tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה זה, על פי הגזירה המוסלמית הילדים נחשבו בגירים ולא יוכרחו להתאסלם.
בסביבות שנת ה'ת"ך (1660), גזר שלטון האימאם את גזירת העטרות - איסור על היהודים לחבוש מצנפות על ראשיהם.
תחילה אסרו כליל את חבישת המצנפות, והיהודים נאלצו להסתובב בראש מגולה.
לאחר בקשות רבות מהאימאם, הותר ליהודים לחבוש כובע קטן על ראשו, שסביבו קשרו חתיכת בד קטנה בשם "מצר".
על גזירה זו כתב ר' שלום שבזי בשירו: .
כ-150 נפש מיהדות תימן עלו לארץ ישראל בשנים 1882-1881. עלייה זו נקראה עליית אעלה בתמר (פסוק מ; "בתמר" - שיכול אותיות של שנת תרמ"ב, 1882), וקדמה בכמה חודשים לעליית ביל"ו.
ליהודי תימן היה חלק חשוב בבניין הארץ.
עד שנת 1914 חיו 5,000 מבני תימן בארץ ישראל, כ-8% מכלל יהודי תימן.
ביחס לשאר הגלויות, יהדות תימן עלתה בקצב המהיר ביותר לארץ.
החל מהעלייה הראשונה הצטרף חלק מבני העדה להתיישבות, ומאוחר יותר גם לארגוני המחתרות, למעלה מארבעת אלפים לוחמים מבני העדה היו חברים במחתרות.
התייר והחוקר הנוצרי לורנס אוליפאנט שתיעד את החיים בארץ ישראל בשנים 1883–1887 כתב עליהם כך: "באחד הימים אחרי הצהריים, פגשתי כמה מהם ליד הכותל המערבי ונתרשמתי ביותר מהבעת פניהם העדינה והרכה.
הם מפורסמים כבקיאים בלימודי הדת שלהם וכאדוקים מבלי להיות צבועים, דבר שהוא למעלה ממה שאפשר לומר על יהודי ארץ ישראל בכללם".
בשנת 1905, בתוקף צו האמאם יחיא, הפך מעמדם של היהודים כבני חסות (ד'ימי) החייבים לשלם את מס הגולגולת (ג'זיה) – מחוק השריעה לחוק המדינה.
בשנת 1904 הציע ארתור רופין שיהודי תימן יחליפו את הפלאחים המקומיים שעבדו במושבות.
רופין מצא שותף ליוזמתו באהרן אייזנברג שהיה מעוניין להפחית את עלות השכר של "אגודת נטעים" שניהל.
במכתב ששלח אייזנברג למנחם אוסישקין בשנת 1909 הוא כתב כי בניגוד לאשכנזים - הפועלים התימניים לא יוכלו לעזוב את הארץ.
עוד הוא כתב כי כדי לזרז את בואם יש לצאת בתעמולה בעלת אופי דתי-משיחי.
את השילוב של אידאולוגיית עבודה ואמונה בבניית הארץ כגאולה, מצא אצל שמואל יבנאלי, איש העלייה השנייה וממנהיגי תנועת הפועלים.
בהתאם לתוכנית זו יצא בשנת 1911 יבנאלי לתימן בשליחות רופין, מחופש לרב.
בספרו "מסע לתימן" כתב: "מטעמי זהירות, מפני הממשלה הטורקית, באשר איסור הכניסה לא"י מצדה היה קיים אז באופן חוקי...
נקבע שיש לשוות לנסיעה הזאת גוון דתי, וכי עלי לנסוע, כמראית עין, בשליחות מאת הרב אברהם יצחק קוק ביפו להוליך לרבני הקהילות בתימן שורת שאלות בענייני נישואים, גירושין, חיי משפחה, תפלה, בתי-כנסיות, ולקבל מהם תשובות בכתב".
עם זאת, שאלותיו של הרב קוק לא היו מאולצות והוא ביקש ללמוד את הלכותיהם ומנהגיהם של יהודי תימן, והן נועדו גם "להרשות גם כן לקהילות התימנים המתקבצים אצלנו להיות מתנהגים על פיהם ונהרא נהרא ופשטיה".
יבנאלי ראה את שליחותו כסמל להתרוממות הרוח היהודית ולאחדות הכוחות הציוניים: ההסתדרות הציונית ורופין, אכרי המושבות, תנועת הפועלים ובייחוד "הפועל הצעיר" והעולם הרבני בנציגותו של הרב קוק.
הוא שאף לכך שעליית גלות תימן תהיה אות לקיבוץ שאר הגלויות ולגאולה השלמה.
שליחותו של יבנאלי יצא אל הפועל לאחר שהאימאם יחיא חמיד אלדין חתם על הסכם דאען עם האימפריה העות'מאנית, בו הוכר שלטונו של האימאם על חלקי תימן שנשלטו בידי הזיידים, והוא התפנה לנקום באלו שהתנגדו לשלטונו ותמכו בעות'מאנים.
תפנית זאת הייתה מהסיבות להגברת העלייה לארץ ישראל.
בכרוזים שחילק יבנאלי בדרום תימן נכתב: "יכולים לעלות לא"י רק אנשים שיש להם כסף להוצאות הדרך ושהם בריאים בגופם, למען להתפרנס מיגיע כפיהם; בעבודה קשה בשדה או בכרם דווקא ולא בשום מסחר ואומנות.
אין ארץ ישראל נקנית אלא ביסורין.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק הביע במכתבו לאביו שמחה על עליית יהודי תימן: "פה במושבה נוסף ב"ה דבר לטובה, על ידי הד הקול של קיבוץ גלויות לאה"ק שבא לארץ תימן באו רבים מאחב"י היושבים שם...
והם אנשים מסתפקים במועט מאד, רובם ככולם בני תורה, כמעט שלא נמצא ביניהם עם הארץ כלל, וכולם חרדים ויראי ה' מאד...
ומה טוב שאלה ימלאו את המקום של הפסולת דמסיטרא דערב רב הבאים מרוסיא, שהגרועים שבהם אי אפשר שתהיה להם אחיזה בא"י...
מתפללים בכל יום ג' פעמים בציבור בכוונה...
ושקדנים בתורה, ביראת שמים תמימה ואין פרץ ומריבות בשכונתם...
כן ירבה וכן יפרוץ ויאספו אספת נדחי צאן פזורה".
העולים שהגיעו למושבות שוכנו תחילה ברפתות, מרתפים ומחסנים, ובשלב מאוחר יותר בצריפי עץ בני 8–10 חדרים שבהם שוכנו משפחות בצפיפות.
עד שנת 1914 נבנו ביזמת "המשרד הארץ ישראלי" ובמימון הקרן הקיימת שכונות תימנים בכמה מושבות:
שכונהמושבהמספר בתיםמחנה יהודהפתח תקווה22 (בנוסף לכמה צריפים)שערייםרחובות20 (נבנו על ידי העולים עצמם)שכונת התימניםיבנאל12שיבת ציוןראשון לציון4 צריפיםנחליאלחדרה20 (בנוסף ל-3 צריפים)
כן נבנו 10 בתים בזכרון יעקב.
השכונות הוקמו הרחק מקצה המושבות.
שכונת נחליאל לעולי תימן נבנתה בשנת 1911 במרחק של כ-700 מטר מקצה השטח המיושב בחדרה, שכונת שעריים נבנתה במרחק 400 מטר מקצה השטח הבנוי ברחובות ובפתח תקווה הפרידו 500 מטרים בין בתי עולי תימן לבתי האשכנזים.
הריחוק הגאוגרפי הקשה עוד יותר על הקשר החברתי ועל יכולתם של העולים להשתמש בשירותים הציבוריים והמסחריים.
שכרם של העולים שעבדו כשכירים במושבות היה מועט מאוד.
חוסר היכולת לרכישת מזון, שעלותו גדלה במיוחד בתקופת המלחמה, הביאה לרעב ולמגפות בקרבם.
הם התקשו לשלם עבור קופת חולים ולכן רבים מהם לא זכו לטיפול רפואי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כתב יבנאלי כי מתוך מאתיים שלושים ושבעה מעולי תימן שישבו ברחובות, מתו מאה ואחד, שבעים ושישה מהם ילדים.
לשם השוואה, באותה תקופה ברחובות, מתוך 900 יהודים מאירופה, מתו שבעים וחמישה, אחד עשר מהם ילדים.
במושבה פתח תקווה מתו באותה תקופה 40% מאוכלוסיית התימנים, סך הכל 124 מהם, ומתוכם 73 ילדים.
בתגובה להוצאות הקבורה, קבע גזבר חברה קדישא כי בעלות זו "היה עדיף לרפאם".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נעצרה העלייה מתימן.
בשנת 1918 היו יהודי תימן כ-7% מכלל היהודים בארץ ישראל.
העליות גברו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 חידש האמאם יחיא את "גזירת היתומים".
בהשפעת "מאורעות הכותל" בארץ ישראל, ב-1929 חודש איסור העלייה לארץ ישראל, והוגבל חופש התנועה של היהודים.
מתום מלחמת העולם הראשונה ועד לשנת 1922, לא עלו יהודים מתימן.
בהמשך שנות העשרים של המאה, חלה התעוררות בעלייה של יהודים מתימן לארץ ישראל.
מעת שפרצה המלחמה ועד לשנת 1942 כמעט ולא עלו יהודים מתימן לארץ ישראל.
המצב הכלכלי של מרבית היהודים בתימן לאחר מלחמת העולם השנייה, היה קשה אך המשיכה להתקיים פעילות תרבותית יהודית ענפה.
ב-2 בדצמבר 1947, ימים ספורים לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינה יהודית, נערכו פרעות ביהודי עדן שבהן נרצחו כשמונים יהודים וכמספר הזה נפצעו.
ב-17 בפברואר 1948 נרצח בתימן האמאם יחיא שלקח תחת חסותו את היהודים.
במהלך מלחמת ירושה על השלטון גברו הפרעות נגד היהודים ועשרות מאנשי ההנהגה היהודית הושמו בכלא בשל עלילה על רצח שתי ילדות מוסלמיות.
הם שוחררו כעבור חודשים רבים בתמורה לכופר נכבד.
בשנת 1948, טרם הקמת המדינה, היו בארץ 35,000 יהודים תימנים שהיוו כ-40% מכלל בני העדה (מבין עדות ישראל, זהו האחוז הגבוה ביותר).
כ-5,000 יהודים נוספים ניסו לעלות לארץ, אך הבריטים עצרו אותם והם נשלחו למחנה "גאולה" בעדן.
בתקופה שלפני קום המדינה התנגדו שלטונות תימן לעליית יהודים לארץ ישראל.
לאחר הקמת מדינת ישראל שינו את עמדתם והתירו ליהודים לעלות.
תימן נמנתה עם מדינות העימות בסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל, ומשפרצו בתימן מהומות נגד היהודים, הם החלו להתפנות בהמוניהם.
יותר מ-95% מהיהודים בתימן עזבו את מדינתם.
תהליך היציאה נמשך כשנה וחצי, אך מרבית העולים יצאו תוך חמישה חודשים בלבד (35,000 עולים מתימן בחודשים יולי–נובמבר 1949).
ב"מבצע על כנפי נשרים" (נקרא גם "מרבד הקסמים") עלו לישראל כ-50,000 יהודים.
העולים מתימן באו ברכבת אווירית שנוהלה על ידי חברת התעופה אלסקה, חברה אמריקנית שנשכרה על ידי אל-על הישראלית.
מבצע נוסף התקיים בין השנים 1952 ל-1954 ובו הועלו אלפי יהודים נוספים.
בין השנים 1992 ל-1993 עזבו את תימן למעלה מ-1,000 מבני שארית הקהילה, חלקם לארצות הברית וחלקם לישראל.
התקיימה תופעת חילון אצל חלק מעולי תימן.
בשל טענות על מתן חינוך חילוני לילדי העולים הוקמה ועדת פרומקין, שקבעה שאכן נעשו ניסיונות מכוונים של חילון כלפי ילדי העולים, מתוך רצון להאיץ את ההסתגלות וההטמעות של העולים בחברה הישראלית החילונית.
בשנת ה'תשי"א כתב הרב שלום רדאעי, קינות המבכות את ההידרדרות הדתית של עולי תימן בארץ לעומת המצב בתימן.
אחת מקינות אלו נכתבה במתכונת הקינה אש תוקד בקרבי (ואף אימצה את שורת הפתיחה), וסופי שורותיה "בהיותי בתימנה", "בבואי ציונה".
החל משנת 2000 לערך גברו רדיפות היהודים שנותרו בתימן.
הרדיפות גברו בשל מבצע עופרת יצוקה שהחל בסוף שנת 2008. אנשים מקרב חסידי סאטמר האנטי-ציוניים פעלו לשכנע את אלו שנותרו בתימן להגר לארצות הברית ולא לישראל, תוך הפחדתם שאלו שיעלו לישראל לא יוכלו לשמור על דתם ומנהגיהם, וילדיהם יעזבו את הדת.
בעקבות הרדיפות המשיכו קבוצות לעזוב את תימן, לישראל ולארצות הברית.
בקיץ 2009 עזבו את תימן כמאה יהודים, בעידוד חסידי סאטמר.
הם שוכנו בשני רחובות בעיר מונסי שבמדינת ניו יורק שם הייתה כבר קהילה של יהודים יוצאי תימן.
אנשי החסידות מסייעים בידם מבחינה כלכלית.
בכתבה ב'ידיעות אחרונות' מצוטטים כמה מן הוותיקים שבהם, בעילום שם.
לדבריהם, תלותם באנשי סאטמר כמעט מוחלטת, משום שאין ביכולתם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים יקרים, והם מחויבים לשלוח למוסדות של סאטמר.
הם חוששים למתוח ביקורת פומבית כלפי אנשי החסידות, מחשש שילדיהם יוצאו משם וייוותרו ללא מוסד לימודים.
ילדיהם אינם לומדים מקצועות חול ואפילו אנגלית.
עוד הם אומרים שנאסר עליהם ללמוד נהיגה ובחלק מהמקרים מוחזקים דרכוניהם בידי אנשי החסידות כדי למנוע מהם לעלות לישראל.
בנוסף, נטען שם כי החסידים אוספים עבורם סכומים גדולים אולם מעבירים אליהם חלק קטן מהם, בטענה שעליהם לכסות הוצאות.
בשנת 2010 נשארו בתימן כ-150 עד 180 יהודים בערים צנעא וריידה .
למעלה מ-80% מהנשארים הם כבני 60 ומעלה.
בליל 21 במרץ 2016 הועלו במבצע חשאי 17 מיהודי תימן לישראל.
בשלהי 2017 דווח על קהילה בת 67 נפשות החיה במתחם אחד בבירה צנעא.
במרץ 2021, לאחר לחצים שהפעילו החות'ים הודיעו שלושה עשר בני המשפחה היהודית האחרונה, שיעזבו את המדינה.
הם לא עלו לישראל ולאחר שנמצאה עבורם מדינה אחרת שתקלוט אותם נותרו בתימן ארבעה זקנים יהודים בלבד.
לפני כן הוברחו יהודים נוספים אשר סבלו מהחות'ים.
במרץ 2022, הודיעו האומות המאוחדות כי נותר בתימן רק יהודי אחד.
ביוני 2024 נפטר אחד מששת היהודים האחרונים בתימן.
אחד מחמשת הנותרים הוא לוי מרחבי, אשר כלוא החל משנת 2016 בידי ארגון הטרור האנטישמי החות'ים אשר שולט כיום בצנעא.
חלוקה גאוגרפית של יהודי תימן
יהודי תימן חיו בכ-1,250 מקומות יישוב, בכל אזורי תימן.
ביהדות תימן באופן כללי ניתן לזהות כמה פלגים שונים על פי אתרי התיישבותם בתימן.
רוב יהודי תימן גרו במחוז צנעא.
באזור שבטי חַאשִדּ בולטים היישובים שבאם, בית עד'אקה, חג'ה, שגאדרה, אל-מחוית, טוילה, עמרַאן וקריית אל-קאבל.
בנפת חֲרַאז בולטים העיירה מנאכ'ה, הכפר גִּ'רוַאח והעיר חַימֵה.
באזור שבטי אַרחַבּ מצפונית לצנעא בולטים הכפרים הִזַם, רצאבה, חַמדֵה ורַידֵּה.
רבים מיהודי הכפרים במחוז עסקו במסחר וברוכלות ומיעוטם בצורפות, שהייתה נפוצה יותר אצל בני העיר צנעא.
תרבות ומנהגי יהודי המחוז היו דומים לאלה של העיר צנעא.
הנוסח בו התפללו היה הנוסח הן הנוסח הבלדי והן השאמי.
גדולי התורה מרבני מחוז צנעא חלקו לעיתים על בית הדין שבצנעא וזכו לכבוד בצנעא.
ביניהם בלטו רבי זכריה אלצ'אהרי מהעיירה כוכבאן, ורבי יחיא בשירי מהעיירה אלרחבה, ובדור האחרון רבי יחיא נחום מאלשג'אדרה ורבי ישראל עוזרי מבית עד'אקה.
חייהם של היהודים בעיר הבירה צנעא היו בדרך כלל נוחים יותר מחיי היושבים בכפרים.
רוב המשפחות המפורסמות ביהדות תימן מוצאן מצנעא, כגון משפחות צאלח, , שמן, מדינה, עראקי כהן, אלשייך, יצחק הלוי, , קארה, משרקי, צארום ו.
בצנעא היו גם ישיבות בולטות שהתקיימו בבתי הכנסת, כגון: אלמדרש, בית אלשרעבי ובית אלשייך.
בדור האחרון היו בה הרב חיים קורח, הרב שלום שמן, הרב יחיא יצחק הלוי, הרב יוסף שמן, הרב יחיא קאפח, הרב סעיד עוזרי, הרב חיים כסאר ועוד.
צנעא הייתה מוכרת כמרכז התורה בתימן.
הרב שלום שבזי כתב בשירו "אהבת דוד": (בעברית: "בקר בצנעא אשר שם יש חכמים שיורוך בכל עניין").
בעיר צנעא שלטו שני הנוסחים, הבלדי והשאמי, וההלכה נפסקה בהתאמה על פי משנה תורה להרמב"ם והשולחן ערוך.
יהודי העיר העריכו את עצמם, ולעיתים התנשאו על שאר יהודי תימן.
הם נהגו לומר את הפתגם "קשאם צנעא, ולא מארי אלבלאד", בעברית: "עדיף מוכר צנוניות מצנעא מאשר הרב בכפר".
היה הבדל במנטליות בין בני העיר לבני הפריפריה.
אצל בני צנעא, המתאפיינים בכובד ראש וברצינות, מפורסמת למשל האימרה "מַאן רֲקַץ - נֲקַץ" (בעברית: "מי שרוקד - לוקה בחסר").
לעומתם אצל בני הפריפריה מקובל הריקוד בשמחות ("רַקצֵה") והם רואים בו חלק מהתרבות היהודית.
ד'מאר היא אחת הערים הגדולות בתימן.
יהודיה דומים ליהודי העיר צנעא במסורתם, תרבותם, סדרי ונוסחי התפילה השונים (הבלאדי, שהוחזק ברוב בתי הכנסת לצד השאמי החדש יותר).
בד'מאר היו תלמידי חכמים גדולים, בהם הרב יחיא גריידי, הרב סלימאן מעוצ'ה גריידי, הרב שלמה מלאחי והרב לוי קשת.
יהודי ד'מאר מפורסמים בחריפות לשונם.
הדבר בא לידי ביטוי בפתגם העממי "זַבּטַתּ חֲמַאר וִלַא כִּלמַתּ צַאחִבּ דֲמַאר" (בעברית: "בעיטת החמור עדיפה על דיבור של איש דמאר").
הכפרים המפורסמים הסמוכים לעיר הם טַ'אף, בִּשֵאר ורֲצַאבַּהּ הנמצאים באזור גַּהְארַן.
דרומית לדמאר, בעיר יֲרִים, הייתה קהילה יהודית גדולה.
רב הקהילה סמוך לעלייה היה מארי חַיִּים אַלקַאפִח.
עיר גדולה נוספת היא רדאע בה הייתה בדור האחרון קהילה גדולה יותר מדמאר שנידלדלה מיהודיה.
תושבי רדאע התפללו הן בנוסח השאמי והן בנוסח הבלדי.
צפון תימן - מחוז סעדה
יהודי צפון תימן חיו בערים סעדה, ברט, חידאן ונג'ראן וכן בכפר אלהג'ר.
הם התפללו בנוסח השאמי והיו שונים מיהודי צנעא וד'מאר, בלבוש ובמנהגים.
חכמי המחוז בדור האחרון היו הרב עובדיה יעבץ מסעדה, הרב יאיר זאהר מדאר שהתגורר בחידאן, הרב משה אלקאפח ועוד.
בתקופת הגאונים נמנתה קהילת סעדה בין שש הקהילות אשר תרמו לישיבות בבבל.
הסופר אברהם טביב (גולת תימן עמ' 34–35) מונה את סעדה וחידאן בין הקהילות אשר שלוחי בית דין צנעא לא הוצרכו להגיע אליהן כיוון שלא פסקו מהם ישיבות ומורי הוראה.
במחוז עדן נמצאת עיר הנמל עדן.
בין הרבנים המפורסמים שם היו רבי מהלל העדני, רבי דוד בן עמרם עדני, רבי סעדיה עדני ורבי שלמה עדני.
יהודי עדן היו שונים במקצת משאר קהילות תימן במנהגיהם ובהיסטוריה שלהם, שהושפעו מהשלטון הבריטי בעדן.
רוב יהודי עדן עלו לארץ ישראל וחלקם עברו לבריטניה, בשל נתינותם הבריטית.
בשנת 1947 התרחשו פרעות בעיר עדן ויהודים רבים נהרגו כתוצאה מהן.
לאחר פרעות נוספות בשנת 1967 עזבו את העיר אחרוני היהודים.
יהודי מחוז שרעב התגוררו בכפרים רבים ובעיר הגדולה תְּעֵז.
כמו צנעא ועדן, גם נפת שרעב התפרסמה בעדת תימן כמקום תורה שבו ישיבות ורבנים.
המפורסמים שבהם היו רבי שלם שבזי, רבי חיים סינואני, הרב מרדכי שרעבי, ויש אומרים שגם הרב שלום שרעבי מקורו שם.
יהודי המקום נהגו לגלח את שפמם אך להותיר את הזקן.
לעומת פיאותיהם של יהודי מרכז תימן, שהיו מסולסלות, דקות וארוכות (אם כי היו שנהגו לקצוץ אותן כשהיו מגיעות לסוף הפנים), נהגו יהודי הדרום לגדל את פאותיהם פרא.
שלא כמו אצל יהודי המרכז, המסורת השרעבית שווה כמעט לגמרי למסורת עדות ספרד.
הם למדו קבלה ונהגו בפועל לפיה.
הגיית העברית אצל יהודי שרעב גם היא שונה ממרכז תימן והיא הושפעה מן המסורת הבבלית שיהודי שרעב עמדו בקשר עם גאוניה.
כך לדוגמה: בעוד שאצל רוב יהדות תימן החולם נהגה כקמץ התימני אך עם פה פתוח, מה שמשנה את ביטויו (ולפי זה מובן מה שהוא מכונה אצל המדקדקים מלוא פום, כלומר פה מלא) אצל יהודי דרום תימן החולם נהגה כצירי על פי המסורת הבבלית.
כך למשל בשירי הרב שלום שבזי ומשוררים נוספים משרעב חולם מתחרז עם צירי.
אצל רוב יהודי תימן נהגית האות קו"ף כמו גימ"ל בעברית המודרנית והגימ"ל הדגושה נהגית כמו האות J באנגלית ורפויה כמו ר' בעברית מודרנית עומתם, אצל השרעבים הגימ"ל נהגית כמו בעברית המודרנית.
דרומית לשרעב יש נפה גדולה הנקראת אלחוג'ריה שבה גם כן היו כפרים רבים.
מזרחית לשרעב באזור הנקרא בלאד עמאר היו הרבה כפרים ועיירות כמו העיר ד'לאע, קעטבה, הכפר סדה, גדס ועוד.
גם יהודי מקומות אלו מזוהים בדרך כלל עם יהודי דרום תימן.
יהודי דרום תימן היו עניים יותר מיהודי צנעא, כפי שמציין למשל יעקב ספיר ביחס לעיר תעיז.
אף שמנתה ב-1948 רק כ-450 נפש, שונה קהילת העיר חבאן בלבוש, בניגון ובתרבות מכל קהילות תימן.
העיר חבאן שוכנת במרחק רב יחסית מזרחית לקהילות תימן האחרות.
בעוד שאצל כל קהילות תימן מקובל היה לגלח את שיער הראש (למעט הפיאות) באופן תכוף - הרי שהחבאנים, זקנים וצעירים, גידלו שיער ראשם עד לכתפיהם.
כמו כן ניגוני התפילות שלהם (כגון פיוטי הימים הנוראים, בר-יוחאי ועוד) - שונים מכל שאר קהילות תימן.
נוסח התפילה שלהם הוא הנוסח ה"בלדי", (יש כמה חלקים בתפילה שנוהגים כמו ה"שאמי").
יהודי חבאן עלו לארץ בשנים 1944–1950, ורובם התיישבו במושב ברקת שבשפלה.
לאחר פרסום משנה תורה לרמב"ם קיבלוהו עליהם יהודי תימן כפוסק עיקרי, תוך התאמות מעטות למסורת שהייתה בידם.
במהלך השנים גברה השפעת השולחן ערוך, אצל חלק מהזרם ה"שאמי".
קשרים עם מרכזי התורה בעולם
חכמי תימן התכתבו בנושאי הלכה עם גאוני בבל, וחלק מתשובות הגאונים נשמרו והובאו מעדות תימן בפירוש קדום על הלכות הרי"ף (שלא נודע מחברו).
יהודי תימן שלחו תרומות לישיבות בבל, ודבר זה מוזכר במכתבי הגאונים.
רב האי גאון כותב בתשובה בלשון זו: "ואתם יודעים כי בארבע פינות נכנס בלבבם להחזיר התורה לישנה, שבח לה', ושולחים שלוחיהם מכל הארצות, מתימן ומזרח וכו' ואשכנז וצרפת וכו' ועומדים לפנינו בענייני שאלותיהם וספיקותיהם".
בתקופת הכיבוש של הפאטמים הרבו יהודי תימן להתכתב עם יהודי מצרים.
לאחר שהרמב"ם עזר לביטול הגזירות של האיובים נקשרו יהודי תימן לרמב"ם, התכתבו עמו, ואף קיבלוהו כמעין "מרא דאתרא".
יהודי תימן הרבו לעסוק בהלכה ובפילוסופיה, וספרים רבים נתחברו על חיבוריו של הרמב"ם.
באיגרת תימן המפורסמת, מדגיש הרמב"ם את למדנותם של יהודי תימן, וכך הוא כותב: "וכל היום הוגים בתורת משה, הולכים בדרך הורה רב אשי".
קשר זה עם הרמב"ם נמשך גם עם צאצאיו.
גם הרמב"ן, באיגרתו לחכמי צרפת, כותב "כי שמעתי ממגידי אמת שבכל ארצות מלכות תימן, קהלות רבות עוסקים בתורה ובמצות לשמן".
בהמשך כתב הרמב"ן שהוסיפו בתימן לנוסח הקדיש את שמו של הרמב"ם, כאות לכבוד הסגולי שרחשו לו יהודי תימן: "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מימון".
עד הדור האחרון הייתה ידיעת התורה נחלת הכלל ביהדות תימן, דבר שהפליא את הראי"ה קוק בתשובתו לאביו בה הוא כותב: "רובם ככולם בני תורה, וכמעט שלא נמצא ביניהם עם הארץ כלל".
בצורה דומה התבטא גם הרב מרדכי אליהו: "ושם כידוע היו אנשים בעלי תורה וידיעה, ורובם ככולם כשרים ועוסקים בתורה ומצוות".
בתקופת גזירותיו של המושל הטורקי (בשנת 1618), התפשטה הקבלה בעיקר בדרום תימן, ולמרות זאת, היא לא הצליחה לדחוק לגמרי את הפילוסופיה.
חכמים רבים כללו עתה בספריהם גם קבלה וגם פילוסופיה, כגון הרב שלום שבזי.
ספרות המדרש התימנית טבועה אף היא בחותם השפעת חיבורי הרמב"ם בהלכה ובפילוסופיה.
לקט נרחב מהחומר המדרשי שבכתבי היד ובדפוסים הדפיס רבי מנחם כשר באנציקלופדיה המדרשית שלו - "תורה שלמה".
במאה ה-16 גדלה השפעת תורתם של חכמי צפת בתימן.
מקורה של השפעה זו בנוסעים בני התקופה, תימנים ואחרים, ובספרים שנדפסו בצפת והחלו להגיע לתימן.
ההשפעה התבטאה בעיקר בהגעתה של קבלת האר"י, שניכרה בכל תחומי החיים: החל במנהגים ובהלכה, וכלה בשירה ובמדרשים.
המדרשים המאוחרים של יהודי תימן גדושים בדברי זוהר וקבלה, ומשופעים בדברים מן הפרדס (פשט, רמז, דרש וסוד) ומן הג"ן (גימטריה ונוטריקון).
עקבות הקבלה בתחומי הפיוט הדתי ניכרים מאוד בפיוטיו של רבי שלום שבזי.
השבתאות הגיעה לתימן דרך מצרים, וגם מארץ ישראל.
רבים מיהודי תימן התכוננו לעלות לארץ ישראל, אך הם נפגעו מתושבי תימן האחרים.
בגלל התפתחות השבתאות בתימן, שלמה ג'מל, נגיד יהודי מצרים, נאסר והוצא להורג כאשר בא לתימן כדי להטיף לטובת השבתאות.
בתחילת תהליך ההשפעה, לא תפשו היהודים בתימן את היחס בין מסורתם הפילוסופית לבין המסורת הקבלית המיסטית שהובאה מארץ ישראל כסתירה.
במהלך השנים, התפצל נוסח התפילה לשני מנהגים מרכזיים:
ה"שאמי" - נוסח תפילה הדומה לנוסח הספרדי הארץ ישראלי, בהשפעת סידורים מודפסים שהגיעו מאוחר יותר לתימן, ולפיכך נקראו "שאמי": בלאד א-שאם בערבית - ארץ שאם (الشأم) - היא סוריה וארץ ישראל.
ה"בלדי" - נוסח תפילה מקומי ("בלדי" - מקומי בערבית), הקדום יותר (לכל הפחות בכמה מאות שנים מהנוסח השאמי) שנכתב בסידור התימני ה"תיכלאל", נוסח הזהה כמעט לחלוטין לנוסח התפילה המופיע בכתבי היד של משנה תורה (שבעיקרם הם כתבי יד תימניים).
לפי מסורת תימן, מקובל שהרמב"ם קיבל נוסח זה מהם ואימצו כנוסח הקנוני בספרו משנה תורה.
המחקר נחלק בשאלת קיומו של נוסח קדום כזה, וייתכן כי מדובר בתהליך הפוך, לפיו חלקים נרחבים מנוסח זה אומצו בהשפעת הרמב"ם.
במהלך השנים, נוסח הבלדי עצמו כמעט ולא השתנה, אך נוספו לו קטעים רבים מסידורי ספרד ומהשפעות הקבלה בעיקר על ידי הרב יחיא צאלח.
מבחינת פסיקת ההלכה, בחלק מהזרם השאמי נטו להסתמך יותר על השולחן ערוך, ובזרם הבלדי על הרמב"ם, אך בכל מקרה הן הזרם הבלדי והן השאמי קיבלו את סמכות הישיבה המרכזית בצנעא ובפרט את בית הדין בצנעא כפוסקת בכל דבר ועניין.
בית דין זה היה הסמכות לכל יהודי תימן והוא פסק בדרך כלל על פי הרמב"ם אלא אם כן היה מדובר בדין שלא הזכירו הרמב"ם בחיבוריו, אז פסקו על פי השולחן ערוך.
לקראת סוף המאה ה-19 ניכרו תמורות בחיי הרוח של קהילת צנעא.
בהשפעת נוסעים וחוקרים יהודיים, התעוררה התנגדות לקבלה ולמיסטיקה.
מאוחר יותר הקים שם הרב יחיא קאפח את תנועת דור דעה ("דרדעים"), תנועה שדגלה בגישה רציונליסטית ברוחו של הרמב"ם והתנגדה לקבלה ולמיסטיקה.
ה"דרדעים" סברו שעל יהודי תימן ללכת בשיטת הרמב"ם.
לפיכך הם השמיטו מהתכלאל הבלדי תוספות רבות שנוספו לו בהשפעת הקבלה וסידורי ספרד, וביקשו לחזור לנוסח המקורי של הרמב"ם.
בגלל בידודה היחסי של תימן משאר היהודים במשך שנים ארוכות, שימרה המסורת בתימן, בעיקר זו הבלדית, מאפיינים ייחודיים, ואף עתה היא נחשבת לעדה שלישית, לצד הספרדים והאשכנזים.
הדבר בא לידי ביטוי במנהגים שונים שמייחדים אותם, גרסאות משלהם לכתבי יד, ניקוד מילים בעברית ובארמית ועוד.
עם הבאת הדפוס האיטלקי לתימן, וביתר שאת עם העלייה לארץ ישראל והידוק הקשר עם קהילות יהודיות אחרות, נטשטשו מעט ההבדלים, אולם המסורת התימנית הייחודית ממשיכה להישמר בקהילות רבות של יוצאי תימן בישראל.
עוד מסורת ייחודית ליהודי תימן היא המנהג להתעטף בטלית בכל התפילות, כמו שכתב הרמב"ם: ().
בארץ התבטל המנהג כמעט לחלוטין.
על פי המסורת של יהודי תימן, ראשית גלות תימן התחילה כבר בסוף תקופת בית ראשון.
באורח חייהם נשתמרו מנהגים המעידים על השפעה מארץ ישראל בתקופה קדומה, ביניהם בבית הכנסת, בסידור התפילה, בקריאת התורה ועוד.
ישיבה היקפית בבית הכנסת (אם כי ישיבה היקפית בבית הכנסת השתמרה במרבית העדות הלא-אשכנזיות).
קריית שמע (כך היא הגיית הביטוי בפי בני תימן) בקול רם ובצוותא.
ספר התורה הוא בן 51 שורות בכל דף ולא 42 כבשאר קהילות ישראל.
הדבר תואם את המדרש על גילוי ספר התורה בזמן יאשיהו, שגולל לעמוד שבראשו הפסוק "יולך ה' אתך ואת מלכך" ().
רק בספרי תורה תימניים נמצא פסוק זה בראש הדף כפי שציינו חז"ל במדרש, אולם בספרי שאר קהילות ישראל נמצא פסוק זה באמצע הדף.
שימור המנהג הקדום בקריאת התורה של "קטן קורא בתורה ומתרגם" ().
אמירת תרגום אונקלוס לאחר כל פסוק.
בקדיש, אמירת "ויצמח פורקניה ויקרב משיחיה ויפרוק עמיה" והכפלת התיבה "לעילא" בכל ימות השנה.
בתפילת העמידה של מוסף של שבת נשמרה אמירת הקטע "למשה ציוית על הר סיני וכו'".
תפירת התפילין ב"גידי הכסלים" ולא ב"גידי העקב".
הטמנת החיטים המיועדים למצות בעשבים ("טינון").
מנהגי אֲבִילוּת (כך היא הגיית הביטוי בפי בני תימן) שונים.
ליהדות תימן מסורת הגייה ייחודית של העברית, המכונה "הגייה תימנית" או "הברה תימנית" (נקראת הג'ה בפי בני העדה).
מסורת הגייה זו שימשה כאופן הביטוי של השפה העברית בפי יהודי תימן בתקופת הביניים של העברית.
המאפיינים העיקריים של ההגייה התימנית הם הקפדה על הגיית העיצורים הגרוניים (כגון ח ו-ע) והנחציים (צ, ט, ו-ק), שימור ההבחנה בין עיצור סותם לעיצור חוכך בכל אותיות בג"ד כפ"ת, ומערכת של שש תנועות.
תימנית־יהודית היא דיאלקט של ערבית יהודית שמדובר על ידי יהודי תימן.
זוהי שפה מעורבת, שמורכבת ברובה מהשפה הערבית המדוברת בתימן, אך מכילה גם יסודות עבריים.
ניב זה של ערבית נכתב, כמו ניבי ערבית־יהודית אחרים, בכתב עברי.
היו הבדלים ברורים בין מחוזות ואזורים שונים בתימן, שלכל אחד מהם היה דיאלקט משלו.
ערבית תימנית היא קבוצת ניבים של הערבית שנמצאים בשימוש בתימן, בסומליה ובחלק מסעודיה.
ניבי הערבית התימנית נחשבים "שמרניים" בשל מאפיינים קלאסיים שלא קיימים בניבים האחרים של הערבית.
את הערבית התימנית מקובל לחלק לשלושה דיאלקטים מרכזיים: צפון ומרכז (אזור בירת תימן צנעא), דרום (תעיז, חוגריה ועדן) והמזרח (חצרמוות, שבווה).
קהילת יהודי תימן הוא הגוף הארגוני לשם סיפוק הצרכים החברתיים והדתיים של היהודים בתימן.
כמו כן, קהילת יהודי תימן דאגה ליהודים גם בהקמת מוסדות לימוד, פיקוח על המלמדים בתלמודי התורה והישיבות ולעיתים אף סיפוק הצרכים של לימודי התלמידים העניים שבאותו האזור.
ברוב קהילות היהודים בתימן היו מוסדות חסד, דהיינו מוסדות לגמילות חסדים, מוסדות למען היתום והאלמנה (חלק מהמוסדות הללו אף התמחו בהברחת והסתרת יתומי היהודים בתימן) ולמען פדיון שבויים.
היו קהילות בתימן, שאף הקימו בתי תמחוי, מעין קופות חולים ואכסניות שונות.
הקהילה גם הכשירה את בתי העלמין ואנשי "חברה קדישא".
נשיא - ראש הקהל, ואחראי ליחסים בין הקהילה לשלטונות (בעיקר על תשלומי המיסים).
רב או חכם - מנהיגה הרוחני של הקהילה, ואחראי על ענייני המוסר, ההלכה והמשפט; הוא גם פיקח על הישיבות ותלמודי התורה, לימד תורה בבתי הכנסת ושפט בבתי הדין.
הרב לא התפרנס מרבנותו, אלא עסק במקצוע נוסף.
החינוך היהודי-תימני מיוחד גם מבחינת תוכנו, וגם מבחינת שיטת ההוראה שלו.
בתחילה היה מסור חינוך הבנים בידי האב, אך משום קשיי הפרנסה לא יכלו רוב האבות להקדיש את זמנם לחינוך הבנים בצורה מסורה.
מסיבה זו נפתחו תלמודי התורה שנקראו "כניס" (מונח המתאר גם את בתי הכנסת), "מדרש" או, כמו במקבילות המוסלמיות, "מעלאמה".
המלמד היה נקרא "מארי" (נהגה מורי, ובמלעיל).
כדי להבדיל בין מלמד התינוקות לבין הרב (לו קראו בתימן גם כן "מארי"), היו מכנים את מלמד התינוקות "מארי אלעיאל" ("המארי של הילדים").
מלמד התינוקות קיבל אליו תלמידים מגיל שלוש ומעלה ללימודים שנמשכו כשמונה שנים.
תחילה למדו, לאחר שנה או שנתיים של הכנה, בני הארבע והחמש, קריאה וכתיבה של האלפבית וניקוד.
בוגרים יותר למדו קריאה מתוך סידור, וקבוצה שלישית למדה את קריאת פרשת השבוע (יחד עם התרגום) וההפטרה.
ספרי הלימוד היו יקרים ונדירים, ולכן כמה תלמידים למדו יחד מספר אחד, שעליו הסתכלו כל אחד מכיוון אחר.
בגילאים אלו התמקדו הלימודים בעיקר בתנ"ך, אולם מחוץ למסגרת זו שמע הילד שעורי תורה בחברת המבוגרים.
יום הלימודים נמשך מכשעה וחצי אחר הזריחה ועד לשקיעת השמש, במשך כל השבוע, וכלל הפסקת צהריים.
רוב המלמדים היו עניים מרודים שלא יכלו להתפרנס אחרת.
המלמד קיבל מהורי הילדים תשלום שבועי, ולעיתים קיבל גם מאכל קטן או הוזמן לאכול בבית המשפחה.
לפי החינוך התימני, עוד לפני הגיעו לגיל בר מצווה הילד היה אמור להיות מסוגל להצטרף אל עולם המבוגרים ("גבר בגוברין").
אחד הדברים העיקריים שאותם צריך הילד לעשות בתור "מבוגר", הוא נטילת חלק בפעילות בית הכנסת (אמירת התפילות, קריאת פרשת השבוע והפטרות) ובשיעורי התורה.
עוד בהיות הילד בתלמוד תורה הוא הלך עם אביו יום יום לתפילות ולשיעורים הניתנים בבית הכנסת על ידי הרב.
כך רכש לו הילד ידע במשנה, הלכה (רמב"ם ושו"ע), אגדה (עין יעקב, אגדות התלמוד) ואף בגמרא.
לאחר גיל הבר מצווה, המשיכו ללמוד בחברת המבוגרים בשיעורים היומיומיים שהיו בכניס ערב ובוקר.
שם היה ניכר מיהו הבקי, הבקיאים קיבלו הכשרה כדי לשמש כ"כלי קודש", דהיינו כשוחט, חזן, מוהל ודיין.
מדי שבוע היה מקבל ה"מורי אלעיאל" (מלמד הילדים) מאב התלמיד את שכר הלימוד בתור צדקה, כדי שלא לעשות את התורה "קרדום לחפור בה".
היו מקומות בהם המורי קיבל את שכרו בתור ארוחות אותם אכל בתורנות בבתי התלמידים.
רב הקהילה שנקרא כאמור לעיל "מורי", לא קיבל משכורת כלל אלא היה מתפרנס ממעשה ידיו.
אף על פי של"מורי" לא היה איפוא זמן פנוי ללמוד כמו לרבנים בארצות אחרות (שהתפרנסו מהציבור וכל שעותיהם היו פנויות ללימוד), רמת תלמודם של רבני תימן הייתה מן הגבוהות, כפי שסיפר הנוסע הירושלמי (יליד פולין) הרב יעקב ספיר שביקר בתימן בשנת 1859 בהגיעו לעיירה ג'רואח:
משנת 1650 בערך, החלה התפוררותה של הממלכה האימאמית בתימן, שהייתה במשך 200 שנים ממלכה יציבה מאוד.
כיוון שהיו מחוזות שונים בתימן (כמו עדן) שהכריזו עצמאות, והשתחררו מעולם של הזיידים, פחתו גם הכנסותיו של האימאם של תימן.
צמצום הכנסותיו של האימאם גרם לכך שהוא לא היה יכול לעמוד בתשלומי התמלוגים השנתיים לשבטי הצפון בתמורה לכך שיכירו בשלטונו.
ולכן, כאשר הם לא קיבלו את כספם - הם היו פושטים על צנעא ושודדים את אוצרות האימאם ואת העיר עצמה.
בהתנפלויות השבטים נפגעו גם היהודים.
פגיעה זו החלה קצת בשנת 1725, אך מתחילת המאה ה-19 היא הפכה לתופעה שכיחה.
קשיי השלטון הללו גרמו גם להידרדרות פוליטית.
לאחר מאורעות השבתאות וגלות מוזע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-17, בהם הוחרמו כל המטלטלין והרכוש הקרקעי של יהודי תימן, הם היו נתונים למצוקות כלכליות וחברתיות במשך כ-50 שנים.
משנות ה-30 של המאה ה-18 עמד בהנהגת האוכלוסייה היהודית רבי שלום עראקי ומצבם הכלכלי של היהודים השתפר מאוד.
מקצתם אף נטל חלק במסחר עם הודו ועם ארצות אחרות.
אבל ההידרדרות הפוליטית של תימן וההתגברות הקנאית של המוסלמים נגד היהודים משנות ה-60 של המאה ה-18 ואילך, גרמו להידרדרות כלכלית חוזרת של היהודים.
מההידרדרות הפוליטית והכלכלית הזאת סבלו כל תושבי תימן, עד שבשנת 1872 פנו תושבי צנעא המוסלמים בבקשה מהטורקים להשתלט על העיר.
היהודים, כמרכיב חלש באוכלוסייה התימנית, נפגעו קשות מהתמוטטותה של תימן במאה ה-19, והם חיכו יותר מכל שאר שכבות האוכלוסייה התימנית לבוא הטורקים, בתקווה שזה יביא לשיפור במצבם הכלכלי.
היהודים שנטלו חלק בסחר החוץ של תימן עם הודו במחצית השנייה של המאה ה-18, היו בעיקר מבני קהילות הערים מוכ'א וצנעא.
גם בעדן, שהחלה להתפתח מבחינה מסחרית לאחר כיבושה על ידי הבריטים, תרמו היהודים להתפתחות הכלכלית.
רבים מהם שירתו את הבריטים במנהל החדש שהוקם על ידם.
אל העיר עדן נמשכו יהודים מרוב קהילות תימן, שסבלו מהתהפוכות המדיניות והכלכליות ששררו בתימן וגם מחוץ לתימן, דבר שיצר תמורה תרבותית חריפה באוכלוסייה היהודית של תימן, שנפתחה להשפעות תרבות המערב ולמסורות יהודיות של קהילות מזרחיות שמחוץ לתימן.
משנות ה-70 של המאה ה-19 ואילך, לאחר שתימן נכבשה על ידי הטורקים ניצלו יהודי עדן, צנעא, מנאכ'ה, עמראן, שבאם, ד'מאר, ירים ותעז, את שוויון הזכויות שניתן להם, ורבים מהם התעשרו מפעילותם הכלכלית, תחילה כספקים לצבא הבריטי הגדול שנכח בעדן, ואחר כך כסוחרים עם מדינות רבות מעבר לים.
היהודים הזרים שהשתקעו בעדן היו בדרך כלל סוחרים שנלוו אל הצבא הטורקי, והם לא נטו להתערב באוכלוסייה היהודית המקומית.
כתוצאה מהכיבוש הטורקי חזרו חיי הכלכלה לתקנם באזורים שהיו בשליטת הטורקים.
כתוצאה מריבוי האוכלוסייה ומשהיית כוחות צבא טורקי גדול בתימן (שהביאו עמם מטורקיה מוצרי מזון שלא היו ידועים קודם לכן בתימן), החלה הפעילות הכלכלית להסתעף ולהתרחב בגלל גידול הצריכה.
היהודים עסקו, אפוא, גם ביצוא וגם ביבוא.
מצרך היצוא העיקרי היה קפה, שגדל בעיקר באזור מנאכ'ה במערב תימן, ובשרעב בדרום תימן.
ההיסטוריון קראקסו התימני, נודע בתימן הסוחר היהודי אהרן שחב ממנאכ'ה כ"מלך הקפה": "...
יהודי עשיר המכונה מלך הקפה...
הוא עשיר מאוד, סוחר בכל סוגי הקפה ודרכו עובר סחר הקפה".
סחורות יצוא אחרות שהתמחו בהם היהודים היו עורות ואבנים טובות.
הסוחרים היהודיים בערים הגדולות בתימן, עסקו כאמור גם ביבוא (לצורך הצבא והמנהל הטורקי ולצורך האוכלוסייה המקומית).
היבוא, בדומה ליצוא, עבר דרך נמל חודיידה ונמל עדן ומוצריו העיקריים היו:
תבלינים (לרבות אופיום, שהיה בלתי חוקי)
אריגים ובגדים שונים מארצות אירופה
קהילת סוחרים אופיינית הייתה זו של יהודי מנאכ'ה, שגדלה והתבססה בעיקר על ידי פליטי צנעא בשנים הסמוכות לכיבוש הטורקי.
הם מצאו מפלט בעיר זו, שהייתה באזור שלטונו של הדאעי האיסמעילי - אלמכרמי, שיחסו ליהודים היה אוהד לעומת זה של האימאמים שישבו בצנעא.
יהודים לא ישבו בנמל חודיידה אף בימי הטורקים, מלבד סוחרים שבאו מחוץ לתימן, וסחר החוץ של יהודי מנאכ'ה דרך נמל זה נעשה בעזרת סוכניהם המוסלמים, שישבו בחודיידה.
בתחום המסחר הפנימי היה חלקם של היהודים גדול יותר מאשר במסחר החוץ.
גם כאן חלו אותם תמורות כמו שצוין ביחס לסחר החוץ.
במחצית השנייה של המאה ה-18 התפרנסו יהודים רבים בצנעא ובערי השדה מן המסחר הפנימי, ביניהם נשים.
אולם ערעור המצב הביטחוני והמדיני, ריבוי המלחמות, מעשי השוד וההתנפלויות, בייחוד על שכונת היהודים בצנעא, כל אלו גרמו להפחתה ניכרת בהיקף המסחר הפנימי.
מלבד זאת, גם סחר החוץ נפגע מאותם התמורות ובשל חוסר היציבות, ולכן היה ייסוף בשער המטבע, והדבר שגרם לשפל חמור במסחר הפנים.
רק במערב תימן, באזור חראז (מנאכ'ה) שתחת שלטונו של אלמכרמי, היו יהודים שעסקו במסחר בתקופה שלפני הכיבוש הטורקי, אם כי בהיקף מצומצם למדי.
שינוי גדול חל עם הכיבוש הטורקי בתימן.
מלבד הגורמים של סחר החוץ (החיים התקינים וגידול הצריכה), הוכנסו לתימן כספים רבים, שגרמו מצד אחד לאינפלציה גדולה, אך מצד שני התרבו אמצעי התשלום.
לפי עדותו של הרב יוסף קאפח, לאישה היהודיה בתימן היה מעמד מכובד למדי, כמרכז התא המשפחתי.
חינוך הבנים היה בידי האם בלבד.
היא שחינכה לניקיון, לנימוסים, לסדר ולמשמעת והשפעתה עליהם ועל עיצוב דמותם הייתה גדולה.
האב היה טרוד בעבודתו ונמצא בדרך כלל במשך רוב היום מחוץ לביתו.
עם זאת, השפעתה הייתה גדולה אף יותר על חינוך הבנות, כי הבנים למדו בבית המדרש, ואילו הבנות לא ידעו קרוא וכתוב אלא קיבלו את כל הדרכתן בעל פה מאמן.
רק נשים מעטות ידעו קרוא וכתוב.
רוב הנשים ידעו להתפלל רק תפילות קצרות בערבית ובעברית.
נשות תימן היהודיות היו שרות ומספרות את סיפוריו של יוסף בסיפור התנ"כי "קִיצַّת יוסף" - שנכתב בשפה הערבית ובאותיות עבריות.
לפי דברי הרב קאפח תפקיד האישה היה בתוך ביתה.
דאגת הפרנסה והבאת המצרכים אל הבית הייתה מוטלת על הגבר בלבד.
נשים לא יצאו לעבוד או לערוך קניות מחוץ לבית.
נשים שחפצו לסייע בפרנסה עסקו ברקמה בבית וסחרו בתוצרת בינן לבין עצמן.
בשעות אחר הצהריים נהגו נשים לצאת אל שכנותיהן ולעיתים לעבוד שם בצוותא.
אבשלום מזרחי כותב כי כך היו פני הדברים בצנעא ובערים הגדולות, אולם בכפרים נהגו הנשים לצאת אל השדה ואל השוק.
נשות הכפרים היו פתוחות יותר ולא התביישו לרקוד ולשיר בשמחות, ואף להשתתף בשיחת הגברים.
משפחות הכלה והחתן היו נושאות ונותנות על "מוהר הבתולין", סכום שהיה על החתן לשלם להורי הכלה.
האישה לא התערבה כלל בחיים הציבוריים באופן ישיר, כי לא נחשב מכבודה להתעמת עם אנשי ציבור ועסקנים, אך השפעתה העקיפה באמצעות בעלה לא הייתה מעטה.
הסבתא הייתה הדמות הנערצת במשפחה.
בשנת 1942 נפתח בצנעא בית ספר לבנות בהנהגת רבני העיר.
נישואי קטינים וקטינות היו נפוצים למדי בתימן, בין היתר כדי להגן עליהם מפני השלטונות, בעיקר במרכז הממלכה, שכפו את האסלאם על רווקים יתומים, גזירה שנקראה "גזירת היתומים".
נישואים אלה גרמו לעיתים לגירושין.
חרם דרבנו גרשום לא נהג בתימן, והיו מקרים של גברים שנישאו ליותר מאישה אחת, שתאמו גם את הנורמה המוסלמית שנהגה בתימן.
בין הסיבות לפוליגמיה זו היה הרצון לקיים את מצוות ייבום, שהצורך לקיימה היה שכיח בשל שיעור תמותה גבוה.
בנוסף, במקום לגרש נשים שלא הביאו ילדים נשא לעיתים הבעל אישה נוספת על פניה.
הנישואין למספר נשים היו שכיחים בעיקר בקרב גברים עשירים, שיכלו לפרנס שתי נשים ואת ילדיהן, ולכן לא התרחבה התופעה.
יֵהוּא בֶן חֲנָנִי היה נביא שניבא מימי בעשא ועד לימי אחאב ויהושפט.
בין השאר ניבא את חורבנו של בית בעשא:
וביקר את התיידדותו של יהושפט עם בית אחאב:
יש הסוברים כי יהוא בן חנני הוא בנו של חֲנָנִי הָרֹאֶה שניבא בזמנו של אסא מלך יהודה.
יהדות שווייץ היא קהילה יהודית באזור שווייץ של היום.
כיום יש בשווייץ כ-20,000 יהודים ביותר מ-20 קהילות.
היהודים הראשונים שהוזכרו בשווייץ היו בעיר בזל בשנת 1213 ולאחר מכן הוזכרו עוד מספר פעמים בתעודות שנמצאו בקנטונים.
בשנים 1348–1349 עבר גל פרעות גדול על יהודי שווייץ בעקבות עלילת הרעלת הבארות שבעטיה נגרמה כביכול מגפת הדבר הקטלנית שכונתה "המגפה השחורה".
יהודים רבים נטבחו ומאות רבות הועלו על המוקד חיים.
600 יהודי קהילת בזל נכלאו בצריף ונשרפו חיים.
140 ילדים נחטפו ונטבלו לנצרות.
לאחר-מכן הוקמו הקהילות מחדש אך גירושים נוספים אירעו גם במהלך המאה ה-15.
בסוף המאה ה-16 כיהן כרב המדינה הרב יונה וייל.
במשך השנים הוגבלו היהודים במספרם ובניידותם.
ב-1678 החליט בית המחוקקים השווייצרי לרכז את מעט היהודים ששרדו בשווייץ, באזור מצומצם אחד - עמק הנהר סורב, החופף פחות או יותר לאזור קנטון ארגאו שבשווייץ של היום.
ב-1776 הוחלט לצמצם עוד יותר את האזור המותר להתיישבות יהודים ונקבעו שתי עיירות בלבד בתוך עמק הנהר סורב, שבהן הותר ליהודים להתיישב - אנדינגן ולנגנאו.
בשנת 1797 נאלצה שווייץ להימנע מאפליית היהודים הצרפתים שהיו בתחומה ובעת כיבוש נפוליאון והקמת הרפובליקה ההלווטית קיבלו יהודי המדינה שוויון זכויות שבוטל עם עצמאותה המחודשת של שווייץ.
רק בשנת 1866 קיבלו יהודי שווייץ שוויון זכויות ורשות לשהות בכל חלקי המדינה.
בעקבות משאל עם שנערך בשנת 1893 הוחלט בשנה זו על האיסור בשחיטה יהודית כשרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ארגנו ראשי הקהילות היהודיות בשווייץ מחאה כנגד פרסום "הפרוטוקולים של זקני ציון" בשווייץ.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה שווייץ נייטרלית והגבילה את כניסת היהודים שנמלטו משאר אזורי אירופה אליה.
רק כ-25,000 מהיהודים שביקשו להיכנס למדינה הורשו להיכנס אליה.
באירוויזיון 1956 זכתה הזמרת השווייצרית-יהודייה ליס אסיה בתחרות.
ב-1 בינואר 1999 נבחרה רות דרייפוס לנשיאת (וראשת ממשלת) שווייץ למשך שנה.
בכך הייתה לאישה הראשונה והיהודייה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה אי פעם.
הקהילה היהודית בשווייץ מונה כיום כ-18 אלף יהודים.
הקהילות הגדולות ביותר נמצאות בציריך ובז'נבה, לצד קהילות נוספות בבזל, ברן ולוזאן.
בציריך קיימות שתי קהילות חרדיות, עדת ישורון ואגודת אחים .
"אגודת אחים" איגדה את כל בתי הכנסת החסידיים בציריך מיסודו של הרב מרדכי יעקב ברייש, ואחר כך כיהן כרבה בנו הרב שאול ברייש, עד פטירתו באוקטובר 2020. במאי 2024 נבחר חתנו הרב צבי אלימלך פדווא לכהן כרב.
לחסידות בעלזא, חסידות גור וחסידות אלכסנדר יש בתי כנסת עצמאיים.
השנייה היא הקהילה היקית שנקראת בשם "קהל עדת ישורון" (IRGZ) הקיימת מאז 1895 מיסודם של תלמידי הרש"ר הירש.
לה יש ג"כ מערכת כשרות.
לפי ההערכות מונות הקהילות החרדיות בציריך כ-3000 נפש.
בבזל קיימת קהילה של כמה עשרות משפחות מהזרם הליטאי.
בז'נבה קיימת קהילה קטנה בשם "מחזיקי הדת", קהילה זו מחזיקה גם במערכת כשרות.
בלוצרן הייתה קיימת ישיבה ותיקה שהקימה הרב משה סולובייצ'יק (בהתחלה בלוגאנו) והתפרסמה בעיקר על שם מחליפו בתפקיד, הרב יצחק דוב קופלמן.
הישיבה נחשבה לאחת הישיבות הטובות באירופה ונסגרה בשנת 2015. בלוגאנו הייתה קיימת קהילה חרדית ותיקה בראשות האדמו"ר מביאלא שהיה רב הקהילה, אך רוב המשפחות החרדיות עזבו והאדמו"ר עבר להתגורר בישראל.
הקהילות בלוצרן ובלוגאנו פועלות בשיתוף פעולה עם מרכזי חב"ד המקומיים.
במונטרה הייתה קהילה וכן ישיבת עץ חיים שלימים עלתה כולה לישראל והייתה לישיבת היכל אליהו.
בדאבוס נפתחה ישיבה גבוהה חסידית החל מתקופת הקורונה אייר תש"פ.
חב"ד החלה פעולתה בשווייץ בשנת 1982 ונכון להיום נוטלת חלק מרכזי בפעילות היהודית בשווייץ, ובדגש רב על מספר גדול של יהודים שאינם חברים רשמיים בקהילות.
סניפים של בתי חב"ד ניתן למצוא בציריך, ג'נבה, לוגאנו, בזל, צוג ולוצרן.
הקהילה היהודית מנהלת מספר ארגונים, גני ילדים ובתי ספר יהודיים.
לדוגמה בציריך קיים בית ספר יסודי "נעם" שנועד עבור הקהילה היהודית ומלמד בין היתר את השפה העברית.
בבזל ובציריך מתקיימים מספר גנים יהודיים וכן סניפים של תנועת הנוער כמו בני עקיבא והשומר הצעיר.
קיימים מספר ארגוני סטודנטים יהודיים בשווייץ המאוגדים לאיגוד הסטודנטים יהודים השווייצרים Swiss Union of Jewish Students (SUJS).
בנוסף קיימת הפדרציה היהודית של שווייץ (Swiss Federation of Jewish Communities) המשמשת ארגון-גג למספר ארגונים וקהילות יהודיות הפעילות בשווייץ.
הארגון הבינלאומי בני ברית מפעיל בשווייץ מספר בתי הילל.
יהדות תוניסיה היא קהילה יהודית באזור תוניסיה שבצפון אפריקה, המאופיינת בשורשים הטרוגניים, כולל חלקים שמקורותיהם קדומים מאוד, עוד בטרם היות האימפריה הרומית, לפני כ-2,300 שנים.
מרבית הקהילה עלתה ארצה ומיעוטה היגר לצרפת, וכיום יש בתוניסיה כ-1,500 יהודים, רובם באי ג'רבה.
רבים מיהודי ג'רבה ותוניס שעלו לישראל התיישבו בירושלים, חיפה, ונתיבות, בישובי הצפון וביישובי הדרום, בהם באר שבע, אופקים, תלמים, איתן, זמרת, גילת, שרשרת, בית הגדי וברכיה.
בשיאה מנתה הקהילה כ-100,000 יהודים.
אחת המושבות הראשונות שהוקמו באזור, ושימשה כתחנת סחר, היא קרתגו, ליד עיר הבירה תוניס של היום.
עיר זו נחרבה לחלוטין, בתקופה מאוחרת יותר על ידי האימפריה הרומית, לאחר סדרה של מלחמות ביניהן על ההגמוניה באזור זה של אגן הים התיכון.
השרידים המצויים באתר היום הם, ברובם, של העיר הרומית שהוקמה על חורבותיה.
לדעת יוסי פרי בספרו "בלאד אלפאל וליסמין", היהודים שהצטרפו לסוחרים הפיניקים היו בני שבט זבולון.
בני השבט התברכו על ידי יעקב אבינו
בברכה: "זבולון לחוף ימים ישכון, והוא לחוף אוניות, וירכתו על צידון" (בראשית מ"ט, י"ג).
בעת חלוקת הארץ על ידי משה ויהושע השבט אכן קיבל את נחלתו לחוף הים ובסוף הפסוק מצוין כי גבולה הצפוני של נחלתו הייתה צידון.
בספר מלכים כתוב "וישלחם חירם באוניות את עבדיו עם עבדי שלמה" (מלכים א', ט', כ"ז).
מכאן סבורים כי ראשית היישוב היהודי בתוניסיה היה בקרתגו הפיניקית.
בחפירות ארכאולוגיות בחמאם ליף, כ-17 ק"מ מדרום לעיר הבירה תוניס, נמצאו שרידים לבית כנסת מהמאות ה-4 עד ה-6 לספירה עם פסיפס רצפה מרשים.
כמו כן נמצא בגמרת שבקרבת קרתגו נקרופוליס מהמאות הראשונות לספירה שמכיל 17 קומפלקסים של קברים, עיטורים יהודים וכתובות בעברית, בלטינית וביוונית.
מבחינת עדויות טקסטואליות, בתלמוד מופיעים שישה אזכורים לרבנים מקרטיגנין, אשר יש אומרים שהיא קרתגו.
במספר כתבים נוצרים מהתקופה יהודים נזכרים לעיתים כגורם בר-השפעה שיש להיאבק בו.
בתקופה שבה האימפריה הביזנטית שלטה בצפון אפריקה, לפעמים קיסרים גזרו גזרות שונות על יהודי האזור, על אף שלא ברור עד כמה הן נאכפו על ידם.
כך למשל הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל.
תהליכי גיור במרחב הים התיכון
בתקופה שבין מרד המכבים במאה ה-2 לפנה"ס לבין מרד בר כוכבא במאה ה-2 לספירה, עלה שיעור המאמינים היהודים בעולם התרבות הים תיכונית, לשיא שלא יחזור על עצמו אלא בראשית העת המודרנית.
למרות הניגוד העצום בין היהודים ואומות העולם, ניכרת נטייה לדת היהודית, בקרב הקהל האלילי.
היוונים והרומים המשכילים, שהכירו את דעות היהדות מתוך התרגום היווני של התורה ומתוך הספרות היהודית ביוונית, נמשכו לפעמים אחרי המושגים הנעלים של אלוהים, מוסר ותכלית החיים שבספרות זו.
תורת האל המופשט, בורא העולם ומקור האמת העליונה כאחד ואחדות האל.
דבקותם של היהודים באמונתם, קידוש השבת לצורכי הנפש העליונים, טהרת המשפחה, מסירת נפשם על אמונתם – כל אלה עוררו כבוד ליהדות.
בנוסף, עיקר גדול הייתה ההטפה של היהדות.
יהודי הגולה היו נאלצים לעיתים מזומנות להוכיח לנוכרים את צדקת דת ישראל, ומתוך כך באו לידי הוכחת הטעות שבדעות מתנגדיהם.
כך הלכו והתפשטו האמונות והדעות היהודיות בין המוני עובדי האלילים שבארצות הגולה.
הקשרים בין היהודים לתושבים הפיניקיים והברברים
ההשפעה השמית החלה להסתמן בצפון אפריקה, עם תחילת ההתיישבות הפיניקית, בתחילת המאה השמינית לפנה"ס.
המתיישבים היהודים הראשונים, שעזבו את ארץ ישראל, בטרם תירש שם הארמית את העברית, התיישבו בסביבה פונית ודיברו בשפתם המקורית שהייתה מובנת לאחיהם-שכניהם החדשים.
יחסי השכנות התהדקו בזכות השיתוף בלשון, שהכשירה את הקרקע להשתלבות עמוקה בין היהודים לפונים והברברים שבמגרב.
אחרי כישלון מרד הגלויות והטבח ביהודים, התרחקו היהודים הפזורים ביבשת אפריקה, מן העולם הרומי, והתקרבו אל הברברים.
סכסוך נוסף היה המאבק המתמיד של המתיישבים נגד הנוודים.
בתקופת בית סוורוס (הקיסרים ספטימיוס סוורוס ובנו מרקוס אורליוס אנטונינוס), הדפה ההתנחלות הרומית את הנוודים הברברים אל המדבר, ואת שטחי המרעה שלהם החרימה לטובת המתנחלים.
ההיסטוריון אבן ח'לדון, חילק את הברברים לשני ענפים עיקריים: הבותר (נוודים) והבראנס (תושבים).
פעולת הגיור היהודית, זכתה להצלחה בעיקר בקרב שבטי הבותר.
לפי אבן ח'לדון, היו יהודים בקרב הברברים של טמינה ותדלה.
גם בתואת, מספרים היסטוריונים ערביים על קיומם של יהודים ברברים בני שבט זינאתה.
גם באזורים מרוחקים של המגרב, נמצאו יהודים בשבט בני-מדיונה.
אבן ח'לדון מזכיר שבטים ברברים נוספים שהחזיקו ביהדות: בני-ג'ראווה, שבטי נפוסה, בני פנדלאוה, בני בהלולה, בני גראתה ובני פזאן.
ליהודי צפון אפריקה הייתה השפעה עמוקה גם על יושבי קבע, שמקובל היה אצלם מין סינקרטיזם יהודי-פוני.
האבלונים והקליקולים, היו כיתות שכללו יהודים שהתנגדו לאדיקות נוסח ארץ-ישראל וגם פגנים מתייהדים.
יהודים-פוניים אלה, שידעו את התנ"ך, היו מָלים את ילדיהם, ומקומם היה "על הגבולות המטושטשים שבין היהדות, הנצרות והעכו"מיות השמית".
הנוצרים והרומים ראו בהם יהודים, ובשם זה התקראו גם הם עצמם, על אף שלא היו אדוקים בדתם.
נטייה זו לסינקרטיזם, הופיעה כאחד מגורמי-הקבע בהיסטוריה היהודית בצפון-אפריקה.
מהמאה השלישית עד למאה השביעית, יש מכלול של עדויות להשפעתה של היהדות בצפון-אפריקה.
עובדה ראויה לציון: ההשפעה היהודית לא נשענה על כוח חילוני.
הנצרות, החל מימי קונסטאנטינוס, והאסלאם אחריה, היו עטורים ביוקרה של השלטון, ונשענו על אמצעי הלחץ של השלטון.
היהדות, כנגד זאת, לא היה לה שום אמצעי אחר מחוץ לכלי הבלתי-גשמי, של ההטפה.
הברברים, שכבר נעשו שמיים במידה רבה, לאחר דורות של השפעות קרתאגניות, נוטים היו לעזוב את פסיליהם ולהתווסף לאוהדי ונאמני בית-הכנסת.
טרטוליאנוס מספר במאה השלישית לספירה, איך היו הברברים שומרים את השבת, את ימי החג והצום, ואת דיני הכשרות.
במאות הבאות, תחת שלטון רומא הנוצרית ולאחר מכן השלטון הביזנטי, היהודים נדחקו בהדרגה מהחיים האזרחיים והוטלו עליהם מגבלות קשות.
ההטפה הנוצרית זכתה להצלחה בקרב המוני הברברים ורבים מהם התנצרו, עד לכיבוש המגרב על ידי חסן אבן אל-נעמאן אל-גסאני, מושלה של מצרים.
הכובש ניהל מלחמת מצווה (ג'יהאד), ותוך זמן קצר התרחשה המרה המונית של מרבית שבטי הברברים, לדת האסלאם.
במהלך המאה ה-7 נכבשה תוניסיה על ידי הצבא המוסלמי בראשות הגנרל עוקבה בן נאפע.
על פי חלק מהמסורות קהינה אף הייתה יהודייה או משבט ברברי שהתייהד, אך מקובל כיום לפסול השערות מעין אלה.
כמו שאר הטריטוריות שנכנסו תחת שליטת האסלאם, היהודים באזור תוניסיה הוגדרו כד'ימים ונאכפו עליהם המגבלות של חוקי עומר.
לפיכך הובטח להם ביטחון אישי והגנה על רכושם אם לא יחרגו מהמעמד הנחות שמוקצה להם על פי חוקים אלו.
מידת אכיפת חוקי עומר השתנתה בין שליט לשליט והיו כאלה שהקלו עם היהודים בעוד שהיו כאלה שרדפו אותם.
עם כיבוש תוניסיה, עוקבה בן נאפע הקים את העיר קירואן, שנחשבה למרכז רוחני של עולם האסלאם.
עד מהרה הפכה העיר גם לאחד המרכזים הרוחניים, תרבותיים, וכלכליים של העולם היהודי.
במסמכי גניזת קהיר נמצא מידע רב על הקהילה היהודית של העיר.
מהגניזה וממקורות נוספים ניתן ללמוד על פריחה כלכלית ותרבותית של היהודים בקירואן ובערים המרכזיות האחרות שבאזור תוניסיה של היום מסוף המאה ה-8 ועד לתחילת המאה ה-11. מעמדם של הסוחרים היהודים בקירואן היה גבוה במיוחד והם היו מהסוחרים הבולטים ברשתות המסחר הים-תיכוניות.
בעיר פעלה ישיבה מפוארת, ובין המלומדים היהודים הגדולים שעמדו בראשה או למדו בה נכללים רב נסים גאון, רבי חושיאל בן אלחנן, חננאל בן חושיאל והרי"ף (רבי יצחק אלפסי).
מלומדים יהודים מקירואן עלו למעמד רם גם בזכות מומחיות ברפואה.
יהודי בשם יצחק בן שלמה הישראלי שימש כרופאם האישי של שליט השושלת האע'לבית האחרון ושל שליט השושלת הפאטמית הראשון, והוא עמד בקשר עם הרב סעדיה גאון בתחילת המאה ה-10. הוא חיבר מספר מאמרים על רפואה שתורגמו לאחר מכן לשפות נוספות.
עוד נודע שמו של דונאש בן תמים, רופא ופילולוג בן העיר, ששימש גם הוא כרופא בחצר הפאטמית והיה פילוסוף שחיבר מאמר פרשנות לספר היצירה.
יהדות תוניסיה לקחה חלק בפעילות מסחרית רחבת היקף בין הלבנט, מצרים המגרב וספרד, כפי שניתן ללמוד מתעודות רבות שהתגלו בגניזת קהיר.
לאזור תוניסיה הגיעו עד סוף המאה ה-11 מהגרים יהודים רבים מאזור הלבנט, והדבר תרם גם הוא לבניית הקשרים הכלכליים והאינטלקטואליים בין הקהילות היהודיות באגן הים התיכון.
יהודים בתוניסיה היו דומיננטיים בתחום הצורפות והמסחר ועסקו גם במגוון מלאכות יד.
בין השנים 952–1022 חי בעיר תוניס חכם הלכה מוסלמי בשם סידי מחרז.
על פי המסורת, חכם הלכה זה הוא שהתיר ליהודים להתיישב בין חומותיה של העיר תוניס, בנימוקים של טובת העיר והרחבת המסחר.
אבן הפינה לבית הכנסת העתיק בעיר הונחה בנקודה שאליה השליך סידי מחרז את מקלו מן הצריח של המסגד הראשי.
כך כנראה נוסדה השכונה היהודית (חארת אל-יהוד) בתוך חומות העיר תוניס.
עד אז, היהודים אשר באו לסחור בעיר היו מחויבים לישון אך ורק ב"פונדוק" שהיה מיועד להם.
וכל מי שלא מצא מקום בפונדוק נאלץ ללון בכפר קטן מחוץ לחומות העיר, שהוא כפר "מלאסין", השוכן כקילומטר מחומת העיר תוניס.
הכפר מכונה עד היום "בלאד אל-יהוד" על אף שמזה שנים רבות אין גרים שם יהודים.
היהודים שהגיעו לגור בעיר תוניס ב"חרת אל-יהוד" היו סוחרים ומהגרים שהגיעו מהעיר קורואן לאחר חורבנה על ידי שבטים בדואיים.
לימים בעיר תוניס צמחה הקהילה הגדולה ביותר של יהודים בתוניסיה.
היהודים סבלו מירידות ועליות במעמדם הפוליטי בתוניסיה לאורך ימי הביניים.
במהלך התקופה הפאטמית בדרך כלל לא ננקטו הגבלות או רדיפות קשות כנגד יהודים.
מאידך לאחר שהזירים (زيريون) מרדו בפאטמים והחלו לשלוט באופן עצמאי על תוניסיה החלה תקופה קשה יותר עבור היהודים.
בתגובה למרידה של הזיריים, השושלת הפאטמית שילחה בהם את שבטי בנו הלאל הבדואים, ואלה גרמו נזק רב לערים רבות ברחבי תוניסיה ובמיוחד לקירואן, אותה הם כבשו והרסו בשנת 1057. במהלך תקופה זאת התהפך זרם ההגירה ויהודים החלו להגר אל מחוץ לתוניסיה.
בתקופת שושלת אל-מוואחידון החלו הרדיפות הקשות ביותר בתולדות יהדות צפון אפריקה.
היהודים הועמדו בפני בחירה להתאסלם או להיהרג.
רבים בחרו "למות על קידוש השם" או שנטבחו במהלך כיבושי אל-מוואחידון, בעוד שיהודים אחרים התאסלמו, חלקם תוך המשך קיום מצוות היהדות בסתר.
על פי "ספר הקבלה" לר' אברהם אבן דאוד, בשנות שלטונם של אל-מוואחידון "לא נותר יהודי אחד ממהדיה [בתוניסיה] ועד סילווס [בפורטוגל]".
בממצאי גניזת קהיר נמצאו קינות המבכות את חורבן הקהילות היהודיות בערי איפריקיה (תוניסיה של ימינו) תחת אל-מוואחידון.
בימי השושלת החַפצית (1229–1574), חוקי עומר נאכפו בקפדנות אך הרדיפות האלימות נפסקו, והקהילה היהודית בתוניסיה החלה בהשתקמות מהמאורעות בתקופת אל-מוואחידון.
זרם ההגירה היהודי כתוצאה מגירוש ספרד גם כן סייע לשקם ולבנות את הקהילה.
קהילת יהודי תוניסיה הורכבה בעבר משלוש קהילות עיקריות - הקהילה היהודית המקומית, שכונתה אל תוו'אנשא, מגורשי ספרד שהגיעו לתוניסיה לאחר הגירושים הגדולים מספרד ופורטוגל ב-1391 וב-1492 וקהילת היהודים הספרדים אשר הגיעו מליבורנו, איטליה במהלך המאה ה-18 וכונו בשם גורנים.
ה"גראנה" – יוצאי ליבורנו בתוניסיה
בשם גראנה (Grana או Gornim) כונו אלה מיהדות ליבורנו אשר היגרו לתוניסיה במאה ה-18. לעיתים הם כונו גם בשם יהודים פרנקים (Ebrei franchi).
הגעתם של יהודי ליבורנו לתוניסיה סייעה להתחדשות הקהילה כולה ולהיווצרות קשרים קרובים בין הקהילה היהודית בתוניסיה לבין דרום איטליה.
הדבר הוביל, בין השאר, לקשרי מסחר מפותחים וכן לזרימה של ספרים רבים בשני הכיוונים וכן לפריחה תרבותית בקרב יהודי תוניסיה.
רבנים חשובים רבים פעלו במאות ה-16 עד ה-18, ויצירה הלכתית רבה חוברה בתקופה זאת, בעיקר בכל הקשור לפרשנות של התלמוד.
גם משוררים פעלו בתקופה הזו, כולל המשורר פרג'י שוואט שזכה לפרסום בקרב כלל קהילות יהודי צפון אפריקה.
החיד"א שביקר בתוניס ב-1773–1774 כתב שהוא פגש בעיר כ-300 תלמידים חכמים ואלה שפגש היו מלומדים ביותר.
המספר הכולל של היהודים בתוניסיה במהלך המאה ה-18 המאוחרת עמד על מספר עשרות אלפים, כנראה סביב 50 אלף.
החיים היהודים בתוניסיה התרכזו סביב הבירה תוניס, שם חיו למעלה ממחצית היהודים במדינה.
מספר קטן יותר של יהודים חיי גם בערים אחרות, בג'רבה, ספאקס, סוסה, נאבל, מהדיה, אל-כאף, גאבס ועוד.
בין הרבנים שפעלו באותה תקופה בתוניסה יש למנות את הרב יעקב פיתוסי המוזכר גם בכתבי החיד"א, הרב נתן בורג'יל או הרב יוסף זרקא.
במאה ה-18 סוחרים יהודים, צרפתים ואנגלים היו בתחרות עיקשת בתחום המסחר והיצוא והיבוא מתוניסיה, ולעיתים קרובות יהודים נאלצו לשלם מכס ומיסים גבוהים יותר.
למרות זאת הקונסול הצרפתי בתוניס התלונן על ההצלחה שהיהודים זוכים לה בסחר והטיל עליהם מספר רב של הגבלות בכל הנוגע למסחר עם צרפת או עם סוחרים צרפתיים, ואסר על כל סיוע לסוחרים יהודים מתוניסיה.
מאמציו נכשלו והיהודים עדיין הובילו את המסחר; על פי נתוני הקונסול בין השנים 1755–1764 היהודים היו אחראים ליבוא בשווי 6.5 מיליון מטבע מקומי בעוד שסוחרים צרפתים היו אחראים ליבוא בשווי 2.1 מיליון בלבד.
למרות ההצלחה בתחום המסחר, היהודים סבלו לפחות משתי פגיעות חמורות בביטחון הקהילה במהלך מאה ה-18. בשנת 1752 צבאו של עלי ביי (1735–1756) חזר מקרב נגד כוחות מורדים שהובלו על ידי בנו, והחיילים בזזו את בתי היהודים והנוצרים בעיר תוניס במשך ממספר ימים.
רבי נהוראי ג'רמון כתב שהיהודים לא נותרו עם דבר לאחר השוד, וגם רוב כתביו וספריו שלו הושמדו במהלך הפרעות.
את השרידים מכתביו הוא אסף ופרסם בספר תחת השם "יתר הבז".
הפגיעה המשמעותית ביותר בביטחון היהודים במהלך המאה ה-18 באה עם כיבוש תוניס על ידי אלג'יריה.
הצבא האלג'ירי טבח באלפים מתושבי העיר, מתוכם יהודים רבים, רכוש רב נבזז ונהרס והיו מקרי אונס של נשים.
יהודים רבים נמלטו מתוניס לערים אחרות.
בין ההרוגים בטבח כלולה כנראה גם המשוררת היהודייה פריחא בת יוסף ומשפחתה הייתה בין הפליטים שברחו מהעיר.
ב-1808 פורעים בזזו חלק גדול מהרכוש של היהודים והנוצרים, אך השליט חמודה ביי (1782–1813) שנחשב לשליט שנהג בהוגנות עם היהודים, הורה לתפוס אותם ולהחזיר ליהודים את רכושם.
מהומות כאלה היו שכיחות יחסית, ב-1811 שוב החלו מהומות כנגד השליט שדוכאו במהרה, אך שוב היהודים היו הנפגעים הראשונים.
עדות על מצב היהודים בתחילת המאה ה-19 מופיע בכתביו של הקונסול האמריקאי בתוניסיה באותה תקופה, מרדכי מנואל נח, שהיה יהודי בעצמו.
הוא מתאר אמביוולנטיות גדולה במצב היהודים.
מצד אחד הם דומיננטיים מאוד בסחר הבינלאומי מתוניסיה, אך מצד שני הוא כותב שבתור מיעוט חסר הגנה, אין להם ברירה אלא להשיג את הצלחתם דרך רמייה.
הוא מציין כי היהודים מקורבים מאוד לשלטון וכי לא ראה את הביי או הווזירים ללא מספר יהודים ברי-השפעה מסביבם, אך מצד שני הם נתפשים ברחוב כ"מטרה קלה" וכמיעוט שאפשר להתעמר בו; "ליהודי בברבריה אין חברים, אך העושר שלו רוכש עבורו הגנה וסובלנות".
הקונסול תיאר גם את פגישתו עם נשים יהודיות תוניסאיות בנות למשפחות עשירות.
הוא משבח את הנימוסין, נדיבות, נאמנות ויראת שמיים של נשים יהודיות באופן כללי.
המחנך והסופר היהודי התוניסאי שלום פלאח מתאר מציאות דומה בכתביו בסוף המאה ה-19; לדבריו התופעה שיהודי עובר ברחוב ומוכה על ידי עוברי אורח מוסלמים לא הייתה נדירה, והוא עצמו סבל ממנה לא פעם.
ישראל יוסף בנימין כתב שהיו כ-16 אלף יהודים בעיר תוניס בעת ביקורו בשנת 1853. הוא כותב שהיו בה 800 מלומדים רבניים ו-12 דיינים; 3 גורנים ו-9 מקומיים.
כמו כן הוא מציין שיש למקומיים בעיר 3 בתי כנסת גדולים ו-50 בתי כנסת קטנים ולגורנים בית כנסת גדול אחד ועוד 2 קטנים.
החינוך לילדים בתוניסיה נערך באופן מסורתי על ידי רבנים בבתי הכנסת, בצורה המקבילה ל"חדר" אצל יהודי מזרח אירופה.