tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר החתימה על חוזה לשלוש עונות וחצי במדי קבוצת קארדיף סיטי, היה סאלה אמור להגיע לקארדיף במטוס פרטי חד-מנועי מסוג "פייפר מליבו" , אך נעלם ב-21 בינואר 2019 יחד עם הטייס שהיה עמו במטוס.
החשש היה שהמטוס התרסק בדרכו מצרפת לאנגליה וששניהם נהרגו.
לאחר שלושה ימים הוכרז כי החיפושים אחרי השניים נפסקו, וכי הסיכוי למצוא אותם בחיים אפסי.
בהקלטה שפורסמה ב-23 בינואר 2019 על ידי עיתון הספורט הארגנטינאי "אולה" (Olé) , מדבר סאלה כשהוא על המטוס באמצעות הודעת שמע בוואטסאפ במשך 53 שניות:
ב-30 בינואר 2019 נמצאו כמה משרידי המטוס.
ב-3 בפברואר 2019 נמצא המטוס מרוסק באיי התעלה.
ב-4 בפברואר 2019 נמצאה גופה בין שרידי המטוס.
ב-8 בפברואר אישרו חוקרי המשטרה כי הגופה שנמצאה שייכת לסאלה, וכי הוא נהרג מיד בהתרסקות המטוס.
נכון ל-18 בפברואר 2019, גופתו של הטייס לא נמצאה.
הלווייתו של סאלה נערכה בעיר נעוריו פרוגרסו ב-16 בפברואר 2019.
לאחר היעלמותו ביצעו שחקנים ומחנות אוהדים ממספר קבוצות מחוות לזכרו.
לאחר שהוכרז על מותו בצורה רשמית, מועדונים ומספר רב של שחקנים ושחקני עבר פרסמו הודעות אבל ברשתות החברתיות.
קבוצת הכדורגל של נאנט אף שינתה את תמונת הפרופיל שלה בטוויטר לתמונתו של סאלה.
ב-10 בפברואר 2019, במשחק שהיה משחקה הראשון של נאנט לאחר שהוכרז רשמית על מותו של סאלה, כל הכרטיסים לאוהדים להתמודדות הזאת נמכרו בתשעה יורו, כמספר חולצתו של סאלה, ובמועדון הבטיחו כי אף שחקן לא ילבש יותר את המספר הזה.
במהלך הטקס השחקנים לבשו חולצות שחורות עם שמו של סאלה בגבם, וקיימו דקה של מחיאות כפיים.
בדקה התשיעית הקהל הקדיש לחלוץ המנוח שיר.
ב-12 בפברואר 2019, בתחילת המשחק בין מנצ'סטר יונייטד לפריז סן-ז'רמן שפתח את משחקי שמינית גמר ליגת האלופות, הקדיש הקהל דקת דומיה ומחיאות כפיים לזכרו.
אמילי סרטין הייתה ציירת אמריקאית.
היא הייתה האישה הראשונה באירופה ובארצות הברית שעשתה חריטה בשיטת המצוטינט, והאישה היחידה שזכתה במדליית זהב ביריד העולמי בפילדלפיה בשנת 1876.
אמילי סרטין נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה ב־17 במרץ 1841. היא הייתה החמישית מבין שמונה ילדים של המוציא לאור מפילדלפיה ג'ון סרטין וסוזנה לונגמייט סווינה סרטין.
בשנת 1858 אמילי סרטין סיימה את לימודיה בבית הספר הרגיל בפילדלפיה.
ג'ון סרטין לימד את בתו אומנות, כולל טכניקת חריטת המצוטינט שהייתה תהליך מועדף באנגליה ליצירת הדפסים באיכות גבוהה של ציורים.
ג'ון סרטין האמין בשוויון הזדמנויות לנשים ועודד את בתו להמשיך בקריירה.
הוא משכן את ביתו והעניק לה "חינוך של ג'נטלמן" באמנות יפה בכך שלקח אותה לסיור הגדול באירופה החל מקיץ 1862. הם התחילו במונטריאול וקוויבק ואז הפליגו לאירופה.
היא נהנתה מערי העולם הישן, בעיקר פירנצה ואדינבורו, הלובר, ציורי רנסאנס איטלקיים, ואמנים כמו דנטה.
אמילי סרטין החליטה במהלך הטיול שהיא רוצה להפוך לאמנית.
במהלך מסעותיהם נודע להם כי ויליאם סרטין, אחיה, התגייס במהלך מלחמת האזרחים (1861–1865).
הם חזרו בחיפזון לארצות הברית כאשר נודע לג'ון ואמילי כי צבא המדינות הקונפדרציות התקדם בפנסילבניה, [7] עד מערבית לפילדלפיה.
סרטין ביקשה את תשומת ליבו של אביה על עבודתה לאורך הקריירה שלה ונהנתה מתמיכתו וקשריו.
היא המשיכה לעבוד בטכניקת חריטה מצוטינט שהוא לימד אותה.
אמילי התגוררה עם הוריה בבגרותם, תמכה ודאגה להם בשנותיהם המאוחרות.
בשנת 1886 עברו הוריה למגוריה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
אמילי סרטין, ציירת וחרטה דיוקנאות, למדה אצל כריסטיאן שוסל ואביה, ג'ון סרטין.
היא פגשה את תומאס אייקינס באקדמיה הביוגרף הנרי אדמס מאמין שהיה להם "הרומן הידוע הראשון".
מערכת היחסים הרומנטית שלהם הסתיימה לאחר שאייקינס נסע לפריז ללמוד אמנות ונכנע ל"פיתויים של העיר הגדולה " השניים נותרו חברים לכל החיים.
בשנת 1870 פגשה אמילי את מרי קאסאט בפילדלפיה ובשנה שלאחר מכן הם עזבו לפריז, לונדון, פארמה וטורינו כדי ללמוד ציור.
הנשים בילו את החורף הראשון באיטליה ולמדו דפוס עם קארלו ריימונדי, שלימד חריטה באקדמיה לאמנויות יפות בפארמה.
אמילי סרטין שהתה כארבע השנים בפריז ושיתפה סטודיו עם חברותיה ז'אן רוניי, ופלורנס אסט, הנשים העתיקו זו מזו נתנו ביקורת ועידוד הדדיים.
שניים מציוריה של אמילי, התקבלו בסלון בפריס בשנת 1875.
אמילי חזרה לארצות הברית באותה שנה, כשנגמר לה הכסף.
הרייט ג'אד סרטין, שהייתה אשתו של אחיה סמואל ורופאה הומאופתית מצליחה, הלוותה לאמילי כסף עבור השכלתה.
אמילי האמינה שהרייט ככל הנראה תמשיך לעזור בהוצאות חינוכה בפילדלפיה, שם ההוצאות היו נמוכות יותר וסביר להניח שהיא תצליח למכור את עבודותיה.
אמילי סרטין הקימה סטודיו בפילדלפיה בשנת 1875 שם יצרה ציורים ותחריטים.
במהלך הקריירה שלה עשתה עותקים של ציורים בגלריות ספרדיות ואיטלקיות, דיוקנאות, ציורי ז'אנר, והייתה האישה הראשונה שעסקה בשיטת החריטה מצוטינט בארצות הברית ובאירופה.
בין עבודותיה היו סצנות תקופתיות שתיארו נשים כנועות בעיניים מושפלות כמו ב"אישה האיטלקייה".
היא הציגה את עבודותיה בערים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית והייתה האישה היחידה שזכתה במדליית זהב ביריד העולמי בשנת 1876 בפילדלפיה היא זכתה בפרס מרי סמית עבור התמונה הטובה ביותר שצוירה על ידי אישה בתערוכות 1881 ובשנת 1883 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
אמילי עבדה כעורכת אמנות בעיתון Our Continent בשנים 1881 - 1883. ולאחר מכן הפכה לעורכת האמנות של "ניו אינגלנד בייגונס" (1883) היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות ובבניין פנסילבניה של התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אמילי סרטין הייתה "האישה החדשה" והמתקדמת, עם גיסתה, הקימו את ארגון האישה, מועדון המאה החדשה.
נראה כי גיסתה סייעה לה להשיג את העבודות על דיוקנאותיהם של הרופאים המקומיים קונסטנטין הרינג וג'יימס קיילב ג'קסון.
בנוסף למימון השכלתה והיותה בעלת בריתה וחונכתה,
בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה
בשנת 1886 הפכה אמילי סרטין למנהלת בית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, בו כיהן אביה כסגן נשיא במשך שנים.
היה זה בית הספר לאמנות הגדול ביותר לנשים, זה היה, לדברי הנרי אדמס, "מוסד חלוצי בחינוך מתקדם לנשים." סרטין יישמה שיעורי "ציור חיים" בבית הספר.
באמצעות דוגמנים ערומים - גברים ונשים, מה שהיה נדיר עבור אמניות נשים באותה תקופה.
היא יצרה תוכנית מקצועית שנבנתה על הכשרה טכנית ממושכת וסטנדרטים גבוהים.
הנשים למדו ליצור יצירות אמנות המבוססות על צורות תלת־ממדיות ואנושיות.
היא הכשירה נשים שלימדו אמנות.
באמצעות מאמציה היא הביאה את רמת ההוראה בבית הספר לזו של אקדמיה צרפתית ודומה לזו של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בתי ספר לעיצוב תעשייתי לנשים נחשבו כמכשירים לכישורי אמנות נמוכים יותר, אך סרטין האמינה כי אמנות טובה מוגדרת יותר על ידי יכולותיה של האמנית מאשר המדיום וכי ניתן היה ליישם אותם עקרונות אסתטיים המשמשים לשיפוט אמנות יפה גם על אמנות מסחרית.
היא הייתה אחראית על הבאת חברי סגל חשובים כמו רוברט אנרי, סמואל מוריי ודניאל גרבר לבית הספר.
היא הייתה מציגה בתערוכות, וחברת חבר שופטים באמנויות יפות,יו"ר ועדת העיצוב של בניין פנסילבניה, ודוברת החינוך לאמנות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893.
בשנת 1897 הקימו אמילי סרטין ואליס בארבר סטפנס, מורה בבית הספר, את "מועדון הפלסטיק" בפילדלפיה.
היא הייתה נשיאת המועדון משנת 1899 עד 1903 ושוב בשנת 1904 ו -1905. סרטין גם עזרה בהקמת מועדון שלוש האמנויות.
היא הרצתה בלונדון בשנת 1899 בקונגרס הנשים הבינלאומי.
בשנת 1900 השתתפה אמילי סרנטין בכנס הבינלאומי הראשון לחינוך לאמנות בפריז.
היא הייתה אחת משלושת הצירים מארצות הברית באותה שנה ושוב בשנת 1904 השתתפה בכנס בברן.
היא ניהלה את בית הספר לעיצוב עד 1919 או 1920. אחייניתה, הרייט סרטין, ניהלה את בית הספר לאחר פרישתה.
(הרייט הייתה בתו של הנרי)וזכתה לחונכות על ידי דודתה אמילי.
סרטין קיבלה תעודות, מדליות ותעודות כהוקרה על שירותה לאמנות ולחינוך, כולל הכרה מטעם החברה הלונדונית לספרות, מדע ואמנות.
כפי שממחישה הקריירה של סרטין, בתי ספר לאמנות העניקו מעמד מקצועי בתחום תרבותי שנשלט בעבר על ידי גברים.
אמניות נשים השתמשו בלימודים רשמיים כדי להתמודד עם דימוי החובבנות שהודבקה להן לעיתים קרובות.
עם זאת, בתי הספר לעיצוב במאה התשע-עשרה היו המוסדות הראשונים שהציעו הסמכה מקצועית לנשים בקריירות כמו חינוך לאמנות, עיצוב בדים או איור מגזינים.
לפיכך, בתי הספר פתחו מסלולים חסרי תקדים לעצמאות כלכלית נשית.
סרנטין פרשה לסן דייגו בקליפורניה.
במהלך הקריירה שלה סרנטין נסעה לאירופה ברוב הקיצים והמשיכה לנסוע לשם כל שנה במהלך פרישתה.
היא נפטרה כשביקרה בפילדלפיה ב־17 ביוני 1927.
אמילי קמפין-ספירי הייתה האישה הראשונה בשווייץ שסיימה תואר במשפטים והתקבלה כמרצה אקדמית.
עם זאת, כאישה היא לא הורשתה לעסוק בעריכת דין.
לכן היגרה לניו יורק, שם לימדה בבית ספר למשפטים שהקימה עבור נשים.
אחיינתה של הסופרת יוהנה ספירי.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת ציריך בשנת 1883. בשנת 1887 הפכה לדוקטור הראשונה למשפטים באירופה..
לאחר שנשללה זכותה לעבוד כעורכת דין, היא ערערה לבית המשפט העליון בשווייץ אך טיעוניה (שנגעו לשוויון חוקי לנשים) נדחו.
לאחר שנדחתה גם כמרצה באוניברסיטת ציריך, היגרה קמפין-ספירי לניו יורק לתקופה קצרה, שם הקימה את המכללה הראשונה למשפטים לנשים.
לאחר חוסר ההתאקלמות של בעלה היא החליטה לחזור לשווייץ.
גם בשווייץ ניסתה להתקבל למשרות הוראה ללא הצלחה.
לאחר שנים של קשיים כלכליים, נפטרה קמפין-ספירי בבזל כמחוסרת כל לאחר שסבלה מסרטן הרחם.
דמיאן אמיליאנו מרטינס רומרו (בספרדית: Damián Emiliano Martínez Romero; מכונה גם דִיבּוּ; נולד ב-2 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער באסטון וילה ובנבחרת ארגנטינה.
אמיליאנו מרטינס נולד במאר דל פלאטה ושיחק במועדון הנוער של אינדפנדיינטה.
הוא שימש בעיקר כשוער מחליף לאורך השנים, והושאל לקבוצות שונות באנגליה: אוקספורד יונייטד, שפילד וונסדי, רות'רהאם יונייטד, וולברהמפטון וונדררס.
ב-2017 הושאל לחטאפה מליגת העל בספרד וב-2019 הושאל במהלך העונה לרדינג מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בעונת 2019/2020 בפרמייר ליג חזר לארסנל ובעקבות פציעתו של ברנד לנו פתח בהרכב הקבוצה בתשעה משחקי ליגה.
בספטמבר 2020 עבר לאסטון וילה תמורת סכום של כ-20 מיליון פאונד.
הוא פתח בהרכב הקבוצה בכל משחקיה בעונת 2020/2021, והשווה את שיא המועדון של בראד פרידל עם 15 משחקים בהם לא ספג בעונה אחת, ונבחר לשחקן העונה על ידי קהל הקבוצה.
בינואר 2022, חתם מרטינס על חוזה הארכה לשלוש שנים עם אסטון וילה.
באוגוסט 2024 חתם מרטינס על חוזה הארכה עד לשנת 2029 עם אסטון וילה.
מרטינס היה חבר בנבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 17 ובנבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20. ב-2019 זומן לנבחרת הבוגרת, אך לא שותף במשחקי הידידות ובמשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 בהם נכלל בסגל למשחק.
ב-3 ביוני 2021, מרטינס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1–1 נגד .
מרטינס נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2021. במשחק נגד קולומביה בחצי הגמר, עצר 3 פנדלים וסייע לנבחרתו להעפיל לגמר.
ארגנטינה גברה בגמר 0–1 על ברזיל ומרטינס נבחר בתום המשחק לשוער המצטיין של הטורניר.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022. בשלב רבע הגמר של הטורניר נגד נבחרת הולנד, הדף מרטינס שתי בעיטות עונשין במסגרת דו-קרב בעיטות העונשין, ועזר לקבוצתו להעפיל לחצי הגמר.
בגמר הדף בעיטה של קולו מואני בדקה ה־123 ושמר על התוצאה 3-3 ששלח את המשחק לדו־קרב עונשין פנדלים מהנקודה הלבנה ב-11 מטר.
בדו-קרב הדף בעיטה אחת וזכה עם ארגנטינה בגביע.
על הצטיינותו לאורך הטורניר זכה בפרס כפפת הזהב לשוער הטוב ביותר.
לזוג בן בשם סנטי ובת בשם אווה.
ב-2018, חתם חוזה עם חברת פומה.
החל מ-2023 בחוזה עם אדידס.
השוער המצטיין של גביע העולם בכדורגל: 2022
אמיליה איב היא שחקנית בריטית.
בשנת 2018 הופיע בסדרת הקומדיה של רשת ה-BBC, "אנטרפרייס".
בשנת 2020, איב שיחקה בתפקיד ג'יימי לצד ויקטוריה פדרטי בסדרה של נטפליקס, "מי מתגורר באחוזת בליי".
ב-28 בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "The Blind" בכיכובה.
היא הקימה חברת טיפוח כלבים, The Fairy Dogmothers, עם אחותה היילי בינואר 2018. עסק לחיות המחמד מציע שירותים כגון טיולים, אימונים וטיפול יומי.
שנה כותרת תפקיד הערות 2018 אנטרפרייס שרלוט פרק אחד 2020 מי מתגורר באחוזת בליי ג'יימיתפקיד ראשי; 9 פרקים2022פנתרות מארותפקיד ראשי; 8 פרקים
2015: Powerful - מייג'ור לייזר בהשתתפות אלי גולדינג וטארוס ריילי
אמילי לואיז פלוגה הייתה מעצבת אופנה ואשת עסקים אוסטרית.
היא הייתה בת זוגו של הצייר גוסטב קלימט.
פלוגה הייתה בתו הרביעית של היצרן הרמן פלוגה (1837–1897).
לאמילי היו שתי אחיות, פאולין והלן, ואח הרמן.
עבודתה הראשונה הייתה תופרת, אך מאוחר יותר היא הפכה למעצבת אופנה.
בשנת 1894, פאולין, אחותה הבכורה, פתחה בית ספר לתפירה ואמילי עבדה שם.
בשנת 1899 שתי האחיות זכו בתחרות תלבושות והוזמנו להכין שמלת מבד בטיסט לתערוכה.
בשותפות עם אחותה הלן, אחרי 1904 התבססה פלוגה כאשת עסקים מצליחה ובעלת סלון האופנה של הוט קוטור, המכונה שווסטרן פלוגה (האחיות פלוגה) ברחוב מריה הילפר.
בסלון זה, שתוכנן בסגנון יוגנדסטיל על ידי האדריכל יוזף הופמן, הציגו בגדי מעצבים בסגנון הווינר וורקסטאט.
פלוגה עיצבה בגדים מחוייטים, במיוחד שמלות רופפות ומעוצבות בסגנון מודרני.
במהלך נסיעותיה ללונדון ופריז היא התוודעה למגמות האופנה האחרונות של מעצבים כמו קוקו שאנל וכריסטיאן דיור, אולם לאחר האנשלוס בשנת 1938, פלוגה איבדה את לקוחותיה החשובים ביותר ונאלצה לסגור את הסלון שלה, שהיה למרכז האופנה המוביל של החברה הווינאית.
לאחר 1938 עבדה מהקומה העליונה של ביתה באנגרגאסה 39.
עיצובי שמלות של סלון האחיות פלוגה
קלימט גם צייר כמה בגדים לסלון פלוגה בסגנון הלבוש הרציונלי - סגנון שמקודמת על ידי התנועה הפמיניסטית - ומשנת 1898, בגדים אחרים שעוצבו על ידי מעצבים מתנועת ההזצסיון הווינאי.
התלבושות נלבשו ללא מחוך ונתלו ברפיון מהכתפיים עם שרוולים נוחים ורחבים.
קהל הלקוחות של מה שהיה באותה תקופה אופנה מהפכנית היה קטן מכדי לפרנסתה, והיא הרוויחה כסף בהתאם באמצעות סגנונות שהיו מקובלים בתקופה.
קלימט צייר נשים רבות מן המעמד העליון של החברה הווינאית וכך הצליח להשיג לאמילי לקוחות.
קלימט נפטר משבץ מוחי ב־11 בינואר 1918. מילותיו האחרונות היו: "אמילי חייבת לבוא." היא ירשה מחצית מעיזבונו של קלימט, והחצי השני עבר למשפחת הצייר.
אמילי פלוגה הייתה חברה בחוגי הבוהמה הווינאית.
היא הייתה בת זוגו לחיים של הצייר גוסטב קלימט.
בשנת 1891 נישאה הלן, אחותה הגדולה של אמילי, לארנסט קלימט, אחיו של גוסטב קלימט.
כשארנסט נפטר בדצמבר 1892, גוסטב היה לאפוטרופוס של הלן.
באותו זמן אמילי הייתה בת שמונה שנים גוסטב הפך אורח קבוע בביתם של הוריה.
הוא בילה עמם את הקיץ באגם אטרזה.
תצלומים רבים מתעדים את קלימט עם אמילי ומשפחתה.
בהמשך הפכה להיות בת זוגו ואף דגמנה לציוריו.
לאחר 1891 צייר אותה קלימט ברבות מיצירותיו.
מומחים מאמינים שציורו הנשיקה (1907–1908) מציג את האמן ואמילי פלוגה כאוהבים.
אחד המוטיבים מוטיבים החוזרים בעבודותיו של קלימט הוא מוטיב החיבוק הזוגי.
קיימת מחלוקת בנוגע מי דגמנה עבור הציור; יש הטוענים כי זו הייתה אמילי פלוגה, בת זוגו של קלימט, ואחרים סוברים שזו הייתה אישה שכונתה 'Red Hilda' שהופיעה ביצירות אחרות של האומן כמו "דניה".
ביצירה מתוארים זוג אוהבים מחובקים על רקע שטוח בצבע זהב.
הזוג נמצא בקצה שדה פרחוני שמסתיים היכן שנמצאת רגלה של האישה.
האיש לובש גלימה עם תבניות גאומטריות ועם מעט סימנים דמויי מערבולות.
האיש חובש כתר העשוי מגפנים, בעוד האישה חובשת כתר העשוי מפרחים.
האישה לובשת שמלה עם תבניות של פרחים.
פרצופו של האיש לא גלוי לעיניי המתבונן בציור, אלא הוא כפוף לנשק את לחיה של האישה.
ידיו של האיש מערסלות את ראשה של האישה.
עיניה של האישה עצומות, יד אחת חובקת את צווארו של האיש, יד אחרת נחה על ידו וראשה מופנה כלפי הגבר לקבלת הנשיקה.
בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה עלה ביתה באש ולא רק אוסף הבגדים שלה נשרף, אלא גם חפצים יקרי ערך מעיזבונו של גוסטב קלימט.
פלוגה נפטרה בגיל 77 בווינה בשעות אחר הצהריים של 26 במאי 1952, אך לאחר כמה שנים הקבר נפקד ונשכח מקום הימצאו.
בסופו של דבר התגלה שהיא נקברה בקבר המשפחתי של משפחת פלוגה-דונר באוונגלישר פרידהוף בווינה-זימרינג.
מנהלי בית הקברות הגדירו אותו כקבר מפורסם ושיקמו את המצבה לקראת שנת ה-150 להולדתו של גוסטב קלימט.
אמילי קאר הייתה אמנית וסופרת קנדית, חברת קבוצת השבעה.
נולדה בויקטוריה (קולומביה הבריטית) בשנת 1871, למשפחה בת ארבע אחיות וארבעה אחים שמתוכם רק אח אחד הגיע לגיל בגרות.
הוריה היו ילידי אנגליה שנישאו בשנת 1863, ולאחר מספר שנות נדודים באירופה ובאיים הקריביים, עברו להתגורר בוויקטוריה, שם הקים האב חנות לממכר מוצרי מזון ומשקאות.
כילדה הייתה קרובה לאביה והוא היווה השפעה גדולה עליה.
הוא עודד את עצמאותה של אמילי וטיפח את אהבתה הגדולה לטבע ולהיסטוריה.
האב היה גאה במורשתו האנגלית, אולם שאף להעניק לילדיו חינוך קנדי ושלח אותם לבתי ספר ציבוריים, אף על פי שבאותה עת חינוך בבית ספר פרטי נחשב לבחירה הראויה לילדים מן המעמד הבינוני.
עוד בצעירותה גילתה עניין רב באמנות.
המסירות הגדולה שלה לאמנות ורגישותה הגדולה יצרו ריחוק בינה לבין אחיותיה, שלא הצליחו להבין את התעקשותה לעסוק באמנות למרות המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה המשפחה.
למרות הפצרות הסביבה והתנגדות משפחתה, נשארה קאר נאמנה לתשוקתה לאמנות.
כשהייתה אמילי בת 14, נפטרה אימה ממחלת השחפת.
אביה נפטר שנתיים לאחר מכן.
לאחר מות הוריה, הועברה לחסות אחותה הבכורה אדית.
קאר סלדה מן החינוך הקפדני של אחותה ושכנעה את האפוטרופוס שלה, ג'יימס לאוסון, לאפשר לה ללמוד אמנות בבית הספר לעיצוב של קליפורניה בסן פרנסיסקו, והיא החלה את לימודיה בבית הספר בשנת 1890 שם רכשה ידע בציור נופים וטבע דומם.
לאחר שלוש שנים אולצה לשוב לוויקטוריה בעקבות הרעה במצב הכלכלי של המשפחה.
קאר החלה ללמד אמנות בסטודיו ובאמצעות חסכונותיה עברה בשנת 1899 להתגורר באנגליה והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות וסטמינסטר בלונדון.
במהלך לימודיה התמחתה בסטודיו של מספר אמנים גדולים בתחום ציור בצבעי מים, במסורת צבעי מים הבריטית של המאה ה-19.
בשנת 1910 למדה באקדמיה קולרוסי לאמנות בפריז.
בפריז למדה ציור פוסט אימפרסיוניסטי וכן ציור בזרם הפוביזם.
לאחר מכן שבה לאזור קולומביה הבריטית.
היא בילתה את מרבית יתר חייה בקנדה.
בשנת 1937 החלה בריאותה להתדרדר.
היא עברה התקף לב, ולאחריו מספר התקפים נוספים.
בריאותה הרופפת הקשתה אליה לצייר והיא החלה לעסוק בעיקר בכתיבה.
כתיבתה זכתה לתגובות חיוביות ואף עובדה להסכתי רדיו.
היא נפטרה בשנת 1945 בוויקטוריה.
תחילת העיסוק של קאר באמנות התמקד בציורים אודות תרבות הילידים באזור ונקובר וקולומביה הבריטית.
היא ערכה מספר מסעות לכפרי ילידים ותיעדה את עמודי הטוטם, את האנשים ואת חיי הכפר.
המפגשים עם הילידים השפיעו על קאר עמוקות והביאו להחלטה להקדיש עצמה לתיעוד חייהם באמנות, היא הושפעה גם מאמנות הילידים שבעיניה הייתה מנוגדת לאמנות הבריטית אותה למדה, ההיכרות עם האמנות הילידית אפשרה לה להרחיב את נקודת המבט שלה על סביבתה ולהבין לעומק את מושא הציור שלה.
בקיץ של שנת 1912 ערכה מסע ציור אל האומות הראשונות באזור קולומביה הבריטית שארך כשישה שבועות, שתוצאותיו היו ציורי מים רבים, בהשפעת הסגנון הצרפתי אליו נחשפה במהלך לימודיה.
קאר הציגה את הציורים בתערוכה בוונקובר, אולם זכתה לתגובות מעורבות ומעטות מן העבודות נמכרו.
לאחר חוסר הצלחה זה החליטה לשוב לוויקטוריה ועסקה בהשכרת דירות במבנה בבעלות המשפחה, וכן יצרה כדים ושטיחים בעיצובים ילידיים אותם מכרה לתיירים.
היה זה רק לאחר 15 שנים ששבה לעסוק בציור, לאחר שהוזמנה להשתתף בתערוכה באוטווה.
בתערוכה זו הוצגו 31 מציוריה, וכן כדים ושטיחים.
במהלך התערוכה פגשה חברים בקבוצת השבעה, עמם תיצור בהמשך חייה.
תערוכה זו נחלה הצלחה גדולה והפכה לפתיחת התקופה הפורייה ביותר ביצירתה של קאר.
לראשונה החלה לקבל תגובות חיוביות רבות על יצירתה והפכה נודעת בזירת האמנות הקנדית וזכתה להכרה.
בשנת 1931 שינתה את נושא ציוריה והחלה להתמקד בציורי טבע ונוף, בדגש על יערות קולומביה הבריטית וציורי שמיים וחופים.
בשנים הבאות המשיכה לפתח ולשכלל את סגנון הציור שלה, שהושפע גם מן השינוי לטובה שחוותה בחייה האישיים והמקצועיים, לאחר ההכרה לה זכתה בקהילה האמנותית.
השינוי ביצירתה של קאר באותן שנים בא לידי ביטוי גם בחומרים עמם עבדה.
בעוד בעבר עבדה בעיקר בצבעי מים ושמן על קנבס, היא החלה להשתמש בצבעי שמן על נייר מנילה, שעלותו הייתה נמוכה ואותו יכלה לרכוש בכמויות גדולות.
היא נהגה לערבב את הצבעים עם צבע ביתי לקירות, אותו דיללה באמצעות בנזין.
תערובת זו אפשרה לה להתנסות בנושאים חדשים וליצור בחופשיות רבה יותר הודות יכולת כיסוי גבוהה, ייבוש מהיר ואינטנסיביות של הפיגמנטים.
בעזרת תכונות המדיום החדש יכלה גם להביע את התנועתיות שבטבע בקלות רבה יותר.
בשנת 1927 נפגשה לראשונה קאר עם חברי קבוצת השבעה (The Group of Seven), במהלך תערוכה באונטריו שבה הציגה את ציוריה.
באותה עת קבוצת השבעה כללה את הציירים המודרניסטיים הידועים ביותר בקנדה.
זו הייתה קבוצה של שבעה ציירי נוף ממזרח קנדה, אשר האמינו כי ניתן לקדם ולפתח את האמנות הקנדית באמצעות קשר ישיר עם הטבע.
בעקבות התערוכה התיידדה קאר עם חברי הקבוצה ובפרט עם ראש הקבוצה, לורן הריס.
הריס הזמין את קאר להצטרף לשורות הקבוצה, וכך הגיעה לסיומה תקופה של 15 שנים בהן לא יצרה ציורים.
קאר, שהייתה באותה עת בת 56, החלה לקחת חלק בפעילות הקבוצה ולהציג את ציוריה בתערוכותיהם.
הסגנון האמנותי ותהליכי היצירה של קאר הושפעו מן הקבוצה.
השפעה נוספת עליה הייתה אמונתו התיאוסופית של הריס, שאתגרה את אמונתה של קאר עצמה.
שינויים אלה בתפישה הרוחנית של קאר באו לידי ביטוי גם בציוריה.
מספר מוסדות ואתרים נקראו על שם קאר במרוצת השנים.
אוניברסיטת אמילי קאר לאמנות ולעיצוב, הממוקמת בוונקובר, הוקמה ב-1925, ונלמדים בה תארים במקצועות האמנות, העיצוב והמדיה.
ספרייה על שמה פועלת בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית, וכמו כן גם מספר בתי ספר באונטריו, ואנקובר, אוטווה וערים נוספות.
בשנת 1994 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאחד המכתשים על כוכב נוגה על שמה של קאר.
אמיליאנו בוּאֶנדִיה סטטי (מספרדית: Emiliano Buendía Stati; נולד ב-25 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי שמשחק בעמדת הקשר בקבוצת הכדורגל אסטון וילה מהפרמייר ליג.
על אף שנולד במאר דל פלאטה, ארגנטינה, בואנדיה החל את הקריירה הבוגרת שלו בקבוצת הכדורגל הספרדית חטאפה.
ב-30 במרץ 2014, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים, כששיחק בקבוצת המילואים, המשחקת בליגה הספרדית השלישית.
המשחק הסתיים בניצחון חוץ 2–1 מול קבוצת פוארטה בוניטה.
ב-13 באפריל הוא כבש את שערו הראשון, בניצחון 0–2 מול קבוצת פיינה ספורט.
בואנדיה התחיל את עונת 2014–15 כשהוא עדיין משחק בקבוצת המילואים, כאשר ב-5 בדצמבר 2014 הוא שיחק את משחקו הראשון כמקצוען, והחליף את אנחל לאפיטה בניצחון 3–0 בגביע המלך הספרדי מול אייבר באצטדיון קולוסיאום אלפונסו פרז.
בואנדיה ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-1 בפברואר 2015, כשנכנס בסוף המשחק כמחליף בהפסד חוץ 0–1 מול אלמריה.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו בליגה ב-27 בספטמבר, בניצחון ביתי שהסתיים בתוצאה 0–3 מול לבאנטה.
ב-5 ביולי 2016, למרות שקבוצתו ירדה ליגה, בואנדיה חתם על חוזה לחמש שנים נוספות.
ב-27 ביולי בשנה שלאחר מכן, הושאל בואנדיה למועדון קולטורל לאונסה, המשחק בליגה השנייה, למשך שנה אחת.
ב-8 ביוני 2018, בואנדיה חתם על חוזה לארבע שנים עם קבוצת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ האנגלי, נוריץ' סיטי.
הוא כבש את שערו הראשון עבור נוריץ' בניצחון 0–1 על ברנטפורד ב-27 באוקטובר 2018, ומילא תפקיד אינטגרלי כאחד משחקני ההתקפה היצירתיים בקבוצה - הבקיע 7 שערי ליגה נוספים כאשר בסוף העונה עלתה נוריץ' לפרמייר ליג וזכתה בתואר האליפות של הליגה.
באותה עונה, זכה בואנדיה במקום השלישי בפרסי שחקן העונה השנתי של אוהדי נוריץ'.
ב-8 ביולי 2019, חתם בואנדיה על חוזה חדש מול נוריץ' לחמש שנים נוספות, והיה עתיד להישאר במועדון עד קיץ 2024.
במהלך דצמבר 2019, בואנדיה בישל 29 שערים עבור חבריו לקבוצה.
זה מספר הבישולים הרב ביותר שיצר שחקן בחודש בודד בפרמייר ליג מאז שהנתון החל להירשם בעונת 2003–04.
ב-7 ביולי 2020, הבקיע בואנדיה את שערו הראשון אי פעם בפרמייר ליג, בהפסד 1–2 לווטפורד.
נוריץ' הפסידה את המשחק הבא שלה לווסטהאם יונייטד, תוצאה שתאשר באופן סופי את הדחתה חזרה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ אחרי עונה אחת בלבד בליגה הבכירה.
ב-6 באפריל 2021, בואנדיה כבש פעם אחת ובישל שלוש פעמים בניצחון 0–7 על האדרספילד טאון.
ב-17 באפריל, נוריץ' השיגה עלייה אוטומטית חזרה לפרמייר ליג, וזכתה באליפות הליגה ב-1 במאי עם ניצחון 4–1 על רדינג.
ב-29 באפריל, לאחר עונה בה כבש בואנדיה 15 שערי ליגה והוסיף 16 בישולים נוספים, הוא זכה בפרס שחקן העונה באליפות הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא גם נבחר לשחקן העונה של נוריץ', והפך לשחקן הרביעי בלבד מחוץ לבריטניה שזוכה בפרס.
ב-7 ביוני 2021, הוכרז כי הושג הסכם להעברת בואנדיה לקבוצת הפרמייר ליג, אסטון וילה, לאחר שיחזור ממשחקי הנבחרת בארגנטינה.
העסקה הושלמה ב-10 ביוני ועל פי מקורות, הוא נרכש בעבור כ-38 מיליון פאונד.
סכום זה הופך אותו לשחקן היקר ביותר אשר נרכש על ידי אסטון וילה וגם לשחקן היקר ביותר שנמכר על ידי נוריץ' סיטי.
בואנדיה ערך את הופעת הבכורה שלו באסטון וילה ב-14 באוגוסט 2021, בהפסד 3–2 לווטפורד ביום פתיחת העונה.
הוא כבש את שערו הראשון עבור אסטון וילה ב-28 באוגוסט 2021, בתיקו 1-1 מול ברנטפורד בפרמייר ליג.
ב-29 בינואר 2025 הושאל לבאייר לברקוזן עד לסוף העונה.
במדיה כבש שני שערים ב-14 הופעות בכל המסגרות ובסיום העונה שב לאסטון וילה.
ב-16 בספטמבר 2014, בואנדיה זומן לנבחרת ספרד מתחת לגיל 20. ב-29 באפריל של השנה שלאחר מכן, הוא זומן על ידי נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 בכדי להשתתף במונדיאל 2015, והצטרף למחנה האימונים ב-5 במאי 2015. במאי 2021, בואנדיה זומנה לסגל הבוגרים של ארגנטינה בפעם הראשונה.
ב-1 בפברואר 2022, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון ביתי 0–1 על נבחרת קולומביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הפליי-אוף של הליגה השלישית הספרדית (1): 2017
שחקן העונה של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ: 2020/21
שחקן החודש של אסטון וילה: ינואר 2022
אמילי סיבלי ווטסון הייתה פילנתרופית ופטרונית אמנויות נודעת ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק.
היא הייתה בתם הצעירה ביותר של הנשיא הראשון של וסטרן יוניון, חירם סיבלי ואליזבת טינקר סיבלי, וגדלה במשפחה שהעריכה שירות, אמונה ואת האמנויות.
היא ידועה בעיקר כמייסדת גלריית ממוריאל לאמנות באוניברסיטת רוצ'סטר, ופטרונית בית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול ברוצ'סטר.
היא ואמה היו התומכות העיקריות בבית החולים ההומיאופתי (בהמשך "בית חולים ג'נסי").
הצעירה בילדיו של חירם סיבלי, אמילי סיבלי, נולדה שנים ספורות לאחר ייסוד ההישג המפורסם ביותר של אביה, וסטרן יוניון.
הצלחתה הכלכלית של החברה הביאה עושר רב ועצום הן לו והן לרבים אחרים מתושבי רוצ'סטר.
לא הרבה ידוע על ראשית חינוכה של אמילי סיבלי, אבל מסעות שנלקחה אליהם בגיל מוקדם תרמו רבות לעניינה באמנות ובתרבות.
בשנים 1864–1866 ערך חירם סיבלי מסע ברחבי אירופה, שנועד בחלקו למשא ומתן עם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה בדבר העברת כבל טלגרף על פני מצר ברינג, מאלסקה לרוסיה.
למסע זה לקח עמו חירם את אשתו ובתו במטרה לפגוש את בנו, חירם ווטסון סיבלי, ששהה כבר מחוץ לארצות הברית לצורך לימודים.
לימודיה ומסעותיה של אמילי מתקופה זו מתועדים ביומן, השמור עכשיו באוסף הארכיון של גלריית האמנות באוניברסיטת רוצ'סטר.
היא מספרת ביומנה על ביקורים במוזיאונים ובגלריות אמנות, על קונצרטים ועל מצעדים.
היא למדה בפנימייה בפריז לפני שמשפחתה שבה לרוצ'סטר בשנת 1866.
בשנת 1871 למדה אמילי סיבלי בפנימייה בניו יורק.
יומנה של אמילי סיבלי משנת 1875
מתעד את פגישתה עם בעלה לעתיד, איזאק סימור אָווֶרֶל (אייק), מאוגדנסבורו, ניו יורק.
הם נישאו ב-27 באפריל 1876 ויצאו להתחיל בחיי הנישואים בצרפת.
בתם אליזבת לואיז נולדה בניס ב-25 בינואר 1877. במהלך שנה זו חזרה משפחת אוורל לרוצ'סטר, ובנם ג'יימס ג'ורג' (שנודע בכינוי J.G.) נולד ב-23 בדצמבר 1877.
בראשית 1878 רכש אייק אוורל את הזכויות מבעליו הקודמים של בנק מונרו, והיה לנשיא הבנק, עם חירם סיבלי במועצת המנהלים.
במאי 1880 החלו להופיע בעיות כספים, שנמשכו לאורך שנים אחדות.
ביולי 1883 הוסיף חירם סיבלי נספח לצוואתו, בו ציווה למנוע מאייק כל גישה לקרנות משפחת סיבלי בכל זמן בעתיד.
דבר הנספח התגלה רק לאחר מותו של חירם.
פחות משבוע לאחר חתימת הנספח, יצאו חירם ואליזבת סיבלי, ועמם אמילי סיבלי אוורל ושני ילדיה לשהייה ממושכת באירופה.
עד שובם ביוני 1884, כבר לא התגורר איזאק אוורל ברוצ'סטר והופיע במרשם התושבים העירוני של אלמדה, קליפורניה.
עם שובה לרוצ'סטר, עברה אמילי סיבלי לבית חדש סמוך לבית הוריה, ברח' פרינס 11. מקץ שנתיים שמה מחלת אסכרה קץ לחיי בתה לואיז בת התשע.
בין אמילי סיבלי אוורל, פרודה מבעלה, לבין ג'יימס סיבלי ווטסון, בנו של שותפו של אביה, דון אלונזו ווטסון, נקשרה ידידות, שתהדקה והלכה.
גיימס ווטסון ואמילי הרבו להתכתב ביניהם כל אימת שג'יימס שהה מחוץ לרוצ'טסר והוא אף נלווה אל הטיול של משפחת סיבלי המורחבת לפארק ילוסטון בשנת 1889.
בסתיו 1890 הגישה אמילי אוורל סיבלי בקשה לגירושין מאיזאק אוורל וב-6 באפריל 1891 נישאה לג'יימס ווטסון.
הזוג נסע לירח דבש לספרד ומרוקו.
באוגוסט 1894 נולד בנם, ג'יימס סיבלי ווטסון הבן (שנקרא סיבלי).
אמה, אליזבת טינקר סיבלי, תמכה בכנסיות בעיר הולדתה, נורת' אדמס, מסצ'וסטס, בסיבלי, אילינוי וברוצ'סטר, מדינת ניו יורק, והייתה המייסדת של אחד מבתי החולים ההומאופתיים הראשונים ברוצ'סטר.
משלהי שנות ה-80' של המאה ה-19 הייתה אמילי סיבלי אוורל שותפה, עם עוד בני משפחה, לתמיכה בבית חולים הומאופתי (בהמשך "בית חולים ג'נסי", שאיננו פעיל כיום).
משפחת סיבלי ומשפחת ווטסון, כולל מי שיהיה לבעלה של אמילי, ג'יימס סיבלי ווטסון, היו פעילות בתמיכה בבית החולים.
ילדיה של אמילי סיבלי ווטסון, מנישואיה הראשונים והשניים, היו מעורבים בגיוס תרומות.
ב-1898 תרמה ווטסון אגף יולדות חדש לבית החולים.
אוסף האמנות של ווטסון החל לאחר נישואיה הראשונים ונמשך לכל אורך חייה.
בשנת 1881 נכנסה למעורבות פעילה ב"בורסת האמנויות של גבירות רוצ'סטר" (שהתארגנה בשנת 1879), ארגון צדקה שטיפח את העניין באמנות בקהילה באמצעות תערוכות, מכירות ושיעורי אמנות, תוך התמקדות בעבודתם של אומנים ואמנים מקומיים.
היא השאילה יצירות אמנות מן האוסף האישי שלה לתערוכה של בורסת האמנויות בשנת 1881. היא נמנתה על הנהלת בורסת האמנויות משנת 1883.
בשנת 1886 החלה בורסת האמנויות לארח תערוכות בשיתוף עם מועדון האמנות של רוצ'סטר.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 תמכה ווטסון באמנים מקומיים ברכישת יצירות אמנות מתערוכות של מועדון האמנות מ-1893 ואילך (יומן רכישות אמנות, ארכיבי ממוריאל ארט גלרי).
אחרי סגירתה של גלריית פאוארס לאמנות בשנת 1877 והמכירה הפומבית של אוסף יצירות האמנות של דניאל ו.
פאוארס בשנת 1899 בניו יורק, הגביר מועדון האמנות של רוצ'סטר את הדרישה להקמת מוזיאון אמנות ברוצ'סטר.
ב-1903 החל מועדון האמנות לפנות אל בעלי יצירות אמנות בבקשה לתרום אותן למוזיאון כזה, וקיבל תרומות מאמנים ומאספנים, הן מקומיים והן ידועי-שם ברחבי ארצות הברית.
ג'י אוורל, אדריכל בראשית דרכו וספורטאי חובב פעיל, מת בגיל 26 מטיפוס, בשנת 1904. כמי שמשפחתה נודעה בתרומות להנצחת בני משפחה שהלכו לעולמם, סביר להניח, שווטסון לא איחרה לשקול מה תהיה הדרך הטובה ביותר להנצחת זכר בנה.
נשיא אוניברסיטת רוצ'סטר ראש ריז חשב על מוזיאון אמנות בשטח הקמפוס עוד בשנת 1905. תרומת ווטסון, "ממוריאל ארט גלרי" לאוניברסיטת רוצ'סטר, הוכרזה ברבים ב-22 באפריל 1912. יותר מ-500 פריטים משל אמילי וג'יימס סיבלי ווטסון, עם תוספות מן הדורות הבאים של המשפחה, מוצגים כחלק מן האוסף של ממוריאל ארט גלרי.
במקביל לעניינה ומעורבותה באמנויות החזותיות, עמדה אהבתה של ווטסון למוזיקה, שאותה חלקה עם משפחתה.
אחיה של ווטסון, חירם ווטסון סיבלי, ייסד את ספריית סיבלי למוזיקה ברוצ'סטר בשנת 1904. בנה של ווטסון, ג'יי.
אוורל, למד נגינה בכינור בהדרכת הרמן דוסנבאך, שווטסון מימנה את מסעותיו לאירופה.
מכל האנשים שווטסון פרשה את חסותה עליהם, דייוויד הוכשטיין היה הידוע ביותר.
גאון מוזיקלי, בן להורים יהודים, שבאו לארצות הברית מרוסיה עם גל ההגירה הגדול ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. הוכשטיין עשה לו שם בקהילה המוזיקלית בשנים שסביב מות בנה של אמילי.
יחד עם ג'ורג' איסטמן, תמכה אמילי סיבלי ווטסון בלימודי הכינור של הוכשטיין הצעיר באירופה.
אחרי מותו במלחמת העולם הראשונה, קנתה סיבלי ווטסון את בית משפחת הוכשטיין כדי להקים בו בית ספר קהילתי, שהיה בהמשך לבית ספר הוכשטיין למוזיקה ולמחול.
כגמול על תרומותיה למוזיקה, נבחרה ווטסון כחברה מייסדת של היכל התהילה למוזיקה של רוצ'סטר.
ווטסון מתה בביתה ברחוב פרינס ב-8 בפברואר 1945. היא קבורה בבית הקברות מאונט הופ ברוצ'סטר, מדינת ניו יורק.
את המצבה על קברה ואת המונומנט המשפחתי עיצב אדריכל מקומי, קלוד פאייט בראגדון.
אמילי שאנקס הייתה ציירת בריטית שנולדה במוסקבה.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כחברה באיגוד האמנים הנודדים.
אמילי שאנקס נולדה במוסקבה, בתם השנייה של ג'יימס סטיוארט שאנקס ומרי לואיזה שילינג.
ג'יימס הגיע למוסקבה ב-1852, שם נכנס לשותפות עם השוודי הנריק קונרד בולין כדי לייסד את העסק "החנות האנגלית של שאנקס אנד בולין" .
החנות הצליחה כלכלית ומשפחת שאנקס ניהלה חיים נוחים שאפשרו להם להשתלב באינטליגנציה של מוסקבה.
אחותה הגדולה של אמילי לואיז שאנקס נישאה לאילמר מוד ותרגמה את הרומנים של טולסטוי לאנגלית; תרגומים אלו פורסמו בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ונחשבו לטובים ביותר בימיהם.
אחותה הצעירה של אמילי, מרי, הייתה חברה של בתו הבכורה של טולסטוי טטיאנה; ספר המבקרים מתעד שגם אמילי וגם מרי היו מבקרים בבית משפחת טולסטוי.
אמילי החלה את לימודיה בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בסביבות 1882, שם הדריכו אותה חברים בולטים מאגודת "הנודדים": וסילי פולנוב, ולדימיר מאקובסקי ואילריון פריאנישניקוב.
בשנת 1890 הוענקה לה "מדליית כסף גדולה" בבית הספר על ציורה "קוראת המכתב" היא סיימה באותה שנה את לימודיה בדרגת 'אמן'.
שאנקס יצרה ידידות עם הציירת והמעצבת הרוסייה ילנה פולנובה ואחיה וסילי פולנוב.
אמילי ואחותה מרי היו מציירות באופן קבוע יחד עם הפולנובים, אירועים המתועדים היטב במכתבי פולנוב מחורף 1891–1892. בשנת 1891 ציורה של אמילי "אח בוגר" (Старший брат) התקבל על ידי "הנודדים" לתצוגה בתערוכה.
ב-7 במרץ 1891 כתב ואסילי פולנוב לאשתו נטליה פולנוב שהציור הזה משך את תשומת לבה של הצארית אלכסנדרה פיודורובנה שהביעה בו עניין
בשנת 1892 ציורה של שאנקס "ילדה חדשה בבית הספר" התקבל לתצוגה בתערוכה.
הציור זכה לשבחים על ידי איליה רפין ונמכר לאחר מכן לפאבל טרטיאקוב והוא עדיין בבעלות גלריית טרטיאקוב.
בשנת 1894 נבחרה שנקס לחברות "הנודדים" הפכה לאישה הראשונה שנבחרה כחברה מן המניין באגודה זו.
מ-1891 עד 1915 הציגה שאנקס עם הנודדים ב-19 מהתערוכות שלהם.
שאנקס הציגה גם עם איגוד האמנים של מוסקבה והאגודה לאוהבי האמנויות של מוסקבה ועם גלריית למרסייר במוסקבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזרו אמילי ורוב משפחת שאנקס ללונדון .
העסק המשפחתי והבית אבדו במהלך המהפכה הרוסית.
בשנים 1916 ו-1918 הציגה את עבודותיה בתערוכת הקיץ באקדמיה המלכותית לאמנויות.
שאנקס מתה ב-13 בינואר 1936, בגיל 78, בקנסנגטון, לונדון.
אמיליאנו רודריגס (בספרדית: Emiliano Rodríguez; נולד ב-10 ביוני 1937) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בעיקר בריאל מדריד.
הוא נבחר ל-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, להיכל התהילה של פיב"א ב-2007 ול-50 התורמים הגדולים ליורוליג ב-2008.
הוא היה מלך הסלים של הליגה הספרדית בשנים 1963 ו-1964.
רודריגס שיחק 175 משחקים במדי נבחרת ספרד הבוגרת.
המאפיין העיקרי במשחק של רודריגס היה מהירות ויכולת כניסה יוצאת דופן לסל בהתקפה בכלל ובהתקפה המתפרצת בפרט.
כמו כן, הוא הציג יכולת קליעה מצוינת ממרחק בינוני.
אמיליה היא דמות בטרגדיה אותלו מאת ויליאם שייקספיר, אותה ביסס על הסיפור "Un Capitano Moro" ("מצביא המורי") משנת 1565, מאת ג'ירלדי צ'ינתיו.
במקור, הדמות מתוארת כצעירה וטהורה ומכונה בפשטות אשת הסמל, שהופכת לבת לווייתה של דסדמונה בקפריסין.
אצל שייקספיר דמות זו נקראת אמיליה, אשתו של יאגו, הסמל של אותלו, והיא המלווה ואשת הסוד של אשתו של אותלו, דסדמונה.
למרות שהיא נחשבת לדמות משנית, היא גולמה על ידי מספר שחקניות בולטות וביניהן ג'ויס רדמן, שהייתה מועמדת לפרס האוסקר על הופעתה בתפקיד זה בעיבוד הקולנועי משנת 1965, עם לורנס אוליבייה בתור אותלו.
מקור המחזה בסיפור משנת 1565, "Un Capitano Moro" מתוך קובץ הסיפורים "הקאטומיתי" מאת ג'ירלדי צ'ינתיו.
סיפור זה אולי התבסס על תקרית אמיתית שהתרחשה בוונציה בערך בשנת 1508. על אף שלא הודפס תרגום אנגלי של הסיפור בתקופתו של שייקספיר, ייתכן כי הוא הכיר את המקור האיטלקי, את התרגום לצרפתית משנת 1584, וכן תרגום בכתב יד לאנגלית.
במקור, לדמויות בסיפור אין שם (למעט דסדמונה) והדמות של אמיליה של שייקספיר מכונה בפשטות 'אשת הסמל'.
בנוסף אין גם אזכור לכך שהיא הייתה המלווה של דסדמונה, על אף שכן מתואר שהתלוותה לבעלה לקפריסין.
אשת הסמל של צ'ינתיו היא אישה צעירה, יפה וטובת לב, ונאמר עליה כי עקב מוצאה האיטלקי היא הייתה אהובה מאוד על אשתו של המורי, עימה בילתה את מרבית היום.
בעלה הסמל, אינו חושב כלל על נדריו לאשתו, וחושק בדסדמונה, המאוהבת עמוקות במורי מבלי להבחין כלל בתשוקתו של הסמל.
בנוסף, אצל צ'ינתיו, הסמל גונב את המטפחת של דסדמונה מהאבנט שלה בזמן שהיא מבקרת בביתו ומחבקת את בתו בת השלוש.
ההנחה היא שאשתו נוכחת, שכן המספר מבהיר מוקדם יותר בסיפור שדסדמונה בילתה לעיתים קרובות חלק מהיום עם אשת הסמל.
עם זאת, אשתו אינה שותפה למעשהו.
כאשר דסדמונה משוחחת איתה על ההתנהגות של בעלה, מבהיר צ'ינתיו כי אשת הסמל מודעת למזימות של בעלה, אך שותקת משום שהיא מפחדת ממנו.
היא מייעצת לדסדמונה לא לתת למורי כל סיבה לחשד, ולהבטיח לו את אהבתה ונאמנותה.
לבסוף, במשפט האחרון של הסיפור, זמן רב לאחר הרצח של דסדמונה ולאחר מות הסמל, חושפת אשת הסמל את הידוע לה על מה שהתרחש בעבר.
אמיליה מוזכרת לראשונה בתמונה השלישית של המערכה הראשונה, כאשר אותלו מבקש מיאגו לאפשר לאשתו ללוות את דסדמונה לקפריסין, אך היא עצמה מופיעה לראשונה על הבמה רק בתמונה הראשונה של המערכה השנייה, כאשר היא יורדת לקפריסין עם יאגו, דסדמונה ורודריגו.
היא מתלוצצת קצרות עם חבריה לפני שהיא עוזבת את הבמה, כביכול כחלק מפמלייתה של דסדמונה.
היא מופיעה שוב בתמונה השלישית של אותה מערכה, כנראה כמלווה של דסדמונה, אף כי הדבר אינו מוזכר במפורש.
בסוף תמונה זו, יאגו לבדו, זומם לגבי אמיליה כי " אשתי צריכה להשתדל אצל גברתה למען קאסיו - אֶתַפְעֵל אותה לזה".
בתחילת המערכה השלישית, מבקש קאסיו מאמיליה "סדרי לי רגע להחליף כמה מלים לבד עם דסדמונה" ואמיליה נעתרת; בתמונה השלישית של מערכה זו, אמיליה נוכחת בעת שיחתם של דסדמונה וקאסיו, וכן בהמשך כאשר דסדמונה דוחקת באותלו לקבל את הסגן.
באותה תמונה, מוצאת אמיליה את הממחטה של דסדמונה, אבל יאגו חוטף אותה ממנה ואוסר עליה לגלות את מקום הימצאה.
ואכן, בתמונה הרביעית, כאשר דסדמונה שואלת את אמיליה לגבי המטפחת, מכחישה אמיליה כל ידיעה עליה.
לאחר שאותלו זועם על אובדן המטפחת, מנסה אמיליה לנחם את דסדמונה.
בתמונה השנייה של המערכה הרביעית, חוקר אותלו את אמיליה והיא עומדת בתוקף על חפותה של דסדמונה.
בתמונה הבאה היא משוחחת עם דסדמונה על דעותיהן השונות אודות נישואים ונאמנות.
אמיליה קובעת כי היא עצמה תנאף בעלה ירוויח מכך, וכן כי הבעלים הם אשמים תוך שהיא טוענת בעד שוויון וכבוד הדדי בנישואים.
אמיליה מופיעה לזמן קצר בתחילת המערכה החמישית, אז היא תוקפת מילולית את ביאנקה, לאחר ששמעה על מעורבותה לכאורה בתקיפה של קאסיו.
בתמונה השנייה, היא מודיעה לאותלו על מותו של רודריגו ועל ניסיון הרצח של קאסיו.
היא קוראת לעזרה ויאגו, מונטנו וגראטיאנו מופיעים.
כאשר אותלו אומר לה שיאגו סיפר לו על כך שדסדמונה "בוגדת" בו עם קאסיו, היא מאשימה אותו בחוסר יושר חמור, אשר הוביל לרצח בלתי מוצדק.
כשהיא שומעת על המטפחת, היא חושפת את תפקידה ויאגו מאיים עליה, ואז הורג אותה בהזדמנות הראשונה.
היא מתה כשהיא שרה את השיר של דסדמונה ומדברת על הטוהר שלה ואהבתה לאותלו, שרועה לצד גבירתה.
אמיליה היא דמות מינורית יחסית בחלק גדול מהמחזה; עם זאת, היא מהווה ניגוד בולט לדסדמונה הרומנטית והנאיבית, ומוכיחה כי היא עצמה אינטליגנטית וצינית, במיוחד בכל הנוגע לגברים ולנישואים, כמו למשל בדבריה לדסדמונה בתמונה השלישית של המערכה הרביעית, בהם היא מפרטת את החסרונות והפגמים של המין הגברי.
היא גם מודה באותה תמונה כי הייתה מוכנה לנאוף אם התמורה לכך גבוהה מספיק, בניגוד חד לדסדמונה, שנראה שכמעט ואינה מסוגלת להאמין שכל אישה יכולה אפילו להרהר על מעשה שכזה:
מיד לאחר מכן פורשת אמיליה בפני דסדמונה את משנתה על גברים ועל נישואים, ומתייחסת באופן פמיניסטי מובהק לנשים כטרף של התיאבון הגברי.
היא מאשימה את הגברים במצבם של הנשים, ומאמינה בצורך בשוויון עד כדי כך שהיא מנסה לשכנע את דסדמונה לא להשלים עם קנאתו של אותלו.
אולם, בניגוד לעמדותיה, היא מנוצלת על ידי בעלה שלה (יאגו), אשר משתמש בחברות הקרובה בין אמיליה לדסדמונה כדי לגנוב את המטפחת של דסדמונה, על מנת שתשמש אותו להפללת דסדמונה וקאסיו בניאוף.
אמיליה אמנם מסרבת לבקשתו לתת לו את המטפחת, אך יאגו חוטף אותה ממנה וכל שהיא יכולה לעשות הוא לשאול מה בכוונתו לעשות בה (מערכה שלישית, תמונה שלישית).
בהמשך היא גם משקרת לדסדמונה ששואלת אותה היכן המטפחת, והיא עונה לה כי אינה יודעת.
נראה כי על אף השקפותיה, נאמנותה של אמיליה חצויה בין בעלה לבין חברתה, ייתכן גם משום שהיא מודעת למעמדן הנחות של נשים באותה תקופה ולאפשרויות המוגבלות עד מאוד שיש להן.
יש לציין כי היא אינה מודעת כלל למלוא תוכניתו של יאגו עד לסוף המחזה.
במהלך המחזה, אומר יאגו בשתי הזדמנויות שונות כי הוא חושד שאמיליה בגדה בו גם עם אותלו וגם עם קאסיו, מה שלעיתים יכול להיראות כמניע אפשרי למעשיו; עם זאת, יש בתוך המחזה מעט מאוד אינדיקציות, אם בכלל, המצביעות על כך שלחשדותיו יש בסיס כלשהו במציאות.
לאחר הרצח של דסדמונה, אמיליה שוב מפגינה את חשיבתה העצמאית ותפיסתה הפמיניסטית, כאשר היא מתעמתת עם אותלו תוך שהיא מתעלמת מאיומיו כלפיה.
בנוסף, לאחר שהיא מבינה כי בעלה גרם לרצח, היא מוקיעה את מעשיו וחושפת את חלקה במציאת המטפחת והעברתה הלאה.
על אף האומץ והישירות שלה, ואולי דווקא בגללם, גם היא נרצחת על ידי בעלה במהלך המערכה האחרונה.
אמילי שריידר היא עיתונאית, פעילת הסברה ישראלית-אמריקאית, פעילה חברתית, יזמית ומומחית לשיווק דיגיטלי, וכיום משמשת כעיתונאית עצמאית עבור כלי תקשורת המונים, והיא בעלת טור בג'רוזלם פוסט.
שריידר נולדה בעיר סיאטל במדינת וושינגטון שבארצות הברית, וגדלה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
ב-2008 החלה את לימודיה לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
ב-2012 סיימה את התואר הראשון, והחלה בלימודי תואר שני בתקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה ב-2014. שריידר עלתה לישראל ב-2015.
שריידר החלה את הקריירה שלה בשנת 2010 כדוברת וסופרת עצמאית, והחלה לעבוד ככתבת בפרט עבור כלי תקשורת לקהל יהודי באנגלית ובעברית, כגון הג'רוזלם פוסט, הפורוורד, ויקלי סטנדרד, The Times of Israel UT San Diego, PoliticsWeb ועוד.
ב־2011 החלה לשמש כמנהלת דיגיטלית של ארגון החינוך וההסברה הבינלאומי - StandWithUs, ארגון לא-ממשלתי נגד אנטישמיות, במהלך שמונה שנות עבודתה בארגון התמקדה ביצירת תוכן, פרסום ושיווק מקוון.
שריידר גם ייצגה את הארגון בתקשורת, לצד כתיבת מאמרים למדיה המודפסת והדיגיטלית.
ב־2019 הקימה את "Social Lite Creative", חברת שיווק וייעוץ דיגיטלי המתמקדת בפוליטיקה ובאקטיביזם.
לאורך הקריירה שלה הייתה מעורבת בתיעוד אירועים פוליטיים שונים ברחבי ישראל.
שריידר היא פעילה ידועה בקמפיין עבור רשתות חברתיות לאמץ את ההגדרה הבינלאומית לזיכרון השואה (IHRA) לאנטישמיות, וכן דיברה רבות בכנסת ישראל בנושא מסוים זה.
היא גם עובדת ומתנדבת בארגונים לא-ממשלתיים (NGOs), ויוצרת תוכן הסברתי לתמיכה במדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
החל מ-2010 היא מועסקת כעיתונאית-עצמאית ("פרילאנסרית") עבור מספר כלי תקשורת, וכמו-כן היא בעלת טור ב"ג'רוזלם פוסט".
במאי 2021 התארסה לפעיל ההסברה הערבי-ישראלי יוסף חדאד.
ב-2021 נבחרה שריידר על-ידי "Hello Israel TV" לאחת מהפעילים הבינלאומיים המשפיעים בישראל.
ב-2023 קיבלה את פרס בוני ציון בקטגוריית "מנהיגות צעירה".
אמילי רוזה היא האדם הצעיר ביותר שפרסם מאמר מחקר בכתב עת רפואי עם ביקורת עמיתים.
בגיל תשע הגתה רוזה וביצעה מחקר מדעי על הילינג שפורסם ב-Journal of the American Medical Association ב-1998. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולורדו בדנוור ב-2009 עם התמחות בפסיכולוגיה.
הוריה, לארי סרנר ולינדה רוזה, הם מנהיגי קבוצת ההסברה "למען ילדים בתרפיה" (Advocates for Children in Therapy) שפועלת להגנה על ילדים שנחשפים לשיטות טיפוליות שלא הוכחו מדעית.
בשנת 1996 ראתה רוזה סרטון של מתרגלים בהילינג (Therapeutic Touch) שטוענים שהם יכולים להרגיש "שדה אנרגיה אנושי" (HEF – Human Energy Field) הנובע מגוף אנושי ויכולים להשתמש בידיהם כדי לתמרן את שדה האנרגיה האנושי על מנת לאבחן מחלה ולטפל בה.
היא שמעה את דולורס קריגר, הממציאה המשותפת של ההילינג, טוענת שלכולם יש את היכולת להרגיש את שדה האנרגיה האנושי, ושמעה אחיות אומרות שהן חשות את שדה האנרגיה האנושי "חם כמו ג'ל" ו"ניתן למישוש כמו טופי".
רוזה ראתה עד כמה האחיות בטוחות ביכולותיהן.
"רציתי לראות אם הם באמת יכולים להרגיש משהו," אמרה.
באמצעות לוח תצוגה סטנדרטי של יריד המדע, הגתה רוזה פרוטוקול סמיות יחיד, שתואר מאוחר יותר על ידי מדענים אחרים כ"פשוט ואלגנטי", עבור מחקר שערכה בגיל תשע עבור יריד המדע שלה בכיתה ד'.
היו שתי סדרות של מבחנים.
בשנת 1996, 15 מתרגלים נבדקו בביתם או במשרדם בימים שונים על פני תקופה של מספר חודשים.
בשנת 1997, 13 מתרגלים, כולל 7 מהסדרה הראשונה, נבדקו ביום אחד.
הסדרה השנייה נצפתה וצולמה על ידי המפיקים של תוכנית הטלוויזיה Scientific American Frontiers.
סטיבן בארט, רופא (MD) מ-Quackwatch ("משמר השרלטנים") היה מחבר בכיר של המאמר, אמה של אמילי, לינדה רוזה, אחות במקצועה (RN), הייתה המחברת הראשית של המאמר, ואביה החורג של אמילי, לארי סרנר, שימש כסטטיסטיקאי.
הניסוי נכתב עבור כתב העת של איגוד הרפואה האמריקאי, JAMA.
המחקר כלל ספרות נרחבת ופורסם ב-1 באפריל 1998. ג'ורג' לונדברג, עורך JAMA, היה מודע לייחודיות של המצב, ואמר: "הגיל לא משנה.
מה שחשוב זה מדע טוב, ו[המאמר ה]זה הוא מדע טוב".
המחקר בדק את יכולתם של 21 מומחי הילינג לזהות את שדה האנרגיה האנושי בלי להסתכל.
רוזה ביקשה מכל מומחה לשבת ליד שולחן ולהושיט את ידיו דרך מסך.
בצד השני של המסך, רוזה בחרה באקראי את ידו של אחד ממומחי ההילינג והחזיקה בצמוד אליה את ידה-שלה.
לאחר מכן נשאלו מתרגלי הילינג מי זיהה את שדה האנרגיה האנושי של רוזה.
כל אחד מהם קיבל עשרה ניסיונות, אך הם איתרו נכון את ידה של רוזה בממוצע 4.4 פעמים בלבד.
חלק מהנבדקים התבקשו לפני הבדיקה לבחון את ידיה של רוזה ולבחור איזו מהידיים שלה לדעתם מייצרת את שדה האנרגיה האנושי החזק ביותר.
לאחר מכן רוזה השתמשה ביד הזו במהלך הניסוי, אבל הנבדקים האלה לא הצליחו יותר מכפי שהצליחו קודם.
התוצאות הראו שמתרגלי הילינג לא יכלו לזהות את היד לעיתים קרובות יותר מאשר באופן אקראי, ולפיכך רוזה ושותפיה הגיעו למסקנה שאין בסיס אמפירי להנחה שקיים שדה אנרגיה אנושי, ובהמשך - הילינג:
פרסום הניסוי של רוזה ב-JAMA היה סנסציה תקשורתית בינלאומית.
במאמר בניו יורק טיימס, רוזה הושוותה לילד בסיפור הקצר "בגדי המלך החדשים".
המאמר ציין כי הוריה ועוזריה של רוזה בפרויקט היו לינדה רוזה, אחות מוסמכת שניהלה קמפיין נגד הילינג במשך כמעט עשור, ולארי סרנר, יו"ר ה-National Therapeutic Touch Study Group, ארגון אנטי-הילינג.
דייוויד ג'יי הפורד (Hufford) טען שהמחקר הציג בעיות אתיות מכיוון שמחברי המחקר גייסו את שיתוף הפעולה של מפעילי ההילינג על ידי הצגת המחקר כ"פרויקט יריד מדעי של כיתה ד'" בלבד.
הפורד כתב שזה היה כישלון עקב אי עמידה בחובת גילוי מלא, והונאה.
אבל הניתוח של הפורד לא הכיר בכך שהסבב הראשון של המבחנים היה, למעשה, רק פרויקט מדעי יריד של כיתה ד' שנעשה ללא מחשבה על פרסום עתידי.
הפרסום הוצע על ידי ד"ר סטיבן בארט חודשים לאחר מכן כאשר נודע לו שהמחקר התקיים.
סבב הבדיקות השני נעשה לבקשת Scientific American Frontiers, כאשר המשתתפים מודעים לחלוטין לכך שהם צולמו בווידאו.
לא בוצע ניסוי אחר כך שהפריך את ממצאי הניסוי.
עם זאת, מחקר אחד שפורסם הבהיר כמה מהסוגיות שעלו בזמנו בחלקים מהקהילה הספקנית לגבי השיטה והניתוח של הנתונים.
ספציפית, מחקר זה מצא שיש לצפות מאנשים לזהות נוכחות של יד ברמות טובות יותר מהסיכוי, ככל הנראה בגלל חום קורן מכיוון שחומרים חוסמי חום מפחיתים את הדיוק לרמה של אקראיות.
1999: הכרה על ידי ספר השיאים של גינס () כאדם הצעיר ביותר שמחקר פורסם בכתב עת מדעי או רפואי.
2000: יריד המדע וההנדסה בקולורדו: מקום ראשון, חטיבה זוטרה למדעי כדור הארץ והחלל, לגיאודזיה: מדידת היקף כדור הארץ עם מכשירים מקוריים.
2003: ברית האתאיסטים הבינלאומית: פרס "העתיד של המחשבה החופשית".
חדשות הערב של ABC, CBS, NBC ו-PBS; ספיישלים של ג'ון סטוסל; BBC, Fox, CNN, MSNBC; ניק ניוז; רעיון ברזיל; יש לי סוד; טלוויזיה דנבר; Scientific American Frontiers (שלוש תוכניות); ערוץ דיסקברי (שתי תוכניות); רדיו ABC; וכל הדברים הנחשבים של NPR.
צוינה בפקס פרס איג נובל ב-1998 בהרווארד, וקיבלה את הפרס בחינוך מדעי עבור דולורס קריגר שנעדרה כי "לא יכלה או לא רצתה להשתתף".
קריגר, פרופסור לסיעוד וממציאה שותפה של הילינג, צוטטה כ"מדגימת היתרונות של הילינג, שיטה שבאמצעותה אחיות מתפעלות את שדות האנרגיה של חולים על ידי הימנעות קפדנית ממגע פיזי עם אותם חולים".
בהרצאה המרכזית הביעה רוזה את הכרת התודה שלה על כך שד"ר קריגר השאירה לה במשך שני עשורים מחקר בסיסי בהילינג.
למחרת רוזה נשאה נאום "איג נובל" ב-MIT.
"הילינג ואני", מאת אמילי רוזה, הספקן הצעיר (Jr.
קו חם למדע: מדענים עונים על שאלותיך, עם אמילי רוזה, Scientific American Frontiers, PBS, 4 ביוני 2002.
"איך להכין עוגת נתיחה-לאחר-המוות של חייזרים", מאת אמילי רוזה ולינדה רוזה, הספקן הצעיר, 1999; 7(3):105.
"לגדול ללא אלוהים: איך שרדתי הורות חילונית חובבת" מאת אמילי רוזה, ב-Parenting Beyond Belief: On Raising Ethical, Caring Kids Without Religion, דייל מקגואן, עורך., AMACOM, 2007.ISBN 0-8144-7426-8 (תורמים אחרים כללו את ריצ'רד דוקינס, ג'וליה סוויני ופן ג'ילט.)
אמיליה הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2009 בבימויה של מירה נאיר, עם הילרי סוונק וריצ'רד גיר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על חייה של הטייסת המפורסמת אמיליה ארהארט, שזכתה לתהילת עולם בטיסותיה שפרצו את הדרך לנשים בתעופה ונעלמה בים בטיסתה האחרונה ב-1937.
ניו יורק, אפריל 1937 - למשרדו של הפרסומאי ואיש העסקים ג'ון פטנאם (ריצ'רד גיר) נכנסת טייסת צעירה בשם אמיליה ארהארט (הילרי סוונק).
פטנאם הוא המארגן והמשווק של טיסה טרנס אטלנטית שממומנת על ידי איימי גסט, אישה אמריקאית עשירה שהתגוררה בלונדון שבאנגליה.
גסט דרשה שבטיסה תהיה אישה כנוסעת ואמיליה מחוסר ברירה קיבלה את התפקיד הזה.
היא מצטרפת למטוס שמוטס על ידי טייס וטייס משנה/נווט מניופאונדלנד לווילס.
לאחר טיסה של יותר מ־20 שעות הם מגיעים לווילס (לאחר שחשבו שהגיעו לאירלנד) והיא האישה הראשונה שחצתה בטיסה את האוקיינוס האטלנטי.
פטנאם דואג שכל הפרסום יופנה אליה והיא מתקבלת בארצות הברית בכבוד רב והופכת לידוענית.
פטנאם מבקש לשאתה לאישה אבל היא רוצה להיות "חופשייה" והוא מסכים שנישואיהם יהיו "חופשיים".
אמיליה מתאהבת בראש מנהלת התעופה האזרחית ג'ין וידאל (יואן מקגרגור) אך לבסוף חוזרת לפטנאם.
כעת היא מתכננת לחצות את כדור הארץ עם הנווט המקובל עליה, פרד נונן (כריסטופר אקלסטון) במטוס לוקהיד 10-אלקטרה במימון אוניברסיטת פרדו שם לימדה.
היא טסה עם נונן מאוקלנד להונולולו ב-17 במרץ 1937 אך בהמראה מהונולולו מערבה, קורית תקלה חמורה במטוס והוא ניזוק קשה ומושבת.
השניים המריאו ב-1 ביוני, ולאחר עצירות רבות בדרום אמריקה, באפריקה, בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה, הגיעו לעיר לאה שבגינאה החדשה ב-29 ביוני.
ב-2 ביולי הם המריאו לכיוון הונולולו.
היה עליהם לנחות לשם תדלוק באטול האולנד.
בהאולנד עגנה ספינה של משמר החופים שיצרה אתם קשר.
גורלם המדויק לא נודע עד היום.
שם השחקן שם הדמות הערותהילרי סוונקאמיליה ארהארטריצ'רד גירג'ורג' פטנאםיואן מקגרגורג'ין וידאלכריסטופר אקלסטוןפרד נונןמיה וסיקובסקהאלינור סמית'טייסתשרי ג'ונסאלינור רוזוולט
אמילי אליסה רנדל היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת וושינגטון.
בשנים 2019–2024 כיהנה כחברת הסנאט של וושינגטון מטעם מחוז הבחירה ה-26. היא הקווירית ההיספנית הראשונה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
רנדל נולדה בברמרטון שבחצי האי קיטסאפ בוושינגטון לאם לבנה ואב צ'יקאני .
היא גדלה בפורט אורצ'רד והשלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון סאות' קיטסאפ בשנת 2004. אביה של רנדל עבד במספנת הצי פוג'ט סאונד, ואמה החלה בקריירה כעוזרת חינוכית כאשר אמילי הייתה בתיכון.
היא בעלת תואר ראשון בספרדית ולימודי נשים ממכללת ולסלי.
אחותה אוליביה נולדה עם נכויות התפתחותיות ופיזיות חמורות.
לפני כהונתה בסנאט המדינתי עבדה רנדל כפעילה קהילתית, בעיקר בתחומים הקשורים לחינוך ציבורי ובריאות.
בבחירות 2018 נבחרה רנדל אל הסנאט של וושינגטון, לאחר שניצחה את המועמד הרפובליקני מרטי מקלנדון ב-104 קולות בלבד.
יחד עם עמיתתה לסנאט קלייר וילסון, הייתה רנדל אחת משתי הנשים הלהט"ביות המוצהרות ששירתו בסנאט של וושינגטון.
כסנאטורית התמקדה רנדל בהרחבת הנגישות לבריאות הנפש ובריאות מינית ורבייה, דיור בר השגה ובטיחות ציבורית.
היא שימשה גם כמצליפה של הסיעה הדמוקרטית.
במרץ 2022 יזמה רנדל חוק להפחתת האגרה לחציית גשר מצר טקומה ב-75 סנט.
החוק עבר ונכנס לתוקף באוקטובר של אותה שנה.
בבחירות 2022 נבחרה רנדל לתקופת כהונה נוספת בסנאט עם כ-51% מהקולות.
רנדל הייתה חברה בוועדות ההשכלה הגבוהה, פיתוח כוח העבודה, הבריאות והטיפול ארוך הטווח, ובוועדת התחבורה.
לאחר שחבר הקונגרס דרק קילמר הודיע על פרישתו מהפוליטיקה, הודיעה רנדל התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של וושינגטון.
מחוז זה מכסה את חצי האי האולימפי, חצי האי קיטסאפ, ורוב טאקומה.
במהלך התמודדותה בבחירות המקדימות זכתה רנדל לתמיכתם של דמוקרטים בולטים רבים, בהם הסנאטורית פטי מארי, חברות הקונגרס מרילין סטריקלנד ומרי גלוסנקמפ פרז, ומושלי וושינגטון לשעבר כריסטין גרגואר וגארי לוק.
גם הנציג הפורש קילמר הביע בה את תמיכתו לאחר הפריימריז.
בבחירות המקדימות הכלל-מפלגתיות סיימה רנדל במקום הראשון.
עמיתה הרפובליקני לסנאט המדינתי דרו מקיואן סיים במקום השני והצטרף אל רנדל לבחירות הכלליות.
נציבת הקרקעות הציבוריות של וושינגטון, הילרי פרנז, אשר קיבלה את תמיכתו של חבר הקונגרס היוצא דרק קילמר בבחירות המקדימות, לא העפילה לבחירות הכלליות.
רנדל ניצחה את מקיואן בבחירות הכלליות עם 56.8% מהקולות.
ב-3 בינואר 2025, עם השבעתה לתפקיד, נהפכה רנדל ללטינית הקווירית הראשונה המכהנת בבית הנבחרים האמריקאי.
אמילי סנט ג'ון מנדל היא סופרת קנדית.
היא חיברה שישה רומנים, ובניהם תחנה אחת-עשרה, אשר זיכה אותה בפרס ארתור סי קלארק ועובד לסדרת טלוויזיה.
בנוסף חיברה מנדל מספר סיפורים קצרים ומסות.
מנדל נולדה בשם אמילי פיירבנקס ב-1979 במרוויל בקולומביה הבריטית לאם קנדית ואב אמריקאי.
בגיל 10 עברה עם משפחתה לאי דנמן שם התחנכה בחינוך בייתי.
בגיל 18 עברה לטורונטו ללמוד מחול.
לאחר מכן התגוררה במונטריאול ובניו יורק, שם עבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית באוניברסיטת רוקפלר.
מנדל הייתה נשואה למחזאי קווין מנדל.
הם הביאו לעולם בת והתגוררו בניו יורק.
מנדל החלה לעבוד על הרומן הראשון, "אתמול בלילה במונטריאול (Last Night in Montreal)" ב-2002, בזמן שגרה במונטריאול.
הספר יצא לאור ב-2009. שנה לאחר מכן יצא לאור ספרה "אקדחו של הזמר (The Singer's Gun)" וב-2012 יצא לאור הספר "רביעיית לולה" (The Lola Quartet).
ב-2014 יצא לאור ספרה תחנה אחת-עשרה (Station Eleven).
עלילת הספר עוקבת אחר להקת שחקנים נודדת באזור הימות הגדולות בארצות הברית בעולם פוסט-אפוקליפטי לאחר מגפה.
הספר זכה בפרס ארתור סי קלארק ובפרס טורונטו לספרות והיה מועמד לפרס הספר הלאומי.
הספר זכה לתשומת לב רבה בזמן מגפת הקורונה.
ב-2021 עלתה ב־HBO Max מיני סדרה המבוססת על הספר.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת בבל ב-2017 בתרגומה של שרון פרמינגר.
ב-2020 יצא לאור ספרה "מלון הזכוכית" (The Glass Hotel).
הספר יצא לאור בעברית ב-2023 בהוצאת עם עובד בתרגומה של מרב זקס-פורטל.