tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפסח 2013 ועד סוף סוכות של אותה שנה, לקחה חלק במופע אותו כתבה בעצמה - "האוצר הנעלם", שהוצג במיני ישראל.
בחנוכה 2013 חזרה לשתף פעולה עם ציפי שביט בהצגת הילדים "מותק הילדות התחברו" הצגת המשך להצגה הראשונה ששתיהן כיכבו בה בשנת 1998.
ב-2014 נחמיאס החלה לככב לצד עירית ענבי במופע הלאדינו עם שירים מבית אבא "דוס צ'יקיטיקאס".
ב-2015 השתתפה בתוכנית "6 אימהות".
בחנוכה 2015 השתתפה במחזמר "גולדי חזיות" בבימויו של אורי פסטר.
באותה שנה זכתה בפרס השחקנית המצטיינת על תפקידה במחזמר "גולדי חזיות".
שנה אחר כך, השתתפה בשנית במופע "מותק של פסטיבל".
ב-2017 שיחקה בעונה השישית של "ראש גדול" ובה היא גילמה את סגנית מנהל בית הספר התיכון "אביבים", חניתה אבן-דרך.
ב-2017 יצא לאור התקליטור "ילאדינו: שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו" שבו שרה נחמיאס עם עירית ענבי ומקהלת "ילדי בית ספר למוזיקה", שירי ילדים עבריים שתורגמו ללאדינו בידי פרופ' שמואל רפאל.
ב-2019 לאור הצלחת האלבום הראשון, יצא אלבום נוסף שנקרא "ילאדינו 2" משירי הילדים בעברית שתורגמו ללאדינו בידי פרופ' שמואל רפאל.
באותה שנה החלה להופיע במחזמר "מאמה מיה!" בתיאטרון הלאומי הבימה.
ב-2021 יצא לאקרנים הסרט "שמלת השבת של חנה'לה" בו גילמה את שרה, באותה שנה השתתפה בעונתה השנייה של התוכנית "הזמר במסכה" בתור השועלה והודחה בהדחה האחת עשרה מהתוכנית.
נחמיאס גם מככבת במופעים "אנו אנו הבלקן", וכן במופעים "עכשיו התור לאהבה" ו"תזמורת של ממש" ששניהם מוקדשים לזכר חברה הטוב עוזי חיטמן.
ב-2023 נחמיאס לוהקה להצגת התיאטרון "בלוז לחופש הגדול" של תיאטרון בית ליסין שהייתה אמורה לעלות באמצע חודש אוקטובר 2023, אך בעקבות אירועי הטבח שהתחילו את מלחמת חרבות הברזל, ההצגה עלתה בינואר 2024.
בשנת 2008 הכריזה נחמיאס על כניסה לפוליטיקה המקומית, והציגה עצמה כמועמדת למועצת עיריית רמת גן במסגרת מפלגת הירוקים.
היא הוצבה במקום השלישי ברשימת הירוקים למועצה ונבחרה למועצה, לאחר שהרשימה זכתה ב-3 מנדטים.
בשנת 2012, לאחר כארבע שנים, פרשה מהעשייה הפוליטית.
בעקבות טבח החמאס ביישובי עוטף עזה באוקטובר 2023, הצהירה שאינה תומכת עוד בדו-קיום עם הפלשתינאים, והביעה תמיכה מלאה במאמצי המלחמה של ישראל ברצועה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, כ-100 שחקנים מהבימה התכנסו בתיאטרון הלאומי בישראל לשאת תפילה לשחרור בני הערובה הישראלים.
אירוע זה חל ב-6 בנובמבר 2023. לצד התפילה הוצג בכיכר מיצב אמנותי בשם "המיטות הריקות", פרי יצירתו של האמן והפסל ערן וובר.
המיצג כלל כ-241 מיטות ריקות, המסמלות את מספר השבויים ובני הערובה המוחזקים בעזה.
האירוע כלל הקראות והופעות מוזיקליות של שחקנים וזמרים שונים, ביניהם נחמיאס.
בתקופת לימודיה בתיכון הייתה נחמיאס בזוגיות עם חמי פרס, בנו של שמעון פרס.
לאחר גיוסה לצה"ל הייתה בזוגיות עם גוני הרניק.
ב-1983 נחמיאס נישאה לצבי (צביקה) שטיינמץ, גרוש ואב לבן, ונולדו להם בן ובת.
שטיינמץ נפטר ב-25 באוגוסט 1993 מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
בשנים 1994—1996 נחמיאס הייתה בזוגיות עם הזמר אהרון פררה.
ב-9 בספטמבר 1999 נחמיאס נישאה בשנית למאיר עזורי, גרוש ואב לשלושה ילדים.
משנת 2023 נחמיאס בזוגיות עם הזמר יהודה אליאס.
נחמיאס היא חברתה הקרובה של השחקנית עירית ענבי אותה הכירה כששתיהן היו חברות בילדותן במקהלת צדיקוב.
מתגוררת במתחם שרונה, תל אביב.
שולם שולם לעולם (1994), ילדים
הספר הזה - הוצאה מחודשת (2000), ילדים
חתולי בולי לומד הפכים (2002), ילדים
חתולי בולי מכיר את הגוף (2002), ילדים
חתולי בולי מתלבש לבד (2002), ילדים
חתולי בולי מתרחץ בעצמו (2002), ילדים
הקופה שמאחורי מגרת הגרביים (2011), ילדים
חַנִּיאֵל הוא מושב בעמק חפר סמוך לנתניה ולכפר יונה, בתחום המועצה אזורית עמק חפר.
היישוב הוקם ב-1950 כמושב עובדים על ידי עולים מרומניה על אדמות הכפר הערבי קאקון שנכבש וננטש במלחמת העצמאות.
בשנים האחרונות מתפרנסים רבים מתושבי המושב ממקצועות חופשיים.
במושב נבנתה הרחבה שהגדילה את האוכלוסייה ל-170 משפחות.
היקף המושב הוא 4.4 ק"מ.
במושב 72 משקים (נחלות), 5 משקי עזר וכ-80 משפחות שהקימו את ביתם במסגרת החלטת מועצת מקרקעי ישראל להרחבת היישוב הכפרי בין השנים 1993–2000.
היישוב קרוי על שם חניאל בן אפוד, נשיא שבט מנשה, אחד מעשרת הנביאים שחילקו את ארץ ישראל לשבטים:
תחילה נקרא המושב "בורגתה ב' מכיוון שמיקומו היה סמוך למושב בורגתא שהוקם כשנה קודם לכן.
תנופת ההתיישבות שחלה עם הקמת המדינה לא פסחה גם על עמק חפר, אם כי היה העמק מיושב בצפיפות גם קודם לכן.
השטחים הנוספים בעיקר בגבולותיו המזרחיים אפשרו להקים רשת נוספת של יישובים, למטרת התיישבות והגנה גם יחד.
גל יישובים זה הכפיל את האוכלוסייה בעמק חפר (1947- 6,200 מתיישבים וב-1954 15,976 מתיישבים).לפני גל היישובים היו 10 ישובים ו-6 קיבוצים בעמק חפר.
המתיישבים הראשונים של חניאל היו עולים מרומניה, רווקים ומספר משפחות.
המתיישבים עלו לארץ באנייה 'טרנסילבניה' ששטה מחופי רומניה עד נמל חיפה.
תחילה מוקמו העולים ב"שער עלייה" בסמוך לחיפה, לאחר מכן הועברו למחנה אוהלים על גבעת חול, בסמוך ליישוב בורגתא א'.
האנייה 'טרנסילבניה' עשתה את דרכה לרומניה וחזרה, כך שבכל שבוע הייתה מביאה גל עולים חדש.
רבים מהעולים היו אנשים אשר גורשו מבתיהם במלחמת העולם השנייה, הועברו למחנות ריכוז ואחרי המלחמה רצו לעלות לארץ ולהתחיל חיים חדשים.
בין המתיישבים היו צעירים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בשנים 1946–1947. כשהוריהם הגיעו לחניאל, הם עזבו את כפרי הנוער ואת הכשרתם החקלאית ובאו למושב.
לא הייתה זו בחירתם החופשית של המתיישבים אלא תוצאה של מדיניות המוסדות המיישבים, שמטרתם הייתה ליצור יישוב הומוגני מבחינת ארץ המוצא.
כמו בשאר מושבי העולים, הוצמדו לחניאל מדריכים ממושבים ותיקים.
הם הדריכו את העולים בעבודה חקלאית וניהול המשק המשותף, והמדריכות הדריכו את נשות המושב בניהול משק בית וייעצו בגידול ילדים.
במשך מספר חודשים הייתה במושב חניאל "חברה מתחלפת": התנאים הקשים הביאו רבים לעזיבה מידית, ובמקומם הגיעו אחרים.
ארעיות זו החלה להתפוגג כעבור חודשים ספורים, כשהחלו לבנות את הבתים הראשונים.
הבית נתן תחושת יציבות, שהלכה והתחזקה כשהחלו להגיע אמצעי יצור חקלאיים: פרד אחד לכל שתי משפחות, שתי פרות לכל יחידה משקית, ארבע תרנגולות ושק בצלים.
תחילה היישוב היה קובץ אוהלים על גבעת חול, על האדמה היו צינורות מים, השירותים והמקלחות היו משותפים לכל היישוב.
לאחר תקופה מסוימת התקבלה ההחלטה לבניית בתי קבע.
קבלנים מהסוכנות היהודית עסקו במלאכה, הם העסיקו את גברי היישוב כבנאים תמורת לירה וחצי לשעת עבודה.
הבתים לא נבנו למשפחה מסוימת, אלא נבנתה שורת בתים.
מספר הבתים לא היה כמספר המשפחות אשר התגוררו שם באותה תקופה, מכיוון שהייתה תחלופה גדולה של התושבים.
נבנו בתים בני חדר וחצי ובתים בני שני חדרים שנועדו למשפחות הגדולות שלהן שני ילדים ויותר.
עם בניית הבתים החלה החלוקה הראשונית ליחידות משקיות, כל משק קיבל שמונה דונם שעליהם ניטעו פרדסי שמוטי ולימון, כל משק קיבל ארבע פרות ושלושים וששה אפרוחים.
היו ארבעה אנשים שקיבלו בית ללא משק, הם היו אמורים להיות עובדי הציבור.
אחרי שנבנו הבתים הייתה נקודת מים משותפת לכל שתי משפחות, ממנה מלאו מים למקלחות ולכל שאר צורכי החיים.
השירותים מוקמו מחוץ לבית, במבנה עץ מעל בור, כשהוא עלה על גדותיו העבירו את המבנה לבור סמוך.
תחילה התפרנסו בני היישוב מעבודות דחק: ניקוי שולי כבישים, סלילת כבישים, עבודות בנין בנתניה ובניית הבתים הראשונים במושב.
לאחר מכן, עם בניית הבתים והחלוקה למשקים עברו התושבים להתפרנס מחקלאות.
רק בשנת 1955 חובר היישוב לרשת החשמל.
בשנות ה-70 וה-80 חברי מושב רבים מכרו את משקיהם, ובמקומם באו אנשים מבחוץ.
נוצרה הפרדה בין ה'ותיקים' ל'חדשים'.
רבים מהאנשים החדשים הגיעו מתחום החקלאות הקיבוצית, אך רצו לשנות את העבודה בקיבוץ למשק משפחתי או פרטי, לנהל את העניינים הכספיים ללא תלות באגודה שיתופית.
בשונה ממושבים אחרים באותה תקופה, חניאל היה פתוח לרעיון ואפשר כלכלה כזו.
בתקופה זו עדיין לא היו תשתיות יציבות ביישוב, ובבתים רבים היו בעיות מים וביוב.
בתקופה זו הייתה פריצת דרך בענף הפרחים.
תחילה גידלו ציפורן וגיפסנית ובהמשך השנים נוצר מגוון של פרחים וענפים ירוקים ליצוא, שגודלו תחת כיפת השמים, בחממות וברשתות צל.
לקראת סוף שנות ה-80 חל משבר בענף.
מדיניות הממשלה השתנתה, התנאים השתנו, הוצאות הייצור עלו, מחירי המים האמירו ועקב כך רבים נטשו את ענפי החקלאות ועברו לענפים אחרים .
בראשית שנות ה-90 התקבלה החלטה באספה הכללית, על הצורך בשינוי, שינוי זה היה מאורגן ובעל אופי קהילתי.
התוכנית נקראה "ההרחבה"- במסגרתה הגיעו לחניאל עשרות משפחות.
מטרת התוכנית הייתה להגדיל את מספר תושבי היישוב ולחזק את הקהילה המקומית.
בבסיס ההחלטה עמדה הטענה, כי לחלק מבני המושבים אין אפשרות לבנות את ביתם במקום בו גדלו, מאחר שבמשק ההורים ניתן להקים יחידה נוספת אחת לבן ממשיך.
האישור ל"הרחבה" ניתן: הוקצו כ-100 מגרשים ובין השנים 92–2000 הוקמו כ-100 בתי מגורים נוספים נבנו על מגרשים בני 500 מטר.
"ההרחבה" הזרימה דם צעיר ליישוב, היוותה מנגנון לפיתוח שטחי ציבור ושיקום תשתיות, והעלתה את ערך הנכסים ביישוב, הן של בעלי הנחלות והן של בעלי המגרשים.
רבים מבני המקום הצליחו להקים את ביתם בסמוך לבית הוריהם.
מאז יסודה שימשה המחלבה כמרכז תרבותי.
פעמיים ביום, היו הרפתנים נפגשים ומחליפים חוויות ומידע, תולים מודעות, מתייעצים ועוד.
כיום המחלבה לא משמשת ליעודה המקורי, יש בה מועדון נוער ונערכים בה פעילויות במסגרת תנועת הנוער 'בני המושבים'.
בסמוך למלחלבה נמצאים מגרשי הספורט, בית העם והצרכניה.
תחילה הייתה ספרייה ניידת אשר הייתה מגיעה ברכב מסחרי גדול.
ציבור הקוראים היה מגיע לרכב ובוחר לו ספר.
בשנת 1969 ביוזמת 2 מהתושבים, הובאו ארגזי ספרים, בימי השאלה נשלפו הספרים מהארגזים וילדי המושב היו עומדים בתור להשאלה.
לאחר מכן קיבלו מפעילי הספרייה את המבנה ששימש עד אז כמועדון נשפים, אך נאלצו לחלוק מבנה זה עם בית הכנסת.
כיום הספרייה בנויה בראש גבעה בכיכר הכניסה למושב, ולמרגלותיה מדשאה בצורת תיאטרון.
בשנת 1997 נחנכה אנדרטה בגן האורנים שבמושב לזכרו של אלי לופו, יליד המושב (1951) אשר ב-1973 נרצח באכזריות על ידי חוליה של מחבלים בכניסה למושב.
אלי גויס לצה"ל בתחילת נובמבר 1970 והתנדב לצנחנים.
לאחר סיום הטירונות עבר קורס צניחה שבסיומו הוענקו לו כנפי צניחה.
אחר כך עבר קורס נהגים ולאחריו הוסיף והשתלם בקורס נהגי רכב כבד.
ביום כ"ו בכסלו תשל"ד (21 בדצמבר 1973) לאחר מלחמת יום הכיפורים יצא אלי לחופשה, שממנה לא חזר ועקבותיו לא נודעו.
רק כעבור חודשים, כאשר נחשפה חולית מחבלים בשכם, התברר כי בין יתר מעלליה, חטפה את לופו בדרכו לביתו, ורצחה אותו באכזריות.
ביום כ"ו בכסלו תשל"ד (21 בדצמבר 1973), נפל סמל-ראשון לופו בעת מילוי תפקידו.
הוא הובא למנוחת-עולמים בבית-העלמין הצבאי בנתניה.
השאיר אחריו הורים, ארבע אחיות ושלושה אחים.
במכתב תנחומים למשפחה כתב מפקדו: "נזכור תמיד את רוחו האיתנה ואת עבודתו המסורה והנאמנה.
חבריו ומפקדיו ביחידה ישאו את זכרו של אלי בגאווה כחבר לנשק וכחיל מסור"
בשנת 1950 נבנה גן הילדים הראשון בצריף על הגבעה.
הגן היה מקום המפגש והמשחק של ילדים בגיל 3–9. הגננת הייתה בת 17, והייתה מגיעה יום יום מנתניה.
אחת המשימות המרכזיות של הגננת הייתה ללמד את הילדים עברית: לשיר בעברית, לחגוג את החגים בעברית ולשחק בעברית.
בשנת 1952 נבנה בית ספר בחניאל, הוא היה בן 3 כיתות וכיום הוא משמש מבנה מושכר לאיש עסקים.
בבית הספר למדו ילדי כיתות א' ב' (במחזור הראשון היו 3 בנים ו-5 בנות), הכיתות הבוגרות יותר למדו בבית ספר בבורגתא.
בשנת 1954 עברו כל הילדים לבית ספר "עמי אסף" בבורגתא.
היו בבית ספר זה 5 כיתות, הילדים היו מחולקים לפי רמת הידע בעברית ולא לפי גילאים.
בשנת 1975 נסגר בית הספר "עמי אסף" בבורגתא מפאת מיעוט תלמידים ומדיניות חדשה של משרד החינוך, הילדים עברו ללמוד בבית יצחק.
כיום, לומדים הילדים ב"קדם" שבבארותיים.
אחד המאפיינים של חיי החברה בחניאל הוא עליות וירידות באינטנסיביות של הפעילות התרבותית.
מסיבות, נשפים וחגיגות היו דבר שבשגרה בשנים הראשונות.
אך כעבור שנים, הגיעה "תקופת השממה" לא הייתה פעילות מאורגנת, לא למבוגרים ולא לנוער.
התעוררות מחודשת התחילה בשנות ה-80. מאז ממשיכים הניסיונות לגבש מסורת של חגים משותפים, ליצור הווי נעים לאוכלוסייה המגוונת.
אחת הפעילויות הייתה הקרנת סרט, הסרטים היו מגיעים בקופסאות פח גדולות ממחלקת הקולנוע.
לא היה מקובל להזמין סרט, אלא הקרינו את מה שהגיע.
כשהסרט לא עניין את הצופים, הם לא הלכו הביתה אלא נשארו לדבר אחד עם השני.
פעילות אחרת הייתה נסיעה משותפת לים, כל שבת הייתה מגיעה משאית בעלת ארבעה ספסלים ולוקחת את התושבים לים.
כיום מציינים במסגרת הקהילה ביישוב טקסי זיכרון, יום העצמאות, חג השבועות, קריאת מגילה ומסיבות פורים.
המרכז הקהילתי עמק חפר מארח אומנים ואנשי תרבות במבנה בית העם ששופץ.
במסגרת תנועת הנוער בני המושבים יש פעילויות נוער רבות הכוללות חינוך בלתי פורמלי וטיולים ברחבי הארץ.
עיתון היישוב - הגיליון הראשון יצא לאור בדצמבר 1994, ומאז הוא יוצא אחת לחודש.
העיתון הוא במה לכל נושא אשר מעניין את התושבים.
בשנות ה-60 הייתה ליישוב קבוצת כדורעף בליגה המקומית.
כיום ישנם כאלף תושבים בחניאל.
במאי 2003 נערכה חפירה בשוליים הצפוניים מזרחיים של תל אשקף אשר בתחומי המושב, לקראת סלילת כביש 4571. החפירה מטעם רשות העתיקות ובמימון מע"צ נוהלה על ידי א' סגל.
נמצאו חרסים מתקופת הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הביזנטית ומימי הביניים.
מיקומו של התל בקרבת נחל אלכסנדר משך אליו מתיישבים כבר בתקופות הקדומות.
בקרבת התל התגלו שלושה אתרים (תל שטרי בבורגתא, עולש, ואתר ליד נחל אמץ) ובית קברות מהתקופה הכלקוליתית (בקיבוץ מעברות).
נמצאו אמפורות מהתקופה הרומית, מאזור קמפניה שבאיטליה, קערה שמקורה בפרגמון.
מהתקופה הביזנטית נמצאו באתר גת, כלי בישול וקנקנים.
מהחפירה אפשר ללמוד על חשיבות המסחר ותעשיית היין מהתקופה הרומית הקדומה ומהתקופה הביזנטית.
ממזרח לחניאל צמוד לכביש 57 בשטחה של בורגתא ישנו מבנה צלבני שנותר ממנו קיר שנישא לגובה 10 מטרים.
חני פירסטנברג (נולדה ב-14 בספטמבר 1979) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
לאחר שסיימה את לימודי המשחק שלה בבית הספר למשחק בית צבי נסעה לניו יורק, ושם למדה בבית הספר למשחק "לה-גווארדיה".
לאחר מכן פיתחה קריירה בתיאטרון, וכיכבה בהצגה "אלטלנה" בתיאטרון בית ליסין.
נחשפה לראשונה בסדרת הדרמה "הבורגנים", בה שיחקה לצד קרן מור, שי אביבי ורמי הויברגר את לילך, בת-זוגו הצעירה של דמותו של השחקן דב נבון, אשר מנהלת מערכת יחסים אסורה ומסובכת עמו.
"הבורגנים" זכתה במשך מספר שנים בפרס מסך הזהב.
פירסטנברג הצליחה להרשים את קהל הצופים והמבקרים ושיחקה בסדרה עד עונתה האחרונה ב-2003. במהלך הסדרה ביצעה את שיר הנושא של העונה השנייה "דרכנו" לצד שרית וינו-אלעד ואת שיר הנושא של העונה השלישית "אלוהים נתן לך במתנה" לצד איתי טיראן.
במקביל למשחקה בסדרה, שחקה בשנת 2001 בסרט הטלוויזיה "ראש פינה" לצד אבי קושניר וב-2002 לצד יהודה לוי ואוהד קנולר בסרטו של איתן פוקס "יוסי וג'אגר".
באותה שנה התארחה מספר פעמים בתוכנית הבידור "רק בישראל" לצד אורנה בנאי.
לאחר מכן החלה להתגורר על קו ישראל-ארצות הברית וככבה בסרט הטלוויזיה "סטרט-אפ".
בשנת 2004 ככבה, לצד מיכאלה עשת, מאיה מרון, משה איבגי ואסי דיין בסרטו של יוסף סידר "מדורת השבט".
בטקס פרסי אופיר שנערכו לאותה שנה גרפה פירסטנברג, לצד הסרט עצמו, את פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2005 התארחה במספר פרקים בסדרת המתח האמריקאית "CSI: מיאמי".
ב-2007 השתתפה בסרט "נימפות בערפל".
בשנת 2008 שיחקה לצד אוהד קנולר בסרט הטלוויזיה של אביגיל שפרבר "חָלָאקה".
פירסטנברג שיחקה בתפקידי צ'ריטי ב"צ'ריטי המתוקה", ג'יל ב"פרפרים הם חופשיים", לינדה ב"אחים בדם", בתיאטרון הספרייה בתפקיד האסופית ב"האסופית", ובתיאטרון הקאמרי בתפקיד נורה בהצגה "יומן חוף ברייטון".
ב-2008 שיחקה בהעלאה המחודשת של תיאטרון הקאמרי ב"משחקים בחצר האחורית" את דבורי הנאנסת ואת תפקיד התובעת.
באותה שנה שיחקה בתפקיד הודל במחזמר "כנר על הגג".
ב-2010 גילמה את בובת הפיתום במחזה "גטו" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הבינלאומי הראשון שלה, "הפלנטה הבודדה ביותר", הפקה אמריקאית-גרמנית לצד הכוכב המקסיקני גאל גרסיה ברנאל.
בשנת 2014 שיחקה בסרט האמריקאי "ניו יורק סיפור אהבה" בתור גב' סקיילר, לצדם של מורגן פרימן ודיאן קיטון.
בדצמבר של אותה שנה הופיעה במחזמר "קברט" בברודוויי.
בשנת 2016 שיחקה בסרט האמריקאי "חמישה לילות במיין" בתור פיונה, לצדם של דייוויד אוילאו ודיאן ויסט.
ב-2018 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האמריקאי-ישראלי דובר האנגלית "מרחק הליכה" בבימויה של נגה אשכנזי לצידן של דאנה איבגי ואלי טרים .
באותה שנה חזרה פירסטנברג לשחק בישראל.
היא הופיעה בסדרה "כפולים" של קשת 12, בה גילמה את ג'ו – עולה חדשה, בת זוגה הלסבית של דקלה לוי (מורן רוזנבלט), ובסדרה "עיר מקלט" מבית yes בתפקיד ענת סיטון, חוקרת את הרצח של מיכל פולג (מלי לוי גרשון).
ב-2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה הישראלי "הגולם".
פירסטנברג הופיעה בפרק 5 בעונה השנייה של הסדרה האמריקאית "אלים אמריקאיים" של רשת starz בתפקיד מאמאן בריגיט.
בעונה הרביעית של הסדרה האמריקאית "בול" הופיעה בתפקיד אם הנאבקת על משמורת בנה שנולד לאחר טיפולי הפריה רשלניים.
בשנת 2022 כיכבה בסרט "קפקא" לילדים (או קפקא לקטנים) של האומן רועי רוזן.
אמה של חני, ברייני פירסטנברג הייתה חברת להקת פיקוד דרום בשנות השבעים.
אביה, דוד פירסטנברג, הוא יזם היי טק.
דודתה, אחות אביה היא יעל גבירץ.
באוקטובר 2010 נישאה פירסטנברג לעידו חזקיה, בנו של השחקן יצחק חזקיה.
ב-2014 נולדה לבני הזוג בת.
חני ליבנה (נולדה ב-6 בדצמבר 1953) היא זמרת ישראלית.
ליבנה נולדה בשם "חנה ברונשטיין" בטרנסילבניה שברומניה ובגיל 4 עלתה לישראל עם משפחתה.
תחילה התגוררה בשכונת עג'מי ביפו, ולקראת בית הספר היסודי, עברה לגור בשכונת כפר ברנדייס שבחדרה.
היא למדה וסיימה את בית הספר "תיכון חדרה" בשנת 1972.
ליבנה שירתה בלהקת פיקוד הצפון בבימויו של שמעון ישראלי וקולה בלט בשירים "רוח צפון" ו"דיינו".
לצדה בלהקה שירתו הכוריאוגרף אוהד נהרין והמוזיקאי רוני וייס.
לאחר שחרורה מהצבא הקליטה שירים לאלבומי אוסף של שירי ילדים.
באותן שנים נישאה לגבי לינדנבאום וילדה את בתה היחידה, ועברה לגור בחיפה בעקבות לימודי בעלה בטכניון.
בעלה נפטר בהיותה בת 24 בלבד, ומאז היא נושאת את השם חני ליבנה שהוא קיצור השם חנה לינדנבאום.
בתחילת שנות השמונים שבה להתגורר בתל אביב.
באותה תקופה הייתה חלק מהרכב מוזיקלי שכלל את דני רובס, מתי כספי ואחרים.
רובס הוא זה שחיבר בינה לבין המלחין נחום היימן, ששב לישראל בשנת 1984 לאחר שהות ארוכה בחו"ל.
הפרויקט המשותף הראשון של השניים היה צוות "חופים", הרכב מוזיקלי שהקים היימן, שכולו מורכב משירים שהלחין.
ההרכב כלל את ליבנה, משה דץ (אז משוחרר טרי מלהקה צבאית), מאיר בנאי וליזה קחטן-לנג.
הצוות זכה להצלחה רבה בהופעות ובהשמעות.
בין שיריהם המוכרים: "אנשי הגשם", "החול יזכור" (סולו של ליבנה), "שירים עד כאן", "שמלת כלולות", "שיר אהבה ישן", "נחל התנינים" (סולו של ליבנה), "את רואה צוענית", "תפילת דייג" ועוד.
המופע המשיך לרוץ במשך שנתיים, כשעם הזמן הצטרפו אליו גם שאול צירלין, דוד ד'אור, איציק בכר וריבי בן בסט, וכל שיריו הוקלטו לאלבום בשם הצוות.
לאחר פירוק ההרכב הפיק היימן בשנת 1984 את אלבום הסולו הראשון של ליבנה "היכרות" בעיבודו של מתי כספי.
השיר הראשון שיצא, "אישה" (מילים: עידית חכמוביץ', לחן: מתי כספי), הפך להיט והגיע למקום ה-4 במצעד השבועי ברשת ג' ולאחר מכן למקום ה-24 במצעד הפזמונים השנתי של שנת תשמ"ג של התחנה.
גם השירים "יום הולדת" (שליבנה כתבה והלחינה בעצמה) ו"היכרות" זכו להצלחה.
למרות זאת, האלבום לא נחל הצלחה, והיימן, שהשקיע הרבה בתקליט, שקע בחובות גדולים.
בשנת 1987 הפיק היימן לליבנה אלבום שני, "מקלט ללילה", הפעם בהפקת גרי אקשטיין.
האלבום לא הצליח, ובניגוד לאלבום הקודם, השאיר רק שני שירים "מקלט ללילה" ו"הוא לא נתן לה בית".
באותה שנה הוציאו אורנה ומשה דץ את אלבומם הראשון "באותה המיטה", שאת שיר הנושא שלו כתבה ליבנה.
עוד באותה שנה כתבה לקורין אלאל את השיר "כבר הרבה מאוד ימים", שהופיע באלבומה של אלאל "פירות אסורים".
בשנת 1988 הקליטה ליבנה את השיר "ערב על גגות" עבור תוכנית מיוחדת של "קול ישראל" שעסקה בשירי איציק מאנגער.
את השיר היא הקליטה ללא ליווי תזמורתי, ובעקבות הצלחתו נולד הרעיון להוציא את האלבום "ווקליזה" המבוסס כולו על לחניו של היימן, בסגנון א-קפלה.
הלהיט הגדול ביותר באלבום הוא השיר "ארץ שבעת המינים", שהוקלט במקור כמנגינה לסרטו של מיכה שגריר "המלחמה שלאחר המלחמה" (1968) והוקלט מאוחר יותר בצרפתית על ידי הזמרת הצרפתייה מארי לאפורה.
מאוחר יותר הוזמנה ליבנה בשנת 1990 לבצע את שיר הנושא מפסטיבל המחולות בכרמיאל.
השיר, "קסם כלנית לעד", שאותו ביצעה עם הזמר חנן דיין, הפך להיט; זהו אחד השירים המזוהים ביותר עם ליבנה.
באותה שנה יצא האלבום "ווקליזה" על גבי CD עם עטיפה חדשה - ציור פסיפס של חצי מפניה בקירוב כפי שנראים בעטיפת האלבום "מקלט ללילה".
בשנת 1995 הקליטה ליבנה יחד עם הזמר היווני ניקוס דימיטריאטוס, כוכב הסרט "רמבטיקו", את האלבום הכפול "ים ואש", המורכב משירי מנוס חג'ידקיס.
גם האלבום הזה, על אף ההשקעה הרבה בו, לא צלח את הקהל הישראלי או היווני.
בין שיריו הבולטים נמנים "רקוויאם לקיץ" ו"בוא נשכב לישון", שבוצע על ידי השניים בדואט משולב בעברית ויוונית.
אוסף משיריה בשם "קסם כלנית לעד", שיצא באותה שנה וזכה להצלחה יחסית, כלל לצד שירים מאלבומיה "היכרות", "מקלט ללילה" ו"ווקליזה", גם שירים שהוקלטו עבורו, כגון "ירושלים של מעלה ומטה".
ליבנה חדלה מלעסוק במוזיקה ועברה לעסוק בטיפול אלטרנטיבי.
בשנת 2003, לאחר מספר הופעות בפסטיבלים העוסקים בזמר עברי, החליטה לשוב אל הבמה והעלתה ערב יחיד משיריה במסגרת פסטיבל ימי זמר חולון.
המופע נמכר במלואו ובעקבות ההצלחה הועלה שוב בתיאטרון תמונע ובהמשך ברחבי הארץ.
ליבנה חזרה לגור בשכונת כפר ברנדייס בחדרה.
בעקבות ההצלחה החלה ליבנה לעבוד על מספר פרויקטים מוזיקליים, בהם מופע ואלבום הכוללים שירים צרפתיים מתורגמים לעברית, אלבום גרסאות כיסוי לקלאסיקות ישראליות, ומופע שירים בלקניים עם גילה חסיד.
בשנת 2018 הוציאה עם אורי הרפז את האלבום "שיר למענכם" – 17 משיריו של המלחין נחום היימן, המבוסס על מופע מוזיקלי איתו הופיעו השניים באותה תקופה ברחבי הארץ.
בשנת 2023 החלה לעבוד עם המפיק המוזיקלי חן מצגר אדר.
ים ואש - 1995 (עם ניקוס דימיטריאטוס)
חנות עודפים או חנות אאוטלט (מאנגלית: Outlet store) היא חנות שבה נמכרים פריטים שנותרו במלאי של היצרנים, ולרוב מדובר בפריטי הלבשה והנעלה שהיצרנים או המשווקים לא הצליחו למכרם במהלך עונת המכירות הקודמת או במכירת סוף עונה שעברה.
חנויות העודפים מהוות פתרון נוח ליצרנים, שמצד אחד מעוניינים בשיווק פריטים אחרים, כחלק מאסטרטגיית המכירות שלהם, אך מצד שני הם עדיין מעוניינים להרוויח ממכירת הפריטים הישנים, או לפחות למזער את הפסדיהם ממכירתם במחיר מוזל.
חנויות העודפים מאופיינות בכך שהן נעדרות עיצוב פנים, או שמעצביהן מקפידים ליצור להן חזות מרושלת.
הדבר נעשה במטרה ליצור אווירה של מחסן, שתקנה ללקוחות תחושה של מקום שבו המוצרים זולים.
כדי להוסיף על כך, המוצרים מוצגים בערבוביה ולעיתים זרוקים בערימות, על מנת ליצור אצל לקוח שמצא פריט שהוא מעוניין בו תחושה של "מציאה".
מאפיין נוסף של חנויות העודפים הוא שמבחר המידות והדגמים מצומצם, משום שליצרן אין אינטרס לחדש את המלאי ולהתאים אותו לדרישת הלקוחות.
על כן יש שלל של מידות שאינן ממוצעות, לצד דגמים שלא הצליחו להימכר כמעט ובכלל בעונות המכירה הקודמות, עקב היעדר התעניינות מצד הלקוחות.
חלק מחברות האופנה הגדולות נוהגות להצניע את מכירות העודפים, על מנת שלא לפגוע במכירות הפריטים החדשים שלהן, או בתדמיתן כחברות המייצרות מותגי יוקרה.
עם הזמן, הפך המושג "חנות עודפים" לשם נרדף למכירה המונית במחירים מוזלים.
כתוצאה מכך, הוא אומץ גם בענפי מכירות נוספים, כגון ריהוט או מכשירי חשמל.
עם זאת, במקרים אלה אין מדובר במכירה של עודפים, אלא בחנויות גדולות שמאפייניהן דומים למאפייני חנויות העודפים בכל הנוגע לעיצוב, למיקום ולמחירים.
חנטי-מנסיסק היא עיר ברוסיה, בירת המחוז האוטונומי חנטי ומנסי (יוגרה), שבמחוז טיומן, אשר בסיביר המערבית.
היא נמצאת על שבע גבעות המרוחקות 20 קילומטרים ממפגש של שני נהרות סיביריים גדולים - אוב ואירטיש.
כמעט שליש משטחה הוא יער, ומסביב לה נמצאת שמורת טבע - פארק צ'וגאס סמארובסקי, הנפרש על שטח של 6.7 דונם.
החינוך הכללי בעיר כולל 11 מוסדות חינוך: 7 בתי ספר תיכוניים, בית ספר אחד לילדים עם מוגבלות, 3 ארגונים המיישמים תוכניות מתקדמות - בית ספר עם לימוד מעמיק בנושאים בודדים, אולם התעמלות ופנימייה.
שירותי חינוך נוספים מוצעים על ידי 16 ארגונים השייכים למחלקות שונות במערכות החינוך, התרבות והספורט, וכן מוסדות חינוך.
העיר ידועה כמרכז האירוח לאירועי העסקים והספורט הבינלאומיים הגדולים ביותר: אליפות העולם בביאתלון, אולימפיאדת השחמט העולמית ה -39, הפסטיבל הבינלאומי "רוח האש" של הופעות הבכורה הקולנועיות, ופסטיבל סביבתי בינלאומי.
העיר נוסדה ב-1930 כיישוב עובדים כ-3 ק"מ מהיישוב סמרובו, הידוע מ-1637, ונקראה אוסטייקו-ווגולסק.
מ-1944 העיר נכללה כחלק מחבל טיומן.
ב-1950 הוכרזה כעיר ומרכז האזור האוטונומי.
ב-1992 הוכרזה כמרכז האזור האוטונומי בפדרציה הרוסית לפי החוקה החדשה וב-1995 כמרכז האדמיניסטרטיבי של סובייקט בפדרציה הרוסית.
בשנת 2001 על בסיס סניפים של מסודות להשכלה גבוהה שונות בעיר הוקמה אוניברסיטה.
חנות קטנה ומטריפה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1986, בבימויו של פרנק אוז ובכיכובם של ריק מורניס וסטיב מרטין.
הסרט מבוסס על מחזמר מצליח שעלה בברודוויי בשנת 1982, אשר בעצמו מבוסס על סרט קולנוע ישן ודל תקציב משנת 1960 שבוים על ידי רוג'ר קורמן, באותו השם (אולם באנגלית הסרט המקורי נקרא The Little Shop of Horrors).
בסרט המקורי השתתף ג'ק ניקולסון באחד מתפקידיו הקולנועיים הראשונים.
הסיפור מתרחש בשכונת עוני אמריקאית טיפוסית של שנות ה-50 של המאה ה-20. סימור קרלבורן (ריק מוראניס) הוא יתום צעיר ומגושם שחי ועובד בחנות פרחים בבעלותו של מר מושניק (וינסנט גרדניה) הרגזן.
החנות נמצאת במצב כלכלי קשה ועומדת להיסגר כאשר סימור עומד להיות הראשון שיפוטר.
אודרי (אלן גרין ), עובדת נוספת בחנות הפרחים, דוחקת בו להביא לתצוגת החנות צמח חדש ומסתורי (שבהמשך מתברר שהגיע מהחלל החיצון על גבי קרני השמש) שהוא קנה ממוכר חנות צמחים מוזרה.
סימור, שבסתר מאוהב באודרי, קורא לצמח המסתורי בשם "אודרי 2".
מר מושניק מקצה לסימור שבוע ניסיון לראות אם הצמח החדש ישפר את העסק הקורס שלו.
לרוע מזלו של סימור, אודרי 2 מסרב לגדול.
יום אחד בזמן שסימור מבטא את התסכול שלו מול הצמח הנובל, הוא נדקר בטעות באצבעו מקוץ ומתחיל לדמם.
לאחר שאודרי 2 מגיב, סימור מגלה שיש לצמח תיאבון לדם אנושי.
בריאות הצמח וגידולו משתפרים באופן דרמטי בדיאטת הדם החדשה שלו, כאשר סימור מאכיל את הצמח בסתר בכל יום.
בעקבות ההצלחה שהצמח 'אודרי 2' מביא לחנות, סימור מתחיל לקבל הערכה ממר מושניק ומאודרי.
לרוע מזלו, למרות רגשותיו כלפי אודרי, הוא עדיין מרגיש מרוחק ממנה כי היא יוצאת עם אורין סקריואלו (סטיב מרטין), רופא שיניים סדיסט אשר אחראי לחבורות ולתחבושות עימן אודרי מגיעה לעבודה לעיתים קרובות.
הצמח גדל בצורה ניכרת אך מתחיל להראות סימני חולשה ותזונה לקויה.
לילה אחד, כאשר סימור נשאר לבד בחנות, אודרי 2 פונה לסימור בדרישה שיאכיל אותו.
סימור נדהם מכך שהצמח מסוגל לדבר, אבל מתפכח כאשר אודרי 2 אומר לסימור שהדם מאצבעותיו לא מספק את תאבונו והוא דורש שסימור יביא לו מנות גדולות יותר של בשר ודם אנושיים.
סימור אשר מסרב בתחילה לשתף פעולה, משתכנע לאחר שאודרי 2 משכנע אותו שהוא אחראי לפופולריות וההון שהחנות צברה, ושאם סימור יביא לו יותר אוכל, החנות תמשיך לשגשג.
בהתחלה סימור מתייחס להצעה בהססנות.
בשל כך נוקט אודרי 2 בשיטה אחרת ומשכנע את סימור להאכיל אותו בבשרו של סקריואלו, חברה הסדיסט של אודרי.
סימור קובע פגישה אצל דוקטור סקריואלו ומחמש עצמו באקדח.
בהמשך מוצא עצמו סימור בכיסאו של רופא השיניים הסדיסט.
בעקבות אכזבתו של הדוקטור מהפציינט המזוכיסט שקדם בתור לסימור, ארתור דנטון (ביל מארי), אורין מחבר לעצמו מסכת גז אשר משחררת גז צחוק שתאפשר לו 'ליהנות' יותר מהעינוי.
אף על פי כן, המסכה עובדת כנגדו כאשר היא מתקלקלת והורגת אותו ממנת יתר של גז צחוק.
סימור ממשיך בתוכנית ומבתר את גופתו של אורין בגרזן על מנת להאכיל את אודרי 2 אך לרוע מזלו, מר מושניק רואה את סימור בזמן שהוא מבתר את גופתו של אורין, ומניח מיד שסימור הוא הרוצח שלו.
מושניק מחליט לא להתעמת עמו מידית, ובכך נותן לסימור ולאודרי מספיק זמן לחשוף את רגשותיהם זה לזה.
בליל המחרת, מושניק מתעמת עם סימור ומאשים אותו ברצח.
אף על פי כן, במקום לפנות הישר למשטרה, מושניק מציע לו את שתיקתו ומימון עזיבתו תמורת הבעלות הבלעדית על הצמח, אך למרות הסכמתו של סימור, ההצעה נופלת כאשר מושניק נטרף על ידי אודרי 2 בגלל הסקרנות שלו (וגם מפני שסימור בוחר שלא להזהירו שכן יכל בקלות למנוע מעשה זה).
ההצעות ממשיכות להגיע, כולל הצעה לייצר כמות גדולה של צמחי אודרי 2 ולמכור אותם לכל ארצות הברית.
ההון של סימור ממשיך לגדול אפילו אחרי ההעלמויות של דוקטור סקריואלו ומר מושניק, אבל סימור מחליט לבסוף שהאמצעי לא מצדיק את המטרה ושעליו לחסל את אודרי 2 לפני שאנשים נוספים ימותו.
סימור אשר בטוח בעצמו כעת כי אודרי לא תעזוב אותו אפילו אם הוא יהיה מרושש בלי הצמח, מקור הצלחתו, מתעמת עם אודרי 2, אשר זועם על כוונותיו.
אחרי שסימור שורד התנפלות של הצמח עליו, פעולה אשר הורסת את החנות, מצליח סימור לחסל את הצמח על ידי חישמולו בעזרת כבל חשמל חשוף.
אודרי המומה מעוצמת הפיצוץ אך שמחה לראות שסימור יוצא בריא ושלם מתוך ההריסות.
סימור ואודרי מתחתנים ועוברים לגור בבית חלומותיהם, אשר נשתלו בו צמחים מהחנות.
בשוט האחרון של הסרט, ניתן לראות שיש גרסה קטנה של אודרי 2 בגינה של סימור ואודרי.
בתחילה צולם לסרט סוף זהה לזה של המחזמר עליו הוא מבוסס.
בעקבות ביקורת שלילית מהצופים בהקרנות המבחן הוחלט לשכתב את סוף הסרט לסוף טוב, אף על פי שהסוף המקורי היה מועדף על הבמאי ועל רוב צוות השחקנים.
בסוף המקורי אודרי לא שורדת את ההתנפלות של אודרי 2 עליה ומתה בזרועותיו של סימור, וברגעיה האחרונים מבקשת ממנו שייתן לצמח לאכול אותה אחרי שתמות.
לאחר שסימור מאכיל את הצמח באודרי המתה הוא עולה לגג החנות במטרה להתאבד, שם הוא פוגש באיש מכירות שמצהיר בפניו על כוונתו לחתוך דוגמיות מהצמח ולהפיץ את אודרי 2 ברחבי אמריקה.
סימור מחליט לחזור לחנות ולהתעמת עם הצמח שמנצח בעימות ואוכל את סימור.
הסרט מסתיים בשיר של שלוש בנות המקהלה המלוות את הסרט, בו הן מספרות על השתלטותם של הצמחים על אמריקה ומציגות תמונות אימה של ערים שמושמדות על ידיהם, המזכירות את סרטי גודזילה וקינג קונג.
במהלך השנים דלפו הסצנות של הסוף המקורי לאינטרנט, אך אלה היו עותקים לא רשמיים בשחור לבן ובאיכות נמוכה, וללא עריכת סאונד ואפקטים קוליים.
באוקטובר 2012 יצאה לחנויות מהדורת בלו ריי מיוחדת של הסרט, שכללה את הסרט בגרסתו המוכרת שהוקרנה בשנות השמונים, כמו גם שחזור מיוחד של גרסת הבמאי, שכולל את הסיום המורבידי שנגנז, מה שאיפשר לראשונה לצפות בסרט כפי שיוצריו רצו שיהיה.
חניבעל: מקור הרוע הוא סרט אימה אשר יצא בשנת 2007, ובוים על ידי פטר ובר.
הסרט נחשב כרביעי בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר וכמו קודמיו, גם הוא מבוסס על ספר בשם זה שכתב תומאס האריס (שתפקד גם כתסריטאי בסרט זה) בשנת 2006. הסרט מספר על ילדותו והתבגרותו של חניבעל לקטר מגיל 6 עד גיל 20 ומה היו הסיבות לכך שנהפך לרוצח קניבל.
רוב הסרט צולם בBarrandov Studios בפראג.
הסרט מתחיל בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בליטא, בעונת החורף כאשר כל האזור מכוסה בשלג.
חניבעל לקטר, ילד בן 6, רואה איך משפחתו נהרגת על ידי מטוסים גרמניים מהאוויר והוא נותר לבדו עם אחותו הקטנה, מישה.
לפני שאביו נהרג, הבטיח חניבעל שישמור על אחותו הקטנה תמיד.
הם מסתגרים במעון קייט זמן מה עד שפולשים לביתם בוזזים ששיתפו פעולה עם הנאצים ומוצאים אותם.
עם הזמן, הבוזזים שרעבו למזון בחרו במישה, הרגו אותה, בישלו אותה ואכלו את בשרה.
בנקודה זו הסרט נעצר וממשיך לאחר 8 שנים כאשר חניבעל, הניצול היחיד ממשפחתו, לומד בבית יתומים רוסי בטירה שהייתה ביתו לשעבר והולאמה על ידי הממשלה.
בצעד נועז מחליט חניבעל לעזוב אותו ונוסע לפריז, בירת צרפת בניסיון למצוא את דודו.
שם הוא מגלה שדודו נהרג אך אלמנתו, מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה, חיה ונושמת.
חניבעל מחליט לחיות אצל מוראסקי והם נקשרים האחד אל השני בעיקר בזכות העובדה ששניהם נותרו לבדם בלי משפחה.
הסיוטים על הדרך הנוראה שבה נהרגה אחותו רודפים את חניבעל, כעת בן 15, כל לילה והרצון שלו לנקום באותם אנשים שעשו זאת גובר.
הוא מנסה להיזכר בשמות של אותם החיילים אך אינו מצליח.
לאחר שהוא גונב סם מעורר זיכרון מבית הכלא, הוא נזכר בשם אחד.
משם, הוא יוצא לדרך קשה ומלאת קורבנות.
חניבעל לומד להילחם בדרך הסמוראית ומוצא את כל האנשים שהשתתפו ברצח ובאכילת אחותו הקטנה.
הוא רוצח כל אחד מהם בדרך קשה ואכזרית.
צמוד לסיפורו, מתנהלת חקירה משטרתית שמובילה בסופו של דבר להכרה ב"מפלצת האדם" שנוצרה מילד בן 6, שמול עיניו קרה רצח זוועתי.
למרות כל ניסיונות השוטרים לתפוס את חניבעל, הוא מצליח להתחמק ולהמשיך לצוד אחר הרוצחים של אחותו, עד האחרון מביניהם.
חניבעל מתאהב אט אט במוראסקי שמנסה לשכנע אותו לעצור בזמן עם הרצח אך הוא לא נענה לה.
לקראת סוף הסרט, חניבעל מגלה שגם הוא היה שותף באכילת אחותו הקטנה, מתוך חוסר הכרה.
משנודע לו הדבר המעגל מושלם והחיה החבויה בו משתלטת על אישיותו לחלוטין.
שחקנים דמויות אארן תומאס חניבעל לקטר (ילד) גספר אוליאל חניבעל לקטר (נער) הלנה ליה טקהובקה מישה לקטר גונג לי הגברת מורסאקי שיקובו ריס איוואנס ולאדיס גרוטס קווין מק'קיד פטרס קולנס ריצ'רד ברייק אנריקס דורטליק סטפן וולטרס זיגמאס מילקו איוון מרביץ' ברוניס גרנטז רובי קיי רוברט קיי, בנו של קולנס
המחוז האוטונומי חנטי ומנסי הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של אורל וטריטוריאלית שייך למחוז טיומן.
המחוז הוקם ב-10 בדצמבר 1930 כמחוז (אוקרוג) לאומי בתוך מחוז טיומן וקיבל סטטוס של סובייקט פדררלי בשנת 1993.
לאחר גילוי שדות נפט וגז טבעי במחצית השנייה של המאה ה-20 באזור החלה תנופת פיתוח וכיום הוא מהווה האזור העיקרי להפקת גז ונפט ברוסיה.
הנהרות הגדולים במחוז הם אוב ואירטיש.
האזור היה מאוכלס על ידי עמי הצפון מקבוצה פינו-אוגורית.
במחקרים שבוצעו ב התגלו עדויות לכך שכבר סביב המאה ה-12 היו קשרי מסחר עם סוחרים מרפובליקת נובגורוד.
לאחר כיבושו על ידי הרוסים האוזר סופח לרוסיה הצארית.
בתחילת המאה ה-18 הוא היה חלק של גוברניית טובולסק.
עיירה ברזוב הייתה ידעה כמקום להגליה אצולה רוסית לרבות אלכסנדר מנשיקוב ואנשי מרד הדקבריסטים.
לאחר הקמת ברית המועצות האזור היה חלק של יחידות מנהליות שונות.
בשנת 1930 הוקם אוקרוג לאומי כיחידה מנהלית משנית.
המקום המשיך להיות מקום הגליה.
תקופה קצרה בה שהה לב טרוצקי.
בשנים 1930/1932 לאזור הוגלו 37,400 חקלאים מאזורים אחרים של ברית המועצות (זאת לעומת היקף אוכלוסייה של כ-90 אלף בשנת 1939.
בשנת 1940 שמו של אוקרוג שונה ל"חנטי-מנסי" ובשנת 1944 הוא שולב במחוז טיומן החדש.
בשנת 1953 באזור ברזוב לראשונה התגלה שדה גז טבעי.
הדבר גרם לפיתוח מואץ של האזור וגידול אוכלוסייה מהיר.
החל משנת 1993 האזור הוא סובייקט בפדרציה הרוסית שנכלל בשטח מחוז טיומן.
החל משנת 2003 לשם היחידה התווספה מילה "יוגרה" (שם היסטורי לאזורים מעבר להרי אוראל).
הרשות המחוקקת היא "דומה של אוקרוג אוטונומי חנתי-מנסי (יוגרה)" שכוללת 38 חברים.
בספטמבר 2024 לתפקיד נבחר רוסלן קוחארוק.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-9 ראיונים ו-13 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת 270 אלף בשנת 1970, 570 אלף בשנת 1979 ו-1.1 מיליון בשנת 1989. האזור בין הבודדים ברוסיה עם עליית אוכלוסייה מתמדת.
זאת בעיקר עקב מעבר אנשים מאזורים אחרים של רוסיה.
כ-89.7% מאוכלוסיית האזור מתגוררת בערים.
עיר הבירה של האזור היא חנטי-מנסיסק, אך הערים גדולות הן סורגוט (כ-392 אלף תושבים) וניז'נוורטובסק (כ-283 אלף תושבים) ונפטיוגנסק (125 אלף).
הן התפתחו בשנות ה-70 של המאה ה-20 תוך פיתוח שדות גז טבעי ונפט בסביבה.
בשנת 1970, לפני פיתוח מסיבי של שדות נפט באזור, במחוז התגוררו 271 אלף תושבים בלבד.
בשנת 1987 היקף אוכלוסייה כבר היה מעל למיליון תושבים.
הגעת אנשים רבים מאזורים אחרים גרמה לשינויים דמוגרפיים.
בשנת 1939 רוסים היו כ-72.5% מכלל אוכלוסיית אזור ועמי הצפון כ-20%.
עמי הצפון (חנטי ומנסי) מהווים כ-1.7% מאוכלוסיית המחוז (בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 1939 הם היו כ-20%).
במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלו באזור שדות גז טבעי ונפט גדולים ביותר.
הדבר גרם לפיתוח מואץ של הכלכלה, פיתוח צנרת גז ונפט, הקמת ערים חדשות וכו'.
עתה, המחוז מהווה מקור עיקרי של הגז והנפט של רוסיה.
תעשייה בקשורה לנפט וגז טבעי מהווה 80% מתוצר האזור.
כול החברות הרוסיות הגדולות פועלות באזור.
פיתוח רשת מסילות ברזל החל רק לאחר תחילת הפקת נפט וגז.
הרכבת הראשונה הגיע לסורגוט בשנת 1975.
באותה תקופה נבנה כביש ארצי R-404 טיומן-סורגוט-ניזנוורטובסק.
נתיבי נהרות אוב ואירטיש מהווים תוואי חשוב להעברת סחורות במיוחד לקראת עונת החורף הקשה.
בסורגוט וניז'נוורטובסק פועלים נמלי תעופה בעלי מעמד בין-לאומי.
כמו כן יש מספר שדות תעופה ומסלולי נחיתה לאספקת סחורות והעברת נוסעים לאזורים מרוחקים.
חַנוֹת תָגַרִים (חאן אל תוג'אר) - הוא אתר ארכאולוגי של חאן (אכסניה) ממלוכי גדול, בגליל התחתון, מול הכניסה לקיבוץ בית קשת, על נתיב דרך הדואר הקדומה.
החאן הוקם בשנת 1440 בשלהי התקופה הממלוכית בארץ ישראל.
בנייתו נעשתה במסגרת שיקום דרכי הדואר והתעבורה בסולטנות.
החאן הוקם על הדרך הראשית המוליכה מדמשק למצרים.
החאן היה בנוי סביב חצר מרכזית ובה באר וכלל שמונה חנויות.
מכלול החאן מוקף חומה שייתכן שהיא מאוחרת, רק מן המאה ה-16. שמו של החאן מעיד על השוק שהתקיים סביבו (تجار = תגרים = סוחרים).
על הגבעה ממול חנות תגרים (מצפון לצומת הכניסה לבית קשת ), נמצאים שרידי מצודה הנקראת בערבית קלעת אל חאן על שם החאן שממולה.
תפקיד המצודה היה לשמור על החאן המבודד ולהגן עליו מהתקפות.
החאן נבנה במיקום מישורי על יד הדרך הראשית, אך איננו קל למיגון, ועל כן היה צורך במצודה שתגן עליו.
חניבעל בן גיסקו או חניבעל גיסקו היה מצביא קרתגי, שפיקד על כוחות צבא וצי בתחילת המלחמה הפונית הראשונה.
הוא הוצא להורג על ידי חייליו ב-258 לפנה"ס לאחר קרב כושל נגד צי רומי.
אין לטעות בינו לבין המצביא הידוע חניבעל בן חמילקרת ברקה.
פרטים על מוצאו של חניבעל ועל קורותיו לפני המלחמה בין רומא לקרתגו אינם ידועים.
זונאראס, ההיסטוריון הביזנטי בן המאה ה-12, אשר מסתמך בחלק זה של חיבורו על ספריו האבודים של דִּיוֹ קָסְיוּס קוֹקֵיָאנוּס, מכנה אותו "חניבעל בן גיסקו".
בשאר המקורות הוא נזכר בשם "חניבעל" בלבד, שהיה נפוץ מאוד בקרב הקרתגים.
בספרות המחקר המודרני הוא מופיע לעיתים בשם "חניבעל גיסקו" (Hannibal Gisco).
בראשית המלחמה היה חניבעל מפקד חילות קרתגו באקרגס (אגריגנטום), הבסיס הראשי של הקרתגים במלחמתם על השליטה בסיקיליה.
בקיץ 262 לפנה"ס הטילו הקונסולים לוקיוס פוסטומיוס מגלוס וקווינטוס מאמיליוס ויטולוס מצור על העיר.
הרומאים הקימו את מחנם סמוך לחומות, פשטו על השדות, אספו את התבואה שהבשילה, ומנעו את אספקת המזון לעיר.
התקפות הנגד שערך חניבעל על מחנה הרומאים לא הועילו, ומשהלך מצב הנצורים והחמיר, שיגר שליחים אל קרתגו בבקשת עזרה.
בהתנגשות שנערכה סמוך לעיר בין חיל המשלוח הקרתגי בפיקוד חנו בן חניבעל לבין הרומאים הייתה ידם של האחרונים על העליונה.
קרב אקרגס (261 לפנה"ס) היה הקרב הסדור הראשון בין צבאות קרתגו ורומא על אדמת סיקיליה.
עוד הרומאים עולזים על ניצחונם, הצליח חניבעל לחמוק בלילה מן העיר בשבע-חתרית שהייתה שייכת קודם למלך פירוס בלי שאויביו יבחינו בו.
לאחר שנפלה אקרגס לידיהם, החליטו הרומאים לא להסתפק בהישגיהם עד כה, אלא לסלק כליל את הקרתגים מן האי.
מאחר שידעו כי לא יוכלו לכבוש את סיקיליה מבלי להשיג קודם שליטה בים, בנו בפעם הראשונה בתולדותיהם צי מלחמתי.
לאחר השלמת הבנייה והכשרת הצוותים יצא הצי החדש מאיטליה אל סיקיליה.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו, מפקד הצי, הקדים להגיע אל מסנה לפני עיקר הכוח.
כאן נודע לו, כי אנשי ליפארה, שהייתה בשליטת קרתגו, מבקשים לעבור לצדה של רומא.
מבלי להמתין לבוא שאר הצי, יצא סקיפיו אל ליפארה ועימו 17 אוניות מלחמה בלבד.
הדבר נודע לחניבעל, והוא שלח מבסיסו בפנורמוס שייטת קרתגית בת 20 אוניות בפיקודו של בּוֹאוֹדֵס.
השייטת הגיעה אל ליפארה בחשאי בשעת לילה והטילה הסגר על הנמל.
לגנאיוס קורנליוס ואנשיו לא נותרה כל ברירה אלא להיכנע, והוא נלקח בשבי אל חניבעל.
פוליביוס מספר, כי גורל דומה כמעט ופקד את חניבעל עצמו ימים אחדים אחר כך.
כשנודע לו כי עיקר הצי הרומי (כמאה אוניות) כבר קרוב אל חופי סיקיליה, יצא לים כדי ללמוד מקרוב על עוצמת אויביו ואופן התנהלותם.
חמישים האוניות שבפיקודו נתקלו במפתיע בצי הרומי העדיף, ובלחימה שנתלקחה אבדו רבות מהן.
הוא עצמו ועימו אוניות מעטות הצליח להימלט ולשוב לפנורמוס.
אפשר שחניבעל הופתע והוכה על ידי הצי הרומאי כאשר יצא לפשוט על חופי איטליה, כפי שעשו הקרתגים לעיתים קרובות עוד קודם לכן.
איתרע מזלו של חניבעל, והוא היה הראשון לנחול תבוסה בקרב סדור מידי הצי הרומאי החדש.
הרומאים, שעד אז לא התנסו בקרבות ימיים, התקינו לקראת הקרב על חרטומי אוניותיהם גשרי השתלטות (corvi), תשובת נגד לטקטיקות הניגוח של אויביהם הקרתגים.
ההתנגשות בין הצדדים ארעה ליד מילאי, בחוף הצפוני-מזרחי של סיקיליה.
חניבעל ואנשיו השתוממו אומנם למראה המכונות המוזרות על אוניות הרומאים המתקרבות, אך מאחר שזלזלו באויביהם חסרי הניסיון תקפו מיד מבלי להסתדר במערך קרבי.
גשרי ההשתלטות הופלו על אוניות הקרתגיות התוקפות, וחיילי הצי הרומאים הסתערו על סיפוניהן והכריעו אותן בלוחמת פנים-אל-פנים בה הצטיינו.
הקרתגים "ברחו מוכי תדהמה מהחידוש הזה, בהשאירם אחריהם חמישים אוניות".
היה זה הניצחון הגדול הראשון של הרומאים בקרב ים.
זמן מה לאחר המפלה במילאי נשלח חניבעל בראש שייטת אוניות אל סרדיניה.
צי רומי בפיקודו של גאיוס סולפיקיוס פטרקולוס, קונסול שנת 258 לפנה"ס, הצליח לסגור את אוניותיו באחד מנמלי סרדיניה, ובקרב שנתלקח בין הצדדים ספגו הקרתגים אבדות כבדות.
לאחר התבוסה נעצר חניבעל על ידי חייליו ונתלה על צלב.
חֲנָטָה היא שלב בהתפתחות פירות האילן.
זמן החנטה קובע את גיל הפרי ולכן הגדרתו משמעותית לכמה מצוות התלויות בארץ.
חלק מהפרשנים קישרו את המונח "חנטה" עם חניטה המוזכרת בספר בראשית.
חנטה מופיעה פעם אחת במקרא:
הדעות חלוקות לגבי הגדרת זמן החנטה.
בין הדעות נטען שחנטה היא הזמן:
שבו מתחילים הפירות להיות ראויים לאכילה, דהיינו עונת המעשרות.
שבו הפירות מגיעים לבשלות כזאת שאם יזרעו את זרעיהם עתה, יצמחו מהם צמחים חדשים.
רבים סוברים ששלב זה שווה לשלב של הדעה הקודמת.
שאחרי נשירת עלי הפרח ויציאת הפרי.
לשיטה זו מסתפקים האחרונים באשר לזמן המדויק של החנטה, אם זהו הסמדר שהוא השלב הבא מיד אחרי נשירת עלי הפרח, או הבוסר שהוא זמן מה לאחר מכן.
בהלכה שלב זה קובע את השנה אליה משתייכים הפירות מבחינה הלכתית.
השלכה זו נוגעת למעשרות, שביעית, איסור ערלה, נטע רבעי וביכורים.
נקודת הזמן הקובעת את השתייכות הפרי היא ט"ו בשבט.
במשנה מוגדר התאריך כראש השנה לאילן, כלומר שפירות העץ שחנטו מיום זה ואילך נחשבים כפירות השנה החדשה:
יש פוסקים שכתבו שיש הבחנה בין השלב הקובע לגבי איסור ערלה, לבין השלב הקובע לתרומות ומעשרות.
חני דִינוּר (נולדה ב-11 באוקטובר 1963) היא זמרת ופסיכולוגית חינוכית ישראלית.
נולדה וגדלה בכפר סבא בשם חנה גולדברג.
בגיל 8 החלה לימודי נגינה בפסנתר קלאסי בקונסרבטוריון העירוני.
הלימודים נמשכו עשר שנים ובמהלכם זכתה דינור במקום הראשון בתחרות כישרונות צעירים.
בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
דינור החלה את דרכה המוזיקלית ב-1980, בלהקה הצבאית "צה"ל 80", בה שרה לצד שלווה ברטי, ריטה ורמי קלינשטיין.
לאחר שהשתחררה מצה"ל החלה ללמוד פסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת תל אביב; לאחר התמחות בתחום הוסמכה כמומחית בפסיכולוגיה חינוכית ב-1995. במקביל השתתפה כזמרת במשלחות מטעם קרן היסוד, הוועד למען החייל וההסתדרות הציונית.
הופיעה במגוון הפקות, ערבי מחווה והופעות בארץ ובעולם.
באוגוסט 1990 החלה דינור את העבודה על אלבום הבכורה שלה יחד עם המפיקים יאיר שדה וגרי ולודבסקי ושלחה לרדיו סינגל שכלל את השירים "קצה העולם" שהלחין מירון מינסטר למילותיה, "שם המשחק" שכתבה והלחינה דינור, והשיר "הנשכחות" שנכתב על ידי לאה גולדברג והלחין רמי קלינשטיין.
זמן קצר לאחר צאת הסינגל, פרצה מלחמת המפרץ, מה שאילץ את דינור להקפיא את העבודה על האלבום ובסופו של דבר לגנוז אותו.
ב-1994 חתמה דינור בחברת NMC, בהפקתו המוזיקלית של גרי אקשטיין, הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, בשקט בשקט, שתפס את מקומו של האלבום הקודם שלא ראה אור.
בין היוצרים שהשתתפו באלבום נמנים אקשטיין, עדית פאנק, גיא מרוז, חנן יובל ודינור (במילים ובלחן).
השירים "מה אתה חושב עלי", "בשקט בשקט", "חיים דוממים" וגרסת הכיסוי לשירה של מיכל טל "תבכי" זכו להצלחה.
ב-1995 שרה קולות רקע בקלטת הילדים "גלגולים" שכללו שירי משחק והפעלה חדשים לילדים.
יחד איתה השתתף יורם פלד, שגם הוא כיכב בקלטת וכתב והלחין את שירי הקלטת.
ב-1996 שרה קולות רקע באלבום ובקלטת הילדים אפרוחים, שכללו שירי הפעלה ומשחק לילדים.
יחד איתה השתתפו שרון צור, אסי לוי, שרי בז'יז'ינסקי ומקהלת הילדים "שרונית"; בקלטת השתתפה הדוגמנית ענת אלימלך, והשירים בה הולחנו על ידי נחום היימן וליאורה שלזינגר.
האלבום היה למעשה הקלטה חוזרת של פסקול קלטת הווידאו באותו שם בכיכובה של יעל בר זוהר שראתה אור במקביל.
במקור הוא יועד להיות מופץ תחת שמה של בר זוהר ובקולה, אך בשל סכסוך בינה לבין חברת התקליטים NMC, שהייתה אמורה להפיץ את התקליטור, דינור "הושאלה" על ידי MCI להקליט מחדש את חלקי השירה של בר זוהר על רקע הפלייבקים שהוכנו לזו עבור קלטת הווידאו.
מהדורת קלטת השמע הופצה אף היא בשמה של דינור ובקולה.
ב-1998 יצא אלבומה השלישי עד קצה הבהירות, בהפקתו של אמיר גבע.
המפיק המוזיקלי והמעבד היה אלדד שרים.
רוב השירים נכתבו והולחנו על ידי דינור (שגם ניגנה בו בקלידים), והתקיים בו שיתוף פעולה עם המשורר פרץ דרור בנאי, עם גבע ועם שרים.
מתוך האלבום הצליחו השירים "עיר ללא הפסקה", "מחול פרוע", "נוצרה לנגיעות", "נדיבות", "עד קצה הבהירות", "6 דקות לכלום" ו"בגלל רעשים".
בנוסף, נכללו באלבום גרסאות כיסוי ל"שיר אהבה בדואי" של יצחק קלפטר ו"לא ידעתי שתלכי ממני" של מתי כספי (שהומר ללשון נקבה כ"לא ידעתי שתלך ממני").
ב-1999 הופיעה במחזמר "עלובי החיים" בתפקיד אפונין.
ב-2001 השתתפה במופע (שצולם לטלוויזיה) והאלבום אמני ישראל שרים ביטלס, בו שרו אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירי הביטלס, בהם דני רובס, דנה ברגר ועוד.
ב-2002 דיבבה את רונה בסדרת האנימציה לילדים "חבורת האוטובוסים" וביצעה את שיר הפתיחה של הסדרה עם גיורא קנת.
ב-2003 שיתפה פעולה עם הפסיכולוג פרופ' גיורא קינן, והוציאה איתו את אלבום שירי הערש חלומות נעימים, אשר כלל שירי ערש לילדים פרי עטם של דינור וקינן בנוסף לשירי ערש ידועים.
ב-2004 השתתפה עם המוזיקאים רמי הראל ויגאל מזרחי באלבום כבה השמש שיקד, המורכב משיריו של המשורר פואה גרינשפון.
את האלבום הוציא לאור מיכאל גרינשפון, בן משפחתו של המשורר.
ב-2005, המשיך שיתוף הפעולה עם רמי הראל באלבום פסיפס של אהבה, הכולל גרסאות כיסוי לשירים עבריים ידועים בביצועה של דינור בנוסף למספר שירים מקוריים.
בעקבות הצלחתו של האלבום העלו השניים ערב שירי משוררים במועדון "הבארבי" בכפר סבא ואירחו בו אמנים ידועים כגון לאה שבת, ג'וזי כץ, שרון מולדאבי, דני רובס, חמי רודנר ודן תורן.
ב-2009 השתתפה בפסטיבל "מוזות" בנתניה במסגרת מופע מחווה לזכרה של שדרנית קול ישראל אורנה יקיר, ושרה בו את שיריה של יקיר שנכתבו למחזמר "ג'יין אייר" והולחנו ועובדו על ידי אלדד שרים.
ב-2010, בעקבות רצח הילדים עומר, רוני ואור על ידי אביהם איתי בן-דרור, הקליטה דינור עם הזמרות לאה שבת, דפנה ארמוני וורד פיקר את השיר "כשאינכם".
השיר הולחן על ידי דינור למילים של צביה אהרוני וגם הופק על ידה, לבקשת אמם של הילדים לילך שם-טוב.
ביולי 2012 הקליטה דינור את השיר "געגועים ותהיות", שכתבה שם-טוב על געגועיה לילדיה.
בנוסף חידשה דינור באלבום זה את שירה "מה אתה חושב עלי" שהופיע במקור באלבומה הראשון.
לאחר צאתו כתבה דינור טור אישי באתר מאקו, בו יצאה נגד תרבות הסלבריטאים.
ב-2013 הלחינה לרותי נבון את השיר "זו את", עבור פרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר".
את השיר כתב סרן יהודה בנארי, שנהרג מירי קלעים במלחמת יום הכיפורים.
בניגוד לאופי הפרויקט, היה זה שיר קצבי המשלב ג'אז ורוק.
בסוף 2013 הוציאה דינור אלבום בשם משוררים בדואט בו הלחינה 10 שירי משוררים - נתן יונתן, רוני סומק, אשר רייך, אריה סיון, פרץ דרור בנאי, יעקב ברזילי, ש.
שפרה, אורציון ברתנא, אלישבע גל ומאי מוזפר, כשכל שיר מבוצע בדואט של קול וכלי נגינה יחיד בהשתתפות 10 נגנים.
הדואטים שהוקלטו בפורמט של הופעה חיה באופני ברדו, צולמו ונחשפו לראשונה באתר מאקו.
במאי 2014 נבחר הפרויקט "משוררים בדואט" לעלות, במסגרת פסטיבל ישראל, על בימת תיאטרון ירושלים בהשתתפות כל עשרת נגני האלבום.
בנובמבר 2014 העלתה דינור את המופע "חני דינור ופועלי האושר" במסגרת פסטיבל הפסנתר, כאשר שירי אלבומה "משוררים בדואט" חזרו לפסנתר, הכלי עליו הולחנו, ואירחה את המשורר רוני סומק, את השחקן דרור קרן ואת הפסנתרן רמי הראל.
במאי 2016 זכתה באות הערכה מטעם קרן נפ"ש אגודת הסופרים והמשוררים על פועלה לקידום הלשון העברית כמלחינת שירי משוררים.
בספטמבר 2016 השיקה בזאפה הרצליה את אלבום הסולו "עכשיו נאהב", שהוקלט בלונדון בהפקתו המוזיקלית של הנגן הרב-תחומי קובי ישראלית, וארחה את לאה שבת ואת הזמר הדרוזי אמין כיוף - איתו הקליטה בדואט את שיר הנושא של האלבום.
באוקטובר 2018 השיקה בצוותא ת"א את האלבום "שבטיא" שהוקלט גם הוא בלונדון, בהפקתו של המוזיקאי קובי ישראלית.
האלבום כולל לחנים של דינור ל-12 שירי משוררים בני הזמן: אביחי קמחי, אשר רייך, דב בהט, יעקב ברזילי, יערה בן דוד, לילי פרי, מירון איזקסון, נילי דגן, סמדר שרת, רוני סומק, רחל שפירא והמשורר הצברי הראשון - עשהאל פוחצ'בסקי, שמולחן לראשונה.
בספטמבר 2018 הופיעה במסגרת פסטיבל מספרי סיפורים עם המוזיקאים הבינלאומיים-ז'וקה פרפניאן ומרסלו נמי, במופע השירים המתורגמים "לעוף כמו ציפור - מברזיל לישראל ובחזרה".
לצד יצירה מקורית בלתי פוסקת והשתתפות באופן תדיר בערבי השקה של משוררים רבים, הרואים בה כתובת להלחנת שיריהם, חני מופיעה באופן קבוע עם המופע "פרח משוגע" משיריה של רחל שפירא ובהשתתפותה, שלכבודו כתבה לה רחל שני שירים, שחני הלחינה:"גיבורה שקטה" ו"בחלון השקוף".
כמו כן, היא מופיעה במופע "שירים לאורך החוף", משיריו של המשורר נתן יונתן יחד עם נועם גילאור ורמי הראל.
ב-2023 הופיעה חני עם הפסנתרנית הקלאסית ד"ר אורית וולף בסדרת הופעות ברחבי הארץ:"מווריאציות גולדברג ללאה גולדברג"-שירי משוררים בעיבודים קלאסיים.
חני שידרה אחת לשבועיים בגלי צה"ל במסגרת התכנית "ציפורי לילה מוזיקליות" מיוני 2021 עד יולי 2023, כשכל תוכנית הוקדשה לאירוח של אמן אחר.
בין האמנים: אוהד חיטמן, רונית שחר, יעקב גלעד, אסתר שמיר, לאורה ריבלין, אסתי זקהיים, נעם חורב, שלומית אהרון, סי היימן, דיקלה, קובי אפללו ואחרים.
מתגוררת כיום במושב שדה ורבורג בדרום השרון עם בעלה יניב.
חני דינור (1990, תקליטור שדרים אלבום גנוז)
חלומות נעימים - עם הפסיכולוג פרופ' גיורא קינן (2003)
כבה השמש שיקד - משירי פואה גרינשפון - עם רמי הראל ויגאל מזרחי (2004)
חנטשין (, חנצ'יני) היא עיירה בחבל קיילצה שבפולין, על שפת נהר סילניצה, כ-15 ק"מ מקיילצה ושימשה בעבר מקור לאבן גיר לצורך ייצור סיד.
בעיירה החלה את דרכה חסידות חנטשין, וכן ישבו בה רבנים מפורסמים שנקראו על שם העיר.
נכון לשנת 2006, אוכלוסייתה של העיירה עומדת על 4,252 תושבים, והמבצר העתיק בקרבתה מהווה מוקד משיכה לתיירים.
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1275. העיר השיגה את האמנה שלה וזכויותיה כעיר בשנת 1325. באותו הזמן הייתה חנטשין מרכז עירוני חשוב, שבה במאי 1331 ארגן המלך ולדיסלאב הגבוה מפגש של אנשי ה"שלאכטה" של מחוז פולין קטן, אנשי האצולה הזעירה פולין, על-מנת לדון עמם במלחמה המתקרבת עם האבירים הטבטונים.
בשנת 1465 נשרפה חנטשין בשריפה גדולה.
אותו הדבר קרה שוב זמן לא רב לאחר מכן, בשנת 1507.
במאה ה-16 הייתה חנטשין מרכז מקומי של כרייה ומסחר, והשיש שלה הפך למפורסם ברחבי פולין וליטא.
באותן השנים, המקום שימש כמרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
העיר נהרס חלקית במרד שפרץ במקום נגד המלוכה בשנים 1606–1608, ונחרבה כמעט לחלוטין בפלישה השוודית לפולין בשנות החמישים של המאה ה-17. מיד לאחר מכן, ב-1 באפריל 1657 הוחרבה העיר שוב, הפעם בידי הטרנסילוונים בראשות גאורג רקוצי, שהותיר בה 48 בתים בלבד בשנת 1660 מתוך 341 שעמדו שם חמש שנים קודם.
העיר הוכרזה כבירת פולין התחתית בשנת 1764 אך נכבשה זמן קצר לאחר מכן בידי האימפריה האוסטרית, ובירת המחוז עברה לקיילצה.
במהלך ראשית המאה ה-19, הפכה חנטשין לעיירה בעל רוב יהודי מוצק.
במהלך מלחמות העולם נפגעה העיר, ובמהלך זו השנייה קהילתה היהודית, הושמדה במלואה.
במשך השנים לא הותרו מגורים ליהודים בעיר המחוז קיילצה, ולכן הסתפקו בעיירות שבסביבתה, כחנטשין.
בשנת 1629 היו 24 משפחות יהודיות בחנטשין, שמנתה 327 משפחות.
אחרי פרעות ת"ח ת"ט, יהודים קנו 65 בתים בעיר, מתוכם 17 בכיכר המרכזית.
בשנת 1827 בעיירה היו 1,740 יהודים, שהיוו 70% מאוכלוסייתה.
שבעים שנה מאוחר יותר, ב-1897, כבר היו 4,361 יהודים ועדיין נותרו 70% מהאוכלוסייה.
ישנו תיאור ספרותי מהתקופה, ובו נרשם שהיהודים בעיירה חיו בחברה דתית סגורה, החיים בבתים סביב מרכז העיירה וברחובות הראשיים שבה.
בשנת 1905 לקראת מלחמת העולם הראשונה, העיר סבלה משריפה ואוכלוסיית היהודים ירדה ל-3414 ונפשות, המהווים רק 61.1% מתושבי העיר.
בתום המלחמה נותרו רק 512 בתים על עמדם.
לאחר המלחמה, בשנת 1921, נספרו בעיירה רק 2,825 יהודים המהווים 56 אחוז מאוכלוסייתה בלבד.
היהודים בין המלחמות עסקו במלאכות קלות ובמסחר בעוד האוכלוסייה הנוצרית עסקה בחקלאות ובכריית פחם.
תיאור העיירה מהתקופה מציין שבמקום היו תנאי מחיה עלובים ועזובה, לכלוך ומחלות שררו בכל מקום.
בדיקת תברואה מ-1932 הראתה שמעט מאוד מקומות עומדים בדרישות הניקיון והבריאות.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, רבה של העיר היה הרב נתן מאיר (נוּסן מאייר) פיש.
רבנים מפורסמים מעיר זו הם רבי חיים שמואל מחנטשין - נכדו של החוזה מלובלין, וכן רבי משה מחנטשין (נין רבי דוד הלוי, מחבר הספר טורי זהב), מורו וחברו של מחבר הספר מאור ושמש - הרב קלונימוס הלוי מקרקוב.
הצבא הגרמני ישב במתחם ציבורי בעיר מיד עם כיבוש פולין, ומעט אחר כך בסוף 1939 כבר הוכרזה ועדת יודנרט בידי הגרמנים, שראשה נודע בנצלנות ובפשעיו.
בשנת 1941 הוקמה בחלקים מהעיר גיטו יהודי (בין הרחובות לוקייטה, דלוגה, בולחובסקה, וקיילצסקה, מופרדים בגדר עץ ותיל משכניהם הנוצרים.
500 יהודים עניים ברובם, נבחרו בפקודת הגרמנים בידי היודנרט וגורשו למחנה העבודה האסאג בצ'נסטוחובה באפריל 1942. ביולי, 105 נוספים נבחרו לגירוש למחנות עבודה אלו, אך לא נודע גורלם.
יש הסוברים כי נרצחו בדרך.
לקראת חיסול הגיטו נוספו 919 יהודים מגטו לופוצנו, ועוד יהודים רבים מעיירות הסביבה, ובסך הכל הגטו בעיירה הכיל כ-4000 יהודים בשיאו.
הגטו חוסל ב-12 בספטמבר 1942, בידי משטרה מקומית פולנית בפיקודו של גרלף מאייר, אשר ניהלו את השמירה ואת רוב תפקידי השיטור לאורך כל התקופה.
היהודים גורשו במכות ומרדף אל כיכר השוק, ומשם הוצעדו שבעה קילומטר אל תחנת הרכבת בווליצה, והובלו למחנה המוות בטרבלינקה.
עשרות יהודים נורו ונרצחו בעת האיסוף אל הכיכר, בצעדה ובדרך למחנות.
40 יהודים שלא יכלו לצאת לצעדה נותרו בגטו ונרצחו יומיים לאחר מכן.
שלושים יהודים נוספים מהיודנרט והמשטרה היהודית נותרו לאיסוף חפצי ערך מהמחנה אל בית הכנסת.
חלק משלושים אנשים אלו הצליח לברוח, והיתר נרצחו באוקטובר.
ארבעה בתי כנסת גדולים הוכרזו בידי הגרמנים כ"נכסי נעדרים".
אחד מבתי הכנסת המפוארים של העיר נותר על כנו עד היום.
כמו כן חלק מבית הקברות העתיק נותר ללא פגע.
העיירה היא מרכז לתעשיית חומרי בנייה, מחוץ לעיירה מצוי מפעל גיר.
לאחרונה, הותחל בפיתוח של תעשיית המזון.
חלק נכבד מכלכלת העיירה, מבוסס על תיירות.
העיירה ממוקמת על צומת מסלולי הליכה מרכזיים באזור.
להלן נקודות העניין התיירותיות המרכזיות בעיירה.
"מבצר חנטשין" (בפולנית: Zamek w Chęcinach) - מבצר מהמאה ה-13 הנמצא סמוך לעיירה בגבעה הצופה אליה;
"כנסיית סנט רתולומיאו" - כנסייה הבנויה בסגנון גותי מאוחר (קיימת מאז שנת 1600);
כיכר מרכז העיירה - בנוי בסגנון ימי ביניימי.
הערים התאומות של חנטשין הן: