tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטה בן חמש הקומות, שנודע אז בשם "רוקרי", נחשב למיושן מבחינה תפקודית וקטן מדי לפעילות הטריבון.
במקביל לקמפיין הנשיאותי של גרילי, הטריביון חיפש לבנות מטה חדש במגרש עליו עמד.
תוך פחות מחודש לאחר תבוסתו בבחירות בנובמבר 1872 מת גרילי, אך התוכניות לבניין החדש נמשכו תחת העורך הראשי של טריביון, וייטלואו ריד , שדחף להקמת מטה משרדים מרווח וחסין אש.
קיימות ראיות לכך שהתקיימה כנראה תחרות עיצוב אדריכלי עבור הבניין.
קיים תיעוד של עיצוב שלא זכה מאת יאשיהו קליבלנד קיידי , שפורסם לראשונה ב-1874 וכלל מספר שכבות של ארקדות קשתיות-עגולות על החזית וכן מגדל פעמונים פינתי.
ריד בחר בסופו של דבר בריצ'רד מוריס האנט לאדריכל, והאנט הגיש תוכניות לבניין בן שמונה קומות למחלקת הבניינים של העיר ניו יורק ביוני 1873.
בתחילת 1873 נרכש נדל"ן ברחובות נסאו ופרנקפורט עבור המבנה החדש.
הריסת בניין הטריביון השני הושלמה במאי 1873 בפרק זמן של שבועיים, והעבודה על היסודות החלה בתחילת יוני.
חלקו המערבי של הבניין החדש, שפנה לרחוב נסאו, אמור היה להסתיים תחילה, ואילו החלק המזרחי ברחובות ספרוס ופרנקפורט היה מתוכנן להיבנות מאוחר יותר, לאחר שפג תוקפם של חוזי החכירה הקיימים באתרים.
אבן הפינה הונחה ב-24 בינואר 1874. בשלב מסוים לאחר תחילת הבנייה, גובה הבניין הוגדל משמונה לעשר קומות, כך גובהו התנשא ל-79 מטרים והוא עלה על גובהו של בניין וסטרן יוניון טלגרף (70 מטרים).
ה"ניו יורק סאן" , אשר אכלס בניין סמוך ברחובות נסאו ופרנקפורט, הגיש תביעה בתחילת 1874 נגד הבעלים של הטריבון, וקבע כי בניית בניין הטריבון פלשה לנכס של הסאן.
בנוסף, בן נגר וקבלן ברזל נהרגו בתקריות נפרדות במהלך בניית הבניין.
ב-10 באפריל 1875 הודיע הטריביון כי החל להוציא לאור מהבניין החדש.
לחלק הראשוני של הבניין הייתה חזית של 27 מטרים לאורך רחוב נסאו ו-15 מטרים ברחוב ספרוס; שאר החזית ברחוב ספרוס הייתה שייכת לבית הדפוס של הטריביון באותה עת.
שטח הקומות המקוריות של 34.98 מטרים רבועיים לכל קומה, היה קטן דיו כך, שכל המשרדים הוארו ישירות על ידי החלונות, וקירות הבנייה העבים תפסו מחצית משטח הקומה הראשונה.
בהתחלה, חדרי העריכה היו בקומה השמינית ואילו חדר התחביר בקומה התשיעית.
עיתון בפילדלפיה קבע, "אין עורך ראשי בעיר שתנאיו שווים לכתב הזוטר ביותר ב"טריביון".
העבודות על האגף הנוסף של הבניין, שהשתרע עד לרחוב פרנקפורט, החלו ב-12 ביולי 1881 והסתיימו ב-1882. התוספת ברחוב פרנקפורט הייתה חלק מהתוכניות המקוריות של האנט, אם כי רהט היה רשום כאדריכל האחראי.
לאחר השלמת ההאגף הנוסף, אורכי החזיתות הכלליות שנמדדו היו 30 מטרים לאורך רחוב ספרוס ו-8.8 מטרים לאורך רחוב פרנקפורט, בעוד שחזית רחוב נסאו נותרה ללא שינוי.
פסל הוראס גרילי מאת ג'ון קווינסי אדמס וורד נחשף מול אחד מחלונות קומת הקרקע של הבניין ב-1890.
לפי המגזין הבריטי The Building News, המבנה נחשב במקור "כפיסת איוולת" ללא דיירים "שיסתכנו לשכור בו", בגלל האופי החדש יחסית של גורד השחקים המוקדם.
עם זאת, "מדריך ומרשם הנדל"ן" קבע ב-1882 כי בנייני טריביון, טיימס, מורס וטמפל קורט היו קרובים לבתי המשפט של המרכז האזרחי, מה שהפך את הבניינים הללו לאידיאליים עבור עורכי דין.
עד פברואר, מרשם הנדל"ן דיווח שמשרדים רבים בבניין טריביון, ובבנייני קלי , מילס ומרקאנד הסמוכים כבר היו "מושכרים, ובמחירים הוגנים מאוד".
היה זה חלק ממגמת העלייה הכללית בביקושים לחללי משרדים במנהטן תחתית.
The Building News כתב ב-1883 שהקמת הבניין עלתה 200,000 ליש"ט (כ-25.85 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020) לא כולל עלויות קרקע, אך הוא בעל הכנסה שנתית של 15,000 ליש"ט (כ-1.93 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2020).
זה העניק לבניין החזר השקעה בשיעור של 6%–7% בשנה, לא כולל שטח משרדי הטריבון, שלא הכניס דמי שכירות.
הקומות האחרות הכילו דיירים מסחריים, כולל חברת הומר לי בנק נוט (Homer Lee Bank Note Company), עיתון בשם The Morning Journal, ומשרדיו של איש העסקים והממציא צ'ארלס א.
המרתף הושכר לטובת סלון, עובדה שהעיתון המתחרה, הניו יורק טיימס, לעג לה לאור התנגדותו של גרילי לשתייה חריפה.
בניין ניו יורק טריביון חווה מספר שריפות בהיסטוריה המוקדמת שלו.
ההשקעה בחומרים מעכבי בעירה בזמן הקמתו, הוכיחו עצמם והגבילו את התפשטות האש במבנה.
בשריפה של 1888 ניזוקה תכולת משרדי הטריבון במידה רבה, אם כי נגרם נזק מבני מועט לבניין עצמו.
בשריפה של 1890 שפרצה במרתף הבניין, נגרם נזק רק לשני חדרים במרתף בלבד.
בזמנו דיווח ה"טריביון" כי בעבר התרחשו שם שתי שריפות: השריפה של 1888 ושריפה נוספת ב-1881. שריפה נוספת בבניין בשנת 1900 גרמה לנזקים בצנרות המים.
הרחבה נוספת ותחילת המאה ה-20
באוגוסט 1903 הודיעה אגודת טריביון שהבניין יורחב מעשר לתשע-עשרה קומות, לפי התכנון של האדריכלים ד'אונץ' (D'Oench & Yost) ויוסט ול.
גג המנסארד המקורי יוסר כדי לפנות מקום לבניית הקומות החדשות, מגדל השעון יוסר וייבנה מחדש על גבי הבניין החדש, ואגף בן 19 קומות ייבנה ברחוב פרנקפורט כך שיתאים לבניין בעל הקומות הנוספות.
הטריביון יעבור לקומה הראשונה והשנייה, ויבוצעו שינויים במעליות ובכניסה.
באוקטובר 1903, הטריביון רכש את הקרקע ברחוב פרנקפורט, כולל בניין שבו שכן עיתון הניו יורק אמריקן .
חוזה כללי לבנייה נחתם עם D.C.
Weeks & Son, שהחל לעבוד במאי 1905. העבודה הסתיימה ב-1907.
אוניברסיטת פייס, שנוסדה בשנת 1906, שכרה את כיתת הלימוד הראשונה שלה בבניין בשנת הקמתה וב-1907 שכרה כיתות לימוד נוספות.
בבניין המורחב שכן גם מטה נציבות השירות הציבורי של ניו יורק , שעבר לבניין בשנת 1907. משרדיה הראשיים של הנציבות היו בקומה ה-14, היה לה גם חדר דוודים בקומה ה-3 ומחלקת הנדסה בקומה 19 ועליית הגג.
עד 1914, הטריביון חיפש להעביר את המטה שלו למרכז העיר מנהטן.
במקביל, ה"ניו יורק סאן" הודיע על כוונתו לעזוב את הבניין הסמוך ברחובות נסאו ופרנקפורט, והצעת הטריבון לרכישת בניין הסאן נדחתה.
פסל גרילי בחזית הבניין הועבר לפארק בניין העירייה ב-1916.
הטריביון חיפש לבנות מטה חדש בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, ובדצמבר 1921 קנה שני מגרשים ברחוב 40 במידטאון מנהטן.
באותה תקופה חתם הטריביון על חוזה למכירת הבניין שלו ברחוב נסאו ל-S.M.
Mitler, שנכנס לתוקף במאי 1923. הסוחר בדימוס ויקטור וולצ'מן, יחד עם שותפו אלווין ס.
הארטה, חכרו ב-1922 את הבניין ל-21 שנים, בשכר דירה נטו של 5 מיליון דולר.
בין שאר הדיירים בבניין באותה תקופה היו סינדיקט של סופרים ואמנים, תאגידי נייר, עורכי דין ומפרסמים.
לפני כניסת התוקף למכירת הבניין, תבעו וולצ'מן והארט את החברה של באנר ומיטלר, תאגיד הבניין אקול (Akul), בטענה שאקול הציג את ערכו של הבניין במרמה.
אקול סירב אפוא לשלם את יתרת מחיר הרכישה לטריבון, והמכירה בוטלה, כאשר העיתון המשיך להחזיק בנכס.
הטריביון עצמו עבר למעלה העיר לרחוב 40 באפריל 1923.
בסוף 1925 התכוון פרנק מאנסי , הבעלים של ה"סאן", לרכוש את בניין טריביון.
לאחר מותו של מאנסי באותה שנה, המשיכה חברת פרנק א.
מאנסי את הליכי הרכישה והיא הושלמה במאי 1926, מתוך כוונה להחזיק בנכס כהשקעה.
בשנת 1928 העבירה חברת מאנסי את הבעלות על הבניין, יחד עם מספר בניינים נוספים באותו בלוק, למוזיאון אסטייטס בע"מ (Museum Estates Inc.), חברה המייצגת את מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בשנת 1935 חלק מחלל הקומה הראשונה והשנייה הוסב לאולם קולנוע קטן.
העבודה כללה שבירת חלקים מהקומה השנייה, ובמהלך ההסבה נתמכו שבע עשרה הקומות העליונות של הבניין על מַגְבֵּהַּים הידראוליים עד להצבת המסבכים החדשים לתיאטרון.
חלק אחר של המרתף, הקומה הראשונה והקומה השנייה הפכו למסעדה ב-1936.
בשנת 1942 מכר מוזיאון אסטייטס בע"מ את בניין טריביון לסינדיקט השקעות אשר קנה גם מספר נכסים נוספים באותו בלוק.
שלוש שנים מאוחר יותר, עברה הבעלות לסינדיקט אחר בשם נסאו קורפ 154 (154 Nassau Corp) ובשנת 1946, הבניין עבר לבעלות של Borrock, Steingart & Borrock.
בשנות ה-50 של המאה העשרים, הבניין היה מוכר בשם בניין נסאו-טריבון, והוא נמכר ב-1956 לסינדיקט השקעות בראשות פרדריק וו.
גהלה הסינדיקט תכנן לשדרג את הבניין באמצעות תוספות של ציוד ושירותים כגון מיזוג אוויר.
שנתיים לאחר מכן, ויליאם גרינברג ורוברט גרין חכרו את הבניין ל-21 שנים תמורת מחיר שכירות מצטבר העולה על 9 מיליון דולר.
במאי 1966, הודיעה אוניברסיטת פייס כי תהרוס את בניין ניו יורק טריביון כדי לפנות מקום לפייס פלאזה 1 , כחלק מפיתוח רחב היקף של האזור כולו.
ביולי 1966, הפקיעה העירייה את הבניין, ופייס לקחה את הבעלות על המגרש שישה חודשים לאחר מכן.
"חברת ג'יי הריסות" (Jay Demolition Company) נשכרה לבצע את עבודות הריסת הבניין.
האבק הרב שנוצר בשלב ההריסה גרר הוצאת מספר זימונים לקבלן בגין זיהום על ידי משרד המבנים.
על זימונים אלה ערער משרד הנדל"ן בעיר, שטען כי הזימון מעכב את פיתוח האתר.
אתר בניין טריביון היה "גוש הריסות" עד שהחלה הבנייה בפייס פלאזה 1 בדצמבר 1966.
פייס פלאזה 1 נפתח בסופו של דבר ב-1970. קיימים מעט תיעודים לקיומו של בניין הטריבון וכאשר מוזיאון גורדי השחקים לא הצליח למצוא מספיק חומרים על הבניין עבור תערוכת גורדי שחקים משנת 2012, כתב כריסטופר גריי מהניו יורק טיימס כי הבניין "נעלם כמעט ללא עקבות".
עם השלמתו קיבל הבניין ביקורות שליליות ברובן.
לפי היסטוריוני האדריכליות שרה לנדאו וקרל וו.
קונדיט, "לאף אחד מעולם לא היה הרבה מה לומר על המאפיינים האדריכליים של הבניין".
עיתון הבולאטין בנורוויץ', קונטיקט, התייחס למבנה כ"מסבאה נהדרת" ו"הסאן" השווה את המבנה לבית זיקוק לסוכר.
אלפרד ג'יי בלור, בן זמנו של האנט, תיאר את ניגודיות הצבעים בחזיתות כ"אלימה מדי" ואת הצורה הכללית כ"ראוותנית במיוחד" בגלל השינוי בגובה ברחוב נסאו.
גם גג המנסארד של הבניין המקורי נתפס כגדול מדי בהשוואה לשאר הקומות.
מדריך ומרשם הנדל"ן כתב עליו שהוא "דוגמה יפה לשימוש מיותר [של המנסארד] היא בניין טריביון החדש, שבו הגג הוא רק קומה נוספת ומרחיקת לכת."
מנגד, היו גם מעט ביקורות חיוביות על עיצובו.
בלור הצהיר שלמרות הניגודיות של החזית והפרופורציות, בניין טריביון היה אחר "אחת הדוגמאות החינניות ביותר שקיימות...
שבאמצעותן הושרשו קווים נאו-קלאסיים עם סנטימנט גותי".
אף על פי שהריסת בניין טריביון לא סוקרה במידה רבה, מנהל מוזיאון ברוקלין באותה תקופה, תומאס ס.
בוכנר , כינה את ההריסה "קורעת לב" וכי הבניין היה "קונצרן ויקטוריאני מפואר בצבע רוסקיני מפואר".
המבנה המקורי של האנט תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין וסטרן יוניון טלגרף.
בנייני ניו יורק טריביון ווסטרן יוניון טלגרף מצוטטים באופן שונה בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בבניה לגובה.
המבקר וינסטון וייסמן קבע כי בניין ניו יורק טריביון מתויג כגורד שחקים חלוצי, ואמר: "האפקט הכולל של העיצוב אינו אלגנטי.
פול היה גורד שחקים ששכן בפינה הדרום-מזרחית של צומת הרחובות אן וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין התנשא לגובה 96 מטרים והיה בעל 26 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ועוצב על פי הסדר האיוני וכן 3 פסלים שעוצבו על ידי קארל ביטר .
המגרש עליו נבנה, נרכש על ידי משפחת הוומייר בשנת 1895. בניין סט.
פול נקרא על שם קפלת סט.
פול , הנמצאת מעבר לרחוב ברודוויי ממערב.
הוא נשאר ברשות משפחת הוומייר עד 1943, אז נמכר לווב וקנאפ ולאחר מכן לצ'ייס בנק .
פול נהרס ב-1958 על מנת לפנות מקום לבניין וסטרן אלקטריק .
חלק מהחזית, כולל הפסלים של ביטר, הועברו להולידיי פארק באינדיאנפוליס.
פול היה בן 26 קומות וגובהו 96 מטרים.
הוא גם היה בעל שני מפלסי מרתף.
ג'ורג' בי פוסט היה האדריכל, רובינסון ווואלאס היו הקבלן הראשי ו־J.B.
קארל ביטר עיצב את הפסלים מעל כניסת הבניין.
פול נבנה על מגרש בעל 5 פאות התחומות ברחובות ברודוויי ממערב, פארק רו בצפון מערב, אן מצפון, ובניינים נוספים ממזרח ומדרום.
המגרש היה במידות של 8.5 מטרים לברודוויי, 12 מטרים לפארק רו, 25 מטרים לרחוב אן, 16 מטרים למזרח, ו-32 מטרים לדרום.
הייתה זו הפינה הדרום-מזרחית של הצומת המחומשת של ברודוויי, פארק רו ורחוב אן, ומיד מזרחית לקפלת סט.
כתובת הבניין צוינה כברודוויי 220.
החזית המערבית, הצפון-מערבית והצפונית היו עשויות אבן גיר.
חזיתות אלו חולקו ל-3 חלקים, בהשראת מרכיבי העמודים היווניים באדריכלות הקלאסית, כלומר בסיס בן 4 קומות, חלק אמצעי בן 16 קומות, וכותרת בת 5 קומות המופרדות מהחלק אמצעי על ידי קומת מעבר.
החזיתות המזרחית והדרומית היו עשויות לבנים ולא מעוטרות.
החלק האחורי (המזרחי) של הבניין היה בגובה 22 קומות, ונסוג ב-6.1 מטרים מקו המגרש של רחוב אן.
4 הקומות הראשונות היוו את "בסיס" הבניין, והן נבנו מבלוקים כפריים, עם קרניזים מעל הקומות ה-1, ה-2 וה-4. מעל הקומה הראשונה בחזית הפונה רחוב ברודוויי, היו 3 פסלים של קארל ביטר , שכותרתם "אחדות הגזע".
הדמויות תיארו 3 אטלנטים מאבן המחזיקים חלקים מהבניין, כלומר אדם שחור, אדם לבן ואדם סיני.
בין הקומות ה-5 וה-20, החזית פוצלה לשמונה חלקים דו-קומתיים, שכללו בין החלונות עמודים, בסגנון איוני, התומכים את הקרניזים מעל כל קומה זוגית.
בקומה ה-21, שהייתה קומת מעבר, היו בין כל החלונות לוחות חרוטים.
קרניז גדול יותר בלט מעל הקומה ה-21. 5 הקומות העליונות היוו את "כותרת" הבניין, כאשר הקומות ה-22 עד 25 נראו מהרחוב.
אדנים מחוץ לקומה ה-22 תמכו בלוחות חרוטים בגובה של 3 קומות בפינות הבניין, או בעמודים בגובה משולש המפרידים בין החלונות בכל צד.
גם הספנדרלים בבניין היו משוכללים.
הקומה ה-26 הוסתרה על ידי המעקה בראש הבניין, והוארה בחלון תקרה (סקיילייט).
שכבת הסלע מתחת לבניין סט.
פול הייתה בעומק של 26.4 מטרים.
הקרקע מעל הסלע הייתה מכוסה בחול דק במיוחד, דחוס ונקי, וקידוח ניסיון במקום הוכיח כי שאיבת מי התהום גרמה לנזק מינימלי לשכבת החול.
במקום לחפור עד לשכבת סלע הבסיס ועליה לבנות את יסודות בניין סט.
פול, כפי שהתבצע בגורדי שחקים אחרים בעיר, חפרו הבנאים רק עד לשכבת החול שבעומק 9.6 מטרים, שם היה לפי תוכניות הביצוע, מפלס רצפת קומת מרתף המשנה.
בדיקת העמסה של עד 208 טון למטר מרובע (13,000 פאונד לרגל מרובע; 620 קילופסקל) בוצעה על שכבת החול ונמדדה שקיעה של 230 עד 330 מילימטרים.
בזכות הבדיקה ניתן היה לקבוע כי שכבת הקרקע החולית יציבה ואין צורך לחפור עד שכבת הסלע.
על שכבה זו נבנתה רפסודת בטון בגובה 300 מילימטרים, שנפרשה על פני כל שטח הבסיס כדי לפזר באופן שווה את משקל המבנה.
מעל רפסודת הבטון נבנו עמודים קצרים שנשאו את הקורות התומכות את הרצפה, וזאת כדי לחזק את הקירות המשותפים עם מבנים אחרים.
בזכות הקרקע החולית היציבה לא השתמשו בכלונסאות (ביסוס עמוק) יקרים לביסוס הבניין, כמו בבניין פארק רו הסמוך וברחוב נסאו 150 , מכיוון שהחול כבר היה דחוס מאוד.
התוכניות המקוריות הורו על ביצוע ברגי ג'ק הידראוליים בתחתית העמודים, שיכולים להעלות את משקל הבניין כולו ל-14,000 טון.
הג'קים ההידראוליים היו אמורים להיות מותקנים מכיוון שהמתכננים והמהנדסים רצו למנוע מהבניין לשקוע.
כמו כן, היו תוכניות להקמת "מסד משותף" בקיר המשותף עם הבניין מדרום.
כאשר בעל הנכס הדרומי החליט שלא לפתח את האתר שלו, הקיר הדרומי חוזק במקום זאת באמצעות זיזים, וכך יסודות בניין סט.
פול היו בלתי תלויים באלו של מבנים אחרים.
מאחר שהג'קים כבר הוזמנו, הם הותקנו בכל מקרה.
החזית הייתה זיזית ביחס למבנה העל.
עמודי קופסה הוצבו מאחורי העמודים התומכים האנכיים של החזית.
קירות הבנייה והחלונות בכל אחד מהמפרצים נתמכו על ידי עמודים וקורות I מאונכות מפלדה, שבתורן נתמכו בקצות הקורות הזיזיות שמתחת לרצפות.
צורת קורות ה-I אפשרה זיהוי ויזואלי ותיקוני קורוזיות בהן; הן מנעו חדירת מים לחזית ופגיעה במבנה העל; בנוסף, הגנו על בניין סט.
פול מפני שריפות שעלולות היו לפרוץ בבניינים אחרים ולהתפשט אליו.
נעשה שימוש בחיזוק אלכסוני רוח.
קורות הפלדה של המבנה נצבעו בתערובת מיוחדת 3 פעמים לפני ההתקנה: פעמיים במפעל שבהן יוצרו ופעם נוספת באתר הבנייה.
הקורות מתחת לפני הקרקע צופו באספלט כדי למנוע קורוזיה העלולה להיתפתח במגע עם הקרקע.
הרצפות היו עשויות קשתות אריחים.
פול היו מדרגות בודדות בקצה המזרחי הרחוק שלו.
בקצהו המערבי, פיר עם 6 מעליות מסודרות ברבע עיגול ממזרח לדרום, עם פיר פתוח מדרום-מזרח בו הותקנו מערכות ההרמה שלהן.
בכל קומה היו שני ארונות.
הקומה ה-26 שימשה כקומת שירות.
קומה זו הכילה את מאגר המים של הבניין.
מערכת הצנרת של הבניין תוכננה בלחץ גבוה במיוחד, ונעשה שימוש בכ-101 מטרים של צנרת אנכית.
מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק הדגימה את חוזק הצינור בבדיקה משנת 1899 שבה הצינור התפוצץ לאחר 4 דקות של פעילות.
פול, עמד על המגרש המוזיאון האמריקאי של בארנום , שנשרף בשנת 1865. האתר פותח אז בתור המטה הישן של הניו יורק הראלד, שהוצב למכירה בשנת 1894. בינואר 1895 נרכש בניין הראלד על ידי משפחת הוומייר תמורת 950,000 דולר.
בחודש מאי באותה שנה, החלה ההריסה של בניין הראלד.
פוסט נשכר על ידי חבר ממשפחת הוומייר לתכנון בניין סט.
הבנאים ערכו את בדיקות העמסה לקרקע בתחילת 1896, עם מהנדסי קבלני המשנה של פוסט כדי להבטיח את עקביות הקרקע.
במאי 1896, במהלך הבנייה, נפלה קורה מהחזית והרגה עובר אורח.
הבניין היה הגבוה בעיר ניו יורק עם השלמתו; ב-1899 הושלמה בנייתו של בניין פארק רו ועבר אותו בגובהו.
במהלך תחילת המאה ה-20, דיירים בולטים בבניין סנט פול כללו את המגזין אאוטלוק , שבו תאודור רוזוולט היה עורך-שותף לאחר שכיהן כנשיא ארצות הברית.
כבר ב-1919 שקלו בני הזוג הוומייר למכור את בניין סט.
פול, שהוערך באותה עת ב-1.49 מיליון דולר.
פול נשאר ברשות משפחת הוומייר עד אפריל 1943, אז נרכש על ידי וב וקנאפ .
באוגוסט 1943 קנה הבנק הלאומי צ'ייס את בניין סט.
באותה עת הוא הוערך ב-1.154 מיליון דולר, עם הכנסה שנתית משכר דירה של 150,000 דולר.
בשנות ה-50, חטיבת הווסטרן אלקטריק של AT&T צמחה ממטה AT&T בברודוויי 195 , לדרום-מערב, לאחר שהרוויחה משמעותית במהלך המלחמה הקרה .
ב-1957 החלה וסטרן אלקטריק לתכנן מבנה משלה באלכסון על פני רחוב ברודוויי ופולטון, באתר של בניין סט.
עד שההריסה החלה ב-1959, היה זה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנהרס ביוזמת בעליו.
הבניין בן 31 הקומות בברודוויי 222, שהחליף את בניין סנט פול, הושלם ב-1962. וסטרן אלקטריק העמידה את ברודוויי 222 למכירה באוקטובר 1983, והוא נרכש על ידי Swiss Bank Corporation ב-1987.
הוועדה לשימור האמנות האמריקאית הוקמה באוגוסט 1958 כדי לשמור יצירות אמנות בבניינים שתוכננו להיהרס, במיוחד בניין סט.
שווי של פסלי הבניין הוערך ב-150,000 דולר אמריקאי, והוועדה הציעה לשלם עבור עלות פינוי הפסלים, שעשויה הייתה להגיע ל-50,000 דולר אמריקאי.
מספר ארגונים וגופים בארצות הברית - כולל אוניברסיטת קולומביה, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האומות המאוחדות והערים אינדיאנפוליס, אינדיאנה ורוצ'סטר, ניו יורק - הגישו בקשות עבור הפסלים.
הצעה אחרת קראה להעביר את הפסלים למדינת הולדתו של ביטר, אוסטריה.
בגלל הביקוש הרב לפסלים, וסטרן אלקטריק הסכימה להצילם.
בסופו של דבר, בנובמבר 1958, זכתה אינדיאנפוליס בפסלים.
אלמר טפלינגר, שתואר כ"הזקן הגדול של אמנות אינדיאנה", הציג תוכנית להעביר את הפסלים וחלק מהחזית התחתונה של בניין סט.
לפני שזכתה אינדיאנפוליס בפסלים, טפלינגר הציע להעביר אותם למרכז הרפואי של אוניברסיטת אינדיאנה או לגשר מעל הנהר הלבן .
הפסלים הוסרו בתחילת 1959. לאחר שהונחו בארגזים במשך שנתיים, הותקנו הפסלים בהולידיי פארק בשנת 1960, על גבי עמודים שנבנו במיוחד כדי לשכן אותם, כחלק מקבוצה שנקראת החורבות.
עם זאת, הפסלים והחזית נהיו רעועים, ועד 1970, ווסטרן אלקטריק הביעה חרטה על ההחלטה לתת את הפסלים והחזית לאינדיאנפוליס.
החזית ושאר החורבות נוקו והוקדשו רשמית בשנת 1973. לאחר תקופה נוספת של הידרדרות, שוחזרה חזית בניין סנט פול שוב בשנת 2016.
אחד המבקרים אפיין אותו כבעל "אולי העיצוב הכי פחות אטרקטיבי מכל גורדי השחקים של ניו יורק", שני רק לבניין בנק הנעליים והעור בצומת ברודוויי ורחוב צ'יימברס .
מדריך וכתב הנדל"ן קבע ב-1897 כי "בביצוע יש לו מראה של שרירותיות וקפריזות שתמיד מצער בעבודת אדריכלות, ואשר, אולי, מזיק במיוחד בבניין גבוה".
מבקר אחר במדריך וכתב הנדל"ן, שכתב ב-1898, אפיין את בנייני סט.
פול ופארק רו כ"שני מבנים שתלטניים [שמקללים] זה את זה".
המבקר האלמוני אפיין את הקומות העליונות של בניין סט.
פול כמעוצב היטב, בהשוואה לכיפות של בניין פארק רו.
עם זאת, המבקרים גם הטילו את "הריאליזם" הבלתי אפשרי של דמויותיו של ביטר על חזית בניין סט.
פול, בניגוד לפסליו של ג'יי מאסי רינד על חזית בניין פארק רו.
המבקר ז'אן שופר כינה את בניין סט.
פול "בינוני", בהשוואה לגורדי שחקים אחרים כמו בניין פארק רו ה"מתועב" או בניין אמריקן שורטי "המעניין".
פוסט עצמו התנגד לגורדי שחקים בגובה של יותר מ-91 מטרים, כולל אפילו את בניין סט.
פול, בשל חששותיו שרוח ואש יוכלו להתגבר על מבנים כה גבוהים.
כפי שסיפר ל"ניו יורק טיימס", למרבה האירוניה הוא היה מעורב בשני בניינים שהציגו חידושים בגורדי שחקים: בניין אקוויטבל לייף, הראשון שהשתמש במעליות, ובניין New York Produce Exchange, הראשון שהשתמש ברצפות חסינות אש.
כתב הנדל"ן ציין כי בניין סט.
פול הציע לפוסט "ההזדמנות לומר 'אמרתי לך' על חשבונו".
בניין ניו יורק לייף הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת מדיסון 51 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 187.5 מטרים והוא בעל 40 קומות מעל מפלס הרחוב.
הוא תוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט ומשמש כמטה המשרדים של "חברת ניו יורק ביטוחי חיים" (New York Life Insurance Company).
בנייתו החלה בשנת 1926 והסתיימה בשנת 1928.
המגרש עליו עומד הבניין שימש בין השנים 1837–1889 כתחנת מפגש בין קו הרכבת ניו יורק-הארלם וקו ניו יורק-ניו האוון.
בנוסף, פעלו עליו גם אולם קונצרטים וההיפודרום של פי.
מאז ועד שנת 1925 פעלו במקום מדיסון סקוור גארדן הראשון והשני.
בשנת 1926 תוכנן ועוצב הניו יורק לייף על ידי האדריכל קאס גילברט, שתכנן גם את בניין וולוורת'.
בראש הבניין ניצבת פירמידה מחופה ב-25,000 אריחים מצופים זהב ומהווה את סימן ההיכר שלו בעיר.
הבניין תופס "בלוק" שלם בין הרחובות 26 ו-27, שדרת מדיסון ושדרת פארק דרום, עובדה נדירה במנהטן.
בנוסף, הוא הבניין המשמעותי האחרון שגילברט תכנן במנהטן.
בנייתו הושלמה בשנת 1928 בהשקעה כוללת של 21 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 1995, לאחר שיפוץ הפירמידה והחלפת אריחיה, קיבל הבניין את פרס Merit Citation מרשות שימור האתרים של ניו יורק.
בשנת 2000, קיבל מעמד של מבנה לשימור מעיריית ניו יורק והוכרז אתר היסטורי לאומי.
בניין מנהטן מוניציפל הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם בצומת הרחובות ו במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 176.79 מטרים והוא בעל 34 .
הוא תוכנן על ידי כדי לספק חלל מוניציפלי נוסף לבניין העירייה של ניו יורק לאחר החלטת איחוד חמשת הרבעים של העיר, שהתקבלה בשנת 1898. נבנה בין השנים 1907–1914 ומסמל את סופה של תנועת סיטי ביוטיפול.
הוא הבניין הראשון שנבנה בעיר המשלב בתוכו תחנה של הרכבת התחתית של ניו יורק.
מנהטן מוניציפל הוא בעל מעמד מבנה היסטורי לאומי משנת 1972 ועירוני משנת 1966.
בדוח השנתי של 1884, קבע ראש העיר דאז, , כי נדרשים משרדים נוספים לפעילות השוטפת של העירייה.
בנוסף, ציין בדוח שבניין העירייה לא ניתן להרחבה מאחר שזו תפגע בסמטריה ובאדריכלות הקיימות.
משרדי העירייה שכרו משרדים במבנים שונים ברחבי העיר, שהיו פזורים ממנהטן תחתית ועד מידטאון מנהטן.
חוזי השכירות כללו אפשרות להתרחב במידת הצורך.
הממשל ביקש לצמצם את חוזי השכירות ששולמו לבעלי הנכסים ועקב כך נערכו מספר תחרויות תכנון לבניין חדש, שיאגד את כל גופי העירייה תחת קורת גג אחת.
ראש העיר, , מינה ועדה לבדיקת תוכניות ומגרשים מתאימים בשנת 1888 ועד שנת 1907 התקיימו ארבע תחרויות תכנון.
מזכיר התחרות האחרונה היה הממונה על הגשרים בעירייה ונכנסו אליה שתים עשרה חברות.
ההצעה המנצחת הייתה של , שהיה שותף צעיר במשרד האדריכלים מק'קים, מיד ווייט והתבקש על ידי ראש העיר, להשתתף בתחרות.
באותה תקופה משרד האדריכלים מק'קים, מיד ווייט היה הגדול בעולם והעסיק כ-100 אדריכלים.
למרות מעמדם בקהילת האדריכלים, בניין מנהטן מוניציפל היה גורד השחקים הראשון שתכננו.
הבניין אוכלס בחלקו לראשונה בינואר 1913 ורוב המשרדים בבניין נפתחו לציבור בשנת 1916. נכון ל-2014 הבניין הוא ביתם של שלושה עשר גופים עירוניים המעסיקים למעלה מ-2,000 איש בשטח כולל של 90,000 מ"ר.
מגוון סוגי פסלים ותבליטים מעטרים את הבניין בסגנון אדריכלות רומית קלאסית.
הקשת המרכזית, המאפשרת מעבר כלי רכב תחתיה, עוצבה בהשראת קשת קונסטנטינוס ומוחזקת על ידי שורות עמודים קורינתים.
הקמרונות המחופים בטרה קוטה עוצבו בהשראת חזית הכניסה של ארמון פארנזה ברומא.
הארקדה הדרומית מחופה ב לבנים.
חזיתות הבניין שופצו בשנת 1990 על ידי וונק אדמס סאלבין (Wank Adams Slavin).
הפסל בראש הבניין, הקרוי Civic Fame, הוצב בשנת 1913. הוא מצופה זהב ועוצב על ידי .
גובהו 8 מטרים והוא הפסל השלישי בגודלו במנהטן (אחרי פסל החירות ו הממוקם בחזית בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
הוא מעוצב בדמות אישה המחזיקה בידה השמאלית כתר מוראלי בעל חמישה צריחים המייצגים את חמשת הרבעים של העיר ניו יורק: מנהטן, ברוקלין, הברונקס, קווינס וסטטן איילנד.
בבניין חמש כיפות המייצגות גם כן את חמשת הרבעים.
בידה הימנית מגן וענף דפנה המייצגים ניצחון.
בניין מנהטן מוניציפל מופיע בסרט מכסחי השדים משנת 1984.
בסרט "המקצוען", משנת 1994, עובד יריבו (המגולם על ידי גארי אולדמן) בבניין, עבור המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים, במשרד 1402.
הבניין הוא מקום עבודתה של איליין בניס, בקומדיית המצבים משנות ה-90, סיינפלד.
הבניין מופיע במשחק המחשב, משנת 2001, מקס פיין של חברת Rockstar Games.
בניין עירייה מהווה המבנה המרכזי של מושב השלטון המקומי או מרכז האדמיניסטרציה העירונית (מוניציפלית) בכל עיר, עיירה או מועצה מקומית.
בבריטניה ואוסטרליה מכונה הבניין לעיתים "בית הגילדות" (guildhall).
הבניין משמש את משרדו של ראש העיר וכן את חדר ההתכנסויות של מועצת העיר, וכן את משרדי העירייה, ומשרדי מתן השירות לתושבי העיר או העיירה.
בתקופת התנ"ך מתוארים זקני העיר היושבים בשער העיר, ומנהלים למעשה את העיר, ואולם בערי הממלכה במזרח התיכון ניהול העיר בוצע על ידי מוסדות השלטון של המלוכה ששלטה בעיר.
בתקופת האימפריה הרומית נבנו בערים מבני בזיליקה ששימשו כבתי משפט, שווקים וכן כאתרי מסחר וחלפנות כספים.
בימי הביניים נבנו בערים "אולמות ראשיים" בארמונו או טירתו של האציל הפאודלי ששלט בעיר והוא נתן שירותי שלטון (לרוב שירותי משפט) לתושבי העיר.
בשלהי ימי הביניים, בערים החופשיות של אירופה וכן בערי השוק נבנו מבני שוק ששימשו גם להתכנסויות תושבי העיר, ונתנו שירותים לתושבים.
מבנים אלה היו למעשה המבנים הראשונים של שירותים מוניציפליים.
בניין עיריית קלן נבנה בשנת 1135 והוא דוגמה למבנה ראשון מסוג זה.
גם הפאלאצו פובליקו שנבנה בעיר סיינה באיטליה בשנת 1297 והפאלאצו וקיו שנבנה בעיר פירנצה בשנת 1299. היו אלה מבנים מבוצרים שכללו מגדל גבוה, אולם התכנסות גדול וכן מספר חדרי משרדים שנתנו שירותים עירוניים וכללו ארכיונים עירוניים.
שני מבנים אלה הפכו לדגם המקובל באירופה של בניין עירייה.
לימים בראש מגדלי העירייה הוצבו שעונים אשר דה פקטו כיוונו את חייהם ועבודתם של תושבי העיר.
בניין עיריית בריסל שנבנה במאה ה-15 הכולל מגדל שעון שגובהו 96 מטרים, שימש אבטיפוס למבני העירייה שנבנו באירופה ברחבי המאה ה-19, כגון בניין עיריית וינה.
במהלך המאה ה-19 החלו מבני העירייה לכלול "חדרי קריאה" במטרה להשכיל את תושבי העיר, ואלה לימים התפתחו לספריות עירוניות.
בניין סוני היה מבנה גבוה בשכונת גינזה שבטוקיו, יפן.
הוא מוקם בצומת סוקיבאשי (Sukiyabashi) פינת ארומי-דורי (Harumi-dori), וכניסה אליו התאפשרה ישירות מיציאה B9 בתחנת הרכבת בגינזה.
הבניין עוצב על ידי האדריכל היפני יושינובו אשיארה בסגנון פוסט-מודרני, ונפתח ב-29 באפריל 1966.
אולם התצוגה הראשי חולק לקומות מעל לקומה 6, כאשר כל רבעון של אולם התצוגה גבוה ב-90 סנטימטרים מהקודם, זאת על מנת ליצור אולם תצוגה רציף.
ב-1992 שופץ הבניין, והחלק החיצוני שוחזר לאופן בו נראה במקור.
רפפות ואריחים חיצוניים הוחלפו, דלתות כניסה חדשות הותקנו, והכיכר בפינת הצומת שופצה.
החזית המקורית, תצוגת אור המורכבת ממספר רב של צינורות קרן קתודית 5 אינץ', הוחלפה עם 74 לוחות אלומיניום.
ב-2017 הבניין נסגר, ובאותה שנה נהרס.
בשטח הבניין הוקם באופן זמני פארק סוני, ובאותו השטח צפוי עד 2022 להיבנות בניין סוני החדש.
בניין עיריית באר שבע הוא מבנה בסגנון הברוטליסטי בבאר שבע המשמש כמשכנה של עיריית באר שבע.
הבניין נמצא במרכז האזרחי של באר שבע, על יד צומת הרחובות שדרות רגר ושדרות שז"ר, ובסמוך לבנייני ציבור אחרים - בית יד לבנים ובית העם.
המבנה נחנך בשנת 1972 ותוכנן על ידי האדריכלים מיכאל ושולמית נדלר ושמואל ביקסון.
הבניין נחשב לאחד מהסמלים המזוהים עם העיר, ואף מופיע על סמל העיר באר שבע.
בשנת 1961 הוכרזה תחרות אדריכלים לתכנון בית העירייה החדש של באר שבע, במרכז האזרחי החדש הנבנה מצפון לעיר העתיקה.
בתחרות זכה משרד האדריכלים של האדריכלים מיכאל ושולמית נדלר ושמואל ביקסון, שכבר תכנן קודם לכן מבנה אחר בעיר - קולנוע קרן, שעמד לצד מקום בניין העירייה.
לאחר עיכובים בבניה, נחנך בשנת 1972 הבניין החדש, ובאותה השנה הוכנס לסמל העיר החדש.
המבנה עשוי בטון, ברובו חשוף, ומורכב מבניין מלבני נמוך ולצדו צריח תצפית צר.
למבנה המרכזי שתי קומות עטופות במעטפת בטון עבה, דמוית וילון, ומחוררת בחלונות צרים וגבוהים המסתתרים מאחוריה לכל גובה הבניין.
שתי הקומות עומדות על קומת מסד מצופה אבן פראית (wild bau), הנמצאת בנסיגה מקו הבניין ומופרדת מן המסה המרכזית בחלונות פס ארוכים.
בתוך המבנה שלוש חצרות פנימיות, התורמות לתאורה ולאוורור של החדרים ומאפשרות מקום מנוחה רגוע ומוגן מפני חול ואבק.
האלמנט השני הוא מגדל תצפית צר וגבוה, עשוי בטון, שהוצב בחזית הקדמית של הבניין.
במגדל הותקנה מעלית, אך כיום העלייה למגדל חסומה והוא משמש כנושא אנטנות בלבד.
במקור תוכנן להציב בראש המגדל יצירת אמנות של הפסל יחיאל שמי, איתו קיימו האדריכלים שיתוף פעולה בבניין תיאטרון ירושלים, אך היא בוטלה מחוסר תקציב.
בקדמת המבנה תכננו האדריכלים רחבה ציבורית גדולה, אך כיום הפך חלקה לחניון.
עיצוב הפנים גם הוא אופייני לסגנון הברוטליסטי, ומתאפיין בשימוש בלבני סיליקט, בסידור ישר ופשוט של החדרים ובפלטת צבעים בסיסית.
הבניין בנוי על עקרונות הברוטליזם והמודרניזם שקדם לו, שמתבטאים בבטון החשוף ובחומרים, בצורה הפשוטה של מסות הבניין, בגושניות הפיסולית של הבטון ובאלמנטים כמו חלון סרט וקומת קרקע מוסגת.
יחד עם זאת בולטת בבניין חדשנות צורנית והקשר מקומי המתבטאים בחזית הבטון הייחודית, שהיו שראו בה אזכור של האוהל המדברי, בציפוי קומת המסד באבן מקומית, ובחשיבה האקלימית שיצרה את ההצללה על החלונות ואת החצרות הפנימיות.
המגדל הופך את המבנה לנקודת ציון במרחב העירוני, ומאזן בין הצניעות והפשטות המאפיינות את הבניין הנמוך ובין המונומנטליות הנדרשת ממבנה שלטוני.
בניין המשרדים של בית הנבחרים פורד או בניין המשרדים פורד או בניין פורד הוא אחד מארבעת בנייני המשרדים המשמשים את עובדי בית הנבחרים של ארצות הברית הבניין ממוקם על גבעת הקפיטול בוושינגטון די.
בניין המשרדים פורד הוא בניין המשרדים היחיד של בית הנבחרים שאינו מחובר מתחת לאדמה (באמצעות הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית) לאחד מבנייני המשרדים האחרים או לקפיטול עצמו, ובניין המשרדים היחיד של בית הנבחרים שאינו מכיל משרדים של חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
הבניין משמש בעיקר את צוותי ועדות בית הנבחרים של ארצות הברית, וכן את משרדו של אדריכל הקפיטול, את משרד התקציב של קונגרס ארצות הברית, ואת הוועדה לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה של בית הנבחרים.
לפני בנייתו של בניין פורד היו ממוקמים באתר זה "בית הספר בל" (Bell School) ו"כנסיית ציון ווסלי" (Zion Wesley Chapel).
בנייתו החלה בשנת 1939 במסגרת תוכנית מנהל פרויקטי העבודה של ארצות הברית, והוא היה לבניין המשרדים הפדרלי הראשון שנבנה בוושינגטון.
בתכנון, נועד המבנה לתת שירותי אחסון למשרדים אחרים שהוקמו ברחבי הבירה, מתוך כוונה שהקמתו תהיה מהירה וזולה (בזמן שבנייני משרדים מפוארים ויקרים יותר נבנים במקביל).
בראשיתו שימש המבנה את לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנים 1942–1940.
לאחר מכן, שימש הבניין את יחידת ההדפסה הסמויה של ה-FBI.
בבניין אוחסנו אלפי רשומות טביעות אצבע שבאותה עת, בהיעדר טכנולוגיות מתקדמות, הצריכו טכניקות חיפוש ידניות כדי למצוא התאמה.
יחידה זו של ה-FBI הייתה בין היחידות הראשונות שעברו לבניין ג'יי אדגר הובר עם השלמת בנייתו ב-1974.
לאחר עזיבת ה-FBI את המבנה, הוא נרכש על ידי אדריכל הקפיטול ושמו שונה ל-"אגף 2 של בית הנבחרים" (House Annex-2).
בסוף שנות השמונים, הורשו המפלגות הדמוקרטיות והרפובליקניות לשנות את שמו של הבניין.
הרפובליקנים, אז במיעוט, בחרו לשנות את שמו של הבניין לשמו הנוכחי - "בניין פורד", על שם נשיא ארצות הברית לשעבר ג'רלד פורד, ואילו הדמוקרטים במקביל בחרו לשנות את שם "אגף 1 של בית הנבחרים" (House Annex-1) ל"בניין אוניל" על שם יושב ראש בית הנבחרים טיפ או'ניל.
בניין משרד החוץ של רוסיה הוא אחד משבעה גורדי שחקים סטליניסטים, שתוכננו על ידי ולדימיר גלפרייק ואדולף מינקוס.
מאז 1991 משמש כמטה משרד החוץ הרוסי ובו נמצאת גם לשכת השר.
לגורד השחקים 27 קומות וגובהו 172 מטרים.
הבניין מכוסה בחומת אבן חיצונית עם מקרין אומנות ועמודים.
צריח מתכת בראש גג המגדל, מטמיע את צלליתו עם אלה של שש האחיות האחרות.
אבן הפינה לגורד השחקים הונחה בשנת 1948 והבנייה הושלמה בשנת 1953. על פי הביוגרפיה של האדריכל מינקוס (שפורסמה בשנת 1982), תוכניות טיוטה נערכו לראשונה בשנת 1946 ונעות בין 9 ל-40 קומות.
בשנת 1947 הוצעו שני עיצובים: האחד השתמש בכבלי שכבה ואילו השני קרא לבנייה יעילה יותר שהגיעה לשיאה עם ראש מלבני קהה.
בתוכנית שנייה הוצעה בניית צריח מתכת, שיוסיף סטלין, אישר אישית הוספה זו לגג המגדל.
כיום, הבניין מאכלס את המשרדים של משרד החוץ של רוסיה.
בניין משרד ההגנה הרוסי (רוסית: Третий дом Министерства обороны) הוא מטה משרד ההגנה הרוסי, הממוקם במוסקבה, רוסיה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הרוסי לב רודנייב ושופץ על ידי מיכאיל פוזוקין שהיה האדריכל הראשי של מוסקבה (1960–1982).
הקרקע הוקצתה לבנייה בשנת 1940 והבניין הושלם בשנת 1952.
בניין המשרד, שנבנה בשנות הארבעים ושופץ בשנות השמונים, ממוקם בכיכר ארבטסקאיה, בסמוך לרחוב ארבט במוסקבה.
מבנים אחרים של המשרד ממוקמים ברחבי העיר מוסקבה.
הגוף העליון הגבוה שאחראי על ניהול ופיקוח כוחות הצבא של המרכז הלאומי לניהול ההגנה (Национальный центр управления обороной) שנמצא בגדוד פרונזה ואחראי על ריכוז הפיקוד על הצבא.
הקירות מעוטרים באבני שיש שהובאו מאורל: סרפנטין וגרניט.
בניין משטרת מוסקבה, רשמית בניין המנהלה הראשית של משרד הפנים של רוסיה לעיר מוסקבה (הידוע גם בשם "צריפי פטרובסקי") הוא מבנה ציבורי הממוקם ברחוב פטרובקה 38 במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
כנראה עוצב על ידי האדריכל אוסיפ בובה בסגנון קלאסי בשנת 1800. בשנת 1827 הוא נבנה מחדש על פי תוכניותיו של האדריכל פיודור שסטקוב.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שוחזר הבית תחת ניהולו של האדריכל בוריס מזנצב ברוח הסטליניזם האימפריאליסטי.
הבניין שימש לצרכים שונים, אך מאז המהפכה הסוציאליסטית באוקטובר מאכלסת אותו הנהלת משטרת מוסקבה.
בשנת 1971 הוצגה לראשונה האחוזה לשעבר בסדרה הבלשית "החקירה מנוהלת על ידי ידענים".
ההערכה היא כי מסורת הצילומים של בניין משטרת מוסקבה על חוקרים פליליים החלה עם צילומי הסדרה הזאת.
בשנת 1979, חצר המבנה צולמה לסרט "על פי החקירה הפלילית".
בתוך הבניין צולם גם הסרט "פטרובקה 38" המבוסס על הרומן בעל אותו שם מאת יוליאנה סמיונובה.
בניין מנהטן הוא גורד שחקים בן 16 קומות ברחוב דירבורן-דרום 431 בשיקגו, אילינוי.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני ונבנה מ-1889 עד 1891. זהו גורד השחקים העתיק ביותר ששרד בעולם ומשתמש במבנה תומך שלד בלבד.
הבניין היה המטה הראשון של תאגיד Paymaster, והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים החל מ-16 במרץ 1976, והוגדר כנקודת ציון בשיקגו ב-7 ביולי 1978.
חלונות המעוגלים הייחודיים מעניקים אור לחללים הפנימיים של הבניין, והשילוב של חזית גרניט בקומות התחתונות וחזית לבנים בקומות העליונות מסייע בהקלת העומס המופעל על מסגרת הפלדה הפנימית.
הקירות הצפוניים והדרומיים נתמכים על שלוחות פלדה הנושאות את העומס בחזרה למבנה התומך הפנימי.
הרבגוניות והחוזק של בניית מסגרת מתכת אפשרו את הקמת גורד השחקים, כפי שמעיד מבנה זה, שהגיע לגובה מדהים של 16 קומות בשנת 1891. האדריכל שלו היה חלוץ בפיתוח מבנים גבוהים.
בניין משרדים הוא סוג של מבנה אדריכלי מסחרי המכיל חללים המיועדים לשמש למשרדים.
בעוד שניתן להפוך למשרד כמעט כל חלל בכל בניין, הדרישות הנובעות מתפעול משרדים מודרניים יצרו צורך במבנים ייעודיים למשרדים.
דרישות כאלה יכולות לנבוע מאסדרה (למשל דרישה לרמות תאורה, לסידורי נגישות), מסיבות טכניות (למשל, דרישות לחדרי ורשת מחשבים), ועוד.
דרישות אלו הביאו ליצירת מבנים מיוחדים אשר מיועדים רק או בעיקר לשימוש כמשרדים.
המטרה העיקרית של בניין משרדים היא לספק מקום עבודה וסביבת עבודה משרדית, אך לעיתים קרובות כוללים מבני משרדים יתרונות נוספים: אבטחה (אם כשירות חיצוני ואם כחלק מתכונות המבנה), גמישות בעיצוב הפנימי של משרדים ותשתיות המאפשרות ביצוע שינויים קל יחסית.
העיצוב והנראות של בנייני משרדים מהווים מסר תדמיתי הן ללקוחות המשרדים והן לעובדיהם, ומהווים שיקול בבחירת מיקום המשרד.
בנייני משרדים נבנים במגוון רחב מאוד של עיצובים, המושפעים מאוד ממיקומם.
בנייני משרדים במרכזי מטרופולין נבנים לעיתים קרובות כגורדי שחקים, המאפשרים שטח משרדים גדול מאוד התופס שטח קרקע קטן.
מחוץ למרכזי ערים היכן שהקרקע זולה יחסית נבנים בנייני משרדים בעלי מספר קומות מצומצם, המתפרסים על שטח קרקע רחב.
מחוץ לערים קיימים גם "פארקי עסקים" - מתחמים אשר כוללים קמפוס ובו מספר בנייני משרדים.
על פי רוב, מתוכננות הקומות בבנייני משרדים כחללים ריקים הכוללים תשתיות במרכזן, אשר לאחר מכן עוברים חלוקה פנימית בהתאם לצורכי המשרדים.
כאמור לעיל, צורת בנייה זו מאפשרת גמישות רבה בשינוי החלוקה הפנימית, גם לאחר שזו כבר נבנתה.
בנייני משרדים יכולים להיות בבעלות פרטית, ציבורית ואף בבעלות מעורבת.
בניין משרדים בבעלות חברה פרטית המשמש למשרדי החברה.
בניין משרדים ציבורי המשמש גוף ציבורי.
בניין משרדים בבעלות מעורבת בו כל משרד נמצא בבעלות גוף אחר.
בניין משרדים המופעל על ידי יזם נדל"ן המשכיר שטחי משרד ללקוחות משתנים.
אזור קבלה הנמצא בכניסה למבנה, פעמים רבות ימצא בו שילוט המפרט את מיקומי המשרדים השונים במבנה, לעיתים גם דלפק עם שירותי מודיעין או אבטחה.
חדר ישיבות אחד או כמה.
חדרי משרדים או חללים פתוחים.
מתקני מטבח וחדרים לנוחיות עובדים כחדרי אוכל ועישון.
התחזוקה השוטפת הייחודית למבני משרדים כוללת: ניקיון פנים על בסיס יומיומי, תחזוקת המערכות השונות, גינון, הדברת מזיקים, ניקוי חלונות (העשוי להיות כרוך באמצעים מיוחדים, למשל בגורדי שחקים), ועוד.
לבנייני משרדים עשויה להיות השפעה רבה על סביבתם.
בנייני משרדים מאכלסים במהלך יום העבודה מספר רב של אנשים, המייצרים תנועה רבה אל הבניין וסביבו - הן של העובדים בבניין והן של המבקרים בו.
תכונה זו באה לידי ביטוי בעומסי תנועה, בפתיחה של עסקים בתחום ההסעדה ובתופעות נוספות המאפיינות את הסביבה הקרובה של בנייני משרדים.
אזורים הכוללים ריכוז של בנייני משרדים עשויים להיות שוקקי חיים במהלך שעות היום, אך ננטשים בסופו והופכים למעיין "עיר רפאים".
בניין עיריית אודסה (באוקראינית: Будинок Одеської міської ради) באודסה, אוקראינה הוא בניין שממוקם בצומת הרחובות שדרות פרימורסקי, רחוב צ'ייקובסקי ורחוב פושקינסקה בעיר.
הבניין נבנה בסגנון נאו-קלאסי, בתכנונם של האדריכלים פרנצ'סקו בופו וגרגוריו טוריצ'לי, בשנים 1828–1834. בשנים 1871–1873 נבנה מחדש על ידי פרנץ מורנדי.
בחזית מוצבים שני פסלים גדולים המתארים את קרס, אלת החקלאות הרומית ואת האל מרקוריוס, אל המסחר.
הפסלים מסמלים את ייעודו המקורי של הבניין כבורסת סחורות.
הפסלים הם מעשי ידיו של הפסל לואיג'י איוריני.
פסלי האלים החליפו פסלים מוקדמים יותר של אריה ודוב שהיו מוצבים משני צידי הכניסה בגומחות.
על ראש הבניין, מעל השעון מוצבים פסלים של אלים יווניים.
השעון מעל הכניסה מנגן מדי חצי שעה את המנגינה "אודסה העיר שלי" מתוך האופרטה "שיטה לבנה" מאת המלחין הסובייטי איסאק דונייבסקי.
מנגינה זהה מקבלת את פני הרכבות הנכנסות לתחנת הרכבת של אודסה.
בחזית המבנה כיכר קטנה בשם דומסקה, ובה אנדרטה לזכר אלכסנדר פושקין ששהה 13 חודשים באודסה, וכן תותח ימי מהפריגטה הבריטית HMS Tiger, שהוטבעה לחופי העיר במלחמת קרים.
בניין משרד ההנהלה של אייזנהאואר, הממוקם בסמוך לאגף המערבי של הבית הלבן, הוא מבנה מרשים בעל מיקום ייחודי הן בהיסטוריה האמריקאית והן במורשת האדריכלית שלה.
הבניין נבנה במקור עבור מחלקות המדינה, המלחמה והצי בין 1871 ל-1888, בניין משרד ההנהלה של אייזנהאואר משמש כיום כמטה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית ומכיל כיום את רוב המשרדים של צוות הבית הלבן.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי אלפרד מולט.
בין היתר משכן הבניין את: המועצה לביטחון לאומי, המועצה הלאומית לכלכלה, המועצה למדיניות פנים, משרד האדמיניסטרציה הנשיאותי, מועצת היועצים הכלכליים, משרד המדיניות הלאומית למלחמה בסמים, סגל סגן הנשיא, המשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה ויחידות משרד אחרות המשרתות את הנשיא.
משרד ראש הממשלה והמועצה המלכותית הפרטית הוא מבנה משרדים ממשלתי הממוקם ברחוב וולינגטון 80 בעיר אוטווה, אונטריו, קנדה.
המבנה שוכן מול גבעת הפרלמנט ונמצא בלב אזור כיכר הקונפדרציה, בו ממוקמים משרדי ראש הממשלה והמועצה המלכותית הפרטית.
המבנה נחשב לאתר היסטורי לאומי של קנדה מאז שנת 1977, בזכות סגנונו האדריכלי המרשים, חשיבותו ההיסטורית ותפקידו המרכזי בממשל הקנדי.
המבנה נבנה בין השנים 1883 ל־1889 לפי תכנונו של האדריכל תומאס פולר, שכיהן באותה תקופה כאדריכל הראשי של משרד העבודות הציבוריות.
זה היה המבנה הראשון שנבנה על ידי ממשלת קנדה מחוץ לגבולות גבעת הפרלמנט לצורך אכלוס משרדי ממשלה שצמחו באופן ניכר לאחר הקונפדרציה של 1867 והתרחבות תחומי האחריות הפדרליים.
המבנה תוכנן לשכן את משרדי הפנים, החקלאות, האינדיאנים והדואר, כאשר משרד האינדיאנים פעל במקום עד לשנת 1965. לאורך השנים שימש המבנה כמודל לבנייה ממשלתית בקנדה ונחשב לאחת היצירות המובהקות ביותר של פולר בזכות סגנונו, חומריו ואיכויותיו האדריכליות.
עם סיום הבנייה, נקרא המבנה "בלוק לנגוון" על שמו של הקטור־לואי לנגוון, שר העבודות הציבוריות באותה תקופה ואחד מאבות הקונפדרציה.
במשך עשרות שנים שימש שם זה גם כמטונימיה – שם סמלי – למשרדי ראש הממשלה.
אולם, בעקבות הכרה ציבורית וממשלתית בתפקידו של לנגוון בהקמת מערכת הפנימיות לילדים ילידיים בקנדה, אשר במרכזה ניסיון למחיקת הזהות התרבותית של הילדים האבוריג'יניים ובמקרים רבים גם התעללות חמורה, הודיע ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ב־21 ביוני 2017 על הסרת שמו של לנגוון מהמבנה.
מאז נקרא הבניין בשמו הרשמי הנוכחי.
המבנה הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה ב־17 בנובמבר 1977 בהתאם לחוק האתרים והאנדרטאות ההיסטוריים.
ההכרזה נומקה בין היתר בזכות תרומתו של תומאס פולר לעיצוב סמלי של מבני השלטון הקנדי ובשל אופיו האדריכלי המרשים, המשלב בין סגנון האימפריה השנייה לבין מוטיבים מן התחייה הרומנסקית.
בין מאפייני המבנה הבולטים ניתן למנות את גגו מסוג מנסארד המצופה בנחושת, חלונות דרמר בולטים, חזיתות סימטריות עם אגפים מודגשים, עיטורי אבן מגולפים, מסגרות ברזל מעוצבות וחזות כללית מרשימה ואיתנה.
עיצוב הפנים כולל מסדרונות רחבים, עמודי גרניט מלוטשים, גרם מדרגות מפואר, עבודות נגרות איכותיות ומערך חללים המדגיש את המרכזיות הממשלתית של המבנה.
בניין משרד ההנהלה החדש הוא מבנה משרדים פדרלי של ממשלת ארצות הברית השוכן בוושינגטון הבירה, ומשמש את משרד הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית.
הבניין ממוקם ברחוב 17 מספר 725 בצפון-מערב וושינגטון, מצפון לשדרת פנסילבניה.
מדרום לו ניצב בניין משרד ההנהלה ע"ש אייזנהאואר (Eisenhower Executive Office Building – EEOB), הסמוך לבית הלבן.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'ון קארל וורניק (John Carl Warnecke) בסוף שנות ה־60 של המאה ה־20, כחלק ממאמץ תכנוני רחב שהקיף את מתחם כיכר לאפאייט (Lafayette Square) מול הבית הלבן.
על פי חוקרת הממשל שלי לין טומקין (Shelley Lynne Tomkin) בספרה Inside OMB, מרבית עובדי השירות האזרחי של משרד הניהול ותקציב של נשיא ארצות הברית (OMB) פועלים מתוך בניין משרד ההנהלה החדש (NEOB), בעוד שמרבית בעלי התפקידים הפוליטיים של הלשכה עובדים מעבר לרחוב – בניין משרד ההנהלה ע"ש אייזנהאואר (EEOB).
הבניין הוא תבנית שנותנת משמעות שונה למילים מאותו שורש.
למשל המילים: סגר, נסגר, הסגיר, הן מילים דומות מבחינת השורש ושונות מבחינת התבנית, התבנית נותנת להן משמעות מיוחדת.
בדומה לדקדוק של שפות שמיות אחרות, בדקדוק העברי, בניין הוא מערכת נטייה של הפועל: כל בניין של פועל הוא קבוצה של תבניות לשוניות קבועות; בשפה העברית כדי ליצור פועל משבצים שורש מסוים בהתאם לזמן ולגוף בתוך התבנית של הבניין.
בעברית לכל תקופותיה נוהגים למנות שבעה מבנים עיקריים של בנייני הפועל, שאליהם נוספו עוד כמה בניינים נדירים.
שמם של בנייני הפועל בעברית נקבע על פי צורת היסוד השכיחה שלהם, שהיא בזמן עבר ובגוף נסתר (הוא).
הסיבה לכך היא שלצורת העבר הנסתר אין מוספיות לפני צורת היסוד ואחריה.
הצירוף בנייני הפועל הוא צורת סמיכות, המורכבת משני שמות עצם בדרך של השאלה.
מערכת הבניינים בעברית אינה סימטרית.
שבעת בנייני הפועל מתחלקים לשלוש קבוצות: הבניינים קל ונפעל, הבניינים הפעיל והופעל, ומערכת הבניינים הכבדים – פיעל, פוּעל והתפעל.
לחלק מהבניינים הפעילים קיימים בניינים מקבילים, המשמשים להם סבילים פנימיים.
בנייני הסביל הפנימי נבדלים מהבניינים המקוריים רק בתנועות, והשינוי הזה גורם משמעות סבילה ביחס לבניין המקורי.
בעברית מתאפיינים הסבילים הפנימיים בתנועת u: בניין הֻפְעַל (להִפְעִיל) ובניין פֻּעַל (לפִּעֵל).
בלשון המקרא היה קיים סביל פנימי גם לבניין קל.
הערה: צורות הפועל המוצגות כאן מתאימות לגזרת השלמים.
לשאר הגזרות ישנן צורות נטייה שונות, לפי המאפיינים המיוחדים של כל גזרה.
בניין זה מכונה גם בניין קל, מפני שהוא "קל בתוספות", כלומר בצורת היסוד שלו מופיעים רק שלושת עיצורי השורש ללא מוספיות וללא דגש חזק תבניתי.
בניין קל נוטה בזמן עבר לפי שלוש דרכי נטייה שונות, המכונות פָּעַל, פָּעֵל ופָּעֹל.
מבחינה היסטורית הן התפתחו כנראה מהצורות qatila ,*qatala*, ו-qatula* בהתאמה.
רוב השורשים נוטים לפי פָּעַל.
מעט שורשים נוטים לפי פָּעֵל, והם בעיקר שורשים המציינים מצב (למשל: וַיְהִי כִּי-זָקֵן יִצְחָק, ).
בשאר הגופים הצירה הפך לפתח בגלל חוק פיליפי: זָקַנְתִּי.
הצירה השתמר בגופים האחרים בעיקר בגזרת ל"א: שָׂנֵאתִי, שְׂנֵאתֶם, בנוסף לגוף השלישי שָׂנֵא.
בגוף שני רבים ורבות, בגלל תזוזת הטעם הופך החולם לקמץ קטן: יְכָלְתֶּם.
צורת העתיד קיימת (בגזרת השלמים) בשתי נטיות: יִקְטַל ויִקְטֹל (היסטורית: yaqtulu ,*yiqtalu*).
חלק מהשורשים נוטים לפי יקטַל (למשל ילבש, ישכב, יטעם) וחלק לפי יקטֹל (למשל ישמור, יפקוד, יקלוט).
במקביל גם בציווי קיימות הצורות לְמַד, שְמֹר.
יש שורשים נדירים הנוטים בשתי הצורות, למשל יחפַּץ וגם יחפֹּץ.
בפעלים העלולים יש שרידים של נטייה שלישית: יִקְטֵל (yaqtilu*), למשל יִתֵּן.
בבניין קל קיימות שתי צורות מקור: המקור המוחלט והמקור הנטוי (שם הפועל).
צורת המקור המוחלט היא כמעט תמיד שָמוֹר, וצורת המקור הנטוי היא לִשְמֹר.
שגיאה נפוצה היא הטיית המקור של השורש ר.כ.ב בדומה להטייה חריגה זו – אך נטיית המקור התקינה היא לִרְכֹּב.
הבינוני יכול לשמש במשמעות של שם עצם, במשמעות פועל בהווה, פועל בהווה המתמשך, או במשמעות פועל על-זמני.
בבניין קל קיימת גם צורה סבילה מיוחדת, בינוני פָּעוּל: שָמוּר, שְמוּרָה, שְמוּרִים, שְמוּרוֹת.
כשם עצם, הבינוני יכול לקבל יידוע ושיוך כמו השומר, השומר שלי ומאפיינים נוספים של שם העצם שאינם קיימים עבור הפועַל.
כאשר מאפיינים אלו משמשים עם הבינוני, הוא הופך להיות שמני, ואינו נתפש עוד כפועל.
בניין נפעל מתאפיין במוספית תחילית נו"ן, המופיעה בנטיית העבר והבינוני, והופכת לדגש – בגלל הידמות מלאה – בנטיית העתיד (כלומר נשבר בעבר – יִנְשָבֵר בעתיד – הפך ליִשָּבֵר).
הוראתו המקורית של בניין נפעל היא פעולה חוזרת של בניין קל (נעצב, נסמך), אולם לאחר היעלמות הסביל הפנימי של בניין קל, החל נפעל לשמש גם כסביל של בניין קל (נכתב, נשבר, נגנב).
לבניין נפעל מספר משמעויות, הדומות למשמעויות של בניין התפעל:
פעולה חוזרת (רפלקסיבית): נשמר מפני..., נקבצו, נַסוג, נמלט (כנראה בהשפעת היעלמות הבניין הרפלקסיבי של בניין קל).
פעולה הדדית: נאבקו, נדברו, נפגשו.
שינוי מצב: נושן, נשחק, נתקע.
פעולה פעילה עומדת ללא משמעות מיוחדת: נכנס, נזהר, נשבע, נלחם.
הבניין המקביל לבניין זה בערבית, הן מבחינת צורה והן מבחינת המשמעות המרכזית הוא בניין 7, إِنْفَعَلَ – אִנְפַעַלַ.
מערכת בניין הפעיל כוללת את הבניינים הִפְעִיל ובניין הֻפעל: בניין הפעיל הוא בניין פעיל, ואילו בניין הופעל משמש כסביל פנימי של בניין הפעיל.
בניין הפעיל מתאפיין בתחילית ה' ובחיריק מלא בעי"ן הפועל, שהופך בנטיות מסוימות לפתח בגלל חוק פיליפי.
יש להדגיש כאשר מסתכלים על האות הרביעית (י) זה מאפיין את בניין הפעיל
משערים שהה' התחילית הייתה מנוקדת בעבר בתנועת a, שנשתמרה למשל בצורות הציווי והמקור.
בזמן עתיד ובבינוני נבלעה הה' בשכנותיה (מְהַפְקִיד > מַפְקִיד), ושרידים שלה נשתמרו בכמה פעלים במקרא (דַּלֹּתִי וְלִי יְהוֹשִׁיעַ, ) ובעיקר בשמות פרטיים כמו יהודה, יהוסף ויהושע.
הוראתו העיקרית של בניין הפעיל היא בניין גורם של בניין קל: האכיל לעומת אכל, השתיק לעומת שתק, הקפיץ לעומת קפץ.
גרימה במונחים תחביריים מתבטאת בהוספת מושא נוסף לפועל: לעומת "לבש את הבגד" (מושא אחד), "הלביש את הילד בבגד" (שני מושאים).
משמעות זו דומה למשמעותו המרכזית של הבניין המקביל לו, בערבית, أَفْعَلَ – אַפְעַלַ.
משמעויות נוספות של בניין הפעיל הן שינוי מצב: השמין, הסמיק (בדומה לבניין התשיעי בערבית, إِفْعَلَّ – אִפְעַלַּ) ובהשאלה, הכרזה: הצדיק – הכריז עליו שהוא צודק, הרשיע – הכריז עליו כעל רשע.
רבים מהפעלים בבניין הפעיל במשמעות זו גזורים משמות תואר: החריש – גזור מחֵרֵש, מלבין – גזור מלבן, הזקין – גזור מזָקֵן, ואף פעלים הגזורים משם עצם: השׂכיל – גזור משׂכל.
יש גם פעלים השקולים בבניין הפעיל המייצגים פעולה פשוטה: הצליח, הקשיב, הקפיד, הפסיד, ועוד.
מנחם מורשת הראה תופעה של מעבר פעלים מבניין קל לבניין הפעיל ללא שינוי משמעות, מתקופת הבית השני ואילך.
לדוגמה, התיאור בתורה "ויגז שלוים מן הים" הפך במדרש ל"הגיז לבניו את השליו", הפועל "זנח" במגילת איכה הפך ל"הזניח" בדברי הימים: "כי הזניחם ירבעם ובניו" והפועל "לעג" בבניין קל, הפך ל"הלעיג".
בניין הופעל הוא הסביל הפנימי של בניין הפעיל, כלומר בניין שיש בו אותם עיצורים כמו בבניין הפעיל, פרט לכך שהתנועות שונות, וההבדל בתנועות מסמן את הסבילות.
מאחר שהופעל הוא בניין סביל אין לו ציווי ומקור.
סימנו של בניין הופעל הוא תנועת קובוץ בה' התחילית, אולם לפעמים מופיע קמץ קטן במקום הקובוץ, בעיקר בלשון המקרא.
בשם "הבניינים הכבדים" וכן "הבניינים הדגושים" מכנים את שלושת הבניינים פִּעֵל, פֻּעַל, והִתְפַּעֵל, שמתאפיינים בדגש חזק תבניתי בעי"ן הפועל: קִשֵּר, קֻשַּר, הִתְקַשֵּר.
הדגש החזק התבניתי מוביל להכפלה של עי"ן הפועל, וכתוצאה מכך נהגים בהם ארבעה עיצורים שורשיים (qittel, hitqattel).
לפיכך מתאימים "הבניינים הכבדים" לשיבוץ של שורשים בני ארבעה עיצורים: פרס"ם – פרסם, פורסם התפרסם.
כאמור בניין פיעל מתאפיין בדגש חזק בעי"ן הפועל, שהוא חלק מתבנית בניין זה.
התנועה השנייה היא צירה, אבל פעמים רבות גם פתח: אִבַּד וְשִׁבַּר (איכה, ב', ט').
בפעלים מסוימים מופיעה במקרא תנועת סגול: דִּבֶּר, כִּפֶּר.
משערים שבמקור הפרוטו-שמי שתי התנועות היו פתוחות: qattal* (בדומה לבניין המקביל בערבית, פַעַּלַ, فَعَّلَ).
בעברית החדשה התרחב השימוש בבניין, ורוב הפעלים החדשים נגזרים בבניין פיעל.
המשמעויות של הבניין הן בין השאר:
חיזוק הפעולה, כנראה, הוראתו הבסיסית של בניין זה: שיבר לעומת שבר, חישב לעומת חשב, שימר לעומת שמר.
גרימה (בדומה למשמעות המרכזית של הבניין המקביל בערבית, פַעַּלַ, فَعَّلَ): שיתק, חיזק, גידל, לימד.
פעולה מתמשכת או חוזרת על עצמה, או מתייחסת להרבה נושאים או מושאים: כיבד.
הפעולה ההפוכה לבניינים אחרים באותו שורש: השריש-שירש, סקל-סיקל.
לפעמים משמעות הוראת הפועל פעילה ללא משמעות מיוחדת: דיבר, צילם.
בניין פועל הוא הסביל הפנימי של בניין פיעל, ולפיכך מאפייניו דומים לאלו של בניין פיעל מלבד ההבדל בתנועות.
בלשון חז"ל הבניין הזה נעלם ונשארה רק צורת הבינוני שלו, שהיא צורה שמנית מובהקת: משובש, מרובע.
לבניין פועל, בדומה לבניין הופעל, אין צורות ציווי ומקור.
בניין התפעל מתאפיין בשתי מוספיות תחיליות: הת- (בעבר, או אית"ן + ת בעתיד, או מת- בבינוני) ובדגש חזק תבניתי בעי"ן הפועל.
בלשון חז"ל מופיע בניין זה עם תחילית נו"ן במקום ה"א ובקמץ בעי"ן הפועל: "נִתְפַּעָל": נתבקש, נשתנה, נשתמר.
אף על פי שצורת "נתפעל" כבר לא נחשבת לצורתו הרשמית של בניין התפעל, היא נפוצה, יחסית, בעברית המודרנית (המילה "נשתמר", לדוגמה, מופיעה בערכים באנציקלופדיית "ynet").
כאשר פ"א הפועל ד', ז', ט', צ', או ת' מתרחשת הידמות חלקית או מלאה בין פ"א הפועל לת"ו של הבניין: *התדיין > הידיין, *התתמם > התמם; אם פ"א הפועל היא אחד מהעיצורים ז', ס', ש' או צ' מתרחש שיכול עיצורים: *התשמע > השתמע, *התסרק > הסתרק.
(כאשר פ"א הפועל היא אחד מהעיצורים ז', או צ' מתרחשים גם שיכול עיצורים וגם הידמות: *התזמן > הזתמן > הזדמן, *התצלם > הצתלם > הצטלם).
פעולה חוזרת (רפלקסיבית, עצמית) – פעולה שהנושא עושה על עצמו: התלבש, התפטר, התבטל.
פעולה הדדית – פעולה ששני אנשים עושים זה עם זה: התחתן, התכתב.
העמדת פנים: התחלה, התפאר, התחפש, היתמם, התחכם.
ללא כל הוראה מיוחדת: התאבל, התפלל, השתמש.
התפעל יכול להיות צורה חוזרת לפיעל פעיל ופוּעל סביל.
גילח הוא הצורה הפעילה, גולח הוא צורת הסבילה והתגלח (=גילח את עצמו) הוא צורה החוזרת.
מערכת הבניינים ובניינים נדירים או חריגים
כפי שתואר, אפשר לסווג את הבניינים לשלוש קבוצות: מערכת הבניין הקל, מערכת הבניין הגורם ומערכת הבניינים הכבדי (בניין נפעל אינו משתלב במערכת זו).
מצד שני, אפשר לתאר את הבניינים לפי מאפיינים צורניים וסמנטיים: פעיל, סביל פנימי (עם תנועת u) וסביל חיצוני או חוזר (עם קידומת הת-).
סידור של הבניינים בטבלה לפי המאפיינים האלה ייראה כך:
החוסר הבולט ביותר הוא במשבצת (1), בניין שיהווה סביל פנימי לבניין קל.
בלשון מקרא בניין כזה כן קיים, כפי שיפורט להלן.
במקביל, משמש בעברית המודרנית בניין נפעל כסביל (לא פנימי) לבניין קל (שבר-נשבר, בנה-נבנה וכו').
קיימים שרידים מעטים במקרא לבניין עם תחילית הת- במערכת קל (משבצת (2)): הִתְפָּקְדוּ (בלי דגש בעה"פ ובקמץ בפה"פ).
במערכת הפעיל קיים בניין עם תחילית הת- (3) בלשון חז"ל: בניין הִתַּפְעַל (במקור הִתְהַפְעַל, תחילית הִת + הצורה המקורית של הפעיל, הַפְעַל).
הוא קיים בעיקר בגזרת פ"ו: נִתּוֹסַף, מִתּוֹכַח.
הסביל הפנימי של בניין קל
במקרא אנו מוצאים פעמים רבות צורת קֻטַּל, כלומר לכאורה צורה בבניין פֻּעַל, אולם מתברר שהצורה הפעילה המתאימה לה היא בבנין קל ולא בבניין פיעל.
למשל: טָרֹף טֹרַף יוֹסֵף; וְשֻׁטַּף בַּמָּיִם; משערים שלפנינו צורות בבניין הסביל הפנימי של קל.
הדגש בעה"פ נוצר, כנראה, מהיקש לבניין פֻּעַל או בגלל הכפלה תניינית.
בנוסף מניחים שכמה צורות עתיד בבניין נפעל כמו יִגָּנֵב, יִטָּרֵף הן במקורן יֻגְנַב, יֻטְרַף בבניין זה (שהרי אין במקרא צורות נגנב, נטרף בנפעל עבר).
אלא שהמדקדקים, שלא הכירו את הבניין, העבירו אותן לבניין נפעל – בדומה לבניין הסביל בלשונות שמיות מגוונות, כמו ערבית (إِنْفَعَلَ אִנְפַעַלַ) ואכדית.
בלשון חז"ל הבניין הזה כבר נעלם לגמרי, כשם שגם בניין פֻּעַל הולך ונעלם בעברית הישראלית החדשה בלשון הדיבור.
הסביל הפנימי של בניין התפעל
ב נמצאת צורת פועל סבילה של בניין התפעל צורה זו מופיעה גם ב.
בזמן המודרני החל שימוש נוסף בצורת פועל סבילה של בניין התפעל.
בעוד המשמעות הנפוצה של פועל בבניין התפעל היא "ביצע פעולה שהשפיעה על עצמו" (צורה חוזרת), הצורה הסבילה המודרנית מתארת בדרך כלל אדם שאולץ לבצע פעולה שכזו.
כך לדוגמה נפוץ השימוש בפועל "הִתְפּוּטַר", שמשמעותו "התפטר לאחר שאולץ לעשות כך".
בעברית המקראית לא קיים בכלל בניין שפעל.
הוא קיים בארמית (יש שלוש צורות שפעל בארמית שבמקרא), ובהשפעתה הוא חדר ללשון חז"ל: שעבד, שחרר, שרבב.
בעברית החדשה חזרו להשתמש בבניין שפעל, לפעמים כחלופה לבניין הפעיל (שכנע, שכפל) ולפעמים כתחליף לקידומת הלועזית re- (שעתק, שכתב, שחזר).