tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספרו "דרך ארוכה קצרה" האשים משה יעלון את סאיב עריקאת בהפצת עלילת דם על ישראל בדבר הטבח בג'נין במהלך מבצע חומת מגן: "לפרסום היו אחראים גורמים פלסטיניים, ביניהם גורמים רשמיים כמו ד"ר סאיב עריקאת, אשר הכרתי את חוסר אמינותו גם מאירועים קודמים.
הוא הופיע באמצעי התקשורת השונים, בעיקר בערוצי הטלוויזיה הזרים, והפיץ את עלילת ה'טבח בג'נין'" (עמ' 132).
בנובמבר 2010 כתב עריקאת מכתב שבח למתכנן רצח השר רחבעם זאבי.
בדצמבר 2015 ערך ביקור ניחום אבלים אצל משפחתו של מחבל שביצע פיגוע ירי נגד כוחות צה"ל והשתייך למודיעין הכללי הפלסטיני.
בכך היה הדמות הבכירה ביותר ברשות הפלסטינית שנקט מחווה כזו כלפי מחבל במהלך גל הטרור שהתרחש באותו הזמן.
ב-14 בדצמבר 2010 כתב עריקאת במאמר בעיתון "הגארדיאן" כי כל הסדר שלום שלא יפתור את סוגיית הפליטים על בסיס החלטה 194 של האו"ם (מימוש בפועל של זכות השיבה לישראל שבתוך הקו הירוק) – ייכשל.
הוא אף נקב במספר שבעה מיליון כמספר הפליטים הפלסטינים ברחבי בעולם.
ביולי 2013 החל עריקאת לפעול כראש צוות המשא ומתן הפלסטיני במסגרת פתיחה מחדש של המשא ומתן הישראלי-פלסטיני, ביוזמתו של מזכיר החוץ האמריקני, ג'ון קרי.
באפריל 2014 חשף ותרגם יונתן דחוח-הלוי מסמכים פלסטיניים שחיבר עריקאת במרץ כממונה על המשא ומתן מטעם הרשות הפלסטינית, ובהם כתב שהפלסטינים מתכוונים להפר את התחייבויותיהם ולפנות לאו"ם ולמוסדות בינלאומיים אחרים למרות המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים שהתנהל ב-2013.
עריקאת היה נשוי ואב לארבעה.
סאינגילוֹ (בגאורגית: საინგილო) הייתה אזור היסטורי בגאורגיה (ממלכת הרתי) עוד בעת העתיקה.
תושבי המחוז נקראים אינגילואים ודוברים דיאלקט אינגילואי של השפה הגאורגית.
בתקופת עצמאות המדיניות בקווקז, 1918-1921, טענו הן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והן הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לבעלות על המחוז.
בשנת 1921, אחרי כיבוש הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי הצבא האדום של הבולשביקים הרוסים, היא הייתה תחת שליטה אזרבייג'ן SSR שנשלוה על ידי הממשל הקומוניסטי המרכזי במוסקבה.
הסֵאִייוּ (seiyū, 声優), הוא שחקן קול יפני.
הסאייו עובדים ברדיו, בטלוויזיה ובסרטים, בדיבוב סרטי חוץ ליפנית, בקריינות, ובדיבוב דמויות באנימה ובמשחקי וידאו.
בישראל, השימוש הנפוץ למילה "סאייו" הוא בהתייחסות לשחקנים יפנים המדבבים דמויות בסדרות האנימה.
כיום, יפן מפיקה 70% מסדרות האנימציה בעולם.
בזכות תעשיית האנימציה הפורה ביפן, הסאייו זוכים לתהילה ברמה בינלאומית ויש להם קריירות ארוכות ומצליחות כמדבבים.
לסאייו יש שליטה גדולה יותר על הקריירה שלהם מאשר מדבבים בארצות אחרות.
ביפן יש אפילו מוסדות התומכים בכיוון הקריירה, כ-130 בתי ספר לסאייו והרכבים של שחקני קול שעובדים ישירות עם חברות שידור וסוכנויות.
קוריאה, שם תחנות השידור מעסיקות הרכבים של שחקני קול, היא הארץ היחידה עם מערכת דומה לשחקני הקול.
הסאייו, פורצים לעיתים קרובות גם לתחומי המוזיקה והמשחק.
במקרים רבים הם גם מושכים קהל מעריצים אדוק, שיצפה במופעים במיוחד בשביל לראות את הסאייו משחק או שר.
סאייו פופולרים, ובמיוחד סאייו נקבות כמו מגומי האיאשיבארה, קיקוקו אינואה ואיה היסאקאווה, זוכות לקהל מעריצים נרחב מכל העולם.
בתחילה, נחשב דיבוב להופעה של שחקן המשתמש רק בקולו ותו לא.
שחקנים אלו כונו בדרך כלל "שחקני קול" (koe no haiyū, 声の俳優).
למען הנוחות, המושג קוצר, מחיבור של הקנג'י הראשון והאחרון, לסאייו.
מסיבה זו, שחקני קול קשישים סולדים מלהקרא סאייו, משום שבתקופתם למושג הייתה קונוטציה שלילית וממזערת.
לדוגמה, הסאייו המפורסם צ'יקאו אוטסוקה, צוטט: "אנחנו שחקנים.
אפילו אם הופעה דורשת רק שימוש בקול שלנו, אנחנו עדיין שחקנים, ומשום כך אין זה נכון להתייחס אלינו רק כשחקני קול לא?".
הוא התנגד נחרצות למגמה של הפרדה בין שחקנים וסאייו, אפילו עם הופעתם של סאייו שלמדו לשחק רק עם קולם ומעולם לא דרכו בתיאטרון.
יש שלושה גורמים עיקריים המפרידים בין שחקנים וסאייו.
1. העלייה המקצועית של הסאייו בתקופת הזהב של התסכיתים ביפן.
2. הפופולריות העולה של הטלוויזיה: עקב החוסר בסרטים ודרמות תוצרת יפן, רשתות הטלוויזיה הוכרחו לשדר בעיקר תוכניות זרות.
הדרישה לסאייו שידובבו את הסדרות ליפנית גדלה.
3. ההצלחה הגדולה בשוק האנימה העולמי, שיצרה גלים של כישרונות צעירים שמטרתם הייתה כעת להפוך לסייאו ולא לשחקנים.
משחק קול היה קיים ביפן מאז הופעתו של הרדיו.
עם זאת, רק בשנות השבעים המושג סאייו הפך לרווח, רבות בזכות הפופולריות העצומה של האנימה חלוצי החלל (Space Battleship Yamato) בוהשתתף בין היתר קיי טומיאמה.
על פי ראיון עם סוכן כישרונות, "מאז חלוצי החלל, המילה סאייו הפכה לנפוצה, בעבר שחקן או שחקנית שהציגו עצמם כסאייו נשאלו לעיתים קרובות 'אתה מתכוון שאתה עובד בסופרמרקט סאייו (רשת סופרים מפורסמת)?'".
ב-1925 "חברת שידורי טוקיו" החלה שידורי רדיו.
באותה שנה, 12 תלמידים, שהתמקדו בהופעות של קול בלבד, הפכו לשחקני הקול הראשונים ביפן, כשתסכית חדש החל שידור.
הם התייחסו אל עצמם כסאייו, אבל באותם ימים הם כונו בעיתונות כ"שחקני רדיו" (radio yakusha, ラジオ役者).
תקופה חדשה החלה ב-1941 כש-NHK (מערכת השידור הציבורית של יפן) פתחה תוכנית אימונים לציבור המתמחה בלימוד משחק לתסכיתים.
ב-1942 "הרכב הדרמה של שידורי טוקיו" פתחה בהופעתה הראשונה.
זאת הייתה הפעם השנייה שנעשה שימוש במושג סאייו והמושג הפך לנפוץ יותר, אם כי עדיין בקנה מידה קטן יחסית.
יש מספר תאוריות מי טבע את המונח "סאייו"; לפי תאוריה אחת, זהו אויהאשי טוקוסאבורו, כתב העיתון "יומיורי"; תאוריה אחרת טוענת שטאטסו אואוקה, מפיק ב-NHK, הוא שטבע את המילה.
בתחילה, סאייו, כמו בהרכב הדרמה של שידורי טוקיו וחברות דומות, התמקדו רק בתסכיתים, אך עם התפתחותה של הטלוויזיה, המושג קיבל משמעות נוספת של דיבוב אנימציה.
שנות ה-60: בום הסאייו הראשון
ב-1961, בימיהם המוקדמים של שידורי הטלוויזיה המסחריים, החלה ירידה בכמות הסרטים היפנים הזמינים לתחנות הטלוויזיה.
עקב כך, בשנות ה-60 יובאו הרבה סדרות וסרטים זרים ליפן ודובבו ליפנית לשידורי הטלוויזיה.
בתחילה, NHK בחרה לתרגם תוכניות זרות, אך בזמן קצר דיבוב ליפנית הפך לסטנדרטי.
הדבר הגדיל את הפופולריות של הסאייו.
במרכז של בום הסאייו הראשון, עמדו שחקנים כמו נאצ'י נוזאווה, שהפכו למפורסמים בזכות דיבוב חוזר ונשנה של אותם שחקנים זרים.
רשתות השידור אסרו על שחקני הסרטים לדובב סרטים זרים לטלוויזיה ושחקני הטלוויזיה חויבו בהסכם דומה.
הדבר גרם לאולפנים לפנות בעיקר אל שחקנים מהרדיו או מסגנון ה"שינגקי" (סגנון תיאטרון המבוסס על הנאטורליזם המערבי).
התוכנית המדובבת הראשונה ביפן הייתה פרק של הסדרה המצוירת האמריקאית "סופרמן" ב-9 באוקטובר 1955 והתוכנית הלא-מצוירת הראשונה שדובבה הייתה "הבוקר ג'י-מן" ב-1956. שניהם דובבו בשידור חי.
התוכנית הראשונה שדובבה לפני השידור הייתה "ההרפתקאות של ילד הטלוויזיה" ב-8 באפריל 1956.
שנות ה-70: בום הסאייו השני
בסוף שנות השבעים, בעקבות ההצלחה הגדולה בעולם האנימציה, הפכו הסאייו ובמיוחד הסאייו הזכרים לפופולריים במיוחד.
אקירה קאמיה, טורו פורויה וטושיאו פורוקאווה היו הראשונים להתאחד וליצור להקה, "סלפסטיק", ולהופיע חי.
הרבה סאייו אחרים הוציאו אלבומים משלהם.
ב-1979 תוכניות רדיו המציגות סאייו כדי-ג'ייס הפכו לפופולריות מאוד ובערך באותה תקופה מגזיני האנימה הראשונים יצאו לאור.
המגזין "אנימג'" היה הראשון לפרסם מאמרים על התפתחותם של הסאייו מאנונימיים לכוכבים.
בעקבותיו, מגזינים אחרים החלו לפרסם מידע ורכילות על הסאייו.
היה זה אחד הגורמים העיקריים שדחף מעריצי אנימה צעירים לשאוף להפוך לסאייו.
הדבר גרם לעלייה פתאומית במספר התלמידים בבתי ספר מקצועיים לסאייו.
בפעם הראשונה, הסאייו היו אנשים צעירים שחלמו להפוך בדיוק לכך, בניגוד לשחקני תיאטרון ודרמה שהופיעו כתחביב.
הבום הזה נמשך בערך עד אמצע שנות ה-80.
ב-1989, חמשת הסאייו שכיכבו בסדרת האנימה "לוחמי רונין" (נוזומו סאסאקי, טאקשי קוסאו, הירושי טאקמורה, טומוהירו נישימורה ודאיקי נאקאמורה) יצרו את להקת הבנים שנקראה "NG5".
הלהקה צברה פופולריות רבה, עד לרמה בה היא זכתה בסרט תיעודי משל עצמה.
עם זאת, ההצלחה של NG5 לא התפשטה לקבוצות סאייו אחרות.
בתקופה זו, חברות הפקה של סאייו החלו לספק גם קורסי לימוד ספציפיים ללימוד דיבוב באנימות.
שנות ה-90: בום הסאייו השלישי
בשונה מהבומים של שנות ה-60 וה-70, אשר התרכזו סביב מדיה ציבורית, כגון טלוויזיה, הבום של שנות ה-90 התרכז סביב מדיות אישיות יותר, כגון תוכניות רדיו, אובות, חידוני טלוויזיה, אירועים ציבוריים וכמובן האינטרנט.
בשנות ה-90 פורסמו מגזיני הסאייו הראשונים, "סאייו גראד פריקס" ו-"וויס אנימג'".
הסאייו השיגו קהל מעריצים חדש הודות להפצת השירים שלהם ברדיו והמכירות של התקליטים שלהם עלו בצורה דרסטית.
בדומה לבום השני אז רבים מהסאייו התפרסמו כדי-ג'ייס, הפעם חברות הקלטה נתנו חסות לתוכניות רדיו בהנחיית סאייו.
מגומי האיאשיבארה, הקירו שיאינה ומאריקו קודה היו הדוגמאות הראשונות לטרנד זה.
כשמשחק קול הוכר לשעשועי הטלוויזיה, הסאייו הפכו לידועים בכל המדינה.
כתוצאה מכך, אותו סאייו היה מופיע בסדרה של אירועים הקשורים לשעשועי הטלוויזיה והופעות ברדיו המבוססות על המשחק הטלוויזיוני כדי למשוך קהל מעריצים.
במחצית השנייה של שנות ה-90, ההצלחה בעולם האנימציה ביפן הגדילה את מספר תוכניות האנימה שהופקו באזור טוקיו.
עם הפצתו של האינטרנט ברחבי יפן, יכלו כעת המעריצים למצוא מידע בקלות על הסאייו האהובים עליהם.
סַאי קוּנְג (בסינית: 西貢區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג הנמצא בדרום מזרח הטריטוריות החדשות.
קו צוּ'אֶנְג קְוַואן אוֹ של ה-MTR, מגיע לתחום, ועוצר בו בארבע תחנות.
סאי קונג - העיירה 西贡市中心
הסאימה (בלטבית: Saeima) הוא בית המחוקקים והנבחרים הלטבי.
הסאימה מונה 100 מושבים הנבחרים בבחירות ישירות על ידי העם כל 4 שנים, בדרך כלל בשבת הראשונה של חודש אוקטובר.
מערכת הבחירות האחרונות נערכה ב-1 באוקטובר 2022. בבחירות הפרלמנטריות אחוז החסימה הוא 5% מתוך סך הקולות.
יושבת-ראש הסאימה הנוכחית היא דייגה מיירינה מטעם מפלגת איחוד החקלאים.
היא ממלאת את התפקיד מאז 2023.
בידי נשיא לטביה עומדת האפשרות לפזר את הסאימה ולהכריז על הקדמת הבחירות הפרלמנטריות.
הליך זה כרוך בסיכון פוליטי משמעותי לנשיא, לרבות הסיכון של אובדן משרתו.
בהיסטוריה החדשה של לטביה זה קרה רק פעם אחת - ב-29 במאי 2011 יזם הנשיא ואלדיס זאטלרס את הליך פיזור הסיאמה.
+קואליציה וממשלה (52)אחדות חדשה (מפלגת מרכז-ימין ומפלגת השלטון)26 מושביםאיחוד הירוקים והחקלאים16 מושביםהפרוגרסיבים (מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית)10 מושביםאופוזיציה (48)הרשימה המאוחדת (מפלגת מרכז-ימין)15 מושביםהברית הלאומית (מפלגת ימין פופוליסטית)13 מושביםלמען יציבות!
(מפלגת המיעוט הרוסי בלטביה)10 מושביםלטביה תחילה (מפלגת ימין פופוליסטית)8 מושביםעצמאים2 מושבים
סאיפאן הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איי מריאנה הצפוניים, השוכנת במערב האוקיינוס השקט.
האי ממוקם 190 קילומטר מצפון לאי גואם ו-8 קילומטר מצפון לאי טיניאן.
אורך האי הוא כ-19 קילומטר ורוחבו המקסימלי – 9 קילומטר.
שטחו הכולל הוא 115.4 קילומטרים מרובעים.
דרום האי הוא מישורי, וחלקו הצפוני הוא הררי.
הנקודה הגבוהה באי (480 מטר מעל פני הים) היא הר טפוצ'או (Tapochau).
קרקע האי מורכבת מאבן גיר.
האזורים הבלתי מיושבים באי מכוסים בשיחים ובג'ונגל צפוף.
החוף המערבי של האי משופע בחופים חוליים, מולו משתרעת שונית אלמוגים וביניהם מצויה לגונה רדודה.
החוף המזרחי מורכב בעיקר מצוקים סלעיים, וגם מולו משתרעת שונית אלמוגים.
אקלים האי הוא טרופי, ושיעור המשקעים השנתי בו הוא 2,000-2,500 מילימטר.
מקומות יישוב גדולים באי הם גאראפאן (Garapan) וצ'לן קנואה (Chalan Kanoa) בחופו המערבי וקגמאן (Kagman) בחופו המזרחי.
באי יש שני כבישי אורך ראשיים.
אחד מהם מתמשך לאורך החוף המערבי.
כביש גדול יותר מתמשך לאורך מרכזו של האי.
בדרומו של האי נמצא שדה תעופה בינלאומי.
שדה התעופה שימש את המפציצים הכבדים האמריקניים בימי מלחמת העולם השנייה ונקרא שדה איזליי (Isley Field).
לפני כן הוא שימש את הצבא היפני.
מהאי פועל גם שירות מעבורת לאי טיניאן.
על פי הערכה יושב סאיפאן לראשונה כבר בשנת 2000 לפני הספירה.
פרדיננד מגלן היה האירופי הראשון שהגיע אל האי, בשנת 1521. ספרד סיפחה את האי במאה ה-17 כחלק מתביעתה על איי מריאנה.
בצד בני הצ'מורוס) התיישבו באי בראשית המאה ה-19 גם קרוליניאנים (קרי תושבים מקוריים של איי קרולינה) רבים.
גרמניה שלטה באי מ-1899 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מ-1922 משלה בו יפן לפי מנדט שקיבלה מחבר הלאומים.
היפנים פיתחו באי את תעשיות הדיג וגידול קני הסוכר.
הם הציבו בו חיל מצב צבאי גדול.
משפרצה מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט היו באי 30,000 תושבים, מהם 25,000 יפנים.
חיילי חיל הנחתים והצבא של ארצות הברית נחתו בסאיפאן ב-15 ביוני 1944 וכבשו את האי מידי היפנים בקרב על סאיפן, קרב מר שנמשך כשלושה שבועות.
בקרב על סאיפן נהרגו כמעט כל 30,000 המגינים היפנים, ועמם אלפי אזרחים, שרבים מהם הטילו עצמם אל הים מראשו של צוק גבוה בצפון האי.
מישורי דרום האי היו לבסיס למפציצים האמריקניים הכבדים שהפציצו את איי יפן.
מאז 1944 נמצא האי בשליטתה של ארצות הברית.
ב-1951 התמקם בו מטה הנציב העליון של טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
כיום, האי חבר בקהילה המאוחדת (Commonwealth) של איי מריאנה הצפוניים, הנמצאת מאז 1986 באיחוד פוליטי עם ארצות הברית.
מרכז הממשל של איי מריאנה הצפוניים שוכן בכפר קפיטל היל שבמרכזו של האי.
במפקד אוכלוסין שנערך באי בשנת 2010 נמנו בו 48,317 תושבים.
כ-58% מהם השתייכו לקבוצות אתניות שמוצאן בדרום מזרח אסיה, וכ-30% - לקבוצות אתניות מאיי האוקיינוס השקט.
לפי הערכה מנו תושבי איי מריאנה הצפוניים כולם ביולי 2011 כ-46,000 נפש.
מכאן, שאוכלוסייתו של סאיפאן הצטמצמה במהלך העשור האחרון - ככל הנראה עקב עזיבתם של מהגרי עבודה רבים לאחר סגירת מפעלי תעשיית ההלבשה באי .
חלק ניכר מאוכלוסיית האי מורכב ממהגרים מיפן, סין, קוריאה ואיים אחרים במיקרונזיה.
בעבר ואפשר שגם כיום היוו עובדי חוץ – מסין, בנגלדש, הפיליפינים, תאילנד, וייטנאם וקמבודיה – חלק ניכר מאוכלוסיית האי, ובשלב מסוים אף כ-60 אחוזים ממנה.
השפות המדוברות באי הן אנגלית וצ'מורו (Chamorro).
התרבות המקומית של סאיפאן מהווה מזיגה של תרבויות שונות: השפעת התרבויות המקומיות – של ילידי צ'מורו, קרולינה ומיקרונזיה, השפעה אמריקנית, והשפעות אסיאתיות שונות – מיפן, קוריאה, תאילנד והפיליפינים.
תיירות היא הענף הכלכלי המרכזי באי, המהווה יעד תיירות פופולרי באוקיינוס השקט.
ענפי הכלכלה העיקריים הנוספים באי הם דיג וגידול קני סוכר.
בעבר היוותה תעשיית ההלבשה ענף כלכלי חשוב באי, שהתפתח בזכות הטבות מס מסוימות שהעניקה ארצות הברית לקהילת איי מריאנה הצפוניים.
היא הופעלה על ידי חברות ידועות מארצות הברית ועבדו בה אלפי עובדים זרים, בעיקר מסין.
בשל חשדות לניצול זכו תנאי עבודתם לביקורת וחקירה מצד גופים פרטיים וגופי ממשל בארצות הברית.
עקב לחץ שהופעל על החברות שלא להעסיק במפעלי ההלבשה מהגרים מחוץ לאי ולהקפיד על קיום חוקי העבודה – לחץ שהוריד את הכדאיות הכלכלית של קיום המפעלים - נסגרו כולם עד שנת 2009.
בסאיפאן מתרחש חלק ניכר מעלילת ספרו של טום קלנסי חוב של כבוד, המתאר פלישה דמיונית נוספת של יפן לאיי האוקיינוס השקט ועימות צבאי דמיוני נוסף בינה לבין ארצות הברית.
באי מתרחשת גם עלילת סרט הפעולה Windtalkers (2002), המבוססת על הקרב על האי ב-1944.
סאימה (בפינית: Saimaa; בשוודית: Saimen) הוא גדול אגמי פינלנד, ומִקווה המים המתוקים הרביעי בגודלו באירופה.
האגם, ששוכן בדרום-מזרחה של פינלנד, נוצר בתהליך הפשרת קרחונים בסוף עידן הקרח.
נהר וואוקסי (Vuoksi) יוצא מהאגם ונשפך לאגם לדוגה.
אגם סאימה מנוקד באיים רבים, ותעלות צרות מחלקות אותו לחלקים ולאגני-משנה רבים.
קו החוף מפותל וארוך מאד.
מבין הערים שיושבות לשפת הסאימה, הגדולה ביותר היא לאפנראנטה.
תעלת סאימה מחברת את העיר עם העיר הרוסית ויבורג, ואת סאימה עם מפרץ פינלנד.
תעלות אחרות מקשרות את האגם עם אגמים אחרים במזרח פינלנד ויוצרות מערכת תעבורת-מים.
זו משמשת להעברת עצים, חומרי-גלם ומשאות אך גם לתיירים.
הסאימה היא מקום מגוריו הבלעדי של זן נדיר של פּוּסָה (Pusa hispida saimensis).
גם דג הסלמון שחולק את בית הגידול הזה נחשב כחיה בסיכון.
סאיאת נובה (ארמנית Սայաթ-Նովա' בגאורגית: საიათნოვა בפרסית: سایاتنوفا או سایاتنووا או صیاد نوا, באזרית Sayad Nova, שמו בלידה הרוּתיוּן סאיאדיאן, בארמנית: Հարություն Սայադյան, 14 ביוני 1712 טביליסי – 22 בספטמבר 1795 טביליסי) היה משורר וזמר-יוצר -"אשוג" - ארמני, כומר.
חיבר והלחין שירים בכמה משפות אזור הקווקז, ושירת האהבה שלו הפכה למורשת משותפת לעמי גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
אימץ את הכינוי "סאיאת נובה", שאחת המשמעויות המשוערות שלו, כנראה ממקור פרסי, היא "מלך השירים" או לחלופין "צייד השירים" או "לוכד השירים".
סאיאת נובה נולד כהראוּתיוּן סאיאתיאן (אַרוּתין, לפי הניב הארמני המקומי בטביליסי, או אַראוּתיוּן סאיאדיאן) בעיר טביליסי בגאורגיה כבן למשפחה ארמנית ענייה.
לפי גרסה אחרת (של הנסיך המלומד תאימורז בגרטיוני ), האמן ואמו היו צמיתים של משפחת המלוכה הגאורגית בגרטיוני באחוזתה בסנאין , עיר עתירת מנזרים מצפון ארמניה.
אביו, מחטסי קאראפט סאיאתיאן, בעל מלאכה במקצועו, חי בצעירותו בחלב.
הוא היה נוצרי אדוק ואף עשה בזמנו עלייה לרגל לירושלים, משם התואר "מחטסי" שמובנו "שעלה לירושלים" (מהערבי "מקדסי" או המילה הארמית המקבילה).
אמו של המשורר, שרה, הייתה ילידת סאנאין, וחיה שנים רבות בשכונה הארמנית אוולאבּארי בטביליסי.
אחרי הנישואים בני הזוג התגוררו בשכונה זו.
חייו של האמן לוטים בערפל כשפרטים שונים, לפעמים סותרים, מופקים מתוך הצהרות או רמזים שבשיריו.
הצטיין מגיל צעיר בכתיבת שירים ולחנים ובנגינה בקמנצ'ה, צ'ונגורי (הלאוטה הגאורגית) וסאז או טמבורה (הדומה לטאר הקווקזי).
רוב יצירותיו חוברו בין השנים 1730–1759.
לא ברור אם קיבל השכלה מסודרת בבית ספר.
ייתכן כי אביו היה מורו הראשון ואחר כך לפחות בחלק מלימודיו היה אוטודידקט
נלבנדיאן, למד בבית הספר של מנזר ארמני בסנאין.
שלט היטב לא רק בארמנית וגאורגית אלא גם בכמה ניבים של השפה הטורקית-אזרית, וגם בפרסית, לרבות בגרסה הבלוג'ית הספרותית שלה.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה למד מלאכת האריגה מילדותו ולדברי אחברדיאן, היה מיומן אף בכך.
אומרים שהמציא סוג של נול נייד שהיה יכול להשתמש בו בבית.
עד אז הממדים הגדולים של הנולים בסביבתו איפשרו לעבוד בהם רק מחוץ לבתים.
בשלב מסוים, מגיל 18 עזב ארוטיון סאיאתיאן את עיסוקו במלאכת האריגה והיה ל"אשיג", או לפי המינוח הארמני "גוסאן" או "קוסאן" - זמר-יוצר נווד.
בשיריו הביע דברי חכמה ומוסר, הוקיע את עוולות העולם, את היהירות והשחיתות, אך הנושא הראשי שלהם היה האהבה.
שיריו בשפות השונות לא חזרו על עצמם אף פעם, לא בצורה ולא בתוכן.
לעומת זאת נראו כמשלימים זה את זה.
הם התאפיינו בשפה מוזיקלית מקורית ששילבה את המסורת המלודית הארמנית עם יסודות קצביים של המסורות המוזיקליות של הגאורגים, האזרים והפרסים.
ארוטיון סאיאתיאן קרא לעצמו בשיריו "סאיאת נובה".
לכינוי זה, המקורב בצלילים לשם משפחת אביו, הוצעו הסברים רבים: "הצייד הידוע", "המורה החדש", "מלך השירים", "אדון המוזיקה" ,"חוטף לבבות השירים", "לוכד המנגינות".
כולם התבררו כחסרי יסוד, כאשר המשמעות הסבירה והקרובה יותר לאמת היא "הנכד של סאיאת".
בעיני העם כינויו הוא "מלך השירים".
לשיא הקריירה שלו הרשמית הגיע סאיאת נובה בחצרו של מלך גאורגיה, ארקלה השני.
לפי גרסאות שונות, היה בהתחלה צמית של יורש הכתר של ממלכת כארתלי-קאחתי וחבר בפמלייתו.
היכרותו עם המלך ארקלה נעשתה בנסיבות שונות בהתאם לכל אגדה ואגדה.
גרסה אחת מספרת כי סאיאת נובה נחטף על ידי לזגינים שפלשו פעם אחר פעם לטביליסי ושמלך גאורגיה קנה אותו לאחר מכן בשוק עבדים או במקום אחר בעת מסע בטורקיה.
המלך ארקלה השני היה זה שהבחין בהמשך בכישוריו וקרא לו להישאר בחצרו כמשורר וזמר של המלך.
מעשיה אחרת מספרת כי האמן השתתף במסע צבאי של נאדיר שאה מזרחה, כחבר בפמלייתו של ארקלה השני.
זאת הסיבה שאזכורי בלוצ'יסטן ואפגניסטן בשירי סאיאת נובה נכתבו כמו מנקודת מבט של מישהו שראה את המקומות בעיניו.
לפי מעשיה אחרת המלך הבחין בו לרגל הזמנת מוזיקאי הממלכה ל כינוס המג'ליס (הפרלמנט) של גאורגיה.
עם מינויו של סאיאת נובה לזמר ולמוזיקאי - "סזנדאר" - של מלך גאורגיה, התחילה מסורת ה"אשוגים", זמרי העם הגאורגים, אחרי שעד אז בחצר בטביליסי היו מזמינים מפרס זמרים כאלה.
המלך העניק למשורר מעמד מכובד ביותר, כשפרט לעבודתו האמנותית, שיחק סאיאת נובה גם תפקיד דיפלומטי, קיבל שליחות לטורקיה ועזר בכריתת ברית בין גאורגיה, ארמניה ושירוואן נגד האימפריה הפרסית.
הוא היה זמן ממשך מקובל על האצילים ואהוד אף על ידי המלכה..
כאשר, כפי שמצא החוקר הגאורגי מתאצמינדלי (זכריה צ'יצ'ינאדזה ), כמה מהאצילים האשימו את הזמר בחתרנות בגלל שירים שהוקיעו את מוסד הצמיתות ושלעגו לקתוליקוס אנטוניוס (שהודח בשנת 1755) וכשדרשו לאסור עליו לכתוב, המלך לא התייחס בהתחלה לטענותיהם.
בסופו של דבר, הצטברות של דברי רכיל והשמצות נגדו הביאו לגירושו מהחצר המלך.
אמנם הורשה לשוב כעבור 2 -3 שנים אבל כעבור פרק זמן נוסף גורש סופית.
לפי האגדה הגירוש נגרם על ידי התאהבותו באחות המלך, הנסיכה אנה בטונישווילי, או, לפי גרסאות אחרות, בבתו של המלך.
מאותו רגע נאלץ סאיאת נובה לעזוב הכל ולנדוד כמו טרובדור כל שאר ימי חייו.
ככל הנראה בעקבות תככי אויביו, הוגלה הזמר למנזר הארמני אנזלי במחוז גילן שבפרס ואולץ בשנת 1759 לכפר את עוונותיו ככומר-נזיר של הכנסייה האפוסטולית הארמנית תחת השם טר סטפאנוס בכפר קאח שבאזרבייג'ן.
אחרי תקופה מסוימת הותר לו לחזור לגאורגיה.
אבל בשנת 1768 אשתו מרמאר נפטרה והשאירה אותו לבד עם ארבעה ילדים: שני בנים - אוגאן ומליכּסט, ושתי בנות - שרה ומרים.
אחרי שהוענקה לו דרגת הוורדאפט - כומר מלומד -, שירת סאיאת נובה כנזיר בטביליסי ואחר כך במנזר הארפאט במחוז לורי שבצפון ארמניה.
בתקופה של סכנת מלחמה, הועבר יחד עם שאר הנזירים של הארפאט בחזרה לטביליסי..
לפי אגדה אחת, כשפעם ביקר בטביליסי אשיג שטען שאיש אינו שווה לו בכישרון, התחפש סאיאת נובה בבגדים אזרחיים, ניצח את הזמר הזר בתחרות והציל את כבוד העיר..
בשנת 1795 נרצח במנזר בטביליסי בעת פלישת הצבא הפרסי הקאג'ארי בראשות אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר.
האגדה מספרת שהפושלים מצאו את סאיאת נובה מתפלל בכנסייה, דרשו ממנו לצאת ולהתאסלם.
הוא דחה את דרישתם והשיב להם בחרוזים.אז נרצח על סף הכנסייה.
הוא נקבר בקתדרלת גיאורגי הקדוש (סוּרב קבוֹרק) בטביליסי.
שרדו עד לימינו כ-60 שירים של סאיאת נובה בשפה הארמנית, כ-34 בשפה הגאורגית ו-115 בטורקית-אזרית.
ייתכן כי שיריו הראשונים היו אלה שנכתבו בטורקית-אזרית ואחרי זמן קצר עבר לכתוב בשפת אמו - ארמנית, אך בכתב גאורגי.
בשנת 1852 החוקר ואספן שירי העם פ.
אחברדוב (1818–1861) הוציא לאור במוסקבה את הקובץ הראשון של שיריו בארמנית.
בשנת 1914 פורסם קובץ שירים מובחרים בבאקו ו"קובץ כלל השירים" בשנת 1932 בעיר ירוואן.
פסטיבל וַרדַטון - פסטיבל שנתי שנחוג לזכרו בטביליסי בחודש מאי.
מסורת הפסטיבל החלה ב-15 במאי 1914, תאריך בו הוצבה אנדרטת סאיאת נובה בטביליסי.
באותו יום הגיעו המונים לחנוכת האנדרטה עם ורדים אדומים ומכאן השם.
במאי 2014 נערכה חגיגה גדולה בכנסיית אצ'מיאדזין שבטביליסי לציון 100 שנה למסורת הפסטיבל.
הארגון הארמני העולמי AGBU (שמושבו בניו יורק) ייסד תחרות להלחנה על שם סאיאת נובה, לשם הפצת המורשת המוזיקלית הארמנית בעולם.
שירים של סאיאת נובה מבוצעים על ידי זמרים ארמנים שונים כמו שארל אזנבור ואופליה המברדזומיאן.
בשנת 1969 ביים סרגיי פאראג'אנוב סרט על סאיאת נובה.
הצנזורה הסובייטית אסרה על הקרנתו והבמאי ערך אותו מחדש ושינה את שם הסרט מ"סאיאת נובה" ל"צבע הרימונים".
סאיוטה הייתה חברת אבטחת מידע ישראלית, שהתמחתה בתוכנות ובשירותים לאבטחת בנקאות מקוונת, וכן לאבטחת עסקאות בכרטיסי אשראי באינטרנט.
סאיוטה הוקמה בשנת 1999, על ידי נפתלי בנט, מנכ"ל החברה (לימים ראש ממשלת ישראל), ד"ר מיכל צור שלו, בן אנוש וליאור גולן.
לחברה, שהייתה רשומה בארצות הברית, היו משרדים בהרצליה ובניו יורק, ובשיאה היא מנתה כ-140 עובדים.
החברה פיתחה אלגוריתמים לאימות זהות משתמשים, כתלות ברמת הסיכון הכרוכה בעיסקאות המקוונות שהם מבצעים (Risk Based Authentication).
היא שירתה בנקים גדולים בארצות הברית, בקנדה, באנגליה וביפן, וכן את רוב הבנקים בישראל.
סך ההשקעות בסאיוטה הסתכמו ב-27 מיליון דולר בארבעה סבבי גיוס הון, בהובלת קרנות ההון סיכון Bessemer, יזראל סיד פרטנרס, קרן גיזה, ופועלים ונצ'רס.
בדצמבר 2005 נרכשה חברת סאיוטה בידי RSA תמורת 145 מיליון דולר, ובינואר 2006 מונתה מיכל ברוורמן-בלומנשטיק, שהייתה סמנכ"לית התפעול של סאיוטה, למנכ"לית החברה בישראל.
בניהולה צמחה RSA ישראל מ־80 עובדים ליותר מ-300 עובדים.
בשנת 2006 נרכשה חברת האם, RSA, בידי תאגיד EMC תמורת 2.1 מיליארד דולר.
במאי 2020 צייץ מנכ"ל החברה לשעבר נפתלי בנט שפורצים הצליחו לדלות את מספר כרטיס האשראי שלו, ומי שמנע מהם לבצע קניות זאת החברה – 'סאיוטה'.
סאיטקס קורפוריישן בע"מ הייתה חברת היי-טק ישראלית שעסקה בפיתוח, יצור ושיווק טכנולוגיות שונות לתעשיית הדפוס, הסריגה, דפוס הטקסטיל והמעגלים המודפסים.
סאיטקס הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2005 נמכרה כל פעילות החברה, כולל המותג "סאיטקס", והחברה הפכה לשלד בורסאי בשם "סקיילקס" .
סאיטקס כיום מוכרת בגלגולה הנוכחי כ-HP Scitex, לאחר שעברה החברה סדרה של רכישות ומיזוגים ובשנת 2005 נמכרה סאיטקס ויז'ן לחברת היולט פקארד (HP) האמריקאית, כולל שם המותג תמורת 230 מיליון דולר.
במשך כ-30 שנה נחשבה סאיטקס כאחת מספינות הדגל של תעשיית היי-טק בישראל, המוצרים של החברה היו מרכזיים בפיתוח ענף הדפוס הדיגיטלי העולמי.
בנוסף טיפחה דור שלם של עובדים שהפכו בעצמם ליזמים, שהקימו חברות היי-טק רבות בישראל.
סאיטקס נוסדה בשנת 1968 על ידי אפי ארזי, בוגר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בהנדסת אלקטרוניקה, כחברת "טכנולוגיה מדעית בע"מ" ועסקה בייצור מכונות ממוחשבות לענף הטקסטיל ברחובות.
במהלך לימודיו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס עבד אפי ארזי בנאס"א, ונטל חלק בפיתוח מערכת שידור תמונות טלוויזיה מהחלל, ב-1963 הצטרף ארזי לחברת ITEK, במטרה לבנות לוויין צילום אלקטרו אופטי.
ארזי היה המהנדס הראשי בפרויקט, שעסק בטלסקופ לראייה בחלל.
אך בעקבות פריצת מלחמת ששת הימים כמעט בוטלה התוכנית.
בתחילת שנות ה-70 החלה החברה למכור את מכונות הטקסטיל בארצות הברית והגיעה למכירות שנתיות של 6 מיליון דולר בשנת 1971. באותה שנה הוחלט לשנות את שם החברה ל"סאיטקס" (השם נבחר בגלל הדמיון למילה טקסטיל, השוק העיקרי של החברה באותה עת) ולהעביר את משרדי החברה למבנה תעשייתי באזור התעשייה של הרצליה.
"סאיטקס" הייתה חברת ההיי טק הראשונה שהתמקמה באזור זה בשנת 1972, שהיה באותה עת אזור של בתי מלאכה ובתי חרושת, במתחם של "תעשיות עתירות מדע" שהקימה חברת גב-ים.
כניסה לשוק הדפוס וההנפקה בנאסד"ק
בשנת 1979 החליט ארזי, לאחר ביקור בבתי הוצאה לאור בארצות הברית, לפתח מערכות ממוחשבות לעיבוד תמונות צבע כך שיהפוך את תהליך הקדם דפוס (Prepress) ובעיקר את תהליך ייצור הלוחות לדיגיטלי ().
בשנת 1980 הונפקו מניות החברה בבורסת הנאסד"ק בעזרתו של איש הכספים של החברה ארתור לאו ופרד אדלר, משקיע אמריקאי מאבות תעשיית הון הסיכון.
סאיטקס החליטה שכדי להמשיך ולצמוח היא חייבת להיכנס לתחום פעילות חדש המבוסס על הטכנולוגיות שלה (הדפסה וסריקה מדויקים בפורמט גדול ובהרבה שכבות צבע).
שוק היעד שנבחר היה הנדסת מכונות, והמוצר העיקרי היה אמור להיות מכונה הקוראת שרטוטי נייר ומתרגמת אותם אוטומטית לקובצי תיב"מ.
הוקם צוות לפיתוח היכולת הזו, וכעבור שנה התברר שחברה אחרת (Optigraphics) יצאה לשוק עם מכונה דומה.
סאיטקס נטשה את המוצר הזה, ובחרה במוצר אחר המבוסס על הטכנולוגיות שלה ומשרת את מהנדסי המכונות – המדפסת התלת־ממדית.
בשנת 1983 החלה לפתח מוצרים גם לתעשיית המעגלים המודפסים.
בשנת 1984 הגיעו המכירות השנתיות של החברה לסכום של 104 מיליון דולר.
המשבר בחברה ועזיבת אפי ארזי
בשנת 1985 נכנסה "סאיטקס" למשבר קשה, אמנם היה לה כסף בקופה אחרי ההנפקה בנאסד"ק, אך הפסדיה נאמדו בכמה עשרות מיליוני דולרים, זאת בעקבות המשבר הכלכלי בישראל ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 כשהבנקים עצרו את האשראי לחברה.
בחברה בוצע רה-ארגון, עובדים פוטרו והוצאות צומצמו.
בסוף שנת 1988, אחרי שהצליח לייצב את "סאיטקס", פרש אפי ארזי מהחברה.
החברה פיתחה, יצרה ומכרה תחנות עבודה, תוכנה, סורקים ותוויינים לשוק קדם הדפוס הממוחשב.
ב-1992 סאיטקס שלטה ב-45% משוק קדם הדפוס העולמי.
במחצית הראשונה של שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות קריסת שוק המוצרים לקדם דפוס (עם כניסתו של המחשב האישי לתעשייה, ובעיקר מחשבי המקינטוש בעלי היכולות הגרפיות הגבוהות), צמחה החברה על ידי רכישות של חברות בתחום הדפוס הדיגיטלי בטכנולוגיית הזרקת דיו.
רכישות אלו כללו את חברת אייריס, שפיתחה מדפסות הגהת צבע (Color proofing) איכותיות לתחום האופסט, ואת חברת SDP, שפיתחה מדפסות הזרקת דיו מהירות לתחום הטפסים והחשבונות.
בשנת 1995 מכירותיה השנתיות הגיעו לרמה של 730 מיליון דולר אך הפסדיה היו כ-30 מיליון דולר.
לאחר רכישתן של אייריס ו-SDP החליטו בסאיטקס להעמיק את הידע בתחום הזרקת הדיו, ולפתח את הטכנולוגיה באופן עצמאי, ובשנת 1999 הוקמה על בסיס ההטכנולוגיה שפותחה חברת "אפריון דיגיטל".
בשנת 1998 רכשה סאיטקס עוד שתי חברות ישראליות, עידנית ומתן, המתמחות בייצור מכונות דפוס לפורמט רחב, כאשר גם חברות אלו מבוססות על טכנולוגיית הזרקת הדיו.
החברות אוחדו לחברה אחת תחת השם "סאיטקס ויז'ן" (Scitex Vision).
בתחילת 2003 מוזגה גם חברת "אפריון דיגיטל" לתוך "סאיטקס ויז'ן".
בשנת 1996 איש העסקים דוידי גילה ניסה להוביל מהלך של השתלטות על החברה.
גילה הגיש הצעת רכש לקבוצת אי די בי, בעלת השליטה ב"סאיטקס" לרכישת החברה במחיר של 20 דולר למניה במזומן, כ-44 אחוז מעל מחיר המניה באותה עת.
הצעת הרכש שיקפה שווי של כמיליארד דולר לסאיטקס, אך היא נתקלה בהתנגדות של בעלי השליטה שטענו שכל מטרתו היא למכור את כל החברות-הבנות של סאיטקס ברווח ולפרק את החברה.
לאחר פקיעתה של הצעת הרכש מחיר המניה קרס והנהלת החברה חזרה לחפש יעד ליתרות המזומנים הגדולות שהצטברו בקופתה.
לאחר כחמש שנים בהן לא נמצא יעד להשקעה, החל תהליך בו כל החברות-הבנות של סאיטקס נמכרו או נסגרו על ידי בעלי השליטה בעצמם.
בשנת 2000 חברת "קריאו", מתחרה קנדית של סאיטקס שמייסדיה הם ישראלים, עמוס מיכלסון ודן גלברט, רכשה את פעילות הקדם-דפוס של סאיטקס, והפעילות במסגרת המשותפת נקראה קריאו-סאיטקס.
בשנת 2005 נמכרה קריאו עצמה לחברת קודאק.
העסקה בוצעה במניות, שסאיטקס קיבלה 27% ממניות קריאו, שהיו שוות באותה עת כ-450 מיליון דולר.
ומאז החלה סאיטקס לפעול כחברת החזקות, כשנה אחר כך החלה למכור את כל המניות של קריאו שהיו בבעלותה, מכירה שהביאה בפועל לירידה במחירן..
בינואר 2001 רשמה סאיטקס את מניותיה למסחר גם בבורסה התל אביבית, כמניה דואלית, ונכללה במדד מדד תל-טק.
בינואר 2004 נמכרה חברת הבת "סאיטקס דיגיטל פרינטינג" (SDP) תמורת 250 מיליון דולר במזומן לחברת קודאק.
ובנובמבר 2005 נמכרה חברת הבת סאיטקס ויז'ן, שעסקה בפיתוח פתרונות ההדפסה בפורמט רחב, לחברת היולט פקארד האמריקנית, כולל שם המותג תמורת 230 מיליון דולר.
לאור זאת, החברה האם סאיטקס, שינתה את שמה לסקיילקס בינואר 2006. במקביל באותה תקופה הפכה חברת סאני אלקטרוניקה, שהייתה בשליטת איש העסקים אילן בן דב לבעלת עניין בחברה, לאחר שרכשה בהדרגה כ-10% ממניותיה.
במאי 2006 מכרו קבוצת דיסקונט השקעות וכלל תעשיות, שחזיקו כל אחת ב-24.5% ממניות סקיילקס, את השליטה בחברה לידי חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל שהייתה בשליטת איש העסקים דייוויד פדרמן, תמורת 165 מיליון דולר.
מיד אחר כך נכנס גם איש העסקים יעקב לוקסנבורג להשקעה בחברה באמצעות חברת לפידות קפיטל.
בנוסף לאילן בן דב שהיה כבר בעל מניות בחברה.
בשלב זה הנכס היחיד של החברה הייתה קופת מזומנים של 245 מיליון דולר.
באמצעות קופת המזומנים החלה החברה לרכוש מניות של בתי זיקוק לנפט.
בנוסף רכשה מניות של בתי זיקוק לנפט שהחזיק תאגיד גלנקור.
באפריל 2008 בוצעה עסקה סיבובית כאשר חברת סאני אלקטרוניקה, שבשליטת אילן בן דב, רכשה 50% מסקיילקס מהמפעלים הפטרוכימיים.
אך ההחזקה של סקיילקס ב-15% ממניות בתי הזיקוק עברה למפעלים הפטרוכימיים תמורת 1.14 מיליארד שקל, כך שבן דב נשאר עם חברת סקיילקס וללא בז"ן, שהפכה שוב שלד בורסאי עתיר מזומנים.
במהלך השנים השקיעה סאיטקס והחזיקה במניות של מספר חברות, חלקן הוקמו בתוך החברה כספין-אוף, בנוסף שורה של חברות הזנק הוקמו על ידי יוצאי סאיטקס, ביניהן:
קיוביטל - חברת בת שנוסדה בשנת 1987 והייתה בין הראשונות בעולם לפתח טכנולוגיות הדפסה תלת-ממדית.
לחברה מונה כונס נכסים בתחילת 2001 והיא נסגרה, אולם אחד הפטנטים שלה נמכר לחברת "אובג'ט גאומטריקס", שמוזגה אחר כך עם חברת סטרטסיס.
Electronics for Imaging - חברה שהוקמה על ידי אפי ארזי ב-1989, זמן קצר לאחר שעזב את סאיטקס.
המוצר הראשון של החברה היה שרת שהתחבר למכונת צילום צבעונית והופך אותה למדפסת צבעונית בעלות נמוכה, על ידי חיבורה למחשב.
הוא פותח על ידי צוות שרובו עבד קודם בסאיטקס.
החברה זכתה להצלחה והייתה למובילה עולמית בתחום הדפוס הדיגיטלי
- חברה שעסקה בייצור מצלמות דיגיטליות ונרכשה על יד סאיטקס ב-1994 תמורת כ-30 מיליון דולר, ופעלה במסגרת חטיבת הגרפיק ארטס.
החברה הוקמה במקור בארצות הברית אך פעילותה עברה בהמשך לכפר-סבא.
בשנת 2000 הקימה ליף מיזם משותף עם יצרנית המצלמות היפנית Mamiya.
המצלמות הדיגיטליות שלה שווקו לשוק הצילום המקצועי.
ג'מטקס - חברה שנוסדה ב-1995 על ידי ד"ר מאיר וקסלר וד"ר יהושוע שיינמן ועסקה בפיתוח טכנולוגיית הזרקת דיו ייחודית להדפסה על טקסטיל ואריחי קרמיקה.
סאיטקס השקיעה בחברה 5 מיליון דולר והייתה בעלת השליטה בה.
ביולי 2006 נסגרה החברה על ידי סקיילקס (החברה שנותרה מסאיטקס), זמן קצר אחר כך רכשו אותה משקיעים חדשים והיא המשיכה לפעול עוד מספר שנים עד שנסגרה.
סאידל טכנולוגיות - חברה שהחלה כפעילות פנימית בסאיטקס ונוסדה ב-1995. סאידל פיתחה תוכנה לשילוב פרסומות בשידורי ספורט.
החברה נמכרה במרץ 2002 תמורת נמוך מהסכום שהושקע בה.
קאראט דיגיטל פרס (Karat Digital Press) - חברה שהוקמה בשנת 1997 והייתה בבעלות שווה של סאיטקס ויצרנית מכונות הדפוס הגרמנית Koenig & Bauer (KBA) .
המיזם המשותף עסק בפיתוח מכונת דפוס אופסט דיגיטלית בשם "קאראט 74", שבה לוחות הדפוס מיוצרות על תוף המכונה.
מכונת הדפוס הותקנה לניסיון אצל כמה לקוחות החל ממסוף 1999, והיא נמכרה החל מקיץ 2000. אולם בתחילת 2001 החליטה סאיטקס לצאת מהמיזם ולהעביר את מלוא הבעלות בו לשותפה הגרמנית, תמורת תמלוגים עתידיים על מכירות שלו.
כ-20 עובדים בישראל שעסקו בפיתוח וייצור ראשי דפוס עברו לחברת לקריאו-סאיטקס, שהחלה לספק למיזם תמיכה טכנית, ושירותי פיתוח.
פרו-אימג' (ProImage) - חברה שהוקמה ב-1995 על ידי שני יוצאי סאיטקס ופיתחה מערכות לניהול תהליכי עבודה בתחום ההוצאה לאור והדפוס של עיתונים יומיים.
בשנת 2004 רכשה חטיבת הקדם דפוס של תאגיד אגפא את "פרו-אימג'", שהמשיכה לפעול בישראל כחברת בת של אגפא.
אובג'ט גאומטריקס - חברה שנוסדה ב-1998 על ידי כמה מיוצאי סאיטקס ועסקה בפיתוח מדפסות תלת־ממדיות, בטכנולוגיית הזרקה של חומר פוטו-פולימרי.
סאיטקס השקיעה בחברה בסך הכל כ-9 מיליון דולר, אשר הקנו לה אחזקה של כ-22.9% ממניותיה, אולם היא מכרה את חלקה תמורת כ-3 מיליון דולר במאי 2005. באפריל 2012 התמזגה אובג'ט עם חברת סטרטסיס לפי שווי של 630 מיליון דולר.
XMPie - חברה שהוקמה בשנת 2000 כחברת הזנק פנימית בסאיטקס, ובינואר 2001 גייסה מימון חיצוני מקרן הון הסיכון JVP.
החברה פיתחה תוכנה לפרסונליציה של שירותי דפוס דיגיטלי, כלומר התאמת תוכן הדפוס אישית לכל לקוח.
באוקטובר 2006 נרכשה XMPie על ידי חברת זירוקס, תמורת 54 מיליון דולר.
סאיטו מקוטו (ביפנית: 斎藤 実; 27 באוקטובר 1858 - 26 בפברואר 1936) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני, פעמיים מושלה הכללי של קוריאה וראש ממשלת יפן ה-30.
סאיטו נולד בנחלת מוצו (כיום מחוז איווטה) למשפחת סמוראים משבט מיזוסאווה.
הוא סיים את לימודיו במחזור השישי של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1879, וסיים במקום השלישי בכיתתו, מתוך שבעה-עשר צוערים.
סאיטו נסע לארצות הברית ב-1884, ושימש שם נספח צבאי.
כששב ליפן לאחר ארבע שנים, שירת במטה הכללי של הצי היפני.
לאחר קידומו לדרגת לוטננט-קומנדר ב-1893, התמנה סאיטו לסגן מפקד הסיירת "איזומי," ולאחר מכן לסגן מפקד אוניית המערכה "פוג'י."
במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה פיקד סאיטו על הסיירות "אקיצושימה" ו"איצוקושימה." הוא התמנה לסגן שר הימייה ב-10 בנובמבר 1898, וקודם לדרגת אדמירל משנה ב-1900.
סאיטו כיהן בתפקיד סגן שר הימייה פעם נוספת במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
בתחילת המלחמה הוא קודם לדרגת תת-אדמירל, וב-1906 קיבל את עיטור מסדר השמש העולה.
לאחר המלחמה כיהן סאיטו בתפקיד שר הימייה במשך שמונה שנים, מ-1906 עד 1914, במהלכן סייע בהרחבת הצי.
סאיטו קיבל את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון) ב-21 בספטמבר 1907, וקודם לדרגת אדמירל ב-16 באוקטובר 1912. הוא נאלץ להתפטר מתפקידו כשר הימייה ב-16 באפריל 1914, לאחר שהתברר שהיה מעורב בפרשיית שחיתות, בה היה מעורבים הצי היפני וחברת סימנס, ונכנס לשירות מילואים.
ב-1919 התמנה סאיטו למושל הכללי של קוריאה.
מינויו אירע זמן קצר לאחר דיכוי תנועת ה-1 במרץ, תנועה לעצמאות קוריאה, ובעקבות זאת מיתן סאיטו את המדיניות היפנית במדינה, ואפשר לתושביה חופש רב יותר.
סאיטו כיהן פעמיים כמושל קוריאה, מ-1919 עד 1927, ופעם נוספת מ-1929 עד 1931. הוא קיבל את עיטור מסדר פרחי הפאולוניה ב-1924, ותואר הקזוקו שלו הפך ל"שישאקו" (ויקונט) שנה לאחר מכן.
בעקבות ההתנקשות בראש הממשלה אינוקאי צויושי ב-15 במאי 1932 על ידי פעיל אולטרה-לאומני, התמנה סאיטו לראשות הממשלה.
סדאו אראקי נותר שר המלחמה, ומיד פנה בדרישות אל הממשלה החדשה.
במהלך כהונתו של סאיטו, הכירה יפן בעצמאותה של מנצ'וקוו, ופרשה מחבר הלאומים.
ממשלתו של סאיטו הייתה הממשלה היציבה ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והיא החזיקה מעמד עד ה-8 ביולי 1934, אז נאלצה הממשלה להתפטר בעקבות פרשיית שחיתות.
אוקדה קייסוקה החליף את סאיטו בראשות הממשלה.
לאחר פרישתו המשיך סאיטו למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה היפנית, והתמנה לשומר חותם הקיסר ב-26 בדצמבר 1935. עם זאת, סאיטו איבד את חייו בהתנקשות במהלך מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 בביתו שבטוקיו.
לאחר מותו הוענק לסאיטו עיטור מסדר החרצית.
סאיגה (שם מדעי: Saiga tatarica) היא מין של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים החיה במרכז אסיה.
אנטילופה זו היוותה בעיה לטקסונומים וסיווגה האמיתי עדיין נתון בוויכוח.
כאשר תוארה לראשונה בשנת 1758, היא סווגה כסוג בתת-משפחת היעלים תחת השם המדעי "Capra tatarica", לאחר מכן הועברה לתת-משפחת הצבאיים לשבט "Antilopini", ולאחר מכן לשבט Saigini.
כיום הסאיגה נחשבת על ידי החוקרים כצורת ביניים בין כבשים לאנטילופות.
"Saiga" הוא השם הרוסי לאנטילופה זאת; "tatarica" בלטינית הוא כינוי לאזור טטרסטן בחלק של רוסיה האירופית.
במקור אנטילופות הסאיגה אכלסו שטחים עצומים במרכז אסיה החל ממזרח מונגוליה וכלה בהרי הקרפטים.
בסביבות 1920 התרחשה ירידה מהירה בתפוצתן והן כמעט הושמדו לחלוטין אך למרבה המזל הצליחו להתאושש.
עד שנת 1950 היו מצויים בערבות ברית המועצות כשני מיליון פרטים, אולם מאז האוכלוסייה הצטמצמה שוב בצורה דרסטית בעקבות קריסת ברית המועצות והתחלת ציד פרוע לבשר, וכן כתוצאה מביקוש לקרני הזכרים ברפואה הסינית.
הסאיגה נמצאת כיום במקום הראשון בין בעלי החיים שאוכלוסייתם הצטמצמה באופן המהיר ביותר (95% ב-15 שנים בלבד).
הסאיגה מצויה בימינו בגן חיות אחד בלבד: גן החיות של מוסקבה, ובעבר הייתה מצויה גם בגן החיות של סן דייגו וגן החיות של קלן (גרמניה).
התכונה הבולטת ביותר של הסאיגה היא חוטמה הגדול הדומה לחדק הטפיר או הדיק דיק ונראה כתלוי על הפה; החוטם משמש ככל הנראה לסינון האבק מהאוויר בקיץ, ולחימום האוויר הקר בחורף לפני שהוא מגיע לריאות.
חוטם בשרני זה הוא גמיש מאוד ובעל מבנה ייחודי של עצמות מפותלות.
פרוות הסאיגה דלילה בקיץ וצבעה חום-אדמדם בחלק העליון של הגוף וצהבהב בחלק התחתון, ואילו בחורף הפרווה עבה וארוכה כמעט פי 70 וצבעה חום-אפרפר בלחי וברגליים, ואפור בהיר-לבן בשאר הגוף.
בטנה והחלק האחורי של זנבה לבנים, גופה עבה ונתמך על ידי רגליים דקות, ויש לה רעמה קטנה בתחתית הצוואר.
אוזניה קטנות, זנבה קצר, ולצד עיניה הבינוניות יש בלוטות ריח גדולות ושחורות.
לזכרים זוג קרניים אנכיות ושקופות למחצה, ובהן טבעות רק בחלק התחתון.
מידות גופה של הסאיגה הן:
המין סאיגה מחולק לשני תת-מין:
סאיגה מצויה (Saiga tatarica tatarica), תת-המין שהיה נפוץ ביותר בעבר ומצוי כיום ברוסיה, קזחסטן, אוזבקיסטן, וטורקמניסטן.
תת-מין זה סבל ירידה דרסטית במספרו ועד לפני כשנתיים הוגדר ב"סכנת הכחדה חמורה" (CR) אך עבר התאוששות משמעותית וכיום מוגדר ב"קרוב לסיכון" (NT).
סאיגה מונגולית (Saiga tatarica mongolica), תת-מין אנדמי למונגוליה.
אין לגבי מין זה מידע על הסיכון להכחדה.
הסאיגה נפוצה כיום ברוסיה, מונגוליה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן, ובעבר הייתה נפוצה גם בסין העממית אך ניצודה שם עד הכחדה מוחלטת ב-1960; במהלך המאה ה-18 נכחדה הסאיגה גם מאוקראינה, מולדובה ופולין.
במהלך הנדודים בחורף חלק מאוכלוסיות הסאיגות של קזחסטן נכנסות לשטחים של טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
תפוצת הסאיגה בימינו מחולקת לחמישה אזורים עיקריים: 1) מזרח מונגוליה; 2) מרכז קזחסטן; 3) דרום קזחסטן וצפון אוזבקיסטן; 4) מזרח קזחסטן (עם גלישה קטנה לכיוון רוסיה); 5) דרום-מזרח רוסיה.
הסאיגה חיה באזורים צחיחים למחצה, הכוללים שטחי ערבות יבשים, ושטחי מרעה מדבריים למחצה של מרכז אסיה ואזור הים הכספי.
הסאיגה מעדיפה מקומות פתוחים המאפשרים לה הימלטות מהירה מזאבים ובני אדם.
הסאיגה פעילה בעיקר בשעות היום, ועשויה לנוח בשעות הצהריים.
אנטילופה זו היא אצנית מהירה, שמסוגלת להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש.
הסאיגות ביישניות, וכאשר הן מופתעות הן פותחות בריצה מהירה, גם אם הן מקובצות בעדרי ענק.
בעוד שחוש השמיעה של הסאיגה אינו מפותח, חוש הראייה שלה טוב מאוד והיא יכולה לראות עד למרחק של ק"מ כשהיא חשה בסכנה.
תזונתה מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, חזזיות, צמחים המכילים מלח, ושיחים שונים; בתנאים נוחים, הסאיגה מבקרת בבורות מים פעמיים ביום.
הסאיגה היא חיה נודדת ללא טריטוריה קבועה, והיא נודדת כל שנה ממרעה הקיץ בערבה עשבונית למרעה החורף באזורים מדבריים.
קבוצות גדולות של סאיגה נודדות דרומה בבוא החורף, ועוברות כל יום מרחק של 72–120 קילומטרים בראש שפוף; חוטמן המיוחד עוזר להן לסנן את האבק הרב שעולה מרגליהן.
עונת הרבייה מתחילה בסוף נובמבר והזכרים אוספים "הרמון" של 15–30 נקבות ומגינים עליהן ועל הטריטוריה שלהם באגרסיביות.
במהלך העונה הזכרים מנפחים את אפם, וקווצות השיער שמתחת לעיניהם מכוסות בהפרשה דביקה.
זכרים אוכלים מעט מאוד בעונת הייחום, ומבלים את מרבית זמנם בקרבות שלעיתים קרובות מסתיימים במוות.
שיעור התמותה של הזכרים בתקופה זו הוא גבוה מאוד, ויכול להגיע לכ-90 אחוזים בשל תשישות מפגעי מזג האוויר והקרבות, וכן שטפי דם וטריפה.
הזכרים ששרדו מתחילים לנדוד צפונה בסוף אפריל.
כאשר הם מגיעים למרעה הקיץ הם מתפלגים לקבוצות קטנות של 30–40 פרטים וכך מבלים את תקופה זאת; לקראת הסתיו הקבוצות הקטנות מתאחדות והופכות לעדר ענקי, המתחיל שוב בנדידה המונית בחורף וחוזר חלילה.
הטלאים נגמלים לאחר שלושה עד ארבעה חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר שמונה חודשים לנקבות ו-20 חודשים לזכרים.
תוחלת החיים של הסאיגה היא שש עד עשר שנים, אולם בדרך כלל הן אינן שורדות יותר מארבע שנים כך שהאוכלוסייה תמיד מתחדשת.
האויב העיקרי של הסאיגות הבוגרות בטבע הם זאבים מונגולים, המסוגלים להתחרות במהירות ריצתן.
בנוסף, שועלים ועופות דורסים מהווים איום על הטלאים.
כל אוכלוסיות הסאיגה סבלו בצורה חמורה מאובדן בית-הגידול, ציד בלתי חוקי והפרעה אנושית עד שמצבן כיום מוגדר כ"סכנת הכחדה חמורה" (CR).
בצורת או חורפים קשים, וכן מחלות ולחץ טריפה מצד זאבים עלולים גם הם להאיץ את ירידת האוכלוסייה.
בברית המועצות לשעבר הסאיגה הייתה נתונה תחת פיקוח חמור, עד כדי כך שהאוכלוסייה הגיעה לכמעט מיליון פרטים.
הפיקוח הנוכחי על הסאיגה בפדרציה הרוסית התפרק בשל ציד נרחב מאוד לבשר (בדרך כלל באזורים בלתי נגישים שעליהם אין פיקוח).
קרני הסאיגה הזכר מבוקשות מאוד ברפואה הסינית המסורתית ומאמינים כי יש להן סגולה נגד מחלות שונות כגון שבץ.
הציד הבלתי-חוקי המתמקד בזכרים יוצר מצב שבאוכלוסייה יש הרבה יותר נקבות מאשר זכרים.
תוחלת החיים הממוצעת של הסאיגה נמוכה מאוד, והמחסור בזכרים מקשה על הנקבות להתרבות.
גורם עיקרי נוסף לירידה במספרי הסאיגה הוא רעיית יתר בשדות המרעה שלה, אובדן בית הגידול שלה על ידי שריפות, ובניית כבישים ותעלות.
פעולות השימור של מין זה כוללות אזורי המלטה וייחום מוגנים.
ברוסיה וקזחסטן הוטל איסור על ציד סאיגות (אם כי מתבצע ציד בלתי חוקי); מבין כל המדינות, המצב במונגוליה הוא הטוב ביותר, והסאיגה מוגנת במדינה כבר מ-1930. מלבד זאת הסאיגה מופיעה באמנת וושינגטון וכן באמנת בון.
בהתחשב בכך שהציד הבלתי-חוקי לצריכה ביתית הוא האיום המרכזי כיום, חיזוק אכיפת החוק נגדו הוא הפעולה הכי קריטית כיום.
הנקבות והוולדות נפגעו ראשונים, ככל הנראה בשל מצב פגיע לאחר ההמלטה ומערכת חיסון חלשה, בהתאמה.
הזכרים נפגעו בשלב מאוחר יותר, בעוצמה פחותה.
סאיי רקורדס (מאנגלית: Sai Records) הוא לייבל עצמאי המנוהל על ידי הראפרים ד"ר צ'אן (אמיר כץ) ו"מוגלי" (אלמוג כץ) מבית שמש.
בשנת 2008 הקימו האחים אמיר ואלמוג כץ את הלייבל "סאיי רקורדס".
מקור השם הוא בסאי, פיגיון יפני.
השניים מופיעים גם בהרכב בעל שם זהה.
קודם לכן הם היו חתומים בחברת התקליטים "תטה".
בשנת 2008 הוציאו את שירם הראשון, "פרפרים", ולהיטים נוספים כמו "כמוך", "באש ובמים" ו"אש".
בשנת 2009 הוציאו את השיר "חריף מדי" יחד עם איזי, את השיר "באונס" יחד עם ההרכב KYD ולהיטים נוספים כמו "בית שמש פיינסט", "כל העיניים עליי", "לאט" ו"ניצחת", המוקדש לאמא שלהם.
בשנת 2009 הוציאו את המיקסטייפ הראשון שלהם - "עין תחת עין" ובו השירים: "לא תוכל להפיל", "מכריז על מלחמה", "לא מרפה" ו"כמוך".
בשנת 2009 התארחו לעבד מחדש את השיר "אבניבי" של יזהר כהן.
בשנת 2010 פתחו את הפרויקט שלהם עם צמד המפיקים שוהם וגבריאל (עידו שוהם ואלעד גבריאל).
בשנים 2010–2012 הוציאו יחד איתם את השירים "את", "סחי בלטה", "לפעמים", "בא לי בא לה בלאגן", "אם את רוסיה" ו"אם תחכי לי".
בשנת 2011 הוציאו את השיר "לב מקרח" ב-3 גרסאות: גרסת רדיו, גרסת מועדונים וגרסת היפ-הופ.
בשנים 2010–2013 הוציאו את השירים "תוצאה של מין לא מוגן", "בגללך" (עם ג'ורג' טופוריה), "עד שאת תדעי", "ראפרים בשקל" (עם כפיר צפריר), "קותי", "עוד כמה תדברו" (עם בוסקילז) ו"אחת למליון" (עם ערן וקנין).
סאיי רקורדס הוציאו את אלבום הבכורה של ד"ר צ'אן ואלבום משותף עם מוגלי.
האלבומים הופקו על ידי ד"ר צ'אן.
Taiger game (בנו של ד"ר צ'אן)
ד"ר צ'אן - בעלים ומנכ"ל הלייבל
ג'ורג' טופוריה - ראפר מתל אביב
סמיילי - ראפר מבית שמש, הוציא את השיר "כי בלעדי" עם ערן וקנין, את השירים "חזק באוזניים" ו"גדולים מידי" עם ד"ר צ'אן לי ושירים נוספים.
מריו רופה - ראפר שהוציא עם סאיי רקורדס ואבל פיסי את השיר "מאמי פאגטה".
אדיר סרגה - מפיק מוזיקלי מתל אביב
סאיה היא שמלה מסורתית הנלבשת על ידי האישה הצ'רקסית.
בעבר נהגו ללבוש את הסאיה כלבוש יום יומי, בגלל שהשמלה מחממת, ובשל מזג האוויר הקר באזור הקווקז שברוסיה.
כיום לובשים אותה באירועים מיוחדים בלבד, או כלבוש חג.
ישנם מספר סוגים שונים של סאיה: קצרה או ארוכה, וצבעים שונים (לרוב: אדום, לבן וכחול).
נהוג לעטר את הסאיה בצבע זהב לכל אורך השמלה ולאורך השרוולים שלה.
העיטורים הם לרוב של שמות המשפחה של אותה נערה או אישה אשר לובשת אותה.
הסאיה הקצרה יותר מגיעה עד מתחת לברך, והארוכה עד כפות הרגליים.
לסאיה יש שני חלקים: לבוש תחתון ועליון.
החלק העליון מכסה חלק רב מהתחתון והפסים הזהובים עוברים החלק אחד של העליון אל החלק השני, מעל הרקע הלבן.
באזור המותנים יש חגורה בצבע כסף, ומהחגורה עד הרצפה השמלה פתוחה כאשר החלק התחתון שצבעו לבן נראה באמצע, והחלק העליון מכסה את הצדדים.
לשמלה יש כובע תואם לצבע השמלה אשר מאחוריו תפור בד לבן אשר יורד לפחות עד המותנים, ולפעמים גם עליו תפורים עיטורים זהובים אך זה לרוב לפי בחירה ולא מהווה חלק מהכובע.
סַאיטָאמָה (ביפנית: さいたま市) היא עיר ביפן השוכנת במישור קאנטו שבאי הונשו, כ-20 ק"מ צפונית למרכז טוקיו, ועיר הבירה של מחוז סאיטאמה.
העיר נוסדה בשנת 2001 מאיחודן של שלוש הערים: אוראווה, אומייה ויונו, ונכון ל-1 ביולי 2021. מתגוררים בה 1,331,790 תושבים, דבר המציב אותה ברשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר ביפן (כאשר רובעי טוקיו נכללים יחד).
מקור השם סאיטאמה הוא בשם המחוז סָקִיטָאמָה (埼玉郡), אשר נזכר באנתולוגיית השירה מן המאה ה-8 מאניושו.
במשך השנים השתנתה הגיית השם לסאיטאמה.
בעת הקמת העיר ב-2001 הוחלט כי שם העיר ייכתב בכתב היראגאנה ההברתי ולא בסימני קנג'י.
בתקופת אדו שגשגה העיירה אוראווה בהיותה על אחת משתי הדרכים הראשיות שהובילו מאדו לקיוטו.
בשנת 1869 תחת תקופת מייג'י הוקם מחוז מחוז אוראווה שהעיירה הייתה לבירתו.
שנתיים לאחר מכן מוזגו המחוזות אִיוואצוּקי, אוראווה ואוֹשי לכדי מחוז אחד – מחוז סאיטאמה – שאוראווה הייתה לבירתו.
בשנת 1889 הוקמה העיירה יונו ו-10 שנים לאחר מכן הוקמה העיירה אומייה.
ברעידת האדמה הגדולה בקאנטו ב-1923 ניזוקה העיר טוקיו קשות, כמו גם ערים רבות מסביבה, אולם הנזק באוראווה היה פחות מזה של ערים אחרות באזור.
משום כך, אינטלקטואלים רבים, ובמיוחד ציירים, היגרו לאוראווה והחלו בתהליך הפיכתה של העיירה לעיר.
בשנים שלאחר מכן מוזגו מספר כפרים לתוך אוראווה, וזו הפכה לעיר ב-1934. בעקבות רעידת האדמה גם הועתקו אל אומייה גני טיפוח לעצי בונסאי והוקם בה כפר בונסאי.
בשנת 1940 התמזגו לתוך אומייה מספר כפרים והיא הפכה לעיר.
בשנת 1958 הפכה יונו לעיר השוכנת בין אוראווה לאומייה.
ב-1 במאי 2001 נוסדה העיר סאיטאמה ממיזוגן של אוראווה, אומייה ויונו.
באפריל 2003 הפכה סאיטאמה לעיר בתקנה ממשלתית, מעמד השמור לערים גדולות, בדרך כלל עם מעל 500,000 תושבים, ואשר מעניק לרבעים בתחומי העיר סמכויות שלטונית מקומיות.
שנתיים אחר כך התמזגה גם העיר איוואצוקי לתוך סאיטאמה.
סאיטאמה שוכנת כ-20 ק"מ צפונית למרכז טוקיו, במרכזו של מישור קאנטו.
פני העיר מישוריים ובתחומה אין הרים וגבעות, אלא רמות שגובהן אינו עולה על 20 מ' ברוב המקרים.
חלקה המערבי של העיר שוכן בתחום השפלה שמנקז נהר ארקאווה.
יתר חלקי העיר שוכנים על רמת אומייה.
מבחינה מנהלית העיר נחלקת ל-10 רבעים: צ'וּאוֹ, איווצוקי, קיטָה, מידוֹרי, מינאמי, מינוּמָה, נישי, אומייה, סאקורה ואוראווה.
כלכלת סאיטאמה מתבססת על עסקי מסחר.
העיר מהווה את אחד ממרכזי המסחר הגדולים באזור מטרופולין טוקיו, ומשרתת בכך את מחוז סאיטאמה, את צפון חבל קאנטו ואת החלק הצפון-מזרחי של האי הונשו.
מלבד מסחר ישנם בעיר מספר בתי חרושת ומפעלים לרכב, מזון, משקפיים, תרופות וצעצועים.
ראש העיר של סאיטאמה נבחר בבחירות ישירות.
סאיגות (שם מדעי: Saigini) הם שבט של אנטילופות בתת-משפחת הצבאיים, הכולל שני מינים יחידים בסוגם החיים במרכז אסיה.
מבחינה חיצונית ואקולוגית הסוגים בשבט דומים מאוד לשבט אנטילופות ערבה, אך בעלי מאפיינים ייחודים.
שאלת סיווגם הטקסונומי לתת-משפחת היעלים בשל פרוותם העבה דמוית הצמר וכן הדמיון הגנטי, עודה פתוחה.
הסוגים בשבט הם פעילי יום, חיים בעדרים המוניים, ובית גידולם הוא ערבות העשב העצומות והרמה הטיבטית שבמרכז אסיה.
פרוות הצמר שלהם מגינה עליהם מטמפרטורות הקפואות באזורי תפוצתם.
בין הקיץ לחורף הם פותחים בנדידות ענקיות לאזורי מרעה טובים יותר.
יש להם קרניים יוצאות דופן מרוב האנטילופות, והמבנה של אפם מוזר למדי.
הזכרים נבדלים מהנקבות בכך שהם מתאפיינים בקרניים, וצבע פרוותם כהה יותר.
הקרבות בין הזכרים בעונת הרבייה הם מהאכזריים ביותר במשפחת הפריים, ואחד מהם או אף שניהם עלולים למות כתוצאה מהפציעות החמורות בלחימה המסיבית.
האוזניים שלהם עגלגלות וקטנות, וזנבם קצר ומעוגל.
ההריון נמשך 7-6 חודשים, והגדי\הטלה שנולד, שוהה בימיו הראשונים על הקרקע הטרשית ללא תזוזה.
הסוגים הם אצנים מהירים ביותר, והטורף העיקרי שלהם הוא הזאב.
בעבר הייתה חפיפה בין שני הסוגים ברמה הטיבטית, אך כיום טווח התפוצה שלהם התמעט ואין ביניהם חפיפה.
הסוג צבי יעלי החי אף הוא במרכז אסיה, דומה מאוד למינים אלה במראה ובאקולוגיה, ולמינים שלו יש חפיפה עם שני הסוגים.
שני הסוגים שבשבט היו בעבר היונקים הנפוצים ביותר בתחומם, ושניהם חוו ירידת מספרים עצומה שגרמה להם להיות בדרגות שונות של סכנת הכחדה; כיום הם בין האנטילופות הנדירות והמאוימות ביותר.
הגורם העיקרי להתמעטותם הוא הציד הפרוע בשל צמרם המשובח ובשרם, וכן קרניהם המשמשות את הרפואה הסינית.
סאיגה (Saiga tatarica) – פרסתן ייחודי המהווה שילוב של כבש וצבי ותואר לראשונה בשנת 1826. הסיווג שלו כיום בתת-משפחת הצבאיים הוא סופי.
סימני היכר: קרניים בינוניות ושקופות בצורת צבת, חוטם גדול ובשרני המזכיר את חדק הפיל, עיניים בולטות ופרווה אדמדמה-צהבהבה בקיץ המשתנה לצבע אפרפר כהה בחורף.
מצוי במונגוליה, קזחסטן, אוזבקיסטן, ורוסיה; בעבר גם בסין העממית.
מצב שימורו הוא סכנת הכחדה חמורה (CR).
אנטילופה טיבטית המוכר גם כצ'ירו (Pantholops hodgsoni) – פרסתן ייחודי המהווה שילוב של עז וצבי ותואר לראשונה בשנת 1826. הסיווג שלו כיום עדיין לא מוסכם כלל, ומסווגים אותו גם בתת-משפחה עצמאית.
סימני ההיכר שלו: קרניים דקות וארוכות ביותר כשל ראם, חוטם רחב למדי עם שקיקים קטנים בנחיריים המתנפחים בשעת סכנה, מסכה שחורה על הפנים ופסים שחורים על הרגליים, פרווה אדמדמה בקיץ המשתנה לוורדרד-קרמי ולבנבן בחורף.
מצוי בסין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי, צ'ינגהאי, סיצ'ואן, ושינג'יאנג), ובהודו (לדאק).
מחוז סאיטאמה (ביפנית: Saitama-ken 埼玉県) הוא מחוז באזור קאנטו שבאי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר סאיטאמה.
מחוז סאיטאמה הוא חלק מאזור מטרופולין טוקיו, ורבות מערי המחוז נחשבות לפרברים של טוקיו.
לאורך שנות ההיסטוריה היפנית היה האזור של מחוז סאיטאמה תחת שליטת מספר מחוזות, כגון מחוז צ'יצ'יבו ומחוז מוסאשי, והיה ידוע כמרכז חקלאי פורה שבו ייצרו את מרבית אספקת האוכל של מישור קאנטו.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה העיר טוקיו להתפתח ולצמוח במהירות.
השיפור בקווי התחבורה, והמחסור באזורי מגורים בטוקיו עצמה, הביאו לצמיחת מחוז סאיטאמה, שאוכלוסייתה צמחה בכמעט פי שלושה משנת 1960. כיום מחוברות מרבית מערי המחוז לטוקיו בקווי הרכבת התחתית של טוקיו, ולמעשה משמשות פרברי מגורים של העיר.
מחוז סאיטאמה גובל בעיר טוקיו, ובמחוזות איבראקי, צ'יבה, טוצ'יגי, גונמה, נאגנו ויאמאנאשי.
הוא שוכן בלב אזור קאנטו, אורכו 52 קילומטרים מצפון לדרום, ורוחבו 103 קילומטרים ממזרח למערב.
מחוז סאיטאמה הוא מחוז התשיעי הקטן ביותר ביפן, עם שטח של 3,797 קמ"ר.
את הגבול המזרחי, עם מחוז צ'יבה, מסמן נהר אדו, ואילו את הגבול הצפוני וצפון-מערבי, עם מחוז גונמה, מסמנים הנהרות טונה וקנאגווה, ואת הגבול הדרומי מסמנים נהרות ארקאווה, טאמה ופואפוקי.
הטופוגרפיה של מחוז סאיטאמה מחולקת על ידי הקו הטקטוני האצ'יאוג'י, הנמתח מצפון לדרום, ומחלק את המחוז לחלק המערבי ההררי והחלק המזרחי השטוח, המהווה 67.3% משטח המחוז.
פיונה קרוליין גראהמס היא אנתרופולוגית אוסטרלית העובדת בתור גיישה ביפן תחת השם סאיוקי (ביפנית: 紗幸) מאז 2007 במחוז שבטוקיו.
היא מעבירה סמינרים בשם "תרבות הגיישות" ו-"החברה היפנית באנימה" ב.
את התארים הראשונים שלה בפסיכולוגיה ובחינוך עשתה באוניברסיטת קיו ואת ה שלה עשתה באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר מכן השלימה דוקטורט באנתרופולוגיה חברתית.
גראהם הייתה האישה הלבנה הראשונה שהייתה לבוגרת אוניברסיטת קיו.
לפני קבלת הדוקטורט באנתרופולוגיה חברתית מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 2001, היא בילתה מספר שנים ביפן בהן ביצעה עבודות מחקר ועבדה בתחום התקשורת, בין השאר עבור רשתות חדשות מובילות ביפן כגון "Kyodo news" ו"רויטרס" בתור עיתונאית ובתור מפיקת תוכניות עצמאית עבור רשות השידור היפנית NHK.
ב-19 במרץ 2007 החלה גראהם לעבוד בתור גיישה באופן רשמי, תחת השם "סאיוקי" (משמעות השם בשפה היפנית היא "אושר שקוף"), במחוז אסאקוסה אשר בטוקיו.
היא הייתה האישה הלבנה הראשונה לעשות כך.
מחקרה והצטרפותה הרשמית למעגל הגיישות שונים מעבודתה של החוקרת האמריקאית ליזה דאלבי, אשר בשנות השבעים חקרה את הנושא ואף השתתפה בארוחות מסורתיות הנקראות Banquets, אך לא הוכשרה רשמית כגיישה.
מאז שנת 2011, מכשירה גראהמס גיישות צעירות בבית הכשרה לגיישות שפתחה בעצמה.
עבודתה של גראהמס קיבלה חשיפה משמעותית ביפן ובמדינות רבות בעולם.
היא הופיעה בתקשורת ואף כתבה וערכה תוכניות עבור רשתות טלוויזיה רבות.
כמו כן הוזמנה פעמים רבות לשמש בתור פרזנטורית או מארחת בתוכניות טלוויזיה העוסקות בתרבות היפנית.