tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד בבתי הספר המקומיים ובבית הספר הלטיני של נתניאל אוגדן.
בשנת 1796 החל התמחות כחייט, ובשנים 1799–1801 שימש כמורה בבית הספר המקומי.
בשנת 1801 החל ללמוד רפואה אצל רופא מקומי, ובשנים 1802–1803 למד באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר מכן עסק ברפואה בסידרוויל.
הוא נבחר לקונגרס ה־14 ולשלושת הקונגרסים שלאחריו, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1815 ועד 3 במרץ 1823.
בשנת 1826 היה חבר במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי ואף כיהן כנשיאה.
באותה שנה נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב מותו של ג'וזף מקאילוויין, וכיהן מ־9 בנובמבר 1826 ועד 12 בינואר 1829, אז התפטר בשל מצב בריאותו הלקוי.
בחירתו לסנאט עוררה מחלוקת בקרב כמה מחברי בית המחוקקים של ניו ג'רזי ואזרחים, שטענו כי בייטמן, אשר ניהל את ישיבת הבחירה המשותפת, העניק לעצמו את קול ההכרעה מול תאודור פרילינגהייזן.
ועדה מיוחדת חקרה את העניין וקבעה כי הבחירה הייתה חוקית.
בייטמן נפטר ב-28 בינואר 1829 בסידרוויל שבמחוז קמברלנד, ניו ג'רזי, בגיל 48. הוא נטמן בבית העלמין של כנסיית האבן הישנה בעיירת פיירפילד, מחוז קמברלנד.
אפרים הלוי (נולד ב-2 בדצמבר 1934) הוא איש מודיעין ודיפלומט ישראלי יליד אנגליה.
כיהן כראש "המוסד" התשיעי וכראש המועצה לביטחון לאומי.
אפרים הלוי נולד בלונדון בשנת 1934 לרבקה ואלעזר.
האב אלעזר הוסמך לרבנות, עבד כמורה בתלמוד תורה בלונדון, היה פעיל בתנועה הציונית ומראשי תנועת המזרחי.
אפרים הילד דיבר עברית לפני שלמד אנגלית.
סבו, הרב אפרים סמונוב (שעל שמו נקרא), היה חתנו של הרב חיים ברלין, וסבתו היא נכדתו של הנצי"ב.
הלוי למד ב-Grocer's Company School ובאפריל 1948 עלה לארץ ישראל.
הזרז לעלייתו ארצה הייתה לדבריו בריונות שחווה בבית ספרו עקב פרשת הסרג'נטים.
סיים לימודי מוסמך במשפטים ב.
בשנת 1955 קיבל פרס על פעילות למען האוניברסיטה.
בשנים 1955 עד תחילת 1958 היה נשיא התאחדות הסטודנטים בישראל, בין השנים 1957–1961 ערך את הביטאון "סקירה", שבהוצאת קצין חינוך ראשי ובשנים 1960 עד 1961 שימש כפרשן מדיני בגלי צה"ל.
בשנת 1961 הצטרף ל"מוסד", שירת בתחילה כעוזר מחקר במדור "מחקר אפריקה" בראשות אפרים אילני, שנה אחר כך מונה לראש המדור.
במסגרת עבודתו פעל במסווה של עיתונאי אוסטרי לצורך איסוף מודיעין בטנגניקה, ויצר קשר עם סלאח א-דין אל-ביטאר לימים ראש ממשלת סוריה ומישל עפלק ממייסדי מפלגת הבעת'.
כמו כן הופעל במסווה לאיסוף מודיעין במהלך פרשת יוסל'ה שוחמכר.
ב-1963 מונה לראש מחלקה וב-1967 התמנה לסגן ראש אגף שעיקר פעילותו בזירה הבין-לאומית.
בשנים 1970 עד 1974 שירת בשגרירות ישראל בארצות הברית, רוב התקופה תחת השגריר יצחק רבין.
לאחר שובו מונה לתפקיד סגן ראש אגף שעיקר עיסוקו בזירה הבין-לאומית.
ב-1976 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בצרפת ובשנים 1979–1980 למד במכללה לביטחון לאומי.
ב-1980 מונה לראש אגף "ביצור", אגף מבצעי במוסד שעסק בהגנה על קהילות יהודיות בעולם ובסיוע להעלאת יהודים ממדינות כמו אתיופיה, עיראק, סוריה, לבנון, תימן ואיראן.
בשנים 1985 עד 1990 כיהן כראש אגף "תבל", שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים.
בתפקיד זה עמד, בין היתר, בראש מאמצי המוסד לאפשר את עלייתם של יהודי אתיופיה במבצע משה.
בשנים 1990 עד 1995 שימש בתפקיד המשנה לראש המוסד וראש אגף המטה, תחת שבתי שביט כראש המוסד.
ב-1996 מונה לשגריר ישראל למוסדות האיחוד האירופי בבריסל.
הלוי שימש שליחם המיוחד של שלושה ראשי ממשלה: יצחק שמיר, יצחק רבין ושמעון פרס.
לפרסום זכו קשריו ההדוקים עם חוסיין מלך ירדן.
השתתף באופן פעיל, בשליחות אישית של רבין, בגיבוש הסכם השלום עם ירדן.
לאחר כישלון המבצע לחיסול איש החמאס חאלד משעל בירדן, בשנת 1997, תרם רבות, בשליחות ראש הממשלה בנימין נתניהו, להחזרת אנשי המוסד שנתפסו שם וביישוב המשבר עם חוסיין.
במרץ 1998 מונה לראש "המוסד", בעקבות התפטרותו של דני יתום.
במהלך הקדנציה שלו כראש "המוסד" הוציא לפועל מבצעים מיוחדים רבים, אולם במקביל נוצרה יריבות עם משנהו, עמירם לוין.
באוקטובר 2002 מונה ליו"ר המועצה לביטחון לאומי.
ביוני 2003 התפטר, לאחר שראש הממשלה אריאל שרון נמנע פעמים אחדות מקבלת המלצותיו.
הלוי עומד בראש מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים הפועל ב, למן הקמתו בשנת 2003. ב-2005 זכה בפרס הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
בין השנים 2005–2012 כיהן בתפקיד יו"ר המרכז למורשת המודיעין
בשנת 2006 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אדם בצֵל".
הלוי נשוי להדסה, אב לשניים.
בן דודו היה הפילוסוף סר ישעיה ברלין.
בסוף שנת 2009 הביע תמיכה במשא ומתן עם החמאס, בשנת 2011 הביע עמדה שהשגת נשק גרעיני על ידי איראן אינו מהווה יתרון אסטרטגי לאיראן על ישראל, אלא מכשול קשה לאיראנים בדומה למה שקרה בקוריאה הצפונית, שעברה בידוד בזירה הבין-לאומית.
ב-3 בנובמבר 2011, בכנס מחזור של בוגרי הפנימיות הצבאיות, הביע הלוי את עמדתו שהסכנה הקיומית על ישראל, יותר מהגרעין האיראני, היא ההקצנה החרדית ש"מחשיכה את חיינו", והוסיף: "התחנכתי בבני עקיבא.
הכרתי דת ואמונה של מאור פנים".
חברי כנסת מחו בחריפות על דבריו, ובעקבות הסערה שקמה מיתן הלוי את דבריו, וכן הסביר שדבריו על "איום קיומי" נובעים מחששותיו לנוכח ההקצנה הדתית והדרת העולים מברית המועצות לשעבר, להם הוא מסייע להוכיח את יהדותם.
באוקטובר 2012 הביע תמיכה במשא ומתן עם איראן.
לאחר השלמת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע בו הלוי תמיכה, בנימוק שזוהי הדרך הטובה ביותר למנוע את התגרענותה של איראן.
אדם בצֵל, אוטוביוגרפיה, הוצאת מטר, 2006.
"אפרים חוזר לצבא", הוא מחזה מאת יצחק לאור שעורר סערה באמצע שנות השמונים של המאה ה-20, לאחר שהמועצה לביקורת סרטים ומחזות סירבה להתיר את הצגתו, וגרם לביטול הצנזורה על מחזות בישראל.
המחזה נכתב בשנת 1984, ותיאטרון חיפה רכש את הזכות להעלותו על במה.
ב־2 בספטמבר 1985 פסלה המועצה לביקורת סרטים ומחזות את המחזה ואסרה על העלאתו.
לאור ואחרים עתרו לבג"ץ כנגד החלטה זו, באמצעות עו"ד דב חנין.
העתירה הוכרעה בפברואר 1987, ובג"ץ פסל את החלטת המועצה והמחזה הותר בהצגה.
תיאור תמציתי של תוכן המחזה ניתן בתחילת פסק הדין:
שם המחזה הוא פרפרזה לשם נובלה שכתב הסופר ס.
יזהר, "אפרים חוזר לאספסת", אחת היצירות הבולטות של סופרי דור תש"ח.
בנימוקיה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות להחלטתה נאמר:
בפסק הדין שקל השופט אהרן ברק את זכותו של המחזאי לחופש הביטוי לעומת הסדר הציבורי העלול להיפגע חמורות מהצגת המחזה, ומסקנתו:
עמיתיו של השופט ברק, השופטת שושנה נתניהו והשופט יעקב מלץ, הסכימו עם החלטתו להתיר את הצגת המחזה, אך לא השלימו עם הסתייגותו העדינה מאוד מתוכן המחזה.
השופטת נתניהו תיארה את המחזה "מחזה קלוקל ונפסד", והשופט מלץ הוסיף ואמר:
על אף שהותרה הצגתו, בינתיים נסוג תיאטרון חיפה מכוונתו להעלות את המחזה על במה.
באותה שנה פרסמו לאור וזוגתו אלינה קורן את המחזה בדפוס, בהוצאה עצמית (תחת שם ההוצאה "טימון", על שם טימון איש אתונה של שייקספיר) בצירוף מבוא מאת אברהם עוז.
בשנת 1989 עלה המחזה לראשונה על במה, בהפקה פרטית על בימת צוותא בתל אביב, בבימוי אתי רזניק, בעיצוב טל יצחקי, ובהשתתפות דליק ווליניץ (בתפקיד אפרים), אסתי קוסוביצקי, שלמה סדן, דן לרנר, גיא לוי ושרון גנון.
אחרי ערב הבכורה לקה ווליניץ בבריאותו, והמשך ההצגה נדחה.
בינתיים, הועלתה ההצגה גם בברלין, מספר זעום של פעמים.
בנוסף, בשנת 1989 הושעה לשנתיים תוקפה של פקודת ההצגות הציבוריות (ביקורת), ובתום תקופה זו בוטלה הפקודה כליל, ובכך נשללה סמכותה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות לבקר הצגות תיאטרון.
אפרים גרשון דיינרד (נכתב גם דיינארד; שם עטו: אדיר; תר"ו, 1846, שוסמאקן, לטביה – כ"ח בסיוון ה'תר"ץ, 24 ביוני 1930, ניו יורק), היה ביבליוגרף וסופר עברי ואידי (כתב גם באנגלית), אספן ספרים וסוחר ספרים; מגדולי הביבליוגרפים העבריים של העת החדשה.
לחם נגד החסידות, הקבלה, הקומוניזם והנצרות.
דיינרד היה דמות צבעונית ומרתקת, תייר ומו"ל בתחום הספר העברי.
עוד בהיותו איש צעיר החל במסעות, שבהם חיפש, גילה, רכש ואסף ספרים עבריים עתיקים, כתבי יד ודפוסים ראשונים.
חלק מהספרים שהדפיס בערוב ימיו בארצות הברית נשאו חותמות של דפוס ישן באירופה, לעיתים באופן אירוני.
מסעו המפורסם הראשון היה לחצי האי קרים, אל חכמי הקראים האחרונים.
הוא פגש שם את החכם הקראי הידוע אברהם פירקוביץ', ובשנת ה'תרל"ג (סביבות 1873) התפלמס איתו ורכש אצלו ספרים.
את התגליות שלו מספרות הקראים החכם אברהם פירקוביץ' מכר לספרייה הרוסית הלאומית המלכותית בסנקט פטרבורג, ואלה הגיעו לספריות ברחבי העולם, בהן ספריית אוקספורד וספריית הקונגרס בארצות הברית.
הוא גם ערך מסעות גילוי ורכישה באסיה ובצפון אפריקה.
בשנת ה'תרל"ה (1875) הדפיס את ספרו של צבי ליפשיץ מקובנה "תולדות אבן רשף".
בשנת ה'תרל"ט (1879) היה מעורב בפולמוס בעיר קובנה בין הרץ, מו"ל המליץ ובין מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, מו"ל כתב העת המשכילי "קול", וצידד בראשון.
לאחר משפט מתוקשר, פרומקין שינה את שמו לרודקינסון בניסיון לחמוק מהשלטונות ונתפס.
סמוך לתפיסתו דיינרד עזב את העיר והואשם בידי המשכילים בכך שהוא תומך בחרדים (שאינם חסידים), והיה בין המוסרים את פרומקין.
לפי עדותו, בשנת ה'תר"ם (1880) עלה דיינרד בפעם הראשונה לארץ ישראל.
הוא עסק בפעילות ציונית, וניסה לשלב בין אספנות ספרים וציונות.
בארץ שהה כמה שנים לשם הכרת הארץ ובדיקת האפשרויות לעליית יהודי רוסיה והתיישבותם.
בהמשך לעדותו, הוא מספר ששב לאודסה והקים שם בית מסחר לספרים, והפכו למרכז תרבות ומדעי היהדות בעיר.
לצד בית המסחר הקים בית דפוס שעסק בהדפסת ספריו וספרי התנגדות לתנועת החסידות.
בשנת 1883 הוציא לאור את ספרו "מסע בארץ הקדם ומורה דרך לכל הנוסעים לארץ הקדושה ומצרים" אשר מהווה שילוב בין יומן מסע, מדריך טיולים ותיאור של מצב הארץ באותה התקופה תוך התייחסות לתמורות בארץ (בעיקר ביחס ליישוב היהודי) ולאישים הבולטים של אותה התקופה.
בשנת 1888 היגר דיינרד לראשונה לאמריקה, ובין שאר עיסוקיו שם ניסה גם להקים מושבה יהודית חקלאית במדינת נבדה.
לאחר שנכשל ניסיון הקמת המושבה שב לנדודיו ולסיוריו בעולם.
בשנת 1913 עלה לארץ בשנית; הפעם ניסה את מזלו בעיר רמלה.
הוא ניסה להקים שם מושבה חקלאית יהודית, ניהל מסע תעמולה נמרץ לשם כך והסתכסך עם השלטונות העות'מאנים.
בשנת 1916, באמצע המלחמה העולמית הראשונה, גורש בידי הטורקים מהארץ.
דיינרד שב לארצות הברית תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, ומשנת 1916 עד מותו ישב בארצות הברית.
הוא התנגד להצהרת בלפור, וראה בה מזימה נוצרית אנגליקנית, וכן למינוי הרב קוק לרב ראשי, בטענה שהיה רב חסידי, ושמדובר ב"רבנות מטעם" הממשל.
כרב של ארגון הדסה כתב ספר "זכרונות בת עמי" בו מספר את תולדותיו ובעיקר את השתלשלות התנגדותו לחסידות, כולל, בין היתר, ביקור בחצר הרבי הצמח צדק מליובאויטש.
חלק מסיפוריו אלו הוזמו עם השנים.
בספרו זה ובספרים אחרים תקף את הקבלה והאשים את החסידות שהיא נצרות קתולית
לאחר מכן, במשך שתים-עשרה שנה ועד מותו, עסק בניו אורלינס בעיקר בהתנצחות עם הנצרות.
אפרים דיינרד נפטר בניו יורק בכ"ח בסיוון ה'תר"ץ (1930), בגיל 84.
אוספיו העבריים העשירים שימשו אותו למחקר הביבליוגרפי, וכן להקמת מחלקות לספרים עבריים בספריות הגדולות והחשובות של אמריקה: ספריית הקונגרס, ספריית אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ספריית בית המדרש לרבנים ע"ש שניאור זלמן שכטר אף היא בניו יורק, והספרייה הציבורית של ניו יורק.
הספרים נקנו ממנו על ידי נדבנים יהודים עשירים, שתרמו אותם לספריות הללו.
בצד פעילותו הביבליוגרפית כתב דיינרד ספרי מסעות, מדריכי תיירים, ספרי תעמולה ציוניים, ביוגרפיות, ספרי זכרונות, וספרי פולמוס חריפים נגד הנצרות, נגד החסידות ועוד.
הספקיו היו עצומים, והוא היה סופר שופע ופולמוסן פורה מאוד.
רוב יצירותיו הללו נשכחו עם השנים, אך תרומתו החשובה לביבליוגרפיה העברית היא נכס צאן ברזל של תולדות הספר העברי.
רשימותיו והקטלוגים שלו, הן מאירופה והן מארצות הברית, משמשות יסוד חשוב בחקר התרבות העברית בדורות האחרונים.
ספרו על בתי דפוס עבריים באמריקה עבור יהדות אירופה עמד ביסוד ספרו של הסופר האמריקני יוסף גולדמן "דפוס עברי בארצות הברית".
כמו כן היה מחלוצי הז'אנר הפרודי, בספרות היידיש שהודפסה בארצות הברית סביב סוף מלחמת העולם הראשונה.
כתביו נותרו פזורים ברחבי העולם, כשאין מקום המרכז את כולם.
רבים מספריו שהודפסו בארצות הברית היוו קוריוז בין ההוצאות לאור.
הוא הדפיס ספר על משה מונטיפיורי בדפים מוזהבים גדולים, בתבנית שלא הייתה מוכרת באותה תקופה, וכן הדפיס על גבי ניירות צבעוניים ועבים, ואחד מספריו אף הודפס בדיו אדום.
כמו כן הדפיס מהדורות שונות ואפילו גרסאות בודדות עבור מקבלי ספריו השונים, לעיתים כשהמהדורה האחת שונה באופן ניכר מהמהדורה עבור קהל או יחיד אחר.
בערוב ימיו עסק בהתנצחות מול הנצרות.
הוא הדפיס את ספרי רבי חסדאי קרשקש מחדש, וכתב ספרים שונים המתפלמסים עם הנצרות (בהם גם ספר "באין דב ביער" המתפלמס גם עם פרופסור יוסף קלאוזנר וטוען שישו לא היה ולא נברא).
כמו כן הוציא ספר העוסק במומר משה שפירא ובניסיונות הזיופים של כתבים עתיקים.
דיינרד פרסם עשרות רבות של כותרים: ספרים, מחקרים, קטלוגים, רשימות ביבליוגרפיות, כתבי פולמוס ועוד.
תולדות אבן רש"ף, על פירקוביץ והקראים, ורשה, תרל"ה 1875.
ספר משא קרים, על הקראים, הכוזרים ואחרים, ורשה, תרל"ח.
מסעי אירופא, על יהודי אירופה ואנוסי ספרד, ורשה, תרל"ט
מסע בארץ הקדם ומורה דרך לכל הנוסעים לארץ הקדושה ולמצרים, פרשבורג, תרמ"ג.
מלחמה לד' בעמלק, ספר פולמוסי נגד השימוש באתרוגי קורפו, ובעד אתרוגי ארץ ישראל, ניו יורק 1892.
ספר מפלגות בישראל, על הסובוטניקים, על החסידים ועוד, ניו יורק, תרנ"ט.
משגי עורים: ראשית השכלת החסידים בתקופת ראדקינזאָן, ותוצאותיה בספרות החיים, "המהלך החדש" והבאלשעוויזם הספרתי.
זכרונות בת-עמי, לקורות היהודים ברוסיה במשך קרוב לשבעים שנה, סנט לואיס, תר"ף 1920.
מלחמת תוגרמה בארץ ישראל, סט.
דפוס עברי באמריקה, רשימת כל ספרי ישראל בעברית, שנדפסו באמריקה, משנת תצ"ה עד היום, יפו-ניו יורק, ה'תרע"ג (1913).
עלטה [כותר משנה: עם תועי לבב], יוכיח ...
כי ספר הזהר הוא מזויף...וכי הקבלה היא אלילית ...
והחסידות הבעש"טית היא קאטאליציזום חדש, ניו יורק, ה'תרפ"ז
מגילת סתרים, אודות מעשי משה מונטפיורי, נדפס בחמישים העתקים בלבד.
היער באין דוב, להוכיח שישו הנוצרי לא היה ולא נברא.
ספר הקונדס, חברו רב הדרבנים גאון הקונדסים פטיש העץ, רבן של כל בני הגולם מרנא ורבנא הולל בר שובב זצוק"ל, כמנהג פולין זאמוט ליטא רייסען, גאליציען ורומעניען: נדפס בשנת החמשים לפני בריאת העולם: פה סדום הבירה.
ספריו הודפסו באחת עשרה ערים באירופה, בישראל ובאמריקה: אודסה, פרשבורג, ורשה, וינה, ניו יורק, ניוארק, קירני, ירושלים, יפו, סנט לואיס וארלינגטון (טקסס).
אפרים הרצנו (1912 – ספטמבר 1987) היה מפתח משחקי שולחן ישראלי.
המשחק המפורסם ביותר של הרצנו הוא רמיקוב, המשחק הפופולרי השלישי בתפוצתו בעולם.
הוא התפרנס במקור ממכירת מברשות שיניים ודברי קוסמטיקה.
הרצנו התחיל לפתח את רמיקוב בשנות הארבעים ברומניה, כאשר חל איסור גורף על משחקי קלפים תחת המשטר הקומוניסטי במדינה.
הרצנו עלה לישראל בשנות הארבעים לאחר מלחמת העולם השנייה, והמשיך בפיתוח הרמיקוב בחצר ביתו בבת-ים ולבסוף יצא המשחק לשוק הישראלי והצליח, וב-1977 יוצא לארצות הברית ומשם לרחבי העולם.
הרמיקוב היה משחק השולחן הנמכר ביותר בארצות הברית ב-1977.
בשנת 1978 הקים הרצנו את חברת "למדע תעשיות קלות בע"מ" אשר מתמחה בפיתוח וייצור של משחקי העשרה חינוכיים ומשחקי קופסה עבור ילדים ומבוגרים.
מפעל החברה ממוקם בערד ומעסיק כ-60 עובדים, המייצרים יותר מ-6 מיליון משחקים בשנה, בעיקר לייצוא.
בשוק הישראלי המקומי מוצרי החברה נמכרים תחת שם המותג "קודקוד".
החברה נמצאת בבעלות ילדיו של הרצנו, מריאנה ומיכה.
אפרים דקל (קרסנר; 15 בנובמבר 1903 – 22 באוגוסט 1982) היה ממפקדי ארגון ההגנה.
מפקד הש"י במחוז תל אביב וממארגני הבריחה וההעפלה.
אפרים דקל (במקור: קרסנר) נולד בשנת 1903 בעיירה ליטין באוקראינה.
לראשונה הגיע עם חבריו העולים לנמל יפו, אך עקב המצב ששרר ביפו בעת מאורעות תרפ"א לא ניתן להם לעלות לחוף והם נאלצו לרדת לחוף באיסטנבול וזכו לעלות לארץ ישראל רק בחודש אוגוסט של אותה שנה.
בשנת 1923 התגייס למשטרת תל אביב.
בשנת 1925 הצטרף דקל לשורות הכבאים והיה ליו"ר מרכז מכבי האש הכל ארצי מ - 1928 עד קום המדינה.
פעילות מכבי האש שימשה לעיתים תכופות כהסוואה לפעילותו בהגנה.
פעל רבות בענייני הביטחון של היישוב, בהעפלה וברכש.
במאורעות תרפ"ט העביר עם אחרים משלוח של נשק לירושלים.
דקל היה מייסדו ומפקדו של הש"י בתל אביב ומחוז הדרום ובין השאר היה ממונה על קצין המשטרה שטיינברג.
לקראת סוף המרד הערבי הגדול נשלח על ידי ההגנה ליצור קשרים עם אורד וינגייט.
בשנת 1940 נאסר בידי הבריטים וישב בכלא עכו מספר חודשים.
בשבת השחורה ביוני 1946 היה דקל ברשימת המבוקשים של המשטרה הבריטית, אך הצליח לחמוק מידה והגיע לאירופה והיה לאחד ממנהיגי תנועת הבריחה ביחד עם אשר בן נתן ואחרים.
החל מסתיו 1946 נתמנה דקל למפקד הבריחה באירופה.
בימי מלחמת העצמאות היה דקל לראש אגף חיל הים במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו זה ערך דקל סקירה השוואתית מקפת בין הצי המצרי לחיל הים הישראלי, אשר שימשה יסוד להתארגנות ולתכנון פעילותו של חיל הים בתקופה שלאחר סיום מלחמת השחרור.
באפריל 1960 מונה למפקח על שירות הכבאות במשרד הפנים.
תפקידו האחרון של דקל היה מנהל נמל יפו עד לסגירתו והפיכתו מנמל ספנות לנמל דיג בשנת 1965.
אפרים דקל נפטר בשנת 1982.
בשנת 1953 יצא לאור ספרו של אפרים דקל "עלילות ש"י" בו העלה על הכתב את זכרונותיו מימי היותו מפקד הש"י בתל אביב.
הספר ניתן כפרס למנויי העיתון דבר וככזה זכה לתפוצה רבה.
בהקדשה לספר כתב דקל: "מוקדש לפקיד ולאיש המשטרה העברי בתקופת המנדט שעמדו בנאמנותם להגנה וליישוב".
במבוא לספר מסביר דקל את הקדשתו זאת:
"את התרומה הגדולה ביותר לש"י תרמו השוטרים והפקידים העבריים, חברי ההגנה, שעבודתם הייתה במערכת השלטון הבריטי, הם מילאו את תפקידם מתוך הכרה לאומית, ובלי שיהיה צורך לעודדם ולתבוע מהם תביעות מיוחדות"
"היו גם פקידים ועובדים אחרים, שלא היו אמנם חברי ההגנה באורח רשמי, אך הושיטו עזרה לש"י לא פחות מחברי הגנה מושבעים".
בספר גילויים אודות פעולות שהיו חסויות בתקופת המנדט.
לראשונה ניתן בספר אישור רשמי לכך שארגון ההגנה חיסל את מנהיג הטמפלרים בארץ ישראל גוטהילף וגנר בשנת 1946.
לגילוי אחר, המהווה פרק מרכזי בספר, ניתן על ידי דקל השם "הבולשת מפסידה עמל שלושים שנה".
גיבור הסיפור (האמיתי) הוא איש שלטון אנגלי, שגם בעת פרסום הספר, שבע שנים לאחר האירוע, אין דקל מוסר את שמו אלא מכנה אותו "ג'ון סמית".
לש"י נודע כי סמית מגלה אהדה לציונות וליישוב.
נוצר עמו קשר והוא נתבקש להמציא מידע מן המקורות החסויים שהיו פתוחים בפניו.
תוך כדי מסירת המידע גילה האיש דבר קיומה של מערכת תיקים, השמורה במתקן מאובטח ובה רשימות של אלפי חברי ארגוני המחתרת, ההגנה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י.
16 אנשי ש"י חדרו בעת ערב, בעזרת מדים בריטיים ותעודות מזויפות, למתקן המוגן, הוציאו את התיקים והביאו אותם לקיבוץ סמוך, בו צולמו הרשימות במשך כל הלילה במצלמות, דף לאחר דף וגליונות הצילום נתלו לייבוש על חבלי הכביסה של הקיבוץ.
בין התיקים נתגלתה מעטפה סגורה הנושאת את חתימותיהם של הנציב העליון ושל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט.
המעטפה נפתחה בעדינות ונתגלתה בה פקודת מבצע בשם Broadside למאסרם של מפקדי ההגנה, שכתובותיהם צוינו בפקודה ולתפיסת נשקה של ההגנה במחסני נשק שמיקומם פורט בה.
מיד החלה פעולה מהירה להעברת מפקדי ההגנה מבתיהם למקומות מסתור ולהעתקת מחסני הנשק ממקומותיהם.
בתום ליל הצילומים הוחזרו התיקים והמעטפה שהודבקה מחדש, למתקן המאובטח.
מטה ההגנה החליט להביא את דבר הפקודה לידיעת אנשי היישוב.
ב-15 ביוני 1946 שידרה תחנת השידור החשאית של ההגנה קול ישראל את ההודעה:
"הנה לפניכם הודעה חשובה מטעם תנועת המרי העברי.
לידי מפקדת המרי העברי נפלה תעודה צבאית, סודית בהחלט, המכילה תוכנית של שלטונות הארץ לחיסול ההגנה העברית ודיכוי היישוב העברי, וכן פקודות הביצוע המופנות לחטיבות הצבא החונות בארץ ולמשטרה, ככח עזר לצבא.
התעודה מגלה את המזימה האפלה, הנרקמת בצמרת השלטון, שהכין התקפה זדונית על היישוב העברי ומוסדותיו, על עריו, מושבותיו וכפריו, על אישיו וחלוציו."
בהמשך סקרה ההודעה את התוכנית הבריטית לפרטיה ונסתיימה בהכרזה:
"ידע העולם כי אנו לא נכנע, לחום נלחום!"
לדברי דקל יצאה הבולשת הבריטית מכליה, נבצר היה ממנה להבין כיצד נפלו הרשימות בידי ההגנה.
מלאכת איסוף של כשלושים שנה ירדה לטמיון.
הבולשת הטילה את האשמה במשטרה וזו מצדה חזרה והטילה את האשמה על הבולשת.
קצין בריטי בכיר אמר: "זוהי אחת המכות הקשות ביותר שהוכה המשטר הבריטי מאז שלטונו בארץ זו, וספק אם יתאושש אחריה".
גילוי רב משמעות אחר בספר הוא העובדה כי דבר מבצע המאסרים של "השבת השחורה" נתגלה לש"י זמן קצר לפני תחילת ביצועו.
דקל מספר כי ליד אחד היישובים החקלאיים נמצא, בשעת לילה מאוחרת של ה-29 ביוני 1946, משוטט קצין בריטי.
האיש (שדקל מכנה אותו חסיד אומות העולם), שהציג עצמו בשם "גורדון", ביקש מהנוטר במקום להביאו בפני מפקד ההגנה.
כשהובא בפניו הציג עצמו כידיד והודיע כי הוא מבקש להזהיר מפני אסון העומד להתרחש בשעות הקרובות.
האיש פירט את שמות מפקדי ההגנה שנועדו למאסר.
באמבולנס שהוביל כביכול ילד חולה (נער בן שמונה שנחבש והושכב על אלונקה), לצורך מעבר במחסומי הצבא, הגיעו אנשי ההגנה מן היישוב לתל אביב ומסרו את הודעת הקצין הבריטי לדקל.
ההודעה הועברה מיד למפקדה הארצית של ההגנה וזו דאגה לכך שהידיעה תגיע אל מפקדי ההגנה ששמם היה ידוע לבולשת וניתנה להם הוראה להיעלם מיד.
המפקדים העלימו עקבותיהם ומסמכים חשובים נטמנו בסליקים.
במבצע המאסרים שהחל בשעה ארבע לפנות בוקר נאסרו כאלף איש, אך מפקדי ההגנה הבכירים לא נמצאו.
גם חיפושי הנשק העלו שלל מועט בלבד, רוב מחסני הנשק ומתקני התעש נשארו עלומים.
כישלון המבצע פגע בתדמיתו של השלטון הבריטי וחישל את תנועת המרי העברי.
"שמי לא גורדון ואינני יהודי, שמי...
(וכאן מסר האיש את שמו שדקל לא חשף אותו בספרו) הצדק ינצח, שלום" (המילה האחרונה נאמרה בעברית), אלו היו מילות הפרידה של הקצין ומאז נעלם ואנשי ההגנה לא הוסיפו לראותו עוד.
בנוסף ל"עלילות ש"י" פרסם אפרים דקל שני ספרים תיעודיים נוספים מן החוויות שהתנסה בהן, ספר על ארגון הבריחה, שראה אור ב-1959 וספר על חילוץ ילדים יהודיים ניצולי שואה, שראה אור ב-1963.
הרב אפרים זלמן מרגליות (27 בנובמבר 1760, י"ט בכסלו ה'תקכ"א – 4 באוגוסט 1828, כ"ד באב ה'תקפ"ח) היה רב מחכמי ה"קלויז" בברודי, מחבר ספרות תורנית פורה ומחשובי הפוסקים בדורו.
נודע גם בעשירותו המופלגת ממסחר ביהלומים.
בעקבות ספרו הגנאלוגי "למעלות היוחסין" מוכר ייחוסה של משפחת מרגליות לרש"י ובעקבותיו לדוד המלך.
נולד לרב מנחם מאניש מרגליות, בן למשפחה מיוחסת מצאצאיו של הרב אלכסנדר סנדר שור.
למד אצל דודו הרב אלכסנדר סנדר מרגליות וכן בישיבתו של הרב יצחק אייזיק מקוריץ.
בצעירותו כיהן תקופה קצרה ברבנות אוהנוב (היבניב).
לאחר שהתעשר בעסקי היהלומים, התמסר ללימוד התורה אך סירב לקבל על עצמו משרה רבנית.
עושרו נתן בידיו כוח ותוקף להילחם בעירו נגד גבירים שהשתמטו מתשלום מיסי קהילה שלא כדין.
מבין חיבוריו נפוצו בייחוד ספרו על דיני קריאת התורה "שערי אפרים" ויצירתו "מטה אפרים" העוסקת בהלכות הימים הנוראים.
ספרים אלה הפכו לספרי יסוד בתחומם ויצאו במהדורות רבות, שלכמה מהן צורפו הערות ונספחים מאת חכמים שונים.
היה אחד מאלה שהסמיכו להוראה את הרב חיים הלברשטאם.
אחיו היה הרב חיים מרדכי מרגליות מחבר הספר "שערי תשובה" על ה"שולחן ערוך".
הסכים על הספר "ליקוטי מוהר"ן".
אחד מחתניו היה רבי יעקב יהושע הורוביץ, נכדו של רבי פנחס הורוביץ בעל ה"הפלאה".
בספרו מעלות היוחסין, חקר ומצא קשרי משפחה לשושלות רבנים חשובים שחיו כעשרה דורות לפניו כמו הרב משה איסרליש (הרמ"א), וכן לבעלי התוספות מתחילת ימי הביניים, ובראשם רבנו תם נכדו של רש"י.
לפי מסורת שהייתה למשפחתו של רבנו תם, הם מיוחסים עד דוד המלך, והספר מביא את השושלת המשוערת לפי מסורת זו של בית דוד.
בספרו גם מצא קשרים עם שושלות רבניות שחיו קרוב לימיו, כמו קשרים עם צאצאי הרב נפתלי כ"ץ מחבר הספר 'סמיכת חכמים' (חי כמאה שנה קודם לרב מרגליות), שאף הוא היה בעל מסורת על היותו משושלת בית דוד.
משפחת מרגליות הייתה משפחת רבנים ידועה, ומשפחות רבניות נטו לחפש קשרי נישואין ביניהן לבין עצמן, בייחוד אם נודע שיש להן "יחוס" לבית דוד.
כך נוצרה קבוצה של "שושלות רבניות" המיוחסות לבית דוד, רבים מהם דרך קשרי נישואין עם צאצאי הרב מרגליות או קרובי משפחתו.
משפחות אדמורים ורבנים מדפיסים ומציגים גם בימינו ספרי יוחסין, ובהם רשימות עד הקשר למשפחת מרגליות, ומשם לפי העץ שבספר מעלות היוחסין, עד דוד המלך.
בין משפחות אלו נמנים משפחת רוקח (שושלת אדמורי בלז), משפחת קוק בעקבות משפחת יפה, משפחת ברנדוויין (שושלות אדמורי סטרטין ופֶלשטין), בידרמן (שושלת אדמורי ללוב) ועוד.
(מנהגי חודש אלול והימים הנוראים)
(ביאור שמות הגיטין של ה"בית שמואל")
יד אפרים - ביאור על המגן אברהם ועל הטורי זהב והשפתי כהן.
- על הלכות קריאת התורה.
- שני פירושים על פסיקתא רבתי.
- ספר הדן בגנאלוגיה וכולל את מגילת היחוס של משפחתו, עד בית דוד.
מקנה וקניין מתרץ את השגות רבי יעקב לורברבוים על סבו רבי אלכסנדר סנדר שור בהלכות מכירת חמץ.
קונטרס שפה נאמנה, באתר היברובוקס - תשובה בעניין "אם מותר לסדר התפלה בלשון אשכנז ולהתפלל בו בצבור".
חיבוריו ההלכתיים מפורסמים ומצוטטים על ידי הפוסקים שבאו אחריו.
אפרים זוּרוֹף (נולד ב-5 באוגוסט 1948 בארצות הברית) הוא היסטוריון ישראלי ומנכ"ל מרכז ויזנטל בירושלים.
זורוף מכונה "אחרון ציידי הנאצים".
במסגרת פעילותו הצליח זורוף לחשוף מאות פושעי מלחמה נאצים ומילא תפקיד חשוב במאמצים להביאם לדין.
זורוף נקרא אפרים על שם דוד של אמו שנרצח בשואה.
לאחר שסיים תואר ראשון בהיסטוריה בישיבה יוניברסיטי עלה ב-1970 לישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא השלים תואר מוסמך ותואר דוקטור בלימודי השואה, במסגרת המכון ליהדות זמננו.
עבודת הדוקטורט שכתב עסקה בתגובת היהדות האורתודוקסית בארצות הברית לשואה והתמקדה במאמצי ההצלה של ועד ההצלה שעל יד רבני אמריקה שנוסד בשנת 1939.
בשנת 1978 הוזמן זורוף לכהן כמנהל (האקדמי) הראשון של מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס, שם מילא תפקיד חשוב בהקמת הספרייה והארכיון של המרכז והיה יועץ היסטורי לסרט "ג'נוסייד" שהפיק המרכז.
הסרט זכה בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1981.
התעניינותו בפושעי המלחמה הנאצים החלה ב-1978, בעקבות מפגש עם צייד הנאצים שמעון ויזנטל, במהלך הקרנת סרט על פושעי מלחמה נאצים.
ב-1980 חזר לישראל והחל לעבוד כחוקר בתחום פושעי המלחמה הנאצים בעבור המשרד לחקירות מיוחדות של משרד המשפטים האמריקאי.
מחקריו סייעו בהכנת תיקים נגד מספר רב של פושעי מלחמה נאצים שחיו בארצות הברית.
זורוף מכונה "צייד הנאצים האחרון", מאז מותו של שמעון ויזנטל ולאחר שסרז' וביאטה קלרספלד הפסיקו את פעילותם בתחום.
מ-1986 פועל זורוף במסגרת מרכז ויזנטל במעקב אחר עשרות פושעי מלחמה נאצים ברחבי העולם.
בתוקף תפקידו כמנהל השלוחה הישראלית של מרכז ויזנטל בירושלים, מתאם זורוף את מאמצי החיפוש אחר פושעים נאצים ברחבי תבל.
מאמצים אלה סייעו והשפיעו על חקיקת חוקים חדשים בקנדה (1987), אוסטרליה (1989) ובריטניה (1991).
ב-1987 חשף את אנטון גקס, אזרח בריטי שזוהה בפי כמה עדים כפושע מלחמה מליטא, גקס טען שהוכפש ללא עוול, למרות מאבק ארוך הוא מעולם לא הועמד למשפט.
גקס היה אחד מעשרות פושעי מלחמה נאצים שמצאו מקלט בבריטניה לפי מחקר שערך.
גקס עצמו היה מעורב ברצח דודו של זורוף.
ב-1991 חשף זורוף את החנינות שהוענקו לפושעי מלחמה נאצים על ידי רשויות החוק בליטא והוביל את המאבק לעצירת תהליך זה.
זורוף כיהן כחבר בוועדת חקירה ישראלית-ליטאית שהוקמה כדי לטפל בנושא זה, ומאמציה הביאו לביטול של למעלה ממאה חנינות שניתנו לליטאים שהשתתפו ברצח יהודים בתקופת השואה.
ב-2000 הוא חשף את החנינות שניתנו לפושעי מלחמה נאצים בלטביה וניהל את המאבק לביטולן.
בסופו של דבר, בוטלו חנינות שהוענקו לשני פושעי מלחמה לטבים.
זורוף נודע במיוחד בשל מעורבותו בחשיפתו של פושע המלחמה הקרואטי, דינקו שאקיץ' (Dinko Šakić), שהסתתר בארגנטינה.
שאקיץ' היה מפקד מחנה המוות יאסנובאץ (שכונה גם "האושוויץ של הבלקנים").
הוא היה אחד מהפושעים הנאציים החשובים ביותר שנותרו חופשיים.
בעקבות חשיפתו הוא הוסגר לקרואטיה, הועמד לדין ונדון באוקטובר 1999 לעונש המרבי הקבוע בחוק - 20 שנות מאסר, ומת בכלא בשנת 2008. היה זה המשפט הראשון של פושע מלחמה נאצי שהתקיים במדינה פוסט-קומוניסטית.
בשנת 2002 יצא זורוף במבצע "ההזדמנות האחרונה", שהציע פרס כספי לכל מי שיביא מידע שיסייע בהעמדתם לדין והענשתם של אחרוני הפושעים הנאצים שעדיין מסתתרים.
כדי לממן את מבצע הזדמנות אחרונה הוא גייס את אריה רובין, ידידו מימי הלימודים ב"ישיבה יוניברסיטי", איש עסקים בגמלאות מפלורידה המקדיש את רוב זמנו לחינוך יהודי.
המבצע מתנהל בליטא, לטביה, אסטוניה, פולין, רומניה, אוסטריה, קרואטיה, הונגריה וגרמניה.
ב-2007 הורחב המבצע גם לדרום אמריקה.
המבצע הביא להוצאת שלושה צוי מעצר, שתי בקשות הסגרה ומספר רב של חקירות שנפתחו.
ב-30 באוגוסט 2006 הגיע לזורוף מידע שהביא ב-28 בספטמבר 2006 לחשיפתו בבודפשט, של שנדור קפירו, שנחשב בעת גילויו לפושע המלחמה הקשיש ביותר בעולם.
קפירו תבע את זורוף בתביעת דיבה, אך תביעתו בוטלה לאחר שלא הופיע למשפט.
לאחר מכן הוא הועמד לדין וזוכה, על אף שכבר הורשע ולא נענש בשנות ה-40. קפירו מת ב-2011 לפני הגשת הערעור על זיכויו.
הספר יצא לאור בהוצאת Palgrave Macmillan.
ביולי 2008 יצא זורוף לדרום אמריקה לאיתור הפושע הנאצי ד"ר אריברט היים בפטגוניה.
מרכז ויזנטל הציע פרס של 460,000 דולר על ראשו של היים.
גם לאחר הפרסום על מותו של היים במצרים ב-1993 - מכיוון שלא ידוע מקום קבורתו לכאורה ולא ניתן לקיים בדיקת סמני DNA - הודיע ד"ר זורוף כי תיק היים אינו סגור.
ד"ר זורוף אף הביא הוכחה כי עורכי דינו (בנושא נדל"ני) טענו בשנת 2001 כי היים חי והם בקשר רציף איתו.
בנובמבר 2009, הוחלט על הסגרתו של פושע נוסף שנחשף בידי זורוף, קרולי (צ'ארלס) זנטאי, מאוסטרליה להונגריה.
זנטאי הואשם כי רצח ב-1944 נער יהודי בן 18, פיטר באלאש, מכיוון שלא ענד טלאי צהוב.
הוא השליך את גופתו לנהר הדנובה.
אך זנטאי ערער על ההחלטה וב-2012 החליט בית המשפט באוסטרליה שלא להסגירו להונגריה, מכיוון שבעת הרצח לא הייתה קיימת בהונגריה עבירת "פשע מלחמה".
ב-1995 ו-1996 הוזמן זורוף לרואנדה לסייע לשלטונות המקומיים במאמציהם להעמיד לדין את מבצעי רצח העם שאירע באותה מדינה באביב 1994, וייעץ באופן שוטף לממשלת רואנדה בנושא זה ודומיו.
זורוף מחבר מדי שנה דו"ח בו הוא מעניק ציונים למדינות שונות על טיפולן בחקירה ובהעמדה לדין של פושעי מלחמה נאצים שחיים בתחומיהן.
בספרו Occupation: Nazi-Hunter; The Continuing Search for the Perpetrators of the Holocaust (המקצוע: צייד-נאצים; החיפוש המתמשך אחר מבצעי השואה) (KTAV 1994), תיעד זורוף את המאמצים המאוחרים שנעשו כדי להרשיע פושעי מלחמה נאצים בדמוקרטיות המערביות והסביר את ההגיון למאמצים אלה עשרות שנים לאחר ביצוע הפשעים.
הספר יצא לאור בגרמניה ב-1996 בהוצאת אהרימן ורלג (Ahriman Verlag).
ביוני 1999 הקרין הערוץ השני של הטלוויזיה הגרמנית (ZDF) סרט על פעולותיו תחת הכותרת "צייד-הנאצים", ובשנת 2004 הפיקה תחנה אזורית של רשת השידור של דרום-מערב גרמניה (Südwestrundfunk) סרט על מאמציו לאתר ולהעמיד לדין את פושעי השואה.
גם ערוץ 3 הצרפתי הקרין סרט אודותיו בדצמבר 2005.
זורוף הרצה פעמים רבות לקהלים בכל העולם על המאמצים להביא פושעי מלחמה נאצים לדין ופרסם יותר ממאתיים ושישים מאמרים וביקורות ספרים בנושאים שונים הקשורים לשואה והשלכותיה, ובנושאים הקשורים לעולם היהודי.
פרסומיו הופיעו בביטאונים מדעיים כמו קובץ יד ושם, Holocaust and Genocide Studies, Simon Wiesenthal Center Annual, American Jewish History ,Jewish Political Studies Review, וכן ב-לוס אנג'לס טיימס, הבוסטון גלוב, ג'רוזלם ריפורט, תיקון, ג'ואיש כרוניקל, מעריב, הארץ, ידיעות אחרונות וביטאונים אחרים.
פרסומיו של זורוף הופיעו בארבע-עשרה שפות שונות.
פעולותיו הביאו לכך שנשיא סרביה בוריס טאדיץ' חברי פרלמנט סרביים הגישו את מועמדותו של זורוף לפרס נובל לשלום לשנת 2008.
ב-22 בינואר 2009, העניקה מועצת העיר נובי סאד שבסרביה לזורוף אזרחות כבוד של העיר, על חלקו בחשיפת פושע המלחמה הנאצי שנדור קפירו, שסייע ברצח יהודי העיר בזמן השואה.
באפריל 2012 שודר בערוץ עשר סרט תיעודי על פעלו, "צייד הנאצים האחרון", שביימה ניצה גונן.
ביולי 2012 איתר זורוף את לאסלו צ'אטארי, בן 97, שהיה חשוד בסיוע לרצח יותר מ-15 אלף יהודים שגורשו מהונגריה באביב 1944. הוא אותר בביתו בבודפשט בתום 15 שנות מרדף.
באפריל 2012, בעקבות תקדים שהושג במשפט דמיאניוק, שניתן להרשיע את השומרים שגילם הממוצע הוא 90 בסיוע לרצח גם ללא עדויות ישירות למעשיהם, פתחה גרמניה בחקירה נגד 50 שומרים מאושוויץ.
זורוף העריך כי מספר השומרים האלה עמד על 4,000 איש, הוא סיפק מידע שבעקבותיו נפתחו מספר חקירות.
ביוני 2022 שומר במחנה ריכוז נאצי נידון לחמש שנות מאסר בגרמניה בגין סיוע לרצח.
הוא נשוי לאלישבע ואב לארבעה.
אפרים הסורי (סביבות 306–373; סורית: ܐܦܪܝܡ ܣܘܪܝܝܐ, תעתיק: אַפְרֵים סוּרִיָיָא; יוונית: Ἐφραίμ ὁ Σῦρος; לטינית: Ephraem Syrus) הוא קדוש נוצרי.
אפרים היה דיאקון, אחד ממחברי המזמורים החשובים בשפה הסורית ותאולוג של המאה ה-4. הוא מוכר כקדוש בכל רחבי העולם הנוצרי, אך במיוחד בקרב הכנסייה הסורית (הנוצרים האשורים).
הוא נחשב לאחד ממורי הכנסייה (מאז 1920).
בתקופתו הושלם תרגום התנ"ך והברית החדשה לסורית.
אפרים נולד בנציבין (נוסייבין של ימינו).
הוא ניהל חיי פרישות ולימד שם עד שקיסר רומי יוביאנוס נסוג מן העיר לטובת הכובשים מן האימפריה הסאסאנית בשנת 363. הוא מת באדסה (אורפה בטורקיה של ימינו).
אפרים וולף (5 באוגוסט 1920, כ"א באב ה'תר"ף – 29 בינואר 2003, כ"ו בשבט ה'תשס"ג) היה יושב ראש אגודת חסידי חב"ד בישראל, חבר ארגון הגג למוסדות חב"ד ומנהל ישיבות חב"ד בישראל.
נולד בעיר נירנברג שבגרמניה לבנימין ובריינדל וולף.
בגיל 12 הלך ללמוד בישיבה בעיר היידא בסמיכות לאנטוורפן, ושם התוודע לחסידות חב"ד, בהמשך עבר ללמוד בישיבת טלז בליטא.
בשנת 1935 נמלטה משפחתו להולנד כשנתיים לאחר עליית הנאצים לשלטון.
למד בישיבת תורת אמת בירושלים יחד עם משה אשכנזי.
בא' באדר ה'תש"ב נישא לפסיה, בתו של הרב אברהם פריז.
בשנת ה'תש"ח החל לארגן שיעורי תורה וחסידות בבית כנסת חב"ד במאה שערים, בשנת ה'תש"ט (1949) מונה למנהל ישיבת תומכי תמימים בלוד, שהוקמה תקופה קצרה קודם לכן, כארבע שנים לאחר שהתמנה למנהל הישיבה עבר בה'תשי"ג עם משפחתו ללוד.
בשנת ה'תשכ"ג עם הקמת הישיבה גדולה בכפר חב"ד החל לנהל אותה במקביל לישיבה בלוד, במהלך השנים התווספו לישיבה סניפים בראשון לציון, קריית מלאכי, ולהם הוקמו בהוראת הרבי כולל אברכים בנחלת הר חב"ד שבקריית מלאכי ובכפר חב"ד.
זאת בנוסף לניהול בית הספר למלאכה בכפר חב"ד וקריית מלאכי.
כיהן כיו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל וכחבר בהנהלת ארגון הגג של חסידי חב"ד בישראל במשך כשלושים שנה, עד 1990 (ה'תש"ן).
במסגרת תפקידו ניהל את הקמת שכונות חב"ד בלוד ובקריית מלאכי וסייע בהקמת קריית חב"ד בצפת.
במשך כחמישים שנה היה וולף מראשי עסקני חב"ד בישראל.
רוב ההוראות של הרבי לחסידי חב"ד בישראל ניתנו דרכו.
בשנת ה'תש"ן (1990) הודח מתפקידו באגודת חב"ד על ידי בית דין רבני חב"ד בישראל בעקבות תמיכתו בהשתתפות אגודת ישראל בתרגיל המסריח והטענה כי היה שותף בהצגת הרבי מליובאוויטש כמי שתומך במועמדותו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה.
וולף טען כי הדחתו הונעה משיקולים אישיים של הרבנים, אך הרבי השיב לרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, מזכיר בית הדין, כי הנהגת חסידי חב"ד בארץ ישראל היא בידי אגודת חסידי חב"ד בישראל ובראשם בית הדין.
עם זאת, הרבי המשיך להתייחס אליו כמנהל המוסדות, כך שבשנת ה'תשנ"א (1991) כשנה לאחר ה"תרגיל המסריח" הרבי נתן לו בחלוקת הדולרים דולר "עבור כל המוסדות" כמו שהיה נותן לו בשנים לפני התרגיל.
מחליפו בראשות אגודת חסידי חב"ד היה שלמה מיידנצ'יק.
וולף נפטר בכ"ו בשבט ה'תשס"ג, ונקבר בהר המנוחות לצד בנו, ברק'ה וולף.
לקראת השלושים לפטירתו נערך אירוע לזכרו באולם ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד בהשתתפות הרבנים ישראל מאיר לאו, משה יהודא ליב לנדא, מרדכי שמואל אשכנזי ועוד.
נכדו זושא וולף, הוציא לאור סדרת ספרים בשם "ימי תמימים" שבה חומר רב על פועלו, מתוך ארכיוניו.
בשנת ה'תשע"ד הוציא את הספר 'עסקנות ציבורית', הכולל התכתבויות בינו לבין הרבי בנושאי עסקנות ציבורית בצירוף תצלומים של ההתכתבויות.
נתן וולף - מנהל מוסדות חב"ד בקריית מלאכי
ברק'ה וולף - דובר חב"ד
מני וולף - מנהל הוצאת ספרים קה"ת ומרכז לענייני חינוך בישראל
אליקים וולף - ממלא מקומו בהנהלת הישיבה
בני וולף - מנהל בית הספר בית רבקה לבנות בשכונת קראון הייטס
ברינדי דערען - מנהלת מוסדות חב"ד לבנות בלוד
אפרים הראובני (1881, נובומוסקובסק, אוקראינה – 16 באוקטובר 1953, ירושלים) היה בוטנאי, חוקר צמחיית ארץ ישראל.
אפרים הראובני ייסד גישה מחקרית אשר שילבה בין מדע הטבע לבין בלשנות, מקרא ופולקלור על מנת לתאר תמונה שלמה של הצומח כחלק ממארג גאוגרפי - תרבותי - היסטורי.
מחקרם סוכם בספר "פרשת החצב והיבלית" שיצא לאור בשנת 1941.
הראובני נולד בעיר נובומוסקובסק שבאוקראינה, כ-30 ק"מ מדניפרופטרובסק כאפרים רובינוביץ'.
בילדותו למד בתלמוד תורה, אך בילה זמן רב בחצר בית הכנסת ועל ידי כך התחבב עליו עולם הצומח.
כשבגר, למד הראובני בישיבה בעיר קרמנצ'וג והוסמך לרבנות.
אולם הוא לא כיהן כרב אלא פנה ללימודי בוטניקה באוניברסיטה של נאנסי בצרפת.
ב-1906 עלה לארץ ישראל ועד שנת 1909 נדד במושבות העלייה הראשונה ולימד טבע.
ב-1909 נסע ללוזאן, שווייץ והמשיך בלימודיו, לאחר מכן עבר לפראג וקיבל דוקטורט באוניברסיטה שם.
ב-1914 חזר לארץ ישראל ולימד בוטניקה בבתי ספר תיכוניים ובסמינרים למורים.
בשלב זה החל לגבש את שיטתו.
בשנת 1919 נשא לאישה את חנה רדובילצקי, מחנכת צעירה שעלתה מרוסיה והשתלמה בחקלאות בגרמניה.
ב-1920 עברו בני הזוג להתגורר בשכונת הבוכרים בירושלים.
חנה הראובני הייתה פעילה במלחמת השפות וחידשה מילים רבות בשפה העברית בתחומי החקלאות והצומח עוד לפני שחברה לאפרים במחקריו.
לזוג נולדו שני ילדים שהמשיכו בדרכם, נגה (בוטנאי, חוקר טבע ומחנך) ואיילת-השחר (חוקרת בתחום היהדות והפולקלור).
נגה הראובני ציין כי בכוונה נבחרו שמות כוכבים ולא צמחים כדי לא לכפות על הילדים עיסוק בתחום הבוטניקה.
שיטתם של בני הזוג (שכונו ומכונים עד היום "הראובנים") כורכת בלשנות, ידע והיכרות עם המקורות וקשר עמוק לטבע ולצומח כדי ליצור תמונה כוללת שבה משתלבים הצמחים כמרכיב מוביל וכמפתח להבנה של תופעות במקרא ובהיסטוריה.
בה בעת השתמש באותו ידע כדי לזהות את הצומח של ארץ ישראל ברוח ה"בוטניקה התלמודית" של עמנואל לב.
הראובנים יצאו לעבודת שטח, אספו צמחים, זיהו אותם וקראו להם בשמות השאובים מעולם התרבות וההיסטוריה של הארץ, תוך מחקר בלשני והקשרים תרבותיים רחבים.
עם זאת, רבים משמות הצמחים שטבעו לא התקבלו על ידי הקהילה המדעית של האוניברסיטה העברית ששאפה לתאר את הצומח של ארץ ישראל בהתאם לטקסונומיה של ליניאוס ולעגן אותה לפי הנוסחאות הלטיניות המקובלות.
בחזונם ראו הראובנים שלושה מפעלים, אנציקלופדיה, מוזיאון וגן.
האנציקלופדיה הבוטאנית, "אוצר צמחי ארץ ישראל", הייתה אמורה לכלול את כל צמחי ארץ ישראל, כאשר לכל אחד מהם תיאור בוטאני מדעי וכל הקשריו בתרבות ובהיסטוריה של ארץ ישראל, בדגש על הקשריו המקראיים והקשריו בפולקלור המקומי, ברפואה העממית של הערבים ועוד.
עבור האנציקלופדיה יצר בין השנים 1923–1927 הצייר שמואל חרובי (שהיה גם חברם של בני הזוג), סדרה של ציורי צמחים מפורטים, שהיו מדויקים מבחינה מדעית.
המוזיאון לצמחי התנ"ך והספרות התלמודית והפולקלור היהודי והערבי אמור היה להיות הבית בו ירוכזו אוספיהם של הראובנים ובו יתקיים המחקר.
עוד בשנת 1918 גיבש הראובני את הצעתו להקמת המוזיאון:
בשנת 1926 הועבר האוסף לאוניברסיטה העברית על מנת להוות בסיס למוזיאון, אך נתקל בקשיים עקב חוסר הנוחות של הקהילה הבוטנית של האוניברסיטה לקלוט את גישתו.
הבוטנאים סירבו לממן את המוזיאון והציעו להעבירו למחלקה למדעי היהדות.
גן הנביאים ורז"ל היה אמור להיות גן בוטני שיכלול את כל הצומח של ארץ ישראל בהקשריו לספרות הנביאים והתורה שבעל פה.
הצמחים בגן לא נועדו להינטע לפי הקשר הקרקע או האקלים שלהם, כנהוג בגנים בוטניים, אלא בהקשר המקורות.
כך תוכננו בגן "מחלקת חבורת הצומח בספרותינו העתיקה", "מחלקת הסמלים" ו"מחלקת הדין", "חלקת שיר השירים", "צמחי ירמיהו ויחזקאל" ו"כרם ישעיהו".
במרכז הגן עמדה, לפי התכנון, צופה אל העיר העתיקה, "גבעת המנורה", בראשה מתנוססת המנורה כסמל לאומי בו מתמזגת רוח הנביאים עם עולם הצומח (לפי מחקר של הראובני על הקשר בין המנורה לבין צמח לו קרא "מוריה").
סמוך למנורה תוכנן מקדש בו יתפלל "כל איש כלבבו בחסות סמל האור ושלום העולם".
תוכנית הגן הוגשמה רק בשנת 1965, עם תחילת הקמת נאות קדומים, באזור יער בן שמן, על ידי בנם של אפרים וחנה, נגה הראובני.
מחקריהם היוו בסיס לספרים שכתב נגה הראובני
בדברי הפתיחה לספרו "טבע ונוף במורשת ישראל" כותב בין היתר נגה הראובני: "היסודות הראשונים לספר זה הונחו, ללא ספק, כבר בימי ילדותי.
בשנת 2024 הוקם בנאות קדומים בית מורשת הראובנים.
הראובנים סייעו ללוחמי הפלמ"ח בשדאות, בלימוד אפשרויות הקיום מצמחיית הבר, וזכו שיסופר צ'יזבט על שמם, "התה של הראובני":
ספרים וחיבורים מאת אפרים הראובני
מורי בתי הספר העברים/ שמות צמחי ארץ-ישראל שנתחדשו או שנתבררו על ידי אפרים רבינוביץ', תרע"ז
חידושים בשמות הערביים של צמחי א"י, תרפ"ג (כ "אפרים רבינוביץ'")
מצמחי ספרותנו העתיקה, תרפ"ג (כ "אפרים רבינוביץ'")
למציאותה של אם החיטה, תר"ץ (מתוך "השדה" כרך י' חוברת ט')
לשאלת הסירים והסירה, תרצ"א (מתוך "תרביץ" שנה ב' ספר א')
צמחי הבושם במנהגים הדתיים של עדותינו השונות בא"י ובחו"ל, תר"צ (מתוך "ציון" ד')
צמחי רפואות וסגולות אצל הערבים בא"י, תרצ"א
ספרים וחיבורים מאת אפרים וחנה הראובני
אוצר צמחי ארץ ישראל, "פרשת החצב והיבלית", ירושלים, ת"ש, 1941
הזונין למיניהם בתלמוד ובפלנטלור של המזרח הקרוב, תרצ"ט (מתוך "תרביץ" שנה י', ספר ב', ע' 189-172)
לחקירת עונות הצמחים בארץ ישראל, תרצ"א
הר סיני, הר חורב, ים סוף והצמח סוף, סיני ט"ז ל"ב
אפרים יצחק הוא היסטוריון ובלשן יהודי אמריקאי ממוצא אתיופי.
פרופסור באוניברסיטת פרינסטון וקודם לכן באוניברסיטת הרווארד.
מומחה לשפות אפרו-אסיאתיות ולהיסטוריה של אתיופיה.
יצחק נולד לאב ממוצא יהודי-תימני שהשתקע בעיר דירה דאווה ולאם אתיופית נוצרייה שהתגיירה.
בנערותו למד וידע געז, אורומו, אמהרית, אנגלית ועברית.
סיים את התיכון בהצטיינות יתרה ואף קיבל פרס מהקיסר היילה סלאסי ולאחר מכן לימד באוניברסיטת אדיס אבבה, קיבל מלגה ללמוד בלבנון אך העדיף להגר וללמוד בארצות הברית, והחל ללמוד שם מוזיקה, פילוסופיה, כימיה וביולוגיה.
לאחר סיום התואר הראשון שב לאתיופיה ולימד מוזיקה.
לאחר מכן שב יצחק לארצות הברית, וב-1959 הפך לנשיא "התאחדות הסטודנטים האתיופים של צפון אמריקה" והקים יחד עם סטודנטים נוספים ארגון למען ביעור הבערות באתיופיה – ארגון שפעל יחד עם הממשל האתיופי, וזכה להערכה רבה.
לאחר מכן התקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד, הפעם בתאולוגיה.
ב-1969 סיים את לימודיו במקצוע חדש שרכש: שפות שמיות עתיקות.
באותה השנה פתחה האוניברסיטה מחלקה ללימודי אפריקה, והזמינה אותו ללמד בה, וכך הפך להיות הפרופסור הראשון בוגר המחלקה החדשה.
ב-1973 הגיע יצחק לאוניברסיטה העברית בירושלים על מנת ללמד בלשנות, ולבקר את הוריו, שעלו לישראל ב-1970 והתגוררו באליכין.
כיום עומד יצחק בראש ארגון שלום למען אתיופיה ולאיחודה מחדשה של אריתריאה, מכהן כדיקן ללימודים שמיים באוניברסיטת פרינסטון, עומד בראש "הפדרציה היהודית-תימנית של אמריקה" וכמו כן חבר באגודה למדעי יהדות אתיופיה.
כיום כולל תחום מחקרו ספרות רבנית, ספרות אתיופית-דתית, היסטוריה אתיופית, היסטוריה יהודית והיסטוריה של יהדות תימן ואתיופיה.
סימן ההיכר של יצחק הוא כובע תימני-מסורתי ותלבושת אתיופית-מסורתית.
אפרים (פישל) ושיץ (וואשיץ) (Ephraim Fischel Waschitz; תרל"ט, 2 במרץ 1879 י"ד בשבט תש"ה, 31 בינואר 1945) היה משפטן, פעיל ציוני ואיש ציבור ביישוב, חבר הוועד הלאומי ויושב ראש מרכז המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר בארץ ישראל.
ושיץ נולד לאליהו, באחוזה ליד העיירה ייז'רנה (יזורנה) במחוז זלוטשוב במזרח גליציה (אז בקיסרות האוסטרו-הונגרית, לימים באוקראינה).
אביו היה תלמיד חכם ומשכיל שהכיר את הספרות הגרמנית, ולימים כיהן בתפקיד מזכיר הקהילה בעיר ייז'רנה (אליה עברה המשפחה כאשר אפרים ושיץ היה בן 16).
בילדותו ונעוריו קיבל חינוך תורני, רכש השכלה בשפה העברית ולמד בגימנסיה בעיר זלוצ'וב, עד שנת 1897.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בגימסיה בעירו, נסע ושיץ לווינה, בירת הקיסרות.
תחילה למד בבית המדרש לרבנים, ואחר למד משפטים באוניברסיטת וינה, והוסמך כדוקטור למשפטים וכעורך דין בשנת 1912. באותה שנה גם ביקר לראשונה בארץ ישראל.
כמשפטן, סייע להגנה משפטית על יהודים כנגד תופעות אנטישמיות ונישול מרכושם על ידי הפקידות הממשלתית.
בתקופת לימודיו בווינה החל לפעול בתנועה הציונית.
מלווה בחבריו, סטודנטים יהודים, חברי האגודה הציונית "בר כוכבא", פגש את ד"ר בנימין זאב הרצל במערכת העיתון "די ולט".
לימים תיאר אייזיק רמבה את הפגישה כפי שתיארה ושיץ: "פגישתו זו פנים אל פנים עם הרצל, וכמה פגישות עם נורדוי (נורדאו) באותו זמן, הטביעו על ואשיץ את חותמם לעולמים".
ושיץ היה פעיל בשלל ארגונים ומיזמים של תנועת הלאומיות היהודית והציונות במזרח אירופה.
הוא ערך את השבועון "דער יוד", ונמנה עם מייסדי היומון הציוני "טאגבלאט", שיצא לאור בלבוב.
היה מזכיר "הוועד הציוני" במערב גליציה, בשנים 1904–1910. ושיץ היה ממייסדי תנועת הנוער "השומר" (שלימים שונה שמה ל"השומר הצעיר"), פעיל באגודת הספורט הציונית "דרור" בלבוב.
בשנת 1912 ביקר לראשונה בארץ ישראל, פגש בעיר את ד"ר יחיאל צ'לנוב וד"ר שמריהו לוין, וביקר עמהם באתר הבנייה של הטכניון.
מ-1913 ועד 1918 עמד בראש תנועת הצופים היהודים בגליציה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
בסתיו 1914, הוא יזם גיוס גדוד יהודי לצבא האוסטרי, אבל הרעיון נגנז.
ושיץ התמנה לקצין בדרגת לוטננט.
ונפצע בחזית ב-6 ביוני 1917 מרסיס של פצצה.
כהוקרה על שירותו הצבאי קיבל מדליית "צלב הזהב של ההצטיינות", באמצעות הקונסוליה של אוסטריה (בהיותו בארץ ישראל, בשנת 1935).
במהלך המלחמה ומספר שנים לאחריה אירועו פרעות רבות ביהודים במזרח אירופה.
ושיץ פעל לארגון הגנה עצמית יהודית בסדרת פוגרומים בלבוב בשנת 1918, (שבהם נרצחו כמאה נפשות ונפצעו כ-437), והיה ממפקדיה של "המיליציה היהודית" בעיר שהתארגנה כנגדם.
אחר כך, הוא נסע להכיר את הקהילות היהודיות בארצות סקנדינביה.
ובחוזרו לווינה שימש כמזכיר כללי של "הוועד הלאומי ליהודי אוסטריה", בראשותו של רוברט שטריקר.
עלה לארץ ישראל בשנת 1919. במאורעות הדמים בניסן תר"ף אפריל 1920, בחג הפסח הצטרף אל כוח ההגנה שארגן זאב ז'בוטינסקי.
אנשי הכוח ניסו להגן על יהודי העיר העתיקה והרובע היהודי מפני פורעים ערבים בהצלחה חלקית.
ושיץ היה בין הראשונים, שהגיעו לשער יפו להגיש עזרה ליהודים מותקפים על ידי המון ערבי במהלך הפרעות.
19 מאנשי ההגנה, ובהם ז'בוטינסקי, נעצרו על ידי הבריטים, הועמד לדין צבאי ונשלחו לכלא עכו.
ואילו ושיץ, עו"ד דניאל אוסטר (לימים ראש העיר ירושלים), עו"ד ד"ר מנחם דונקלבלום ואחרים, הושארו במקום מעצרם, ושוחררו בערבות.
הוא נשפט עם חבריו בבית דין צבאי בריטי על שלקחו נשק לידיהם בפעולות ההגנה על יהודי ירושלים בעת המאורעות, וזוכה מאשמה.
ושיץ כיהן בשלל תפקידים בהנהגת התנועה הציונית בשנות העשרים והשלושים.
בראשית התקופה היה חבר במפלגת הציונים הכלליים, ובשנים 1925–1935 היה חבר הוועד הלאומי.
ב-7 בדצמבר 1930 הצטרף לברית הציונים הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, וכיהן כיושב ראש מרכז הצה"ר בארץ ישראל בשנים 1933-1932. והשתתף כציר מטעמה בקונגרסים הציונים ה-7, ה-10, ה-17 וה-18. היה ציר באספת הנבחרים השנייה מטעם רשימת המרכז, וציר באספת הנבחרים השלישית מטעם הצה"ר.
במקביל, בשנים 1933–1935, היה חבר הוועד הפועל הציוני.
בשלהי שנות השלושים, פעל ושיץ בהסתדרות הצ"ח של התנועה הרוויזיוניסטית.
הוא נפגש כנציג "ועד המורשים" שלה, יחד עם חבריה: ד"ר דוד בוקשפן וד"ר שמשון יוניצ'מן, עם דוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ב-5 במאי 1939. בפגישה נידונו דרכים אחדות להידברות ושיתוף פעולה בין הנהגת התנועה הרוויזיוניסטית לבין הנהגת היישוב ותנועת העבודה.
בשנת 1920, עבר ושיץ לחיפה.
הוא נבחר לחבר הנהלת ועד הקהילה בעיר, והיה ממקימי בית משפט השלום העברי שבו כיהן כשופט שנה.
ופרש מכס המשפט, לאחר שאושרה הסמכתו לעבוד כעורך דין.
והיה ממייסדי עיתון "הגליל" שראה אור בחיפה ב-1927. ושיץ השתתף בקונגרס הציוני בציריך כאשר פרצו מאורעות הדמים באב תרפ"ט אוגוסט 1929. הוא מיהר לחזור לארץ ישראל, ונסע לירושלים להתעדכן ולראות מה באפשרותו לעזור, ולבקר את הפצועים שהובאו מירושלים ומחברון.
לאחר המאורעות, היה מנציגי היישוב בפני ממשלת המנדט הבריטי ועמד בתכתובת על המאורעות עם פקידיה.
כמו כן, פעל בעבודתו למיצוי דינם של הפורעים הערבים בצפת.
בשנת 1930 נשא את חנה לבית אפשטיין.
ושנה אחר כך חזר להתגורר בירושלים.
נבחר ל"וועד קהילת ירושלים", וגם עמד זמן מה בראשו.
במאורעות הדמים בשנים תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939), תמך בפומבי בפעולות המחאה של הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל), וזאת בשונה מ"מדיניות ההבלגה" שבה דגלו אנשי תנועת העבודה וההגנה.
ובעקבות פעילותו נעצר על ידי הבריטים וישב בכלא.
נפטר בירושלים בי"ד בשבט תש"ה 31 בינואר 1945.
על שמו נקרא רחוב בירושלים.
קובץ מסמכים מתוך ארכיונו של ד"ר אפרים ושיץ ז"ל, בתוך: בנימין לובוצקי-אליאב דרך חייו של ציוני לוחם: (הקדמות: יוסף קלוזנר וחנה ושיץ), ירושלים: הוצאת אחיאסף, תש"ז 1947. (המסמכים בעריכתו של אליאב משולבים בביוגרפיה שכתב קלוזנר).
אפרים חירם (פיחוטקה) (1 בינואר 1934 – 3 באוקטובר 2023) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וראש המועצה השמיני של רמת השרון.
חירם נולד בפולין בשנת 1934. בתקופת השואה הוברח מגטו ורשה וחי בזהות בדויה במשפחה פולנית.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל.
הוא למד בכפר הנוער ע"ש ב.צ.
מוסינזון ובשנת 1951 התגייס לצה"ל ושירת בתחילה בחיל התותחנים.
בראשית 1956 שאף מפקד גדוד 890 של הצנחנים, אריאל שרון, לשפר את הסיוע הארטילרי לגדוד, וצירף לגדוד קציני תותחנים ובהם חירם.
הוא היה למפקד מחלקת מרגמות בפלוגה של הגדוד, ובמלחמת סיני צנח ולחם בקרב המיתלה.
ב-1964 התמנה למפקדו הראשון של גדוד 202. כמג"ד השתתף בפעולות תגמול נגד הפת"ח בירדן, ובהן מבצע צוק סלע בג'נין, מבצע יהלום בקלקיליה (1965) ומבצע אלפא ברפאת שבדרום הר חברון (1966).
בראשית שירותו כמג"ד נקלע לעימותים עם מפקד החטיבה, רפאל איתן.
המח"ט הורה לו לא להדיח מפקדי פלוגות בגדוד, אך חירם הדיח ארבעה מתוך חמשת המ"פים.
חירם נקרא לבירור אצל הרמטכ"ל, יצחק רבין, ועמד על כך שלקצינים הצעירים שמינה כמפקדים החדשים בפלוגות, בהם מתן וילנאי ואמנון ליפקין, במקום המ"פים המודחים, יש פוטנציאל רב וכי הוא זה שנושא באחריות לנעשה בגדוד.
רבין השתכנע, והמינויים נותרו על כנם.
מאוחר יותר מינה חירם את דן שומרון לסמג"ד, גם זאת בניגוד לדעתו של איתן.
במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד חטיבת הצנחנים בקרבות בפתחת רפיח וברצועת עזה.
בסוף שנות ה-60 שירת כסגנו של קצין צנחנים ראשי, אהרן דוידי, בשנות ה-70 של המאה ה-20 שימש כמפקד חטיבת חרמונים.
כמפקד החטיבה הוביל חירם שורה של פעילויות התקפיות ברמת הגולן וכנגד
בין היתר יזם את מבצע פלצור ובהמשך את תפיסת הר דב בידי כוחות צה"ל.
בשנת 1970 הוביל חירם מרדף אחר חוליית מחבלים שחדרה לרמת הגולן סמוך לחושנייה שבסופו הרג הכוח בפיקודו את המחבלים ושבה אחד מהם.
ב-1976 התמנה למפקד חטיבה 655, חטיבה חדשה שהוקמה בגזרת שארם א-שייך.
ב-1978 הוקמה אוגדה חדשה בגבול הצפון, עוצבת הגליל, וחירם היה למפקדהּ.
בין היתר פיקד על מבצע מנורה, במהלכו פשטו כוחות מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני על בסיסים של ארגון פת"ח בלבנון ועל הכוחות שלכדו את המחבלים שביצעו את הפיגוע בנהריה.
בהמשך שירת כעוזר ראש מחלקת ההדרכה.
ב-1981 השתחרר מצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
במהלך שירותו השלים תואר ראשון בגאוגרפיה ובמדע המדינה.
לאחר שחרורו מצה"ל ניהל את חברת הבנייה של אברהם גינדי.
ב-1989 היה למועמד המערך לראשות המועצה המקומית רמת השרון.
חברי המפלגה העדיפו אותו על ראש המועצה המכהן, משה ורבין, והאחרון התמודד מולו בראש מפלגה עצמאית.
חירם גבר על ורבין בבחירות, לאחר שזכה ב-53.6% מקולות הבוחרים בסיבוב השני.
ב-1993 בחר סניף העבודה במוטי בר-דגן למועמד מטעם המפלגה, וחירם החליט להתמודד בראש רשימה עצמאית, כשם שעשה ורבין בזמנו.
גם במערכת בחירות זו ניצח חירם, לאחר שזכה ב-47% מקולות הבוחרים.
ב-1998 החליט שלא לרוץ לקדנציה שלישית.
במהלך כהונתו מנע חירם את הרחבת העיר, כדי לשמור על צביונה.
העיר לא התרחבה, מספר התושבים בה נשאר יציב, וכחבר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה אף הביע התנגדות לתוכניות בנייה בקיבוץ גליל ים הסמוך.
בנוסף, שופצו כמה מרחובותיה הראשיים של המושבה, הוקמו גנים חדשים (בהם גן הסלעים ליד בית יד לבנים), והוצבו שלטים בסמוך לאתרים בעלי חשיבות היסטורית.
המועצה בראשותו פעלה לשינוי תוכניותיה של מע"צ באשר למחלף הכפר הירוק, והתקבלה דרישתה להקים מעבר משוקע במקום גשר עילי שיפגע באיכות חייהם של תושבי נווה רסקו.
חירם ניסה להביא לפיטוריו של מבקר המועצה, ניסיונות שנבלמו על ידי מבקרת המדינה, מרים בן-פורת.
יזם חוק עזר האוסר על גידול כלבים מסוג רוטוויילר בתחום שיפוטה של המועצה.
בשנת 2006, והוא בן 72, השתתף חירם בצניחה בחוף הים של תל אביב, לציון 50 שנה לצניחה במיתלה.
עד לשנת 2009 היה חבר בוועד המנהל של רשות הטבע והגנים ובעמותה להנצחת והנחלת מפעלות חייו של רפאל איתן.
הרב אפרים זלמן שור (נפטר בכ"ח בתשרי ה'שצ"ד (1633)) היה מגדולי הרבנים בפולין.
נודע כמחבר "תבואת שור" שהוא קיצור הבית יוסף וכראב"ד בריסק ולובלין.
מצאצאי רבי יוסף בכור שור.
אפרים זלמן נולד לרב נפתלי הירש שור שכיהן כראב"ד בריסק ולובלין, והיה מתלמידיו של הרמ"א ורבו של הב"ח.
אחיו היה הרב אברהם חיים שור.
נשא לאישה בגיל 70 את מרת הנלי, בת הרב השר הרב שאול וואהל, שהולידה לו את הרב יעקב שור שנודע כראב"ד בריסק.
היא הייתה מיועדת בתחילה לרב אברהם יהושע השיל מקראקא שהיה אז בבריסק.
אך הרב וואהל התנגד כי לא החשיב אז את רבי השיל לגדול כל כך, ואמר שבתו מיועדת לגדול יותר.
אנשי בריסק כעסו על זה מאוד, וכמה מהם באו לפני מלך פולין שאשתו מתה באותו הזמן, ושבחו בפניו את היהודייה הבתולה בת השר החשוב.
המלך נתן צו לחטוף אותה ולהביאה אליו.
באותו הזמן היה ה"תבואת שור" רבה של בריסק ואביה פנה אליו וסיפר לו את השתלשלות העניינים וביקש ממנו למהר לשאתה לאישה וכך עשה הרב אפרים זלמן.
בתחילה כיהן בראב"ד שברשין, ולאחר פטירת חותנו הרב שאול וואהל, נבחר לרבנות בריסק והקים שם ישיבה.
תשובות שלו נמצאות בשו"ת "פני יהושע", חלק אבן העזר, סימן ט"ו; ותשובות אחרות היו בכתב יד בידי הרב פנחס מיכאל גרויסלייט בתוך 'שו"ת "גאוני קדמאי"'.
הרב גרויסלייט פרסם בספרו "דברי פנחס" חידושים מבנו של הרב אפרים זלמן, הרב יעקב.
על מצבתו נחרת: "אראלים ומצוקים...
פשטו ידם באיש האלוקים, רבנו וגאוננו נר ישראל, ראש גאולת ישראל..." ולמרגלותיו נחרת על המצבה: "הגאון הגדול נר ישראל מוהר"ר אפרים זצ"ל נקרא זלמן שור..." (בהמשך מצוין שהיה ראב"ד לובלין ומובא תאריך פטירתו).
אפרים ווסרפוגל (נולד באושוויץ ב-1943) הוא כלכלן ישראלי, עולה מצרפת, מנהל ויזם בתעשיית הרכב.
ווסרפוגל נולד בשם פרנסואה ווסרפוגל בכלא הסמוך למחנה המוות אושוויץ בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
אביו, יוסף צימר, פסנתרן, מתמטיקאי ובנו של הרב שמעון צימר מבוקרשט, נרצח על ידי הנאצים עוד לפני לידתו.
אימו, מרים לבית וינגר, עורכת דין יהודייה פולניה, שמרה במהלך מאסרה על זהותה הבדויה כנוצרייה, וכך שרדה.
לאחר שחרור אושוויץ עברה אמו לפריז ושם נישאה למשה ווסרפוגל, יהודי מברלין, שהוצג לילד כאביו ונתן לו את שמו.
רק ב-1984, כשהייתה על ערש דווי, גילתה לו אמו את זהותו של אביו הביולוגי.
ווסרפוגל גדל הרחק מן הדת היהודית.
הוא למד מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטה העירונית של פריז, ובהמשך שימש כשליח מטעם ממשלת צרפת לוונצואלה.
פייר דרייפוס, נשיא חברת רנו, מינה אותו ב-1968 לעוזרו האישי, וב-1969, בגיל 25, לסמנכ"ל, ממונה על המחלקה לפיתוח מוצרים.
ווסרפוגל נטל חלק מרכזי בפיתוח המכונית החדשה רנו 5, ובמשך כשנה היה אחראי גם לקבוצת המרוצים של רנו.
ב-1977 עזב את רנו, והיה סגן נשיא בחברת באטל, המתמחה באינטגרציה בין תעשיית ההייטק לתעשיית הרכב.
ב-1986 מונה לראש מחלקת הרכב בחברת הפלדה 'אוזינור', שהייתה ספקית הפלדה השנייה בגודלה בעולם לתעשיית הרכב.
ווסרפוגל עלה לישראל ב-1996, בעקבות תהליך איטי של חזרה בתשובה שיזמה רעייתו, והחל אחרי מותה של אמו.
תחילה התגורר ברעננה, ואחר כך השתקע בבני ברק.