tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, מחד, הילד פעיל מאוד מבחינה מוטורית וקוגניטיבית ומגלה עניין רב בעולם החיצוני ורוצה לעשות הכל בעצמו.
מאידך, הוא עדיין מגלה התנהגות תינוקית וזקוק לתמיכה, עידוד, ביטחון ואף הצבת גבולות.
אתגרים רבים ניצבים בפני הילד בתקופת גיל השנתיים, שינויים התפתחותיים מכריעים במקביל לתהליכי החברות.
לאינטראקציה בין הילד להוריו יש תפקיד חשוב בתהליך ההתפתחות של הילד.
כמו כן, לתיווך ההורה חשיבות רבה להתפתחות הילד.
מטרת התיווך לספק לילד תועלת וההעצמה לחוויות שהוא חווה התנהגויות התיווך כוללות: מיקוד תשומת לב, שיתוף בחוויות רגשיות, עידוד מתן תחושת יכולת, ויסות התנהגות ועוד.
בתקופה זו על ההורה לאפשר לילד לתת ביטוי לתחושות השליטה והאוטונומיה המתפתחים אצלו וחיוניים להתגבשות אישיותו וזאת תוך כדי הצבת גבולות ודרישות מבוקרות אשר תואמות לבשלותו.
בנוסף לכך, הבנה של שלבי ההתפתחות הילד וצרכיו תורמת להורה לספק סביבה עשירה בגירויים ומתאימה מבחינה התפתחותית וכן ליצור אווירה מקבלת ומכילה.
על פי המלצתם של אנשי חינוך וטיפול, מאחר שבתקופה זו בונה הפעוט את זהותו העצמית, תחושת הביטחון והמסוגלות העצמית, על המבוגרים לגלות בתקופה זו רגישות ואמפתיה כלפיו, הכלה ועידוד לצד הצבת גבולות.
גבולות שהם עקביים לאורך זמן, ואחידים בין הורי הפעוט, מקנים לו תחושת ביטחון והגנה ומקלים על הדרך שלו להירגע.
הצבת גבולות ברורים על פי שיקול דעת הורי, ממקדים את הפעוט, מאפשרים לו להבין מתי יש בידו את זכות הבחירה ומתי לא, ומקלים עליו את קבלת ההבדלים בין מותר לאסור.
בנוסף, חשוב להעניק לפעוט הרגשה של עצמאות וחופש להתנסות במשימות שהוא יכול לבצע, בהתאם לגילו ולרמת ההתפתחות שלו.
ניתן לאפשר לו פעולות מסוימות, בעיקר מוטוריות (למשל מזיגת שתייה, נשיאת חפצים).
במצבים של התקפי זעם מצד הפעוט, המהווים כאמור את אחד מהביטויים הבולטים למרד, התמודדות המכוונת לעזרה ולהרגעה, מבלי להיכנע לגחמות הפעוט יקנו לו את התחושה ששומרים עליו ובו בזמן ימנעו את התחושה של הפעוט שיש בידיו "כלי" המשפיע על ההורים והוא יכול להפעילו כרצונו.
בהתאם, חשוב כי המבוגר יהיה עקבי ולא ישנה את החלטתו בכל שלב של ההתפרצות, כדי למנוע חיזוק חיובי ומתן לגיטימציה לפעוט לנהוג כך שוב בעתיד.
לעיתים מתן אופציות של בחירה מעודד את הפעוט לשיתוף פעולה עם ההורים ומקנה לו תחושה של שליטה וכוח, דבר שמפחית את הצורך שלו לומר "לא".
ככלל, התמודדות רגועה ושלווה, עם התקף הזעם של הפעוט, תקנה לו תחושת ביטחון- ההכרה בכך שיש דמות בוגרת עליה ניתן לסמוך.
האופן שבו הורים וילדים צולחים את תקופת גיל שנתיים עשוי להשליך על התפתחות הפעוט בהמשך חייו.
על פי אריק אריקסון, גילאי 2–4 הם הבמה למשבר הפסיכו-חברתי "עצמאות מול בושה וספק".
כאשר הילד מקבל עידוד לעצמאות בתוך גבולות תומכים - כלומר, נותנים לו לנסות לעשות דברים בעצמו תוך שמירה על בטיחותו ומגיבים באמפתיה כאשר הוא נכשל - הוא יוצא מהשלב הזה עם תחושת עצמאות וביטחון עצמי.
הוא מפתח "כוח רצון" (Will) ואמונה ביכולתו לפעול באופן עצמאי.
לעומת זאת, אם במהלך ניסיונותיו לעצמאות הילד נתקל שוב ושוב בתגובות שליליות - כמו ביקורת, עונשים חמורים או לעג - הוא עלול לפתח תחושת בושה וספק בעצמו.
ילד כזה עשוי לחשוש מיוזמה עצמאית, להימנע מלקחת אחריות, להיות תלותי מדי או לחלופין למרוד באופן קיצוני כהגנה נפשית.
מחקרים התפתחותיים מראים כי האופן שבו הורים מלווים את ילדם בגיל הרך משפיע משמעותית על היכולת שלו לבנות כישורים חברתיים ורגשיים לטווח הארוך.
למשל, מחקר אורך אחד מצא שכאשר הורים אימצו סגנון תומך בעצמאות - הדריכו את הפעוט לפתור בעיות, עודדו בחירה עצמית אך גם הציבו גבולות ברורים - הילדים גילו בגיל הגן יכולות טובות יותר של ויסות רגשי וקשרים חברתיים חיוביים.
תמיכה הורית באוטונומיה העניקה לילדים "אימון" במיומנויות כמו קבלת החלטות, פתרון בעיות והתמודדות עם תסכול, מה שהוביל להשפעות חיוביות מתמשכות על יחסים עם בני גילם ועל יכולתם לשלוט בדחפים גם בהמשך.
בנוסף, יכולות ספציפיות הנרכשות סביב גיל שנתיים יכולות לנבא התנהגות עתידית: חוקרים מפן-סטייט מצאו שפעוטות עם כישורי שפה מפותחים יותר (שאפשרו להם לבטא רגשות ורצונות) ביטאו פחות כעס בהגיעם לגיל 4, בהשוואה לבני גילם שהיו דלי-שפה בגיל שנתיים.
המשמעות היא שהתמודדות מוצלחת בגיל שנתיים - למשל, על ידי לימוד הילד דרכים לבטא את עצמו במילים במקום בצרחות - יכולה לתרום להפחתת התנהגויות בעייתיות בשנים הבאות.
מעבר להתפתחות התקינה, קיימות גם השפעות שליליות אפשריות לטווח ארוך כאשר ההתמודדות עם ה"מרד" נעשית בצורה לא מיטבית.
דפוסי יחסים לא מסתגלים עלולים להתקבע כבר בגיל הרך.
כך למשל, מחקריהם של סוזן קרוקנברג ועמיתיה הראו כי שימוש תדיר של האם בענישה וכפייה בתקופת הפעוטות נקשר לרמות גבוהות יותר של עקשנות ועוינות בקרב הילדים.
ילד שלומד בגיל שנתיים שההורה מגיב בכעס או בעונש חמור לכל ניסיון לעצמאות, עשוי לפתח תגובתיות של פחד - שמאוחר יותר עלולה להתבטא בחוסר יוזמה וחרדה חברתית - או לחלופין לפתח עוינות ומרדנות מודחקת, אשר תתפרץ בשלבים מאוחרים יותר, למשל בבית הספר.
עם זאת, רוב הילדים, גם אלה שסוערים בגיל שנתיים, אינם מפתחים בעיות התנהגותיות ארוכות טווח - כל עוד הם גדלים בסביבה תומכת ומכוונת.
התקפי זעם נורמליים בגיל הרך אינם מזיקים להתפתחות הקוגניטיבית או הרגשית, כל עוד הם מתמתנים עם הזמן.
ברוב המקרים, עד גיל בית הספר, הילדים נרגעים באופן טבעי: הם רוכשים כישורי שפה, לומדים להבין מצבים חברתיים, וההתפרצויות פוחתות.
מרד אפריל (בבולגרית: Априлско въстание, אפרילסקו ואסטניה), היה מרד שהתחולל מאפריל עד מאי 1876, ברחבי האימפריה העות'מאנית.
התמרדות הבולגרים הובילה באופן ישיר ליסודה מחדש של בולגריה העצמאית.
מיגור המרד בברוטליות על ידי הצבא העות'מאני והבאשי באזוק גרם לגינויים מקיר לקיר ברחבי אירופה וארצות הברית.
ההתקוממות שאירעה באזורים שהיו מאוכלסים בתושבים בולגריים, הייתה קשורה באופן הדוק להקמת הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית בשנת 1870. מרד אפריל היווה למעשה חלק מתוך התחייה הלאומית הבולגרית.
באירופה של המאה ה-18 היו מדינות רבות תחת שלטון אימפריות שהיו מורכבות מלאומים רבים השונים זה מזה בתרבותם, שפתם וגזעם.
במהלך המאה ה-19 הרעיון של מדינת לאום הלך וקיבל תאוצה בכל רחבי אירופה.
האימפריה העות'מאנית הייתה באותה תקופה נחשלת לעומת שאר חלקי אירופה בכל תחומי החיים: טכנולוגיה, מדע ותעשייה.
כמו כן נטל המס על בלתי-מוסלמים היה באופן יחסי גבוה במיוחד לעומת שאר עמי אירופה, כך שהלחץ על העמים הסלאביים ברחבי האימפריה היה גבוה מאוד.
שנה קודם לכן החלה התקוממות הרצגובינה, אף הוא מסיבות דומות.
בנובמבר 1875, חברי ועדת המהפכה הבולגרית המרכזית נפגשו בעיר הרומנית ג'יורג'יו והגיעו להסכמה כי המצב הפוליטי בשל למהפכה כוללת.
התאריך שנקבע היה אפריל או מאי 1876, והמדינה חולקה לחמשה מחוזות מהפכניים: וראצה, וליקו טרנובו, סליבן, פלובדיב וסופיה.
המורדים אספו ציוד ונשק כבר במשך תקופה ארוכה, ואף גילפו לעצמם נשק מעץ דובדבן.
עם הזמן מרכז המרד בפלובדיב עבר לפנגיורישטה, והמרכז בסופיה חוזק משמעותית.
לאחר פגישה שהתקיימה ב-2 במאי (לפי לוח השנה היוליאני, לפי הלוח הגרגוריאני היה זה ב-20 באפריל, ומכאן שם המהפכה) בין ראשי המטה, פגישה שהגיעה לידיעת השלטונות העות'מאניים, ניסו השלטונות לעצור את אחד ממנהיגי המרד בקופריבשטיצה, טודור קבלשקוב.
כתגובה, אירעה סדרה של התקפות כנגד כוחות המשטרה העות'מאנית וסמלי שלטון אחרים ברחבי סרדנה גורה ורודופי.
גם בחלקים אחרים של המדינה החלה התקוממות, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
לפי כל ההערכות, הפגיעה באוכלוסייה המוסלמית הבלתי-לוחמת הייתה שולית.
אפילו לפי טענת הממשל העות'מאני לא נהרגו יותר מ-500 מוסלמים, ורק מעטים מתוכם בלתי לוחמים.
לפי הערכות אחרות, יותר אמינות, המספרים אף נמוכים יותר.
כתגובה כוחות צבא עות'מאניים, כולל כוחות של באשי באזוק פתחו במתקפת נגד על כפרים בולגריים ב-25 באפריל, ועד אמצע מאי ההתקוממות דוכאה לחלוטין.
לקראת סוף המרד התרחש טבח באטאק.
הניצוץ האחרון של המרד היה נאומו של חריסטו בוטיוב שקרא למרד במהלך חודש מאי.
בן התקופה, הדיפלומט והחוקר האמריקאי יוג'ין סקיילר, דיווח כי במהלך דיכוי המרד נחרבו חמישים ושמונה כפרים, ולמעלה מחמישים אלף מורדים נהרגו.
אך היסטוריונים מודרניים טוענים כי דיווח זה מבוסס על שמועות ולא על מראה עיניים.
היסטוריונים בולגריים מעריכים את מספר ההרוגים בטבח בכ-30,000 איש.
בעקבות הגעת השמועות על דיכוי המרד אל סטודנטים באיסטנבול, וכתיבת מכתבים בעיתונות הבריטית, הבטיח ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי לחקור את הנושא.
ביולי, שלחה השגרירות הבריטית באיסטנבול נציג מטעמה, וולטר ברינג, אל בולגריה כדי לחקור את אשר אירע.
מכיוון שברינג לא דיבר בולגרית, אך דיבר טורקית, חששו נציגי הבולגרים כי דיווחו יהיה מוטה לצד העות'מאני, ולא יציג את התמונה השלימה.
לכן יזמו הבולגרים משלחת שנייה, עם נציגות אמריקאית (יוג'ין סקיילר), כתב מלחמות אמריקאי נודע (ג'נואריס מק'גאגן), כתב גרמני ואציל רוסי - הנסיך אלקסיי צ'רטלב.
שני המשלחות הסכימו כי טבח נעשה, אך חלקו במספר ההרוגים.
בעוד שהמשלחת הבולגרית דיווחה על 58,000 הרוגים הרי שהנציג הבריטי דיבר על כ-12,000 הרוגים.
הדיווחים המפורטים של הכתבים משדה הקרב, המתארים ערימות של גופות הנערמות בלתי קבורות, שינו את דעת הקהל לטובת הבולגרים.
ראש האופוזיציה באנגליה, ויליאם גלאדסטון, כתב חוברת על "הזוועה הבולגרית", וקרא לבריטניה להפסיק את תמיכתה באימפריה העות'מאנית.
מלומדים אירופאים אחרים, כמו צ'ארלס דרווין, אוסקר ויילד, ויקטור הוגו וג'וזפה גריבלדי הביעו את מחאתם כנגד העות'מאנים.
כאשר פרצה המלחמה עם רוסיה והעות'מאנים ביקשו את עזרתה של בריטניה, סירבה בריטניה לסייע.
הסיבה לכך, כפי שטענו הבריטים באותה עת, הן הזוועות שחוללו העות'מאנים בבולגריה שנה קודם לכן.
בהיסטוריה של פורטוגל, מרד אפריל (בפורטוגזית: Abrilada) היה מרד בראשות הנסיך דום מיגל ואמו שהתרחש ב-30 באפריל 1824 בניסיון להחזיר למדינה את המלוכה האבסולוטית.
מרד זה בישר את המלחמות הליברליות (מלחמת האזרחים בפורטוגל, בשנים 1828–1834).
ב-30 באפריל 1824, דום מיגל, ששימש גם הגנרליסימו של צבא פורטוגל, עצר בתמיכת אמו, קרלוטה ז'ואקינה מספרד, כמה מנהיגים צבאיים ואזרחיים של המדינה באשמת תמיכה בליברליזם שחולל אביו, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, ואסר אותם בטירת סאו ז'ורז'ה ובמגדל בלן.
דום מיגל הורה לצור על הארמון שבו שהה המלך מלווה ביועצו האנגלי, גנרל ויליאם קאר ברספורד.
הסגל הדיפלומטי המוצב בפורטוגל, במיוחד השגריר הצרפתי, ניסו ליישב את ההדורים בין הבן לאביו.
הם השיגו הסכם שלפיו הצבא נסוג חזרה למחנותיו, ואילו העצורים נשארו כלואים.
בתחילת מאי הדיפלומטים סייעו למלך ז'ואאו השישי להגיע ולקבל מחסה באוניית קו בריטית.
שם, בחסות תותחי האנייה, נקט המלך כמה צעדים: הוא הדיח את בנו, דום מיגל, מהפיקוד על הצבא, הורה לשחרר אסירים פוליטיים ולעצור את תומכי בנו.
דום מיגל עצמו אולץ לצאת לגלות בווינה (דרך צרפת), קרלוטה ז'ואקינה הושמה במאסר בית באחד הארמונות והמרידה הגיעה לסיומה.
מרד אן לושאן (בסינית: 安祿山之亂, בפין-יין: Ān Lùshān zhī luàn), מכונה לעיתים גם מרד אן-שי (בסינית: 安史之亂, בפין-יין: Ān Shǐ Zhīluàn), הוא מרד שהתעורר כנגד שושלת טאנג הסינית באמצע המאה השמינית לספירה.
המרד החל כאשר אן לושאן, ממצביאיה הבכירים של השושלת, החליט לפנות כנגדה ולהקים שושלת חדשה - שושלת יאן; והסתיים בהתפוררות הדרגתית של המרד לאחר שהמורדים ספגו תבוסות.
למרד היו השלכות משמעותיות: הוא גרם לנזק עצום בצפון סין וערער את היציבות של השושלת ואת האמון בין ההנהגה לבין הצבא.
בנוסף, המרד אפשר לאויביה של סין לנצל את חולשתה ולכבוש ממנה שטחים משמעותיים.
מרד אן לושאן נחשב לקו פרשת מים בתולדות שושלת טאנג, ומסמן את תחילת דעיכתה של השושלת, שנמשכה עד לנפילתה הסופית, כ-150 שנים מאוחר יותר.
יחסית לאוכלוסיית העולם, מרד לושאן היה האירוע הקטלני ביותר בהיסטוריה.
כשני שלישים מאוכלוסיית סין, שישית מאוכלוסיית העולם, נהרגו במרד ובעקבות האנרכיה והרעב שפשו בעקבותיו.
מצב פוליטי, צבאי, חברתי וכלכלי לפני המרד
באמצע המאה השמינית הגיעה סין הקיסרית של שושלת טאנג לשיא זוהרה.
הייתה זו תקופה של התפשטות טריטוריאלית מסיבית, טאנג השתלטה על אגן הטארים במערב וזכתה גם לניצחונות גם כנגד הטיבטים, הח'יתאנים וממלכת נאן ג'או.
הייתה זו גם תקופה של פריחה כלכלית, עם התפתחות המסחר הבינלאומי בדרך המשי והצלחתה הגדולה של שיטת השדות השווים בחקלאות הסינית.
סין כרתה בריתות עם שכניה, כמו האויגורים ומיקמה את עצמה כמעצמה הגדולה במזרח אסיה, ללא מתחרים של ממש.
עם זאת, כבר בשנות הארבעים של המאה השמינית ניתן היה לראות סדקים בכוחה של השושלת.
שיטת הבחינות הקיסריות העניקה אז עדיפות לתושבי הבירה הקיסרית, צ'אנג אן (כיום שיאן), הללו העדיפו להישאר בבירה ובכך התרופפה השליטה של הקיסרים במחוזות המרוחקים.
לעיתים הקיסר היה ממנה פקיד שסרח לתפקיד במחוז מרוחק כעונש.
דבר זה סייע בהמשך לצמיחתו של המרד בפריפריה הקיסרית.
כמו כן, שיטת השדות השווים, לפיה האדמה היא של הקיסר ולפיכך לא ניתנת להורשה, הקיסר הוא המעניק אדמה באופן שוויוני לאיכרים והם חייבים בתשלום מס על אדמה זו, התבססה על כך שיש מספיק אדמה הניתנת לעיבוד בסין.
עם הפריחה הכלכלית והעלייה בכמות האוכלוסין הצטמצמה האדמה הפנויה ורבים, שלא הייתה להם אדמה לעבד הפכו לנוודים ומובטלים.
בבירה היה עושר רב, אך באזורים החקלאיים היה עוני, שסייע בצמיחת המרד.
בשנות הארבעים נערכה בסין רפורמה צבאית.
שושלת טאנג בתחילת דרכה, הסתמכה על שיטת חיילי המפקדות, לפיה ישנן משפחות של חיילים, החייבים באימונים צבאיים לעיתים ובשירות לפי הצורך, החיים ומנהלים משקים חקלאיים בקצוות הקיסרות ובתמורה הם פטורים ממסים.
עם התרחבות האימפריה לא הספיקה שיטה זו שכן נדרש כוח צבאי לתקופות שירות ארוכות.
הוחלט להקים עשרה פיקודים אסטרטגיים בסין, להם מפקד קבוע לתקופה ארוכה וצבא קבוע המגויס מדלת העם הסינית, ומן הנוכרים, בעיקר הטורקים המזרחיים, ששולבו בסין בסוף המאה השביעית.
חיילי הצבא החדש כונו "ג'יין-אר" שפירושו: "ברנשים איתנים".
הרפורמה הביאה לנאמנות של החיילים למפקדיהם יותר מאשר לשושלת ולמפקדים עצמאיים וחזקים, הנמצאים עם צבא גדול במקומות מרוחקים שהחצר מיעטה להתערב בענייניהם.
בתחילה, השיטה הצבאית החדשה זכתה להצלחות.
הקיסר הסיני משנת 712 עד למרד, שואן-דזונג, שבתחילת דרכו היה פעלתן ונמרץ, החל להזניח עם הזדקנותו את ענייני הממשל.
הוא הפקיד עוד ועוד תפקידים בידי ראש ממשלתו, לי לין-פו, ובעצמו פנה לעיסוק בבודהיזם טנטרי ובאמנות.
פילגשו האהובה של הקיסר, יאנג גוי-פ'יי, שעל יופייה וסיפור אהבת הקיסר אליה ישנן אגדות, שלטה בקיסר למעשה, ומינתה את מקורביה לתפקידים בכירים.
כשהזדקן לי לין פו, מינתה יאנג את מקורבה יאנג גו-ג'ונג, שהיה פחות מוכשר, אך יותר יהיר ומושחת.
במצב פוליטי וחברתי זה, הכל היה מוכן למרד שיזעזע את השושלת.
אן לושאן היה מצביא מוכשר, ממוצא טורקי מעורב.
ההיסטוריה המסורתית, העוינת כלפיו מסיבות מובנות, מציגה אותו באופן נלעג ושלילי.
הוא מתואר כאדם שמן במידה חריגה, כשקרן שהצלחותיו הצבאיות היו קטנות יחסית ורק דיווחיו השקריים לחצר הביאו אותו למעמד נכבד.
עם זאת אין חולק על העובדה שהוא הצליח להגן על צפונה של השושלת במשך שנים ולזכות בניצחונות.
אן היה חביבו של הקיסר והיה גם מקושר ליאנג גו-פ'יי, בביקוריו בבירה היה נפגש עם הקיסר רבות והיה נחשב לאחד הגנרלים המקושרים ביותר לקיסר.
אן היה המפקד של שלושה פיקודים אסטרטגיים חשובים בצפון מערב המדינה, והיה אחראי למלחמה בח'יתאנים.
תחת פיקודו היו למעלה מ-160,000 חיילים.
הוא היה המפקד בזירה זו במשך 12 שנים, וזכה להצלחות.
לא ברור אם אן פתח במרד בשל אילוץ או שהוא תכנן את המרד מראש.
בכל מקרה, מתנגדיו בחצר הקיסר טענו שהוא חותר תחת השלטון ומעוניין בהפיכה.
לי לין-פו נתן בו אמון לכן תפיסות אלו לא קנו מהלכים בחצר בתחילה, אולם לאחר מותו של לי, בשנת 752, ומינויו של יאנג גו-ג'ונג, החלו להישמע קולות המאשימים אותו בבגידה.
תבוסתו של אן בקרב כנגד החית'אנים בשנת 751 סייעה לסיעת מתנגדיו.
ההתנגדות לאן הלכה והחריפה, והלה הבין שבקרוב הוא יודח ויוצא להורג באשמת בגידה.
בשנת 755 החליט לצאת למסע עונשין כנגד יאנג, ויצא בראש כוחותיו לכיוון הבירה.
אן יצא מאזור בייג'ינג של ימינו, לכיוון דרום מערב.
הוא בטענה שיש בידו צו סודי מהקיסר לעלות על הבירה ולסלק את ראש הממשלה יאנג.
התקפתו של אן הפתיעה את השושלת והיא לא כשלה להעמיד מולו התנגדות משמעותית.
אן הביס בקרבות קטנים כמה מצביאים אחרים, ובשל היחס הטוב שהפגין כלפיהם, רבים מהם הצטרפו אליו.
אן השתלט על העיר החזקה ביותר במזרח סין, לוו-יאנג, שם העביר את החורף.
לאחר כיבוש העיר, הסיר כל מסווה של נאמנות לקיסר והכריז על עצמו כקיסר חדש, בשושלת שתקרא שושלת יאן.
הקיסר שואן דזונג הזעיק את מצביאיו כדי להגן על השושלת, אך מכיוון שהוא חשש לתת בהם אמון, הוא פיצל אותם ואסר עליהם לתאם את המהלכים ביניהם, אלא רק בתיווך החצר הקיסרית.
מצב זה הקשה על המצביאים הנאמנים לטאנג להתמודד ביעילות עם המורדים, והם הובסו שוב ושוב על ידי הפיקוד היעיל והמרוכז של המורדים.
באביב 756 חידש אן את התקפתו לכיוון הבירה צ'אנג אן, וההתנגדות של נאמני הקיסר לא הצליחה לבלום אותו.
המצביא גאו סיין-ג'ה, שנחשב לאחד המצביאים המוערכים בסין בעקבות ניצחונותיו על הערבים והטיבטים, הוצא להורג בשל תבוסה שספג בקרב כנגד אן.
המצביא גה-שו חאן החזיק במעבר טונג גואן האסטרטגי, אך בניגוד לדעתו קיבל פקודה לעזוב את עמדותיו ולהתקיף, לאחר שגה-שו הובס לא נשארו כוחות שהיה באפשרותם לעצור את המורדים מלהגיע לצ'אנג אן.
בשלב זה של המלחמה המצביא היחיד שהצליח להגיע להישגים היה ג'אנג סון, שהצליח להגן על העיר שאנג צ'יו, ובכך למנוע מהמורדים לבצע התקפה גדולה דרומה.
הייתה זו נקודת השפל של שושלת טאנג.
הקיסר וכמה ממקורביו ברחו מצ'אנג אן לכיוון סצ'ואן ובדרך רצחו כמה משומרי הראש שלו, את הפילגש יאנג גו-פיי, ואת ראש הממשלה יאנג גו-ג'ונג, שהיו שנואים במיוחד.
יורש העצר, לי חנג, סירב להצטרף אל אביו בבריחתו, נשאר בצ'אנג אן והכריז על עצמו כקיסר החדש, סו-דזונג.
אביו, הקיסר שואן-דזונג, נאלץ לוותר על שלטונו מרצון לטובת בנו, שכן בשל המצב החמור הוא איבד את אמונם של רבים בחצרו.
הוא התגורר בצ'נגדו עד לפטירתו בשנת 762. בקיץ 756 נכנס אן לושאן לצ'אנג אן, השתלט עליה ובזז אותה, בשלב זה היה נראה ששושלת טאנג הגיעה אל קיצה.
ההצלה של שושלת טאנג לא הגיעה בעקבות מתקפה גדולה ויזומה, אלא בעקבות מלחמת התשה שניהלו נאמניה בעורף המורדים.
בשנה שלאחר כיבוש צ'אנג אן נאלצו המורדים להילחם על נקודות מפתח רבות בשטחם שלהם, אותן תפסו נאמני השושלת.
האירוע המפורסם ביותר בהקשר זה הוא קרב סוי-יאנג, שנערך בין כוחות גדולים של המורדים לבין כוח קטן יחסית הנאמן לטאנג, בפיקודו של ג'אנג סון.
במהלך קרב זה הצליחו נאמני טאנג להחזיק בעיר סוי יאנג במשך עשרה חודשים, למרות מצור והתקפות קשות של המורדים.
קרב זה התפרסם בשל מעשי הקניבליזם שהתרחשו בו, בשל המחסור במזון, ג'אנג וצבאו הרגו ואכלו את תושבי העיר (על פי מקורות מסורתיים: כ-20,000 איש).
לבסוף הצליחו המורדים לכבוש את העיר, ימים ספורים לפני שהגיעו תגבורות של טאנג.
עמידתם של ג'אנג ואנשיו בלמה את כוחות המורדים מלפלוש לעמק היאנגצה.
לטובת נאמני טאנג פעל גם חוסר הסדר במחנה המורדים.
בשנת 757 חלה אן לושאן במחלת עור קשה וכנראה גם לקה בנפשו, הוא נרצח באותה השנה בידי בנו, אן צ'ינג סו, שהכתיר את עצמו לקיסר החדש של שושלת יאן.
הוא היה חסר את היוקרה ואת הכישורים של אביו, ולא הצליח ללכד את מחנהו.
מציאות זו נוצלה על ידי נאמני טאנג, שארגנו התקפת נגד גדולה, בפיקוד המצביאים פו-גו חואי-אן וגו דזה-יי.
ההתקפה הייתה מוצלחת תוך זמן קצר הצליחו נאמני טאנג לכבוש את צ'אנג אן, ולאחר מכן את לוו יאנג.
ההצלחה של שה סה-מינג ודיכוי המרד
המורדים הצליחו להשיג הצלחות נוספות לאחר שאחד מבכירי מצביאיו של אן לושאן, שה סה-מינג, רצח את אן צ'ינג סו ומינה את עצמו לקיסר.
הוא הצליח לאחד סביבו את מחנה המורדים, ובשנת 759 להתקיף את לוו יאנג ולכבוש אותה שוב.
הצלחתו של שה הביאה אותו להתארגן למתקפה נוספת בכיוון צ'אנג אן, אלא שאז נרצח על ידי בנו שלו, שה סה-אוי, ומחנה המורדים התפורר שוב.
לאחר מותו של שה לא היה מפקד מרכזי מוסכם על הנהגת המרד, שה הבן היה באופן רשמי הקיסר של שושלת יאן, אך בפועל כל אחד ממנהיגי המרד פעל לעצמו.
מציאות זו הקלה על המצביאים הנאמנים לטאנג, המתוגברים בפרשים אויגורים, להביס את כוחות המורדים שוב ושוב.
בשנת 762 כבשו כוחות נאמני טאנג את לוו יאנג בפעם האחרונה, שה הבן ברח צפונה ובפברואר 763 התאבד.
מאז כיבוש לוו יאנג לא היו קרבות מכריעים כנגד המורדים והמרד התפוגג מעצמו באטיות, כאשר עוד ועוד מצביאים עברו לצד של שושלת טאנג.
למרד אן לו שאן היו השלכות מרחיקות לכת.
מספר ההרוגים היה עצום: מוערך בכ-36 מיליון, מה שעושה את המרד לאירוע הרצחני ביותר בתולדות האנושות ביחס לאוכלוסייה העולמית, כ-15%.
להשוואה, יחס דומה בזמן מלחמות העולם של המאה ה-20 היה מביא לכ-300 מיליון קורבנות.
רוב הקורבנות לא מתו כתוצאה ישירה מהמלחמה, אלא במגפות וברעב שהתפרץ בעקבות הפגיעה בתעלות ההשקיה בסין, שבלעדיהן לא היה ניתן לעבד את כל חלקות האדמה.
הנזק של המלחמה היה רב גם בתחום התשתיות, בפגיעה, כאמור, בתעלות, ובערים המרכזיות שנכבשו ונבזזו שוב ושוב.
החבלים הצפון מזרחיים העשירים של סין: חביי וחנאן, נפגעו קשות והיה בהם הרס רב.
בתקופת המרד השליטה המרכזית על סין התרופפה, ובמקומות רבים ניצלו עובדה זו פורעי חוק וגרמו לאי סדר.
על נזקי המרד ניתן ללמוד ממפקד האוכלוסין, בו ירד מספר משקי הבית מ-9,000,000 לפני המרד ל-2,000,000 אחריו, עובדה זאת מבטאת גם את כמות ההרוגים וגם את חוסר היכולת של הקיסרות לפקוד את כל התושבים לאחר המרד.
את חולשתה של שושלת טאנג, בעקבות המרד, ניצלו אויביה.
הטיבטים פלשו לסין בשנת 763, והצליחו אף לכבוש לזמן קצר את הבירה צ'אנג אן.
הם גם ניתקו את פרוזדור גאן סו המוביל אל אגן הטארים, ובכך איבדה סין את השליטה באזור זה למשך 1000 שנים כמעט.
יוקרתה של שושלת טאנג נפגעה אנושות, והשושלת לא הצליחה לשחזר את תקופת הזוהר שלה מאז המרד ועד לנפילתה במאה העשירית.
המרד גרם גם לחוסר אמון בין השלטון המרכזי הסיני לבין מפקדי הצבא וראשי החבלים.
לאורך כל המשך תקופת טאנג הייתה מתיחות בין החצר לבין השלטון המקומי.
בשל כל התוצאות האלו, מרד אן לושאן מהווה נקודת מפנה בהיסטוריה של שושלת טאנג ומסמל את המעבר מתקופת הזוהר של תחילת ימי השושלת לדעיכתה בשלהי ימיה.
מרד גטו ביאליסטוק היה התקוממות בגטו ביאליסטוק נגד שלטונות הכיבוש הגרמנים הנאצים במלחמת העולם השנייה.
המרד החל בליל 16 באוגוסט 1943 והיה מרד הגטאות השני בגודלו שאורגן בפולין הכבושה בידי הנאצים לאחר מרד גטו ורשה שהתחולל באפריל–מאי 1943. מרד זה הובל על ידי הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי (Antyfaszystowska Organizacja Bojowa), סניף של הגוש האנטי-פשיסטי בוורשה.
המרד החל עם הכרזת הגרמנים על גירוש המוני מהגטו.
המטרה העיקרית הייתה לשבור את המצור הגרמני ולאפשר למספר המרבי של יהודים לברוח ליער קנישין.
קבוצה של כ-300 עד 500 מורדים, חמושים ב-25 רובים ו-100 אקדחים, כמו גם בבקבוקי תבערה תוצרת בית, תקפו את הכוח הגרמני המכריע.
כמה עשרות לוחמים הצליחו לפרוץ מהגטו החוצה ולהגיע ליער קנישין, שם הצטרפו לקבוצות פרטיזנים אחרות.
גטו ביאליסטוק הוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין הכבושה זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
בפברואר 1943 התרחש גל הגירוש הראשון למחנה ההשמדה טרבלינקה, במהלך מבצע ריינהרד.
חיסול הגטו החל ב-16 באוגוסט 1943 על ידי גדודי אס-אס גרמניים שתוגברו על ידי כוחות עזר אוקראינים, בלארוסים ולטבים, שכונו "מתנדבי טרווניקי".
בליל 16 באוגוסט 1943 החלו כמה מאות מיהודי גטו ביאליסטוק בהתקוממות מזוינת נגד הכוחות שביצעו את חיסול הגטו.
המורדים, בראשות מרדכי טננבוים (חבר קיבוץ "תל חי") ודניאל מושקוביץ, היו חמושים במקלע אחד, רובים, כמה עשרות אקדחים, בקבוקי תבערה ובקבוקים מלאים בחומצה, בדומה למרד גטו ורשה, שדוכא במאי 1943.
על מנת לשבור את ההתנגדות דרך השער הראשי של הגטו, מרחוב שינקייביצ'ה, יחידת חי"ר ממונעת, 3 טנקים קלים ורכב משוריין נכנסו לבניין.
כוחות אלה היו אמורים להגיע לרחוב סמולנה ולקחת את המתקוממים בתנועת מלקחיים - הטור הגרמני האט בגלל ההתקפות המתמדות של חמושים, עבר לרחוב יורובייצקה, תוך כדי שהם מפנים את הרחובות המובילים ממנו בדרך.
לאחר שהגיע לרחוב צ'ייפלה, שם נתקל בהתנגדות חזקה יותר - מוסקוביץ' וטננבוים פיקדו באופן אישי על הלחימה באזור זה.
ראשי המרד האמינו כי הם יצליחו לעכב את הכוחות הגרמניים במקום זה לזמן ממושך יותר, ובכך נתנו זמן לקבוצות שהסתערו על הגדר ברחוב סמולנה, אך באותה עת הלחימה על גדר הגטו הופסקה, והטנקים שהופנו לרחוב צ'ייפלה שברו במהירות את ההתנגדות היהודית.
הלוחמים המפוזרים מיורובייצקה, סמולנה וצ'ייפלה, לאחר שאיבדו את עמדותיהם הראשוניות, התרכזו בגן היודנראט ברחוב נובוגרודזקה ושם התכוונו להתנגד לטור השריון המתקדם.
עם זאת, שטח הגן היה מוקף בידי חיילים גרמנים, וציוד כבד הונע אליו.
קרבות אלימים אך קצרי טווח הובילו להתפרקות כמעט מוחלטת של יחידות המורדים, שרידי הכוחות ברחו על ידי בריחה למפעל מתכות סמוך, שהופצץ במהרה על ידי חיל האוויר.
סְבִיב שעה 2 בצהריים קרבות הופסקו.
במהלך הלילה, המורדים עשו ניסיון נוסף להסתער על הגדר, הם תקפו גם את הארסנל הגרמני - שתי הפעולות הסתיימו בכישלון, והירי נמשך כמעט עד הבוקר.
למחרת (17 באוגוסט) ביצעו הגרמנים פעולה רחבה ומתוכננת בקפידה יותר - תנועה באול.
סיינקייביצה (הרחוב הראשי הסמוך לגטו), הרחובות הסמוכים היו מבוצרים במעמדי רובה, מכוניות משוריינות אותרו בפינות הגטו ומטוסים צבאיים חגו מעל העיר.
ללוחמים לא היה הכוחות לנהל קרב גלוי, ולכן התנגדותם התמקדה בהגנה על מפעלים ויעדים בודדים, כמו גם קרבות גרילה.
אחת העמדות המבוצרות האחרונות של המתקוממים הייתה הבונקר ברחוב חמיילנה (Chmielna) מספר 7, שם היו מכשירי קשר ומאגר גדול של כלי נשק ומזון.
למרד ביאליסטוק לא היו סיכויים להצלחה צבאית.
עם זאת, זה המרד נתפס כדרך למות בקרב במקום במחנות הריכוז וההשמדה.
מפקד נוער בית"ר בגטו היה יצחק פליישר (לפי מקור אחר, שמו היה ברל פליישר).
למרות ההתקוממות, הגירושים המתוכננים למחנות הריכוז וההשמדה נמשכו ב-17 באוגוסט 1943 ללא עיכוב.
כ-10,000 יהודים הובלו לרכבות ונשלחו למחנות טרבלינקה, מיידנק ואושוויץ.
טרנספורט של 1,200 ילדים נשלח לטרזיינשטט ובהמשך לאושוויץ.
ב-18 באוגוסט נותרו רק שלוש נקודות התנגדות.
ב-19 באוגוסט 1943, בשעה 12 כתוצאה מהלשנה או מחוסר זהירות, התגלה הבונקר.
72 לוחמים שבו הוצאו בזה אחר זה ונורו על ידי קיר הבית ברחוב יורובייצקה 82, שם הייתה מכונת ירייה שהוכנה למטרה זו (כשניסו לברוח נפתחה אש לעבר כל הנאספים בכיכר - נראה שרק לוחם אחד שרד).
בונקר נוסף שכן ברחוב פבריצ'נה 9, בבניין בו יוצרה כותנה.
חלק מהלוחמים התחבאו שם במשך חודשיים עד שברחו לכיוון סופרסל.
כמה עשרות לוחמים יהודים הצליחו לפרוץ ליערות סביב ביאליסטוק ושם הצטרפו ליחידות פרטיזניות של ארמייה קריובה וארגונים אחרים, ושרדו את המלחמה.
מתוך כמעט 60,000 יהודים שחיו בביאליסטוק לפני מלחמת העולם השנייה, רק כמה מאות שרדו את השואה.
אווה קרצובסקה הייתה בין משתתפי המרד, הצליחה לשרוד והמשיכה בלחימה בשורות הפרטיזנים.
יבגני פינקל טוען כי "ההשוואה בין גטאות מינסק, קרקוב וביאליסטוק מצביעה על קשר ישיר בין הסיכוי להתקוממות לבין התפקיד המוביל של הציונים במחתרת".
בביאליסטוק הציוניים המקומיים, יחד עם חברי קיבוץ תל חי, היו מאורגנים היטב והיו בעלי ניסיון בפעילות חשאית מתקופת פעילותם במחתרת עוד לפני הכיבוש הנאצי.
הם ארגנו בהצלחה מרד ושכנעו את הסיעה הקומוניסטית היריבה להצטרף.
בקרקוב הציונים היו פחות מאורגנים ולעיתים היו תלויים בשיתוף פעולה עם הקומוניסטים.
כך לא הצליחו לממש התקוממות למרות כוונתם לעשות כן.
ההבדל בין הפעילות הקומוניסטית והציונית הוסבר במידת קרבתם של הציונים לזהות יהודית; הם העדיפו להגן על הכבוד היהודי עד הסוף גם כשהמחיר היה השמדה, ואילו הקומוניסטים העדיפו לברוח לאזורים מיוערים ולהתארגן מחדש.
מרד אילינדן, לפי הגרסה הבולגרית: מרד אילינדן–פרובראז'ני (בטורקית: İlinden İsyanı, בבולגרית: Илинденско-Преображенско ванистание, ביוונית: Εξέγερση του Ίλιντεν, במקדונית: Илинденско востание) היה מרד אשר התחולל החודשים אוגוסט–נובמבר 1903 נגד השלטון העות'מאני בעיקר באזור נפת ביטולה שבחבל מקדוניה, ובראשו עמד הארגון המהפכני הפנים-מקדוני.
המרד דוכא באכזריות על ידי העות'מאנים: כ-10,000 חיילים ואזרחים נהרגו בקרבות, 119 כפרים ויישובים קטנים נחרבו עד היסוד, וכ-50,000 פליטים הגיעו מהאזור הכפרי לערים הגדולות, בעיקר לביטולה.
עם תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נחתם חוזה סן סטפנו אשר קבע גבולות חדשים בבלקן ובכללם הקמת נסיכות בולגרית החולשת על שטחים נרחבים במקדוניה הווארדארית.
בשל התחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בעקבות חוזה סן סטפנו, כינסו המעצמות את קונגרס ברלין אשר תוצאותיו שינו את סיכומי חוזה סן סטפנו והותירו את שטחי מקדוניה הווארדארית בידי העות'מאנים.
סיכומים אלו הובילו לאי שקט אזורי ופעילות בולגרית גלויה וסמויה במטרה להשיב את השטחים לבולגריה.
ב-1893 הוקם בסלוניקי הארגון המהפכני הפנים-מקדוני אשר מטרתו שחרור מקדוניה הווארדארית ואזור אדירנה משלטון האימפריה העות'מאנית.
הארגון זכה למימון ותמיכה בולגרית ונערך לאורך מספר שנים למרידה בשלטון העות'מאני תוך צבירת נשק וגיוס אנשים למיליציות שהקים.
המרד פרץ בנפת מונאסטיר ב-2 באוגוסט 1903 בחג "אילינדן" (יום אליהו הנביא).
במונאסטיר עצמה הוכרזה שביתת מסחר והחלו הפגנות.
בתחילת המרד שררה אנדרלמוסיה בקרב השלטונות העות'מאניים והם איבדו שליטה על כוחותיהם.
ב-8 באוגוסט רצח חייל עות'מאני את הקונסול הדיפלומטי הרוסי בעיר, והעניין הוביל ללחץ על העות'מאנים להחזרת הסדר.
השלטונות העבירו תגבורות צבא גדולות לאזור.הבולגרים נזהרו שלא לתמוך בפועל במתקוממים ואלו לא יכלו לעמוד בפני הצבא העות'מאני אשר דיכא את המרד בנוקשות תוך פגיעה באוכלוסייה האזרחית בכפרים ויישובים בעלי אוכלוסייה נוצרית, אשר הועלו באש ונשרפו כליל.
עד לראשית נובמבר 1903 עלה בידי העות'מאנים לדכא את המרד.
119 כפרים באזור מונאסטיר נחרבו במרידה והעניין הוביל לכ-50,000 פליטים נוצרים ומוסלמים אשר הגיעו לערים הגדולות, רובם למונאסטיר.
הפליטים הוו עול כבד על העיר אשר נתונה הייתה ממילא במצב קשה בשל המרידה ונפתחו בה מספר מרכזי סעד ורווחה בעיקר על ידי גורמי חוץ במטרה לסייע להם.
בשל כישלון המרד, אשר נתפש גם ככישלון בולגרי, החלה ממלכת סרביה להתערב באופן פעיל בנעשה במקדוניה.
האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית הפעילו לחץ על העות'מאנים לייצוב המצב והן שלחו יועצים מיוחדים ואנשי צבא מטעמן לצורך ארגון כוחות השיטור העות'מאניים באזור.
מיליציות שפעלו באזור סרס, בפיקודו של יאן סנדנסקי פעלו מול העות'מאנים.
פעולות אלה החלו ביום חג הצלב (Krastovden בבולגרית, 27 בספטמבר) ולא כללו את האוכלוסייה המקומית כמו באזורים אחרים, והתבצעו ממזרח למונאסטיר וממערב לתראקיה.
באזורים בהם החל המרד בשנת 1903, תושבי הכפר שהיו ממוצא אלבני נמצאו במצב של איום מצד קבוצות מורדים וחלקם גויסו על ידי הרשויות העות'מאניות לכוחות שפעלו נגד ההתקוממות.
לדברי חדזייב, המטרה העיקרית של המרד בתראקיה הייתה לתמוך במרידה המרכזית, על ידי ריתוק כוחות עות'מאניים לאזור, ועל ידי כך מניעת מעברם למקדוניה.
בהרי רודופי, תראקיה המערבית, ההתקוממות התבטאה רק בחלק מקבוצות המורדים באזורים סמוליאן ודדאגאץ'.
ב-1897 פרצה דליקה בעיר העתיקה בביטולה.
שלושת הרבעים (קורטיז'וס) של בני יהדות ביטולה נשרפו כליל תוך מניין נפגעים רב.
השריפה פרצה ככל הנראה מהצתה אם באופן ישיר או עקיף על ידי השלטונות העות'מאניים במטרה לחסל את הקורטיז'וס לצורך פיתוח כלכלי.
902 מבני הקהילה נותרו ללא קורת גג ובהמשך טופלו על ידי אנשי הברון הירש.
היה זה "קו פרשת מים" ביחסי הקהילה עם השלטון העות'מאני וחלק מבני הקהילה נטשו את העמדה המסורתית שדגלה בנאמנות לשלטון.
ב-1894, כאשר החלה פעילותו של הארגון המהפכני הפנים-מקדוני בביטולה הצטרפו אליו יהודים בודדים, אך עד לפרוץ המרד 80 מבני הקהילה כבר חברו אליו.
בנוסף, כ-200 משפחות מבני הקהילה תמכו בארגון אם כלכלית, או בסיוע להברחת נשק ואספקת דירות מסתור.
אחד ממנהיגי הארגון המהפכני היה רפאל קמחי בן קהילת ביטולה אשר נטל חלק בקרבות.
השלטונות ביצעו חיפושים ומעצרים באזורי המגורים היהודיים, והתגלו אמצעי חבלה מוסלקים.
לאחר דיכויו האכזרי של המרד על ידי השלטון העות'מאני, החלה הגירה של בני הקהילה הוותיקה מהעיר והיא התגברה במהלך מלחמות הבלקן.
מרגריטה תרסה מספרד (בספרדית: Margarita María Teresa de Austria, בגרמנית: Margarita Theresa von Spanien; 12 ביולי 1651 – 12 במרץ 1673) הייתה קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת גרמניה, ארכידוכסית אוסטריה, מלכת הונגריה ובוהמיה, כאשתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ואחותו הבכירה של קרלוס השני, מלך ספרד.
היא הדמות המרכזית של לאס מנינאס המפורסם על ידי דייגו ולאסקס, והנושא של ציורים רבים שלו מאוחר יותר.
מרגריטה תרסה נולדה ב-12 ביולי 1651 במדריד לפליפה הרביעי, מלך ספרד ומריאנה מאוסטריה.
סבה וסבתה של מרגריטה תרסה מצד האב היו פליפה השלישי, מלך ספרד ומרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד, ואילו סבה וסבתה מצד האם היו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה אנה מספרד, בתם של סבה וסבתה מצד אביה.
הוריה נישאו מסיבות פוליטיות, בעיקר בשל החיפוש אחר יורש זכר חדש לכס הספרדי לאחר מותו המוקדם של בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס בשנת 1646. הילד היחיד ששרד את הנישואים הראשונים של פליפה הרביעי הייתה מריה תרסה, נסיכת ספרד, שהפכה מאוחר יותר לאשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
מהנישואים השניים נולדה מרגריטה תרסה, ואחריה, בין השנים 1655 ל-1661, נולדו ארבעה ילדים נוספים (בת ושלושה בנים), אך רק אחד מהם שרד את ינקותו, המלך לעתיד קרלוס השני, מלך ספרד.
לעומת אחיה הצעיר, מרגריטה תרסה הייתה בריאה ולא סבלה מבעיות בריאותיות או נכויות.
אמנם, בילדותה חלתה פעם, אך שרדה את המחלה.
יתרה מזאת, לדברי בני דורה, למרגריטה תרסה היה מראה מושך ואופי חי.
הוריה וחבריה הקרובים כינו אותה "המלאך הקטן".
היא גדלה בתאי המלכה בארמון המלכותי של מדריד, מוקפת משרתות ומשרתים רבים, וחונכה בחינוך טוב על פי כללי התנהגות קפדניים של בית המלוכה.
מסופר כי מרגריטה אהבה סוכריות, והסתירה אותן ללא הרף מן הרופאים שדאגו לבריאות שיניה.
גם אביה של מרגרט וגם סבו מצד אמו, הקיסר פרדיננד השלישי, אהבו אותה עמוקות.
במכתביו הפרטיים קרא לה המלך פליפה הרביעי "שמחתי".
במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-15 בחצר הקיסרית בווינה נוצר הצורך לנישואים נוספים בין הענפים הספרדי והאוסטרי של בית הבסבורג.
האיחוד היה נחוץ כדי לחזק את העמדה של שתי המדינות, במיוחד נגד ממלכת צרפת.
תחילה עלתה ההצעה לחתן את מריה תרסה, בתו הבכורה של פליפה הרביעי, עם יורש האימפריה הרומית הקדושה, הארכידוכס לאופולד איגנץ.
אבל בשנת 1660 ובהתאם לשלום הפירנאים, היא התחתנה עם המלך הצרפתי; כחלק מחוזה הנישואים שלה, היא נאלצה לוותר על טענותיה לכס הספרדי תמורת תשלום כספי כחלק מהנדוניה שלה, שמעולם לא שולמה.
לאחר מכן החל דיון על נישואים בין מרגריטה תרסה לבין הקיסר לאופולד הראשון (שהיה דודה מצד האם ובן דודה מצד האב).
עם זאת, חצר המלוכה במדריד היססה להסכים להצעה זו, כי היא הייתה יכולה לרשת את הכתר הספרדי אם אחיה הקטן ימות.
הרוזן פואנסלדאניה, שגריר ספרד בצרפת, הציע את האינפנטה לכלה אפשרית עבור צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
עם זאת, פליפה הרביעי דחה את הרעיון הזה, בתשובה כי מלך אנגליה צריך לחפש אישה בצרפת.
באוקטובר 1662, השגריר הקיסרי החדש בממלכה הספרדית, הרוזן פרנץ אוסיביוס פון פטינג, החל באחת המטלות הדיפלומטיות המרכזיות שלו, שהייתה ארגון חגיגת הנישואין בין האינפנטה לקיסר לאופולד הראשון.
המשא ומתן מטעם הצד הספרדי הונהג על ידי רמירו נונייס דה גוסמן, הדוכס של מדינה דה לאס טורס.
ב-6 באפריל 1663 הוכרזו סוף-סוף האירוסין בין מרגריטה תרסה ללאופולד בחוזה הנישואין שנחתם ב-18 בדצמבר.
לנדוניה המקובלת, צורף במיוחד, כמתנה מאביה, יהלום ויטלסבאך-גראף המפורסם.
כמו כן נקבע כי מרגריטה (בניגוד לאחותה למחצה), תשמור על מעמדה בסדר הירושה של כס המלכות הספרדית ותעביר את זכויותיה לצאצאיה.
לפני טקס החתונה הרשמי (שעל פי המנהג היה צריך להתרחש בווינה) נשלח עוד דיוקן של האינפנטה, כדי שהקיסר יכיר את כלתו.
מריאנה, המלכה האלמנה ועוצרת הממלכה בשם בנה הקטן קרלוס השני, עיכבה את חתונת בתה.
הנישואים הוסכמו סופית רק לאחר מאמצים דיפלומטיים אינטנסיביים.
ב-25 באפריל 1666, נערך טקס הנישואין על ידי שליח במדריד, בטקס נכחו לא רק המלכה האלמנה, המלך קרלוס השני והשגריר הקיסרי, אלא גם האצולה המקומית; החתן יוצג על ידי אנטוניו דה לה סרדה, דוכס מדינאסלי השביעי.
ב-28 באפריל 1666 נסעה מרגריטה תרסה ממדריד לווינה, מלווה בפמלייתה האישית.
ה"אינפנטה" הגיעה לדניה, שם נחה כמה ימים לפני שיצאה עם הצי המלכותי הספרדי ב-16 ביולי, שהיה מלווה באוניות של מסדר מלטה והדוכסות הגדולה של טוסקנה ואז (אחרי הפסקה קצרה בברצלונה כי למרגריטה תרסה היו קצת בעיות בריאותיות) הפליגה לנמל פינאלה ליגורה, לשם הגיעה ב-20 באוגוסט.
שם, התקבלה על ידי לואיס גוסמן פונס דה ליאון, מושל מילאנו.
הפמליה עזבה את פינאלה ב-1 בספטמבר והגיעה למילאנו כעבור עשרה ימים, אם כי הכניסה הרשמית לא נחגגה עד ה-15 בספטמבר.
לאחר שבילתה כמעט את כל ספטמבר במילאנו, המשיכה האינפנטה את המסע דרך ונציה, ובתחילת אוקטובר הגיעה לטרנטו.
בכל תחנה התקבלה מרגריטה תרסה בחגיגות לכבודה.
ב-8 באוקטובר הפמליה הספרדית הגיעו לעיר רוברדו, ובה ראש הפמליה שלה, פרנסיסקו פרננדס דה לה קואבה, דוכס אלבורקקה השמיני מסר את האינפנטה באופן רשמי לידי פרדיננד יוסף, נסיך דיטריכשטיין והרוזן ארנסט אדלברט פון הארך, הנסיך הבישוף של טרנטו, נציגיו של לאופולד הראשון.
ב-20 באוקטובר עזבה הפמליה האוסטרית את רוברדו, חצתה את טירול, דרך קרינתיה ושטיריה, והגיעה ב-25 בנובמבר במחוז שוטוויין, מרחק של חמישה- עשר קילומטר מווינה, שם הגיע הקיסר לפגוש את הכלה.
ב-5 בדצמבר 1666 התקיימה הכניסה החגיגית של האינפנטה לווינה, וטקס הנישואין הרשמי נחגג כעבור שבעה ימים, ב-12 בדצמבר.
החגיגות שהתקיימו בבירה האוסטרית לרגל הנישואים האימפריאליים (שהיו מהמפוארים ביותר בכל תקופת הבארוק) נמשכו כמעט שנתיים.
לא הרחק מהבורגארטן הנוכחי הורה הקיסר על בניית תיאטרון פתוח, בעל קיבולת של 5,000 איש.
ובתיאטרון זה, ביולי 1668 (לרגל יום ההולדת של מרגריטה), הוצגה לראשונה האופרה איל פומו (תפוח הזהב).
אופרה זו, שהולחנה על ידי אנטוניו צ'סטי.
שנה לפני כן, הקיסר ביצע הופעת בלט ברכיבה על סוסים, תוך שהוא רכוב על סוסו, ספרנסה; בשל עיבודים טכניים, הבלט נתן לצופים את הרושם של סוסים ועגלות מרחפים באוויר.
למרות הפרש הגילים בין בני הזוג, הופעתו של לאופולד שלא הייתה מושכת, והזפקת (שינוי של בלוטת התריס) של מרגריטה תרסה, על פי בני התקופה היו להם נישואים מאושרים.
הקיסרית תמיד כינתה את בעלה "דוד", והוא קרא לה "גרטל".
לבני הזוג היו תחומי עניין משותפים רבים, במיוחד באמנות ובמוזיקה.
הקיסרית הייתה אנטישמית מאוד, ובהשפעתה גירש בעלה את היהודים מווינה, כי היא האמינה שהם האשמים במותם של ילדיה.
במהלך חגיגת חג הלחם והיין הקדושים של 1670, הקיסר הורה על החרבת בית הכנסת של וינה, וכנסייה נבנתה במקום על פי פקודותיו.
אפילו לאחר נישואיה שמרה מרגריטה על מנהגיה ודרכיה הספרדים.
היא לא דיברה גרמנית, והשחצנות של הפמליה שלה עוררה רגשות אנטי-ספרדיים חזקים בחצר הקיסרית.
אנשי החצר אף הביעו בגלוי תקווה כי הקיסרית החלשה תמות בקרוב.
במהלך הריונה האחרון חלתה מרגריטה בדלקת סימפונות.
היא נפטרה ב-12 במרץ 1673, בגיל 21, ונקברה בקריפטה הקיסרית, בווינה.
ארבעה חודשים לאחר מכן, הקיסר התחתן בנישואין שניים עם הארכי הדוכסית קלאודיה פליסה סט מאוסטריה, חברה בענף הטירולי של בית הבסבורג.
התוצאה של מלחמת הירושה הספרדית הייתה יצירתו של הענף הספרדי של בית בורבון, על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד, האחיין הגדול של מרגריטה תרסה.
בשנת 1666 התחתנה מרגריטה תרסה עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו היו לה 4 ילדים:
מרד אבושירי הייתה התקוממות, בשנים 1888–1889, של האוכלוסייה הערבית-סווהילית בשטחי מזרח אפריקה שהוענקו ב-1888 לגרמניה על ידי סולטאן זנזיבר.
המרד דוכא בסופו של דבר באמצעות הקמת כוח צבאי גרמני, ובסיוע הצי הקיסרי שהטיל הסגר והפגיז ריכוזי מורדים על החוף.
חופה של מזרח אפריקה, בשטחים הכוללים בימינו את קניה וטנזניה, היה מיושב בערבים מאזור עומאן מאז ימי הביניים, אשר הקימו את סולטנות זנזיבר על האי זנזיבר ושטחי היבשת הסמוכים לה.
השבטים שהתגוררו באזור ניהלו מלחמות בינם לבין עצמם לעיתים קרובות, וכוחות קולוניאליים שונים ניצלו זאת לטובתם.
ב-1884, במסגרת המירוץ לאפריקה, הגיעה משלחת של החברה הגרמנית לקולוניזציה בהנהגתו של קארל פטרס לזנזיבר, וחתמה על "הסכמי חסות" עם חלק ממנהיגי השבטים באזור החוף, מה שהעניק לחברה השפעה על שטחים נרחבים, שרשמית היו עדיין תחת שליטת הסולטנות.
בריטניה חששה מנוכחות של יריבה אירופית באזור השפעה שלה, אך הייתה טרודה באותו הזמן בטיפול במרד המהדי בסודאן האנגלו-מצרית.
הקאנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק זיהה את קשיי הבריטיים בטיפול במרד כחולשה וכהזדמנות להגביר את השפעת גרמניה במזרח אפריקה ללא התנגדות מצידם.
בפברואר 1885, במסגרת ועידת ברלין, תבעה גרמניה רשמית את השטחים אותם השיג פטרס בעוד סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, נאלץ להכיר בכך מכיוון שלא זכה לתמיכת הבריטים.
ב-1885 השיג פטרס זיכיון מטעם האימפריה הגרמנית לפעולה באזור.
ברגע שהשיג דריסת רגל רכשה חברת מזרח אפריקה הגרמנית החדשה של פטרס שטחים גדולים נוספים, מטנגניקה ועד הרי אולוגורו (Uluguru) ואוסאמברה (Usambara).
פעולות אלה נתקלו בהתנגדות סולטאן זנזיבר, ברגש בן סעיד, אשר נאלץ לוותר לאחר שפטרס זכה לתמיכת משרד החוץ הגרמני בברלין וביוני 1885 הגיעה שייטת של הצי הקיסרי הגרמני אל החוף הזנזיברי.
מפקדה דרש מבן סעיד להכיר בשליטה הגרמנית, ובשכנוע השגריר הבריטי, נאלץ הסולטאן להיכנע לדרישות.
ועידה משותפת בין בריטניה, צרפת וגרמניה שנערכה כחודשיים לאחר מכן חילקה את שטחי הסולטנות, שרשמית עדיין היו תחת מרותה, בין המעצמות ותחום שלטונו של ברגש בן סעיד הצטמצם לאיים שמול החוף ולרצועת חוף באורך 1,200 ק"מ.
כל השטח שנותר, מזרחית לאגמים ויקטוריה וטנגניקה חולק בן בריטניה לגרמניה, כאשר הראשונה קיבלה את החלק הצפוני בין הנהרות טאנה לאומבה שהפך למזרח אפריקה הבריטית (קניה של ימינו), בעוד גרמניה קיבלה את החלק הדרומי בין הנהרות אומבה לרובומה (Ruvuma) שהפך למזרח אפריקה הגרמנית (ומאוחר יותר לטנגניקה, ולטנזניה של ימינו).
ב-28 באפריל 1888 חתם יורשו של ברגש בן סעיד, הסולטאן כליפה בן סעיד, על הסכם בו ויתר על השליטה בטנגניקה שבחוף היבשת לידי חברת מזרח אפריקה הגרמנית.
החל מאוגוסט 1888 החלה החברה בניסיונות להשתלט על עיירות החוף בטנגניקה, תוך התנגדות קשה של העילית הערבית, שחששה מפגיעה בסחר העבדים והשנהב, אך גם מצד האוכלוסייה הילידית.
עימות בין הנציג הגרמני, אמיל פון זלסקי, בפאנגני (Pangani), מרכז סחר בחלקו הצפוני של שטח החסות, לבין המושל המקומי סביב הזכות להניף במקום את דגל הסולטאן, הסתיימה במהומות והגרמנים נסוגו.
זלסקי שב למקום לאחר מספר ימים עם כוחות נוספים וניסה לאסור את המושל בשעה שזה התפלל במסגד במרכז העיר.
המהומות התחדשו לאחר שהגרמנים נכנסו למסגד בנעליהם ובליווי כלב (מה שפגע קשות ברגשות המוסלמים), ובשלב זה לא ניתן היה עוד לדכאן.
את המרד הנהיג אבושירי אבן סאלם אל חארטי, סוחר ובעל מטעים עשיר, בן לאב ערבי ולאם מבני האורומו.
אבושירי השתמש בזעם התושבים כדי ליצור קואליציה מקומית, כשהוא זוכה לתמיכת ערביי הסביבה ושבטי הסווהילי גם יחד, כדי לסלק את הגרמנים מאזור פאנגני.
באותו זמן החלו מרידות מקומיות באזורים נוספים, כגון זו בהנהגתו של באנה הרי (Bana Heri), סולטאן זיגואה (Zigua).
עד מהרה התפשט המרד לאורך החוף, מטאנגה בצפון ועד לינדי ומיקינדני בדרום.
נציגי חברת מזרח אפריקה הגרמנית גורשו או נהרגו, מלבד בדאר א-סלאם ובבגאמויו, שהושמו תחת מצור.
בפברואר 1889, לאחר ששליטתה של חברת מזרח אפריקה הגרמנית בחוף חוסלה למעשה, התערב קאנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק ומינה את לוטננט הרמן פון ויסמן לרייכסקומיסר של מזרח אפריקה הגרמנית.
ויסמן הקים שוצטרופה, שהורכבו מקצינים גרמניים ומשכירי חרב מסודאן, לוחמים משבט הזולו ובני שבטים מקומיים (אסקרי), ודיכא בסופו של דבר את המרד.
ויסמן הגיע בראש כוחותיו אל בגאמויו הנצורה במאי 1889, וב-8 בחודש פרצו 700 אנשיו את ביצורי בסיסו של אבושירי בג'אחאזי, בהם החזיקו בין 1,000 ל-1,600 מורדים, הניסו אותם מן האזור ופגעו קשות בלגיטימציה של אבושירי להנהגת הקואליציה בראשה עמד.
אבושירי נסוג לפאנגני כשהכוח הגרמני בעקבותיו.
ב-8 ביולי כבשו הגרמנים את העיר בהתקפה מכיוון הים.
אבושירי איבד את בסיס תמיכתו ונסוג לפנים הארץ, שם גייס בני שבטים מקומיים כשהוא מבטיח להם שלל רב.
אבושירי תכנן לפצל את הכוח הגרמני ולמשוך את אנשיו לפנים הארץ במרדף אחריו, ואז להכות בבסיסיהם לאורך החוף.
בשלב הראשון זכתה התוכנית להצלחה, אך ההתקפה על דאר א-סלאם נכשלה, ובמהלך נסיגתם הותקפו כוחותיו של אבושירי וספגו אבדות כבדות.
אבושירי, שניסה להימלט למומבסה שבתחומי מזרח אפריקה הבריטית, נלכד על ידי הגרמנים והוצא להורג בפאנגני ב-15 בדצמבר 1889.
בשלב זה הפנו הגרמנים את מאמציהם כנגד כוח המורדים העיקרי שנותר, בהנהגתו של באנה הרי, ששלט באזור סאדאני (Sadaani).
ב-4 בינואר 1890 כבשו הגרמנים את בסיסו העיקרי במלמבולה לאחר קרב קשה.
פעולה זו גרמה להרי, שנהנה מתמיכה מקומית רבה יותר מזו של אבושירי, לפתוח בלוחמת גרילה כנגד הגרמנים.
ויסמן הגיב במערכה של אדמה חרוכה במטרה למנוע אספקה או סיוע להרי וכוחותיו.
אף על פי שגרמה לרעב ומחלות בהיקף נרחב, גם בקרב אוכלוסיות ידידותיות, הייתה שיטה זו יעילה מאוד עבור הגרמנים.
בהדרגה איבד באנה הרי את תמיכתו ומקומה של מפקדתו בעמק פאלמאקה נתגלה.
בתחילת מרץ 1890 ריכזו הגרמנים את מרבית כוחותיהם בעמק ופתחו בסדרת מתקפות על לוחמי שבט הזיגואה שתמכו בהרי.
הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה ונהדפו מספר פעמים לפני שהצליחו לסלק את לוחמיו של הרי מביצוריהם ב-9 במרץ.
אף על פי שעדיין נהנה מתמיכה משמעותית, החל מעמדו של הרי בקרב אנשיו להתערער, ועל כן נכנע בפני ויסמן ב-8 באפריל.
בתמורה, אושר מעמדו כסולטאן של זיגואה והוא אף זכה למשכורת כעובד ציבור השולט באזור מטעם הגרמנים.
ב-1 בינואר 1891 העבירה חברת מזרח אפריקה הגרמנית את השליטה בטנגניקה לידי ממשלת גרמניה, שהפכה רשמית לפרוטקטורט גרמני.
עם תבוסתם של אבושירי ובאנה הרי נכנעו מרבית המורדים הערבים והאפריקאים בפני הגרמנים.
הדוגמה של הרי נלמדה ומנהיגי המורדים העדיפו להיכנע כדי לזכות בחנינה ולשמר את שלטונם תחת מרות גרמנית.
כוחותיו של ויסמן המשיכו לפעול כנגד כוחות מקומיים, אך עם כניעתו של באנה הרי הסתיים המרד הלכה למעשה.
בעקבות מרד אבושירי עברה מזרח אפריקה הגרמנית לשלטון גרמני ישיר ולהקמת מושבה ומנגנון שלטון יעיל, אשר ישמש כקרש קפיצה לכיבושים עתידיים נוספים.
מרד אדום הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי הסופר האמריקאי פירס בראון ויצא לאור בשנת 2014.
הספר מציג חברת מעמדות היררכית בתרבות האנושית בעתיד הרחוק, כאשר המין האנושי כבר יישב את הירח, את מאדים וכן כוכבי לכת נוספים.
הספר הוא אחד מתוך סדרה בת שישה ספרים שיצאו לאור עד 2023, שמתוכם יצא לאור ספר אחד בעברית, בתרגומה של יעל אכמון.
700 שנה בעתיד, האנושות יישבה את מערכת השמש ולצורך כך חילקה את עצמה ל-14 "קאסטות" לפי צבעים, לכל צבע ייעוד משלו.
האדומים הם הנחותים ביותר, הזהובים שולטים.
דרו הוא אדום נחות, שכורה הליום-3 במעמקי מאדים בתנאים קשים ומסוכנים - מאחר שהשלטונות מספרים לאדומים כי עליהם מוטלת המשימה לכרות את ההליום הדרוש להארצה של כוכב הלכת.
אנחנו פוגשים אותו כשהוא מנסה לנצח בתחרות בין השבטים - כדי לקבל את זר הדפנה שפירושו אוכל טוב יותר עבור השבט, המתקיים בקושי.
דרו נשוי לאיו, המוצאת להורג לאחר שהפרה את החוק הנוקשה, שאוסר לשיר שיר מחאה נושן של האדומים כנגד השלטון המדכא אותם.
לאחר מותה, מגויס דרו לקבוצה מחתרתית בשם "בני ארס", המייעדים לו משימה מיוחדת: להסתנן למקום הקרוי "המוסד", שם מיטב בניהם של הזהובים נלחמים על זכותם להנהיג את הדורות הבאים.
לצורך כך, עליו לעבור "מקצה שיפורים" דרמטי - הליכים ניתוחיים קשים שמגביהים אותו, מגדילים אותו בדגש על מסת השריר, וגם רכישת השכלה רחבה באופן מואץ.
לצד זאת, נבנית לו זהות מזויפת, של בן למשפחת זהובים שנהרגו בתאונה כך שאיש אינו מכיר אותו.
הסיפור עוקב אחר דרו וחבריו הזהובים במוסד, כאשר המשימה שלו היא כפולה - לשרוד ולהוכיח את עצמו כטוב ביותר, מבלי לחשוף לאיש את זהותו כאדום.
כדי לבסס את עצמו כמנהיג, דרו נאלץ לשתף פעולה עם מי שהוא רואה בתחילה כאויביו - הזהובים הצעירים המבטיחים ביותר, ובהם קסיוס ומוסטנג, שנהפכים בהדרגה לחבריו.
בסיום הספר, דרו משיג את יעדו ונכנס אל שרשרת הפיקוד, במטרה להתקדם ולהשלים את המהפכה.
דרו – גיבור הספר והמספר, שייך לזן האדום של בני האדם והוא האיש אשר נכנס למוסד על מנת להצית את המרד.
דרו עושה זאת מתוך נקמה אישית על רציחתה של אשתו איו, על ידי הזן הזהוב.
דנסר– מנהיג בני ארס, המחתרת שמעוניינת במרד.
הוא מוצא את דרו ומחשל אותו כדי שיעמוד במשימה שהטיל.
הרב-מושל אוגוסטוס – מנהיג מאדים, שייך לזן הזהוב, אחראי למותה של איו.
בסוף הסרט, מסכים דרו להימנות עם בני ביתו של אוגוסטוס, מבלי שהאחרון יידע את זהותו האמיתית של דרו.
קסיוס – חברו של דרו במוסד, דרו הרג את אחיו על מנת להיכנס למוסד והיחסים ביניהם מסתבכים כאשר הוא מגלה על כך.
מוסטנג – תלמידת ה"מוסד" ובתו של אוגוסטוס, בה מתאהב דרו במשך העלילה.
אף שהיא מבית יריב במוסד, דרו משתף איתה פעולה כדי לנצח במשחק העומד בבסיס השהות במוסד, ואף מקבל ממנה השראה - לפיה הדרך הנכונה לתקן את החברה בה הם חיים היא בשיתוף פעולה בין בני כל הצבעים.
פירס בראון, יליד 1988, הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי שכתב רבי מכר שזכו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ביניהם "מרד אדום".
הספרים שלו מפורסמים בשלושים ושלוש שפות ובשלושים וחמש מדינות ברחבי העולם.
פירס בראון גר בלוס אנג'לס.
בראון, הוא מספר, בילה את ילדותו בבניית מבצרים, בהכנת מלכודות לבני דודים, ובבריחה מהמציאות לספרים ולסיפורים, ועבר שש מדינות ועשרה בתי ספר.
הוא בילה זמן רב לבד, והיה יוצר סצנות דמיוניות עצומות וסיפורים קסומים רבים.
בתחילת דרכו הוא עבד כמנהל רשת חברתית בחברת סטראט-אפ, ברשת ABC, ברשת NBC, וכעוזר קמפיין של סנאט ארצות הברית.
פירס בראון החל את קריירת הכתיבה שלו בגיל צעיר.
כחובב פוליטיקה והיסטוריה של העת העתיקה הוא הושפע עמוקות מהכתבים הקלאסיים, ובין מקורות ההשראה ל"מרד אדום" נכללים "הרפובליקה" מאת אפלטון והמחזה "אנטיגונה".
בראון סיפר כי לפני שכתב את מרד אדום, כתב שישה ספרים אחרים שהציע להוצאות הספרים - עליהם קיבל 120 מכתבי דחייה.
מרד אדום התקבל בהתלהבות רבה בידי הקוראים והמבקרים, הגיע לטבלת רבי המכר של הניו־יורק טיימס ונכלל ברשימות הספרים המובחרים של אנטרטיינמנט ויקלי, באזפיד וסלף אוורנס.
בראון ציין את האהדה לה זכה מרד אדום בקרב קהילת הלהט"ב: .
אחד ממקורות ההשראה של מרד אדום הוא המחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס, אשר מספר על הדמות המיתולוגית אשר הוצאה להורג לאחר שקברה את אחיה בניגוד לאיסור של אביה.
פירס בראון נהנה ממחזות יווניים, וקרא מחדש את המחזה אנטיגונה.
הוא כתב שקרא מחזה זה בעבר לבית הספר, אך בקריאה החוזרת המחזה נשמע שונה מהקריאה בפעמים הקודמות.
שבוע לאחר קריאת המחזה, הוא יצא לטיפוס הרים ברכס הקסקייד עם חבריו, ובלילה ראה את מאדים, מקום ההתרחשות בספר מרד אדום, בהיר בשמיים.
מאדים זוהר בשמיים והמחזה אנטיגונה היוו השראה לכתיבת הספר.
חודשיים לאחר הטיפוס, סיים פירס בראון לכתוב את מרד אדום.
בנוסף לכך, מספר פירס בראון שקיבל השראה לספר מרד אדום ממצוקת מהגרים אירים במאה ה-19 ושלילת זכויות אזרח של מעמד הפועלים.
מצוקה זו מתבטאת בספר בעבדות זן האדומים למען הזנים האחרים, ללא ידיעתם על ניצולם.
בפרק בפודקאסט האמריקאי Dialog בו התארח בראון, הוא תיאר את מרד אדום כ.
במענה לגולשים ששאלו אותו על מקורות השראה, הזכיר בראון גם את ספרי "חולית".
מרד אררט (בטורקית: Ağrı ayaklanmaları) היה מרד של כורדים תושבי מזרח טורקיה, שהתקיים בשנים 1927–1930. במסגרת המרד, המורדים הכורדים הקימו רפובליקה עצמאית בשם רפובליקת אררט, אשר הפסיקה להתקיים בסוף המרד.
רפובליקת אררט הוקמה באוקטובר 1927. הצבא הטורקי הגיב על הקמת הרפובליקה כשנתיים וחצי לאחר מכן, באביב 1930.
בקיץ 1930 חיל האוויר הטורקי עמדות רבות ברפובליקה, בהם כפרים אזרחיים.
במהלך פעולות אלה גייס הצבא הטורקי 66,000 חיילי מילואים (ישנם חוקרים הטוענים כי הצבא הטורקי גייס כ-10,000–15,000 חיילים בלבד).
ב-17 בספטמבר דוכא המרד סופית וטורקיה השיבה את ריבונותה לאזור אררט.
הלחימה באזור הובילה לכך שבשנת 1932 הוגדר מחדש הגבול בין טורקיה לאיראן שעבר בסמך לשטח הלחימה.
מרד בגדאד היה מרד של סטודנטים קומוניסטים ודמוקרטים וצעירים כורדים בבית המלוכה העיראקי, שהתקיים בינואר 1948 בבירה בגדד.
במהלך המרד נהרגו בסך הכל כ-300 עד 400 עיראקים.
הסיבה לפרוץ המהומות הייתה כוונת הממשל לחדש את ההסכם האנגלו-עיראקי ולכאורה להפוך את עיראק לפרוטקטורט בריטי.
בנוסף, כוח הקנייה של העובדים היה בשפל היסטורי, מה שהגביר את התסיסה בקרב הצעירים.
מרבית המפגינים היו סטודנטים צעירים ועניים מפאתי הבירה, חלקם חברי המפלגה הקומוניסטית המקומית.
הפגישה הראשונה של מובילי המהומות נערכה ב-3 בינואר.
ההפגנות הראשונות נערכו ביום שלאחר מכן.
כשהמפגינים הגיעו לבית הספר המקומי למשפטים, המשטרה החלה לפזר את ההפגנה בכוח.
סטודנטים רבים נפצעו ושלושים ותשע נעצרו.
ב-6 בינואר החלה שביתת סטודנטים.
כיומיים לאחר מכן שחררו הרשויות את הסטודנטים שנעצרו והשביתה נפסקה.
ב-16 בינואר דווח כי הממשלה חתמה על הסכם פורטסמות'.
החתימה הובילה לשביתה בת שלושה ימים במכללות ולפריצה מחדש של המהומות.
ב-20 בינואר התקיימה צעדת סטודנטים רחבת היקף.
לראשונה מאז תחילת התסיסה הצטרפו לסטודנטים קבוצות חברתיות אחרות – בעיקר תושבי השכונות העניות שבדרום מזרח העיר.
ב-21 בינואר ההפגנות עלו מדרגה.
המשטרה ירתה על סטודנטים שהעבירו את גופות אלה שנהרגו יום קודם.
חברי הסגל בבית הספר לרוקחות ורפואה התפטרו מתפקידם.
הפגנות התפשטו ברחובות כולל כאלה שאינם סטודנטים וקומוניסטים רבים.
באותו לילה ביטל העוצר, עבד אל-אילה, את הסכם פורטסמות'.
היו מבין המפגינים שראו בכך ניצחון, והיו שרצו להמשיך בהפגנות עד הפלת הממשלה.
בימים שלאחר מכך המפלגה הקומוניסטית המשיכה להתסיס בעד ההפגנות.
בסוף החודש המשטרה שבה והפעילה כוח בפיזור ההפגנות, מה שגרם למותם של עשרות מפגינים.
עם זאת, באביב התרחשו מספר מחאות ושביתות.
לאחר המחאות המפלגה הקומוניסטית דעכה אף היא, לאחר שנתקלה בקשיים כלכליים ומרבית מחבריה שנאסרו.
במהלך מרד בגדאד נהרג אחיו של המשורר מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי, שכתב לזכרו את השיר "אחי ג'עפר", אחד משיריו המפורסמים.
מָרְגַַרֶתֶה שְטוֹקְהַאוּזֶן, ששם נעוריה מרגרתה שמוק, הייתה זמרת סופרן, שניהלה קריירה מרשימה באירופה ובבריטניה בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-19. היא הייתה אשתו של הנבלן פרנץ שטוקהאוזן (האב), ואמם של המוזיקאים ידועי-השם יוליוס, פרנץ והנרי שטוקהאוזן.
מרגרתה שמוק נולדה בגָבְּווִילֶר, אלזס, בת לנוטריון.
היא למדה פיתוח קול בפריז אצל ג'וזפה קטרופו.
גם לאחייניתה יוזפינה בילדשטיין הייתה קריירה כזמרת.
בתקופת שהטצה בפריז, פגשה מרגרתה את הנבלן הצעיר פרנץ שטוקהאוזן (נ.
1789), שהתפרנס אז מהוראה ומנגינה בקונצרטים.
פרנץ היה חבר של סבסטיאן אראר ועמד בקשרי מכתבים עם בטהובן, נמנה עם חוג מודעיו של פרנסואה האבנק והיה שותפו לדירה של הכנר כריסטיאן אורהאן.
מרגרתה ופרנץ נישאו בפריז בשנת 1822, הביאו ילדים לעולם והופיעו יחד בקונצרטים, לעיתים קרובות כשפרנץ מלווה אותה בנבל.
תחילה התפרסמה שטוקהאוזן ברסיטלים של שירי אלזס, שהתקבלו באהדה בפריז, ונודעה ביפי קולה, שהצטיין בזוך פניני ובעומק רגשות.
לאחר שעשתה שנה באלזס ב-1825, חזרה לפריז שם נולד בנה, לימים הזמר המפורסם יוליוס שטוקהאוזן, ב-1826. בינואר 1827 ניתן לה התואר "זמרת כבוד של קאפלת המלך" (הצרפתי), בהשפעתו של רושפוקו.
עם זאת, עד מהרה נאלצה המשפחה לחפש מקור הכנסה במקום אחר.
הם עקרו ללונדון ובמאי 1827 הופיעו לראשונה על במת האקדמיה המלכותית למוזיקה ברסיטל, שגם ג'ודיטה פאסטה שרה בו.
לאחר זאת קיבלו הזמנות רבות להופיע בערביות מוזיקליות ובמסיבות פרטיות.
שם התיידדו עם איגנץ מושלס.
השירים השווייצריים חיבבו אותה על הקהל האנגלי.
בשנתה השנייה בלונדון הרבתה לשיר באורטוריה, בעיקר ביצירות הנדל, לכך עודד אותה בהתלהבות סר ג'ורג' סמארט.
בינואר 1829 יצאה מרגרתה למסע קונצרטים בסקוטלנד עם אנג'ליקה קאטאלאני.
בתקופה זו הרחיבה את הרפרטואר שלה ליצירות מאת הנדל, יוזף היידן, בטהובן, מוצרט, שפור, ובר, מנדלסון, כרוביני, צ'ימרוזה, מרקאדנטה,