tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נישאו בחודש אוקטובר 1992.
לאחר העבודה במשרד עורכי הדין, עברה לעבוד במשרדו של ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי, כעוזרת ראש העיר הממונה על התכנון והפיתוח בעירייה.
בשנת 1993 מונתה למנהלת סניף שיקגו של ארגון "Public Allies", מוסד ללא כוונת רווח הפועל לעידוד צעירים לפעול בנושאים חברתיים ובסוכנויות ממשלתיות.
היא עבדה בארגון זה משך ארבע שנים וקבעה שיאים בגיוס תרומות לארגון.
בשנת 1996 שימשה כמשנה לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת שיקגו, שם פיתחה את מרכז שירותי הקהילה של האוניברסיטה.
בשנת 2002 החלה לעבוד ברשת בתי החולים של אוניברסיטת שיקגו, תחילה כמנהלת יחסי הקהילה והחל מחודש מאי 2005 כסגנית הנשיא לקהילה וליחסי חוץ.
היא המשיכה להחזיק במשרה זו במהלך מסע הבחירות המקדימות של 2008, אך עברה למשרה חלקית כדי להתפנות לצורכי משפחתה ולעבודת קמפיין הבחירות של בעלה ולאחר מכן יצאה לחופשה מהעבודה.
עם עליית קרנו של בעלה כמדינאי אמריקאי בולט, הפכה מישל אובמה לחלק מן התרבות הפופולרית האמריקאית.
בחודש מאי 2006 היא נמנתה על רשימת "25 הנשים המעוררות השראה במידה הרבה ביותר בעולם" של המגזין אסנס (Essence).
בחודש יולי 2007 המגזין Vanity Fair ציין אותה ברשימת "10 הנשים הלבושות היטב בעולם".
בחודש ספטמבר 2007 ירחון 02138, המיועד לבוגרי אוניברסיטת הרווארד, ציין את שמה במקום ה-58 בין 100 בוגרי הרווארד המשפיעים ביותר לשנת 2006 (בעלה הופיע במקום הרביעי באותה רשימה).
בשנת 2008 הופיעה פעם נוספת ברשימת הנשים המתלבשות היטב בעולם במגזין Vanity Fair, כמו גם ברשימה דומה של המגזין "פיפל", זאת בזכות המראה הקלאסי ונוסך הביטחון של הופעתה.
על פי דוחות מס ההכנסה שמסרו בני הזוג אובמה לשנת המס 2006, הכנסתה השנתית של מישל מעבודתה באוניברסיטת שיקגו הייתה כ-273 אלף דולר, בעוד שבעלה הרוויח באותה שנה רק 157 אלפי דולר מעבודתו כחבר סנאט של ארצות הברית.
הכנסתם הכוללת של בני הזוג בשנת 2006 הייתה כ-991 אלף דולר, אשר כללו הכנסותיה כדירקטור של חברת מזון וכן הכנסותיו מתמלוגים מהספרים שחיבר.
לזוג נולדו שתי ילדות: מאליה אן (1998) ונטאשה (המכונה לעיתים "סשה") (2001).
בעת מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית, אותו ניהל בעלה בשנים 2007–2008, התחייבה מישל להיעדר מביתם למשך הלילה רק פעם אחת בשבוע ולהיעדר מן הבית לצורכי מסע הבחירות רק יומיים בשבוע, כדי להתפנות לצורכי בנותיהם.
אף שמישל אובמה נטלה חלק במסעות הבחירות של בעלה, בגיוס כספים ובלחיצת ידי תומכים, מעת שהחל להיות פעיל פוליטי, היא לא הראתה התלהבות לפעילות זו בתחילת דרכו.
בעת מסע הבחירות של בעלה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2000, שאל אותה הממונה עליה במקום עבודתה באוניברסיטת שיקגו, האם היה דבר אחד במסע בחירות זה שנהנתה ממנו; לאחר שחשבה, השיבה כי ביקוריה בחדרי מגורים בבתים כה רבים נתנו לה רעיונות חדשים באשר לעיצוב ביתה.
בחודש מאי 2007, לאחר שבעלה הכריז על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, הפחיתה את מחויבויותיה למקום עבודתה בשמונים אחוז, כדי להתפנות ולסייע לו במסעו.
בתחילת מסע הבחירות מעורבותה הייתה מוגבלת להופעה באירועים פוליטיים בלבד, רק יומיים בשבוע, והיא נעדרה מביתה בלילות אך ורק אם בנותיהם יכלו להצטרף אליהם במסע.
בחודש פברואר 2008 הופיעה ב-33 אירועים בשמונה ימים.
היא אף הופיעה פעמיים בתוכניתה של אופרה וינפרי.
בשנת 2007 נשאה נאומי בחירות בתמיכה בבעלה במקומות שונים בארצות הברית.
כתבת העיתון שיקגו סאן-טיימס אשר דיווחה על נאום אחד של מישל אובמה במדינת איווה תארה את סגנונה כלוהט ונחוש, ישר מן הלב, בהיר ואינטליגנטי.
לצד מישל אובמה הועסק צוות יועצים על טהרת המין הנשי.
בראיונות שנתנה הפחיתה מחשיבותה במסע הבחירות של בעלה והדגישה כי איננה משמשת כיועצת בכירה לבעלה.
עוד בעת שבעלה היה אחד מבין מספר מועמדים לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית, הייתה מישל הפחות בולטת בין בני זוגם של המועמדים.
בנאומיה דנה בשאלות גזע וחינוך במסגרת תפקידי האם.
בהופעותיה הראשונות העירה לא אחת על ההיבטים האנושיים, היום-יומיים, בהתנהגותו ובאישיותו של בעלה.
אולם בהמשך המסע, ככל הנראה בעצת יועציה, הפסיקה להעיר הערות אלה.
נאומה בוועידה הדמוקרטית בשנת 2008
מישל אובמה תוארה כנואמת מלהיבה החל מראשית מסע הבחירות של בעלה.
בוועידה הדמוקרטית בשנת 2008 נשאה את הנאום המרכזי בערב הראשון של הוועידה, ב-25 באוגוסט, במהלכו היא תיארה את עצמה ואת משפחתה כהתגשמות החלום האמריקאי.
היא תיארה את ברק כאיש משפחה, ואת הדמיון שבינה לבין נשות משפחה רבות אחרות, היא אף תיארה את הסביבה שבה גדלו היא ובעלה.
בנותיה הצטרפו אליה על במת הנואמים לאחר סיום נאומה ובירכו את אביהן שהופיע על מסך ענק.
התגובות לנאום זה היו חיוביות ברובן, והפרשן אנדרו סאליבן תיאר אותו כ"אחד הנאומים הטובים, המרגשים, האינטימיים, המעוררים, הצנועים והיפים ביותר ששמעתי מימיי על במת הוועידה." פרשן אחר, עזרא קליין, מן הירחון The American Prospect, כתב כי הנאום "נישא באופן יפהפה, ותוכנן בחוכמה".
בחודשיה הראשונים בבית הלבן מישל אובמה ביקרה במקלטים לחסרי בית ובתי תמחוי, שלחה נציגים לבקר בבתי ספר ודיברה בשבח תגבור השירותים החברתיים.
בחודש אפריל 2009, בעת שערכה את מסעה הראשון כגברת ראשונה מחוץ לארצות הברית, ביקרה יחד עם שרה בראון, אשת ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון, במחלקה אונקולוגית.
באמצעות ארבעה מיזמים עיקריים שקידמה, עסקה אובמה בנושאי בריאות המשפחה, תמיכה באנשי השירות הצבאי ובני משפחותיהם, קידום השכלה גבוהה, וקידום השכלה לנערות מתבגרות ברחבי העולם.
בדומה לקודמותיה, הילרי קלינטון ולורה בוש, מישל אובמה תומכת בתזונה אורגנית ויזמה שתילת גינת ירק והקמת כוורת דבורים בגינת הבית הלבן, לצורך אספקת ירקות ודבש למשפחת הנשיא ולארוחות הרשמיות.
עם כניסת בעלה לתפקיד נשיא ארצות הברית, הפכה מישל אובמה, בדומה לנשים ראשונות של ארצות הברית בעבר, לחלק מן התרבות הפופולרית.
במאי 2006 היא נכללה ברשימת "25 הנשים מעוררות ההשראה בעולם" של המגזין אסנס (Essence), וביולי 2007 הופיעה ברשימת "10 הנשים המתלבשות היטב בעולם" של המגזין וניטי פייר, וכך גם ביולי 2008.
יש שהשוו את סגנונה של מישל אובמה לזה של הגברת הראשונה ג'קלין קנדי, וכן לברברה בוש, בזכות סגנון הופעתה המוקפד אך שאינו מורכב יתר על המידה.
על השמלה בה בחרה לנשף השבעת בעלה, שמלה לבנה החושפת כתף אחת, של מעצב האופנה ג'ייסון וו, נאמר כי היא שילוב מפתיע בין ננסי רייגן לג'קלין קנדי.
מישל אובמה לובשת לעיתים קרובות את בגדי המעצבים קלווין קליין, אוסקר דה לה רנטה, איזבל טולדו, והפכה לדמות מכתיבת אופנה בארצות הברית ומחוצה לה, במיוחד לנשים המחבבות שמלות חשופות כתפיים.
בנובמבר 2025 פרסמה אובמה את הספר "The Look", בו היא מסכמת את הסגנון שלה ואת המסרים שביקשה לשלוח באמצעות האופנה שלה במהלך שמונה שנותיה בבית הלבן.
הספר, שנכתב בשיתוף עם הסטייליסטית מרדית קופ, שסייעה לעצב את הסגנון האישי של אובמה עם כניסתה לבית הלבן ב-2009, עוסק בנושאי גזע, אופנה, גיל ומעמד, ומספק הצצה להחלטות שהתקבלו מאחורי הקלעים בנוגע לבחירות הלבוש שלה.
עם צאת הספר הסבירה אובמה כי רק עם חלוף עשור לאחר שעזבה את הבית הלבן, היא מרגישה בנוח לדבר על מראה החיצוני, כיוון שרצתה שיתייחסו לעשייתה ולא לבגדיה בזמן כהונת בעלה.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהקלטת ספר האודיו, הקריינות וסיפור הסיפורים הטובים ביותרThe Light We Carry: Overcoming in Uncertain Times
מישל פרננדס באסטוס (בפורטוגזית: Michel Fernandes Bastos; נולד ב-2 באוגוסט 1983, פלוטאס) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר.
באסטוס החל את הקריירה שלו בקבוצת עיר הולדתו ולפני שעבר להולנד, שיחק בפיינורד.
בהולנד הוא שיחק עבור אקסלסיור רוטרדם, ולאחר תקופה הוא החליט לחזור לברזיל, שם הצטרף לאתלטיקו פרנאאנסה.
הוא שיחק עבור גרמיו ועבור פיגיירנסה לפני שחזר לאתלטיקו פאראנס.
לאחר תקופה קצרה בברזיל, הוא החליט לחזור לאירופה.
בשנת 2006 הצטרף למועדון הצרפתי ליל.
את הופעת הבכורה שלו הוא עשה במשחק הראשון של עונת נגד סטאד רן הוא שיחק במשחק 65 דקות ואז הוחלף.
במשחק זה נצחה ליל את סטאד רן 2-1.
ב-15 ביולי 2009, הודיע נשיא ליל מישל סידוק כי הקבוצה מסכימה ל-18 מיליון האירו שהציעה אולימפיק ליון עבור באסטוס.
ב-16 ביולי באסטוס עבר בהצלחה את הבדיקות הרפואיות והוא חתם על חוזה עם ליון לארבע שנים, השחקן השני שהגיע באותו קיץ אחרי באסטוס הוא השחקן הארגנטינאי ליסנדרו לופז שהגיע מפורטו.
באסטוס הבקיע את שערו הראשון במדי ליון בשלב הבתים של ליגת האלופות נגד אנדרלכט, במשחק בו ניצחה ליון 1-5.
לאחר עונה מצוינת בליל, זומן באסטוס לסגל נבחרת ברזיל וב-27 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
ב-2 ביוני 2010 כבש את שערו הראשון במדי ברזיל במשחק הכנה למונדיאל 2010 נגד .
ב-29 בינואר 2013 הושאל לעונה וחצי לשאלקה 04. ב-2 באוגוסט 2013 חתם באסטוס באל-עין מאיחוד האמירויות, ולאחר כחצי שנה במדי הקבוצה הושאל לרומא האיטלקית.
ב-13 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה סאו פאולו ממולדתו ברזיל לעונה אחת.
ב-31 בדצמבר 2016 חתם לשנתיים בפלמיירס.
ב-28 באפריל 2018 הושאל לקבוצה רסיפה מליגת העל הברזילאית.
מישל מארי בקמן היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה בשנים 2007–2015 כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת מינסוטה.
בעת כהונתה הייתה לאחת הנציגות המרכזיות של תנועת מסיבת התה.
נולדה בשם מישל מארי אמבל (Michele Marie Amble) בעיר ווטרלו שבמדינת איווה למשפחה נוצרית-לותרנית.
לאחר גירושי הוריה, היא גדלה אצל אמה בעיירה אנוקה שבמדינת מינסוטה.
היא סיימה תואר ראשון בווינונה סטייט יוניברסיטי (Winona State University).
לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת אורל רוברטס (Oral Roberts University) המזוהה עם הזרם האוונגליסטי וקבלה תואר (JD) בשנת 1986. היא קבלה תואר שני עם התמחות בדיני מיסים (LL.M) מקולג' ויליאם ומרי.
בקמן היא מלכת יופי לשעבר.
היא נשואה למרכוס בקמן, פסיכולוג קליני ובעל מרפאה.
הם הורים ל-5 ילדים ובנוסף גידלו כמשפחת אומנה כ-23 נערות במהלך השנים.
בין השנים 1988 ל-1993 שימשה כתובעת של מס הכנסה בבית המשפט הפדרלי לענייני מיסים בסיינט פול במינסוטה.
בקמן נולדה במשפחה התומכת במפלגה הדמוקרטית, אך הפכה לרפובליקאית במהלך לימודיה.
לדבריה, מה שהשפיע עליה היו התיאורים הנלעגים של ג'ורג' וושינגטון בספר "בר" של גור וידאל.
היא החלה להיות פעילה בתנועה נגד הפלות וערכה תפילות מחוץ לקליניקות המבצעות הפלה.
בשנת 2001 נבחרה לסנאט של מדינת מינסוטה מטעם הרפובליקנים ושימשה בתפקיד עד לשנת 2007. בנובמבר 2006 נבחרה כנציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של מדינת מינסוטה, הכולל את פרבריה הצפוניים והמזרחיים של מיניאפוליס-סיינט-פול, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ביולי 2010 הקימה את שדולת מפלגת התה בקונגרס (Congressional caucus), והצטרפו אליה עשרות חברי קונגרס, כולם מהמפלגה הרפובליקנית.
ב-13 ביוני 2011 הכריזה על מועמדותה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012. בקמן הייתה מהמועמדים הבולטים במירוץ, ובחודשים יולי – אוגוסט אף דורגה במקום השני בסקרים.
אך בזמן שחלף מאז ועד התחלת הבחירות התקשתה בקמן לשמור על מעמדה, ושיעורי התמיכה בה פחתו.
באסיפות הבחירה באיווה שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 הגיעה בקמן למקום השישי עם חמישה אחוזים בלבד מהקולות.
בשל התוצאות הודיעה בקמן באותו יום על פרישתה מהמירוץ.
ב-29 במאי 2013 הודיעה כי לא תתמודד שוב בבחירות 2014 על מקומה בקונגרס.
בקמן תומכת בלימוד האמונה הבריאתנית של תכנון תבוני בשיעורי מדע בבית ספר ציבוריים.
בשנת 2003 אמרה בריאיון לרדיו כי תאוריית האבולוציה מעולם לא הוכחה.
בשנת 2006 אמרה במהלך כי "ישנה מחלוקת בקרב מדענים האם האבולוציה היא עובדה או לא...
ישנם מאות ומאות של מדענים, מהם רבים המחזיקים בפרסי נובל, המאמינים בתכנון תבוני".
היא נחשבת לתומכת בישראל והתנדבה בקיבוץ בארי לאחר סיום לימודי התיכון.
בשנת 2010 אמרה בכנס של קואליציית היהודים הרפובליקנים כי מתוך אמונתה הנוצרית החזקה, היא מאמינה כי אם ארצות הברית תדחה עזרה לישראל, היא תקולל על ידי אלוהים.
בקמן מתנגדת נחרצות לזכויות להט"ב ולהומוסקסואליות.
היא התבטאה בחריפות כנגד הומואים בהזדמנויות שונות, ובין היתר אמרה: "הם חלק מהשטן".
בקמן איננה מאמינה בהתחממות עולמית, ואף טענה, כי פחמן דו-חמצני איננו גז מזיק.
ב-1 בדצמבר 2011 הודיעה כי אם תיבחר לנשיאות ארצות הברית, תנהג כמו אנגליה (שהחזירה את הדיפלומטים שלה מאיראן) ולא תסכים שלארצות הברית תהייה שגרירות באיראן, דבר שהתפרש כתמוה הואיל ושגרירות זו כבר סגורה מ-1980 בעקבות משבר בני הערובה באיראן.
ביוני 2012 ביחד עם לואי גומרט ומספר רפובליקנים נוספים היא חתמה על הפניה למשרד לביטחון המולדת בהקשר למגעים לכאורה של פקידי ממשל עם האחים המוסלמים.
מישל אזנוויסיוס הוא במאי, מפיק ותסריטאי יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בשל סרטו "הארטיסט", זוכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 2011 ושעליו גם זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
אזנוויסיוס נולד למשפחה יהודית אשר מוצאה בליטא.
סבו וסבתו התיישבו בצרפת בשנות ה-20. לפני שהחל לביים סרטים עבד בטלוויזיה, תחילה בערוץ Canal+, כבמאי פרסומות, בין היתר עבור חברת ריבוק.
אזנוויסיוס ניהל מערכת יחסים עם הבמאית וירג'יניה לויסון, עמה יש לו שני ילדים.
הוא נשוי כעת לשחקנית ברניס בז'ו, ששיחקה במספר מסרטיו ובהם "הארטיסט".
מישל בוז'נה הוא שחקן, במאי ובדרן יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי.
אביו, ז'וזף בוז'נה, היה רופא.
המשפחה עברה לצרפת בשנת 1963 והתיישבה בדרומה של פריז.
בשנת 1972 הקים מישל להקה ששיחקה בעיקר בפני ילדים.
בשנת 1975 החל לכתוב, לביים ולהופיע במופעי יחיד, בהם עסק בעיקר בחיי יהודים תוניסאים בצרפת.
החל משנת 1979 הופיע גם בסרטים.
הצלחותיו הגדולות ביותר הן בסרטים הצרפתיים "שלושה גברים ועריסה" (1985), עליו זכה בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר, ו-"Le Nombril du monde" (1994).
בשנת 1995 כיכב בסרט המלחמה של קלוד ללוש "עלובי החיים" אשר זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
כמו כן הוא ביים בשנת 2003 את "הבנים של אבא" ובשנת 2007 את "שלושה חברים".
בשנת 2009 השתתף בסרט "החזקים שורדים" - הפקה משותפת בין צרפת לישראל של הבמאית אלן טסמה.
בשנת 2024 שיחק בסרט הקומדיה של קלוד ללוש, "Finalement" שם גילם דמות פיקטיבית של עצמו.
מישל נשוי לאיזבל ולהם בן ובת.
הוא הופיע גם מחוץ לצרפת וגם בישראל.
הוא מגדיר את עצמו כציוני וקרוב לישראל.
בתחילת האינתיפאדה השנייה הוא הביע תמיכה במדינת ישראל.
מישל בן ברוך (נולד ב-20 בנובמבר 1963) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כקצין תותחנים ראשי וכמזכיר צבאי לשר הביטחון.
בגיל שנה עלה עם משפחתו לישראל וגדל בקריית מלאכי.
למד בבית ספר יסודי אחים בקריית מלאכי ובפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
באוקטובר 1981 התגייס לצה"ל, לאחר שנשר מקורס טיס הצטרף לחיל התותחנים.
שירת בגדוד 402, פיקד על סוללה ועל גדוד 402, שימש ראש זירת צפון באגף המבצעים ושימש סגן מפקד עוצבת גולן.
פיקד על עוצבת אדירים, אגד ארטילרי במילואים של עוצבת הגליל.
בשנים 1999 עד 2001 פיקד על עוצבת גולן, האגד הארטילרי של עוצבת געש.
בהמשך שירותו שימש קצין התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון וסגן מפקד אוגדה 162. ב-2005 קודם לדרגת תת-אלוף ושירת כראש חטיבת היבשה בזרוע היבשה.
ב-2008 מונה לקצין תותחנים ראשי, תחילה כמינוי זמני לשלושה חודשים שהוארך לשנה עד ינואר 2009 ופיקד על החיל במהלך מבצע עופרת יצוקה.
הוא פרש משירות הקבע, אך בדצמבר אותה שנה חזר כשמונה למזכיר צבאי לשר הביטחון אהוד ברק.
בינואר 2012 סיים את כהונתו.
לאחר שחרורו מונה לראש תחום מערכות רקטיות מתקדמות בתעשייה הצבאית, ב-2014 מונה לראש סיב"ט, אגף היצוא הביטחוני במשרד הביטחון.
ביוני 2019 מונה לראש מחלקת הרכש בארצות הברית.
בן ברוך בוגר תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מישל בקוס היה קברניט טיסה 139 של חברת אייר פראנס מתל אביב לפריז, שנחטף לאנטבה ב-27 ביוני 1976 על ידי מחבלים גרמנים חברי "תאי המהפכה" ומחבלים ערבים חברי "החזית העממית לשחרור פלסטין".
הוא והנוסעים שוחררו במבצע יונתן.
בגין תפקודו במהלך החטיפה קיבל בצרפת את אות אביר לגיון הכבוד ובישראל ניתן לו אות הוקרה מראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
נולד בפורט סעיד שבמצרים, שם אביו עבד כעורך דין.
שירת בצבא צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בקוס היה קברניט טיסת אייר פראנס 139 מתל אביב לפריז ב-27 ביוני 1976. במטוס מדגם איירבוס A300 שהו 248 נוסעים ו-12 אנשי צוות אוויר.
לאחר חניית ביניים באתונה, שבה עלו המחבלים, נחטף המטוס ונתיבו הוסט ללוב.
לאחר שתדלקו את המטוס הפנו החוטפים את המטוס לאנטבה שבאוגנדה.
יומיים לאחר חטיפת המטוס באנטבה החליטו החוטפים להפריד בין הנוסעים הישראלים לשאר הנוסעים.
את שאר הנוסעים החזירו במטוס לצרפת ואילו הנוסעים הישראלים הוחזקו בטרמינל הישן שבנמל התעופה הבינלאומי אנטבה.
בעת ביצוע ההפרדה ביקשו החוטפים לשחרר את קברניט הטיסה בקוס ואת 12 חברי צוות האוויר שעימו, אך בקוס התעקש להישאר עם הנוסעים הישראלים מכיוון שהרגיש אחריות כלפיהם.
מאוחר יותר קיבל על כך את אות אביר לגיון הכבוד (העיטור האזרחי הגבוה ביותר בצרפת) וכן בישראל ניתן לו אות הוקרה מראש הממשלה דאז יצחק רבין.
הנוסעים הישראלים ועמם בקוס שוחררו על ידי צה"ל מידי החוטפים במבצע יונתן.
החטופים הישראלים מזכירים עד היום כיצד התעקש בקוס להישאר עם "הנוסעים שלו" ואיך דאג לצרכיהם.
בין בקוס לבין החוטפים לא נוצרו יחסים כלשהם והוא דיבר איתם רק כשהיה צריך להשיג משהו עבור החטופים.
עם זאת, מדי פעם עלו גם שאלות על החטיפה.
נפטר ב-26 במרץ 2019, בגיל 95. הובא למנוחות לצלילי "התקווה", על פי בקשתו.
רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה בסמוך למלון כרמל וטיילת המצוק.
בריאיון ליעל ערבה עיתון מעריב בשנת 2006 סיפר בקוס על החזרה לשגרה לאחר החטיפה.
לאחר החטיפה הוא קיבל חופשה להתאוששות ו"כבר לאחר 15 יום ביקשתי לחזור לטוס, וביקשתי שהטיסה הראשונה שלי תהיה לתל אביב".
כך היה, ומאז הוא טס על הקו עוד כשש שנים עד שיצא לפנסיה.
לכל אורך השנים המשיך בקוס להגיע לישראל, ובעיקר לאזכרות ליוני נתניהו שנהרג בפעולת החילוץ.
שמר על קשר עם סורין הרשקו שנפצע קשה במבצע, ובראיון שנערך איתו בגיל 92 אמר "אינני מסוגל לבוא לישראל, אבל אני מקווה שתטפלו בסורין כל חייכם כדי להודות לו על הקורבן שהקריב".
לדעתו של בקוס כעת יותר בטוח לטוס בשמיים מאשר באותן שנים.
"למרות שאני בפנסיה כבר 24 שנים ואני כבר לא כל כך בעניינים אני חושב שהביטחון הרבה יותר הדוק, בעיקר לאחר פיגועי 11 בספטמבר באמריקה והפיגוע הגדול באירופה (פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד)".
בקוס גם לא פיתח דעות מוצקות לגבי הטרור בעקבות ניסיונו האישי, אבל הוא התייחס גם לאירוע החטיפה של החייל גלעד שליט בעזה ולדרישתם של החוטפים לשחרר אסירים.
אמר בקוס והוסיף כי .
היה נשוי לרוזמרי, דיילת גרמנייה ושניהם חיו בעיר ניס שם נפטר, הותיר אחריו 3 ילדים ו-7 נכדים.
מישל-ז'וזף מונורי היה גנרל צרפתי.
פיקד על הארמייה השישית במלחמת העולם הראשונה.
בוגר האקול פוליטקניק ובית הספר הצבאי לארטילריה ומרצה לארטילריה באקדמיה הצבאית סן-סיר.
עלה בסולם הדרגות וב-1906 מונה לגנרל מפקד דיוויזיה, מפקד התותחנים של ביצורי פריז ומפקד בית הספר הגבוה למלחמה (l'École supérieure de guerre).
ב-1910 מונה למפקד הצבאי של פריז וחבר מועצת המלחמה העליונה.
באוגוסט 1914, בגיל 67, נקרא חזרה לשירות.
באופן מקורי תוכנן לפקד על "ארמיית לורן", אך בפועל הופקדו תחת פיקודו שבע דיוויזיות המילואים של פריז.
גיוס הדיוויזיות החל ב-21 באוגוסט ועד ה-26 באוגוסט נוצרה הארמייה השישית.
לאחר מעורבות בסיוע בקרב לה קאטו, הוחזרה הארמייה לפריז ב-1 בספטמבר והועברה לפיקודו של המפקד הצבאי של העיר, ז'וזף גליאני.
גליאני הבחין בפרצה בין הגייסות הגרמניים המתקדמים לעבר פריז והורה למונורי לתקוף את אגף הארמייה הגרמנית הראשונה של אלכסנדר פון קלוק.
בהמשך עיבה גליאני את שורותיו של מונורי באמצעות מגויסים שהובלו מפריז לחזית באמצעות מוניות.
הארמייה השישית בפיקודו של מונורי הצטיינה בקרב הראשון על המארן, שהציל את פריז מפני פלישה גרמנית.
הארמייה נלחמה בהמשך אותו חודש גם בקרב הראשון על האן.
ב-11 במרץ 1915, שעה שסייר מונורי בחזית, נפצע קשה בעינו ופרש מפיקוד אך לא שוחרר מהצבא (הוא שוחרר רשמית רק ב-1920).
לאחר מותו ב-1923, הוענק לו תואר מרשל צרפת.
מישל ז'אקיי דה סברן בראנץ' היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית אמריקאית.
בשנות האלפיים המוקדמות הוציאה שני אלבומים רבי-מכר, The Spirit Room ו-Hotel Paper, הראשון כשהיא בת 17 בלבד.
היא זכתה בפרס גראמי יחד עם סנטנה עבור "The Game of Love".
ב-2005 הקימה את צמד הקאנטרי The Wreckers עם חברתה, הזמרת ג'סיקה הארפ, והפיקה את הסינגל מועמד-גראמי "Leave the Pieces".
הצמד התפרק ב-2007 כדי שכל אחת מהחברות תוכל להמשיך לפתח את קריירת הסולו שלה.
היא התחילה לשיר בגיל 3, למדה פיתוח קול מגיל 8, וקיבלה גיטרה ראשונה בגיל 14.
היא גילתה שיש לה כישרון - לימדה את עצמה לנגן, וחיברה את שירה הראשון תוך שבוע.
את החצי השני של התיכון סיימה בלימודי בית, מכיוון שרצתה להתרכז על פיתוח הקריירה המוזיקלית שלה.
הוריה תמכו בתוכניתה, וארגנו לה מופעים באזור, בהם הופיעה בגרסאות כיסוי לשירים של שריל קרואו, ג'ול, ליסה לוב, ופליטווד מק.
מאוחר יותר, מימנו הוריה את האלבום העצמאי שהוציאה, Broken Bracelet.
בדצמבר 1999, העלתה שניים משיריה לאתר רולינג סטון, ומשכה את תשומת לבם של חברי הלהקה הנסון, וכן של המפיק וכתב רולינג סטון לשעבר ג'ף רבן, כתוצאה הוחתמה כאקט הפתיחה של הנסון בשתי הופעות בשנת 2000.
האלבום העצמאי שלה יצא ביוני 2000, וכלל אוסף שירים שכתבה בגילאי 14–15. הסיפור מאחורי השם - שפירושו צמיד שבור - הוא שהיא קיבלה צמיד עבודת ידה של הזמרת ג'ול בהופעה של ליסה לוב, מהמוזיקאי סטיב פולץ, שאמר לה, "כשהצמיד הזה יישבר, תהיי מפורסמת".
המאסטרים של האלבום אבדו בשיטפונות שפקדו את נאשוויל במאי 2010.
ב-2001 חתמה בראנץ' על חוזה הקלטות עם מווריק רקורדס, הלייבל של מדונה.
אלבום הבכורה שלה מלייבל גדול - The Spirit Room - יצא באוגוסט באותה שנה, וכלל את הלהיט "Everywhere".
הסינגל היה גם הצלחה מסחרית - הוא הגיע למקום רביעי במצעדים וזכה בפרס הקהל של פרסי המוזיקה של MTV ב-2002. גם הסינגלים שבאו אחריו, "All You Wanted" ו-"Goodbye to You", זכו להצלחה, והאלבום הגיע למעמד פלטינום כפול עם מכירות מעל 2 מיליון בארצות הברית.
היא נהייתה מבוקשת מאוד על ידי המוזיקאים הבולטים של התקופה - רבים רצו שתופיע איתם, כולל ג'וד, לייפהאוס, שריל קרואו, דיקסי צ'יקס, ואחרים.
בראנץ' גם שיתפה פעולה עם מוזיקאים אחרים בתקופה זו.
היא שרה באלבום Underneath של הנסון ב-2004, וב-2002 שרה יחד עם Justincase במספר שירים באלבום הבכורה שלו.
באותה שנה, היא חברה לסנטנה כדי להוציא את השיר "Game of Love", שזכה בגראמי.
היא גם הייתה מועמדת לפרס האמן החדש הטוב ביותר לשנת 2003, בו זכתה נורה ג'ונס.
אלבומה השני, Hotel Paper, יצא ב-2003, הישר למקום שני בבילבורד 200. גם אלבום זה הגיע עד מהרה למעמד פלטינום, אך הביקורות עליו היו מעורבות.
הסינגל הראשון כיכב במצעדים והיה מועמד לגראמי עבור הופעת רוק ווקאלית של זמרת, למרות שפינק קיבלה את הפרס עבור שירה "Trouble".
לסינגלים הנוספים מהאלבום לא הייתה הצלחה דומה.
אך פרסומה של בראנץ' גדל, והיא החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה, כגון באפי ציידת הערפדים, חלומות אמריקאיים, ומכושפות, ואירחה תוכנית בידור של MTV.
במהלך מסע ההופעות של האלבום, בראנץ' ונגן הבאס שלה, טדי לנדאו, הכריזו על אירוסיהם, והשניים נישאו ב-2004.
ביולי 2005 החלה בראנץ' ליצור ולהופיע יחד עם חברתה וזמרת הליווי שלה, ג'סיקה הארפ.
השתיים הופיעו תחת השם The Wreckers.
האלבום שהוציאו שילב את הז'אנרים של כל אחת מהן - סגנון הקאנטרי של הארפ והפופ-רוק של בראנץ'.
האלבום היה אמור לצאת ביוני 2005, אך הריונה של בראנץ' עיכב את האירוע.
בתה, אוון איזבל לנדאו, נולדה ב-3 באוגוסט.
הסינגל הראשון של האלבום, "Leave the Pieces" יצא בפברואר 2006, והאלבום עצמו במאי.
בתקופה זו, הצמד הופיע באלבום של סנטנה, All That I Am, השתתפו בתוכנית הטלוויזיה One Tree Hill, ותיירו עם כוכבי הקאנטרי Rascal Flatts.
הן היו מועמדות לפרס CMA (פרס מוזיקת הקאנטרי) ולגראמי בתור צמד הקאנטרי הטוב ביותר.
באותה שנה, עקרה בראנץ' מקליפורניה שם התגוררה לנאשוויל.
היא כתבה שיר לאלבומה של מנדי מור, שבסוף הושמט מהאלבום, וגם כתבה שיר, Together, לפסקול הסרט השני בסדרת אחוות הג'ינס, שגם היה שיר סגירת הסדרה Guiding Light.
באוקטובר, היא הודיעה שהיא עובדת על אלבום סולו, שעתיד להקרא Everything Comes and Goes.
בראנץ' פתחה את 2008 במספר הופעות חיות עם שירים מהאלבום הצפוי, בהם אחותה שרה קולות וליווי.
בתחילת 2009 היא שרה יחד עם כריס אייזק דואט לאלבומו Mr.
ביולי, יצא הקליפ לשיר הראשון מהאלבום Sooner or Later, והיא הקליטה שיר של ג'וני מיטשל, "A Case of You" עבור אוסף כיסויים לרגל 50 שנה לאחים וורנר.
קליפ לשיר "This Way" הועלה לחשבון היוטוב של בראנץ', אך לא יצא כסינגל, ולא הגיע למצעדים.
האלבום יצא לבסוף כ-EP ב-2010. באותה שנה, בראנץ' יצאה בשיר משותף עם הראפר טימבלנד, "Getaway", וגם בקליפ לשיר.
בדצמבר 2010 הכריזה בראנץ' שהיא חוזרת לסטודיו כדי להקליט אלבום באורך מלא, West Coast Time.
למרות שהוציאה מספר סינגלים מהאלבום, שאף הצליחו במצעדים, נכון לסוף 2015 האלבום לא יצא.
בפברואר 2012, VH1 שידרו תוכנית מיוחדת בשם "100 הנשים הגדולות של המוזיקה", ובראנץ' הייתה מועמדת בקטגוריות הפופ והאמנית המוזיקלית הטובה בכל הזמנים.
את 2013 בילתה בראנץ' בהקלטות לאלבום סטודיו חדש נוסף.
היא גם הקליטה גרסת כיסוי לשיר "Creep" של Radiohead.
זכתה בגראמי יחד עם סנטנה, והייתה מועמדת שלוש פעמים נוספות.
הייתה מועמדת שלום פעמים לפרסי המוזיקה של MTV.
הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס שמוענק בטקס שנתי ברשת פוקס.
מישי בטשואיי טונגה הוא כדורגלן בלגי המשחק בקבוצת איינטרכט פרנקפורט ובנבחרת בלגיה בעמדת החלוץ.
בטשואיי הגיע בגיל 15 למחלקת הנוער של סטנדרד לייז', וב-20 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–4 לגנט.
ב-15 בדצמבר 2011 הבקיע בטשואיי את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד פ.צ.
קופנהגן במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-8 באוגוסט 2014 חתם באולימפיק מרסיי.
ב-29 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לסטאד רן במסגרת גביע הליגה הצרפתית.
ב-3 ביולי 2016 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג לחמש שנים.
ב-31 בינואר 2018 הושאל בטשואיי לבורוסיה דורטמונד עד לסוף עונת 18–2017. בטשואיי כבש שני שערים במשחק הבכורה שלו בדורטמונד במסגרת הבונדסליגה בניצחון 2–3 על קלן.
ב-10 באוגוסט 2018 הושאל בטשואיי לולנסיה מהליגה הספרדית.
ב-31 בינואר 2019 הושאל לקריסטל פאלאס עד לסוף העונה.
בסוף עונת 2018/19 חזר בטשואיי לשחק בצ'לסי.
ב-10 בספטמבר 2020 הושאל לקריסטל פאלאס לעונה אחת.
ב-18 באוגוסט 2021 הושאל לבשיקטש לעונה אחת.
ב-2 בספטמבר 2022 עזב את צ'לסי וחתם לשנתיים בפנרבחצ'ה.
ב-1 ביולי 2024 חתם בגלאטסראיי.
ב-3 בפברואר 2025 חתם באיינטרכט פרנקפורט לשנתיים וחצי.
במרץ בטושאיי הודיע כי הוא החליט לייצג את נבחרת בלגיה והוא העדיף אותה על פני נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-28 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016 בה גם הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
במשחק ניצחה בלגיה 0–5 כאשר בטושאיי הבקיע את השער האחרון.
בטשואיי הוא אחיו הגדול של הכדורגלן ארון לייה איסקה.
מישל הוא שם הבמה של הזמרת הגרמנייה טניה היואר.
היא ייצגה את גרמניה באירוויזיון 2001.
נולדה בבאדן-וירטמברג בשם טניה גיזלה הוור (Tanja Gisela Hewer), הוריה היו אלכוהוליסטים ומגיל עשר גדלה במשפחת אומנה.
היא ניהלה מערכות יחסים עם מספר ידוענים ויש לה שלוש בנות.
בגיל ארבע עשרה החלה לשיר בלהקה מקומית.
ב-1993 הופיעה לראשונה בטלוויזיה הגרמנית והזמרת קריסטינה באך זיהתה את כשרונה, לאחר מכן הוציאה שיר שזכה להצלחה בהשמעות במדיה והוצע לה גם להופיע ב-ZDF-Hitparade, אחת מתוכניות המוזיקה המצליחות בגרמניה.
היא השתתפה במספר פסטיבלי מוזיקה, באירוויזיון 2001 ייצגה את גרמניה עם השיר "Wer Liebe lebt" שם הגיעה למקום ה-8.
ב-2005 יצא אלבומה "Leben" שזכה במספר פרסים, ב-2006 היא גם דגמנה תקופה.
ב -2014 הוציאה את האלבום "The Ultimate Best of" שכלל שבעה שירים חדשים.
מישל אלכסנדר היא סופרת, עורכת דין לזכויות האזרח, ופרופסורית אורחת באיחוד הסמינרים התאולוגים בניו יורק .
היא מפורסמת בעיקר בזכות ספרה, אשר יצא לאור ב-2010, "חוקי ג'ים קרואו החדשים - כליאה המונית בעידן של עיוורון צבעים" , ופובליציסטית בניו יורק טיימס.
אלכסנדר נולדה בשיקגו, אילינוי, לזוג מעורב בין-גזעי שנישא בשנת 1965, בעקבות חקיקת חוק זכויות האזרח (1964); אף על פי כן, אמה הלבנה נושלה לאחר מכן ממשפחתה והוחרמה מהכנסייה שלה.
אלכסנדר למדה בבית הספר התיכון באשלנד, אורגון, עם אחותה הצעירה, ד"ר לסלי אלכסנדר, שהפכה לפרופסורית להיסטוריה ולימודים אפרו-אמריקאים באוניברסיטת אורגון, ומחברת הספר "אפריקאים אמריקנים?
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת ואנדרבילט, שם למדה בסיוע מלגת טרומן, למדה אלכסנדר משפטים בבית הספר למשפטים בסטנפורד .
ב-2002 נישאה אלכסנדר לקרטר מיטשל סטיוארט , בוגר אוניברסיטת סטנפורד ובית הספר למשפטים בהרווארד.
סטיוארט היה אז שותף בכיר במקוטצ'ן, דויל, בראון ואנרסן, משרד עורכי דין בסן פרנסיסקו ומאוחר יותר היה תובע פדרלי במחוז הדרומי של אוהיו.
אביו הוא חבר לשעבר במועצת המנהלים של הניו יורק טיימס.
אלכסנדר כיהנה כמנהלת "פרויקט צדק חברתי-גזעי", באיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות של צפון קליפורניה, אשר הוביל קמפיין לאומי נגד גזענות משטרתית.
היא ניהלה את הקליניקה לזכויות האזרח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד והייתה עוזרת משפטית של השופט הארי בלקמן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושל השופט אבנר מיקווה , בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
היא הייתה שותפה במשרד עורכי הדין " Saperstein, Goldstein, Demchak & Baller" והתמחתה בתובענות ייצוגיות בגין אפליה על בסיס גזע ומגדר.
אלכסנדר היא חברת סגל של איחוד הסמינרים התאולוגים בניו יורק , כפרופסור אורחת בנושאים של צדק חברתי.
בשנת 2018 החלה לכתוב בשכר טור דעה ב.
ובינואר 2019 עוררה סערה בעקבות טור שכתבה בשם "הגיע הזמן לשבור את השתיקה בנוגע לפלסטין".
את הטור סיימה בכך שבשנה הקרובה היא מתכוונת לדבר על עוולות של אי צדק שמתרחשות מעבר לגבולות ארצות הברית ובמיוחד אלה שממשלת ארצות הברית מממנת.
ב-2010 פרסמה אלכסנדר את ספרה "חוקי ג'ים קרואו החדשים – כליאה המונית בעידן של עיוורון צבעים".
אלכסנדר כותבת, "לגזע יש בהחלט תפקיד מרכזי, תפקיד מכריע אפילו – במערכת הנוכחית, אבל לא בגלל מה שבדרך כלל מוכר כדעה קדומה עוינת.
ב-2012 יצא "חוקי ג'ים קרואו החדשים" במהדורה נוספת בכריכה רכה עם הקדמה מאת פרופסור קורנל וסט.
החל ממרץ 2012 הוא כיכב ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך שישה שבועות והוא הגיע גם למספר 1 ברשימת רבי המכר של הוושינגטון פוסט באותה שנה.
הספר הפך לחלק מהשיח והביקורת האקדמיים.
בסתיו 2015 קראו כל תלמידי השנה הראשונה שנרשמו לאוניברסיטת בראון את הספר כחלק מתוכנית קריאת החובה של הקמפוס ביוזמת דיקן המכללה והצבעת הסגל.
בשנת 2016 ביימה אווה דוברני את סרט התעודה "ה-13" בהשראת הספר.
הסרט קרוי על שמו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שביטל את העבדות, אבל אפשר קיום עבדות כעונש על ביצוע פשע.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל ניו יורק 2016 וזכה במועמדות לפרס האוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע.
אלכסנדר הופיעה בשנת 2012 בפרק בסדרת התעודה "צבעים מוסתרים 2: הניצחון של המלנין", שבו היא דנה בהשפעה של כליאה המונית על קהילות שחורות.
2005 - מלגה של קרן החברה הפתוחה בשביל השלמת כתיבת הספר "חוקי ג'ים קרואו החדשים".
2018 - פרס מלגת מרטין לותר קינג של אוניברסיטת המדינה של אוהיו על הישגים באקדמיה ומסירות לגיוון והכללה.
מישל ברז'ה היה זמר ופזמונאי צרפתי.
היה מהדמויות הבולטות בפופ הצרפתי במשך שני עשורים, כזמר וככותב שירים לאמנים ובהם: פרנסואז ארדי, ג'וני האלידיי ולאשתו פראנס גל.
הוא מת מהתקף לב בגיל 44.
ברז'ה נולד כמישל-ז'אן אמבורז'ה (Michel Jean Hamburger) ב-28 בנובמבר 1947 בניי-סיר-סן, כבן הזקונים של הורים יהודים, ד"ר ז'אן המבורגר, נפרולוג שביצע ב-1952 את השתלת הכליה הראשונה בצרפת ואנט האס, פסנתרנית קונצרט ממוצא יהודי שווייצרי.
ברז'ה התפרסם לראשונה בציבור הצרפתי בשנות השישים כזמר שיר הלהיטים Salut les copains, לאחר מכן הוא הפך למפיק תקליטים וכותב שירים ב-EMI ושם כתב בין השאר את השיר Les Girafés עבור בורביל בשנת 1967. בתחילת שנות השבעים עבר לוורנר מיוזיק שם הפיק את האלבומים המוקדמים של ורוניק סנסון.
בשנת 1973, הוא היה אחראי על הפקת האלבום Message personnel, ששיר הנושא שלו השיק מחדש את הקריירה של פרנסואז הארד.
הוא גם הפיק את הסינגל Je Suis Moi עבור הרדי.
ברז'ה החל לכתוב לפראנס גל בשנת 1974, הפיק את כל אלבומיה החל משנת 1975 ואילך והתחתן איתה ב-22 ביוני 1976.
בשנת 1978 הלחין את המחזמר סטארמניה, למילותיו של לוק פלמונדון.
במחזמר כיכבו גאל, קלוד דובואה, דניאל בלבוין, דיאן דפרסן, ננט וורקמן, אריק אסטבה ופאביאן טיבולט.
המחזמר זכה להצלחה גדולה בצרפת בשנות השמונים והתשעים.
גרסה באנגלית, תחת הכותרת Tycoon, הועלתה בשנת 1991 עם מילים מאת טים רייס, אך לא זכתה להצלחה שהייתה הגרסה המקורית בצרפת.
שני מחזות הזמר שהעלה ברז'ה מיד לאחר סטארמניה, לא זכו להצלחה.
ב-1980, ברז'ה חבר למפיק ז'רום סאבארי ולכותב לוק פלאמונדון להפקת המחזמר "האגדה של ג'ימי" בהשראת סיפור חייו של ג'יימס דין אך המחזמר כשל בקופות.
הפרויקט המוזיקלי הבא של ברז'ה, Dreams in Stone, נכתב כמחזמר אמריקאי, עובד במשותף עם מישל ברנולק, כיכבו בו בין השאר , ביל צ'מפלין, לין קארי, ג'ניפר וורנס וביל ויטרס והוא הוקלט בארצות הברית.
אף על פי שהמחזמר לא הועלה על הבמה, האלבום פורסם ב-1982.
האלבום כשל לחלוטין בקופות ולא מוכר לציבור מלבד למספר אתרי מעריצים בודדים.
ברז'ה הלחין מספר פסקולים לסרטים ובהם מכתוב, סרט משנת 1970 של הבמאי האלג'יראי עלי גלאם, הסרט "Sérieux comme le plaisir" של רוברט בניון מ-1975, הסרט "Tout feu, tout flamme" של ז'אן-פול רפנו מ-1982 ו-לסרט Rive droite, rive gauche של פיליפ לברו משנת 1984. הוא נודע בזכות הג'ינגל שלו למשקה Orangina.
ברז'ה היה אחד מקומץ אמנים צרפתים שהשתתפו במעשים הומניטריים: בשנת 1985 עבד בלעדית עבור ארגון הצדקה Action Écoles לטובת הקמת בתי ספר באפריקה לצד גאל, ריצ'רד ברי ודניאל בלוואן, אחר כך לטובת אתיופיה עם הזמר רנו (Renaud), ולארגון הצדקה Restaurants du Cœur עם הקומיקאי קולוש.
ב-2 באוגוסט 1992, שבועות לאחר יציאת אלבום הדואטים הראשון שלו עם פראנס גאל, וחצי שנה לאחר מות אביו, ספג ברז'ה התקף לב קטלני לאחר משחק טניס ברמתואל.
מותו הכה בהלם רבים מאחר שהיה אחד הזמרים הצרפתים הפופולריים ביותר בשנות השבעים והשמונים.
יתר על כן, בניגוד לכוכבי פופ רבים, הוא נתפס כאדם נחמד ופשוט, המתעניין יותר במוזיקה ובחיי משפחה מאשר בהגזמות רוקנרול.
אכן, נישואיו עם גאל היו יציבים להפליא.
ברז'ה נקבר בפריז, בבית הקברות של מונמארטר.
בתו פולין, שמתה בשנת 1997 בגיל 19 בלבד, קבורה בסמוך, וב-2018 נקברה עימם גם פראנס גל.
הוא היה גם אביו של המעבד הצרפתי, רפאל המבורגר.
ב-28 בנובמבר 2019, גוגל ציינה את יום הולדתו ה-72 עם שרבוט גוגל.
1981: Tout feu tout flamme (פסקול קולנוע אינסטרומנטלי)
1982: חלומות באבן (אינסטרומנטלי) עם קולות רקע של דניז דה קארו
1984: Rive droite - Rive gauche (פסקולנוע אינסטרומנטלי)
1992: Double jeu (עם פראנס גאל)
לרשימה המלאה ראו באתר lescharts
נבחרים (סינגלים במצעדים עם פראנס גל)
פלמונדון וברז'ה: הטקסט המלא של אופרת הרוק, La Légende de Jimmy, פריז, 1990, ISBN 2-86274-189-2
פלמונדון וברז'ה: טקסט מלא של אופרת הרוק, סטארמניה, 1995 פריז,
ברז'ה, לצד מוזיקאים עמיתים כמישל פוגיין ומישל סרדו, הופיעו בתור ניצבים בסרט Paris brûle-t-il?
(פריז בוערת?) של רנה קלמנט משנת 1966. שיחק את תפקיד "שף הנפצים", ואילו פוגיין וסרדו הופיעו כמפגינים סטודנטים.
מישל בליין היה כומר קתולי צרפתי, מחסידי אומות העולם, שהחביא והציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
מישל בליין כיהן ככומר בכנסיית נוטרדאם בעיר ניס שבצרפת.
בנוסף לתפקידו בכנסייה, שימש כאיש דת בבית ספר לבנים על שם 'דון בוסקו',שהיה בסמוך לכנסייה.
בראש בית הספר עמד האב וינסנט סמיוני, שהיה אחד מחסידיו של דון בוסקו.
בזמן מלחמת העולם השנייה, התקבלו לבית הספר 12 תלמידים יהודים.
האב בליין דאג להעניק להם שמות אריים ותעודות טבילה מזויפות שזייף בעצמו.
באביב 1944, שני חיילים מהמליציה הצרפתית, לבושים בבגדים אזרחיים, פשטו על בית הספר וחיפשו אחר יהודים.
הם עברו תלמיד תלמיד וביקשו מכל אחד מהם להתלוות אליהם לשירותים על מנת לבדוק אם הוא נימול.
האב סמיוני הצליח להבריח את התלמידים היהודים מבעוד מועד אל האב בליין, שחיכה להם בכנסייה הסמוכה.
האב בליין עזר לתלמידים להסתתר בקריפטה העצומה שמתחת לקומה הראשית של הכנסייה.
שני החיילים הנחושים למצוא יהודים, הגיעו אל הכנסייה שם הוסתרו הילדים ותחקרו את האב בליין.
אך הם יצאו בידיים ריקות ועזבו את המקום.
ב-29 במרץ 1999, הוכר האב מישל בליין על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בפריז.
שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי האומות העולם בירושלים.
בקריפטה בה הוסתרו הילדים היהודים בכנסיית נוטרדאם בניס, הונחה אבן ציון ועליה הכתובת "בקריפטה זו [...] ילדים יהודים ומבוגרים זכו למקלט בזכות האבות מישל בליין ווינסטנט סמיוני".
מישיק איירזאטוביץ' קזאריאן היה פיזיקאי רוסי-ארמני המתמחה בפיזיקה בלייזר ואופטיקה, זוכה פרס ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה, חבר באקדמיה הלאומית הארמנית למדעים, חבר האקדמיה למדעי ההנדסה של פרוחורוב.
קזריאן היה יוצר לייזר הדופק המואר ביותר החוזר על עצמו באזור הגלוי של הספקטרום.
אביו של קזריאן, איירזאט ג.
קזאריאן גבריאלוביץ', היה רופא שעבד במכון הרפואי של ירוואן.
אמו, סריק ואנוני, הייתה רופאה ומיילדת-גינקולוגית בבית החולים ליולדות מרקריאן בירוואן.
בשנת 1970 סיים מישיק קזאריאן את הפקולטה לפיזיקה כללית ויישומית של המכון לפיזיקה וטכנולוגיה במוסקבה במומחיות באופטיקה וספקטרוסקופיה.
מאז 1970 הוא עבד במכון לבדב לפיזיקה וכן במחלקה ללומינסנציה כחוקר מוביל.
בשנת 1975 הגן על עבודת הדוקטורט שלו ובשנת 1989 זכה בתואר פרופסור.
קזאריאן היה אחד המדענים המובילים שעבדו בתחום הפיזיקה של לייזר גז ומערכות אופטיות אקטיביות.
הוא פרסם מספר דו"חות בכתבי עת מדעיים מובילים ובאנציקלופדיות, רשת פטנטים בינלאומיים, כתב 11 ספרים ו-9 אוספים של מאמרים נבחרים בכתבי עת בינלאומיים שונים.
הוא פרסם יותר מ-500 מאמרים מדעיים.
הוא ידוע כמי שחיבר שיטה חדשה של לייזרים באדי מתכת מלהיבים.
הוא פיתח לייזרים יעילים ביותר הזמינים כיום ברוסיה באופן מסחרי.
על עבודתו בפיזיקה של לייזרים ומערכות אופטיות, זכה קזאריאן יחד עם חברי צוותו בפרס המדינה של ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה לשנת 1980.
קזאריאן יחד עם פרוכורוב, גוליאייב וטרוטנייב פיתחו היבטים רבים בפיזיקת הלייזר המודרנית ויישומיה.
בשנת 2003 נבחר לחבר מן המניין באקדמיה למדעי ההנדסה על שם פרוכורוב ובשנת 2008 התקבל כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארמניה.
מישיק קזאריאן היה מפקח על פרויקטים בינלאומיים רבים של ISTC ו-CRDF.
הוא היה המזכיר המדעי של המועצה המדעית לאורות, חבר ועדות תוכניות וארגון, יו"ר מדורים בכנסים ארציים ובינלאומיים רבים.
קזאריאן הרצה על פיזיקה של לייזרים ויישומיהם במרכזי מחקר ואוניברסיטאות רבות ברוסיה ובמדינות רבות אחרות.
בהנהגתו הוכנו מספר מומחים העובדים ברוסיה ובמדינות חבר העמים ומחוצה לה.
נוסף לכך, קזאריאן היה חבר במערכת של כתבי העת המדעיים הבינלאומיים "לייזרים בהנדסה", "אנרגיה חלופית ואקולוגיה", חבר במועצה של החברה הפיזית האירו-אסייתית, וב"קרן הלאומית למדע וטכנולוגיות מתקדמות" בארמניה.
קזאריאן זכה במדליית AIBerg (2013) ובמדליית סמיונוב.
לקזריאן נולדו שני ילדים, בת שהיא גניקולוגית ובן שהוא מנתח.
קזאריאן מת ב-7 באפריל 2020 במוסקבה עקב סיבוכים של COVID-19, עשרה ימים לאחר שאשתו מתה גם היא מהמחלה.
מישל אוסטין היא שחקנית בריטית.
היא ידועה מהופעתה בתפקיד השוטרת איבון המינגוויי בסדרת הטלוויזיה "החשבון" של רשת ITV, עליו זכתה בפרס Screen Nation בקטגוריית שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 2005.
אוסטין למדה משחק בקולג' רוז ברופורד שבסידקאפ.
בנוסף לתפקידה בדמות המינגוויי בסדרה "החשבון", היא גילמה בשנת 2001 את הדמות מרשה האריס בשני פרקים של הסדרה.
אוסטין שיחקה בסרטיו של מייק לי "סודות ושקרים" (1996) ו"עוד שנה" (2010).
ב-2008 הופיעה בתפקיד קטן בדרמת הנעורים "Britannia High" של ITV בתפקיד גברת דוריס, בעלת הבית של הדמויות הראשיות.
עוד ב-2008 שיחקה בסדרה "Never Better", ובתפקיד האחות בסדרה "לא ממש סיטקום" של ה-BBC שעלה לשידור באוגוסט 2009.
בדצמבר 2010 הופיעה אוסטין באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC בתפקיד גלוריה מקדונלד.
היא חזרה וגילמה את אותה דמות בפברואר 2016. לפני כן, בשנת 1993, שיחקה בסדרה בתפקיד מיס מג טיילר.
ב-12 בפברואר 2013 גילמה את אסטל בפרק בסדרה "Death in Paradise" של ערוץ BBC1.
ב-2015 שיחקה אוסטין במיני-סדרה "כיסא פנוי" על פיר רומן מאת ג'יי קיי רולינג בתפקיד קיי בודן.
ב-2016 השתתפה אוסטין בפרק "Life" בסדרה "חוקרת מקרי המוות".
זוכת פרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית המשנה הטובה ביותר
מועמדת פרס הקולנוע הבריטי העצמאי להופעת המשנה הטובה ביותר
מישל ארנו הייתה זמרת ובמאית צרפתייה.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, החלה ארנו ללמוד במכון למדעי המדינה בפריז.
ארנו מחזיקה שני תארים בפילוסופיה.
בשנת 1956, רשות השידור הלוקסמבורגית (RTL-CLT) הכריזה כי ארנו נבחרה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1956. בניגוד לשאר המדינות בתחרות ששלחו שני נציגים מכל מדינה, ארנו הייתה הנציגה היחידה של לוקסמבורג בתחרות.
ב-24 במאי באותה השנה, ארנו הופיעה על בימת התחרות עם השירים "Ne crois pas" ו-"Les amants de minuit".
מיקומה הסופי של ארנו לא ידוע היות שמארגני התחרות הכריזו על הזוכה בלבד.
ב-11 ביולי 1962, הופיעו ארנו והשחקן הצרפתי, איב מונטאן, בשידור החי הראשון שנערך אי פעם בטלוויזיה מצרפת לארצות הברית.
ארנו נפטרה ב-30 במרץ 1998, בגיל 79. היא נקברה בבית הקברות מונפרנאס, בפריז, בירת צרפת.
מישל בוסקילה (נולד ב-20 באפריל 1966) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הימין הממלכתי בכנסת ה-25.
בוסקילה נולד באשקלון לדוד ומרים, אחד מ-13 ילדים.
החל את דרכו כסַפָּר, ובהמשך פנה לעולם העסקים.
בתחילת שנות האלפיים עסק בתחומי הנדל"ן למגורים, המלונאות, הנופש והמסחר ובהמשך אף שימש יו"ר של מספר חברות.
מישל בוסקילה היה ראש תנועת הליכוד בעיר אשקלון.
בשנים 2008–2022 שימש חבר מועצה מטעמה, המשנה לראש העיר ואחראי מסחר, תעשייה, איכות סביבה וקשרי ממשל.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) הכריז על התמודדות לראשות העיר, אך לבסוף פרש מהמרוץ ותמך בראש העיר המושעה, איתמר שמעוני.
כיהן כחבר מועצה מטעם הליכוד והמשנה לראש העיר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד למשבצת הנגב ברשימה הארצית של "הליכוד", אך הפסיד למיקי זוהר.
ב-2019 תמך בגדעון סער בבחירות לראשות הליכוד, אך זה הפסיד לראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב־2021 עבר בוסקילה לתקווה חדשה בראשות סער.
הוא הוצב במקום ה־12 ולא נכנס לכנסת, מאחר שהרשימה קיבלה 6 מנדטים.
אולם, לאחר התפטרותם של שלושה מחברי המפלגה במסגרת החוק הנורווגי, פרישתה של מיכל שיר מהמפלגה ומעברה למפלגת יש עתיד ועזיבתם של שני חברים נוספים שלא רצו להיכנס לכנסת, החל בוסקילה לכהן כחבר הכנסת העשרים וארבע למשך שלושה חודשים לאחר פיזורה והיציאה לפגרת הבחירות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-13 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם תקווה חדשה.
הרשימה זכתה ב-12 מושבים, ולפיכך בוסקילה לא נבחר מחדש לכנסת.
ביולי 2024 פרשה חברת המפלגה יפעת שאשא ביטון מהחיים הפוליטיים ובעקבות זאת התפטרה מחברותה בכנסת, ובוסקילה שב לכהן במקומה באופוזיציה.
ב-29 בספטמבר 2024 שבה מפלגת "תקווה חדשה" לקואליציה.
בוסקילה משמש כיו"ר סיעת הימין הממלכתי, יו"ר הוועדה המיוחדת ליישובים בגבול המזרחי של ישראל וחבר בוועדת חוץ וביטחון, ועדת הכספים, ועדת הפנים, ועדת הכנסת, ועדת חינוך, הוועדה לביטחון לאומי, ועדת כלכלה, ועדת העלייה והקליטה והוועדה המיוחדת למאבק בשימוש בסמים ואלכוהול.
חבר עמותת הידידים, שוחרי מרכז רפואי ברזילי.
יוזם חוק איסור שהייה וישיבה בישראל שלא כדין:
מיוזמי חוק איסור כניסה לישראל למכחישי שואה, 7 באוקטובר, תומכי העמדה לדין של ישראלים בחו"ל:
כיו"ר ועדת המשנה למוכנות העורף יזם את הארכת זמן ההתראה לירי טילים:
למישל בוסקילה שנים עשר אחים.
שניים מהם - מקסים ואיציק נהרגו בעת שירותם הצבאי.
נשוי לרונית, אב לארבעה וסב לנכדים.
מישיים (שם מדעי: Ulmaceae) היא משפחה של צמחים מסדרת הורדנאים, הכוללת 7 סוגים ו-45 מינים.
המשפחה כוללת עצים ושיחים ירוקי-עד או נשירים הנפוצים בעיקר באזור הממוזג באמריקה הצפונית,צפון אסיה ומזרחה ובאירופה.
העלים מסורגים, ערוכים לרוב, בשני טורים והענף דומה לנוצה.
בסיס העלה הוא א-סימטרי במידה ניכרת.
הפרחים בודדים או נמצאים בקבוצות קטנות והם חד-מיניים או דו-מיניים.
השחלה מורכבת משני עלי שחלה.
הפרי הוא בית גלעין, אגוזית או כנפית.
בני המשפחה התפתחו לפני כ-50 מיליון שנה, בתקופת האאוקן.
בישראל גדל רק מין אחד מהמשפחה והוא בוקיצה שעירה.
מישל אייבישר הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בולוניה 1909 מהסרייה א' ובנבחרת שווייץ.
אייבישר גדל במחלקת הנוער של יאנג בויז ברן.
ב-10 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-1 על פ.צ.
לוצרן במסגרת המחזור השביעי בליגת העל השווייצרית לעונת .
ב-23 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 ללוגאנו במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
בסך הכל ערך 133 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 12 שערים, וזכה בארבע אליפויות שווייץ וב.
ב-25 בינואר 2022 הושאל אייבישר למשך חצי עונה לבולוניה 1909 מהסרייה א'.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אמפולי במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך 12 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה שלו במועדון.
ב-1 ביולי 2022 חתם אייבישר באופן קבוע במועדון.
ב-18 בנובמבר 2019 ערך אייבישר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 6-1 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2020.
מישל דה פאולה פירמו ריינאלדו בולסונארו (בפורטוגזית: Michelle de Paula Firmo Reinaldo Bolsonaro; נולדה ב-22 במרץ 1982) היא רעייתו של נשיא ברזיל ה-38 ז'איר בולסונארו, והייתה הגברת הראשונה של ברזיל משנת 2019 עד 2022. הייתה בעברה מזכירה בשירותם של פוליטיקאים ברזילאים שונים.
מישל בולסונארו נולדה בעיר סיילנדיה שבמחוז הפדרלי של ברזיל ב-22 במרץ 1982. הוריה הם מריה דה גראס פריירה דה פאולה ריינאלדו וויסנטה דה קסטרו ריינאלדו.
הוריה נפרדו כאשר הייתה ילדה.
שניהם נישאו מחדש, ובסך הכל יש למישל ארבעה אחים חורגים.
בילדותה, התגוררה מישל עם אמה ואביה החורג, שהקימו חברת הפקת אירועים בסיילנדיה.
היא למדה בבית ספר תיכון, אולם לאחר מכן נאלצה להפסיק את לימודיה ולהתחיל לעבוד בחברה של הוריה כדי לעזור בהוצאות משק הבית.
לאחר מכן החלה לעבוד במקצועות שונים, בין היתר כסומליירית וכדוגמנית.
בשנת 2004 היא החלה לעבוד כמזכירתו של חבר בית הנבחרים של ברזיל ונדרלי עסיס.
ב-2006 היא עברה לעבוד עבור מרקו אורליו אוביאלי.
ב-18 בספטמבר 2007 היא החלה לעבוד עבור ז'איר בולסונארו אשר שימש אז כחבר פרלמנט.
הקשר הרומנטי ביניהם החל כמעט מיד, וכעבור חצי שנה בלבד, ב-28 בנובמבר, הם נישאו בטקס אזרחי.
ב-2008 בית המשפט העליון של ברזיל פסק שעל מישל להתפטר מעבודתה מכוח החוקה מ-1998 האוסרת על נפוטיזם במנהל הציבורי.
בשנת 2011 נולדה בתם היחידה של הזוג, לורה.
ב-21 במרץ 2013 נישאו מישל וז'איר בטקס דתי בריו דה ז'ניירו.
כאשר רץ ז'איר לנשיאות ב-2018, בחרה מישל להישאר אנונימית ולא להיחשף לציבור, במטרה להימנע ממתקפה תקשורתית עליה ועל בנותיה.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בסרטון בחירות שפורסם ב-25 באוקטובר, שלושה ימים בלבד לפני הסיבוב השני של הבחירות.
ז'יאר ניצח בבחירות, ומישל הפכה לגברת הראשונה של ברזיל.
טרם כניסתה לתפקיד, היא הודיעה שתנצל את מעמדה והשפעתה כדי לקדם מטרות חברתיות שחשובות לה.
כמו כן, היא חשפה שתתמקד בעיקר בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים.
כמו כן, מישל נאמה בטקס ההשבעה של בעלה, והייתה לאשת הנשיא הראשונה שעשתה זאת.
כמו כן, היא הייתה הראשונה שדיברה במהלך הטקס בשפת הסימנים.
בתקופת כהונתו של בעלה כנשיא, מישל הופיעה לצדו פעמים רבות באירועים לאומיים ובינלאומיים.
כמו כן, היא פעלה רבות לסיוע לבעלי מוגבלויות ובייחוד לחירשים.
היא אף, חברה במשרד החירשים של הכנסייה הבפטיסטית הברזילאית.
במהלך הבחירות לנשיאות ברזיל ב-2022, בהן התמודד בעלה מול לואיס אינסיו דה סילבה, לקחה מישל חלק נכבד בקמפיין והופיעה בציבור לצדו פעמים רבות.
בחירות אלו הסתיימו בניצחונו של סילבה.
בפברואר 2023, על רקע ספקולציות האם ז'איר בולסונארו יחזור להתמודד שוב על הנשיאות ב-2026, התפרסם כי בכירים במפלגתו של בעלה שוקלים את האפשרות להציע למישל לרוץ לנשיאות מטעם המפלגה במידה ובולסונארו יחליט לפרוש מהחיים הפוליטיים.
מישל הודיעה שתסרב להצעה כזו.
למרות שאימצה את שם המשפחה "בולסונארו", מישל מקפידה להיקרא "מישל דה פאולה".
היא אמא לשתי בנות; הבכורה, לטיציה מריאנה, נולדה לה ממערכת יחסים עם גבר בשם מרקוס סנטוס דה סילבה.
הצעירה, לורה, נולדה לה מבולסונארו.
מישל-אנז' בליקווישה הוא כדורגלן קונגולזי-בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סלטיק ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בליקווישה הוא אחיו של כדורגלן לוון ונבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ויליאם בליקווישה.
בליקווישה גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט וסטנדרד לייז'.
הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של סטנדרד לייז' במסגרת ליגת העל הבלגית, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-4 ביולי 2021 חתם ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
בעונת זכה עם המועדון באליפות בלגיה ובגביע הבלגי.
בליקווישה היה חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21. בשנת 2025 החל לשחק בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מישל אוחיון היא במאית קולנוע, תסריטאית ומפיקה, הידועה בעיקר בזכות הסרט התיעודי העלילתי שלה שהיה מועמד לפרס האוסקר, Colors Straight Up (1997) , והסרטים: קאובוי דל אמור (2005), גנוב עיפרון למעני (2007) שזכה בפרס יו"ר יד ושם בפסטיבל הסרטים בירושלים וכריסטינה (2016).
בגיל 24 כתבה, ביימה והפיקה את סרטה הראשון ששמו "לחץ" (1984).
מישל אוחיון נולדה בשנת 1960 בקזבלנקה, מרוקו.
משפחת אוחיון הייתה משפחה עשירה, אשר העסיקה שתי עוזרות בית ומטפלת לארבעה ילדים.
המשפחה חייתה מחוץ למלאח ואביה היה פעיל ההעפלה.
בגיל 5 עלתה ארצה עם הוריה וגדלה בנתניה ובירושלים.
לאחר ששירתה בצבא ההגנה לישראל, בשנת 1984 היא סיימה את לימודיה לתואר בוגר באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה ובגיל 24 כתבה, ביימה והפיקה את סרטה הראשון, "לחץ".
לאחר הפקת הסרט עברה לארצות הברית וחיה בלוס אנג'לס.
נשואה לצלם הקולנוע תיאו ואן דה סנדה.
ב-1984 יצרה אוחיון את אחד הסרטים הדרמטיים הראשונים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בשם "לחץ", אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר.
בהמשך ביימה את הסרט התיעודי It was a Wonderful Life (1987), והייתה מועמדת לפרס האוסקר עבור הסרט Colors Straight Up (1997) בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
עבור הסרט Colors Straight Up, קיבלה גם את פרס אינדפנדנט ספיריט (IFP Spirit) בנוסף לפרסים רבים אחרים.
סרטה קאובוי דל אמור (2005) זכה בפרס גילדת התסריטאים האמריקאית-WGA , בפרס חבר השופטים וגם בפרס הקהל בפסטיבל SXSW, כמו גם בפרס לסרט התיעודי הטוב ביותר בסנטה פה, מדינת דורנגו ובפסטיבל הקולנוע סינפסט.
סרטה התיעודי "גנבו לי עיפרון" (2007) הוצג באו"ם וזכה בפרס הקהל בפסטיבל סונומה, ברלין ב-2008 ובפרס יו"ר יד ושם בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
סרטיה הבאים SOS - State of Security (2011) הוצגו בבכורה בפסטיבל ברלין ו־Solar Roadways (2012) הוקרנו בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בנוסף, אוחיון יצרה את סרטי המחווה שהפיקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע לציון הענקת פרסי אוסקר מיוחדים לשחקנית אנג'לינה ג'ולי בשנת 2013, בקריינות של מורגן פרימן, ובשנת 2014 לתסריטאי ז'אן־קלוד קרייר, בקריינות של ג'רמי איירונס.
בשנת 2016, מישל הייתה המפיקה המפקחת של CNN Believer, בהנחייתו של רזא אסלאן, והפיקה את הסרטים התיעודיים, 100 שנים (2016) ו־Power (בהמשך), בהם היא גם הייתה שותפה לבימוי.
מישל גם הציגה את הסרט התיעודי החדש שלה כריסטינה (2016) בפסטיבל פאלם ספרינגס ב-2016
הסרט האחרון שלה היה Strip Down, Rise Up (2021).
הסרט התיעודי עוקב אחר נשים מכל תחומי החיים, מכל הגילאים ומכל הרקעים האתניים.
מישל כתבה גם תסריטים לסרטים בדיונים ולא רק לסרטים תיעודיים.
תסריטים רבים שלה נכתבו עבור אולפנים גדולים כמו MGM-מטרו גולדווין מאייר, FOCUS FILMS ו-STARZ cable.
היא הייתה מרצה אורחת בבתי ספר ומכללות שונות, כולל באוניברסיטאות כגון UCLA, AFI, USC, UVA, ג'ורג'טאון, וסליאן, סטנפורד, אוניברסיטת צ'פמן, Kenyon College ועוד.
עבור יצירתה הקולנועית מישל קבלה פעמיים את מענק האמן ממחלקת התרבות של לוס אנג'לס וזכתה להכרה על כתיבת התסריטים שלה בתחרות הכתיבה של צ'סטרפילד.
מישל היא ממייסדי Cinewomen לייצוג נשים בעולם הקולנוע, היא חברה באקדמיה האמריקאית לקולנוע, שם היא מכהנת בוועד הפועל של האקדמית הסרטים הזרים, בענף הדוקומנטרי ובוועדת החינוך למתן מענקים.
היא גם חברה באגודת הסופרים האמריקאים, בגילדת הבמאים של אמריקה ובאיגוד הדוקומנטרי הבין-לאומי .
מישל אוחיון היא מנכ"לית ומייסדת שותפה של החברה הבין-לאומית Kavana Entertainment, שבסיסה בלוס אנג'לס, מטרת החברה לגשר בין הוליווד לשאר העולם.
Kavana מציעה שירותי ייעוץ והפקה ליוצרי קולנוע ברחבי העולם.
Strip Down, Rise Up (2021) - מפיקה/כותבת/במאית
Pressure (1984) (לחץ) - מפיקה/כותבת/במאית
אוניית המערכה מישיגן (BB-27), הייתה אוניית מערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, והייתה הספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-26. היא הייתה האונייה השנייה בסדרה שלה, אוניות המערכה דרדנוט הראשונות שנבנו עבור הצי האמריקני.
היא הונחה בדצמבר 1906, הושקה במאי 1908 והוכנסה לשירות בצי ב-4 בינואר 1910. מישיגן וקרוליינה הדרומית היו חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחים בצריחי תותחים תאומים; הן היו הדרדנוטים הראשונות שהציגו את הסידור הזה.
מישיגן בילתה את הקריירה שלה בצי האטלנטי.
היא שייטה לעיתים קרובות בחוף המזרחי של ארצות הברית ובים הקריבי, ובאפריל 1914 השתתפה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס במהלך מלחמת האזרחים במקסיקו.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, מישיגן הועסקה כספינת ליווי ואימון של שיירות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
בינואר 1918, תורן הכלוב הקדמי שלה קרס בים סוער, והרג שישה אנשי צוות.
ב-1919 היא החזירה חיילים מאירופה.
האונייה ערכה הפלגות אימונים בשנים 1920 ו-1921, אך הקריירה שלה נקטעה על ידי הסכם הצי של וושינגטון שנחתם בפברואר 1922, שקבע את השבתתן של מישיגן וקרוליינה הדרומית.
מישיגן הוצאה משירות בפברואר 1923 ופורקה לגרוטאות בשנה שלאחר מכן.
הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,257 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,617 טונות ארוכות (17,900 טונות) במעמס מלא.
האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,304 קילוואט) ו-12 דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם, שהעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34 קמ"ש).
היה לה צוות של 869 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בארבעה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, שהוצבו בשני זוגות ירי-על מקדימה ומאחורה.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה זוג של צינורות טורפדו בקוטר , שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של מישיגן הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) מעל מחסני התחמושת, 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל חללי המכונות, ו-8 אינץ' (203 מ"מ) במקום אחר.
מישיגן הונחה ב-17 בדצמבר 1906 בתאגיד לבניית ספינות בניו יורק, והיא הושקה ב-26 במאי 1908. עבודת האבזור הסתיימה ב-4 בינואר 1910, כאשר היא נכנסה לשירות בצי האמריקני.
לאחר שנכנסה לשירות, היא שובצה בצי האטלנטי.
לאחר מכן היא החלה בשייט טלטלה בים הקריבי שנמשך עד 7 ביוני.
מישיגן הצטרפה לתמרוני אימון מחוץ לניו אינגלנד החל מ-29 ביולי.
לאחר מכן ערכה שייט אימונים לאירופה; היא עזבה את בוסטון, מסצ'וסטס, ב-2 בנובמבר והתחנות כללו את פורטלנד, בריטניה ושרבור, צרפת.
היא הגיעה לנמל האחרון ב-8 בדצמבר ונשארה שם עד 30 בדצמבר, אז יצאה לאיים הקריביים.
האונייה הגיעה למפרץ גואנטנמו, קובה ב-10 בינואר 1911 והמשיכה לנורפוק, וירג'יניה, והגיעה לשם ארבעה ימים לאחר מכן.