tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באיף השאיר קורפוס של 15,000 חרוזים לפי דגם השירה המדודה העתיקה (versification mesurée a l'antique), מה שהעניק לו מקום ייחודי בספרות האירופית של הרנסאנס
בניגוד לניסונות אחרים לחריזה לפי המודל העתיק (כמו של ז'אק דה לה טאי ב־1562 - Manière de faire des vers en francais comme en grec et en Latin שהודפס ב-1573), הדגם של באיף הוא היחיד מסוגו שייבא את המטריקה היוונית-לטינית תוך התבססות בפרוזודיה קיימת.
אותה "שנסונט" 65, 1 - בכתיב עכשווי:
ב-1574 כתב באיף Étrénes de poézie Franzoęze an vęrs mezurés בהקסמטרים דקטילים, לרבות את השיר Au Roi (למלך)- שבעת הסטרנים האחרונים של הקובץ.
ספר זה הדגים את השקפותיו .
יצירותיו הודפסו ב-4 כרכים, בכותרת "Œuvres en rime (יצירות בחרוזים") ובהם "אהבים, משחקים, מזמורי פנאי ופואמות".
יש בשירים אלה, בין הרבה קטעים קשים לקריאה, גם כאלה המצטיינים בעדינות ובהשראה יוצאת דופן.
כך למשל הסונטה על רומן הוורד שתמצתה את כל העלילה ולפי דברי גיום קולטה כולם באותה תקופה ידעו לדקלם אותה.
באיף כתב גם סונטה ידועה לשבח טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
חידושיו של באיף כללו גם שורת 15 הברות, הידועה כ"חרוז באיפי" (vers baïfin) לפי שמו.
באיף היה המשורר הפורה ביותר בין חברי "פליאד", אחרי רונסאר.
בשנת 1551 פרסם את שירו הראשון - "הקבר של מרגריט דה ולואה" (Tombeau de Marguerite de Valois).
בשנת 1552 פרסם באיף את הפואמה המיתולוגית "חטיפת אירופה" (Le Ravissement d'Europe) בהשראת יצירתו של מוסכוס איש סירקוזה וכן קובץ שירי אהבה בהשפעתם של משוררים איטלקים כמו פטרארקה, של אפיקורוס ושל משוררים נאו-לטינים - "אהבי מלין" (Amours de Mèline).
ב-1555 התווסף קובץ נוסף "אהבי פרנסין" (Amours de Francine).
.באיף השתמש תכופות בצורת הסונטה הנפוצה בספרות האיטלקית אך הוכיח גם גיוון צורני יוצא דופן.
השפעת פטרארקה השתלבה אצל באיף עם השפעתן של הליריקה הרומית העתיקה של יוצרים כמו קאטולוס, פרופרטיוס, טיבולוס, אובידיוס ושל השירה האנקראונטית המאוחרת.
בשנים 1572–1573 פרסם באיף אסופת שירים שנחלקו ל־4 מחלקות:"אהבים", "שירים", "שעשועים" ו"מזמורי פנאי".
באסופה זו בא לידי ביטוי גיוון צורני עשיר.
דה באיף ניסה כמעט כל סוג של שיר שהיה נהוג בתקופתו.
בלטו בספריו אלה פן נרטיבי - בעקבות אובידיוס ואריוסטו, בקיאות רבה במיתולוגיה הקלאסית וזיקה לדגמי החרוזים האלכסנדרונים.
ולהבדיל מרונסאר, גם חושניות עזה.
במחלקה האחרונה של הספר הכניס באיף אפיטפים, אפיגרמות ושירי שנינה ואהבה קצרים.
כעבור שלוש שנים פורסמה יצירתו החשובה ביותר - "מימוסים, עצות ופתגמים" (Mimes, Enseignements et Proverbes), ספר זה זכה להצלחה רבה בקרב בני תקופתו והופיע בין השנים 1576 ו-1619 בשש מהדורות.
בסוף חייו, פרט ל"מימוסים" שקד דה באיף על תרגום ספר תהלים.
בנוסף לשירים רובם שירי אהבה, עסק באיף בתרגום או עיבוד של ספר תהלים, ושל מחזות תיאטרון עתיקים: Le Brave ou Taillebras חיקוי לקומדיית "החייל רברבן" (Miles Gloriosus) מאת פלאוטוס - בצרפתית (1567), וגרסה ל"הסריס" Eunuchus של טרנטיוס (1565, פורסמה ב-1573), שבה זירת העלילה הפכה לעיר אורליאן בצרפת.
כמו כן תרגם את טרגדיית "אנטיגונה" של סופוקלס, ואחרים.
באיף עשה גם תרגומים ועיבודים לפי שירת הסיודוס ומשוררים עתיקים אחרים כמו ביון איש סמירנה, מוסכוס איש סירקוזה, תאוקריטוס, אנקראון, קאטולוס ומרטיאליס.
ב-1577 פרסם באיף אוסף שירים לטיניים .
בכתיבת הפואמה "המטאורים" (1576), יצירה אפית-דידקטית עם הדים ממדעי הטבע, קיבל באיף השראה מה"גאורגיקה" של ורגיליוס ומהפאומה "על המטאורים" של המשורר האיטלקי ג'ובאני פונטאנו (Pontano).
פירושיו לתנועת גופי השמיים הלמו את תורת אריסטו.
הנהגת סוגות חדשות בשירה הצרפתית
באיף היה חלוץ בכתיבת סוגות שלא היו עד אז ידועות בצרפתית, אולם פרסם אותן באיחור וראשוניותו לא זכתה להכרה.
כך כתב אקלוגות ראשונות, אבל רונסאר הקדימם אותו בפרסום האקלוגות שלו.
כך קרה גם עם האידיליות של דה באיף, שפרסם אותן באיחור ומשום כך וקלן דה לה פרנה זכה בבכורה.
הוא פיתח גם את סוגת ה"בלאזון" בעקבות קלמאן מארו ואחרים, אבל גם במקרה זה רונסאר ובלה הקדימו אותו בפרסום ה"בלאזונים" שלהם.
גם בתחום התיאטרון הצרפתי עשה דה באיף עבודה חלוצית אבל ז'אן ז'ודל נחשב למחזאי הצרפתי הראשון.
לעומת זאת באיף נחשב לממציא הבלתי מעורער של השירים הקטנים הקרויים "מימוסים", שירים הדומים למשלים, מחורזים ובני שש שורות בלבד, עם תוכן סאטירי וחינוכי.
הם השפיעו מאוחר יותר על משלי לה פונטן
דה באיף היה יוצר פורה וחדשני, אם כי נחשב לפחות נגיש והפחות מוכר לקוראים מבין משוררי הפליאד.
1569 Psautier A - ספר תהלים' א, כתב יד
Œuvres de poésies de Baïf 1572 - היציריות השיריות של באיף
1573 Psautier B - ספר תהלים' ב, כתב יד
Chansonnettes שנסונטות (שירים קטנים) (העמודים הראשונים עם 25 מתוך 202 שירים אבדו)
1573 - Passe-Temps - מזמורי פנאי
1581 - Les Mimes, enseignements et proverbes - מימוסים ופתגמים (או "המימוסים, עצות ופתגמים")
בקובץ "שירת הכוכבים" - אנתולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז - בחר, תרגם ופרש עמינדב דיקמן, הוצאת כרמל, ירושלים, 1996
קלוד לז'ן הלחין 33 airs mesures ועוד 6 שנסונים מאל באיף תחתהכותרת "האביב" - Le Printemps (1603)
השיר "האביב" Le Printemps מאת באיף הולחן על ידי בנז'מן גודאר במסגרת קובץ של "שירים חדשים מזמן ישן" Nouvelles chansons du vieux temps, Op.24 (1876)
1850 - המלחין שארל גונו הלחין ליד ("מלודיה") על מילות השיר של באיף Ô ma belle rebelle!השני בקובץ של ששת לידר לקול ופסנתר, והנחשב לאחד מפסגות ה"מלודיה" הצרפתית
ז'אן-בטיסט איזַבּה היה צייר צרפתי יליד ננסי.
בגיל תשע עשרה, לאחר לימודים אצל צייר המיניאטורות פראנסואה דומונט, מי שאייר בין היתר את מארי אנטואנט, נעשה לתלמידו של ז'אק-לואי דויד.
בהוראת המלכה הועסק בוורסאי בציורי דיוקנאות של דוכסים, והוא התמיד עד מותו ב-1855 בציור שליטים ונכבדים צרפתים.
איזבה עלה לגדולה בחסות ג'וזפין ונפוליאון בונפרטה.
הוא צייר את טקסי הכתרתם והכין רישומים שנועדו להנצחתם הרשמית, יצירה שעבורה שילם המלך לואי ה-18, שאת דיוקנו צייר עוד ב-1814. איזבה הוקיר את נפוליאון בשובו מאלבה, ועם זאת מעמדו לא נפגע בתקופה הרסטורציה הצרפתית, והוא השתתף בהסדרים להכתרתו של שארל העשירי.
בתקופת המונרכיה של יולי הוקצה לו תפקיד חשוב בניהול האוספים המלכותיים, ונפוליאון השלישי העניק לו פנסיה ועיטור מפקד בלגיון הכבוד.
הציור "סקירת הכוחות על ידי הקונסול הראשון" נמנה עם היצירות החשובות ביותר שלו.
"הסירה" הוא רישום שלו ושל בני משפחתו בתקופה בה התמקד באומנות הליתוגרפיה, יצירה שזכתה להצלחה גדולה בסלון הפריזאי של 1820. ציורו "נפוליאון במלמיזון" , נחשב לאחד המשובחים בדיוקנאות נפוליאון.
ברישום של קונגרס וינה תיעד את המשתתפים הבכירים.
איזבה קבור בבית העלמין פר לשז בפריס, לצד אשתו השנייה יוג'ני רוז מייסטרה, שנפטרה בשנת 1857.
ז'אן-בטיסט איזבה היה אביו של אז'ן איזבה, צייר של נופים ימיים ושל אירועים היסטוריים ברוח האסכולה הרומנטית הצרפתית , וחותנו של הצייר והמעצב פייר-לוק-שארל סיסרי.
ז'אמבק (בהונגרית: Zsámbék; בגרמנית: Schambeck) היא עיירה במחוז פשט, בנפת בודהקסי, התיישבות כפרית במרחב המחיה של בודפשט.
ז'אמבק ממוקמת כ-35 קילומטרים מערבית לבודפשט, למרגלות הרכס של גבעת-ניאקאש, בקצה הצפון מערבי של "אגן ז'אמבק".
היא ממוקמת באותו קו רוחב בדיוק כמו האזורים המרכזיים והצפוניים של האי מרגיט בבודפשט, וגם מעט צפונה מכך.
מבחינה גאוגרפית, היא שייכת לאחת השלוחות של אזור הגבעות של גרצ'ה.
היישובים סביבה: הרצגהאלום, ביצ'קה, סומור ועוד.
תנאי האקלים שלה כמעט זהים לאלה שבצד בודה של הבירה, אם כי היא מתחממת פחות בקיץ ומתקררת יותר בחורף.
עם משקעים שנתיים ממוצעים של 550 מילימטרים, זהו אחד היישובים היבשים יותר, אך הנעימים ביותר בהונגריה.
בתקופות העתיקות האזור כולו היה מכוסה בים טתיס.
בעלי חיים רבים חיו במימיו הרדודים, ושלדי הגיר שלהם נמצאים בכל מקום סביב העיירה כיום.
בתקופות ההיסטוריות לאחר מכן, הים נסוג מספר פעמים ואז חזר וכיסה שוב את האזור.
האדמה מורכבת מאבן גיר ומהלס שמכסה אותה.
יש יציאה מהכביש המהיר M1 בקילומטר ה-26 לכיוון ז'אמבק, אך ניתן להגיע אליה גם מהכביש הראשי מספר 1.
שמו של היישוב נגזר משם פרטי, ניתן לייחסו למילה הלטינית sambucus (סמבוק) וקשור לשם הפרטי סמבוך.
המקום היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית.
נמצאו באזור גם ממצאים משמעותיים קלטים, אראוואסקים רומים ואווארים, כך נמצאו שרידים קלטיים של עגלת דואר שנמצא במקום (נלקח למוזיאון הלאומי של הונגריה).
גם טרומבון מארד שנמצא במקום מוכיח שהאזור היה כבר מיושב במאה ה-2 לספירה.
תקופת הזוהר של ז'אמבק חלה במאות שאחרי כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896, שכן היישוב היה לאורך נתיב הסחר בין אסטרגום וסקשפהרוואר.
בשנת 1467 העלה אותו מתיאש הראשון, מלך הונגריה לדרגת עיר שוק.
רגע לפני מותו הטירה המקומית נתרמה לבנו יאנוש קורווין, שהיה בעל הבית של הטירה עד 1504.
בשנת 1541 כבשו הטורקים את ז'אמבק ושלטו בה במשך 145 שנה.
הם בנו במקום מבצר כדי להגן על התוואי החשוב.
בתקופת שלטונם, הכנסייה והמנזר נפגעו במהלך הלחימה.
בתקופה זו הכפר סבל רבות, איבד את תפקידו המשמעותי לשעבר והפך לא מיושב.
בשנת 1689 קנתה משפחת זיצ'יי את הכפר ובנתה את הטירה בסגנון הבארוק המוקדם באתר הטירה שנהרסה בשנת 1710. לאחר גירוש הטורקים הגיעו מתיישבים שוואבים (בעיקר מאזור קיסלג) להחליף את התושבים שברחו או נכחדו בתקופות הטורקית.
במלחמת העולם השנייה ז'אמבק שוב הייתה שדה קרב, בשנת 1944 התרחשו כאן חלק מהתנועות האיגוף הסוביטיות של בודפשט.
בשנת 1946 גורשו 95% מהאוכלוסייה השוואבית (שבט גרמני) לגרמניה.
מתיישבים הונגרים הגיעו הגיעו למקום מהמישור ההונגרי הגדול.
היישוב עיר מאז 1 ביולי 2009.
יהודים התיישבו בז'אמבק במחצית הראשונה של המאה ה-18, באישור בעל האחוזה.
באותה עת התיישבו במקום גם גרמנים שהתייחסו בעוינות ליהודים.
במקום היו חברה קדישא ושני בתי קברות, האחד לגברים והשני לנשים.
בית הכנסת נבנה ב-1810, וב-1887 נוסדה אגודת נשים.
בתקופת ה"טרור הלבן" (פרעות ביהודים ובאנשי שמאל בידי גורמים ימניים בשנים 1919–1921 בעקבות נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) נשדדו חנויות של יהודים בידי כנופיות הפורעים של הטרור הלבן, ששיתפו פעולה עם תושבי המקום הגרמנים.
יהודים הותקפו ברחובות, ובית הכנסת חולל.
כעבור זמן מה הפקיעו תושבים מקומיים בהסכמת השלטונות חנויות ועסקים שהיו בבעלות יהודים.
עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939) הורע מצבם של יהודי הונגריה הפרו-גרמנית, עם החלת החוקים האנטי-יהודיים (החוק היהודי הראשון השני והשלישי שפגעו ביהודים לרעה בתחומי הכלכלה והתרבות.
בז'אמבק הופעלו החוקים בכל חומרתם.
אחרי פרוץ המלחמה נשלחו גם בז'אמבק הגברים היהודים לשירות העבודה (עבודות כפייה כשרות עזר לצבא ההונגרי והועסקו בעבודות ביצורים ושירותים נוספים כגון כרייה, בניית דרכים, חפירת מלכודות נגד טנקים, פינוי שדות מוקדשים ועוד).
משפחות המגויסים שנותרו בעיירה סבלו מהתנכלויות תושבי העיירה הגרמנים.
במרץ 1944, ימים אחדים אחרי הכיבוש של הצבא הגרמני (הוורמכט) את הונגריה (מבצע מרגרטה), נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם.
ב-31 במאי הובלו כולם לגיטו בקאשמגייר (Békásmegyer), ומשם שולחו ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
חורבות מנזר פרה-מונטרי הם שרידים של בזיליקת פרה-מונטריי עם שלושה אולמות (Nave).
הוא נשרף במאה ה-15 ואז הגיע למסדר סן פול, שבנו אותו מחדש בסגנון הגותי המוקדם.
היא נהרסה שוב בשנת 1763 ברעידת האדמה הגדולה של העיר קומארום.
נכון לעכשיו, ניתן לבקר גם בְּפַּנִים החורבה.
ניתן לראות מחסן אבן באולם המקומר של המנזר לשעבר.
טירת ז'אמבק או טירת זיצ'י
ז'אן-בטיסט ז'וזף דלאמבר היה מתמטיקאי, אסטרונום, היסטוריון של האסטרונומיה וחוקר גאודזיה צרפתי.
מנהל מצפה הכוכבים בפריז , ומחבר ספרים ידועים על תולדות האסטרונומיה מימי קדם ועד המאה ה-18.
דלאמבר נולד בעיר אמיין ב-16 בספטמבר 1749, בן בכור לסוחרי אריגים צנועים.
בינקותו בגיל 15 חודשים חלה באבעבועות שחורות.
הוא כמעט התעוור וריסיו נשרו לנצח.
הוא נותר עם רגישות גבוהה בעינייו, והאמין שבקרוב יתעוור.
מחשש לאבד את יכולת הקריאה, הוא טרף כל ספר זמין ואימן את זיכרונו.
כך שקע בספרות יוונית ולטינית, רכש את היכולת לזכור דפים שלמים מילה במילה שבועות לאחר קריאתם, השתלט על איטלקית, אנגלית וגרמנית ואף כתב ספר שעסק בשיטה קלה ללימוד אנגלית.
דלאמבר היה יכול להגיע לכל היותר למשרה של כומר מקומי אלמלא השיג לו אחד המורים מלגה לדי פלסי, בית ספר ידוע בפריז שבו ספגו נערים מתבגרים מידות טובות באמצעות האבסה של קלסיקה לטינית.
הישגיו של דלאמבר בבית הספר היו מאכזבים, מפני שלא יכול היה לקרוא את השאלות במבחני הסיום.
דלאמבר החליט בכל זאת להישאר בפריז והתקיים על מזון מינימלי.
הוא למד יוונית עתיקה והתרועע עם משכילים וסופרים שחיו מהיד אל הפה.
למחייתו קבל משרה זמנית כמחנך לבנו של אציל.
כדי למלא את תפקידו נאלץ ללמוד מתמטיקה בעצמו.
כדי להשים את השכלתו באסטרונומיה מודרנית הוא למד מספרו של ז'רום ללנד "אסטרונומיה".
בעת קריאת הספר החליט לשמוע את הרצאותיו של ללנד בקולז' רויאל.
יום אחד שמע את המורה אומר כי רוחבו של שביל החלב הוא כרוחב "כדור השמים".
בתום ההרצאה נגש דלאבר לללנד ואמר כי היוונים כבר גילו זאת.
מרגע זה ואילך כל פעם שביקש ללנד לברר אם תלמידיו הבינו את ההרצאה פנה לדלאמבר, שתמיד סיפק תשובה נכונה.
ללנד השאיל לדלאמבר סקסטנט, מכשיר ניווט בגודל מטר לערך, והחל לשבץ את תצפיותיו של דלאמבר במהדורה השלישית של ספרו.
ראיתו של דלאמבר השתפרה בהתמדה במרוצת השנים.
משהחל לעסוק במדע בגיל מבוגר יחסית הוא הפך למחשב חישובים מעולה.
בתוך זמן קצר בהנחיית ללנד הפך לאחד מבכירי האסטרונומים בצרפת.
בכל השנים הללו פרסה משפחת ד'אסי את חסותה על דלאמבר.
ב-1787 עקרה משפחת ד'אסי לבית חדש בפריז ובנתה לו על הגג מצפה כוכבים פרטי.
דלאמבר זכה להישגים ניכרים באסטרונומיה, כך שב-1788, הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בשנת 1790, כדי להקים בסיס מקובל בכל העולם למידות ומשקלות, ביקשה האספה המכוננת הלאומית מהאקדמיה הצרפתית למדעים להציג יחידת מדידה חדשה.
האקדמיה המלכותית החליטה על המטר, שהוגדר כ-1/10,000,000 מהמרחק מהקוטב הצפוני לקו המשווה.
אורגנה משלחת למדידת קו האורך בין דנקרק בצפון צרפת לבין ברצלונה.
חלק זה של קו האורך העובר גם דרך פריז, היה אמור לשמש כבסיס לאורכו של רבע מקו האורך, המחבר את הקוטב הצפוני עם קו המשווה.
באפריל 1791, הוועדה המטרית של האקדמיה העניקה את המשימה הזו לז'אן-דומיניק קאסיני, אדריאן-מארי לז'נדר ופייר מאשן.
פייר משאן עמד בראש המשלחת הדרומית, שמדדה מברצלונה לרודה.
המדידות הסתיימו בשנת 1798. הנתונים שנאספו הוצגו לוועידה בינלאומית של מומחים בפריז בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1801, הקונסול הראשון נפולאון בונפרטה התמנה לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים הוא מינה את דלאמבר למזכיר הקבוע של מדעי המתמטיקה, תפקיד שמילא עד מותו.
בשנת 1803, נבחר דלאמבר כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית בפילדלפיה.
לאחר מותו של מאשן ב-1804, דלאמבר מונה למנהל מצפה הכוכבים של פריז.
הוא גם היה פרופסור לאסטרונומיה בקולז' דה פראנס.
באותה שנה התחתן עם אליזבת-אגלה לבלאן דה פומרד, אלמנה שאיתה חי כבר זמן רב.
בנה סייע לדלאמבר במספר הזדמנויות בסקרים האסטרונומיים והגיאודזיים שלו, בעיקר במדידת קווי הבסיס של סקר קווי האורך, והגדרת קו הרוחב לפריז בדצמבר 1799.
דלאמבר היה אחד מהאסטרונומים הראשונים שהפיקו משוואות אסטרונומיות מנוסחאות אנליטיות.
הוא חיבר את האנלוגיות של דלאמבר ולאחר גיל 70 גם כתב יצירות על תולדות האסטרונומיה.
דלאמבר היה אביר מסדר מיכאל הקדוש ולגיון הכבוד.
שמו הוא גם אחד מ-72 השמות הרשומים על מגדל אייפל.
הוא נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1822.
דלאמבר מת ב-1822 ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
המכתש דלאמבר על הירח נקרא על שמו.
ז'אן-באטיסט לָאנְדֶה היה רקדן בלט צרפתי, שפעל בשוודיה, דנמרק ורוסיה.
הוא מייסד בלט מריאינסקי הרוסי.
לנדה עבד בשירות חצר המלכות הפולנית בדרזדן כאשר פרדריק הראשון, מלך שוודיה הזמין אותו לחצרו בשנת 1721. הוא מונה למנהל המחולות של החצר השוודית וב-1723 היה למנהל תיאטרון האופרה הצרפתי בבולהוסט בסטוקהולם, שלו נתן את השם "האקדמיה המלכותית למוזיקה ולמחול".
ב-1726 היה למנהל בלט אורח של התיאטרון הראשון בדנמרק, ה"Lille Grönnegade theatre" (1728-1722), שם הופיע עם אשתו.
הוא עזב את שוודיה ב-1728, בעקבות סכסוך עם השחקן שארל לנגלואה, שקרא תגר על מעמדו בתיאטרון כשארגן בעצמו את מחזותיו הוא בבולהוסט.
לנדה יצא לדנמרק, שם נסגר באותה שנה התיאטרון היחיד הפעיל, וניסה לפתוח תיאטרון משלו, אבל בשנים 1730–1746 חל איסור על תיאטרון בדנמרק, ולאנדה התפרנס מהוראת מחול.
בשנת 1734 הוזמן לאנדה לרוסיה, שם התמנה למנהל בלט באקדמיה הצבאית.
לאחר הופעת בלט לפני אנה, קיסרית רוסיה בשנת 1735, נוסד בית הספר הרוסי לבלט בשנת 1738, עם לאנדה כמנהל הבלט.
הוא הכשיר את הרקדנים הראשונים ברוסיה, שנאספו מבין אנשי הסגל בארמון המלכו תי: טימופיי בובליקוב, ניקולאי צ'וגלוקוב, אפאנאסי טופורקוב, איוואן שאטילוב, ניקולאי טולובייב, סרגיי צ'אלישקין, אנדריי זאמרין ואנדריי נסטרוב.
מן הנשים גויסו יליזווטה, אבדוטיה טימופייבה ואקסיניה סרגייבה.
לאנדה היה מדריך הריקוד של קתרינה הגדולה אחרי בואה לרוסיה בשנת 1744.
ז'אן-אנרי סיאן הוא נוטריון ופוליטיקאי מהאיטי שכיהן כראש הממשלה בין השנים 2018–2019.
סיאן נולד במחוז המערב בשנת 1956. בשנת 1977 נרשם לפקולטה למשפטים ולכלכלה באוניברסיטה הממלכתית של האיטי, כיום אוניברסיטת האיטי.
בשנת 1981 נבחר לנשיא ועדת הסטודנטים של הפקולטה.
בד בבד ללימודי המשפטים, הוא למד חשבונאות בבית ספר לעסקים, סטטיסטיקה במכון האיטי וספרדית.
בשנת 1997 הלך ללמוד קורסים מיוחדים במשפטים נוטריונים בספרד.
בשנת 1980 הוא מונה לראש השירות הסטטיסטי במשרד לקידום סחורות יצוא.
בשנת 1986 הוסמך לנוטריון ופתח משרד בפורט-או-פרנס.
בשנת 1995 החל לכהן כנציג של האיטי באיגוד הבינלאומי לנוטריונים לטיניים.
לאחר זמן מה, מונה לסגן נשיא ועדת אמריקה הצפונית, המרכזית והקריביים של האיגוד.
בסביבות שנת 1993 החל בקריירה מקבילה כמרצה.
הוא לימד באוניברסיטת קיסקייה, באוניברסיטת GOC ובבית הספר הלאומי למנהל פיננסי.
בשנת 1995, הפך לחבר מן המניין באיגוד הבינלאומי של נוטריונים ונכון ל-2021, משמש שם כיועץ כללי.
בשנת 2010, התמודד סיאן לנשיאות האיטי וקיבל 3.07% מהקולות.
בשנת 2015 התמודד שוב והשיג 2.50% מהקולות, ולאחר מכן 0.75% בשנת 2016, לאחר ביטול ההצבעה של 2015. ב-6 באוגוסט 2018, כמעט חודש לאחר התפטרותו של ז'אק גאי לפונטנט, מונה סיאן לראש ממשלה על ידי הנשיא ז'ובנל מואיז.
הרכב ממשלתו פורסם ב-6 בספטמבר 2018 ואושר על ידי הסנאט ב-15 בספטמבר ועל ידי לשכת הצירים מספר ימים לאחר מכן.
ב-18 במרץ 2019, פחות משישה חודשים לאחר מינויו, הוא פוטר עקב משבר כלכלי.
בהצבעת אי-האמון 93 הצביעו בעד הפלת הממשלה, 13 נגד ו-6 נמנעו בלשכת הצירים.
לאחר מספר ימים מונה במקומו ז'אן מישל לפין.
ז'אן-אטיין ליוטאר (Jean-Étienne Liotard; 22 בדצמבר 1702, ז'נבה, הרפובליקה של ז'נבה – 12 ביוני 1789, ז'נבה) היה צייר וסוחר ביצירות אמנות.
ז'אן-אטיין ליוטאר נולד למשפחה הוגנוטית.
אביו, צורף בעיסוקו, גלה מצרפת ב-1685 עם פרסום הקודקס השחור שאסר על בני דתות שאינן קאתוליות להתגורר בה.
ליוטאר למד ציור בעיר הולדתו ז'נבה וכן בפריז.
כל חייו נדד מבירה לבירה בארצות אירופה.
ציורי הדיוקנאות שלו היו מבוקשים מאוד בחצרות מלכים, נסיכים ובני אצולה.
ב-1736 הגיע לרומא, שם צייר את דיוקנאות האפיפיור קלמנס השנים עשר וכמה מהקרדינלים.
בשנים 1738–1742 התגורר בקונסטנטינופול ושם צייר דיוקנאות של נכבדים עות'מאנים ושל אירופים, שגרירים וכן נוסעים ששהו בה, רובם ככולם בלבוש מזרחי, ומשום כך כונה בשם "הצייר הטורקי".
ליוטאר עצמו המשיך לעטות תלבושת טורקית גם בשהותו באירופה.
בשנים 1743–1745 שהה בווינה כצייר החצר ההבסבורגית, ושם צייר את דיוקנאות הקיסרית מריה תרזה ובני משפחתה, בהם מרי אנטואנט בת השמונה.
ב-1746–1756 עבד בפריז, וממנה נסע להולנד וללונדון, שבה צייר בין היתר את דיוקנאות הנסיך מוויילז ואוגוסטה אשתו וכובד בתצוגת ציוריו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ליוטאר יצר לא מעט דיוקנאות עצמיים.
בערוב ימיו חזר והשתקע בעיר הולדתו והִרבה בציורי טבע דומם ונופים.
ב-1784, בגיל 82, נבחר למועצה המחוקקת של ז'נבה.
ליוטאר היה אמן רב-צדדי, מלבד ציורי הפסטל המעודנים קנה לו שם בעבודות אמייל, בתחריטי נחושת ובציורי זכוכית.
מלבד זאת עסק באספנות של יצירות אמנות.
ב-1781 פרסם חיבור על אמנות הציור.
ז'אן-בטיסט בוטול הוא פילוסוף צרפתי בדיוני שנוצר כמהתלה ספרותית ב-1995 על ידי העיתונאי פרדריק פּאז'ס וחברים נוספים בקבוצה הקוראת לעצמה אגודת הידידים של ז'אן-בטיסט בוטול.
מקור השם בוטול ושל פילוסופיית ה"בוטוליזם" שלו הוא בוטוליזם, מחלה הנגרמת על ידי החיידק Clostridium botulinum.
התייחסויות לבוטול הופיעו תחילה בפרסומים של חברי האגודה, ולאחר מכן הופיעו בטקסטים של סופרים שלא היו שותפים למתיחה וחשבו שבוטול הוא אדם אמיתי, בעיקר הפילוסוף הצרפתי ברנאר-אנרי לוי.
פרס בוטול מוענק בכל שנה לספר שמזכיר את בוטול.
המתיחה החלה ב-1995, כאשר פרדריק פאז'ס, פרופסור לפילוסופיה לשעבר ועיתונאי בעיתון הסאטירי לה קנאר אנשנה המציא את ז'אן-בטיסט בוטול ויצירתו העיקרית, בשם "חיי המין של עמנואל קאנט".
הרעיון הכללי מאחורי בוטול וה"בוטוליזם" היה שהפילוסופיה חיונית מכדי להישאר בידי פילוסופים מקצועיים בלבד.
סופרים שונים התייחסו לאחר מכן לעבודה זו – חלקם באופן היתולי וחלקם ברצינות – כולל הפילוסוף ואיש הטלוויזיה ברנאר-אנרי לוי, שציטט ממנה בהרחבה בספרו "על מלחמה בפילוסופיה" משנת 2010. לוי הודה לאחר מכן כי נפל למתיחה "המבוימת היטב".
פאז'ס יצר ביוגרפיה פיקטיבית עבור בוטול, על פיה בוטול נולד לכאורה ב-15 באוגוסט 1896, בכפר הצרפתי לרייר בדרום-מרכז מחוז אודה.
היות ששייך את עצמו למסורת של הפילוסופיה שבעל פה, הוא לא השאיר כתבים רשמיים; במקום זאת, מה שידוע על מחשבתו מגיע מנאומים מתומללים ומקטעי התכתבות.
אומרים שהוא היה ידידו של הסופר מרסל פרוסט והיה מאורס לתקופה מסוימת לפוליטיקאית ולמרגלת לשעבר מארט רישאר.
אנשים מפורסמים נוספים שהוצבו במסלולו כוללים את הסופרים סימון דה בובואר, לו אנדראס-סאלומה, מארי בונפרטה, ז'אן קוקטו, ז'אן ז'ירודו, שטפן צווייג ו אנדרה מאלרו, והמהפכנים המקסיקנים פנצ'ו וייה אמיליאנו ספאטה.
ב-1946 הוא היגר לכאורה לפרגוואי עם מאה משפחות גרמניות שנמלטו מהצבאות הסובייטיים המתקדמים, ושם נאמר כי ייסד עיירה, "נואבה קניגסברג", הנשלטת על פי עקרונות הפילוסופיה הקאנטיאנית.
תאריך מותו נקבע ל-15 באוגוסט 1947.
ביצירתו הפילוסופית מוצג בוטול כמומחה ביצירתו של עמנואל קאנט, תוך תשומת לב מיוחדת למוסר הקנטיאני.
חיי המין של עמנואל קאנט
לנדרו: מבשר הפמיניזם: ההתכתבות שלא פורסמה בין אנרי דזירה לנדרו וז'אן-בטיסט בוטול
חור בכל: התכתבות עם עצמי
אגודת הידידים של ז'אן-בטיסט בוטול
אגודת הידידים של ז'אן-בטיסט בוטול נוסדה ב-1995, במקביל לבוטול עצמו, ובין מייסדיה נמנים פאז', הסופרים ארווה לה טלייה וז'אק גייאר, השחקן פטריס מינה, הכלכלן ברטראן רוטה ועמנואל ברויאר, אשר מחזיק בתואר אוצר מוזיאון בוטול.
העמותה פועלת לקידום מכלול היצירה של בוטול ומארגנת אירועים שנתיים שונים.
משנת 2004 מוענק פרס בוטול שנתי על יצירה המזכירה את בוטול.
ז'אן-בטיסט בורגיניון ד'אנוויל (Jean-Baptiste Bourguignon d'Anville, אוית גם Danville; 11 ביולי 1697, פריז, צרפת – 28 בינואר 1782, פריז, צרפת) היה גאוגרף צרפתי, מחלוצי הקרטוגרפיה המודרנית.
מוצאו ממשפחה של פשוטי עם.
אביו, אוּבֶּר בורגיניון, היה חייט עילית אמיד שהשיג לבניו חינוך מעולה הודות לפטרונותו של פיליפ השני, דוכס אורליאן.
ד'אנוויל למד בקולז' ארבע האומות בפריז, שבו נכללה הקרטוגרפיה בלימודי המתמטיקה, וכבר בגיל 15 יצר מפה של יוון העתיקה שאף ראתה אור בדפוס.
חונכו היה גיום דליל , שהחל ברפורמה של הקרטוגרפיה הצרפתית.
בשנים 1713–1730 היה מורהו של הדופן שיוכתר ב-1722 כמלך צרפת לואי ה-15, ובשנים אלה והתגורר בארמון הלובר.
ב-1719, בגיל 22, צורף לשורת "הגאוגרפים של המלך".
בד בבד שימש כמזכירו של לואי, דוכס אורליאן.
ב-1754, בגיל 57, נבחר לאקדמיה לכתובים ולספרות .
ב-1773 זכה במושב ב וכן קוּדם למשרת הגאוגרף הראשי של המלך.
ד'אנוויל תרם מידיעותיו גם למפעל האנציקלופדיה הגדולה של דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר.
מלבד עיסוקו ביצירת מפות, ד'אנוויל אסף מסמכים גאוגרפיים למיניהם, ואת שנותיו האחרונות הקדיש להסדרתם.
האוסף, שלא היה כמותו להיקף באירופה בימיו, הועבר אחרי מותו לחזקת בית המלוכה ושוּכן בספרייה המלכותית, לימים חלק מהספרייה הלאומית של צרפת.
ד'אנוויל מת ב-1782, בגיל 84, אחרי שנתיים של שקיעה גופנית ושכלית.
ב-1864 נקרא על שמו רחוב ברובע ה-14 של פריז.
ב-1881 הוצב פסלו בחזית בית עיריית פריז בצד הפונה לרחוב ריבולי.
מכתש על הירח נקרא ב-1976 על שמו – מכתש אנוויל .
במהלך חייו הפיק ד'אנוויל למעלה מ-200 מפות המאופיינות בעבודה דקדקנית שהתבססה במידה רבה על מחקר מקורי.
מפותיו שימשו לא מעט כסימוכין למפות שנוצרו לאורך המאה ה-19 וליוו חוקרי ארצות ונוסעים לא מעטים.
עבודתו של ד'אנוויל נעשתה במסורת ה-géographie de cabinet.
ד'אנוויל מעולם לא נסע מחוץ לארצו, ועם זאת מפותיו, שהותקנו על סמך שלל מקורות, נחשבות כמדויקות מאוד לזמנן.
כלל עבודתו ניתן לחלוקה לשתי קטגוריות: גאוגרפיה עתיקה וגאוגרפיה מודרנית.
התמקדותו בגאוגרפיה עתיקה הביאה לו את פרסומו כבר בתחילת דרכו.
מפותיו של ד'אנוויל הציגו את התגליות העדכניות והסתמכו על נתונים בדוקים ככל שניתן.
שלא כרבים מקודמיו, שנטו להעתיק ממפות קיימות, לעיתים ללא הבחנה, לא היסס להותיר חלקים מהמפות שהכין כשהם ריקים מתוכן, כאשר לא מצא מידע מוסמך על אודות האזורים שהציגו.
שיטתו של ד'אנוייל בהערכת אמינות מקורות היסטוריים באה לביטוי כבר במפת איטליה מ-1743, שבה הצביע על שגיאות לא מעטות במיפויה של ארץ זו.
המפה לוּותה במזכר (שהיה אז חידוש בתחום זה) בו הוצגו המקורות ששימשו כאסמכתות לתוכני המפה.
סקר טריגונומטרי, שנעשה בהוראת בנדיקטוס הארבעה עשר במדינת האפיפיור, אישש לגמרי את קביעוֹת הגאוגרף הצרפתי.
המפות הראשונות שיצאו תחת ידיו של ד'אנוויל נועדו לאייר ספרי גאוגרפיה.
החשובות בהן היו מפות סין.
מפות אלה הסתמכו על סקר שנערך בשנים 1708–1716 ברחבי אימפריית סין בהוראת הקיסר קאנגשי ובהשגחת כמרים ישועים.
הן קובצו באטלס המפות שצורף ב-1737 ל"תיאור סין" של ההיסטוריון הישועי דו האלדה (Jean-Baptiste Du Halde), "אטלס חדש של סין, טרטריה הסינית וטיבט" ושימשו גם במשך המאה ה-19 כמקור למידע על סין.
מפות חשובות אחרות שיצר היו של אפריקה (1749), אסיה (1751), הודו (1752) והעולם בשתי הההמיספירות, המזרחית והמערבית (1761).
ממפת אפריקה בת זמנו הסיר רבים מהמאפיינים המקובלים והבדיוניים בעיקר החלקים של פנים היבשת.
האטלס הכללי שלו, שפורסם לראשונה בשנת 1743, עודכן לעיתים קרובות.
ד'אנוויל, שכונה בפי בני דורו "סטראבון הצרפתי", התמסר לחקר כְּתבים היסטוריים מסוגים שונים – ממסמכים רשמיים ויומני מסעות ועד למדידות אסטרונומיות, ויצר מפות על סמך נתונים שליקט מתוכם, הצליב ובחן.
תרומתו וחידושיו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית באו לביטוי במפות שיצר לחיבוריו על ארצות בתקופה שקדמה לנצרות, בפרט מצרים.
מפותיו פורסמו בספרים ובאטלסים שונים, בין היתר בחיבוריו של ההיסטוריון שארל רולין (1661–1741), "היסטוריה עתיקה" ו"תולדות רומא".
בחידושיו של ד'אנוויל נמנית העבודה שבה ערך השוואות של יחידות מרחק שהיו בשימוש בתקופות ובארצות שונות.
ה "חיבור על מדידות עתיקות ומודרניות של נתיבי דרכים", שפורסם בשנת 1769, נועד לתקנן את המדדים הגאוגרפיים על ידי המרת ליגות, מיילים, סטאדיות ומידות אחרות, ששימשו בכתבים עתיקים ובתיאורים של נוסעים לדורותיהם – ליחידות אחידות יותר, בעיקר לשיטה המטרית המתהווה.
בשנת 2010 הוקם אתר אינטרנט המוקדש לארכיון ד'אנוויל בספרייה הלאומית של צרפת.
האתר נוצר במסגרת מיזם שמטרתו לחקור את סביבת העבודה של צייר מפות מהמאה ה-18 מתוך האוסף הנרחב של מפות גמורות, טיוטות, סקיצות עבודה וכתבי יד ובהקשר החברתי, התרבותי, הכלכלי והפוליטי שלו.
ז'אן־ז'אק רוסו היה פילוסוף, סופר, תאורטיקן פוליטי, מלחין ותאורטיקן של החינוך מז'נבה שפעל בעיקר בצרפת.
רוסו נחשב לאחד מהפילוסופים החשובים של עידן הנאורות, ורעיונותיו השפיעו על המהפכה הצרפתית, כמו גם על התפתחות התאוריה הסוציאליסטית ועל תנועת הלאומיות.
עבודתו הבולטת, "האמנה החברתית", שראתה אור ב־1762, הפכה לאחד הספרים המשפיעים בפילוסופיה הפוליטית של תרבות המערב.
רוסו עסק בפילוסופיה של החינוך, ונחשב להוגה הדעות הראשון שהציג מתווה לחינוך של ילדים בגישה טבעית.
הוא תרם לתחום המוזיקה, הן כתאורטיקן והן כמלחין.
ספרו "הווידויים" (Les Confessions), שיצא לאור לאחר מותו, היה לאביה של האוטוביוגרפיה המודרנית, בשל הדגש ששם על ראייה סובייקטיבית מכוונת, וללא ניסיון לחתור לאמת כלשהי.
ספרו "ז'ולי, או אלואיז החדשה" (Julie, ou la nouvelle Héloïse) היה לרב־מכר בתקופתו.
רוסו נולד בז'נבה (כיום בשווייץ) בשנת 1712, כאשר העיר הייתה רפובליקה עצמאית, ולא חלק משווייץ כפי שהיא כיום.
במהלך חייו תיאר עצמו כאזרח ז'נבי.
אמו, סוזאן ברנאר רוסו, מתה מספר ימים לאחר לידתו.
אביו איזק, שהיה שען, נטש אותו בגיל עשר על מנת להימלט מעונש על השתתפות בדו־קרב.
רוסו הצעיר הועבר לרשות משפחת אמו, והושם תחת השגחתו של כומר בבוסי שליד ז'נבה.
חינוכו בילדותו כלל אך ורק את קריאת ספרו של פלוטרכוס "חיי אישים" ודרשות ברוח הדת הקלוויניסטית.
אחותו של הכומר התייחסה אליו בקפדנות, ונהגה להענישו במכות.
בגיל 13 עזב רוסו את משפחתו.
בתחילה ניסה את כוחו בז'נבה כשוליה לגלף ולנוטריון.
ב־14 במרץ 1728, בגיל פחות משש עשרה, עזב רוסו את ז'נבה.
הוא פגש את פרנסואז־לואיז דה וארן, ברונית שווייצרית־צרפתייה המבוגרת ממנו בשתים-עשרה שנים והיה למאהבה.
כפי שתיאר זאת ב"ווידויים: .
בהמשך הוא מתאר את המשך היחסים עם המאהבת שלו כיחסי אמא–בן־אחות, ידידה, נעדרי תשוקה: .
כדי להתקבל בחברה המיר את דתו לדת הקתולית.
ב־1742 עזב רוסו לפריז על מנת להציג בפני האקדמיה למדעים את שיטתו למספור תווים מוזיקליים, המבוססת על קו יחיד המציג מספרים שייצגו את המרווחים בין התווים, ונקודות ופסיקים המציגים ערכים של מקצב: המטרה הייתה ליצור טבלטורה שתאפשר להדפיס תווים בדפוס נייד רגיל, בלי להזדקק לתחריטי נחושת ייעודיים ויקרים.
האקדמיה דחתה את השיטה כבלתי מעשית ולא מקורית.
בין השנים 1743–1744 שימש רוסו כמזכירו של השגריר הצרפתי בוונציה, שממשלה הרפובליקני עתיד היה להיות מוקד להתייחסויות רבות בהגותו הפוליטית.
לאחר מכן שב לפריז, שם התחבר עם תרז לווסור (Levasseur), תופרת חסרת השכלה, ונולדו להם חמישה ילדים.
רוסו לא חשב שיוכל לגדל את הילדים.
כולם נזנחו בבית יתומים לאחר לידתם, ואין מידע לגבי גורלם.
מאוחר יותר היוותה נטישת הילדים מקור למבוכה רבה עבורו, ולו משום שהוא נודע כהוגה שכתב על חינוך וכבעל תאוריות מקיפות בנוגע לגידול ילדים.
אויביו, כוולטר, השתמשו נגדו במידע זה.
בעודו בפריז התיידד רוסו עם דני דידרו, והחל לתרום מאמרים לאנציקלופדיה הגדולה שערך דידרו.
רוסו החל לכתוב בנושאי מוזיקה, ולאחר מכן עסק בכלכלה ובפוליטיקה.
ב־1755 כתב עבור דידרו מאמר חשוב על כלכלה פוליטית.
לאחר מכן ניתק את יחסיו עם דידרו.
ב־1749 כתב מאמר לתחרות שערכה האקדמיה של דיז'ון.
המאמרים שהוגשו לתחרות היו אמורים להתמודד עם השאלה "האם התפתחות האמנות והמדע הייתה חיובית מבחינה מוסרית?".
הוא הגיש לתחרות מאמר בשם: Si le rétablissement des sciences et des arts a contribué à épurer les mœurs ("[דיון בשאלה] האם התבססות המדעים והאמנויות תרמה לטיהור המוסר") הידוע גם כמאמר על האמנויות והמדעים.
המאמר זיכה אותו בפרס הראשון בתחרות, והביא לו תהילה ומוניטין.
במאמר הביע רוסו את העיקרון בדבר הטוב הטבעי הטבוע באנושות, שעליו עתידה הייתה להתבסס כל הפילוסופיה שלו לאחר מכן.
כתוצאה מכך ענה בשלילה על השאלה המופיעה בכותרת המאמר: רוסו טען שהרעיון נולד בראשו ברגע של השראה פתאומית, בעודו קורא את המודעה על התחרות בדרכו לבקר את חברו דידרו, ששהה בבית הכלא בוונסן.
ב־1754 שב רוסו לז'נבה וקיבל על עצמו שוב את הדת הקלוויניסטית.
אזרחות העיר הושבה לו, והוא השלים את עבודתו הגדולה "על המקור והיסודות של אי־השוויון בין בני האדם".
בשלב זה החל רוסו ללקות באי יציבות מבחינת יחסיו עם סביבתו, וניער מעליו את חבריו ותומכיו כדידרו ואחרים, כמו גם את תומכיו הכספיים.
לאחר שניתק את יחסיו עם האנציקלופדיסטים היה לבן חסותו של הדוכס מלוקסמבורג, שהיה אחד מעשירי אירופה.
ב־1761 פרסם רוסו את הנובלה המצליחה – "ז'ולי, או אלואיז החדשה" (Julie, ou la nouvelle Héloïse).
ב־1762 פרסם את שני ספריו החשובים – "על האמנה החברתית, עקרונות הזכות הפוליטית" (Du Contrat Social, Principes du droit politique) ולאחריו "אמיל, או על החינוך" (Émile ou De l'éducation).
שני הספרים כללו ביקורת על הדת, ונאסרו לפרסום הן בצרפת והן בז'נבה.
רוסו נמלט מחשש שיאסר, ונדד בין ערים שונות בשווייץ, תוך שהוא נמצא תחת חסותו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, שפעל באמצעות לורד קית', סוכנו בשווייץ.
בתקופה זו כתב "פרויקט חוקתי לקורסיקה".
לאחר ששהותו בשווייץ הפכה למסוכנת, קיבל מקלט אצל הפילוסוף דייוויד יום באנגליה, ב־1765. בשהותו בביתו של יום פיתח רוסו הזיות בדבר קשר שכביכול קשר כנגדו יום ולכן נמלט בחזרה לצרפת ב־1767, תוך שהוא משתמש בשם בדוי, שכן הכניסה לצרפת נאסרה עליו.
ב־1768 נישא לתרז, נישואין בלתי חוקיים, וב־1770 שב לפריז.
על אף שהתנאי לחזרתו היה כי לא יפרסם עוד ספרים, לאחר כתיבת "וידויים" האוטוביוגרפי, החל להקריא את ספריו באירועים פרטיים.
הספר פורסם כארבע שנים לאחר מותו.
וזאת תחילתו: ועל יחסו לכסף: .
הוא מתאר את מניעיו כמידיים: .
רוסו המשיך לכתוב עד מותו.
בשנת 1772 הוזמן לנסח חוקה חדשה לפולין, שהייתה עבודתו הפוליטית החשובה האחרונה.
ב־1776 כתב ספר של דיאלוגים, והחל לעבוד על יצירה בשם "הזיותיו של המטייל הבודד".
על מנת להתפרנס בתקופה קשה זו עבד כמעתיק תווי מוזיקה.
בשל מצבו הנפשי הקשה וההזיות שמהן סבל, התבודד ולא חיפש חברת אחרים.
ב־1778 מת בעת טיול בוקר באחוזתו של המרקיז דה ז'יראדן, מצפון לפריז.
לאחר מותו זכה להכרה ולהוקרה.
בשנת 1794 הועברו עצמותיו לפנתאון, שבו טמונים גדולי בניה של צרפת, וארונו הוצב לצד ארונו של וולטר, יריבו הגדול.
רוסו ביסס את הפילוסופיה שלו על הפער בין החברה האנושית ובין טבע האדם.
הוא מזוהה עם הרעיון לפיו יצר לב האדם טוב מטבעו, וכי במצבו הטבעי האדם הוא "פרא אציל".
מצב טבעי זה הוא המצב שבו נמצאים כל יתר היצורים שאינם האדם, ובו היה מצוי האדם בטרם נוצרו החברה האנושית והציוויליזציה.
יצירתה של החברה משחיתה את האדם האצילי מטבעו.
רוסו ראה בחברה דבר מלאכותי, וטען כי התפתחות החברה, במיוחד התפתחות המוסדות היוצרים תלות הדדית חברתית, נוגדת את טובת בני האדם.
לפי רוסו, השפעתה השלילית של החברה על האדם האצילי מטבעו, מביאה להידרדרות ה־Amour de soi או יצר ההישרדות והאינטרס הטבעי שבהם ניחן האדם לכלל amour-propre, האגואיזם המוגזם, הגאווה ההרסנית, שהיא מלאכותית ומכריחה את האדם להשוות עצמו לאחרים, וליצור פחד, שמחה לאיד, ורעות חולות נוספות.
ב"מסה על האמנויות והמדעים" טוען רוסו שהמדעים והאמנויות לא הטיבו עם המין האנושי, שכן אינם צרכים אנושיים, אלא תוצאה של גאוות הבל.
יתרה מכך, ההזדמנויות שנוצרו לזמן פנוי ולמותרות, הביאו להשחתת המין האנושי.
הוא טען שהתקדמות הידע הופכת את הממשלות לחזקות יותר, ומוחצות את החירות האישית.
הוא הסיק שההתקדמות החומרית ממעיטה את האפשרויות ליחסי ידידות אמיתיים בין בני אדם, ומחליפה אותם בקנאה, בפחד ובחשד.
ה"מסה על אי־השוויון" שבאה לאחריה, עקבה אחר התקדמותו והתנוונותו של המין האנושי מן המצב הטבעי הקדום, אל החברה המודרנית.
רוסו טען כי בני האדם המוקדמים חיו באופן מבודד ונבדלו מהחיות שבקרבן חיו ברצונם החופשי.
הוא אף טען כי בני אדם פרימיטיביים אלו היו בעלי מניע בסיסי לדאוג לעצמם, ויכולת טבעית לחמלה ולרחמים.
כאשר בני האדם הוכרחו להתאגד, בלחץ גידול האוכלוסין, הם עברו שינוי פסיכולוגי והחלו לחשוש ממה שיאמרו עליהם האחרים.
רוסו ייחס מודעות עצמית זו לתור הזהב של הפריחה האנושית.
אך התפתחות החקלאות והשימוש במתכת, הקניין הפרטי וחלוקת העבודה הובילו לתלות הדדית גדלה והולכת ולאי־שוויון.
התוצאה הייתה מצב של עימות, שהוביל את רוסו לטעון שהמצב הטבעי הומצא כסוג של אמנה חברתית שהציעו בעלי הכוח והעשירים.
אמנה מקורית זו הייתה פגומה מאוד, בכך שהעניקה יתרונות אדירים לבעלי הכוח על פני האוכלוסייה בכללותה, וכך ביססה את אי השוויון כבסיס להתאגדות האנושית.
עבודתו החשובה ביותר של רוסו היא "האמנה החברתית", שהטקסט שלה מתחיל במשפט המפורסם: .
בספר זה טוען רוסו כי המצב הטבעי הוא מצב גרוע, שלא ניתן להתקיים בו, מצב שאין בו חוק או מוסר, וכי בהיותו במצב זה היה על המין האנושי להתאגד וליצור חברה, או להיעלם מן העולם.
במצב הטבעי מצוי האדם בתחרות מתמדת עם אחיו, תחרות ללא חוקים, שבה שולט הכוח; רק לאחר היווסדות המוסדות החברתיים האדם הוא בן חורין.
רק באמצעות יצירת אמנה חברתית הזונחת את הרעיונות על הזכות הטבעית, יכולים בני האדם לשמר את עצמם ולהישאר חופשיים, וזאת מכיוון שהם מוסרים מרצונם את חירותם לסמכותו של הרצון הכללי (מונח אותו נטל מניקולא מלבראנש), המבטיח אותם משעבוד לרצונו של החזק.
בידי הממשלה ניתנת החובה ליישם ולאכוף את הרצון הכללי.
את הידרדרות הממשל האידיאלי לכלל עריצות ניתן למנוע באמצעות אספות עם תכופות, שבהן תישאלנה שתי שאלות – האחת: , והשנייה: .
עבור רוסו החברה כולה כפופה ל"רצון הכללי", שנמצא מעל ומעבר לכל רצון פרטי של אזרח כלשהו, ושעל כולם לציית לו, גם תוך כפייה.
הוא גם גרס שבמדינה מתוקנת יש להנהיג צנזורה חריפה על מנת להגיע לקונצנזוס על ענייני מוסר.
הוא חשב שאמונה דתית היא הכרחית לצורך קיום חברתי, וקבע שמשום כך יש לגרש אתאיסטים מן המדינה.
כמה מרעיונותיו הפוליטיים המרכזיים של רוסו שימשו כבסיס לתנועות סוציאליסטיות רבות סביב העולם, ובמידה מסוימת גם לתנועות דמוקרטיות רפובליקניות ולאומיות.
גם בימינו, כשתקשורת המחשבים וטכנולוגיית התקשורת המתקדמת הופכות את החזון בדבר הביטוי העממי הישיר למציאות, יש הנדרשים לתורתו של רוסו.
בדבריו בדבר "הכורח להיות חופשי" יש הד למשטרים הרודניים של המאה ה־20 שקמו כמאתיים שנים לאחר שכתב את ספרו.
במקביל, רוסו סבר כי המלחמה מנוגדת למצב הטבעי ורק הסדר הפוליטי גורם למלחמה: .
רוסו הביע את דעותיו על החינוך בספרו "אמיל", מעין רומן בדיוני העוסק בגידולו של נער צעיר בשם אמיל על ידי רוסו עצמו – המשך של מסורת ארוכה של ספרים בתבנית דומה, העוסקים בחינוך ילדים ובעקרונות שיש להקנות להם.
רוסו מגדל את אמיל בכפר, מקום שהוא מאמין שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי מאשר בעיר, שבה ילמד מנהגים רעים פיזיים ואינטלקטואליים.
מטרת החינוך, אומר רוסו, היא ללמוד לחיות, ואת זה יש להשיג באמצעות הליכה בעקבות המורה המבוגר, היכול להראות את הדרך אל החיים הטובים.
גדילתו של הילד מחולקת לשלושה שלבים.
הראשון הוא עד גיל 12 בערך, כאשר חישובים וחשיבה מסובכת אינם אפשריים, והילדים, על פי תפיסתו של רוסו, קרובים להיות חיות.
השני, בין 12 ל־16, כאשר ההיגיון והחשיבה ההגיונית מתחילים להתפתח, ולבסוף מגיל 16 ואילך, כאשר הילד גדל להיות מבוגר.
בשלב זה מוצא אמיל נערה צעירה שתלווה אותו.
הספר מבוסס על רעיונותיו של רוסו בדבר החיים הבריאים.
הנער חייב לפתח הן את גופו והן את האינטלקט שלו, ולהימנע מן הצרות והרעות החולות של חיי העיר, האינדיבידואליזם ההרסני והמודעות העצמית המוגברת המצויים בעיר.
חינוכו של אמיל ממוגדר: החינוך שהספר מציע לסופי, הנערה שלה מיועד אמיל להינשא, שונה מזה של אמיל.
זה אינו מאפיין מקרי; ביסודו עומדת ההבחנה הליברלית המקובלת בין הפרטי ובין הציבורי.
על דרך החינוך ב"אמיל" עלתה ביקורת כי הרעיונות שהוא מציע אינם מעשיים.
בנוסף, ניסיונו המעשי של ז'אן־ז'אק רוסו בחינוך, לא היווה הצלחה; רוסו שימש פעמיים מחנך של ילדים ממשפחות אצולה, אך שני ניסיונות אלו לא היו מוצלחים ולפי הודאתו של רוסו עצמו "הם לא סרו למרותו והוא לא הועיל להם בדבר".
כהורה, רוסו מסר את חמשת ילדיו לבית יתומים ובכך נמנע מכל קשר לחינוכם.
קיימת הערכה לפיה הספר "אמיל" נכתב מתוך ייסורי מצפון של רוסו על כשליו אלו.
גם נושא הספר, חינוך, הביא לזניחת הספר על ידי רבים מקוראיו ה"פוליטיים" של רוסו.
ממשיכי דרכו של רוסו בתחום החינוך היו בין הוגי הדעות המשמעותיים בראשית דרכו של החינוך המודרני, ורעיונותיהם של רוסו וממשיכיו שימשו כחלק מההשראה שהצמיחה גישות לימודיות חדשניות במאות השנים שלאחר חייו.
דעותיו של רוסו על הדת עוררו מחלוקת בקרב בני זמנו.
טענתו כי האדם טוב מטבעו סתרה את הדוקטרינה של החטא הקדמון.
רוסו ראה בנצרות דת טובה וחיובית, המבוססת על יסודות מוסריים שניתנו למאמינים, אך מצא בה פגם: שהיא מחנכת את המאמינים בה להיות כפופים לעריצות, ובאחת ההתבטאויות שלו המטילה ספק בפרשנות הנוצרית לתנ"ך, לעומת הפרשנות היהודית הוא אף כותב:
רוסו סבר כי דת מן הסוג השלישי היא פסולה, והיתרון בדת מן הסוג השני הוא כי היא מאחדת את אהבת האל עם אהבת המולדת, אך מטבעה היא מיוסדת על טעות ושקר, והופכת את בני האדם למאמינים באמונות טפלות.
רוסו הטיף לדת אזרחית בעלת עיקרים פשוטים, הכוללים את ההכרה במציאות האל, את הקדושה של האמנה החברתית של החוקים, ואת פסילת אי־הסובלנות הדתית.
לדעת רוסו על הריבון, הוא העם, לקבוע את עיקרי האמונה האזרחית, לאו דווקא כדוקטרינה דתית, אלא כדעה חברתית הנדרשת מאזרח טוב.
אדם שיסטה מן הדעה לא יהיה "כופר בעיקר" אלא פשוט אזרח לא טוב ולא רצוי, והריבון יהיה רשאי לגרשו מהמדינה.
לדעת רוסו, אם עוזבים את הדת עוזבים את המוסר ואת הצווים המוסריים.
מכאן שאתאיסט לדעתו לא יכול להיות אזרח טוב, כי מי שאינו מאמין באל אינו אדם מוסרי.
דעות אלו הביאו להחרמת ספריו בצרפת ובז'נבה.
רעיונותיו של רוסו היו בבסיס הפילוסופיה של עידן הנאורות.
עבודתו שהתמקדה בקשר שבין החברה האנושית לפרט, תרמה לרעיונות שיובילו בסופו של דבר למהפכה הצרפתית.
רובספייר וסן־ז'וסט ממנהיגי המהפכה הצרפתית הושפעו רבות מרעיונותיו של רוסו.
כותבים כהגל ובנז'מין קונסטן האשימו את רעיונותיו של רוסו באכזריות שאליה הגיע שלטון הטרור בתקופת המהפכה, אך טענות אלו אינן מקובלות על הוגים אחרים.
רעיונותיו של רוסו על הדמוקרטיה שונים אף הם מן הגישות של הדמוקרטיה הליברלית הנהוגות כיום.
פרט להתנגדותו לדמוקרטיה ייצוגית, שקיבלה את צורתה המודרנית ואת הבסיס האידאולוגי שלה בכתבי הפדרליסט שפרסמו ג'יימס מדיסון, אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי בעשור שלאחר מותו, הבחין רוסו גם בין "הרצון הכללי" ו"רצון הרוב".
רוסו סבר כי לא תמיד רצון הרוב הוא הצודק, וכי מטרת הממשל הטוב היא להבטיח את החירות, השוויון והצדק לכל אזרחי המדינה, ואחת היא מהו רצון הרוב.
עם זאת, רוסו לא ייחס להבדל בין רצון הרוב והרצון הכללי חשיבות מכרעת, שכן סבר כי הפרט, כיצור תבוני ורציונלי, יגשים את רצונו הפוליטי בדרך שתיצור הסכמות מוחלטות.
בראייתו את הפרט כיצור רציונלי הכשיר לקבלת הכרעות ואזרחות פעילה, הצטרף רוסו להוגים בני דורו, שערערו את בסיס המלוכנות האבסולוטית הנהוגה בימיהם מחד, אך לא הגבילו את מוסרות שלטון העם, באופן בו נהגו אבות החוקה האמריקנית, מאידך.
ג'ון סטיוארט מיל בחיבורו המפורסם ביותר, "על החירות", שלל מכול וכול את הרעיון שהחברה כגוף רשאית לכפות את עמדותיה ורצונותיה על היחיד, ולו גם השקפותיו ודבריו של אותו יחיד אינן עולות בקנה אחד עם מה ש"הכלל" רואה כנכון או כצודק.
ההיסטוריונית פניה עוז־זלצברגר מתייחסת לנקודה זו במאמר שכתבה ומציגה בו את הפרשנות הבאה: .
הוגה רעיון הדמוקרטיה הטוטליטרית, יעקב טלמון, מצא את שורשיה בתורת "הרצון הכללי" של רוסו כפי שהובעה בספר זה.
לדעת טלמון, האמונה בחופש והשאיפה של אסכולות חברתיות מדיניות אוטופיסטיות כקומוניזם לממשו, מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי, ומכאן קצרה הדרך אל ה"דמוקטטורה".
הפסקה המופיעה בספר א' פרק ז', שלפיה: , מקבלת לאור ניסיון המאה ה־20 משמעות חמורה וקשה.
אחד העקרונות הבסיסיים בפילוסופיה הפוליטית של רוסו הוא כי הפוליטיקה והמוסר צריכים להיות כרוכים יחדיו, ואין להפרידם.
כאשר המדינה נכשלת בפעולה שאינה מוסרית, היא אינה מתפקדת באופן הראוי וחדלה מלייצג את הרצון הכללי של הריבון, הוא העם, ובכך מאבדת את סמכותה כלפי היחיד.
בכתביו המוקדמים זיהה רוסו את הטבע עם המצב הפרימיטיבי של האדם הפראי; לאחר מכן התייחס אל הטבע כספונטניות של ההליך שבאמצעותו האדם בונה את אופיו ועולמו.
הטבע מסמל שלמות וכבוד עצמי, בניגוד לשעבוד שכופה החברה על האדם.
מכאן שהחזרה אל הטבע על פי רוסו משמעה שחרור האדם מכבלי החברה וממוסכמות הציוויליזציה.
רעיון זה הפך את רוסו לאחד מאבות התנועה הרומנטית, על אף שמבחינה כרונולוגית ורעיונית הוא שייך עדיין לעידן האורות.
אמיל או על דבר החנוך, לקט ותרגם מן המקור אשר בן-ישראל, הוצאת דב-בר אהרונסון, תש"ה, 1945.
אמיל או על החינוך, תרגום: ארזה טיר-אפלרויט, ערך עמוס הופמן, הוצאת מאגנס, כנרת זמורה-ביתן, דביר, 2010.
האמנה החברתית, תרגם עידו בסוק, ערך עמוס הופמן, הוצאת רסלינג, 2006.
הווידויים, תרגמה והוסיפה הערות אירית עקרבי, הוצאת כרמל, 1999. בתוספת מאמרים מאת יעקב גולומב, נדין קונפרטי-צור ודוד אוחנה.
הווידויים, תרגם אליהו מייטוס, הוצאת "המתמיד", תשט"ו, 1955.
הזיות של מטייל בודד, תרגמה אירית עקרבי, הוצאת כרמל, 1992. בתוספת אחרית דבר מאת ברוניסלב בצ'קו.
מאמרים, תרגם עידו בסוק, ערך יעקב גולומב, הוצאת מאגנס, 1993.
מסה על מוצא הלשונות: שבה ידובר על המלודיה ועל החיקוי המוזיקלי, תרגם עידו בסוק, עריכה מדעית רות הכהן-פינצ'ובר, הוצאת רסלינג, תשס"ח, 2008.
על האמנה החברתית או עקרוני המשפט המדיני, תרגם יוסף אור, ערך ח"י רות, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1932 (יצא לאור במהדורות רבות, האחרונה בתשנ"ט).
מכתב לד'אלמבר, על התיאטרון, תרגום ארזה טיר-אפלרויט, ערך עמוס הופמן, הוצאת כרמל, 2017
ז'אן-בטיסט קלֶבֶּר היה גנרל צרפתי בצבא נפוליאון.
נודע בעיקר כמנצח הקרב מול הר תבור שהתקיים בין כוחות צרפתיים וכוחות האימפריה העות'מאנית ואחרים, בין גבעת המורה והר תבור, במקום שבו נמצא בימינו מושב מרחביה ב-16 באפריל 1799, במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
קלבר נולד בעיר שטרסבורג שבה עבד אביו כבנאי.
הוא קיבל הכשרה באדריכלות בפריז ובמקומות אחרים.
כנער התערב לטובתם של שני אצילים גרמנים בקטטה בטברנה, ואלו פעלו לקבלתו לבית הספר הצבאי במינכן.
לאחר שסיים את חוק לימודיו הצטרף כקצין לצבא האוסטרי, אך פרש בשנת 1783 משום שנוכח כי מוצאו הפשוט הוא מכשול בקידומו כקצין.
כששב לצרפת מונה למפקח על הבניינים הציבוריים בעיר בלפור, שם למד היטב את נושא הביצורים ומדעים צבאיים אחרים.
בשנת 1792 התנדב לשרת בצבא המהפכה הצרפתי, ובשל ידיעותיו בנושאים צבאיים התקדם במהירות לדרגת לוטננט-קולונל.
במצור על העיר מיינץ בחודש יולי 1793 הצטיין, ועל אף שהעיר נפלה ומגיניה נכנעו, קלבר הושב מיד למינויו כקצין וכבר באוגוסט 1793 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
במרץ 1794 הצטיין בדיכוי ההתקוממות בחבל ואנדה, וחודשיים לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיה והועלה לדרגת גנרל.
היכרותו הקרובה עם הגנרל מרסו , שהיה כוח עולה בצבא הצרפתי בימים אלו, ועמו הביס קלבר את המלוכנים בקרבות לה מאן וסאבנה , סייעה בקידומו.
ברוח אותם הימים הודח מתפקידיו כאשר טען שיש להתייחס מורדי ואנדה במתינות, אך באפריל 1794 נקרא בחזרה לשירות.
קלבר גילה מיומנות ונחישות בפעולות רבות באזור שרלרואה, ובמיוחד בקרב פלארוס (26 ביוני 1794).
בחורף של שנת 1795 הטיל מצור על מיינץ.
בשנים 1795 ו-1796 החזיק לזמן קצר במשרת המפקד הראשי של הצבא.
אחרי הסכם קמפו פורמיו ב-1787 והנסיגה אל הריין סירב לקבל את הפיקוד על הצבא באופן מלא, ופרש בתחילת שנת 1798 לעיסוקים פרטיים.
קלבר שב לשירות כמפקד דיוויזיה במסע נפוליאון למצרים.
הוא נפגע בראשו באלכסנדריה כבר בתחילת המערכה, ולא השתתף בקרב הפירמידות, אך שימש כמושל אלכסנדריה לאחר כיבושה.
במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל בשנת 1799 עמד בראש המשמר הקדמי.
הוא כבש את אל-עריש, עזה ויפו, וניצח בקרב אל מול הר תבור ב־16 באפריל 1799, שם הביס כוחות גדולים בהרבה מכוחותיו, ואיבטח את אגפו של נפוליאון בשעה שזה עסק במצור על עכו.
כאשר שב נפוליאון לצרפת לקראת סוף שנת 1799 הותיר את קלבר כמפקד הכוחות במצרים.
לאחר המסע הכושל לארץ ישראל, ולאחר התבוסה הימית בקרב הנילוס, שהנחיל האדמירל הורציו נלסון, היו הכוחות הצרפתיים המותשים רחוקים מרחק רב מצרפת, ללא כל סיכוי לשוב אליה או להחזיק בשטחים שכבשו.
קלבר נשא ונתן עם האדמירל סידני סמית באל-עריש, אך מפקדו של סמית, לורד קית' , סירב לאשר את התנאים, שכללו החזרה של הלוחמים אל אדמת צרפת.
בצר לו התקיף קלבר את העות'מאנים בהליופוליס בכוח של 10,000 איש כנגד 60,000. למרות נחיתות כוחותיו, הוא הביס את יריביו בקרב זה שהתרחש ב-20 במרץ 1800, ושב וכבש את קהיר אשר התמרדה כנגד השלטון הצרפתי.
קלבר, בנו של פעיל במסדר הבונים החופשיים ובונה חופשי בעצמו, ייסד שלוחה של המסדר במצרים.
בינואר 1800 פתח הקים את "לשכת איזיס" בקהיר והיה המאסטר הראשון שלה.
קלבר נרצח ב־14 ביוני 1800 בקהיר על ידי קנאי מוסלמי.
מאז 1838 קבורים שרידיו תחת האנדרטה לזכרו בכיכר הנושאת את שמו בשטרסבורג.
ליבו טמון בכד באולם הקבורה התת-קרקעי של כנסיית סן לואי במתחם האינווליד בפריז.
בעיר הולדתו שטרסבורג הוקמה אנדרטה לזכרו במרכז כיכר הנושאת את שמו.
המחזאי המצרי אלפרד פרג כתב מחזה בשם "סולימאן מחלב" על המתנקש.
ז'אן-בטיסט קולבר היה מדינאי צרפתי, ושר האוצר של לואי ה-14. קולבר כונן את המערכת שאפשרה את קידום הייצור התעשייתי בצרפת, בתקופה הטרום-תעשייתית.
הוא פרץ דרך במדיניות שעודדה מתן זכויות ליהודים, ואף אסף כתבי יד עבריים.
נולד למשפחת סוחרים בעיר ריימס שבחבל שמפאן (כיום שמפאן-ארדן) בצרפת.
למד במכללה של הישועים בפריז, ואחר כך שימש כפקיד אצל בנקאי פריזאי.
ב-1639 התקבל כפקיד במשרד המלחמה הצרפתי וכעבור מספר שנים הפך למזכירו של שר המלחמה לה טלייה.
ב-1649 נתמנה לחבר מועצת המדינה.
החל ב-1651 שימש כעוזרו של הקרדינל מאזארן, וכמנהל של רכושו הפרטי.
ב-1655 חיבר תזכיר עבור מאזארן שבו לימד סנגוריה על הקרדינל, תקף את שר האוצר ניקולה פוקה, וטען שמכל המיסים שנגבו בצרפת אף לא מחציתם הגיעה לאוצר המדינה.
ב-1661, לפני מותו, הקרדינל מאזארן אמר למלך לואי ה-14: "אדוני, אני חייב לך הכל, אך כשנתתי לך את קולבר החזרתי את החוב." אחרי שניקולא פוקה נעצר בפקודת המלך (5 בספטמבר 1661), נתמנה קולבר לאינטנדנט לענייני כספים.
ב-1664 נתמנה לשר הבינוי, האמנות והמסחר, וב-1665 - לשר האוצר.
ב-1666 הקים את האקדמיה הצרפתית למדעים, וב-1667 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
ב-1669 שכנע את המלך ליצור עבורו את משרת שר הצי המסחרי, וב-1671 הקים את האקדמיה לאדריכלות.
ב-1661 קולבר החל בחקירת האינטנדנטים שגבו מיסים, סיפקו לצבא נשק, מזון ומדים ונתנו הלוואות לאצולה ולאוצר המדינה.
חלק מאנשים אלה היו עשירים כמלכים.
לבקשתו של קולבר הקים המלך לואי הארבעה עשר מועצה משפטית שתחקור את מעשי השחיתות בתחום הכספים.
על אלה שנמצאו אשמים הוטלו עונשים כבדים, מעונש מאסר, עבודות כפייה ועד לגזר דין מוות, מה שכונה: "הטרור של קולבר".
כספים רבים הוחזרו לאוצר המדינה.
קולבר קיצץ בתקציב המדינה, פיטר את מחצית הפקידים במשרד האוצר, ו-20 בעלי משרות בחצרו של המלך.
הוא ביטל איגרות חוב של המדינה שהניבו למלווים ריבית גבוהה, והוציא איגרות חוב חדשות בריבית נמוכה יותר.
הוא הפחית את שיעורי המיסים, שהיו בעיקר מס רכוש ומס על צריכת המלח.
אנשי האצולה והכמורה היו משוחררים ממיסים, וכל נטל המיסים נפל על "המעמד השלישי", שכלל את האיכרים ואת תושבי הערים הבורגנים.
כדי להזין את אוכלוסיית הערים ההולכת וגדלה, קבע קולבר מחיר נמוך ללחם.
יחסו ליהודים ומדיניותו אפשרו ליהודים לפעול בחופשיות בתוך צרפת ואף להגר אל צרפת מארצות אחרות.
יש הרואים בכך את תחילתו של תהליך מתן שוויון הזכויות ליהודים שהתבטא בסופו של דבר באמנסיפציה.
לפי תפיסתו, מטרת המדינה היא להגדיל את העושר של אוצר המדינה.
בהתאם לכך הזמין יהודים וגם נוצרים ממוצא יהודי מאנוסי ספרד להתיישב בצרפת.
אלו החלו את המסחר ותעשיית השוקולד בעיר ביון והרחיבו משמעותית את המסחר בבורדו.
קולבר המשיך במדיניות הכלכלית של רישלייה, והטיל פיקוח על כל ענפי התעשייה.
הוגבל שכר עבודה בתעשייה, הושם דגש על שיפור איכות המוצר, והוטל פיקוח על המחירים ועל המכירות.
צעדים אלה היו מכוונים לרכוש שווקים חדשים ליצוא הצרפתי.
קולבר שם את הדגש על מוצרי מותרות שאותם ניתן היה למכור במחירים גבוהים בחוץ לארץ.
הוא עודד הגירה של אנשי מקצוע לצרפת: צורפים מאיטליה, יצרני זכוכית מוונציה, ועובדי חרושת ברזל משוודיה.
הוא העניק לתעשיות חדשות מעמד של מונופול על מנת לאפשר להן להתבסס.
המטרה הייתה לייצא סחורות מוגמרות תמורת מתכות יקרות (כסף וזהב).
אוסף גדול של כתבי יד וספרות יהודית, בעיקר בעברית, שנאספו בפקודתו, נתגלה לאחרונה.
חוקרים סבורים כי אוסף זה מורה על מהפך שחל באותה תקופה ביחס לדת היהודית עצמה כמקור היסטורי והגותי חשוב.
לפני מותו קולבר מחה על הבזבוז בחצר המלכות ועל המלחמות שרוששו את צרפת.
אך המכסים הגבוהים שהוא עצמו הטיל על היבוא היו אחת הסיבות למלחמות.
מתחריה של צרפת מחו על סגירת נמליה בפני סחורותיהם.
האיכרים ובעלי המלאכה סבלו מן הרפורמות של קולבר, ואפילו אנשי עסקים שהתעשרו עקב רפורמות אלה טענו שהפיקוח על הכלכלה הצרפתית מנע ממנה להתפתח.
כאשר נפטר ב-1683, נערכה ההלוויה בלילה כדי שלא לעורר את זעמם של התושבים.
ז'אן-בטיסט לולי , היה מלחין צרפתי וכנר איטלקי בתקופת הבארוק בזמנו של לואי ה-14. היה מלחין החצר, הממונה על המוזיקה המלכותית והמורה למוזיקה של המשפחה המלכותית.
נולד בפירנצה לאב שהיה טוחן, ולמד לנגן בכינור ובגיטרה.
ב-1643 נלקח לצרפת על ידי אנרי השני הדוכס מגיז, ושימש כנער בשירותה של אן, דוכסית מונפנסייה שהייתה בת דודו של המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1653 הצטרף לתזמורת החצר של לואי ה-14 שהכיר בכישרונותיו המוזיקליים ואפשר לו לנצח על תזמורת כלי מיתר חדשה.
בתפקידו כמנצח שם החל בכתיבת מוזיקה לריקודים, שירים, יצירות לכלי מיתר ולכלי נשיפה ומוזיקה דתית.
ב-1661 קיבל אזרחות צרפתית והתמנה למלחין החצר.
בנוסף לעיסוקו המרכזי כמלחין החצר, שימש כוריאוגרף, תמלילן, במאי ומנצח.
ב-1662 נישא למדלן שהייתה בתו של חברו, המוזיקאי מישל למבר.
החל ב-1664 העלה קומדיות בלט עם המחזאי הצרפתי מולייר.
אך ב-1671 הפכו לולי ומולייר מידידים לאויבים.
ב-1672, בהשפעתה של מאדאם דה מונטספאן, שהייתה מאהבתו של המלך, הצליח לולי להקים את האקדמיה המלכותית למוזיקה, ולייסד את האופרה הצרפתית בשיתוף פעולה עם הלבריתן פיליפ קינו שהיה משורר.
הצגות האופרה נערכו בתיאטרון שנבנה עבור לולי ברחוב סנט אונורה בפריז.
בהצגות אלה חזו רבים מאנשי האצולה.
ב-1681 נתמנה לולי למזכירו של המלך לואי הארבעה עשר וקיבל תואר אצולה.
אך ב-1685 יחסיו עם ברונט, שהייתה נערה משרתת בחצר המלכות, גרמו לשערורייה.
ב-8 בינואר 1687 חבט לולי באקראי ברגלו בשרביט המנצחים (שהיה באותה תקופה מוט ארוך בו הכו ברצפה ולא שרביט קטן מונף באוויר, כמו בימינו) כאשר ניצח על יצירה לכבוד החלמתו של המלך ממחלה.
הפצע הזדהם וגרם למותו במרץ של אותה שנה.
ז'אן-בטיסט קאמי קוֹרוֹ היה צייר צרפתי.
קורו נולד בפריז למשפחת סוחרים ממוצא שווייצרי.
אביו היה סוחר בדים ולאמו הייתה חנות בגדים אופנתית בפריז.
אחרי שסיים את חוק לימודיו בעיר רואן שבנורמנדיה הפך לשוליה של סוחר בדים בפריז, אך שנא את המסחר ושאף להיות צייר.
ב-1822 השלימו הוריו עם רצונו להיות צייר (ומאז תמכו בו מבחינה כספית במשך שנים רבות).
באביב של אותה שנה החל קורו ללמוד בסטודיו של הצייר אשיל אטנה מישלון, שחזר מרומא אחרי שקיבל שם את הפרס הגדול לציורי נוף היסטורי (1817).
מישלון לימד את קורו לצייר ברוח העקרונות הנאו-קלאסיים (השאיפה לשוב אל האמנות הקלאסית של יוון ורומא), ועודד אותו לצייר בחיק הטבע.
אך מישלון נפטר כעבור חודשים מספר, וקורו המשיך את לימודיו אצל ז'אן ויקטור ברטאן, שהיה מורהו של מישלון והמשיך ללמד את קורו לצייר ציורי נוף היסטוריים ברוח האסכולה הנאו-קלאסית.
ברטאן שלח את קורו לצייר ביער פונטנבלו בקרבת פריז.
קורו היה אחד הציירים הראשונים ששהו בכפר ברביזון, בפאתי יער פונטנבלו (שעל שמו נקראת אסכולת הציור של ברביזון).
הקשר בין הרעיונות הקלאסיים לבין מראות הטבע הפך לגורם עיקרי בקריירה של קורו.
נופה הכפרי של איטליה השפיע על ציוריו במשך כל הקריירה שלו.
הוא סייר הרבה ברחבי צרפת כדי להתחקות אחרי הנוף בהשפעת האור המשתנה.
ב-1846 העניקה לו ממשלת צרפת את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
באמצע המאה ה-19 הגיע קורו לשיא הקריירה וזכה לכבוד רב.
הוא חקר בעצמו את השפעת האור בציורי נוף.
בנוסף על ציורי נוף עסק קורו גם בציורי דיוקנאות.
ציוריו זכו לביקוש רב והוא התעשר, והקדיש חלק מכספו למטרות צדקה.
קורו המשיך לצייר כל ימי חייו.