tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 בספטמבר הועלתה טיוטת הצעת ההחלטה הראשונה מצידה של אלבניה, A/L.630, שאושרה על ידי 23 מדינות, מתוכן 17 הצטרפו אליה כדי "להחזיר לרפובליקה העממית של סין את כל זכויותיה ולסלק לאלתר את נציגיו של צ'יאנג קאי שק."
ב-29 בספטמבר הוגשה טיוטה שנייה בחסות מדינות שונות ובהן ארצות הברית שדרשה שכל הצעה לסילוקה של הרפובליקה הסינית מהאו"ם תהיה טעונה אישור מצד שני שלישים מהחברות, לפי פרק י"ח למגילת האו"ם.
עוד באותו יום הוגשה הצעת החלטה שלישית בחסות 19 חברות ובהן ארצות הברית לפיה העצרת תאשר את זכות הייצוג של סין היבשתית ותמליץ כי היא תהיה חברת קבע במועצת הביטחון, ובנוסף היא תאשר את זכות הייצוג של טאיוואן.
ב-15 באוקטובר נציגי 22 חברות באו"ם ביקשו ממזכ"ל האו"ם להפיץ כמסמך רשמי את ההצהרה של משרד החוץ בבייג'ינג מ-20 באוגוסט, ובה נכתב כי הצעתה של ארצות הברית לאפשר את ייצוגן של שתי המדינות בארגון מהווה חשיפה של כוונתו של ממשל ניקסון ליצור "פעמיים סין" באו"ם, בניגוד למדיניות סין אחת.
טאיוואן, כך נכתב, היא חלק בלתי נפרד מסין ומחוז שהוחזר אליה אחרי מלחמת העולם השנייה.
בהמשך נכתב כי ארצות הברית מתכננת להפריד באופן חד בין טאיוואן וסין ומנסה לאלץ את החברות באו"ם להיכנע לרצונותיה.
סין הצהירה כי העם והממשלה בבייג'ינג מתנגדים נחרצות לרעיון, וכי במקרה כזה לא יהיה למדינתם כל קשר לאו"ם.
הדיון בעצרת הכללית התקיים בין ה-18–26 באוקטובר 1971 ב-12 דיונים שונים בהם השתתפו 73 מדינות.
במהלך הדיונים הוגשו עוד ארבע טיוטות החלטה, אחת של סעודיה ושלוש של תוניסיה.
טיוטות אלו היו ניסוחים שונים של הצעת ההחלטה של ארצות הברית, שגיבתה אותן.
כך למשל, בהצעה הסעודית הוכרה זכותם של תושבי טאיוואן להגדרה עצמית.
במקרה אחר, בהצעה תוניסאית כינתה את הרפובליקה הסינית באו"ם בשם "פורמוזה".
נציג אלג'יריה בדיונים טען כי הכרה בזכותה של הרפובליקה העממית של סין להיות מיוצגת באו"ם לא דורשת את סילוקה של טאיוואן אלא את סילוק נציגי משטר מיעוט המתנגד לשלטון המוכר.
ארצות הברית, לעומת זאת, טענה כי אימוץ ההחלטה תקבע כי מדובר בסילוק חבר ותיק ורשמי באו"ם.
דובר טאיוואן הודיע בתגובה כי ארצו זכתה במושב באו"ם לאחר שתרמה לשלום ולחופש במלחמת העולם השנייה.
לדבריו, המשטר הקומוניסטי לא יכול להיחשב כנציג העם הסיני.
חברות שונות ובהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת טענו כי הדרישה לרוב מיוחס בהצבעה אינה במקומה מאחר שלא מדובר בסילוק חברה וכן שטאיוואן מעולם לא הייתה חברה באו"ם.
נטען כי רק מדינה סינית אחת יכולה להיות חברה בארגון, וכי כל מדינה סינית אחרת תידרש להגיש בקשה להצטרפות בהתאם למגילה.
ב-25 באוקטובר, לאחר דיונים ארוכים, התקיימה ההצבעה.
בהצבעה הראשונה דחתה העצרת את ההצעה האמריקאית לפיה נדרש רוב מיוחס לקבלת ההחלטה, ולאחר מכן על ההצעה לפיה יוסרו מהטיוטה הסופית המילים שקבעו את סילוקה של טאיוואן מהארגון.
גם הצעה זו נדחתה ברוב של 61 נגד, 51 בעד ו-16 נמנעים.
בשלב זה הודיע נציג טאיוואן לאו"ם כי "לאור השתוללות היצרים וההיבט הלא רציונלי באולם, המשלחת לא תיקח חלק בהמשך הדיון," וכן ש"האידיאלים על בסיסם הוקם האו"ם נבגדו." העצרת הצביעה לאחר מכן על ההצעה שהתקבלה ברוב של 76 בעד, 35 נגד ו-17 נמנעים.
בעקבות אישור ההצעה החלה משלחת מבייג'ינג לייצג את סין בעצרת הכללית מ-15 בנובמבר 1971 ובישיבה ב-23 בנובמבר השתתפו לראשונה נציגיה.
ב-23 ביולי 2007 מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, סירב לבקשתה של טאיוואן להצטרף לשורות הארגון בשם טאיוואן וציטט את החלטה 2758 ובה נקבע שטאיוואן היא חלק מסין.
מאחר שהחלטה 2758 לא מזכירה את טאיוואן, אף שהצהרות מצד הארגון כן מציינות אותה לעיתים, פרשנותו של באן קי מון הביאה לביקורת חריפה מצד התקשורת האמריקאית וכן מצד כמה מהחברות בראשות ארצות הברית.
תגובתו של באן קי-מון לבקשה תאמה את מדיניות האו"ם במשך עשרות שנים ולפיה טאיוואן היא חלק מסין.
על פי גישות אחרות, החלטה 2758 פתרה את בעיית הייצוג הסיני באו"ם אך הותירה את נושא הייצוג של טאיוואן כבעיה ללא פתרון מעשי.
הממשלה בטאיפיי ממשיכה למשול בטאיוואן ובאיים הסמוכים, ובעוד הממשלה הקומוניסטית טוענת כי היא הריבון בשטח, היא לא מחזיקה בסמכויות ממשיות באי.
נשיא טאיוואן לשעבר, מא יינג-ג'יו אמר במהלך כהונתו כי "הרפובליקה של סין היא מדינה ריבונית, וסין היבשתית היא חלק מהשטח שלנו בהתאם לחוקה.
לכן, היחסים שלנו עם היבשת אינם יחסים בינלאומיים.
מצד שני, אף על פי שהמדיניות השתנתה, ממשלת טאיוואן שטוענת כי היא הריבון ביבשת, היא מתמקדת בייצוג האינטרסים של האי.
המדינה נהנית ממעמד מיוחד, היות שאחרי מלחמת העולם השנייה היא לא הועברה דה יורה לסין, ואופי השליטה במקום נשאר פתוח.
השאיפה לעצמאות מלאה מסין (כפי שהיא מוגדרת על ידי טאיוואן, סין היבשתית או שתיהן) היא נושא שנוי במחלוקת בפוליטיקה הטאיוואנית.
ההחלטה ספגה ביקורת כלא חוקית מאחר שגירוש מדינה החברה באו"ם יכול להתבצע רק אם מדינה "הפרה בעקביות את העקרונות הכלולים במגילת האומות המאוחדות" לפי פרק ו'.
משרד ההסברה של טאיוואן כתב:
ניסיונות לדון מחדש בהחלטה נעשו ב-1998 וציינו כי "באשר לשובה לאו"ם, הממשלה (הטאיוואנית) הבהירה כי אינה מתיימרת לייצג את כלל סין, אלא את 21.8 מיליון תושביה.
פעולות שבוצעו על ידי הנשיא לשעבר צ'ן שואי-ביאן שתמך בעצמאות המדינה והגשת מסמכים בהן נקראה המדינה "טאיוואן" הדגישו כוונה זו.
עם זאת, הממשל שאחריו, בראשות מא יינג-ג'יו הפך את הכוונה הזו ועצר את הניסיונות להפוך את המדינה לחברה באו"ם.
החלטת 476 של מועצת הביטחון של האו"ם, היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-30 ביוני 1980. ההחלטה מצהירה כי "לכל הצעדים והפעולות החקיקתיות והמינהליות שננקטו על ידי ישראל, הכוח הכובש, המתיימרים לשנות את אופייה ומעמדה של העיר הקדושה ירושלים אין כל תוקף חוקי.
וכי הם מהווים הפרה בוטה של אמנת ז'נבה הרביעית".
ההחלטה התקבלה, לאחר שבאותו היום, ב-30 ביולי 1980 אושר בכנסת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
ההחלטה התקבלה: 14 מתוך 15 מדינות תמכו, וארצות הברית נמנעה ולא ממשה את זכות הווטו שלה.
בהמשך, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 באוגוסט 1980 את החלטה 478 שקוראת לביטול חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
בעקבות ההחלטה, העבירו כל 13 המדינות את שגרירויותיהן מירושלים, רובן לתל אביב, אולם פרגוואי ובוליביה מחזיקות שגרירויות במבשרת ציון, שאיננה נחשבת כחלק מהעיר.
הולנד השאירה בירושלים משרד של השגרירות לשירות תושבי העיר.
החלטה 2560 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם מ-29 בדצמבר 2020, שעסקה בהתקוממויות של ארגוני טרור אסלמיים בין לאומיים.
זו הייתה החלטת מועצת הביטחון של האו"ם האחרונה של השנה.
ההחלטה, שאומצה בפה אחד, עודדה את המדינות החברות לפעול באופן פעיל יותר ביחס לאכיפת הסנקציות על יחידים וקבוצות הקשורים למדינה האסלאמית ואל-קאעדה.
מועצת הביטחון דחקה במדינות לקיים אינטראקציה רבה יותר עם הוועדה המוקדשת לפיקוח על אכיפת הסנקציות נגד קבוצות טרור אלה הממוקמות בעיראק, סוריה, לוב וסומליה.
בנוסף, ההחלטה דחפה להגשתה לוועדת הרשימות והנתונים בדבר יחידים, קבוצות, התחייבויות וגופים שיכולים לעמוד בקריטריונים שנקבעו בהחלטה 2368, כדי לשמור על החומר אודות רשומות הסנקציות של דאעש ואל-קאעידה עדכני.
כמו כן, המליצה להקים צוות לפיקוח על הסנקציות, ללמוד את הליכי הפטור שנקבעו בהחלטה 2368, ולנסח ייעוץ לוועדה האם נדרש עדכון פטור.
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-29 באפריל 1946, גינתה את המשטר הפרנקיסטי-פשיסטי בספרד והקימה ועדת משנה לדון בעניינו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו מצד אחד "בעלות הברית" הדמוקרטיות והקומוניסטית נגד "מדינות הציר" הפשיסטיות.
משטר פרנקו, שניצח במלחמת האזרחים בספרד בסיוע גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, וזיהה את עצמו כפשיסטי, אך לא הצטרף למלחמה לצידם, נחשד על ידי מדינות שונות כגורם המפריע ליציבות הבינלאומית, והמועצה עסקה בו בהחלטה זו ובשתי החלטות משלימות (החלטה 7 והחלטה 10).
תשומת לבה של מועצת הביטחון הופנתה למצב בספרד על ידי חבר באו"ם הפועל בהתאם לסעיף 35 לאמנה, ומועצת הביטחון התבקשה להצהיר כי מצב זה הוביל לחיכוכים ולסיכון שלום וביטחון הבינלאומיים:
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 קולות, בעוד ברית המועצות נמנעה.
החלטה 5 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-8 במאי 1946, עסקה במשבר איראן ובנוכחות כוחות סובייטים בצפון-מערב איראן.
המועצה דחתה את ההחלטה על מנת לאפשר לממשלה האיראנית לדון עם ברית המועצות ולהגיש דו"ח לאו"ם לגבי כל המידע על החיילים הסובייטים בארצם.
ההחלטה התקבלה ב-10 קולות, בעוד ברית המועצות נעדרה.
החלטה 2712, שאושרה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-15 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל, קוראת להפוגות הומניטריות ולמסדרונות הומניטריים ברצועת עזה.
בהחלטה תמכו 12 מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון, תוך הימנעות של רוסיה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, אשר נמנעה מלממש את זכות הווטו שלה במועצת הביטחון.
כתוצאה מהמתקפה, הכריזה ישראל על תחילתה של מלחמת חרבות ברזל.
החלטה 2720 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-22 בדצמבר 2023, קראה להגביר את הסיוע למשבר ההומניטרי ברצועת עזה שנגרם בעקבות מלחמת חרבות ברזל, כולל אספקת דלק, מזון ואספקה רפואית.
היא גם דרשה במפורש לפתוח את כל מעברי הגבול לרצועה לסיוע הומניטרי, כולל מעבר כרם שלום, וכן לשחרר את החטופים שנלקחו לעזה על ידי פעילי ארגון הטרור חמאס במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר ולאפשר גישה הומניטרית אליהם.
ההחלטה אושרה על ידי 13 מ-15 חברות המועצה, בעוד שרוסיה וארצות הברית נמנעו.
רצועת עזה חווה משבר הומניטרי כתוצאה ממלחמת חרבות ברזל.
מלחמה זו פרצה בעקבות טבח באזור עוטף עזה בשמחת תורה, אשר בוצע על ידי אספסוף מעזה, ביום 7 באוקטובר 2023. עם תחילת המלחמה הטילה ישראל הסגר מוחלט על רצועת עזה, אשר הביא למחסור משמעותי בדלק, מזון, תרופות, מים ואספקה רפואית חיונית.
סגר זה הביא לירידה של 90% בזמינות החשמל, השפיע על אספקת החשמל לבתי החולים, מפעלי הביוב והשבתת מתקני ההתפלה המספקים מי שתייה, ומחלות רבות התפרצו ברחבי עזה.
תקיפות חיל האוויר הישראלי גרמו לנזק גדול לתשתיות ברצועה, והעמיקו עוד יותר את המשבר.
משרד הבריאות של רצועת עזה, שנשלט בידי חמאס, טען כי למעלה מ-4,000 ילדים שנהרגו בחודש הראשון למלחמה, ומזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש אמר כי עזה "הפכה לבית קברות לילדים".
ב-12 דצמבר 2023 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה לא מחייבת הקוראת ל"הפסקת אש מיידית" ברוב של 153 בעד, 23 נמנעים ו-10 נגד.
החלטה 2720, שהוצעה על ידי איחוד האמירויות הערביות, תוכננה במקור להצבעה ביום שני, 18 בדצמבר.
עם זאת, ההצבעה התעכבה מספר פעמים על מנת לאפשר משא ומתן עם ארצות הברית כך שהיא לא תטיל עליה וטו.
ארצות הברית הביעה הסתייגות מההצעה למנגנונים מפוקחים של האו"ם להעברת סיוע, בעוד שהממלכה המאוחדת תמכה בכך.
תיקון שהציגה רוסיה, שקרא ל"השעיה דחופה של פעולות האיבה", זכה ל-10 קולות בעד ו-4 נמנעים, אך הוטל עליו וטו על ידי ארצות הברית.
החברות הקבוצות במועצת הביטחון מודגשות.
– שגריר סין באומות המאוחדות דאי בינג בירך על קבלת ההחלטה אך מתח ביקורת על חסרונותיה ותמך ב"ניצול מלא של מעבר כרם שלום ופתיחת נקודות מעבר אחרות".
– השגריר המצרי לאו"ם אוסאמה מחמוד עבד אל-חאלק בירך על ההחלטה וכינה אותה "צעד בכיוון הנכון".
– שגריר ישראל באומות המאוחדות גלעד ארדן הודה לארצות הברית ולנשיאה ג'ו ביידן על "העמידה האיתנה לצד ישראל לאורך המשא ומתן", אך הדגיש כי "התמקדות האו"ם רק במנגנוני הסיוע לעזה מיותרת ומנותקת מהמציאות" והזכיר כי מועצת הביטחון עדיין לא גינתה את טבח שבעה באוקטובר.
שר החוץ אלי כהן הכריז כי ישראל "תמשיך לפעול לפי החוק הבינלאומי, אך תבדוק מטעמי ביטחון את כל הסיוע ההומניטרי לעזה".
– נציג הרשות הפלסטינית באו"ם ריאד מנסור הכריז שההחלטה היא "צעד בכיוון הנכון, יש ליישם אותה והיא צריכה להיות מלווה בלחץ מסיבי להפסקת אש מיידית".
– שגריר רוסיה באומות המאוחדות וסילי נבנזיה ביקר את ההחלטה וקבע כי ארצות הברית עסקה ב"סחיטה" והפכה אותה ל"חסרת שיניים".
נבזניה הוסיף כי מדובר ב"רישיון להרוג" ומי שהצביע בעד ההחלטה יהיה שותף למצב, וציין שרוסיה הייתה מטילה וטו על ההחלטה אלמלא הגיבוי של מדינות ערב.
– שגרירת ארצות הברית באו"ם לינדה תומאס-גרינפילד הצהירה כי מעבר ההצעה הוא "שביב של תקווה" וכי מדובר ב"החלטה חזקה מאוד", תוך שהיא מציינת כי ארצות הברית "מזועזעת" מהיעדר גינוי לחמאס.
ארגונים רבים, כולל ועדת ההצלה הבין-לאומית , ביקרו את ההחלטה בשל היעדר קריאה להפסקת אש מיידית, בעוד שמנכ"לית רופאים ללא גבולות אבריל בנואה הכריזה כי ההחלטה שונתה "עד שהשפעתה על החיים של אזרחים בעזה תהיה כמעט חסרת משמעות".
בישראל פרשנים הביעו דאגה מכך שאספקת דלק היא שמאפשרת המשך קיום המנהרות של חמאס, אשר זקוקות לאוורור, ולכן לחשמל, ולכן לדלק.
החלטה 2722 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-10 בינואר 2024, וקראה לחות'ים להפסיק באופן מיידי את תקיפותיהם על ספינות מסחר, אשר מתרחשות כחלק ממעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל.
ההחלטה אושרה על-ידי 11 מ-15 חברות מועצת הביטחון, בעוד שאלג'יריה, הרפובליקה העממית של סין, מוזמביק ורוסיה נמנעו.
החות'ים הם ארגון אסלאמי פוליטי צבאי בתימן.
במלחמת האזרחים שהחלה ב-2015 השתלטו החות'ים על אזורים בצפון-מערב תימן, ובהם חלק גדול מקו החוף של ים סוף ובו הנמלים החשובים.
הארגון ממומן ומחומש על ידי איראן, ומשמש לה פרוקסי במלחמותיה באזור.
נגדם ניצבת ממשלת תימן הרשמית, הנתמכת על ידי קואליציה בהנהגת ערב הסעודית, וחברות בה קטר, איחוד האמירויות הערביות, ומדינות נוספות.
בעת מלחמת חרבות ברזל הכריזו החות'ים מלחמה על ישראל והחלו לשגר טילים לעבר מטרות בישראל כפעולת תמיכה בארגוני הטרור ברצועת עזה ובחזבאללה, ותקפו וחטפו אוניות בים סוף שיש להן קשר לישראל.
לפי דובר צה"ל, החות'ים, בשליחות איראן, מנסים להסיט את ישראל מהמלחמה ברצועת עזה, החזית המרכזית במלחמה.
ארצות הברית ביקשה מישראל לא לתקוף את החות'ים כדי למנוע התרחבות העימות לאזורים נוספים.
מצר באב אל-מנדב שרוחבו כ-30 קילומטר נמצא בצומת ימי מרכזי, כל האוניות המפליגות לתעלת סואץ וממנה עוברות דרכו.
כ-17,000 אוניות עוברות בו בשנה.
ב-18 בדצמבר, לאחר שחברות הספנות הגדולות בעולם הודיעו שהן מפסיקות לעבור בים סוף, הודיע מזכיר ההגנה של ארצות הברית לויד אוסטין על הקמת כוח הגנה רב לאומי בשם מבצע שומר השגשוג ("Prosperity Guardian") על מנת להגן על נתיב המסחר מפני האיום החות'י.
המדינות המשתתפות במבצע הן: ארצות הברית, בריטניה, בחריין, קנדה, הולנד, נורווגיה וסיישל.
החלטה 2728 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-25 במרץ 2024, קוראת להפסקת אש מיידית במלחמת חרבות ברזל במהלך חודש הרמדאן שתוביל להפסקת אש קבועה ובת קיימא, לשחרור מיידי וללא כל תנאי של כל החטופים, ולהרחבת הסיוע ההומניטרי לאוכלוסייה ברצועת עזה.
ההחלטה אושרה על ידי 14 מתוך 15 חברי המועצה בעוד שארצות הברית נמנעה.
החלטה 2728 הוצעה על ידי עשר המדינות המתחלפות במועצת הביטחון, בעקבות הווטו שהטילו סין ורוסיה ב-22 במרץ 2024 על הצעת החלטה של ארצות הברית להפסקת אש בעזה.
דורשת הפסקת אש מיידית לחודש הרמדאן שתכובד על ידי כל הצדדים ותוביל להפסקת אש בת קיימא, וכן דורשת שחרור מיידי וללא תנאי של כל בני הערובה, וכן הבטחת גישה הומניטרית אליהם כדי לתת מענה לצרכיהם הרפואיים וההומניטריים, וכן דורשת מהצדדים לעמוד בהתחייבויותיהם על פי המשפט הבינלאומי ביחס לכל האנשים שבחזקתם;
מדגישה את הצורך הדחוף להרחיב את זרימת הסיוע ההומניטרי ולחיזוק ההגנה על אזרחים בכל רצועת עזה וחוזרת על דרישתה להסרת כל החסמים למתן סיוע הומניטרי נרחב, בהתאם לחוק ההומניטרי הבינלאומי.
מחליטה להישאר מעורבת באופן פעיל בנושא.
חברים קבועים במועצת הביטחון מודגשים
מייד לאחר ההצבעה בירך מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, על ההחלטה בפוסט בטוויטר וכתב כי יש ליישם את ההחלטה.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר כי ההחלטה מחזקת את חמאס, ומעניקה לו תקווה שהקהילה הבינלאומית תכפה על ישראל הפסקת אש בלי שחרור החטופים.
בנוסף, הוא ביטל משלחת ישראלית שעמדה לצאת לארצות הברית.
המשקיף הקבוע הפלסטיני באו"ם, ריאד מנסור, בירך על ההחלטה תוך שהוא קורא לאכיפתה.
בחמאס בירכו על ההחלטה, והצהירו כי הם מוכנים "לעסוק בתהליך חילופי שבויים מיידי שיוביל לשחרור אסירים משני הצדדים".
החלטה 2735 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-10 ביוני 2024, קוראת לחמאס לקבל הצעת הפסקת אש והחזרת חטופים במלחמת חרבות ברזל.
ההחלטה, שהוצגה על ידי ארצות הברית, מפרטת את הצעת ההפסקת אש התלת-שלבית ומציינת כי ישראל קיבלה אותה.
יישום ההסכם יביא לשחרור כל החטופים שבידי חמאס, יכונן הפסקת אש קבועה ברצועת עזה ויקדם תוכנית שיקום רב שנתית לעזה.
בנוסף, ההחלטה דוחה כל שינוי דמוגרפי או טריטוריאלי ברצועת עזה ומאשרת מחדש את תמיכתה של מועצת הביטחון בפתרון שתי מדינות, המאחדת את רצועת עזה ויהודה ושומרון תחת שלטון הרשות הפלסטינית.
ההחלטה זכתה לתמיכה פה אחד, כאשר רוסיה נמנעה מההצבעה.
ב-31 במאי 2024 הציג נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בנאום טלוויזיוני הצעת הפסקת אש.
ההצעה, שנהגתה יחד עם מתווכים קטרים ומצריים, כוללת הפסקת אש בת שישה שבועות שבמהלכה צבא הגנה לישראל ייסוגו מאזורים מיושבים בעזה.
בתמורה, חמאס ישחרר כמה חטופים שנחטפו במהלך טבח שבעה באוקטובר, וישראל תשחרר מאות אסירים פלסטינים.
בשלבים מאוחרים יותר של התוכנית יבוצע שחרור של כל החטופים, תתקיים נסיגה ישראלית מלאה מרצועת עזה ותתבצע תוכנית לשיקום של רצועת עזה.
נטען כי הפרטים שהוצגו הם סיכום של הצעה שהעבירה ישראל למתווכים.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וחמאס לא קיבלו את העסקה באופן פומבי או רשמי בעת קבלת ההחלטה.
נתניהו טען כי התנאים המתוארים בפומבי אינם מדויקים וכי הפעולות הצבאיות יימשכו עד להבסת חמאס.
ממשל ביידן מפעיל לחץ משמעותי על חמאס לקבל את הצעת הפסקת האש באמצעות המדינות המתווכות, מצרים וקטר.
גם קטר וגם מצרים איימו על מנהיגי חמאס במעצר, הקפאת נכסים, סנקציות וגירוש מדוחה אם לא יסכימו להצעה שעל הפרק.
בישראל המשבר הפוליטי משפיע על המצב.
שותפיו של נתניהו לממשלת ישראל השלושים ושבע מתנגדים לכל הפסקת אש ואיימו להפיל את הממשלה אם יסכים לעסקה.
ראשי האופוזיציה הציעו תמיכה בהסכם הפסקת אש.
: שגריר ישראל באו"ם לא אישר או הכחיש את הסכמתה של ישראל להצעת בני הערובה והפסקת האש.
: נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בירך על קבלת ההחלטה.
: חמאס בירך על תוכן ההחלטה, וקבע כי חמאס מוכן להמשך משא ומתן.
סאמי אבו זוהרי אמר כי חמאס קיבל את ההחלטה.
בפועל להחלטה לא הייתה שום תוצאה מעשית והמלחמה ברצועת עזה המשיכה, כולל ברפיח.
חמאס סירב לכל התגמשות בתנאיו, שהיו בלתי מקובלים על ישראל, וכתוצאה מכך המשא ומתן על עסקה לשחרור חטופים נתקע.
בחודשי הקיץ והסתיו של 2024 הצליחה ישראל לחסל כמעט את כל הנהגת חמאס ברצועה, ובפרט את מוחמד דף ראש הזרוע הצבאית (13 ביולי 2024) ויחיא סינוואר מנהיג חמאס ברצועה וראש הלשכה המדינית (16 באוקטובר 2024).
החלטה 2803 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בנובמבר 2025, מאשרת את תוכנית 21 הנקודות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, מברכת על הקמת מועצת השלום שתתמוך בשיקום רצועת עזה, מאשרת את פריסת כוח הייצוב הבין-לאומי ברצועת עזה, ומאפשרת הקמת ועדה פלסטינית שתנהל את הממשל היום-יומי ברצועת עזה.
בהחלטה נכתב שלאחר התקדמות בשלבי התוכנית, ייתכן שייווצרו תנאים לנתיב אמין להקמת מדינה פלסטינית.
13 חברות במועצת הביטחון הצביעו בעד ההחלטה, 0 הצביעו נגד ההחלטה, ו-2 נמנעו:
חברות קבועות במועצת הביטחון מודגשות
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירך על קבלת ההחלטה במועצת הביטחון בציוץ בחשבון הטוויטר הרשמי שלו, אולם עשה זאת באנגלית בלבד.
החלטה מראש (גם החלטה מקדמית או הנחיה מקדמית), הידועה יותר בשמה האנגלי, "פרה-רולינג" (pre-ruling), היא החלטה של רשות שלטונית בעקבות פנייה של אדם או תאגיד בעניין יחסה של רשות זו לצעד שהוא מעוניין לעשות.
במצב העניינים הרגיל, החלטה של הרשות ניתנת לאחר מעשה, אך התוצאה עלולה להיות לא נוחה לאדם או לתאגיד, ולכן הוא פונה לרשות בבקשה לדעת מראש את יחסה של הרשות לצעד זה, כדי לדעת האם כדאי לעשותו.
לא תמיד יש צורך לפנות לרשות - פעמים רבות הוראות החוק והפסיקה אינן מותירות מקום לספק, כך שדי בייעוץ מקצועי כדי להחליט, אך במקרה שהוראות החוק והפסיקה אינן נותנות תשובה חד-משמעית, יש תועלת רבה בקבלת החלטה מראש.
אדם עומד למכור נכס מקרקעין שנמצא ברשותו, ומעוניין לדעת מה יהיה גובה המס שיוטל על חלופות אחדות לביצוע העסקה, כדי לבחור בחלופה שבה ישלם את המס הנמוך יותר.
שני תאגידים מתחרים מעוניינים להקים מיזם עסקי משותף, אך רוצים לוודא שצעד כזה לא ייתקל בהתנגדות של הממונה על ההגבלים העסקיים.
אדם מעוניין לפתוח עסק באזור מסוים, וקודם שהוא נוטל על עצמו התחייבויות, כגון רכישת מבנה, הוא מעוניין לוודא שרשויות הפיקוח השונות יתירו לו את פתיחת העסק באותו אזור.
כל רשות שלטונית כפופה לחוק, ואין היא יכולה לחרוג מהוראותיו.
הסמכות לתת פירוש מחייב לחוק היא בידי מערכת בתי המשפט, ולכן החלטה מראש איננה מחייבת את בית המשפט.
עם זאת, ההחלטה מראש מחייבת את הרשות השלטונית ביחסה אל הפונה, והיא אינה רשאית לחזור בה מהתשובה שנתנה לאותו פונה.
החוק והפסיקה, המשמשים בסיס להתנהלות עסקית, גלויים לכל, ועל כן אינם מעניקים יתרון תחרותי לגורם כלשהו.
בעניין ההחלטה מראש המצב מורכב יותר.
מחד, מדובר בפנייה פרטית של גוף מסוים, המעוניין בשמירה על פרטיותו, ולעיתים פרסום שאלתו עלול לגרום לו נזק.
מאידך, הרשות מחויבת להעניק לציבור יחס שוויוני, ולכן ראוי שתביא כל החלטה מראש לידיעת הציבור.
פשרה מקובלת בין שתי גישות אלה היא פרסום ההחלטה מראש בצורה שלא תחשוף כל פרט מזהה של השואל הספציפי או העסקה הספציפית, כך שיושג איזון בין שמירת פרטיותו של השואל ובין זכותו של הציבור לדעת.
החלטות מראש נהוגות ברשויות שלטוניות אחדות בישראל, ובהן:
רשות הפועלת מכוח חוק רישוי עסקים.
החלטות אלה נעשו במשך שנים רבות בהתאם לנוהלי העבודה של רשויות אלה, ולא מכוח חיוב שבחוק.
שינוי בתחום זה נעשה במסגרת תיקון מס' 147 לפקודת מס הכנסה, שאושר בכנסת ב-25 ביולי 2005, ובמסגרתו נוסף לפקודה פרק שכותרתו "החלטות מיסוי", והוא מסדיר מתן החלטות מראש בנושאי מס הכנסה, מס ערך מוסף ומיסוי מקרקעין.
בין השאר נאמר בתיקון זה:
נתן המנהל החלטת מיסוי, לא יהיה רשאי לחזור בו מההחלטה, אלא אם כן מצא כי לא נמסר לו פרט מהפרטים או מסמך מהמסמכים הדרושים להחלטה, אם שונו הנסיבות הנוגעות להחלטה, או אם נמסר לו פרט כוזב, שגוי או מטעה.
על אף האמור בדיני המס, המנהל רשאי לפרסם תמצית של החלטות מיסוי שנתן, בדרך ובנוסח שקבע, גם אם המבקש לא הסכים לכך; תמצית החלטה שפורסמה לא תכלול את שמו של המבקש ואת מספר זהותו.
דברי ההסבר להצעת החוק מבהירים את מטרת התיקון:
מתן החלטות מיסוי אמור לסייע בהסרת אי הוודאות בעסקאות במשק, להפחית את הדיונים עם פקיד השומה בשלב השומה, ולתרום בכך הן למגזר העסקי והן לאוצר המדינה.
גם הממונה על ההגבלים העסקיים פרסם כללים למתן חוות דעת מראש מטעמו.
פעמים אחרות ציין בג"ץ שהוא אינו נוהג לדון בעתירות שבאופיין הן בקשה להחלטה מקדמית של בית המשפט.
החלטה רצחנית הוא פרויקט טלוויזיה בבימויו של אוליבר הירשביגל (Hirschbiegel), אשר הופק ושודר בשני ערוצים במקביל בטלוויזיה הגרמנית בשנת 1991. הפרויקט נכתב כעלילה סיפורית מרכזית אחת, המסופרת בשני סרטים המציגים שתי נקודות מבט שונות (האחת תוך ליווי דמות ראשית של אישה, השנייה תוך ליווי דמות של גבר).
הצופה יכול היה להחליף בין הערוצים באמצעות השלט במהלך הצפייה, כלומר "לזפזפ" ולבחור בכל רגע את נקודת המבט שבאמצעותה הוא רוצה לקלוט ולחוות את העלילה הראשית.
הפרויקט נכתב על ידי טוני גריזוני (Grisoni), בוים על ידי אוליבר הירשביגל, ומככבים בו השחקנים מייקל ביירן (Byrne) ונינה פרנוצ'ק (Franoszek).
שפת הסרטים, שנכתבו והופקו בגרמניה, היא גרמנית.
אורכו של כל סרט בפרויקט הוא 95 דקות, והוא שודר בשני הערוצים המתחרים של הטלוויזיה הגרמנית, ZDF ו-ARD.
בניגוד לאינטראקטיביות המקובלת לרוב בסרטים מסוג זה, שבה משפיע הצופה על מהלך ורצף האירועים, הרי שב"החלטה רצחנית", הצופה לא קבע מה יהיה הדבר הבא שיתרחש בסיפור, אלא רק איך הוא עצמו יחווה את הצפייה האישית שלו.
למרות שלצופה הייתה בחירה חופשית לעבור בין הערוצים, ולבחור לעצמו חוויית צפייה אישית, הוא במידה רבה כוון לעבר תבנית צפייה מסוימת באופן ההפקה של הסרט:
בשני הסרטים בפרויקט היו הסצנה הראשונה והאחרונה זהות.
כמו כן היו סצנות שבהן נפגשו שני הגיבורים הראשיים, במהלכן הצופה נחשף לאותן התרחשויות בדיוק.
על מנת לא לפגוע בחוויית הצפייה על ידי החמצה של פריט מידע חשוב, הקפידו היוצרים להעביר פרטים משמעותיים במיוחד באותו הזמן בדיוק בשני הערוצים במקביל.
כך לא נוצר מצב שבו צופה אינו יכול להבין את העלילה הראשית משום שבחר ברגע מסוים לצפות בערוץ ה"לא נכון".
כאשר באחד הערוצים הוצגו התרחשויות מעניינות, חשובות או משמעותיות, הוקפד לערוך את הסרט שבערוץ המקביל כך שלא יהיו בו כל התרחשויות מעניינות.
כך למעשה נמשך הצופה לצפות בערוץ שבו ההתרחשויות המעניינות יותר ברגע שבו הן התרחשו.
החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות היא החלטה לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם – מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה.
ההחלטה אושרה בעצרת הכללית ה-67, שנערכה ב-29 בנובמבר 2012 – יום השנה ה-65 לאישור תוכנית החלוקה של ארץ ישראל המנדטורית לשתי מדינות לשני עמים (החלטה 181 משנת 1947).
החלטה 3237 של העצרת הכללית אושרה ב-22 בנובמבר 1974, ואפשרה ל (אש"ף) להשתתף כישות משקיפה שאינה מדינה בכינוסי העצרת הכללית ובגופים אחרים של האו"ם.
החלטה 43/177 של העצרת הכללית אושרה ב-15 בדצמבר 1988, והכירה בהכרזת העצמאות הפלסטינית שנערכה ב ב-15 בנובמבר 1988.
בשנת 2011 ניסה נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס להוביל מהלך של קבלת הרשות כמדינה חברה באו"ם, אך במועצת הביטחון המהלך זכה לתמיכה של שמונה מדינות בלבד מתוך 15, וארצות הברית הודיעה שתטיל וטו על הצעה כזו.
ב-31 באוקטובר 2011 קיבל ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו) את הרשות הפלסטינית כמדינה חברה בארגון.
עיקרה של ההחלטה, הוא שדרוג מעמדה של המשלחת הפלסטינית באו"ם - מישות משקיפה שאינה מדינה - למדינה משקיפה שאינה חברה.
הוועד הפועל של אש"ף, בהתאם להחלטות של המועצה הלאומית הפלסטינית, מוכר כממשלה של המדינה הפלסטינית.
ההחלטה גם "מאשרת את נחישותה לתרום...להשגת הסדרה בדרכי שלום...המסיימת את הכיבוש שהחל ב-1967 והממלאת את חזון שתי המדינות: ...מדינת פלסטין החיה לצד מדינת ישראל על בסיס גבולות טרום-1967" (עמ' 3 סעיף 4).
ואולם, ההחלטה אינה מציינת - לאיזו ריבונות יעבור אותו שטח כבוש - אשר לפני 1967 לא היה בשליטה ישראלית ואף לא בשליטה פלסטינית (אלא למשל בשליטה ירדנית או סורית), תוך שההחלטה מותירה למעשה את סוגיית ה"גבולות" (שבין פלסטין לבין ישראל) - ככזו שתיפתר במסגרת "משא ומתן" (עמ' 4 סעיף 5).
עוד קודם לכן, פותחת ההחלטה באשרור החלטות קודמות רבות של האו"ם - הדנות בסוגיית הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין השאר, היא גם מאשררת (עמ' 1,2,3) כמה החלטות קודמות של האו"ם המזכירות את "השטח הפלסטיני הכבוש מאז 1967".
אשרור "זכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית ולעצמאות - במדינת פלסטין שלו, על השטח הפלסטיני הכבוש מאז 1967".
שדרוג המעמד הרשמי והכרה באש"ף כנציגם הבלעדי של הפלסטינים באו"ם.
הבעת תקווה שמועצת הביטחון תאשר את קבלתה של המדינה הפלסטינית כחברה מלאה באו"ם.
הדגשת המחויבות להשגת הסכם שלום ב, שיסיים את הכיבוש שהחל בשנת 1967 ומגשים את חזון שתי המדינות - מדינה פלסטינית עצמאית ודמוקרטית לצד מדינת ישראל, תוך שמירה על שלום וביטחון, על בסיס גבולות טרום 1967.
הבעת הצורך הדחוף בחידוש ובהאצת המשא ומתן לשלום בין ישראל והפלסטינים - בהתאם להחלטות קודמות של האו"ם, ועידת מדריד, עקרון שטחים תמורת שלום, יוזמת השלום הערבית ומפת הדרכים של הקוורטט לפתרון שתי המדינות, לרבות פתרון מוסכם לסוגיות הליבה - בעיית הפליטים הפלסטינים, ירושלים, התנחלויות, גבולות, ביטחון ומים.
קריאה למדינות ולגופי האו"ם לסייע בהגשמה מהירה של זכות העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות וחירות.
פנייה למזכ"ל האו"ם לפעול ליישום ההחלטה, ולדווח לעצרת הכללית בתוך שלושה חודשים על ההתקדמות בנושא.
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916 בניו יורק הייתה תוכנית בניין עיר שהתפתחה במטרה לעצור את בנייתם של גורדי שחקים מסיביים, כדוגמת בניין אקוויטבל, המונעים את חדירת האוויר ואור השמש לרחובות שמתחתיהם.
היא התרכזה במתן הגבלות נפח הבניין ודרשה את צמצום שטח הקומות החל מגובה מסוים.
כך נוצרה מערכת נסיגות והגבלת גובה, שכונתה על ידי האמריקאים "זיקורת".
האדריכל יו פריס (Hugh Ferriss) החל לחקור בשנת 1922 את האפשרויות הצורניות של התוכנית החדשה ויצר מודל המגדיל, ככל שניתן (תחת הגבלות התוכנית החדשה), את נפח הבניין ושטח הקומות.
"החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החל להתפתח סגנון אדריכלי לתכנון גורדי שחקים ברחבי העולם בתגובה לתוכנית מהפכנית זו".
גורדי השחקים שנבנו בעיר בסגנון האר דקו הם תוצאה ישירה של מהפכה זו.
עד אמצע המאה העשרים רוב המבנים שתוכננו בסגנון הבינלאומי אימצו את התוכנית.
גישה זו ספגה ביקורת על עוינותה, ובין יתר, הביאה למהפכת תוכנית בניין עיר בשנת 1961.
להחלטה על תוכנית בניין עיר משנת 1916 הייתה השפעה גדולה על הפיתוח העירוני הן בארצות הברית והן בעולם.
האדריכל יו פריס הפך את התקנות החדשות הללו לפופולריות בשנת 1922 באמצעות סדרת מחקרים, המתארים בבירור את הצורות האפשריות וכיצד ניתן למקסם את נפחי הבניין.
"עד סוף שנות ה-20, גורדי השחקים הנסוגים, שנבנו במקור בתגובה לקוד האזורי בניו יורק, הפכו לסגנון שתפס משיקגו לשנגחאי", ציינו אריק פיטר נאש (Eric Peter Nash) ונורמן מקגראת' (Norman McGrath), בדיון על בניין בנק החיסכון בוויליאמסבורג .
שנבנה בברוקלין, לפני כניסת ההחלטה לתוקף ועקב כך לא הוכתבה בו צורה כזו.
גורדי השחקים הנסוגים בסגנון אר דקו של שנות ה-20 וה-30 הם תוצאה ישירה של החלטה זו.
עד אמצע המאה ה-20 רוב הבניינים החדשים בסגנון הבינלאומי נבנו לפי דרישות מערכת הנסיגות, על ידי אימוץ השימוש בכיכרות, רחבות או בניינים נמוכים המקיפים מגדל מונוליטי במרכזו.
גישה זו ספגה ביקורת לעיתים קרובות.
המחלקה לתכנון ערים של עיריית ניו יורק העבירה את ההחלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1961 באוקטובר 1960, וכללי הייעוד החדשים נכנסו לתוקף בדצמבר 1961, והחליפו את ההחלטה מ-1916. ההחלטה החדשה השתמשה בתקנת יחס שטח הרצפה (FAR) במקום כללי נסיגה.
שטח הרצפה המרבי של בניין מוסדר לפי היחס שהוטל למקום בו נמצא הבניין.
מאפיין נוסף של ההחלטה החדשה היה שטח ציבורי פתוח צמוד.
אם יזמים יבנו שטח ציבורי פתוח סמוך לבניינים שלהם, הם יוכלו לקבל שטח נוסף לבניין שלהם כהטבה.
כלל הטבה תמריצית זה נוצר בזכות ההשפעה החזקה של שני גורדי שחקים מייצגים.
בניין סיגראם מאת לודוויג מיס ון דר רוהה ופיליפ ג'ונסון, ובית ליבר מאת סקידמור, אווינגס ומריל שהציגו את הרעיונות החדשים לבניין משרדים עם שטח פתוח.
מבנים אלה שינו את קו הרקיע של ניו יורק עם הופעתו של עיצוב קופסאות זכוכית פשוטות והן עם הטיפול שלהם בשטחים פתוחים סמוכים.
ההחלטה החדשה עודדה בניית שטח ציבורי בבעלות פרטית כדי להקל על צפיפות העיר.
החלטה A/RES/68/262 של העצרת הכללית של האו"ם אומצה ב-27 במרץ 2014 עקב תוצאות ההצבעה בפתיחת המליאה ה-80 של המושב ה-68 של העצרת הכללית של האו"ם.
מושב זה של האו"ם התכנס במיוחד כדי לדון בנושא השתלטות הצבא הרוסי על חלק משטחה של אוקראינה (הרפובליקה האוטונומית של קרים והעיר סבסטופול).
המסמך, שכותרתו "השלמות הטריטוריאלית של אוקראינה", אומץ כתגובה לסיפוח הרוסי של חצי האי קרים ומשמעותו שהקהילה הבין-לאומית מסכימה שלמרות הסיפוח לרוסיה, קרים ממשיכה להיות שטח בריבונות אוקראינה.
ההחלטה נסמכת על עיקרון במשפט הבין-לאומי המנהגי שקובע שמדינות חדשות מופיעות בשטחן של ארצות ישנות, או צומחות מתוך אימפריות קולוניאליות, הגבולות הרשמיים האחרונים שהיו בעבר אמורים להיות קווי הגבולות החדשים.
דוקטרינה זו ידועה כ-"אוטי פוסידטיס יוריס" – uti possidetis juris – כלומר, "אתה מחזיק על-פי חוק", הגבול שהיה הוא הגבול שיהיה.
עיקרון זה יושם לגבי הגבולות של מדינות חדשות ברחבי העולם, והוכר כעקרון בסיסי של החוק הבינלאומי על-ידי בית המשפט הבינלאומי לצדק.
גם כאשר מספר מדינות מופיעות מתוך מדינה אחת, כפי שרוסיה ואוקראינה הגיחו מתוך ברית-המועצות, החלוקות האדמיניסטרטיביות הפנימיות הקודמות הופכות לגבולות הבינלאומיים החדשים.
ההחלטה הבלתי-מחייבת, שנתמכה על ידי 100 מדינות החברות באומות המאוחדות, אישרה מחדש את מחויבותה של האספה הכללית של האו"ם לשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה על פי הגבולות הבינלאומיים המוכרים שלה, והדגישה את אי-תקפותו של משאל קרים (2014).
יוזמות ההחלטה היו קנדה, קוסטה ריקה, גרמניה, ליטא, פולין ואוקראינה.
בעד המסמך הצביעו 100 מדינות, 11 מדינות הצביעו נגד, 58 נמנעו, ו-24 מדינות לא השתתפו בהצבעה בשל היעדר נציגים במושב זה של העצרת.
ההחלטה אומצה לאחר ניסיונותיה הכושלים של מועצת הביטחון של האו"ם, שכינסה 7 ישיבות כדי למצוא פתרון לשאלת משבר חצי האי קרים, אולם אלה נתקלו בהטלת וטו על ידי רוסיה.
ב-28 במרץ 2014 הודיעה רוסיה שההחלטה מזיקה, והאשימה מדינות מערביות בשימוש בסחיטה ואיומים כדי לגייס קולות בעד ההחלטה.
החלטה 69 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר אומצה בתאריך 4 במרץ 1949, המליצה לקבל את מדינת ישראל כחברה באו"ם.
בעקבות הגשת המועמדות של ישראל לחברות באו"ם, קבעה מועצת הביטחון כי ישראל היא מדינה שוחרת שלום, והמליצה לעצרת הכללית של האומות המאוחדות להעניק לה חברות בארגון.
המלצה זו מומשה כחודשיים מאוחר יותר, כאשר החליטה העצרת הכללית של האו"ם לקבל את ישראל כחברה באו"ם, בהחלטה 273 שהתקבלה ב-11 במאי 1949.
מלבד מצרים שהתנגדה להחלטה, והממלכה המאוחדת שנמנעה, הצביעו יתר חברות האו"ם בעד.
ב-1 במרץ 2009 הוקם בית הדין המיוחד ללבנון במסגרת החלטת 1757 של מועצת הביטחון של האו"ם על רקע סדרת תקיפות כנגד פוליטיקאים ואנשי רוח בלבנון, לרבות רצח ראש הממשלה של לבנון, רפיק אל-חרירי, כארבע שנים מוקדם יותר.
ב-17 בינואר 2011 הגיש התובע של בית הדין הגיש את כתב האישום הראשון לבית הדין.
בתגובה לכך השופט, דניאל פרנסן, העביר לערכאת הערעור 15 שאלות על מנת לקבוע את מידת האשמה של החשודים.
ערכאת הערעור התמקדה בעיקר בניסוח הגדרת טרור דרך פרשנות משפט הבינלאומי המנהגי וכן דרך המשפט הפנימי בלבנון על מנת לבדוק האם ניתן המעשים השונים שבכתב האישום יכולים להיחשב טרור .
במסגרת דיון זה גיבש בית הדין המיוחד הגדרה של טרור במשפט הבינלאומי המנהגי.
ב-2 בספטמבר 2004, התקבלה החלטת האו"ם 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם אשר קראה לכיבוד ריבונותה של לבנון והפקדת הסמכות הבלעדית של הממשלה בכל חלקי המדינה תוך נסיגתם של כוחות זרים במדינה ופירוקן של המיליציות השונות במדינה.
ההחלטה התקבלה לאור המאבק המתמשך של הממשלה הלבנונית למזער ואף לסיים את השליטה וההגמוניה הסורית בשטחי המדינה, אותו הובילה ממשלת לבנון בראשותו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי.
תקופה קצרה לאחר התפטרותו של חרירי מראשות הממשלה, לאור המשבר הפוליטי סביב הארכת כהונתו של הנשיא לאחוד (אשר היה בעל קרבה פוליטית לשלטון בדמשק), הוא נרצח ב-14 בפברואר 2005 כשמכונית תופת התפוצצה ליד שיירתו.
הרצח עורר דאגות רבות בקרב מועצת הביטחון נוכח השלכותיו האפשריות על המאמצים המתמשכים לכונן דמוקרטיה בריאה בלבנון ולערער את היציבות הביטחונית באזור.
לאור זאת, חלו ארבע התפתחויות עיקריות שקדמו והובילו להקמת בית הדין המיוחד ללבנון:
בעקבות הרצח, התקיימו ברחבי לבנון הפגנות המוניות שנודעו כמהפכת הארזים, בדרישה לסיים את ההשפעה הסורית על הפוליטיקה בלבנון ולמסד בלבנון בחירות פרלמנטריות חופשיות.
בעקבות ההפגנות, ממשלת לבנון התפטרה (זאת הפעם הראשונה שממשלה נופלת כתוצאה ממחאה לא אלימה).
באפריל 2005, עזב אחרון הכוחות הסורים את לבנון ובכך הסתיימו 30 השנים של נוכחות סורית במדינה.
מועצת הביטחון קיבלה את החלטה 1595 לשלוח צוות חקירה מיוחד לבדיקת ההתנקשות.
הדו"ח הראשוני של החקירה אמנם לא שלח אצבע מאשימה לכיוונה של סוריה אך החשיד מספר בכירים סורים ולבנונים, לרבות מפקד המודיעין הצבאי הסורי, אסף שווכאת.
הוועדה קבעה ששלטונות לבנון טייחו את החקירה ועל כן יש להגביר את המעורבות הבינלאומית בחקירת הרצח.
הדו"ח הראשוני הוביל את מועצת הביטחון לדרוש מסוריה לשתף פעולה עם ועדת החקירה ולפעול לעצירתם של החשודים ברצח חרירי.
פעולות הטרור של ארגונים פרו-סורים כנגד פוליטיקאים, אנשי רוח ותקשורת המשיכו לפקוד את המדינה.
רצח חבר הפרלמנט הלבנוני ועורך העיתון א-נהאר, ג'יבראן טואני, ב-12 בדצמבר 2005, היווה נקודת תפנית באזור.
באותו היום, ממשלת לבנון בנתה את התשתית לבית הדין המיוחד ללבנון כאשר החליטה לבקש ממועצת הביטחון להרחיב את המנדט של ועדת החקירה המיוחדת וכן להקים טריבונל בינלאומי להעמדת החשודים לדין.
מועצת הביטחון כיבדה את הבקשה והנחתה את מזכ"ל האו"ם לבחון את מתן הסיוע הבינלאומי הדרוש.
המגעים בין לבנון לאו"ם הגיעו לשיאם כאשר חתמו בתחילת 2007 על הקמת בית הדין המיוחד ללבנון.
ב-30 במאי 2007, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 1757 להקים את בית הדין המיוחד ללבנון מכוח פרק 7 של מגילת האו"ם, הפרק היחיד המקנה סמכות למועצת הביטחון לעקוף את החלטות העצרת הכללית כאשר היא מגיעה למסקנה כי השלום בין מדינות מתערער וקיימת סכנה לביטחון הבינלאומי.
סמכות השיפוט של בית הדין
לבית הדין הבינלאומי המיוחד ללבנון יש סמכות להעמיד לדין בגין פשעים על פי המשפט הפלילי הלבנוני, לרבות העמדה לדין בגין מעשי טרור ובגין פשעים ובעבירות נגד החיים ושלמות הגוף.
העונש המקסימלי שבית הדין רשאי להטיל הוא מאסר עולם.
התייחסות המשפט הבין לאומי המנהגי לטרור
גישת הפרשנות פתחה את הדלת לבית הדין המיוחד של לבנון כן להתייחס למשפט הבינלאומי המנהגי בבדיקת הדין הפנימי.
המשפט הבינלאומי המנהגי ככלל אינו כתוב בשום מסמך מפורש ועל כן על בית הדין לפרשו על סמך שני אלמנטים:
בהתבסס על שני האלמנטים אלו, בית הדין המיוחד ללבנון קבע כי על פי המשפט הבינלאומי המנהגי, פעולה מסוימת תחשב כפעולת טרור רק כאשר היא תענה על שלושת הקריטריונים הבאים:
ביצוע פשע פלילי כמו רצח, חטיפת אזרחים, הצתה וכו' או איום לבצע פשעים כאלו.
כוונה ברורה להשליט פחד על האוכלוסייה, כזה אשר עשוי לגרום לממשלה או לגורם בינלאומי לפעול.
כאשר הפעולה מערבת אלמנט חוצה גבולות.
ללא ספק, החלטת בית הדין להצביע על טרור כעל פשע בינלאומי היא הבולטת ביותר שכן היא עוררה ויכוח רב בקרב הקהילה הבינלאומית אך יחד עם זאת, אכן ניתן לראות בבחינה עמוקה מספר אובזרבציות אשר יכולות להצדיק את החלטת בית הדין.
בבדיקתו את הנושא, בית הדין פנה למספר מקורות שונים, כמו חוקים פנימיים במדינות שונות בעולם, כדי להצביע על אלמנטים משותפים.
אכן, בית הדין מצא כי האלמנטים המשותפים הבולטים ביותר של הגדרת הטרור במדינות הללו הם עיקרון הפחד ועקרון ביצוע פעולה שמערבת פגיעה בחיי אדם.
עקרונות אלו באו כתוצאה מחקיקה משותפת שמקורם באמנות, וכן מתוך החלטות של העצרת הכללית ומועצת הביטחון באו"ם.
למעשה, ההסכמים הבינלאומיים הללו ביצרו את זווית הראייה של המדינות בייחסם לתופעת הטרור ויתרה מכך, אייפינו אותה כתופעה חוצה גבולות.
במילים אחרות, בהיעדרם של תהליכים במישור הבינלאומי, תופעת הטרור הייתה נשארת בתוך המשפט הפנימי כתופעה פלילית רגילה.
בנקודה זו, חשוב לציין כי להבדיל מפשעים בינלאומיים אחרים.
בעוד שג'נוסייד, עינויים או פשעים אחרים כנגד האנושות התעצבו מלכתחילה בקהילה הבינלאומית הרי שהיסטוריית הטרור התהוותה בצורה שונה ממדינה למדינה.
על מנת להתגבר על הבעיה הזאת, בית הדין זנח את הגישה המסורתית לבדיקת מנהג בינלאומי ופנה לעבר גישה חדשה- במקום לבדוק שהפרקטיקה במדינות היא עקבית על ידי בחינת ההבדלים בין פרקטיקה (ההגדרות הטרור) של מדינה אחת לזולתה, בית הדין במיוחד של לבנון הסתכל בין השורות.
לפי שיטה זו, שעה שההגדרות משקפות בבסיסן את אותם האלמנטים, ניתן להצביע על פרקטיקה.
בהמשך, הועלתה טענה נוספת כי אין זה מספיק לבדוק את האלמנטים המשותפים אשר עומדים בחקיקות הפנימיות של מדינות.
על כך ענה בית הדין:
להטמעת הגדרת הטרור בתוך המשפט הבינלאומי ישנה חשיבות רבה.
בעוד שטרור מקומי מכיל את שני האלמנטים הראשונים בלבד (פגיעה באזרחים וזריעת פחד) הרי שהגדרת הטרור החדשה הוסיפה את המימד השלישי הבינלאומי והוא השפעת פעולת הטרור על מדינות נוספות וערעור השלום הבינלאומי:
בכך בית הדין יצר הגדרה חדשה, רחבה יותר להגדרות במשפט הפנימי במדינות שונות בעולם הרואות בטרור לא רק כתופעה פנימית אלא כתופעה גלובלית בעלת השלכות על כלל הקהילה הבינלאומית.
עמדות הצדדים בשאלת רלוונטיות המשפט הבינלאומי המנהגי
אמנם למשפט הבינלאומי המנהגי תפקיד חשוב בעיצוב נורמות משפטיות בזירה הבינלאומית, עדיין מידת הרלוונטיות שלו בפרשנותו של משפט פנימי מוטלת למחלוקת בתוך בית הדין עצמו.
מצד אחד, התובע הכללי והסנגוריה מסכימים כי המשפט הבינלאומי כשלעצמו לא מחליף את ההוראות השונות במשפט הפנימי בלבנון.
מצד שני, קיימת אי הסכמה בדבר מידת השימוש במנהג הבינלאומי ככלי עזר לפרשנותו של האחרון.
מחד, התובע הכללי טוען כי במידה וקיימים פערים משמעותיים בין המשפט הבינלאומי לבין המשפט הפנימי בלבנון, יש לקחת בחשבון את הנורמות והחוקים הבינלאומיים.
לעומת זאת, עמדת הסנגוריה ראדיקלית יותר לפיה אין להתבסס על המשפט הבינלאומי כלל שכן המשפט הפנימי הלבנוני יכול לתת מענה לכל פרשנות אף על פי כי לעיתים יש לבחון את המשפט הבינלאומי אך ורק כאשר הוא מבטיח את זכויותיהם של הנאשמים.
החלת הגדרת הטרור במשפט המנהגי על משפט הפנימי
לפי סעיף 2 לחוקת בין הדין המיוחד ללבנון, כל הגדרה משפטית תשען על החוק הפנימי הלבנוני בלבד ולא תהיה נתונה להשפעות גורמים חיצוניים.
מכך, ניתן להסיק כי כאשר בית הדין המיוחד ללבנון התבקש לפרש את הגדרת הטרור, היה עליו להתמקד בהוראות המשפט הפנימי בלבנון בשונה מבתי דין אחרים אשר מתבססים על המשפט הבינלאומי.
יחד עם זאת, ניתן לראות כי המשפט הבינלאומי אכן משחק תפקיד רחב בפרשנות בית הדין את הגדרת הטרור.
כאמור, המשפט הבינלאומי המנהגי אינו מהווה תחליף למשפט הפנימי הלבנוני, אך באותה נשימה בית הדין בחר להשתמש בו כעזר לפרשנות ההוראות הרלוונטיות של המשפט הפנימי.
במסגרת צורת ההתנהלות הזאת, בית הדין בוחן את המרכיבים השונים של פשע הטרור מנקודת המבט של החוק הפלילי הלבנוני לאחר מכן, הוא מניח אותם אל מול עדשת המשפט הבינלאומי המנהגי ואמנות בינלאומיות ובודק אם קיימים פערים בין שתי ההגדרות.
מכאן, ניתן להסיק כי אולם המשפט הבינלאומי המנהגי אינו בעל כוח נורמטיבי, הרי הוא מהווה כלי נוסף המצוי בידי בית הדין לפרשנות הוראות פנים מדינתיות שונות ובעל משקל רב בהכרעות משפטיות.
כפי שצוין, מצויים פערים רבים בין החוק הפנימי של לבנון לבין המשפט הבינלאומי המנהגי בהגדרת הטרור.
תחילה, בעוד המשפט הבינלאומי המנהגי מגדיר כי פעולת טרור תוגדר כך רק כאשר עומדת מאחוריה מחשבה פלילית מאחורי הפעולה המבוצעת, הרי שהמשפט הפנימי בלבנון לא מסתפק בכך ומציין כי הפעולה צריכה להיות ב"נסיבות מחמירות".
מכאן, על בית הדין לא להסתפק רק בעיקרון הכוונה (כלומר, הפעולה בוצעה מתוך כוונה תחילה), אלא להוכיח כי הפעולה הייתה רציונלית.
שנית, החוק הפנימי של לבנון מצמצם את עקרון ההפחדה הטמון במשפט הבינלאומי המנהגי ומגדיר את אלמנט הסכנה.
במילים אחרות, לא די שפעולת תיצור את אפקט הפחד בציבור אלא שסוג האמצעים בהם ישתמשו המבצעים יהוו סכנה ממשית לציבור.
אמנם, חוקת בית הדין מחייבת להתייחס להוראות המשפט הפנימי בלבנון, אך בהכרעת בית הדין ניתן לראות כי השופטים הסתייגו לקבל את אלמנט הסכנה כפי שהוא מוכתב באחרון.
למעשה, בית הדין נמנע מלראות בשימוש בנשק חם כתנאי להגדיר פעולה כפעולת טרור.
מכאן ניתן לראות כי במקום להכריע על הגדרת הטרור על סמך ההוראות בתוך הדין הפנימי בלבד, בית הדין אכן נשען במידה רבה על נורמות בינלאומיות שונות הטמונות בתוך המשפט הבינלאומי המנהגי.
החלטה 95 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה ב-1 בספטמבר 1951, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה הזכירה לשני הצדדים בסכסוך הערבי-ישראלי כי עליהם לפעול למען השלום.
ההחלטה גם ביקרה את מצרים עקב החלטתה למנוע שיט של ספינות על סחורות לישראל וקראה למצרים להפסיק מיד כל התערבות.
אז, החלטה זו הייתה נחשבת להחלטה נדירה, משום שמתחה ביקורת על מדינות ערב.
עד אז, ברית המועצות השתמשה בכמעט כל פעם בזכות הוטו שלה כדי למנוע העברת החלטות נגד מדינות ערב במועצת הביטחון.
8 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ו-3 מדינות נמנעו.
המדינות שנמנעו הן: הודו, טאיוואן וברית המועצות.
החלטה 61 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-4 בנובמבר 1948 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה קבעה כי הפסקת האש שנקבעה בהחלטה 54 של מועצת הביטחון של האו"ם תישאר בתוקף עד שיושג הסדר שלום של המצב העתידי של ארץ ישראל.
לשם כך הורתה המועצה על נסיגת הכוחות באזור בחזרה לעמדות שהיו ב-14 באוקטובר 1948, כאשר המתווך בפועל הוסמך לקבוע קווים זמניים שמעבר להם לא תתרחש תנועת חיילים.
כמו כן קבעה המועצה כי אזורם נייטרליים ייקבעו באמצעות משא ומתן בין הצדדים, ובמידה והמשא ומתן ייכשל, אז בהחלטת המתווך בפועל.
ההחלטה התקבלה עקב מבצע יואב, בין 15 ל־22 באוקטובר 1948, בו כבשו כוחות ישראלים שטחים במרחבי הנגב.
ההחלטה גם מינתה ועדה המורכבת מחמש החברות הקבועות במועצה, יחד עם בלגיה וקולומביה, לייעץ למתווך בפועל, ואם אחד הצדדים או שניהם לא יעמדו בהחלטה, ימליץ המתווך למועצה על אילו צעדים נוספים לקחת במסגרת הפרק השביעי של מגילת האומות המאוחדות.
תשע מדינות תמכו בהחלטה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית התנגדה וברית המועצות נמנעה.
המועצה גינתה את הגירושים המפרים את אמנת ז'נבה הרביעית המתייחסת להגנה על אזרחים בעת מלחמה.
נוסף על כך, ההחלטה הביעה צער על הפעולה וחזרה על כך שישראל תימנע מלגרש עוד פלסטינים ותבטיח את החזרתם הבטוחה והמיידית של המגורשים.
ישראל לא עמדה בהחלטה, והמשיכה לגרש פלסטינים החשודים בטרור למדינות ערב השכנות.
ארצות הברית הצביעה בעד ולא הטילה וטו על החלטה זו, שהתקבלה בתקופת האינתיפאדה הראשונה וכהונת ממשלת שמיר, וכחודשיים לאחר ועידת מדריד, ובמהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שעם ממשלו היו לשמיר יחסים מתוחים.
החלטה 89 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-17 בנובמבר 1950 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי.
בסוף אוקטובר 1950 בעת שהגנרל ריילי שהה במטה האו"ם, העלו מצרים וירדן מספר תלונות נגד ישראל, על הפרת הסכמי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
ממלכת ירדן התלוננה על השהות הישראלית בנהריים ומצרים התלוננה על גירוש תושביה של מג'דל לעזה, ועל הקמת עין נטפים באזור מפורז.
ישראל העלתה מנגד תלונה על חסימת תעלת סואץ בפני אוניותיה וטענה שהתלונות של ירדן ומצרים הן שקריות.
הגנרל ריילי עמד לימין ישראל בנוגע למובלעת נהריים ולימין מצרים בנוגע לגירוש תושבי מג'דל.
ההחלטה ביקשה מוועדת שביתת הנשק המעורבת של מצרים וישראל להקדיש תשומת לב דחופה לתלונה על גירושם של אלפי ערבים פלסטינים מארץ ישראל.
המועצה קראה לשני הצדדים להפעיל את כל יכולתה של הוועדה, ולהחזיר את כל הערבים שהוועדה סבורה כי הם זכאים לשוב.
נוסף על כך, המועצה הורתה לראש הוועדה האחראית על הסכמי שביתת הנשק להמליץ לישראל, למצרים ולמדינות ערביות אחרות, לנקוט בכל הצעדים שיידרשו על מנת לשלוט על תנועתם של נוודים ערבים על פני גבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק.
המועצה קוראת לממשלות לא לנקוט כל פעולה של העברת אנשים מעבר לגבולות בינלאומיים או קווי שביתת הנשק ללא התייעצות מוקדמת עם ועדת שביתת הנשק.
כמו כן, ביקשה המועצה מוועדת שביתת הנשק להמליץ על צעדים נוספים בתוך 90 ימים בפני מועצת הביטחון של האו"ם.
ההחלטה התקבלה לאחר שתשע מדינות תמכו בה, 0 התנגדו ומצרים וברית המועצות נמנעו.
החלטה 93 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה ב-18 במאי 1951 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה התקבלה לאחר סיום כתיבת הדו"ח של ראש ועדת שביתת הנשק.
ההחלטה התקבלה בעקבות קרב תל מוטילה באזורים המפורזים שבין ישראל לסוריה בתחילת מאי 1951.
ב־17 במאי 1951 הגישו נציגי ארצות הברית, בריטניה, צרפת וטורקיה למועצת הביטחון הצעת החלטה הקוראת לישראל להפסיק את העבודות לייבוש החולה עד להסגת סיכום מוסדר על ידי ועדת שביתת הנשק בעניין.
ההחלטה גם גינתה את הפצצת אל-חמה, והורתה על החזרת פליטים ערבים שברחו מהאזור המופרז.
10 מדינות תמכו בהחלטה וברית המועצות נמנעה.
החלטה 608 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-14 בינואר 1988 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה התקבלה לאחר שישראל הפרה את החלטה 607 של מועצת הביטחון של האו"ם והביעה צער על כך שישראל בחרה לגרש את הפלסטינים החשודים בטרור בניגוד להחלטות קודמות בנושא.
ההחלטה קראה לישראל להפסיק את הגירושים ולהבטיח את החזרתם הבטוחה של הפלסטינים המגורשים.
1. קוראת לישראל לבטל את צו הגירוש לאזרחים הפלסטינים החשודים בטרור ולהבטיח את החזרתם הבטוחה של הפלסטינים שגורשו.
2. מבקשת מישראל להפסיק מיד לגרש כל אזרח פלסטיני מהשטחים שנכבשו על ידה במלחמת ששת הימים.
3. מחליטה לשמור על המצב בשטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כולל ירושלים, בבדיקה.
14 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וארצות הברית נמנעה.
החלטה 612 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-9 במאי 1988 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה התקבלה לאחר דו"ח של המשלחת המיוחדת ששלח מזכ"ל האומות המאוחדות לחקירת השימוש, לכאורה, בנשק כימי במלחמת איראן–עיראק.
בהחלטתה, המועצה גינתה את השימוש בנשק כימי במהלך המלחמה, דבר המפר את פרוטוקול ז'נבה.
נוסף על כך, המועצה הדגישה את הצורך בהקפדה על פרוטוקול ז'נבה וציפתה משני הצדדים להימנע משימוש עתידי בנשק כימי.
כמו כן, היא קראה למדינות החברות באו"ם לעשות בקרה קפדנית על מוצרים כימיים בייצוא לאיראן ולעיראק.
החלטה 686 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-2 במרץ 1991, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה דרשה מעיראק, לבטל את כל פעולותיה שנעשו על מנת לספח מחדש את כווית, לקחת אחריות על פי החוק הבין-לאומי על כל נזק שנגרם לכווית על ידי עיראק, לשחרר כל אזרח כוויתי או אזרח זר (חי או מת) ולהחזיר כל רכוש כוויתי שעיראק גנבה מכווית.
1) דרישה מעיראק להפסיק כל פעולות עוינות ופרובוקטיביות של כוחותיה נגד כל המדינות החברות בארגון האומות המאוחדות, כולל התקפות טילים.
2) דרישה מעיראק להסדיר הפסקת אש בהקדם האפשרי על ידי פגישות של מפקדים צבאיים עיראקים עם עמיתיהם הזרים.
3) דרישה מעיראק להסדיר שחרור לכל שבויי המלחמה שנמצאים בידי עיראק והעברתם המיידית על ידי הצלב האדום.
4) לספק מידע על מוקשים עיראקים, מלכודות ממולכדות, כמו גם כלי נשק ביולוגים וכימיים ביבשה ובמים.
11 מדינות תמכו בהחלטה, קובה התנגדה והרפובליקה העממית של סין, הודו ותימן נמנעו.
כשלושה ימים לאחר ההחלטה, ב-5 במרץ, החליטה עיראק על ביטול כולל של התקנות העיראקיות בכווית.
החלטה 695 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-30 במאי 1991, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, לאחר סקירה של מזכ"ל האו"ם על כח התצפית של האו"ם באזור רמת הגולן.
המועצה ציינה את מאמציה לכונן שלום עמיד וצודק במזרח התיכון.
המועצה החליטה לקרוא לצדדים הנוגעים בדבר ליישם מיידית את החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם (1973).
היא חידשה את המנדט של כוח התצפית שהיה אמור להסתיים בהתאם להחלטה 679 של מועצת הביטחון של האו"ם למשך שישה חודשים נוספים, עד ל-30 בנובמבר 1991, וביקשה כי המזכ"ל יגיש דו"ח על המצב בסוף אותה תקופה.
החלטה 684 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה פה אחד ב-30 בינואר 1991, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, לאחר עיון בהחלטות הקודמות בנושא ולאחר עיון בדו"ח של מזכ"ל האו"ם על כח הביניים הזמני של האו"ם.
המועצה החליטה להאריך את המנדט של יוניפי"ל לחצי שנה נוספת, עד ל-31 ביולי 1991.
לאחר מכן הדגישה המועצה את העוצמה של הכוח, וביקשה מהמזכ"ל לדווח על ההתקדמות בביצוע החלטות 425 (1978) ו-426 (1978).
החלטה 679 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה פה אחד ב-30 בנובמבר 1990, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, לאחר סקירה של מזכ"ל האו"ם על כח התצפית של האו"ם.
היא חידשה את המנדט של כוח התצפית למשך שישה חודשים נוספים, עד ל-30 במאי 1990, וביקשה כי המזכ"ל יגיש דו"ח על המצב בסוף אותה תקופה.
החלטה 702 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ללא הצבעה ב-8 באוגוסט 1991, לאחר בחינה בנפרד של הבקשות של קוריאה הצפונית ושל קוריאה הדרומית כחברות באו"ם.
המועצה המליצה לעצרת הכללית של האומות המאוחדות לקבל את צפון קוריאה ודרום קוריאה.
ב-17 בספטמבר 1991, העצרת הכללית קיבלה את שתי המדינות, על פי החלטה 46/1.
החלטה ES-11/1 של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטת גינוי לרוסיה שהתקבלה על ידי מושב החירום האחד-עשר של העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-2 במרץ 2022. ההחלטה דרשה נסיגה מלאה של הכוחות הרוסיים משטח אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה וביטול החלטתה של רוסיה להכיר ברפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק.
ההחלטה נתמכה על ידי 106 מדינות, והתקבלה עם 141 מדינות שהצביעו בעד, 5 נגד ו-35 נמנעות.
ב-24 בפברואר 2022 פתחה רוסיה בפלישה רחבת היקף נגד אוקראינה.
למחרת הטילה רוסיה וטו במועצת הביטחון על הצעת החלטה המצרה על הפלישה וקוראת לנסיגת הכוחות הרוסיים.
בלארוס, קוריאה הצפונית, אריתריאה, רוסיה, סוריה.
אלג'יריה, אנגולה, ארמניה, בנגלדש, בוליביה, בורונדי, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה העממית של סין, הרפובליקה של קונגו, קובה, אל סלוודור, גינאה המשוונית, הודו, איראן, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן, לאוס, מדגסקר, מוזמביק, מונגוליה, מאלי, נמיביה, ניקרגואה, פקיסטן, סנגל, דרום אפריקה, דרום סודאן, סרי לנקה, סודאן, טג'יקיסטן, טנזניה, אוגנדה, וייטנאם, זימבבואה.
אזרבייג'ן, בורקינה פאסו, קמרון, אתיופיה, אסוואטיני, גינאה, גינאה ביסאו, מרוקו, טוגו, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, ונצואלה.
מחויבות לריבונות, לעצמאות, לאחדות ולשלמות הטריטוריאלית של אוקראינה "בגבולותיה המוכרים על ידי החוק הבין־לאומי", לרבות המים הטריטוריאליים של אוקראינה.
חרטה עמוקה על התוקפנות של רוסיה נגד אוקראינה תוך הפרה של סעיף 2 (4) של אמנת האומות המאוחדות.
קריאה לרוסיה להפסיק לאלתר את השימוש בכוח נגד אוקראינה וכן להימנע מכל איום בלתי חוקי נוסף או שימוש בכוח נגד כל מדינה החברה באו"ם.
דרישה לנסיגה מיידית, מלאה וללא תנאי של כל הכוחות הצבאיים הרוסיים משטחה של אוקראינה בגבולותיה המוכרים.
הבעת צער על ההכרה הרוסית ברפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק.
קריאה לרוסיה לחזור בה לאלתר וללא תנאי מההכרה במעמד של דונצק ולוהנסק.
קריאה לרוסיה לדבוק בעקרונות המעוגנים באמנת האו"ם ובהצהרה על יחסי ידידות.
קריאה לכל הצדדים לדבוק בהסכמי מינסק ולפעול בצורה קונסטרוקטיבית למען יישומם המלא בפורומים בין־לאומיים רלוונטיים.
קריאה לכל הצדדים לאפשר נסיעה בטוחה וללא הפרעה ליעדים מחוץ לאוקראינה ולאפשר גישה מהירה בטוחה וללא הפרעה לסיוע הומניטרי לנזקקים באוקראינה, לאוכלוסייה האזרחית, לרבות עובדים הומניטריים.
כמו כן קריאה להגן על אנשים בקהילות פגיעות, ולכבד את זכויות האדם.
הבעת צער על מעורבותה של בלארוס בשימוש בלתי חוקי בכוח נגד אוקראינה וקריאה לבלארוס לכבד את ההתחייבויות הבין־לאומיות של המדינה.
גינוי של כל ההפרות של המשפט ההומניטרי הבין־לאומי והפרות של זכויות אדם, וקריאה לכל הצדדים לציית בקפדנות להוראות הרלוונטיות של המשפט ההומניטארי הבין־לאומי, לרבות אמנות ז'נבה משנת 1949 ומשנת 1977, ונורמות בין־לאומיות לזכויות אדם.
וכמו כן להבטיח את הכבוד וההגנה של הצוות הרפואי והצוות ההומניטרי הממונה על משימות רפואיות, אמצעי התחבורה והציוד שלהם, כמו גם בתי חולים ומתקנים רפואיים אחרים.
דרישה מכל הצדדים למלא באופן מלא את התחייבויותיהם על פי המשפט ההומניטרי הבין־לאומי לכבד אוכלוסיות אזרחיות על ידי הימנעות מתקיפה, השמדה או הסרה של חפצים החיוניים להישרדות אוכלוסיות אזרחיות ועל ידי כיבוד והגנה על כוח אדם ומשלוחים הומניטריים המשמשים בתחום ההומניטרי.
בקשה ממתאם החירום של האו"ם להגיש דו"ח על המצב ההומניטרי באוקראינה תוך 30 יום מקבלת החלטה זו.
קריאה ליישוב מיידי של הסכסוך בין רוסיה ואוקראינה בדרכי שלום ובאמצעות דיאלוג מדיני, משא ומתן, תיווך ואמצעי שלום אחרים.