tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום בו שכנה "בית יולדות אמהות" בשדרות הנשיא 19, פעלה גימנסיה כרמל עד מעברה למפרץ חיפה.
בית יולדות מולדה היה בית יולדות שנוסד ב־1934 ופעל עד 1958 בחיפה.
הוא שכן בשדרות הנשיא 82 (לפנים רח' הצנובר) בשכונת כרמל מרכזי.
את בית היולדות מולדה ייסדו הגינקולוג ד"ר רודולף מאיר והגינקולוגית ד"ר פיניה רוטנברג, שהיו בעלי ניסיון רב שנים ברפואת נשים ומיילדות.
פיניה רוטנברג הייתה אשתו של אברהם רוטנברג וגיסתו של פנחס רוטנברג.
רודולף מאיר (1885–1961) סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מרבורג.
בתחילה שימש כאסיסטנט ולאחר מכן מנהל המחלקה הגינקולוגית בבית החולים האוניברסיטאי בפרנקפורט.
במלחמת העולם הראשונה היה גינקולוג ראשי בחזית בבית חולים של הצלב האדום.
פיניה רוטנברג (1901–1963) למדה והתמחתה ברפואת נשים בגרמניה.
בשנת 1945 נפרדו דרכיהם ורוטנברג פתחה בית יולדות בשם בית יולדות אמהות.
נכון לשנת 2020, במתחם שבו פעל "בית יולדות מולדה" פועל בית ההארחה של מכון רוטנברג.
בית יהודי בצנעא הוא בית שנבנה בסגנון בנייה ייחודי, ושימש את יהודי צנעא כשגרו בקאע אל-יהוד.
לאחר שוב הגולים מגלות מוזע בשנת ה'ת"ם (1680), לא הורשו היהודים לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה שבתוך חומות העיר העתיקה של צנעא, ונאלצו לבנות את שכונתם מחדש מחוץ לחומות העיר, בבקעה ממערב לשכונת ביר אל-עזב.
שכונה זו נקראה בשם קאע אל-יהוד.
בתי השכונה אופייניים בדלותם החיצונית, בנויים לבנים ובוץ, וצמודים אחד לשני, כדי לאפשר את בריחת יושבי הבית לבתים הסמוכים כאשר פורצים לבית שודדים או גנבים, מה שהיה נפוץ מאוד אז.
כל הבתים ברובע היהודי בצנעא היו בנויים לגובה 2–3 קומות בלבד, מפני שאחת מתקנות הממשלה המוסלמית היא שאסור ליהודי לבנות את ביתו גבוה יותר מביתו של מוסלמי.
דלת הכניסה לבית פנתה לרחוב.
על הדלת הייתה מותקנת מבחוץ ידית מברזל ותחתיה כמין סדן, באמצעותה היו מקישים על הדלת.
הדלת הייתה נפתחת על ידי בני הבית מהקומה העליונה, בעזרת חבלים שהיו מושחלים בצינורות חרס.
מאחורי הדלת הייתה מבואה שנקראה סֲקִיף, וממנה עולים במדרגות לקומה השנייה.
מתוך הסקיף הייתה כניסה למסדרון נוסף שהיה נקרא סֲקִיף אַלְאַוְסַט (מבואה אמצעית), וממנו הייתה יציאה לחצר אחורית, שנקראה חֲוִי.
בחוי היו מגדלים בהמות, עזים ותרנגולות, והיו שותלים בו שיחי בשמים, כגון ריחאן ושד'אב.
בסקיף היו פתחים לחדרים, ששימשו כמחסנים לשמירת עצי הסקה, חדר הריחיים (שנקרא טַבַּקַתּ אַלְמַטְחַן), דיר לבהמות, ומקום להכנת יין ושיכר.
המדרגות מהסקיף הובילו לחצר לא מקורה, שנקראה חִגְּ'רֵה.
החג'רה הייתה מרוצפת באבנים מסותתות, וסביבה היו בנויים חדרי הבית.
באחת מפינות החצר היה מותקן מרזב, הנקרא סַאקִיֵה, דרכו היו נשפכים מי השופכין מבית הכבוד אל בור השופכין, שנקרא עוּקָה.
מן החג'רה היו פתוחות דלתות לכל חדרי הבית (מֲכַּאן), בממוצע 4 חדרים.
רובם חדרים בגודל בינוני, שהיו משמשים למגורי המשפחות.
גובה החדרים היה כ-3 מטר.
בקירות כל החדרים היו עושים זיזים מגבס בגובה של כמעט 2 מטר, ועליהם היו מניחים אגרטלים ובקבוקים.
בתקרת אחד החדרים היו משאירים פתח בתהליך הבנייה, מקרים אותו בנסרים של עץ ומכסים בעפר, כך שיהיה קל להסיר את הקירוי ולהניח במקומו סכך לימי חג הסוכות.
לחדר זה קראו כל השנה סוּכָּה.
בכל בית היה חדר גדול, אולם, שבו הייתה המשפחה מקיימת אירועים, כגון חתונה או ברית מילה.
כמו כן באולם היו מתאספים כל בני הבית לסעודות שבת וחג.
בקיר מול פתח האולם הייתה אמה על אמה צבועה בצבע כחול, זכר לחורבן בית המקדש, שנקראה מנורה.
בקצה האולם הייתה פתוחה דלת בגובה כמה מדרגות לחדרון קטן, שנקרא כֻּמֵּה, והוא משמש כמחסן לכלי בית.
בחדר זה הייתה יושבת הכלה בשעת טקס האירוסין, וממנו הייתה יוצאת ומקבלת את הקידושין מחתנה.
אחד החדרים בקומה העליונה שימש כמטבח.
המטבח היה מחולק לשני חלקים: החלק לאפייה ובישול, בו מוצבים התנורים, הנקרא דַיְמֵה, והחלק השני בו נמצאת באר שממנה שואבים מים, וכדים גדולים לאחסון המים, הנקרא סַאחִל.
את קירות הבית היו בונים מלבנים ואבנים, וביניהם טיט.
בעלי בתים אמידים היו בונים את בתיהם מלבנים שרופות.
את כל קירות הבית ציפו מבפנים בגבס וסיד.
כדי לבנות את התקרה הניחו קורות עץ גדולות מקיר לקיר, וברווחים שביניהן הניחו מוטות מעצים דקים, הנקראים אֲצַאבִּיע.
את מוטות העץ היו מכסים בשכבה של טיט, ולאחר מכן מכסים בתערובת של תבן וטיט.
המרזבים היו נעשים מעצים חלולים.
בית יהון הוא כפר בדרום לבנון, בסמוך לבינת ג'בייל, במחוז נבטיה.
הוא רחוק 117 קילומטרים מביירות, וכ-8 קילומטרים מהגבול עם ישראל.
הכפר ממוקם כ-950 מטרים מעל גובה פני הים.
בשנת 1875 החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שיש בו 150 תושבים שיעים.
בשנת 1881 ביקרה הקרן לחקר ארץ ישראל בכפר ותיארה אותו ככפר עשוי אבנים ובו גרים 50 תושבים שיעים.
עומד בראש הגבעה, מוקף בענבים ותאנים.
במקום אין מעיינות, אך בורות מספקים מקורות מים לכפר.
בעקבות מבצע שלום הגליל בשנת 1982, הכפר בית יהון נכבש על ידי ישראל והיה לחלק מרצועת הביטחון.
ב-17 בפברואר 1986 ארגון חזבאללה ביצע מארב לשיירה ישראלית ונתפסו שני חיילים ישראלים, שבדיעבד הסתבר שאחד מהם מת בקרב יריות לפני שנלקח בשבי.
אלו היו רחמים אלשייך ויוסף פינק.
רק ב-1991, כחלק ממסע ומתן על שחרורים בין ישראל לחזבאללה, התקבל האישור הסופי על מותם.
ב-15 בדצמבר 1988 בוצע בכפר מבצע בן בליעל, בו תפס צה"ל את איש ארגון אמל ג'וואד אל-קצפי.
ב-4 באוקטובר 1992 חזבאללה ביצע תקיפה על עמדת צבא דרום לבנון בכפר.
ב-21 ביוני 1997 שישה חיילים אירים מיוניפי"ל נהרגו מהתפוצצות מוקשים שהניחה ישראל בדרך לבית יהון, כדי להגן על צבא דרום לבנון באזור.
לאחר משא ומתן ארוך ישראל הסכימה להסיר את המוקשים.
ב-15 במאי 1999 חזבאללה ביצע מתקפה משולבת על מוצב צבא דרום לבנון בבית יהון, הכולל שימוש במרגמות.
המוצב נכבש ומפקדו נלקח בשבי.
בתקיפה נתפס גם נגמ"ש, שאחר כך נסע במצעד בביירות.
צילומים מהתקיפה שודרו בטלוויזיה הלבנונית.
במלחמת לבנון השנייה התרחש קרב בית יהון, כאשר כוח שריון צה"לי נע בכביש המוביל לכפר ונתקל במארב נ"ט של צבא לבנון (לכאורה).
בקרב נהרגו ארבעה חיילי צבא לבנון ונשבו שניים.
במהלך המלחמה נהרגו לפחות שבעה מחבלים בבית יהון.
בית טאנוס הוא בית מסחר לרכב שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשכונת ממילא שבירושלים על ידי משפחה נוצרית אמידה מבית ג'אלא.
לאחר מלחמת העצמאות היווה הבית חלק מחומת הגבול בין ירושלים היהודית והירדנית.
לאחר מלחמת ששת הימים והריסת החיץ נשאר הבית בודד בסביבתו עד הריסתו.
השלט שהתנוסס על המבנה ונשא את שם בית העסק שומר ושולב בשער הכניסה לשכונת "כפר דוד".
שכונת ממילא בירושלים נמצאת בין העיר העתיקה לשכונות שיצאו מהחומות.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר תחילת המנדט, החלה התרחבות של שכונת ממילא ותושבים אמידים הקימו שם בתי מגורים, בתי מסחר וחנויות.
אחד הבניינים הגדולים בשכונה היה "בית האחים טאנוס", שבנייתו הושלמה ב-1933, נבנה על ידי משפחת טאנוס שהייתה משפחה נוצרית אמידה שגרה בבית ג'אלא שעשתה את הונה בעסקי מכוניות.
הבית בן שלושת הקומות, שנבנה מאבן, שימש את עסקיה השונים של המשפחה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפכה ממילא לאזור סכסוך בין היהודים והערבים וננטשה מתושביה.
בשלהי 1947 השתלט הלגיון הירדני על הבניין והפך אותו למפקדה שלו.
בהמשך עזב הלגיון את המבנה וכנופיות מזוינות.
בפברואר 1948 פוצצה ההגנה שני אגפים במבנה בהם שהו הכנופיות.
ב-16 במאי 1948, יום לאחר עזיבת הבריטים את הארץ, השתלטו חיילי ההגנה על המרכז המסחרי של ממילא, במסגרת מבצע קלשון, והדפו ערבים שפלשו לשכונה מוקדם יותר.
במסגרת פעולה זו נתפס גם בית טאנוס וחיילים מחטיבת אלכסנדרוני התבצרו בו.
בלילה בין 18 ל-19 במאי 1948 יצאה יחידה של החטיבה, בפיקודו של נתנאל לורך, לכבוש את העיר העתיקה אך נכשלה.
עם תום מלחמת העצמאות הוקמה חומה לאורך קו התפר בין ירושלים הירדנית לירושלים העברית.
החומה נועדה למנוע יריות של צלפים ירדנים לעבר שכונות הספר היהודיות.
בית טאנוס, שעמר על קו התפר, שולב בחומה ושימש כעמדה קדמית לכוחות צה"ל כשחלק מהחלונות הפונה לחומות העיר העתיקה נאטם.
עקב מחסור במגורים בשנות ה-50 של המאה ה-20 בירושלים אוכלס הבניין על ידי עולים חדשים שעלו לישראל.
עולים אלו חילקו את האולמות הגדולים לדירות קטנות.
לפי אחת העדויות קו הגבול חצה את הבניין ודייריו הזיזו את קו הגבול לקצה הבניין כדי להרחיב את חלל המגורים.
בגלל חוסר הבהירות על מיקומו המדויק של קו הגבול החלו סכסוכים בין ישראל לירדן מייד לאחר תום המלחמה ורק ביולי 1951 נחתם "הסכם אכלוס הבתים בשטחי ההפקר" שהסדיר את המגורים משני צידי קו הגבול.
על אף ההסכם המשיכו חיילי הלגיון לצלוף לצד הישראלי ופגעו במספר אזרחים.
ביולי 1955 מצאו ילדים, של משפחות שגרו בבית, נפל של פגז שהתפוצץ בזמן ששיחקו בו, הרג שני ילדים ופצע שלושה ילדים.
לאורך השנים המשיכה ההתדרדרות של בית טאנוס והתושבים בו מחו בפני עיריית ירושלים על ההזנחה הביטחונית והתחזוקתית.
באותה שנה הגיעה עיריית ירושלים להסכם עם המשפחות בבניין ש-11 משפחות יעברו לשיכון חדש וחברת עמידר תשקם את הבניין.
ב-1965 הודיעה "עמידר" על השלמת שיקום הבניין
לאחר מלחמת ששת הימים נהרסה החומה לאורך קו התפר וחלק מהביניינים ששולבו בה נהרסו.
בית טאנוס, שמצבו היה טוב יחסית, לא נהרס ונותר באמצע השטח שנוקה כשדייריו המשיכו לגור בו.
בשנים לאחר מלחמת ששת הימים הוזנח אזור ממילא אך בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה עיריית ירושלים להכין תוכניות לשיקום השכונה.
תהליכי האישורים והתכנון ארכו עד 1989 אז הונחה אבן הפינה לפרויקט חידוש ממילא.
ב-1990 תוכננה הריסת בית טאנוס והאדריכל דוד קרויאנקר יזם את פירוק מעקה האבן לאורך הגג שעליו היה תבליט, באנגלית, עם שם הבעלים המקוריים של הבית (Tannous Bros).
בתיאום עם משרד אדריכל משה ספדיה שולב התבליט בגדר האבן ליד שער הכניסה המזרחי של שכונת כפר דוד שבממילא ולידו הוצב שלט כחול של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל עם הסבר על הבית.
בית טִ֫ימָא () היה כפר ערבי פלסטיני בנפת עזה, ששכן 21 קילומטרים מצפון-מזרח לעיר עזה וכ-12 קילומטרים מקו החוף.
הוא היה ממוקם בשטח שטוח במישור החוף הדרומי של ארץ ישראל.
הכפר התרוקן מאוכלוסייתו במהלך מלחמת העצמאות.
טרם המלחמה מנתה אוכלוסיית הכפר 1,060 תושבים.
בתקופת המנדט נבדק הכפר על ידי מחלקת העתיקות הבריטית, וצוינו מספר שרידים עתיקים.
בבית הקברות הממוקם דרומית לכפר נמצאה מדרכת פסיפס בלויה, המעידה על נוכחות רומית עתיקה או ביזנטית במקום.
במקום התגלה מסגד מתקופת הממלוכים מהמאה ה-14 שהוקדש לנביא או קדוש מקומי מסוים בשם "נבי טימא".
בחצר המסגד ולידו חיקויים של כותרות קורינתיות ועמודי אבן אפורה.
שאר המבנה נבנה באבן כורכר מקומית.
אין אזכור של בית טימא במקורות ערביים מוקדמים והכתובת על המסגד היא ההקשר הממלוכי היחיד.
בית טימא עברה לשלטון עות'מאני בתחילת המאה ה-16, וברישומי המס של 1596 נכללה בתת-מחוז (נאחייה) עזה, שהיה חלק ממחוז (סנג'ק) עזה, עם אוכלוסייה של 126 משקי בית מוסלמים, כ-693 נפשות.
התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מספר גידולים, בהם חיטה, שעורה, פירות, שקדים, שומשום, כוורות ועיזים; סך של 21,200 אקצ'ה.
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18, הלחצים כלכליים וביטחוניים לנטישת יישובים סביב אל-מג'דל, ומישור החוף הדרומי בכלל.
אוכלוסיית הכפרים הנטושים עברה ליישובים ששרדו, בעוד שאדמות היישובים הנטושים המשיכו להיות מעובדות על ידי כפרים שכנים.
כך קלטה בית טימא את אדמות הכפרים סמא, בית סמאן ואירזא, המוזכרים בנפרד ככפרים מיושבים בפנקסי המיסים העות'מאניים של המאה ה-16.
בשנת 1838 צוין בית טימא ככפר מוסלמי באזור עזה.
העות'מאנים בנו תוספות למסגד, והמצרים תחת שלטון מוחמד עלי שיחזרו אותו בשנות ה-30 של המאה ה-19. בשנת 1863 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן, ציין שש בו 400 תושבים והזכיר את המסגד הממלוכי.
בשנת 1883, תיארה מפת הקרן לחקר ארץ ישראל את הכפר ככפר בגודל בינוני, עם שתי בריכות ושני אתרים קדושים, ושני חלקי גן קטנים בקרבת מקום.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1922) נערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית בית טימא 606 מוסלמים, שגדלה במפקד של 1931 ל-762, עדיין כולם מוסלמים, ב-157 בתים.
בסקר הכפרים (1945) מנתה אוכלוסיית בית טימא 1,060 תושבים, ושטח האדמה היה 11,032 דונם, על פי סקר קרקע ואוכלוסייה רשמי.
מתוכם, 197 דונם שימשו למטעים ולקרקעות להשקיה, 10,444 לדגנים, ואילו 60 דונם היו שטחים בנויים.
בתקופת המנדט הבריטי היו בכפר חנויות, ובית ספר יסודי שנבנה ב-1946. תושבי הכפרים הסמוכים חולייקאת וכאוכבה למדו גם הם באותו בית הספר.
בכפר היו 157 בתים שקובצו יחד ב"בלוקים", מופרדים על ידי רחובות או שטחים פתוחים; הבלוק הגדול ביותר היה במרכז הכפר.
רוב התושבים עבדו בחקלאות, בגידול דגנים, ירקות ופירות, במיוחד תאנים, משמשים ושקדים.
ב-30 או ב-31 במאי דיווחה חטיבת הנגב כי כבשה את בית טימא.
בני מוריס מציין כי מאוחר יותר הוא נכבש מחדש על ידי הצבא המצרי, עד שנפל לבסוף בידי הישראלים באוקטובר.
על פי Associated Press טענו מקורות ישראליים כי הם כבשו את בית טימא בתחילת יוני, אך לדברי הסופר המצרי מוחמד עבד אל-מונְעֶם איימו כוחות ישראליים על הכפר חודש לאחר מכן.
הוא כותב כי בתום ההפוגה הראשונה, בתחילת יולי, הוחזק הכפר על ידי אנשי מיליציה פלסטינית, וכוחות ישראליים התקדמו לעבר הכפר וכבשו את הגבעות המשקיפות עליו.
הפלסטינים תוגברו על ידי פלוגה סעודית שנלחמה בחזית הדרומית ובית טימא נשארה בידיים ערביות לאורך ההפוגה השנייה.
הפצצה אווירית וארטילרית על הכפר באמצע אוקטובר 1948 הביאה לבריחתם של מספר רב של פליטים מבית טימא.
היא נכבשה ב-18–19 באוקטובר, בשלבים הראשונים של מבצע יואב, על ידי חטיבת גבעתי.
הניו יורק טיימס ציטט הודעה ישראלית ב-20 באוקטובר, שבה נכתב כי בית טימא נפלה, יחד עם חולייקאת וכאוכבה.
לאחר המלחמה נכלל הכפר בשטח מדינת ישראל, אך הכפר חרב.
לדברי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, "עצי שקמים וחרובים צומחים סביב ההריסות באתר.
בית טולמא הוא אתר ארכאולוגי בין המושבה מוצא ומבשרת ציון בסמוך לעינות תלם בהרי ירושלים.
במקום התקיים כפר עתיק בשם בית טולמא ומושבה בשם עמק הארזים.
בראשית התקופה העות'מאנית בית טולמא (بيت طلما) היה כפר קטן (כפריר) שנזכר בכתב ההקדש של בית התמחוי של האסקי סולטאן בירושלים משנת 1552. לפי דוד גרוסמן (גאוגרף) היה זה יישוב חקלאי שחלק מתושביו היו פלאחים מ"בית פאסין" בסביבות נחאלין.
לדבריו, בסוף התקופה הע'ותמאנית בית טולמא כבר היה ישוב נטוש או חרב אבל ייתכן שתושבי הכפרים באזור עיבדו את האדמות שם וניצלו גם את המים.המקום שנקרא גם עויון תולמא היה ידוע ביופיו וגם בסוף המאה ה-19 היה מוקד משיכה למטיילים כפי שמציין יהושע ילין ממייסדי המושבה מוצא:
בתקופת המנדט נבנו במקום מספר בתי חווה, שכיום נמצאים במצב של התפוררות.
אל הפינה הצפון מזרחית של בריכת האגירה הגדולה צמוד בית דו קומתי קטן יחסית ומעל המעיין המרכזי, ניצב בית דו קומתי גדול יותר שבנייתו לא הושלמה.
המושבה בית טלמא - עמק הארזים
במקום בו נמצא הגן הלאומי, הוקמה בתחילת המאה העשרים מושבה יהודית קטנה בשם בית טלמא - שינוי או שיבוש של שמו הערבי של המקום.
פרק ראשון בתולדות המושבה החל בשנת 1906 כאשר שניים ממייסדי רחובות, אהרון אייזנברג והמהנדס דב קלימקר, רכשו 230 דונם מאדמות עויון תולמא, כיוזמה חקלאית-תעשייתית.
בצמוד למעיין המרכזי הוקמו בית בד ומפעל לסבון בשם "חרמון", שניצל את הגפת של בית הבד, כחומר גלם.
היזמים תכננו להקים סביב המפעל שכונת מגורים עבור ארבעים עובדי המפעל ולהקצות שבעה דונם לכל בית כמשק עזר.
את ההשקעה קיוו להחזיר באמצעות ניכויים "בשיעורים קטנים", ממשכורת הפועלים.
המפעלים החלו לעבוד ב-1909, אך המקום היה מרוחק יחסית מכל מקום ישוב יהודי, וביטחון המתיישבים היה בסכנה תמידית.
בנוסף, היזמים נתקלו בקשיים כספיים ומשאזלו הכספים נפסקה העבודה.
בשנת 1919, בתיווכה של המחלקה להתיישבות חקלאית של ההנהלה הציונית, התיישבו במקום כמה פועלים עבריים, והם העניקו למקום את השם "עמק הברושים", על שם כמה עשרות ברושים ניטעו במקום, טרם הגעתם.
המתיישבים קיבלו סיוע כספי מהמשרד הארץ ישראלי וכן סיוע בכלי עבודה, מכמה חקלאים מהמושבה הסמוכה - מוצא.
כבר באותה שנה הם עיבדו כמה עשרות דונם של ירקות ופרחים וכן החזיקו שתי פרות חולבות, מהן ייצרו גבינה וחמאה וכן עופות.
עם זאת, בתוך חודשים אחדים נקלעה הקבוצה למשבר כספי וחברתי והם עזבו את המקום, תוך שהם משאירים חובות כספיים, הן לחקלאי מוצא שעזרו להם והן לגורמים שסייעו להתיישבותם.
בשנת 1923, קנו אנשי תנועת המזרחי פרופסור חיים פיק והרב יהודה לייב פישמן מימון את האדמה של קלימקר ואייזנברג בבית טלמא, מתוך מגמה להקים מושבה חקלאית דתית ועצמאית סמוך לירושלים.
המזרחי שילמו 400 לירות ובתמורה קיבלו את האדמות, למעט: בנייני בית החרושת, שטח של כ-20 דונם וכן המעיין, שנשארו בבעלות היזמים.
סוכם שעל אף שאין להם בעלות, למתיישבים תהיה הזכות להשתמש בכל השטח, המבנים והמעיין.
תנועת המזרחי גיבשה קבוצה ראשונית של מתיישבים, חלקם הגיעו מהעיר קאלוש, שהיו מוכנים לעבור למקום, לאלתר ואף להשקיע מכספם לרכישה הדרגתית של האדמות, עד להעברתן לבעלותם המלאה.
בטרם העלייה על הקרקע נדונה האפשרות כי שם המקום ישונה ל"נאות יעקב", על שמו של הרב יצחק יעקס ריינס, אך הרעיון נגנז.
בשנה הראשונה התיישבו במקום רק שלוש משפחות שגרו באוהלים, אך עד 1926 כבר התגוררו במושבה הקטנה שבע משפחות (אחת משמונה המשפחות המיועדות פרשה), מרביתן על האדמות המקוריות שנרכשו, ושתי משפחות על אדמות נוספות שמכר להן אייזנברג בקרבת מקום.
על אף העובדה שהיישוב היה מוכּר לציבור הרחב בשם "עמק הארזים", בחלק מן התכתובות הרשמיות ואף בחותמת הרשמית של המושבה, היה כתוב: "בית טלמא".
בזמן מאורעות תרפ"ט (1929) התנפלו ערבים, תושבי הכפרים בית סוריכּ, בית איכסא וקאלוניה על היישוב.
אחד התושבים - יצחק לנדנברג, נדקר ונגרם נזק רב לרכוש המתיישבים.
בעזרתו של ערבי מתושבי הכפר חולצו הפצוע ויתר התושבים שעוד נותרו במקום ולאחר מכן הועברו על ידי הצבא הבריטי לירושלים.
חלק מתושבי היישוב נמלטו אל היישוב היהודי הקרוב, מוצא וכשזו ננטשה, מחשש לחיי התושבים, פונו גם תושבי עמק הארזים לירושלים.
על פי מאמר מאת ברוך גיאן ניצלו יהודי ה"מושבה" מטבח, כאשר שכניהם הערבים הבריחו אותם לירושלים מחופשים לערבים.
במהלך השנים הבאות היו מספר יוזמות ליישב את המקום מחדש, אך אף אחד מהם לא צלח.
בית יהלום הוא בניין משרדים ומגורים עירוני במרכז ירושלים, השוכן בפינת הרחובות שמואל הנגיד, ורחוב שץ, מול בית האמנים בירושלים והמחלקה לאדריכלות של בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, ופונה לחצר הפנימית של בית המעלות.
שמו של הבניין בית יהלום ניתן לו משני טעמים - ממעוף הציפור צורת הבניין כשל יהלום, וכן על-שם מייסדי הבניין ממשפחת פינקלשטין, שהתרגום המילולי מגרמנית הוא אבן-פז (אבן - Stein, פז = Finkel).
הבניין בן 5 קומות ומרתף, נבנה בשנת 1946 ובעת בנייתו היה המבנה הגבוה ביותר בירושלים, בשל מיקומו על ראש ההר ועל קו פרשת המים.
השטח נקנה בשנת 1944 על-ידי שרה גיטל ויחיאל צבי פינקלשטין, שעלו ארצה מקנדה בשנת 1925 בשל היותם ציונים.
בתחילה הם התגוררו בתל אביב, ורכשו את השטח לאחר שמכרו פרדס בפתח-תקווה שהיה בבעלותם.
אדריכלי בית יהלום, חזן-לוין אדירכלים, הם שמואל חזן ושמואל לוין, שגם תכננו את בית האמן יעקב איזנברג ומבנים נוספים באותה התקופה.
בשנת 1947 ובסמוך לאחר סיום בניית בית יהלום., הקרן הקיימת לישראל והסוכנות היהודית שכרו בו מספר קומות לתקופה של שנתיים, ולאחר מלחמת העצמאות וקום המדינה הן סירבו להתפנות מכוח חוק הגנת הדייר, והפכו לדיירים מוגנים בדמי מפתח.
בנוסף לקק"ל והסוכנות היהודית שכנו בבית יהלום משרדי קרן היסוד, המגבית היהודית המאוחדת, ומשרדי עליית הנוער.
הבניין המשיך להיות מנוהל על-ידי ברנרד פינקלשטין, בנם של שרה-גיטל ויחיאל-צבי, עד שבשנת 1973 חלקים מהבניין נמכרו לקק"ל, ולאחר פטירתו של ברנרד פינקלשטין ב-1978 נמכרו גם לסוכנות היהודית, וחלק מהדירות נמכרו לאנשים פרטיים.
בניגוד לכל הבניינים סביבו, בית יהלום אינו נמצא ברשימת שימור ויש מעט מאוד מידע עליו בנמצא.
שתי הקומות העליונות משמשות כסטודיו של בברלי ברקת, אשתו של ראש עיריית ירושלים לשעבר ניר ברקת.
כמו כן, משרדו של איתמר בן-גביר היה תקופה קצרה בבניין עד שנבחר לכהן בכנסת.
בבניין גם שוכנים מספר עורכי דין, רופאי שיניים, הוסטל למתמודדי נפש ומשרדי עמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום.
משפחת טורנבואוני (איטלקית: Tornabuoni) הייתה משפחת אצולה עתיקה מפירנצה, שאימצה שם זה בשנת 1393. סימונה די טיירי די רוג'רו טורנקווינצ'י, שינה את שם משפחתו ואת סמל משפחתו.
שניים מבניו הולידו שני ענפים של המשפחה.
הראשון, שגווע במאה ה-17, כלל את לודוביקו ופייטרו.
הענף השני כלל את לוקרציה, סימונה וניקולו.
רבים מבני משפחה זו, הודות לקשריהם הקרובים עם משפחת מדיצ'י (ובמיוחד של האפיפיורים ליאו העשירי וקלמנט השביעי), החזיקו בתפקידים כנסייתיים או פוליטיים-מנהליים בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
המשפחה נקראה בעבר טורנקווינצ'י (Tornaquinci) והגיעה לפירנצה כנראה במאה ה-10. במאה ה-12, היא הייתה אחת המשפחות ששלטו בעיר, כאשר בחרה להתייצב נגד פרידריך ברברוסה.
בשנת 1178, היו עימותים ברחובות בין תומכים אנטי-אימפריאליים (קאוואלקנטי, ג'אנדונטי, טורנקווינצ'י ועוד) לתומכים פרו-אימפריאליים (אוברטי), שהובילו לתבוסת האחרונים.
המשפחה התעשרה באמצעות מסחר וחליפין (בנקאות), ובסופו של דבר נכללה בין ה-"magnati", כלומר, אותן משפחות "אריסטוקרטיות" שנהנו מכוח כלכלי ואף צבאי מסוים.
הם השיגו זאת בעיקר באמצעות הצלחה מסחרית, שכן אף טורנקווינצ'י לא הוכרז כאביר או השתתף במסעי הצלב.
הם השתייכו לסיעת הגואלפים וסבלו מספר אבדות במהלך קרב ואל די ניאבולה באוגוסט 1315. עם תבוסת הסיעה הגיבלינית, הם חיפשו משרה ציבורית, אך עלייתם הפוליטית נחסמה במהרה על ידי חוקים מגבילים.
בשנת 1393, הענף העיקרי של המשפחה, סימון די טיירי די רוג'רו טורנקווינצ'י, החליט לשנות את שמם ובחר בתואר טורנה - והוסיף "בואוני" (טובים): טורנבואוני.
בתחילת המאה החמש עשרה, המשפחה הייתה בין בעלי בריתו הנאמנים של קוזימו דה מדיצ'י, והחזיקו במשרות ציבוריות שהעניק להם.
חותם הברית הזו היה נישואיה של לוקרציה טורנבואוני, אישה משכילה ביותר, משוררת ואחת מגיבורות הסצנה הפלורנטינית של התקופה, לפיירו דה מדיצ'י, שלימים הפך לאדון פירנצה עם מות אביו.
אחיה של לוקרציה היה ג'ובאני טורנבואוני, בנקאי ידוע ופטרון אמנויות תרבותי, שבנה את ארמון קורסי-טורנבואוני ברחוב הפלורנטיני ששמו נקרא על שמם: ויה דה טורנבואוני.
ג'ובאני גם הזמין את דומניקו גירלנדיו לצייר את ציורי הקיר בקפלת טורנבואוני בסנטה מריה נובלה, אחת המיזמים האמנותיים הגדולים ביותר של התקופה, הכוללת דיוקנאות רבים של המשפחה ובני בריתה.
ג'ובאני מילא תפקידים דיפלומטיים רבים, ובסופו של דבר עבר לרומא כגזבר של סיקסטוס הרביעי.
שם הוא נותר נייטרלי כאשר תמיכתו של האפיפיור במשפחת מדיצ'י דעכה במהלך קשר פאצי.
טורנבואני אף שימש כמתווך במהלך משא ומתן השלום שבא לאחר מכן בין רומא לפירנצה.
תחת אינוקנטיוס השמיני, הוא היה שגריר וניהל משא ומתן על נישואי אחייניתו מדלנה דה מדיצ'י לפרנצ'סקטו סייבו, בנו של האפיפיור.
דיוקן שלו עם אחיו פרנצ'סקו ניתן למצוא בפרסקו של "קריאת השליחים הראשונים" בקפלה הסיסטינית, גם הוא מאת גירלנדיו.
ב-15 ביוני 1486 נישאה ג'ובאנה דלי אלביצי, בת למשפחת אלביצי, אויבי המדיצ'י, ללורנצו טורנבואוני.
נשואין אלה היו בעצם סוף הסכסוך בין המשפחות.
לכבוד החתונה, עיטר הצייר סנדרו בוטיצ'לי את אכסדרת הווילה של משפחת טורנבואוני בפרסקו עם סצנות אלגוריות, שבאחד מהן אף מככבת ג'ובאנה - "ונוס ושלוש הגרציות מגישות מתנות לנערה צעירה".
גם גירלנדיו צייר אותה במספר תמונות, כולל בפרסקו בקפלה טורנבואוני.
במהלך המרד נגד משפחת מדיצ'י וגירוש פיירו השוטה, משפחת טורנבואוני הייתה בין המאמינים שניסו להגן על הסטטוס קוו, אך הצליחה, בעזרת מהלכים פוליטיים מתוחכמים, לא להיות מגורשת מהעיר, תוך שמירה על ארמונם שלא נבזז ולא הוחרם (ובאותה תקופה הכיל יצירות אמנות רבות וספרייה עשירה מאוד).
בשנת 1497 נעצר לורנצו טורנבואוני יחד עם ניקולו רידולפי, ג'אנוצו פוצ'י, ג'ובאני קמבי וברנרדו דל נרו בגין ניסיונם לתכנן הפיכה כדי להחזיר את משפחת מדיצ'י לעיר.
הקושרים, שהואשמו בגלוי על ידי פרנצ'סקו ולורי, נידונו כולם למוות.
אך עם סיום שלטונו של ג'ירולמו סבונארולה (1498), היה זה ולורי עצמו שנלכד על ידי טורנבואוני (סימון, יחד עם וינצ'נצו רידולפי), ונידון למוות שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1522 הפך לאונרדו טורנבואוני לבישוף של סנספולקרו, ועמו החלה "שושלת האפיסקופלית" של הטורנבואוני בדיוקסיה הטוסקנית הזו, שכיסאה הוחזק על ידי ארבעה בני המשפחה הפלורנטינים בין השנים 1522 ו-1598.
במהלך המצור של 1530, עברה המשפחה לרומא כאמצעי זהירות, מחשש לנקמה מצד העם.
עם שובם של בני מדיצ'י, עם זאת, גם הם חזרו לעיר.
סימון נבחר לגונפלונייר של הצדק תחת קלמנט השביעי.
בעת השלום של הדוכסות הגדולה, המשפחה נותרה חשובה, אך הונה החל להתמוסס.
בשנת 1593 נמכר ארמון המשפחה לפיירו די לורנצו רידולפי.
בין האישים של המאות הבאות, בולטים אלפונסו טורנבואוני, הבישוף של סנספולקרו ומגדל הטבק הראשון באזור (שנקרא למעשה "ארבה טורנבואונה"), ויורשו ניקולו, שהיה מעורב באופן פעיל ביישום צווי הטרידנטין בדיוקסיה שלו, בה שלט בין השנים 1560 ל-1598.
סמל טורנבואוני מחולק לרבעים, כמו קודמו, בציפוי זהב וירוק, עם אריה משתולל במרכז, ירוק ברבעים הזהובים וזהב ברבעים הירוקים; הציפורניים והלשון אדומות ועל חזהו הוא אוחז מגן כסוף עם צלב אדום של סנט אנדראה.
משפחת טורנבואוני, הן בזכות עושרה והשפעתה בעיר פירנצה והן בזכות קשריה עם מיטב מומחי האמנות הטוסקנית של התקופה, הזמינה יצירות חשובות מאמנים בולטים, ביניהם:
ונוס ושלוש הגרציות מציעות מתנות לנערה צעירה.
צעיר המוצג בפני עולם האמנויות הליברליות.
בית יורק היה בית מלוכה אנגלי, אשר שלט באנגליה בין 1461 ל-1485, להוציא תקופה קצרה בין 1470 ל-1471. בית יורק היה מעורב במלחמות השושנים שהתנהלו בינו ובין בית לנקסטר במאה ה-15.
בית יורק נוסד כתוצאה מחתונתם של ריצ'רד, הדוכס מקיימברידג', ואן מורטימר, שניהם צאצאיו של אדוארד השלישי מלך אנגליה.
ילדם של הזוג ריצ'רד, דוכס יורק, אשר נולד בשנת 1411, היה בלידתו בעל התביעה הטבעית הטובה ביותר לכתר ממלכת אנגליה.
הכתר הוחזק באותו הזמן על ידי המלך הנרי החמישי מבית לנקסטר, וזאת לאחר שאביו הנרי הרביעי הדיח את המלך המכהן, והשתלט בכח על בית המלוכה.
ריצ'רד דוכס יורק התגלה כבעל תכונות של אדמיניסטרטור מוצלח, ומושל כריזמטי ונבון.
אל מול אלו עמדו הטירוף וחוסר המעש של המלך המכהן הנרי השישי, אשר במהלך כהונתו הפסידה אנגליה את רוב נחלותיה בצרפת.
על רקע זה נפתחה מלחמה בין תומכי ריצ'רד ובין תומכי המלך המכהן, מלחמה שארכה כעשרים שנה, בסדרה של מאבקים שושלתיים המכונים מלחמות השושנים.
סמלם של תומכי ריצ'רד ובית יורק היה השושנה הלבנה, בעוד שסמלו של בית לנקסטר היה השושנה האדומה.
בקרב וייקפילד, בשנת 1460 נהרג ריצ'רד דוכס יורק, והותיר אחריו שלושה מילדיו, על מנת להמשיך את המאבק בבית לנקסטר.
בנו הבכור, אדוארד, המשיך בצורה מוצלחת במלחמה, והוכתר כמלך תחת השם אדוארד הרביעי.
לאחר מאבקים, שכללו את בגידת אחד הבנים, ג'ורג' דוכס קלרנס, והוצאתו להורג (לדברי ויליאם שייקספיר באמצעות הטבעה בחבית של יין) התבססה מלכות בית יורק בשנת 1471, לאחר מותם של הנרי השישי לבית לנקסטר ויורשו היחיד, הנער אדוארד.
אדוארד הרביעי נישא לאליזבת וודוויל, והיא הולידה לו כשש בנות וכשלושה בנים מתוכם מתו בתם השנייה, מרי, בגיל 15, ובנם ג'ורג' בגיל שנתיים.
המפורסמים בילדיהם של אליזבת וודוויל ואדוארד הרביעי הם בתם הבכורה, אליזבת מיורק, שהייתה אשתו של הנרי השביעי ואימו של הנרי השמיני, ואדוארד החמישי וריצ'רד הדוכס מיורק, שנודעו לימים כנסיכים במצודה שנעלמו ונטען שנרצחו בידי אחיו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד השלישי.
בשנת 1483 מת אדוארד הרביעי, כנראה מדלקת התוספתן.
אחיו, ריצ'רד, דוכס גלוסטר, ראה במות אדוארד הרביעי הזדמנות לזכות במלוכה.
הוא הורה על מעצרם של הבנים הצעירים, שהיו בני 12 ו-9. על מנת לשלול מהם פורמלית את זכותם למלכות, העביר ריצ'רד חוק בפרלמנט שביטל את נישואי הוריהם והכריז על עצמו כמלך ריצ'רד השלישי.
כאשר נעלמו השניים, נפל החשד ברצח על ריצ'רד.
בשל השמועות על רצח הילדים הנתעב ומעשים אכזריים אחרים איבד ריצ'רד את תמיכת הציבור.
ב-1485 הנרי טיודור, שהיה בעל קרבת דם רחוקה לבית לנקסטר, קרא תיגר על מלכותו של ריצ'רד.
בקרב בוסוורת' שנערך ביניהם הובס ריצ'רד ונהרג לאחר שכמה מתומכיו נטשו אותו ביום הקרב.
הנרי הוכתר תחת השם הנרי השביעי.
לאחר הכתרתו נשא הנרי את אליזבת מיורק, בתו הבכורה של אדוארד הרביעי, כדי לשלב את דמיהם של בית יורק ובית לנקסטר וליצור את בית המלוכה החדש, בית טיודור.
עץ משפחה של בית יורק
על שמו של בית זה נקרא בית סטארק מסדרת שיר של אש ושל קרח.
בֵּית יוֹסֵף הוא מושב בעמק בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
המושב נמצא כ-200 מטר מתחת לפני הים.
המושב הוקם ביום שישי, כ"ח ניסן תרצ"ז, 9 באפריל 1937, בעצם מאורעות 1936–1939, כישוב חומה ומגדל ונקרא על שמו של יוסף אהרונוביץ'.
שם היישוב בתחילה היה 'גבול יוסף'.
המייסדים, ארגוני הצפון א', ב' יצאו יחד עם עוזריהם בשיירה מקיבוץ גשר אל קרקע שנרכשה על ידי הקרן הקיימת, באזור החיבור בין עמק בית שאן ויישובי עמק הירדן.
בתקופה הראשונה לוו המתיישבים בנוטרים.
במאי 1937 נורו יריות על אנשי בית יוסף שיצאו לשדות ובחילופי אש נהרג אחד התוקפים.
בעקבות זאת נערכה סולחה בין אנשי בית יוסף לערביי הסביבה.
בינואר 1938 נורו שוב יריות על בית יוסף.
בחגיגות חמש שנים ליישוב נחנך בית ציבורי בו שכן גן ילדים, בית ספר וספרייה.
לאחר הקמת מדינת ישראל הופגז המושב במשך שלושה ימים.
לא היו נפגעים בנפש אולם מבנה הציבור נפגע ונותר על תילו נטוש ומוזנח.
שיירת משוריינים התקרבה למקום אך כוחות ה"הגנה" הדפו אותה.
בנובמבר 1948 הופגז המושב שוב.
ביוני 1949 נפגעו שדות המושב בשריפה גדולה.
במאי 1950 חגג המושב בר מצווה להווסדו.
עוד לפני מלחמת העצמאות התחלפו התושבים במושב.
לקראת המלחמה עצמה פונו המשפחות, חלק מהמשפחות עברו למושב בוסתן הגליל וחלקן לאגודה החקלאית נהריה, ורק מעטים חזרו אחרי המלחמה.
בתחילת 1951 עמדו 32 צריפים ריקים בהמתנה למתיישבים חדשים.
בסוף 1952 היו במושב בעיקר עולים מכורדיסטן ומעיראק.
רוב הסובוטניקים עזבו אותה ורק מעטים מהם נותרו בה.
בֵּית-יִצְחָק שַׁעַר-חֵפֶר הוא מושב באזור השרון, ליד העיר נתניה, השייך למועצה אזורית עמק חפר.
הכפר נקרא על שם הבנקאי והמנהיג הציוני יצחק פויירינג.
המשקים הראשונים של בית יצחק הוקמו בשנת 1939 על ידי חברת "רסקו" עבור קבוצה של עולים מגרמניה; התושבים פיתחו משק חקלאי מגוון שכלל עצי פרי, גפנים, בננות, שטחי מספוא, צמחי שמן, בוטנים, לולים ורפת לחלב.
היישוב נקרא על שם יצחק פוירינג, שלא השאיר צוואה אך בפתק שרשם בימי מחלתו ביקש לייסד קרן על סך 10,000 לירות שטרלינג כבסיס למטרה ציונית מוגדרת.
אלמנתו, גרטרוד פוירינג, החליטה להשקיע ביישוב של המעמד הבינוני מעולי גרמניה.
המתיישבים קיבלו מהקרן הלוואות בתנאים נוחים, והשאר נתרם לבניית כבישים ומבני ציבור.
כמו כן נבנה בית פוירינג, המשמש כיום כבית הוועד וארכיון המושב.
בתחילת שנות ה-60 הוקמה בכפר מחלבת בית יצחק בבעלות משפחת מאיר, מהמחלבות הפרטיות הגדולות בישראל.
בשנות ה-50 הוקם במושב מפעל הריבות והקונפיטורות 778. כיום המבנה שבו פעל 778 משמש את מחלבות גד.
אחרי מלחמת העצמאות סופחו ליישוב שטחים של הכפר אום חאלד, שתושביו עזבו במהלך המלחמה, ושטחיהם הוכרזו נכסי נפקדים לאחריה.
בפברואר 1950 נוסדה מועצה מקומית בבית יצחק, שמנתה אז כ-500 תושבים.
גן חפר נוסד בשליש האחרון של 1939 על שטח של 680 דונם בדרום עמק חפר.
ייסוד היישוב נתמך על ידי אגודת בני בנימין (ובשם זה הופיע במפות התקופה).
15 משפחות ראשונות היו מבני הארץ והשאר היו עולים בעלי הון מצ'כיה.
שתי הקבוצות התארגנו בנפרד בוועדים שונים.
בני הארץ התארגנו כמושב ושיווקו את תוצרתם דרך תנובה והעולים מצ'כיה כינו את יישובם "שער חפר" שיתפו פעולה עם בית יצחק בקואפרטיב משותף שהוקם בשנת 1943, ושיווקו את תוצרתם דרך טנא.
במרץ 1941 יושב סכסוך עם בדואי הסביבה לגבי 600 דונם שהפרידו בין גן חפר לבית יצחק וחברת רסקו התכוונה ליישב במקום עולים חדשים מהמעמד הבינוני כדי לחבר את שני היישובים לנקודה אחת.
ביולי 1945 נחנך בית העם ביישוב.
הראשונה היא קבוצת המתיישבים שהתיישבה בגן חפר.
קבוצת המתיישבים השנייה היו עולים בעלי הון מצ'כיה.
היישוב הוקם במרץ 1940. קבוצה זו נקראה "שער חפר".
הקבוצה, שאורגנה על ידי חברת "רסקו", התיישבה ב-1940 על אותו שטח שלא יושב על ידי חברי "בני בנימין".
רוב המתיישבים היו בעלי מקצועות חופשיים וסוחרים, ולמרות זאת הושתתה תוכנית המשק על חקלאות מעורבת- עופות, רפת, מטעים וירקות.
הם ייסדו אגודה חקלאית על מנת לרכז את תוצרתם, ובחרו בוועד מקומי שיטפל בעניינים המינהליים.
למרות שהמתיישבים היו בני למעלה מארבעים, הם התגברו על הקשיים שבעבודה פיזית והתגבשו לקבוצה מסורה וחרוצה.
ביוני 1952 התמזגו גן חפר ונירה ליצור כפר שיתופי שכלל 90 משקים על 1900 דונם ו-300 נפשות.
היישוב המאוחד נקרא "שער חפר".
הקבוצה השלישית הורכבה גם היא מעולי צ'כיה, ב-1940/41, כאגודה שיתופית לחקלאות ולטוויה.
המתיישבים מנו 19 איש שהיו אנשי תעשייה ויצרנים בארצות מוצאם, בעיקר בתעשיית הטקסטיל.
הם התיישבו בשכנות לשער חפר ונודעו בשם "נירה".
היישוב פעל כמשק שיתופי, בו כלל חברי המושב היו שותפים ברכוש המושב פרט לבית ומשק עזר זעיר.
תוכנית המשק המשותף לא שרדה, פרט לבית החרושת.
ענפי חקלאות היו גן ירק ולול פרטיים.
אחד מתושבי נירה, פיליפ רפאל ביהם, מהנדס יליד צ'כיה שעלה ב־1923, הביא לרכישת מכונות אריגה שהובאו מווינה ששימשו להקמת בית החרושת ת.א.ס (תעשיית אריגים סרוגים).
עד שנת 1963 הייתה בית יצחק מועצה מקומית, ושער חפר הייתה מושב במועצה אזורית עמק חפר.
לקראת האיחוד שונה שם היישוב ל"בית יצחק-שער חפר" והוא הפך כולו לחלק ממועצה אזורית עמק חפר וליישוב הכפרי בעל השטח הגדול בישראל.
כשהתרחב הכפר, נוצר צורך להקים יחידות נוספות, שאינן חקלאיות.
במזרח העפר הוקם "השיכון" - שיכון משקי עזר.
לכל יחידה הוקצו דונם וחצי, כשמונים יחידות.
בית החינוך האזורי היסודי "בית יצחק" נמצא ביישוב ומשרת את תושבי יישובי המועצה הסמוכים.
בשנת 1996 הוקם ביישוב יקב אלכסנדר המייצר יינות מכרמים שבגליל העליון.
ב-2019 נבחרה סלע שרלין מהיישוב למלכת היופי.
בכפר פועל הסניף המייסד של תנועת הנוער של האיחוד החקלאי והוא הסניף הראשון שהוקם בתנועת הנוער.
בשנת 1986 החליטה המנצחת נעמי פארן להקים את מקהלת מורן, שהתרחבה לחינוך מוזיקלי של מאות ילדים.
בשנות השבעים בוצעה הרחבה של 17 יחידות.
בשנת 2004 התבצעה הרחבה נוספת של כ -150מ יחידות .
בית יצחק הורחב ל 750 משפחות.
בֵּית יַנַּאי הוא מושב בשרון לחוף הים התיכון, 6 ק"מ מצפון לנתניה השייך למועצה אזורית עמק חפר.
נקרא על שמו של המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי.
המושב ממוקם בין הערים נתניה לחדרה, בסמוך לים.
על שפת המצוק של היישוב שאורכה קרוב לקילומטר, ישנן 28 חלקות, בהן מחזיקים בבתים מפוארים אנשי עסקים בעלי ממון ביניהם ארנון מילצ'ן, אודי אנג'ל, ומוריס קהאן.
היישוב הוקם ביום כ"ה תשרי תרצ"ד, 15 באוקטובר 1933 על ידי עולים מליטא ופולין ובשלב מאוחר יותר גם על ידי עולים מדרום אפריקה.
מהבחינה הארגונית, המושב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
ארגוני ההתיישבות להקמת בית ינאי
בשנת 1933 קם בוורשה ארגון בשם "פרדס" במטרה לטעת בארץ ישראל פרדסים לחבריו על קרקע בוואדי חווארת.
ארגון "פרדס" וורשה בראשות יצחק גרינבוים- 20 משפחות.
הקואופרטיב להתיישבות עממית ליטא בראשות אשר צימבליסט וחיים פייגין- 25 משפחות.
ארגון "חרות אמריקה ב' "- ארצות הברית.
חברי מפלגות ציוניות סוציאליסטיות- 75 משפחות.
בחירת המתיישבים- עד גיל 45, בעלי מצב רפואי טוב עם יכולת לעבוד עבודה חקלאית קשה.
נציג מא"י, יחד עם ההסתדרות הציונית המקומית של אותה ארץ, יבחר גרעין של 10 אנשים שיארגנו את הקבוצה הגדולה.
כל משק יכלול 20 דונם, מהם 8-10 דונם פרדס, 7 דונם גידולי
שלחין, 3 דונם מגרש ליד הבית ועוד שני דונם.
המתיישבים ישקיעו במשק 800 לא"י.
בעלי הנחלות יגיעו לארץ רק לאחר שהפרדסים יניבו, כלומר בשנת 1940.
בשנת 1932 התקשר הארגון עם חברת המטעים "יכין" כדי שיכינו את הפרדסים שניטעו באותה שנה.
ב 1934 הגיעו שתי משפחות וארבעה רווקים.
ב 1935 הונח קו מים מכפר ויתקין לבית ינאי ונבנו צריפים ראשונים, עדיין ללא חשמל.
ב 1938 נבנה הבית הראשון, בית אהרון ופרניה לוין.
ב 1939 הצטרפו שתי משפחות .
רק לאחר 1949 הגיעו משפחות נוספות.
השנים הראשונות היו קשות מפאת חוסר יכולת לקבל שירותים, קושי בפרנסה, בדידות גדולה ומחסור בכבישים ובתחבורה.
שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החרים הצבא הבריטי את הבתים והם נאלצו לעזוב ליישובים סמוכים.
ב-1944 ניתן להם אישור לשוב ליישוב.
תושבי בית ינאי הראשונים עבדו בחקלאות, בפרדסים ובלולים.
450 הדונמים של פרדסי בית ינאי, שניטעו בשנת 1933, היו מהפרדסים הראשונים בארץ שניטעו בקרבה רבה כל כך אל הים.
גם שנים רבות לאחר נטיעתם, סבלו הפרדסים מאוד מרוחות הים החזקות שנשאו עימן מליחות רבה, ומן האדמה החולית שחלקה דיונות נודדות.
הירידה ברווחיות בחקלאות בכלל ובפרדסנות בפרט גרמה ברבות השנים לנטישה גדולה של הענף.
ב-1949 יוסדה אגודה חקלאית ביישוב, שנתנה תנופה להתפתחות הלול.
בראשית שנות השישים החליטה הנהלת קרן קיימת לישראל להפשיר שורת מגרשים על הצוק ובסביבתו ולייעדם להתיישבות לא חקלאית במסגרת היישוב.
המהלך הוליד ויכוח ציבורי רחב ולווה בהתנגדות האגודה החקלאית של המושב.
במקביל אישרה המועצה האזורית בקשת שכונה סמוכה, "נאות ים" שעל הצוק, לצרף אותה לתחום שיפוטו של בית ינאי.
מזח כפר ויתקין - הוא מזח מצפון למושב, שנבנה בשנת 1938. המזח התפרסם מפני שבו עגנה אוניית הנשק של האצ"ל, אלטלנה.
האניה, ניסתה להתקרב למזח,כדי לפרוק נשק של האצ"ל.
בשל עימות עם צה"ל, התפתח קרב יריות, והאניה הפליגה לתל אביב.
רשמית, יועד המזח ליבוא של דשן לפרדסים וליצוא של פירות הדר, אך בפועל שימש לעגינת ספינות מעפילים.
בין השנים 1934–1939 הגיעו לחופי עמק חפר ונתניה 16 אניות מעפילים, שחלקן עגן בחוף בית ינאי, שנחשב אז לאחד החופים המתאימים ביותר להורדת מעפילים, הן בשל העובדה שהחול היה נקי מסלעים, והן בשל קרבתו ליישובים עבריים.
צוק הכורכר - בתי התושבים בבית ינאי עומדים בראש הצוק המשתרע לאורך חוף הים.
לדעת חלק מן הגאולוגים נוצרה השכבה של "פלטת הכורכר" כבר לפני עשרת אלפים שנה.
ואולם בין אנשי המדע חלוקות הדעות לגבי אופן התהוותה של שכבה זאת.
מצפה ההעפלה - נמצא בחוף בית ינאי ובו לוח הסבר עם רשימת הספינות שהביאו מעפילים לחוף בית ינאי.
אגם בית ינאי - בעת בניית מחלף ינאי נוצר במקום בור גדול שהתמלא במי תהום.
נוצרה בריכה גדולה עם צמחי מים ועופות מים.
הבריכה מצטמקת בקיץ ומתמלאת בחורף.
טיילת עץ מאפשרת לצפות על הנעשה באגם מקרוב.
עתיקות באזור - מול חוף בית ינאי, כמאתיים מטר מהחוף, התגלו בשנת 2023 חלקים של עמודי שיש ופריטים ארכאולוגיים ענקיים מהתקופה הרומית.
לפי הערכות, הממצאים היו חלק ממטען של ספינה שנטרפה במקום לפני 1,800 שנה.זהו מטען ראשון מסוגו שמתגלה לחופי ישראל.
נחל אלכסנדר שזורם באזור השרון הוא מבין הנחלים היפים והארוכים שיש באזור.
לאורך הנחל יש מספר פארקים ואתרים שמהווים עניין וגם מסלולי טיול שמתאימים להליכה ורכיבה באופניים.
הגן הלאומי נמצא בסמוך ליישוב בית ינאי, כפר ויתקין ומכמורת.
בתחום הגן לאומי נמצאת גם נקודת השפך של הנחל אל המים.
כביש החוף חוצה את הגן הלאומי – בצד המערבי נמצא השפך ובצד המזרחי מעברו השני של הכביש יש פארק גדול שבו חורשת אקליפטוסים, שולחנות פיקניק ושרידי עתיקות.
שביל ישראל עובר בגן הלאומי לכיוון שפך הים וממשיך דרומה.
בית ישראל הוא קיבוץ עירוני בשכונת גילה א' שבירושלים.
בקיבוץ, הממוקם בתוך מתחם דיור ציבורי של עמידר אשר שימש בעבר כמרכז קליטה, חברים דתיים וחילונים, יוצאי קיבוצים וערים מכל רחבי הארץ, והוא פועל לחיזוק השכונה דרך פרויקטים חברתיים וחינוכיים.
הקיבוץ הוקם בשנות ה-90 על ידי גרעין בהובלת הושע פרידמן בן שלום.
הושע גדל בקיבוץ סעד ואשתו אורלי בקיבוץ בית השיטה.
הושע ירש מאביו תואר אדמו"ר, לשושלת חסידות פשקאן.
הוא מנהל אורח חיים חסידי וציוני כאחד.
כאדמו"ר, בהמשך לאביו, הוא מוביל קהילה הדומה לחצר חסידית במאפייניה.
הקיבוץ והקהילה שהתאספה סביבו מונים כיום כ-200 איש (להוציא את המכינה הקדם צבאית).
אנשי הקיבוץ גרים בשכונה, לדבריהם, מבחירה אידיאליסטית ואף שליחות שהם רואים בה דתית.
זאת לעומת תושבים מעוטי יכולת, הנאלצים להגיע לשם בלית ברירה, רובם יוצאי עדות המזרח או ברית המועצות, הנמצאים במעמד סוציו-אקונומי נמוך.
הפער בין הקבוצות יוצר מתח אשר יש ניסיונות לגשר עליו.
קיבוץ בית ישראל מתנהל כעמותה, הנקראת "רעות", ומתקיימת בעיקר מתרומות, כספים של משרד הביטחון, עיריית ירושלים, ומשלמי המכינה הקדם צבאית.
ניתן לעיין בפרטי העמותה באתר גיידסטאר.
הקיבוץ הוא הגרעין, כאשר בשכבה השנייה מתקיימת קהילה, ובשכבה השלישית המכינה קדם-צבאית בית ישראל.
בעוד שרק חברי הקיבוץ שותפים כלכלית, שלושת השכבות האלה מהולות זו בזו בפן החברתי, התרבותי, ויש לציין - הדתי.
חברי הקיבוץ, הקהילה וחניכי המכינה פעילים בשכונה במגוון תחומים - במסגרות חינוכיות, בבית הכנסת או בפרויקטים סוציאליים.
חברי הקהילה מקיימים אורחות חיים קהילתיים הנעים על כמה צירים: בית כנסת, חגים, ארוחות משותפות ולימוד.
הקיבוץ עמל על קשר עם בני נוער בסיכון, במטרה להעלות את אחוזי הגיוס לצה"ל בשכונה - דבר שהם מתגאים בהשגתו בכל שנה בטקסי יום העצמאות.
ילדי הקהילה מתחנכים, יחד עם ילדי כלל השכונה, בשלושה גנים עירוניים-צבוריים ובבית ספר ממ"ד 'בית-ישראל' שאנשי הקהילה מלווים.
עם זאת, קיים גם גן פרטי של הקיבוץ, "צנובר" בשיטת "יער"
חלק מחברי הקהילה פעילים בפרויקטים השונים שהמכינה מפעילה, כגון המשחקייה או מרכז הלמידה, וחלקם גם מלמדים או מדריכים במכינה.
בשנים האחרונות פועל בקיבוץ כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא.
בשנים 2020-2021, צפה בתקשורת הישראלית ביקורת על הקיבוץ, בעיקר סביב הטענה שהוא מנצל דיור ציבורי.
כמה מן הכותרות שפורסמו: "הקיבוצים העירוניים: אליטה חדשה ועיוורת"
, "המדינה דורסת את הדיור הציבורי בגילה — ומחלקת מתנות לקיבוץ "בית ישראל", "דיור ציבורי בקיבוץ בית ישראל מנוצל לרעה".
תנועת בית יעקב היא תנועת בתי ספר חרדית לבנות, הגדולה בעולם.
"בית יעקב" הוקמה ב-1918 בקרקוב על ידי שרה שנירר והתפתחה בידי תלמידותיה באירופה ובהמשך בארצות הברית ובישראל.
תחת שם זה פועלים בתי הספר לבנות של החינוך העצמאי ובתי ספר נוספים ברחבי העולם, כמו גם גני ילדים ומעונות יום.
נכון לשנת תשע"ח ישנם ברשת בישראל, למעלה מ-37,300 תלמידים, 5,300 אנשי צוות וכ-1,700 גני ילדים צהרונים ומשפחתונים.
בתולדות היהדות ישנן רק עדויות מועטות לקיומו של חינוך מסודר לבנות.
בעוד שהבנים נשלחו לפחות ללימודים בסיסיים בתלמוד תורה, בנות הסתפקו בהדרכה בסיסית מאמותיהן לגבי התפקידים והמצוות עליהן היו מופקדות, ולעיתים רחוקות למדו גם כיצד לקרוא את התפילות.
סדרי חינוך אלה החלו לעבור תמורה מקיפה בקרב האשכנזים במרכז ומזרח אירופה משלהי המאה ה-18, כשהשלטונות החלו לאכוף חינוך כללי.
בנחלה האוסטרית גליציה נפתחו מוסדות כאלה מ-1788, בפיקוחו של המשכיל הרץ הומברג.
אך בעוד שבמערב התבססו בתי-ספר כלליים ליהודים, מוסדות החינוך בגליציה נסגרו כבר ב-1806. לבד מחריגים מעטים, החינוך המסורתי הוסיף להתקיים כמימים ימימה, ורוב האוכלוסייה היהודית נותרה אדוקה מאוד.
רק ב-1874 הוחל חינוך חובה ציבורי בחינם לבנים ובנות גם יחד על כל הנתינים.
רוב ההורים סירבו לשלוח את בניהם והעדיפו שיוסיפו ללמוד בתלמודי תורה פרטיים, אף שהדבר היה כרוך בתשלום קנס.
אך התנגדות כזו לא עלתה בנוגע לנערות; הסופר אהרן מרקוס אף המליץ לשלוח את כולן כדי להעמיס על התשתיות המצומצמות ולהקל על הכרה במסגרות אקסטרניות לנערים.
קולות ספורים קראו לייסד בתי-ספר מיוחדים לנערות יהודיות, כמו אלה שהקימה הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה; אלה יועדו להקנות להן ידע דתי תוך החלפת המסגרת המשפחתית המסורתית, שאדיקותה הלכה ונשחקה בכח המודרניזציה.
אך ההנהגה סירבה לכך: ב-1900 פרסם בעל טור במחזיקי הדת ש:.
התגובה המומלצת לרוב בחוגים השמרניים הייתה להשתדל להקנות לבנות מידות טובות ולצמצם את לימודי החול ככל האפשר, והורים שניסו ללמד את בנותיהם דת באמצעות מורים פרטיים זכו בגינויים ובביקורת.
בינתיים, השפעת בתי-הספר החלה להיות מורגשת.
גם בשכבות המסורתיות ביותר ניבע פער גדול בין הנשים שהתחנכו בהם לבעליהן.
הרעיות היו בקיאות לרוב בשפה הפולנית וגדלו על תרבותה, בניגוד חריף לבני זוגן.
בשנת 1900 קרא שמעון מנחם לזאר בעיתון המגיד להקים מוסדות חינוך יהודיים גם לבנות: "הגע בעצמך הקורא, אם בעל נפש אתה: בנות יודעות חכמה ודעת, מעט או הרבה, ומגודלות ברוח זרה לעמנו תכרחנה לעזוב בפעם אחת את דרכן הרגיל...
וללכת להנשא לבחורים בוערים וחסידים מחובשי ביהמ"ד.
הלא תהום אין קץ מפריד בין רוב בנות החסידים ובין בניהם!
חלילה לנו להרשיע את הבנות הנמלטות מפני רודפיהן.
עלינו להכיר את האמת, כי האבות עצמם בדרך החנוך הנפתל הביאון לידי כך.
הבנות הפושעות הן רק שוגגות, אבל אבותיהן הם מזידים...
יקומו נא גדולינו לישע עמם, להקים ב"ס דתיים לנערות, כי הצרה הזאת איננה קטנה מיתר צרות ישראל בגליציה" ב-1902 התלוננו ב'מחזיקי הדת':
לבד מהחיכוכים המרובים שהבדלים אלה גרמו, התנצרו בקרקוב למעלה מ-400 נערות סביב סוף המאה.
בשנת ה'תרס"ג 1903 הציע באספת רבנים בקרקא אב"ד נובידבור רבי מנחם חיים לנדא להקים מוסדות לנערות, אך הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' מפולטבה שלל זאת באמרו: בשנה לאחר מכן הקים הרב שלום מרדכי שבדרון אגודה לקידום יוזמה דומה, אך נסוג למול התנגדות חריפה.
בינתיים המשיכו להצטבר שערוריות בנדון.
פרשת התנצרותה של הנערה מיכלינה ארטן זיעזעה את הקהילה; חיה קלוגר, נינת הרב חיים הלברשטאם, הסתתרה במנזר ותבעה את הוריה בדרישה שיאפשרו לה להירשם לאוניברסיטה, ובית-המשפט העליון בווינה פסק לבסוף לטובתה.
לאחר העקירה וההימלטות של רבים לפנים הקיסרות במלחמת העולם הראשונה מוטטו באחת את החברה היהודית בחלקים נרחבים בגליציה.
רבות מהפליטות הצעירות עבדו בשבת בווינה.
תחושת המשבר והחולשה של שלהי המלחמה החלישה לבסוף את ההתנגדות, אך היוזמה לחינוך נערות לא באה מההנהגה כי אם מתוך הציבור.
גם אנשי היישוב הישן בארץ ישראל סבלו מבעיה דומה.
ניסיון להקנות חינוך עברי לבנות נעשה בשנת תרנ"ד (1893) בטבריה.
כמה משפחות טברייניות, ככל הנראה אשכנזיות, הזמינו לעיר את העלמה נחמה דולגיטש מצפת, כדי שתייסד בית ספר שבו תלמדנה הבנות קריאה, כתיבה ודיבור עברי.
הניסיון נחל התנגדות קשה בקרב האוכלוסייה הקנאית בעיר ונחשל.
עיקר התנגדותם של הכוחות הקנאיים להקמת בית הספר הייתה בשל החשש מרוחות החילון, באותה תקופה כבר פעלו בעיר בתי ספר בהשפעות מיסיונריות נוצריות או בתי ספר באוריינטציה משכילית כמו אליאנס.
אך לעצם לימוד הבנות בבית הספר, שגם בו היה מן החידוש, נראה שלא הייתה התנגדות.
כעבור שנתיים נעשה ניסיון נוסף מצד משפחות בנות העדה הספרדית בעיר להקמת מוסד דומה, אך גם הוא נתקל בהתנגדות וכשל.
בעקבות ההתבוללות הקשה שנוצרה בשל חוסר ההשכלה של הבנות, הקימה התופרת האלמונית שרה שנירר בשנת 1918 בית ספר חרדי לבנות וקראה לו 'בית יעקב'.
היא שאבה השראה מהרב משה דוד פלעש, דרשן נאו-אורתודוקסי שהכירה בווינה; בחוגי הנאו-אורתודוקסים המודרניים במרכז אירופה, חינוך בנות כבר היה מקובל מזה כשני דורות.
שם רשת החינוך מבוסס על מדרש פרשני לפסוק המתאר את מתן תורה ב: , ופירש במכילתא דרבי ישמעאל: .
מדרש מפורסם זה הקנה את שמו לרשת החינוך, שכן הוא משלב את הרעיון של לימוד תורה ומסירת ידע לנשים דווקא.
יש אומרים שמקור השם הוא מן הפסוק "בית יעקב לכו ונלכה באור ה'".
שנירר ביקשה הסכמה לרעיון של חינוך תורני לנשים, שכל הצעה לקיימו נדחתה בתוקף על ידי רבנים.
ב- כ"ו באדר ה'תר"ץ 1929 כתב רבי חיים עוזר גרודזנסקי מכתב תמיכה כללית ברשת.
לאחר שחזר החפץ חיים לראדין אמר לתלמידי הישיבה כי הוא משוכנע שגם בראדין חייבים לעשות-וכמה שיותר מהר.
ב-כ"ג בשבט ה'תרצ"ג (1933), כחמש-עשרה שנה לאחר שנוסדה רשת בית יעקב, לבקשת אגודת ישראל שבתי-הספר כבר היו בחסותה, כתב החפץ חיים, לקהילת פרישטאק מכתב תמיכה במוסדות בית יעקב, לאחר שאב"ד העיירה התנגד לפתיחת בית ספר בעירו.
החפץ חיים נמנע ממתן נימוקים הלכתיים סדורים להתרת האיסור על לימוד תורה לנשים, אלא כתב כי חינוך כזה הוא "נחוץ" בימים שבהם התפוררות המשפחה המסורתית הביאה לחילון בהיקף רחב.
בעבר, לדבריו, לא היה צורך לנשים בלימוד, שכן קיבלו את הידע שנצרכו לו מאמותיהן על ידי ניסיון החיים.
הוא סיכם כי בימים ובנסיבות כאלו אין לאיש לחשוש לאיסור תורה לבנות...
על כן עלינו להשתדל להרבות בתי ספר כאלו, ולהציל כל מה שיש בידנו ואפשרותנו להציל.
נימוק הלכתי פורמלי ראשון ניתן על ידי הרב אהרן וולקין בחודש כסלו ה'תרצ"ה בשו"ת "זקן אהרן", שכתב כי
אכן, פתיחת רשת בתי הספר גרמה למחלוקת גדולה בציבור החרדי, בפרט בחוגים חסידיים.
בהונגריה דחו מרבית החוגים את עצם הרעיון של חינוך דתי לנערות: המנחת אלעזר כתב "וגם החדרים לבתולות שקוראים אותם 'בית יעקב', הצדיקים וחסידים קוראים אותם 'בית עשיו'".
גם בגליציה, התנגדה חסידות בעלזא לבתי הספר של בית יעקב, ואף במידה רבה נמנעה בעלזא להיכנס לרשת אגודת ישראל בעקבות כך.
לטענתם, ברכת הרבי מבעלזא לשרה שנירר, הייתה באופן פרטי, ולא לשם הקמת תנועה.
גם בארץ ישראל כאשר הקימו מוסדות בעלזא בתי ספר לבנות נמנעו מלקרוא בשם בית יעקב, עקב ההתנגדות הישנה מגליציה, והרשת נקראת 'בית מלכה' על שם הרבנית הראשונה מבעלזא.
בחסידות סאטמאר נאלצו אף הם להקים רשת לבנות משלהם לאחר המלחמה, 'בית רחל', על שם בת האדמו"ר.
שרה שנירר נולדה בראש חודש תמוז ה'תרמ"ז (1887) למשפחה חסידית של חסידי בעלז.
בילדותה היא למדה בבית ספר פולני כללי ובתור נערה נהגה ללכת לאוניברסיטאות פולניות מתוך מטרה להאזין להרצאות ולשיחות בנושאים שונים.
כבר בצעירותה חלמה להקים תנועה שתאפשר לבנות יהודיות מסגרת בה יוכלו להעמיק את ידיעותיהן בנושאי יהדות.
בתחילה פנתה שרה שנירר אל בעלי השפעה בציבור החרדי דאז מתוך ניסיון לשכנעם בחשיבות הקמת מסגרת חרדית לבנות.
אולם מאמציה לא הועילו ולא היה איש שהקשיב לרעיונותיה.
לפיכך פנתה לאחיה שהתגורר אז בצ'כוסלובקיה והייתה קרובה אליו.
אף על פי שניסה להניאה מרעיון זה, ייעץ לה לשאול בעצתו של האדמו"ר מבעלז, רבי יששכר דב רוקח.
הרבי, בניגוד לגדולי התורה אחרים, הביע הבנה והסכמה לצורך בחינוך הבנות.
כשהוכנס הקוויטל (פתק בקשה לברכה) אליו, ובו נכתב "אחותי חפצה לחנך את בנות ישראל ברוח התורה והמסורה", הוא ברך 'ברכה והצלחה'.
הצעד המעשי הראשון בכיוון זה היה כינוס בנות שכונה 'עונג שבת' באולם בית היתומים קרקוב.
לכינוס הגיעו כארבעים בנות בגילאי 16 עד 20. אולם הסתבר שבנות בגילאים אלו לא רצו לשמוע על יהדות – זה היה מאוחר מדי.
לפיכך פנתה שנירר לקהל יעד צעיר יותר ופחות מושפע.
בסופו של דבר נפתחה בשנת תרע"ח, 1918 הכיתה הראשונה של בית הספר, בביתה של שנירר.
כתלבושת לבשו הבנות צווארונים לבנים אותם ניתן לראות בתצלומים רבים מאותה תקופה.
באותה תקופה התבטא האדמו"ר מגור ביחס ליוזמתה של שרה שנירר.
בעליו של הבניין בו שכן בית הספר היה ר' מרדכי לוקסנבורג חסיד גור שתהה איך להתייחס לפעילות זו שהתנהלה בתוך הבניין שלו.
הוא הפנה את השאלה הזו אל רבו והוא הגיב: "הייתי שמח אילו דבר כזה היה מתבצע בביתי אני".
לחסידי גור מאחת מערי פולין שאספו כספים להקמת בית מדרש שלהם פקד עליהם:"בכספים אלו תקימו בית יעקב..
לכם לא יזיק אם תתפללו במקומות אחרים ואילו בנותיכם תחונכנה לשחיתות אם יבקרו בבתי חינוך חילונים" עידוד זה והוראתו של הרבי מגור, המריצו מאות מחסידיו, לפתוח בכל העיירות בפולין בתי ספר לבנות 'בית יעקב', בתום העשור הראשון בשנת ה'תרצ"ג היו ברשת 265 בתי ספר עם 37.391 תלמידות.
בהמשך היו חסידיו של הרבי בין מקימי בתי הספר של הרשת בארץ ישראל טרם השואה.
ביניהם הרב מאיר וידסלבסקי מייסד בית יעקב הראשון בחיפה, הרב מאיר שצ'רנסקי מייסד הסמינר בת"א (ה'תרצ"ג - 1933), הרב הלל ליברמן שייסד את מכון בית יעקב למורות (מכונה הסמינר הישן, ובשיתוף עם הרב פנחס יעקב לוין) ואת הסמינר החדש בירושלים.
התפתחותה המהירה של הרשת הובילה לצורך דחוף במורות.
לפיכך ב-1922 הקימה שנירר בקרקוב, ברחוב סטניסלבה 10, סמינר למורות בהנהלתה.
קורס קיץ מרוכז למורות שהתקיים במשך חודשיים ימים ענה על צורך ראשוני זה והיווה בהמשך את התשתית להקמתו של תיכון רשמי וסמינר למורות בית יעקב שזכו להכרתו של משרד החינוך הפולני.
לאחר מספר שנים הפכה השגת האמצעים הכספיים לקשה מאד והאדמו"ר ה'אמרי אמת' הסכים כי אגודת ישראל העולמית תיקח תחת חסותה את 'בית יעקב' ו'קרן התורה' שהוקמה בראשות הרב ד"ר שמואל דויטשלנדר תדאג למימון ואחזקת בתי הספר, דויטשלנדר הפך את הסמינר למבוסס יותר וכן פעל רבות למען התנועה.
מיקומו הראשון של הסמינר היה בקומה עליונה של בניין מגורים שנרכשה על ידי אגודת ישראל בפולין ברחוב אוגוסטיאנסקה 30. דויטשלנדר פעל רבות על מנת להשיג את הכסף הדרוש למבנה הסמינר וכיו"ר קרן התורה היו לו קשרים רבים שהועילו למטרה זו.
לצידו פעלה גם ד"ר יהודית גרינבוים שטרחה אף היא בגיוס כספים לסמינר ונסעה לשם כך בערים רבות ברחבי אירופה.
אחת הדרכים לגיוס הכספים היה בעזרת מכירות פומביות של לבני בניין ששימשו לבניית הסמינר בקרקוב שערך ד"ר דויטשלנדר.
לאחר פטירתה של המייסדת מרת שרה שנירר ב-כ"ו באדר א' ה'תרצ"ה (1935), מונה הרב יהודה לייב אורליאן, מרבני חסידי גור, ונשיא פועלי אגודת ישראל בפולין למנהל הרוחני של הסמינר בקרקוב, ולאחראי על הרשת כולה.
עם פרוץ השואה היו בפולין קרוב לשלוש מאות בתי ספר "בית יעקב".
עם חורבן יהדות אירופה בתקופת השואה חרבו גם כל בתי הספר של הרשת באירופה מלבד בית הספר יסודי התורה - בית יעקב בעיר אנטוורפן.
אולם, תלמידות רבות של שרה שנירר שרדו והן אשר היוו את הלוז של רשת החינוך כיום.
בכל רחבי העולם היהודי-חרדי קיימים כיום בתי ספר "בית יעקב".
כך גם בבריטניה, צרפת, בלגיה, שווייץ, ארצות הברית, מדינות דרום אמריקה וישראל.
בשנות ה-30 התארגנו בארץ ישראל בתי ספר בית יעקב במקומות יישוב רבים.
בשנת 1935 כבר היו בתי ספר בירושלים, תל אביב, טבריה, פתח תקווה, בני ברק וכפר אתא והם התארגנו לרשת אחת לפעילות משותפת.
בשנת 1937 נפתח סמינר בית יעקב למורות בתל אביב.
בשנת ה'תש"ב, 1942 אומצה רשת בית יעקב על ידי אגודת ישראל המנהלת אותה במסגרת החינוך העצמאי בישראל ובארץ.
אולם הכינוי 'בית יעקב' נותר והוא מתייחס לבתי ספר חרדיים לבנות.
רשת בית יעקב כיום היא רשת מוכרת שאינה רשמית, בשונה מתלמודי התורה של הבנים שהם מוסדות פטור.
בשונה משאר מערכות החינוך בארץ במערכת החינוך החרדית אין חטיבת ביניים.
לפיכך, בית ספר היסודי כולל את כיתות א'-ח' והחל מכיתה ט' מתחיל התיכון.
רשת החינוך 'בית יעקב' כוללת כיום בתוכה גני ילדים, מעונות יום, משפחתונים, בתי ספר, תיכונים ולימודי מקצוע בכיתות י"ג-י"ד, ולעיתים גם שנה שלישית של סמינר.
בראשית שנות ה-60 הוקמה תנועת נוער נלווית לרשת החינוך של בית יעקב, הפעילה עד היום ונקראת בנות בתיה.
בנות התנועה נפגשות לפעילות חברתית בתחומי בית הספר.
פעילות התנועה ממומנת בחלקה מתמיכה כספית של משרד החינוך וכן מתקציבי החינוך המוניציפלי.
בשנת תרפ"ד החלה הרשת להוציא את העיתון בית יעקב ז'ורנאל.
עורך העיתון היה אליעזר גרשון פרידנזון, חסיד גור ומפעילי תנועת אגודת ישראל.
בעיתון פורסמו מאמריהם של סופרים, מורות ותלמידות בית יעקב.
אף שרה שנירר פרסמה בו ממאמריה.
לעיתון היה מצורף דף בשם "בנות בלעטער", חדשות מתנועת הנוער של בית יעקב.
ביטאון נוסף היה ביטאון הילדים "קינדער גארטן", בעריכת אליעזר שינדלר.
בארץ ישראל החל לצאת הירחון "בית יעקב", החל משנת תשי"ח.
עורך העיתון היה הרב משה פראגר, ובין הכותבים היו דוד זריצקי, פנינה ליכטשיין ("א.
הירחון פסק להופיע בשנות התש"מ.
המנון התנועה הוא "עבריות אנחנו", אשר נכתב על ידי הרב אלכסנדר זושא פרידמן.
המנון נוסף, לילדות, נכתב על ידי אליעזר שינדלר, ופותח במילים (בתרגום לעברית) "אנו כפרחים יפים".
במרבית בתי הספר והתיכונים של בית יעקב מונהגת תלבושת אחידה ברובם היא כוללת חולצה מכופתרת בצבע תכלת וחצאית בצבע כחול, כשעל החולצה רקום לעיתים לוגו המוסד.
בית יציב (על שם יצחק יציב) הוא מרכז קהילתי בבאר שבע, השוכן בקמפוס גוסטב לוואן, יחד עם פארק קרסו למדע.
בית יציב הוקם בשנת 1953 כאכסניית נוער לצד מרכז לימודי, וכיום מתנהל כקמפוס חינוכי הנותן גם שירותי אירוח.
המבנה נמצא בבעלות קרן רש"י ועיריית באר שבע.
המוסד כולל בית הארחה, כיתות לימוד וחדרי ישיבות.
במרכז מתקיימים ימי עיון וכנסים ויש בו סידורי הסעדה ולינה למשתתפים.
בית יציב שואף לשרת את האוכלוסייה בארץ במיקוד בדרום ובצפון תוך שהוא מהווה גורם מוביל ומרכזי בבנייה והפעלת תוכניות חינוכיות בתחום המדע והטכנולוגיה ונשען על יכולותיו האנושיים והפיזיים.
במקום מתקיימים לימודים מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השתלמויות מקצועיות של עובדי הוראה, וכן חוגים בנושאים שונים לילדים ולנוער.
בשנת 1921 היה במקום מחנה אוהלים של חלוצים יהודים.
היה זה בתום מלחמת העולם הראשונה בימים של חוסר עבודה.