tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תבל ניהלה את מחלקת האקורדיונים בקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, הייתה המנצחת והמנהלת המוזיקלית של תזמורת האקורדיונים העירונית של באר שבע בקונסרבטוריון וכיהנה כחברה בוועדת היגוי של המרכז למצוינות בחינוך המוזיקלי בבאר שבע.
תבל מופיעה כסולנית אקורדיון במיטב התיאטראות הרפרטואריים: "פיאף"/תיאטרון באר שבע; "סיגל"/הבימה; "בין חברים"/תיאטרון באר שבע; "גורודיש"/התיאטרון הקאמרי; "רווקים ורווקות"/תיאטרון גשר.
בשנת 2006, בעת כהונתה כמנצחת בית בתזמורת האנדלוסית הישראלית, זכתה התזמורת בפרס ישראל על מפעל חיים.
בשנת 2012 הולחנה על ידי אליהו אביכזר יצירה הקרויה "תבל" על שמה .
יצירה זו מנוגנת ומנוצחת על ידי תבל במרוצת השנים.
באפריל 2013 ניצחה על תזמורת בטקס הדלקת המשואות המסורתי בהר הרצל, בירושלים ביום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
ביולי 2013 הופיעה בטקס הפתיחה של המכביה ה-19 באצטדיון טדי בירושלים.
בנובמבר 2015 ניהלה מוזיקלית את אירוע הגאלה השנתי של ארגון ה-FIDF בסן דייגו.
באפריל 2016 הייתה המנצחת הישראלית הראשונה שהוזמנה לנצח על תזמורת פילהרמונית גרמנית.
באפריל 2018 נבחרה תבל על ידי משרד התרבות ולפ"מ להופיע בקמפיין "אחרי שבעים שנות..יש במה להתגאות", אשר התנוסס על שלטי חוצות ברחבי ישראל.
אתיופיה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האריתריאים 21 מדליות, מהן שבעה מדליית זהב.
כלל המדליות של אתיופיה הן בענף האתלטיקה במשחקים האולימפיים במקצועות הריצה בה היא מדורגת במקום הרביעי.
המשלחת הראשונה של אתיופיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת זכתה ב-5 מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב, בענף האתלטיקה.
המשלחת זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 1000 מטר נערים וריצת 1000 מטר נערות.
בנוסף, היא זכתה בשלוש מדליות כסף בריצת 3000 מטר נערים, ריצת 2000 מטר מכשולים נערים וריצת 2000 מטר מכשולים נערות.
המשלחת השתתפה גם בענף השחייה בה היא סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מתנה 15 ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה, והייתה המשלחת הגדולה ביותר שאתיופיה שלחה עד כה.
המשלחת זכתה ב-8 מדליות, מתוכן 3 מדליות זהב.
המשלחה זכתה במדליות זהב בריצת 3000 מטר נערים, ריצת 1500 מטר נערות וריצת 2000 מטר מכשולים נערים.
המשלחת זכתה במדליות כסף בריצת 800 מטר נערות, ריצת 1500 מטר נערים וריצת 2000 מטר מכשולים נערות ובמדליות ארד בריצת 800 מטר נערים וריצת 3000 מטר נערות.
בנוסף, המשלחת גם השתתפה בתחרות קפיצה משולשת נערות והטלת כידון נערים בהם היא לא הגיעה להישג משמעותי.
אתילן אוקסיד או אוקסירן (Oxirane) היא תרכובת אורגנית שנוסחתה C2H4O המולקולה היא אתר טבעתי - טבעת משולשת המורכבת משני אטומי פחמן ואטום חמצן.
אתילן אוקסיד הוא גז שקוף ודליק בעל ריח חלש מתוק.
בשל מתח הטבעת (אי יציבות שמקורה בהבדל בין זוויות המשולש לזוויות היציבות בין הקשרים הקולנטים) החומר משתתף בקלות בתגובות סיפוח הכוללות פתיחה של הטבעת המשולשת.
מייצרים את החומר באמצעות חמצון של אתילן בקטליזה של כסף.
בשל חוסר היציבות של החומר והפעילות הכימית הנובעת ממנה החומר רעיל, מוטגני ומסרטן.
הקלות בה אתילן אוקסיד מגיב הופכת אותו גם לשימושי בייצור מגוון תרכובות אורגנית כדוגמת אתילן גליקול, דטרגנטים, ממסים ופולימרים.
החומר עצמו, כגז המגיב בשלמות ואינו משאיר שאריות, משמש לחיטוי משטחים בבתי חולים ולתעשיית הציוד הרפואי שם הוא מחליף עיקור בקיטור עבור פריטי ציוד רגישים לחום.
בשל הדליקות הגבוהה והנפיצות אתיל אוקסיד בור מרכיב עיקרי בחימוש תרמובארי.
אתילן אוקסיד משמש כחומר חיטוי למטוש לבדיקת קורונה ביתית לזיהוי אנטיגן SARS-COVID-2.
הכימאי הצרפתי צ'ארלס - אדולף וורץ (Charles-Adolphe Wurtz) היה הראשון להכין אתילן אוקסיד בשנת 1859 על ידי תגובה של 2-כלורואתנול (Cl-CH2-CH2-OH) עם אשלגן הידרוקסידי KOH בתגובה Cl-CH_2-CH_2-OH + KOH -> KCl +(CH_2CH_2)O + H_2O .
וורץ גילה גם את יכולתו אתילן אוקסיד להגיב עם חומצות ומלחים, הוא זיהה בטעות את החומר כבסיס - טעות שתוקנה ב-1896 כאשר ג'ורג' ברדיג' מצא שאתילן אוקסיד אינו אלקטרוליט.
צורת הטבעת המשולשת הוצעה לכל המאוחר ב-1868. אתילן אוקסיד הפך לכימיקל חשוב במלחמת העולם הראשונה כחומר מוצא הן לאתילן גליקול והן לנשק הכימי גז חרדל.
שיטת ההכנה של וורץ נותרה היחידה עד שב 1931 פיתח הכימאי הצרפתי תיאודור לפור (Theodore Lefort) שיטה לחמצון אתילן בנוכחות כסף כזרז, שיטה עליה מתבסס הייצור מאז 1940.
פטנט על שימוש כאתילן אוקסיד לחיטוי תבלינים נרשם בשנת 1938.
צורת טבעת האפוקסי באתילן אוקסיד קרובה למשולש שווה-צלעות - זווית הקשר C-O-C הקרובה ל-60 מעלות בהשוואה לזוויות קשר C-O-C של 120 מעלות באתרים יוצרת מתח טבעת של
חוסר יציבות זה גורם להחלשת הקשר פחמן-חמצן: האנרגיה לשבירת 2 קשרי C-O באתילן אוקסיד מחושבת ל 354.4 קילוג'אול למול לעומת אנרגיה של 405.85 לשבירת קשר הפחמן - חמצן היחיד באתנול.
אתילן אוקסיד עובר בקלות תגובות הכוללות פתיחת טבעת עם תרכובות רבות.
תגובה אופיינית היא עם נוקלאופיל במנגנון SN2 בסביבה חומצית או בסיסית.
תמיסה מימית של אתילן אוקסיד יציבה למדי אך תגובה תתרחש במהירות בהוספת כמות קטנה של חומצה (כדוגמת חומצה גופרתית מדוללת) תוצר התגובה: אתילן גליקול
מבצעים את התגובה בטמפרטורה של כ 60°C בעודף גדול של מים כדי למנוע תגובה של אתילן אוקסיד עם אתילן גליקול ליצירה של די אתילן גליקול או טרי אתילן גליקול
התגובה יכולה להתבצע גם בגז כאשר הזרז הוא מלח של חומצה זרחתית.
בסביבה בסיסית ייווצר פולי אתילן גליקול (PEG)
בתגובה עם כהל ייווצר אתר של אתר של אתילן גליקול למשל עם אתנול:
תגובה עם חומצות קרבוקסיליות ואמידים
תגובה של אתילן אוקסיד עם חומצה קרבוקסילית בנוכחות זרז נותנת אסטר.
למשל התגובה עם חומצה אצטית:
תגובה עם אמוניה בנוכחות כמות קטנה של מים נותנת אתנול אמין או די / טרי אתנול אמין
בנוכחות זרז אתילן אוקסיד עובר תגובת דימריזציה ומתקבל דיאוקסין
תוצר לוואי של התגובה הוא אצטאלדהיד
התגובה לייצור אתילן אוקסיד בתעשייה ניתנת לתיאור פורמלי
בפועל התגובה מלווה ביצירה משמעותית של פחמן דו-חמצני ומים כך שהתגובה היא
כך שהניצולת המרבית היא 6/7 או 85.7%
אתי חוה עַטִיָה (נולדה ב־12 בפברואר 1960) היא פוליטיקאית, חברת כנסת מטעם מפלגת הליכוד, ויו"ר הוועדה המיוחדת לעובדים זרים.
עטיה נולדה בלוד למשפחה מיוצאי ג'רבה ולה שבעה אחים ואחיות.
היא בעלת תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, תואר ראשון רב־תחומי במדעי החברה בהדגשת מנהל ציבורי ותואר שני במדע המדינה במגמת ביקורת פנימית וציבורית, שניהם מאוניברסיטת בר־אילן.
ניהלה את לשכת מזכיר ארגון עובדי התעשייה האווירית הארצי, ומשנת 2015 ניהלה את מטה שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים חיים כץ.
בתקופה זו הייתה אחראית על תחומי הקצבאות ונושאי הביטוח הלאומי וצברה ניסיון בתחומי הרווחה והסיעוד.
מאז 2019, ובמהלך המשבר הפוליטי בישראל, הוצבה במקומות ה-20–23 ברשימת הליכוד לכנסת.
הליכוד זכה ב-32–36 מנדטים, ועטיה כיהנה כחברת הכנסת מטעמו.
בכנסת ה-22 הייתה חברת ועדת הכספים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, תמכה בח"כ גדעון סער במהלך הבחירות לראשות הליכוד, אך לאחר שזה הפסיד בהן לראש הממשלה בנימין נתניהו והקים את מפלגת תקווה חדשה, נשארה עטיה בליכוד ונבחרה מטעם המפלגה לכנסת העשרים וארבע.
בכנסת ה-23 כיהנה כיו"ר ועדת משנה לעידוד תעסוקה והכשרות מקצועיות, והייתה חברה בוועדת הכספים, ועדת העבודה ורווחה, ועדת הכלכלה, וועדת הפנים.
בכנסת זו אף הקימה את השדולה למען הגמלאים והשדולה לזכויות אנשים עם מוגבלויות ועמדה בראשותן.
בכנסת ה-24 כיהנה כחברת ועדת הכספים והוועדה המסדרת, הקימה את השדולה למען האוכלוסייה הסיעודית הגריאטרית, השדולה לעידוד הכשרות מקצועיות, והשדולה למיגון, ועמדה בראשותן.
בכנסת זו הייתה עטיה שיאנית החקיקה בכנסת למרות היותה באופוזיציה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודדה בפריימריז בליכוד והגיעה למקום ה-35 ברשימה.
בבחירות אלו זכה הליכוד ב-32 מושבים ועטיה לא נבחרה לכנסת.
ואולם, ב-7 בינואר 2023, בעקבות הפסקת חברותה של השרה עידית סילמן בכנסת במסגרת החוק הנורווגי, חזרה עטיה לכהן בכנסת, והיא חברה בוועדת הכספים, הפנים, העבודה והרווחה, והוועדה המיוחדת לעובדים זרים, ויושבת ראש השדולה למען החיילים הבודדים, השדולה לעצירת אלימות במשפחה, והשדולה למען האזרחים הוותיקים, אותן הקימה.
בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל קיבלה עטיה מההסתדרות את תואר "יקירת הגמלאים לשנת 2024" בעקבות פועלה למען האזרחים הוותיקים והסיעודיים.
במאי 2024 נבחרה עטיה לכהן כחברה בגוף הבוחרלרבנים הראשיים, והגישה הצעת חוק להגדלת היצוג הנשי בגוף הבוחר.
החל מפברואר 2025 מכהנת עטיה כיושבת ראש הוועדה לענייני עובדים זרים בכנסת.
באוגוסט 2020 אושר תיקון שיזמה בחוק שכר שווה לעובדת ולעובד, המחייב חברות גדולות (518 עובדים ומעלה) בדיווח שנתי על פערי שכר מגדריים, בפילוח לקבוצות עובדים דומות.
על פי החוק החברות מחויבות בביצוע דו"ח פנימי מפורט שיהא זמין לעובדים לפי דרישה, וכן בפרסום חלק מהנתונים בדו"ח פומבי באתר האינטרנט שלהן.
החוק נכנס לתוקפו ביוני 2022.
בנובמבר 2021, במסגרת "חוק ההסדרים", חוקקה ביחד עם חה"כ חיים כץ את הצמדת קצבת הבטחת הכנסה בגיל פרישה, לגובה 70% משכר המינימום.
במרץ 2022 חוקקה דמי אבטלה מלאים ללא קיזוז למובטלים המשתתפים בהכשרות מקצועיות.
ביוני 2022 חוקקה עם קבוצת חברי כנסת הוראת שעה להפחתת דמי ביטוח לאומי לסטודנטים ישראלים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בחו"ל ולהשוות את סכום התשלום לסטודנטים הלומדים בישראל.
ביוני 2022 חוקקה יחד עם חה"כ חיים כץ תיקון לחוק הבנקאות – קביעת תקרה לעמלת פתיחת תיק הלוואה לדיור בבנקים לגובה 360 שקלים.
ביוני 2022 הצעת חוק שיזמה לשירותי רווחה לאנשים עם מוגבלות וסיוע אישי בקהילה נכנסה לספר החוקים בצמידות להצעת הממשלה לחוק שירותי רווחה לאנשים עם מוגבלות.
ביולי 2023 אישרה הכנסת את תיקון מס' 73 לחוק ההוצאה לפועל, שאותו יזמה עטיה, ובא להגן מפני עיקול של כספי סיוע להורים עצמאיים ולאוכלוסיות חלשות נוספות.
בהמשך אותו החודש אושרה הצעת החוק שהגישה, החזר דמי נסיעה באמבולנס לחולה סיעודי ובעד חולה שנפטר.
במאי 2023 דרשה והצליחה להוסיף במסגרת ההסכמים הקואליציוניים מיליוני שקלים לתוכנית הסל הגמיש להורים יחידניים של משרד הרווחה, לגרעינים תורניים, ופרויקטים ייחודיים לסטודנטים.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל העבירה יחד עם חברי כנסת נוספים הצעת חוק בנוגע לתגמולים למשפחות החטופים.
במרץ 2024 חוקקה עם קבוצת חברי כנסת הצעת חוק הקובעת כי מי שהייתה מאורסת לחייל שנפל תהיה זכאית לתגמול חודשי, הטבות רפואיות, סיוע במימון לימודים אקדמאים ומימון סיוע נפשי.
באפריל 2024 חוקקה יחד עם חברת הכנסת לימור סון הר מלך חוק המגביל חזרת מורשע בטרור לסביבת נפגעי העבירה, הצעת חוק נוספת שלה שתחייב את המדינה לממן בניית ממ"ד לקשישים ואוכלוסיות חלשות עברה בחודש זה בקריאה טרומית.
במרץ 2025 עברה בקריאה שנייה ושלישית הצעת החוק שלה שהשוותה את שכרם של מילואימניקים פורשי ומסיימי שירות קבע לשכרם בעת מהלך שירות הקבע, ותקנה עיוות בנוהלי הביטוח הלאומי בנושא.
באפריל 2025 אושר תיקון לחוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים שיזמה, ומחייב הצבת מכשירי החייאה (דפיברילטור) בכל רכבת, זאת לאחר מקרי מוות שאירעו במהלך נסיעה.
זק"א בירכו על הצעת החוק וציינו כי "היא תחסוך להם עבודה".
אתיל בנזן הוא תרכובת אורגנית העונה לנוסחה הכימית C6H5CH2CH3. תרכובת זו היא דליקה ביותר, ונמצאת במצב צבירה נוזל בטמפרטורת החדר.
לתרכובת ריח הדומה לבנזין, והיא חסרת צבע.
מבחינה כימית, אתיל בנזן מוגדר כפחמימן בעל טבעת ארומטית אחת, והוא מולקולה חשובה בתעשיית מוצרי הנפט כיוון שהוא תוצר ביניים ביצירת סטירן, מולקולה אורגנית אשר ממנה מכינים פוליסטירן - קלקר, חומר פלסטי מאוד נפוץ.
האתיל בנזן נמצא באופן טבעי בזפת פחם ובנפט.
עם זאת בהיקפים גדולים התרכובת מופקת באמצעות ריאקציה כימית של המגיבים בנזן ואתן תחת קטליזה חומצית.
נכון לשנת 2012 יותר מ 99% מהאתיל בנזן ייוצר באמצעות ריאקציה זו.
לכן יצרנים של אתיל בנזן הם הצרכנים העיקריים של בנזן בעולם, המשתמשים ביותר מחצי מהכמות הכוללת של הבנזן הנסחר.
השימוש העיקרי של אתיל בנזן הוא ביצירת פוליסטרין, כאשר הסרת זוג מימנים מן האתיל בנזן יוצרת קשר כפול במולקולה מה שהופך את האתיל בנזן לסטירן, ומשחרר גז מימן.
נכון לשנת 2012 יותר מ 99% מהאתיל בנזן נוצל למטרה זו.
האתיל בנזן הוא חומר רעיל, עם זאת רעילותו האקוטית היא יחסית נמוכה, כאשר מצומד לה ערך של LD50 השווה בערך לארבעה גרמים לכל קילוגרם של משקל גוף.
עם זאת חשיפה חד פעמית לכמות גבוהה של אתיל בנזן באוויר עלולה לגרום להופעה של רגישות בעיניים בגרון ובאף כמו גם לסחרחורות ואף לאיבוד הכרה.
חשיפה לריכוזים גבוהים מאוד עלולה לגרום לשיתוק ולמוות.
חשיפה ממושכת לאתיל בנזן עלולה לגרום להתייבשות, להופעת שלפוחיות.
מבחינת השפעות ארוכות טווח, החומר נחשב כמסרטן סביר, והוא חשוד כטרטוגני.
כאשר החומר נכנס לגוף הוא עובר עיבוד שתוצריו הם: 1-פנילאתנול, אצטופנון , Phenylglyoxylic acid , חומצה מנדלית , חומצה בנזואית ולחומצה היפורית .
חשיפה לתרכובת זו משפיעה על החומרים המופרשים בשתן וניתנת למדידה.
בעלי חיים אשר נחשפים לחומר תדיר עלולים לסבול מבעיות גדילה ומפגיעה בפוריות.
כמו כן החומר פוגע בגידולים חקלאיים.
אתיופיה העתיקה (ביוונית עתיקה: Αἰθιοπία, תעתיק מדויק: איתיופיה) מופיעה לראשונה כמונח גאוגרפי במסמכים קלאסיים בהתייחס לאזור הנילוס העליון, כמו גם לאזורים מסוימים דרומית למדבר סהרה.
האזכור המוקדם ביותר שלה הוא ביצירותיו של הומרוס: פעמיים באיליאדה ושלוש פעמים באודיסיאה.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס משתמש במינוח במפורש כדי להתייחס לאזורים באפריקה שהיו ידועים אז בתוך גבולות העולם המיושב.
בעת העתיקה הקלאסית, "אפריקה" (או "לוב" העתיקה) התייחסה למה שמכונה כיום המגרב ומדרום למדבר הלובי וסהרה המערבית, כולל כל אדמות המדבר שממערב לנהר הנילוס הדרומי.
הידע הגאוגרפי של היבשת הלך וגדל בהדרגה, עם יומן המסע היווני מהמאה ה-1 לספירה, פֶריפְּלוּס הים האריתראי (פריפלוס – קובץ הוראות ניווט בים), המתאר אזורים לאורך הים האדום (הים האריתראי).
השם היווני Αἰθιοπία (מ-Αἰθίοψ, "אתיופס", "אתיופי") היא מילה מורכבת, הנגזרת משתי המילים היווניות, αἴθω + ὤψ ("איתו", "אני שורף" + "אופס", "פנים").
על פי הספרייה הדיגיטלית של פרסאוס, הכינוי מתורגם כ"פרצוף-שרוף" בצורתו כשם עצם וכ"חום-אדום" בצורתו כשם תואר.
הוא שימש כמונח מעורפל לאוכלוסיות כהות עור מאז תקופתו של הומרוס.
הוא הוחל על אותן אוכלוסיות כהות עור, שהגיעו לטווח התצפית של הגאוגרפים הקדומים, כלומר בעיקר במה שהיה אז נוביה, ועם התפשטות הידע הגאוגרפי, הורחב לאזורים מסוימים אחרים מתחת לסהרה.
הומרוס (סביב המאה ה-8 לפנה"ס) הוא הראשון שהזכיר "אתיופים" (Αἰθίοπες, Αἰθιοπῆες); הוא מציין שהם נמצאים בקצוות המזרחיים והמערביים של העולם, מחולקים על ידי הים ל"מזרחים" (במקום הזריחה) ו"מערביים" (במקום השקיעה).
בשיר הראשון של האיליאדה, תטיס מבקרת באולימפוס כדי לפגוש את זאוס, אך הפגישה נדחית, מאחר שזאוס ואלים אחרים נעדרים, בשל ביקורם בארץ האתיופים.
הסיודוס (סביב המאה ה-8 לפנה"ס) מדבר ב"תאוגוניה" על ממנון כ"מלך האתיופים".
בשנת 515 לפנה"ס, הפליג סקילקס איש קריאנדה, בהוראת דריווש הראשון מלך האימפריה האחמנית, לאורך נהר האינדוס, האוקיינוס ההודי והים האדום, ובכך הקיף את חצי האי ערב.
הוא הזכיר "אתיופים", אך כתביו עליהם לא שרדו.
גם על הקטאיוס ממילטוס (בערך 500 לפנה"ס) נאמר כי כתב ספר על אתיופיה, אך על כתיבתו ידוע כעת רק באמצעות ציטוטים מאת סופרים מאוחרים יותר.
הוא ציין כי אתיופיה ממוקמת ממזרח לנילוס, עד הים האדום והאוקיינוס ההודי; הוא מצוטט גם כמי שמתייחס למיתוס שלפיו התגוררו שם הסקיאפודים ("רגלי צל") שכפות רגליהם היו כביכול גדולות מספיק כדי לפרוש צל.
הרודוטוס מציג ב"היסטוריות" שלו (בערך 440 לפנה"ס) מידע מהעתיק והמפורט ביותר בנמצא על "אתיופיה".
הוא מספר שהוא נסע באופן אישי במעלה הנילוס לגבול מצרים עד אלפנטינה (אסואן המודרנית); לדעתו, "אתיופיה" היא כל הארץ המיושבת שנמצאת מדרום למצרים, החל מאלפנטינה (יב).
הוא מתאר עיר בירה במרואה ומוסיף כי האלילים היחידים שסוגדים להם שם הם זאוס (אמון) ודיוניסוס (אוסיריס).
הוא מספר כי בתקופת שלטונו של פרעה פסמתיך הראשון (בערך 650 לפנה"ס), חיילים מצרים רבים נטשו את ארצם והתיישבו בין האתיופים.
הרודוטוס מספר כי המלך כנבוזי השני (בערך 570 לפנה"ס) של האימפריה האחמנית שלח מרגלים לאתיופים "שהתגוררו באותו חלק של לוב (אפריקה) הגובל בים הדרומי".
הם מצאו עם חזק ובריא.
אף על פי שכנבוזי היה אז במסע מלחמה לעבר ארצם, בכך שלא הכין אספקה מתאימה לצעדה הארוכה, צבאו נכשל לחלוטין וחזר במהירות.
בספר 3 מגדיר הרודוטוס את "אתיופיה" כאזור הרחוק ביותר של "לוב" (כלומר אפריקה): "היכן שהדרום יורד לעבר השמש השוקעת שוכנת הארץ הנקראת איתיופיה, הארץ המיושבת האחרונה בכיוון זה.
שם מושג זהב בשפע רב, פילים ענקיים בשפע, עם עצי בר מכל הסוגים, והבנה (עץ שחור); והגברים גבוהים יותר, נאים יותר ומאריכי ימים יותר מכל מקום אחר".
הכהן המצרי מנתון (סביב 300 לפנה"ס) ערך רשימה של השושלת הכושית (ה-25), וכינה אותה "השושלת האתיופית".
יתרה מזאת, כאשר התורה תורגמה ליוונית במאה ה-3 לפנה"ס ("תרגום השבעים"), הכינוי העברי "כוש, כושי", הפך ביוונית "אתיופיה, אתיופים".
אגאתרכידס מספק תיאור מפורט יחסית של מערכת כריית הזהב של אתיופיה.
הטקסט שלו הועתק כמעט מילה במילה על ידי כמעט כל הסופרים העתיקים שכתבו אחריו על האזור, כולל דיודורוס סיקולוס ופוטיוס.
ביחס לאתיופים, סטראבון מציין כי הם נראו דומים להודים, והעיר: "אלה שנמצאים באסיה (דרום הודו), ואלה שנמצאים באפריקה, אינם נבדלים זה מזה".
פליניוס הזקן טוען כי שם המקום "אתיופיה" נגזר מאיש בשם "אתיופ, בן של וולקן" (האל הפייסטוס).
הוא גם כותב כי "מלכת האתיופים" נשאה את התואר קנדאקה , וטוען כי האתיופים כבשו את סוריה העתיקה ואת הים התיכון.
בעקבות סטראבון, ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה מציין כי האתיופים היגרו בעבר לאזור ים סוף מעמק האינדוס וכי לא היו אנשים באזור זה בשם זה לפני הגעתם.
יומן המסע היווני מהמאה הראשונה לספירה המכונה "פריפלוס הים האריתראי", מתאר לראשונה את קרן אפריקה באזור חוף הים, על סמך בקיאותו הרבה של מחברו עם האזור.
הקובץ אינו מזכיר "אתיופים" כהי עור כלשהם בקרב תושבי האזור.
הם מופיעים רק מאוחר יותר בחיבורו של תלמי "גאוגרפיקה" , אבל באזור שנמצא בדרום הרחוק, בסביבות "גרעין הבנטו" של צפון מוזמביק.
לדברי ההיסטוריון הבריטי ג'ון פייג , סיכום מסמכים יווניים מוקדמים אלה מצביע על כך שהתושבים המקוריים של אזניה, ה"אזניאנים", היו מאותו גזע כמו האוכלוסיות דוברות השפות האפרו-אסיאתיות שמצפון להם באזור העתיק ברבארה לאורך הים האדום.
בהמשך, עד המאה העשירית, ה"אזניאנים" המקוריים הללו הוחלפו על ידי גלים מוקדמים של מתנחלי בנטו.
מספר אישים בולטים בספרות היוונית ומימי הביניים זוהו כאתיופים, כולל מספר שליטים, גברים ונשים: ממנון ואחיו אמתיון , מלך ערב.
קפאוס וקסיופאה, הוריה של אנדרומדה, נקראו כמלך ומלכת אתיופיה.
הומרוס, בתיאורו את מלחמת טרויה, מזכיר מספר אתיופים אחרים.
בכמה כתות של האל האולימפי הצעיר ביותר, דיוניסוס, מאמינים שמוצאו מצד אימו הוא אתיופיה.
הגאוגרף תלמי ופרשנים יוונים קדומים אחרים האמינו כי "האולימפוס האתיופי" הוא המקום בו האלים חיים כאשר הם לא ביוון.
אתי קארי (נולדה ב-9 בינואר 1971 בשם אסתר יחזקאל) היא זמרת ומדובבת ישראלית.
קארי הייתה חברה בלהקת צעירי תל אביב, בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 החליפה את שלומית אהרון בלהקת "הכל עובר חביבי".
היא התמודדה בקדם אירוויזיון 1993 עם השיר "ישר לתוך עיניי" והגיעה למקום התשיעי.
לאחר מכן ייצגה את ישראל בפסטיבל זמר בבולגריה.
היא דיבבה את הפיה בסרט "גן עדן לכלבים", את גלינדה המכשפה הטובה בסרט "בחזרה לארץ עוץ".
בסרט "הרקולס" דיבבה ושרה את אחת מהמוזות.
בסרט "החרב הקסומה - המסע לקמלוט", ביצעה את קטעי השירה של ג'וליאנה, אמה של הגיבורה קיילי.
בנוסף, דיבבה דמויות בסדרה "כוח כריש" ששודרה בערוץ הילדים ובסדרה "אגדות קסומות" בה שימשה תקופה גם כבמאית הדיבוב.
ב-1997 הוציאה את ספר השירים "הרומן שלי עם האהבה".
היא הופיעה במספר מחזות בתיאטרון וביניהם "כריתת ראש" של חנוך לוין ו"קול נדרי", וגם העלתה מופע בבית ליסין.
אתיל אצטט הוא תרכובת אורגנית, שנוסחתה C4H8O2 והוא אסטר של חומצה אצטית ואתנול.
בטמפרטורת החדר אתיל אצטט הוא נוזל שקוף, נדיף בעל ריח מתוק.
החומר משמש כממס וכמדלל בתחומים שונים כדוגמת דבקים, מסיר לק, מיצוי קפאין מקפה או תה לייצור מוצר נטול קפאין ובתכשירים קוסמטיים.
יתרונותיו של אתיל אצטט כממס הם מחירו הזול, רעילות נמוכה וריח נעים.
ניצולת התגובה בטמפרטורת החדר כ-65% וניתן להסיט את שיווי המשקל לתוצרים באמצעות הוצאת המים מהמערכת.
ניתן להכין את החומר גם מאתיל אלדהיד בקטליזה של אלקוקסיד:
אתיל אצטט נמצא ביינות ומעניק ניחוח "פירותי" ליינות צעירים.
מספר E של אתיל אצטט הוא E1504.
אתי רזניק היא במאית תיאטרון, מורה למשחק ומרצה בכירה באוניברסיטת חיפה.
רזניק נולדה בפולין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים ועלתה לארץ בשנת 1957. אביה היה שחקן התיאטרון העירוני חיפה, נתן מייזלר.
רזניק בעלת תואר ראשון מן החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-1972 הצטרפה לצוות של "בימת הקיבוץ", ובהמשך הייתה במאית בית של סדנת הנגב ומנהלת אמנותית של תיאטרון הקיבוץ.
בשנות השמונים הוזמנה לביים בגרמניה במסגרת חילופי במאים.
בשנים 1994–1995 החליפה את גרי בילו בניהול בית הספר בית צבי.
מאז 1995 מלמדת בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובעבר עמדה בראש הסדנה לתיאטרון פמיניסטי באוניברסיטה.
צ'כוב צוחק - ערב מערכונים המבוססים על מחזותיו של צ'כוב.
בימוי יחד עם שמואל שילה (1976)
השיר לא תם - מופע מוזיקלי שהופק בחסות מטה אירועי ה-30 לעצמאות ישראל.
את התמליל כתב ירון לונדון עם לחנים של חיים ברקני, שייקה פייקוב ומאיר מינדל (1978)
ממשלת הנשים - קומדיה על פי אריסטופאנס מאת נסים אלוני (1984)
יוליסינגר - מחזה מאת המחזאית היווניה קסניה קלוגרופולוס.
מפי העם - עיבוד בימתי לסיפוריו של י"ל פרץ, שהוצגו בשלושה חלקים גם בשידורי הילדים והנוער בטלוויזיה הכללית (1985)
בלרינה - הצגה המגוללת את סיפורה של נערה אוטיסטית (1988)
נשים בצמרת - גרסה עברית של רבקה משולח למחזה לתשע שחקניות מאת קריל צ'רצ'יל (1989)
יצרים - גרסה עברית למחזה של ויליאם מאסטרוסימון על התמודדותה של אישה צעירה עם אונס שעברה (1993)
מולי סוויני - הפקה ראשונה בעברית בתרגומו של עידו ריקלין למחזה של בריאן פריל (2001)
חברות הכי טובות - הפקדה מחודשת למחזה של ענת גוב (2009)
קשר בלב - גרסה עברית של עידו ריקלין למחזה של דייוויד אלדריג' (2012)
סינית אני מדברת אליך (2017)
מחזה חדש - יצירת הביכורים של המחזאי גיא ברכה העוסקת בגברים הומואים המנהלים חיים כפולים (2018)
עשב השדה - גרסה עברית של אבי עוז וטלי יצחקי למחזה מאת שרה דניאלס העוסק באם גרושה, לסבית, הנאבקת בבעלה לשעבר ובבית הספר שבו היא מלמדת (1990)
שרידי אנוש לא מזוהים וטבעה האמיתי של האהבה (1998)
תמונות צייד מבאווריה תחתית (1999)
מאדאם דה סאד - הפקה ראשונה בעברית בתרגומו של אלי ביז'אווי (2002).
הטחנה על הנהר - עיבוד לרומן של ג'ורג' אליוט (2011)
מוזיקת לילה זעירה - מחזמר של סטיבן סונדהיים (2014)
יומנה של אנה פרנק - הגרסה העברית של נסים אלוני (2018)
מניין נשים - המחזה הראשון של נעמי רגן החושף את עולמן של הנשים החרדיות (2018)
היום השביעי - בית לסין, 1980
עיוורון - פסטיבל "פותחים במה", בית לסין 2008
אשה מן האדמה - פרס שני בפסטיבל עכו, 1981
החזיר שרצה לרזות - תיאטרון בורגהופבונה, דינסלאקן, גרמניה 1986
אפרים חוזר לצבא - צוותא, 1987. המחזה הוזמן גם לפסטיבל ברלין 1990.
רוסמרסהולם - הפקה ישראלית ראשונה למחזה הקלאסי של איבסן.
בעקבות הזמן האבוד - גרסה עברית של רבקה משולח לעיבוד לבמה של הרולד פינטר לספרו של מרסל פרוסט.
אמא אמרה שאסור - הבימה, 2017
חבורת שלולית - תיאטרון החאן, 2019
אֶתיָה שִמחָה (נולדה ב-25 במאי 1929) היא עורכת דין שכיהנה כיועצת ראש הממשלה לענייני נשים בתקופת כהונתם של מנחם בגין ויצחק שמיר, נציגת נשות ישראל באו"ם ומזכירת כבוד של ארגון ברית הנשים הבין-לאומית.
שמחה עסקה בקידום מעמד האישה, העדפה מתקנת לנשים, הקצאת עובדת ממונה על מעמד האישה בכל רשות, אלימות נגד נשים, ציון יום האישה הבינלאומי ועוד.
כמשפטנית, עו"ד אתיה שמחה כיהנה כחברת דירקטוריון של ארגון עורכי הדין הבינלאומי שמושבו בפריז.
בנוסף, שימשה כחברת הנהלה של ארגון המשפטנים העולמי שממוקם בוושינגטון, ארצות הברית.
היא הייתה הישראלית הראשונה שכיהנה כנשיאה העולמית של איגוד עורכי הדין העולמי.
כמו כן, כיהנה בהנהלה העולמית של הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
אתיה פרידר (לימים גילאון) נולדה בשנת 1929 בקרמניץ, חבל ווהלין שבפולין.
היא נצר למשפחת רבנים משני צידי הוריה.
ב-1934 הובילו החשש לגורל היהודים בפולין והאידאולוגיה הציונית של אביה את המשפחה לעלות לישראל.
הם גרו בפתח תקווה וחוו קשיים כלכליים, וכבר בגיל 13 החלה שמחה ללמד שיעורים פרטיים כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
בגיל 17, במקביל ללימודי התיכון שלה, גייס אותה אביה ל"הגנה".
לאחר שסיימה את לימודיה הצטרפה לגדוד 145, שהגן על פתח-תקוה וכפר סירקין.
ב-1949 החלה ללמוד משפטים במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן, עברה לתל אביב שם למדה כלכלה ומשפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב.
ב-1950 השתתפה בסרט "הפוגה", הסרט הראשון באורך מלא שהופק במדינת ישראל, בבימויו של עמרם עמאר.
היא גילמה בו את דמותה של אסתר, חובשת צבאית, והפכה לדמות הנשית הראשונה בקולנוע במדי צה"ל, על אף שבגרסתו הסופית של הסרט נותר רק קטע קצר בהשתתפותה.
לאחר שהשלימה את התואר במשפטים הצטרפה שמחה למשרד עורכי הדין של עו"ד אשר לויצקי ועו"ד שלמה תוסיה כהן, ובהמשך הצטרפה לפרקליטות מחוז ירושלים.
את ההתמחות עשתה אצל נשיא בית משפט השלום, ולאחר מכן עבדה בבית משפט העליון בהגהת ובכתיבת תמציות של פסקי דין.
בהמשך, זכתה במכרז לתפקיד סגנית העורך הראשי של פסקי הדין של בית המשפט העליון.
בשנת 1955, לאחר הסמכתה כעורכת דין, הקימה משרד פרטי והתמקדה במאבק לזכויות נשים.
בשנת 1974 כתבה עבור שולמית אלוני סקירה משפטית בנושא מעמד האישה בישראל.
המסמך שימש את ארגוני הנשים בישראל, תורגם לאנגלית והופץ בעולם באמצעות ארגוני נשים ובסיוע משרד החוץ.
בשנת 1976 השתתפה שמחה לראשונה בכנס בינלאומי לנשים מטעם האו"ם שנערך בניו יורק, בחסות המזכ"ל קורט ולדהיים.
שמחה נבחרה למזכירה עולמית לשם כבוד של ברית הנשים הבין-לאומית, ארגון שאיגד ארגוני נשים ברחבי העולם.
ב-1983 מינה אותה ראש הממשלה דאז, מנחם בגין, ליועצת למעמד האישה במקומה של ניצה שפירא-ליבאי.
במסגרת תפקידה פרסמה דו"ח ובו נטען כי מצב הנשים הפלסטיניות בשטחים השתפר בעקבות השלטון הישראלי לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1984 עם הקמת הממשלה בראשות שמעון פרס הוחלט לסיים את תפקידה של שמחה, אך לאחר כניסתו של יצחק שמיר לתפקיד ראש הממשלה במסגרת הסכם הרוטציה, הוא מינה אותה מחדש לתפקיד ב-1987 במקומה של שפירא-ליבאי.
בשנת 1992 ייצגה שמחה את ישראל באו"ם מטעם האגף למעמד האישה, בין היתר באגף למניעת פשעים.
היא הייתה שותפה לכתיבת דו"ח של האגף בנושא עונש מוות, וכתבה על הזווית הישראלית בסוגיה.
בשנת 1990 השתתפה במשלחת משרד החוץ לעצרת הכללית של האו"ם ונשאה נאום מטעם ישראל.
ב-1989 יזמה את כנס היסוד של "פורום נשים בעסקים" בכנסת.
ב-1992 פרשה מתפקידה כיועצת ראש הממשלה ובהמלצת השופט מאיר שמגר החליטה להתמקד במישור הבינלאומי.
היא השתתפה בשישה משפטים מבוימים בארצות הברית, קנדה, צ'כיה, אוקראינה, קובה ואיטליה שנוהלו כולם על ידי נשיאי בתי משפט עליון מתשע מדינות שונות.
מאז 2010 מכהנת כיו"ר סניף ירושלים של האגודה למלחמה בסרטן.
פרס ארגון בני ברית (1989)
פרס לנשים מצטיינות על שם אדליידה ריסטורי מטעם משרד התרבות האיטלקי ובהמלצת האו"ם (1990).
פרס המכון לחקר דעת הקהל בישראל על תרומה לקידום מעמד האישה בישראל (1991)
אות יקירת ירושלים כהוקרה על מפעל חייה (2006)
כמו כן, זכתה במספר תעודות הוקרה מטעם ויצו ירושלים וויצ"ו ישראל על התנדבות למופת ותרומה לחברה.
בעלה היה אהרן שמחה (1919–2000), שכיהן כנשיא בית משפט השלום בירושלים.
השניים היו נשואים כ-50 שנה ולהם שני בנים ושתי בנות.
שמחה התנדבה במשך 30 שנה בארגון "ויצו", הייתה בין מקימות המחלקה המשפטית של הארגון בירושלים, ושימשה סגנית יו"ר המועצה הארצית למעמד האישה.
הייתה חברת ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין, ובין השנים 1980–1981 עמדה בראש ועדת התרבות של הלשכה.
במשך שנים הייתה חברת המפלגה הליברלית, שהתמזגה עם הליכוד, ומקורבת לחברי הכנסת דן תיכון, יהודה וינשטיין ושרה דורון.
אתינגאנים היו כת בנצרות שפעלה בקיסרות הביזנטית ואימצה כמה ממנהגי היהדות.
לפי המקורות העתיקים האתינגאנים היו כת נוצרית של מתייהדים שאימצו כמה ממנהגי היהדות, הם קיימו את "חוקי משה" ושמרו את יום השבת אולם מנגד הם לא נהגו למול את בניהם והעדיפו במקום לקיים את טקס הטבילה.
ההשפעה היהודית מיוחסת לקהילה היהודית שחיה בקרבתם ואף נאמר שלכל משפחה אתינגאנית היה יהודי שתפקידו היה להיות מדריכם בענייני הדת היהודית.
המקורות מציגים את האתינגאים כיורשיהם של המלכיצדיקאים אולם דבר זה לא וודאי, בהשקפת עולמם הם היו קרובים לפלגיאנים והתנגדו לפולחן האיקונין.
יש חוקרים המפקפקים במידת ההשפעה שהמקורות הכנסייתים מייחסים ליהודים על האתינגאים, מכיוון שלכותבים הכנסייתים יש נוהג להאשים את היהודים בכל צרות הנצרות.
האתניגאנים התגוררו בפריגיה שבאסיה הקטנה, האזכור הראשון שלהם בהיסטוריה הוא כתומכיו של המועמד לעלות לכס הקיסרות ניקופורוס ולאחר עלייתו הוא נהג בסובלנות בבני הכת, אולם מדיניות זאת השתנתה בזמנו של יורשו מיכאל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
קיסר זה היה נתון להשפעה הקנאית של פטריארך קונסטנטינופול ובהשפעתו הוציא פקודה שגזרה דין מוות על כל בני הכת, אם כי יותר מאוחר הומתק העונש להחרמת רכושם והגלייתם של בני הכת.
כתוצאה מכך חלק מהם עזבו לפרובינקיות המערביות של הקיסרות והתיישבו בעיר אגינה.
למרות הגזרות הקשות הכת המשיכה להתקיים בפריגיה ויש ידיעות על קהילה משגשגת של אתינגאנים בימי שלטונו של מיכאל השני.
בימי שלטונו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס ההתקפות על האתינגאנים התחדשו והם הואשמו בעיסוק בכישוף ובזימון שדים, ההתקפות עליהם היו חלק ממערכה כוללת כנגד זרמים נוצרים לא-אורתודוקסים ששכנו בקיסרות.
קיומם מתועד עד המאה ה-11.
אתיקה רפואית היא תחום ידע פילוסופי, יישום מעשי של אתיקה, העוסק בניסוח ובניתוח העקרונות המוסריים המנחים את מקצוע הרפואה והמערכת הרפואית.
הקשר בין מטפל לבין מטופל העסיק את האנושות עוד בעידן העתיק.
עמים שונים עסקו בנושא, בהם חוקי חמורבי בבבל, פפירוסים מצריים, תרבויות הודיות וסיניות, והיוונים הקדמונים, ובראשם היפוקרטס.
כל אלו התייחסו בצורה כלשהי לבעיות רפואיות-מוסריות בצורת חוקים, תקנות, הנחיות ו'שבועות', שנוסחו עבור רופאים, או על ידי רופאים.
הקודים האתיים-רפואיים הקדומים נוסחו בדרך כלל על ידי אדם בודד, או קבוצה קטנה של אנשים, ובדרך כלל היו אלו רופאים.
במשך תקופת ימי הביניים נוסחו עוד שבועות שונות שהוטמעו בהן כללים אתיים-רפואיים.
בתקופה החדשה יש הרואים בעבודותיו וכתביו של תומאס פרסיוואל (Thomas Percival), שפורסמו בשנת 1803, את הבסיס האתי-רפואי הראשון, שעליו נבנו הקודים האתיים המקצועיים בארצות הברית ובעולם המערבי.
מן הראוי להבדיל בין כללים אתיים שיונקים את עוצמתם ממערכות מוסר בלבד, לבין "קודים אתיים" שנוצרו, בין היתר, כדי להסדיר יחסי עבודה ולשמור על אינטרסים של חברים בגילדות מקצועיות שונות.
האתיקה הרפואית, בצורתה המודרנית המקצועית, התפתחה בקצב מהיר במחצית השנייה של המאה ה-20, לאחר שהתפרסמו זוועות הרפואה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא מבוססת על תפיסות רב-תחומיות הכוללות רפואה, פילוסופיה, דת, משפט, היסטוריה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה וחינוך.
אם בעבר היה העיסוק באתיקה הרפואית נחלתם של בודדים בלבד, לרוב היו אלו הרופאים עצמם שעסקו בתחום זה, הרי שבשנים האחרונות קיבל ענף זה תנופה רבה והעיסוק באתיקה הרפואית הפך לנחלתם של רבים, הן מומחים בתחומים שונים - לאו דווקא מתחום הרפואה - והן אנשי ציבור, אמצעי התקשורת, ואחרים.
רבים מהמחקרים והדעות בתחום האתיקה הרפואית המודרנית מקורם בארצות הברית ובבריטניה.
משום כך אין דעות ומסקנות אלו משקפות את הגישות, ההשקפות והלך-הרוח במדינות מערביות אחרות כגון צרפת, גרמניה ואיטליה, ובוודאי שאינן משקפות את השקפות קהיליית העולם השלישי, של מדינות מזרח אירופה או של המזרח הרחוק.
אין הגיון או הגינות בהנחה ששיטות והשקפות של חלק ממדינות המערב צריכות להכתיב למדינות אחרות מדיניות מוסרית בנושאי רפואה, או דרכי חשיבה ופתרון של דילמות אתיות.
הדבר בוודאי נכון ככל שהוא נוגע להבדלים בין השקפות חילוניות מערביות לבין גישות דתיות שונות.
הבדלים עמוקים קיימים בין הגישה החילונית המערבית לבין כל הדתות, ולאו דווקא בינה לבין היהדות.
גם באופייה שונה האתיקה החילונית מכל מערכת חוקית-חילונית או דתית.
שכן כל מערכת חוקית קובעת, בדרך כלל, עמדה פסוקה לשאלה המתעוררת בפניה, אף אם קיימים חילוקי דעות בין השופטים או בין מורי ההלכה.
לעומת זאת, לדעת הרבה אתיקאים, האתיקה איננה מתיימרת להכריע באופן נחרץ בדילמות המוסריות, אלא לחדד את הבעיות, להגדיר היטב את צדדי השאלה, ולהציע חלופות הגיוניות לפתרונה.
החובה הראשונה העומדת בפני רופא היא למנוע נזק מהמטופל.
הן נזק במכוון ובעיקר נזק הנגרם ממחדל.
לשם כך על רופא להכיר במגבלותיו, לא לטפל בתחומים בהם אין לו הכשרה מתאימה (למעט מקרי חירום רפואי).
מחובה זו נגזרת גם הדרישה מרופאים להתעדכן כל הזמן בחידושי הרפואה, לעבור רענונים והשתלמויות במטרה לרכוש את הידע העדכני ביותר שיניב את התוצאות הטובות ביותר.
הרופא אינו האפוטרופוס של המטופל.
עליו לתת למטופל את מלוא המידע הדרוש על מנת שהמטופל עצמו יוכל להחליט בדבר הטיפול אותו הוא מקבל.
מחובה זו נגזרת הדרישה לקבל הסכמת המטופל או בני משפחתו לטיפולים פולשניים.
רופא חייב לפעול תמיד לטובתו של המטופל.
מחובה זו נגזרת הדרישה לבחור בהליך הרפואי שימקסם את התועלת למטופל.
אף כי שוויון מוחלט אינו אפשרי על הרופא לשאוף לצדק חברתי, למנוע אפליה הנובעת ממעמד או מיכולת כלכלית.
מחובה זו נגזרת הדרישה לחלוקה צודקת ככל האפשר של המשאבים הרפואיים, ללא אפליה הנובעת מגיל, מין, מוצא, לאום, דת, עמדות או אמונות של המטופל, מוגבלות פיזית או נפשית, מעמד חברתי או כלכלי וכדומה.
הרופא חייב לשמור על צנעת הפרט, על חיסיון רפואי ועל פרטיותו של המטופל.
נוסחי קוד אתי של הרופאים / שבועות הרופאים
הקוד האתי של הרופאים נוסח בתחילה כתפילה או כשבועה הנישאת על ידי פרחי הרפואה בסוף הכשרתם ולפני תחילת עבודתם.
בדורות אחרונים מנוסח הקוד האתי כמסמך משפטי המחייב את הרופאים, לפחות מהבחינה המוסרית.
קיימים כמה נוסחים לקוד האתי של הרופאים ולשבועת הרופאים.
מערכות החוקים השונות של האתיקה הרפואית השונות נובעות משלושת המקורות העיקריים של תורת המוסר: מסגרות חשיבה תועלתניות, דתיות ואסתטיות.
תפיסות תועלתניות מודדות את ערכה המוסרי של החלטה לפי התועלת שלה לחברה בכללותה או לקבוצת פרטים בתוכה.
כך לדוגמה ההחלטה לגבי המתת-חסד עשויה להיתפס כמוסרית כי היא מביאה תועלת לחולה, למשפחתו ולתקציב מערכת הבריאות.
לעומת זאת, תפיסות דתיות (דיאונטולוגיות) מקבלות את מערכת המוסר שלהן מציווי אלוהי ולכן הן פועלות אחרת בתרבויות שונות.
לדוגמה תרומת איברים נחשבת כמיצווה ברוב התרבויות הנוצריות אבל קיימים זרמים קיצוניים ביהדות (כמו נטורי קרתא) האוסרים אותה עקב מה שנתפס בעיניהם כפגיעה בכבוד המת.
התפיסות האסתטיות (מכונות גם 'האדם ההגון') בוחנות החלטה אתית לפי המבחן של 'האם אדם הגון היה עושה כזה דבר'.
לדוגמה, לפי המוסר התועלתני ראוי להרוג אדם אחד ולקחת את איבריו כדי להציל את חייהם של חמישה אחרים, אולם מכיוון שאדם הגון לא עושה זאת הפעולה נחשבת על ידינו כבלתי מוסרית.
דילמה דומה נוגעת ללקיחת איברים מנדונים למוות.
בסין מתקיים סחר באיברים של נידונים למוות ובמקביל עולה מספר האסירים המוצאים להורג, עובדה הגורמת לשאלות של אתיקה רפואית להתקיים.
עקרונות האתיקה הרפואית בשילוב המציאות בה חיים הרופאים גורמים לקונפליקטים פנימיים ולדילמות, אותן על הרופאים לפתור כמיטב יכולתם ושיפוטם.
דוגמה לדילמה כזו היא החובה המוטלת על רופא ליידע חולה על תרופה או טכנולוגיה היכולים לשפר את מצבו או להציל את חייו.
מצד שני תרופה או פרוצדורה כזו עשויים לא להיות כלולים בסל הבריאות או בביטוח שקופת חולים מחויבת אליו.
דילמה מסוג אחר היא השימוש בתרופת פלצבו לצורך ניסוי קליני.
רופאים מצויים בדילמה מול חולים סופניים.
הקושי בלספר לחולה בשורות רעות הוא קושי שרופאים מתקשים להתמודד איתו.
יש רופאים המרגישים כישלון כאשר אין בידם לעזור לחולה הסופני.
רופאים רוצים להצליח ולרפא, הדבר מקשה עליהם לידע את החולה ואת משפחתו במצב האמיתי של החולה.
אל מול קושי זה, משפחות החולים לעיתים לוחצות על הרופא למצוא כל פתרון שהוא, שיתן להם תקווה.
בעת מלחמה רופא עלול להיקלע לקונפליקט בעת מפגש עם חיילי אויב פצועים.
ידוע המקרה של ריק ג'ולי, קצין רפואה בריטי במלחמת פוקלנד, שבחר לטפל גם בחיילים ארגנטינאים פצועים, והוא האדם היחיד שעוטר הן על ידי בריטניה והן על ידי ארגנטינה על פעולותיו במלחמת פוקלנד.
המפגש בין אתיקה רפואית ומשפט רפואי - מחלוקות והשפעות
במבט ראשון, האתיקה הרפואית מתפתחת מתוכה ועל ידי העוסקים בה.
האוטונומיה של האתיקה הרפואית ניכרת, בין היתר, באי-כפיית עמדת משפט המדינה המנוגדת לעמדתו האתית של מטפל ספציפי.
עם זאת, מבחינת התקדמות המשפט והאתיקה הרפואית ניכר כי האתיקה מתקדמת גם לאור המשפט.
למשל, ניכרת הטמעת דוקטרינת ההסכמה מדעת וההכרה במעמדו של החולה, באתיקה הרפואית, לאור עמדת משפט המדינה.
בישראל הוקמה "קרן בריאה"- גוף הפועל לקידום בריאות האישה, הנלחם ביחס המזלזל שנשים חוות במערכת הבריאות, הן בחוסר יחס והן בהטרדות מיניות.
אתיקה צבאית עוסקת במגוון רחב של נושאים והיבטים של התנהגות צבאית: החל ביחסים של אנשי צבא עם מנהיגים אזרחיים, בשאלות אתיות הנוגעות לשימוש בכוח צבאי לצורך פתרון סכסוכים פוליטיים, ועד למוסר המלחמה בעת הקרב, ולאחריו.
ככל שהמלחמה נשלטת יותר ויותר על ידי נשק טכנולוגי מתקדם, מתהדק גם הקשר בין שאלות אתיות הנוגעות להתפתחות המדע והטכנולוגיה לבין שאלות אתיות הנוגעות לשימוש הצבאי בטכנולוגיות אלה.
לאתיקה הצבאית שורשים אתיים ודתיים במסורות קדומות.
היא התפתחה לעקרונות אוניברסליים הגלומים באמנת האג ובאמנות ז'נבה ועברה קודיפיקציה חילונית ומשפטית בדיני העימות המזוין הן במשפט הבין-לאומי והן במשפט הצבאי הספציפי של עמים בודדים.
באופן מסורתי, האתיקה הצבאית דנה בשאלת 'המלחמה הצודקת'.
האם השימוש בכוח בנסיבות פוליטיות הוא בכלל מוצדק, מה המגבלות המוסריות על היקף השימוש בכוח צבאי ומהם כללי המוסר לגבי ההתנהגות של כוחות צבאיים בלחימה.
המשפט העברי מדבר בשלושה סוגי מלחמה: 'מלחמת רשות', 'מלחמת חובה' ו'מלחמת מצווה'.
למרות שהחלטות אלה הן בבירור אתיקה צבאית, רוב האנשים המעורבים ברמה זו הם המנהיגות האזרחית של האומה.
בחברה דמוקרטית עם מקורות מידע רבים, אזרחים כפרטים, אנשי עיתונות, מעצבי דעת קהל וכדומה, כולם עושים הערכה עצמאית של האיכות המוסרית של החלטותיהם של מנהיגים פוליטיים וצבאיים.
מנהיגים חייבים לשכנע את אזרחיהם בצדקת השימוש בכוח צבאי.
לפעמים גם פעולות ברמה הטקטית הנמוכה ביותר יכולות להפוך למושא לוועדת חקירה והערכה אתית.
עוצמת הקשר של הצבא לחברה הדמוקרטית שהוא משרת מושפעת במידה מכרעת מן המידה שבה הצבא והחברה חולקים מסגרת התייחסות מוסרית משותפת והבנה משותפת של המציאות הצבאית.
כמעט בכל תרבות, מעמד הלוחמים פיתח תחושה פנימית של התנהגות צבאית נאותה.
הכללים שונים בין תרבות לתרבות, אך הצורך להבחין בין כבוד לבין התנהגות מחפירה במלחמה הוא ככל הנראה אוניברסלי.
כיום הדבר בא לידי ביטוי בהרחבה של כללי אמנת ז'נבה לזכויות השבויים המחייבים תנאי כליאה, טיפול רפואי, מזון ודיור נאותים ועוד.
ביסוד כללים אלה עומדת תחושה כי לוחם הוא מעמד זמני המאפיל על האנושיות המשותפת הבסיסית יותר של היריבים.
מרגע שנכנע ופסק להילחם, הוא זכאי ליחס הומניטרי.
הדי השמירה על מוסר המלחמה עולים כבר מן המקרא.
בתורה לא מעט הוראות נורמטיביות שתכליתן לסייג את הפעולות המותרות גם בשעת מלחמה ולהבטיח שיישמר כבוד האדם גם בנסיבות קשות אלה.
התורה מצווה על מלך ישראל שייטול עמו ספר תורה בשעה שהוא יוצא בראש העם למלחמה, ללמד שכל חוקיה, משפטיה ומצוותיה מחייבים אותו ואת עמו גם בעת מלחמה.
אוגוסטינוס (354–430), פילוסוף ותאולוג נוצרי מאבות הכנסייה הלטיניים הניח בספרו "עיר האלוהים" את הבסיס האתי לקבלת הצורך בפתרון סכסוכים לשם שמירת הסדר בכפייה ואפילו באלימות.
הוא גם הטיל כללי איפוק וזהירות: החייל הנוצרי נשלט על ידי איפוק בלחימה, יוצא למלחמה בצער, מכיר את האנושיות המשותפת לו וליריב ונמנע משנאה וטינה אישית.
בתקופת ימי הביניים, אף-על-פי שקוד האבירות היה הבסיס לאתיקה צבאית, פיתחו תומאס אקווינס (1225–1274) וחוקרים אחרים את המסגרת האינטלקטואלית לאתיקה צבאית ולרעיון "חוק העמים": מושג שהפך למשפט הבין-לאומי הנהוג כיום.
נושא חשוב אחר של האתיקה הצבאית הוא הניסיון להפוך את המלחמה להומנית ככל האפשר ושלילת אמצעי לחימה שנתפסים כלא-אתיים.
כך למשל, ניסתה בימי הביניים הכנסייה הקתולית לאסור את השימוש בחץ וקשת בטענה שהוא מדויק מדי וקטלני לטווח ארוך מדי.
סוגי טכנולוגיה הנתפסים כיום כלא-אתיים הם נשק להשמדה המונית כגון נשק גרעיני, ביולוגי, או כימי, אבל גם השימוש בנפל"מ, בכדורי דום דום, בפצצות זרחן ועוד.
אחד מערכי האתיקה הצבאית בישראל הוא טוהר הנשק.
הצירוף נכנס לשימוש בארץ ישראל על רקע פעילות כוחות המגן העבריים בתקופת היישוב, לקראת שנות ה-40 של המאה ה-20, ונודע ברבים גם לאחר הכרזת המדינה, שנגעה בפעילות צה"ל וכוחות הביטחון האחרים.
הצירוף נטבע על פי דברי ברל כצנלסון, בדברים שאמר בתגובה על המאורעות: .
מפקד הפלמ"ח יצחק שדה השתמש בו תכופות.
גם הרבנים הראשיים לארץ ישראל פרסמו באותה עת מנשר שבו כתבו: "חלילה חלילה לשום אדם בישראל אפילו להעלות על לבו מחשבת פיגול של נקם בלי משפט ושל שפיכת דמי חפים מפשע להתנקם על שבני אומתם ודתם שפכו דמי יהודים נקיים.
עם חיבור רוח צה"ל, הקוד האתי של צבא הגנה לישראל, נכללה בו גם נגיעה רעיונית בטוהר הנשק:
במשך השנים שלאחר נפילתה של מחלקת הל"ה ב-16 בינואר 1948 נפוץ הסיפור שלפיו פגשו הלוחמים בדרכם רועה ערבי זקן, והתלבטו אם להרוג אותו, כדי שלא יזעיק את הכפריים.
לאחר שהחליטו לשחרר אותו, הרועה הזקן הודיע לאנשי הכפרים בסביבה על מעבר המחלקה בשטחם.
לסיפור אין עדות, אולם הוא היווה במשך שנים דוגמה לטוהר הנשק של הלוחמים הישראלים.
שירו של נתן אלתרמן "על זאת", פורסם ב"טור השביעי", ובו קריאה לשמירת טוהר הנשק והוקעת המקרים שבהם לא נשמר במהלך הקרבות.
אירוע בולט בו הועלו טענות לפגיעה בטוהר הנשק התרחש בפעולת קיביה, ב-14 באוקטובר 1953, פעולת תגמול שנערכה בכפר קיביה שבגדה המערבית שבשליטת ירדן.
כוח של יחידה 101, בפיקודו של רס"ן אריאל שרון, פעל בכפר, ועל פי ההערכות הביא למותם של 69 מתושבי הכפר.
בנוסף לשיקולים מוסריים, הועלו נגד פעולה זו גם טיעונים מעשיים: שר החוץ, משה שרת טען שפעולת קיביה הציגה את ישראל בעולם כ"חבר שואפי דם".
הוא גם חשש מהצתת מלחמה עם ירדן שתיתפס בעולם כמלחמה שאותה יזמה ישראל.
משנת 2000 התמודד צה"ל עם אירועי האינתיפאדה השנייה, ובעיתונות פורסמו ידיעות וצילומים על עימותים אלימים בין חיילי צה"ל לפלסטינים.
פרסומים אלו עוררו שוב דיון ציבורי בנושאי צה"ל ומוסר, ובמיוחד הפך לנפוץ הביטוי "הצבא המוסרי ביותר בעולם".
בדיון הציבורי סביב פעילותו של צה"ל במאבקו בטרור הפלסטיני עולות גם שאלות העוסקות בטוהר הנשק ובמוסר הלחימה:
האם נוהל סיכול ממוקד, שהשימוש בו גורם לעיתים להרג אזרחים, אינו סותר את הקוד האתי, בנוגע לטוהר הנשק ושמירה על חיי אדם?.
בינואר 2007 אימץ נשיא בית המשפט העליון העליון, השופט אהרן ברק את גישת המדינה, וקבע כי אין איסור חוקי על ביצוע סיכולים ממוקדים, הן על פי חוקי מדינת ישראל והן על פי הדין הבין-לאומי.
האם השימוש בארטילריה כנגד "מרחבי שיגור" של רקטות באזור צפון רצועת עזה במטרה לצמצם את ירי הרקטות, אך תוך סיכון של אזרחים, תואם את טוהר הנשק ואת הדרישה לשמירה על חיי אדם?
האם יש לסכן חיי חיילים כדי למנוע פגיעה אפשרית באזרחי האויב?
האם חיי אזרח אויב קודמים לחיי חייל שנשלח ללחימה?
עם ההתפתחות הטכנולוגית בשנים האחרונות של הבינה המלאכותית והרובוטיקה עולה גם הסוגיה של שימוש ברובוטים ובינה מלאכותית בלחימה.
הדיון רק בראשיתו וכולל שאלות כמו: עד כמה לאפשר חופש פעולה לנשק האוטונומי?
האם מוסרי לתת למכונה להשיב אש באופן אוטונומי?
לסווג בין אזרח לחייל אויב?
במקביל לדיון הציבורי על טוהר הנשק וערכי צה"ל התקיים ומתקיים דיון הלכתי ותורני.
בהקשר זה ניתן לציין את ספרו של הרב אליעזר יהודה ולדנברג הלכות מדינה חלק ב, שעוסק בדיני צבא ומלחמה.
וכן את מאמריו של הרב שאול ישראלי בספריו ארץ חמדה וחוות בנימין.
אחד המאמרים הבולטים של הרב ישראלי, "פעולות צבאיות להגנת המדינה", עסק בפעולת קיבייה, ובו התייחסות לסוגיית טוהר הנשק והדין הבין-לאומי.
בשנת 2014 יצא לאור הספר אתיקה צבאית יהודית בהוצאת ידיעות ספרים.
בספר זה נאמר כך לגבי טוהר הנשק:עיון במושג טוהר הנשק מגלה שביהדות ישנה הבחנה בין טומאת הנשק, המבטאת את התפישה שהמלחמה אינה מצב אידיאלי, לבין השימוש בנשק, המחייב לבחון אם ההרג מוצדק.לגבי פגיעה בבלתי מעורבים נכתב שם כך:חובה הלכתית על חיילי צה"ל להימנע מכל פגיעה מיותרת במי שאינו לוחם.
על כן יש לפעול לצמצום הפגיעה בבלתי-מעורבים, למשל על ידי אזהרתם מראש.
אולם, על פי ההלכה אין לסכן את חיילי ואזרחי ישראל במהלך הניסיונות לצמצום הפגיעה באזרחי האויב (שם, עמ' 124–125)
מוסיף הרב שאול ישראלי בספרו עמוד הימיני להתייחס לנושא פגיעה בבלתי מעורבים במהלך מלחמה:
מאמרים העוסקים באתיקה צבאית יהודית התפרסמו בשנים האחרונות גם בכתב העת מערכות.
הפטריארך אתינגורס (יוונית Πατριάρχης Αθηναγόρας, 25 במרץ 1886-7 ביולי 1972) היה פטריארך קונסטנטינופול משנת 1948 ועד מותו.
הוא נולד בכפר צאראפלנה (בימינו - ואסיליקוס) ליד יואנינה שבאפירוס כאריסטוקליס ספירו (Αριστοκλής Σπύρου).
אביו מתיאס היה רופא הכפר.
הקהילה הארומנית ביוון מייחסת למשפחה שורשים ארומניים.
הוא התייתם מאמו בגיל 13. למד בבית ספר בקוניצה ואחר כך ב"בית הספר סלוניקי הקדושה בחאלקי" (Ιερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης, בטורקית Rum Ortodoks Ruhban Okulu) באי הייבליאדה (Heybeliada, ביוונית חלקי - Χάλκη) שבאיי הנסיכים ליד איסטנבול.
כשסיים את לימודיו ב-1910, הוסמך כדיאקון ונטל לעצמו את השם אתינגורס.
ב-1919 מונה למזכירו של מלטיוס (Πατριάρχης Μελέτιος), פטריארך אתונה, וב-1922 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של קורפו.
ב-30 באוגוסט 1930 מונה לארכיבישוף הארכידיוקסיה האורתודוקסית של צפון אמריקה ודרום אמריקה, והחל בתפקידו ב-24 בפברואר 1931. אותה עת הייתה הארכידיוקסיה שסועה בין תומכי המלוכה היוונית לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס, ותפקדה למעשה כשתי קהילות נפרדות.
אתינגורס שינה את דרך פעולתה של הארכידיוקסיה, וריכז ברשותו את הסמכויות הביצועיות על חשבונם של הבישופים, וכך הצליח להשיב את ההרמוניה לקהילתו.
ב-1 בנובמבר 1948 נבחר אתינגורס לפטריארך של קונסטנטינופול, והחל בתפקידו בינואר 1949. הוא נשא בתפקיד משך 23 שנים, ופעולותיו החשובות ביותר היו בתחום שיפור היחסים בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית.
מבית נאלץ אתינגורס להתמודד עם יחסו העוין של המשטר הטורקי לאוכלוסייה היוונית בטורקיה, אשר הגיע לשיאו בפרעות איסטנבול בליל 6 בספטמבר 1955 וביום המחרת.
הפרעות, שלפי מספר מקורות אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית בראשות ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הופנו בעיקר נגד האוכלוסייה היוונית באיסטנבול ובמידה פחותה גם באיזמיר.
האירועים עלו בחייהם של לפחות 13 יוונים וארמני אחד, 32 יוונים נפצעו באורח קשה, ולמעלה מ-5,000 בתים, כנסיות ובתי עסק נפגעו או נהרסו.
אתל מרמן הייתה זמרת מצו סופרן/אלט ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס טוני ופרס גלובוס הזהב, שנודעה ככוכבת הגדולה ב"תור הזהב" של מחזות הזמר של ברודוויי.
קולה החזק היווה יתרון של ממש בימים שלפני ההגברה המלאכותית.
היא נולדה כאתל אגנס צימרמן (Ethel Agnes Zimmermann), להורים ממוצא גרמני וסקוטי ברובע קווינס בניו יורק ומגיל צעיר הלכה לצפות במחזות בברודוויי.
היא עבדה כמזכירה בחברת מסחר למכוניות ועבדה במקביל בוודוויל בתיאטרון פלס, ב"סקנדלים" של ג'ורג' וייט, למוזיקה של ג'ורג' גרשווין.
בהדרגה הפכה להיות שחקנית וזמרת במשרה מלאה, בלי ללמוד שיעורי פיתוח קול.
הופעתה במחזמר Girl Crazy (1930) אותו כתבו ג'ורג' ואיירה גרשווין ובייחוד שירתה את הלהיט I Got Rhythm ממחזה זה הפכו אותה לכוכבת.
בהמשך שיתפה פעולה עם קול פורטר בחמישה מחזות זמר, בייחוד Anything Goes (1934), בו שרה את הלהיטים I Get a Kick Out of You ו-Anything Goes; ו-Red, Hot and Blue ועם אירווינג ברלין.
השניים ניצלו גם את יכולות המשחק הקומי שלה בדואטים עם בני זוגה להופעות אלה.
מרמן הופיעה בברודוויי עד 1970. תפקידה האחרון היה דולי בהפקת !Hello, Dolly.
משנות ה-30 הופיעה גם במספר סרטי קולנוע הוליוודיים בהם Anything Goes, (1936) The Big Broadcast of 1936, Alexander's Ragtime Band, (1938), קרא לי מאדאם (1953), ריתמוס הדמים (1954).
ב-1963 הופיעה בסרטו של סטנלי קריימר מטורף, מטורף, מטורף העולם.
הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "טיסה נעימה (1980)", בו היא מגלמת חייל הסובל מהלם קרב ומשוכנע שהוא אתל מרמן ועל כן פוצח בשירים ידועים ממחזות הזמר שלה מדי פעם.
היא הופיעה גם בפרקים מזדמנים בסדרות טלוויזיה כספינת האהבה והחבובות.
מרמן הייתה נשואה ארבע פעמים.
מרמן נפטרה כתוצאה מגידול במוחה.
קולה הרם והמתכתי של מרמן הפך אותה למושא לפרודיות.
בסרט בוקר טוב, וייטנאם מחקה השדרן אדריאן קרונאואר (בגילומו של רובין ויליאמס) את מרמן השרה את "!I've got a feeling that love is here to stay" בקול רם ומשבשת את המכ"ם הרוסי.
בפרק "השוד" מהסדרה סיינפלד (1990) מתלוננת איליין בניס על שותפתה הרעשנית: "זה כמו לגור עם אתל מרמן, רק בלי הכישרון".
אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב ושיאנית עולם במשחה 100 מטר חופשי.
היא גדלה בקליפורניה ולמדה לשחות בגיל 3. היא התאמנה תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך יחד עם ג'וני וייסמילר, רוברט סקלטון, סיביל באואר, נורמן רוס ואלופים אולימפיים נוספים.
בתחרות שחייה שנערכה בטולדו אוהיו, ב-28 בינואר 1926 קבעה לאקי במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:10.0 דקות, שיפור לשיא העולם של ווסלאו (1:12.2 דקות), שיא זה נישבר כעבור 3 שנים וחצי על ידי אלינור גרטי מארצות הברית (1:09.8 דקות).
בנוסף, הייתה לשחיינית הראשונה בעולם ששחתה 100 יארד חופשי בתוצאה של 60 שניות, שיא זה נישבר כעבור 8 שנים בשנת 1934 על ידי וילי דן אודן שהייתה לשחיינית הראשונה ששחתה מתחת ל-60 שניות.
לאחר שפרשה משחייה תחרותית התחתנה לאקי בסנטה מוניקה שבקליפורניה עם ביל ווטקינס, אלוף בענף החתירה.
בשנת 1979 נפטרה לאקי בניוברי פארק שבקליפורניה.
בשנת 1969 זכתה לאקי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אתילן גליקול (Ethylene glycol) הוא תרכובת אורגנית שנוסחתה המולקולרית C2H6O2. זהו נוזל חסר צבע או ריח שטעמו מתוק.
אתילן גליקול הוא דיאול כלומר מכיל שתי קבוצות כוהל.
החומר משמש כמונע קפיאה וכחומר גלם לייצור פולימרים.
אתילן גליקול יוצר לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי אדולף וורץ (Adolphe Wurtz) בשנת 1859 באמצעות ספוניפיקציה של האסטר אתילן גליקול די אצטט עם אשלגן הידרוקסידי וב-1960 מאתילן אוקסיד ומים.
עד למלחמת העולם הראשונה לא היה שימוש לחומר אז החלה הפקתו בגרמניה מאתילן דיכלוריד כדי שישמש תחליף לגליצרול בייצור חומרי נפץ.
מתקן ייצור מסחרי ראשון הוקם בווירג'יניה המערבית ב-1925 על ידי חברת Carbide and Carbon Chemicals Co (כיום יוניון קרביד ); עד 1929 שימש החומר כמעט את כל ייצרני הדינמיט.
ב-1937 החלו לייצר את החומר באמצעות חמצון של גז אתילן לאתילן אוקסיד המגיב עם מים לתת את התוצר הסופי:
ניתן לבצע את הריאקציה בקטליזה חומצית או בסיסית או בpH נייטרלי בטמפרטורה גבוהה.
הניצולת הגבוהה ביותר מושגת בpH חומצי או נייטרלי בעודף גדול של מים, בתנאים אלו מושגת יעילות של 90%.
תוצרי לוואי של התהליך הם אוליגומרים של אתילן גליקול: די, טרי וטטרא אתילן גליקול.
כ-6.7 מיליון טונות של החומר מיוצרים בעולם בשנה.
השימוש העיקרי לאתילן גליקול הוא כחומר גלם לפוליאסטר פוליאתילן טרפתלאט (PET) ב-2009 נוצל לשם כך 86% מהחומר, 7% נצרך כחומר מונע קפיאה (אנטי פריז).
שאר הייצור נוצל לצרכים מגוונים אחרים.
אתילן גליקול משמש כנוזל קירור לסילוק חום ממנועים וממחשבים.
יתרונו בכך שניתן להעביר ולפזר באמצעותו חום גם מתחת לטמפרטורת הקיפאון של מים.
קיבול החום של אתילן גליקול הוא כמחצית מזו של מים ולכן למול היתרון שבנקודת קיפאון נמוכה יותר וטמפרטורת רתיחה גבוהה יותר קיים חיסרון – במערכות מבוססות אתילן גליקול יש צורך בהזרמת כמות חומר גדולה יותר בהשוואה למערכות קירור על בסיס מים לסילוק כמות חום זהה.
בנוסף, עליית טמפרטורת הרתיחה מונעת היווצרות גרעיני רתיחה על המשטח החם וכך יורדת יעילות מעבר החום.
לכן, לא משתמשים בחומר הטהור כנוזל קירור במנועים.
אתילן גליקול יוצר תערובת אוטקטית עם מים, שני המרכיבים בתמיסה מפריעים זה לזה ביצירת סריג גבישי בשל החלשת קשרי המימן שבין המולקולות.
כך, אף על פי שנקודת הקפיאה של אתילן גליקול 12°C- ושל מים 0° הרי שתערובת המכילה 70% אתילן גליקול נוזלית עד 51°C- כמודגם בטבלה.
בשל טמפרטורת הרתיחה הגבוהה והאפיניות הגבוהה למים משמשים באתילן גליקול לסילוק מים.
כך מייבשים גז טבעי לאחר שעבר בצנרת ארוכה משדה הקידוח למתקן עיבוד.
אתילן גליקול זורם כלפי מטה מראש מגדל ופוגש בגז ה"רטוב" העולה למעלה.
החומר סופח את אדי המים כך שגז טבעי יבש יוצא מראש המגדל ואת האתילן גליקול המכיל מים ממחזרים לשימוש נוסף.
אתילן גליקול משמש לייצור חיסונים ונמצא במעטפת החלבון המוזרק לגוף, וגורם לאלרגיה חריפה לבעלי רגישות.
תוסף למשחות נעליים וכן בדיו וצבעים.
משמש לטיפול ברקבון ובפטריות בעץ: הן כטיפול מונע והן לאחר שהופיעה הבעיה למשל, לטיפול בריקבון בסירות עץ.
בכמה מקרים שימש אתילן גליקול לשימור פריטי עץ עתיקים לתצוגה במוזאונים.
תוסף משני בתמיסות לניקוי מסכים שבהן המרכיב הראשי הוא איזופרופנול.
מותז על מטוסים לפני ההמראה כחלק מתהליך למניעת הצטברות קרח על גוף המטוס.
אתילן גליקול הוא חומר רעיל בריכוז גבוה.
המנה הנמוכה ביותר שגרמה מוות לאדם בבליעה (LDLO) הייתה 786 מ"ג לק"ג משקל גוף.
החומר מתחמצן בגוף לחומצה גליקולית שמתחמצנת לחומצה אוקסלית רעילה.
התוצאות הן פגיעה במערכת העצבים המרכזית, אחר כך בלב ולבסוף בכליות.
בשל טעמו המתוק של הנוזל, הוא מסוכן לילדים ולחיות שעלולים לשתות אותו יותר מרעלים אחרים.
ב-2007 אירעו בארצות הברית כ-1,000 מקרי הרעלת אתילן גליקול ו-16 מהם הסתיימו במוות.
בעבר דווח על מקרים בהם שתיית אלכוהול (למשל וודקה) מנעה את תסמיני הפגיעה של החומר ובכך הצילה חיים.
בניתוח ספקטרום גלים מילימטרים באנרגיות המתאימות למרווח שבין רמות רוטציה מהחלל הבין-כוכבי נצפו פסי בליעה האופייניים לאתילן גליקול.
אתילן גליקול הוא אחד מכמה כהלים שנמצאו עם אלדהידים מהם יכלו להיווצר בתהליך חיזור, אתילן גליקול נמצא עם גליקואלדהיד (CH2OHCHO).
החומר זוהה גם בשני מטאוריטים יחד עם פוליאולים נוספים.
נוכחות אתילן גליקול כמונע קפיאה הוצעה כהיפותזה להסבר עיצוב נוף מאדים על ידי מים זורמים אף על פי שבתנאי הטמפרטורה והלחץ על פני הכוכב לא היו אמורים להימצא שם מים נוזליים.
אתיקת מידע היא תחום בתוך מידענות ואתיקה העוסק בשאלות מוסריות, ובנורמות חברתיות בתחום של מידע.
האופן בו בני אדם מתנהגים עם מידע משתנה כל הזמן.
על כן גם הנורמות הקיימות, והחוקים שלנו צריכים להשתנות בהתאם.
שאלות נפוצות בתחום נוגעות בשאלות של קניין רוחני, שאלות של אתיקת אינטרנט ושימוש בטכנולוגיות חדשות.
אתיקת מידע היא תחום בעל שורשים עמוקים בהיסטוריה האנושית.
כבר ביוון העתיקה נשאלו שאלות של איך אנחנו יודעים?
ומה הערך של מה שאנחנו יודעים?
הוגים מוכרים שעסקו בשאלות הללו היו סוקרטס ואפלטון.הכרה בחופש הביטוי הייתה חיונית לשמירה על הדמוקרטיה בפוליס היוונית.
כאשר הומצא הדפוס והידע הפך להיות כתוב, חל גידול עצום (התפוצצות המידע) בכמות הידע ונדרשו סדרי עולם חדשים כדי להתמודד עם השפע.
מה אפשר לעשות עם ידע בספר, למי שייכות הזכויות, כמה הידע עלה וכן הלאה.
נושאים אלה נגעו במגוון שלם של תחומים כמו, פילוסופיה, משפט, ספרנות, וכלכלה.
עם מהפכת המחשוב, נוצר תחום מוגדר שעוסק בשאלות הללו, והוא נלמד בתחום של לימודי מידע.
פעמים רבות הטכנולוגיה מכתיבה את האופן שבו אנשים חושבים על אתיקה.
לפעמים אנשים חושבים שמה שאפשרי הוא גם מה שמוסרי לעשות.
הטכנולוגיה של היום מתקדמת בצעדי ענק.