tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו נושא, רב המנונא קבע חלק מברכות התורה - חלק מהותי מהתפילה המוכרת בימינו - את ברכת "אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו..." וקבע כי "זוהי מעולה שבברכות".
כמו כן מובאות בתלמוד נוסחים של כמה ברכות נוספות שתיקן רב המנונא.
בתלמוד מובאות שני נוסחי תפילות שנהג לומר.
רב זביד היה אמורא בבלי בדור הרביעי והחמישי.
היה תלמידם של אביי ורבא ובר פלוגתא של רב פפא.
לפי הכתוב באגרת רב שרירא גאון, כיהן שנים אחדות כראש ישיבת פומבדיתא.
נשא לאישה את אמו של רב זוטרא בר טוביה, אך לאחר זמן מועט גירשה.
בתלמוד מסופר שכשרבי חייא פרוואה היה בביתו של ריש גלותא, הוא התיר לאכול ביצה שנצלתה על ידי גויים, משום שכך סוברים חזקיה ובר קפרא.
כששמע זאת רב זביד, הוא אמר לאנשי ביתו של ריש גלותא לא לשמוע לדברי רבי חייא, ולהימנע מאכילת ביצה כזו, משום בישולי גויים, כי כך סוברים רבי יוחנן ואביי.
התלמוד מספר, שבשלב זה .
על פי פירוש רש"י פירוש משפט זה הוא, שאנשי בית גלותא כעסו על פסקו המחמיר של רב זביד, ולכן הרגו אותו על ידי שהשקוהו בכוס של חומץ.
רב זְבִיד מנהרדעא היה אמורא בבלי בדור הרביעי מחכמי ישיבת נהרדעא.
היה חברו של רב דימי ורבם של אמימר ורב כהנא מפום נהרא.
אמימר, כבן ישיבת נהרדעא העדיף את דבריו של רב זביד מנהרדעא, על פני אמוראים אחרים, כרב כהנא, רב פפי ורב זביד
משרת הממונה על הכותל המערבי (מכונה פעמים רבות רב הכותל) נוצרה בתקופת המנדט הבריטי לשם ניהול ענייני היהודים באזור הכותל המערבי.
המשרה חודשה לאחר שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, ועוגנה בחוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967. בשנת 1992 הורחבה סמכותו לכל המקומות הקדושים ליהודים בישראל, והמשרה נקראה הממונה על הכותל המערבי והמקומות הקדושים.
נושא המשרה ממונה על ידי שר הדתות והוא פועל במסגרת הרבנות הראשית לישראל, כאחראי למתן שירותי דת ליהודים בכותל המערבי ובמקומות קדושים נוספים בישראל, המפורטים בתקנות שמירה על מקומות קדושים ליהודים, תשמ"א-1981.
במסגרת תפקידו ממונה רב הכותל על אכיפת חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967 במקומות הנתונים לפיקוחו, ובכלל זה מניעת חילול שבת, מניעת תלבושת שאינה הולמת, מניעת קיבוץ נדבות והפרעה לתפילה ברחבת הכותל המערבי, הגבלות על העיסוק בצילום ברחבת הכותל המערבי ועוד.
רב הכותל משתתף בטקסים המתקיימים ברחבת הכותל, ולעיתים רבות מלווה אנשי ציבור מאומות העולם הפוקדים לראשונה את הכותל המערבי.
משנת 1967 כיהנו בתפקיד ארבעה רבנים, כאשר המינוי תקף לאורך כל חייהם.
משנת 2000 מכהן בתפקיד הרב שמואל רבינוביץ.
לאחר הצהרת בלפור וכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הלכה והתגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי מתוך תחושת ביטחון.
ב-1920, זמן קצר לאחר מאורעות תר"פ בירושלים, נתן המושל הצבאי הבריטי את הסכמתו לבקשת המופתי לבצע בכותל עבודות ללא צורך בקבלת אישור מהעם והיישוב היהודי.
כבר אז, חודשים ספורים לאחר הקמתה של הרבנות הראשית, פנה רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק אל המושל הצבאי במחאה חריפה והזהיר "כי חלילה לשום יד לנגוע בכותל הקדוש מבלי הרשאתינו".
מתקופה זו החלו חילופי מכתבים בין גורמים שונים אודות מעמדו של הכותל.
אף על פי כן, זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה, במיוחד בימי חג ומועד.
בעקבות מחאות היישוב היהודי בארץ ישראל ובעולם על תקרית בין שוטרים למתפללים שאירעה בסמוך לכותל ושבה נפגעו מתפללים יהודים, מינתה ממשלת בריטניה בהסכמת חבר הלאומים ועדה ל"קביעת הזכויות והתביעות השנויות במחלוקת של היהודים והמוסלמים בכותל המערבי".
ועדה זו כונתה בשם "ועדת הכותל הבינלאומית".
במקביל, באותה שנה חלה הסלמה והידרדרות ביטחונית קשה שהחלה בט' באב במאורעות תרפ"ט והתפשטה לכל רחבי הארץ.
מטעם היישוב היהודי הוקמו שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל.
ועדה אחת טיפלה בשאלות הכרוכות בהופעת היישוב היהודי בפני הוועדה הבינלאומית.
הוועדה כללה את האישים: פרופ' דוד ילין, פרופ' שמואל קליין, יצחק בן-צבי, פרופ' בן-ציון דינור, עו"ד מרדכי אליעש והרב שמואל שזורי.
הוועדה השנייה טיפלה בעניין ההשגחה והפיקוח על הסדרים של הכותל המערבי.
הוועדה כללה את האישים: יוסף מיוחס, הרב משה בלוי, הרב משה המאירי, הרב משה פרוש הרב רפאל קצנלנבוגן ועוד.
למעשה עוד קודם לכן היה מינוי של שמשים מטעם העדה הספרדית והאשכנזית לטובת שמירת הסדרים וצורכי המתפללים בכותל.
ידוע על הנושאים בתפקידים אלו כבר בשלהי המאה ה-19. ובעת דיוני ועדת הכותל נתבקשו הללו להעיד על פועלם בשנים שקדמו.
מינוי הרב יצחק אביגדור אורנשטיין
הוועדה השנייה של היישוב היהודי קבעה למנות את הרב יצחק אביגדור אורנשטיין והגדירה את תפקידיו הבאים:
לאסוף כל החומר שנכתב או נאמר בעל פה ביחס לכותל במשך הדורות.
כעוזרו וכשמש הכותל מונו הנכבדים רפאל מיוחס ולאחריו בנו יעקב מיוחס.
תפקידו של הרב אורנשטיין כאחראי על הכותל מטעם הרבנות הראשית והוועד הלאומי החל בשנת 1930, לאחר פרסום כל מסקנותיה של ועדת החקירה המנדטורית לחקירת מאורעות תרפ"ט הידועה גם בשם משפט הכותל.
הרב אורנשטיין ניהל בין השנים תר"צ (1930) לתש"ח (1948) תיעוד ורישום של כל מה שקרה בכותל מדי יום בפרוטרוט והעביר דיווחים אלה לגורמים השונים שהיה מופקד מטעמם כרב הכותל.
תיעודים אלה כוללים בין היתר תיאור בעיות שאיתן היה עליו להתמודד, בעיקר מול גורמים ערבים שניסו לפגוע בתפילת היהודים במקום.
עם זאת, בתפקידו הקפיד לשמור על יחסים טובים ומכובדים כלפי כל הגורמים ובכללם הנכבדים של הערבים.
כמו כן, כבא כוחם של המוסדות הלאומיים הקפיד שלא להיות מעורב בפעולות נגד חוקי המנדט ולכן לא יכול היה להשתתף בתקיעת השופר החתרנית שהייתה נערכת במוצאי יום כיפור.
הרב אורנשטיין היה מגיע מדי יום אל הכותל ברגל ושוהה במחיצת המתפללים רוב שעות היום.
מפני שנאסר לשים בכותל כיסאות, היה עומד כל היום ולעיתים יושב על הרצפה ובידו כרך של גמרא.
מפני שלא הייתה מחיצה בכותל, היה מקפיד על מקום קבוע בו עמד ושימש בעצמו כסמן של קו ההפרדה בין עזרת גברים לעזרת נשים.
גם הרבנות הראשית עצמה המשיכה להשגיח על המקום ולפנות אל הציבור בדבר ההתנהגות בו, כגון בב' בחשוון, תש"א, (1940), פרסמו הרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ו בן-ציון מאיר חי עוזיאל, כרוז לכלל הציבור בדבר שמירת קדושתו של המקום:
בין היתר מתאר הרב אורנשטיין ביומנו כיצד בחודש אלול, תש"ב, (1942), עשתה הממשלה הבריטית תיקונים בקיר הכותל רק .
הרב אורנשטיין כיהן בתפקיד זה ותיעד את עבודתו ביומן עד נפילתו של הרובע היהודי במלחמת העצמאות אשר בו גם מצא את מותו כחלל בקרבות.
מאז לאורך שנות שלטון ירדן בירושלים המזרחית ועד לשחרור העיר העתיקה לא אפשרו ליהודים לבקר בכותל המערבי.
בשבועות תשכ"ז, בעקבות מלחמת ששת הימים, שערי העיר העתיקה נפתחו לתנועה חופשית של אזרחי ישראל.
יותר ממאתיים אלף איש הגיעו בהתרגשות רבה אל הכותל.
עקב כך נדרשו כללים וסדרים להתנהלות המקום כראוי לו מצד קדושתו וחשיבותו התרבותית.
בח' בתמוז תשכ"ז, (16 ביולי 1967), חוקקה הכנסת את חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967. האחריות לכותל המערבי, סדריו, תחזוקתו וניהולו עברו מהרבנות הצבאית אל משרד הדתות בראשותו של ד"ר זרח ורהפטיג.
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין (בין השנים 1930–1948).
שמשי הכותל: רפאל מיוחס ואחריו בנו יעקב ממשפחת מיוחס מטעם העדה הספרדית.
נח גלזשטיין מטעם העדה האשכנזית.
הנ"ל שימשו בתפקיד זה כבר משלהי המאה ה-19.
הרב יוסף משה שכטר היה ראשון שכיהן בתפקיד רב הכותל לאחר שחרור העיר העתיקה.
הרב מאיר יהודה גץ מוּנה בשנת 1968 למתאם ברחבת הכותל.
בשנת 1981 מונה על ידי שר הדתות, אהרן אבוחצירא, לממונה על הכותל המערבי ורחבתו, ובשנת 1992 הורחב התפקיד לממונה על הכותל המערבי וכל המקומות הקדושים בישראל.
כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1995.
הרב שמואל רבינוביץ מונה בשנת 1996 על ידי שר הדתות שמעון שיטרית לממונה על המקומות הקדושים (לא כולל הכותל המערבי).
בשנת תש"ס (2000) מונה על ידי ממלא מקום שר הדתות, יוסי ביילין, לממונה על הכותל המערבי ורחבתו, בנוסף למינויו כממונה על המקומות הקדושים.
רב הונא בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
רוב מאמריו בתלמוד הם בשם רבותיו, והוא מוזכר גם בתלמוד ירושלמי אשתו הייתה בתו של רב ירמיה בר אבא, וממנה נולד בנו לוי.
מסר כמה הלכות שקיבל מחותנו.
לאחר פטירת רב יהודה לא הסכים רבה לקבל את המינוי לראשות ישיבת פומבדיתא, ובשנים אלו שימש רב הונא בר חייא כראש הישיבה.
רק לאחר פטירתו של רב הונא בר חייא, קיבל רבה את ראשות הישיבה, כדי למנוע ביטול תורה.
בתקופה מסוימת, שימש רב הונא כמוכס וגובה המס מאת המלך, תפקיד שנחשב כמגונה בעיני החכמים, מסיבות שונות.
דעתו של רב הונא הייתה שונה, והוא קיבל על עצמו את התפקיד.
באותה תקופה, רצו החכמים לשאול שאלה קשה במיוחד את רב הונא, וארבע מאות מהחכמים בראשות רבה ורב יוסף התכוננו לבוא לביתו, כשהוא מצידו מכין ארבע מאות כיסאות יקרות עשויות משן.
בדרך שמעו החכמים, על תפקידו החדש, והם הקפידו מאוד על הדבר, ומשכך, החליטו שלא לבוא לביתו יותר.
כאשר שמע רב הונא מכך, הוא אמר מיד: אם כך, אני חוזר בי, ואני מתפטר מתפקידי.
בשלב זה, התפצלו החכמים ביניהם.
רב יוסף טען שאדם שנעשה למוכס נחשב לפסול ולא נאמן גם אם חזר בו, ורבה פסק שבמקרה כזה ניתן לסמוך עליו כבתחילה, ולכן הוא בא אליו עם תלמידיו, ללא רב יוסף.
רב הונא היה מצעירי תלמידיו של שמואל, למד אצל רב כהנא ואצל רב נחמן, והיה מצעירי תלמידיו של רב יהודה.
בכמה מקומות מובא כי מסר בשם שמואל שהלכה כתנא חנניה בנושאים שונים לחלוטין.
בנו לוי מוזכר בתלמוד כחבר או כתלמיד חבר של רבה בר בר הונא.
רב הונא פסק, כי כיבוד אב הוא מממונו של האב, ואין על הבן חיוב להוציא מכספו הפרטי לשם ההוצאות הנלוות לכך.
רב הונא בר יהודה היה אמורא, תלמידו של רב יהודה ורב ששת, מתורתו מצטט רבות.
לפעמים הוא דן בהלכה עם חברו רבא שניהם היו תלמידים של רב ששת ודנו בדבריו.
כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתין מכתובתה שבעה דינרין לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה.
רבא אף התארח לפעמים בביתו, על כך מסופר בתלמוד מספר פעמים.
מסופר, כי באחת השבתות התארח רבא בביתו של רב הונא בר יהודה, וכשהבדיל על היין במוצאי שבת ברך בראשונה ברכת בורא מיני בשמים על הבשמים, ורק לאחר מכן בירך על האש ברכת מאורי האש.
שאל אותו רב הונא בפליאה: על במשנה במסכת ברכות אנו מוצאים שבין בית שמאי ובין בית הלל מודים שיש לברך על האש לפני הבשמים, וציטט את לשון המשנה: ?
ענה רבא אחריו ואמר : אלו הם דברי רבי מאיר, אבל רבי יהודה אומר לא נחלקו בית שמאי ובית הילל על המזון שהוא בתחילה ועל הבדלה שהיא בסוף על מה נחלקו על המאור ועל הבשמים שבית שמאי אומרים מאור ואחר כך בשמים ובית הלל אומרים בשמים ואחר כך מאור.
כנראה שהוא הוא רב הונא בנו של רב יהודה, שהיה גם הוא, תלמידו של רב יהודה (אביו), תלמידו של רב ששת, וחבירו של רבא, וכך גם כותב החוקר זאב יעבץ.
ראיה נוספת, היא מכיוון שנקרא בגמרא "הונא בר יהודה" דבר הרומז על כך שאביו היה חכם.
רב המנונא (השלישי) היה אמורא בדור השלישי לאמוראי בבל.
הוא היה תלמיד מובהק של רב יהודה שהעריכו ביותר, קיבל הרבה תורה מעולא ותלמיד חבר של רב חסדא.
רב המנונא ורב חסדא היו חברים קרובים, ובילו רבות יחד.
רב חסדא נמנה בין מעריציו הגדולים של רב המנונא והוא היה תמיד מספר לרבו רב הונא על רב המנונא שהוא אדם גדול.
בתלמוד מסופר שפעם אחת התלהב רב חסדא כל כך מדבריו של רב המנונא, עד שאמר: "מאן יהיב לן נגרי דפרזלא ונשמעינך" .
מסופר, כי רב הונא שמע מתלמידו רב חסדא את גדולתו של רב המנונא, וביקש מרב חסדא שישלח אותו אליו.
כאשר רב המנונא הגיע לרב הונא, ראה רב הונא שאין לרב המנונא בגד על ראשו (שכן דרכם היה שרק הנשואים הלכו עם כיסוי על ראשם).
השיב לו רב המנונא שאינו נשוי.
אמר לו רב הונא: אל תבוא לראות את פני יותר עד שתנשא.
טעמו של רב הונא הוסבר כי הוא סבר שאדם שהוא בן עשרים שנה ולא נשא אשה, כל ימיו הוא בהרהור בעבירה.
לאחר שנשא רב המנונא את אשתו, הוא בא לרב הונא ונהפך לתלמיד מובהק שלו.
כאשר רב המנונא נפטר, מסופר בתלמוד כי נשרו חתיכות ברד מהרקיע.
רב המנונא חי בבבל, אך כאשר נפטר הוחלט להעלות את גופתו לקבורה בארץ ישראל.
יחד עם גופתו נלקחה גם גופת רבה בר רב הונא לקבורה בארץ ישראל, ובדרך הגיעו לגשר צר בו לא יכלו הגמלים נושאי הארונות לעבור יחד - והגמלים נעמדו.
חז"ל פירשו זאת כי החכמים, גם לאחר מותם, נתנו כבוד האחד לאחר, ולא הקדימו לעבור.
על חבריו נמנו רבה ורב יוסף, ורבי זירא היה צעיר יותר ממנו.
רב הונא בריה דרב איקא היה אמורא בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל ובבל.
רב הונא למד בצעירותו בארץ ישראל, אצל רבי אבהו, ונחשב לתלמיד מובהק שלו.
יחד עם חבריו רב כהנא ורב ספרא, הוא יצא מארץ ישראל לחוץ לארץ, שם הוא דן בהלכה יחד עם אביי, ועם רב פפא, שלעיתים גם התארח בביתו.
אחיו, רב אחא בריה דרב איקא, הוא אמורא ידוע, המוזכר בתלמוד עשרות פעמים, לרוב דן עם רב פפא.
בנוסף, אמורא בשם רב הונא בר מנוח, היה מוסר משמועותיו לעיתים רבות ולעיתים נדירות בשם אחיו רב אידי בריה דרב איקא.
אח אחר הוא רב נחמן (או רב חיננא) בריה דרב איקא
רב הונא בר חיננא הוא אמורא בדור הרביעי לאמוראי בבל.
רב הונא בר חיננא היה תלמידם של רב ששת ורב נחמן.
היה ידידם של רב הונא ורב אחא, בניו של רב נחמן.
הקשרים בין רב הונא לרבא
רב הונא בר חיננא היה אמורא חבר של רבא ראש ישיבת פומבדיתא.
רב הונא ורבא היו שניהם תלמידים של רב נחמן, ובמספר מקרים נחלקו לגבי דעתו.
בגמרא מובאים מספר מקרים בהם נחלקו רב הונא ורבא לגבי הוראת הלכה למעשה.
רבא שלא הסכים לתיקון הגינה באופן זה, מכיוון שסבר שאין משמעות לבניית ביתן מגורים לאחר שהמחיצות הבוסתן החיצוניות כבר עומדות ('הוקף ולבסוף ישב'), עקר בעצמו את הקנים שהציב רב הונא.
במקרה אחר, התיר רב הונא לאכול תערובת דגים שבה היו קשקשי דגים (שהם סימן כשרות לדגים), אך רבא סבר שיש לאסור את הדגים מכיוון שיש חשש שמא חלק מהדגים טהורים (ומהם הקשקשים) אך חלק אחר טמאים.
במקרה זה יצאו הכרזות פומביות סותרות על דין תערובת הדגים
במקרה נוסף, דנו בבית המדרש על גוי ששכשך את ידיו ביין.
רבא התיר את היין למכירה לגוי, אך רב הונא בר חיננא אסרו בהנאה כדין סתם יינם.
גם במקרה זה יצאו הכרזות הלכתיות פומביות סותרות מצד רבא ורב הונא.
אך לבסוף חזר בו רבא מפסקו והודה לרב הונא.
האמורא אביי מוזכר בצעירותו כמי שישב לפני רב הונא וחבריו כתלמיד לפני רבו.
כן למד אצלו רב הונא, ורב הונא אף מזכיר בתלמוד שאלה תלמודית ששאל אותו רב הונא בר חיננא במטרה לבחון אותו ולעמוד על הבנתו.
שאלה זו עסקה בחיוב הנקת תינוק, הנמנה עם אחד מחיובי שבע המלאכות שהאישה חייבת בהם לבעלה, במקרה שמנהג משפחתו של הבעל שלא להניק ומנהג משפחתה להניק.
לפי גרסה אחרת מדובר ברב פפא, שלמד אצלו.
רב הונא (השני) היה אמורא שחי בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה כהן, בניגוד לרב הונא הידוע שהיה "ישראל".
רב הונא נולד למשה בר עצרי העשיר שהתגורר בבבל.
הוא למד בישיבתו של רב הונא (האמורא הידוע רבו של רב חסדא).
התגורר בבבל, ועלה לארץ ישראל שם קיבל תורה מפי גדולי החכמים – רבי אלעזר רבי אמי רבי אבהו ורבי חייא בר אבא.
הוא למד גם אצל רב הונא בר חיננא.
מסופר כי בצעירותו בתקופת שהותו בבבל, הוא היה עני מאוד.
אביי יעץ שיגרש את אשתו ויגבה מאביו – שהיה עשיר מופלג והיה הערב – את כתובתה, ואחרי זה יחזירנה.
לבסוף התברר שהוא כהן ואינו יכול לגרש את אשתו כי אז יהיה אסור לו להחזיר אותה.
אמר על כך אביי: ""בתר ענייא אזלא עניותא" – אחרי עני הולכת העניות אף על פי שהיה עני ואף על פי שהותר לו לאכול מעשר – בתור כהן, הוא סירב לאכול מעשר שני.
רב הונא בר מנוח הוא אמורא, שחי בדור השישי לאמוראי בבל.
רב הונא למד אצל רבא, ולאחר תלמידו, עבר יחד עם שני חברי רב שמואל בר אידי ורב חייא מווסתניא לפני רב פפא שהמשיכו בראשות הישיבה.
רב הונא בר מנוח מוסר רבות מאמרותיו של רב אחא בר רב איקא.
רב המנונא סבא (רב המנונא הזקן, מכונה גם רב המנונא סבא קדמאה - הקדמון) על פי ספר הזוהר, היה חכם ארצישראלי בדור השלישי לתנאים, בסוף תקופת בית המקדש השני.
הוא אינו מוזכר כלל בספרות חז"ל, אך מוזכר בספר הזוהר פעמים רבות.
לפי הזוהר הוא היה חכם גדול בתורת הסוד, ורבי שמעון בר יוחאי וחבורתו התייחסו אליו כקדוש ועליון, וקיבלו ממנו דברים רבים.
לאחר מותו המשיכו החכמים ללמוד את תורתו בהתגלויות חד פעמיות שלו בעולם הזה, באמצעות ספרו המכונה "ספרא דרב המנונא סבא", ובמפגשים עם בנו הפלאי, "הינוקא מכפר סכנין".
נולד בבבל, ובשלב כלשהו בחייו עבר לכפר סכנין בארץ ישראל יחד עם שנים עשר מתלמידיו.
הוא אמר שהוא אינו עולה לארץ ישראל בשביל עצמו, אלא בשביל להחזיר את נשמתו לקב"ה שנתן לו אותה, משום שמי שלא זוכה לחיות בארץ ישראל - משיב את נשמתו לסטרא אחרא.
רב המנונא סבא נחשב לאדם קדוש במעלה רוחנית גבוהה, היודע ומבין את נסתרות התורה ותורת הסוד.
השם "המנונא" הוא נוטריקון של הביטוי "נוני ימא", שפירושו בארמית הוא "דגי הים".
משמעות הביטוי היא שרב המנונא שט בים של תורת הסוד והיה במדרגה גבוהה מאוד.
רב המנונא מכונה במספר מקומות גם "נונא רבא" - דג גדול.
לפי תורת הקבלה, מדרגתו הגבוהה נבעה מכך שהוא היה גלגול של משה רבנו.
בספר עמק המלך נכתב שהיה גלגולו של יהוידע, אביו של בניהו בן יהוידע.
הוא הוציא את רב המנונא וחבריו מהמאסר והאכיל אותם לחם ומים ולא עזבם במשך יום שלם, ולכן לא היה יכול לבוא לאדרא.
ממדרגתו הגבוהה נבעה גם שיטת לימודו המיוחדת.
מסופר שלפני שהיה מלמד את ה"חברים" את סודות החכמה, היה מלמד אותם פרק ב"מילי דשטותא" , משום ששמיעת השטות לפני דברי החכמה מועילה להבנתם של דברי החכמה, כמו שכתוב במגלת קהלת: ().
הרב אברהם יצחק הכהן קוק ורבי נחמן מברסלב פירשו, שרק רב המנונא במדרגתו הגבוהה היה יכול להשתמש בשטות על מנת להתעלות על ידה ולהבין את החכמה.
מסופר, שבכל ערב שבת היה רב המנונא סבא טובל בנהר, וכשהיה עולה מן הנהר, היה יושב רגע אחד ומרים את עיניו לשמים ושמח.
רב המנונא הסביר ששמחתו נבעה מכך שראה את שמחת המלאכים העולים ויורדים בשמים, משום שבכל ערב שבת יושב האדם בעולם הנשמות.
על סיפור זה אומר מחבר ספר הזוהר: - אשריו שהוא יודע בסודות אדונו.
ממעשה זה למד האר"י את דין הטבילה בערב שבת.
עוד מסופר, שפעם אחת עלו ישראל לרגל לחוג את חג הסוכות בבית המקדש, ולא הבחינו שהתערבו ביניהם גויים לחוג יחד אתם.
כתוצאה מכך אותה שנה לא הייתה מבורכת, ובאו לשאול מרב המנונא סבא את הסיבה לכך.
רב המנונא אמר שהשנה לא הייתה מבורכת כיוון שחלק מהעולים לרגל היו גויים או אנשים שלא נימולו, משום שהקב"ה מברך ברגל רק את הישראלים שנימולו.
בשנה הבאה הצליחו היהודים לגלות את הגויים שעלו לרגל ולהרגם, ואותה שנה הייתה ברכה בעולם בשלמות.
במקום אחר נאמר, שרב המנונא סבא ידע לתקן את העולם באמצעות קול השופר בראש השנה, ועליו נאמר הפסוק: "אַשְׁרֵי הָעָם יוֹדְעֵי תְרוּעָה" ().
בהקדמה לספר הזוהר מובאת "פתיחת רב המנונא סבא", בה מבאר רב המנונא סבא, את הסיבה לכך שהתורה פותחת במילה "בראשית", המתחילה באות ב', השנייה באותיות האלפבית העברי, ולא באות א.
רב המנונא מבאר, שכשרצה הקב"ה לברוא את העולם, באה לפניו כל אחת מאותיות האלפבית, מת' עד ב', וביקשה ש"יברא בה את העולם".
כשהגיעה האות ב' לפני הקב"ה, היא אמרה שיברא דווקא בה את העולם, משום ש"בי מברכאן לך לעילא ותתא" - בה מברכים את הקב"ה למעלה ולמטה.
אלוהים קיבל את בקשתה וברא בה את העולם, ולכן התורה פותחת באות ב'.
מדרש זה נקרא בפי המקובלים "אותיות דרב המנונא סבא".
רב המנונא סבא הנהיג את מנהג הזמנת האושפיזין בחג הסוכות.
הזוהר מביא, שלפני כניסתו לסוכה היה אומר רב המנונא: (נזמין את האורחים), ולפני שהתיישב לאכול היה אומר: (תרגום: שבו אורחים עליונים, שבו.
גם איסור הנחת תפילין בחול המועד מקורו בדברי רב המנונא סבא, שבימים טובים מניח הקב"ה תפילין של ראש, ובחול המועד הוא מניח תפילין של יד, ולכן אין מניחין תפילין בחול המועד.
הזוהר לומד את דין נטילת ידיים לפני הסעודה מהפסוק "לחם אבירים אכל איש", שרב המנונא סבא פירשו "לחם שמלאכי השרת אוכלין".
עוד מביא הזוהר בשם רב המנונא סבא, את האימרה הבאה:
בספר הזוהר מוזכר פעמים רבות "ספרא דרב המנונא סבא", ספר קדוש בתורת הסוד שכתב רב המנונא סבא, אך אבד במשך הדורות.
מסופר שפעם אחת היה העולם שרוי בצער, ובעזרת ספרא דרב המנונא סבא העירו את רבי אלעזר ברבי שמעון והוציאו אותו מקברו בגוש חלב, על מנת שיתפלל על העולם בגן עדן וירפא אותו.
הזוהר מציין, שאת הסודות הכתובים בספר שמע רב המנונא סבא מאביו, ואביו שמע אותם מרבו, ורבו מרבו, עד אליהו הנביא.
הזוהר מביא בשם הספר סודות תורה עמוקים, וגם דינים ואזהרות.
כך למשל מביא הזוהר בשם ספר זה, את הדין המובא גם בספרות ההלכה, שמי שלא עוצם את עיניו בזמן התפילה - מלאך המוות יהרוג אותו, והוא לא יראה את אור השכינה.
בין השאר, מביא הזוהר בשם ספרא דרב המנונא סבא תיאור של הארץ הדומה מודל הארץ ככדור:
רבי חיים ויטאל טען כי רבו האר"י גילה את קברו של רב המנונא מהזוהר בטבריה, בסמוך לקברי רבי חייא ובניו.
ר' יוסף סופר מצפת, זיהה את מקום קבורתו של רב המנונא סבא בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, על יד מקווה האר"י, אך אין לדעת האם מדובר על התנא רב המנונא סבא, או על האמורא הנקרא בשם זה.
לאחר שנפטר רב המנונא סבא, הוא היה מתגלה לתנאים הקדושים ומתחזה לסוחר ההולך אחריהם בדרך, ומגלה להם סודות תורה.
פעם אחת הלכו רבי אלעזר ורבי אבא בדרך והוא הלך אחריהם וגילה להם סודות תורה.
כשפגשו את רבי שמעון בר יוחאי וסיפרו לו שנפגשו עם רב המנונא סבא, הוא בכה על כך שלא זכה לפגשו.
רבי שמעון נפל על פניו, ואז ראה את רב המנונא סבא "עוקר הרים, מאיר נרות, בהיכל המלך המשיח", ואמר לו: "רבי, באותו עולם תהיו שכנים בעלי הוראה לפני הקב"ה".
לרב המנונא סבא היה בן ששמו אינו ידוע, שנולד מספר שנים לפני פטירתו, ומוזכר בספר הזוהר, רק כ"ינוקא" (תינוק - ילד).
ה"ינוקא" היה ילד קדוש וחכם, והוא לימד את התנאים דברים רבים בפגישותיו עמם.
באותו יום הינוקא היה בבית והוא לימד את התנאים דברים רבים ומופלאים שהם לא ידעו, ואף הוכיח אותם על מעשים שעשו שלא כדין.
החכמים התפלאו מאוד ושאלו אותו מיהו אביו, אך הוא לא רצה לגלות להם משום שאם מדרגתם הייתה גבוהה מספיק היה אביו הולך ומחמר אחריהם.
התנאים תמהו מאוד על הילד החכם, הם אמרו: "נדמה לנו שתינוק זה אינו בן אדם", וברכוהו.
החכמים ישנו באותו לילה בבית אשתו של רב המנונא, ובבוקר הלכו וסיפרו את המעשה לרבם, רבי שמעון בר יוחאי, שאמר להם שודאי סלע תקיף וחזק זה, הוא בנו של רב המנונא סבא.
רב המנונא סבא (רב המנונא הזקן) היה אמורא בבלי בן הדור השני.
את תורתו קיבל מרבו, שהיה האמורא רב, אך הוא קיבל גם מרב אדא בר אהבה, ורב יצחק בר אשיאן.
מסופר שפעם אחת ישבו תלמידי רב ועמם רב חנניא בר שלמיא בסעודה בערב שבת, והם ביקשו מרב המנונא סבא שיגיד להם האם כבר נכנסה השבת, כדי שהם ידעו האם לעקור את השולחן ולקבוע את סעודתם כסעודת שבת.
רב המנונא אמר להם שהם אינם צריכים לעשות זאת, משום שרב אמר שהשבת חשובה להיכנס מעצמה, ומספיק לפרוס את המפה ולקדש.
תלמידיו היו רב שמואל בר חתאי ורבה בר שילא.
היוחסין כתב שרב המנונא סבא הוא רב המנונא שארונו הועלה לארץ ישראל יחד עם רבה בר רב הונא, אך לרוב מקובל לפצל ביניהם ולומר שאותו רב המנונא הוא רב המנונא תלמידו של רב יהודה.
מקובל לזהות את קברו של רב המנונא סבא בהר מירון, בסמוך לנחל מגידו.
ר' יוסף סופר מצפת, מזהה את מקום קבורתו של רב המנונא סבא בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, על יד מקווה האר"י, אך אין לדעת האם מדובר על האמורא רב המנונא סבא, או על רב המנונא סבא המוזכר בספר הזוהר כתנא בשם זה.
רב הילאי בן נטרונאי היה גאון ישיבת סורא בשנים 904-896 לערך.
הכינוי "רב הילאי גאון" מתייחס לרוב אליו, אם כי היו עוד שלושה גאונים בסורא בשם זה.
נולד לרב נטרונאי בר הילאי, שכיהן כגאון בין השנים 853–861. סבו רב הילאי בן מרי כיהן כגאון בין השנים 789–798.
עלה על כס הגאונות לאחר פטירת רב האי בן נחשון סביב שנת 896, כשלושים שנה לאחר פטירת אביו.
הוא כיהן למשך כ-12 שנה, תקופה שנחשבת די ארוכה ביחס לגאונים אחרים, ונפטר בשנת 904 לערך.
רב הילאי היה גאון פורה מאד.
תשובות רבות בקובצי תשובות הגאונים מיוחסות לרב הילאי סתם וברובן הגדול כנראה הכוונה אליו.
יש המייחסים לו פסק חדשני, לפיו במקרה שבו נצרכת בעלות קרקע פורמלית (למשל בקניין אגב), סומכים על כך שלכל יהודי ישנן ארבע אמות בארץ ישראל (משום שבעבר כל עם ישראל ישב בארץ ישראל, ואף על פי שיצאו לגלות - ההלכה היא שקרקע אינה נגזלת ולכן בעלות היהודי (ויורשיו) בעינה עומדת).
פסק חדשני ושנוי במחלוקת זה, משקף (לדעת מרגליות) את המגמה שהתגברה בזמנו, שעיסוקם של יהודים בחקלאות הלך ופחות וגבר עיסוקם במסחר, ולכן קרקעות לא היו מצויות בידי כולם.
לעומת זאת, חוקרים רבים מייחסים את הפסק לסבו רב הילאי בר מרי.
השתמרו גם כמה מפירושיו לתלמוד, שכנראה נכתבו גם הם כתשובה לשאלה.
רב המשרתים, היפוליט (בהונגרית: Hyppolit, a lakáj) הוא סרט קומדיה הונגרי בשחור-לבן שיצא ב-1931.
זהו הסרט המדבר ההונגרי השני שצולם בקיץ 1931, הפך לאייקון, וכלל כוכבים גדולים אמיתיים.
הבמאי והמפיק סטיב (אישטוואן) סקיי, שחזר מגרמניה, מלחין הלהיטים מיהאי אייזמן, גדול הצלמים ההונגריים של התקופה אישטוואן אייבן והתסריטאי קארוי נוטי, וכן שלושה שחקנים אגדיים: דיולה צ'ורטוש, דיולה קאבוש ופאל יאבור.
הסיפור התבסס על מחזהו של מולייר, "גם הוא באצילים".
היצירה, שנועדה במקור לבמה, אכן עובדה לבמה על ידי אישטוואן זאגון 34 שנים לאחר יציאת הסרט ושוכתבה כמחזה.
הגרסה הבימתית שוחררה ב-1965. היא הוצגה בבכורה ב-10 בדצמבר בבמה הקטנה של הבמה העליזה, בבימויו של יוז'ף ז'ודי עם לאסלו קזאל (בתפקיד שניידר) וארווין קיבדי (בתפקיד היפוליט) בתפקידים הראשיים.
ההצגה עדיין ברפרטואר התיאטראות בהונגריה עד היום.
בשנת 2000 נבחר הסרט לקולנוע הונגרי - הטובים ביותר, ובשנת 2012, נכלל בין 53 היצירות ההונגריות הטובות ביותר שנבחרו על ידי חברי האקדמיה ההונגרית לאמנויות.
אווה פניבשי (בסרט בתפקיד טרקה), למרות שלא הייתה לה קריירה בהונגריה לאחר הסרט, זכתה בחיים ארוכים, כך שהיא עדיין ראתה את השחזור הדיגיטלי של הסרט.
היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן בשנת 2009 בגיל 97.
קבלן התובלה מתיאש שניידר הופך להצלחה כלכלית בן לילה, אבל עושרו הופך למר בשל העובדה שאשתו רוצה לחיות בבית חיים בורגניים ברמה גבוהה.
היא מקבלת לביתה רב משרתים (butler) ששירת בעבר בביתו של רוזן.
היא מצפה מבעלה שיתנהג בדרך אצילית ומכובדת.
היפוליט הופך את חיי המשפחה, מסדר מחדש את הדירה, התזונה, הצוות והיחסים החברתיים.
מר שניידר סובל את זה, אבל יום אחד יספיק לו.....
המהנדס בֶּנֶדֶק, עובד בסתר בתובלות אצל שניידר כדי שיוכל להיות קרוב לבתו של שניידר, טרקה.
עם זאת, אמה רוצה לחתן את טרקה למר מאקץ', איש ממשפחה טובה.
הכנסתו של רב המשרתים, ששירת במשפחות אריסטוקרטיות, לבית המשפחה הבורגנית הנובו רישית מולידה הרבה אי הבנות והמון מצבים קומיים מצחיקים.
שליש מהליהוק היו שחקנים יהודים.
הבעל לעוזר המשרת: "הוא יראה כל יום שאני לא אוכל ארוחת ערב בטוקסידו, אלא בחולצת שרוול ארוך ואני אוכל בצל עם אווז צלוי.
אני אוכל בצל גם עם בצל.
ואוכל את הדג עם סכין.
הבעל לאשתו: "זה בסדר שפתאום את קוראת לי מתיאש, אבל שאלבש טוקסידו לכבוד ארוחת הערב שלי, נו, זה לא יקרה!"
זה היה הסרט המדבר הראשון של דיולה קאבוש.
גם עם החיתוך המקביל, יוצרי הסרט העדיפו אקשן מהיר.
הלהיט הגדול הראשון בתולדות הסרטים המדברים ההונגריים, היה השיר "ביי מותק, ביי" (Pá kis aranyom, pá), הושמע בסרט זה.
רבים עדיין מאמינים שהיפוליט היה הסרט המדבר ההונגרי הראשון.
למעשה, כמה חודשים לפני הצילומים של היפוליט, באביב 1931, אולפני הונייה כבר הפיקו את הסרט "האליל הכחול" (A kék bálvány) עם פאל יאבור.
גם כן קומדיה קולנועית, אבל הסרט הוצג בבתי הקולנוע רק בספטמבר שבאותה השנה.
מכיוון שהאליל הכחול לא הביא את ההצלחה המצופה, בניגוד להיפוליט, הוא נשכח במהרה.
"רב הנסתר - סיפורה של קהילת שובו בנים" הוא סרט תיעודי ישראלי שפורסם ב-27 בפברואר 2020 ועוסק בקהילת שובו בנים בהובלת אליעזר ברלנד ובמעורבותה לכאורה בפרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי.
הסרט פורסם בכאן 11, נכון למרץ 2025 צבר כ-768 אלף צפיות באתר יוטיוב.
יוצרת הסרט היא שני חזיזה.
הסרט עסק באפשרות שלכאורה לברלנד ואנשיו היה קשר לפגיעה בניסים שטרית ואבי אדרי.
אפשרות זו נבדקה לעומק בזכות הסרט, והחקירה נפתחה מחדש והובילה למעצרים בשני מקרי היעדרות והרצח, ולחקירה של אישים נוספים (בהם ברלנד עצמו).
החקירה נפתחה מחדש כחודש לפני שידור הסרט, לאחר שההפקה העבירה למשטרה את החומרים שעלו בתחקיר.
ביוני 2022 פורסם סרט המשך בכאן 11 בשם "רב הנסתר - הגילויים החדשים" שתיעד את ההתפתחויות בפרשה.
גם סרט זה זכה לתהודה רבה וקיבל כ-158 אלף צפיות ביוטיוב (נכון למרץ 2025).
במרץ 2024 דחה בית משפט השלום בפתח תקווה את תביעתו של שמואל חבני, חבר לשעבר בקהילת "שובו בנים" אשר נטען כלפיו בסרט שתקף את שטרית כמה חודשים לפני שנעלם.
חבני חויב בתשלום הוצאות בסך 15 אלף שקלים.
רב האי בן דוד גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא לקראת סוף תקופת הגאונים, במשך שבע שנים ומחצה, בשנים ד'תרמ"ט-ד'תרנ"ו (889–896), בין הגאונים רב צמח בן פלטוי ורב קימוי בן אחאי.
היה דיין בבגדד שנים רבות לפני שנעשה לגאון, והוא שהעביר את ישיבת פומבדיתא לבגדד.
מתשובותיו לא נשאר מאומה, ואולי חלק מן התשובות המיוחסות לרב האי בן שרירא גאון הן למעשה שלו.
יש מן החוקרים שייחסו לו את ספר השטרות, ויש שייחסו את ספר השטרות לרב האי בן שרירא גאון.
כמה מחכמי הקראים הקדמונים מייחסים ל"האי ראש הישיבה" ספר פולמוס נגד הקראים, שדן בעניין עיבור החודש וקביעת הלוח העברי.
הדעות חלוקות אם הכוונה לרב האי בן דוד או לרב האי בן נחשון, ודוד סקליר הציע שמדובר בחכם ארץ־ישראלי שנטה לאחדות עם הקראים.
רב חִסְדָא הכהן, (217–309) היה אמורא בבלי, אשר חי בדור השני והשלישי של תקופת האמוראים, במאה השלישית והרביעית.
מן האמוראים הבולטים בדורו, דיין וראש ישיבת סורא.
למד תורה מפי רב ותלמידיו ומפי תלמידי שמואל, והיה תלמיד-חבר של רב הונא.
אחרי פטירתם של רב הונא ורב יהודה, ראשי ישיבות סורא ופומבדיתא, עמד רב חסדא בראש ישיבת סורא במשך 10 שנים.
הוא האריך ימים ונפטר בגיל 92.
רב חסדא נודע בשקדנותו ובתורתו, והיה ממעט לישון בלילות.
נשא ונתן בהלכה עם רב נחמן, עם רב ששת ועם רבה בר רב הונא.
תלמידיו נמנו עם גדולי הדור שאחריו, ובהם רבי זירא ורבא.
מאמריו של רב חסדא רבים והם מקיפים תחומים רבים בהלכה ובאגדה, דברי מוסר ודרך ארץ.
החוקרים דנו בשאלה, האם שהה רב חסדא תקופה מסוימת בארץ ישראל.
רב חסדא עסק בייצור שיכר בהצלחה רבה והתעשר מכך.
לרב חסדא הייתה משפחה ענפה.
בגיל 16 נישא לבתו של רב חנן בר רבא, חתנו של רב.
בנותיו נישאו לתלמידי חכמים מפורסמים, אחד מהם הוא האמורא רבא, שנישא לבתו לאחר שנפטר בעלה הראשון, האמורא רמי בר חמא.
בניו נמנו עם חכמי הדורות הבאים.
רב חסדא נולד בעיר הבבלית כפרי, השוכנת סמוך לנהר פרת, דרומית לעיר סורא.
בעירו כפרי פעל בית דינו של מר עוקבא, ראש הגולה, ורב חסדא היה למורה ההוראה בעירו.
רב חסדא נישא בגיל 16. לימים אמר על כך:
("זה שעדיף אני מחבריי - מפני שנישאתי בגיל 16, ולוּ נישאתי בגיל 14 - הייתי אומר לשטן גירא בעיניך!").
כלומר, לשיטתו, אם היה נישא בגיל הנעורים, היה יכול להתגרות בשטן מבלי שיוכל השטן לפתות אותו לחטוא.
רעייתו הייתה בתו של רב חנן בר רבא, ונכדתו של רב.
החכמים למדו את ההלכה מהנהגותיה שהיו מכוונות ומדויקות על פי ההלכה כפי פסיקותיו של רב חסדא.
בצעירותו היה עני, ואף נמנע מאכילת ירקות כדי שלא לגרות את תיאבונו.
עושרו הגיע מעסק להכנת שיכר שהיה בבעלותו.
כעשיר היו לו עבדים, וגם שדות, שאותם מסר לאריסים.
בשל עושרו, רב חסדא היווה מופת למצב של תורה ועושר במקום אחד, דבר שלא היה מצוי אצל החכמים.
חתנו רבא השווה בין מצבו האישי הטוב של רב חסדא לבין זה של רבה בר נחמני, באומרו: חיים, בנים ומזונות, תלויים במזל ולא בזכות.
שהרי רבה ורב חסדא - שניהם חכמים וצדיקים היו, וראיה לכך בכך ששניהם, כאשר התפללו לגשמים, נענו מיד מהשמים, ולמרות זאת: רב חסדא חי תשעים ושתיים שנה, רבה לעומתו חי ארבעים בלבד; בבית רב חסדא - שישים שמחות, בבית רבה - שישים אסונות.
בבית רב חסדא - אפילו לכלבים הביאו מזון משובח ואף נותר, בבית רבה - כשרצו האנשים לאכול - אפילו מאכלים גרועים לא מצאו.
רב חסדא מסר מאמרים אחדים בשמו של רב.
רב חסדא חיבב מאוד את דבריו של רב, ולפעמים היה מצטט מהם ומקדים להם את המילים: .
העובדה שרב חסדא מסר שמועות בשמו של רב עשויה ללמד שרב חסדא היה תלמידו של רב, אך במקורות לא מובאת שיחה ישירה ביניהם; יש שהסיקו מעובדה זו שרב חסדא למד בצעירותו לפני רב, אך לא נחשב ממש בין תלמידיו אלא גדול תלמידיו של רב הונא.
יש מי שערער גם על קביעה זו, וסבור - בניגוד לפרשנות המקובלת - שרב חסדא כלל לא למד לפני רב ורק אחרי פטירתו בא ללמוד בסורא, אצל רב הונא.
על יחסו לדבריו של רב מסופר:
תרגום והסבר: פעם אחת אחז רב חסדא בידו שתי מתנות כהונה, מבשר שור (הזרוע הלחיים והקיבה, שאותן קיבל רב חסדא - שהיה כהן - כחלק ממתנות הכהונה המגיעות לכהן) ואמר: כל מי שיבוא ויאמר לי שמועה חדשה משמו של רב - אתן לו אותן.
אמר לו רבא בר מחסיא: כך אמר רב: הנותן מתנה לחברו - צריך להודיעוֹ.
הראיה לכך היא מהדרשה שנדרשת על הפסוק (שמות לא, יג) "וְאַתָּה דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר אַךְ אֶת שַׁבְּתֹתַי תִּשְׁמֹרוּ כִּי אוֹת הִוא בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם לְדֹרֹתֵיכֶם - "אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה, ואני מבקש ליתנה לישראל, לך והודיעם.
מכאן אמר רבן שמעון בן גמליאל: הנותן פת לתינוק צריך להודיע לאימו".
נתן לו רב חסדא את הזרוע והלחיים והקיבה.
אמר רבא בר מחסיא: חביבות עליך שמועותיו של רב כל כך?
אמר לו רבא בר מחסיא: זה מה שאמר רב: יקר הוא המעיל למי שרגיל ללובשו, כלומר: לפי שאתה תלמידו של רב ורגיל בשמועותיו - אתה מחזר אחריהן.
אמר לו רב חסדא: אמר רב כך?
השמועה האחרונה חשובה לי מן הראשונה, ולוּ אחזתי כאן מתנה נוספת - הייתי נותן לך אותה!
בצעירותו למד רב חסדא אצל האמורא אבימי.
לגבי הלכה מסוימת אמר לימים רב חסדא , כלומר: מכות גדולות קיבלתי מאבימי על שמועה זו, מפני שהיה רב חסדא מקשה לו עליה.
מסופר, כי מאוחר יותר שכח אבימי את מסכת מנחות, ובא לפני רב חסדא שיזכיר לו אותה.
בעירו של רב חסדא, כפרי, כיהן מר עוקבא כאב בית הדין, נוסף על המשרה המדינית שהייתה בידיו - ראש הגולה.
רב חסדא למד אצל מר עוקבא, ולימים מסר בשמו מאמרים רבים בהלכה ובאגדה:.
אמר רב חסדא אמר מר עוקבא: כל המתפלל בערב שבת ואומר "ויכֻלו" שני מלאכי השרת המלווין לו לאדם מניחין ידיהן על ראשו ואומרים לו: "וְסָר עֲוֹנֶךָ וְחַטָּאתְךָ תְּכֻפָּר".
רבותיו של רב חסדא היו תלמידי רב ושמואל.
מלבד רב, אבימי ומר עוקבא המוזכרים למעלה, ורב הונא, אשר יוזכר להלן, למד רב חסדא גם אצל רב שילא.
עם רבותיו, שבשמם מסר מאמרים, נמנים רב ירמיה בר אבא, זעירי, רב יצחק, רב קטינא, רב חמא בר גוריא וכן מחותנו, רב חנן בר רבא.
רב חסדא מסר מאמרים גם בשמו של רבי יוחנן, גדול אמוראי ארץ ישראל.
מסיבה זו, וממה שסיפר רב חסדא עצמו כי "למדתי אדם גדול, ומיהו - רבי אמי", סובר החוקר הרב אהרן היימן, כי רב חסדא שהה בארץ ישראל תקופה מסוימת, ולמד תורה מפיהם.
עוד מסופר בתלמוד כי אחרי פטירתו של רב הונא רבו, וההספד - שבו היה נוכח רב חסדא - העלו את ארונו לארץ ישראל; ואפשר להבין משם שרב חסדא המשיך עם מסע הלוויה עד לארץ ישראל.
בתלמוד הירושלמי מובאים מאמרים רבים של רב חסדא, על דיונים של אמוראי ארץ ישראל; תופעה זו ייחודית לרב חסדא, בשונה מאמוראים בבלים אחרים.
הסוברים כי רב חסדא עלה לארץ, רואים בה ראיה לשיטתם.
השוללים את עלייתו של רב חסדא לארץ מסבירים שאמוראים מסוימים, מתלמידיו של רב חסדא, הם אלו שעלו לארץ ישראל ולימדו שם את תורת רבם.
מכל רבותיו של רב חסדא, מרבים המקורות לתאר את הקשר של רב חסדא עם רב הונא.
רב חסדא למד אצלו, וברבות הימים גדל והיה לו לתלמיד-חבר.
יחד נקראו "זקני סורא" ו"חסידי בבל", ובסוגיות רבות מוזכר משא ומתן הלכתי ביניהם, הן בקושיות והן במחלוקות.
לעיתים סייע רב חסדא לפסיקותיו של רב הונא בעזרת הידע התורני הרחב שזכה לו.
כך למשל מסופר, כי אמר רב הונא: לא יערה אדם שיכר תמרים דרך קיסמים המשמשים כמסננת בלילה, שמא תיפול תולעת על המסננת ואחר כך תיפול לתוך הכוס, ויעבור על איסור אכילת "שרץ השורץ על הארץ" (כי למחרת יחשוב שלא יצאה מן השיכר והיא בגדר "תולעת המים" שאינה אסורה מן התורה).
אמר לו רב חסדא לרב הונא: ישנה ברייתא המסייעת לדבריך: "כל השרץ השורץ על הארץ" - לרבות יבחושין שסיננָן (שאסורים).
כלומר, אסורים הם מפני שסינן אותם, אבל אם לא סינן - מותר.
בין רב חסדא לבין רבו היו גם מחלוקות בהלכה.
אחת מהם היא בדין היזק ראייה, שלפיו כאשר יש כותל בין שתי דירות או חצרות, חובה על שני הדיירים לבנות ביניהם מחיצה.
כאשר יש שתי חצרות זו למעלה מזו, וקרקעית האחד גבוהה מחבירתה.
רב הונא ורב חסדא דנו ביניהם מי נושא בהוצאות החלק התחתון של גדר בין החצרות, שמתחת לקרקעית הדירה העליונה.
לפי רב הונא על העליון להשתתף רק בחלק המחיצה שבשטח שבו קרקעית דירתו, כי אין עליו להפסיד בחלק הגדר שבשטח שבו אין דירתו קיימת, ולפי רב חסדא שניהם בונים בשותפות מלמטה.
את השאלה הבין רב הונא כרמז אליו וכהתרסה כלפיו, ולכן ענה: חסדא, חסדא, איני צריך לך, אתה צריך לי עד ארבעין שנין.
כלומר, "עד מלאת לך לפני ארבעים שנה, שבמלאת ארבעים שנה עומד התלמיד על דעת רבו".
שני החכמים הקפידו זה על זה, ולא באו זה לפני זה.
ישב רב חסדא וצם ארבעים תעניות משום שנפגע רב הונא מדבריו, ורב הונא ישב וצם ארבעים תעניות משום שחשד בכוונתו של רב חסדא.
לפי דברי רב יוסף לאביי, בדיון על האיסור להורות הלכה במקום רבו, "אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא, ולא אורי", אפילו על אכילת ביצה בכותח (מאכל חלבי) - דבר שברור שמותר הלכתית - שאלו את רב חסדא, בימיו של רב הונא, ולא הורה.
ביושבם לפני ראש הגולה, נמנע רב חסדא לדבר ולדרוש בפני רב הונא, והמתין עד צאתו, רק אז דרש.
פעם אחת שמע רב הונא את הדרשה מבחוץ, ושיבח אותה ואת אומרה, רב חסדא.
היה זה כאשר ראש הגולה שאל את רב הונא, מנין שאסור ללבוש כלילא?
(רש"י: "היו עושין עטרות לחתנים, יש של זהב וכסף צבועות ומצוירות בגפרית ומלח שקורין ניי"ל, ויש של וורד והדס") רב הונא השיב לו כי האיסור הוא מדרבנן, וכמו ששנינו במשנה: "בפולמוס של אספסיינוס גזרו על עטרות חתנים ועל האירוס".
בינתיים בא רב הונא, ואמר לרב חסדא: האלהים!
(לשון שבועה), האיסור אינו אלא מדרבנן, (והפסוק בעטרה של מלך מיירי, שהיה מתנבא שתיבטל הכהונה ויגלה צדקיהו בגולה"), אלא חסדא שמך וחסדאין מילך (=חסודים ונאים דבריך).
בירושלמי מובא גרסה שונה, ולפיו דרשה זו צוטטה לפני רבי יוחנן בארץ ישראל, וכאשר שמע אותה הוא שיבח את רב חסדא ואמר: "הוא חסד ודבריו חסד".
רב הונא שאל את בנו, רבה בר רב הונא (בצעירותו): מדוע אינך מצוי אצל רב חסדא, שמחודדות הלכותיו?
נענה האב - רב הונא - ואמר לבנו: הוא עוסק בחיי הבריוֹת, ואתה אומר שעוסק ב"ענייני העולם"?
פרט נוסף על פעולותיו של רב חסדא בתקופתו של רב הונא מובא באיגרת רב שרירא גאון.
רב חסדא עסק בצרכי הישיבה, וכך נאמר באיגרת (בתרגום): "ובשנותיו של רב הונא בנה רב חסדא את בי רב (=בית החכמים, ישיבה) בשנת תר"ד" ('שנת תר"ד' היא 604 למניין השטרות, והיא שנת ד'נ"ג, 293).
לאחר פטירתו של רב הונא, הנחה רב חסדא את הנוכחים שטיפלו ברב הונא והוציאוהו מן הבית למסע ההספד והלוויה.
כשנפטר רב הונא, רצו החכמים להניח ספר תורה על מיטתו לכבודו, לומר שקיים מה שכתוב בספר התורה.
אמר להם רב חסדא: דבר שסבר בחייו שאסור לעשותו, עכשיו נקום לעשות לו?
כך שמעתי משמו של רב תחליפא, שסיפר כי ראה את רב הונא שרצה לשבת על מיטתו, והיה מונח ספר תורה עליה, והפך כד על הקרקע ושם את ספר התורה עליו.
מכאן שסובר: אסור לשבת על גבי מיטה שספר תורה מונח עליה.
כאשר רצו תלמידיו של רב הונא להוציא את מיטתו מביתו כדי לקברו, הם לא הצליחו להוציא את המיטה מן הדלת, ומכיוון שכך, הם רצו לשלשלה דרך הגג החוצה, אמר להם רב חסדא: הרי למדתי מרב הונא עצמו שפסק כי חכם - כבודו דרך פתח.
רצו להעביר אותו ממיטה למיטה אחרת (במיטה קטנה, שתצא דרך הפתח).
אמר להם רב חסדא, כך למדתי ממנו: חכם - כבודו במיטה ראשונה.
רב חסדא עמד בקשרים עם גדולי הדור, האמוראים הבולטים שבתקופתו.
בנו של רב הונא רבו, רבה בר רב הונא, היה חברו של רב חסדא.
פעמים רבות בתלמוד הם מוזכרים יחד, באחדות מהן מסופר שישבו בצוותא כחברי בבית הדין והפליגו יחד בספינה.
בצעירותו של רבה בר רב הונא שלח אותו רב הונא ללמוד אצל רב חסדא, אשר הדריך אותו בענייני בריאות.
רב חסדא נשא ונתן הרבה עם רב נחמן ועם רב ששת.
פעמים רבות בתלמוד מסופר על מפגש של רב חסדא עם אחד מהם או עם שניים מהם.
כך למשל מוזכרים דיונים משפטיים בין בתי הדין של רב חסדא ורב נחמן.
אחת מהם התקיימה, כאשר בבית דינו של רב חסדא בא אדם לתבוע את חבירו שהכה אותו בידית של מעדר.
שלח לו רב נחמן: חסדא, חסדא, קנסא אתה מגבה בבבל?!
(תשלום הבושת נחשב ל"קנס" שאין גובים אותו בבבל מחוסר סמכות לכך).
חבר אחר של רב חסדא היה רב ששת.
מסופר שכשהיו נפגשים זה עם זה הם רעדו מפחד זה מגדולתו בתורה של זה.
שפתיו של רב חסדא היו מרתתות מהברייתות של רב ששת (שהיה בקי מאוד) ומפחד שישאלנו שאלה או יפריך את דבריו באחת הברייתות שאינו בקי בהן, ואילו רב ששת, היה מזדעזע כל גופו מפלפולו של רב חסדא.
אודות קשריו עם רב נחמן ורבה בר רב הונא מסופר, כי כאשר פעם אחת נקלע רב נחמן לסורא, נכנסו אליו רב חסדא ורבה בר רב הונא.
אמרו לו: יבוא מר ונעקור את הוראתם של רב ושמואל בנושא שבועות.
רב נחמן הגיב בשלילה, כשהוא מביע אי חשק לעקור תקנה של רב ושמואל, שמתורתם ינק כה הרבה והתבטא בתמיהה: טרחתי ובאתי כל הפרסאות הללו בשביל לעקור את תקנתם של רב ושמואל?
אלא בואו ונחליט שלא להרחיב את התקנה הנזכרת.
רבה בר רב הונא כינה את רב חסדא בתואר "חבירינו הבקיאים בדבר הלכה".
סיפור אחר אודותיו וחברו רבה בר רב הונא, הוא אודות זהירותם המשותפת מדברים שעלולים להביא על שליטת כשפים.
רב חסדא ורבה בר רב הונא היו הולכים (מפליגים) בספינה.
אמרה להם גבירה אחת (שהייתה גויה): הושיבוני עימכם בספינה!
אמרה לחש, ואסרה את הספינה.
אמרו הם דבר, ושחררו את הספינה.
אמרה להם המכשפת: מה אעשה לכם, אין לי שליטה עליכם, מפני שאינכם מקנחים את עצמכם בבית הכיסא בחרס, אינכם הורגים כינה על בגדיכם, ואינכם לוקחים ירק לאוכלו, מאגודה שנאגדה על ידי מוכר ירק.
כן היו לו, לרב חסדא, מחלוקות בהלכה ומשא ומתן הלכתי עם רב המנונא, רב נתן בר אושעיא, רב יצחק בר אבדימי, עולא ועוד.
במיוחד מסופר על קשריו הקרובים עם רב המנונא, שעימו בילה רבות יחד.
בתלמוד מסופר שפעם אחת התלהב רב חסדא כל כך מדבריו של רב המנונא, עד שאמר: "מאן יהיב לן נגרי דפרזלא ונשמעינך" (מי יתן לנו רגליים של ברזל, ונלך אחריך תמיד - רש"י).
בית מדרשו מנה תלמידים רבים.
בתלמוד מובא כי אליהו הנביא מסר משמועותיו לפני האמורא רבה.
לפי גרסה אחרת מדובר היה בשד שהיה מסייע לחכמים, ושמו יוסף שידא.
עם הבולטים שבתלמידי רב חסדא נמנים שני חתניו המפורסמים - רבא, לימים ראש ישיבת פומבדיתא במחוזא, ורמי בר חמא.
גם בניו, רב חנן, רב נחמן (בר רב חסדא) ורב תחליפא, למדו לפניו.
רבא ורמי בר חמא, היו לומדים רבות יחדיו, ובתלמוד מוזכרים עשרות דיונים משותפים שלהם.
מסופר, כי כשהיו עומדים מלפני רב חסדא אחרי שלימד אותם, היו חוזרים יחד מה ששמעו מפיו של רב חסדא: דבר פלוני אסור, דבר פלוני מותר, ולאחר מכן היו חוזרים ומעיינים בסברת ההלכות, והאם יש להקשות עליהם.
על פי הסבר אחר, דרישת השרות נצרכה כאן כדי שרב חסדא יוכל לחוות בעצמו את תשובת רמי בר חמא שעסקה בחובת התשלום על שירותים.
על הגדולים שבתלמידיו נמנו גם רב אידי בר אבין.
רבי זירא היה לרב חסדא כתלמיד-חבר.
כן מסרו מאמרים בשמו רפרם בר פפא, רב שיזבי, רב חייא בריה דרבה, רבה בר שילא ועוד.
גם רב נחמן בר יצחק מסר בשמו מאמר אחד.
רב חסדא התברך בבנות, והוא לימד אותן הלכות צניעות.
בת אחת נישאה לרמי בר חמא, ולאחר פטירתו של רמי בר חמא נישאה לרבא.
בת אחרת נישאה לרב עוקבא בר חמא, אחיו של רמי בר חמא.
אודות נישואיה של בתו לרמי בר חמא מסופר בתלמוד, כי בת רב חסדא הייתה יושבת בכנפי אביה.
היו יושבים לפניו רבא ורמי בר חמא.
אמר לה: מי מהם את רוצה?
יש נוסחה שמסיימת את המעשה במילים "וכן הוה" - וכן היה.
לאחר פטירתו של רמי בר חמא ולאחר שנפטרה גם אשתו הראשונה של רבא, נשא רבא את בת רב חסדא.
לרב חסדא היו בנים, שנמנו על האמוראים של הדורות הבאים.
לגבי בניו רב חנן, רב נחמן ורב תחליפא, מן התלמוד עולה כי למדו לפניו.
שני אמוראים נוספים מוזכרים כבניו, אך בתלמוד אין מסופר שלמדו לפניו - והם רב מרי ורב פינחס.
אותם שני חסידים, שיש אומרים שהיו רב מרי ורב פינחס בני רב חסדא, היו שניהם מקיימים את ההלכה האומרת שיש להעניק לשַמָּש העובד כמלצר בסעודה מכל מין ומין, אלא שאחד מהם הקדים ונתן לו לאכול לפני הסעודה, ואילו השני היה מאחר שנותן לשמש לאכול מכל המאכלים רק אחרי הסעודה.
זה שהקדים להאכיל (את השמש) - אליהו היה מדבר איתו, וזה שאיחר להאכיל - לא היה אליהו מדבר איתו.
במקום אחר מסופר כי היה להם יין שנשדד בידי גויים באמצעות יהודי שהוכרח לסייע בכך, והמעשה בא לדין לפני רב אשי.
במדרש מוזכר גם בן בשם רבא בר רב חסדא.
שני בנים נוספים שמוזכרים כבני רב חסדא הם מר ינוקא ומר קשישא.
משמעות השמות היא "ילד" ו"קשיש", ושני הסברים ניתנו לכך:
רש"י פירש: "שני בנים היו לרב חסדא, ושם שניהם שווין, אלא שהגדול קורין לו מר קשישא ולצעיר קורין לו מר ינוקא".
זאת מפני שמר קשישא נמצא פעמים רבות בתלמוד הבבלי במשא ומתן הלכתי עם רב אשי, שנפטר כ-118 שנה אחרי רב חסדא, וכדברי הרב היימן "ואם מר ינוקא נולד בינקותיה דרב חסדא איך יהיה בישיבת רב אשי, שהוא קרוב לשתי מאות שנה?!".
לרב חסדא היו, מלבד בניו שהיו מן החכמים, חתנים רבים שהיו מן החכמים, על כך מובא בתלמוד כי הוא אמר "בשבילי - בנות עדיפות לי מבנים".
ועוד אמר: "בת תחילה - סימן יפה לבנים".
לפי פירושו של הרשב"ם הסיבה היא מכיוון שלא נתקיימו לו בנים, ובניו נפטרו בצעירותם.
אך בעלי התוספות אינם מקבלים פרשנות זו, והם מונים את בניו הרבים של רב חסדא ששמותיהם נמצאו בתלמוד: רב נחמן בר רב חסדא, מר ינוקא ומר קשישא בני רב חסדא, רב חנן בר רב חסדא, וכן רב מרי ורב פנחס בני רב חסדא בהגוזל בתרא.
מסיבה זו מפרש לר"י מבעלי התוספות, שהסיבה לכך שהוא העדיף בנות מבנים, לפי שהיו חתניו גדולי הדור: רבא, ורמי בר חמא, ומר עוקבא בר חמא.
בחלק מהדינים ישב בבית הדין עם חברו, רבה בר רב הונא.
עליהם מסופר, שפעם אחת ישבו לדון כל היום, ולעת ערב חלש לבם והצטערו על שלא עסקו בתורה באותו היום.
כדי להניח את דעתם, הביא לפניהם רב חייא בר רב מדפתי דרשה אקטואלית: "ויעמוד העם על משה מן הבוקר עד הערב" - וכי תעלה על דעתך שמשה יושב ודן כל היום כולו?
אלא לומר לך: כל דיין שדן דין אמת לאמיתו אפילו שעה אחת - מעלה עליו הכתוב כאילו נעשה שותף להקדוש ברוך הוא במעשה בראשית.
באחד מן הדינים שבאו לפניו היה מעורב איש שיצא לו שם של אדם אלים.
הנתבע טען שיש לו עדים, אך הם יסרבו מלבוא לבית הדין מחששו של האדם האלים, ורב חסדא פסק שמכיוון שכך, על האדם האלים להביא עדים לטובתו, וכל עוד לא יבואו עדים לאחד משני הצדדים תפסק ההלכה לטובתו.
פסק זה נחשב כפסק חריג מול הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה, אך הוא נקבע על ידי רב חסדא כקנס לאנשים אלימים שמטילים אימה על העדים מלבוא לדין התורה.
בדין תורה אחר, הוא יסד חידוש בדין הודאת בעל דין: רב אידי בר אבין, מבחירי תלמידיו, בא לדין תורה לפניו עם אחד מקרוביו.
לאחר תקופה מסוימת, הודה אותו קרוב לרב אידי בר אבין שרב אידי קרוב יותר משפחתית לקרובם המשותף שנפטר.
כמובן, שרב אידי קיבל לרשותו את הדקל, אלא שאז טען רב אידי שמכיוון שהקרוב הודה לטענתו עליו להחזיר גם את כל פירות הדקל שאותם אכל שלא כדין, מהיום בו תפס את הדקל בכוח, אך הקרוב לא הסכים לשלם את שוויים.
רב חסדא שדין התורה בא לפניו, התבטא בחריפות: "זהו שאומרים עליו אדם גדול הוא?" כאשר הוא מסביר כי טענתו של רב אידי שגויה מיסודה; כוחה של הודאת בעל דין אינה בבירור האמת, אלא המודה - כאילו נותן מתנה מדעתו.
מכיוון שההודאה התבצעה רק עכשיו, היא חלה רק מעתה והלאה, ולא על הפירות שכבר נאכלו.
אביי ורבא חלקו על פסק דין זה של רב חסדא.
לפי פרשנותו וגרסתו של רבינו חננאל, סיום הסיפור היה שונה: רב אידי הביא עדים שהוא יותר קרוב, ולכן העמידו את הקרקע בידו, על פי הכלל אין ספק מוציא מידי וודאי.
רב חסדא היה מחשיב מאוד את דין המיגו בדיני התורה שבאו לפניו, והיה פוסק שגם יש עדים כנגד הטענה הנתמכת ב"מיגו", תנצח טענת המיגו.
כך למשל, באו לפניו שני אנשים בדין תורה על הקרקע, כאשר עדים מעידים על אחד מהם שירושה היא לו מאבותיו, ועדים אחרים מעידים על השני שחזקת קרקעות עומדת לטובתו, שכן אכל בקרקע שלוש שנים.
הראשונים מסבירים כי על ידי המיגו בית הדין יחרוג מהמשמעות הסבירה של טענותיו, ויסביר שמה שטען השני שהקרקע הייתה תמיד שלו הכוונה היא שמוחזקת היא בידו ללא כל עוררין כאילו ירשה מאבותיו, על אף שבעצם הוא קנה אותה מבעל הדין השני, ששלו הייתה.
אביי ורבא חלוקים גם על פסק דין זה של רב חסדא.
בראשית תקופת האמוראים פעלו בבבל שתי ישיבות מרכזיות: בסורא - בראשותו של רב, ובנהרדעא בראשותו של שמואל.
לצידן התקיימו ישיבות קטנות בערים אחרות, כמו ישיבתו של רב אסי בעיר הוצל.
אחרי פטירתם של רב ושמואל התמנה רב הונא לראש ישיבת סורא תחת רב (שנת ד'י"ד, 253 לערך).
רב הונא כיהן בתפקידו 40 שנה.
העיר נהרדעא, עירו של שמואל, נחרבה שנים אחדות אחרי פטירתו בידי אודנט נזרוס, המכונה פפא בר נצר.
במקביל, נוסדה ישיבה חדשה בראשותו של רב יהודה, מתלמידיהם המובהקים של רב ושמואל, בעיר פומבדיתא.
במשך 40 שנות כהונתו של רב הונא בישיבת סורא היו כל חכמי בבל (ולאחר פטירת רבי יוחנן ורבי אלעזר אף חכמי ארץ ישראל) כפופים לרב הונא, וקיבלו אותו עליהם כראש חכמי הדור.
לאחר פטירתו של רב הונא (ד'נ"ז, 297) היה רב יהודה ראש לחכמי בבל.
כל חכמי דורו היו כפופים לו, ובאו לפניו לפומבדיתא.
מצב זה נמשך כשנתיים, עד לפטירתו של רב יהודה (שנת ד'נ"ט, 299).
לאחר פטירתו של רב יהודה חזרה הגדולה לסורא, לידיו של רב חסדא.
רב חסדא התמנה לתפקיד ראש ישיבת סורא בהיותו בגיל 82, שנתיים אחרי פטירת רבו, רב הונא, והיה לראש הישיבה השלישי (אחרי רב ורב הונא).
תפקיד זה נשא רב חסדא עד לפטירתו, כעבור עשר שנים.
ואילו בפומבדיתא לא הוסמך ראש ישיבה תחת רב יהודה, משום שגדולי תלמידיו, רבה ורב יוסף, לא אבו ליטול את התפקיד הרם, ובאו ללמוד לפני רב חסדא בסורא.
רב הונא בר חייא כיהן כראש ישיבה בלתי-רשמי בפומבדיתא, אך עם תלמידים רבים; לאחר מכן, בסוף ימיו של רב חסדא, הועבר התפקיד לידיו של רבה, כאשר נֵאות לקבלו.
אחרי פטירתו של רב חסדא (ד'ס"ט, 309), המשיך הלימוד בישיבת סורא בהנהגתו של רבה בר רב הונא, או רבה בר חייא (נוסח אחר).
אולם לא התמנה ראש ישיבה רשמי בישיבת סורא עד לימיו של רב אשי, כ-60 שנה אחר כך.
מאמריו של רב חסדא רבים מאוד ומקיפים את כל תחומי היהדות.
בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי הובאו מאמרים רבים בשמו - בהלכה ובאגדה, דברי מוסר, דרך ארץ, בריאות והוויות העולם.
רבים מהם היוו נושא לדיון תלמודי רחב, ופתח לסוגיות רבות בשני התלמודים.
רב חסדא מוזכר פעמים רבות מאוד בשני התלמודים (בירושלמי לפעמים נקרא רב חסדי או חסדאי).
נתון זה מאפשר לעקוב אחרי דבריו בכל מקום וללמוד מהם על שיטה מסוימת שהייתה לו - בלימוד ובנקודות עקרוניות, בתירוץ קושיות ובניסוח.
רב חסדא היה ידוע בפלפול ובכוח הסברות.
דרכו הייתה לעסוק במדרש הכתובים ולמצוא בפסוקי המקרא מקור להלכות מסוימות, ולפעמים אחדות השתמש במליצת הכתוב.
כך למשל מובא בתלמוד: אמר רב חסדא: אכל בשר - אסור לאכול (אחריו) גבינה, אכל גבינה - מותר לאכול בשר.
אמר לו רב אחא בר יוסף לרב חסדא: בשר שבין השיניים מהו?
קרא עליו (את הפסוק): "הבשר עודנו בין שיניהם" (משמע שגם כשהוא בין השיניים עדיין נקרא בשר, ואסור לאוכלו עם גבינה).
בסוגיות רבות בתלמוד עוסק רב חסדא בזיהוי מקורות תנאיים, משניות וברייתות, שנאמרו באופן סתמי.
הוא מצביע על התנא שאמר אותה, ומראה שתוכנוֹ של המקור התנאי הזה תואם שיטה של תנא מסוים, ואינו מוסכם על רוב החכמים.
לעיתים מצביע רב חסדא מפורשות על חוסר התאמה בין המשנה לבין שיטתו של תנא מסוים.
בחלק מן המקרים יש אמורא אחר שחולק על רב חסדא בזיהוי, ולרוב זהו רבא, חתנו.
כך, לדוגמה, במשנה העוסקת בדברים האסורים ביום הכיפורים, נאמר ש"האוכל והשותה אין מצטרפין".
כלומר, אם אדם אכל ביום הכיפורים פחות מהכמות המוזכרת במשנה, אינו חייב מלקות או כרת.
ואם שתה פחות מן השיעור (לשתייה יש שיעור אחר, המפורט שם במשנה) - אינו חייב מלקות וכרת, שאין האכילה והשתייה מצטרפים.
בדיון התלמודי על משנה זו נאמר: האוכל והשותה אין מצטרפין.
מיהו התנא (שלימד הלכה זו)?
אמר רב חסדא: במחלוקת שנויה, ורבי יהושע היא (שסובר ששני איסורים שהשיעור שלהם שונה אינם יכולים להצטרף.
המקור של דבריו הוא לגבי דיני טומאה במסכת מעילה)...
רב נחמן אמר: אפילו תאמר שמשנה זו דעת חכמים היא (ומוסכמת על כולם.
שבדיני טומאה חכמים חולקים על רבי יהושע, כי טומאה היא דבר אחד גם אם השיעור שונה, אבל ביום הכיפורים מדובר בשני איסורים שונים לגמרי).
רב חסדא התנגד לגישה שדינים מסוימים - כגון הקדש, טומאה וקידושין - יכולים לפקוע מעצמם בלא מעשה, גישה שהובילו רבי יוחנן ותלמידיו, ובבבל נאמרה בדרך-כלל מפיו של רבה בר נחמני.
את התנגדותו ביטא רב חסדא לא אחת במילים - מי יציית לך ולרבי יוחנן רבך?
לרוב מתפתח בעקבות זאת דיון תלמודי בבירור דעתו של רבי יוחנן מול דעתו של רב חסדא.
אמר עולא אמר רבי יוחנן: תמידין שלא הוצרכו לציבור (שנשארו מיותרים) - נפדים תמימים.
ישב רבה ואמר את השמועה ההלכתית הזאת.
אמר לו רב חסדא: מי יציית לך ולרבי יוחנן רבך?
וכי קדושה שבהן להיכן הלכה?!
במחלוקת העקרונית אם הרהור נחשב כדיבור או לא, סבור היה רב חסדא ש"הרהור לאו כדיבור דמי", כלומר, תוקפו ההלכתי של הרהור אינו כתוקפו של דיבור.
בזה חלק על רבינא, שלדעתו "הרהור כדיבור דמי".
אופיינית לרב חסדא הלשון "מרי דיכי", שמשמעותה: בעל הדברים הללו.
בפנייה בלשון זו משתמש רב חסדא כפתיחה לקושיה שיש לו על הלכה שנאמרה, כשמקשה את קושייתו לפני בעל הדברים.
בסוגיות אחדות השתמש רב חסדא בהסבר, כתשובה לקושיה, ש"מידת חסידות שנו כאן".
כלומר, ההלכה הנידונית אינה מעיקר הדין, אלא בגדר של לפנים משורת הדין ו"מידת חסידות".
אחת מהן היא בדיני אונאה, באדם שנתן לחברו מטבע שחוק כתשלום, שגם אחרי שעבר הזמן הנדרש לתביעת אונאה בבית דין מצווה עליו להחליף לו אותה במטבע טובה.
לפעמים היה רב חסדא משיב על קושיה בדברי תנאים באמירה שיש להבדיל בהלכה מסוימת בין אדם בריא לחולה.
כך, לדוגמה, במשנה שעוסקת בחינוך ילדים קטנים לצום ולהתענות ביום הכיפורים.
לשון המשנה: "התינוקות (פחות מגיל בר מצווה או בת מצווה), אין מענִּין אותן ביום הכיפורים, אבל מחנכין אותן לפני שנה ולפני שנתיים (לפני הגיעם למצוות), בשביל שיהיו רגילין במצוות".
דברי התלמוד על משנה זו: אם שנתיים (לפני גיל מצוות) מחנכים אותם, שנה (לפני גיל מצוות) צריך לומר (הרי זה ברור!)?
אמר רב חסדא: לא קשה, הא - בחולה, הא - בבריא (כלומר, ילד בריא מחנכים להתענות ביום הכיפורים שנתיים לפני הגיעו לגיל מצוות, וילד חלש מתחנך לכך רק בשנה שלפני בר המצווה שלו).
רב חסדא עסק בעצות לזיכרון הלימוד.
הוא אמר: אין תורה נקנית אלא בסימנין, שנאמר "שימה בפיהם", אל תקרי 'שימה' אלא 'סימנה'.
בדיני אבלות, אמר אודות הברייתא - אבֵל אסור בתכבוסת.
רב יצחק בר שילא מסר משמו אמרה אודות כבוד תורה, אותה שמע רבו רב מתנה מרב חסדא: האב שמחל על כבודו - כבודו מחול, הרב שמחל על כבודו - אין כבודו מחול.
ככהן, מסר רב חסדא הלכות רבות בדיני ברכת כהנים:
אמר רבי זירא אמר רב חסדא: אשר קדשנו בקדושתו של אהרן, וציוונו לברך את עמו ישראל באהבה.
כשעוקר רגליו (ללכת לברך) מה אומר?
יהי רצון מלפניך ה' אלוהינו, שתהא ברכה זו שציוויתנו לברך את עמך ישראל - לא יהא בה מכשול ועוון.
וכשמחזיר פניו מן הציבור (מסתובב בסיום הברכה) מה אומר?
הורה רב חסדא לרב עוקבא ודרש: רבונו של עולם, עשינו מה שגזרת עלינו, עשה עימנו מה שהבטחתנו, השקיפה ממעון קדשך מן השמים וברך את עמך את ישראל...
ואמר רבי זירא אמר רב חסדא: אין הכהנים רשאין להחזיר פניהם מן הציבור עד שיתחיל שליח ציבור ב"שים שלום"; ואינן רשאין לעקור רגליהם ולילך - עד שיגמור שליח צבור "שים שלום".
אמר רב חסדא: אין הכהנים רשאים לכופף קִשרי אצבעותיהן, עד שיחזרו פניהם מן הציבור.
בדיני עבודת בית המקדש, נאמר במשנה שכהן ערל (לא מהול) פסול מעבודה במקדש ובהקרבת הקרבנות.
אודות השאלה מה המקור לכך, אמר רב חסדא: דבר זה מתורת משה רבינו לא למדנו, מדברי יחזקאל בן בוזי למדנו: "כל בן נכר ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי".
שניים מפסקיו מתייחסים לדיני אונאה:
אמר רב חסדא: מכר לו שְווה חמש בשש, והוקר ועמד על שמונה, מי נתאנה?
לוקח, לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר, משום שאומר לו: אילו לא הונית אותי לא היית יכול לחזור בך, עכשיו שהונית אותי תוכל לחזור בך?!
ותנא תונא (התנא של המשנה מסייע לדין זה): "יפות ונמצאו רעות - לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר".