tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרכס התת-ימי וחצי האי האט פוינט ממזגים את השפעתם של זרמי האוקיינוס במצר מקמרדו.
מדי-זרם מציינים זרימה מינימלית כל כך, שהמים במפרץ עשויים להיחשב למים עומדים ביסודם.
נוסף לכך, הרכס התת-ימי נוטה לחסום את תנועת קרחוני הים הצפים, שהיו עשויים לחדור אל תוך המפרץ ולפגוע במזח הקרח ובקו החוף.
מחסומים פיזיים שנוצרו על ידי תצורות קרקע כאלה גם מרכזים מזהמים רעילים, שהפעילות בתחנת מקמרדו הכניסה למפרץ, לפי מחקר משנת 1997 במימון קרן המדע הלאומית של ארצות הברית.
השילוב של שמש וטמפרטורות אוויר חמימות דיין במשך ימים ספורים באמצע הקיץ יכול לייצר תמס-שלגים על האי רוס הסמוך.
הנגר שנוצר עקב כך מוסט ברובו על ידי תעלות ונקיקים אל תוך מצר מקמרדו ולא אל המפרץ, לפי דין וחשבון של קרן המדע הלאומית.
פעולות מדע ותמיכה בתחנת מקמרדו, החל בבנייתה בשנת 1955, הביאו לזיהום חמור של המים במפרץ מגורי החורף.
עד 1981, נהגו דיירי התחנה פשוט להוציא את הפסולת שייצרו אל קרח הים ולהניח לטבע לעשות את שלו.
הפסולת שקעה אל קרקעית הים כשהקרח נבקע באביב, לפי דיווחי חדשות.
בשנת 2001 גילה סקר של קרקעית הים במפרץ מגורי החורף 15 כלי רכב, 26 מכולות מטען ו-603 חביות דלק, נוסף לעוד כ-1000 פריטים שונים, שהושלכו על שטח של כ-200 דונם.
ממצאים של צוללי מעמקים דווחו ב"דין וחשבון של מצב הסביבה", מחקר במימון ניו זילנד.
"התמוססות הקרח האנטארקטי חושפת עשרות שנים של פסולת הקבורה ביבשת הנקייה ביותר עלי אדמות," נכתב בהגרדיאן ב-17 בנובמבר 2001. "עשרות שנים של שאיבת אלפי גלונים של ביוב גולמי שייצרו דיירי מקמרדו ישירות אל תוך המפרץ הסתיימו ב-2003, כשמתקן טיהור במקום נכנס לפעולה."
נוסף לכך, משקעים במפרץ מזוהמים בכימיקלים רעילים מסוגים שונים (PCB), מתכות ודלקים פחמימניים.
הוצאה משנת 2005 של ה"אנטארקטיק סאן", פרסום של קרן המדע הלאומית של ארצות הברית, ציינה, שאתר פסולת על גבעה מעל המפרץ נחשב למקור עיקרי למזהמי הדלק והכימיקלים.
הכימיקלים הרעילים, האסורים עכשיו בשימוש בארצות הברית, שימשו במערכות חשמל וחימום.
מחקר משנת 1990 מצא, שהכימיקלים הרעילים נבעו גם מפסולת של סדנה ימית ומן הביוב של אוניות, שעגנו בנמל.
ה"אנטארקטיק סאן" ציטט פרופסור לביולוגיה התפתחותית וסרטנית באוניברסיטת אוקלנד, שאמר: "ריכוז הרעילות במפרץ הוא מן הגבוהים ביותר בכל גוף מים עלי אדמות."
רשויות הנמל מעסיקות שוברת קרח אחת או יותר מדי קיץ, בהתאם לתנאי הקרח, לחצוב אגן עגול סמוך למפרץ מגורי החורף.
האגן משמש כאזור פתוח המאפשר לאוניות משא להינתק ממזח הקרח, לפנות צפונה ולהתקדם אל תוך נתיב ספנות דרך מצר מקמרדו.
שוברות קרח פותחות את הנתיב מדי שנה ואורכו נע בין 14.4 ק"מ ל-90 ק"מ.
רוברט פלקון סקוט בחר במפרץ מגורי החורף כאתר לחרוף בו במהלך משלחת דיסקברי הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1901–1904. ספינת המשלחת, "דיסקברי", הייתה לכודה בקרח המפרץ למשך שנתיים עד ששוחררה ממנו בעזרת חומרי נפץ ב-14 בפברואר 1904.
במשלחת השתתפו חוקרי הארצות סקוט, אדוארד וילסון וארנסט שקלטון, שהיה זה לו הניסיון הראשון הרציני להגיע אל הקוטב הדרומי.
החוקרים הגיעו בסיוריהם עד 82° דרום לפני שפנו לחזור.
המשלחת הקימה צריף טרומי בהאט פוינט, המשקיף על המפרץ.
הצריף נשאר עד היום ומוגן כאתר היסטורי על ידי קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד).
"צלב וינס", צלב עץ שהוקם בשנת 1902 לזכר הימאי ג'ורג' ט.
וינס, שטבע סמוך לשם, נמצא ממש מעל הצריף על גבעה הנשקפת אל המפרץ בהאט פוינט.
"מקדש גבירת השלגים", פסל מדונה לזכר ריצ'רד ט.
ויליאמס, נהג טרקטור שטבע בשנת 1956, נמצא גם הוא בסמוך.
שדה ויליאמס של תחנת מקמרדו נקרא על שמו.
יתרה מזו, אנשי התחנה הקימו עוד יד זיכרון על הגבעה, להנצחת זכרו של ריימונד ט.
סמית', קצין צי זוטר שנהרג במפרץ מגורי החורף בעת פריקת מטענים מעל סיפון האוניה "צלב הדרום" של ארצות הברית, בפברואר 1982.
מפרץ מונטריי הוא מפרץ באוקיינוס השקט השוכן על חוף מדינת קליפורניה שבמערב ארצות הברית.
על פי ההגדרה המצומצמת, המפרץ משתרע לאורך 40 קילומטרים מסנטה קרוז, בירת המחוז באותו שם הנמצאת בקצה הצפוני של המפרץ, עד העיר מונטריי שבקצה הדרומי; אך לעיתים קרובות כוללים בהגדרת המפרץ את כל חצי האי מונטריי.
השמורה הימית "המפלט הימי הלאומי מפרץ מונטריי" (Monterey Bay National Marine Sanctuary), הקרויה על שם המפרץ, משתרעת לאורך חלק גדול מהחוף המרכזי של קליפורניה ממרין, צפונית לסן פרנסיסקו ועד קמבריה, דרומית למונטריי.
השמורה משתרעת לאורך 445 קילומטרים של החוף על שטח של 15,800 קילומטרים מרובעים.
השם "אזור מפרץ מונטריי" (Monterey Bay Area) הוא כינוי מקובל לתיאור כל הקהילות שעל מרכז חופה של קליפורניה השייכות למחוזות סנטה קרוז ומונטריי.
המפרץ שוכן בחוף המרכזי של קליפורניה, בערך 120 קילומטרים דרומית לסן פרנסיסקו.
במקור נשפכו למפרץ שני נהרות: סאלינס (Salinas) וסן בניטו (San Benito).
המים משני הנהרות מנוצלים להשקיה של שדות חקלאיים והערוצים המובילים לשפך למפרץ מובילים מעט מאוד מים ובדרך כלל הם יבשים.
שפך הנהר סן בניטו הוא אזור של ביצות שהוכרז כשמורת טבע בשם "שמורת מחקר השפך הלאומית אלקהורן סלו" (Elkhorn Slough National Estuarine Research Reserve).
משום שמים כמעט ואינם זורמים לאזור, התגברה המליחות של המים והם כיום מים מליחים.
שיפוע החוף ברוב המפרץ מתון מאוד ומגיע עד למקסימום של 30 מטרים.
עם זאת, במרכז המפרץ, מול חוף מוס לנדינג (Moss Landing) מתחיל קניון מונטריי, קניון תת-ימי, המשתרע למרחק 150 קילומטרים לתוך האוקיינוס, שעומקו מגיע עד 3,600 מטרים, אחד הקניונים התת-מימיים הגדולים ביותר בעולם.
האירופאי הראשון שגילה את מפרץ מונטריי היה חואן רודריגס קבריו ב-16 בנובמבר 1542 כאשר הפליג צפונה לאורך החוף בראש משלחת מחקר ספרדית.
הוא קרא למפרץ Bahía de los Pinos (מפרץ האורנים), ככל הנראה בשל יער האורנים שבו נתקל לראשונה כאשר הקיף את חצי האי בקצה הדרומי של המפרץ.
השם שנתן קבריו למפרץ לא שרד, למעט בקצה הצפון-מערבי של חצי האי הידוע בכינוי "פוינט פינוס" (Point Pinos).
ב-10 בדצמבר 1595 חצה סבסטיאן רודריגס סרמניו (Sebastián Rodríguez Cermeño) את המפרץ והעניק לו את השם Bahía de San Pedro (מפרץ הקדוש פדרו) לכבודו של פייטרו מוורונה.
השם הנוכחי של המפרץ ניתן לו על ידי סבסטיאן ויסקאינו (Sebastián Vizcaíno) ב-1602. ויסקאינו נשלח על ידי המושל הספרדי להשלים שרטוט מפורט של החוף.
הוא עגן במה שכיום הוא נמל מונטריי ב-16 בדצמבר, וכנה אותו "פוארטו דה מונטרי" (Puerto de Monterrey), לכבודו של גספר דה סונייגה, הרוזן ה-5 של מונטריי, אז המשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה.
Monterrey הוא איות חלופי ל-Monterrei, עיירה בגליסיה בספרד שמהם הגיעו במקור המשנה למלך ואביו (הרוזן הרביעי של מונטריי).
מונטריי הפכה למושב המושל הספרדי של אלטה קליפורניה וישב בה חיל המצב הגדול ביותר של הספרדים.
הענף הכלכלי העיקרי היה דיג.
תחילה ציד לווייתנים, ואחר כך דיג סרדינים.
עם המצאות קופסאות השימורים בסוף המאה ה-19, אפשר היה לשמור את הדגים לתקופה ארוכה יותר ולשווק אותם ברחבי ארצות הברית וגם לייצא אותם.
במאה ה-20 השתכללו שיטות הדיג וספינות הדיג הלכו וגדלו.
הסופר ג'ון סטיינבק, זוכה פרס נובל לספרות, תיאר ברומנים שלו את עונת הדיג במפרץ בשנות ה-30 עד שנות ה-50 של המאה ה-20. במלחמת העולם השנייה גדל מאוד הביקוש לשימורי דגים עבור מנות הקרב של צבא ארצות הברית, ודיג היתר חיסל כמעט לחלוטין את להקות הדגים ותעשיית הדיג התמוטטה בשנות ה-50.
ב-12 באוקטובר 1997 נהרג הזמר וכותב השירים ג'ון דנוור כאשר מטוסו הפרטי התרסק במימי מפרץ מונטריי מול פסיפיק גרוב.
זרם קליפורניה הקר עולה במעלה הקניון ומביא מי עומק עשירים בנוטריאנטים (חומרים אורגניים שהם שרידים של בעלי חיים וצמחים שמתו) אל פני השטח (תופעה המכונה עליית מי העומק).
מפרץ מונטריי הוא גם משכן למינים רבים של יונקים ימיים, כולל לוטרת הים, פוקת המפרץ ודולפיננים, כמו כן המפרץ גם מצוי בנתיב ההגירה של לווייתנים אפורים ולווייתנים גדולי סנפיר ואתר רבייה לפילי ים.
קטלנים נמצאים גם הם לאורך החוף, בייחוד כשלווייתנים אפורים מהגרים, כיוון שהם צדים את הלווייתנים במהלך נדידתם צפונה.
בשל העושר של בעלי החיים הימיים במפרץ מונטריי הוגדרו על ידי רשויות מדינת קליפורניה שבעה אזורים במפרץ כאזורי שימור ימיים מוגנים (State Marine Conservation Area).
כמו כן שוכן במפרץ "מכון המחקר האקווריום של מפרץ מונטריי" (Monterey Bay Aquarium Research Institute), אחד ממוסדות המחקר הימיים החשובים ביותר.
תעשיית הדיג, שהונצחה בספריו של ג'ון סטיינבק, התמוטטה והתיירות הפכה לבסיס הכלכלי של האזור.
הרחוב שהונצח בספרו סימטת השימורים הוא כיום חלק מאזור הבילויים של מונטריי, אחרי שמפעל השימורים האחרון נסגר ב-1973. התיירות במונטריי ובסביבתה מסתמכת בעיקר על המפרץ.
אטרקציה תיירותית הקשורה למפרץ היא האקווריום של מפרץ מונטריי , אחד הגדולים בעולם מסוגו.
באקווריום מוצגים אך ורק בעלי חיים ובתי גידול מהאזור, מאזור החוף ועד קצה מדף היבשת.
המוזיאון גם מרכז פעילות מחקר ושימור.
האזור מציע אתרי צלילה במים קרים וסביב המפרץ יש בתי ספר רבים לצלילה.
כמו כן מציעים הנמלים במונטריי ובמוס לנדינג סיורים לצפייה בלווייתנים.
העונה הטובה ביותר לצפות בלווייתן אפור, בלווייתן גדול-סנפיר ובקטלן היא בין דצמבר לאפריל.
מפרץ לקונט או מפרץ לקונטי הוא מפרץ שעומקו 247 מטרים, ואורכו 10 קילומטרים, בדרום מזרח מדינת אלסקה שבארצות הברית.
המפרץ ממוקם מזרחית למצר פרדריק.
שמו של המפרץ ניתן לו בשנת 1887, והוא נקרא על שם ג'וזף לקונט, פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ג'ון מיור בספרו מציין כי השם האינדיאני של המפרץ (בשפת שבט הטלינג'יט) הוא "הוטלי", שמה של ציפור הרעם המיתולוגית של האינדיאנים (אשר נפנוף כנפיה יוצר את קולו של הרעם).
מפרץ לקונט הוא פיורד תלול שוליים, שאליו נשפך קרחון לקונט.
מפרץ מרגריט או מפרץ מרגרט הוא מפרץ רחב המצוי בצידו המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
האי אדלייד גובל במפרץ מצפון.
מדף הקרח וורדי, מפרץ ג'ורג' השישי וארץ אלכסנדר גובלים במפרץ מדרום.
חוף פאלייר הוא שמו של חוף חצי האי האנטארקטי הגובל במפרץ.
במפרץ מצויים האיים: פרקה פה, הורסשו ולאגוטלרי, וכן שונית אנדורנס.
מפרץ מרגריט התגלה בשנת 1909 על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה תחת דוקטור ז'אן באטיסט שארקו.
שארקו קרא למפרץ על שם אשתו מרגריט.
מפרץ מקלנבורג הוא מפרץ ארוך וצר המרכיב את הזרוע הדרומית-מערבית של הים הבלטי, בין חופי גרמניה מדרום לאיים הדניים לולנד, פלסטר ומן מצפון וחופי יוטלנד ממערב.
ממזרח מתחיל החלק המרכזי של הים הבלטי.
מפרץ מקלנבורג, שהוא בעל שטח של כמעט 3,500 קילומטרים רבועים, כולל את המפרצים הקטנים יותר מפרץ ויסמר ומפרץ לובק, ומתחבר למפרץ קיל בצפון-מערב.
הנמלים הבולטים במפרץ הם לובק, רוסטוק וויסמר, והאי פל שוכן בו, כמו גם האיים הקטנים ולפיש ולנגנוורדר .
מפרץ מגנט הוא מפרץ רדוד, בצידו הצפון מערבי של מישור אדוארד השמיני שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם 9 קילומטים מערבית לכף דייוויס.
רוחב פתחו של המפרץ 13 קילומטרים, ואורכו (לכיוון היבשת) 3.7 קילומטרים.
פיטר קמפ, אשר הפליג על הספינה מגנט (Magnet) בשנת 1833, ראה לראשונה את חוף היבשת באזור זה.
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של דאגלס מוסון, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1931–1929, סברה כי המפרץ משתרע בין כף דייוויס לכף בורלי.
משלחת לארס כריסטנסן אשר חקרה את האזור בין השנים 1937–1936, גילתה כי המפרץ קטן יותר בשטחו (ממה שחשבה משלחתו של מוסון).
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי מוסון.
מוסון קרא למפרץ על שם הספינה מגנט (ספינתו של קמפ).
מפרץ מלוויל הוא מפרץ גדול מול חופי צפון-מערב גרינלנד.
המפרץ ממוקם צפונית לארכיפלג אופרנאביק, ונפתח לכיוון דרום-מערבה לתוך מפרץ באפין.
אורכו של המפרץ 300 קילומטרים, רוחבו - 100 קילומטרים, ועומקו 1,000 מטרים מתחת לפני הים.
מפרץ מלוויל מתוחם על ידי כף יורק שמצפון-מזרח למפרץ, וראש וילקוקס שמדרום למפרץ.
מספר איים בארכיפלג אופרנאביק מצויים בשטח המפרץ (ובהם: האי קיאטאסואק, האי קולורסוארק, האי סאארליה והאי סאקארלסואק).
אף שמפרץ מלוויל, על פי רוב, אינו מכוסה כולו קרח בין אמצע אוגוסט לסוף ספטמבר; הניווט במפרץ מסוכן בשל מספר הקרחונים הרב המצוי בו כל ימות השנה.
במאה ה-19 היה מפרץ מלוויל מקום חשוב לציי ציידי לווייתנים.
שמו הגרינלנדי של המפרץ - "קימסרסאראראסוק" משמעו: "מקום מזחלות הכלבים הגדול".
המפרץ נקרא על שמו של רוברט דונדס, ויסקונט מלוויל השני, שהיה הלורד הראשון של האדמירליות בין השנים 1812–1827.
מפרץ מיקלסן הוא מפרץ רחב ידיים בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ מוקם בין הדום הקרח ברטרנד לבין כף ברטו.
המפרץ נצפה לראשונה ממרחק בשנת 1909 על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו; ואולם שארקו לא הבין כי מדובר במפרץ רחב ידיים.
המפרץ נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון ריימיל.
המפרץ נסקר בשנית בין השנים 1948–1949, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שמו של המפרץ הוצע על ידי חברי המשלחת הבריטית.
המפרץ נקרא על שמו של איינאר מיקלסן (Ejnar Mikkelsen), חוקר ארקטיקה ומגלה ארצות דני, אשר חקר את מזרח גרינלנד בין השנים 1934–1950.
מפרץ לנד המכונה גם מפרץ אמורי לנד הוא מפרץ מלא קרח, בחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 70 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בסמוך ממזרח לאי גרובס.
המפרץ התגלה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941).
המפרץ נקרא על שם קרחון לנד הנשפך אליו.
הקרחון נקרא על שמו של אדמירל אמורי ס.
Land), שהיה יושב ראש המועצה הימית של ארצות הברית (U.S.
מפרץ לייטה הוא מפרץ באזור ויסאיה המזרחי בפיליפינים.
המפרץ הוא חלק מים הפיליפינים באוקיינוס השקט, ונתחם בשני איים: סאמאר בצפון ולייטה במערב.
בדרום המפרץ נמצא האי מינדנאו, שמופרד מלייטה על ידי מצר סוריגאו.
האי דינאגאט סוגר בחלקו את המפרץ מדרום-מזרח, והאי הקטן הומונהון והאי סולואן נמצאים בכניסה המזרחית למפרץ.
גודל המפרץ בערך מצפון-לדרום, ו- ממזרח-למערב.
במפרץ התרחש קרב מפרץ לייטה, שהיה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, והנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה.
הקרב התרחש בין התאריכים 23 ל-26 באוקטובר 1944, במים הסובבים את איי הפיליפינים.
הקרב החל למעשה את סיום הכיבוש היפני בפיליפינים.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה כחלק מקרב לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה.
אולם, היפנים נהדפו על ידי הצי השלישי והצי השביעי האמריקאים, אשר סיפקו הגנה לכוחות הנוחתים.
בקרב זה ספג הצי הקיסרי אבדות קשות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
קרב מפרץ לייטה כולל ארבעה קרבות עיקריים: קרב ים סיבויאן, קרב מצר סוריגאו, קרב כף אנגאניו והקרב מול סאמאר.
בקרב זה השתמשו היפנים לראשונה בהתקפות הקמיקזה.
בשנת 2013, הטייפון האיאן עורר סערה חזקה במפרץ לייטה.
מפרץ לייטה מזוהה על ידי אוניברסיטת לייט כאחד משטחי הדיג החשובים של לייטה וסאמאר.
כמו שטחי דיג עשירים אחרים כמו מפרץ מק'קדה ומפרץ קריגרה, המפרץ ידוע בדיג רב של אנשובי, הרינג, שרימפס וסרטנים.
המפרץ היה גם פעם אחד המקורות העשירים ביותר לסרטני בוץ בשנת 1985. קציר הדגים נמצא בירידה במפרץ בגלל השימוש בדיג באמצעות דינמיט.
טייפון האיאן פגע בכיסוי האלמוגים הקשים באזור המפרץ, והפחית עוד יותר את קציר הדגים.
מפרץ לינגאיין הוא מפרץ גדול בצפון מערב לוזון, האי הגדול והמאוכלס ביותר בפיליפינים.
אורך המפרץ 56 קילומטרים ורוחבו 35 קילומטרים.
הוא תחום על ידי הפרובינציות פנגסינן ולה אוניון ובין הרי זמבלס להרי מרכז קורדיירה .
נהר אגנו מתנקז למפרץ לינגאיין.
במפרץ יש איים רבים, והמפורסמים שבהם נמצאים בפארק הלאומי מאה האיים .
הפארק מהווה אטרקציה תיירותית הכוללת 123 איים, שרובם קטנים.
האי הגדול ביותר הוא האי קברויאן (Cabarruyan Island; לפעמים הוא נקרא גם Anda Island), עליו נבנתה הרשות המקומית אנדה .
האי השני בגודלו הוא האי סנטיאגו הנמצא בשפך המפרץ לים סין הדרומי.
החוף מהעיירה לברדור ועד לסן פביאן מאופיין בחוף חול, אפור וארוך.
חופים ידועים נוספים לאורך המפרץ נמצאים בבולינאו ובסן פרננדו .
מימי מפרץ לינגאיין עכורים בגלל קרקעיתו החולית.
שוניות האלמוגים נהרסו אודות לדיג באמצעות דינמיט .
נעשים מאמצים לשחזר חלק מהשוניות, במיוחד בתוך הפארק הלאומי מאה האיים.
מספר ערים שוכנות לאורך חוף המפרץ כמו דגופן ואלמינוס בפנגסינן וסן פרננדו בלה אוניון.
לינגאיין , בירת פנגסינן, שוכנת גם היא על שפת המפרץ.
למפרץ נשפכים חמישה נהרות עיקריים.
באזור פרובינציית פנגסינן שבדרום נשפכים הנהרות אגנו, דגופן ואנגלקן-בואד.
באזור פרובינציית לה אוניון שבמזרח נשפכים הנהרות ארינגאי ובאואנג.
במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בימי מלחמת העולם השנייה, מפרץ לינגאיין היה אזור לחימה חשוב ואסטרטגי בין הכוחות אמריקאים והכוחות היפנים.
ב־22 בדצמבר 1941 במסגרת המתקפה העיקרית היפנית על הפיליפינים, נחתה הארמייה ה-14 של צבא יפן בפיקודו של סגן אלוף הומה מסאהרו בחלק המזרחי של מפרץ לינגאיין ליד אגואו , קאבה , סנטיאגו ובבאואנג .
שם ניהלו הכוחות היפנים מספר קרבות קצרים יחסית כנגד כוחות המגן הפיליפינים שהיו חסרי ציוד ואימון, שקבלו סיוע של צוללות, כוחות אוויר ורגלים, אמריקאים ואוסטרלים.
תוך יממה הצליח הכוח היפני לכבוש את המפרץ.
בעקבות התבוסה, הגנרל דאגלס מקארתור פקד על הכוחות לסגת מלוזון לכיוון בטאן .
בשלוש השנים הבאות המפרץ נותר תחת הכיבוש היפני עד למתקפת הנגד האמריקאית שהתקיימה בין התאריכים 6–9 בינואר 1945 תוך הנחתה אמפיבית של כוחות הארמייה השישית האמריקנית בחופי מפרץ לינגאיין .
ב־9 בינואר 1945 בשעה 09:30, ביצעה הארמייה השישית האמריקנית נחיתה אמפיבית במפרץ, שבוצעה לאחר הרעשה מסיבית והרסנית מהים.
ביום הראשון של המערכה, לבדו, נחתו 68,000 חיילים.
בסך הכול הנחיתו האמריקאים 203,608 לוחמים לאורך קטע חוף של 32 קילומטרים.
ראש החוף, השתרע מסואל , לינגאיין, ודגופן במערב (בפיקוד הקורפוס ה-14) ועד סן פביאן במזרח (בפיקוד הקורפוס הראשון).
למרות הצלחתם של האמריקנים להוציא את הצבא היפני ממפרץ לינגאיין, האמריקנים ספגו אבדות כבדות יחסית, במיוחד בשיירותיהם הימיות, כתוצאה מפיגועי התאבדות של טייסי קמיקזה יפניים.
מ-4 עד 12 בינואר 1945 הוטבעו בסך הכול 24 אוניות ו-67 כלי שיט נוספים נפגעו קשה ממטוסי הקמיקזה.
בעקבות הנחיתה האמפיבית הפך מפרץ לינגאיין למחסן נשק ואספקה עצום להמשך המלחמה כדי לתמוך בהתקפות האמריקאיות והפיליפיניות במנילה ובשאר לוזון, ומשם למחוז אוקינאווה.
ב־9 בינואר 2008, מושל פרובינציית פגנסינן, אמאדו אספינו, ג'וניור וסגנית המושל, מרלין פרימיאס-אגבאס חנכו ביום השנה ה-68 לנחיתת צבא ארצות הברית במפרץ לינגאיין ושחרור הפיליפינים מידי הכובש היפני, אתר זיכרון והנצחה בגני הקפיטול ובפארק העיירה לינגאיין.
בנוסף קבעו בספר חוקים של הפרובינציה, את יום ותיקי פנגסינן, שנקבע ליום 9 בינואר, בו יתקיימו מדי שנה אירועי הנצחה לכבוד ותיקי המלחמה והנחיתה האמריקאית במפרץ לינגאיין.
דיג והפקת מלח הם ענפי התעשייה העיקריים במפרץ לינגאיין.
למעשה, פירוש שם פנגסינן בפיליפינית הוא, מקום בו מכינים מלח.
המלח מופק ממי ים בתהליך אידוי המים שהוזרמו לבריכות.
בגמר תהליך האידוי נשאר המלח הגבישי בבריכות.
במפרץ לינגאיין שוכנת גם תחנת הכוח סואל המפיקה 1200 מגה וואט.
זו תחנת כוח המבוססת על פחם הגדולה ביותר בפיליפינים.
מפרץ לידי ניונס הוא מפרץ בחוף בורשקווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורך פתחו של המפרץ 111 קילומטרים – בין כף סיבולד לבין האי קולמן.
המפרץ נפתח אל ים רוס.
קרחון פוקנר יוצר לשון קרח החודרת אל המפרץ.
המפרץ התגלה על ידי משלחת החקר הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת צלב הדרום) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1898–1900, בפיקודו של קאשטן בורשקרווינק.
בורשקרווינק נתן למפרץ את שמו.
בורשקרווינק קרא למפרץ על שמה של הליידי ניונס (Lady Newnes), אשר בעלה סר ג'ורג' ניונס מימן את המשלחת.
מפרץ מיראבלו (נקרא גם מפרץ מיראבלה; ) הוא מפרץ בים כרתים בחלקה המזרחי של כרתים ביוון.
זהו המפרץ הגדול ביותר באיי יוון והחמישי בגודלו בים התיכון.
עיירת התיירות איוס ניקולאוס משקיפה על המפרץ.
למקום זה חשיבות רבה בחקר של ההתיישבות ההיסטורית באי כרתים.
החוף של מפרץ מיראבלו נודע בזכות תפקידו בפיתוח מתכות נחושת ב-3000 לפנה"ס.
בתקופה המינואית, ערים על קרקע גבוהה המשקיפה על מפרץ מיראבלו הוקמו כערי מקלט.
מפרץ מולו הוא מפרץ בים היוני שאורכו הוא כ-6 קילומטרים ורוחבו המקסימלי הוא 3 קילומטרים.
הוא עובר בתוך האי היווני איתקה שבחופו המזרחי וכמעט מחלק אותו לשני חלקים.
שלושה מפרצים מסתעפים בצד הדרום-מזרחי של המפרץ.
בקצה המפרץ, ואהטי הציורית, שבתיה משתרעים בחצי המעגל סביב המפרץ.
כיום יש כנסייה קטנה למדי לחופי המפרץ שנהרסה ברעידת האדמה הקשה שהתרחשה באוגוסט 1953 ואז נבנתה מחדש בשנת 1956. כל שנה ב-6 באוגוסט ההשתנות של ישו נחגגת שם עלייה לרגל, אליה מגיעים המאמינים בסירה.
מפרץ מיין הוא מפרץ באוקיינוס האטלנטי בחוף המזרחי של צפון אמריקה.
הוא מוגבל בקייפ קוד בקצה המזרחי של מסצ'וסטס בדרום מערב ובאי קייפ סייבל בקצה הדרומי של נובה סקוטיה בצפון מזרח.
המפרץ כולל את כל קווי החוף של ארצות הברית ניו המפשייר ומיין, כמו גם מסצ'וסטס מצפון לקייפ קוד, וקווי החוף הדרומיים והמערביים של המחוזות הקנדיים ניו ברונסוויק ונובה סקוטיה, בהתאמה.
המפרץ נקרא על שם מחוז מיין הקולוניאלי האנגלי הסמוך, שכנראה נקרא על ידי חוקרים מוקדמים על שם מחוז מיין בצרפת .
מפרץ מסצ'וסטס, מפרץ פנובסקוט, מפרץ פסמקוודי ומפרץ פונדי נכללים במערכת מפרץ מיין; מפרץ מיין הוא גם ביתם של וריאציות הגאות והשפל הגבוהות ביותר על פני כדור הארץ (ראה מפרץ פונדי למידע נוסף).
מפרץ מיין הוא שקע מלבני עם שטח פנים של כ-93,000 קמ"ר.
הוא מוקף במערב ובצפון על ידי היבשת הצפון אמריקאית ומתקשר עם האוקיינוס האטלנטי מדרום-מזרח.
הקרחון של האזור על ידי גיליון הקרח של לורנטייד הרחיק את אדמת המשקע מקו החוף, והותיר חוף סלעי ונופי ברובו, וחסר את החופים החוליים שנמצאו מדרום לאורך קו הים המזרחי.
פיתוחי החוף המשמעותיים היחידים נמצאים באזורי המטרופולין בוסטון, פורטסמות ', פורטלנד וסנט ג'ון .
המאפיינים התת-מימיים של קרקעית הים המפוסלים במהלך מפלס הים התחתון של תקופות הקרח הופכים את המפרץ לים סגור למחצה המוגבל דרומה ומזרחה על ידי גדות תת-מימיות.
בנק ג'ורג' בפרט, בקצהו הדרומי, מגן על המפרץ מזרם המפרץ .
מי מפרץ מיין מושפעים חזק יותר מזרם הלברדור, מה שהופך את מי המפרץ לקרים ועשירים יותר בחומרים מזינים מאלה שנמצאו בדרום.
עמקים תת-ימיים באגן המרכזי יכולים להגיע לעומק של 500 מטרים, בעוד ההרים התת-קרקעיים מתנשאים לגובה של 240 מקרקעית הים.
ישנם שלושה אגנים עיקריים הכלולים במפרץ מיין: אגן וילקינסון במערב, אגן הירדן בצפון-מזרח ואגן ז'ורז' בדרום.
אגן ז'ורז' הוא העמוק מבין השלושה בגובה של יותר מ-370 מטרים ויוצר כיס בקצה התעלה הצפונית-מזרחית.
תעלת צפון מזרח היא הערוץ העיקרי בין המפרץ לשאר צפון מערב האוקיינוס האטלנטי.
חיבור משני ורדוד יותר לשאר חלקי האוקיינוס האטלנטי הוא התעלה הדרומית הגדולה, הממוקמת בין בנק ז'ורז' לשכונות נאנטאקט .
קו פרשת המים של המפרץ משתרע על שטח של כ-180,000 קמ"ר, כולל כל מיין, 70% מניו המפשייר, 56% מניו ברונסוויק, 41% ממסצ'וסטס ו-36% מנובה סקוטיה.
קו פרשת המים כולל גם חלק דרומי קטן של מחוז קוויבק בקנדה, פחות מ-1% משטח המחוז.
נהרות משמעותיים המתנקזים למפרץ כוללים, ממזרח למערב, את אנאפוליס, שובנקאדי, סלמון, פטיטקודיאק, סנט ג'ון, מגגואדביץ ', סנט קרואה, פנובסקוט, קנבק, סאקו, פיסקטאווה, מרימק וצ'ארלס ; לסנט ג'ון ולפנובסקוט הפריקה הגדולה ביותר.
הקרבה היחסית של המפרץ לאירופה בין מיקומים בצד הנגדי של האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה ליעד מוקדם לקולוניזציה אירופית.
מתיישבים צרפתים ייסדו יישוב באי סנט קרואה בשנת 1604. מתיישבים אנגלים ייסדו את מושבת פופהם על אי בנהר קנבק בשנת 1607, באותה השנה שמתיישבים הקימו את היישוב האנגלי הראשון בעולם החדש - ג'יימסטאון
בשנות השישים והשבעים התנהלה מחלוקת בין קנדה לארצות הברית על דיג וזכויות משאבים אחרות במפרץ מיין, במיוחד באזור בנק ז'ורז' .
סכסוך זה הועבר לבית הדין הבינלאומי לצדק, אשר התווה את הגבול הימי דרך המפרץ בשנת 1984. שני העמים ממשיכים לחלוק על ריבונותו של האי חותם מאכיאס והמים הסובבים אותו בחלק הצפון-מזרחי של המפרץ.
מתוך הכרה בחשיבותו של המפרץ לבית הגידול הימי, שתי המדינות מקיימות כיום אמברגו משלים נגד פעילויות חיפושי נפט וגז בחוף הים בבנק ז'ורז 'שבדרום המפרץ.
מפרץ ליבק הוא מפרץ בדרום מערב הים הבלטי, מול חופי המדינות הגרמניות מקלנבורג-פאתי פומרניה ושלזוויג-הולשטיין.
הוא מהווה את החלק הדרום-מערבי של מפרץ מקלנבורג.
אגם פוטניצר וויק שבמפרץ מפצל את מדינות שלזוויג-הולשטיין ומקלנבורג-וורפומרן וזכה לתשומת לב היסטורית, מכיוון שהוא נתן לפליטים ממזרח גרמניה אפשרות לברוח ממזרח גרמניה למערב גרמניה.
מפרץ מאלי הוא מפרץ במערב הים האגאי.
מהווה חלק מקו החוף של פיתיוטיס שביוון.
המפרץ משתרע ממזרח למערב לאורך שבין 15 ל-22 ק"מ.
המפרץ רדוד מאוד, בעומק מרבי של 27 מטרים.
בסטילידה נמצא הנמל היחיד על החוף ומשרת את העיר לאמיה.
ממזרח לו נמצאת כף ליכאדה, הנקודה הצפונית-מערבית ביותר של האי אוויה.
המפרץ נקרא על שם המליינים הקדומים שחיו על גדותיו.
עקב העלייה המתמדת בטפטוף מנהר מהספרצ'יאוס ומהנחלים הקטנים בסביבתו, שנמשך מאות שנים, הצטמצם המפרץ.
בקיץ 426 לפני הספירה, פגע צונאמי במפרץ בין קצהו הצפוני של יוביה ללאמיה.
המצר הקדום של תרמופילאי, שבו נערך קרב תרמופילאי ליד הר קלידרומו ומפרץ מאלי, הפך למישור חוף רחב.
על פי פרוטוקול לונדון משנת 1830 הוגדר קו המחבר בין מפרץ מאלי לנהר אספרופוטמוס כגבול הצפוני של המדינה היוונית העצמאית החדשה.
מפרץ לגרו הוא מפרץ בחוף הדרומי של אי המלך ג'ורג', באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בסמוך מצפון-מזרח לראש מרטינז.
המפרץ התגלה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
המפרץ מופה בדיוק רב יותר, בהתבסס על צילומי אוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, וכן נסקר על הקרקע על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר סקרה את האזור על הקרקע בין השנים 1957-1959.
בשנת 1909 שארקו קרא ללשון היבשה הסמוכה "קאפ לאגרו" ("Cap Legru"), על שם אחד מהתורמים למשלחת.
במהלך מיפוי האזור על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, התברר כי שארקו קרא לכף נוספת (היא ראש מרטינז) באותו שם.
על מנת לכבד את שארקו, הועבר השם למפרץ.
מפרץ מון הוא מפרץ בצד המזרחי של האי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין גבעת אדינבורו לבין נקודת רנייר.
רוחב פתחו של המפרץ 13 קילומטרים.
המפרץ חודר אל היבשת 7 קילומטרים.
אל המפרץ נשפכים הקרחונים: הדום הקרח סופוט, קרחון איסקר, קרחון יורון, קרחון סטרומה, קרחון קאליאקרה, קרחון פאנגה, ו-קרחון דבלט.
בתוך מפרץ מון ממוקמים האי האף מון, ושונית אלמאג.
המפרץ התגלה על ידי ציידי כלבי ים בשנת 1821.
המפרץ מופה מחדש בשנת 1935 על ידי אנשי חקירות דיסקברי (Discovery Investigations), מהאונייה דיסקברי II (Discovery II).
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי אנשי משלחת חקירות דיסקברי, ככל הנראה בשנת 1935. המפרץ נקרא על שם האי האף מון, הממוקם בשפכו של המפרץ.
האף מון משמעו באנגלית "חצי סהר".
שם זה ניתן לאי בשל צורתו.
מפרץ לה גונאב הוא מפרץ בים הקריבי לאורך החוף המערבי של האיטי.
עיר הבירה של האיטי, פורט-או-פרנס, ממוקמת על חוף המפרץ.
ערים נוספות על חוף המפרץ כוללות את גונאיב וז'רמי.
אורכו של המפרץ יותר מ-500 ק"מ ממול סן-ניקולס-לבריקוטים והוא מורכב מיותר מתריסר מפרצים ונמלים.
מפרץ פורט-או-פרנס הוא הגדול ביותר בהאיטי ואחד הגדולים באיים הקריביים.
מפרץ ליטויה הוא פיורד הנמצא בחלקה הדרום מזרחי של אלסקה, ארצות הברית, סמוך לגבול עם קנדה.
הפיורד נודע בזרמי הגאות המסוכנים שבו ובמספר אירועים סייסמיים בעבר שהובילו למפולות הרים מאסיביות שבתורן גרמו לגלי ענק שבראשם המגה-צונאמי הגבוה ביותר בהיסטוריה המתועדת.
אורכו של מפרץ ליטויה כ־13 קילומטרים, רוחבו המרבי כ־3.2 קילומטרים ואילו עומקו המרבי של האגם מגיע ל־220 מטרים.
במרכזו נמצא אי קטן הקרוי אי האנדרטה (Cenotaph Island).
בקצהו המזרחי של הפיורד ישנם שני מפרצונים (לשונות ים) המקנים לו צורה של T, שבקצותיהם קרחונים הגולשים אל מי האגם.
הקרחון הגדול, הנקרא קרחון ליטויה, גולש אל המפרצון הצפוני, הנקרא מפרץ גילברט (Gilbert Inlet), ושני קרחונים קטנים יותר (קאסקייד וקרילון) גולשים אל המפרצון הדרומי, הנקרא מפרץ קרילון (Crillon Inlet).
שני המפרצונים תחומים ממזרח וממערב ברכסי הרים המתרוממים מעל למימי האגם.
בחלקו המערבי של המפרץ נמצא פתח הפיורד - רצועת חוף צרה נמתחת מחלקו הצפוני של הפתח לכיוון דרום ויוצרת חיץ המפריד אותו ממי האוקיינוס השקט.
רוחבו של הפתח בין שתי הנקודות הקרובות ביותר הוא כחצי קילומטר, ולכן בשל מעבר המים הצר, קיימים בו זרמים חזקים אשר הופכים מסוכנים עבור סירות וכלי שיט, במיוחד בזמן הגאות והשפל.
סירה אחת טובעת בממוצע בשנה באזור הפתח.
במאה ה־18 הגיעה משלחת מחקר צרפתית גדולה אל המפרץ.
שתי סירות שנשאו אנשי מחקר התהפכו בשל הזרמים החזקים ו־21 בני אדם טבעו.
בעקבות האירוע, קרא ראש המשלחת לאי שבמרכז הפיורד אי האנדרטה לזכר חברי המשלחת שנספו.
רעידת האדמה, מפולת ההרים והמגה-צונאמי בשנת 1958
בשנת 1953 הבחינו שני מדענים צעירים שהגיעו למפרץ ליטויה, כי העצים הקרובים לחוף האגם בהירים יותר בצבעם מהעצים אשר רחוקים יותר ושממוקמים באזורים גבוהים יותר.
מאחר שצבעיו של עץ צעיר בהירים יותר, הם הבינו כי אירוע יוצא דופן וחריג בממדיו עקר את הצמחייה הקרובה לקווי החוף, ושיערו שמדובר בגלים גדולים שנוצרו בצורה כלשהי במימי האגם.
מכיוון שקיומם של גלים בגובה כזה לא היה ידוע באותה תקופה, לא ידעו בוודאות אם אכן מדובר בתופעה כזו וגם אם כן, מה בדיוק יצר את אותם גלי ענק.
חמש שנים לאחר מכן, בתשיעי ליולי 1958 בשעה 22:16 בערב אירעה באזור רעידת אדמה בעוצמה של בין 7.8 ל־8.3 בסולם ריכטר.
באותה עת שהו באגם שלוש סירות מאוישות שהניצולים שבהן גם סיפקו עדות למה שקרה לאחר מכן.
רעידת האדמה גרמה למפולת הרים מאסיבית במפרץ גילברט במסגרתה חלק גדול מצלע ההר קרס ונפל מגובה של למעלה מ־700 מטרים הישר אל תוך מימי האגם.
מפולת הסלעים הגדולה שהתחוללה בתוך גוף המים הקטן יחסית הזיזה כמויות מים אדירות שנשלחו בפראות מצד לצד בתוך הפיורד וגרמו לכאוס באגם ולאורך חופיו.
המפולת, שכללה כ־31 מיליון מטרים מעוקבים של סלעים ששקלו מעל 90 מיליון טון, ונחתו כגוש אחד במהירות אל תוך המים, הייתה דומה לפגיעת אסטרואיד, וגרמה להתרוממות של גל עצום שהתנפץ בעוצמה על ההר ממול, ועקר את מרבית העצים שהיו עליו בגובה של עד 524 מטרים מעל מימי האגם.
בנוסף, פגע הגל בקרחון ליטויה הסמוך, וניתק ממנו חלק באורך של 400 מטרים.
חלק הקרחון שהתנתק הונף וטולטל לגובה של עשרות מטרים וגרם לגלי צונאמי נוספים.
לאחר שהגל פגע ברכס ההר שממולו, הוא יצא ממפרץ גילברט והמשיך לנוע לאורך מימי האגם כשהוא נושא איתו שפוכת רבה, שברי עצים וקרח, כיסה את אי האנדרטה כמעט לחלוטין ועקר לאורך חופי המפרץ צמחים ועצים כאשר הוא זורע הרס רב.
חלק גדול משטחו של אי האנדרטה הופשט מצמחייה ועצים, ובקתה שהייתה בנויה על האי הושמדה מעוצמת הפגיעה.
באזור פתח הפיורד היה בנוי מגדלור שאף הוא נחרב מפגיעת הגל.
שתיים מתוך שלושת הסירות ששהו באגם באותה עת הושמדו, שניים מתוך ארבעת האזרחים שהיו על סיפונן נהרגו, והשניים האחרים נמצאו זמן קצר אחר כך במים וחולצו.
הסירה השלישית, על פי העדויות, נסחפה על ראש הגל מעל לצמרות העצים ואזורים מיוערים, ונעצרה על שאריות הפסולת שהותיר הגל באזור פתח הפיורד.
שני האנשים שהיו בה – אב ובנו – סיפקו את רוב העדויות לאירוע.
סך כל שטחי היערות שהושמדו מפגיעת הגל הסתכם במעל ל־5 קילומטרים מרובעים, ונאמד במליוני עצים.
בחלק מהמקומות נעקרו שטחים מיוערים שהיו מרוחקים יותר מקילומטר מהחוף.
כמו כן, חלק גדול מן האדמה שעליה גדלו העצים נשטף ואזורים שלמים הופשטו לחלוטין ונותרו בהם סלעים חשופים בלבד.
לאחר האירוע, חוקרים רבים הגיעו למפרץ ליטויה כדי ללמוד את התופעה.
הדבר שינה את התפיסה וההבנה לגבי היווצרות גלים גדולים, ואסונות שעלולים להתחולל בעקבותיהם במקרים דומים בעתיד.
מפרץ מנאר הוא מפרץ רדוד גדול המהווה חלק מהים הלקדיבי באוקיינוס ההודי בעל עומק ממוצע של 5.8 מטר.
הוא שוכן בין הקצה הדרום מזרחי של תת היבשת ההודית לחוף המערבי של סרי לנקה.
שרשרת האיים והשוניות הנמוכים המכונה גשר אדם מפרידה בין מפרץ מנאר לבין מפרץ פאלק, השוכן מצפון בין הודו לסרי לנקה.
הנהרות תהמירבאני ואיפר של דרום הודו ונהר מהלאווה הזורם סרי לנקה מתנקזים למפרץ.
במפרץ מנאר חיים למעלה מ-3,600 מינים של חי וצומח, מה שהופך אותו לאחד מאזורי החוף העשירים ביותר באסיה.
בסביבות 117 מיני אלמוגים קשים תועדו במפרץ מנאר.
צבי ים מבקרים תכופים במפרץ וכך גם כרישים, תחשים ודולפינים.
בשנת 1986, קבוצה של 21 איונים השוכנים מול חופי טאמיל נאדו בין ת'ות'וקודי לדאנושקודי הוכרזה כפארק הלאומי הימי מפרץ מנאר.
הפארק ואזור החיץ בן ה-10 קילומטר שלו הוכרזו כשמורה ביוספרית ב-1989.
השמורה הביוספרית של מפרץ מנאר משתרעת על שטח של 10,500 ק"מ של אוקיינוס, 21 איים וקו החוף הצמוד.
האיים ואזור החוף כוללים חופים, שפכים ויערות עלים רחבים טרופיים, בעוד שהסביבות הימיות כוללות קהילות אצות ים, עשב ים, שוניות אלמוגים, ביצות מלח ויערות מנגרובים.
במאי 2019, המרכז הלאומי לחקר החופים של הודו, המחזיק תחנת מחקר באזור מפרץ מנאר, מצא דפוס מדאיג של הלבנה בשוניות במנדאפם, קילאקראי ומפרץ פאלק.
מפרץ מנאר ידוע בגדות הפנינים במשך אלפיים שנה לפחות.
פליניוס הזקן שיבח את דיג הפנינים של המפרץ.
אמנם מיצוי פנינים טבעיות נחשב ליקר מדי ברוב חלקי העולם, אך הוא עדיין מתבצע במפרץ.
נמלי הים הראשיים במפרץ מנאר הם תות'וקודי (טוטיקורין) בטאמיל נאדו וקולומבו בסרי לנקה.
בעוד שנמלים אלה יכולים להכיל כלי שיט עם למים עמוקים, מצר פאלק הרדוד יכול להכיל רק כלי שיט קטנים.
ביולי 2005 נקטה ממשלת הודו בצעדים מקדימים כדי ליצור תעלת מים עמוקים המקשרת בין מפרץ מנאר למפרץ בנגל.
מפרץ מונטווידאו (בספרדית: Bahía de Montevideo) הוא המפרץ של העיר מונטווידאו בירת אורוגוואי בריו דה לה פלטה בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית.
המפרץ הוא בעל צורה עגולה וקוטרו הוא כארבעה קילומטר בשעת השפל.
בעברו המערבי מתנשאת גבעת סרו דה מונטווידאו (Cerro de Montevideo) שעליה ניצב מבצר סרו , ובו מגדלור הבולט בתוואי הנוף.
במפרץ מצוי נמל מוגן , שמתאים לעגינת אוניות בעלות שוקע נמוך.
הוא אחד מהנמלים העיקריים באמריקה הדרומית.
הוא מקבל מטענים ונוסעים ויש לו חשיבות רבה לכלכלתה של אורוגוואי.
כתוצאה מקיומו התפתחו סביבו אזורי תעשייה ושירותים גדולים.
כתוצאה מהפעילות בו הוא סובל מסדימנטציה וכן מזיהום של האוויר והמים.
מפרץ מוסקיטו הוא סרט דרמה-הרפתקאות משנת 1986 בבימויו של פיטר ויר, המבוסס על הרומן מאת פול ת'רו.
הסרט מתמקד באלי פוקס (האריסון פורד), ממציא אקסצנטרי ומתבודד, שמואס בחיי הצריכה בארצות הברית ומשכנע את משפחתו לעבור לבליז, שם הוא מתכנן להקים אוטופיה.
אולם, ככל שהחיים בג'ונגל הופכים קשים יותר, חזונו מתמוטט, והמשפחה מוצאת עצמה נאבקת לשרוד לא רק מול הסביבה העוינת אלא גם מול השיגעון הגובר של אלי.
אלי פוקס, ממציא מבריק אך אובססיבי, מאמין שהחברה המערבית עומדת בפני קריסה ומחליט לעקור את משפחתו לאזור מבודד בג'ונגל של בליז, אותו הוא מכנה "חוף היתושים".
שם, הוא מקים קהילה קטנה ומתחיל לבנות מכונה הממירה אשפה לקרח, במטרה להביא טכנולוגיה מתקדמת לאזור הנידח.
אך עם הזמן, התנהגותו הופכת תוקפנית וקיצונית יותר, ופרויקט החלום הופך לסיוט.
משפחתו מוצאת את עצמה במצב שבו היא נקרעת בין נאמנות לאלי לבין רצון לברוח מהמציאות המסוכנת שיצר.
האריסון פורד – אלי פוקס
הלן מירן – אשתו, מרגו פוקס
ריבר פיניקס – צ'רלי פוקס, בנו של אלי
קונרד רוברטס – מר האט
חוף היתושים קיבל ביקורות מעורבות בעת יציאתו.
המבקרים שיבחו את המשחק של האריסון פורד וריבר פיניקס, אך העלילה והסיום קיבלו תגובות חלוקות.
למרות זאת, הסרט נחשב ליצירה מורכבת ומעניינת מבחינת עיסוקו בנושאים של שיגעון, אובססיה ואידיאליזם.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 74%, וב-Metacritic, ציון של 49 מתוך 100.
מבקר הסרטים מאיר שניצר כינה את הסרט "בלתי־נסבל" וכתב: "אין בסרט ארוך זה שום סצנה חשובה, לבד מסצנת הפתיחה.
אין שום תפנית דרמטית/קרמית/מיסטית/אקשנית שאי־אפשר לנחש אותה לאחר כמה משפטי פתיחה אלגוריים וזאת אף הסיבה שהסרט הוא בלתי־נסבל"
מפרץ ניוארק הוא מפרץ בארצות הברית, המצוי בשפך נהר פאסאיק ונהר הקנסאק אל מפרץ ניו יורק העליון, בין המדינות ניו ג'רזי וניו יורק.
המפרץ מתמלא במי גאות הים, ומקושר אל האוקיינוס האטלנטי באמצעות קיל ואן קול (מצר ים ואן קול) המחבר את המפרץ למפרץ ניו יורק, וכן באמצעות ארתור קיל (מצר ים ארתור) המחבר את המפרץ למפרץ רריטאן.
על גדת המפרץ נמצא נמל ניוארק אליזבת מארין; ממערב למפרץ נמצאות הערים ניוארק ואליזבת, ובמזרחו הערים באיון וג'רזי סיטי שבניו ג'רזי.
בדרומו של המפרץ נמצאים סטטן איילנד והאי שוטרז המהווים את רובע סטטן איילנד של העיר ניו יורק.
עומקו של המפרץ מאפשר מעבר מכליות סוחר בו.
גשר מפרץ ניוארק עובר מעל המפרץ ומקשר את שתי גדותיו.
מפרץ ניו יורק התחתון הוא חלק ממפרץ ניו יורק (מספר 6 במפה שמשמאל), המצוי דרומית למצר הנארוז, ואשר נפתח אל האוקיינוס האטלנטי, בין סנדי הוק ניו ג'רזי במערב הפתחה לאוקיינוס, לבין בריזי פוינט, ניו יורק, שבקצה המערבי של חצי האי רוקאווי ובפתחהּ המערבית לאוקיינוס.
המפרץ מצוי בשפך נהר הדסון הנשפך אל המפרץ דרך מצר הנארוז מצפון, וכן נשפכים אליו ממערב נהר רריטאן ומצר ארתור.
מפרץ ניו יורק התחתון מהווה את הכניסה לנמל של ניו יורק-ניו ג'רזי" שמצוי במפרץ ניו יורק העליון, וכן לנמל ניוארק דרך מפרץ ניוארק.
הגנת המפרץ ונמל ניו יורק
בכל הקשור להגנת נמל ניו יורק, לא ניתן להפריד בין ההגנות על המפרץ העליון ועל המפרץ התחתון, כי הם שלובים זה בזה.
הגנת המפרץ העליון ונמל ניו יורק הייתה במסגרת פיקוד חיל התותחנים של צבא ארצות הברית.
ההגנה התבססה לאורך כל ההיסטוריה של ארצות הברית על מספר מצודות חוף, שמטרתן הייתה להגן באש מפני פלישה למפרץ ניו יורק.
קו הגנה ראשון, היה באמצעות מצודות ששלטו באש על מצר הנארוז שהיווה את הכניסה לנמל ניו יורק.
המצודה פורט וודסוורת', מוקמה בסטטן איילנד מתחת לגשר וארזאנו נרוז דהיום, ושלטה באש תותחים לכיוון מזרח ודרום (ובעת הצורך גם לכיוון צפון אל תוך המפרץ העליון).
מצודות פורט המילטון ופורט לה פאייט מוקמו בצד המזרחי של המצר (בברוקלין) ושלטו באש לכיוון מערב ודרום (ולעת הצורך - כנ"ל לכיוון המפרץ העליון).
מצודת פורט טילדן שעל השרטון הדרומי של מפרץ ג'מאייקה שלטה באש מערבה, על הכניסה למפרץ התחתון ודרומה ומזרחה על כל כלי שיט שיתקרב למפרץ.
מצודת פורט האנקוק שבקצהו הצפוני של סנדי הוק שלטה באש מזרחה על הכניסה למפרץ התחתון ועל כלי שיט במסע התקרבות למפרץ, וצפונה לתוך המפרץ לרבות על מצר הנארוז.
כל המצודות הללו צוידו בתותחים ארוכי וקצרי טווח, שסגרו באש תותחים כל אפשרות חדירה למפרץ (להמחשה, לוו את הקריאה במבט על המפה משמאל).
על הגנת המפרץ בעת מלחמת העולם השנייה, ראו בפרק "איים במפרץ" להלן.
במהלך המאה ה-20, ובמיוחד החל משנת 1950, עם התפתחותם של כלי הטיס והצוללות, פחתה חשיבותם של המצודות, וההגנה התבססה על אמצעים מודרניים.
כל המצודות, למעט מחנה פורט המילטון (שהוא מחנה צבאי פעיל) ופורט לה פאייט שאינו קיים היום, פתוחים לביקורי הקהל הרחב.
לאורך רוב המאה ה-20, איכות המים במפרץ ניו יורק התחתון הייתה ירודה מאד בשל יותר ממאה שנה של זיהום מתוצרת המפעלים בסביבה, וגידול אוכלוסין רחב.
מסחר חופי מסורתי, כגון דיג, חקלאות ותיירות, פינה את מקומו לפיתוח דיור רחב ידיים ולעלייה של מפעלי ייצור קרמיקה, כימיקלים וצבעים.
יערות ואדמות ביצה נבלעו, והוסבו כדי להתאים לצרכים ולרווחים לטווח קצר של יזמים.
בתורו, נגר מזוהם זרם ישירות למפרץ, והרס מערכות אקולוגיות של החוף ומניעת שגשוג אוכלוסיות הדגים, הרכיכות והציפורים.
הודות להעברת חוק המים הנקיים הפדרלי בשנת 1972, איכות המים במפרץ ניו יורק התחתון השתפרה.
חקיקה זו של ממשל פדרלי הניחה את הבסיס עבור אנשים רבים, סוכנויות ממשלתיות ועמותות כדי להחזיר את הסביבה למצב משופר יותר, ולבצע שיפורים משמעותיים אם כי איטיים לבריאות המפרץ.
למרות שמפרץ ניו יורק התחתון עדיין סובל מבעיות רבות כולל כמויות גבוהות של חיידקי קוליפורם צואה ושפע יתר של זיהום פלסטיק, חיות הבר מצליחות להתקיים בו.
קטעים מקו החוף של המפרץ התחתון הם חלק מאזור הבילוי הלאומי Gateway.
מפרץ ניו יורק התחתון כולל את האי הופמן ואת האי סווינברן הסמוך.
שניהם איים מלאכותיים הסגורים לציבור וממוקמים מעט מדרום לקצה המערבי של מצר הנארוז, ומרוחקים כקילומטר וחצי ממזרח לחוף סאות' ביץ' בסטטן איילנד..
האי הופמן נוצר בשנת 1873 והוא נקרא על שם ראש עיריית ניו יורק ומושל מדינת ניו יורק לשעבר ג'ון טי הופמן.
האי הופמן משתרע על פני כ-44.5 דונם.
האי סווינבורן, שמשתרע על שטח של כ-16 דונם, שוכן מיד מדרום לו.
האי סווינבורן נקרא לכבודו של ד"ר ג'ון סווינבורן, מנתח צבאי ידוע במהלך מלחמת האזרחים.
החל מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שני האיים שימשו כתחנת הסגר, ושיכון למהגרים שנמצאו נושאים מחלות מידבקות כשנחתו באליס איילנד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השתמש צי הסוחר המריני של ארצות הברית בשני האיים כתחנת אימונים (שפעלה כבר החל מ-1938); בקתות ה-קְווֹנסֶט המעוגלות והארוכות שנבנו בתקופה ההיא, עדיין עומדות באי סווינבורן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השימוש העיקרי בשני האיים היה כמעגן לרשתות נגד צוללות שגִדרו את מפרץ ניו יורק מהאוקיינוס האטלנטי, כדי להרחיק את צוללות האויב.
פורט לפאייט היה על אי קטן במצר הנארוז, ממש ליד חוף ברוקלין.
האי הזה הוסר במהלך בניית גשר וורזאנו נרוז, והעמוד המזרחי של הגשר עומד עליו.
קוני איילנד, שהופרד במקור מהחוף הדרומי של ברוקלין על ידי מצר צר, חוּבַּר מאז לחלקו העיקרי של לונג איילנד בחומר מילוי, וכיום הוא חצי אי, למרות שמו (איילנד - אי).
בחופי המפרץ התחתון ובתוכו קיימים 13 מגדלורים:
Chapel Hill Rear Range Light - ממוקם בהיילנדס מדרום ללאונרדו, ניו ג'רזי (יחסית עמוק ביבשה).
Conover Beacon - ממוקם בלאונרדו, ניו ג'רזי, על החוף.
Great Beds Light - בתוך מפרץ רריטאן מדרום לסטטן איילנד.
Navesink Twin Lights - צמד מגדלורים הממוקמים על 2 צריחי מצודה עתיקה, בהיילנדס, ניו ג'רזי, ליד כביש הגישה לסנדי הוק.
Sandy Hook Light - ממוקם בקצה הצפוני של לשונית היבשה סנדי הוק.
Coney Island Light - בחוף הרחצה קוני איילנד.
New Dorp Light - בסטטן איילנד, בלב היבשה.
Princes Bay Light - בסטטן איילנד, בחוף הדרום מערבי שלו.
Staten Island Light - בסטטן איילנד בלב היבשה.
Fort Wadsworth Light - בסטטן איילנד, למרגלות המצודה, מעט צפונה לגשר וראזאנו נרוז.
Romer Shoal Light - בלב המפרץ, מצפון לסנדי הוק.
West Bank Light - בלב המפרץ, מצפון למגדלור הנ"ל.
מפרץ סידרה או מפרץ סירת הוא מפרץ בים התיכון בצפונה של לוב.
רוחבו של המפרץ מגיע ל-440 ק"מ, והוא משתרע בין הערים בנגאזי במזרח למיסראתה במערב.
במפרץ מתנהל דיג טונה באופן נרחב והוא מהווה מקור פרנסה חשוב לתושבי האזור.
לוב טוענת שכל המפרץ הוא מים פנימיים שלה, עד לקו רוחב של 32 מעלות ו-32 דקות קשת צפון, עם אזור דיג בלעדי של 62 מיל ימי (כ־115 ק"מ).
ארצות הברית ביטלה את טענת לוב וטענה שבידי לוב יש בעלות רק על הים הנמצא כ-12 מיל ימי (כ־22 ק"מ) מחופיה, כמקובל.
ב-1973 תבע מנהיג לוב מועמר קדאפי בעלות על כל המפרץ וקרא לו "קו המוות".
במהלך השנים, בעקבות הסכסוך על המפרץ אירעו בו תקריות ירי וקרבות אוויר.
ב-1981 אירעה תקרית ירי במפרץ בו הפילו שני מטוסי F-14 של חיל הים האמריקאי שני מטוסי סוחוי Su-22 לוביים.
ב-1989 אירעה תקרית נוספת מעל מימי המפרץ ובמהלכה הופלו שני מטוסי מיג 23 פלוגר אס, שנחשד כי היו בדרכם לתקוף מטוסי קרב אמריקאיים.
מפרץ ניו יורק העליון הוא שלוחה של האוקיינוס האטלנטי אל תוך שפך נהר ההדסון, היוצרת באופן טבעי את נמל ניו יורק .
המפרץ שוכן צפונית למצר הנרוז ("המיצר") .
ממזרח למפרץ שוכן האי לונג איילנד (ובו רובע ברוקלין), מצפונו מנהטן, ומערבית לו נמצאת מדינת ניו ג'רזי ורובע סטטן איילנד.
מי המפרץ מוזנים מנהר ההדסון, והוא מחובר למפרץ ניוארק דרך מצר קיל ואן קול ולמפרץ ניו יורק התחתון דרך הנרוז.
זהו נמל עמוק ומוגן, המסוגל להכיל את הספינות הגדולות ביותר.
מכיוון שהגבול בין מדינת ניו יורק למדינת ניו ג'רזי עובר במרכז המפרץ העליון, סמכות הפעלת הנמל נתונה בידי רשות נמלים משותפת של שתי המדינות.
מפרץ ניו יורק על שני חלקיו, העליון והתחתון, התגלה לראשונה בשנת 1524 על ידי משלחת חקר צרפתית בראשותו של ג'ובאני דה וראצאנו.
על שמו קרוי הגשר המחבר את ברוקלין ולונג איילנד עם סטטן איילנד, ועובר מעל מצר הנרוז.
במפרץ שוכנים מספר איים, בהם אי המושלים, אי אליס וליברטי איילנד, וכן שונית המגדלור רובינס .
השונית שימשה כבית גידול לצדפות לאורך רוב המאה ה-19, אך עקב זיהום הים באזור זה היא נהרסה.
במשך רוב שנות פעילותו של נמל ניו יורק, עברו מרבית ספינות הנוסעים דרך המפרץ, וכך נחשפו הנוסעים לפסל החירות הניצב בו.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הוסטו קווי הספנות, וכיום הם עוברים דרך מצר קיל ואן קול לנמל ניוארק - אליזבת .
בכל הנוגע להגנת נמל ניו יורק, המפרץ העליון והמפרץ התחתון מהווים יחידה אחת בלתי נפרדת בשל התלות ההדדית ביניהם.
הגנת המפרץ העליון ונמל ניו יורק הופקדה בידי פיקוד חיל התותחנים של צבא ארצות הברית.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית, התבססה ההגנה על מצודות חוף שנועדו לספק מענה באש נגד פלישה למפרץ ניו יורק.
קו ההגנה הראשון התבסס על מצודות שחלשו באש על מצר הנארוז, המהווה את הכניסה לנמל.
המצודה פורט וודסוורת', הממוקמת בסטטן איילנד (מתחת למיקומו הנוכחי של גשר וראזאנו נרוז), חלשה באש תותחים לכיוון מזרח ודרום, ובעת הצורך גם לכיוון צפון אל תוך המפרץ העליון.
המצודות פורט המילטון ופורט לה פאייט מוקמו בצד המזרחי של המצר (בברוקלין) וכיסו באש את כיוון מערב ודרום, ובעת הצורך גם את המפרץ העליון.
מצודת פורט טילדן , השוכנת על השרטון הדרומי של מפרץ ג'מייקה, חלשה באש מערבה על הכניסה למפרץ התחתון, וכן דרומה ומזרחה על כל כלי שיט המתקרב לאזור.
מצודת פורט האנקוק, הממוקמת בקצה הצפוני של סנדי הוק, חלשה באש מזרחה על הכניסה למפרץ התחתון ועל כלי שיט בדרכם למפרץ, וכן צפונה לתוך המפרץ לרבות מצר הנארוז.
כל המצודות הללו צוידו בתותחים ארוכי וקצרי טווח, אשר חסמו באש את כל אפשרויות החדירה למפרץ (להמחשה, מומלץ להיעזר במפה משמאל).
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשו שני האיים שבמפרץ התחתון, הופמן וסווינבורן, כנקודות עיגון לרשתות נגד צוללות.
רשתות אלו גִדרו את מפרץ ניו יורק והפרידו אותו מהאוקיינוס האטלנטי, במטרה למנוע חדירת צוללות אויב.
במהלך המאה ה-20, ובמיוחד החל משנת 1950, עם התפתחותם של כלי הטיס והצוללות, פחתה חשיבותן של המצודות, וההגנה החלה להתבסס על אמצעים מודרניים.
כל המצודות פתוחות לביקורי הקהל הרחב, למעט מחנה פורט המילטון (שהוא מחנה צבאי פעיל) ופורט לה פאייט שאינו קיים כיום.
מפרץ סואץ הוא המפרץ המערבי משני המפרצים המתפצלים בקצהו הצפוני של הים האדום, התוחמים ביניהם את חצי האי סיני.
המפרץ השני הוא מפרץ אילת במזרח.
אורכו של מפרץ סואץ הוא כ-300 קילומטרים, והוא משתרע לכיוון צפון-מערב.
רוחבו נע בין 19 ל-32 קילומטר.
בקצהו הצפוני שוכנת העיר סואץ ובה הפתח לתעלת סואץ.
בקצה הדרומי הוא מתחבר במצר "יובל" לים סוף ליד ראס מוחמד.
מקובל לקבוע את הגבול בין אפריקה לאסיה באמצע המפרץ.
מפרץ סואץ הוא בקע חדש יחסית, שהחל להיווצר לפני פחות מ-30 מיליון שנה כהמשך של בקע ים סוף, אך התרחבותו נעצרה עם יצירת מפרץ אילת הצעיר והעמוק יותר.
מפרץ סויסון הוא שפך נהר רדוד יחסית הממוקם במרכז קליפורניה שבארצות הברית.
מפרץ סויסון מתחיל בזרימה המשותפת של הנהרות סקרמנטו וסאן חואן ומהווה פתח כניסה לדלתה של נהר סקרמנטו.
המפרץ נקרא על שם השבט האינדיאני סויסונס (Suisunes) ששכן באזור.
בקצה המערבי שלו, המפרץ מתחבר למפרץ סן פבלו.
במפרץ מאוחסן חלק מצי המילואים של הצי האמריקאי, הנמצא במקום מאז סיום מלחמת העולם השנייה.
מפרץ נאפולי (באיטלקית: Golfo di Napoli) הוא מפרץ הממוקם בים הטירני במחוז קמפניה בחופה המערבי של איטליה.
המפרץ תחום מצפון-מערב בחצי האי פלגראה (Flegrea) ובאיים פרוצ'ידה ואיסקיה שבהמשכו, ומדרום בחצי האי סורנטו ובאי קאפרי הנמצא בהמשכו.
ממזרח למפרץ מתרומם הר הגעש וזוב וממערב לו הוא נפתח אל הים הטירני.
באזור שורר אקלים ים תיכוני נוח, דבר התורם לכך שהמפרץ הוא יעד תיירותי ממעלה ראשונה באיטליה והוא ניחן בעושר היסטורי ותרבותי.
נוסף על האיים, ראויים לציון העיר נאפולי, העיירות סורנטו וטורה אנונציאטה והאתרים הארכאולוגיים בפומפיי ובהרקולנאום.
מפרץ סן פבלו הוא מפרץ רדוד היוצא ממפרץ סן פרנסיסקו במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
אל המפרץ נשפכים הנהרות סקרמנטו, וסן חואקין (הנהרות נשפכים למעשה אל מפרץ סויסון הנשפך אל מפרץ סן פבלו).
מצר קרקינז מפריד בין המפרץ למפרץ סן פרנסיסקו.
צורתו של המפרץ מעגלית, קוטרו כ-16 ק"מ ושטחו כ-230 קמ"ר.
מפרץ סן פבלו מהווה קשר בין מפרץ סן רפאל והים הפתוח.
שטח המפרץ מחולק בין המחוזות קונטרה קוסטה, סולאנו, סונומה, ומרין.
לחוף המפרץ מצויות העיירות סן פבלו, פינול, הרקולס, רודאו, ואלחו, נוואטו וסן רפאל.
כמו כן העיר ריצ'מונד ממוקמת על חצי האי המפרדי בין מפרץ סן פבלו למפרץ סן פרנסיסקו.
סביב המפרץ ביצות מלח רבות המהווה שטחי טבע מוגנים במסגרת שמורת הטבע הלאומית מפרץ סן פבלו המשמשת בית גידול ואתר קינון למינים רבים של ציפורי מים וציפורים מוגנות בהן השקנאי החום.
בשל דגי הים הרבים שבמפרץ, הוא מהווה אתר דיג פופולרי.
המפרץ נקרא על שם רנצ'ו בן פבלו - חווה שהוקמה בסמוך על ידי מתיישבים ספרדים בשנת 1815.
מפרץ סן דייגו הוא מפרץ הממוקם בחופה הדרום מערבי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית, בסמוך לעיר סן דייגו.
אורכו של המפרץ 19 ק"מ ורוחבו 3 ק"מ ולחופיו מצויות הערים סן דייגו, נשיונל סיטי, צ'ולה ויסטה, אימפריאל ביץ' וקורונדו.
המפרץ מהווה נמל טבעי, ואחד הנמלים הטבעיים הטובים ביותר בחופה המערבי של צפון אמריקה.
מסיבה זו יושב האזור על ידי מתיישבים ספרדים כבר בשנת 1769, והנמל שהוקם, ונקרא נמל סן דייגו פעיל עד ימינו ומהווה אחד הנמלים העיקריים בחוף המערבי של ארצות הברית - יותר משלושה מיליון טונות של מטען עוברים בנמל מדי שנה, וכן למעלה מיליון נוסעים עוברים דרכו מדי שנה.
הנמל משמש את צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
רצועת חוף צרה הנקראת סילבר סטראנד (רצועת הכסף), מפרידה בין המפרץ לבין האוקיינוס השקט.
בקצה הצפוני של רצועת החוף, באתר הנקרא נורת' איילנד (האי הצפוני), ממוקם שדה תעופה של צי ארצות הברית, ובבסיס זה עוגנות מספר נושאות מטוסים.
סביב המפרץ מצויים מספר בסיסים נוספים של הצי ובהם בסיס הצי סן דייגו, בסיס הצי נקודת לומה, בסיס הצי האמפיבי קורונדו ונקודת באלאסט (בסיס המשמש נמל לצוללות גרעין).
על גדת המפרץ ממוקם שדה התעופה הבינלאומי סן דייגו, וכן המספנות של חברת הפלדה ובניית הספינות הלאומית (National Steel and Shipbuilding Company או בקיצור NASSCO).
גשר סן דייגו-קורונדו שנבנה בשנת 1969 חוצה את המפרץ.
בחלקו הצפוני של המפרץ מצויים מספר אתרי נופש, ובחלקו הדרומי, הרדוד, ברכות אידוי לאיסוף מלח.
המפרץ, שהיה בעבר שטח מקסיקני, הפך לשטח של ארצות הברית בעקבות הסכם גוודלופ-הידלגו אשר סיים את מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848.
מפרץ סן אנטוניו הוא מפרץ לחוף מפרץ מקסיקו במדינת טקסס שבארצות הברית.
המפרץ ממוקם במפגש שפכי הנהרות סן אנטוניו וגוואדלופה.
זהו אחד משבעת שפכי הנהרות הגדולים לאורך חוף מפרץ טקסס.
כל מערכת מפרץ סן אנטוניו משתרעת על פני 200 מיילים רבועים.
המפרץ ממוקם 89 ק"מ מהעיר קורפוס כריסטי ו-209 ק"מ מהעיר סן אנטוניו.
האי מאטאגורדה מפריד בין מפרץ מקסיקו למפרץ סן אנטוניו.
מי המלח של המפרץ עושים את דרכם למפרץ סן אנטוניו דרך מפרצונים משני צידי האי.
צידה הצפוני של מערכת המפרץ מוזנים בנהרות מים מתוקים נהר גואדלופה ונהר סן אנטוניו המשתלבים צפונית למפרץ כדי למלא את המערכת.
תערובת זו של מים מתוקים ומים מלוחים יוצרת מים מליחים המאפשרים לאכלוס מגוון מינים.
מפרץ נייבה המכונה גם מפרץ קרונשטדט הוא מפרץ המהווה את קצהו המזרחי של מפרץ פינלנד, בין האי קוטלין לבין נהר הנייבה.
העיר סנקט פטרבורג שוכנת לחופו של המפרץ.
אזור המפרץ מופרד ממפרץ פינלנד באמצעות סכר סנקט פטרבורג.
שטחו של המפרץ 329 קמ"ר.
בתחילת המאה ה-19 זכה המפרץ לכינוי "שלולית המרקיז" בקרב קציני הצי הרוסי.
זאת בעקבות הנחיית שר הימייה של האימפריה הרוסית באותם הימים מרקיז דה טראוורסה (marquis de Traversay), לפיה ההפלגות של הצי הוגבלו למרחב בין סנקט פטרבורג לבין קרונשטאדט.
מפרץ נעמה () הוא מפרץ טבעי במצרים, וכפר הנופש המרכזי של העיר שארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני.
המקום מפורסם באיכות המלונות, בתי הקפה, הבזארים והמסעדות שבו.
כפר הנופש במפרץ נעמה הוקם לראשונה בתקופת ההתיישבות הישראלית במקום, כ-6 קילומטרים צפונית מזרחית לבתי העיר אופירה ששכנה במקום.
המקום לא נהרס והשליטה בו הועברה למצרים שהמשיכה לפתח אותו.
מפרץ סן סבסטיאן (בספרדית: Bahía de San Sebastián) הוא מפרץ בעל צורת חצי עיגול בחוף המזרחי בצפון האי הגדול של ארץ האש, בשטח ארגנטינה.
המפרץ הוא חלק מים ארגנטינה בתוך האוקיינוס האטלנטי.
חלק ממפתח המפרץ כלפי ים ארגנטינה חסום על ידי חצי האי אל פראמו , מקום בו התגלה זהב במחצית השנייה של המאה ה-19.
מפרץ סלמון הוא מפרץ שרוחבו 19 קילומטרים, בין כף קזני והאי לואיס בארץ וילקס באנטארקטיקה.
המפרץ התגלה מהספינה אורורה במהלך משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (שנערכה בין השנים 1910-1914) בפיקודו של דאגלס מוסון.
המפרץ נחשב כיום אתר היסטורי.
מוסון קרא למפרץ בשם "מפרץ דייוויס" (Davis Bay) על שם ג'ון קינג דייוויס סגן מפקד משלחת המחקר.
ביוני 2017, שונה שם המפרץ על ידי הוועד הגאוגרפי של ניו זילנד לשמו הנוכחי.
מפרץ ניקויה הוא מפרץ בחוף האוקיינוס השקט בקוסטה ריקה שנמצא ליד המחוזות גואנאקאסטה ופונטרנס.
המפרץ מפריד את חצי האי ניקויה מקוסטה ריקה, והוא מקיף את חצי האי באזורי ביצות, איי סלעים וצוקים.
החודש הכי קר הוא אוקטובר (18 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,562 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש הגשום ביותר (432 מ"מ גשם) וחודש פברואר הוא החודש היבש ביותר (31 מ"מ גשם).
מפרץ סולארי הוא מפרץ בחוף נורדנשלד בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחבו של פתח המפרץ 11.2 קילומטרים, ואורכו של המפרץ 4.5 קילומטים.
המפרץ נמצא מצפון לנקודת באלוואן, ודרומית לקצה המזרחי של גבעת ריצ'רד.
המפרץ נוצר בעקבות ההיפרדות של מדף הקרח לארסן מהיבשה בסוף המאה ה-20, ובעקבות הנסיגה של קרחון דריגאלסקי.
המפרץ נקרא על שם הכפר סולארי (Солари) שבצפון בולגריה.
מפרץ סלצברגר הוא מפרץ בין האי פישר, אנטארקטיקה, לאי פולמר, לאורך חוף ארץ אדוארד השביעי.
המפרץ התגלה על ידי המשלחת הראשונה של ריצ'רד בירד לאנטארקטיקה ב-5 בדצמבר 1929, ובירד קרא לו על שם ארתור הייס סלצברגר, מו"ל הניו יורק טיימס, שתמך במשלחות בירד בשנים 1929–1930 ו-1933–1935.
מפרץ סלצברגר חודר אל קדמת מדף הקרח סלצברגר (), מדף קרח, שאורכו כ-137 ק"מ ורוחבו כ-80 ק"מ והוא גובל בחוף ארץ מרי בירד בין חצי האי אדוארד השביעי וחצי האי גסט.
מדף הקרח נצפה ומופה בקווים גסים על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה (1930-1928).
אגן סלצברגר () הוא אגן תת-ימי על מדף הקרח רוס המרכזי, שקיבל את שמו מקרבתו אל מפרץ סלצברגר.
מדף הקרח הוציא קרחונים תוך יום מרעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011).
מדענים מקשרים את הינתקות הקרח לצונאמי, שהגיע אל מדף הקרח, במרחק כ-13,6 ק"מ ממרכז רעש האדמה.
הקרחון העיקרי היה בערך בשטחו של האי מנהטן.
השטח הכולל שהקרחונים ניתקו ממדף הקרח מגיע לקרוב ל-125 ק"מ.
קטע זה של המדף לא זע מאז 1946.
מפרץ נורת' סטאר , המכונה גם נמל תולה ומפרץ וולסטנהולם הוא מפרץ ליד שפכו של פיורד וולסטנהולם בגרינלנד.
לחוף המפרץ נמצא בסיס האוויר תולה.
במפרץ ישנם שני איים גדולים, האי סונדרס והאי וולסטנהולם.
המצר שמדרום למפרץ, בין האי סונדרס לבין גרינלנד, הוא מפרצון בילוט.
לחוף המפרץ מצויים היישובים האינואיטים הנטושים, נארסארסוק ופיטופיק.
בשנת 1849 הפליגה הספינה "נורת' סטאר" ("כוכב הצפון") בפיקודו של קפטן ג'יימס סונדרס לאזור הקוטב הצפוני במטרה לחיפש ולהביא אספקה לסרן ג'יימס קלארק רוס, שהפליג בשנת 1848 בניסיון לאתר את מקום הימצאה של משלחתו של סר ג'ון פרנקלין.
כשלא מצא את פרנקלין או רוס, משימתו של סונדרס הייתה להפקיד מצבורי אספקה לאורך אתרים בחוף הארקטי הקנדי ולחזור לאנגליה לפני תחילת החורף.
עם זאת, התקדמות הספינה של ג'יימס סונדרס צפונה הופרעה על ידי קרח ים במפרץ מלוויל והספינה נלכדה על ידי קרח מול חופי צפון גרינלנד במפרץ (שכיום נקרא על שם הספינה).