tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין 1939 ל-1944, השכר הוכפל ויותר, כשתשלום שעות נוספות הוביל לעלייה של 70% במשכורת השבועית הממוצעת במהלך המלחמה.
החברות באיגודי עובדים עלתה ב-50% בין 1941 ל-1945, ועובדים חדשים קיבלו תנאים טובים יותר ושכר גבוה יותר.
כתוצאה מהשגשוג החדש, ההוצאה עלתה ב-50%, מ-61.7 מיליארד בתחילת המלחמה עד ל-98.5 מיליארד ב-1944. החסכונות עלו פי שבעה במהלך המלחמה.
ההכנסה שהוחזקה בידי 5% מרוויחי השכר העשירים ביותר ירדה מ-22% ל-17%, כשארבעת העשירונים התחתונים השיגו יותר הכנסה.
בנוסף, כמות האמריקנים שהרוויחו פחות מ-3,000 דולר (במונחי 1968) ירדה בחצי.
האנליסטים מסכימים שהקואליציה הפוליטית של הניו דיל שמרה על המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב עד לשנות ה-60.
לעומת זאת, ישנה אי הסכמה בנוגע לשאלה האם הניו דיל שינה את ערכי החברה.
יש הטוענים שאמריקה תמיד הייתה אינדיבידואליסטית מאוד, ולכן הניו דיל לא היה מחויב לרווחה.
אחרים טוענים שקבלת גישה זאת תחסל כל רצון לשינוי פוליטי.
הניו דיל, לטענתם, לא מת מוות טבעי: הוא חוסל בשנות ה-70 בידי קואליציה עסקית.
ההיסטוריונים מסכימים שכוחה של הממשלה עלה בחדות במהלך תריסר שנותיו של רוזוולט בתפקיד.
הוא גם ביסס את הנשיאות כמרכז הסמכות של הממשל הפדרלי.
בנוסף נוצרו רשויות גדולות שהגנו על העובדים, החקלאים והמובטלים.
ממשל רוזוולט יצר מוסדות שנשמרו במשך עשורים.
עד לשנות ה-80 הניו דיל נשמר בקונצנזוס, כשהארי טרומן ולינדון ג'ונסון הושפעו ממנו בתוכניות הרווחה שלהם.
התמיכה בניו דיל עודדה את קבלתו בקרב רפובליקנים מתונים וליברלים.
הנשיא דווייט אייזנהאואר ניסה לשנות את הניו דיל במקצת אך הסכים להרחבת הביטוח הלאומי.
הוא תמך בשכר מינימום ובדיור ציבורי, ובהרחבת תקציב החינוך.
לטענתו, כל מפלגה שתנסה לבטל את החוקים הללו תיעלם לחלוטין.
ב-1964, בארי גולדווטר, שהתנגד לניו דיל, התמודד לנשיאות מטעם לרפובליקנים ותקף את הניו דיל.
לינדון ג'ונסון ניצח אותו בקלות והרחיב את הניו דיל אף יותר עם תוכנית ה"חברה הגדולה" שלו.
אולם תומכי גולדווטר התבססו במפלגה הרפובליקנית והצליחו לגרום להיבחרו של רונלד רייגן ב-1980. רייגן, שתמך בתחילה בניו דיל, התחיל להתנגד לו וכשנבחר הדגיש שהממשלה היא הבעיה ולא הפתרון.
לרוב נוטים היסטוריונים מהמחנה "הליברלי" לתמוך ב'ניו דיל' בעוד היסטוריונים ממחנה השמרנים נוטים להתנגד לו.
לעומתם, טוענים היסטוריונים מה"שמאל החדש" שה'ניו דיל' לא היה מקיף מספיק.
לאור חוסר הסכמה זו, אין הרבה נקודות ב'ניו דיל' שזוכות לתמיכה והסכמה רחבה, מלבד התמיכה בחיל השימור האזרחי והתנגדות למנהל השיקום הלאומי.
בשנות ה-50 טענו רוב ההיסטוריונים שה'ניו דיל' החזיר את אמריקה ה"אמיתית", שכללה קפיטליזם ליברלי והזדמנות כלכלית ליחידים.
היסטוריונים ליברלים טוענים שרוזוולט השיב את התקווה למיליוני אנשים נואשים והציל את הקפיטליזם, בעוד הוא שומר על הדמוקרטיה בארצות הברית בזמן שבמדינות אחרות הדמוקרטיה נפלה.
ניו ג'רזי היא מדינה בארצות הברית.
המדינה, השוכנת בחוף המזרחי, היא אחת המדינות הקטנות בשטחן באיחוד והצפופה במדינות ארצות הברית.
היא קרויה על שם האי ג'רזי שבאיי התעלה.
ניו ג'רזי היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות, אשר מרדו בשלטון הבריטי במהפכה האמריקנית וייסדו את ארצות הברית.
המתיישבים הראשונים שהתיישבו באזור ניו ג'רזי עשו זאת, ככל הנראה, בתום עידן הקרח, בסביבות שנת 10,500 לפנה"ס.
מתיישבים אלה היו ככל הנראה תרבות של ציידים נוודים.
ההתיישבות הראשונה המתועדת בכתב היא התיישבות של מתיישבים אירופאים.
בשנת 1497 ראה המגלה האיטלקי ג'ון קבוט את חופי ניו ג'רזי.
ג'ובאני דה וראצאנו עבר לאורך החוף בשנת 1524 אולם לא נחת על החוף.
המגלה אשר מיפה את החופים של המדינה היה הנרי הדסון בשנת 1609. ב-4 בספטמבר 1609 נחת הדסון בכף מיי והיה האירופאי הראשון שדרך על חופי המדינה.
הדסון חקר את מפרץ דלאוור, ומיפה את חופי המפרץ כאזור נוח להתיישבות.
באותה עת התגוררו בשטח המדינה בני שבט הלנאפי.
ההתיישבות האירופאית הראשונה במדינה הייתה התיישבות של מתיישבים פינים ושוודים, אשר בשנת 1638 הקימו את פורט אלפסבורג ששימשה מרכז מסחרי אזורי באותה עת.
בהמשך, ניו ג'רזי הפכה למושבה הולנדית, כחלק ממושבת הולנד החדשה שכללה את "אמסטרדם החדשה" (Nieuw Amsterdam) - כיום ניו יורק.
אף שההולנדים לא הכירו בבעלות האינדיאנים על השטחים, הם רכשו את האדמות עליהם הם התיישבו (בין היתר את האי מנהטן).
בשנת 1664 הפכה ניו ג'רזי לשטח אנגלי עם כניסת צי אנגלי בפיקודו של הקולונל ריצ'רד ניקולס למפרץ ניו יורק וכיבוש המושבה ההולנדית כמעט ללא התנגדות.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית חולקו המושבות של אנגליה באמריקה בין המלך צ'ארלס הראשון לאחיו, לימים המלך ג'יימס השני; ניו אינגלנד נותרה בידי צ'ארלס, ואילו אזור מרילנד וניו ג'רזי הועברו לג'יימס.
ג'יימס העניק את שטח מדינת ניו ג'רזי לשני אצילים שהיו נאמנים לבית המלוכה במהלך מלחמת האזרחים: סר ג'ורג' קרטרט והלורד ג'ון ברקלי.
ברקלי מכר מחצית מהמושבה שלו ב-18 במרץ 1673 לקבוצה של קווקרים, בראשות ויליאם פן שביקשו להתיישב באזור.
ניו ג'רזי חולקה לשתי מושבות - ג'רזי המערבית וג'רזי המזרחית.
חלוקה זו הייתה בתוקף בין 1674–1702, עת אוחדו המושבות ומונה מושל מטעם בית המלוכה לשלוט עליהן.
ניו ג'רזי הייתה אחת מ-13 המושבות שמרדו נגד השלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית.
ב-2 ביולי 1776, יומיים לפני שהקונגרס הקונטיננטלי השני הכריז על עצמאות ארצות הברית משלטון בריטניה, הכריז קונגרס המושבה על עצמו כבית המחוקקים של המדינה, וקיבל את חוקת המדינה.
אולם על מנת למנוע מתחים פנימיים בין תומכי ההישארות תחת שלטון בריטניה לבין תומכי העצמאות הכריז הקונגרס כי אם ניו ג'רזי תגיע להסכמה עם בריטניה, החוקה לא תהיה בת תוקף.
נציגי ניו ג'רזי בקונגרס: ריצ'רד סטוקטון, ג'ון וית'רספון, פרנסיס הופקינסון, ג'ון הארט ואברהם קלרק חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית נערכו מספר קרבות במדינה, והיא עברה מידי המורדים לצבא הבריטי ושוב לידי המורדים מספר פעמים.
בשל קרבות חשובים אלה מכונה המדינה "צומת הדרכים של המהפכה" ("The Crossroads of the Revolution").
ב-25 בדצמבר 1776 חצה ג'ורג' וושינגטון עם הצבא הקונטיננטלי את נהר הדלאוור ותקף את הכוחות ההסיאנים הבלתי מוכנים שהיו בטרנטון (קרב זה מכונה כיום "קרב טרנטון").
ב-3 בינואר 1777 זכו כוחות האמריקאים בניצחון נוסף בקרב טרנטון השני, והביסו את הפרשים של קורנוואליס.
זמן קצר לאחר מכן הפתיע וושינגטון את הכוחות הבריטיים בפרינסטון וכבש את העיר.
בקרב מונמאות' לא הצליחו כוחותיו של וושינגטון להביס את כוחותיו של הנרי קלינטון.
בשנת 1783 התכנס הקונגרס הקונטיננטלי באולם נאסאו שבאוניברסיטת פרינסטון ובכך הפכה פרינסטון לבירת ארצות הברית למשך ארבעה חודשים.
ניו ג'רזי הייתה המדינה השלישית שאשררה את חוקת ארצות הברית, שהייתה מאוד פופולרית בניו ג'רזי מכיוון שאסרה על מדינות ניו יורק ופנסילבניה להטיל מכסים על סחורות מניו ג'רזי, אבל התירה לניו ג'רזי להטיל מכסים על סחורות שיובאו למדינה מאירופה.
ב-20 בנובמבר 1789 הייתה ניו ג'רזי המדינה הראשונה שאשררה את מגילת הזכויות של ארצות הברית.
חוקת המדינה משנת 1776 נתנה זכות הצבעה לכל אזרחי המדינה שהיו להם נכסים מעל סכום מסוים.
בפועל, החוקה נתנה זכות הצבעה לנשים ושחורים, אך לא לנשים נשואות שבאותה עת לא יכלו להיות בעלים על נכסים היות שכל נכסי המשפחה נרשמו על שם הבעל.
בשנת 1807 העביר הקונגרס המדינתי חוק שפירש את החוקה כך שזכות ההצבעה תחול רק על גברים לבנים.
ב-15 בפברואר 1804 הייתה ניו ג'רזי האחרונה ממדינות הצפון שהחליטה על ביטול העבדות.
ביטול זה לא היה מיידי, והחוק קבע תקופת זמן וביטול חלקי של העבדות.
עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית נותרו בניו ג'רזי כתריסר עבדים.
עם זאת, ניו ג'רזי סרבה בתחילה לאשרר את התיקונים לחוקה האוסרים על עבדות בכל שטחי ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים לא נערכו קרבות בשטח המדינה, אולם כ-80,000 מתושבי המדינה נלחמו עם כוחות הצפון.
בשנת 1844 נחקקה חוקת המדינה השנייה, והמחוזות של המדינה הפכו אזורי בחירה עבור סנאט המדינה.
במהלך המהפכה התעשייתית הפכה העיר פאטרסון למרכז תעשייתי.
כלכלת המדינה עברה מבסיס חקלאי לבסיס תעשייתי, בעיקר ייצור טקסטיל, והתחבורה במדינה השתפרה עם הנחת מסילות ברזל וייסוד קווי ספינות קיטור.
במהלך שנות ה-20 צמחה כלכלת המדינה, אולם הכלכלה נפגעה בצורה קשה בשפל הכלכלי הגדול.
בשנות ה-30 איפשרה המדינה לקבצנים לקבץ נדבות ברחובות במקום להשתמש בתקציב המדינה לשפר את המצב הקשה.
במהלך שתי מלחמות העולם הפכה ניו ג'רזי למרכז תעשייתי, ולמרכז לבניית ספינות מלחמה.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה עלה הצפלין הינדנבורג באש ליד לייקהרסט.
בשנות ה-60 אירעו במדינה מספר מהומות על רקע גזעי, הראשונה שבהם ב-2 באוגוסט 1964, ומספר מהומות נוספות בשנת 1967 ו-1971.
בשנת 2012 בין התאריכים 23/10/12-25/10/12 פגעה סופת ההוריקן סנדי במדינת ניו ג'רזי, בסופה נספו עשרות בני אדם ונגרם נזק לרכוש במיליארדי דולרים.
בירת מדינת ניו ג'רזי היא העיר טרנטון.
מושל המדינה הנוכחי הוא פיל מרפי מהמפלגה הדמוקרטית.
מושל ניו ג'רזי נחשב למושל בעל הסמכויות הרבות ביותר מכל מושלי מדינות ארצות הברית.
המושל נבחר בבחירות כלל מדינתיות ובסמכותו למנות בעלי תפקידים רבים.
עד שנת 2006 כיהן המושל גם כיו"ר סנאט המדינה, ובכך שלט למעשה גם על סדר היום של הרשות המחוקקת.
תיקון לחוקת המדינה משנת 2005 שינה מצב זה.
בניו ג'רזי יש כיום 566 ערים ועיריות.
כל שטחי המדינה שייכים לערים ועיריות אלה ואין שטחים שאינם שטח עירוני מסוג זה.
ישנם חמישה סוגי שלטון מקומי בניו ג'רזי.
מרבית ההבדלים הם היסטוריים וכיום ההבדלים המהותיים העיקריים הם בין רבעים, ערים ועיירות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית נוטה המדינה להצביע עבור המפלגה הדמוקרטית.
הסנאטורים המייצגים את ניו ג'רזי בסנאט הם קורי בוקר ואנדי קים, חברי המפלגה הדמוקרטית.
רוב המושבים בקונגרס המדינתי של ניו ג'רזי מוחזקים בידי המפלגה הדמוקרטית.
ניו ג'רזי מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-21 מחוזות.
חלוקה זו קיימת החל מראשית המאה ה-19, והיא מתבססת על חלוקה הקיימת מהתקופה הקולוניאלית.
תשעה הנבחרים של כל מחוז ומחוז נקראים "אנשים חופשיים" (Freeholder) ומכהנים יחד במועצת נבחרי האנשים החופשיים (Board of Chosen Freeholders) המנהלים כל מחוז.
בחלק מהחוזות המועצה משמשת הן כגוף מחוקק (חקיקה מקומית) ומפקח והן כגוף מבצע.
בחלק מהמחוזות המועצה היא גוף מחוקק ומפקח בלבד, ואדם נוסף "פקיד המחוז" (County Executive) הנבחר בבחירות ישירות מכהן כגוף מבצע.
חוקת המדינה אומצה בשנת 1947. החוקה קובעת כי במדינה יהיו שני בתי מחוקקים - סנאט בן 40 חברים, ואספה מכוננת של 80 חברים.
כל אחד מ-40 מחוזות הבחירה בוחר סנאטור אחד ושני חברי בית נבחרים.
בכל מחוז נבחר כל שנה המסתיימת בספרה זוגית שני חברי בית הנבחרים לתקופה של שנתיים.
הסנאטורים נבחרים כל שנה המסתיימת בספרה 1, 3 ו-7, ומכהנים בהתאמה שנתיים או ארבע שנים.
בית המשפט העליון של ניו ג'רזי
בית המשפט העליון של ניו ג'רזי מורכב מנשיא בית המשפט העליון ומששה שופטים.
כל השופטים ממונים על ידי מושל ניו ג'רזי בעצת ובהסכמת רוב חברי סנאט המדינה.
השופטים מכהנים תקופה של שבע שנים, לאחריה הם יכולים להיות ממונים לתקופות נוספות של שבע שנים עד הגיעם לגיל 70.
המחלקה לאנליזה כלכלית של ניו ג'רזי העריכה את התוצר הכולל של המדינה בשנת 2018 ב-640 מיליארד דולרים.
ההכנסה הממוצעת לתושב בניו ג'רזי, $51,358, היא השלישית בגובהה בארצות הברית.
התקציב החציוני של משק בית הוא $55,146 - הגבוה מבין מדינות ארצות הברית.
שניים ממחוזות המדינה כלולים ברשימת 100 המחוזות העשירים בארצות הברית.
לנשים במדינה הכנסה ממוצעת לנפש הגבוהה ביותר מבין מדינות ארצות הברית.
התוצרת החקלאית של המדינה כוללת בקר, סוסים, ירקות, פירות, אגוזים, מאכלי ים ומוצרי חלב.
המדינה מייצאת בעיקר חמוציות וחצילים.
העיר האמונטון בדרום המדינה ידועה בייצור האוכמניות שלה, ונחשבת "בירת האוכמניות העולמית".
עיקר התוצרים התעשייתיים של המדינה כוללים מוצרים כימיים ותרופות, וכן מוצרי חשמל ודפוס.
תיירות מהווה מרכיב חשוב בכלכלת המדינה - נכון לשנת 2001 המדינה מכניסה למעלה מ-30 מיליארד דולר מדי שנה מתיירות.
בניו ג'רזי מצוי מתקן אחסון הנפט הגדול ביותר מחוץ לאסיה (רק במזרח התיכון מצויים מתקני אחסון נפט גדולים יותר).
ניו ג'רזי מובילה בין מדינות ארצות הברית במספר החברות שהנהלתן נמצאת במדינה.
100 מתוך 500 החברות הגדולות בארצות הברית ממוקמות בניו ג'רזי.
הכביש הראשי העובר במדינה - הניו ג'רזי טרנפייק הוא אחד הכבישים הידועים והעמוסים ביותר בארצות הברית.
כביש אגרה זה מקשר בין מדינת דלאוור לבין העיר ניו יורק, ומכונה בקיצור
"הטרנפייק" ("the Turnpike" ) היינו "כביש האגרה המהיר".
הכביש ידוע ביציאותיו המכונות על שם אנשים ידועים שמוצאם מניו ג'רזי כגון הממציא תומאס אדיסון, מזכיר המדינה והאוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון, נשיאי ארצות הברית וודרו וילסון וגרובר קליבלנד, והסופרים ג'יימס פנימור קופר, ג'ויס קילמר ווולט ויטמן.
כביש עיקרי נוסף הוא גארדן סטייט פארקווי (Garden State Parkway) העובר לאורך הגבול של המדינה עם מדינת ניו יורק ומקשר את מטרופולין ניו יורק עם אטלנטיק סיטי.
גשר ג'ורג' וושינגטון, היוצא מן העיר פורט לי שבמחוז ברג'ן בצפון ניו ג'רזי, מחבר בינה ובין הרובע מנהטן שבניו יורק, מעל נהר ההדסון.
זהו הגשר העמוס ביותר בעולם המשמש כלי רכב מוטוריים.
נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי הוא אחד משדות התעופה העיקריים של ארצות הברית, אחד משלושת שדות התעופה המשמשים את מטרופולין העיר ניו יורק והשביעי מבין נמלי התעופה של ארצות הברית במספר העוברים בו.
נמל ניוארק - אליזבת הוא נמל המכליות הגדול ביותר בעולם.
ניו ג'רזי גובלת בצפונה במדינת ניו יורק, במזרחה באוקיינוס האטלנטי, בדרומה בדלאוור ובמערבה בפנסילבניה.
ניו ג'רזי מחולקת לשלושה אזורים גאוגרפיים: ניו ג'רזי הצפונית, המרכזית והדרומית.
ניו ג'רזי הצפונית מהווה חלק ממטרופולין העיר ניו יורק, ותושבי האזור מיוממים לניו יורק (עובדים במהלך היום בניו יורק ושבים בלילה לבתיהם).
מרכז ניו ג'רזי הוא אזור פרוורי ברובו, בעוד שדרום ניו ג'רזי מהווה חלק ממטרופולין פילדלפיה שבפנסילבניה.
ניו ג'רזי מהווה מרכז עיקרי של מוזיקת הרוק ומוזיקת ראפ.
מוזיקאים ידועים שהחלו את דרכם המוזיקלית בניו ג'רזי או נולדו במדינה הם ג'ון בון ג'ובי, ברוס ספרינגסטין, פרנק סינטרה, ויטני יוסטון, זמר הג'אז קאונט בייסי, להקת ולווט אנדרגראונד, קווין לטיפה, My Chemical Romance, האחים ג'ונאס, בנג'מין ברנלי (סולן וגיטריסט להקת ברייקינג בנג'מין) ועוד רבים.
בתחום המוזיקה הקלאסית מייצגת התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
סדרות טלוויזיה רבות וסרטי קולנוע רבים צולמו או מתרחשים בניו ג'רזי.
סדרת הטלוויזיה הסופרנוס מתארת את חייה של משפחת פשע מאורגן בניו ג'רזי, מצולמת ברחבי המדינה.
סצנות רבות מהסרט הסנדק משנת 1972 צולמו בניו ג'רזי.
הסרט ביג בכיכובו של טום הנקס משנת 1988 צולם במדינה וכן הסרט "מלחמת העולמות" משנת 2005, וזאת מאחר שתשדיר הרדיו המקורי של אורסון ולס מתרחש בעיירה גרוברז מיל במדינה.
רבים מסרטיו של הבמאי קווין סמית' מתרחשים בניו ג'רזי.
לניו ג'רזי שלוש קבוצות בליגה העליונה, אולם שתיים מהן - החברות בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) - משייכות עצמן לעיר ניו יורק.
ניו ג'רזי דווילס, ליגת ההוקי הלאומית (NHL)
רד בול ניו יורק, ליגת הכדורגל העליונה (MLS)
גאוות ניו ג'רזי, ליגת הלקרוס העליונהליגות הבייסבול הנמוכות:
מערכת ההשכלה הציבורית של ניו ג'רזי נחשבת לאחת הטובות ביותר בארצות הברית.
בעיר פרינסטון מצויים שניים ממוסדות ההשכלה הגבוהה המובילים בעולם, אוניברסיטת פרינסטון והמכון למחקר מתקדם.
54% מבוגרי בתי הספר התיכונים ממשיכים ללמוד באוניברסיטאות ובמכללות (המדינה השנייה בהישג זה אחרי דקוטה הצפונית בה מספר מסיימי התיכון הממשיכים ללמוד במוסדות השכלה גבוהה הוא 59%).
במסצ'וסטס אחוז זהה (54%) של בוגרים הממשיכים למוסדות השכלה גבוהה.
בניו ג'רזי מתגוררים יותר מהנדסים ומדענים מבכל מדינה אחרת של ארצות הברית.
אוניברסיטת ראטגרס, האוניברסיטה המדינתית של ניו ג'רזי
האוניברסיטה לרפואה ורפואת שיניים של ניו ג'רזי
המכון לטכנולוגיה של ניו ג'רזי
המכון לטכנולוגיה סטיוונסהמכללה המדינתית תומאס אדיסון
בניו ג'רזי 19 מכללות קהילתיות:
המכללה הקהילתית אטלנטיק קייפ שבמייז לנדינג
המכללה הקהילתית ברוקדייל שבלינקרופט - המכללה הקהילתית של מחוז מונמאות'
המכללה הקהילתית קמדן שבבלקווד, קמדן וצ'רי היל
המכללה המחוזית של מוריס, רנדולף
מכללת מחוז אסקס, קמפוסים בניוארק ובווסט קאלדוול
המכללה הקהילתית של מחוז הדסון, ג'רזי סיטי
המכללה הקהליתית של מחוז מרסר, טרנטון
מכללת מחוז אושן, טומס ריבר
המכללה הקהילתית מחוז פאסאייק, שבפטרסון, בואנאקי, ובויין
המכללה הקהילתית עמק רריטן, נורת' ברנץ'
המכללה הקהילתית סיילם, קרניז פויינט
המכללה הקהילתית מחוז ססקס, ניוטון
מכללת מחוז יוניון שבקנפורד, אליזבת, ובפליינפילד
המכללה הקהילתית מחוז וורן, וושינגטון
סמלי מדינת ניו ג'רזי דגל סמל מוטו כינוי דגל ניו ג'רזיFlag of New Jersey סמל ניו ג'רזיSeal of New Jersey "חירות ושגשוג""Liberty and prosperity" "מדינת הגן""Garden State" עץ פרח ציפור בעל חיים אלון אדום צפוניNorthern Red Oak סיגליתViola חוחית אמריקאיתAmerican goldfinch סוסHorse
ניו המפשייר היא מדינה בצפון אזור ניו אינגלנד שבארצות הברית.
היא גובלת במסצ'וסטס בדרום, בוורמונט במערב, במיין ובאוקיינוס האטלנטי במזרח, ובפרובינציה הקנדית קוויבק בצפון.
ניו המפשייר היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקנית והקימו את ארצות הברית.
המדינה נקראת על שם המחוז האנגלי העתיק המפשייר.
מושבת ניו המפשייר נוסדה על ידי רב החובל ג'ון מייסון בשנת 1623 - שלוש שנים לאחר היווסדה של פלימות', ונקראה על שם המחוז המפשייר באנגליה.
בשנת 1631 מונה תומאס ויגין להיות המושל הראשון של ההתיישבות (בשטח דובר, דורהאם וסטרטהאם של ימינו).
בשנת 1679 הפכה ההתיישבות ל"פרובינציה מלכותית", וג'ון קאט מונה למושל.
בשנת 1638 הפכה ההתיישבות לחלק ממושבת מסצ'וסטס (שמושלה באותה עת היה ג'וזף דאדלי), ובשנת 1741 חזרה להיות פרובינציית כתר עם מושל משלה, בהוראת המלך ג'ורג' השני.
מושל המדינה שמונה היה בנינג ונטוורת' שכיהן כמושל בין 1741 - 1766.
ניו המפשייר הייתה אחת משלוש עשרה המושבות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, והייתה הראשונה מביניהן להכריז על עצמאותה מבריטניה.
ההתקפה של המתיישבים על פורט ויליאם ומרי (הקרוי כיום "פורט קונסטיטושן" - מבצר החוקה) סיפקה את הנשק והתחמושת לקרב באנקר היל.
ב-5 בינואר 1776 התכנס הקונגרס הפרובינציאלי באקסטר ואשרר את חוקת המדינה - החוקה הראשונה מבין מדינות ארצות הברית - שישה חודשים לפני החתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הייתה המדינה מעורבת בהקמת רפובליקת אינדיאן סטרים בשטח קנדה, במדינה הוקמה המפלגה הרפובליקנית בייסודו של עמוס טאק, וכן רבים מתושבי המדינה פעלו למען ביטול העבדות, והברחת עבדים באמצעות "רכבת המחתרת" לקנדה.
בשנת 2003 מונה במדינה בישוף הומוסקסואל - ג'ין רובינסון במסגרת הכנסייה האפיסקופלית.
ביולי 2023 חתם מושל ניו המפשייר, כריס סנונו, על צו האוסר לקיים קשרי מסחר עם חברות המחרימות את ישראל, במעמד בו נכח שגריר ישראל לאו"ם גלעד ארדן, וקונסול ישראל בבוסטון, מירון ראובן.
בחוגי העיתונות הלאומית והבינלאומית, מדינת ניו המפשייר ידועה בשל היותה המדינה שבה נערכות הבחירות המוקדמות (הנקראות גם ראשוניות) הראשונות לנשיאות ארצות הברית, במחזור הבחירות הכלליות (יש הסוברים שמדינת איווה היא הראשונה, ברם, היא מקיימת כנס בוחרים ולא בחירות).
בעשורים האחרונים, מספר מדינות קבעו בחירות מוקדמות בתאריכים מוקדמים יותר ויותר (שכן כל מדינה רשאית לנהל בחירות ראשוניות כרצונה ועל-פי חוקתה).
אלה כופות על מדינת ניו המפשייר להקדים את תאריך הבחירות הראשוניות בה עוד יותר, היות שחוקתה דורשת שהיא תקיים בחירות ראשוניות לפני כל שאר המדינות (הסיבה המקובלת לדרישה חוקתית זאת היא שבלעדיה אף מועמד לנשיאות לא יטרח לקיים תעמולה או להופיע במקום כלשהו באזור ניו אינגלנד צפונה מבוסטון).
השפעתה של תופעה זאת נחשבת לשלילית, שכן היא מאריכה את תקופת התעמולה, דבר הגורם לסלידה בקרב קהל הבוחרים.
הרשות המבצעת של ניו המפשייר מורכבת ממושל וממועצה מבצעת בת חמישה חברים - שריד למועצת המושל הקולוניאלי הבריטי.
זאת בניגוד למרבית מדינות ארצות הברית שבהן המושל הוא מקור הסמכות היחיד ברשות המבצעת.
מדינות ניו המפשייר וורמונט הסמוכה הן המדינות היחידות הבוחרות מושל לתקופת כהונה של שנתיים ולא ארבע שנים כמו יתר המדינות.
בניגוד ליתר המדינות אין לניו המפשייר משנה למושל, ונשיא סנאט המדינה משמש כממלא מקומו של המושל בעת הצורך.
המושל הנוכחי הוא כריס סנונו, חבר המפלגה הרפובליקנית.
המושל לשעבר ג'ון לינץ', חבר המפלגה הדמוקרטית, ראוי לציון בשל היותו המושל היחיד עד עתה שנבחר לחמש תקופות כהונה.
למדינה שתי סנאטוריות, ג'ין שאהין (חברת המפלגה הדמוקרטית, ומושלת המדינה לשעבר), ומגי האסן (חברת המפלגה הדמוקרטית, ומושלת המדינה לשעבר).
הרשות המחוקקת של המדינה נקראת החצר הכללית של ניו המפשייר ומורכבת משני בתי מחוקקים - בית נבחרים וסנאט.
בבית הנבחרים חברים 400 נבחרים, נציג אחד לכל 3000 תושבים במדינה.
בסנאט, לעומת זאת, 24 חברים בלבד.
נבחרי הציבור מקבלים משכורת שנתית של 100 דולר בלבד (בתוספת בונוס אם הם נוכחים בוועדות השונות - דבר הנעשה בהתנדבות ואינו חובה חוקית).
מסיבה זו מרבית חברי בית המחוקקים הם גמלאים או אנשים בעלי אמצעים.
היעילות וחוסר השחיתות של המדינה זכו להערצת תושבי המדינות השכנות.
לשם המחשה - תושבי העיר קילינגטון הממוקמת במדינה הסמוכה ורמונט, הצביעו פעמיים בעד פרישה מוורמונט והכפפת עירם לניו המפשייר.
הצבעתם היא סמלית שכן כדי לעבור ממדינה למדינה (דהיינו - שינוי הכפיפות השלטונית שלה) נדרש אישור בתי המחוקקים של שתי המדינות ואישור הקונגרס של ארצות הברית.
לאורך השנים הייתה ניו המפשייר ידועה בתמיכתה במפלגה הרפובליקנית, למעט הבחירות ב-1992 וב-1996 אז ניצח בה המועמד ביל קלינטון הדמוקרטי.
בשנת 2000 תמכה המדינה במועמד הרפובליקני ג'ורג' ווקר בוש.
אולם בשנת 2004 העניקה המדינה את קולותיה דווקא למועמד הדמוקרטי ג'ון קרי ברוב זעום של 50.2%, ומאז נתנה אותם רק למועמדים דמוקרטים.
אף שבמדינה קיים רשמית עונש מוות - בפועל ההוצאה להורג האחרונה אירעה בשנת 1939. בשנת 2000 הצביע בית המחוקקים בהחלטה HB1548-FN בעד ביטול עונש המוות, אולם ההחלטה בוטלה בווטו של המושלת ג'ין שאהין (חברת המפלגה הדמוקרטית דווקא).
ב-22 בדצמבר 2008 גזר בית משפט עונש מוות על מייקל אדיסון, עבריין בן 28, אשר ירה למוות בשוטר בשנת 2006.
בשנת 2005 העביר בית המחוקקים חוק הקובע כי גיל הענישה הפלילית המינימלי יהיה 18 (במקום 17) בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין רופר נגד סימונס (ילדים מתחת לגיל זה נשפטים כקטינים ולא כבגירים).
מדינת ניו המפשייר היא חלק מאזור ניו אינגלנד של ארצות הברית.
המדינה גובלת בצפונה בפרובינציית קוויבק שבקנדה, במזרחה במדינת מיין ובאוקיינוס האטלנטי, בדרומה במדינת מסצ'וסטס ובמערבה במדינת ורמונט.
האזורים הגאוגרפיים העיקריים של ניו המפשייר כוללים את אזור יערות הצפון הגדולים, אזור ההרים הלבנים, אזור האגמים, אזור עמק מרימק, אזור מונדנוק, אזור דארטמות' סונאפי ואזור החוף.
אחת מתצורות האבן הידועות ביותר במדינה - תצורת אבן שאף סימלה את המדינה - הייתה הזקן שבהר - מעין דמות אדם בסלע פרנקוניה אולם זו התמוטטה במאי 2003.
במרכז המדינה נמצא הרכס הנשיאותי - שהגבוה בו הוא הר וושינגטון (בעל הפסגה הגבוהה ביותר מזרחה למיסיסיפי, 1,917 מ'), וסביבו ההרים מדיסון וקווינסי אדמס.
הר מפורסם ששוכן במדינה הוא הר מונדנוק.
הנהר הארוך במדינה הוא קונטיקט שאורכו 670 ק"מ, הזורם מצפון לדרום.
מוצאו של הנהר באגמי קונטיקט, והוא מהווה את הגבול המערבי של המדינה.
בניגוד למקובל, הגבול בין המדינות אינו עובר במרכז הנהר, אלא בגדה המערבית של הנהר (גדת ורמונט), וכל שטח הנהר מצוי בתחום מדינת ניו המפשייר.
נהר חשוב נוסף הוא מרימק שאורכו 187 ק"מ, החוצה את המדינה בעוברו מצפון לדרום וזורם לשטח מדינת מסצ'וסטס.
בין יובליו נמצא נהר שוהיגאן.
נהר פיסקטקואה זורם לתוך האוקיינוס האטלנטי בפורטסמות'.
האגם הגדול במדינה הוא אגם ויניפסאוקי ששטחו 186 קמ"ר, והוא מצוי במרכז המדינה.
לניו המפשייר חוף הים הקצר ביותר מבין כל המדינות הגובלות באוקיינוס האטלנטי - אורכו 29 ק"מ בלבד.
לחוף המדינה מצויים איי שולס - תשעה איים קטנים אשר היוו מושבת אמנים במאה ה-19, ומסופר שבהם מוחבא האוצר האגדי של שודד הים שחור הזקן.
למדינה יש סכסוך גבולות עם שכנתה מיין, באזור נמל פורטסמות'.
המחלוקת נוגעת לבעלות על מספר איים הקרויים האי סיבי.
בשנת 1934 נמדדו בתחנה המטאורולוגית שבראש הר וושינגטון הרוחות החזקות ביותר על פני כדור הארץ - 371 קמ"ש.
רשות המחקר הכלכלי של ממשלת ארצות הברית מעריכה כי התוצר המדינתי הגולמי של מדינת ניו המפשייר בשנת 2003 היה בשווי 49 מיליארד דולרים.
ההכנסה המדינתית לנפש בשנת 2003 הייתה $35,140 (ניו המפשייר היא המדינה השביעית בגובה ההכנסה המדינתית לנפש מבין מדינות ארצות הברית).
התוצרים החקלאיים העיקריים של המדינה כוללים מוצרי חלב, גידול בקר, צאן, תפוחים וייצור ביצים.
התוצרים התעשייתיים העיקריים כוללים מכונות וציוד חשמלי, מוצרי גומי ופלסטיק וכן ענף התיירות מהווה ענף חשוב בכלכלת המדינה.
במהלך המאה ה-20 השתנה משמעותית הבסיס הכלכלי של המדינה.
עד אמצע המאה ה-20 התבססה כלכלת המדינה על ייצור טקסטיל, נעליים וכן בעיקר על חקלאות בחוות קטנות.
כיום, ענפים אלה מהווים פחות מ-2% מכלכלת המדינה.
עיקר כלכלת המדינה הנוכחית מתבססת על מדיניות המס של המדינה, שבה אין מס הכנסה (מדינתי; מס פדרלי קיים בכל מדינות ארצות הברית).
מסיבה זו מושכת המדינה תעשיות מחשבים ותעשיות עתירות ידע.
מאידך, מס הרכוש הגבוה של המדינה, מקשה על יצירת מפעלים גדולים במדינה.
מסי הרכוש במדינה הם מהגבוהים בארצות הברית, אך בהיעדר מיסים אחרים, נחשב המס במדינה כנמוך ביותר במדינות ארצות הברית (פרט למדינה אחת).
קבוצות ליגת כדור הבסיס הנמוכה:
במדינה יוצאים לאור מספר עיתונים יומיים ובהם:
ניו המפשייר יוניון לידר (יוצא לאור במנצ'סטר)
איגל טיימס היוצא לאור בקליירמונט
ניו המפשייר היא היחידה מבין מדינות ארצות הברית שאינה דורשת חגירת חגורת בטיחות בנסיעה בכלי רכב, חבישת קסדה ברכיבה על אופנוע או ביטוח חובה לכלי רכב.
מכללת צ'סטר של ניו אינגלנד
מכללת ניו אינגלנדאוניברסיטת סאות'רן ניו המפשייר
ניו דלהי (בהינדי: नई दिल्ली), או המועצה המוניציפלית ניו דלהי היא עיר הבירה של הודו, ומהווה ישות מוניציפלית נבדלת, אחת מתוך שלוש בטריטוריית הבירה הלאומית דלהי.
בעיר ממוקמים מוסדות ממשלת הודו – מושב ומשרדי הממשלה המרכזית, משרד ראש הממשלה ומגוריהם של כל אנשי הממשל והצבא.
בניו דלהי אוכלוסיית קבע של כ-20 מיליון תושבים אך האוכלוסייה הדינמית – המתחלפת תדירות בקומפלקסים הממשלתיים המשמשים כאכסניות לעובדי מדינה מבקרים – מוערכת בפי שלושה מכך בכל זמן נתון.
ברחבי המטרופולין של ניו דלהי התגוררו ב-2016 כ-26 מיליון תושבים, שהפכו אותו לאחד מעשרת הריכוזים העירוניים הגדולים בעולם.
סביבותיה של דלהי ההיסטורית שימשו בעבר ערי בירה של ממלכות שונות בתת-היבשת ההודית.
ירידתה מגדולה של האחרונה שבהן, האימפריה המוגולית, לאחר מות השליט אורנגזב, כיבושה וביזת הבירה, "שאה-ג'אהנבד", ב-1739 בידי השליט האפגני נאדיר שאה, נפילת העיר שוב, בידי האימפריה המראטהית ולבסוף הכיבוש ושילטון הראג' הבריטי הקטינו את חשיבותה הפוליטי של העיר במהלך המאה ה־19, כאשר בירת הודו הבריטית מוקמה בכלכותה.
בשלהי המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20 החלה תנועה הפוכה, כאשר מושל הודו ג'ורג' נתניאל קרזון ביקש להשיב את מרכז השלטון הבריטי לדלהי.
תחתיו הוחלט להעביר את בירת הודו הבריטית חזרה לדלהי.
הקמת העיר החדשה בצמוד לעיר הישנה הקימה את ניו דלהי, דלהי החדשה.
בדצמבר של שנת 1911 הגיעו לדלהי, חודשים ספורים לאחר טקס הכתרתם בכנסיית וסטמינסטר שבלונדון, מלך ומלכת אנגליה הטריים – ג'ורג' החמישי ואשתו, המלכה מרי.
במעמד חגיגי רב פאר ושפע, שכלל את נוכחותם של בני אצולה ונסיכים הודים, הוכרזו ג'ורג' ומרי כ"קיסר וקיסרית האימפריה ההודית" (טקס הכתרה כנסייתי-נוצרי על קרקע הודו נשלל, על ידי הבישוף מקנטרברי, מטעמים דתיים).
מעמד ראוותני וחגיגי זה – אשר זכה לשם הדוּרבּר של דלהי – סוקר בצורה אינטנסיבית על ידי העיתונות העולמית והוסרט בסרט הקינמקולור (צבעוני) הראשון באורך מלא שצולם בהיסטוריה של הקולנוע, אשר נושא את שם המאורע.
לאצ'נס (Sir Edwin Landseer Lutyens) נבחר לתכנן את הבירה החדשה בשיתוף עם הרברט בייקר (Sir Herbert Baker) , אשר זכה בעבר לתשבחות על תכנון מבנים בדרום אפריקה הקולוניאלית.
מאוחר יותר זכה לוטיינס בהערכה ופרסום רבים בשל תוכנית המתאר המקורית וחלקים ממנה אף יושמו בעבודותיו המאוחרות באנגליה.
בניית הבירה החלה בשנת 1912 בשטח 'גבעת ראיסינה' – מרחק קילומטרים ספורים מ"דלהי הישנה" (Old Delhi) – והסתיימה ב-1929. שרידים היסטוריים שנותרו מתקופות קודמות משובצים ברחבי העיר החדשה.
ב-25 במרץ 1913 הוקמה אספת דלהי הקיסרית כגוף מרכזי לפיקוח על עבודות הבנייה באזור.
ב-1916 הקים המפקח הראשי של דלהי את המועצה המוניציפלית ראיסינה כגוף שיספק שירותים לפועלים בבנייני הבירה החדשה וב-1925 העלה אותה ל"דרג שני" על פי "החוק המוניציפלי הפנג'אבי של שנת 1911".
המועצה הורכבה אז מעשרה אנשים שמחציתם נבחרו באופן ציבורי ומחציתם מונו מטעם השלטון המרכזי.
הוענקה לה הזכות לגבות מיסים למימון הוצאותיה.
ב-1927 הוחלט ואושר לקרוא לעיר "ניו דלהי" ושם המועצה שונה למועצה המוניציפלית ניו דלהי.
בשנת 1932, שנה לאחר סיום הבנייה, קודמה האספה ל"דרג ראשון" וקיבלה אחריות לאספקת חשמל ומים לתושבים וכן ייפוי כוח לביצוע והשלמת כל המשימות שנדרשה לבצען (כגון גבייה).
עם השנים צברה האספה תפקידים נוספים.
במאי 1994 החליף חוק המועצה המוניציפלית ניו דלהי (NDMC Act, 1994), שאושר קודם לכן באותה שנה על ידי הפרלמנט ההודי, את החוק הפנג'אבי בעיר ושינה באופן משמעותי את הגדרת סמכויות ותפקידי המועצה.
משנת 2005 מונה המועצה המוניציפלית 11 חברים: יושב ראש, 3 חברים מטעם האספה המחוקקת של דלהי, 2 חברים אנשי ציבור שנבחרו על ידי ראש השרים של דלהי ו־5 חברים נוספים מטעם השלטון המרכזי.
במועצת ניו דלהי 14 מחלקות שונות והיא מעסיקה בהן מעל ל-18,000 עובדים.
בנוסף לאספקת שירותים בסיסיים, המועצה אחראית גם על אספקת חשמל ומים לאוכלוסייה וניהול מוסדות התרבות, החינוך, הרפואה והעזרה הסוציאלית שבשטחה.
למעשה, למעט שיטור ותחבורה, העניק חוק ה-NDMC למועצה סמכויות שלטוניות כמעט מלאות.
סמכויות אלו הן נרחבות ביותר וייחודיות באופיין – כמותן לא ניתנו לאף אחת מריבוא הרשויות המוניציפליות בהודו.
בין המוסדות שנמצאים בתחום המועצה נמנים 7 בתי חולים, 14 מרכזים קהילתיים, 5 בריכות שחייה ציבוריות, מספר מרכזי ספורט לנוער ואצטדיון שיוואג'י (Shivaji), המשמש כעת זירה לתחרויות הוקי.
אתרי המורשת נמצאים אף הם בתחום אחריותה של המועצה.
הרחוב הראשי של האזור נקרא "מיין בזאר" (Main Bazar) ולאורכו, וכן בסמטאות היוצאות ממנו ניתן למצוא אין ספור דוכנים ואכסניות.
כיכר קונאוט (Connaught Place), ששמה הרשמי ראג'יב צ'וק (Rajiv Chowk), מכונה בפי המקומיים "סי.
פי." (C.P) ומהווה מרכז עסקים חשוב בדלהי.
זוהי כיכר ענק, בסגנון ויקטוריאני, בעלת שלוש טבעות שנחלקת על ידי 8 רחובות רדיאליים המתחילים בטבעת הפנימית וממשיכים בקו ישר.
שבעה מהרחובות נקראים "דרך רדיאלית מספר 1–7" והשמיני רחוב הפרלמנט.
בין ניו דלהי לשאר שטח המטרופולין חוצצים 7 פארקים, 5 גנים וחורש אורבני נרחב.
דילי האט (Dilli Haat) – במקור יריד אוכל עממי ותוצרות עבודת יד מקומית.
הפך להיות מתחם קבוע (מול בניין המוסד לחקר מדעי הרפואה) שיש האומרים שאיבד מן האותנטיות שייצג בעבר.
מוזיאון הרכבת הלאומי – אוסף קטרים, קרונות ופריטים הקשורים בהיסטוריה של מערכת הרכבות של הודו, אשר נוסדה במאה ה-19.
המוזיאון הלאומי – בו אוסף ממצאים ארכאולוגיים של תרבות המאוריה מהמאות ה-2 וה-3 לפנה"ס וכן תצוגה של פריטים השייכים לתרבויות שבטיות (אדיוואסי) דרום-הודיות מתקופת ויג'יאנגר.
מצפה ג'נתר מנטר (Jantar Mantar) – שטח בו בנה בשנת 1725 השליט מג'איפור (ג'אי סינג ה-2) אוסף של שעוני שמש ומכשירי מדידה אסטרונומיים המתנשאים לגובה רב.
קבר ספדרג'ונג (Safdarjung) – המבנה האחרון שנבנה בסגנון מוגולי בדלהי, בשנים 4–1753. זהו ארמון קבורה גדול בעל כיפת שיש.
גני לודי (Lodi Gardens) – קבריהם, המוקפים גנים מטופחים, של השליטים מוחמד שאה וסיקנדר לודי.
המוזיאון לזכר ג'וואהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru) ממוקם בבית בו התגורר ראש ממשלת הודו הראשון ג'ווהרלל נהרו ומוקדש לזכרו.
המבנה תוכנן במקור עבור מפקד הצבא הבריטי בהודו.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית – מוזיאון לאמנות מודרנית שהוקם בשנת 1954 על ידי ממשלת הודו.
קוטאב מינאר (Qutab Minhr) – אתר מורשת עולמי של אונסק"ו המצוי בדרומה של ניו דלהי וכולל מינראט בגובה של 72.5 מטר (הגבוה ביותר בהודו) ומתחמי קבורה מהתקופה המוגולית ואת עמוד הברזל (Iron Pillar of Delhi) המפורסם.
שער הודו (India Gate) – אנדרטה לזכר חיילי צבא הודו אשר מתו במהלך המלחמה האפגנית.
השער הסמלי מוצב בקצה שדרת המלך (Rajpat), המובילה אל הקומפלקס הממשלתי.
רחבות הדשא סביב השער ובקצה השדרה משמשות כמקום מנוחה ומפגש ובימי חג מאכלסות התקהלויות המוניות.
רשטרפטי בהוון (בית הנשיא) – משכנו הרשמי של נשיא הודו ממוקם בשיא גובהה של "גבעת ראיסינה" ומוקף מגרשים וגנים "מוגולים".
הארמון תוכנן על ידי אדווין לויטנס ובנייתו הסתיימה ב-1929.
בניין הפרלמנט – בו יושבים שני הבתים – לוֹק סבהה (Lok Sabha – "בית העם" – בית תחתון) וראג'יה סבהה (Rajya Sabha – "מועצת המדינות" – בית עליון).
זהו בניין סגלגל ומרשים ובו היכל מרכזי שקוטר כיפתו כשלושים מטרים.
בניין הסקרטריאט – משכנם של משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד האוצר, משרד ההגנה, משרד הפנים ומספר סוכנויות נוספות של הממשל הפדרלי.
שטחה של ניו דלהי משמש שגרירויות קבע של מדינות רבות.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדי, נמל התעופה העמוס ביותר בהודו.
בעיר פועלת הרכבת התחתית של דלהי הכוללת שישה קווים.
ערים תאומות של ניו דלהי:
ניו ברנזוויק היא אחת מפרובינציות קנדה, לפרובינציה שתי שפות רשמיות: אנגלית וצרפתית.
בירת הפרובינציה היא פרדריקטון, ואוכלוסייתה כ-751,000 תושבים.
ניו ברנזוויק שוכנת לחופו של האוקיינוס האטלנטי במזרחה של קנדה.
בצפונה נמצאת פרובינציית קוויבק, ומפרץ שאלו , במזרחה נמצא מפרץ סיינט לורנס, מצר נורת'אמברלנד ופרובינציית אי הנסיך אדוארד המקושרת לפרובינציה באמצעות גשר הקונפדרציה (שנבנה ונחנך בשנת 1997), בדרומה מפרץ צ'יגנקטו - מפרץ המקשר בין הפרובינציה לפרובינציית נובה סקוטיה, ומפרץ פאנדי המפריד בין ניו ברנזוויק לנובה סקוטיה.
ממערב לפרובינציה נמצאת מדינת מיין שבארצות הברית.
שטחה של הפרובינציה כ-70,000 קמ"ר מתוכם כ-80% יערות והשאר שטחים חקלאיים ועירוניים.
הפרובינציה שוכנת באזור הרי האפלצ'ים - שבאזור זה מהווים, למעשה, גבעות גבוהות.
הנקודה הגבוהה ביותר בפרובינציה הוא הר קרלטון שגובהו 820 מטרים.
לפני בואם של המתיישבים האירופאים, ישבו באזור פרובינציית ניו ברנזוויק השבטים האינדיאניים:
ניו ברנזוויק הייתה חלק מהחבל ההיסטורי אקדיה, בו החלה ההתיישבות הצרפתית בקנדה ב-1604. בשנת 1763, לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עבר השטח לשליטה בריטית.
מושבת ניו ברנזוויק הוקמה בשנת 1784, והתיישבו בה הן לויאליסטים – נאמני בריטניה שברחו מארצות הברית לאחר המהפכה האמריקאית, והן יוצאי צרפת החדשה שגורשו על ידי הבריטים מאדמותיהם בנובה סקוטיה במהלך המלחמה והורשו להתיישב בניו ברנזוויק.
המושבה הוקמה לאחר שהמתיישבים התנגדו לשלטונה של מושבת נובה סקוטיה עליהם ופנו לממשל הבריטי להרשות להם להקים מושבה נפרדת.
גבולה עם מדינת מיין בארה"ב נקבע באמנת וובסטר-אשבורטון 1842.
מקור השם ניו ברנזוויק הוא בעיר הגרמנית בראונשווייג, ששמה בניבים גרמניים מסוימים הוא Brunswiek.
מוצאו של ג'ורג' השלישי, המלך הבריטי בתקופה בה הוקמה המושבה, היה מבית הנובר - הנקרא גם בית ברנזוויק ולינבורג.
העיר פרדריקטון נקראת על שם בנו השני של המלך - הנסיך פרדריק אוגוסטוס.
ניו ברונזוויק היא אחת מארבע הפרובינציות המקוריות שהקימו את הקונפדרציה של קנדה בשנת 1867.
בניו ברנזוויק שמונה ערים (לפי מספר תושביהן):
סנט ג'ון – עיר הנמל העיקרית של ניו ברונזוויק, ובה נמצאות תעשיות נייר, בתי זיקוק ומבדוקים יבשים, כולם בבעלות משפחת אירווינג (אשר בבעלותה גם שלושה מארבעת העיתונים היומיים של הפרובינציה).
פרדריקטון (בירת הפרובינציה) — עיר אוניברסיטאית.
הקתדרלה בעיר היא העתיקה באמריקה הצפונית.
כלכלת ניו ברנזוויק מתבססת על חטיבת עצים, כרייה, חקלאות ודיג.
הגידול העיקרי של המדינה הוא תפוחי אדמה.
ההכנסה הגולמית הממוצעת לנפש היא 20,833 דולרים.
בניו ברנזוויק מערכת בתי ספר דו לשונית - באנגלית ובצרפתית (החל בגני הילדים וכלה בבתי הספר התיכוניים).
מערכת המכללות הקהילתיות של ניו ברנזוויק כוללת קמפוסים בכל הערים הגדולות בפרובינציה, המלמדים הן בשפה האנגלית והן בשפה הצרפתית.
אוניברסיטת ניו ברנזוויק נוסדה בשנת 1785 בעיר פרדריקטון (ונקראה אז "קינגס קולג'" - המכללה המלכותית).
אוניברסיטת סיינט ת'ומס נוסדה בקת'ם בשנת 1910 כאוניברסיטה קתולית.
אוניברסיטת מאונט אליסון נוסדה בסקוויל בשנת 1839 על ידי הקהילה הנוצרית המתודיסטית.
ניו הייבן היא עיר נמל בדרום-מרכז מדינת קונטיקט, ארצות הברית.
העיר ממוקמת בצפון מצר לונג איילנד לצד נהר הקוויניפיאק.
אוכלוסייתה של ניו הייבן מונה 135,081 תושבים על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020, והיא העיר השלישית בגודלה בקונטיקט אחרי ברידג'פורט וסטמפורד.
ניו הייבן הייתה העיר הראשונה בארצות הברית שיזמה תוכנית נטיעת עצים ציבורית, שהעניקה לה את הכינוי "עיר האולמוסים".
העיר ידועה במוסדות החינוך שלה ובראשם אוניברסיטת ייל, שנוסדה בשנת 1701.
ניו הייבן יושבה לראשונה בשנת 1638 בשם קוויניפיאק על ידי קבוצה של פוריטנים אנגלים בהנהגת ג'ון דבנפורט (John Davenport) ותיאופילוס איטון (Theophilus Eaton).
בשנת 1640 שונה שמה ל"ניו הייבן", ככל הנראה על שם העיר Newhaven באנגליה.
בשנת 1643 התאחדה ניו הייבן עם מספר עיירות סמוכות, בהן מילפורד (Milford) וגילפורד (Guilford), והוקמה קולוניית ניו הייבן, שבה כיהן איטון כמושל עד מותו בשנת 1658. בשנת 1665 נאלצה קולוניית ניו הייבן לקבל בצער את איחודה עם קולוניית קונטיקט, שהייתה ליברלית ודמוקרטית יותר, התבססה בהרטפורד, והחזיקה בצ'רטר מלכותי.
משנת 1701 שימשה ניו הייבן כבירה משותפת עם הרטפורד, תפקיד שבו החזיקה עד 1875. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, העיר הותקפה על ידי כוחות תומכי המלוכה בהנהגת מייג'ור גנרל ויליאם טריון (William Tryon).
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ניו הייבן הייתה מרכז חשוב לתנועות ביטול העבדות.
עליונותה ההיסטורית של ניו הייבן בתחומים תעשייתיים רבים ניכרת במספר ההמצאות שהתרחשו בה, לרבות שיטת הייצור ההמוני של איליי ויטני, הגומי המגופר של צ'ארלס גודייר, אקדח הקולט המשופר של סמואל קולט, גפרורי הגופרית והרובה החוזר של וינצ'סטר ("הרובה שכבש את המערב").
ניו הייבן היא אחת הערים המתוכננות הראשונות בארצות הברית.
שנה לאחר ייסודה, הונחו שמונה רחובות בתבנית רשת של ארבע על ארבע, אשר יצרו את "תוכנית תשעת הריבועים".
המרכז של התבנית הוא ה"גרין" של ניו הייבן, פארק בשטח של 6 דונם, הנמצא בלב העיר.
כיום, ה"גרין" הוא אתר היסטורי לאומי, ותוכנית "תשעת הריבועים" מוכרת כאתר תכנון לאומי על ידי האגודה האמריקאית לתכנון.
ניו הורייזונס היא גשושית של נאס"א ששוגרה ב־19 בינואר 2006 כחלק מתוכנית הגבולות החדשים.
היא טסה בקרבת כוכב הלכת הננסי פלוטו וירחיו כארון, ניקס, הידרה, קרברוס וסטיקס ושידרה תמונות ונתונים משם לכדור הארץ.
המשיכה וחלפה על פני העצם 486958 ארוקות' שבחגורת קויפר ותשדר נתונים נוספים.
מחירה הכולל של המשימה נאמד בכ־650 מיליון דולר במהלך 15 שנים.
התאגדות של ארגונים, בראשות מכון המחקר הדרום-מערבי יחד עם המעבדה לפיזיקה יישומית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בנתה את הגשושית.
החוקר הראשי בפרויקט הוא אלן סטרן ממכון המחקר הדרומי.
במקור תוכננה המשימה לחקור את כוכב הלכת האחרון במערכת השמש שנותר לחקור.
רק לאחר שיגור הגשושית הוגדר פלוטו ככוכב לכת ננסי על ידי האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי.
המשימות העיקריות הן לאפיין את הגאולוגיה והמורפולוגיה הגלובליות של פלוטו וכארון ולמפות את הרכבי פני השטח שלהם.
משימות נוספות כוללות את חקר השונות של פני השטח והאטמוספירה של פלוטו, צילום ומיפוי אזורים על פלוטו וכארון ברזולוציה גבוהה, אפיון האטמוספירה העליונה והיונוספירה של פלוטו וסביבת החלקיקים הטעונים הנובעים ממנה; חיפוש אחר אטמוספירה סביב כארון, דיוק הידע המדעי הידוע באופן גס ביותר אודות פלוטו וכארון וחיפוש אחר ירחים נוספים.
הגשושית שוגרה ב־19 בינואר 2006 בשעה 19:00 זמן אוניברסלי מתואם.
ב־28 בפברואר 2007 היא חלפה ליד כוכב הלכת צדק, ונעזרה בכוח המשיכה שלו ובטכניקת מקלעת כבידתית להאצה.
היא הגיעה לקרבת צדק במהירות של 21 קילומטר לשנייה והתרחקה ממנו במהירות של 25 קילומטר לשנייה.
האצה זו הביאה לחסכון של שלוש שנים בטיסה לפלוטו.
הגשושית הגיעה לפלוטו ב־14 ביולי 2015. היא חלפה ליד פלוטו במרחק של כ־12,600 ק"מ ובמהירות של 13.78 ק"מ לשנייה, וכרבע שעה לאחר מכן חלפה ליד כארון.
הגשושית החלה לשדר נתונים והיא המשיכה בכך במשך השנה וחצי לאחר מכן.
לאחר מכן היא המשיכה בדרכה אל עבר 486958 ארוקות', אובייקט בחגורת קויפר, לידו היא חלפה ב־1 בינואר 2019.
RTG יספק את האנרגיה החשמלית הדרושה להפעיל את מערכות הגשושית במרחק כה רב מהשמש.
הגשושית נושאת עמה חפצים בעלי ערך תרבותי, כגון דיסק אופטי הכולל 430,000 שמות, דגל ארצות הברית ומעט מהאפר של מגלה פלוטו, קלייד טומבו.
ב־8 ביוני 2008 חלפה הגשושית מעבר למסלולו של שבתאי ונמצאה במרחק של 9.69 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ ו־21.05 יחידות אסטרונומיות מפלוטו, אליו היא נעה במהירות של 18.06 ק"מ/שנייה.
ב־2 באפריל 2009 הייתה הגשושית באמצע המסלול בין שבתאי לאורנוס במרחק של 12.77 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ ו־18.76 יחידות אסטרונומיות מפלוטו, אליו היא נעה במהירות של 17.06 ק"מ/שנייה.
ב־29 בדצמבר 2009 הייתה הגשושית באמצע הדרך לפלוטו, כלומר הייתה קרובה יותר לפלוטו מאשר לכדור הארץ.
ב־18 במרץ 2011, חלפה הגשושית מעט מעבר למסלולו של אורנוס במרחק של 21.08 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
היא נעה במהירות של 15.64 ק"מ/שנייה או 3.3 יחידות אסטרונומיות לשנה.
2.87 שעות אורך לאות רדיו להגיע לגשושית מכדור הארץ.
ב־27 באפריל 2014 הייתה הגשושית במרחק 3.53 יחידות אסטרונומיות (528,000,000 ק"מ) מפלוטו ו־28.81 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ.
היא התקדמה במהירות של 14.76 ק"מ/שנייה ולאור השמש לקח ארבע שעות ושלוש דקות להגיע אליה.
בהירות נראית השמש במיקומה 19.4-.
החללית נעה במהירות של 14.36 ק"מ לשנייה.
ב- 24 ביוני 2024 הגשושית הייתה במרחק 58.3 יחידות אסטרונומיות (8.72 מיליארד ק"מ) מכדור הארץ ובמרחק 59.3 יחידות אסטרונומיות (8.87 מיליארד ק"מ) מהשמש.
הירח – שמונה שעות ו־35 דקות לאחר השיגור חלפה הגשושית על פני מסלולו של הירח.
מאדים – ב־7 באפריל 2006 בשעה 10:00 (לפי שעון גריניץ') חלפה הגשושית על פני מסלולו של כוכב הלכת מאדים, 78 ימים לאחר ששוגרה.
צדק – ב־28 בפברואר 2007 בשעה 5:44 (לפי שעון גריניץ') חלפה הגשושית על פני מסלולו של כוכב הלכת צדק, שם נעזרה בכוח המשיכה שלו, במהלך שנקרא מקלעת כבידתית, כדי להאיץ את מהירותה.
שבתאי – ב־8 ביוני 2008 חלפה הגשושית על פני מסלולו של כוכב הלכת שבתאי, ובכך הפכה לחללית המחקר הראשונה מאז וויאג'ר 2 שעברה את מסלולו של שבתאי.
אוראנוס – ב־18 במרץ 2011 חלפה הגשושית על פני מסלולו של כוכב הלכת אורנוס, לא צולמו תמונות שלו כיוון שהיה אז מרוחק כ־3.9 מיליארד קילומטרים מהגשושית.
נפטון – ב־25 באוגוסט 2014 חלפה הגשושית על פני מסלולו של כוכב הלכת נפטון.
הגשושית צילמה ומעבירה מידע למרכז הבקרה ב־16 החודשים שלאחר היעף היות שקצב השידור הוא רק 2 קילוביט לשנייה.
ב-5 בדצמבר 2017 צילמה הגשושית שני עצמים בחגורת קויפר, 2012 HE85 ו־HZ84 2012, בהיותה מרוחקת 6.06 מיליארד ק"מ (כ-40.5 יחידות אסטרונומיות) מכדור הארץ.
בכך שברה את שיא הצילום המרוחק ביותר, רחוק יותר אפילו מנקודה כחולה חיוורת שצילמה הגשושית וויאג'ר 1 בשנת 1990.
ב־1 בינואר 2019 בשעה 12:33 בלילה שעון החוף המזרחי, חלפה על פני גוף בחגורת קויפר בקוטר של כ־30–45 קילומטר שמספרו הקטלוגי [[486958 ארוקות'}]] וכינויו "אולטימה תולה".
באפריל 2020 השתתפה הגשושית בצילומי פרלקסה בין פלנטרית ראשונה של כוכב מחוץ למערכת השמש – אלפא קנטאורי.
עם קו בסיס באורך של 6.4 מיליארד קילומטר זוהי הפרלקסה הכוכבית הראשונה שניתן להבחין בה ללא עזרת טלסקופ.
ב-17 באפריל 2021 הגיעה הגשושית למרחק 50 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
ב-29 בספטמבר 2023 נאס"א הודיעה שהיא תאריך את תמיכתה בפעילות של ניו הורייזנס עד שהחללית תצא מחגורת קויפר, שצפויה להתרחש בין 2028 ל-2029.
ב־2038 צפויה הגשושית לעזוב את מערכת השמש.
ניו ג'רזי דווילס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המטרופוליטני שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה בקנזס סיטי ב-1974 והצטרפה ל-NHL בעונת 1974/75 תחת השם קנזס סיטי סקאוטס, עברה ב-1976 לדנוור כקולורדו רוקיז, וב-1982 עברה לניו ג'רזי.
הדווילס זכו שלוש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה שבהן ב-2003.
קנזס סיטי סקאוטס קמה ב-1974 כחלק מהתרחבות ב-NHL שכללה גם את וושינגטון קפיטלס.
השם המקורי שנבחר לקבוצה היה "מוהוקס" - שם שנגזר מקיצור הדואר של מיזורי (MO) ומכינוי מקובל לקנזס (Jayhawkers), כדי לסמן את היותה של קנזס סיטי רבתי מפוצלת בין שתי המדינות.
התנגדות של שיקגו בלאקהוקס, שטענה שהשם דומה מדי לשמה, הכריחה את המייסדים לחפש שם אחר.
הם בחרו בשם "סקאוטס" על שם פסל הגשש (סקאוט), אחד האתרים המפורסמים בעיר.
הפסל הופיע גם בלוגו הקבוצה.
הקבוצה שיחקה את משחקיה הביתיים ב"קמפר ארנה", האולם שאירח גם את קבוצת ה-NBA קנזס סיטי קינגס.
הקבוצה לא הצליחה להכות שורשים בקנזס סיטי, הן מההיבט המקצועי והן מהיבט הקשר לקהילה.
בשתי עונותיה בעיר סיימה הקבוצה עם מאזנים גרועים, כאשר בעונה השנייה - עונת 1975/76 - השיגו מאזן של 12 ניצחונות לעומת 56 הפסדים ו-12 תיקו.
עד היום זהו המאזן הגרוע ביותר של הקבוצה, כולל התקופות בדנוור ובניו ג'רזי.
ב-27 המשחקים האחרונים של העונה לא ניצחה הקבוצה ולו במשחק אחד.
עם תום העונה, כאשר התברר שלמשחקי הקבוצה נמכרו 2000 מנויים עונתיים בלבד לעונה הבאה, בחרו בעלי הקבוצה למכור אותה.
ה-NHL, שכבר תכננה התרחבות נוספת לדנוור ולסיאטל, ביטלה את תוכנית ההתרחבות כאשר הסקאוטס נמכרו לבסוף למשקיעים שהעבירו אותה לדנוור תחת השם "קולורדו רוקיז", על שם הרי הרוקי בהם ממוקמת דנוור.
הרוקיז שיחקו בדנוור שש עונות, כאשר האולם הביתי שלהם היה "מקניקולס ארנה" אותו חלקו עם קבוצת ה-ABA, ולאחר מכן ה-NBA, דנוור נאגטס.
בדנוור לא השתנה מצבה המקצועי של הקבוצה באופן ניכר.
מתוך שש העונות היא עלתה לפלייאוף רק פעם אחת, בעונת 1977/78, וגם זאת למרות מאזן רע מאוד של 19 ניצחונות לעומת 40 הפסדים ו-21 תיקו.
רק הבית החלש שבו שיחקה סייע לה לעלות לפלייאוף מהמקום השני בו.
בפלייאוף נוצחו הרוקיז בסיבוב הראשון על ידי פילדלפיה פליירס.
השחקנים הבולטים בשורותיהם באותה תקופה היו רנה רובר, שחקן וותיק שהיה קודם לכן כוכב גדול בבאפלו סייברס, והצעיר לני מקדונלד שהפך מאוחר יותר לכוכב על במדי קלגרי פליימס.
עם המעבר לניו ג'רזי בקיץ 1982 נערך סקר אוהדים לבחירת שמה.
האוהדים בחרו ברוב גדול את השם "דווילס" (Devils - "שדים"), על שמו של "השד מג'רזי", יצור מיתולוגי שחי כביכול ביערות שבדרום המדינה.
הקבוצה התמקמה בעיר מזרח רד'רפורד, באולם "ברנדן בירן ארנה" שהיה מוכר יותר בשם האזור בו ניצב, "מדולנדס" (Meadowlands).
ניצחון הבכורה שלהם הושג מול מי שתהפוך ליריבה הגדולה שלהם, ניו יורק ריינג'רס.
חמש העונות הראשונות בניו ג'רזי היו קשות מאוד לקבוצה, כשבכולן סיימה אחרונה בבית שלה.
עם זאת, המאזנים של הקבוצה הלכו והשתפרו, והקבוצה בנתה את עצמה עם בחירות דראפט טובות ובראשן החלוצים פט ורביק וקירק מאלר.
לקראת עונת 1987/88 הפתיעו הדווילס כשמינו את לו למוריילו, מאמן מצליח בליגת המכללות NCAA, לנשיא ומנהל הקבוצה.
למוריילו היה חסר ניסיון באימון או ניהול קבוצה מקצוענית.
למרות זאת, למוריילו הצליח בבחירותיו כשבחר בדראפט את הכוכב הצעיר ברנדן שנהאן ומינה את המאמן ג'ים שנפלד במהלך העונה.
העונה הפכה למוצלחת ביותר של הקבוצה עד אז, בניצוחם של ורביק (46 שערים) ומאלר (37 שערים).
עם ניצחון במשחק האחרון של העונה הרגילה הצליחו הדווילס לעלות לפלייאוף בפעם השנייה בתולדותיהם, והראשונה מאז המעבר לניו ג'רזי, על חשבונה של היריבה הגדולה, הריינג'רס.
לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה - כולל ימי קנזס סיטי ודנוור - היא סיימה את העונה הרגילה במאזן חיובי.
בפלייאוף הפתיעו הדווילס את ניו יורק איילנדרס וניצחו, לראשונה מאז היווסדם בקנזס סיטי, סדרת פלייאוף.
הסדרה הבאה, מול וושינגטון קפיטלס, הסתיימה בניצחון בשבעה משחקים והדווילס עלו לגמר חטיבת "נסיך ויילס" (כיום החטיבה המזרחית).
בגמר החטיבתי נוצחו הדווילס על ידי בוסטון ברואינס בשבעה משחקים, כאשר אחרי המשחק השלישי נרשמה תקרית בה תקף המאמן שנפלד מילולית בצורה חריפה את השופט במשחק.
השופט, שנפל אל הקרח, טען ששנפלד גם דחף אותו.
הליגה השעתה את שנפלד מהמשחק הרביעי, והדווילס, בצעד חסר תקדים, פנו אל מחוץ לגופי המשמעת של הליגה וערערו לבית המשפט העליון של ניו ג'רזי, שהפך את ההחלטה.
במחאה, החליטו שופטי המשחק הרביעי לא לשפוט בו, והמשחק שוחק לבסוף עם שופטים מחליפים שגויסו אד הוק.
לאחר שהתקיים שימוע לקבוצה היא נקנסה, ושנפלד הושעה ממשחק אחר בהמשך הסדרה.
בעונת 1988/89 חזרה הקבוצה לסורה והחמיצה את העלייה לפלייאוף.
עונת 1989/90 הייתה משמעותית בעיקר לחלק ההגנתי של הקבוצה.
נפילת מסך הברזל הביאה לקבוצה שלושה מהמגינים הטובים בעולם, מגיני נבחרת ברית המועצות - ויאצ'סלב פטיסוב, סרגיי סטריקוב ואלכסיי קסטונוב.
הדווילס חזרו לפלייאוף, אך נוצחו בסיבוב הראשון על ידי וושינגטון קפיטלס.
עונת 1990/91 הסתיימה בצורה דומה, עם הפסד בסיבוב הראשון לפיטסבורג פינגווינס אחרי שהדווילס שמטו יתרון 3:2 בסדרה.
לעונת 1991/92 התייצבו הדווילס ללא ברנדן שנהאן, אך עם רכש שהתגלה כמשמעותי הרבה יותר - סקוט סטיבנס, מגן שכיכב בשנות ה-80 בוושינגטון קפיטלס והגיע אחרי עונה אחת בסנט לואיס בלוז.
לקראת סיום העונה צורף לסגל מגן נוסף, שחקן צעיר ועטור פרסים מליגות הצעירים של קנדה, סקוט נידרמאייר.
אף על פי שההגנה המעובה הובילה את הדווילס למאזן טוב בעונה הרגילה, שוב הסתיים הפלייאוף באכזבה עם הפסד בשבעה משחקים בסיבוב הראשון, הפעם לניו יורק ריינג'רס.
בעונת 1992/93 הדווילס ניסו את מזלם עם המאמן הרב ברוקס, שאימן את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) והוביל אותה להישג הגדול בתולדותיה, ה"נס על הקרח".
אולם כאשר שוב הודחו הדווילס בסיבוב הראשון, זו העונה הרביעית ברציפות, פוטר ברוקס ובמקומו הובא ממונטריאול קנדיאנס המאמן ז'ק למר.
1994 - 2003: שנים של הצלחה ותחילת עידן מרטן ברודר
בעונת 1993/94 העלו הדווילס לעמדת השוער הראשון את מרטן ברודר, שוער ששיחק בקבוצה-בת שלהם בליגה משנית והספיק לשחק עבורם בארבעה משחקים בעונת 1991/92 כששני השוערים שהיו אז בקבוצה נפצעו.
עם עונת רוקי מצוינת של ברודר, עליה זכה בגביע קאלדר כרוקי השנה בליגה, עלו הדווילס לפלייאוף עם מאזן מצוין של 47 ניצחונות לעומת 25 הפסדים ו-12 תיקו.
חלק נכבד בהצלחה היה לטקטיקה ההגנתית שהגה המאמן למר, טקטיקה שהתבססה על הצבת ארבעה משחקניו באזור הנייטרלי שבמרכז זירת הקרח כדי למנוע מהקבוצה היריבה לפתח התקפה עוד בתחילתה - טקטיקה שזכתה לכינוי "מלכודת האזור הנייטרלי".
בפלייאוף פגשו הדווילס בסיבוב הראשון את באפלו סייברס והשוער הכוכב שלה, דומיניק האשק, בסדרה שהפכה לעימות הגנתי בראשות שני השוערים.
הסדרה נמשכה שבעה משחקים כאשר במשחק השישי מככבים שני השוערים במשחק שהוכרע בשער בודד בהארכה הרביעית לטובת הסייברס.
הדווילס ניצחו במשחק השביעי ועלו לסיבוב השני.
בסיבוב השני, מול בוסטון ברואינס, נקלעו הדווילס לפיגור משמעותי כשנוצחו בשני המשחקים הראשונים בבית, אולם בגיבו בארבעה ניצחונות רצופים כדי לעלות לגמר החטיבה המזרחית מול יריבתם המושבעת, ניו יורק ריינג'רס, סדרה שהפכה לאחת הגדולות בתולדות הליגה.
לאחר שהדווילס ניצחו במשחק הראשון במדיסון סקוור גארדן בשתי הארכות, עבר יתרון הביתיות מצד לצד כאשר כל קבוצה ניצחה בשני משחקים, כך שלמשחק השישי ב"מדולנדס" הגיעו הדווילס עם אפשרות לעלות לראשונה בתולדותיהם לסדרת גמר גביע סטנלי.
הם אכן הובילו 2:0 עם תום השליש השני, אלא ששלושער של קפטן הריינג'רס מרק מסיה כפה משחק שביעי ומכריע, שבו גילו הריינג'רס יתרון ברור.
יכולת מצוינת של ברודר בשער כפתה על הריינג'רס שתי הארכות בטרם הצליחו להכניע אותו לנצח בסדרה, בדרך לזכייה המפורסמת בגביע שסיימה עבורם 54 שנות בצורת.
עונת 1994/95 הייתה עונה מקוצרת שהחלה רק בינואר עקב סכסוך עבודה בין הליגה לשחקניה.
הדווילס שפתחו את העונה המקוצרת בצורה פושרת סיימו אותה חזק ועלו לפלייאוף, כאשר ברודר המשיך להציג יכולת גבוהה בשער, והקבוצה התבססה על שחקניה הוותיקים - החלוץ סטפן רישה בעונתו הרביעית ולידו ג'ון מקלין ששיחק בקבוצה עוד בשנותיה הראשונות בניו ג'רזי, וחלוץ וותיק נוסף, קלוד למיה.
בהגנה המשיך לככב סקוט סטיבנס ולצידו סקוט נידרמאייר.
עוד לפני הפלייאוף התחזקה הקבוצה גם בחלוץ הוותיק ניל ברוטן, מגיבורי ה"נס על הקרח" מ-1980.
בסיבוב הראשון הדיחו את בוסטון ברואינס בחמישה משחקים, כאשר המשחק החמישי היה המשחק הרשמי האחרון ב"בוסטון גארדן" המיתולוגי.
בסיבוב השני נפלו הפיטסבורג פינגווינס במלכודת האזור הנייטרלי והדווילס עלו בפעם השנייה ברציפות לגמר החטיבה המזרחית.
אף על פי שנוצחו פעמיים ב"מדולנדס" הצליחו הדווילס לנצח את פילדלפיה פליירס ולעלות לראשונה בתולדות הקבוצה לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר פגשו הדווילס את אלופת המערב, דטרויט רד וינגס.
הרד וינגס נחשבו למועמדים הברורים לניצחון בסדרה, אולם ביצוע מושלם של "מלכודת האזור הנייטרלי" הותיר אותם ללא תשובה, והדווילס ניצחו בסדרה ניצחון מכריע וזכו בגביע סטנלי ראשון, כשהרד וינגס לא מנצחים ולו משחק אחד.
קלוד למיה נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
עונת 1995/96 הייתה היפוך גמור של העונה הקודמת, כאשר במשחק האחרון של העונה הרגילה נוצחו הדווילס על ידי הקבוצה החלשה בליגה, אוטווה סנטורס, והחמיצו את העלייה לפלייאוף.
זו הייתה הפעם הראשונה ב-26 עונות שהאלופה היוצאת לא עולה לפלייאוף.
בשלוש העונות הבאות הפגינו הדווילס רמה גבוהה בעונה הרגילה, אך הודחו בסיבוב הראשון או השני.
עונת 1999/2000 התנהלה בצורה מצוינת עבור הדווילס, אולם המנהל הוותיק למוריילו החליט בכל זאת על שינוי תוך כדי העונה ופיטר את המאמן רובי פרוטק ארבעה משחקים לסיום העונה הרגילה.
במקומו מונה עוזרו, לארי רובינסון, שעליו הוטלה המשימה להוביל את הקבוצה בפלייאוף.
בסגל המשיכו לככב ברודר, סטיבנס ונידרמאייר, לצידם של החלוצים הצ'כים פטריק אליאש ופטר סיקורה, הכוכב הרוסי הוותיק אלכסנדר מוגילני, ג'ייסון ארנוט, והצעירים בראיין רפאלסקי וסקוט גומז.
גומז נבחר לרוקי העונה בליגה וזכה בגביע קאלדר.
עם רובינסון כמאמן התחילו הדווילס את הפלייאוף כשהביסו את פלורידה פנתרס בארבעה משחקים.
במהלך הסדרה תיקל סטיבנס את כוכב הפליירס, אריק לינדרוס, וגרם לו לפציעה קשה שלמעשה סיימה את הקריירה שלו.
בסדרת הגמר פגשו הדווילס את אלופת העונה הקודמת, דאלאס סטארס.
לאחר שהסטארס העבירו אליהם את יתרון הביתיות עם ניצחון ב"מדולנדס", ניצחו הדווילס פעמיים בדאלאס והציבו את עצמם עם יתרון 3:1 בסדרה ובמצב מצוין לזכות בגביע.
המשחק החמישי הגיע לשלוש הארכות, ושער של מייק מודנו הביא לסטארס ניצחון במשחק והחזיר את הסדרה לדאלאס.
גם שם התארך המשחק, אולם שער ניצחון של ג'ייסון ארנוט בהארכה השנייה הביא לדווילס גביע סטנלי שני.
הקבוצה המשיכה להתבסס על אליאש, סיקורה, ארנוט, סטיבנס, נידרמאייר וברודר, וסיימה את עונת 2000/01 שוב עם מאזן מצוין - 48 ניצחונות לעומת 19 הפסדים, 3 הפסדים בהארכה (המקנים נקודה בטבלה) ו-12 תיקו.
בפלייאוף ניצחו הדווילס בקלות את קרוליינה הוריקנס, עברו בשישה משחקים את טורונטו מייפל ליפס, ובגמר החטיבה המזרחית הביסו את פיטסבורג פינגווינס כדי להגיע בפעם השנייה ברציפות לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר, מול קולורדו אוולאנש בגמר פיקנטי שהפגיש את נציגת דנוור עם הדווילס - שהיו בעברם הקבוצה של דנוור - הובילו הדווילס 3:2 בסדרה עם הזדמנות לגביע שני ברציפות המשחק השישי ב"מדולנדס".
שני משחקים מצוינים של שוער האוולאנש, פטריק רואה, הגבילו את הדווילס לשער אחד בלבד בשני המשחקים הבאים, והאוולאנש ניצחו בסדרה בשבעה משחקים.
עונת 2001/02 הייתה עונה של זעזועים בסגל השחקנים, כאשר ג'ייסון ארנוט עזב ובמקומו הגיע ג'ו ניוונדייק.