tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח "קרן" משמש גם לציין כל איבר מחודד המחובר לראשו של בעל חיים גם במשפחות אחרות:
ג'ירפיים: לג'ירפה יש גבשושיות עצם המכוסות בעור פרוותי, שנראות כמו קרניים.
אייליים: לאיילים אין קרניים אמיתיות מקרטין, אלא מבני עצם הנקראים Antler.
הללו גדלים ונושרים כל שנה.
קרנפיים: ה"קרניים" של הקרנף עשויות מקרטין אבל הן בעצם יותר שיער דחוס מאשר קרן אמיתית.
לווייתני חדשיניים: לחדשן יש חט ארוך שהוא בעצם שן, שנראה כמו קרן בורגית, בדומה לקרן של היצור הבדיוני חד-קרן.
צרטופסיים: הקרניים של הטריצרטופס וצרטופסיים אחרים הן המשכי עצם של הגולגולת, אך ככל הנראה היו מצופות בקרטין (שלא משתמר במאובנים), והיוו קרניים אמיתיות.
גם השימוש בהם היה דומה לשימוש חיות בנות זמננו בקרניהן.
למיני בעלי חיים רבים במשפחות שונות יש חטים, שלעיתים קרובות ממלאות את אותן פונקציות של קרניים, אבל הן למעשה שיניים מגודלות.
אלו כוללים את: איילי מושק, חזירי יבלות, פילים, חדשיניים (לווייתן חדשן) וניבתנים.
לקרניים שימושים רבים בטבע: התגוננות מפני טורפים, לחימה בבני המין על טריטוריה או על נקבה, חיזור, סימול וקביעת מעמד בעדר, איתותים ועוד.
בחיזור בין בעלי חיים, תצוגת הקרניים משמשת להרשים את הנקבה.
גודל וצורת הקרניים מעידה על כשירותו הגנטית של בעל הקרניים ומושכת את הנקבה.
לפי עקרון ההכבדה בכמה בעלי חיים הקרניים גדלו לממדים גדולים במיוחד.
זכרים של בעלי חיים בעלי קרניים נוהגים להתגושש זה עם זה בדו-קרב ראש בראש.
הקרבות נעים בין שילוב קרניים ("נעילת קרניים") ודחיפות הדדיות, עבור בהטחת ראש בראש (לעיתים בסיס הקרניים מהווה מעין "קסדה"), ועד לדו-קרב קטלני שכולל ניסיונות לדקור אחד את השני עם הקרניים.
בקרב מינים רבים של בעלי קרניים, כולל אנטילופות בעלי קרניים ארוכות, הקרניים בדרך כלל לא משמשות ללחימה בטורפים ובעליהן מעדיפים לברוח בריצה כאשר טורף מתקרב או תוקף.
לעומת זאת, אצל הפרים, המאופיינים במשקל רב וגוף מסיבי, הקרניים גם משמשות להתגוננות מפני טורפים.
באפריקה תועדו לא מעט מקרים בהם תאו אפריקני דקר בקרניו המעוקלות לביאה שתקפה אותו.
בקרניים אפשר להשתמש גם כדי לחפור באדמה או לקלף קליפה של עץ.
קרניים אמיתיות משמשות גם לויסות חום, שכן כהמשך של העור הן מכילות כלי דם בתוכן, ומתפקדות כמו רדיאטור ומאפשרות את קירור הדם בתוכן.
לטריצרטופס, מין של דינוזאור צרטופסי, היו קרניים שאורך ליבות העצם שלהן נע בין 90 ס"מ עד ל-115 ס"מ (1.15 מטר) ובשל חוזקן היו יעילות גם לקרבות נגד הטירנוזאורוס רקס וטורפים אחרים, וכן להתגוששות מול טריצרטופסים אחרים על טריטוריה ונקבות.
נמצאו ראיות במאובנים לשני השימושים הללו.
שימוש האדם בקרני בעלי חיים
כיום, השימוש בקרניים שנוי במחלוקת, במיוחד אם החיה ניצודה במיוחד עבור קרניה, ובפרט אם ניצודה בציד ספורטיבי בו הראש עטור הקרניים משמש כפרס ניצחון ונתלה לתצוגה על ידי הצייד.
ציד כזה גרם לצמצום אוכלוסיות בעלי חיים ואף סיכן את קיומם ברמת המין.
כיום ציד ספורטיבי הוא מפוקח ונעשה בעיקר בחוות או שמורות מיוחדות שהוקמו לשם כך (ובהן גם מרבים את החיות הניצודות).
באנגלית נקרא תחום זה Game Hunting.
בקרני פריים שכבת קרטין עבה גדלה על ליבת עצם ויוצרת שפופרת חלולה.
בשל כך משמשות קרני הפריים גם ככלי נגינה, לדוגמה: השופר היהודי וקרן (כלי נגינה).
קרניים אלה התפתחו לכלי נשיפה בהם, בניגוד לחצוצרה, הלוע מתרחב ככל שהוא מתארך, כלומר: הוא חרוטי ולא גלילי.
כלים כאלה נקראים קרניים גם אם הם עשויים ממתכת.
קרן יער היא גרסה מתקדמת ממתכת של קרני נגינה אלו.
לשימוש בשופר היהודי חשיבות רבה במצוות תקיעת שופר בראש השנה ובמנהג התקיעה בשופר במוצאי יום הכיפורים.
הכנתו מקרן איל (או קודו גמלוני, במקרה של שופר תימני), נעשית בתהליך מיוחד ומורכב.
קרניים משמשות גם ככלי קיבול לנוזלים וככלי שתייה.
מכך צמח הביטוי קרן השפע.
קרני אבק שרפה היו במקור קרני איילים שדוגמו במכסים ורצועת סחיבה, ששימשו לנשיאת אבק שרפה.
לעיתים, גם לבקבוקוני אבק שרפה קוראים קרני אבק שרפה.
קרני אנטילופה משמשות ברפואה הסינית המסורתית.
המונח "קרן" מתייחס גם לקרטין, החומר ממנו עשויה הקרן.
מנהג זה נפוץ מאוד כאשר הקרן משמשת כחומר גלם עבור יצירת כלי עבודה, ריהוט, קישוטים ושימושים אחרים.
ביישומים אלה, ערכה של הקרן הוא בקשיות שלה, דבר שהוליד את הביטוי "קשה כקרן".
שנהב בא משיניים וחטים של בעלי חיים, לא מקרניים.
סחר בשנהב מהווה גורם לציד בלתי-חוקי ומסכן את עתיד הפילים.
כפתורי "קרן" עשויים בדרך כלל מ"קרני" איילים ולא מקרן אמיתית.
הקרניים הגדולות ביותר: לפר וטוסי, הידוע כבקר אנקולי, יש קרניים גדולות ועבות המגיעות לאורך של עד 2.5 מטר.
מוטת הקרניים הארוכה ביותר שנמדדה: פר טקסני ארוך-קרניים (Texas Longhorn), פרט בשם M Arrow Cha-Ching עם מוטת קרניים של ופרט בשם פונצ'ו עם מוטת קרניים של .
הקרן הארוכה ביותר שנמדדה בבעל חיים פראי: קודו גמלוני, .
האורך הממוצע של קרן הקודו הוא .
הקרן הגדולה ביותר בבעל חיים פראי: תאו אסייתי, קרן מעוקלת באורך ועבה יותר מזו של הקודו.
הקרן הארוכה ביותר לפי הערכה: לפר הפרהיסטורי פלוראוביס הייתה קרן עם ליבת עצם באורך של למעלה ממטר, וההערכה שאורכה מצופה בקראטין היה כ-.
הקרן הארוכה ביותר שנמדדה בדינוזאורים: טריצרטופס, פרט בשם Yoshi's Trike עם ליבת עצם באורך והערכה של כאשר הייתה מכוסה בקראטין.
קרמניץ (באוקראינית: Кременець, בפולנית: Krzemieniec) היא עיר במחוז טרנופול (Ternopil Oblast), בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה.
מבצר קרמניץ, שסביבו נבנתה העיר קרמניץ, נבנה במאות ה-9 וה-10. העיר הייתה תחת שלטונם של נסיכים שונים.
בשנת 1226 התחולל ליד העיר קרב בו ניצח שליט העיר את כוחותיו של נסיך הונגרי.
בזמן הפלישה המונגולית שהתחוללה בשנים 1240–1241 הייתה קרמניץ אחת הערים בסביבתה שהפולשים המונגולים לא הצליחו לכבוש.
בשנת 1382 עברה העיר לשליטתו של דוכס ליטאי.
בשנת 1648 נפגע מבצר קרמניץ קשות ונחרב בחלקו על ידי הקוזקים.
בעקבות חלוקתה השלישית של פולין סופח חבל ווהלין ל ב-1795, והפך לחלק מתחום המושב.
בשנת 1805 יסד תדיאוש צ'צקי בעיר גימנסיה מפורסמת, , שנודעה כ"אתונה של ווהלין" ושימרה באזור את התרבות הפולנית, תחת השלטון הרוסי.
הגימנסיה פעלה עד שנת 1831 וחזרה לפעול שוב בימי פולין העצמאית בשנים 1922–1939.
לאחר מהפכת אוקטובר והחתימה על חוזה ברסט-ליטובסק העיר עברה לשליטת הגרמנים.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, עברה העיר מיד ליד מספר פעמים, וביולי 1920 נכבשה קרמניץ על ידי הסובייטים.
אולם ב-1921, נחתם הסכם ריגה, שבו נקבע גבולה המזרחי של פולין וקרמניץ נכללה ברפובליקה הפולנית העצמאית.
ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שהנהיג יוזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר הסובייטי שהונהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה.
בתקופה זאת נודעה העיר ברחבי פולין בשל בית הספר התיכון המעולה שלה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה עברה ממשלת פולין במנוסתה מוורשה לקרמניץ.
בעקבות זאת הפציץ הלופטוואפה את העיר ב-12 בספטמבר 1939, וטבח באזרחים בירי ממקלעי המטוסים.
31 אנשים נהרגו בהתקפה ו-77 נפצעו; 27 בניינים נהרסו.
מקרמניץ עברה הממשלה הפולנית לרומניה.
בעת שפלש הוורמאכט לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שבין ברית המועצות וגרמניה.
חבל ווהלין סופח לברית המועצות וקרמניץ נמצאה בשלטון סובייטי.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט, וקרמניץ נמצאה תחת שלטון הדיכוי הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את קרמניץ במרץ 1944. העיר קרמניץ נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
יהודים נזכרו לראשונה בכתובים בקרמניץ בשנת 1438. הקהילה גדלה בהתמדה ושגשגה במאה ה-16 ובראשית המאה ה-17. בוועד ארבע הארצות, האספה אשר שימשה במשך כמאתיים שנים, בין השנים 1580 ל-1764 כמוסד המרכזי העליון של יהדות מזרח אירופה, נכללה קהילת קרמניץ בנציגות חבל ווהלין.
הקהילה נפגעה קשות בימי פרעות ת"ח ות"ט בין השנים 1648–1649 עת נרצחו בה וביתר ערי אוקראינה יותר ממאה אלף יהודים.
בתים רבים נהרסו ויהודים רבים ברחו.
קהילת קרמניץ לא חזרה כבר לימי שגשוגה והיא לא הייתה אלא קהילה של רוכלים ובעלי מלאכה זעירים.
החלוקה השנייה של פולין הביאה את קרמניץ בשנת 1793, לתחום השלטון הרוסי, וכמו ברוב הערים והעיירות של ווהלין, התפתחה בה קהילה יהודית גדולה יחסית, דוברת יידיש.
הקהילה השתקמה בהדרגה, ובסוף המאה ה-18 הייתה לאחד ממרכזי תנועת ההשכלה במזרח אירופה ונודעה כמולדתו של יצחק בר לווינזון (ריב"ל), מראשוני ההשכלה.
בסוף המאה ה-19 היו יהודי קרמניץ פעילים בחיי הכלכלה של העיר, בעיקר בתעשיית הניר, בנגרות ובסנדלרות.
הם שיווקו את תוצרתם ביתר ערי רוסיה ופולין.
בשנת 1910 דווח שהפעילות הציונות בעיר מועטת, אך למרות זאת נתקבלו תרומות נאות לקרן קיימת, לוועד האודסאי ולמוסדות ציוניים אחרים.
בתקופת השלטון הפולני, בראשית שנות ה-30 ראו אור בקרמניץ שני כתבי עת בשפת יידיש שהתמזגו בשנת 1935 לשבועון בשם "קרעמניץ לעבען" (חיי קרמצניץ).
עד 1939 פעלו בעיר הגימנסיה העברית "תרבות", גן ילדים עברי, תלמוד תורה ובית ספר מקצועי של רשת "אורט".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת שפלשו הנאצים לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג וקרמניץ נמצאה בשלטון סובייטי.
הסובייטים אסרו מסחר חופשי דבר שפגע קשות בפרנסתם של יהודי העיר וכן אסרו על כל פעילות לאומית יהודית, ציונית, פוליטית ותרבותית.
הרב מרדכי יפה, המכונה "בעל הלבושים" או "בעל הלבוש" – פוסק.
רבי מרדכי מקרמניץ, מגדולי מנהיגי החסידות ומבניו של ר' יחיאל מיכל מזלוצ'וב, מגדול תלמידי הבעש"ט.
הרב דוד צבי אוירבך, רב העיר וחותנו של רבי נתן מברסלב
יצחק בר לווינזון (ריב"ל) – חלוץ תנועת ההשכלה היהודית בתחומי האימפריה הרוסית נולד בקרמניץ בשנת 1788 וחי בה בימי נעוריו.
לימים חזר לקרמניץ ובה נפטר.
יוסף אבידר – מראשי ארגון ההגנה ומאלופי צה"ל במלחמת העצמאות נולד בקרמניץ בשנת 1906.
אייזק שטרן – כנר יהודי-אמריקאי, הנחשב לדעת רבים לאחד מגדולי הכנרים של המאה העשרים נולד בקרמניץ בשנת 1920.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בקרמניץ 8,000 יהודים.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות, ביוני 1941 נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט.
קרמניץ נכבשה על ידי הנאצים ב-1 ביולי 1941. כ-800 יהודים נרצחו בימים הראשונים לכיבוש בידי אנשי המשטרה האוקראינית, שהאשימו את היהודים ברצח אסירים אוקראינים בידי האנ קה וה דה קודם לנסיגתם.
קבוצה של אנשי אינטליגנציה יהודית רוכזה, כביכול לעבודה, והוצאה אל מחוץ לעיר שם נרצחה.
ב-1 במרץ 1942, רוכזו כ-9,340 יהודי קרמניץ ועיירות הסביבה לגטו.
תושבי הגטו חיו בתנאי מצוקה קשים של רעב ומחלות וסבלו ממחסור קשה במים.
התמותה בגטו הייתה בשעור של 10–12 אנשים ליום.
קבוצה של כ-1500 יהודים כשירים הוצאו לעבודות כפייה.
בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל וקרמניץ בכללן.
ב-9 באוגוסט 1942 הוציאו הגרמנים מן הגטו כ-1,500 עובדים, כולל עובדי היודנראט והשוטרים היהודים.
למחרת, ב-10 באוגוסט, רוכזו יהודי קרמניץ הנותרים, הובלו אל מחוץ לגטו והוצאו להורג בירי אל תוך בורות, ליד תחנת הרכבת של העיר.
מנהיג הציונים בקרמניץ בנימין לנדסברג שם קץ לחייו.
בתקופה שלפני ההשמדה התארגנה בגטו קבוצת מחתרת של צעירים יהודים, שהשיגה, בעזרתם של פולנים, כלי נשק, רימוני יד ומסמכי זהות "אריים" מזויפים.
תוכניתם הייתה לצאת מן הגטו ערב האקציה - הריכוז להשמדה, ולתקוף את הגרמנים מבחוץ, כדי למנוע מהם לחדור לגטו ולאחר הקרב להתאסף ולפעול כקבוצת פרטיזנים.
ב-9 באוגוסט, ערב האקציה הוטל במפתיע מצור על הגטו והם לא הצליחו לצאת ממנו.
כשהחלה למחרת הוצאת היהודים מהגטו, הם פתחו בקרב.
ביום הראשון למאבק נהרגו 6 שוטרים גרמנים ואוקראינים.
ביום השני נהרגו 10 וביום השלישי החלו הצעירים בהצתת בתי הגטו.
הגטו בער עד 18 באוגוסט עד שבתיו נשרפו כליל.
רק 20 מיהודי קרמניץ נותרו בחיים לאחר השואה.
קרמנצ'וג (באוקראינית: Кременчук; ברוסית: Кременчуг; ביידיש: קרעמענטשוק) היא עיר תעשייתית גדולה, השוכנת לגדת נהר הדנייפר שבאוקראינה.
העיר נוסדה ככל הנראה, בשנת 1571. שמה מורכב משני חלקים: קרמן - סלע צור, שהוא הסלע שהעיר שוכנת עליו, וצ'ויו - ביטוי אוקראיני שמשמעותו היא 'אני שומע' ושבו נעשה שימוש כאשר ספני הדנייפר היו מזהים את סלעי הצור, בעת שהתקרבו לאזור.
מאידך, לא ניתן לשלול אפשרות כי מקור השם הוא בשפה הטורקית, שבה משמעות השם היא 'מצודה קטנה'.
מיקומה של העיר לצד נהר הדנייפר ועל הנתיב שבין נסיכות מוסקבה לבין הים השחור, סייע בהתפתחותה הכלכלית.
באמצע המאה ה-17, הייתה קרמנצ'וג עיר מבוססת ועשירה.
במלחמת העולם השנייה, חרבה העיר כמעט לחלוטין לאחר שהנאצים הרסו כ-90% מן המבנים בה.
מרבית הקהילה היהודית של העיר הושמדה.
ב-29 בספטמבר 1943, שוחררה העיר על ידי הצבא האדום.
יום זה הוא יום חג עירוני.
כיום העיר קרמנצ'וג היא העיר השנייה בגודלה מחוז פולטאבה, באוקראינה.
העיר היא משרשרת ערי הדנייפר, המהוות את מרכז החיים הכלכליים של אוקראינה מקייב בצפון ועד דניפרו במזרח.
העיר נמצאת על צומת מסילות ברזל, בהן המסילה ההיסטורית החשובה "אודסה-מוסקבה", וכן על הכביש המחבר את קייב לעיר דניפרו ובסופו לעיר זפוריז'יה שמהווה את המרכז המסחרי והתעשייתי במורד הדנייפר.
ממערב לעיר מצויים מכרות הברזל העשירים באירופה, ויש בה מפעל גדול מאוד לטרקטורים ולשאר מכונות חקלאיות.
היהודים הראשונים התיישבו בעיר לקראת סוף המאה ה-18. המידע הראשון על התיישבות יהודית בעיר, הוא משנת 1782. רשימת משלמי מיסי-גולגולת משנת 1801 מדברת על 454 יהודים במחוז קרמצ'וג.
במסגרת מדיניות השלטון הרוסי, שעודדה את היהודים לעסוק במלאכות יצרניות, נפתח בעיר מפעל אריגה, אשר ב-1810 העסיק יהודים שמנו, יחד עם בני משפחותיהם, 232 נפשות.
בהמשך, כתוצאה מהגירה מסיבית של יהודים שהגיעו לאוקראינה מהאזורים הצפון-מערביים של רוסיה, גדלה הקהילה במהירות, וב-1847 מנתה 3,475 נפשות.
חמישים שנה מאוחר יותר, ב-1897 היו היהודים כ-50% מתושבי העיר ומנו כ-30,000 איש.
היהודים השתלבו בחיי העיר והיו גורם רב-משמעות בחיי הכלכלה והמסחר, במיוחד בתחומי הסחר בגרעינים ובעץ וכן בייצור הטבק, תוך שהם מחזיקים בבעלותם כעשר מנסרות-עץ וכמה מפעלי טבק.
בראשית המאה ה-19, נפתח בעיר בית-חולים יהודי.
בראשית המאה העשרים, שימש אברהם פריידנברג כרבה של העיר למשך 15 שנה, וקידם את הלימודים הכלליים בקרב התלמידים היהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-40,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של קרוב ל-90,000 תושבים.
לפי הידוע, ראשון החסידים שהתגורר בעיר, היה הרב אהרן, בנה של הרבנית פריידא, בתו של האדמו"ר הזקן מחב"ד.
הוא כיהן כרבה של קרמנצ'וג.
אהרן היה נשוי לחיה, בתו של רבי נחמן מברסלב.
שרה, בת נוספת של רבי נחמן התגוררה בעיר והאוהל על קברה משמש עד היום כמקום עלייה לרגל.
לאחר פטירת הרב אהרן בשנת 1857, מונה הרב יוסף תומרקין לרבם של חסידי חב"ד בעיר.
ב-1844 הוקמה בעיר ישיבה של חסידות חב"ד ובהמשך, לקראת סוף המאה ה-19, פעלו בעיר שני תלמודי-תורה, כשבאחד מהם גם נלמדים מקצועות מעשיים: נגרות ועיבוד מתכת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברו לעיר ישיבת חב"ד וכן ישיבת סלובודקה.
שימש ברבנות העיר הרב יצחק יואל רפאלוביץ'.
בשנת 1919, לאחר פוגרום ביהודי צ'יהירין, עבר הרב אברהם שטרנהרץ מצ'יהירין לקרמנצ'וג, ובכך הפך את העיר למרכז חסידות ברסלב באוקראינה עד למלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש העיר על ידי הצבא הנאצי, ב-9 בספטמבר 1941 רבים מבין היהודים ברחו מן העיר ובמקום נותרו, בסופו של דבר, רק כ-9,000 יהודים.
היהודים חויבו לשאת סרט עם מגן-דוד על הזרוע, ונאסר עליהם לנוע ברחובות לאחר 5 בערב.
לצד זאת, הוטלו עליהם עבודות כפייה בניקוי הרחובות ושיפוצם.
לנוכח מצב קשה זה, ביקשו יהודים רבים להתנצר, וראש-העירייה ושני כמרים סחטו מהיהודים המבקשים להמיר את דתם כספים רבים.
ב-26 בספטמבר, נצטוו היהודים להתייצב למיפקד, אך רק 3,500 יהודים וכן 100 משפחות מעורבות התפקדו.
למחרת, נצטוו היהודים לעבור למחנה צריפים בפרבר נובו איוונובקה (Novo Ivanovka), שם צופפו בתנאי מגורים קשים ונאסר עליהם להכין אוכל מבושל.
ב-28 באוקטובר 1941 החלה הוצאתם להורג של היהודים בעיר.
הם הובלו מנובו איוונובקה לבורות שחפרו שבויי מלחמה בדרך לכפר פשצ'אנוייה (Peshchanoye).
ביום הראשון נרצחו כ-1,600 יהודים, ועד 7 בנובמבר נרצחו כל היהודים שרוכזו בנובו איוונובקה.
מרבית היהודים מתוך אותם אלה שלא התייצבו למפקד והסתתרו בעיר, הוסגרו על ידי אוקראינים מקומיים לידי הנאצים ואלה רצחו אותם מיד לאחר מכן.
קבוצה קטנה של בעלי-מקצוע, בעיקר רופאים, הושארו בחיים עד שנרצחו בינואר 1942.
לאחר המלחמה חזרו לעיר מעט מהיהודים שעזבו אותה בתחילת הכיבוש הנאצי.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שליח חב"ד לעיר הוא הרב שלמה סלמון.
לקהילה בית כנסת גדול ופעיל ומתקיימות תפילות באופן יומיומי וכן פעילויות דתיות נוספות.
בית הקברות היהודי העתיק בעיר נמצא בשטח מחנה צבאי סובייטי נטוש על יד שכונת ראייבקה, באנגלית (reevka) בסמוך לנהר הדנייפר, במקום נבנתה מצבה לזכר הרבנים החסידיים הגדולים, ובתוכם צאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי ורבי נחמן מברסלב, הקבורים במקום.
הרב שמואל קמנצקי ראש ישיבת פילדלפיה
יהושע חנקין ממנהיגי הציונות, מחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל.
גואל קרקעות רבות ביניהן את הקרקעות של חדרה ורחובות
מרים ילן-שטקליס, משוררת, מתרגמת וסופרת, כלת פרס ישראל לספרות־ילדים לשנת 1956
אברהם שלונסקי, סופר ישראלי, ממחדשי השפה העברית
קרמר נגד קרמר הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה.
במאי הסרט הוא רוברט בנטון.
הסרט מבוסס על ספרו של אברי קורמן ומגולל את סיפור הגירושין של הזוג קרמר, ואת השפעתו על בנם ועל הסובבים אותם.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, ביניהם הסרט הטוב ביותר לשנת 1979 וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר ולתסריט הטוב ביותר.
טד קרמר (דסטין הופמן) הוא מנהל בחברת פרסום המכור לעבודתו, שזה עתה קיבל תיק נכבד לנהל.
כשהוא מגיע הביתה כדי לשתף את אשתו ג'ואנה (מריל סטריפ) בחדשות הטובות, הוא מגלה שהיא עוזבת אותו כדי "לחפש את עצמה", ומותירה את בנם בן השש, בילי (ג'סטין הנרי) בחזקתו.
לאחר עזיבתה, בילי מתגעגע לאימו, וטד מתקשה להתמודד עם גידול הילד, דבר שעד אז מעולם לא התנסה בו.
לאחר יום לא קל עם בנו, טד מצליח להיכנס לסדר יום תקין ומשתלט על מלאכת גידול הילד לבדו.
עם זאת, הבוס בעבודה אינו מרוצה: העובד המסור מהעבר החל להיות בעל תחומי עניין נוספים חוץ מעבודתו, מה שגורם לו להחמיץ תאריכי יעד ומטלות חשובות אחרות ולפיכך בהמשך מפטר אותו.
בינתיים, מתיידד טד עם שכנתו מרגרט (ג'יין אלכסנדר), אותה שכנה שיעצה בעבר לג'ואנה לעזוב את טד בנימוק שהיא לא צריכה לחיות עם אדם שעושה אותה אומללה.
כמו טד, גם מרגרט היא אם חד-הורית שהתגרשה מבעלה שנה וחצי קודם לכן.
מרגרט תומכת בטד ועוזרת לו בתחומים שונים.
15 חודשים לאחר עזיבתה חוזרת ג'ואנה לניו יורק כדי להחזיר לעצמה את בילי, ומתחיל מאבק על המשמורת בינה לבין טד.
שני הצדדים שוכרים עורכי דין, אך במהלך המשפט הם מתנגדים לרצח האופי שעורכי הדין מנסים לעשות לצד הנגדי.
בסופו של דבר פוסק בית המשפט לטובת ג'ואנה בנימוק שלילד טוב יותר לגדול אצל אמו.
טד שוקל להגיש ערעור אך חוזר בו כשעורך הדין מבהיר לו שבילי יצטרך להגיע לבית המשפט כדי לתת עדות.
בבוקר בו בילי אמור לעבור לגור אצל אמו, טד ובילי מכינים יחד ארוחת בוקר תוך ידיעה שזוהי ארוחת הבוקר האחרונה שלהם.
תוך שהם ממתינים בסלון לג'ואנה, מצלצל האינטרקום, וג'ואנה מבקשת מטד לרדת למטה כדי שיוכלו לשוחח בפרטיות.
כשהוא מגיע ללובי אומרת לו ג'ואנה שלמרות שהיא אוהבת את בילי מאוד ורוצה אותו, היא מבינה שהבית הנוכחי שלו הוא עם טד, ולכן היא לא תיקח אותו.
כשהיא נכנסת למעלית כדי לעלות ולדבר עם בילי, היא שואלת את בעלה לשעבר, "איך אני נראית?" תוך כדי סגירת דלתות המעלית עונה טד שנשאר להמתין לה בלובי, "את נראית נהדר".
דסטין הופמן - טד קרמר
מריל סטריפ - ג'ואנה קרמר
ג'סטין הנרי - בילי קרמר
ג'יין אלכסנדר - מרגרט פיליפס
האוורד דאף - ג'ון שוינאייזי
ג'ורג' קו - ג'ים א'וקנור
ג'ובת' ויליאמס - פיליס ברנארד
תפקידה של ג'ואנה המגולם על ידי מריל סטריפ הוצע במקור לקייט ג'קסון, אך זו נאלצה לדחות אותו משום שבאותו זמן היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה המלאכיות של צ'רלי והמפיקים הודיעה לה שהם לא יוכלו לשנות את לוח הזמנים של הצילומים כדי לאפשר לה להשתתף בסרט.
באותו זמן לוהקה סטריפ לתפקידה של פיליס (השותפה לסטוץ החד פעמי של טד); תפקיד זה ניתן בסופו של דבר לג'ובת' ויליאמס, וסטריפ לוהקה לתפקידה של ג'ואנה.
הסרט שיקף שינוי תרבותי שחל במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים לגבי רעיונות על הורות, ותפקידם של האבות לעומת זה של האימהות.
הסרט זכה לשבחים רבים על האופן השוויוני שבו ייצג את נקודות המבט של טד וג'ואנה.
הגשש החיוור העלה מערכון מצליח העוסק במאבק כוח בין בני זוג מתגרשים ושמו "קרקר נגד קרקר", בפרודיה על שמו של הסרט.
השחקן הטוב ביותר - דסטין הופמן
שחקנית המשנה הטובה ביותר - מריל סטריפ
שחקנית המשנה הטובה ביותר - ג'יין אלכסנדר
שחקן המשנה הטוב ביותר - ג'סטין הנרי, המועמד הצעיר ביותר לפרס אוסקר בכל קטגוריה שהיא
קֶרֶן בדיני נזיקין בהלכה, היא אחד מאבות הנזיקין, השייך לקטגוריות נזקי ממון ונזקי בהמה.
נזקי קרן הם נזקים שנעשו על ידי בעל חיים בעודו נוהג בתוקפנות לא אופיינית, והאב-טיפוס לנזקים אלו הוא המקרה של שור שהרג שור אחר בנגיחה.
זאת לעומת נזקי בהמה אחרים הנגרמים על ידי התנהגות שגרתית של בעלי חיים, כגון נזק על ידי אכילה או נזק אגב הליכה, ונכללים באבות הנזיקין שן ורגל.
כיום, בתי הדין אינם נחשבים כמוסמכים לחייב בנזקי קרן, כיוון שבטלה הסמיכה, אך בכל זאת הם יכולים לפי ההלכה לנדות את החייב עד שיפצה את הניזק.
ככל נזקי בהמה, נזקי הקרן שכיחים בחברה חקלאית המגדלת בעלי חיים, אך אינם שכיחים כמעט בחברה עירונית־מודרנית.
דין נזקי קרן מפורש במקרא בפרשת משפטים (שמות כא, לה-לו) כאשר הפסוק הראשון מדבר על שור שנגח רק פעם או פעמים שנקרא בלשון התלמוד שור תם, והפסוק השני מדבר על שור שנגח שלוש פעמים שנקרא 'שור מועד':
פשט הכתובים נראה כי הוא מתייחס למקרה שבו שני השוורים היו שווים זה לזה בערכם, ולכן בשור תם חוצים שני הבעלים ביניהם את השוורים, ונמצא שבעל השור המת קיבל פיצוי של חצי משווי הנזק.
מכיוון שהכתוב נקט דרך ייחודית זו של תשלום הנזק על ידי חציית שני השוורים, לא ברור מתוכו כיצד יש ליישם זאת במקרים אחרים שבהם השור המזיק לא שווה בערכו לשור שניזוק.
לדעת חז"ל בתלמוד אין ליישם את הדין באופן מילולי ולחלק את השוורים בין הבעלים, אלא יש ללמוד ממנו את שני העקרונות שבבסיס החישוב של גובה תשלומי הפיצויים:
הפיצוי יהיה תשלום של 'חצי נזק'.
התשלום יהיה 'מגופו' של השור שנגח – כלומר, הפיצוי לא יעלה על שווי השור שהזיק.
חז"ל התמודדו עם הבעייתיות שבהוצאת הכתוב ממובנו הפשוט, והביאו ראיה לכך שלא ייתכן שכוונת התורה הייתה לחצות את השוורים גם כאשר הם אינם שווים זה לזה.
הראיה היא מכך שאם יצטרכו ליישם את דברי הכתוב באופן מילולי, אז יכול לצאת מקרה שבו הפער בשווי בין השוורים יביא לכך שהניזק יפוצה ביותר משווי הנזק.
יתירה מזאת, יכול להיווצר מצב אבסורדי לחלוטין, במקרה שהשור המזיק שווה פחות מנבלת השור שנהרג, שבעלי השור המזיק ירוויח מחלוקת השוורים.
שור תם - חצי נזק
כאמור, שור תם הוא מושג תלמודי המתאר שור שלא הוחזק עדיין בחזקת נגחן, וטרם נגח 3 פעמים (בניגוד לשור מועד).
גם שור זה, למרות אי-היותו נגחן, חייב בתשלום הנזק, ומלבד תשלום זה יש חיוב לשמור על השור כדי שלא יזיק.
תנאים אחדים סוברים שעל ידי שמירה מתאימה נפטרים מתשלום הנזק.
כמו כן, שור תם משתלם מגופו כתשלום על ההיזק, וממילא אם שוויו של השור פחות משווי חצי הנזק, הניזק מפסיד.
בלשון חז"ל נקראים תשלומי שור תם: "משלם חצי נזק מגופו".
הייחודיות של תשלומי 'חצי נזק' גררה מחלוקת בין האמוראים במהות הדין.
לדעת רב פפא זהו פיצוי ממוני רגיל, ואילו לדעת רב הונא בריה דרב יהושע זה נחשב לתשלומי קנס.
על תשלומי קנסות במשפט העברי חלים סייגים משמעותיים, ובהם: צורך בבית דין סמוך כדי לחייב בקנס וחסינות מהרשעה עצמית מחמת הדין של מודה בקנס פטור.
התלמוד מבאר שביסוד המחלוקת הזו עומדת מחלוקת בסיסית יותר בנוגע לאחריותו של אדם להשגיח על שור שלא ידוע עדיין כנגחן.
לדעת רב פפא זהו פיצוי ממוני רגיל, היות שעל פי שורת הדין היה ראוי שיתחייב בתשלום נזק מלא מכיוון שלא השגיח על השור, אלא שחסה התורה עליו והפחיתה את גובה הפיצוי.
לעומת זאת, לדעת רב הונא בריה דרב יהושע שורת הדין היא שיהיה פטור לחלוטין, ובכל זאת קנסה אותו התורה, כדי להביא לכך שאנשים ישגיחו על השוורים שלהם.
להלכה נפסק כפי הדעה שתשלומי חצי נזק הם קנס, ולכן בפועל בזמן הזה שפסקה מסורת הסמיכה, בתי הדין אינם יכולים לחייב את התשלום.
מאידך, אם הלך הניזק וחטף בעצמו את הפיצוי המגיע לו מיד בעל השור, בית הדין לא יתערב בעניין.
עם זאת, הגאונים הנהיגו באופן כללי שבדינים כאלו בהם אין לבתי הדין סמכות לחייב, במקום זאת בית הדין מנדה את החייב עד שיפייס את בעל דינו.
שור מועד - נזק שלם
על פי המובא במקרא בפרשת משפטים: .
חז"ל דרשו מן הביטוי "אם שור נגח הוא מתמול שלשום" שהשור מקבל סטטוס של מועד אחרי שנוגח שלוש פעמים על פני שלושה ימים.
בנוסף, כדי שהשור יהפוך למועד, ההלכה מצריכה שיבואו עדים ויעידו בבית דין על כל אחת משלוש הנגיחות.
בניגוד לשור תם, שאם הזיק משלם חצי נזק בלבד ובתנאי שלא יעלה על ערך השור המזיק, שור מועד משלם נזק שלם אף אם שוויו פחות משווי הנזק.
תשלומי שור מועד שהם פיצוי מלא נקראים "משלם נזק שלם מן העלייה".
התורה מתייחסת למקרה ספציפי של שור שנגח בקרניו, אך חז"ל הרחיבו את הדין לכל בעל חיים שפעל באופן תוקפני.
בלשון חז"ל קרן נקרא 'אב נזיקין', וסוגי התקיפות האחרות נקראות 'תולדות': דחיפה, נשיכה, רביצה, ובעיטה.
לעומת זאת, נזק שבעל חיים גורם בהתנהלות טבעית שגרתית – לא נחשב לתולדה של קרן, אלא לתולדה של האבות שן ורגל, ובעליו מתחייב בנזק שלם.
לא רק התנהגות תוקפנית נכללת בקרן, אלא כל התנהגות שנחשבת כ'משונה' ולא אופיינית לבעל החיים.
דוגמאות שהובאו לכך בתלמוד הם: בהמה שאכלה בגדים או כלים, כלב שאכל כבש גדול או חתול שאכל תרנגול גדול, וכן בהמה שהטילה גללים בתוך עיסת בצק.
בדוגמאות אחרות התלמוד נשאר בספק האם להגדירם כקרן: בהמה שהזיקה על ידי כשכוש חריג בזנבה, או על ידי נענוע אבר המין שלה.
לעומת זאת, תקיפה שנעשית על ידי בעלי חיים טורפים, כגון זאב, אריה, דוב, נמר, ברדלס ונחש, אינה נחשבת לתולדה של קרן, מכיוון שזו היא התנהגותם הטבעית, ובעליהם יתחייבו בנזק שלם.
כאשר מדובר בטורפים מאולפים, דעת רבי אליעזר היא שדינם כבעלי חיים שאינם טורפים, אך דעה זו לא התקבלה להלכה.
כאשר אותם טורפים מזיקים ברשות הרבים, לדעת התוספות יחול עליהם הפטור של שן ורגל, ואילו לדעת הרמב"ם דינם כקרן מועדת, וישלמו נזק שלם גם כשנעשה ברשות הרבים.
בהלכות נזקי ממון נודעת משמעות למקום שבו נעשה הנזק - אם הנזק נעשה בשטחו הפרטי של הניזק, או ברשות הרבים.
בנזקי שן ורגל, ההלכה אינה מחייבת בפיצויים עבור נזק שנעשה ברשות הרבים.
לעומת זאת, בנזקי קרן, שבהם הבהמה נחשבת כמי שהזיקה באופן מכוון, ההלכה מחייבת גם על נזקים שנעשו ברשות הרבים.
נמצא על פי זה, שמתקבל חוסר סימטריה מסוים בהשוואה בין דיני קרן לבין דיני שן ורגל, כך שלא ברור האם קרן חמורה יותר משן ורגל או קלה יותר:
שן ורגל קרן תמה רשות הרבים פטור חצי נזק שטח פרטי נזק שלם חצי נזק
על נקודה זו עמד התנא רבי טרפון, והוא נקט בעמדה אחרת, לפיה נזקי קרן שנעשו בשטח פרטי מחייבים בנזק שלם כמו שן ורגל.
המחלוקת בעניין זה מוצגת במשנה ובתלמוד כדיאלוג בין רבי טרפון לחכמים בעניין העיקרון הדרשתי-הלוגי קל וחומר.
טענתו של רבי טרפון לא התקבלה להלכה, משום שבמקרה זה הקל וחומר מוגבל על ידי הכלל המסייג דיו לבא מן הדין להיות כנידון.
כל המשנה ובא אחר ושינה
היות שחיוב קרן נובע מההתנהגות המשונה של בעל החיים, נידונו בתלמוד מקרים שבהם הנזק נגרם באשמה של התנהגויות משונות נוספות של המעורבים השונים.
הכלל שנוסח בתלמוד בנושא זה הוא: "כל המשנה ובא אחר ושינה בו – פטור", כלומר, אם הנזק נגרם באשמת התנהגות משונה מצד הניזק, בעל הבהמה המזיקה פטור אפילו אם התנהגות בהמתו גם היא הייתה משונה.
הובאו לכך כמה דוגמאות בתלמוד, אך בפרטי הדוגמאות ישנן מחלוקות בין האמוראים:
בהמה שרבצה באמצע רשות הרבים, ובאה בהמה אחרת ודרכה עליה או בעטה בה – לדעת האמורא ריש לקיש פטור בעל הבהמה הבועטת מלשלם.
אך לדעת האמורא רבא, רביצה ברשות הרבים היא הצדקה רק לדריכה ולא לבעיטה.
שור שהתגרו בו עד שנגח, או כלב ששיסו אותו לנשוך – לדעת רבי זירא פטור בעליו מלשלם.
אמנם לדעת רבא, זאת רק במקרה שהאדם המתגרה או המשסה הוא אותו שניזוק, ואילו במקרה שהניזוק הוא גורם שלישי – לא ברור האם גם אז מתקיים הכלל "כל המשנה ובא אחר ושינה פטור".
אדם שהניח כלים או בגדים ברשות הרבים, ובאה בהמה ואכלה אותם – לדעת האמוראים ריש לקיש ורב, פטור בעל הבהמה מלשלם אף על פי שבהמה האוכלת כלים ובגדים זה דבר משונה, מכיוון שגם הנחת כלים או בגדים ברשות הרבים זה דבר משונה.
אך לדעת האמוראים רבי יוחנן ושמואל, חייב בעל הבהמה לשלם, והתלמוד מבאר שזאת משום שלפעמים אנשים מניחים משא של כלים או בגדים ברשות הרבים כדי לנוח, והדבר אינו משונה כל כך.
קרן או קרן הקדשה היא סכום של כסף או נכס שנתרמו למוסד לצורך תפעולו או לצורך ביצוע פעולה כלשהי על ידו.
מוסדות רבים מפעילים קרן מרכזית אחת אליה מגיעות כלל התרומות המאפשרות את פעילות הארגון.
עם זאת, תורם יכול לשים תנאים על תרומתו ולהחליט כי תרומתו צריכה להתנהל כקרן או להיות מושקעת לאורך זמן.
בין המוסדות המפעילים קרנות ניתן למצוא מוסדות אקדמיים וחינוכיים כגון אוניברסיטאות ומכללות, מוזיאונים וספריות, כמו גם ממרכזים רפואיים ומוסדות דת.
הקרמיקה המתכתית (להבדיל מקרמיקה-מתכת "cermet", חומר מורכב) היא משפחה קרמית אופיינית למרחב הארץ-ישראלי בתקופת הברונזה הקדומה ב', (3000 - 2750 לפנה"ס).
המשפחה נקראת בשמה על סמך איכויות החרס הלא אלסטי והצליל ה"מתכתי" שהוא משמיע בעת נקישה עליו.
הכלים במשפחה זו כוללים קערות, טסים, פכים, פכיות, אגנים וקנקנים, אך ללא סירי בישול.
יחד עם כלי היום-יום, ניתן למצוא במשפחה זו גם פיטסים ואף צלמיות ודגמי מיטה אשר נעשו בטכנולוגיה זהה.
אלה עשויים מחומר אדום-ורוד בעבודת יד, ונצרפו בצורה איכותית בטמפרטורות גבוהות - מעל 900 מעלות.
הכלים הקטנים היו לרוב מחופים באדום וממורקים, בעוד שהכלים הגדולים - קנקנים ופיטסים ואף טסים - היו מסורקים ב"סירוק פרוע" או "סירוק דגמים", ייתכן כמצע לכיור.
הקרמיקה המתכתית התחילה להופיע בצפון הארץ בתקופת הברונזה הקדומה 1 א' (EB Ia) והמשיכה עד הברונזה הקדומה 3 (EB III).
שיא התפוצה היה בברונזה הקדומה 2 (EB II) ותחילת הברונזה הקדומה 3, אלה מהווים בין 50 ל-80 אחוז מסך המכלולים הקרמים בצפון הארץ.
הימצאותם בצפון הארץ (הגליל, הגולן ודרום לבנון), וכמו כן הרכבם המינרלוגי, חומר בלית של בזלת וגיר, מצביעים על מרכזי ייצור במורדות הדרומיים של החרמון - אך אלה טרם נתגלו בשטח.
יצירת הכלים במספר אתרים מצומצם מרמזת על מרכזי ייצור ריכוזיים, אשר בהם פעלו קדרים מתמחים.
הטכניקה בה יוצרו דרשה התמחות גדולה, במיוחד בתהליך הצריפה, וזו קשורה למגמות העיור הנרחבות במרחב בתקופת הברונזה הקדומה 2. הסטנדטיזציה בחומר ובצורה של הכלים בכל האתרים בהם נתגלו, בצפון ובמרכז הארץ, מלמדת על אחידות חברתית בארץ.
הכלים, ובמיוחד הקנקנים והפיטסים, נטבעו לא פעם בחותם טביעה או גליל, דבר שמפורש או כציון לתכולתם או מידתם.
כחלק ממגמות הקריסה שעבר המרחב בשלהי תקופת הברונזה הקדומה 3, והתחרותיות והרבגוניות במשפחות הקרמיות, התמעט ייצור הקרמיקה המתכתית, וזו הפכה להיות רק אחת מבין מספר משפחות קרמיות.
רק הפיטסים המתכתיים המשיכו להיות מופצים, כנראה בשל ערכם המסחרי.
קרמל הוא סרט דרמה לבנוני משנת 2007 וסירטה הראשון של הבמאית והשחקנית נאדין לבקי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-20 במאי 2007 בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט הופץ בלמעלה מ-40 מדינות וקיבל שבחים וחשיפה בינלאומית.
הסרט מספר את סיפוריהן של חמש נשים לבנוניות ועוסק בנושאים כמו אהבה אסורה, מסורות מחייבות או זקנה.
ייחודיותו של הסרט היא בכך שהוא מציג את ביירות כעיר שוקקת ומלאת תרבות במקום להציגה כעיר המלאה הריסות ממלחמה.
כותרת הסרט "קרמל" מתייחסת לשיטת הסרת שיער בסוכר המומס עם מים ומיץ לימון שמומחשת בסרט בו השחקניות הראשיות עובדות במכון יופי.
לדברי לבקי המשמעות של קרמל מייצגת גם את הרעיון של "מתוק ומלוח, מתוק וחמוץ" - העובדה שיחסים יומיומיים יכולים להיות לעיתים דביקים מדי ולא נעימים, אבל בסופו של דבר האינטרס של האחווה המשותפת בין הדמויות הנשיות מנצח.
העלילה נסובה על חייהן של חמש נשים לבנוניות: ליילה (נאדין לבקי) העובדת בסלון יופי בביירות יחד עם שתי נשים אחרות, נסרין (יסמין אל-מארסי) ורימא (ג'ואנה מוקראזל).
הסרט אינו מתייחס לאף אחד מהבעיות הפוליטיות בלבנון או למלחמה האחרונה שהתרחשה שם, אלא מציג את החיים השוקקים בלבנון ואת בעיותיהם היומיומיות של האנשים החיים בה.
צילומי הסרט הסתיימו תשעה ימים לפני שפרצה מלחמת לבנון השנייה והקרנת הבכורה שלו בקאן הייתה שנה מאוחר יותר.
חנות בגדים ישנה בביירות הפכה לסלון היופי שבו צילומי הסרט התקיימו.
קרוליין לבקי, אחותה של נאדין, הייתה מעצבת התלבושות.
מוזיקת הסרט הולחנה על ידי חאלד מוזאנאר.
זמן קצר לאחר הפצת הסרט לבקי נישאה לו.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים ברחבי העולם.
ב-3 ביולי 2009, אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח כי 92% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורות חיוביות, ציון המבוסס על 67 ביקורות.
הסרט הוגדר כ"קרמל הוא גם מחקר תרבותי ממולח וגם דרמה קומית מקסימה מטירונית מוכשרת".
Metacritic נתן לסרט ציון של 70/100, ציון המבוסס על 17 ביקורות.
"קרמר החתול יוצא אל היער" הוא ספר ילדים מאת מאיר שלו.
הספר ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2012. הספר מהווה מעין ספר הקדמה לספר הילדים הקודם של שלו – קרמר החתול ישן כל הזמן.
הספר מתרחש בתקופה בה החתול קרמר, המוכר מספרים קודמים של שלו, היה עדיין גור.
לאחר ששאר בעלי החיים בחצר סירבו לשחק עם קרמר, שהיה שובב ונמרץ מדי עבורם, קרמר מחליט לצאת אל היער, כדי למצוא חיות שיסכימו לשחק ולהשתובב יחד עמו.
ביער הוא נתקל בבעלי חיים מפחידים שמקניטים ומפחידים אותו.
קרמר מחליט להסתלק משם אך נדמה לו שהוא איבד את דרכו.
אז מופיעות חיות החצר, מראות לו את דרכו, ומציעות לו לשחק איתן.
לאחר "חוויה קשה" זו קרמר מחליט שמשחקים שובבים ואמיצים ("קפיצות, נשיכות, שריטות, גלגולים") לא מעניינים אותו יותר, ומעכשיו מנוחה ושינה ("ראש על הכר") יהיו המשחקים האהובים עליו.
בכך בעצם מתחבר הספר לספר הקודם אודות קרמר – קרמר החתול ישן כל הזמן, כשבעצם ספר זה נותן רקע להתנהגותו של קרמר בספרים הקודמים (שהופיע גם בספרים שאינם נושאים את שמו, דוגמת הצלחת שמתחת).
קרמן דה פטגונס (בספרדית: Carmen de Patagones) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה.
העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר ריו נגרו, מול העיר ויידמה, בירת פרובינציית ריו נגרו, במרחק של 937 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
העיר, ביחד עם העיר ויידמה, היא ההתיישבות העתיקה ביותר בפטגוניה, והיא הוקמה ב-22 באפריל 1779 על ידי פרנסיסקו דה ויידמה, מגלה ארצות שהוביל משלחת ספרדית ליישוב חופי פטגוניה, תחת השם נואסטרה סניורה דל קרמן (מילולית: גבירתנו של קרמן).
תחילה היו הערים עיר אחת, ונקראו יחדיו קרמן דה פטגונס.
תחילה נבנה מבצר בצדו הדרומי של הנהר (בוויידמה של ימינו), אך הוא נהרס תוך מספר שנים.
לאחר מהפכת מאי ב-1810 (שהתחילה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה), שימש המבצר ככלא למלוכנים שהתנגדו לתנועה לקבלת עצמאות.
במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825–1828), העיר הפכה לבסיס הצי הארגנטינאי, לאחר שהנמל המרכזי של ארגנטינה, בשפך נהר ריו דה לה פלטה, נחסם על ידי ספינות ברזילאיות.
הכוחות הברזילאים ניסו לכבוש את העיר ב-7 במרץ 1827, אך נתקלו בהתנגדות חמושה ונאלצו לסגת.
בעיר מתקיים פסטיבל המנציח את התאריך הזה.
בסוף שנות ה-80, תחת שלטון הנשיא ראול אלפונסין, הייתה תוכנית להעברת בירת ארגנטינה למחוז פדרלי חדש שיוקם בשטח הערים ויידמה וקרמן דה פטגונס.
התוכנית אושרה בקונגרס, אך נגנזה בסופו של דבר.
קרמפוס היא ישות דמיונית, אשר לרוב לובשת את צורתו של שד בעל קרניים ומשמשת כאנטיתזה לסנטה קלאוס.
קרמפוס הוא שד מן הפולקלור של אזור האלפים, המזוהה בעיקר כבן לווייתו של סנטה קלאוס, שתפקידו להעניש ילדים רעים במיוחד בתקופת חג המולד.
שמה של הדמות נגזר מהמילה הגרמנית "krampen".
הקרמפוס הוא שד מן הפולקלור של אזור האלפים.
מקורו התרבותי ככל הנראה בימים שקדמו לנצרות, אך בדומה לאמונות ומנהגים פולקלוריים ודתיים אחרים, שולב עם השנים בנצרות והחל להיות מזוהה עם ניקולס הקדוש ועם חג המולד.
האגדה מספרת כי הקרמפוס הוא שד הרים, אשר בדרך כלל לא מטריד את בני האדם.
אך פעם בשנה, הוא יורד מן ההר ומגיע אל יישובי האדם וחוטף ילדים רעים.
בגרסתו הנוצרית, הפך הקרמפוס למלווה של ניקולס הקדוש (המוכר כסנטה קלאוס) בזמן שהסב החביב בעל הצחוק המתגלגל מעופף במזחלתו מסביב לעולם בערב חג המולד.
סנטה מחזיק ברשימה מסודרת, בה רשומים כל הילדים שהיו טובים (שמקבלים מתנות) וכל הילדים שהיו רעים (שמקבלים אבן).
כאשר שד ההרים מוצא ילד או ילדה שהיו רעים במיוחד, הוא חוטף אותם, מכניס אותם אל תוך שק גדול ולוקח אותם איתו בחזרה למאורתו.
בעבר, פעלו השלטונות והכנסייה באזור אוסטריה ובוואריה להכחיד את העיסוק בקרמפוס, אך המיתוס זכה לעדנה מחודשת, ואף מתקיימים מצעדי קרמפוס מסורתיים בשבוע הראשון של דצמבר, מדי שנה.
קרמפוס מוצג גם בתרבות הפופולרית.
בין היתר הופיעה דמותו במשחק הארקייד CarnEvil ובסרט קרמפוס (2015) של מייקל דוהרטי.
קרמלין איזמאילובו הוא מתחם תרבות רוסי וגם מסחרי הממוקם ברובע איזמאילובו בצפון-מזרח מוסקבה, רוסיה.
המתחם הוקם בסגנון של אדריכלות רוסית מתקופת ימי הביניים בין השנים 1999–2008 בתור דגם של עיר רוסית מסורתית וחלק מן המבנים בנוי מעץ.
את המתחם מקיפות חומות בסגנון הקרמלין שחלקם עשוי עץ וחלקם אבן.
במתחם ישנם מתקני שעשועים, שווקים מסורתיים, אולם תערוכות, וכמה מוזיאונים לכבוד התרבות הרוסית.
מוזיאון לזכר מייסדי חיל הים הרוסי
מוזיאון המיניאטורות - היסטוריה עולמית של פלסטלינה
קרמיקה כפר מנחם היה מפעל לקרמיקה אמנותית שפעל בקיבוץ כפר מנחם.
בראשית 1965 הוקם מפעל הקרמיקה של קיבוץ כפר מנחם.
המפעל, שנועד לספק תעסוקה לחברי הקיבוץ המבוגרים, נוהל בראשיתו על ידי פייבל שריג (1911–1988).
את עיקר הדגמים יצרו הפסלים אביגדור כהן (1920–2018) ומשה סעידי.
בשנתו הראשונה של המפעל עיצב סעידי את סדרת המוצרים הראשונה, ולאחר מכן הקים את המחלקה לקרמיקה ארכיטקטונית שאותה הוביל במשך קרוב ל-40 שנה.
בראשית הקמתו שימש והאדריכל ישראל טאוב, שהקים בשנת 1956 את "קרמוס", כיועץ טכני ועסק גם בהכשרת העובדים במפעל.
בשנת 1967 מנה המפעל 12 עובדים.
המפעל ייצר בעיקר מוצרי קרמיקה דקורטיביים בטכניקות של יציקה בתבניות.
מרבית הכלים שנוצרו במפעל אופיינו בשימוש בעיטורים גאומטריים-פיסולים ובזיגוג בצבעים עזים.
בנוסף, נעשה במפעל שימוש גם בעיטורים שנעשו בצורה ידנית, בדומה למפעלי קרמיקה תעשיית אחרים בישראל.
לצד הכלים ייצר המפעל גם אריחי קיר דקורטיביים לאדריכלות ועשרות תבליטי קיר שונים שיוצרו עבוד אמנים שונים.
בין היתר יוצרו במפעל אריחי הקרמיקה עבור תבליט קיר (1970) שיצר שרגא וייל בשיתוף משה סעידי בחזית בית הכנסת הגדול בתל אביב-יפו.
בשנת 1973 זכה דגם אריחי קיר שעיצב סעידי ודגם של מערכת כלי אוכל בשם "מן התנור אל השולחן" בעיצוב ימימה ארגז בפרס שני בתחרות של המכון לפריון העבודה והייצור של משרד המסחר והתעשייה.
בשנת 1996 נסגר המפעל בשל הקושי להתחרות במוצרי ייבוא ולעמוד בסטנדרטים של האיכות הנדרשת.
מבני המפעל משמשים היום כסדנאות לאמנים שונים ובמקום שוכנת שדרת האמנים כפר מנחם.
על אף חשיבותו ההיסטורית של המקום בתחום הקרמיקה הישראלית, מבני המפעל מיועדים להריסה לצורך בניית מבני תעשייה חדשים.
האי קרמר או האי קריימר הוא אי מכוסה קרח, בארכיפלג מרשל, הממוקם בתוך מדף הקרח סולזברגר מול חופי ארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 4 קילומטרים.
האי ממוקם בין האי נולן ורכס קורט.
האי נקרא על שמו של מייקל ס.
Kramer), שהיה מטאורולוגי בתחנת בירד, בשנת 1968.
קרמליזציה היא תהליך השחמה שמתרחש עקב חימום ישיר של סוכרים ללא מעורבות של אנזימים.
בתהליך זה מתרחשות תגובות פירוליזה, איזומריזציה, ושבירת קשרים בסוכר המחומם, שבעקבותיהן נוצרים הפולימרים הבלתי נדיפים קרמלאן, קרמלן, וקרמלין.
עקב היווצרותם של הפולימרים הבלתי נדיפים ניתן להבחין בהופעת הגוונים החומים האופייניים לסוכרים שעוברים את תהליך הקרמליזציה.
במסגרת התגובות המתרחשות בתהליך, נוצרים חומרים נדיפים לרבות הידרוקסי-מתיל-פורפוראל (HMF) ואצטילפוראן, היוצרים את הטעמים והריחות האופייניים לקרמל.
כתבים משנת 65 לפני הספירה מעידים על שימוש בקרמל באימפריה הרומית, בעוד שהפרסום המדעי הרשמי אודות התהליך פורסם בשנת 1838 על-ידי הכימאי הצרפתי יוג'ין פליגו .
תהליך הקרמליזציה הוא תהליך פשוט לביצוע ומצריך שימוש בסוכר ובחום גבוה בלבד, אך התהליכים הכימיים המתרחשים במסגרתו מורכבים למדי.
תהליך הקרמליזציה כולל בתוכו היווצרות תוצרים כימיים רבים מאוד בעלי השפעה על הטעמים והריחות הנוצרים במהלכו שעד ימינו לא התגלו במלואם.
בין התהליכים המתרחשים בקרמליזציה ניתן למצוא:
דו-הסוכר סוכרוז מתפרק לשני חד הסוכרים גלוקוז ופרוקטוז.
ריאקציות דהידרציה ודחיסה במסגרתן מולקולות מגיבות אחת עם השנייה תוך שחרור מולקולות מים.
היווצרות קשרים כפולים ושבירת קשרים כפולים.
שבירת טבעות סוכר ויצירת מולקולות טבעתיות חדשות.
סוג הסוכר משפיע על הטמפרטורה ההתחלתית אשר תידרש להתחלת תהליך הקרמליזציה.
הטמפרטורה ההתחלתית שתידרש להתחלת קרמליזציה עבור פרוקטוז עומדת על כ-105 מעלות צלזיוס, לעומת 170 מעלות צלזיוס עבור סוכרוז ו-150 מעלות צלזיוס עבור גלוקוז.
הבדלים בטמפרטורה המינמלית הדרושה להתחלת הקרמליזציה נובעים כתוצאה מיכולתו של הסוכר לחזר, תכונות המשתנות בהתאם למבנה המרחבי של סוכרים שונים.
נוכחות של חומצות אמינו כמו אלאנין בסביבה בה מתרחש תהליך הקרמליזציה מזרזת את התהליך תוך יצירה מוגברת של החומרים הנדיפים והבלתי נדיפים שמקנים לקרמל את תכונותיו האופייניות והענקת טעם מתוק מוגבר.
שימושים במוצרי מזון ובתעשיית המזון
ישנו שימוש נרחב בתוצרי תהליך הקרמליזציה בתעשיית המזון למטרות שונות:
שימוש בתוצרי קרמליזציה כצבע מאכל טבעי: שימוש נפוץ בתוצרי התהליך מתבצע בתעשיית המאפים, חטיפי האנרגיה, המשקאות הקלים, ואף במזונות המיועדים לבעלי חיים.
קינוחים ודברי מתיקה: שימוש נרחב מתבצע בקרמליזציה בממתקים ובקינוחים, כאשר הנפוצים בהם הם ריבת חלב, קרם ברולה, רוטב קרמל, קרם קרמל, וסוכריות קרמל.
נוגדי חמצון במזון: במסגרת תהליכי חימום אשר מתרחשים בתהליך ייצור של דבש, מתרחש תהליך קרמליזציה שבמסגרתו נוצר קרמל.
לצד תוצרי הקרמליזציה האופיינים בדבש ובמוצרי מזון נוספים, נמצאו גם חומרים נוגדי חמצון שמקורם בתהליך הקרמליזציה.
בעת קליית אגוזים, מתרחש תהליך קרמליזציה המקנה לאגוזים הקלויים את צבעם האופייני ואף מקנה להם תכונות אנטיאוקסידטיביות.
קרמרת'נשייר (בוולשית: Sir Gaerfyrddin; באנגלית: Carmarthenshire) הוא מחוז מנהלי ומחוז שמור ממחוזות ויילס, בדרום-מערב ויילס בממלכה המאוחדת.
המחוז, אחד הקדומים בוויילס, הוקם בשם זה בשנת 1282 עם כיבוש ויילס על ידי אדוארד הראשון על בסיס חלק משטחי ממלכת דהייברת'.
בביטול עצמאות אדוניות הספר ואיחוד החוק והמנהל הוולשי והאנגלי ב-1542, מחוז קרמרת'נשייר נותר במקומו, באפריל 1974 הוא אוחד עם פמברוקשייר וקרדיגיון (קרדיגנשייר) ליצירת מחוז דאווד, אך איחוד זה בוטל ב-1996 ומאז חזר להיות מחוז עצמאי.
הבירה האדמיניסטרטיבית של המחוז נמצאת בעיירה קרמרת'ן בעוד שהעיירה הגדולה ביותר היא ל'אנל'י.
מחוז קרמרת'נשייר גובל מצפון עם קרדיגיון, ממערב עם מחוז פמברוקשייר, ממזרח עם מחוז פוויס ומדרום-מזרח עם נית' פורט טלבוט וסוונסי.
המחוז נמצא בדרום-מערב ויילס, הדופן הדרומית מורכבת מחוף תעלת בריסטול העוברת לאורך דרום ויילס ונשפכת ל.
קרן (בפיניקית: 𐤒𐤓𐤍, ביוונית: Κάρνη או Κάρνος, בלטינית: Carne או Carnos) הייתה עיר פיניקית עתיקה מול עיר־האי ארוד, מצפון לטרטוס.
קרן (ולא , בניגוד לטעות הנפוצה) שימשה כנמל היבשתי לארוד והייתה עיר הנמל היחידה מבין הערים הכפופות לארוד.
דבר לא ידוע על ההיסטוריה העצמאית של העיר – כל שידוע עליה הוא מידע הנוגע לכל קו החוף הכפוף לארוד, שכלל אותה, את טרטוס ("אנטי־ארדוס", מול־ארוד ביוונית), מרת, אנידרה, בלנאיה ופלטוס.
ליקופרון משתמש במונח "Καρνῖται κύνες", "כלבים קרנִיים" ככינוי לסוחרים פיניקיים.
אצל סטראבון היא מוזכרת כאחת מערי החוף הארודיות, בה נמצא הנמל היבשתי של ארוד.
פליניוס הזקן הזכיר אותה בצפון פיניקיה.
סטפנוס מביזנטיון הזכיר אותה כעיר פיניקית.
בעיר התקיימה מטבעה שעל מטבעותיה הוטבע השם הפיניקי של העיר ומניין שנים בספרות פיניקיות, אשר ככל הנראה מייצג את מניין הערים מאז קבלת האוטונומיה של העיר ארוד.
על חלק מהמטבעות הוטבעו גם האותיות היווניות ΚΑΡ, כאשר האלפא והרו מחוברות.
על חלקם גם הופיע דקל, סמל לאומי פיניקי שהופיע על מטבעות פיניקיים רבים.
בין האלים הבולטים על מטבעות העיר היו זאוס, טיכה ואשמון־אסקלפיוס (לעיתים הוכתר על־ידי ניקה).
מטבעות העיר הם בעיקר מסוגים אופייניים לארוד, אך הסוג של אשמון־אסקלפיוס מצביע על פולחן מיוחד של האל בקרן.
העיר נמצאת במקום הנקרא כיום Karnûn או Karnoun, בסיומת ־וּן האופיינית גם לשמות שלא הסתיימו בסיומת היוונית (כמו למשל בתרון, היא Βοτρύς).
קרמשניט הוא קינוח קלאסי המזוהה בדרך כלל עם הקיסרות האוסטרו-הונגרית לשעבר.
קינוח זה הוא עוגת קרם הכוללת שתי שכבות מבצק עלים וביניהן קרם.
מעל השכבה העליונה נהוג לבזוק אבקת סוכר.
מנה זו פופולרית ברחבי מרכז אירופה והבלקן בווריאציות שונות.
במקומות רבים מוכנסים בין השכבות גם קונפיטורות למיניהן, פירות שונים או שכבות קצפת - תלוי בהעדפה המקומית.
העוגה הופיעה לראשונה באיטליה בעיר נאפולי בסוף המאה ה-19. טבחים מהעיר החלו להכין אותה מבצק נפוליטאני מסורתי ומרחו קרם וניל עדין בין דפיו.
מתכון העוגה התפשט ברחבי איטליה, והיא נקראה "נפוליטאני", כלומר "מהעיר נאפולי".
כאשר הופיעה העוגה בצרפת, סולף שמה על ידי הצרפתים והם קראו לה "נפוליאון".
האיטלקים ניסו להבהיר לצרפתים ששם העוגה הוא "נאפוליטני", אך אלו לא ניסו לתקן את הטעות.
ההפך, הם פרסמו את העוגה בשם המשובש, תוך הפצת סיפור אגדה המספר על אהבתו של נפוליאון לעוגה שנאפתה לו על ידי טבחיו.עוגת הנפוליאון נפוצה בצרפת ודומה לעוגת הקרמשניט.
קרמשניט זכה לפופולריות מיוחדת בערים ספציפיות במרכז אירופה ומוכר בשמות שונים כמו קרמשניט (בגרמנית), קרמש (בסלובקית), ונפוליאון או קרמובקה (בפולנית).
בעיר בלד שבסלובניה עוגה זו נקראת Blejske kremšnita והיא הקינוח הרשמי של העיר.
היא מוגשת במסעדות רבות לפי מתכון ייחודי שכולל שכבות של בצק עלים פריך דק שביניהן שכבות של קרם וניל.
המגוון של מתכוני עוגות שכבות במרכז אירופה הוא רחב, למשל בערים כמו וינה, בודפשט או פראג, ניתן למצוא עוגות שכבות מורכבות יותר כמו עוגת זאכרטורטה או עוגת דובוש.
מתכוני העוגות אינם משתנים רק בין מדינה למדינה במרכז אירופה אלא גם בין מסעדות וקונדיטוריות באותה העיר, כשכל אחת מוסיפה את הטוויסט שלה למתכון הקלאסי, כמו בבלד.
לישראל הובאה העוגה על ידי העולים שהגיעו מגרמניה או מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שם מכונה העוגה בשם "קרמשניט" (Cremeschnitte), שפירושו "פרוסת קרם".
קרמנד (בהונגרית: Körmend) היא עיירה השוכנת על חוף נהר הראבה במחוז ואש, מקום מושבו של נפת קרמנד, היא זירת אירועים היסטוריים משמעותיים.
היישוב גובל בכביש המהיר M80 ובכביש הראשי 86, מה שהופך אותו למרכז תחבורה חשוב.
מבחינה גאוגרפית הוא מהווה חלק מאזור הגבול המערבי של הונגריה, ובתוכו מישור ואש-שופרון, מישור המדורגים של נהר הראבה.
היישוב ממוקם בעמק הראבה, על הגדה השמאלית של הנהר, ליד שפך נחל הפינקה שמגיע מהאלפים האוסטריים.
זהו צומת תנועה חשוב בסמוך לגבול המערבי של הונגריה (לאוסטריה ולסלובניה).
כביש ראשי 8 עובר בעיר בכיוון מזרח-מערב, כך שזהו נתיב הגישה החשוב ביותר בכלי רכב מהחלקים הרחוקים יותר של המדינה, כמו גם מכיוון אוסטריה.
למושב המחוז ניתן להגיע הכי קל מכיוון סומבטהיי דרך כביש מהיר 86, וממחוז זאלה דרך כביש מהיר 76, אם כי הכביש המהיר האחרון אינו נוגע ביישוב ישירות: הוא מסתיים לפני נאדאשד ומתמזג לכביש 86.
נקודת העצירה המשותפת לכל קווי הרכבת ליישוב היא תחנת הרכבת קרמנד, אשר ממוקמת בחלק הצפון-מזרחי של מרכז העיר.
תעודה מ-1238 מזכירה את ה-Villa Curmend terra regis הקדום ביותר, כלומר הכפר קוּרמנד, שהיה אז אחוזה מלכותית.
ניתן לגזור את שמו מהמילה הטורקית Kärmän - טירה או מעבר מים מבוצר.
בשנת 1345 אישר לאיוש הראשון, מלך הונגריה את מעמדם של אזרחי העיר כפטורים ממכס.
12 שנים מאוחר יותר, מקור כתוב הזכיר את העיר כ"civitas", כלומר עיר מלוכה, אז היו בה שופט ומועצת אזרחים מושבעים.
הנוף העירוני של ימי הביניים הוגדר בעיקר על ידי מבני הכנסייה הנמצאים בשטחה.
כנסיית סנט מרטין נבנתה על ידי התושבים המקומיים המקוריים, בעוד שכנסיית סנט אליזבת עמדה ברובע ההוספים, המתיישבים הגרמנים.
מנזר מרי הקדושה של המסדר האוגוסטיני היה אחד המבנים המובהקים של קרמנד במשך מאות שנים.
בימי הביניים פעל כבר בקרמנד גם בית ספר קהילתי.
העיר חדלה להיות אחוזה מלכותית בתקופת שלטונו של מלך הונגריה ז'יגמונד, זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באותה תקופה זה היה רכושו של יאנוש אלרבך, ובשנת 1412 ביקש פטר סצ'י לכלול את העיר באופידיום, כלומר כעיר השוק.
בשנת 1548, קרמנד הגיע לרשותו של אנדראש טרנוצי, אך בני הזוג Erdődy קנו אותו בחזרה בשנת 1565, והוא נשאר שלהם במשך זמן רב.
במאה ה-16, הנוף העירוני של קורמנד עבר שינוי יסודי, ששיקף את המצב שהשתנה.
העיר הייתה מוקפת ביצורים ותעלות.
בפינה הצפון מזרחית של היישוב חוזקה הטירה שבנו בני הזוג אלרבך במאה הקודמת, במעוזים, חומה ושער.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, העיר איבדה את מעמדה כעיר ב-1871, אך שמרה על תפקידה המוביל באזור ונשארה המרכז המנהלי של המחוז.
באותה תקופה היא הייתה יישוב עם מסחר משמעותי, אך הפיתוח התעשייתי שלה פיגר מאחור.
נבנו ביישוב מפעלים קטנים לעיבוד תוצרת חקלאית.
בקרמנד פעלו גם מסור קיטור, טחנת קיטור, בית חרושת לחומץ, מפעל לעיבוד בשר, מפעל לבנים, מפעל מכונות כלכליות ומפעל מלט.
החישמול של העיר החל ב-1911.
שמה של העיר הוא קירמנט בגרמנית, קרמנדין בסלובנית וקרמדן בוונדית.
יש לו שני שמות בקרואטית.
הקרואטים של סנטפטרפלבה קראו לו קרמיאן, הקרואטים של Hrvatlövő כינו אותו קירמיד.
הכנסייה הרומית קתולית, גותית מאוחרת, על יסודות המאה ה-16
אנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם
בית הספר היסודי ברחוב קולצ'אי
אדה גבר (1840 – 1891) היה הפרופסור הראשון באוניברסיטה בהונגריה ממוצא יהודי.
יעקב פרים (1852 – 1919) היה מורה, מורה לחינוך מיוחד יהודי-הונגרי.
בן-ציון קאודרס (1907 – 1974) היה משפטן יהודי-הונגרי, ממנהיגי יהדות הונגריה ופעיל פוליטי ביישוב.
אימרה גרגה (במקור גרינבאום 1877–1933), כירורג יהודי-הונגרי מומר, רופא ראשי, ממציא.
חדשות מהיומון Vas Népe בקרמנד
9900.hu – חדשות מקרמנד וסביבתה
קרמר החתול ישן כל הזמן הוא סיפור ערש שמיועד לפעוטות, אך מכוון לקהל בוגר יותר.
הספר נכתב על־ידי מאיר שלו, אויר על־ידי יוסי אבולעפיה ויצא לאור על־ידי הוצאת "עם עובד" באוגוסט 2010. הספר הופיע לראשונה במצעד הספרים תשע"ב של משרד החינוך.
ספר זה הוא הספר הראשון בסדרה המדברת על עלילותיו של החתול קרמר.
בסדרת ספרים זו יש שלושה ספרים פופולריים שנכתבו על־ידי מאיר שלו.
("קרמר החתול יוצא אל היער", "קרמר החתול לומד לשחות").
קרמר החתול הוא חתול ישנוני שישן בכל מקום ובכל זמן, עד שיום אחד משפחתו מאיימת להחליף אותו בחתול אחר.
על מנת למנוע את החלפתו, קרמר מזמין את משפחתו להצטרף למסע חלומותיו.
הביקורות משבחות את הספר ומוסיפות כי הוא מרתק ונוגע ללב.
כמו כן האיורים של יוסי אבולעפיה תורמים לחוויית הקריאה של הקורא בכך שהם עוזרים לו לשקוע עמוק בתוך הסיפור.
מאיר שלו, הסופר פונה לקהל ילדים בוגר ולפעוטות, אך גם לקהל של מבוגרים שמצליח להבין את הרבדים הנוספים של הסיפור.
ההגדרה "סיפור ערש", כפי שהיא כתובה על כריכת הספר, היא המצאה חדשה של הסופר – ז'אנר שבו מספרים סיפור לפני השינה ולא שרים שירי ערש.
הקרמיקה הסינית (בסינית: 中國陶瓷史; באנגלית: Chinese ceramics; מציגה התפתחות מתמשכת מאז התקופות שלפני השושלות השונות והיא אחת הצורות המשמעותיות ביותר של אמנות באמצעות שימוש בחומר קרמי של האמנות הסינית בעולם.
כלי החרס הראשונים נוצרו בתקופה הפלאוליתית.
הקרמיקה הסינית נעה מחומרי בנייה כגון לבנים ואריחים דרך כלי חרס שנוצרו בעבודת יד, כדים שנשרפו במדורות או בכבשנים וכלה בסחורות החרסינה הסיניות המתוחכמות כחלק מההמצאות הסיניות (כמו הנייר, הדפוס, אבק השריפה המצפן ועוד) שהייתה מיועדות תחילה רק לחצר הקיסרות וליצוא.
הפורצלן היה המצאה סינית והוא כל כך מזוהה עם סין עד שהוא מכונה עדיין "סין" בשימוש באנגלית היומיומית.
רוב הקרמיקה הסינית המאוחרת יותר, אפילו באיכות הטובה ביותר, נעשתה כבר בקנה מידה תעשייתי, ולכן נרשמו מעט מאוד שמות של קדרים בודדים.
רבים מבתי המלאכה החשובים ביותר של סדנאות כבשנים היו בבעלות הקיסר או שמורות לקיסר, וכמויות גדולות של חרסינה סינית לייצוא יוצאו כמתנות דיפלומטיות או למסחר כבר ממועד מוקדם.
בתחילה למזרח אסיה ולעולם האסלאמי, ולאחר מכן לרחבי העולם ולאירופה בערך החל מהמאה ה-16. לקרמיקה הסינית הייתה השפעה עצומה על מסורות הקרמיקה האחרות באזורים אלה.
יותר ויותר במהלך ההיסטוריה הארוכה שלהן, ניתן לסווג קרמיקה סינית בין אלו שנעשו עבור החצר הקיסרית לשימוש או להפצה, אלו שהיו מיועדות לשוק סיני של האצולה, לבין אלו עבור שווקים סיניים פופולריים או לייצוא.
גם סוגים מסוימים של סחורה יוצרו רק או בעיקר לשימושים מיוחדים כמו קבורה, או לשימוש על מזבחות.
כלי הקדרות הסיניים הקדומים ביותר היו כלי חרס, אשר ייצורם המשיך לשימושים תועלתניים לכל אורך ההיסטוריה הסינית, אך שימש פחות לסחורה משובחת.
כלי אבן, שנשרפו בטמפרטורות גבוהות יותר ואטימות למים באופן טבעי (לא ניתן לשרוט כלי אבן אפילו עם פלדה, זהו מוצר חימר קשה מאוד), פותחו מוקדם מאוד והמשיכו לשמש ככלי חרס משובחים באזורים רבים ברוב התקופות.
קערות התה כלי ג'יאן וכלי ג'יזו שנעשו בתקופת שושלת סונג הן דוגמאות.
פורצלן, בהגדרה מערבית, הוא "מונח קיבוצי הכולל את כל כלי הקרמיקה הלבנים והשקופים, לא משנה באילו מרכיבים משתמשים להכנתו או לאיזה שימוש הוא משמש".
המסורת הסינית מכירה בשתי קטגוריות עיקריות של קרמיקה: אש גבוהה (cí ) ואש נמוכה (táo ), כך עושים, ללא כלי אבן, שבמסורת הסינית מקובצים בעיקר עם (ותורגמו כ-) פורצלן.
ניתן להשתמש במונחים כגון "porcellaneous" או "קרוב לפורצלן" עבור כלי אבן בעלי מאפיינים דמויי פורצלן.
ה"אר יה" (המילון הסיני העתיק ביותר הידוע, מעין אנציקלופדיה) הגדיר את הפורצלן (cí) כ"קדרות משובחות וקומפקטיות (táo)".
כלי חרס סיניים יכולים להיות מסווגים גם כצפוניים או דרומיים.
סין מורכבת משתי מסות קרקע נפרדות ושונות מבחינה גאולוגית, המכונסות יחדיו על ידי נדידת היבשות ויוצרות צומת השוכן בין הנהרות הצהוב והיאנגצה ומכונה לפעמים הפרדה ננשאן - צ'ין-לינג.
הגאולוגיה המנוגדת של הצפון והדרום הביאה להבדלים בחומרי הגלם הזמינים לייצור קרמיקה.
במיוחד בצפון חסר פטונזה (כינוי היסטורי למגוון רחב של סלעים מיקוזיים או פלדספאתיים) או "אבן פורצלן", הדרושה לפורצלן בהגדרה המחמירה.
סוגי כלים יכולים להיות מאתרי כבשנים נפוצים מאוד בצפון או בדרום סין, אך כמעט תמיד ניתן להבחין בין השניים, והשפעות על פני הפער הזה עשויות להשפיע על הצורה והקישוט, אך יתבססו על גופי חימר שונים מאוד.
גם סוגי הכבשנים היו שונים, בעוד בצפון הדלק היה לרוב פחם, בניגוד לעצים בדרום, שהשפיעו לא פעם על הסחורה.
לחומרים הדרומיים יש סיליקה (צורן דו-חמצני) גבוה, אלומינה נמוכה ותחמוצת אשלגן גבוהה, ההפך מהחומרים הצפוניים בכל מקרה.
החומרים הצפוניים לרוב מתאימים מאוד לכלי אבן, כאשר בדרום יש אזורים רבים המתאימים מאוד לחרסינה.
חרסינה סינית מיוצרת בעיקר על ידי שילוב של החומרים הבאים:
קאולין - מרכיב חיוני המורכב ברובו ממינרל החימר קאוליניט.
אבן פורצלן - סלעי קבוצת הנציצים או סלע של פצלת השדה, הידועים היסטורית גם כפטונזה.
סוגים ספציפיים חשובים של כלי חרס, רבים מהם מגיעים מיותר מתקופה אחת, מטופלים בנפרד בחלקים למטה.
כלי חרס מלפני 20,000 שנה נמצאו באתר מערת שיאנרנדונג במחוז ג'יאנגשי, מה שהופך אותו לאחד החרסים המוקדמים ביותר שנמצאו עד כה.
ממצא נוסף שדווח הוא מלפני 17,000 עד 18,000 שנים במערת יוצ'אניאן בדרום סין.
לפי כמה הגדרות סיניות, החרסינה הראשונה נוצרה במחוז ג'ג'יאנג במהלך שושלת האן המזרחית.
רסיסים שהתגלו באתרים ארכאולוגיים של כבשני האן המזרחי העריכו כי טמפרטורת השריפה בהם נעה בין 1200 לבין 1300 מעלות צלזיוס.
עוד בשנת 1000 לפני הספירה, מה שנקרא "סחורה פורצלנית" או "מוצרי פרוטו פורצלן" נוצרו תוך שימוש לפחות בקאולין שנשרף בטמפרטורות גבוהות.
הקו המפריד בין השניים לבין מוצרי חרסינה אמיתיים אינו ברור.