tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר עבור עיצוב תפאורה, עיצוב תלבושות ותסריט מעובד.
כמו כן היה מועמד לאוסקר עבור קטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי, שחקן המשנה (דנהולם אליוט), שחקנית המשנה (מגי סמית') ועבור הצילום הטוב ביותר.
מגי סמית' זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה.
זיכרון משה היא שכונה במרכז ירושלים.
שוכנת בין רחוב הנביאים לכיכר השבת.
זיכרון משה נוסדה בשנת 1905 על ידי קבוצת משכילים ציוניים ובהם דוד ילין והרב יחיאל מיכל פינס.
זו אחת מחמש שכונות שהתרומה להקמתן ניתנה על ידי משה מונטיפיורי, בתנאי שיישאו את שמו.
השכונה נודעה כשכונה מודרנית במושגי התקופה ההיא, כשערכים של נוי ואסתטיקה נמצאו בתקנון השכונה, כגון: הוראות בדבר סלילת כבישים והתקנת מדרכות ("צריכות להיות סלולות היטב, ועשויות במדרון למען לא יעמדו בהן מימי גשמים"), חפירת תעלות למי-שופכין, נטיעת עצים וטיפוחם ואיסור תליית כבסים לייבוש ברשות הרבים.
כמו כן, זיכרון משה היא השכונה הראשונה מחוץ לחומות שבתיה לא היו צמודים זה לזה, ולכל בית היו חצר וגינה משלו.
רוב הבתים בשכונה היו בני קומה אחת, והיא נחשבה לאחת השכונות היוקרתיות בתקופתה.
בשנת 1934 הוקם ברחובה הראשי, רחוב ישעיהו, תיאטרון אדיסון ששימש במשך שנים כתיאטרון הראשי של העיר עד להקמת תיאטרון ירושלים שנחנך ב-1971, וכקולנוע שבו הוצגו בין השאר סרטים הודיים וטורקיים.
הקולנוע נהרס בשנת 2006, ובמקומו נבנה מתחם מגורים של חסידות סאטמר.
במרכז השכונה נמצא בית הכנסת המרכזי שלה, בית הכנסת זיכרון משה, הפועל במתכונת של שטיבלך ברוב שעות היממה.
בית כנסת זה נמנה עם הוותיקים והידועים ביותר מסוגו.
בבית הכנסת ישנם גם שיעורי הדף היומי רבים סביב השעון.
מבנים נוספים בעלי עניין בשכונה הם בית הספר למל, המשמש כיום תלמוד תורה חסידי, ובית דוד ואיטה ילין, בו שוכן כיום בית אגודת ישראל.
עם השנים, לרבים מן הבתים בשכונה נוספו קומות, וקרבת השכונה לכיכר השבת הביאה להתחרדותה.
הרב יצחק צבי ריבלין כיהן כרבה הראשון של השכונה וסביבתה.
כן כיהנו כרבני השכונה הרב שמואל רפפורט, הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, הרב מאיר סטלביץ, הרב ישראל יעקב פישר, בנו הרב אהרן פישר, ולאחר פטירתו בשבט תשפ"ה הוכתר בנו הרב יהודה פישר לרב השכונה.
זיכרון נדיף הוא אמצעי לאחסון נתונים במחשב, הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא יימחק.
כלומר, תוכנו של הזיכרון הנדיף אינו משתמר בלא מתח חשמלי רצוף.
לכן, כאשר אנו מכבים את המחשב שלנו, תוכן הזיכרון נמחק.
ניתן לפקוד על מחשב להיכנס למצב Hibernation בו נשמר תוכן ה-RAM בדיסק קשיח, ואז המחשב נכבה.
בהדלקה הבאה, יועבר תוכן זה חזרה ל-RAM.
על מנת לשמור מידע גם כאשר המחשב כבוי, נחוץ אמצעי לאחסון מידע לא נדיף כגון דיסק קשיח, דיסקט, זיכרון לקריאה בלבד (ROM) או זיכרון פלאש כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
זיכרון קולקטיבי (או זיכרון קיבוצי) הוא מונח שמשמעו זיכרון משותף לכלל החברה.
את המונח טבע הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי מוריס האלבווקס בחיבוריו, שראו אור בשנות ה־20 של המאה ה־20, אולם השימוש הנרחב במושג החל רק באמצע שנות ה־70.
הנחת היסוד של תפיסה זו, היא כי העבר הנשאר בתודעתנו אינו העבר כפשוטו, אלא הדימויים שלו.
דימויים אלה הם לעיתים בעלי מבנה מורכב וסלקטיבי כמו מיתוסים.
במובן זה, הזיכרון הקולקטיבי הוא תמיד מערכת בה משתלבים זיכרון עובדות העבר יחד עם דימוייו.
ההבדל בין היסטוריה לזיכרון קולקטיבי מובן בצורה הטובה ביותר כאשר משווים את המטרות והמאפיינים של כל אחד מהם.
מטרת ההיסטוריה באופן כללי היא לספק תיאור מקיף, מדויק וחסר פניות של אירועי העבר.
זה כולל לעיתים קרובות ייצוג והשוואה של נקודות מבט מרובות ושילוב של פרספקטיבות ופרטים אלה כדי לספק חשבון שלם ומדויק.
לעומת זאת, הזיכרון הקולקטיבי מתמקד בפרספקטיבה אחת, למשל, הפרספקטיבה של קבוצה חברתית, אומה או קהילה אחת.
אסכולת האנאל יצאה חוצץ כנגד קריאת ההיסטוריה מ"למעלה" וטענה כי קריאת מסמכים, כמו פרוטוקולים, לימוד תולדות המנהיגים והבנת המהלכים הצבאיים לא תספק את התמונה ההיסטורית המלאה.
זו תתאפשר רק על ידי הבנת המציאות היומיומית הכוללת מרכיבים כמו האזור הגאוגרפי התרבות החומרית, ועוד.
למעשה, הביאה אסכולה זו לדיון ההיסטורי תחומי מחקר שעד אז היו שוליים כמו היסטוריה חברתית, היסטוריה של מנטליות והיסטוריה תרבותית.
הייתה לאסכולה תפיסה של מהלכים עמוקים בזמן, מתוך ההבנה כי שורשים של תהליכים יכולים להיות רחוקים מאוד מתוצרם.
כך, אנשי האנאל שאפו ליצור תפיסה רחבה יותר, ובעלת יסודות מוצקים יותר, של המציאות ההיסטורית.
אותו חיפוש גרם להכרה הולכת וגוברת במגבלות ההיסטוריון, שהתבטאה, בין היתר, בפער בין היסטוריה לזיכרון.
אמיל דורקהיים, סוציולוג פונקציונליסט, טען כי החברה היא יותר מסך היחידים המרכיבים אותה.
במשנתו, סיפק דורקהיים, הסבר היסטורי־חברתי להתהוות החברה האנושית.
היא התאפיינה בלכידות מכנית – קשרים חברתיים המבוססים על מוסר משותף; לכידות האופיינית לחברות קדם תעשייתיות.
הסולידריות נובעת מהדמיון בין בני האדם.
אולם בעת החדשה, במאה ה־20, היא תתאפיין בלכידות אורגנית – ייווצרו קשרים חברתיים המבוססים על התמחות, שתהא הלכידות האופיינית לחברות מתועשות.
סולידריות זו תהא נשענת דווקא על ההבדלים בין האנשים מחד, ועל התלות ההדדית הנוצרת כתוצאה מכך.
על מנת שאכן תיווצר תפקודה של החברה כביכול כיצור אורגני, היא חייבת למצוא את המשותף.
דורקהיים מצא את המשותף החדש בבניה של תודעה משותפת.
על פי האלבווקס, תלמידו, זיכרון קולקטיבי הוא חלק מאותה תודעה משותפת.
על פי האלבווקס קיימים שני מנגנונים בסיסיים הקשורים בזיכרון:
הזיכרון האישי, האוטוביוגרפי – אותו נושא האדם מתוך אירועים שונים אותם חווה באופן בלתי אמצעי על בשרו.
הזיכרון הקולקטיבי – כולל בתוכו אירועים של העבר שלא נחוו על ידו באופן ישיר, אלא הועברו על ידי אחרים.
הזיכרון הקולקטיבי, בניגוד לאישי, נזקק למתווכים אשר יעצבו את דמותו ויהפכוהו לכזה.
בראש ובראשונה המערכות הממלכתיות: מערכת החינוך ומערכת ההנצחה, והמערכות הנמצאות בתווך שבין המדינה לחברה – התקשורת והאקדמיה.
מדובר אמנם, בשני מנגנונים נפרדים, ועם זאת, בין שתי צורות זיכרון אלה מתקיימים קשרי גומלין, כמו, למשל, הנטייה לתעד ניסיון אישי על פי אירוע היסטורי חברתי.
לעיתים נפגשים, ואף חופפים, שני המנגנונים הללו במעשה פוליטי.
למשל, כינון לאומיות, הדורשת לרוב התמודדות עם כוחות וזיכרונות נגדיים.
המונח זיכרון קולקטיבי מכוון לארגונו של העבר.
לטענת קליפורד גירץ, מובילי החברה מבקשים לארגן את העבר בתבניות, בעזרתן ניתן יהיה למסד את השנויים במציאות.
המונח רלוונטי לעת החדשה, ובמיוחד למאה ה־20 ואילך, בגלל השנויים התכופים באורח החיים ובתרבות, ובשל המודעות לשנויים אלה.
האדם המודרני נבנה מתוך רשתות של הענקת משמעויות.
האלבווקס התייחס לממד הזמן וטען כי לזיכרון הקולקטיבי, בניגוד לזיכרון האישי, יש ממד דורי.
לאחר חלוף הדור, הזיכרון הופך להיסטוריה, ומזוקקים ממנו הפרטים הנוגעים לבוחרים לשמר אותו.
בעקבות זיקוק זה, הזיכרון הקולקטיבי ניתן ללישה על ידי החברה, או הממשל.
זיכרון פנימי הוא האופן שבו אדם, מוסד או מדינה רואים את אירועי העבר, בעוד שזיכרון חיצוני הוא האופן שבו הם מציגים כלפי חוץ את אופן תפיסתם את האירועים.
למשל, האקדמיה (זיכרון היסטורי) של מדינה מסוימת יכולה להציג סיפר מסוים לגבי אירועי העבר (למשל, כזה שמציג את מדינתם באופן חיובי לגבי אירוע שנוי במחלוקת כדי שלא לפגוע בתדמית מדינתם), בעוד שלמעשה חוקריה מחזיקים בתפיסה אחרת של אירוע זה, שלילית יותר לכפי מדינתם.
כך גם לגבי הזיכרון הרשמי (הבדל בין מה שהמדינה מציגה בפרסומיה לעומת תפיסתה האמיתית את העבר) או זה האוטוביוגרפי (כיצד ותיקי קרבות זוכרים באמת את אירועי המלחמה לעומת מה שהם מציגים למשל בספרי זיכרונותיהם).
הפער בין שני סוגי הזיכרונות נובע מסיבות שונות כגון, כאמור, הרצון לתמוך במדינה בקרב הקהילה הבינלאומית, כמו גם חשש מסנקציות (במקרה של הצגת הזיכרון החיצוני את המדינה באופן שלילי) והרצון לגייס את התושבים להיות פטריוטיים לטובת מדינתם.
זיכרון קולקטיבי הוא מושג הכולל סוגי זיכרון שונים בקטגוריית העל של הזיכרון הקולקטיבי, ולהלן כמה מהמרכזיים שבהם.
זיכרון פופולרי – האופן שבו בני החברה רואים את אירועי העבר בנושא הזיכרון (גילוי אמריקה, השפל הכלכלי של שנות ה־30 בארצות הברית או סכסוך בין מדינות).
זיכרון זה מאופיין באופן הישיר ביותר על ידי סקרי דעת קהל.
זיכרון היסטורי – האופן שבו חוקרי קהילת המחקר (חוקרים השייכים למוסדות אקדמיים או חוקרים עצמאיים) רואים את אירועי העבר, דבר שבא לידי ביטוי במחקריהם.
זיכרון אוטוביוגרפי – האופן שבו האנשים שלקחו חלק באופן ישיר באירועי העבר רואים אותם.
זיכרון זה מתבטא למשל בספרי זיכרונות של אותם אנשים, בעדויות שהם נותנים בפרויקטים של היסטוריה שבעל פה או במאמריהם בעיתונות.
זיכרון רשמי – האופן שבו מוסדות המדינה רואים את אירועי העבר בפרסומיהם, באנדרטאות רשמיות, ובנאומי מנהיגים.
לחלוף הזמן יש השפעה מגוונת על הזיכרון.
בהתייחס למשל לזיכרון קולקטיבי של סכסוכים, ניתן להתייחס לארבעה סוגי קטגוריות של השפעה.
הראשונה, כללית באופייה, והיא עוסקת בשינויים אשר מתרחשים בקונטקסט הכולל של המדינה שזיכרונה נדון.
המדובר, למשל, במצב הסכסוך, בכלכלת המדינה ובלכידות החברה שבה, באופן התייחסות היריב לזיכרון הסכסוך, וביחס הקהילה הבינלאומית לפיוס בין עמים המעורבים בסכסוכים.
מטבע הדברים, עם חלוף השנים מתרחשים שינויים שונים בהיבטים אלו, שינויים המשפיעים על זיכרון הסכסוך.
הקטגוריה השנייה עוסקת בחלוף הזמן מעת שהתרחש האירוע הנדון בסכסוך, דבר שבחלקו תורם לאימוץ מדויק יותר של אירועי העבר ובחלקו – לאימוץ פחות מדויק.
עם חלוף הזמן יכולה לרדת מידת הסודיות מעל האירוע הנדון כך שיהיה ניתן לדבר עליו ביתר חופשיות.
עם חלוף הזמן גם מתרחש תהליך חילוף דורות בו מוחלף הדור שלקח חלק באירוע הנדון – שיהיה לרוב שמרני וסגור יותר – בבני הדור שלאחר מכן, שיהיה לרוב פתוח יותר לנרטיבים ביקורתיים יותר.
חלוף הזמן גם ידוע כגורם שמאפשר פרספקטיבה רחבה יותר בניתוח היסטורי.
הקטגוריה השלישית מתייחסת לחלוף הזמן מעת שהוקמה המדינה – וזאת כאשר המלחמה הנדונה התרחשה כחלק מהקמת מדינה (כמו לגבי "מלחמת 1948" בין הערבים ליהודים).
לרוב בסמוך לאחר הקמת מדינה, דבר שכרוך בקשיים רבים, מוסדותיה יציגו סיפר מוטה וחיובי לטובת המדינה כדי לגייס ביתר קלות את בני החברה להיות פטריוטיים לטובתה.
עם חלוף הזמן והתבססות המדינה, ירד הצורך לגיוס העם, ולכן גם הסיפר שיוצג על ידי המדינה יהיה פחות מוטה.
הקטגוריה הרביעית מתייחסת לחלוף הזמן מעת שנחתם הסכם שלום בין הצדדים, בהנחה שנחתם כזה.
ככל שחולף הזמן, שוקעים ונרפאים המשקעים הפסיכולוגיים שנוצרו בקרב היריבים, באופן שמאפשר להם לאמץ נרטיבים פחות מוטים לטובתם.
הזיכרון הקולקטיבי מהווה את אחד המנגנונים המשמעותיים ביצירת מיתוס מכונן.
לטענתו של האלבווקס, המיתוס המכונן, נבנה מרצף זיכרונות קולקטיביים, הוא פרי פעילותן של אליטות פוליטיות ואינטלקטואליות, ולכן ניתן לראות בו, לפחות בתחילה, כמתווך בין הקבוצה הבונה לאומה נבנית.
מכיוון שהקולקטיב לכאורה אינו "זוכר" ואינו "מדבר", לקבוצות כוח בחברה וליזמים מוסריים יש תפקיד מרכזי בעיצוב סיפור העבר הרשמי מחד, והדיון בהווה הרשמי מצד שני.
וכך, מספר מצומצם יחסית של אנשים ומוסדות הם מנסחי הזהות ומבני הזיכרון ברמה המקרו־לאומית.
האלבווקס תיאר את ההיסטוריה והזיכרון כשתי גישות מנוגדות לייצוג העבר.
הניתוח המדוקדק של חקר המקורות ההיסטוריים המנותק מלחציה של המציאות החברתית והפוליטית מחד, ולעומתה, זיכרון קולקטיבי, הנתפס כחלק אורגני של החיים החברתיים, ולפיכך הוא ידע המעוצב כל העת על ידי צרכיה החברה.
מכאן שניתן לנצל את אירועי העבר באופן סלקטיבי.
אירועים אלו בכל אופן, יתבססו על זיכרונות מאירועים היסטוריים אמתיים.
מאז שנות השמונים החל להתפתח בצד המונח זיכרון קולקטיבי מונח נוסף: "הזיכרון שכנגד".
אם הזיכרון הקולקטיבי מבקש לבטא את האחיד, את הקונצנזוס, את הזיכרון הלאומי, הרי ש"הזיכרון שכנגד" מבקש לבטא אלטרנטיבה לזיכרונות אלה.
הוא התפתח במקביל לעיסוק בפוליטיקה של זהויות.
זיכרון שכנגד מתייחס בעיקר לנרטיבים חילופיים לנרטיב הדומיננטי, מפנה מקום לספורים חלופיים לספור המרכזי שאותה מבקשת המדינה והאליטות המנהיגות להציג בפנינו.
חלק נכבד מהדיון ב"זיכרון קולקטיבי" מזוהה עם אסכולות ביקורתיות, משום שהן מזהות את המדינה או הלאומיות, כמנחילות הנצחה מלמעלה.
בדרך כלל, "הזיכרונות שכנגד" מנסים לערער על "הזיכרון הקולקטיבי"; להציג אותו כלא עקבי ושקרי; אולם מאידך גיסא, גם הם מתבססים על מבני חשיבה והגיונות של הזיכרון הקולקטיבי הלאומי.
הם מוצגים באותו הקשר, ולמעשה, שואפים לצור זיכרונות קולקטיבים חילופיים.
הופעתם מהווה שיקוף למצבה הכולל של החברה העוברת ממצב של הגמוניה לאומית בעלת תרבות דומיננטית, לחברה רב תרבותית שבה קיימים במקביל, זה בצד זה מספר סיפורים שכולם נכונים וכולם בעין הזוכר.
אחד הצירים המרכזיים בחקר "הזיכרון הקולקטיבי", הוא המתח שבין מה שהוגדר כתפיסות מונוליתיות של הזיכרון – תפיסות המייצגות סוג של קונצנזוס לבין תפיסות קונפליקטואליות.
המתח מתבטא בהחלטות לגבי סוג האירועים שיונצחו, האופן שבו יעשה הדבר והתכנים שיועברו במהלך ההנצחה.
בעוד המדינה שואפת לספר את סיפורה כסיפור לקראת הומוגניות ומבקשת להדגיש את המכנה המשותף, להנציח אותו ובכך לצור ולשמור על הדבק של החברה הלאומית; וזאת תוך דחיקת המהמורות, הקשיים והאתגרים שכרוכים בהקמתה ובקיומה.
ואילו, "הזיכרון שכנגד" מבקש לבחון ולהעלות דווקא את אותם מהמורות וקשיים.
וכך לכאורה, אם הזיכרון הקולקטיבי משרת בעיקר את היסוד השמרני במדינה, את הרעיון כי המדינה ניצבת מעל אזרחיה, הרי שהזיכרון שכנגד משרת בעיקר את היסוד ההומניסטי של המדינה, שמרכזו האדם.
שימוש בזיכרון הקולקטיבי כפעולה פוליטית ניתן להדגים למשל, בפעילות המחאה של תנועת הפנתרים השחורים.
אחת התגובות לפעילותה של התנועה, הייתה הקמת ועדה שמונתה לבדוק את ספרי הלימוד ועד כמה באה בהם לידי ביטוי מורשת יהודי המזרח.
היה זה אקט פוליטי, שמטרתו להביא לזיכרון הקולקטיבי הישראלי את יהדות המזרח ושהתעצם וקיבל חיזוקים במהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977.
הזִיכְּרִי , הם חברי זרם באסלאם שמתגוררים במחוז מקראן שבבלוצ'יסטן.
הזרם קם במהלך המאה ה-15 כאשר מייסדו הכריז את עצמו כמהדי.
הזרם הזיכרי הוא זרם משני באסלאם בכלל ובכת ספציפית זאת בפרט.
מרבית מאמיניו מרוכזים בדרום מחוז בלוצ'יסטן, וחלקם בפקיסטן ובאיראן.
מקור השם זיכרי בא מהמילה הערבית "דִ'קְר" (ערבית: ذكر, או "זיקר" בפרסית) שהיא מילה לתיאור האל בקוראן, ומשמשת בין היתר ככינוי לזרם הסופי באסלאם.
האמונה מבוססת על משנתו של המהדי בן המאה ה-15 - סעיד מוחמד ג'אנפורי.
הזיכרים נוהגים להתפלל, בדומה למרבית המוסלמים, חמש פעמים ביום.
התפילה מתקיימת בקבוצות ובעת התפילה פניהם מכוונים למכה.
תוכן התפילה, הנקרא "זיקר", שונה במקצת מתוכנה של התפילה הנפוצה.
הזרם הזיכרי קרוב מאוד לאסלאם הסוני ודבק בקוראן לפי מצוות המהדי.
מאמיני הזרם הזיכרי אינם מקיימים את מצוות החאג' בדומה לאחיהם המוסלמים.
במקום זאת הם מבצעים סוג של צלינות הנקרא זיארה.
המקום הקדוש להם, שם הם מבצעים את הזיארה, הוא מקדש זיכרי שנקרא "קוה-א-מוראד" (בפרסית: كوه مراد.
פירוש השם הוא "הר התשוקה"), ונמצא בעיר טורבאט שבפקיסטן.
המצווה מתקיימת אחת לשנה, בלילה ה-27 לצום הרמדאן.
מרבית האוכלוסייה הזיכרית בעולם מרוכזת במחוז בלוצ'יסטן.
הם מהווים את רוב האוכלוסייה בחבל הארץ גוואדר, וישנן קהילות זיכריות גדולות במחוז הפקיסטני סינד', בעיר קראצ'י ובמזרח איראן.
לאחר מהומות של שנת 2014 זיכרים רבים עזבו את האזור.
זיכרונות מאפריקה הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1985 בבימוי סידני פולאק, ובכיכובם של מריל סטריפ ורוברט רדפורד.
הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר, כולל לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ובשלושה פרסי גלובוס הזהב.
הסרט מבוסס על ספר זיכרונותיה של הסופרת הדנית קארן בליקסן משנת 1937.
העלילה מתארת את השנים בהן חיה הסופרת הדנית קארן בליקסן (מריל סטריפ), בקניה שבאפריקה.
היא מגיעה לקניה (באותה תקופה מושבה בריטית) בשנת 1914 עם בעלה, הברון השוודי ברור בליקסן (קלאוס מריה ברנדאואר), במטרה להקים חווה חקלאית, ומתחברת עם הצייד הבריטי דניס פינץ' האטון (רוברט רדפורד).
הברון בליקסן מחליט לרכוש מטע קפה במקום חווה והוא מרבה לצוד להנאתו וממעט לעבוד.
הוא מרבה לבגוד באשתו קארן, ובעקבות כך היא חולה בעגבת ונאלצת לחזור לדנמרק לקבלת טיפול רפואי.
עם החלמתה ושובה לקניה היא מתחילה לנהל רומן עם דניס.
בעקבות שרפה שמשמידה את מטע הקפה שלה, ומותו של דניס שנהרג בהתרסקות מטוס קארן נאלצת לחזור לדנמרק בשנת 1931.
שחקןתפקיד מריל סטריפ קארן בליקסן רוברט רדפורד דניס פינץ' האטון קלאוס מריה ברנדאואר ברור בליקסן מייקל קיצ'ן ברקלי קול מייקל גוף דלמיר סוזנה המילטון פליסיטי רייצ'ל קמפסון שרה, ליידי בלפילד גרהם קרודן הנרי, לורד בלפילד לסלי פיליפס סר ג'וזף אלויסיוס ביירן
הסרט הופק על ידי סידני פולאק, וצולם בקניה בתקציב של 31 מיליון דולר.
פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה
זיכרונות מאחוזת הווארד הוא סרט קולנוע אנגלי משנת 1992 על פי הרומן של א.
פורסטר "אחוזת הווארד", המתאר יחסים בין בני מעמדות שונים באנגליה במפנה המאה ה-20. הסרט הופק על ידי מרצ'נט ואייבורי הפקות, זו הייתה הפעם השלישית שהשניים עיבדו רומן של פורסטר לקולנוע, אחרי "זיכרונות אהבה מפירנצה" ב-1985 ו"מוריס" ב-1987. את התסריט כתבה רות פראוור-ג'אבוולה, ביים ג'יימס אייבורי והפיק איסמעיל מרצ'נט.
העלילה מתרחשת בתחילת המאה העשרים באנגליה, ועוסקת בשלוש משפחות המייצגות מעמדות חברתיים שונים.
בני משפחת וילקוקס הם קפיטליסטים עשירים והם מייצגים את המעמד שעומד לרשת את מקום האריסטוקרטיה.
האחיות שלגל מייצגות את הבורגנות הנאורה, ובני הזוג באסט הם מהמעמד הבינוני התחתון.
הסרט מציג את השאלה "מי יירש את אנגליה?" והתשובה מתקבלת דרך הבעלות על בית "אחוזת הווארד" העובר מיד ליד.
בתחילת הסרט מתארסת הלן שלגל (הלנה בונהם קרטר) בפזיזות לפול וילקוקס, כבר למחרת הם נוכחים בטעותם ומבטלים את ארוסיהם, אבל עוד לפני כן הלן שלחה מכתב למשפחתה המבשרת על קשריה עם פול.
דודתה ג'ולי (פרונלה סקיילס) מגיעה לאחוזת הווארד וכך נודע למשפחת וילקוקס על האירוסים למרות שבני הזוג היו מעדיפים להסתיר זאת מהם.
מאוחר יותר משפחת וילקוקס שוכרת בית בלונדון קרוב לביתם של האחיות שלגל.
מרגרט (אמה תומפסון), האחות הבכורה, מרגישה צורך לבקר ולהתנצל על המבוכה שנגרמה בתחילת השנה.
היא מתיידדת עם אם המשפחה רות וילקוקס (ונסה רדגרייב).
אבותיה של רות היו בעלי אחוזות, והיא קבלה בירושה את הבעלות על אחוזת הווארד, בית שהיא אוהבת מאוד, ואשר מסמל את אנגליה הכפרית והמסורתית.
לרות נודע שמשפחת שלגל עומדת לעזוב את ביתה, כיוון שחוזה השכירות שלהם מסתיים.
רות העומדת למות ממחלה שהיא מסתירה ממשפחתה, מורישה את "אחוזת הווארד" למרגרט.
אחרי מותה של רות הידיעה על הירושה גורמת לתדהמה במשפחתה, הם מסרבים להאמין שהיא כתבה זאת בדעה צלולה, ושהתכוונה להוריש את ביתם לזרים.
בני המשפחה שורפים את הנייר עליו כתבה רות את צוואתה, ומחליטים לשמור זאת בסוד.
הנרי וילקוקס (אנתוני הופקינס) מבין שמנע ממשפחת שלגל למצוא בית ב"אחוזת הווארד", והוא מציע למרגרט עזרה בחיפושיה אחר בית.
כתוצאה מכך השניים מתיידדים, הנרי מציע למרגרט נישואים והיא מסכימה להינשא לו.
הלן מעורבת בקו עלילה מקביל, כשהאחיות עדיין גרות בדירה לונדון ובני וילקוקס גרים בשכנות.
הלן הולכת להאזין להרצאה על בטהובן, כשהיא עוזבת את האולם היא לוקחת בטעות מטרייה של פקיד בשם לאונרד באסט (סמואל וסט).
הוא עוקב אחריה ומבקר בביתה כדי להשיב לעצמו את המטרייה.
מאוחר יותר מוצאת אשתו ג'קי כרטיס ביקור ומשוכנעת שהוא מנהל רומן, היא מופיעה בבית שלגל בהתקף של קנאה, ועוזבת אחרי סצנה מביכה בה האחיות בקושי זוכרות את בעלה ואת אירוע המטרייה.
לאונרד בא להתנצל, ובעת שתיית תה הן מגלות שהוא מנסה לשפר את מעמדו ובדומה להן הוא מתעניין בספרות.
האחיות מנסות לעזור לו, ונועצות בהנרי בנוגע למצבו הכלכלי.
הנרי מציע שלאונרד יתפטר מעבודתו בחברת הביטוח, כי החברה מועדת לכישלון.
לאונרד אכן מחליף את עבודתו, אבל מתברר שמצבו רק הורע, ולבסוף הוא מוצא עצמו מובטל.
שני קווי העלילה מתלכדים בחתונת בתו של הנרי וילקוקס.
הלן מגלה שהזוג באסט רעבים ללחם ומביאה אותם לחתונה.
ג'קי באסט משתכרת, וכך מוצאת אותה מרגרט יחד עם הנרי.
ג'קי מזהה את הנרי, ומתברר שהייתה להם פרשת אהבים ואחרי שהוא זנח אותה, היא נאלצה לעסוק בזנות כדי להתקיים.
הנרי המושפל מבטל את האירוסים למרגרט, אבל היא סולחת לו והם מתפייסים.
מרגרט מתעקשת שהלן והזוג באסט יעזבו את המקום, ובהתאם לרצונו של הנרי היא מסרבת לעזור להם בכל צורה שהיא.
בגלל אירועים אלה האחיות מתרחקות זו מזו.
הלן מבלה עם לאונרד רגע אידילי ורומנטי בשיט בסירה.
אחר כך הלן מנתקת כמעט כליל את קשריה עם מרגרט.
אחרי חודשים אחדים הלן חוזרת לקחת את חפציה ומתכוונת לעבור להתגורר בגרמניה.
היא מבקשת ללון לילה אחד באחוזת הווארד, ומתברר שהלן בהריון מלאונרד באסט, אבל הוא אינו יודע על כך.
כשהנרי וילקוקס מגלה את הדבר, הוא עומד על כך שהלן לא תשהה בבית, ושהאיש שאחראי לכך יימצא ויתן את הדין על החרפה שגרם.
מרגרט והנרי מתווכחים על המוסר הכפול שביחס אל גברים ואל נשים, ומרגרט רוצה לעזוב את הנרי.
מרגרט, לאונרד והבן הבכור של הנרי, צ'ארלס וילקוקס (ג'יימס וילבי), מגיעים בנפרד לאחוזת הווארד, שם מתגלה הטרגדיה.
בסופו של דבר מתמלאת משאלתה של רות וילקוקס, מרגרט היא בעלת "אחוזת הווארד", הלן מתפייסת עמה ומגדלת בבית את בנה הקטן שיירש בעתיד את האחוזה.
בסרט וברומן גם יחד "אחוזת הווארד" היא סמל ליחסים חדשים בין המעמדות באנגליה.
העושר של התעשיינים החדשים "מתחתן" עם החזון של הרפורמות הליברליות, לתועלת הילדים של המעמד הנמוך.
אנתוני הופקינס – הנרי וילקוקס
ונסה רדגרייב – רות וילקוקס
הלנה בונהם-קרטר – הלן שלגל
אמה תומפסון – מרגרט שלגל
ג'יימס וילבי – צ'ארלס וילקוקס
סמואל וסט – לאונרד באסט
פרונלה סקיילס – הדודה ג'ולי
ג'מה רדגרייב – איב וילקוקס
1992 – ג'יימס אייבורי זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן
אמה תומפסון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר
רות פראוור-ג'אבוולה זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר
1993 – פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לאמה תומפסון
1993 – פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר לג'יימס אייבורי
1993 – פרס גלובוס הזהב לשחקנית הדרמה הטובה ביותר לאמה תומפסון
הסרט הטוב ביותר לאיסמעיל מרצ'נט
שחקנית המשנה הטובה ביותר לונסה רדגרייב
שחקנית משנה להלנה בונהם קרטר
התסריט הטוב ביותר לרות פראוור-ג'אבוולה
זיכרונותיו של שרלוק הולמס הוא אוסף של סיפורים בלשיים על הבלש שרלוק הולמס מאת ארתור קונאן דויל.
תריסר הסיפורים (11 במהדורה האמריקנית) בספר הם:
ההרפתקה של קופסת הקרטון (סיפור זה מופיע בקובץ הקידה האחרונה במהדורות האמריקניות של הקאנון)
גלוריה סקוט (התעלומה הראשונה שהולמס חקר)
הטקס של בני מסגרייב (בין התעלומות הראשונות שהולמס חקר)
המתורגמן היווני (מייקרופט הולמס מופיע בפעם הראשונה)
המהדורה הלונדונית הראשונה של הספר שיצאה לאור ב-1894 לא כללה את הסיפור הזה, למרות שכל תריסר הסיפורים הופיעו בסטרנד.
הסיפור נכלל במהדורה האמריקנית הראשונה, אולם תוך זמן קצר היא הוחלפה במהדורה מתוקנת שבה הושמט הסיפור.
הסיבה להשמטה זו איננה ברורה.
ככל הנראה, הסיפור הוסר מהמדורה הבריטית כיוון שדויל סבר שתכניו לא מתאימים לילדים צעירים.
יש הטוענים כי זו הסיבה להשמטת הסיפור גם מהמדורה האמריקנית.
כתוצאה מכך הסיפור לא פורסם בארצות הברית במשך שנים רבות, והוא הוסף לאוסף הקידה האחרונה.
גם כיום רוב המהדורות האמריקניות של הקאנון מכלילות את הסיפור בקידה האחרונה, בעוד שהמהדורות הבריטיות כוללות אותו בזיכרונותיו של שרלוק הולמס.
בנוסף, לאחר הסרת הסיפור נלקחה חלק מהפתיחה שלו, שבה הולמס קורא את מחשבותיו של ווטסון, והוספה לתחילת הסיפור "החולה הדייר".
גם כיום ישנן גרסאות של "ההרפתקה של קופסת הקרטון" שפורסמו ללא הפתיחה המקורית.
"זיכרון פרוספקטיבי" הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית המתאר מנגנון זיכרון שמטרתו זכירת דברים שצריכים להתבצע על ידי הפרט בזמן מסוים בעתיד, כמו משימות שונות.
זהו מעין "היומן הפנימי" של האדם, שמזכיר לו אילו פעולות עליו לבצע בכל רגע נתון, באילו זמנים ובאילו הקשרים.
יש המגדירים את סוג הזיכרון הזה כ"זיכרון לזכור".
זיכרון פרוספקטיבי שונה מזיכרון רטרוספקטיבי.
זיכרון רטרוספקטיבי מאחסן מידע על פעולות ואירועים שהתרחשו בעבר, בעוד בזיכרון הפרוספקטיבי מאוחסן מידע לגבי הפעולות שיש לזכור לבצע בעתיד.
הגירויים המפעילים את הזיכרון הפרוספקטיבי יכולים להיות אירועים או זמנים שונים.
דוגמה אחת לזיכרון המופעל על ידי גירוי זמן, היא של אדם הזוכר שבשעה 14:00 ביום מסוים יש לו פגישה עם הרופא.
דוגמה לזיכרון המופעל על ידי גירוי אירוע היא של אישה הזוכרת שכאשר תפגוש את עורך הדין שלה, עליה למסור לו מעטפה.
מחקרים רבים העוסקים בזיכרון הפרוספקטיבי דנים בשאלה כיצד ניתן להתגבר על כשלים במנגנון הזיכרון הזה, וכיצד ניתן לשפר את תפקודו.
עם התפתחותה של הטכנולוגיה, פותחו אמצעים רבים ושונים שיאפשרו לבני האדם לזכור דברים שעליהם לעשות מבלי להשתמש באופן פעיל בזיכרון הפרוספקטיבי שלהם, למשל: שימוש ביומנים אלקטרוניים, תזכורות ושעונים מעוררים.
שימוש באפליקציה סלולרית המתריאה על צורך בקיום משימה מסוימת, מאפשר למוח האנושי "לנוח" מכיוון שהוא לא נדרש לזכור לבצע את המשימות הללו.
זיכרון עבודה הוא מנגנון קוגניטיבי המשמש לשימור מידע באופן נגיש וקל לשימוש, למשך זמן קצר של שניות עד דקות בודדות.
המידע שמאוחסן בזיכרון העבודה מופנה לעיבוד ומשמש לביצוע פעולות קוגניטיביות.
באופן זה, זיכרון העבודה מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו.
הפסיכולוגיה הקוגניטיבית החלה להשתמש במונח "זיכרון עבודה" בהשראת מדעי המחשב.
בתחום זה הרכיב זיכרון גישה אקראית (RAM), שהוא סוג של זיכרון נדיף, ממלא תפקיד מקביל לזה של זיכרון העבודה, בכך שהוא משמר באופן זמני את הנתונים שבהם משתמשת המערכת ברגע מסוים.
אחד התפקודים הבסיסיים והחיוניים של זיכרון העבודה, הוא היכולת לשמר מידע לטווח קצר גם בהיעדר קלט חושי.
למעשה, זיכרון העבודה הוא מרחב עיבוד המשויך לחלק המודע וההכרתי של האדם.
הוא מכיל את כל המידע שנעשה בו שימוש פעיל במהלך ביצוע טווח רחב של משימות.
הוא חיוני לפעולות כמו בישול על פי מתכון, זכירת מספר הטלפון בזמן החיוג וחישוב התשר במסעדה.
זיכרון העבודה חיוני למגוון היבטים של חיי היום יום, כאשר האדם משמר לזמן קצר בתודעתו את הזרימה המתמדת של תפיסותיו אודות האירועים החיצוניים המתרחשים מסביבו – צלילים שזה עתה נשמעו, מראות שנקלטו ורשמים שהתגבשו.
זאת משום שהוא מאפשר לערוך מניפולציות על מידע רלוונטי למשימה ולשמר אותו במודעות למשך זמן קצר.
הזיכרון לטווח ארוך הוא מאגר המסוגל לאחסן כמות בלתי מוגבלת של פרטי מידע למשך זמן רב ללא מודעות.
כתוצאה מכך האדם יכול לזכור דברים רבים, אולם רק חלק הקטן מהם מצוי בתודעתו ברגע נתון.
למשל, אדם יכול למלא בה-בעת תפקידים של מתמטיקאי, בעל ואבא.
מכאן שהזיכרון המודע שלו מכיל מידע שונה כאשר הוא פותר משוואות, סועד עם אשתו בארוחה רומנטית, או קורא לילדו סיפור.
זיכרון העבודה הוא הזיכרון המודע הכולל את המידע "הסמוך למודע" שהאדם אגר ויכול להיות מודע לו.
החוויה המודעת המידית של הכאן והעכשיו מתאפשרת הודות ליכולת להחזיק מידע בזיכרון העבודה.
בהקשר זה, מרחב העבודה הגלובלי הוא מושג דומה למושג זיכרון עבודה, המתייחס לאירוע פעיל באופן רגעי, אשר נחווה באופן סובייקטיבי בזיכרון העבודה – למשל, דמיון חזותי או דיבור פנימי.
על פי תאוריית מרחב העבודה הגלובלי, תכנים מנטליים מתחרים על גישה למרחב העבודה, כאשר הזוכים מיוחסים לחשיבה המודעת.
זיכרון העבודה משרת את החשיבה והלמידה.
כמו כן, במסגרת מסלול קידוד הזיכרון חלק מהמידע עובר מהזיכרון לטווח קצר אל הזיכרון לטווח ארוך.
כאשר לומדים חומר חדש, אחת הפעולות שבאמצעותה עשוי להתבצע מעבר זה, היא שינון.
בהתאם לכך, לזיכרון העבודה יש השפעה רבה על יכולת ההתמודדות עם משימות אקדמיות.
זיכרון העבודה קשור גם ליכולת שונות המשפיעות על התפקוד האקדמי כמו: קריאה, כתיבה, איות ומתמטיקה.
זיכרון העבודה יכול להכיל ייצוגי מידע מכל סוג – מילולי, חזותי, שמיעתי, מרחבי וכו'.
בהתאם לכך, זיכרון העבודה כולל מאגר פונולוגי המאחסן מידע בקוד אקוסטי, ומאגר ויזואלי-מרחבי המאחסן מידע בקוד ויזואלי או מרחבי.
זיכרון העבודה חיוני לתפקודים ניהוליים כמו תכנון, בכך שהוא מאפשר לאדם להעלות למודעות מידע מהתנסויות קודמות כדי לייעל את פעולותיו העתידיות.
זיכרון העבודה מקושר ליכולת הוויסות של מחשבות נודדות בהתאם לדרישות המטלה.
עלייה בקיבולת זיכרון העבודה מנבאת עלייה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה נמוכה של משאבים קוגניטיביים וירידה במחשבות נודדות עבור מצבים המצריכים השקעה גבוהה של משאבים קוגניטיביים.
מגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה
לכן, בעוד שזיכרון העבודה הוא מערכת גמישה בעלת יכולת אחזקה ועיבוד של מידע, יש לו מגבלה בנוגע לכמות יחידות המידע שהוא מסוגל להכיל ברגע נתון.
למעשה, הוא יכול להכיל רק כמות קטנה של מידע.
זיכרון העבודה מוגבל בקיבולתו בעקבות תהליכי בקרה הכוללים קשב, מודעות ורצון, כך שאצל מרבית בני האדם הוא יכול להכיל כשבעה פריטים.
דבר זה יוצר את הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים.
בנוסף על מגבלת העיבוד הבסיסית, זיכרון העבודה מושפע גם ממצב העוררות הכללית, כך שגורמים מצביים כמו עייפות ומתח עלולים לצמצם עוד יותר את הקיבולת שלו.
לצורך עיבוד בו זמני של פרטי מידע רבים, עולה הצורך של המערכת הקוגניטיבית להתגבר על מגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה.
היא עושה זאת על ידי "קיבוץ" של מספר פריטים ליחידת משמעות אחת המכונה "גוש" (chunk).
פעולה זו מכונה Chunking .
מיומנויות חשיבה שונות מיועדות לאפשר ניצול יעיל ככל הניתן של זיכרון העבודה.
לדוגמה: דרך נוספת לפתרון בעיות מורכבות היא לפרק אותן לבעיות משנה, כך שניתן לטפל בכל אחת מהן בנפרד ולצרפן ליצירת הפתרון השלם.
מדידת הקיבולת של זיכרון העבודה
קיימים הבדלים בין אישיים בקיבולת של זיכרון העבודה, כך שאנשים שונים יכולים לחשוב על כמות שונה של יחידות מידע בזמן נתון.
משום שהקיבולת של זיכרון העבודה משפיעה על תפקודי חשיבה שונים עולה הצורך במדידה והערכה שלה.
מבחן המיועד לבדיקת הקיבולת של זיכרון העבודה צריך למנוע את האפשרות לקבץ את הפריטים שהוא מכיל לגושים.
זאת משום שבמקרה זה התוצאות עלולות לשקף את מיומנויות החשיבה של הנבדק, במקום את הקיבולת של זיכרון העבודה שלו.
מסיבה זו נעשה שימוש ברשימות פריטים שאינן ניתנות לארגון בגושים.
למשל: הוראה לחזור על רשימת ספרות בסדר הפוך מזה שהוצג לנבדק.
קיבולת החשיבה מתפתחת עם הגיל והיא מעורבת בהתפתחות הקוגניטיבית של האדם.
בגיל שלוש המהווה את סוף תקופת הינקות זיכרון העבודה יכול להכיל שני פריטים.
הקיבולת מתפתחת לאורך הילדות כך שבבגרות היא מגיעה לכשבעה פריטים.
על פי מודל זיכרון העבודה של אלן באדלי, קיימים מספר מנגנונים בזיכרון העבודה התורמים לפעולתו:
לולאה פונולוגית – זהו מנגנון בעל קיבולת מוגבלת המסוגל להכיל ולעבד כמויות קטנות של מידע שמיעתי.
הוא מסייע לשימור של מידע מילולי בזיכרון, על ידי דיבור פנימי: חזרה מילולית על המילים באופן לא מודע וללא הפקה של קול.
היא משמשת כמעין "מחסנית" השומרת מידע פונולוגי, בכך שהיא משמרת ייצוגים פונולוגיים עבור מידע מילולי הנמוג במשך הזמן.
המידע שנשמר בלולאה הפונולוגית מקודד לפי אופן ההגייה הצלילית שלו.
הלולאה ממירה מידע חזותי למידע צלילי.
כמות המידע שניתן לאחסן בזיכרון העבודה המילולי משפיעה על יכולת עיבוד השפה.
ישנם מספר מצבים המאופיינים בהנמכה של התפקודים הקשורים בלולאה הפונולוגית.
לדוגמה, לקות הלמידה דיסלקסיה נגרמת בעקבות כשלים בקידוד הפונולוגי היוצרים קושי להפעיל את הלולאה הפונולוגית.
תופעה זו באה לידי ביטוי ביתר עוצמה בלקות שפה וגורמת לקושי בשימור מידע מילולי בזיכרון לטווח קצר.
לוח חזותי-מרחבי – זהו מנגנון שמסוגל לאגור ולעבד מידע חזותי–מרחבי.
הרישום החזותי-מרחבי מתבסס על הזיכרון החזותי וכולל את ביצוען של מטלות מרחביות, מעקב אחר שינויים בשדה הראיה, יכולת התמצאות במרחב והכוונת תנועה.
קיימת הפרדה בין המערכת האחראית על דימויים ומערכים חזותיים (ה"מה?"), לבין המערכת האחראית על תפיסה מרחבית לגבי מיקום ותנועה (ה"איפה?").
בניגוד ללולאה הפונולוגית, לזיכרון חזותי של מיקום עצמים במרחב אין קשר ליכולת הקריאה או ללקות שפתית.
מעבד מרכזי – מנגנון זה מבקר על פעולת הלולאה הפונולוגית, הלוח החזותי מרחבי, עוסק בתיאומם עם מנגנונים קוגניטיביים אחרים (מחוץ לזיכרון העבודה) ובהקצאת משאבי קשב לפי הצורך.
הניהול המרכזי מנהל את משאבי הקשב ומעורב בהפעלה של יכולות קוגניטיביות גבוהות יותר (כמו עכבה, ותכנון), במיוחד בעת ביצוע סימולטני של שתי משימות או יותר.
חוצץ אפיזודי – מרכיב שהוסף על ידי באדלי למודל המקורי בשנת 2000; מאפשר קישור מידע חזותי, מרחבי ומילולי עם יכולת סדרתית והקשר של זמן (כמו סיפור או אפיזודה בסרט קולנוע).
הזיכרון האפיזודי מקושר לזיכרון לטווח ארוך ולזיכרון סמנטי.
זיכרון העבודה מתקיים הודות לשיתוף פעולה בין מספר אזורים ומנגנונים מוחיים.
מרבית החוקרים ממקמים את זיכרון העבודה במוח באזורי קליפת המוח הקדמית והקודקודית, באזור פיתול החגורה הקדמי (ACC), ובגרעינים הבזאליים.
בנוסף, יש לדופמין תפקיד מרכזי באפנון עצבי.
הוא עושה זאת באמצעות תהודה אקראית, שהיא תופעה של שיפור אותות בעקבות רעש על יד הגדלת היחס בין האות לרעש.
באופן כללי, היחס בין התפקוד הקוגניטיבי לרמת הרעש במערכת העצבים הוא בצורת U הפוכה, כך שהביצוע המיטבי מתרחש ברמות רעש מתונות והוא נפגע ברמות רעש גבוהות או נמוכות מידי.
האזורים הניהוליים של קליפת המוח הקדם-מצחית מעורבים בפעילות של זיכרון העבודה.
בהקשר זה, למוליך העצבי דופמין ישנה השפעה רבה על קליפת המוח הקדם-מצחית והוא חיוני לתפקודים קוגניטיביים כמו זיכרון העבודה.
יש לו חשיבות רבה לא רק לתפקוד של זיכרון העבודה, אלא גם להגדלת הקיבולת שלו.
זאת משום שהדופמין מאפשר את השימור של המידע בזיכרון העבודה.
Rs4680 או Val158Met הוא גרסה גנטית של פולימורפיזם נוקליאוטידי יחיד (SNP) בגן COMT שמקודד את האנזים catechol-O-methyltransferase.
החלפת הנוקליאוטידים היחידה בין G (guanine) -> A (adenine) מביאה לשינוי בחומצה אמינית מוואלין (val) למתיונין (met) בקודון 158 ויכולה להשפיע על זיכרון העבודה.
ההשפעה של הרמות הטוניות (tonic) של הדופמין על קליפת המוח הקדם-מצחית והתפקודים הקוגניטיביים שהיא אחראית עליהם, כמו זיכרון העבודה, פועלת בצורה של U הפוכה – כך שרמות גבוהות מידי או נמוכות מידי של דופמין טוני פוגעות בתפקוד.
כלומר, לתפקוד מיטבי של זיכרון העבודה נחוצות רמות בינוניות או ממוצעות של דופמין טוני.
לעומת זאת, ככל הנראה, לפעילות הפאזית (phasic) של הדופמין בקליפת המוח הקדם-מצחית יש חשיבות ליכולת לעדכן את הייצוגים שבזיכרון העבודה ולערוך עליהם מניפולציות.
כמו כן, לקולטני דופמין מסוג D1 שבקליפת המוח הקדם-מצחית יש חשיבות גדולה לזיכרון העבודה.
במהלך ביצוע של מטלה המתבססת על זיכרון העבודה, הדופמין פועל על קולטני D1 לצורך הפחתת יחס אות לרעש וייצוב של הדימוי המנטלי.
בהתאם לכך, נמצא שהתערבויות תרופתיות אשר עובדות על המערכת הדופמינרגית (כמו מתילפנידאט), משפרות את הביצועים של זיכרון העבודה.
המערכות העצביות המפותחות של קליפת המוח הקדם-מצחית הגבית-צדית משרתות את זיכרון העבודה, על ידי ייצוג מידע בהיעדר גירוי חושי.
בנוסף, זיכרון העבודה יכול לכלול פעילות של מערכות שאחראיות על ייצוגיים ספציפיים, בהתאם לתכנים הקיימים בזיכרון העבודה ברגע מסוים.
למשל, הפעלה של אזורי זיהוי הפנים Fusiform face area בשעת עיבוד מידע הכולל מידע על פנים.
מקומה של יצירתיות בהשפעה על זיכרון עבודה
יצירתיות היא התהליך הפסיכולוגי היוצר רעיונות מקוריים ורלוונטיים לסיטואציה הנתונה.
היצירתיות נשענת על גמישות מחשבתית, שמאפשרת חשיבה רב-ממדית ורב-כיוונית.
בהקשר זה, חשיבה מסתעפת היא חשיבה המסוגלת להוביל לכיוונים שונים ומגוונים.
היא כוללת המצאה של פתרונות מרובים ובלתי שגרתיים עבור בעיה או מטלה מסוימת.
על כן היא משמשת כמדד להערכת יצירתיות.
ייתכן שהסיבה לכך שהנמכה באינהיביציה מקושרת לחשיבה מסתעפת היא שמצב זה מאפשר לרעיונות ומושגים להישאר זמן ארוך יותר בזיכרון עבודה.
השפעת הפרעת קשב על זיכרון עבודה
הפרעת קשב, המוכרת גם כ-ADHD (ראשי תיבות באנגלית של Attention Deficit Hyperactivity Disorder), היא הפרעה נוירו-התפתחותית שתסמיני הליבה שלה הם קשיי קשב וקשיי ריכוז, היפראקטיביות (פעלתנות יתר), ואימפולסיביות.
היא מתוארת כהפרעה של תפקודים ניהוליים כמו אינהיביציה וזיכרון העבודה.
זיכרון נוהלי (נקרא גם זיכרון פרוצדורלי או זיכרון תהליכי) הוא הזיכרון שבו נשמר הידע של האופן בו אנו מבצעים פעולות שונות, והוא חלק משמעותי של הזיכרון המרומז המרכיב את הזיכרון לטווח ארוך.
הזיכרון הנוהלי שומר את הידע הקשור בביצוע מיומנויות אשר נרכש לאורך חייו של האדם.
הוא מורכב מפרוצדורות וכולל סכמות ביצוע של מיומנויות קוגניטיביות כמו לוגיקה וחישוב, מוטוריות כמו רכיבה וכתיבה, תפיסתיות כמו קריאה או סנסו-מוטוריות.
הזיכרון הנוהלי מעורב באפקט ההטרמה בעקבות חזרתיות (repetition priming effect) ולמידה של כישורים.
במוח קשור לגרעיני הבסיס (Basal ganglia), והשליח העצבי המרכזי (הנוירוטרנסמיטור) במערכת זו הוא הדופאמין.
רכישה ושליפה של ידע נוהלי
הידע הפרוצדורלי נרכש מתוך אימון הכולל תרגול והתנסות בצעדי לימוד רבים.
זהו תהליך של למידה מתוך התנסויות חוזרות, בלא צורך בזכירה מודעת של צעדי הלמידה עצמם.
לאחר שנרכש, הידע הפרוצדורלי משתמר לאורך שנים רבות וקשה לשכוח אותו.
הוא אף עמיד בפני השפעות הגיל ופגיעות מוחיות הגורמות לאמנזיה.
להבדיל מהזיכרון המפורש, הידע שמאוכסן בזיכרון הנוהלי לא נשלף באמצעות חשיבה המתורגמת לדיבור, אלא באמצעות התנהגות גלויה.
הוא יכול לבוא לידי ביטוי באופן אוטומטי בהיעדר קשב מכוון.
עם זאת, השליפה מהזיכרון הפרוצדורלי מתאפיינת בחוסר גמישות, כך שהידע יכול לבוא לידי ביטוי רק כאשר התנאים החיצוניים, ומערכות העיבוד הנחוצות לביצוע, דומים לאלו שבמסגרתם נרכש הזיכרון הספציפי.
זיכרון סמנטי הוא אחד משני סוגי הזיכרון המפורש שהוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך.
זהו זיכרון של ידע כללי ועובדות.
בכלל זה הוא מייצג אובייקטים, ואת הקשר הסיבתי בין האובייקטים.
בעוד הזיכרון האפיזודי מקודד רצפים של אובייקטים סמנטיים שהופיעו בעבר בזה אחר זה, עם או בלי קשר סיבתי.
בזיכרון הסמנטי מאוחסנים סוגים שונים של ידע כללי, כמו: שפה, עובדות ומושגים.
בנוסף, הוא מכיל את הזהות והמאפיינים של אובייקטים שונים בסביבת האדם.
בהתאם לכך הוא מקושר למושג הידיעה.
הזיכרון הסמנטי הוא ראשוני יותר מבחינה אבולוציונית וניתן למצוא אותו גם אצל בעלי חיים.
רכישה ושליפה של ידע סמנטי
ניתן לרכוש מידע סמנטי גם באופן לא-מודע.
בדומה לזיכרון נוהלי הקידוד בזיכרון הסמנטי דורש לעיתים כמה צעדי לימוד.
המידע הסמנטי נרכש לרוב מתוך היחשפויות חוזרות בסיטואציות שונות ובהקשרים שונים.
לכן השליפה שלו לא כרוכה בהיזכרות בסיצואציה מסוימת והוא אינו תלוי בהקשר.
הזיכרון הסמנטי בא לידי ביטוי במטלות המצריכות ידע קודם, מילים או מושגים.
את הידע הסמנטי ניתן להביע באופן מילולי.
היא מאופיינת במודעות נואטית לידע, שאינה כוללת את החוויה האישית המלווה אותו זאת משום שלהבדיל מהמידע שבזיכרון אירועי, המידע הסמנטי אינו בעל פן אישי משום שהוא לא כולל את ההקשר של הלמידה.
עם זאת, לעיתים קשה לקבוע אם מידע כלשהו אכן נשלף באופן ה"נקי" מהקשר.
בנוסף, "אנשים רגישים מאוד" נוטים להיות יותר מפותחים בתחום זה.
זיכרון מרומז (נקרא גם זיכרון לא-מוצהר או זיכרון לא-דֶקלֶרָטיבי, וכן זיכרון אימפליציטי, מאנגלית: Implicit memory) הוא מאגר זיכרון המכיל ידע שלא בהכרח יוכל לבוא לידי ביטוי באופן מילולי.
הוא מכיל בין היתר ידע הנוגע למיומנויות מוטוריות וקוגניטיביות שונות.
הזיכרון המרומז הוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך והוא כולל בין היתר את הזיכרון הנוהלי.
הזיכרון המרומז משפיע על ההתנהגות באופן בלתי מודע והוא אינו מצריך הפעלה של מאמץ מנטלי כדי להיזכר במידע המאוחסן בו.
למעשה, אחד מהמאפיינים המרכזיים של הזיכרון המרומז הוא חוסר היכולת של האדם לזכור את ההתנסויות הקודמות אשר הובילו לרכישתו.
הזיכרון המרומז בא לידי ביטוי כאשר חוויות מהעבר משפרות את רמת הביצוע של פעולה מסוימת, אשר אינה מצריכה היזכרות מודעת או מכוונת של חוויות אלו.
הבחנה בין זיכרון מרומז למפורש
הזיכרון המפורש גם הוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך, אך הוא שונה מהזיכרון המרומז בכך שאת הידע המאוחסן בו ניתן לתאר בקלות במילים.
בעוד שהזיכרון המפורש מתייחס ל"מה", הזיכרון המרומז מתייחס ל"איך".
ידע ותהליכים המעורבים בזיכרון המרומז
הזיכרון המרומז מתייחס למספר תופעות בעלות מאפיינים שונים.
ידע פרוצדורלי הנמצא בזיכרון הנוהלי.
ידע זה מאפשר רכישה של מיומנויות.
בחיי היום יום אנשים מסתמכים על הזיכרון המרומז שלהם באמצעות הזיכרון נוהלי, אשר מתייחס לידע הקשור לאופן הביצוע של פעולות.
ההטרמה מובילה להפעלה חלקית של ייצוגים או אסוציאציות בזיכרון, לפני ביצוע פעולה או משימה.
אפקט זה מיוחס למערכת הפרוצדורלית.
הזיכרון המרומז מוביל לאשליה שיכולה לגרום לאדם להאמין לאמירות ששמע או חווה בעבר, ללא קשר לאמיתות הדברים.
בעקבות טבעו הסמוי, הזיכרון המרומז לא זכה להתייחסות מחקרית עד שנת 1960. בשנה זו המחקר אודות אמנזיה העלה שזיכרון זה לא נפגע במצבים אלו.
כאמור, הידע הנמצא בזיכרון המרומז לא תמיד יכול לבוא לידי ביטוי באופן מילולי.
על כן, ניתן להביע אותו דרך ביצוע ולאו דווקא על ידי היזכרות מודעת.
בהתאם לכך, הלמידה המערבת את הזיכרון המרומז מתייחסת לשינוי בהתנהגות הנצפית.
בעקבות זאת, מטלות לבדיקת הזיכרון המרומז מתבססות על שינויים בהתנהגות וברמת הביצוע של מטלות בעקבות תהליכים שונים של הטרמה.
זיכרונות אחרי מותי: סיפורו של יוסף (טומי) לפיד הוא ספר מאת יאיר לפיד שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2010.
ספרו של יאיר לפיד מבוסס, לדבריו, על הקלטות של אביו.
יאיר לפיד כותב בגוף ראשון על חיי אביו מנקודת מבט אישית, המזכירה במידה מסוימת את תוכנית הרדיו של לפיד האב, "השבוע שלי", ברשת ב'.
תחילת הספר במלחמת העולם השנייה אז היה ילד שאביו נרצח וחי חיי פחד מתמיד, ועד עלייתו לארץ והיבחרו לתפקיד שר וסגן ראש ממשלת ישראל.
הספר מתאר בהומור את חייו הדמוקרטיים בישראל, מול חיי הפחד בשעות הנוראות בעת המלחמה.
לפיד הבן מתאר כיצד, כאשר הצליחו הוא (לפיד האב) ואימו לברוח מידי הגרמנים, איימו הסרבים לרצוח אותם או להסגירם...
וכאשר ברחו מהסרבים, תפסו אותם ההונגרים, כאשר השתחררו בכישרון מידי ההונגרים, החלו הפצצות הקומוניסטים והיה עליהם לברוח ולהיחבא, ולאחר מכן הפציצו בעלות הברית האחרות...
אולי נס, אולי מקריות כיצד הצליח לפיד לחמוק מכל מכשולי המוות.
עוד מתואר בספר בפרטי השתלבותו בישראל, שירותו בצה"ל, ועד תחילת תפקידו ככתב בעיתון ההונגרי Ui-Kelet (מזרח חדש).
לאחר מכן תפקידיו השונים בעיתון מעריב והקמת הירחון את.
יחסיו הענפים במדינות שונות, בין השאר חזרתו לאותן ארצות בהן נרצחה משפחתו.
כמו כן כתיבת ספריו, על הצלחותיו וכישלונותיו וכן עבודתו הענפה עם המיליארדר ההונגרי רוברט מקסוול.
הספר משולב בביקורת עצמית חדה, כמה הערות לתיקון ואף כמה בקשות סליחה.
ניתן ללמוד כיצד ניהל את רשות השידור והיריבים שהתפקיד הקנה לו.
כן מתבררים כמה אירועים אישיים עם שמות שונים ידועי שם.
קטע מרכזי בספר הוא פופוליטיקה תוכנית הטלוויזיה הפופולרית בערוץ 1 שארכה כשש שנים, שמעט היו אדישים אליה בישראל.
כמו כן חייו הפרטיים והאבל הכבד שנפל על המשפחה עם מותה טרם עת של מיכל, בתו, בתאונת דרכים.
גירושיהם של ילדיו מנישואיהם הראשונים ונישואיהם השניים ובספר מתואר בצורה רומנטית סיפורי האהבה הראשונים, התמימים והצעירים של לפיד, לפני נישואיו וחייו עם אשתו הסופרת והמחזאית שולמית לפיד.
כניסתו לפוליטיקה, היבחרו לחבר כנסת של מפלגת שינוי ועוד.
הספר מדגיש את בחירות 1999, כאשר יוסף לפיד מוביל את מפלגת שינוי לניצחון ומביא שישה חברי כנסת בכנסת ה-15, ונותן פחות מקום לניצחון הגדול של האב לפיד בכנסת ה-16, בה עמד בראש רשימה של 15 חברי כנסת.
וכך אנו למדים מהי תפיסת עולמו הפוליטיות המגובשות של האב.
להלן דברי טומי לפיד לקראת הבחירות לכנסת ה-16:
זילאוטון (zileuton), משווקת תחת השם המסחרי zyflo, ומעכבת את האנזים 5-lipooxygenase, ובכך למעשה מונעת את ייצורם של לויקוטריאנים (leukotrienes)
תרופה זו הוצגה לציבור בשנת 1996, ומשמשת בעיקר לטיפול באסתמה כרונית, אך אינו מאושר לשימוש בילדים.
התרופה קיימת בשתי תצורות: קונבנציונלי ושחרור מושהה
מינון קונבנציונלי - 600 מ"ג (דרך הפה) 4 פעמים ביום.
מינון שחרור מושהה - 1200 מ"ג (דרך הפה) פעמיים ביום, כשעה לאחר ארוחת בוקר וערב.
תגובות בין תרופתיות עלולות לקרות עם התרופות הבאות:
עלייה בתפקודי כבד (עד פי 3 מהנורמה)
התרופה עלולה לגרום להעלאת תפקודי כבד הכבד, ולכן מטופלים הסובלים ממחלות כבד או מתפקודי כבד גבוהים, חייבים להודיע זאת לרופא המטפל טרם לקיחת התרופה, שכן ייתכן והרופא ישנה את סוג הטיפול.
כמו כן, התרופה עלולה לגרום להפרעות שינה ושינוי בהתנהגות.
במקרה זה יש לפנות לרופא המטפל.
ד"ר גדעון ברגר, ד"ר מרדכי יגלה הטיפול באסתמה .
זיל 118 (ZiL-118 Yunost) הוא דגם של מיניבוס אשר יוצר על ידי חברת זיל , בברית המועצות בין השנים 1962–1970. הדגם פותח בשנת 1961. הדגם התבסס על דגם ה-"זיל 111".
בנוסף, הדגם יוצר גם בגרסת אמבולנס.
יוצרו 20 יחידות, בגלל חוסר עניין של השלטון הסובייטי.
גרסת זיל 118a (גרסת אמבולנס זיל 118)
גרסת זיל 119 (גרסה מודרנית יותר מגרסת זיל 118)
זיל 3250 הוא דגם של מיניבוס מתוצרת יצרנית הרכב זיל מברית המועצות, אשר מיוצר החל מ-1998 ועד היום.
דגם הזיל 3250 תוכנן ל-22 נוסעים (כולל נהג).
אחד הלקוחות הגדולים הראשונים, בשנת 1999 הייתה חברת ההובלה "נוסע מוסקבה" Transagentstwo-T, אשר משרתת את תושבי מוסקבה בחלקים גדולים של העיר בדגם זיל-3250.
זיל 111 היא מכונית סלון מפוארת, (לימוזינה) מתוצרת יצרנית הרכב זיל מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1958–1967. סך הכול יוצרו 112 יחידות.
חברת זיל החלה את דרכה כמפעלי הרכב של משפחת ריאבושקינסקי העשירה, שהקימה את המפעל ב-1915 ותכננה לייצר סדרת רכבי FIAT-15 Ter, ברישיון פיאט האיטלקית, אבל התוכנית סוכלה על ידי הלאמת המפעלים בידי השלטון הסובייטי.
ב-1925 חברת הרכבים המוסקבאית הולאמה ונקראה בשם "מפעל הרכבים הממלכתי מ' 1".
ב-1933 הוקמו מפעלי זיס מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי, והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקארד האמריקניים.
סגנון הגוף של הזיל 111 דמה לסגנון רכב אמריקאי שהיה קרוי פאקארד.
המנוע מנוע V8 צילינדרים, 5,980 סמ"ק בהספק של 200 כ"ס ותיבת הילוכים אוטומטית, 2 מהירויות.
השם "זיל" נקשר עם מכוניות מפוארות וחזקות לבכירי המשטר הסובייטי, שיוצרו בסדרות קטנות מאוד.
זיל היה זמין לחברי הפוליטביורו בלבד.
מאביזרי הרכב המפואר: שטחי צמר, אביזרי עץ, מערכת אוורור, חימום, ורדיו הנשלטים מהאגף האחורי.
שליט קובה פידל קסטרו קיבל במתנה דגם של זיל 111D.
עבור נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר עיצבו גרסה מיוחדת של דגם זיל 111.
בספר השיאים של גינס הוגדרה הזיל 111 כמכונית הגדולה (ארוכה) ביותר בעולם.
זיל 111A (הדגם צויד במערכת מזוג אוויר)
זיל 111V – גרסת קונברטייבל
זיל 111D – גרסת קונברטייבל
זיל 114 היא מכונית סלון (לימוזינה), מפוארת, מתוצרת יצרנית הרכב זיל , מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1967–1978.
הזיל 114 הייתה המכונית הסובייטית הראשונה אשר יוצרה עם בלמי דיסק בכל 4 הגלגלים.
סך הכול יוצרו כ-150 יחידות.
דגם הזיל 114 נחשב למכונית רשמית של המדינה.
זיל 114 היה זמין לחברי הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית בלבד.
תקופה קצרה שימש כרכב שרד של מזכירי הוועד המרכזי, שימש כרכב ליווי של שיירת ראשי המדינה, ושימש את המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
הגה הזיל 114 היה "הגה כוח", ובלם היד הופעל באמצעות דוושה.
מאבזרי הרכב המפואר: מיזוג אוויר, חלונות חשמל.
בספר השיאים של גינס מאוקטובר 1971 – אוקטובר 1974 הוגדרה הזיל 114 כמכונית הרחבה ביותר והכבדה ביותר בייצור.
זיל 115 (רוסית: ZIL-115) היא מכונית סלון מפוארת, מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל , מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1978–1983.
דגם הזיל 115 יוצר עם בלמי דיסק בכל ארבעת הגלגלים, באמצעות שליטה הידראולית.
למרות משקלה הכבד, זינקה מ-0-97 קמ"ש ב-13 שניות.
הזיל 115 הוגדר כרכב ייצוגי של מוסדות השלטון הקומוניסטי, ושירת נכבדים רוסיים, ביקורים של זרים וגנרלים.
צבע הרכב היה בדרך כלל שחור.
זיל 115 (ZIL-115) היא מכונית מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל , מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1971–1978.
האב טיפוס הראשון הוצג ב- 1969 בתערוכת המכוניות הבינלאומית ב- מוסקבה.
סך הכל יוצרו כ- 50 יחידות.
דגם ה- "זיל 117" היה זמין לחברי ה-פוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית בלבד.
בנוסף שימש כרכב ליווי של שיירת ראשי המדינה, וגרסת הקבריולה - רכב שרד של ראשי המדינה במצעדים הצבאיים ב- כיכר האדומה ב- מוסקבה.
(בכל הגרסאות – הגה כוח כסטנדרט)
זיל 117VE – דומה לדגם הזיל 117V, בתוספת למערכת ההצתה המוגנת
זיל 4104 היא מכונית מפוארת, מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1978–1983.
הזיל 4014 נבנתה בתנאים של סודיות גמורה, הדגם היה שמור במוסכים סגורים של ה-ק.ג.ב.
2 דלתות – קונברטייבל (קבריולה, גג פתוח)
דגם זיל 4105 – דגם משוריין המבוסס על דגם זיל 4104
מודלים אשר נגזרו ממודל זיל 4104
דגם זיל גרסת 41042 – גרסת אמבולנס, גרסת סטיישן, מכונית קבורה לחברי מפלגה חשובים, (הדגם היה קרוי: זיל 115A)
דגם זיל גרסת 41044 – גרסת קונברטייבל (בסיס גלגלים קצר יותר)
דגם זיל 41048 (בקרת אקלים אוטומטי)
זיל-4112R היא מכונית סלון מפוארת, מסוג לימוזינה, 6 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב זיל , מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 2006–2012. תכנון ובניית האב טיפוס נמשכו כ-6 שנים.
הדגם מאופיין: בריפודי עור, מסך וידאו.
מצלמת הווידאו פעילה, ומעבירה את הנתונים מקדמת הרכב למסך הווידאו גם כאשר התריסים מוגפים.
הדלת האמצעית נפתחת בנגוד לתנועת הנסיעה.
דלת הנהג והדלת האחורית נפתחות בכיוון הנסיעה.
בבניית הרכב השתתפה חברת MSTS6 ZIL.
זיל-130 היא משאית תוצרת יצרנית הרכב זיל מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1964–1994. דגמי המשאית יוצרו במספר תצורות והיו נפוצים ביותר בברית המועצות ובמדינות הגוש הקומוניסטי.
זיכרונות נעים ביי: מסמכים טורקיים רשמיים המתייחסים לגירוש ולמעשי הטבח בארמנים, הידועים גם בשם "מברקי טלעת פאשה", הוא ספר שנכתב על ידי ההיסטוריון והעיתונאי ארם אנדוניאן בשנת 1919. הספר במקור הוכן לדפוס בארמנית, אולם הפך פופולרי ברחבי העולם באמצעות המהדורה האנגלית שפורסמה על ידי הוצאת הודר וסטוטון בלונדון.
הוא כולל מספר מסמכים (טלגרפים) המהווים הוכחה שרצח העם הארמני יושם באופן רשמי כמדיניות של האימפריה העות'מאנית.
המהדורה האנגלית הראשונה כללה הקדמה מאת הרוזן גלאדסטון .
על פי אנדוניאן, המסמכים נאספו על ידי בכיר בממשל העות'מאני בשם נעים ביי, שעבד במשרד לענייני פליטים בחלב, ונמסרו על ידו לאנדוניאן.
כל פתק נושא את חתימתו של טלעת פאשה, שר הפנים ומאוחר יותר הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית.
תוכנם של המברקים הללו "מציין בבירור את כוונתו להשמיד את כל הארמנים, משרטט את תוכנית ההשמדה, מציע ערובה לחסינות עבור בכירים בממשל, קורא לצנזורה הדוקה יותר ומושך תשומת לב מיוחדת לילדים בבתי יתומים ארמנים".
המברקים נותרו בנוסח מקודד וכתובים בטורקית עות'מאנית.
התמונה הכוללת העולה מהתיאורים הללו מצביעה על רשת של ההשמדה של רוב המגורשים.
היא מאשרת לחלוטין את מה שההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי קרא לו "הפשע הענק הזה שהדהים את המזרח הקרוב".
בשנת 1983, החברה ההיסטורית הטורקית (ארגון הקשור בהכחשת רצח העם הארמני) פרסם חיבור, שכיום נחשב מפוקפק, בשם "Ermenilerce Talat Pasa'ya Atfedilen Telgraflarin Gercek Yüzü" מאת שינאסי אורל (Şinasi Orel) וסורֶייה יוג'ה (Süreyya Yuca).
ב-1985 יצאה מהדורה אנגלית בשם "The Talat Pasha Telegrams: Historical Fact or Armenian Fiction" ("מברקי טלעת פאשה: עובדה היסטורית או בדייה ארמנית").
ההיסטוריון הצרפתי איב טרנו , שהשתתף בטריבונאל העממי הקבוע ב-1984, טוען כי שמברקים אלה "אומתו על ידי מומחים...[אולם] הם נשלחו בחזרה לאנדוניאן בלונדון ואבדו".
ההיסטוריון והאקן דאדריאן טען ב-1986 כי הנקודות שהובאו על ידי היסטוריונים טורקים הן מטעות והגיב על הסתירות שהן העלו.
מלבד היותן נסיבתיות ולא מרכזיות, בעיות כאלו הן מוגבלות/מקומיות לטבעו המסורבל של החומר עצמו.
טיעון הזיוף נמצא רופף, מאחר שהמקרים הספורים שעליהם הטיעון מבוסס, כוללים לא יותר מחריגות בלבד.
אולם חריגה אינה גובלת בזיוף.
זיוף מבוסס על כישורים, זהירות, ומעל לכל מידת מה של תחכום שמשולבים לצורך מניעת טעויות.
קיומן וגילוין הפשוט של פגמים כאלה בחומר הנבחן, מקלים כנגד האשמה הזו.
אכן, אף זייפן בעל ערך היה מייצר חומר כל כך לא שלם וכל כך פגום עם פגמים גסים; ניתן היה בקלות להימנע מהם על ידי כל אחד שהיה רוצה לזייף.
יתר על כן, מערכת ממשלתית הידועה בשל שיטותיה הלא-קבועות של דוחות, אינה יכולה להיחשב חפה מאי-סדרים כאלה.
מלבד זאת, עוסקים כאן בפרוטוקולים סודיים ביותר באמצעה של "מלחמה גדולה", שהחלה בה ונוהלה על ידי מפלגה פוליטית שהסתמכה על הסחות והסוואה לצורך מימוש תוכניותיה הסודיות; חריגה מהסדר היא חלק אינטגרלי ממנטליות כזאת".
ההיסטוריון הטורקי טאנר אקצ'אם מצביע על נקודות דמיון בין המברקים שפורסמו על ידי אנדוניאן למסמכים עות'מאניים קיימים.
בספר שפרסם ב-2016 בשם "זיכרונות נעים אפנדי ומברקי טלעת פאשה", הוא טוען כי הזיכרונות והמברקים הם אמתיים.
אקצ'ם טוען שמהלך המחקר שלו הוא גילה מידע ומסמכים רציניים חדשים התומכים בטענתו.
אכן היה קצין עות'מאני בשם נעים אפנדי.
המסמכים העות'מאניים המקוריים שמוכיחים זאת קיימים, וכמה מהם מפורסמים בספרו של אקצ'אם.
ישנו חיבור אוטוביוגרפי ששייך לנעים אפנדי.
עותקי המיקרופיש שלו, אותם כתב בעות'מאנית בכתב ידו, הם כעת בידיו של אקצ'אם.
בספרו הוא מציג את הדפים הללו כפי שהם.
החיבור האוטוביוגרפי הוא אותנטי והחומר שהוא מספק הוא נכון.
ניתן למצוא מסמכים בארכיונים העות'מאניים המתייחסים אל אותם אירועים ואנשים שמתייחס החיבור.
ההיסטוריונים הטורקים שינאסי אורל וסורֶייה יוג'ה טענו כי השימוש בנייר שורה במברק מצביע על כך שהמסמך מזויף, מכיוון, שלדבריהם, הביורוקרטיה העות'מאנית לא עשתה שימוש בנייר שורה.
אקצ'אם מציג ראיות לכך שבמשך תקופת זמן ספציפית זו הביורוקרטיה העות'מאנית כן עשתה שימוש בנייר שורה וישנם מסמכים רבים בארכיונים העות'מאניים המראים שהסוכנויות הרבות של משרד הפנים הזמינו נייר שורה.
המברקים שנעים אפנדי מכר לאנדוניאן כוללים קודים בעלי שתיים ושלוש ספרות.
אורל ויוג'ה טוענים שבמשך שנות המלחמה הממשלה העות'מאנית השתמשה רק בטכניקות קוד הכוללות קודים בעלי ארבע וחמש ספרות.
לפיכך, הם אומרים, המברקים היו מזויפים.
אקצ'אם מציג ראיות לכך שבמשך שנות המלחמה הממשלה העות'מאנית השתמשה בקודים מספריים הכוללים קבוצות ספרות שונות כדי לשלוח פקודות במברקים.
הטקסטים שהוא גילה בארכיונים העות'מאניים עשו שימוש בסדרה של קודים בעלי שתיים, שלוש, ארבע וחמש ספרות.
בנוגע לעמדה זו, דייוויד ברוס מקדונלד כתב כי לוי מסתפק בהסתמכות על מאמרם של "המכחישים הטורקים שינאסי אורל וסורֶייה יוג'ה": "תפיסתו של לוי לגבי עמודים לא יציבים מהדהדת את עבודתם של מכחישי שואה, הרואים גם את ההיסטוריה של השואה כשעונה על עמודים...
זו היא טענה מסוכנת, משום שהיא מניחה מהתחלה שחקר רצח עם נשען על שקרים שניתן בקלות להפריך ברגע שנעשית בחינה עמוקה יותר של ה"אמת" ההיסטורית.
דעות אחרות כוללות את הפרופסור ההולנדי ללימודי טורקיה באוניברסיטת ליידן, אריק-יאן צורכר ; אולם צורכר מצביע על מסמכים רבים אחרים התומכים בטענת מברקי אנדוניאן בדבר מעורבות יסודית ותכנון מוקדם של הרצח על ידי חברי מועצת האיחוד והקידמה המרכזית.
דוקטור ישראל טשרני, חוקר רצח עם וחבר המכון לחקר השואה והג'נוסייד בירושלים כתב ש"דאגתו המלומדת למראה" של ברנרד לואיס "בדבר ארמנים המהווים איום על הטורקים ככוח מרדני שיחד עם הרוסים איימו על האימפריה העות'מאנית, וההתעקשות שבוצעה רק מדיניות של גירושים, בקושי מסתירה את העובדה שהגירושים המאורגנים כללו רצח המוני שיטתי".
טשרני משווה את "המבנים הלוגיים" שלואיס עשה בהם שימוש בהכחשתו את רצח העם לאלה שהשתמש בהם ארנסט נולטה בשכתוב ההיסטוריה של השואה.
Մեծ Ոճիրը (הפשע הגדול), מהדורה בשפה הארמנית, Hairenik, Boston, 1921
למרות שהמהדורה הארמנית פורסמה אחרי השתיים האחרות, ההיסטוריון והאקן דאדריאן טוען כי הטקסט הארמני כולל את טקסט המקור שכתב ארם אדוניאן ב-1919. בהתחשב בהשהיה בפרסומה, מסייעת להסביר מספר "טעויות" שזוהו על ידי מספר מחברים טורקים בתארוך המסמכים.
זיכרונות על שרלוק הולמס היא סדרת טלוויזיה בת 13 פרקים המבוססת על יצירותיו של ארתור קונאן דויל.
סדרת הטלוויזיה מספרת על חייו האישיים של הסופר הבריטי המפורסם ארתור קונאן דויל, כמו גם על הדמות שיצר, שרלוק הולמס.