tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב דינר הוא רב בית הכנסת "עדת ישראל" השוכן במרכז הרפואי מעיני הישועה בבני ברק, מחבר ספר "מקדש אליעזר", נשיא רשת הכוללים "דעת שמואל" ובית החינוך "באר מרים" בבני ברק, ומהרבנים הבולטים ב.
בעבר שימש כחבר בד"ץ "שארית ישראל", וכראש ישיבה בישיבת "תפארת ציון" ובישיבות נוספות.
אליעזר דינר נולד בכ"ה בכסלו ה'תרצ"ט (1938) באנגליה, לרב יוסף צבי דינר, רב בקניגסברג ולאחר מכן אב בית דין בלונדון.
למד בישיבת גייטסהד, ובשנת 1960 עלה לישראל ולמד בישיבת פוניבז' ובישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, ובה התקרב מאוד לרבו המשגיח הרב אליהו לופיאן.
בלומדו בישיבת פוניבז' כיהן כר"מ בישיבת רוז'ין, לצד הרב צבי איזנשטיין.
בשנת 1964 נעצר יחד עם קבוצת בחורים מישיבות כנסת חזקיהו ותפארת הכרמל מחיפה במהלך מחאה כנגד פעילות המיסיון בחיפה, ובחרו בעונש מאסר במקום תשלום הקנס שהוטל עליהם על ידי בית המשפט, לאחר ערעור בבית המשפט המחוזי הוקטן הקנס וישבו 25 יום בכלא תל מונד במקום הקנס.
כן פעל עם רבנים אחרים להשפיע על בחורים רבים בישיבת כנסת חזקיהו שהגיעו מרקע דתי לאומי לשנות את השקפתם להשקפה חרדית.
בשנת 1965 נישא לחנה גיטל, בתו של איש העסקים בנימין וואלף מלונדון.
לאחר נישואיו גר בבני ברק ולמד בכולל פוניבז', והיה מקורב לרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנת 1966 זכה בפרס משרד הדתות לחיבורים תורניים.
ביוזמת הרב יוסף שלמה כהנמן היה מקיים בביתו לימוד מיוחד מידי לילה עם בחורים מצטיינים מישיבת פוניבז' במסכתות שאינן נלמדות במחזור הישיבות, ביניהם הרב אשר דויטש והרב יגאל רוזן.
לאחר מספר שנים עבר לכולל חזון איש, שם למד בחברותא למעלה מחמש עשרה שנה עם הרב גדליה נדל מראשי הכולל והרב נתן צבי שולמן ראש ישיבת סלבודקה, ובהשפעתם התקרב לחוג תלמידי החזון איש.
בשנת 1972 התמנה לראש ישיבה בישיבת תפארת ציון בבני ברק, בנוסף כיהן כר"מ בישיבת חמד בראשות הרב שלמה נח קרול רב מושב חמד.
בשנת 1983 הקים את ישיבת בית יחיאל בבני ברק, ועמד בראשותה יחד עם הרב עזרא נוביק והרב בנימין יוז'וק, עד לסגירתה בשנת 1991.
לאחר נישואיו למד הלכה ועשה שימוש חכמים אצל הרב שמואל הלוי ואזנר וקיבל ממנו היתר הוראה, ולאחר מכן אף למד אצל הרב יוסף שלום אלישיב, אליו היה קרוב ביותר, ושאלות רבות בהלכה מרחבי העולם הופנו דרכו לרב אלישיב.
בשנת 1993 נקרא בעידודו של רבו הרב אלעזר מנחם מן שך לכהן כרב ואב בית דין של קהילות "עדת ישראל" בישראל, שבהן נוהגים לפי מנהגי מסורת אשכנז של יוצאי יהדות גרמניה ("יקים").
מרכז הקהילה שוכן בבני ברק, ופועל במרכז הרפואי "מעייני הישועה", לקהילה שלוחות נוספות הפועלות במודיעין עילית ובירושלים.
הרב דינר נחשב לבר סמכא בעניין מנהגי יהדות אשכנז, כאשר מסורות רבות של מנהגי אשכנז קיבל מאביו, יליד קלן.
בשנת 1999 הקים את המכון להוצאת ספרי מסורת אשכנז, בראשות בנו הרב רפאל זאב.
עם הקמת בד"ץ שארית ישראל כיהן כמו"ץ מטעמו.
ובשנת 1996 התמנה על ידי הרב יוסף שלום אלישיב לכהן כחבר הבד"ץ, והיה פעיל ומעורה בכל ענייני מערכת הכשרות.
בתפקיד זה החזיק עד לשנת 2015, אז פרש מתפקידו יחד עם חבר הבד"ץ הרב מרדכי גרוס בעקבות המהפך בכשרות בתקופת הפילוג בציבור הליטאי, והמעבר של בד"ץ שארית ישראל לשליטת אנשי הרב שטיינמן.
סגנון שיעוריו ושיחותיו מתאפיין בשילוב של שיטת הלימוד הישיבתית בחקירות ופלפולים, וכן דרך המוסר הישיבתית, יחד עם אוצר ידיעות מעולם ההלכה והפסק, ומאגדות הש"ס והמדרשים, כאשר בכל שיעור הוא מצטט עשרות מובאות ממרחבי הש"ס והפוסקים, ומבארם וקושרם זה בזה.
שיעוריו נמסרים מדי שבוע בבית מדרשו עדת ישראל ובמקומות תורה נוספים, ומועברים למאות מאזינים בקו טלפון ייעודי, וכן במערכת קול הלשון.
דברי תורתו מפורסמים בעלון "עדות לישראל" היוצא לאור על ידי קהילתו, וכן בקבצים תורניים שונים.
תלמידיו עמלים על הוצאת כתביו הרבים, בסדרת ספרים תחת השם "מקדש אליעזר".
מקדש אליעזר - שיעורי המועדים
הרב דינר היה ממקורביו ותלמידיו של הרב אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז'.
שליחויות רבות עברו דרכו בין הרב שך לאביו שגר בלונדון.
הרב דינר מזוהה עם הפלג הירושלמי, ונמנה בין הרבנים הבולטים בו.
לרב דינר ורעייתו חנה 16 ילדים, ביניהם כמה רבנים בישראל:
חתנו הרב יעקב שיינברג, מראשי ישיבת תושיה - תפרח
חתנו הרב אברהם סטוארט, ראש ישיבת רנה של תורה כרמיאל
חתנו הרב אליקום פרידמן, ראש ישיבת באר החיים מודיעין עילית
בנו הרב מאיר, אברך בכולל בית דוד בחולון ומו"ץ חניכי הישיבות.
חברותא של הרב יצחק זילברשטיין.
בנו הרב רפאל זאב, ראש מכון ספרי מסורת אשכנז ומחבר ספרי מנהג רבים
בנו הרב אליהו, ר"מ בישיבת תורת חיים בית שמש
בנו הרב מרדכי, ראש רשת הכוללים "דעת שמואל" בישראל
חתנו הרב נפתלי רוטשילד, ר"מ בישיבת חכמת שלמה ומרבני ישיבת ארחות תורה בבני ברק
חתנו הרב יעקב יפה, מראשי ישיבת תפארת יעקב גייטסהד
בנו הרב ברוך חיים, משגיח בישיבת שערי תבונה אלעד
בנו הרב יצחק, מרבני ישיבת משכן עזרא מודיעין עילית
אחיו הוא הרב יהודה אריה דינר, רב מרכז בני ברק ודיין בבית דין צדק בני ברק.
אליעזר (אלי) האובן (נפטר ב-31 בינואר 2022) היה שחקן ומאמן נבחרת ישראל בכדורסל נכים ומאמן נבחרת ישראל ברוגבי כיסאות גלגלים.
בעבר יושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
האובן עמד בראש התאחדות הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב והיה סגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים בישראל.
ב-1979 נבחר לראש ההתאחדות הארצית.
בחירתו נתקלה בקשיים ולאחר צו מניעה שאסר עליו להיכנס לתפקיד, הוא נבחר לאחר מכן בשנית.
לאחר מכן שימש יושב ראש הוצאת דיונון של אוניברסיטת תל אביב.
כמו כן היה מראשי חברת הנסיעות הסטודנטיאלית איסתא ונאשם בעקבות תלונה לפיה מנהלי החברה פעלו להבריח את נכסי איסתא לחברה אחרת שהוקמה: איסתא ליינס, תביעה שהסתיימה כעבור מספר שנים בזיכוי כל הנאשמים.
האובן היה נכה בגפיים התחתונות ונעזר בקביים.
החל להתאמן בכדורסל כיסאות גלגלים והתחרה עם הנבחרת ב.
היה מאמן נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים ומאמן נבחרת ישראל ברוגבי כיסאות גלגלים.
הרב אליעזר די טולדו (תק"ל, 1770 - תר"ח, מרץ 1848) היה פוסק, דיין ואב"ד בקושטא ומחבר ספר משנת רבי אליעזר.
נולד בשנת ה'תק"ל בערך לבנו של הרב אהרן די טולדו.
למד אצל רבי אליה עניו, שהסכים לכמה מפסקיו.
באייר ה'תקע"ו עמד בראש בית דין הגדול בקושטא שאישר את הסכמת בית דין איסור והיתר בקושטא.
כיהן גם בבית דינו של רבי שמואל חיים, המשיך לכהן בבית דין רבה עד שנהפך לראש בית הדין הגדול.
תלמידו המובהק היה רבי אברהם פרץ, ורבי אליעזר הסכים לספרו "אבני שהם".
נשלחו אליו שאלות מרחבי האימפריה העות'מאנית, כמו מירושלים, ומברוסא.
נפטר במרץ 1848, רבי חיים פאלאג'י ספד לו באזמיר, ואמר:
בניו היו רבי חיים, רבי יוסף ורבי סימן טוב די טולדו, שכיהן כראש ישיבה בקושטא בשנת ה'תרל"ה.
משנת רבי אליעזר ב' חלקים (שאלוניקי התרי"ג; שאלוניקי התרל"ג) - שו"ת המכיל פסקים שנתן.
בסוף חלק ב' של הספר נדפס ספר הזכרונות למורו ורבו רבי אליהו עניו.
את הספר הגיה הדיין רבי חיים מנחם.
סיפורי לוין קיפניס - אליעזר והגזר הוא סרט הנפשה לילדים שהופק בשנת 1994, המבוסס על פי סיפורי הילדים מאת לוין קיפניס.
הסרט הופץ על ידי קלסיקלטת בקלטות וידאו בשנת 1994. בינואר 2003 יצא הסרט ב-DVD, כיום הסרט חודש לאנימציה חדשה עם אותו קריינות של דליק ווליניץ.
בסרט מופיע חילזון זקן (בדיבוב דליק ווליניץ) המספר ארבעה סיפורי ילדים מאת לוין קיפניס.
הסרט מלווה גם בשירי ילדים שכתב אותו מחבר אשר בוצעו על ידי חני נחמיאס.
מעשה באפרוח שהלך לחפש אם אחרת
שירי הקלטת שודרו בעבר בערוץ בייבי ובערוץ לולי.
אליעזר היון (נולד ב-19 בנובמבר 1977) הוא איש תקשורת ועיתונאי באתרי החדשות ynet ו-חרדים10, כותב ספרי עיון, סוציולוג וחוקר החברה החרדית.
נולד בירושלים ליפה (לבית מִצְרִי) ואהרן-דוד היון.
סבו, יצחק היון, יליד אלג'יר, נלחם בנאצים במסגרת כוח צבאי צרפתי-אלג'יראי, במלחמת העולם השנייה.
אביו שימש כחזן הראשי בבית הכנסת דה לה ויקטואר (בית הכנסת הגדול של פריז) עד שנת 2023, ובהמשך עבר להיות חזן של הקהילה היהודית בקנזס סיטי, ארצות הברית.
עד גיל שמונה התגורר עם משפחתו בשכונת הגבעה הצרפתית, ואז עברה המשפחה לשכונת הר נוף.
למד בישיבת קול תורה לצעירים, בישיבת עטרת ישראל ולאחר נישואיו למד בכולל בישיבת ברכת יצחק.
ב-2011 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
ב-2014 סיים בהצטיינות תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת המאסטר העוסקת ברש"ר הירש כ'מיתוס חריג' בחברת הלומדים החרדית, נכתבה בהדרכת פרופסור נסים ליאון, והתפרסמה כמאמר בשנת 2017. בשנים 2015–2022 למד לתואר שלישי בסוציולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו, העוסקת בתהליכי סגרגציה, הדרה ואפליה על בסיס אתני בחברה החרדית, נכתבה בהדרכת פרופ' מיכל פרנקל ופרופ' יעל ברדה.
במקביל ללימודיו האקדמיים היה עוזר הוראה ומורה באוניברסיטה העברית בירושלים וכמנחה בסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
משנת 2024 משלים פוסט-דוקטורט במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומתמקד שם, בהדרכתה של פרופ' פולה קבלו, במחקר העוסק בהיווצרותה של אליטה ספרדית-חרדית חדשה בישראל.
היון היה מראשוני העיתונאים החרדים בתקשורת הכללית והוא פעיל כעיתונאי בעיקר באתרי החדשות האינטרנטיים ynet ו-חרדים10.
משנת 2007 הוא כותב באתר ynet, בעיקר ב"מדור יהדות" שם הוא מפרסם טורים קבועים ומאמרים פובליציסטיים.
בשנים 2011–2018 היה עורך ראשי של אתר האינטרנט של איגוד בתי הכנסת העולמי.
משנת 2014 הוא כותב באתר חרדים10, שם הוא משמש כסגן עורך ראשי, חבר מערכת ועורך "מדור דעות".
מחקר סוציולוגי של החברה החרדית
במהלך לימודיו לתואר שלישי ולאחר סיומם, התרכז היון במחקרו, בחקירת הקבוצה היהודית-חרדית בחברה הישראלית.
מאז שנת 2021 הוא עמית מחקר (חוקר בכיר) במכון ירושלים למחקרי מדיניות, ובמסגרת המכון פרסם את רוב מחקריו על היהודים החרדים בישראל.
עורך את הגיליון "רשימות שחורות" שנאבק באפליה עדתית (אפליית מזרחיים) במגזר החרדי.
מיוזמי יום הזיכרון החרדי האלטרנטיבי.
ממארגני הפגנת ההורים לילדי החינוך המיוחד החרדי בדרישה לתקצוב שווה עם ילדי החינוך המיוחד הכללי.
נשוי לענבל לבית בן-חור, ארכיטקטית של מחשוב ענן.
בשנים 2018–2024 פרסם היון ארבעה ספרי עיון העוסקים בנושאים מקראיים, כשהוא מקשר נושאים אלה להיבטים סוציולוגיים ופסיכולוגיים עכשוויים:
מלך ולא מלך: מאחורי הקלעים של הדרמה החברתית בתנ"ך, ירושלים, אלומות, 2018
נביא ולא נביא: מאחורי הקלעים של הדרמה החברתית בתנ"ך, ירושלים, אלומות, 2019
שופט ולא שופט: מאחורי הקלעים של הדרמה החברתית בתנ"ך, ירושלים, אלומות, 2020
עם ולא עם: הדרמה החברתית מאחורי אובדנה של ממלכת ישראל, ירושלים, אלומות, 2023
כמו כן, פרסם היון כמה ספרים בנושאים תורניים:
אכילת קדשים: חקרי דינים וחידושי הלכות בענייני אכילות הקדשים לסוגיהם ובפתחו מבוא כללי לדיני הקרבנות, מודיעין עילית, הוצאה עצמית, (דפוס יפה-נוף), תש"ע 2010
עזר קדשים: מבוא כללי לדיני הקדשים והקרבנות, העזרה והמקדש, כולל שרטוטי המזבח, מודיעין עילית, הוצאה עצמית, תשע"א 2011
שבת, יום טוב וחול המועד, הוצאה עצמית (דפוס וילהלם), תשפ"ד 2024
שאול מייזליש, מגילת השואה (עריכה: אליעזר היון), תל אביב, הוצאת שי
נולד בפירט שבגרמניה באפריל 1920 (כ"ה בניסן התר"פ).
במהלך ליל הבדולח התגורר במינכן, ובינואר 1939 הצליח לקבל אישור ללמוד באנגליה ועזב את גרמניה.
בספטמבר 1942 גורשה ונרצחה אימו, שהתגוררה בפירט.
אחיו שמואל הצליח לברוח להולנד ב-1938 במסגרת פינוי הילדים, נעצר ונכלא בווסטרבורק ב-1940. שרד האח את מחנה העבודה אושוויץ-מונוביץ ב-1943 והצליח לעלות לארץ ישראל ב-1946. את סיפור המשפחה וקורותיה בשואה הנציח בספרו 'והביאני בשלום מארבע כנפות הארץ'.
בשנת 1940, גורש הכסטר מאנגליה לאוסטרליה על רקע מלחמת העולם השנייה ואזרחותו הגרמנית.
ב-1941 עלה ארצה, והחל לעבוד במסגרת ממשלת המנדט כהן במשך 41 שנים בשירות המדינה.
שימש הממונה על התקנים בשירות המדינה וביולי 1978 מונה לסגן נציב שירות המדינה לתחום הארגון והתקינה.
לאחר התפטרות אברהם פרידמן 1979 ועד למינויו של איתן יעקבסון, כהן זמן קצר כממלא מקום נציב שירות המדינה.
עם התפטרותו של יעקובסון, מונה בפברואר 1981 לתפקיד נציב שירות המדינה.
וועדי העובדים בשירות הציבורי בירכו על בחירתו, כעובד וותיק בשירות המדינה, בניגוד לשני קודמיו.
במהלך כהונתו קיים משא ומתן עם הסתדרות המורים להסכם שכר חדש.
היה מזוהה עם מפלגת פועלי אגודת ישראל ועל רקע זה, פעלו אנשי חירות בממשלה להדחתו.
בשנת 1983, התפטר מתפקידו ובמקומו מונה במאי אברהם נתן.
לאחר פרישתו מתפקיד נציב שירות המדינה, כהן כמנכ"ל הקרן לטיפול בחסויים שהוקמה ב-1977 על מנת לשמש כאפוטרופוס ליתומים ולאנשים עם מוגבלות.
תקופה מסוימת עבד בארגון האומות המאוחדות בשווייץ.
במשך כ-50 שנים כהן כיושב ראש הוועד הפועל של מוסדות חורב.
בשנת 1999 זכה באות יקיר העיר ירושלים, בה התגורר.
נפטר במרץ 2018 (כ"ד באדר תשע"ח) ונטמן בהר המנוחות.
אליעזר יערי (נולד ב-25 ביולי 1949) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
היה טייס קרב וכיהן כמנכ"ל הסניף הישראלי של "הקרן החדשה לישראל".
הוא בוגר הגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1967), בוגר שבט מצדה של תנועת הצופים, והתגייס לצה"ל ב-1967. סיים קורס טיס בשנת 1969, ושירת כטייס קרב, שירת בטייסת 101 וטס במטוסי "נשר".
ב-8 בינואר 1973 רשם הפלת מטוס מיג 21 סורי בקרב אוויר, ובמלחמת יום הכיפורים רשם שתי הפלות נוספות.
בין השנים 1974–1975 שימש כקצין החינוך של בית הספר לטיסה.
השתחרר מהצבא בשנת 1976. לאחר השחרור שירת במילואים בטייסת 253, ומשזו הוסבה ל-F16 עבר לשרת בטייסת 254 עד לסגירתה בשנת 1985.
ב-1982 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1983–1986 שימש שליח קהילתי מטעם מחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית בבוסטון ארצות הברית.
לאחר חזרתו לישראל המשיך לעבוד בערוץ הראשון כעורך ומגיש חדשות.
כעיתונאי טלוויזיה, יערי הגיש כתבות רבות בערוץ הראשון, שימש עורך ומגיש של "יומן השבוע" בערוץ בין השנים 1988–1992, וכן כיהן כמנהל חטיבת התוכניות של הערוץ בשנים 1992–1995. פרש מהטלוויזיה ונסע ללמוד באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל ב-1996 תואר שני במינהל ציבורי.
חזר לישראל ובין השנים 1996–1997 שימש עורך "מבט שני".
בשנת 1997 התמנה למנהל הסניף הישראלי של "הקרן החדשה לישראל", בה היה חבר.
שימש כמנהל עד שנת 2010. במסגרת הקרן, מחולק גם פרס יפה לונדון יערי, על שם אמו.
מאז שנת 2010 משמש יו"ר פעיל של חברת ההזנק give2gether.
במרץ 2008 היה שותף להקמת עמותת "הכל חינוך" שיזם דב לאוטמן.
עמותה שביקשה להביא לשיפור והתחדשות מערכת החינוך בישראל.
ביולי 2008 חזר להגיש בערוץ הראשון, בסדרת תוכניות הארוח "מפגש יוצרים", העוסקות בסרטי תעודה שהופקו במהלך השנים על ידי רשות השידור.
החל משנת 2011 משמש כתב וכעורך ב"חדשות 10".
יערי כתב שלושה ספרים: "בחזרה לטיטאניק" (1989), אוסף סיפורים קצרים; "הצטלבויות" (2004), רומן על נזירה בירושלים; ו"מעבר להרי החושך" (2015), סיפור מסע בירושלים.
סיפור אחד מתוך ספרו "בחזרה לטיטניק", "טיסה 016", זכה לעיבוד טלוויזיוני, בדרמה שביים יצחק חלוצי למחלקת הדרמה של הערוץ הראשון ב-1990.
ב-2023 יצא סרטו התיעודי "שומרות הסף: זכרונות" העוסק בנשות מחסום ווטש.
הסרט זיכה את יערי בפרס שולמית אלוני לשנה 2023.
כחלק מתחביב שתיית הקפה שלו, הוא נוהג לשבת באופן קבוע בקפה דובשנית (בשכונת קטמון בירושלים), ונמנה עם חברי ה"פרלמנט" הקבוע שם.
בחזרה לטיטניק (תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989)
הצטלבויות: כמו סרט תיעודי (בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2004) - בעריכתו של דן שביט
מעבר להרי החושך (תל אביב: אלבטרוס, 2015)
מפעם לפעם, הוצאת אגם, 2020
הרב אליעזר ליפא ולדמן (ל' בשבט ה'תרצ"ז, 11 בפברואר 1937 – ט"ו בטבת ה'תשפ"ב, 19 בדצמבר 2021) היה רב דתי לאומי מזקני תלמידי הרצי"ה קוק, מייסד ישיבת ניר קריית ארבע, העומד בראשה לאורך שנים רבות ובשנותיו האחרונות היה נשיא הישיבה.
שימש כחבר כנסת בכנסות ה-11 וה-12 מטעם סיעת התחיה.
עד לפטירתו היה חבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
ממובילי ההתיישבות ביהודה ושומרון וממייסדי היישוב היהודי בחברון ובקריית ארבע.
נולד בפתח תקווה, לרב יואל ודינה ולדמן, אשר עלו ארצה בשנת 1932 ועבדו בפרדסים ובבנייה.
בהיותו בן שלוש ירדה משפחתו לארצות הברית.
בנערותו בארצות הברית היה פעיל בבני עקיבא, ומשם הגיע ללמוד אצל הרב יצחק הוטנר בישיבת רבי חיים ברלין, ובישיבה יוניברסיטי לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה.
החל מאלול תשט"ז (1957), בהיותו כבן 20, למד בישיבת כרם ביבנה, אליה הגיע במסגרת תוכנית ההכשרה של בני עקיבא, שם נקשר לראש הישיבה הרב חיים יעקב גולדוויכט, ועבד בקבוצת יבנה.
בתקופת מבצע קדש חפר לצד חבריו תעלות הגנה בקיבוץ.
לאחר שנת ההכשרה החל ללמוד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק, אותו כינה מאז רק בתואר: "מורנו ורבנו הרב צבי יהודה".
בשנת תשכ"ט אף התגורר בבית רבו, אשר נזקק לעזרה, תקופה מסוימת.
בשנותיו בישיבת מרכז הרב התיידד עם הרב חיים דרוקמן.
השניים קיימו לימוד משותף קבוע, מדי שבוע, עד מותו.
לימים סיפר, שבהיותו תלמיד של הרב הוטנר הוא חש שדבריו הם הגבוהים ביותר עלי אדמות, אך כאשר הגיע לארץ ופגש בתורת הרב קוק, השתנה אצלו קנה המידה והרגיש שהם גבוהים מכל מה שהכיר "כגבוה שמים מארץ", ובם דבק.
בשנת תשכ"ד היה ממיסדי הישיבה התיכונית אור עציון ושימש שם כר"מ במשך מספר שנים.
בניסן תשכ"ח היה מראשי מייסדי היישוב היהודי בחברון, שם החל לרכז קבוצת לימוד, אותה ראה כסניף של ישיבת מרכז הרב, בה למד.
החל משנת 1972 שימש הרב ולדמן כראש ישיבת ההסדר ניר קריית ארבע.
לאחר מספר שנים הצטרף אליו הרב דוב ליאור.
שניהם שימשו במשך כ-30 שנה כראשי הישיבה, כשהרב ליאור עוסק בעיקר בתחום העיון וההלכה והרב ולדמן עוסק בלימודי אמונה על פי הגותו של הראי"ה קוק.
עד פטירתו הרב ולדמן שימש כנשיא הישיבה, ובנו הרב נעם ולדמן הוא ראש הישיבה.
הרב ולדמן לימד לימודי אמונה בישיבת מרכז הרב לפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים.
במקביל לעבודתו החינוכית כיהן כאחד מחברי ועד קריית ארבע.
ב-1974 הורה לחיילים שהתייעצו עמו לסרב לפקודות שתכליתן הפרעה להתנחלות בשטחים.
היה חבר המזכירות העולמית של תנועת בני עקיבא בשנת 1976, ולאחר מכן בהנהלה הארצית של בני עקיבא (1980–1986).
כמו כן בשנת ה'תשל"ז (1977) שימש כרב המושב קשת ברמת הגולן, עד אשר הרב שלמה אבינר החליפו בתפקיד זה.
בשנת 1984 נעצר במסגרת פרשת המחתרת היהודית, בחשד שידע על פעולותיה.
מעצרו הכה בהלם את קרובי משפחתו ותלמידיו, בעיקר בשל העובדה כי התנגד בחריפות לפעילות המחתרת וקרא לחבריה להביע חרטה על מעשיהם.
הרב ולדמן הכחיש את ההאשמות ושוחרר לאחר כיומיים.
היה ממייסדי וראשי גוש אמונים, ממייסדי מפלגת התחיה.
הוא שימש כחבר מזכירות מרכז ומועצת תנועת "התחיה" עד לפירוקה, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת ה-11 ובכנסת ה-12. הוא פרש מהכנסת בינואר 1990.
ב-1993 הצטרף לאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל שאז הוקם.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות עבר עם תלמידי ישיבת ניר קריית ארבע ארעית וכצעד מחאה ליישוב שא-נור בצפון השומרון.
באותה העת הצטרף לקוראים לסרב פקודה.
בבחירות לכנסת ה-20 בשנת 2015, היה בין זקני הרבנים בציונות הדתית שקרא להצביע למפלגת הבית היהודי, ולא למפלגת יחד.
בעשור האחרון לחייו השתתף במיזם "שיח שלום", המקיים בין השאר מפגשים בין פעילי שלום לרבנים ביהודה ושומרון.
הרב ולדמן היה נשוי לרותי, ולהם 8 ילדים.
הרב נעם ולדמן המכהן כראש ישיבת ניר בקריית ארבע.
בתו, חדווה, נשואה לרב עזריאל אריאל, בנו של הרב יעקב אריאל ורב היישוב עטרת.
בתו שרה, נשואה לרב ישי רמר (בנו של הרב אברהם רמר).
בנו אברהם יצחק נפטר בגיל שלוש לאחר שנפל לסיר מים רותחים.
הרב ולדמן, בהיותו תלמיד של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הורה לתלמידיו את דרכו החינוכית בעיקר על פי כתביו של הראי"ה (כדוגמת "אורות" ו"עין איה").
על פי הרב קוק בספר אורות, סבר הרב ולדמן שמדינת ישראל היא "יסוד כיסא ה' בעולם", על אף שהיא חילונית.
בשיחותיו קיים דגש על הבנת תהליך הגאולה על פי משנת הרצי"ה.
כתלמיד מובהק של הרב צבי יהודה קוק יחסו למדינת ישראל היה כראשית צמיחת גאולתנו.
הוא נמנה עם הזרם בציונות הדתית של מרכז הרב בהובלתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
הרב ולדמן היה נגד מעשי נקמה פרטיים בערבים וטען שמדינת ישראל בלבד צריכה לנקוט צעדים כנגד הערבים כתגובות לפיגועים.
הוא נמנה עם הרבנים שקראו לחיילים שנצטוו לפנות יהודים מארץ ישראל לסרב פקודה, עם זאת קרא לתלמידיו שלא להפעיל אלימות כנגד חיילים ושוטרים שבאים לפנות.
כבר בראשית שנות ה-80 התבטא הרב ולדמן כי "תפילה של יהודי על הר-הבית צריכה להיות הדבר הטבעי ביותר של חיים יחד בארץ ישראל", ועם זאת הסתייג מפעולות נמהרות בתחום זה.
הוא עודד עלייה להר הבית על פי פסיקתו של עמיתו הרב דוב ליאור ואף עלה בעצמו להר הבית.
על האמירה שטרור הסכינים ב-2015 קשור לעליות בהר הבית התבטא שהיא "חוצפה".
בשיעור שמסר קבל על התבדלותן של ישיבות הקו, לדבריו.
עוד אמר שאין לתלמידי הרב טאו סמכות לקבוע שרבם הוא גדול הדור ועולה על שאר תלמידי הרצי"ה, וכינה טענה זו "התנשאות לא יפה".
עם זאת ביקש מתלמידיו להיזהר מלנהוג בזלזול כלפי רבנים ותלמידים מישיבות הקו.
הרב שניאור קץ ראש מוסדות נחלת ישראל במגדל העמק רב חסידי אמוני.
זאב חבר (זמביש) – מזכ"ל תנועת "אמנה" ומראשי מועצת יש"ע.
בני קצובר – ממקימי גוש אמונים, ראש המועצה אזורית שומרון ויו"ר ועד מתיישבי השומרון לשעבר.
נעם ארנון – דובר היישוב היהודי בחברון.
הרב יהושע שמידט – רב היישוב שבי שומרון וראש הישיבה.
הרב איתם הנקין – חוקר תורני, היסטוריון ומחבר ספרי הלכה.
הרב דניאל מילר – ראש ישיבת עטרת נחמיה בתל אביב.
הרב מנחם פליקס – מראשי גוש אמונים.
צביקי בר חי – ראש המועצה אזורית הר חברון לשעבר.
הרב נעם ולדמן – בנו, ראש ישיבת ניר.
הרב מיכאל חג'ג' – ר"מ בישיבת נתיבות ישראל בבת ים.
חתנו,הרב מנחם נויברגר – רב בגרעין התורני "אפיקי אורות" באופקים.
הרב חיים זלינגר – ראש אולפנת קריית ארבע.
הרב שמעון בן ציון – ר"מ במכון מאיר.
הרב חיים ירוחם סמוטריץ' – ר"מ בישיבת ניר קריית ארבע ורב המושב בית יתיר.
הרב יוסף כרמל – ראש כולל ארץ חמדה.
צבי זלבסקי – מלחין, זמר וצייר ישראלי.
אלה מועדי ה' – לקט שיחות ומאמרים למועדי ישראל ונושאים נוספים, בתוך ספר הזיכרון שם עולם, קריית ארבע-חברון תשל"ז, עמ' 531–582; זמין לקריאה באתר ספריית אסיף
על דעת המקום והזמן – חוברת על השקפה דתית לאומית; כוללת את מאמרו על חשיבות הברכה על פי התלמוד הירושלמי.
ספר חגי – בספר זה לוקטו שיחות של הרב ולדמן בספרי בראשית ושמות.
יצא לזכרם של ארבעה מתלמידי ניר קריית ארבע.
חוברות שיחות לפי נושאים ופרשיות השבוע – מהדורה פנימית יצאה על ידי תלמידי ניר קריית ארבע.
אורות התשובה – עריכה והבאה לדפוס של ספרו של הרב קוק יחד עם הרב חיים דרוקמן.
וישלחהו מעמק חברון (שני כרכים) – שיחות על פרשיות השבוע, בעריכת הרב אביחי ברזילי, הרב שאול עבדיאל והרב ישי אביעזר.
קומו ונעלה ציון – חוברת המעודדת עלייה להר הבית.
אורות עם מקורות, הרחבות והוספות
ותישאני רוח ספר ביוגרפי שנכתב על דמותו בידי הסופרת חיותה דויטש, המבוסס על ראיונות שנערכו עם הרב בשנותיו האחרונות.
יצא לאור לאחר מותו בהוצאת ידיעות ספרים.
אליעזר (מוּדי) זנדברג (נולד ב-21 בפברואר 1962) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
שימש יושב ראש קרן היסוד בין השנים 2010–2018.
זנדברג גדל בחיפה וסיים את לימודיו התיכוניים במרכז חינוך ליאו באק.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
שירת בצה"ל בדרגת סגן בפרקליטות הצבאית.
משנת 1996 הגיש זנדברג בהתנדבות את "שומעים חיפושיות", תוכנית רדיו של 88FM העוסקת בלהקת הביטלס וחבריה.
התוכנית שודרה מדי יום שישי בשעה 16:00, עד לסגירת רשות השידור.
התוכנית שרדה את המעבר לתאגיד השידור הישראלי, ושודרה מדי שבת ב-15:00 בתחנת כאן 88. ב-30 בדצמבר 2017 נפרד זנדברג מהמאזינים אחרי 21 שנה ויותר מאלף תוכניות.
התוכנית משודרת בימי שישי בתחנת הרדיו 'קול רגע' ובימי שבת ב"רדיו ירושלים".
באוקטובר 2006, במסגרת פסק הזמן מהזירה הפוליטית, הצטרף זנדברג כשותף לקרן הון הסיכון "h2tech", המתמחה בהשקעות בפרויקטים טכנולוגיים בתחום המים.
זנדברג ידוע כאוהד קבוצת הפועל חיפה ומילא שורות תפקידים באגודת הסטודנטים וארגוני ילדים.
בשנת 1992 נבחר זנדברג לכנסת ה-13 מטעם מפלגת צומת, לאחר ששימש כיועץ המשפטי וכמזכ"ל המפלגה.
במהלך כהונת הכנסת ה-13 כיהן כיו"ר סיעת צומת.
ב-1996 נבחר לסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-14, היה לחבר הכנסת מטעם רשימת הליכוד-גשר-צומת וכיהן בתפקיד סגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1998 מונה לסגן שר החינוך, התרבות והספורט.
בפברואר 1999 פרש מסיעתו והקים יחד עם חברי הכנסת חגי מירום ונסים זווילי ממפלגת העבודה ויצחק מרדכי, דן מרידור, ודוד מגן מהליכוד את סיעת ישראל במרכז שהיוותה את הבסיס להקמתה של מפלגת המרכז.
לאחר חודש פרש גם מ"ישראל במרכז" והקים את סיעת "הצעירים" וחבר לאברהם פורז שפרש ממרצ להקמת מפלגת שינוי לקראת הבחירות לכנסת ה-15.
במהלך הכנסת ה-15 היה זנדברג יו"ר סיעת "שינוי" בכנסת, וכיהן כמשקיף הכנסת למועצת אירופה וכיו"ר אגודות הידידות ישראל-פינלנד וישראל-דרום אפריקה.
בשנת 2003 מונה לשר המדע והטכנולוגיה וב-19 ביולי 2004, בעקבות פיטורי השר יוסף פריצקי, מונה לשר התשתיות הלאומיות, תפקיד בו כיהן עד 4 בדצמבר באותה השנה, עת פוטרו שרי "שינוי" מהממשלה עקב התנגדותם לתקציב.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 תמך זנדברג במועמדותו של פורז בבחירות המקדימות במפלגת שינוי, ומשזה הפסיד בהתמודדות על המקום השני ברשימה, פרש איתו ועם מרבית חברי הכנסת של הסיעה שהקימו את "הסיעה החילונית".
כמה ימים לאחר מכן התפלגו זנדברג וחמי דורון מהסיעה החדשה והקימו את סיעת "הבית הלאומי", שהתמזגה עם סיעת הליכוד בתמורה להעברת מימון המפלגות של סיעת הבית הלאומי לידי הליכוד.
בתמורה לכך מוקם זנדברג במקום ה-118 והסמלי ברשימת הליכוד לכנסת ה-17.
זנדברג חזר לפעילות פוליטית בתחילת הכנסת השמונה עשרה כחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של מפלגת הליכוד לקראת הרכבת הממשלה.
שמו עלה אז גם כמועמד לתפקיד מזכיר הממשלה, אך הוא ויתר על התפקיד כשהתחוור לו כי יהיה מוגבל בניהול עסקיו העתידיים.
מאוקטובר 2010 נשא בתפקיד יו"ר קרן היסוד ב-70% משרה, ובמקביל המשיך בקידום עסקיו הפרטיים.
בספטמבר 2017 נעצר בפרשת הצוללות, ובעקבות זאת הודיע במרץ 2018 על פרישתו מקרן היסוד.
בנובמבר 2018 הודיעה משטרת ישראל כי נתגבשה תשתית ראייתית נגד זנדברג לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים בעת שכיהן כיושב ראש קרן היסוד, תוך ניצול תפקידו ומעמדו הציבורי, לצורך "פתיחת דלתות" עבור איש העסקים מיקי גנור בהקשר לעסקאות כלי השיט – וזאת בתמורה לכספי שוחד שקיבל מגנור.
בדצמבר 2019 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע, בעבירות של לקיחת שוחד, הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים ועבירות מס.
באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום.
ב-3 באוקטובר 2022 הורשע זנדברג בהפרת אמונים, בהתאם לעסקת טיעון שבמסגרתה נמחקו האישומים בשוחד, מרמה והלבנת הון.
ב-22 בדצמבר 2022 קיבל בית המשפט את עסקת הטיעון לפיה ירצה זנדברג עונש של 7 חודשי עבודות שירות וישלם קנס של 50 אלף ש"ח.
הרב אליעזר יהודה וולדנברג (ג' בטבת תרע"ו, 10 בדצמבר 1915 – ל' בחשון תשס"ז, 21 בנובמבר 2006) היה מחבר שו"ת ציץ אליעזר ומחשובי הפוסקים במאה העשרים.
נודע בעיקר בזכות תשובותיו בכל תחומי ההלכה, ובמיוחד בעיסוקו החלוצי בנושאי רפואה והלכה ובהלכות מדינה.
חבר בית הדין הרבני הגדול, חתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשל"ו (1976) ופרס הרב קוק.
נולד בירושלים בשנת תרע"ו (1915), לרחל (בתו של הרב נחום רגוזניצקי ששימש כמנהל ישיבת עץ חיים) ולרב יעקב גדליה שעלה לבדו בגיל צעיר מקובנה.
סמוך ללידתו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נחשד אביו בריגול לטובת רוסיה, בשל היותו נתין זר, ומשום כך נאלצו הוריו לעזוב את הארץ ולהתגורר בחלב שבסוריה מספר שנים.
לאחר ששבו לירושלים לימד אביו בתלמוד תורה עץ חיים.
למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים.
בגיל 19 הוציא את ספרו הראשון "דבר אליעזר".
בשנת תרצ"ו (1935) התחתן עם שושנה, בת הרב אברהם ורנר, רב הכפר נתניה, ונינת הרידב"ז.
במשך תקופה קצרה כיהן כרבו של המושב כפר ויתקין, והוא אף היה מועמד לכהן כרב בכפר הרא"ה.
לאחר שחזר לירושלים, היה מקורב לרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ואף התמנה על-ידו לראש ישיבת שערי ציון, אותה הקים הרב עוזיאל.
בשנת תשי"א (1951) נתמנה לדיין בבית הדין האזורי בירושלים (שם שימש אף כאב בית דין), ובין השנים תשמ"א (1981) - תשמ"ה (1985) כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול.
גם לאחר מכן המשיך להדריך ולייעץ לבית הדין הרבני הגדול.
מלבד זאת שימש רבו הלא פורמלי של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
בנו היחיד, הרב שמחה בונם, היה רב מטעם העדה החרדית בשכונת עזרת תורה בירושלים, ונפטר בשנת 2005 בחיי אביו.
שו"ת ציץ אליעזר עוסק במגוון רחב של נושאים הלכתיים, החל ממצוות התלויות בארץ, ענייני נישואין וגירושין, הלכות מדינה, ותשובות חלוציות רבות בענייני רפואה, בין היתר בנושאי הפריה מלאכותית, הפלה מלאכותית ופונדקאות.
הרב וולדנברג השתייך לאסכולה של תלמידי חכמים מבני ירושלים, שהתחנכו על שליטה בקיאותית בהיקף רחב של חלקי התורה, שימת דגש על לימוד הלכה למעשה, והסקת מסקנות הלכתיות בנושאים מחודשים על ידי סברה ישרה ומקורות מפתיעים מכל חלקי התורה בהלכה ובאגדה, ולאו דווקא בסברות למדניות המיובאות מחוץ להלכה.
בקיאותו בספרות ההלכה של חכמי ספרד הייתה יוצאת דופן גם בין האמונים עליה.
הרב וולדנברג התייחד גם בהבנתו בנבכי הטכנולוגיה החדשנית והרפואה המתקדמת, היות שעמל לברר היטב את המציאות לשם פסיקת הלכה בשאלות שהובאו לפניו בנושאים אלו, בכך היה דומה לרב עובדיה יוסף והרב שלמה זלמן אוירבך אשר נודעו אף הם במומחיותם בנושאים אלו.
הרב וולדנברג נודע בכמה וכמה עמדות ופסיקות ייחודיות, ובפרט בין הפוסקים ותלמידי החכמים החרדים שביניהם התגורר ופעל.
בין השאר הביע דעתו שבנישואין אזרחיים אין מדובר בנישואים מבחינת ההלכה.
הוא נמנה עם המתירים להדליק חשמל ביום טוב.
אף על פי שהרב וולדנברג נקט בגישה זהירה ביותר בתשובות הלכתיות, ובפרט בנושאים של אתיקה ורפואה, ישנם היתרים מחודשים רבים המצויים לראשונה בתשובותיו, כגון היקף ההיתר שנתן לביצוע הפלה מלאכותית במקרים מסוימים, זאת בניגוד לאיסור הגורף על כך שפסק רבי משה פיינשטיין.
לעומת זאת, בפסק הלכה אחר הוא דווקא התנגד להפריה מלאכותית בטענה כי העובר הנוצר על ידה אינו מתייחס לאביו, מה שמעלה חשש לבעיות ממזרות.
בנוגע לעליה מאתיופיה סבר שדינם כגוים ועליהם לעבור גיור לכתחילה, בדומה לפסיקת הרב משה פיינשטיין והרבי מלובביץ'.
בבית הדין נחשב הרב וולדנברג למומחה בענייני סידור גיטין ושמות גיטין, והוא נתבקש לסדר את הגיטין בבית הדין הרבני הגדול גם לאחר פרישתו לגמלאות.
הרב וולדנברג האריך רבות בתיאור חשיבותה של מצוות יישוב ארץ ישראל וכיבושה גם בזמננו, תוך שהוא מסתמך בין השאר גם על חידושי החת"ם סופר למסכת סוכה (דף לו ע"א).
בנוסף, הוא אף ראה במדינת ישראל כמלכות ישראל לעניינים מסוימים, כגון לעניין דין "כיבוש", ולפי דבריו שטח שנכבש על ידי צה"ל מתקדש בקדושת ארץ ישראל.
הרב ולדנברג שטח את משנתו המדינית בשלושת הכרכים של ספרו "הלכות מדינה" ובעשרות תשובות ב-22 הכרכים של שו"ת ציץ אליעזר.
הוא תמך בתאוקרטיה והקדיש חלק ניכר מספרו האמור כדי לעסוק ביתרונות של משטר זה.
לדבריו, "שלטון האלהות שנתנו לו שם מונח של "תיאוקרטיה" לא יערכו לפניו שום שלטון-דמוקרטי הכי משוכלל".
לדבריו, בתאוקרטיה היהודית האידיאלית המנהיג הפוליטי הוא גם איש הדת הבכיר, והדוגמה המובהקת לכך הם משה ואהרן.
אולם, מאז בית שני המשטר היהודי כלל מוסד פוליטי ומוסד דתי נפרדים, זה לצד זה.
עם זאת, הרב וולדינברג אימץ את הגישה הדמוקרטית של רבי יצחק אברבנאל ואחרים.
הוא נמנע מלהכריע בשאלה האם יש מצווה למנות מלך או שניתן להקים במקומו משטר דמוקרטי, וקבע שהדבר נתון להחלטת הציבור.
על רקע זה קבע רכניץ שהרב וולדינברג תמך בתיאוקרטיה דמוקרטית.
כאמור לעיל, הוא ראה במדינת ישראל אתחלתא דגאולה, וגוף בעל סמכות הלכתית בדומה למלכות ישראל, בנוגע לנושאים מסוימים, כמבואר בספרים הלכות מדינה ושו"ת ציץ אליעזר.
ציץ אליעזר - ספר שו"ת הכולל 22 כרכים, הוא חיבורו העיקרי.
במסגרת כרכי השו"ת נכללו גם כמה קונטרסים מיוחדים כגון, "רמת רחל" ו"אבן יעקב" על הלכות אבלות, "משנת תרומות" על הלכות תרומה, "הסירו מכשול מדרך עמי" בעניין איסור נישואים עם בני כת הקראים ובעניין פינוי עצמות שבשטח קבר הרמב"ם בטבריא.
בשנת תשל"ו (1976) זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
שביתת הים - דיני הפלגת והנהגת אוניה בלב ים, והכניסה והיציאה ממנה אל היבשה ביום שבת.
הלכות מדינה - ספר העוסק במחקרי הלכות ובירורי דינים ב"דרכי הנהגת השלטון המדיני" במדינת ישראל.
הספר הודפס בירושלים בתשי"ב (1952) במהדורה אחת בלבד, והפך לספר נדיר.
במלאת 30 יום לפטירת הרב וולדנברג יצאו מחדש לאור שלושת חלקי הספר, למורת רוחם של בני המשפחה המחזיקים בהשקפה שונה ממנו בנושא יחס החרדים לציונות.
דבר אליעזר - ספרו הראשון, חידושים וביאורים בסוגיות בש"ס וברמב"ם.
מהדורה ראשונה ירושלים תרצ"ה, מהדורה שנייה שם תש"נ.
אליעזר יֶלין (אוקטובר 1888 – 17 ביוני 1945) היה מהנדס ואדריכל ואיש ציבור, מראשי וראשוני בוניה של ירושלים העברית; בנו של דוד ילין ובעלה של תלמה ילין.
אליעזר ילין נולד בירושלים, בשכונת מזכרת משה, בשנת 1888, בן לחוקר והמורה דוד ילין, ואיטה, בתו של יחיאל מיכל פינס.
הוא למד בילדותו ב"כותאב", 'חדר' ספרדי, והמשיך בבית הספר למל.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר "אליאנס" הידוע של חברת "כל ישראל חברים".
הוא החל בלימודי ההוראה בסמינר למורים הירושלמי "עזרה", אבל פרש מהם לאחר שנה, והתמסר ללימודי האדריכלות.
יצא בשנת 1907 ללמוד אדריכלות בגרמניה, באוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט, ועשה שם ארבע שנים עד שהוסמך כמהנדס ואדריכל.
בגרמניה פגש והתיידד עם האדריכל היהודי וילהלם הקר, ידידות שנמשכה עד סוף חייהם.
הוא היה מראשוני בני הארץ שיצאו לחו"ל כדי לרכוש השכלה טכנית גבוהה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל ההנדסה העות'מאני, ושירת בו כקצין הנדסה בכיר יחד עם ידידו ושותפו לעתיד, וילהלם הקר, שבא כקצין יהודי מהצבא הגרמני, לתמוך בגייסות העות'מאניים בסיני.
הם בנו במסגרת שירותם דרכים וכבישים, גשרים ומסילות ברזל, בעיקר בחצי האי סיני ובנגב, אך גם בטורקיה, סוריה ולבנון.
בשנת 1920 ייסדו אליעזר ילין ווילהלם הקר את משרד האדריכלות המשותף שלהם, שעסק בתכנון אדריכלי, ביצוע הנדסי ושמאות בניין.
בשנת 1921 נישא ילין לתלמה לבית בנטוויץ', מוזיקאית דגולה וצ'לנית בעלת שם עולמי.
על שמה של תלמה ילין קרוי היום בית הספר לאמנויות בגבעתיים.
בשנת 1924 בנה את ביתו בירושלים ברחוב רמב"ן 14 בפינת רחוב אלחריזי בסגנון הבינלאומי עם אפיונים מקומיים כמו קשתות באכסדרת העמודים בכניסה וכן כותרות עמודים בסגנון אשורי, והיה ראשון המתיישבים שבנה את ביתו בשכונת רחביה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים במסגרות של היישוב בטרם מדינה: היה חבר בוועד שכונת קרן מונטיפיורי שבנתה את שכונת קריית משה, היה חבר שנים רבות בוועד המרכזי של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל, ומשנת 1943 עד מותו כיהן כיושב ראש האגודה בירושלים.
היה חבר בוועד המנהל של האגודה למען ירושלים, וחבר בוועד המנהל של בית ההארחה למוזיקאים "בית דניאל", בזכרון יעקב, שמשרדו אף בנה אותו.
היה חבר בוועד השכונה של שכונת רחביה, וכן פעל בחוג לקירוב לבבות בין יהודים לערבים בירושלים.
אליעזר ילין נפטר בירושלים בשנת 1945, בן חמישים ושבע בלבד היה במותו.
הותיר את אשתו וארבע בנות.
נקבר באחוזת הקבר של משפחת ילין בגוש הישן בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנים האחרונות מתרבה העניין הציבורי והאדריכלי במפעל הבנייה שלו ושל שותפו וילהלם הקר, ויש ניסיונות לשמר ולהנציח את מפעלם בירושלים.
אליעזר יונג (29 בספטמבר 1928 – 1 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
יונג נולד ביוגוסלביה בשנת 1928. בזמן מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן בצבאו של טיטו.
לאחר המלחמה סיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון בזאגרב ועלה לישראל בשנת 1949.
בשנים 1951–1953 שיחק בתיאטרון הקאמרי, שם השתתף בין היתר בהצגות "הצל" ו"אהבתה של יובל אור".
יונג היה ממייסדי תיאטרון זירה, שהיה החלוץ בארץ בז'אנר תיאטרון האבסורד.
בין ההצגות בהן שיחק בתיאטרון זה נכללות "פרנסואה ראש גזר", "בדלתיים סגורות", "אשת הסנדלר", "הבאר הקדושה", "מחכים לגודו" ו"הזמרת בעלת הקרחת".
בשנים 1958–1961 שיחק בתיאטראות "סדן", "זוטא" ו"תיאטרון פועלי באר שבע".
משנת 1962 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "בראשית", "ילדי הצל" ובהצגות נוספות.
בשנת 1965 עזב את תיאטרון הבימה, וב-1966 חזר לקאמרי ושיחק בהצגות "אלקטרא", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "פרשת אופנהיימר", "תוציא את השטקר המים רותחים" ועוד.
בשנת 1968 עבר יונג לתיאטרון זווית וחזר לתיאטרון "האהל" לשחק בהצגה "הקמצן".
בשנת 1971 שיחק בסרט "חצי חצי" גילם את נחמן.
לאחר פרישתו מהבימה בגיל 70 המשיך לשחק בהפקות פרטיות, ובהן "הינקי האחרון", "קערת העץ" ו"סיפורי צ'כוב".
יונג הלך לעולמו בשנת 2008.
אליעזר לִיפָּא יָפֶה ("יפֶה"; י"ט בטבת תרמ"ב 10 בינואר 1882 – כ"ח באלול תש"ב 10 בספטמבר 1942) היה פעיל ציוני, מראשי ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל, חבר בקבוצות הראשונים בדגניה, מתכנן מושב העובדים, ממייסדי נהלל, ויזם ומנהל ראשון של "תנובה".
אליעזר ליפא יפה נולד בכפר ינואיצי (ינובקה, איוואנובקה) שבמחוז חוטין, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה בעלת ייחוס רבני; עם אבותיו נמנה רבי מרדכי יפה, מגדולי מורי ההלכה, אשר חי בפראג במאה ה-17.
אביו של יפה, ראובן, היה תלמיד חכם מופלג, שהתפרנס מראיית חשבון.
אמו של יפה חיה שרה נודעה כאשת מידות, טובת לב וחכמה.
יפה התחנך על ברכי המסורת ובגיל צעיר החל להגות בתלמוד.
הוריו חפצו כי יקבל סמיכה לרבנות בדומה לשני אחיו הבוגרים.
הוא הצטייר כנער בעל אומץ לב, אהבה, דאגה לזולת, כוח המצאה ותשומת לב לחידושים, כגון עט נובע, סל מכמורת לצורכי דיג, תנור לבישול ועוד.
שנות בגרותו של יפה לוו בציוני דרך משמעותיים בתנועה הציונית, בהם הקונגרסים הראשונים, משפט דרייפוס וההתעוררות של הנוער הציוני.
יפה העמיק את ידיעותיו דרך העיתונות העברית וקריאת הספרים.
עם זאת, מחשבתו ושפתו הושפעו באופן ניכר מן התנ"ך, יותר מן המלל של התורות החברתיות בנות זמנו.
בגיל 16 הקים יפה את אגודת "דורשי ציון", שאביו ראובן יפה כיהן בה כנשיא הכבוד.
חברי האגודה נהגו להתכנס בבית הכנסת.
יפה האמין כי הציונות מגלמת בתוכה חובה אישית לעלות לארץ ישראל.
באחת הפגישות של האגודה אמר: .
בגיל 20 פרסם יפה בעיתון "המליץ" גילוי דעת שבו קרא לצעירים לפנות אל המפעל הציוני בארץ ישראל.
במקביל החל להעמיק את ידיעותיו בחקלאות, התעוררות זו לעלייה מצד הצעירים נתקלה באדישותם של נציגי חובבי ציון באודסה, אשר ייעצו להם להמתין.
ב-1904 היגר יפה מבסרביה לארצות הברית, ללמוד חקלאות.
במקביל פעל להקמת אגודות המשלבות את ערכי הציונות עם עבודת החקלאות.
יפה חש זרות גם בסביבה היהודית הציונית בארצות הברית; לפי הרגשתו, היהודים אמריקאים העניקו לציונות משמעות רוחנית בעיקר, וראו בה עניין של צדקה וסיוע ליהודים מארצות מצוקה.
בחורף 1908 עברו יפה וחלק מחבריו לקולוניה היהודית וודביין שבדרום ניו ג'רזי, שם החלו בלימודיהם בבית ספר חקלאי על שם הברון הירש.
הוועד המנהל של בית הספר לא נלהב מרעיונות הציונות; דבר אשר הקשה על יפה וחבריו להפיץ את רעיונותיהם.
אולם מצב זה לא ארך תקופה ארוכה, משום שלאור הישגיהם בלימודים, התיר להם הוועד המנהל לקיים פעילות ציונית ולחוג את מועדיהם.
יתרה מכך, במרוצת הזמן אף המליץ הוועד המנהל בפני הנהלת יק"א לקבל את התלמידים כמועמדים להתיישבות בארץ ישראל.
בין השנים 1905–1906, בזמן שהותו באמריקה, נטל יפה חלק בפולמוס הטריטוריאליסטי הגדול, ופעל לחיזוק התודעה בדבר היותה של ארץ ישראל שייכת ליהודים; בין השאר טען יפה: " 'עם בריא' אינו מקבל את ארצו, אלא מוצא דרכים לקחתה".
ביוזמתו של אליעזר יפה הוקם ארגון החלוץ בשנת 1905 בניו יורק; וחבריו הראשונים היו כמה מחברי ארגון התחייה.
עיקר פועלו של החלוץ היה תעמולה לעלייה לארץ ישראל.
הקמת הארגון הייתה בשנה שלאחר פטירתו של הרצל, והוויכוח אודות התיישבות באוגנדה בהסתדרות ציונית היה בעיצומו.
בהתכנסות הראשונה של חברי החלוץ דנו בשאלות ארגון ותכנון.
במתווה אשר הציגו, נקבע כי ארץ ישראל תיכבש על ידי עבודת כפיים, וקראו לקבוצות החלוצים לנהוג כך.
חברי ארגון החלוץ דגלו בצורת התיישבות על בסיס קולקטיבי.
הם הגדירו את עצמם כתנועת מתיישבים של הציונות שלא כמפלגת ההסתדרות הציונית הכללית.
אך במרוצת הזמן דעכה פעולת החלוץ וחלק מחבריו עברו אל פועלי ציון, שם הקימו גוף בשם: חלוצי פועלי ציון.
בחודש אוקטובר 1908 הקימו יפה וחבריו את ארגון האיכר הצעיר.
עיקר פועלה של הארגון הייתה הכשרת החברים בה לעבודת אדמה כאשר יעלו ביום מן הימים לארץ ישראל ויתיישבו בה.
מטרה נוספת הייתה הפצת רעיונותיהם בקרב הציונים באמריקה.
תקוותם הייתה כי חברי הקבוצה כי יובילו לשינוי בקרב נציגי הפדרציה הציונית, באמצעות פעילותם הענפה בקרב בתי ספר חקלאיים נוספים.
חברי הקבוצה התוו לעצמם מספר קווים מנחים שלפיהם פעלו:
על כל חבר ללמוד בבית ספר חקלאי ועם תום לימודיו להשתלם שנתיים במשק חקלאי;
על כל חבר להתמחות באחד או שניים מענפי החקלאות.
ואמנם, חברי "האיכר הצעיר" השתלמו באזורים אקלימיים שונים ברחבי ארצות הברית;
החברות בקבוצה נועדה אך ורק למי שהחליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה.
בשלהי 1910 עלה יפה לארץ ישראל עם כמה מחברי קבוצת "האיכר הצעיר".
בראשית דרכו עבד במושב עין גנים בסמוך לפתח תקווה שם התגורר באותה עת הוגה הדעות אהרון דוד גורדון.
במהרה נוצרו בין השניים יחסי ידידות קרובים וקרבה רעיונית; שניהם ראו מצב היהודים בגולה ובנתק מהעבודה היצרנית שורש הרע.
בעין גנים עסק יפה בגידולים ניסיוניים של תבואות וירקות.
בשנת 1911 עבר יפה לחווה של 'הכשרת היישוב' בכנרת.
והמשיך בניסוייו, בעיקר בזנים של תירס וקטניות (יפה הביא לראשונה את התירס לישראל).
במקביל נבחר יפה לוועד 'הסתדרות פועלי הגליל' וייצג את הפועלים מול המעסיקים.
יפה מצא את החווה בכנרת נשקפה בעיניו כמקום אידיאלי להגשמת חזון הקבוצה.
הוא וחברו (ולימים גיסו) אלימלך לוין ביקשו לעבוד בחווה לטובת לתקופת שנה.
הם ניהלו משא ומתן על כך עם ראש המשרד הארץ ישראלי ארתור רופין, וחתמו עמו חוזה עבודה.
אך לבסוף הגיעו לכנרת רק ארבעה חברים; שלושה חברי 'האיכר הצעיר' ואחת מארגון 'החלוץ'.
לחבורה הצטרפו פועלים ותיקים בעלי ניסיון בחיים ארץ ובעבודת אדמה.
הקבוצה "האמריקאית", הכינוי לו זכו חברי 'האיכר הצעיר' בפי אנשי היישוב היהודי החדש, הביאה והשתמשה באמצעי מיכון בעבודת השדה אשר לא נראו לפני כן בארץ.
חבריה פיתחו גידולים וענפים חדשים; והקימו משק מעורב, בשונה ממשק הפלחה המקובל עד אז.
יפה רצה כי בנוסף לעבודות החקלאיות, יעשו גם עבודות מסגרות ונפחות בידי חברי הקבוצה.
עקרון נוסף לפיו פעלה הקבוצה, היה שוויון מלא בין גברים ונשים בקבוצה אשר בא לידי ביטוי בין היתר במתן שכר שווה.
חברי הקבוצה החליטו לחכור את החווה לשנה נוספת.
וכל זאת, למרות הגירעון בסיום שנת העבודה הראשונה ובעיות הביטחון מהם סבלו מצד הבדואים והדרוזים בסביבתם.
הם התנו את ההמשך בכך שכל אחד יעבד את חלקה משלו בעצמו ועל אחריותו בשילוב יסודות של שיתוף חלקי.
תנאי זה היווה את היסוד הרעיוני ל'מושב העובדים'.
אך ארתור רופין מנהל 'המשרד הארץ ישראלי' סירב להיענות לבקשתם להישאר באתר, וחברי 'האיכר הצעיר' נאלצו לעזוב את החווה.
לאחר כישלון המשא ומתן בדבר המשך העבודה בכנרת, הקבוצה התפרקה.
יפה נסע לעבוד כפועל במושבה סג'רה.
בשנת 1913 בעודו בסג'רה ארגן יפה את השביתה הגדולה שמטרתה הייתה הכנסת עבודה עברית באגודת נטעים.
בשנת 1914 בראשית מלחמת העולם הראשונה דאג יפה להעסקת פועלים יהודים בעבודות ציבוריות של השלטונות העות'מאניים.
לאחר מכן יפה עובר לחוות בן שמן, ושם עסק בפיתוח גידול הירקות; חמש חוברות בנושא מטעמו יצאו לאור בשנה זו.
בסוף שנת 1915 עזב את תל אביב וייסד את קבוצת הפועלות במקווה ישראל, בנוסף לעבודתו בהוראת חקלאית בבית הספר.
בנוסף שימש יפה כדובר 'הפועל הצעיר'.
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה בעקבות הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ב-1917, עקר יפה לתל אביב.
בשל שליטתו בשפה האנגלית הוא שימש כמתרגם ומקשר בין נציגי היישוב היהודי לבין שלטונות הממשל הצבאי הבריטי, תפקיד שידע בו סבל.
בשנת 1919 נסע יפה לפראג לוועידת ההתאחדות של 'צעירי ציון', שם הוא נתן ההרצאה בשם 'לעבודתנו בארץ ישראל'.
באותה שנה, הוא ייסד והחל את דרכו כעורך הירחון החקלאי השדה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חיבר יפה את החוברת "ליסוד מושבי עובדים".
החוברת פירטה את עקרונות היסוד שבהם האמין: קרקע לאומית, עבודה עצמית, עזרה הדדית ושיווק משותף.
בפגישה שהתקיימה בשנת 1919 במועצה החקלאית של מפלגת 'הפועל הצעיר' הוחלט פה אחד כי יש לגשת לצעדים מעשיים ליסוד מושב העובדים.
בשנת 1920 נסע יפה כנציג 'הפועל הצעיר' לקונגרס הציוני ה-12, על מנת להציג את תוכנית מושב העובדים וכדי לגייס משאבים כלכליים לייסוד שני מושבי עובדים.
והקונגרס הציוני אישר והקציב אמצעים לייסודם באותה שנה של שני מושבי עובדים.
האחד, בגוש מעלול בשם נהלל אשר חבריו היו חברי מפלגת "הפועל הצעיר"; והשני, בגוש נוריס, שחבריו היו חברי מפלגת "אחדות העבודה" שנקרא היום כפר יחזקאל.
חברי שני המושבים שיתפו פעולה בעניינים רבים: רעיוניים והתיישבותיים.
בין השנים 1921 – 1925 יפה התרחק מעסקנותו הציבורית והקדיש את רוב מרצו וזמנו לפיתוח נהלל.
ידו הייתה בכל; בייבוש הביצות, בניסוח חוקי מושב עובדים; היה חבר ועד ויושב ראש האסיפות, והתערב בחיי השגרה במשק המעורב ופיתוחו.
יפה התווה למעשה את דרכה של נהלל מכפר למושב עובדים בהתאם לרעיונותיו.
הוא נסע לקונגרס הציוני ה-14 בווינה ב-1925 כדי להגן על רעיונתיו.
בחורף 1925, בשמעו לתביעות הציבור חזר לעסוק בענייני הציבור כחבר המרכז החקלאי, שם תבע "חוק ומשטר שווים בהחלט לכל חבר".
בשלהי שנת 1926, יזם יפה את "תנובה", אגודה שיתופית לשיווק תוצרת חקלאית, ועמד בראשה.
הקמת "תנובה" לוותה בסערה ציבורית.
היישובים החקלאיים החדשים של "ההנהלה הציונית" התלבטו כיצד לשווק את תוצרתם בסדר ובארגון ולצד היצרנים הקימים מן המגזר היהודי ומן המגזר הערבי.
שיווק התוצרת החקלאית לווה בהקניית ערכי צרכנות חדשים, ונשען על ממצאים חדשים בתורת התזונה, אשר ניתן להם פרסום בתקשורת לסוגיה באותם ימים.
רבים בהתיישבות העובדת חששו מן הפרדה בין היצרנות לבין והצרכנות.
ברל כצנלסון ממנהיגי "אחדות העבודה" התנגד להקמת "תנובה".
הוא טען כי משביר אשר הוקם בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה יוכל להמשיך לשווק את התוצרת החקלאית.
אך יפה היה בטוח כי יש לדאוג ליצרן ולחקלאי בראש ובראשונה.
בסופו של דבר, המתנגדים וביניהם גם ברל כצנלסון הודו ליפה על יוזמתו הברוכה והתעקשותו.
רבים ציינו כי בעצם ייסודה, שינתה "תנובה" את הלך הרוח הרווח באותה עת, וזירזה מעבר אל ייעול היצרנות והשיווק בארץ ישראל.
יפה ניהל את "תנובה" מעל לעשור, במקביל לכתיבתו ועבודתו הציבורית.
הוא הטמיע בתנובה מספר עקרונות.
הראשון: שחרור הפועל החקלאי מן הדאגה לשיווק תוצרתו, על מנת שהפועל יוכל להתמסר לעבודתו בצורה הטובה ביותר.
לדעתו, "קואופרטיביות גרידא או כל שיטה אחרת דומה לה או עולה עליה, אך אלילי שווא והבל הם בעינינו שאינם משמשים לנו אמצעי קליטה ואחיזה בארצנו"; באמרו משפט זה בכוונתו לומר כי קיום המשק המעורב מותנה בקבלת חברים חדשים כל העת, אשר יוסיפו תועלת לחברים הוותיקים במשק.
בנוסף, יפה פעל לשיפור המקצועיות במשק ולשיפור איכות התוצרת.
הוא ניסה לקדם ב"תנובה" את הטכנולוגיה של יצור ושיווק חלב ניגר מפוסטר.
במסגרת תפקידו כמנהל תנובה פעל מול מוסדות היישוב היהודי והשלטון המנדטורי הבריטי.
בשנת 1934 פגעה ביפה מחלה קשה והוא נאלץ להפסיק את עבודתו.
הייתה זו שעתו הקשה של היישוב היהודי בארץ ישראל; החלה ההתנגשות בין תנועת העבודה לבין תומכי תנועת ז'בוטינסקי, "הפורשים".
אווירה של איבה הדדית ועימותים פנימיים שררה בין חלקים נכבדים ואישים ומנהיגים.
אירועים אלו יצרו פגיעה עמוקה ברגשותיו.
למרות בריאותו הרופפת הוא חש כי זוהי מחויבותו לנסות לארגן קבוצת אנשים משכבות וארגונים שונים כנגד ההתנגשות והאיבה.
מרבית האנשים אליהם פנה יפה סירבו להצטרף אליו במאבקו לשיפור המצב, מכיוון שלא האמינו שקבוצה כזו תוכל להועיל בדבר מה.
אולם יפה הנמרץ לא התייאש והמשיך במלחמתו בודד במערכה.
בחורף 1934 ייסד יפה את כתב העת "נתיב", והוציא לאור שלושה גיליונות.
מקץ חודשים ספורים התאושש, ובכוחות מחודשים הוציא לאור את החוברת האחרונה שנכתבה בכתב ידו.
בגיליונות אלה ביקר בחריפות את האחראים לאווירה הקשה לדעתו.
הוא לא חסך ביקורת רחבה מאנשי תנועת העבודה אשר להירתמותם למאבק ציפה ליותר מכל.
מחלתו נתנה בו אותותיה והשפיעה על אופן כתיבתו והבעתו.
הוצאתו לאור של הגיליון האחרון חתמה את חייו הציבוריים של יפה.
ב-1937 העביר יפה רשמית את ניהול תנובה לידיו של נחום ורלינסקי והסתגר בביתו.
כאשר הרגיש שמחלתו נסוגה, המשיך בעבודתו בביאור התנ"ך וחיבר מילון למילים נרדפות.
בעבודתו זו המשיך גם כאשר מחלתו התפשטה וכילתה את יכולת הדיבור שלו; יפה לא ויתר, והשמיע את דבריו באמצעות טבלת אותיות.
"את גורל חיי מוטב לי לשאת מתוך רגש השלמה, כי אז יקל לי למצער לשאתו.
תחת אשר אם אבעט ואתמרמר, רק לי לעצמי אמרר את החיים שבעתיים ומעול גורלי לא ייגרע מאומה".
בקיץ 1942 עבר יפה להתגורר בהר הכרמל על מנת להקל על סבלו.
בסוף חודש אלול לקה בדלקת ריאות.
בכ"ח באלול תש"ב 1942 נפטר, והובא למנוחות בנהלל בערב ראש השנה תש"ג 1942.
בערים חולון ורעננה נקראו רחובות על שמו.
אליעזר יפה היה נשוי לשושנה לבית רֶכְטְהנד, ואב לשלושה: נחמה (נחמה יריב אשתו של אהרן יריב), מנוחה (מנוחה ירמיה אשתו של דב ירמיה) וראובן יפה (עד פטירתו בשנת 2013 היה חבר המושב).
אלמנתו שושנה נפטרה בשנת 1956.
יסוד מושבי עובדים, יפו: הוועד המרכזי של מפלגת הפועל הצעיר ('ספרית הארץ והעבודה'), תרע"ט.
גדול ירקות (צעדים ראשונים במשק הכפר, כרך ב: מקצועות החקלאות: ספר א), 2 חלקים בכרך 1, תל אביב: הוצאת האריאל, תרפ"א.
ארבעטער-זידלונגען אין ארץ-ישראל: מיט א הקדמה פון מחבר צו דער אידישער איבערזעצונג; יידיש דורך ש.
ראווידאוויטש, בערלין: וועלט-פארלאג, תרפ"א 1921. (יידיש: מושבי עובדים בארץ ישראל)
בפעמי הכליון: חזיון עלילות מימי חזקיהו מלך יהודה ואחז אביו, תל אביב: האריאל; דפוס השומר הצעיר, תרפ"ח.
חוברת תנובה לתרפ"ט: סקירה על תנובה ודיון בכל שאלותיה, תל אביב: המרכז לאגודות תנובה בארץ ישראל, תר"ץ.
(הדוח השנתי הראשון לתנובה; דוחות נוספים הופיעו עד שנת תרצ"ה, ואחר כך תחת השם "תנובה, דין וחשבון")
תורת הבהמות: ספר לגדול בהמות, תל אביב: מפיץ הספר, 1935.
"מלים נרדפות: מלון", תל אביב: הוצאת המחבר, 1941. (חוברת לדוגמה)
כתבי אליעזר יפה; מבוא: א.
כצנלסון; תולדות חייו של א.
יפה: יוסף שפירא, 2 כרכים, תל אביב: עם עובד, תש"ז.
(התוכן: כרך א: שאלות ההתיישבות, הסתדרות הפועלים החקלאית, מושב העובדים ותנועת העבודה; כרך ב: מאמרים ורשימות בשאלות חברה, ציונות וספרות, קטעי יומן ומכתבים)
אליעזר חודורוב (17 במאי 1904 – מרץ 1965) היה ימאי עברי וחלוץ הימאות העברית, איש הפלוגה הימית ורב חובל מקצועי שתרם רבות להתפתחות הימיה העברית ולמדינת ישראל.
אליעזר (לוסיה) חודורוב נולד בעיר קובל שבווהלין.
בטרם מלאו לו 14 שנה החל בארגון וליכוד בני הנוער היהודי.
תחילה ייסד בעיר את תנועת הצופים ברוחו של רוברט באדן פאוול.
התנועה שהנהיג גדלה מיום ליום אף מעבר לעיר קובל.
לוסיה שימש באותם ימים גם מורה ספורט ב-"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל.
מטרתו הייתה חינוך צופי-לאומי, מיזוג ערכי הצופיות וערכי הלאום לשלמות אחת.
בשנת 1921 קבלה התנועה את שמה "הסתדרות השומרים ע"ש טרומפלדור" ומנתה בקובל כ- 400 חניכים.
לוסיה עורר את הרעיון הציוני בכל העיר קובל.
תוך תקופה קצרה התפשטה התנועה לכלל ערי ועיירות פולין ומנתה אלפים רבים.
פעילותו התמקדה בשליחות הציונית והוא לקח חלק פעיל בקונגרסים והוועידות הציוניות, דוגמת הוועידה העולמית של תנועות הנוער היהודיות בדנציג 1924. בשנת 1925 קרא להתלכדות תנועות הנוער המרכזיות בפולין ותנועתו התאחדה ביוזמתו עם תנועת "השומר הצעיר".
בספטמבר 1925 עלה לוסיה לארץ, הצטרף למחנה עבודה מול הים בכרמל והרעיון להיות יורד ים דבק בו.
בארץ נישא לשלומית פרידמן, בת רחובות, ממשפחת חלוצים מקובל.
חודורוב היה פעיל בארגון ההגנה בחיפה, שחלומו היה ימאות.
בשנת 1927 נסע על חשבונו ללמוד בבית הספר הימי בצרפת.
משנקלע לקשיי מימון של שהותו ולימודיו, פנה בבקשת עזרה כספית אל ההגנה, שלאחר דיון ניאותה לתת לו סיוע (שהיה קטן ולא מספק) מתוך ראיית לימודיו כהשקעה לטווח הרחוק.
ב-1930 שב מלימודיו בצרפת ושולב בפעילות ההגנה להעברת נשק בדרך הים.
חודורוב היה מדריך ומורה בבית הספר הימי זבולון ולימים קצין חיל הים.
עקב פיצול פעילותו של בית הספר זבולון לשני בתי ספר, יומי וערב, הייתה מתיחות בלתי נסבלת באגודה הימית, וחודורוב כמו אחרים עזב את הירקון לנסות כוחו בצי הימי.
בסוף שנת 1933 הוקמה חברת הספנות 'שירות ימי ארץ-ישראלי', כשותפות של שני רבי החובלים, ידידים מימי הגימנסיה הרצליה דרך האקדמיה הימית, חודרוב וישראליתן (ישראלי), עם עוה"ד פרבשטיין מהנהלת זבולון וקצין ים בלגי ידידם.
בשנת 1934 רכשה החברה בעיראק 'אוניית משא כללי משולבת' בתפוסה של 193 טון, ורישיון הסעת 12נוסעים.
עקב ארגון לקוי לא הצליחה החברה לשרוד בתחרות הקשה עם הספינות הערביות באזור ומיד מכרה את האוניה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נחשב חודורוב מבכירי רבי החובלים בצי המסחרי העברי.
ערב הכרזת המדינה, ב-12 באפריל 1948 פנה דוד בן-גוריון אל חודורוב בבקשה לגבש הצעה לתקן מפקדה ימית מלחמתית להובלה ימית והגנת חופים.
חודורוב שב אליו בתוך יומיים עם תוכנית מקיפה ומגובשת למפקדה כזו, שתעסוק בגיוס ובהכשרה צבאית של בעלי מקצוע ימיים, וכן גיוס ספינות סוחר אזרחיות שיעברו הסבה לפעילות צבאית.
בשנת 1948 מונה חודורוב רב החובל ומפקד משותף עם יוסף אלמוג על אח"י אילת (א-16) ליום אחד.
הוא עזב את ספינת המלחמה משלא קיבל את שיטת "הפיקוד המשותף" שהונהגה על ידי הפיקוד הימי ומוסדות המדינה.
בסוף אותה שנה הגיעה האונייה "Derector" (ששמה הוסב ל"גלילה") של חברת הספנות החדשה צים לישראל כשצוותה יהודי.
חודורוב מונה רב חובל שלה, ובשנת 1949 הייתה הראשונה שהביאה גולים ממחנות המעצר בקפריסין.
בסך הכל הביא עליה חודורוב 11,000 עולים בפחות מארבעה חודשים.
בשנת 1951 מונה חודורוב כרב חובל של האונייה "אילת" של חברת צים שעבדה על קו ארצות הברית-תל אביב בשנת רכישתה.
באחת מהפלגותיה הראשונות מניו יורק לישראל, עם מטען תפזורת חיטה, נקלעה לעין סערת הוריקן ממנה הוציאה חודרוב בשלום.
אליעזר חודורוב נפטר ב-1965 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
חיל הים הישראלי - שנת ההקמה, ענת קדרון, אוניברסיטת חיפה, אוקטובר 2000
ספרו של אלכסנדר מנור: דיוקנו של רב חובל עברי.
הרב חזקיהו אליעזר יהודה פינקל (ה'תרל"ז, 1877 – י"ט בתמוז תשכ"ה, 19 ביולי 1965) היה ראש ישיבת מיר בעיירה מיר, ומייסדה מחדש בארץ ישראל.
חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
אליעזר יהודה פינקל נולד באלול ה'תרל"ז (אוגוסט 1877) בעיירה קלם שבליטא, לגיטל בת רבי מאיר (בשיס) וולפרט ורבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה".
בשנת ה'תרמ"ב (1882), בהיותו בן ארבע, עברה משפחתו לפרבר סלבודקה, שם הקים אביו הישיבה בשם "כנסת ישראל", ממנה המשיכו הישיבות הידועות בשם ישיבת חברון בירושלים וישיבת סלבודקה (בני ברק) בבני ברק.
מסופר על אליעזר יהודה הקטן שבגיל תשע שלט היטב בסדרי נשים ונזיקין שלמדם מאביו.
בשחר נעוריו הספיק לסיים את הש"ס, פעם אחת מני רבות בחייו, ולאחר מכן נסע ללמוד תורה בישיבת טלז והיה לתלמידם של רבי אליעזר גורדון ורבי שמעון שקופ.
בשנת ה'תרנ"ד (1894), לאחר כמה שנים שבהן למד בטלז, נסע ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק.
באדר ה'תרנ"ו (1896) חזר לסלבודקה יחד עם ידידו ר' שלמה פוליצ'ק (העילוי ממייצ'ט), בעת שבסלבודקה היו בעיצומה של הלווייתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור.
שהה שנה נוספת אצל אביו בסלבודקה, שם למד בחברותא עם הרב יחיאל יעקב ויינברג.
בפרקי זמן קצרים אלה ירש מאביו את דרכו בתורת המוסר.
נדד רבות לקלוט תורות ושיטות שונות.
בשנת ה'תרנ"ז (1897) היה אחד מארבעה עשר התלמידים ששלח אביו "הסבא" לישיבה של הרידב"ז שישב על כס הרבנות בסלוצק באותה עת, ובה פתח את ישיבתו.
אחר כך נדד לישיבת הלוסק ללמוד בחברותא עם רבי ברוך בער ליבוביץ ראש הישיבה, ולאחר זמן נסע לראדין ללמוד בכולל קדשים ולשהות בסביבתו של החפץ חיים.
מראדין המשיך להורדנה ומשם לישיבת מיר בראשות הרב אליהו ברוך קמאי.
מיד בהגעתו לישיבה, עמד הרב קמאי על תכונותיו המופלאות ובחרו כחתן לבתו מלכה.
בט"ו בשבט ה'תרס"ג (1903) נישא למלכה בתם של הרב אליהו ברוך קמאי ורבקה יענטא בת חיים זאב יפה.
לאחר נישואיו למד במיר והיה חברותא של רבי יחיאל יעקב וינברג בעל "השרידי אש".
את שיעורו הראשון מסר בנר ראשון של חנוכה כ"ה בכסלו ה'תרס"ז (סוף 1906).
במלחמת העולם הראשונה בשנת ה'תרע"ד (1914), גלה עם הישיבה על כל רבניה ותלמידיה לעיירות סטויבץ ופולטבה שבאוקראינה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה נפטר חותנו והוא התמנה תחתיו לראשות הישיבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לווילנה.