tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יעקב (אדי) אדליסט (13 במאי 1937 – 8 בדצמבר 1999) היה כדורסלן ומאמן ישראלי בגובה 1.90 מטר ששיחק בין היתר במכבי תל אביב ונבחרת ישראל בשנות ה-50 וה-60. זכה כשחקן ב-4 אליפויות ו-4 גביעי מדינה.
אדליסט נולד בישראל בשנת 1937. בשנת 1954, כשהיה בן 17 הצטרף אדליסט למכבי תל אביב.
עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת הייתה עונת 1954/1955 (העונה השנייה בתולדותיה של הליגה), בה זכתה מכבי באליפות השנייה שלה (והראשונה של אדליסט) עם מאזן מושלם שכלל 22 ניצחונות.
אדליסט הצעיר שיחק ב-10 משחקים וקלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני, עם זאת, באותה עונה נערך לראשונה גביע המדינה שבו זכתה מכבי תל אביב, אך אדליסט לא השתתף במשחקי הגביע.
לקראת עונת 1956/1957 עבר אדליסט לשחק בקבוצת הבת - מכבי דרום תל אביב תחת המאמן יצחק אלדובי, במדיה שיחק שתי עונות.
הקבוצה סיימה במקום השלישי והשישי בהתאמה, ואדליסט קלע בממוצע של 10.1 ו-11.6 בהתאמה.
באותן שנים, בהן השחקנים לא היו מקצוענים, עבד אדליסט כעובד דפוס.
בעונת 1958/1959 חזר אדליסט לקבוצת האם - מכבי תל אביב.
באותה עונה זכתה הקבוצה באליפות המדינה, עם מאזן 2–20, לאחר ניצחון בדרבי על השנייה בטבלה הפועל תל אביב 66:50 במשחק שנערך במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום.
אדליסט תפס מקום בהרכב הקבוצה, שיחק 20 משחקים וקלע בממוצע של 7.2 נקודות למשחק.
בנוסף, מכבי ניצחה בגמר גביע המדינה בכדורסל את הפועל חולון 53:47, כאשר אדליסט לא קלע בגמר.
בשנת 1959 השתתף אדליסט במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול, תחת המאמן אליהו עמיאל.
ישראל סיימה את הטורניר במקום ה-11, אדליסט השתתף ב-3 משחקים וקלע 2 נקודות.
כן בשנת 1959 השתתף אדליסט בנבחרת ישראל למכביה החמישית ובנבחרת צה"ל.
אדליסט קלע בעונות אלו בממוצעים של 7.2 ו-7.4. כן זכתה מכבי בגביע המדינה לאחר ניצחון על הפועל חולון 74:46 במגרש הפועל ביפו, כאשר אדליסט לא קלע במשחק.
בעונת 1961/1962 חזר אדליסט לקבוצת הבת מכבי דרום תל אביב, תחת המאמן אהרון קפלן.
הקבוצה סיימה את הליגה במקום האחרון וירדה לליגה השנייה, אולם אדליסט היה מהבולטים בקבוצה כאשר קלע בממוצע של 11.2 נקודות למשחק.
במהלך העונה הורחק לשבועיים לאחר התחצפות לשופט.
בסיום העונה חזר אדליסט למכבי תל אביב.
בשתי העונות הבאות, 1962/1963, 1963/1964 היה אדליסט חלק מקבוצה שכללה את שבתאי בן-בסט, רלף קליין, תני כהן-מינץ, דוד פריש, אמנון אבידן וגדעון פרייטג.
הקבוצה זכתה פעמיים בדאבל (אליפות וגביע).
בשתי עונות אלו, ירדו משמעותית ממוצעיו של אדליסט - 4.2 ו-5.8 בהתאמה.
בעונה לאחר מכן, 1964/1965 עבר אדליסט ממכבי תל אביב למכבי פתח תקווה יחד עם אברהם חסיד.
שם שיחק למשל שלוש עונות תחת מאמנו בעבר קפלן, והוביל את הקבוצה יחד עם שלמה לוצקי.
בסיום העונה הראשונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, בעונה לאחר מכן עלתה הקבוצה חזרה לליגה הראשונה, אך בסיום עונת 1966/1967 - נשרה שוב לליגה השנייה.
בסיום העונה פרש אדליסט מכדורסל.
סך הכל שיחק אדליסט 11 עונות בליגה הבכירה בהן רשם 175 משחקי ליגה וקלע 1,566 נקודות, כן היה שותף ל-4 אליפויות ו-4 גביעי מדינה - כולם במדי מכבי תל אביב.
במדי נבחרת ישראל רשם אדליסט 8 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959.
בשנים הבאות שיחק ואימן אדליסט מספר שנים כדורסל בליגות נמוכות וכדוריד בקבוצת מכבי ארזים רמת גן יחד עם ותיקי מכבי תל אביב נוספים כמו סבי בן בסט ואברהם חסיד.
בשנת 1971 התפטר מאימון קבוצת הכדורסל של מכבי ארזים ששיחקה בליגה השנייה לאחר שהקבוצה ירדה למקום ה-11 בטבלה.
בשנת 1974 שיחק אדליסט בתפקיד כדורסלן בסרט עיניים גדולות של אורי זוהר.
ב-8 בדצמבר 1999 הלך אדליסט לעולמו ונטמן בבית העלמין פינסקר בהרצליה.
יעקב אורנשטיין (18 בדצמבר 1885 – 4 בינואר 1954) היה אדריכל ומהנדס ביישוב, מראשוני האדריכלים בסגנון הבינלאומי בתל אביב.
ז'אק (יעקב) אורנשטיין נולד בווינה שבאוסטריה לאיגנץ וברטה לבית גנס, במשפחה בת תשעה ילדים.
הוא סיים לימודי הנדסה בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בעיר הולדתו ב-1908 ועבד כמהנדס בניין עבור הרכבת הקיסרית בווינה ובאינסברוק.
שירת כקצין ומהנדס וזכה בעיטור צלב הברזל הקיסרי.
אורנשטיין שימש כמאמן בקבוצת הכח וינה ופגש את בנימין זאב הרצל במהלך אימון.
השניים שוחחו והתרשמו הדדית זה מזה.
עקב כך עלה יעקב לבדו לארץ ישראל ביוני 1920 ולאחר שמצא משרה שכנע את האם להצטרף אליו.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1921 והתיישבה ברחוב אחד העם 42 בתל אביב.
מרגלית אורנשטיין פתחה את הסטודיו הראשון למחול מודרני בארץ ישראל ב-1922 בבית המשפחה.
בסביבות שנת 1933 הגיע האדריכל שלמה ליאסקובסקי (?1903 - 2001) לביקור בארץ ישראל.
אורנשטיין הציע לו לפתוח משרד אדריכלים בשותפות וליאסקובסקי עלה לארץ.
בתקופה זו תכננו השניים בעיקר מבנים מסחריים ומבנים מעורבים.
לאחר חמש שנים פורקה השותפות בעקבות החלטתו של ליאסקובסקי להגר לארגנטינה.
נישא למרגרטה (מרגלית) לבית אופנהיימר, ילידת 1888, ממשפחה וינאית יהודית אמידה.
לבני הזוג נולדו התאומות יהודית ושושנה (סוזי; 1911 - 1998) והבן דוד (1918 - 2007; לימים תת-ניצב דוד אורן במשטרת ישראל, שימש באמצע שנות ה-70 כמפקד בית הספר הארצי לשוטרים).
גבי אלדור, בתה של שושנה, היא נכדתו.
יעקב אורנשטיין נפטר בתל אביב בא' בשבט תשי"ד ונטמן בבית העלמין בקריית שאול.
בית ישעיהו ירחע (מלון אלנבי), סמטת בית השואבה 4, 1926: אגף אחד בבית שימש כמלון אלנבי.
ישעיהו ירחע נולד באוקראינה והגיע לארצות הברית בגיל 20. עבד כמהנדס בעיריית ניו-יורק ועלה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20 עם הון של כמאה אלף דולר.
נמנה עם ארבעת המייסדים של רעננה.
התיאטרון הארץ ישראלי, שדרות רוטשילד 80, 1927: הוקם כאולם חסר-גג בן 270 מקומות ישיבה.
תוכנן בשנת 1927. בעשור הראשון שימש האולם בעיקר את שחקני תיאטרון הבימה, חסרי האולם.
לפני הריסתו צולמה במקום סצנה בסרט "אסקימו לימון".
בית קטינסקי, רח' נחלת בנימין 41, 1928. תוכנן במקור כמבנה מגורים בן קומה אחת בסגנון האקלקטי על ידי האדריכל דב פבריקנט.
בעליו של המבנה, ברוך קטינסקי, היה מבוני שכונת נחלת בנימין וחבר הנהלה.
אורנשטיין תכנן ההסבה של הקומה הראשונה למסחר, הוספת הקומה השנייה וכן הוספת מרפסות וארקרים מעוגלים בחזית הראשית.
המבנה המקורי נהרס ושוחזר בראשית שנות ה-90. בשנת 2015 החל שיפוץ המבנה, שבמהלכו נוספה לו קומה.
קולנוע גן-רינה, מגרש בין הרחובות שלום עליכם, בן יהודה והירקון, 1929: קולנוע-קיץ (ללא גג) שהכיל 1500 עד 1600 מקומות ישיבה.
נקרא על שם בתו של המהנדס ישעיהו ירחע.
נפתח במאי 1929 לקהל בהצגת "נשפי פורים" של תיאטרון המטאטא.
במוצאי שבת, 14 בנובמבר 1960, התקיימה בגן "הצגת הקולנוע האחרונה".
בשנת 1959 קנה את המגרש הקבלן אריה פילץ.
כיום שוכן במקום מגדל ישרוטל.
בית קרינסקי ("בית הרופאים"), רחוב ביאליק 8, 1929: בית דו קומתי ששלוש שנים אחר כך נוספה לו קומה שלישית.
שימש מאוחר יותר כמלון "צייכנר-קמפלר".
בית הורביץ, פינת הרחובות רמח"ל 6 ויהודה הלוי 61, 1932: התוכנית המקורית כללה בית מגורים בן שתי קומות.
בינואר 1932 הוגשה תוכנית הבניין.
בסוף אותה שנה אושרה בקשת הבעלים, מרים-הינדה ואהרון הורביץ, להוספת קומה שלישית.
במרץ 1934 אושרה לזוג הורביץ בניית אגף חדש בעל קומה אחת לבית, שחזיתו פונה לרחוב יהודה הלוי.
בהמשך נוספו לאגף עוד שתי קומות.
באחת הדירות התגורר דוד צבי פנקס.
כיום משמש הבית את מלון הבוטיק לילי & בלום.
בית רקנאטי, פינת רחוב מזא"ה 79 ודרך בגין 35, 1934: תוכנן בידי אורנשטיין עם שותפו האדריכל שלמה ליאסקובסקי בסגנון הבינלאומי ונבנה בשנת 1935. הבית משלב מסחר בקומת הקרקע ומגורים בשתי הקומות העליונות.
באותן השנים שכן הבית בפאתי העיר.
בית פולישוק, פינת הרחובות נחלת בנימין 1 ואלנבי 62, 1937: מבנה משרדים ומסחר בקרן שתוכנן בידי אורנשטיין עם שותפו שלמה ליאסקובסקי בסגנון הבינלאומי.
יעקב אברמוביץ' בירנבוים היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד רגימנט של חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר ז'יטומיר של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1930. גויס לצבא האדום באותה השנה.
ביוני 1941 היה בחזית מאז תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
ב-1 באוקטובר 1943 רגימנט עליו פיקד ביצע צליחת דנייפר בסמוך לכפת דומאנטובו.
במהלך הרחבת המאחז הוא נפגע ב-6 באוקטובר ונפטר יום למחרת.
בצו נשיאות ברית המועצות מ-17 באוקטובר 1943 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
הרב יעקב אבן מלכא (או: בן מלכא, מכונה: מהריב"ם; סביב ה'תמ"ה 1685 - ה'תקל"א 1771) היה מדייני פאס, ואב בית הדין תטואן במאה ה-18, רבה של העיר ומקובל.
נולד בפאס שבמרוקו לאביו רבי יוסף.
את תורתו קיבל מרבני העיר פאס ומרבי יהודה בן עטר.
תחילה שימש כסופר בית הדין, אך עד מהרה נמנה לדיין לא רשמי בפאס עם רבי יעקב אבן צור, רבי שלם אדרעי, רבי סעדיה אפלאלו, ועוד.
דייני פאס מתעדים החל משנת ה'תצ"ב, כי רבי יעקב החל להתנהג בצורה שאינה מכבדת את רבי יהודה בן עטר לשיטתם.
עוד ייחסו לו חבריו הדיינים נטייה קיצונית לרצון להנהגה ושררה.
עד שסילקוהו מן הרבנות ומן העיר בכלל.
באותה העת נחשב לבר פלוגתא של רבי יעקב אבן צור.
עקב כך, בשנת ה'תצ"ד (1734) נאלץ רבי יעקב לנדוד לעיר תטואן.
בשנת ה'תק"ג לערך החל לכהן כדיין שלישי בבית הדין בראשות הרב מנחם עטיאה לצד רבי שלמה אבודרהם.
מאוחר יותר, התמנה לאב בית הדין ונמנה עם הדיינים: רבי אפרים מונסונייגו, רבי יהודה אבודרהם, רבי יהודה קורייאט, רבי יהודה הלוי.
הרבה להתכתב עם בתי הדין בערים שונות ברחבי מרוקו כמקובל אז באותם הימים.
לימים בשנת ה'תצ"ח כשנדד רבי יעקב אבן צור לתטואן בעקבות הרעב השורר בפאס, קיבל מעמד מכובד מצד רבי יעקב אבן מלכא, עד שהיה חותם ראשון בפסקי הדין.
יחסי כבוד וידידות נהגו בין השניים.
כמו כן ידוע שרבי יעקב עסק בתורת הקבלה, וזכה לתואר "המקובל האלהי".
כמו כן עסק בכתיבת פיוטים.
רבי דוד בן חסין כתב קינה לכבודו בה הוא מציין את מידת היושר והאמת של רבי יעקב מבלי שהיה מתחנף לאיש.
כמו כן עד היום קיים בית הכנסת שבנה בעיר, קרוי על שמו.
לאחר פטירתו החליף אותו סגנו רבי אפרים מונסונייגו בתפקיד אב בית הדין.
כתב פסקי דין רבים, שחלקם עוד נותרו בכתבי יד, וחלקם הודפסו בקובץ תשובות שו"ת נר מערבי חלק א' (ירושלים ה'תרצ"ה) שנאסף ונערך על ידי רבי יעקב כלפון, והודפס על ידי נכדיו.
המאופיין בפסקי הדין של דייני העיר תטואן.
פסקי דין נוספים מובאים בשו"ת של חכמי מרוקו מתקופתו.
כמו כן, כתב הגהות על השולחן ערוך, בהם הוא מביא ציטוטים מפסקים של רבני מרוקו הקדומים לו, כדוגמת רבי יעקב הלוי.
יעקב אדלר (15 בינואר 1950 – 27 בדצמבר 2021) היה מאמן כדורסל ישראלי, שאימן בין היתר את מכבי והפועל תל אביב.
בגיל 13 עבר עם משפחתו לבת ים.
הוא עבד כמורה לחינוך גופני.
הוא שיחק במשך תקופה קצרה באליצור בת ים מליגת המשנה.
לאחר מכן החל לאמן את קבוצת הנערים של הפועל חולון, ומשם עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
אדלר התחיל את קריירת האימון שלו בבוגרים בשנת 1978 כעוזר מאמן במכבי דרום תל אביב ומשם המשיך לעמדה דומה בהפועל תל אביב תחת אריה דוידסקו.
בעונת קודם לעמדת המאמן במקום פיני גרשון והוביל את הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף ולמקום רביעי.
שתי עונות לאחר מכן אימן את אליצור רמלה, ובעונת חזר להפועל תל אביב והוביל אותה לגמר הפלייאוף, שם הפסידו ליריבה העירונית מכבי תל אביב.
לאחר מכן, בעונת , מונה לעוזרו של צביקה שרף (שמונה בעקבות פיטוריו של טד אוונס לאחר הפסד בדרבי להפועל של אדלר) במכבי תל אביב, והשניים זכו יחד בשתי אליפויות, בגביע מדינה אחד והגיעו לפיינל פור גביע אירופה.
בעונת מונה למאמן הראשי של מכבי תל אביב.
עם זאת, עונה זו לא האירה פנים לאדלר ולמכבי, שכן הוא התפטר בסוף העונה הסדירה (הוחלף על ידי אלי קנטי) והקבוצה הפסידה להפועל גליל עליון 3–2 בחצי הגמר ואיבדה את אליפות המדינה לאחר זכיות 23 רצופות.
בעונת אימן את הפועל גבעתיים, אך הוחלף במהלכה בידי עדי אזולאי.
מאז לא שב אדלר להדריך קבוצת כדורסל, וחזר בתשובה.
בסך הכול אימן אדלר 107 משחקים בליגת העל בכדורסל, מהם ניצח 57 והפסיד 50.
אדלר נפטר ב-27 בדצמבר 2021, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-72.
יעקב שאולוביץ' אגרנוב – 1 באוגוסט 1938) היה המפקד הראשון של הדירקטוריון הראשי לביטחון המדינה של ברית המועצות וסגנו של ראש הנ.ק.ו.ד גנריך יגודה.
נודע כאחד המארגנים העיקריים של הדיכוי הפוליטי הסובייטי ומשפטי הראווה הסטליניסטים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הוא בדה את "קונספירציית טגנצב" ואת משפטי מוסקבה, כולל את ה-"משפט העשרים ואחת" (האחרון במשפטי הראווה, שבו הואשמו 21 בכירים כחברים בגוש הימין הטרוצקיסטי) ומשפט מפלגת התעשייה.
וכן מעצרים המוניים והוצאות להורג בסנט פטרבורג במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין.
לאחר ההתנקשות בסרגיי קירוב בלנינגרד ב-1 בדצמבר 1934 הופקד על פעולות תגמול המוניות בעיר, אך זמן מה לאחר שקיבל הוראה מסטלין (ואפשר שהתנגד לה) לבדות האשמה כלפי לב קמינייב, גרגורי זינובייב ומנהיגי אופוזיציה נוספים, ולהאשימם באחריות לרצח קירוב, קיבל ניקולאי יז'וב את התפקיד במקומו.
הוא נשאר סגנו הראשון של ראש הנ.ק.ו.ד גם כאשר נכנס יז'וב לתפקיד ואף קיבל בהמשך קידום בתפקידו.
באפריל 1937 הורד בדרגה לתפקיד ראש הנ.ק.ו.ד האזורי בסראטוב.
הוא הוצא להורג בידי כיתת יורים בגיא ההריגה בקומונרקה עקב היותו "אויב העם" ב-1 באוגוסט 1938.
דון יעקב אוחנה (1846–1899) היה רב יהודי בעל השפעה והעשיר ביותר בין יהודי מקנס במחצית השנייה של המאה ה-19.
יעקב נולד במקנס לרבי יהודה אוחנה בשנת ה'תר"ו (1846).
ייסד בית כנסת שנקרא על שמו "צלאת יעקב אוחנה".
אוחנה בנה בית מפואר ברובע הישן של מקנס, במללאח הישן, שהיה דומה לארמון המלך מולאי חאסאן
ועד היום הוא משמש כאתר תיירות חשוב במרוקו.
בביתו התארחו אישים רבי מעלה שביקרו במרוקו, ביניהם שגרירי ארצות אירופה, וסופרים דגולים,
כמו הסופר הצרפתי המפורסם פייר לוטי שביקר אצלו בשנת 1886.
היה דוד של רבי רפאל אוחנה, והוא סייע לו בהדפסת ספרו "טובת מראה".
בתו הבכורה, רחל, נישאה ליהושע אזוגי.
בנו אברהם, נשא את רבקה עמר.
בתו אסתר, נישאה למנחם בן אבו.
בתו שמחה, נישאה לאהרון עטר.
בנו מכלוף, נשא את זוהרה בן אבו.
בתו ג'מילה, נישאה לאברהם כהן.
בנו יהודה, נשא את בידה אדי.
יעקב אברהם קשפיצקי (בפולנית: Jakow Krzepicki; 1915, ורשה – 18 באפריל 1943, גטו ורשה) היה פולני ממוצא יהודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לאי"ל והיה חבר בתנועת "הנוער הציוני" בוורשה.
קשפיצקי נולד בשנת 1918 בעיר פרשקה, פולין, למשפחה יהודית בת שמונה נפשות.
אביו, אברהם, התפרנס ממסחר בטקסטיל, הן בפרשקה והן בדנציג שבפולין, אליה עברה המשפחה ב-1928. בנעוריו עבד קשפיצקי עם אביו בעסק המשפחתי, וב-1938 התגייס לצבא הפולני בכדי לשמור על אזרחותו הפולנית.
קשפיצקי היה חבר בתנועת "הנוער הציוני" בוורשה בראשות יעקב פרשקר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת הפלישה הגרמנית לפולין, קשפיצקי נפל בשבי הגרמני, ולאחר כחצי שנה במחנה לשבויי מלחמה, הוא הועבר משם לגטו ורשה.
ב-25 באוגוסט 1942, באחת האקציות הראשונות בגטו ורשה, נתפס קשפיצקי והועבר בטרנספורט למחנה ההשמדה טרבלינקה, שרק הוקם.
בעדותו הוא מלגלג על מי שנאחזו בשאריות התקווה שהתבססו על השקרים שהפיצו הגרמנים ומזלזל בהם.
אבחנותיו לעיתים קרובות שזורות בעוקצנות מרירה, למשל כשהוא מתאר נאום של איש אס-אס המבטיח ליהודים שזה עתה הגיעו למחנה שהם יעבדו בו במקצועות שלהם.
"מקצת האנשים החלו להריע לגרמני.
רוב היהודים שהקשיבו למתק שפתיו פשוט נרגעו והחלו להאמין שהם אכן נמצאים במחנה עבודה [...] ואנשים הסתדרו במקומותיהם, כמו ילדים בכיתה".
עם זאת קשפיצקי מביע גם קורטוב של אהדה לילדים ולנשים בטרבלינקה.
סיפורו של ילד אחד זעזע אותו במיוחד: "ילד בן שמונה עמד והתחנן להיפרד מאביו שהגיע אתו.
הוא סירב להתפשט עד שייפרד מאביו שעמד בצד האחר של הדלת.
הוא לא יכול היה להגיע אליו, האב עמד תחת משמר אחד, ובנו תחת משמר אחר.
קורפורל אוקראיני שניצב בצריף זז קמעה.
הוא הבין את המילים הפולניות ומילא את משאלתו של הילד, הוציא אותו החוצה והביאו אל אביו.
האב הרים אותו על ידיו, נשק ללחייו הרכות והוריד אותו ארצה.
רגוע חזר הפושע הקטן לצריף ופשט את בגדיו בעצמו.
הוא כותב את מחשבותיו לפני הבריחה מטרבלינקה, "נהגתי לחטוף מבט אחרון לעבר ההרוג, ושבעת מעשה חשבתי, כי אם לא היום אז מחר צפוי גם לי גורל דומה… חרטה גדולה נאורה בי על כי בהיותי אדם חופשי לא חיפשתי דרך להתגנב מעבר לגבול ולברוח לעולם החופשי, לבני משפחתי.
בהיבטי כך אל הקברים הפתוחים והגופות שבהם, חשבתי יותר ויותר באיזה אופן אוכל להיחלץ מכאן.
בהימצאי במקומות אחרים, במחנה נעשיתי קר ואדיש.
ראיתי רק את הקשיים ואת חוסר האפשרות שבבריחה, אולם בחוזרי בכל פעם לשדה המתים, הייתי מנסה להתעשת כדי לחפש דרך להימלט.
מפעם לפעם נעשיתי איתן יותר בשאיפתי לברוח."
קשפיצקי שיתף במחשבותיו על בריחה את הסובבים אותו, אך הוא נתקל בפסימיות מצדם של חבריו האסירים ביחס לסיכויי המילוט.
קשפיצקי ניסה בכל זאת לברוח, והיה נוטל מדי פעם חפצים כחלק מתוכנית הבריחה שלו ומטמין אותם במקומות מסתור.
תוכנית הבריחה של קשפיצקי קיבלה תוקף כאשר פגש מכר מהעיר דנציג, אדם יהודי בשם ז'ליכובר, שצורף לקבוצת חוטבי העצים - קבוצת אסירים שיצאה מדי יום ליער על מנת לכרות ענפים לצורכי הסוואה, בליווי מספר אוקראינים ואיש אס אס אחד.
כל יום הם דחו את מועד הבריחה יותר ויותר מפני שחששו.
לאחר 18 ימים בטריבלנקה, קשפיצקי הצליח להימלט מן המחנה.
יום לפני הבריחה של קשפיצקי התרחשה סלקציה.
בזמן הסלקציה, כשכולם עומדים בשורה, יצא שבוי מן השורה ותקע סכין בגבו של המפקד שביצע את הסלקציה.
נוצרה מהומה מיד, וקשפיצקי ניצל את המהומה וברח למחרת.
ב-13 בספטמבר הצליח יעקב להמלט מהמחנה.
הוא ניצל את נגישותו למערך הרכבות שיצאו מהמחנה ונכנסו אליו בכל יום, כדי לברוח החוצה בהיחבא באחת מהן וקפץ החוצה כשכבר היה במרחק בטוח מטרבלינקה.
תוך הסתתרות ביערות החליט קשפיצקי לחזור אל גטו ורשה על מנת להזהיר את חבריו ולספר על ממדי הזוועה.
כשחזר לוורשה לאחר הבריחה, הצטרף קשפיצקי לכוח הלוחם שהוביל את המרד בגטו.
קשפיצקי שהה חודשים ספורים בגטו ורשה.
למשך יותר משלושה חודשים, מ-28 בדצמבר 1942 עד 7 במרץ 1943, העניק קשפיצקי את עדותו לרחל אוירבך ממפעל התיעוד "עונג שבת" - ארגון מחתרתי שפעל בגטו ורשה ודאג ללקט בזמן אמת את הסיפורים של יהודי הגטו.
העדות נפרשה על פני 323 עמודים, שהיה מהעדויות המפורטות והמדויקות ביותר שהיו.
עם חזרתו לוורשה הפך קשפיצקי למעוררי המרד והיה לוחם במסגרת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
קשפיצקי לקח חלק פעיל בקרבות בינואר 1943 ברחוב מילא שאורגנו על ידי קבוצה משותפת של "הנוער הציוני" ו"גורדוניה".
בפעולה זו נהרגו שלושה אנשי אס אס ואחדים מהם נפצעו.
ב-19 באפריל ערב פסח החל מרד גטו ורשה.
במהלך הפגזת גרמנית על מבנה בגטו קשפיצקי נפצע קשה בקרבות והורד לבונקר ברחוב ואלובה 6. חבריו נאלצו לפנות את הבניין הבוער ולנטוש אותו יחד עם עוד פצועים נוספים שנותרו בבניין, ושם הוא מצא את מותו.
יעקב נפל ב-22 באפריל 1943 בהגנה על הגטו כשהיה רק בן 25.
יעקב אוברמאייר היה מזרחן, חוקר, מומחה לענייני המזרח, ותייר יהודי-בווארי.
יעקב אוברמאייר נולד בשנת 1845 לרבי נתן, בעיר שטיינהארט ביי אטינגן (Steinhart bei Oettingen), היום העיר היינספארט (Hainsfarth) בחבל הארץ בוואריה.
רכש השכלה אינטלקטואלית ורוחנית מאישים כגון חכם יצחק ברנייס, הרב יעקב אטלינגר והרב יצחק דב במברגר.
רכש ידע תלמודי בנעוריו, והראה עניין מיוחד בחיי יהדות המזרח.
בשנת 1868 תייר בצפון אפריקה ממרוקו למצרים, חצה את כל ארץ ישראל והגיע עד לדמשק.
בשנת 1869 הוזמן לבגדד להיות מורה בבית הספר של כל ישראל חברים, ארגון חינוך יהודי שמקורו מפריז.
לאחר שלוש שנים, כאשר הוא עדיין חי בבגדד, יעקב נשכר להיות מורה ומחנך בבית אחיו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה הגולה של פרס.
בין השנים 1875 ו-1876 נבחר בידי הנסיך הפרסי עבאס מירזה מולקארה ללוות את משפחת המלוכה הפרסית למסע ציד.
יעקב המליץ להם לצוד באזור בין הפרת והחידקל שם הנהרות זורמים במקביל זה לזה.
באזור זה הייתה התיישבות משמעותית בזמן גלות בבל והיה מרכז לפעילותם של הגאונים.
אוברמאייר עצמו כתב מאוחר יותר שהציד לא עניין אותו.
מה שעניין אותו בעיקר היה לראות במו עיניו את האתרים ההיסטוריים שבהם נכתב התלמוד הבבלי והאמוראים למדו ולימדו.
הוא חזה בהריסות הנטושות, בשדות הנטושים והתעלות היבשות, וחיפש לזהות מקומות המוזכרים בתלמוד.
בעודו בבגדד פרסם סדרה של מאמרים בשבועון העברי "המגיד" שמתחו ביקורת חריפה על הרב יוסף חיים.
בימים אלו אמו נפטרה, מתוקף החרם לא היה לו מניין בימי האבלות, מה שאילץ אותו לבקש מחילה בפומבי.
אוברמאייר ניסה לפרסם מכתבי התנצלות אך נענה בסירוב מצד המו"לים.
הנרטיב החרדי המקובל הוא שאוברמאייר היה משכיל שניסה לחלן את היהדות הבגדדית, למרות שאוברמאייר היה יהודי אדוק בעצמו.
תוכן הביקורת היה מצד אחד החמרה הלכתית והנהגות על פי תורת הקבלה, ומנגד על שינויי נוסחאות שלפי אוברמאייר מקורם מגייגר וחבריו, כך שאוברמאייר ביקר את הבן איש חי על משכילות וחסידות גם יחד.
אוברמאייר חזר לבוואריה בקיץ 1876. שם פרסם סדרה של מאמרים בשם "המסע שלי לחורבות בבל" בשבועון המגיד.
לאורך העשור הקרוב, עד שנת 1884, אוברמאייר המשיך לחקור את האזור שבין נהרות הפרת והחידקל, ולהרחיב את הידע שלו לגבי התלמוד הבבלי.
באותו זמן, ב-1881, הנסיך עבאס מירזה מולקארה התפייס עם אחיו וחזר לפרס.
אוברמאייר ליווה אותו ואת משפחתו לקזווין ומשם לטהראן, שם המשיך לעבוד כמורה בבית הנסיך.
בשנת 1884 הוזמן לבוא לווינה ללמד שפה וספרות בשפה הערבית ובשפה הפרסית באקדמיה האימפריאלית לשפות המזרח, שנוסדה ב-1754 בידי הקיסרית מריה תרזה.
ב-1907 פרסם את עבודתו הידועה "Modernes Judentum im Morgen-und Abendland" (=יהדות מודרנית במזרח ובמערב).
בעבודה זו כתב במומחיות וידע על הבעיות העכשוויות בחיי היהודים.
עבודה זו מהווה מקור אינפורמציה חסר תחליף לגבי הגאוגרפיה של התלמוד הבבלי.
עובדה זו מובחנת מהעבודות של קודמיו שהיא נשענת על עבודותיהם של כותבים מהעת העתיקה, וכן היסטוריונים וגאוגרפים מעת האסלאם.
בנוסף, יעקב שילב בעבודה את החוויות האישיות שלו ונקודות המבט שלו מהמסעות שלו לאזורים אלו.
יעקב אוברמאייר נפטר ב-1 בינואר 1938 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר וירצבורג.
בבגדד היה נשוי לחנה לבת פתאל ממנו נולד לו בן בשם יוסף, לפני עזיבתו את בגדד הם התגרשו.
בווינה נישא שוב ונולדו לו חמישה ילדים, חלקם נספו במחנות השמדה.
נכדו הוא איש המודיעין הישראלי מאיר מקס בינט.
יעקב אוישפיץ (ה'תק"ד 1744 – כ"ד בתמוז ה'תרט"ז, 27 ביולי 1856) היה קרטוגרף, מלמד יהודי שחי באובן (אובודה, כיום חלק מבודפשט), מחבר ספר גאוגרפי בשם באר הלוחות.
דמותו הפכה לאגדה מקומית בזכות ציור גדול ממדים המתארו כזקן יהודי בעל הדר, אשר לפי המסורת צויר לאחר מותו.
יעקב אוישפיץ נולד בשנת 1744. חי ופעל באובן העתיקה, שם שימש כתלמיד חכם ומלמד תלמוד בקהילה היהודית.
על פי המסורת המקומית האריך ימים במיוחד, ונפטר בכ"ד בתמוז ה'תרט"ז (1856) בגיל 112 שנים.
ספרו באר הלוחות נדפס בווינה בשתי מהדורות עוקבות: מהדורה ראשונה בשנת ה'תקע"ז (1817), ומהדורה נוספת בשנת ה'תקע"ח (1818).
הספר כולל חמש מפות גאוגרפיות תנ"כיות בתוספת ביאורים נרחבים.
המפות, שעובדו על פי מקור לטיני קדום תוך שינוי בהתאם לדרשות חז"ל, מתארות:
ישוב בני האדם אחרי המבול.
הים התיכון וחלוקת הארץ בין השבטים.
ארץ ישראל על פי המקרא ועל פי חכמי אומות העולם.
על הספר נתן הסכמה רבי משה מינץ.
בשנת פטירתו (1856) צייר הצייר הגרמני אדולף פִּיכלֶר (Adolf Pichler; 1905–1835), יליד ציפֶּר שבמחוז פרשבורג שבהונגריה, ששהה אז באובן, דיוקן שמן גדול המתאר את אוישפיץ כזקן יהודי בעל זקן לבן ארוך, נתמך במקלו ולבוש בלבוש מסורתי ישן־נושן: קאפטן ארוך, מגפיים וכובע שלוש פינות "דרייספיץ" (dreispitzhut).
בידו נראה גיליון עם כתובת עברית – טופס לאיסוף נדבות לעניי העיר.
לפי האגדה, אוישפיץ לא הסכים שיציירו אותו בחייו, ולכן הדיוקן צויר לאחר מותו.
כדי לשמור על "צנעת דמותו" לא נכתב שמו על הציור, אלא נרשם עליו ציטוט אהוב עליו מפרקי אבות (ד, כ):
יעקב מיכאילוביץ' אגרונוב היה יהודי ההרים משורר, מחזאי, דמות פוליטית וציבורית של אזרבייג'ן, ומחבר האלפבית החדש של ג'והורי.
בשנים 1915–1919 למד בבית ספר יהודי מסורתי, ובמקביל למד גם בבית ספר רוסי.
בשנת 1920 הפך לפעיל קומסומול ונטל חלק בחוג דרמה חובבני.
בשנים 1924–1925 תרגם לג'והורי את מחזהו של אוזייר חאג'יביוב „אַרשִין מַל אַלַאן" מאזרית.
בשנים 1925–1928 למד אגרונוב ברבפק במוסקבה ובבאקו.
הוא סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של המכון הפדגוגי של באקו ובבית הספר הגבוה של המפלגה תחת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1932 החל לעבוד במנגנון הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אזרבייג'ן.
בשנים 1934–1938 היה אגרונוב עורך העיתון הרפובליקני „קומוניסט" בשפת הג'והורי; במקביל שימש כסגן מנהל הוצאת הספרים הממלכתית של אזרבייג'ן (והיה אחראי על פרסום כל הספרים בג'והורי).
בשנת 1937 נבחר אגרונוב לחבר מועמד של המפלגה הקומוניסטית של אזרבייג'ן.
משנת 1938 עבד כמזכיר הראשון של ועד המפלגה במחוז אורדז'וניקידזה.
אגרונוב עוטר בעיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1939 נעשה חבר מלא במפלגה הקומוניסטית של אזרבייג'ן.
בשנת 1941 שימש כמזכיר ועד העיר באקו לענייני תעשיית הנפט.
על מילוי מופתִי של משימות הממשלה עוטר אגרונוב בעיטור אות הכבוד.
בסתיו 1942 נשלח אגרונוב לפיתוח שדות נפט בתוליים במחוז קויבישב, ומונה למזכיר הוועד האזורי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לענייני תעשיית הנפט.
על מילוי מופתִי של משימות המפלגה והממשלה בתקופת המלחמה עוטר בעיטור לנין.
בשנים 1947–1950 עבד אגרונוב כמזכיר ועד המפלגה של עיריית באקו.
בשנים 1963–1971 כיהן כסגן מנהל המכון המחקרי הכל־איחודי לבטיחות בתעשיית הנפט.
לאחר פרישתו לגמלאות המשיך אגרונוב לעסוק בפעילות ציבורית ועיתונאית, והיה חבר הוועדה לתהילה המהפכנית של רפובליקת אזרבייג'ן.
אגרונוב עמד מראשוני ספרות ג'והורי.
תוך שימוש בפואטיקה של הפולקלור ניסה למלא את יצירותיו בתכנים אקטואליים, ברוח המדיניות הרשמית ובאופי ציבורי.
הוא עמד בראש קבוצת מחברי האלפבית של ג'והורי המבוסס על לטינית, אשר אומץ בוועידה הכל־איחודית השנייה לבניין תרבותי בקרב יהודי ההרים (אפריל 1929, באקו).
הוא חיבר מילונים ג'והורי–רוסית ורוסית–ג'והורי, שכללו כ־8,000 מילים.
אגרונוב כתב זיכרונות: – „נפט וניצחון", – „גורל גדול של עם קטן", – „כיצד נוצרה ספרות ג'והורי".
בשנים 1974–1977 פרסם האלמנך (בג'והורי: Ватан Советиму) – „המולדת הסובייטית" – קטעים מיצירותיו בשפת הג'והורי.
הקומדיה הסאטירית "המלך, הרב והעשיר" (בג'והורי: Падшох, рабби ва-ошир), 1920.
המחזה "של מי האשמה?" (בג'והורי: Тахзיר קיני), שכותרתו החלופית "דמעות של שמחה" , 1928.
השיר "נערת ההרים" (בג'והורי: Духдар доги), 1928.
"גורל גדול של עם קטן: על יהודי ההרים" (זיכרונות).
"מעשי גבורה של עובדי הנפט של אזרבייג'ן במלחמה הפטריוטית הגדולה".
"כיצד נוצרה ספרות ג'והורי" // (בג'והורי: Ватан Советиму) – "המולדת הסובייטית".
"המילון הגדול של שפת יהודי ההרים".
ספר א': מילון ג'והורי–רוסית; ספר ב': מילון רוסית–ג'והורי.
האוניברסיטה היהודית במוסקבה, 1997. 204 עמ'.
מדליה "על עבודה אמיצה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945"
מדליית יובל "שלושים שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945"
מדליית יובל "לציון מאה שנה להולדת ולדימיר איליץ' לנין"
אות "50 שנה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות"
פנסיונר אישי ברמת חשיבות איחודית
יעקב בן יצחק אל־קרקסאני (אבו יוסף יעקובּ) היה חכם קראי בן המחצית הראשונה של המאה ה-10 בקירוב.
נחשב לאחד מגדולי חכמי הקראים.
עסק בפרשנות, פילוסופיה, חקר הלשון העברית ובהיסטוריה של עם ישראל.
כתב את חיבוריו בערבית יהודית.
כינויו נובע משם מקום הולדתו, אולם הדעות חלוקות האם הייתה זו "קִרקִיסִיא", היא כּרכּמיש, "קרקסאן" הסמוכה לבגדאד או צ'רקסיה.
מעט מאוד ידוע על קורות חייו של יעקב הקרקסאני, אך ידוע שאת שני חיבוריו הגדולים סיים בשנים 937–938, והיה בן זמנו של רס"ג.
ידוע כי סבב בארצות שונות והיה בפרס ובהודו.
במסעותיו רכש את ידיעותיו הרבות על הקראים במקומות שונים, ועל כתות בעם ישראל בזמנו ואף טרם לו.
בספריו הוא מצטט ספרים שקרא ואנשים עימם שוחח.
יעקב הקרקסאני היה בקיא בתורה, בנביאים ובכתובים, בספרות הרבנית, בברית החדשה הנוצרית ובקוראן המוסלמי.
היו לו קשרי ידידות עם תאולוגים רבניים, נוצרים ומוסלמים, אותם ציטט בספריו.
בכל חקירותיו, פירושיו ותפיסותיו הוא שם את ההיגיון והשכל כראשון לכל.
לדעתו אין גבול ליכולת השכל, ואדם חייב למצות בצורה מרבית את היכולת הרוחנית הזו שהוענקה לו מאת הבורא.
לדבריו החקירה השכלתנית היא המפתח להבנה נכונה של כתבי הקודש, של המצוות ושל ההתגלות האלוהית.
יעקב הקרקסאני הרבה להתפלמס בספריו עם הרבניים בצורה עניינית ותקיפה.
הוא טען נגדם טענות רבות ביניהן על שהגשימו את אלוהים בספריהם, בין היתר בספרים כמו שיעור קומה או ספר היכלות ובספרים אחרים שלא נשתמרו עד ימינו, ועל ש"אסרו את המותר והתירו את האסור".
הוא גם מביא טענות נגד השומרונים, הנוצרים והמוסלמים.
הקרקסאני חולק לפעמים גם על קראים אחרים שהיו בתקופתו.
בין השאר הוא אומר כי הניקוד וטעמי המקרא הם רק סימנים להקל על הקריאה, ואינם חלק מהמקרא כפי שסברו קראים רבים בני זמן מאוחר יותר.
בפרשנות המקרא הוא נוטה לרוב להחמרה במיוחד בנושאים שמיוחדים לקראים כמו ריכוב בעריות וטהרה.
ב"ספר האורות והמגדלים" הוא מביא חילוקים שונים בין דעותיהם של הקראים.
זה מה שרציתי להזכיר מתוך ההבדלים שיש בין [הקראים השונים] והמצב מחמיר מדי יום.
ייתכן שחלק מבני דתנו יאשימו אותי על זה שהזכרתי את [ההבדלים האלה], כי הרבניים עלולים להשתמש בהם נגדנו, ולהשתמש בהם כטענת-נגד לטענתנו בנושא ההבדלים בין [הרבנים] הארץ-ישראלים ו[הרבנים] הבבליים.
אל תהיו מוטרדים מזה ואל תשימו לב לדבר כי ההאשמה והסתירה חלה על [הרבניים] בלבד, כי הם טוענים שכל מה שהם מלמדים בא ממסורת שנמסרה על ידי הנביאים.
אילו היה כך, לא היו מחלוקות [ביניהם], והעובדה שיש מחלוקות מטילה ספק על הטענה שלהם.
לעומת זאת, אנו מגיעים למסקנותינו באמצעות שכלנו, ובמקרה כזה זה בלתי נמנע שייווצרו מחלוקות".
על חשיבות ההיגיון והדרישה השכלית הוא כותב:
"יש להוציא חובות דתיות אך ורק מלימוד [המקרא] וחקירה בו.
מה שהחקירה מחייבת ומה שהלימוד מוביל אליו יש לקבל, לא משנה אם זו דעתם של הרבניים או של ענן או של אחרים.
יתר על כן, אם מלומדים או חוקרים מסיקים מסקנה שאף אחד לא העלה אותה מקודם, יש לקבל אותה, כל עוד שאין הוכחה כנגדה ואין בה פגם".
את כל חיבוריו כתב בערבית יהודית, כפי שנהגו רוב החכמים בתקופה זו.
מבין חיבוריו שרד בשלמותו רק אחד ומאחרים שרדו חלקים.
חלק מחיבוריו שנודעו לנו עד כה:
כִּתָאב אלאָנוָאר וָאלמָראקב ששמו מתורגם לעברית לרוב כספר האורות והמגדלים או כספר המאורות ומגדלי התצפית, זהו ספר מצוות הנחשב גם לספר מדעי-היסטורי.
הספר מכיל שלושה-עשר שערים וכל שער מתחלק לפרקים, ובסה"כ יש בו 668 פרקים.
חלקים מספר זה נמצאים בספריה הלאומית הרוסית בפטרבורג כחלק מאוסף אברהם פירקוביץ' ובמוזיאון הבריטי בלונדון.
הספר יצא לאור בחמישה כרכים בניו יורק בהוצאתו של ליאון נימוי.
בשנת תשע"א יצא לאור חלק מהספר בתרגום עברי על ידי אבירם רביצקי.
לספר זה קיצור שנעשה במאה ה-13 במצרים על ידי משה בן שלמה הלוי ונקרא "מחְ'תצר אלאַנוָאר".
הקדמת המחבר, סקירות היסטוריות ומדעיות על תולדות הכתות בישראל, תולדות הנצרות וכן התפתחות הקראות מראשיתה.
חיוב החיפוש והחקירה השכלית במיוחד במקרא, ובצורך בהבאת ראיות מהשכל ומההקש.
סתירת שיטותיהם של דתות (נצרות, אסלאם), כיתות (שומרונים) וכתות שונות ביהדות.
הדרכים בהן יוכל האדם להגיע בעזרתן אל ידיעת המצוות.
באור תשע מתוך עשרת הדיברות (חוץ ממצוות השבת).
חג השבועות ופרוש "בין הערביים".
יתר המועדים וההבדל בין מועד לשבת.
כִּתַאב אלריאַץ' ואלחַדַאיק ששמו מתורגם לעברית לרוב כספר הכרים והגנים או ספר הנצנים - פרוש לתורה ובעיקר לחלק ממנה בו אין מצוות.
ספר זה נכתב על ידי קרקסאני בשני נוסחים קצר וארוך.
בשני ספריו אלה הוא מזכיר שמות של עוד ספרים שהוא חיבר והם נודעו לנו בשמותם בלבד:
ספר פרוש לנביאים ולכתובים, ידועים לנו מהם קטעים על איוב ועל קהלת בשמות: תפסיר איוב ו-תפסיר קהלת.
כִּתאב אלתַוחיד או בעברית "ספר היחוד" - ספר פילוסופי הדן בייחוד האל וברוחניותו ובעיקרי האמונה.
כִּתאב פי אִפְסָאד נבוה מֻחמד או בעברית "ספר בביטול נבואת מחמד" - הספר מביא טענות כנגד אמיתות נבואת מחמד והדת המוסלמית על כל זרמיה.
כִּתאב פי אלקול עַלַי א (ל)תַּרְג'מה - הספר עוסק בדרך תרגום התורה ופרשנותהּ.
הקרקסאני מהווה מקור ראשון במעלה להכרת התקופה על כל גווניה.
ספריו מהווים אוצר בלום ומובאים בהם מקורות ושמות אנשים שלא ידועים ממקורות אחרים.
במחקר המודרני הוא מאוד מקובל כמקור אמין לתקופה וחוקרים מרבים לצטט ממנו.
למשל הוא בין המקורות היחידים המדברים על כתות שונות בעם ישראל כמו העוכברים, הדלעתיים, המשנתיים וכדומה.
בין הכיתות השונות שביהדות הקדומה אותן הוא מפרט, נזכרת גם כת הנקראת "כת המערות", המכונה כך "מפני שספריהם נמצאו במערה".
הוא מציין שכת זו נבדלה מיתר הכיתות בכך שיש לה לוח שנה מיוחד וספריה עוסקים בין השאר גם בפירושים שונים ומוזרים על כתבי הקודש.
שתי תכונות אלו מתאימות למגילות מדבר יהודה שנכתבו על ידי כת מדבר יהודה, ולדעת יגאל ידין אין כמעט ספק שקרקסאני התכוון לכת זו והספרים שנתגלו במערה הם אותם הספרים שנזכרו במכתבו של הפטריארך טימותיאוס הראשון כמה שנים קודם לכן, כשכתב שנתגלו ליד יריחו והגיעו לידי היהודים בירושלים.
עם זאת, ספריו לא תורגמו לעברית ולכן נודעה להם השפעה מועטה בלבד על קראים מאוחרים יותר בביזנטיון ובמזרח אירופה.
רוב המידע שאנו יודעים על ישמעאל העכברי מגיע מספריו של יעקב הקרקסאני.
יעקב אֵילוֹן (נולד ב־3 במאי 1961) הוא עיתונאי ומגיש חדשות ישראלי.
מינואר 2019 עד אפריל 2020 הגיש את מהדורת חמש בערוץ 13.
נולד בשם "יעקב פיאדה" בבת ים, למשפחה יוצאת יהדות בולגריה.
בילדותו התגורר ביפו ושיחק בקבוצת כדורגל מקומית.
כנער השתתף בהפקות טלוויזיה בערוץ 1 כבר בשנות השבעים ושימש גם ככתב בשבועון "מעריב לנוער".
בסוף שנות השבעים שירת כמגיש חדשות וככתב בגלי צה"ל, באותה עת גם שינה את שם משפחתו פיאדה ועברת ואותו לשם אֵילוֹן.
בין תפקידיו בתחנה שימש כראש מערכת ביירות בזמן מלחמת לבנון הראשונה וככתב בניו יורק.
מאוחר יותר נשאר בניו יורק ככתב העיתון "חדשות" בשנים 1988–1990 וככתב "ידיעות אחרונות".
בשנת 1993, לאחר שהות של מספר שנים בניו יורק, הצטרף לצוות המייסד של מהדורת החדשות של חברת הטלוויזיה בכבלים, "תבל" ושימש בתפקיד עורך המהדורה.
פחות משנה לאחר מכן הצטרף לצוות המייסד של חברת החדשות של ערוץ 2 ופתח את שידורי הערוץ ב־4 בנובמבר 1993. כשנתיים לאחר מכן, הגיש אילון את משדר החדשות שסיקר את רצח רבין, אשר במרוצת השנים, הפך לאחד משידוריו הזכורים ביותר.
המהדורה, שאותה הגיש מאוחר יותר לצידה של מיקי חיימוביץ', הפכה בהדרגה לנצפית ביותר בישראל.
כעבור שבע שנים החליט אילון לפרוש מערוץ 2 על מנת להקים חברה שתתמודד במכרז להפקת ערוץ החדשות הייעודי.
אילון היה חבר בקבוצת "חדשות 24" שזכתה במכרז, אך סיבוכים משפטיים הביאו לכך שהערוץ לא הוקם בסופו של דבר, ואילון הצטרף לצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 10. זמן קצר אחר כך הצטרפה אליו מיקי חיימוביץ', והשניים חזרו להגיש יחדיו.
בשנת 2006 הצליחה לראשונה מהדורת החדשות של ערוץ 10 לעבור את אחוזי הצפייה של מהדורת החדשות של ערוץ 2. עם זאת, מדובר במקרים בודדים, בדרך כלל בשידורים יוצאי דופן (כגון שידור הקלטת שבה נראה רון ארד ושידור הסרט המתעד את חטיפת חיילי צה"ל בהר דב).
אף שבדרך כלל שידר אילון מן האולפן, בכמה אירועים הוא שידר כתבות שטח.
עם המקרים הבולטים נמנים סרט בן שני חלקים על אסון התאומים שאילון צילם וערך בניו יורק עבור חדשות ערוץ 2 זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר ושידורים מגבול הצפון בזמן מלחמת לבנון השנייה.
אילון הוא שיזם את "האולפן השקוף" שהוקם בכיכר רבין שממנו שודר משדר הבחירות של ערוץ 10 ב־2006.
במשך השנים קיים אילון מספר ראיונות עם מנהיגים בארץ ובעולם, כולל שני ראיונות בבית הלבן עם נשיאי ארצות הברית, ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש.
ב-20 בפברואר 2012 הודיע אילון כי הוא עוזב את ערוץ 10 בסוף חודש אפריל.
אילון הסביר את עזיבתו בכך שהוחלט כי הגשת החדשות תיעשה מאולפן בירושלים המרוחק ממערכת החדשות, ועובדה זו פוגעת, לדבריו, באיכות המהדורה בגלל הנתק מהצוות המקצועי שפעל מהאולפן בגבעתיים.
ב-29 באפריל 2012 הגיש את מהדורת החדשות בפעם האחרונה.
באוקטובר 2012 הצטרף לאתר mako מבית זכיינית ערוץ 2 קשת כמנהל מחלקת האקטואליה.
אילון הגיש בערוץ 2 בימים ראשון–שלישי את התוכנית "העולם הלילה", אולם זו ירדה כעבור כמה חודשים בשל נתוני מדרוג מאכזבים.
לקראת יום השואה תשע"ג (2013) הפיק אילון סרט בשם "האנטישמיות החדשה", על אנטישמיות ושנאת יהודים בכל העולם, כפי שמתבטאת בעיקר באתרי אינטרנט מפיצי אנטישמיות.
ביוני 2014 החל אילון להגיש תוכנית כלכלית שבועית בשם "אקונומיקה" בערוץ 9.
בנובמבר 2014 חזר לרדיו כאשר החליף את רזי ברקאי בהגשת התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.
בדצמבר 2014 נחתם הסכם בין אילון לרשות השידור על הגשת מהדורת "מבט" בערוץ הראשון.
המהדורה הראשונה בהגשתו שודרה ב-5 בינואר 2015. המהדורה הועברה במקביל גם במספר רשתות ברדיו אזורי וברשת ב'.
ב-5 באוקטובר 2016 פורסם כי אילון צפוי לעזוב את "מבט".
ב-15 בנובמבר הגיש בפעם האחרונה את "מבט".
ממרץ 2017 עד דצמבר 2018 הגיש את מהדורת החדשות של "וואלה!
ב-16 בינואר 2019 החל להגיש את התוכנית "מהדורת חמש עם יעקב אילון" בערוץ רשת 13, כשחזר לחברת חדשות עשר כאשר זו הפכה לחברת החדשות של ערוץ 13. ב-12 במאי 2020 הודיע על סיום עבודתו ב"חדשות 13" לאחר שתוכניתו ירדה באפריל 2020 מהאוויר עקב קיצוצים בחברה.
באוקטובר 2020 הודיע על הצטרפותו לערוץ הכנסת כמגיש ראשי.
באוקטובר 2021 חזר להגיש בערוץ החדשות הבין-לאומי i24NEWS.
אילון מגיש תוכנית אקטואליה יומית בשם Middle East Now, המסכמת את אירועי היום במזרח התיכון.
את התוכנית מגיש אילון לסירוגין עם העיתונאית לורה סלייר.
אילון נשוי להדי גור, שעבדה ככתבת חדשות 10 וכיום משמשת מנהלת תיכון "רוטברג" ברמת השרון.
כלי תקשורת שבהם כתב או שידר
יעקב אייכלר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא עיתונאי ישראלי, הגיש תוכנית יומית בכאן ב' העוסקת באקטואליה במשך 6 שנים עד לפרישתו במאי 2024, וכן הגיש מדי פעם בערוץ כאן 11. בעבר הגיש חדשות והיה פרשן פוליטי בערוץ הכנסת ובגופי תקשורת נוספים.
נולד בירושלים, למנשה אייכלר שהיה פעיל בלח"י ושירת בצנחנים לאחר קום המדינה.
אחיו הוא ישראל אייכלר, חבר הכנסת מטעם יהדות התורה.
אייכלר סיקר את פעילות הכנסת במסגרות שונות.
שימש ככתב של "קו עיתונות דתית", וככתב הכנסת של העיתון.
מדי יום חמישי הוא הגיש בערוץ 99 - ערוץ הכנסת את התוכנית "אייכלר יעקב" שבה הוא עוקב אחר עבודת חברי הכנסת.
בעבר שימש אייכלר ככתב החדשות של רשת א' וכתב פוליטי של העיתון "המחנה החרדי".
בנוסף, שידר בערוץ החרדי הפיראטי "קול שמחה".
בדצמבר 2006 נבחר ליו"ר "תא הכתבים הפרלמנטריים" לאחר שבבחירות חשאיות זכה לתמיכת 17 מ-23 הכתבים הפרלמנטריים.
בנוסף לעיסוקיו בתחומי התקשורת, עבד אייכלר כקבלן של חברת הבנייה "מ.
הוא אחד ממייסדי ארגון זק"א ופעיל בו במשך שנים, וכמו כן התנדב במשטרת ישראל ושימש בהתנדבות כנהג אמבולנס של מד"א.
במאי 2010 מונה יעקב אייכלר כאחד מחמשת נציגי הציבור במועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
באוקטובר 2016 פורסם כי אייכלר יעזוב את ערוץ הכנסת ויעבור לתאגיד השידור הישראלי.
ב-15 במאי 2017 התחיל להגיש תוכנית בכאן ב'.
תחילה הגיש תוכנית בשעה 19:00, ולאחר מכן עבר להגיש את תוכנית כאן הלילה בשעה 23:00 למשך שעה, בימים ראשון עד רביעי, תוכנית שזכתה להצלחה.
במאי 2024 הודיע אייכלר על פרישתו מתאגיד השידור הישראלי.
אייכלר, חסיד בעלז, מתגורר בקריית בעלז בירושלים, נשוי ואב ל-13 ילדים.
יעקב איינשטיין (30 באפריל 1909 – 18 ביולי 1970) היה שחקן תיאטרון וזמר ישראלי.
יעקב בן אריה איינשטיין נולד בשנת 1909 בעיר ורשה וגדל בעיר וולקוביסק (כיום בבלארוס), בנם של אריה איינשטיין וחיה פייגה לבית זילברמן.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה העברית הממשלתית בעיר, עלה לארץ ישראל ב-1929 כחבר "השומר הצעיר", הצטרף לקבוצת הסולל בפתח תקווה ועבד בבניין ובחקלאות.
החל את דרכו התיאטרונית בלימוד משחק בסטודיו לדרמה בהנהלת זאב ברבן בפתח תקווה.
ערך מופעי קריאה אמנותית של שירה ופרוזה בעברית ויידיש בישראל ובקהילות יהודיות במזרח אירופה ודרום אמריקה.
ב-1963 שיחק בסרט ניני לצד בנו, אריק איינשטיין.
לאחר סגירתו של תיאטרון "האהל" ב-1969 נסע להופיע בארגנטינה עם יצירותיו של שלום עליכם.
בשנת 1970 העלה איינשטיין את המופע "ביישוב הדעת ובבדיחות הדעת".
המופע התבסס על יצירותיהם של נתן אלתרמן, שמואל יוסף עגנון, שלום עליכם, יצחק שלונסקי-בבל ואפרים קישון.
איינשטיין נישא לדבורה בת דוד דובנו.
בנו הוא הזמר אריק איינשטיין.
נפטר בתל אביב ב-18 ביולי 1970 מהתקף לב בגיל 61, ונקבר בבית העלמין הדרום.
יעקב (ישקה) לבשטיין אליאב (5 בספטמבר 1917 – 25 בפברואר 1985) היה לוחם מחתרת שהיה אחראי לפעולות הארגון הצבאי-לאומי (אצ"ל) בירושלים, ממייסדי לח"י ומי שזכה באנגליה לכינוי "הטרוריסט בעל עיני הקטיפה".
יעקב אליאב נולד בעיר ליסיצ'נסק שברוסיה ב-5 בספטמבר 1917 ועלה עם הוריו, ירחמיאל לבשטיין ובתיה לבית אורקין, לארץ ישראל ב-1925, בגיל 7. הוא למד בבית הספר היסודי "אחד העם" בתל אביב וסיים את לימודיו בבית הספר הגימנסיה הרצליה.
מאוחר יותר קיבל תעודת הסמכה בכימיה תעשייתית מטעם המכון הבריטי בירושלים וקיבל תואר בוגר במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
בגיל צעיר, מיד לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הצטרף לאצ"ל בעקבות שני אירועים שהשפיעו רבות על חייו.
ארבע שנים בלבד לאחר עלייתו ארצה הותירו בו הפרעות שביצעו הערבים ביישוב היהודי, בפסח 1929 (תרפ"ט), משקעים עמוקים.
ב-1932 הוא השתתף בהפגנה אנטי-בריטית בתל אביב והזדעזע כשראה את המשטרה הבריטית מכה את המפגינים עד זוב דם.
שנתיים לאחר מכן הוא כבר היה בין מקימי תא מחתרתי אנטי-בריטי.
בשנת 1938 מונה לאחראי על הפעולות הקרביות של אצ"ל.
אליאב השתתף ביחד עם עוד 26 מפקדים בכירים של אצ"ל בקורס לגרילה ולוחמה זעירה שהתקיים בפולין, במסגרת הסכם עם הממשלה הפולנית להקמת צבא עברי בן 40,000 לכיבוש הארץ, ונוהל על ידי קצינים בצבא הפולני.
אליאב שב לארץ-ישראל לאחר פרסום "הספר הלבן" (17 במאי 1939), והתייצב בראש הפעולות הצבאיות של האצ"ל נגד הבריטים, ובהן: פיצוץ קולנוע רקס, פיצוץ הטלפונים והטרנספורמטורים, פיצוץ הדואר המרכזי, פיצוץ אולפני השידור, והריגת ראשי הבולשת הבריטית.
בסתיו 1940 נמנה יעקב אליאב עם מייסדי לח"י, ושימש כמפקד המחוזות ירושלים וחיפה.
היה קצין תכנון, הדרכה ומבצעים ארצי, וחבר מפקדת לח"י - המפקדה האחרונה בראשותו של אברהם שטרן (יאיר).
פעילותו במפקדת לח"י נמשכה עד פציעתו ב-17 בינואר 1942. באותו יום פרץ קצין הבולשת הבריטית ג'פרי מורטון לחדר ברחוב דיזנגוף 30 בתל אביב, לאחר שהמיקום הוסגר כבעל פעילות חשודה.
שני חברי לח"י אברהם אמפר וזליג ז'אק, שהיו בחדר, נהרגו.
אליאב ניסה להימלט כשהוא משתלשל מהקומה השלישית על מרזב הביוב, אך נורה ונפצע תוך כדי מנוסה.
הוא אושפז בבית חולים ביפו.
כעבור שבועיים הוא הובא לחדר המתים של בית החולים בו אושפז, ומורטון הראה לו את גופתו של מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר), שנורה למוות על ידיו שעה קלה קודם לכן.
חודשים אחדים לאחר מכן נדון אליאב בגין החזקת נשק למאסר עולם שהומר בהמשך לעשר שנות מאסר.
ב-24 בדצמבר 1943 הוא ביצע בריחה נועזת מבית הסוהר המרכזי בירושלים, ואף על פי שהוקצב פרס כספי על ראשו והוא היה בין ראשי המבוקשים, לא נתפס אליאב על ידי שלטנות המנדט הבריטי עד עזיבתם.
לאחר בריחתו הפסיק אליאב את פעילותו המבצעית.
הוא הסתתר במשך כחצי שנה בידיעת ההגנה בקיבוצים עין חרוד, כפר רופין, שדה אליהו וגבעות זייד ובכפר הדר ועסק בחקלאות.
בתקופה זו פתח אליאב במגעים עם נציגי ההגנה במגמה להביא לשיתוף פעולה בין שלוש המחתרות לשחרור הארץ מידי השלטון הזר.
התוכנית הובאה על ידיו למרכז לח"י, וזה אישר אותה ובחר בנתן ילין-מור לנציגו במשא ומתן שהביא להקמת המפקדה המאוחדת של תנועת המרי בה שיתפו פעולה ההגנה, אצ"ל ולח"י במלחמתם בבריטים.
עם הקמת תנועת המרי הוא חזר לפעילות מבצעית והתמנה למפקד החטיבה הלוחמת של לח"י, חבר המרכז, ונציג לח"י במפקדת תנועת המרי, שבראשה עמד יצחק שדה.
ישקה פיקד על שורת פעולות, ביניהן פיצוץ גשר יבנה, הוצאה להורג של סוכן האינטליג'נס הבריטי, יוסף דוידסקו בזכרון יעקב, פיצוץ תחנת לוד, חבלה בבתי הזיקוק, פיצוץ מרכזי הבולשת הבריטית בירושלים וביפו, התקפה על בית-הסוהר המרכזי בירושלים, והתקפה על מחנה צבאי בריטי והחרמת נשק.
ב-1946 הקים ישקה את שלוחת הלח"י באירופה והחל בסדרה של פעולות טרור בלונדון: פיצוץ במשרד המושבות ובמשרד המלחמה, פיצוץ הדואר המרכזי, משלוח 70 מעטפות נפץ לחברי הממשלה הבריטית.
ב-1947 הוא נעצר בבלגיה כשברשותו מזוודה ובה עשרות מעטפות נפץ שיועדו לצורך פיצוץ המשחתת הבריטית "שוורון", שעסקה בציד מעפילים באגן המזרחי של הים התיכון, ולפעולות נגד שגרירות בריטניה בבריסל ונגד מפקדת הצבא הבריטי במערב אירופה, ששכנה אז בבירת בלגיה.
אליאב נדון לשמונה חודשי מאסר.
יחד איתו נעצרה גם חברתו לתא המחתרתי, בטי קנוט, כשעל גופה חגורות נפץ שיועדו לפיצוץ המשחתת.
לאחר שחרורו תכנן אליאב לבצע בלונדון פיגוע בקטריולוגי באמצעות החדרת חיידקי כולרה למערכת המים של העיר, אולם החלטת עצרת האו"ם בדבר חלוקת ארץ-ישראל והקמת מדינה עברית, והודעת בריטניה על נכונותה לפנות את א"י ולסיים את משטר המנדט בלמה את התוכנית בשלביה הראשוניים.
אליאב חזר למדינת ישראל ב-15 במאי 1948 והתגייס לצה"ל כסגן מפקד גדוד 89, גדוד הפשיטה הממוכן של חטיבה 8. מפקד הגדוד היה משה דיין ומפקד החטיבה היה יצחק שדה.
אליאב נלחם עם הגדוד בכיבוש לוד ורמלה, כיבוש מצודת יואב ופריצת הדרך לנגב עד לכיבוש הנגב המערבי, עוג'ה אל חפיר, ניצנה ואל עריש.
אחר כך שירת כקצין המבצעים של מחוז הגליל, קצין אג"ם, מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני במהלך קרב תל מוטילה, ומפקד בסיס אימון פיקודי.
הוא שירת בשירות הקבע של צה"ל עד לשנת 1953 והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו המשיך אליאב לעסוק בענייני ביטחון.
בין היתר פעל בשליחות המדינה להעלאת יהודי צפון אפריקה, שימש כיועץ לענייני ביטחון והיה בין מקימי שלוחת "ברינקס" בישראל.
בשנת 1983 פרסם את סיפור חייו באוטוביוגרפיה "המבוקש".
ישקה אליאב נפטר ב-25 בפברואר 1985 ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הונצח בקריאת רחובות על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים וביישוב חוות יאיר שבשומרון.
הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא (נולד בי"ז בטבת ה'תשי"א, 26 בדצמבר 1950) הוא רב ישראלי חרדי לאומי, פוסק, מגדולי רבני הציונות הדתית, המכהן כראש ישיבת מרכז הרב בירושלים, נשיא ישיבת שבות ישראל לצעירים באפרת, נשיא מכון הרצי"ה, חבר מועצת הרבנות הראשית מאז ה'תשס"ח ויו"ר ועדת החינוך שלה.
ממייסדי איחוד הרבנים למען ארץ ישראל ומרבני תורת הארץ הטובה.
נולד בירושלים לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, לימים ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל ולרבנית פנינה פרל, אחותו של הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נקרא על שם סבו, הרב יעקב אלעזר הירשוביץ.
הסנדק בברית שלו היה הרצי"ה קוק.
הוא אחיו התאום של הרב שמואל, כיום מנהל ישיבת מרכז הרב.
אחיהם הגדול הוא הרב בן ציון, המכהן כיום כראש מכון הרצי"ה, שהרב יעקב נשיאו.
שנות ילדותו היו בשכונת גאולה שהייתה מלאה ברבנים, אדמו"רים, ותלמידי חכמים.
בלילות השבת של ילדותו היה הולך לשיחתו של הרב עובדיה יוסף בישיבת פורת יוסף, ולאחר מכן ל"טישים" של הבית ישראל מגור והחלקת יהושע מביאלה.
למד בתלמודי תורה 'יבנה' ו'שילה' בירושלים.
לאחר מכן במחזור הראשון של ישיבת ירושלים לצעירים, בין היתר אצל הרב יעקב פילבר והרב יהושע רוזן.
בשנת תשכ"ח החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שבה כיהן אביו כאחד ממגידי השיעור הכללי.
למד שנים בחברותא עם הרב יהושע מגנס ובימי שישי עם הרב שאול ישראלי.
היה מקורב אל הרצי"ה קוק וכן אל הרב הנזיר בשנותיו האחרונות.
הוסמך לרבנות על ידי אביו, הרב ישראלי, הרב שלום משאש והרב משה מלכה.
בשנת תשמ"ג מינה אותו אביו כר"מ בישיבה, בשנת תשס"ד מינהו אביו למגיד שיעור כללי בנוסף לשיעורו שלו.
החל מתשמ"ג ועד שנת תשנ"ג היה יד ימינו של אביו בכהונתו כרב הראשי לישראל, ומתוקף כך עסק לצידו בשאלות הלכתיות רבות, הרב חיים שטיינר כתב כי כבר בתקופה זו נודע כגדול בתורה ורבנים ודיינים היו פונים אליו בשאלות הלכתיות.
בבחירות שנערכו בכ"ג באלול תשס"ח (23 בספטמבר 2008) נבחר למועצת הרבנות הראשית, במקום הראשון מבין המועמדים האשכנזים, מאז הוא מכהן בה, ומשמש בה יו"ר ועדת חינוך.
הרב יצחק יוסף נועץ בו בהכרעות רבות בענייני הרבנות.
חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל ובאיחוד רבני תורת הארץ הטובה.
בעבר הגיש פינה שבועית על פרשת השבוע ברשת מורשת.
כיום מגיש פינה זו בכאן מורשת.
בשנת ה'תשפ"א לוקטו חלק מדברי התורה שמסר במסגרת פינה זו לספר פני שבת על פרשיות השבוע, בהוצאת מכון מים חיים.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם 'קנה לך חבר' – תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס.
בשנת 2013, פעל הרב שפירא להכשרת התמודדותו של הרב יעקב אריאל לתפקיד הרב הראשי לישראל, לאחר שיוזמה זו לא צלחה, התמודד הרב שפירא עצמו לתפקיד בין השאר בתמיכת הרב דוב ליאור והרב חיים שטיינר,.
גם הרב עובדיה יוסף תמך במינויו לתפקיד, אך בשל אילוצי דילים פוליטיים נמנעה מפלגת ש"ס מלהעניק לו את תמיכתה.
הוא לא נבחר לתפקיד, והרב עובדיה יוסף אמר כי לאחר שלמרות רצונו הדבר נמנע, הוא רואה ברב שפירא את המועמד הראוי לבחירות לקדנציה הבאה של הרבנות הראשית.
באוקטובר 2014 הגיש הרב שפירא את מועמדותו לתפקיד רבה הראשי של ירושלים, אך הודיע שיסיר את מועמדותו אם תתאפשר מועמדותו של הרב אריה שטרן.
לאחר שהגיש הרב שטרן את מועמדותו – פרש הרב שפירא והודיע על תמיכה בו, והוא אכן נבחר.
לאחר פטירת אביו, בט"ו בתשרי ה'תשס"ח, התמנה לפי צוואתו כראש הישיבה, את דרכו בהנהגת בישיבה וברבנות ינק בעיקר מאביו שהדריכו בכך לאורך השנים, כאשר שימשו, ואף הותיר הוראות ואמירות לעתיד.
בשנתו הראשונה כראש ישיבה אירע הפיגוע בישיבת מרכז הרב, שבו נרצחו שמונה תלמידים, רובם מהישיבה לצעירים.
במסגרת תפקידו כראש הישיבה הוא מעביר שיעור כללי בגמרא.
במוצאי שבתות הוא מלמד בביתו, כהמשך לשיעור שנוסד על ידי אביו, שיעור בספרי עיון כדוגמת קצות החושן ואבני מילואים בהתאם למסכת הנלמדת בישיבה, ובאלול - בהלכות תשובה.
הוא מלמד בביתו שיעורים בספרי אמונה לתלמידי שיעור ב' ושיעור ג', ושיעור בפרשת השבוע בליל שבת המיועד בעיקר לשיעור ד'.
מראשית כהונתו כראש הישיבה, שיעורו בפרשת שבוע לתלמידי שנה א' שנמסר בליל שישי, נערך ומודפס בערב שבת בבית המדרש ומופץ בדוא"ל ובוואטסאפ.
בנוסף להיותו ראש הישיבה, הוא משמש כר"מ של שנה ד' בישיבה, ובמסגרת זו הוא מעביר מדי שבוע שני שיעורי עיון בגמרא ושיעור אחד באמונה.
הוא מקפיד לעמוד בקשר עם כלל תלמידי הישיבה ולהעביר שיעורים שונים לכל קבוצות הגיל אחת לשבוע.
הרב שפירא התבטא שישנה "מחלה לדור" בכך שנערים צעירים אינם מאמינים ביכולותיהם לגדול בתורה.
לדבריו – "אנשים לא מאמינים ביכולת שלהם ללמוד בישיבה", מה שגורם להם להימנע מלנסות זאת, בעוד שאצל מי שכן מחליט לנסות – "בשטח רואים לאחר מעשה שזה אחרת לגמרי.
האדם מגלה שאחרי חצי שנה בישיבה הוא הרבה יותר ממה שיכול היה לדמיין את עצמו קודם"
הוא מעודד את תלמידיו ללמוד בישיבה במשך שנים רבות וכן מעודד כתיבת חידושים וסיכומים של שיעורים.
מסיבה זו הוא היה ממייסדי "קנה לך חבר" – תחרות החיבורים התורניים של מפעל הפיס לבני הציונות הדתית ומשמש כחבר בוועדת השיפוט.
הרב שפירא סבור שיש לדבוק ברבנות הראשית לישראל שייסד הרב קוק גם שהיא מנוהלת בידי חרדים, ומבקר את מי שמאפשר את החלשתה או גורם להצגתה באור שלילי.
הוא סבור שאת ניהול ענייני הדת במדינה יש להפקיד בידיה, ולכן לדעתו הרבנות הראשית דווקא, ולא רבני הערים, צריכה להכריע בנושאי גיור וכן הוא מתנגד להקמת תאגידי כשרות שיתחרו ברבנות הראשית.
לדעתו, בהמשך לדעת הרבנות הראשית לדורותיה, אין להתיר כניסה להר הבית.
הוא רואה בכך שאלה הלכתית, אך מבקש לא להפוך אותה לנקודת מחלוקת חריפה בין ציבורים ומבקר את התנהלות גופים מסוימים שהפכו זאת למלחמה "בסגנונות של בוז ומשטמה".
בשנת תשנ"ג היה מהרבנים שפעלו להקמת איחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בתקופת תוכנית ההתנתקות סבר כי על חיילים לסרב פקודה לפינוי יישובים יהודיים בגוש קטיף ויהודה ושומרון.
בשנת תשע"ז הביע התנגדות נמרצת לפינוי עמונה וקרא לתלמידיו להגיע למקום.
במקביל פרסם עם רבנים נוספים קריאה לא לפעול באלימות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ביקר במפקדת הרבנות הצבאית במחנה שורה, שיבח את החיילים ש"יש לכם כוחות נפש אדירים" וחיזק את העוסקים במלאכת זיהוי החללים.
הוא פוסק שאסור לקבל תרומות מנוצרים ובפרט מהקרן לידידות, שמי שעומד מאחוריה לדבריו היא קבוצה נוצרית-מסיונרית.
מסיבה זו סירב לתרומה אשר הוצעה לו לאחר הפיגוע שאירע בישיבה בשנת 2008.
הרב שפירא דוגל בשיתוף פעולה עם רבנים ואישים ממגזרים שונים.
בשל כך הוא מזמין מדי פעם רבנים חרדים להעביר שיעור בישיבת מרכז הרב, כמו הרב עובדיה יוסף, הרב אביגדור נבנצאל, הרב בן ציון קוק והרב משה מרדכי פרבשטיין, ומהצד השני מזמין לישיבה גם דמויות מהציבור החילוני, כמו הנשיא יצחק הרצוג.
ידוע בהיותו מחזיק בקשרים קרובים עם גדולי תורה מהציבור החרדי כמו הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון כנסת ישראל, הרב יצחק יוסף – כיום הראשון לציון ובעבר ראש ישיבת חזון עובדיה והרב הראשי לישראל, הרב חיים קניבסקי, האדמו"רים מגור ומבעלזא, המקובל הרב דוד אבוחצירא ועוד.
היה מקורב במיוחד גם אל הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו וכן אל הרב חיים קנייבסקי.
הזדהה עם מאבקם של החרדים נגד יוזמות החקיקה להטלת סנקציות על תלמידי ישיבות שלא יתגייסו לצה"ל והקדיש לכך את נאומו בעצרת יום ירושלים המסורתית בישיבה בשנת ה'תשע"ג.
לדבריו, על אף שהגיוס הוא מצווה – "אין לגעת בלומדי התורה".
ביקר באופן חריף פעולות שנעשו כדי לקצץ בתקציבי הישיבות, ונימק – שלא מדובר במאבק על התקציב עצמו, אלא על המהות, על תפיסת משמעותם של לומדי התורה.
לדבריו: "אנחנו מאמינים בני מאמינים, ולא משנה באיזו ישיבה אתה לומד.
אין דבר יותר ערכי, אין דבר יותר גדול, מלימוד התורה".
בהמשך לעמדת אביו, מדגיש את החשיבות ביכולתם של רבנים להביע דעת תורה בכל נושא מבלי שיוכלו למנוע זאת מהם.
כחלק מכך קרא בשנת ה'תשס"ט לכלל הרבנים וראשי הישיבות להתאחד סביב הרב אליעזר מלמד וישיבת הר ברכה בעקבות החלטתו של שר הביטחון אהוד ברק להוציא את ישיבת הר ברכה ממסלול ההסדר לאור קריאתו של הרב מלמד לסירוב פקודה בעת פינוי יישובים, כדי להגן על חרות וכבוד התורה.
מדגיש שמי ששקוע בתורה וגדול בה, נקודת המבט שלו טהורה ומדויקת אף בעניינים ציבוריים, ואף יש לו סיעתא דשמיא לכוון לאמת.
לאור זאת הוא מדגיש את חשיבות דרכה של ישיבת מרכז הרב, לעומת מגמות המחדשות דרכים שאינן מסתמכות על גדולי הדור ובניגוד להדרכתם.
נשוי לרעיה (לבית ספיר), שעבדה כמורה בבית ספר נעם בנות בקרית משה (בת דודתו של הרב מנחם בורשטין).
מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים, לבני הזוג שני בנים ושלוש בנות, ביניהם:
אביטל - נשואה לרב אברהם ישראל סילבצקי, ר"מ בישיבת מרכז הרב, ומחותן של מרק בלזברג.
חיה - נשואה לרב אפרים ולץ, ר"מ בישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
מנחם - מעובדי המשרד בישיבת מרכז הרב, ומנהל גרעין תורני קריית משה-בית הכרם.
ספריו יצאו לאור על ידי תלמידיו:
על ידי כהניך, חוברת שיחות לחג החנוכה בהלכה ובאגדה, ה'תשע"ג
מגיד דבריו ליעקב, שיחות בהלכה ובאגדה בענייני חג הפסח ו"הקבלת פני רבו ברגל", ה'תשע"ד
משיחות מו"ר הרב יעקב שפירא שליט"א, חוברת בענייני חג השבועות, ה'תשע"ה
על התורה בענייני לימוד תורה.
יראו ישרים וישמחו – שיחות ליום העצמאות, ל"ג בעומר ויום ירושלים.
על המידות – "על בנין מידות הנפש לאורה של תורה".
פני שבת – שיחות קצרות ורעיונות על פרשיות התורה.
על התשועות – שיחות מענייני חנוכה.
מכון מים חיים, כסליו ה'תשפ"ג.
הרב דוד פטר – רבה הראשי של פראג.
הרב גד רווח – רב המועצה המקומית מצפה רמון
הרב ינון קליין – רב היישוב גבעת אסף וראש הכולל
הרב ישי אחיטוב – רב היישוב קידר שבגוש עציון
הרב יונתן דון יחיא – רב המושב הזורעים ור"מ בישיבת נתיב טפחות
הרב משה פינטו – רב המושב נתיב השיירה
הרב שלמה גליקסברג – רב היישוב חשמונאים
הרב אברהם צבי גאופטמן – דיין בבאר שבע ורב קהילה בהר חומה
הרב יעקב שרעבי – דיין בבית הדין הרבני בחיפה, ור"מ בישיבת ניר קריית ארבע.
הרב יהושע וייסינגר – דיין בבית הדין הרבני לגיור, ראש כולל אברכים בישיבת הדרום ברחובות, ורב משיב במכון שלזינגר
הרב יואל מנוביץ – ראש ישיבת הגולן בחיספין
הרב יאיר בר לוי – ראש ישיבת 'עוז והדר' בחדרה
הרב יעקב אלימלך – ראש ישיבת שבות ישראל לצעירים
הרב גיורא ברנר – ראש הישיבה הגבוהה בנחליאל
הרב שלמה הירש – ראש כולל 'שעלי תורה' בבית שמש
הרב אברהם ישראל סילבצקי – ר"מ בישיבת מרכז הרב וחתנו