tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנהלת התנועה הציונית העולמית ישבה בברלין, ובגלל המלחמה כל הנציגים הרוסים שלה נאלצו לעזוב, ואילו בברלין נשארו רק נציגי התנועה הגרמנית: הנשיא אוטו ורבורג וארתור הנטקא.
ורבורג והנטקא נשארו בברלין ופעלו משם, אך רוב הפעילות הועברה לארצות נייטרליות.
ציון קינן (נולד ב-3 בספטמבר 1955) הוא מנכ"ל בנק הפועלים לשעבר.
במשך השנים שימש במגוון רחב של תפקידים בסניפים ובמטה ההנהלה הראשית של הבנק.
קינן נולד כציון וקנין ב־3 בספטמבר 1955 במעברה ליד צומת מסמיה.
קינן החל לעבוד בבנק הפועלים בשנת 1978, כעובד זוטר ("טלר"), בסניף הבנק ברחוב הרצל בתל אביב.
לתפקידו הבכיר הראשון בבנק – מנהל האגף למשאבי אנוש – מונה קינן בשנת 1995. כעבור שלוש שנים מונה למנהל החטיבה הקמעונאית באזור הדרום, תפקיד בו היה ממונה על כ-40 סניפים.
בשנת 2000 קודם קינן לתפקיד מנהל האגף הקמעונאי, וקיבל אחריות על כ-250 הסניפים הקמעונאיים של הבנק.
בשנה שלאחר מכן מונה לחבר הנהלת הבנק ולראש החטיבה למשאבי אנוש ולוגיסטיקה.
ב-2003 מונה לראש החטיבה הקמעונאית של הבנק.
ב-2006 מונה לממלא-מקום מנכ"ל בנק הפועלים, ושנה לאחר מכן עבר לניהול החטיבה העסקית, שבין לקוחותיה החברות הגדולות ביותר בישראל.
הוא הקים מטה לאסטרטגיה, שיווק ופיתוח עסקים, המתמחה בפיתוח פתרונות בנקאיים ועסקיים כוללים, מותאמים במיוחד לצורכי הלקוחות.
באוגוסט 2009 הודיעה ועדת איתור שהוקמה בבנק לאחר פרישת המנכ"ל הקודם צבי זיו, על בחירתו של קינן, קיבלה את אישור בנק ישראל למינוי, וקינן מונה למנכ"ל בנק הפועלים.
כשנה וחצי לאחר מינויו נפתחה נגדו חקירה בחשד לביצוע עבירות של קבלת דבר במרמה והפרת אמונים בתאגיד, בפרשה שעסקה באשראי שקיבל מהבנק דני דנקנר, יו"ר הבנק לשעבר, ובטיפולו של קינן בבקשת האשראי.
על פי הנטען, בהיותו מנהל החטיבה העסקית בבנק, היה מעורב באישור הלוואה לדנקנר שלא על פי נוהלי העבודה המקובלים.
במהלך החקירה נגד דנקנר התברר כי הוא מסר לקינן הצהרה כוזבת בדבר מטרת האשראי המבוקש ופירוט של נכסיו האישיים.
זו הוצגה על ידי קינן בוועדת ההלוואות לעסקות בעלי עניין ללא בדיקה של נכונות המידע ובכך סייע לאישורה.
נושא תפקודו של קינן שולב כהליך בדיקה שהתנהל בפרקליטות כחלק מן ההליך המשפטי שנוהל באותה עת נגד דנקנר.
בפרשה אחרת, בה נחשד בעבירות מין באחת הכפופות לו בעת היותו מנהל חטיבה החליט פרקליט המדינה שי ניצן לסיים את הליך הבדיקה ולא לפתוח בחקירה פלילית זאת לאחר שבבדיקה נאספו חומרים ומסמכים מהבנק, וכן נגבו עדויות מגורמים מעורבים, אך אותה עובדת סירבה לשתף פעולה או להתלונן.
בחודש אוגוסט 2012 הוארכה כהונתו של קינן כמנכ"ל בנק הפועלים עד שנת 2017.
לאחר שקינן ומשפחתו סבלו מהטרדה מאיימת מצד עו"ד ברק כהן וקבוצת "באים לבנקאים", שמחו על פעילותו כמנכ"ל הבנק, הוציא בית המשפט, ביוני 2015, צו הרחקה נגד ברק כהן.
ב-1 באוגוסט 2016 פרש מבנק הפועלים והוחלף על ידי אריק פינטו.
קינן הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה ובעל תואר שני בלימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב.
ציון רובין הוא יוצר, במאי, עורך וצלם טלוויזיה ישראלי.
ציון רובין נולד בבאר שבע, בה גדל, לרחמים ונוגה רובין.
אחותו, איריס רובין, היא יוצרת תיעודית; ציון צילם חלק מסרטיה בתחילת דרכו.
אחיו, יואב רובין, הוא איש קבע בחיל האוויר.
בנערותו התחנך בחברת-נוער בקיבוץ ניר אליהו, ובין היתר הדריך ואימן כדורגל בקיבוץ.
בצה"ל היה במסלול בני משקים של הנח"ל המוצנח, ושירת כחובש קרבי.
בעקבות צפייה בסרטו של מייק לי "עירום" החליט ללמוד קולנוע.
בתחילת דרכו ביים הרבה וידאו קליפים וסרטי תדמית, בהם ארבעה קליפים ללהקת "כנסיית השכל".
הוא צילם סרטים תיעודיים לנשיונל ג'יאוגרפיק וערוץ 8. בין השאר צילם את "איש שלום רוצה גביע", בבימויה של יעל לב עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
סרט תיעודי שצולם במרוקו וסיפר על דניאל קרן, שהשתתף במרתון החולות, מרוץ בן 251 ק"מ, שצריך לעוברו בשישה ימים.
הוא הגה פורמט בערוץ הילדים בשם "ילדים יוצרים סרטים", שרץ מ-2000 ועד 2017. במסגרתו ילדים שולחים סיפורים אישיים שלהם לערוץ הילדים, נבחרים תשעה ומהם מפיקים שישה סרטים בני עשר דקות כל אחד.
רבים מהסרטים הללו השתתפו בפסטיבלים בינלאומיים וזכו בפרסים.
אחר-כך יצר, כתב וביים מיני-סדרה בשם "גבעת הירח" ששודרה ב-Yes (2001).
היא עוסקת במשפחה שעוזבת את תל אביב, נוסעת לגור בצפון, עקב עבודתו של האבא.
הסדרה מספרת על חייהם והתמודדותם, במיוחד של הילד.
השתתפו בה גילי בן-אוזיליו ודניאלה וירצר.
הפרויקט הבא שלו היה "קרוואן 841", סרט בן 50 דקות שיצר, כתב וביים; חלק מפרויקט "שיעור מולדת" ששודר ברשת, ערוץ 2 (2001).
רובין הוא יוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של פרויקט "בית משותף" - שמונה דרמות, בנות 24–33 דקות, ששודרו בערוץ הילדים (2003).
כל דרמה עם סיפור משלה המותאם לחג כלשהו והמשותף לכולן שהן עסקו בילדים שכולם התגוררו באותו בניין.
למשל בתשעה באב שעניינו שנאת חינם היה סיפור על ילדה שעושים עליה חרם.
אחד מהסרטים "שלג כחול", שעסק בפיגוע בדולפינריום, זכה בפרסים בינלאומיים.
רובין שימש כיוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של הסדרה "המערכת" ששודרה בשתי עונות בערוץ לוגי (2004-5).
היא עסקה בחבורת ילדים שמנהלת מגזין טלוויזיה בנושא ההיסטוריה.
במרכז כל תוכנית עמדה דמות היסטורית אחרת (בן-גוריון, רחל המשוררת, מנחם בגין והסכם השלום עם מצרים, המרגל אלי כהן ועוד).
רוב שחקני הסדרה היו ילדים.
הוא היה יוצר, תסריטאי, במאי, צלם ועורך בלעדי של סדרת הדרמה "עולם מושלם".
הסדרה עסקה בילדים בפנימייה, כיכבו בה ג'יזל ג'יזל סילבר וסמי הורי והיא שודרה בערוץ הילדים (2005).
הוא ביים את הטלנובלה "הנסיכה", בכיכובם של אגם רודברג וגיא אריאלי.
סדרה בת חמישים פרקים, שכל אחד מהם בן שלוש דקות, היא נועדה לצפייה בטלפון הסלולרי ולימים שודרה בערוץ 10.
רובין שימש כיוצר, תסריטאי, במאי של סדרת הדרמה המקורית "לאהוב את אנה", ששודרה במשך שתי עונות בערוץ 10 (2008-9).
בתפקידים הראשיים כיכבו יאנה גור ומשה איבגי.
בסדרה שיחקו גם עופר שכטר, יואב דונט, דניאלה קרטס ונטע פלוטניק.
אחר-כך ביים את העונה השנייה של הסדרה "חצויה" (2010) ובשנת 2016 יצר וביים את הסדרה המצליחה תאג"ד ששודרה ב-yes שהופקה על ידי אולפני הרצליה.
פרס השחקנית בפסטיבל "גולדן גייט" בסן פרנסיסקו, 2004. פרס עבור ארט בפסטיבל הסרטים הקצרים בסן פרנסיסקו) וכן הוקרן בפסטיבלים רבים אחרים באירופה והאמריקות.
בשלהי המאה ה-19 התעוררה הלאומיות היהודית והתגבשה האידאולוגיה הציונית כתנועה לאומית.
השיח הציוני שם את הגוף הגברי במרכז השיח, כאשר הוא עושה אנלוגיה בין הגוף לאומה: שיקום האומה היהודית מגולם דרך הבראת הגוף היהודי, וכינון של יהודי חדש במקומו של היהודי הגלותי.
מנהיגי הציונות, כמו הרצל ונורדאו, אימצו לתוך השיח הציוני את הסטראוטיפים האנטישמיים אשר מציגים את היהודי החולני, החלש והפגום, אבל הדגישו כי המקור לכך אינו מולד אלא תוצאה חברתית ופוליטית שיש לה פתרון, בצורת תחיית העם היהודי בארץ ישראל.
היהודי הגלותי, המנוון, הנשי, יכול להירפא ולהשתקם על ידי כך שיהפוך לגבר חזק, שרירי, שעסוק בעבודת אדמה ויישוב ארץ ישראל.
שני תהליכים השפיעו על התפתחותו של הרעיון הלאומי היהודי: האחד – אכזבה מהאמנציפציה: פעילותם של המשכילים במזרח אירופה לא הביאה למתן שוויון הזכויות המקווה, ויהודי תחום המושב והאזורים הסמוכים נותרו תחת הגבלות חוקיות כבדות.
השני – הופעת האנטישמיות במערב, אשר הוסיפה את מימד הגזע כמאפיין לזהות לאומית.
מיעוט הציונים בארצות אלה, כמו הרצל ונורדוי, הצביעו על כך שזכויותיהם החדשות לא הביאו לשילוב היהודים בחברה הכללית והשנאה כלפיהם נותרה עזה, בשילוב מוטיבים גזעיים חדשים.
היהודים האדוקים פסלו את הרעיון הלאומי, מאחר שלדעתם הוא נותן לאדם אוטונומיה וחופש בחירה כאפשרות מנוגדת לדת ולאלוהים, דבר שגורם להינתקות מהיהדות.
חלק ממנהיגי הציונות כדוגמת אחד העם, שאפו להפוך את הדת לכלי להבטחת קיומו של עם ישראל, במקום שהדת תהיה המהות של העם.
אחד העם סבר שיש לשמר את המסורת ואת תרבות ישראל מסיבות לאומיות ולא דתיות.
הוגים ציוניים אחרים כדוגמת ברדיצ'בסקי וברנר גרסו, שיש להוציא את אלוהים לגמרי ממערכת הערכים היהודית, על ידי שינוי ערכים כולל: העברת המשקל מהרוחני לגשמי.
ערכים כמו עוצמה, כוח, יצריות - יצרו אלטרנטיבה של זהות חילונית יהודית ארצישראלית.
החל ויכוח בתוך הקהילות היהודיות, בין אלה שרצו קיום של המיעוט הלאומי היהודי בתוך המדינות בהן הם חיו, ובין הציונים שכונו "שוללי הגלות" אשר תבעו טריטוריה לאומית נפרדת ליהודים.
האחרונים האמינו שאין ליהודים עתיד בגולה, זאת עקב ביטול שוויון הזכויות, הפוגרומים ואובדן הפרנסה.
החלה ביקורת נוקבת על אורחות החיים של היהודים, וקריאה לחילון, השכלה ומודרניזציה.
הדרך החדשה האמינה שיש לחדש את רוח האומה על ידי חילון ופתיחות לתרבות הגויית, תוך שמירה על קיומו של הייחוד היהודי.
התנועות הלאומיות במאה ה-19, עסקו בהבניה של גבריות חדשה, המגולמת בגבר בריא, חזק, מאופק מינית, אשר מציית לכללי המהוגנות והמכובדות.
על פי ג'ורג' מוסה, הלאומיות והמהוגנות נשזרו זו בזו, על ידי אימוץ של אידאולוגיה חדשה, אשר בה הגבריות הופכת לסמל לנורמליות ולמהוגנות.
המהוגנות מתגלמת בתוך אידיאל של גבר בעל מידות טובות שמתבטאות בשליטה עצמית, איפוק, בריאות.
הלאומיות אימצה סטראוטיפ של יופי גברי קלסי שהוא מעבר לתשוקה, סמל למוסריות ולטוהר.
הגבריות החדשה שהובנתה על ידי הלאומיות, היא גבריות שיש בה גדלות רוח, תשוקה להנהיג והיא חופשית מיצר מיני.
ערך נוסף שהודגש היה ערך הנעורים.
הצעיר סימל את הדם החדש, הרענן, האופטימי, הדינמי.
הלאום החדש העדיף את היופי הצעיר על פני כל מה שסימל את הזקנה והניוון.
משנות ה-70 של המאה ה-19, הוגים בספרות העברית טענו שגבר היהודי גולה לא רק מארצו, אלא גם מגופו, ומתחיל שיח שדן בגופניות יהודית פגומה.
טשרניחובסקי לדוגמה, מתאר את היהדות הגלותית במונחים גופניים: מצב של חולי, זקנה, ניוון, מוות בחיים.
ביאליק מתאר את היהודי הגלותי כחלש, חסר כוח, כמי שסובל מפגמים מגדריים ומיניים.
סמולנסקין אף הוא מתאר את האומה היהודית במונחים גופניים, כמי שהוא חולה אנוש השרוי במצב של מוות קליני.
בספרות של סוף המאה ישנו למעשה שימוש בשני דימויים בולטים: האחד - העם היהודי כגווייה הקבורה תחת הר של ספרים, והשני - העם היהודי כזקן בגוף חבוט, קורס תחת ערמת ספרים.
הסופר יוסף חיים ברנר, טען שהגלותיות הפכה למהות של העם היהודי, והיא מתבטאת בכך שזה עם "בלתי עובד" ו"הולכי בטל".
הדימויים של היהודי החולה, הפגום, המנוון - רוויים סטראוטיפים אנטישמיים.
עליית המדע במאה ה-19, ביססה את הצידוק לסטראוטיפים על היהודים במדע, וכך סומן היהודי כ'אחר', כבעל גוף נבדל.
הרפואה הצדיקה את הגזענות, על ידי שהבטיחה לסלק את כל מה שחריג, סוטה ופגום.
השיח האנטישמי תיאר את היהודים כמי שמגלמים חוסר תקינות גופנית ומינית.
היהודי הוא מכוער, מעוות, כפוף, מלוכלך ובעל מיניות פתולוגית - הוא מתואר כגבר נשי עם נטייה הומוסקסואלית מובהקת.
השיח הזה מחלחל אל תוך הציונות, אך בעוד שהאנטישמיות השתמשה בנימוקים מהמדע והרפואה, ההוגים הציוניים טענו, שחולשת הגוף היהודי, היא תוצאה של תנאי מחיה קשים - ללא אור, אוויר, מים ואדמה, ללא פעילות גופנית.
ההשקפה הציונית באה לפתור את בעיית האנטישמיות, אך עם זאת התקנאה בדמות הגוי, והתוצאה של קנאה זו הייתה שלילת דמותו של היהודי הגלותי.
הסטראוטיפ של היהודי הגלותי שימש להדגיש את העליונות של התרבות הציונות על פני הדת והמסורת.
השאלה כיצד נראה היהודי בעיני הגוי, העסיקה את ההוגים החילונים המשכילים, ששאפו לעמוד בנורמות החברתיות האירופאיות, וכך דימויים אנטישמיים חדרו אל תוך עולם הדימויים שלהם.
הציונות הייתה חלק ממגמה של תנועות מהפכניות באירופה, אשר האמינו כי מהפכה תצליח רק על ידי הרס הקיים ובנייה של אדם חדש.
כתנועה מהפכנית האמינה הציונות שהדור הישן - 'דור המדבר' - חסר כוח פיזי ותעצומות נפש, ולכן יש לעצב יהודי חדש שיביא לשינוי פניה של היהדות בארץ ישראל.
"שלילת הגולה" הייתה רעיון מרכזי באידאולוגיה הציונית, אשר גרסה שיש לעשות שינוי ממציאות לאומית סבילה לפעילה, וכי שינוי זה יש לחולל מהיסוד של האישיות היהודית.
חלק מהציונים ראו בגלות ולא באנטישמיות, את האויב.
צורת החיים של היהודים בגולה משולה לישות נטולת גוף, ולכן רק חיים לאומיים יביאו לריפוי ושינוי מהותי של סדרי החיים.
אחת ממטרות הציונות הייתה להשיב לאומה היהודית את הכבוד העצמי, ולשנות את הדימוי של היהודי החלש, שמגיב בפחדנות להתעללות בו, יהודי חסר גאווה עצמית.
היהודי החדש של דור העלייה הראשונה היה התגלמות האידיאל הציוני בדמות של גבר.
הוא היפוכו של היהודי הגלותי, והוצג כבעל תכונות של גבריות ובריאות: גוף חזק, גמיש, חסון, גבה קומה, אף סולד, פנים ללא זקן, בעל יכולת להפעיל כוח ולהגן על עצמו, לעבוד עבודה גופנית ויצרנית, לעבוד את האדמה ולהתפרנס ממנה.
הגבר היהודי החדש גילם את האנטיתזה של היהודי הגלותי, הנשי, המנוון, הרפה, הרופס, הפחדן.
התפיסה הייתה שהמצב בו היהודים נמצאים בנחיתות פיזית, שבגינה הם זוכים ללעג, יכול להשתנות על ידי אימונים וכוח רצון.
קיים רצון עז להתחדשות ולכוח, והאומה נמשלת לגוף של גבר שיש להעצים אותו על ידי התמקדות בערכים גופניים חדשים.
מקס נורדאו העלה רעיון של טיפוח הכושר הגופני.
הנסיבות הן שגרמו ליהודים להגיע למצב של חולשה, ולכן שינוי הנסיבות יגרום לתיקון המצב.
מוטיבים של גבורה כמו "מכבים" ו"בר כוכבא", שמשו כדי לעצב דמות חדשה של יהודי חזק, אמיץ ויפה.
לא עוד גבריות נעדרת כוח, אלא גבריות "שפעת האונים" (ביאליק).
הגוף לא נתפס כמטפורה בלבד, אלא כגוף פיזי שדרכו מתחולל השינוי הלאומי - חברתי, על ידי תקיעת שורשים באדמת ארץ ישראל.
הצבר, בן דור הארץ מתואר כגבר יפה תואר, שרירי ועז רוח, בניגוד ליהודי הגלותי.
בעיקר בולטות בו תכונות של העצמה גברית ובריאות.
הגבריות מתוארת במונחים של יופי גברי הלניסטי, עוצמה גברית 'גויית', תוצרת 'משובחת' של הציונות.
כך כותב יעקב כהן: .
מול הדימוי של היהודי הגלותי הזקן, הכפוף, המכוער, חסר האונים, העמידו את הניגוד: דמות הצבר שמתאפיין בנעוריו, זקיפותו וביטחונו העצמי.
הצבר, יליד הארץ האותנטי, 'יפה הבלורית והתואר' היה התגלמות הרעיון של היהודי החדש שהציונות שאפה לעצב.
לואידור מתאר את יהודה בספרו "יהודה נוטר הפרדס": "איש צעיר כבן שלושים, בעל גוף כביר, רחב כתפיים ואמיץ כוח.
בעמדו על מקומו ורגליו, הנעולות בסנדלים גבוהים, פשוטות לצדדים וידיו תחובות עמוק, עמוק בכיסי מכנסיו, חזהו הכביר בולט.
אז הוא דומה לסלע מוצק אשר שורשו בקרקע".
הצבר קידש את חיי המעשה ודחה כל מה שקשור לרוחניות שאפיינה את העולם הישן בגלות.
על האתוס האנטי-אינטלקטואלי של הצבר כתב שלונסקי:
"אתמול משכילים [...] היום בורים בגאווה.
פשוטים וגסים מתוך פרינציפ [...] את התרבות מעיקרה בקשנו להשליך אחרי גוונו הכפוף מרוב עיון בספרים".
בקרב החלוצים קודש האתוס של עבודת הכפיים ( השיא במשנתו של א"ד גורדון ב"דת העבודה"), וכן האתוס שצמח בארגון "השומר" – פולחן הצבאיות והגבורה, על פי החזון של נורדאו על "יהדות השרירים".
הגבריות ואומץ הלב בשילוב של עבודת כפיים, הם התכונות הבולטות המתארות את דמות הצבר.
ב-1918 כתב משה ולד (יערי), אחיו של מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי: ".
ערך נוסף שקודש על ידי הצבר הוא ערך האסקטיות – ההסתפקות במועט.
סגנון לבוש פשוט ואחיד, צבעים אחידים, בגדים דהויים ומרושלים, רגליים יחפות, בלורית, כובע טמבל – הפכו לסימני היכר של הצבר.
ההסתפקות במועט לא הייתה רק כורח כלכלי, אלא גם ערך אידאולוגי שמקורו בסוציאליזם, וביטא את הבוז לקפיטליזם וחיי מותרות.
ההסתפקות במועט מסמלת את נכונות הפרט לרסן את תשוקותיו הפרטיות למען המטרה המשותפת.
יחפנות, סנדלים ובלורית מתנפנפת הפכו לסמל חזותי של הצבר.
היחפנות – סמל להשלת הבגדים המסורתיים, השטריימל והקפוטה, להבראה תרבותית, מגע בלתי אמצעי עם אדמת ארץ ישראל.
סנדלים – שיוו לצבר מראה של רועה ולוחם תנכי.
בלורית – סמל למרד נגד כיסוי הראש ואסור הדת, הפכה לסמל סטטוס חזותי וביטאה את חירותו של היהודי החדש שחוזר אל הטבע.
פן נוסף באסקטיות הצברית היה הפוריטניות המינית.
באותה תקופה, המנהג בחברה החילונית היה חיזור דיסקרטי וקיום יחסי מין אחרי הנישואין.
על פי ההשקפה הסוציאליסטית חיזור היה מנהג בורגני, ולכן אינו מקובל בחברה מהפכנית.
בנוסף התשוקה הגופנית נתפסה כמשהו אישי ופרטי, כסוג של הדוניזם בתקופה בה היחיד אמור להקדיש עצמו להגשמת מטרות לאומיות.
האתוס השיתופי הסוציאליסטי ראה ביחסים בתוך הקבוצה כמושתתים על אחווה ושתוף קבוצתי, ולכן תשוקה גופנית נחשבה לאינטרס פרטי, כמעט כמו גילוי עריות.
בתרבות הצברית יחסי המין לא היו המרכיב המרכזי, אלא החברות, ובן הזוג לא נתפס כאובייקט מיני.
התעסקות ביופי, טיפוח ואיפור נחשבו לבורגניים ולא מקובלים.
בשנת 1902 פרסם הרצל את האוטופיה "אלטנוילנד".
אחד הנושאים ברומן הוא ריפויו של הגבר היהודי המלנכולי והנשי.
פרידריך הגיבור של הסיפור, מתואר כמי שעקב יציאתו מאירופה חל בו שינוי גופני.
מגבר צנום, כחוש, לא אסתטי, הפך לגבר 'נורמלי' - גבר שמגלם עצמה, בריאות, "חסון כאלונים".
הרצל מדבר על כינון אומה חדשה על ידי חינוך ויצירתו של גבריות חדשה המאופיינת באומץ וחופש.
אברמוביץ', סופר יידי-עברי, כונה בין השאר 'צייר הגולה' ו-'מספר הגולה'.
ביצירותיו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, הרבה לתאר את הגוף היהודי כסמל לחוליי החברה ותוצאה של עיוותיה.
הגוף היהודי החלש, הרפוי חסר הכוח, מסמל את חוסר יכולתו לפעול בעולם ואת העיוות של החיים בגולה: "עם מצחו הגבוה ועיניו הטרוטות ועם פיקת גרונו הגדולה וגבו הכפוף".
בספרו "מסעות בנימין השלישי" (1878), מציג אברמוביץ' את ההיפוך המגדרי שקיים בחברה היהודית המסורתית: הגבר - למדן, עסוק ברוח, נשי, בעוד האישה - עוסקת בחומר, מפרנסת, כולה גוף.
הגברים הנשיים במובהק, שואפים להשתנות על ידי יציאה למסע למזרח, כדי להתאים עצמם למודל גברי אירופאי.
אברמוביץ' מבקר באופן נוקב את המבנה החברתי והמשפחתי של החברה היהודית המסורתית, אשר בה נישואים מוקדמים גורמים להיפוך תפקידים: הגבר הופך לתלמיד ישיבה, חסר מקצוע, לא יצרני, דל וכחוש.
האישה לעומתו בריאת בשר וחסונה.
יש כאן היפוך גופני ומגדרי כאחד: האישה במרחב הציבורי והבעל בבית.
ניתן לחלק את ציונות גרמניה לארבע תקופות: הראשונה מהקונגרס הציוני העולמי הראשון ב-1897 ועד לסיום מלחמת העולם הראשונה.
התקופה השנייה מסיום מלחמת העולם הראשונה בחוזה ורסאי וכינון רפובליקת ויימאר ב-1918 ועד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. התקופה השלישית מתחילת שלטון הנאצים (וחקיקת חוקי נירנברג בפרט) עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
התקופה הרביעית החלה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, איחודה בשנית ועד עתה.
רבים משורשיה של הציונות נעוצים ביהדות גרמניה.
בנוסף לעובדה כי תנועת ההשכלה (ממקורותיה הרוחניים של הציונות) שאבה את כוחה מיהדות גרמניה, הרי בין מבשרי הציונות ניתן למנות את פעילותם של הרב צבי הירש קלישר והרב אליהו גוטמכר, הגותו של משה הס ואחרים.
חזונו של בנימין זאב הרצל להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, כפי שנוסח בתוכנית בזל, הכה גלים מעטים יחסית בקרב יהדות גרמניה באותה עת.
יהודי גרמניה נהנו משוויון זכויות תחת "כתב הסובלנות", ועקב תנועת ההשכלה והיקף התנועה הרפורמית וההתבוללות הנרחבת, לא חשו בצורך שבפתרון "בעיית היהודים", כפי שהגדיר זאת הרצל.
בעוד שבחלקים אחרים באירופה סבלו היהודים באורח קבע מרדיפות ומהפליה, ותחושת השייכות למדינה בה התגוררו הייתה נמוכה, אם בכלל, הרי שיהודי גרמניה ראו את עצמם כגרמנים לכל דבר, אך בעלי דת שונה ממרבית האוכלוסייה.
לכן, הציונות נחלה הצלחה לרוב בקרב בני הקהילות האורתודוקסיות שבגרמניה, או ביהודים בני מהגרים ממזרח אירופה ("אוסט-יודן").
כך או כך, השפעתה של הציונות בקרב יהדות גרמניה הייתה מעטה מבחינת היקף חבריה.
שלושה חודשים לאחר הקונגרס הציוני הראשון, נוסדה התאחדות ציוני גרמניה ("Zionistische Vereinigung Für Deutschland", או בראשי-תיבות: 'ZFAD), אך היקף השפעתה היה מצומצם יחסית.
באוניברסיטת ברלין הוקם בשנת 1899 סניף של "בר כוכבא", ואוטו ורבורג היה ממנהיגיה הבולטים של הציונות באותה תקופה.
לעומת ההיקף הקטן יחסית של יהודי גרמניה בתוך התנועה הציונית, נודע להם משקל נרחב.
הסיבה המרכזית לכך הייתה מעמדם הכלכלי האיתן יחסית והיותם לרוב בעלי השכלה אקדמאית נרחבת ביחס ליהודי מזרח-אירופה, שלעיתים קרובות נאסר עליהם כליל (או תחת הגבלות מחמירות) ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וספיחיה, נוצרה מציאות חדשה בגרמניה (אז "הרייך הגרמני", או "רפובליקת ויימאר").
תנועות לאומניות, כמו גם תנועות סוציאליסטיות, החלו לתפוס תאוצה ברחבי המדינה.
כחלק מהתעוררות זו גם הציונות החלה לפרוח בקרב יהודי גרמניה.
ניתן לשייך זאת גם להתחזקות האנטישמיות וגלי ההגירה הגדולים של יהודים ממזרח-אירופה אל תוך גרמניה.
בתקופה זו התווספו לשורות הציונות מקרב יהודי גרמניה מספר הוגי-דעות חשובים, ממעצבי פני הציונות בתקופה זו, ובכללם: שמואל הוגו ברגמן, פנחס רוזן (אז: פליקס רוזנבליט), אלפרד קלה, קורט בלומנפלד ואחרים.
התחזקות הנאציזם בגרמניה, ובייחוד עם מינויו של אדולף היטלר בראשית 1933 לקנצלר גרמניה וחקיקת חוקי נירנברג שנתיים לאחר מכן, גרמה להתחזקות הציונות בקרב יהדות גרמניה.
באופן מעניין, למשטר הנאצי באותה תקופה היה אינטרס משותף לעידוד העלייה היהודית לארץ-ישראל דאז.
הפתרון הסופי וההחלטה על השמדה פיזית של היהודים תחת שלטון הרייך עדיין לא נהגה, והמדיניות בה נקט המשטר הנאצי היה כי מוטב לעודד את יהודי גרמניה לעזוב ברצונם את שטחי הרייך.
באותה תקופה נהנתה התנועה הציונית בגרמניה מתמיכת השלטונות, וביטאונה הרשמי של הציונות הגרמנית "יידישה רונדשאו" הפך לנפוץ, ועורכו רוברט ולטש הפך לאחד מדובריה הבולטים של היהדות הגרמנית.
המשטר הנאצי ערך הסכם עם התנועה הציונית שכונה בשם "הסכם העברה", שבו אפשר לעולים לארץ ישראל להוציא חלק מרכושם בהגדרת "ייצוא", במטרה לנשל את מרבית רכושם של היהודים ולפגוע בחרם האנטי-נאצי.
החלטה זו עוררה גלי ביקורת כנגד התנועה הציונית, ויש שקראו לכך "ברית עם השטן".
גלי העלייה הגדולים של יהדות גרמניה, כחלק מהעלייה השלישית, יצרו בארץ ישראל מעמד בורגני, חיזקו את הערים החדשות, פיתחו תעשייה זעירה ומסחר ומוסדות תרבות ואקדמיה שונים.
בד בבד, הלחץ הגובר והולך והביקוש הרב לסרטיפיקטים, גרם להאצת ולפיתוח תנועת ההעפלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עד דורנו
עם סיום מלחמת העולם השנייה והבנת היקף ההרס שחוותה יהדות גרמניה, היוותה הציונות מענה מידי לשארית הפליטה שבגרמניה.
גופים ציוניים שונים הוקמו ברחבי שתי מדינות גרמניה, המזרחית והמערבית, אולם בזו המזרחית, הממשל הקומוניסטי בתחילת שנות החמישים פתח במסע אנטי-ציוני.
כיום, פעילים ברחבי גרמניה מספר מוסדות ציוניים, בין השאר סניף של קק"ל בפרנקפורט, שליחים של הסוכנות היהודית בברלין ועוד.
ציון רצון (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
המשמש מפקד קורס פיקוד ומטה במכללות הצבאיות.
בעבר שימש בין היתר כמפקד אוגדת הבשן, ראש מטה פיקוד הדרום, מפקד חטיבת כפיר, ראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה, מפקד עוצבת ברעם ומפקד גדוד 50.
רצון התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד 932 בחטיבת הנח"ל.
לאחר קורס קציני חי"ר, שב לגדוד 932 ושימש כמפקד מחלקה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 932. בהמשך שימש כקצין מבצעים גדודי.
במהלך המערכה ברצועת הביטחון פיקד על פלוגת החוד בגדוד 932, שכללה בתחילה פיקוד על מוצב צה"ל בינת ג'בייל והוצאת מבצעים למארבי משך על הקו האדום ברכס ברעשית - שקיף א נימל.
בהמשך פיקוד על מוצב רותם שהיה מוצב חודר כ-14 ק"מ מצפון לראש הנקרה.
בתקופה זאת המוצב ספג באופן קבוע ירי של פצצות מרגמה וטילי נ"ט מידי חזבאללה וב-16 במאי 2000 יחד עם מפקד הגדוד נדב פדן העביר את השליטה במוצב לידי צבא דרום לבנון, וסייע לאחר יומיים לצד"ל להדוף מתקפת מחבלים על מוצב רותם, ולגבות מחיר של 47 הרוגים ועשרות פצועים לחזבאללה.
לאחר מכן, מונה לסגן מפקד גדוד 932 בין השנים 2002–2003. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל בין השנים 2003–2005. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, והוביל את הגדוד בהמשך הלחימה עד לסיומה, בתפקיד זה שירת עד שנת 2008. בהמשך כיהן כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2008–2010. בשנת 2010 מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד שנת 2012.
באמצע יוני 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ברעם, ושירת בתפקיד עד 6 באוגוסט 2014. בהמשך היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ב (2015-2014).
לאחר מכן מונה לראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה בין השנים 2015–2017. ב-29 במרץ 2017 מונה למפקד חטיבת כפיר, ושימש בתפקיד עד 4 ביולי 2019, בסיום תפקידו הועלה לדרגת תא"ל.
ב-31 ביולי 2019 מונה לראש מטה פיקוד הדרום, תפקיד בו שירת עד אוגוסט 2022. ב-19 בספטמבר 2022 מונה למפקד אוגדת הבשן.
ב-11 באוגוסט 2025 סוכם על מינויו למפקד קורס פיקוד ומטה במכללות הצבאיות.
רצון מתגורר באבן יהודה, נשוי למיכל ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין, ותואר שני במדעי המדינה ובביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
ציון ספיר (נולד ב-9 בספטמבר 1956) הוא יושב ראש דירקטוריון קבוצת אירודרום, קודם לכן כיהן כמנכ"ל חברת RFE מקבוצת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות וכמנכ"ל האגודה למען החייל.
שירת כקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבת מנשה ועל עוצבת בני חיל והיה מפקדה הראשון של יחידת דוכיפת.
ספיר גדל ולמד בהוד השרון.
בצה"ל שירת בגדוד 195 בחטיבה 401 בשנת 75 כטען קשר בפלוגה ל'.
שירת כלוחם וכקצין בחיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין אג"ם בחטיבה משוריינת, ב-1983 מונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401 וב-1984 מונה למפקדה הראשון של יחידת דוכיפת, שהוקמה כיחידה המתמחה בלוחמה נגד טנקים.
ב-1986 מונה למפקדו של מתקן האימונים החד-יומי של חיל השריון, ובהמשך שימש בתפקיד סגן מפקד חטיבה 401.
כאלוף-משנה פיקד על חטיבת שריון במילואים ועל בית הספר לשריון (עוצבת בני חיל).
פיקד על המרכז לאימון מפקדות בבאלי"ש ועל חטיבת מנשה.
קודם לדרגת תת-אלוף וכיהן כראש חטיבת ניהול והדרכה במפקדת חילות השדה.
ב-1999 מונה לנציג צה"ל בסינגפור.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע פיקד על קורס מפקדי גדודים.
בשירות המילואים שירת במטה פיקוד הדרום.
לאחר שחרורו ב-2004, עסק בייעוץ לתעשיות ביטחוניות בפעילות בסינגפור.
ספיר בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת בר-אילן.
ציון צמח (נולד ב-19 בינואר 1990) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן הנוער של בית"ר ירושלים.
צמח החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-6 בנובמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
ב-19 בינואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 למכבי נתניה.
בעונת צורף באופן קבוע לסגל הקבוצה הבוגרת, וב-3 באוקטובר 2009 כבש את שערו הראשון בליגת העל, במשחק מול הפועל עכו שהסתיים בתיקו 1–1.
בקיץ 2010 עבר צמח בהשאלה לקבוצת סקציה נס ציונה מהליגה הלאומית, ובינואר 2011 הושאל להפועל רמת גן מליגת העל.
לקראת עונת חתם צמח בקבוצת מכבי פתח תקווה, ובעונה שלאחר מכן עבר למועדון ספורט אשדוד.
לקראת עונת עבר צמח לקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, ובינואר 2014 חתם בקבוצת פראלימני מליגת העל הקפריסאית.
צמח לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה בקפריסין, ובתום העונה עזב את המועדון.
לקראת עונת חזר צמח לישראל וחתם בקבוצת הפועל עכו.
כבר במחזור הראשון כבש צמח את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל חיפה, אך כמה דקות לאחר מכן נפצע ונעדר כחמישה חודשים מהמגרשים.
בעונת 2015/2016 כבש שלושה שערי ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בעונת 2016/2017 כבש שמונה שערים בליגה הלאומית.
ב-12 ביוני 2017 חתם צמח בבית"ר ירושלים לשלוש עונות עם אופציה לעונה נוספת.
ב-12 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 1–2 להפועל אשקלון במסגרת גביע הטוטו, ובאותו משחק כבש את שער הבכורה שלו.
בסך הכל כבש צמח שני שערים בשש הופעות בכל המסגרות במדי בית"ר ירושלים, וב-31 בינואר 2018 הושאל להפועל אשקלון עד תום העונה.
ב-5 ביולי 2018 חתם צמח בהפועל אכסאל, ובעונת 2018/2019 כבש שישה שערים בליגה הלאומית, בנוסף לחמישה שערים בגביע הטוטו.
ב-6 ביוני 2019 חתם צמח בהפועל רמת השרון, אך במדיה שיחק רק שלושה משחקים בגביע הטוטו, וב-21 באוגוסט חזר לקדנציה שנייה בהפועל אשקלון.
ב-24 באוקטובר 2020 חזר להפועל אשקלון.
ב-3 ביולי 2022 חתם בהפועל ראשון לציון.
בנוסף, אימן את קבוצת נערים א' של המועדון.
ב-8 בפברואר 2023 חתם במכבי שעריים.
ביוני 2023 מונה למאמן קבוצת נערים א' של הפועל ניר רמת השרון.
ב-5 ביוני 2024 מונה למאמן קבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
באוגוסט 2024 ייסד את קבוצת הפועל גן יבנה.
ציונה פסל (נולדה ב-4 במרץ 1942) היא עורכת דין ופעילה חברתית בתחום קידום מעמד האישה.
בשנים 1984–1989 כיהנה כסגנית ראש עיריית הרצליה.
פסל נולדה בתל אביב ב-4 במרץ 1942 למשפחת מייסטרובסקי.
הוריה היו חלוצים שעלו ארצה בשנת 1935 מווילנה ונקלטו על ידי בני מרשק בקיבוץ גבעת השלושה, הם היו ממקימי בית החרושת לנעלים בקיבוץ.
בשנת 1938 עברו לתל אביב.
ציונה למדה בבת הספר היסודי הדתי שורשים שבתל אביב ולאחר מכן בבית הספר התיכון עירוני ה'.
הייתה חניכה ומדריכה בתנועת "המחנות העולים" ומדריכה ב"מכבי הצעיר".
למדה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה ובמדעי המדינה.
בשנת 1974 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמכה כעורכת דין.
את ההתמחות עשתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, אצל השופט מקס צ'רנובילסקי.
ב-1978 החלה להרצות במסגרת ויצו ובאותה שנה הקימה בהתנדבות את הלשכה המשפטית של ויצו בהרצליה ובישובים נוספים.
נמנתה עם נושאות הדגל בפעילות של קידום נשים וצמצום הפערים בויצ"ו.
בשנת 1979 נבחרה כיו"ר דור ההמשך של ויצו בהרצליה ובשנת 1982 נבחרה כיו"ר ויצו הרצליה.
במסגרת פעילותה אימץ הסניף את ילדי האסירות בבית סוהר נווה תרצה והיא סייעה בהקמת המקלט לנשים מוכות בניהולה של רות רזניק (לימים כלת פרס ישראל על פועלה זה).
ב-1983 נבחרה לחברת מועצה יחידה במועצה העירונית של הרצליה.
הצטרפה, כסיעת יחיד, בלתי מפלגתית, למועצת העיר בראשותו של אלי לנדאו.
ב-1984 מונתה לסגנית ראש העיר בפועל והקימה את הוועדה הראשונה בארץ לקידום מעמד האישה במסגרתה שיתפה פעולה עם שדולת הנשים.
במסגרת תפקידיה הציבוריים כסגנית ראש עיר שמשה:
ראש אגף החינוך, התרבות והרווחה בעיריית הרצליה
יו"ר חברת מוסדות חינוך (שיקום שכונות ומתנ"סים)
יו"ר הוועדה לשירותים קהילתיים וחברתיים.
בתום הקדנציה בעירייה פנתה לתחום העסקי והתמחתה בניהול ארגוני.
מוסמכת המרכז לניהול בשיתוף של ד"ר יצחק אדיג'ס.
ובין השנים 1991–1993 שימשה כמנכ"ל אדיג'ס ישראל בע"מ.
כיום, פעילה כמתנדבת מטעם משרד הביטחון למשפחות שכולות.
בשנת 2025 פרסמה בהוצאת ניב ספר " מעגלי גורל" המבוסס על זיכרונות ילדותה בתל אביב של שנות ה-50 ופעילותה הציבורית
נשואה לוויליאם פסל, ולהם שני ילדים.
ציון שלום (נולד ב-1929) הוא כדורגלן עבר אשר שיחק בבית"ר ירושלים בשנות ה-40 וה-50.
שלום נולד בשכונת בית ישראל שבירושלים.
בנערותו שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר ניל"י שאוחדה יחד עם בית"ר ימין משה בשנת 1942 לבית"ר ירושלים.
לאחר מכן שיחק בבית"ר נתניה עמה זכה ב"גביע תל חי" - הגביע של אגודת בית"ר.
שלום לחם במלחמת העצמאות יחד עם חבריו לקבוצה ונטל חלק בהגנה על ירושלים ובשחרור רמת רחל וממילא כחבר באצ"ל.
לאחר המלחמה שיחק בעמדת הקיצוני ימני בבית"ר ירושלים, בישל וכבש שערים רבים לזכות קבוצתו.
בעונותיו אלו שלום הוזמן לסגל נבחרת ישראל ואף שובץ לנבחרת המשנה (נבחרת ישראל ב') אך לבסוף לא שיחק כתוצאה מפציעה.
בעונת 1958/1959 נפצע ונעדר תקופה ממושכת, לאחר מכן חזר והבקיע שער חשוב לזכות קבוצתו נגד מכבי רחובות במרץ 1959. בעונת 1959/1960 פרש מכדורגל פעיל ועבר לאמן את הנוער מספר שנים.
ב-6 עונותיו המתועדות, (החל מ-1954) צבר 72 הופעות ו-23 שערים במדי בית"ר ירושלים.
ציון נאנוס (נולד ב-24 באוקטובר 1971) הוא עיתונאי העובד בחברת החדשות ככתב מגזין.
ציון נאנוס נולד להורים שעלו לישראל מלבנון.
גדל בחולון ולמד בתיכון אילון בעיר.
בראשית הקריירה שלו שימש כשדרן קווים במשחקי כדורסל וכדורגל.
כשדרן ספורט שידר, בין היתר, מאולימפיאדת סידני, מאולימפיאדת אתונה, מאולימפיאדת בייג'ינג וממונדיאל 2006.
ב-26 במאי 2001, בעת משחק ההכתרה של מכבי חיפה, כאשר לקראת סיומו החלו אוהדים לשעוט לעבר הגדרות המפרידות בין היציעים לכר הדשא, נאנוס הפסיק לשדר בשידור חי את המשחק וסייע לחילוץ בני הנוער שנרמסו בידי ההמון.
בשנת 2012 יצר את הסרט התיעודי "כוכבי הצפון", שבו ליווה את קבוצת הכדורגל עירוני קריית שמונה בעונה שבה זכו באליפות ליגת העל בכדורגל.
במהלך הקריירה שלו הותקף פיזית מספר פעמים: על ידי אוהדים, מתנחלים ועל ידי הפרשן לענייני צבא וביטחון, רוני דניאל.
במאי 2020 פרסם כתבה על אזרחים שהוצאו לחופשה ללא תשלום, אך אינם זכאים לקבל דמי אבטלה בשל תקנה בביטוח לאומי האוסרת מתן כפל קצבאות למקבלי קצבאות.הכתבה הציגה את הקושי איתו מתמודדים מקבלי קצבאות שהופסקה עבודתם בעת משבר הקורונה.
לאחר מכן החליטה הממשלה לבטל את איסור כפל הקצבאות לתקופה מוגבלת.
אחיו, אבי נאנוס, היה קריין וכתב בגלי צה"ל וכיום מנהל הדיגיטל בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הציונות ברומניה, הייתה חלק נכבד מן התנועה הציונית בכללה; שכן, במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר החלה ראשית הציונות, התגוררו במרחב הרומני יהודים רבים במעמד משפטי-אזרחי נחות.
הבולטות שלהם בערים ובעיירות ומספרם הגדול יחסית שם עורר ברומנים חששות דמוגרפיים.
ברטיאנו הציג עצמו כתומך נלהב בהגירת יהודי רומניה לארץ ישראל ובשנת 1868, כשפנו אליו ארמן לוי והרב יצחק איזיק טאובס וביקשו את עזרתו להגירה המונית יהודית לארץ ישראל, נענו בחיוב.
ברטיאנו טען שלפחות רבבת משפחות יהודיות צריכות לעזוב ללא דיחוי את רומניה והבטיח לפעול להשגת אשראי מהפרלמנט הרומני למימון זאת.
להבטחות לא היה המשך מעשי והתוכנית לא מומשה.
השליט הבטיח אמנציפציה ליהודים, אולם לא עמד בהבטחתו.
מאה משפחות יהודיות מניקורשט, שכל משפחה צברה 500 פרנקים, פנו באמצעות המייצגים שלהם אל הרב צבי קלישר, כדי לקנות עבורם קרקע בארץ ישראל.
פרויקט זה לא צלח, אך שנתיים מאוחר יותר, אגודה דומה, שקמה במוינשט, שלחה ב-1875 את דוד שוב עם שני מלווים, לחפש דרכים לרכישת אדמות והתיישבות בארץ ישראל.
ביום כ' בטבת תרמ"ב התכנס בפוקשאן שברומניה קונגרס פוקשאן בשם: "קונגרס אגודות יישוב א"י על ידי עבודת-אדמה".
בקונגרס נבחר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הגוף הראשון שעסק בעלייה מאורגנת.
הנהלת הקונגרס הורכבה משמואל פינלס (נשיא הקונגרס), מאיר ויינברג מבוקרשט ונפתלי זוננבליך מבוטושאן (סגני נשיא), דויד רינצלר (מזכיר), י.
ברנר, המורה והסופר ישראל טלר, נפתלי פופר וג.
לקונגרס הגיעו גם אורחים מחוץ לרומניה וביניהם לורנס אוליפנט ואלעזר רוקח שנאמו בפני המתכנסים ותיארו להם את נופי ארץ ישראל.
רוקח הגיע במטרה לאסוף כספי תמיכה בהתיישבות בגיא אוני, אך נאומיו הנלהבים על ארץ ישראל עוררו ביהודי רומניה את הרצון להתיישב בה.
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה ארגן הפלגות, של עולים מקהילות יהדות רומניה, מנמל גאלאץ שעל הדנובה, לארץ ישראל.
בסיוע פעילות הוועד עלו כ-600 נפש, מתוך כ-1000 המתיישבים במסגרת העלייה הראשונה בארץ ישראל, והם התיישבו בתשע נקודות יישוב, הראשונות בהם ראש פינה וזכרון יעקב.
ב-6 בינואר 1903 נוסד ברומניה הארגון הציוני של העדה הספרדית, Benei Israel Zion (בני ישראל ציון), שמנה בראשיתו מאה חברים.
בראש הארגון עמד הנשיא משה אלגזי, סגן נשיא היה יצחק אשכנזי וגזבר יצחק נחמיאס.
הרב יעקב יצחק נימירובר, שבהמשך דרכו היה הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, השתתף בקונגרס הציוני של 1905 והיה בין מתנגדי תוכנית אוגנדה.
הרב דוקטור נימירובר קנה לו חסידים רבים ברומניה ובהדרגה הגיע להיות מנהיג קהילתי, רב ראשי של כל יהדות רומניה.
היותו ציוני גלוי ונלהב השפיע על בני הקהילה מבחינת דוגמה ומופת.
מהות היהדות, עם, אומה, או קהילה דתית ויחסו של הפרט היהודי אליה, העסיקו רבות את נימירובר והוא נתן לכך ביטוי בכתביו.
צורה נוספת של ציונות רוחנית ברומניה הייתה תנועת "בני עזרא", שהונהגה על ידי הרב הראשי של פלוישט, דוקטור חיים ברזיס, מי שהיה גם נציג קרן קיימת לישראל ברומניה ותלמידו, בנימין מנדלסון.
חבל טרנסילבניה היה תחת ריבונות הונגרית עד מלחמת העולם הראשונה, אולם במהלכה נכבש על ידי רומניה ואחריה סופח לרומניה והגבולות בין רומניה ובין הונגריה נקבעו בחוזה ורסאי.
עד לסיפוח טרנסילבניה לרומניה יהודי טרנסילבניה הזדהו לשונית ותרבותית עם הונגריה.
במפקד של 1910 כ-70% מיהודי טרנסילבניה הצהירו על הונגרית כשפת האם שלהם.
המשך ההזדהות היהודית הלשונית והתרבותית עם ההונגרית הציבה את היהודים במעמד של מיעוט כפול ברוב הרומני.
על היהודים הופעלו לחצים מכל הכיוונים, מכיוון המיעוט ההונגרי, שרצה אותם לצידו במאבק על הלשון והתרבות ההונגרית ומצד השלטון הרומני, שחשש מפני המיעוט ההונגרי הגדול, בעל שאיפות הסתפחות להונגריה.
לנוכח מציאות זו חלק נכבד מהאינטלקטואלים היהודים של טרנסילבניה הגיבו בהצטרפות לתנועה הציונית, להבדיל מהמתרחש ביהדות הונגריה, שם היו הדים חלשים מאוד לציונות.
ב-1918, בקלוז', ייסד חיים וייסבורג את הארגון הציוני "ההתאחדות הלאומית של יהודי טרנסילבניה" (Uniunea Naţională a Evreilor din Transilvania).
לתנועה הציונית בטרנסילבניה הצטרפו אישים בולטים מהיהדות המקומית, כולל הרב הראשי האורתודוקסי, מוזס גלזנר והרב הראשי הנאולוגי, מטיאש אייזלר.
ב-19 בדצמבר 1918, ביוזמת וייסבורג, החל להופיע בקלוז' השבועון הציוני בשפה ההונגרית, אוי קלט, שהפך ב-1920 ליומון.
אברהם לייב זיסו היה מתחילת המאה העשרים הדמות הבולטת ביותר בין ציוני רומניה.
התחדשות הפעילות הציונית ברומניה לאחר השואה
משטרו של יון אנטונסקו אסר את קיומם של הארגונים הציוניים, הרס את הארכיונים שלהם והחרים את רכושם.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 שבו הארגונים הציונים לפעול, אך היו צריכים לבנות את עצמם מחדש.
הארגונים הציונים פנו אל יהודי רומניה וקראו להם להתגייס לפעילות.
בארגונים הציונים של רומניה נכללו כל היהודים הציונים מעל גיל 18, ששילמו מס מסוים.
פדרציית הארגונים היהודים ברומניה הייתה יחידה ובראשה עמד הוועד הפועל הציוני, אך היו לה התפצלויות משנה לפי השקפות פוליטיות ודתיות שונות.
הוועד הפועל הציוני פעל דרך שלוש לשכות מנהליות, לשכת העלייה, שכללה את העלייה החוקית ואת עלייה בית, לשכת הכספים, שכללה את קרן קיימת לישראל ואת קרן היסוד ואת לשכת החינוך והתעמולה.
הוועד הפועל הציוני היה מקושר לארגונים הציונים העולמיים ונציגיו לקחו חלק בכינוסים הציונים, דוגמת בקונגרס הציוני בבזל, בדצמבר 1946.
אלה היו הקבוצות הציוניות העיקריות, שפעלו ברומניה לאחר נפילת המשטר הפשיסטי:
בשמאל הציוני נכללה מפלגת "איחוד", מפלגת עובדים ציונית-סוציאליסטית (Partid Muncitoresc Sionist-Socialist), בעלת ההשקפה הסוציאליסטית ומקושרת ל"האיחוד העולמי" ולמפלגות הפועלים בארץ ישראל וקבוצות נוער שונות, כשהחשובה מביניהן הייתה גורדוניה.
מפלגת המרכז הציונים הכלליים, שכללה את "התחייה" וארגוני הסטודנטים הציונים "הנוער הציוני" ו"דור חדש".
הבלוק הציוני הדתי שכלל את מפלגות תנועת המזרחי והפועל המזרחי.
בימין הציוני הייתה התנועה הרוויזיוניסטית.
הארגונים הציוניים ברומניה הוצאו אל מחוץ לחוק בתקופת ממשל יון אנטונסקו, אולם למחרת הפלתו של אנטונסקו, בהפיכת 23 באוגוסט 1944, שבו ארגונים ציונים לפעילות.
מקהלת הילדים הישראלית זכתה להצלחה עצומה, האולמות בהן הופיעה היו מלאים, בעיקר ביהודים, ובעת שירת "ירושלים של זהב" פרץ הקהל בבכי שהדביק גם את הזמרים הצעירים.
ציון שאול הדדי (אדאדי; 21 בינואר 1909 – 1955) היה מורה, מחנך ומנהל בית הספר "התקווה".
מחיה השפה העברית והרעיון הלאומי בקרב קהילת יהודי לוב ומנהיג ציוני בלוב.
מייסד ארגון בן-יהודה בטריפולי, ארגון שעסק, בנוסף לפעילות ציונית, גם בהחדרת השפה העברית בקרב יהודי לוב.
נולד בטריפולי לוב לאביו ראובן ואמו בובה.
נצר לשושלת אדאדי מיסודו של רב נתן אדאדי, שהיו ידועים באהבתם לארץ ישראל כדיינים ושד"רים, מורה ומחנך.
מחיה השפה העברית והרעיון הלאומי בקרב קהילת יהודי לוב, מנהיג ציוני ביהדות לוב, מנהיג ארגון "בן יהודה".
למד בבית ספר יסודי תלמוד תורה.
בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר האיטלקי למסחר.
בשנת 1929 התגייס לצבא האיטלקי מתוקף נתינותו האיטלקית.
כשהשתחרר מהצבא, למד ועסק בהנהלת חשבונות בבית מסחר.
אדאדי היה פעיל בארגון במשך 15 שנים והיה יו"ר וגם מזכיר הארגון.
עסק בניהול ועד קרן קיימת לישראל משנת 1932 ועד סוף 1943.
הדדי יסד את בית הספר העברי הראשון "התקווה", ניהל אותו במשך שנתיים ולימד בו כל ימי קיומו.
יסד את תנועת הנוער החלוצית ותנועת הצופים העבריים, הוציא לאור עיתונים קהילתיים ציוניים, ערך מגביות ענק לטובת נזקקי הקהילה ולטובת המפעל הציוני בלוב.
כונה בפי רבים "הרצל של לוב".
עלה לישראל עם בני משפחתו בשנת 1949. אשתו אינס וילדיו ראובן, נעמי, דבורה וישראלית.
ב-18 בדצמבר 1949 החל לעבוד בבית ספר בנתניה.
ב-1 בפברואר 1951 החל לעבוד כמורה בבית ספר בשיכון המזרח, ראשון לציון.
בהמשך, עבר להתגורר בבאר יעקב וניהל שם בית ספר בו גם שימש כמורה.
הוא המשיך בפעילות הציונית בפועל המזרחי ב"למפנה".
עיריית בת-ים הנציחה את זכרו וקראה על שמו רחוב "שאול הדדי", בו נמצא האודיטוריום העירוני והמוזיאון לאומנות "בית ריבק".
שלט לזכרו מוצב בשכונת רמת יוסף.
ציונה לוי-לירון (20 במאי 1927 – 30 באוקטובר 2010) הייתה מלחינה, מפיקה מוזיקלית, אמנית רב-תחומית, וסופרת ישראלית.
מהראשונות בישראל שהלחינו את שיריהם של משוררי יהדות ארצות האסלאם.
לוי-לירון נולדה בתל אביב למשפחת עולים מתימן שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1924. לפני העלייה, במהלך המסע הרגלי לעיר הנמל עדן נפטרו סבה וסבתה, שתי אחיותיה וכן אח אחד שמת בלידה.
מעדן שטו בספינה למצרים ומשם הגיעו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב, ועברה מספר בתים.
לוי-לירון נולדה בבית ברחוב נחמיה בשכונת כרם התימנים.
היא קיבלה את שמה בהשראת המסע של משפחתה אל ארץ ישראל.
גדלה בבית דתי ולמדה בבית ספר לבנות של תנועת המזרחי ברחוב הכרמל בנחלת בנימין.
לוי-לירון החלה את דרכה המוזיקלית בגיל 24, כשלמדה לנגן בפסנתר יחד עם בתה הצעירה מאירה אצל עליזה שטיינברג (ליזה) (אשתו של המשורר יעקב שטיינברג ואחותו של חיים ארלוזורוב).
המשפחה עברה לגבעתיים ושם החלה ללמד ריתמיקה בגני הילדים ובתי הספר בעיר.
בנוסף העבירה שיעורי ריתמיקה בהתנדבות לילדי שכונת הארגזים בדרום תל אביב.
מאוחר יותר בחייה, בהשראת חוויותיה אלה, תכתוב לימים את הספר "שכונת הארגזים".
בשנת 1957 סיימה את לימודיה ב בתל אביב, ואחר כך השתלמה בריתמיקה בשווייץ.
החל מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 השקיעה את עבודתה היצירתית כמלחינה ועורכת מוזיקלית בתחום שירי הילדים והשתתפה בפרויקטים ומופעים שונים.
בשנת 1963 יצא האלבום הראשון שבהפקתו נטלה חלק, כעורכת המוזיקלית וקריינית קטעי קישור, "היום הראשון בגן", תקליט שירי הילדים של הזמרת חנה אהרוני.
אחר כך ערכה והפיקה את תקליטי שירי הילדים "שירי מעגל ומשחק" ו"שירי ימי הולדת" של הזמרת מרים פרופס (עיבוד וניצוח יוסף הדר).
וב-1966 ערכה את האלבום "יומו של ילד" של חדוה עמרני.
כמו כן הלחינה מוזיקה להצגות ילדים רבות בהן: "דני דין הרואה ואינו נראה" (1971), "פרח לב זהב" (1972), "מקס ומוריץ" (1976).
בסוף שנות ה-60 הרחיבה את תחומי יצירתה והייתה מראשוני המלחינים בישראל, ששבו למקורותיהם המוזיקליים של יהדות ארצות האסלאם.
היא הלחינה את שיריהם של משוררי ספרד הגדולים, דוגמת: יהודה הלוי, שלמה אבן גבירול, שמואל הנגיד, אברהם אבן עזרא ומשה אבן עזרא, ובשנת 1971 הוציאה את האלבום "אם אשכחך ירושלים", שבו בין היתר הלחינה ושרה את שיריו של שלום שבזי, ואותו הקדישה "לאוהבי ירושלים והנופלים על שחרורה".
בראיון עיתונאי שנתנה הסבירה את מניעיה:.
בשנת 1982 הפיקה שני מופעים שיצאו גם בתקליטים, ערב שירי ספרד, וערב משירי חיים גורי, שלירון הלחינה כ-30 משיריו.
ב-22 ביוני 1986 נערך מופע מחווה לכבודה במועדון "צוותא" בהשתתפות: עופרה חזה, יזהר כהן, רוחמה רז, ליאור ייני, שלוה ברטי, עוזי מילר, איתן מסורי, בני נדלר וגיתית שובל.
במופע נשא דברי ברכה חבר הכנסת ומזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר.
בשנת 1992 השתתפה במופע לציון 500 שנים לגירוש ספרד.
במקביל לעשייתה המוזיקלית והחינוכית החלה לעסוק גם בתחומי האמנות הפלסטית.
בשנת 1972 סיימה לימודי ציור ופיסול במכון אבני, לאחר מכן למדה חינוך ואמנות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1984 נסעה להשתלם בוושינגטון, ארצות הברית, אצל האמן פיליפ רטנר.
עבודותיה הוויזואליות הוצגו לאורך השנים בתערוכות רבות, בהן בבית האמנים תל אביב, ב, במוזיאון רמת גן ועוד.
בנעוריה התחתנה עם מרדכי לוי שהיה יהלומן והייתה לאמא בטרם מלאו לה שש עשרה.
נולדו לה שלושה ילדים, מאירה, ארנון ויובל, והיא נפרדה מבן זוגה מרדכי.
בשנת 1964 הייתה אחראית על אירועי התרבות במלון בקיבוץ שפיים.
בקיבוץ הכירה את חיים לירון, חבר שפיים ואמן בעצמו.
הם נישאו ומאז גרה בקיבוץ.
בקיבוץ המשיכה בהוראת ריתמיקה וגם הוציאה מספר תקליטים עם ילדי הקיבוץ.
כמו כן ניהלה אולפנה למוזיקה בחוף השרון ובמשך כעשור הייתה אחראית על התרבות בקיבוץ.
משנת 2000 ואילך גם כתבה ופרסמה ארבעה ספרי פרוזה, ביוגרפים ובדיוניים.
נפטרה ב-30 באוקטובר 2010 ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
דיסקוגרפיה כמבצעת, מלחינה, מפיקה ועורכת מוזיקלית:
"ילדי קיבוץ שפיים: 14 שירי משחק לפעוטות", מקולית (1965)
"ילקוט מלא שירים של אלכסנדרה; מקהלת ילדי שפיים" (1969)
"אם אשכחך ירושלים", משירי שלום שבזי (1968)
השתתפות ב"הרפתקאות דני דין, הרואה ואינו נראה" (1971)
"ילדי קיבוץ שפיים – "ילדים למען ילדים", "הבה נשחקה"
"בצליל ובתנועה משחקים רתמיים עם ילדי קיבוץ שפיים " (1984)
"זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול" (עם חבורת זמר קיבוץ שפיים; הוקלט בהופעה חיה), הפיקה יחד עם דב זעירא, חיפה: התקליט (1994) (שרים: שלמה, שרה, חופני, יזהר, ורדינה ופיני כהן)
תערוכת פיסול וציור, גלריה שי דנון, תל אביב (1977)
פיסול ציונה לירון, בית יד לבנים חולון (1978)
בית סוקולוב תל אביב (1983)
עבודה עם הפסל פילפ רטנר (בוושינגטון) – הגלריה לאמנות פרישמן תל אביב (1985).
"לבן על שחור", גלריית הקיבוץ, יפו (1986)
תל חי 87, מפגש אמנות בת זמננו, תערוכה קבוצתית, המכון לאמנויות תל-חי (1987)
"חדשות באדום", בית האמנים, תל אביב (1995)
תערוכה רטרוספקטיבית, גלריה עמליה ארבל (1996)
גלריה היכל התרבות נתניה (1996)
גלריה בצוותא, תל אביב (2000)
מגדל המים בקיבוץ שפיים (2007)
מפגשים, הוצאת עם עובד, 1985 (אלבום תווים של לחניה)
מעבר לזמן ולמקום, הוצאת ירון גולן, 2000 (רומן)
דפיקות על פח, הוצאת ירון גולן, 2000 (קובץ סיפורים)
שמע ישראל, הוצאת ירון גולן, 2004
שכונת הארגזים, הוצאת טרקלין, 2012.
ציונה רבאו-קטינסקי (1907 – 1995) הייתה תזונאית, ומהראשונות שעסקו בתחום זה בארץ ישראל, פעילה ומנהלת מחלקה בויצו.
בשנות ה-60 לחייה החלה לפרסם את ספריה, שעסקו בראשית ימי תל אביב.
רבאו קטינסקי נולדה בכפר עין סיניא.
אביה ברוך קטינסקי, מאנשי העלייה השנייה, מראשוני תל אביב, צאצא למנשה בן ישראל.
אמה גוטה לבית שרתוק הייתה אחותם של זאב שרתוק ויעקב שרתוק.
הוריה עלו מפולין לארץ ישראל יחד עם שני אחיה של האם, והתיישבו בכפר עין סיניא שהיה בהרי אפרים, בדרך ירושלים-שכם.
עסקו בחקלאות ובגידול צאן באחוזה שחכרו ממשפחות החוסיינים, ואחרי לידתה עברו לירושלים ומשם ליפו.
ב-1908 התיישבו בשכונת "אחוזת בית" (נחלת בנימין) ונמנו בין ראשוני תל אביב.
לרבאו-קטינסקי שתי אחיות צעירות: ידידה מילשטיין – מורה למוזיקה וצפירה קטינסקי-עוגן – מוזיקולוגית (אחותה הגדולה נפטרה בילדותה).
בשנות ה-20 הייתה בין מקימי גדוד מגיני השפה העברית בתל אביב הקטנה.
ובהמשך למדה תזונה באוניברסיטת לונדון.
עם שובה ארצה החלה לעבוד כמדריכה לכימיה ולתזונה בבית הספר החקלאי בנהלל.
בהמשך הפכה לאחת ממדריכות התזונה של ויצו וקיבלה על עצמה את ההדרכה במטבח הקיבוצי.
כשהגיעה לחדרי האוכל הקיבוציים בשנות העשרים של המאה העשרים מצאה שם מצב הזנחה רבה: מבני המטבחים היו רעועים והאוכל הדל כלל מרק שעועית (בושל על פתיליות שבורות), לחם אפוי למחצה ובצל מטוגן.
רבאו-קטינסקי החלה להדריך את חברות הקיבוץ, כשהיא מבקשת לעשות מהן טבחיות מקצועיות (כך לימדה אותן להכין תזונה מאוזנת מתרד וחצילים, לכבוש ירקות, להכין שימורים לחורף, לשלוח פשטידות לעובדים בשדה, לשמור על ההיגיינה, וכן לנהל פנקסים ולנעול את המחסן מפני חברי הקיבוץ שנהגו 'לסחוב' אוכל).
רבאו-קטינסקי נחשבת לראשונה שדאגה לתפריטים ולתזונה נכונה בחדרי האוכל הקיבוציים.
רבאו-קטינסקי פרסמה 3 ספרים על תל אביב.
ב-1973 יצא ספרה הראשון "תל אביב על החולות".
ב-1982 בעקבות הצלחתו של הספר הראשון יצא ספרה "בחזרה לתל אביב" המתאר את חייה בלונדון וחזרתה לישראל, וב־1984 יצא הספר "אני תל אביבית" המלקט פרקים משני ספריה הקודמים.
הסרט "שבעה על אמא "
בשנת 2003 הפיקה בתה, פרופסור יעל קציר, את הסרט התיעודי המשפחתי "שבעה על אמא" הסרט נפתח ביום הלווייתה של רבאו קטינסקי ומסתיים שנה לאחר מותה.
הסרט זכה בפסטיבל קרקוב, בפרס חבר השופטים על רגישות ואינטימיות.
הוא הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וכן בסינמטקים בירושלים ובתל אביב.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים בשנחאי, בפסטיבל היהודי בברלין, וכן הוקרן בפסטיבלים בינלאומיים באירופה וארצות הברית.
בשנת 1936 נישאה לפרופ' ארוין רבאו (1899–1983), גינקולוג וכירורג בכיר ב.
ילדיה הם: פרופ' נורית כנען-קדר, פרופ' יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו שהיה כירורג בכיר באיכילוב.
נכדיה הם: פרופ' חגי כנען, יונתן כנען, דן קציר, פרופ' תמר קציר ד"ר עודד רבאו, מיכל רבאו, וענת ברקין רבאו.
1973 – בתל אביב על החולות (ציורים: סטודיו פת) – הוצאת מסדה
1982 – בחזרה לתל אביב – הוצאת מסדה
1984 – אני תל אביבית – הוצאת משרד הביטחון
ציונה גרוסמרק היא היסטוריונית, חוקרת תקופת המשנה והתלמוד; פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי הרוח והחברה ב.
לגרוסמרק דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב..
בשנת 1992 הצטרפה לסגל המכללה האקדמית תל חי.
בשנים 1999-2003 היא עמדה בראש החוג ללימודים רב-תחומיים.
בשנים 2006-2010 כיהנה כדקאנית הראשונה של הפקולטה למדעי החברה והרוח במכללה.
בשנים 2016-2019 עמדה בראש התוכנית לתואר שני בלימודי הגליל.
ב-2012 התגלו מספר ממצאים בחורבת עומרית ביניהם: חותם גלילי וטבעת מאבן קרנליאן כתומה.
החותם מתוארך למאה השמינית לפני הספירה, ומקור הטבעת אבן ככל הנראה בימי הביניים - במאות ה- 12 או ה-13 לספירה.
במכללת תל חי הוקמה תצוגת קבע של ממצאים מחורבת עומרית.
גרוסמרק חקרה יחד עם ברוך ברנדל מרשות העתיקות את החותם שנמצא בעומרית.
החותם מתאר סצנה של מאבק בין דמות מכונפת לבין שור שעומד זקוף על שתי רגליו האחוריות.
במחקרה גילתה כי החותם הוא ככל הנראה מתקופת סרגון השני, מלך אשור אשר שלט בין השנים 705–722 לפני הספירה, והיה זה שהשלים את כיבוש ממלכת ישראל.
החותם כנראה הובא לארץ בידי אחד מפקידיו.
המצאות החותם בעומרית רמזה על כך שבמקום היה מקדש.
החותם היווה אמצעי זיהוי של בעליו בתקופת הכתיבה על לוחות חימר.
החותם שהתגלה בחורבת עומרית השתמר בצורה מושלמת ונחשב לאחד היפים שהתגלו.
הטבעת עשויה מאבן קרנליאן והיא ככל הנראה העתיקה ביותר מסוג זה שהתגלה עד כה.
צבעה אדום־כתום, והיא מתוארכת לימי הביניים.
מקורה בשרידי היישוב המוסלמי ששכן במקום במאות ה–12 וה–13 לספירה.
הטבעת ייחודית מבחינת עיצובה, איכותה וערכה ונותרה כמעט מושלמת, היא מלמדת על קשרי מסחר בין תושביה של עומרית בתקופת ימי הביניים לבין שווקים מעבר לים.
גרוסמרק ערכה מחקר שעקב אחר טבעות מקבילות לזו שנמצאה בעומרית.
הטבעות התגלו לאורכן של דרכי המסחר בטבעת - ממקום כריית האבן בחבל בוג'יראת שבצפון־מערב הודו, דרך ראס אל־יימה שבמפרץ הפרסי, ועד לנמלי הים התיכון.
היישוב הקטן והקדום שכן על אם הדרך מדמשק לעבר נמלי צור וצידון.
בהמשך למחקר בחורבת עומרית נטען כי מקדש הורדוס שתיאר יוסף בן מתתיהו בכתביו היה בעומרית ולא באזור באתר מעיינות הבניאס, שם חשבו שהיה קודם לכן.
ציונה גרוסמרק, תכשיטים ותכשיטנות בארץ ישראל: במקורות ובממצא הארכאולוגי, בתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1994
ציונה גרוסמרק, בדמות עכביש היא טווה את חוטיה, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, 2002
ציונה גרוסמרק, Travel Narratives in Rabbinic Literature - Voyages to Imaginary Realms 2010 Edwin Mellen Press- אנתולוגיה של עשרים ואחד סיפורי מטיילים הבוחנת את סיפורי התלמוד כתופעה בין-תרבותית.
ציונה גרוסמרק, אגדת המסעות - סיפורי מסע בספרות חז"ל, הוצאת רסלינג, 2022
ציונה גרוסמרק, אל הליקון שלמוזות, הוצאת ירון גולן - קובץ מהרצאותיה בנושאי מיתולוגיה ואמנות של העולם הקלאסי.
ציון נפט וגז היא חברת אמריקאית העוסקת בחיפושי נפט וגז טבעי, שבסיסה בדאלאס ומאוגדת בדלאוור.
החברה מבקשת להפיק נפט וגז בישראל, מתוך אמונתו הנוצרית-ציונית של מייסדה.
מניות החברה היו רשומות למסחר בבורסת נאסד"ק החל מספטמבר 2009, עד שנמחקו ב-31 באוגוסט 2020. אז עברו להיסחר מעבר לדלפק בבורסת OTCQX של OTC Markets.
לפי דיווחי החברה, קיבל מייסד החברה ויושב ראש הדירקטוריון, ג'ון מ.
בראון, השראה לחפש נפט בישראל בשנת 1983, במהלך ביקור שערך בישראל, ומאז במהלך 17 השנים הבאות הוא ערך מספר ביקורים מדי שנה, שכר יועצים לחיפושי נפט וגז בישראל ובטקסס, בנוסף ביצע השקעות ישירות בחברות חיפושי נפט בישראל וסייע לחברות אלו בגיוס הון.
באותה תקופה פעלו בישראל מספר קבוצות של נוצרים אוונגליסטים שעסקו בחיפושי נפט על פי "השראה תנכי"ת".
קבוצות אלו הקימו חברות שהיו מגייסות הון ממשקיעים קטנים, בעיקר חברי הקהילות האוונגליסטיות בארצות הברית, שקנו את מניותיהן בעיקר מתוך מניעים אידאולוגיים.
על פי מודל פעילות דומה הקים בראון, באפריל 2000, את "ציון נפט וגז".
על פי פרסומי החברה בראון טוען כי קיבל נבואה שלפיה מוטל עליו לסייע לעם היהודי ולמדינת ישראל ועליו לעשות זאת באמצעות קידום העצמאות האנרגטית שלה.
באתר החברה מובאת הנבואה שקיבל בראון: ().
בראון מצטט מ: את המילים "בִּרְכֹת תְּהוֹם" הוא מפרש כרמז אלוהי להימצאות נפט באדמת ישראל.
החברה טוענת שלמרות "ההשראה התנכי"ת", הפעולות שננקטות על ידי הדירקטוריון וצוות ההנהלה שלה באופן פעיל בחיפושי נפט וגז בישראל, "מבוססות על מדע מודרני ושיטות עבודה עסקיות מוכחות, הנתמכות על ידי מחקרים וסקרים גאולוגיים וגיאופיזיים, המתבצעים על ידי חברות מנוסות בפעילויות חיפושי נפט וגז".
במאי 2000, קיבלה החברה מממשלת ישראל שני רישיונות לחיפוש נפט ביבשה, בשטח של 660 קמ"ר בין חיפה ונתניה (שטח שכלל את ואדי עארה, חלקים ממישור החוף ועמק יזרעאל).
החברה נתנה להם את השמות רישיון "אשר-מנשה" ורישיון "יוסף", על שם שבטי ישראל.
רישיון "אשר-מנשה" הוחזק קודם על ידי השותפות המוגבלת "שדות נפט" שביצע ללא הצלחה שני קידוחי נפט, "מענית 1" ו"הר אמיר 1", שנקדחו עד לשכבות סלע מתקופת היורה התיכונה (מגיל של כ-150 מיליון שנה).
הקידוח הראשון החל במחצית השנייה של שנת 2002, בהשקעה של כ-9 מיליון דולר.
לאחר שביצע שני קידוחים בשטח רישיון "אשר-מנשה", לעומק של 2,400 מטר, שבהם לא נמצא נפט, ביקשה החברה בקיץ 2003 לבצע הנפקה ראשונה לציבור בנאסד"ק.
זאת במטרה לגיוס הון להמשך הקידוחים לעומק רב יותר.
בתקופה זו החזיק בראון בכ-70% מהמניות וראלף ד'בור (DeVore), דירקטור בחברה, החזיק כ-18% מהמניות.
בשנת 2002 בראון העניק במתנה 50,000 מניות של החברה למטיף האוונגליסטי לאל לינדזי (שבן דודו הוא שותפו ראלף דבור והיה חבר מייסד בדירקטוריון החברה).
האל לינדסי קידם אחר כך את רכישת מניות החברה לקהל מאמיניו, מבלי לחשוף את הקשר של משפחתו לחברה.
כשנשאלה על הנושא, בראון הצהיר: "זה היה פשוט בליבי לתת מניות לאנשים שאוהבים את ישראל".
התוכנית להנפקה בנאסד"ק נקלעה לקשיים רגולטורים ונדחתה.
בינואר 2007, ביצעה לבסוף החברה הנפקה ב (AMEX) וגייסה 3 מיליון דולר ואחר כך 14 מיליון דולר נוספים, לפי מחיר של 7 דולר למניה.
בפברואר 2009 ביצעה החברה הנפקת זכויות וגייסה 21 מיליון דולר, ואילו בדצמבר 2009 השלימה הנפקת זכויות שנייה וגייסה 18 מיליון דולר.
שתי ההנפקות האחרונות בוצעו לפי מחיר של 5 דולר למניה, ורובן המוחלט של המניות שנמכרו הוחזק בידי חברים בקהילת הנוצרים האוונגליסטים.
בספטמבר 2009 עברה להיסחר בבורסת נאסד"ק תחת הסימול ZN.
בשנת 2009, ביצע קידוח נוסף סמוך לקיבוץ מענית ואת את קידוח "באר אליהו 3", בסמוך לקיבוץ עין כרמל (מזרחית לכביש 4).
הקידוחים הסתיימו ללא תגליות מסחריות כלשהן.
אחר כך קיבלה החברה את רישיון "מגידו-יזרעאל" (בשטח של כ-99 אלף דונם), מדרום וממערב ל.
ביוני 2017 החלה החברה בביצוע קידוח "מגידו-יזרעאל 1" במזרח עמק יזרעאל, לעומק של 4,500 מטר, באמצעות מגדל קידוח של חברה רומנית.
עד שנת 2018 גייסה החברה כ-180 מיליון דולר.
בספטמבר 2023, ניתן לחברה רישיון חדש לחיפוש נפט בשטח של כ-300 אלף דונם בעמק יזרעאל.