tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניו יורק: מוזיאון לאמנות מודרנית, 2009.
פון ויגזאק, אלכסנדר ומת'יאס רמלה, עורכים.
מרסל ברויאר: עיצוב ואדריכלות .
וייל אם ריין: מוזיאון ויטרה לעיצוב, 2003.
מרסל ברויאר: ריהוט ועיצוב פנים .
- חנות נסאו שנועדה לספק מתקנים בחנות ראשית באזור החוצה." שיא אדריכלי (פברואר 1951).
"משרד קווי אוויר עם מעלית." שיא אדריכלי (אפריל 1946).
"דיור מרפסת עירונית מאלומיניום." הפורום האדריכלי (יולי 1944): 65-76.
"מועדון חוף למכירת נוף." שיא אדריכלי (יולי 1948).
"בית ברואר במוזיאון לאמנות מודרנית ניו יורק." האדריכל וחדשות הבנייה (20 במאי 1949).
"לה קייס די מרסל ברויאר נל קונטיקט." דומוס, לא.
"המקרה של בית ההזדקנות: איך ניתנה לו חכירה חדשה על החיים." בית וגן (אפריל 1951).
"דולר קונה מקום נוסף." Science Illustrated (אפריל 1942).
"פנים מעונות." שיא אדריכלי (אפריל 1946).
"בית ספר יסודי: בנטם, קונטיקט." אדריכלות מתקדמת (פברואר 1957).
"מפעל של מרסל ברויאר הוא בהיר ונאה מסביב." הפורום האדריכלי (פברואר 1955).
"אח: בית בניו יורק." האדריכל וחדשות הבנייה (14 באוקטובר 1949).
"לתרגול בניהול משק בית." שיא אדריכלי (יוני 1950).
"ארבעה בתים אמריקאים." הסקירה האדריכלית (נובמבר 1939).
"בית גלר, לורנס, לונג איילנד." אדריכלות מתקדמת (פברואר 1947).
"אדריכל אורח בהולנד." קתוליק ביוובלד (כרך xxvi, מספר 21).
"בית המותאם לגבעות ברקשייר." שיא אדריכלי (פברואר 1949).
"בתים של FRS יורקה ומרסל ברויאר." סקירה אדריכלית (ינואר 1939): 29-35.
"מרסל ברויאר מעצב דיקט." ריפוד (פברואר 1947).
"מרסל ברויאר: מסורת הבאוהאוס, המצאה ברוטליסטית" המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, נ '74, מס.
"מרסל ברויאר: דה באוהאוס à קאסה לא ג'ארדים." Pilotis (פברואר 1950).
"מרסל ברויאר: מורה ואדריכל." בית ובית (מאי 1952).
"בנייה מחודשת של כלבו הולנד." שיא אדריכלי (מאי 1955).
"אונה נואבה אברה דה מרסל ברויאר." Nuestra Arquitectura 11 (נובמבר 1948).
"על העטיפה: בית גלר." אדריכל אמפייר סטייט (יולי / אוגוסט 1947).
"המרכז לאמנויות תיאטרון: הדרך לפתור בעיה מורכבת היא להפוך אותה לפשוטה." הפורום האדריכלי (דצמבר 1952).
"בית טומפקינס, היולט הארבור, לונג איילנד." שיא אדריכלי (ספטמבר 1947).
"שני קוטג'ים מודרניים לקיץ (העתקות אור למחר)." בית וגן (1948 בקירוב): 62.
"על עיצוב של בית הבינוקליר." [כתב יד מוקלד של מאמר שפורסם באמנויות ובארכיטקטורה בקליפורניה (דצמבר 1943)]
"על פול קליי." [כתב יד מוקלד]
"על ארגון מחדש של הבאוהאוס בשנת 1923." [כתב יד מוקלד]
הקדמה לארכיטקטורה חיה: מצרי, עורכת.
"Stuyvesant Six: מחקר שיפוץ מחדש." נקודות עיפרון (יוני 1944).
"תגיד לי, מהי אדריכלות מודרנית?" בית וגן, אפריל 1940.
"ווה סטרן וויר?" [הרצאה שהועברה במקור בציריך, 27 באפריל 1934]
מרבל ורטש נולד במשפחה יהודית באויפשט (כיום רובע 4 של העיר בודפשט, אז יישוב נפרד בגבולות הצפוניים של בודפשט, כבנם של הסוחר יוז'ף וייס וארנסטינה ריפר.
הוא למד תחילה הנדסה זמן מה ואז נרשם לאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
כבר קודם לכן פורסמו איוריו בכתב העת ההומוריסטי בורשסם ינקו ב"חמור" (Szamár), בכתב העת הסאטירי "פידיבוס" (Fidibusz).
מורו באוניברסיטה היה הצייר קארוי פרנצי.
הוא גויס לצבא בשנת 1915, אך גם שם לא הפסיק לצייר.
המגזין "חיי התיאטרון" ( 14-21 ביולי 1917) פרסם סדרת איורים מצחיקים שלו תחת הכותרת "תיאטרון חזית".
הספר הראשון שהוא הכין עבורו איורים היה בשנת 1916, לספרו של פרידייש קארינתי "אדוני המורה, בבקשה".
בשנים 1918–1919 הוטל עליו לבצע כמה פוסטרים פוליטיים, שאחד הידועים שבהם נקרא "לוקאצ'יץ'!
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא ברח לווינה, שם זכה בשנת 1920 בתחרות פוסטרים.
אלבומו, שכותרתו הייתה "ציורים מהגיהנום ההונגרי" היה אלבום שהציג את מעשי הטרור הלבן בהונגריה (1921).
עוד באותה השנה הוא ביקר בפריז, שם נרשם לאקדמיה ג'וליאן.
משנת 1922 פורסמו רישומיו בעיתון הסאטירי ריר (Rire).
הוא הציג לראשונה תערוכה בשנת 1925 בגלריה Devambes בפריז, ובשנת 1932 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי.
משנת 1935 עבד גם עבור עיתונים אמריקאים (Vanity Fair, Vogue, Esquire).
עם כיבוש צרפת על ידי הנאצים בשנת 1940 הוא נמלט לניו יורק, גם שם אייר כמה ספרים והופיעו גם עיצובי מרבדי הקיר שלו בגיליון מיוחד של ה"הרפר'ס בזאר (Harper's Bazaar) בשנת 1942.
בסוף מלחמת העולם השנייה חזר לפריז ובשנת 1946 הציג בגלריה שארפנטייה (Charpentier) את התמונות שצייר במהלך שהותו בארצות הברית.
בשנת 1947 העניקה לו "האגודה פאל סינאי מרשה" את הגרנד פרי לגרפיקה על שם מיהאי זיצ'י.
בשנת 1948 ההוא תכנן לקיים תערוכה בבודפשט, אולם זו לא התקיימה מהסיבה שפקיד המכס מצא את ציוריו שהועברו מניו יורק לאירופה לא מוסריים ומנע את העלאתם על סיפון האוניה.
ורטש צייר גם דיוקנאות של אדית פיאף, ז'ולייט גרקו ומפורסמים אחרים.
בשנת 1950 פרסם דיוקנאות ילדות דמיוניות של עשרים אישים מפורסמים (למשל ז'אן קוקטו, איינשטיין, צ'רצ'יל) שכותרתו הייתה אכן "דיוקנאות דמיוניים".
בשנת 1961 היה חבר בחבר השופטים של פסטיבל קאן; הוא הכין תפאורות עבור האופרה הלאומית של פריז, הקומדי פראנסז לתיאטרון-פראנסז, לתיאטרון אדלפי בלונדון, ומספר עיצובי תפאורה ותלבושות לסרטים (הגנב בבגדאד, המולן רוז') ועיצובי תלבושות עבור קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי האמריקאי.
הוא כאמור קיבל אוסקר בשנת 1952 על עיצובי הסרט מולן רוז'.
הוא גם עיצב עמודי כותרת של ספרי תווים, ציורי קיר, קישוטי מלונות, בתי קפה ודירות בורגניות.
הוא היה חבר באגודה לאומני הספרים והפרסום ההונגריים ובאגודת מאיירי הספרים בניו יורק.
מוזיאון פילדלפיה הקים מלגה לזכרו.
ורטש תרם יצירות אמנות משמעותיות לגלריה הלאומית של הונגריה.
ז'אן-ז'ול-מרסל גרשרי היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
גרשרי נולד ב-16 ביוני 1876, ובשנת 1894 התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בזמנים שונים בקריירה שלו, שימש כרמטכ"ל ארמיית המזרח (לבנט).
ב-16 ביולי 1930 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד החטיבה ה-85, וב-12 במאי 1932 מונה לראש מטה ארמיית המזרח.
ב-8 ביוני 1934 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, וב-12 בספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-25. ב-25 במאי 1936 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי ה-14, וב-21 במאי 1938 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה למושל הצבאי של ליון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד הארמייה השמינית, ופיקד עליה עד ה-21 במאי 1940. לאחר תבוסת צרפת הוא פרש מהצבא ב-20 באוגוסט 1940, והוא מת ב-25 באפריל 1961.
ואודה היה לשחיין ההולנדי הראשון שזכה בתואר העולמי.
ואודה נולד בטילבורך וגדל באודן.
בסוף בשנת 1992 עבר להתאמן באוניברסיטת מישיגן באן הרבור בהדרכתו של המאמן הראשי ג'ון אורבנצ'ק לצד מתחריו הגדולים טום דולאן ואריק ניימסניק האמריקאים, כן שחו בקבוצתו טום מלצ'ו וגוסטבו בורג'ס מברזיל.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים ואודה במקום 19 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:28.51 דקות ובמקום 22 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.95 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 הוא זכה במדליית ארד 400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:17.90 דקות, אחרי תמאש דארני מהונגריה (4:15.24 דקות) ויאני סייבינן מפינלנד (4:15.51 דקות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיים ואודה במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר מערוב אישי בתוצאה של 4:21.41 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.08 דקות.
בתחרות שנערכה (בריכת 25 מטר) בגלזנקירכן, גרמניה ב-1 בפברואר 1997 קבע ואודה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 4:05.59 דקות, שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפריז, צרפת ב-8 בפברואר הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 4:05.41 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בסביליה, ספרד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.77 דקות, לפני קסבייה מרשאן מצרפת (2:01.08 דקות) ויאני סייבינן (2:02.12 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:15.38 דקות, לפני פרדריק חוויד מספרד (4:19.68 דקות) ורוברט סייבט מגרמניה (4:20.43 דקות).
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:17.84 דקות, אחרי בריטניה (7:17.56 דקות) ולפני גרמניה (7:18.86 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:48.96 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה ואודה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.18 דקות, לפני קסבייה מרשאן (2:01.66 דקות) ורון קארנוף מארצות הברית (2:01.89 דקות).
מדליות כסף במשלחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:15.53 דקות, אחרי טום דולאן מארצות הברית (4:14.95 דקות) ולפני קרטיס מיידן מקנדה (4:16.45 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.77 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 7:12.48 דקות ולפני בריטניה (7:17.33 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג בתחילת אפריל 1999 זכה ואודה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בסוף יולי אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:01.43, לפני מאסימיליאנו רוסולינו מאיטליה (2:01.46 דקות) ויאני סייבינן מפינלנד (2:02.11 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:16.27 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:39.52 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.26 דקות, אחרי פרדריק חוויד (4:17.16 דקות) ומיקי חליקה מישראל (4:17.49 דקות).
בשנת 1997 זכה ואודה בתואר ספורטאי השנה בהולנד.
למונט מרסל ג'ייקובס (נולד ב-26 בספטמבר 1994) הוא אתלט איטלקי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) ושיאן אירופה הנוכחי (2022) בריצת 100 מטר, אלוף העולם באולם (בלגרד 2022), אלוף אירופה באולם (טורון 2021) ושיאן אירופה באולם הנוכחי (2022) בריצת 60 מטר.
ג'ייקובס נולד באל פאסו לאב אפרו-אמריקאי ואם איטלקייה, איתם עבר לברשה עוד לפני שהיה בן חודש.
הוא התחיל להתאמן באתלטיקה כשהיה בן 10, תחילה בריצות קצרות ולאחר מכן החל להתאמן גם בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה ג'ייקובס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אירופה חדש של 9.80 שניות, לפני פרד קרלי מארצות הברית (9.84 שניות) ואנדרה דה גראס מקנדה (9.89 שניות).
עוד בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אירופה חדש לאחר שסיים שלישי במקצה בתוצאה של 9.84 שניות, ושיפר בשתי מאיות את השיא בו החזיקו במשותף פרנסיס אוביקוולו מפורטוגל וג'ימי ויקו מצרפת.
בריצת שליחים 4x100 ביחד עם לורנצו פאטה, אסאוסה דסאלו ופיליפו טורטו בשיא לאומי חדש של 37.50 שניות, לפני בריטניה (37.51 שניות) וקנדה (37.70 שניות).
תוצאה זו מדרגת את איטליה במקום חמישי בעולם ושני באירופה בכל הזמנים.
כבר בשלב המוקדמות הרביעייה האיטלקית קבעה שיא לאומי חדש של 37.95 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה ב-19 במרץ 2022 הוא זכה במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אירופה ובתוצאת השנה בעולם של 6.41 שניות, לפני כריסטיאן קולמן (6.41 שניות) ומרווין ברייסי (6.44 שניות), שניהם מארצות הברית.
מרסל שמואל גנס (בהולנדית: Marcel Gans; נולד ב-1947) הוא מנהל ישראלי, שהיה ראש המועצה המקומית אלקנה בין השנים 1998–2003.
נולד באמסטרדם, הולנד ב-1947 לדוד ושושנה, ניצולי השואה שהיגרו להולנד מגרמניה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אחיו הגדול נספה בשואת יהודי הולנד.
למד בבית ספר ציבורי, והשלים לימודי יהדות ועברית באופן פרטי, והיה חבר בבני עקיבא.
עלה לישראל ב-1971. התגייס לצה"ל ושרת בחיל התותחנים.
הוא בעל תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית.
החל לעבוד במחלקת ניירות הערך של בנק אגוד, ובהמשך עבד בתפקידי ניהול בחברת השקעות ובמקומות נוספים.
בשנותיו הראשונות של היישוב אלקנה התנדב לעזור בשמירה על היישוב.
ב-1979 עבר עם משפחתו לאלקנה.
ב-27 באוקטובר 1998 נבחר לראשות המועצה המקומית.
נשוי ליעל (יוהנה), אחות ותזונאית, ואב לחמישה.
מתגורר כיום במושבה הגרמנית בירושלים.
מרסל ח'ליפה הוא מלחין, זמר ונגן עוּד לבנוני.
הוא נודע ביצירותיו בעלות האופי הלאומי, ובסגנונו המיוחד המשלב מוזיקה ערבית עם כלים מערביים.
ח'ליפה הכיר בלבנון פליטים פלסטינים וביניהם את המשורר מחמוד דרוויש ומאז הוא מקדיש חלק מיצירותיו, הופעותיו וכספו, לפלסטינים.
ח'ליפה סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה בביירות בשנת 1971, ובשנת 1972 בנה להקה מוזיקלית בעיר הולדתו, במטרה להחיות את המורשת המוזיקלית, הערבית-לבנונית.
בין השנים 1972–1975 ערך סיורי הופעות במדינות שונות במזרח התיכון, צפון אפריקה וארצות הברית, לרוב, היו אלו הופעות סולו על העוּד.
בזמן לימודיו בביירות הוא פגש בפליטים פלסטינים והושפע ממצבם.
בהמשך, הוא התוודע ליצירותיו של מחמוד דרוויש ונוצר ביניהם קשר שהביא לכך שמאז הוא הקדיש חלק מיצירותיו והופעותיו למען הפלסטינים.
את תרומתו למענם הוא הגדיר בראיון שנתן: "לכוחות הרכים יש תפקיד יעיל בסוגיה הפלסטינית" ("للقوى الناعمة دور فعّال في القضية الفلسطينية").
כאשר הוא הוציא את התקליטור הראשון שלו, בפריז, אוגוסט 1976, הוא כלל בו ארבעה משיריו של מחמוד דרוויש וכן שיר של משורר פלסטיני נוסף – עז א-דין אל-מנאסרה (عز الدين المناصرة).
בשנת 1984 הופיע ח'ליפה באצטדיון א-ספא בביירות, מול קהל של מאה אלף איש ושר את שירו של מנאסרה "בתכריכים ירוקים עטפנוהו" (بالأخضر كفناه), שיר שהפך להמנון המהפכות ב"אביב הערבי".
במהלך שנות ה-70 וה-80, ח'ליפה הלחין כמה משיריו של מחמוד דרוויש, והביא לעידן חדש בשירה הפלסטינית, שבה מתערבבות זו בזו דמותה של האישה האהובה, עִם הארץ והמולדת, או דמות האֵם והאוּמה.
ח'ליפה הלחין גם שירי משוררים לבנוניים כמו חביב צאדק (حبيب صادق) וטלאל חיידר (طلال حيدر).
בין יצירותיו החשובות של ח'ליפה ניתן למנות את "סימפוניית השיבה" שעוסקת בגעגועי הפליטים הפלסטינים וזכותם לשוב לארצם.
מעת לעת, כאשר עולה לסדר היום סוגיה הקשורה לפלסטינים, ח'ליפה מביע את הזדהותו.
תנועת בנק"י בדגש על הסניפים דוברי הערבית שבה נוהגים להשתמש בשיריו לפרסומיהם.
הנגינה המסורתית על עוד, הגבילה את הנגנים בטכניקות הקפדניות שנלמדו לאורך השנים ומרסל ח'ליפה, במיומנותו ובכישרונו הצליחו "לשחרר את הכלי" מהאילוצים הללו, ובכך לאפשר הרחבה משמעותית של האפשרויות שלו.
במוזיקה הערבית שיצר, ח'ליפה שילב גם כלים מערביים, כמו פסנתר וסקסופון.
לאורך השנים הוא היה לאורח קבוע בפסטיבלים בלבנון, מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה, ירדן, צרפת, אוסטריה, גרמניה, שוודיה, איטליה, ארצות הברית, ניו זילנד ועוד.
כמה מיצירותיו של ח'ליפה בוצעו על ידי תזמורות ברחבי העולם, כמו: התזמורת הסימפונית של קייב, תזמורת האקדמיה של בולון-ביאנקור, התזמורת הקמרית של סן פרנסיסקו, התזמורת של העיר תוניס, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, התזמורת הפילהרמונית האיטלקית, התזמורת המלכותית.
התזמורת הסימפונית של עומאן וה"אנסמבל המוחלט" והתזמורת הסימפונית האיטלקית.
מרסל ח'ליפה חוקר וכותב ספרים על כלי נגינה ומוזיקה ערבית.
בשנת 1981 הוא פרסם את א-סמאא, אוסף של יצירות לכלי נגינה ערביים מסורתיים שונים.
בשנת 1982 יצא ספרו על מתודולוגיה בת שישה חלקים, לחקר העוּד.
ב 1984 יצא לאור, בצרפת, ספרו: "מוזיקה ערבית, תיאוריה ופרקטיקה".
צמד בשנים 1996 ו־1997 הוא פרסם שני ספרים על העוד ובשנת 2002 התפרסמה יצירתו סוויטה אנדלוסית לעוּד ותזמורת.
לאורך השנים יצאו למעלה מ-20 אלבומי שירה ומוזיקה מיצירותיו, או בביצועו.
בנוסף הוא הלחין שמונה פסקולים לסרטים.
יצירותיו של מרסל ח'ליפה זכו לשבחים רבים, הן בעולם הערבי והן בעולם כולו והוא זכה בעשרות פרסים.
בין היתר, ביוני 2005 הוא זכה לתואר אמן אונסק"ו לשלום (UNESCO Artist for Peace), על הישגיו האמנותיים ותרומתו ההומניטרית.
חלק מהכספים שקיבל הוא תרם לקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה על שם אדוארד סעיד, באוניברסיטת ביר זית, ומאז הקונסרבטוריון מקיים על שמו של ח'ליפה תחרות מוזיקה שנתית, שמעניקה למוזיקאים צעירים מחוננים הזדמנות להופיע ותמיכה כספית להמשך החינוך המוזיקלי שלהם.
מרסל ח'ליפה נשוי ליולה ח'ליפה, העוסקת אף היא בכתיבת שירים ושירה.
נולדו להם שני בנים, בשאר ח'ליפה ורמי ח'ליפה, גם הם פעילים בתחום השירה והמוזיקה.
בכמה מהופעותיו של מרסל ח'ליפה השתתף בנו בשאר – בצוות המנגנים המלווים.
מרסל ברנר היה טניסאי צרפתי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרות הגרבים, זוגות גברים וזוגות מעורבים בתחרויות אליפות צרפת הפתוחה 5 פעמים.
מרסל ברנר נולד בפרבר של העיר ליל.
הוא היה אלוף צרפת לצעירים בשנים 1929 ו-1930. בהמשך הוא עבר לתחרויות בוגרים.
בתחרויות הגברים במהלך שנות ה-30 בהם ברנר השתתף הוא לא זכה להישגים.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה באליפות צרפת בטניס 1946 הוא ניצח בתחרות הגברים במשחק נגד ירוסלב דרובני.
בתחרויות זוגות גברים ברנר הגיע לגמר של אליפות צרפת בטניס 1932 אך הפסיד בו.
באליפות צרפת בטניס 1936 הוא ניצח לצד ז'אן בורוטרה.
באליפות צרפת בטניס 1946 הוא ניצח לצד איבון פטרה.
בתחרויות זוגות מעורבים ברנר ניצח פעמיים באליפות צרפת בטניס 1935 ובאליפות צרפת בטניס 1936.
מרסל פטרה היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של צרפת משנת 1935 ועד ל-1956.
בשנת 1968 ברנר נבחר לנשיא איגוד הטניס של צרפת וכיהן בתפקיד עד לשנת 1973.
גביע שמוענק למנצח תחרויות זוגות מעורבים באליפות צרפת הפתוחה נקרא על שמו.
מרסל ברנר נפטר בשנת 1994.
מרסל בוטבול היה זמר, מוזיקאי ושחקן מרוקאי ממוצא יהודי.
הוא נולד למשפחה אמנותית, בנו של יעקב בוטבול ואחיו של הזמר חיים בוטבול.
משפחת בוטבול נודעה בזכות התזמורת שבראשה עמדה.
מרסל בוטבול היה האמן המרוקאי הראשון שנפטר בעקבות מגפת הקורונה.
בוטבול נפטר ביום רביעי, 1 באפריל 2020, בבית החולים קלוד ברנאר בפריז, כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה.
על פי דברי הזמרת המרוקאית עביר עאבד, נפטר בוטבול בשעה 11:00 בבוקר באותו יום.
קרוב משפחתו מוריס אלבאז סיפר כי הגיע לפריז ב־10 במרץ 2020 כדי להופיע באירוע משפחתי, אך נאלץ להישאר בעיר עקב סגירת הגבולות.
לדבריו, בוטבול סבל מבעיות לב, ולא הצליח להתגבר על מחלת הקורונה, כפי שקרה לקשישים רבים.
תזמורת חצות (2015) – סרטו של ז'רום אוליבייה כהן, המספר את סיפורו של בוטבול.
מרסל הקונכייה עם נעליים הוא סרט מוקומנטרי אמריקאי משנת 2021 בבימויו של דין פליישר קאמפ, סרט הבכורה שלו כבמאי.
הסרט, המשלב הנפשה לייב אקשן והנפשת סטופ מושן, מבוסס על סדרת סרטי ההמשך והפריקוול הקצרים "מרסל הקונכייה" מאת ג'ני סלייט ופליישר קאמפ, שניהם כתבו במשותף יחד עם ניק פיילי.
סלייט חוזרת על קולה כמרסל, קונכייה מואנשת.
פליישר קאמפ, רוזה סלזאר, תומאס מאן, לסלי סטהל ואיזבלה רוסליני מככבים גם כן.
הסרט עוקב אחר מרסל, קונכייה שחי עם סבתו, קוני, לאחר שפרסם סרט קצר באינטרנט, מה שמביא למרסל מיליוני מעריצים נלהבים ותקווה חדשה להתאחד עם משפחתו האבודה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-3 בספטמבר 2021, והחל בהפצה מוגבלת בארצות הברית על ידי A24 ב-24 ביוני 2022, לפני שיצא לאקרנים בהיקף נרחב ב-15 ביולי.
הוא זכה לשבחי המבקרים והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר .
לאחר סיום נישואיו, דין, במאי סרטים דוקומנטריים, עובר לגור ב-Airbnb ומגלה את מרסל, קונכייה מדברת בגובה אינץ' אחד, שחי בבית עם סבתו, ננה קוני, ואלן, כדור המוך המחמד שלו.
בהשראת גחמותו, תושייתו וקסמו של מרסל מהעולם, דין מתחיל לצלם את פעילויותיו היומיומיות של מרסל, שרובן כוללות איסוף משאבים מהחצר האחורית כדי לפרנס את עצמו ואת סבתא קוני.
קוני חכמה אך סובלת מדמנציה מסוימת.
היא מטפלת בגינתה בעזרת חרקים שהתיידדה איתם.
מרסל וקוני חולקים את אהבתם ההדדית לתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" ולפרשנית התוכנית לסלי סטהל .
לאחר שדין מעלה את הסרטון הראשון שלו על מרסל ליוטיוב, הסרטון הופך במהרה לתופעה תרבותית.
מרסל מוחמא ומוצף מהפופולריות החדשה שמצא, ומתאבל על כך שמשפחתו לא בסביבה כדי לחגוג אותו יחד איתו.
מרסל מסביר לדין שבעבר הייתה קהילה שלמה של קונכיות בנכס, כולל אמו, אביו, אחיו ודודתו של מרסל.
הקונכיות היו מוצאים מחסה במגירת גרביים כאשר בעלי הבית הקודמים, מארק ולריסה, החלו להפיל חפצים תוך כדי קטטה.
לאחר קטטה אחת, מארק ארז בטעות את הקונכיות למזוודה שלו בזמן שעבר דירה, והותיר את מרסל וקוני היחידים שנותרו בנכס.
דין עוזר למרסל להפיק שידור חי באינטרנט וביקש עזרה באיתור משפחתו.
השידור החי צובר מספר ניכר של צופים, אך לאחר שמרסל משתף את מיקומו עם הצופים, הבית הופך לאזור פופולרי עבור משפיענים.
מרסל מתבייש לאחר שמבין שרוב האנשים שראו את הסרטונים שלו הם מעריצים הנואשים להיות קשורים אליו אך במידה רבה אינם מעוניינים לעזור לו.
תשומת הלב המתמדת לבית מתחילה להטריד את מרסל, שמודאג מבריאותה המידרדרת של קוני.
מרסל משכנע את דין להסיע אותו ברחבי העיר בחיפוש אחר מכוניתו של מארק, אך הוא המום לגלות עד כמה גדול ועצום העולם שמחוץ לביתו באמת.
מרסל המיואש, שמבין שהעולם גדול מדי מכדי שיגלה את המכונית בכוחות עצמו, חוזר הביתה ומגלה שקוני נפלה מגג מכונת כביסה וסדקה את שריונה.
מרסל מטפל בפצעיה ומתגונן יותר על קוני.
כתוצאה מפופולריותו של מרסל באינטרנט, צוות התוכנית "60 דקות" פונה למרסל בתקווה לעשות כתבת כיסוי.
למרות עידודו של דין, מרסל מהסס לקבל את ההצעה, מודאג ממה שצוות ההפקה הגדול ותשומת הלב הנוספת לבית יעשו לבריאותה של קוני.
מרסל אומר לדין שהוא לא יקבל את הראיון עד שקוני תתאושש לחלוטין.
דין מגלה מידע זה לקוני, שמצבה מידרדר במהירות.
קוני, שרוצה שמרסל יחיה חיים משמעותיים משלו, מעמידה פנים שהיא מראה סימני שיפור בקרבת מרסל, תוך שהיא מעודדת אותו לקבל את הראיון.
למרות הסתייגויותיו הנחרצות, מרסל מסכים בסופו של דבר לראיון, מתוך אמונה שזה עשוי לעזור לו למצוא את משפחתו.
בריאותה של קוני ממשיכה להידרדר ככל שיום הראיון מתקרב.
קוני ומרסל צופים בצוות של "60 דקות" מתמקם בסלון ומתפעלים לראות את לסלי סטהל באופן אישי.
מרסל ודין משתתפים שניהם בראיון.
עם סיומו, מרסל ודין נאבקים למצוא את קוני לפני שהם מבינים שהיא מתה בזמן שצילמו את הקטע שלהם.
מרסל קובר את קוני בגינתה ומתאבל עליה.
דין חותם על חוזה שכירות לדירה חדשה.
התוכנית "60 דקות" מתקשרת לדין ומבקשה צילומים נוספים לאחר שגילה תגליות חדשות בנוגע למקום הימצאה של לריסה.
הקטע משודר, ומראה שהם הצליחו לאתר את לריסה בגואטמלה.
לריסה מביאה את צוות "60 דקות" לביתו של מארק, שם היא ומארק נקלעים לוויכוח.
מרסל דוחק בדין ובצוות לבדוק במגירת הגרביים של מארק, שם מתגלה כל קהילת הקונכיות.
הם מתאחדים ב-Airbnb עם מרסל, שמצליח לערוך לקוני הלוויה ראויה.
דין עובר לדירתו החדשה ומתחיל לצאת שוב.
לאחר איחוד עם משפחתו, מרסל מגלה לדין שאף על פי שהוא מתגעגע למשפחתו ושמח שהם מתאחדים, הוא מוצא את עצמו לעיתים קרובות הולך לחלון חדר הכביסה לבד ומרגיש את הרוח נושבת דרך הקונכייה שלו.
מרסל מראה לדין את הצליל שהיא מייצרת, מעיר על יופייה כשהוא בוהה מהחלון ומרגיש קשר עמוק יותר עם כל הדברים.
סצנת סיום, המשולבת בכתוביות המוקדמות, מראה את דין מציג את מרסל בדירתו החדשה.
ג'ני סלייט כקולו של מרסל
איזבלה רוסליני כקולה של ננה קוני, סבתו האיטלקייה של מרסל, שקוראת לו "מרסלו".
שרה ת'יר כקולה של קתרין, אמו של מרסל
אנדי ריכטר כקולו של מריו, אביו של מרסל ובנה של קוני
נייתן פילדר כקולו של ג'סטין, אחיו של מרסל
ג'סי קליין כקולה של ג'ודי, דודתו של מרסל
פיטר בונרז כקולו של המאסטרו
ג'יימי ליאונהרט בתור משפחת קונכיות (קולות)
דין פליישר קאמפ בתפקיד דין, במאי סרטים דוקומנטריים שהוא גרסה חצי-בדיונית של פליישר קאמפ עצמו, כפי שנחשף בצילומים מטושטשים של קלאפר המציג את שמו המלא ומסך מחשב המציג תמונה אמיתית שלו ושל גרושתו סלייט.
רוזה סלזאר בתור לריסה גלר
תומאס מאן בתפקיד מארק בות'
שרי פינקלשטיין בתפקיד מפיקת התכנית "60 דקות"
קונאן או'בריאן בתור עצמו (קטע ארכיון מתוך "קונאן")
בריאן ויליאמס בתפקיד עצמו (קטע ארכיון מתוך "רוק סנטר עם בריאן ויליאמס")
חברת ההפקות צ'יודו ברוס (הידועה בזכות קלאסיקת הקאלט משנת 1988 "רוצחים בלי זהות") הובילה את ההנפשה, כאשר אדוארד צ'יודו היה מפיק ההנפשה וקירסטן לפור כבמאית ההנפשה.
סטיבן צ'יודו היה במאי ההנפשה המפקח של הסרט.
ביאנקה קליין הובילה את צילום הלייב אקשן, בעוד אריק אדקינס ("הפלישה ממאדים", "הפיג'מות" ) הוביל את צילום הסטופ מושן.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טלורייד ב-3 בספטמבר 2021. הוא הוצג גם ב-SXSW במרץ 2022.
בנובמבר 2021, A24 רכשה את זכויות ההפצה.
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-24 ביוני 2022, לפני שיצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-15 ביולי.
הסרט יצא לאקרנים בפורמט בלו-ריי וב -4K Ultra HD ב-5 בספטמבר 2022.
הסרט יצא לאקרנים ב-17 בפברואר 2023, על ידי Focus Features וסרטי יוניברסל בממלכה המאוחדת.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הכניס 169,606 דולר משישה בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון שלו.
לאחר מכן הוא הכניס 262,022 דולר מ-22 בתי קולנוע בסוף השבוע השני שלו ו-322,167 דולר מ-48 בתי קולנוע בסוף השבוע השלישי שלו.
הסרט הוקרן ב-153 בתי קולנוע בסוף השבוע שלאחר מכן, והוסיף עוד 567,918 דולר, מה שהביא את סך ההקרנות שלו במשך ארבעת השבועות ל-1.7 מיליון דולר.
הסרט התרחב ל-590 בתי קולנוע בסוף השבוע הרחב השני שלו, וגרף 874,302 דולר עם הכנסות ממוצעות של 1,481 דולר, וסיים במקום ה-11 בקופות.
הוא המשיך לגייס 671,361 דולר מ-821 בתי קולנוע בסוף השבוע הרחב השלישי שלו ו-345,484 דולר מ-498 בתי קולנוע בסוף השבוע הרביעי שלו, כשבשתי הפעמים הוא סיים במקום ה-14 בקופות.
בנוסף, סרט מונפש עלילתי חייב לכלול מספר משמעותי של דמויות מונפשות." ב-9 בנובמבר 2022, האקדמיה לאמנויות ומדעי הקולנוע קבעה רשמית כי הסרט זכאי להיבחן בקטגוריית הסרט המונפש.
הוא היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב לסרט המונפש הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו" שזכה גם הוא באוסקר לאחר מכן.
מרסל אסולין (נולדה ב-9 בפברואר 1968) היא מנכ"לית ויצו העולמית (החל מ-1 בנובמבר 2025), אלופת-משנה בדימוס, ומנהלת בכירה בתחומי החינוך, הניהול ומשאבי האנוש בישראל.
אסולין נשואה ואם לשלושה ילדים, ומתגוררת בתל אביב.
היא בעלת שני תארים ראשונים ותואר שני במנהל עסקים בהתמחות התנהגות ארגונית מהמרכז האקדמי פרס.
בנוסף, היא בעלת תעודת הוראה ובוגרת התכנית לפיתוח מנהיגות חינוכית צבאית של מכון מנדל.
אסולין מחזיקה בקריירה צבאית ענפה בת כ-30 שנים בצה"ל, במהלכה כיהנה במגוון תפקידי פיקוד, ניהול, הדרכה וחינוך בחיל החינוך והנוער.
ראש מחלקת החינוך של צה"ל – תפקידה הבכיר ביותר בצבא
ראש ענף הדרכה במפקדת קצין החינוך והנוער הראשי
ראש ענף השכלה ועלייה במפקדת קצין החינוך והנוער הראשי
מפקדת בסיס ההדרכה של חיל החינוך והנוער
במהלך כהונתה כראש מחלקת החינוך, אסולין הייתה אחראית על מגוון נושאי חינוך בצבא, כולל תוכנית "נתיב" לגיור של חיילים.
היא טיפלה בנושאים רגישים הקשורים לחינוך צבאי, ערכים ומשמעת.
בתפקידה האחרון לפני הצטרפותה לויצו, שימשה אסולין כמנהלת האגף לפיתוח פדגוגי טכנולוגי בזרוע העבודה של משרד העבודה והרווחה.
במסגרת תפקיד זה, היא הובילה תחומים פדגוגיים והכשרה מקצועית, וניהלה פרויקטים חינוכיים בהיקף רחב.
לפני כן, מילאה מגוון תפקידי הוראה בתיכון אורט חולון.
מנהלת האגף לגיל הרך ומשאבי אנוש
אסולין הצטרפה לויצו בשנת 2020, כאשר מונתה למנהלת האגף לגיל הרך.
במסגרת תפקיד זה, היא הייתה אחראית על רשת מעונות היום של ויצו, הכוללת 161 מעונות ברחבי ישראל עם למעלה מ-3,000 עובדות חינוך.
בנוסף לתפקידה בתחום הגיל הרך, אסולין שימשה גם כמנהלת אגף משאבי אנוש בויצו.
בתפקיד זה היא הייתה ממונה גם על בית ההורים של ויצו.
בשנים 2020–2025 אסולין הובילה מגוון יוזמות חשובות:
שבוע ההוקרה השנתי לצוותי מעונות היום, במהלכו נערכו ביקורים ב-161 מעונות ויצו ברחבי הארץ
פתיחת מעוני חירום בבתי חולים בזמן המלחמה, כדי לאפשר לצוותים הרפואיים להמשיך לעבוד בידיעה שילדיהם מטופלים
הובלת הסכם שכר פורץ דרך למנהלות המעונות בויצו, שכלל עליית שכר משמעותית, הגדלת ההפרשות הסוציאליות, תגמולים אקדמיים ותוספות למעונות רב-תכליתיים
המינוי בוצע לאחר תהליך בחירה יסודי ומקצועי.
יו"ר ויצו העולמית, אניטה פרידמן, אמרה בעת המינוי: "הבחירה במרסל אסולין נעשתה לאחר תהליך יסודי ומקצועי.
היא מביאה ניסיון עשיר, הבנה עמוקה של ויצו ויכולת הנהגה ערכית ומעשית.
תחת הנהגתה, ויצו תמשיך לשמש עוגן חברתי מרכזי בישראל ובעולם".
אסולין עצמה הצהירה: "אני מודה לדירקטוריון ויצו על האמון והזכות להוביל את הארגון.
נמשיך לפעול מתוך שליחות, מקצועיות וערבות הדדית למען חיזוק החוסן החברתי והלאומי של החברה הישראלית".
כמנכ"לית ויצו העולמית, אסולין מובילה את הארגון החברתי הגדול בישראל, המונה:
300 מוקדי פעילות בפריסה ארצית
כ-70,000 ילדים, נשים ומבוגרים המקבלים שירותים
מעונות יום, כפרי נוער ובתי ספר, מקלטים לנשים נפגעות אלימות, מרכזי חרום, קהילות לנשים יוצאות מעגל אלימות, בתי הורים ורשת חנויות יד שנייה "הביגודית"
בכניסתה לתפקיד, אסולין נדרשת להתמודד עם אתגרים מורכבים:
העלייה בתופעת האלימות במשפחה כלפי נשים
המשך פעילות לשיקום החברה הישראלית ומשפחות המילואים בעקבות השפעות המלחמה
מרסל ינקו (24 במאי 1895 – 21 באפריל 1984) היה צייר, תאורטיקן אמנות ואדריכל ישראלי ורומני.
ממייסדי זרם ה"דאדא" באמנות, ממנהיגי הקונסטרוקטיביזם במזרח אירופה.
ב-1910 הוא והמשוררים טריסטן צארה ויון וינאה התחילו לכתוב טור שבועי במגזין האמנות הרומנית "Simbolul".
את עבודותיו הראשונות הקדיש לזרם אר נובו אבל אחר כך מצא את דרכו לזרמי הפוטוריזם והאקספרסיוניזם, לפני שהתחיל להקדיש את כל מפעל חייו באמנות לזרם הדאדאיזם.
לימים קיבלו ינקו ולון וינה, חברו לעט בעיתון "Simbolul", את משרת העריכה בעיתון "Contimporanul", המגזין המוביל של תנועת האוונגרד הרומנית.
בזמן שכתב בעיתון הרומני חזה לראשונה את חזונו לתיכנון אורבני.
חבר בתנועת "אופקים חדשים" ומייסד כפר האמנים עין הוד.
חתן פרס ישראל לציור לשנת תשכ"ז (1967).
מרסל ינקו נולד ב-24 במאי 1895 בבוקרשט, רומניה, בשם מרצ'ל הרמן ינקו, הבן הבכור מבין שלושת ילדיהם של הסוחר המבוסס הרמן צבי ינקו ושל רחל לבית יוסטר.
אחריו נולדו עוד שני אחים, יוליו וג'ורג'ה, ובת אחת, לוצ'יה.
למד בבית הספר היסודי ע"ש גאורגה שינקאי ובו זמנית, ביוזמת אימו, קיבל שיעורים פרטיים בפסנתר, ובנוסף, שיעורים בציור מהצייר והקריקטוריסט הידוע יוסיף איסר.
כבר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון "גיאורגה לאזר", בשנת 1912, הפיק ינקו, יחד עם טריסטן צארה ויון ויניה (Ion Vinea), פולדי שאפייה וז'אק קוסטין, כתב עת נונקונפורמיסטי בשם סימבולול ("הסימבול").
ינקו הגיע לציריך בשנת 1915, כדי ללמוד אדריכלות במכון הפוליטכני.
הצטרפו אליו בציריך גם שני אחיו, ז'ול וז'ורז'.
מרסל השתתף במפגשים האמנותיים של קברט וולטר, שם הכיר את ז'אן ארפ ופגש שוב את טריסטן צארה.
הוא היה ממקימי קבוצת "אמנים רדיקליים", בה היו שותפים גם טריסטן צארה, הוגו באל, ארפ, אלברטו ג'אקומטי ועוד.
מהקבוצה הזאת צמחה תנועת הדאדא.
התנועה הייתה אוונגרדית ומעוררת סערה, והובילה את האמנות, הספרות והשירה לסדרה של חידושים.
בשנת 1921 עבר ינקו לפריז ונפרד מתנועת ה"דאדא".
בשנת 1922 חזר לרומניה והיה ממקדמי אמנות האוונגרד.
הוא לקח חלק בחוג שהנהיג המשורר יון וינאה, שהפיק את כתב העת "קונטימפורנול" Contimporanul בין השנים 1924 - 1936. ינקו השתתף בתערוכות שארגנה הפסלת מיליצה פטרשקו (Miliţa Petraşcu).
יצירותיו המוקדמות עוסקות ביחסים שבין צורה וצבע.
סגנונו באותה תקופה כלל גם טכניקות של קולאז' ואסמבלאז' ושימוש בחומרים כגון בדי יוטה, צבעים, חבלים ועוד.
עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1941 הושפע מהנופים והמראות, והחל לצייר בסגנון פיגורטיבי יותר נושאים הקשורים לארץ ישראל ולמדינת ישראל המתפתחת כגון "נוקטורן (מות החייל)", צופרים ועוד, בסגנון השואב מן הקוביזם והאקספרסיוניזם.
בנוסף עבד בעיריית תל אביב ולאחר מכן במשרד ראש הממשלה, והיה אחראי במידה רבה לאיתור מקומות להקמת פארקים לאומיים.
היה ממייסדי כפר האמנים בעין הוד.
בשנת 1948 השתתף בביאנלה של ונציה.
הוא ארגן את קבוצת "אופקים חדשים" ואת קבוצת היצירה האמנותית של עין הוד.
ינקו גם יצר תבליטים ובנה בשנת 1929 את "בית יוסטר" בבוקרשט.
בשנות חייו האחרונות הוקם בעין הוד מוזיאון ינקו דאדא המוקדש ליצירותיו ולסגנון הדאדאיסטי.
בשנת 2009 נוסף למוזיאון נדבך נוסף, הסטודיו של מרסל ינקו.
הסטודיו הצמוד למבנה המוזיאון זכה לשימור קפדני בעזרת תצלומים היסטוריים, התצלומים חשפו את העובדה שקירות הבית היו מכוסים בציורי קיר משעשעים על הקיר המזרחי, ואת שימורו עשה מומחה השימור שי פרקש.
במוזיאון ישראל קיימות כמה עבודות מתקופת הדאדא.
ינקו חתן פרס ישראל לציור לשנת התשכ"ז-1967. הוא גם קיבל את פרס דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב.
הוא נפטר בעין הוד ב-21 באפריל 1984.
רחוב הקרוי על שמו נמצא בתל אביב, למרגלות גבעת-הפרחים בשכונת נאות אפקה ב'.
1915 לימודי אדריכלות בבית הספר הפוליטכני, ציריך, שווייץ
1945-46 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב, תל אביב
1950-51 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב-יפו
1967 פרס ישראל בתחום הציור
1982 תואר יקיר העיר תל אביב, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב-יפו
תערוכת דאדא בניו יורק בשנת 1954
מאז פתיחת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (1983) מוצגת תצוגת קבע ונערכות לאמן תערוכות מתחלפות
תערוכה בתחום אדריכלות: (תערוכה משותפת).
"האדריכלות המודרנית בבוקרשט, רומניה בשנים 1929-1945", במוזיאון האדריכלות הפועל על יד האוניברסיטה הטכנית במינכן, גרמניה, (עבודותיו של ינקו מהשנים 1926–1938, חלק מהעבודות בוצעו עם אחיו יוליוס), 2004.
ההידלגו החריף דון קיחוטה מן למנצ'ה , מיגל דה סרוונטס סאאוורדה, מספרדית לעברית - נתן ביסטריצקי, הציורים - מארסל יאנקו, מרחביה, 1958.
ערכי מקרא ערכי אדם, מרדכי סגל, (משה-מרסל ינקו: י"ב ציורים), מוציא לאור: סמינר הקיבוצים, תל אביב, תשי"ט, 1959, (168 עמודים).
על קפה הפוך: (מסות), מחבר: בנימין גלאי, רישומים - מרסל ינקו, מוציא לאור: ירגזי, עין הוד, תש"ך, 1959, (419 עמודים).
ינקו, העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981.מרסל ינקו, אלבום איורים, מסת-מבוא מאת א.
יפה, גבעתיים, 1982. איורים לסיפורי המקרא והאגדה , מרסל ינקו, ערכה יהודית שן-דר, תל אביב, 1985.
סיפורי אגדה, ליקט: מרדכי סגל, הוצאת עמיר, / סמינר הקיבוצים, לא ידועה שנת ההוצאה.
רעיה זומר-טל ומיכאלה ינקו-מנדה, "גן העדן האבוד", 2006.
קעמפער-פאראד, חיים חפר, מארסעל יאנקא, יידיש - יצחק לודען, מוציא לאור: עמיקם, תל אביב, 1968, (תרגום ליידיש של הספר "מסדר הלוחמים").
חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור: אשכול, תל אביב, תשי"ב, 1952.
שישה אמנים ישראליים: משה קסטל - יום של תקוה, אהרן כהנא - סעודה, מנחם שמי - צפת, מרסל ינקו - עין הוד, יחזקאל שטרייכמן - מאיר בעל הנס, יוחנן סימון - יושבי אוהלים, מוציא לאור: סונול, חיפה, תש"כ"-?
אברהם בנימין יפה, מרסל ינקו / אלבום איורים, (כולל מסת מבוא), מו"ל: גבעתיים, 1982, (191 עמודים).
אלבום מרסל ינקו, פתח דבר: יוג'ן יונסקי, הוצאת מסדה, 1982.
ליטוגרפיות מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, לא ידועה שנת ההוצאה.
שמעון צבר, עשרה רישומי נוף בצירוף מבוא מאת מרסל ינקו, ספרי גדיש, תל אביב, תשט"ז, 1955.
מליטה שיפר, מליטה, הקדמה מרסל ינקו, מו"ל לא ידוע, ישראל, תשל"-?
עצים וקווים: עשרה רישומים, ציירה: בתיה גרוסברד, דברי מבוא: מרסל ינקו, מוציא לאור: כפר האמנים עין הוד, מדפיס: דפוס אמנות, חיפה, 1966.
מולה בן חיים, (קטלוג תערוכה), מאמרי מבוא - מרסל ינקו, אלפרד וורנר, מוזיאון הרצליה, הרצליה, 1971.
דיוקנו של אמן: מרסל ינקו, הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי, בשנת 1978, (בימוי: ליאו פילר, מפיקים: יגאל אפרתי, שמואל אלטמן), גרסאות: עברית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, (40 דקות), (מאוסף המרכז לתיעוד אמנות ישראלית).
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי במרכז פומפידו בפריז, 1981.
מַרְסֵל מוֹס היה סוציולוג ואנתרופולוג יהודי-צרפתי.
עסק, בין השאר, בהרחבת תורתו של דודו, אמיל דורקהיים, ופעל במסגרת האסכולה שלו, שהתארגנה סביב כתב-העת החשוב L'année sociologique (ל'אנֶה סוסיולוז'יק; 'השנתון הסוציולוגי').
מוס פרסם לרוב חיבורים קצרים, אך הייתה להם השפעה עצומה על התפתחות הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה במאה העשרים.
מן החשובים שבהם - חיבוריו על המתנה, על הכישוף ועל ה"אני".
מוס נולד באפינאל (Épinal) שבצפון-מזרח צרפת למשפחה יהודית.
למד פילוסופיה בבורדו, שם לימד דורקהיים באותו זמן, וסיים את לימודיו ב-1893. לאחר מכן עבר לפריז והחל לעסק במחקר ההשוואתי של דתות ובעיקר סנסקריט.
הפרסום הראשון שלו ב-1896 סימן את תחילתה של קריירה עשירה, שבה ייווצרו מספר מיצירות המופת של הספרות הסוציולוגית.
כמו חברים רבים באסכולה הסוציולוגית של דורקהיים, מוס נמשך לסוציאליזם, ובמיוחד זה שהונהג בידי ז'אן ז'ורס.
הוא היה פעיל באירועי פרשת דרייפוס, ולקראת סוף המאה ה-19 לקח חלק עזר בעריכת כמה כתבי עת שמאליים.
שנות מלחמת העולם הראשונה היו הרסניות עבור מוס.
רבים מחבריו ומהקולגות שלו נהרגו במלחמה, ודורקהיים מת זמן קצר לפני סופה.
השנים שלאחר המלחמה היו גם הן קשות מבחינה פוליטית עבורו.
דורקהיים שינה את תוכניות הלימודים ברחבי צרפת לפני מותו, ולאחר מותו החלה התנגדות לתלמידיו.
כמו חסידים רבים של דורקהיים, מוס מצא מחסה במוסדות, וביסס את תורתו של דורקהיים על ידי הקמתן של מוסדות כמו "המוסד הצרפתי לסוציולוגיה" (1924) והמוסד לאתנולוגיה (1926).
ב-1931 הוא קיבל את הקתדרה לסוציולוגיה בקולז' דה פראנס.
הוא פעל נמרצות כנגד האנטישמיות ונגד הימין הקיצוני, לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה.
בצד עבודותיו העצמאיות, שיתף מוס פעולה עם חוקרים קרובים.
אחד מחיבוריו החשובים ביותר אותו פרסם בצוותא עם אמיל דורקהיים, עוסק במקורותיהם החברתיים של דפוסי הסיווג (1903), כלומר בדרך שבה הארגון החברתי מעצב את צורות ההכרה, נושא קלאסי של אסכולת דורקהיים.
חשוב במיוחד גם חיבורו על הקורבן (1899), פרי עבודתו המשותפת עם אנרי היבר (Henri Hubert).
יצירת המופת של מוס על המתנה הפכה את חילופי המתנות למושא מחקר מרכזי הן באנתרופולוגיה והן בסוציולוגיה.
חילופי מתנות, טען מוס, אינם מוסד כלכלי שולי, אלא ערוץ מרכזי של יצירת יחסים חברתיים בין קבוצות.
במרכזו - חובת המעניק לתת, חובת המקבל לקבל, והחובה להשיב על מתנה במתת-שכנגד.
מעבר לכך טען מוס, כשהוא מסתמך הן על טקסטים עתיקים והן על מחקרים אתנוגרפיים, שבמתנה מתגלמת אישיותו של המעניק והיא פועלת במישרין על המקבל.
מכאן נפתחה הדרך לדון בחליפין של שירותים, בני-אדם, חפצים וחובות, כדרך ליצירת קשרים חברתיים ותחזוקתם.
בהקשר הרחב יותר אתגרה עבודתו של מוס את החלוקה המקובלת לתחומים חברתיים נפרדים (כלכלה, פוליטיקה, דת וכן הלאה).
חילופי המתנות היו עבור מוס דוגמה לעובדה חברתית טוטאלית, כזו שאין להפריד אותה לממדיה השונים: לחליפין יש משמעות כלכלית, אך גם חברתית ופוליטית, ולעיתים גם פולחנית ודתית.
דרך חדשה פרץ מוס גם בחיבורו על התהוות ה"אני".
במרכזו לא הדיון הפילוסופי בסובייקט אלא השאלה כיצד מבנות תרבויות את תפיסת האישיות האנושית וכיצד התגלגלה תפיסת האני (בצרפתית, moi) מתפקיד חברתי - פרסונה הניתנת לגילום על ידי יחידים שונים - לתפיסת ה"אני" כישות ייחודית ומובחנת, כמוסד חברתי מרכזי בחברות מודרניות.
חיבור קצר שלישי של מוס, שהפך לאבן פינה של המחקר במחצית השנייה של המאה העשרים, הוא מאמרו על טכניקות הגוף.
גם כאן סימן מוס מושא מחקר חדש: החברה כפי שהיא מתגלמת בגוף, בתנועותיו ובתנוחותיו, בידע המגולם בג'סטות ובתנועות, ולו גם הזעירות ביותר.
גם כאן ערער מוס על ההבחנה בין הפסיכולוגיה לסוציולוגיה, שכן במרכז טיעונו עומדות ההבניה החברתית של הגוף האנושי וערוצי ההעברה התרבותיים שדרכם לומד הגוף לנוע.
מוס הפך לחלוץ ההיסטוריה והאנתרופולוגיה של הגוף.
ולנטן לואי ז'ורז' אז'ן מרסל פרוסט היה אינטלקטואל, סופר ומבקר צרפתי ממוצא יהודי, הידוע בעיקר כמחברו של הספר "בעקבות הזמן האבוד" .
פרוסט נחשב לאחד מגדולי הסופרים הצרפתים במאה ה-20.
פרוסט נולד באוטוויל (אז בפאתי פריז, כיום חלק מן הרובע השישה-עשר של העיר), ב-1871. אביו, אשיל אדריאן פרוסט, רופא מפורסם ואפידמיולוג, היה קתולי.
אמו, ז'אן קלמנס וייל, הייתה יהודייה שלא המירה את דתה.
פרוסט עצמו נטבל וגדל כקתולי, אם כי משפחתו הייתה רחוקה מאדיקות.
בשנות ילדותו, בילה פרוסט בכל קיץ בכפר אילייר (Illiers).
אלמנטים של אוטוויל ואילייר יימצאו לעתיד ב"תולדות הזמן האבוד" כ"קומברה".
הכפר נקרא מחדש אילייר-קומברה (Illiers-Combray) לכבודו, בחגיגות יובל המאה לפרוסט.
בגיל תשע קיבל פרוסט את התקף האסתמה הראשון שלו, שכמעט הביא למותו.
מאז סבל מבריאות לקויה, והוא היה רגיש מאוד לאור ולרעש.
הוא בילה את רוב חייו לאחר מות אמו ב-1906 במיטה בדירתו בפריז בשל האסתמה ועורו וקיבתו הרגישים.
מסעות רפואיים שלו, בתקופה מוקדמת יותר, לאתרי נופש לחוף הים, בדרך כלל לקאבורג, העניקו מהשראתם לעיירה הבדיונית באלבק באחד מהרומנים שלו.
בשנת 1890, בעידוד אביו, נרשם לפקולטה למשפטים ולבית הספר החופשי למדעים פוליטיים, שם הקשיב בשנים 1890–1892 להרצאות של אלבר סורל, אלבר ונדאל ואנטול לרואה בולייה.
רושם מיוחד עשה עליו הפילוסוף אנרי ברגסון, שאת הקורס שלו שמע בסורבון.
פרוסט היה סאטיריקן ואנליסט דקדקן בעל התבוננות מעמיקה, תאורטיקן של האהבה, חוקר של הניואנסים של המיניות האנושית, וסופר נבון ואתי, שהפליא להעמיד דמויות בלתי נשכחות.
המסר המרכזי ביצירתו הוא חיוב החיים.
לשיטתו, לא ניתן למצוא את מטרתם של החיים במוצרים אמנותיים: החיים אינם מוגשמים כאשר ציור או רומן מושלמים, אלא כאשר הופכים את מהלך החיים היומיומיים למשהו "אמנותי" או בוגר רוחנית ונבון.
יצירתו של פרוסט מלמדת על השפעה רבה של טולסטוי, הניכרת בדעות שהוא מביע על אמנות, בכמה מהדרכים שבהן הוא מציג פסיכולוגיה ואינטראקציות חברתיות, ובאפיזודות מסוימות כמו הנסיעה לוונציה .
נהוג להשוות את פרוסט גם לסופר הגרמני תומאס מאן.
פרוסט אהב מאוד את יצירותיו של ג'ון ראסקין, ותרגם אותן לצרפתית; הוא קרא את "פראטיריה", האוטוביוגרפיה של ראסקין, פעמים רבות עד כדי כך שכמעט ידע אותה על פה.
הוא גם טען שב"בעקבות הזמן האבוד" ניסה לגלם בצרפתית את "סיפורי אלף לילה ולילה".
הומוסקסואליות היא נושא מרכזי אצל פרוסט, במיוחד ב"הצד של בית גרמאנט" (Le côté de Guermantes) והספרים שאחריו.
בן-זוגו של פרוסט היה הפסנתרן והמלחין ריינלדו האן.
פרוסט מת ב-1922, כתוצאה מדלקת ריאות, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
יצירתו העיקרית היא "בעקבות הזמן האבוד" (או, בתרגום מדויק יותר: "בחיפוש אחר הזמן האבוד").
ב"ז'אן סאנטיי", פרוסט מתאר את הפורטרט שלו בידי הצייר אנטוניו דה לה גאנדרה, שאותו העריך מאוד.
"בעקבות הזמן האבוד" הוא אחד מההישגים הגדולים של הספרות המערבית הבדיונית.
פרוסט הגיש את ספרו, "בצד של סוואן" (החלק הראשון של "בעקבות הזמן האבוד"), להוצאת גלימאר, אך היא דחתה את כתב היד, אשר ראה לבסוף אור בהוצאת Grasset על חשבונות של המחבר.
מאוחר יותר התחרטו בעלי הוצאת גלימאר על הסירוב, ופרסמו את כל ספרי ההמשך של היצירה.
בעקבות הזמן האבוד, תרגמה הלית ישורון, ארבעה חלקים (חלק ראשון:"בצד של סוואן", חלק שני:"בצל עלמות מלבלבות"), הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992 עד 2002
בעקבות הזמן האבוד (חלק ראשון:"בצד של סוואן", פרק ראשון:"קומברה"), תרגם ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1967
הזמן שנמצא: בעקבות הזמן האבוד, סוף; תרגמה מצרפתית: הלית ישורון.
הוצאת הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2012.
הכלואה, תרגמה הלית ישורון, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022.
סדום ועמורה (חלק ראשון), תרגם יותם ראובני, תל אביב, נמרוד, 2002
על הקריאה, מסה, תרגמה ארזה טיר-אפלרויט, הוצאת כרמל, ירושלים, 2003
תענוגות וימים, תרגם יורם ברונובסקי, מעריב, תל אביב, 1979?
האמונה האסתטית, תרגם אמוץ גלעדי, דחק, 2024
מרסל רייך-רניצקי (בפולנית: Marcel Reich-Ranicki; 2 ביוני 1920 – 18 בספטמבר 2013) היה פובליציסט ומבקר ספרות גרמני ממוצא יהודי בעל השפעה נרחבת על חיי התרבות והספרות במרחב דוברי הגרמנית.
נולד בוולוצלאווק שבפולין, בשם מרסלי רייך, לדוד והלנה רייך.
כשהיה בן 9 התיישבה משפחתו בברלין, ובבית-הספר סבל מלעג על מבטאו הפולני הכבד וחוסר שליטתו בשפה הגרמנית.
בהשתדלותה של אמו, שדרשה ממנו לקרוא בקול יום-יום בפניה, רניצקי גמר אומר לשלוט בלשון ותוך מספר שנים היה המצטיין בכיתתו בספרות ובדקדוק.
סיים את בית הספר התיכון בשנת 1937. בקשתו להירשם באוניברסיטת פרידריך וילהלם בעיר (כיום אוניברסיטת הומבולדט) נדחתה בגלל מוצאו היהודי.
לימים העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד, כהכרה בעוול שנעשה לו.
משפחתו גורשה לפולין בשנת 1938 בגירוש זבונשין.
רייך הצליח להימלט ביחד עם אשתו תאופילה מגטו ורשה בשנת 1942, שם עבד כמתרגם בעבור היודנראט המקומי ואף פרסם ביקורות-קונצרטים תחת שם העט ויקטור הרט בעיתון הגטו שיצא לאור פעמיים בשבוע, "גזטה ז'ידובסקה" ("העיתון היהודי").
לאחר הבריחה מהגטו הסתתר הזוג בביתו של פולני נוצרי.
לאחר המלחמה היה קצין במודיעין הפולני באגף שעסק בריגול נגד בריטניה.
בתפקיד זה נשלח בשנת 1948 ללונדון, בכיסוי של סגן קונסול בשגרירות הפולנית בעיר, בשם הבדוי מרסלי רניצקי.
בסוף 1949 הוחזר לפולין ושוחרר מהשירות החשאי בתחילת 1950. אחר כך פנה לעיתונות אך נאסר עליו לזמן מה לפרסם בשמו בפולין והוא עבר לעבוד ברדיו.
בביקור לימודים בגרמניה בשנת 1958 החליט להשתקע בפרנקפורט עם משפחתו.
חברי קבוצת הסופרים "קבוצה 47", ביניהם וולפגנג קפן וזיגפריד לנץ, עזרו לו בכך.
בשנים 1960–1973 היה מבקר הספרות של השבועון "די צייט", ובשנים 1973–1988 ערך את החלק הספרותי של "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
שם התבלט בעיקר בעריכת ה"אנתולוגיה הפרנקפורטית" שייסד, שבה כונסו כ-1,500 שירים של משוררים גרמניים בליווי הערות.
בין מרץ 1988 לדצמבר 2001 הגיש את התוכנית "הקוורטט הספרותי" (Das literarische Quartett) בטלוויזיה הגרמנית.
התוכנית שהתאפיינה בביקורת חדות לשון ובשחייה נגד הזרם הביאה לפרסומו הנרחב בכל שכבות האוכלוסייה בגרמניה.
בחוגי המקצוע נודע עוד קודם לכן בתור "אפיפיור הספרות".
באוקטובר 2008 היה אמור לקבל פרס מפעל חיים עבור התוכנית, אולם רייך-רניצקי דחה את הפרס בהצהרה ספונטנית מול מיליוני הצופים והקהל שהתאסף לכבודו בטקס: "אני לא חושב שאני שייך לכאן, עם כל הטיפשות שבה צפיתי הערב.
רייך-רניצקי הוזמן ללמד באוניברסיטאות רבות בגרמניה ומחוצה לה, בהן טיבינגן, דיסלדורף, קרלסרוהה, סטוקהולם, אופסלה וכן בארצות הברית.
הוא פרסם עשרות ספרים בנושאי ספרות, וערך סדרה מצליחה בשם "הקנון", שניסתה לכנס את הקנון הקלאסי של הספרות הגרמנית.
האוטוביוגרפיה שלו, "החיים והספרות", זכתה להצלחה רבה, ותורגמה אף לעברית.
ביזמת אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשנת 2006 קתדרה על שמו לספרות גרמנית, ובמקביל הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה.
רייך-רניצקי נפטר בפרנקפורט בשנת 2013. אשתו תאופילה (, 1920–2011) הייתה אמנית יהודית ממוצא פולני-גרמני.
בנו אנדרו היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אדינבורו.
מרסל מואיז היה חלילן צרפתי נודע, שיצירות רבות נכתבו למענו.
מואיז היה אף מורה מחונן לחליל ופרסם מספר ספרי אטיודים ותרגילים לחליל.
מרסל מואיז נולד בסן אמור שבצרפת.
הוא למד בקונסרבטוריון של פריז והיה תלמידם של פיליפ גובר, אדולף הנביין ופול טפנל, שכולם היו וירטואוזים ידועי-שם בזמנם.
הצליל שסיגל לו כסימן ההיכר שלו היה צלול ומלא, ונשיפת האוויר לא ניכרה בו מעולם.
זה היה הסגנון הצרפתי לנגינה בחליל, שהיה עתיד להשפיע על אמת המידה המודרנית של חלילנים ברחבי העולם.
מואיז היה מייסדו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו.
הוא היה מורה רב-השראה, ששאף ללמד את תלמידיו לא רק נגינה בחליל אלא גם יצירת מוזיקה.
גם לבנו, לואי מואיז, היה כישרון לנגינה בחליל והשניים הרבו לנגן יחדיו.
בין תלמידיו הרבים נמנו טרוור ואי, ויליאם בנט, משה אהרן אפשטיין, אורל ניקולה וסר ג'יימס גאלוויי.
בין ספרי האטיודים הרבים שכתב נמצא Tone Development through Interpretation שהוציא לאור אלפונס לדוק.
מרסל מואיז מת ב-1 בנובמבר 1984 בברטלבורו, במדינת ורמונט שבארצות הברית.
מרסל מַרסוֹ היה פנטומימאי יהודי-צרפתי, מהפופולריים ביותר באמנות הפנטומימה בעולם.
במהלך השואה הצטרף ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית, ה-"OJC".
נולד בשם מרסל מנגל (Marcel Mangel) בשטרסבורג שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים פולניים (בן דודה של אמה של ירדנה ארזי).
אביו קלמן (Charles) בן יעקב מנגל היה שוחט מבנדין, אמו חנה לבית ורצברג (Werzberg) נולדה ביאבלונוב (היום חלק מאוקראינה), פולין.
בשנת 1940, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית כאשר מרסל היה בן 17, נאלצה משפחתו להימלט מביתה והגיעה לעיר לימוז'.
בשנת 1942, ובהשפעת בן דודו ז'ורז' לואנז'ה, הצטרף מרסל ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית ה-"OJC" בעיר.
תקופת מה הסתתר בבית הספר של איבון אגנואר, לימים חסידת אומות העולם, בפרברי פריז, מוסווה בתור אחד מעובדי המוסד החינוכי.
במסגרת ה-OJC עסק בין היתר בזיוף תעודות, בהצלת יהודים מפני שליחה למחנה ריכוז, ובהברחתם של ילדים יהודים מצרפת לשווייץ.בזמן ההברחה, השתמש בכישוריו כפנטומימאי כדי לשמור על השקט.
מרסו התגייס מאוחר יותר לצבא צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול, ומאחר ששלט בשפות אנגלית וגרמנית בנוסף לצרפתית, שימש כקצין קישור בצבאו של הגנרל ג'ורג' פטון.
אביו של מרסל נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1944 ונרצח באושוויץ.
בעת חברותו במחתרת האנטי-נאצית, מרסל מנגל אימץ לעצמו את שם המשפחה הצרפתי "מרסו" והוציא לעצמו תעודה מזויפת בשם זה.
מרסו הושפע עוד בילדותו מסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, אשר עוררו בו עניין במשחק.
בשנת 1946, אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז.
בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן וכמו רב-האמן הגדול אטיין דקרו, שז'אן-לואי בארו נמנה אף הוא עם תלמידיו.
בארו הבחין בכישרונו יוצא הדופן של מרסו, צירף אותו ללהקתו ונתן לו את תפקיד "ארלקין" בהצגת הפנטומימה "באטיסט".
הופעתו של מרסו זיכתה אותו בשבחים ובעידוד להציג את ה"מימודרמה" הראשונה שלו, שנקראה "פראקסיטל ודג הזהב", בתיאטרון ברנאר, עוד באותה שנה.
אחדות הדעים באשר לכישרונו ביססה את הקריירה שלו כפנטומימאי ללא עוררין.
בשנת 1947 יצר מרסו את הדמות "ביפּ", באפודה מפוספסת ובצילינדר משי חבוט מעוטר בפרח - אות לשבריריות החיים - שהיה ל"אלטר אגו" שלו, ממש כמו ש"הנווד הקטן" של צ'אפלין היה לאישיותו של הכוכב.
חוויות הביש של ביפ עם כל דבר שבעולם, מפרפרים ועד לאריות, באוניות וברכבות, באולמות ריקודים ובמסעדות, אינן יודעות גבולות.
כפנטומימאי אופי, הוכר מרסו כאמן שאין שני לו.
תרגיליו הדוממים, הכוללים יצירות קלאסיות כמו "בכלוב", "הליכה כנגד הרוח", "יוצר המסכות" ו"בפארק", וסאטירות על כל נושא, מפסלים ועד מטאדורים, תוארו כיצירותיו של גאון.
על תמצות גילאי האדם בקטע המפורסם, "נעורים, בגרות, זקנה ומוות", אמר מבקר אחד, "הוא משיג בפחות משתי דקות מה שרוב הסופרים אינם מצליחים לעשות בכרכים שלמים."
בשנת 1949, אחרי קבלת פרס דבורו (לזכר אמן הפנטומימה בן המאה ה-19, ז'אן-גאספאר דבורו) על המימודרמה השנייה שלו, "מוות בטרם שחר", הקים מרסו את "להקת הפנטומימה של מרסל מרסו" - להקת הפנטומימה היחידה בעולם באותם ימים.
ההרכב הופיע בתיאטראות הראשונים במעלה של פריז - תיאטרון שאנס-אליזה, תיאטרון הרנסאנס ותיאטרון שרה ברנאר, וכן באולמות אחרים ברחבי העולם.
במהלך שנת 60–1959 הוצגה רטרוספקטיבה של יצירות המימודרמה שלו, בהן "האדרת" לפי גוגול במשך שנה שלמה בתיאטרון אמיביגו בפריז.
הוא הפיק עוד 15 מימודרמות, בהן "פיירו ממונמארטר", "שלוש הפאות", "בית העבוט", "14 ביולי", "הזאב של צו קו מי", "פריז בוכה-פריז צוחקת", ו"דון חואן" עיבוד מיצירתו של הסופר הספרדי טירסו דה מולינה.
מרסל מרסו הרבה לסייר בעולם.
אחרי ביקורו הראשון באמריקה בשנת 1955, חזר והופיע שם לפני אולמות מלאים בערים העיקריות של ארצות הברית.
בשנים הבאות סייר בדרום אמריקה, אפריקה אוסטרליה, סין, יפן, דרום מזרח אסיה, רוסיה ואירופה.
בין השאר ביקר גם בישראל בשנת 1960. בשנת 2006 חזר שוב לביקור באוסטרליה.
מרסל מרסו הופיע גם בסרטי קולנוע, בין השאר ב"ברברלה" ובתפקיד עצמו ב"סרט אילם" של מל ברוקס (בסרט זה, כמתבקש משמו, איש אינו מדבר, מלבד מרסו, שבאופן פרודי אומר את המילה היחידה בסרט "NON" ("לא" בצרפתית).
כמו כן הוציא ספרי ילדים ללימוד אלף-בית וחשבון וכן ספרי שירה מאוירים, "הבלדה של פריז והעולם" בשנת 1966 ו"עלילות ביפ" שיצא לאור ב-1976. בשנת 1982 יצא בפריז הספר "העין השלישית", קובץ של עשר ליתוגרפיות מקוריות, בלוויית טקסט מאת מרסו.
בשנת 1987 יצא לאור "פימפורלו" ובשנת 2001 התפרסם ספר צילומים חדש לילדים בשם "ביפ בספר".
בשנת 1978 פתח בית ספר בינלאומי לפנטומימה בפריז.
בשנת 1996 ייסד קרן לקידום הפנטומימה בארצות הברית.
בשנת 2000 הביא מרסו את חבורת הפנטומימה המלאה שלו לניו יורק להצגת המימודרמה החדשה שלו, כובע הבאולר, שנראתה בעבר בפריז, לונדון, טוקיו, טייפה, קראקס, סנטו דומינגו, ולנסיה (ונצואלה) ומינכן.
מאוחר יותר הוא זכה לשבחים עצומים על התקשרויות ממושכות בתיאטראות אמריקאיים דוגמת תיאטרון פורד בוושינגטון והתיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג'.
9 שנים לאחר מותו, בפברואר 2017 הוענק לו אות המציל היהודי על פעילותו להצלת יהודים בשואה מטעם המרכז העולמי של "בני ברית" בירושלים והוועד להוקרת גבורתם של יהודים שהצילו יהודים בשואה.
מרסל מרסו זכה להכרה ולאותות כבוד במולדתו צרפת ובגרמניה ובתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בארצות הברית על בריאת צורת אמנות חדשה, שהיא מורשת ממסורת עתיקה.
החל משנת 1990, התאריך 18 במרץ הוכרז בניו יורק כ"יום מרסל מרסו".
מרסו קיבל עליו את הכבוד והאחריות שבשירות כשגריר רצון טוב לוועידת האו"ם השנייה בנושא ההזדקנות, שהתקיימה במדריד, ספרד באפריל 2002.
ב-2020 יצא הסרט "Resistance" , המבוסס על חייו, ובו מככב בדמותו השחקן האמריקאי ג'סי אייזנברג.
בשנותיו האחרונות החל מצבו הבריאותי של מרסו להידרדר, וב-22 בספטמבר 2007 נפטר בביתו שבקאור בגיל 84. מרסו קבור בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז.
הוא נישא שלוש פעמים, ולו ארבעה ילדים.
מרסל פול פניול היה סופר, מחזאי ובמאי קולנוע צרפתי.
מבחינה קולנועית, נחשבים סרטיו לאבן הפינה של הקולנוע המודרני.
יצירותיו מתמקדות לרוב בחיי הכפר שבצרפת.
פניול נולד ביישוב אובניה במחוז בוש די רון בדרומה של צרפת, לאחר מכן עבר למרסיי וכאשר מלאו לו 15 כתב את מחזהו הראשון עבור קבוצת קטנה של תלמידי חוג דרמה בעירו.
לאחר שלמד באוניברסיטה, התחיל ללמד אנגלית בבית ספר.
עם השנים הבין שייעודו בחיים הוא לכתוב מחזות.
הראשונים מבין מחזותיו "סוחרי התהילה" (1924), "ג'אז" (1926) ו"טופז" (1928) זכו להצלחה רבה ופניול זכה לשבחים רבים על כתיבתו.
את התפקיד הראשי של טופז שיחקו שחקנים כמו ג'נו טורז, אישטוואן אגרי או גיולה בנקו.
בהמשך דרכו כמחזאי כתב עשרות מחזות.
בזכות מחזות אלה הפך פניול אהוד ומאוד פופולרי בצרפת.
בשנת 1930, פנה פניול גם לעולם הקולנוע והתחיל לעבד את מחזותיו לסרטי קולנוע, את חלקם אף הפיק וביים.
בזכות הצלחתם של הסרטים זכה פניול בכסף רב אותו ניצל להקמת אולפני קולנוע פרטיים במרסיי, העיר בה גדל.
באולפנים אלו השתמש ברוב סרטיו.
בשנות ה-50 פניול שינה כיוון בחייו והתחיל לעסוק בספרות: כתב רומנים, ספרי זיכרונות ואוטוביוגרפיה.
מי הגבעות, רומן, חלק ראשון: ז'אן דה פלורט, חלק שני: מאנון, תרגם אביטל ענבר, הוצאת מסדה, 1987.
התהילה של אבי, החלק הראשון מספרו "זכרונות ילדות", תרגם ניר רצ'קובסקי, ידיעות ספרים, 2012.
הטירה של אמי, החלק השני של הנ"ל, תרגם ניר רצ'קובסקי, ידיעות ספרים, 2012.
מרסל קליין (יולי 1937 - 21 במאי 2008) היה המדען הראשי של רפא"ל (הרשות לפיתוח אמצעי לחימה).
קליין היה בין הישראלים הבודדים שהיו לחברים באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
בשנת 1960 סיים בהצטינות את לימודיו בטכניון, חיפה בהנדסה אווירונאוטית.
במקביל ללימודיו בטכניון עסק בהוראה במוסד זה.
בשנת 1969 סיים לימודי מסטר בהנדסה אוירונאוטית בטכניון.
בשנת 1974 סיים לימודי דוקטורט באווירונאוטיקה ב-MIT שבארצות הברית.
התמחותו העיקרית בנושאי טילים, פגזים והנעה רקטית.
בסוף שנות הש-70 של המאה העשרים עמד קליין בראש קבוצת התכנון של פיתוח לוויין ישראלי ראשון (אביר) ביחד עם יונתן מס.
לימים הועברה האחריות לפיתוח הלוויין לתעשייה האווירית.
קליין היה מנהלה הרביעי של סוכנות החלל הישראלית.
בין הפרויקטים הנזקפים לזכותו ניתן למנות את יכולת השיגור העצמאית של ישראל, הלוויין הישראלי הראשון ופרויקטים נוספים במערכת הביטחון.
נפטר ב־21 במאי 2008 בחיפה כתוצאה מהסתבכות של מחלת הסוכרת.
מרסל (מנדל) לנגר (Marcel (Mendel) Langer; 23 במאי 1903 – 13 ביולי 1943) היה פעיל קומוניסטי יהודי-פולני, לוחם ומפקד תנועת ההתנגדות לגרמנים בטולוז שבצרפת.
הוצא להורג על ידי הגסטפו.