tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכלות הגותית בספרד החלה גם היא כייבוא של הסגנון הצרפתי (כגון קתדרלת בורגוס (1221–1568), קתדרלת לאון (1205–1301) וקתדרלת טולדו (1226–1493) שנבנו בהשגחת אדריכלים צרפתיים), אך עד מהרה פיתחה סגנון עצמאי המשלב בין הגותיקה להשפעות המוריות, דבר שהתבטא במבנים יותר רחבים ומעוגלים, ובפחות דגש על הקו האנכי הצר.
כמו כן, בספרד הפיסול הוא הרבה יותר קישוטי וסיפורי מאשר בגותיקה הצרפתית, ואלמנטים אדריכליים רבים מעוצבים בצורה אורנמנטלית.
באדריכלות הגותית בספרד מובחנים השלבים הבאים:
גותיקה צרפתית – ייבוא הסגנון הגותי הצרפתי, בעיקר במאה ה-13.
גותיקה מודחארית (Mudejar Gothic) – סגנון מקובל בספרד במאה ה-13 וה-14 המעורב עם סגנון האדריכלות המורית.
גותיקה לבנטינית (Levantino gothic) – סגנון מקובל בספרד במאה ה-14.
גותיקה איזבלינית – סגנון מקובל בספרד במאה ה-15.
גותיקה מנואלינית – סגנון גותי פורטוגזי מהמאה ה-16.
האדריכלות הגותית בגרמניה ומרכז אירופה
לארצות השפלה (בעיקר הולנד ובלגיה) הגיע הסגנון הגותי דרך שלטונה של דוכסות בורגונדיה.
מספר קתדרלות בארצות אלה בנויות בסגנון גותי בשל (קתדרלת מיכאל וגודולה הקדושים בבריסל) ואחרות, ובסגנון גותי מאוחר (כגון קתדרלת אנטוורפן).
לעומת זאת, בארצות אלה היו נפוצים בתי עיריות הבנויים בסגנון גותי (כגון בלוון ובבריסל).
בגרמניה הגיע הסגנון הגותי באיחור של 100 שנה והיה צריך להתאים את עצמו למסורת הבנייה הקרולינגית של כנסיות וסטוורק (Westwerk) בעלות שני מוקדי פולחן: מזרחי ומערבי.
הקתדרלות בגרמניה הושפעו גם מכנסיות מסדרי העוני, שכללו חלל אחיד או אגפים שווי-גובה והיו פשוטות בקישוטיהן, בחלונות הוויטראז', בכותרות ובתוכנית הפיסולית.
כתוצאה מכך לקתדרלות גרמניות יש בדרך כלל שני אזורי קיר במקום שלושה והחלונות והעמודים פשוטים יחסית.
ניתן לציין את קתדרלת שטרסבורג (1176–1439) והמינסטר של אולם (1377–1890) שנחשבות לכנסיות גותיות מפוארות וחשובות ביותר.
בניגוד לצרפת, בגרמניה בהרבה קתדרלות הושלמו הצריחים שעל ראש המגדלים (גם אם במאה ה-19), לרוב בסגנון תחרה או בסגנון שווייצרי חלק.
הצריחים הקנו לקתדרלה מראה מחודד השואף כלפי מעלה.
אף על פי שהסגנון הגותי יובא מצרפת, החל מהמאה ה-18 היסטוריונים גרמנים כגון האנס יאנצן ראו בו "[היצירות הגותיות הן] הביטוי החזק ביותר לרוח הנוצרית של ימי הביניים ולרוח הגרמנית".
ואכן, במאה ה-19 התרחשה תחייה גותית גם בגרמניה ונשלמה בנייתן של קתדרלות רבות בסגנון הגותי.
הסגנון הגותי הגיע גם אל בוהמיה והקיסרות הרומית הקדושה.
הקתדרלות החשובות באזורים אלה הן קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג (1344–1929), קתדרלת סטפנוס הקדוש (שטפנסדום) בווינה (1304–1511) וכנסיית ברברה הקדושה בקוטנה הורה (1388–1905).
האדריכלות הגותית בצפון ומזרח אירופה
באזור צפון ומזרח גרמניה, בסקנדינביה, בפולין ובמדינות הבלטיות וצפון ומזרח גרמניה התפתח סגנון "גותיקת לבנים" שהתאפיין בבנייה בלבנים אדומות בלבד ולא מסלעים חצובים מסותתים.
בסגנון זה הייתה גם נטייה לבניית צריחים כפירמידות רב-צלעיות חלקות ולא כחרוטי תחרה.
אחד המבנים שמייצגים בצורה הטובה ביותר את סגנון זה הוא קתדרלת אופסלה בשוודיה (1435–1893).
במאה ה-12 איטליה הושפעה מהאדריכלות הביזנטית.
במאה ה-13 הגיעה אליה האמנות הגותית עם נזירים ציסטרציאנים שהיגרו אליה מצרפת, ובמאה זו ובמאה ה-14 התפשט סגנון זה בקרב מסדרי העוני של הנזירים.
המסורת האדריכלותית של איטליה מנעה את קבלת הסגנון הגותי בשלמותו, ומה שהתקבל בעיקר היו אלמנטים קישוטיים של הגותיקה.
בתקופה זו נבנו מספר קתדרלות עם אלמנטים גותיים, כאשר הבולטת שבהן היא קתדרלת מילאנו (1386–1858), שדבקה בסגנון הגותי הצרפתי (ובעלת ספינה ראשית בגובה 45 מטר).
קתדרלות אחרות אימצו מספר אלמנטים גותים, בעיקר בקישוט החזית והפנים.
בבתי עיריות וארמונות צורות הקישוט הגותיות היו נפוצות יותר (כגון בארמון הדוג'ים בוונציה).
במאה ה-15 החל הרנסאנס באיטליה, והחזרה לצורות אדריכלות קלאסית דחקה את האדריכלות הגותית.
אדריכלות ימי הביניים היא פרק מרכזי בהיסטוריה של אדריכלות המערב הכולל מספר סגנונות אדריכליים ועקרונות של תכנון ערים שאפיינו את הבנייה באירופה מנפילת האימפריה הרומית ועד ניצני הרנסאנס.
משהתמוטטה האימפריה הרומית ותרבות אירופה וכלכלתה הלכו והידרדרו אל "חשכת ימי הביניים", גם האדריכלות המפוארת שאפיינה את התקופה הקלאסית ירדה מקרנה.
מקצועות אוּמנות שהיו קשורים בתחום הבנייה נשכחו, וכך גם הלכו ונשתכחו מלאכת העיטורים הקלאסיים ושיטות הבנייה, בהן השתמשו היוונים והרומאים.
חמש מאות השנים הראשונות של ימי הביניים במרכז אירופה התאפיינו בבנייה מועטה יחסית שכללה, מלבד הבנייה העממית, בעיקר בנייה של טירות ומבצרים.
מבני ציבור שונים, כגון כנסיות, נבנו כמבצרים והתאפיינו במסות אבן נטולות עיטורים ובמיעוט פתחים, אשר נתנו מענה לצורך בהגנה.
החל מהמאה ה-11 לערך החלה התעוררות באדריכלות, עם התפתחות סגנון הרומנסק ואחריו הסגנון הגותי, שהגיע לשיאו במאה ה-13. בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון התפתחה האדריכלות הביזנטית, בעיקר בימי הביניים המוקדמים.
הסגנון הביזנטי היה המשך ישיר של הסגנון הרומי, אך סגנון זה התנוון יחד עם האימפריה הביזנטית במהלך ימי הביניים.
מבחינה אורבאנית, התאפיינה הבנייה בערי ימי הביניים בדפוסים קבועים שנבעו ממבנה החברה הפיאודלית והשלטון ומרוח התקופה, שהשפעת הכנסייה עליה הייתה מכרעת.
סגנונות הבנייה בימי הביניים התבססו על האדריכלות הקלאסית אך היו שונים ממנה במידה רבה.
כהמשך לאדריכלות הרומית התפתחה האדריכלות הביזנטית באזור מזרח הים התיכון, ובמקביל התפתח סגנון הרומנסק בצרפת ובצפון ומערב אירופה החל מראשית המאה ה-11. סוף ימי הביניים במרכז ובמערב אירופה התאפיינו בסגנון הגותי.
שלושת סגנונות אלו היו הסגנונות העיקריים באירופה בתקופה זו, אך היו כמה סגנונות בנייה וזרמים משניים ומקומיים נוספים במסגרת סגנונות עיקריים אלו.
האדריכלות הביזנטית התפתחה מתוך האדריכלות הרומית ואפיינה את הבנייה של האימפריה הביזנטית באזור מזרח הים התיכון מן המאה ה-4 ועד שלהי ימי הביניים.
חלק נכבד מהאדריכלות הביזנטית נמצא בעיר איסטנבול אשר נקראה בעבר קונסטנטינופול והייתה בירת האימפריה.
סגנון זה הוא למעשה הסגנון הראשון, שבו התפתחה תפישה חדשה לאדריכלות הדת הנוצרית; עד אותה תקופה, הכנסיות הנוצריות המוקדמות שנבנו היו וריאנטים של מבנים רומיים ללא חידוש משמעותי.
רוב הכנסיות הביזנטיות מאופיינות בצורה של "תוכנית צלב יווני" שמעל מרכז הכנסייה בנויה כיפה על פנדנטיבה.
הדוגמה הטובה ביותר לסגנון זה היא כנסיית אגיה סופיה שבקונסטנטינופול וקיימות דוגמאות רבות נוספות בכל רחבי טורקיה, יוון והלבנט.
סגנון הרומנסק התקיים במאה ה-11 והמאה ה-12 וניסה להחיות את סגנון הבנייה הרומי, אשר נשתכח במאות השנים שעברו מאז נפילת האימפריה הרומית.
הסגנון התאפיין בבנייה מאסיבית מאוד ובקישוטיות מעטה יחסית לסגנונות עתיקים אחרים.
בנייה בסגנון הרומנסק מצויה בעיקר באזור צרפת ובמסלול העלייה לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה שבצפון ספרד.
האדריכלות הנורמנית הייתה המשך של הרומנסק והכילה אלמנטים אדריכליים שמאוחר יותר יובאו לכדי בשלות באדריכלות הגותית.
אדריכלות זו כללה קמרון צלעות ושימוש חלקי בקשת מחודדת.
החזיתות הנורמניות השפיעו על חזית בזיליקת סן-דני.
האדריכלות הנורמנית התבטאה לצד מבני דת גם בטירות וביצורי אבן.
האדריכלות הגותית היא סגנון האדריכלות הנפוץ באירופה בשלהי ימי הביניים (החל מסוף המאה ה-12).
הגותיקה, יותר מכל סגנון, ייצגה את רוח ימי הביניים - עליונות הכנסייה והדת וחוסר החשיבות של האדם ושל החיים הגשמיים.
סגנון הבנייה התאפיין במבנים מפוארים ותמירים, בבנייה אוורירית וקלה לגובה, בחלל פנימי מלא באור מיסטי שניכנס דרך חלונות מזכוכית צבעונית, בריבוי קישוטים, בפרופורציות גבוהות מאוד של בנייה והדגשת הקו האנכי.
הסגנון הגותי החל להתפתח בפריז והתפתח גם לשאר חלקי צרפת, לאנגליה ולמרכז ולמערב אירופה.
הסגנון נקרא תחילה "הסגנון הצרפתי" על שם מקורו וכונה "גותי" על ידי איש הרנסאנס ג'ורג'ו וזארי ככינוי מעליב שניסה לתאר את הברבריות של אדריכלות זו.
דוגמאות בולטות לקתדרלות גותיות הן קתדרלת נוטרדאם דה פארי, קתדרלת שארטר, קתדרלת ריימס וקתדרלת אמיין בצרפת; קתדרלת קנטרברי, קתדרלת לינקולן, קתדרלת יורק ומנזר וסטמינסטר באנגליה; קתדרלת פרייבורג, בית המקהלה של קתדרלת קלן וקתדרלת אולם בגרמניה; קתדרלת בורגוס וקתדרלת סביליה בספרד.
תרבות האסלאם פרחה מאוד בתקופת ימי הביניים האירופיים, ועמה גם האדריכלות האסלאמית.
במקביל לאדריכלות באירופה התפתחה בימי הביניים האדריכלות האסלאמית בכל אזור המזרח התיכון, צפון אפריקה, אנדלוסיה (דרום ספרד) ומרכז אסיה.
בין המאה ה-7 ועד המאה ה-15 נבנו מיטב המסגדים, המדרסות והארמונות האסלאמיים בין הודו וספרד.
לסגנון זה הייתה השפעה מסוימת על האדריכלות באירופה, בעיקר בחוליות המקשרות בין שתי התרבויות - בספרד (אשר נשלטה בחלקה על ידי המורים עד סוף ימי הביניים), וכן בטורקיה ובלבנט.
מבצרים וארמונות מבוצרים החלו להיבנות עוד בעת העתיקה, אך בימי הביניים התפתחה הטירה כמקום מגורים מבוצר עבור האציל הפיאודלי ובתקופה זו נבנו בכל רחבי אירופה אלפי טירות בעלות ביצורים רבים.
למעשה, עיקר העיסוק של האדריכלים בימי הביניים, למעט בנייה לצורכי הדת, היה בניית טירות ומבצרים.
הטירות נבנו בדרך כלל מחוץ לעיר או בלבו של האזור הכפרי ושימשו את משפחת האצולה, ששלטה באזור בתקופה הפיאודלית.
הטירה כללה בתוכה משק שלם ומגורים גם למשרתים שחיו בתחומה ושימשה במידה רבה גם כמבנה השלטון המקומי.
כמו הכנסיות, התאפיינו הטירות במספר סגנונות בולטים אך רובן, מטבע הדברים, היו דומות בצורתן בגלל הביצורים.
בהשוואה לטירות שנבנו בתקופת הרנסאנס, לדוגמה, טירות ימי הביניים היו גבוהות ותמירות מאוד לעומת הטירות המאוחרות, שהיו אופקיות יותר בצורתן.
התכנון העירוני והתפתחות הערים האירופיות בימי הביניים
המציאות הפוליטית והחברתית של ימי הביניים ברוב יבשת אירופה הביאה לכך שערים רבות היו מסוגרות בחומה, והיוו ישויות מדיניות עצמאיות.
צורת השלטון ומבנה החברה הפיאודלית, יחד עם ריבוי המלחמות בין ערים וממלכות, הובילו להתפתחות מיוחדת של הערים ולחללים עירוניים בעלי מאפיינים דומים.
תפישות התכנון העירוניות שהתפתחו במאה ה-16 הובילו לתכנון אחר של שלד עירוני ושינו את מראה הערים ואת אופן השימוש והעיצוב של הרחובות, הכיכרות ושאר חללי העיר הציבוריים.
היותן של הערים מוקפות חומה, ברובן, הכתיב משמעותית את התפתחותן.
רוב המגורים התקיימו בתוך גבולות החומה, ומחוצה לה נבנו בתים כפריים, אשר בשעת חירום היו תושביהם מתכנסים אל תחומי העיר המבוצרת.
עם גדילת אוכלוסיית העיר והיעדר עתודות קרקע להתפתחות בתחומי החומה, נאלצה אוכלוסיית העיר להצטופף בתוך גבולותיה.
מכיוון שבניית חומה הייתה מיזם יקר מאוד עבור עיר, רק מדי כמה עשרות שנים יכלה העיר לממן הרחבה של החומה על מנת לכלול בתוכה שטחים נרחבים יותר.
הרחבת החומה נעשתה בערים רבות מספר פעמים במהלך כמה מאות שנים ויצרה לעיר "טבעות" היקפיות.
לאחר שחומה פנימית פורקה, הדרך הצמודה לתוואי החומה הפכה לרוב לרחוב או שדרה עירונית ראשית, אשר נשארה גם דורות רבים לאחר מכן.
בערים רבות באירופה ניתן עד היום לזהות רחובות היקפיים סביב מרכז העיר ברדיוסים הולכים וגדלים.
ידועה במיוחד היא העיר פירנצה, שלה נבנו לא פחות מ-7 חומות היקפיות בתקופות שונות במקביל להתרחבותה של העיר, וקיימות מאות ערים נוספות באירופה אשר צמחו באופן דומה עד המאה ה-16.
מתוך צורך בהצטופפות ובבינוי נוסף בתחומי העיר, עברו ערי החומה תהליך מתמיד של עיבוי עירוני.
הבנייה נעשתה גבוהה יותר, הרחובות היו צרים, וחללים פתוחים ולו הקטנים ביותר שניתן היה לבנות בהם, נוצלו לטובת בינוי.
החלל שנותר בין הבתים היה למעשה בגדר המינימום ההכרחי להמשך תפקודה של העיר.
רוחב הרחובות היה מינימלי ואיפשר תנועת הולכי רגל בלבד או תנועה של כרכרות בדרכים הראשיות יותר.
במקומות רבים צורת הבינוי של הבתים הייתה כזו, שהתרחבה מעט לכיוון הרחוב ככל שעלו בקומות - בקומת הקרקע נשאר חלל מרווח יחסית לרחוב אך הקומה שמעליה כבר השאירה חלל צר יותר בין הבתים וכן הלאה.
מרווחים בין בתים מגיעים במקומות מסוימים, עד היום למעשה, עד לכדי פחות ממטר אחד.
באופן זה התפתחו סמטאות, שנתפשות דווקא כרומנטיות מאוד כיום.
עם המצאת התותח בסוף ימי הביניים והתייעלות השימוש הצבאי בתותחים בעת מצור, הלכה ואיבדה החומה את עוצמתה כביצור המסוגל להגן ביעילות על העיר.
לכן, החל מהמאות ה-15 וה-16 פרקו ערים רבות את חומותיהן וחדלו מלבנות חדשות, בעוד העיר ממשיכה להתפתח לרוחבה.
להבדיל מכיכרות בתקופה הרומית, ובמיוחד מכיכרות אשר נבנו בתקופת הרנסאנס והבארוק, בהן תוכננה צורת החלל מראש, התפתחו בימי הביניים כיכרות בצורות שונות, אשר תצורתן נבעה משינויים מתמידים והתרחבות השטח הבנוי עד לכדי השטח הפתוח המינימלי שהיה בו צורך.
הכיכר למעשה היא השטח הריק שנשאר לאחר שכל העיר התמלאה סביבה עד לכדי צפיפות מקסימלית.
על כן, נדיר למצוא כיכרות מימי הביניים שהן בעלות צורה מוגדרת כגון מלבן או עיגול, והן א-סימטריות.
הכיכר הימי-ביניימית הייתה מקום מרכזי בחיי העיר, והיוותה חלל רב-שימושי.
השימוש העיקרי של הכיכרות היה שוק ומקום מפגש של הקהילה, אך לכיכרות שונות בעיר היו שימושים שונים ומשתנים.
סביב הכיכר היו בתי עסק ומגורים ופונקציות ציבוריות.
מבנה הציבור הבולט ביותר, ששכן תמיד בצידה האחד של הכיכר המרכזית בעיר הימי ביניימית, היה הכנסייה, שהייתה גורם פוליטי מרכזי בתקופה זו.
קתדרלות החלו להופיע בערים המרכזיות באירופה כבר בימי הביניים המוקדמים.
בכל כפר הייתה לרוב כנסייה מרכזית אחת, ובעיר היו כנסיות אחדות וקתדרלה מרכזית אחת, אשר שימשה את כל המחוז.
מיקומה של הקתדרלה בעיר, כמו גם גודלה ביחס אל סביבתה הקרובה ואל העיר בכלל, הם עניין מרכזי באורבאניזם של ימי הביניים.
בנוסף לאדריכלותה המרשימה וגודלה הרב, היוותה הקתדרלה את מרכזה הדתי והתרבותי של העיר.
הבנייה העממית בתקופה זו הייתה בנייה נמוכה יחסית, לא יותר מ-6 קומות בדרך כלל, ואילו גובהה של הקתדרלה בעיר היה גבוה עשרות מטרים מגגות הבתים.
הקתדרלה נראתה מרחוק על ידי מי שהיה בדרכו אל העיר והיוותה נקודת ציון עיקרית, המסמנת את מרכז העיר ומסייעת בהתמצאות בה.
צריחיה הגבוהים של הקתדרלה היוו מעין מגדלור יבשתי, שנראה לקילומטרים רבים.
מכיוון שהרחובות המקיפים את הקתדרלה היו צרים מאוד וכללו בניינים נוספים, לעיתים גם בצמוד לה, הולכי הרגל לא יכלו כלל לראות את כל גובהה של הקתדרלה מתוך רחובות מרכז העיר.
הקתדרלה, בעיקר אלו בסגנון הגותי, נתפשה בעיר כישות מיסטית ונשגבת מהחיים היום-יומיים של העיר.
בשל הצורך ליצור מקום כינוס לקהילה ליד הכנסייה וגם בשל רצון הכנסייה, שהעוברים ושבים יוכלו בכל זאת להתרשם מיופייה ומעיטוריה, דאגו הכנסיות לשמור על כיכר פתוחה בחזית המערבית (הראשית) של הקתדרלה.
כיכר הקתדרלה התפתחה כמו הכיכרות הימי ביניימיות הטיפוסיות מול המבנה ובמקרים רבים יזמה הכנסייה הריסת מבנים לטובת הרחבת הכיכר וכדי שאפשר יהיה להתרשם גם מן הרחוב מחזיתה הראשית, לכל הפחות.
בתקופת ימי הביניים נתפשה העיר כמקום מקלט בטוח, המגן על תושביו מן הסכנות שנמצאות מחוץ לה; הטבע שמחוץ לגבולותיה של העיר לא נתפש כדבר יפה ופסטורלי כפי שרואים אותו היום.
הצורך להחדיר מעט טבע אל תוך העיר במה שמכונה גן, כמעט ולא היה קיים בימי הביניים.
ערי חומה רבות לא הכילו גנים ציבוריים, והגינות היחידות שהיו נמצאו בתחומי חצרות הבתים.
באיטליה לדוגמה, גם בכיכרות הציבוריות לא נשתלו עצים, מתוך כוונה ברורה של השארת הטבע מחוץ לעיר; עד היום, למעשה, הפיאצות (כיכרות) האיטלקיות מרוצפות לחלוטין, ונדיר למצוא בהן צמחייה.
גני נוי התקיימו בתקופת ימי הביניים בתחומי טירות וארמונות בלבד, והיו מצומצמים בהיקפם.
התפתחות הגן הציבורי החלה רק בתקופת הרנסאנס, אז גם החל להתפתח מקצוע הגננות ותחום אדריכלות הנוף.
גנים ציבוריים הוקמו דווקא בערים מוסלמיות בתקופת ימי הביניים.
מרחבים ציבוריים קושטו בגינות הכוללות צמחייה רבה, גופי מים ומזרקות.
צורת הבינוי הטיפוסית של מגורים בערי ימי הביניים הייתה בנייה טורית על קו אפס, כלומר בית בעל חזית אחת ראשית וחזית אחת אחורית, הנמצא בין שני בתים דומים; הקיר הקדמי של הבניין היה קו אחד לכל אורך הרחוב, ללא גדרות או חוצצים אחרים.
על פי רוב, לא הייתה קיימת מדרכה בין קו הבניין לדרך.
את המגרשים שנמכרו לטובת בנייני מגורים חילק האציל, בעל האדמות, לרצועות אורכיות.
כל מגרש היה רצועה מוארכת ברוחב של בין 4–6 מטרים ובאורך רב יותר, עד כ-20 מ'.
רוחב המגרש נקבע בערים רבות על פי מצאי העצים שגדלו באזור, אשר אורך הקורות שניתן היה לייצר מהם היה מוגבל בדרך כלל.
כל בעל מגרש יכול היה לבנות בחלקו הקדמי של המגרש, וחלקו האחורי היה מנוצל לחצר אחורית.
החצר האחורית שימשה את המשק הביתי, ובדרך כלל היו בה ערוגות אחדות לטובת גידולי הצריכה הביתית.
החצר גם שימשה כשירותי הבית, ונוצר איזון מתמשך בין כמות הפסולת שייצרה המשפחה, כמות הגידולים שיכלה לגדל לעצמה ושטח האדמה הפנוי.
משגדלה העיר והתעשרה, ותושביה יכלו להתפרנס ביתר קלות, הורחב הבית, והירקות היו נקנים מכפריים אשר היו מביאים את הגידולים מחוץ לעיר.
על מנת להחדיר אור אל פנים הבית, נבנו בבתים רבים חצרות פנימיות קטנטנות או פירי אור צרים, שכל תפקידם היה אוורור ותאורת הבית במקומות שהיו מרוחקים מאחד משני הקירות החיצוניים.
בערים רבות הגבילו חוקי העיר בניית חלונות בקירות הצדדיים, אפילו במקרים שביתו של השכן היה נמוך יותר, מכיוון שחלון כזה היה גוזל חלק מזכויותיו של השכן (אם ירצה להגביה את ביתו).
למרות הכול, בתי המגורים העתיקים היו חשוכים למדי באופן יחסי לתאורה בבית מגורים מודרני.
טכנולוגיית בניית החלונות הייתה מוגבלת, והבית סבל מבעיות תברואתיות רבות שנבעו מחוסר אוורור ומחוסר תאורה טבעית.
בבתי המגורים העתיקים היו משתמשים בחלונות קטנים בעלי תריסים אטומים, שמנעו את פגיעת נזקי מזג האוויר.
מאוחר יותר החל השימוש בבדים משומנים ובנייר לשם סגירת החלון.
חלונות הזכוכית החלו להופיע בבתי המגורים רק במאות ה-15 וה-16; עד אותה עת נעשה בהם שימוש רק במבני ציבור ובארמונות.
האדריכל בימי הביניים היה אוּמן - רב-בנאים שהיה אחראי לתכנון ולבנייה בפועל.
לא הייתה הפרדה בין מקצוע האדריכל למהנדס הבניין ולקבלן הבנייה כפי שקיים כיום.
המקצוע נרכש בדרך כלל דרך לימוד מעשי שעבר מאב לבן, והשכלולים הטכנולוגיים בתחום הבנייה נלמדו באופן דומה בין אדריכלים שונים.
תפקיד האדריכל היה אמנם דומה גם בעת העתיקה וגם אחרי ימי הביניים, אלא שבתקופה זו היה בעל המקצוע איש מלאכה לכל דבר, אשר השתייך לגילדה ולא היה בעל תפקיד מכובד ונעלה.
למעשה, ידועים מעט מאוד שמות של אדריכלים מימי הביניים באופן יחסי לתקופות אחרות.
על מבנים מפוארים, שנבנו קרוב לוודאי על ידי אדריכלים מוכשרים מאוד, לא ניתן קרדיט לאדריכל, אף לא לאלה ביניהם שבנו את המפוארות שבקתדרלות.
האדריכלים עסקו בבנייה של מבני ציבור בלבד ולא בבנייה של מבני מגורים ומסחר פשוטים, אותם בנו פשוטי העם בעצמם במה שמכונה בנייה ורנקולרית (אדריכלות ללא אדריכלים).
בנייתם של מבני הציבור בימי הביניים ארכה עשרות ולעיתים גם מאות שנים, ולכן גם פעמים רבות האדריכל שהחל את הבנייה לא זכה כלל לראות את התוצר המוגמר.
אלמוניות הייתה גם מנת חלקם של שאר האומנים שעסקו באדריכלות, כגון פסלי העיטורים והתבליטים, יוצרי הויטראז'ים המפוארים וכל שאר האלמנטים של עיצוב הפנים של הכנסיות, אשר נחשבים ליצירות אמנות לכל דבר.
אופי הערים והרחובות של ימי הביניים, יחד עם סגנונות הבנייה של התקופה, נתנו השראה רבה לשלל אמנים ואנשי רוח בעיקר במאה ה-19 וה-20. עיצוב העיר הימי-ביניימית היווה מקור השראה בולט לציירים הרומנטיים כמו גם לכמה ציירים אימפרסיוניסטים.
אשר, לדוגמה, שאב את מרב השראתו מימי הביניים, כמו גם מסגנון העיטורים האסלאמיים אליהם נחשף בספרד.
הוא רשם עיירות רבות מימי הביניים באיטליה ובצרפת.
בציוריו המאוחרים יותר, בהם הוא נודע כסוריאליסט, יצר אשר מניפולציות מרחביות בהשראת אופי החללים הסבוכים של ערי ימי הביניים וסגנונות האדריכלות של התקופה.
הסמטאות הצרות של הרחובות ותחרת הקתדרלות הגותיות אשר קשה מאוד לשחזרם בצורה אותנטית בעידן המודרני נתפשו על ידם, ונחשבים גם על ידי רבים עד היום, כסביבות רומנטיות ומיסטיות.
רוח התחייה הגותית של המאה ה-19, שהובילו ויקטור הוגו ואנשי רוח נוספים, גילתה מחדש את קסמה של אדריכלות ימי הביניים.
על אף הניסיון להחיות את אדריכלות ימי הביניים במאה ה-19, ההצלחות היחידות היו מספר מצומצם יחסית של מבני ציבור אשר נבנו במאמץ רב בכמה מדינות.
האדריכלות בברזיל, כפי שהתפתחה במהלך מאות השנים מאז ראשית ההתיישבות, מושפעת מתרבויותיהן של הקבוצות האתניות השונות המרכיבות את העם הברזילאי וממגוון סגנונות אדריכליים המיובאים מחוץ לברזיל.
האדריכלות הבנדיריסטית והבארוק של מינאס ז'ראיס (המכונה "הבארוק המיניירי") נחשבים על ידי מלומדים רבים כביטויים סגנוניים אירופאיים אשר קיבלו לבוש ושפה ברזילאיים.
המונח "אדריכלות בנדיריסטית" מתייחס למבנים שנבנו באזור שהוא היום מדינת סאו פאולו על ידי משפחות של בנדיראנטס, בהשראה מסוימת של האסתטיקה של המנייריזם.
הבארוק המניירי הוא סוג של בארוק (אף שרבים מחשיבים אותו כקרוב יותר לרוקוקו), והוא מיוצג בעיקר בכנסיות שתוכננו על ידי אלז'נדיניו.
על פי היסטוריונים שונים, האדריכלות הברזילאית הגיעה לשיא שכלולה עם התנועה המודרניסטית, ובאה לידי ביטוי בבנייתה של ברזיליה, על ידי לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר.
אדריכלות יוון העתיקה היא סגנון אדריכלי, שהתפתח ביוון העתיקה החל מסוף התקופה המיקנית (המאה ה-12 לפנה"ס) ועד המאה הרביעית לפני הספירה – אז הגיעה האדריכלות היוונית לשיאה.
שיאה של האדריכלות היוונית היה זיקוק של כמה סגנונות שהיוו את האדריכלות הקלאסית.
זו מצאה את המשכה בסגנון האדריכלות ההלניסטית ובאדריכלות הרומית.
האדריכלות הקלאסית היא הבסיס הקדום ביותר לרוב סגנונות האדריכלות שהתפתחו באירופה עד למודרניזם במאה ה-20.
האמנות המינואית-מיקנית מבוססת על אלמנטים הבאים מהטבע, מהיבשה וממעמקי הים, כמו צמחי מים, דגים, תמנונים ועוד נושאים ייחודיים שכמעט לא הופיעו באמנות היוונית.
על אף הפריחה התרבותית חלה בה ירידה כאשר רעידות האדמה גרמו לנסיגה תרבותית.
סמוך לשנת 1,100 לפנה"ס נשרפה העיר מיקנה עד היסוד.
תאריך זה מציין בספרי ההיסטוריה את סופה של התרבות המינואית – מיקנית.
כ-100 שנה מאוחר יותר פלשו למיקנה שבטים דוריים שהחריבו תרבות זו.
השבטים הדוריים התיישבו בעיר והתרבות שהביאו איתם תפסה את מקומה של התרבות שנחרבה.
על רקע התרחשויות אלה התפתחה התרבות והאומנות היוונית הקדומה.
תהליך התגבשותם של השבטים הנודדים שפלשו לשטחי יוון נמשך כשלוש מאות שנים, וכדי להגיע ליציבות מדינית-טריטוריאלית אחידה הם הקימו ערי-מדינה (פוליס) עצמאיות שהיו מאוחדות סביב הדת והמיתולוגיה היווניות.
"הפוליס" הייתה עיר מדינה עצמאית עם שלטון עצמי, צבא ומערכת חוקים משלה, וסיפקה בעצמה את רוב צרכיה הכלכליים, החברתיים והתרבותיים.
כלפי מדינות אחרות התנהלה הפוליס כגוף מדיני עצמאי לחלוטין.
שורשיה של האדריכלות היוונית בסגנונות בנייה של תרבויות עתיקות ששגשגו באזור יוון והים האיגאי באלף השני לפנה"ס, כמו התרבות המיקנית, התרבות המינואית, ותרבויותיהם של שבטים שונים אחרים, שהיגרו לצפון יוון ולאסיה הקטנה.
רוב המבנים שנבנו בראשית התקופה של יוון העתיקה כמעט ולא שרדו, בין משום שנהרסו ונבזזו במהלך השנים, בין משום שנבנו מעץ.
רוב הבניינים שנשתמרו, עד התקופה הרומית או עד היום, הם בעיקר מבני ציבור שנבנו החל במאה ה-5 לפנה"ס, ולאחריה.
האדריכל ביוון העתיקה, כמו פסל או צייר, לא נחשב לאמן אלא היה אוּמן שהיה אחראי על הבנייה.
המילה "ארכיטקט" מקורה במילה היוונית "ארכי-טקטון" שפירושה בנאי ראשי (ארכי-ראשי, טקטון-בנאי).
האדריכל היה אמון על תכנון המבנה ועל בנייתו, לרבות קישוטיו הפיסוליים.
רוב האדריכלים היווניים היו אלמונים.
אפילו האדריכל איקטינוס, שבנה את הפרתנון באתונה בשנים (447–432 לפנה"ס), אליו היו מתייחסים היום כאל גאון רב-אומן, קיבל הכרה של בעל מלאכה שעשה את עבודתו, ולא זכה בחייו להכרה מכובדת ומשמעותית.
האדריכלות היוונית השתמשה בבנייה בעיקר באבן ובשיש.
טכנולוגיית הבנייה הייתה פשוטה יחסית (לעומת האדריכלות הרומית שהייתה מפותחת יותר מבחינה טכנולוגית מזו היוונית) ועשתה שימוש בעיקר במבני לבנים, בעמודי אבן או שיש, בקורות אופקיות מאבן או מעץ ובגמלונים משולשים.
ליוונים לא הייתה ידועה טכנולוגיית הבנייה של קשת או של כיפה, ולכן הצורות בהן נעשה שימוש באדריכלות היו בעיקר אורתוגונליות (מבוססות על זוויות ישרות) ומשולשים פשוטים בגמלונים בחזיתות מבנים.
כאשר הבשיל סגנון הבנייה, לקראת המאה ה-6 לפנה"ס, התאפיינו המבנים בקווים נקיים ומדויקים, והפגינו פרופורציות מתוכננות היטב, בכלל זה סימטריה כמעט מושלמת.
עם זאת, בתכנון המרחב לא הושם כל דגש על סימטריה – אף שכל מבנה לעצמו נבנה בסימטריה מוקפדת, הבניינים השונים במתחם היו מפוזרים בהתאם לטופוגרפיה ולאלמנטים נופיים שונים.
הדבר בא לידי ביטוי בצורה הטובה ביותר בתכנון האקרופוליס של אתונה.
האקרופוליס, שבמרכזה הפרתנון, נבנתה על הר, והמבנים השונים מפוזרים עליו ומשתלבים בהרמוניה עם הטבע והסביבה.
הפרתנון ומבנים אחרים שנבנו באקרופוליס תוכננו כך שיתפסו על ידי המטפסים להר בפרספקטיבה מכיוונים שונים, ולא בהכרח במבט חזיתי מסודר בו נראית החזית בסימטריה מושלמת.
הרומאים, שאימצו את הסגנון היווני, בחרו דווקא להבליט את הסימטריה, ואפשרו לצופה בבניין לראות את המקדש מהחזית הראשית בלבד; לרוב נבנו מבנים נוספים מצידי המקדש שחיזקו את הסימטריה הכוחנית.
במקומות שונים באזור יוון והים האיגאי התפתחו כמה סגנונות בנייה בעלי מאפיינים כלליים דומים מאוד, אך ייחודיים בפרטיהם ובקישוטיותיהם.
שני סגנונות עיקריים היו הסגנון הדורי, שפותח על ידי השבטים הדורים בצפון יוון, והסגנון האיוני, שפותח בעיר איוניה שבחופה המערבי של אסיה הקטנה.
בסגנונות אלו נעשה שימוש על ידי אדריכלים בכל יוון בתקופה הארכאית.
מאוחר יותר, בתקופה הקלאסית (מן המאה החמישית לפנה"ס), התפתח גם הסגנון הקורינתי.
שלושה סגנונות אלו, הנקראים גם "סדרים", היוו מוסכמה ואף מעין תקנים לאדריכלות היוונית.
הסדרים הללו, יחד עם סדרים משניים נוספים, אומצו מאוחר יותר על ידי הרומאים, ונעשה בהם שימוש גם בסגנונות אדריכליים מאוחרים יותר, כולל בתקופה המודרנית.
המקדשים היווניים התפתחו באמצע המאה ה-8 לפנה"ס.
תפקיד המקדש היה לשמש כבית עבור פסל האל שנמצא בתוכו.
המקדשים היווניים היו מוקפים בעמודים פריסטילים בסימטריה מוחלטת.
כמעט תמיד כללו מספר זוגי של עמודים בחזית הראשית ובחזית האחורית, ומספר זוגי גדול יותר של עמודים בחזיתות הצדדיות.
בין העמודים לבין חלל המקדש עצמו (שהיה סגור בקירות לבנים) היה מעבר שאפשר למבנה להתייחס לכל ארבעת הכיוונים.
המקדשים היו מבנים מונומנטליים, שבנייתם היה מדויקת להפליא בהתאם לסדרים הקלאסיים: הדורי, האיוני או הקורינתי.
החזית הבסיסית של המקדש היווני אומצה על ידי הרומאים ועל ידי סגנונות אדריכלות נוספים, ומגדירה עד היום את הדימוי של מבנה ציבורי מפואר.
סטואה, בעברית "סטיו" (מלשון המילה היוונית, באנגלית נכתב "Stoa"), היא שורת עמודים (קולונדה) מקורה לשימוש ציבורי.
הסטואות היוו בדרך כלל דופן לחללים ציבוריים, לשווקים או לאגורה שהיו פתוחים אליהן בצד אחד וכללו מעבר וחדרים שונים בצד השני.
לסטואה היו תפקידים שונים שהשתנו בדרך כלל – חנויות של סוחרים, הלנה, גלריות ועוד.
סטואות גדולות ומפוארות נבנו בערים רבות בתקופה היוונית והרומית, ורובן נבנו לפי הסדר הדורי.
התיאטרון ביוון העתיקה התפתח ופרח מהמאה ה-6 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
מבני התיאטרון היווניים מוקמו תמיד על טופוגרפיה משופעת, שאפשרה לבנות יציעים בנוחות וללא מאמץ רב.
התיאטראות היו בנויים מהרבה שורות ספסלים מעוגלות, האחת מעל השנייה, ובמרכזן בבמה.
קשתות השורות הקיפו בדרך כלל קצת יותר מחצי מעגל.
התיאטרון היווני השתמש בנוף הטבעי כחלק מהתפאורה והשתלב בהרמוניה בטבע שסביבו.
האגורה הייתה חלל עירוני ציבורי חשוב בפוליס היוונית.
האגורה הייתה כיכר מוקפת במבני ציבור וסטואות, ושימשה כשוק וכמרחב לאירועים ציבוריים שונים.
תפקיד דומה מילא הפורום הרומי בתקופה הרומית.
הבולטריון היה המבנה ששימש למקום ישיבת הבוּלֶה – מועצת העיר.
מבנה הבולטריון דמה לתיאטרון קטן מקורה, שאפשר לזקני העיר לשבת בחצי מעגל ולקיים התכנסויות, בהן התקבלו החלטות מוניציפליות.
הגימנסיון היה מבנה ביוון העתיקה ששימש לחינוך גופני ולחינוך בכלל, על מנת להכין צעירים לחיים בוגרים ולהפוך אותם לאזרחים.
הגימנסיון מילא תפקיד חשוב מאוד בחברה האזרחית של הפוליס, והמבנה עצמו אף היווה מקור לגאווה מקומית.
הגימנסיון נבנה על פי רוב בסמוך למים זורמים ולחורשת עצים, על מנת להעניק תנאים אופטימליים להדרכת חניכים תחת סיסמת "נפש בריאה בגוף בריא".
מבנה הגימנסיון, בדומה לתיאטרון, ניצל בצורה מיטבית את הסביבה הטבעית בה נבנה.
בדרך כלל נבנה הגימנסיון על צלע של הר ולאורך טראסות רחבות, כשעל גבי המפלסים השונים נפרש האלמנטים הארכיטקטוניים השונים שכללו פלאייסטרה , גימנסיון, מסלול ריצה, מרחצאות ועוד.
הבית הפרטי היווני הטיפוסי היה מבנה חד קומתי המתכנס לתוך חצר.
הוא כלל מסדרון כניסה שהוביל לחצר פנימית, כשרוב החדרים פנו אל החצר ולא אל חוץ המבנה.
על פי רוב, בצדה האחד של החצר היו עמודים שנקראו "אכסדרה" (או בלועזית: קולונדה.
כיום נעשה שימוש במילה זו לתיאור של שורת עמודים), שיצרו מעין מרפסת פנימית הפונה אל החצר.
בכל בית היה חדר אירוח בו היו מתנהלים הסימפוזיונים – משתאות.
חדר זה רוהט במיטות שסבבו את מרכז החדר, עליהן ניתן היה לשבת בהסבה ובנוחות סביב התקרובת שהוגשה, או סביב מופע שהוצג לפני האורחים.
סגנון האדריכלות הקלאסי של יוון העתיקה הופץ ברחבי המזרח התיכון עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול מסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
כמעט ואין הבדלים סגנוניים בין מבנים ביוון העתיקה לבין מבנים הלניסטיים שנבנו במזרח.
גם בתקופה זו נעשה שימוש בסדרים הקלאסיים ובעקרונות התכנון הקלאסיים.
בנייה של ערים הלניסטיות חדשות ממצרים ועד אזור אפגניסטן ובהם תיאטראות ומקדשים, הייתה חלק מהפצתה של התרבות ההלניסטית על ידי אלכסנדר הגדול ויורשיו.
עיקר ההבדל בין התקופה ההלניסטית לבין התקופה היוונית נעוץ בהיבטים של תכנון עירוני, אשר היה רלוונטי יותר בשל הערים החדשות הרבות שהוקמו.
הערים שנבנו בתקופה ההלניסטית התאפיינו בתכנון היפודאמי: תכנון רציונלי מאוד של רשת רחובות שתי וערב, המשרה מבננים מלבניים.
כל מבנן, כלומר משבצת הסגורה בין ארבעה רחובות, נקראה "אינסולה" (אי).
אינסולה אחת הכילה כמה עשרות בתי מגורים בני קומה אחת או שתיים.
האגורה הייתה פעמים רבות אינסולה ריקה, ששמרה על המבנה הרחובות, תוך יצירת מרחב עירוני נח, שלצידו נבנה בדרך כלל המקדש.
רשימת רכיבי הבניין מהנמוך אל הגבוה:
משטח אופקי הבנוי משלוש מדרגות רחבות המקיפות את כל המבנה.
באדריכלות הרומית הבסיס נקרא פודיום, כמו במת המנצחים במשחקים האולימפיים.
העמוד מורכב משלושה חלקים עיקריים: בסיס, גוף וכותרת:
בסיס – רק בסדרים האיוני והקורינתי.
גוף העמוד (shaft) – העמוד עצמו היה בנוי מסדרה של גלילים נמוכים אשר עמדו אחד על השני.
בחלק מהסדרים הגלילים הלכו והוצרו לקראת 2/3 הגובה של העמוד, דבר שנתן לו מראה מעט יותר "שמנמן".
במצב כזה קוטרו העליון של העמוד היה קטן מקוטרו התחתון בכשמינית.
חריצים (fluting) – גילוף אורכי באבן לאורך רוב גובה העמוד בצורה (בגריעה) של חצי עיגול.
אנטזיס (entasis) – קמירות מתוכננת לאורך עמוד או אלמנט אנכי אחר.
בעמודים, הקמירות יוצרת עיבוי קל קצת מתחת לחצי גובה העמוד שאחר כך הולך וקטן ככל שעולים במעלה העמוד.
הסיבות המשוערות לאנטזיס הן הנדסיות או אסתטיות – כדי ליצור תחושה של מבנה "אורגני" הלוחץ על העמודים.
כותרת (capital) – חלקו העליון של העמוד המקנה לו את זהותו.
בכל סדר קלאסי יש כותרת שונה, על פיה ניתן לזהותו בקלות.
אכינוס (echinus) – בסדר הדורי, חלק גלילי שטוח בין הכותרת לאבקוס.
אבקוס (abacus) – לבנה שטוחה הנמצאת מעל הכותרת ומעליה מונח הארכיטרב.
אנטבלטורה (entablature) – החלק העליון של המבנה הנמצא מעל העמודים.
ארכיטרב (architrave) – הקורה הראשית המונחת מעל לעמודים.
אפריז (frieze) – השכבה האמצעית באנטבלטורה והעבה ביותר.
בסדרים האיוני והקורינתי נהגו לקשט את האפריז בפסלים ובתבליטי באבן:
מטופות (metopes) – תבליטי אבן לאורך האפריז.
טריגליף (triglyph) – פסים קישוטיים ניצבים לאורך האפריז המפריד בין המטופות.
קרניז (cornice) – הרכיב האופקי העליון באנטבלטורה.
הקרניז תמיד בולטת לצדדים וכלפי חוץ יותר מהרכיבים שמתחתיה.
גמלון (pediment) – חזית הגג המשולש הנראה מהחזית.
הגמלון הוא הרכיב העליון של האנטבלטורה וחותם את חלקה העליון של החזית.
טימפנון (tympanum) – פסלים ותבליטים קישוטיים מאבן בתוך הגמלון.
אקרוטריון (acroterion) – קישוט בקודקוד הגמלון.
אקרופוליס (acropolis) – "העיר העליונה".
גרעין הפוליס העתיק, בו מרוכזים לרוב מבנים בעלי חשיבות רבה לעיר.
טמנוס (Temenos) – המתחם המקודש בו רוכזו כמה מקדשים ומזבחות.
מתחם פן-הלני – טמנוס בעל חשיבות רבה.
פריבולוס (peribolos) – גדר או חומה קטנה התוחמת את הטמנוס.
פרופילאה (propylaea) – מבנה שער-הכניסה לטמנוס
מקדש יווני – מבנה הפולחן הדתי ביוון העתיקה.
אגורה (agora) – כיכר עירונית מרכזית מוקפת מבני ציבור
סטואה או סטיו (stoa) – מבנה ציבור בעל אכסדרה בעל שימושים משתנים
נאוס (naos או cella) – ההיכל הפנימי המרכזי של המקדש.
פרונאוס (pronaos) – מרפסת בצד המזרחי ממנה נכנסים.
אופיסטודמוס (opistodomos) – מקום בו אכלסו את אוצרות המקדש.
אדיטון – (aditon) חדר קטן במקדש המורשה רק לכהנים.
פרוסטילון (Proistyle) – מקדש עם עמודים קדמיים.
מקדש פריפטרלי – מוקף שורת עמודים אחת מכל צדדיו.
מקדש דיפטרלי – מוקף שתי שורות עמודים מכל צדדיו.
מקדש מונופטרלי – טיפוס מקדש עגול.
אדריכלות ישראלית היא האדריכלות שהתפתחה בארץ ישראל מאז 1850, עת ארץ ישראל החלה להיפתח להשפעות אירופאיות והחלה בה בנייה שאיננה ערבית/מסורתית.
האדריכלות הישראלית מתאפיינת בשלושה מקורות השפעה עיקריים:
ייבוא סגנונות חיצוניים שהיו נפוצים באותה עת בארצות המערב, והותאמו לתנאי הארץ ולאקלימה.
ניסיונות "להמציא", יש מאין, אדריכלות ישראלית אותנטית, ולעיתים אף ניסיונות להמציא/לשחזר אדריכלות מקראית קדומה.
מאמץ לייצר סינתזה בין האדריכלות הערבית המקומית לבין האדריכלות המערבית.
אף שייבוא הסגנונות הזרים התקבע בקרב האדריכלים הישראליים בעשורים האחרונים, לא ניתן לזלזל במאמצים ליצור אדריכלות מקומית אותנטית, ולא להמעיט בחשיבות ההשפעה של האדריכלות הערבית המקומית.
יחסם של האדריכלים היהודים/ציונים/ישראלים לאדריכלות הערבית המקומית ידע עליות ומורדות, והושפע לא מעט מיחסי הכוחות הפוליטיים ומהמצב הביטחוני.
כך, לדוגמה, האדריכלות היהודית של סוף המאה התשע-עשרה מבטא בוז והתנשאות כלפי האדר' המקומית, בדומה ליחסם של הארכיטקטים האירופאיים שפעלו כאן בארץ.
בתחילת המאה העשרים היחס השתנה, ואדריכלים כמו ברוואלד, ברסקי, חייקין ואפילו מנדלסון מנסים דווקא ללמוד מהאדריכלות המקומית, ולאמץ אלמנטים מתוכה אל הבניינים שתכננו.
יחס זה השתנה שוב לקראת סוף שנות העשרים (תרפ"ט) ובמיוחד בשנות השלושים (המאורעות).
האדריכלים היהודים התעלמו במופגן ובכוונה מכל סממן של מזרחיות, והיחידים שעשו כך (מנדלסון, קרקואר, אברם) זכו לביקורת לא מעטה.רק לאחר הניצחון ב-1967 חל שינוי ביחסה של האדריכלות הישראלית לזו הערבית, ובשנות השבעים הופיעו ציטוטים רבים של האדריכלות הערבית המקומית בשכונות היהודיות החדשות בירושלים, ובמקומות אחרים.
בשנות האינתיפאדה הראשונה הציטוטים הללו נעלמו כמעט לחלוטין, ושבו והופיעו רק לאחר הסכמי אוסלו - על מנת לשוב ולהיעלם עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בכל אותן תקופות בהן ניכרה התרחקות מהסגנון הערבי המקומי, נטו האדריכלים הישראלים לאמץ את הסגנונות שרווחו באותה עת בארצות המערב: כך היה בתקופה הראשונה של האדריכלות הציונית - מקוה ישראל, השכונות היהודיות בירושלים (לרבות משכנות שאננים), ומושבות הברון -
שאז ניכרו השפעות חזקות של בנייה צרפתית כפרית, בנייה צרפתית קולוניאליסטית ואף בנייה כפרית גרמנית.
זה המשיך בשנות השלושים, עת התנועה הציונית אימצה אל ליבה את הסגנון המודרניסטי (בינלאומי, באוהאוס, העיר הלבנה, הפונקציונלי) שהחל לפסוע את צעדיו הראשונים באירופה ובארצות הברית.
אחרי קום המדינה נטו האדריכלים הישראלים לאמץ, שוב בחום, את הברוטאליזם שצמח בעולם המערבי (לרבות דרום אמריקה ויפן), ובמקביל גם בעולם הקומוניסטי, שהתכתב ערכית עם השלטון הסוציאליסטי באותה התקופה, שיזם את מרבית הבנייה, ואחר כך שוב, בשנות השמונים, אנו מוצאים שוב, וביתר עצמה, את ההשפעה האירופית/אמריקאית על האדריכלות המקומית.
אפילו בשנות השלושים, במהלך אחת מתקופות השפל הבולטות ביחסי יהודים-ערבים, עת מרבית האדריכלים אימצו לגמרי את האדריכלות המודרניסטית והתעלמו לחלוטין מהאדריכלות הערבית, נמצאו כמה אדריכלים שניסו עדיין לייצר סינתזה בין המזרח למערב (וזה אפילו תאם את השקפותיהם הפוליטיות), ובכך לייצר אדריכלות ישראלית מקומית וייחודית.
הבולט מבין אלה היה אריך מנדלסון.
האדריכלות הקולוניאליסטית (1850 עד 1930)
מאז מיגור הממלכה הצלבנית ועד מסעו של נפוליאון בארץ ישראל, אירופה כמעט שלא הראתה כל עניין במחוז נידח זה של המזרח התיכון.
לאחר המסע הנפוליאוני, ובמיוחד לאחר כיבוש הארץ בידי מוחמד עלי המצרי וגירושו ממנה על ידי המעצמות האירופאיות, שבה ארץ הקודש לעניין את אומות אירופה, והן החלו להיות מעורבות בנעשה בה.
חששותיה של כל אחת מהאומות כי אומה אחרת תכבוש את ארץ הקודש מידי שליטיה הטורקים, החלשים, הביא לשמירה קפדנית על המצב הקיים, והן בלמו זו את זו כאשר חשו שאחת מהן מנסה להשתלט על הארץ.
על רקע זה פרצה מלחמת קרים.
אלא שבעוד הן מונעות את השתלטותה של אחת מהן על הארץ, הן התחרו זו בזו על מידת ההשפעה שלהן על תושבי הארץ, והמאבק התמקד עד מהרה ברכישת קרקעות ובניית מבנים גדולים ומפוארים, בסגנונות הלאומיים שלהן.
בתקופה זו נבנו או שופצו עשרות מבנים, שיועדו כמעט כולם למוסדות ציבור: כנסיות, מנזרים, מסיונים, בתי יתומים, בתי חולים, אכסניות וקונסוליות.
משכנות שאננים, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות ירושלים, שייכת גם היא לסגנון זה, ולמעשה היא אחת הסנוניות הראשונות שבשרו על בואו.
המבנה, שנבנה במימון, בתכנון ובסגנון בנייה בריטי (סיר משה מונטיפיורי יזם.
סמית' ארכיטקט), ייצג את העוצמה הבריטית על אף היותו מבנן מגורים המיועד לאוכלוסייה יהודית.
בשנים שלאחר בניית משכנות שאננים החלה תחרות עזה כאשר הרוסים, הצרפתים והגרמנים מובילים במירוץ.
בנייה מסיבית זו, שנעשתה מתוך תחושת עליונות מובהקת של העולם המערבי, התעלמה לחלוטין מהבניה המקומית, וחשפה את תושבי הארץ לטכנולוגיות בנייה חדשות וסגנונות אירופאיים מפוארים.
רק התושבים העניים והכפריים המשיכו בבניה הערבית המסורתית.
דווקא התחזקות הציונות, ועמה השאיפה של המהגרים החדשים להתנתק מהתרבות האירופאית וליצור תרבות עצמאית-לאומית-יהודית, הביאה להחייאה של האדריכלות הערבית מסורתית.
העולים החדשים, ובמיוחד בני העלייה השנייה, ניסו למזג את תרבותם המערבית עם התרבות המקומית אותה פגשו בארץ וליצור באמצעות מיזוג זה, כך קיוו, את התרבות העברית.
מאמצים אלה ניכרו כמעט בכל התחומים - במוזיקה (מאמץ שלא פסק עד היום); במחולות; באופנה; בהיגוי הלשוני; באופי וההליכות; וכמובן גם באדריכלות.
שתי היצירות הארכיטקטוניות הבולטות ביותר בתקופה זו היו הגימנסיה העברית בתל אביב (ברסקי) והטכניון בחיפה (ברוואלד).
חלק גדול מבתי תל אביב הקטנה נשאו אופי דומה, וכך גם חלק מהמושבות והחצרות שנבנו ברחבי הארץ.
בולטת במיוחד על רקע זה הייתה בניית "הבתים הערבים" במטולה, כאשר הברון רוטשילד ניסה לשנות את תפיסת העולם הקולוניאליסטית שרווחה עד אז בבנייה במושבות, ולעבור לבניה בסגנון מקומי.
אדריכליו תכננו עבור מתיישבי מטולה (עולים חדשים מרומניה) בתי אבן עם קשתות מחודדות, תקרות גבוהות וגגות עם כיפות, אך המתיישבים עצמם סירבו להתגורר בבתים הללו, בין אם בשל חזותם המזרחית או בגלל חששותיהם מפני רטיבות.
המאמץ לייצר סינתיזה בין המערב למזרח, באדריכלות, בתרבות ובפוליטיקה הציונית לא חדל עד היום, אם כי מאז שנות העשרים של המאה העשרים הוא הפך להיות נחלתם של מיעוט בלבד.
משום כך ניתן למצוא מבנים העונים על ההגדרות של "אדריכלות ארץ ישראלית" גם בתקופה האקלקטית, המודרנית, הברוטליסטית ואפילו האדריכלות העכשווית.
הסגנון האקלקטי, לקטני, מאופיין בכך שהוא מקושט מאוד, אך יונק את הקישוטים - במודע ובמכוון - משלל גדול של תרבויות.
הוא היה נפוץ מאוד בעולם המערבי והמתפתח מאז סוף המאה ה-19. הסגנון האקלקטי איחר קצת להיקלט בארץ, כיוון שעד שנות העשרים במאה העשרים שכמעט שלא הוקמו ערים חדשות, והמעטות שהוקמו (יפו שמחוץ לחומות, עכו, באר שבע, ירושלים המתחדשת ועוד) אכן התנאו בסגנון האקלקטי.
החל מתקופת העלייה השנייה, ובמיוחד בשנות העשרים, החלו להיבנות בארץ ערים חדשות רבות וגדולות שבתיהן נבנו ברובם המכריע בסגנון זה.
מאפייני הסגנון האקלקטי הם היותו מערבי בבסיסו, וכאמור - על הבסיס המערבי/קלסי (סימטריה, היררכיה של הקומות, הדגשת האנכיות, משולש הזהב, גגות רעפים, דגש על החזיתות הקדמיות בלבד, וכו') הודבקו קישוטים משלל נרחב של תרבויות.
בארצות הברית, לדוגמה, יש לא מעט מבנים המקושטים בסגנון "אינקה" או "מאיה", ואפילו התרבות הילידית של צפון אמריקה.
בארץ היו מקובלים מאוד קישוטים "קלסיים", מזרחיים, כמו-תנ"כיים, ואפילו יוונים.
היות שבאותן שנים ממש התפתחו בעולם גם הסגנונות המוכרים כ"אר נובו" ו"אר דקו", גם הם אומצו אל תוך בנק התרבויות, וצוטטו אף הם.
מאפיין נוסף של הבניה האקלקטית בארץ נבע מהאילוצים הכלכליים: העלייה הרביעית, הפולנית, שהייתה הכוח הכלכלי העיקרי בשנות העשרים, מצאה לנכון להשקיע בנדל"ן מניב, ויצרה בכך את טיפוסי הבתים האופייניים לתקופה: קומה מסחרית להשכרה בקומת הקרקע, קומת מגורים לבעלי הבית, וקומה נוספת להשכרה.
מאפיין אחר נובע מסגנונו האישי של אחד הבולטים באדריכלי התקופה, יהודה מגידוביץ', אשר נהג, במגרשים פינתיים, להדגיש מאוד את הפינה על ידי תוספת מגדלון מודגש.
עוד מאפיין הוא השימוש הנפוץ למדי באריחי קרמיקה, ובשכונות היהודיות - בעיקר קרמיקה שצוירה על ידי סטודנטים של בצלאל.
ציורים אלה, על אריחי הקרמיקה, הציגו תמונות תנ"כיות, נופים ארץ ישראלים, דיוקנאות של גיבורי המקרא, וציטוטים מהמקורות.
לגמרי במקביל פרחה אז בארץ גם אמנות הקרמיקה הארמנית, שמצאה את ביטויה הארכיטקטוני בבתים ארמנים וערבים, ואף בבנייה הבריטית הממלכתית.
הסגנון האקלקטי היה מקובל גם על האוכלוסיות האחרות בארץ - הערבים, הבריטים, היוונים, הארמנים ואחרים.
הקהילה היחידה כמעט שנמנעה מלאמץ את הסגנון האקלקטי היו הטמפלרים, שעברו ישירות מהפשטות הקולוניאליסטית לפשטות המודרניסטית, ורק מעט מאוד מהמבנים שהותירו נושאים עליהם קישוטים מודבקים.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ב-1933, נסגר בגרמניה בית הספר באוהאוס על ידי המשטר.
שנתיים לאחר מכן, הגיעה לארץ קבוצת ציירים ואדריכלים מיוצאי אסכולה זו, אשר החלה להפיץ את משנתו של הסגנון הבינלאומי ברוח היסודות החדשים של המודרניזם.
ההשפעה הייתה מיידית: שכונות שלמות תוכננו ונבנו על בסיס עקרונות האדריכלות המודרנית החפה מקישוטים, הפשוטה והתכליתית.
האידאולוגיה התרבותית שעמדה מאחורי סגנון זה חפפה את התפישות החברתיות של התנועה הסוציאליסטית שנתנה את הטון בפוליטיקה הארץ ישראלית באותה תקופה.
בעקבות הבנייה הרבה בסגנון הבינלאומי זכתה "העיר הלבנה" של תל אביב להכרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003 על ידי אונסק"ו.
מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות ואחר כך נטל הקמת המדינה, גרמו למיתון עמוק בבנייה, כמו בכל תחומי החיים.
הכורח לשכן את גלי העלייה הגדולים, הוביל לחיפוש אחר פתרונות מודרניים, מתועשים וזולים לבנייה.
תרמה למגמה זו גם האוריינטציה הפסיכולוגית, להדחקתם של סממנים עיצוביים המזוהים עם המנטליות המזרחית לטובת נטייה אל עבר התרבות המערבית אשר נתפסה כמתקדמת ו"נכונה" יותר.
לאחר הקמת המדינה הוצפה המדינה בעולים חדשים, רבים מהם חסרי כל, ונוצר צורך דחוף לשכן אותם.
כך, החל מתחילת שנות ה-50 האדריכלות המתועשת יצרה, בין השאר, את השיכונים - סדרות מבני בטון מלבניים משוכפלים, שאפשרו תכנון פשוט ובניה טרומית.
רוב הבניה החדשה בשנים הראשונות להקמת המדינה הייתה ציבורית, כך שהשיכונים היו טיפוס הבניה העיקרי בשנים אלה.
הם אוכלסו ברובם על ידי עולים חדשים, ביניהם רבים מיוצאי עדות המזרח אשר התקשו להתאקלם בסביבה הזרה.
הצורך בבניה מהירה השתלב אז במגמה העולמית של האדריכלות המודרנית, שהמשיכה בנסיונותיה ליצור אדריכלות פשוטה, יעילה ושימושית, והשתמשה יותר ויותר בבטון חשוף.
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, נחשפה הארץ לסגנון "הברוטליזם החדש" - זרם אשר הופץ על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה והאדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.
זרם זה נקלט היטב באנגליה ובברזיל.
הזרם יובא לארץ על ידי אדריכלים אשר למדו באותן שנים באנגליה ונמנים עם דור "הבטון החשוף" (המונח "ברוטליזם" נגזר מן הביטוי הצרפתי brut beton שמשמעו בטון חשוף) וכן על ידי אדריכלים שסיירו בברזיל ובצרפת.
הסגנון התאים במהותו לבנייה המתועשת אשר הייתה נהוגה אז, ובנייני ציבור רבים, שהיה צורך בהקמתם, עוצבו בהשראתו.
נהוג לסמן את 1967 כשנת מפנה באדריכלות הישראלית.
הניצחון במלחמת ששת הימים, והרחבת הגבולות המשמעותית שבאה עמו, הביאו לאופוריה כלכלית וחברתית, אשר לוותה בשינויים בעיצוב ובאדריכלות.
הקו האדריכלי המודרני המינימליסטי, שמקורו באדריכלות האירופאית, נעזב לטובת צורות אחרות.
אדריכלים רבים שבו להתייחס למבנים ערביים ו"מזרחיים" בתכנון, מגמה שהתבטאה בין היתר בתכנון השכונות החדשות בירושלים.
כבתרבות בכללות, גם באדריכלות החלו השפעות אמריקאיות לתת את אותותיהן בתכנון ובבניה.
התוצאה הובילה לבנייה פרטית נרחבת בפרברי הערים, אשר כללה מבנים ראוותניים, בניגוד לקנה המידה הצנוע אשר היה נהוג בשנים שלפני כן.
ברוח הפוסט - מודרנית שהחלה לנשוב חזרה האקלקטיות, יש שיגידו מוגזמת, להכתיב את אופי העיצוב - גגות רעפים שווייצרים מעל עמודים קורינתיים, חלונות קשתיים לצד קורות בטון חשוף, טיח שפריץ ליד אריחי אבן מודבקים - כיד הדמיון הטובה על היזם.
בתחילת שנות השמונים התרחבה התופעה, הרחבת השכונות הפכה לממוסדת וקיבלה את הכינוי "בנה ביתך".
שנות ה-80 וה-90 היו המשך ישיר לאותה תקופה, כאשר ברוח ההפרטה, חל פיחות במעמדה של המדינה כמתכננת וכבעלת השפעה על המרחב הבנוי.
התוצאה הייתה פיתוח פרברי מואץ והתפתחות שוק נדל"ן משמעותי.
השנים האחרונות מאופיינות בניסיון לקבוע סדר עדיפויות לאומי, חברתי וסביבתי חדש בפיתוח האורבני.
תוכניות ארציות לטווח ארוך החלו מיושמות, תוך חשיבה על הדורות הבאים.
לקחי העבר נלמדים, מתוך מטרה להתאים את הבנייה לצרכים עתידיים.
תפיסת הרחוב המודרניסטית כציר תנועה מתחלפת, אט אט, בתפיסתו כעורק חיים, וערכי עירוניות מתחדשת מחלחלים לשיח ולתכנון.
דוגמה טובה לכך היא כיכר דיזנגוף, שהוחלט להרוס בה את ההפרדה המפלסית שנבנתה בשנות השבעים ולהחזיר אותה למצבה הישן.
האדריכלית המדופלמת הראשונה בישראל ואחת הראשונות בגרמניה הייתה לוטה כהן, שלמדה אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג (כיום בברלין).
היא התחילה את הקריירה המקצועית שלה בגרמניה, ובשנת 1921 הוזמנה על ידי הכשרת היישוב לעלות לישראל ולעבוד במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן.
רק על פרויקטים מעטים מאותה התקופה היא חתומה בשמה, אך יש לשער שהייתה מעורבת בפרויקטים רבים נוספים, שכן אז היה נהוג (וכך גם היום) שמנהל המשרד חותם על התוכניות.
היא הייתה אחת ממייסדי אגודת הארכיטקטים בפלסטינה ב-1923. אחד הבולטים שבבנייניה היה מבנה פנסיון "קֶטֶה דן" שברחוב הירקון 97, על חוף תל אביב.
בניין זה, שהקימה קטה דן, היה סמל ליזמות נשית ולאדריכלות נשית בישראל, תחומים שעד אז נחשבו "גבריים".
בהמשך דרכה המקצועית בשנות העשרים עבדה בין השאר בתכנון יחידות דיור ובתי ילדים בקיבוצים, ובתכנון דיור לעולים.
בשנות השלושים, הארבעים והחמישים תכננה גם בתי מגורים פרטיים ובנייני ציבור, ובתים שתכננה זכו לפרסום בכתבי עת לאדריכלות.
כשפתח את שעריו בשנת הלימודים 1924–1925, היה הטכניון המוסד הראשון שאפשר לימודי אדריכלות בישראל.
במחזור הראשון של לימודי האדריכלות היו שבעה בוגרים, ובהם אישה אחת, ציפורה נויפלד-צ'רניאק.
לאחר לימודיה היא עבדה במחלקת העבודות הציבוריות של עיריית ירושלים, שם טיפלה בפרויקטים כגון בניין הדואר המרכזי וארמון הנציב, והייתה אשתו ושותפתו למקצוע של האדריכל אברהם צ'רניאק, ותכננה יחד איתו את מעונות עובדים א' ברחוב אבן שפרוט ברחביה.
החל משנות השלושים, ניכרת פעילותן של כמה אדריכליות בישראל.
הלגיטימיות של נשים כאדריכליות הייתה עדיין מוגבלת אז.
אחדות מהן עבדו עם בעליהן, ובעליהן היו לפעמים היחידים שחתמו על התוכניות.
ג'ניה אוורבוך למדה אדריכלות בבלגיה והחלה את פעילותה המקצועית בתל אביב ב-1930. את מרבית עבודותיה הראשונות תכננה בשותפות עם בעלה שלמה גינצבורג (בן מחזור של ציפורה נויפלד-צ'רניאק בטכניון) במהלך נישואיהם הקצרים ואחריהם, על פי עקרונות התכנון של הסגנון הבינלאומי.
ב-1934 זכתה בתחרות לתכנון כיכר צינה דיזנגוף, שהפכה מיד עם הקמתה לאחד מסמלי העיר תל אביב, וב-1935 פתחה משרד פרטי יחד עם המהנדס י.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב והייתה אדריכלית העיר.
בשנות החמישים תכננה שני בתי כנסת.
בשנת 1934 זכתה להכרה אדריכלית נוספת, אלזה גדעוני-מנדלשטאם, עקב תרומתה לבנייה של קפה גלינה (יחד עם ג'ניה אוורבוך ושלמה גינצבורג) וחמישה מהביתנים ביריד המזרח.
במהלך עבודתה בישראל בנתה כמה בתי ציבור ובתים מגורים.
ב-1938 עזבה את ישראל לארצות הברית, ונודעה גם שם כאדריכלית מודרניסטית.
ב-1935 זכתה יהודית סגל שטולצר בתחרות לתכנון בית הכנסת הגדול בחדרה, והבחירה באישה לעיצוב מבנה דת, בחירה חריגה באותה תקופה, עוררה הן ביקורת והן עניין.
בהמשך הקריירה שלה תכננה את שכונת קריית מאיר בצפון תל אביב, ובשנות החמישים את בית ההסתדרות בירושלים יחד עם בעלה ד"ר אויגן שטולצר.
החל מסוף שנות השלושים ועד שנות השבעים בלטה דורה גד כאדריכלית פנים, ובין השאר עיצבה את עיצוב הפנים של כמה מהמלונות החשובים בארץ, של אוניות צים ומטוסי אל על.
ב-1959 זכתה בתחרות לעיצוב הפנים של מוזיאון ישראל, וזכתה על כך בפרס ישראל לאדריכלות (יחד עם אל מנספלד, מתכנן המבנה).
בשירות המדינה עיצבה את פנים משכן הכנסת ב-1963, משרדי שרים ושגרירויות.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 בלטה התמיכה של ארגוני נשים באדריכליות.
ביולי 1934 זכתה אלזה גדעוני בתחרות לתכנון בית ספר לכלכלת בית של ויצו בפינת בנחלת יצחק, תל אביב.
על אף הפעילות החשובה וההישגים של ארכיטקטיות בשנות השלושים והארבעים, הן נותרו מיעוט חלוצי בתחום עד קום המדינה.
במהלך שנות החמישים עלה בהדרגה ובאופן משמעותי מספר הנשים שסיימו את לימודי האדריכלות בטכניון.
ב-1973 ערך איגוד הארכיטקטים בישראל כנס "נשים אדריכליות" שאחת ממטרותיו הייתה הקמת סניף ישראלי שיצטרף לארגון האדריכליות הבינלאומי.
לקראת תערוכת הנשים האדריכליות בפריז ב-1978 נערך סקר בארץ, ובו נמצא כי בישראל פועלות כ-300 נשים אדריכליות, במשרדים פרטיים, בתפקידי הוראה ובתפקידים ציבוריים.
בקומת המרתף של מגדל שלום מאיר פועל ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף התיעודי המקיף ביותר בתחום.
בשנת 2010 נפתח בבית ביאליק בתל אביב "מוזיאון הבאוהאוס" בעיצובו של האדריכל הישראלי רון ארד.
בשנת 2012 נפתח בחיפה מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות המוקדש לאוספו הפרטי של מוניו גיתאי-וינרויב ולכבוד האדריכלות הישראלית.
המוזיאון הוקם על ידי בנו, עמוס גיתאי.
בנוסף, גם הארכיון הציוני המרכזי בירושלים שומר על כמה וכמה ארכיונים אדריכליים, כגון אלה של ריכרד קאופמן, ליאופולד קרקואר ויוסף קלארווין.
התאחדות האדריכלים מעניקה את פרס אות האדריכלות הישראלית לפרויקטים מצטיינים בתכנון ובחזון האנושי.ב-2022 הוענק הפרס בשלישית, בקטגוריות: פרס מפעל חיים, מבנה ציבור, מבנה החינוך, תכנון ועיצוב עירוני, מגורים בבנייה פרטית ומבנה מגורים בבנייה רוויה, מבני מסחר, משרדים, תעסוקה ומלונאות ועוד
2022 פרס מפעל חיים פרופסור אדריכל מיכה בורט בפרס מבנה ציבורי זכו תיאטרון הקרון ומרכז תאו בהרצליה והמרפאה בשכונת נוף ים בהרצליה.
בפרס חינוך זכה מכלול חינוכי בחריש.
בפרס תכנון ועיצוב עירוני זכה התחדשות העיר ערד.
בפרס מגורים בבנייה פרטית זכה מבנה צמוד קרקע בגוש דן ובבנייה רווייה זכה מבנה בשכונת כרם תימנים בתל אביב.בפרס מבני מסחר משרדים תעסוקה ומלונאות זכה תכנון מטה חברת סטארטאפים בפארק המדע רחובות.
בפרס עיצוב פנים זכה מרכז אירועים בגן הבוטני בירושלים.
בפרס "אדריכלות המחר"- חדשנות, זכה פרויקט "מוקדים"
2024 פרס מפעל חיים הוענק לאדריכל יעקב יער, המוביל בתחום העיצוב העירוני ובינוי ערים בישראל.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה ציבור זכו מבנה הכניסה בפארק מדבריום בבאר שבע בתכנון אסף לרמן אדריכלים.
הספרייה הלאומית בירושלים בתכנון הרצוג דה מורון אדריכלים ובביצוע של מן שנער אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית תכנון ועיצוב עירוני זכה פרויקט שער המפרץ בחיפה בתכנון יער אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה מסחרי, משרדים, תעסוקה ומלונאות זכה מבנה מטה וחלל תצוגה אינובייט באבן יהודה, בתכנון פיצו קדם אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה לשימור זכה בית ליבלינג בתל אביב, בתכנון רבקה כרמי אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית אדריכלות המחר זכה פרויקט שכונת המחצבה בהר חרת, מבשרת ציון, בתכנון גרנובסקי & זבולון אדריכלים.
מקום הראשון בקטגוריית עיצוב פנים זכה פרויקט מרכז המוזיקה בתל אביב-יפו, בתכנון יפעת פינקלמן ודן חסון.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה חינוך זכה בית ספר תיכון וחטיבת ביניים גליל ים הרצליה בתכנון רגבים + אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה מגורים - בניה פרטית זכה פרויקט בית בנוף, בתכנון רות פקר רונה לוין אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית מבנה מגורים - בנייה רוויה זכה בניין שנקין 74 בתל אביב, בתכנון הופלר אדריכלים.
במקום הראשון בקטגוריית אדריכלות נוף במרחב הפתוח זכה פרויקט גן לאומי צבעי מכתש רמון – מכתש רמון, בתכנון ברוידא מעוז אדריכלות נוף בע"מ.
במקום הראשון בקטגוריית אדריכלות נוף במרחב העירוני זכה פרויקט שדרת הקריה בתל אביב, בתכנון מנעד תכנון נוף בע"מ.
אדריכלות ביזנטית היא סגנון אדריכלי שהתפתח מהאדריכלות הרומית ואפיין את הבנייה של האימפריה הביזנטית באזור מזרח הים התיכון מן המאה ה-4 ועד שלהי ימי הביניים.
רוב המבנים בסגנון זה הם כנסיות ומנזרים וחלקם, אשר נמצאים בטורקיה, הפכו למסגדים בתקופה העות'מאנית ובכך הצליחו להשתמר עד לימינו.
לאחר חלוקת האימפריה הרומית חיפש הקיסר יוסטיניאנוס סוג חדש של אדריכלות עבור הכנסיות החדשות.
הבסיס הקודם שהיה לו היה סגנון הבנייה של הכנסיות בנצרות הקדומה שדמו מאוד לבזיליקות הרומיות.
הכנסיות הביזנטיות שנבנו כבר בתקופת יוסטיניאנוס שאפו לתת תחושה של הרבה יותר אור רוחני בחלל, בדומה לתפיסות המאוחרות יותר של אדריכלות הכנסיות.
לאחר נפילת האימפריה הרומית ושקיעת אירופה לתוך חשכת ימי הביניים נשתכחו מקצועות ואומנויות רבים.
הדבר ניכר בעיקר בפרטי הבנייה של האדריכלות הביזנטית כמו למשל בכותרות עמודים (שאינם לפי הסדרים הקלאסיים).
רוב הכנסיות הביזנטיות נבנו לפי תוכנית של צלב יווני וללא ספינות ארוכות כמו בכנסיות אחרות.
הביזנטים המציאו טכנולוגיה של בניית כיפה מעל שדה ריבועי, טכניקה אותה לא הצליחו הרומאים לגלות.
כל מבני הכיפה הרומים היו בנויים מעל חלל בצורת גליל.
בטכניקה הביזנטית, בסיס הכיפה היה ריבוע שחסם בתוכו את המעגל עליו יושבת הכיפה.
ארבעת הפלחים המיותרים נחתכו ובמקומם נבנו קשתות אשר החזיקו מעליהן מעגל נוסף קטן יותר שקוטרו היה שווה לאורך הצלע של הריבוע.
ממעגל זה ומעלה המשיכה הכיפה או שנבנה גליל ומעליו כיפה חצי כדורית.
בין המעגל הקטן והקשתות מתקבלים ארבעה משולשים בעלי צלעות מעוגלות שכל אחד מכונה פנדנטיבה.
את הפנדנטיבה ניתן לראות באופן ברור בפנים של הכנסייה כפי שרואים בצילום הפנים של איה סופיה.
כנסיית איה סופיה, קונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו)
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה, רוונה
הבזיליקה של סן ויטאלה, רוונה, איטליה
בזיליקת סן מרקו, ונציה, איטליה
כנסיית שמעון בעל העמוד, סוריה
כנסיית הקבר, ירושלים (יוצאת דופן בסגנונה)
מנזר דפני, מנזר הוסיוס לוקאס ומנזר ניאה מוני של קיוס ביוון
האדריכלות האמריקאית (האדריכלות שבארצות הברית) כוללת מגוון רחב של סגנונות אדריכליים החל מהתקופה הפרה-קולומביאנית ועד ימינו.
כמעצמה עולמית רב-לאומית המבוססת על קולוניאליזם אירופאי, הושפעה האדריכלות האמריקאית מסגנונות רבים וכן השפעתה על סגנונות אדריכלות בשאר העולם הייתה רבה.
אדריכלות ורנקולרית ופרה-קולומביאנית (עד המאה ה-15)
המבנים העתיקים ביותר היום על שטחה ארצות הברית, הם מבנים אינדיאנים באזור דרום מערב המדינה והם בני כ-1000 שנה.
באזור ניו מקסיקו קיימים מספר כפרים עתיקים המכונים פואבלו (Pueblos) המייצגים את האדריכלות הוורנקולרית של האינדיאנים.
אדריכלות זו מאופיינת בבנייה באדמה.
אדריכלות פרה-קולוניאלית מרשימה קיימת גם בהוואי, שם מקורותיה הם פולינזיים ומתאפיינים בבנייה אחרת לגמרי.
התקופה הקולוניאלית (מהמאה ה-16 עד המאה ה-18)
כאשר יבשת אמריקה יושבה על ידי האירופאים החל ממתחילת המאה ה-16, סגנונות האדריכלות האירופאים יובאו אליה.