tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו פגש שלגל את פיליפ פרנץ פון סיבולד.
הם הפכו לחברים קרובים ושיתפו פעולה בכתיבת "פאונה יפנית" (Fauna Japonica, 1845–1850).
בשנת 1847 הוא הפך לחבר בהתכתבות (corresponding member) של המכון המלכותי של הולנד, וכאשר המכון הפך לאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים בשנת 1851 הוא הפך לחבר אקדמיה.
שלגל ראה במינים דבר קבוע, וכתוצאה מכך, מפרסום "מוצא המינים" ועד מותו, התנגד בתוקף לתיאוריה של דרווין.
חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין ידע על דעותיו של שלגל על מינים ואבולוציה מדבריו של חברו הקרוב, הבוטנאי ומגלה הארצות הבריטי ג'וזף דלטון הוקר: "דיברתי הרבה עם שלגל, הוא תומך בתוקף בבריאה מרובה ומתנגד להגירה".
כאשר טמינק נפטר בתחילת 1858, שלגל ירש אותו כמנהל מוזיאון הטבע, לאחר שבילה 33 שנים תחת ניהולו.
שלגל התעניין במיוחד בדרום-מזרח אסיה, ובשנת 1857 שלח את בנו גוסטב לאסוף ציפורים בסין.
גוסטב הגיע וגילה שרוברט סווינהו הגיע לשם ראשון.
בשנת 1859 שלח שלגל את היינריך אגאתון ברנשטיין לאסוף ציפורים בגינאה החדשה.
לאחר מותו של ברנשטיין בשנת 1865, ירש אותו הרמן פון רוזנברג.
שלגל שכר עוזר צעיר, אוטו פינש.
במקביל, הוא החל לפרסם מגזין מדעי, "רשימות ממוזיאון ליידן" (Notes from the Leyden Museum), וכן יצירה ענקית בת 14 כרכים, "מוזיאון ההיסטוריה של הטבע של פיי-באס" (Muséum d'histoire naturelle des Pays-Bas, 1862-1880).
הוא העסיק שלושה מאיירים מוכשרים: ג'ון ג'רארד קולמנס, י'וזף סמיט ויוזף וולף.
אחרית ימיו של שלגל הייתה קשה: אשתו נפטרה בשנת 1864, פינש עבר למוזיאון להיסטוריה של הטבע בברמן, ואוספי המוזיאון הבריטי החלו להאפיל על אלו של ליידן.
שלגל נפטר ב-17 בינואר 1884 בליידן.
בניו הם הסינולוג וחוקר הטבע גוסטף שלגל (1840–1903) והמלחין והפסנתרן לינדר שלגל (1844–1913).
מיני בעלי-חיים שנקראו על שמו
לפי סדר אלפביתי לפי שם נפוץ:
קלמריה אדום-ראש (Calamaria schlegeli, נחש לא ארסי מהזעמניים)
הנחש Afrotyphlops schlegelii (נחש לא ארסי מהנחשיליים)
הָרָן הוא דמות מקראית, בנו של תרח ואחיהם של אברהם אבינו ונחור.
ישנה מחלוקת האם הרן אחיו הצעיר של אברהם, כמוזכר בתלמוד, או שמא הרן מבוגר מאברהם ב-32 שנה, כמוזכר בספר הישר (אגדה).
בנותיו היו מילכה, סבתה של רבקה אמנו ויסכה, שעל פי המדרש הייתה שרה אמנו.
הרן לא זכה לאריכות ימים, ונפטר עַל פְּנֵי תֶּרַח אָבִיו.
הוא נפטר באור כשדים מולדתו.
לאחר מותו של הרן, נלקח לוט תחת חסותו של תרח ומאוחר יותר תחת חסותו של אברהם.
יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי אבלו של תרח על הרן גרם לו לשנוא את ארץ כשדים וזו הסיבה שהחליט לעזוב לחרן שבארם נהריים.
כמו כן, ציין כי באור כשדים "מראים את קברו עד היום הזה".
בספר היובלים מופיעה הגרסה הקדומה ביותר לסיפור על מלחמתו של אברהם באלילות, שבו מתבררות גם נסיבות מותו של הרן: אברהם שרף את "בית האלילים" והרן נשרף למוות בניסיונו להציל את הפסילים.
על פי המסופר במדרש אברהם והצלמים (), כשהואשם אברהם בהתנגדות לעבודת אלילים, מסרו אותו לנמרוד.
והרן חשב על רעיון שנקרא גם שביל הזהב: אם אברהם ינצח יצטרף אליו ואם נמרוד ינצח יצטרף אליו.
נמרוד זרק את אברהם לכבשן האש וכשראה הרן את אברהם יוצא ללא פגע מן הכבשן, אמר שהוא עם אברהם, ונזרק אף הוא לכבשן האש אך לא יצא משם חי.
התרגום המיוחס ליונתן מפרש את מותו של הרן באותה צורה אך טוען שסיבת מותו הייתה שונה, ונועדה להוכיח שאברהם ניצל בזכות האל, ולא בזכות כישוף שעשה עבורו הרן כפי שחשבו הצופים.
על מנת להוכיח שכישופיו של הרן אינם הסיבה להצלת אברהם, יצאה אש ושרפה את הרן עצמו.
יש במסורת זו משחק מילים עם שם העיר שבה מת הרן, אוּר (=אש) כשדים.
לדעת יאיר זקוביץ, למסורת זו שורשים קדומים והיא הייתה ידועה גם למספר המקראי.
הרמת משקולות הוא מקצוע באתלטיקה כבדה אשר מכיל את ההרמות האולימפיות.
הנפה -הרמה בה המוט נאחז באופן רחב, ומורם מעבר לראש בתנועה אחת רציפה.
דחיקה- הרמה אשר מורכבת מקלין בו המוט מורם מהרצפה עד לכתפיים בתנועה אחת, ולאחר מכן מהכתפיים עד למעבר לראש בתנועה אחת ורציפה.
עד שנת 1972, המופיעים התחרו בקרב שלושה אשר כלל הנפה, דחיקה ולחיצה.
משנה זו, הוחלט להשאיר רק את השניים הראשונים עקב קושי של השופטים לשיפוט הלחיצה, ולכן קרב שניים מלווה את הענף עד ימינו.
לעיתים משתמשים במושג הרמת המשקולות באופן בלתי מדויק, כאשר ההתייחסות היא לאימוני משקולות.
תחרויות הרמת משקולות התקיימו עוד בימי קדם, ונכללו, כפי הנראה, באולימפיאדת יוון העתיקה.
הם היו כלולים במשחקים האולימפיים המקוריים בשנת 1896. הרמת משקולות לנשים החלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והתווספה למשחקים האולימפיים בשנת 2000.
תחרויות הרמת משקולות מחולקות לשני סוגים:
הנפה - בה על המתחרים להרים את המשקולות מהרצפה אל מעל ראשיהם בתנועה אחת יציבה.
דחיקה - בה המתחרים קודם מרימים את המשקולות מהרצפה אל עמדת ביניים, בה המשקולות נחות על הכתפיים, ולאחר מכן נעמדים ודוחקים את המשקולות אל מעל הראש.
בעבר היה קיים סוג שלישי, לחיצה (Clean and Press), שכלל הרמת המשקולות אל עמדת ביניים בדומה לדחיקה, ולאחר מכן הרמת המשקולת למעלה בכוח ידיים בלבד, ללא הקפיצה אל מתחת למשקולת הנהוגה בדחיקה.
סגנון הלחיצה בוטל אחרי אולימפיאדת מינכן (1972).
אלופים מפורסמים: חליל מוטלו הטורקי, נעים סולימנוגלו אשר נולד בבולגריה והתאזרח בטורקיה.
אלוף העולם הראשון בהרמת משקולות היה אדוארד לורנס לוי, אשר זכה באליפות העולם הראשונה שהתקיימה בלונדון ב-1891.
נציגי ישראל השתתפו התחום הרמת המשקולות באולימפיאדות רומא 1960, מינכן 1972, מונריאול 1976, לוס אנג'לס 1984, ברצלונה 1992, אטלנטה 1996, ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020. בשנת 1976 אדוארד וייץ הגיע למקום החמישי, וזה היה המקום הכי גבוה בתולדות השתתפות ישראל בתחרויות הרמת משקולות באולימפיאדה.
ישנן מספר זכיות במדליות באליפויות העולם, ביניהן מקום ראשון בשוודיה ב-1972 בו זכה עדי ברנה.
באליפויות אירופה ישנן זכיות רבות, ביניהן באליפות אירופה לשנת 2019 ניקול רובנוביץ' זכתה במדליית ארד ואולגה שפירו זכתה במדליית ארד בשנת 2022. סיליה גולד זכתה במדליית כסף בשנת 2024.
הרנאן קורטס (1485 – 2 בדצמבר 1547; בספרדית: Hernán Cortés – השם נהגה בספרדית ארנן קורטס; נודע גם כרונלדו או פרנאנד קורטס בימי חייו וחתם על מכתביו פרנאן קורטס) היה הקונקיסטאדור שכבש את מקסיקו עבור ספרד.
קורטס נולד במדיין, כתר קסטיליה שבספרד (כיום נמצאת העיירה בפרובינציית בָּדָחוֹס בקהילה האוטונומית של אקסטרמדורה), בנם היחיד של מרטין קורטס וקטלינה פיסארו אלטאמירנו.
מצד אמו, היה קורטס בן דוד שני של פרנסיסקו פיסארו, שמאוחר יותר כבש את אימפריית האינקה, בפרו (אין לבלבל בינו לבין פרנסיסקו פיסארו, שהצטרף לקורטס בכיבוש האצטקים).
קורטס למד באוניברסיטת סלמנקה בספרד, אך הפסיק ללמוד בשנת 1501 בגיל 16, במקום ללמוד משפטים כמו סבו.
לקורטס עמדה הבחירה בין שתי אפשרויות: חיפוש כבוד ופרסום במלחמה באיטליה, או לנסות את מזלו בקולוניות הספרדיות בעולם החדש.
הגעתו של קורטס לאמריקה התעכבה עד 1504 עקב פציעה.
ב-1506 הוא לקח חלק בכיבוש היספניולה וקובה, וקיבל אחוזה גדולה ומספר עבדים אינדיאנים כתמורה על פעלו.
הברוטליות של מסע הכיבוש בקובה והשמדתה של האוכלוסייה האינדיאנית כתוצאה ממחלות, עבודת פרך וייאוש השפיעה מאוחר יותר על היחס הזהיר יותר של קורטס כלפי המקסיקנים, כמשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה, ואיפשרה את הישרדותם של אינדיאנים טהורים רבים ושפות אינדיאניות במקסיקו עד ימינו.
מספר מסעות לחצי האי יוקטן, שנערכו על ידי פרנסיסקו ארננדס דה קורדובה ב-1517 וחואן דה גריחלבה ב-1518, הסתיימו בחזרה לקובה כאשר בידיהם כמויות קטנות של זהב בלבד, ואגדות על ארץ רחוקה יותר שבה הזהב אמור להיות שכיח.
קורטס מכר או משכן את כל אדמותיו כדי שיהיה באפשרותו לקנות ספינות ולשכור צוות, וארגן ביחד עם מושל קובה, דייגו ולאסקס דה קואיאר, צוות למסע שקורטס יעמוד בראשו.
רשמית, קורטס עשה זאת על מנת לחקור ולסחור עם הארצות החדשות במערב.
נאסר עליו ליישב את הארץ, אך כשהוא מתבסס על הידע שהספיק לרכוש במשפטים ועל כוח השכנוע המפורסם שלו, גרם למושל להכניס פיסקה לגבי אמצעי חרום שניתן יהיה להשתמש בהם ללא הסמכה נוספת, "עבור האינטרסים של הארץ".
ברגע האחרון, שינה המושל את דעתו, כאשר חש כי קורטס שאפתני מדי.
לאחר עצירות קצרות ביוקטן, שם מצא רק מעט זהב, מצא קורטס שני מתרגמים, אחת מהן, מלינצ'ה, הייתה המתרגמת שלו לשפת הנאוואטל (שפת האצטקים), והשני היה ספרדי שלמד את דיאלקט המאיה בשבע שנות עבדות.
קורטס החנה את אנשיו במקום שהוא קרא לו וראקרוס ("הצלב האמיתי") ב-4 במרץ.
בכך שייסד עיר, יכול היה לתבוע את האדמה עבור המלך קרלוס מספרד בהצבעה כללית של שליטי העיר אותם הוא מינה, שהיו חבריו.
הטוטונק (ראש השבט) המקומי בקמפואלה קידם את פניו במתנות של אוכל, נוצות, זהב ונשים.
קורטס למד כי הארץ נשלטת בידי מנהיג גדול, בעיר טנוצ'טיטלאן, שנמצאה באזור בו כיום שוכנת העיר מקסיקו סיטי, עיר זו שכנה בלב אגם טשקוקו והגישה אליה הייתה רק באמצעות סוללות עפר שחיברו אותה לחוף.
לאחר זמן קצר הגיעו שגרירים מהקיסר האצטקי מונטזומה (מוקטזומה השני) עם מתנות נוספות, בניסיון לגרום לקורטס שלא להתקרב למקום מושבם.
אך המתנות השיגו את האפקט ההפוך.
קורטס למד כי המקומיים חשבו כי הוא קצלקואטל, או שליח ממנו, אל אגדי שהנבואה סיפרה כי יחזור יום אחד לתבוע את עירו בשנה מסוימת בלוח האצטקי שמגיעה פעם ב־52 שנה, כאשר במקרה הייתה זו שנה כזו.
כשהוא נעזר במתרגמת שלו, מלינצ'ה, ניצל קורטס את המיתוס הזה, והדביק את מונטזומה במה שהסופר אוקטביו פאס כינה "סחרור קדוש".
בעוד שחלק ממטרות המסע היו להשיג במהירות כמה שיותר זהב על ידי מסחר או גנבה, ואז לחזור לקובה, קורטס ראה את התוצאות של הסוג הזה של ביזה והיו לו תוכניות אחרות, לבנות אימפריה פעילה משלו.
הוא הורה לקרקע את כל ספינותיו (ולא לשרוף אותן, כדברי האגדה), חוץ מספינה קטנה אחת שאותה הותיר כדי לתקשר עם ספרד.
כך בודד את אנשיו במקסיקו ומנע כל נאמנות למושל של קובה.
קורטס הוביל אז את אנשיו לפנים הארץ, לכיוונה של טנוצ'יטיטלאן.
קורטס הגיע לטלקסקלה, מדינה עצמאית קטנה עליה ידע כי הייתה ממתנגדי השלטון המרכזי והייתה בתוך תחום השפעתה של האימפריה.
אנשי הטלקסקלה התקיפו את אנשיו, אך החרבות, גרזני הקרב, הסוסים, והרובים סייעו לספרדים לנצח בקרב במהירות.
קורטס אמר לאנשי טלקסקלה כי אם יקבלו עליהם את הנצרות, ויהיו בעלי בריתו וואסלים של אדונו, הוא יסלח להם על חוסר הכבוד שלהם ויסיר מהם את עול שליטם, הקיסר מוקטזומה.
אם לא כן, קורטס איים שיהרוג את כל עמם.
הם הסכימו, וקורטס המשיך את צעדתו עם כ-2,000 לוחמים טלקסקאלנים ועם מספר סבלים גדול יותר.
הוא גם קנה שריון כותנה, שראה כי הוא הרבה יותר אפקטיבי כנגד החצים של האינדיאנים מאשר השריון הספרדי.
אדונו של קורטס היה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שאליו הוא שלח מכתבים כשהוא עוקף את ולסקס, ושהוא עצמו ניסה לטעון לבעלות כשהוא עוקף את דיאגו קולון, בנו של כריסטופר קולומבוס ולכן האדמירל של "ים האוקיינוס" כולו.
כשקורטס הגיע לצ'ולולה, העיר השנייה בגודלה באימפריה, המתרגמת לה מלינצ'ה העבירה אליו שמועה שהמקומיים תכננו לרצוח את הספרדים בשנתם.
אך מכיוון שהוא לא ידע האם השמועה נכונה אם לאו, קורטס הודיע על התקפה מקדימה על מנת ללמד לקח: הספרדים שבו והרגו את האצילים המקומיים, שרפו את העיר והרגו בין 15,000 ל־30,000 מהיושבים בה.
קורטס אז שלח הודעה למוקטזומה שהאצילים של צ'ולולה התייחסו אליו בחוסר כבוד וכי הוא היה חייב להענישם.
טרור סייע לו רבות, אך נראה שניתן לייחס הרבה מהגאונות הצבאית שלו ללה מלינצ'ה, שהיו לה את סיבותיה שלה לנקמה.
כשהספרדים הגיעו לעיר האי טנוצ'יטיטלן בפעם הראשונה, השוכנת בסמוך להרי הגעש שסביב עמק מקסיקו.
הם נדהמו למראה עינהם ללא ספק, זו הייתה אחת מן הערים המרשימות ביותר בעולם של אז.
הספרדים הגיעו לבירה האצטקית ב-8 בנובמבר 1519. מוקטזומה קיבל את פניו של קורטס על ה"דרך הגדולה" אל ה"ונציה של המערב", כנראה העיר הגדולה ביותר בעולם באותו הזמן.
רבים רואים את הרגע הזה – כששתי תרבויות גבוהות נפגשו לאחר 40,000 שנות בידוד – כגילוי האמיתי של העולם החדש.
כשנכנס קורטס בשערי העיר בדיווח ששלח למלך ספרד כתב קורטס:
יחסים עם הקיסרים האצטקים האחרונים
מוקטזומה הכין את ארמונו של אביו אקסיאקטל לארח את הספרדים ואת בני בריתם האינדיאנים.
קורטס ביקש מתנות נוספות של זהב, כווסאל של קרל החמישי.
קורטס גם תבע כי שני פסלים גדולים יוסרו מפירמידת המקדש המרכזי בעיר, שדם קרבנות האדם יוסר, וכי מבנים המוקדשים למרים, אם ישו ולסיינט כריסטופר יוצבו במקומם.
לאחר מכן שבה קורטס את מוקטזומה בארמונו שלו, בטענה שמתרחש מרד אצטקי, ודרש סכום עצום של זהב כדמי כופר, שסופק לו.
לאחר מספר שבועות בעיר, כשמנהיגם בשבי והם צריכים להאכיל את הספרדים וגם את אלפי בעלי בריתם, הוחל להרגיש קושי מסוים בעיר.
בזמן הגרוע ביותר, חדשות מהחוף הגיעו – מספר גדול בהרבה של ספרדים נשלחו על ידי ולסקס לעצור את קורטס על חתירה תחת פיקודו.
קורטס הותיר את טנוצ'טיטלאן בידיו של סגנו הנאמן פדרו דה אלוואראדו, צעד לחוף וניצח את הקובנים בראשות פנפילו דה נרבאז.
כשקורטס סיפר לחיילים המובסים על עיר הזהב, טנוצ'טיטלאן, הם הסכימו להצטרף אליו.
החל מסע מפרך בחזרה, מעל לסיירה מדרה אוריינטל.
כשקורטס נשאל, שנים לאחר מכן, מה צורתה של הארץ החדשה, הוא קימט חתיכת קלף, פרש אותה ואמר: "ככה".
אך כשקורטס חזר לארמון, הוא מצא כי אלוואראדו ואנשיו טבחו באצולה האצטקית וכי השורדים בחרו מנהיג חדש, קואיטלאואק.
קויטלאהואק ציווה על חייליו לצור על הארמון שהספרדים ומוקטזומה ישבו בו.
קורטס הורה אז למוקטזומה לדבר עם אנשיו ממרפסת הארמון ולשכנע את אנשיו לתת לספרדים לחזור לחוף בשלום.
אך אנשיו לא הקשיבו לו, וזרקו עליו אבנים שפצעו אותו קשות, והוא מת כמה ימים לאחר מכן.
בליל 1 ביולי 1520 שכונה מאוחר יותר "הלילה העצוב" (Noche triste) ניסה קורטס לברוח על ידי השקטת פרסות הסוסים והבאת קרשים לעבור בהם את הפרצות בסוללת היציאה מן העיר, אשר את גשריה הרסו האצטקים, על מנת למנוע ממנו לעבור.
אולם הספרדים ועוזריהם נתגלו והחלה לחימה קשה בינם ובין האצטקים.
הרבה מהספרדים נעו באיטיות היות שהיו ברשותם כמויות גדולות של זהב והיו פגיעים יותר לנחת זרועם של הרודפים.
קורטס שרד רק מפני שהאצטקים רצו שיישאר חי כדי להקריב אותו לאל המלחמה שלהם, שכן הוא נחשב בעיניהם כלוחם גדול.
כ־400 ספרדים ו־2,000 בעלי ברית אינדיאנים נהרגו, אך קורטס, אלוואראדו והמוכשרים יותר מבין החיילים הצליחו לברוח.
מבין הנשים שרדו לה מלינצ'ה, עשרה קונקיסטדורים, המאהבת של אלוואראדו ושתיים מבנותיו של מוקטזומה שהיו חלק מן ההרמון של קורטס (בת שלישית מתה, וכנראה הותירה אחריה בת מקורטס, "מריה", שהוזכרה בצוואתו).
התבוסה הגדולה לאצטקים נקראה מעתה "הלילה העצוב".
קורטס החליט לצור על העיר, על ידי הסבת כל הערים שבסביבות טנוצ'טיטלאן לצידו.
מהחוף, סבלים אינדיאנים הביאו את כל המצרכים והכלים שעדיין נותרו באניות, בזמן שקורטס ניסה לזכות בנאמנותם של הערים, שהאצטקים המקסיקנים שלטו בהם יותר ממאה שנה, תוך שהוא מסביר כי ימנעו בכך מתשלום מיסים כבדים והעלאת קרבנות אדם.
אך עדיין שלב זה של המסע היה קשה, שכן לא היה הרבה מה לאכול, ובעלי בריתו האינדיאנים הרגו את אויביהם למאכל.
הספרדים עזרו להם בהרג, אף שלא אכלו בעצמם; הם הסתפקו באונס נשיהם.
המצור על טנוצ'טיטלן החל בזמן שמגפת אבעבועות שחורות תקפה את העיר.
גם בעלי בריתו האינדיאנים של קורטס סבלו, כשמוערך כי כ-40% מהם מתו, אך האפקט על המורל בטנוצ'טיטלאן, כאשר הם החלו גם לרעוב, היה עצום.
למרות זאת הם עדיין המשיכו להילחם, הרבה אחרי שעיר אירופית ממוצעת הייתה נכנעת.
קורטס רצה שלא להרוס את העיר היפהפייה, אך מכיוון שהתקיפו אותם מהגגות הם היו חייבים להרוס את הבתים.
לבסוף, כמעט כל העיר נהרסה וההערכות הן כי בין 120,000 ל-240,000 אצטקים נהרגו בתקופת הכיבוש הספרדי.
הקיסר האצטקי האחרון, קואוטמוק, נכנע לקורטס ב-13 באוגוסט 1521.
הוא החל במסע מסוכן וחסר הגיון דרך גואטמלה להונדורס על מנת להעניש ספרדי שבגד בו, ועם עזיבתו כל צל של סמכות אישית עזב את מקסיקו.
הוא נעשה גם לפראנואיד, כשהוא תולה את קואוטמוק כנגד ההתנגדות של אנשיו.
ייתכן שכבר לא יכול היה לראות אותו צולע על רגליו הפצועות.
כשקורטס שב מהונדורס, כשהוא בקושי חי, הוא נתקבל בשמחה על ידי האוכלוסייה המקומית המיואשת וחסרת החוק.
הוא שירת לזמן מה כמשנה למלך של "ספרד החדשה של ים האוקיינוס" (כפי שחואן דה גריחלבה קרא למקסיקו לפני שקורטס ראה אותה אי פעם), והביא ליציבות ולזכויות אזרחיות מפתיעות לארץ זו.
אך הבירוקרטיה הקסטיליאנית החלה להגיע, והרסה את כל שבנה.
הוא עזב עם בנו הבכור והאהוב, בנה של לה מלינש, מרטין קורטס, ונסע לסין, ובסופו של דבר חזר לאירופה ונלחם באיטליה יחד עם אותו הבן.
קורטס מת בקסטיליה דה לה קואסטה, במחוז סביליה, ב-1547. כמו קולומבוס, הוא מת כאדם עשיר אך מריר; הוא לא נעשה לקיסר הגדול של האימפריה המערבית של קרל החמישי.
בצוואתו הותיר קורטס כסף רב לילדיו האינדיאנים והלבנים, וכן לכל אימהותיהם.
במקסיקו של היום שמו נחשב כמקולל, ורק פסל אחד קיים לזכרו.
הֲרן בר דור (23 במאי 1923 - 27 ביולי 1955) היה איש מודיעין ישראלי, מהרוגי מטוס אל על שהופל בשמי בולגריה בקיץ 1955.
נולד בשם הרברט פנסטר (Herbert Fenster) בווינה.
בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", ובמסגרתה התבלט כמדריך וכמארגן.
עלה לארץ ישראל בגיל 15, ב-24 במרץ 1939 על סיפון האנייה "איטליה", לאחר סיפוח אוסטריה ל, והיה בין אחרוני העולים של עליית הנוער מאוסטריה.
רבים מהנערים שהגיעו עמו באותה עת, לא זכו לראות יותר את בני משפחותיהם שנותרו באירופה ונספו ב.
בר דור הצטרף לחברת נוער של השומר הצעיר שעשתה הכשרתה בקיבוץ שער העמקים והצטרפה בשנת 1942 לקיבוץ עין החורש שבעמק חפר.
הוא התבלט מיד עם הגיעו, ונבחר למזכיר הצעיר של הקיבוץ.
בשנת 1946, יצא מהקיבוץ ועבד במסגרת תנועת "השומר הצעיר" הארצית.
קודם ליציאתו מהקיבוץ פגש שם את רחל פרנס, והשניים נישאו בפברואר 1949, לאחר שרחל התגרשה למענו מבעלה הראשון.
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, התגייס לצה"ל.
בתחילה שירת כקצין-תרבות ועסק בתרגום ועריכה של ספרות צבאית מהשפה הגרמנית.
בהמשך, שירת בר דור באמ"ן, במחלקת האיסוף, והיה בין החניכים המצטיינים בקורס הבין-זרועי הראשון למודיעין, שצה"ל ערך בשנת 1949.
הוא עזב את הקיבוץ והצטרף לצבא הקבע.
בר דור הושאל ל"מוסד" והחל בנסיעות תכופות לאירופה.
בקיאותו בלשון הגרמנית והיותו יליד אוסטריה, אפשרו לו להתקדם בשירותו והוא הגיע לדרגת רב-סרן.
בין שנת 1953 לשנת 1955 ביקר בארצות אירופה השונות, כנראה למטרות איסוף מודיעיני.
בשנת 1955 קיבל תפקיד קבע בגרמניה המערבית: להקים את הנספחות הצבאית של ישראל במדינה, שקשרה אז יחסים דיפלומטיים עם מדינת ישראל.
בקיץ 1955 השלים הרן בר דור את הכנת הבית בגרמניה לאשתו ושתי בנותיו, ועלה על מטוס אל על, כדי לשוב לארץ לתקופת החופשה ולהכין את נסיעת המשפחה לחו"ל.
המטוס הופל מעל בולגריה והרן בר דור נספה עם 57 נוסעים ואנשי צוות.
נפוצו שמועות שהמטוס הופל לשם הריגתו של בר דור, אך לאחר חקירה, הן נמצאו חסרות בסיס.
הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בהלוויה ממלכתית.
הוא נטמן בקבר אחים של חללי המטוס הישראליים.
הרמס קונרד הוא דמות בסדרת ההנפשה פיוצ'רמה.
הרמס הוא ביורוקרט ממוצא ג'מייקני ובעל אמונה ראסטאפרית ותסרוקת ראסטות בהתאם.
דמותו מדובבת על ידי הקומיקאי פיל לאמר.
הרמס נקרא על שם מכונת הכתיבה של יוצר הסדרה, מאט גריינינג, אשר נקראה "הרמס רוקט".
בנוסף, הרמס הוא שמו של האל היווני האחראי על משלוחים, מידות וספורט - בדיוק כמו התמחויותיו של מקבילו המצויר.
הרמס הוא בירוקרט מדרגה 36 (ויותר מאוחר 37) העובד ב"פלנט אקספרס", חברת משלוחים פיקטיבית בסדרה פיוצ'רמה.
במסגרת תפקידו הוא ממלא כמויות אדירות של טפסים, חותם על היתרים משפטיים ומודיע בשורות איוב לקרובי משפחה.
בניגוד מוחלט לתדמית הראסטאפרית והג'מייקנית המקובלת, הרמס מכור לעבודתו באופן כמעט מוחלט ואף גוער תדירות בשאר הצוות על עצלנותם (בייחוד בדוקטור זוידברג).
למרות היותו מכור לעבודה ואיש משפחה למופת, נרמז מספר פעמים בסדרה שהרמס, בדומה לרוב הרסטאפארים, משתמש קבוע במריחואנה.
במהלך הסדרה מתגלה כי הרמס היה בעברו ספורטאי אולימפי המתמחה בלימבו.
הוא אף השתתף באולימפיאדה בשנת 2980 כשילד קטן רץ למגרש, צעק: "אני רוצה להיות כמו הרמס" ושבר את גבו במהלך ניסיון לבצע תרגיל לימבו.
האירוע השפיע באופן טראומטי על הרמס והוא זנח את אימוניו ונשבע לא להשתמש בכישורי הלימבו שלו לעולם.
במהלך אחד מפרקי הסדרה נאלץ הרמס להשתמש בכישורים אלו על מנת להציל את חבריו, דבר הגרם לו לשקם את ביטחונו העצמי ולהתחרות באולימפיאדת 3004 מטעם ג'מייקה.
בסרט "פיוצ'רמה: בנדר מצליח בגדול" משתמש הרמס שוב ביכולות הלימבו שלו, אך האירוע מתגלגל לפגיעה חמורה בגופו.
הרנוגיים (שם מדעי: Loranthaceae) היא משפחת צמחים טפילים למחצה, המונה כ-78 מינים וכ-1078 מינים ואשר נפוצה בעיקר בארצות הטרופיות.
המשפחה מיוצגת בארץ על ידי מין אחד בלבד - הרנוג השיטים.
בעבר דבקון הזית שויך למשפחה זאת, אך הוא הועבר למשפחת הסנטליים.
צמחים אלו מכילים כלורופיל ולפיכך הם מסוגלים לייצר בעצמם את מזונם לפיכך הם נחשבים לטפיל למחצה, אולם את המים ואת המלחים הדרושים להכנת המזון אין הם קולטים מתוך האדמה, אלא מצמחים אחרים, שעליהם הם גדלים..
הרמס נושא את דיוניסוס התינוק הוא פסל יווני מאת הפסל היווני פרקסיטלס, בן המאה הרביעית לפנה"ס.
הפסל מציג את דמותו של האל הרמס הנושא את דיוניסוס התינוק אל הנימפות (או האיאדות) של ניסה בשליחותו של זאוס.
בכך הסתיר זאוס את בנו לאחר לידתו מהרה, אשתו.
דמותו של הרמס מעוצבת כגבר צעיר הניצב בתנוחה כיאסטית, שבה זרועות הגוף מצטלבות.
שלא כבתנוחת ה"קונטרה פוסטו" (Contrapposto) הקלאסית, הגוף מוטה בסיבוב קטן, כאילו על ציר הגוף, כך שמתקבלת נטייה קטנה של הגוף בצורת האות S.
ידו האחת של הרמס מושטת אל האוויר ואילו ידו השנייה, הנשענת על עמוד המכוסה בד מפוסל, מחזיקה את דיוניסוס.
פניו של הרמס מורכנות מעט ומופנות אל החלל.
על פניו של הרמס הבעה חולמנית.
דיוניסוס התינוק מושיט את ידו לעברו של הרמס.
ייתכן כי נשא בידו אשכול ענבים, כאטריביוט (סמל) של האל דיוניסוס.
הפרופורציות בדמותו של הרמס מושלמות.
בפניו, למשל, אורך העין הוא כשליש האורך.
לעומת הפרופורציות המושלמות הללו, דמותו של דיוניסוס מעוצבת בפרופורציות של מבוגר אשר "הוקטן" או "מוזער" לגודל תינוק.
הפסל התגלה בשנת 1877 בחפירה ארכאולוגית בעיר אולימפיה שבאליס, יוון.
במאה השנייה לספירת הנוצרים ראה פאוסאניאס פסל "שזה נושאו, ועשוי לדבריו 'כפי מלאכתו' של פרקסיטלס".
יש המערערים על האותנטיות של פסל ומציגים אותו כהעתק של עבודת פרקסיטלס.
אחרים מתארכים אותו למאה השנייה ומציגים אותו כעבודתו של אמן אחר בעל שם זהה.
הרמת כוסית (או שתיית "לחיים!") היא טקס בו מברכים את כלל הנוכחים או חלקם, תוך כדי שתיית משקה אלכוהולי (או משקה אחר) המלווה בברכה מילולית.
הרמת כוסית מקובלת בתרבות המערבית, אם כי בכמה תרבויות שאינן חלק ממעגל תרבותי זה, קיימות מסורות דומות.
הביטוי העברי "הרמת כוסית" מתאר את הטקס: הנוכחים מרימים את כוסיות או כוסות המשקה בעת אמירת הברכות ולוגמים מהן לאחר מכן.
באנגלית וברוסית משמש המונח "טוסט" (שמקורו בלטינית) הן לתיאור הטקס והן לתיאור האדם שלכבודו שותים, וכנראה נגזר מהנוהג לתבל משקאות בפיסות קלי (טוסט) מתובל.
בשפות רבות המונח להרמת כוסית נגזר מן המילה הלטינית "prosit", מילולית (בקירוב): "מי ייתן ויצליח".
טקס הרמת הכוסית קשור פעמים רבות לאירוע חגיגי, אם כי הוא עשוי להיערך בכל עת, אפילו בין שני אנשים השותים יחדיו בנסיבות שגרתיות.
הרמת כוסית נערכת פעמים רבות במהלך ארוחה, אך עשויה להתקיים גם במפגשים חברתיים הכוללים משקאות בלבד, או משקאות ומתאבנים.
בחלק מהתרבויות הרמת כוסית נלווית כמעט לכל שתיית משקה חריף, גם אם הנסיבות אינן בהכרח חגיגיות (כך בתרבות הסלאבית, בה הטקס לעיתים אף חוזר ונשנה עם כל כוס וכוס).
בתרבויות מסוימות, למשל בישראל, הרמת כוסית מקובלת במפגשים חגיגיים מכל סוג.
בארצות הברית ובאזורים דוברי אנגלית בקנדה הרמת כוסית נדירה יחסית, ומקובלת באירועים ספציפיים כגון קבלת הפנים במסיבת חתונה וערב השנה האזרחית החדשה.
קיימות מספר סברות הקושרות את מקור מנהג הרמת הכוסית עם הרצון להישמר מהרעלה.
על פי אמונה רווחת אחרת, מטרת השקת הכוסות זו בזו בעת שתיית "לחיים" (בין שני אנשים) היא ערבוב מעט מהמשקה שבשתי הכוסות - על מנת שהשותה יוכל לדעת שהאדם שמולו לא הרעיל את המשקה שבכוסו.
סברה זו ככל הנראה שגויה, שכן לצורך ערבוב שכזה, יש צורך במילוי הכוסות עד ספן, וגרימה לבזבוז מיותר של נוזלים שיזלגו בעת ההשקה.
לפי דעות אחרות, מנהג השקת הכוסות הוא חדש יחסית, והסיבות להיווצרותו הן ככל הנראה הצליל הנעים שנוצר בעת פעולת ההשקה, והעצמת התחושה של השתתפות הסועד באיחולים הטובים על ידי שילוב של מגע פיזי, למשל לחיצת יד או נשיקה על הלחי/על היד.
הטקס כולל שלושה חלקים: ברכה מילולית, הסכמה ולגימת המשקה.
הברכה עשויה להיות קצרה וכללית, כמו "לחיים!" או מפורטת ומורכבת, כנהוג למשל במסיבות חתונה במדינות מערביות מסוימות, בהן מי שמרים כוסית מספר אנקדוטה אודות הזוג הנישא ולאחר מכן מברך אותם.
ברוב התרבויות קיימת מילת ברכה ייעודית להרמת כוסית, שמשמעותה לרוב איחולי בריאות, מזל או הצלחה:
באירלנד ובקרב דוברי גאלית סקוטית - "Sláinte"
הנוכחים מביעים הסכמתם לברכה על ידי הרמת כוסותיהם (המכילות משקה), לרוב תוך כדי הבעת הסכמה מילולית, אשר עשויה להיות חזרה על מילת הברכה (כמו "לחיים!") או מילות חיזוק לברכה (באנגלית מקובל למשל: "Hear!
Hear!" - "שימעו, שימעו!"), ומשיקים את כוסותיהם אל הכוסות שבידי הנמצאים בקרבתם.
הרמת הכוסית עשויה להקדים את הברכה, שכן לעיתים המברך מבקש מכל הנוכחים להרים כוסותיהם (ובמקרים מסוימים גם לקום ממקומותיהם), ממתין עד שכולם מוכנים, ורק אז מברך.
יש היוצרים קשר עין עם כל אדם אשר משיקים את הכוס אל כוסו.
בתרבויות מסוימות אי יצירת קשר עין בעת השקת הכוסית עלולה להחשב כגסות רוח, כחוסר אמון או אף כמזמנת מזל רע.
לגימת המשקה חותמת את הטקס.
לרוב אין זה חשוב אם זו לגימה בלבד או שתיית כל המשקה, אם כי בחלק מהתרבויות נהוג לרוקן את הכוס כאשר המשקה מצוי בכוסיות קטנות.
כך הדבר בחלק ממדינות סקנדינביה וברוסיה (כששותים וודקה).
ביפן, קוריאה, סין וטאיוואן מוגשים ליקרים מסורתיים בכוסות קטנות, והברכה הנלווית מתפרשת מילולית כ"כוס יבשה", כך שמקובל לסיים את המשקה עד סופו.
הימנעות מלגימה נחשבת בלתי מנומסת, ובתרבויות מסוימות עלולה להתפרש כאי הסכמה לברכה שנאמרה.
מקובל להרים כוסית עם משקאות אלכוהוליים.
שמפניה או יין תוסס נחשבים חגיגיים במיוחד, ומקובלים בפרט בערב השנה האזרחית החדשה ובנסיבות בהן מתקבלת בשורה משמחת פתאומית, כמו הודעה על זכייה במכרז, על נישואים עתידיים וכדומה.
גם אנשים שאינם חסידי אלכוהול (אך גם אינם נמנעים ממנו לחלוטין) יעדיפו לרוב להרים כוסית עם משקה חריף וללגום לגימה קטנה, מאשר לבחור בחלופה כגון משקה קל.
הרמת כוסית ריקה ממשקה אינה מקובלת, ויש הרואים בכך מזל רע.
בדת היהודית קיימות מצוות הדומות למנהג הרמת כוסית: הקידוש בערב שבת וההבדלה במוצאי שבת, וארבע כוסות בפסח.
בחצרות חסידיות נהוג להרים כוסית ולומר לפני כן "לחיים" והמסובים משיבים "לחיים טובים ולשלום".
בחסידות חב"ד בהתוועדות המסובים משיבים "לחיים ולברכה".
בישראל, ישנם מקומות עבודה בהם נהוג להרים כוסית לקראת חגים יהודיים מרכזיים כגון ראש השנה או פסח.
הרמת כוסית במקומות עבודה נהוגה גם באירועים שהם חלק מהתרבות הארגונית כגון קבלת עובדים חדשים או מסיבות פרישה, וכן בנסיבות הכוללות הכרזות חגיגיות באשר למצב הארגון, כגון החלטה על שינוי ארגוני, השגת לקוח חשוב, מיזוג עם חברה אחרת ועוד.
שירים ישראלים רבים מאזכרים את מנהג הרמת הכוסית או שתיית לחיים, ביניהם: "בואו ונרים כוסית" בביצוע החלונות הגבוהים, "חג היין בראשון לציון" בביצוע חבורת שחפים, "נרים כוסית" בביצוע דני סנדרסון, "עכשיו לשמוח" בביצוע יניב בן משיח ורבים אחרים.
בתרבות הסלאבית נהוגה הרמת כוסית, בדרך כלל עם וודקה, כמעט בכל מפגש חברתי, במיוחד אם הוא חגיגי ובפרט בימי הולדת וראש השנה האזרחית (31 בדצמבר), לרוב במסגרת סעודה גדולה.
כל סועד מחזיק את כוסית הוודקה ביד אחת, וביד השנייה כוס מיץ או משקה לא-אלכוהולי אחר, אשר נועד לרכך את טעמה העז של הוודקה.
משקה אשר משמש בתפקיד זה נקרא "זָפיבוֹן" (запивон).
יש המעדיפים מלפפון חמוץ או דג מלוח אשר ירככו את טעם הוודקה במקום משקה.
מאכל המשמש בתפקיד זה נקרא "זָקוּסוֹן" (закусон).
טקס הרמת הכוסית נקרא "טוֹסט" (тост).
לפני הלגימה, אחד הנוכחים מודיע לכבוד מה ישתו את המשקה הבא.
לרוב יוכרזו איחולים הדדיים, כגון בריאות, הצלחה וכדומה.
אם ההתכנסות החגיגית היא לכבוד אחד הנוכחים, למשל חתן יום הולדת, הטוסט הראשון מוקדש לו.
נהוג לשתות גם לכבוד קרובי משפחה וחברים שלא נוכחים באירוע.
לאחר אמירת הטוסט, מרימים כוסית ושותים את כוסית הוודקה ומיד לאחר מכן לוגמים מהזפיבון או נוגסים בזקוסון.
אם אחד הנוכחים לא שותה מסיבה מסוימת, המנהג הוא שעליו לגעת עם כוסית הוודקה במצחו, ובכך להשתתף באופן סמלי בהרמת הכוסית.
מנהג זה - מקורו בקווקז, אך הוא אומץ גם על ידי שאר עמי מזרח אירופה.
לצי המלכותי הבריטי ברכה מילולית ייחודית לכל יום בשבוע, הנלווית להרמת הכוסית.
כך למשל, ביום ראשון מרימים כוסית לכבוד החברים הנעדרים, ביום שני לכבוד ספינותיהם שבים, וכן הלאה.
ב"יום טרפלגר" (לזכר הניצחון בקרב טרפלגר) נערכת סעודה חגיגית של הצי המלכותי על סיפון אה"מ ויקטורי לזכר האדמירל הלורד נלסון (מפקד קרב טרפלגר, שנהרג בו).
בארוחה מספרים אנקדוטה אודות נלסון, מברכים במילים "זיכרון נצחי" ומרימים כוסית בעמידה ובדומיה.
בשנת 2013 שונו חלק מהברכות על מנת להתאים את רוחן לצי הכולל נשים: לדוגמה, הברכה הרשמית בשבתות "לנשותינו ואהובותינו" שזכתה לתשובה הלא-רשמית "ושלעולם לא יפגשו", הוחלפה ל"למשפחותנו".
בעקבות אביב העמים ותבוסת הכוחות ההונגרים בקרב מול האוסטרים 13 גנרלים (מכונים "13 הקדושים של ארד" - ) של צבא הונגריה הוצאו להורג.
לפי האמונה ההונגרית, אוסטרים באותה העת שתו מולם בירה והשיקו את הכוסות לכבוד הפסד ההתקוממות.
בעקבות זאת, ההונגרים נדרו נדר לא להשיק את כוסותיהם בזמן הרמת כוסית.
המסורת מושרשת כך שגם לאחר 6 באוקטובר 1999 בו פג הנדר השקת כוסות או בקבוקים נחשבת להתנהגות לא נאותה.
הרמת מסך היא כלי משפטי המאפשר לייחס את החובות והזכויות של חברה בערבון מוגבל לבעליה.
השימוש במנגנון הרמת המסך הוא פעולה חריגה, הנוגדת את עקרון האישיות המשפטית הנפרדת – עיקרון העומד בבסיס הרעיון של הקמת תאגיד, ועל כן בתי המשפט משתמשים בו רק במקרים יוצאי דופן, כאשר אין מנוס מכך בנסיבות העניין, וכל תוצאה משפטית אחרת תגרום לפגיעה בזולת.
חברה בע"מ היא ישות משפטית, ביורוקרטית במהותה, שנועדה להקל על היזמות העסקית באמצעות הפרדה בין בעלי החברה או מי שהשקיע בה, לחברה עצמה.
להפרדה זו חשיבות בכך שבעלי החברה אינם אחראים לחובות או נזקים הנגרמים על ידי החברה.
אם למשל יש למישהו תביעה כלפי החברה, אין לתביעה זו קשר ישיר עם בעלי המניות עצמם או רכושם הפרטי.
זהו מסך ההתאגדות החוצץ בין החברה לבין בעלי מניותיה.
מסך ההתאגדות חשוב בכך שהוא מאפשר למשקיע להיות בעלי מניות של החברה וליהנות מרווחי החברה מבלי לדאוג לתוצאות שליליות של פעילות החברה מעבר להפסד השקעתו.
אולם, בעלי החברה ומנהליה עלולים לעשות במכוון מעשי רמאות, תוך ניצול מסך ההתאגדות.
על כן, במדינות רבות, החוק מאפשר הרמת מסך ותביעה ישירות של בעלי המניות של החברה או מנהליה.
מתן הלוואות לחברה או משיכת הלוואות בתנאי אשראי בלתי סבירים.
הברחת נכסים של החברה לגורמים שלמנהלי החברה יש אינטרס אישי בהם
לעיתים, מבוצעות פעולות הרמאות בדרך מפותלת, למשל על ידי הקמת חברה בת שתפעל במנותק מחברת האם, ותטשטש את הקשר ביניהן, כדי להסתיר את הרמאות מגורמים נפגעים.
הרמת המסך מתבקשת לרוב כאשר החברה מגיעה לחדלות פרעון והיא אינה יכולה לעמוד בתביעות נגדה.
במקרה כזה, מבקשים התובעים להרים את מסך ההתאגדות ולייחס את הפעולות שבוצעו על ידי החברה לבעלי המניות כאילו הם עצמם ביצעו אותן.
זאת על מנת שיוכלו לממש את פסק הדין לטובתם.
התוצאה המעשית של הרמת המסך היא: כל עוולה המיוחסת לחברה, מיוחסת גם לבעלי מניות בה.
עליהם לשאת בחוב נקוב, בסכום שנקבע בתביעת נזיקין, באישום פלילי או בכל עוולה אחרת המיוחסת לחברה.
הרמת מסך היא אחד מכמה מנגנונים המקשרים בין העוולה לבין בעלי מניות בחברה.
מנגנון דומה הוא הטלת "אחריות אישית" על גוף או אורגן בחברה, וקביעת האופי של אחריותו לנזק שנגרם או לחוב שנוצר.
השימוש בקביעת ה"אחריות האישית" מייחס את העוולה לאורגן וקובע את אחריותו – על פיה ניתן לתבוע את האורגן בתביעה נפרדת.
כך למשל ניתן לחייב באחריות אישית גורם כלשהו בחברה, בעוד החברה עצמה לא תישא בתוצאות.
המבחנים בישראל על פיהם יקבע בית המשפט אם ניתן להרים את המסך, קבועים בסעיף 6 לחוק החברות:
אם התקיים לכך תנאי הקבוע בחיקוק או אם בנסיבות העניין צודק ונכון לעשות כן.
נעשה שימוש באישיותה המשפטית הנפרדת של החברה כדי להונות אדם, לקפח נושה, או כדי ליטול סיכון בלתי סביר (מימון דק).
בנסיבות העניין צודק ונכון לעשות כן, בשים לב לכך שהיה יסוד סביר להניח כי ניהול עסקי החברה לא היה לטובת החברה וכן היה בו משום נטילת סיכון בלתי סביר באשר ליכולתה לפרוע את חובותיה.
בדרך כלל, נטל הרמת המסך הוא על כתפי התובעים, ועל פי רוב זהו נטל שאינו פשוט להוכחה.
המבחנים הקבועים בחוק מנוסחים בצורה כוללנית המאפשרת לשופט שיקול דעת נרחב, וכל מקרה נשקל לגופו ובהתאם לנסיבות התרחשותו.
פעולת הרמת מסך באה מכוח חוק החברות.
בחוק מס ערך מוסף ובפקודת המכס ניתנה האפשרות גם לרשויות המס להרים מסך בין חברה לבעלי מניותיה באופן עצמאי בתנאים מסוימים.
הרמת כוח הוא ענף ספורט המבוסס על הרמת מוט משקולות אולימפי, הטעון במשקולות, תוך שימוש בכוח פיזי ובטכניקה מתאימה.
בתחרות הרמות כוח עומדים לרשות המתחרה שלושה ניסיונות להרמת המשקל המקסימלי שביכולתו להרים, בהתאם לחוקי הענף, בכל אחד משלושת התרגילים המרכיבים את הספורט: שפיפה (סקוואט), לחיצת חזה (Bench Press), וזקיפת גב (דדליפט).
תחרויות הרמות כוח יכולות להיערך עם ציוד עזר (Equipped) או בלעדיו (Un equipped, המכונה גם "Raw" או "Classic").
הציוד הנחשב כציוד עזר לעניין תחרות הוא חולצת לחיצת חזה, וחליפת סקוואט או דדליפט.
רצועות ברכיים עשויות להיחשב כציוד עזר בתחרויות מסוימות, ולא להיחשב כזה בתחרויות אחרות - בהתאם להתאחדות ("פדרציה") המנהלת את התחרות.
חגורה, שרוולי ברכיים, חגורות למפרק היד, ונעליים עם סוליה מוגבהת (בדרך כלל לסקוואט) או שטוחה, ניתנים גם הם לשימוש אך בדרך כלל אינם נחשבים כציוד עזר.
תחרויות הרמות כוח מאורגנות ברחבי העולם על ידי התאחדויות רבות, ארציות או בינלאומיות.
ענף הרמות הכוח אינו מוכר כספורט אולימפי, אך הוא מהווה חלק מהמשחקים הפאראלימפיים (במקצה לחיצת חזה בלבד), והוא משתתף במשחקי העולם תחת חסותו של הוועד האולימפי הבינלאומי.
התרגילים בהרמות כוח תחרותיות עשויים להיות שונים מהצורה המקובלת עבורם כשהם מבוצעים במסגרת אימון ספורטיבי רגיל.
כריעה (Squat): מוט המשקולות נמצא על כתפי המתחרה, ובעת קבלת פקודה מהשופט על המתחרה לכרוע עד שזווית מפרק הירך שלו נמצאת מתחת לחלק העליון של עצם הפיקה של הברך.
ממצב זה עליו לשוב לעמידה זקופה עם ברכיים נעולות.
לחיצת חזה (Bench Press): המתחרה שוכב על גבי ספסל ומקבל לידיו הישרות את מוט המשקולות, אותו עליו להוריד עד שייגע בחזהו.
המוט צריך להישאר במגע עם החזה עד הישמע פקודה מן השופט, ולאחריה המתחרה מחזיר את המוט למצב ההתחלה.
זקיפת גב (Deadlift): על המתחרה להרים את מוט המשקולות מן הרצפה ולהתיישר לעמידה זקופה, עם כתפיים משוכות אחורנית ונעילת מפרקי הירך והברך.
עם קבלת פקודה מהשופט, על המתחרה להוריד בחזרה את המוט בצורה מבוקרת.
בתחרות הרמות כוח רגילה ("קרב שלוש"), על המתחרה לבצע שלושה ניסיונות בכל אחד משלושת התרגילים: סקוואט, לחיצת חזה ודדליפט.
על המתחרה לבצע לפחות הרמה "חוקית" אחת בכל אחד משלושת התרגילים.
מתחרה אשר כשל בניסיון מסוים לא יוכל לנסות להרים משקל נמוך יותר בכניסתו הבאה, אלא רק להותירו ללא שינוי או להעלותו בלפחות ק"ג אחד.
סכום שלוש ההרמות החוקיות הגבוהות ביותר של המתחרה (אחת מכל תרגיל) נחשב כמשקל הכולל שהורם על ידי המתחרה באותה תחרות ("Total").
המשקל הכולל קובע את מיקומו היחסי של המתחרה בסוף התחרות, ביחס למתחרים האחרים בקטגוריית המשקל שאליה הוא שייך.
ב"קרב השלוש" המנצח הוא המתחרה אשר הרים את המשקל הרב ביותר בקבוצת המשקל שלו.
במקרה של שוויון במשקל הכולל של כמה מתחרים באותה קבוצת משקל, המנצח באותה קבוצה הוא המתחרה בעל משקל הגוף הנמוך ביותר (והנמוך ב-50 גרם לפחות מהמתחרה הכבד ממנו).
למרות ההסבר שלעיל, בתחרויות רבות כיום, מיקומו היחסי של המתחרה ביחס למתחרים אחרים אינו נקבע רק לפי המשקל הכולל כפשוטו, אלא לפי ציון משוקלל.
הציון המשוקלל יכול לכלול, מלבד המשקל הכולל שהורם, גם את משקל המתחרה ביום התחרות, את מינו של המתחרה, ואף את גילו – הכול בהתאם לנוסחת חישוב הציון הנבחרת.
מלבד תחרויות "קרב שלוש" (ובדרך כלל במסגרתן של התחרויות האלה) מתקיימות גם תחרויות של הרמה אחת (בדרך כלל לחיצת חזה בלבד, או דדליפט בלבד) ותחרויות הכוללות שתי הרמות (בדרך לחיצת חזה ודדליפט, שילוב הנקרא "תחרות Push & Pull").
בתחילת ימיו של הספורט (בשנת 1964 לערך), תחרויות התנהלו ללא ציוד עזר (למעט מתחרים שהשתמשו בציוד כזה בסתר).
תקופה זו ארכה כ-15 שנים.
במסגרת זו נאסרה הגשת משקולות בתרגיל הלחיצה, או שימוש ב"שומרים" (Spotters) בתרגיל הסקוואט - בהתאם להחלטת איגוד האתלטים החובבים האמריקאי (AAU), שכפתה על הענף החדש חוקים שמקורם בהרמת משקולות אולימפית, מבלי לקחת בחשבון את הסיכונים הייחודיים הקיימים בענף.
עם התפשטות העיסוק בענף במהלך שנות ה-70 הוא הפך לעצמאי ונפרד מה-AAU, תוך יישום של שינויים רבים שכללו בין השאר הוספת שומרים (Spotters) בעת ביצוע תרגיל הסקוואט, סטנדרטיזציה חלקית של מערך השיפוט, ואימוץ לבוש תחרותי סטנדרטי הזהה למקובל בענף הרמת המשקולות האולימפית (ה"סינגלט").
בהמשך התחילו להופיע גם פריטי ציוד עזר (כמו חליפות הסקוואט) שהעלו משמעותית את גודל המשקלים המורמים.
ציוד מקובל בהרמות כוח "ללא ציוד" (Classic/Raw Powerlifting)
חגורת הרמות כוח מסייעת לשפר את יכולת התמיכה של שרירי הבטן והגב בעמוד השדרה המותני ע"י הגדלת הלחץ התוך-בטני.
הלחץ התוך-בטני המוגבר מסייע לייצוב הגו, וכתוצאה מכך מתאפשרת הרמה (או משיכה, או דחיפה) של משקל גדול יותר.
מקובל להניח כי כתוצאה מעבודה עם משקלים גדולים יותר, המתאפשרת באמצעות השימוש בחגורה, הגוף כולו מתחזק באופן שמשליך גם על עבודה ללא חגורה.
רוחבה של חגורת הרמות הכוח הוא 10 ס"מ והוא אחיד לכל אורכה.
בחדרי הכושר ניתן למצוא כיום גם חגורות דקות יותר, אשר רוחבן משתנה - צר בחלקן הקדמי, ורחב מאחור.
צורת חגורה זו מקורה כנראה בתקופת "קרב השלוש" בתחום הרמת המשקולות האולימפית, שם היה תפקידן ליצור "כן-שילוח" בתרגיל ה-"Clean and Press".
סוג חגורה זו אינו מספק את התמיכה הדרושה בביצוע הרמות כוח.
השימוש בחגורה מותר כיום בכל תחרויות הרמות הכוח.
מפרק שורש כף היד הוא צר יחסית וגמיש, עצמותיו קטנות, והוא עשיר ברקמות חיבור, כלי דם ועצבים.
בתרגיל לחיצת החזה מפרק שורש כף היד נמצא תחת עומס גדול והוא עלול להיחשף לפציעות, ולאורך הזמן גם לדלקת.
הרצועה מספקת לחץ חיצוני, ובכך היא מייצבת את המפרק ומקטינה את פגיעותו.
רצועות ברכיים בהרמות כוח הן רצועות פלסטיות ארוכות מאוד וקשיחות.
הרצועות מלופפות בחוזקה סביב הברך, אוגרות אנרגיה בזמן כפיפת הברך ומשחררות אותה בזמן הפשיטה, ומאפשרות לספורטאי להרים באמצעותן משקל רב יותר במידה משמעותית.
הרצועות הן ציוד עזר מובהק, אבל השימוש בהן בתחרויות "ללא ציוד" הוא נפוץ, לעיתים אף ללא רישום או בידול בין התוצאות של מתחרים שהשתמשו בהן לבין כאלה שלא.
ציוד מקובל בהרמות כוח עם ציוד (Equipped Powerlifting)
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה העשרים נפוץ השימוש בחולצות לחיצה בהרמות כוח.
התאחדות הרמות הכוח הבינלאומית (IPF) התירה את השימוש בחולצת התמיכה באליפויות בינ"ל.
התנאים הללו היוו קרקע פורייה התפתחות ענפי ההתמחות, בעיקר הלחיצה בשכיבה.
תופעה לוואי לכניסת ציוד התמיכה הייתה עלייה מטאורית במשקלים שהורמו בתרגילי הסקוואט והלחיצה, עד כדי כך שהציוד החל להיות גורם מכריע בביצועם.
בתחילת שנות ה-80, ג'ון אינזר ואחרים החלו לפתח בהדרגה ציוד אימונים מסיבי שתפקידו היה הוספת ביצועים לסקוואט וללחיצה עם ניסיונות לחולצת זקיפות וחליפת דדליפט.
בתחילה פותחה חליפת הסקוואט (1979) ולאחריה חולצת הלחיצה (1982–1983).
ישנם סוגים שונים של חליפות המיוצרות ממרכיבים שונים: קנבס, פוליאסטר, ודנים.
קבוצת חמרי הפוליאסטר עברה שדרוגים משמעותיים במהלך 20 השנים האחרונות.
חליפת הסקוואט מגיע למתיחה מקסימלית בתחתית התנועה וכתוצאה מכך עוזרת לספורטאי להרים משקל רב יותר.
ישנם שני סוגים של חליפות; חד-שכבתית (Single Ply) ורב-שכבתית (Multi Ply).
החליפה החד-שכבתית מיוצרת משכבה אחת קשיחה של פוליאסטר ומאפשרת לספורטאי להוסיף משקל מוגבל לסקוואט שלו.
החליפה הרב-שכבתית מיוצרת ממספר שכבות פוליאסטר או קנבס, אשר בהתאמה מוסיפות משקל רב יותר למוט.
חולצה המיוצרת משכבה אחת, או מספר שכבות פוליאסטר או קנבס.
תפקידה לעזור לספורטאי להרים משקל רב יותר.
חולצות אלו מעוצבות כך שהשרוולים ופלטת החזה מפעילים התנגדות כנגד הורדת המוט לעבר החזה ונמתחים בחזקה בתחתית התנועה כך שהם אוגרים אנרגיה פוטנציאלית שהופכת לאנרגיה קינטית המסייעת באופן משמעותי בעליה חזרה לכדי מצב של נעילה.
התאחדויות בינלאומיות כגון GPC, WPO ו-WPC אינן מטילות הגבלות משמעותיות על סוגי חומרים או מס' שכבות בחולצות ובחליפות.
התאחדות ה-IPF, שהיא הגדולה בעולם, והיחידה המוכרת על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, מגבילה את מספר השכבות בציוד התמיכה לאחת בלבד, ואוסרת שימוש בקנבס, עורכת בדיקות לשימוש ב-PED.
התאחדות IPF מנסחת חוקים למניעת סימום, ועורכת בדיקות ציוד ובדיקות סימום בתחרויות לפי רשימת חומרים מתעדכנת של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט.
בדיקות הסימום לשוברי השיאים הלאומיים או הבינלאומיים היא תנאי הכרחי להכרה בשיא שהושג.
מלבד IPF אין התאחדויות הרמות-כוח רבות המקפידות על בדיקות סימום.
עם זאת, גם התאחדויות שאינן בעלות מדיניות כללית נגד סימום עשויות לקיים תחרויות מסוימות או מקצים מסוימים עם בדיקות כאלה.
הישגי ספורטאים בולטים בתחום הרמות הכוח
הרשימות החלקיות שלהלן הן בעלות איכות מעורבת.
הן אינן מתיימרות להציג תמונת מצב עכשווית, או לציין את הספורטאים החשובים ביותר בתחום, אם כי מטרתן להעלות שמות בולטים והישגים בולטים.
בנוסף יצוין כי הרשימות אינן מציינות את האיגוד ("פדרציה") שבמסגרתו הושגו ההישגים הרשומים.
נקודה זו חשובה לאור העובדה שלכל איגוד חוקים שונים במקצת, העשויים להשפיע - לעיתים, בצורה משמעותית מאוד - על התוצאות.
כך לדוגמה, בתחרות בה מותר השימוש בביגוד תומך רב שכבתי, אשר לא מתבצעות בה או ביחס אליה בדיקות סימום, ואין בה הקפדה על חוקי ביצוע תרגיל מסוימים - הישגיו של אותו מתחרה עשויים להיות גבוהים במידה ניכרת מאשר הישגיו בתחרות המתקיימת תחת תנאים קפדניים יותר.
לאמאר גאנט (Lamar Gant) - אמריקאי מקולורדו שזכה ב-17 אליפויות עולם רצופות בין השנים 1972–1988 (IPF).
היה בעל זרועות ארוכות ועקמת (Scoliosis) חריפה בעמוד השדרה.
ביצע דדליפט של 310 ק"ג בשנת 1988 בקטגוריית משקל עד 60 ק"ג.
אליפות העולם (IPF) בדובאי 23 בנובמבר 2019.
קיריל סריצ'ב (Kirill Sarychev) - מחזיק בשיא העולם הנוכחי בלחיצת חזה Raw עם 335 ק"ג.
אריק ספוטו (Eric Spoto) - מחזיק במקום השני בעולם בלחיצת חזה Raw עם 722 פאונד / 327.5 ק"ג.
בנדיקט מגנוסון (Benedikt Magnusson) - מחזיק בשיא עולם נוכחי בדדליפט Raw עם 1015 פאונד / 460 ק"ג.
אנדי בולטון (Andy Bolton) - מחזיק במקום השני בעולם בדדליפט Raw עם 971 פאונד / 440 ק"ג.
קונסטנטין קונסטנטינובס (Konstantin Konstantinovs) - מחזיק במקום השלישי בעולם בדדליפט Raw ללא חגורה עם 939 פאונד / 426 ק"ג.
דייב הוף (Dave Hoff) - מחזיק בשיא עולם נוכחי בטוטאל עם ציוד רב-שכבתי בקטגוריית משקל של עד 125 ק"ג - 3005 פאונד / 1,364 ק"ג.
פול "טייני" מיקר (Paul "Tiny" Meeker) - מחזיק בשיא עולם נוכחי ללחיצה ב-00:43, 10 במאי 2023 (IDT) עם ציוד רב-שכבתי בקטגוריית משקל SHW עם 1101 פאונד / 500 ק"ג.
הספורטאי האמריקאי אחמד אבו חאטיר, יליד רפיח, ייצג את הרשות הפלסטינית בתחרויות הרמת כוח.
וולאד אלחזוב - סקוואט 567.5 ק"ג עם ציוד בקטגוריית משקל SHW, וסקוואט 525 ק"ג Raw בקטגוריית משקל UNL (דצמבר 2018).
סרגיי פינייאצ'ב-Raw טוטאל 805 ק"ג בקטגוריית משקל SHW.
אלכסיי זיידלין - Raw טוטאל 780 ק"ג בקטגוריית משקל עד 125 ק"ג.
טום בן-נתן - Raw טוטאל 800 ק"ג בקטגוריית משקל עד 110 ק"ג.
וואדים קאטונין - Raw טוטאל 780 ק"ג בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג.
חן זוננרייך - Raw טוטאל 702.5 ק"ג בקטגוריית משקל עד 90 ק"ג.
אלכסנדר אלכסיינקו - Raw טוטאל 675 ק"ג בקטגוריית משקל עד 82.5 ק"ג.
אליה פינץ - RAW לחיצת חזה 260 ק"ג.
שיא עולם בקטגוריית ג'וניור (20-23) במשקל גוף של עד 140 ק"ג.
הַרְנוּג הַשִּׁטִּים (שם מדעי: Plicosepalus acaciae (Zucc.) Wiens & Polhill) הוא צמח מעוצה החי על עצים ושיחים (אפיטיט), טַפִּיל לְמֶחְצָה בעל ענפים משתרגים, עלים ירוקים פשוטים ובשרניים ופרחים אדומים.
הרנוג השיטים הוא טַפִּיל לְמֶחְצָה (semiparasite) שנובט על ענפים מעוצים של עצים ושיחים, מטמיע בעצמו את החומרים האורגניים בעליו הירוקים, אבל את המים והמינרלים הוא יונק באמצעות שורשיו שחודרים לתוך צינורות התובלה של הפונדקאי.
מין זה נטפל בעיקר למינים של השיטה ומכאן שמו.
אך, פרטים מועטים אפשר למצוא על עצי שיזף, רכפתן, אשל, זקום, ימלוח, מלוח ואוג.
מקורו של הרנוג השיטה בסודאן והוא מין יחיד בסוגו בישראל ובמשפחתו שמונה 500 מינים.
תפוצתו משתרעת לא רק באזור אילת, אלא הוא 'מטפס' לאורך השבר הסורי-אפריקאי ומגיע עד עמק בית שאן.
ההרנוג בעל עלים ירוקים גילדנים.
פרחיו של הרנוג השיטים צומחים ירוקים ובשלב מסוים הופכים את צבעם לאדום עז.
לאור מיעוט החרקים במדבר, משתמש הפרח בציפורים להאבקה ולצורך כך מפתח את צבעו הלא שגרתי.
הציפורים, בניגוד לחרקים אינן עיוורות צבעים, ועל כן נמשכות לפרח.
זרעיו של הרנוג השיטים נמצאים בקצה הפרחים, הזרעים נדבקים לצופיות מתחת למקור, הצופיות שסיימו לשתות את הצוף מתיישבות על עץ ומתגרדות כדי להוריד את הזרע המציק, ומדביקות עוד צמח בטפיל.
דרך נוספת בה מועברים הזרעים של ההרנוג היא דרך לשלשת הצופיות.
הזרעים שלא מתעכלים יוצאים בהפרשותיה של הצופית ונדבקים לעץ.
לזרעים של ההרנוג יש צינור ארוך שהוא מעין שורש שחודר דרך קליפת העץ ויונק איתו את המינרלים שלו.
הרנוג השיטים משמש כצמח פונדקאי של הפרפר תכילתן ההרנוג.
בית גידולו של הרנוג השיטים בנופים דמויי סוואנה של שיטים.
הרנוג השיטים מצוי לאורך הערבה והרי אילת הנמוכים, והוא פזור בדרום ים-המלח ונדיר בצפון ים המלח ובבקעה עד עין רוויה בעמק בית שאן דרומית לכנרת.
מקום זה מהווה גבול תפוצתו הצפוני עבור הרנוג השיטים ועבור הסוג הרנוג עצמו.
תפוצתו העולמית משתרעת מישראל וירדן ועד צפון מזרח אפריקה הטרופית וחצי-האי ערב.
צמח טפיל ירוק, רב שנתי, קירח, ירוק.
נופם של צמחים בוגרים כדורית או אליפטית והם בולטים בנופם הצפוף והכהה על רקע ענפי השיטה הדלילים.
הענפים גליליים, מעוצים, חומים וצמודים אל ענפי הפונדקאי.
העלים כמעט נגדיים, פשוטים, תמימים, בשרניים-גִּלְדָּנִיִּים, דמוי ביצה הפוכה עד מוארכים (אליפטיים), מתחדדים בבסיסם, קהים בראשם, אורכם עד 7 ס"מ ורוחבם עד 2.5 ס"מ.
צבעם ירוק כהה (על פי רוב כהים מעלי הפונדקאים).
התפרחות חיקיות, הפרחים ערוכים 2 עד 7 בחיק העלים והפרחים העליונים בודדים.
הפרחים דו-מיניים או נקביים, צינוריים, גדולים, אורכם 4 עד 6 ס"מ וצבעם ארגמן-אדום.
חלק מפרחי הקיץ קטנים באופן מובהק מפרחי החורף והם נקביים בלבד, אורכם 13 עד 15 מ"מ לעומת 16 עד 18 מ"מ בפרחים חורפיים.
הפרחים הדו-מיניים שכיחים בחורף (54%) ואילו בקיץ שכיחותם פוחתת (54%).
הפרחים מלאי צוף שמזין את הצופיות שמאביקות את הפרחים.
הפרחים שהואבקו מאדימים ומהווים גורם משיכה אל התפרחת כולה.
הגביע קצר, עליו זעירים, אורכם 2 עד 3 מ"מ וקטומים.
הכותרת מאוחת עלים, בעלת 4 עד 8 עלי כותרת מפורדים או מאוחים בבסיסם, סרגליים (שסועים עמוק לרצועות שמסתלסלות בקצה), אורכם עד 4 ס"מ, צבעם ירוק בהיפתח הפרח והופך אדום לאחר ההפריה.
העלים יוצרים צינור באורך של כ-13 עד 18 שקצהו העליון תפוח.
האבקנים ארוכים כאורך עלי הכותרת ועמוד השחלה ומספרם כמספר עלי הכותרת.
האבקנים ניצבים מול עלי הכותרת וזיריהם מעורים בבסיס עלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת מגורה אחת, ביצית אחת וצלקת פשוטה.
הפרי בית גלעין, דמוי ביצה עד מוארך, קוטרו 5 עד 15 מ"מ, צבעו אדום וציפתו העסיסית דביקה.
הזרעים הדביקים נדבקים למקורי הציפורים המפיצות אותם לעצים אחרים כשהן מנסות להיפטר מהם על ענפים חדשים.
בעבר בכל המגדירים משפחת ההרנוגיים (Loranthaceae) יוצגה על ידי שני מינים: הרנוג השיטים (Loranthus acaciae.) ודבקון הזית (Viscum cruciatum).
כיום הרנוג השיטים הועבר לסוג אחר Plicosepalus משפחת ההרנוגיים ודבקון הזית הועבר למשפחת הסנטליים.
הסוג הרנוג מונה 12 מינים שתפוצתם משתרעת מאפריקה ועד סוריה ועד חצי האי ערב ובמילים אחרות מאנגולה עד דרום אפריקה, מזרח אפריקה, חצי האי-ערב והמזרח התיכון.
התופעה של שינוי צבע של הפרחים לאחר האבקה נפוצה ביותר ומצויה במשפחות רבות, אבל שינוי צבע מירוק לאדום הוא ייחודי להרנוג השיטים.
הרנוג השיטים מותאם להאבקת ציפורים בשל התכונות הבאות צינור כותרת ארוך ודק, הצלקת ממוקמת בקדמת הפרח ועמדת האבקנים, נתיבי צוף המכוונים את החרקים אל מרכז הפרח וצבע אדום של הפרח.
מאידך, הרנוג השיטים מאופיין בתופעה ייחודית שלא ידועה על צמחים אחרים והיא שדווקא הצמחים בשלב האבקה והפיתוי הם ירוקים (ללא פרסומת) ורק לאחר שהתרוקנו מצוף ומאבקה הם הופכים לאדומים בין אם הם הואבקו בהצלחה ובין אם לא.
הצוף מרוכז ומתאים לדבורים ופחות לציפורים המעדיפות צוף דליל.
שלושה שלבים של פריחה אצל הרנוג השיטים.
שלב ראשון שלב הניצן סגור - הפרח הבוגר ירוק וראש צינור הכותרת תפוח.
שלב שני הוא שלב המכונה "הפנס הסיני" - הפרח הבוגר מתחיל להפריש צוף בערך יום לפני פתיחתו, ועלי הכותרת שלו נפשקים מעט לאורך 5 סדקי אורך, בשלב זה האבקנים האדומים הדוקים אל עמוד השחלה האדומה כמ"מ אחד עד שניים מתחת הצלקת ומפזרים את אבקתם.
שלב שלישי הוא שלב הפרח הפתוח - הכותרת מאדימה כעבור יומיים-שלושה, הפרשת הצוף מפסיקה והצלקת אינה כשירה עוד לקליטת אבקה.
הרמת סינוס היא סוג של טיפול שיניים שמטרתו ליצור תוספת עצם בחלקים האחוריים של הלסת העליונה (המקסילה).
כאשר יש צורך בביצוע שתל דנטלי בחלקים האחוריים של הלסת העליונה, נתקל לפעמים המשתיל בבעיה של חוסר בנפח עצם מספק.
באזור זה של הלסת קיים חלל אוויר שנקרא: הסינוס המקסילרי.
החדרת שתל דנטלי דרך עצם לא מספקת אל תוך חלל הסינוס הפתוח עשויה ליצור דלקות וזיהומים שיגרמו לכישלון השתל.
בהתאם, יש צורך לעבות את כמות העצם באזור לפני החדרת השתל.
בהרמת סינוס פתוחה, מבצע המנתח פתח או חלון בצד החיצוני של הלסת על מנת לקבל גישה אל החלל.
לאחר פתיחת החלון, מרים המנתח את הרירית המדפנת את חלל הסינוס בעזרת כפיות ייעודיות מבלי לקרוע אותה.
בין רצפת החלל לבין הרירית המורמת ממקם המנתח גרגירי עצם כתושה.
גרגירי העצם יכולים להיות ממקור אדם, פרה או אפילו סינתטיים.
בסיום החדרת הגרגרים, סוגר המנתח את החלל הממולא ותופר את החניכיים.
העצם הטבעית של הגוף מחליפה את גרגירי העצם הכתושה בתהליך ביולוגי הנמשך כ-8 חודשים.
לאחר שנוצרת עצם טובה ועבה, ניתן להחדיר לתוכה את השתל הדנטלי ולבנות מעליו שיניים חדשות.
לניתוח זה תופעות לוואי משמעותיות הכוללות נפיחות, שטפי דם חיצוניים המטומות) ולעיתים דמם משמעותי מאתר הניתוח.
קרע ברירית המורמת עשוי להביא לירידה בסיכויי הצלחת הפעולה הנאמדים בכ-90%.
מרבית המטופלים נאלצים לחוות תקופת החלמה של 4-5 ימים המלווה בתופעות הלוואי שהוזכרו ובאובדן ימי עבודה.
בהרמת סינוס סגורה לא פותחים חלון אל תוך הסינוס, אלא מבצעים קדח קטן מאוד (כ-3-5 מ"מ בלבד) דרך עצם הלסת מתוך חלל הפה ולא מהצד.
הפעולה יכולה להתבצע רק המקרים בהם קיים נפח משמעותי של עצם שיבטיח ייצוב השתל המוחדר ומאפשרת הגבהה ותוספת של 2-3 מ"מ עצם בלבד.
דרך החריר שנוצר, דוחף המנתח את רירית הסינוס כלפי מעלה, מחדיר גרגירי עצם כתושה, ולעיתים גם שתל דנטלי כבר באותה ישיבה מבלי להמתין להחלפת העצם הכתושה בעצם טבעית.
את דחיקת הרירית כלפי מעלה ניתן לבצע באמצעות מכשירים הנקראים: אוסיאוטומים, או באמצעות החדרת צינורית שבקציה בלון מתנפח.
ניפוח הבלון מוביל להרמת הרירית.
לאחר הסרת הבלון מהאזור, תוחדר העצם הכתושה ואולי גם השתל.
בשנים האחרונות פותחו מספר שיטות המאפשרות ביצוע הרמת סינוס בפולשנות מינימלית בחלקן על ידי הרמה סלקטיבית של הממברנה (הרירית) ובכך מאפשרות ביצוע ההליך ללא צורך בפתיחה של כל חלל הפה בטכניקות שונות המפחיתות את הסיכון שבקריעת הממברנה ובסיבוכים/ זיהומים הנלווים לכך ובעצם זה גם מקצרות את משך הניתוח.
שיטות אלה הופכות את פרוצדורת הרמת הסינוס להליך בפולשנות מינימלית ועל ידי כך מצמצמות באופן משמעותי את תופעות הלוואי הנלוות בדרך כלל להרמות סינוס כגון שטפי דם, נפיחות, זיהום וכאבים ובכך מקצרות את תקופה ההחלמה למטופל.
רמת ההצלחה של ביצוע הרמת סינוס עומדת על כ-90% עד 95%.
כישלון של הטיפול עשוי להיגרם כבר במהלך ביצוע הטיפול עצמו אם רירית הסינוס (הממברנה השניידריאנית), נקרעת.
במקרה כזה עשוי המנתח לתקן את הממברנה הקרועה, או להחליט להפסיק את הניתוח.
לאחר כ-4 חודשים מתאחה שוב הממברנה וניתן לבצע ניסיון נוסף.
סיבוכים מוכרים של תהליך הרמת סינוס הם כאב, נפיחות, זיהום, ואף דלקת כרונית של הסינוסים.
מרבית תופעות הלוואי יחלפו בתוך מספר ימים מביצוע התהליך.
אנדרסון הרנאנס דה קרוואליו ויאנה לימה (בפורטוגזית: Anderson Hernanes de Carvalho Viana Lima), המכונה הרנאנס, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
הרנאנס התחיל את קריירת הנוער שלו בקבוצת אוניבול פרנמבוקו, קבוצת כדורגל קטנה מהעיר בה נולד אליאנסה, בקבוצה הוא שיחק משנת 1999 עד שנת 2000, עד שעזב את אוניבול לקבוצת סאו פאולו הברזילאית, בה הוא שיחק שלוש שנים עד שעלה לקבוצת הבוגרים של סאו פאולו.
בסאו פאולו הרנאנס בילה ארבע שנים, בשנת 2006 הושאל לעונה לקבוצת סנטו אנדרה.
כעבור עונה, הרנאנס שב לקבוצת סאו פאולו מההשאלה, בשנת 2010, נגמר להרנאנס החוזה עם קבוצתו סאו פאולו, ב-6 באוקטובר 2010, נמכר הרנאנס לקבוצת לאציו מהסרייה א'.
לאחר חמש שנים בברזיל, הרנאנס נמכר לקבוצת לאציו האיטלקית, סאו פאולו קיבלה בתמורתו של הרנאנס 11.1 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2014 חתם באינטר מילאנו לארבע וחצי שנים.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם ביובנטוס עבור 11 מיליון אירו.
ב-9 בפברואר 2017 חתם בחביי צ'יינה פורצ'ן הסינית עבור 10 מיליון אירו.
ב-19 ביולי 2017 הושאל לקבוצת נעוריו סאו פאולו.
בדצמבר 2018 חתם באופן קבוע בסאו פאולו.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם ברסיפה.
ב-2 במאי 2022 הודיע על פרישה ממשחק.
הכדורגלן הברזילאי של השנה (1) - 2008
השחקן הטוב ביותר באולימפיאדת בייג'ינג.
הרן שגיא (נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
שגיא התפרסם בעיקר מתפקידו בסדרה הילדים מגבעת נפוליאון בתור אבי קליין, ובסדרה דאוס בתור מנחם, מנהל בית הספר.
ב-1991 התפרסם לראשונה בזכות הסרט "עונת הדובדבנים" בתור מילואימניק.
ב-1992 התארח מיני-סדרה הבריטית, בשם "הגדודים הגדולים" ("The Big Battalions") גילם את עודד.
בשנים 2001-2004 השתתף ב-3 העונות של הסדרה "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילם את אבי קליין, אבא של עידו (יון תומרקין).
ב-2003 השתתף בסרט הטלוויזיה "באמצע הסרט" של הבמאי אבי כהן, ששודר במסגרת פרויקט "סרטים מכאן" בערוץ הסרטים בכבלים.
ב-2005 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "לתפוס את השמים" בתפקיד הרן.
ב-2006 הופיע בסרט "דילמת הדריין" גילם את דמותו של יהודה ברגני.
ב-2007 התארח בסדרת הדרמה של HOT "להוציא את הכלב" בתפקיד יואל פינסקר.
ב-2008 שיחק בסרט "מוקי בוערה" בתור מוקי המבוגר.
ב-2010 שיחק בסדרה "דאוס" ששודרה בערוץ הילדים בתור המנהל של בית הספר לצידם של מיכאל מושונוב ושל עדי הימלבלוי.
תחרויות הרמת משקולות נערכו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896).
הפעם הבאה בה נערכו תחרויות אלו הייתה באולימפיאדת סנט לואיס (1904), ומאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) הרמת משקולות היא ענף קבוע במשחקים.
תחרויות הרמת משקולות לנשים נוספו למשחקים האולימפיים רק באולימפיאדת סידני (2000).
באולימפיאדת אתונה (1896) נערכו שני מקצים של הרמת משקולות, האחד של הרמה ביד אחת והשני של הרמה בשתי ידיים.
בניגוד למקובל כיום, התחרויות לא סווגו בהתאם למשקלם של המשתתפים.
גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו שני מקצים, האחד של הרמה בשתי ידיים, והשני של הרמת משקוליות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) החלו תחרויות הרמת המשקולות להיערך במתכונת המקובלת כיום, של חלוקת המשתתפים לפי קטגוריות משקל.