tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לר' יחיאל מיכל נולד בן יחיד וקראו שמו יצחק, על שם סבם רבי יצחק מדרוהוביץ', והוא מסר עצמו לחנוכו של בנם, שעוד מילדותו סימנים של ילד פלא בעבודת השם.
רבי יחיאל-מיכל בעצמו למד עם בנו והדריכו בדרך היהדות ומשנה לשנה עלה הצעיר בתורה ועבודת השם.
החצר החסידית בטשרנוביל הייתה אז בשיא השפעתה בעולם החסידות.
קודם-כל מפני גדולתו של מיסד השושלת רבי נחום "המגיד הגדול" כמו שקראו לו, או "הבעש"ט הקטן", שכינוהו מחמת רוב צדקתו ומעשיו הדולים למען עניים ומרודים פדיון שבויים.
ובעיקר בשל רבי מרדכי, שהיה נחשב אז בעיני רבבות חסידים כראש צדיקי הדור, ורוב רובם של אדמו"רי דורו נסעו אליו, כשחלקם היו לחסידיו הנלהבים.
השידוך בין ר' יצחק בנו של ר' יחיאל מיכל ובת הרב ר' אהרן מטשרנוביל נגמר בשעה טובה וה"חצר" בטשרנוביל התחילה להתכונן לחתונה הגדולה, אולם רבי יחיאל-מיכל ובנו רבי יצחק חזרו לתלמודם ולא דאגו הרבה להכנה לוגיסטית.
כשהגיע הזמן המיועד התאספו בטשרנוביל מאות חסידים מכל הסביבה וגם המשפחה הגדולה וכולם יצאו מחוץ לעיר לקבל את פני החתן ומשפחתו, אולם כולם חיכו כמה שעות על הדרך והמחותנים לא הגיעו.
למחרת, ביום החופה, יצאו שוב מחוץ לעיר וחיכו כמה שעות עד סמוך לשעת החופה ושבו בפחי נפש.
בשחזרו לעיר נודע להם שבינתיים הגיעה עגלה רצוצה ומרופטת, רתומה לסוס קטן וחלש, ובה החתן ואביו ואמו...
היו מהחסידים ואנשי המשפחה שהביעו ספקות אם השידוך הזה עם עניים מרודים, מתאים לחצר הגדולה של טשרנוביל, אך הצדיק ר' מרדכי הרגיע אותם ואמר: השתדכנו עם אנשים ולא עם סוסים.
לזוג הצעיר פסקו מזונות בטשרנוביל למשך שלוש שנים.
אחרי עבור שלוש שנים חזר הזוג לסטולין ור' יצחק חזר לשבת על התורה והעבודה בבית מדרשו של אביו.
על הימים האלה הייתה הרבנית פרל'ה אשת ר' יצחק מספרת אחר-כך לבניה ונכדיה:
"בעלי ואביו ישבו בבית המדרש ועסקו בתורה יומם ולילה.
ומאחר והחנות של ר' יחיאל מיכל שהייתה אמורה לפרנס את שתי המשפחות לא הספיקה למחייתם, נפל העול על כתיפי לדאוג לפרנסה ולצורכי הבית.
ובכל זאת הייתי שמחה בחלקי".
אלא שבמהרה הגיע רווח והצלה לר' יחיאל מיכל וביתו.
וככה באו ר' יחיאל-מיכל ובנו לעיר ברזנה והתחילו למשוך אליהם המונים מכל הסביבה.
ר' יחיאל מיכל ובנו ר' יצחק ישבו גם שם על התורה ועל העבודה, אלא שבברזנה יצא ר' יחיאל-מיכל מבדידותו והוכרח להורות לרבים, שדפקו על דלתותיו, את דרך החסידות לעבודת השם.
בכל זאת המשיך גם שם בדרכו להתבודד בכל עת מצוא ולהתעמק בחכמת היהדות.
מספרים מקרה הקשור בשם המשפחה - פיצ'ניק.
בימיו הוציא צו קיסר רוסיה שכל אחד מוכרח לאמץ לעצמו שם משפחה ופקידים מהמחוז באו גם לברזנה לרשום שמות לכל אחד.
כשהגיעו הפקידים לביתו של ר' יחיאל-מיכל מצאוהו מתבודד ומתעמק בלימודיו, עד שלא יכלו אפילו לגשת ולשאול אותו.
מקורבי הרב שהיו בבית המדרש, השתדלו להבהיר לפקידים הללו שהוא איש צדיק מ'השרפים' מובדל מהעולם הזה, ועל סמך זה רשמו הפקידים לעצמם את השם: פיצ'ניק.
ר' יחיאל-מיכל נפטר בט"ו כסלו שנת תר"ט.
ר' ישראל דוב בער מסטפין - האדמו"ר מסטפין השני שמילא את מקום אביו, ר' דוד מסטפין, הרבי מסטפין הראשון.
נפטר בשנת תרי"ב כשלש שנים אחרי אחיו.
אח נוסף היה ר' חיים משה "מגיד מישרים" מגריידינג.
ר' יחיאל מיכל היה מחותנם של המגיד מטשרנוביל, ר' מרדכי טברסקי ובנו ר' אהרן מצ'רנוביל.
מרעייתו בת ר' לייב מסטולין, נולד לו ילדו היחיד:
הרב יצחק פיצ'ניק - היה האדמו"ר השני מברזנה.
בילדותו למד מפי אביו בעצמו שהתמסר לחינוכו בהכירו שהוא נועד לגדולות.
בגיל צעיר כבר החלו לנהור אליו המונים לקנות את דרך החסידות מפיו.
מגדולי מנהיגי יהדות ווהלין בדורו.
נכדו, הרב אברהם שמואל פיצ'ניק בנו של הרב יצחק פיצ'ניק, מילא את מקום אביו בעיירה ברזנה שבווהלין והיו לו שבעה ילדים
נינו שנקרא על שם בנו היה ר' יצחק פיצ'ניק (השני) מברזנה שמילא את מקום אביו ר' אברהם שמואל בברזנה
רבי יחיאל מיכל רבינוביץ (נרצח באלול ה'תש"א, ספטמבר 1941) היה רב ליטאי, רבה של שצ'וצ'ין.
התפרסם כמחבר ספר הלימוד הישיבתי אפיקי ים.
נולד בסלוצק ליענטא ולרב מרדכי יונה רבינוביץ (נפטר כ"ה בכסלו תרע"ה), בנו של הרב יחיאל מיכל רבינוביץ רבן של באוריצ'ה ושינובקה, ונקרא על שם סבו.
למד בישיבות ליטא והתפרסם בכשרונותיו וידיעותיו, אך במקביל עסק בעסקי ציבור.
נישא לליבא (ליעבע) בתו של הגביר אברהם יעקב קפלן מלכוביץ', ועבר לגור בעירו של חמיו.
בתקופה שלאחר חתונתו סירב לכהן ברבנות, חותנו העניק לו קרקעות מנכסיו המרובים והוא נעשה לסוחר יערות.
חלק גדול מזמנו הוקדש ללימוד, ובמהלך השנים בהן עסק בסחר היערות, כתב את ספרו "אפיקי ים" (וילנה תרס"ה) שהביא מאוחר יותר לפרסומו הרב בישיבות ליטא.
בשלב מסוים התיישב בברנוביץ', בתקופת מגוריו בעיר זו סייע לרב אלחנן וסרמן בהקמת ישיבת אוהל תורה המקומית, ואף היה עורכו של כתב העת התורני "אוהל תורה" שיצא בחסותה, החל מגליונו השני.
בשנת תרפ"ו הוא הקים "חברת ש"ס" בבית המדרש "פועל צדק" של בעלי המלאכה בעיר, שיעוריו שהועברו במסגרת זו משכו למדנים רבים לבית מדרשם של בעלי המלאכה, דבר שתרם לטשטוש הבדלי המעמדות.
עם הקמת "אגודת ישראל" הצטרף אליה ושימש כיו"ר אגודת ישראל בעיר ובמחוז ברסט כולו, כשלצידו מכהן בנו מאיר רבינוביץ כיו"ר "צעירי אגודת ישראל".
בשנת תרצ"ח (1938) שב ללכוביץ' והוכתר כרב העיירה, אך שהותו בה בפועל הייתה קצרה מאוד, והרב קרליץ הצעיר שב למלא את מקומו.
לאחר כיבוש שצ'וצ'ין על ידי הנאצים במבצע ברברוסה הוקם גטו בעיירה.
בספטמבר 1941 ריכזו הנאצים את נכבדי הקהילה, וביניהם הרב רבינוביץ', והוציאו אותם להורג.
בנו, רבי יצחק רבינוביץ, היה רבה האחרון של וולקוביסק, משנת תרצ"ה ועד הירצחו, עם חיסול הקהילה היהודית המקומית בשואה.
ספרו "אפיקי ים" (וילנה תרס"ה) התקבל כספר לימוד חשוב בישיבות ליטא ולאחר מלחמת העולם השנייה, גם בישיבות בארץ ישראל ובארצות הברית, ונחשב לאחד ממבשרי שיטת בריסק בדרך לימוד התלמוד, לצד ספריהם של רבנים בולטים אחרים כמו רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
בסוף חלקו השני של הספר (וילנה תרצ"ה), הדפיס קונטרס קצר בשם "פניני ים" ובו הדרכות מוסריות.
בהקדמת החלק השני של ספרו, הוא כותב שחלק זה נופל באיכותו בצורה משמעותית מספרו הראשון, כי .
יחיאל נהרי (נולד בי"א באדר ה'תשכ"א, 27 בפברואר 1961) הוא פייטן וחזן ישראלי.
נולד בירושלים לצייר הקיר ציון נהרי ולאסתר חייטת במקצועה.
הורים בני הדור השני של תימן וסוריה.
כבר מגיל 4 נמשך לבתי הכנסת העתיקים בירושלים שבהם שלט הנוסח הירושלמי והחאלבי.
בגיל שמונה היה משדר בכל יום שישי קריאות מן התורה, ששודרו ברדיו ברשת א'.
באותו גיל כחבר מקהלה, התחיל להופיע הופעות פומביות.
את דרכו בחזנות החל כשהיה בן 13 החזן מאיר לוי מארצות הברית לקח אותו לשלושה קונצרטים בארצות הברית.
למד בבית הספר היסודי חורב, בישיבת מרכז הרב, וישיבת נר ישראל בולטימור ארצות הברית.
בגיל שמונה עשרה התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני ובחיל האוויר.
בגיל 22 התחתן והתגורר בלונדון שלוש שנים.
במהלך הקריירה שלו הוציא כ-32 אלבומים.
מפורסם כחזן ופייטן בסגנונות ערבית ובטורקית הישנה והפיוטית ושר את כל המקאמים המזרחיים והצפון אפריקאיים.
בקיץ 2015 שימש כשופט בתוכנית המציאות "הפייטן" של ערוץ 20.
מדי שנה הוא מנצח על פתיחת עונת הבקשות בעיר צפת, הנערכת בבית הכנסת "אבוהב" בפרשת "חיי שרה".
מאיר לוי מארח את יחיאל נהרי (1974)
קונצרט בחצר המלכה-אלבום כפול (2005)
כובש את דרום אמריקה (2005)
אלבום עם הפייטן התימני פורת לוי (2020)
הוא אב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה.
בשנת 1999 נישא לברי סימון והתגרש ממנה לאחר 4 שנות נישואין.
התגורר במיאמי שבפלורידה כיום עלה ושב לגור בישראל.
יחיאל משה סגלוביץ (ה'תרכ"ג, 1863 - ח' בטבת ה'תש"א, 7 בינואר 1941) היה רב ליטאי-פולני ציוני, חבר ועד הרבנים בפולין.
נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ.
למד מפי אביו ובמקביל התעניין בלימודים כלליים.
בשנת 1887 התמנה כרבה של העיירה סופוצקין, אז במחוז סובאלק, בתחום פולין הקונגרסאית, וכיהן בה שש שנים.
הוא היה מזוהה עם התנועה הציונית לאחר שפרסם מאמר בשבחה בעיתון "הצפירה" בשנת 1900, הוא גם חתם על הכרוז הראשון של רבנים בפולין בעד "המזרחי".
בשנת 1892 נבחר לכהן כרב בעיר מלאווה, פולין, והיה פעיל בין רבני פולין במישור הארצי כחבר ועד הרבנים בפולין.
במלחמת העולם הראשונה התפרסם כשלא נטש את עירו ואת מעט היהודים שנשארו בה במהלך הקרבות והכיבושים ההדדיים.
בשנת 1923 חבר עם הרב צבי יחזקאל מיכלסון לרב מאיר ורשביאק לעריכת כתב עת לדרשנות של אגודת רבני פולין, הם ערכו יחדיו את הגליונות הראשונים ולאחר מכן המשיך הרב ורשביאק לבדו בעריכת כתב העת.
בשנת 1930 הדפיס את ספרו "קטורת סמים" בשני כרכים.
שם הספר רומז לשמו, סמ"י - סגלוביץ, משה יחיאל.
חלק מדרשותיו נדפסו בכתב העת הדרשני "מאסף דרושי" שהוציא לאור אחיו הצעיר, הרב יעקב מאיר סגלוביץ.
עם כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה נשלח עם רבים מבני קהילתו למחנה סולדאו, הוא חש ברע והובל ללובלין מלווה באשתו ובבתם.
לאחר ימים ספורים נפטר בח' בטבת ה'תש"א, 7 בינואר 1941, ונקבר בבית הקברות היהודי בלובלין.
זמן קצר לאחר פטירתו נהרס בית הקברות בידי הנאצים ובשנית בידי הפולנים.
יחיאל פליקמן (יידיש: יחיאל פאַליקמאַן; 1911, ליובר – 1977, קייב) היה סופר יידי ועיתונאי.
פליקמן נולד בעיירה ליובר שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית (היום באוקראינה).
ב-1931 הוא למד בבית ספר לאומנויות בקייב, לאחר מכן עבר לבירוביג'ן והיה בין המתיישבים הראשונים של המחוז היהודי האוטונומי.
בין 1932–1934 הוא עבד בתור עיתונאי בביראבידזשאנער שטערן ושם גם פרסם את חיבוריו.
כמו כן הוא פרסם בעיתון דער שטערן שיצא לאור בקייב ובכתב עת היימלאנד שיצא לאור במוסקבה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה בצבא האדום וכתב בשביל עיתונות הצבאית ברוסית, אך המשיך גם לפרסם פרוזה יידית.
בתקופה זו פרסם גם את רשמיו מן המלחמה בעיתון היידי אייניקייט.
הוא עוטר מספר פעמים בזמן שירותו.
לאחר המלחמה הוא סיים לימודים (ב-1952) במכון הפדגוגי של קייב.
עם הופעתו של סאוועטיש היימלאנד פליקמן עבד במערכת כתב העת ופרסם שם את חיבוריו.
ב-1968 יצא לאור דער שווארצער ווינט (רוח שחורה) שבו המחבר מעלה את נושא השואה ומבליט את ההתנגדות היהודית.
צווישנ סאפקעס: דערציילונגענ, קיעוו, 1937.
אנהייב פרילינג: דערציילונגענ אונ נאוועלנ, קיעוו, 1940.
ליבע אינ פייער: פראנט-דערציילונגענ, מאסקווע, 1943.
מענטשנ פונ מיינ לאנד: דערציילונגענ, מאסקווע, 1945.
די שיינ קומט פונ מיזרעכ: אנ אופשטאנד אינ געטא, מאסקווע,1948.
דער שווארצער ווינט, מאסקווע, 1968.
יחיאל סגל (1886 - 1962) היה מראשוני אדריכלי הנוף בישראל.
יחיאל סגל נולד בעיירה פלונגיאן שבליטא למשפחה יהודית אורתודוקסית.
בשנת 1901 נשלח ללמוד גננות בבית הספר היהודי לגננות באהלם (Israelitische Gartenbauschule Ahlem כיום רובע בעיר הנובר) שבגרמניה.
לאחר סיום הלימודים, בשנת 1904, עבד כגנן וכמתכנן גנים בגרמניה, בפרנקפורט.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הגרמני ועסק בגידול ירקות.
לאחר המלחמה עבר לצרפת ומשם הגיע לארץ ישראל בשנת 1919–1920 בהזמנתו של ארתור רופין וחברת הכשרת הישוב.
בשנים 1919–1920 הוא לקח חלק בתכנון המוקדם של קמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1920 הוא התיישב בתל אביב והחל לעבוד כגנן הראשי של עיריית תל אביב.
משנת 1924 החל לעבוד כאדריכל עצמאי.
יחיאל סגל תכנן בשנים הראשונות גנים עירוניים ובתים פרטיים.
בשנת 1929 תכנן את הגן הבוטני בבית הספר החקלאי במקוה ישראל ובהמשך תכנן גם את בית הספר החקלאי במגדיאל.
בשנות ה-30 וה 40 תכנן גם בתים פרטיים ובתי הבראה של קופת חולים.
בשנות ה-40 החל לתכנן גנים בקיבוצים.
לאחר קום המדינה השתתף בצוות שתכנן את האוניברסיטה העברית בגבעת-רם.
כולל תכנון של נטיעות היסוד ותוכניות הפיתוח של הפקולטות הראשונות.
בנו, יוסף סגל, למד גם הוא אדריכלות נוף, בצרפת, בורסאי ולאחר סיום לימודיו, בשנת 1952, הצטרף לאביו ועבד איתו עד לפטירתו של יחיאל סגל בשנת 1962.
מקוה ישראל, הגן הבוטני- 1929 - מקוה ישראל
הגן בבית ביאליק בתל אביב - 1924
ימק"א ירושלים ירושלים - 1932
גן המושבה, ראשון לציון - 1932
בית הבראה ארזה, ליד ירושלים
גן הזיכרון, קיבוץ לוחמי הגטאות - 1956
עם פתיחת המסלול לאדריכלות נוף בטכניון הוחלט על ידי אגודת אדריכלי הנוף והמשפחה לתת מלגה לפרס לפרויקט השנתי המצטיין.
הפרס ניתן כל שנתיים לפרויקט הגמר המצטיין.
לאחר מותו של בנו, אדריכל הנוף יוסף סגל, שונה הפרס לפרס על שם יחיאל ויוסף סגל.
הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון (נולד בב' באדר תשט"ו, 1955) הוא ראש ישיבת תומכי תמימים בברינואה בצרפת, ומחבר סדרת הספרים "מי טל".
נולד במונמורנסי לבת שבע וליקותיאל דוב קלמנסון.
למד בישיבת תומכי תמימים בברינואה אצל הרב יוסף גולדברג והרב ניסן נמנוב.
בשנת תשל"ה נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק, שם נסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק.
בשלהי תשרי תשל"ח נסע לצרפת, שם התמנה לראש ישיבת תומכי תמימים בברינואה.
באלול תשל"ח נישא לשטרנא בת הרב הלל פבזנר.
הרב קלמנסון מוסר שיעורים מדי שבוע לתלמידי שיעור ג' וד' בישיבה ושיעור כללי פעם בחודש לכל תלמידי הישיבה.
מוסר גם שיעור בגמרא לתלמידי 'תפארת מנחם' בברינואה (סטודנטים שמגיעים ללמוד שנה בישיבת תו"ת בברינואה במסגרת מיוחדת עבורם), ושיעורים בחסידות וגמרא בצרפתית למקורבים וסטודנטים בפריז.
בנו הרב יקותיאל דוב, ר"מ בישיבה גדולה תומכי תמימים בברינוא.
חתנו הרב מנחם מנדל הנדל, (בן הרב ישראל יוסף הנדל) רב ושליח חב"ד באתונה, יון.
חתנו הרב שמעון בן־ציון אייזנבך, (בן הרב חנניה יוסף אייזנבך) ר"מ בישיבה קטנה תומכי תמימים בברינוא.
חתנו הרב שניאור זלמן פינסון בן הרב יוסף יצחק פינסון שליח הרבי בניס צרפת.
מי טל על ל"ט אבות מלאכה, י"ב כרכים, בהוצאת מכון ירושלים,
מי טל על הש"ס, י"ט כרכים, בהוצאת מכון ירושלים
קונטרס בדי הארון, נדפס בספר קובץ רשימות שיעורים על מסכת פסחים, בהוצאת אחיו הרב יוסף יצחק קלמנסון.
יחיאל מיכל שטיינברג (1864–1949) היה נגר ומחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל, יליד האימפריה הרוסית.
יחיאל מיכל שטיינברג נולד בשנת 1864 בסוחובולי שבמחוז הורדנה, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) לאביו, צבי סצ'ילה, ולאמו חיה שרה לבית בוברי מסוחוליב.
עם זאת הושפע שטיינברג מן הביל"ויים ושאף לעלות לארץ ישראל בעקבותיהם.
ע"פ סוזי אבן ההחלטה להתיישב בארץ-ישראל נולדה לאחר שראה את חברו מוכה למוות בידי רוסי אנטישמי.
לשם כך הכשיר עצמו במלאכת הנגרות.
ערב עלייתו שינה את שם משפחתו ל'שטיינברג', שהיה שמו של האדם ממנו קנה את הדרכון.
האו הלך ברגל אל נמל קונסטנצה שברומניה ומשם הפליג בשנת 1884 לארץ-ישראל.
בשנת 1886 הגיעה לארץ-ישראל ארוסתו, גיטל בת אליהו בנעט.
בשנת 1896 עברו להתגורר ביפו ואחר כך בנוה צדק.
בשנת 1898 היגרו לחדרה, שם שימש מיכל כקבלן לבניית צריפי המתיישבים.
בשנת 1901 רכש 56 דונם במושבה מוצא.
באותו זמן רכשו גם אחיו, ירחמיאל ושלמה רכשו קרקעות במוצא.
בתחילה הקים יקב ואורוות שמוקמו בקולוניה.
באותה תקופה נסעו יחיאל ואחיו ירחמיאל לדרום אפריקה ולקונגו, במטרה לחפש פרנסה.
עם שובו, החל להקים בית אבן במוצא ועשה ניסיון להקים מפעל לאריחים יחד עם דוד ילין ויחיאל מיכל פינס, ובעזרתו של מהנדס בשם אלטר גרינברג, מפעל לרעפים מחומר שאתר סמוך למוצא - דג'וויר.
לאחר כשנתיים של ניסיונות ייצור כושלים נזנח הרעיון.
בשנת 1923 הקים שטיינברג מפעל לרעפים ולבנים, בעזרת מומחה שהובא ממצרים.
המפעל פעל במבנה המכונה "הבית האדום".
במאורעות תרפ"ט (1929) שימש המפעל שימש מקום מפלט לתושבי מוצא.
בית המשפחה נבזז, אחיו ירחמיאל נפצע ו-11 אנשים, בהם רבים מבני משפחת מקלף, השכנה, נהרגו באכזריות.
בעקבות הטבח עבר יחיאל להעסיק יהודים בלבד, מלבד כמה ערבים שעבדו אצלו מראשית התקופה.
במרד הערבי הגדול (1936), שהו יחיאל ומשפחתו במצרים.
בית החרונת ניזוק, אולם שטיינברג בנה אותו מחדש.
שטיינברג יצר קרטל עם מפעל הרעפים שפעל במתחם שנלר, ובמסגרתו תיאמו שני המפעלים את מחיריהם.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכר את מבנה המפעל אדם בשם טוביה בראון, שהפעיל אותו עד לשנת 1959.
הרב יחיאל מיכל לייטר (י' באדר ב' ה'תרכ"ד, 1864 – כ"ב בשבט ה'תרצ"ג, 1933) היה רבה של שבגליציה (ליד זלוטשוב), ולאחר מכן רב קהילת "מחזיקי הדת זלוטשוב" בניו יורק.
נולד בבוברקה בי' באדר ב' ה'תרכ"ד (1864) לאביו ר' שלום, שהיה דיין ומו"צ בעיר, ולאמו מלכה דבורה.
בילדותו התייתם משני הוריו וגדל בחסות אחיו הבכור, הרב דוד דוב לייטא, שהיה אב בית הדין של (נפ' ה'תרס"ב, 1911), תחילה בברז'אן ובהמשך בזבלוב.
בנעוריו, לצד חברו הרב יעקב גלר, הוציא לאור חיבור בשם "מזכרת אהבה".
נסמך להוראה על ידי המהרש"ם, הרב יעקב יצחק יוטס (יוטש) מלבוב, הרב חיים שמחה ויטלס מבוברקה ועוד.
עסק בהוראת תורה לתלמידים בעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגלו הרוסים את קהילתו ואותו לכפר ויצין הסמוך, תוך התעללות וסבל קשים, ולאחר מכן הורשו להתיישב בזלוטשוב.
עירו דוניוב עלתה באש, וכתביו נשרפו גם הם.
בעקבות המלחמה הוא ברח לווינה והתמנה לרב קהילת בני גליציה בעיר, ועסק בשיקום הקהילות.
בשנת ה'תר"פ (1920) שימש כנציג "אגודת הרבנים" לוועידת אגודת ישראל שהתקיימה בציריך שבשווייץ.
בעקבות המלחמה וצרותיה היגרו רבים מבני קהילתו בדוניוב לארצות הברית, ובשנת ה'תרפ"א (1921) ביקשו ממנו לחבור אליהם ולשמש כרבם.
הרב לייטר נענה לבקשתם והחל לשמש כרב קהילת "מחזיקי הדת" שכללה מהגרים מזלוטשוב ועוד בניו יורק.
כן שימש כרב בית כנסת של חסידי הוסיאטין וסדיגורה.
בניו יורק התיידד עם הרב אברהם אהרון יודלוביץ', נשיא "אגודת רבנים ומטיפים", ונבחר לסגן נשיא האגודה.
נודע במיוחד בשל בקיאותו יוצאת הדופן במסכתות סדר נשים.
הרב לייטר נפטר בניו יורק בכ"ב בשבט ה'תרצ"ג (1933), ונקבר בבית העלמין הר ציון בקווינס.
אחיו, הרב ישראל לייטר, היה רב באירופה ואחר כך בניו יורק.
נישא לצביה (נפטרה בי"ב באדר ה'תרנ"ב, 1882, בלידת בנו נתן נטע), ובהמשך נישא בשנית לברכה, בתו של הרב ראובן דוד אפרתי מחוליוב, שנפטרה בניו יורק בחשוון ה'תש"ה (1944).
מזכרת אהבה - חידושי תורה שכתב יחד עם ידידו הרה"ג רב יעקב געליר זצ"ל (כשהם בגיל ט"ז-י"ז), לעמבערג תרמ"ב
דרכי שלום – חלק א: שו"ת וחידושים, ווינה תרצ"ב; חלק ב – 76 דרשות, תרצ"ג
רבי יחיאל מיכל ב"ר אליעזר מנמירוב (נרצח ב-12 ביוני 1648, כ"ב בסיוון ה'ת"ח) היה רב ומקובל, רבה של הקהילה היהודית וראש ישיבה בעיר נמירוב, מחבר הספר "שברי לוחות".
נולד לרבי אליעזר מזלאטשוב, נשא את בתו של רבי מרדכי יפה בעל הלבושים, כיהן כרבה של הקהילה היהודית בנמירוב ועמד בראשות הישיבה בעיר, עד להירצחו בשנת 1648 בגזרות ת"ח–ת"ט.
רבי שבתי הכהן קונן עליו ב"מגילת עיפה", ורבי נתן נטע הנובר אמר עליו ב"יון מצולה" שידע כל התורה כולה בעל-פה, והיה בקי בכל החכמות.
כאשר הגיעו לנמירוב השמועות על פשיטותיהם של הקוזאקים הסתגרו היהודים עם רכושם בתוך מבצר העיר ונעלו את שעריה.
ביום כ' בסיוון בשנת ה'ת"ח, 10 ביוני 1648, פשטו חיל קריבונוס הקוזאקים על העיר נמירוב תוך שהתחזו לכח ידידותי והניפו דגלים של צבא הכתר של פולין.
בהפצרתם של תושבי העיר הגויים ששיתפו פעולה עם הקוזאקים, שוכנעו היהודים בני העיר שמדובר בסיוע מפני התקפות הקוזאקים על הערים.
כאשר פלשו הפורעים לעיר טבחו בה כל מי שלא הסכים להמיר דתו לנצרות אורתודוקסית.
בטבח זה נרצחו אלפי יהודים.
רבים מן היהודים בנמירוב מסרו נפשם לקדש שם שמים, שלא להמיר את דתם בעידודו של רבם, שגם הוא כמותם קפץ לבריכות המים בסמוך למבצר למסור נפש.
רבי יחיאל מיכל נתפס על ידי אחד מן הפורעים הקוזאקים שכפה עליו להמיר דתו, הצליח להשתחרר ולברוח, ומצא מקום מסתור יחד עם אמו בבית אחד משך כל הלילה עד אור הבוקר.
לאחר הטבח החלו תושבי העיר הגויים לחפש בבתים אם יש מי שהצליח לברוח.
רבי יחיאל מיכל ברח עם אמו לבית הקברות בכדי שיובא לקבורה באם ימצאוהו.
ביום כ"ב בסיון, מצאו אחד הגויים תושבי העיר ורצחו לעיני אמו במכות מקל, ולאחר מכן רצח גם אותה.
רק כעבור שלשה ימים הצליחה אשתו להביאו לקבורה.
רבי ידידיה ליברמן, אחיו של רבי יחיאל מיכל שלח שליחים כדי להציל את בתו ושני בניו, אך גם הם נספו בהמשך.
בעקבות כך, לא נותרו לו צאצאים, מלבד נכד אחד שהיה בחור ולא נישא, כך שלא נותרו ממנו צאצאים.
כן כתב בנו של רבי ידידיה, רבי יצחק, בהקדמתו לספר שברי לוחות שהוא הוציא לאור, וז"ל: "וכאשר לא נשאר מהרב הנ"ל לא נין ולא נכד בעו"ה כי תיכף אחר הגזירה שלח א"א...
ציריו להוציא משם יתר הפליטה מבניו והוציא בת אחת ושנים בנים, ובכל זאת לא שב אף ה' ונגעה בהם יד השם ולא נשאר כי אם נכד אחד בחור חשוב, וגם הוא נלקח עם השבי מעיר קאמניץ פאדלסקי לארץ ישמעאל ונשאר שם והלך לעולמו".
למרות דברי ההקדמה, כמה גדולים ייחסו עצמם לצאצאיו של רבי יחיאל מיכל, ובהם:
רבי דוד אלטשולר, ובנו רבי יחיאל הילל אלטשולר
רבי יחיאל מיכל הכהן מלאסק, ובנו רבי אברהם הכהן (מקובל)
רבי חיים זעליג טננבוים משרנסק, וצאצאיו רבי יחיאל מיכל גולדשלג, ורבי ישכר בריש גרויברט
רבי דוד אברהם קמפנר, בעל למטה יהודה.
עקב פרעות אלו חודשה תענית כ' בסיוון בידי ועד ארבע ארצות, לזכר גזרות ת"ח–ת"ט.
רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא (בעל "יסוד ושורש העבודה") מציין את אופי יום זה: .
שברי לוחות, לובלין, ת"מ, באתר הספרייה הלאומית
יחיאל סאלם (נולד ב-22 ביולי 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
את רוב שנותיו ככדורגלן העביר בהפועל פתח תקווה איתם הוא מזוהה יותר מכל קבוצה אחרת, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים ששיחקו במועדון בשנות ה-70, כאשר הופיע במדי הקבוצה לאורך 14 עונות רצופות.
סאלם עלה לקבוצה הבוגרת בגיל 16, ובגיל 17 כבר היה שחקן הרכב קבוע.
אחיו הגדול אהרון סאלם, עשה מסלול דומה, והשניים שיחקו ביחד במשך עשר עונות.
באותה תקופה הופיע סאלם גם בנבחרת הנוער של ישראל, שם שימש כקפטן, וזכה איתה פעמיים בגביע אסיה לנוער בכדורגל, ב-1971 וב-1972. בהמשך רשם הופעה אחת בנבחרת הבוגרת (ב-1976, מול דרום קוריאה) ושימש בין היתר גם כקפטן הקבוצה לעיתים.
בתור בלם לא הרבה סאלם לעלות לעמדה התקפית יותר ולכבוש שערים, אולם בעונת העלייה של הקבוצה ב-1978/1979 הבקיע שבעה שערים, כמות גבוהה לבלם, והיה למלך שערי הקבוצה באותה עונה לצד דב רמלר.
בין שעריו בלטו צמד מול הפועל בת ים, נגיחת ניצחון דרמטית בדקה ה-88 מול הפועל אשדוד, והשער שנחשב להכי חשוב של העונה - פנדל מוצלח לרשת הפועל חולון במשחק העלייה.
סאלם שיחק בהפועל פתח תקווה עד לאמצע עונת 1981/1982, ולאחר מכן שיחק בהפועל חולון, איתה עלה לליגה הראשונה, ובהמשך גם בהפועל רמת גן ומכבי לזרוס חולון.
לאחר שפרש מכדורגל המשיך בעבודתו בעיריית פתח תקווה, שם עבד במקביל לאורך הקריירה ככדורגלן.
הרב יחיאל מיכל ממינסק (מכונה גם: ר' יחיאל מיכל מנשביז), היה רב בלארוסי, משנה ראש הישיבה בישיבת וולוז'ין וראש ישיבה בנשביז ומינסק.
נולד בשנת תק"ל, 1770 בערך, בנשביז, בלארוס, לאביו צבי הירש.
ר' יחיאל מיכל היה מרואי פני הגר"א, ותלמידם של רבי יום טוב ליפמן הלפרין רבה של קאפוליה ורבי חיים מוולוז'ין:
ר' יחיאל מיכל נפטר במינסק בשנת תר"ה, 1845, נטמן בבית העלמין הישן ועל מצבתו נחרת: "פ"נ הרבני המופלג מ' יחיאל מיכל ב"מ צבי הירש מנישוויז ונ[פטר] כ"ה טבת תר"ה".
בהקדמה לספרו מספר ר' יחיאל מיכל: "בעת אשר יצקתי מים על-ידי אדמו"ר הרב הגאון אמיתי המפורסם מהור"ר חיים זצללה"ה האב"ד דק"ק וואלאזין, כאשר נתייסדה ישיבתו הרמה, ולמדתי לפניו עם תלמידים הבאים לחסות תחת כנפיו ערך שבעה שנים".
יצחק ריבקינד הסיק כי ר' יחיאל מיכל שימש כראש ישיבה בוולוז'ין החל מייסודה ועד שנת תק"ע, 1810, בערך, ומינויו היווה תקדים למינוי ראש ישיבה שלא מן השושלת הוולוזינית.
הרב יצחק ניסנבוים חלק על דעתו של ריבקינד וטען כי אין בראיותיו כדי להצביע בוודאות על מינויו של ר' יחיאל מיכל למשרה קבועה בוולוז'ין, וטען כי ייתכן שמסר בה שיעור אך לא קיבל מעמד רשמי של ראש ישיבה., כך גם דעתו של יוסף ליטווין.
הרב חיים קרלינסקי והרב ד"ר שמואל קלמן מירסקי, קיבלו את עמדת ריבקינד כי ר' יחיאל מיכל אכן התמנה למשרה רשמית בישיבה, וכי הוא היה הראשון שנשא בתפקיד של 'משנה ראש הישיבה' לצידו של ר' חיים מוולוז'ין..
בשנת תק"ע, 1810, לערך, עקר ר' יחיאל מיכל מוולוז'ין ופעל למען יסוד ישיבה עצמאית בעיר הולדתו נשביז, במתכונת התבנית הייחודית של הישיבה בוולוז'ין.
במובן זה נחשב ר' יחיאל מיכל חלוץ שהקדים את זמנו בחזון ובמעשה.
כפי העולה מעדותו, תפיסה זו של ייסוד ישיבה מחוזית המסוגלת לספק צורכי לינה והזנה לתלמידים המגיעים ממרחק, לא הייתה מוסכמת על מנהיגי הקהילות והוא נזקק להגן עליה ולקדם אותה מבחינה תורנית ותודעתית, בין היתר במאמר מיוחד המופיע בראש ספרו: .
בשנת תקפ"ד, 1824, עבר ר' יחיאל מיכל למינסק והקים בה ישיבה.
שלש מטרות שם לו ר' יחיאל מיכל בהקמת הישיבה במינסק, אותן הוא שוטח בהקדמה לספרו: א.
להטמיע 'דרכי העיון האמיתי' אותם קיבל מרבותיו ו'לשתלם בלב התלמידים'.
'לעשות התאמצות להמציא מקום לתלמידים המכתתים רגליהם ללמוד דבר ה' זו הלכה'.
להניח תשתית כלכלית 'לבני עניים שמהם תצא תורה [...] כדי להספיק ראש ישיבה ושאר הוצאות'.
לשם מימוש המטרה השנייה הקדיש ר' יחיאל מיכל 'בית חומה' שלו לטובת הישיבה, ולהשגת המטרה השלישית, ייסד ועד 'מתנדבים תמכין דאורייתא' להחזקת הישיבה, ושכרם נקוב בתקנות: 'שיקובלו לישיבה זו בניהם ובני בניהם לדור דור'.
באותה הקדמה הוא מציין כי שאיפתו עלתה בידו: "כי טרוד אני בלימוד עם הישיבה שהם יותר משישה מניינים, יוסף ה' עליהם".
ר' יחיאל מיכל חיבר ספר בשם "לזכר לישראל", שנדפס בווילנא והורודנא תקצ"ד, 1833. הספר כולל חידושים: "על מסכת אבות וגם קצת חדושים על מסכתות [...] אשר חנני חונן הדעת דרך לימודי עם הישיבה".
פרשנות על מסכת אבות הייתה מעין מסורת בבית מדרשו של ר' חיים מוולוז'ין, שהוא וכמה מבני משפחתו ותלמידיו חיברו אף הם פירושים למסכת אבות.
בהקדמה לספרו מניח ר' יחיאל מיכל את המסד ל"דרכי העיון האמיתי" ו"דרך הלימוד" אותם קיבל מרבו ר' חיים מוולוז'ין.
בהקדמתו הוא מדגיש את המאמץ הדידקטי שהשקיע ר' חיים בתלמידיו: "כמה פעמים הכלימני מורי על החידושים שחידשתי על פי דרכי העיון שהיו רגילות, שהיו חשובים בעיני מתוקים כדבש, וכמעט משך שתי שנים טרח מורי עלי עד שנקבע בלבי הדרך הלימוד הלז ותועלתו".
בהקדמה זו מסביר המחבר, שספרו מהווה מדגם מתוך חידושי התורה שאמר בפני תלמידי הישיבה במינסק, ומתוכם יסיק הקורא את דרך הלימוד הנכונה שרכש מפי רבו.
'הדרך הלז' מוזכרת כמה פעמים בדבריו, אך אינה זוכה שם לתיאור מקיף.
רבי יחיאל מתתיהו צונץ (מכונה בקיצור גם: מהרי"ם צינץ, או ימ"ץ; קראקא תר"ז, 1847 – קראקא כ"א באייר תרמ"ב, 10 במאי 1882) היה חוקר ומומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של יהדות קרקוב.
נולד בקראקוב שבגליציה, אוסטריה, לאלימלך אייזנטל בן האדמו"ר ר' פנחס מגניוושוב מצאצאי הפנים מאירות, ולאסתר איטל טויבנבלאט.
נישא לבתו של ר' שכנא שטרנברג, ושיינדל (אחות ר' חיים נתן דמביצר).
הוא כיהן כחזן ומשורר בבית מדרש חסידים "אנשי אמת" בקראקא.
רבי יחיאל מתתיהו פרסם מספר מאמרים וכתבות בעיתונים.
נפטר בצעירותו, כבן 35, בקרקוב כ"א באייר תרמ"ב, 10 במאי 1882.
בנו ר' משה יהודה ליב צונץ התגורר בווינה ונספה בשואה.
צונץ היה מעורב במחלוקת עם פייבל גולדשטאף (בן לבתו של הרב ברוך תאומים-פרנקל מלייפניק, מחבר "ברוך טעם") מקראקא, ובשנת ה'תר"כ (1860) כשזה הדפיס שני כרכי ספרו "קורות העולם", נתקנא בו, והתחיל לעבוד על ספרו "עיר הצדק".
בהיותו בווינה ביקרו ד"ר אדולף ילינק, הרב הראשי של וינה, והראה לו את ספרו, ועודד אותו להדפיסו.
ובשנת ה'תרל"ד (1874), כשהיה בן שלשים, פרסם בלבוב את ספרו "עיר הצדק", בו תיאר את תולדות רבני קרקוב, ואת יהדות קרקוב.
בין המברכים הראשונים היה ההיסטוריון היינריך גרץ.
ואחריו בר גולדברג מפריז, ואמר שהוא כבוד למשפחתו לאופולד צונץ, אך אנשי העיר ציינו כי השם האמיתי של צונץ היה "צינז" ולא "צונץ".
אבל רפאל נתן נטע רבינוביץ שלח לשלמה זלמן חיים הלברשטאם הערותיו על הספר, ונדפסו בהעיתון המגיד, ואחר כך כספר נפרד בשם "הערות ותיקונים לספר עיר הצדק", ליק, 1875.
ופייבל גאלדשטאף פרסם גם הוא ביקורת בספרו "מליץ יושר", עמ' 24–35.
בשנת 1878 פורסם ספר בשם "מפלת עיר הצדק", עליו היה חתום שם דודו של צונץ רבי יואל דמביצר (נפטר 1879), אחיו של ר' חיים נתן דמביצר.
ישנם שסבורים שהספר נכתב למעשה על ידי רבי חיים נתן דמביצר, אשר בחר להשתמש בשם אחר.
בתגובה לביקורת, יצא ספר נוסף תחת הפסבדונים "א.ב.ן.
י.ל.ר", שכותרתו "מענה למבקר עיר הצדק", ברודי: ורבר, תרל"ח.
ויש שפענחו את הראשי תיבות יהודה ליב ריטרמן, שהיה משכיל בקראקא, אבל לפי עדות חיים דוב פרידברג ב"בבית עקד ספרים", שמע מבנו ר' משה, שר' יחיאל מתתיהו יחד עם רננ"ר כתבו את ה"מענה למבקר עיר הצדק".
יחיאל פלדי (הנריק אייזנשטארק; 16 בדצמבר 1905 – 4 בפברואר 1989) היה אדריכל נוף ישראלי ממוצא בלגי, אשר תכנן וביצע את הגינון של מכון זיו, בית ויצמן ובשנים הראשונות של מכון ויצמן למדע ברחובות.
יחיאל פלדי נולד כהנריק אייזנשטארק, בעיר לודז', שבמרכז פולין.
כתינוק עבר עם משפחתו לבלגיה, שם סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאדריכלות נוף, ולאחר מכן הצטרף לצוות העובדים בגנים המלכותיים.
בשנת 1933 הגיע חיים ויצמן, אז נשיא ההסתדרות הציונית העולמית לפגישה עם אלברט הראשון, מלך הבלגים.
במהלך הפגישה סיפר ויצמן על כוונותיו להקים מכון מחקר מדעי בארץ ישראל שיהיה כ"גן פורח במדבר".
אנשי הארמון שהכירו את הגנן היהודי הצעיר שעבד בגני המלכותיים, יצרו ביניהם את הקשר.
הפגישה של הנריק הצעיר עם ד"ר ויצמן הייתה עבורו פגישה משנה חיים.
ד"ר ויצמן הזמין את אדריכל הגנים הצעיר לעלות לארץ ישראל ולתכנן ולהקים את הגנים במכון המדעי החדש, אשר היה צפוי להיפתח ברחובות, במימונם של הלורד ישראל משה זיו וליידי רבקה זיו, ונקרא על שם בנם, דניאל זיו, שנפטר בגיל צעיר.
"ידעתי מעט מאוד על פלשתינה ומעולם לא שמעתי את של ד"ר ויצמן, אבל נעניתי להצעה לנסוע לשלושה חודשים...", סיפר פלדי.
ויצמן היה גם זה שהעניק להנריק את שמו העברי, כינה אותו בחיבה "חיליק", והתייחס אליו כבן משפחה.
בתיווכו של ויצמן, גם נוצר קשר אישי בין פלדי לבין הלורד והליידי זיו.
פלדי עיצב את הגנים הרחבים סביב וילה זיו, ביתם שבתל מונד, בו התגוררו בעת ששהו בישראל
ולימים גם היה נציג הרשמי של המשפחה בישראל
במקביל לטיפוח הגן במכון זיו, תכנן וביצע פלדי את הגנים סביב בית ויצמן, הבית הפרטי שעיצב האדריכל אריך מנדלסון לדוקטור וויצמן, אשר לימים היה משכן הנשיא הראשון של מדינת ישראל.
הגנים שעיצב פלדי הביאו לפרסומו, והוא קיבל הזמנות רבות: לחזור לעבוד לגני המלך הבלגי, למשרה בחצרו של הנציב העליון בירושלים ואף להצטרך למאיר דיזנגוף בתכנון גנים בתל אביב - אך הוא שמר אמונים לד"ר ויצמן, למכון ולרחובות.
עם צמיחתו של מכון זיו, המשיך פלדי להיות ארדיכל מוביל בתכנון, ביצוע וטיפוח של הגנים בקמפוס הגדל של מכון ויצמן למדע, והמשיך לעבוד במכון עשרות שנים עד צאתו לגמלאות.
בשנת 1984, באירוע לרגל חגיגות היובל למכון ויצמן, קיבל פלדי תעודת הוקרה מיוחדת (תעודת ראשונים).
פלדי היה ממייסדי אגודת אדריכלי גנים ונוף בישראל.
הוא עיצב את גן המייסדים ברחובות (בהתנדבות) והיה שותף לתכנון גן סאקר בירושלים, עם אדריכלי הנוף האחראיים ליפא יהלום ודן צור.
פלדי היה גם חובב מוזיקה מושבע, ניגן ולימד נגינה בכלי מיתר (בעיקר מנדולינה), שפט בתחרויות נגינה מקומיות, ניצח על תזמורות חובבים, ביניהן תזמורת "הפועל" ברחובות בשנות ה-30, ואף הקים את תזמורת המנדולינות ברחובות.
עיריית רחובות קראה רחוב על שמו במזרח העיר, לא רחוק מבית הנשיא הראשון.
יחיאל פלדי נישא ללילי לבית וגמן (שנולדה בוויסבאדן, גרמניה), באנטוורפן, בלגיה, בשנת 1932, ויחד עלו ארצה, בעקבות המשימה של ויצמן ישר למושבה רחובות, שם נולדו לזוג שני בנים, וחיו כל חייהם.
פלדי נפטר ב-1989 והובא לקבורה ברחובות.
יחיאל נאמן (חיליק) (1934 – 11 באוגוסט 2016) היה צלם קולנוע ובמאי ישראלי.
אביו, אליעזר פידל, היה פעיל קומוניסטי ולימים שימש כמו"ל קול העם", עיתונה של מק"י.
בצה"ל התקבל ראשית לקורס טיס, אולם בגלל פעילותו הפוליטית של אביו, הודח מהקורס לאחר שלושה חודשים ונשלח לשרת בחטיבת גבעתי.
בשנת 1959 התקבל ל"אולפני הרצליה".
תחילה שימש כעוזר למרקו יעקבובי לצילום היומן ועבד הרבה במעבדה.
כתבות היומנים היו חלקם מוכתבות על ידי משרד התעשייה והמסחר (ששילם עבור כל כתבה) ושאר הכתבות נוצרו על פי שיקול דעתו של הצלם.
הוא אף יצא במסגרת תפקידו לצילומים אל מחוץ לישראל (עם נשיא המדינה אז, זלמן שזר).
בספטמבר 1962 נשלח לבתי סומייל והקטע שצילם נפסל תחילה בידי הצנזורה, אולם לאחר פניית האולפנים לבג"ץ, הותרה הקרנת הכתבה (פסק דין תקדימי (בג"ץ 243/62).
באותה תקופה צילם אדם גרינברג את "יומני גבע".
החלוקה הוכתבה על ידי הממשלה – שבוע לכל אולפן.
במקביל לעבודה ב"כרמל" החל לעבוד בתעשייה: ב-1960 שימש לראשונה כעוזר צלם בסרט "הם היו עשרה", כעוזר צלם שני ב"הביאו לי עשרה אנשים מיואשים" (קו-פרודוקציה ישראלית-צרפתית, 1962), אף מילה למורגנשטרן, וכלוב הזכוכית.
את סרטו הארוך הראשון, "סבינה והגברים" צילם בשנת 1966 במסגרת "אולפני הרצליה", בבימויו של פיטר פריישטדט.
במלחמת ששת הימים, במסגרת שרות המילואים בדובר צה"ל, נספח לחטיבה 7 שירדה בסיני ופעל כצוות עם יחד עם רם אורן וליאו פילר, ששימש כבמאי.
בסרט "ששת הימים" שביים אלפרד שטיינהרדט לאחר המלחמה נעשה שימוש בצילומיו של נאמן, אולם חלק ניכר מן הצילומים בסרט זה היו משוחזרים.
בשנת 1969 עזב את אולפני הרצליה ועבר ל"סרטי רול".
ב-1969, בעבודה על הסרט "להט במים", הכיר את אשתו, טובה דרורי, ששימשה כעוזרת עריכה.
בעקבות צילום הסרט "סלומוניקו" ב-1972, פנה אליו ראובן בר יותם וביקשו לביים את הסרט "המשכנע בע"מ" בשנת 1973. הייתה זו עבודת הבימוי הראשונה עבורו.
בסוף שנות ה-70 השתלב ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל כאיש קבע.
סרט בולט שצילם בשנות ה-80 הוא "שתי אצבעות מצידון" (1986).
עבור צילום הסרט זכה בפרס מנורת הכסף כצלם המצטיין לשנת 1988.
"המצבה במעלה ההר - סיפורו של מאיר מקס בינט", 40 דקות
יחידה 101 הייתה יחידת קומנדו ישראלית, שהוקמה ב-5 באוגוסט 1953 לשם ביצוען של פעולות תגמול, כמענה לחדירות רבות של מסתננים מירדן ומרצועת עזה לישראל.
הצורך בהקמת היחידה נבע מכישלונות חוזרים ונשנים של יחידות צה"ל, מתום מלחמת העצמאות, למנוע חדירת מסתננים וכוחות סדירים של מדינות ערב, שהתנכלו לישראל.
עיקר פעילותה במתארי פשיטה ומארב מעבר לקווי האויב הירדני והמצרי.
מפקד היחידה היה דב רובין, היחידה ביצעה עשרות רבות של פעולות שלא פורסמו (להוציא פרסום בעיתונות מעת לעת), אי הפרסום היה בהנחיית ראש הממשלה דוד בן-גוריון: להתנער מהפעולות של היחידה ולא לקחת עליהן אחריות מדינית.
ב-1953 לבשה ההסתננות אופי מאורגן והייתה כרוכה במקרים רבים בפגיעות בנפש.
היחידה הוקמה על אף התנגדותו של ראש אג"ם באותה עת, אלוף משה דיין.
לכן ניתנה הפקודה הכתובה להקמתה בעוד דיין שוהה בחו"ל.
איש מפתח בהקמת היחידה היה מפקד חטיבה 16 הירושלמית, אלוף-משנה מישאל שחם, שהיה מקורב לדוד בן-גוריון, אך הוגה הרעיון היה אריאל שרון (לימים שר הביטחון וראש ממשלת ישראל).
כמקימה וכמפקדה מונה רס"ן אריאל שרון, שפיקד על סיירת גולני והוצב בחטיבת ירושלים.
שרון נקרא להקמה מלימודיו באוניברסיטה העברית.
סגנו בפיקוד על היחידה, ושותפו להקמת היחידה, היה שלמה באום, איש מושב כפר יחזקאל שהוחזר מיחידות המילואים.
הפעולה הראשונה נערכה עוד לפני הקמת היחידה באופן רשמי והיא זו שהביאה להקמתה.
הפעולה בנבי סמואל נכשלה לאחר שהחוליה לא הצליחה לפרוץ לביתו של סמואלי שכלל לא שהה בו באותה עת.
יחידה 101 נקראה על שם יחידת גרילה שהקים הקצין הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט באתיופיה ובאריתריאה.
היחידה ביצעה מספר רב של סיורים מעבר לגבול, ופעולות רבות של פשיטות ומארבים, רובן כנגד מטרות אזרחיות.
מן הגדולות שבפעולות הייתה הפשיטה על מחנה הפליטים אל-בורייג' שברצועת עזה.
פעולה אחרת הייתה הפשיטה לחברון במבצע כפפות משי ב-21 בדצמבר 1953, בה הוביל מאיר הר-ציון כוח קטן בפשיטה רגלית, מרחק של ארבעים ושניים קילומטרים הלוך ושוב בציר הררי, ללב העיר חברון, בליל שלג קר ורטוב בדצמבר 1953, פשיטה שנחשבת לאחת הקשות והמסובכות בתולדות צה"ל.
הפעולה הנודעת ביותר של יחידה 101 היא פעולת קיביה (14 באוקטובר 1953): לאחר שמסתננים רצחו אשה ושני ילדיה ביהוד, קיבלו שר הביטחון דוד בן-גוריון והרמטכ"ל מרדכי מקלף החלטה לביצוע פעולת תגמול.
בפיקוד המרכז הכינו פקודת מבצע תקיפה מיוחדת, שביצועה הוטל על יחידה 101, כנגד הכפר ממנו יצאו המסתננים.
ההנחיה כללה את פיצוצם של כ-45 מבתי הכפר קיביה שבשומרון ופגיעה קשה בתושבים.
בפעולה זו, שעליה פיקד אריאל שרון, נהרגו עשרות מתושבי הכפר (ההערכות נעות בין 42 ל-69 איש) ששהו בבתים בזמן הפיצוץ.
בתגובה לגינוי העולמי להריגת חפים מפשע, ניסתה ישראל להתנער מאחריות לפעולה בטענה שאת הפעולה ביצעו אזרחים נזעמים (בן-גוריון הודיע כי בליל הפעולה לא נעדרה שום יחידה מבסיסה).
ההסבר שניתן על ידי אריאל שרון היה כי הכוח שפוצץ בתים בכפר לא ידע שבתוכם הסתתרו אזרחים.
פעולת קיביה, ופעולות נוספות של היחידה, עוררו ויכוח על מידת מוסריותן.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, צידד במדיניות של "יד חזקה" כלפי הערבים, ובהתנהגותו נתן גיבוי לפעולותיה של היחידה.
היחידה מנתה כחמישים לוחמים ואנשי מנהלה.
חלק ניכר מהלוחמים באו מקיבוצים ומושבים (בעיקר מעמק יזרעאל ומהשרון) על בסיס היכרות אישית בינם ובין לוחמים אחרים.
מחנה היחידה היה בסמוך לחורבות הכפרים סטף וח'רבת אל-לוז בהר איתן שבהרי ירושלים.
האימונים כללו סיורים וניווט למרחקים ארוכים, והודגשה שליטה בתפעול הנשק.
המשמעת ביחידה הייתה רחוקה מצבאית: החיילים הסתובבו ברובם בבגדים אזרחיים וללא יחס לדרגות או סולם פיקודי.
הערכים המובילים ביחידה היו דבקות במטרה, אחוות לוחמים, העזה וביצוע מושלם של משימות.
רשימה חלקית של הלוחמים ביחידה
אריאל שרון, מקים ומפקד היחידה.
לימים אלוף פיקוד דרום, שר הביטחון וראש הממשלה
שלמה באום, סגן מפקד היחידה.
לימים מפקד פלס"ר 7 ומג"ד מילואים
מאיר הר-ציון, בהמשך מייסדה ומפקדה הראשון של סיירת צנחנים וממקימי סיירת מטכ"ל.
בעל עיטור העוז על חלקו במבצע כנרת.
יצחק ג'יבלי, בהמשך ממקימי סיירת מטכ"ל.
בעל עיטור העוז על חלקו במבצע ברוך 1
דוד בן-עוזיאל, לימים אלוף-משנה ואיש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים
שמעון כהנר ("קצ'ה"), לימים אלוף-משנה, סגן מפקד אוגדה
יהודה פיאמנטה, מפקד "יחידת המסתערבים" של חי"ש ירושלים, ממקימי היחידה 101, לימים סגן-אלוף, ובכיר במערכת הביטחון.
יאיר תל-צור, לימים מפקד גדוד 890
אלישע שלם, לימים אלוף-משנה, מפקד חטיבה 226
חנן סמסון, נהרג במרדף בבקעת הירדן לאחר מלחמת ששת הימים.
יצחק בן מנחם ("גוליבר"), מפקד פלוגה ד' בגדוד 890. נפל במבצע כנרת
אביגדור קנריק (קורן), לימים סגן-אלוף, מפקד בגזרת סיני במלחמת יום הכיפורים
יורם נהרי ("ימו"), בעל עיטור המופת מפועלו במלחמת יום הכיפורים
ישי צימרמן, בעל עיטור העוז על פועלו במבצע הר געש
זאב עמית (סלוצקי), לימים איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
אחד מהשניים עליהם כתבה נעמי שמר, את השיר אנחנו שנינו מאותו הכפר.
יוסף רגב (גרבר), לימים איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הדבר אפשר להנחיל ולמסד את הערכים והסטנדרטים שפותחו ביחידה הקטנה לצנחנים ומשם לשאר הצבא.
יחידה 101 היוותה השראה להקמת סיירת מטכ"ל.
בחטיבת הצנחנים גדוד פתן אימץ את המספר 101 כמספר יחידתו ונקרא על-כן "גדוד 101" ע"ש יחידה 101.
יחיאל קרל גוגנהיים (12 בינואר 1906 - 16 באוקטובר 2002) היה פרופסור לתזונה, שעמד בראש המחלקה לתזונה של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1949 עד 1974. גוגנהיים, רופא בהשכלתו, עסק בחקר התזונה והיה יועץ לממשלת ישראל ולגופים שונים בתחום זה.
הוא חיבר כמה ספרים בנושא התזונה ופרסם כ-250 מאמרים בנושאי תזונה ובריאות.
מחקריו של גוגנהיים ופרסומיו משמשים עד היום ציון דרך עבור דורות של תלמידים, מורים ואנשי מקצוע בנושאי המזון והתזונה.
גוגנהיים נולד בפרנקפורט על המיין שבגרמניה.
למד רפואה בין 1924 ל-1929 בפרנקפורט, במינכן ובלייפציג.
עבודתו לתואר דוקטור הייתה בתחום הפרמקולוגיה.
בתחילת 1930 עמד בבחינות בהצטיינות (Magna cum laude).
במהלך לימודיו באוניברסיטה, משנת 1928 ועד קבלת התואר, עבד במכון הפרמקולוגי של אוניברסיטת פרנקפורט, שימש כמתמחה במחלקה למחלות פנימיות בבית חולים בברלין ובמכון הכימי של אותו בית חולים.
עד 1933 הועסק כעוזר מחקר במכון להיגיינה של אוניברסיטת פרנקפורט ועסק בבדיקות מעבדה רפואיות ובמחקר מדעי בתחום המטבוליזם (חילוף חומרים) של חיידקים.
בהמשך עבד במרפאת האוניברסיטה למחלות פנימיות.
בשנות עבודתו בבתי החולים נדבק פעמיים במחלת השחפת שאילצה אותו לעזוב את עבודתו כרופא בבית חולים ולעבור למחקר ביו כימי.
ב-1 במרץ 1933 הצטרף למכון לדיאגנוסטיקה בקטריולוגית בברלין-שרלוטנבורג ועמד להתמנות לרופא ראשי של המכון בתוך חודש.
עליית הנאצים לשלטון סיכלה תוכנית זו והוא פוטר ביום האחרון לחודש מרץ.
בנובמבר של אותה שנה עלה לארץ ישראל, ובמאי 1934 החל עבודתו באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לכימיה ביולוגית, ועסק בבדיקות כימיות של אדמת מדבר יהודה כחלק ממחקר על צמחי המדבר.
ב-1935 חזר לעסוק בתחום התמחותו עת הצטרף למחלקה להיגיינה ולבקטריולוגיה של האוניברסיטה, תחילה כמתנדב ואחר כך בעזרת מענקי מחקר.
בשנת 1941 הוקמה במכון מעבדה לתזונה, וגוגנהיים התמנה לעוזר שלא מן המניין והתקדם בדרגות לעוזר מחלקה (1944) ולמדריך תזונה (1948).
בשנים 1951–1952 השתלם בתחום התזונה בבית הספר הרווארד לבריאות הציבור (Harvard School of Public Health) בבוסטון שבארצות הברית.
לאחר שובו התמנה למרצה בתזונה ובהמשך (1955) כפרופסור מן המניין.
גוגנהיים הקים וניהל את המחלקה לתזונה של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והיה בין מקימי בית הספר לתזונה בפקולטה לחקלאות ברחובות, על אף שבתחילה התנגד למיקומו בעיר זו.
פועלו של פרופסור גוגנהיים הוכר בעולם.
הוא היה עמית מחקר בהרווארד ופרופסור אורח בברקלי.
ב-1968 הוענקה לו חברות כבוד של המכון האמריקאי לתזונה (American Institute of Nutrition).
בשנת 1974 יצא לגמלאות ופרש מפעילות אקדמית סדירה, אך המשיך לשמור על קשר עם האוניברסיטה וללמד בה כפרופסור אמריטוס.
נוסף לפעילותו האקדמית שימש גוגנהיים בתפקידי ייעוץ לגופים ציבוריים בתחומו.
החל בשנת 1943 היה מזכיר ועדת התזונה של הסוכנות היהודית.
עם קום המדינה הושאל לממשלת ישראל כיועץ תזונה למשרד הקיצוב והאספקה ומנהל מדור התזונה בלשכת הבריאות המחוזית בירושלים.
בשנים שלאחר מכן שימש יועץ תזונה למשרד הבריאות ויושב ראש ועדת התזונה של מועצת הבריאות.
הוא הגדיר את תפריט המזון המומלץ שהיה הבסיס להרכב המזון של ילדי ישראל בשנים אלו, הידועות כשנות ה"צנע".
כשנשאל פעם על הסיבה לכך לא ייחס זאת דווקא לתזונתו אך אמר: "זכיתי לאריכות ימים ולמזלי זכתה לכך גם אשתי.
אני יכול לאמר שכל חיינו אכלנו לשובע ולהנאתנו תפריט מגוון, והכל במידה.
לא פחות מדי ולא יותר מדי.
בעונג ובמידה" הוא נפטר בירושלים ב-16 באוקטובר 2002, בגיל 96.
עבודתו המדעית הייתה כולה בתחום התזונה, במיוחד לגבי השפעותיה על בריאות הציבור.
נוסף לערכם העיוני-אקדמי היו לפרסומים רבים שלו השלכות מעשיות.
כך לדוגמה פרסם בשנת 1950 עבודה על הבעיות בבקרה על גלידה.
בשנת 1965 פיתח במימון מענק מחקר של משרד החקלאות האמריקאי, תערובת מזון עשירה בחלבונים ודלת שומן מצמחים.
גוגנהיים מצא שבארצות המזרח התיכון חסר מקור חלבונים עשיר היכול לספק אנרגיה ואבני בניין לגוף האדם בכלל ולהתפתחות תינוקות וילדים בפרט.
בשנותיו הראשונות פרסם מאמרים בגרמנית ולאחר מכן באנגלית ובעברית (רובם הגדול).
בשנות השלושים של המאה העשרים עסק במחקר בסיסי ועל כן מאמריו אף הם בתחומים אלה:
תזונת חיידקים - השפעות חומרים שונים על המטבוליזם של חיידקים.
ביוכימיה, פיזיולוגיה, פרמקולוגיה וסרולוגיה - מחקרים רבים על השפעות חומרים שונים (ויטמינים, הורמונים, חומצת אמינו, חלבונים, אלקטרוליטים, יסודות קורט ואנטיביוטיקה) או מחסור בהם על גופם של יצורים חיים.
בשנים שלאחר מכן עסק בהרכב המזון ובדיאטה (תפריט המזונות) של האדם וחלקם בבריאות הציבור.
מחקרי מזון - מספר דוגמאות: תכולות ויטמינים במזונות כגון חלב, חמאה, פירות וירקות הגדלים בארץ ישראל ומחקר דומה על מינרלים; ערכים תזונתיים של חלבון בקמח מועשר בסויה.
תזונה ובריאות הציבור - מאמרים כגון: מנהגי מזון וצריכתו בקרב יהודי קוצ'ין בישראל; מצב התזונה וצריכת מזון אצל נשים הרות באזורי פיתוח בישראל; דיאטה, מעמד סוציאלי ושכונות בירושלים.
לבד מפרסומים אקדמיים פרסם מאמרים רבים גם בכתבי עת הנקראים על ידי רופאים והעוסקים בבריאות הציבור.
גוגנהיים גם ערך במשך כשלושים שנה את ירחון התזונה "דפים לתזונה".
תורת התזונה, ספרית פועלים, 1954
טבלאות הרכב המזונות, משרד החינוך והתרבות, 1955
תזונת האדם :פיזיולוגיה, בריאות-ציבור, פאתולוגיה, הוצאת מאגנס, 1964
התזונה מימי-קדם ועד ימינו :מדע-התזונה בהתפתחותו, הוצאת מאגנס 1985
נושאים בסיסים בהיסטוריה של התזונה, 1995 (ספרו האחרון)
רוב ספריו ממשיכים לצאת לאור במהדורות נוספות.
ראו: ד"ר קרל גוגנהיים: על התצרוכת והמחסור בוויטמין C (ישיבה ד' בתאריך 1 ביוני)
גוגנהיים היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1955.
כחבר בקבוצת "אופקים חדשים", הוביל שמי את המעבר מפיסול פיגורטיבי לפיסול מופשט בברזל.
על יצירתו זכה שמי בפרס ישראל לפיסול לשנת 1986.
נולד בשנת 1922 בוורשה שבפולין לאסתר ומשה שטיצברג.
בהיותו בן חודשיים עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
שמי גדל בשכונת בת גלים ולמד בבית הספר "נצח ישראל", ואחר כך בבית הספר הריאלי בחיפה.
בגיל 14 החל בפעילות במסגרת תנועת הנוער "המחנות העולים".
בתקופה זו למד ציור אצל פאול ק.
בשנת 1939 היה שטיצברג בין מייסדי קיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח.
לצד העבודה החקלאית עסק שמי באמנות.
בתחילה יצר ציורים ורישומי נוף, ולאחר מכן עבר לפיסול.
יצירותיו הפיסוליות הראשונות נעשו בחומר ובעיקר בגבס, אולם שמי זנח טכניקות אלו ועבר לפיסול באבן.
בשנת 1940 נשא לאישה את חביבה לבית זברסקי, בתו של מי שהיה מנכ"ל בנק הפועלים, אברהם זברסקי.
בשנת 1941 התגורר שטיצברג בתל אביב במסגרת של קומונה.
באותה עת התקרב אל דוד הנדלר ואל הפסל יצחק דנציגר, שחזר באותה עת מלימודים באנגליה והקים סטודיו בתל אביב.
שטיצברג שהה בסטודיו של דנציגר כשלושה חודשים בשנת 1942 (בקירוב) כמתמחה והושפע מאמנותו של דנציגר, אולם התנער מהאידאולוגיה הכנענית שנקשרה בו.
"משיכה לפיסול של המזרח, זה כן", העיד שמי, "אבל, לא בתור שלוחה של התפיסה הפילוסופית של הכנענים.
לא הייתי בעד 'גיבוש הנוער העברי', לא הייתי נגד יידיש ולא חשבתי, שעלינו להינתק מהשרשרת של ההיסטוריה היהודית.
אני הייתי ציוני, סוציאליסט, מרקסיסט.
בשנת 1945 עיברת שטיצברג את שמו ל"שמי", והצטרף כשליח לפעילות תנועת "החלוץ" בארצות הברית.
עד שנת 1948 המשיך שמי בתפקיד זה כשהוא מבקר לסירוגין גם בארץ ישראל, במצרים, בצרפת ובאיטליה.
בניו יורק למד שמי תקופה מסוימת אצל חיים גרוס (1904–1991).
לצד השפעת האמנות הארכאית, שהייתה אופנתית בעשורים הראשונים של המאה ה-20, התוודע שמי גם לאמנות האמריקאית המודרנית המופשטת, שהגיעה לשיאה בתקופה זו בניו יורק.
בעת מלחמת העצמאות ננטש קיבוץ בית הערבה.
באותה עת היה שמי בארצות הברית ובשטח הקיבוץ נותרו כמה מיצירותיו, כגון הפסל "גיחזי", שאבדו.
בשנת 1949 הקימו יוצאי הקיבוץ, ובהם שמי, את קיבוץ כברי בגליל המערבי.
שנותיו הראשונות של שמי בכברי מהוות גורם מעצב לא רק בגיבוש סגנונו האמנותי של שמי, אלא גם בתפיסת אמנותו, השלובה בחיי הקיבוץ והתנועה.
בשנים הראשונות עבד שמי ביצירת טפסות לבנייה.
בשנים 1950–1952 שימש כמזכיר הקיבוץ והיה ממארגני הסמינרים לאמנות לחברי הקיבוצים בנען, שהתקיימו בהדרכת יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ואחרים.
בעקבות היכרות זו הצטרף שמי, בשנת 1952 לקבוצת "אופקים חדשים".
בתקופה זו יצר את אנדרטת ההתגברות.
בשנת 1954, השנה בה זכה בפרס דיזנגוף, הוכרע באספת קיבוץ כי שמי יוכל לעבוד כפסל, מתוך הנחה כי במלאכה זו יוכל להכניס כספים לקיבוץ.
דיון דומה נערך בכברי בשנת 1959, אז התאפשר לשמי לצאת לשנתיים לפריז ביחד עם משפחתו.
נוסף על התפיסה כי אמן הוא מקצוע לגיטימי במסגרת התנועה הקיבוצית, העיד הדבר על תפיסת עולמו של שמי את האמנות כישות עצמאית, בהתאם לרוח תנועת "הקיבוץ המאוחד" בכלל ויצחק טבנקין בפרט.
"צריכה להיות סינתזה גדולה יותר של האמנות עם ציבורנו וכל תרבות חיינו", טען שמי בכינוס של אמני הקיבוץ הארצי בשנת 1952. אולם, סינתזה זו אין משמעותה יצירת אמנות שימושית, כי אם, כדברי טבנקין, הוספת "טעם של יופי לחיי היוצר היהודי".
את השתקפות הדיון האמנותי ניתן למצוא הן בנטייה של שמי להפשטה הולכת וגוברת של יצירתו, על רקע האמנות הרווחת של הקיבוץ הארצי.
השפעת הפעילות של שמי ב"אופקים חדשים" היוותה גורם מזרז לתפיסת האמנות המופשטת האמנות המנותקת מכל הקשר שימושי.
באנדרטה שיצר שמי בשנת 1954 בקיבוץ הסוללים, לדוגמה, התעקש להפריד בין הפסל שיצר – "עלם כורע" – לבין כתובת ההנצחה.
במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 עברה יצירתו של שמי שינוי דרמטי, כשהמיר את הפיסול באבן ועץ בפיסול בברזל.
את פסלו הראשון במתכת בדמות ציפור יצר בשנת 1955, לאחר שביקש לבטא נפחים דקים.
בשנים 1955–1957 יצר שורה של פסלים מסוג זה העושים שימוש בבניית נפחים על ידי חיבור משטחי ברזל.
פסלים אלו היוו אמנם הפשטה של פיגורות חיות או דמויות אדם, אך היו חסרות כל ממד קונקרטי.
כמה פסלים מאלו הוצגו בתערוכה השביעית של "אופקים חדשים" שבשנת 1957 נפתחה בבית דיזנגוף תערוכה ובה כ-30 מיצירותיו של שמי.
בביקורת על התערוכה הגדיר יונה פישר את שמי כ"אמן הבולט בשטח הפיסול בארץ" באותה עת.
בשנים 1956–1957 יצר שמי קבוצת פסלים הנושאים את השם "קֵן".
מבחינה צורנית פסלים אלה מבוססים על אסמבלאז' של פיסות ברזל, היוצרים חלל פנימי.
בעבודות אלו זנח שמי לראשונה את הכן המסורתי או את המשטח שעליו נשען הפסל עד אותה עת.
במקומו ניצבו פסליו של שמי כשהם נשענים במספר נקודות ו"צומחים" מתוך פני השטח או על רגלי מוטות ברזל דקים.
המוטיב של החלל הפנימי של הפסל עתיד להופיע שוב בעבודות מאוחרות יותר של שמי.
לצד התפתחותו אמנותית הפך שמי לדמות בולטת בקרב האמנים הישראלים.
בשנת 1956 הוא היה שותף מרכזי בהקמת "ארגון ציירי ופסלי הקיבוץ", זכה בפרס דיזנגוף, ובשנת 1958 הוזמן ליצור "פסל לתערוכת העשור".
למרות זאת חש שהוא "עובד בוואקום", כלומר, באופן נטול סביבה אמנותית מתאימה בישראל.
תחושות אלו קיבלו אישוש בביקורו בביאנלה של ונציה ובאירופה בשנה זו, אז נחשף לראשונה לפיסול הברזל של אמנים כדייוויד סמית, אדוארדו צ'ילידה, חוליו גונזאלס.
לאחר שובו מאירופה יצר את שמי את סדרת הפסלים "אלמנטים" (1958–1959) ובה ניסה ליצור קומפוזיציות פחות "אמוציונליות ואקספרסיביות" שבהן "האוויר שבין האלמנטים" יוכל "לנשום" ולקבל מעמד של ממש ביצירה.
בשנת 1960 החל שמי בקשרים עם בטי פרסונס, בעלת גלריה ידועה בניו יורק, שהציגה את עבודותיו.
עם שובו לישראל, בשנת 1962, החל שמי ליצור יצירות בעלות אופי אקספרסיבי.
תקופה זו הייתה אחת הפוריות ביותר בחייו.
חומר הגלם של הפסלים היה ברובו פסולת מתכת אותה רכש ממספנות ישראל בחיפה.
חומר זה אפשר לו ליצור אסמבלאז'ים ללא תוכנית עבודה מוכנה מראש.
שמי תיאר את אופן עשייתן כתהליך אקספרסיבי שבו "צורת האם" עוברת שינויים ונוספים לה "מוטיבים המפתחים את המוטיב הנתון ועושים אותו למורכב יותר".
האסמבלאז'ים מפיסות הברזל החלוד שיצר מבוססים, ברובם, על יריעות ברזל היוצרות חלל פנימי.
קומפוזיציות של עבודות אלו עושות שימוש בחזרה וגיוון כאלמנט מרכזי.
לעיתים בחר שמי להדגיש את נקודות החיבור בשורת ברגים המהווים גם כאלמנט בקומפוזיציה.
בשנת 1966 התגורר שמי כחצי שנה בגדות.
מגורים אלו היו במסגרת של סיוע אזרחי לקיבוץ, שהיה נתון להפגזות הצבא הסורי.
בשנת 1967 שהה כחצי שנה נוספת בהיאחזות הנח"ל קלי"ה.
במהלך שנות השישים הציג שמי את פסלי האסמבלאז' שלו במספר תערוכות יחיד מוזיאליות בפאלה דה בוז'אר בבריסל (1964), במוזיאון תל אביב (1966) ובמוזיאון ישראל (1967).
כמו כן יצר שתי עבודות ציבוריות גדולות ממדים בסגנון זה – "פסל-ים", שנחנך בשנת 1968 באכזיב, ופסל-קיר גדול ממדים עבור בית לוחמי הגטאות (1968).
בפסל זה, שאורכו תשעה מטרים, לא השתמש שמי בפסולת מתכת אלא יצר בעצמו לוח ברזל קרוע בעזרת פיצוצים מבוקרים ועל ידי שימוש בתחמושת מסוגים שונים.
"כשגמרתי את הפסל", הסביר שמי, "ידעתי שמיציתי את צורת העבודה הזו, שאין לי יותר מה לומר ב'ברזל פצוע'".
בסוף שנות ה-60 ובמהלך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שינה שמי את סגנון הפיסול שלו.
במקום שימוש בחומרי רדי מייד אקספרסיביים, צמצום שמי את יצירותיו לצורות גאומטריות חמורות.
השפעת המרחב האמריקאי, בו הרבה שמי ליצור באותה עת, עודדה את התפרשותו של הפסל לכיוונים שונים.
את ביטויו של סגנון חדש זה ניתן לראות בשתי עבודות ציבוריות שיצר שמי בראשיתה של תקופה זו.
בקבוצת העבודות עבור בניין תיאטרון ירושלים יצר שמי מבנים גאומטריים מופשטים עשויים בטון לפני מבנה התיאטרון, בפואייה הפנימי וכן יצר תבליט גדול ממדים מעל הכניסה לבניין.
על אף אופיין הארכיטקטוני של העבודות, הרי אין הן מהוות אלמנט דקורטיבי למבנה, כי אם שומרות על עצמאותן.
גם ב"אנדרטה לחללי חטיבה 8" (1972), אנדרטה שהוקמה בשטח נמל התעופה בן-גוריון, יצר שמי מבנה עשוי בטון וברזל היוצרים קומפוזיציה מבוזרת ומרובת אלכסונים, סביב מוקד פנימי, שבו חקוקים שמות חללי חטיבה 8.
האנדטה בשדה התעופה הייתה האנדרטה האחרונה שבנה שמי.
בדיעבד התייחס אליה בצורה ביקורתית בשל העובדה שנתפשה כ"מקום קדוש".
לאחר בנייתה הקפיד שמי על "הימנעות מסמליות, מדברים אסוציאטיביים ומאילוסטרציה" ביצירותיו.
בשנת 1981 זכה שמי בפרס סנדברג מטעם מוזיאון ישראל ושנת 1986 בפרס ישראל לפיסול, ביחד עם בתיה לישנסקי.
בשנת 1988 ראה אור הספר "פיסול חילוני" מאת אדם ברוך אודות שמי, ובעקבותיו אף נערכה תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות בשם "תערוכה עקרונית".
ברוך הגדיר את שמי כ"פסל חילוני", וראה בו כמייצג את הישראליות המודרנית-הציונית.
פרשנות זו ליוותה את יצירתו של שמי מאז.
יצירתו מאותן שנים המשיכה בקו המופשט החמור שלה, כפי שהתבטא לדוגמה בסדרת פסלי "הברות".
על אף שיצר רישומים ומתווים במשך כל שנות פעילותו, הרי שבשנים אלו החל שמי לעסוק, לצד עשייתו הפיסולית, גם בקולאז', רישום ובציור באופן עקבי.
יצירות אלו, שנעשו באמצעים מצומצמים כגון קשת צבעים מונוכרומית, שימוש בצבע זפת והיצמדות לקו גאומטרי ומופשט, המקביל ליצירתו הפיסולית.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 זכתה יצירתו של שמי למחקר מקיף ראשוני.
בשנת 1995 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לשמי במוזיאון הפתוח תפן ובשנת 1997 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות בלווי קטלוג ביוגרפי מאת מיכאל סגן כהן.
בשנת 1998 ראה אור "ניירות יחיאל שמי" מאת מאיר אגסי, שהתבסס על סדרה של שיחות עם הפסל.
ביוזמת שמי וחברים נוספים הוקמה ב-1997 בקיבוץ גלריה כברי.
לאחר מותו של שמי, בשנת 2003, הפך הסטודיו – "אטלייה שמי" – שבו עבד לחלל תצוגה מתחלף לעבודותיו של האמן ולאמנות המתכתבת עם מורשתו האמנותית.
לצד האטלייה הוקם גן פסלים ובו יצירות מעיזבון האמן.
שמי הוא אביה של הכוריאוגרפית יעל כנעני וסבן של האמניות עופרי כנעני ואביטל כנעני.
ב-2010 נערכה תערוכה משותפת של שלושת הדורות.
שנות ה-30 של המאה ה-20, אמנות אצל יצחק סירקין, בית הספר הראלי, חיפה
שנות ה-30 של המאה ה-20, ציור אצל פאול קונראד הניך, חיפה
1941 התמחות בפיסול אצל יצחק דנציגר, תל אביב
שנות ה-40 של המאה ה-20, פיסול אצל חיים גרוס, ניו יורק, ארצות הברית
1981 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל
1986 – פרס ישראל לאומנות הפיסול
2000 – פרס קרן פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות.
שלדי אוניות, 1965, ברזל, אוסף בנק דיסקונט.
במלחמת העולם השנייה ברחה משפחתו להרים והתגוררה אצל איכרים, ולאחר מכן הצטרפה אל המחתרת הקומוניסטית, שהגנה עליה עד סוף המלחמה.
קמחי סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה ב-1963 בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
ב-1992 סיים לימודי תעודה בעריכה באוניברסיטת בר-אילן (בהצטיינות).
תרגם ספרים רבים מיוונית (בעיקר לעברית), בהם "פאפא יאנארוס", "הטעות", "המורה זהובת העיניים", "החיים בקבר", "נשיקת הבוגד", "ג'וקונדה" ו"החתול השחור האחרון".
קמחי זכה בפרס האגודה היוונית למתרגמי ספרות יפה על תרגום "המורה זהובת העיניים" מאת סטראטיס מיריביליס בשנת 1997, וכן בפרס שר המדע, התרבות והספורט, מתן וילנאי על תרגום "החיים בקבר" (גם הוא מאת מיריביליס), תשנ"א.
קמחי נפטר ב-2017. הותיר את אשתו, עדה, בנות ונכדים.
לאחר מותו הוכר (לפי אתר יזכור ) כחלל צה"ל .
יחיאל קמחי הוא גיבור הספר "אל ההרים" (סיאל, 2024).
יחיאל הבטמו צגאי (נולד ב-29 בינואר 1983) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בני יצ'אלאל רחובות המשחקת בליגה ג'.
צגאי, יליד אתיופיה, עלה לישראל במבצע משה, והחל לשחק כדורגל בישראל בקבוצת בית"ר באר שבע.
בעונת צורף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך באותה העונה הוחלט על פירוקה של הקבוצה וצגאי עבר להפועל באר שבע, הקבוצה הבכירה בעיר.
בעונתו הראשונה הושאל לקבוצת מועדון ספורט אשדוד בה לא זכה לדקות משחק רבות.
בעונה לאחר מכן, הושאל צגאי לקבוצת הכח רמת גן ששיחקה אז בליגה הלאומית, הליגה השנייה בישראל, ובה צבר דקות משחק.
בעונת חזר צגאי להפועל באר שבע כשזו שיחקה בליגת העל אך הושאל שנית לקבוצת מועדון ספורט אשדוד בה צבר במהלך העונה שבע הופעות בלבד בכל המסגרות.