tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה ממכריו של אפלוויט טענו כי לנטלס הייתה השפעה רבה על אפלוויט בנושא חיזוק האמונות הביזאריות שהחל לחקור, אך הפסיכיאטר רוברט ליפטון משער שהשפעתו של נטלס סייעה לו להימנע מהידרדרות פסיכולוגית נוספת.
אפלווייט ונטלס פתחו חנות ספרים בשם "מרכז האמנויות הנוצריות", אשר מכר ספרים ממגוון רקעים תאולוגיים אך החנות נסגרה תוך זמן קצר.
בפברואר 1973, אפלווייט ונטלס החליטו לנסוע ברחבי ארצות הברית כדי ללמד אנשים נוספים על רעיונותיהם.
במהלך הנסיעות, השניים עבדו במספר עבודות מזדמנות כדי לממן את המסע.
אחד מחבריהם, תושב יוסטון, התכתב עמם ואימץ את תורתם.
במאי 1974 השניים ביקרו אותו והוא הפך לחסיד הראשון של הכת.
במהלך הטיול, אפלוויט ונטלס חקרו אודות חייו של הנזיר פרנציסקוס מאסיזי וקראו יצירות של סופרים ופילוסופים רבים, בהם הלנה בלוואצקי וריצ'רד באך.
השניים למדו כמה קטעים מהברית החדשה, תוך התמקדות בכריסטולוגיה וסגפנות.
אפלוויט גם הרבה לקרוא ספרי מדע בדיוני, בהם חלק מספריהם של רוברט היינליין ארתור סי.
עד יוני 1974 רעיונותיהם של נטלס ואפלוויט התגבשו למתווה בסיסי שבמרכזו עמדה המסקנה לפיה הם נבחרו להגשים נבואות מקראיות לאור האינטליגנציה האנושית החריגה שלהם.
השניים הגיעו למסקנה כי הם שני העדים המופיעים בספר חזון יוחנן והאמינו שהם ייהרגו, ישובו לחיים ויועברו לחללית.
למורת רוחם, רעיונות אלו נתקלו בלעג מצד הסובבים אותם.
הוא הוסגר לסנט לואיס ונשלח לכלא למאסר של שישה חודשים.
אפלוויט טען כי הוא "מורשה משמיים" לשמור על המכונית.
בזמן שהייתו בכלא, הוא הרהר בתאולוגיה ובעקבות כך נטש את תורת הנסתר לטובת חוצנים והאבולוציה.
אפלוויט האמין בהשערת האסטרונאמים העתיקה, שטענה שחוצנים ביקרו את האנושות בעבר והציבו בני אדם על כדור הארץ וכי בכוונתם לחזור ולאסוף מספר בני אדם נבחרים.
לאחר שחרורו של אפלוויט, נטלס והוא טענו כי "החליטו ליצור קשר עם חוצנים" והחלו לחפש חסידים בעלי דעות דומות לשלהם.
רק לעיתים רחוקות השניים דיברו באופן אישי עם המשתתפים במפגשים.
השניים בעיקר אספו מספרי טלפון של המשתתפים כדי ליצור עימם קשר בהמשך.
בתחילה הם קראו לארגון שלהם בשם "הכנסייה האנונימית של סקסהולים", אך עד מהרה היא נודעה כ"מטמורפוזה אינדיבידואלית אנושית".
נטלס ואפלוויט החל לסייר בקליפורניה, שם נפגשו עם קבוצת מאמיני ניו אייג' באפריל 1975. בפגישה זו, השניים שכנעו כ-25 מהמשתתפים ללכת בעקבותיהם ולהצטרף אליהם.
בפגישה שארגנו באורגון בספטמבר 1975, הייתה להם הצלחה נוספת בגיוס מאמינים, כ-30 אנשים עזבו את בתיהם כדי לעקוב אחר הזוג, מה שעורר התעניינות מצד כלי תקשורת מקומיים.
עם זאת, הסיקור היה בעיקרו שלילי וכלל האשמות בשטיפת מוח ומניפולציות.
רוב מאמינהם של אפלוויט ונטלס היו צעירים שהתעניינו בתורת הנסתר ובדתות מזרחיותוהאמינו בדרכי הניו אייג'.
אפלוויט האמין שחסידיו יגיעו לרמה גבוהה יותר של הוויה וישתנו כמו זחל שהופך לפרפר, דוגמה זו שימשה כמעט בכל הספרות המוקדמת של הכת.
הוא הדגיש בפני חסידיו שהוא לא מדבר בצורה מטפורית, ולעיתים קרובות השתמש במילים "ביולוגיה" ו"כימיה" בנאומיו.
אפלוויט שאב השראה רבה מספר חזון יוחנן, זאת אף על פי שהוא נמנע מתאולוגיה מסורתית והחזיק בשלב זה יחס מעט שלילי כלפי הנצרות המסורתית.
מ-1976 עד 1979, הכת התגוררה בחניוני דרך בהרי הרוקי.
ככל שהזמן עבר, אפלוויט ונטלס החלו להציב דרישות גבוהות יותר מחסידיהם.
בדרך כלל הם תקשרו עם חסידיהם באמצעות שליחים והדגישו שהם המקור היחיד האמיתי לאמת המלאה.
אפלוויט גם ביקש למנוע קשרים קרובים בין חסידיו, מחשש שהדבר עלול להוביל לפגיעה בהיררכיה.
הוא ונטלס התעקשו שהעוקבים שלהם ינהגו במה שהם כינו "גמישות" - ציות קפדני לבקשותיהם המשתנות לעיתים קרובות.
הקשרים של חברי הכת עם האנשים שבחוץ הוגבלו למינימום האפשרי, גם קשרים עם חברי שהתעניינו בהצטרפות לכת, זאת מתוך חשש מהסתננות של גורמים עוינים.
חברי הכת עודדו לבקש כל הזמן את עצתו של אפלוויט ולעיתים קרובות היו שואלים את עצמם מה יעשו המנהיגים שלהם בעת קבלת החלטה.
לחסידיו של אפלוויט הדבר היה נראה תקין ורבים ראו בו אדם נינוח ואבהי.
אפלוויט ארגן טקסים שרירותיים לכאורה שנועדו להחדיר תחושת משמעת אצל חסידיו, הוא כינה את המשימות הללו "משחקים".
הוא גם צפה בתוכניות טלוויזיה מדע בדיוני יחד עם חברי הכת.
במקום לתת פקודות ישירות, הוא ניסה להביע את העדפותיו ולהציע לתלמידיו את אפשרות הבחירה לכאורה.
בסוף שנות ה-70 החל הכת להשיג סכומים רבים של כסף, כנראה בעקבות ירושה של אחד מחבריה או בעקבות הכנסה מוגברת של חחד החסידים.
כסף זה שימש אותם להשכרת בתים בדנוור ובהמשך בדאלאס.
כ-40 חברי הכת התגוררו בשלושה בתים.
הכת שמרה על אורח חיים חשאי וכיסתה את חלונות בתיהם.
אפלוויט הצהיר כי הוא מעדיף "איכות על פני כמות" אך דיבר רבות גם על הגדלת הכת ומשיכת מאמינים נוספים אליה.
לעיתים קרובות, אפלוויט ונטלס עשו שינויים דרסטיים פתאומים.
למשל, באחת מהפעמים בהם שהתה הכת בטקסס, סופר לחברי הכת כי צפוי ביקור של חוצנים והשניים הורו להם להמתין בחוץ כל הלילה אך בבוקר למחרת הודיעו כי היה מדובר במבחן.
ככל שהזמן עבר, חברי הכת הפכו נואשים יותר ויותר לאישורו של אפלוויט.
חברי הכת הורשו לבקר למשך זמן קצר והונחו לספר למשפחותיהם שהם לומדים מחשבים במנזר.
חופשות אלו שימשו ליצירת רושם בפני המשפחות שהתלמידים נשארים בקבוצה מרצונם.
ב-1983, נטלס הסירה את אחת מהעיניים בניתוח כתוצאה מסרטן שאובחן מספר שנים קודם לכן, עם זאת הניתוח לא צלח ושנתיים לאחר מכן היא מתה מהמחלה.
אפלוויט סיפר לחברי הכת כי היא "נסעה לשלב הבא" ו"הייתה לה אנרגיה רבה מדי כדי להישאר על כדור הארץ".
עם זאת, אפלוויט החל לסבול שוב מדיכאון וטען כי נטלס מתקשרת איתו.
זמן קצר לאחר מותה, ארגן אפלוויט טקס סמלי בו "התחתן" עם כל חברי הכת, כי להבטיח את אחדותה.
אפלוויט החל להתייחס לנטלס כאל "האב הרוחני" וטען כי היא הייתה בעלת תפקיד רוחני גבוה ממנו.
מלבד זאת, אפלוויט החל להדגיש ולחזק את ההיררכיה בכת.
הוא הסביר כי הכת לא תוכל להמשיך להתקיים לאחר מותו וכי המשך הקשר עמו הוא הדרך היחידה להגיע לישועה.
ככל שהזמן עבר, חברי הכת החלו לקבל יותר ויותר מסרים שמתמקדים בכניעה לסמכותו של אפלוויט.
עם הזמן, אפלוויט החל לשנות את השקפותיו לגבי "ההתעלות".
אם בעבר טען שהכת תעלה פיזית מכדור הארץ ושהמוות יוביל לגלגול נשמות, מותה של נטלס אילץ אותו לשנות את האמונה.
הוא הסביר למאמיניו כי נשמתה של נטלס הגיעה לחללית וקיבלה גוף חדש, וכי הוא ושאר חברי הכת יידרשו לעשות את אותו הדבר בעתיד.
על פי דבריו, השמיים המתוארים בתנ"ך היו למעשה כוכב לכת שעליו שוכנו ישויות מפותחות מאוד.
אפלוויט האמין כי ברגע שחברי הכת יגיעו לרמה הבאה של האבולוציה, הם יוכלו להמשיך את התפתחותם בכוכבי לכת אחרים.
בנוסף, טען כי ישו היה חוצן שהגיע לכדור הארץ, נהרג וקם לתחייה רגע לפני שהועבר לחללית.
לפי השקפתו, ישו היה "השער לגן עדן", אך מצא את האנושות לא מוכנה לעלות כאשר הגיע לראשונה לכדור הארץ.
אפלוויט סיפר לחברי הכת כי הזדמנות להגיע לרמה הבאה של האבולוציה מתרחשת "כל אלפיים שנה", וכי שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה ההזדמנות הראשונה מאז תקופת ישו להגיע לגאולה.
במהלך סוף שנות ה־80 החל אפלוויט להפגין חשדנות גוברת וחשש כי נעשים ניסיונות לפגוע בכת.
אחד מחברי הקבוצה, שהצטרף אליה באמצע שנות ה־80, סיפר כי אפלוויט נמנע בהדרגה מגיוס מאמינים חדשים, מתוך חשש שמסתננים יאיימו על יציבותה וביטחונה של הכת.
הוא אף הביע חשש מפשיטה ממשלתית אפשרית על מקום מגוריהם.
באותה תקופה שיבח אפלוויט את עמידתם של מגני מצדה היהודים בארץ ישראל, שלדבריו הפגינו התנגדות מוחלטת לאימפריה הרומית.
עם הזמן החל אפלוויט להדגיש יותר ויותר רעיונות אפוקליפטיים, וטען כי האנושות במצבה הנוכחי מהווה ניסוי כושל.
לדבריו, רוב בני האדם עברו שטיפת מוח בידי לוציפר, בעוד שחסידיו הצליחו להשתחרר מהשפעה זו.
הוא הצביע במיוחד על קיומה של מיניות כתוצר של השפעת לוציפר, וטען כי ישנם "חוצנים מרושעים", אותם כינה "לוציפריאנים", הפועלים לסכל את משימתו.
בנוסף, טען אפלוויט כי פילוסופים ותאורטיקנים הם במסווה.
בסוף שנות ה־80 שמרה הכת על פרופיל נמוך, ומעטים ידעו כי היא ממשיכה להתקיים.
בשנת 1988 שלחו חברי הכת מסמך המפרט את אמונותיהם למגוון ארגוני ניו אייג'.
המסמכים כללו המלצות לקריאת ספרים, בעיקר כאלה שעסקו בהיסטוריה נוצרית ובאסטרונומיה.
לאורך שנות קיומה של הכת הצטרפו אליה ועזבו אותה כמה מאות אנשים.
בתחילת שנות ה־90 הלך מספר החברים והצטמצם, והוא מנה כ־26 חברים בלבד.
זמן קצר לאחר מכן הוציאו חבריה כ־30,000 דולר על פרסום מודעה בת עמוד שלם בעיתון USA Today, אשר הזהירה מפני אירוע קטסטרופלי הצפוי להשמיד את כדור הארץ.
פרסומת זו, לצד פרסומים נוספים, הובילה לחזרתם של כ־20 מחברי הכת שעזבו בעבר.
בשלב זה חדל אפלוויט להגדיר את חיי תלמידיו באופן קפדני כפי שעשה בעבר, ובילה עמם פחות ופחות זמן.
בתחילת שנות ה־90 פרסם אפלוויט חלק מתאוריותיו באינטרנט, אך הופתע מעוצמת הביקורת שעוררו פרסומיו.
באותה תקופה החל לדבר לראשונה על האפשרות של התאבדות כאמצעי להגיע ל"רמה הבאה".
הוא טען כי יש לנטוש כל היבט "אנושי", ובכלל זה את גוף האדם, כתנאי מוקדם להתעלות.
בשלב זה שונה שם הארגון ל"שער גן עדן".
מיוני עד אוקטובר 1995, הכת התגוררה ביישוב כפרי בניו מקסיקו והם בנו מתחם - שאותו כינו כ"ספינת האדמה" - באמצעות צמיגים ועץ.
בניו מקסיקו רכשו חברי הכת שטח והקימו מתחם שכינו "ספינת האדמה", שנבנה מצמיגים ועץ.
אפלוויט קיווה להקים במקום מנזר, אך הפרויקט התברר כמאתגר במיוחד, בעיקר מכיוון שמצבו הבריאותי של אפלוויט הידרדר, ובשלב מסוים אף חשש כי לקה בסרטן.
מעורבותו המנהיגותית האינטנסיבית של אפלוויט הובילה ככל הנראה לתשישות קשה בשנותיו האחרונות.
החורף הקשה והקור העז תרמו לנטישת התוכנית, ולאחר מכן עברו חברי הכת להתגורר במספר בתים באזור סן דייגו.
הכת החלה להתמקד יותר ויותר בדיכוי התשוקה המינית.
אפלוויט ושבעה מחברי הכת בחרו לעבור סירוס כירורגי.
אפלוויט טען כי המיניות היא אחד הכוחות החזקים ביותר הקושרים את האדם לגופו הפיזי, ובכך מעכבים את יכולתו להתפתח ל"שלב הבא".
בהתאם להשקפתו, הוא לימד כי לישויות הנמצאות ב"שלב הבא של האבולוציה האנושית" אין איברי רבייה.
בנוסף, דרש מחברי הכת לאמץ לבוש ותספורות אחידים, ככל הנראה במטרה לטשטש זהויות אישיות.
באוקטובר 1996 שכרה האחוזה ברנצ'ו סנטה פה בקליפורניה.
בערך באותו זמן, הם למדו על השביט הייל-בופ.
אפלוויט האמינה כעת שנטלס הייתה על סיפונה של ספינת חלל שעוקבת אחרי השביט ושהיא מתכננת להיפגש איתם שם.
הוא אמר לחסידיו שהספינה תעביר אותם ליעד הרצוי ושהממשלה מנסה למנוע מהם לבצע את משימתם.
בסוף מרץ 1997, הכת החלה לבודד את עצמה יותר ויותר מהעולם תוך שהיא מקליטה ומשדרת הצהרות פרידה.
אפלוויט הקליט סרטון זמן קצר לפני מותו, שבו כינה את ההתאבדויות "היציאה הסופית" של הכת והצהיר "אנחנו באמת שונאים את העולם הזה".
חוקרת הדת קתרין וסינגר טוענת שההתאבדות ההמונית החלה ב-22 במרץ.
כדי להרוג את עצמם, שתו חברי הכת מיצי פרי הדר כדי לטהר את עצמם מטומאה בצורה מסורתית.
התאבדותם, שנערכה במשמרות, הורכבה מבליעת פנוברביטאל שהיא תרופה למניעת התקפים, בערבוב עם וודקה, ובנוסף שקיות פלסטיק מהודקות סביב ראשם לגרימת חנק.
היו ברשותם של כל חברי הכת שנרצחו 5 דולרים ברבעי-דולרים.
ההסבר לכך, שבאחד מספריו של מארק טוויין מצוין כי התשלום לרכב על זנבו של שביט הוא 5.75$.
אפלוויט היה אחד מארבעת האחרונים שמתו מבין חברי הכת.
שלושה מחברי הכת עזרו לו להתאבד ואז התאבדו אף הם.
טיפ אנונימי הוביל את מחלקת השריף המקומי לבצע חיפוש באחוזה של הכת, השוטרים מצאו כ-39 גופות ב-26 במרץ כשהגיעו לאחוזה.
זו הייתה ההתאבדות הגדולה ביותר בה היו מעורבים אזרחי ארצות הברית מאז ההתאבדות ההמונית של 913 אמריקאים מכת מקדש העם ב-1978 בג'ונסטאון שבגיאנה.
גופתו של אפלוויט נמצאה יושבת על מיטת חדר השינה הראשי של האחוזה.
בודקים רפואיים קבעו כי חששותיו מסרטן היו מופרכים, אך הוא כן סבל מטרשת עורקים.
הרברט מרשל מקלוהן היה פרופסור לאנגלית וראש המרכז לתרבות וטכנולוגיה באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
מקלוהן נחשב לאחד האבות המייסדים של ענף חקר המדיה, וחוקר של עתיד הטכנולוגיה.
היה תלמידו של הרולד איניס והקדים את אלווין טופלר, את ניקולס נגרופונטה ואת ריי קורצוויל.
וודי אלן שילב את מקלוהן ב"סצנת התור" המשעשעת בסרטו הרומן שלי עם אנני מ-(1977).
מקלוהן נולד ביולי 1911 בעיר אדמונטון שבמחוז אלברטה שבקנדה.
אביו, הרברט ארנסט מקלוהן, היה בעל עסק לנדל"ן, ואמו, אלזה נעומי מקלוהן, הייתה מורה בבית הספר.
היה לו אח בשם מוריס שהיה צעיר ממנו בשנתיים.
ב-1914 התמוטטו עסקי הנדל"ן של אביו, וב-1915 האב החליט להתגייס לצבא הקנדי.
שירותו הצבאי לא נמשך זמן רב: הוא שוחרר כעבור שנה מסיבות רפואיות, והמשפחה עברה לוויניפג שבמחוז מניטובה.
בשנת 1928 החל מקלוהן ללמוד באוניברסיטת מניטובה בחוג ללימודי אנגלית.
הוא השלים את התואר הראשון והשני במוסד זה, אך כאשר ביקש להירשם לאוניברסיטת קיימברידג' ללימודי דוקטורט באמצע שנות ה-30, סירבה האוניברסיטה להכיר בלימודיו הקודמים, והוא נאלץ להשלים את התארים מחדש, כשלזכותו נזקפה רק שנת לימודים אחת.
בקיימברידג' למד מקלוהן אצל מייסדי אסכולת הביקורת החדשה בספרות, פרנק ריימונד ליוויס ואיוור ארמסטרונג ריצ'רדס.
עבודת הדוקטורט שלו, אותה הגיש בשנת 1942 עסקה בתומאס נאש, משורר ורטוריקן אנגלי מהמאה ה-16. עקב קרבות מלחמת העולם השנייה, לא נדרש מקלוהן להגיע לבריטניה על מנת להגן על עבודתו בעל פה, והוא קיבל את הדוקטורט על סמך העבודה הכתובה בלבד.
אמו הייתה בפטיסטית ואביו מתודיסט, אך בשנת 1937 המיר מקלוהן את דתו לנצרות קתולית.
הוא נותר קתולי אדוק לאורך הקריירה שלו, ויש הטוענים שלדתו היה תפקיד חשוב במחקריו בפילוסופיה.
בשנת 1946 התמנה למרצה באוניברסיטת טורונטו.
מקלוהן נודע כמי שטבע את הביטויים "המדיום הוא המסר" (כותרת ספרו שלהלן היא משחק מילים על הביטוי) ו"הכפר הגלובלי".
"המדיום הוא המסר" הוא משפט שמציין שהשינויים בחברה מתרחשים בעקבות שינויים במדיום.
המדיום הוא הדומיננטי, הוא שקובע את אופי החברה ולא תוכן המסר, כפי שהיה נהוג לחשוב.
הטכנולוגיה משפיעה על חיי האדם ועל אופן תפיסתו את העולם.
מקלוהן הפך לאישיות בתרבות הפופ בשנות ה-60 של המאה העשרים עם פרסום "להבין את המדיה: שלוחות האדם" (1964) ו-The Medium is the Message: An Inventory of Effects (עם המעצב קוונטין פיורה, 1967).
מקלוהן מחלק את אמצעי התקשורת לשני סוגים:
מדיום קר - אמצעי תקשורת הפונים לכמה חושים בו זמנית, קיימת חלוקה ביניהם וכל חוש מקבל תשומת לב חלקית.
לדוגמה: הטלוויזיה הפונה לכמה חושים בו זמנית.
מדיום חם - אמצעי תקשורת הפונים לחוש אחד בלבד בחדות מלאה כאשר שאר החושים הם משניים.
לדוגמה: קריאה בעיתון המפעילה חוש אחד - ראייה, האזנה לרדיו המפעילה חוש אחד - שמיעה וכדומה.
מקלוהן טען שכל מדיום הוא הרחבה של החושים, המשפיעה על הפרט ועל החברה בדרכים שונות ומרחיקות לכת, וסיווג אמצעי תקשורת ל"חמים" - אמצעים שמעסיקים את החושים באינטנסיביות ובבלעדיות, כגון דפוס, רדיו וקולנוע, ומנגד "קרים" - אמצעים בעלי עוצמה או נחישות פחותה, הדורשים יותר אינטראקציה מצד הצופה, כגון הטלפון והטלוויזיה.
למרות שחלק מקביעותיו ומהתאוריות שלו נחשבו לעיתים בלתי מובנות, המסר המרכזי של מקלוהן - שכדי להבין את העולם כיום צריך לחקור את השפעות המדיה - נותר נכון מתמיד בעידן האלקטרוני.
הביטוי "הכפר הגלובלי" נטבע על ידי מקלוהן ב-1959, ומופיע בספרו מ-1962 The Gutenberg Galaxy, מחקרו על ההשפעות הפסיכולוגיות והקוגניטיביות של הדפוס.
לפי בנו אריק, מקור הביטוי עשוי להיות ספרו של ג'יימס ג'ויס "פיניגנז וייק", ממנו הרבה מקלוהן לצטט, או ספרו של פרסי וינדהאם לואיס (Wyndham Lewis) "אמריקה והאדם הקוסמטי".
התזות המרכזיות של מקלוהן הן:
העולם המכני-תעשייתי-מודרני היה עולם של התרחבות משום שהוא הרחיב את גופנו [המכונית למשל היא שלוחה מרחיבה (אקסטנציה) של הרגל].
לעומת זאת העולם האלקטרוני הוא עולם של התכווצות, משום שהמחשב הוא הרחבה של המוח והחברתיות שלנו.
לכן העולם הופך להיות כפר גלובלי.
העולם האלקטרוני מחבר בין מוחות כמו שהדיבור בעל פה מחבר את בני השבט הפרימיטיבי, ובניגוד לכתב ולדפוס המפרידים בין אינדיבידואלים ויוצרים את האובייקטיביות המודרנית ואת האינדיבידואל המודרני.
התרבות האוראלית והתרבות האלקטרונית יוצרות הדהוד הממזג תודעות.
בעוד שהכתב והדפוס מפרידים תודעות.
מושגי היסוד של כל ציוויליזציה הם שיקוף של אמצעי התקשורת שלה.
האדם מהחברה האוראלית מאמין במאגיה, האדם מחברת הכתב מאמין בדת, האדם מחברת הדפוס מאמין במדע.
כשמופיעה טכנולוגיה חדשה אנו מרגישים בהתחלה כאילו השתילו לנו איבר חדש בגוף וכאילו האיבר הזה מנטרל איבר קודם שהיה קיים בנו.
לכן נרקיס ונרקוזה באים מאותו שורש.
מהפכות טכנולוגיות לא מתקדמות כמו צבא סדיר, אלא הן זוחלות כמו צבא גרילה וברגע הבלתי צפוי ביותר הן מזנקות מן המארב.
יש החושבים כי "להבין את המדיה" הוא הספר החשוב ביותר שנכתב אי פעם על התקשורת.
מקלוהן נפטר ב-1980 משבץ מוחי שהותיר אותו ללא כושר דיבור בשנת חייו האחרונה.
מרשם המקרקעין הוא מערכת בה מתועדות זכויות או פעולות משפטיות, הנוגעות לזהות בעלי זכויות הקניין במקרקעין באזור מסוים.
מקרקעין הם אחד מסוגי הרכוש החשובים ביותר, כאשר מרבית פעולות האדם (מגורים, עסקים, חקלאות וכן הלאה) מתבצעות על גבי מקרקעין כלשהם.
נוסף על כך, מקרקעין נוטים להיות יקרים יחסית (פעמים רבות, רכישת מקרקעין היא העסקה הגדולה ביותר שאדם יבצע בחייו) וקיימת נטייה להחזיק בהם למשך פרקי זמן ארוכים יחסית (בהשוואה למיטלטלין ולזכויות מסוימות, כגון ניירות ערך סחירים).
לפיכך, ישנה חשיבות מכרעת לרישום הזכויות בהם, באופן כזה שהרישום יהיה מהימן ויבטיח במידה הרבה ביותר את זכויותיהם הקנייניות של בעלי הזכויות במקרקעין.
ככלל, זכויות קנייניות במקרקעין הן נצחיות ומעת רישומן, הן ממשיכות להתקיים ללא הגבלת זמן.
הזכות אמורה להשתנות או לחדול מלהתקיים רק אם בעליה הסכים להעבירה, לשנותה או לבטלה.
קיימות מגוון שיטות לרישום מקרקעין, ביניהן מרשם פרטי, מרשם שטרות ומרשם זכויות.
בשיטת מרשם השטרות, מרשם המקרקעין שואף לתעד את שרשרת הפעולות וההעברות שנעשו לגבי מקרקעין מסוימים.
השיטה המודרנית יותר היא שיטת מרשם הזכויות, במסגרתה מרשם המקרקעין מתעד את הזכויות עצמן ומספק הכרעה חותכת בדבר זהות בעלי הזכויות.
בישראל, הגוף המנהל את מרשם המקרקעין הוא הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין במשרד המשפטים, המכונה "טאבו".
דוגמה מוקדמת לפרויקט דמוי מרשם מקרקעין ניתן למצוא בספר יום הדין (Domesday Book), שנערך באנגליה בשנת 1086 בהוראת המלך ויליאם הראשון.
אזכור לפרויקט רישום מקרקעין מסוג זה ניתן למצוא גם בתנ"ך כאשר הנביא ירמיהו מדבר על ספר "המקנה", "ספר החתום" ו"ספר הגלוי" שמאגד תחתיו את כל נכסי המדינה.
אליהו-משה גנחובסקי התייחס לאזכור זה בעת דיוני הכנסת על חוק נכסי המדינה.
במסגרת המשפט המקובל, בימי הביניים ומספר מאות לאחריהם, לא התקיים רישום מרכזי של בעלות בנכסי מקרקעין.
כל בעל מקרקעין נדרש להחזיק את אישורי הרכישה (שטרות) המצביעים על כל שרשרת הבעלות על הקרקע, מאז נקודת הזמן הראשונה בה הקרקע הוקצתה לבעלים הראשונים.
אוסף אישורי הרכישה, אם אכן הצביע על כך שהבעלים הנחזה הוא הבעלים החוקי, נקרא "good root of title".
במקרה כזה, אדם היה יכול לרכוש את המקרקעין מהבעלים הנוכחי ולהיות בטוח במידה גבוהה יחסית, אך לא בוודאות, שלא יופיע צד שלישי הטוען שהמקרקעין שייכים לו.
זו היא שיטה של מרשם פרטי.
המרשם הפרטי יכול היה לכלול עשרות מסמכים ואחזקתו הטילה קושי ניכר על בעלים פרטיים.
בנוסף, אירעו מקרי רמאות בהם אנשים מכרו קרקעות לשני אנשים שונים.
בארצות המשפט הקונטיננטלי התנהלה שיטה דומה.
בעקבות הבעיות האמורות, התפתחה בהדרגה שיטה של רישום מרכזי של הזכויות במקרקעין, במרשם מקרקעין המנוהל על ידי גוף שלטוני.
מרשם זה התנהל בשיטה של מרשם שטרות (deeds registration), במסגרתה שטרי הקניין נדרשו להיות מוגשים לרישום במרשם המקרקעין.
עם זאת, השיטה לא העניקה ודאות מוחלטת למי שהסתמך על המרשם.
ראשית, לא תמיד סיפק המרשם "שורה תחתונה" ברורה באשר לזהות בעלי הזכויות במקרקעין; המרשם היה רק רשימה של פעולות ושטרות, שלעיתים אף לא נוהלה לפי מיקום המקרקעין, אלא בסדר כרונולוגי.
שנית, במקרים רבים שטרות לא הוגשו לרישום.
שלישית, לא ניתן תיאור מדויק של המקרקעין, במרשם או בשטרות עצמם; במקום זאת, המקרקעין תוארו לפי עצמים פיזיים שבגבולותיהם (עץ, דרך וכדומה) או לפי שמות השכנים – נתונים שנטו להשתנות במרוצת הזמן.
באמצע המאה ה-19 הונהגה בדרום אוסטרליה שיטת מרשם חדשה המכונה שיטת טורנס.
זו היא שיטה של מרשם זכויות (title registration).
שיטה זו הונהגה בארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
בשיטת טורנס, המדינה ממפה את המקרקעין, מחלקת אותם לגושים וחלקות בשיטה הנקראת קדסטר ומנהלת רישום של הזכויות בכל חלקה.
רישום הזכויות נעשה לאחר תהליך של הסדר זכויות במקרקעין, במהלכו מופקת "שורה תחתונה" קניינית בדבר זהות בעלי הזכויות, משרשרת ההעברות והשטרות ההיסטורית.
בעלי זכויות אלו הם הנרשמים במרשם הזכויות.
הרישום הוא של הזכויות עצמן ולא של שטרות או פעולות.
מעיון במרשם המקרקעין, ניתן להסיק מסקנה ברורה וחותכת לגבי בעלי הזכויות.
רק זכות שנרשמה במרשם המקרקעין היא זכות קניינית תקפה.
שיטה זו הופכת את מרשם המקרקעין לזירה שבה עובר הקניין מיד ליד.
רק מועד הרישום במרשם המקרקעין (לא מועד כריתת החוזה או חתימת שטר הקניין) הוא המועד בו מתבצעת העסקה ובו מועברת הזכות במקרקעין.
אם לא התבצע רישום, לא הועברה כל זכות.
תפיסה זו מייתרת את חקירת ההיסטוריה וממקדת את העברת הזכויות בתוכן הרשום.
מידע שאינו מופיע במרשם מאבד את הרלוונטיות שלו.
שיטה זו מייעלת מאוד את חיי המסחר השוטפים והופכת אותם לנוחים יותר, במיוחד כאשר היא משולבת עם הסדר משפטי של תקנת השוק.
לפי כללי תקנת השוק בישראל, מי שרכש זכות במקרקעין בתמורה ובהסתמכות בתום לב על מרשם הזכויות, יקבל לידיו זכות קניינית תקפה גם אם היה פגם בשרשרת ההעברות הקודמות (לדוגמה, אם מי שמכר לו את המקרקעין נרשם כבעליהם בתרמית).
רישום זכויות במקרקעין בישראל נערך בשלושה פנקסים: פנקס הזכויות, פנקס הבתים המשותפים ופנקס השטרות.
בפנקס הראשון רשומים מקרקעין שעברו תהליך של הסדר לפי שיטת טורנס.
בפנקס השני רשומים המקרקעין, הן מוסדרים והן לא מוסדרים, בהם נרשם בית משותף.
בפנקס השלישי רשומים מקרקעין שלא עברו את תהליך ההסדר.
רישומים בפנקסי המקרקעין מתבצעים על בסיס שטר.
כל מסמך, שעל יסודו נרשמת פעולה או שינוי אחר בתוכן הפנקס, נרשם כשטר ומקבל מספר שטר.
הן שטרות במובנם הקלאסי (שטר מכר, שטר משכנתה וכדומה) והן מסמכים אחרים (כגון צו רישום בית משותף) הם בגדר שטר לעניין זה.
בנסח הטאבו ניתן לראות את מספר השטר שעל פיו בוצע הרישום.
מידע זה שימושי, בין היתר, במקרה שנדרש להזמין את השטר המקורי מלשכת רישום המקרקעין על מנת לעיין בו.
פנקס הזכויות הוא הפנקס בו מופיעות החלקות שעברו את תהליך ההסדר ואינן רשומות כבית משותף (פועל יוצא, הן אינן רשומות באחד משני הפנקסים האחרים).
מרבית שטח המקרקעין בישראל רשום בפנקס הזכויות.
בפנקס הזכויות מתנהל הרישום לפי חלוקה לגוש וחלקה.
"חלקה" היא יחידה רצופה של מקרקעין, בתוך גוש, שהיא היחידה הבסיסית לגביה מתקיימות זכויות קניין.
לגבי כל חלקה מתקיימת לפחות זכות קניין אחת – זכות הבעלות.
הווה אומר, לכל חלקה יש בעלים, לצד זכויות נוספות שעשויות (אך לא חייבות) להתקיים בה, כגון חכירה, משכנתה וזיקת הנאה.
אם באופן כלשהו, נוצר מצב בו אין בעלים למקרקעין מסוימים, המדינה נעשית הבעלים של אותם מקרקעין.
הרישום הראשון בפנקס הזכויות מתבצע לאחר השלמת תהליך הסדר הזכויות במקרקעין ונרשמים בו הבעלים הראשונים של היחידה הרישומית החדשה – החלקה.
בית משותף הוא "בית שיש בו שתי דירות או יותר והוא נרשם בפנקס הבתים המשותפים".
בפנקס הבתים המשותפים, מתווספת לגוש ולחלקה רמת רישום שלישית – תת-החלקה.
כל דירה רשומה כתת-חלקה והיא מהווה יחידה רישומית נפרדת ונושא לזכויות קניין נפרדות מהדירות האחרות.
ברוב המקרים, בית משותף רשום על חלקה אחת ואותה חלקה (הכוללת את הרכוש המשותף ואת תתי החלקות שהן דירות) מהווה את הבית המשותף.
לעיתים רחוקות יותר, בתים משותפים נרשמים על מספר חלקות בו זמנית.
במקרה כזה, הרישום במרשם המקרקעין מתנהל לגבי כל החלקות יחדיו; נסחי הטאבו המרוכזים של כל אחת מהחלקות יהיו זהים האחד למשנהו.
מקרקעין הנרשמים בפנקס הבתים המשותפים יכולים להיות מקרקעין מוסדרים או לא מוסדרים.
לרוב, המקרקעין הם מוסדרים והיו רשומים בפנקס הזכויות לפני רישומם כבית משותף.
פנקס השטרות הוא הפנקס בו מתנהל רישומם של מקרקעין לא מוסדרים – מקרקעין רשומים שלא עברו תהליך של הסדר זכויות לפי שיטת טורנס – שאינם רשומים כבית משותף.
נכון ל-2015, המקרקעין הלא מוסדרים משתרעים על כ-4% משטח המדינה.
בפנקס השטרות מתנהל הרישום לפי חלוקה לגוש שומה וחלקה או לפי חלוקה לספר ודף.
הפנקס מבוסס על שיטת מרשם השטרות.
למרות אופיו ההיסטורי של מרשם השטרות, נסח טאבו המופק מפנקס השטרות אינו מציג את רשימת השטרות והפעולות שבוצעו במקרקעין, אלא דומה לנסח המופק מפנקס הזכויות, בכך שהוא מציג מעין "מסקנה סופית" בדבר זהות בעלי הזכויות במקרקעין.
עם זאת, החוק קובע כי הרישום לגבי מקרקעין לא מוסדרים הוא רק ראיה לכאורה לתוכנו (בניגוד לרישום לגבי מקרקעין מוסדרים, שהוא ראיה חותכת).
נסח טאבו או העתק רישום מפנקס המקרקעין הוא מסמך, מאושר על ידי לשכת רישום מקרקעין, הכולל את הנתונים המופיעים במרשם המקרקעין לגבי יחידה רישומית מסוימת.
כיום, זו הדרך העיקרית בה המשתמשים במרשם המקרקעין בישראל מעיינים במידע הכלול במרשם.
בעקבות מחשוב רישומי המקרקעין בישראל, ניתן כיום להוציא, באמצעות האינטרנט, נסחי טאבו של רוב ככל המקרקעין בישראל.
הנגישות הגבוהה של נסחי הטאבו תורמת לקיום חיי מסחר נוחים ותקינים בתחום המקרקעין.
הפקת נסח טאבו באמצעות האינטרנט מחייבת תשלום.
נסח הטאבו מופק כקובץ PDF וחתום בחתימה דיגיטלית לאימות זהות יוצר הקובץ (אגף רישום והסדר מקרקעין במשרד המשפטים).
ניתן לחפש נסח טאבו לפי גוש וחלקה (ותת-חלקה למקרקעין הרשומים כבתים משותפים) או חיפוש לפי ספר ודף למקרקעין לא מוסדרים.
קיימים שלושה סוגים של נסח טאבו:
נסח טאבו רגיל (מלא) – נסח הטאבו הרגיל, המציג את המידע העדכני בקשר למקרקעין מסוימים.
נסח טאבו היסטורי – נסח טאבו הכולל, נוסף על המידע העדכני בקשר למקרקעין מסוימים, גם רשומות מבוטלות (מידע שנמחק במרוצת הזמן).
לדוגמה, כאשר מקרקעין נמכרים מבעלים אחד לאחר, הבעלים הראשון נמחק מנסח הטאבו הרגיל והמידע לגביו אינו מופיע עוד.
אולם, בנסח ההיסטורי, ניתן לראות גם את הרישום שהתקיים בעבר, של הבעלים הראשון, לצד נתונים הנוגעים לאופן מחיקת זכותו (תאריך הביטול ומספר השטר המבטל).
נסח היסטורי הוא כלי שימושי לבדיקת העברות שבוצעו בעבר במקרקעין.
נסח טאבו מרוכז – נוגע לבתים משותפים בלבד.
שליפת נסח (רגיל) של יחידה רישומית בבית משותף דורשת הזנת שלושה נתונים: גוש, חלקה ותת חלקה.
אולם, לעיתים קרובות, מבקש הנסח אינו יודע עדיין את מספר תת-החלקה בה הוא מעוניין, או שנדרש מידע הנוגע לכל תתי החלקות בבית המשותף.
במקרה כזה, ניתן לעשות שימוש בנסח מרוכז.
שליפת נסח מרוכז דורשת רק את מספרי הגוש והחלקה.
הנסח המרוכז כולל מידע מקוצר (לא מלא) לגבי כל אחת מתתי החלקות.
במידע מקוצר זה נכללים, בין היתר, שמות הבעלים, שמות בעלי זכויות והערות נוספות (כגון משכנתה והערת אזהרה), שטח תת-החלקה והקומה בה היא נמצאת (אם נתון זה נרשם).
כמו כן, הנסח המרוכז כולל מידע בדבר הרכוש המשותף בבית המשותף.
כל אחד מסוגי הנסחים, פרט לנסח מרוכז, רלוונטי למקרקעין הרשומים בכל שלושת הפנקסים – הזכויות, הבתים המשותפים והשטרות.
פרטי רישום נפוצים במרשם המקרקעין
בדין הישראלי, מוכרות חמש זכויות במקרקעין: בעלות, שכירות, משכנתה, זיקת הנאה וזכות קדימה.
במרשם המקרקעין נרשמות זכויות אלו, לצד רישומים אחרים, בעיקר של הערות שונות.
בעלות, שהיא "הזכות להחזיק במקרקעין, להשתמש בהם ולעשות בהם כל דבר וכל עסקה בכפוף להגבלות לפי דין או לפי הסכם", היא הזכות החשובה והמרכזית ביותר במקרקעין.
לכל יחידה רישומית יש בעלים.
לעיתים קרובות, עשויה להידרש הסכמה של הבעלים לעסקאות המבוצעות במקרקעין, גם כאשר העסקאות אינן מערבות את הבעלים עצמם (לדוגמה, עסקה של העברת זכות חכירה מחוכר אחד לאחר).
שכירות היא "זכות שהוקנתה בתמורה להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם שלא לצמיתות", חכירה היא "שכירות לתקופה שלמעלה מחמש שנים" ואילו חכירה לדורות היא "שכירות לתקופה שלמעלה מעשרים וחמש שנים".
בישראל, חכירה לדורות היא זכות נפוצה ביותר, שכן למעלה מ-90% משטח המקרקעין במדינה הם בבעלות מדינת ישראל, רשות הפיתוח או קרן קיימת לישראל ובדרך כלל, הקניית הזכויות שגופים אלו העניקו במקרקעין שבבעלותם, לאנשים פרטיים, נעשתה על דרך של החכרה לדורות.
בנוסף, קיימים מקרים רבים של מקרקעין בבעלות פרטית, שבעליהם שמרו בידיהם את הבעלות ובחרו להחכיר לדורות את המקרקעין, לדיירים או למחזיקים אחרים בהם.
משכנתה היא מישכון של מקרקעין.
המשכנתה יכולה להירשם על זכות הבעלות, החכירה או זכות אחרת שבמקרקעין.
בישראל, משכנתאות הן נפוצות ביותר, בפרט כאלו הניתנות להבטחת הלוואה שהוענקה לשם רכישת המקרקעין הממושכנים עצמם.
פועלן העיקרי של הערות הוא יצירת הגבלות או "מעצורים" על רישום זכויות במרשם המקרקעין, מטעמים שונים.
עם זאת, מגוון ההערות הוא רחב ויש גם כאלו שתכליתן שונה (למשל, ליידע בדבר עניין מסוים הנוגע למקרקעין ובפרט לאופן השימוש בהם, גם אם אינו משפיע על אופן העברת הזכויות בהם).
הערת אזהרה – הערה הנרשמת במרשם המקרקעין, שתכליתה העיקרית היא מניעת עסקאות נוגדות (התחייבות להעברת אותה זכות, יותר מפעם אחת, לאנשים שונים).
רישום הערת אזהרה מצריך קיומה של התחייבות בכתב, מצד בעל זכות במקרקעין, לעשות בהם עסקה או להימנע מלעשותה.
ניתן לרשום הערת אזהרה גם על זכותו של זכאי לפי הערת אזהרה.
כל עוד רשומה הערת אזהרה, "לא תירשם עסקה הסותרת את תוכן ההערה, אלא בהסכמת הזכאי או לפי צו בית המשפט".
ככלל, הערת אזהרה אמורה להוביל לרישום מלא של זכות הזכאי לפיה (רישום של זכות בעלות, חכירה, משכנתה וכן הלאה).
הערה על צורך בהסכמה – ביצוע עסקה במקרקעין עשוי להיות מותנה בהסכמתו של צד שלישי כלשהו.
הצורך בהסכמה יכול לנבוע מחיקוק, מצו של בית משפט או מהתחייבות בכתב של בעל הזכות במקרקעין.
במקרה כזה, על פי בקשת הצד השלישי, ניתן לרשום במרשם המקרקעין הערה על הצורך בהסכמה.
רשם המקרקעין לא ירשום עסקה שההערה חלה עליה, אלא אם הוצגה לפניו הסכמת הצד השלישי.
הערה על הגבלת כשרות – כשרות משפטית נדרשת על מנת לבצע פעולות משפטיות, בכללן פעולות במקרקעין.
כאשר כשרותו המשפטית של בעל זכות במקרקעין נשללה או הוגבלה, הרי לפי בקשת צד מעוניין או היועץ המשפטי לממשלה, רשם המקרקעין נדרש לרשום הערה על כך.
הערה על צו של בית משפט או רשות שיפוטית אחרת – כל בית משפט יכול, "בכל הליך שלפניו בעניין זכות במקרקעין, להורות על רישום הערה כפי שיקבע".
גם החלטות של רשויות שיפוטיות אחרות, כגון לשכת ההוצאה לפועל, עשויות להירשם במרשם המקרקעין, למשל במקרה של עיקול.
הערה בדבר אתר עתיקות – מנהל רשות העתיקות רשאי להכריז כי מקום פלוני הוא אתר עתיקות; נדרש כי הכרזה זו תפורסם ברשומות (בילקוט הפרסומים) וכן כי תירשם עליה הערה בפנקסי המקרקעין.
הערה על הסכם שיתוף – כאשר למקרקעין מסוימים יש מספר בעלים, הם יכולים לערוך ביניהם הסכם שיתוף, המסדיר היבטים שונים של היחסים בין השותפים ושל זכויותיהם הקנייניות.
כל עוד הסכם השיתוף לא נרשם במרשם המקרקעין, כוחו יפה רק בין הצדדים המקוריים לו.
אולם, משנרשם ההסכם במרשם המקרקעין, כוחו יפה גם כלפי כל אדם שנעשה שותף במקרקעין לאחר רישומו וכלפי כל אדם אחר.
בנסח הטאבו, ניתן לראות הערה על עצם קיומו של הסכם השיתוף, שלעיתים מלווה בפרטים כלשהם אודות תוכנו.
כדי לעיין בהסכם השיתוף במלואו, יש צורך להזמין את תיק הרישום שלו מלשכת רישום המקרקעין.
חלק מנתוני המרשם שגוי או מטעה והוא אינו מתיימר לשקף את מלוא הזכויות שבמקרקעין שכן הוא מוגבל, לרשום עסקאות בזכויות קניין מסוימות.
להלן מספר מגבלות וקשיים בולטים של המרשם:
שיטת המדידה של השטח הרשום של יחידות בבית משותף ובכלל זה שטחי דירות השתנה מספר פעמים בעבר, אינו תואם את שיטת המדידה המקובלת ומוטה כלפי מטה.
השטח השגוי מביא לבלבול הציבור ולהטיה של מערכת כרמ"ן.
שינויים בזכויות קניין פרי החוק לא נרשמים - שינויים עקב ירושה, התיישנות, בנייה במקרקעי הזולת, זכות קדימה בין בני זוג או יורשים.
המרשם לא משקף זכויות שאינן קנייניות כגון דייר מוגן ששווי זכויותיו גבוה.
המרשם אינו משקף זכויות קנייניות הפטורות מרישום – לדוגמה: שכירות עד 5 שנים.
המרשם דו־ממדי - כולל נתונים רק על שטח הקרקע וגבולותיה, ולא מה מצוי עליה (חריג – רישום בתים משותפים).
המרשם מאפשר רישום של הערות מסוימות מעטות בלבד (כגון הערות בדבר עתיקות) אך אינו מאפשר רישום של הערות חשובות אחרות שלציבור ולרשויות השונות עניין ברישומן (כגון צווי הריסה או קיומו של מבנה הבנוי בשיטת פל קל).
המרשם אינו מאפשר רישום של קואורדינטות של החלקות על אף היתרונות המעשיים לציבור ולרשויות מרישומן.
מרשל דייוויד סהלינס היה אנתרופולוג יהודי-אמריקאי.
סהלינס סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטת מישיגן, שם למד אצל לזלי ווייט.
את הדוקטורט קיבל באוניברסיטת קולומביה, ב-1954, שם הושפע מקארל פולאני וג'וליאן סטיוארד.
הוא חזר ללמד באוניברסיטת מישיגן ובשנות ה-60 החל להיות פעיל בפוליטיקה ומחה נגד מלחמת וייטנאם.
בסוף שנות ה-60 שהה שנתיים בפאריס, שם נחשף לאינטלקטואליזם הצרפתי (בייחוד ללוי-שטראוס) ולמהומות הסטודנטים של מאי 1968. ב-1973 עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הוא כיהן כפרופסור לאנתרופולוגיה.
עבודתו של סהלינס הראתה בעיקר את יכולתה העצומה של התרבות לעצב את תפיסת המציאות והפרקטיקות של בני האדם.
בייחוד ביקש להראות את כוחה של התרבות להניע בני אדם שלא דרך הביולוגיה.
עבודתו המוקדמת התרכזה בפיתוח רעיון "האדם הכלכלי הרציונלי", והראתה שמערכת כלכלית מסתגלת לנסיבות מיוחדות באופנים תרבותיים מסוימים.
לאחר פרסום הספר "Culture and Practical Reason" ב-1976 עבר להתרכז בקשר שבין היסטוריה לאנתרופולוגיה ובדרכים שבהן תרבויות שונות מבינות את ההיסטוריה.
מחקריו התרכזו בתרבויות האוקיינוס השקט, ובייחוד בתרבויות של איי פיג'י והוואי.
בספרו "Evolution and Culture", שראה אור ב-1960, עסק סהלינס באבולוציה תרבותית ובנאו-אבוציונליזם.
הוא חילק את האבולוציה של החברות השונות ל"כלליות" ו"מסוימות".
אבולוציה כללית היא הנטייה של המערכות התרבותיות והחברתיות להגביר את מורכבותן, את רמת הארגון שלהן ואת הסתגלותן לסביבה.
ואולם מאחר שתרבויות אינן מבודדות, יש השפעות גומלין ופעפוע (דיפוזיה) של התכונות שלהן (למשל, המצאות טכנולוגיות).
זה מוביל את התרבויות לפתח דרכים שונות (אבולוציה מסוימת), מפני שהן נחשפות ליסודות תרבותיים שונים בכל מיני צירופים ובשלב אבולוציוני שונה.
הפולמוס ההיסטוריוגרפי על מותו של ג'יימס קוק
בסוף שנות ה-90 השתתף סהלינס בעימות חריף ומתוקשר עם גנאנאת אובייסקר על נסיבות מותו של קפטן ג'יימס קוק באיי הוואי, ב-1779. סהלינס ואחרים טענו שבתחילה חשבו הילידים שקוק הוא האל לונו, משום שהופיע בזמן הנכון מבחינת המחזור הפולחני.
כששב לאי בפעם השנייה לא תאם העיתוי את האמונות המסורתיות.
אובייסקר עורר פולמוס כשטען שהטיעון הזה הוא "שטות אימפריאליסטית".
לדעתו הבינו תושבי הוואי היטב שהקפטן האנגלי איננו אל.
הוא סבור שאפשר לנמק את התנהגותם בטעמים רציונליים ולראות בה תגובה על האופן שבו נהג בהם קוק עצמו.
בבסיסו של העימות עמדה השאלה איך יש להבין את ההיגיון של הילידים.
אובייסקר טען שההיגיון של הילידים הוא אותו היגיון עצמו של בני המערב וחשש שטענה הפוכה תתייג אותם כבני אדם לא רציונליים או חסרי תרבות.
סהלינס, לעומתו, טען שתרבות הילידים הייתה שונה אך שווה לתרבות המערבית.
סהלינס נפטר ב-5 באפריל 2021.
מרשם אוכלוסין היא מערכת שבה הממשלה רושמת את האירועים החיוניים (לידות, נישואים, פטירות וכדומה) של אזרחיה ותושביה.
בישראל מרשם האוכלוסין הוא יחידת סמך של משרד הפנים: רשות האוכלוסין וההגירה, הפועלת (בין היתר) מכוח חוק מרשם האוכלוסין תשכ"ה-1965.
המרשם בישראל הונהג על ידי המנדט הבריטי והוא מתבסס על מרשם דומה המצוי בבריטניה כמו גם במדינות אחרות בעולם.
הפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם (ברובם) בתעודת הזהות.
למעשה, תעודת הזהות אינה אלא מסמך המציין פרטים מתוך מרשם האוכלוסין.
מטרת המרשם לרשום את פרטי המידע הנוגעים לתושבי המדינה.
הפרטים הרשומים בו (בהתאם לסעיף 2 לחוק) הם:
המצב האישי/משפחתי (רווק, נשוי, גרוש או אלמן);
שמות הילדים, תאריכי לידתם ומינם;
אזרחות או אזרחויות, בין נוכחיות ובין אלה שקדמו;
התאריך שבו נהיה לתושב ישראל.
חלק מפרטי המרשם מהווים גם ראיה לנכונותם, ולפיכך רשויות המדינה וגורמים אחרים רשאים להסתמך על האמור בהם (סעיף 3 לחוק).
לעומת זאת רישום הלאום, המצב האישי ושם בן-הזוג (מנישואים), הוא פורמלי ואינו מייצג בהכרח הגדרות שונות של לאומיות ואת זהות בן הזוג בפועל.
בנוסף להיותו מקור מידע על הפרט, מרשם התושבים משמש גם לצרכים דמוגרפיים.
מספר רב של פסקי דין דנו בשאלת סמכויות פקיד הרישום.
פרק ג' לחוק קובע כי פקיד הרישום רשאי לדרוש ממי שמסר הודעה על פרטי רישום למסור לפקיד כל ידיעה או מסמך שברשותו הנוגעים לפרטי הרישום (סעיף 19(1)).
עותק מלא של מאגר הנתונים נגנב בשנת 2006 והופץ באינטרנט.
על פי החשד, גנבת הנתונים נעשתה על ידי עובד קבלן של משרד העבודה והרווחה.
הנתונים הגנובים הופצו יחד עם תוכנה בשם "אגרון" לעיון בהם, וזו שימשה לשלל מטרות שיש בהן פגיעה בפרטיות וייתכן גם בביטחון האישי.
גונב המאגר ומפיץ המאגר נדונו למאסר.
בהתאם לחוק הבחירות לכנסת, פנקס הבוחרים, שהוא רשימת כל בעלי זכות הבחירה בבחירות לכנסת, נגזר מתוך מרשם האוכלוסין.
קביעת הקלפי שבה יצביע כל אדם נעשית אף היא לפי כתובתו במרשם האוכלוסין.
בפנקס הבוחרים נרשם שם המשפחה של כל בעל זכות בחירה, שמו הפרטי, שם אביו או אמו, שנת לידתו, מענו ומספר הזהות שלו.
טיפול דומה, ביחס לבחירות לרשויות המקומיות נעשה בהתאם לחוק הרשויות המקומיות (בחירות).
לקראת הבחירות מקבלת כל מפלגה את פנקס הבוחרים, לשם יצירת קשר עם ציבור הבוחרים.
המרשם בממלכה המאוחדת הונהג בשנת 1837 ונגע לרשום פרטי כל תושבי אנגליה וויילס.
בממלכה המאוחדת יש לרשום לידות תוך 42 ימים, ומוות תוך 5 ימים, טקסי נישואים נרשמים מיד לאחר הטקס.
בסקוטלנד הונהג המרשם ב-1 בינואר 1855 ובו נרשמים פרטים נוספים שאינם נרשמים בבריטניה.
במדינות ארצות הברית, מרשם האוכלוסין מנוהל בנפרד על ידי כל מדינה ומדינה, ובמישור הפדרלי פועלת לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
במדינות השונות קיימים משרדי הסטטיסטיקה החשובה , המחזיקים את תעודות הלידה, תעודות הפטירה ותעודות הנישואים.
תעודות אחרות בעלות חשיבות (כגון תעודות שינוי שם או גירושין מוחזקים לרוב במשרדי פקידות בתי המשפט ) בכל מחוז ומחוז ולא במרשם הרשמי של המדינה.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה החל להנפיק תעודות זהות באישור ישראל, שהעבירה לרשותה את מסד הנתונים שבו מספרי הזהות של תושבי השטחים וממשיכה להקצות את מספרי הזהות.
בשנת 1996 חזרה בה ישראל מהסכמה זו, ומאז היא שולטת במרשם האוכלוסין הפלסטיני, המשותף לרצועת עזה ולגדה המערבית.
במקרים של שינוי במרשם האוכלוסין, הרשות הפלסטינית יכולה להנפיק תעודה או ספח רק לאחר קבלת אישור ישראלי.
קובץ מרשם האוכלוסין מוחזק על ידי ישראל, ועל בסיס מידע זה נקבע מי מוכר כתושב פלסטיני לצורך קבלת היתר כניסה לישראל.
פלסטיני הרשום כתושב רצועת עזה נחשב לשוהה בלתי חוקי אם הוא נמצא בתחומי הגדה המערבית.
מרשמלו (מאנגלית: Marshmallow, ) הוא ממתק בעל מרקם ספוגי.
הוא מיוצר במגוון צבעים וצורות.
הצבעים המקובלים הם לבן, ורוד ולעיתים כחול.
המרשמלו נקרא על שם תמצית מיצוי הצמח שממנו הוא מופק.
בצורתו התעשייתית-מודרנית המרשמלו מיוצר מסוכר או עמילן תירס ומחלבון ביצים ליצירת מֶרֶנְג, ג'לטין, גומי ערבי וחומרי טעם.
מרשמלו יוצר באופן מסחרי לראשונה בצרפת בסוף המאה ה-19. בשנת 1948, אלכס דומק ממדינת אילינוי שבארצות הברית המציא את המרשמלו מחדש כשיצר אותו בצורת גלילים רכים קצרים, שעליהם מפזרים תערובת של עמילן תירס וסוכר.
במתכון המסורתי-המקורי משתמשים בתמצית פרח הנְטוֹפִית הרְפוּאִית (בת משפחה של החוטמית) במקום בג'לטין.
צמח זה מכונה באנגלית "מרשמלו" ("Marsh Mallow" – מילולית: חלמית הביצות, על שם צמח החלמית שהיה גדל בביצות), ומכאן שם הממתק.
בשנת 1957 קבעה האקדמיה ללשון העברית את השם "קְצִיפַת קוֹלָן", אך שם זה לא נקלט בציבור.
קיים תיעוד מוקדם של מרשמלו כבר מימי המצרים הקדמונים, כשממתק המרשמלו היה שמור לאצילים ולמלכים.
בסוף המאה ה-19 החלו לייצר מרשמלו בצורה מסחרית, על ידי מזיגת הבלילה של מיצוי פרח החלמית כשהוא מעורבב בחלבון ביצה וסוכר לתוך תבניות עמילן.
בהמשך, מיצוי הצמח הוחלף בג'לטין כדי ליצור צמיגיות קשיחה יותר והוסיפו עמילן וסירופ גלוקוז.
את המרשמלו אוכלים בצורתו המקורית, כשהוא קלוי, או כתוסף למזון אחר:
ניתן לקלות מרשמלו על ידי חשיפתו לאש גלויה למשך זמן קצר בעזרת שיפוד.
בקומזיצים ובל"ג בעומר נהוג לקלות מרשמלו נעוץ על מקל במדורה.
נהוג להוסיף מרשמלו למשקאות חמים מסוג שוקו, שוקולטה ומוקה.
מרשמלו מותך הוא אחד המרכיבים של גלידת רוקי רוד (rocky road) הפופולרית בארצות הברית.
קרם מרשמלו משמש מרכיב בכריכים ועוגות ובייחוד בכריך הפלאפרנאטר הפופולרי במדינת מסצ'וסטס, בניו אינגלנד שבארצות הברית.
רוב המרשמלו המיוצר באופן מסחרי כיום מכיל ג'לטין במקום תמצית שורש צמח המרשמלו, וזאת בגלל עלותה הגבוהה יחסית של התמצית.
לכן צמחוניים מעדיפים שלא לאכול מרשמלו זה.
הוא בעייתי עבור אלה המקפידים על כשרות מאחר שג'לטין מיוצר מעצמות או עורות של בעלי חיים.
ניתן לייצר מרשמלו צמחוני על ידי שימוש במתכון המסורתי שאינו מכיל ג'לטין או שימוש בתחליפי ג'לטין שאינם מן החי.
עבור שומרי כשרות המחמירים שלא לאכול ג'לטין העשוי מחלקי בעלי חיים שאינם כשרים, ניתן לייצר מרשמלו מג'לטין המופק מעצמות דגים כשרים.
האמן קים ג'ה אין עיצב את בובת המשימרו (ששמה ניתן לה מכיוון שאחייניתו של ג'ה אין עיוותה את שמו של המרשמלו).
בובת המשימרו עוצבה באופן המזכיר מאוד את המרשמלו.
כריסטופר קומסטוק, הידוע בשם הבמה מרשמלו (Marshmello), הוא די ג'יי ומפיק מוזיקת ריקוד אלקטרוני אמריקאי.
מרשל צרפת הוא תואר ההצטיינות הצבאי הבכיר ביותר בצרפת.
להלכה, מרשל של צרפת אינה דרגה צבאית, אלא תואר הניתן כהוקרה מיוחדת לגנרלים מצטיינים.
מחזיקי התואר מקבלים שרביט בצבע כחול מעוטר בכוכבים (בתקופת המלוכה הבורבונית - פרחי אירוס, ובתקופת הקיסרות הראשונה - עיטים).
על השרביט חקוקה הכתובת הלטינית Terror belli, decus pacis: "אימה במלחמה, קישוט בשלום".
התואר נגזר מהתואר Marescallus Franciae שנוצר בסביבות 1190, והוענק לראשונה לאיש הצבא אלבריק קלמנט על ידי המלך פיליפ השני.
בתקופת המלוכה בצרפת לפני המהפכה ובתקופת הרסטורציה הבורבונית היה תואר המרשל אחד מקבוצת תארים שכונו "הקצינים הבכירים של הכתר", הממונים לכל חייהם על ידי המלך.
הנושא בתואר המרשל הכללי זכה בפיקוד על כל כוחות צרפת, שלא כמרשל של צרפת שפיקד לרוב על צבא אחד (לצרפת היו מספר צבאות).
בתקופת המהפכה בוטל התואר, אך משכונן נפוליאון את האימפריה הצרפתית הראשונה (1804–1814) הוחזר ונקרא בשם "מרשל של האימפריה".
בתקופה זו, המרובה במלחמות, הוכתרו 27 מרשלים בתוך עשור.
לאחר נפילת נפוליאון שונה שוב השם למרשל של צרפת, ושם זה נשמר גם בתקופת הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי שבה היו המרשלים חברים בסנאט.
עם נפילת הקיסרות השנייה וכינונה של הרפובליקה הצרפתית השלישית סר חנו של תואר המרשל של צרפת, שנתפס ככרוך בתקופת הקיסרות.
התואר לא הוענק שוב עד למלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה הוענק לשלושה מצביאים.
במאה ה-20 זכו בו רק גנרלים ספורים, שהצטיינו בצורה יוצאת-דופן בשדה הקרב.
כמחציתם זכו בתואר לאחר מותם.
בתקופה המודרנית, תואר מרשל של צרפת מוענק לאחר שנחקק חוק מיוחד בפרלמנט, מקרה נדיר של חוק פרסונלי.
כתוצאה ממצב זה, הוסיף אנרי פיליפ פטן, שזכה בתואר מרשל של צרפת על הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן עמד בראש ממשלת וישי, להחזיק בתואר גם לאחר שנאסר בעוון בגידה וכל תאריו וכיבודיו האחרים נשללו ממנו.
האדם החי האחרון שנשא בתואר מרשל של צרפת היה אלפונס ז'ואן, שהוכתר בתואר ב-1952 כהוקרה על שירותו בצבא צרפת החופשית, והחזיק בו עד מותו ב-1967. האחרון שקיבל את התואר לאחר מותו היה הגנרל מארי-פייר קניג שהוכתר בו ב-1984.
329 אנשים נשאו בתואר עד כה, לאורך ההיסטוריה.
המקביל הימי לתואר היה אדמירל של צרפת, תואר שאינו מוענק מאז המאה ה-19.
קבוצת רישום לוידס היא חברה לסיווג כלי שיט וארגון עצמאי לניהול סיכונים המספק הערכות סיכון ושירותי עזרה וכן בדיקות תקן למערכות ניהוליות.
היסטורית, לוידס מרשם כלי שיט, היה ארגון ספנות במהותו.
בשלהי המאה ה-20 הארגון גיוון את שירותיו והחל לפעול בתחומים נוספים, כולל בתחומי תעשיית הדלק, תעשיות תהליכים, אנרגיה גרעינית ושירותי רכבות.
באמצעות חברת הבת LRQA, לוידס מובילה במתן שירותי הסמכה לתקני ISO 9000 ותקנים אחרים.
בדומה לחברת החיתום לוידס של לונדון, שמו ומקורו של מרשם לוידס הוא בבית המסחר לקפה בעל שם זה, אשר פעל בלונדון במאה ה-17 ואשר בו פעלו סוחרים רבים, חתמי אוניות ובעלי עסקים אחרים הקשורים בתעשיית הספנות.
בעל בית המסחר, אדוארד לויד, סייע לפועלים תחת קורתו להחליף ביניהם מידע בעזרת דף חדשות שהדפיס.
בשנת 1760 נוסדה חברת הרישום על ידי לקוחות בית המסחר לקפה.
להוציא מקור משותף זה לשמם, אין קשר בין חברת מרשם לוידס לחברת החיתום לוידס של לונדון.
בשנת 1764 פרסמה חברת לוידס את "רישום האוניות" הראשון, זאת במטרה לספק לחתמי אוניות ולסוחרים מידע באשר למצב הספינות שאותן ביטחו ובעזרתן שינעו סחורות.
גוף הספינה קיבל ציון באותיות בהתאם למצבו (A הגבוה ביותר), תורני הספינה, מפרשיה ושאר הציוד שעל סיפונה קיבל ציון בספרות (1 הגבוה ביותר).
הסיווג "A1", שהוא הגבוה ביותר, הפך ברבות הימים לביטוי נרדף למצוינות.
שיטת סיווג זו הופיעה לראשונה במהדורת מרשם לוידס משנת 1775–1776.
מאז שנת 2001 מתפרסם מרשם לוידס, הכולל כל ספינת סוחר שמשקלה הכולל מעל 100 טון, על ידי חברה משותפת של לוידס רישום-פיירפליי .
מרשל ויליאם פולק הוא שחקן פוטבול לשעבר בליגת ה-NFL ואחד מגדולי הרצים האחוריים בכל הזמנים.
פולק שיחק בקבוצות אינדיאנפוליס קולטס וסנט לואיס ראמס עימה זכה בסופרבול בעונת 1999.
פולק נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
שיחק פוטבול באוניברסיטת המדינה של סן דייגו ונבחר שני בסיבוב הראשון של הדראפט של 1994 על ידי אינדיאנפוליס קולטס עימה שיחק חמש עונות.
לאחר עונת 1998 הועבר פולק לסנט לואיס רמס, בה שיחק 7 עונות.
בחלק מתקופה זו היה פולק שותף בכיר בקבוצת ההתקפה של הרמס, שנודעה בכינוי "ההצגה הטובה ביותר על משטח הדשא" (The greatest show on turf), יחד עם מרכז ההתקפה קורט וורנר והתופסים אייזק ברוס וטורי הולט.
פולק הוא אחד השחקנים הבודדים בהיסטוריה להם 10,000 יארדים בריצה ו-5,000 יארדים במסירה במהלך הקריירה.
יש לו מעל ל-100 טצ'דאונים בריצה ומעל 30 טצ'דאונים במסירה.
שבע תפיסות של שתי נקודות לאחר טצ'דאון הן שיא NFL.
בשל פציעות בברכיים פולק לא שיחק בעונת 2006 ובמקום זאת היה פרשן ברשת השידור של ה-NFL.
ב-26 במרץ 2007 הודיע על פרישתו מפוטבול.
ב-20 בדצמבר 2007 כיבדה קבוצת סנט לואיס רמס את תרומתו לקבוצה והוציאה לגמלאות את חולצתו מספר 28, התלויה עתה באצטדיון הקבוצה.
ב-2011 נבחר להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני, בשנה הראשונה לזכאותו להיבחר.
ב-2017 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות.
מספר יארדים ריצה בקריירה: 12,279 (תשיעי בכל הזמנים)
טצ'דאונים: 136 (שביעי בכל הזמנים)
מספר יארדים כולל בקריירה: 19,190 (שישי בכל הזמנים)
הרב מרשל ת' מאייר היה מנהיג היהדות הקונסרבטיבית באמריקה הדרומית, הידוע גם בשל פעילותו למען זכויות האדם בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
הוא היה בין מקימי "התנועה היהודית למען זכויות האדם בארגנטינה".
מאייר נולד בברוקלין וגדל בנוריץ' שבקונטיקט.
הוא סיים תואר ראשון בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר בשנת 1952. בעקבות פגישה עם אברהם יהושע השל, נרשם ללימודים בבית המדרש לרבנים באמריקה ובשנת 1958 הוסמך לרבנות.
סיים דוקטורט בפילוסופיה דתית מאוניברסיטת קולומביה.
ב-1959 החל לשמש כרב בקהילת "בית אל" בבואנוס איירס.
עם השנים הפך לדמות מרכזית ביהדות ארגנטינה.
ב-1962 ייסד את בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (Seminario Rabinico Latinoamericano) בבואנוס איירס.
בשנת 1983, כאשר הוחזר המשטר הדמוקרטי לארגנטינה, העניק למאייר הנשיא הנבחר ראול אלפונסין את מדליית סן-מרטין – אות הכבוד הגבוה ביותר בארגנטינה על פעילותו הרבה למען זכויות האדם בתקופת השלטון הצבאי.
בשנת 2019 כיבדה עיריית בואנוס איירס את מאייר על פעילותו בביקור אסירים בתקופת המשטר הצבאי בהקמת קיר גרפיטי לזכרו שהוצב בכיכר המרכזית בבירה.
ב-1984 שב לניו יורק, לעמוד בראש קהילת בני ישורון.
נפטר מסרטן בניו יורק ב-1993, בגיל 63 ונקבר בעיר ילדותו נוריץ' שבקונטיקט.
היה נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים: אניטה, דודי וגבריאל.
מרשם רפואי הוא מסמך ובו תוכנית טיפול שעליה מורה רופא או בעל מקצוע אחר המורשה להנפיק מרשמים רפואיים.
המרשם עשוי להכיל הוראות שיש ליישמן על ידי המטופל או על ידי אדם המטפל בו – אחות, רוקח או בעל מקצוע רפואי אחר.
בדרך כלל מכיל מרשם רפואי הוראות לנטילת תרופות.
כתיבת מרשם על ידי המטפל עשויה לשאת בחובה אף משמעות משפטית, כיוון שהיא עשויה להעיד על נטילת אחריות מצידו, על הטיפול במטופל, ובאופן מיוחד על ניטור ופיקוח בהיבטי יעילות ובטיחות התרופה.
אולם, ככל שתרופות באות לעיתים תכופות יותר באריזה מוכנה ואטומה על ידי היצרן, וככל שהעבודה הרפואית נעשתה מורכבת יותר, המונח "מרשם רפואי" קיבל מובן רחב יותר וכולל אף הערכה קלינית, בדיקות מעבדה, בדיקות דימות וכיוצא בזה, ככל שהדבר משפר את בטיחות ויעילות הטיפול.
בעבר נכתבו מרשמים רפואיים בכתב-יד, על טופס מובנה, הנמצא בדרך כלל בפנקס.
בתחילת המאה ה-21 מודפסים רבים מן המרשמים במדפסת מחשב.
על מסמך המרשם הרפואי תופיע כותרת ברורה המזהה אותו כמרשם, פרטים נוספים במרשם הם שמו וכתובתו של הרושם וכן מספר רישיונו לעסוק ברפואה (אם הדבר נדרש על פי חוקי המדינה).
על המרשם מופיע שמו של המטופל.
בבריטניה חייב המרשם להכיל אף את כתובתו של המטופל.
על המרשם מופיע אף תאריך הוצאתו.
יש מדינות שבהן קיים מועד תפוגה למרשם רפואי.
ברוב מדינות העולם בעלי מקצועות הרושמים מרשמים והרוקחים הממלאים אותם, הם מקצועות הנמצאים בפיקוח על פי חוק.
התקשורת בין הרושם לרוקח באמצעות המרשם, אף היא נמצאת בפיקוח ומהווה מסמך משפטי.
חוקי המדינה עשויים להגדיר מהן דרישות הצורה והתוכן של מרשם רפואי (לעיתים אף קובע החוק את גודל דף הנייר עליו יכתב) וכן כיצד יש לטפל במרשם ולתייק אותו בבית המרקחת.
במדינות מודרניות רבות ניתן, בתחילת המאה ה-21, להעביר מרשם לבית המרקחת באמצעות מכשיר פקס, או בהוראה טלפונית.
לתרופות רבות בימינו קיימת חלופה של תרופה גנרית השווה לה מבחינת פעילותה הפרמקולוגית.
יש והמרשם אף יכיל הוראות בשאלה האם הרוקח רשאי לתת למטופל תחליף גנרי.
במרשם יכול המטפל אף לציין האם על הרוקח להדביק על עטיפת התרופה את הוראות המרשם באשר לאופן נטילת התרופה, או שהוא יכול להסתפק במתן מידע על התרופה בלבד.
קיימים מרשמים בהם הרושם אף מציין את המחלה, או הנסיבות המיוחדות שבהן יש ליטול את התרופה.
מידע נוסף זה עשוי לסייע לרוקח למתן מידע מדויק למטופל, היות שקיימות תרופות רבות הניתנות למספר מחלות ומצבים.
קיימים מרשמים הניתנים למספר מחזורי טיפול תרופתי, כך שב המטופל עם אותו המרשם ומקבל מנת תרופה נוספת, לאחר שסיים את מנת התרופה הקודמת.
כאשר רוקח ממלא אחר מרשם, יש והוא מציין בכתב מידע על גבי טופס המרשם.
לעיתים רישומים אלה נדרשים על פי חוק.
כך למשל, הרוקח עשוי לרשום על גבי טופס המרשם את שם יצרן התרופה, את התאריך שבו ניתנה התרופה למטופל, ועוד.
קיימות מדינות בהן החוק מחייב את הרוקח לחתום על המרשם את שמו.
בבתי מרקחת ממוחשבים, מידע כזה יודפס ויהודק אל טופס המרשם, או יודפס על גבי מדבקה ויודבק על המרשם.
כאשר רוקח ממלא מרשם, אותו מרשם מקבל בדרך כלל מספר סידורי ייחודי לבית המרקחת.
המספר יכתב על גבי המרשם על ידי הרוקח ויסייע בזיהוי המרשם בכל שלב מאוחר יותר.
מדבקת הזיהוי תודבק אף לאריזת התרופה הניתנת למטופל.
אם המרשם הוא למספר מנות תרופה, ייתכן והמטופל יחויב להביא עמו את המספר המזהה לבית המרקחת לצורך קבלת מנת תרופה נוספת.
במדינות מסוימות קיימת דרישה חוקית לזיהוי ייחודי למרשמים.
על מרשמים רפואיים בישראל חלות בין היתר הוראות תקנות הרופאים (מתן מרשם), התשמ"א-1981. תקנה 2 לתקנות קובעת שמונה פרטי מידע הצריכים להיות במרשם הרפואי:
תוקף מרשם רפואי בישראל הוא בדרך כלל למשך שנה מיום הינתנו (מרשמי קופות חולים לרוב קצרים יותר).
קיימים מקרים בהם רופאים נרתעים להנפיק מרשם גם כאשר לכאורה יש צורך בהנפקה (לעיתים בשל אי הרצון לקחת אחריות על תגובת המטופל לתופעות לוואי אפשריות של הטיפול).
כך למשל, ביקורת נשמעה על רופאים שאינם רושמים תרופות מסוימות לטיפול בהשמנה (דוגמת סקסנדה) למטופלים הנאבקים עם השמנה כרונית עם BMI שאינו שווה ערך ל BMI המומלץ באופן רשמי על ידי ה-FDA.
מרשעת: הסיפור שלא סופר על המכשפות מארץ עוץ (או בקצרה: מרשעת) הוא מחזמר משנת 2003 עם מילים ולחן מאת סטיבן שוורץ, ותסריט מאת ויני הולצמן.
המחזמר מבוסס באופן רופף על הספר "מרשעת: תולדות חייה וזמנה של המכשפה הרעה מהמערב" מאת גרגורי מגוויר משנת 1995.
העלילה מסופרת מנקודת מבטן של המכשפות מארץ עוץ ובהתמקדות בהן; העלילה מתחילה לפני בואה של דורותי גייל וממשיכה לאחר בואה לארץ עוץ מקנזס.
המחזמר הופק על ידי Universal Stage Productions בשיתוף מארק פלאט, ג'ון ב.
ג'ו מנטלו ביים את המחזמר ויין קילנטו יצר את הכוראוגרפיה.
המחזמר הועלה בברודוויי בתיאטרון גרשווין.
ההפקה המקורית בברודוויי זכתה בשלושה פרסי טוני, שישה פרסי דרמה דסק ובפרס גראמי.
ב-28 באוקטובר 2019, הפקת המחזמר בברודוויי עקפה את עלובי החיים והפכה להפקת המחזמר במקום החמישי עם מספר ההופעות הרב ביותר בברודוויי.
משך ההצגה הוא שעתיים ו-45 דקות (כולל הפסקה של 15 דקות).
תושבי ארץ עוץ חוגגים את מותה של אלפבה, המכשפה המרשעת מן המערב ("No One Mourns the Wicked").
גלינדה מגיעה ותושבי ארץ עוץ שואלים אותה האם היא ואלפבה היו חברות.
היא מודה שהן הכירו זו את זו, דבר המפתיע את כל התושבים, וגורם לגלינדה לספר להם איך הפכו לחברות הכי טובות.
היא גם מספרת להם ששמה היה גאלינדה לפני ששינתה אותו.
הבזק לֶעָבָר, אלפבה מגיעה לאוניברסיטת שיז.
אלפבה היא בתו של מושל ארץ המנצ'קינים - אבל מרומז שהיא נולדה בעקבות רומן בין אימה, אשת המושל, לבין אדם זר מסתורי ובקבוק ה"סם הירוק" שלו.
אלפבה נולדה עם צבע עור ירוק.
אביה תיעב אותה והרעיף את חיבתו על אחותה הצעירה, נסרוז, נכה המשתמשת בכיסא גלגלים.
שתי האחיות מגיעות לאוניברסיטת שיז, וגאלינדה היפה והפופולרית נמצאת איתן בכיתה ("Dear Old Shiz").
בזמן שאביהן נפרד מהן, הוא מעניק לנסרוז זוג נעליים מכסף.
המנהלת, מאדאם מוריבל, מחליטה לקחת את נסרוז תחת חסותה, למרות התנגדותה של אלפבה.
אלפבה נותרת ללא שותפה לחדר, ומוצאת את עצמה שותפה לחדר של גאלינדה, למורת רוחן של השתיים.
אלפבה מנסה להשיב אליה את אחותה כאשר היא נלקחת משם, והתסכול שלה מתבטא פיזית בפיצוץ.
מאדאם מוריבל מזהה שיש לאלפבה כוחות מיוחדים ומחליטה ללמד אותה כישוף - ולא ללמד אף אחד אחר, למרות שגאלינדה התכוונה ללמוד קסמים בבית הספר.
מאדאם מוריבל אף מספרת לאלפבה שהכוחות שלה אולי יאפשרו לה לעבוד עם הקוסם המופלא של עוץ, דבר שאלפבה חלמה עליו ("The Wizard and I").
כל ההתרחשות הזו אינה גורמת לגאלינדה לחבב את אלפבה, ותחושה זו הדדית ("What Is This Feeling?").
הן מתעמתות ללא הרף, אפילו בשיעורים, כגון שיעור היסטוריה של דוקטור דילמונד.
דוקטור דילמונד הוא הפרופסור בעל החיים היחיד באוניברסיטה, והוא מתחיל לסבול מאפליה, אפילו מצד תלמידים, כשמישהו כותב על הלוח "חיות צריכות להיראות ולא להישמע".
הוא מספר לאלפבה שיש קנוניה שמטרתה למנוע מהחיות לדבר, והיא רוצה ליידע את הקוסם, כי הוא בוודאי יעצור קנוניה זו ("Something Bad").
בינתיים, נסיך צעיר ושובב, פיירו, מגיע לאוניברסיטת שיז.
גאלינדה מוקסמת כאשר פיירו משתף את פילוסופיית חייו ("Dancing Through Life").
כולם מחליטים לערוך מסיבה באותו ערב.
בוק, מנצ'קין שמאוהב בגאלינדה, מנסה להזמין אותה למסיבה, אבל היא משכנעת אותו במקום זאת להזמין את נסרוז מתוך רחמים, דבר המשאיר אותה חופשיה ללכת עם פיירו.
נסרוז מרוצה ומספרת לאחותה איך היא ובוק נועדו להיות ביחד ואיך גאלינדה עזרה לזה לקרות.
כשגאלינדה מציעה לאלפבה כובע שתחבוש במסיבה, אלפבה מתחילה לתהות אם טעתה לגבי שותפתה לחדר.
במסיבה באותו ערב, בוק מנסה להגיד לנסרוז את הסיבה האמיתית מדוע הוא הזמין אותה, אבל הוא לא מסוגל לפגוע ברגשותיה.
מאדאם מוריבל מגיעה ואומרת לגאלינדה שהיא יכולה להצטרף לשיעור כישוף שהיא מלמדת, לבקשתה של אלפבה.
אלפבה עצמה מגיעה, חובשת את הכובע שגאלינדה העניקה לה, כובע מכשפה.
שאר התלמידים בוהים בה וצוחקים בזמן שהיא רוקדת עם עצמה בצורה מגושמת.