tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנג'מין סמואל בלום היה פסיכולוג חינוכי יהודי-אמריקאי, שעמד בראש צוות שפיתח את "טקסונומיית היעדים החינוכיים", הידועה בשם "הטקסונומיה של בלום", הנחלקת ל-6 רמות של ידע ויכולת.
בלום נולד ב-21 בפברואר 1913 בלנספורד שבפנסילבניה, ארצות הברית במשפחה יהודית ענייה, בן למהגרים מרוסיה.
הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת פנסילבניה ב-1935, ותואר דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1942.
הטקסונומיה שפיתח ידועה כטקסונומיה של בלום, ואף שהפן הידוע בה כולל 6 רמות קוגניטיביות של ידע, היא כוללת גם ספרות רגשיות ופסיכומוטוריות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעת עבודתו באוניברסיטת שיקגו, כתב שני ספרים חשובים:
סטביליות והבדל של מאפיינים אנושיים
התאוריות שלו אומצו על ידי מחוזות בתי ספר רבים, בשנות ה-70 וה-80, אך מאז רעיונותיו ספגו ביקורת נרחבת, ובמקומות רבים כבר אינם מיושמים.
התאוריה שלו יכולה להיות מסוכמת בציטוט של בלום: "מטרת החינוך היא לשנות את המחשבות, הרגשות והפעולות של התלמיד".
טקסונומיה היא שיטת מיון המתייחסת בדרך כלל לתחום הקוגניטיבי.
המיון המפורט, המקובל בתחום הקוגניטיבי הוא הטקסונומיה של בלום Englehart, Furst, Holl &Krathwohl,1956), Bloom)
בלום פיתח את טקסונומית היעדים החינוכיים, המציגה מטרות קוגניטיביות שונות שנדרשות מהאדם בעת ביצוע מבחן או מטלת ההערכה.
הטקסונומיה עוזרת בתורת המבחנים לבחור שאלות שמתאימות לתחום ההערכה בו יש עניין.
טקסונומיה זו מתייחסת ליעדים כוללניים, ולא לתחומי תוכן ספציפיים.
כל היעדים קשורים לפיתוח כישורים ומיומנות אינטלקטואליות.
אלה מדורגים באופן היררכי, החל במיומנויות פשוטות וקלות כזיכרון וידע וכלה במיומנויות מורכבות ומופשטות כהערכה.
הטקסונומיה מתייחסת לשש קטגוריות של יעדים כללים:
ידע: זכירה וזיהוי של מרכיבים ספציפיים בתחום הנלמד.
שחזור של עובדות, תופעות, רעיונות ועקרונות.
כלומר, מטרה שאפשר להשיגה על ידי זכירה בלבד, ללא צורך ברמה גבוהה יותר.
הבנה - (comprehension): רמת חשיבה המאפשרת לוודא את יכולת השימוש בידע ומתוארת במונחים של שלוש אופרציות שונות, הנעות מהדרגה הנמוכה יותר שהיא תרגום, דרך הדרגה הבינונית שהיא פירוש ועד לדרגה גבוהה יותר שהיא חיוץ (אקסטרפולציה).
יישום - (application): היכולת להשתמש בעקרונות, הכללות, רעיונות, חוקים ושיטות שונות במצבים חדשים לתלמיד (כך תבוא לידי ביטוי אף מידת ההבנה שלו את הרעיון, העיקרון וכולי).
ניתוח - (analysis): היכולת לפרק מצב או בעיה (מסר) למרכיבים יסודיים, כך שמערכת היחסים בין הרעיונות/המושגים נעשית ברורה.
למשל, הבחנה בין עובדות להשערות, גילוי הנחות סמויות, הבחנה בין תוצאות למסקנות, הבחנה בין סיבות לתוצאות בתהליך היסטורי, הבחנה בין מידע רלוונטי למידע בלתי רלוונטי, גילוי שגיאות היגיון בטענה, הסקה לגבי מטרת המחבר על פי יצירתו.
סינתזה - (synthesis): היכולת לצרף, לארגן ולקשור רכיבים וחלקים ליצירת מבנה שלם מורכב שלא היה ברור כל כך קודם לכן.
למשל, הצעה של מערך מחקר לבחינת השערות המחקר, תכנון יחידת לימוד בנושא מסוים, ניסוח השערות למחקר, בניית רציונל למחקר.
הערכה (evaluation): היכולת לשפוט (באופן איכותי או כמותי) ערכם של רעיונות, עבודות, פתרונות, שיטות, חומרי למידה וכולי, תוך שימוש בקריטריונים או בסטנדרטים, על מנת לקבוע דיוק, אפקטיביות, יתרונות, חסרונות וכולי.
למשל, שיפוט של או ביקורת על מאמר מדעי, הערכה של מידת האובייקטיביות של היסטוריון על פי השימוש שעשה במקורות ההיסטוריים שלרשותו, הערכת יצירה מוזיקלית על-פי קריטריונים מקובלים.
פופהם (Popham) טוען שמכיוון שרוב הזמן בוחנים בבתי הספר ידע בלבד, ייתכן שעבור מורים יהיה יעיל יותר לכווץ את הטקסונומיה לשתי רמות עיקריות:
כל דבר שהוא יותר גבוה מרמת ידע.
בֶּנְגָ'מִין דְיִזְרָאֵלִי, הרוזן ה-1 מבִּיקוֹנְסְפִילְד (או: בנימין דישראלי, באנגלית: Benjamin Disraeli, 1st Earl of Beaconsfield; 21 בדצמבר 1804 – 19 באפריל 1881) היה סופר ומדינאי בריטי יהודי מומר, שכיהן פעמיים כראש ממשלת בריטניה.
נוסף על היותו אחד המדינאים הבריטים הגדולים של המאה ה-19, קנה לעצמו מקום בספרות האנגלית וספריו נקראים עד היום.
הוא ראש הממשלה היחידי של הממלכה המאוחדת שהיה יהודי (מומר).
דיזראלי נולד בשנת 1804 בבלומסברי.
אביו, אייזק דיזראלי, הביא להתנצרות של ילדיו לאחר מריבה עם הקהילה היהודית המקומית.
בגיל 12 הוטבל דיזראלי לכנסייה האנגליקנית.
לאחר מספר ניסיונות הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
מחלוקת בינו לבין מנהיג המפלגה, רוברט פיל, בעקבות ביטול חוקי הדגן ב-1846 הביאה לפיצול המפלגה השמרנית לשתי מפלגות.
דיזראלי היה חבר בממשלותיו של אדוארד סמית-סטנלי במשרת שר האוצר, והחליף אותו כראש המפלגה.
בבחירות הראשונות בהנהגתו ב-1868 הפסידה המפלגה ודיזראלי היה לראש האופוזיציה, אך בבחירות שלאחר מכן נבחר לראש ממשלת בריטניה.
דיזראלי היה בקשרים חמים עם המלכה ויקטוריה, אשר העניקה לו את התואר הרוזן מביקונספילד.
בתגובה מינה דיזראלי את המלכה לתפקיד קיסרית הודו.
יריבו הפוליטי העיקרי של דיזראלי היה ויליאם גלאדסטון, יו"ר המפלגה הליברלית.
ימיו של דיזראלי בראשות הממשלה היו אפופים בשאלה המזרחית ובמשחק הגדול, במסגרתו פעל דיזראלי להחליש את השפעתה הבינלאומית של האימפריה הרוסית דרך קונגרס ברלין - אשר שינה את החלטות חוזה סן סטפנו ודרך המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
דיזראלי הביא את הממשלה הבריטית לקנות מניות וזכויות נרחבות מחברת תעלת סואץ, פעולה שעם הזמן הובילה להגמוניה כלכלית של האימפריה הבריטית על מצרים, שהייתה בשליטת הח'דיו.
לקראת סוף כהונתו פרץ מרד עוראבי נגד הח'דיו והמעורבות האירופאית, אשר בסופו של דבר גרם לפרוץ המלחמה האנגלו-מצרית.
מאבקים כגון המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ומלחמת הזולו השפיעו לרעה על תדמיתו הפוליטית של דיזראלי.
הוא הכעיס את החקלאים הבריטיים בסירובו להשיב את חוקי הדגן בתגובה לתוצרת קציר נמוכה ולדגנים מיובאים במחירים זולים.
מצב זה חיזק את מעמדה הפוליטי של המפלגה הליברלית ובמהלך הבחירות הכלליות ב-1880 ניצחו הליברלים וגלאדסטון שב לראשות הממשלה בעוד דיזראלי מצידו פרש מהפוליטיקה והוחלף בהנהגת המפלגה ברוברט גסקוין ססיל.
חודשים ספורים לפני פטירתו סיים דיזראלי את כתיבת הרומן אנדמיון (Endymion).
דיזראלי נולד ב-1804 בלונדון, בן למשפחה יהודית-ספרדית אשר התיישבה ברפובליקת ונציה בתחילת המאה ה-16, והיגרה בסוף המאה ה-18 מליבורנו שבצפון איטליה ללונדון.
בגיל שש החל ללמוד בבית ספר פרטי בשכונת איזלינגטון שבלונדון.
אביו, אייזק דיזראלי, היה איש רוח וסופר.
הוא פרסם מספר ספרים וזכה לתואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד על ספר היסטוריה שפרסם.
האב הסתכסך עם אנשי הקהילה היהודית המקומית שסירבו לאפשר לבנו בנג'מין לעלות לתורה.
בתגובה, החליט האב להמיר את ילדיו לדת הנוצרית, אם כי הוא שמר על דתו היהודית.
בנג'מין היה אז בן שתים עשרה.
יהודי בריטניה היו באותה עת אזרחים סוג ב' מבחינת ראיית הממשלה, ועד 1858, עת הוצאתה לפועל של אמנציפציה ליהודים בממלכה המאוחדת, לא הותר ליהודים להיות חברים בפרלמנט.
אמו, מרים (מריה) לבית באסוי (Basevi) נולדה בלונדון למשפחת סוחרים יהודית-איטלקית ממוצא איברי.
בגיל שש עשרה החל בנג'מין ללמוד באופן עצמאי.
ב-1824 החל בלימודי משפטים, אך לא סיים אותם משום שהם שיעממו אותו.
כמו אביו אהב בנג'מין את מלאכת הכתיבה.
ב-1826 פרסם רומן ראשון בשם "ויויאן גריי " – סאטירה מורכבת על החברה האנגלית בחמישה כרכים, וב-1827 את ספרו השני.
בשנת 1830 עבר משבר נפשי שלווה בקשיים פיזיים ונפשיים.
הוא התאושש בהדרגה לאחר שיצא למסע ארוך בדרום אירופה ובמזרח התיכון.
בין היתר ביקר גם בארץ ישראל.
דיזראלי תר בדרכי הארץ, והביקור הותיר רושם עז בלבו.
אחריו פרסם את הרומנים "קונטריני פלמינג " ו"אלרואי" ואת הסיפור "טנקרד", שדן אף הוא בבעיות היהודים.
בגיל 20 הפסיד חלק גדול מכספו על ידי קניית מניות בבורסה לניירות ערך, ועזר להשיק את "הנציג", עיתון שנועד להתחרות במעמדו של "הטיימס" על לב הקוראים, אך עד מהרה הוא נכשל.
הוא המשיך והפיק רומן קומדיה שנכתב באופן אנונימי, "ויויאן גריי".
תחילה הייתה הוצאת הספר הצלחה עסקית, אך עם גילוי העובדה שהוא כתב את הספר, נפגעו המכירות.
הלחץ שנגרם מכך, לצד חובותיו המתמשכים, גרמו לו לסבול מהתמוטטות עצבים.
במהלך מסעו בארץ ביקר בירושלים בתקווה למצוא השראה לרומן שלו "אלרואי".
העיר הייתה אמורה להיות גולת הכותרת של הסיור הגדול שלו, ואכן הוא יכול היה לכתוב "חצי תריסר גיליונות על השבוע הזה [בירושלים], המענג מכל נסיעותינו." במהלך סיורו בן השבוע ברחבי העיר ביקר דיזראלי בקברי המלכים ובקברי קדושים.
דיזראלי נעזר ברישומיו על החיים בשכונות ירושלים וקיבל השראה מפסוקים בתנ"ך ומההיסטוריה של העם היהודי לכתיבת ספריו לאחר סיומו של הטיול בארץ ישראל.
לדוגמה, הדמות הראשית בספר אלרואי הוא דוד אלרואי, משיח שקר יהודי מהמאה ה-12.
ב-1831, בשובו מן המזרח נכנס דיזראלי לחיים הפוליטיים.
עוד בטרם כניסתו היה מקובל ואהוד בחוגי החברה הגבוהה בזכות חריפות שכלו וכושר הביטוי שלו.
תחילה ניסה את מזלו בתור פוליטיקאי עצמאי אך נכשל בבחירות האזוריות בבקינגהאמשייר, תחילה בשנת 1832, ושוב בשנת 1835. כשהבין שהוא חייב לצרף את עצמו לאחת המפלגות הפוליטיות הקיימות, הוא פירש את דעותיו הפוליטיות כחופפות בחלקן עם המפלגה הטורית (מאוחר יותר אורגנה מחדש ונקראה המפלגה השמרנית).
צירופו למפלגה השמרנית נעשה אף על פי שהיו לו ספקות בנוגע למדיניות המפלגה בנוגע לנושאים מדיניים כגון האמנציפציה ליהודים, שכן עת עלה הנושא לדיון בבית הנבחרים בשנת 1833, הנהגת המפלגה בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון (שהיה באותה עת יושב ראש המפלגה) התנגדה לאמנציפציה ליהודים.
בשנת 1835 התמודד ללא הצלחה בבחירות לנציגות טאונטון (עיר בסאמרסט) כמועמד הרשמי של המפלגה השמרנית.
דעותיו הרדיקליות בנוגע למעורבות הממשל בשינוי המערכת החברתית-כלכלית, החובות הגדולים שצבר לעצמו ופורסמו בעיתונים, והקשר הגלוי עם הנרייטה, אשתו של הברון פרנסיס סייקס, כולם העניקו לו מוניטין מפוקפק.
אולם בשנת 1837 הוא ניצח במועמדותו לנציגות העיר מיידסטון שבמחוז קנט כמועמד השמרני הרשמי, ועם זאת הצטרף בגיל 32 למפלגה השמרנית ונבחר לבית הנבחרים.
למרות עלייתו המהירה בשורות המפלגה השמרנית, מוצאו היהודי של דיזראלי ומעמדו החברתי הגבילו את הצלחתו המוקדמת.
נאומו הראשון היה כישלון מביך.
הצירים האחרים לעגו להופעתו, שהייתה ססגונית ומגוחכת.
אולם דיזראלי ענה להם בגאווה: "כמה פעמים התחלתי לעשות דברים שונים, ותכופות עלה הדבר בידי.
עכשיו אשב במקומי, אך יבוא יום ואתם תאזינו לדברי".
ואכן כך קרה; בהמשך השנים היה דיזראלי לאחד מגדולי הנואמים בפרלמנט הבריטי, ולבסוף מנהיגה של המפלגה השמרנית.
בשנת 1839 נשא לאישה את מרי אן לואיס .
מרי אן הייתה אלמנה עת התחתנה עם דיזראלי, בעלה הקודם וינדמן לואיס, היה חבר פרלמנט והיה חבר קרוב של דיזראלי.
מרי אן נפטרה בשנת 1872, עת הייתה בת 80. לאחר מותה לא נישא דיזראלי בשנית.
דיזראלי היה מנהיג סיעת "אנגליה הצעירה " במפלגה השמרנית.
הוא הוביל את ההתנגדות לממשלתו השמרנית של רוברט פיל (1841–1846) ולביטול חוקי הדגן.
רוברט פיל, אבי המפלגה השמרנית ומנהיגה, נפגע קשות מבחינה פוליטית עקב הפרשה הפוליטית וממשלתו השמרנית נפלה.
בנפילת הממשלה השמרנית עלתה בבחירות הבאות לשלטון המפלגה הליברלית, וג'ון ראסל הפך לראש הממשלה החדש.
מכאן והלאה הייתה המפלגה השמרנית באופוזיציה במשך רוב אמצע המאה ה-19. דיזראלי כינה בשנת 1857 את המרד ההודי הגדול כ"מרד לאומי".
בנאומו בפני בית הנבחרים טען דיזראלי כי המרד נבע מההתערבות של הרשויות הבריטיות בהודו הבריטית באורח החיים של המקומיים.
במקור נטען כי מקורו של המרד בחיילים הודים ששירתו בצבא הודו הבריטית אשר מרדו תחילה עקב היחס למסורות שלהם.
דיזראלי התנגד לטענה זו, והוסיף בנאומו כי "המרד היה יותר ממרידה של חיילים הודים."
בשנים 1852, 1858–1859 וב-1866–1868 כיהן כשר האוצר ויו"ר הפרלמנט בממשלות השמרנים תחת אדוארד סמית-סטנלי, שבה היה אחראי לחוק הרפורמה של 1867 .
דיזראלי ראה בחוק הרפורמה חשיבות מרכזית להישארות המפלגה השמרנית מעל המים בפוליטיקה המדינית.
יתרה מכך, חוק הרפורמה הועבר שנה אחת לאחר חוק רפורמה קודם, מתון יותר, שהועבר בידי המפלגה הליברלית.
חוק הרפורמה משנת 1832 היה הראשון שפתח את הדרך של הפרלמנט לסדרת רפורמות חברתיות שעמדו לשנות את הסדר החברתי בבריטניה.
האליטה הפרלמנטרית הרגישה שהם עונים על הצורך בשינוי, אך בקרב מעמד העובדים היו דרישות לרפורמות נרחבות עוד יותר בתחום הדמוקרטיה, יחס וזכויות לעובדים ועוד.
הצמיחה וההשפעה של תנועת תומכי הרפורמה משנת 1838 ואילך הייתה, ביחד עם קריאות העובדים לרפורמות נרחבות, למעין אינדיקציה לכך שרצוי היה לבצע רפורמה פרלמנטרית נוספת.
תנועת תומכי הרפורמה הגיעה לשיא הפופולריות שלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך בקרב חברי הפרלמנט הייתה הסכמה כי יש עוד עבודה לעשות כדי להסיר חריגות במערכת שחוק הרפורמה הראשון לא התייחס אליהן.
עם זאת, הקריאה לבחירה אוניברסלית של כל האזרחים או כפי שנודעה בכינוי: 'אדם אחד, קול אחד' עדיין נפגשה בהתנגדות מטעם הפרלמנט והחוק הרפורמי השני, שהתקבל בשנת 1867, אשר, בדומה לקודמו, סבב סביב הרפורמה הממושכת בבעלות האדמות.
שאלה של מערכה פוליטית למען זכות ההצבעה לנשים עוד לא הייתה קיימת על שולחן המשא ומתן.
חוק הרפורמה משנת 1867 א' - העניק את ההצבעה לכל בעלי הבתים ברבעים העירוניים וכן למשתכרים ששילמו שכר דירה בסך 10 פאונד לשנה ומעלה.
ב' - הפחית את רף הרכוש במחוזות ונתן את זכות ההצבעה לבעלי אדמות חקלאיות ולדיירים עם כמויות אדמות קטנות מאוד.
אזרחים באזורים עירוניים שעמדו בתנאי הרכוש קיבלו זכויות נוספות והחוק הכפיל בערך את קהל הבוחרים בממלכה המאוחדת ממיליון לשני מיליון איש.
עוד קודם לכן, במסגרת הרפורמות, הממשלה ביטלה את הנימה הנוצרית שבנוסח השבועה לפרלמנט, וכך נתאפשר לצירים יהודים, בהם ידידו של דיזראלי, ליונל דה רוטשילד, להיכנס לפרלמנט.
ראשות הממשלה - קדנציה ראשונה
ב-28 בפברואר 1868 החליף את דרבי בראשות הממשלה, אך בסתיו 1868 הפסיד את ראשות הממשלה ליריבו ויליאם יוארט גלאדסטון, מנהיג המפלגה הליברלית, במהלך הבחירות הכלליות.
בזמנו הקצר בתור ראש ממשלה הצליח דיזראלי להביא להעברתן של מספר חקיקות.
חוק התיקון של עונש המוות משנת 1868 הביא לסיום ההוצאה להורג הפומבית ואסר על המשך הנוהג.
חוק בתי הספר הציבוריים מאותה השנה הביא להסדר המעמד הרשמי של תשעה בתי ספר ציבוריים מובילים ברחבי הממלכה המאוחדת והחל תהליך של העברת מוסדות הלימוד לידי סמכות ממשלתית.
חוק הטלגרף העניק לממשלה את היכולת להביא להלאמת כל הטלגרפים וכל חברות הטלגרפים ברחבי הממלכה המאוחדת.
החקיקה האחרונה שהעביר דיזראלי בקדנציה הראשונה והקצרה שלו בראשות הממשלה הייתה חקיקת הבחירות הפרלמנטריות (הכלליות) של שנת 1868, אשר העבירה את האחריות למענה על עתירות בנושא של תוצאות בחירות מבית הנבחרים לבית הדין הגבוה לצדק.
בתי משפט נתפסו כמוטים פחות לפוליטיקה המדינית בהחלטות שקיבלו מאשר בית הנבחרים.
לאחר החלטה משפטית בנוגע לעתירה היה בית המשפט הגבוהה לצדק מדווח חזרה לבית הנבחרים.
הראיות הועברו לבית הנבחרים עם דוחות השופט, עליהם דן בית הנבחרים.
בפועל כל החקיקות עברו בהסכמת הליברלית, שהיוו את הרוב בבית הנבחרים.
בשנת 1868, עשרה חודשים לתוך ראשות ממשלתו, דיזראלי קרא למערכת בחירות חדשה שנועדה לשנות את מפת החברים בבית הנבחרים.
במהלך מערכת הבחירות של 1868, רוב בני מעמד הפועלים, להם התיר דיזראלי את הזכות להצביע בחוק הרפורמה, הצביעו בעד המפלגה הליברלית וגלאדסטון כאמור הפך לראש הממשלה החדש במקום דיזראלי, שעבר לאופוזיציה.
בשנת 1872 נאם דיזראלי נגד ממשלת גלאדסטון באולם המסחר החופשי במנצ'סטר.
במהלך הנאום השווה בין חברי הקבינט של גלאדסטון לשרשרת הרי געש שכבו מזה זמן רב.
מספר חודשים מאוחר יותר נאם דיזראלי בנוגע לעתידה של המפלגה השמרנית.
במהלך נאומיו פעל דיזראלי לקדם את המפלגה לקראת עידן חדש של פוליטיקה דמוקרטית.
דיזראלי ראה את מצב האזרחים כגורם בראש סדר העניינים של המפלגה ובכך קידם את תוכניתו להביא לרפורמה חברתית שתצא לפועל בהנהגת המפלגה.
דיזראלי שב להיות ראש הממשלה בשנים 1880–1874 לאחר הניצחון במהלך הבחירות הכלליות בשנת 1874.
קשריו של דיזראלי עם המלכה ויקטוריה היו הדוקים, והוא התחבב עליה מאוד.
היא אף העניקה לו את תואר האצולה ארל (רוזן) ביקונספילד.
זכורה לטובה תשובתו של דיזראלי כאשר המלכה שאלה אותו באשר לדתו "האמיתית": "בין התנ"ך לברית החדשה ישנו דף ריק אחד.
הוא מצדו גם הכתירה בתואר "קיסרית הודו" באמצעות חוק מיוחד בשנת 1876. מעתה והלאה המלכה חתמה על כל מסמך בתואר "המלכה הקיסרית".
בתחום יחסי הפנים אימץ גישה חברתית על אף היותו שייך למפלגה השמרנית.
הוא יזם חקיקה של שורה של חוקים סוציאליים, בהם חוק לשיפור תנאי מגורים של בעלי מלאכה ופועלים (1874).
הוא קידד את החוק בנושא בריאות הציבור והעביר חוקים למניעת ניצול בעבודות פרך והכיר באיגודים מקצועיים.
ממשלת דיזראלי הייתה בעלת חשיבות נכבדת על הקמת זמן שעונים מקביל בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
עוד בשנת 1847 הוסדרו כל תחנות הרכבת לפי שעון גריניץ'.
השעון פעל לפי מצפה מקומי אשר היה מחובר דרך טלגרף לכל תחנות הרכבת בממלכה המאוחדת.
המניעים המרכזיים של הסדר ההקבלה בין השעונים היו הצורך למנוע משתי רכבות לנסוע אחת אל עבר השנייה באותו הזמן ולקבוע שעות תנועה סדירות.
למרות הפיתוח שתפס במהרה במסילות הרכבת, הפיתוח של שעון לאומי מקביל לכל האחרים ברחבי הממלכה המאוחדת נמשך מספר עשורים.
תחילה הייתה דרישה של עובדים להביא להסדר בשעון לאומי, שכן היו מעסיקי פועלים שקנו שעונים אשר נעו לאט במכוון.
מעבר לכך הממשלה של דיזראלי פעלה להסדיר שעות מקבילות בכל הממלכה המאוחדת שרק בהן יהיה ניתן לרכוש משקאות חריפים.
לבסוף עברה חקיקת ההגדרה של זמן בשנת 1880. החקיקה חילקה את הממלכה המאוחדת בין שני אזורי זמן מקבילים, גריניץ' ודבלין, עם האחרון באיחור מכוון של 25 דקות.
אחת ממטרותיו המרכזיות של דיזראלי הייתה לחזק את מעמדה של בריטניה כמעצמה עולמית וכאימפריה המשתרעת על-פני כמה יבשות.
דיזראלי רכש ב-1875, בעזרת הלוואה מליונל דה רוטשילד, את רוב מניותיה של תעלת סואץ, עורק התחבורה החשוב שבמצרים, שקיצר באלפי קילומטרים את הדרך להודו ולמזרח.
בכך הבטיח דיזראלי את השליטה הבריטית בעורק תחבורה חיוני זה.
דיזראלי הציע את קניית המניות לאסמאעיל פאשא, הח'דיו המצרי, בתמורה ל-4,000,000 לירות שטרלינג בעת היה פאשא במצוקה כלכלית לאחר הוצאות ממשלתיות נרחבות על פיתוחה של מצרים.
כוחה הצבאי העצמאי של מצרים לא היה רם ביחס למעצמות האירופאיות, כפי שניתן היה לראות בתבוסתו אל מול האתיופים שהונהגו בידי יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה.
על כן החל הממשל הבריטי לחזק את דריסת הרגל שלו בתוך מצרים.
עם עלייתה של ההגמוניה הכלכלית הבריטית פרץ מרד עוראבי נגד הבריטים בשנת 1879. דיזראלי הורה על מלחמה נגד המרד אשר הביאה לתחילת המלחמה האנגלו-מצרית.
המלחמה הסתיימה בניצחון בריטי אך אירועים כגון הפגזת אלכסנדריה הסיטו את האוכלוסייה הכללית יותר ויותר נגד הממשל הזר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 החלה רוסיה לפעול באזור בולגריה במאמצים דיפלומטיים וצבאיים בניסיון להחזיר לעצמה שטחים שאיבדה במהלך מלחמת קרים (כחמש-עשרה שנים לערך לפני-כן), לשקם את הדומיננטיות שלה בים השחור ולהשיג שליטה על מצרי הבוספורוס והדרדנלים, המובילים מהים השחור אל הים התיכון.
מאמצים אלו הבשילו לכדי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שבה דחקו הכוחות הרוסיים את הכוחות העות'מאנים עד-כדי איום על בירת האימפריה, איסטנבול.
כדי לבלום את ההתפשטות הרוסית לעבר הים התיכון נחלצה בריטניה להגנתה של איסטנבול וכפתה בכך את סיום הלחימה.
אוניות מלחמה מטעם הצי המלכותי הבריטי הופיעו ואיימו על הכוחות הרוסים רק קילומטרים בלבד מאיסטנבול עצמה.
על רקע זה השתתף דיזראלי ב-1878 בקונגרס ברלין, ובו דרש לבטל את חוזה סן סטפנו, שנחתם באותה שנה, משום ששאף להחזיר לכנו את מאזן הכוחות באזור הבלקן ששרר בו טרם המלחמה.
במהלך הקונגרס, קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, אשר אירח את כל הנציגים בקונגרס, הותיר את הנהגת הדיון למי שכינה אותו "היהודי הזקן" (Der alte Jude) בכוונתו לדיזראלי.
במהלך הקונגרס הנציגים הרוסים רצו לספח שטחים נוספים מתוך בולגריה.
דיזראלי הזמין רכבת ואיים על הנציגים הרוסים שאילולא ירדו מדרישותיהם הוא באותו הרגע ייסע ברכבת חזרה ללונדון ושם יכריז מלחמה על האימפריה הרוסית.
האיום הביא את ההנהגה הרוסית לוותר על דרישותיה ולצאת מהקונגרס עם פחות מאשר שהיה להם כאשר הגיעו אליו.
בסיום הקונגרס, כאחת ההחלטות שנתקבלו, נמסרה השליטה בקפריסין מידיה של האימפריה העות'מאנית לידיה של בריטניה, כדי לאפשר לכוחות בריטיים להשתמש בקפריסין כבסיס בים התיכון שיוכל לשמש בשעת הצורך כהגנה על תעלת סואץ, שאת רכישת מניותיה יזם דיזראלי כמה שנים לפני-כן.
המאבק הבריטי-רוסי היה למעין מלחמה קרה שכן שתי המעצמות לא נכנסו למאבק חזיתי לאחר מלחמת קרים.
עקב אופי המאבק ניתן לו הכינוי המשחק הגדול.
נגד עליית ההשפעה הרוסית בריטניה נאבקה לשמור על מעמד הראג' הבריטי.
בכך פעלה האימפריה הבריטית ליצור חוצץ בין הראג' לבין רוסיה.
המדינות שעמדו ביניהן היו האימפריה הפרסית בשלטון השושלת הקאג'ארית ואמירות אפגניסטן (ח'אנות חיווה ואמירות בוכרה הפכו בנקודה זאת למדינות חסות רוסיות).
תקרית דיפלומטית בין בריטניה לאפגניסטן אפשרה לקבינט הממשלה של דיזראלי להכריז מלחמה על האפגנים ובכך להתחיל את המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
שיר עלי ח'אן, אמיר אפגניסטן נסוג מבירתו קאבול במהרה אך הכוחות הבריטים ספגו מהלומה קשה בקרב נגד כוחותיו של איוב ח'אן בפרברי קנדהאר.
לבסוף עליונותם המספרית והטכנולוגית של הבריטים הביא לכניעת ההנהגה האפגנית, כעת תחת עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן, אשר הכיר באמירות אפגניסטן בתור מדינת חסות של האימפריה הבריטית.
בדרום אפריקה מושבת הכף הבריטית סיפחה את רפובליקת נטאליה האפריקנרית.
המנהיג הציבורי והצבאי האפריקנרי, פול קרוגר, כבש בניסיונותיו הדיפלומטיים למנוע את הסיפוח על כן החל במאבק פסיבי נגד הממשל הבריטי.
במקביל למאבק באפגניסטן פרצה מלחמת הזולו בין מושבת הכף הבריטית באפריקה הדרומית לבין בני הזולו.
במהלך קרב איסאנדלוואנה הביסו בני הזולו את הצבא הבריטי החזק שהיה בעל עליונות טכנולוגית.
למרות ההפסד הזה, הכוחות הבריטיים נסוגו, ירדו לעמדת מגננה, בלמו את המתקפה של הזולו והתקדמו מחדש לתוך שטחי הזולו עד שכבשו את השטחים וספחו את ממלכת הזולו.
לאחר הפסדו במלחמה, נתפס מנהיג הזולו, קטשאויו קמפנדה, והובא לבריטניה, שם פגש במנהיגי המדינה כגון דיזראלי והמלכה ויקטוריה.
לאפריקה הדרומית הייתה חשיבות מרכזית לכלכלת האימפריה שכן הזולו, הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית ישבו על מרבצים אדירים של אוצרות טבע, כיום ממוקמים במדינת דרום אפריקה.
אוצרות טבע אלו כוללים זהב, יהלומים, פלטינום ורבים אחרים.
הגורם הישיר לפריצתה של המלחמה הרוסית-עות'מאנית (1877 - 1878) היה מרד אפריל בבולגריה, כאשר האימפריה העות'מאנית ביצעה פוגרומים ופרעות בתושבי בולגריה לאחר מרד לאומי במקום.
בעוד העיתונים ברחבי העולם המערבי כולל בריטניה דיווחו על האירועים בבולגריה בזמן על העות'מאנים, דיזראלי לא ייחס חשיבות לעניין ואף העמיד בשאלה האם עורכי העיתונאים מדווחים נתונים אמינים או שהם פועלים בהכרח כדי להסיט את דעת הקהל האזרחית נגד האימפריה העות'מאנית.
בתגובה, יריבו משכבר הימים, גלאדסטון, שב לבמה הפוליטית ונאם נגד מדיניות הממשלה ויחסה לאסון המתרחש בבולגריה.
דיזראלי ניהל את מדיניות החוץ לפי הרווח שהגיע לבריטניה, זאת בשונה מגלאדסטון שתמך במדיניות חוץ המבוססת על ערכים.
בתוך ארבעה ימים כתב גלאדסטון כתב עת "זוועות בולגריה" (Bulgarian Horrors) שבתוכו האשים את העות'מאנים על הזוועות שביצעו ואת דיזראלי וממשלתו על חוסר הפעילות שהפגין.
בהמשך נותר גלאדסטון שקט לאורך המלחמה הרוסית עות'מאנית ושיבתו של דיזראלי ללונדון במעין מצעד ניצחון לאחר קונגרס ברלין.
היה זה בעיקר מכיוון שפעילותו נגד דיזראלי והמלחמה הביאה לכך שביתו נתקף בידי המון זועם שהאשים אותו בפציפיזם ובגידה באינטרסים הלאומיים של בריטניה.
בשנת 1879, שנת בצורת קשה לצד תוצאות המשבר הפיננסי של 1873 שהתמשך לאורך כל העשור גרר עלייה חריפה באבטלה.
נוסף על כך, האבדות הקשות במלחמות הקולוניאליות הורידו מהפופולריות של דיזראלי בקרב העם, בעיקר נודעו מרחצי הדמים במלחמת הזולו ומלחמת אפגניסטן.
ביחד עם קמפיין בחירות פופוליסטי סוער מצידו של גלאדסטון, דיזראלי איבד את התמיכה בו ובבחירות של 1880 הפסידה המפלגה השמרנית לליברלית וגלאדסטון מונה פעם נוספת לראש ממשלה.
לאחר ההפסד בבחירות ירד דיזראלי מהנהגת המפלגה השמרנית והעביר את התפקיד לרוברט גסקוין ססיל המקורב פוליטית אליו.
זמן קצר לפני שנבחר בשנת 1874 לראשות הממשלה הוא התאלמן.
במרץ 1881 חלה בהצטננות אשר החריפה לדלקת סימפונות.
חודש לתוך המחלה נפטר דיזראלי.
בעת היה על ערש דווי התנגד להלוויה ממלכתית וביקש ממקורביו קבורה פרטית בלבד.
ב-26 באפריל 1881 ההלוויה של דיזראלי התקיימה בכנסייה המקומית ליד ביתו בליואנדון ובמהלכה סירב ראש הממשלה גלאדסטון להיות נוכח.
המלכה ויקטוריה הורתה על בניית מצבת זיכרון לזכרו של דיזראלי בתוך הכנסייה שבתוכה הוא נקבר.
משנתו הפוליטית והפילוסופית של דיזראלי
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 חבר דיזראלי ולקח תפקיד הנהגתי בתנועת "אנגליה הצעירה" (Young England), תנועה פוליטית קטנה אם כי פעילה של חברי המפלגה הטורית אשר קידמו משנה פוליטית שבוססה, באופן אידיאלי, על הסדר החברתי-מדיני של הפיאודליזם.
התנועה קראה למונרכיה אבסולוטית המושפעת מכנסייה מבוססת בעוד לאצולה סמכויות מנהל נרחבות והעדפה למלומדים במרכזי החינוך היוקרתיים ביותר.
על אף מצעה האידיאלי, היותו של דיזראלי מנהיגה של התנועה, סתר אידיאלים יסודיים אלו וייצג את המיתון בפועל של המפלגה, שכן דיזראלי לא היה בן אצולה ולא התחנך לא באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג' ולא במכללת איטון.
אחת התייחס דיזראלי לפוליטיקה כאילו הייתה משחק ממושך של הימורים.
דבריו אלו, והתנהלותו הפוליטית לאורך שנותיו, לעיתים הביאה להאשמות בדבר חוסר מוסריות וחוסר עקרונות.
לדבריו של הלורד בלאק, שחקר את קורותיו של דיזראלי,
לפי פרופסור פטר גוש מאוניברסיטת אוקספורד, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 והלאה ניתן לראות התפתחות מדיניותו של דיזראלי כקוהרנטית ומבוססת על מספר עקרונות יסוד שחוזרים על עצמם לאורך המשך הקריירה שלו, כגון פרנקופיליה ומיסים נמוכים.
דיזראלי התקשה בתחילת דרכו להשמיע קולו לאוכלוסייה הכללית ולהשפיע על דעת הקהל הבריטית, בעיקר עקב מעמדו.
ברומן הראשון שכתב הודגשה עובדה זאת בכותבו כי בכדי להתבסס בגובה הסולם החברתי דיזראלי נבדל מהחברה הפוליטית הכללית בבריטניה בעיקר עקב ההשפעות של יהדותו ושל התנועה הרומנטית על התנהלותו.
לפי סופרים כגון לורד בלאק, ליהדותו של דיזראלי לא הייתה חשיבות רבה על התבדלותו מכיוון שדיזראלי מעולם לא ייצג את המעמד היהודי-אנגלי האמיד של ימיו.
בלאק טוען למזגו של דיזראלי הנובע ממסורת משפחתו האיטלקית כגורם להתבדלותו החברתית בחברה הפוליטית.
לעומתו, חוקרים כגון ישראל זנגוויל, ישעיה ברלין ופיליפ ריף טוענים כי ליהדותו של דיזראלי הייתה השפעה נרחבת על אופיו, התנהלותו וסדר העדיפויות שלו, ומצביעים על מסעו לארץ ישראל והמוטיבים המיוצגים ברומן טַנְקְרֶד (Tancred; 1847) אשר כתב להצדקת הטענה.
בתחילת הקריירה שלו יצא דיזראלי מכליו בניסיון לפרוץ את שיאיו ולקדם את עצמו בכך שהקדים את פרידריך ניטשה בקביעתו של "היה מי שאתה".
דיזראלי ייצג את האידיאל המוסרי שלפיו אדם בונה עצמו לאורך חייו.
בשונה מרבים מחבריו לספסל בית הנבחרים, דיזראלי לא היה בן למשפחה בעלת שורשים של מעורבות פוליטית ולא ירש אידיאלים פוליטיים ממשפחתו.
ב-1846 הוא טען כי: בערכיו שאיגד יחדיו לאורך חייו איחד דיזראלי מסורת שמרנית, הערכה למהפכנות ולאומיות אשר שררה באותה העת במעגלים חברתיים ופוליטיים ברחבי אירופה, נאמנות אנגלית וזהות יהודית בשורשיו.
בדרכו לפסגת החיים הפוליטיים הבריטיים, עשה דיזראלי מאמץ ממושך לאחד השפעות אלו.
בטרילוגית ספריו; קונינגסבי, סיביל וטנקרד, מביע דיזראלי עמדה פוליטית הנוגעת להתנגדותו גם לערכי הוויגיזם וגם לתועלתנות.
דיזראלי הוביל את המפלגה השמרנית בבית הנבחרים במשך כמעט שלושה עשורים.
במבט ראשון, למרות שיא מעורבותו הפוליטית, תחת משמרו הפסידו השמרנים בשש בחירות כלליות.
עם זאת, ראיית טענה זאת בלבד מתעלמת מתפקידו המרכזי של דיזראלי בהקמתה המחודשת של המפלגה השמרנית לאחר סדרת רפורמות - זאת לאחר שבילו חלק ניכר מאמצע המאה ה-19 בבליעה באופוזיציה - מקומה המרכזי של המפלגה בפוליטיקה של הממלכה המאוחדת בהווה חלק ניכר ממורשתו של דיזראלי.
כפי שהציע לורד בלייק המנוח, היסטוריון בולט תומך השמרנים: "רבים מהשמרנים המודרניים מסתכלים אחורה על דיזראלי כמו הנביא שלהם, הכהן הגדול והפילוסוף שהתגלגל לתוך אדם אחד...
הוא נותר הדמות הכי יוצאת דופן, לא מסבירה, מרתקת, רעננה ונצחית אי פעם ממובילי המפלגה השמרנית."
אף שהוטבל לכנסייה האנגליקנית בגיל 12, בכל ימיו לא חדל מלהביע את אהדתו לעם היהודי הסובל.
הוא התפעל מעברו והתגאה במוצאו היהודי.
הוא נלחם על מתן זכויות אזרחיות מלאות ליהודי בריטניה, ותמך מאוד ברעיון של מדינה יהודית בארץ ישראל.
בעבר סירבה ועדת השמות בעיריית תל אביב לקרוא שמות רחובות על שם יהודים מומרים, אבל בכל זאת קראה לרחוב ביפו בשם נס לגויים, שהוא שמו העברי של ספרו של דיזראלי "טַנְקְרֶד", על פי תרגומו של יהל"ל.
בערים אחרות ישנם רחובות הקרויים על שמו של דיזראלי, כמו בשכונת טלביה שבירושלים, בשכונת אחוזה שבחיפה, בשכונת "קריית-השרון" שבנתניה ובלוד.
ויויאן גריי (Vivian Grey; 1826), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), רומן
מסעו של קפטן פופאנילה (The Voyage of Captain Popanilla; 1828), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), סאטירה
הדוכס הצעיר (The Young Duke; 1831), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), רומן
קונטריני פלמינג: רומנטיקה פסיכולוגית (Contarini Fleming: A Psychological Romance; 1832), הוצאות ג'ון מוראי (John Murray), רומן
אישון בגן עדן (Ixion in Heaven; 1832), הוצאות המגזין החודשי החדש (New Monthly Magazine), רומן
הסיפור המפליא של אלרואי (The Wondrous Tale of Alroy; 1833), הוצאות סאונדרס ואוטליי (Saunders and Otley), רומן (מבוסס על דוד אלרואי)
עלייתו של איסקנדר (The Rise of Iskander; 1833), הוצאות סאונדרס ואוטליי (Saunders and Otley), רומן
נישואי התופת (The Infernal Marriage; 1834), הוצאות בולוור (Bulwer), רומן
האפיקה המהפכנית (The revolutionary epick; 1834), הוצאות אדוארד מוקסון (Edward Moxon), רומן
מקדש אנריקה (Henrietta Temple; 1837), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), רומן
ונטיה (ונציה) (Venetia; 1837), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), רומן קצר
הטרגדיה של הרוזן אלארקוס (The Tragedy of Count Alarcos; 1839), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), רומן
קונינגסבי, או הדור החדש (Coningsby, or The New Generation; 1844), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), סיפורת פוליטית (טרילוגיית אנגליה הצעירה)
סיביל, או שתי האומות (Sybil, or The Two Nations; 1845), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), סיפורת פוליטית (טרילוגיית אנגליה הצעירה)
טַנְקְרֶד, או מסע הצלב החדש (Tancred; or, The New Crusade; 1847), הוצאות הנרי קולברן (Henry Colburn), סיפורת פוליטית (טרילוגיית אנגליה הצעירה)
לותייר (Lothair; 1870), הוצאות לונגמנס (Longman), רומן פילוסופי
אנדמיון (Endymion; 1880), הוצאות לונגמנס (Longman), רומן בשלושה כרכים
פלקונט (Falconet), דיזראלי נפטר קודם השלים את הספר, והוא פורסם באופן לא שלם ב-1905 בידי הוצאות טיימס
בנג'מין מקאליסטר אנדרסון הבן , כלכלן ואחד האמריקנים הראשונים שהיו מקורבים לאסכולה האוסטרית בכלכלה מצד דעותיו, אף כי לא חסך בביקורת על כמה מתפישות האסכולה.
אנדרסון הבן היה השני מארבעה ילדיו ובנו היחידי של בנג'מין מקלין אנדרסון, איש עסקים ופוליטיקאי, ומרי פרנסס (נ' בולינג) אנדרסון.
הוא נישא למרגרט לואיז קרנשאו בשנת 1909. לזוג נולדו שני ילדים.
אנדרסון למד באוניברסיטת מיזורי ואחר כך באוניברסיטת אילינוי והשלים את הדוקטורט שלו בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1911. הוא זכה בפרס הארט, שפנר ומרקס היוקרתי לכלכלה בשנת 1910 בזכות מחקרו "ערך חברתי: מחקר בתאוריה, ביקורתי ובונה".
במחקרו ביקר את תאוריות העלות של הערך כ"עיוורות" ותאוריות אחרות של ערך חברתי כנורמטיביות או מכניות.
הוא ביקר את התאוריה הישנה יותר של האסכולה האוסטרית של הערך השולי האישי בהדגשת חשיבות התנאים החברתיים שמעצבים גם את הערכות הערך השולי של הפרט ומחירי השוק.
אנדרסון שימש מרצה בפקולטה באוניברסיטת קולומביה משך שנתיים ולאחר מכן שימש מרצה בהארוורד למשך חמש שנים.
בשנת 1917 פרסם ביקורת קטלנית על תיאורית כמות הכסף של אירווינג פישר בשם "ערך הכסף".
אנדרסון בנה תאוריה "פסיכולוגית" של כסף שהדגישה את האיכות והכמות של כסף ואשראי.
בשנת 1918 הצטרף לבנק הלאומי למסחר בניו יורק ולאחר מכן הצטרף בשנת 1920 לבנק צ'ייס מנהטן ככלכלן ועורך ה"בולטין הכלכלי של צ'ייס" שם כתב שורה של מאמרים שהביעו התנגדות למדיניות הפרוגרסיבית של התקופה ומאוחר יותר לניו דיל.
אנדרסון היה גם שחמטאי בולט, ואף כתב את ההקדמה לספרו של חוזה ראול קפבלנקה, אלוף העולם בשחמט בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1939 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אנדרסון מת מהתקף לב בשנת 1949, זמן קצר אחרי פרסום עבודתו המרכזית "כלכלה ומדיניות רווחה ציבורית: היסטוריה כספית וכלכלית של ארצות הברית, 1914 עד 1946".
עבודה אחרונה זו של אנדרסון הייתה מעין אזהרה לדורות הבאים מפני סכנות התערבות ממשלתית "פרוגרסיבית" בכלכלה.
אנדרסון המליץ, זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה, על חזרה למדיניות של שוק חופשי, בסיס כסף איתן ותקציב מאוזן ודחה את הרעיון הקיינסיאני הפופולרי שסוף המלחמה יביא לחורבן בלי התערבות ממשלתית מקיפה.
אנדרסון נחשב בקרב הכלכלנים למנודה, בעיקר בגלל אי נכונותו לרכך את דעותיו או את ביקורתו על התאוריות הפופולריות של התקופה.
הוא תואר על ידי הפרוגרסיבים כמיושן ומהפכני, אך בהתבוננות לאחור ניתן לראות כי חלק ניכר מהשקפותיו היו נבואיות ממש.
בשורה ארוכה של מאמרים שפורסמו טרם השפל הכלכלי הגדול שאחרי שנת 1929 הזהיר אנדרסון מפני המדיניות המרחיבה של הבנק הפדרלי בארצות הברית הגורמת לערעור המאזן שבין השקעות וחסכון או, בלשון פשוטה, להשקעת יתר במיזמים ארוכי טווח, בגלל תחושת ביטחון כוזב שנבעה ממדיניות הזרמת הכספים של הבנק הפדרלי.
יתר על כן, טען אנדרסון (כפי שטוענת גם התאוריה האוסטרית) ההטיה לכיוון הלוואות שהבנק הפדרלי הנמיך את דרישות הסף שלהן במכוון, הביא לזרימת כסף "זול" לשוק ובעקבותיו לגידול דרמטי בתחומי הנדל"ן והבנייה ולעליה דרמטית בספקולציות בשוק המניות.
בפברואר 1929, עוד לפני משבר אוקטובר, טען אנדרסון כי מדיניות הבנק הפדרלי אינה יכולה אלא להביא לנפילה בטווח הקרוב.
במאי אותה שנה הוא הסביר כי מדיניות הבנק הפדרלי שיצרה הרחבת אשראי בנקאי ניכרת במהלך העשור גרמה לכך שאף על פני שלשוק נכנסו במהלך שנים אלו טכנולוגיות רבות שהיו אמורות להוריד את המחירים, מדיניות הבנק הפדרלי שימרה את המחירים בעינם.
אחרי הנפילה הראשונית בבנקים כתב אנדרסון מילים היפות גם למשברים אחרים בזמנים אחרים:
"אין רעל מסוכן יותר מאשר כסף זול ואשראי מופרז...
[אבל] כאשר קולות מהדור הישן...
העלו שאלות פרוזאיות ביחס לרווחים ודייווידנדים וערך לפי הספרים, טבע קולם במקהלה נזעמת שזימרה שאנחנו ב'עידן חדש' שבו לערך בספרים אין שום משמעות יותר, גם לא לדייווידנדים, ושאנחנו יכולים להוון רווחים בכל שיעור שדמיוננו משיג...
לסטודנט להיסטוריה כלכלית הקולות האלו מוכרים עד כאב.
הם נשמעו פעמים רבות בשווקים רבים...
אין טעם רב לייחס סיבה מסוימת לבואו של המשבר בנקודה בה בא.
התמוטטות גדולה הפכה לוודאית ברגע שספקות והרהורים ניפצו את כישוף המגפה ההמונית, והמבנה המופרך של המחירים נדון להיעלם ברגע שמספר מספיק של אנשים החלו להשתמש בנייר ועפרון כדי לעשות חישובים."
אדוורד בנג'מין בריטן היה מלחין, פסנתרן ומנצח אנגלי.
בריטן נולד בסאפוק, אנגליה, הבן הרביעי והאחרון של רוברט ויקטור בריטן (1878–1934) ושל אדית רהודה לבית הוקי (1874–1937).
הוריו ראו בו ב' רביעית ומשלימה לשלושת ה-B - באך, בטהובן וברהמס.
את מלאכת ההלחנה החל כבר בגיל חמש.
בגיל חמש-עשרה החל ללמוד אצל פרנק ברידג', מלחין אנגלי, שהתבלט בקוסמופוליטיות ובקדמה בין שאר מלחיני אנגליה.
ברידג' קירב את בריטן לאירופה והחדיר בו את הסלידה מן המלחמה, שתבוא לביטוי ברקוויאם המלחמה, שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1930 זכה במלגת לימודים לקולג' המלכותי למוזיקה, שם למד קומפוזיציה ופסנתר.
את לימודיו עם פרנק ברידג' המשיך עד גיל 22.
בהיותו כבן עשרים התחבר אל ו.ה.
אודן וכריסטופר אישרווד, ששכנעו אותו לחבר מוזיקה לסרטי תעודה שיצרו ולמחזה נסיוני בשם עליית F6. שנתיים אחר כך, כשהיה בן עשרים ושתיים, חתם חוזה עם הוצאת התווים בוזי את הוקס.
כעבור שנה הציג בפסטיבל זלצבורג את היצירה "וריאציות על נושא של פרנק ברידג'", אופוס 10.
בשנת 1939 נסע לארצות הברית עם פיטר פירס, זמר הטנור שהיה חברו הקרוב ובן-זוגו כל ימי חייו.
בשנת 1940 החל להתרכז באופרה, בעקבות מפגש עם סרגיי קוסביצקי.
באמצע מלחמת העולם השנייה חזרו בריטן ופירס הביתה, ואת שיבתם חגגו בהצגת בכורה של "סרנדה לטנור, קרן ומיתרים", יצירה המזכירה את הלידר של סוף תקופת הרומנטיקה.
האופרה "פיטר גריימס", שהוצגה לראשונה ב-7 ביוני 1945 (בתיאטרון סדלרס ולס בלונדון), מיד לאחר סיום המלחמה, השיבה לחיים את האופרה הבריטית.
היא חוברה כסימפוניה, ורק בהמשך נערכה כרצף של אריות וקטעים דרמטיים.
בעושר צליליה היא מזכירה את המוזיקה של מאהלר, בשונה מן המקובל במוזיקה האנגלית המוכרת.
נושאה הוא דייג שבני כפרו מאשימים אותו במותם של נערים-חניכים.
בריטן, שראה עצמו נרדף עקב נטייתו המינית, הזדהה עם דמותו של גריימס וכתב את תפקידו לקול טנור גבוה, כדי להתאימו לקולו של פירס אהובו.
האופרה זכתה לשבחים כיצירת מופת, ובמשך שלוש שנים עלתה בתריסר הפקות בינלאומיות.
על הצגת הבכורה בארצות הברית ניצח ליאונרד ברנשטיין, בשנת 1946 בטנגלווד.
שש שנים אחר כך חיבר את האופרה "בילי באד", עיבוד של א.
פורסטר ואריק קרוזייר לרומן של הרמן מלוויל.
נושא האופרה הוא דילמה של רב חובל בשאלת הוצאתו להורג בתליה של ימאי חף מפשע.
התפקיד הראשי נכתב במיוחד עבור פירס.
שאר האופרות שכתב, תשע במספר, לא התעלו לרמתן של השתיים הראשונות.
ב"טבעת החנק", על פי סיפור של הנרי ג'יימס (ונציה, לה פניצ'ה 1954), ובחלום ליל קיץ השקספירי ניסה בריטן את כוחו במוזיקה בשיטת שנים-עשר הטונים (אטונלית).
עושר כתיבתו לא נפגע בשל כך, אך אבד לה משהו מן הספונטניות שציינה אותה.
האופרה האחרונה שלו, "מוות בוונציה", העניקה חיים חדשים לנובלה בשם זה של תומאס מאן.
בריטן סבל כבר ממחלת לב כשכתב את האופרה לפי הנובלה, שבה מצא יסודות של ים, יופי אסור, מין ואשמה.
שנים לפני כן, כאשר שמע תומאס מאן את פירס שר את הסרנדה, אמר, כי בריטן הוא היחיד שיוכל להלחין את סיפורו, עתיר הרגשות הסותרים.
את "הסונטות הקדושות של ג'ון דון" כתב בשנת 1945, לאחר סיור במחנות הריכוז בגרמניה.
יצירה זו ואחרות לקול ופסנתר זיכו אותו באירופה בתואר "מחדש השיר האנגלי האמנותי".
בריטן ייסד את האופרה הלאומית האנגלית, ובמסגרת זו ערך מחדש את "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש, (שהייתה הבסיס לאופרה בגרוש של קורט וייל) ואת דידו ואניאס של הנרי פרסל.
בשנת 1948 ייסד את פסטיבל אלדבורו בעיירה אלדבורו.
מוסדות אלה הגבירו את ריחוקו מן החברה האנגלית, שהסתייגה ממנו ומחברות מבוססות שדחו את יצירותיו.
במוזיקה שכתב לשירים של ויליאם בלייק עבור דיטריך פישר-דיסקאו לאחר מות אשתו, ניכרת קדרות שאיננה פגה - בניגוד בולט למוזיקה שווהן ויליאמס כתב לאותם שירים.
יצירתו הגדולה, רקוויאם המלחמה, נכתבה לחנוכת קתדרלת קובנטרי החדשה ומשלבת את הטקסט הלטיני של הרקוויאם (תפילת אשכבה) עם שיריו האנטי-מלחמתיים של וילפרד אוון, משורר שכתב את השירים במלחמת העולם הראשונה ונהרג בה.
הטקסטים הלטיניים נכתבו לזמרת סופרן ומקהלה, ואילו השירים נכתבו לקולות טנור ובריטון.
מבקרי מוזיקה ומוזיקולוגים רבים שמו לב לתפקיד החשוב שמילאה ההומוסקסואליות של בריטן בכתיבתו.
ברבות מיצירותיו יש ייצוג להומוסקסואליות מרומזת או מפורשת (אשר עבור בריטן הייתה קשורה כנראה לקול הטנור ולצליל הנבל); בעבודותיו הוא עושה שימוש נרחב בטקסטים של יוצרים הומוסקסואלים או ביסקסואלים: אודן, הנרי ג'יימס, מיכלאנג'לו, הרמן מלוויל, א.מ.
בריטן מת בעיירת החוף אלדבורו במחוז סאפוק, ושם נקבר.
פירס מת עשר שנים מאוחר יותר ונקבר לצדו.
באלאדה סקוטית לשני פסנתרים ותזמורת (סינסינטי, 1941)
שעשועים, פסנתר ליד שמאל ותזמורת (פילדלפיה, 1942)
לאקרימה לויולה ותזמורת מיתרים (רקלינגסהאוזן, 1977)
חגיגת מזמורים למקהלת נשים (נוריץ', 1942)
מזמור לססיליה הקדושה למקהלה א'קאפלה (ללא ליווי) (לונדון, 1942)
המדריך לתזמורת לבני הנעורים לקריין ותזמורת (לונדון, 1945)
גלוריאנה נכתבה להכתרת המלכה ב-1952 (לונדון, קובנט גרדן, 1953)
בטבעת החנק אופרה על פי סיפור של הנרי ג'יימס
"בימת הכבוד הבינלאומית למלחינים" של אונסק"ו 1961 (על "חלום ליל קיץ")
פרסי גראמי 1963 - אלבום השנה הקלאסי (על רקוויאם המלחמה)
פרסי גראמי 1963 - ביצוע קלאסי מצטיין ליצירה כוראלית (שאינה אופרה) (על "רקוויאם המלחמה")
פרסי גראמי 1963 - חיבור קלאסי מצטיין מאת מלחין בן זמננו (על "רקוויאם המלחמה")
פרס ארנסט פון סימנס 1974
פרס המוזיקה הבריטית (BRIT Awards) לשנת 1977 - אלבום תזמורתי מצטיין (ב-25 השנים האחרונות) (על "רקוויאם המלחמה")
מפרצון בריטן ומדף הקרח בריטן באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראו בשנת 1977 על שמו של בנג'מין בריטן.
בשנת 2003 הונח בחוף הים באלדבורו, שבו אהב בריטן ללכת, פסל גדול של צדפה ועליו כתוב משפט מהאופרה פיטר גריימס: "אני שומע קולות שלא יטבעו".
בנג'מין ספוּנר בְּרִיגְז היה יורד ים אמריקאי ורב החובל של ספינת הרפאים "מרי סלסט" בשעה שנתגלתה ב-4 בדצמבר 1872. הוא, אשתו שרה, ובתו סופיה מתילדה, נעלמו.
בריגז פיקד בעבר על בריגנית בשם Sea Foam ("קצף הגלים"), ובשעת נישואיו לשרה קוֹבּ בשנת 1862 פיקד על סקונר בשם Forest King ("מלך היער").
על ספינה זו הפליג הזוג לירח הדבש שלו באירופה.
בשנת 1865 נטל את הפיקוד על הברקה "ארתור", והעביר את הפיקוד על "מלך היער" לאחיו אוליבר.
בנו, ארתור ס' בריגז, נולד בעיירה מָרִיוֹן שבמסצ'וסטס.
המשפחה עברה למרסיי שנה לאחר מכן, וחזרה למריון לפני שנולדה בתם ב-31 באוקטובר 1870.
בשנת 1871 שקלו בריגז ואחיו לוותר על הימאות ולפתוח חנות למכירת מוצרי מתכת בניו בדפורד, מסצ'וסטס, אולם לבסוף נמלכו בדעתם.
בשנת 1872 קנה בריגז מניה בבריגנית "מרי סלסט", ושיפץ את תא הנוסעים כדי להתאימו למשפחתו.
אשתו שרה ובתו נלוו אליו במסע לג'נובה, בשעה שבנו ארתור נותר עם סבתו במסצ'וסטס על מנת שלא לקטוע את לימודיו בבית הספר.
הספינה עזבה את חופי אמריקה ב-7 בנובמבר לכיוון אירופה, ונתגלתה, כאשר היא נטושה באופן מסתורי, ב-4 בדצמבר כ-600 מייל מחופי גיברלטר.
בנג'מין ג'קסון ברנלי הרביעי הוא סולן וגיטריסט להקת ברייקינג בנג'מין.
ברנלי נולד באטלנטיק סיטי בניו ג'רזי.
הוא לימד את עצמו לנגן על גיטרה על ידי האזנה לאלבום Nevermind של נירוונה.
לפני שנוסדה ברייקינג בנג'מין, הופיע ברנלי בבתי קפה שונים תחת השם "בנג'מין".
ברנלי וג'רמי האמל היו באותה להקה בתיכון.
הם הקימו יחד את להקת ברייקינג בנג'מין, שנקראה כך כיוון שבאחת ההופעות הפיל בנג'מין מיקרופון ושבר אותו.
לאחר מכן, הוחלף השם לזמן מה ל-Plan 9, אבל אחרי כמה שינויי הרכב חזרה הלהקה לשם ברייקינג בנג'מין.
ב-2001, חתמה הלהקה בהוליווד רקורדס.
לאחר שהוציאו שני אלבומים, עזב האמל את הלהקה והוחלף בצ'אד סזליגה.
לאחר שעזב, תבע האמל את ברנלי על כך שלא נתן לו זכויות יוצרים על שירים שהיה שותף ליצירתם.
לברנלי יש כמה פוביות, עובדה שהיוותה השראה לשם האלבום משנת 2006, "Phobia".
עטיפת האלבום, המראה אדם מכונף המרחף מעל פני האדמה, מייצגת את הפחד של ברנלי מטיסה, שבעבר מנע בעבר מברייקינג בנג'מין לסייר מחוץ לארצות הברית וקנדה.
במאי 2016 הוא וחברי הלהקה שטו לאירופה בספינה ועשו את סיבוב ההופעות המוזיקלי הראשון שלהם מחוץ לצפון אמריקה.
ברייקינג בנג'מין סיירה שוב באירופה בשנת 2017. ברנלי סובל גם מהיפוכונדריה ופחד מהחושך.
הוא אומר שהוא רוצה לדחות את המוות כל עוד הוא יכול, וזו הסיבה שהוא לא טס ואפילו לא נסע במכונית אלא אם הדבר נחוץ.
קיימת התייחסות לפוביות שלו באלבום We Are Not Alone בשיר "Break My Fall", בו נשמע טייס האומר: "Mayday, Mayday.
We are in danger of crushing." ("מצב חירום מצב חירום, בקש רשות לנחות.
אני לא יכול לשלוט במטוס.
ברנלי הוא גיימר מושבע, והגה את הרעיון של ברייקינג בנג'מין לכתוב ולהקליט את השיר "Blow Me Away" לפסקול של Halo 2. השיר "Polyamorous" מופיע במשחקים Run Like Hell, WWE SmackDown!
לדבריו הוא רצה "לשתות את עצמו למוות" וכיום הוא מתחרט על כך שאי פעם שתה טיפת אלכוהול.
לטענתו, שתייתו המופרזת בעבר גרמה לו לחלות בתסמונת קורסקוף.
Dear agony היה התקליט הראשון של ברייקינג בנג'מין אי פעם שכתב ברנלי ללא שימוש באלכוהול.
הוא גרוש ונשוי פעם שנייה.
בנג'מין גראהם היה כלכלן אמריקאי בעל השפעה ומשקיע מקצועי.
גרהאם נחשב כמייסדו של תחום השקעות הערך.
על תלמידיו המפורסמים נמנה המיליארדר וורן באפט.
גראהם נולד בלונדון למשפחה יהודית ועבר לניו יורק עם משפחתו בגיל שנה.
שם משפחתו המקורי היה גרוסבאום, והוריו שינו את שם משפחתם לגראהם בימי מלחמת העולם הראשונה, כאשר שמות בעלי צליל גרמני צרמו לאוזני השומעים.
אחרי מות אביו סבל גראהם מעוני, אך הוא היה סטודנט טוב וסיים את לימודיו בהצטיינות בגיל 20. גראהם הוזמן לעבוד כמתרגל באנגלית, מתמטיקה, ופילוסופיה, אבל במקום זאת החל לעבוד בוול סטריט וייסד את השותפות של גראהם-ניומן.
ב-1928 החל ללמד בבית ספר לעסקים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1934 פרסם ביחד עם דייוויד דוד את ספרם המשותף "ניתוח ניירות ערך".
לגרהאם היו מספר תלמידים ידועים ביניהם ז'אן מארי אווילארד, וורן באפט, ויליאם רואן, ארווין קאהן, ווולטר ג'יי שלוס.
באפט, שזוקף את היסודות האיתנים של המסגרת האינטלקטואלית שלו לגראהם, מתאר אותו כאיש שהשפיע עליו יותר מכל, לאחר אביו.
לגרהאם הייתה השפעה כה רבה על תלמידיו, עד כי באפט וקאהן קראו לבניהם על שמו: "הווארד גראהם באפט" ו"תומאס גראהם קאהן".
ספרו, "ניתוח ניירות ערך" אשר נכתב בשיתוף עם דייוויד דוד, פורסם בשנת 1934 ומאז שנכתב נחשב למרכזי ומשפיע עבור משקיעים רבים.
ספר זה וספרו השני "המשקיע הנבון" (The Intelligent Investor) אשר פורסם בשנת 1949 נחשבים לשני ספריו החשובים ביותר.
וורן באפט תיאר את הספר "המשקיע הנבון" כ"הספר הטוב ביותר על השקעות אשר נכתב אי פעם".
גראהם הטיף למשקיעי שוק ההון להבחין בין השקעה וספקולציה.
בספרו "ניתוח ניירות ערך", הוא הציע הגדרה ברורה של השקעה שהובדלה ממה שהוא העריך כספקולציה.
הוא כתב כי "פעולת השקעה היא פעולה אשר עברה בדיקה יסודית ומקיפה, ומעניקה ביטחון על הקרן ותשואה נאותה על ההשקעה.
פעולות אשר לא עונות על דרישות אלה הן ספקולטיביות".
גראהם כתב שבעל מניות צריך לראות אותן בראש ובראשונה כבעלות חלקית על עסק.
עם נקודת המחשבה הזו, בעל המניות אינו צריך להיות מוטרד מדי מהתנודתיות במחירי המניות, מאחר שבטווח קצר, הבורסה מתנהגת באופן תנודתי, אבל בטווח ארוך היא מתנהגת בצורה מאוזנת.
(כלומר בטווח הארוך הערך האמיתי ישתקף במחיר המניות).
גראהם הבחין בין המשקיע הפסיבי והמשקיע הפעיל.
המשקיע הפסיבי, שלעיתים קרובות נקרא משקיע דפנסיבי, משקיע בזהירות, מחפש מניות ערך, ומשקיע לטווח ארוך.
למשקיע הפעיל, מצד שני, זמן פנוי וכן עניין רב יותר, וייתכן שיש לו ידע ספציפי בתחום שמאפשר לו לחפש הזדמנויות בשוק ההשקעות.
גראהם המליץ שמשקיעים ישקיעו זמן ומאמץ לנתח את הדוחות הכספיים של חברות.
כאשר מניית חברה ניתנת לקניה בשוק במחיר מוזל לעומת הערך הפנימי שלה, קיים "מרווח ביטחון", אשר עושה אותה מנייה מתאימה להשקעה.
גראהם כתב שהשקעה כזו היא החכמה ביותר כאשר היא נעשית בצורה שיטתית ויעילה, התבטאות שוורן באפט החשיב כמילים החשובות ביותר על השקעות שנכתבו אי פעם.
גראהם אמר שמשקיע בבורסה אינו צודק או שאינו צודק מפני שאחרים הסכימו או לא איתו; הצדק איתו כי העובדות שלו והניתוח נכונים.
האלגוריה האהובה של גראהם היא על "מר שוק", ברנש שמופיע כל יום בדלת של מחזיקי המניות ומציע לקנות או למכור את המניות שלהם במחיר שונה.
לעיתים קרובות, המחיר שהוצע על ידי "מר שוק" נראה מתקבל על הדעת, אבל לפעמים הוא נשמע מגוחך.
המשקיע חופשי להסכים עם מחיר זה ולבצע איתו עסקה או להתעלם ממנו לגמרי.
"מר שוק" לא מתנגד לכך, ויחזור ביום הבא לצטט מחיר בשנית.
הנקודה היא שהמשקיע לא צריך לראות את הגחמות של "מר שוק" כקובעות את הערך של המניות של המשקיע.
הוא צריך להרוויח מהטעויות של השוק במקום להשתתף בהן.
יטיב המשקיע אם יתרכז בנתונים הכלכליים וביצועים האמיתיים של החברות שלו ובקבלת דיבידנדים, במקום להתייחס יותר מכפי הראוי ל"מר שוק" ולהתנהגותו הלא הגיונית בדרך כלל.
גראהם היה ביקורתי לגבי החברות מתקופתו עקב דיווחים כלכלים מעורפלים ולא סדירים אשר הקשו על המשקיעים להבחין במצבה הכלכלי האמיתי של החברה.
הוא היה תומך נלהב של חברות אשר ביכרו תשלומי דיבידנד לבעלי מניות יותר מאשר עסקים שצברו את כל הרווחים שלהם כיתרות רווח (עודפים).
הוא גם ביקר את האנשים שסברו שישנן מניות אשר מהוות קניה טובה בכל מחיר, בגלל ציפייתם לצמיחה מתמשכת במחיר מניה וזאת ללא ניתוח יסודי של התנאים הכספים הממשיים של העסק.
ההערות האלה נשארות רלוונטיות מאוד גם היום.
בשנים האחרונות, גישת "מר שוק" של גראהם אותגרה על ידי תאוריית "תיק ההשקעות המודרני", כפי שקודמה על ידי תומכיה כגון ויליאם ג'יי ברנסטיין, שספרו "משקיע מקצה הנכסים הנבון" מהווה אתגר ישיר לספרו של גראהם "המשקיע הנבון".
תאוריית תיק ההשקעות המודרנית מניחה שזה בדרך כלל בלתי-אפשרי למשקיע יחיד "להכות" את השוק, תאוריה זו תפסה תאוצה ונלמדת בצורה נרחבת באוניברסיטאות רבות למנהל עסקים באמריקה ובריטניה.
אף על פי כן, גישתו של גראהם שומרת על המשכיות מסורה ורחבה ברחבי העולם.
לפי וורן באפט, אמר גראהם שבכל יום הוא רוצה לעשות משהו טיפשי, משהו יצירתי ומשהו נדיב.
וורן באפט אמר שגראהם הצטיין לרוב באחרון.
בנג'מין "בן" ברפמן הוא עורך דין יהודי-אמריקאי.
התפרסם בתור סנגור של נאשמים ידוענים.
ברפמן נולד למהגרים יהודים מאירופה.
אמו, רוז, הייתה היחידה במשפחתה שהצליחה להימלט מצ'כוסלובקיה לניו יורק בשנת 1938, ואביו סול נולד בווינה, ממנה נמלט עם הוריו לאחר ליל הבדולח, בשנת 1939. ברפמן גדל בקראון הייטס ובהמשך בשכונה היוקרתית בל הארבור בניו יורק.
הוא קיבל חינוך אורתודוקסי קפדני, ולמד בישיבת תורה ודעת.
הוא בוגר של ברוקלין קולג' ואוניברסיטת צפון אוהיו, ובעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
בצעירותו עבד לתקופה קצרה בתור סטנדאפיסט ב"רצועת הבורשט" בהרי קטסקיל.
ברפמן החל את הקריירה המשפטית שלו במשרד התובע של ניו יורק בשנים 1976–1979. עם פרישתו בשנת 1980, הוא פתח בניו יורק משרד עורכי דין למשפט פלילי עם דגש על עבירות צווארון לבן.
בשנת 1997 נבחר ברפמן על ידי הניו יורק מגזין ל"עורך הדין הפלילי הטוב ביותר בניו יורק".
ברפמן התפרסם כעורך דין פלילי של מספר נאשמים בולטים.
כך, לדוגמה, הוא הצליח להשיג בשנת 1999 זיכוי מלא פה אחד של הראפר פי דידי (שון קומבס) מאשמת שוחד והחזקה בלתי חוקית בנשק.
כמו כן הביא לזיכויו של המחוקק הניו-יורקי דוב היקינד, וייצג, בין היתר, את אנשי המאפיה וינסנט "הסנטר" גיגאנטה וסמי "השור" גווראנו, את הראפר ג'יי זי בשנת 2001, ובשנת 2004 השתתף בצוות ההגנה של מייקל ג'קסון במשפט בו הואשם בהתעללות בילדים.
בשנת 2011 ייצג את ראש קרן המטבע הבינלאומית לשעבר דומיניק שטראוס קאהן לאחר שהואשם בעבירות מין.
ברפמן מתגורר בלורנס בניו יורק, ונשוי ללינדה, ספרנית.
בנו דוד הוא ראש כולל ומנהל תלמוד תורה ברמת אשכול, ואחיו הגדול אהרן כיהן כמנהל ישיבת פאר רוקאוואי.
ברפמן מכהן כחבר דירקטוריון במכון לחקר השואה מיסודו של דייוויד ויימן, וכשומר מצוות, הוא מתזמן את מועדי המשפטים בהם הוא משתתף כך שלא יחולו בשבתות ומועדי ישראל.
כמו כן הוא מרצה לעיתים תכופות בנושאי הגנה פלילית, ופעיל במגוון רחב של ארגוני צדקה.
בנג'מין בראט נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה; בנם של אלדי (לבית באנדה) אחות ופעילה פוליטית ושל פיטר בראט האב, עובד ביצור מתכת, הבן האמצעי מתוך חמישה ילדים.
אמו ילידת לימה, פרו היא צאצאית של שבט הקצ'ואה ואילו אביו הוא אמריקאי ממוצא אירופאי; אימו עברה לארצות הברית עם משפחתה בגיל 14. אחיו פיטר בראט הוא במאי וסבו מצד אביו, ג'ורג' קליבלנד בראט היה שחקן תיאטרון בברודוויי.
כאשר היה בן 6, בראט יחד עם אימו ושאר אחיו השתתפו במחאה האינדיאנית על אלקטרז (אנ') ב-1969. בהובלת צעירים מסן פרנסיסקו, הם העלו את המודעות הלאומית לנושאים העומדים בפני האינדיאנים, שמשך משתתפים מכל הארץ.
בראט למד בבית הספר התיכון לואל בסן פרנסיסקו.
בהמשך, קיבל תואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה בשנת 1986, שם הצטרף לאחוות למבדה צ'י אלפא.
לאחר מכן נרשם לתואר שני בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי, אך עזב לפי סיום לימודיו, לטובת תפקיד ראשון בפיילוט לטלוויזיה "Juarez".
החל את דרכו בקולנוע בשנת 1988 בסרט הדרמה העצמאי "Lovers, Partners & Spies".
לאחר מכן, התפרסם בשל הופעתו בדרמת הפשע "צדק של אדם אחר" בשנת 1991. ב-1993 התפרסם לראשונה בדרמת הפשע "יצרים בדם" בתור פאקו אגילר, מנהיג כנופיית רחוב מקסיקני ההופך לשוטר; ובשובר הקופות "איש ההרס" בתפקיד השוטר אלפונסו גרסיה.
ב-1994 השתתף בתפקידים משניים במותחנים "סכנה ברורה ומיידית" ו"נהר הפרא".
ב-1996 הופיע בסרטו של אחיו הבמאי והתסריטאי פיטר בראט, "עוקב אחריי הביתה".
בראט חזר לתעשיית הקולנוע בשנת 2000, לאחר ארבע שנות היעדרות, וכיכב כשחקן ראשי בקומדיה שוברת הקופות "איזה מין שוטרת" בתפקיד הסוכן המיוחד אריק מאתיוס.
באותה שנה כיכב גם במותחן העתידני "הכוכב האדום" בתפקיד הטייס לוטננט טד סנטן, וכן כיכב לצד מדונה בדרמה הקומית "הדבר הגדול הבא".
בנוסף השתתף בדרמת הפשע המוערכת של סטיבן סודרברג "טראפיק", בתפקיד ברון קרטל הסמים חואן אוברגון, בעלילה המתרחשת בסן דייגו.
ב-2001 זכה להערכה רבה על הופעתו לצד אשתו טליסה סוטו בדרמה העצמאית "פיניירו".
ב-2002 הופיע במותחן "העלמות מחשידה".
ב-2004 שיחק בסרט גיבורי העל הכושל "אישה חתול" בתור הבלש טום לון; כן הופיע בדרמה "וודסמן" בתור קרלוס, אחיו של עבריין המין המורשע וולטר (קווין בייקון).
ב-2005 הופיע בתפקיד ראשי בדרמת המלחמה "שחרור בעורף האויב", המבוססת על הפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן, בתור קולונל הנרי מיוס.
בנוסף שיחק בדרמה הקומית "מצוץ מהאצבע" בתפקיד השחקן מאט שרם.
ב-2007 הופיע בעיבוד הקולנועי לרומן "אהבה בימי כולרה" בתור ד"ר חובנאל אורבינו.
ב-2009 דיבב בסרט האנימציה "גשם של פלאפל".
בשנת 2016 שיחק בדרמת הפשע "המסתנן" לצידם של בריאן קראנסטון ודיאן קרוגר.
באותה שנה שיחק בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ' וטילדה סווינטון.
בשנת 2024 כיכב בקומדיה הרומנטית "אם הכלה" לצידה של ברוק שילדס; סרט מקורי של נטפליקס.
בראט התגלה לראשונה בשנת 1991 בסרט הפשע הטלוויזיוני "קשר הזהב הלבן" שאותו כתב ג'ון טרבולטה.
זכה להצלחה המקצועית הגדולה בקריירה שלו בין השנים 1995–1999, בהן הופיע בתפקיד הבלש ריי קרטיס בסדרת הדרמה המשטרתית "חוק וסדר".
ב-1999 היה מועמד לפרס אמי על תפקידו בסדרה.
ב-2005 שיחק כשחקן ראשי בסדרת הדרמה הצבאית "הפנטגון" בתפקיד מייג'ור ג'ים טינסווסקי, קצין קומנדו לשעבר המוצב כיועץ ביטחוני בפנטגון.
ב-2008 הופיע במיני סדרת מדע בדיוני בהפקתם של רידלי סקוט וטוני סקוט, "זרע אנדרומדה", בתור המדען ד"ר ג'רמי סטון.
כמו כן, בשנים 2008–2009 גילם במשך שתי עונות את ויליאם בנקס, הנרקומן לשעבר, בסדרת הדרמה והפעולה "הגומל" של רשת הטלוויזיה A&E.
ב-2010 הופיע בשתי הופעות אורח בסדרה הקומית "משפחה מודרנית", בתור חאוויר דלגאדו, בעלה לשעבר של גלוריה פריצ'ט (סופיה ורגרה) ואביו של הילד מני (ריקו רודריגז השני).
ב-2011 התפרסם בזכות תפקידו בעונה החמישית של סדרת הבת של "האנטומיה של גריי", "מרפאה פרטית", בתור המומחה לטיפולי פוריות ד"ר ג'ק ריילי.
בשנת 1998, בראט החל לצאת עם השחקנית ג'וליה רוברטס.
בשנת 2001, הם הודיעו שהם כבר לא זוג.
בשנת 2002 החל לצאת עם השחקנית והדוגמנית טליסה סוטו, אותה הכיר על הסט של הסרט "Piñero" והם נישאו ב-13 באפריל 2002. לזוג שני ילדים; בתם הבכורה, סופיה רוזלינדה בראט, נולדה ב-6 בדצמבר 2002; בנם השני, מתאו בראברי בראט, נולד ב-3 באוקטובר 2005.
+שנהסדרהתפקידהערות1988Police Story: Gladiator Schoolדייב רמירזסרט טלוויזיה של ABC1988–1989Knightwatchטוני מאלדונאדו9 פרקים1989Nasty Boys אדוארדו קרוזסרט טלוויזיה של NBC199013 פרקים1991קשר הזהב הלבןקרלוססרט טלוויזיה של שואוטיים1993Shadowhunterנאקאי טובירסרט טלוויזיה 1994Texasבניטו גארזהסרט טלוויזיה של ABC1995–1999חוק וסדרריי קרטיס (אנ')תפקיד ראשי (עונות 9–6); 95 פרקים