tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית הקמת המבנה הושלמה חלקית ב-2019; במאי אותה שנה נערך שם האירוע הראשון: אנשי העסקים לארי מייזל ומייקל שטיינברג, שתרמו כ-260 מיליון דולר להקמתו, ערכו במוזיאון אירוע הצדעה לכבוד איש העסקים מוריס קאהן.
המרכז כולל: מוזיאון; אולם תיאטרון וקולנוע, ובו 380 מושבים; לובי לכנסים; מרכז חינוכי וספרייה.
מחוץ למבנה הוקם חצר ובמרכזו אמפי פארק פתוח ובו כ-1,000 מקומות המיועד להעלאת מופעים קטנים או הקרנת סרטים בקיץ.
הוא נבנה ברחוב הלל פינת רחוב מנשה בן ישראל, מול "כיכר החתולות" ושכונת נחלת שבעה הסמוכה, וגובל בבית הקברות המוסלמי בממילא וגן העצמאות.
המכלול נבנה במימון מרכז שמעון ויזנטל וכן תורמים נוספים.
המוזיאון כולל, בנוסף לאודיטוריום, גם בית כנסת, מסעדות, כיתות לימוד וחללים לשני תת-מוזיאונים: אחד למבוגרים ואחד לילדים.
בהמשך מתוכננת בניית אגף חיצוני נוסף למוזיאון, מעבר לכביש, באזור "כיכר החתולות"; זה יהיה מבנה ציבור בן ארבע קומות עם מלון בוטיק לאירוח אנשי רוח, וכן חדרי סדנאות ופעילות לצעירים במסגרת המוזיאון.
מוזיאון הפראדו (בספרדית: Museo del Prado - מוסאו דל פראדו) הוא המוזיאון הגדול והמפורסם ביותר במדריד, בירת ספרד.
במוזיאון נמצא אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות אירופית מן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-19.
המוזיאון נמצא באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד.
בזמן כהונתו הייתה מדריד בירה צעירה שנראתה עדיין כעיירה קסטיליאנית קטנה ובלתי מתוכננת.
השטח הפך לפארק מפואר שבו מזרקות ואנדרטות מרשימות, שעיצובן הותאם לרעיונות עידן האורות והקלאסיציזם.
במקביל, מבנה הפראדו של ימינו, שעוצב על ידי האדריכל המלכותי חואן דה וייאנובה, יועד תחילה לשמש מוזיאון למדעי הטבע.
בניית המוזיאון נעצרה בעקבות פריצת מלחמה עם נפוליאון קיסר צרפת.
המבנה שימש את מטה חיל הפרשים הצרפתי כמחסן לאבק שרפה.
בנוסף לנזק שנגרם כתוצאה מהמלחמה גנבו אזרחי מדריד מהמבנה חומרי בנייה (קורות עץ, לבנים וכדומה) בעודם מנסים לבנות מחדש את בתיהם ההרוסים.
ב-1813, לאחר סיום הכיבוש הצרפתי, עלה לכס המלוכה פרדיננד השביעי, מלך ספרד, נכדו של קרלוס.
אשתו השנייה של המלך, מריאה איסבל דה ברנסה, התעניינה מאוד ברעיון נשכח שהוצע על ידי אחד מיועציו של קרלוס השלישי: להקים מוזיאון לאמנות בעיר הבירה.
המלכה השפיעה על בעלה להקים את המוסאו דל פראדו, אולם מתה טרם נחנך המוסד.
האוסף הגדול היה רכושו הפרטי של המלך פרדיננד, ששילם בעצמו לשימור המוזיאון והפעלתו.
המוזיאון היה פתוח לקהל רק יום אחד בשבוע והכניסה אליו התאפשרה רק ברישיון מיוחד.
בתו ויורשתו של פרדיננד, איסבל השנייה, העבירה את הבעלות על המוזיאון מהמלך למוסד המלכות.
אחרי מותה ב-1868 הולאם המוזיאון סופית והוצמד לו שמו הנוכחי, מוסאו דל פראדו.
בתקופת פרנסיסקו סאנס קאבוט כמנהל המוזיאון לאוסף התווספו "הציורים השחורים" של פרנסיסקו דה גויה.
אוסף המוזיאון הוסיף לגדול ולהתעשר במשך המאה ה-19. לעומת זאת, מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) בלמה לחלוטין את פיתוח המוזיאון.
מדריד הייתה אחת מזירות המלחמה, והדבר הציב אותה ואת המוזיאון בסכנה תמידית להריסה.
המוזיאון נסגר וכל היצירות הורדו לקומת הקרקע, שם הוקפו בשקי חול.
בעקבות פגיעת פצצה תועה במבנה הפראדו פונו היצירות והתגלגלו ברחבי אירופה עד שהגיעו לחבר הלאומים בז'נבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוסעו היצירות בחזרה למדריד ברכבות מאובטחות, שנסעו רק בלילה.
לאחר השנים העגומות תחת שלטון הרודן פרנסיסקו פרנקו, נפתח עידן חדש של תיירות המונית במדריד, שכלל את תחיית הפראדו ועלייה חדה במספר המבקרים.
בשנת 2024 הכריז הפראדו על יוזמה חדשה בשם "Writing the Prado".
היוזמה מזמינה סופרים בעלי שם מרחבי העולם להגיע למוזיאון, להיחשף לאוסף האמנות העצום שלו ולהתעמק ביצירות.
לאחר תקופת שהיה במוזיאון, הסופרים לכתוב יצירה ספרותית מקורית בהשראת השהיה בפראדו.
למוזיאון מעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות.
מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגת במוזיאון בכל זמן נתון.
אוסף הציורים הספרדיים של המוזיאון הוא נדיר במיוחד, ומכיל מספר יוצא דופן של ציורי אמנים מימי הביניים ועד המאה ה-19, ביניהם אל גרקו, גויה וולסקס.
בשל השליטה הספרדית על ארצות השפלה יש לפראדו גם אוסף עשיר של ציורים הולנדיים ופלמיים.
יצירות מפורסמות באוסף (לפי סדר השלמתן)
גן התענוגות הארציים מאת הירונימוס בוש.
ניצחון המוות מאת פיטר ברויגל האב.
ארטמיסיה מאת רמברנדט ואן ריין.
ניצחון בכחוס מאת דייגו ולאסקס.
הכתרת הבתולה מאת דייגו ולאסקס.
משל ארכנה מאת דייגו ולאסקס.
לאס מנינאס מאת דייגו ולאסקס.
המאחה העירומה מאת פרנסיסקו דה גויה.
המאחה הלבושה מאת פרנסיסקו דה גויה.
שלושה במאי 1808 מאת פרנסיסקו דה גויה שנת 1815.
14 ציורים מאת פרנסיסקו דה גויה שצוירו בין השנים 1819–1823, והכוללים בין היתר את:
מוזיאון העיצוב הוא מוזיאון בקנזינגטון שבלונדון המתמקד במוצרי תעשייה, מוצרים גרפיים, מוצרי אופנה ובעיצוב ארכיטקטוני.
במוזיאון מבקרים מדי שנה כ-200,000 איש.
מבנהו המקורי של המוזיאון באזור סאות' בנק היה על גדתו הדרומית של נהר התמזה בקרבת גשר טאוור.
מבנה המוזיאון, שימש בשנות ה-40 של המאה ה-20 כמחסן בננות.
המבנה שופץ במהלך הפיכתו למוזיאון, כמבנה בסגנון הבינלאומי.
בקומת הקרקע של המוזיאון מצויים חנות ובית קפה, וכן תאי שירותים (היחידים במוזיאון) שעוצבו על ידי מעצב המוצר האוסטרלי מארק ניוסון המהווים בעצמם חלק מתצוגת המוזיאון.
ביוני 2011, תרם טרנס קונרן 17.5 מיליון ליש"ט כדי לאפשר למוזיאון לעבור ממבנהו המקורי לאתר גדול יותר שבו, ששימש בעבר את מכון חבר העמים, במערב לונדון.
בסוף 2016 עבר המוזיאון למשכנו החדש בקנזינגטון, אחרי חמש שנות שיפוץ של הבניין.
בקומה הראשונה היו מוצגות תערוכות מתחלפות ורטרוספקטיבות.
בין התערוכות שהוצגו הייתה הרטרוספקטיבה של עבודותיו של פיטר סוויל ושל נעליו של מנולו בלאניק.
בין הקומות נמצא שטח המשמש למתן הרצאות ואירועים.
שטח זה מעוצב כולו בצבע כחול בהיר ונועד להוות מיצג של "בריכת שחייה".
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת התערוכה הקבועה של המוזיאון הדנה בהיסטוריה של העיצוב התעשייתי.
תערוכה זו מציגה את התפתחות העיצוב לפי סדר כרונולוגי.
בקומה זו מצוי גם המרכז החינוכי של המוזיאון.
מאז שנת 2003 מעניק המוזיאון את פרס "מעצב השנה" בשווי 25,000 ליש"ט.
מטרתו של פרס זה לעורר את הדיון הציבורי בנושאים עיצוביים ולעורר את הציבור להשפעה של העיצוב על איכות החיים ועל היכולות לשפר את איכות החיים.
טקס מתן הפרס שודר בערוץ השני של ה-BBC.
בשנת 2003 זכה בפרס ג'ונתן אייב, סמנכ"ל בכיר במחלקת העיצוב של חברת אפל, והאחראי על עיצובי האיפוד ו-iMac.
בשנת 2005 הוענק הפרס לראש מועצת העיצוב הבריטית, הילרי קוטאם, ולא למעצב או מעצבת - החלטה שעוררה מחלוקת.
בשנת 2006 הוענק הפרס למעצב הגרפי ג'יימי היולט, מעצב סרטוני המוזיקה (וידאו קליפים) של להקת גורילז.
היולט זכה על פני מועמד אחר - האדריכל קמרון סינקלייר הפועל לשיקום קהילות של נפגעי אסונות טבע (גם החלטה זו ספגה ביקורת).
פרס עיצוב השנה מוענק לעיצובים שהופקו במהלך השנה הקודמת ברחבי העולם.
מספר מומחי עיצוב מוזמנים להציע עד חמישה פרויקטים כל אחד, הנכללים בשבע הקטגוריות של אדריכלות, תחבורה, גרפיקה, אינטראקטיב, מוצר, ריהוט ואופנה.
מאז 2015 יש שש קטגוריות: אדריכלות, אופנה, גרפיקה, דיגיטל, מוצר ותחבורה.
Beazley Insurance הפכה לנותנת חסות לפרס ב-2016.
בשנת 2013 פרס העיצוב ניתן לעיצוב מחדש של אתר ממשלת בריטניה.
בשנת 2014 שני ישראלים, רויטל כהן ונומה בר, היו מועמדים לפרס.
בשנת 2018, זכה אדריכל ישראלי איל ויצמן ומכון "ארכיטקטורה פורנזית" בפרס על "העיצוב המוצלח לשנת 2018".
מוזיאון הפלמ"ח הוא מוזיאון ומרכז חינוכי המציג את מורשת הפלמ"ח באופן חווייתי אור-קולי, באמצעות סיפור עלילתי אשר מדגים את השלבים השונים בתולדות הארגון: הקמת הפלמ"ח, האימונים, המאבק במנדט הבריטי, הפעילות במסגרת ההעפלה וההשתתפות במלחמת העצמאות.
המוזיאון שוכן ברמת אביב שבתל אביב.
מנהלת המוזיאון נכון לשנת 2023 היא שירי ארליך פרסול.
הבטחה להקמת המוזיאון בצמוד למוזיאון ארץ ישראל ניתנה על ידי שלמה להט, ראש עיריית תל אביב יפו, עוד בשנת 1980.
המוזיאון הוקם בשנת 2000 ביוזמת עמותת דור הפלמ"ח, ולאחר השלמתו הועבר לרשות יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
המוזיאון בנוי סביב חורשת אורנים על גבי רכס כורכר, והארכיטקטורה שלו משלבת חומרים ודימויים אשר אמורים להזכיר מלחמה ותקומה, כמו למשל בטון חשוף ועץ גס.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים צבי הקר ורפי סגל.
התצוגה בבית הפלמ"ח היא חוויה דרמטית-תאטרלית שמטרתה להעביר למבקרים את חוויית הפלמ"ח ואת חלקו במלחמת העצמאות ובהקמת מדינת ישראל.
המבקר נע בין חללים המשלבים תפאורות תלת-ממדיות, אפקטים אור-קוליים, חומרים דוקומנטריים וקטעי וידאו מומחזים.
את המוזיקה אשר מלווה את התערוכה הלחין ועיבד יוני רכטר.
המבקר מצטרף ל"מסע" דרמטי בעקבות קבוצת צעירים אשר מתגייסים לשורות הפלמ"ח עם הקמתו, ומלווה אותם בין נופים גאוגרפיים ואירועים היסטוריים.
מהלך האירועים, הרקע ההיסטורי, אופיו ופעילותו של הפלמ"ח מובאים כולם באמצעות סיפורם של אנשי הקבוצה.
את הסיור מלווים חיילים אשר משרתים במוזיאון במסגרת השירות הסדיר שלהם.
עיצוב הפרויקט (בראשות אליאב נחליאלי) זכה בפרס THEA לשנת 2000 (Theme Entertainment Association).
פרט לתצוגה הקבועה, המוזיאון גם מכיל את החלקים הבאים:
מדי שנה נערך במוזיאון טקס ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מפתיחתו בשנת 2000 ניהל זאב לכיש את המוזיאון.
בשנת 2019, הוא הוחלף על ידי שירי ארליך פרסול.
מוזיאון העיר הוא מוזיאון העוסק במרחב האורבני, בתרבות עירונית ובהצגת היסטוריות של אוכלוסיות שונות בעיר חיפה.
המוזיאון נפתח בנובמבר 2000, והוא ממוקם במבנים בית העם הטמפלרי ובית הספר הטמפלרי, בשדרות בן-גוריון 11, במושבה הגרמנית בחיפה.
מיקומו של המוזיאון בקצה המושבה הגרמנית, בסמוך לעיר ההיסטורית, חושף מרקם עירוני מורכב ועשיר המבקש לתת ביטוי למגוון היסטוריות של אוכלוסיות שונות בעיר.
במסגרת פעילות תרבותית נרחבת המתקיימת במוזיאון, נידונים במקום נושאים הקשורים לטבורה ואופייה של העיר, כאבן שואבת לתרבויות שונות, מפגשי מזרח ומערב וסוגיות פוליטיות הנוצרות ומעובדות במרחב העירוני.
יחד עם בחינת סיפורה הייחודי של חיפה בנוף המקומי, המוזיאון מניע ומקדם שיח העוסק במרחב האורבני ובתרבות עירונית כמושא למחקר.
המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה, חברה לתועלת הציבור שבבעלות עיריית חיפה.
בית העם הטמפלרי הוקם בשנת 1869 והיה הבניין הראשון שהקימו הטמפלרים בארץ ישראל.
האולם המרכזי שבקומת הקרקע שימש כמקום התכנסות, תפילות ואירועים חגיגיים.
בקומה העליונה שכן בית הספר של הטמפלרים, שעבר לאחר מכן לבניין שנבנה מאחוריו.
המבנה תוכנן על ידי פטר יוליוס לויטווד, ובנייתו נעשתה ב-1869 על ידי פועלים ערבים בהדרכתם של אנשי מקצוע טמפלרים.
הוא שופץ ב-1890, והתווספו לו אולם, גג רעפים ומגדל פעמונים על הגג.
לאחר הקמת מדינת ישראל עברו מבני המושבה הגרמנית לידי מוסדות המדינה, ועם השנים ננטשו ונזנחו.
משנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המבנה כמחסן של חברת אגד.
בשנת 2000 הוא שוקם ושופץ במימון ממשלת גרמניה, ונפתח בו מוזיאון העיר.
מתחם המוזיאון כולל שלושה מבנים.
בשלב הראשון בשנת 2000 נפתח בית העם הטמפלרי.
בשלב השני ב-2007 שוקמה מעטפת המבנה של בית הספר הטמפלרי, ועם השלמת פנים המבנה מוקמה בו תצוגת הקבע של המוזיאון.
השלב השלישי מתוכנן לכלול מבנה מודרני שיקשר בין שני המבנים הטמפלרים, כולל מעלית, חדרי אוסף, רחבת כניסה, חנות מוזיאון ובית קפה.
המוזיאון עורך פעילויות רב-תרבותיות מגוונות, במטרה להעניק נקודת מבט עכשווית על אירועים שהתרחשו בעיר ושינויים שחלו בעקבותיהם.
זאת באמצעות תערוכות, מפגשים, ימי עיון, הרצאות וסיורים ברחבי העיר בהשתתפות אנשי אקדמיה, יוצרים, אוצרים וחוקרים.
לצד תערוכות, המוזיאון גם מפתח תוכניות חינוכיות, מציע פעילויות למשפחות ועוסק בפיתוח קשרי קהילה-חברה-תרבות.
כמוזיאון הרואה לנגד עיניו את התפתחות עושרה ההיסטורי והתרבותי של העיר, הוא שם לעצמו למטרה ליזום שיח חברתי ותרבותי פעיל, הכולל תערוכות מגוונות הנוגעות בשאלות של היסטוריה, עירוניות, זהות, רב-לאומיות ובין-תרבותיות.
במוזיאון מתקיים מבחר גדול ומרשים של תערוכות השופכות אור לראשונה על תהליכים ונושאים מרכזיים שעצבו את דמותה של חיפה כעיר מודרנית וכראי לתרבות החברה המתפתחת בארץ.
ייחודן של התערוכות המתקיימות במוזיאון הוא בעיסוקן בדינמיקה הפנימית של העיר – בין קבוצות אוכלוסייה ובין מרחבים פיזיים ובמוסדות חברתיים היוצרים את המרקם העירוני.
התערוכות משקפות את התהליכים ההיסטוריים שהשפיעו על עיצובה של העיר מהתקופה העות'מאנית ועד היום.
הן בוחנות את מערך היחסים בין המקום לבין הקהילה וכיצד הללו עשויים להשפיע על כינון זהות מקומית, לאומית, דתית או אתנית ולהעברת מסרים ואידאולוגיות.
במוזיאון מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות.
במוזיאון הוצגו בעבר תערוכת צילומים של העיר מתחילת המאה לצד צילומים עכשוויים, תערוכות בנושא נמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית, הנוצרים בישראל ובחיפה, היסטוריות מצטלבות, חיפה העות'מאנית, מילון הווה, חיפה בתקופת המנדט הבריטי, "בדרך אל הים", "העיר ואני", "נוף עירוני", "ההדר הנעדר" ועוד.
מוזיאון הצבא הוא מוזיאון הממוקם בארמון האינווליד שברובע השביעי של העיר פריז, בירת צרפת.
ארמון האינווליד נבנה במקורו על ידי מלך צרפת לואי הארבעה עשר, כבית חולים לחייליו וכמעון לחיילים נכים.
בשנת 1871 נבנה המוזיאון הראשון במבנה אשר נקרא "מוזיאון הארטילריה" (Musée de l'artillerie), אך הכוונה הייתה לכל סוגי כלי הנשק, ולא רק לארטילריה.
מוזיאון זה הוקם לאחר התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה והקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
במרץ 1878 הוצגה במוזיאון תערוכה אתנוגרפית ובה מוצגים מאוקיאניה, אמריקה, אסיה ואפריקה.
התערוכה הציגה בובות המדמות את אנשי המושבות של האימפריה הצרפתית וכן כלי נשק מאזורים שונים ברחבי העולם.
התערוכה ניסתה להראות כי מבחינה אבולוציונית תושבי אירופה הם מפותחים יותר מאנשי יתר חלקי העולם.
חלק ממוצגי תערוכה זו הועברו בשנת 1910 למוזיאון האתנוגרפי שבטרוקודרו, (לימים, "מוזיאון האדם") וחלק נוסף בשנת 1917. התערוכה נסגרה בשנת 1931. בשנת 1896 הוקם ה"מוזיאון להיסטוריה של הצבא" (Musée historique de l'Armée) ומוזג בשנת 1905 עם מוזיאון הארטילריה.
מיזוג זה יצר את מוזיאון הצבא.
במוזיאון למעלה מ-500,000 מוצגים ובהם כלי נשק, שריון, ארטילריה, מדים, עיטורים, ציורים ופסלים המוצגים בשטח של כ-12,000 מ"ר.
מוזיאון העיצוב חולון נמצא בחולון והוא המוזיאון הראשון בישראל המתמקד בעיצוב.
המוזיאון נחנך ב-31 בינואר 2010, ונפתח לקהל הרחב ב-3 במרץ 2010. מוזיאון העיצוב בחולון יועד לשמש כפלטפורמה הלאומית לייצוג של עיצוב, יצירת אוסף תערוכות משמעותי, הצגת עיצוב ישראלי בהקשרו לעיצוב עולמי ולהראות את חשיבות העיצוב במדינה צעירה שמתפתחת.
המוזיאון ממוקם בחלקו המזרחי של מתחם התרבות החדש של חולון, הכולל כיום את המדיטק, ספריית החומרים.
בעתיד יכלול מבני ציבור נוספים.
בניין המוזיאון תוכנן ועוצב על ידי האדריכל והמעצב יליד ישראל רון ארד בשיתוף ברונו אסא.
מעטפת הבניין עשויה פלדת קורטן בגוונים אחדים, שיוצרה באיטליה.
בבניין שני אולמות תצוגה עיקריים - הגלריה התחתונה, ששטחה כ-250 מ"ר, והגלריה העליונה, ששטחה כ-500 מ"ר והיא מוארת באור יום.
חלל תצוגה נוסף קרוי מעבדת עיצוב ושטחו כ-100 מ"ר.
העיצוב של אולמות התצוגה שגרתי, ומאפשר למבקרים להתמקד בתצוגה שבאולמות.
הכניסה למוזיאון נעשית דרך כיכר פנימית, שבצדה נמצאים גם חנות המוזיאון ובית קפה, החולקים חלל משותף.
מהכיכר הפנימית נשקפים השמים דרך ספירלות הקורטן.
למוזיאון אין תצוגת קבע, והוא מארח תערוכות מתחלפות בנושאי עיצוב.
המוזיאון נבחר על ידי מגזין התיירות "קונדה נסט טרוולר" כאחד מפלאי תבל החדשים.
גיבורות - אופנה ותקווה במלחמת העולם השנייה
תפקידם של הבגדים ואביזרי לבוש בעולמן של הנשים (הגיבורות) במלחמת העולם ה-2; מה תפקידה של האופנה בתקופות אפלות במאה העשרים.
גיבורות יום הטבח בשבעה באוקטובר.
אוצרות: יובל סער וליאורה רוזין
כיצד האדם מבין, קולט ומפרש צבע וצבעוניות, שתלויים בדרך כלל בזמן, במקום, במסורת ובתרבות.
אוצרות: מיה דבש,, עדי המר יעקבי
התערוכה עסקה בקשר בין עיצוב ומגדר, כיצד עיצוב משפיע על התפיסות הפרטיות והקולקטיביות של האדם.
אוצרות: ליאורה רוזין ודנה בן שלום
התערוכה בחנה את היחסים בין האדם לאוכל ואת השפעת עיצוב האוכל.
אלבר אלבז - מפעל החלומות
תערוכה שהיא מחווה למעצב העל באופנה שתרם רבות בזירה הבינלאומית - אלבר אלבז
תערוכה שהוקדשה לתעשיית העיצוב בישראל בתחום שמלות כלה וערב.
500 פריטי לבוש, נעליים ואביזרים שהיו שייכים לרונית אלקבץ.
החפצים שיקפו את סגנונה האישי,עולמה הפנימי ותרומתה כשחקנית ואומנית, במתן כוח והשראה לנשים.
במרץ 2003, רון ארד אדריכלים הוזמנו על ידי עיריית חולון, לעצב ולתכנן את המוזיאון הלאומי הראשון בישראל.
המוזיאון אשר משתרע על שטח של כ-4,100 מ"ר, נבנה בתקציב של 65 מיליון ש"ח (11.1 מיליון פאונד בריטי), ומומן אך ורק על ידי הציבור.
הבנייה החלה באוגוסט 2006 ו"מוזיאון העיצוב חולון" נחנך רשמית ב-31 בינואר 2010.
כיכר המדיטק הנדיבה בגודלה הנמצאת מצפון לאתר הוגדרה כמקום ראוי לכניסה למוזיאון.
למוזיאון 2 קומות, המחוברות על ידי רמפה מבנית חיצונית - המסלול הסיבובי האייקוני של המוזיאון.
יצירת וניצול המתח שבין סדר פנימי של חללים יעילים דמויי-קופסה, לבין מעטפת חיצונית דינמית ומלאת קימורים הם הקו המנחה העיצובי לכל המוזיאון.
החלק הנרחב יותר של חוץ המוזיאון מוסווה על ידי 5 קשתות דומיננטיות העשויות פלדת קורטן אשר נעות בצורה גלית ומפלסות את דרכן פנימה, החוצה ומסביב לנפחים הפנימיים של המוזיאון, לעיתים ביחד, או לחוד, סוגרות חלל או מגדירות אותו.
הקשתות משמשות כעמוד השדרה של הבניין - תומכות חלקים גדולים שלו בצורה מבנית, ומגדירות את המנח שלו בהתאם לסביבתו.
האיזון הטופוגרפי של הקשתות מודגש עוד יותר על ידי הדרגת השחיקה של המתכת לאורך חייו של הבניין, שניהם מהדהדים את הפספוס המאפיין את המדבר הישראלי.
הקשתות לעולם לא באמת מוסתרות מעיני המבקר, ומשמשות כמעין מפתח חזותי העוזר להתמקם בתוך המוזיאון.
גלריה תחתונה ע"ש ד"ר שולמית כצמן
גלריה מרגלית ע"ש ד"ר אברהם מרגלית
מוזיאון הקרב על בריטניה בקנט הוא מוזיאון הנמצא בסמוך לעיר פוקסטון שבמחוז קנט בדרום-מזרח בריטניה, המוקדש לתצוגת מטוסים וציוד צבאי מימי הקרב על בריטניה בשנת 1940. המוזיאון, הנמצא בבעלות פרטית, ניצב בשטחו של שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי, שהיה קיים באותו מקום בעת הקרב.
המוזיאון, שנפתח ב-1971, הוא הוותיק במוזיאוני הקרב על בריטניה.
המוזיאון שוכן בתחומי הכפר הוקינג (Hawkinge), כשני קילומטרים מצפון לעיר פוקסטון שלחוף תעלת למאנש.
הוא ניצב על חלק משטחו המקורי של בסיס חיל האוויר המלכותי הוקינג, שהיה שדה תעופה פעיל במהלך הקרב על בריטניה.
בתקופה זו הייתה מוצבת בו טייסת אחת של מטוסי קרב, שהשתתפה בהגנת שמי דרום-מזרח אנגליה.
בשל מיקומו היה בסיס הוקינג בין שדות התעופה הבריטיים הקרובים ביותר לשטח צרפת הכבושה על ידי הגרמנים.
הבסיס והאזור סביבו היו נתונים להרעשה של תותחים גרמניים ארוכי טווח שירו אל החוף הבריטי מעבר למצר דובר.
שדה התעופה נסגר לאחר המלחמה ובניינים אזרחיים נבנו על פני מרבית שטחו.
אוסף המוזיאון מוצב בחמישה מבנים, שחלקם שימשו את שדה התעופה הצבאי בימי המלחמה, ובכללם בניין המבצעים שלו וצריף הכוננות להזנקה של הטייסים.
מטוסי קרב מדגם האריקיין, אשר שלושה מהם מוצבים בחצר המוזיאון ;
מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ;
מטוסי קרב מדגם מסרשמיט 109 ;
מטוס אימון מדגם הארוורד ;
בנוסף כלולים באוסף כלי רכב טכניים של חיל האוויר המלכותי, תותחים נ"מ וזרקורים, מנועי מטוסים, מדים ואביזרי טיסה.
מוזיאון הנגב לאמנות (נכתב גם: מוזאון הנגב לאמנות) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר העתיקה של באר שבע במתחם המוזאונים הכולל שני מוזיאונים שונים: מוזאון הנגב לאמנות, והמוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח.
מוזיאון הנגב לאמנות שוכן בעיר העתיקה בבאר שבע, במתחם בו ממוקמים מבנים אשר שמשו כבית המושל והמסגד הגדול, וביניהם מדשאה רחבת ידיים.
בית המושל הוא נבנה ב-1906 ושימש את המושל העות'מאני, כחלק מקבוצת מבני שלטון וביניהם הסראיה (בית השלטון המרכזי) והמסגד הגדול שבנו העות'מאנים עם הקמת העיר החדשה.
לאחר הקמת המדינה המסגד שימש במשך שנים רבות כמוזיאון בו הוצגו פריטי ארכאולוגיה ואתנוגרפיה והיה בו גם אגף לאמנות חדשה.
בשנות ה-80 למאה העשרים הופרדו אגפי המוזאון ונחלקו בין שני הבניינים.
בעוד שמוזאון הנגב לאמנות פעל בבית המושל, המוזאון הארכאולוגי שפעל המסגד הגדול נסגר בתחילת שנות ה-90 לתקופה ממושכת עד שעבר שימור ושיקום שהסתיימו בשנת 2013, אז הוגדר מחדש כמוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח ונפתח ב-2014.
מבנה בית המושל, המשמש כמשכנו של מוזאון הנגב לאמנות, הוא מבנה בן שתי קומות.
הוא מעוטר בחזיתו באכסדרה בעלת שלוש קשתות מחודדות.
חלקו הפנימי אופייני למבנה הקרוי "קונאק": ביתו של מושל או של אישיות חשובה אחרת, שבו נערכים גם מפגשים רשמיים וקבלות פנים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש הבניין כמעון קצין המטה הבריטי.
בשנת 1938 הוסב המבנה לבית ספר לבנות הבדואים.
במהלך התקופה נוספו למבנה מדרגות פנימיות, מבנה שירותים בקומה התחתונה ושני חדרים בקומה העליונה.
לאחר כיבוש העיר על ידי צה"ל במלחמת העצמאות שימש המבנה את צה"ל.
עם היווסדה של העיר באר שבע, בשנת 1950, שימש המבנה כבית העירייה הראשון.
בראשית שנות ה-70, הועברו משרדי העירייה ובית המושל שימש לעוד תפקידים עירוניים.
ב-1987 נפתח בית המושל לתצוגת אמנות לאחר שעמד נטוש והרוס בעקבות שרפה במשך מספר שנים ומכאן ואילך שימש כ"ביתן האמנות" של מוזיאון הנגב הישן ששכן במסגד והוקדש ברובו לארכאולוגיה.ב-1987 הוכרז מוזיאון הנגב לאמנות כ"מוזיאון מוכר" במסגרת חוק המוזיאונים.
בשנת 1998, הוכרז המבנה כמבנה בסכנת התמוטטות ונסגר לציבור.
בשנים 1999–2003 המבנה עבר שימור ושיפוץ והוא המבנה ההיסטורי הראשון בבאר שבע שעבר שימור על פי התקנות החדשות לשימור מורשת בנויה ויוזמות שימור בעיר העתיקה.
מטרת תוכנית השיקום הייתה לשמר ככל האפשר את אופיו המקורי של המבנה תוך ביצוע שינויים בהתאם לחוקי הבנייה המודרניים.
המוזאון נפתח מחדש בינואר 2004.
בין השנים 1999–2004 נערך שיפוץ מקיף במבנה, שימור ושיקום שבוצע על ידי מחלקת השימור של רשות העתיקות והאדריכל זאב גור והותאם לצורכי מוזיאון.
במסגרת השיפוץ הותקנו מעלית ומערכת מיזוג אוויר, נערך שינוי בחללים הפנימיים תוך התאמתם לתצוגה, ונוספה תוספת של חזית זכוכית.
המוזאון בעל שתי קומות בהן כמה אולמות תצוגה, והוא מציג תערוכות מתחלפות של יצירות אמנות, בעיקר אמנות ישראלית.
ב-2009 הוצגה התערוכה "אשת חייל מי ימצא – דימויי נשים לוחמות בשנות הקמת המדינה".
אצרה את התערוכות נוגה ראב"ד אשר שימשה מנהלת ואוצרת המוזאון בשנים 2002–2010.
בשנת 2011, מוזאון הנגב לאמנות עבר לניהול חברה-בת של עיריית באר שבע, כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע, ולתפקיד מנהלת ואוצרת המוזאון נכנסה ד"ר דליה מנור, היסטוריונית אמנות ואוצרת שהתמחתה בתחום האמנות הישראלית.
התערוכה שפתחה את עונת התערוכות לשנת 2011 היא "רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית" בה השתתפו בין השאר: מיכל רובנר, רועי קופר, גלעד אופיר, שרון יערי, יוסף-ז'וזף דדון וגלעד אפרת.
באותה שנה הוצגו: תערוכה של פיסול, הדפס וציור של מנשה קדישמן "מן הטבע אל האמנות" שאצרה דליה מנור והתערוכה "בין לבין: אמנות נייר בינלאומית" שאצרה שיר מלר-ימגוצ'י.
מדי פעם מוצגים פסלים גדולים ברחבת המוזיאון.
החל מקיץ 2011 מוצג בהשאלה פסלו של מנשה קדישמן "ארץ מולדת" (1995).
בסתיו 2012 הוצג על הדשא ברחבה, בתצוגת בכורה, פסלה המונומנטלי של סיגלית לנדאו, "מקלט" (2012) במסגרת תערוכת היחיד שלה במוזאון.
בעקבות שיפוץ בתוך המוזיאון בקיץ 2012 הוסבו חדרי משרדים בקומה השנייה לחדרי תצוגה וכך נוספה למוזיאון גלריה קטנה לתצוגות מן האוסף או לפרויקטים מיוחדים.
תצוגה ראשונה הוקדשה לציורים של לאון אנגלסברג שהתקבלו לאוסף מוזיאון הנגב לאמנות ולאחריה הוצגה בחדר הפרויקטים תערוכה של ג'אסר אבו רביעה "עבודת אדמה" שכללה מיצב שהוכן במיוחד לחלל הקטן וסדרת רישומים.
את התערוכה אצרה דליה מנור שאצרה גם תערוכות רבות במשך השנים.
המוזאון הציג תערוכות יחיד של אמנים ישראלים בולטים: סיגלית לנדאו בתערוכה "קריאטידה" שכללה מיצבים, פסלים מחומרים שונים, עבודות סאונד ווידאו ופסל חוץ גדול "מקלט"; מיכה בר-עם בתערוכה "דרומה" שהוקדשה למבחר מצילומיו מבאר שבע והנגב לאורך התקופות; דני קרוון בתערוכה שהוקדשה לאנדרטת חטיבת הנגב והפיסול הציבורי שיצר בעקבותיה.
תערוכות יחיד קטנות הציגו גם שלומית באומן, אוסוולדו רומברג, דוריס ארקין.
תערוכה קטנה של ציורי מחשב של ביאנקה אשל גרשוני בתחילת 2020 הייתה תערוכתה האחרונה של האמנית.
בד בבד המוזאון נותן במה לאמנים צעירים בתערוכת יחיד ראשונה: התערוכה "וירוס" של אייל אסולין, "נופל במקום" של אייל סגל ו"פירורי פחם" של זוודיתו יוסף-סרי, וחושף מחדש אמנים מהעבר: לודוויג בלום, מרסל ינקו (בשיתוף מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד), דליה אמוץ, אנה טיכו.
באוקטובר 2013 במלאת 40 שנה למלחמת יום הכיפורים הוצגה התערוכה "דם המכבים: זיכרון ושכול באמנות ישראל", תערוכה קבוצתית שאצרה הד"ר מירי גל-עזר.
התערוכה הציגה את הנושא לאורך הדורות, ממלחמת העצמאות ועד מלחמת לבנון והוצגו בה אמנים מדורות שונים: מנחם שמי, צבי גלי לודוויג בלום, יגאל תומרקין, דוד וקשטיין, דוד ריב, אסד עזי, חיים מאור, אפרת נתן, דרורה דומיני ועוד.
לרגל התערוכה יצא לאור גיליון מיוחד של כתב העת "פנים" בעריכת רוביק רוזנטל וד"ר מירי גל-עזר שהוקדש לנושא הזיכרון והשכול בתרבות בישראל.
מוזאון הנגב לאמנות מציג גם תערוכות של אמנים בינלאומיים: האמן האיטלקי יאניס קונליס (Jannis Kounellis) שאצרה אדאקיארה צבי, תערוכתו האחרונה של האמן בחייו; תערוכה החוקרת את הקשרים בין מדע ואמנות בפרויקט EDEN של האמנית הרוסיה-צרפתייה אולגה קיסלבה (Olga Kisseleva).
התערוכה התפרשה על מספר חללים בעיר העתיקה של באר שבע.
ב-2016 הוצגה במוזאון התערוכה הבינלאומית הנודדת Graphic Detail שהוקדשה לאמניות קומיקס יהודיות ואצרה האמנית הבריטית שרה לייטמן (Sarah Lightman).
התערוכה הוצגה גם בגלריה טרומפלדור של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ד"ר דליה מנור סיימה את תפקידה בשנת 2020.
בשנת 2023 נבחר רון ברטוש, אוצר וחוקר אמנות, לתפקיד האוצר הראשי של מוזאון הנגב לאמנות.
בשנת 2023 אצר ברטוש את התערוכה "נירית טקלה:כרומטיק", על פני כל חללי המוזיאון.
תערוכה זו, אשר לוותה בספר מקיף על יצירתה של האמנית, פרשה לראשונה מבט רחב על העשור הראשון של עבודתה של טקלה, ועל חלקה של האמנית בייצוג קהילת ביתא ישראל באמנות הישראלית.
התערוכה נפתחה כשבועיים לפני טבח שבעה באוקטובר.
במרץ 2024 נערכה במוזיאון התערוכה "מתן בן כנען: כל הסימנים מראים", שאצר רון ברטוש, אשר נבחרה בהשראת בית משירו של חיים גורי, אשר נפתח במילים: "כָּל הַסִּימָנִים מַרְאִים שֶׁהַהִיסְטוֹרְיָה חוֹזֶרֶת".
במקביל לתערוכתו של בן כנען נערכה התערוכה "חוה מחותן: חמש נשים", שהוקדשה לדמות האישה בפסליה של חוה מחותן, מהפסלות החשובות בהיסטוריה של האמנות הישראלית, ומחלוצות שדה האמנות והתרבות בנגב ובבאר שבע.
ביולי 2024 אצר רון ברטוש את "מיכה אולמן: אשמורת ראשונה", תערוכת יחיד חדשה לאמן מיכה אולמן, שמתמקדה בסדרת רישומים מוקדמת שיצר האמן בתקופות של שירות מילואים.
לכבוד התערוכה יצא לאור ספר במקביל לתערוכה זו הוצגה תערוכה קבוצתית בשיתוף פעולה עם זומו- המוזיאון שבדרך בשם "23'-73': סלון וידאו בין שתי מלחמות", שאצרו מילנה גיצין-אדירם, מעין שלף ושחר בן-נון, אשר הציגה אנתולוגייה של עבודות וידאו שנוצרו בישראל בין השנים 2023-1973.
ביוני 2025 נפתחה התערוכה "באר: מבחר מאוסף מוזאון הנגב לאמנות".
אוצר המוזאון רון ברטוש כתב כי "במוזאון שבו אין תצוגת אוסף קבועה, תערוכה מסוג זה נושאת משמעות מיוחדת – הן למוזאון הן לציבור הרחב.
אם אוסף הוא לבו של המוזאון, כי אז תערוכה זו היא פעימת לב אחת".
במסגרת התערוכה, אשר כללה עשרות אמניות ואמנים, הזמין ברטוש את הציירת גבריאלה קליין "לשלב בתצוגת האוסף שלושה ציורי קיר של בדים ווילונות אשר משלימים את רוח התערוכה בבחינת הסרת הלוט מעל היצירות מן האוסף".
בנובמבר 2025 נפתח מערך תערוכות ייחודי בהיקפו - שלוש תערוכות יחיד במקביל אשר מוקדשות כל אחת לפרק יצירה משמעותי.
התערוכה "יערה אורן: שמיכת טלאים" היא תערוכה מוזיאלית ראשונה לציירת ואמנית הקרמיקה יערה אורן, לאחר עשור שבמהלכו גיבשה שפה אמנותית ייחודית, מופשטת, חווייתית ואוניברסלית.
התערוכה "רונית פורת: חורש לילה" כוללת יצירות שהושפעו מתוך שני מקורות השראה מרכזיים – הפסל "אמזונה" מאת הפסלת החשובה חנה אורלוף והרומן "חורשלילה" (Nightwood, 1936) מאת דג'ונה בארנס.
התערוכה "ערן וובר: התגלמות" היא תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה לפסל ערן וובר, מהקולות הבולטים בפיסול הקלאסי-פיגורטיבי בישראל.
התערוכה מתעדת תהליך אמנותי ואישי שנמשך כשנתיים, שבמרכזו ליווה האמן את חברת ילדותו מיכל יגל אלונים, שהתמודדה עם מחלת ה־ALS, ופיסל את דמותה עד פטירתה.
הפסלים שבתערוכה נוצרו בד בבד עם הסרט התיעודי "הרשו לי לדבר אתכם על החיים" מאת גל ומאיה רווה.
מוזאון הנגב לאמנות מחזיק אוסף אמנות, ציור, פיסול, עבודות על נייר, בעיקר אמנות ישראלית מודרנית ועכשווית מאז שנות ה-60 של המאה העשרים.
האוסף מתרחב בעיקר הודות לתרומות.
ב-2019 התקבלה תרומה של עשרות יצירות מאוספו של המשורר מרדכי גלדמן.
בספטמבר 2025 הכריזו עודד שהם, מנהל מתחם המוזאונים, ורון ברטוש, אוצר מוזאון הנגב לאמנות, על הקמת עמותה חדשה לקידום מתחם המוזאונים.
יו"ר העמותה היא חנה פרי-זן.
המסגד הגדול והמוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח
המסגד הגדול, הממוקם במתחם המוזאונים בעיר העתיקה בבאר שבע, הוקם בשנת 1906 על ידי השלטונות העות'מאניים, ושימש את האוכלוסייה המקומית לתפילה.
בשנים 1948–1953 שימש כבית מעצר וכבית משפט השלום.
ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזאון לארכאולוגיה בניהולו של צבי עופר והוצגו בו ממצאים מן הנגב, במיוחד מאתרי התקופה הכלקוליתית באזור באר שבע והנגב הצפוני.
ב-1984 התבשרו תושבי באר שבע והנגב על פתיחת סניף של הגרפוטק הישראלי במוזאון הנגב שאיפשר השאלה לציבור של הדפסים אמנותיים.
ביוני 2011 קיבל בג"ץ את עמדת המדינה כי המבנה לא ישמש לתפילה אך דחה את דרישת העירייה להחזירו לתפקידו כמוזאון ארכאולוגי.
ביצוע הפסיקה הוטל על מנהלת מוזאון הנגב לאמנות, הד"ר דליה מנור.
היא הקימה ועדת היגוי מייעצת ובהמשך נבחרה ב-2012 אוצרת המתמחה באמנות האסלאם, הד"ר שרון לאור-סירק והוחל תהליך תכנונו והקמתו של מוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח בתוך מבנה המסגד.
בינתיים, בין נובמבר 2011 ואוקטובר 2013 הוצגה במקום, ביוזמת עיריית באר שבע, "התערוכה לתולדות באר שבע 1900–2013" הסוקרת את תולדות העיר, אוצר התערוכה, גואל דרורי.
מאז סיומה נערכו במקום עבודות התאמה ושיפוץ למוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח שנפתח רשמית בדצמבר 2014.
מוזיאון הריגול הבין-לאומי הוא מוזיאון בבעלות פרטית המוקדש לתחום הריגול וממוקם בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
הוא ממוקם בבניין Le Droit 1875 בשכונת הרובע פן בוושינגטון, מול בניין משרד רשם הפטנטים הישן.
המוזיאון נבנה על ידי מילטון מלץ בעלות של כ-40 מיליון דולר ומשמש כארגון ללא מטרות רווח.
מלץ ייסד את החברה Malrite ואת תאגיד המדיה הכולל את מוזיאון הריגול.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר טען מלץ שהציבור רוצה וראוי לקבל מידע נוסף על קהילת המודיעין.
החברה של מלץ מימנה מחצית מעלות ההקמה של המוזיאון ועוד 20 מיליון דולר מומנו על ידי עיריית וושינגטון.
המוזיאון הוא חלק מפרויקט עירוניות מתחדשת של רובע פן בוושינגטון, שהחל בשנת 1990 על ידי החברה לפיתוח של וושינגטון.
במוזיאון נמצאים יותר מ-600 פריטים בשטח של למעלה מ-20,000 רגל מרובע (1900 מ"ר).
התערוכות מתייחסות להיסטוריה של הריגול ומרגלים בפועל, הן בעולם האמיתי והן בתרבות הפופולרית.
במוזיאון תערוכות נרחבות על שיטות הריגול וחומרים מתקופת האימפריות היוונית והרומית, האימפריה הבריטית, מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמת האזרחים האמריקנית, שתי מלחמות העולם ושנות המלחמה הקרה.
תחנות מבקרים אינטראקטיביות רבות נמצאות ברחבי שטחי התערוכות.
בתחנה הסופית מוצג סרט בן 8 דקות, המתאר כיצד הטכנולוגיה המודרנית שינתה את פניה של הלוחמה בטרור.
מוזיאון הפצצה האטומית (ביפנית: 長崎原爆資料館) הוא מוזיאון הממוקם בעיר נגסאקי שביפן.
המוזיאון הוקם לזכר הטלת פצצת האטום על העיר בשעה 11:02:35 ב-9 באוגוסט 1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון ממוקם בסמוך לפארק השלום בנגסאקי - מוקד הפיצוץ.
המוזיאון הראשון הוקם באתר בשנת 1945, זמן קצר לאחר תום המלחמה.
המוזיאון הנוכחי נפתח באתר באפריל 1996, לרגל ציון יובל להטלת הפצצה.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ואת ההיסטוריה של פיתוח הנשק הגרעיני.
בסמוך למוזיאון ממוקם היכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום שנפתח בשנת 2003.
מוזיאון הראשונים הממוקם בבית יחיאל הוא מוזיאון באבן יהודה המתעד את הקמתה והתפתחותה של המושבה.
הוא נמצא ברחוב איילת השחר, סמוך לרחוב המייסדים במרכז המושבה.
במבנה המקורי שכנו תחילה משרדי חברת ההתיישבות "הנוטע", ובהמשך משרדי אגודת "החקלאי".
אחר כך שכן בה הבנק "קופת מלווה".
ב-1962 החלה אגודת "החקלאי", בעלת הקרקע, להרחיב את החלק הדרומי של המבנה ולהוסיף אולם, כך שישמש בית תרבות.
בתקופה זו נפטר יחיאל זלינגר, שכיהן כראש המועצה השני של אבן יהודה בשנים 1963-1955; האגודה החליטה לקרוא למבנה על שמו.
המבנה נחנך כשנה לאחר מותו, ב-1964. בתקופה זו התארגנה "אגודת בית יחיאל", שנועדה להפעיל את בית התרבות ולארגן בו אירועי תרבות וחינוך.
בשנות ה-60 וה-70 התקיימו בבית התרבות חוגים לילדים, הרצאות, מופעים ומסיבות, תפילות בימים הנוראים, טקסים וישיבות מועצה חגיגיות.
בשנות ה-80, עם הגידול באוכלוסיית המושבה, עברו רוב הפעילויות לבית הספר ולרחבה שלפני מבנה המועצה.
בעקבות חילוקי דעות בין המועצה המקומית לאגודת "החקלאי", נעזב המבנה.
לאחר מכן תרמה אגודת "החקלאי" את המבנה לקהילה, והוא שופץ כדי להפוך למוזיאון.
החומרים למוזיאון נאספו וסודרו החל מ-1986, אז התקיים כינוס ראשון של ותיקי המושבה לקראת הקמת המוזיאון.
התקיימו מספר אירועים בהם הוזמנו אנשי המושבה לתרום חפצים ועדויות מהעבר, שיסייעו להמחשת חיי המושבה במוזיאון שיוקם.
במסגרת התיעוד ואיסוף העדויות למוזיאון גם יצא לאור ספר על ההיסטוריה של אבן יהודה, "אבן יהודה - בראשית היו חולות" (1988).
המוזיאון כולל תצוגות בנושא ההיסטוריה של היישוב, ההדרים והלול שמהם התפרנסו תושביו בעשורים הראשונים, כלים ורהיטים שאפיינו כל אחת מהתקופות בהיסטוריה של היישוב, שחזור של צריף המתיישבים הראשון, שחזור האוטובוס שחיבר את המושבה לתל אביב בשנות ה-30, ועוד.
המוזיאון מאפשר כיום כניסת מבקרים, ומקיים גם פעילויות חינוך והעשרה לתלמידי מערכת החינוך.
המוזיאון כמו גם המבנה בית יחיאל נחשב כיום אתר מורשת לאומית, הפועל תחת חסות המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בחלקו האחר של בית יחיאל חזרו להתקיים פעילויות לרווחת התושבים דוגמת הרקדות, הרצאות וכנסים.
המבנה הנטוש משנות ה-80, חזר לפעילות ענפה.
מוזיאון הרי הרוקי הוא מוזיאון טבע בעיר בוזמן במדינת מונטנה בארצות הברית, הידוע בזכות המחקר הפלאונטולוגי ואוספי המאובנים שלו.
אוצר המוזיאון הוא הפלאונטולוג הנודע ד"ר ג'ון ר.
במקור הוא היה מסונף לאוניברסיטת מונטנה, וכיום הוא מסונף גם לסמית'סוניאן.
המוזיאון מוקדש להרי הרוקי, הגאולוגיה, ההיסטוריה והפרהיסטוריה שלהם, בדגש על פלאונטולוגיה ובעלי חיים שחיו בהם במשך מאות מיליוני שנים, אך גם בדגש על אנתרופולוגיה והצגת האנשים והתרבויות שחיו בהרים אלה.
אוסף מאובני הדינוזאורים של המוזיאון ידוע במיוחד וכולל את הגולגולת הגדולה ביותר של טירנוזאורוס וכן עצם ירך של טירנוזאורוס שבה נתגלו רקמות רכות.
המוזיאון הוא חלק משביל הדינוזאור של מונטנה ומשמש מאגר מאובנים רשמי של מונטנה.
אף על פי שהמוזיאון מוקדש גם להיסטוריה ואנתרופולוגיה המוזיאון ידוע בעיקר בזכות האוספים הפלאונטולוגים שלו, הכוללים מאובנים רבים ובפרט מאובני דינוזאורים.
תצורת הל קריק במונטנה מספקת למוזיאון מאובנים רבים, בעיקר של דינוזאורים מגיל המאסטריכט, ובהם טירנוזאורוס רקס וטריצרטופס.
התבססות מעמדו של מוזיאון הרי הרוקי בתחום הפלאונטולוגיה החלה רק ב-1990 עם גילויו של שלד טירנוזאורוס שהוחלט להציגו במוזיאון.
אף על פי שמאובנים היו הרכוש של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אוצר המוזיאון ג'ון ר.
הורנר הצליח להגיע להסכם עם שירות חיות הבר של ארצות הברית (United States Fish and Wildlife Service) והלשכה הפדרלית לניהול קרקעות המאפשר אחסון והצגת מאובנים במוזיאון.
בזכות הסכמים אלה ומעמדו הגבוה של הורנר בקהילה המדעית, הצליח המוזיאון להפוך למרכז חשוב בתחום הפלאונטולוגיה.
קרבתו לתצורת הל קריק העשירה במאובנים סייעה גם כן.
כיום מכיל המוזיאון את אחד מאוספי מאובני הדינוזאורים הגדולים בעולם.
ברשות המוזיאון 12 פרטים של טירנוזאורוס, בהם שלד שלם והגולגולת הגדולה ביותר של טירנוזאורוס, שגדולה במקצת מזו של סו (טירנוזאורוס רקס), הטירנוזאורוס המפורסם של מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו, אילינוי.
כמו כן כולל המוזיאון תגלית של הורנר: עצם ירך של טירנוזאורוס ובה רקמות רכות.
המוזיאון גם מכיל מאובנים רבים של טריצרטופס וטורוזאורוס בשלבי גדילה שונים, כולל טריצרטופס תינוק.
ב-2010 פרסמו הורנר וג'ון סקנלה מאמר שבו נטען שטורוזאורוס הוא למעשה הצורה הבוגרת מאוד של טריצרטופס ולא סוג טקסונומי נפרד.
אף על פי שהשערה זו עדיין שנויה במחלוקת, הורנר החליט לבטל את השם "טורוזאורוס" בכל תצוגות המוזיאון ולייחס מאובני טורוזאורוס לטריצרטופס.
מוזיאון הרי הרוקי לא מסתפק רק בהצגת מאובנים אלא גם עוסק במחקר פלאונטולוגי באופן פעיל.
ב-2008 היה המוזיאון חלק מקבוצה שרכשה מעבדה פלאונטולוגית ניידת, שמאפשרת לחוקרי המוזיאון לנתח ולטפל במאובנים בשדה.
מוזיאון הציירים הגדולים הוא מוזיאון לאמנות בעיר דרזדן, גרמניה.
המוזיאון מציג כ-750 ציורים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18.
בשנת 1560 ייסד אוגוסט הראשון בדרזדן את "לשכת האומנות" של הנסיכים הבוחרים מסקסוניה.
בתקופה זו, אספנות של ציורים הייתה חלק מאוספים כללים של אמנות, מדע ותחומי עניין אחרים של בעליהם.
רק בתחילת המאה ה-18 החלו אוגוסט השני ובנו אוגוסט השלישי שהיה גם מלך פולין, באיסוף שיטתי של ציורים, ובמשך תקופה של כ-60 שנה הורחב האוסף באופן משמעותי.
בשנת 1745 נרכשו 100 מן הציורים הטובים ביותר שהיו בבעלותו של דוכס מודנה וצורפו לאוסף.
בשנת 1747 הועבר האוסף מטירת דרזדן שבו אוחסן עד אז לבניין אורוות הנסיכים שהיה גדול מספיק על מנת לאפשר את אחסונן והצגתן של היצירות.
בתקופה זו התפרסם אוסף הציורים ברחבי אירופה והמשיך להתרחב באמצעות רכישת עבודות מרחבי היבשת כאשר המפורסמת מכולן הייתה הרכישה בשנת 1754, של המדונה הסיסטינית, יצירתו של רפאל משנת 1512.
בשנת 1838 הזמין פרידריך אוגוסט השני מסכסוניה את האדריכל גוטפריד סמפר, לתכנן משכן חדש וראוי לאוסף.
האגף החדש של המוזיאון בארמון צווינגר נבנה בשנים 1847 ועד 1854 ובשנת 1855 נפתח "המוזיאון המלכותי החדש" בגלריית סמפר.
יצירות האומנות נשמרו במקום בטוח אך המבנה עצמו ניזוק באופן קשה כתוצאה מההפצצה המאסיבית על העיר.
לאחר המלחמה הוחרמו הציורים על ידי יחידות התגמול של הצבא האדום ונמצאו ציורים שהוחבאו על ידי הנאצים במכרות והם שוחזרו והועברו למוסקבה ולקייב ואוכסנו במוזיאון פושקין.
בשנת 1955 הוחזרו 1,240 ציורים לדרזדן והוצגו בקומת הקרקע ההרוסה למחצה של גלריית סמפר.
תהליך הבנייה מחדש של המוזיאון הסתיים בשנת 1960 וגלריית הציירים הגדולים נפתחה מחדש.
למרות ניסיונות השימור, התברר כי 206 ציורים נהרסו ו-507 ציורים אחרים נעלמו.
במשך השנים אותרו חלק קטן מן הציורים האבודים אך כיום חסרים עדיין 450 מן האוסף המקורי.
כיום מוצגים במוזיאון 750 ציורים המהווים כ-40% מהאוסף.
בין המוצגים יצירות מופת מתקופת הרנסאנס והבארוק פרי עבודתם של רפאל, טיציאן, רובנס, רמברנדט, ורמיר ואחרים.
במוזיאון מוצג האוסף הגדול ביותר מעבודותיהם של לוקאס קראנאך האב ולוקאס קארנך הבן.
קירות אולמות התצוגה של האוספים במוזיאון מובחנים ביניהם בצבעי רקע שונים עבור כל סגנון.
אמנות איטלקית מוצגת על רקע ארגמני, אומנות הולנדית ופלמית על רקע ירוק ואומנות ספרדית וצרפתית על קירות ברקע אפור.
במוזיאון הציירים הגדולים מבקרים כ-500,000 איש מדי שנה.
בסמוך אליו קיים "מוזיאון הציירים החדשים" המציג אמנות מן המאה ה-19 וה-20.
מוזיאון הנסיך פליפה למדע (בוולנסית: Museu de les Ciències Príncep Felip, בספרדית: Museo de las Ciencias Príncipe Felipe) הוא מוזיאון ואתר תיירות מרכזי הממוקם בוולנסיה שבספרד.
המוזיאון מהווה חלק ממתחם "עיר האמנויות והמדעים".
המוזיאון מנוהל על ידי הסופר והמדען הספרדי מנואל טואריה.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל סנטיאגו קלטרווה, ונפתח לציבור ב-13 בנובמבר 2000. שטחו של המוזיאון 40,000 מטרים רבועים, מהם 27,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה.
בין השנים 2000 ו-2015 ביקרו במוזיאון כ-30.7 מיליון מבקרים.
צורת המבנה דומה לצורת שלד של דג הלויתן.
במוזיאון מוצגות תערוכות בנושאי מדע, חלל, שינוי אקלים, גוף האדם, וביומטריקה.
מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי הוא מוזיאון להנצחת הפליטים היהודים שחיו בשאנגחאי במהלך מלחמת העולם השנייה אחרי שברחו מאירופה כדי להינצל מהשואה.
הוא ממוקם באתר שבו ממוקם בית הכנסת אוהל משה, באזור ההיסטורי של Tilanqiao באזור Hongkou, שאנגחאי, שבסין.
במוזיאון מוצגים מסמכים, תמונות, סרטים וחפצים אישיים המתארים את חייהם של יותר מ-20,000 יהודים שהתגוררו בגטו שאנגחאי.
בית הכנסת אוהל מושה נוסד על ידי קהילת המהגרים היהודית-רוסית שהגיעה לשאנגחאי לאחר פתיחת הרכבת הטרנס-סיבירית.
בית הכנסת הוקם בשנת 1907, ונקרא על שם משה גרינברג, חבר בקהילה הרוסית יהודית והתקיים לראשונה במקום שכור.
מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי כולל את מבנה בית הכנסת אוהל משה, שני אולמות תצוגה וחצר.
התצוגה בבית הכנסת כולל אוסף קטן של חפצים המתאים את חיי הפליטים היהודים אשר מצאו מחסה בשאנגחאי במהלך השואה.
תצוגה אחת בקומה השנייה של בית הכנסת מוקדשת לחיי הרב הראשי של שאנגחאי רבי מאיר אשכנזי.
בעוד שבית הכנסת עדיין מכיל את ארון קודש, פרוכת ובמה, אין בו ספר תורה או סידור, כך שלא ניתן להשתמש בו לצורכי תפילה.
אולם התצוגה מספר 2, אשר הושלם בשנת 2007, מציג יותר מ-140 תמונות היסטוריות ומוצגים אחרים הכוללים עבודות אמנות, דרכונים של פליטים, עותקים של ג'ואיש שאנגחאי כרוניקל ולוח אבן שבו מגולפים דבריו של יצחק רבין במהלך ביקורו בשאנגחאי.
בעולם מוצג גם סרט תיעודי על הפליטים.
<div>אולם התצוגות מספר 3 הושלם במאי 2008 ומשמש לתצוגות מתחלפות.
בספטמבר 2014 קיר זיכרון באורך 34 מטרים נחנך באתר, בו חרותים שמותיהם של 13,732 פליטים יהודיים שמצאו מחסה בסין במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-2016 הוצב במוזיאון פסלו של הרופא היהודי יעקב רוזנפלד, שפעל בקרב הפליטים היהודים בסין, הצטרף לצבאו של מאו ועלה בו לדרגת גנרל.
מוזיאון המשאיות והתובלה של קבוצת תעבורה הוא מוזיאון ישראלי שנמצא ברמלה ליד בניין המטה של קבוצת תעבורה, צמוד לכביש 44 בין מחלף רמלוד לצומת מעשיהו.
המוזיאון מציג משאיות ורכבים נוספים ששימשו להובלה ותעבורה על כבישי ישראל.
המוזיאון הוקם בשנת 2009 לכבוד יום ההולדת ה-85 של מייסד קבוצת תעבורה, אברהם (בונדי) לבנת.
המשאיות אותרו ונאספו למוזאון ממוסכים של קבוצת תעבורה באזור רמלה ובחיפה.
רוב סוגי המשאיות המוצגות במוזיאון היו בשרות קבוצת תעבורה בין שנות ה-50 של המאה ה-20 לשנות ה-80 של המאה ה-20.
האוסף של המוזאון כולל כ-40 משאיות ורכבים נוספים.
מוזיאון המשטרות הפוליטיות ברוסיה (רוסית: Музей политической полиции России) הוא מוזיאון בעיר סנקט פטרבורג השוכן בפינת רחוב גורוחובאיה ושדרות האדמירל, ברחוב גורוחובאיה, בית מספר 2.
המבנה שימש בעבר כמטה האוכרנה ומשטרת סנקט פטרבורג עד שנת 1917 והמשיך לשמש כמטה המשטרה החשאית הרוסית (צ'קה) עד מרץ 1918 (שעברה בשנת 1931 אל הבית הגדול בליטייני).
המבנה נבנה בשנים 1788-1790 כאחוזה על ידי האדריכל ג'.
קווארנגי עבור הברון פיטינגוף, מרופאיה של יקטרינה הגדולה.
לאחר מותו נקנה הבניין על ידי העיר ב-1803 ושופץ על ידי האדריכל א.א.
ב-1876 שופץ שוב, הפעם על ידי האדריכל ק.ק.
מאז 1804 שימש הבניין את מינהלת העיר והמשטרה.
בסוף שנת 1877 הועבר המבנה לידי מושל העיר דאז פיודור טרפוב שהוסיף למבנה קומה חמישית.
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות הוא מוזיאון בהאנוי, המוקדש לנשים הווייטנאמיות.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב בשנת 1995 ושופץ בין השנים 2006 ו-2010. יש בו למעלה מ־1000 חומרים, תמונות וחפצים המוצגים בתערוכת הקבע, המעידים על תפקידן של הנשים הווייטנאמיות בעבר ובהווה, ועל פועלן באמנויות ובקרב המשפחה.
המוזיאון גם מארגן תערוכות בנושאים שונים כדי להראות את השינויים, ואת ההתפתחות, של החברה הווייטנאמית כיום.
המטרה המוצהרת של המוזיאון היא "לשפר את הידע וההבנה הציבורית בהיסטוריה ובמורשת התרבותית של נשים וייטנאמיות ...
ובכך לתרום לקידום שוויון מגדרי".
המוזיאון הוקם בשנת 1987, ונוהל על ידי איגוד הנשים בווייטנאם.
העבודה על המבנה הנוכחי החלה בשנת 1991 בבניין קיים, לפי תוכניותיו של האדריכל טראן שואן דים, ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1995. מוצגים בו חפצים מאוסף גדול (המונה כ־28,000 פריטים) שנאספו על ידי המוזיאון ואיגוד הנשים בווייטנאם מאז שנות השבעים.
חפצים אלה קשורים לתפקידן של הנשים בחיי המשפחה ובהיסטוריה.
בשנים 2006–2010 המוזיאון היה סגור לרגל שיפוצים, הודות למימון של ממשלת וייטנאם, איחוד הנשים הווייטנאמי, וקרן פורד.
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות נפתח שוב לקהל הרחב בשנת 2010, במבנה עכשוי עם מתקנים מודרניים, ותערוכה קבועה חדשה המאורגנת סביב שלושה נושאים מרכזיים: "נשים במשפחה", "נשים בהיסטוריה" ו"אופנת נשים".
במקביל, המוזיאון שינה את ההדגש ממוזיאון תרבותי היסטורי למוזיאון מגדרי, המספק מידע על מסורות תרבותיות ועוסק בנושאים חברתיים ועכשוויים.
מ-2009 ואילך, 80m2 קרקעות של המוזיאון בחלק הקדמי של מוזיאון, רחוב Ly Thuong Kiet, כבר מושכר וקפיטריה.
החוזה הוא מיום 15/7/2009 ונחתם על ידי נגואן תיי טואט, Nguyen Thi Tuyet מנהלת המוזיאון באותה תקופה, ודאו בו-הואונג, Dao Boi Huong נציג חברת ואן-וייט.
עם זאת, לאחר כמעט שנתיים של יישום הסכם מיזם משותף זה, פרסמה נשיאות הוועד המרכזי של איגוד הנשים בווייטנאם החלטה לאפשר למוזיאון הנשים בווייטנאם להציע שירותים התואמים את תחום המומחיות שלו.
בשיחה עם כתבים, נגואן תיי ואן, Nguyen Thi Bich Van מנהלת המוזיאון הנוכחית, אמרה "כל פעילותנו מבוססת על חוק מורשת התרבות 18/2010 / TT BVHTTDL של משרד התרבות, הספורט והתיירות שקובע את הארגון, התפקידים והחובות של המוזיאון.
ההכנסות מהמוזיאון יוחזרו לתקציב המדינה בהתאם לתקנות."
הבניין הראשי של המוזיאון מחולק ל-4 אגפים: תערוכה קבועה, תערוכות מיוחדות, אזור המיועד לפעילות חינוכית לילדים, וחנות המוזיאון.
תערוכות זמניות מוצגות גם באזור סמוך לבניין הראשי.
במוזיאון הנשים הווייטנאמיות יש אוסף של כ-28,000 חפצים הקשורים לנשים וייטנאמיות.
הם מסווגים לאוספים מיוחדים, לפי נושאים, כמו טקסטיל, מתכות, עץ, נייר, כלי חרס, עור, קרן, אדמה וזכוכית.
החפצים, המגיעים מכל רחבי ווייטנאם, נאספו על ידי המוזיאון ועל ידי איגוד הנשים בווייטנאם מאז שנות השבעים.
כל אחד מפריטים אלו היה שייך לנשים שזהותן ידועה.
הם מספרים את סיפורן או משקפים תקופה בהיסטוריה של וייטנאם, שנחוותה באופן אישי על ידי אותן נשים.
קשר אישי זה מעניק למוזיאון תהודה רגשית משמעותית.
התערוכה הקבועה, ששופצה בין השנים 2006 ל-2010, ממוקמת בקומה השנייה, השלישית והרביעית של המוזיאון, ויש בה כ-1000 מיצגים.
הנושא ראשון מציג את "מעגל החיים" של הנשים ווייטנאמיות: כאישה, רעיה ואם, בקבוצות האתניות השונות המרכיבות את האומה הווייטנאמית.
החלק הראשון של התערוכה מתמקד בתפקידן ובמיקומן של נשים במשפחתן, במהלך טקסי החתונה בחברות פטריאלינאליות ובמטריארכליות.
חפצים, כמו קופסת מתנה לאירוסין, או תלבושות כלה, ממחישים טקסים אלה.
החלק השני מוקדש לנושא הלידה: הטקסים הקשורים לתשוקה ללדת ילדים, ההתנהלות בהיריון, בלידה, וטיפול באמהות הטריות ובתינוקות.
החלק השלישי עוסק בתפקידן ומשימותיהן של נשים בחיי היומיום: נשים בתפקידן בתוך המשפחה, ומחוצה לה בעסקים קטנים ובמשימות המוטלות על נשים באזורים שונים ובקבוצות אתניות שונות בווייטנאם.
התערוכות בחלק זה בוחנות את תפקידן והשתתפותן של נשים וייטנאמיות במהלך ההתקוממויות והמלחמות השונות במהלך ההיסטוריה, ושמים את הדגש גם על היבטים שונים בחיי היומיום של הנשים במהלך אותן מלחמות.
חפצים אישיים כמו טבעת, כובע קש או תצלום מייצגים אירועים וגיבורות משמעותיות בהיסטוריה הווייטנאמית.
בנוסף, סרטים קצרים מראים כיצד נשים כיום מבטאות את עצמיותן עם כוח, ביטחון, אנרגיה, מיומנות ורוחניות המבוססים על ערכים מסורתיים.
חלק זה של המוזיאון, בקומה הרביעית, מדגים את האופנה והתלבושות השונות והמגוונות בטכניקות מסורתיות של רבות מחמישים וארבע הקבוצות האתניות בווייטנאם.
לדוגמה, רקמה הנפוצה אצל שבטי המונג והתאי, (בצפון המדינה) טכניקות בטיק של המונג, ותכשיטים ואביזרים (לעישון ולעיסה) המעידים על אסתטיקה וטעם אישי.
כמו כן, בחלק זה של המוזיאון ישנן שמלות שעוצבו על ידי מעצבי אופנה ווייטנאמיים בני זמננו.
מוזיאון הנשים הווייטנאמיות מארגן תערוכות בגישה עכשית על אנתרופולוגיה חברתית.
הוא גם יוזם פרויקטים המתמקדים בקבוצות שונות באוכלוסייה, במיוחד נשים וילדים מאוכלוסיות מוחלשות.
תערוכות אלו משקפות את ההתפתחות והשינויים בחברה כיום.
סיפורי שווקים (נפתחה ב-8 במרץ 2014), ואורגנה בשיתוף עם ארגון HealthBridge and וחברת הייעוץ Fresh Studio.
נשים וחדשנות (נפתחה ב־1 באוקטובר 2013), תערוכה זו הייתה אחת היוזמות של "יום חדשנות נשים 2013", ואורגנה בשיתוף עם איחוד הנשים בווייטנאם, הבנק העולמי ונשות האו"ם בווייטנאם כדי לעודד ולקדם רעיונות חדשניים.
להעצמה כלכלית של נשים וייטנאמיות.
פרח וחיים (2 בספטמבר 2013), אורגנה על ידי ארגון "נשים וחיים" בשיתוף עם חברת הפרחים דלט הספארם Dalat Hasfarm.
המוזיאון מארגן תערוכות מקוונות אודות אירועים היסטוריים כדי להנגיש את חומרי המוזיאון לכולם.
התערוכה "מוכרי הרחוב" למשל, מספרת את סיפורי חיי היומיום של מוכרי הרחוב בהאנוי.
תערוכות ניידות מתקיימות לעיתים קרובות במחוזות שונים במדינה.
קהל היעד של התערוכות מורכב מאיגודי נשים מקומיים, אוניברסיטאות, ובתי ספר.
בשנת 2012 דורג המוזיאון על ידי אתר TripAdvisor כ"אחת האטרקציות הטובות ביותר בהאנוי".
בשנת 2013 המשיך TripAdvisor לכלול את המוזיאון ברשימת 25 המוזיאונים המובילים באסיה.
בשנת 2014, מוזיאון הנשים הווייטנאמיות דורג על ידי TripAdvisor במקום שלישי מתוך "94 האטרקציות הטובות ביותר בהאנוי".
מוזיאון העיר סקופיה (במקדונית: Музеј на Град Скопје) הוא מוזיאון שנמצא בסקופיה, מקדוניה הצפונית שנוסד ב-1949. מאז 1970, המוזיאון ממוקם בחלקה המחודשת של תחנת הרכבת הישנה שנהרסה חלקית ברעידת האדמה בסקופיה ב-1963.
מאז ועד היום, כמוזיאון מורכב, הוא מקשר בין הפעילות בתחום הארכאולוגיה, ההיסטוריה, האתנולוגיה, וההיסטוריה האמנותית בסקופיה וסביבתו.
בנוסף למחקר שיטתי, איסוף, סידור, הגנה ואחסון, המוזיאון מבצע עיבוד מקצועי ולימוד מדעי של חומר המוזיאון והצגתו הציבורית באמצעות פרויקטים ותערוכות.
במוזיאון יש כ-21,950 פריטים שנמצאים במספר מחלקות: ארכאולוגיה, היסטוריה, אתנולוגיה, תולדות האמנות, אדריכלות, אורבניזם ועיצוב, חינוך, צילום, וידאו ודיגיטציה, וכן מפעילה ספרייה.
קרן המוזיאון כוללת תרומה של 182 תצלומים של צלם האמנות המקדוני בלגויה דרנקוב .
ב-1991, תרם הצייר המקדוני ליובומיר בלוגסקי 159 עבודות (בעיקר צבעי מים) למוזיאון העיר סקופיה.
אוסף זה, בעל ערך יוצא דופן והראשון מסוגו במקדוניה הצפונית, אפשר את הקמת הגלריה במוזיאון העיר סקופיה על שם התורם, ובו, תוך שמירה על זכרו, יצירותיו מוצגות ללא הרף.
המוזיאון הצבאי הלאומי המצרי הוא המוזיאון הרשמי של צבא מצרים.
המוזיאון הצבאי הלאומי ממוקם באזור הצפון מערבי של שלושת ארמונות הרם, בתוך מצודת קהיר.
הוא משקיף על גבעות מוקטאם ועל הכניסה למצודה.
ארמונות הרם הוקמו במקור על ידי מוחמד עלי פאשה בשנת 1872.
המוזיאון הוקם בשנת 1937 בבניין הישן של משרד המלחמה המצרי במרכז העיר קהיר.
מאוחר יותר הוא הועבר למיקום זמני ברובע גארדן סיטי בקהיר.
בנובמבר 1949 הועבר המוזיאון לארמון הרם במצודת קהיר.
אולם הצבא העות'מאני ומוחמד עלי פשה
אולם המלחמה הערבית–ישראלית 1948 (היא מלחמת העצמאות)
אולם מלחמת 1973 (לא מוצג באופן מפורט בשל הקדשת פנורמה 6 באוקטובר כמוזיאון למלחמת 1973)
מוזיאון הפיהרר , כונה גם "גלריית האמנות של לינץ", היה מוזיאון לאמנות שלא מומש.
המוזיאון תוכנן על ידי קנצלר גרמניה הפיהרר אדולף היטלר.
היטלר תכנן להקים את המוזיאון בעיר לינץ שהייתה לא רחוקה מכפר הולדתו, בראונאו אם אין באוסטריה.
המוזיאון אמור היה להציג יצירות אמנות שהוחרמו או נגנבו על ידי הנאצים מרחבי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מרכז התרבות אמור היה להיות חלק מתוכנית כוללת ורחבת היקף לשיפוץ לינץ שבסופה תהפוך העיר לבירת התרבות של גרמניה הנאצית.
הנאצים תכננו שהעיר תהפוך לאחד ממרכזי האמנות הגדולים באירופה כך שתאפיל על וינה (אותה היטלר שנא בגלל ההשפעה היהודית עליה ובגלל העובדה שלא התקבל לאקדמיה לאמנות של העיר).
בנוסף לכך, היטלר תכנן להפוך את העיר ליפה יותר מבודפשט וזאת על מנת שהעיר תזכה בתואר הלא רשמי של "העיר היפה ביותר על גדות נהר הדנובה".
מועד ההשלמה הצפוי של הפרויקט היה 1950 אך בנייתו לא הושלמה מעולם והחלק היחיד שהוקם היה גשר ניבלונגן.
המוזיאון תוכנן להכיל כ-16 מיליון יצירות אמנות במבנה שתוכנן לאורך של כ-1,100 מטר.
חלק גדול מהאוספים שתוכננו לאכלס את המוזיאון הוברחו על ידי הנאצים עם התקדמות בעלות הברית לכיוון אוסטריה והוחלט להחביאם במקומות מסתור.
חלק מאוספים אלו נמצאו רק מספר שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
היטלר תכנן להקים בלינץ בית מלון מפואר על שמו, שיפעל על ידי הגוף הממשלתי לתרבות הפנאי "כוח באמצעות שמחה".
המבנים המרכזיים שתוכננו לצד מוזיאון הפיהרר היו: מעונו האישי של היטלר (שבו תכננן לאחר המלחמה לבלות את שארית חייו) ואולם גדול לצורכי המפלגה הנאצית שיתחבר למגדל פעמונים, אשר בתוכו תוקם אחוזת הקבר של היטלר.
כבר בשנת 1925 תכנן היטלר להקים "גלריה גרמנית לאומית" בברלין בהנהלתו.
הוא תכנן את המוזיאון במספר סקיצות שונות, רובן הושפעו ממוזיאון בודה (מוזיאון הקייזר פרידריך).
היטלר תכנן מוזיאון שיכלול שני מבנים שיכילו יצירות אמנות: הראשון עם 28 חדרים והשני 32 חדרים.
היטלר ציין היכן ימוקמו היצירות של האמנים האהובים עליו ביותר מהמאה ה-19 (היטלר אהב במיוחד את הציירים והאמנים קרל שפיצווג, אנסלם פוירבך, פרנץ פון שטוק, פרנץ פון דפרגר).
היטלר רצה גם לכלול במוזיאון חמישה חדרים לציוריו של אדולף פון מנצל ושלושה חדרים לכל אחד מהציירים אותם הגדיר היטלר כאנשי "האמנות הארית" (מוריץ פון שווינד וארנולד בוקלין).
אמנים נוספים שהיטלר רצה שהמוזיאון יקושט בציוריהם היו אנטון פון ורנר, קרל רוטמן, וילהלם טריבנר, פריץ פון אוהדה, קארל פון פילוטי, הנס פון מארי, פטר פון קורנליוס, וילהלם לייבל ועוד.
בחירות אלו שיקפו את טעמו האישי של היטלר באותה תקופה והעדפתו הברורה לציירים רומנטיים גרמניים מהמאה ה-19.
לאחר סיפוח אוסטריה חש היטלר כי המוזיאון שחלם להקים לא צריך לקום באף אחת מערי גרמניה ולטש את עיניו לעיר לינץ.
היטלר אף דיבר על תוכניותיו עם מנהל המוזיאון הפרובינציאלי המקומי, תיאודור קרשנר, במהלך ביקור בלינץ.
לאחר טיול ממלכתי רשמי שערך ברומא, בפירנצה ובנאפולי ציין היטלר שהוא המום אך מאותגר מ"העושר של המוזיאונים האיטלקיים".
בשל חשש זה החליט היטלר שמוזיאון החלומות שלו יהיה "המוזיאון הגדול ביותר בעולם" ובו מיטב האמנות האירופאית.
הוא חשב כי מיטב יצירות האמנות הגרמניות יתאימו לגלריה הלאומית בברלין אך יצירות מאזור הים התיכון, במיוחד אלו מהמאה ה-19, ימוקמו במוזיאון החדש שתכנן בלינץ.
בסתיו 1940 החליט היטלר שהאדריכל והנאצי האדוק הרמן גיזלר יהיה האחראי על הקמתה מחדש של לינץ כחלק מהפרויקט להקמת חמש ערי הפיהררשטאדט ("ערי הפיהרר") שאם היו מתמששים, היו מהווים פרויקטים לשיפוץ והרחבה של ערים מרכזיות בגרמניה (ברלין, המבורג, נירנברג, מינכן ולינץ).
מוזיאון הפשיעה והענישה הלאומי הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של הפשיעה והענישה בארצות הברית.
המוזיאון היה ממוקם בתחילה בוושינגטון די.
ומאז 2015 הוא פועל בפיג'ון פורג' שבטנסי.
המוזיאון, הידוע גם בשם "מוזיאון הפשע", נבנה בשנת 2008 בידי היזם ועורך הדין ג'ון מורגן, אשר במהלך סיור באלקטרז, החליט כי יש להקים מוזיאון שמציג את היסטוריית הפשיעה בארצות הברית, ומוקיר את מערכת אכיפת החוק.
המוזיאון מציג תערוכות שונות, חלקן אינטראקטיביות, המאפשרות למבקר להתנסות בעבודת המשטרה.