tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סיים את בית הספר היסודי היהודי בן שש הכיתות ברחוב שיפ של הקהילה היהודית של פשט, ולאחר מכן, במאבק רב, סיים את לימודיו ב"רסר", בית ספר תיכון מסחרי (דומה לחטיבת ביניים).
הוא התקבל לבגימנסיה לכיתה בתשלום חצי שכר לימוד.
הוא בילה שם את הרבעון הראשון של השנה, אבל לא את השני, כי לא יכול היה לשלם אפילו את מחצית שכר הלימוד.
מזפי נעזב לנפשו והפך לשולייה; הוא היה בזה אחר זה שוליית מסגר, צורף, טכנאי שיניים, סוחר תבלינים, ספר ועוד, אבל לא היה יכול להחזיק מעמד זמן רב בשום מקום, עד שלבסוף התיישב אצל קרוב משפחתו, השען אנטל ברקוביץ'.
הוא בילה שם שנתיים והשיג תעודת הסמכה רשמית כשען.
אולם גם למלאכה זו לא היה לו חשק רב.
לאחר שסיים את יום עבודתו, למד ובילה לילות שלמים בפיצוי של עצמו על מה שפספס בכך שלא יכול היה ללמוד בבית ספר.
כך למד בין השאר קצרנות (היה אז מקצוע חשוב מאוד) והדפסה במכונת כתיבה סטנוגרפית.
לאחר שחרורו כחניך, בגיל 18, הפך מיד לכתב עיתון של ה"עיתון ההונגרי" (Magyar Hiradó).
מ-1892 עד 1896, עבד במשרד הקצרנות של בית הנבחרים ההונגרי, ובמקביל מאמריו פורסמו ביומונים הפוליטיים:
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באמצע שנות ה-90. בקונגרס המפלגה ב-1899 הוא התעמת עם הנהגתה, כי הוא התנגד להזנחת ארגון האיכרים העניים.
לאחר שגורש מהמפלגה, בשנת 1900 ייסד את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאורגנת מחדש בהונגריה עם תוכנית שונה.
הוא היה נציג אזור סֶגְווַאר בפרלמנט מ-1905 עד 1910. תנועתו הייתה סוציאליסטית אגררית במהותה; הוא ייצג דמוקרטים זעיר-בורגנים ועקרונות לאומניים ותמך במדיניות האופוזיציונית של מפלגת העצמאות.
מפלגתו איבדה כמעט לחלוטין את השפעתה ההמונית לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1901 השתלט מזפי על העיתון "מילה חופשית" (Szabad Szó), אשר הושק בשנת 1899 על ידי עובדי אדמה מסנטש בסיועו של באלינט ארוואי.
מזפי היה המחבר והמתרגם של מספר עלונים רב.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-10–20).
חייו ומשנתו של וילהלם וייטלינג, הקומוניסט הגרמני הראשון (בודפשט, 1898)
מי הם הבוגדים במולדת (בודפשט, 1899)
עשרת הדיברות של הסוציאל-דמוקרטים (בודפשט)
לקסיקון העם הכל יודע (עם שאנדור אלק, בודפשט, 1928)
יחד עם שאנדור אלק, הוא ערך את הסדרה ההיסטורית רבת הכרכים "היסטוריה של האלפיות" שפורסמה בין השנים 1913–1918. (סדרת הספרים היסטוריה של כל אלף שנה הייתה יצירה היסטורית בקנה מידה גדול שזכה לפופולריות בהונגרית ופורסמה בתחילת המאה ה-20)
וילמה אנה הלנה מורטו (בפינית: Wilma Anna Helena Murto; נולדה ב-11 ביוני 1998) היא אתלטית פינית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (בודפשט 2023), אלופת אירופה (מינכן 2022) ואלופת אירופה באתלטיקה באולם (איסטנבול 2023) בקפיצה במוט.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם שבהולנד סיימה במקום שביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.45 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בבידגושץ' שבפולין זכתה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.40 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 24 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.30 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיימה במקום שמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 4.40 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בגרוסטו שבאיטליה זכתה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.15 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיימה במקום 17 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.35 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיימה במקום 18 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.10 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיימה במקום 22 בקפיצה במוט בתוצאה של 4.35 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בטורון שבפולין סיימה במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.55 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.50 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.60 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה זכתה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות ושיא פינלנד חדשים של 4.85 מטר, לפני קטרינה סטפנידי מיוון (4.75 מטר) וטינה שוטיי מסלובניה (4.75 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה זכתה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא פינלנד חדש של 4.80 מטר, לפני טינה שוטיי (4.75 מטר) ואמאלי שבאביקובה מצ'כיה (4.70 מטר).
במשחקים האירופיים שנערכו ביוני בקרקוב שבפולין זכתה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.71 מטר, לפני טינה שוטיי (4.70 מטר) ואנגליקה מוזר משווייץ (4.60 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית ארד בתוצאה של 4.80 מטר, אחרי נינה קנדי מאוסטרליה (4.90 מטר) וקייטי מון מארצות הברית (4.90 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו סיימה במקום תשיעי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.55 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביוני ברומא שבאיטליה סיימה במקום שמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 4.43 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה שישית בתוצאה של 4.70 מטר.
וילמוש גולדציהר (בהונגרית: Goldzieher Vilmos; קופשני, 2 בינואר 1849 – בודפשט, טרזווארוש, 15 ביוני 1916) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא עיניים, פרופסור באוניברסיטה, "יועץ חצר המלוכה ההונגרית" ובעל עיטור קצין מסדר פרנץ יוזף, אביה של קלרה גולדציהר אמנית טקסטיל וגרפולוגית, בן דודו של יצחק יהודה גולדציהר.
גיסיו היו בנימין זאב בכר, מזרחן, רב, ואדן הרצוג, המפקח הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב).
וילמוש גולדציהר נולד במשפחה יהודית כבנם של איז'אק (יצחק) גולדציהר (1821–1892), סוחר ושל יוליה שטראסר (1826–1917).
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכוני בפוז'ון, בפשט ובווינה ולאחר מכן הפך לסטודנט באוניברסיטאות וינה והיידלברג.
בפברואר 1871, הקיבל את התואר ברפואה באוניברסיטת וינה.
לאחר מכן חזר להיידלברג, שם שהה שנתיים כמתמחה במרפאתו של אוטו היינריך אנוך בקר.
הוא התיישב בבודפשט ב-1874. שם הבחין איגנאץ הירשלר בכישרונו, ובזכות השתדלותו קיבל מלגת לימודים לשנה, אותה בילה בברלין, פראג ולייפציג.
לאחר שחזר הביתה, עבד כרופא מטפל בבודפשט.
בשנת 1874 הפך לחבר בהסתדרות הרפואית של בודפשט.
בשנת 1877, קיבל הסמכה אוניברסיטאית להוראה כפרופסור חבר בפתולוגיה של איברי הראייה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1895 מונה לפרופסור מלא.
ב-1883 מונה לרופא עיניים ראשי של בית החולים המלכה ארז'בט של הצלב האדום, שנוסד באותה תקופה, ובמקביל עמד בראש מחלקת עיניים בפוליקליניקה הכללית.
בין 1895 לבין 1901, היה מנהל מחלקת העיניים והמרפאה של בית החולים סנט יאנוש.
משנת 1902 - לאחר פרישתה של דיולה שיקלושי - מונה לרופא העיניים הראשי ומנהל המחלקה של בית החולים סנט רוקוש, אותה ניהל עד מותו.
הוא היה מיוזמי והמייסדים של "האגודה הלאומית לאפוטרופסות העיוורים" שנוסדה ב-1895, כמו כן שימש לימים כמקדם ומנהל האגודה החברתית התומכת בעיוורים ובעבודת האגודה.
הוא היה ממקימי המכון לעיוורים, בשנת 1898 הקים מכון ובית ספר ללקויי ראייה.
הוא עבד גם כעורך של הנספח לרפואת עיניים, "עיתון רפואת העיניים", שפורסם כתוספת לעיתון הרופאים של בודפשט.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מיוזמי הטיפול והתמיכה בחיילים שאיבדו את ראייתם במהלך המלחמה.
גולדציהר היה חבר נספח, מלא וכבוד בכמה אגודות רפואת עיניים זרות (וינה, ברלין, פראג, פריז, לביב וקרקוב).
הוא גם לקח חלק בחיי הדת היהודיים: היה חבר:
ומזכיר הקהילה היהודית של פשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני (B-57-11).
אשתו הייתה ברטה פרוינד (1848–1924), בתם של הנריק פרוינד ושל ז'ופיה הרץ.
ב-22 בנובמבר 2010 לרגל יום הולדתו נחשף לוח זיכרון במכון לעיוורים.
וילמוש מילר (בהונגרית: Müller Vilmos; סבאדקה, 11 במאי 1878 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 28 באפריל 1945) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא ריאות, רופא ראשי, סופר, יועץ מועצה מלכותי, אחיו של העיתונאי והסופר ינה מולנאר (1880–1933).
וילמוש מילר נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב (דניאל) מילר, סוחר, ושל בטי (בורבלה), גולדארבייטר.
בילדותו עבר לסגד עם הוריו וארבעת אחיו.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון כחבר לכיתה של וילמוש מילקו כירורג ופרופסור לעתיד, (1887–1895).
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1895–1899) כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד.
מבין מוריו, לפרידייש קוראני הייתה ההשפעה הגדולה ביותר עליו, שאותו ראה כמודל לחיקוי לאורך חייו.
עם קבלת התואר הפך למתמחה במכון הכירורגי 2. במרץ 1903 מונה לרופא בסנטוריום המלכה ארז'בט (סיסי) בבודאפוק.
בסוף 1903 נסע לשלושה חודשים לפריז, שם השלים את לימודיו אצל פרופסור אלכסנדר מרמורק.
לאחר שחזר הביתה, קיבל לידיו את ניהול "המכון לסוג הסרום של מרמורק" בבודפשט.
בגיל עשרים ושמונה הפך לרופא הראשי השני של הסנטוריום בסנט בלאזיני בגרמניה, ובזמן זה הכיר את אשתו הראשונה, בתו של גאורג מנדרסהאוזן, סיטונאי ויועץ מסחר.
ב-1906 קיבל לידיו את ניהול הסנטוריום הריאתי בטטרהאזה, שם היה מנהל הסנטוריום והרופא הראשי במשך שני עשורים.
במרץ 1914 הוענק לו התואר מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה "חבר מועצה מלכותי" או "יועץ מלכותי" כהוקרה על הישגיו במאבק במגפת הכולרה בהונגריה העליונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין היתר, שירת בחיל המצב של פץ' ותרם לאי התפשטות של הטיפוס.
הסנטוריום אותו ניהל, הפך לבית חולים צבאי, שם טופלו פצועים חיילים הונגרים, אוסטרים וגרמנים.
הוא הועלה לדרגת רופא גדוד בנובמבר 1916. מאוחר יותר מונה לקצין הרפואה הראשי של המכון הרפואי של חטיבה 42. במהלך המלחמה הוא קיים הרצאות בנושא בריאות צבאית בבירה ובערי המדינה הגדולות יותר, אשר נערכו בחסות הארכידוכסית אוגוסטה.
במרץ 1918, מונה לרופא כללי חטיבתי וגיס קבוע.
לאחר המלחמה ונפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא החל את עבודתו בסגד, ובקיץ הוא ניהל את הסנטוריום בטטרהאזה.
מאמצע שנות ה-20 לא יכול היה להמשיך בפרקטיקה בטטרהאזה, שהייתה אז כבר שייכת לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1926, קיבל את תפקיד הרופא הראשי של הסנטוריום פארק ב-Hűvösvölgy.
ב-11 באוקטובר 1927 הקים את "עיתון הרופאים", שפורסם כמוסף של היומון Az Újság, בימי ראשון, ובמרץ 1928, בעזרתו, נוסדה אגודת בתי הספר ההונגריים.
בתמיכת האגודה ושר התרבות, ייסד את בית ההבראה ההונגרי הראשון, שבשנה שלאחר מכן נפתח עוד אחד במחוז ואש, ועוד אחד נפתח על שפת אגם בלטון בשנה שלאחר מכן.
ב-5 במאי 1929, יחד עם לאסלו קוזמה, הקים כתב עת מדעי חודשי, בשם "שחפת".
ב-1935 פורסם גם המדריך לרפואה פנימית שלו, שראה אור מאוחר יותר באנגלית ובאיטלקית, ולאחר מכן הציג כלי ונוהל חדש לטיפול בחולי ריאות.
בספטמבר 1937 ייסד את החברה הרפואית האיטלקית-הונגרית.
בשנת 1940 פרש כרופא צבאי במילואים עקב הגבלת הגיל.
ב-1943 יצא לאור ספרו העיוני האחרון, "אני רואה לתוכך, בן אדם" (Ember, beléd látok) הוא המשיך בפעילותו הרפואית והחינוכית (על אף יהדותו) גם במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא עבד גם כסופר ספרות יפה ומחזאי.
כמה מכתביו פורסמו תחת השם הבדוי אישטוואן קרישטוף.
גילדת התיאטרון של ניו יורק הציגה שניים ממחזותיו.
אשתו הראשונה הייתה הלן מנדרסהאוזן (1885–1913), לה נישא בפברואר 1907 בקאסל.
לאחר חמש שנות אלמנות, התחתן עם מרגיט וילהיים (1892–1934) בהודמזוושרהיי.
בת זוגו השלישית הייתה גיזלה גרינפלד (1888–1965), איתה התחתן ב-1937 בבודפשט.
בעלה פרנץ קאוריל (1911–?) הוא טכנאי אלקטרוניקה.
בעלה אישטוואן גאשפאר (1908–?) היה ספר נשים.
מוסד חדש למלחמה בדלקת ריאות.
לגבי הטיפול בסרום של מרמורק, מקרים.
(בודפשט, 1903, מהדורה שנייה מורחבת.
בן אנוש; אתה יכול לעזור לעצמך!
נכתב על ידי יוסף לובל.
בכורה: 1922. 28 בנובמבר, התיאטרון הגרמני בפראג
קסם הלילה של ג'ורג' הקדוש.
צלב הצטיינות מוכתר זהב על סרט מדליית החיל (1915)
תג קצין הצלב האדום (1915)
וילמוש מילקו (בהונגרית: Milkó Vilmos; 6 באפריל 1878 – 5 באוקטובר 1956)היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט) במדעי הרפואה (CSc.-1952), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
וילמוש מילקו נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מילקו (1841–1916) רופא נפת בצ'יי והרופא הראשי של מחוז באץ'-בודרוג, ושל מריה רוֹביצ'ק (1854–1942).
הוא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון בסובוטיצה (1887–1890), ולאחר מכן כחבר לכיתה של וילמוש מילר בבית הספר התיכון בעיר סגד (1890–1895).
את לימודי הרפואה השלים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולזמן קצר בווינה.
במקביל ללימודיו בפקולטה לרפואה, למד גם באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היה תלמידו של אישטוואן תומאן.
בשנת 1900 קיבל דוקטורט ברפואה.
ב-1901 עבד במכון הפתולוגי של אוטו פרטיק ובמרפאה הכירורגית של דיולה דולינגר.
משנת 1903 עבד במחלקה הכירורגית הראשונה של בית החולים סנט רוקוש לצד אימרה נברטיל ומנו הרצל.
ב-1909 מונה למנתח הראשי של בית ההבראה ליגט בבודפשט.
הוא היה המומחה לכירורגיה של הקופה הלאומית לביטוח פועלים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עשה שירות רפואי בחלקו בשדה הקרב ובחלקו בבתי חולים צבאיים.
מ-1920 עד 1928, הוא היה המנתח הראשי של בית החולים הריאות הממלכתי Németvölgyi út ובית החולים לנכים, מ-1929 המנתח הראשי של בית החולים לילדים ברחוב מדאראס ומ-1933 עד 1943 בבית החולים בייצ'י-ז'ילינסקי.
משנת 1928 עבד כמומחה כירורגי במועצת המומחים לפיצויי תאונות של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי (OTI), ולאחר מכן של המרכז לביטוח סוציאלי של האיגודים המקצועיים (SZTK) ומ-1952 ועד מותו היה חבר ב- ועדת בדיקת כושר העבודה של מועצת עיר הבירה.
מ-1928 עד 1944 היה עורך-שותף של השבועון רפואי, הוא ערך את המוסף המעשי של העיתון.
הוא היה חבר קבוע במועצה הלאומית לבריאות הציבור, חבר כבוד בהסתדרות הרפואית של בתי החולים הציבוריים, פרופסור (חיצוני) באוניברסיטה משנת 1925, ופרופסור באוניברסיטה ב-1936.
בשנים 1949–1950 ו-1952–1954 היה נשיא הקבוצה הכירורגית של האיגוד המקצועי הרפואי, ולבסוף נשיא כבוד.
מ-1955 ועד מותו, היה העורך הראשי של כתב העת Hungarian Surgery.
רבים מפרסומיו עסקו בנושאים של כירורגיה כללית וצבאית וכן בכירורגיית ילדים.
הוא היה מומחה בפיצויי תאונות.
ב-1922 ייסד יחד עם כמה אחרים את האגודה למוזיקה קאמרית של רופאי בודפשט, בה היה חבר פעיל ובמקביל נשיאה.
אשתו הייתה קלרה דורה פנקרט (Penckert).
על פציעות מעיים תת-עוריות (1908)
אבחון של פציעות בטן חודרות (1924)
נתונים ניסיוניים והיסטולוגיים בשאלת כריתת סימפטומיה (1924)
וילמוש הניג (בהונגרית: Hőnig Vilmos; סגד, 23 באפריל 1913 – בודפשט, 3 בינואר 1988) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, טראומטולוג, קנדידט (דוקטורט) למדעי הרפואה (1963 .CSc).
ראש מחלקה כירורגית בבית חולים.
עשרות מחקריו פורסמו הכתבי עת מקצועיים בכמה שפות.
וילמוש הניג נולד המשפחה יהודית כבנם של ארתור הניג, סוחר עצים, ושל אסתר פרידמן.
הוריו התגרשו כשהיה בן שנה, ולאחר מכן גודל על ידי אמו.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון פיאריסטה בסגד, שם עבר את בחינת הבגרות ב-1931 ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פרנץ יוזף בסגד.
בשנת 1938 קיבל את התואר.
בין השנים 1938–1939 היה רופא מתמחה בבית החולים הצבאי בסגד, ובין השנים 1940–1944 בבית החולים הציבורי בסגד.
בשנתיים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עבד כרופא של מחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במחלקה הכירורגית של בית החולים המחוזי של סנטש.
ב-1945 הפך לרופא וסגן ראש המחלקה הכירורגית של בית החולים העירוני הודמזוושרהיי ובאותה שנה קיבל תעודת מומחה בכירורגיה כללית.
בין השנים 1945–1949 היה עוזר פרופסור ומרצה במרפאה הכירורגית של אוניברסיטת סגד ובין השנים 1946–1950 היה גם הרופא הראשי של SZTK (קופת החולים הכללית של הונגריה) ורופא ראשי של המרפאה הכירורגית בסגד.
בשנים 1950–1953 היה הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בית החולים הצבאי סגד, ולאחר מכן בשנים 1953–1955 הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית של בית החולים הצבאי בדברצן בדרגת לוטננט קולונל.
מ-1955 עד 1969, היה סגן מנהל המכון הלאומי לטראומה, ובשנת 1959 הוא עבר את בחינת המומחה של מנתח תאונות.
הוא עסק בכירורגיה כללית ותאונות, כירורגיה פלסטית וכלי דם.
הוא השיג תוצאות חדשות ביסודו בתחום ארגון הטיפול בטראומה בהונגריה וטיפוח ארגון רפואי ברמה מדעית.
תחומי מחקר נוספים שלו היו:
פתרונות כירורגיים לפגיעות כלי דם ועצמות;
טיפול טראומה בפציעות בטן ופצעי ירי.
הוא היה העורך האחראי המייסד של כתבי העת המקצועיים:
במועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית.
בשנת 1976 נבחר לחבר נספח באגודת הטראומה הגרמנית ו
שנתיים לאחר מכן באיגוד האוסטרי לניתוחי טראומה.
אשתו הייתה מגדולנה בק, מנהלת המכון הלאומי לטראומה.
הלווייתו הייתה בבית הקברות היהודי פרקשרט, שם ד"ר הרב הראשי אדן זינגר הספיד אותו.
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1978)
מדליית הנצחה של האגודה ההונגרית של טראומטולוגים (1983)
מדליית הזיכרון של אימרה ואש (1987)
וילמוש סירמאי (במקור זיסמן-Süssmann, בהונגרית: Szirmai Vilmos; צ'ובאי, 24 בספטמבר 1890 – 1944) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי מהמבוקשים ביותר בממלכת הונגריה ששיחק הן התפקידים קומיים והן בתפקידי תיאטרון קלסיים.
וילמוש זיסמן נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין זיסמן ושל לינה אאוסשפיץ בכפר צ'ובאי.
הוא החל את הקריירה שלו במופעי וריאטה ומקומות בידור אחרים.
בין 1914 לבין 1920 היה חבר במועדון לילה ותיאטרון המפורסם ביותר בבודפשט הרויאל אורפאום (Royal Orfeum).
בסתיו 1920, לפי הצעתו של יאנוש דוקטור, הוא חתם על חוזה עם תיאטרון בלהה לואיזה (Blaha Lujza-Szinház) באויפשט שם זכה להצלחה רבה לא רק בתפקידים קומיים, אלא גם ביצירות קלאסיות.
מ-1922 הופיע ב"חוג התיאטרון של בודה" (Budai Szinkör),
בשנים 1923–1924 בלהקתו של גזה שבשטין בעיר מישקולץ ובבודה,
ב-1926 בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
ב-1928–1929 בלהקתו של מיהאי שבשטין שוב במישקולץ.
משנת 1929 היה חבר והבמאי של "קומדיה אורפאום"
בין 1930 לבין 1932 היה חבר ובמאי בתיאטרון שטיינהרדט.
ב-1932 הופיע בתיאטרון האופרטה של בודפשט,
בקיץ 1940 בקישפשט, בלהקת רז'ה אינקה (Inke Rezső)
ואז, בגלל החוקים היהודיים, (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הוא יכול היה לשחק רק בפני קהל יהודי על הבמה של תיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
גורלו לאחר מכן אינו ידוע.
הוא נעלם וקרוב לוודאי הוצא להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ או גורש למחנה ריכוז ומת שם.
הוא עיצב עשרות דמויות של פרוזה ושל יצירות מוזיקליות.
אדה סיגליגטי: צועני - תפקיד ראשי
איבסן: ברווז הפרא - אקדל
צלר: הצפר - הברון צ'רס
אדה סיגליגטי: מראבצ'אק – אסיר
אדה טוט: הרוע של הכפר - Gonosz Pista (פישטה הרשע)
פרנץ הרצג: בריגדיר אוצ'קאי – Szörényi (סרני)
גרגיי צ'יקי: סבתא - הברון ארקני
איש הזהב (1936) - המשרת של בראזוביץ'
וילם מרינוס דודוק (בהולנדית: Willem Marinus Dudok; 6 ביולי 1884 – 6 באפריל 1974) היה אדריכל מודרניסטי הולנדי יליד אמסטרדם.
הוא התמנה לאדריכל העיר הילברסום בשנת 1928, שם נודע בעיקר בזכות תכנון בית העירייה שהושלם ב-1931 והקנה לו מוניטין רב.
הוא תכנן לא רק את המבנה, אלא גם את עיצוב הפנים כולל השטיחים, הרהיטים, ואף את פטיש הישיבות של ראש העיר.
כמו כן תכנן ובנה בעיר כ-75 בתים, מבני ציבור ושכונות שלמות.
דודוק בחר בתחילה בקריירה צבאית.
באקדמיה הצבאית של ברדה למד הנדסה אזרחית והורשה לסייע בתכנון מבנים צבאיים, וכך גילה את עולם האדריכלות.
בשנת 1913 מונה לעוזר המנהל לעבודות ציבוריות בליידן ובשנת 1915 למנהל העבודות הציבוריות בהילברסום, שם מונה לאדריכל העירוני ב-1928. באותה שנה הוטלה עליו משימת הרחבת העיר, שכללה תכנון שיכונים, בתי ספר, בריכות שחייה פארקים וגינות.
בעוד שהסגנון המוקדם שלו בהילברסום נטה בבירור לכיוון אסכולת אמסטרדם המתאפיינת במסות בסיסיות, אלמנטים פיסוליים ודקורטיביים, השימוש בלבנים ועוד, בית העירייה לעומת זאת, הושפע בבירור מפרנק לויד רייט ומסגנון בתי הערבה של שיקגו.
בית העירייה נחשב ליצירת המופת שלו ומצליח למזג בין הדרישות להיות גם סמל העיר וגם מבנה אדמיניסטרטיבי יעיל.
דודוק המשיך ליצור בהילברסום מבנים מודרניסטיים פרוגרסיביים והולנדיים במשך עשרות שנים, עד שנות ה-60, והייתה לו השפעה בינלאומית.
דודוק גם הוביל מגמה בקרב מעצבי בתי ספר בהולנד, לפיה בתי הספר יקבלו מראה מובהק ומאפיין.
בתי הספר שלו עצמו בהילברסום זכו לתהילה.
דודוק היה גם האדריכל של סניף הכלבו De Bijenkorf ברוטרדם, יצירה מרהיבה של אדריכלות מסחרית שהושפעה מהבאוהאוס, דה סטייל ומהסטרים ליין שהיה פופולרי בעיצוב המודרניסטי של שנות ה-20 וה-30. עם פתיחתו ב-1930, השתתפו באירוע כ-70,000 איש.
בעוד שהוא נהרס חלקית בהפצצת רוטרדם במלחמת העולם השנייה במאי 1940, תצלומים רבים, תוכניות וחומר אחר המתעד את עיצוב המבנה שרדו, וסייעו להפקת סרט תיעודי על דודוק וחנות הכלבו.
דודוק קיבל את מדליית הזהב של RIBA ב-1935 ואת מדליית הזהב של AIA ב-1955. מלבד הפרויקטים הרבים שלו בהולנד הוא גם עיצב את קולג' néerlandais ב־Cité Universitaire בפריז, מרכז תרבות בבגדאד ובית קולנוע בקולקטה.
באחד המבנים שתכנן ברוטרדם פועל כיום בית קפה הקרוי על שמו.
דודוק מת בגיל 89, בהילברסום.
ד"ר וילהלם (וילמוש) אוסטרליץ (בהונגרית: Vilmos Austerlitz; 28 במאי 1873 – 27 בנובמבר 1949) היה רופא, אספרנטיסט יהודי-הונגרי, סופר מדעי ועסקן ציבור שפעל בעיר בארטפה (Bártfa, כיום ברדיוב שבסלובקיה).
אוסטרליץ נולד בעיר אפרייש שבממלכת הונגריה (כיום פרשוב שבסלובקיה).
למד רפואה באוניברסיטה בבודפשט, ולאחר סיום לימודיו השתקע בעיר ברדיוב, שם עבד כרופא כירורג, עסק במחקר רפואי ופרסם חיבורים מדעיים.
Austerlitz" ("חייו ופועלו של הרב מ.
אוסטרליץ נמנה עם חלוצי תנועת אספרנטו בהונגריה.
הוא ייסד קבוצה מקומית לשפה בעיר בארטפה, היה נציג האגודת האספרנטו העולמית וכן שימש מזכיר ארגון TEKA.
בשנת 1925 ערך מסע תעמולה בשפה האספרנטית בפינלנד, במהלכו הגיע עד החוג הארקטי, במטרה לקדם את השימוש באספרנטו.
הוא פרסם מאמרים רפואיים בכתבי עת אספרנטיים, וביניהם בכתב העת Internacia Medicina Revuo ("הרבעון הרפואי הבין־לאומי").
אוסטרליץ היה בן למשפחה יהודית.
הוא חיבר ביוגרפיה על אביו הרב מ.
וִילְנָה (בעברית גם בכתיב וילנא; בליטאית: Vilnius, ; ברוסית: Вильнюс; בפולנית: Wilno, בבלארוסית: Ві́льня, ביידיש: ווילנע) היא עיר הבירה של ליטא.
וילנה היא העיר הגדולה ביותר בליטא ומהווה את מרכזה הפוליטי, החינוכי, הכלכלי ותרבותי של המדינה.
סמל העיר מציג את כריסטופר הקדוש (Kristupas) פוסע במים ונושא את ישו התינוק על כתפיו.
סמל זה משמש את העיר מהשנה השביעית להיווסדה, כלומר 1330 לערך.
בתקופה הפגאנית, טרם המאה ה-14, הופיע על הסמל הענק אלקיס, דמות מסיפורי עם ליטאיים, כשהוא נושא את אשתו על כתפיו בחציית הנהר.
וילנה שוכנת בדרום מזרח ליטא, במפגש הנהרות וילניה (Vilnelė) ונריס.
מיקום זה, שאינו מרכזי, נובע מהשינויים הרבים בגבולות ליטא במשך הדורות; בעבר וילנה הייתה לא רק המרכז התרבותי, אלא גם הגאוגרפי, של הדוכסות הגדולה של ליטא והאיחוד הפולני-ליטאי.
וילנה ממוקמת 312 ק"מ מקליפדה (מֶמֶל), הנמל העיקרי של ליטא בים הבלטי, אך ערים גדולות אחרות בליטא נמצאות במרחק קצר יותר ובהן קובנה (קאונאס), שאולאי (Šiauliai) ופוניבז' (פנבז'יס).
האקלים בווילנה הוא בין יבשתי לימי.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 6.1 מעלות צלזיוס, כשהממוצע בינואר הוא 4.9− מעלות וביולי 17.0+ מעלות.
כמות המשקעים היא 661 מ"מ לשנה בממוצע.
וילנה נוסדה בשנת 1321 על ידי גדימינאס, דוכס גדול של ליטא.
וילנה הייתה בירת הדוכסות הגדולה של ליטא עד שנת 1388 ומימי קז'ימייז' הרביעי (1447–1492), ובעיקר לאחר הקמת האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569, הפכה גם למרכז לתרבות פולנית.
האיחוד הפולני-ליטאי שנשלט מהעיר וילנה השתרע על שטח עצום במזרח-אירופה מהים הבלטי בצפון עד קרוב לים השחור בדרום.
החל במאה ה-15 היה בעיר רוב פולני, ומיעוט ליטאי.
בשנת 1795 נכבשה על ידי האימפריה הרוסית.
לקראת סוף המאה ה-19 גבר משקלם של היהודים והם הפכו לתקופה קצרה (עד גל ההגירה הגדול לארצות הברית) לקבוצה האתנית הגדולה בעיר: כמחצית מ-80 אלף תושבי העיר בתחילת המאה ה-20.
לפי חוזה 1920 שבין ברית המועצות ובין ליטא, עברה וילנה לידי ליטא, אך הגנרל הפולני ה"מורד", לוציאן ז'ליגובסקי, כבש אותה והקים באזור את מדינת ליטא המרכזית.
ב-1922, בעקבות בחירות, סופח האזור כולו, שהיה בו רוב פולני, לפולין.
בשנת 1923 הכיר בה חבר הלאומים כשייכת לפולין, אף על פי שהיא צוינה בחוקה של ליטא כבירתה.
ב-1931 החלוקה האתנית בווילנה הייתה של 66% פולנים, 28% יהודים, רוסים ובלארוסים 5% ופחות מ-1% ליטאים.
בתקופת בין המלחמות הייתה וילנה העיר השישית בגודלה בפולין, ואחת הערים החשובות מבחינת התפתחות הפולניות.
אחת האוניברסיטאות הפולניות החשובות ביותר פעלה בווילנה בשם "אוניברסיטת סטפאן באטורי" (על שמו של המלך הפולני שייסד את האוניברסיטה ב-1579).
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה "ליטא הפולנית" על ידי הסובייטים, יחד עם מזרח פולין.
במהלך פלישת ברית המועצות לפולין שהחלה ב-17 בספטמבר 1939, הצבא האדום נכנס לווילנה ב-19 בספטמבר 1939 והעיר הייתה בתחילה בשליטה סובייטית, אך כעבור כ-6 שבועות, ב-28 באוקטובר נמסרה לידי ליטא.
ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני במסגרת מבצע ברברוסה, ובמהלך שלוש שנות הכיבוש, נרצחו רוב תושבי וילנה היהודים, רבים מהם בפונאר.
ביולי 1944 חזר הצבא האדום וכבש את העיר.
רבים מתושביה הפולנים נמלטו ורבים אחרים עזבו אותה במהלך סוף שנות ה-40 ושנות ה-50. במקומם הובאו ליטאים מאזורים אחרים בליטא ורוסים מחלקיה האחרים של ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות, נשארה וילנה במדינה הליטאית העצמאית שהוקמה בשנת 1991. הליטאים מהווים רוב של כ-60% מתושבי העיר, כאשר הרוסים והפולנים מהווים כ-40% יחדיו.
בעשור השני של המאה ה-21, נהנית העיר משגשוג כלכלי כתוצאה מהצטרפותה של ליטא לאיחוד האירופי.
כיום בווילנה, כמו בשאר שטחי ליטא, המטבע בשימוש הוא האירו לאחר שליטא המירה בשנת 2015 את המטבע המקומי שלה ליטאס למטבע האירופאי.
כמו בערי בירה רבות בעולם, גם בווילנה נמצאות אוניברסיטאות רבות.
הגדולה והוותיקה שבהן היא אוניברסיטת וילנה שבה 23,000 סטודנטים.
האוניברסיטה הזו היא אחת העתיקות ביותר באירופה ונוסדה בסוף המאה ה-16. המבנים העיקרים שלה נמצאים בעיר העתיקה.
האוניברסיטה נוטלת חלק בפרויקטים משותפים עם אונסק"ו ונאט"ו.
היא גם מציעה תוכניות רבות לתואר שני באנגלית, כמו גם תוכניות לימוד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטאות מכל רחבי אירופה.
האוניברסיטה מחולקת כיום ל-14 פקולטות, 5 מכונים, ו-4 מרכזי לימוד ומחקר.
אוניברסיטאות גדולות אחרות בעיר הן אוניברסיטת מיקולס רומריס (19 אלף סטודנטים), האוניברסיטה הטכנית של וילנה (13,500 סטודנטים) והאוניברסיטה הפדגוגית של וילנה (12,500 סטודנטים).
כמו כן נמצאים בעיר אקדמיות למוזיקה, תיאטרון ואמנויות.
מאז עצמאותה מברית המועצות באוגוסט 1991, התפתחה וילנה במהירות והפכה לעיר מערבית לכל דבר.
כערים אחרות מתקופת ימי הביניים, התפתחה וילנה סביב לבניין העירייה.
הרחוב הראשי, רחוב פיליס, מחבר את ארמון המושל עם בית העירייה.
ממנו מתפצלים רחובות אחרים לשפע בתים עתיקים של עשירי העיר, כנסיות, חנויות ובתי מלאכה.
העיר העתיקה, מרכזה ההיסטורי של וילנה, משתרעת על 3.6 קמ"ר והיא בין הגדולות במזרח אירופה.
בה מרוכזים רוב הבניינים בעלי החשיבות ההיסטורית ובהם מגדל גדימינאס וקתדרלת וילנה.
העיר הוכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1994, ובשנת 1995 הוצב בה הפסל היחיד בעולם של פרנק זאפה, אשר פוסל בידי קונסטנטינאס בוגדנאס, שהתמחה קודם לכן בפיסול פרוטומות של לנין.
הארמון הנשיאותי - ראשיתו במאה ה-14. הורחב ושונה במאה ה-18. החל משנת 1997 משמש כמעון הרשמי של נשיא ליטא.
אוניברסיטת וילנה - הוקמה בשנת 1579. כיום כוללת מבנים רבים מתקופות שונות.
ארמון הדוכסים הגדולים של ליטא - ארמון ששוחזר והוקם מחדש בשנת 2013. שימש כמרכז השלטון במשך מאות שנים של האיחוד הפולני-ליטאי ששלט על שטח עצום במזרח-אירופה.
מגדל גדימינאס - נקרא על שמו של מייסד העיר.
הוקם במאה ה-15 על גבעה.
נשקף ממנו נוף של העיר העתיקה.
קתדרלת וילנה - בנויה בסגנון ניאו קלאסי.
ברוב תקופת השלטון הקומוניסטי הוסבה לשימושים חילוניים.
שדרות גדימינאס - שדרה רחבה ובה ממוקמים מוסדות השלטון המרכזי ביניהם הפרלמנט, בניני ממשלה, בית המשפט ומוסדות תרבות שונים.
בית הכנסת הכוראלי של וילנה.
השוק של וילנה (Halės turgavietė) – שוק מקורה גדול הממוקם בעיר העתיקה של וילנה, בתוך במבנה מראשית המאה ה-20. בשוק ניתן למצוא בשרים מעושנים, מוצרי חלב וגם פירות וירקות אורגניים.
במרכז השוק פועלות מספר מסעדות עממיות, בהן ניתן למצוא אוכל ליטאי מסורתי.
וילנה היא המרכז המסחרי הגדול ביותר בליטא, ואחד מהמרכזים המסחריים הגדולים ביותר במדינות הבלטיות.
על אף שהעיר היא ביתם של רק כ-15% מתושבי ליטא, היא מייצרת בערך 35% מהתמ"ג בליטא.
בהתבסס על נתונים אלו, התמ"ג לראש בווילנה, על פי שווי כוח הקנייה, הוא כ-$33,100 בשנת 2005, שהוא מעל לממוצע האיחוד האירופי.
וילנה תרמה מעל ל-4.6 מיליארד ליטאס לתקציב הליטאי בשנת 2005, שהם מעל ל-37 אחוזים ממנו.
קובנה, העיר השנייה בגודלה במדינה, תרמה לתקציב כ-1.5 מיליארד ליטאס בלבד.
וילנה מקבלת חזרה כ-360 מיליון ליטאס מהתקציב, שהם כ-7.7% בלבד ממה שתרמה לו.
נבדלות זו גורמת למספר סכסוכים בין העיר לממשלת ליטא מכיוון שווילנה דורשת לקבל החזר גדול יותר עבור ההון אותו תרמה.
בווילנה מתפתחת בשנים האחרונות תעשייה מקומית מתקדמת בתחומי הלייזר וביוטכנולוגיה שחלק ממוצריה מיוצאים למדינות אחרות.
נמל התעופה הבינלאומי של וילנה ממוקם כ-5 ק"מ ממרכזה והוא השער האווירי הגדול ביותר והראשי בליטא, עם כ-5.35 מיליון נוסעים בשנה.
מנמל התעופה מתבצעות טיסות ישירות לכ-50 יעדים באירופה ובמזרח התיכון, ביניהם ישראל.
תחנת הרכבת בעיר מהווה תחנת מוצא עבור קווי רכבת לערים שונות ברחבי המדינה, ביניהן הערים הגדולות קובנה, קלייפדה ושיאוליאי.
החל משנת 2023 החל לפעול קו ייחודי המקשר בין וילנה לבין הערים ביאליסטוק, ורשה וקרקוב בפולין, תוך החלפת רכבת מתוכננת בעיירת הגבול Mockava.
בעבר פעלו קווי רכבת בין וילנה לבין אוקראינה, בלארוס, לטביה ורוסיה, אך אלה הופסקו במרץ 2020 עם פרוץ מגפת הקורונה ולא חודשו מאז.
מסוף האוטובוסים הראשי של וילנה ממוקם בסמיכות לתחנת הרכבת ומשרת מגוון רחב של קווי פנים וקווים בינלאומיים למדינות השכנות ולמדינות אירופאיות אחרות כדוגמת אסטוניה, אוקראינה, גרמניה וצ'כיה.
וילנה מהווה את נקודת המוצא של הכביש המהיר הראשי בליטא, A1 (כביש אירופאי E85), המחבר בינה לבין קובנה וקלייפדה, בנוסף לכבישים ראשיים רבים נוספים.
התחבורה הציבורית בעיר מבוססת על מערכת קווים ענפה של אוטובוסים וטרוליבוסים.
את תושבי ואורחי העיר משרתים 60 קווי אוטובוס, 18 קווי טרוליבוס, 6 קווי אקספרס ו-6 קווי לילה.
צי האוטובוסים עומד על כ-250 כלי רכב ואילו צי הטרוליבוסים עומד על כ-260 כלי רכב, המסיעים כ-500 אלף נוסעים בימי חול.
פריסת מערכת הטרוליבוסים היא מן הרחבות באירופה.
על פי מחקר שנערך בשנת 2003 כ-45 אחוז מתושבי העיר משתמשים בתחבורה ציבורית, אחוז גבוה ביחס למדינות אחרות ביבשת אירופה.
יהדות וילנה - "ירושלים דליטא"
יהדות וילנה הייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות בעולם, בגלל היותה בתקופות ארוכות מרכז דתי ותרבותי ליהודים שהשפיע גם על יהודים ממקומות אחרים.
השפעתה של הקהילה חרגה מעבר לתחומי העיר.
הייתה מרכז של תנועת "המתנגדים" שיצאו נגד החסידות, ומצד שני גם מרכז חשוב של ההשכלה היהודית שביקשה לשלב זהות יהודית עם רעיונות מודרניים, ומאוחר יותר גם מרכז חשוב לתנועת הבונד היהודית סוציאליסטית.
תחילתה של קהילת היהודים בווילנה במאה ה-16, במועד מאוחר יותר מקהילות יהודים בערי ליטא אחרות, שכן תושבי העיר התנגדו למתן זכות ישיבה ליהודים בעיר מחשש לפרנסתם.
כתב זכויות שקיבלו תושבי ליטא מהמלך זיגמונט הראשון ב-1527 אסר על ישיבת יהודים בעיר ומסחר היהודים בה.
עם זאת, תושבי העיר לא יכלו לעצור את הצורך של דוכסי ליטא בבעלי ההון היהודים, במלווים, בסוחרים ובחוכרי המכס.
בשנת 1551 התיר המלך זיגמונד-אבגוסט לשני סוחרים יהודים מקרקוב ומשפחותיהם לחכור בווילנה בתי מגורים וחנויות, לעסוק בה במסחר ובהלוואת כספים.
היתר זה פתח את הדלת בפני הגירת יהודים נוספים לעיר.
באופן זה התלקטו סביבם יהודים נוספים ויסדו את הקהילה.
בשנת 1592 היה כבר בית כנסת אחד בווילנה, והרחוב שלו נקרא "רחוב היהודים".
בשנה זו גם התחוללו מהומות עת שהתושבים הנוצרים תקפו את בית הכנסת ואזורי היהודים, תוך גרימת נזקים גדולים.
המלך זיגמונד השלישי, מלך פולין נתן כתב זכויות ליהודים, לפיו הותר ליהודים לשכור ולקנות בתים בעיר, לסחור בה ולייסד מוסדות קהילה כבית עלמין ובית מרחץ.
המלך גם אישר את בעלות היהודים על הנכסים שקנו ועל בית הכנסת.
בפברואר 1663 קיבלה הקהילה היהודית כתב זכויות שהתיר לה לעסוק בכל ענפי המסחר שאינם מאוגדים בגילדות, אך הגביל את מושבם לאזורים מסוימים.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 גדלה הקהילה עד לכ-3,000 איש (מתוך סה"כ 15,000), ברובם משכילים ואמידים שהגיעו מפראג, פרנקפורט ופולין.
בשנת 1652 קיבלה הקהילה מעמד של "קהילה ראש בית דין" במסגרת "ועד ליטא".
בשנת 1794, בעת המרד הליטאי כנגד רוסיה, השתתפו יהודים מהקהילה בקרבות ונתמכו בתרומות מקהל היהודים בווילנה.
לאחר כיבוש העיר בידי הרוסים חל שיפור במצב היהודים בתחומי המסחר.
וילנה הפכה במאה ה-17 למרכז של לימוד תורה.
מלומדים רבים נולדו או עברו אליה ובהם: ר' יהושע השל בן יוסף, שבתי הכהן (הש"ך), ר' משה בן ר' יצחק יהודה לימא ומאוחר יותר במאה ה-18 גם הרב אריה לייב שפירא (1701–1761), מחבר "נחלת אריאל" ו"מעון אריות" על מסכת סופרים ורבי ברוך כהנא "החריף" וצבי הירש קאידנובר, מחברי "ראש יוסף".
מעל כולם התנשא מאמצע המאה ה-18 הגאון מווילנה, שלו השפעה מכרעת על היהדות עד ימינו אלו.
תלמידיו וממשיכיו הרבים הפכו את וילנה למרכז דתי ורוחני יהודי גדול (בעיקר של זרם ה"מתנגדים") עד שכונתה "ירושלים דליטא".
כוחם של ה"מתנגדים" בווילנה היה גדול, ובשנת 1772 הם אף פרסמו איסור ונידוי כלפי קהילת החסידים.
עם זאת, ב-1798 אסר השלטון הרוסי על "קהל וילנה" להטיל קנסות ועונשים עליהם.
לאחר מאסרו של שניאור זלמן מלאדי, מנהיג החסידים, חל משבר ביחסים בין החסידים למתנגדים, אך ה"קהל" החדש שנבחר ב-1799 כלל נציגים משתי הקבוצות, והחסידים הורשו להקים מסגרות קהילה משל עצמם.
במאה ה-19 החלה מסתמנת וילנה גם כמעוז חשוב של תנועת ההשכלה, וסופרים רבים קבעו בה את מושבם.
מגמת ה"רוסיפיקציה" הממשלתית של היהודים רוכזה בווילנה, וב-1847 אף נוסד בה סמינר ממשלתי לרבנים, שהיה בהמשך למרכז פעילות סוציאליסטית יהודית.
בשנת 1881 התחוללו פרעות כנגד היהודים, אך הקצבים היהודים התארגנו להגנה והסגירו את הפורעים למשטרה.
בשל הצפיפות החלה מתגברת ההגירה מווילנה.
לקראת סוף המאה ה-19 חיו בווילנה כ-80 אלף תושבים, מחציתם יהודים.
באותה תקופה התגבשו בווילנה הזרמים הסוציאליסטיים היהודים, ונוסדה בה בשנת 1897 מפלגת הבונד, שווילנה הייתה למרכז פעולתה.
גם הציונים קבעו את מרכזם בה, "חובבי ציון" נועדו בה, והמשרד הראשי של הארגון הציוני ברוסיה שכן בה עד 1911. שמריהו לוין נבחר כנציג וילנה ב"דומה" (הפרלמנט) הרוסי והרצל ביקר בה ב-1903 וזכה לקבלת פנים חמה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה סבלו היהודים בווילנה מהכיבוש הגרמני שחוקק חוקים מגבילים לאוכלוסייה, וכן מהמאבק בין הפולנים לליטאים על השליטה בעיר שגרם למהומות, בהן נהרגו גם 80 יהודים באפריל 1919 על ידי יחידות צבא פולניות.
למרות הקשיים, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פרחה וילנה כמרכז תרבותי יהודי ונוסדה בה רשת בתי ספר ששפת הלימוד בהם הייתה עברית, ומכון מחקר לשפת היידיש ותרבותה.
באוקטובר 1939, מעט אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלשה ברית המועצות לווילנה ומסרה אותה לליטא.
יהודים רבים הגיעו אליה כפליטים מפולין המחולקת.
ביוני 1940 סופחה ליטא כולה לברית המועצות וכתוצאה מכך נסגרו מוסדות ציוניים ויהודיים רבים, תוך הגליה של ציונים, בונדיסטים ויהודים אחרים שלא נשאו חן בעיני הקומוניסטים אל מחנות מעצר בברית המועצות.
השלטון הקומוניסטי הגלה גם פולנים רבים למחנות מעצר.
בתקופה זאת עדיין הצליחו ארגוני סיוע יהודיים לפעול בליטא כל עוד נמשך זרם הכסף מהמערב.
הם ודיפלומטים זרים אף סיעו ליהודים בעלי אשרות מתאימות להגר משם.
כך הצליחו אלפי יהודים, בהם תלמידי ישיבת מיר, לברוח מליטא אל המזרח הרחוק.
בספטמבר 1939 ברחה קבוצת חברי קן "השומר הצעיר" בוורשה לווילנה והצטרפה ל"ריכוז וילנה" במתכונת של קיבוץ.
לאחר סגירת המוסדות הציוניים והיהודיים התפזר הריכוז וחבריו המשיכו בבריחתם לעומק ברית המועצות.
ב-24 ביוני 1941 לאחר שהחל מבצע ברברוסה כבשו הנאצים את וילנה מידי ברית-המועצות.
יותר מכל סבלו מהכיבוש יהודי העיר.
יהודי וילנה, מנו באותו זמן כ-80,000 איש.
עוד בטרם רוכזו יהודי העיר וסביבתה בגטו וילנה, נרצחו כ-35,000 איש מהם בפונאר הסמוכה לעיר.
בינואר 1942 התאחדו היהודים הנותרים והקימו את "הארגון הפרטיזני המאוחד" (FPO) שפיקדו עליו אבא קובנר, יוסף גלזמן ויצחק ויטנברג על מנת להילחם בגרמנים בגטו.
הארגון הצליח להשיג תחמושת, להוציא עיתון מחתרתי ולבצע מעשי חבלה, אך ב-5 ביולי 1943 נתפס ויטנברג על ידי משטרת הגטו היהודית אך שוחרר בפעולה צבאית של חבריו למחתרת והסתתר בגטו.
הגרמנים הציבו אולטימטום להסגרתו, פן יחוסל הגטו כולו.
ויטנברג הסגיר עצמו ולמחרת נמצא מת בתאו, על פי גרסתה של ציפורה (פייגלה) קופרברג (מילשטיין), הוא בלע כדור ציאניד שנמסר לו עוד בהיותו בגטו, ועל פי גרסה שנייה הוא מת בעינויים בידי אנשי הגסטפו.
שאר אנשי הארגון החליטו להימלט ליערות.
הנאצים החלו בחיסול הגטו ב-1 בספטמבר 1943. ראש היודנראט, יעקב גנס, הפציר בהם לעזוב ואכן כך היה.
15 ימים לאחר מכן הוא נרצח בידי הגסטפו לאחר שהואשם בסיוע ל-FPO.
ה-FPO קרא בגלוי ליהודים להתקומם ולהתנגד לגירוש.
באותה עת נותרו כ-12,000 יהודים בגטו.
3,700 יהודים גורשו בתחילת ספטמבר למחנות עבודה באסטוניה וכ-4,000, לסוביבור.
ב-15 בחודש הוקף הגטו שוב וב-23 צוו היהודים להתכונן לגירוש האחרון.
בסך הכול נספו כ-100,000 יהודים בגטו וילנה בתקופת השואה.
לאחר הכיבוש הנאצי שרדו בעיר מעט יהודים.
כיום מתגוררים בעיר כמה אלפי יהודים המקיימים בה חיים קהילתיים.
בשנת 2016 מונה כרבה של העיר הרב שמשון דניאל איזקסון.
וילנא התפרסמה במיטב החזנים היהודים שכיהנו בה בשבתות ובימי הימים טובים והימים הנוראים, המפורסמים שבהם;
אליהו זלודקובסקי (נולד התרמ"ח 1888 – נפטר התש"ג 1942) מורו ורבו בחזנות של משה קוסביצקי, כיהן חזן בבית הכנסת 'טהרת הקודש' בווילנא וכן היה מנהל מקהלת "הזמיר" שם
אברהם משה ברנשטיין (נולד התרכ"ה 1864 - נפטר התרצ"ב 1931)
יואל דוד סטרשונסקי לוינזון מכונה "דער ווילנער בעל הבית'ל"-האבר"ך מווילנא (נולד התקע"ו 1815 - נפטר התרי"א 1850)
יהושע זאב זאקון סבו של יהושע ברטונוב (נולד התרל"ג 1872 - נפטר התרע"ט 1918)
במערכת הפיאודלית, וילן הוא צמית או חבר במעמד הצמיתים, המוצמת לאדמתו.
הווילן אינו עבד אך הוא מוגבל על-פי חוק ואינו אדם חופשי.
המילה צמחה מן המונח הלטיני "villanus", שמשמעותו "קשור/מועסק באחוזה" (וילה כפרית רומית).
למונח הוצמדו גם משמעויות שליליות רבות, כפי שניתן לראות מהמילה הצרפתית שעברה לאנגלית "villain" המשמשת גם להגדרת נבל או אדם שלילי.
מעמדו של הווילן הוא הווילנאז' (villenage).
וילסאנדי (באסטונית: Vilsandi) הוא אי בים הבלטי, השייך לאסטוניה.
האי, אשר ממוקם 12 ק"מ מערבית לאי סארמאה, הוא האי המערבי ביותר במדינה.
מנהלית שייך האי לנפה הכפרית קיהלקונה שבמחוז סארה.
שטחו של האי הוא כ-9 קמ"ר בלבד, אורכו עומד על 6.3 קילומטרים ורוחבו המרבי הוא 2.3 קילומטרים.
האי צעיר יחסית מבחינה גאולוגית ונחשף לפני כ-2,000 שנה עם ירידת מפלס הים הבלטי.
החופים המערבי והצפוני מאופיינים בצוקי דולומיט.
האי ממוקם 12 קילומטרים מסארמאה.
ניתן להגיע לאי במעבורת היוצאת מן העיירה פאפיסארה הנמצאת במערב סארמאה.
כאשר מפלס הים נמוך, ניתן להגיע מסארמאה לאי גם ברכב שטח או במשאית.
התיישבות הקבע באי החלה עם הגעתו של מלח הולנדי בשם יוהאן דול, כאשר ספינתו נטרפה בקרבת האי בשנת 1703. הוא ואשתו החליטו להישאר באי והועסקו בטיפול בשדות החציר של חוות לומנדה (Lümanda).
מאוחר יותר הם הקימו את חוות טולי, שלימים הפכה לחווה הגדולה באי.
בשנת 1752 שוחררה אשתו של דול ממעמד הצמיתות.
הקמת עמדה של משמר הגבול באי בסוף המאה ה-18 הביאה לגידול האוכלוסייה בו.
בשנת 1809 הוקם על החוף המערבי מגדלור בגובה של 37 מטרים, באותה שנה היו באי ארבע חוות ותשעה צרפי דייגים.
בשנת 1860 התגוררו באי 18 משפחות.
בשנת 1906 מונה אָרטוּר טוֹם כמפעיל המגדלור.
תושבי האי עסקו בדייג, צדו כלבי ים או היו יורדי ים.
האי הוכרז כשמורת ציפורים בשנת 1910, זו הייתה שמורת הטבע הראשונה בארצות הבלטיות.
ב-1927 הוקם מוזיאון באי וב-1937 נפתח בית הארחה לתיירים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני הגעתו של הצבא האדום לאי, נמלטו ממנו בסירות 96 תושבים ובאי נותרו 46. במהלך שנות ה-50 נמלטו עוד שני תושבים.
בשנת 1957 הפכה שמורת הציפורים לשמורת טבע.
שטח השמורה הורחב בספטמבר 1971 ובדצמבר 1993 הכריזה ממשלת אסטוניה על הקמת הפארק הלאומי וילסאנדי על שטח כולל של 180 קמ"ר.
חוות טולי נבנתה לבסוף מחדש ויחד עמה שופצו מספר טחנות רוח ישנות.
באי יש רק כפר אחד ואוכלוסייתו מונה כ-30 תושבים.
(ירידה משמעותית מתחילת המאה ה-20) רק תושב אחד נחשב כתושב קבע - מפעיל המגדלור.
האי הוא מקור משיכה בקיץ לתיירים רבים וכן לאמנים.
באי מתגורר גם המחזאי, השחקן והמשורר המצליח יאן טטה (Jaan Tätte).
הפארק הלאומי החל דרכו כשמורת הציפורים "ואיקה" בשנת 1910. בדצמבר 1993 הוכרז על הקמת הפארק הלאומי וילסאנדי".
בשנת 1997 זכה הפארק כשמורת טבע בעלת חשיבות בינלאומית בהתאם לאמנת רמסר לשימור ולפיתוח בר-קיימא של בתי גידול לחים.
כיום משתרע הפארק על שטח של 180 קמ"ר, מתוכם 105 קמ"ר של ים.
רוב הפארק מתרכז דווקא בכ-160 איים ואיונים הסובבים את וילסאנדי, שכן שטחם הכולל גדול מהאי (ששטחו מהווה רק 40% משטח הפארק).
הפארק מכיל כמות מרשימה של עופות מים.
מעל 250 מינים שונים תועדו, כאשר 112 מינים מקננים בשטח השמורה ביותר מ-8,000 קנים, ביניהם שחף כספי (Larus argentatus), שחף ימי (Larus marinus) ושחפיתיים שונים.
למעלה מ-4,000 אדריות שחורות-כיפה נמצאות בפארק - זוהי הציפור הנפוצה ביותר במקום.
כמו כן נמצא על אחד האיים בשטח השמורה אתר הרבייה הגדול ביותר בים הבלטי לכלבי ים אפורים (Halichoerus grypus).
בשנת 1997 הובאו לאי שש בנות-יענה על ידי אדם שגר פעם באי אך כעבור זמן מה הוא עבר לשוודיה.
האי מציע גם תחנת תצפית ומעקב ביולוגית עבור חוקרים.
וילנב-לה-מגלון הוא כפר ומועצה מקומית במחוז ארו (Hérault) שבחבל אוקסיטניה בדרום צרפת.
הוא נמצא בפאתי העיר מונפלייה, באזור עשיר בביצות, על שפת הים התיכון.
וילנב-לה-מגלון הייתה אחת משבע הערים (יחד עם הערים אלן, אג'ד, נרבונה, לודב, בזייה, ונים), שהיו כנראה המקור לשם "ספטימניה" (Septimania, מהמילה Sept, שבע) אשר ניתן לחבל ארץ זה על ידי הרומאים.
בשנת 462 עברה הפרובינקיה לשליטתם של הוויזיגותים.
תחילה הייתה מגלון למעוזו של אציל ויזיגותי, על אדמה המוגנת על ידי לגונות.
בהמשך הפכה למקום מושבו של בישוף.
לאחר מלחמות רבות אשר צמצמו את מספר התושבים באזור, החזיר אליה בישוף בשם ארנו (Arnaud, 1030–1060) את הדיוקסיה, בנה מחדש את הכנסייה שנהרסה והקים גשר כדי לחבר ולאחד את מגלון לאזור החדש אשר נשא את השם וילה נובה (Villeneuve, "עיר חדשה").
בהמשך הוקמה שם קתדרלה בסגנון רומאי, אשר נושאת את השם סן פייר דה מגלון.
קתדרלת סן פייר (פטרוס) וסן פול (פאולוס)
חוף ציבורי המשתרע מפלאוואס-לה-פלו עד חופי העיר הסמוכה פרונטיניאן
הריסותיה של קפלת סן-בודיי (Saint-Baudille) על הר מדלן (Madeleine) ומצבת אבן המנציחה את לוחמי המחתרת הצרפתיים שנהרגו במלחמת העולם השנייה
וילמרסדורף הוא רובע בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה.
הרובע גובל בשרלוטנבורג בצפון, בשנברג במזרח, בשטגליץ-צלנדורף בדרום ובשפנדאו במערב.
וילמרסדורף מורכבת מהאזורים גרונוולד (Grunewald), האלנזה (Halensee) ושמארגנדורף (Schmargendorf).
בעקבות רפורמת הרבעים של ברלין בשנת 2001, הוא אוחד רשמית עם שרלוטנבורג לישות מנהלתית אחת לכדי רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף, אך בקרב התושבים ההפרדה נשמרת.
וילמרסדורף ושמארגנדורף נוסדו כבר בשנת 1220 והרובע נזכר לראשונה בתעודות משנת 1293. המתיישבים באו מדרום גרמניה, משוואבן (Schwaben) וגם מהמדינות של ימינו תורינגיה (Thüringen) ווסטפאליה.
באמצע המאה ה-18 רכשו ברלינאים עשירים רבים אדמות באזור ובנו לעצמם בתי קיץ, בעיקר על אגם וילמרסדורף (Wilmersdorfer See) ואזורים פתוחים לספורט שמאוחר יותר אוחדו תחת השם "פארק וילמרסדורף".
אחרים קנו לעצמם אדמות ובנו אחוזות ומשקי חקלאות גדולים.
משפחה עשירה אחת אף הגדילה לעשות ובנתה בית יתומים לקהילה, בו פועלים היום גני ילדים ומרכז קהילתי.
בשנת 1880 מכרה ממשלת פרוסיה, בהתערבות אישית של הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, חלקת יער בשטח של 2,340 דונם לקונסורציום בנקאי, שבנה על השטח שכונת וילות שמאוחר יותר נודעה בשם "שכונת המליונרים", ובשמה הרשמי גרונוולד.
ביצה שהייתה באזור יובשה חלקית וממנה נוצרו ארבעה אגמים, שסביבם שכנו הווילות.
גדת הביצה לא נבנתה, והיא הפכה לגינות פרטיות של היזמים והקונים, שהיו בנקאים, בעלי חברות, פרופסורים ואמנים, שעקרו למקום בהמוניהם.
בשנת 1907 הוכרזה וילמרסדורף כעיר עצמאית, וכתוצאה מחוק ברלין-רבתי, צורפה ב-1920 כרובע אל העיר ברלין.
בזמן רפובליקת ויימאר יהודים רבים התגוררו ברובע.
אחוז היהודים שגרו ברובע (שאז הייתה רובע עצמאי) עמד על 13.5% והיה הגבוה ביותר ברובעי ברלין.
ברובע היו מספר בתי כנסת שחלקם הותקף ונשרף בליל הבדולח.
ב-2008 מנתה וילמרסדורף 93,000 תושבים בקירוב.
גם כיום, מתגוררת בה אוכלוסייה חזקה מאוד, בדומה לשכונה הצמודה, צלנדורף.
השכונה מורכבת ברובה מבתים פרטיים וגם האזורים הבנויים ביתר צפיפות מתאפיינים באוכלוסייה מבוססת.
גרים בה אנשי עסקים, בעלי חברות ומקצועות חופשיים ושגרירים רבים.
וילמסטאד (הולנדית Willemstad) היא בירתו של השטח האוטונומי קוראסאו, ומתגוררים בה כ-125,000 איש.
מרכז העיר מחולק לשני רבעים עיקריים – פונדה (Punda) ואוטרובאנדה (Otrobanda) הנמצאים משני עברי מפרץ סינט אנה (Sint Annabaai).
מפרץ סינט אנה הוא למעשה תעלה המוליכה אל הנמל הטבעי הגדול הקרוי סְחוֹטֶחַט (Schottegat).
בשנת 1997 הוכרה וילמסטאד כאתר מורשת עולמית.
בין השנים 1955 ל-2010 שבהן קורסאו הייתה חלק מההאנטילים ההולנדיים, יחידת אוטונומית במסגרת הולנד, וילמסטאד הייתה בירתה של הטריטוריה כולה.
ראשוני הספרדים הגיעו לקורסאו ה-1499 ודחקו ממנו את תושביה הילידים, אינדיאנים בני שבט האראוואק.
ב-1634 השתלטו ההולנדים על האי, וחברת הודו המערבית ההולנדית הקימה את פונדה, שמקור שמה במילים ההולנדיות "דה פונט" (De punt), היינו "הנקודה", על חופו המזרחי של מפרץ סינט אנה.
יהודים מספרד ומפורטוגל הגיעו אל העיר דרך אמסטרדם במהלך המאה ה-16 ותרמו רבות לאופיה.
ב-1730 היוו יהודי העיר מחצית מתושביה הלבנים.
רובע אוטרובאנדה שנוסד בשנת 1707 נחשב עם ייסודו ל"עיר החדשה", וכיום הוא מהווה את המרכז התרבותי של וילמסטאד.
משמעו של "אוטרו בנדה" בשפת פאפיאמנטו הוא "הצד האחר", והכוונה למיקומו של הרובע בצידו האחר של מפרץ סינט אנה.
למעט שתי תקופות שלטון בריטיות קצרות ב-1800–1803 וב-1807–1816 היה האי למושבה הולנדית עד 1955, ועמד בקשרי מסחר הדוקים עם היישובים האנגליים, הספרדיים והצרפתיים שלחופי דרום אמריקה והאיים הקריביים.
קשרים אלה, במיוחד עם המושבות הספרדיות השפיעו על התרבות המקומית, בעוד שהשפעה אפריקאית מקורה בהיותו של האי מוקד לסחר עבדים.
בשנת 1969 פקדו מהומות אלימות את העיר על רקע התקוממות עובדים.
מספר בני אדם מצאו את מותם, ראש איגוד העובדים נורה ונפצע ובתים הועלו באש.
כוח של 300 חיילים הגיע לאי על מנת להשליט סדר בעיר.
אורכו של השטח הבנוי הרציף של וילמסטאד הוא כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לצפון-מערב, ורוחבה מחופה הדרומי של קורסאו בדרום ועד סמוך לחוף הצפוני ולשדה התעופה מגיע ל-5 ק"מ.
העיר ממוקמת סביב הנמל הטבעי, גוף מים המחובר אל הים הפתוח על ידי מפרץ סינט אנה, שהוא למעשה תעלה צרה באורך של כ-850 מטר וברוחב של עד 150 מטר.
חלקה ההיסטורי של העיר נמצא סביב התעלה.
סביב הנמל הטבעי משתרעים מתקני תעשייה, בתי זיקוק ומכלי נפט ודלק.
שני גשרים מקשרים בין שני צידי התעלה - גשר המלכה אמה (Koningin Emmabrug), גשר צף באורך של 168 מטר אשר זכה לכינוי "Swinging old lady", הוקם בשנת 1888 וחודש לחלוטין בשנת 1939 ושוב בשנים 2005–2006. בתחילה נגבתה אגרה מהחוצים אותו, אך אנשים ללא נעליים הורשו לחצותו ללא תשלום.
הגשר "מתקפל" כדי לאפשר לספינות להיכנס אל הנמל.
ב-1974 נפתח גשר המלכה יוליאנה (Koningin Julianabrug) בחלקה הצפוני של התעלה.
הגשר חוצה את התעלה בגובה של 55 מטר כדי לאפשר מעבר חופשי לאוניות העושות את דרכן אל הנמל.
מאז הקמתו של גשר זה נאסרה תנועת כלי רכב על הגשר הצף, והאחרון משמש כיום כ-15,000 הולכי רגל ביום.
המרכז ההיסטורי של העיר כולל ארבעה רבעים - פונדה, אוטרובאנדה, פיטרמאי (Pietermaai) ושארלו (Scharloo), והוא מכסה שטח של 1.9 קמ"ר.
בכניסה למפרץ סינט אנה, על חופי הים הפתוח משני צידי התעלה שוכנות שתי מצודות מבוצרות - מצודת המים בצד המערבי (פונדה) ומצודת הצוק בצד המזרחי (אוטרבאנדה).
כל אחד משני הרבעים ערוך סביב כיכר השוכנת על חופי התעלה - כיכר הממשלה בפונדה (Gouvernementsplein) וכיכר בריון באוטרבאנדה (Brionplein) - ושתי הכיכרות מחוברות זו לזו בגשר הצף.
האדריכלות בעיר החלה בייבוא הסגנונות ההולנדיים של המאות ה-16 וה-17 מאירופה, אך בהשפעת האקלים בקורסאו, התפתח סגנון מקומי שנסמך על חומרי הבנייה באי ואשר כונה "בארוק קורסאו".
בנייתה של פונדה החלה בשנים 1634–1638 בהקמתה של מצודת אמסטרדם (Fort Amsterdam) המשתרעת על פני שטח של 15 דונם.
למצודה חמישה מגדלי שמירה והיא הייתה יישוב עצמאי שכלל כנסייה, מתקן לאספקת מים וכן בתי מגורים למושל ולחיל המצב.
המצודה משמשת גם כיום כמרכז הממשלתי ומגורי מושל האנטילים ההולנדיים.
הקמת העיר המבוצרת החלה בשנת 1650 לאורך רשת רחובות אשר יצאו מהמצודה, והיא הורחבה בשנת 1674. הביצורים שרדו עד שנת 1866 עת נהרסו לאחר שלא היה בהם עוד צורך אסטרטגי.
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל הוקם בשנת 1732 בהשראת בית הכנסת באמסטרדם, והוא נחשב לאחד המבנים המרשימים בעיר.
התפתחותו של אוטרבאנדה מעבר לתעלה החלה בשנת 1707. בתחילה הוגבל גובה הבתים לקומה אחת, כדי לא להפריע לקו האש של התותחים אשר ניצבו במצודת אמסטרדם מצידה השני של התעלה.
אוטרבאנדה שלא הוקפה בחומה, התפתחה באופן שונה מפונדה, ובתיה הראשונים הוקמו על חלקות גדולות במרחקים גדולים זה מזה ונידמו לבתים חקלאיים.
חלקו הדרומי של הרובע צפוף יותר שכן הוא התפתח כאזור מגורים למעמד הפועלים והוא מערב בתי מלאכה ובתי מגורים שנבנו סביב סמטאות צרות.
רובע פיטרמאי שוכן מזרחית לפונדה התפתח במאות ה-18 וה-19 ויושב בידי ספנים עמידים ופקידי ממשלה בכירים.
רובע שארלו ממזרח לפירמאי, החל את דרכו כאזור מטעים, אך באמצע המאה ה-19 היה לאזור מגורים, שיושב על ידי סוחרים יהודים אמידים, והוקמו בו מספר אחוזות גדולות, במיוחד לאחר 1870.
בזכות המפרץ הטבעי המוגן הייתה העיר לנמל מרכזי כבר במאה ה-17. כלכלת האי קוראסאו כולו התבססה על המסחר שעבר דרך הנמל - ובייחוד סחר העבדים.
בשנת 1914 הפכה העיר למרכז לזיקוק נפט עם הקמת בתי הזיקוק של רויאל דאטש של.
בתי הזיקוק עיבדו נפט גולמי שהובא מוונצואלה וההחלטה על הקמתם על האי נבעה מחוסר היציבות הפוליטית בוונצואלה.
במלחמת העולם השנייה היו בתי הזיקוק של וילמסטאד בין ספקי הקרוסן החשובים של מטוסי חיל האוויר האמריקאי.
ענף התיירות בעיר החל מתפתח בשנות השישים של המאה ה-20 וכיום הוא מהווה מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
תיירים רבים באים לקוראסאו המהווה אתר צלילה פופולרי ובשל בתי הקזינו הממוקמים בעיר, והעיר היא יעד לספינות נופש במפליגות באיים הקריביים.
מצפון לעיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי האטו.
וילמר אדוארדו ולדראמה הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בעיקר מסדרת הטלוויזיה "מופע שנות ה-70", בה גילם את פֶז, ובשל השתתפותו בתור הסוכן המיוחד ניקולס "ניק" טורס בסדרת המשטרה "NCIS".
ולדראמה נולד במיאמי, פלורידה שבארצות הברית, לסוביידה ולבלבינו אי.
אביו הוא ונצואלי ואימו קולומביאנית.
הוריו היו בעלי חברה להשכרת ציוד חקלאי.
כשהיה בן שלוש עברה המשפחה לוונצואלה ולאחר מכן לקולומביה.
מאוחר יותר, כשהיה בן ארבע עשרה, חזרה המשפחה לארצות הברית והם השתקעו בלוס אנג'לס.
הוא לא ידע אנגלית, אך למד במהירות את השפה בבית הספר וגם החל ללמוד דרמה.
בין 2006 ל-2008 הנחה את שעשועון הטלוויזיה "יו מאמה" ב-MTV.
לאחר מכן הוא החל להופיע בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה, "הסופרנוס", "להתעורר", "איפה את, צ'לסי?, "גברים בעבודה" ו"פרברי הגיהנום", ואף דיבב מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה כמו "המופע של קליבלנד" ו"נדב ידי זהב".
בשנת 2010, התארח בפרק בסדרה "המכשפים מווייברלי פלייס" של ערוץ דיסני.
ב-2011, שיחק בסרטים: "לארי קראון" ו"מעושר לעוני".
ב-11 במאי, התארח בסדרה "רופא להשכיר".
ב-27 בספטמבר 2013, ולדראמה קיבל את פרס אלמה על פעילות אקטיביסטית חברתית בולטת.
בין 2014 ל-2016, כיכב ולדראמה בסדרה "מצאת החמה עד צאת הנשמה: הסדרה" עד לביטולה בתום העונה השלישית.
בשנת 2015 שיחק במותחן הפשע הביוגרפי "יומני הסם אדראל" בכיכובו של ג'יימס פרנקו, ובסדרת הטלוויזיה "דו"ח מיוחד".
בשנת 2015 החברה של ולדראמה 'WV' התחילו לייצר סרט אנימציה בשם "בלגן בממלכה" בו הוא מדבב את התפקיד הראשי יחד עם דמי לובאטו, אבריל לאבין ואשלי טיסדייל, האחראים למוזיקה הם דמי לובאטו, סיה ופול אאוט בוי, הסרט יצא לאקרנים בשנת 2016.
בשנת מ-2016, החל מהעונה ה-14, הצטרף לסדרה NCIS בתור סוכן מיוחד ניקולס "ניק" טורס.
ולדראמה הצטרף לסדרה בכיכובו של מארק הרמון כסוכן לירוי גיבס, כאשר הסוכן טוני דינוזו (מייקל וות'רלי) עוזב.
כיום משחק בעונה ה-2 של הסדרה באותו תפקיד.
ב-2019, דיבב בסרט האנימציה "בלאגן על ארבע" בשנת 2020, דיבב את דמותו של גקסטון בסרט "קדימה", וב-2021, דיבב את דמותו של אגוסטין בסרט "אנקאנטו".
ב-2022 הופיע כפז במספר פרקים בסדרה "מופע שנות ה-90", סדרת המשך של "מופע שנות ה-70" שיצאה בנטפליקס.
ב-11 במאי 2011, ולדראמה הוציא את שירו "The Way I Fiesta", אותו ביצע תחת שם הבמה שלו, אדוארדו פרסקו.
את הסרטון ביים עקיבא שפר, ודני מסטרסון, שותפו מהסדרה "מופע שנות ה-70" הופיע בקליפ.
בשנת 2013 התארח בשירו של הראפר סקיי בלו "Salud".
ולדראמה הופיע בקליפ משנת 2009 לשיר "magínatet" של הצמד הפורטו-ריקני "Wisin & Yandel" הכולל את ויסין ויאנדל.
הוא גם הופיע והפיק את הקליפ לשיר "Sexy and I Know It" משנת 2011 של הצמד המוזיקלי LMFAO.
בשנת 2014 השתתף בקליפ לשיר "Really Don't Care" של הזמרת דמי לובאטו, איתה היה בזוגיות.
בשנת 2017 השתתף בקליפ לשיר "Felices los 4" של הזמר הקולמוביאני מאלומה.
בשנת 2020 השתתף בקליפ של השיר "Holy" של ג'סטין ביבר וצ'אנס הראפר.
ולדראמה הוא שותף בבעלות על 3 מסעדות יחד עם אשטון קוצ'ר.
בינואר 2007 השיק מותג אופנה לגברים בשם "קאלאוונה".
ולדראמה יצא בעבר עם השחקניות מנדי מור, לינדזי לוהן ואשלי סימפסון.
בין השנים 2010–2016 יצא עם הזמרת דמי לובאטו.
בינואר 2020 התארס ולדראמה לאמנדה פאצ'קו.
+שנהסרטתפקידהערות1998Four Cornersאנטוניו4 פרקים2006–1998מופע שנות ה-70פזתפקיד ראשי (8 עונות); 200 פרקים2002ככה זה בחייםאאוחניופרק: "Mustang Lilly"מד טי.ויפאנץ'פרק: "#8.7"2004גיבורי העיירהטייס הליקופטרדיבוב; פרק: "Higgly Islands"2005רובוט צ'יקןפזדיבוב; פרק: "Gold Dust Gasoline"2006הסופרנוסעצמופרק: "Luxury Lounge"Shorty McShorts' Shortsנסטורדיבוב; פרק: "Dudley and Nestor Do Nothing"2007–2006Yo Mommaמנחהשעשועון; 3 עונות
וילמיט – מינרל נזוסיליקטי המכיל אבץ, השייך לקבוצת הפנאקיט, קבוצת מינרלים במבנה דומה הקרויה על שם המינרל פנאקיט.
נוסחת המבנה הכימי של וילמיט היא Zn2SiO4. לווילמיט יש סימטריה טריגונלית, אחד המינרלים הסילקטיים הבודדים בעלי סימטריה זו, הנפוצה יותר במינרל קרבונטיים.
לווילמיט יש סימטריה זהה למינרל הירוק דיופטאז ולמינרל פנאקיט השייך גם הוא לקבוצת הפנאקיט.
הווילמיט מופיע בטבע בדרך כלל כגבישים משושים פריזמתיים דקים וקצרים המסתיימים במעוינון, כשבמקרים קיצונים יכול הגביש לגדול לאורך של 10 ס"מ.
כמו כן, במקבצים דמויי אשכול ענבים, סיביים, גרגריים או חסרי צורה חומים (צורה זו קיבלה את הכינוי "טרוטסטיט") או ירוקים בגוון תפוח מבריק, והם נשברים בצורת בלתי שווה או בצורת קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 5.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.
מקדם השבירה הממוצע של הווילמיט הוא 1.69. גבישי הווילמיט הם לפעמים שקופים לחלוטין וחסרי צבע, אבל בדרך כלל הם מופיעים בצבעים שונים: אפור, אדמדם, חום כהה, שחור, צהוב-דבש, ירוק-תפוח, וכחול בהיר.