינים כלכליים, חינוך ומחקר במועצה הפדרלית, הממשלה הפדרלית של שווייץ.
פרמלן נולד בבורסן (Bursins) שבקנטון וו דובר הצרפתית.
הוא שירת בצבא שווייץ כחוגר.
בשנת 1993 נבחר כחבר במועצת עיר מגוריו.
משנת 1994 ועד 2003 כיהן כחבר אספת קנטון וו.
הוא כיהן גם כנשיא מפלגת העם השווייצרית בקנטון זה.
הוא נבחר לראשונה כחבר אספת הברית (הבית התחתון של הפרלמנט הפדרלי) מטעם מפלגת העם בשנת 2003. הוא נבחר לשלוש כהונות נוספות באספה וכיהן בה עד סוף שנת 2015.
בדצמבר 2015 נבחר על ידי האספה לכהן במועצה הפדרלית מבין שלושה מועמדים שהעמידה מפלגת העם.
הוא נבחר במקום אוולינה וידמר-שלומפף, שפרשה מן המועצה.
הוא חבר מפלגת העם הראשון מן הקנטונים דוברי הצרפתית שנבחר לכהן במועצת הברית.
בשנת 2016 החל בכהונתו במועצה בתפקיד ראש המחלקה לביטחון, הגנה אזרחית וספורט.
בראשית שנת 2019 עבר לכהן בתפקידו הנוכחי.
בסוף 2019 שב ונבחר לכהן כחבר במועצה הפדרלית .
גיא אדרי (נולד ב־19 בספטמבר 1973) הוא איש עסקים ישראלי, יזם ומשקיע בתחומי הקמעונאות והטכנולוגיה.
בשנת 2001 ייסד יחד עם שותפיו האחים גל ורן בלינקס את רשת המרכולים AM:PM, אשר החלה מפיצוציה אחת ונמכרה בסוף 2006 לחברת דור אלון אנרגיה בישראל (1988) בסכום של 143 מיליון ש"ח לפי מכפיל רווח של 50.
משנת 2008 מכהן בתפקיד מנכ"ל ובעלים משותף יחד עם האחים גל ורן בלינקס של חברת אקזיט אלקטרוניקס יבואנית הייסנס ישראל.
כמו כן, מכהן כחבר הנהלת הייסנס העולמית.
בשנת 2008 מכרה קבוצת אקזיט שבבעלות גיא אדרי, האחים גל ורן בלינקיס ושותפם במתחם קרן ומלון ירושלים, יזם הנדל"ן, איציק ברוך, 50% ממתחם קרן ומלון ירושלים בשכונת המושבה האמריקאית בתל אביב לחברת הנדל"ן ויתניה.
בשנת 2014 הקים יחד עם שותפיו גל ועילאי בלינקס ויחד עם אחיו עמית אדרי ועם גדי אינג'ל, לשעבר מבעלי מאפיית אנג'ל, את רשת Super Party למוצרי ימי הולדת.
החל מ-2014 מכהן כדירקטור בחברת הפרסום המקוון האוטומטי, StoreYa.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בשכונת תל ברוך בתל אביב.
גיא אדלר (נולד ב־1987) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.
אדלר נולד בשכונת רמת אביב.
לאחר סיום הלימודים בתיכון יצא לשנת שירות.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת כפיר.
למד ספרות באוניברסיטת תל אביב ובמקביל חי בקומונה בשכונת קרית שלום בתל אביב.
בשנת 2013 החל להופיע כסטנדאפיסט על במות ובנוסף היה חבר בקבוצת סטנדאפיסטים שכללה בין היתר את תם אהרון, דור כאהן, מתן פלד ולילך וולך.
שימש ככותב לתוכניות "לילה טוב עם אסף הראל", "עד כאן!", ו"מדינת הגמדים" והגיש פינות בתוכניות הלילה של אסף הראל (2016) ובתוכנית הסאטירה "פעם בשבוע עם תם אהרון" (2020-2018) בכאן 11.
בשנת 2021 החל אדלר להגיש פעם בשבוע הסכת אישי בשם "צעקות".
בפברואר 2024 החל להשתתף בתוכנית הסטנדאפ והמערכונים "מועדון הסטנד-אפ" שמשודרת בכאן 11. כמו כן כותב עבור תוכנית הסאטירה "מה שתגידו", גם היא בכאן 11.
ביולי 2024 החל להגיש את הפודקאסט "אדלר מארח" בערוץ רלוונט בו מארח חברים שונים מהתעשייה כמו יואב רבינוביץ, שיר ראובן, ירמי שיק בלום, כרמל צאיג, שחר קפלן וכו'.
יחד איתו משתתף בפודקאסט אורי ברד בתפקיד בודק עובדות.
נשוי למיקה לשד, עורכת בכאן 11. ב-2023 נולדה ביתם.
מתגורר בשכונת קריית שלום שבתל אביב.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בתוכנית סאטירה ומערכוניםמה שתגידו
גיא אדגר קמפבל היה חבר קונגרס דמוקרטי ולאחר מכן רפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
אדגר קמפבל נולד בפטרמן, שבווירג'יניה המערבית, אביו היה מהגר מסקוטלנד.
בשנת 1889 הוא והוריו העתיקו את מגוריהם לפיטסבורג שבפנסילבניה.
בשנת 1893 החל ללמוד במכללת ביזנס איירון סיטי שבעיר מגוריו.
קמפבל הועסק כפקיד במשרדי הרכבת של בולטימור ואוהיו בפיטסבורג, עד יוני 1896 כאשר התפטר.
הוא החל לעסוק בעסקי הביטוח הכללי עד שנת 1903, הוא גם התעניין בייצור נפט וגז בפנסילבניה ומערב וירג'יניה.
קמפבל נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן כיו"ר ועדת ההוצאות של ארצות הברית במחלקת העבודה במהלך הקונגרס השישים ושמונה.
הוא עסק בתפקיד ייעוץ בוושינגטון הבירה.
הוא נפטר בווילובי שבאוהיו ונקבר בבית העלמין של הר יוניון שבעיירת רובינסון בפנסילבניה.
גי קארל אמבנזה אמבנזה קמבולקה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל מאעת'ר מליגת העל הקטרית ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
אמבנזה שיחק במספר מועדונים בליגת העל של הרפובליקה של קונגו.
עם AS אוטוהו זכה באליפות הרפובליקה של קונגו.
בעונות ו- שיחק בסטאד תוניסיין מליגת העל התוניסאית, במדיה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים.
ב-31 בינואר 2020 חתם אמבנזה בסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסטנדרד לייז' במסגרת הליגה.
ב-16 באוגוסט, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי המועדון, הבקיע את שעריו היחידים במועדון, צמד שערים בניצחון 2-1 על רויאל אנטוורפן במסגרת הליגה.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם אמבנזה ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
ב-6 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לראסינג גנק במסגרת הליגה.
ב-17 בפברואר 2021 הושאל אמבנזה למשך חצי עונה לסטאד לוזאן אושי מהליגה השווייצרית השנייה., במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-9 בספטמבר 2021 הושאל אמבנזה למשך עונה אחת לווידאד קזבלנקה מליגת העל המרוקאית, במדיה ערך 27 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים, וכן זכה בליגת האלופות האסיאתית.
ב-11 בינואר 2017 ערך אמבנזה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו, בהפסד 2-0 לנבחרת סנגל במשחק ידידות.
ב-9 ביוני 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
אליפות הרפובליקה של קונגו (1): 2018
גי לנץ (בלוקסמבורגית: Guy Lenz; נולד ב-28 בינואר 1946) הוא גנרל לוקסמבורגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג בין השנים 1998–2002.
לנץ נולד ב-28 בינואר 1946 למשפחת כורים בפייטינג.
ב-1965 הוא החל ללמוד באוניברסיטת לייז', וב-1969 התגייס לצבא לוקסמבורג ווהחל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר ולאחר מכן בבית הספר לחי"ר במונפלייה.
לאחר סיום לימודיו חזר ללוקסמבורג והוצב במרכז ההדרכה בדיקריך.
ב-1990 הוא הוצב במטה הכללי בלוקסמבורג סיטי, ושנה לאחר מכן נשלח לעיראק.
ב-1995 הוא מונה לנציג לוקסמבורג בוועדה הצבאית של נאט"ו ובוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-2 ביולי 1998 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 28 בינואר 2002.
גי דרו הוא אתלט עבר צרפתי.
אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) וסגן אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 110 מטר משוכות ושיאן עולם בריצת 50 מטר משוכות ו-110 מטר משוכות.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית פנה לעסוק בפוליטיקה.
גי דרו נולד ב-1950 בפה-דה-קאלה שבצרפת.
כבר בנעוריו הראה יכולות ספורטיביות מגוונות כשהחל להתחרות בקרב עשר וב-1968 זכה במקצוע זה באליפות צרפת באתלטיקה לנוער.
את הקריירה הבינלאומית שלו החל דרו ב-1969 והיא נמשכה עד 1981 כשפנה לפוליטיקה.
את פעילותו הפוליטית החל דרו עוד בתקופת הקריירה הספורטיבית.
ב-1975 מונה למנהל פרויקטים (Chargé de Mission) במשרדו של ז'אק שיראק.
ב-1985, לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית, מונה למנהל מחלקת הספורט בעיריית פריז וב-1986 לפרלמנט הצרפתי מטעם מחוז סן-אה-מרן (Seine-et-Marne) (תפקיד אותו מילא עד -2007 לאחר שנבחר מחדש מספר פעמים).
במקביל להיותו חבר פרלמנט מילא תפקיד של חבר מועצה במספר מועצות מקומיות.
ב-1995 מונה לשר הספורט של צרפת בממשלתו של ראש הממשלה אלן ז'ופה תפקיד אותו מילא עד-1997.
ב-2005 הועמד דרו לדין על העסקה פיקטיבית של פעילים פוליטיים, הורשע ונדון ל-15 חודשי מאסר על-תנאי.
בעקבות זאת הוא הושעה זמנית מחברותו בוועד האולימפי הבין-לאומי.
ב-2006 השתמש הנשיא ז'אק שיראק בסעיף חוקתי מיוחד כדי לחון את דרו על בסיס תרומה משמעותית למדינה.
חנינה זו הביאה למחאה בצרפת בטענה של "מכבסת פשעים".
צרפת אף נאלצה להחזיר את הכיסא שהיה שמור לה בוועד האולימפי הבין-לאומי.
דרו מילא שורה של תפקידים בוועד האולימפי הבין-לאומי:
חבר בוועדה ליחסים בינלאומיים (2015-2014).
חבר בוועדה לענייני ציבור ופיתוח חברתי באמצעות ספורט (החל מ-2015).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.08 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם בווינה, אוסטריה זכה במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות אחרי גונטר ניקל מגרמניה המערבית ופרנק זיבק מגרמניה המזרחית.
לשלושת הרצים נמדד זמן זהה של 7.8 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד לא סיים את מקצה המוקדמות בריצת ריצת 110 מטר משוכות.
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר, טורקיה זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא משחקים של 13.7 שניות לפני סרג'יו ליאני מאיטליה (14.2 שניות) ואפסטרטיוס וסיליאו (Efstratios Vassiliou) מיוון (14.2 שניות).
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת זכה דרו במדליית זהב בריצת 50 מטר משוכות בשיא עולם חדש של 6.51 שניות לפני מנפרד שומן מגרמניה המערבית (6.58 שניות) ואנטולי מושיאשוילי מברית המועצות (6.59 שניות).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.34 שניות אחרי רוד מילבורן שקבע שיא עולם חדש של 13.24 שניות ולפני תומאס היל (13.48 שניות), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה באולם שנערכה ברוטרדם, הולנד סיים במקום שישי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 9.22 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה לא סיים את ריצת גמר 60 מטר משוכות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אליפות של 13.40 שניות, לפני מירוסלוו וודזניסקי (13.67 שניות) ולזק וודזינסקי (13.71 שניות), שניהם מפולין.
בתחרות שנערכה ביולי בסן-מור-דה פוסה שבצרפת קבע דרו בריצת 110 מטר משוכות שיא עולם חדש של 13.1 שניות שיפור לשיא של רוד מילבורן (13.2 שניות) שנקבע יום לפני כן בתחרות שנערכה באיטליה.
באוגוסט אותה שנה שיפר דרו את התוצאה שלו וקבע שיא עולם חדש של 13.0 שניות בתחרות שנערכה במערב ברלין.
שיא זה היה האחרון שנמדד בשעון ידני והחל מ-1975 החלה מדידה בשעון אלקטרוני.
באולימפיאדת מונטריאול זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.0 שניות לפני אלחנדרו קסנייאס מקובה (13.33 שניות) ווילי דבנפורט מארצות הברית (13.38 שניות)
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל זכה במדליית ארד בריצת 50 מטר משוכות בתוצאה של 6.54 שניות אחרי ארטו בריגרה מפינלנד (6.47 שניות) וחבייאר מוראצ'ו מספרד (6.48 שניות).
גילרמה קרבאליו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Guilherme Carvalho dos Santos; נולד ב-22 ביוני 2002) הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בגולדן סטייט ווריורס.
סנטוס גדל בברזיל לאב ואם כדורסלנים, וב-2018 החל לשחק כדורסל בקבוצת הבוגרים של מינאס מליגת העל הברזילאית, כשבמקביל הוא משחק בקבוצות הצעירות של המועדון.
באפריל 2021 נבחר לשחק עבור "נבחרת העולם" בנייקי הופ סאמיט, ובאותו חודש הכריז על מועמדותו לדראפט 2021 ב-NBA.
לאחר מכן משך את מועמדותו ושיחק במינאס גם בעונת 2021/2022, בה העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק, ונבחר לשחקן השישי של העונה בליגה.
לקראת דראפט 2022 ב-NBA הגיש סנטוס את מועמדותו, ובדראפט נבחר בבחירה ה-55 על ידי גולדן סטייט ווריורס.
הוא שיחק עם הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA, ובתום הטורניר הצטרף לסנטה קרוז ווריורס, קבוצת הבת של גולדן סטייט מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-2019 ייצג סנטוס את ברזיל באליפות דרום-אמריקה עד גיל 17 שנערכה בצ'ילה, קלע 27 נקודות במשחק הגמר נגד ארגנטינה וזכה עם נבחרתו במדליית הזהב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות אליפות האמריקות בכדורסל 2022.
גיום עמנואל "גי-מנואל" דה הומם-קריסטו הוא מוזיקאי, מפיק מוזיקלי, זמר, פזמונאי, תקליטן, ומלחין צרפתי.
הוא ידוע בעיקר כחצי מצמד המוזיקה האלקטרונית הצרפתי דאפט פאנק לשעבר, יחד עם תומא בנגלטר.
הוא הפיק מספר יצירות בחברת התקליטים שלו, Crydamoure, עם הבעלים השותף של חברת התקליטים אריק צ'דוויל.
הומם-קריסטו נולד ב-8 בפברואר 1974 בניי-סור-סן.
הוא נינו של המשורר הפורטוגזי הומם-קריסטו פיליו, ונינו של איש הצבא הפורטוגזי פרנסיסקו מנואל הומם-קריסטו, שנאלץ להגר לצרפת בשנת 1910. הומם-קריסטו קיבל גיטרת צעצוע וקלידים בסביבות גיל שבע.
בסופו של דבר הוא קיבל גיטרה חשמלית בגיל 14.
הומם-קריסטו פגש את תומא בנגלטר כאשר הם למדו בבית הספר ליצ'י קרנו בשנת 1987. שם הם גילו את המשיכה ההדדית שלהם לסרטים ולמוזיקה של שנות ה-60 וה-70: "דברים מאוד בסיסיים של פולחן נעורים, מאיזי ריידר ועד הוולווט אנדרגראונד".
הם ולורן ברקוביץ' חברו בסופו של דבר והקימו להקת רוק אינדי בשם דארלין', בה ניגן הומם-קריסטו בגיטרה.
בנגלטר הרגיש ש"זה עדיין היה אולי יותר עניין של גיל ההתבגרות באותה תקופה.
זה כאילו, אתה יודע, כולם רוצים להיות בלהקה".
ביקורת שלילית התייחסה למוזיקה שלהם כאל "אוסף פאנק מטופש", מה שהיווה השראה לשמם החדש של בנגלטר והומם-קריסטו.
הם החלו להתעניין במוזיקת דאנס אלקטרונית לאחר שיצאו למועדון בשנת 1992. הומם-קריסטו זוכה לקרדיט על עיצוב הלוגו של דאפט פאנק בקרדיטים של Homework.
בנוגע לתהליך היצירה של דאפט פאנק והעבודה עם בנגלטר, אמר הומם-קריסטו כי "הוא הרבה יותר איש הטכנולוגיה.
אבל יש לי יותר מרחק".
הוא הוסיף: "אני יותר ביקורתי כלפי כל מה שאנחנו עושים.
אנחנו שני חצאים של שילוב מוצק אחד.
יש שם איזון – שלמות בינינו, כן".
הומם-קריסטו הוא מייסד שותף של הצמד Le Knight Club, יחד עם אריק צ'דוויל.
הם המייסדים של חברת התקליטים Crydamoure, על שם וריאציה של הביטוי הצרפתי "cri d'amour" או "cry of love" באנגלית.
Crydamoure הוציאו יצירות מאת אחיו של הומם-קריסטו, פול דה הומם-קריסטו, תחת השם Play Paul.
בנוגע ל-Crydamoure אמר הומם-קריסטו:לי ולתומא יש את אותו טעם במוזיקה.
כשאני מקליט תקליטים ל-Crydamoure זה סגנון שונה ממה שעשוי להיות בסופו של דבר שיר של דאפט פאנק.
אני יודע מה תומא אוהב, והוא יודע מה אני אוהב.
Crydamoure לא כל כך מכוון להפקה, גם אם הוא לא רחוק מדי מדאפט פאנק.
החומר של דאפט פאנק מתוזמר יותר ומעט שונה.
יכול להיות שאני עובד על מדגם עבור Crydamoure, ואולי אף אחד אחר לא יכול לשמוע את ההבדל, אבל אנחנו יודעים.
בשנת 2008 הפיק את אלבומו של סבסטיאן טלייר, Sexuality.
ובשנת 2010 הומם-קריסטו עבד על השיר "Nightcall" של קווינסקי.
בשנת 2012 הופיע באלבומו של טלייר, My God is Blue, בשיר "My Poseidon".
לאחר יציאת האלבום הרביעי של דאפט פאנק, Random Access Memories, הומם-קריסטו ובנגלטר שיתפו פעולה בשני שירים עם דה ויקנד, "Starboy" ו-"I Feel It Coming", כאשר הראשון הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והאחרון.
הומם-קריסטו ובנגלטר תרמו שניהם קרדיט כתיבה והפקה לשיר "Overnight" של Parcels משנת 2017, זו הייתה עבודת ההפקה האחרונה של דאפט פאנק כצמד, שכן דאפט פאנק הודיעו על פרידתם דרך יוטיוב בפברואר 2021.
הומם-קריסטו עבד על שיר הנושא של אלבום האולפן החמישי של שארלוט גינסבורג, Rest, שיצא בשנת 2017. ב-2018 השתתף בשיר "Hurt You", בשיתוף פעולה עם דה וויקנד וגספלשטיין.
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה, הומם-קריסטו יצר פלייליסט בשם "Star of a hero" עבור המותג האיטלקי MEDEA, המכיל שירים מהביץ' בויז, דה וויקנד, ג'ורג' דיוק ות'אנדרקאט, בין היתר.
ב-22 בפברואר 2021, דאפט פאנק שחררו סרטון בו הודיעו על פרידתם.
חברו ושותפו של הומם-קריסטו, טוד אדוארדס, הבהיר מאוחר יותר כי בנגלטר והומם-קריסטו נותרו פעילים בנפרד.
השניים עדיין חולקים אולפן וציוד.
השיר הראשון של הומם-קריסטו לאחר הפרידה היה הפקת השיר "Modern Jam" עם טראוויס סקוט לאלבומו של סקוט Utopia, שיצא ביולי 2023.
להומם-קריסטו שני ילדים: בן ובת.
הוא ואשתו התגרשו בשנת 2010.
גם להומם-קריסטו וגם לבנגלטר אין עניין להיות סלבריטאים או לדבר על חייהם הפרטיים.
במקרים נדירים של ראיונות, בנגלטר מנהל את רוב השיחות עם עיתונאים.
בכל הנוגע לעבודה ושיתוף פעולה עם אמנים אחרים, הומם-קריסטו רואה בכך עניין של תזמון ויצירתיות, ולא תהילה והזדמנות.
הוא אמר פעם בראיון:ובכן, זה תלוי מה אנחנו רוצים לעשות באותו זמן.
יש את כל השיקולים האלה שאתה מדבר עליהם.
אבל כן, זה פשוט תלוי ברגע ששואלים אותך.
אם אתה מרגיש את זה ואם אתה מרגיש משהו מעניין מבחינה יצירתית אז זה אפשרי.
על כל דבר שאנחנו מתבקשים לעשות, אם יש לנו תשובה יצירתית ואנחנו חושבים שאנחנו יכולים להביא משהו לפרויקט אז אנחנו יכולים לעשות את זה.
אבל אם אין לנו רעיונות או שאנחנו לא חושבים שאנחנו יכולים לדחוף את המעטפה על ידי יצירה עם מישהו...
ובכן, אם ניקח לדוגמה את סבסטיאן טלייר, זה אחד משיתופי הפעולה הבודדים שבהם היה לי רעיון שאני יכול לעשות משהו ולהביא אליו משהו.
אבל הכל עניין של הרגע והמצב.
כשזה מרגיש לנו נכון, כשאנחנו מרגישים את זה אנחנו עושים את זה, וכשיש לנו זמן.
יש כל כך הרבה גורמים.
Sexuality של סבסטיאן טלייר (2008)
זיגפריד גי דויטשר (19 במרץ 1936 - 4 במאי 2024) היה פיזיקאי ניסיוני ישראלי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בפיזיקה של מצב מוצק, פיזיקה של טמפרטורות נמוכות ומוליכות-על.
דויטשר נולד בברלין, גרמניה ב-1936. משפחתו ברחה מהנאצים ב-1939, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, והתיישבה (תחילה באופן בלתי חוקי) בפריז, צרפת.
ביולי 1942 נעצר יחד עם אמו ב-Vel d'Hiv roundup ובכל זאת, משום שאביו היה שבוי מלחמה צרפתי, הוא ניצל מגורלם של רוב העצורים האחרים שנשלחו למותם בעיקר לאושוויץ.
ב-1953 השלים את לימודיו ב-Lycée Henri IV.
לאחר שלוש שנות שירות צבאי הצטרף לקבוצת המחקר של חתן פרס נובל פייר ז'יל דה-ז'ן באוניברסיטת פריז-סוד (אורסיי).
הקבוצה נודעה מאוחר יותר כ"קבוצת אורסיי בנושא מוליכות-על".
הוא זכה לכינוי על ידי דה ז'ן כארבעת ה"מוסקטרים" כולל דויטשר, E.
עבודת הדוקטורט של דויטשר התמקדה במחקרים ניסיוניים של השפעות הקרבה במוליכי-על.
לאחר ששהה שנתיים בפוסט דוקטורט באוניברסיטת ראטגרס (1967-8) בקבוצתו של ברני סרין, חזר לצרפת.
מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת פריז-אורסיי (IUT).
בשנת 1971 עלה לישראל והצטרף למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, שם עבד בהמשך הקריירה שלו.
הוא פיתח כיוון חדש של מחקר על פיזיקה ניסיונית של טמפרטורות נמוכות, עם דגש מיוחד על מוליכים גרגירים, מדיה לא מסודרת, תכונות מעבר מתכת-מבודד ומוליכי-מחצה של סרטים מוליכים דקים וצמתים של ג'וזפסון.
הוא תרם תרומה משמעותית להבנת דינמיקת מערבולת במוליכי-על ולפיתוח מכשירים מוליכים-על.
בנוסף, הוא עבד על חומרים גרגירים וחסרי סדר עם דגש על תופעת החלחול.
דויטשר היה חוקר פורה, שפרסם למעלה מ-300 מאמרים מדעיים.
הוא גם היה מורה ומנטור מסור, שהנחה מספר רב של סטודנטים לתארים מתקדמים ופוסט-דוקטורנטים.
רבים מתלמידיו המשיכו למלא תפקידים באקדמיה ובתעשייה בישראל ומחוצה לה.
מחקר על חומרים גרגירים לא מסודרים
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, קבוצת המחקר של דויטשר באוניברסיטת תל אביב התמקדה בחומרים גרגירים וחומרים לא מסודרים.
עבודה זו כללה חקר המאפיינים של סרטים דקים העשויים מתערובות של מתכות ומבודדים.
המחקר של הקבוצה בתחום זה זכה להערכה רבה והוביל לפרסום ספר ערוך בשם "חלחול, מבנים ותהליכים" מאת האגודה הישראלית לפיזיקה.
מומחיותו של דויטשר בחומרים גרגירים וחסרי סדר הוכיחה ערך רב כאשר התגלתה מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות בסוף שנות ה-80. הוא כתב את אחד המאמרים המצוטטים ביותר בתחום יחד עם אלכסנדר מילר, חתן פרס נובל שגילה את מוליכי-העל מבוססי תחמוצות נחושת.
מאמר זה חקר את הקשר בין המאפיינים הייחודיים של מוליכות-על בטמפרטורה גבוהה לבין אי-הסדר המובנה בחומרים אלו.
התובנה של דויטשר לגבי אורך הקוהרנטיות הקצר של קופרטים הובילה להסבר המקובל הראשון לזרם הקריטי הנמוך בדגימות קרמיות ופולי-גבישיות של חומרים אלה.
הקבוצה של דויטשר גם הייתה חלוצה בשימוש בהשתקפויות של אנדרייב כדי לחקור את התכונות האלקטרוניות של מוליכים בטמפרטורה גבוהה.
טכניקה זו אפשרה למדוד את הפער המוליך-על וסיפקה תובנות לגבי אופי הפסאודוגאפ בחומרים אלו.
תרומותיו המדעיות של דויטשר, כפי שהודגשו במאמריו הבולטים, משתרעות על מגוון רחב של נושאים בפיזיקה של מצב מוצק בטמפטרטורות נמוכות ובמוליכות-על.
מאמרים אלה מייצגים אבני דרך משמעותיות בקריירת המחקר שלו והייתה להם השפעה מתמשכת על התחום.
אפקטי קרבה (1969): עבודה מוקדמת זו, שנכתבה בשיתוף עם פייר-ז'יל דה ז'ן, חקרה את האינטראקציה בין מוליכים-על לחומרים נורמליים כאשר הם נמצאים במגע קרוב.
תופעה זו, המכונה אפקט הקרבה, היא יסודית להבנת ההתנהגות של מכשירים מוליכים-על וממשיכה להיות תחום מחקר פעיל.
תנודות במוליכי-על גרגירים (1973): מחקרו של דויטשר על שכבות דקות של אלומיניום גרגירי חשף את החשיבות של תנודות קריטיות במערכות עם גרגירים מוליכים-על-מצמידים חלשים.
עבודה זו סיפקה תובנות לגבי ההתנהגות של מוליכות-על בחומרים לא מסודרים.
חלחול של מוליכים גרנוריים (1980): מאמר זה הציג את מושג החלחול כדי להסביר כיצד מוליכות-על גלובלית מופיעה בשכבות דקות גרגיריות.
הוא הראה שאנומליית החום הסגולי, תכונה אופיינית של מוליכים, נעלמת מתחת לסף החלחול, שבו הגרגרים המוליכים אינם מחוברים עוד.
השפעת חלחול על מאפייני הולכה חשמלית (1981): עבודתו של דויטשר על שכבות תחמוצת אלומיניום-אלומיניום גרגירי הדגימה שניתן לתאר את המעבר מתכת-מבודד, תופעה בסיסית בפיזיקת החומר המעובה, באמצעות תאוריית החלחול.
לממצא זה היו השלכות על הבנת ההתנהגות של חומרים לא מסודרים.
השפעות לוקליזציה חלשות בשכבות מתכת דקות (1981): מחקר זה סיפק את אחת ההדגמות הניסיוניות הראשונות של לוקליזציה חלשה, תופעה קוונטית המשפיעה על ההתנגדות החשמלית של שכבות מתכת דקות בטמפרטורות נמוכות.
עבודה זו תרמה להבנת הובלת אלקטרונים במערכות לא מסודרות.
מאפייני חלחול בשכבות מתכת דקות (1982): הקבוצה של דויטשר השתמשה בתורת החלחול כדי לתאר במדויק את המעבר למתכת-מבודד בשכבות מתכת דקות כשהם גדלים על מצע.
עבודה זו כללה דיגיטציה וניתוח של תמונות מיקרוסקופ אלקטרוני של השכבות, תוך מתן קשר כמותי בין המיקרו-מבנה של השכבה לבין התכונות החשמליות שלו.
השלכות של אורך קוהרנטיות קצר במוליכי-על בטמפרטורה גבוהה (1987): מאמר מכונן זה התייחס להשלכות של אורך הקוהרנטיות הקצר, סולם אורך אופייני במוליכי-על, במוליכי-על בטמפרטורה גבוהה שהתגלו לאחרונה.
הוא סיפק הסבר למצב הזגוגי שנצפה בחומרים אלו, שהיה שלב מרכזי בהבנת ההתנהגות הלא שגרתית שלהם.
מאפיינים אופטיים של שכבות מתכת דקות (1989): בעקבות עבודתם הקודמת על חלחול, הקבוצה של דויטשר הרחיבה את מחקריה למאפיינים האופטיים של שכבות מתכת דקות.
הם הראו שניתן לתאר מאפיינים אלה גם באמצעות תאוריית החלחול, והדגימו עוד יותר את הרבגוניות של מסגרת תאורטית זו.
אפקטים שאינם שיווי משקל בגדילת שכבה דקה (1994): מומחיותו של דויטשר בגידול סרט דק הובילה לחקר תופעות אי-שיווי משקל במהלך צמיחת שכבה דקה באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני תמסורת.
עבודה זו סיפקה תובנות חשובות לגבי הדינמיקה של צמיחת השכבה והשפעתה על מאפייני הסרט שנוצרו.
השפעות חלקיקים בודדים במוליכי-על בטמפרטורה גבוהה (1999): במאמר רב-השפעה זה הציע דויטשר דרך חדשה לפרש את סולמות האנרגיה במוליכי-על בטמפרטורה גבוהה.
הוא הבחין בין הפסאודוגאפ, מדד לזיווג, לבין הפער המוליך-על בפועל, המסמן את תחילת הקוהרנטיות.
הבחנה זו הייתה מכרעת בהבנת ההתנהגות המורכבת של חומרים אלה.
אפקט גבול לא מקומי של פרומגנט-על מוליך (2000): דויטשר ופיינברג חקרו תאורטית גאומטריית ממשק ספציפית בין פרומגנט ומוליך-על.
הם חזו אפקט לא מקומי חדש בין שני לידיים פרומגנטיים, ופתחו תחום מחקר חדש בספינטרוניקה, שמטרתו לנצל את התכונות הייחודיות של מוליכים בטמפרטורה גבוהה עבור יישומים מעבר למוליכות-על מסורתית.
השתקפות אנדרייב למוליכי-על בטמפרטורה גבוהה (2005): הקבוצה של דויטשר ביססה את השימוש בהשתקפויות של אנדרייב, תופעה שבה אלקטרון משתקף כחור בממשק, ככלי רב עוצמה לחקר התכונות האלקטרוניות של מוליכים בטמפרטורה גבוהה.
עבודה זו חשפה את האפשרות של שבירת סימטריית היפוך זמן בחומרים אלו, ממצא בעל השלכות משמעותיות על תכונות היסוד שלהם.
דויטשר זכה במספר אותות הצטיינות ופרסים על תרומתו למדע, לרבות עמית האגודה הישראלית לפיזיקה בשנת 2018, הכבוד המדעי הגבוה ביותר שניתן על ידי האגודה "על הובלתו במחקר ניסיוני ותאורטי בתורת מוליכות העל ובפרט באפקט הקרבה.
על תרומתו המשפיעה למחקר על חלחול ולוקליזציה בשני ממדים ועל הובלתו בבניית פיזיקת החומר המעובה הניסויית בישראל".
הוא גם היה עמית של האגודה האמריקנית לפיזיקה ושל המכון לפיזיקה (בריטניה).
כהוקרה על הישגיו המדעיים, ממשלת צרפת העניקה לו את ה-Ordre des Palmes Academiques בשנת 1986 ואת דרגת שבלייה (אביר) של לגיון הכבוד בשנת 1999.
דויטשר כיהן כמנהל מרכז היינריך הרץ מינרווה למוליכות-על בטמפרטורות גבוהות ומרכז גורדון לחקר אנרגיה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
דויטשר שירת כחבר בוועדות בינלאומיות רבות, כולל הוועד הפועל של הסכם היישום של סוכנות האנרגיה הבין-לאומית (IEA) בנושא מוליכות-על בטמפרטורה גבוהה.
בשנותיו האחרונות המשיך דויטשר להיות פעיל במחקר ובהוראה.
הוא חיבר מספר ספרים, כולל "מוליכי-על חדשים: מגרירי ל-Tc גבוה" , "משבר האנטרופיה" , "אנטרופיה וצמיחה בת-קיימא" , "חוב האקלים" .
הוא נפטר ב-4 במאי 2024, והותיר אחריו את משפחתו.
גֵּיא בֶן הִנֹּם (או בקיצור גֵּיא הִנֹּם) הוא שמו של גיא בירושלים הנזכר רבות במקרא, וכיום מזוהה כעמק הנמצא מדרום ל ועיר דוד ומקיף את הר ציון.
הוא מתחבר במזרח אל נחל קדרון.
מתחם ממילא מהווה את קצהו השני.