tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוץ מסדרת הגיבור הנצחי, מייקל מורקוק כתב ספרים נוספים שקשורים לנושאים הנידונים בסדרה, אך מבוססים על הנחות יסוד שונות.
אחד הנושאים העיקריים בהם עסק הוא מסע בזמן ומסע למציאות חלופית, בין אם באופן רציני (כמו בסדרת "צאר הפלדה" שלו, המביאה היסטוריה חלופית אליה נקלע טייס במלחמת העולם השנייה) ובין אם באופן הומוריסטי (כמו סדרת "ארכיוני קורנליוס" או "הרקדנים בסוף הזמן").
כתיבתו המאוחרת של מורקוק (בספרים "מרפא לסרטן" ו"ארכיוני קורנליוס"), היא מאתגרת, וקשה למצוא בה עלילה ברורה.
הספרים כתובים כזרם הכרה ותיאורים, וכוללים ציטוטים של פרסומות ומאמרים אמתיים, היוצרים קולאז' של אווירה והתרשמויות.
בכתיבתו המאוחרת, מורקוק גם חזר לכתיבה בוגרת ובשלה יותר, העוסקת בנושאי זהות (עדיין במסווה של פנטזיה או מדע בדיוני), לרוב מנקודת מבט הומוריסטית-סאטירית.
ייצוג טוב לסגנון זה הוא "הרקדנים בסוף הזמן", העוסק בחיזור של גבר מתרבות עתידנית (שבה הכול אפשרי, כולל התמרת צורה, מין, חיי אלמוות, יכולת לברוא ולהרוס כל דבר חומרי) אחר אישה מהעבר, מאנגליה הוויקטוריאנית, הנקלעת לתרבותו.
מורקוק הוא מהיוצרים הפורים ביותר בז'אנר הפנטזיה והמדע הבדיוני - מעל לחמישים ספרים בכל הסדרות השונות, ובנוסף ארבעה ספרי הגות לא בדיוניים.
כמו כן, הוא כתב שירים ללהקות הרוק "Blue Oyster Cult" ו"hawkwind", וכן ללהקות נוספות, וערך מספר אנתולוגיות של מדע בדיוני.
מייקל מורפורגו הוא סופר, משורר ומחזאי אנגלי.
נולד בשנת 1943 בסנט אלבנס במחוז הרטפורדשייר בדרום מזרח אנגליה.
מורפורגו הוא שם משפחתו של אביו החורג שמוצאו היה מיהדות איטליה.
הוא למד בפנימיות בלונדון, סאסקס וקנטרברי.
כנער אהב לעסוק בקריקט ורוגבי וחיבב את לימודי הגאוגרפיה.
בשנים שאחרי כן למד בקינגס קולג' של אוניברסיטת לונדון.
בבגרותו עבד כמורה בבית ספר יסודי במשך 10 שנים.
מורפורגו הוא אחד מסופרי הילדים הידועים בימינו, כתב למעלה מ-90 ספרים, בנוסף למספר מחזות, שתורגמו ללמעלה מ-20 שפות.
מורפורגו ורעייתו מנהלים את "Farms for Children" (חוות לילדים), ארגון חברתי המביא ילדי עיר לחוויה של שבוע באזור כפרי חקלאי.
על פרויקט זה קיבל חברות במסדר האימפריה הבריטית.
על ספריו זכה במספר פרסים בינלאומיים.
על עצמו אמר: "אני כותב סיפורים, לא ספרים, ואת הסיפורים אני כותב עבור עצמי - עבור הן הילד והן המבוגר שבי".
ספרו מ-1990 "מחכים לאניה" עובד לסרט קולנוע באותו שם בשנת 2020, בהשתתפותם של נואה שנאפ, תומאס קרצ'מן וז'אן רנו ומורפורגו אף עצמו השתתף בסרט בתפקיד של חוואי.
ספר הילדים של מורפורגו "הממלכה של קנסקי" משנת 1999, עובד לסרט הרפתקאות מונפש בשנת 2023 - "הממלכה של קנסקי" (אנ').
הסיפור המדהים על אדולפוס טיפס,ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2006
טורו!, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2003
הממלכה של קנסקי, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2001
נולד לרוץ, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2008
החרב הנרדמת, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2002
סוס מלחמה, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2011, לפיו נוצרו סרט ומחזה מצליחים
מייקל מור הוא במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים וסופר אמריקאי.
מור נולד בעיר פלינט במדינת מישיגן שבארצות הברית, וגדל בעיירה דייוויסון הסמוכה.
בתקופת ילדותו הייתה העיר פלינט מרכז לתעשיית הרכב של ארצות הברית, ולמפעלי חברת ג'נרל מוטורס, שבהם עבדו אמו, אביו וסבו.
דודו היה אחד ממייסדי איגוד עובדי תעשיית הרכב האמריקנים, והיה פעיל בשביתה המפורסמת בשנת 1936 שהביאה לאיחוד האיגודים השונים בתעשיית הרכב האמריקנית.
מור, שמוצאו אירי גדל כקתולי מאמין, ואף למד בסמינר בגיל 14. בשנת 1972 סיים את בית הספר התיכון, ובאותה שנה נבחר לוועד התלמידים העירוני לאחר מסע בחירות שנסב סביב הדרישה לפיטורי מנהל בית הספר שבו למד, וסגנו.
ואכן, עד סיום כהונתו של מור התפטרו שני מחנכים אלו מעבודתם.
מור היה פעיל בתנועת הצופים, ואף הגיע לדרגת "נשר" שהיא הדרגה הגבוהה אליה יכול צופה להגיע בארצות הברית, הישג בו הוא גאה ביותר עד היום.
על מנת להגיע לדרגה זו, נדרשת השתתפות בפרויקט קהילתי.
מור צילם סרט דוקומנטרי העוסק במפגעי בטיחות בקהילה.
בגיל 18, נבחר לחבר במועצת החינוך בעירונית והיה לאדם הצעיר ביותר להיבחר למשרה ציבורית בארצות הברית.
מור החל את לימודיו באוניברסיטת פלינט במישיגן, אך לא סיים אותם.
בגיל 22 החל לפרסם עיתון סטודנטים בשם "קול פלינט", אשר שינה לאחר מכן את שמו ל"קול מישיגן".
ב-1986 סגר את "קול מישיגן", והפך לעורך המגזין הליברלי "מאד'ר ג'ונס".
יריביו של מור טוענים כי פוטר מהעיתון לאחר סדרת חיכוכים עם כתבים אחרים בעיתון, בין היתר בשל סירובו של מור לאפשר פרסום כתבה ביקורתית על משטר הסנדיניסטים בניקרגואה.
בכספי הפיצויים שקיבל מהעיתון השתמש להסרטת סרטו "רוג'ר ואני".
סרטו הראשון של מור כבמאי, "רוג'ר ואני", שיצא לאקרנים בשנת 1989, היה סרט תיעודי שעסק במתרחש בעיירה פלינט שבמישיגן, לאחר שחברת ג'נרל מוטורס סגרה את מפעליה בעיירה ופתחה אותם במקסיקו, שבה יכלה לשלם משכורות נמוכות בהרבה.
הסרט סימן את מור כמבקר חריף של ראיית העולם הנאו-ליברלית ושל הגלובליזציה.
סמית', מנכ"ל ונשיא ג'נרל מוטורס.
הסרט היה ניסיון אמביציוזי עבור אדם כמור, שהיה חסר השכלה פורמלית בתחום הקולנוע וללא כל ניסיון מעשי.
מור למד את העבודה המעשית מהצלם קווין ראפרטי, אשר באופן אירוני הסתבר כי הוא בן דוד מדרגה ראשונה של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
השפעתו של ראפרטי, אשר היה בין יוצרי הסרט הדוקומנטרי "הקפה האטומי" בשנת 1982, ניכרת בשימוש הסאטירי שעושה מור בקטעי ארכיון שנלקחו מסרטי "סוג ב'" ישנים, פרסומות טלוויזיה ישנות, ויומני חדשות, שהיה לסימן היכר של עבודתו של מור.
"חזיר קנדי" שהוקרן בשנת 1995 היה סרטו הבא של מור.
הסרט היה סרט סאטירי בכיכובם של אלן אלדה וג'ון קנדי ועסק בנשיא ארצות הברית אשר אינו מצליח למצוא אויב ראוי לאחר סיום המלחמה הקרה ונגרר בידי אנשי תעשיית הנשק ואילי ההון להכריז מלחמה על קנדה.
בשנת 1997 הוקרן "הגדול" (The Big One), אשר היה תיעוד של מסע הפרסום של מור לספרו "הקטן את זה!
איומים אקראיים מאמריקני לא חמוש" בו ביקר את מדיניות הפיטורים ההמוניים בתאגידי הענק, שעמדה בניגוד לרווחי השיא שהרוויחו.
בין היתר ביקר את חברת נייקי על שהעבירה את מפעליה לאינדונזיה.
בשנת 2002 הוקרן לראשונה סרטו של מור "באולינג לקולומביין".
סרט זה חקר את תרבות האלימות והנשק בארצות הברית, ואת מדיניות הממשל האמריקאי בנושא - הנובעת מהתיקון השני לחוקת ארצות הברית.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל קאן ובפרס "סיזאר" הצרפתי עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
בארצות הברית זכה הסרט בשנת 2002 בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית יוצאת דופן עבור סרט תיעודי, והיה בזמנו לסרט התיעודי הרווחי ביותר, שיא שנשבר רק על ידי סרטו הבא של מור "פרנהייט 9/11".
המבקרים שיבחו את הסרט כמאיר נקודה המוזנחת בדרך כלל על ידי הזרם המרכזי בביקורת ובתרבות האמריקנית.
מבקרי הסרט טענו כי הוא מציג את טיעוניו בצורה מטעה ובלתי מדויקת.
הרקע לסרט היה הטבח בתיכון קולומביין בשנת 1999 בו פתחו זוג תלמידי תיכון במסע רצח שהסתיים ברצח שנים עשר מחבריהם לספסל הלימודים, וברציחתו של מורה, כמו גם בפציעתם של רבים אחרים.
מור השתמש באירוע כרקע לדיון מקיף בתרבות הנשק והאלימות האמריקנית, אשר הורחב מעבר לדיון במקרה קולומביין עצמו.
בשנת 2004 הציג מור את סרטו המצליח ביותר, כמו גם השנוי במחלוקת ביותר, "פרנהייט 9/11".
הסרט בוחן את אמריקה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, ובמיוחד את תפקודו של הנשיא בוש, ואת הקשרים שבין משפחתו של בוש ומשפחתו של אוסאמה בין לאדן.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, והיה הסרט התיעודי הראשון שזכה בפרס זה מאז שנת 1956. כותרת הסרט נלקחה מספרו של סופר המדע הבדיוני ריי ברדבורי "פרנהייט 451", העוסק במשטר טוטליטרי בו נאסרה קריאת הספרים.
פרנהייט 451 היא הטמפרטורה בה בוער נייר.
הכותרת בכרזות הפרסומת שליוו את הקרנת הסרט טענה כי "פרנהייט 9/11" היא הטמפרטורה בה "בוערת החירות".
הכנסות הסרט הגיעו לכ-200 מיליון דולר בכל העולם, כאשר בארצות הברית הכניס הסרט כ-120 מיליון דולר, ועד היום הוא הסרט התיעודי שזכה להצלחה הקופתית הגדולה ביותר בכל הזמנים.
ב-22 ביוני 2007 יצא להקרנות מסחריות בארצות הברית הפרויקט החדש של מור, "סיקו".
הסרט עוסק במערכת הבריאות בארצות הברית מנקודת הראות של אנשי מערכת הבריאות, חולים, ויצרני התרופות הגדולים.
זאת תוך השוואה למערכות בריאות בבריטניה, צרפת וקובה.
הסרט מדורג במקום העשירי ברשימת הסרטים הדוקומנטריים הרווחים ביותר בכל הזמנים.
ב-21 בספטמבר 2018 יצא לאקרנים, בארצות הברית, סרטו של מור "פרנהייט 11/9" העוסק בבעיות הפנים של ארצות הברית והתעלמות הממסד מהאזרח הפשוט.
מור התמקד, בסרטו, בפלינט שבמישיגן, מקום לידתו וילדותו של הבמאי.
הוא מגולל את סיפורם של תושבי המקום אשר במשך שנים סובלים מזיהום המים בעקבות החלטות זדוניות וניסיונות הטיוח של התוצאות העגומות לבריאות האדם.
הסרט הנוקב גם עוסק במשבר המורים בווסט וירג'יניה, בטבח שבוצע בבית ספר תיכון במדינת פלורידה, ובבחירתו של טראמפ לנשיא ארצות הברית בנובמבר 2016. מור מותח ביקורת על הממסד הפוליטי בארצות הברית ועל המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית.
עם זאת, מור גם לא חוסך ביקורת מהילרי שלכאורה גברה על יריבה בפריימריז, ברני סנדרס, כשבפועל הוא קיבל יותר קולות במספר מדינות, אך הממסד ה"מתנצל" של המפלגה הדמוקרטית, שלפי מור נשלט על ידי תאגידים וכסף גדול, וזז למרכז המפה הפוליטית, דאג לכך שהילרי תוביל במירוץ.
בדצמבר 2024, מור הצטרף כמפיק בפועל לסרט "From Ground Zero", המועמד הפלסטיני בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-97. הסרט מורכב מאוסף של סרטים קצרים שנעשו על ידי 22 במאים פלסטינים החיים בעזה בזמן מלחמת חרבות ברזל ומשלב אנימציה, דוקומנטרי ותוכן בדיוני.
מור אמר שהסרט הוא נס קולנועי שנעשה במצב ש"ארגוני זכויות אדם מגדירים כרצח עם".
בין 1994 ו-1995 ביים מור ואירח תוכנית בשם "אומת הטלוויזיה" ("TV Nation") אשר הייתה בפורמט מוכר של מגזיני חדשות טלוויזיוניים, אך סיקרה נושאים שמגזינים אלו נמנעו מלעסוק בהם.
התוכנית שודרה ברשת NBC בשנת 1994 במשך 9 פרקים, ו-8 פרקים נוספים שודרו ברשת "פוקס" בשנת 1995.
תוכנית נוספת הייתה "האמת האיומה", אשר הציגה באופן סאטירי את פעולותיהם של התאגידים הגדולים ושל הפוליטיקאים.
התוכנית שודרה בארצות הברית בין 1999 ו-2000. התוכנית שודרה בישראל בערוץ 8 של הכבלים ובערוץ "YES+".
התוכנית זכתה בשנת 1999 ל"פרס התיקון הראשון בחוקה על שם יו הפנר",
תוכנית נוספת משנת 1999 "מייקל מור חי" שודרה רק בערוץ 4 הבריטי, על אף שהוקלטה בניו יורק.
תוכנית זו הייתה זהה בפורמט ל"אמת האיומה" אך כללה גם שיחות עם מאזינים בשידור חי.
התוכנית הוקלטה בשידור חי בשעת צהריים בניו יורק, ושודרה באותה השעה בלונדון כ"תוכנית לילה מאוחרת".
מור ביים מספר וידאו קליפים ללהקות ידועות, ביניהן להקת "רייג' אגיינסט דה מאשין".
הקליפ לשירה של הלהקה "Sleep Now in the Fire" צולם ברחוב וול סטריט בניו יורק, על אף איסור שהטילה עיריית ניו יורק שכלל איום במאסר.
כן ביים מור קליפים ללהקת "אר.
אם." ולהקת "סיסטם אוף אה דאון".
"הקטן את זה" (Downsize This!") (1996") עסק ב"פשעי תאגידים" בארצות הברית.
"גברים לבנים טיפשים" (יצא לאור בעברית בהוצאת "אסטרולוג") (2001) עוסק, לדברי ההוצאה בשאלות "איך הטובים והגדולים דופקים את כולנו, איך הנשיא בוש "גנב" את הבחירות בעזרת אחיו ומקורביו, איך העשירים נשארים עשירים בעוד אנו חיים בפחד, איך הופכים הפוליטיקאים לזונות של התאגידים הגדולים".
"בחור, איפה הארץ שלי?" ("Dude, Where's My Country?") אשר יצא לאור בשנת 2003 עוסק ביחסי משפחת בוש עם משפחת המלוכה הסעודית ומשפחת בין לאדן.
לאחר שעזב מור את "מאד'ר ג'ונס" החל לעבוד עבור הפוליטיקאי האמריקני ראלף ניידר.
על אף שנטען כי נפרד מניידר בזעם, היה מור מתומכי מסע הבחירות העצמאי של ניידר לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000.
בבחירות לנשיאות בשנת 2004 שינה את דעתו באשר לניידר והפציר בו שלא לרוץ על מנת שלא לפצל את הקול הליברלי ולאפשר לבוש ניצחון דחוק נוסף.
מור טוען כי אינו דמוקרט, על אף שהתפקד לשורות המפלגה בשנת 1992. מור ביקר את ממשל בוש לעיתים תכופות, ואף טען כי הלה נפקד מן השירות הצבאי במהלך שירותו במשמר הלאומי בטקסס.
מור הופיע כאורח בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 2004 לצידו של הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר.
כן הופיע בוועידת המפלגה הרפובליקנית, אותה סיקר בטור עבור העיתון "USA Today".
בשנת 2004 היה מור פעיל במסע תעמולה שנועד לעודד את האזרחים להצביע בבחירות לנשיאות.
מסע תעמולה זה במסגרתו חילק מור מרק ובגדים תחתונים למי שהבטיח כי יצביע, הביא להאשמות כנגדו על "גנבת קולות".
להגנתו טען מור כי לא שכנע את האנשים עבור מי להצביע, אלא רק להצביע.
מור ידוע כמתנגד קולני לגלובליזציה, לממשל בוש, לתאגידים הגדולים ולאילי ההון, וכן ל"איגוד הרובאים הלאומי".
מור נרשם כחבר באגודה לאחר הטבח בקולומביין, כשמטרתו המוצהרת לרוץ לתפקיד נשיא האגודה על מנת לפרקה לאחר שייבחר.
את הנאום בו הודה למעניקי פרס האוסקר בשנת 2002 אותו קיבל על "באולינג לקולומביין" הקדיש למתקפה חריפה על הנשיא בוש, ועל תוכניתו לצאת למלחמה בעיראק.
לאחר הבחירות בשנת 2004 בהן סברו רבים כי לסרטו של מור "פרנהייט 9/11" השפעה שעלולה אף למנוע מן הנשיא בוש להיבחר, במקרה בו תהיינה הבחירות צמודות כפי שהיו בשנת 2000 מתרכז מור בשאלות הנוגעות למשטר בוש ולמלחמה בעיראק.
מאז היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות מור הקדיש הרבה מהסרטים להתנגחות בו, אף שחזה שהוא יכול לעלות.
כמו כן הוא תקף את התנהלות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וטען שטראמפ רואה בו מודל לחיקוי.
עבודתו של מור ספגה מנות גדושות של ביקורת, כמו גם לשבחים רבים, במיוחד לאחר הצלחת "פרנהייט 9/11".
בעוד שמבקרי הסרטים שיבחו, ברובם, את הסרט, והעניקו לו פרסים, כמה ממתנגדיו של מור תיארו את הסרט כדיוקן מטעה ומוליך שולל של ממשלת ארצות הברית.
טענות דומות באשר לעריכה מגמתית, בימוי של סצנות "תיעודיות" והוצאת דברים מהקשרם נטענו באשר ל"באולינג לקולומביין".
הסופר ריי ברדבורי זעם על השימוש שעשה מור בכותרת ספרו "פרנהייט 451" ללא רשות, אם כי מבחינה חוקית אין רשות זו נדרשת, וברדבורי עצמו כתב מספר ספרים שכותרותיהם נלקחו מספרים אחרים.
דוברים שמרנים האשימו את מור כי הוא מקבל שכר עבור הרצאותיו בציבור.
תומכי מור טענו כי האשמות אלו נגועות בצביעות, וכי דוברים בקנה המידה של מור, וביניהם רבים ממבקריו תומכי הקפיטליזם, מקבלים שכר גבוה יותר עבור הרצאותיהם מן השכר אותו דורש מור.
העיתונאית יסמין אליבאהי בראון האשימה את מור בשנת 2003 בהנצחת סטריאוטיפים כנגד אפרו אמריקנים, וכי מור טען כי נוסעי המטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר התנהגו בפחדנות, בשל היותם לבנים ברובם, וכי אילו נחטף מטוס שנוסעיו שחורים, היו אלו "מוחצים" את החוטפים.
סגנונו של מור הוא סגנון הנוטה להיות מעורב רגשית בתכניו, ובעל אופי של מסה פוליטית, כאשר מור עצמו ודעותיו מקבלים זמן מסך וחשיפה, באותה מידה שמקבל הנושא בו הוא מטפל.
במאי תעודה אחרים מעדיפים נקודת ראות פחות מעורבת, ולהשאיר את היוצר מאחורי המצלמה, במקום לחשוף אותו בפניה.
ביקורת נוספת הוטחה במור בשל הטענה כי בעשיית סרטיו הוא עורך ומציג את סדר האירועים באופן המעוות או מציג שלא כהלכה את עמדותיהם ודעותיהם של נושאי הסרט.
ביום שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם מור באתרו האישי מסר לפיו אם מישהו ריסק את המטוסים כנקמה כנגד ממשל בוש, הרי שהמקומות שנפגעו, בהם ניו יורק, בוסטון, פנסילבניה ווושינגטון (מהם ואליהם נחטפו המטוסים) היו מקומות בהם רוב האזרחים הצביעו כנגד הנשיא בוש ומפלגתו.
מסר זה עורר ביקורת בטענה כי משתמע ממנו שריסוק מטוסים באזורים בהם יש רוב לתומכי בוש הוא מעשה מוצדק.
ביקורת נוספת נגעה לכך שבעת שהאומה האמריקנית התאחדה באבלה, עסק מור בפוליטיקה ובביקורת על ממשלו של בוש.
על אף המחלוקת מסביב לסרטיו ודעותיו, זכה מור להצלחה כלכלית רבה הן כבמאי והן כסופר.
סרטיו זכו להצלחה הקופתית הרבה ביותר לה זכה סרט תיעודי מעולם, ולפרסים רבים.
מור נישא לקת'לין גלין ב-19 באוקטובר 1991. הוא אימץ את בתה של גלין, נטלי, מנישואיה הקודמים.
בשנת 2005, הופיע מור בטיים 100 כאחד מבין 100 האנשים המשפיעים בעולם.
מייקל ג'ון מרטין היה יושב ראש בית הנבחרים הבריטי בשנים 2000–2009.
מרטין נולד בגלאזגו שבסקוטלנד בשנת 1945, בן לימאי בצי הסוחר ולמנקת בית ספר.
מרטין למד בבית הספר לבנים על שם פטריק הקדוש באנדרסטון.
בגיל 15 הפסיק את לימודיו והחל לעבוד כשוליה במפעל לייצור לוחות מתכת.
מרטין הצטרף לוועד העובדים של פועלי המתכת, ובגיל 21 הצטרף למפלגת הלייבור.
מרטין עבד במפעל רולס רויס בהילינגטון, ובשנים 1970–1974 עבד כזבן בחנות.
בשנת 1973 נבחר מרטין למועצת העיר גלאזגו, ובשנת 1979 נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז גלאזגו ספירנגוברן.
בשנים 1987–1997 כיהן מרטין כיו"ר הוועדה לענייני סקוטלנד של בית הנבחרים הבריטי (Scottish Grand Committee), וכן היה חבר בפאנל יושבי הראש של יו"ר בית הנבחרים הבריטי (Speaker's Panel of Chairmen).
בשנת 1997 מונה לתפקיד הסגן הראשון של יו"ר בית הנבחרים לנושאי נהלים ופרוצדורה, וב-23 באוקטובר 2000 מונה לתפקיד יו"ר בית הנבחרים הבריטי.
מרטין הוא הנוצרי הקתולי הראשון שכיהן בתפקיד זה מאז הקמת הכנסייה האנגליקנית.
אירוע זה גרר תגובות קשות מצד חברי האופוזיציה שדרשו את התנצלות היושב ראש.
שבוע לאחר מכן התיר מרטין את השאלה, וכך נמנעה מחלוקת חוקתית.
הוא היה ליו"ר הבית השני בהיסטוריה שהתפטר מהתפקיד, וסיים את תפקידו ביוני 2009, בעקבות התרעמות ציבורית על אופן אישור כיסוי הוצאותיהם של חברי בית הנבחרים.
מרטין פעל חברתית למען מעמד הפועלים בסקוטלנד, והקים מספר תוכניות תעסוקתיות (ללימוד מקצועות).
בנו, פול מרטין מכהן בפרלמנט הסקוטי מטעם מחוז גלאזגו - ספרינגברן מאז שנת 1999.
מייקל מרשל סמית' הוא תסריטאי, מחזאי וסופר בריטי.
עד גיל 8 נדד בארצות הברית, דרום אפריקה ואוסטרליה.
ספרים רבים שכתב הופקו על ידי אולפני הוליווד.
מרשל למד במכללת קינג'ס בקיימברידג' שם למד פילוסופיה, מדע המדינה ומדעי החברה.
במהלך לימודיו, החל לכתוב מערכונים עבור הרדיו, תסריטים ופרוזה.
פרסם לראשונה את הסיפור "האיש שצייר חתולים" שזכה ב-1991 בפרס הפנטזיה הבריטי ל"סיפור הקצר הטוב ביותר".
ספרו "אנשי הקש" היה לרב-מכר.
על ספר זה החליף את חתימת שמו הבדוי "מייקל רוטגר" לשמו האמיתי.
הספר הוא חלק מטרילוגיה מצליחה שכוללת את הספרים "האדם הזקוף" ו-"דם מלאכים", שתורגמו לעברית בהוצאת "ינשוף".
הם מגוללים מאבק נואש במסדר עתיק, אלים, וצמא דם.
הוציא את הספר "חלופיים" שיצא תחת שמו המלא מייקל מרשל סמית, בהוצאת "אריה ניר".
חלופיים (מאנגלית: אינגה מיכאלי), כפר סבא: א.
אנשי הקש (מאנגלית: נטע ידיד; עורכת: אילנה גומל), צור משה: ינשוף, 2005.
האדם הזקוף (מאנגלית: נטע ידיד; עריכת תרגום: חמוטל לוין), צור משה: ינשוף, 2006.
דם מלאכים (מאנגלית: אינגה מיכאלי; עריכת תרגום ולשון: חמוטל לוין), צור משה: ינשוף, 2006.
הפולשים (מאנגלית: ציפי אלנבוגן ריינשטיין; עריכת תרגום ולשון: חמוטל לוין), צור משה: ינשוף, 2006.
המשרתים (מאנגלית: עומר כביר), רעננה: מובי דיק, 2009.
אחד משלנו (מאנגלית: רז גרינברג), צור משה: ינשוף, 2009.
דברים רעים (מאנגלית: עומר כביר), צור משה: מובי דיק, 2014.
מייקל פרנסיס ג'וזף מקדונל היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה – "זקן השופטים").
מבקריו מקרב היישוב העברי ראו בו אנטישמי ועוין ליישוב היהודי.
מייקל פרנסיס ג'וזף מקדונל נולד בלונדון בשנת 1882 למשפחה אירית קתולית.
בנעוריו למד בבית הספר "סט.
Paul's School), בית ספר פרטי לנערים.
בשנת 1909 כתב ספר אודות בית ספר זה.
בראשית המאה העשרים מילא תפקידים שיפוטיים בשירות הקולוניאלי הבריטי בחוף הזהב, בגמביה ובסיירה לאון.
מקדונל הגיע לארץ ישראל בשנת 1927 לכהן כזקן השופטים במקום סר תומאס הייקראפט, שכיהן בתפקיד זה בין השנים 1922–1927 והיה ידוע ביושרו ובהגינתו.
מקדונל כיהן בבית המשפט המנדטורי כ"זקן השופטים" בין השנים 1927–1936. בתפקידו נתגלה האיש כארכי-שמרן פרו ערבי ואנטישמי.
הוא תואר כמי ש"תיעב יהודים והיה סנוב", וכמי ש"שילב באישיותו תחושת תיעוב חזקה כלפי היהודים עם סנוביזם מעמדי אנגלי".
מערכת המשפט בארץ ישראל בתקופת המנדט הייתה, בהתאם לנהוג בבריטניה, נבדלת מן השלטון הכללי ובלתי תלויה בו.
בתחושת אי תלות זו ראה עצמו מקדונל חופשי שלא להסתיר את שנאתו ליהודים.
דוגמה לכך היא פסק דינו במשפט "היועץ המשפטי נגד רובשוב".
זלמן רובשוב הואשם בבזיון בית המשפט עקב מאמרי ביקורת על הטיה של בית המשפט שפורסמו בעיתון דבר.
השופט מקדונל סירב להחיל לגביו פסיקה אנגלית שקבעה כי הליכי ביזיון בית המשפט צריכים להיות נדירים.
מקדונל פסק כי הליכים אלו אכן נדירים באנגליה, שם קיימת מסורת בת מאות שנים של כיבוד בית המשפט, אולם הם "חיוניים במושבות קטנות המורכבות בעיקר מאוכלוסייה צבעונית".
מקדונל היה מתנגד חריף של היועץ המשפטי לממשלת המנדט הבריטי נורמן בנטוויץ', יהודי יליד אנגליה וציוני.
התנגשות רבתי בין מקדונל לבנטוויץ' אירעה ב"פרשת קרקעות זיתא", הקשורה לרכישת אדמות ערבים בארץ ישראל על ידי היהודים.
יהודייה - אמריקאית, שירשה הון רב, החליטה להקדיש את הונה לרכישת קרקעות עבור יהודים בארץ ישראל.
בתיווכו של אלכסנדר אהרנסון, נמצאו 5,000 דונם מקרקעות הכפר הערבי זיתא ליד טולכרם, שהיו בבעלות משותפת של כלל תושבי הכפר, אלא שלצורך רכישתם היה צורך להכריז עליהן כרכושה של אחת ממשפחות הכפר שנאותה לחתום על מסמכי המכירה.
הדבר הושג באמצעות הליכים משפטיים לא כשרים.
השופט היהודי יוסף סטרומזה היה מעורב בהליכים אלו ויש הטוענים שפעל במקרה זה ממניעים ציוניים, שלא בתום לב, כחלק מתופעת הנאמנות הכפולה של שופטים ופקידים בכירים יהודים וערבים בתקופת המנדט.
לאחר שהקרקע נרשמה בלשכת רישום המקרקעין על שם רושמיה היהודים התעוררו כמה מבני הכפר זיתא וביקשו לבטל את הרישום שהושג לדבריהם באמצעי מרמה.
היועץ המשפטי לממשלה נורמן בנטוויץ' הורה, בדצמבר 1927, להעביר את העניין למזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני בהיררכיה לאחר הנציב העליון.
הוקמה ועדה בראשות שופט שקבע במרץ 1928 כי סטרומזה "נהג ברשלנות רבה".
זקן השופטים מקדונל דחה בזעם את המסקנות הרפות של הוועדה ודרש למצות את הדין נגד סטרומזה.
בסופו של דבר הייתה ידו של מקדונל על העליונה, ובנטוויץ' נאלץ להקים ועדה נוספת בראשותו והחלו להתגלגל הליכים שבסופם הורה שר המושבות הבריטי, סידני וב הלורד פאספילד, ב-10 בספטמבר 1930 לנציב העליון לפטר את השופט סטרומזה.
בשנת 1931, לאחר עזיבתו של בנטוויץ' בעקבות פציעתו בניסיון התנקשות, התבטא מקדונל כי הוא חש כתוצאה מכך ב"הקלה רבה".
בהם היו אדוארד קית'-רוץ', הארי לוק וזקן השופטים מייקל מקדונל.
השופט מקדונל ישב בהרכב שביטל את הרשעתו של אברהם סטבסקי ברצח ארלוזורוב, בהיעדר עדות מסייעת לעדותה של סימה ארלוזורוב.
עם פרוץ המאורעות בשנת 1936, החלה ממשלת המנדט לעצור את מנהיגי המהומות, אך מאידך לא העזה לפגוע בחברי הוועד הערבי העליון.
לעומתם ניצבה חבורה שנייה של פקידי ממשל פרו-ערביים ובראשם קית-רוץ' ומקדונל, שסברו כי הפתרון למהומות הוא הפסקת העלייה היהודית לארץ ישראל, והתנגדו לדרכו של הנציב העליון.
מקדונל גילה בפסיקותיו יחס בקורתי כלפי הפעולות שנקטה ממשלת המנדט נגד המרד ומתח ביקורת על הממשלה המדכאת לדבריו את השאיפות הלאומיות של הערבים ועמד בגלוי ובאופן עקבי לימין הערבים בפעולותיהם נגד היהודים.
בהיותו ראש המערכת השיפוטית, גרמו עמדותיו לכך שהמערכת הפחיתה באופן ניכר את כמות ההרשעות בעבירות שבוצעו במהלך המאורעות.
בשנת 1936 נרשמו בארץ ישראל 260 מקרי רצח, 67 מאלו שנאשמו בהם הורשעו, אך אף גזר דין מוות לא הוצא אל הפועל.
ברשומות הצבא הבריטי נרשם כי אף אחד מאנשי עז א-דין אל-קסאם שנתפסו עוד בסוף שנת 1935 לא הועמד לדין והורשע אלא בסוף שנת 1936 בגבור המאורעות.
כחלק מפעולות דיכוי המרד הרסו הבריטים בקיץ 1936 מספר מאות של בתים בעיר העתיקה של יפו, שהיוו סבך של סמטאות צרות וצפופות, שימשו עמדות לירי וידוי אבנים והקשו על תנועת כוחות הצבא, במבצע שכונה מבצע עוגן.
אלפים מתושבי הבתים שנהרסו פונו מהם.
העניין הגיע לדיון בבית המשפט העליון המנדטורי בעתירה שהגיש ערבי תושב יפו שביתו נהרס.
השופט מקדונל בפסק דינו מתח בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית.
הערבים ששמחו על דברים אלו, שלדעתם חשפו את פרצופה האמיתי של ממשלת המנדט, מהרו להדפיס את הפיסקה האמורה מתוך פסק הדין בכרוז בשפה האנגלית היה מיועד לחלוקה לחיילים ולשוטרים הבריטים ונשא את הכותרת: דוגמה לשיטות שאומצו על ידי ממשלת פלשתינה בהנהלת הארץ.
פסק הדין עורר את חמתו של ווקופ.
הוחלט לסלק את מקדונל מארץ ישראל.
הוצעה לו הבחירה בין משרה שיפוטית נמוכה באחת ממושבות אנגליה או פרישה לגמלאות והוא בחר לצאת לגמלאות.
כיוון שהיה רק בן 54 הוצאה פקודת חוק מיוחדת עבורו (Sir Michael McDonnell Pension Ordinance, 1936) שהקנתה לו זכויות פנסיה מלאות.
עוד לפני תום שנת 1936 חזר מקדונל לבריטניה.
הארי הרברט טראסטד החליף אותו בתפקיד זקן השופטים.
שלטונות המנדט דאגו לכך שעם פרישתו יצהיר מקדונל כי פרש מרצונו החופשי.
כאשר ב-18 בנובמבר 1936 הציג אחד מחברי הפרלמנט הבריטי שאילתה לסגן שר המושבות ויליאם אורמסבי-גור, מה היו נסיבות פרישתו של מקדונל מתפקיד זקן השופטים בפלשתינה, השיב השר כי ב-21 באוקטובר מסר מקדונל הצהרה בבית המשפט שבה נכתב: "הוד מלכותו הואיל לאשר את פרישתי לגמלאות החל מתום חופשתי הקרובה.
מזכיר המדינה נתן הסכמתו למשאלתי בהתירו לי, בכפוף לעזיבתי את ארץ ישראל, להיות משוחרר מביצוע כל תפקידי הרשמיים".
בשנת 1939, שלוש שנים לאחר שובו לאנגליה, התראיין מקדונל לעיתון האנטישמי הבריטי "The Patriot" ואמר כי שלוש מאות אלף יהודי אנגליה, מתוך אוכלוסייה של ארבעים מיליון, הם הגורם למחאה בבית הנבחרים נגד הספר הלבן.
הוא הזהיר את אזרחי אנגליה מפני השפעתם הרעה של הפליטים היהודים שהגיעו מגרמניה.
בתחילת 1939 שימש מקדונל יועץ של המשלחת הערבית בוועידת סנט ג'יימס.
במסגרת זאת, העלה מקדונל טענת לתקפותם של מכתבי מקמהון אל מול הטענה הבריטית שמכתבי מקמהון לא היו בגדר הבטחה מפורשת מצד בריטניה.
לאחר שנת 1939 לא מילא יותר מקדונל כל תפקיד ציבורי או מדיני.
מייקל מסר היה עורך דין וברוקר יהודי-אמריקאי, שהפך למלחין ומפיק מצליח בתחום הפופ בשנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20.
מסר, שנולד בשיקגו למשפחה יהודית, היה בוגר בית הספר למשפטים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אשר החליט לוותר על קריירה משפטית לטובת קריירה מוזיקלית.
להיטו החשוב הראשון, Touch Me in the Morning, נכתב יחד עם רון מילר עבור דיאנה רוס בשנת 1973. רבים משיריו של מסר בוצעו על ידי ויטני יוסטון.
בכלל זה להיטים כמו Greatest Love of All (1985, בוצע קודם לכן על ידי ג'ורג' בנסון; מסר חשף בריאיון כי ביקר בירושלים כדי לקבל אווירה רוחנית לצורך יצירת השיר), Saving All My Love for You (1985), Didn't We Almost Have It All (1987), All at Once (1985), ועוד.
בין הלהיטים שהפיק – Someone That I Used to Love בביצוע ברברה סטרייסנד ו-Home Again בביצוע ג'ודי קולינס וטי ג'י שפרד.
מסר היה מועמד לאוסקר על שיר הנושא בסרט מהוגני בשנת 1976 בביצועה של דיאנה רוס, הידוע גם כ-Do You Know Where You're Going To, ונכנס להיכל התהילה של מחברי פזמונים בשנת 2007.
מסר התגורר עם רעיתו בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
מייקל רוברט מילקן (בשם מלא באנגלית: Michael Robert Milken; נולד ב-4 ביולי 1946) הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
שווי נכסיו מוערך ב-3.7 מיליארד דולר (נכון ל-2019), והוא מדורג על ידי מגזין פורבס במקום ה-606 ברשימת האנשים העשירים בעולם.
מילקן נולד באנסינו, קליפורניה, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
במהלך שנות ה-70 וה-80, יצר מילקן כמעט לבדו את שוק איגרות החוב בעלות תשואה גבוהה, המכונות גם "אג"ח זבל".
בתקופה זו כינו אותו מתנגדיו "מלך אג"ח הזבל".
ב-1989 הואשם מילקן בהפרת חוקי מס של ארצות הברית, סחיטה ומרמה בניירות ערך, כתוצאה של חקירה בנושא מידע פנים.
ב-1990 הודה מילקן בעסקת טיעון בשש עבירות על חוקי ניירות ערך ודיווחים כוזבים, ונידון לעשר שנות מאסר; תקופת המאסר קוצרה בהמשך, ומילקן שוחרר לאחר 22 חודשי מאסר.
הוא זכה לחנינה נשיאותית מדונלד טראמפ.
מילקן עוסק לאורך השנים בתרומות ופעילות פילנתרופית רחבה.
הוא נמנה עם מייסדי קרן הצדקה "Milken Family" שהוקמה ב-1982 כדי לתמוך בחינוך ומחקר רפואי; הוא מכהן כיו"ר "מכון מילקן", המקיים מדי שנה כינוס עולמי בו משתתפים יותר מ-3,000 מנהיגים ומקבלי החלטות מכ-60 מדינות ברחבי העולם.
המכון פעיל גם בישראל, כמרכז מחקר כלכלי בתוך מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
הוא מייסד מרכז המחקר לסרטן העור, FasterCures, והקרן לחקר סרטן הפרוסטטה.
המגזין "פורצ'ן", בכתבה מ-2004, כינה אותו "האיש ששינה את הרפואה", בשל תרומתו הרבה למחקר הרפואי.
מייקל סאבג' , נולד ב-31 במרץ 1942, הוא שם העט של מייקל אלן וינר (Michael Alan Weiner) שדרן רדיו, סופר ופובליציסט יהודי אמריקאי.
בנו הוא המיליארדר ראסל ויינר.
תוכנית הרדיו של סאבג' משודרת ביותר מ-350 תחנות רדיו ברחבי ארצות הברית עם כ-9 מיליון מאזינים בממוצע, והיא השלישית בגודלה.
השקפותיו של סאבג' ידועות כשמרניות ולאומיות מאוד, עד כדי כך שכניסתו לאנגליה נאסרה.
מלבד בנושאים פוליטיים, תוכניתו עוסקת לעיתים ברפואה אלטרנטיבית, תזונה, מוזיקה, ספרות, הורות מתוכננת, היסטוריה, דת, פילוסופיה, תרבות וסיפורים אישיים במיוחד אוהב לספר על מדינת ישראל וערכים המשותפים לה לארצות הברית כמו גם האויבים המשותפים.
סאבג' כתב שלושים ושמונה ספרים בנושאי בריאות, חברה ופוליטיקה, כאשר ארבעה מתוכם הפכו לרבי-מכר.
המוטו שלו: "גבולות, שפה, תרבות".
מתגורר ומשדר כיום מסן פרנסיסקו, קליפורניה
מייקל וינר נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודית מרוסיה.
הוא סיים תואר ראשון בהוראה ובסוציולוגיה והיה מורה תיכון מספר שנים.
לאחר מכן סיים תואר שני בבוטניקה רפואית ותואר שני נוסף באנתרופולוגיה רפואית באוניברסיטת הוואי, ותואר שלישי בתזונה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
את מחקרו לדוקטורט ערך באיי פיג'י.
הוא כתב מספר ספרים על צמחי מרפא והומאופתיה ומאמרים בנושא אפידמיולוגיה.
ב-1994, לאחר שמאמר שכתב בנושא הקשר בין מגפות ומהגרים לא פורסם עקב חשש להתססה, הוא הקליט תוכנית רדיו בנושא והפיץ אותה לתחנות רדיו בכוונה לחפש עבודה כשדרן רדיו.
הוא קיבל תפקיד כממלא מקום בתחנת רדיו בסן פרנסיסקו ולאחר פחות משנה קיבל תוכנית יומית משלו תחת הסיסמה: "מימין לראש לימבו ומשמאל לאלוהים".
תוכניתו (The Savage Nation) צברה פופולריות ועברה לשעות השיא.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, מאזינים לסאבג' בין 8 ל-10 מיליון מאזינים בכל שבוע ובכך הוא בעל מספר המאזינים הרב ביותר לאחר ראש לימבו ושון האנטי.
תוכניתו נמשכת שלוש שעות, במהלכן הוא מקבל מספר שיחות ממאזינים ולעיתים הוא מראיין אנשים שונים.
העיתונאי אהרון קליין, למשל, מופיע בתוכנית מפעם לפעם עם עדכונים בנושא המזרח התיכון.
הידוק הפיקוח על הגבולות למניעת הגירה בלתי חוקית.
שמירה על מעמד השפה האנגלית ועל התרבות האמריקאית כתרבות ייחודית (בניגוד לגישת הרב-תרבותיות).
מתנגד לחינוך מיני בבתי הספר.
מתנגד לנישואים חד-מיניים ולהורות הומו-לסבית.
קורא להפעלת יד קשה במלחמה בטרור ונגד האסלאם הקיצוני.
מתנגד לטיפול תרופתי בהפרעת קשב וריכוז בקרב ילדים.
תומך בדונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית.
מייקל ג'וזף מורל הוא בכיר בדימוס ב-CIA.
מורל כיהן כמשנה לראש ה-CIA בשנים 2010–2013, וכמנהל בפועל של הסוכנות בשתי תקופות כהונה המסתכמת בכחצי שנה.
מורל נולד בקויהוגה פולס שבאוהיו, סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אקרון ב-1980 ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1984.
את הקריירה שלו ב-CIA החל כאנליסט בתחום הכלכלה לאחר סיום לימודיו ב-1980, כשהוצב בפיליפינים ועסק במעקב אחר מגמות בתחום האנרגיה.
בהמשך כיהן כאנליסט ומנהל במחלקת המודיעין למזרח אסיה, ב-1999 מונה למנהל אגף ה-CIA האחראי על אסיה, אזור האוקיינוס השקט ואמריקה הלטינית.
מורל עמד בראש צוות התדרוך השוטף של נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתם של ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש.
הוא ליווה את בוש בזמן פיגועי 11 בספטמבר ב-2001. בתקופה שקדמה למלחמת עיראק עמד בראש כוח משימה שבדק את הקשרים בין סדאם חוסיין לאל-קאעידה בשנים 2003 עד 2006 שירת מחוץ לארצות הברית במשימות עלומות.
עם שובו ב-2006 מונה לסגן לענייני המודיעין של המרכז הלאומי למלחמה בטרור, ביולי אותה שנה מונה לסגן מנהל ה-CIA ועסק בעיקר בתחום הניהול הפנימי של הסוכנות.
במאי 2008 מונה לסגן לענייני מודיעין של ה-CIA, במאי 2010 קודם לתפקיד המשנה לראש ה-CIA.
הוא עמד בראש כוח המשימה של ה-CIA שהיה אחראי להכנות למבצע חנית נפטון, חיסולו של אוסמה בין לאדן.
בתקופת המעבר בין עזיבתו של ראש ה-CIA ליאון פאנטה למשרת מזכיר ההגנה של ארצות הברית ביולי 2011 למינויו של דייוויד פטראוס בספטמבר 2011, שימש מורל כמנהל בפועל של ה-CIA.
ב-9 בנובמבר 2012 הוא מונה שוב למנהל בפועל של הסוכנות, בעקבות התפטרותו של פטראוס וכיהן בתפקיד עד מינויו של ג'ון ברנן.
ביוני 2013 הודיע על התפטרותו מהסוכנות, לאחר 33 שנים.
לאחר פרישתו מונה לפרשן בכיר לענייני ביטחון ברשת CBS וליועץ בחברת הייעוץ האסטרטגי Beacon.
בספטמבר 2017 התפטר ממשרת עמית בכיר בבית הספר לממשל על שם ג'ון פ.
קנדי באוניברסיטת הרווארד במחאה על מינויה של צ'לסי מאנינג לחברה עמיתה במוסד.
המחאה הובילה לנסיגת הרווארד מכוונתה זו.
מייקל נביל סנד הוא פעיל פוליטי ובלוגר.
סנד קיבל תואר ראשון בוטרינריה מאוניברסיטת אסיוט בשנת 2009, ובשנת 2013 למד לקראת תואר מאסטר בבית הספר ע"ש וילי ברנדט באוניברסיטת ארפורט, גרמניה.
סנד ידוע בעקבות קידום ערכים דמוקרטיים ליברליים במצרים וניהול קמפיינים למען יחסי השלום בין מצרים וישראל.
בבלוג שלו סנד מגדיר את עצמו כ"ליברל, חילוני, קפיטליסט, פמיניסט, פרו-מערבי, תומך שלום, אתאיסט, מטריאליסט, ריאליסט, פרו-גלובליסט, פעיל פסיבי, אנטי-מיליטריסט, פציפיסט".
סנד ידוע גם בזכות קידום יחסי השלום בין מצרים וישראל.
בהצהרתו על סירוב שירות צבאי באוקטובר 2010 ציין: "אינני מוכן לשאת נשק נגד חייל ישראלי, שגויס על פי גיוס חובה, אשר מגן על זכות הקיום של מדינתו." מאוחר יותר, בדצמבר 2010, הוא חיבר כתבה "מדוע אני פרו-ישראלי", אשר פורסמה בהמשך באתר הרשמי של משרד החוץ הישראלי בשפה הערבית.
כאשר התחילה המהפכה במצרים בשנת 2011, סנד שידר מסר לישראלים דרך ערוץ היו-טיוב שלו, בו קרא לישראלים לתמוך במהפכה בטענה שמצרים דמוקרטית תהיה ידידתה של ישראל.
ב-28 במרץ 2011 נעצר וב-10 באפריל גזר עליו בית דין צבאי שלוש שנות מאסר בשל פוסט שפרסם.
ב-23 באוגוסט פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו.
ב-23 בינואר 2012 קיבל חנינה ושוחרר.
באפריל 2012 סנד נסע לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר ע"ש וילי ברנדט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ארפורט.
בדצמבר 2012 הוא ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, וכתב כתבה שנקראת "יהי שלום", נתן הרצאות פומביות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וגם ביקר במטה אש"ף בראמאללה.
מייקל מיפסוד (Michael Mifsud; נולד ב-17 באפריל 1981) הוא כדורגלן עבר מלטזי.
מיפסוד היה קפטן נבחרת מלטה והוא מלך השערים שלה בכל הזמנים עם 42 שערים ושיאן ההופעות (142).
מיפסוד התחיל את הקריירה שלו בסלימה ונדררס ובעונת עלה לקבוצה הבוגרת.
באותה עונה הבקיע שער אחד ב-6 משחקי ליגה וסיים עם קבוצתו במקום השלישי.
בעונת הפך לשחקן הרכב ראשון בקבוצה.
ביולי מנצ'סטר יונייטד הביעה עניין בשחקן אך בסופו של דבר הוא נשאר במלטה.
בעונת הבקיע 21 שערים ב-28 שערים.
בקייזרלסאוטרן שיחק בעיקר בקבוצת המילואים וסיים כמלך השערים של הליגה, ובמדי הקבוצה הראשונה הבקיע 2 שערים.
בחורף חזר מיפסוד לסלימה ונדררס וזכה עם המועדון באליפות.
בקיץ , עבר ללילסטרום בנורווגית, בעונת סיים כמלך השערים של המועדון עם 11 שערים.
ב-10 בינואר 2007 חתם מיפסוד בקובנטרי סיטי מליגת המשנה באנגליה.
ב-13 בינואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד קריסטל פאלאס.
ב-22 בינואר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו נגד פלימות' ארגייל.
ב-26 בספטמבר 2007 מיפסוד הבקיע שני שערים בניצחון 0-2 של קבוצתו נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלי.
ב-12 בנובמבר 2007 מיפסוד קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה אחרי שנתן מרפק לקרל הופקנס במשחק נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-23 באפריל 2008 נבחר מיפסוד לשחקן השני הכי אהוב בסקר שנערך באתר הרשמי של המועדון.
ב-2 בפברואר 2009 הושאל לבארנסלי.
ב-10 במרץ 2009, מיפסוד הבקיע את שערו הראשון בתיקו 1-1 נגד ברמינגהאם סיטי.
בינואר הפך לשחקן חופשי ולאחר שלא קיבל הצעות, החליט לחזור למלטה וחתם בוולטה עד לסיום העונה.
ב-19 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ולטה בניצחון 0-3 נגד אורמי.
את העונה הוא סיים עם 13 שערים ב-12 משחקים.
בסיום העונה מיפסוד הפך שוב לשחקן חופשי ולפי דיווחים קיבל הצעות משיקגו פייר, בנפיקה ליסבון, א.א.ק.
לרנקה ומועדונים שונים מהסרייה ב'.
ב-5 ביולי 2011, מיפסוד חזר לוולטה כאשר חתם על חוזה ל-4 שנים.
בעונת זכה עם המועדון באליפות כאשר הוא הבקיע 12 שערים ב-24 הופעות.
ב-3 ביולי 2012, הוא הבקיע רביעייה בניצחון 0-8 נגד לוסיטאנוס האנדורית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-18 בספטמבר 2013, מיפסוד חתם במלבורן הארט האוסטרלית לשנה אחת.
מיפסוד הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון במחזור ה-10 בהפסד 2-1 נגד סידני.
ב-21 במרץ 2014 שוחרר רשמית מהמועדון בעקבות געגועים למשפחתו.
בקיץ חתם לקדנציה שלישית בסלימה ונדררס.
ב-10 בפברואר 2000 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מלטה נגד .
ב-27 במרץ 2008, מיפסוד כבש חמישייה בניצחון 1-7 של נבחרתו נגד .
ב-3 במרץ 2010, הבקיע את שערו ה-24 בנבחרת בהפסד 2-1 נגד ובכך הפך למלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים לאחר ששבר את שיאו של כרמל בוסוטיל.
ב-7 ביוני 2013 הבקיע את שער הניצחון בניצחון 0-1 נגד .
ב-11 באוקטובר 2013, מיפסוד ערך את הופעתו ה-100 בנבחרת במשחק בהפסד 4-1 נגד כאשר מיפסוד הבקיע את השער עבור מלטה.
מייקל מוריארטי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ונגן ג'אז אמריקאי.
מוריארטי, מכוכבי הסדרה "חוק וסדר", הוא זוכה שלושה פרסי אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
סבו ג'ורג' מוריארטי היה שחקן ומאמן בייסבול מקצועי עם עבר בליגה המקצוענית מייג'ור ליג בייסבול.
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודי התיאטרון שלו בדארטמות' קולג' התקבל מוריארטי ללימודי משחק בלונדון באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון במסגרת תוכנית פולברייט.
מוריארטי התגלה לראשונה כשחקן קולנוע בדרמת הספורט "פעימות לב" בתפקיד הפיצ'ר הנרי ויגן לצידו של רוברט דה נירו ובדרמה הקומית של האל האשבי "הפרט האחרון" בתפקיד קצין המארינס.
בשנת 1985 שיחק מוריארטי במערבון של קלינט איסטווד "הנוקם" בתפקיד האל בארט מנהיג קבוצת כורי הפחם.
ב-1994 השתתף מוריארטי בדרמה הצבאית של אדוארד זאוויק "אומץ תחת אש" בתפקיד הגנרל הרסברג.
בשנת 1973 הופיע מוריארטי בגרסה הטלוויזיונית של אנתוני הארווי למחזה "ביבר הזכוכית" בתפקיד ג'ים אוקונור וזכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בני סדרה/סרט.
מוריארטי זכה בשנת 1978 בפרסי גלובוס זהב והאמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה על הופעתו בתפקיד עורך הדין הגרמני הנאצי אריק דורף במיני סדרת הדרמה המצליחה "שואה: סיפורה של משפחת וייס".
בשנת 1990 לוהק לסדרת הדרמה "חוק וסדר" בתפקיד בן סטון, עוזרו הבכיר של התובע המרכזי.
מוריארטי שיחק בתפקיד במשך ארבע עונות במהלכן הוא הועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2001 זכה מוריארטי בפרס אמי השלישי בקריירה שלו על משחקו בתור וינסטון דין, אביו של כוכב הקולנוע ג'יימס דין (ג'יימס פרנקו) בסרט הטלוויזיה הביוגרפי של מרק ריידל "ג'יימס דין".
מוריארטי זכה בשנת 1974 בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על הופעתו במחזה "Find Your Way Home".
מוריארטי מנגן בחייו האישיים מוזיקת ג'אז ואוחז בשתי אזרחויות אמריקאית וקנדית.
מוריארטי היה נשוי ארבע פעמים והוא אב לילד אחד מאשתו השלישית פרנסואה מרטינט.
הרוחות של קיטי הוק (1978)
ביבר הזכוכית (1973) - סרט טלוויזיה
שואה: סיפורה של משפחת וייס (1978)
סנטה בייבי (2006) - סרט טלוויזיה של Freeform
מייקל נורמן מנלי היה ראש ממשלת ג'מייקה הרביעי.
עמד בראש מפלגת העם הלאומית (ה-PNP) מ-1969 ועד 1992 וכיהן כראש ממשלה בשתי תקופות: 1972–1980 ו-1989–1992. מנלי הסוציאל-דמוקרט נודע כראש ממשלה עממי ונגיש שביצע רפורמות חברתיות וכלכליות מקיפות באי.
בעיני רבים נחשב לראש ממשלתה הטוב ביותר של ג'מייקה.
מנלי היה בנם של מייסדה ומנהיגה של מפלגת העם הלאומית, נורמן מנלי ושל רעייתו האמנית עדנה מנלי.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת כטייס במסגרת חיל האוויר המלכותי הקנדי ולאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בלונדון.
מנלי שב לארצו ב-1949 והיה עורך העיתון Public Opinion וחבר בכיר באיגוד המקצועי הלאומי של ג'מייקה.
ב-1962, עם קבלת העצמאות של ג'מייקה, נבחר לסנאט וב-1969, חודשים ספורים לפני מות אביו נבחר למנהיג המפלגה.
עד 1972 כיהן כראש האופוזיציה.
ב-1970 נפגש עם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, שהעניק לו מטה טקסי ובכך העניק לו מעמד של מנהיג מוסרי בקרב הראסטפארי.
בנוסף היה מנלי שחקן קריקט פעיל ואף חיבר את הספר "תולדות הקריקט בהודו המערבית", שחשף את הקשר בין המשחק ללאומיות הקריבית.
בחירות 1972 היו מקוטבות ורוויות אלימות קשה בין המעמד הבינוני והגבוה שתמך במפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) לבין העניים (רובם שחורים צאצאי עבדים) שהיוו אמנם רוב והיו קהל בוחרים טבעי של PNP, אך אחוז ההצבעה שלהם היה נמוך.
אף שמנלי הגיע ממשפחה אמידה ומבוססת, הפך ללא קושי למנהיג פועלים מקובל ומוערך על ידי העם.
הוא התהלך ללא חליפה ועניבה והביע ביטחון ביכולתו להדיח את שלטונו השנוא של יו שירר ולהנחיל רפורמות מקיפות ברוח הסוציאליזם.
את מסע הבחירות של מנלי באותה שנה ליוו זמרי הרגאיי מקס רומיאו ובוב מארלי שיצאו למסע הופעות בכפרים מרוחקים על מנת לגייס מצביעים ל-PNP.
הדבר חיבר למפלגה את הרסטאפאריאנים שנטו להתרחק עד אז מהפוליטיקה הממסדית.
באמונת הרסטאפארי זוהה מנלי עם יהושע בן נון.
מפלגתו של מנלי זכתה בבחירות עם 69.8% מהקולות והוא הפך לראש ממשלתה הרביעי של מולדתו.
בניגוד לאביו, שהיה אדם מסוגר ופורמלי, פתח מנלי את שערי הפרלמנט והממשלה לעם והרבה ליצור קשר בין-אישי ישיר עם בוחריו, שלא חסכו ממנו ביקורת.
עקב שיקולים פרגמטיים לא יכל מנלי לקיים את כל הבטחותיו במהלך הקמפיין במהירות, דבר שהוביל למורת רוח ואכזבה מסוימת בציבור בוחריו.
מנלי ביקש לגבש מדיניות חוץ עצמאית, שאינה מוכתבת מארצות הברית.
בעיקר ביקש למצב את ג'מייקה כגורם מרכזי בתחום שיתופי הפעולה האזוריים באיים הקריבים.
בהתאם למדיניות זו נפגש מנלי עם פידל קסטרו שליט קובה ובין השניים התפתחו יחסים אישיים חמים שצמחו לשיתופי פעולה, למורת רוחה של ארצות הברית.
השניים נפגשו לראשונה בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות באלג'יר בספטמבר 1973.
בחירות 1976 התאפיינו אף הן בקיטוב ואלימות על בסיס מעמדי, שהכריחו את הממשלה להשליט מצב חירום במדינה על מנת להשתלט על המהומות.
ה-PNP זכתה בניצחון עם 78.3% מקולות הבוחרים.
הורדת גיל ההצבעה מ-21 ל-18 סייעה ל-PNP להגדיל את ממדי הניצחון.
תקופת כהונתו השנייה של מנלי הייתה מוצלחת פחות.
עצירת מימון וייקור האשראי מקרנות בינלאומיות, עקב החוב החיצוני והגרעון הגדלים, גרמו למשבר כלכלי.
מצב הביטחון הפנימי במדינה התדרדר ואת הרחובות כבשו כנופיות שהתעמתו עם המשטרה וזו עם זו.
בוועידת המדינות הבלתי מזדהות שנערכה בהוואנה, בירת קובה, ב-1979 נאם מנלי בזכות יצירת קשר בין המדינות הבלתי מזדהות לבין ברית המועצות למיתון השפעתה האימפריאליסטית של ארצות הברית במרחב הקריבי.
אחת הסיבות להפניית העורף למערב הייתה התקוממותו של מנלי נגד גישתה של קרן המטבע הבינלאומית שסירבה להלוות כספים לפיתוח הקריביים.
לפי ספרו (השנוי במחלוקת) של גארי וב, The Dark Alliance השקיע ה-CIA (סוכנות הביון האמריקאית) באותה עת בהורדת "הסכנה האדומה" שהיווה מנלי מהשלטון, בין היתר על ידי ערעור הביטחון הפנימי.
פנייתו של מנלי לכיוון הגוש הסובייטי ערב בחירות 1980 הובילה לתמיכה מאסיבית של הממשלים הימניים של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן, שאך נבחרו, במפלגת JLP היריבה.
מסע הבחירות היה העקוב מדם ביותר בתולדות המדינה ובסופו, לאחר איחוד כוחות של הכנסייה, המגזר הפרטי, העיתונות, כוחות הביטחון וחלק מהאיגודים המקצועיים, הודחה ממשלת מנלי עם 15% מהקולות בלבד ו-85% למפלגה היריבה.
לאחר התבוסה מנלי המשיך לכהן כראש מפלגתו וכיהן כראש האופוזיציה, בתפקידו זה היה דובר נמרץ נגד המדיניות השמרנית של מחליפו, אדוארד סגה.
כן תקף את ממשלתו בגין שיתוף הפעולה שלה עם ממשל ארצות הברית בעת הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983 כזרוע של האימפריאליזם האמריקאי ונגד הסולידריות של עמי הקריבים.
במהלך שנות ה-80 הופיע מנלי ונאם ברחבי העולם ולימד באוניברסיטת קולומביה.
במקביל, נכשל סגה בשיקום הכלכלה ובהנבת הרווחים שהבטיח למשקיעים אמריקאים.
כן נכשלה ממשלתו בטיפול בנזקי הוריקן גילברט שהכה באי בספטמבר 1988 וזרע הרס רב.
יחד עם זאת, מיתנו מנלי ומפלגתו מאוד את מסריהם הסוציאליסטים, במקביל להתפרקות ברית המועצות ועליית תפיסת "הדרך השלישית" שהוביל אנתוני גידנס במפלגת הלייבור בבריטניה ובאוסטרליה.
בבחירות 1989 זכתה מפלגתו של מנלי ב-75% מהקולות.
מנלי פנה לכיוון נאו ליברלי, שעיקרו פיתוח ומודרניזציה של כלכלת ארצו.
עם זאת, ניסה בד-בבד עם הליברליזציה, לשמר את מאפייני מדינת הרווחה שטיפח בכהותנו הראשונה, בעיקר בתחומי התעסוקה והדיור הציבורי.
ב-1992, עקב בעיות בריאות, התפטר מנלי משני תפקידיו, כראש המפלגה וכראש הממשלה ומסר אותם לסגנו פ.
ז'קלין קמלרד (1946–1951), הנישואין הסתיימו בגירושים
תלמה וריטי (1955–1960), הנישואין הסתיימו בגירושים
ברברה לורדס (1966–1968), הנישואין הסתיימו במותה של ברברה
בברלי אנדרסון (1972–1990), הנישואין הסתיימו בגירושים
מנלי נפטר ב-6 במרץ 1997 מסרטן הערמונית, ונקבר לצד אביו בפארק הגיבורים הלאומיים בקינגסטון.
מייקל נגאטה הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל אמריקאי.
בתפקידו האחרון שירת כראש מחלקה במרכז הלאומי למלחמה בטרור.
שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
נגאטה נולד וגדל באלכסנדריה כבנם של הורים יוצאי הוואי.
אביו היה קצין מודיעין בצבא ארצות הברית.
הוא בעל תואר ראשון בפיזיותרפיה מטעם אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה.
עם סיום לימודיו בשנת 1982 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר.
שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית.
ב-1984 עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ושירת בקבוצת הכוחות המיוחדים הראשונה.
לאחר מכן הוצב ביחידת התמיכה במודיעין למבצעים המיוחדים ולחם, בין היתר, בקרב מוגדישו.
פיקד על גדוד ההכשרות של הכוחות המיוחדים ובשנת 2000 מונה למפקד גדוד ביחידת התמיכה במודיעין.
בתפקידו הבא שירת במשרד תת-מזכיר לענייני מודיעין במחלקת ההגנה.
ב-2005 מונה למפקד יחידת התמיכה במודיעין ופיקד עליה במשך שלוש שנים.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד המרכז למלחמה בטרור ב-CIA.
בשנים 2009–2011 שירת בשגרירות ארצות הברית באיסלמאבאד שבפקיסטן.
ולאחר מכן שימש יועץ למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
בשנים 2013-2015 שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית, במסגרת זו היה אחראי על תוכנית לאימון וציוד אלפי מורדים במלחמת האזרחים בסוריה, אך התוכנית נכשלה ובפועל אומנו רק כמה עשרות.
ב-2016 מונה לראש מחלקת תכנון במרכז הלאומי למלחמה בטרור.
משמש יו"ר דירקטוריון של חברת Vigilant Torch המספקת תמיכה לקהילת הכוחות המיוחדים ומשפחותיהם.
מייקל מרקס היה יזם יהודי-אנגלי ממוצא ליטאי, ממייסדי חברת "מרקס אנד ספנסר".
מרקס נולד ביוני 1859 (יש האומרים ב-1863), בעיר סלונים שבאימפריה הרוסית, בתחומי בלארוס של ימינו, למשפחה של יהודים-פולנים.
בסביבות שנת 1882 היגר לעיר לידס בממלכה המאוחדת, שם עבד בחברה בשם "באראן", שהייתה ידועה בכך שהעסיקה מהגרים יהודים.
בשנת 1884 פגש מרקס את אייזק דיוהרסט, איש עסקים מקומי.
מרקס החל לקנות סחורה מהחברה של דיוהרסט, ולמכור אותה בעיירות הסמוכות.
כך הצליח לצבור את הונו הראשון ולפתוח דוכן בשוק הפתוח של לידס.
הדוכן שלו התייחד בסיסמהː "אל תשאל כמה זה עולה - הכֹּל בְּפֶּני".
בנוסף, הוא החליט לשכור מקום בשוק מקורה בלידס.
גם כאן בחלק מן הדוכנים השתמש מרקס בסיסמה "הכל בְּפֶּני".
מרקס הרחיב את רשת הדוכנים שלו למקומות נוספים ביורקשייר ולנקשייר.
בשנת 1894 החליט מרקס להרחיב את העסק וחיפש לעצמו שותף עסקי.
דיוהרסט, הציע לו את תומאס ספנסר, הקופאי שלו, בשל ניסיונו וקשריו העסקיים.
מרקס קיבל את ההצעה ובשותפות עם ספנסר הקימו השניים רשת של חנויות בשם "מרקס אנד ספנסר" (Marks & Spencer) בערים רבות באנגליה, דוגמת מידלסברו, מנצ'סטר, בירמינגהם, ליברפול, בריסטול, שפילד, סנדרלנד וקארדיף.
החברה שמה את הדגש העיקרי שלה על איכות, בין השאר הקימה בשנת 1957 מערכת למדידת גודל גרב.
בשנת 1948 היא הקימה מחלקה לטכנולוגיית מזון.
עד אמצע שנות ה-50 הצוות בקנטינות ובקפיטריות עבר הכשרה בנושא היגיינה.
במשך רוב ההיסטוריה שלה, היה לרשת גם מוניטין של מתן תמורה הוגנת לכסף.
כשהמוניטין הזה החל לדעוך, הרשת נתקלה בקשיים רציניים.
ניתן לטעון כי רשת M&S הייתה קמעונאית איקונית של 'מוצרי איכות בריטית'.
היחס הבלתי מתפשר ליחסי לקוחות התבטא בסיסמה משנת 1953: "הלקוח תמיד צודק לחלוטין!"
מרקס, שקיבל אזרחות בריטית ב־1897, המשיך לפתח את העסק עד מותו בגיל 48, ב-31 בדצמבר 1907 בסלפורד.
מייקל מלוני הוא שחקן אנגלי.
מלוני נולד בבורי סנט אדמונד שבמחוז סאפוק.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1979 בתפקיד בנו בין העשרה של פיטר בקוורת' בסדרת הדרמה "Telford's Change".
אחרי כמה שנים שחונות, הצליח מלוני לככב בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה כמו גם להופיע על במות התיאטרון.
הוא זכה להכרת הקהל הרחב כששיחק ב-1989 בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי" עיבוד קולנועי למחזה באותו השם.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים כיכב בטלוויזיה ב-"Mr Wakefield's Crusade" ובקולנוע שיחק בתפקיד מארק בסרט "אוהב אותך בטירוף".
ב-1994 הופיע בתפקיד ראשי בעיבוד של ה-BBC לרומן "Love on a Branch Line".
הוא הופיע בשתי גרסאות קולנועיות של המחזה "המלט" האחת סרטו של זפירלי מ-1990 בתפקיד רוזנקרנץ, והשנייה מ-1996 בתפקיד לארטס.
עוד שיחק במספר עיבודים לקולנוע של מחזות שייקספיריים.
בנוסף להופעותיו בטלוויזיה, כיכב מלוני ב-1999 בתפקיד ג'ייסון פילדס בסרט הקולנוע "American Reel".
ב-2002 שיחק בתפקיד בריאן אלבומן, עוזרו האישי של אדוני קנוט (ריק מייאל) בסיטקום "Believe Nothing".
ב-2005 גילם מלוני את קסיוס במיני-סדרה "אימפריה".
ב-2009 שיחק בתפקיד ג'ון מייג'ור בסרט "מרגרט", וגילם את ראש הממשלה סר רוברט פיל בסרט "ויקטוריה הצעירה".
מלוני מופיע בדרמות רדיופוניות של רדיו 4 של ה-BBC.
הוא שיחק בתפקיד דין בשתי העונות של הסדרה "High Table, Lower Orders", ואת ג'יילס בעל טור רכילות בסדרה "His Master's Voice".
עוד הופיע בתפקיד אורח בסדרת התסכיתים "Baldi".
בסרט הבוליוודי "I See You" שיחק מלוני בתפקיד שוטר.
ב-2010 השתתף מלוני בסדרת הדרמה "חדר מיון" בתפקיד הווארד פיירפקס.
עוד באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של הסאטירה הפוליטית "The Thick of It" בתפקיד מתיו הודג'.
ב-2013 גילם את דמותו של סר הנרי סטפורד, בעלה השלישי של ליידי מרגרט ביופורט בסדרת הטלוויזיה "המלכה הלבנה" של ה-BBC.
ב-2013 דיבב את "הנשמה האבודה" במשחק הווידאו "קאסלבניה- אדוני האפילה", ואת אוואלח' במשחק הווידאו משנת 2015 "The Witcher 3: Wild Hunt"
"Troy" - טרילוגיה של מחזות לרדיו מאת אנדרו ריסיק ובבימויו של ג'רמי מורטימר - בתפקיד הקטור.
"Scenes of Seduction" - מחזה לרדיו מאת טימברלייק ורטנבייקר בבימויו של נד צ'אילט - בתפקיד הנרי (המלך הנרי החמישי).
בראן בסדרת התסכיתים "Earthsearch" מאת ג'יימס פולט ברדיו 4 של ה-BBC.
מייקל אנתוני מקפול הוא פרופסור ודיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה בשנים 2012–2014. קודם לכן היה חבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית והיה עוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית לענייני ביטחון לאומי.
טרם מינויו לתפקיד בבית הלבן עבד כמרצה ופרופסור באוניברסיטת סטנפורד, לאחר שובו מרוסיה חזר לאקדמיה והוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
מייקל נולד בגלאזגו לקיפ והלן מקפול, למשפחה מרובת ילדים.
אביו היה מוזיקאי ומורה למוזיקה.
מקפול סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ושפות סלאביות ותואר שני בלימודים סלאביים ולימודים מזרח אירופיים מאוניברסיטת סטנפורד ב-1986 ונסע כסטודנט לזמן קצר לברית המועצות, תחילה בקיץ 1983 למד רוסית באוניברסיטת לנינגרד ולאחר מכן שהה במשך סמסטר שלם ב-1985 באוניברסיטת מוסקבה.
הוא זכה במלגת רודז וקיבל תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת אוקספורד ב-1991 וכתב תזה על מעורבות ארצות הברית וברית המועצות בתנועות מהפכניות באפריקה הדרומית.
ב-2015 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונטנה.
מקפול היה ידידו של סרגיי מרקוב ויחד עמו עזר להקים את מרכז קרנגי במוסקבה ב-1994. יחסיו של מקפול עם דמויות פוליטיות שונות ברוסיה של שנות ה-90 הביאו לגינויו על ידי דמויות בכירות בסגל הקרמלין ובפרלמנט הרוסי.
מקפול היה לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד וניהל את המרכז לפיתוח הדמוקרטיה של האוניברסיטה.
בשנת 2011 ברק אובמה מינה את מקפול לשגריר ארצות הברית ברוסיה, ב-17 בדצמבר אותה שנה מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית והיה הדיפלומט השני בלבד בתולדות ארצות הברית שלא היה דיפלומט טרם מינויו לתפקיד שגריר לרוסיה.
מקפול התפטר מתפקידו ב-4 בפברואר 2014. במקומו מונה ג'ון טאפט.
בתקופת כהונתו כשגריג ריאן פוגל שהיה בין עובדי השגרירות הואשם בריגול וגורש מרוסיה.
בשנת 2015 למייקל מקפול נודע שהוא נכנס לרשימת אנשים שלא יכולים להיכנס לתחומי רוסיה.
מקפול נשוי לדונה נורטון ולו 2 בנים ממנה.
הוא דובר רוסית, פולנית ופורטוגזית.
לאחר נאומו של פוטין במצעד יום הניצחון ב-9 במאי 2007, כתב לוועדה ליחסים בינלאומיים של בית הנבחרים האמריקאי כי פוטין הוא מנהיג פרנואידי שזקוק לאויבים מבחוץ על מנת לזכות בהכרה מבית.
לאחר מינויו לשגריר ספג ביקורת על כך כי מונה לארגן "הפיכה צבעונית" ברוסיה, בדומה להפיכות שפרצו בגאורגיה ובאוקראינה, אך הוא דחה טענות אלה מכל וכל.
דוברת משרד החוץ הרוסי מריה זכארובה אמרה עליו ביוני 2016 כי מקפול למעשה נכשל כישלון מקצועי חרוץ במילוי משימותיו הדיפלומטיות.
מייקל תומאס מקאול האב הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת טקסס, ברציפות מאז 2005. מקאול, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן במהלך כהונתו בבית הנבחרים כיושב ראש ועדת החוץ בין השנים 2023–2025 וכיו"ר ועדת ביטחון המולדת בין השנים 2013–2019.
מקאול נולד בדאלאס, בנם של פרנסס ג'יין (לבית לוט) וג'יימס אדינגטון מקאול הבן.
הוא ממוצא אירי, אנגלי, וגרמני.
הוא למד בבית הספר התיכון הישועי בדאלאס, ובשנת 1984 השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת טריניטי שבסן אנטוניו.
שלוש שנים לאחר מכן השלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת סנט מרי.
בנוסף היה לבוגר תוכנית בכירים בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
מקאול עבד כעורך דין וכתובע פדרלי מחוזי בטרם נכנס לפוליטיקה.
הוא שימש כראש מחלקת הלוחמה בטרור וביטחון לאומי בסניף טקסס של משרד התובע הפדרלי במדינה, ועבד גם במחלקת טוהר המידות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
לאחר שעזב את מחלקת המשפטים, מונה בשנת 1999 לסגן התובע הכללי במשרד התובע הכללי של טקסס, תפקיד אותו מילא עד שנת 2002.
מקאול התמודד לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2004, וניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס העשירי שנוצר לראשונה בבחירות אלה.
המחוז, שכלל חלקים מאוסטין, השתרע מהחלק המערבי של מחוז האריס עד לאחדים מן המחוזות הכפריים שביניהם, נחשב לרפובליקני במידה כה מובהקת עד שאף מועמד דמוקרטי לא התמודד בו – מה שהבטיח למעשה את בחירתו של מקאול.
הוא הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2005.
בין השנים 2013–2019 כיהן כיו"ר ועדת ביטחון המולדת של בית הנבחרים של ארצות הברית.
עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בינואר 2023 מונה ליו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, וסיים את תפקידו כעבור שנתיים עם התפזרות הקונגרס.
ב-14 בספטמבר 2025 הכריז מקאול על פרישתו מהחיים הפוליטיים בתום כהונתו ה-11, וכי אין בכוונתו להתמודד למשרה ציבורית בבחירות 2026.
מקהול נולד בדאלאס שבטקסס, בנם של פרנסס ג'יין וג'יימס.
הוא נשוי ללינדה מייס, בתו של לורי מייס, מייסד תאגיד התקשורת IHeartMedia ונחשב לאחד מחברי בית הנבחרים העשירים ביותר בגלל הקשר עם משפחת אשתו.
לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בפרברי אוסטין.
מייקל נורמן הוא אתלט אמריקאי, אלוף העולם (יוג'ין 2022) ושיאן עולם באולם בעבר (2018–2024) בריצת 400 מטר.
מדורג רביעי בעולם בכל הזמנים בריצה זו (43.45 שניות).