tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היוונים אפו עוגות דבש ועוגות גבינה ודבש, והעלו דבש ועוגות דבש כמנחה לרוחות המתים וכהוקרה לאליליהם, כיוון שהאמינו שהדבש הוא חלק מהתזונה הבסיסית של האלים.
על פי המיתולוגיה היוונית, זאוס (מלך האלים) ניזון מדבש מלכות בילדותו.
המשורר היווני הומרוס כינה את זאוס "אֶסֶנֶס", שפירושו מלך הדבורים.
היוונים תארו את מזון האלים המכיל דבש "אַמְבְּרוֹסְיָה" כמוצר מזון מתוק פי תשעה מדבש.
המיתולוגיה היוונית מתארת את ארוס אל האהבה בצורה סותרת – גם כגונב דבש וגם כמגן הדבורים, וכן שהיה נוהג לטבול את חציו בדבש לפני שירה אותם ללבות האוהבים.
אלת הירח ארטמיס צוירה לעיתים כדבורת דבש.
האלה הייתה פטרונית העיר אפסוס שבאסיה הקטנה, ולכן הוטבעה דמות דבורה על מטבעות העיר.
היוונים הקדמונים התייחסו אל הדבש לא רק כמקור למזון אלא גם כמקור רב ערך לתרופות.
בנוסף, היוונים היו כנראה הראשונים לייצר את המשקה האלכוהולי העשוי מדבש והידוע כ"יין דבש" (תמד), וקראו לו "נקטר האלים".
היפוקרטס ("אבי הרפואה") סבר שהדבש מקל על תחלואים מסוימים.
הפילוסוף אריסטו טען כי אכילת דבש היא המפתח לחיים בריאים וארוכים.
ההיסטוריון פלוטרכוס כינה את הדבש "רוק הכוכבים" (Salivia Sidernum).
הרומאים ירשו את המיתולוגיה ואת האהבה לדבש ומוצריו מהיוונים.
כמו היוונים, גם הרומאים נהגו להעלות מנחות דבש לאליליהם ולהשתמש שימוש נרחב בדבש בבישול ובאפייה.
גם אצל הרומאים היה הדבש קשור לאהבה, והם האמינו כי אישה שתאכיל את בעלה בדבש תרכוש את לבו.
הרומאים אימצו את אומנות הריפוי באמצעות מוצרי הדבורה.
מימרה רומאית ממליצה למשוח בשמן את איבריו החיצוניים של האדם, ובדבש את איבריו הפנימיים.
הסופר הרומאי בן המאה הראשונה פליניוס הזקן המליץ לשתות כוס דבש מדי יום – כדרך לנקות את הגוף ולשמור על הבריאות.
אחת המרקחות שמזכיר פליניוס בספריו כללה דבש ודבורים טחונות כתרופה כנגד אבנים בכליות.
בתי ספר לרפואה מבוססת דבש הוקמו ברחבי האימפריה הרומית, ובכך הובטח שמקצוע רדיית דבש פרח בשטחים הנרחבים שעליהם השתלטו הרומאים.
בעולם הערבי נהגו התושבים לרדות דבש מנחילים טבעיים או לגדל דבורים בכוורות בצורת גליל עשויות מחימר.
בערבית מוכר הפתגם "יוֹם עַסַל, יוֹם בַּסַל" (يوم عسل، يوم بصل) כלומר "יום דבש, יום בצל", שמשמעותו – פעם המצב טוב (דבש) ופעם רע (בצל).
הדבש היה הממתיק היחיד באירופה עד שהצלבנים הביאו עמם את הסוכר מן המזרח.
המודעות לענף הדבורים ולמוצריהם בולטת במדינות מרכז אירופה במאות השנים האחרונות.
בבריטניה היה ענף הדבוראות אחד ממקצועות החקלאות העתיקים, וכשהגיעו הפיניקים לבריטניה הם העניקו לה את הכינוי "אי הדבש".
תעשיית הדבש בבריטניה ידועה מאז באיכותה ובהיקפה הגדול.
הדבורה והדבש מוזכרים בכתובים של המאיה ושל האצטקים.
כאשר כבשו הספרדים את מרכז אמריקה ואת מקסיקו הם מצאו שם תעשייה רחבה מאוד של דבש ומוצרי דבורה אחרים.
נראה שגם האינדיאנים באזורים שבהם שוכנות כיום קנדה וארצות הברית רדו דבש מנחילי דבורים בטבע.
הדבורים שהכירו תושבי אמריקה הקדומים היו מהסוגים Melipona ו-Trigona, דבורים נטולות עוקץ שתפוקת הדבש שלהן נמוכה מזו של דבורת הדבש האירופית (Apis mellifera).
הדבורה האירופית הובאה לאמריקה על ידי המתיישבים מאירופה: בשנת 1638 למדינות ניו אינגלנד, ב-1780 למדינת ניו יורק וב-1793 לקנטקי; כיום זוהי יצרנית הדבש הנפוצה ברחבי אמריקה הצפונית.
דבורי הדבש מכינות דבש לשתי מטרות.
דבורת הדבש ניזונה בדרך כלל מאבקת פרחים זכרית (פולן), המכילה חלבונים, מינרלים וויטמינים, ומצוף הפרחים, המכיל כמות רבה של סוכר.
הדבש נשמר כמזון לדבורים לתקופה קרה שבה לא ניתן למצוא פרחים.
הדבורים מאכילות את הזחלים הן במזון מלכות והן בדבש, כאשר הזחלים המיועדים להיות מלכות מוזנים במזון מלכות בלבד.
חומר הגלם הנפוץ ביותר ליצור הדבש הוא צוף הפרחים.
הוא מופרש בצמח מבלוטות באזורי הפריחה של הצמח הקרויים: צוּפָנִים.
הצוף הטרי הוא נוזל מימי, שקוף ומתקתק.
הרכבו הכימי תלוי במספר גורמים: סוג הצמח, תנאי מזג האוויר, סוג הקרקע והמיקום הגאוגרפי.
הצוף מכיל: מים בריכוז שבין 60% ל-90% (בדרך כלל הדבורה לא תאסוף צוף שריכוז המים בו גבוה מ-85%), פחמימות בצורת סוכרים בריכוזים שונים, חומצות אורגניות שונות, וכן כמויות זעירות של ויטמינים, מינרלים, חומרי צבע (פִּיגמֶנְטִים) וחומרים אֲרוֹמָטִיים הנותנים לדבש את צבעו וריחו ומרכיבים כימיים נוספים שונים בהתאם לסוג הפרחים.
הצוף הוא בדרך כלל חומצי (pH שבין 2.7 ל-6.4), אך קיימים סוגי צוף בסיסיים (עד ל-9.1 pH).
יש פרחים בהם רוב הסוכרים הם חד־סוכרים: פרוקטוז (סוכר פירות), וגלוקוז (סוכר ענבים) - זה הרכב הצוף בפרחים מואבקי פרפרים ועטלפים.
בפרחים המואבקים על ידי דבורת הדבש רוב הסוכר בצוף הוא דו־סוכרים: בעיקר סוכרוז.
מגוון הצמחים שמפרחיהם יונקות הדבורים צוף לדבש הוא נרחב למדי.
בארצות הברית מפיקים דבש מכ-300 סוגי צמחים.
בארץ ישראל יש שתיים-שלוש עונות פריחה ולכן כמעט תמיד יש לדבורים פרחים כמקור לצוף.
בישראל נוהגות הדבורים לאסוף צוף מפרחים של מעל למאה מינים שונים של צמחים.
חלק מהצמחים הם צמחי תרבות כדוגמת ההדרים (שמהם מיוצר רוב הדבש בארץ) וחלקם צמחי בר כדוגמת קידה שעירה.
להלן רשימה חלקית מאוד של צמחי הדבש של ארץ ישראל:
טל דבש הוא נוזל מתוק המופרש מכנימות.
הכנימות נוהגות למצוץ את מוהל הצמחים ולהפריש את חלקו על העלים והפרחים של הצמח עליו הם מצויות, כשהוא מעורבב באנזימים שמקורם במערכת העיכול של החרק.
התוצאה היא נוזל שתכולת הסוכרים בו גבוהה, הקרוי טל דבש או מָן.
בהיעדר פריחה, למשל במדינות שאקלימן קר, נוהגות הדבורים לאסוף את טל הדבש כתחליף לצוף.
הדבש המופק מטל דבש, צבעו כהה וטעמו עז, והוא באיכות ירודה בהשוואה לדבש המופק מצוף.
לדבש המיוצר מטל דבש שמקורו ביערות אורן יש ביקוש במקומות מסוימים באירופה ובטורקיה, בשל האמונה שלדבש זה תכונות מרפא.
בהיעדר פריחה, למשל במדינות שאקלימן קר, נוהגים המגדלים להאכיל את הדבורים בסוכר.
התקן הישראלי לדבש קובע הגבלות על שיטת האכלה זו.
המשיכה של דבורים לחומרים מתוקים הביאה במקרה אחד ליצירת דבש בגוונים בלתי שגרתיים של כחול וירוק, לאחר שהדבורים גילו פסולת ממפעל שוקולד של חברת מארס בצרפת שהכילה את צבעי המאכל של סוכריות M&M's.
איסוף הצוף מתבצע על ידי הדבורים מדי יום בתקופת הפריחה.
איסוף הצוף מבוצע על ידי הדבורה העמלה בלבד.
במשך גיחה אחת הנמשכת כחצי שעה, אוספת הדבורה צוף מ-50 עד 100 פרחים.
הצוף נאסף מאותו סוג של פרחים.
הדבורה זוכרת את מיקום הפריחה ממנה אספה צוף, והיא מסוגלת לשוב אליו.
יותר מכך, הדבורה מסוגלת להעביר מידע זה לדבורים אחרות בכוורת באמצעות ריקוד מיוחד, המעביר מידע הן על הכיוון והן על המרחק של הפרחים מהכוורת.
הדבורה יונקת את הצוף באמצעות חדק ארוך לתוך חלק בקיבתה הקרוי "קיבת הדבש".
בקצה הפנימי של קיבת הדבש יש שסתום המונע מהצוף להמשיך במערכת העיכול של הדבורה.
כמות הצוף שדבורה מביאה לכוורת בגיחה אחת נעה בין 40 מ"ג ל-70 מ"ג.
כבר במעופה מהפרחים לכוורת, מוסיפה הדבורה לצוף נוזל המופרש מבלוטות המצויות בקדמת הפה שלה, המכיל בעיקר אנזימים מפרקי סוכרים: אינוורטאז, דיאסטאז וגלוקוז אוקסידאז.
הדבורה נוהגת לינוק את הצוף מקיבתה לחדקה כמה פעמים במשך המעוף על מנת לערבל אותו עם האנזימים.
תהליך זה מתחיל את העיבוד של הצוף לדבש.
בפתח כל כוורת עמלות כ-12 דבורים על הזרמת אוויר רצופה לכוורת, לשם שמירה על מזג אוויר קבוע וייבוש הצוף.
הרכבו של הצוף משתנה בקיבת הדבש של הדבורה, בנוכחותם של אנזימים וחומרי עיכול שונים, בתהליך שבו מתייבשים נוזלי הצוף וחלק גדול מהסוכרוזה הופך לפרוקטוזה ולגלוקוזה.
דבש מכיל בממוצע בין 17% ל-20% מים בעוד שבצוף המובא לכוורת ריכוז המים הוא בין 60% ל-90%.
ריכוז המים בצוף קובע את כמות הדבש שתתקבל מהצוף.
מ-4 ק"ג של צוף שבו ריכוז המים הוא 80% יתקבל בדרך כלל ק"ג של דבש.
מעריכים כי ייצור ק"ג דבש אחד דורש עמל של יותר ממיליון מעופים של דבורים.
כשהדבש מוכן והתא מלא, חותמות הדבורים את פתח התא בשעווה שהן מייצרות.
מטרת חתימת התא למנוע את קלקול הדבש הנוטה לספוח מים בהיותו חומר היגרוסקופי (כלומר סופח מים).
הדבש נשמר גם בשל מי החמצן (H2O2) שנוצרים בדבש כתוצאה מפעולת האנזים גלוקוז אוקסידאז.
מי החמצן, שהם חומר משמר בשל פעילותם האנטי בקטריאלית, נהרסים באוויר וחתימת התא בשעווה מונעת זאת.
בתנאים אלה יכול הדבש להישמר זמן רב.
את הדבש רודים כיום בעיקר בשיטות מכניות.
תהליך הרדייה מורכב מהשלבים הבאים:
הסרת מעטה השעווה החותם את תאי הדונג בהם מצוי הדבש.
פעולה זו נעשית באמצעות סכין מיוחד או בתהליך ממוכן.
סִרכּוּז (צנטריפוגציה) של חלת הדבש.
לא ניתן להוציא את הדבש מהתאים שמהם הוסרה חותמת השעווה בעזרת כוח המשיכה בלבד ולשם כך מפעילים צנטריפוגה.
הדבש המופק באמצעות הצנטריפוגה מועבר בצינורות לבריכות השקעה בהם הדבש מאוחסן למספר ימים.
חלקי דבורים מתות ופרורי שעווה צפים כלפי מעלה ומוסרים מהדבש.
מטרת הפיסטור היא לנטרל את השמרים שבדבש על מנת למנוע תסיסה, למנוע התגבשות ולהגדיל את צמיגותו של הדבש.
הפיסטור נעשה על ידי חימום הדבש.
קיימות כמה שיטות, למשל - חימום הדבש במשך שתי דקות לטמפרטורה של 77 °C וקירורו מיד ל-54 °C.
בשלב זה קיימת הסכנה שחימום מוגזם יכול לקלקל את הדבש.
הדבש הנקי מועבר למכלים בהם הוא מאוחסן עד שיועבר לכלים בהם יימכר.
התנאים האידיאליים לאחסון דבש הם מקום חשוך, טמפרטורה נמוכה (מתחת ל-11 °C או בטווח של 21 °C ל-27 °C באריזה בריק), ולחות יחסית של 60%-80%.
בתנאים מיטביים ניתן לרדות כ-30–40 ק"ג דבש מתא כוורת אחד בעונה.
ההרכב הכימי של צוף הפרחים קובע את סוג הדבש שייווצר בסופו של דבר.
ככלל, ככל שצבעו של הדבש כהה יותר גם טעמו וריחו עזים יותר.
יש סוגי דבש שמקורם בעיקר בסוג אחד של פרחים (דבש מוֹנוֹפְלוֹרי או דבש זני), ויש סוגי דבש שמקורם בשילוב מספר סוגי פרחים (דבש פּוֹלִיפְלוֹרי).
את הפרחים שהצוף מהם היווה מקור לדבש מסוים יודעים לזהות בשתי צורות:
על פי הידע של הדבוראי היכן מיקם את הכוורות, ואילו סוגי פרחים פרחו באותה עונה.
על פי בחינה של גרגרי אבקת הפרחים המצויה בדבש.
בעת שהדבורה אוספת צוף מהפרח היא גם נוטלת ממנו גרגרי אבקה זכריים המתערבבים בצוף.
גרגרי האבקה הם ייחודים לכל צמח והם במידה מסוימת סוג של "טביעת אצבעות" של הצמח.
חקר פולן בדבש קרוי מליסופלינולוגיה (Melissopalynology), והוא משמש אמצעי לאימות טענות בדבר מקורו של הדבש, במיוחד כשמדובר בסוגי דבש יקרים במיוחד.
כאמור בישראל מפיקים דבש מלמעלה מ-100 סוגים של צמחים, ובארצות הברית מפיקים דבש מלמעלה מ-300 סוגים של צמחים.
דבש מפרחי הדרים - הדבש הנפוץ ביותר בארץ ובארצות הברית.
דבש מפרחי עץ גרווילאה חסונה (Grevillea robusta) - גונו כמעט כתום וכהה למדי.
מופיע בצורת כתמים עגולים ונפרדים בגונם-בחלת הדבש.
דבש מפרחי אקליפטוס - גון הדבש וטעמו משתנים בהתאם למין האקליפטוס (לאקליפטוס כמה מאות מינים), אבל בדרך כלל גונו כהה וטעמו עז, מריר קמעה.
דבש מפרחי בר - סוגים רבים של צמחים בהם, תלתן, מרווה, עירית, חצב וכו'.
גון הדבש וטעמו משתנים בהתאם לצמחי הבר המשוחרים.
דבש מפרחי כוסמת - דבש בגוון חום כהה בעל טעם עז במיוחד.
דבש מפרחי אבוקדו - גון הדבש כהה וטעמו עז.
מכיל כמויות גבוהות של אשלגן.
דבש מפרחי עץ Tupelo - זהו סוג עץ הצומח במזרח ארצות הברית.
לדבש גוון ענבר זהוב עד ירקרק.
בשל תכולת הפרוקטוז הגבוהה שבו, הדבש אף פעם אינו מתגבש.
דבש מפרחי עץ ה-Leatherwood (Eucryphia lucida) הגדל באי טסמניה השייך לאוסטרליה - דבש זה, שגונו זהוב וטעמו עז, נחשב כמעדן ולכן משווק במחירים גבוהים במעדניות ברחבי העולם.
דבש מאנוקה: דבש מפרחי Manuka (Leptospermum scoparium) – זהו מין אנדמי של עץ התה הגדל בניו זילנד.
לדבש המופק מפרחיו מייחסים תכונות מרפא ולכן מחירו גבוה.
דבש קורבצולו (באיטלקית: Miele corbezzolo) - דבש מפרחי קטלב משונן, עץ שגדל בר באגן הים התיכון, ונפוץ בסרדיניה, שם רדו דבש זה כבר בתקופת האימפריה הרומית.
העץ פורח בשלהי הסתיו, כשגשום וקר והדבורים מתקשות לצאת מהכוורת, ופרחיו הלבנים מייצרים חצי מכמות הצוף של פרחים אחרים.
עובדות אלו הופכות את הדבש לנדיר ולכן לדבש יקר.
צבעו ענבר כהה והוא מקבל גוון חום בהיר כשהוא מתגבש.
לדבש טעם מר ונוהגים להוסיף אותו למשקאות כמו קפה ולקינוחים פופולריים בסרדיניה כמו "סדס".
דבש נוזלי - הצורה הנפוצה ביותר.
הן לאכילה והן כתוסף למזונות ולאפיה.
חלת דבש - השעווה הבונה את התאים ניתנת לאכילה.
לעיתים נוהגים לשווק דבש נוזלי שלתוכו מוספים חתיכות של חלת דבש.
דבש מוקצף/דבש מוקרם - דבש שבתהליך הייצור שלו עבר התגבשות אחידה והוא נוח יותר למריחה על לחם, לכן במדינות מסוימות מעדיפים אותו על דבש נוזלי.
אלה מוצרים שבהם הדבש משמש מרכיב עיקרי:
דבש מיובש - דבש שעבר תהליך ייבוש (דהידרציה).
על מנת שעדיין יהיה נוזלי, נוספו אליו מרכיבים אחרים.
מוצרי כוורת – מוצרי הכוורת האחרים :"מזון מלכות" ו"פולן" (אבקת גרגרי צמחים) נמכרים בדרך כלל כשהם מהולים בדבש.
דבש עם תוספים – דבש שנוספו לו פירות, צבע מאכל או חומרי טעם.
דבש מתובל – דבש שאליו הוספו תבלינים, צמחי תבלין, קליפות הדרים וכו'.
דבש כשר – דבש שכל תהליכי ייצורו נעשו בהשגחה על הכשרות.
דבש אורגני – בארצות הברית, דבש שהארגון שייצר אותו עומד בתנאים שמעמידה מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) לחקלאות אורגנית.
מקור תזונתי – זהו השימוש העיקרי שעושים בדבש האדם והדבורה.
הדבש הוא מקור לסוכרים ומשמש כממתיק טבעי.
עם זאת אין להגזים באכילת דבש, ומומלץ שדבש יהווה לא יותר מ-10% מכלל הפחמימות שאדם צורך ליום.
מרכיב במתכונים – דבש מקובל כתוסף באפיה, כתוספת בבישול בשרים, ירקות, פירות, דגנים וכו', כתוספת למשקאות כגון תה.
הדבש משמש כאמצעי ליצור ברק (זיגוג) על עופות בתנור וכו'.
יין (Mead) – ביוון העתיקה, ברומא ואף בימינו במקומות שונים בעולם נהוג להכין יין מדבש.
היין נוצר מתסיסה של דבש שנוספו לו מים.
שימור – הדבש בתור חומר משמר טבעי נוצל בימי קדם לשימור בשר ופירות, ולחניטה של נפטרים.
המצרים השתמשו בדבש להכנת משחה לחניטה.
גופת אלכסנדר הגדול שמת בבבל נשמרה במכל עם דבש לצורך קבורתו במולדתו מוקדון.
בתלמוד מסופר כי הורדוס טמן גופה בדבש.
תכשירים קוסמטיים – דבש הוא מרכיב חשוב בתכשירים קוסמטיים (משחות, מסכות ותמיסות לשטיפה) שמטרתם ניקוי העור, טיפול בפצעי בגרות, מניעה וטיפול בקמטים.
בנוסף, דבש לעיתים משמש כתחליף לשעווה בהסרת שיער.
שונות – בעבר השתמשו בדבש לייצור לכה וחומרי הברקה לרהיטים וקיימים רעיונות להשתמש בדבש כחומר סיכה או כחומר סופח מים במכלי דלק (רעיון זה רשום כפטנט בארצות הברית).
תרופה – הדבש הוא אחד ממוצרי הדבורה המשמשים בסיס לאפיתרפיה, תחום ברפואה האלטרנטיבית.
תכונותיו הרפואיות של הדבש היו ידועות כבר מימי קדם.
היום אנו יודעים כי הסיבה לכך היא הפעילות האנטי בקטריאלית של הדבש.
תנאי בסיסי לשימוש בדבש כתרופה הוא שהדבש לא חומם.
צורות השימוש בדבש כתרופה הן:
אכילתו כמות שהוא או על ידי הכללתו במרקחות (עם בצל, שום או מיץ לימון).
חבישה ביולוגית: מריחת דבש על פצעים או כוויות וכיסוי האזור המטופל בגזה.
פעולה המנצלת הן את תכונת קטילת החיידקים (אנטיספטיות) שבדבש, והן את יכולת ספיחת המים של הדבש (היגרוסקופיות).
הוספת דבש לאינהלציה לטיפול במחלות דרכי הנשימה ועוד.
מחקר שנערך בקרב אינדיאנים במקסיקו הראה כי שיעור מקרי סוכרת ביניהם הייתה נמוכה כל עוד תפריטם כלל דבש ופירות וכי השיעור עלה למקובל במערב לאחר שהחלו להשתמש בסוכר לבן.
קיימת טענה כי ניתן לתת לחולי סוכרת דבש, כדרך להורדת רמת הגלוקוז בדם.
מאידך, ההמלצה המקובלת כיום היא להתייחס לדבש כמו לכל הפחמימות האחרות ויש להגביל את כמותו בתזונה.
טבעונים רבים אינם משתמשים בדבש על אף שמקורו צמחי, משום שהוא מיוצר על ידי בעלי חיים.
דבש המופק מפרחים מסוימים, אף שאינו מזיק לדבורה האוספת אותו, עלול להיות קטלני לאדם.
דוגמה לדבש מסוג זה הוא דבש מפרחי רודודנדרון (Rhododendron), הידוע גם בשמות "שושנת האלפים" ואזליאה.
במקומות מסוימים נוהגים לנקות את הכוורות מיד לאחר פריחה של צמח זה על מנת למנוע אפשרות שנותרו שאריות דבש רעיל.
קיימים סיפורים בהיסטוריה על הרעלות המוניות כתוצאה מאכילת דבש רעיל מפרחי רודודנדרון, לדוגמה:
חיילים מצבא ה-10,000 של קסנופון (שנת 401 לפנה"ס) שבזזו דבש מנחילי דבורים טבעיות באזור הים השחור.
חיילים רומאיים מצבא פומפיוס בדרכם למלחמה במיתרידטס השישי, מלך פונטוס שלחוף הים השחור (המאה ה-1 לפנה"ס), שעל דרכם הוצבו בכוונה חלות דבש מפרחי רודודנדרון.
בארצות הברית קיימת המלצה לא להאכיל תינוקות שמתחת לגיל 18 חודשים בדבש.
הסיבה לכך היא שמיצי מערכת העיכול של התינוקות אינם חומציים מספיק על מנת לקטול את נבגי חיידק ה-Clostridium botulinum.
נבגיו של חיידק זה שמייצר את אחד הרעלים החזקים בטבע, הם בין היצורים היחידים השורדים בדבש.
התפתחות החיידקים מתוך הנבגים עלולה לגרום למחלת הבוטוליזם שעלולה להסתיים גם במוות.
אצל בוגרים חומציות הקיבה מספיקה על מנת לקטול את הנבגים, ולכן סכנה זו אינה קיימת.
משרד הבריאות בישראל ממליץ לא להאכיל בדבש תינוקות מתחת לגיל שנה.
מאז קום המדינה אירעו עשרה מקרים של הרעלת בוטולינום.
שמונה עקב אכילת שימורי דגים, ושני מקרים של הרעלה של תינוקות שהואכלו בדבש נגוע.
בשנת 2002 דווח על תינוק בן ארבעה חודשים וחצי שחלה בבוטוליזם עקב אכילת דבש, ומקרה נוסף של תינוק בן שבעה חודשים דווח במאי 2014.
בספרות המקצועית ובמקורות רבים ברחבי האינטרנט מופיעה הטענה שכמו דבש שמקורו בצוף מפרחי רודודנדרון (Rhododendron), גם דבש שמקורו בצוף מפרחי הרדוף הנחלים (Nerium Oleander), שהוא צמח שכל חלקיו רעילים, הוא רעיל.
אלא שמחקרים משנות ה-90 של המאה ה-20 הוכיחו כי ההרדוף איננו מייצר צוף כלל, וביקורי חרקים בו נדירים ביותר.
יתרה מכך, נצפו מקרים שבהם דבורי הדבש נמנעו מלגשת לפרחי ההרדוף.
משום כך לא קיים תיעוד מהימן של מקרה שדבש הכיל רעלנים של הרדוף במידה משמעותית.
דבש נחשב בכמה מיתולוגיות למאכל האלים.
אמונה אוניברסלית היא שאכילת דבש ושתיית תמד (mead) במשך 30 יום לאחר החתונה מבטיחה שהנישואים יהיו מתוקים, שטופי אהבה והבנה.
30 יום הם פרק הזמן בו מקיף הירח את כדור הארץ, על כן התקופה הזו קרויה ירח דבש (Honey Moon).
אצל עמים שונים שימש הדבש בטקסי הקבורה.
בסין, ביוון ובמצרים העתיקה נהגו לשים כלים עם דבש ליד גופת המת כדי שישמש לו מזון כאשר ישוב לחיים.
אצל עמים שונים רווחה הדעה כי דבש מגביר את אונו של הגבר.
בשל כך היה נהוג אצל שבטי הטווטונים בגרמניה להשקות בני זוג שזה עתה נישאו ביין דבש (תמד), כל יום במשך שלושים יום לאחר החתונה.
מסופר על אטילה ההוני שהיה מוהל דבש בחלב סוסות בשל האמונה כי משקה זה מגביר את אונו.
מאותה סיבה היו קיימים שבטים במרוקו שנהגו להלעיט את החתן המיועד בדבש לפני חתונתו.
מוחמד נביא האסלאם ראה בדבש מקור לתזונה ומוצר בריאותי כאחד.
קיימת אמרה המיוחסת לנביא מוחמד: בקוראן ישנן שתי סוּרוֹת (פרקים) העוסקות האחת בדבורה והשנייה בדבש.
בספר משלי, מוזכר הדבש מספר פעמים בשני הקשרים הפוכים: פעם אחת נאמר כי כדאי לאכול דבש, ובפעם אחרת נאמר שאכילת דבש רבה מידי עלולה להזיק:
על פי היהדות, הדבורה טמאה (כלומר אסורה באכילה), אך דבשה טהור.
הסיבה: הדבש אינו נוצר בגוף הדבורה כמו חלב לדוגמה, אלא הוא צוף פרחים שעובר עיבוד בגופה ובכוורת.
לפי ההלכה, זפק הדבורה הוא "מחסן זמני" לדבש בין הפרח לכוורת.
עם זאת, כיום ידוע כי הדבורה מכניסה אנזים מתוך גופה אל הדבש.
הדבורה יונקת את הצוף באמצעות חדק ארוך, ואוגרת אותו בזפק המצוי במרכז גופה, מכונה גם "קיבת דבש".
התהליך שבו הופך הצוף לדבש מתחיל כבר בזמן מעוף הדבורה, כאשר האנזים אינוורטאז מופרש מבלוטות הראש שלה ומפרק את הדו-סוכר סוכרוז לשני חד-סוכרים: פרוקטוז וגלוקוז.
אולם, הדבש נחשב בכל זאת ראוי לאכילת שומרי כשרות, מפני שכמות החומר זעומה והיא בטלה בשישים, או מפני שהאנזים נחשב כהפרשה בלבד שאין בה צורך כעת, אחרי גמר תהליך ייצור הדבש, ולכן אינו אסור באכילה.
בחגים יהודיים קיימים מספר מנהגים הקשורים לדבש, הבולטים ביניהם הם אכילת תפוח בדבש בראש השנה עם ברכה לשנה טובה ומתוקה, ועוגות דבש בחג מתן תורה (חג השבועות) מכיוון שהתורה נמשלה לדבש.
במסורת היהודית נמצא הקשר בין אשה לדבש.
בגימטריה ערכן של שתי המילים שווה ל-306.
ישנו מנהג שבתחילת הלימודים של הילד בתלמוד תורה הוא אוכל עוגיות בצורת אותיות עבריות או מלקק את צורת האותיות הכתובה בדבש, על מנת שלימוד התורה יהיה לו מתוק כדבש.
יהושוע סובל, מזכיר את המנהג בשירו "אצלנו בכפר טודרא".
פרט לערכו התזונתי, הדבש שימש כאמצעי חירום לטיפול נפשי למי שנתקף בבולמוס: .
בתקופת הנצרות הקדומה הדבש סימל שלמות רוחנית ושימש בטקסי טבילה לנצרות.
דברים שצריך הוא ספר אימה מאת סטיבן קינג שנכתב ב-1991. עיבוד קולנועי לספר הופק ויצא לאקרנים בשנת 1993.
בספר ישנן התייחסויות לספריו האחרים של קינג, למשל ביחס לבית החולים לחולי נפש "גבעת ג'וניפר" או הדמות של אלן פנגבורן שהופיעה בספר קודם של סטיבן קינג בשם "החצי האפל" ועוד.
עלילת הספר עוסקת בחנות בשם "דברים שצריך" הנפתחת בעיירה "קאסל רוק" שבמדינת מיין.
הסחורה הנמכרת בחנות היא הדבר לו הם משתוקקים יותר מכל תמורת תשלום כספי.
התשלום היחיד שבעל החנות דורש הוא זריעת כאוס ואלימות בעיירה השקטה.
בעל החנות, לילנד גאונט תולה על דלת החנות שלט ובו כתובות המילים Caveat emptor ("ייזהר הקונה" ) שלט אשר זוכה להתעלמות מצד כל תושבי העיירה.
אנשיי העיירה מקבלים בחנות את הדברים שאותם הם רוצים ובתמורה הם צריכים לבצע תעלולים קטנים לתושביה האחרים של קאסל רוק.
בדרך כלל מבצע התעלול מכיר את זה שהוא אמור לעשות לו תעלול, אך לא נמצא בקשר הדוק איתה.
התעלולים גורמים למריבות בין אנשיי העיר, המריבות ההולכות ומתפתחות, בעידודו של לילנד גאונט, הופכות למעגל אלימות.
בספר מוסבר כי גאונט בעצם מוכר לאנשים זבל חסר שימוש ובזה הוא משיג בעלות על נשמותיהן וזה באמת התשלום, והאנשים שקונים אותו רואים אותו כדבר שהם הכי רוצים, וכך מפתחים מפתחים אובססיה פיזית לחפצים שאותם קנו.
גאונט מאיים על הקונים שאם לא יבצעו את התעלולים הוא ייקח את החפצים שלהם בחזרה וכך בעצם שולט בהם.
במהלך הספר גורם גאונט לכל אחד מהתושבים לחשוב שאחד מהתושבים האחרים רוצה לגנוב את החפץ שלו, הוא משדר להם בחלומם לבוא אליו לחנות, וכך ביום השביעי לפתיחת החנות נכנסים קונים הרוצים להגן על החפצים אותם קיבלו, גאונט מוכר להם נשק ומשכנע אותם להרוג את מי שמאיים לגזול מהם את החפצים.
בסוף הספר עוזריו של גאונט - אייס מריל ודנפורט "בסאטר" קיטון (שתומרנו לעשות כרצונו לאחר שמכר להם חפצים) - טומנים דינמיט בכל העיר.
השריף אלן פנגבורן, היחיד אשר לא קנה חפצים בחנות, מבין בסוף הספר כי גאונט הוא שד הרוצה להרוס את העיר ואף מצליח לגנוב את המזוודה בה אחסן גאונט את נשמות האדם שמתו ובכך להבריח אותו מהעיירה, אך בשלב זה מעגל האלימות גורם לעיר לעלות באש.
אלן, אהובתו פולי והשוטר נוריס רידג'וויק מצליחים להימלט מקאסל רוק ההולכת ונשרפת.
העמוד האחרון כמעט וזהה לעמוד הראשון.
בשניהם המספר מגיע לעיירה קטנה (בתחילת הספר קאסל רוק ובסופו ג'נקשיין סיטי) שם אחד מהמקומיים מסביר לו על הלך הרוח בעיר ומספר על חנות חדשה שעומדת להיפתח ( בעמוד הראשון שמה הוא "דברים שצריך" ובאחרון "תפילות שנענו") וגלגל ההרס והאימה מתחיל שוב.
דבר המבהיר לקורא שהסיפור אותו קרא התרחש כבר בעבר ויתרחש עוד בעתיד, כל עוד גאונט ימשיך למכור את חפציו.
יש אזכור לספר באחד מהפרקים בסדרת האנימציה ריק ומורטי שם ריק הצליח לתקן את התופעת לוואי של המוצרים.
(שם יש עיוות מסוים מהעלילה המקורית ששם החפץ נותן כוחות אבל עם קללה קטלנית).
דִּבְשָׁה (בלעז: מולאסה) היא סירופ סמיך כהה, הנוצר כתוצאה מבישול ממושך של מיץ קנה סוכר או סלק סוכר, המתבצע בעת זיקוק הסוכר הלבן.
מוצרי סוכר מסוג סוכר חום ודמררה מקבלים את צבעם מן הדבשה, בהתאם לרמת הריכוז של החומר, וכעיקרון, הדבשה האמיתית עשויה מיץ קנה סוכר שמורתח לכדי סירופ.
הדבשה משמשת לעיתים כחומר מקשר בפורמולות מזון.
הדבשה משמשת גם להכנת המשקה החריף רום, שנרקח לראשונה באיים הקאריביים.
הרום נוצר מתסיסה של הדבשה וזיקוקה.
הדבשה הגופריתית עשויה מקנה סוכר צעיר וירוק ומטופלת בגופרית דו-חמצנית שמתנהגת כחומר משמר בעת תהליך מיצוי הסוכר.
הדבשה הלא-גופריתית עשויה מקנה סוכר בוגר ולא דורשת טיפול גופריתי בעת תהליך מיצוי הסוכר.
ישנן שלוש דרגות לדבשת הקנה: דבשה ראשונה או עדינה (Mild), דבשה שנייה או כהה (Dark) ודבשה שלישית או בלקסטראפ (Blackstrap).
שלושתן עשויות להיות גופריתיות או לא-גופריתיות.
כדי לייצר דבשה, שהיא מיץ קנה סוכר טהור, נקצר קנה הסוכר ומסירים את עליו.
עסיסו של הקנה ממוצה, לרוב בעזרת מעיכה או ריסוק.
הרתחתו של העסיס לרכז מגבירה את התגבשות הסוכר.
כתוצאה מהרתחה ראשונה זאת ומהפרדת גבישי הסוכר, נוצרת 'הדבשה הראשונה', שהיא בעלת תכולת הסוכר הגבוהה ביותר, כיוון שמעט סוכר מוצה מהעסיס, באופן יחסי.
'דבשה שנייה' נוצרת לאחר הרתחה שנייה והפרדת סוכר נוספת, וטעמה בעל חמצמצות קלה.
ההרתחה השלישית של סירופ הסוכר מניבה דבשת 'בלקסטראפ' ("BlackStrap Molasses").
דבשת 'בלקסטראפ' היא גם מקור טוב לאשלגן.
במטבח המזרח-תיכוני, דבשה מיוצרת ממספר חומרי גלם אחרים: חרובים, ענבים, תמרים, רימונים ותות עץ.
דבשה שמקורה בעסיס פירות, נקראת בערבית דִבְּס (دبس).
במהלך "המסחר המשולש" בין מערב אפריקה, האיים הקאריביים, והמושבות הבריטיות בצפון אמריקה במאה ה-18, אוניות שנשאו טובין כנחושת, טקסטיל, חרוזים, אקדחים ותחמושת היו נשלחות מאירופה וצפון אמריקה לנמלי מערב אפריקה, ששילמו תמורתן בעבדים.
משם היו הספינות הבריטיות מפליגות לעולם החדש, וממשיכות את סחר החליפין עם וירג'יניה - בה הוחלפו העבדים במטען שעיקרו היה טבק וקנבוס - והאיים הקאריביים - בהם הועמסו סוכר, רום ודבשה.
לבסוף היו שבות הספינות לאירופה, כדי להשלים את המשולש הגאוגרפי-עסקי.
הדבשה משמשת כדימוי לאיטיות: "איטי כמולאסה" בשפה האנגלית.
על אף זאת, באסון הדבשה של בוסטון התפקע מכל מולאסה ענק, והטביע אנשים וסוסים, אשר לא הספיקו לברוח מנהר המולאסה.
דׇּבְרַת הוא קיבוץ בעמק יזרעאל, שלושה קילומטרים צפון מזרחית לעפולה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
קיבוץ דברת הוקם על ידי קבוצת העבודה "זרעים", אשר הורכבה בעיקר מעולים מגרמניה ומאוסטריה, שעלו לפני מלחמת העולם השנייה (1938).
אלה התרכזו במעין חרוד משנת 1942 בציפייה לעליה על הקרקע במקום יישוב משלהם.
אליהם התווספו אנשי קבוצת "מדורות" של המכבי הצעיר אשר עברו הכשרה בכפר יחזקאל וכן קבוצה של חיילים משוחררים.
המוסדות המיישבים ביקשו ליישב את הגרעין על השטח הנטוש של "מחנה ישראל", אך הדבר התעכב עד לרכישת הקרקע על ידי הקרן הקיימת מידי אגודת ישראל.
כדי לא להתעכב יתר על המידה, הוקם הקיבוץ ב-30 באוקטובר 1946 בנקודה זמנית בעמק, למרגלות השטח המיועד להתיישבות הקבע, תוך צפייה להשלמת רכישת הקרקע.
את הקיבוץ החדש איישו נציגים של קבוצת העבודה "זרעים", בעוד רוב יתר האנשים נותרו ליד מעין חרוד.
היישוב נקרא על שם עיר הלוויים המקראית "דׇּבְרַת" שבנחלת שבט יששכר, הנזכרת בספר יהושע, ואשר שמה השתמר בשם הכפר דבורייה הסמוך.
במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת אפריל 1948, עברו כל חברי הקיבוץ ממעיין חרוד ומדברת אל "דברת עילית", שטח הקיבוץ כיום, שנרכש על ידי הקרן קיימת לישראל ב-1947. בעת המעבר מנתה הקבוצה 130 מבוגרים ו-25 ילדים.
הבית הראשון בנקודה החדשה, ששימש בית ילדים, נחנך ב-2 באוקטובר 1948.
הקיבוץ התפרנס בעבר בעיקר מענפי חקלאות השדה וענפי בעלי חיים, וכן משירותי דרך (פונדק דברת ותחנת דלק).
בשנת 1995 הוקם בקיבוץ בית אבות סיעודי ונסגר בשנת 2021. כיום מעובדים שטחי החקלאות (שדה) בשותפות עם גורמים חיצוניים, והרפת משותפת עם מושב מולדת.
וכן מגוון עסקים קטנים בתחומים מגוונים.
הקיבוץ מופרט וישנה בו הרחבה קהילתית וכן שכונה לבנים חוזרים וחברים חדשים.
דברצן (בהונגרית: Debrecen, ביידיש: דעברעצין) היא העיר השנייה באוכלוסייתה בהונגריה, אחרי בודפשט.
דברצן היא המרכז האזורי של חבל המישור הגדול הצפוני ובירת מחוז היידו-ביהר.
דברצן נמצאת במישור ההונגרי הגדול, 220 קילומטרים מזרחית לבודפשט, על יד הפארק הלאומי הורטובאג' (Hortobágy), פארק לאומי שנודע בפוסטה ההונגרית בטבע הפראי שבו ובחקלאות המסורתית שלו.
העיר הייתה מבודדת במקצת בעקבות מחסור בדרכים נוחות ובכבישים שמחברים את העיר לבודפשט, מרכז התחבורה העיקרי של הונגריה, ובעקבות העובדה שמערכת הדרכים והכבישים של הונגריה מתמקדת במרכז המדינה.
בידוד זה עיכב את התפתחות התיירות בעיר ואת מיצוי הפוטנציאל הכלכלי של האזור.
למרות זאת, הכבישים החדשים של הונגריה הובילו לעלייה בטיולים ובנסיעות בין בודפשט לדברצן.
ב-2006 הושלמה האוטוסטרדה (Motorway M35) המחברת את דברצן לבודפשט.
כמו כן בוצעו שיפורים בכביש המהיר וחידוש למסילות הברזל בחלקים מסוימים של קווי הרכבת בין בודפשט לדברצן, כחלק מתוכניתו של האיחוד האירופי לפיתוח הונגריה בין השנים 2004 - 2006. נמל התעופה דברצן (השני בגודלו במדינה) החל לאחרונה בתהליך שדרוג כדי לקלוט ולהוציא טיסות בינלאומיות רבות יותר.
לפני שהמדיארים (השבטים ההונגריים הקדומים) השתלטו על שטחי הונגריה המודרנית, חיו מספר שבטים שונים באזור העיר.
העיירה החלה להתקיים בעקבות איחודם של כפרים קטנים ששכנו באזור.
אזכור שלה בשם "דברזּן" ("Debrezun") מופיע לראשונה בשנת 1235. השם הגיע כנראה ממקור סלאבי, מן הביטוי "דוברה זליים" ("dobre zliem" - קרקע טובה).
על פי תאוריות אחרות, מקור השם מן השפה הטורקית.
בשנת 1361 המלך לאיוש הראשון, מלך הונגריה (בהונגרית: נאג' לאיוש, Nagy Lajos) העניק לתושבי דברצן את הזכות לבחור את מועצת העיר ואת שופטה.
מהלך זה הקנה הזדמנויות שונות ורבות עבור תושביה.
בתחילת המאה ה-16 הייתה דברצן עיר מסחר חשובה.
בין השנים 1450–1507, היא הייתה בשליטתה של משפחת הוניאדי.
במהלך תקופת השלטון העות'מאני באזור, עקב היותה קרובה לגבול ועקב כך שלעיר לא הייתה חומה או טירה, מצאה עצמה דברצן במצבים קשים ומגוונים, והעיר הצליחה לשמור על עצמה ועל תושביה בזכות כישוריהם הדיפלומטיים של מנהיגיה.
לעיתים, הגנה האימפריה העות'מאנית על העיר, ולעיתים השליטים הקתולים באירופה, ואפילו לעיתים בידי ג'רג' ראקוצי השני, נסיך טרנסילבניה.
תדירות שינוי המגינים על העיר הובילה את תושביה להיות פתוחים לדיעות שונות, וכך אימצה דברצן לעצמה את הרפורמציה הפרוטסטנטית בשלב מוקדם יחסית, וזכתה לכינוי "רומא הקלוויניסטית".
בשלב זה היו רוב תושבי העיר בעיקר הונגרים פרוטסטנטים.
בשנת 1693 העלה לאופולד הראשון, שליט האימפריה הרומית הקדושה, את קרנה של העיר ואפשר לה להפוך לעיר מלכותית חופשייה.
בשנת 1715 שבה הכנסייה הקתולית לדברצן, ותושבי העיר הקצו עבורה מקום להקים בעיר כנסייה, כדי שהנזירים הפיאריסטים יוכלו לבנות את קתדרלת אנה הקדושה.
בזמנים ההם הייתה העיר מרכז תרבותי, מסחרי וחקלאי חשוב ביותר, ומלומדים ומשוררים רבים נרשמו ללימודים בקולג' הפרוטסטנטי של העיר (שהוא כיום אוניברסיטת דברצן).
בשנת 1849 הייתה דברצן לבירת הונגריה למשך זמן קצר, כאשר הממשלה ההונגרית המהפכנית ברחה מפשט-בודה (בודפשט של היום).
באפריל 1849, נפילת משטר ההבסבורגים (שהוזנח לאחר כישלון המהפכה) הביאה את הונגריה להכריז על עצמאות, דבר שהתרחש בדברצן: לאיוש קושוט קרא את ההכרזה בכנסייה (הקלוויניסטית) הגדולה (הונגרית: Nagytemplom).
דברצן גם חוותה את סיום מלחמת העצמאות של הונגריה, בקרב שבו הרוסים, בעלי בריתם של ההבסבורגים, ניצחו את הצבא ההונגרי שהיה קרוב לחלקה המערבי של העיר.
לאחר המלחמה החלה דברצן לשגשג באיטיות.
בשנת 1857 הושלמה בניית קו הרכבת בין בודפשט לדברצן, והעיר הפכה במהרה להיות צומת דרכים.
בתי ספר, בתי חולים, כנסיות, מפעלים וטחנות נבנו, בנקים וחברות ביטוח התמקמו בעיר.
מראה העיר החל להשתפר גם הוא: מבנים חדשים וגבוהים יותר נבנו, כמו גם פארקים ווילות גדולות ומפוארות, שלא דמו למבנים שאפיינו את העיר לפני כן, וכך הפכה העיר לבעלת מראה מודרני יותר.
בשנת 1884 הייתה דברצן לעיר ההונגרית הראשונה שיש בה חשמליות וקרוניות (ה"ווילאמוש").
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקרעו מהונגריה שטחים רבים וחשובים בחלקה המזרחי, שהועברו לרומניה, וכך הפכה דברצן שוב לעיר הממוקמת בקרבת הגבול.
היא הייתה תחת שליטת צבא רומניה למשך תקופה קצרה ב-1919. בעקבות התפתחות ענף התיירות בהונגריה, הגיעו תיירים רבים לדברצן, דבר שנתן לעיר תאוצה לשגשוג מחודש.
בניינים רבים, לרבות בריכת שחייה מקורה והאצטדיון הראשון בהונגריה, נבנו בפארק המרכזי, הנאג'ארדה (Nagyerdő - "היער הגדול"), וסיפקו מתקני שעשועים ופנאי לתושבי העיר.
ההורטובאג', ששטח מרעה גדול ממנו היה בבעלות העיר, הפך לאטרקציה תיירותית.
במהלך מלחמת העולם השנייה כמעט הושמדה דברצן כליל, 70% ממבניה ניזוקו, 50% מהם הושמדו לגמרי.
קרב גדול, קרב דברצן, התרחש על יד העיר באוקטובר 1944. לאחר 1944 החל תהליך השיקום במדינה, ולזמן קצר הפכה דברצן שוב הפעם לבירת הונגריה.
תושבי העיר החלו לבנות מחדש את עירם, בניסיון להשיב אליה את המצב שלפני המלחמה, אבל לממשלה הקומוניסטית החדשה בהונגריה היו תוכניות שונות.
מוסדות העיר ונכסיה נלקחו והועברו לבעלות הציבור.
מהלך זה הכריח לשנות את המסורת של העיר והביא את העיר להפסדים שונים, חצי משטחה סופח לעיירות הסביבה, והעיר הפסידה את זכויותיה על ההורטובאג'.
ב-1952, שני כפרים חדשים - אבש (Ebes) ונאג'הג'ש (Nagyhegyes) - הוקמו על חלקים מן העיר, ואילו בשנת 1981 סופח לדברצן הכפר הסמוך יוז'ה (Józsa).
בנייני הדירות החדשים שימשו כמקום דיור לתושבים שאיבדו את בתיהם במהלך המלחמה.
בעשורים הבאים הייתה דברצן לעיר השלישית בגודלה בהונגריה (אחרי בודפשט ומישקולץ), והפכה לעיר השנייה בגודלה בשנות ה-90, לאחר שאוכלוסיית מישקולץ הצטמצמה.
לדברצן אוניברסיטה גדולה, אוניברסיטת דברצן, שמבניה העיקריים בנויים בסגנון אדריכלי נאה.
לאוניברסיטה מספר פקולטות והיא מתפקדת גם כמתקן מחקר חשוב באירופה.
ב-2019 למדו באוניברסיטת דברצן כ-27,000 סטודנטים.
כחמישית מהם סטודנטים זרים בהם כ-200 ישראלים הלומדים בעיקר את מקצועות הרפואה השונים - רפואה כללית, רפואת שיניים ורוקחות.
לעיר יש קבוצת כדורגל מפורסמת בהונגריה, דברצני VSC.
היא אחת הקבוצות הנחשבות ביותר בהונגריה.
האצטדיון של הקבוצה, שמכיל מעל ל-20,000 מקומות ישיבה, נמצא בפארק העירוני (נאג'ארדה, Nagyerdő).
צבעי הקבוצה הם אדום - במשחקי בית, ולבן במשחקי חוץ.
העיר אירחה מספר תחרויות ספורט בינלאומיות במהלך השנים האחרונות.
ראשית ההתיישבות היהודית בדברצן הייתה בסוף המאה ה-18. התיישבות זו נתקלה בהתנגדות האזרחים והעירייה לכניסת היהודים לעיר, אך תמיכת הממשלה אפשרה התיישבות זו.
יהודים הגיעו מכל רחבי המדינה, ובשנת 1848 מנה מספרם 100. בשנת 1842 הוקצה שטח של שמונה דונם לבית קברות יהודי, ובשנת 1843 הוקמו בה "חברה קדישא" ובית עלמין.
בשנים 1849–1867 גדל פי עשרים מספר היהודים בעיר, נבנו בתי כנסת ובית ספר וב-1856 נבחר הרב אדוארד אהרליך כרב הראשון של הקהילה.
בית הכנסת הראשון הוקם סמוך לכנסיית סנט אנה ב-1850 במימון העירייה, וכיום שוכן במקומו בית ספר יסודי קתולי.
לאחר שהתאפשרו מגורי יהודים בתוך דברצן עצמה, נבנה בית הכנסת ברחוב נאג'אוי, ובשנת 1890 הוקמו באותו רחוב המקווה הראשון ומאפיית מצות.
במאה ה-20 רכשה הקהילה היהודית מגרשים בסמוך לרחוב נאג'אוי עליהם הוקם המרכז הרוחני של הקהילה.
חוקי האמנציפציה משנת 1867 אפשרו שגשוג כלכלי ליהודים בעיר, ובשנת 1869 גרו בעיר 1,920 יהודים ועשר שנים מאוחר יותר הגיע מספרם ל-4,000. עיסוקיהם העיקריים של היהודים היו מסחר, תעשייה, רפואה, עריכת דין, הנדסה ובנקאות.
יהודי דברצן השתלבו תרבותית והזדהו עם הסביבה ההונגרית תוך שהם משתמשים בשפה ההונגרית ויוצרים קשרי חברה עם החברה ההונגרית המקומית, אך נמנעים מהתבוללות מלאה.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה ב-1871 התחלקה הקהילה לשתיים: עדה אחת הצטרפה לנאולוגים ואחת נותרה במעמד עצמאי של סטטוס קוו.
השנייה הקימה בית כנסת ברחוב סנט אנה והראשונה ברחוב אטוואן.
ב-1886 נסגרה הנאולוגית והתמזגה בקודמת, אך עוד באותה שנה פרשו השמרנים והקימו קהילה אורתודוקסית נפרדת.
בשנת 1889 התרחבה פעילות היהודים לתחומי המקצועות החופשיים, כעריכת דין ורפואה.
בתקופה שבין 1890 ל-1914 שגשגה הקהילה ומספר היהודים בה גדל ל-10,000 איש.
בשנת 1894 נבנה בית הספר ברחוב שימונפי, ובשנת 1895 נבנה בית הכנסת ברחוב נאג'וורד (כיום רחוב פרנץ דיאק).
מרכז התיישבות הקהילה ומוסדותיה היה סמוך למרכז העיר, אך עם צמיחת הקהילה היהודית התפשטו היהודים אל מחוץ לגבולות הרובע היהודי, ובעיקר לרבעים המערביים של העיר.
טרם מלחמת העולם הראשונה ניהלה הקהילה חיים תוססים שנקטעו עם פרוץ המלחמה.
עם גבור האנטישמיות נאסר על היהודים להחזיק בבתי קולנוע ובמסבאות, והוטלו עליהם הגבלות נוספות.
כרסום זכויות היהודים, שהחל ב-1919, הלך וגבר.
עם זאת יהודי דברצן הפעילו חיי קהילה, בעיר פעלו מוסדות ובתי ספר יהודים.
בין הפעילים הבולטים ניתן למנות את המורה לעברית משה אישביתי מנהיים.
ב-1937 עלה גל אנטישמיות חדש בעיר ובהמשך קיבל קיפוחם של היהודים גיבוי חוקי מהשלטון.
באפריל 1944, לאחר כניסת הצבא הנאצי להונגריה, פורסמה הוראה להקמת גטו והיהודים רוכזו בשני גושי בניינים בחלקה המערבי של העיר שכונו הגטו הגדול והגטו הקטן.
יהודים חויבו לענוד טלאי צהוב והחלו להילקח לעבודות כפייה.
מהגטו הובלו היהודים ורוכזו בבית החרושת ללבנים טרם שנשלחו לרכבות הגירוש.
בחודש יוני 2015 נקבע בבית החרושת ללבנים שבעיר, שלט זיכרון ראשון אי פעם, המציין שממקום זה שולחו בחודש יוני 1944 אלפי יהודי העיר והסביבה אל מחנות ההשמדה והכפייה.
כיהן בה כרב ואב"ד בקהילה היהודית האורטודקסית רבי משה שטרן בעל הבאר משה בנו של הרב אברהם שטרן (רב) בעל מחבר הספרים כתבי א"ש ומליצי א"ש (על היארצייטים).
לאחר מכן כיהן במשך 30 שנה כרב הראשי הרב בנימין זאב קראוס (1891–1921) בן רבי אליעזר צבי קראוס סבו של בני גנץ.
נולד בסולאד בשנת 1853 ולמד בין היתר בישיבה של הרב אברהם סופר בעל הכתב סופר.
וכן רבי יעקב שפרן המכונה הצדיק מקומרנא אך גורש מן העיר מפני שלא היה בעל אזרחות הונגרית.
בין מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה האורתודוקסית בדברצן הרב שלמה צבי שטראסר.
בשנת 1937 קיבל את משרת הרבנות בקהילת הסטטוס-קוו בעיר דברצן הרב פרופסור מאיר וייס, משרה בה החזיק עד שנת 1944. בעת כהונתו ברבנות בעיר זו התמנה לחבר הקורטריון של הסמינר הרבני של בודפשט, בו שימש בין השנים 1942–1944, לאחר מכן עלה לישראל.
רב העיר נכון ל-2019 הוא הרב אשר אהרנפלד מחבר הספר, דברי אשר.
במשך שנים רבות לא כיהן בדברצן רב רשמי מטעם מדינת הונגריה עד 9 בספטמבר 2022 אז התמנה לרב ראשי בדברצן ולרב הקהילה הרב שמואל פייגין המשמש כשליח חב"ד בעיר יחד עם אשתו הרבנית ריקי פייגין.
מיהאי ויטז צ'וקונאי (1773 – 1805) היה אחד המשוררים המשמעותיים ביותר בספרות עידן הנאורות ההונגרית.
משה רוביני במקור רובין (1881 – 1965) היה היסטוריון ספרות, בלשן יהודי-הונגרי חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ג'רג' קונרד (1933 – 2019) היה סופר וסוציולוג הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט.
הוא היה מהדמויות הידועות ביותר של הפרוזה ההונגרית ברחבי העולם.
אימרה (אברום) לקטוש (1922 – 1974) היה פילוסוף הונגרי-יהודי.
ג'ורג' קרפטי או ג'רג' קרפטי (1934 – 2009) היה נוירולוג יהודי-הונגרי-קנדי, ביולוג מולקולרי, חבר חיצוני של האקדמיה ההונגרית למדעים.
שאנדור אדוריאן במקור וייס (1858 – אחרי מרץ 1944) היה סופר, עיתונאי ומתרגם יהודי-הונגרי.
לאסלו קרדוש (1898 – 1987) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי זוכה פרס אטילה יוז'ף ופרס קושוט, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
שאנדור פרופר (1877 – 1956) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי, עורך, חבר האספה הלאומית של הונגריה.
קלרה טידש (1895 – 1980) הייתה מעצבת תלבושות ותחפושות, אתנוגרפית, סופרת מסות זיכרון וחסידת אומות העולם הונגרייה.
פאל קובאץ' (1912 – 1995) היה אלוף אולימפי שש פעמים בסיף, מנהל ספורט, קצין צבא, הוא אביהם של אלופי העולם אטילה קובאץ' וטמאש קובאץ'.
ינה סיגטי במקור שוורץ (1890 – 1949) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי.
פרופסור דוד שמואל לוינגר (1904 – 1980) היה חוקר רב-תחומי שעסק בנוסח המקרא ובספרות הרבנית, עורך וביבליוגרף.
אווה פאהידי (1925) עדת ראייה יהודייה-הונגרייה, סופרת, שחקנית, ניצולת שואת יהודי הונגריה.
ד"ר נעמי כשר (1942) מרצה לפילוסופיה, עובדת סוציאלית, סופרת, ניצולת שואת יהודי הונגריה.
יוז'ה לדאני (במקור לוסטיג, 1898 – 1985) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה.
פאל פאנדי (שינה את שמו מקרדוש שהיה במקור כהן, 1926 – 1987) היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי, מבקר, עורך, פרופסור באוניברסיטה זוכה פרס קושוט.
לאסלו גאבור (במקור גולשטיין, 1910 – 1981) היה אדריכל יהודי-הונגרי זיכה פרס המדינה.
אנדרה וארקוני (במקור וייסמן, 1926 – 2020) היה עיתונאי ועורך יהודי-הונגרי עטור פרסים.
ינה וארנאי (במקור יעקב ויינשטיין, 1872 – 1961) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי.
ינה אילש (במקור רוזנברג, 1877 – 1951) היה במאי קולנוע, צלם קולנוע, סופר יהודי-הונגרי.
וילמוש מזפי (1870 – 1947) עיתונאי, פוליטיקאי, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
ג'רג' יאנוש (במקור [Schőn], 1914 – 1978) היה רופא יהודי-הונגר כירורג, טראומטולוג, גנרל בצבא, פרופסור באוניברסיטת זמלווייס.
מוזיאון דרי (שמכיל פרטי אמנות של מיהאי מונקאצ'י ופרטי אמנות ממצרים העתיקה).
פסטיבל הפרחים של דברצן הנערך בכל שנה ב-20 באוגוסט.
דַּבֶּרֶת (בלועזית: לוגוריאה, logorrhea או Logorrhoea; מיוונית: λογορροια, "שטף מילים") היא דיבור מופרז.
במובן הרפואי, הכוונה לפטפטת יתר, פעמים רבות בשפה חסרת היגיון או קוהרנטיות, על רקע הפרעה נפשית, כגון מאניה.
במובן הלא-רפואי, הכוונה לשימוש בלשון מליצית, מכבירת מילים ומיותרת על מנת לגרום למסר פשוט או טפשי להראות כאינטלקטואלי, ובגסות עוקצנית מכנים אותה "שלשול וורבלי" או "שלשול של הפה".
דברת היא הפרעת שפה שמופיעה בשלל בעיות פסיכיאטריות או נוירולוגיות כמו אפאזיה, סכיזופרניה קטטונית ואפקט לבילי.
הדברת יכולה להופיע במלמול חדגוני, קטפזיה, שינוי אקראי של נושאי שיחה וכדומה.
הגורמים לדברת עדיין אינם ברורים דיים, אך נראה כי מקורה הוא באונה המצחית, שככל הידוע קשורה לשפה והגייה.
כמו כן, הדיבור הלא מאורגן משקף לרוב את הפגיעה שהתרחשה במהלך החשיבה בהפרעות אלו.
בספרו מ-1946, "פוליטיקה והשפה האנגלית", לגלג ג'ורג' אורוול בשימוש המיותר, אבנורמלי ומסווה של מילים, מה שמתקשר לדברת.
דבש ענבים, אשר מכונה בימינו, בערבית, "דבס", הוא מאכל ממותק העשוי מתירוש ענבים מורתח.
הוא היה מוכר בארץ ישראל עוד לפני הכיבוש הערבי במאה ה-7. בתקופות קדומות הוא היה מאכל שכיח באזור הר חרמון ובלבנון.
בספרות הערבית של תקופת ימי הביניים היה ה"דבס" שם תואר כללי לדבש הפירות אך בעיקר לדבש תמרים.
החל מסוף התקופה הממלוכית בארץ ישראל, במאה ה-16, מטעי התמרים נעלמו מהנוף החקלאי של ארץ ישראל.
וכך הדבס, שכונה בו דבש הענבים, היה למאכל של תושבי הארץ.
בחקיקה של האסלאם נאסרה שתיית היין, וכך התעורר הצורך במציאת שימוש לא-אלכוהולי לענבים.
דבש ענבים היה לתחליף הולם לכך.
השימוש בדבש הענבים גבר כתחליף חיוני ליין.
החל מהתקופה הממלוכית נאכף בפועל איסור שתיית היין על ידי המוסלמים: היקף שטחי הכרמים קטן ובקרקע הפנויה החלו לנטוע עצי זיתים.
תופעה זו גרמה לכך שהנוף השכיח היום במרחבי הר שומרון הוא עצי זית.
בשטח מטעי הזיתים של היום, נמצאו שרידים לא מעטים של גתות, המעידים על כך שבעבר גידלו בקרקע גפנים.
רק באזור הר חברון נותרו מטעי גפנים.
מתוצרתם מופק היום, בין השאר, דבש הענבים הוא ה"דבס".
כמו כן, בתקופה הממלוכית הלכו והמעטו עצי התמר עד שנעלמו כמעט לחלוטין מנוף ארץ ישראל, ולכן דבש הענבים החליף גם את דבש התמרים.
למעשה, לפני התקופה הממלוכית, המילה דבס בערבית משמעה הייתה דבש תמרים, רק החל מהתקופה הממלוכית המילה דבס מקבלת את המשמעות העכשווית כדבש ענבים.
בדבש הענבים משתמשים היום בתהליך ייצור יין מתוק.
הוספת הדבש מעשיר את הטעם ויש הנוהגים להשתמש ביין ממותק, בטעם האופייני, הנובע מדבש ענבים לרוב באיטליה.
בגאורגיה משמש דבש הענבים בתור אחד המרכיבים להכנת המאכל הקרוי: צ'ורצ'חלה.
בארצות ערב משמש דבש הענבים להכנת תה הקרוי: "ג'לאב" המורכב ביחד עם סילאן, מיץ רימונים, מיץ חרובים, מי ורדים, מולסה, ומוגש עם צנוברים מעליו.
אזכור תיאור ייצור הדבס בספרות הפרשנות וההלכה הוא במידה מסוימת בבואה לתמורות חברתיות, מדיניות, כלכליות וטכנולוגיות, שחלו בימי הביניים בפזורה היהודית בכלל ובארץ ישראל בפרט.
בספרות ההלכה לא נוטים להכשיר את ה"דבס" המיוצר על ידי מוסלמים מחשש לעירבו עם חומרים אחרים.
רבי נסים חיים משה מזרחי סיפר כי בשנת 1728 הובא דרך יפו לירושלים דבש דבורים.
אך היהודים בירושלים חששו שמא "עירבו בו הגויים דבש ענבים הנקרא בערבית דיביס ובלעז הרופי".
רבינו נסים גירונדי, בן המאה ה-14, נשאל על כשרות הדבס.
במכתב אליו מתואר תהליך ייצור הדבס בצפת: הישמעלים לוקחים ענבים, שמים עליהם עפר לבן ידוע, חוואר, שעה או יותר כדי שיצול היין היוצא מהם מהרה ויעמוד במתיקותו.
אחר כך דורכים אותו ומבשלים אותו בישול יפה עד שיתעבה ונעשה כעין דבש וקוראים לו דב"ס והוא כמו ארו"ב הנעשה בארצו.
והוא פוסק: "ונהגנו בו איסור מיום בואנו לארץ על פי חכמים שהיו הנה".
כמות הדבש מדבורת הדבש לא הייתה רבה, שכן גידולם לא היה נפוץ, החרוב, היה נפוץ, כמו בימינו, רק בטבע, ולכן המקור העיקרי נשאר דבש הענבים.
ר' חיים בן יוסף ויטאל (רח"ו) כתב במאה ה-17 כתב מתכון מפורט להפקת דבס וזאת על רקע חשיבותו הרבה של מוצר זה בתרבות האנושית בימיו.
הפירוט הרב מעיד על כך שהפקת דבס הייתה גם בידי יהודים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן, שסייר בארץ ישראל בשנות ה-60 של המאה ה-19, תיאר את דבש הענבים הקרוי דיבס כתוצר של יהודי חברון.
בעקבות הקטנת השימוש ביין החל דבש הענבים לתפוס את מקומו של דבש התמרים והחליפו.
דבש הענבים קבל את השם "דבס" שהיה בעבר זהה עם דבש התמרים.
(בהונגרית: Debreceni VSC) הוא מועדון כדורגל מהעיר דברצן, הונגריה, שנחשב לאחד ממועדוני הכדורגל החשובים והידועים במדינה.
כאחד מהמועדונים המעוטרים בהונגריה, מחזיק המועדון בשבע אליפויות של הליגה ההונגרית וכן בשישה גביעים.
אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון נדיאדרי בדברצן אשר נחנך בשנת 2014.
בשנת 1998 שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופים במסגרת גביע האינטרטוטו.
בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת דנפר מוהילב מבלארוס, בסיבוב השני ניצחה את קבוצת הראדץ קראלובה, בסיבוב השלישי ניצחה את קבוצת הנזה רוסטוק, ובחצי הגמר הפסידה לקבוצת רוך חוז'וב מפולין והודחה מהטורניר.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שגברה במוקדמות על לבסקי סופיה הבולגרית, ובאותו עונה זכתה בדאבל הראשון בתולדותיה.
בעונת העפילה הקבוצה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת זכתה הקבוצה בדאבל נוסף, ובעונה שלאחר מכן זכתה שוב בגביע.
בעונת זכתה הקבוצה באליפות השביעית שלה, והגיעה עד שלב חצי גמר הגביע.
בעונת ירדה הקבוצה לליגה ההונגרית השנייה.
דבשה (שם מדעי: Melilotus, מנוקד: דִּבְשָׁה) הוא סוג של צמחים עשבוניים בתת-משפחת הפרפרניים, מהם נפוץ במיוחד המין דבשה מחורצת.
תחת סוג זה נכללים 25 מינים של צמחים עשבוניים, לרוב חד-שנתיים, ולעיתים דו או רב-שנתיים.
תפוצתם במזרח יבשת אסיה ובאירופה, והם גדלים בעיקר בבתי גידול לחים ומקומות שהופרעו על ידי האדם.
בישראל מיוצג הסוג על ידי 6 מינים.
שמו העברי של הצמח מרמז על הריח המתקתק הנידף מחלקי הצמח השונים, וכך גם השם האנגלי העממי - 'sweet clover'- "התלתן המתוק".
כמו כן הצבע הצהוב האופייני לרוב מיני הדבשה הולם שם זה.
השם הלטיני של הסוג, Melilotus, הוא הלחם של meli- דבש, ו-lotus- כשם הסוג לוטוס ששייך גם הוא למשפחת הפרפרניים, אך באופן יחסי אינו קרוב לו.
הסוגים הקרובים לדבשה במשפחה הם תלתן ואספסת.
מיני סוג זה משמשים באופן שולי בחקלאות כמקבעי חנקן.
המין דבשה לבנה מהווה 'צמח דבש' חשוב לרעיית דבורי דבש.
למספר מינים חשיבות כלכלית שלילית בשל היותם עשבים טורדניים.
כאמור, כל מיני סוג זה הם עשבים, שאורך חייהם קצר.
העלים ערוכים על הגבעול באופן מסורג, והם תלתניים- כלומר, מחולקים לשלושה עלעלים.
קיימים עלי לוואי והם סרגליים.
פרח הדבשה קטן באופן יחסי למשפחה.
הפרחים ערוכים באשכול, והם יוצאים מחיק העלים.
צבע הכותרת צהוב לרוב, ובמספר מינים לבן.
פרי הדבשה הוא מטיפוס תרמיל והוא נשאר סגור זמן רב לאחר חניטת הזרעים.
כל פרי מכיל 1-3 זרעים.
צורת התרמיל האופיינית היא כדור, ובצידו החיצוני אינה חלקה- היא בעלת בליטות ושקעים.
צורת הבליטות והשקעים חשובה בהגדרת המין.
דבשה מחורצת (Melilotus sulcatus)- ידועה גם בשם דבשה חרוצה
דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Alectis alexandrinus) הוא דג-ים ממשפחת הצניניתיים המשמש למאכל ונחשב למעדן.
תפוצתו משתרעת בים התיכון מדרומה של ישראל ומשם לאורך יבשת אפריקה עד אנגולה באוקיינוס האטלנטי.
הדג ידוע בשמו העממי דג בן-גוריון על שום מצחו הגבוה, שאפיין את דוד בן-גוריון.
המידע אודות הביולוגיה של המין מצומצם, אולם ידוע כי הוא ניזון מדיונונים ודגים אחרים.
דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי, נקרא כך על שום מראהו המזכיר דבשת, ותפוצתו של הדג בארצנו המוגבלת לים התיכון.
דייגים מכנים את הדג בשם קאמל או גמל מאותה הסיבה.
בעבר דייגים מצריים הדביקו לדבשתן ים-תיכוני את הכינוי בן-גוריון על שום מצחו הגבוה של הדג שאפיין את האיש, וכיום שם עממי זה הוא הנפוץ ביותר בקרב דייגים בישראל ובחנויות הדגים.
השם הנפוץ לדג באנגלית הוא African threadfish המתייחס לתפוצתו של המין בעיקר סביב אפריקה, ומראה סנפירי הגב והשת הנראים כמעין חוט או פתיל בפרטים הצעירים.
הזואולוג ישראל אהרוני כינה דג זה בשם סִכְתָּה על שם העצם הארוכה לאורך הבטן המדמה אותה כסיכתה של מחרשה החורשת את קרקעית הים.
בסוג דבשתן ממשפחת הצניניתיים ישנם 3 מינים.
למין דבשתן ים-תיכוני יש היסטוריה טקסונומית מורכבת, המבוססת על שני תיאורים מדעיים בלבד.
התיאור הראשון נעשה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ופרואה סנט-אילר ב-1817, ובמהלכו נתן לו את השם Gallus alexandrinus, כשהוא משתמש בשם הגנרי Gallus שנוצר על ידי לאספד לאחר שעשה את ההבחנה המדעית בינו לבין סוג הדג מוריגן.
אולם השם Gallus תיאר כבר באותה תקופה סוג של עופות (תרנגול), מה שהוביל להצבה מחדש של המינים לשישה סוגים חדשים, לפני שהמין הוצב באופן סופי בסוג Alectis.
התיאור השני נעשה על ידי ז'ורז' קיווייה ב-1833 תחת השם Gallichthys aegyptiacus.
שם זה גם נבחן מחדש פעמיים, לפני שהוחלט לבטלו כשם נרדף ל-A.alexandrinus.
המין יוחס גם באופן שגוי ל-Alectis alexandrina כשגיאת כתיב לשם המדעי הנכון.
אורכו של הדג מגיע עד מטר אולם נפוץ באורך 60 ס"מ, גופו כסוף ולעיתים תכופות עם גוון ירקרק וכחלחל, וגופו מבריק במיוחד כשהוא טרי.
הסנפירים כולם בצבע כסוף-ירקרק ועד כחלחל.
אצל הצעירים עשויים להופיע שני פסים כהים בחלק התחתון של גופם.
גופו של הדבשתן ים-תיכוני הוא בעל מראה טיפוסי למשפחת הצניניתיים הגדולים, עם גוף זוויתי ודחוס למראה.
המאפיינים המזהים העיקריים של המין הם פרופיל הראש, שלו יש צורה מעט קַעֲרוּרִית בסמוך לעין המבדיל אותו מדבשתן ריסני (Alectis ciliaris).
גב הדג יותר מעוקם ממבנה הבטן, והגוף רחב ביותר בין בסיס סנפירי הגב והבטן.
החלק הראשון של סנפיר הגב מכיל בין 5–7 קוצים ויזואליים, וחלק שני המכיל קוץ נוסף ו-20 עד 22 קוצים רכים בסנפיר הנמשך מסנפיר הגב ועד הזנב.
לסנפיר השת יש 2 קוצים ואחריהם קוץ בודד ו-18–19 קוצים רכים בסנפיר הנמשך עד הזנב.
סנפירי החזה ארוכים ומעוקלים, ונמשכים מעבר לצומת בין העיקול והישורת של מערכת קו הצד בגופו של הדג.
במבט ראשוני גופו של הדג נראה חסר קשקשים, אולם במבט מקרוב ניתן להבחין בקשקשים זעירים ושקועים עמוק בגופו של הדג.
מערכת קו הצד מעוקלת בגופו של הדג, עם קטע של 6 עד 11 קשקשי-מגן הנמשכים עד הזנב.
אזור תפוצתו העיקרי של הדבשתן ים-תיכוני הוא בחלק המזרחי והטרופי של האוקיינוס האטלנטי, ומאכלס את חופיה המערביים של יבשת אפריקה ממרוקו מסביב היבשת עד אנגולה.
הדג נמצא גם בחלקיו הדרומיים של הים התיכון, מדרום ישראל, אשדוד ואשקלון ודרומה לאורך חופי אפריקה בים התיכון.
ישנם דיווחים קבועים, אם כי לא מרובים, על לכידת הדג בדרום הארץ בחודשי הקיץ המאוחרים, ולעיתים ניתן למצוא אותו בשווקים בעונה זו.
ישנם דיווחים נדירים על לכידות במרכז וצפון הארץ.
כמו כן ישנו דיווח על לכידה של פרט בודד בים האדריאטי.
בוגרים נעים בדרך כלל בגפם באזורים חופיים, כשהם נמצאים בחלקים התחתונים של עמודת המים.
ההשערה היא שהדג חי עד עומקים של 70 מטר.
הפרטים הצעירים של המין בדרך כלל פלגיים ונסחפים עם זרמי הים, ולעיתים נסחפים עד שפכי נהרות.
ישנו מידע זמין מצומצם על ביולוגית המין, כשרק תזונתו מאומתת.
הדבשתן ים-תיכוני ניזון מדיונונים ומדגים אחרים.
נושא הרבייה של המין אינו ידוע ברובו, אולם התבוננות במין דומה בשם Alectis ciliaris העלתה כי דגים יחידים יוצרים זוגות לצורך הרבייה (להבדיל ממינים אחרים של דגים היוצרים להקות רבייה, כגון דגי הדקר).
המין בעל חשיבות משנית לדיג המסחרי המקומי בכל אזורי תפוצתו, אולם נחשב לשלל דיג חובבני מוערך במיוחד בפרטים גדולים.
לעיתים נדירות דייגים דגים אותו במכוון בשל העובדה כי הדג אינו נפוץ באופן יחסי.
הדג מניב מחיר גבוה בשווקים, שלא בדומה לדגים אחרים ממשפחת הצניניתיים.
בעונת הקיץ דייגים חובבים בישראל מנסים את מזלם בלכידתו באזור אשקלון-אשדוד בשיטות שונות מכלי שיט, ובעומקים שבין 8–40 מטר.
דֶּבְּתֶרָה (געז, אמהרית ותגרית: ደብተራ; ברבים בגעז ובתגרית: דבתראת, באמהרית: דבתרווץ') הוא תואר ומעמד של מלומד יודע-ספר הקיים בכנסייה האתיופית, בכנסייה האריתראית ובקהילת בית ישראל באתיופיה.
על אף ההכשרה הממושכת של הדבתרה, האורכת 20–30 שנה, לדבתרה אין הסמכה דתית רשמית והוא אינו מוכר כחלק מההיררכיה הדתית, למרות היותו אחראי על חלקים נכבדים מטקסי הדת.
הדבתרה בקהילת בית ישראל נבדלו מהדבתרה בכנסייה בתפקידיהם, באופן הכשרתם, במספרם המצומצם ובהיעדר חלוקת תפקידים וכפיפויות בין הדבתרה בבית ישראל.
בעוד שבבית ישראל כל הנערים רכשו השכלה דתית בכפריהם והמבריקים שבהם יועדו לתפקידי הנהגה דתית (דבתרה, כהונה ונזירות), הדבתרה הנוצריים נמלטו מבתיהם כילדים על מנת לרכוש השכלה דתית בכנסיות מרוחקות.
במהלך המאה ה-20 עם תחילת המודרניזציה של אתיופיה, קידום החינוך החילוני וירידת קרנה של שפת הגעז נשחקו תפקידיו הלא-דתיים של הדבתרה.
מקור המונח דבתרה במילה היוונית difthera) διφθερα) שפירושה עור מעובד.
בארמית, בערבית, בעברית ובטורקית נגזרה ממנה המילה דפתר במשמעות של מחברת או פנקס.
בלשון חז"ל שימשה המילה דפתר במשמעות עור מעובד שניתן לכתוב עליו.
ייתכן כי הדבתרה כונו על שם כתבי הקודש שלמדו, בדומה ללבלרים המכונים על שם הספרים (בלטינית liber) שידעו לכתוב.
לחלופין הציע הבלשן וולף לסלאו כי המונח "לקה דבתרה" פירושו משגיח על המשכן, כינוי שהוקנה לדבתרה על שום תפקידם בביצוע שירת הקודש והמחולות בכנסייה.
משלב הלשון הגבוה המשמש את הדבתרה מכונה באמהרית "ידבתרה אמהריניה", דהיינו "האמהרית של דבתרה".
הביטוי "נגרה דבתרה" או "קאלה דבתרה" פירושו ז'רגון המשמש את התלמידים כדי לתקשר ביניהם באמצעות מונחים שאינם מובנים לכלל הציבור.
תלמידים למעמד לומדים באותו מסלול לכהונה ומעבר לו, ומקבלים חינוך בכתבי הקודש, לרבות ספר תהלים, בפתחה נגשת, בחוק, בגעז ובשפה, עוברים הכשרה בשירה ובריקודי הקודש של הזמה, קנה והאקווקוום, הכשרה כמרפאים ומומחים בצמחי מרפא.
הדבתרה הוא אדם משכיל ביותר בהשכלתו הדתית ומתפקד בתפקידי הוראה, ספרות, ריפוי מסורתי, מאגיה דתית, העלאה באוב, שירה, ציור וריקוד וזאת לבד מהתפקידים הדתיים שבהם הוא מורשה לכהן.
בשונה מהכהנים הדבתרה קשור יותר לחברה ומשמש לעיתים קרובות כמתווך בין שני המעמדות.
החינוך הנוצרי נחלק לחמישה בתי ספר עוקבים:
בית ספר לצחות הלשון (נבאב בית).
בית ספר למיסה (קדשה בית).
בית ספר לפיוט כנסייתי (קנה בית).
בית ספר לניגון כנסייתי (זמה בית).
הלימודים בבית הספר הזה ארכו 10.5 שנים.
בית הספר לפרשנות (מצחף בית) שהורכב בתורו מארבעה ענפים, בהם למדו את מסורת הכנסייה, תולדותיה, התאולוגיה שלה וחוקיה:
בלוי - לימוד התנ"ך ופירושים לתנ"ך.
אדיס - פירוש ספרי הברית החדשה בגעז.
לקהוונט - מדרש ופירוש העוסק בכתבי אבות הכנסייה.
מנקוסט - פירוש ספרות הנזירים.
המזרחן האיטלקי איגנציו גווידי סיווג את הדבתרה הנוצריים למעמדות על פי תפקידם בכנסייה וזמני עבודתם.
הדבתרה הזוטר ביותר המשרת בתוך הכנסייה נקרא "מקנה", תפקיד שאותו יכול למלא גם מי שלא למד להיות דבתרה, ובלבד שיהיה מלומד.
למעלה ממנו מכהנות שתי מקהלות של דבתרה, העומדות מדרום ומצפון בחלקו המערבי של המסדרון החיצוני (הפחות מקודש) של הכנסייה, הנקרא "קנה מהלט".
למעלה מהן מכהן "גרגטה" - דבתרה העומד בצד הצפוני (השמאלי) של הקנה מהלט במהלך הטקס ומנצח על המקהלה השמאלית.
למעלה ממנו מכהן "קנגטה" - דבתרה העומד בצד הדרומי (הימני) של הקנה מהלט ומנצח על המקהלה הימנית.
למעלה מהם מכהן "תמרי" - דבתרה הפוצח בשיר הלל, לאחר שמילותיו נלחשו לו על ידי המנצח הראשי של המקהלה, הבכיר ממנו, הלא הוא המריגטה.
המריגטה ממונה על הטקסים המתקיימים בקנה מהלט, מנחה את המקהלה ולוחש לתמרי.
המריגטה כפוף ל"ראשה דבר", הממונה על השירה והריקודים בכנסייה הראשית, והלה כפוף לדבתרה הבכיר ביותר, הנקרא "אלקה".