tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2018 ריד הכריז על עצמו כתומך במרד בהכחדה קבוצת פעולה ישירה סביבתית, וחתם על המכתבים הפתוחים שלהם (הראשון והשני) ל "גרדיאן" ולקח חלק לפחות באחד ממכתביהם בנובמבר פעולות בלונדון.
חודש לאחר מכן, ריד השתתף בדיון כדי לשבש את שלב ההתייעצות של קישור בין שני כבישים מהירים מרכזיים על פני עמק וונסום בעל משמעות אקולוגית בנורפוק.
בשנת 2019, ריד נאם עבור אגף באת' של המרד בהכחדה בהרצאה שכותרתה "הכסף שלך או החיים שלך" שהתמקדה במגוון ביולוגי, זיהום ושינויי אקלים לפני שבדק אפשרויות מעשיות סביב תגובה לאקלים ולמצבי חירום אקלימי.
ריד שיחק תפקיד מרכזי במרד ההכחדה באפריל 2019 בלונדון.
במהלך הפגנה של מרד ההכחדה באוקטובר 2019, ריד הופיע בזמן שאלת ה-BBC יחד עם מזכיר המדינה לתחבורה, גרנט שאפס, הפרלמנטרית ליסה ננדי, איש העסקים תיאו פאפיטיס והעיתונאית ג'וליה הארטלי-ברוור.
באמצעות עבודת המחאות שלהם, המרד בהכחדה הוזמנו לדבר עם ראש עיריית לונדון סאדיק חאן וקנצלר הצללים ג'ון מקדונל.
בנוסף, ריד היה מעורב באופן אישי בפגישה עם שר הסביבה מייקל גוב ב-DEFRA, שם הציג את הדרישות והחששות של מרד ההכחדה ישירות לממשלה.
יום לאחר מכן הפך הפרלמנט הבריטי לראשון בעולם שהכריז על "מצב חירום אקלימי"; חלק מהדרישות הראשונה משלוש הדרישות של Extinction Rebellion.
בשנת 2020, ריד תזמר את הדלפת הדו"ח של JP Morgan האומר כי כדור הארץ נמצא במסלול לא בר קיימא, שבו המממן הגדול של דלק מאובנים הזהיר את לקוחותיו מהסיכונים הכלכליים של התחממות כדור הארץ מעשה ידי אדם.
ריד אינו עוד דובר של מרד ההכחדה, מכיוון שהוא מסרב לדבר עם כל רשתות בבעלות מרדוק "עד ששינויי האקלים יהיו חדשות בעמוד הראשון", והוא חש שעמדה זו תחליש את יכולתו להיות דובר יעיל עבור הארגון האקטיביסטי קדימה.
ריד כתב באופן קבוע ל-One World Column ב-EDP, והתמקד בפיתוח בינלאומי, עוני, גלובליזציה, עשיית שלום, זכויות אדם, יחסים בינלאומיים וסביבה.
ריד הוא מייסד שותף של קמפיין Leave Our Kids Alone, המבקש לאסור על כל פרסום המכוון לילדים מתחת לגיל 11.
ריד פיתח, על בסיס מחקריו בפילוסופיה פוליטית וסביבתית, הצעה רדיקלית לרפורמה מוסדית, כדי לספק מקום במערכת הדמוקרטית של בריטניה לקול לאנשים עתידיים.
ההצעה הושקה בפרלמנט ב-10 בינואר 2012.
רופין סודקובסקי היה צייר רוסי ובעלה הראשון של המאיירת הפופולרית אלנה סמוקיש-סודקובסקיה.
הוא היה בנו של כומר רוסי אורתודוקסי בחרסון, אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה.
במקור, הוא תכנן ללכת בדרכו של אביו, ולמד תחילה בבית הספר הדתי המקומי, אחר כך בסמינר התאולוגי באודסה, אך עד מהרה איבד עניין בנושא.
הוא נמשך לציור מאז שהיה ילד, והחל לפקוד את בית הספר לציור באודסה של האגודה המקומית לאמנות.
בהשפעת מעמדה של אודסה כנמל מרכזי, התמקדותו פנתה עד מהרה לנושאים ימיים.
ב-1868 עזב את הסמינר ונסע לסנט פטרסבורג, שם התקבל על בסיס זמני באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
בסופו של דבר הוא הפך לסטודנט מן המניין, נשאר שם שלוש שנים וקיבל כמה מדליות.
הוא חזר לאוצ'קיב ב-1871 והחל בציור סדרת סקיצות של קו החוף של הים השחור.
רוב העבודות המוקדמות הללו לא זכו להצלחה כשהן הוצגו בסנט פטרסבורג.
הטכניקה והמקוריות שלו השתפרו במהלך ביקור בגרמניה ובצרפת ב-1874. שלוש שנים לאחר מכן, בתערוכה חדשה באקדמיה זכה אותו בתואר "אמן חופשי".
בשנת 1879, הוא הועלה לדרגת תואר ראשון.
הוא המשיך להציג בסנט פטרסבורג, לפעמים יחד עם יוליוס פון קלבר.
בשנת 1882, ציורו, "סערה ליד אוצ'קיב", זיכה אותו בתואר אקדמאי.
בשנה שלאחר מכן, הוא התחתן והסתבך במחלוקת כאשר ארכיפ קוינג'י (שותפו לדירה לשעבר באקדמיה) האשים אותו בגניבה ספרותית.
למרות שהמבקרים והעיתונות קיבלו את הצד שלו, כמה אמנים (קרמסקוי, מקסימוב, וולקוב ורפין) פרסמו מכתב ב"ניו יורק טיימס" ובו נאמר שסודובסקי "העתיק ישירות" מקוינג'י.
שנתיים לאחר מכן, בשיא הקריירה שלו, חלה סודקובסקי בטיפוס במהלך תערוכה בקייב, והוחזר לאוצ'קיב, שם הוא נפטר.
למרות חייו הקצרים, הוא הצליח להשלים מספר רב של בדים, שהוצגו על ידי חבריו בדיעבד, זמן קצר לאחר מותו.
אלמנתו, אלנה (גם היא אמנית), התחתנה עם הצייר ניקולאי סמוקיש ב-1889 והפכה למאיירת פופולרית.
מייג'ור גנרל רופרט ג'ונס (נולד ב-29 באפריל 1959) הוא איש צבא בריטי, אשר כיהן במספר תפקידי פיקוד שדה בכירים במלחמה העולמית בטרור, ובין היתר עמד בראש הכוח הבינלאומי במסגרת מבצע נחישות טבועה להשמדת המדינה האסלאמית.
בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה הפיקוד המבצעי של חיל המשלוח המשולב של הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה.
ב-2021 סיים את שירותו הצבאי ופרש.
על שירותו ניתן לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ג'ונס נולד ב-1959 בגרמניה המערבית, וב-1987 התגייס כצוער לשורות הכוחות המזוינים של בריטניה.
אביו היה גיבור מלחמת פוקלנד שנפל בקרב.
תחילה הלך בעקבות הקריירה הצבאית של אביו, ושירת כרובאי.
הוא הוצב בפעילויות מבצעיות בסכסוך בצפון אירלנד ובמלחמת בוסניה.
לאחר שפיקד על פלוגה נעשה לראש מטה צוות הקרב של חטיבת השריון ה-12, שבשנת 2005 נשלחה לפעילות מבצעית במלחמת עיראק.
ב-2008 מונה למפקד הגדוד הרביעי ברגימנט הרובאים ולחם במלחמת אפגניסטן.
במהלך שירותו הועבר ג'ונס מספר פעמים לתפקידי מטה במשרד ההגנה, בין היתר בתור יועץ בנושאים אסטרטגיים לראש המטה הכללי.
ב-2011 הועלה ג'ונס לדרגת קולונל, ולאחר שעבר קורס השלמה לתפקידי פיקוד ומטה התמנה למפקד בריגדת החי"ר הראשונה, שהוצבה במרחב הלמנד באפגניסטן.
במהלך שירותו באפגניסטן הועלה לדרגת בריגדיר (מקבילה לתת-אלוף) וניתן לו תואר אבירות של מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ב-2014 שב ללונדון למספר תפקידי מטה נוספים ובאפריל 2016 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (אלוף בצה"ל), בגיל 47, ומונה למפקד של כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה.
הכוח פעל בחסות פיקוד מרכז של ארצות הברית וכלל חילות משלוח משלושים מדינות, שמטרתם הייתה למגר את המדינה האסלאמית, שנעשתה לארגון טרור המאיים על העולם כולו.
בפברואר 2017 הבהיר: "אנחנו כקואליציה בינלאומית תמיד היינו מאוד ברורים: אם אתה מתכוון לפעול בשם דאעש, ואתה הולך להרוג אזרחים חפים מפשע, נמצא אותך ונהרוג אותך.
זה לא משנה בין אם אתה מלונדון, או פריז, או בגדאד.
אנו נעלה עליך לפי חוקי המלחמה." במהלך כהונתו בפיקוד הוצאו לפועל תקיפות אוויריות יום-יומיות נגד בסיסי דאעש, והארגון איבד את אחיזתו על שטחים נרחבים בעיראק וסוריה.
בעימות מול דאעש היו מעורבים, בנוסף לכוח הבינלאומי בפיקודו של ג'ונס, גם צבאות עיראק וסוריה, מיליציות שיעיות בחסות איראן, חיל המשלוח הרוסי בסוריה והמיליציות הכורדיות.
באוגוסט 2017, ג'ונס חידד את דבריו של ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי במסיבת עיתונאים בפנטגון, בכך שנתן ללוחמי דאעש את הבחירה "להיכנע או למות".
הוא המשיך ואמר כי דאעש "מפסידים בכל החזיתות.
הם מפסידים בשדה הקרב, הם מפסידים כלכלית, זרימת הלוחמים הזרים הואטה עד לטפטוף.
הנרטיב שלהם נשרף באופן משמעותי".
כמפקד הכוח הבינלאומי, ג'ונס שם לו למטרה לתפוס את ראשו של אבו בכר אל-בגדאדי.
הוא אמנם לא הצליח לגלות את מיקומו של אל-בגדאדי, שהיה במסתור, אך הכוח הבינלאומי הצליח לחסל בכירים רבים אחרים במערך הפיקוד והשליטה של דאעש, כולל רוב הסגנים של אל-בגדאדי (אשר חוסל לבסוף בידי כוח אמריקאי במבצע קיילה מולר ב-2019).
ב-2018 נעשה ג'ונס לעוזר הרמטכ"ל, ובמסגרת תפקידו היה נציג הרמטכ"ל במשרדי הממשלה ברובע וייטהול.
בהמשך ניתן לו עיטור לגיון ההצטיינות מארצות הברית על שירותו בעיראק ובסוריה.
בנובמבר מונה למפקד המערך המבצעי של חיל המשלוח המשולב שמיועד להיענות לפעולות הדורשות הזנקה מידית.
התפקיד כפוף לפיקוד האסטרטגי של המטה הכללי, שאויש באותן שנים בידי גנרל כריסטופר דוורל וגנרל פטריק סנדרס.
ב-2021 סיים את תפקידו ופרש מהשירות הצבאי.
(באנגלית Rufinamide) או בשמה המסחרי אינובלון (inovelon), היא תרופה נגד אפילפסיה, ומיועדת לטיפול משלים בהתקפים הקשורים לתסמונת (Lennox Gastaut syndrome (LGS
הנחשבת לאחת התצורות החמורות ביותר של אפילפסיה.
התרופה ניתנת לילדים מגיל ארבע ומעלה ולמבוגרים, ומפחיתה את כמות ההתקפים האפילפטיים החמורים.
תרופה זו מאושרת לשימוש על ידי מנהל המזון האמריקאי (FDA) מאז שנת 2008.
מנגנון הפעולה המדויק של רופינאמיד אינו ידוע..
במבחנה, התרופה מגבילה התפרצויות מתמשכות של פוטנציאל פעולה בתדרים גבוהים ומונעת מתעלת יונים ממותגת מתח לחזור אל מצבן הפעיל.
רופינאמיד מקטין מצב של ריגוש יתר והתפשטות של פוטנציאל הפעולה, ומווסת את פעילות תעלות הנתרן.
רופינאמיד קיים בטבליות של 100mg, 200mg או 400mg.
המינון ההתחלתי נקבע לפי גיל, משקל ותלוי באם נעשה שימוש גם בולפרואט.
לאחר מכן, נעשית התאמה ספציפית למטופל בהתאם לאופן בו הוא מגיב לטיפול.
יש ליטול את התרופה יחד עם מזון ושתייה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של רופינאמיד הן ישנוניות, כאב ראש, עייפות, סחרחורת, ובחילות.
תופעות הלוואי נדירות הן פריחה של העור, אטקסיה ודיפלופיה.
תופעות נדירות נוספות אך משמעותיות יותר הן קיצור מקטע QT, תגובה תרופתית עם אאוזוניופיליה ותסמינים סיסטמיים, לויקופניה, תסמונת סטיבנס ג'ונסון, התקף אפילפטי, אובדנות, ווסטטוס אפילפטיקוס.
רופינאמיד מוגבלת לשימוש כאשר יש הפרעות קצב לב, או היסטוריה משפחתית של מקטע QT קצר.
במטופלים אלו, התרופה יכולה לגרום אף למוות.
כמו כן, יש לשים לב ולמנוע שימוש בו זמנית עם תרופות אחרות שמקצרות את מקטע QT.
רופרט הארט-דייוויס; ידוע בשמו המלא סר רופרט צ'ארלס הארט-דייוויס , היה מו"ל ועורך בריטי.
הוא ייסד את בית ההוצאה לאור Rupert Hart-Davis Ltd.
כביוגרף הוא זכור בשל הביוגרפיה על הסופר יו וולפול (Hugh Walpole, 1952), כעורך בשל הספר Collected Letters of Oscar Wilde (אוסף המכתבים של אוסקר וויילד, 1962), וכעורך ומחבר-שותף, בשל Lyttelton–Hart-Davis Letters (חליפת המכתבים ליטלטון–הארט-דייוויס).
כמי שעבד בבית הוצאה לאור לפני מלחמת העולם השנייה, החל לפתח הארט-דייוויס קשרים ספרותיים שיהיו חשובים מאוחר יותר לקריירה שלו.
לאחר שייסד ב-1946 בית הוצאה לאור משלו, החל לקבל הארט-דייוויס שבחים בשל איכות הספרים שיצאו לאור ובשל הפקתם; אולם הוא סירב לספק את טעמי הציבור, ובסופו של דבר בית ההוצאה לאור שייסד החל להפסיד כסף.
לאחר ויתורו על הבעלות על בית ההוצאה לאור, התרכז הארט-דייוויס בכתיבה ועריכה, תוך שהוא מפיק מפרי עטו אסופות מכתבים וכן חיבורים נוספים שהעניקו לו את הכינוי "מלך העורכים" .
הוא נרשם כבנם של ריצ'רד הארט-דייוויס, ברוקר, עמיל ניירות ערך, ושל אשתו, סיביל (שם נעורים: קופר), אך בזמן לידתו בני הזוג היו מנוכרים זה לזה, למרות שחיו ביחד ולסיביל הארט-דייוויס היו מאהבים רבים באותה תקופה.
הארט-דייוויס האמין שהמועמד הסביר ביותר להיות אביו הביולוגי הוא בנקאי מיורקשייר, שענה לשם ג'רווייס בקט.
כילד, רופרט הארט-דייוויס ואחותו, דירדרה הארט-דייוויס, ישבו למול ציירי הדיוקן אוגוסטוס ג'ון וויליאם ניקולסון (1912).
הארט-דייוויס התחנך באיטון קולג' ובבאליול קולג', אוקספורד, למרות שהוא גילה שחיי האוניברסיטה לא היו לטעמו, ועזב לאחר פחות משנה.
הארט-דייוויס החליט להפוך להיות שחקן, והוא החל ללמוד באולד ויק, שם החל להפנים שהוא לא יהיה שחקן מוכשר מספיק כדי להצליח, והוא פנה במקום זאת ב-1929, להוצאה לאור כשהוא מצטרף לבית ההוצאה לאור Heinemann.
בתחילה כעוזר וכנער שליחויות למנכ"ל צ'ארלי אוונס.
הוא עבד ב-Heinemann במשך שנתיים, וכן שנה נוספת כמנכ"ל ב-Book Society; במהלך אותה תקופה, הוא בנה יחסי עבודה מצוינים עם מספר סופרים ואף עלה בידו לנהל משא ומתן לשם מינויו כמנכ"ל בבית ההוצאה לאור ג'ונתן קייפ.
בשבע שנות עבודתו עם קייפ, גייס הארט-דייוויס חבורת סופרים מצליחה שנעה בין המשוררים ויליאם פלומר, ססיל דיי-לואיס, אדמונד בלנדן, ורוברט פרוסט, וכלה בהומוריסט ג'יי.
הוא היה בעמדת פתיחה מצוינת כדי להבטיח את הוצאת הספר הביוגרפי על טאלירן, מאת דאף קופר, מאחר שקופר היה דודו.
בתור השותף הזעיר בקייפ, הוא היה צריך לטפל בלקוחות הקשים יותר, הסופרים רוברט גרייבס, וינדהאם לואיס וארתור רנסום, כאשר האחרון שבהם, רנסום, נתפס ככזה בשל אשתו ג'ניה, שנודעה בשל "חוסר האמון שלה, ארסיותה ועורמתה".
הארט-דייוויס היה חבר קרוב של רנסום, שחלק עמו את האהבה לקריקט וראגבי.
לאחר מותו של ג'ונתן קייפ, ב-1960, העיר הארט-דייוויס אל מול ג'ורג' ליטלטון, שקייפ היה מאותם אנשים "ממזרים זקנים וקמצנים שפגשתי מעודי".
שותפו השני, רן הווארד, היה אף "יותר קמצן" מקייפ, ואף אחד מן השניים לא אהב להתרועע עם הסופרים, משימה אותה השאירו להארט-דייוויס.
במלחמת העולם השנייה, התנדב הארט-דייוויס לשירות בצבא הבריטי כחייל זוטר, אך עד מהירה שובץ הארט-דייוויס במשמר קולדסטרים, שתפקידיו הם טקסיים בעיקרם.
הוא לא ראה שירות פעיל, כשהוא אף פעם לא הוצב מעבר למרחק של יותר מ-25 מייל מלונדון.
לאחר מלחמת העולם, לא עלה בידו של הארט-דייוויס להשיג מבית ההוצאה לאור ג'ונתן קייפ, תנאי עבודה שיספקו אותו.
לכן ב-1946, פרש בעצמו הארט-דייוויס מהחברה, כשהוא מייסד את Rupert Hart-Davis Ltd, בשותפות עם דייוויד גארנט ואדוארד פרסטון יאנג, במימונם הכספי של אריק לינקלייטר, ארתור רנסום, הרברט ארנסט בייטס, ג'פרי קיינז, וכן סליה ג'ונסון ופיטר פלמינג.
העדפותיו הספרותיות האישיות הכתיבו אלו ספרים יתקבלו להוצאה לאור ואלו לא.
לרוב הוא דחה את הוצאתם לאור של רבי מכר מפני שהוא לא העריך את ערכן הספרותי של היצירות.
ב-1946, מדיניות הצנע שהוטלה על ייצור הנייר עדיין הייתה בתוקף; ההוצאה לאור השתמשה בהקצבה שהוקצתה לספק לשעבר של גארנט, אולם מאחר שניתן היה להשתמש בהקצבה אחת בלבד פר חברה, לא היה ניתן להשתמש בזו של הארט-דייוויס.
למרות זאת, ההקצבה הוענקה לחברה במחיר שאותו קיבל מוכר ספרים מגלאזגו וכן מו"ל שפעל באופן מזדמן לפני מלחמת העולם, שענה לשם אלן ג'קסון.
השותפים החליטו להתחיל ראשית כל להוציא לאור ספרים שחוברו על ידי סופרים שכבר הלכו לעולמם, זאת מאחר שאם ספר חדש היה הופך לרב-מכר, לבית ההוצאה לאור לא היה נותר מספיק נייר להדפסה נוספת והסופר היה צריך לעזוב.
המקרה של ספרו של סטיבן פוטר, Gamesmanship (אומנות הזכייה במשחקים ללא רמאות), שהיה ספר קצר, היווה את היוצא מן הכלל, כאשר הם אספו כל פיסת נייר שהם יכלו לרכוש והדפיסו 25,000 עותקים של הספר.
בדומה לכך, הודפסו 25,000 עותקים מספרו של אריק לינקלייטר, Sealskin Trousers (חמישה סיפורים קצרים).
במסגרת בית ההוצאה לאור נמכרו מספר רבי-מכר כגון: Gamesmanship (אומנות הזכייה במשחקים ללא רמאות) ושבע שנים בטיבט מאת היינריך הארר, שעליו מבוסס הסרט משנת 1997 הנושא את אותו השם, שמכר מעל 200,000 עותקים.
עוד ציון דרך שאירע בשנותיה המוקדמות של החברה, הייתה העובדה שהארט-דייוויס הבטיח את מקומו של ריי ברדבורי בבית ההוצאה לאור, בהערכתו את איכותו של מחברם של ספרי מדע בדיוני שאף כתב שירה.
סופרים נוספים שמכרו היטב, היו פיטר פלמינג, אריק לינקלייטר וג'רלד דארל; אולם רבי מכר היו נדירים מדי, ועל אף שהתפוקה של Rupert-Hart-Davis Ltd, קיבלה שבחים באופן תדיר בזכות איכותן הגבוהה של ההדפסה והכריכה, אף עובדה זו היוותה הוצאה בפני עצמה שהעמיסה על פעילות החברה.
לכך התלוותה הוצאה נוספת, כאשר יצא לאור ב-1952 ספר הביוגרפיה על סטנלי בולדווין, מאת ג'ורג' מלקולם יאנג; הן וינסטון צ'רצ'יל הן לורד ביברברוק, איימו בהגשת תביעה במידה וחלקים מסוימים בספר לא יוסרו או יתוקנו.
בסיועו של המשפטן ארנולד גודמן, הושג הסכם שבמסגרתו יוחלפו המשפטים הפוגעניים, אולם לבית ההוצאה לאור התווספה המשימה ה"יקרה במיוחד" של הסרתם והחלפתם של שבעה דפים מסך כולל של 7,580 עותקים.
באמצע שנות החמישים, Rupert Hart-Davis Ltd כבר לא יכלה להתקיים כחברה עצמאית וב-1956 היא התמזגה בקבוצת Heinemann.
הלוגו של Rupert Hart-Davis Ltd היה של חיתוך עץ של שועל, על רקע של עלי עץ אלון.
משרדי החברה היו ממוקמים ב-No.
36 Soho Square, London W1. סדרות ספרים שהודפסו ויצאו לאור במהדורות רבות במהלך השנים, היו Reynard Library שכללה את הסופרים האנגלים הגדולים וכן Mariners Library שכללה ספרי ניווט ימי.
כסוכנו הספרותי של יו וולפול (Hugh Walpole), ומאחר שלא יכול היה אדם פוטנציאלי שיכתוב את הביוגרפיה על הסופר, שיתגבר על האתגר שבמשימה לפי שביעות רצונו, הציע הארט-דייוויס למו"לים של וולפול, בית ההוצאה לאור מקמילן, שהוא יכתוב בעצמו את ספר הביוגרפיה.
על כך השיב הרולד מקמילן שהוא לא יכול היה לחשוב על אדם טוב יותר שיעשה זאת.
כש-Hugh Walpole יצא לאור ב-1952, שיבחו אותו שהוא נמנה "על חצי תריסר הביוגרפיות הטובות ביותר של המאה".
הוא יצא לאור במהדורות נוספות מספר פעמים.
הארט-דייוויס לא פרסם ספרים נוספים עד לאחר פרישתו מעסקי ההוצאה לאור, אך בין 1962-1955, הוא כתב מעל רבע מיליון מילים, במסגרת תכתובת אותה ניהל עם מנהל בית הספר הוותיק שלו, ג'ורג' ליטלטון.
כאשר, ביחד עם תרומתו הזהה כמעט לזו של ליטלטון, הרכיבו את ששת הכרכים של Lyttelton—Hart-Davis Letters (חליפת המכתבים ליטלטון—הארט-דייוויס), שיצאו לאור בשנים 1984-1978, לאחר מות ליטלטון.
על אף שבילה את רוב חייו כשהוא חוקר מכתבים ישנים, השמיד הארט-דייוויס את המכתבים המקוריים, לאחר שהגרסאות שלהם עברו עריכה ויצאו לאור.
באותה מידה הוא כלל לא רצה לחקור את יומניו של דודו, דאף קופר, שהכנות שעלתה מהם הכתה בו בצורה כה עמוקה שהוא רצה רק להשמיד אותם.
בגמלאות, חיבר הארט-דייוויס שלושה כרכי אוטוביוגרפיה: The Arms of Time (1979), The Power of Chance (1991) ו-Halfway to Heaven (1998).
הכרך הראשון, שהיה פרויקט יקר מאוד לליבו, היווה למעשה ממואר של אמו האהובה, סיביל, שנפטרה בגיל צעיר, שאמללה את בנה וגרמה לו לצער.
הארט-דייוויס תואר על ידי הטיימס כ"מלך העורכים".
הוא ערך את הכרכים שכללו את המכתבים של המחזאי אוסקר ויילד, הסופר והקריקטוריסט מקס בירבוים, וכן של הסופר ג'ורג' מור, כמו גם את יומניו של המשורר זיגפריד ששון, והאוטוביוגרפיה של ארתור רנסום.
A Beggar in Purple, ספרו הידוע ביותר, יצא לאור ב-1983. Praise from the Past, אוסף של דברי הערכה לסופרים שונים, יצא לאור ב-1996.
ספרו Complete Letters of Oscar Wilde, אותו ההדיר במהלך אותה תקופה בה ניהל את התכתובת עם ליטלטון, תואר במסגרת סקירה של האחרון, כ.
נכדו של וויילד, מרלין הולנד, כתב: .
בממואר האחרון שלו, סידר הארט-דייוויס את הספרים שערך ברשימה הבאה:
הארט-דייוויס היה דור שישי למלך ויליאם הרביעי.
לוויליאם נולדו מספר ילדים שלא במסגרת הנישואין, מפילגשו דורותיאה ג'ורדן.
לבתם הצעירה ביותר, ליידי אליזבת פיצקלרנס, שמאוחר יותר נודעה כרוזנת מארול, היו מספר בנות כולל ליידי אגנס היי.
ליידי אגנס נישאה לג'יימס דאף, רוזן פייף החמישי, ומבין ילדיהם הייתה ליידי אגנס דאף, שנישאה לסר אלפרד קופר.
על ילדיהם נמנתה סיביל קופר, אמו של רופרט הארט-דייוויס.
בעודו שחקן, פגש הארט-דייוויס בפגי אשקרופט, לה נישא ב-1929. הנישואין היו קצרי-מועד והסתיימו בגירושין ב-1933, על אף שהשניים שמרו על יחסי חברות חמים עד מותה של אשקרופט שישים שנה מאוחר יותר.
בנובמבר 1933, הוא נישא לקתרין קומפורט בורדר-טרנר.
ב-1935, נולדה להם בת, בריג'יט, שנישאה ב-1963 למשפטן בריטי בכיר; ושני בנים, דאף ב-1936, היסטוריון וכן אדם ב-1943, מנחה טלוויזיה.
נישואיו השניים היו נישואין כושלים, על אף שכבעל ואישה הם שמרו על יחסים קורקטיים והם נותרו ביחד עד שילדיהם גדלו, ולאחר מכן התגרשו הארט-דייוויס וקומפורט.
ב-1964, נישא הארט-דייוויס לרות סיימון וייר, עמה הייתה לו מערכת יחסים שנמשכה פרק זמן ארוך.
לאחר מותה ב-1967, שנה לאחר מכן, ב-1968, נישא לג'ון ויליאמס, שהאריכה ימים אחריו.
לאחר המלחמה, עד לאחר פרישתו לגמלאות, התגורר הארט-דייוויס במהלך רוב ימות השבוע, בדירה מעל בית ההוצאה לאור שלו, שהיה ממוקם בכיכר סוהו, כשהוא חוזר לביתו הראשי בברומסדן פארם, אוקספורדשייר, בסופי השבוע.
צפון יורקשייר, מארסק, שם נפטר בגיל 92.
רופין גולסון פלזנט היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי ה-30 של מדינתו בשנים 1912–1916, ולאחר מכן ועד 1920 כמושל לואיזיאנה ה-36.
רופין פלזנט נולד בעיירה שילה שבמחוז יוניון שבלואיזיאנה, כבנם של בנג'מין פרנקלין פלזנט ושל מרתה וושינגטון דיוטי.
הוא התחנך בקולג' שבעיירה רסטון בשנים 1885–1886. לאחר מכן הוא למד בשנים 1887–1889 במאונט לבנון קולג', קודמו של לואיזיאנה קולג', שבהמשך היה לאוניברסיטה הנוצרית של לואיזיאנה.
ב-1890 הוא החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז', שם הוא היה לחבר באחוות קאפא-סיגמא.
ב-1893 הוא נבחר כקפטן של נבחרת הפוטבול של האוניברסיטה, והשתתף בהתמודדות הראשונה שלה מול נבחרת אוניברסיטת טוליין.
ב-1894 הוא סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד משפטים הן בהרווארד קולג' והן בייל קולג'.
ב-1899 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1898 שירת פלזנט במלחמת ארצות הברית-ספרד כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים הראשון של לואיזיאנה.
לאחר המלחמה הוא פתח משרד עורכי דין בעיר שריבפורט.
ב-1906 נשא פלזנט לאישה את אן אקטור , בתם של מתיו דנקן אקטור ושרה "סאלי" פאריש צ'ו.
בשנים 1902–1908 שימש פלזנט כפרקליט העיר שיברפורט.
בשנים 1912–1916 הוא כיהן כתובע הכללי של לואיזיאנה.
ב-1916 התמודד פלזנט בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה.
כמועמד המפלגה הדמוקרטית הוא זכה ב-80,807 קולות (62.5 אחוזים) מול 48,085 הקולות (37.5 אחוזים) של מועמד המפלגה הפרוגרסיבית ג'ון פרקר.
פרקר, שהיה ידידו של תאודור רוזוולט עד לפיצול הפוליטי ביניהם ב-1916, שם ב-1920 לשורות המפלגה הדמוקרטית, ונבחר אז כמושל לואיזיאנה בתמיכתו של פלזנט.
באותה תקופה היה בחוקת לואיזיאנה סעיף הגבלת כהונה שמנע מהמושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת של ארבע שנים.
פלזנט כיהן כמושל בשנים בהם השתתפה ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, והוא עודד את גיוסם של מתנדבים ומתן תרומות לטובת המאמץ המלחמתי.
השתתפותה של לואיזיאנה במלחמה נחשבה לאחת הנרחבות ביותר מבין כל מדינות ארצות הברית.
ב-1917 חתם פלזנט על חוק שהוגש על ידי חבר הסנאט של לואיזיאנה הצעיר נוריס ויליאמסון, שאפשר את מימון המדינה להדברת קרציות הבקר.
פלזנט מינה את לי אמט תומאס, בנקאי ולשעבר יושב ראש בית הנבחרים של לואיזיאנה, כיושב ראש נציבות המס של לואיזיאנה, ולאחר מכן לתפקיד מבקר הבנקים של המדינה.
בשנים 1922–1930 כיהן תומאס כראש עיריית שריבפורט.
כשנבחר פלנזט כמושל, נבחר אתו הארי וילסון, לשעבר חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה, שהחל אז 32 שנים בתפקיד נציב החקלאות והייעור של לואיזיאנה.
לתפקיד השליש הראשי של המשמר הלאומי של לואיזיאנה, מינה פלזנט את מגדל הכותנה לשעבר ססיל מקרוי.
בנו של מקרוי, סידני מקרוי, שימש לימים כנציב החקלאות של לואיזיאנה.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש פלזנט את עיסוקו בעריכת דין בשריבפורט.
עד מהרה הוא הסתכסך עם יורשו, ג'ון פרקר בנוגע למדינות המיסוי, ועבר לתמוך ביואי לונג.
זמן לא רב לאחר מכן הוא הסתכסך גם עם לונג, והיה לדובר מוביל בסיעת מתנגדיו של לונג במפלגה הדמוקרטית בלואיזיאנה.
ב-1921 נבחר פלזנט לנציג בוועידת החוקה של לואיזיאנה.
החוקה שגובשה בוועידה זו הייתה בתוקף עד לאימוץ חוקה חדשה ב-1974. ב-1916 היה פלזנט נציג לוועידה הארצית של הדמוקרטים, אשר בחרה פעם נוספת בוודרו וילסון כמועמד לנשיאות ובתומאס מרשל כמועמד לסגנות הנשיא.
הוא גם היה היה נציג לוועידה של 1924, שלאחר 103 סבבי הצבעה בחרה בג'ון ויליאם דייוויס כמועמד פשרה לנשיאות.
ב-1934 נפטרה אן, רעייתו של פלזנט, לאחר ששתתה בטעות חומר חיטוי רעיל בחדר האמבטיה בביתם שבשריבפורט.
אן פלזנט הייתה המייסדת והמנהלת של פלזנט הול, בית ספר פרטי בשריבפורט.
היא תבעה את יואי לונג על כך שגרם לה להיעצר באשמת שווא שבה היא הושפלה כ"אישה שיכורה וגדפנית" כאשר היא ביקשה לחקור תיקי מסמכים ציבוריים בקפיטול המדינתי בבאטון רוז'.
רופין פלזנט נפטר בשריבפורט ב-12 בספטמבר 1937. הוא נטמן לצד רעייתו בבית הקברות פורסט פארק איסט שבעיר.
רופרט צ'אונר ברוק , היה משורר אנגלי שהתפרסם בשיריו האידיאליסטיים, אותם כתב במלחמת העולם הראשונה.
רופרט ברוק נולד בראגבי כילד השלישי מתוך ארבעה, לאב שהיה מורה בבית ספר.
רופרט ברוק עשה את לימודיו התיכוניים בבית הספר בראגבי.
ב-1906 החל בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קיימברידג', שם הפך בולט מאד מבחינה אינטלקטואלית, אומנותית וחברתית, כאשר חלק מכך ניתן לייחס ליופי תוארו.
בין היתר, נבחר לנשיא האגודה הפביאנית המקומית, והיה פעיל מאוד בתחום התיאטרון.
הקשרים שיצר באותה תקופה, הן בתיכון, הן באוניברסיטה (בין מכריו היה גם ג'ורג' מאלורי), ליוו אותו וטבעו חותם משמעותי על המשך חייו.
באותן תקופות היו לו כמה רומנים הומוסקסואליים.
רופרט ברוק יצר קשרים עם חבורת בלומסברי.
כמו כן נכלל ברוק בקבוצת 'המשוררים הג'ורג'יאניים' (Georgian Poets), שפעלו בראשית תקופת מלכותו של ג'ורג' החמישי.
הקבוצה כללה גם, בין היתר, את רוברט גרייבס, ד.
כן היה חבר חשוב בקבוצת דיימוק (Dymock), על שם כפר בשם זה בגלוסטרשייר, בו עשה זמן מה לפני מלחמת העולם הראשונה, ושבין חבריה היו גם רוברט פרוסט ואחרים.
באותה תקופה החל בקשרים רומנטיים עם נשים.
הפרידה מאחת מהן, קת'רין 'קה' קוקס (Cox), תרמה למצב נפשי מעורער, עד כדי התמוטטות עצבים, ממנו סבל.
כדי לשקם את עצמו, ערך מסעות, תחילה בגרמניה, ואחר כך בצפון אמריקה, ממנה חזר דרך פולינזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברוק התגייס כתת-קצין ליחידה רגלית אשר היוותה חלק מן הצי המלכותי, ובתחילת אוקטובר 1914, לקח חלק בהגנת העיר וסביבתה במהלך המצור על אנטוורפן.
בתחילת 1915 הגיעו שירים של ברוק אודות המלחמה לתודעה הציבורית הבריטית.
תחילה פורסמו הסונטה "המתים" (The Dead) והסונטה "החייל" (The Soldier), ובהמשך, במאי (כבר לאחר מותו, ר' להלן), כל חמש הסונטות מתוך האוסף "1914 ושירים אחרים" אותו כתב.
ב-28 בפברואר 1915, רופרט ברוק הפליג למצרים עם חיל המשלוח הבריטי לגליפולי.
בהגיעו למצרים, חלה בדלקת הקיבה והמעיים ומצבו הסתבך עקב עקיצת יתוש אשר גרמה לו לאלח דם.
הוא אושפז באוניית בית חולים צרפתית, אשר הצטרפה לכוח המיועד לנחיתה בגליפולי.
כאשר האונייה הייתה סמוך לאי היווני סקירוס, ברוק הלך לעולמו ונקבר באותו אי.
מספר שבועות אחרי מותו, נהרג אחיו בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
רוצח סדרתי הוא אדם שביצע שלושה מעשי רצח שונים או יותר, לאורך זמן, של קורבנות שעל פי רוב לא היו מוכרים לו לפני כן.
רוצחים סדרתיים פועלים לרוב מתוך דחף מיני סוטה או סדיסטי, או מתוך צורך להתגבר על רגשי נחיתות על ידי הוכחת עליונותם על הקורבן, על המשטרה ועל מוסכמות החברה.
רצח סדרתי, כעיקרון, הוא פעולה נדירה – הרוצח הסדרתי צריך להיות אדם בעל דחף לעשות מעשים שהחברה רואה אותם כחמורים ביותר, וכן מסוגל להסתיר את פעולותיו מהסביבה לאורך זמן.
המונח "רוצח סדרתי" נטבע בשנות השבעים על ידי סוכן ה-FBI רוברט רסלר או ד"ר רוברט ד.
קפל (עניין זה שנוי במחלוקת) ונכנס לשימוש בעקבות גילוי פשעיהם של טד בנדי ודייוויד ברקוביץ' ("בנו של סם") באמצע עשור זה.
תועלתו העיקרית של המונח היא בהבחנה בין שלושה סוגים של מעשי רצח מרובים: רצח סדרתי, רצח המוני ורצח מתפרץ.
רוצח מתפרץ מוגדר כמי שמבצע מעשי רצח מרובים במקומות שונים ולאורך תקופת זמן קצרה, העשויה לנוע בין כמה שעות לבין כמה ימים, כשהרוצח אינו שב למהלך חיים רגיל בין מעשי הרצח.
רצח המוני (או טבח) הוא מעשה רצח בו אדם או בני אדם הורגים ארבעה אנשים, או יותר, באירוע אחד ובמקום אחד, ללא פרק זמן מובחן בין הרציחות.
לעיתים מתאבדים הרוצחים, דבר המונע התחקות מדויקת אחר הסיבות הישירות והמצב הנפשי שהניע אותם לפעול כפי שפעלו.
רוצחי המונים שנתפסו טענו לעיתים כי לא זכרו בבירור את האירוע.
רוצח סדרתי, לעומתם, הוא מי שביצע שלושה מעשי רצח, או יותר, לאורך תקופה ממושכת, עם תקופות 'צינון' בין מעשי הרצח.
רוב הרוצחים הסדרתיים עוטים בתקופת הצינון מה שהרווי מ' קלקלי (Hervey M.
Cleckley) ורוברט הייר כינו "מסיכה של שפיות" הגורמת לכך שרוב הסובבים אותם אינם חשים כי יש בהם משהו חריג.
רוב מעשי הרצח משלושת הסוגים מבוצעים בדרך כלל על ידי אדם בודד, אף כי ישנן דוגמאות לרוצחים מכל אחד מהסוגים שפעלו בצוותים או בקבוצה.
קווים לדמותם של רוצחים סדרתיים
מרבית הרוצחים הסדרתיים הם גברים, אך מוכרים גם מספר מקרים של נשים רוצחות סדרתיות.
הרוצחים הסדרתיים מונעים בדרך כלל מתוך דחפים הקשורים בהשגה או בשמירה על כוח ומתוך דחף מיני כפייתי.
לעיתים קרובות חשים הרוצחים הסדרתיים חסרי יכולת או ערך, פעמים רבות כפועל יוצא של ילדותם, בה חוו השפלה, ניצול ועוני.
על פי רוב, מלווה את הרוצחים התחושה כי מעשי הרצח מהווים סוג כלשהו של נקמה.
מעשי הרצח של רוב הרוצחים הסדרתיים הם תוצאה של דחף סדיסטי עז, המלווה בהיעדר יכולת לגלות הזדהות או אהדה לסבלם של אחרים.
במקרים רבים, שואבים הרוצחים הסדרתיים סיפוק מסבלם של קורבנותיהם, מה שמכונה "פסיכופתיות" או, לאחרונה, "הפרעת אישיות אנטי-חברתית", מונחים המגדירים התנהגות הכוללת פגיעה פיזית קשה לצורך השגת עונג (מיני, בדרך כלל) והרג הקורבנות באיטיות, לאורך תקופה ארוכה.
רוב הרוצחים הסדרתיים חווים תקופה של רגיעה לאחר ביצוע רצח ופועלים שוב רק כאשר הדחף הרצחני שב ומופיע.
משך עת הרגיעה משתנה ויכול לנוע בין ימים ספורים לכמה שנים, ונוטה להתקצר ככל שאורכת תקופת לכידת הרוצח.
הרוצח ג'פרי דהמר, לדוגמה, רצח את קורבנו השני תשע שנים אחרי הראשון, אך שמונת הקורבנות האחרונים נרצחו בתוך שבעה חודשים בלבד.
כאשר הם נתפסים, טוענים חלק מהרוצחים הסדרתיים לאי-שפיות בעת ביצוע מעשי הרצח, ומקווים לזיכוי בשל אי שפיות זמנית או קבועה.
טיעון זה נדחה ברוב המקרים בנימוק כי יכולתם השכלית של הרוצחים אינה פגומה במידה כזו שאין ביכולתם להבחין בין מעשה חוקי ובלתי חוקי או מעשה טוב ורע מבחינה מוסרית.
נוסף על כך, רבים מן הרוצחים הסדרתיים מתכננים את מעשיהם בקפידה ואינם סובלים בדרך כלל מהזיות או מתעתועי חשיבה המונעים מהם לחמוק מרודפיהם או לטשטש את עקבותיהם.
לרוב הרוצחים הסדרתיים שנתפסו עד היום רקע משפחתי מעורער וידוע כי חלקם אף חוו ניצול והתעללות מינית, גופנית או נפשית בילדותם.
לעיתים קרובות יש קשר הדוק בין סוג ההתעללות שחוו לבין פשעיהם.
עם זאת, חלק מהרוצחים הסדרתיים טוענים, כי לא סבלו מהתעללות ואחרים מודים כי טענו שסבלו מהתעללות על מנת לזכות באהדת הציבור או הפסיכולוגים המשוחחים עמם ואף באהדת השופטים.
בגלל הקושי לדעת במדויק מה אירע בילדותם של רוצחים אלו, לא ניתן לדעת בוודאות מהו היקף ההתעללות שחוו בפועל.
רבים מהרוצחים הסדרתיים נוהגים לגלות עניין רב במעשי רצח כבר בילדותם או בתקופת הנעורים שלהם.
עולם הדמיון שלהם פרוע והם מרבים לחלום בהקיץ על שליטה, הכנעה ורצח, לרוב בשילוב אלמנטים מסוימים המופיעים לאחר מכן גם במעשי הרצח שלהם.
רבים מהרוצחים שואבים הנאה מקריאת סיפורים על מעשי התעללות, אונס, עינוי ורצח.
אחדים מהרוצחים הסדרתיים מפגינים אחד או יותר מסימני האזהרה במה שמכונה "שילוש מקדונלד": נטייה להצתת אש רק לצורך ההנאה שבהחרבת דברים, התעללות בבעלי חיים (המקורבת לזוסדיזם), במיוחד כאשר היא מבוצעת בבעלי חיים גדולים ולצורך הנאתו הפרטית של המתעלל ולא כדי להרשים אחרים והרטבה במיטה עד גיל מאוחר.
לאחרונה ביקשו מספר חוקרים לערער על תקפות המאפיינים הללו כמנבאים ממשיים לרוצח סדרתי בהתהוות.
חוקרים אלה הצביעו על כך שחלק מן המאפיינים, או כולם גם יחד, רווחים במידה ניכרת בקרב ילדים ונערים.
מומחים אחדים אף טוענים, כי למן הרגע בו רוצחים סדרתיים מתחילים לפעול הם אינם יכולים להפסיק את מעשי הרצח, אלא לעיתים נדירות.
לאחרונה ערערו חוקרים אחרים גם על תפישה זו והצביעו על כך שהשימוש באמצעים כגון בדיקות DNA איפשר להביא ללכידתם של רוצחים סדרתיים שאינם מסוגלים לשלוט בדחפים הרצחניים שלהם.
לכן, לדעת החוקרים, לקבוצה זו ייצוג יתר באוכלוסיית הרוצחים הסדרתיים שנתפשו.
קיימים דיווחים שונים על המידה בה רווחת תופעת הרצח הסדרתי.
סוכנות ה-FBI העריכה כבר בשנות השמונים כי בכל זמן נתון ישנם כ-35 רוצחים סדרתיים פעילים בארצות הברית, כשבלוס אנג'לס ובניו-יורק יש בין 4 ל-5 רוצחים סדרתיים פעילים בכל אחת.
על פי חשבון זה נרצחים בשנה כ-9,000 אנשים לפחות בידי רוצחים סדרתיים.
בספרים פופולריים, שלא גיבו את הטיעונים המובאים בהם באסמכתאות כלשהן, טענו המחברים כי מספר הרוצחים הסדרתיים גדול בהרבה.
כך, לדוגמה, טען ג'ואל נוריס כי בארצות הברית פועלים כחמש מאות רוצחים סדרתיים, וכי הם רוצחים חמשת אלפים איש מדי שנה, שהם בערך רבע מכלל מקרי הרצח במדינה.
היקף התופעה, בשני המקרים, הוא עניין של השערות או הערכות שאינן מבוססות על עובדות ידועות כלשהן.
חוקרים שונים טענו אף כי רוצחים סדרתיים הם מיתוס, יותר מאשר מציאות.
מספר המקרים המדווחים של מעשי רצח סדרתי במדינות המערב גדול יותר מזה המדווח במדינות אחרות.
קרוב לוודאי שהסיבות לכך קשורות בעיקר לשיטות איתור פשיעה משופרות, דיווח נרחב על מעשי פשיעה, במיוחד חמורים, היעדר צנזורה ותחרות חופשית בין מקורות חדשותיים וכן הבדלים תרבותיים בין מדינות.
על פי סרט התעודה Serial Killers: The Real Life Hannibal Lecters (2001), מתוך כלל הרוצחים שנתפסים בארצות הברית, כשני אחוזים הם רוצחים סדרתיים.
על פי המדווח בסרט זה, שכיחות הרוצחים הסדרתיים בין כלל הרוצחים שנתפסים גבוהה יותר בארצות הברית מאשר מחוצה לה ובין מדינות המשנה של ארצות הברית, השכיחות היא הגבוהה ביותר בקליפורניה.
רצח סדרתי לפני המאה העשרים
ידוע כי מקרים של רצח סדרתי אירעו גם במאות קודמות, אך הדיווח עליהם היה על פי רוב לקוי, ולכן הקשה על איתור דפוסי הפעולה האופייניים של רצח סדרתי.
נוסף על כך, ארגונו ועצמתו של כוח השיטור היה מוגבל הרבה יותר מזה של היום, עניין שהקשה על איתור רוצחים כאלו או הבאתם לדין.
שתי דמויות ידועות, שניתן לראות בהן רוצחים סדרתיים, היו זו של האציל ז'ילס דה רה, מעשירי צרפת במאה החמש עשרה, שהורשע בחטיפה, אונס ורצח של יותר ממאה נערים ונערות; ושל ארז'בט באטורי, אצילה הונגרית שנאסרה בשנת 1610 והואשמה בעינוי וברצח של שש מאות נערות.
לטענת כמה מחוקרי ההיסטוריה של הפשע, מקרי רצח סדרתי נוספים אירעו במהלך ההיסטוריה, ומעשי הרצח הללו הם שעמדו ביסוד סיפורי אגדה על אנשי-ערפד, אנשי זאב ואחרים.
טענות כאלו, בהיעדר תיעוד תומך, נדונו להיוותר השערות בלבד.
תיעודים ראשוניים משמעותיים יותר של מעשי רצח סדרתי הופיעו בארצות המערב רק לקראת סוף המאה התשע עשרה.
ריכרד פרייהר פון קרפט-אבינג, לדוגמה, תיאר מקרה כזה שהתרחש בשנות השבעים בגרמניה, בו איטלקי בשם אאוסביוס פידניילה רצח שישה אנשים.
מקרה מפורסם נוסף היה זה של ז'וזף ושר, שהוצא להורג בצרפת בשנת 1898 אחרי שהתוודה על רצח וקטיעת אבריהם של אחד עשר נשים וילדים.
בארצות הברית הורשע שנתיים קודם לכן ה.ה הולמס שהודה בביצוע עשרים ושבעה מעשי רצח.
הרוצח הסדרתי המפורסם ביותר עד היום (אף שזהותו אינה ידועה עד היום והוא לא נתפס מעולם) הוא "ג'ק המרטש" בלונדון בשנת 1888.
מיון על בסיס מאפייני התנהגות
מספר גורמים העוסקים בחקר רצח סדרתי ניסו למיין את הרוצחים הסדרתיים לפי אבות טיפוס מסוימים.
האף-בי-איי גורס כי ישנם שני סוגים עיקריים, אם כי שונים, של רוצחים סדרתיים: הטיפוס המאורגן ולעומתו הטיפוס הלא מאורגן.
הולמס והולמס בנו על סמך חלוקה בסיסית זו מגוון תכונות המשויכות לכל אחד מסוגי הרוצחים.
מאחר שמספר הרוצחים הסדרתיים שנתפסו עד כה הוא קטן, אין אפשרות לבחינה מדעית ומדוקדקת של המיון והחלוקה כאמור.
לפיכך, מיון זה מבוסס בעיקר על מידע אנקדוטלי.
הרוצח הסדרתי המאורגן מאופיין בדרך כלל בחזות חיצונית של אדם מן היישוב – כזה ששכניו מצהירים אחרי לכידתו כי היה "בחור טוב" ונראה כמי ש"לא יפגע בזבוב." פעמים רבות, הם מנהלים חיי משפחה תקינים, לכאורה, ונתפשים כאזרחים שלווים ושומרי חוק.
הרוצחים מסוג זה מגלים בדרך כלל עניין רב וידע רב בתחום המחקר הפורנזי ובשיטות להסתרה או הסוואה של פשעם, בוחרים בקפידה יחסית את קורבנותיהם, ולעיתים קרובות משקיעים מאמץ באמצעים המכוונים להטעות את המשטרה, כמו זיוף מכתבי התאבדות, או הצגת מעשה הרצח כפשע שבוצע על ידי עבריינים או במסגרת מלחמת כנופיות.
רבים מהם רואים במעשי הרצח שלהם סוג של "משחק" או הרחבה של פעילות ספורטיבית אחרת כמו דיג או שיט, ולעיתים יש להם אף עניין בניהול המשחק כנגד כוחות המשטרה.
רוצחים סדרתיים מן הסוג הלא מאורגן נוטים לבצע את מעשי הפשע שלהם באופן אימפולסיבי ורוצחים כאשר נקרית להם ההזדמנות.
הם אינם טורחים להיפטר מן הגופה ולעיתים קרובות מבצעים אחרי מעשי הרצח טקסים פולחניים כאלו ואחרים כמו נקרופיליה, קטיעת איברים וכדומה.
לרבים מן הרוצחים מסוג זה עבר של בעיות נפשיות והם נתפשים בעיני הסובבים אותם כמשונים או כמרתיעים.
רבים מהם אינם זוכרים, או שאינם מוכנים להודות שהם זוכרים, את כל מעשי הפשע.
אחת הבעיות העיקריות במיון זה של רוצחים סדרתיים הוא שרוב הרוצחים הסדרתיים מפגינים התנהגות שניתן לשייכה לשני הסוגים בו זמנית, או שהם עשויים לעבור עם חלוף הזמן ממצב אחד למשנהו.
לדוגמה, ביצוע מעשה רצח ראשון או שני באופן לא מאורגן, ואחר כך גיבוש שיטה מאורגנת יותר, או להפך, ביצוע מעשי רצח מתוכננים היטב בתחילה, ומעבר להתפרצויות בלתי מאורגנות בשלב מאוחר יותר.
מיון אחר של רוצחים סדרתיים מתבסס על מניעיהם או הסיפוק העיקרי שהם שואבים ממעשי הרצח שלהם.
הולמס יצר מיון של המניעים לפי שישה טיפוסים: שניים הממוקדים במעשה הרצח עצמו, וארבעה הממוקדים בתהליך הרצח.
הרוצחים מסוג זה הם אנשים השומעים קולות המייצגים את אלוהים או השטן המורים להם לרצוח.
בניגוד לדיעה המקובלת או לאופן בו מוצגים הדברים לעיתים תכופות בספרות, בסרטים ובסרטי טלוויזיה, סוג זה של רוצחים סדרתיים נדיר יחסית.
רוב הרוצחים הסדרתיים שפויים בדעתם ואינם מונעים על ידי הזיות או קולות.
לרוב, מופיעים טיעונים מסוג זה אצל רוצחים סדרתיים רק לאחר תפיסתם, בניסיון לחמוק מהרשעה בנימוק של אי שפיות.
רוצחים בעלי חזיונות או הזיות ממוקדים על פי רוב במעשה הרצח עצמו, ומבצעים את מעשה הרצח במהירות.
רוצחים סדרתיים מסוג זה, שאף הם ממוקדים בפעולת רצח מהירה, מאמינים כי מעשיהם מוצדקים משום שהם חלק מ"משימה" או "שליחות" להיפטר מסוגים מסוימים של בני אדם.
לרוב, ממוקדים הרציחות של רוצחים אלו בחברים בקבוצה מסוימת כגון זונות (במקרה של ג'ק המרטש) או כל קבוצה אחרת.
רבים מהרוצחים מסוג זה מאמינים כי הם עושים לחברה "טובה גדולה" במעשיהם ומנהלים את מעשיהם כסוג של מסע צייד.
רוצחים מסוג זה שואבים הנאה מעצם פעולת ההריגה, אך גם מפיקים ממנה רווח אישי או טובת הנאה אישית.
רוב הנשים שהן רוצחות סדרתיות שייכות לסוג זה של רצח.
הקורבן במקרים כאלו מוכר בדרך כלל לרוצח, נבחר בקפידה ולרוב לא מתבצעת לאחר מעשה הרצח פעולה נוספת.
רוצחים סדרתיים מסוג זה שואבים הנאה מעצם פעולת הרצח.
חלק מהם נהנים מעינוי והתעללות בקורבן בעודו חי.
אחרים, מוצאים את עיקר הנאתם בפעולות המבוצעות אחרי הרצח כמו קיום יחסי מין עם הגווייה או אכילתה.
כמעט בכל המקרים יש אלמנט מיני עז בפשיעה מסוג זה.
עיקר הנאתם או התרגשותם יכול לנבוע מהריגוש שבעצם פעולת הרצח, ראיית הרצח כריגוש האולטימטיבי, ותחושות של התעלות לנוכח ייסוריו של הקורבן.
אחרים בסוג זה נהנים דווקא מההימלטות או מפעולה אחרת הסובבת את מעשה הרצח.
רוצחים אלה הם לרוב סדיסטים וגם מזוכיסטים.
הפשעים שלהם עשויים להפוך לאכזריים ודחופים יותר עם הזמן, כמו גם הפגיעות הגופניות שלהם בעצמם.
זאת משום שהם עשויים להזדקק לריגושים חדשים.
הם עשויים להגיע גם לקניבליזם.
אחדים מהם שכבר התרגלו לפציעה עצמית, להתעללות ולרצח, עשויים להסגיר את עצמם למשטרה במטרה לחוות הוצאה להורג.
דוגמה לסוג זה של רוצח היא אלברט פיש.
סוג זה של רוצח סדרתי הוא הנפוץ ביותר.
המניע העיקרי שלו הוא התגברות על רגשות הנחיתות שלו.
מטרתם העיקרית של רוצחים אלו, השואבים הנאה מעצם פעולת הרצח ומהתעללות שלפניו, הוא בהשגת והפעלת כוח כלפי קורבנם.
הם נהנים גם מהידיעה שהם מערימים על המשטרה ושהחברה אינה מצליחה לכפות עליהם את מוסכמותיה.
חלק מהרוצחים הסדרתיים מסוג זה סבלו התעללות בילדותם ורבים מהם עוסקים בטקסים הקשורים באופן מסוים להתעללות ממנה סבלו, שמטרתם לשחזר באופן אחר או לסתור את ההשפלה וחוסר האונים אותם חשו בעבר.
רבים מהרוצחים מסוג זה אונסים את קורבנותיהם או מקיימים יחסי מין עם הגווייה, אך המטרה אינה בדרך כלל סיפוק מיני אלא תחושה של כוח.
הטבלה הבאה מתארת בתמציתיות את מאפייני זירת הפשע הטיפוסיים לכל אחד מסוגי הרוצחים הסדרתיים לפי מיון מניעי:
+ מאפייני זירת פשע המקושרים לששת סוגי הרוצחים הסדרתייםמאפייניםהוזהמשימהרווחהתשוקהריגושכוח/שליטהזירת פשע מבוקרתכןלאלאכןלאלאהשתוללות מופרזתכןלאלאכןלאלאעינוילאלאלאכןכןכןהזזת הגופהלאלאלאכןכןכןקורבן ספציפיכןכןכןלאלאלאנשק בזירת הפשעכןלאכןלאלאלאקשר קודם עם הקורבןלאלאכןלאלאלאקורבן מוכר לרוצחכןלאכןלאלאלאמין חריגלאלאלאכןכןכןכלי עינוילאלאלאכןכןכןחניקהלאלאלאכןכןכןחדירת פין?כןלרוב לאכןכןכןהחדרת חפציםכןלאלאכןכןכןנקרופיליהכןלאלאכןלאכן
רבים חשים כי רוצחים סדרתיים אינם נלכדים במהירות מספקת וכי רבים מהם ממשיכים לבצע את מעשי הרצח שלהם באין מפריע לאורך זמן רב.
תחושה זו נובעת, במידה רבה, מן העניין הרב שמעוררים רוצחים סדרתיים לאחר לכידתם והעיסוק הרב שיש בנושא זה בסרטים ובספרים.
בפועל, מספר מעשי הרצח המבוצעים על ידי רוצחים סדרתיים מהווה רק חלק זעיר מכלל מעשי הרצח, כך שהבעיה רחוקה מלהיות איום בהיקף ממשי מנקודת מבט סטטיסטית או מנקודת מבטה של המשטרה.
רוב הרוצחים הסדרתיים הפוטנציאליים נלכדים לפני שהספיקו לבצע שלושה מעשי רצח.
חלק אחר מהם מאושפז במוסדות לחולי נפש ואינו יכול לעמוד לדין.
אחוז קטן מכלל הרוצחים הסדרתיים, עם זאת, ממשיך לבצע את מעשי הרצח שלו לאורך שנים באין מפריע.
כאשר המקרה אינו תואם לדפוסים השגרתיים של רצח ואינו מפוענח בהתאם להם, הוא עדיין ממוין לעיתים קרובות ככזה.
במקרים רבים, כאשר ישנם מקרי רצח כאלו במקומות שונים, סיבות ביורוקרטיות וקשר לקוי בין יחידות משטרתיות מונעים איתור דפוס פעולה חוזר ונשנה במעשי הרצח השונים.
אחד הנהגים המקובלים של כוחות המשטרה במצב בו הוכרז כי מעשי רצח מסוימים בוצעו על ידי רוצח סדרתי הוא לנסות לבנות "פרופיל" פסיכולוגי של הפושע, כדי לאפשר למשטרה לסנן בצורה טובה יותר חשודים אפשריים במעשה.
לעיתים תכופות, עם זאת, מתברר לאחר תפיסת הרוצח כי אין קשר הדוק בין הפרופיל הפסיכולוגי שנבנה ובין הרוצח הסדרתי.
בגלל האופי המחריד של מעשיהם, האלמנט המיני הבולט ויכולתם לחמוק מעונש לאורך זמן רב, עוררו הרוצחים הסדרתיים עניין רב ושימשו חומר לשורה ארוכה של ספרים, סרטים, ספרות תיעודית ואפילו שירים, ספרים מאוירים ומשחקים.
לעיתים קרובות, הוצגו רוצחים סדרתיים כדמויות מורכבות, מעונות ואפילו מעוררות אהדה.
במקרים אחרים, הוצגו הרוצחים הסדרתיים כדמויות בעלות כוחות על טבעיים, אינטליגנציה גבוהה וכישורים אחרים, שהפכו אותם לדמויות מעוררות עניין ומושכות.
ברוב המקרים, "מנוקים" הרוצחים הסדרתיים מהאלמנטים הדוחים והמבעיתים יותר של פעולתם, ובמיוחד אלו הקשורים בקיום יחסי מין עם הקורבנות בעודם גוועים או לאחר מותם.
תומאס האריס, בספרו "שתיקת הכבשים" ובשני ספרים נוספים בסדרה זו, הציג את דמותו של רוצח סדרתי קניבלי, פסיכיאטר במקצועו, ד"ר חניבעל לקטר.
ד"ר לקטר מוצג כדמות מעוררת פלצות, ומאידך מעוררת עניין ואפילו מעין משיכה היפנוטית.
השחקן אנתוני הופקינס, שגילם את דמותו בשלושה סרטים שנעשו בעקבות ספריו של האריס, שהידוע בהם הוא "שתיקת הכבשים", תרם רבות להפיכת הדמות לאיקונית.
דמות מוכרת נוספת היא זו של "ג'ון דו" מהסרט "שבעה חטאים", שהוצג בסרט כדמות חידתית, כמעט על טבעית בכוחה, תבונתה, ויכולתה לתזמן אירועים.
גם בסדרת הטלוויזיה "דקסטר", המבוססת על הרומן "דקסטר חולם חלומות אפלים" מאת ג'ף לינדסי, הדמות הראשית היא רוצח סדרתי המנהל חיים כפולים כחוקר טביעות וטקסטורת דם במשטרת מיאמי.
בניגוד לכל הרוצחים הסדרתיים האחרים, דקסטר פועל על פי קוד לפיו הוא רוצח רק פושעים שגם רצחו.
גיבור המנגה והאנימה היפנית "מחברת המוות" לייט יאגאמי, הוא רוצח סדרתי.
בעזרת כוח על טבעי של אל מוות הוא רוצח פושעים כדי לטהר את העולם מרוע.
סדרת הטלוויזיה מחשבות פליליות מבוססת כולה על צוות מרכיבי פרופילים שלוכדים רוצחים סדרתיים.
"רוץ ילד, רוץ" הוא ספר מאת אורי אורלב שמבוסס על סיפור אמיתי.
הספר מגולל את סיפורו של שרוליק-יורם פרידמן, ילד יהודי שבורח מהגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2013 עובד הספר לסרט באותו שם.
שרוליק הוא ילד בן שמונה, בעל עיניים כחולות ושיער ג'ינג'י, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית.
הוא הקטן מבין חמישה אחים.
המשפחה גרה בפולין, בעיירה בלוניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצת המשפחה לעבור לגטו ורשה.
החיים בגטו קשים ואביו ואמו של שרוליק מחליטים לברוח מהגטו, יחד איתו, דרך פרצה שמצא אחיו הגדול.
ההורים מתכננים את הבריחה במחשבה שאם יצליחו יקראו ליתר האחים.
ניסיון הבריחה נכשל, שרוליק ואמו מוחזרים לגטו והאב נעלם.
אמצעי המחיה בגטו דלים ואמו של שרוליק נאלצת לחטט בפחים כדי למצוא אוכל.
יום אחד, במהלך ליקוט שיירי מזון, מאבד שרוליק את אמו.
הוא אינו זוכר את הדרך לביתו החדש בגטו ומחליט להצטרף לחבורת יתומים שהוא פוגש ברחוב.
לאחר זמן מה שבו שוהה שרוליק בחברת היתומים בגטו, מבינים היתומים שסיכויי ההישרדות בגטו נמוכים, והם מחליטים לברוח.
במהלך הבריחה נאלץ שרוליק להיפרד מהחבורה, אך הפעם הוא מצליח לצאת מהגטו.
שרוליק מצטרף לחבורת יתומים כפרית: הילדים מסתתרים ביערות וגונבים אוכל מהכפרים.
לאחר זמן מה נתקלת חבורת הילדים בגרמנים ומתפזרת.
שרוליק מנסה לשרוד לבדו ביער תקופה קצרה ולאחר מכן מתחיל לשוטט בכפרים בחיפוש אחר עבודות תמורת אוכל ולינה, כשהוא מציג את עצמו כיוּרֶק, יתום פולני שהוריו מתו בהפגזות.
באחד משיטוטיו הוא נתקל בחיילים גרמנים שחושדים בו ומתחילים לרדוף אחריו.
שרוליק מנסה להימלט אל היער ובמהלך הבריחה הוא נתקל במפתיע באביו, שחשב כבר מזמן למת.
כשהם שוכבים בתוך השיחים והגרמנים בעקבותיהם מוסר לו אביו צוואה: עליו להישאר בחיים, להתנהג כמו הגויים כדי לשרוד עד סוף המלחמה, לאמץ שם פולני, אך לעולם לא לשכוח שהוא יהודי.
אבא של שרוליק נפרד ממנו, וכפעולת הסחה מסגיר את עצמו לגרמנים כדי לאפשר לשרוליק להימלט אל היער.
שרוליק לומד להתנהג כפולני וכנוצרי, מאמץ את השם יורק סטניאק.
הוא חי מעבודות מזדמנות אצל מעסיקים פולניים.
כשאינו מוצא עבודה הוא ישן ביער וניזון מפירות יער וחיות קטנות שהוא מצליח לצוד.
באחת מעבודותיו נתפסת ידו הימנית במכונת דיש ומתרסקת, ובבית החולים מתגלה סודו - שהוא יהודי.
הרופא מסרב לטפל בו בשל כך וביד מתפתח נמק.
עד שמגיע רופא אחר כבר מאוחר מידי, והוא נאלץ לכרות את היד.
יורק לומד להסתדר עם מוגבלותו וחוזר לנדוד בין הכפרים והיערות.
לקראת סיום המלחמה פוגש שרוליק בצבא הרוסי, מתיידד עם כמה מחייליו ומחליט להישאר איתם.
לאחר זמן מה עוזב הצבא את המקום בדרכו לברלין על מנת לכבוש אותה ויורק נאלץ לחפש שוב עבודה.
לאחר זמן מה הוא מגיע למשפחה שיש לה בן בגילו, והמשפחה מאמצת אותו כבן משפחה.
יורק נקשר למשפחה ומחליט להישאר איתם, אך אט אט מתחילים להגיע לאזור יהודים ששרדו את השואה ששמעו עליו והם מציעים לו להצטרף אליהם.
יורק, שלמד על בשרו שמוטב לו להסתיר את מוצאו, מכחיש את יהדותו בתוקף ומסרב לכל ההצעות.
אך עם זאת מתחילים לכרסם בו לבטים והוא מתנדנד בין הנאמנות לזהותו ודתו החדשות, בהם נאחז משך כל ימי המלחמה, ובין הבטחה שנתן לאביו: לעולם לא לשכוח שהוא יהודי.
ההתלבטות מוכרעת לבסוף כאשר יורק נלקח בכפייה למוסד להצלת יתומים יהודים.
גברת רפפורט, העובדת עם מוסד זה, מסייעת לו להיזכר בזהותו האמיתית, ולאחר מכן - גם לאתר את אחותו, שנמצאת בארץ ישראל.
יורק, שאף אחרי שהתפייס עם יהדותו החליט להמשיך להיקרא "יורק", נשאר ללמוד בפולין, ומשלים שם את כל לימודי היסודי והתיכון, ולאחר מכן ממשיך גם ללימודים באוניברסיטה.
רק לאחר סיום לימודיו, ולאחר שנתקל מספר פעמים בגילויי אנטישמיות, הוא מחליט לעלות לארץ ישראל.
שמו מעוברת ליורם, והוא עובד בישראל כמורה מחנך ומורה למתמטיקה.
יורם מתחתן נולדים לו בן ובת.
למרות שידו נכרתה, יורם מסרב להשתמש ביד תותבת, שבלעדיה הסתדר במהלך כל המלחמה.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה לפרסים רבים כגון:
פרס יד ושם לספרות ילדים ונוער לשנת 2003 על שם ברונו ברנד
פרס אנדרסן האיטלקי הניתן באיטליה לספר הטוב ביותר שיצא באיטליה ב-2003 בקטגוריית ספרים לבני 12 ומעלה
PRENIO CENTO 2003 – הפרס החשוב ביותר לספרות ילדים באיטליה
– פרס שהוענק בידי איגוד הספריות האמריקאי עבור הספר המתורגם הטוב ביותר (2004)
על בסיס עלילת ספר זה צולם סרט.
הסרט צולם בגרמניה ובמערב פולין, תוך שימוש לרוב בשחקנים פולנים.
שחקנים: משה – איתי טיראן.
שרוליק/יורק סטניאק: התאומים אנדז'יי וקאמיל טקאש.
קצין האס אס – ריינר בוק.
גברת הרמן – ג'ינט היין.
רוצח שכיר הוא אדם הנשלח לבצע רצח של אדם אחר תמורת תשלום.
בדרך כלל מדובר באדם הנמנה עם אנשי העולם התחתון, שהתמחה בביצוע מעשי רצח תמורת תשלום, זהו אחד מתחומי עיסוקיו.
דמותו של הרוצח השכיר מונצחת בספרות ובקולנוע, והוא מככב בסרטים, ספרים ואף משחקי מחשב רבים.
בין הבולטים באחרונים היא סדרת משחקי מחשב בשם Hitman, אשר בה מגלם השחקן את דמותו של רוצח שכיר מקצועי.
עסקות לביצוע רצח בתשלום קיימות כמעט בכל מדינה, ובמיוחד במדינות בהן פועלים ארגוני פשיעה ומאפיה.
המזמינים הם על פי רוב עבריינים העומדים בראש הארגון, המעסיקים תמורת תשלום, רוצח מיומן העושה את מלאכתו באופן שאינו מותיר עקבות, ובהנחה כי גם אם ייתפס – לא יסגיר את האנשים אשר שלחו אותו, בהכירו את הקודים הקיימים בעולם התחתון.
במקרים אחרים, אדם מהיישוב שאין לו קשר עם עבריינים, מזמין רוצח שכיר כדי להרוג אדם אחר.
הנסיבות יכולות להיות שונות ממקרה למקרה, כמו: רצון לזכות בפדיון פוליסת ביטוח חיים של הקרבן, רצון לפגוע ביריב עסקי, מעשה נקם ועוד.
מזמיני רצח כאלה מבקשים להרוג את קורבנם באופן שהם יוכלו להיות נקיים מכל חשד, ולהרחיק מהם חוקרי משטרה ובלשים פרטיים.
"עסקאות רצח" מסוג זה נחשבות לבעלות סיכון רב למזמין הרצח שאינו מכיר היטב את האיש אליו פנה, ולא אחת התברר כי האיש שנשכר לבצע רצח הפליל את המזמין עוד לפני ביצועו.
בישראל, הוזכרו בשנים האחרונות כמה מקרים בהם נעשה שימוש ברוצח שכיר.
המקרה של גאורגי "גיגה" גלשווילי שלטענת המשטרה הובא במיוחד מגאורגיה לביצוע רצח במסגרת חיסול חשבונות בין כנופיות פשע גדולות.
המקרה של דוד אטיאס ששימש קבלן רציחות בשליחות ארגוני פשע.
המקרה של ליודמילה מינין שחיפשה רוצח שכיר להרוג את בעלה אך האיש אליו פנתה היה סוכן סמוי של המשטרה.
מחיר הזמנת רצח אינו קבוע, והוא משתנה ממקרה למקרה, ואין נתונים מבוססים עליהם ידוע בוודאות.
כך למשל בפרשת רצח הקשורה לרב פרד נוילנדר בניו ג'רזי טען הרוצח כי קיבל מהמזמין 30,000 דולר.
בישראל התפרסמו ידיעות בכלי התקשורת בשם קציני משטרה אשר מגלים כי בימינו (2006) ניתן להשיג רוצח שכיר בתמורה לסכום של 5,000 דולר.
אחת מדרכי הפעולה הנפוצות בעולם התחתון לחיסולו של אדם היא "הוצאת חוזה" עליו, כלומר: להפיץ את הידיעה כי האיש הוא בן מוות ויש להורגו, ומי שייעשה זאת יזכה בתשלום ממזמין החוזה.
במקרה זה הרוצח השכיר מציע את עצמו לבצע את החוזה ומקבל את שכרו מהמזמין.
בשנת 1983 פרסמה הוצאה לאור אמריקאית בשם paladin ספר שנחשב כ"מדריך לרוצח שכיר".
ב-1993 נלכד במדינת מרילנד בארצות הברית הרוצח ג'יימס פרי, שנשכר לרצוח אשה על ידי בעלה שביקש לפדות את כספי פוליסת הביטוח שלה.
במשפטו התברר כי הספר שימש אותו להכנת הרצח, וקרובי משפחתה של הנרצחת תבעו את ההוצאה לאור לדין.
לאחר שהדיון התנהל בכמה ערכאות, הסכימה paladin לפצות את משפחת הקרבן במיליוני דולרים ואף הסכימה לחדול מהוצאתו לאור.
למרות זאת, נטען כי 13,000 עותקים של הספר כבר הופצו, וגם אחרי המשפט – בשנת 1999 עלה הספר לפרסום באינטרנט ופורסם שם על ידי גורמים אלמונים.
החוק בנושא רוצח שכיר ברור לגמרי: הן הרוצח והן שולחו נושאים באחריות למעשה.
נושא זה מופיע כבר במקורות יהודיים, הקשור לכלל הידוע "אין שליח לדבר עבירה".
דברי הרמב"ם בנושא זה מביאים לידי ביטוי את הגישה המקובלת גם בימינו:
השוכר הורג [=רוצח שכיר] להרוג את חברו או ששלח עבדיו והרגוהו...
כל אחד מאלו, שופך דמים הוא, ועוון הריגה בידו, וחייב מיתה לשמים, ואין בהן מיתת בית דין.
שהרי הוא אומר: "שופך דם האדם באדם דמו ישפך" (בראשית ט, ו), זה ההורג בעצמו שלא על ידי שליח...
"מיד איש אחיו אדרוש את נפש האדם" (שם, שם ה), זה השוכר אחרים להרוג את חברו.
ובפירוש נאמר בשלשתן לשון דרישה, הרי דינם מסור לשמים.
וכל אלו הרצחנים וכיוצא בהן, שאינן מחויבים מיתת בית דין, אם רצה מלך ישראל להרגם בדין המלכות ותקנת העולם, הרשות בידו.
וכן אם ראו בית דין להרוג אותן בהוראת שעה, אם הייתה השעה צריכה לכך, הרי יש להם רשות כפי מה שיראו.
רוצח הזודיאק הוא כינויו של רוצח סדרתי (או של מספר רוצחים שפעלו במקביל והקשר ביניהם אינו ברור), אשר פעל בצפון מדינת קליפורניה שבארצות הברית בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
קיים חשד שפעל גם בדרום קליפורניה בראשית ובסוף שנות ה-60, במערב מדינת נבדה באזור הגובל בקליפורניה, ואף באולבני שבמדינת ניו יורק במהלך שנות ה-70 ובאטלנטה בתחילת שנות ה-80.
הרוצח רצח לפחות חמישה בני אדם, ופצע קשה שניים אחרים בין השנים 1968 ל-1969. קורבנותיו היו נשים וגברים בני 16 עד 29. הרוצח מעולם לא נתפס, למרות שאנשים רבים מאמינים שהם יודעים את זהותו.
בין סוף 1968 לסוף 1969 הותקפו שבעה בני אדם, מהם חמישה נרצחו, ושניים שרדו.
חמישה מהקורבנות הותקפו ביריות אקדח, שנים נדקרו.
דייוויד ארתור פאראדיי (David Arthur Faraday) בן 17, ובטי לו ג'נסן (Betty Lou Jensen) בת 16: נורו למוות ב-20 בדצמבר 1968, בדרך אגם הרמן (Lake Herman Road), בעיר בניסיה שבקליפורניה.
מייקל רנו מאג'ו (Michael Renault Mageau) בן 19, ודרלין אליזבת' פרין (Darlene Elizabeth Ferrin) בת 22: נורו ב-4 ביולי 1969, ביום העצמאות של ארצות הברית בחנייה ליד מגרש גולף ליד ואייחו.
דרלין מתה בבית החולים ומייקל שרד.
בריאן קלווין הארטנל (Bryan Calvin Hartnell) בן 20, וססיליה אן שפרד (Cecelia Ann Shepard) בת 22: נדקרו ב-27 בספטמבר 1969 באגם בריאסה במחוז נאפה.
הרטנל שרד 6 דקירות בגב, ושפרד מתה מפצעיה כעבור יומיים.
פול לי סטיין (Paul Lee Stine) בן 29: נורה ונרצח ב-11 באוקטובר 1969 בשכונה בסן פרנסיסקו.
מקרי רצח ותקיפה המיוחסים לזודיאק
אנשים שייתכן שנרצחו או הותקפו על ידי הזודיאק, אך זהות התוקף אינה ידועה:
רוברט דומינגוס, 18 ולינדה אדוארדס, 17: נורו למוות ב-4 ביוני 1963, בחוף ים ליד לומפוק במחוז סנטה ברברה.
קיים חשד שהזודיאק רצח אותם עקב הדמיון בין תקיפה זו ולבין התקיפה באגם בריאסה.
צ'רי ג'ו בייטס, 18: נדקרה למוות ב-30 באוקטובר 1966, בקולג' ריברסייד.
הקשר של בייטס התגלה רק ארבע שנים אחרי הרצח בסן פרנסיסקו, כשהעיתונאי פול אייברי קיבל מידע הקושר בין הזודיאק למותה של בייטס.
דורין גאול, 19 וג'יימס שארפ 15 - שני מתבגרים אמריקאים שגופותיהם נדקרו עשרות פעמים ונזרקו יחדיו בצומת רחובות בלוס אנג'לס ב-21 בנובמבר 1969. בחדרה של גאול במעונות הקהילה הסיינטולוגית בלוס אנג'לס נמצא מכתב עם איום ברצח שבו מכריז המחבר כי הוא הזודיאק ושלכאורה הכיר את הנערה שנרצחה.
במהלך נסיעתה בכביש, אדם זר סימן לה לעצור בצד הדרך בתואנה שאחד הגלגלים ברכבה רופף.
הוא סייע לה לחזק אותו לכאורה, אך כשהחלה שוב בנסיעה הגלגל נפל.
האדם הציע להסיע אותה למוסך הקרוב.
אחרי שהבינה שהוא מנסה לחטוף אותה, היא הצליחה לברוח עם בתה התינוקת.
לאחר הגעתה לתחנת המשטרה בפטרסון, היא הבחינה בקלסתרון של הזודיאק וזיהתה אותו כחוטף שלה.
דונה לאס, 25: נראתה בפעם האחרונה ב-6 בספטמבר 1970, בדרום אגם טאהו לאחר שהחלה לעבוד כאחות במלון-קזינו באזור.
גלויה שנשלחה מיער פיינס (שקרוב לאגם) לעיתון ב-22 במרץ 1971 רמזה על קשר אפשרי, אך גופתה של לאס לא נמצאה מעולם, וגם לא ראיות הקושרות את היעלמותה לזודיאק.
הזוג קוי ין סהאצ'או, 48 וצ'וי פאו סאלי, 40: אמריקאים ממוצא לאוסי, נרצחו ב-22 באפריל 1986 בעת מנוחה בשולי כביש מהיר ליד סקרמנטו.
הזודיאק טען ב-6 במאי 1986 כי רצח שני קורבנות "בצד כביש מהיר ליד סקרמנטו" שבועיים קודם לכן.
הרצח הכפול על הכביש היוצא מואייחו בגבולות העיר בניסיה היה הראשון בסדרת רציחות המיוחסות לרוצח הזודיאק.
בליל ה-20 בדצמבר 1968, בטי לו ג'נסן ודייוויד פאראדיי, תלמידי תיכון מהעיר ואייחו היו בדייט הראשון שלהם ותכננו להשתתף בקונצרט חג המולד בבית הספר התיכון הוגאן, כשלושה רחובות מביתה של ג'נסן.
במקום זאת הם ביקרו חבר ועצרו במסעדה, ומשם נסעו לכביש אגם הרמן.
בעשר ורבע בלילה פאראדיי החנה ברוורס את מכוניתו במגרש חצץ (הראות בלילה בחניון המדובר, הגובל באחו, היא קשה ביותר ברוב ימות השנה).
יש עדות כי להוריה של הנרצחת הבטיח פאראדיי כי "יהיו בבית עד 11" אך מסיור של שוטר בכביש אגם הרמן עולה כי רכבם חנה והיה מואר כשעבר שם בסביבות 11:10. זמן קצר לאחר שעבר השוטר, מכונית נוספת הגיעה לשביל וחנתה מימינם.
הרוצח יצא עם אקדח חצי אוטומטי בקליבר 0.22 וככל הנראה הורה להם לצאת מהרכב תוך שהוא יורה לפחות שתי יריות לעבר הרכב ומאלץ אותם לצאת החוצה (סימן ירי נמצא מעל הדלת שמאחורי מושב הנוסע והזכוכית של השמשה האחורית הייתה סדוקה מפגיעת הקליע שנמצא נעוץ בגלגל האחורי השמאלי).
פאראדיי נורה בראשו מטווח אפס כשיצא מהמכונית, ג'נסן שיצאה ראשונה מדלת הנוסע הקדמי, ניסתה להמלט (נמצאה כ-8 מטר מהרכב), והרוצח ירה לכיוונה 6 יריות, חמש מתוכן פגעו בה בגב וקליע נוסף נמצא בסמוך לגופתה.