tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוצאת זכרוב היא הוצאת ספרים רוסית, שנוסדה בשנת 1998. זכרוב הוקמה על בסיס הוצאת הספרים Vagrius, שהוקמה בשנת 1992 ופרסמה בין השאר את ספריו של אלכסנדר סולז'ניצין.
לאחר תקופה של הפסדים כספיים, ב-1 באפריל 1998, מייסד ההוצאה, איגור ולנטינוביץ' זכרוב, נרשם כמו"ל עצמאי ומינה את אשתו, אירינה יבגנייבנה בוגאט, למנהלת ההוצאה.
כבר בסוף שנות התשעים ההוצאה החלה לפרסם את ספריו של בוריס אקונין והיא מחזיקה בזכויות ההדפסה על ספרי תיבת פנדורין והיא הדפיסה למעלה משמונה מיליון עותקים של ספרי הסדרה.
בתחילת 2000 נכשלה ההוצאה לאור שוב כאשר ההדפסות המחודשות של הרומנים הקלאסיים אבות ובנים, אידיוט ואנה קרנינה שפרסמו על ידיה לא מצאו ביקוש מספיק.
מאז, המו"ל נקט במדיניות הרבה יותר זהירה, לא חושש לפרסם בכל זאת פרוזה רוסית מודרנית, ולעיתים עיתונאות ושירה.
"זכרוב" מפרסמת ספרים בתחומים רבים: זיכרונות וספרות ביוגרפית (מעל 400 כותרים), ספרות ילדים, סיפורי בלשים ועוד.
ההוצאה הוציאה לראשונה ברוסית את קובץ הסיפורים של ויליאם סומרסט מוהם, רואלד דאהל.
בין הסופרים המקומיים של ההוצאה הם ולדימיר סורוקין, ונדיקט ירופייב ואנדריי מקרביץ'.
המבקר דמיטרי בווילסקי כינה את הוצאת הספרים זכרוב "בורגנים מכובדים".
בנוסף, איגור שבליוב האשים את הוצאת הספרים "זכרוב" שהדפיסה מחדש את ספרה של הסופרת פאינה גרימברג, שנכתב, לדברי שבליוב, מטעם "הסופרת הבדיונית קתלין ווינזור", בצורה מופחתת ומתוקנת מעט תוך קביעה כי מדובר בתרגום חדש.
ההוצאה סירבה לשלם לסופרת המקורית תגמולים.
עם זאת, קתלין ווינזור היא סופרת אמיתית ולא בדיונית ורומן בשם זה פורסם על ידה בשנת 1944. וזו הייתה טענתה העיקרית של אנשי ההוצאה.
יבגני ניקולאייביץ' פרילפין , כותב בשם העט זכר פרילפין (Захар Прилепин) ולעיתים באמצעות שם בדוי אחר, יבגני לבלינסקי (Евгений Лавлинский) הוא סופר רוסי, אחד הסופרים הרוסים הבולטים ברוסיה המודרנית.
מייסד התנועה החברתית "למען האמת".
בעבר היה חבר במפלגה הנציונל-בולשביקית משנת 1996 עד 2019.
יבגני פרילפין נולד ב-7 ביולי 1975 בכפר אילינקה, מחוז המשנה סקופינסקי, ריאזאן במשפחם של מורה ואחות.
את הקריירה שלו החל בגיל 16. סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת ניז'ני נובגורוד ובית הספר למדיניות ציבורית.
הוא עבד כפועל, כמאבטח, שירת כמפקד יחידה של אומו"ן, השתתף בלחימה בצ'צ'ניה בשנת 1996 וב-1999.
בשנת 1999, עקב קשיים כלכליים, עזב את השירות הצבאי ועבד כעיתונאי בעיתון "Delo" בניז'ני נובגורוד.
פרסם תחת שם בדויים רבים שהמפורסם שבהם הוא "יבגני לאבלינסקי".
בשנת 2000 התמנה לעורך העיתון.
במקביל התחיל לעבוד על הרומן הראשון שלו, "הפתולוגיות".
"העיתון, לעומת זאת, היה צהובון נוראי ולעיתים אפילו ריאקציונרי, אף שהוא היה חלק מהחזקותיו של סרגיי קיריינקו והבנתי שאני מבלה את חיי לחינם - והתחלתי לכתוב רומן.
בהתחלה זה היה רומן על אהבה, אבל בסופו של דבר (עבדתי שלוש או ארבע שנים), הוא הפך לרומן על צ'צ'ניה כמו על החוויה הכי חזקה בחיי - כמאמר האמרה, מה שאנחנו עושים תמיד הופך בסוף לרובה קלצ'ניקוב." אמר בריאיון.
עבודות של פרילפין התפרסמו בעיתונים שונים, כולל ב-"לימונקה", "ליטרטורנאיה גאזטה", "הקצה", "הקו הכללי" וכן במגזינים "צפון", "ידידות עמים".
פרילפין היה חבר המפלגה הנציונל-בולשביקית הלאומנית שבהמשך הוצאה אל מחוץ לחוק ברוסיה, הוא תמך בקואליציה "רוסיה האחרת" והשתתף בארגון הפגנה המונית בניז'ני נובגורוד, ב-24 במרץ 2007. ביולי 2012 פרסם חיבור קצר בשם "מכתב לחבר סטלין", ביקורת סטליניסטית שכוונה נגד "החברה הליברלית" הרוסית המודרנית, המכתב נחשב לרבים כאנטישמי.
התקשורת הזכירה שוב ושוב את ידידותו של פרילפין עם ולדיסלב סורקוב.
דווח שסורקוב ופרילין גדלו באותה עיר.
בשנת 2014 הוענק לו פרס בולשאיה קניגה.
בפברואר 2017 הודיע פרילפין על הקמת גדוד מתנדבים ברפובליקה העממית של דונצק וטען שהוא "ירכב על סוס לבן בכל עיירה שנעזוב." עד מהרה הפך פרילפין לדמות משפיעה בדונצק ביולי 2018 הוא חזר למוסקבה.
ב-29 בנובמבר 2018 הצטרף לחזית העם הכל-רוסית.
בגלל זה, הוא הודר מקואליציית רוסיה האחרת על ידי מייסדה אדוארד לימונוב, אשר קודם לכן, יחד עם חברי המפלגה, הציע לפרילפין מקום בתנועה שלו.
ב-29 באוקטובר 2019 הוא הקים את תנועת "למען האמת" והודה כי יהפוך את התנועה למפלגה פוליטית שתשתתף בבחירות לפרלמנט ב-2021. בינואר 2021 התמזגה המפלגה עם מפלגת רוסיה הוגנת.
ב-6 במאי 2023 אירע פיצוץ במכונית של פרילפין, שבו הוא נפצע ונהגו נהרג.
הוא השתתף בכמה סרטים בתפקידים שונים, בעיקר בהופעת קמע.
שיתף פעולה בהפקת סרט הקולנוע "8" ובסרט "Phone Duty", בו גילם לוחם בדלני מהרפובליקה העממית של דונצק.
בשנת 2020 הושלמה הפקת "התושב", המבוססת על ספרו באותו שם.
פרילפין מעריץ את הסופר הסובייטי ליאוניד לאונוב.
פרילפין הוא מחבר הביוגרפיה של לאונוב.
פרילפין אמר שהסופרים האהובים עליו הם גאיטו גזדנוב, רומן גארי, בוריס זייצב, תומאס מאן, הנרי מילר, אנטולי מרינהוף, ולדימיר נבוקוב, אדוארד לימונוב, אלכסנדר פרוחאנוב, ג'ונתן פרנזן ומיכאיל שולוחוב.
הוא מונה בין שירתו האהובה את תקופת הכסף של השירה הרוסית, שירה אמריקאית לטינית ושירה יוונית מודרנית.
פרילפין גם אמר שהמשורר האהוב עליו הוא סרגיי יסנין.
פרילפין נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
Ad Marginem, מוסקבה 2006, 280 עמודים
דגל אנדרבסקי, מוסקבה 2005, 250 עמודים
(נעליים מלאות וודקה חמה) AST, מוסקבה 2008
זכירת יציאת מצרים היא אחת ממצוות הזכירה שבתורה, לפיהם חובה על כל יהודי לזכור את נס יציאת מצרים.
על פי חז"ל החיוב כולל אמירה בפה של מעשה יציאת מצרים.
להלכה יש לקיים מצווה זו פעמיים בכל יממה, פעם אחת ביום ופעם אחת בלילה.
מלבד חיוב הזכירה בפה, חלק ממצוות התורה נתקנו על מנת לזכור את יציאת מצרים והניסים שנלוו לכך, וכן חלק מחגי ישראל ניתקנו בעקבות יציאת מצרים.
בתורה מתואר, שעבוד בני ישראל במצרים בעבדות פרך תחת ידי המצרים, במשך מאות שנים.
לאחר שהקב"ה שמע את זעקות בני ישראל שיושיעם, שלח הקב"ה את משה ואהרן, על מנת לדרוש מפרעה את שחרור בני ישראל.
לאחר שעשו בפני פרעה אותות ומופתים, הנחית הקב"ה על פרעה ועל מצרים עשר מכות, כאשר לאחר המכה האחרונה מכת בכורות, גירש פרעה את בני ישראל ממצרים, על מנת שילכו שלושה ימים לעבוד את ה', וישובו למצרים.
כאשר נוכח פרעה שעם ישראל אינו מתכוון לשוב, יצא למרדף כשפרעה עומד בראש צבאו.
המרדף הסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים, שרדפו אחריהם טבעו בו.
מצווה זו לרוב הפוסקים היא מדאורייתא.
מצווה זו נזכרת בתורה בכמה מקומות, המקור הראשון הוא בפרשת בא:
במשנה נחלקו תנאים בביאור הפסוק :
לדעת בן זומא המילה 'כל' בפסוק, באה לרבות שישנו חיוב להזכיר את יציאת מצרים אף בלילות, מלבד החיוב שישנו בימים.
לדעת חכמים, שחלוקים על בן זומא, המילה 'כל', באה לרבות שמצווה זו של זכירת יציאת מצרים, תהא תקפה אף לאחר שהמשיח יתגלה, "להביא לימות המשיח".
בדעת חכמים, נחלקו הראשונים, האם לדעתם החיוב הוא רק ביום, והריבוי הוא שחיוב זה יימשך אף לימות המשיח.
או שאף לדעתם ישנו חיוב נוסף בלילה, אך הם סבורים שחיוב זה אינו צריך לימוד מיוחד.
להלכה נפסק ברמב"ם ובעקבותיו בשולחן ערוך, שהחיוב להזכיר יציאת מצרים, הוא פעם אחת בלילה ופעם אחת ביום.
אך באחרונים נחלקו בתוקף חיוב זה:
לדעת רוב הפוסקים, החיוב הוא מהתורה להזכיר יציאת מצרים פעם אחת ביום ופעם נוספת בלילה.
יש שכתבו שמהתורה החיוב הוא ביום בלבד, והחיוב בלילה הוא רק מדרבנן, וכדעת חכמים, שאין חיוב מהתורה להזכיר יציאת מצרים בלילה.
יש שכתבו שאף ההזכרה ביום, היא רק מדרבנן, והפסוקים המבואים בתלמוד הן אסמכתא בלבד.
הזכרת יציאת מצרים בקריאת שמע
כחלק מחיוב זכירת יציאת מצרים בכל יום, תיקנו חז"ל להוסיף פרשה נוספת כחלק ממצוות קריאת שמע, את פרשת ויאמר מתוך פרשת שלח לך, מאחר שנזכר בסיומה פסוק העוסק ביציאת מצרים:
כמו כן תיקנו לומר בתפילת שחרית את הקטע 'אמת ויציב', כחלק מברכות קריאת שמע, ובתפילת ערבית, את הקטע 'אמת ואמונה', כשעיקרם של קטעים אלו מדבר על גאולת עם ישראל ממצרים.
בזמן חיוב ההזכרה ביום, כתבו האחרונים, שאין זמנה כפוף לזמן קריאת שמע שהיא עד שלוש שעות זמניות, אלא זמנה הוא כל היום עד שקיעת החמה.
אך יש שכתבו שזמנה הוא כזמן קריאת שמע, עד סוף שעה שלישית.
מלבד מצוות זכירת יציאת מצרים הנוהגת בכל יום מימי השנה, ישנה מצווה נוספת, שזמנה בליל הסדר - "בשעה שמצה ומרור מונחים לפניך" - מצוות סיפור יציאת מצרים.
תמיהה ידועה מופיעה בספרות ההלכתית ובספרי האחרונים, מאחר שבכל יום ישנו חיוב לזכור את יציאת מצרים, איזה חיוב התווסף בליל הסדר.
תירוצים רבים נאמרו ליישב תמיהה זו, ואכן יש שכתבו מכורח קושיה זו, שאכן מצוות זכירת יציאת מצרים בכל יום, הוא רק מדברי חז"ל, ומהתורה החיוב הוא רק בליל הסדר.
אך כמעט כל האחרונים סבורים, שאף כל השנה המצווה היא מדאורייתא.
ותירוצים רבים נאמרו ליישב תמיהה זו, שלושה מהם נזכרו ברבים מהם, ונראה שהם מוסכמים על הכל:
המצווה בכל השנה זכירה בלבד, בניגוד לליל הסדר שהחיוב הוא דווקא דרך 'שאלה ותשובה', וכפי שמסודר בהגדה של פסח, שלאחר אמירת "מה נשתנה", בהם תמהים על השינויים שנעשים בליל הסדר, באה התשובה בחלק "עבדים היינו לפרעה במצרים".
בכל השנה המצווה היא רק לזכור, ואילו בליל הסדר 'החיוב הוא 'לספר', ולתאר את פרטי השעבוד ואת היציאה ממצרים.
בכל השנה המצווה היא לזכור לעצמו, ואילו בלילה סדר המצווה היא לספר לאחרים: כמאמר הפסוק 'והגדת לבנך'.
בזכירה שבכל השנה, החיוב הוא להזכיר, בניגוד לפסח שיש גם להוסיף טעם והסבר לזכירה זו.
חגים ומועדים 'זכר ליצאת מצרים'
כל המועדים שבתורה נזכר כי הם זכר ליציאת מצרים, אך לכל אחד מהם משמעות שונה ולרובם מצוות המיוחדות להם:
ט"ו בניסן, היום הראשון של חג הפסח, והוא היום בו יצא עם ישראל ממצרים, כמו שנאמר: וכן:
שביעי של פסח הוא היום בו אירעה קריעת ים סוף.
חג הסוכות הוא זכר לענני כבוד שבהם הקיף ה' את עם ישראל בצאתם ממצרים, וכפי שנאמר בתורה:
לדעת הטור התורה ציוותה לחוג את חג הסוכות בחודש תשרי ולא בחודש ניסן מפני שגם בלי ציווי התורה הרבה אנשים יוצאים בניסן מהבית לשדה בגלל החום ובונים סוכות, ואז לא היה היכר שהסוכה היא זכר ליציאת מצרים ולא מפני שחם בבית.
חג השבועות, על אף שאין לי זיקה ישירה ליציאת מצרים, עם זאת בתורה מופיע בתוך פסוקי החג, חיוב לזכור את יציאת מצרים: .
מצוות שהן 'זכר ליציאת מצרים'
התורה מצווה כ-32 מצוות שונות שהן זכר ליציאת מצרים או לאירועים שונים הכרוכים בה, ביניהן ניתן למנות מצוות שונות:
פדיון בכור, לזכר מכת בכורות
התחשבות בעבד, תוך זכירת עבדות ישראל במצרים
הנחת תפילין על הזרוע, לזכר הזרוע הנטויה שהתגלתה במצרים
בחלק מהמצוות אף ישנה אריכות בתורה, שכאשר ישאל הבן מדוע עושים זאת, יספרו לו את המסורת ההיסטורית של התורה, ועל הברית שה' כרת עם בני ישראל:
לדעת הרא"ש אין צורך להזכיר בזמן קיום המצווה כי אותן מצוות הן זכר ליציאת מצרים.
אך לדעת הב"ח כאשר התורה כותבת במפורש שהמצווה היא על מנת לזכור את יציאת מצרים, כגון במצוות סוכה, שנאמר בה: , יש חובה לכוון בעת קיום המצווה, מלבד הכוונה הרגילה מדין מצוות צריכות כוונה, יכוון אף על קיום מצווה של זכירת יציאת מצרים.
דבריו הובאו להלכה במשנה ברורה.
בנוסח ברכת הקידוש של ליל שבת מופיעה הנמקה לשבת כ'זיכרון למעשה בראשית', וכ-'זכר ליציאת מצרים'.
אזכור השבת בהקשר יציאת מצרים מעורר קושי, מאחר שאין קשר ברור בין השבת ליציאת מצרים (אף כי הקשר הזה מובא בעשרת הדיברות בפרשת ואתחנן, ומשפט זה הוא בעקבות גמרא שבה מובא כי יש להזכיר את יציאת מצרים בקידוש השבת).
לשאלה זו (המובאת בטור) ניתנו מספר הסברים:
משפט זה עולה על המילים הקודמות לו, ששבת היא 'תחילה למקראי קודש', כלומר מקראי הקודש (חגי ישראל) הם זכר ליציאת מצרים (הסבר הטור).
יציאת מצרים מורה על קיום אלוהים, שציווה על שמירת השבת, ועל כן יציאת מצרים היא ההוכחה לחובת שמירת השבת (הסבר הרמב"ם).
זכירת מעשה מרים היא מצות עשה לדעת הרמב"ן, שעניינה הוא לזכור את מעשה צרעת מרים על שנעשה, מפני שדברה לשון הרע על אחיה משה.
רבים נוהגים לאמר לאחר תפילת שחרית את פסוקי התורה בהם מופיע סיפור מעשה מרים, בהרבה מסידורי התפילה הנפוצים אף נדפסו פסוקים אלו כחלק משש זכירות, הנאמרים לאחר תפילת שחרית.
לדעת ה"חפץ חיים" אדם המדבר לשון הרע מבטל מצוות עשה זו.
מקור המצווה הוא מהנאמר בתורה .
וכפי שכתב הרמב"ן בפירושו על התורה:
כדבריו של הרמב"ן, משמע אף בספרא ריש פרשת בחוקתי.
וכן כתבו בספר הרשב"ץ והחרדים.
המגן אברהם כתב שהטעם שלא תקנו לקרות בספר תורה זכירת מעשה מרים, כמו שתיקנו לקרוא פרשת עמלק לצורך קיום מצוות זכירת מעשה עמלק, הוא משום גנותה של מרים, ולכך לא רצו לתקן קריאה מיוחדת, ויוצאים ידי חובה בקריאת הסדרה של פרשת השבוע.
עניין המצווה הוא להתבונן במעשה מרים וללמוד ממנו את החומרה הגדולה שיש בלשון הרע וכדבריו של הרמב"ם:
מלבד הרמב"ן שמנה מצווה זו במניין תרי"ג מצוות, שאר הראשונים כדוגמת הרמב"ם והסמ"ג לא הזכירו מצווה זו במניין המצוות שלהם.
אמנם בספרו ההלכתי הזכיר הרמב"ם את עניין לשון הרע וההתבוננות הנצרכת ממעשיה של מרים.
לדעת ה"חפץ חיים", גם לרמב"ם זכירת מעשה מרים היא מצווה מהתורה, על אף שלא מנאה בספר המצוות שלו.
יש שהסבירו שהטעם שלא מנאה הרמב"ם בספר המצוות, הוא מפני שאין חובה לקיים את המצוה על ידי קריאת הפרשה בפה, ודי לזכור את הדבר במחשבה.
ולכן היא פרט מתוך הלאו שלא תלך רכיל שנמנה במניין המצוות.
בערוך השולחן כתב שהיום שדיני צרעת אינם נוהגים, אף מצוות זכירת מעשה מרים אינו נוהג, מכיוון שהתורה הסמיכה את מעשה מרים לדיני צרעת.
דעת החינוך והשאגת אריה שדי לזכור במחשבתו את מעשה המרים על מנת לקיים מצווה זו, ואין חיוב לזכור דווקא בפה.
לעומת זאת החפץ חיים כתב שחובה לזכור בפה כמו ששנינו בספרי .
לאותן דעות שיש מצווה לזכור בפה, יש שכתבו שחיוב המצווה חל כל יום מחדש,
ויש הסוברים שמספיק להזכיר פעם אחת בשנה כדין מצוות זכירת מעשה עמלק.
המגן אברהם (ס, ב) מביא בשם האר"י לכוון בתפילת שחרית בברכת אהבת רבה במילים "להודות לך" זכירת מעשה מרים שהפה נברא להודות לה' ולייחדו ולא לספר בו לשון הרע ח"ו.
זיכרון דברים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1995 בבימויו של עמוס גיתאי, אשר מככב בסרט בתפקיד ראשי יחד עם אסי דיין ועמוס שוב.
התסריט מבוסס באופן חפשי על הרומן "זכרון דברים" של יעקב שבתאי משנת 1975. העלילה מתמקדת בשלושה גברים, צברים ישראלים בני כארבעים, החיים בתחושת החמצה.
הסרט הוצג בפסטיבל ונציה 1995 (Corsia di sorpasso), בפסטיבל שלוש היבשות בנאנט 1997, צרפת (זוכה פרס העיר נאנט) ובפסטיבל הקולנוע בקליבלנד ובריו דה ז'אנירו.
סטיפנה גולדמן (ליא קניג) מקריאה לבנה גולדמן (עמוס גיתאי) את צוואתו של האב שמבקש לא למכור את אוסף הבולים היקר שלו.
מנחמים באים לשבעה וסטיפנה מגישה להם תה וכיבוד.
הם דנים במה כדאי יותר להשקיע לאחר מכירת הבולים.
בין המנחמים גם מנפרד (צבי שטולפר), חבר קרוב של סטיפנה.
לגולדמן יש שני חברים צעירים ממנו שגרים יחד: צזאר (אסי דיין) וישראל (עמוס שוב).
הם טעו בבית הקברות, הגיעו לבית הקברות בנחלת יצחק והפקיד (שמואל וולף) אמר להם שגולדמן לא מופיע בפנקס הנפטרים.
צזאר הוא צלם, גרוש מתרצה (שרון הכהן) ואב לילד שמואל (יובל חבקין).
תרצה מנהלת קשר עם אדם עשיר בכוונה להינשא.
צזאר הוא רודף נשים ואהובתו הנוכחית היא אליעזרה (מיכל זוארץ) שרוצה להתחתן אתו אבל הוא מהסס.
הוא מבקר אצל אביו החולה ארווין (עזריה רפפורט) המנהל ויכוח פוליטי עם ידיד המשפחה בש (שמואל קלדרון).
ישראל הוא מוזיקאי ופסנתרן חברתו הנוכחית היא אלה (גליה שפרינג).
הם מקיימים יחסים והיא מודיעה לו שהיא בהריון.
ישראל לא מעוניין בהריון הזה ותוהה מה לעשות.
רוחמה (ריקי גל) היא ידידה של השלושה ומתפרנסת משירה בבר.
שמואל הילד חולה בלויקמיה ומצבו קשה.
צזאר מגיע לנחם את תרצה והם מקיימים יחסים.
גולדמן נמצא בדיכאון ומנהל שיחות ארוכות על מהות החיים עם אמו.
הוא לוקח את ישראל למסעדה של נלו (מנחם גולן) כדי להתאושש.
הוא אינו מתגבר על הדיכאון ומתאבד בבליעת כדורים.
צזאר וישראל מקבלים את מותו בהפתעה, יושבים ואוכלים זה מול זה ולא מוציאים מילה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעמוס גיתאיגולדמןאסי דייןצזארצלםעמוס שובישראלמוזיקאימיכל זוארץאליעזרהליא קניגסטיפנהאמו של גולדמןגליה שפרינגאלהשמואל קלדרוןבשחבר של גולדמןעזריה רפפורטארוויןאבא של צזארמנחם גולןנלובעל מסעדהצבי שטולפרמנפרדידיד של סטיפנהשרון הכהןתרצהאשתו של צזאריובל חבקיןשמואלבנו של צזארריקי גלרוחמהזמרת בברשמואל וולףפקיד בבית קברות
זכר אלפא הוא כינוי לגבר דומיננטי, אשר זכה לתפוצה רחבה כתופעת אינטרנט.
הכינוי שאול מהמונח "זכר אלפא" בחקר התנהגות בעלי חיים בלהקה.
זכר בטא הוא כינוי למצב הפוך, עבור גברים שאינם אסרטיביים, או גבריים באופן מסורתי, וחשים שנשים מתעלמות מהם, בייחוד אינסלים.
בספר משנת 1982 "Chimpanzee Politics: Power and Sex Among Apes", הציע הפרימטולוג והאתולוג פראנס דה ואל שאפשר ליישם את התצפיות שלו על מושבת שימפנזים על אינטראקציות בין בני אדם.
בתגובה על הספר בשיקגו טריביון, דנו בהקבלות שלו להיררכיות כוח אנושיות.
בתחילת שנות ה-90, כמה כלי תקשורת החלו להשתמש במונח אלפא כדי להתייחס לבני אדם, במיוחד לגברים "גבריים" שהצטיינו בעסקים.
סינגאל גם מציינת את ספרו רב המכר של ניל שטראוס משנת 2005 על אמנות ה"פיקאפ", שכותרתו "המשחק", על הפיכת זכר האלפא כאידיאל שאיפה לפופולריות.
הדעה שקיימת היררכיית דומיננטיות בקרב בני אדם המורכבת מ"זכרי אלפא" ו"זכרי בטא" מדווחת לעיתים בתקשורת המרכזית.
המונח זכר אלפא מוחל לעיתים קרובות על כל גבר דומיננטי, במיוחד בריונים, למרות העובדה שהתנהגות שלטת נתפסת לעיתים רחוקות כתכונה חיובית לדייט אידיאלי או לבן זוג רומנטי.
טענות על נשים שהן "מחווטות" לחשוק ב"זכרי אלפא" נתפסות על ידי מומחים כתוצר של שנאת נשים ותפישה סטריאוטיפית, ואינן נתמכות במחקר.
פסיכולוגים אבולוציוניים החוקרים את התנהגות ההזדווגות האנושית מאמינים במקום זאת שבני אדם משתמשים בשתי אסטרטגיות נפרדות - דומיננטיות ויוקרה - לטיפוס בהיררכיות חברתיות, וכי ליוקרה יש תפקיד חשוב יותר בביסוס האטרקטיביות של גברים לנשים מאשר לדומיננטיות.
מדען הקוגניציה סקוט בארי קאופמן מסכם: המחקר מצביע על כך שהגבר האידיאלי (לדייט או בן זוג רומנטי) הוא אדם אסרטיבי, בטוח בעצמו, נוח ורגיש, מבלי להיות תוקפני, תובעני, דומיננטי, שקט, ביישן או כנוע.
במילים אחרות, גבר יוקרתי, לא גבר דומיננטי.
המונח בטא משמש לעיתים קרובות גם בקרב קהילות מנוספירה כדי להתייחס לגברים שלדעתם נשים ניצלו בקלות או התעלמו מהם.
השימוש בו אינו עקבי; חוקרת לימודי התקשורת דבי ג'ינג תיארה את התיאוריות של הקהילות לגבי "גבריות אלפא, בטא, אומגה וזטה" כ"מבולבלות וסותרות".
בטא משמש לעיתים כמזהה עצמי בקרב גברים שאינם מגלמים גבריות הגמונית.
מונח זה משמש לעיתים גם על ידי מנוספרים כמונח מזלזל לגברים שהם נתפסים כפמיניסטים, או שחושבים שהם פועלים כ"אבירים לבנים ".
חלק מקבוצות המנוספירה מתייחסות לחברי קבוצות אחרות במנוספירה כאל בטא; לדוגמה, חברי קהילת MGTOW משתמשים בה לפעמים כדי להתייחס לפעילי זכויות גברים או אינסלים.
חברי הקהילות של אמני הפיתוי משתמשים בו כדי להתייחס לגברים שאינם יכולים לפתות נשים.
מונחים דומים המשמשים את קהילות המנוספירה כוללים בחור נחמד, קאק, סימפ וילד סויה.
בתרבות האינטרנט, המונח "זכר סיגמא", שהוא כינוי לגבר המתנהג כ"זאב בודד", נמצא אף הוא בשימוש תכוף וצבר פופולריות, אך הפך לבדיחה ולמונח שלילי, לעיתים קרובות בשימוש עם אינסל.
זכרו שאתם בני תמותה הוא הפרק ה-14 בעונתה הרביעית של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "תיקים באפלה".
הפרק שודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-9 בפברואר 1997, בוים על ידי רוב באומן, ונכתב על ידי יוצר הסדרה כריס קרטר, וינס גיליגאן, ג'ון שיבאן ופרנק ספוטניץ.
בפרק התארחו השחקנים שילה לארקן, דייוויד לאבגרן ומוריס פאניץ'.
הפרק הוא אחד מפרקי המיתולוגיה המרכזית של הסדרה, החוקרת את ההיסטוריה הבדיונית של "תיקים באפלה".
הפרק זכה לדירוג של 15.5 במדד נילסן ונצפה על ידי כ-19.1 מיליון אנשים בשידורו הראשוני.
שם הפרק במקור, "Memento Mori", מתורגם מלטינית כ"זכור כי תמות", משפט המעורר למחשבה על זמניות החיים.
הסדרה עוקבת אחר סוכני ה-FBI פוקס מאלדר (דייוויד דוכובני) ודיינה סקאלי (ג'יליאן אנדרסון), החוקרים תיקים הקשורים לתופעות על-טבעיות, המכונים "תיקים באפלה".
בפרק זה, סקאלי מאובחנת בגידול סרטני שאינו ניתן לניתוח באזור הנזופרינקס (אזור שבין חלל האף למוח).
מאלדר משוכנע שהגידול קשור לחוויית החטיפה שעברה סקאלי, והוא מנסה לגלות מה באמת קרה לה במהלך החטיפה.
הפרק נכתב תוך שלושה ימים בלבד, לאחר שהתסריטאי דרין מורגן, שכתב בעבר לסדרה והיה אמור להגיש תסריט עבור הפרק, עזב את הפקת הסדרה.
דיונים בצוות התסריטאים הובילו להחלטה "ההכרחית" לאבחן את סקאלי בסרטן, אם כי ההחלטה לא התקבלה פה אחד.
במהלך הצילומים, השחקן דייוויד לאבגרן גילם מספר שיבוטים של דמותו באמצעות טכניקות פוסט-פרודקשן שאפשרו מיזוג של מספר שוטים.
השחקן האורח פט סקיפר הופיע בסצנה שנחתכה בעריכה מטעמי זמן ריצה, אך הופעתו נשמרה לפרק סיום העונה.
פרק זה נחשב לאחד הפרקים המרכזיים במיתולוגיה של "תיקים באפלה", ועלילתו הציגה לראשונה את הגידול הסרטני של סקאלי, שהפך לאחד מקווי העלילה החשובים בסדרה.
דיינה סקאלי מגלה כי יש לה גידול סרטני באזור הנזופרינקס (אזור שבין חלל האף למוח).
בתחילה היא משתפת רק את פוקס מאלדר ואת וולטר סקינר באבחנה, אך נחושה להמשיך בעבודתה.
הסוכנים יוצאים לאלנטאון, פנסילבניה, במטרה לפגוש את בטסי האגופיאן, חברה בארגון ה-MUFON (רשת העוסקת בחקר עב"מים), אשר בעבר התגלה כי היא סובלת מתסמינים דומים.
עם הגעתם, הם מגלים שבטסי נפטרה, אך שמישהו עדיין משתמש בקו הטלפון שלה.
הם מאתרים את מקור השיחה ומגיעים אל קורט קרופורד, חבר נוסף ב-MUFON.
קרופורד מספר להם כי כל חברי MUFON שסקאלי פגשה בעבר, מלבד אחד, מתו מסרטן.
סקאלי מטילה ספק בטענותיהם של מאלדר וקרופורד כי קיימת קונספירציה ממשלתית וכי מחלתה קשורה לחטיפתה.
סקאלי מבקרת את חברת MUFON האחרונה שנותרה בחיים, פני נורת'רן, שמקבלת טיפול בסרטן במרכז רפואי.
במקביל, מאלדר מגלה שכל הנחטפות היו עקרות אך טופלו במרפאת פוריות סמוכה.
כאשר מאלדר נקרא על ידי סקאלי, מתנקש בשם "האיש האפור" מופיע והורג את קרופורד בעזרת נשק מסוג סטילטו, וחושף כי קרופורד היה בן כלאיים חייזרי.
לאחר פגישתה עם ד"ר סקלון, רופא שטיפל בפני, מחליטה סקאלי להתחיל בטיפולי כימותרפיה.
מאלדר מסתנן למרפאה ומוצא שם את קרופורד בחיים, לכאורה.
מאלדר ו"קרופורד" פורצים למאגר הנתונים של המרפאה ומגלים כי קיים תיק על סקאלי.
מאלדר פוגש את סקינר ומבקש ממנו לנהל משא ומתן עם "האיש המעשן" במטרה להציל את סקאלי, אך סקינר משכנע אותו שלא לעשות זאת.
מאלדר מגייס את שלישיית "האקדוחנים הבודדים" לעזור לו לפרוץ למתקן מחקר מאובטח, שם הוא מקווה למצוא מידע נוסף על הצלתה של סקאלי.
במקביל, סקינר מנסה לפנות ישירות ל"איש המעשן" בנוגע לחייה של סקאלי, ו"האיש המעשן" מבטיח לחזור אליו.
במתקן, מאלדר מגלה כי ד"ר סקלון עובד לצד מספר שיבוטים של קורט קרופורד.
השיבוטים מראים למאלדר ביציות שנלקחו מסקאלי ומספרים לו שהם מנסים להציל את חייהן של הנשים שנחטפו, שכן הן שימשו כאמהות פונדקאיות.
הם גם מקווים לחבל בפרויקט הקולוניזציה כחלק ממרד פנימי.
מאלדר לוקח את ביציותיה של סקאלי ובורח, בעוד "האיש האפור" רודף אחריו.
הוא חוזר לבית החולים כדי לפגוש את סקאלי, שמספרת לו כי פני נפטרה אך היא נחושה להיאבק במחלה.
לאחר מכן, מאלדר מתקשר לסקינר ומעדכן אותו שסקאלי במצב יציב ואולי תחזור לעבודה בקרוב, ומודה לו על עצתו שלא לנהל משא ומתן עם "האיש המעשן".
סקינר ו"האיש המעשן" נפגשים מאוחר יותר ומגיעים להסכם ביניהם בפרטיות.
מפיקי הסדרה החליטו להעניק לדמותה של ג'יליאן אנדרסון, דיינה סקאלי, מחלת סרטן כבר בתחילת העונה הרביעית.
בתחילה, שקל יוצר הסדרה, כריס קרטר, לתת לאמה של סקאלי לחלות בסרטן, אך לבסוף בחר שסקאלי עצמה תהיה החולה.
קרטר האמין שהמהלך יאפשר לסדרה להעמיק בעיסוקיה בנושאים כמו אמונה, מדע, בריאות ואלמנטים על-טבעיים.
עם זאת, חלק מצוות התסריטאים חשו שההחלטה הייתה מהלך "זול".
מאידך, טען המפיק פרנק ספוטניץ כי מאחר שחטופים אחרים שהופיעו בפרקים קודמים סבלו מסרטן, היה זה "הכרחי" עבור סקאלי לחלות באותה המחלה.
הפרק נכתב על ידי וינס גיליגן, ג'ון שיבאן ופרנק ספוטניץ תוך שלושה ימים בלבד, לאחר שפרק שתוכנן מראש בוטל.
כריס קרטר שכתב את התסריט במהלך חופשת החג.
הגרסה הראשונה של הפרק הייתה ארוכה מדי, מה שהוביל למחיקת סצנה שבה הוצג אחיה הגדול של סקאלי, ביל סקאלי (בגילומו של פט סקיפר).
דמותו של ביל הופיעה לראשונה בסיום העונה הרביעית, בפרק "Gethsemane".
הסצנה שנמחקה נועדה לשחזר סצנה מהעונה השנייה, בפרק "One Breath", שבו הופיע אביה של סקאלי (בגילומו של דון ס.
בשתי הסצנות, השחקנים נראים עומדים מעל סקאלי השכובה, כשהם לבושים במדי הצי הלבן של ארצות הברית.
בנוסף, הוסרה מהפרק סצנה שבה מאלדר וסקאלי מתנשקים – הנשיקה הראשונה ביניהם בסדרה.
סצנה זו הייתה אלתור של ג'יליאן אנדרסון ודייוויד דוכובני, אך קרטר בחר להסיר אותה מתוך כוונה להשתמש ברגע דומה בסרט המבוסס על הסדרה.
נשיקה בין הדמויות התרחשה לראשונה בעונה השישית, בפרק "Triangle".
סצנת הפתיחה של הפרק, שבה המצלמה נעה באיטיות לעבר סקאלי תחת אור לבן חזק, הושגה באמצעות בניית סט צר וארוך, שמכוסה בנייר אלומיניום אשר הגביר את עוצמת האור והפחית את הצבעים.
הצילום נוקה מצבע לחלוטין, ובשלב הפוסט-פרודקשן נוספו אפקטי טשטוש ומסגור כדי ליצור את התחושה של התעוררות מחלום.
סצנה נוספת, שבה מופיעים מספר שיבוטים של דמותו של קורט קרופורד, הושגה באמצעות צילום בתנועת מצלמה מבוקרת.
השחקן דייוויד לאבגרן גילם את כל השיבוטים, כאשר כל אחד מהם צולם בנפרד במיקומים שונים בסצנה.
המצלמה, שנשלטה על ידי מחשב, ביצעה את אותן תנועות בדיוק בכל צילום, מה שאפשר שילוב מדויק של הצילומים לכדי סצנה אחת.
המפיק פול רבווין ציין כי שילוב הצילומים הללו הייתה מאתגרת בשל השילוב בין מקורות אור ירוקים וכחולים בסצנה, מה שהקשה על התאמת התאורה והאפקטים החזותיים.
הפרק שודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-9 בפברואר 1997. הפרק השיג דירוג של 11.5 במדד נילסן, עם נתח צפייה של 17, כלומר שכ-11.5% מכלל משקי הבית בעלי מקלטי טלוויזיה ו-17% מהבתים שצפו בטלוויזיה באותו זמן צפו בפרק.
בסך הכל, כ-19.10 מיליון צופים צפו בפרק בשידורו המקורי.
Club העניקה לפרק דירוג A, וכינתה אותו "סיפור שמדי פעם יפהפה, מדי פעם מצמרר, ולעיתים כתוב בצורה מוגזמת".
ואן דרוורף הרגישה שהפרק נקט בגישה בלתי שגרתית, כשהוא מחבר יחד מספר היבטים מהמיתולוגיה של הסדרה שהוזכרו בעבר, מה שהפך את התחושה שהפאזל עשוי להתחבר בשלב זה לאמינה.
עם זאת, ואן דרוורף ציינה כי שני קווי העלילה המרכזיים של הפרק – מחלת הסרטן של סקאלי וחקירתו של מאלדר – הרגישו "מחוברים באופן מגושם", ולא חקרו את נושא ההתמודדות עם הפחד מהמוות באותה עוצמה כמו בפרק הקודם, "Never Again".
המפיק פרנק ספוטניץ שיבח את הפרק ואמר: .
יוצר הסדרה, כריס קרטר, הצהיר כי לדעתו הפרק מדורג "בין פרקי המיתולוגיה הטובים ביותר של כל תשע העונות".
הפרק הוגש ל לצורך ייצוג הסדרה "תיקים באפלה" בטקס פרסי אמי לבידור בפריים טיים של אותה שנה.
כותבי הפרק – כריס קרטר, וינס גיליגאן, ג'ון שיבאן ופרנק ספוטניץ – היו מועמדים לפרס אמי בקטגוריית התסריט המצטיין לסדרת דרמה.
מעצבי האמנות גרהאם מארי וגרי אלן והמעצבת שירלי אינגט זכו בפרס אמי לאמנויות יצירתיות על עיצוב אמנותי מצטיין בסדרה.
השחקנית ג'יליאן אנדרסון זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה על הופעתה בפרק זה ובעונה הרביעית כולה.
זכרון זאת הוא ספר חסידות מאת האדמו"ר רבי יעקב יצחק מלובלין הנודע כהחוזה מלובלין.
את הספר כתב הרבי מלובלין בכתב ידו.
בצוואתו התייחס האדמו"ר לרשות להדפסת כתבי היד.
לפי תוכן הדברים ניתן להוכיח כי ספרו זה הוא ספרו השני אחרי הספר "זאת זיכרון", ואחריו נדפס ספרו השלישי "דברי אמת".
חלק מדברי התורה המובאים בספרו הם ממה ששמע מרבותיו, המגיד ממעזריטש, רבי אלימלך מליז'ענסק, רבי זושא מאניפולי, רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי שמואל שמעלקא הורוביץ מניקולשבורג ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
בנוסף, מביא גם מ"תולדות יעקב יוסף" מאת רבי יעקב יוסף מפולנאה.
הספר מסודר על פי פרשת השבוע.
בספרו עוסק החוזה בעבודת ה' על פי החסידות, אהבה ויראה, דבקות ותפילה, ענווה ותשובה.
עם זאת, שני הנושאים המרכזיים בתורתו הם מקומו ועבודתו של הצדיק ועבודת מידת הענווה.
מושגי תורת הקבלה תופסים מקום רב בספרו זה.
על הספר נדפסו הסכמות מהרב דובעריש מייזליש (רבה הראשי של ורשה), האדמו"ר רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין, רבי יוסף שאול נתנזון (בעל השואל ומשיב) ורבי חיים אלעזר וקס מקאליש.
זכרון זאת עם ביאור זיכרון שמעון
זכרון זאת, מהדורת פאר מקדושים
זכרון זאת המבואר - ב"כ, מכון אור לישרים, עוז והדר, ה'תשפ"ה
זִכְרוֹן יַעֲקֹב היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל.
היא נוסדה כמושבה ב-6 בדצמבר 1882 בידי עולים חובבי ציון מרומניה, והייתה המושבה השנייה של אנשי העלייה הראשונה (אחרי ראשון לציון).
המושבה יושבת על חוטם הכרמל, חלקו הדרומי של רכס הכרמל.
ראשוני המתיישבים הגיעו מרומניה באוניה "טטיס", שאורגנה על ידי הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה.
האוניה יצאה מנמל גאלאץ שעל הדנובה ב-25 באוגוסט 1882, כשעל סיפונה הפליגו חמישים משפחות ובהן 228 נפשות.
חלקן יצאו לגליל ליישב את המושבה ראש פינה.
אלה ממשפחות המייסדים שלא עלו לראש פינה שהו בחיפה עד שנרכשו האדמות שנועדו למושבה מידי פרנסיס ז'רמן, סגן הקונסול הצרפתי בחיפה.
למייסדי המושבה לא היה ידע רב בחקלאות, ומשום כך ב-1883 המושבה נקלעה לקשיים רבים.
התושבים פנו תחילה לברון הירש.
נציגו, מר ונציאני, הגיע למושבה, והציע להם לעבור לארגנטינה לקבל שם פתרון למצוקתם.
לאחר התייעצות קצרה קם נציג המתיישבים להודות על הרצון הטוב - אך הכריז: "לא נעזוב את המקום הזה, שכן באנו לארץ אבותינו למטרה קדושה, ואיננו רוצים לחיות במקום אחר בעולם".
אז פנו התושבים ל'נדיב הידוע', שניאות לפרוס את חסותו על היישוב.
עיתון המגיד פרסם ב-1883 (כ"ח אלול תרמ"ג) את הידיעה: "נדיב בלתי-ידוע מציל את זכרון יעקב".
לאחר פחות מחודשיים, במאמרו בט"ו חשון תרמ"ד פרסם העיתון ידיעה נוספת בנושא, בכותרת: "נפתרה החידה: הנדיב הבלתי ידוע הוא הברון רוטשילד, הידוע".
הברון רוטשילד נתן למקום את השם "זכרון יעקב" על שם אביו ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד, בעת שחנך את בית הכנסת שנבנה בלב המושבה.
הברון בנה באמצעות פקידיו (הראשון בהם היה יהודה ליאון וורמסר) את מבני המגורים והמשק במושבה, הקים מוסדות ציבור למיניהם ודאג להפעלתם ותפקודם.
במיוחד בלטו שרותי החינוך ושרותי הרפואה, שהוענקו על ידי "הפקידים", שחלקם היו מומחים במקצועם.
שירותים אלה ניתנו לתושבי זכרון יעקב ו"מושבות השומרון" על חשבונו של הברון.
רוטשילד גם דאג שהאיכרים יטעו כרמי יין, וגם הקים בזכרון את היקב השני בגודלו בארץ (היקב הראשון והגדול הוקם בראשון לציון והיה פעיל עד 2013; עם סגירתו, היקב בזכרון יעקב הפך לגדול ביותר בארץ).
אחרי שהכרמים הראשונים שנטעו נפגעו מכנימת הפילוקסרה דאג הברון לייבא זנים חדשים מארצות הברית.
ב-1900 עברה המושבה זכרון יעקב לטיפולה של חברת יק"א (חברת התיישבות יהודית), אך למעשה המשיכה להיות מנוהלת וממומנת בידי הברון.
ב-1901 הקים אהרן אהרנסון בן זכרון יעקב, בשותפות עם האגרונום זליג סוסקין, משרד לייעוץ חקלאי, שממנו התפתחו מאוחר יותר גופים שונים למחקר חקלאי בארץ ישראל.
גם שאר עיסוקיו, יוזמותיו ומסעיו של אהרון אהרנסון, נוהלו מבית משפחתו במושבה.
ב-1903 כונסה בזכרון "הכנסייה הארצישראלית" בהשתתפות נציגי היישוב היהודי מכל הארץ, 'הישוב הישן' והחדש, ביוזמתו של מנחם אוסישקין.
האספה התכנסה בתגובה ל'קונגרס אוגנדה' בנשיאותו של הרצל בבזל, ובהחלטותיה נרשם שהצירים מארץ ישראל מתנגדים לתוכנית אוגנדה.
בתום כינוס 'הכנסייה' נשארו במושבה נציגי המורים והגננות, ואלה ייסדו את הסתדרות המורים.
ייתכן שזהו אירוע ראשון בתולדות היישוב בו ניתנה לנשים הזכות לבחור ולהיבחר.
לוועד המנהל של הסתדרות המורים נבחרה חנה לנדאו, יחד עם דוד ילין, וילקומיץ ואחרים.
ד"ר הלל יפה, הרופא הידוע במלחמתו בקדחת, עבד והתגורר במושבה והקים בה ב-1907 מרפאה ששרתה חולים מכל האזור.
בזכרון יעקב פעלה משפחת אהרנסון, ממנה יצאו אהרן אהרנסון ושרה אהרנסון, שייסדו וניהלו את מחתרת ניל"י בזמן מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה קלטה זכרון יעקב פליטים רבים שגורשו בידי הטורקים מתל אביב.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו ביישוב 1,429 נפשות (ביניהם גם 214 מוסלמים ו-23 נוצרים).
אבא שכטר - ראש ועד המושבה האחרון וראש המועצה הראשון.
ד"ר אריה רפפורט: 1953 (ממלא מקום שלושה חודשים)
יצחק בלה: 2016 (ממלא מקום שלושה חודשים)
בכניסה הדרומית לזכרון יעקב, במקום שהיה בעבר הגורן של המושבה, נמצא מוזיאון "יד למייסדים".
זהו מבנה בצורת מגילת קלף מגולגלת.
על קיר הקרמיקה בחוץ, חרוטים שמות המשפחות של מייסדי המושבה.
בתוך המבנה נמצאים צילומים המנציחים את המושבה בעשרים שנותיה הראשונות.
קטע של רחוב המייסדים, הרחוב הראשי של זכרון יעקב, ששומר ושופץ כ"מדרחוב דרך היין", מהווה פנינת חמד מיוחדת אשר מושכת מטיילים ומבקרים רבים.
לצידו מצוי ביתה של משפחת אהרנסון המשמש היום כמוזיאון בית אהרנסון, וכן בית הפקידות הגדול שהוסב להיות מוזיאון העלייה הראשונה.
ברחוב המייסדים 54 פועל כבר עשרות שנים פאב ההוביט, שמהווה עוגן לחיי הלילה של זכרון יעקב.
בבית הקברות קבורים בין השאר בני משפחת אהרנסון, דוד רמז שהיה מנהיג פועלים ואחרי כן שר התחבורה, ואישים רבים אחרים.
בשנת 1954 הוקמו ברמת הנדיב שליד המושבה גן ומצבה מפוארים, בהם נטמנו עצמות הברון רוטשילד ואשתו.
קהילת ואהבת היא קהילה יהודית-ישראלית מסורתית (קונסרבטיבית) בזכרון יעקב, המשלבת בין מסורת לחידוש.
הקהילה מהווה מרכז רוחני ותרבותי, ומציעה מגוון פעילויות הכוללות תפילות שוויוניות, בית מדרש, אירועים קהילתיים, וליווי בטקסי מעגל החיים.
בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב
קהילת בית אל בזכרון יעקב
ספרייה ציבורית ע"ש יעקב לוי
הספרייה הציבורית ע"ש יעקב לוי, ראש המועצה של זכרון יעקב בין השנים 1960 - 1975. הספרייה זכתה בפרס ק"י גולן כספרייה הציבורית המצטיינת לשנת תשע"א (2011) מטעם משרד התרבות והספורט.
פעילויות ומפעלים קהילתיים בזכרון יעקב
בזכרון יעקב מתקיימת פעילות קהילתית מגוונת וענפה וברחבי המושבה מופעלים מרכזים קהילתיים שונים המשמשים את תושביה ולרווחתם.
אחד המפעלים האלו הוא בית מלאכה קהילתי ומרכז סדנאות ויזמות סביבתית-קהילתית שמהווה מרחב לעבודה משותפת וחלוקת משאבים של כלים וידע, תוך יצירת קהילה וקירוב הקהילות השונות של המושבה.
בית המלאכה הקהילתי הוא פרויקט שהוקם ביוזמת התושבים, בשיתוף המועצה המקומית והמשרד להגנת הסביבה.
זכרונותיה של גיישה הוא רומן מאת הסופר ארתור גולדן, שנכתב בשנת 1997. הספר עוסק בחייה של גיישה מפורסמת - ניטה סאיורי (צ'יו סאקאמוטו) ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה.
הספר הופק לסרט קולנוע באותו שם בשנת 2005, בבימויו של רוב מארשל ובכיכובה של ג'אנג דזה.
בשנת 1929, בכפר הדייגים העני יורואידו שביפן, מוכר אביה של צ'יו אותה ואת אחותה הגדולה (סאצ'ו) למר טנקה בשל קשיים כלכליים.
הבנות מגיעות לקיוטו, שם סאצ'ו נמכרת לעבודה בזנות, ואילו צ'יו, בעלת העיניים הנדירות, נמכרת לאוקייה (בית הארחה).
בית ההארחה מנוהל בידי "אמא", האחראית לחשבונות ולתשלומים שלו.
באוקייה נתקלת צ'יו בגיישה בשם הצ'מומו, שהייתה פופולרית, ומעמדה באוקייה היה גבוה כיוון שהייתה מקור הפרנסה היחיד.
צ'יו משמשת כמשרתת פשוטה באוקייה ותוך כך לומדת את רזי מקצוע הגיישה.
אך הצ'מומו מתנכלת לה בשל קנאתה ביופייה הנדיר וחותרת לסלקה מגיון (אזור בתי התה, שבו מצאו הגיישות את פרנסתן).
כתוצאה מכך, קטנים סיכוייה של צ'יו לסיים את ההכשרה כגיישה.
באותה עת, מנסה הצ'ומומו להכשיל את צ'יו בתחבולות שונות, ולבסוף מצליחה לעורר כנגדה את חמתה של "האמא".
לימודיה של צ'יו מופסקים לחלוטין, ונראה כי תהייה משרתת עד סוף ימיה.
כשהגיעה צ'יו לנקודה הנמוכה בחייה, בה היא מרגישה מובסת ומושפלת, היא פוגשת באופן מקרי ברחוב את יושב הראש, עובדה המפיחה בה תקווה ורצון להמשיך בהכשרתה, כי רק כך תזכה לראותו שוב ולהיות בקרבתו.
כעבור מספר חודשים, נכנסת מאמאהה לחייה של צ'יו, ולוקחת את צ'יו להיות אחותה הקטנה.
מאמאהה מתערבת עם ה"אמא" של האוקייה שבו צ'יו מתגוררת, כי היא מסוגלת להפוך את צ'יו לגיישה המבוקשת ביותר ביפן, וכי תוכל לשלם את כל חובותיה לאוקייה עד גיל 20. ה"אמא" נענית לאתגר, וכעת על מאמאהה ללמד את צ'יו, שכעת נקראת סאיורי, את כל רזי המקצוע בחודשים ספורים.
במהלך התלמדותה, נאלצת סאיורי לעבור מכשולים רבים שאת רובם מערימה בפניה הצ'מומו.
במקביל, לוקחת את פמפקין, חברתה של סאיורי, לאחותה הקטנה וכעת מטרתה לקדם את פמפקין ולהפוך אותה לגיישה מצליחה.
הצ'מומו מצליחה להשיג את מבוקשה.
היא גורמת לכך שסאיורי נאלצת להפסיק לבקר בבתי תה ובמסיבות ופמפקין שהפכה למתלמדת המוצלחת של החודש, הולכת להפוך לבת אוקייה רשמית.
מאמהה נאלצת לחשוב על תוכנית שתגרום לסאיורי להפוך לגיישה מוצלחת בדיוק כפי שהבטיחה ל"אמא".
מהר מאוד היא נזכרת בקרב על המיזואגה שלה (בתוליה) בין דוקטור סרטן לגנרל אחר.
כעת היא מבינה שדרכה היחידה של סאיורי להפוך לגיישה מוצלחת, היא לקיים קרב על המיזואגה שלה בין שני גברים להוטים, דוקטור סרטן ונובו, ידידו של יושב הראש.
גם הפעם סאיורי ומאמאהה עוברות מכשולים שמציבים להם הגורל (או הצ'מומו).
לאחר תחבולות שהמריצו את שני הצדדים לשלם מחיר גבוה מהמקובל, מוכרת סאיורי את בתוליה לדוקטור סרטן, במחיר של 15000 ין, שהיה הגבוה ביותר מאז מחיר בתוליה של מאמאהה.
בעקבות אירועי המיזואגה מחליטה "אמא" לאמץ לביתה את סאיורי ולא את פמפקין, מה שגורם להצ'מומו להיות בעמדה נחותה מסאיורי באוקייה, מה שאומר שהיא אינה יכולה להתנכל בסאיורי בקלות כבעבר.
סאיורי חוגגת יום הולדת 18 והופכת לגיישה.
"אמא" מחליטה שהיא צריכה דאנה (הלוקח גיישה לפילגש ודואג לכלכלתה, חובותיה וכיוצא באלה).
נובו מעוניין להיות הדאנה של סאיורי, אבל זאת אינה מעוניינת בדאנה שהיא מרגישה כלפיו ידידות.
מאמאהה משכנעת את "אמא" לקחת את הגנרל לדאנה של סאיורי.
סאיורי אינה אוהבת אף אחד מהגברים המוצעים לה.
היא מתארת את אהבתה כלפי היושב ראש שכלל לא זוכר אותה.
ממלחמה שחשבו כולם שתימשך חודשים ספורים למלחמה שאורכת חודשים רבים.
בזכות הדאנה של סאיורי, האוקייה שלה מתמודדת עם החוסרים שנגרמים בעקבות המלחמה.
הם אינם מרגישים בחוסר, עד שהמשטרה הצבאית מחרימה את רכושם.
אך זו אינה הבשורה המרה היחידה שאיתה נאלצת סאיורי להתמודד.
הממשלה החליטה על סגירת בתי התה ואזורי הגיישות, וכעת נאלצת סאיורי למצוא לעצמה מקום מבטחים.
הדאנה שלה מואשם בסעיפים חמורים בבית המשפט, וכל רבב השפעה שהיה לו נעלם.
היא נאלצת לחפש גבר שיעזור לה לברוח מהגורל המר של עבודה במפעל.
במהלך העלילה מתארת צ'יו, הנקראת לימים סאיורי, את תחושותיה וחוויותה כגיישה באמצע המאה ה-20, עם כל מה שכרוך בכך ונותנת הצצה לקורא אל חייהן הסודיים של הגיישות.
לאחר פרסום המהדורה היפנית של הרומן, נתבע ארתור גולדן על הפרת חוזה ועל השמצת דמות על ידי מינקו איוואסאקי, גיישה בדימוס שראיין לצורך קבלת מידע בזמן כתיבת הרומן.
התובעת טענה שגולדן הסכים לשמור על אנונימיותה, אם תספר לו על חייה כגיישה, בשל קוד השתיקה המסורתי לגבי לקוחותיהם.
עם זאת, גולדן מנה את איוואסאקי כמקור בתודותיו לרומן, מה שגרם לה להתמודד עם תגובה חמורה, עד כדי איומי מוות.
להגנתו, השיב ארתור גולדן כי היו לו קלטות של שיחותיו עם איוואסאקי.
בסופו של דבר, בשנת 2003, הגיע המוציא לאור של גולדן לפשרה עם איווסאקי מחוץ לבית המשפט תמורת סכום כסף שלא פורסם.
מאוחר יותר, המשיכה איוואסאקי לכתוב אוטוביוגרפיה, המציגה תמונה שונה מאוד של חיי הגיישה מהמאה ה-20 מזו המוצגת ברומן של גולדן.
הספר פורסם בשם Geisha, A Life בארצות הברית ובשם Geisha of Gion בבריטניה.
זכרון מנחם - המרכז הישראלי לתמיכה בילדים חולי סרטן ובני משפחותיהם היא עמותה לטיפול בילדים ונוער חולי סרטן ובני משפחותיהם.
העמותה הוקמה ב-1990 על ידי חיים ומירי ארנטל, והיא נקראת כך על שם בנם מנחם שנאבק למעלה מ-14 שנה במחלת הסרטן.
באותה תקופה חוותה המשפחה מחסור בגוף שיעניק סיוע רגשי וטכני לילד חולה הסרטן ולמשפחתו.
הוריו ומכריו של הנער ביקשו לנצל את הניסיון הרב שצברו כדי להיטיב עם ילדים חולי סרטן ומשפחותיהם.
במרוצת השנים נרתמו לפעילות זו רופאים, בעלי מקצועות חופשיים, אישי ציבור, רבנים ומתנדבים ובכללם בנות שירות לאומי.
מספר המתנדבים עומד על כמה מאות אנשים.
לדברי מקימי העמותה, העמותה מאמינה ששלמותה הרגשית של משפחה חיונית לתהליך ההבראה של הילד, והיא משפיעה באופן ישיר על עוצמת דחף ההישרדות שלו.
ושמה לה למטרה לתת מענה למכלול הבעיות, מרגע גילוי המחלה הממארת ולתמוך בהורים ובבני המשפחה הנושאים בעול הקשיים הפיזיים והנפשיים לאורך כל הדרך.
השירות ניתן לכל תושבי מדינת ישראל ללא הבדל דת ומין.
אחת המטרות הראשיות של הפעילויות בהן עוסקת העמותה היא, לדברי מקימי העמותה, "להעצים את חוויית החיים של הילד", במסגרת זו מנהלת העמותה מרכז יום חינוכי חברתי שיקומי, מרכז אירוח למשפחות, תוכניות להשלמת לימודים, חוגים וסדנאות, מחנות נופש שנתיים (בחופשת החורף, האביב והקיץ), חופשות משפחתיות וימי כיף.
העמותה מסייעת למשפחה כמכלול, במסגרת זו היא מנהלת תוכנית לאחיו ואחיותיו של החולה, תוכנית משותפת לילדים ולהורים, קבוצות תמיכה וייעוץ פסיכו-סוציאלי משפחתי.
מישור נוסף של פעילות העמותה קשור בתמיכה רפואית ותומכת, הקשורה ישירות במחלה ובטיפולים כגון ארגון ומימון סוגי תרפיה שונים, טיפולים אלטרנטיביים, עזרה בבית החולה, מאגר תורמי מח עצם באמצעות דגימת רוק, מאגר תורמי דם וטרומבוציטים, התאמת פאה נוכרית ועוד.
הארגון מממן פאות טבעיות לחולות סרטן שאיבדו את שיערן, ומבקש מנשים לתרום שיער למטרה זו.
עם זאת, בשנת 2017 פורסם כי העמותה לא משתמשת בכל תרומות השיער כדי להכין פאות לחולות סרטן, אלא רוב השיער נמכר בשוק החופשי, והתמורה משמשת להוצאות העמותה.
העמותה זכתה לפרסים רבים, ביניהם:
פרס ישראל למפעל חיים למייסדי העמותה חיים ומירי ארנטל (2019)
אות ראש העיר ירושלים למתנדב (1995)
ב-2017 נבחרה מירי ארנטל להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ב-2019 הוחלט להעניק למייסדי העמותה, חיים ומירי ארנטל, את פרס ישראל למפעל חיים.
זכריא מוחמד עבד א-רחמן א-זביידי הוא מחבל פלסטיני, לשעבר מפקד גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח בג'נין.
אחרי שהיה מבוקש על ידי שירותי הביטחון הישראלים בשל חשדות למעורבות ברצח ישראלים בפעולות טרור, השתלב בהסכם המבוקשים שנערך בין הרשות הפלסטינית לשב"כ ב-2007 וחדל להיות מבוקש עד 2019. ב-2019 נעצר בטענה ש"הפר באופן בוטה ואלים את ההתחייבות האמורה והיה מעורב בביצוע מספר פיגועים".
התפרסם גם בעקבות קשריו החברתיים עם הישראלית טלי פחימה, שהתאסלמה, אך היא התנערה ממנו, והאשימה אותו בשיתוף פעולה עם השב"כ.
ב-6 בספטמבר 2021 נמלט מבית הסוהר גלבוע עם עוד חמישה אסירים, באמצעות מנהרה שחפרו.
חמישה ימים לאחר מכן נתפס יחד עם אחד הנמלטים באזור כפר תבור.
בינואר 2025 שוחרר זביידי במסגרת עסקת החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל.
זביידי גדל במחנה הפליטים ג'נין ב-1976, למשפחה שמוצאה מקיסריה, משם עברה ב-1948. סבו של זכריא מצד אימו, מוחמד עלי ג'הג'אה, שנולד בקיסריה, היה בין 66 אסירי כלא שאטה שברחו ממנו במרד האסירים, ממנו ברח חזרה למשפחתו במחנה הפליטים ג'נין.
הוא היה פעיל פת"ח בירדן לפני כיבוש הגדה, ולאחר ספטמבר השחור עזב לסוריה.
משם היגר לגרמניה בה נהרג בתאונת דרכים.
אביו של זכריא, מוחמד, היה מורה לאנגלית שישראל אסרה עליו לעסוק בהוראה עקב חברותו בפת"ח.
הוא מת מסרטן בגיל צעיר, לאחר שסירב למסור מידע לשב"כ בתמורה לטיפול במחלתו.
אמו סמירה, גידלה אותו ואת שבעת אחיו.
בעת האינתיפאדה השנייה, ב-4 במרץ 2002, נהרגה מירי מחבלים במהלך חילופי אש בעת שתצפתה מביתה.
ב-1987 ועד 1994, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פתחה ארנה מר ח'מיס תיאטרון ילדים בג'נין, "הבית של ארנה", במטרה לקדם הבנה בין פלסטינים וישראלים.
זכריא בן ה-12, אחיו הגדול דאוד וארבעה ילדים אחרים בגילאים דומים, היו הליבה של להקת השחקנים.
בחודש מאי 2019 הוגש נגדו כתב אישום, המתעד את מעלליו החל בשנים 2003–2004.
מגיל צעיר התעמת זביידי עם חיילי צה"ל.
לדבריו, בגיל 13 נורה ברגלו על ידי חייל בעת שזרק אבנים על כלי רכב אזרחיים, ומאז הוא צולע.
בגיל 14 נכלא למשך שישה חודשים, וזמן קצר לאחר שחרורו, נכלא שוב בשל השלכת בקבוק תבערה ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
בכלא גויס לפת"ח, ועם שחרורו בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הצטרף לכוחות השיטור של הרשות הפלסטינית.
לאחר מכן עבד במשך זמן קצר בבנייה בתל אביב וכנהג משאית בג'נין.
בשנת 2001 חזר זביידי לפעילות טרור.
ב-4 במרץ 2002 נהרגה אמו מירי כוחות צבא ישראלים, יחד עם עוד 4 פלסטינים.
ב-29 במרץ 2002 פתח צה"ל במבצע חומת מגן ובמהלכו נהרג בידי צה"ל טאהא זביידי, אחיו של זכריא.
זביידי לחם בקרב בג'נין, ולדבריו חש מרירות עמוקה על כך שאף לא אחד מחבריו הישראלים שהיו בקשר עם אמו, ונהנו מהכנסת האורחים שלה, לא ניסה ליצור עמו קשר.
בראיון בשנת 2006 הצהיר כי "אז ראינו את הפרצוף האמיתי של השמאל בישראל".
בנה של ארנה, ג'וליאנו מר, חזר לג'נין בשנת 2002 וחיפש אחר הילדים שהשתתפו בקבוצת התיאטרון.
ארבעה נערים מתו, דאוד אחיו של זביידי ישב בכלא לאחר שנשפט למאסר של 16 שנים על פעילות טרור, והאחרון הוא זביידי.
זביידי הצטרף לגדודי חללי אל-אקצא זמן קצר לאחר הקרב בג'נין.
מאז קיץ 2002 היה זביידי מעורב בתכנון פעולות טרור מתועדות רבות, בשטחי שומרון ובתחומי ישראל, שבמהלכן נהרגו ונפצעו אזרחים וחיילים ישראלים רבים.
חלק מפעילותו נעשה בשיתוף עם ארגונים אחרים דוגמת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לפי שירותי הביטחון הישראלים והודאתו שלו, זביידי אחראי לפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן ב-28 בנובמבר 2002. בפיגוע זה נרצחו שישה אנשים.
במהלך תקופת ה"הודנה" בקיץ 2003, בלטה התנגדותו של זביידי להפסקת האש.
הוא המשיך בפעילות מלחמתית, ובשורת ראיונות בתקשורת קרא להמשיך לבצע פיגועים בישראל.
לדבריו, הוא ביצע מדיניות זו בהתאם לפרשנות שלו להנחיות של ערפאת.
לדבריו: "אני מבין מה העיניים שלו אומרות...
אני היחידי שיודע מה אבו עמאר רוצה ממני: להילחם ולא לעצור...".
באותה שנה הושחתו פניו של זביידי מרסיס של פצצה שניסה לייצר.
בריאיון לעיתון גרמני בשנת 2005 טען זביידי כי לו ולארגונו יש קשרים ותיאום עם ארגון הטרור חזבאללה, המסייע לו בנשק, בכסף ובהדרכה.
כוחות הביטחון הישראליים ניסו מספר פעמים להרוג את זביידי, והוא השתמש בדירות מסתור ונע ממקום למקום.
בינואר 2005 הודיעה ישראל כי היא מעניקה לזביידי ולמחבלים אחרים "חנינה", במסגרת הבנות עם מנהיג הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
לאחר מכן שב זביידי והיה למבוקש.
בניסיון התנקשות נוסף ב-6 ביוני 2006 פשט כוח של מסתערבים על סוכת אבלים והתפתחו חילופי יריות, מהן נפצעו תשעה פלסטינים, ששלושה מהם מתו מאוחר יותר מפצעיהם ופלסטיני אחד נהרג.
במהלך 2007 השתלב בהסכם המבוקשים שנערך בין הרשות הפלסטינית לשב"כ וחדל להיות מבוקש.
ב-7 באפריל 2007 נפצע זביידי בכתפו במהלך פעילות שגרתית של צה"ל בג'נין.
ב-27 בפברואר 2019 עצר כוח של שב"כ והימ"מ את זביידי בג'נין בחשד לביצוע מספר פיגועי ירי באזור בית אל יחד עם טארק ברגות, עורך דין תושב מזרח ירושלים.
בהמשך הגישה הפרקליטות הצבאית כתבי אישום נגד השניים.
זביידי הורשע בשורת עבירות שכוללת: "אי תשלום קנס, גרימת מוות בכוונה, הנחת מטען חבלה, חברות בארגון לא מוכר, ירי לעבר אנשים, מגע עם ארגון עוין, ניסיון לרצח, עבירות כלפי המשפט, עבירות אמל"ח, קשר לביצוע פשע, קשר לגרימת מוות בכוונה, שירות לארגון בלתי חוקי".
ב-6 בספטמבר 2021 נמלט זביידי מכלא גלבוע, ביחד עם חמישה אסירים מארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-11 בספטמבר נלכד זביידי יחד עם אסיר נוסף, מוחמד קאסם עראדה, בכפר אום אל-גנם הסמוך להר תבור.
ב-22 במאי 2022 נגזרו על זביידי ויתר האסירים שנמלטו חמש שנות מאסר נוספות.
בשנת 2004 פרסם ה"וושינגטון פוסט" כתבה אוהדת על זביידי, לפיה זביידי תיאם סולחות בין משפחות, דאג לצרכיהם של עניים וחולים ולבעיות היומיומיות של התושבים מול הרשויות.
תושב אחד טען כי "מחנה הפליטים מאמץ אותו כבן, ומגן עליו מפני הישראלים".
זביידי השליט סדר באמצעות שילוב של הערצה, אלימות ואיומי אקדח.
כך, זביידי העניש אנס על ידי ירי ברגלו.
זביידי שימש כמודל לחיקוי והערצה בקרב ילדים רבים בג'נין.
והוא טען כי חשוב לו שילדים יוכלו לדבר איתו באופן חופשי.
בדצמבר 2005, בעקבות הפיגוע בקניון השרון, זביידי בירך את פלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי על "פעולת הגבורה" שביצעו אנשיה, באומרו כי "הג'יהאד הגן על זכותו הלגיטימית של עמנו להתנגד לכיבוש ולפשעי הטרור של הישראלים".
באפריל 2007 נאם זביידי בעצרת בג'נין לציון חמש שנים למבצע חומת מגן, והפנה מסר לכל מנהיגי ערב: "אל תכפו עלינו הסדרי פשרה.
העם הפלסטיני מכיר את דרכו, הוא יודע כיצד להגן על זכויותיו החוקיות".
זביידי מרבה להתראיין לתקשורת, ובכלל זה לתקשורת הבינלאומית והישראלית.
במהלך 2008 מתח ביקורת על ההנהגה של פת"ח והרשות הפלסטינית והאשים אותן בשחיתות.
כמו כן, טען כי השב"כ והרשות הפלסטינית הונו את המבוקשים ששולבו בהסכם.
במקביל, התנערה ממנו בפומבי טלי פחימה, והאשימה אותו בשיתוף פעולה עם השב"כ.
באפריל 2009 החל זביידי לעסוק בפעילות פוליטית, וחבר לג'וליאנו מר בניהול "תיאטרון החירות" במחנה הפליטים בג'נין.
במקביל, השתלב במשרד האסירים של הרשות הפלסטינית כפקיד.
במאי 2011 נרצח ג'וליאנו מר, והתיאטרון שנוהל על ידי זביידי הועבר אל מחוץ למחנה הפליטים.
בסוף 2011 פורסם כי זביידי שב להיות מבוקש על ידי ישראל.
במאי 2012 נעצר זביידי על ידי הרשות הפלסטינית, בחשד של ניסיון לרצח מושל ג'נין, קדורא מוסא.
כעבור חמישה חודשים שוחרר בערבות, עד שנעצר בידי כוחות שב"כ וימ"מ ב-2019.
בינואר 2025 שוחרר זביידי במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה של מלחמת חרבות ברזל.
זביידי נשוי ואב לבת ובן.
בנו, מוחמד זכריא, נהרג בתקיפה אווירית על רכב באזור טובאס ב-5 בספטמבר 2024 במסגרת מבצע מחנות קיץ.
אחיו של זביידי, דאוד זביידי, נהרג בחילופי אש עם כוחות צה"ל במאי 2022.
זכרונות אדריאנוס הוא רומן היסטורי צרפתי מאת מרגריט יורסנאר.
הספר מספר את סיפור חייו של אדריאנוס שהיה קיסר רומא בין השנים 117–138 ונחשב לשלישי מבין חמשת הקיסרים הטובים.
הספר כתוב כסדרת מכתבים אוטוביוגרפיים שאדריאנוס כותב לנכדו המאומץ ומי שלימים יהיה קיסר רומא מרקוס אורליוס.
מכתביו של אדריאנוס מתמקדים באירועים הפוליטיים והצבאיים המרכזיים בזמן שלטונו, הרהוריו הפילוסופיים, אהבתו לאומנות ושירה ותשוקתו העזה לאהובו אנטינואוס.
יורסנאר התחילה את כתיבת הספר בשנות העשרים ושנות השלושים של המאה העשרים אולם מכיוון שלא הייתה מרוצה מהתוצאה גנזה אותה וחזרה למלאכת הכתיבה רק בשנת 1948. בחיבור הספר יורסנאר עשתה שימוש נרחב בכתבי היסטוריונים של העת העתיקה על תקופתו של אדריאנוס כמו גם במחקרים מודרניים עליו.
הספר הושלם והתפרסם בשנת 1951 ומיד זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, תוך שהוא מתורגם לעשרות שפות, התרגום הראשון לעברית נעשה על ידי דניאל שר בשנת 1956, בשנת 1987 התפרסם התרגום של אירית עקרבי, עליו זכתה בפרס.
הרומן מסופר בגוף ראשון על ידי אדריאנוס וממוסגר כמכתב למרקוס אורליוס בפרק הראשון.
שאר הפרקים יוצרים נרטיב כרונולוגי רופף שלעיתים קרובות הוא משולב עם תובנות וזיכרונות שונים.
הסיפור מתחיל עם אדריאנוס, שגילו בסביבות השישים, מתאר את מחלתו חשוכת המרפא.
לכן הוא מבקש לספר אירועים חשובים בחייו לפני מותו.
הזיכרונות המוקדמים ביותר שלו הם שנות הילדות שלו באיטליקה.
הוא גם מדבר על התעניינותו המוקדמת באסטרולוגיה ועל התשוקה שלו לאמנויות, לתרבות ולפילוסופיה של יוון; נושאים שהוא חוזר עליהם לאורך הספר.
הוא מבקר באתונה כדי ללמוד, נוסע לרומא בפעם הראשונה, והוא עד להתנקשות בדומיטיאנוס.
בסופו של דבר הוא מצטרף לצבא ומשתתף במלחמת דאקיה.
אדריאנוס, שהוא בסביבות בן שלושים בתום המלחמה, מתאר את הצלחותיו בצבא ואת מערכת היחסים שלו עם טראיאנוס שבתחילה היה קר כלפיו.
הוא זוכה לאט לאט בחסדו של טראיאנוס ומבטיח את מעמדו לכס המלכות בעזרת פלוטינה, אשתו של הקיסר, וגם על ידי נישואים לסבינה, נכדת סבתו של טראיאנוס.
במהלך שירותו הצבאי, תוצאות המלחמות עם הסרמטים משפיעות עליו מאוד, בשל שפיכות הדמים המחרידה והזוועות שבוצעו.
הוא גם מתחיל להטיל ספק בערכה של מדיניות ההתרחבות הצבאית של טראיאנוס.
טראיאנוס, בגיל מבוגר, מתחיל במערכה צבאית לא מוצלחת.
לאחר תבוסה גדולה, טראיאנוס מיהר למנות את אדריאנוס כיורשו בצוואה זמן קצר לפני מותו.
לאחר מותו של טראיאנוס, הוא מוציא להורג בהיסוס את יריביו ועושה שלום עם פרתיה.
הוא נוסע לעיתים קרובות ברחבי מחוזות האימפריה הרומית תוך ביצוע רפורמות כלכליות וצבאיות רבות, ומקדם במילותיו: "הומניטאס, ליברטס, פליסיטאס".
במהלך ביקור בבריטניה הוא מתאר את בניית חומת אדריאנוס, המייצגת חלק מחזונו לבלום את ההתרחבות הצבאית של קודמו וקידום השלום.
אדריאנוס מתחיל להרהר על גילו המתקדם ועל שינוי המזג שלו, ונזכר באירוע אחד שבו הוא עיוור בטעות את מזכירתו מרוב זעם.
עוד מטרידה אותו פרוץ המרד בפרובינקיה יודיאה (מרד בר כוכבא), שמאלץ אותו לנסוע ולתפוס פיקוד על הכוחות.
במהלך מצור חשוב, הוא מתייאש מהתפרקות תוכניותיו לשלום, מצב הלב החולה שלו, ובהמשך מהחורבן המשתולל ביהודה.
במהלך שנותיו האחרונות ברומא ובווילה שלו בטיבור, הוא מהרהר ברצף שלו ומחשבותיו מופנות לזכרו של מרקוס אורליוס כילד בעל סגולה וטוב לב.
אדריאנוס, כעת בגיל מתקדם ובריאות לקויה מאוד, מתחיל לפחד מהמוות ושוקל להתאבד באמצעים שונים.
לבסוף הוא מקבל את גורלו בהתפטרות, תוך הרהור על מעמדו האלוהי החדש ברחבי האימפריה.
סמוך למוות, הוא מהרהר במה שצפוי העתיד עבור העולם, רומא, ועבור נשמתו.
זכרונות הדריאנוס (תרגם דניאל שר), ירושלים: הוצאת דורות, 1956, 275 עמודים
זכרונות אדריאנוס (תרגמה אירית עקרבי), תל אביב: הוצאת זמורה-ביתן, 1987, 269 עמודים
זכרונות ארץ ישראל הוא ספר בשני כרכים הכולל אוסף 120 פרקי זכרונות של אנשים שחיו בארץ ישראל ונלקטו מתוך ספרים שפורסמו בארץ.
מפעלו של אברהם יערי שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי.
הכרך מכיל תיאורי זכרונות החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-19. על ראשי הקהילות היהודיות בירושלים, טבריה, עכו, צפת ויפו ומייסדי המושבות פתח תקווה, ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב ואפילו באר טוביה.
כן מובאים הזכרונות של האישים: יהושע ילין, יוסף ריבלין, יואל משה סולומון, משה סמילנסקי, אברהם שפירא וזלמן דוד ליבונטין.
הראשון לתיאור הוא הפחה מחמד בן פרוך, מושל ירושלים בימי שלטון האימפריה העות'מאנית "בימיו נתגבש כל הרע והמגוּנה שבשלטון התוּרכי: עריצוּת השליטים הגבוֹהים, חַמדנוּת הפקידים, תוהו-ובוהו באדמיסטרציה, חוּלשת השלטון המרכזי, הפקרתו הגמורה של האזרח ולא כל שכן העוֹלה הבא ממדינה זרה".
עובר לתיאור מחדשי היישוב היהודי בגליל, טבריה, צפת ועכו.
מפעלו של יערי כולל במתכונת זו ספרים נוספים, בין השאר: "מסעות ארץ ישראל", "שלוחי ארץ ישראל" ו"אגרות ארץ ישראל".
הכרך מכיל זכרונות מהמאה ה-20 המתייחסים ליישוב העברי החדש, למושבות הראשונות ולערי היישוב הישן.
לקט זכרונות ראשוני היישוב כמו: אליהו זאב לוין אפשטיין, משה סמילנסקי, מאיר דיזנגוף, הלל יפה, מנחם אוסישקין, אהרון דוד גורדון, מנחם יצחק קליונר ועוד.
זכרון מאיר היא השכונה השנייה בבני ברק, הממוקמת כיום במרכז העיר.
מייסד השכונה הוא יעקב הלפרין.
בשנת 1930 עלה יעקב הלפרין לארץ ישראל, ורכש שלושים ושניים דונם בסמוך לבני ברק, דרומית-מזרחית לאזור המיושב שלה.
כעבור שנתיים, בשנת תרצ"ב (1932) הוא הרחיב את השטח, על ידי רכישת שלושים ושניים דונם נוספים.
הוא חילק את השטח למאה ועשרים חלקות.
בשנת תרצ"ג (1933) הוקם השלב הראשון של השכונה שכלל שלושים בתים.
כדי ליצור דרך גישה מהכביש הראשי (דרך פתח תקווה) לשכונה החדשה, מימן הלפרין שליש מעלותו של רחובה הראשי של העיר - רחוב רבי עקיבא.
בז' בחשוון תרצ"ד נפטר הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, שהלפרין נמנה עם תומכיה.
בעקבות פטירתו החליט הלפרין לקרוא לשכונה החדשה על שמו - 'זיכרון מאיר'.
השם 'זיכרון' ניתן על ידו מתוך רצון להנציח את זכר הרב שפירא שהיה חשוך ילדים.
כרב השכונה החדשה התמנה אחיו, הרב שמואל הלפרין (תרל"ו - ד' בכסלו תשי"ט), ששימש קודם לכן כרב באמסטרדם.
בשנת תש"א (1941) סופחה השכונה לתחום השיפוט של בני ברק.
המושבה הוקמה כמושבה דתית וכל המתיישבים נדרשו להתחייב שלא יחללו שבת.
הלפרין ומשפחתו מחו בפני מי שהעיז לחלל שבת בשכונה.
הלפרין פעל לייצר למושבה תדמית של לימוד תורה ובשנת 1938 התקיים במושבה סיום לימוד הש"ס במסגרת הדף היומי.
עם סיום השלב הראשון של בניית בתי השכונה הציב הלפרין שער בכניסה לשכונה, שהיה נסגר מדי ערב שבת עד מוצאי שבת כדי למנוע תנועת כלי רכב בשבת בשכונה.
המשטרה הבריטית התנגדה לסגירת רחובות השכונה בשבת ונציגי השלטונות תבעו את הלפרין למשפט.
בסופו של דבר הצליח הלפרין להותיר את השער על מקומו ולמנוע תנועת כלי רכב בשבת בתחומי השכונה.
במשך שנים הייתה שכונת זיכרון מאיר השכונה היחידה בבני ברק שבה נמנעה תנועת כלי רכב בשבת על ידי סגירת השערים בכניסה לשכונה לפני כניסת השבת.