tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים שונה שם חלקה הדרומי של דרך משה סנה, מרחוב דבורה הנביאה ועד קצה תחום שיפוטה של תל אביב – חפיפתו עם תחומי השיפוט של רמת גן ובני ברק, לדרך פנחס רוזן, על שמו של שר המשפטים הראשון של ישראל.
חלקה הצפוני של הדרך, מרחוב דבורה הנביאה ועד רמת השרון, המשיך להקרא על שם משה סנה, ראש המפקדה הארצית של ההגנה וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י.
דרך משה סנה היא אחת משלוש הכניסות הצפוניות לתל אביב (לצד דרך נמיר ונתיבי איילון) והמזרחית שבהן.
ראשיתה במבואותיה הדרומיים של רמת השרון, כהמשכו של רחוב סוקולוב, הרחוב הראשי בעיר זו.
מחלף הכפר הירוק מחבר בין דרך משה סנה לכביש 5, ומדרום לו נמצאים שטחים חקלאיים, כביש הגישה למרכז הטניס (ממזרח) ובית הספר החקלאי "הכפר הירוק" והוסטל האוטיסטים "כפר עופרים" (ממערב).
כל אלה מצויים בתחום שיפוטה של רמת השרון.
דרומית לאזור החקלאי מתחיל תחום שיפוטה של עיריית תל אביב-יפו.
ממזרח נמצאת שכונת המשתלה, השכונה הצפונית ביותר בעיר.
שכונה זו, שהיא שכונת יוקרה המאופיינת בבנייה רוויה, הוקמה בשנות ה-90, במקום בו שכנה בעבר המשתלה העירונית של תל אביב.
מצדה המערבי של הדרך נמצאת הכניסה לבית העלמין קריית שאול, ולאורכה בתים צמודי קרקע של שכונת קריית שאול.
אחד הצמתים המרכזיים לאורך הדרך, המכונה "צומת הפיל", מצוי דרומית לקריית שאול, והוא מחבר בינה ובין הרחובות בני אפרים וקריית שאול.
מקור הכינוי הוא במסעדת הפיל אשר שכנה בין השנים 1965 ו-2012 ברחוב בני אפרים, בסמוך לצומת.
רחוב בני אפרים, שכיוונו דרום-מערב, מוביל לשכונות נאות אפקה ומעוז אביב, והוא הופך בהמשך לשדרות רוקח.
רחוב קריית שאול, שכיוונו צפון-מערב, מוביל לבית העלמין, וכן לשכונת נווה גן, מובלעת – מצויה בתחום שיפוטה של רמת השרון אך כביש 5 מפריד בינה לבין שאר חלקי רמת השרון ולמעשה היא מחוברת לשכונת תל ברוך צפון התל אביבית.
לאורכו של רחוב זה תעשייה זעירה.
דרך משה סנה עצמה, שעד לאותה נקודה היה כיוונה מצפון-מזרח לדרום-מערב, מתעקלת בצומת דרומה.
בצדו המזרחי של הצומת מרכז מסחרי קטן.
בשנות ה-90 היה ניסיון להקים בצדו המערבי מרכז בילויים בשם "גבעת ריץ", אך מיזם זה כשל.
דרומית לצומת הפיל, בצד מזרח, מתחברים לדרך משה סנה שני רחובותיה הראשיים של שכונת צהלה, רחוב צה"ל ורחוב דבורה הנביאה.
ברוב חלקי הדרך שלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון.
דרך משה דיין היא אחת משני צירי האורך הראשיים בדרום-מזרח תל אביב, לצדו של רחוב יגאל אלון המקביל לה ממערב.
בעבר נקראה הדרך "דרך הניצחון".
בשנות ה-80 שונה שמה, והיא נקראת כיום על שמו של משה דיין.
ראשיתה של דרך משה דיין בדרך לח"י, מול שכונת הארגזים, וקצהּ 2.7 ק"מ צפונה משם, בדרך השלום, מול בית הקברות נחלת יצחק.
המשכה של דרך משה דיין הוא רחוב עליית הנוער, שברובו מהווה את גבול תחום השיפוט של תל אביב וגבעתיים.
ממזרח לדרך השכונות נווה כפיר, נווה בארבור, תל חיים ורמת ישראל וממערב לה נווה צה"ל, יד אליהו וביצרון.
הרחובות העיקריים החוצים אותה הם דרך ההגנה, לה גוארדיה ויצחק שדה.
מרבית הבתים בדרך הם בתי מגורים, בחלקה הדרומי בתים משותפים בני שלוש עד שמונה קומות, ובשכונות ביצרון ורמת ישראל הצפוניות בתים צמודי קרקע.
יוצא דופן הוא הקטע שבין הרחובות ההגנה ולה גוארדיה, ממזרח לדרך, שבו מרכז מסחרי, בית אבות ומגרשי ספורט, שמאחוריהם בית הספר אורט סינגלובסקי והמרכז הקהילתי בית ברבור.
דרך מצְוֹתיך הוא ספר העוסק בטעמי המצוות שכתב האדמו"ר השלישי לשושלת אדמו"רי חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון (ה"צמח צדק"), בשנים תקפ"ח (לערך) - תרכ"ו, המבאר את טעמי המצוות לפי תורת החסידות.
הספר יצא לאור לראשונה על ידי הרב חיים אליעזר הכהן ביחאווסקי בדפוס א.
ראבינאוויץ בפולטבה בשנת תרע"א (1911) וכיום יוצא לאור בהוצאת קה"ת.
ספר זה נחשב לאחד מאבני-היסוד של תורת חסידות חב"ד.
הספר המודפס נחלק לשלושה חלקים: "טעמי המצוות", "שורש מצוות התפילה" ו"מאמרים והוספות".
החלק הראשון והעיקרי בספר, עוסק בביאור טעמי חלק מתרי"ג המצוות לאור תורת הקבלה ותורת החסידות.
רובם של הביאורים מיוסדים על מאמרי האדמו"ר שניאור זלמן מלאדי ונכתבו בשפה קלה המיועדת גם למתחילים בלימוד החסידות.
ברוב ביאורי המצוות מציין המחבר בתחילה את מניין המצווה לפי מניין המצוות שבספר החינוך, מביא בקצרה את ביאורי המצוה מספר החינוך ומספר המצוות לרמב"ם, ביאורים על פי תורת הקבלה מספר הזוהר ומליקוטי תורה של האר"י, ולאחר מכן מבאר בדרך חסידות חב"ד, כשלרוב מבוססים ביאורי החסידות על דבריו של האר"י.
פעמים רבות הוא משתדל להראות כיצד תואמים הביאורים גם לטעמים המופיעים בספר החינוך ובספר המצוות.
חיבור ארוך בן 49 פרקים, העוסק בביאור עניינה של התפילה וקריאת שמע על פי הקבלה והחסידות.
בחלק זה דן המחבר רבות ביישוב הסתירה שישנה לכאורה, בין דרשת הספרי על הפסוק "מי כה' אלוקינו בכל קראנו אליו" - "אליו ולא למידותיו", לבין תפילות הפונות לאלהים בשמות הרומזים, על פי תורת הקבלה, למידות מסוימות של אלהים, כגון, השם "אל" הרומז לספירת החסד והשם אלהים הרומז לספירת הגבורה.
את החיבור כתב הצמח צדק בגיל 17, ולפי המסורת הוא עורר התפעלות רבה אצל סבו, אדמו"ר הזקן.
לקט מאמרי חסידות נוספים מכתב ידו של הצמח צדק, וכן מאמרי אדמו"ר הזקן עם הגהות הצמח-צדק שבהם מבוארים כמה עניינים כלליים בתורת חב"ד, כגון עניין תוהו ותיקון, עניין "עשר ספירות הגנוזות במאצילן", עניין עבודת הניסיונות, ועוד.
בחלק זה מופיע גם קיצור שערך הצמח צדק על ספר התניא ולקט ביאורים שלו בקבלה ובחסידות מתוך איגרותיו.
במהדורות האחרונות של הספר, (החל ממהדורת תשי"ג), נוספו בספר מפתח עניינים, ראשי פרקים מתולדות הצמח צדק וציונים לספרים שונים בהם ישנם ביאורים על טעמי המצוות שלא נתבארו בספר זה, שלושת החלקים האלו נערכו על ידי האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון.
הספר הודפס לראשונה בפולטבה שבאוקראינה בשנת ה'תרע"א מתוך כתב ידו של הצמח צדק, שכתב בין השנים ה'תקע"ד - ה'תקפ"ח, ההוצאה הראשונה של הספר הייתה על ידי חסידי קאפוסט.
בתקופות מסוימות היו מחסידי ליובאוויטש, שלא למדו מתוך ספר זה, בשל עובדה זו.
הרב שמריהו גוראריה סיפר כי פעם אחד הבחורים למד בספר, והרבי הרש"ב ראה בכך ונטלו ממנו.
הוצאת קה"ת הדפיסה את הספר בשנת ה'תש"ו בעיר שאנגחאי אליה נמלטו בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מתלמידי ישיבות חב"ד, בשנת ה'תשי"ג יצא הספר בארצות הברית עם הוספות רבות ובשנת ה'תשנ"א נדפס לראשונה באותיות מרובעות (עד אז הודפס הספר בכתב רש"י).
כתב היד של החיבור נמצא בספריית חב"ד.
הן של החיבור עצמו והן של החלק "שורש מצוות התפילה" שנדפס בספר.
חלק קטן מכתבי היד פורסמו בהזדמנויות שונות.
באדר א' תשפ"ב העלתה הספרייה לאתר האינטרנט שלה סריקה של כמעט כל חלקי הכתב יד מהחיבור המקורי של המחבר, מאוסף כתבי היד של הספרייה, וכתבי יד של "מעתיק" מהכתב יד המקורי.
נכון לכסלו ה'תש"פ (2019) יצאו לאור על ידי "הוצאת ספרים מעיינותיך" ארבעה כרכים בסדרת "דרך מצותיך המבואר" הכוללים את כל המאמרים שבחלקו הראשון של הספר, הנקרא טעמי המצוות, עם ביאור משולב בטקסט.
שרש מצות התפילה המבואר חלק א
ביאור "דרכי שלום" מהמשפיע החב"די הרב שלום דובער קסלמן (בנו של שלמה חיים קסלמן) על שרש מצות התפילה נערך בתוספת ביאורים מחסידות חב"ד על ידי הרב מרדכי בן יעקב - כסלו ה'תשע"ו.
באר החסידות על דרך מצותיך
נכון לאדר תשע"ז יצאו שלושה כרכים בסדרת "באר החסידות על דרך מצותיך" הכוללים 14 מאמרים מהספר דרך מצוותיך עם ביאור לאור תורת החסידות בעריכת הרב עומר הלוי, יוצא לאור על ידי הוצאת ספרים קה"ת
רעיונות מספר 'דרך מצוותיך' משולבים בסיפורים וחוויות מהלימוד בו, על־פי שיעורי הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ), מאת מאיר הנגבי, בהוצאת מגיד ושפע
דרך עזה (דרב אל-ע'זה) היא דרך מסחר קדומה במזרח חצי האי סיני המובילה מעזה למפרץ אילת למרגלות רכס ההר הגבוה שבנגב.
בימי קדם יצאה הדרך מנמל עזה שלחופי הים התיכון, עברה דרך קדש ברנע, דרך האתר בכונתילת עג'רוד (חורבת תימן) והגיעה לעציון גבר לחופי מפרץ אילת.
נוסעי המדבר נאלצו לעבור דרך מקורות מים הפזורים בדלילות במרחב שבין עזה לאילת, ולפיכך עוברת דרך קוסיימה, עין קודירת, עין קדיס, וכונתילה.
הדרך ההיסטורית נחקרה על ידי הארכאולוג זאב משל.
הוא מצא לאורכה ממצאים כגון גלעדים ושרידי מבנים שתיארך החל בסוף האלף השלישי לפנה"ס בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הרומית.
יש המזהים את "דרך הר האמורי", המוזכרת בספר דברים () עם דרך עזה.
כיום משמש המסלול כחלק מתוואי הדרך של כביש הגבול המצרי.
כביש זה עובר בתחומי מצרים מצידו הדרום-מערבי של גבול ישראל-מצרים במקביל לכביש 10 שבנגב, דרך העיירות החקלאיות קוסיימה וכונתילה.
דרך עזה, לשעבר רחוב עזה, הוא רחוב בירושלים, בשכונת רחביה.
לרחוב חשיבות תחבורתית, מסחרית ותרבותית.
לאורכו בתי קפה ומסעדות רבות לצד בתי עסק אחרים.
דרך עזה מתחילה בצומת עם רחוב בן מימון, שמקשר בינה לבין כיכר פריז.
דרך עזה מסתיימת בצומת שבה היא נפגשת עם רחוב הרב ברלין מצד אחד (שכונת קריית שמואל), ועם רחוב מנחם בן סרוק מצדה השני (שכונת רחביה).
חלקה הדרומי (התחתון) של דרך עזה קרוב לעמק המצלבה, ובהמשכה הדרומי היא משנה את שמה והופכת לרחוב הרב הרצוג.
רחוב הרצוג ממשיך דרומה לשכונת רסקו, ולצומת משותף עם שדרות חיים הזז ורחוב טשרניחובסקי.
בנייני דרך עזה בנויים ברובם בסגנון הבינלאומי המקובל בשכונה ומצופים באבן ירושלמית.
במאה ה-21 עוברים רבים מהבניינים בדרך עזה, שדרוג, "מתיחת פנים", או בנייה מחדש.
מקור שמו של הרחוב נובע ממיקומו על חלק מהדרך ההיסטורית שבין שער יפו שבעיר העתיקה בירושלים אל דרום שפלת החוף הכוללת את העיר עזה.
זאת בדומה לרחוב יפו הבנוי על חלק מהדרך שבין שער יפו לעיר יפו, לדרך שכם המובילה לשכם, לדרך חברון המובילה לחברון ולדרך יריחו המובילה ליריחו.
מרכז העסקים השוקק של הרחוב הוא הצומת עזה-בנימין מטודלה-האר"י, בתקופת המנדט הבריטי שכנו במקום זה אורוות הצבא ושטח אימון ולכן נקרא "מגרש הסוסים", לאחר מכן שימש השטח הפתוח לפעילות תנועות נוער.
באמצע הדרך בין צומת זה וצומת רחוב טשרניחובסקי דהיום שכנה בתקופת המנדט כלביית משטרת המנדט ולכן נקראה "חורשת הכלבים", כיום נמצא במקום זה גן ציבורי סמוך לרחוב התיבונים, הבתים הבנויים בקטע זה, שכתובתם היא ברחוב עזה, מופרדים משאר הרחוב במקטע דמוי פרסה.
הרחוב הסתיים בעבר בצומת גדול (עזה-טשרניחובסקי-הזז) בשולי עמק המצלבה.
בנקודה זו ניצבת עמדת משמר בריטית מבטון, "פילבוקס".
כיום מסתיימת דרך עזה, כאמור, בצומת הרחובות עזה-ברלין, ועזה-מנחם בן-סרוק.
כמו מרבית תושבי רחביה, במשך תקופה ארוכה גם תושבי רחוב זה היו אמידים וחלק נכבד מהם היה ממוצא יהודי-גרמני.
הרחוב אף כונה על ידם בשם "גאזה-שטראסה" ("רחוב עזה" בגרמנית).
באמצע רחוב זה נמצא ביתו הפרטי של ראש הממשלה בנימין נתניהו, וסמוך למעלה הרחוב שוכן גם בית אגיון, מעונו הרשמי של ראש הממשלה.
עקב כך, האזור הסמוך למעון הרשמי, במעלה הרחוב ובכיכר צרפת ("כיכר פריז"), הוא אזור בו נהוג לקיים הפגנות.
הרחוב נחשב לעמוס במיוחד ועוברים בו בממוצע כ-700 אוטובוסים ביממה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יזמה עיריית ירושלים תוכנית להרחבת הרחוב ל-4 נתיבים, על חשבון חצרות הבתים, במטרה להקל את עומסי התנועה בו.
במפגש הרחובות עזה וברלין (הקרוי על שם הרב חיים ברלין) שכנה החומוסיה "בין עזה לברלין", וכיום היא ממוקמת בדרך עזה 19.
בית קפה "זיגמונד" בבעלותו ובניהולו של העיתונאי והסופר אלברט סויסה פועל ברחוב עזה פינת רחוב האר"י.
בית הקפה, "קפה עזה", הנמצא במרכז הרחוב, נקרא כיום "קפה יהושע".
בעת האינתיפאדה השנייה היה רחוב עזה פעמיים זירה לפיגועי התאבדות קשים.
במרץ 2002 התבצע בבית הקפה "מומנט" שברחוב פיגוע התאבדות שבו נהרגו 11 בני אדם.
בינואר 2004 התרחש פיגוע התאבדות נוסף באוטובוס קו 19 בעת שעבר ברחוב עזה, וגם בפיגוע זה נהרגו 11 אנשים.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל עלתה דרישה להחליף את שם הרחוב.
"דרך לחיים" הוא אלבומו ה-13 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-3 במרץ 2010. ביומו הראשון הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
האלבום שווק בתחילה דרך המדיה הדיגיטלית.
יצא להורדה לכל רשתות הסלולר ובאפליקציה של האלבום באייפון.
השיר הראשון שיצא מהאלבום היה "ידעת שזה זמני", שיצא בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
את השיר כתב לוחם המילואים אלדד רגב והלחין דורון מדלי.
בהמשך יצא השיר "על חבל דק" שכתב יוסי בן דוד, הלחין ניסים מרי ועיבד אבי גוטמן.
השיר הוביל את מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במשך מספר שבועות, והקליפ שצולם לו זכה למעל 9.7 מיליון וחצי צפיות באתר יוטיוב.
הסינגל הבא היה השיר "ג'ונגל" שמבוצע בסגנון דאנס מזרחי.
את השיר כתב יוסי גיספן ללחן של עדי לאון והקליפ שצולם לו זכה למעל 4 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בפברואר 2010 יצא השיר "נשיקה אחת ממך" ללחן ומילים של שלומי חן, שהגיע למקום הראשון בהשמעות ברדיו ובמצעד של רשת ג'.
השיר זכה מלמעלה מ 6.2 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
הסינגל הבא מהאלבום היה "מי שמאמין" למילים של יוסי גיספן ולחן של עדי לאון.
גם שיר זה הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג'.
השיר זכה למעל 10 מיליון צפיות באתר יוטיוב, והפך ללהיט ענק.
הסינגל האחרון מהאלבום היה "דרך לחיים" ללחן ולמילים של שלומי חן.
השיר זכה למעל ל-9.1 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום נחלקו בין תמיר צור ודודו קומה, כאשר אבי גוטמן עיבד שיר יחיד ("על חבל דק").
דרך לדו נבנתה ונסללה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, ונועדה לאפשר מעבר אספקה בדרך היבשה מבעלות הברית לסין, לאחר שהיפנים השתלטו על דרך בורמה ששימשה למטרה זו עד שנת 1942. הדרך נפתחה לתנועת אספקה בינואר 1945, ועברה בין לדו, באזור אסאם שבצפון-מזרח הודו, לבין מחוז יונאן שבדרום-מערב סין.
עיקר מהלכה היה בתחומי בורמה, והיא עברה דרך הערים שינגבוויאנג, מיטקינה ובהאמו במחוז קאצ'ין שבבורמה.
כבר במאה ה-19 בדקו מהנדסי רכבות בריטיים את מעבר פאנגסאו שבגבול הודו-בורמה, שגובהו הממוצע כ-1,100 מ'.
הם הגיעו למסקנה שהמסלול יוכל לחצות את בורמה ולרדת ולהגיע עד לעמק הוקאוונג, אך ההצעה לסלול את הדרך נזנחה בסופו של דבר.
לאחר שהבריטים נדחקו ממרבית שטחה של בורמה בידי היפנים, גברה שוב חשיבות סלילת דרך האספקה לסין בעיני האמריקנים.
לאחר שגם רנגון נכבשה בידי היפנים, ולפני שסלילת דרך לדו הושלמה, הועברה האספקה לסינים בדרך האוויר, בעיקר באמצעות רכבת אווירית שעברה מהודו לסין מעל הקצה המזרחי של הרי ההימלאיה, באזור שכונה "הדבשת" (the Hump).
ב-1 בדצמבר 1942 הסכים הגנרל הבריטי ארצ'יבלד וייוול, המפקד העליון של הכוחות הבריטיים בזירת המלחמה במזרח הרחוק, להכפיף את מבצע סלילת דרך לדו למפקדה הצפונית הסינו-אמריקנית בבורמה (NCAC), תחת פיקודו של המפקד האמריקני ג'וזף סטילוול.
הדרך נועדה להיות נתיב האספקה העיקרי לסין, ותוכננה ונבנתה בפקודת סטילוול.
היא תוכננה מלדו שבמזרח אסאם שבהודו, עד להשתלבותה עם דרך בורמה ליד מונג-יו.
משם יוכלו משאיות האספקה להמשיך בדרך בורמה, ששימשה לאספקה עד ניתוקה בידי היפנים בתחילת 1942, עד קונמינג במחוז יונאן שבסין עצמה, יעדה המתוכנן של הדרך.
ההערכה הייתה שהיקף האספקה בנתיב זה יוכל להיות כ-65,000 טונות בחודש, היקף גבוה בהרבה מזה שהועבר בדרך האוויר מהודו לסין מעל ההימלאיה.
מכיוון שמרבית שטחה של בורמה היה בשליטת היפנים, חסרה למתכנני הדרך לפני תחילת הסלילה אינפורמציה רבה, כמו נתונים על התנאים הטופוגרפיים בתוואי, סוג הקרקע בו, משטר הזרימה בנהרות, וכדומה, נתונים שהתבררו רק תוך כדי העבודה ועם ההתקדמות בנתיב הסלילה.
הדרך כולה נבנתה ונסללה בידי כ-15,000 חיילים אמריקניים ועוד כ-35,000 עובדים מקומיים, בעלות של כ-150 מיליון דולר.
1,100 אמריקנים ומקומיים רבים נוספים נספו במהלך העבודות.
העבודה בקטע הראשון של הדרך, כ-100 מייל (כ-160 ק"מ), החלה בדצמבר 1942. חלק זה יצא מלדו, עבר במסלול צר ותלול דרך מעבר ההרים פאנגסאו, שכונה "מעבר הגיהנום" בשל התנאים הטופוגרפיים הקשים שבו, והגיע לשינגבוויאנג שבבורמה.
חלקים בקטע זה היו בגובה של כ-1,400 מ', והיה צורך לחפור ולפנות בממוצע כ-1,800 מ"ק אדמה לכל קילומטר שנסלל.
המסלול עבר דרך מדרונות תלולים, כלל עיקולים חדים, מהלכים של כ-60 מטרים בין עיקול לעיקול, ורובו היה מוקף ביערות גשם צפופים.
הדחפור הראשון הגיע לשינגבוויאנג ב-27 בדצמבר 1943.
השלמת קטע ראשון זה אפשרה העברה של אספקה לכוחות שתקפו את הדיוויזיה ה-18 היפנית, שהגנה בכוחות גדולים על השטחים שכבשו היפנים בצפון בורמה, ובכללם הערים קאמאינג, מוגאונג ומיטקינה.
לפני סלילת הקטע עד שינגבוויאנג, היו כוחות בעלות הברית, ברובם כוחות סיניים שאומנו בידי האמריקנים, תלויים לחלוטין באספקה אווירית שעברה מעל פאטקאי.
היפנים אולצו לסגת ונדחקו דרומה, ובכך התאפשר המשך עבודות ההקמה והסלילה של הדרך.
בחלק מתוואי הדרך השתמשו הסוללים בדרך שהקימו היפנים עצמם במהלך שלטונם בשטח, מה שהקל על הסלילה וזרז את התקדמות העבודות.
במקביל לסלילה, הונח לצד הדרך גם צינור נפט בקוטר של 10 ס"מ, הן לשימוש הסוללים והן כצינור לאספקת דלק לרכבי האספקה שיעברו בדרך לסין, במקום להעבירו באמצעות משאיות מכל.
לאחר השלמת הקטע הראשון עד שינגבוויאנג, נסללו והוקמו קטעי דרך נוספים, דרך ואראזופ, מיטקינה ובהאמו, כ-600 ק"מ מלדו.
בנקודה זו התחברה הדרך לשלוחה של דרך בורמה הישנה, ואף שקטעים שונים שופרו בהמשך, הדרך, כבר בשלב זה, הייתה עבירה ויכלה לשמש כנתיב אספקה אופרטיבי.
השלוחה עברה דרך נמקאם, 558 ק"מ מלדו, הגיעה לצומת עם דרך מונג-יו, 748 ק"מ מלדו, והשתלבה עם הנתיב הראשי של דרך בורמה הישנה.
בין לדו לצומת מונג-יו, עברה הדרך מעל 10 נהרות רחבים ו-155 נהרות קטנים יותר, ונבנו לאורכה מאות גשרים, גשר אחד בממוצע לכל 4.5 ק"מ.
בסוף 1944, כשנתיים לאחר שסטילוול החל בבניית הדרך, נעשה החיבור המלא בין דרך לדו ודרך בורמה, אף כי כמה חלקים בדרך באזור עמק הוקאנג, שנהרסו בגשמי מונסון עזים, היו זקוקים לתיקונים.
הדרך הפכה לנתיב האספקה העיקרי בין אזור אסאם שבהודו לקונמינג שבסין, באורך כולל של 1,736 ק"מ.
ב-12 בינואר 1945 יצאה מלדו השיירה הראשונה של משאיות אספקה שכללה 113 משאיות, בראשות גנרל פיק, והגיעה לקונמינג שבסין ב-4 בפברואר 1945. בששת החודשים שלאחר פתיחתה, העבירו בדרך לדו אספקה בהיקף של 129,000 טונות מהודו לסין.
26,000 המשאיות שהובילו את האספקה מהודו, ניתנו אף הן לסינים.
בכל שבעת חודשי השימוש בדרך לדו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הועברו בה 147,000 טונות של אספקה, כשבמעבר האווירי, הדבשת, שעבר מהודו לסין מעל רכס ההימאליה, הועברו כ-650,000 טונות של אספקה ב-42 חודשי הפעלתו במהלך המלחמה.
דרך מבוא השמש היא דרך המתוארת במקרא, במסלול זריחת השמש, ממזרח למערב, מעבר הירדן לארץ ישראל.
מסלולה הקדום עובר לצדו הצפוני של נחל תרצה.
הוא עולה עד עין בידאן בשיפוע מתון ומשם בעלייה חדה לעיר שכם.
כיום מזהים את תוואי הדרך בקירוב עם חלקו המזרחי של כביש 57. דרך מבוא השמש מתחברת בפאתי שכם עם דרך האבות, המובילה לבית אל ולירושלים.
הדרך מוזכרת במקרא פעם אחת בלבד, כמכוונת למקום בו נכרתה הברית עם עם ישראל בהר גריזים ובהר עיבל לאחר הכנסו לארץ כנען, בספר דברים:
סעיפה המזרחי של דרך זו, המוביל מעבר הירדן אל המדבר, נקרא .
על פי המסורת יש להניח כי כל הכניסות של האבות ושל עם ישראל לארץ ישראל היו בדרך זו.
המקום הראשון אליו הגיע אברהם בבואו מחרן לארץ ישראל היה שכם: .
במסלול זה הלך גם יעקב בשובו מחרן, כפי שנאמר:
גם כשנכנסו בני ישראל לארץ ישראל בזמן יהושע בן נון הם עברו בדרך מבוא השמש, ככתוב בציווי לעיל.
במקרא משמעות הביטוי "בוא השמש" היא שקיעת השמש, כי לשם השמש באה, דוגמאות לכך במקרא:
הדרך נקראת דרך מבוא השמש משום שזאת דרך רוחבית ההולכת ממזרח למערב.
דרך נייתן היא דרך ראשית בקאולון שבהונג קונג.
הדרך חוצה מדרום לצפון את צים שא צוי ומגיעה עד מונג קוק.
דרך ראשית זו מהווה אתר תיירות ואתר מסחרי חשוב בשל החנויות הרבות, המלונות והמסעדות הרבות שלאורכה.
מוצאה של הדרך בנמל ויקטוריה שבדרום צים שא צוי, והיא מסתיימת ברחוב באונדרי שבצפון מונג קוק.
מתחת לדרך עוברים קו קוון טונג וקו צואן ואן של הרכבת התחתית של הונג קונג.
חלקה הראשון של דרך נייתן נסלל בשנת 1861. הייתה זו הדרך הראשונה שנסללה בקאולון לאחר שקאולון הוחכרה לבריטניה בוועידת פקינג בשנת 1860. בעת סלילתה נקראה הדרך "דרך רובינסון" (Robinson Road) על שם סר הרקולס רובינסון, ברון רוזמיד, המושל החמישי של הונג קונג.
מאחר שגם באי הונג קונג הייתה דרך בשם זה על שמו של המושל, ובמטרה למנוע בלבול הוחלט בשנת 1909 לשנות את שם הדרך לשמה הנוכחי על שם סר מתיו נייתן, המושל ה-13 של הונג קונג.
בעת סלילת הדרך היה האזור פרוור מגורים של הונג קונג.
לצידה של הדרך היו מבני אחוזה בסגנון קולוניאלי ולצידם גנים.
כמו כן היו לצידה המערבי של הדרך קסרקטין ויטפיל (לימים הפך אזור הקסרקטין לפארק קאולון).
בשנת 1906 נבנתה לצד הדרך כנסיית סנט אנדרו - הכנסייה האנגליקנית הראשונה שנבנתה בקאולון.
הדרך שבין דרך דאסקוין לבין רחוב ארגייל נקראה במקור "דרך ההכתרה" לציון ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי בשנת 1911. בשנת 1926 הפכה דרך זו לחלק מדרך נייתן.
לצידי הדרך מצויים מבנים רבים בעלי חשיבות בהם מלון פנינסולה, פארק קאולון, מסגד קאולון ומלונות רבים.
דרך מרילבון הוא רחוב בחלקו הצפוני של רובע הסיטי של וסטמינסטר בלונדון, הממלכה המאוחדת.
הרחוב מתחיל באזור ריג'נטס פארק בצומת על רחוב פורטלנד הגדול וכהמשך לדרך יוסטון.
הרחוב הוא פחות או יותר ישר ונע ממערב למזרח, באזור דרך אג'וור הרחוב הופך לקטע מוגבה של כביש ה-A40, שבהמשך יוצא מלונדון לכיוון מערב ומתחבר עם ה-M25 וה-M40. משום כך, דרך מרילבון לעיתים פקוקה בעקבות תנועת כלי הרכב לתוך ומחוץ למרכז לונדון.
דרך מרילבון נמצאת על הקטע המערבי של כביש ה-A501 ומהווה חלק מכביש הטבעת הפנימי של לונדון.
האקדמיה המלכותית למוזיקה, אוניברסיטת לונדון.
דרך נוף יער בית קשת היא דרך נופית בגליל התחתון.
שמה ניתן לה על שם הקיבוץ בית קשת שהדרך עוברת לידו.
הכניסה הצפונית של הדרך היא ליד מחנה שמשון הכניסה היא מכביש 77 כ-2 ק"מ מערבית למחלף גולני.
הדרך עוברת ליד בית קשת לידו נמצאת הכניסה המזרחית אליה מגיעים מכביש 65. משם הדרך פונה לדרום-מערב לכיוון נוף הגליל.
כניסה הדרומית של הדרך היא ליד הר כסולות ויער צ'רצ'יל.
קטע דרך נופית נוסף סובבת את קיבוץ בית קשת.
תחילתה בכניסה המזרחית ליד תל גובל היא פונה לכיוון הר דבורה, ולאחר מספר ק"מ הדרך פונה דרומה לכיוון נחל השבעה וחוזרת לכניסה המזרחית.
אורך הדרך הוא 18 ק"מ.
שטח היער שדרכו עוברת הדרך משתרע על שטח של כ-25,000 דונם.
היער מורכב מאלונים עתיקים, עצי אורן, ברוש, עצי שיזף, אלה אטלנטית, עוזרר ועוד וכן חלקת עצי ארז.
עצי אלון התבור ביער הם שריד ליער גדול של עצים אלה שכיסה בעבר שטח גדול בצפון ארץ ישראל.
יער זה נפגע בתקופת השלטון העות'מאני שהשתמש בעצי היער בעת מלחמת העולם הראשונה כחומר בעירה להסקת הקטרים ובניית מסילות רכבת בחזית הדרומית.
את היער מלווה צמחייה עשירה של תת-יער פרחי כלניות, צבעונים ופרחים נוספים.
הדרך נפרצה על ידי קרן קיימת לישראל.
הדרך מתאימה לרכבים פרטיים ורכבי שטח.
חלקה הצפוני של הדרך מהשער הצפוני ועד השער המזרחי ליד בית קשת, הוא כביש סלול אספלט.
חלקה הדרומי של הדרך, מהצומת המוביל לכניסה המזרחית ועד למרגלות הר דבורה היא ברובה דרך עפר.
בקטעים מסוימים, בעיקר בקטעים התלולים והבעייתיים, הדרך סלולה באספלט.
ממרגלות הר דבורה ועד היציאה בכניסה הדרומית, הדרך סלולה אספלט.
קטע הדרך הסובב את קיבוץ בית קשת מדרום מערב היא גם דרך עפר.
הדרך הנופית עוברת בתחום שמורת אלוני בית קשת, והיא חוצה את השמורה בדרכה מצפון לדרום, וכן בשלוחה המגיעה מהכניסה המזרחית.
לכל אורך דרך הנוף יוצאות דרכים המתאימים לנסיעה לרכב 4x4 ולטרקטרונים.
בנוסף חוצים את הדרך מסלולי רכיבה על אופניים.
האתרים מופיעים לפי המסלול מדרום לצפון.
מצפור יער צ'רצ'יל נמצא בצידה הימני של הדרך למגיעים מכיוון הכניסה הדרומית.
בקצה המצפור קיר בצורת משולש הבנוי מאבנים ועליו שלט המציין "יער וינסטון צ'רצ'יל.
הקיר מונע תצפית על חלק מהנוף.
המצפור נמצא ברום של 350 מטר מעל פני הים מעל היישוב איכסאל והוא משקיף לכיוון עמק יזרעאל, גבעת המורה, הגלבוע וצפון הרי השומרון.
בצמוד למצפור נמצא חניון קטן לשירות המטיילים.
הדרך הנופית מקיפה את ההר מצידו הצפוני.
שלוחה נוספת של הדרך המתאימה יותר לרכבי 4x4 פונה לכיוון דרום ומטפסת במעלה ההר עד הפסגה.
בקטע דרך זה עובר גם שביל ישראל.
האורנים המנדטוריים נמצאים למרגלות המדרון הצפוני של הר דבורה, כשריד לנטיעה מנדטורית שהחלה בשנת 1926. במהלך הנטיעה, ניטעו שני סוגים של אורנים: אורן ירושלמי ואורן הגלעין.
במשך השנים נעלמו מרבית עצי און הגלעין.
חלקם הגדול התייבש בחורפים של 1978/9 ו-1998/9 שהיה בהם מיעוט של גשם.
בקרבת האורנים המנדטוריים נמצאת חלקה נטועה של עצי ארזים.
היער ליד האורנים ניטע בשנת 1981 על ידי קוראי כתב העת הנוצרי הנורווגי "פאמיליאן", על הלוח המנציח את הנטיעה מופיע פסוק מספר ישעיהו נה, יג' .
מצפור התבור משקיף על הר התבור, שנחשב למקודש בימי קדם.
הנצרות מזהה אותו כמקום התרחשות הטרנספיגורציה של ישו.
ועל ההר ניצבת כנסייה פרנציסקנית שהוקמה בשנת 1925. במדרונות ההר יער שנטיעותיו החלו בשנות ה-40. למרגלות המצפור עובר אפיק נחל דבוריה ומהמצפור ניתן להשקיף על היישובים דבוריה מימין, וקצה היישוב שיבלי משמאל.
ליד המצפור עובר מסלול רכיבה על אופניים.
שמורת אלוני בית קשת היא שמורת טבע מוצעת של עצי אלון התבור.
שטח השמורה סובב את קיבוץ בית קשת מצפון ממערב ומדרום לקיבוץ.
השמורה משתרעת על 5,054 דונם, ובתחומה עובר קטע הדרך הנופית הסובבת את בית קשת.
תל גובל משתרע על שטח של 10 דונם.
שמו של התל משמר את השם הערבי של התל - "אום-ג'ביל".
באזור נמצאו חרסים מתקופת הברזל המאות ה-8-10 לפנה"ס, וכן מהתקופה הרומית.
התל מזוהה כיישוב המקראי אזנות תבור.
במדרון הדרומי של התל נמצאות מערות שהיו בעבר בשימוש רועי השבט ערב א-צביה.
בראש התל נמצאים שרידי קברים של בני השבט.
מראש התל ניתן לצפות על שמורת אלוני בית קשת, היישוב בית קשת והרי הגליל התחתון.
אורכו של שביל הטרשונים כ-700 מטר והוא יוצא מהחניון הנמצא ליד עץ האלון הקדוש.
הדרך עוברת ומתפתלת בין טרשוני דולומיט אפרפרים, שצורתם מעוצבת על ידי הבליה הכימית ועוצמת הרוח, אליה הם נחשפים.
צבע הטרשונים הוא אפור ומקורו הוא במגנזיום הנמצא בסלע הגיר הקשה.
לאורך הדרך מספר ספסלי עץ המשמשים למנוחה.
הטרשונים ממוקמים בנקודת המפגש בין עצי אלון התבור לבין עצי החורש הים-תיכוני.
ליד תל גובל נטוע עץ אלון התבור עתיק.
שמו של העץ בפי תושבי האזור הוא ."מלאן א-פאקיר" שמשמעותו היא אלון התבור של הקדוש.
ליד עץ האלון התקינה הקרן הקיימת חניון למטיילים.
עץ האלון נטוע לצידה של דרך מסחר עתיקה שהובילה מהחורן לעכו ונקראה "דרך אל-חוורנה" הדרך חצתה את הגליל התחתון בנתיבו של ערוץ נחל יבנאל אל חנות תגרים.
משם דרך תל גובל, נחל השבעה לבקעת בית נטופה ומשם לעכו.
העוברים בדרך קידשו את העצים גדולים, וראו בהם מקום מחסה.
עצי אלון עתיקים גדולים נוספים נמצאים תחילת דרך הכניסה לקיבוץ בית קשת מול חנות תגרים.
עצים אלה ניצלו מכריתה במלחמת העולם הראשונה בגלל מעמדים ה"קדוש".
בית היערן ומצפור בית היערן
בית היערן או "בית הקרן הקיימת", הוא מחסן לכלי עבודה ושתילים מצופה אבן שנבנה בשנת 1946, לקראת ראשית הנטיעות במורדות המזרחיים של הרי נצרת.
על הקמתו הורה יוסף ויץ שהיה מנהל מחלקת הקרקעות והייעור בקק"ל.
הבית נבנה כחלק מתוכנית הסיוע שהגה ויץ לעזור לגרעין ההתיישבותי "מצפה הגליל" שגרו בחוות סג'רה ללא עבודה.
הם שלחו נציג למוסדות הלאומיים, וויץ שמע את הנציג מתווכח עם מזכירתו, הזמין אותו להיכנס וקבע סיור לגליל במטרה לחפש שטחים מתאימים לנטיעה.
הוא החליט שיש לנטוע את השטח שבין כביש נצרת טבריה להר תבור.
בית היערן נבנה לשימוש הפועלים והנטיעות.
באזור בית היערן נמצא חניון גדול שהוא החניון המרכזי של יער בית קשת.
מבית היערן יוצאת דרך סלולה המותאמת לבעלי מוגבלויות ומובילה לנקודת תצפית "מצפור בית היערן".
מהמצפור ניתן להשקיף לכיוון דרום ומזרח לכיוון הר תבור, גבעת המורה, הר הגלבוע, רמת כוכב ובקעת יבנאל.
למרגלות המצפור נמצאת שמורת אלוני בית קשת.
מצפור אלוני בית קשת משקיף דרומה ומזרחה.
אל עבר התבור, הגלבוע, רמות: כוכב, יבנאל ופוריה.
למרגלות המצפור, נמצא יער אלוני התבור.
מצפור תורען ממוקם בגובה 327 מ' מעל פני הים בראש המעלה לעבר הרי נצרת.
המצפור משקיף על היישוב הערבי טורעאן השוכן מולו, ומשקיף על נופי בקעת והר תרען.
וכשהראות טובה, ניתן לראות ממנו את החרמון, הר כנען.
לרגלי המצפור עובר כביש 77 המוביל למחלף גולני.
בעת העתיקה עברה בבקעת תורען דרך עתיקה שהובילה מעכו ליישוב ציפורי והגיעה עד הכנרת.
הדרך חוצה בדרכה מספר נחלים שבחלקם עוברים מסלולי טיול מוסדרים.
נחל ברק בן אבינועם - לפני המעלה להר דבורה עוברת הדרך באפיקו של נחל ברק בן אבינועם.
תחילתו של הנחל בהר יונה והוא זורם דרומה ממזרח להר דבורה לכיוון בקעת כסולות ועמק יזרעאל ונשפך לנחל תבור.
בנקודת המפגש של הדרך עם הנחל נמצא לרשות הקהל חניון ברק.
במורד הנחל מסלול טיול מוסדר שרובו מוצל העובר בתוך צמחייה עשירה של חורש ים תיכוני.
בחורף זורמים מים באפיק הנחל.
בנחל צמחיית פרחי בר עשירה כולל סחלבים.
נחל דבוריה - תחילתו של אפיק הנחל ליד עין מאהל משם הוא זורם לכיוון דרום-מזרח.
בדרכו עובר האפיק בדרך נוף בית קשת.
במקום זה עושה הדרך עיקול חד כדי לעקוף את אפיק הנחל.
בהמשך עובר האפיק מזרחית לדבוריה פונה מערבה ונשפך לנחל תבור.
תצפית הר תבור שוכנת על גדות הנחל.
נחל אזנות - שמו של הנחל ניתן לו על שם היישוב הקדום אזנות המזוהה עם תל גובל.
תחילתו של הנחל בהרי נצרת מצפון מזרח לעין מאהל והוא זורם מזרחה לכיוון תל גובל.
בקטע אפיק זה נובע מעיין שכבה "עין אזנות" שמימיו נובעים רק בחורף.
המורדות של גדות הואדי משמשים לטרקטורונים המנצלים את מורדות אפיק הנחל, כדי לרדת בתלילות לכיוון אפיק הנחל.
משם ממשיך האפיק מצפון ובצמוד לקיבוץ בית קשת.
בקטע אפיק זה עוברת הדרך שתחילתה בכניסה המזרחית לדרך הנוף.
נוף העצים במקום זה הוא שילוש של עצי אלון תבור ועצי שיזף.
נחל אזנות נשפך לנחל השבעה מצפון לקיבוץ בית קשת.
נחל השבעה - שמו של הנחל ניתן לו על שם שבעת לוחמי פלמ"ח שנהרגו בקרב בית קשת.
תחילתו של ערוץ הנחל במדרונות המזרחיים של הרי נצרת והוא זורם לכיוון דרום-מזרח לכיוון שמורת אלוני בית קשת.
אפיק הנחל עובר מצפון מזרח לתל גובל.
האפיק עוקף את קיבות בית קשת ממזרח וזורם דרומה, עובר בין כפר תבור להר תבור, חוצה את כביש 65 ממערב לצומת גזית ונשפך לנחל תבור.
דרך סלאח א-דין הוא כביש ראשי ברצועת עזה שאורכו 45 קילומטר, הנמתח לאורך כל הרצועה – ממעבר רפיח בדרום ועד למעבר ארז בצפון, שם המשכו הוא כביש 4.
הדרך נקראת על שמו של המנהיג המוסלמי סלאח א-דין.
דרך זו היא חלק מדרך הים ההיסטורית, ובמקטע זה אף חופפת לדרך ארץ פלשתים, ובכך מהווה קטע של אחת מהדרכים העתיקות בעולם.
צבא מצרים העתיקה, אלכסנדר הגדול, ראשוני הצלבנים ונפוליאון בונפרטה עברו בדרך זו, במהלך מסעם לכיבוש הלבנט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי, נפרסה מסילת ברזל במקביל לדרך סלאח א-דין, על מנת לספק מלאי ותחמושת לחזית.
הקטע מח'אן יונס לעיר עזה נסלל לבקשת הצבא הבריטי בשנת 1938.
ההיסטוריון ג'רלד באט גורס, שהדרך היוותה את מרכז חייה של עזה, והיא תכלית קיומה ('raison d'être').
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 והמשך הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ירדה קרנה של עזה כמרכז מסחר על אם הדרך בין מצרים לסוריה, וכך גם פחתה חשיבותה של הדרך.
לאחר כיבוש רצועת עזה על ידי ישראל במהלך מלחמת ששת הימים, נפתח הכביש לתנועת ישראלים והוא שימש את הנוסעים לפתחת רפיח וסיני.
בסוף שנת 1969 הוא נסגר לזמן מה לתנועת ישראלים בגלל התגברות הפיגועים בסיני ובמקום זאת עברה התנועה לסיני דרך כביש 232. בתחילת 1970 הורחב הכביש בין עזה לח'אן יונס לארבעה נתיבים.
בינואר 1972 הושלם סלילת קטע העוקף את המעבר דרך בית חאנון.
הדרך סומנה כחלק מכביש 4 ונקראה גם "ציר טנצ'ר" בפי החיילים, לפי שמה במפות הקוד הצבאיות.
לימים הוסב חלק ממנה בתחומי העיר עזה, וסומן ככביש 250.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, ובשל התגברות הפיגועים כנגד ישראלים, התמעטה תנועת הישראלים לרצועת עזה, והתמעטה התנועה האזרחית הישראלית על הציר.
עיקר התנועה האזרחית הישראלית על קטע הכביש ברצועה היה בדרך לגוש קטיף.
ביולי 1991 נחנך חיבור בין כביש 232 וכביש 4 דרך מעבר כיסופים ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232, במיוחד לאחר העברת האחריות על רצועת עזה לרשות הפלסטינית בשנת 1994.
בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על הכביש כליל, למעט בקטע קצר שנחסם לתנועת פלסטינים ולמעשה הוסב לכביש גישה לכפר דרום, והיה מטרה לפיגועים רבים (לדוגמה, הפיגוע באוטובוס הילדים בשנת 2000).
בציר כיסופים (כביש 242) נבנה גשר בשם גשר מור, מעל הכביש שאיפשר מעבר לגוש קטיף מבלי לעבור בכביש 4. חלקים גדולים מהדרך היו סגורים לתנועת פלסטינים, ו-12 מחסומים הוקמו לאורכה.
במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, יחד עם פינוי ההתנחלויות ונסיגת כוחות צה"ל מהרצועה, הוסר סימונו של הכביש בתחומי הרצועה ככביש 4. לאחר עימות חמאס–פת"ח ב-2007, חמאס נטל על עצמו את השליטה ברצועת עזה, והוא מפעיל את המחסומים על הכביש.
חמאס הרחיב ושיפר את הדרך בעזרת כסף המגיע מתרומות ומפעילות מנהרות ההברחה ברצועת עזה.
באוקטובר 2023, מספר ימים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, ועם התגברות תקיפות חיל האוויר הישראלי על העיר עזה, קרא דובר צה"ל בערבית, סגן אלוף אביחי אדרעי, לאוכלוסייה האזרחית בצפון רצועת עזה להתפנות אל שטח בטוח מהפצצות, דרומית לואדי עזה (שפך נחל הבשור), באמצעות הדרך שהוגדרה כמסדרון הומניטרי.
בהמשך המלחמה המשיכה הדרך לשמש כנתיב פינוי עיקרי לאוכלוסייה.
דרך סולינג היא שיטה לסלילת כבישים, שהייתה נפוצה בתקופה המנדטורית, תוך שימוש באבנים וחצץ.
השיטה פותחה על ידי מהנדסים בריטים, אומצה על ידי השלטונות הבריטים בתקופת המנדט ומהנדסיה השתמשו בה לבניית כבישים ברחבי ארץ ישראל.
שיטה זו שימשה גם את בוני כביש טבריה-צמח.
רוב הדרכים שנסללו בשיטה זו כוסו, במשך השנים, באספלט, בעיקר בגלל היותן דרכים משובשות.
המילה סולינג היא מילת פועל שמקורה במילה סוליה (סולית נעל או סולית כף הרגל - באנגלית: sole) ומתייחסת לתהליך יצירת תשתית הכביש על ידי כתישת אבנים לחצץ, שבמקור נעשתה באופן ידני.
שיטת הסלילה קרויה מקאדם, כאמור על שם המהנדס שפיתח אותה.
בתקופת היישוב נעשה שימוש במונח "כביש מקאדם".
אך בהדרגה המילה סולינג נכנסה לשימוש גם לתאר, לעיתים, כביש לא סלול.
השימוש בבסיס סולינג לסלילת כבישים פותחה על ידי המהנדס הבריטי תומאס טלפורד.
השיטה שופרה באופן משמעותי על ידי המהנדס הבריטי ג'ון לאודון מקאדם.
מקאדם סבר, שכדי להבטיח איכות כביש צריך לשבור או לכתוש את האבנים והחצץ לגודל אחיד ולהניח אותם בצפיפות ובצורה סימטרית, שכביש צריך להיסלל גבוה מעט מפני הקרקע, ולהיות משופע מעט, כדי שמי הגשם יגלשו ממנו ולא יחלחלו ויפגעו במבנה הכביש.
בסלילת כביש מקאדם היה נהוג לסמן את תוואי הכביש בשני חוטים ולאורכם לשקע אבני שפה.
בין אבני השפה, לכל רוחב הכביש, הונחו אבני גיר קשות שחלקן הרחב כלפי מעלה.
ברווחים בין האבנים היו דוחקים חתיכות אבן במטרה למלא את הרווחים.
מצע אבנים זה היה נקרא ה"סולינג".
לאחר השלמת הסולינג היה מכבש עובר וכובש את הסולינג ולאחר מכן הונח חצץ על מצע הסולינג והמכבש עבר שוב על החצץ ומכסה אותו בשכבה של אבק אבן.
רבים מהפועלים שעסקו בסלילת דרכי הסולינג היו אנשי היישוב היהודי, מעולי העלייה השנייה והעלייה השלישית.
הדרך הידועה ביותר שנסללה בשיטה זו הייתה כביש טבריה-צמח בה עסקו כ-500 פועלים יהודים בסלילת הכביש.
בתחילת המאה ה-21 ניתן עדיין למצוא, בישראל, דרכי סולינג במקומות הבאים:
פארק רמת מנשה (בדרך לעמק השלום) (אוסף תמונות)
בין משטרת נהלל לתל קשיש (נחשף בחפירות בתל קשיש)
באזור מנחמיה, בתחומי שמורת הירדן הדרומי
ליד קרני חיטין (אוסף תמונות)
בין כפר תבור לבית הספר החקלאי כדורי
לחוף גבעת אולגה ליד תל גדור (אוסף תמונות)
הדרך המחברת בין כפר הרי"ף לקיבוץ כפר מנחם (אוסף תמונות)
בין מבוא חורון לפארק איילון (אוסף תמונות)
משכונת כפר גבירול ברחובות לכיוון נבי רובין-פלמחים (אוסף תמונות)
מכפר בן נון לתל גזר (אוסף תמונות)
ביער אילנות מצידו המערבי של כביש 4 (אוסף תמונות)
ממערב לתחנת הרכבת חדרה מזרח.
הדרך נמשכת מדרום לגדר של קיבוץ גן שמואל (אוסף תמונות)
מצפון לחדרה, בקרבת תחנת הרכבת חדרה מזרח (אוסף תמונות)
ממזרח לתחנת הרכבת נחל שורק (אוסף תמונות)
לאורך כביש הערבה (כביש 90) - דרך הסולינג זופתה ושימשה ככביש לאילת עד סלילת הכביש החדש.
כביש הנפט - כבישים 224 ו-225 מצומת הנגב למכתש הגדול - דרך הסולינג זופתה ושימשה ככביש לירוחם עד סלילת הכביש החדש.
הכביש הישן מבאר שבע דרך ביר עסלוג' לניצנה (כביש 211) (אוסף תמונות).
כביש 241 (כביש הרעב) בין חאן יונס לבאר שבע - קטע הדרך שבין צומת מעון (קיבוץ מגן) לצומת גילת נסלל מחדש ב-1956.
הכביש המוביל לגבעה 69 (שימש את מחנות הצבא הבריטי שהוקמו ליד הגבעה).
הכביש המוביל מהישוב אשכולות לדאהרייה.
כביש הגישה מנערן (כביש 90) לגשר אום שורט שעל נהר הירדן (מזופת ברובו).
דרך פנחס רוזן היא חלק מציר האורך המרכזי שחלקו עובר בצפון-מזרח תל אביב-יפו - כביש 482 הוא 'דרך הרצליה' ההיסטורית.
כביש 482 נקרא בעבר, לכל אורכו, בתל אביב, דרך משה סנה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 שונה שם חלקה הדרומי של דרך משה סנה לדרך פנחס רוזן.
בדרום גובלת דרך פנחס רוזן בגשר ורחוב מבצע קדש שחלקו הצפוני בתחומה של תל אביב ואילו חלקו הדרומי של הרחוב נמצא בבני ברק.
צומת מרכזי נוסף על אם הדרך עם הרחובות טבנקין (המוביל מזרחה לרמת החייל) ושלונסקי (המוביל מערבה, והמשכו שדרות קק"ל).
צומת זה מכונה "צומת כיתן" על שם מפעל "כיתן" שעמד בצדו הדרום-מערבי של הצומת.
עד לשנת 2019 פעלה במקום חנות גדולה של החברה תחת השם "גולף", שנהרסה לטובת הקמת פרויקט מגורים ומרכז מסחרי.
בצדה הדרום-מזרחי של הצומת היכן שלימים עמד מפעל תע"ש והיום המרכז המסחרי 'צמרת דן' בשכונת רביבים, נוסד בשנת 1942 בית חרושת 'כותנה' שנסגר בראשית שנות ה-60.
ממערב לצומת כיתן, דרומית לרחוב שלונסקי, שכונת נאות אפקה א'.
בסמוך לחנות "גולף" בניין מרכז אקים ישראל ובנייני משרדים, ודרומית להם בתי מגורים נמוכים.
מעברו השני של הכביש שיכון דן.
צומת מרכזי נוסף מצוי דרומית לשכונות אלה, עם הרחובות ראול ולנברג ושטרית, המחוברים ביניהם במנהרה מתחת לרחוב.
רחוב ראול ולנברג מוביל מזרחה לפארק עתידים ורחוב שטרית מוביל מערבה, לכיוון שדרות רוקח.
בצדו הצפון-מזרחי של הצומת מוסך אוטובוסים של חברת דן.
דרך מבצע קדש אף מהווה את הגבול בין בני ברק ורמת גן - ממזרח לו בני ברק וממערב רמת גן.
בצדו הרמת גני של הרחוב נמצא קניון איילון ומאחוריו אצטדיון רמת גן.
בצדו הבני ברקי של הרחוב אזור תעשייה ובו תחנת הרכבת בני ברק.
לאחר המפגש עם דרך אבא הלל סילבר, ממשיך הרחוב לתוך אזור התעשייה של בני ברק, עד לסיומו ברחוב הירקון בעיר.
בקטע זה שני נתיבי נסיעה לכל כיוון.
דרך ללא מוצא הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון מרץ 1945 של Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
אסימוב השתמש בניסוח בירוקרטי ארוך ומפותל בתזכירים הרבים שהוא שילב בתוך הסיפור; ניסוח זה התבסס על הניסוח שהיה בשימוש הצי האמריקאי, שהעסיק את אסימוב בזמן כתיבת הסיפור.
האימפריה הגלקטית העבירה את הפריטים המעטים שנותרו מגזע חייזרי מכוכב הלכת הגוסס שלהם למקום נעים יותר בשם צפאוס-18 (על כן החייזרים כונו צפאוסים).
הכוכב הוא שילוב של גן חיות, מעבדה ושמורת טבע של היצורים.
המדענים החוקרים את הצפאוסים חלוקים בדעותיהם בשאלה האם צריך להתייחס אליהם כמו אל חיות או כמו אל יצורים תבוניים, אך הם מסכימים כי הצפאוסים נמצאים בסכנת הכחדה משום שהם הפסיקו להתרבות.
מנהיג הצפאוסים אומר לבני האנוש כי לגזעו אין תקווה ואין לו בשביל מה לחיות מאחר שבני האנוש כבשו כבר את כל החלל ושולטים בחיי הצפאוסים, לכן הם החליטו להפסיק את התרבותם ולהביא להכחדת גזעם.
המנהל האזרחי על צפאוס-18, מנסה לעזור ליצורים באמצעות הידע המעמיק שלו על הבירוקרטיה של האימפריה.
על ידי הגשת דוחות, ועידוד אחרים להגשת דוחות, הוא מארגן צי של כמאתיים חמישים ספינות המספקות מטען עדין לצפאוסים.
הוא חושד בכך שהצפאוסים מסוגלים לקרוא מחשבות, ומנסה לשדר להם את תוכניותיו שהצפאוסים ישתלטו על הספינות, ויטוסו אל ענני מגלן שם הם יחיו על עולם משלהם.
לאחר בריחת הצפאוסים המנהל יוצא נקי מאשמה בשל התפתלות בירוקרטית מסובכת שעשה.
המצב של הצפאידים בגלקסיה הנשלטת על ידי בני אדם דומה לגורל הצפוי לבני האדם באחד הסופים האפשריים של קץ כלזמן.
עם זאת בסיפור דרך ללא מוצא יש סוף שונה - הצפאידים גונבים חלליות וטסים לענני מגלן שם הם יחיו חיים עצמאיים.
בסדרת המוסד נאמר כי אף חללית של בני אדם לא נכנסה לענני מגלן, גלקסיית אנדרומדה או גלקסיות רחוקות אחרות.
לא ידוע אם אסימוב התכוון לקשור בין הסדרה לסיפור דרך ללא מוצא.
דרך עפר או שביל עפר היא סוג של דרך לא סלולה העשויה מהחומר המקורי של משטח היבשה דרכו הוא עובר.
בשם "דרך עפר" ייקראו לרוב דרכים המתאימות לנסיעת רכבים.
שביל צר יותר המתאים להולכי רגל, או לתנועת בעלי חיים, ולעיתים גם למעבר של כלי רכב קטנים, עשוי גם הוא להיקרא "דרך עפר", ולעיתים ייעשה שימוש במונחים "מסלול עפר" או "שביל עפר".
כבישים לא סלולים עם משטח קשה יותר, שנוצרו על ידי תוספת של חומרים כמו חצץ או אבנים, נקראים פעמים רבות "דרכי עפר", אך מהנדסי הכבישים מגדירים אותם "דרכים משופרות".
דרך חצץ, לעומת דרך עפר, היא נתיב שלרוב מסודר בצורה משופעת, על מנת לנקז מי גשמים, ומכיל תעלות ניקוז בצידי הכביש.
בדרך עפר לרוב לא יהיו הגבהות באזורים הרריים, שנועדו למנוע הצפה של הדרך.
עקב כך בעת ירידת משקעים, מים רבים מתנקזים אליהן ונתיב התנועה מוצף, ולאחר גשם כבד עשויה הדרך להיות בלתי עבירה אפילו לרכב שטח.
מסיבה זו, במדינות מסוימות, כמו אוסטרליה, ניו זילנד ופינלנד, דרכים אלו ידועות בשם "דרכי מזג אוויר יבש".
לדרכי עפר מאפיינים שונים בהתאם לקרקע ולמאפיינים הגאולוגיים של המיקום הגאוגרפי שלהן, והן עשויות להיות - חוליות, סלעיות, או בעלות משטח אדמה חשוף, שעלול להיות בוצי וחלקלק במיוחד בעת רטיבות, או קשיח במיוחד ביובש.
דרכים אלו נפוצות באזורים כפריים במדינות רבות, כאשר פעמים רבות הדרך צרה מאוד ומשמשת לעיתים רחוקות לתנועה.
הן מצויות גם במטרופולינים במדינות מתפתחות רבות, שם הן עשויות לשמש אף ככביש מהיר גדול ורחב.
בעוד שרוב דרכי החצץ משמשות ככביש בכל מזג אוויר ויכולות לשמש לתנועה של רכבים רגילים, כבישי עפר עשויים להיות אפשריים לנסיעה רק עבור משאיות או רכבי שטח, במיוחד במזג אוויר גשום, או בחלקי דרך סלעיים או חוליים מאוד.
גם רכבי שטח עשויים להיתקע בחול או בבוץ, באזורים הקשים יותר לנסיעה בדרכים אלו.
נהיגה בכבישי עפר דורשת מהנהג תשומת לב רבה לשינויים בשטח וקל יותר לאבד בה שליטה מאשר בדרך חצץ.
דרך ליד ארל צויר על ידי וינסנט ואן גוך בשנת 1888, בעודו גר בארל.
הוא מתאר נתיב המוקף בעצים העוברים בין השדות מחוץ לארל, צרפת.
בית צהוב ניצב בצד הדרך.
השימוש בצבע בציור אופייני לוואן גוך בתקופה זו.
הצבעים בהירים וחיים, מאירים את הבד ומציעים נוף מורגש יותר מאשר מנוסה.
האופי האידילי של הרגע מועבר כך בשימוש בצבעים.
דרך ליד ארל נמצא כרגע באוסף המוזיאון הלנדרזרי של פומרשס, גרייפסוואלד, גרמניה.
דרך סאסקס 24 , המכונה במקור "Gorffwysfa" ובדרך כלל מכונה פשוט , הוא מעונו הרשמי של ראש ממשלת קנדה.
K1M 1M4 הוא המיקוד והוא ממוקם בשכונת ניו אדינבורו באוטווה, אונטריו.
המעון נבנה בשנים 1866–1868 על ידי ג'וזף מריל קורייר והיה ביתו הרשמי של ראש ממשלת קנדה מאז שנת 1951. זהו אחד משני בתי המגורים הרשמיים שהועמדו לרשות ראש הממשלה, אחוזת אגם הרינגטון בפארק גטיניו הסמוך היא המעון השני.
הבית בדרך סאסקס 24 הוזמן במקור בשנת 1866 על ידי חוטב העצים וחבר הפרלמנט ג'וזף מריל קורייר כמתנת חתונה לאשתו לעתיד.
הוא הושלם בשנת 1868 וקורייר כינה אותו Gorffwysfa, מוולשית: "מקום מנוחה".
הוא נמכר לוויליאם אדוארדס תמורת 30,000 דולר בשנת 1901, לאחר שאשתו של קורייר, האנה, מתה.
בשנת 1943 השתמשה הממשלה הפדרלית בכוח ההפקעה שלה כדי לסלק את גורדון אדוארדס, אחיינו של ויליאם אדוארדס, מחזקתו על הבית, כדי לאחד את הבעלות הציבורית על האדמות לאורך נהר אוטווה.
אדוארדס נלחם, אך בסופו של דבר הפסיד לממשלת קנדה בשנת 1946 ומת בבית מאוחר יותר באותה שנה.
לאחר מספר שנים של חוסר ודאות, בשנת 1950 החליטה הממשלה לשפץ את הנכס כבית מגורים עבור ראש הממשלה, השיפוצים עלו קצת יותר מ-500,000 דולר קנדי.
לואי סן-לורן היה הראשון שהשתכן בבית בשנת 1951.
מאז, כל ראש ממשלה - למעט קים קמפבל (שהתגורר באגם הרינגטון) ועד היום ג'סטין טרודו (שבחר להתגורר בקוטג' רידאו בהמתנה לבדיקת העבודות הדרושות לתיקון ושיפוץ הבית) התגוררו בדרך סאסקס 24 למשך תקופת כהונתם.
ראשי ממשלה קודמים התגוררו במגוון מקומות ברחבי אוטווה: סר וילפריד לורייה וויליאם ליון מקנזי קינג, למשל, גרו בבית לורייה בסנדי היל.
בית לורייה הוכרז כרכוש הכתר עם מותו של מקנזי קינג בשנת 1950 וכך היה זמין גם לייעודו כבית המגורים הרשמי של ראש הממשלה באותה עת.
האבטחה במקום שופרה בעקבות ניסיון התנקשות בנובמבר 1995 על ידי אנדרה דאלר, ששוטט בבית ובשטח במשך כמעט שעה לפני שהתעמת מחוץ לחדר השינה של ז'אן קרטיין עם אשת ראש הממשלה, אלין; היא נעלה את הדלת לחדר השינה בזמן שז'אן שמר עליה בעזרת גילוף אבן אינואיטית.
בסופו של דבר, שוטרים מלכותיים קנדיים עצרו את דאלר.
הצעדים שננקטו לאחר ניסיון החיסול כוללים הוספה של עוד כמה מאבטחים ומצלמות אבטחה לעורף הבית והתקנת מחסומים חסינים בפני קריסה בשערים הראשיים.
החל מינואר 2019, מעונות המגורים לא מאוכלסים מכיוון שנציבות ההון הלאומית מנסחת תוכניות לשיפוצים גדולים וראש ממשלת קנדה מתגורר באגם הרינגטון בקוויבק.
שלא כמו רחוב דאונינג 10 או הבית הלבן, דרך סאסקס 24 שימש כמעט אך ורק כמקום מגורים.
עבודתו של ראש הממשלה מתבצעת בלשכת ראש הממשלה במשרד ראש הממשלה והמועצה הפרטית, ליד גבעת הפרלמנט באוטווה.
עם זאת, ראשי ממשלה ביצעו עבודות מסוימות בדרך סאסקס 24 לאורך השנים, ובבית התקיימו פגישות לא רשמיות בין ראשי ממשלה לבין פקידי ממשלה או גורמים זרים אחרים (ראשי מדינות זרים בביקורי מדינה מתקבלים באופן רשמי על ידי המלך או המושל הכללי של קנדה באחוזת רידו).
אחת התוצאות להיעדר תפקוד ביורוקרטי רשמי של הבניין היא כי מעולם לא נעשה שימוש נרחב ומטונימי כשם למשרד ראש הממשלה.
למרות שהבניין לא היה בעל תפקיד בירוקרטי כלשהו, זה היה מקום להפגנות, למשל כאשר חקלאים הסיעו את הטרקטורים שלהם בשיירה בחזית המבנה בשנת 2006 וכאשר פעילי גרינפיס כבלו את עצמם לשערים הקדמיים במרץ 2007.
ג'סטין טרודו, שגדל בדרך סאסקס 24 כשאביו היה ראש ממשלה, עבר להתגורר במקום זאת בקוטג' רידו מאז שהפך לראש הממשלה בשנת 2015.
דרך נוף כרמל היא דרך נופית סלולה בכורכר בהר הכרמל שאורכה כ־23 ק"מ.
הדרך עבירה בימים לא גשומים לכל כלי הרכב.
בימים גשומים היא עבירה רק לרכבי שטח.
תחילת הדרך ביער היערנים על כביש 7212 בעיר נשר ליד סימן הק"מ השלישי.
זוהי הנקודה הצפונית ביותר של הדרך.
סופה בקרן הכרמל והיא הנקודה הדרומית ביותר.
חלק הדרך מיער היערנים כק"מ מזרחה עובר בשטחה המוניציפלי של נשר.
לאורך הדרך נמצאים תצפיות נוף ואטרקציות למטיילים.
בתחילת הדרך נמצא חניון יער היערנים הכולל שולחנות פיקניק וגם ברזי מים.
בהמשך נמצא חניון שבילי רון לזכרם של אלוף-משנה אביאל רון וילדיו עופר וענת שנרצחו בפיגוע בפיגוע במסעדת מצה בשנת 2002. לאחריו מצפור מיכל סיטון מקריית טבעון שהוקם לזכרה לאחר שנהרגה ב-2007 בדרך לחופשה בסיני.
לאחר התצפית אנדרטה לזכרו של הטייס מוטי שרון שנהרג בתאונת מסוק ב-1988 בעת הצבת אבן גבול מספר 51. הדרך מסתיימת במצפה עופר שבו מגדל לגילוי שריפות.
מצפור נוסף על הדרך הוא מצפור טייסת העמק שצופה אל בסיס רמת דוד ועמק יזרעאל לזכרו של הנווט ליאור הררי שנהרג בתאונת אימונים במרץ 2007. באזור המצפור קיים חניון פיקניקים.
לאורף הדרך בעונות הפריחה סתיו, חורף ואביב, פרחים האופייניים לכרמל כגון כלניות מצויות, רקפות, נוריות, סוגי סחלבים וצבעונים.
בחורש עצי אלון קטלב וצמחייה האופיינית לחורש ים-תיכוני.
דרך פוֹס היא דרך רומית באורך כ-472 ק"מ החוצה את אנגליה בין אקסטר בדבון בדרום-מערב, ללינקולן בצפון-מזרח אנגליה.
הדרך נסללה במאות הראשונה והשנייה לספירה והיא אחת הדרכים הרומיות הארוכות ששרדו בבריטניה.
שם הדרך נובע מהמילה הלטינית "פוסה" (fossa), שפירושה "תעלה", זאת משום שבמקור היא נבנתה לצד תעלת הגנה לאורך הגבול המערבי של אנגליה שבשליטת הרומאים.
דרך פוס הייתה נתיב אסטרטגי חשוב עבור הרומאים, היא קישרה בין מרכזים צבאיים ומסחריים משמעותיים, כמו אקסטר, באת', סירנססטר, לסטר ולינקולן.
הדרך שימשה גם סוחרים ומטיילים, והיא סייעה להרחיב את התפשטות התרבות וההשפעה הרומית ברחבי בריטניה.
לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה בתחילת המאה ה-5, נותרה הדרך ציר תחבורה חשוב וכיום חלקים רבים בדרך ההיסטורית הפכו לכבישים מודרניים (בהם כביש ה-A46 העובר ברובו באותו הנתיב).
בשנים האחרונות נעשו מאמצי שיקום ופיתוח לחלקים בדרך כך שניתן כיום לטייל לארוכה באזורים מסוימים.
בנוסף, מספר אזורים, רחובות, חברות ואתרים קרויים על שם הדרך מתוך חשיבותה ההיסטורית והגאוגרפית, כך לדוגמה "דרך הפוס" היא כינוי לקבוצת הכדורגל לסטר סיטי ושם של בית כלא מרכזי בעיר לסטר.
הדרך התחילה בעיר הנמל איסקה דומנונירום (כיום אקסטר), כאשר בהמשך הדרך התרחבה לכיוון מערב לנורת' טאוטון.
משם המשיכה הדרך בכיוון צפון-מזרח, עברה דרך המבצר הרומי בקילרטון (כ-10 ק"מ מאקסטר), משם כ-70 ק"מ לאילצ'סטר (כיום במחוז סאמרסט) ואז כ-48 ק"מ לעיר באת'.
הדרך ממשיכה לכיוון צפון כ-98 ק"מ עד לנקודת המפגש שלה עם הציר המרכזי החוצה את בריטניה בכיוון השני; דרך ווטינג, זאת בצומת הנקראת הי קרוס ונחשבה לנקודת המרכז של בריטניה הרומית.
משם ממשיכה הדרך כ-20 ק"מ עד לראטי (כיום לסטר) ומשם היא ממשיכה בקטע של כ-80 ק"מ שברובו נסלל בתור כביש ה-A46 עד לעיר לינדום (כיום לינקולן), שם מסתיימת הדרך במפגש עם דרך ארמיין שחיברה את לונדיניום לצפון בריטניה.
דרך עולי הרגל (מכונה גם "דרך העלייה לרגל", ובפי חוקרים כיום גם כ"הרחוב המדורג" או "הרחוב המרוצף") הייתה הרחוב הראשי בירושלים העתיקה בסוף תקופת בית שני, ששימשה כדרך מרכזית עבור עולי הרגל שהגיעו לירושלים, במיוחד לרגל שלושת הרגלים.
הרחוב עוצב בצורה מפוארת והוא היה מסחרי, כאשר לאורכו הוקמו חנויות ועסקים.
הרחוב התחיל משעריה הדרומיים של העיר בדרום החומה הראשונה, סמוך לבריכת השילוח, והמשיך צפונה לאורך הגיא המרכזי אשר הפריד בין העיר התחתונה ממזרח לעיר העליונה ממערב.
משם הוביל הרחוב ישירות אל הר הבית, והעלייה מהרחוב אל בית המקדש השני שעליו הייתה קשת רובינסון שבכותל המערבי.
תוואי הדרך נמתח משם עוד כ-400 מטרים צפונה ובצמוד לכותל עד למצודת אנטוניה, אך בדרך כלל כשמתייחסים לרחוב כיום לא מתכוונים לקטע זה, שכן הוא נקטע כיום על ידי רחבת הכותל המערבי.
השם "דרך עולי הרגל" נגזר מהשימוש המרכזי של הרחוב כדרך לעולי הרגל שהגיעו לירושלים בימי שלושת הרגלים – פסח, שבועות וסוכות.
הדרך נחנכה ב-15 בספטמבר 2025, במעמד שר החוץ של ארצות הברית, מרקו רוביו וראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
בתום 13 שנות חפירה, נפתחה הדרך לקהל הרחב ב-20 בינואר 2026, וב-3 בפברואר 2026 ביקר בה נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, יחד עם ד"ר מרים אדלסון.
הרחוב היה מדורג, ומרוצף אבנים גדולות, ומצדדיו נבנו מדרכות מוגבהות.
אבני הרחוב זהות לאלו הנמצאות בשערי חולדה, בכניסה להר הבית.
מדרגות האבן ברחוב היו במבנה אחת שטוחה-אחת רחבה, וזאת במטרה למנוע מהולכי הרגל בו לרוץ, אלא ללכת הליכה מדודה ומכובדת כלפי הר הבית.
לאורך הרחוב היו חנויות, בתי מלאכה, מקוואות טהרה ומבנים נוספים ששירתו את עולי הרגל.
ככל הנראה, החנויות ברחוב, ששימש כמרכז מסחרי, היו דו-מפלסיות.
סביר להניח כי בין החנויות היו כאלה שמוכרות קורבנות ושולחנות־חלפנים להחלפת כספם המקומי של עולי הרגל בכספי מס מחצית השקל.
בעבר היה הרחוב בגובה פני הקרקע, באוויר הפתוח, ועם הצעידה בו נחשפו הולכי הרגל יותר ויותר למראה הר הבית ועליו בית המקדש השני והסטיו המלכותי.
הדרך הייתה באורך של כ-600 מטרים בין בריכת השילוח להר הבית ועוד כ-400 מטרים בצמידות ל עד לסיומו בכיכר הסמוכה למצודת אנטוניה.
רוחב הדרך היה כ-8 מטרים, ובחלקו הדרומי הוא אף עולה לכ-30 מטרים.
הדרך משתמשת בטופוגרפיה של הגיא המרכזי, בו היא בנויה.
תחת הרחוב נמצאו תעלות ניקוז וביוב, שתפקידן היה לרכז גם את העיר העליונה (הר ציון של ימינו) ואת הר הבית.
ברחוב עצמו היו פתחי ביקורת שהובילו לתעלות ניקוז אלה.
מהרחוב יוצאות מספר הסתעפויות למספר רחובות עתיקים אחרים.
השערה לגבי אחד מהם, המכונה "הרחוב הצפוני" ומוביל צפונה עם נטייה למערב, קובעת שהוא הוביל ל שעליה הייתה העיר העליונה.
רחוב מסועף נוסף מכונה "הרחוב העילי", והוא מוביל דרומה.
רחוב זה הוא מהווה את המשכו הישיר של כלל הרחוב למעט הקטע הקצה הדרומי שבקרבת בריכת השילוח.
ההשערה לגביו היא שהוביל אל שערי העיר שב.
הקצה הצפוני של הרחוב, שכיום נמצא במנהרות הכותל, תחום בחלקו בשני עמודים סמוכים בסגנון דורי, שמקובל לזהותם כחלק ממכלול הרחוב המקורי.
ריצוף חלק זה של הרחוב לא הושלם מעולם: סילוק סלע האם מתוואי הרחוב לא הושלם; המחצבה במקום לא כוסתה; וסיתות הסלע כחיקוי מושלם לאבני הכותל כנהוג לא הוסדר עד הסוף.
למעשה, ריצוף הרחוב מסתיים בגוש סלע בעובי ובגובה של כמה מטרים, וצמוד לו כמה אבני ריצוף שנועדו כנראה לכסותו לאחר הסרתו.
ההנחה היא שמסיבה כלשהי הופסקה לפתע סלילת הרחוב, והפועלים עזבו את המקום מבלי שהשלימו את עבודתם.
סמוך לקצה הדרומי של הרחוב ול הייתה בריכת השילוח, ולידה בית כנסת עתיק בשירות עולי הרגל שהיה שייך למשפחת תאודוטוס בן וטנוס, וסונפו אליו חדרי אירוח ומקוואות.
אחד המבנים צפונה משם, היה ככל הנראה בסיס קטן של חיל המצב הרומי.
עוד צפונה בהמשך הרחוב הייתה בימה מוגבהת, שיכלה לשמש את כרוז העיר.
במפגש הרחוב עם הפינה הדרום־מערבית של הר הבית נבנתה קשת רובינסון – מחלף הולכי רגל שקישר בין מפלס הרחוב ל, על ההר.
מהפינה הזו גם הייתה התפצלות מהרחוב מזרחה, אל שערי חולדה.
בהמשך הרחוב נמצא שער ברקלי, המזוהה כשער קיפונוס המוזכר במשנה, דרכו היו נכנסים גויים ונכרים להתרשם ממבנה בית המקדש השני.
קשת וילסון, חלק מגשר וילסון הקדום שחיבר את העיר העליונה להר מעל דרך זו.
השער האחרון שהוביל מהרחוב אל הר הבית הוא שער וורן, שהיה מעט מוגבה ממפלס הרחוב עצמו, ואליו הובילו מדרכות המעוצבות בצורת כיכר.
בדרום הרחוב הייתה כיכר העיר התחתונה של ירושלים.
הכיכר הייתה רחבה מרוצפת גדולה, ובה, ככל הנראה, התנהל מרכז הפעילות המסחרית בירושלים של אותם ימים.
בכיכר היה שוק, ומיקומו המרכזי על רחוב עולי הרגל, בו עברו עולי הרגל מבריכת השילוח לבית המקדש, סייע לו כלכלית.
במקום היה שולחן למדידת נפח, שנמצא בחפירות הארכאולוגיות, ושמטרתו הייתה ככל הנראה לספק יחידת מידה לנפח אחידה ברחבי השוק.
השולחן כנראה היה שייך למנהל השוק (אגורנומוס), שייתכן כי משרדו היה מצוי באזור הכיכר.
הרחוב נבנה לאורכו של הגיא המרכזי – גיא שנמצא במרכז האגן הגדול, משער שכם של ימינו עד קצת דרומית מבריכת השילוח, בין הר הבית, גבעת העופל והעיר התחתונה ממזרח ל ממערב.
במאה הראשונה לפני הספירה נבנתה בגיא תעלת ניקוז ראשית לעיר, גודלה כ-0.6 מטר רוחב על כ-1.5 מטרים גובה, והיא קורתה בלוחות אבן ישרים לכל אורכה.
תעלת ניקוז זו קדומה להרחבת הר הבית בבניית מקדש הורדוס, ועם הרחבת ההר נבנתה תעלת מעקף מקורה שעקפה את הפינה הדרום־מערבית שלו.
כמו כן, כחלק מהחרבת הר הבית, נבנו ב גשרים ואמת מים בין העיר העליונה להר מעל גיא זה.
הרחוב החל להבנות בשנת 20 ובנייתו הסתיימה בשנת 30 לספירה על ידי הרומאים, בתקופת שלטונו של פונטיוס פילאטוס.
עם בניית הרחוב, הותאמו שתי תעלות הניקוז ההרודיאניות לרחוב החדש שנסלל.
ריצוף הרחוב מתוארך לשנה מאוחרת יותר, כאשר כותב יוסף בן מתתיהו כי בימיו של הנציב הרומי אלבינוס (62–64 לספירה) החלו לרצף את רחובות ירושלים באבן לבנה, בשל האבטלה הקשה שפקדה את העיר עם סיום בניית הר הבית.
כ-40 שנה אחרי הקמת הרחוב, בשנת 70, לא פסח חורבן ירושלים על ידי הרומאים בסיום המרד הגדול על הרחוב.
ממצאים סמוך למצודת אנטוניה מראים כי הייתה כוונה להמשיך את הרחוב לכיוון צפון, אולם זה לא קרה.
הרחוב חרב על ידי השלכת אבני הר הבית עליו.
לפי ההנחה הרווחת, רוב ריצוף הרחוב נותר במקומו, ונקבר תחת האבנים.
מצבם הטוב של האבנים ושימור הביאו קבלנים לאורך ההיסטוריה לגנוב אותן.
תעלות הניקוז התת־קרקעיות בסביבות הרחוב היו מוכרות גם לאחר חורבנו, והמשיכו להיות בשימוש לפחות עד המאה הרביעית.
בתקופת השלטון הממלוכי על ירושלים מולא החלק הצפוני של הגיא המרכזי, במטרה להקל על המתפללים המוסלמים להגיע להר הבית.
מהלך זה קבר בין היתר את הקטע הצפוני של הרחוב, שהיום מהווה חלק ממנהרות הכותל.
כיום, הרחוב נמצא מתחת לפני הקרקע, כשחלקו הדרומי החפור כ-3-6 מטרים מתחת לקרקע.
עד היום, נחשף הרחוב לכל אורכו בקטע שבין בריכת השילוח שבדרום עיר דוד, ועד לפינה הדרומית מערבית של הר הבית.