tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף פירק את רשות השירותים הפיננסיים (FSA), גוף הרגולציה שפיקח בין השאר על מגזר ניירות ערך, קרנות הנאמנות והביטוח בבריטניה.
ג'ורג' אוסבורן נשא נאום בשנת 2010 בכנס לרגל 250 שנה לוועד שליחי הקהילות, שבו הביע תמיכה נלהבת בזכותה של ישראל להגן על עצמה.
הוא סיפר על ביקורו בישראל בשנת 2004, שבמהלכו אירע פיגוע התאבדות בשוק הכרמל וקרא לפלסטינים לחדול מפעולות טרור.
בעת מבצע צוק איתן גינה אוסבורן את התקפות הטילים של חמאס.
במפגן תמיכה בישראל באוקטובר 2014 גינה במנצ'סטר התקפות על יהודים וכן את האנטישמיות בבריטניה.
במהלך השנים 2014–2015 גברה מעורבותו של אוסבורן בנושאי מדיניות החוץ של בריטניה.
לאחר בחירתו המחודשת בבחירות ב-2015, בהן המפלגה השמרנית בראשותו של קמרון ניצחה ניצחון מוחץ והרכיבה ממשלה לבדה, מונה בשנית לשר האוצר.
במשאל העם על פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי - "הברקזיט", תמך אוסבורן בהישארות ב.
ואף הזהיר כי הממשלה תצטרך להציג תקציב חירום חדש, שבו לטענת יחסרו כ–30 מיליארד ליש"ט אם "הברקזיט" יצא לפועל.
ביולי 2016, בעקבות הקמת הממשלה החדשה של ראש הממשלה הנכנסת תרזה מיי, עזב את תפקידו לטובת פיליפ המונד, אך נשאר חבר פרלמנט.
עם ההודעה על הקדמת הבחירות בבריטניה, הודיע אוסבורן כי לא יתמודד שוב על מקומו בבית הנבחרים וכי הוא פורש, אך ציין כי ייתכן ויחזור לחיים הפוליטיים בעתיד.
בינואר 2017 קרן ההשקעות "בלאקרוק", המנהלת נכסים בהיקף של חמישה טריליון דולר, הודיעה כי הצטרף כיועץ לפוליטיקה ומדיניות אירופית, רפורמות כלכליות בסין ומגמות השקעה שמשפיעות על תוכניות פנסיה.
מאחר שבאותה עת עוד היה חבר פרלמנט, פורסם שהקרן שילמה לו שכר של 650,000 ליש"ט בשנה עבור יום עבודה אחד בשבוע.
לפי מסמך רשמי שהוגש לממשלת בריטניה הוא אומר היה להקדיש רק 48 ימי עבודה בשנה לחברה, כך שקיבל שכר יומי של 13,500 ליש"ט (16,400 דולר).
במרץ 2017 מונה לעורך הראשי של העיתון "איבנינג סטנדרד".
אוסבורן נשוי ואב לשני ילדים.
אשתו של אוסבורן, פרנסיס, גם היא בת למשפחת אצולה - היא בתו של הלורד דייוויד האוול, שכיהן בממשלתה של מרגרט תאצ'ר כשר התחבורה והאנרגיה ושהחזיק בתפקיד בכיר במפלגה, בעת שמונה לשר האוצר.
במאי 2012 הוערך הונו של אוסברן בכ-5 מיליון ליש"ט.
ג'ורג' פרדריק איינסוורת היה מטאורולוג אוסטרלי, עובד השירות הציבורי ואיש עסקים, שעמד בראש אחת הקבוצות שהרכיבו את משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון (1911–1914).
איינסוורת' נולד בלאמטון, פרבר של ניוקאסל, ניו סאות' ויילס.
בגיל 15 הצטרף למחלקת החינוך והכשרת הציבור של ניו סאות' ויילס כעוזר למורה, אך בשנת 1910 הועבר לסניף המטאורולוגי של משרד הפנים בשירות הציבורי האוסטרלי.
בהמשך נספח למשלחת של מוסון לאנטארקטיקה ובמהלכה היה ממונה על קבוצת האי מקווארי במשך קרוב לשנתיים - מדצמבר 1911 עד נובמבר 1913. תחומי אחריותו במקווארי כללו הקמת תחנה מטאורולוגית לצד תחנת רדיו ותחנת ממסר אלחוטי על גבעת הרדיו, שהייתה חלוצה ביצירת קשר הרדיו הראשון בין אנטארקטיקה לשאר העולם.
בשנת 1915 גויס איינסוורת' לגדוד הרגלים ה-62 של אוסטרליה.
ב-1917 נכנס למשרד הריגול הנגדי ומונה לקפטן של כבוד.
באותה שנה נשא לאישה את מרי קתרין סטאתאם במורווילאומבה שבדרום ויילס.
לאחר השחרור בשנת 1918 היה למפקח במשטרת חבר העמים הבריטי בקווינסלנד, אוסטרליה.
אחרי העברתו למשרד ראש הממשלה של אוסטרליה בשנת 1921, שירת כממונה על ענייני חוץ במשלחת האוסטרלית לוועידה הכלכלית האימפריאלית של 1923 בלונדון, נוסף להיותו הנציג האוסטרלי היחיד בכנס של ארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה באותה שנה.
איינסוורת' חב את עלייתו המהירה בשירות הציבורי, לפחות בחלקה, להיותו בן-חסותו של בילי יוז, שהיה ראש ממשלת אוסטרליה מ-1915 עד 1923 ואשר לו רחש כבוד והוקרה.
הוא התפטר מן השירות הציבורי בסוף שנת 1924 כדי להיכנס למגזר הפרטי כמנהל עסקים, תחילה בחברת קלו-פלקינר לייצור חלקי מכונות מלבורן, אחר כמנכ"ל בתאגיד קרייזלר בניו זילנד, ולבסוף בחברת בארנט גלאס בקווינסלנד, ממנה פרש בשנת 1935. לאחר זאת התמנה למארגן מדיני במפלגת אוסטרליה המאוחדת, שבילי יוז היה בין מקימיה.
בעקבות הפסדים כספיים ניכרים בהימורים על מרוצי סוסים, עבר איינסוורת' לסידני בסביבות 1937. הוא ניהל שם מעדנייה והגיש שיחות רדיו על חוויותיו באנטארקטיקה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועסק לתקופה קצרה שוב כמטאורולוג.
איינסוורת' מת בבית החולים רויאל פרינס אלפרד בסידני ממחלת כליות.
הותיר אחריו אישה ובת; היה לו גם בן, שמת לפניו.
מפרץ איינסוורת' בארץ ג'ורג' החמישי שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ורג' איינסוורת'.
אדמירל הצי ג'ורג' אנסון, ברון אנסון הראשון היה חבר המועצה המלכותית, איש אחוות החברה המלכותית וקצין בצי המלכותי הבריטי.
אנסון שירת כקצין זוטר במלחמת הירושה הספרדית, נטל חלק פעיל בקרב כף פאסארו במלחמת הברית המרובעת והקיף את העולם במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס.
אנסון פיקד על הצי אשר הביס את האדמירל הצרפתי דה לה ז'ונקרי בקרב כף פינסטרה הראשון במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
אנסון היה בנם השני של ויליאם אנסון משוגבורו הול שבסטפורדשייר ואיזבלה קארייר, שגיסה היה הלורד צ'נסלור תומאס פארקר, רוזן מאסלפילד הראשון, קשר משפחתי אשר עתיד היה להיות מועיל מאוד עבור האדמירל לעתיד.
אנסון נולד באחוזת שוגבורו הול ב-23 באפריל 1697, ומאחר שאחיו הבכור, תומאס, נועד לרשת את האחוזה המשפחתית, בחר אנסון לשרת בצי המלכותי.
ב-2 בפברואר 1712, בתקופת מלחמת הירושה הספרדית בהיותו בן חמש-עשרה, התנדב לשרת באה"מ "רובי", אוניית קו מדרגה רביעית, לפני שהועבר לשירות על אונייה מדרגה שלישית – אה"מ "מונמאות'".
ב-17 במרץ 1716 קודם אנסון לדרגת לוטננט ושירת על גבי אוניית הקו מדרגה רביעית אה"מ "המפשייר" שהייתה חלק מהצי הבלטי בפיקודו של אדמירל ג'ון נוריס.
במרץ 1718 הועבר לאונייה מדרגה רביעית המתיישנת אה"מ "מונטגיו" ונטל חלק בקרב כף פאסארו באוגוסט אותה שנה במסגרת מלחמת הברית המרובעת.
ב-2 באוקטובר 1719 הועבר לאונייה מדרגה שנייה אה"מ "בארפליור", ספינת הדגל של אדמירל ג'ורג' בינג.
ביוני 1722 קודם אנסון לדרגת קומנדר וקיבל את הפיקוד על אה"מ "ויזל", סלופ מלחמתי בעלת שמונה תותחים, והוטל עליו למנוע ולדכא ניסיונות הברחה בין בריטניה להולנד דרך הים הצפוני, משימה אותה ביצע במהירות וביעילות.
כהוקרה על הצלחתו קודם בפברואר 1723 לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד על אה"מ "סקרבורו", אונייה מדרגה שישית בת 32 תותחים, ופעל כנגד פירטים ופריבטירים ספרדים באזור איי בהאמה.
החל מיולי 1728 פיקד על האונייה מדרגה שישית אה"מ "גרלנד" כאשר משימתו הייתה להגן על אוניות הסוחר המפליגות מקרוליינה הצפונית והדרומית בדרכן לבריטניה.
במהלך שהייתו בצ'ארלסטון רכש חלקות אדמה ונכסים והפך לדמות מוכרת ומשפיעה בקרב התושבים.
לכבודו נקראה שכונת מגורים שהוקמה על חלק מהשטח – "אנסונבורו" – המנציחה את שהותו באזור זה, כאשר גם רחובותיה נקראו על שמו ועל שמות הספינות עליהן פיקד.
לאחר מכן הועבר לאונייה מדרגה חמישית אה"מ "דיימונד" שהייתה חלק מצי התעלה ב-1730 ואז שוב לאזור קרוליינה ב-1731 כמפקד אונייה מדרגה שישית, אה"מ "סקווירל".
ב-12 במאי 1735 עזב את צ'ארלטון והפליג לבריטניה, שם הוצאה האונייה משירות, ואנסון בילה את השנתיים וחצי הבאות על החוף ללא קבלת פיקוד על אונייה נוספת.
ב-1737 קיבל את הפיקוד על אה"מ "סנטוריון", אונייה מדרגה רביעית בת 60 תותחים שהייתה חלק משייטת מערב אפריקה, וניתנו לו משימות הגנה על אוניות סוחר, תחילה באזור מערב אפריקה, לאחר מכן באיי הודו המערבית ולבסוף באזור קרוליינה, כאשר ב-5 ביוני 1739 הגיע לצ'ארלסטון בפעם השלישית במהלך שירותו.
אנסון הפליג בחזרה לבריטניה ועגן בפורטסמות' ב-10 בנובמבר, להכנות לקראת משימת תקיפת נכסים השייכים לאימפריה הספרדית בדרום אמריקה ובאוקיינוס השקט במסגרת מלחמת אוזנו של ג'נקינס.
לאחר שקיבל דרגת קומודור ואת הפיקוד על שייטת קטנה בת שש אוניות מלחמה ושתי אוניות עזר, הפך אנסון את אה"מ "סנטוריון" לאוניית הדגל שלו והניף עליה את הדגל המסמן את דרגתו.
כוח האדם הנוסף שהוקצה למשימה על ידי האדמירליות כלל נחתים צעירים ולא מנוסים, פנסיונרים שנלקחו מבית החולים של הצי המלכותי בגריניץ' ומלחים שגויסו בכפייה מאזור הנמל - 1,939 אנשי צוות בסך הכל.
לאחר יציאה מאוחרת מכפי שתוכנן (הפקודות שהוציאה האדמירליות למשימה נכתבו בינואר 1740, אך הגיעו לידי אנסון רק ב-28 ביוני) ב-18 בספטמבר, התמודדה השייטת של אנסון עם סדרת אסונות: אה"מ "פרל" ואה"מ "סוורן נכשלו בהקפת כף הורן ושבו לבריטניה.
מאוחר יותר עלתה אה"מ "וייג'ר" על שרטון מול חופי צ'ילה וצוותה התמרד.
בנוסף, ההפלגה בשלב מאוחר של העונה הביאה לכך שהקפת כף הורן נעשתה במזג אוויר סוער, ואמצעי הניווט של אותה תקופה לא אפשרו תצפיות מדויקות.
כאשר הגיע אנסון לאי חואן פרננדס ביוני 1741 נותרו בשייטת רק שלוש אוניות מתוך שש: אה"מ "סנטוריון", אה"מ "גלוסטר" ואה"מ "טרייאול".
כוח האדם העומד לרשותו נפל מ-961 ל-335 איש בלבד.
לאחר חציית האוקיינוס השקט עצר אנסון למנוחה בטיניאן בסוף ספטמבר 1742 ולאחר מכן הפליג למקאו, אליה הגיע ב-13 בנובמבר.
על אף קשיים בהתנהלות מול הסינים והפורטוגזים, שלא שמחו על נוכחותה של אוניית מלחמה בריטית באזור, הצליח אנסון לתקן ולצייד מחדש את אה"מ "סנטוריון".
לאחר מכן הפליג ממקאו לעבר הפיליפינים במטרה למצוא ולבזוז את אחת מספינות האוצר של הגליאון של מנילה שהובילו סחורות יקרות ממנילה לאקפולקו שבמקסיקו, ומטעני כסף בכיוון הנגדי.
אנסון שב בחזרה למקאו, מכר במקום את האונייה על מטענה, שמר את המטבעות ובתחילת ינואר 1744 הפליג לאנגליה בנתיב הכף.
אנסון עצר בקייפטאון בין ה-11 במרץ ל-4 באפריל 1744, חלף ליד האי סנט הלנה ב-19 בחודש וב-10 באפריל פגש אונייה סמוך לתעלה האנגלית ממנה למד כי מלחמה פרצה עם צרפת כבר ב-1740.
אישיותו במהלך המסע הייתה מקור השראה לצוותו, מכיוון שהתעלם מהבדלי המעמדות שהיו נהוגים באותה תקופה כאשר סייע בפינוי חולים ופצועים וכן נטל חלק בתיקון האונייה.
להערותיו לגבי נקודות ציון לניווט היה ערך רב למשרטטי מפות ובנוסף, ציין את הערך הפוטנציאלי הרב של איי פוקלנד כבסיס ימי עבור הצי בריטי.
פיקוד בכיר והלורד הראשון של האדמירליות
אנסון נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה של הדון (Hedon) ב-1744 והפך לחבר במועצת הלורדים הממונים של האדמירליות בהנהגת ג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד, בדצמבר אותה שנה.
לאחר מכן קודם לתפקיד סגן אדמירל של הדגל הלבן ב-23 באפריל 1745 ולתת אדמירל של הדגל הכחול ביולי אותה שנה.
ביולי 1746 קיבל את הפיקוד על השייטת המערבית כאשר הניף את דגלו על האונייה מדרגה שלישית אה"מ "יארמות".
אנסון פיקד על הצי אשר ניצח במלחמת הירושה האוסטרית את האדמירל הצרפתי דה לה ז'ונקרי בקרב כף פיניסטרה הראשון, במאי 1747, וכוחותיו לקחו בשבי את הצי הצרפתי כולו: ארבע אוניות קו, שתי פריגטות ושש ספינות תובלה, שהובילו אוצר בשווי 300,000 ליש"ט.
כהוקרה זכה ב-11 ביוני 1747 בתואר אצולה שנקרא על שמו - "הלורד אנסון, ברון סוברטון" (שבמחוז סאות'המפטון).
ב-1748 פורסמו זיכרונותיו אודות מסעו סביב העולם שזכו לפופולריות ולהצלחה מסחרית.
אנסון קודם לאדמירל הדגל הכחול ב-12 במאי 1748 והפך לתת אדמירל של הממלכה המאוחדת ב-4 ביולי 1749.
ב-22 ביוני 1751 מונה אנסון ללורד הראשון של האדמירליות.
אנסון פיקח על הצי במהלך רוב תקופת מלחמת שבע השנים והקים שייטת קבועה שבסיסה בדבנפורט הסמוכה לפלימות', כאשר תפקידה היה לסייר במבואות המערביים לבריטניה ולצרפת.
בנוסף, הוטרד מאוד מהסכנה של פלישה צרפתית לאיים הבריטיים שגרמה לו להחזיק כוח ימי גדול בתעלה האנגלית.
ב-1756 ספג אנסון ביקורת על כך שלא שלח כוחות לסייע לאדמירל ג'ון בינג בהסרת המצור מעל מינורקה בשל חששו מפלישה צרפתית לבריטניה, שגרמה לכישלון משימתו של האחרון ולכיבוש מינורקה על ידי הצרפתים, בעוד שאיום הפלישה לא התממש.
עם נפילת הממשלה בראשות תומאס פלהם-הוליס בנובמבר 1756 עזב אנסון את תפקידו כלורד הראשון של האדמירליות, אך שב לתפקידו כשהקים פלהם-הוליס את ממשלתו השנייה ביוני 1757.
אנסון פיקח על הכנות הצי המלכותי כנגד איום פלישה רציני יותר מצד צרפת ב-1759 שהתמקד בהטלת הסגר ימי הדוק על החוף הצרפתי, אשר הוכיח עצמו עם פגיעה בכלכלה המקומית וגם הבטיח ששום ניסיון פלישה לא ייצא לפועל מבלי שיתגלה תחילה.
אנסון הנהיג מערכת לוגיסטית מורכבת ומהפכנית, שהתבטאה בכך שספינות אספקה העבירו מים ומזון טרי (בעיקר פירות וירקות) לאוניות שביצעו את ההסגר הימי, במקום שהאחרונות ישובו לנמל להצטיידות, כפי שהיה מקובל עד אותה תקופה.
כתוצאה מכך, הצליחו צוותי האוניות להימנע ממחלות ושמרו על רמת מוכנות גבוהה לקרב.
הניצחונות הבריטיים בקרבות לגוס וקיברון באוגוסט ובנובמבר 1759 חיסלו את הצי הצרפתי ככוח לחימה והביאו לסופן את התוכניות הצרפתיות לפלוש לאיים הבריטיים.
בנוסף לדאגה על הגנת האי הבריטי, ובצוותא עם ראש הממשלה ויליאם פיט, ארגן אנסון שורה של מתקפות על מושבות צרפתיות ברחבי העולם; עד 1760 נכבשו אקדיה, סנגל וגוואדלופ, באירופה נכבש ב-1761 האי בל-איל-און-מאר הסמוך לברטאן ובאותה שנה נכבשה גם דומיניקה.
כניסתה של ספרד למלחמה ב-1762 העניקה לבריטניה הזדמנויות נוספות להשתלטות על מושבות מרוחקות; אנסון תכנן את כיבוש הוואנה שבקובה ומנילה שבפיליפינים, אף על פי שהיה מוטרד מהאפשרות שהכוח הימי המשולב של הצרפתים והספרדים יגבר על הצי המלכותי.
בנוסף, כבשו הבריטים באותה שנה את מרטיניק ואת גרנדה.
אנסון קודם לתפקיד אדמירל הצי ב-30 ביולי 1761, ומשימתו האחרונה הייתה ליווי הנסיכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ בדרכה לחתונתה עם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
אנסון נפטר באחוזת מוּר פארק שבהרטפורדשייר ב-6 ביוני 1762 ונקבר בכנסיית סיינט מייקל וכל המלאכים (St Michael and All Angels Church) בקולוויץ' (Colwich) הסמוכה לשוגבורו הול.
על שמו נקראים מקומות בקרוליינה הצפונית והדרומית (שכונה בצ'ארלסטון ומחוז) ועיירה במיין.
כמו כן, במהלך השנים נקראו על שמו שמונה אוניות מלחמה של הצי המלכותי.
בחוג החברתי של בריטניה, נתפס אדמירל הצי אנסון כ"קר, עצור רגשות וגאה", שהעדיף שלא לבלוט יתר על המידה וספג ביקורת על כך.
אף על פי כן, נחשב אנסון כקצין מוערך ביותר, שביצע את תפקידיו היטב, ודאג שהצי המלכותי יאמץ את גישתו.
הוא בחר לקדם רק את הקצינים המבריקים ביותר והעניק להם מדים חדשים אשר ישקפו את הכבוד הרב לו זכו בהיבחרם, הורה על בניית אוניות טובות יותר לפעולה סביב העולם ושדרג כל הבט של השירות.
אנסון הביא את האדמירליות לעבוד כגוף המתאם טוב יותר בין הפוליטיקה למקצוענות הצבאית בנושאי אסטרטגיה ולוגיסטיקה, הון וכוח אדם.
כושר השיפוט שלו היה בלתי ניתן לערעור ומעמדו היה יציב והוא העלה את הצי אל מעל הפוליטיקה והתעמת במהלך כהונתו עם שני מלכים ומספר גדול של שרים על מנת לשמר את העליונות המקצועית שלו.
אנסון שימש כמקור השראה במהלך השנים הבאות של המאה ה-18, תחילה עבור עמיתיו בתקופת הקפת העולם ובהמשך עבור דור של קצינים שהתחנכו על פי מורשתו.
כפי שציין היסטוריון בן המאה ה-21: "שלוות הנפש וקור הרוח שהראה אנסון תחת תנאים קיצוניים ביותר היו זכורים היטב בצי ותוך זמן קצר סייעו בעיצוב דמותו של קצין הצי המלכותי שהגיע לממדים אייקוניים בתקופתו של נלסון".
היסטוריון בן המאה ה-18 ציין כי "איש מלבדו לא שילב בצורה מוצלחת כל כך את תפקיד הפוליטיקאי והאחראי המקצועי על הצי, כיוון שאף פוליטיקאי לא ידע כה הרבה על השירות ואף אדמירל לא העמיד קריירה פוליטית כה מוצלחת או ניתב את הצלחתו לטובת הצי".
בין בחירותיו לקידום קצינים מבריקים מקצועית, היו שניים שהובילו את הצי המלכותי במלחמה הבאה – ג'ון ג'רוויס וסמיואל הוד – כאשר שניהם קיבלו את הפיקוד הראשון על אוניות מאנסון.
ג'ורג' אנסון היה הקצין המקצועי האמיתי הראשון שהטביע את חותמו על הצי המלכותי, והשאיר אחריו מורשת של פיקוד, מנהיגות וניהול שמעולם לא הוטל בהם ספק.
באפריל 1748 נשא אנסון לאישה את ליידי אליזבת יורק, בתו של פיליפ יורק, רוזן הארוויק הראשון והלורד צ'נסלור; לזוג לא היו ילדים ולכן לא הותיר יורש לתואר הברון שלו.
אף על פי כן, נוצר ב-1806 התואר "ויקונט אנסון" עבור נכדה של אחותו ג'אנטה, שאביו לקח את שם המשפחה ואת סמל האצולה בו השתמש אנסון מ-1747 ועד מותו.
שניים מקרוביו הגיעו אף הם לדרגות קצונה גבוהות בצי המלכותי הבריטי.
ג'ורג' איניס הוא שחקן אנגלי.
איניס נולד בוופינג, שכונה במזרח לונדון.
הוא התחיל את הקריירה שלו בהופעות בתיאטרון המלכותי הלאומי בהנהלתו של לורנס אוליבייה.
לפני כן למד בטוינבי הול ובשיעורי ערב באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA), שם זכה בפרס "גביע שייקספיר" על הצטיינות.
בתיאטרון הופיע איניס במחזה "The Dream of Peter Mann" מאת ברנרד קופס ובבימויו של פרנק דונלופ בפסטיבל אדינבורו, ובסיור הופעות בבריטניה.
בשנה האחרונה של הלימודים למד בבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
הוא עבד שוב עם דונלופ במחזה "The Pantomime" בתיאטרון "בריסטול אולד ויק" ואחר כך בעונת התיאטרון בנוטינגהאם פלייהאוס עם דונלופ ועם ג'ון נוויל
עוד הופיע איניס בהפקות של להקת הרויאל קורט במחזה "Chips with Everything" שהועלה בתיאטראות וסט אנד ובברודוויי.
הוא שיחק במחזה "אותלו" עם פרנק פינלי בתפקיד יאגו בתיאטרון הלאומי בצ'יצ'סטר ובתיאטרון אולד ויק.
בתיאטרון הלאומי הופיע איניס במחזה "Jumpers" מאת טום סטופארד בבימויו של פיטר רוג'רס, "Bedroom Farce" שביים פיטר הול והוצג גם בווסט אנד, ובמחזה "The Vortex" בתיאטרון המנסון בלוס אנג'לס.
בשנים 1993 ו-1994 שיחק במחזה "קול קטן" עם להקת התיאטרון סטפנוולף , בבימויו של סיימון קרטיס בשיקגו.
כשחזר ללונדון שיחק בתיאטרון סאות'וורק פלייהאוס במחזות "רוסמרהולם" (1997) וב-"Riders to the Sea" (ב-2005).
בשנת 2009 הופיע איניס באוף-ברודוויי במחזה "The Lodger" בתיאטרון וורקשופ בבימויו של האריס יולין.
שם הוא יצר את מופע היחיד שלו בשם "Tribute" שהתבסס על המחזה "Ages of Man" מאת סר ג'ון גילגוד.
הוא גם הופיע במועדון התיאטרון "The Players" בעיר ניו יורק.
באוגוסט 2009 הועלה המופע בפסטיבל הפרינג' באדינבורו וזכה לביקורות מצוינות.
במרץ 2010 הופיע בתוכניתו "Tribute" בתיאטרון ברונ'ס קורט פאב בלונדון.
הסרטים שבהם הופיע איניס כוללים את "בילי בדאי" (1963, בבימויו של ג'ון שלזינגר), "Charlie Bubbles" (מ-1967, בבימויו של אלברט פיני), "Before Winter Comes" (מ-1969 שביים ג'.
על תפקידיו בטלוויזיה היה איניס מועמד פעמיים לפרס אמי.
הוא השתתף בתוכניות שונות בטלוויזיה הבריטית וגם האמריקאית.
איניס גילם את המשרת אלפרד בסדרה "על אדונים ומשרתים", ג'מבו בעונה הראשונה של הסדרה "Budgie", וילקינס בסדרה "Danger UXB".
ג'ורג' אוגדן אייבל היה אסטרונום אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
אייבל עסק במחקר אסטרונומי, בניהול, ובחינוך למדע, והיה ידוע בהתנגדותו לתאוריות פסאודו-מדעיות.
הוא למד במכון הטכנולוגי של קליפורניה בו סיים את הדוקטורט בשנת 1957 תחת הדרכת דונלד אוסטרברוק.
את הקריירה שלו באסטרונומיה התחיל בנעוריו כמדריך סיורים במצפה גריפית' בלוס אנג'לס.
אייבל תרם תרומות חשובות לידע האסטרונומי באמצעות עבודתו בימי סקר הרקיע שבמצפה פלומאר ואחריו, במיוחד בנוגע לצבירי גלקסיות וערפיליות פלנטריות.
לכבודו נושאים את שמו גלקסיה אחת, אסטרואיד, כוכב שביט מחזורי ומצפה אחד.
אייבל לימד גם בתוכניות מדע בקיץ ובתוכניות טלוויזיה חינוכית.
הוא היה חבר בוועד לחקירה מדעית של טענות לפאראנורמליות, שנודע כ"ועד לחקירה סקפטית".
ג'ורג' אוגדן אייבל נולד בשנת 1927 בלוס אנג'לס כבנם היחיד של תאודור סי.
אביו, יליד ווטרברי, קונטיקט 1890, היה כומר אוניטריאני ואחד החברים המייסדים של החברה ההומניסטית של הוליווד.
האם ילידת קנזס סיטי, מיזורי 1896, הייתה זמן מה ספרנית ואחר כך עובדת סוציאלית.
ג'ורג' נקרא לפי שם דודו, ג'ורג' אוגדן.
הוריו של אייבל התגרשו כשהוא היה בן 6 ואז הוא עבר עם אמו להתגורר בבית הסב מצד האם, שהיה מחבר ספרי מערבונים.
אביו, שבהמשך התחתן שנית והוליד בן נוסף, שמר על קשר איתו ונהג באופן קבוע לקחת אותו לביקורים במוזיאונים וכן למצפה גריפית' ולפלנטריום, זמן קצר אחרי פתיחתם, כשהילד היה בן 8. אייבל הסתקרן מגיל ילדות לקרוא ספרים על אסטרונומיה.
הוא למד בתיכון ואן נאיס שבו הצטיין במתמטיקה ובמדעים.
בנעוריו עבד עבודות מזדמנות, ניהל קו הפצת עיתונים וקו חלוקת דואר, עבד גם במרכז לבאולינג, במסעדה, במכולת ובשיפוצים.
אחרי שסיים את התיכון בשנת 1945 בשלהי מלחמת העולם השנייה התגייס אייבל לחיל האוויר.
הוא התקבל לקורס טיס אבל עם סיום המלחמה הקורסים אליהם התקבל נסגרו.
הוא נרשם אז לבית הספר למטאורולוגיה בבסיס חיל האוויר בצ'נוט, אילינוי.
אייבל עמד להישלח אחר כך לבית ספר לחזאים אבל כדי לקצר את השירות העדיף לוותר על כך ולשרת עוד שישה חדשים ביפן במסגרת השירות המטאורולוגי של חיל האוויר.
בתום שירותו הצבאי שב ללוס אנג'לס, ואחרי שעבד זמן מה בתחנת דלק התחיל לימודי פיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
כשנפתחה כעבור שנה מחלקה לאסטרונומיה הוא פנה ללימודים במסגרת זו.
הוא התגורר במעונות של המכון - "בית פלמינג", והיה חבר בקבוצת הבאולינג של המעונות.
בנוסף השתתף בחוג לדרמה ועמד בראשו למשך שנה.
כתב גם את הפסקול של השידורים השבועיים של הג'ורנל לחדשות האוניברסיטה 'The California Tech'.
כסטודנט מצא עבודה כמדריך סיורים במצפה גריפית'.
בשנת 1951 סיים אייבל את התואר הראשון באסטרונומיה.
הוא היה הדוקטורנט הראשון של האסטרונום דונלד אוסטרברוק.
באותה תקופה הוא התמנה למרצה במצפה גריפית'.
כאסטרונום, נודע אייבל בקטלוג צבירי הגלקסיות שערך במהלך עבודתו כתצפיתן במסגרת סקר הרקיע של מצפה פלומאר.
ניתוחו את הצבירים הללו שיפור את ההבנה לגבי היווצרותם והתפתחותם.
הוא דחה את המודל ההיררכי של קרל צ'רלייה והוכיח את קיומם של "צבירים בעלי רמה ב".
כמו כן הוכיח שהארת הצבירים עשויה לשמש כסולם מרחקים.
קטלוג אייבל הוא רשימה כמעט שלמה של כ-4000 צבירים הכוללים לפחות 30 גלקסיות עד להסחה לאדום שבה z = 0,2.
הקטלוג ההתחלתי של ההמיספרה הצפונית פורסם בשנת 1958. הקטלוג המורחב, הכולל גם את צבירי ההמיספרה הדרומית, פורסם אחרי מותו של אייבל, בשיתוף פעולה בין הרולד פ.
אייבל גילה יחד עם חוקרים אחרים את כוכב השביט המחזורי 52P/Harrington-Abell.
יחד עם פיטר גולדרייך קבע כי מקורן של הערפיליות הפלנטריות הוא בענקים האדומים.
אייבל הקדיש זמן ומרץ לתחום ההוראה ובמשך מעל 20 שנה לימד בתוכניות הקיץ לסטודנטים.
לאות הוקרה, מלגת הלימודים עבור תוכנית זו קיבלה את שמו.
הוא השתתף גם בתוכניות המדע בטלוויזיה "Understanding Space and Time ׁV" (הבנת המרחב והזמן) ו-"Project Universe" (פרויקט היקום).
הוא רדף בקנאות נגד טענות פסאודו-מדעיות כמו אלו של עמנואל וליקובסקי.
היה אחד ממייסדי "הוועד לחקירה מדעית של הטענות לפאראנורמליות" CSICOP
וכתב מאמרים בכתב עת של הוועד "The Skeptical Inquirer" (החוקר הסקפטי)
כך, למשל, הוא הוכיח ב-1979 שיתוש המתיישב על זרוע של אדם מפעיל יותר משיכה מירח, ודחה את רעיונות השווא לפיהם לירח השפעה על גופנו מכיוון שהוא מורכב ממים.
בשנת 1977 יחד עם פול קורץ ודניס רולינס ערך חישובים בנוגע לאפקט מאדים שקיומו נטען על ידי הנאו-אסטרולוג גוקלן.
ג'ורג' אייבל היה יושב ראש הוועדה לקוסמולוגיה של האיחוד האסטרונומי הבינלאומי ויושב ראש "החברה האסטרונומית של האוקיינוס השקט".
בשנת 1970 הוא נבחר לחברה האסטרונומית המלכותית.
בשנים 1968–1975 כיהן כראש המחלקה לאסטרונומיה של UCLA.
אייבל היה אמור להתחיל לכהן כעורך של Astronomical Journal החל מינואר 1984, אך הוא נפטר מאוטם בלב בגיל 57 בשנת 1983.
1954 - פלומאר 1, צביר כדורי מקבוצת הכוכבים קפאוס
1955 - אייבל 39, ערפילית פלנטרית מקבוצת הכוכבים הרקולס
1958 - אייבל 2142, צביר גלקסיות בכתר הצפוני
אייבל 2151 או הצביר מהרקולס, המורכב ממאה גלקסיות בקבוצת הכוכבים הרקולס
אייבל 426 או הצביר מקבוצת הכוכבים פרסאוס
אייבל התחתן לראשונה בשנת 1951 ונולדו לו שני ילדים.
האסטרואיד (3449) Abell קיבל את שמו.
נקרא על שמו המצפה ג'ורג' אייבל במילטון קיינס באנגליה.
ג'ורג' אקפביו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בריברס יונייטד.
אקפביו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פלטאו יונייטד בניגריה.
בעונת , הצטרף לקבוצה הבוגרת ועד לאמצע העונה, כבש 18 שערים.
בינואר היה קרוב לחתימה בווייקינג מנורווגיה, אך בסופו של דבר חתם באייאקס קייפטאון מדרום אפריקה.
ב-2 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור אייאקס קייפטאון במשחק ידידות נגד ZESCO מזמביה.
לקראת עונת הושאל לואסקו דה גאמה, ועונה לאחר מכן לצ'יפה יונייטד.
ב-5 ביוני 2014 אקפביו חתם לשנתיים וחצי בצ'יפה יונייטד.
ב-16 ביולי 2015 אקפביו חתם בייני מלטיאספור מהליגה הטורקית הראשונה.
ב-22 בינואר 2017 אקפביו הגיע לישראל וחתם בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-12 ביולי 2018 אקפביו חתם בבני סכנין מליגת העל.
ב-19 באוקטובר 2020, אקפביו חתם באל-נוג'ום מהליגה הסעודית השנייה.
ב-31 במרץ 2022 חזר לניגריה וחתם בריברס יונייטד.
ג'ורג' איננס היה צייר נוף אמריקאי בולט.
אף על פי שהסגנון של איננס התפתח בשלבים שונים על פני קריירה פורה שנמשכה יותר מארבעים שנה ואלף ציורים, עבודותיו זכו בעקביות לשבחים על יכולתם לעורר את הנפש.
ג'ורג' איננס נולד בניובורג, ניו יורק, ב-1 במאי 1825. הוא היה החמישי מבין שלוש עשרה ילדים שנולדו לג'ון ויליאם איננס, חקלאי, ואשתו, קלריסה בולדווין.
משפחתו עברה לניוארק, ניו ג'רזי כשהיה כבן חמש.
בשנת 1839 למד מספר חודשים אצל הצייר ג'ון ג'סי בארקר.
בשנות העשרה שלו עבד איננס כשרטט מפות בעיר ניו יורק.
במהלך תקופה זו משך את תשומת ליבו של צייר הנוף הצרפתי רגיס פרנסואה גיינו, עמו למד לאחר מכן.
לאורך אמצע שנות הארבעים של המאה ה-19 הוא השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב, ולמד את עבודתם של אמני אסכולת נהר ההדסון תומאס קול ואשר דורנד.
"אם", נזכר אינס לאחר מכן במחשבה, "אפשר לשלב בין שני אלה, אנסה." הוא התחיל את עבודתו באקדמיה הלאומית בשנת 1844.
איננס פתח את האולפן הראשון שלו בניו יורק בשנת 1848. בשנת 1849 התחתן עם דיליה מילר, שנפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
בשנה שלאחר מכן התחתן עם אליזבת אביגיל הארט, איתה נולדו לו שישה ילדים.
בשנת 1851 פטרון בשם אוגדן הגרטי נתן לו חסות למסע הראשון של לאירופה לצייר וללמוד.
איננס בילה חמישה עשר חודשים ברומא, שם למד לצייר נופים עם קלוד לורן וניקולה פוסן.
[7] הוא גם שכר שם אולפן מעל זה של הצייר ויליאם פייג'.
בשנת 1853 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר חבר והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1868.
במהלך הנסיעה לפריז בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, איננס הושפע על ידי אמנים שעבדו באסכולת ברביזון בצרפת.
ציירי הברביזון הצטיינו בזכות עבודות הברשת הרופפות יותר, פלטת הצבעים הכהה יותר והדגש על מצב הרוח.
איננס הפך במהרה למוביל האמריקאי בציור בסגנון ברביזון, אותו פיתח לסגנון אישי ביותר.
בשנת 1854 נולד בפריז בנו ג'ורג' אינס, ג'וניור, שהפך אף הוא לצייר ציורי נוף.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-19 הוזמן איננס על ידי חברת הרכבות "דלאוור- לקוואנה המערבית" ליצור ציורים שתיעדו את התקדמות הנחת המסילה.
הציור "עמק הלקוואנה", 1855. מתעד את ראשית המסילה בסקרנטון, פנסילבניה, ומשלב טכנולוגיה ושממה בתוך נוף אחד.
עם הזמן, לא רק שאיננס התנער מהנוכחות התעשייתית לטובת נושאים לוקאליים או אגרריים, אלא שהוא היה ייצר חלק גדול מעבודותיו המאוחרות בסטודיו, תוך שהוא מצייר מהזיכרון החזותי שלו, כדי לייצר סצנות שלעיתים קרובות קיבלו השראה ממקומות ספציפיים.
איננס עבר מניו יורק לעיר מדפילד, מסצ'וסטס בשנת 1860, שם הסב אסם לאולפן.
בשנים 63–1862 הוא היה מורה לאמנות לצ'ארלס דורמון רובינסון.
לאחר מכן עבר לאגלסווד, ניו ג'רזי בשנת 1864. הוא חזר לאירופה באביב 1870, חי ברומא וסייר בטיבולי, אגם אלבנו וונציה.
בשנת 1878 הוא חזר לניו יורק ושכר סטודיו בבניין אוניברסיטת ניו יורק.
באותה שנה, הוא גם השתתף בתערוכה העולמית בפריז, ופרסם ביקורת אמנות ב"ניו יורק אוונינג פוסט " ובמגזין החדש של הארפר.
עבודותיו בשנות ה-60 וה -70 של המאה ה-19 נטו לעיתים קרובות לעבר הפנורמי והציורי.
מעליהם שמים עמוסי עננים ומאיימים, וכללו תצפיות על אזור מולדתו.
כמו כן צייר גם סצנות בהשראת המסעות הרבים מעבר לים, במיוחד לאיטליה וצרפת.
מבחינת קומפוזיציה, דיוק הרישום והשימוש בצבע, ציורים אלה הציבו את איננס בין ציירי הנוף הטובים והמצליחים ביותר באמריקה.
איננס בנה בית וסטודיו בטרפון ספרינגס, פלורידה בשנת 1877.
בסופו של דבר הציגה יצירתו של איננס את השפעת התאולוגיה של עמנואל סווידבורג.
עניין מיוחד היה לאינסנס ברעיון שלכל דבר בטבע היה קשר סיבתי עם משהו רוחני וחיבור אלוהי.
השפעה נוספת על חשיבתו של איננס הייתה לויליאם ג'יימס, שפיתח את הרעיון שחוויה מיסטית מעצבת את נקודת המבט של האדם כלפי הטבע.
יצירתו של איננס הייתה נושא לרטרוספקטיבה מרכזית בשנת 1884, שאורגנה על ידי איגוד האמנות האמריקני, שהביאה לו שבחים ברחבי ארצות הברית.
הוא זכה לתהילה בינלאומית כשקיבל מדליית זהב בתערוכת פריז בשנת 1889.
לאחר שאיננס התיישב במונטקלייר, ניו ג'רזי בשנת 1885, ובמיוחד בעשור האחרון לחייו, המרכיב המיסטי בא לידי ביטוי באמנותו באמצעות טיפול מופשט יותר בצורות, קצוות מרוככים וצבע רווי.
איננס טען כי "השימוש האמיתי באמנות הוא קודם כל לטפח את אופיו הרוחני של האמן." התעניינותו המעורבת בשיקולים רוחניים ורגשיים לא הפריעה לאיננס לבצע מחקר מדעי של צבע, [ ואף לא לעבוד בגישה מבנית מתמטית.
אינסנס נפטר ב-3 באוגוסט שנת 1894 באלן ברידג' בסקוטלנד.
לדברי בנו, הוא צפה בשקיעה, כאשר הרים את ידיו לאוויר וקרא, "אלוהים אדירים, אוי, כמה יפה!", נפל ארצה ונפטר דקות אחר כך.
ההלוויה לאינסנס נערכה באקדמיה הלאומית לעיצוב, ותערוכת זיכרון נערכה בבניין האמנויות היפות בעיר ניו יורק.
לא ריאליסט טהור ולא אימפרסיוניסטי איננס היה דמות מעבר שהתכוון ביצירותיו לשלב גם את הארצית וגם הרגשי כדי לתפוס את המהות השלמה של המקום.
בהיותו מומחה בטיפול באור, בצבע ובצל, הוא שילב אלמנטים מעורפלים או מטושטשים עם פרטים חדים ומעודנים כדי לשזור בין הטבע הפיזי והרוחני של החוויה.
במילים של איננס, הוא ניסה באמצעות האמנות שלו להציג את "המציאות הבלתי נראית" ולחבר את "הנראה עם הבלתי נראה".
במהלך חייו, מבקרי האמנות ציינו את איננס כאחד האמנים הגדולים באמריקה.
המכונה לעיתים קרובות "אבי ציור הנוף האמריקני", איננס ידוע בעיקר בזכות יצירותיו הבוגרות שהציגו סגנון אמריקאי מקורי וייחודי.
ג'ורג' אסקנדר הוא שחקן ערבי-ישראלי.
אסקנדר גדל בחיפה, למשפחה ערבית-נוצרית.
מתגורר בשכונת חיפה אל עתיקא.
בשנת 2013, בתחילת דרכו, שיחק בסרט המצליח "בית לחם" לצד צחי הלוי ושאדי מרעי.
בשנת 2016 שיחק בסרט "הלהקה האחרונה בלבנון".
ב-2017 השתתף בעונה השנייה של "המדרשה" לצד יהודה הלוי ודניאל ליטמן בבימוי של דני סירקין.
ב-2019 גילם את האני אל ג'עברי, מנהיג הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה בעונה השלישית של הסדרה "פאודה" של yes, לצד ליאור רז, עלא דקה, יעקב זדה-דניאל, ריף נאמן ועוד.
בשנת 2020 הופיע הופעה קצרה בפרק הראשון בסדרה "טהרן".
באותה שנה השתתף בסדרת הנוער "ספיידרז" של Hot.
בשנת 2023 גילם את ראאד, מחבל פלסטיני בסדרה "שמיים אדומים" ברשת 13.
בשנת 2025 שיחק בסדרת הטלוויזיה "רשת מרגלים" בתפקיד דאוד.
בתיאטרון חיפה ("אמא תרזה איננה"), תיאטרון הבימה, תיאטרון גשר ותיאטרון הערבי-עברי ביפו.
אסקנדר הוא זוכה פסטיבל עכו לשנת 2014 על משחקו בהצגה "סלים סלים".
באותה שנה זכה בפרס קיפוד הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בהצגה "אום כולת'ום".
בשנת 2015 שב וזכה בפרס קיפוד הזהב באותה קטגוריה על משחקו בהצגה "הטווס מסילוואן".
ג'ורג' אלברט פרוסט היה אמן אמריקאי.
ציוריו היו בעיקר נופים, והוא נחשב לחבר בקבוצת ציירים בשם ציירי ההרים הלבנים .
פרוסט נולד בבוסטון בשנת 1843. הוא עזב את בית הספר בגיל אחת עשרה לעבוד בחווה, ולא הייתה לו אפשרות לפתח אחר נטיותיו האמנותיות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא התגייס ושירת במשך יותר משנתיים.
בשנת 1865 הצטרף למשלחת הקולונל פרנקלין פופוס בקולומביה הבריטית שעבורם הפיק רישומים.
בשנת 1866 הוא הוצב בסיביר במטרה לבחור מסלול לחיבור קו טלגרף מסן פרנסיסקו למוסקבה (טלגרף רוסי-אמריקאי).
הוא הציג באגודת האמנות בסן פרנסיסקו בשנת 1874, ואז למד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות באנטוורפן, אצל ניקולה דה קייזר בין השנים 1874 עד 1876, ובמשך עשר השנים הבאות היה לו סטודיו בצפון קיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 1883 הפיק את עבודתו המוקדמת ביותר של ההרים הלבנים.
בשנת 1885 ליווה את ג'ורג' קנאן בנסיעה שנייה לסיביר כדי לתעד את חיי הגולים הרוסים, ופרוסט צייר כמה סצנות סיביריות.
הנסיעה הוזמנה על ידי "מגזין המאה", ופרוסט וקנאן צילמו מספר רב של צילומים שהועברו לאחר מכן לספריית הקונגרס וכעת הם שוכנים באגף ההדפסים והצילומים של הספרייה.
רישומיו של פרוסט, שחלקם הועתקו מצילומים שצולמו במהלך הנסיעה, שימשו לאיור ספרו של קנאן, "סיביר ומערכת ההגליות".
במשך הרבה שנים, היה לפרוסט בית קיץ בבראונפילד, מיין, ליד אזור קונווי בניו המפשייר.
הוא צייר סצנות רבות לאורך נהר סאקו.
הוא היה חבר במועדון האמנות של בוסטון והציג שם בשנים 1896 עד 1908
עבודותיו נמצאות בספרייה הממלכתית של קליפורניה ובאגודה ההיסטורית של קליפורניה
ג'ורג' פרוסט התחתן בשנת 1882 עם אדליה דנהאם.
נולדו להם שני בנים: פול רובנס פרוסט (1883–1957), מעצב גנים, ונורמן וונטוורת' פרוסט, מורה וחבר במועדון האספרנטו האמריקני.
ג'ורג' אריושי הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-3 של מדינת הוואי בארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1974–1986, כשלמעשה שימש כמושל בפועל כבר מאוקטובר 1973.
אריושי נולד בהונולולו שבהוואי להורים שהיגרו מיפן, וקראו לבנם על שם נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש אריושי כמתורגמן ליפנית עבור שירות המודיעין של צבא ארצות הברית.
בתום המלחמה החל ללמוד באוניברסיטת הוואי במנואה, ועבר לאוניברסיטת המדינה של מישיגן כדי לסיים תואר ראשון באומנות.
לאחר מכן המשיך לתואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1954 נבחר אריושי לבית הנבחרים הטריטוריאלי של הוואי, בשנת 1958 נבחר ל ובשנת 1959 נבחר לבית המחוקקים המדינתי של הוואי, בו כיהן עד לשנת 1970.
בשנת 1970 נבחר על ידי מושל הוואי ג'ון ברנס לשמש כסגנו, והשניים ניצחו בבחירות.
באוקטובר 1973 חלה ברנס בסרטן, ואריושי שימש כמושל בפועל עד לבחירות ב-1974, בהן התמודד בעצמו לתפקיד המושל וניצח, כשהוא הופך לאמריקאי ממוצא אסייתי הראשון שנבחר לכהן כמושל.
הוא נבחר שוב גם בבחירות ב-1978 וב-1982, ובכל פעם התמודד כשלצידו סגן מושל אחר.
לאחר שעזב את העולם הפוליטי בשל חוקי הגבלת כהונה, שימש בתפקידים שונים במספר תאגידים וארגונים ללא מטרות רווח.
ג'ורג' אלקוק היה אסטרונום שידוע בגילוי גופי שמיים מסוג נובה ושביט
ג'ורג' אלקוק נולד בעיירה פטרבורו שבקיימברידג'שייר.
ג'ורג' אלקוק החל להתעניין באסטרונומיה בעקבות ליקוי חמה של שנת 1921. בשנת 1935 הוא הצטרף לאיגור האסטרונומיה הבריטי.
בשנת 1953 אלקוק החליט להתרכז בגילי כוכבי שביט חדשים ובהמשך גם נובה.
הטכניקה שלו מתבססת על ניתוח אלפי צילומים.
בשנת 1959 הוא גילה שביט C/1959 Q1, השביט הראשון שהתגלה על ידי אסטרונום בריטי מאז 1894. תוך מספר ימים הוא גילה שביט נוסף C/1959 Q2. בשנת 1967 הוא גילה נובה HR Delphini.
בהמשך הוא גילה כוכבי נובה נוספים לרבות גילוי V838 בהרקולס בשנת 1991. בסך הכול הוא גילה חמישה כוכבי שביט וחמש נובה.
על פעילותו בתחום האסטרונומיה הוא קיבל מדליה של החברה האסטרונומית המלכותית בשנת 1963 ובשנת 1979 התקבל למסדר האימפריה הבריטית.
אסטרואיד 3174 שהתגלה בשנת 1984 נקרא על שמו.
ג'ורג' אלקוק התחתן בשנת 1936 ואשתו חלקה אתו התעננות באסטרונומיה.
החל משנת 1947 הם התגוררו בכפר בו בנו ביית בשם "אנטארס".
ג'ורג' ארל צ'מברלין האב היה עורך דין, פוליטיקאי ופקיד ממשל אמריקאי מאורגון, יליד מיסיסיפי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי הראשון של אורגון, כמושל אורגון ה-11, ושתי תקופות כהונה כסנאטור מטעם אורגון.
ג'ורג' ארל צ'מברלין נולד בנאצ'ז, מיסיסיפי.
משפחת צ'מברלין הייתה מראשוני המהגרים לאמריקה הצפונית מאנגליה, ומחלוצי מדינת מסצ'וסטס.
אביו, דר' צ'ארלס תומסון צ'מברלין, נולד בדלאוור ולמד בבית ספר לרפואה בפילדלפיה לפני שעבר לעיירה הקטנה נאצ'ז ב-1837, אליה הוא נמשך על ידי ההזדמנויות לרופא צעיר.
עד מהרה הקים דר' צ'מברלין מרפאה גדולה ומשגשגת, שאפשרה לו לפרנס בכבוד את רעייתו ילידת מרילנד פמליה ה.
לבית ארצ'ר, ואת בני משפחתו.
פמליה ארצ'ר עצמה הייתה בת למשפחת חלוצים מפורסמת, נכדתו של ג'ון ארצ'ר, בתו של סטיבנסון ארצ'ר האב, ואחותו של סטיבנסון ארצ'ר הבן, כולם חברי בית הנבחרים מטעם מרילנד .
ג'ורג' ארל צ'מברלין היה ילדם השלישי של בני הזוג.
צ'מברלין התחנך בבתי ספר ציבוריים בנאצ'ז, וב-1870, כשהיה בן 16, השלים את לימודיו התיכוניים.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד שנתיים כפקיד בחנות כלבו, וב-1872 החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון ולי.
ב-1876 הוא השלים בהצלחה את לימודיו וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה ותואר בוגר במשפטים.
לאחר סיום לימודיו שב צ'מברלין לזמן קצר לביתו בנאצ'ז, אך הגיע למסקנה שסיכויו המקצועיים בדרום שלאחר מלחמת האזרחים היו שוליים והחליט לפתוח בחיים חדשים באורגון, לשם הוא הגיע בדצמבר 1876.
עבודתו הראשונה של צ'מברלין במערב הייתה משרה קצרת ימים כמורה בבית הספר של מחוז לין שבאורגון שהשכר ששולם עבורה היה דל.
ב-1877 הוא מונה כסגן פקיד המחוז, ושימש בתפקיד זה עד קיץ 1879. בינתיים הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של אורגון, מה שאפשר לו לעסוק במקצוע במדינה.
ב-1879 הוא נשא לאישה את סאלי ניומן וולש, ויחד עמה הביא לעולם שבעה ילדים.
ב-1878 שירת צ'מברלין במליצית הרובאים המתנדבים של המחוז, שהוקמה כדי להילחם בשבטי הבנוק, השושוני והפאיוט במלחמת הבנוק.
בנובמבר 1880 נבחר צ'מברלין מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של אורגון וכיהן בו שנתיים.
ב-1884 הוא מונה כפרקליט המחוז השיפוטי השלישי של אורגון.
מיומנותו בתפקיד זה משכה את תשומת ליבו של המושל הדמוקרטי סילבסטר פנוייר, וב-1891, כאשר חוקק בית הנבחרים של אורגון חוק ליצירת התפקיד החדש של התובע הכללי של אורגון, הוצגה מועמדותו של צ'מברלין כתובע הכללי הראשון של אורגון.
הוא התמודד בבחירות לתפקיד אף על פי שייצג מפלגה שהייתה במיעוט במדינה באותה עת, ובמאי החל לכהן בו עד ינואר 1895. עד 1952 הוא היה הדמוקרט היחידי שכיהן כתובע הכללי של אורגון.
לאחר סיום כהונתו בתפקיד פנה צ'מברלין לעסקי הבנקאות, ולקח על עצמו תפקידים בבנק הלאומי הראשון, ובהמשך בבנק הלאומי של מחוז לין בעיירה אולבני שבה התיישב.
בהמשך עבר צ'מברלין לפורטלנד וב-1900 הוא ניצח בבחירות כתובע של מחוז מולטנומה בהפרש של יותר מ-1,000 קולות על אף הרוב הרפובליקני של המצביעים במחוז זה.
תפקיד זה שם שוב את צ'מברלין באור הזרקורים כך שהוא היה יכול להתמודד על משרה במישור המדינתי.
ב-1902 קיבל צ'מברלין את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אורגון.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בהפרש של 256 קולות בלבד, בה בשעה שבבחירות שנערכו באותו יום לקונגרס, זכו הרפובליקנים בהפרש של 15,000 קולות.
צ'מברלין נבחר לכהונה שנייה ב-1906, וב-1909 התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1908 נבחר צ'מברלין כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1914 הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט ובסך הכל כיהן בו ממרץ 1909 עד מרץ 1921, לאחר שב-1920 לא עלה בידו להיבחר לכהונה שלישית.
בעת כהונתו בסנאט הוא היה יושב ראש ועדת הסקר הגאולוגי בשנים 1911–1913 וחבר הוועדה לעניינים צבאיים בשנים 1913–1919, בוועדת האדמות הציבוריות בשנים 1913 - 1915, ובוועדת ההוצאות במחלקת המלחמה בשנים 1919 - 1921.
על שמו של צ'מברלין נקראה הצעת החוק שהוגשה על ידו למוכנות צבאית ב-1918.
צ'מברלין היה חבר במועצת הספנות של ארצות הברית בשנים 1921–1923 ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה.
ב-1926 הוא נישא בשנית למזכירתו האישית הוותיקה קרוליין שלטון.
צ'מברלין היה חבר במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, באבירי פיתאס, ובבונים החופשיים.
הוא גם היה חבר במועדון המסחרי של פורטלנד, במועדון הספורט של מולטנומה, באגודה ההיסטורית של אורגון ובמסדר לרווחת ולהגנת האיילים הקנדים.
ג'ורג' ארל צ'מברלין נפטר בוושינגטון הבירה ב-9 ביולי 1928. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
עמרם (ג'ורג' אלכסנדר) קוהוט היה רב וחוקר ספרות אמריקאי.
ג'ורג' אלכסנדר קוהוט נולד ב-1874 בעיר סקשפהרוואר בהונגריה.
אביו היה הרב, הבלשן והמזרחן חנוך יהודה קאהוט.
הוא למד בגימנסיה בגרוסוורדיין, וב-1885 היגר עם אביו לארצות הברית.
למד בבית ספר של אוניברסיטת קולומביה (1893–1895), ואחר כך באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות (Hochschule für die Wissenschaft des Judenthums), והיה גם תלמידו של משה שטינשניידר (1895–97).
ב-1897 חזר לארצות הברית ושימש רב קהילת עמנו-אל, בדאלאס שבטקסס, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
בשנת 1902 הוא הפך למפקח על בית הספר הדתי של טמפל עמנו-אל בניו יורק, והיה עוזר ספרן של בית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא השתתף יחד עם אימו החורגת, רבקה קוהוט, בניהול "המכינה לבנות לקולג' על שם קוהוט" (Kohut College Preparatory School for Girls), ויחד הם הקימו ב-1915 את "קרן אלכסנדר קוהוט" שפרסמה מחקרים בנושאי יהדות.
קוהוט היה מחברו של המפתח למילים האיטלקיות ב"תוספת הערוך", שכתב אביו.
(1892); "ספרות יהודית מוקדמת באמריקה" ("פרסומים Am.
שטיינשניידר"; "סיימון דה קאסרס והפרויקט שלו לכיבוש צ'ילה" (ניו יורק, 1897); "עזרא סטיילס והיהודים" (1902), ועוד מונוגרפיות רבות בנושאים היסטוריים ובפולקלור.
הוא גם ערך את "מחקרים שמיים לזכרו של ד"ר אלכסנדר קוהוט" (ברלין, 1897), ומאז 1902 ערך יחד עם רבקה קוהוט את "מחשבות מועילות" (Helpful Thoughts), כיום "הבית היהודי" (Jewish Home), כתב עת חודשי שיצא לאור בניו יורק.
ג'ורג' אייקמן היה צייר וחרט סקוטי.
נולד ב-20 במאי 1830 ווריסטון קלוז, היי סטריט, אדינבורו, היה בנם התשיעי של ג'ורג' אייקמן (1788–1865) ואשתו אליסון מקיי.
האב, לאחר העסקתו על ידי ויליאם הום ליזרס החרט, פתח בעצמו עסק חרטות בערך בשנת 1825 בווריסטון קלוז, שם הפיק את הלוחות והאיורים עבור המהדורה השביעית של אנציקלופדיה בריטניקה.
רבים מהם צוירו ונחרטו על ידי בנו ג'ורג'.
מבית ספר פרטי נשלח אייקמן לתיכון אדינבורו, שם היה בשלושה מפגשים בכיתתו של ד"ר ג'יימס בויד.
לאחר מכן הוא למד אצל אביו, שהעביר את העסק שלו לנורט' בריד'ג ולאחר תקופת נסיעות, שבמהלכה עבד במנצ'סטר ובלונדון, הוא התקבל כשותף.
כשוליה הוא השתתף בשיעורים של האקדמיה, שניהל רוברט סקוט לאודר, ובשיעור ציור החיים של האקדמיה הסקוטית המלכותית.
עד 1850 אייקמן הראה עבודות בתערוכות של האקדמיה הסקוטית, אך רק בשנת 1870 נטש את העסקים לציור.
בין 1874 ל-1904 הציג בתשע מהתערוכות של האקדמיה המלכותית בלונדון.
ב-2 בדצמבר 1859 נשא אייקמן לאישה את אליזבת בארנט, אשר עם שלוש בנות ושני בנים.
בשנותיו האחרונות אייקמן התגורר בדירה בחלק החדש של אדינבורו.
אייקמן נפטר באדינבורו ב-8 בינואר 1905, ונקבר בבית הקברות ווריסטון.
הנושא של אייקמן כצייר היה נוף, במיוחד בהרי פרתשייר ובוורוויקשייר.
הוא עשה גם תחריטים במשך רוב חייו, ולקראת הסוף חרט מצוניט, אך רק מעטים מהם פורסמו.
אייקמן תרם כמה תרומות ל-The Art Journal, על חרטים וציירים של דורות קודמים.
הוא עשה רישומים של בתים עתיקים באדינבורו שנגזר עליהם הריסה, ומוזיאון העיר אסף אוסף מהם.
ג'ורג' אילניחנה הוא כדורגלן צרפתי-ניגרי המשחק כחלוץ עבור מונקו מליגת העל הצרפתית.
אילניחנה נולד בלאגוס, ניגריה להורים ניגרים, אך הגיע לצרפת בגיל 3 וגדל באנטוני במחוז או-דה-סן.
לאחר שעבר בכל קבוצות הנוער של קבוצת החובבים אנטוני, הצטרף אילניחנה לאמיין מהליגה הצרפתית השנייה לעונת 2021/2022. באותה עונה כבש 24 שערים עבור נבחרת צרפת עד גיל 17, ומשך תשומת לב ממועדונים גדולים בצרפת ומחוצה לה כבר בגיל 15.
אילניחנה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עבור אמיין בנובמבר 2022, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–10 על אייגלון דו למנטן בגביע הצרפתי.
ביוני 2023 חתם אילניחנה באלופת בלגיה, רויאל אנטוורפן ל-4 שנים.
ביולי 2024 חתם במונקו מליג 1 תמורת 17 מיליון יורו.
אילניחנה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת החל מ-2021.
ג'ורג' אדוארד איינסלי היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי, שאימן במספר ארצות ונבחרות, ביניהן אייש את תפקיד מאמן נבחרת ישראל בין השנים 1963-1964.
לאחר מכן המשיך את דרכו בקבוצת בולטון וונדררס אליהם הגיע באוגוסט 1936, אולם גם שם לא הצליח לבסס את מעמדו והופיע רק 7 פעמים, ללא שערים, ובאותה עונה עבר ללידס יונייטד, שם הבקיע בהופעת הבכורה שלו ב-19 בדצמבר נגד סנדרלנד.
בלידס שיחק כשחקן משני, אולם הצליח להופיע יותר מ-90 הופעות והבקיע 30 שערים, ונשאר בלידס עד אחרי מלחמת העולם השנייה, אז עבר למועדון בראדפורד פארק אבניו, שם הופיע 44 פעמים והבקיע 29 שערים, לפני שפרש מכדורגל פעיל בשנת 1949.
אחרי הפרישה טייל איינסלי מסביב לעולם בתור מאמן כדורגל, כאשר התחיל את דרכו בהודו שם אימן את נבחרות הכדורגל של בנגל ובומביי, במשך ארבעה חודשים, לפני שחזר לאנגליה ואימן את נבחרת הכדורגל של אוניברסיטת קיימברידג' בשנות ה-50 המוקדמות.
בברגן שבנורווגיה אימן את קבוצת הכדורגל של בראן ב-1955. בהמשך אימן באפריקה את נבחרת הכדורגל של גאנה, ולאחר מכן המשיך לאסיה ואימן את נבחרת הכדורגל של פקיסטן עד 1962, אז עבר להיילנד פארק ואימן את קבוצת יוהנסבורג.
בשלהי 1963 הפך למאמן נבחרת ישראל אותה אימן עד דצמבר 1964 במשך 3 משחקים לפני שהחליפו בתפקיד יוסף מרימוביץ'.
ביוני 1965 התמה לתפקיד וורקינגטון איי.אף.סי האנגלית בליגה השלישית באנגליה, והוביל אותם למקום החמישי בליגה, הגבוהה ביותר שלהם עד אז.
אולם בסוף עונת 1966/1967 ירדה הקבוצה ליגה, ואיינסלי פוטר מתפקידו בנובמבר 1966. לאחר מכן אימן את קבוצת יו.אס.אל.
דנקרק הצרפתית בתחילת שנות ה-70.
איינסלי נפטר באפריל 1985, בגיל 69 בלידס.
ג'ורג' פליקס אלן הוא פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1983–1991, ולאחר מכן ועד 1993 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אלן הוא בנו של המאמן הראשי ב-NFL ג'ורג' אלן.
הוא התפטר מכהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה לאחר שניצח בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות של 1997 היה אלן מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל עקב הגבלת כהונה בחוקת וירג'יניה, והוא פרש למגזר הפרטי עד שב-2000 הוא התמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית והביס את הסנאטור שכיהן במשך שתי תקופות כהונה והמושל לשעבר צ'אק רוב.
ב-2006 הוא התמודד על תקופת כהונה שנייה בסנאט, אך לאחר מרוץ צמוד ושנוי במחלוקת, הוא הובס על ידי מזכיר הצי לשעבר, הדמוקרט ג'ים וב.
כאשר החליט וב לפרוש, התמודד אלן שוב בבחירות של 2012, אך שוב הובס, הפעם על ידי עמיתו המושל לשעבר טים קיין.
ג'ורג' אלן נולד בעיר ויטר שבקליפורניה.
אביו, ג'ורג' הרברט אלן , היה מאמן ב-NFL, ליגת הפוטבול הלאומית, שב-2002 הוכנס להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
במהלך מסע הבחירות של אלן לסנאט ב-2006, נחשף שאימו של אלן, הנרייטה לומברוזו, נולדה להורים יהודים-ספרדים בתוניסיה.
בעימות בחירות שהתקיים באותה מערכת בחירות, התייחס אלן לאמו כ"צרפתייה-איטלקייה, עם מעט דם ספרדי".
לאלן אחות צעירה, ג'ניפר, כתבת ברשת הטלוויזיה של NFL , ושני אחים, כולל ברוס אלן , שלעבר מנהל קבוצה ב-NFL.
המשפחה חיה בקליפורניה עד 1957, ואז הם עברו לאחד מפרברי שיקגו, לאחר שאביו החל לאמן את שיקגו ברס.
ב-1966 שבה המשפחה לדרום קליפורניה, לחצי האי פאלוס ורדס , לאחר שאביו מונה למאמן הראשי של לוס אנג'לס ראמס.
ב-1970 סיים אלן את לימודיו בבית הספר התיכון של פאלוס ורדס, שם הוא היה חבר במועדון הבזיירות ובמועדון המכוניות.
הוא גם היה קוורטרבק בנבחרת הפוטבול של המוסד.
לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בינתיים קיבל אביו את תפקיד המאמן הראשי של וושינגטון רדסקינס, וכתוצאה מכך עבר אלן הבן ב-1971 ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא קיבל ב-1974 תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה.
בשנת לימודיו הרביעית שם הוא היה נשיא הכיתה, ושיחק בנבחרות הפוטבול והרוגבי של האוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו, השלים אלן ב-1977 תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1976 הוא היה יושב הראש של "בני וירג'יניה הצעירים למען רונלד רייגן".
לאחר סיום לימודי המשפטים הוא שימש כפקיד משפטי של השופט גלן מורגן ויליאמס בבית המשפט הפדרלי של המחוז המערבי של וירג'יניה.
התמודדותו הראשונה של אלן בבחירות לבית הנבחרים של וירג'יניה הייתה ב-1979, שנתיים לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים.
הוא התמודד מטעם מחוז הבחירה ה-26, שכולל את מחוז רוקינגהאם ואת העיר הריסונבורג ושיוצג אז בשני מושבים בבית.
מבין ארבעה מתמודדים הוא הגיע למקום השלישי.
ב-1982 הוא התמודד שוב, הפעם מטעם המחוז ה-58, שמייצג את מחוז גרין וחלקים ממחוזות אלבמארל, פלווואנה ורוקינגהאם, והביס את חבר הבית המכהן, הדמוקרט ג'יימס ב.
מארי, שהמחוז הקודם שאותו הוא ייצג, המחוז ה-24 בוטל לאחר חלוקה מחדש של המחוזות.
ניצחונו של אלן היה בהפרש של 25 קולות מתוך כמעט 14,000. ב-1983 התמודד אלן שוב מול מארי, והביסו ביחס קולות של 53 אחוזים מול 47 אחוזים.
בשנים 1985, 1987 ו-1989 נבחר אלן מבלי שהתמודדו מולו יריבים כלשהם.
מושב זה בבית הנבחרים היה אותו מושב שאויש על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון.
בסך הכול היה אלן חבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1983–1991. הוא היה תומך נלהב בעונש המוות, וקידם באופן פעיל את הרחבתו בווירג'יניה.
במשך כמה שנים ברצף, הגיש אלן הצעת חוק להוסיף את העברה של רצח במהלך ניסיון שוד לרשימת הפשעים שדינם מיתה.
בכל שנה נבלמה הצעת החוק בוועדת המשפט של בית הנבחרים.
אלן המשיך לאסוף קטעי עיתונות לתיק שהחזיק על כל מקרה רצח שאירע במדינה.
אלן תמך בקיום משאל עם מדינתי על השאלה אם ליצור מערכת לוטו מדינתית.
ב-1986 הוא העלה הצעה למשאל עם לאפשר את העברתם של נכסים של סוחרי סמים לידי כוחות אכיפת החוק.
ב-1991 החליט חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השביעי לקונגרס של וירג'יניה, הרפובליקני ד.
פרנץ' סלוטר הבן, להתפטר עקב סדרה של מקרי שבץ מוחי שלקה בהם.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו כדי לאייש את מושבו, התמודד אלן מול דודניתו של סלוטר, קיי סלוטר, שהייתה גם חברת מועצת העיר שארלוטסוויל.
אלן הביס אותה בהפרש של 64 אחוזים מול 36 אחוזים מקולות הבוחרים.
במהלך החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה לקונגרס של 1990, המחוז שאותו ייצג אלן, שהשתרע משולי הפרברים של וושינגטון די.
סי., דרך החלקים החיצוניים של עמק שנננדואה, ועד שארלוטסוויל, בוטל, אף על פי שווירג'יניה זכתה במושב ה-11 בבית הנבחרים כתוצאה ממפקד האוכלוסין של 1990. מחלקת המשפטים אילצה את וירג'יניה ליצור מחוז חדש בעל רוב שחור בהתאם לחוק זכות ההצבעה.
בית המחוקקים המדינתי, שהיה בשליטה דמוקרטית החליט לפרק את המחוז השביעי ולפצל אותו בין שלושה מחוזות שכנים.
ביתו של אלן בעיירה ארליסוויל, שליד שארלוטסוויל, מוקם במחוז הבחירה החמישי, שיוצג על ידי לואיס פ.
על כל פנים, החלק העיקרי של המחוז הקודם שלו מוקם במחוז העשירי החדש, שיוצג על ידי עמיתו הרפובליקני פרנק וולף.
אלן עבר למאונט ורנון והתכונן להתמודדות מול וולף בבחירות המקדימות.
בכל אופן, מנהיגי הרפובליקנים בווירג'יניה דאגו להודיע שהוא לא יכול לצפות לשום תמיכה להתמודדותו המתוכננת למשרת המושל ב-1993 אם הוא יתמודד מול וולף.
אלן החליט שלא להתמודד באף אחד משני המחוזות.
לאחר שחבר בית הנבחרים הדמוקרטי, ג'ים אולין מהמחוז הבחירה השישי החליט לפרוש, עלו השערות שאלן יוכל להתמודד שם.
הוא החליט שלא להעביר את מקום מגורי משפחתו, והתמודד במחוז השישי.
בעת כהונתו בבית הנבחרים היה אלן חבר בוועדת העסקים הקטנים, בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל ובוועדת המשפט.
בסך הכול הוא כיהן בבית הנבחרים מנובמבר 1991 ועד ינואר 1993.
בנובמבר 1993 נבחר אלן כמושל וירג'יניה ה-67, וכיהן בתפקיד בשנים 1994–1998. יריבתו בבחירות, התובעת הכללית של וירג'יניה, מרי סו טרי, הובילה עליו בסקרים, והיה לה יתרון של מיליון דולר בגיוסי הכספים למסע הבחירות.
יריבתו הנוספת הייתה המועמדת העצמאית, ננסי ב.
על כל פנים, סעיף מצע הבחירות של אלן לבטל את האפשרות של שחרור על-תנאי הדהד על רקע העלייה בפשיעה במדינה.
יותר מכך, אלן התמודד כחלק ממה שיהפוך ל"מהפכה הרפובליקנית" של 1994. הוא התגבר על הפער מול טרי, זכה ב-58.3 אחוזים מהקולות, ההפרש הגדול ביותר מאז שאלברטיס הריסון ניצח את ה.
קלייד פירסון בהפרש של 27.7 אחוזים ב-1961.
בשל הגבלת הכהונה על משרת מושל וירג'יניה, שלא יכול להתמודד על יותר מתקופת כהונה רצופה אחת, המדינה היחידה בארצות הברית שקיימת בה הגבלה כזאת, לא התמודד אלן על תקופת כהונה נוספת ב-1997.
במהלך מערכת הבחירות, הבטיח אלן לקיים רפורמה במערכת הרווחה של וירג'יניה, בציינו ש"המחויבות שלנו כחברה היא לרומם את אלו שזקוקים לכך, יותר מאשר לתת להם נדבה...
רווחה לא אמורה להיות מצב קבוע עבור אף אחד במשך חייו".
באותה תקופה היקף מקרי הרווחה עלה ב-36 אחוזים מאז 1988, כשאחד מכל 12 תושבי וירג'יניה קיבל תלושי מזון.
במרץ 1995, לאחר שזכה בתמיכה חוצת מפלגות בהצבעה, חתם אלן על חוק רפורמת הרווחה שלו שהניע את וירג'יניה קדימה, אף מעבר למאמצי הרווחה הלאומיים.
בין סעיפי המפתח בחוק היו יוזמת וירג'יניה לתעסוקה ולא לרווחה, סיוע זמני מוגבל למשפחות נזקקות, והטבות למקבלי רווחה עד שנתיים תוך שהם נדרשו לעבוד במשך 90 יום כדי לקבלן.
בעקבות יישום יוזמת העבודה במקום רווחה, ירד שיעור מקרי הרווחה ב-33 אחוזים, מ-73,926 משפחות במרץ 1995 ל-49,609 משפחות ביולי 1997. באזורים בהם התוכנית התקיימה במשך 12 חודשים, 74 אחוזים מהתושבים היו מועסקים אל מול 31 בממוצע הלאומי.
על פי הדוח מ-1996 של מחלקת הבריאות ומשאבי האנוש של וירג'יניה, התוכנית חסכה למשלמי המיסים 24 מיליון דולר בשנתה הראשונה, ובנוסף לכספי הרווחה הפדרליים החיסכון הכולל בשנתיים הבאות הגיע ליותר מ-70 מיליון דולר.
חוק רפורמת הרווחה של ממשלו של אלן גם התייחס למשפחות החד-הוריות מקבלות הרווחה כאשר דרש מהאימהות לנקוב בשם אבי הילד ולספק שלושה פריטי מידע נוספים לסייע באיתור ההורה שלא במשמורת, או להתמודד עם אובדן ההטבות.
מאז 1995, הגיעה וירג'ינה לשיעור של 98.5 אחוזים בזהות הורי הילדים, הגבוה ביותר בארצות הברית.
באמצעות הסרת התמריץ לפירוק משפחות, אפשרה הרפורמה למשפחות דו-הוריות את אותו משך זמן של קבלת ההטבות כמו להורים יחידניים.
במסע הבחירות שלו, הבטיח אלן לבטל את האפשרות של שחרור על-תנאי, הבטחה שהובילה אותו לניצחון סוחף בבחירות.
"אמת בגזר הדין" (Truth-in-sentencing) וביטול השחרור על-תנאי עברו בסופו של דבר במושב מיוחד של האספה הכללית של וירג'יניה כשבבית הנבחרים הם עברו ברוב של 89 תומכים מול 7 מתנגדים, ובסנאט עברו ברוב של 34 תומכים מול 4 מתנגדים.
ב-1 בינואר 1995, הפכה ההבטחה המרכזית הזאת של אלן במסע הבחירות שלו למציאות כאשר ההחלטות נכנסו לתוקף.
על פי חוק זה, עונשי מאסר עבור עבריינים ללא הרשעות קודמות בפשעים אלימים, הוארכו ב-125 אחוזים.
לאלו עם הרשעות קודמות, הוארכו עונשי המאסר שבמקור עמדו על פחות מ-40 שנה ב-300 אחוזים, ועונשי המאסר על פשעים אלימים שבמקור עמדו על יותר מ-40 שנה הוארכו ב-500 אחוז.
בין השנים 1994 ו-1995, הראו נתוני הסטטיסטיקה שבממוצע, במקרים של רצח מדרגה ראשונה עם עבר אלים נידונו הנאשמים ל-46 שנות מאסר במקום ל-15 שנות מאסר.
ב-1993, כמעט מחצית מכל הנידונים ששוחררו ממאסר נעצרו שוב על ביצוע פשע חדש תוך שלוש שנים.
התוכנית הבטיחה שהאסירים ירצו מינימום של 85 אחוזים מגזר הדין שלהם.
כתוצאה מהתוכנית, עלה שיעור הריצוי של עונשי המאסר על רצח מ-29 אחוזים ל-91 אחוזים.
בעוד ששחרור על-תנאי בוטל עבור אלה שהורשעו לאחר ינואר 1995, הוא נותר בתוקף לאלו שנכלאו לפני הרפורמה, וכתוצאה מכך חלה ירידה חדה במקרי השחרור על-תנאי מ-46 אחוזים ב-1991 ל-5 אחוזים ב-1998.
ביוני 1995 אימצה מועצת החינוך של וירג'יניה את המלצת הוועדה של אלן בנושא בתי הספר המצטיינים למבחנים סטנדרטיים ברחבי המדינה לצורך אחריות אקדמית.
מועצת החינוך הצביעה בעד יישום הסטנדרטים ללמידה שמדדו את הישגי התלמידים והבטיחו אחריות מצד בתי ספר בנושאי ליבה באנגלית, מתמטיקה, היסטוריה, כלכלה ומדעים.
הוועדה המליצה גם על יצירת דוח שנתי לדירוג הישגיו של כל בית ספר ציבורי, בציינה ש"אם הצעירים וירג'יניה לא יכולים להצליח, אז גם בתי הספר שלהם לא יכולים להצליח".
מומחים טענו שכדי לשפר את איכות הלמידה, על בית הספר להדגיש את המטרות האקדמיות ואת המנהיגות היעילה.
באמצעות שימש באמצעי מדידה על ידי מבחנים, המדינה, המורים וההורים יכולים לעקוב אחר האפקטיביות של בתי ספר המלמדים את מקצועות היסוד הבסיסיים.
צעדי החקיקה של אלן עשו שימוש בנתונים הציבוריים של תקני הלמידה יחד עם הנוכחות בבתי הספר ושיעורי הנשירה כדי להבטיח שבתי הספר שביצועיהם לא מספקים יתנו דין וחשבון באמצעות האיום של השתלטות המדינה עליהם על פי החלטות בית המשפט.
בתחילה, הצליח אלן לשמור את הרפורמה החינוכית בווירג'יניה עצמאית מול המימון הפדרלי באמצעות הטלת וטו על פי סמכותו על סעיפי תקציב המדינה.