tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, הוא לא אפשר לאנשיו לפגוע באנשים שאינם לוחמים מקומיים, ובכך זכה באהדתם של אנשי קונגו.
ב-30 בדצמבר 1892 כוחות המדינה ניצחו בקרב השני, קרב אשר ספו התקשה להתאושש ממנו.
כוחותיה של קונגו החופשית, תחת פיקודו של דהניס, פתחו בלחימה כנגד סוחרי העבדים ב-1892. רומליזה שהיה סוחר סוואהילי של שנהב ועבדים, היווה את אחת המטרות העיקריות עבור הבלגים.
לחימה זו החלה בעקבות התעצמות כוחה של מדינת קונגו החופשית, שעימה גדל והתרחב גם כושר ההרתעה הבלגי באזור זה.
קונגו החופשית הפכה לסובלנית פחות כלפי הכוחות הערביים, והפעילו כלפיהם כוח רב.
רומליזה, שהיה סוחר ערבי מבוסס ומוכר מאוד באותה התקופה, שלט על אזורים נרחבים וגדולים בשטחם של הבלגים, והיווה עליהם איום.
ב-1892, מספרם הכולל של לוחמים סוואהילים אשר התפרשו על האזור הנרחב היה כ-100 אלף, אך כל אחד מהם פעל באופן עצמאי.
על אף שהיו למודי קרב, הם היו דלים באמצעים והיו בבעלותם כלי נשק ישנים ובלויים.
הכוחות הבלגים מנו רק כ-600 חיילים, שהתחלקו בין המחנות באסוקו ולוסמבו , אבל הם היו חמושים בצורה יותר טובה, ואף הייתה להם ארטילריה באמתחתם.
בשנים שקדמו למלחמה (1886–1891), "אגודת המיסיונרים של אפריקה" שלחה מיסיונרים קתוליים בצפון ובדרום עד אגם טנגניקה.
לאופולד לואי ז'ובר , חייל צרפתי, נשלח על ידי אותה אגודה כדי להגן על המיסיונרים, שנטשו שלוש תחנות בשל התקפותיהם של טיפו טיפ ורומליזה.
בשנת 1891 השתלטו סוחרי העבדים על כל החוף המערבי של האגם, מלבד האזור שהגן עליו ז'ובר.
המשלחת נגד העבדות בראשותו של קפטן אלפונס ז'אק (במימון האגודה הבלגית נגד העבדות) באה לידי ביטוי בשחרור של ז'ובר ב-30 באוקטובר 1891. כאשר הגיעה המשלחת של ז'אק הגיע גם כוחו של ז'ובר אשר מנה כ-200 אנשים.
הכוחות היו במצב של מחסור בנשק וללא מחסניות מתאימות, גם מלאי התרופות הלך ונגמר.
ב-3 בינואר 1892 ייסדה המשלחת של קפטן אלפונס ז'אק את המבצר אלברטוויל (Albertville) על חופי אגם טנגנייקה, בניסיון לשים קץ לסחר העבדים באזור.
חיילי רומליזה הקיפו את אלברטוויל ב-5 באפריל וצרו על המאחז במשך 9 חודשים.
בסופו של דבר נאלצו כוחותיו של רומליזה לסגת בשל הגעתה של משלחת "לונג-דוויאר-דמול נגד העבדות" (Long-Duvivier-Demol Anti-Slavery), סיוע שנשלח מבריסל לעוזרו של קפטן אלפונס ז'אק.
ב-4 במרץ 1893, כוחות קונגו החופשית, תחת פיקוד דהניס, השתלטו על ניאנגואה , אשר הייתה עיר נהר דומיננטית.
הלחימה הייתה קשה והיו חללים רבים, לאחר כשישה שבועות גבר דהניס על הכוחות שהגנו על ניאנגואה.
בשל הקרבות העיר נהרסה כליל ואנשים רבים הפכו למחוסרי בית.
באותה השנה החלה להתפרץ מחלת השפעת בקרב המחנה של כוחות המדינה החופשית.
תוך שבוע רוב האנשים נדבקו וחלו.
ספו בן חמיד ניצל את ההזדמנות, והחל לשלוח חבילות של נגיף האבעבועות השחורות מכל המחוזות השכנים אל ניאנגואה.
כתוצאה מכך פרצה מגפה של אבעבועות שחורות, שבשילוב עם נגיף השפעת גרמה לאחוזי תמותה גבוהים בקרב אנשי לוטטה ושאר בני בריתה של קונגו החופשית.
ספו בן חמיד החליט לנצל עד תום את המכה שספגה קונגו החופשית, ושלח שליחים לניאנגואה יחד עם בנו ובתו של גונגו לוטטה, אותם החזיק כבני ערובה, בתמורה להפסקת אש בת עשרה ימים.
דהניס נעתר בלית ברירה לדרישתו של ספו, בעיקר כדי לקנות זמן לחייליו להתאושש מהמחלה.
ב-13 באפריל 1893, הגיעה תגבורת ממדינת קונגו החופשית.
ב-22 באפריל, דהניס החל להתקדם במעלה הנהר לעבר קסונגו בזמן ששלח את אנשיו להקיף את העיר במטרה לתפוס את סוחרי העבדים הערבים לא מוכנים, וכך היה.
במהלך הפשיטה על קסונגו, כוחות קונגו החופשית בזזו מחסני אספקה מלאים באבני שנהב, אוכל, תחמושת, אוצרות זהב וכלי בדולח.
בששת החודשים הבאים, עיקר פועלם של דהניס וכוחות קונגו החופשית היה הקמת נתיבי אספקה מבני בריתו השכנים, ורקימת קשרים חדשים עם שבטים מקומיים.
במאי 1893, קפטן צ'לטין (Chaltin) וריצ'רד מוהן , התבקשו לתגבר את כוחותיו של פרנסיס דהניס בגזרת קסונגו.
צ'לטין נע על נהר לומאמי לכיוון קהילה קטנה הנמצאת על גדות הנהר, הנקראת "באנה-קאמבה" יחד עם שתי ספינות קיטור.
לרוע מזלו, בשלב זה החלו אנשיו לחלות באבעבועות שחורות דבר אשר אילץ אותו לחזור חזרה לבאסוקו (Basoko) - מחנה שהוקם על ידי כוחות המדינה החופשית של קונגו.
ב-18 במאי, צ'לטין הגיע לסטנלי פולס שם ניהלו עימות בן חמישה ימים מול כוחותיו של ראשיד בן מוחמד, אחיינו של טיפו טיפ.
ברגע הגעת הכוחות לסטנלי פולס התוקפים הערבים נסו על נפשם ונטשו את העיר.
צ'לטין נשאר לאבטח את אזור "דונגו" (Dungu) בחלק הצפון מזרחי של מדינת קונגו החופשית, והוכתר כמפקד העליון על "אונט-אואלה" משנת 1893.
ב-25 ביוני באותה השנה, קפטן פייר פונטייר (Pierre Ponthier) עשה את כל הדרך מאירופה והגיע לסטנלי פולס.
פונטייר אסף באופן מיידי את כל הכוחות שעמדו לרשותו ויצא בעקבות אותם סוחרים ערבים שברחו מסטנלי פולס בשל הגעת כוחותיו של צ'לטין לאזור.
אחרי לחימה עיקשת ומלאת קורבנות, קפטן פונטייר נפל בקרב נגד רומליזה, אך לא לפני שטיהר את גדות הנהר ושמר על השכנות ההדוקה עם ניאנגואה.
במהלך השנים נקלע רומליזה לכמה עימותים עם אנשיו של דהניס ואף יזם כמה התקפות על עמדות של כוחות קונגו החופשית.
ב-1893 אף ייעץ טיפו טיפ לרומליזה לפרוש ממסחר, אך רומליזה סירב בשל מחויבותו לאנשיו באגם טנגנייקה.
התקיפות החוזרות של רומליזה הביאו את דהניס לפעול לגייס את מיטב כוחותיו, ולרכז את מאמציו על מנת להפיל את רומליזה, ולבסוף כך היה.
הקרב הגדול האחרון של מלחמת קונגו–ערב התרחש ב-20 באוקטובר 1893 על שפת נהר לואמה הממוקם ממערב לאגם טנגנייקה.
זו הייתה מתקפה רוויה בקורבנות לשני הצדדים, אשר הפילה באופן מוחלט את המתנגדים הערבים בראשותו של רומליזה.
בקרב זה נהרג ספו בן חמיד, פגיעה אשר היוותה אבדה קשה לכוחות ההתנגדות.
ב-24 בדצמבר באותה השנה, קיבל דהניס תגבורת חדשה מאירופה, והיה מוכן להתקפה נוספת, גם רומליזה קיבל סיוע ממתנגדים נוספים באזור.
דהניס התקדם ישירות לעבר מצודתו של רומליזה, ובאותה העת שלח חלק מחייליו באיגוף על מנת למנוע מרומליזה ולוחמיו לברוח.
דהניס הסתייע בצוות תותחנים שהפגיזו את מחסן התחמושת של רומליזה.
כתוצאה מהפגיעה, התרחש פיצוץ עז ומצודתו של רומליזה נשרפה כליל.
רוב דיירי המצודה נספו או נפצעו.
שלושה ימים הספיקו למתנגדים ששרדו את השריפה להיכנע, לאחר שכוחות מדינת קונגו החופשית הוסיפו וניתקו את אספקת המים של המצודה.
למעלה מ-2,000 מתנגדים נלקחו כאסירים, והקצין הבלגי הוברט לותייר ואנשיו הובילו אותם צפונה מאגם טנגייקה, תוך השמדת כל המצודות בצידי הדרך.
רומליזה עצמו הצליח להימלט ולתפוס מקלט במושבה גרמנית (אלברטוויל, מארונגו ) הממוקמת במזרח אפריקה.
המלחמה הסתיימה בינואר 1894 בהכרזת ניצחון מדינת קונגו החופשית.
לאחר המלחמה מדינת קונגו החופשית השתנתה מקצה לקצה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה גאוגרפית.
השוק סביב ניאנגואה חדל מלהתקיים, אך מנגד העיר קסונגו נשארה ללא פגע.
בהיעדרם של השווקים ושל הסוחרים הערבים, רוב הייצוא של קונגו שינה את נתיבו לעבר אזור סטנלי פולס והאוקיינוס האטלנטי.
קיומה של המדינה החופשית של קונגו בין 1885 ל-1908, בשליטת לאופולד השני, מלך הבלגים, היה שנוי מאוד במחלוקת, לאור דיווחים רבים על פשעים שונים שבוצעו על ידי הבלגים בתושבים המקומיים.
בזמנים אלו מעשי אונס וביזה של הקרקע המשיכו עם העלמת עין מצד מדינות העולם , אך מנגד, מעורבותם של השבטים (בטטלה ובאסוקו בהנהגת טיפו טיפ) בסחר העבדים לפני המלחמה לא נעלמה מעיניהם של השלטונות הבלגיים, והדוגמה לכך היא זניחתם של שבטים אלו בימי השלטון הקולוניאלי.
מלחמת קרגיל (בהינדי: करगिल युद्ध, באורדו: کرگل جنگ; לעיתים מכונה גם משבר קרגיל) הוא שמה של מלחמה בין הודו לפקיסטן, שהתרחשה בין מאי ליולי 1999, במחוז קרגיל שבחבל קשמיר.
המלחמה החלה כאשר חמושים קשמיריים הנתמכים על ידי פקיסטן חצו את קו השליטה (LOC), המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר, והשתלטו על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן.
לאחר שהודו ופקיסטן קיבלו עצמאות מבריטניה, בשנת 1947, החל סכסוך בין המדינות על חבל קשמיר, שהיה בעל רוב מוסלמי אך הנהגתו ביקשה להסתפח דווקא להודו.
באותה השנה התרחשה מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, בה השתלטה הודו על חלק מקשמיר.
מלחמת הודו–פקיסטן השנייה התרחשה בשנת 1965 ובה הובסה פקיסטן.
במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, בשנת 1971, שוב נאבקו הודו ופקיסטן על חבל קשמיר, ופקיסטן כשלה שוב להשיג שליטה על החבל.
לאחר מלחמה זו נחתם הסכם סימלה בין המדינות שהסדיר יחסים דיפלומטיים בין הודו ופקיסטן והוגדר "קו שליטה" (Line of Control - LOC) המהווה גבול דה-פקטו בין הודו לפקיסטן בחבל קשמיר.
גם הסדרה זו של היחסים לא הצליחה למנוע עימותים נוספים, והתנגשויות צבאיות בין הודו לפקיסטן התרחשו שוב בשנת 1987 (משבר ברסטאקס), ובשנת 1990 (משבר קשמיר).
בשנת 1974 ביצעה הודו ניסוי גרעיני למטרות שלום, בו פוצצה פצצה שמטרתה המוצהרת היא אזרחית - סילוק סלעים, אך בכך הפגינה יכולת שיכולה לשמש גם לתחום הצבאי.
בשנת 1985 הגיעה גם פקיסטן ליכולת גרעינית בעקבות גנבת מידע על ידי המדען עבד אלקדיר חאן.
שתי המדינות שמרו על מדיניות של עמימות גרעינית, עד לשנת 1998, אז עלתה לשלטון בהודו מפלגת העם ההודית, והודו ביצעה בחודש מאי של אותה השנה חמישה ניסויים גרעיניים.
בתגובה, גם פקיסטן ביצעה בתוך זמן קצר שישה ניסויים גרעיניים.
הפגנת היכולת הגרעינית הביאה להידברות בין המדינות בה חתמו הצדדים על הצהרת לאהור, שכללה הסכמה לדיון על אמצעים שונים למניעת תקריות מלחמתיות ביניהן.
כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת קרגיל באזור קרחון סיאצ'ן.
קרחון סיאצ'ן הוא אזור ברכס קארקוראם שגובהו יותר מ-5,000 מטר מעל פני הים, וקו השליטה עובר בו.
בשל התנאים האקלימיים הקשים בו (בחורף הטמפרטורות בו מגיעות ל-55–60 מעלות מתחת לאפס), הסכימו הודו ופקיסטן שאף אחת מהן לא תאייש את העמדות בו במהלך החורף - בין ה-15 בספטמבר ל-15 במאי בכל שנה.
בתחילת מאי 1999 ניצלה פקיסטן את העדר הכוחות ההודיים בקרחון כדי להשתלט עליו, ובכך החלה את מלחמת קרגיל.
כוחות מוג'האדין קשמירים תומכי פקיסטן שאומנו בחשאי, ביחד עם יחידות של צבא פקיסטן שלא לבשו מדים, השתלטו במהלך החורף של 1998–1999 על העמדות ההודיות בקרחון סיאצ'ן, סמוך לעיר קרגיל.
שם הקוד של המבצע היה "מבצע בדר" ומטרתו הייתה לנתק את העיר קרגיל מחבל לדאק, ובכך לחייב את הכוחות ההודים לסגת ולהגיע להידברות על גורל חבל קשמיר.
התוכנית תוכננה בסודיות גמורה על ידי צמרת הצבא הפקיסטני, עד כדי שנוואז שריף, נשיא פקיסטן, טען כי הוא שמע על הפלישה הפקיסטנית רק ממקבילו ההודי בשיחת טלפון.
עם זאת, רמטכ"ל פקיסטן, פרבז מושארף, טען כי שריף עודכן על הפעולה ונתן לה את אישורו.
הפלישה הפקיסטנית התגלתה על ידי הודו ב-3 במאי 1999, ואף שבתחילה היה נדמה כי מדובר בפלישה של ג'יהאדיסטים בודדים, תוך זמן קצר הובנה בהודו עומק החדירה והיקפה.
הודו הגיבה בהכרזה על "מבצע ויג'אי" (מבצע ניצחון), שמטרתו סילוק הפולשים הפקיסטנים.
תחילת הפעולה הצבאית לוותה בגיוס נרחב של 200,000 חיילים, אף שבשל תנאי השטח הקשים היא לא יכלה להפעיל כוחות כה רבים ורק בין 20,000 ל-30,000 חיילים הודיים השתתפו בקרבות.
במקביל פעל חיל האוויר ההודי להפצצת העמדות הפקיסטניות באזור החדירה, וחיל הים ההודי הטיל סגר על נמלי פקיסטן.
בפני ההודים עמדו שתי אפשרויות, הם יכלו לנסות ולהשתלט על העמדות שכבשו הפקיסטנים, או לחצות את קו השליטה ולנתק את הכוחות הפולשים מנתיבי האספקה שלהם.
ההודים בחרו בניסיון כיבוש העמדות ללא חציית קו השליטה, אף שזו האפשרות הקשה יותר מבחינה צבאית שכן היא כרוכה במלחמה במעלה ההר, וכל המלחמה, עד סיומה התנהלה בחלק ההודי של קשמיר.
הבחירה בשיטת פעולה זו הייתה בשל החשש מהסלמה, שעלולה להביא לתגובה גרעינית פקיסטנית.
עם זאת, האפשרות לחצות את קו השליטה ולהפוך את המלחמה למלחמה כוללת נשארה על השולחן עד סוף המלחמה, והיו כמה איומים מן הצד ההודי לשימוש באפשרות זו.
הכוחות הפקיסטניים היו חמושים בנשק קל וגם במרגמות ובארטילריה.
הייתה להם עמדה עדיפה שכן הם השתלטו על האזורים הגבוהים, ובמיוחד על העמדות השולטות על הכביש הלאומי D1, שהוא הכביש היחיד המוביל לקרחון סיאצ'ן.
הפקיסטנים שלטו בתצפית ובאש על הכביש, ואכן הקרבות הראשונים התנהלו בעמדות שולטות סביב D1. גזרת בטאליק, ששלטה על הכביש, הייתה הקריטית ביותר בשלב זה של הלחימה וכמחצית מהנפגעים ההודיים נפגעו בקרבות עליה.
החלק המזרחי של גזרת בטאליק נכבש על ידי הודו בקרבות קשים עד תחילת יולי, כאשר הקרבות החשובים היו במעבר ההרים לה, בטורטוק ובנקודה 5287. הקרבות בחלק המערבי של באטליק התרכזו בתחילת הלחימה בעיקר סביב רכס ג'ובר, שנכבש לאחר 40 ימי לחימה ב-8 ביולי.
בגזרה המרכזית של אזור בטאליק התרחשו כמה קרבות, אך עד סוף המלחמה לא הצליח הצבא ההודי להשיג שליטה מלאה בשטח זה.
לאחר שהצבא ההודי השיג שליטה חלקית על כביש D1, הוא פנה לכיבוש העמדות הקרובות יותר לגבול הפקיסטני.
הקרב על טולולינג היווה נקודה מכרעת במלחמה, שכן במסגרתו השתלט הצבא ההודי על נקודה אסטרטגית ראשונה במעלה.
טולולינג נכבשה לאחר שלושה ניסיונות ב-1 ביולי.
קרב משמעותי נוסף היה הקרב על טייגר היל, שהוכרע לטובת הודו ב-3 ביולי, לאחר כמה ניסיונות כיבוש.
בשבוע האחרון של יולי התקדמו הכוחות ההודיים בכל הגזרות, ובמקביל, בשל לחץ אמריקאי, נסוגו הכוחות הפקיסטניים.
ב-26 ביולי המלחמה נפסקה, ותאריך זה מצוין בהודו כ"יום הניצחון של קרגיל".
הלחימה התנהלה בתנאי שטח קשים במיוחד, שהקשו על המעבר, במיוחד לאור יום, ובטמפרטורות שהגיעו ל-15 מעלות מתחת לאפס.
לפיכך, עיקר ההתקדמות ההודית נעשתה בלילה והיא נתקלה בקשיים רבים, גם בלי לפגוש באויב.
חיל האוויר ההודי ניסה לסייע לכוחות היבשה, אך בשל תנאי השטח המורכבים יעילותו הייתה מוגבלת, והוא איבד שני מטוסים ומסוק במהלך המלחמה.
עד סוף המלחמה לא הצליח הצבא ההודי לכבוש את כל העמדות עליהן השתלטו הכוחות הפקיסטנים - כאשר נסוגו הפקיסטנים רק כ-75–80% מהשטח היה בשליטה הודית.
התערבות בין לאומית ומהלכים דיפלומטיים
בשלבים הראשונים של המלחמה התקיימו מגעים ישירים בין הודו לפקיסטן שכללו שיחות טלפון בין מנהיגים פקיסטניים להודיים בדרגים הבכירים ביותר.
ב-12 ביוני ביקר שר החוץ של פקיסטן בדלהי במטרה להביא לפתרון המשבר, אך ביקורו לא נשא פרי.
דרך תקשורת נוספת בין המדינות הייתה באמצעות שר החוץ לשעבר של פקיסטן, ניאז מאליכ, שדילג בין בירות שתי המדינות וניסה להשיג פתרון לסכסוך.
בפקיסטן תיווכו של מאליכ הוסתר מן הצבא, וב-29 ביוני התנערה פקיסטן משליחותו.
לאחר כישלון המגעים הישירים בין המדינות גדלה המעורבות הבינלאומית במשבר, ובמיוחד מעורבותה של ארצות הברית.
פעילותה של פקיסטן ספגה גינויים בין לאומיים מקיר לקיר.
אף שפקיסטן טענה שהחדירה על מעבר לקו השליטה לא נעשתה על ידי כוחותיה, אלא על ידי כוחות של לוחמי חופש מקומיים, טענתה לא התקבלה בזירה הבינלאומית והוצבה לה דרישה לסגת אל קו השליטה.
נטען כי ללא תמיכה מדינתית, כוחות מקומיים לא יכולים לפעול ביעילות בזירה ההררית הקשה, ולכן המעורבות הפקיסטנית במשבר ברורה.
גם דרישתה של פקיסטן לכרוך את פתרון המשבר בדיון רחב יותר על גורל חבל קשמיר כולו לא זכתה לאוזן קשבת במסדרונות הבינלאומיים.
בפגישת מנהיגי ארגון המדינות המתועשות (G8) שהתקיימה בקלן במחצית השנייה של יוני גינו המעצמות את התוקפנות הפקיסטנית ודרשו נסיגה מידית של כל הכוחות הפקיסטניים אל מעבר לקו השליטה.
גם סין, בעלת בריתה של פקיסטן, בחרה לא לתמוך בה ודרשה נסיגה לקו השליטה ללא תנאים, ורק לאחר מכן, ולא בכפוף לכך, דיון על גורל חבל קשמיר.
מעורבותה של ארצות הברית בסכסוך הייתה חשובה ביותר.
ב-15 ביוני שוחח נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, עם ראש ממשלת הודו ואג'פאי ועם נשיא פקיסטן שריף.
הוא דרש מפקיסטן נסיגה מידית אל קו השליטה, ומהודו ביקש למתן את תגובתה.
היועץ לביטחון לאומי של הודו הגיע אל פגישת ה-G8 והודיע לארצות הברית כי סבלנותה של הודו עומדת לפקוע, והיא שוקלת לחצות את קו השליטה ולהרחיב את היקף המלחמה.
ב-22 ביוני שלח קלינטון את הגנרל אנתוני זיני, כשליח מיוחד להודו ולפקיסטן במטרה לתווך במשבר.
זיני דרש משריף נסיגה מלאה אל קו השליטה, אך לא הצליח לגרום לפתרון הסכסוך, שכן שריף עדיין חשב שהוא יוכל לגייס תמיכה מסין.
נקודת המפנה בזירה הדיפלומטית הייתה לאחר נסיעתו של שריף לסין ב-28 ביוני.
שריף סבר כי סין תסייע לו להשיג אפשרות יציאה בכבוד מן המשבר - לכל הפחות הבטחה לפתיחת דיונים על גורל חבל קשמיר בתמורה לנסיגה פקיסטנית.
העמדה הסינית שדרשה נסיגה פקיסטנית בלי התחייבות לדבר הביאה את שריף לקצר את ביקורו בסין.
במקביל לכך הצבא ההודי החל להשיג הצלחות משמעותיות בלחימה, והלחץ על פקיסטן גבר.
ב-2 ביולי התקשר שריף לקלינטון וביקש לקבלו לפגישה דחופה.
קלינטון סירב להיפגש אתו, אלא אם כן שריף יתחייב מראש לנסיגה מלאה ובלתי מותנית של כוחותיו אל קו השליטה.
שריף לא היה מוכן להתחייב לכך, ולכן נסע לארצות הברית כאזרח פרטי ביחד עם משפחתו.
ביום העצמאות האמריקאי, ה-4 ביולי, נפגש שריף עם קליטון בפגישה לא רשמית.
בפגישה, קלינטון נקט בעמדה קשוחה.
הוא האשים את שריף שהוא חימש את הטילים הגרעיניים שברשותו, ושהוא לא שולט בצבא שלו.
הוא האשים את שריף בסחיטה גרעינית ודרש נסיגה ללא תנאי.
לאור העמדה הקשוחה של ארצות הברית לא נותרה לשריף בררה, וב-12 ביולי הוא נשא נאום ובו קרא ל"לוחמי החופש הקשמיריים" (פקיסטן עדיין לא הודתה כי מדובר בחיילים של צבאה), לסגת אל קו השליטה.
עד ל-26 ביולי הושלמה הנסיגה והצבא ההודי השתלט מחדש על עמדותיו.
המלחמה הסתיימה ללא שינויים טריטוריאליים בחבל קשמיר, וגם ללא הבטחה לדיון על גורל חבל קשמיר כולו.
הניצחון ההודי היה שלם, שכן פקיסטן נסוגה לקו השליטה בלא שהיה צורך להסתכן במלחמה רחבת היקף.
עם זאת, הצבא ההודי לא הצליח להשיג את היעד בעצמו, ועד סוף המלחמה הוא לא כבש את כל העמדות עליהן השתלטה פקיסטן.
אף שהודו רואה במלחמת קרגיל ניצחון, במהלך המלחמה הצבא ההודי התקשה לפעול, והתגלו מגבלות שונות ביכולתו.
הצבא ההודי לא הותאם למלחמה הררית משמעותית, וחילות היבשה והאוויר שלו ספגו אבדות במהלך המלחמה ולא הצליחו לסלק את הכוחות הפקיסטניים במהירות וביעילות, על אף היתרון המספרי שלהם.
דבר זה הביא לרפורמות בצבא ההודי לאחר המלחמה, במטרה להכין אותו למלחמה הבאה.
בנוסף, הודו הבינה כי יכולתה הגרעינית לא מבטיחה לה חסינות מפני מלחמה קונבנציונלית, והיא צריכה להתכונן גם להילחם מלחמות מוגבלות מתחת לסף הגרעיני.
בפקיסטן מלחמת קרגיל נתפסה ככישלון.
הצבא והממשלה האשימו זה את זה באחריות על הכישלון.
הנשיא, שריף, טען כי הצבא התנהג בחוסר אחריות וסיבך, ללא ידיעתו, את פקיסטן במלחמה שהיא לא הייתה יכולה לנצח בה.
לעומת זאת, משארף, הרמטכ"ל, האשים את ההנהגה המדינית בחוסר יכולת לנצל את ההצלחות הצבאיות להישגים דיפלומטיים.
בסופו של דבר כמה חודשים אחרי המלחמה, ב-12 באוקטובר 1999, הדיח מושארף את שריף בהפיכה צבאית והתמנה בעצמו לנשיא פקיסטן.
מלחמת קרגיל הייתה המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן לאחר ששתי המדינות הוכיחו את היכולת הגרעינית שלהן בניסויים גרעיניים.
בשל כך, לכל אורך המלחמה היה חשש כי הסלמה משמעותית של הלחימה תביא בסופו של דבר למלחמה גרעינית.
לאף אחת משתי המדינות לא היה די פצצות גרעיניות כדי להשמיד את יריבתה, דבר שהגדיל את הסיכון למלחמה - ההרתעה הייתה פחות משמעותית.
ב-31 במאי הצהיר שר החוץ הפקיסטני, שמשאד אמאד, כי במקרה של הסלמת הסכסוך פקיסטן עלולה להשתמש בכל נשק בארסנל שלה, אמירה שהתפרשה כנכונות להשתמש בנשק גרעיני.
בהמשך הושמעו איומים נוספים, משני הצדדים, כי הנשק הגרעיני עלול למלא תפקיד במלחמה אם היא תסלים.
בסך הכל, שני הצדדים איימו זה על זה 13 פעמים בשימוש בנשק גרעיני בתוך זמן של פחות מחודשיים.
פקיסטן סברה כי היכולות הגרעיניות שלה מבטיחות לה שהיא תוכל לקבוע עובדות בשטח ולא להסתבך במלחמה קונבנציונלית משמעותית.
ההערכה כי פקיסטן יכולה לפעול מתחת לסף הגרעיני בלא לספוג תגובה התבדו כאשר קלינטון הציב עמדה קשיחה אל מול פקיסטן והיה מוכן להסתכן במלחמה גרעינית.
הסכנה למלחמה גרעינית הייתה מוחשית במיוחד בתחילת יולי, כאשר צבא פקיסטן קרב טילים עם ראשי נפץ גרעיניים אל קרבת הגבול.
מהלך זה נעשה ללא התייעצות עם שריף, וכאשר קלינטון עימת אותו עם פעילות זו בפגישתם ב-4 ביולי, שריף היה מופתע.
קלינטון הטיח בתגובה האשמות בשריף על כך שהוא לא שולט בצבאו ושפקיסטן מתנהלת בצורה לא אחראית.
הוא אף אמר שפקיסטן מנסה לסחוט את ארצות הברית על ידי שימוש בנשק גרעיני, ושארצות הברית לא תקבל זאת.
מלחמת קרגיל, שהתנהלה תוך איום גרעיני הדדי משמעותי מראה כי נוכחותו של נשק גרעיני לא מונעת בהכרח מלחמה קונבנציונלית בין מדינות, ושמדינה החמושה בנשק גרעיני לא בהכרח תנקוט מדיניות אחראית ושקולה.
קיומו של הנשק הגרעיני הביא את פקיסטן דווקא לבחור לנסות ולשנות את הסטטוס קוו, מתוך הנחה כי יכולתה הגרעינית תאפשר לה להכריח את הקהילה הבינלאומית להכיר בעובדות שקבעה בשטח.
רק המדיניות האמריקאית של "הליכה על הסף", ביחד עם הכתף הקרה הסינית, כפתה על פקיסטן נסיגה בסופו של דבר, בלא שנעשה שימוש בנשק גרעיני.
מלחמת רובין היא קשת סיפור ואירוע קרוסאובר, שפורסם בחוברות הקומיקס רובין ביקום DC על ידי חברת ההוצאה לאור DC קומיקס, והיא נמשכה לאורך שש חוברות בין דצמבר 2015 לינואר 2016.
הסיפור עוקב אחר התמודדות הרובינים בגות'אם סיטי עם תנועה חדשה בשם אנחנו רובין - ילדים המנסים להידמות אליהם, ובמקביל מסדר הינשופים חוזר אף הוא.
לאחר שטרוויס, חבר צעיר בתנועת "אנחנו רובין", עוצר שוד במחיר חיי שוטר, עיריית גות'אם סיטי הופכת על הזדהות חזותית או מילולית עם התנועה לעבירה פלילית כתגובה.
את החוק מובילה חברת מועצה בשם נוקטואה, כדי לזכות במקום בבית המשפט של הינשופים.
דיוק תומאס, מנהיג אחד מתאי התנועה, מכנס פסגה של החברים על מנת למצוא דרך התמודדות עם ההגבלות החדשות, אך זו מופרעת על ידי הרובין הנוכחי דמיאן ויין שמתנגד אליהם באלימות.
ג'ייסון טוד וטים דרייק מחכים לבואו של הרובין המקורי דיק גרייסון בטרם הם ייבחרו צד, בעוד באטמן נאלץ לתמוך בחוק בלית ברירה.
בינתיים, טרוויס מתכנן להסגיר עצמו לידי המשטרה על מנת לסיים את הסיפור ולמנוע הסלמה, אך בית המשפט של הינשופים מתנקש בו.
ההתנקשות בחייו של טרוויס מובילה את דמיאן, ג'ייסון, טים ודיק לשתף פעולה עם התנועה, והם מאמנים את חבריה לביצוע כמה משימות.
עם זאת, מתברר כי תוכניתו של דיק היא להוביל את חברי התנועה למשימות שיובילו ללכידתם, על מנת שהם יישארו בטוחים במאסר בזמן שהעניינים ממשיכים להתפתח.
חברי התנועה נלקחים למתקן כליאה בשם "הכלוב", בו הם נכלאים בתאים קטנים וחסומים מאוויר שמזכירים כלובי ציפורים.
דיק ובאטמן מאמינים כי מאחורי ההסלמה עומדת נוקטואה שמחפשת להרוויח ממנה משהו, בזמן שכוחות בית המשפט של הינשופים פורצים למתקן הכליאה ותוקפים את חברי התנועה.
ג'ייסון וטים נלחמים בהם, והם משחררים את כל חברי התנועה מתאיהם ונאבקים יחד בינשופים ובחייליהם.
הקרב מוביל אותם לאקדמיית גות'אם, שם במקרה שבית המשפט יאבד שליטה הינשופים המתים יהרסו את העיר.
מלחמת קסטיליה (ידועה גם בשם המשלחת הספרדית לבורנאו) הייתה סכסוך בין האימפריה הספרדית לבין סולטנויות ברוניי, סולו ומינדנאו.
אחרי כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, נותקו מדינות אירופה מהסחורות של מזרח אסיה, באמצעות רצף של מדינות עוינות, ביניהן האימפריה העות'מאנית, הפרסית, הערבים, ההודים והמלאים.
עובדה זו דחקה בהן להשיג דריסת רגל במזרח אסיה ולבסס אספקה קבועה של סחורות.
לצד זאת, ספרד שאפה לבצע פרוזליטיזם במזרח אסיה ולהפיץ את הנצרות בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
האימפריה הספרדית החלה לבסס את שליטתה בפיליפינים.
ניסיונותיה להפיץ את הנצרות גרמו לעימותים חוזרים עם סולטן ברוניי, שהייתה אז כוח ימי משמעותי.
ב-1565, ספרד שלחה מספר משלחות ממקסיקו.
בהובלתו של מיגל לופס דה לגאספי, הן התבססו בסבו, שהפכה לעיר הבירה ולנקודת המסחר המרכזית של הספרדים באזור.
עד מהרה הפכו הבסיסים הספרדים למטרד בעיני ברוניי שעסקה בהתרחבות בפיליפינים.
בין 1485 ל-1521, סולטן ברוניי הקים מדינת בובות במטרה להיאבק בממלכת טונדו באי לוזון.
הנוכחות המוסלמית במקום התגברה עם הגעתם של סוחרים ומיסיונרים מאינדונזיה ומלזיה.
למרות ההתרחבות המוסלמית, הספרדים המשיכו לצבור השפעה וכוח.
ב-1571, הצליח מיגל לופז להוציא משלחת שכבשה והפיצה את הנצרות במנילה, שהפכה לבירה החדשה של הספרדים באזור.
בהמשך, הוויסאיאנים בסבו (אשר נלחמו באופן מסורתי נגד בעלי הברית של ברוניי סולו ומנילה) חברו לספרדים נגד ברוניי.
ב-1576, מושל הפיליפינים, פרנסיסקו דה סנדה, שלח מסר שברצונו להיפגש עם סולטן ברוניי כדי לבסס יחסים טובים.
עם זאת, הוא דרש להמשיך להפיץ את הנצרות ולהפסיק את המיסיונריות של ברוניי שהפיצה את האסלאם.
דה סנדה התייחס לברוניי כאיום על הנצרות באזור, ואמר כי "המורו מברוניי מפיצים את התורה של מוחמד, וממירים את כל המורו באי." סולטן ברוניי סירב לבקשה הספרדית להפיץ את הנצרות בפיליפינים, אותה הוא ראה כ"דאר אל אסלאם.
פרנסיסקו דה סנדה הכריז מלחמה רשמית על ברוניי ב-1578 והתחיל בהכנות למשלחת לבורנאו.
דה סנדה הרכיב משלחת של 200 ספרדים, 200 מקסיקנים, 1,500 מקומיים ו-300 איש מבורנאו.
בהמשך נמצא שהכוח הספרדי היה מגוון יותר, וכלל מולאטים, מסטיסים ו"אינדיאנים" מפרו ומקסיקו, עליהם פיקדו קצינים ספרדים שפיקדו בעבר על פיליפינים ברחבי דרום–מזרח אסיה.
המשלחת החלה במסעה במרץ, ופעלה בבורנאו, סולו ומינדנאו.
בנוסף ללוחמים המלאים, הסולטנויות נתמכו על ידי האימפריה העות'מאנית, ששלחה כוחות במספר הזדמנויות לסולטנות אצ'ה, שהיו מגוונים אתנית.
הכוחות האלו התפרסו במספר סולטנויות ולימדו את המקומיים טקטיקות לחימה חדשות.
בנוסף, הגירה מוסלמית מהאימפריה העות'מאנית, מצרים וחצי האי ערב הביאה עמה מספר גדול של לוחמים.
ספרד הצליחה לכבוש במהירות את עיר הבירה של ברוניי, קוטה בהארו, כבר ב-16 באפריל 1578. לאחר שכבשו את הבירה, הציבו הספרדים את סרי ללה כסולטן ואת סרי רטנה לבנדהארה (ראש ממשלה או ראש האצולה).
אחרי נפילת עיר הבירה, הסולטן סייפול ריג'אל ברח לג'רודונג, שם תכנן להתארגן לקראת התקפה חוזרת על הספרדים לשחרור עיר הבירה.
בשעה שהמקומיים נערכו להתקפה, הספרדים סבלו מהתפרצות כולרה ודיזנטריה, ולאחר זמן קצר כוח של אלף לוחמים הצליחו לגרש את מי שנותרו.
הספרדים, לפני נסיגתם, שרפו את המסגד של העיר.
ב-26 ביוני שבו הספרדים למנילה.
למרות שהספרדים לא הצליחו להכניע את ברוניי, הם מנעו ממנה לצבור כוח נוסף בלוזון.
זמן מה אחר כך השתפרו היחסים בין המדינות והמסחר ביניהן חזר לקדמותו.
ב-1599 שלח מושל הפיליפינים, פרנסיסקו דה טלו דה גוזמן, מכתב בו ביקש לנרמל את היחסים.
עם שיקום היחסים, ספרד התמקדה במלחמותיה נגד המורו, שעוד נמשכו עד 1898.
לאחר המלחמה הפסיקה ברוניי להיות אימפריה ימית.
עם הזמן היא ויתרה על שאיפותיה להתרחב ועברה לתפקד כעיר מדינה, וכיום היא הישות האסלאמית הוותיקה ביותר שקיימת.
מלחמת רוסיה–יפן התנהלה בין 8 בפברואר 1904 ל-5 בספטמבר 1905. המלחמה פרצה בעקבות סכסוך בין רוסיה ליפן על השליטה בצפון-מזרח האימפריה הסינית המתפוררת, ובעיקר על חבל מנצ'וריה וחצי האי קוריאה.
הקרב הראשון במלחמה היה התקפה של הצי הקיסרי היפני על בסיס הצי הרוסי הקיסרי בפורט ארתור ב-8 בפברואר 1904. המלחמה הסתיימה בניצחון היפנים לאחר תבוסת הצי הרוסי בקרב צושימה (27–28 במאי 1905) וכניעת המבצר הרוסי פורט ארתור.
מפלתה של רוסיה הייתה אחד הגורמים לפרוץ מהפכת 1905.
תבוסתה של רוסיה במלחמה הכתה בהלם את העולם כולו.
העובדה שמדינה לא-מערבית הצליחה להביס בשדה הקרב מעצמה גדולה כרוסיה הפיחה רוח חיים בתנועות אנטי-קולוניאליות בעולם כולו.
אף על פי שנציגים ממדינות רבות נשלחו לחזות בקרבות מלחמת רוסיה-יפן, השכילו מעטים בלבד להבין את משמעות השינויים שחלו בשדה הקרב, ולקחי המלחמה לא הופקו עשר שנים לאחר מכן בשדות הקטל של מלחמת העולם הראשונה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים בחשו כמה וכמה מדינות בקלחת המדינית של מזרח אסיה.
יפן ניסתה להפוך למעצמה מודרנית, ובשל מקומה הגאוגרפי התמקדה בקוריאה ובסין הצפונית.
בעקבות זאת נקלעה להתנגשות עם רוסיה.
בגלל ניסיונותיה של יפן לכבוש את קוריאה פרצה מלחמת סין–יפן הראשונה, ובהסכם שימונוסקי (17 באפריל 1895) נמסרה קוריאה ליפן יחד עם טאיוואן ולושונקו (פורט ארתור).
מעצמות המערב (רוסיה, גרמניה וצרפת) לחצו על יפן לוותר על פורט ארתור, וב-1898 חכרו הרוסים את המקום ל-25 שנה מן הסינים.
בינתיים כבשה רוסיה את רוב שטחה של מנצ'וריה והתחרתה ביפן על השליטה בקוריאה.
יפן נחלה אפוא אכזבה מהישגיה המדיניים ופנתה אל הדרך הצבאית.
הצבא היפני הקיסרי רוענן בשיטות לחימה וציוד מודרניים, ולפיכך, אף שלא היה גדול כמו צבא רוסיה, היה חזק דיו להתמודד איתו במזרח אסיה.
ב-4 בפברואר 1904 ניתקה יפן את יחסיה הדיפלומטיים עם רוסיה, וארבעה ימים לאחר מכן פרצה המלחמה.
הקרבות העיקריים התנהלו במנצ'וריה, בשטח הרפובליקה העממית של סין, במחוז ליאונינג.
אקלימו של ליאונינג קיצוני, קר בחורף וחם בקיץ.
תושביו היו בני מנצ'ו ומעט בני האן שהיגרו מאזורים שמדרום לחומה הסינית.
בדרומו של מחוז ליאונינג משתרבב חצי האי ליאודונג לתוך הים הצהוב, ובקצהו שכנה פורט ארתור, מעגן טבעי מוגן בגבעות שמימיו אינם קופאים בחורף.
הרוסים חכרו את פורט ארתור מן הסינים והפכו אותו לבסיס חזק ולנמל הגדול ביותר של רוסיה במזרח האימפריה שלה.
הקרבות הימיים התנהלו בעיקר בים הצהוב שבאוקיינוס השקט.
פורט ארתור, נמל הבית של צי האוקיינוס השקט של הרוסים, שכנה על חוף הים הצהוב.
הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף וחם ולח בקיץ.
מנובמבר עד מרס יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
בנמל פורט ארתור עגנו עשרות ספינות קרב של הצי הרוסי.
נמל חשוב אחר, ולדיווסטוק, שכן לחופו של ים יפן.
נמל וולדיווסטוק היה בסיסה של שייטת חזקה שכללה כמה סיירות משוריינות, ועם נפילתה של פורט ארתור נותרה תקוותו האחרונה של הצי הרוסי לנמל מים עמוקים.
הצבא הרוסי היה הגדול בעולם.
בצבא הסדיר שירתו כ-41,000 קצינים ולמעלה ממיליון חיילים, והם אורגנו ב-29 קורפוסים של 16 גדודים ו-6 סוללות של 8 תותחים כל אחת.
לצבא הרוסי הייתה גם עתודת כוח אדם עצומה, גדולה פי כמה משל יפן.
עם זאת נאלצו הרוסים להשאיר חלק ניכר מצבאם פרוש לאורך גבולותיהם הארוכים במערב ובדרום.
עוד בעיה הייתה ציוד מיושן ומפקדים לא ראויים.
חיל הרגלים היה חמוש ברובים מסוג מוסין נגאן בעל מחסנית של חמישה כדורים ובכידון מיושן, שהושאר במצבת הציוד רק בגלל דבקות במסורת.
120 כדורים, מעיל שינל ותרמיל גב השלימו את ציודו של החייל הרגלי הרוסי.
לכאורה צורפו ליחידות חיל הרגלים גם פלוגות מקלענים, חמושות במקלעי מקסים, אבל בפועל יצאו יחידות רבות לקרב בלי סיוען של פלוגות המקלענים.
גם חיל הפרשים הרוסי היה חזק מאוד וכלל כ-80,000 איש, רובם קוזאקים, שאורגנו ב-22 יחידות גדולות.
הפרשים חומשו ברובה קרבין ובחרב ולעיתים גם ברומח.
הפרשים נלחמו לרוב בפלוגות של 100 חיילים כל אחת.
חיל התותחנים הרוסי עבר רפורמות חשובות, ולקראת המלחמה עמד הצבא להשלים את הרפורמות האחרונות.
ב-1902 החלו יחידות הארטילריה לקלוט את תותחי השדה מדגם פוטילוב בקוטר של 76 מ"מ שטווחם כ-8.5 ק"מ.
התותח היה שיפור של דגם אחר, גם הוא בקוטר של 76 מ"מ, שנכנס לשירות שנתיים קודם לכן.
שני התותחים היו נפוצים בצבא הרוסי בעת המלחמה.
בזירת הלחימה עצמה עמדו לרשות הרוסים בתחילת המלחמה כ-60,000 רגלים, 3,000 פרשים ו-164 תותחים.
רוב הכוח הוצב בשני הנמלים העיקריים של הצבא הרוסי בזירה – פורט ארתור וולדיווסטוק.
היתר פוזר לאורך מסילת הברזל שחיברה את פורט ארתור לרוסיה גופא.
הרוסים אומנם הצליחו להגדיל את מספר חייליהם לכ-95,000 כבר בתחילת המלחמה, אבל בגלל מגבלות הרכבת הטרנס-סיבירית נותרו בנחיתות מספרית עוד זמן לא מבוטל.
בסך הכול גייסו הרוסים כמה מאות אלפי חיילי מילואים, העבירו מחזית אירופה שישה קורפוסים של 28,000 חיילים כל אחד (שלושה היו בדרך ולא השתתפו במלחמה).
הצי הרוסי היה השלישי בגודלו בעולם וכלל 25 אוניות מערכה (מחציתן ישנות), 3 אוניות חופים משוריינות, 38 סיירות מדגמים שונים, 63 משחתות, 88 ספינות טורפדו ו-17 ספינות תותחים.
הצי הרוסי התחלק לשלושה חלקים לא שווים: צי הים השחור, הצי הבלטי וצי האוקיינוס השקט.
הצי הבלטי יכול היה ואף שלח את אוניותיו לזירה, אבל צי הים השחור לא הורשה לעבור במצרי הדרדנלים ששלטה בהם האימפריה העות'מאנית.
הצי הרוסי במזרח הרחוק חולק לשתי יחידות עיקריות: פלגת הסיירות שבסיסה בוולדיווסטוק והחלק הגדול יותר שבסיסו בפורט ארתור, שנקרא "שייטת האוקיינוס השקט", ולימים "השייטת הראשונה של צי האוקיינוס השקט" (כדי להבדיל בינה לתגבורת ספינות מן הצי הבלטי, שנקראה ה"שייטת השנייה והשלישית של צי האוקיינוס השקט").
ראשיתו של הצבא היפני שהשתתף במלחמה ברפורמות של תקופת מייג'י.
תקציב הביטחון של יפן עלה בהתמדה והגיע בסוף המאה ה-19 לכ-31% מתקציבה הלאומי.
בערב המלחמה מנה הצבא היפני כ-257,000 רגלים סדירים, 11,000 פרשים וכ-900 תותחים.
נוסף על הארגון זה היו ליפנים גם שתי חטיבות פרשים ושני אגדי ארטילריה עצמאיים.
כמו כן עמדו לרשותם עוד כמה מאות אלפי חיילי מילואים ששובצו ב-13 חטיבות, אם כי היה קשה לגייסם ועיקר המאמץ נפל על כתפי הצבא הסדיר.
במהלך המלחמה הוקמו עוד ארבע דיוויזיות סדירות ושתי חטיבות מילואים.
בסך הכול מנה צבא היבשה של יפן כ-850,000 איש.
חיל הרגלים היפני היה מצויד ברובה מדגם אריסאקה סוג 30 בקוטר של 6.5 מ"מ ובמלאי תחמושת של 210 כדורים.
חוץ מן הרובה קיבל כל חייל גם תרמיל גב, מעיל ואוהל סיירים.
בסתיו 1904 קיבלה כל דיוויזיה מחלקת מקלענים ובה 10 מקלעים (בהמשך המלחמה עלה מספר המקלעים במחלקה ל-14).
הפרשים היפנים היו מעטים והם נלחמו בדרך כלל על רגליהם ולא על גבי הסוסים, ולמעשה היו חיל רגלים רכוב.
גדוד ארטילריה ממוצע כלל שלוש סוללות של שישה תותחי שדה או תותחי הרים בקוטר 75 מ"מ, אם כי גם הוביצרים בקוטר 120 מ"מ היו נפוצים בחלק מהסוללות.
חמש הדיוויזיות הראשונות וגם האגדים העצמאיים חומשו בתותחי שדה מדגם M1898 אריסקה שטווחם קצר יותר משל התותחים הרוסיים – כ-5 ק"מ בלבד – אבל משקלם קל יותר והם היו ניידים יותר.
הדיוויזיה השביעית חומשה גם בתותחי שדה וגם בתותחי הרים, ואילו הדיוויזיות האחרות הסתפקו בתותחי הרים, שהיו קלים יותר אבל טווחם קטן מעט יותר.
להבדלים אלו בין שני סוגי התותחים לא הייתה השפעה של ממש על איכותם.
לצי היפני היו רק שש אוניות מערכה, אבל היו לו גם שש סיירות משוריינות.
בדומה לצי הרוסי גם לצי היפני היו סיירות קלות רבות, עשרות משחתות וספינות טורפדו.
בתחילת המלחמה שימש המשנה למלך יבגני אלכסייב המפקד העליון של כל הכוחות הרוסיים בזירה.
עם פתיחת המלחמה מונה שר הביטחון של רוסיה, אלכסיי קורופטקין, למפקד צבא היבשה, אבל היה כפוף לאלכסייב.
פיצול הפיקוד בין קורופטקין לאלכסייב גרם לבעיות חמורות בניהול המערכה.
לאחר התבוסה בקרב נהר שאה קודם קורופטקין למפקד כל כוחות היבשה של רוסיה והוכפף ישירות למטה הצאר.
עם תחילת המלחמה פיקד תת-אדמירל אוסקר סטארק על השייטת הראשונה של צי האוקיינוס השקט הרוסי.
כחודש לאחר פרוץ המלחמה מונה כמפקד תת-אדמירל סטפאן מקארוב, אך הוא נהרג כחודש לאחר שהגיע לזירה, ב-13 באפריל.
עם מותו מונה תחתיו וילהלם ויטגאפט, אך גם הוא נהרג בקרב הים הצהוב ב-10 באוגוסט, והפיקוד על השייטת עבר לקצין אחר.
פילדמרשל אויאמה איוואו פיקד על צבא היבשה במנצ'וריה.
גנרל נוגי מרסוקה פיקד על הארמייה השלישית שכבשה את פורט ארתור.
אדמירל היהאצ'ירו טוגו פיקד על הצי.
האסטרטגיה של שני הצדדים הייתה שונה מאוד.
היפנים תכננו התקפה ולעומת הרוסים הסתפקו במגננה.
היפנים נהנו מקווים פנימיים קצרים הרבה יותר מיריביהם וביקשו להגיע להכרעה מהירה לפני שגודלו העצום של הצבא הרוסי יכריע את המערכה.
היפנים לא ביקשו להכות את האימפריה הרוסית שוק על ירך, אלא להנחיל לה מפלה קטנה יחסית כדי שלא לגרות אותה למלחמה מתמשכת נגד יפן.
ליפנים היו שני יתרונות חשובים: צבאם היה מגויס ומוכן לקרב, ואילו הצבא הרוסי היה מרוחק, אי שם בתוככי רוסיה האירופית.
עוד יתרון חשוב היה המרחק הקצר יחסית בין יפן למנצ'וריה.
אבל צבא רוסיה היה גדול הרבה יותר וכך גם הפוטנציאל הכלכלי שלה.
רוסיה הייתה מדינה למודת קרבות ובעלת עתודות אדירות של כוח אדם.
לכן שאפו היפנים להשיג הכרעה מהירה, לפני שרוסיה תספיק לגייס את כוחה העדיף.
הגורם הזה הכתיב את האסטרטגיה של היפנים – התקפות עזות ותנועות מהירות.
הרוסים זלזלו ביפנים והיו בטוחים שאלה לא יעזו לתקוף.
עם פרוץ המלחמה עדיין לא הושלמו ביצורי פורט ארתור, כוחות היבשה של הצבא הרוסי במזרח הרחוק היו מצומצמים יחסית ולא היו להם תוכניות מלחמה מסודרות.
גם המרחק העצום בין ריכוזי הצבא, האוכלוסייה והתעשייה במערבה ובמרכזה של רוסיה ובין זירת הקרבות היה לרועץ לרוסים.
המסילה הטרנס-סיבירית הייתה מסילת הברזל היחידה שחיברה את רוסיה גופא למנצ'וריה.
וחמור מזה, תוואי המסילה עבר דרך ימת באיקל.
החלק שעקף את הימה מדרום עדיין לא נסלל כשפרצה המלחמה, והמעבר דרך הימה האט מאוד את מהירות הרכבות.
בשל הקשיים הלוגיסטיים האלה נדרשו 267 רכבות כדי להעביר קורפוס אחד מזרחה.
מלבד קשיי התעבורה היבשתית התקשו הרוסים לתגבר את צייהם באוקיינוס השקט.
המלחמה התנהלה בשתי זירות – יבשתית וימית.
הים הצהוב הפריד בין יפן לזירת הקרבות במנצ'וריה והיא הייתה זקוקה לשליטה בו כדי להבטיח את הקשר עם הכוחות הלוחמים בשטח.
זו גם סיבת התמרונים היפניים ההתקפיים שנועדו להשיג הכרעה בזירה הזאת.
לעומתם הרוסים ראו בזירה הימית זירה משנית, ואף על פי שיכלו לשבש את התעבורה היפנית (כמו שהוכיחה השייטת שהוצבה בוולדיווסטוק), לא יזמו מפקדי הצי הרוסי פעולות נמרצות לעשות זאת.
המלחמה נפתחה בהתקפת פתע יפנית על המעגן העיקרי של הצי הרוסי בפורט ארתור.
בקרב שהתפתח נפגעו שלוש ספינות רוסיות, אבל לא טבעו.
היפנים ניסו לחסום את נמל פורט ארתור על ידי הטבעת ספינות סוחר ישנות עמוסות באבנים, אבל האש הרוסית היעילה סיכלה את כוונתם.
ב-13 באפריל מיקשו היפנים את מוצא הנמל בכ-50 מוקשים.
המזל האיר להם פנים, ולמוחרת עלתה ספינת הדגל של הצי הרוסי, פטרופבלובסק, על מוקש וטבעה.
מפקד הצי המקומי, סטפן מקרוב, ו-635 קצינים ומלחים נהרגו.
קשה עוד יותר מאובדן הספינה היה אובדנו של מפקד הצי, שהפיח רוח קרב במגיני פורט ארתור.
ניסיונות נוספים של היפנים לחסום את הנמל על ידי הטבעת ספינות נכשלו אף הם.
ב-15 במאי נקלעו שתי אוניות מערכה יפניות למארב ימי והושמדו באמצעות מוקשים.
ב-17 בפברואר החלו יחידות קדמיות של הדיוויזיה ה-12 של צבא יפן לנחות בנמל צ'מולפו, ועד מהרה השתלטו היפנים כמעט בלי קרב על קוריאה, שהנוכחות הרוסית בה הייתה דלה ביותר.
כדי להגן על גבול מנצ'וריה הציבו הרוסים כוח שמנה כ-20,000 איש על נהר יאלו, שמשמש עד היום קו גבול טבעי בין קוריאה למנצ'וריה, מפקד הכוח היה הגנרל-לוטננט מיכאל זסלוביץ, אבל הוא היה קטן מכדי להדוף את הארמייה היפנית הראשונה בפיקודו של טמומו קרוקי, ובה למעלה מ-40,000 חיילים.
בסוף אפריל כבר השיגו היפנים את השליטה בים וב-30 באפריל פתחו בקרב נהר יאלו.
בעקבות הקרב נסוגו הרוסים לליאויאנג והיפנים לא רדפו אחריהם..
ב-24 באפריל נפגשו אוקו יסוקטה, מפקד הארמייה היפנית השנייה, והאדמירל טוגו על סיפונה של האונייה מיקאסה ודנו בפלישה לחצי האי גוונדונג.
משנודע על ניצחונו של הגנרל קורוקי בקרב על נהר יאלו החלו הכוחות היפניים לנחות בחוף פיצובו, כ-100 ק"מ מפורט ארתור.
הנחיתה החלה ב-5 במאי והושלמה בתוך שבוע, ובאותו הזמן החלה הארמייה היפנית הרביעית בפיקודו של גנרל נוזו לנחות בטקושן, באמצע הדרך בין מוצא הנהר יאלו ובין פיצובו.
לאחר הנחיתה החלו כוחותיו של נוזי להתקדם צפונה במקביל לארמייה הראשונה.
הצי הרוסי החזק נותר חסר מעש במימי פורט ארתור ולא נקף אצבע כדי להפריע לנחיתות היפנים מן הים.
חוץ מפעולת משחתות קטנה, שגרמה לטיבוע שתי אוניות המערכה היפניות (ב-14 במאי), לא יזמה רוסיה מהלכים התקפיים נוספים.
נוסף על שתי אוניות המערכה הוטבעו גם המשחתות מיאקו (ב-12 במאי) ואקצוקי (ב-17 במאי), על ידי מוקשים.
עוד שתי סירות תותחים יפניות התנגשו זו בזו, וגרוע מכך, אוניית המערכה קאסוגה התנגשה בערפל כבד בסיירת יושינו ונגחה אותה.
יושינו טבעה על רבים אנשי צוותה (ב-17 במאי).
כך איבדו היפנים אוניות רבות ומאות מלחים בגלל טעויות ניווט ומוקשים.
ב-26 במאי נתקלה הארמייה היפנית השנייה ביחידות הרוסיות באמצע הדרך אל פורט ארתור, בגבעות נאנשן, בחלק הצר ביותר בחצי האי והנוח ביותר להגנה.
38,000 היפנים הצליחו לגבור על כ-17,000 המגינים הרוסים, אבל ספגו אבדות כבדות.
הרוסים נסוגו עד פורט ארתור ובתוך כך זנחו את עיר הנמל דלני, והיפנים הצליחו להשתלט על מתקני הנמל כשהם שלמים ומוכנים לפעולה.
חילוקי דעות חריפים התגלעו בין המשנה למלך והמפקד העליון אלכסייב ובין קורופטקין, מפקד צבא היבשה.
אלכסייב דרש לתקוף את היפנים בכוחות שעמדו לרשות הרוסים באותו הרגע כדי למנוע מהם להטיל מצור על פורט ארתור, ואילו קורופטקין גרס שיש להמתין לבואן של תגבורות מרוסיה.
בסופו של דבר הכריע הצאר לטובתו של אלכסייב, והרוסים יצאו מבסיסיהם בליאוינג בכוח של כ-30,000 רגלים, 2,500 פרשים וכ-100 תותחים כדי לבלום את התקדמותו של אוקו שעמד בראש כוח שמנה כ-36,000 רגלים, כ-2,000 פרשים ולמעלה מ-200 תותחים.
הכוחות התנגשו ב-14 ביוני בקרב טליסו, והרוסים ספגו מפלה ונסוגו לבסיסם.
דרכו של אוקו דרומה לעבר פורט ארתור הייתה פתוחה.
משנודעו תוצאות קרב נאנשן היה ברור שסכנת מצור נשקפת לפורט ארתור והמעגן אינו בטוח עוד.
לכן ניסה ויטגאפט לחלץ את הצי מנמל פורט ארתור בראש אוניותיו, אבל הוא נאלץ לחזור על עקבותיו.
יפן הטילה מצור ממושך על פורט ארתור המבוצרת.
בחודש אוגוסט ניסה הצי הרוסי לפרוץ שוב מן הנמל ולהגיע לוולדיווסטוק, אבל התגלה ונחל תבוסה בקרב הים הצהוב.
הספינות שלא יצאו מן הנמל טובעו גם הן בזו אחר זו באש תותחי היפנים שצרו על הנמל.
הניסיונות לפרוץ את המצור מן היבשה כשלו גם הם, ולבסוף נסוגו הרוסים לשניאנג וב-2 בינואר 1905 נפלה פורט ארתור בידי היפנים.
לאחר נפילת פורט ארתור היה הצבא היפני חופשי להתקדם צפונה, ובמרס 1905 הנחיל לרוסים מפלה דחוקה בשניאנג.
לשם כך נדרשו היפנים להעביר לחזית כל חייל שהיה ברשותם, ובהם גם חיילים לא קרביים וזקנים.
בינתיים הצליחו הרוסים לתגבר את כוחותיהם בחזית הימית.
הצי הבלטי בפיקודו של האדמירל זינובי פטרוביץ' רוז'סטבנסקי, הקיף את כף התקווה הטובה והגיע אל האוקיינוס השקט.
במהלך המסע אירעה תקרית עם בריטניה: ב־21 באוקטובר 1904 פתחו אוניות הצי הרוסי באש על ספינות דיג בריטיות, שחשבו אותן בטעות לסירות טורפדו כשהשייטת הרוסית עברה בתעלת למאנש סמוך לשרטון דוגר (בריטניה הייתה בעלת ברית של יפן אבל שמרה על נייטרליות בסכסוך).
בגלל אורכו של המסע ידע האדמירל טוגו היפני על בואה של התגבורת והכין תוכניות קרב לבלימת השייטת קודם שתעגון בוולדיווסטוק.
טוגו יירט את הצי הרוסי במצר צושימה, בין קוריאה ליפן.
קרב צושימה התחולל ב־27–28 במאי 1905. הצי היפני היה נחות במספר אוניות המערכה שלו, אבל מהיר יותר ובעל טווח אש עדיף.
רוב הצי טובע ושאר ספינות הקרב נשבו או פורקו מנשקן.
מתוך 40 אוניות רוסיות שרדו לאחר הקרב שש בלבד.
תאריך אירוע תיאור השלכות 9 בפברואר 1904 קרב פורט ארתורמתקפת הצי היפני על אוניות רוסיות שעגנו בנמל.
היפנים יכלו להתחיל בנחיתת הכוחות בקוריאה 9 בפברואר 1904 קרב צ'מולפוסיירת רוסית וריאג נלחמת נגד שייטת יפנית בקרבת נמל צ'מולפו בקוריאה לקרב לא היו השלכות ממשיות על מהלך המלחמה.
הקרב נכלל במורשת צבאית של רוסיה כמעשה גבורה של אונייה בודדת נגד הכוחות העודפים.
9 באפריל 1904 טביעת פטרופבלובסקבקרבת פורט ארתור נפגעה ממוקש ימי וטבע אוניית הדגל של הצי הרוסי.
נהרג אדמירל סטפאן מקארוב פגיעה קשה במורל הצי.
1 במאי 1904 קרב נהר יאלוקרב יבשתי ראשון במהלך המלחמה ניצחון יפני.
אפשרות להתקדם ולסגור מצור על פורט ארתור 1 באוגוסט 1904 קרב מצר צושימה קרב בין הצי רוסי שיצא מוולדיווסטוק לכיוון פורט ארתור והצי היפניחלק מהאוניות הרוסיות נטבעו היתר חזרו לנמל הבית 10 באוגוסט 1904 קרב הים הצהובניסיון של הצי הרוסי לצאת מפורט ארתור הנצורה ולהגיע לוולדיווסטוק הניסיון לא צלח.
הרוסים החליטו שלצי אין כל סיכוי לצאת מהנמל הנצור.
החל פירוק תותחים מהאוניות והעברתם ליבשה.
הצי שבנמל הפסיק לתפקד כיחידה ימית אוגוסט 1904 - 5 בינואר 1905 מצור על פורט ארתורהמצור על העיר והנמל שהיו בסיס חשוב של הרוסים לנפילת העיר הייתה השלכה גדולה על מורל הכוחות הנלחמים.
כוח יפני משמעותי השתחרר ויכול להשתתף בלחימה בחלקים הפנימיים של סין.
נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט תיווך בין שתי המדינות, ובסופו של דבר נחתם הסכם פורטסמות' בניו המפשייר ב-5 בספטמבר 1905. רוסיה ויתרה על חציו הדרומי של האי סחלין ועל פורט ארתור וסביבתה, והכירה בשליטת יפן בקוריאה.
על תרומתו להסכם הזה זכה רוזוולט בפרס נובל לשלום לשנת 1906.
לאחר ניצחונה במלחמה שלטה יפן ב-1905 בכל קוריאה ובחלקים מסין ומונגוליה של היום.
בשנת 1905 נחתם הסכם יפן–קוריאה.
מפלתם של הרוסים במלחמה ערערה את מעמדו של הצאר והייתה אחד הגורמים לפרוץ מהפכת 1905 ובסופו של דבר לעליית הקומוניזם ב-1917.
יהודים רבים אהדו את יפן ושמחו לאידה של רוסיה, שהייתה נתונה אז בגל של פרעות ופוגרומים.
יהודי אטלנטה שבארצות הברית, למשל, עשו מגבית לרכישת אוניית מלחמה ליפן.
האהדה ליפן היא שהניעה את יעקב שיף, המיליונר היהודי האמריקאי, לתת ערבויות להלוואות ממשלת יפן בארצות הברית.
ב-1905 פרסם שלום עליכם סיפור הומוריסטי, "הדוד פיני והדודה רייזי", ובו מתוארת קטטה בין "הדוד פיני", המסמל את יפן ובין הדודה רייזי, המסמלת את רוסיה.
פיני הוא , ואילו רייזי .
נפתלי הרץ אימבר פרסם ספר שירי תהילה ליפן ושלח עותק לקיסר יפן בצירוף מכתב שבו איחל לו ש"צבאות הוד מלכותך יענישו את הרוסים" יהודים רבים גויסו לצבא הרוסי ולחמו בקרבות נגד יפן, ובהם יוסף טרומפלדור, שהיה קצין בצבא הרוסי והתנדב לשרת במנצ'וריה.
טרומפלדור נפצע מרסיסי פגז וזרועו השמאלית נכרתה מעל למרפק, ואף על פי כן חזר להילחם אחרי שהחלים, וזכה לעיטורים רבים על גבורתו.
כשנכנעה פורט ארתור נפל טרומפלדור בשבי, ונכלא בערך כשנה במחנות שבויים ביפן.
רבים מן המגויסים היהודים ערקו, השתמטו או העדיפו נפילה בשבי היפני.
זאב ז'בוטינסקי הגן על החלטת היהודים שלא לקחת חלק במאמץ המלחמתי לטובת משטר הצאר העוין אותם
מלחמת רוסיה–צרפת פרצה ב-1812 עם פלישת נפוליאון לרוסיה.
היה זה האירוע המרכזי במלחמות נפוליאון.
בעקבות התבוסה שנחל נפוליאון בפלישה הכושלת הצטמצם צבאו לכדי שבריר מגודלו ערב הפלישה, ורבים מבעלי בריתו (מאונס) נטשו אותו והצטרפו לכוחות שלחמו כנגדו.
כישלון הפלישה לרוסיה סימן את תחילת סוף שלטונו של נפוליאון.
את התפקיד הכביר שמילאה מלחמת 1812 בהיסטוריה ובתרבות של העם הרוסי ניתן לראות ברומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, ובקווי הדמיון אשר מתח המשטר הסובייטי בינה ובין פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ביוני 1941.
עד לשנת 1941 נודעה מלחמה זו ברוסיה בתור "מלחמת המולדת" או "המלחמה להגנת המולדת".
לאחר מכן הונהג ברוסיה הכינוי כ"מלחמת המולדת של שנת 1812" , וזאת כדי להבדילה מ"מלחמת המולדת הגדולה", הכינוי שבו השתמשו בברית המועצות למלחמה בגרמניה הנאצית ובנות בריתה במלחמת העולם השנייה.
ב־24 ביוני 1812 החל הגרנד ארמה של נפוליאון, שמנה כ־700,000 איש, לחצות את נהר ניימן ופניו לכיוון מוסקבה.
חלוקתו של הגרנד ארמה הייתה כדלקמן:
הכוח המרכזי, המונה 250,000 חיילים בפיקודו האישי של נפוליאון.
בפיקוד בנו המאומץ של נפוליאון, הנסיך אז'ן דה בוארנה, ובה 80,000 חיילים.
בפיקוד אחיו הצעיר של נפוליאון, ז'רום, ובה 70,000 חיילים.
גיס בפיקודו של ז'אק מקדונלד (Jacques Macdonald) ובו 32,500 חיילים
גיס אוסטרי בפיקודו של הנסיך משוורצנברג קרל פיליפ שוורצנברג (Karl Schwarzenberg) ובו 34,000 חיילים.
ארמיית עתודה שמנתה 225,000 חיילים.
נוסף על זאת 80,000 חיילי המשמר הלאומי גויסו לשירות צבאי מלא כדי להגן על גבולות האימפריה עם דוכסות ורשה.
בהתחשב בכוחות אלו הגיע מספר החיילים שריכזה האימפריה הצרפתית על גבולותיה של רוסיה לכמעט 800,000 איש.
ריכוז כוחות בסדר גודל זה היה למעמסה עצומה על מכונת המלחמה הצרפתית בהתחשב בעובדה שבאותה עת למעלה מ־300,000 חיילים צרפתיים לחמו בספרד ו־200,000 חיילים נוספים היו מוצבים בגרמניה ובאיטליה.
450,000 חיילים צרפתיים היו השלד של צבא הפלישה הגדול, והשאר היו צבאות בעלות בריתה.
נוסף על כך נכלל כוח משלוח בלגי והולנדי.
למעשה לכל אחד מן הלאומים אשר הרכיבו את האימפריה של נפוליאון היה ייצוג בצבאו.
על גודלו של הצבא הרוסי ערב המלחמה חלוקות הדעות: יש הנוקטים את המספר 350,000 חיילים, ואחרים סבורים כי בצבא הרוסי היו 710,000 חיילים סדירים.
יש יסוד להניח כי המספר 400,000 הוא המדויק ביותר.
כך או אחרת מוסכם כי גודלו היה קטן מן הצבא הצרפתי.
280,000 חיילים רוסים התפרסו על הגבול הפולני (בהכנות לפלישה לבת חסותה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ורשה).
הצבא הרוסי התחלק לשלוש ארמיות עיקריות:
הארמייה המערבית הראשונה בפיקודו של מיכאיל ברקלאי דה טולי שמנתה 159,800 חיילים.
הארמייה המערבית השנייה בפיקודו של פיוטר בגרטיון שמנתה 62,000 חיילים.
הארמייה המזרחית בפיקודו של טורמסוב שמנתה 58,200 חיילים.
שתי ארמיות נוספות שמנו 65,000 ו־47,000 חיילים היו עתודה.
ממספרים אלו אפשר להסיק כי גודלו של הצבא הרוסי אשר ניצב מול נפוליאון מייד עם חצייתו את נהר ניימן עמד על כ־400,000 חיילים.
נוסף על זאת הצליחה הדיפלומטיה הרוסית להגיע לשלום עם שוודיה ועם האימפריה העות'מאנית, ולשמור על שקט בגבולות עימן.
כך התאפשר לרתום יותר מ־100,000 חיילים מחזיתות אלו להגנה על הגבול המערבי.
מאמצים נוספים שהשקיעו הרוסים להגדלת צבאם נשאו פרי, ובספטמבר 1812 עמד גודלו של הצבא הרוסי על 920,000 חיילים, אף שחלק ניכר מהם חסרי אימון בסיסי.
נוסף על כך יחידות קוזאקים לא סדירות תרמו על פי ההערכות כ־75,000 חיילים למספר הכולל.
זמן קצר לפני כן שלח נפוליאון הצעת פיוס אחרונה לסנקט פטרבורג, וכשזו לא זכתה למענה הורה לצבאו להתקדם אל תוך שטחה של האימפריה הרוסית.
תחילה הוא כמעט שלא נתקל בהתנגדות משמעותית והגיע במהרה לעומק שטח האויב.
ההתנגדות הרוסית הייתה ספונטנית ונקודתית בלבד, וברקלאי, המפקד העליון, סירב להילחם חרף ניסיונות השכנוע של בגרטיון, כיוון שידע שלצבא הרוסי חסרים האמצעים להילחם בקרב פנים אל פנים.
נסיגת הצבא הרוסי נעשתה בהתאם לאסטרטגיית האדמה חרוכה – המטרה הייתה למשוך את הצרפתים אל עומק רוסיה כדי שהחורף הרוסי והשיבושים באספקה יסייעו להביס אותם.
בלא התייחסות לתוצאות של אסטרטגיה זו, הפיקוד הרוסי דחה על הסף אפשרות למערכה מכרעת לנוכח עוצמתה ומהירותה של ההתקדמות הצרפתית.
הלחץ הפוליטי על ברקלאי והביקורת על האסטרטגיה שנקט שנתפסה בעיני העם כלא סבירה הובילו להדחתו מן הפיקוד העליון, והוא הוחלף בקוטוזוב הפופולרי.
למרות הרטוריקה וההתרברבות של קוטוזוב הוא דבק במדיניות קודמו, כאשר הבין כי מערכה מכרעת נגד הצרפתים טומנת בחובה תוצאה הרת אסון לצבאו.
בסופו של דבר עלה בידו של קוטוזוב לבסס קו הגנה בבורודינו, לאחר הקרב על סמולנסק (16–18 באוגוסט) שהסתיים בתיקו מדמם.
קרב בורודינו התרחש ב-7 בספטמבר והיה ליום קרב עקוב מדם שבו נגרמו לצדדים עשרות אלפי אבדות.
הקרב הסתיים ללא הכרעה, אך בעקבות האבדות הכבדות שספג הצבא הרוסי (הוא איבד כמחצית מאנשיו), העדיף קוטוזוב לסגת למחנה טרטוטינו.
עד לרגע זה הצליחה רוסיה לגייס כוחות תגבורת לצבאה ולהביאו לכ־900,000 חיילים, ומתוכם כ-100,000 נמצאו בקרבה ישירה למוסקבה – שרידי צבאו של קוטוזוב ששוקמו בחלקם ואורגנו מחדש אחרי קרב בורודינו.
יכולת זו של הרוסים לתגבר את כוחותיהם באופן שוטף הקנתה להם יתרון מכריע וכך בסופו של דבר הביאה לידי ניצחונם המוחץ במלחמה.
אחת התהיות בחקר מלחמה זו היא מדוע בחר נפוליאון להתקדם לעבר מוסקבה ולא לעבר סנקט פטרבורג הבירה.
זוהי תעלומה היסטורית: היתרון הצבאי והמדיני בהתקדמות אל עבר סנקט פטרבורג מובן וברור.
נפילתה של סנקט פטרבורג שבה רוכזו רוב מוסדות השלטון של האימפריה, הייתה גורמת לרוסיה נזק כבד ומקשה מאוד על המשך המלחמה.
יתרה מזאת, ב־1808 התרחשה מלחמה בין רוסיה לשוודיה שבמהלכה נחלה שוודיה תבוסה קשה, ונאלצה לוותר על שטחה של פינלנד לטובת רוסיה.
עקב כך העדיפה שוודיה לשמור על נייטרליות במהלך הפלישה הצרפתית מחשש לתגובה הרוסית, אך ייתכן מאוד כי התקדמותו של נפוליאון צפונה ובד בבד ניתוק הצי הבלטי מבסיסיו ומספינותיו, היו יכולים להוביל לשינוי במעמדה של שוודיה כלפי הרוסים ולשנות את מאזן הכוחות.
בהסתמך על תוצאה זו ניתן לומר בבירור שכיבוש מוסקבה היה צעד מיותר מבחינה פוליטית ואף הרסני מבחינה צבאית.
הסבר נוסף הציע ההיסטוריון הרוסי טרלה.
לדבריו נפוליאון נפל קורבן להבנתו השגויה את מהותה וזהותה של רוסיה.
חרף התמורות שהתחוללו ברוסיה במאה השנים הקודמות לפלישתו, נתפסה רוסיה בעיני המערב עדיין כ"ממלכת מוסקבה".
משפט זה בהחלט מבטא את הבורות שאפיינה את תפיסת מהותה וזהותה של האימפריה הרוסית על ידי איש המערב הממוצע בימי נפוליאון, שראה ברוסיה ממלכה ברברית-אקזוטית שמאוכלסת על ידי חצי-אנשים חצי-דובים כשמוסקבה היא עיר קדושה בעבורם, בעלת תפקיד דומה למכה בעיני האסלאם.
ברור מעל לכל ספק, כי נפוליאון, שהיה מהאישים המשכילים בדורו, לא היה שותף לדעות קדומות מעין אלה אך סבר גם הוא כי סנקט פטרבורג היא הבירה הפורמלית של רוסיה ואילו מוסקבה היא עיר בעלת מעמד מיוחד וסמלי בעיני העם הרוסי.
בהסתמך על הבנתו זו סבר נפוליאון כי נפילתה של מוסקבה תכה בתדהמה את העם הרוסי ותשמוט את הקרקע מתחת לרגליהם של הדוגלים בהמשך התנגדות לצרפתים.
נפוליאון נכנס למוסקבה השוממת, שכל מחסניה רוקנו מבעוד מועד בידי המושל רסטופצ'ין.
בהסתמכותו על כללי המלחמה הקלאסיים העריך נפוליאון שלאחר נפילת הבירה (אומנם סנקט פטרבורג הוכרזה בירתה הרשמית של רוסיה בתחילת המאה ה־18 אך למוסקבה היה מעמד של ה"בירה השנייה") יכיר הצאר אלכסנדר הראשון בתבוסתו ויורה לצבאו להיכנע, אך לא כך היה.
במוסקבה פרצו שרפות ענק, בתיה העשויים עץ נשרפו כליל והותירו את הצרפתים ללא קורת גג.
נפוליאון עצמו כמעט נשרף כשהארמון ששהה בו עלה בלהבות.
נהוג לחשוב שהשרפות היו מעשי ידיהם של הרוסים.
לאחר תבוסתו חזר נפוליאון ואמר כי לו הקדים בשבועיים לעזוב את מוסקבה, היה מסוגל להשמיד את צבאו המשתקם של קוטוזוב ליד טרוטינו.
בכך היה מותיר את רוסיה ללא כוח מגן והופך אותה לחסרת ישע מפניו.
נפוליאון מצא את עצמו יושב על גחליה של מוסקבה החרוכה, חסר כל תקווה לכניעת הרוסים, וניצב בפני תמרוני הצבא הרוסי המאלצים אותו לעזוב את העיר, וכך התחיל את נסיגתו הארוכה.
בקרב מלויארוסלבץ אילץ קוטוזוב את הצרפתים להשתמש באותה דרך שבה התקדמו מזרחה כמה חודשים קודם לכן; קוטוזוב חסם את אגפם הדרומי ומנע שימוש בדרכי נסיגה אחרות באמצעות התקפות גרילה תכופות, והכה ללא הרף בנקודות התורפה של הצרפתים – קווי האספקה הארוכים.
חיל הפרשים הרוסי בשיתוף קוזקים רכובים תקף והתיש יחידות צרפתית מבודדות.
מציאת אספקה נהייתה למשימה בלתי אפשרית כמעט, ורבים מן החיילים הצרפתיים החלו לערוק.
החורף הרוסי, שהחל בנובמבר 1812, הערים קשיים נוספים על הצבא הצרפתי, וחיילים וסוסים החלו למות מרעב, היפותרמיה, כוויות קור ומסעות מפרכים.
חציית נהר ברזינה טמנה בחובה מפלה חדשה לצרפתים, כשקוטוזוב החליט לפתוח במתקפה, יחידות של הצבא הצרפתי שלא הספיקו לחצות את הנהר הושמדו, נפלו בשבי או טבעו במי הנהר.
בשבועות שלאחר קרב ברזינה הלך צבאו הנסוג של נפוליאון והצטמצם, וב־14 בדצמבר 1812 גורש מגבולות רוסיה.
רק 22,000 מחייליו של נפוליאון שרדו את הפלישה לרוסיה.
אבדותיו של הצבא הרוסי בקרבות מלחמה זו השתוו לאלה של הצרפתים, אך האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית היו גבוהות בהרבה – אזרחים רוסים רבים שלרוע מזלם המלחמה הגיעה לביתם – קיפחו את חייהם.
נוסף על האבדות בנפש איבד הצבא הצרפתי 200,000 סוסים ויותר מ־1,000 כלים ארטילריים שונים.
לניצחון הרוסי ב־1812 נודעת חשיבות רבה גם מפני שגדע את שאיפותיו של נפוליאון להשיג עליונות כלל-אירופית, וגם מפני שהיה לנקודת מפנה במלחמות נפוליאון, שהובילה בסופו של דבר למפלתו.
עבור רוסיה המושג "מלחמה לאומית" יסד מודל לחוסן ולהזדהות לאומית והשליך רבות על אופיו של הפטריוטיזם הרוסי במאה ה־19. השפעה נוספת של ההתעוררות הלאומית הייתה ביצירת דחף עז לשינויים ולהתחדשות בקרב העם הרוסי ואלה באו לידי ביטוי בשורה של מהפכות אשר הסתיימו בסופו של דבר בנפילת המשטר הצארי ב־1917.
נפוליאון לא הובס סופית ברוסיה.
ב־1813 הוא הצליח לגייס צבא המונה 400,000 צרפתים ו-250,000 בעלי ברית כדי להיאבק על השליטה בגרמניה.
בקרב האומות אשר התחולל בין 16 ל־19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון ונסוג לצרפת.
בצרפת עצמה נחל מפלה סופית במהלך המערכה אשר ניהל ב־1814. התבוסה ברוסיה שידרה בבירור לכל עמי אירופה כי נפוליאון אינו בלתי מנוצח והייתה לדחף שדחק בתנועת השחרור הלאומית בגרמניה למרוד בשלטונו של נפוליאון.
מלחמת רוסיה–פולין, הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לאיחוד הפולני ליטאי שהתרחשה בין השנים 1605–1618.
רוסיה סבלה מתקופת הצרות לאחר מותו של פיודור הראשון ב-1598, שבמהלכה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומאבק ירושה אלים עם ירידתה של שושלת רוריק מהשלטון.
אצולת השלכטה הפולנית ביקשה לנצל את תקופת הצרות ברוסיה, להשפיע על אצילי בויאר ולהתערב בסכסוך הפנים רוסי לטובת דמיטרי הכוזב ונגד בוריס גודונוב ווסילי שויסקי.
באופן רשמי בשנת 1605 האיחוד הפולני-ליטאי לא היה במצב מלחמה עם רוסיה ומצב מלחמה הוכרז רק בשנת 1609.