tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נועדה להציג מבנים ביו-מולקולריים לקהל מדעי מגוון, ובה ניתן למצוא מידע מבני בפורמט אינטואיטיבי וחופשי.
נכון ל-2025, בפרוטאופדיה כ-450,000 עמודים שנוצרו על ידי למעלה מ-4,800 משתמשים מכ-60 מדינות, ועמודים רבים תורגמו ליותר מ-12 שפות.
מחקרו של זוסמן בנושא חתימות פרוטאומיות עסק בהרכב חומצות אמינו ופפטידים להבחנה בין מערכות, עם למעלה מ-100 גנומים שרוצפו במלואם, ניתוח השוואתי של פרוטאומים מאפשר זיהוי גנים, חיזוי מבנה, תפקוד ואתרי פעולה של חלבונים, וכן ניתוח פילוגנטי.
זוסמן עסק בתחום זה למעלה משלושה עשורים בשיתוף פעולה הדוק עם פרופ' ישראל סילמן מהמחלקה לנוירוביולוגיה, עד לפטירתו של סילמן ב-2024. עבודתם התמקדה באנזים הסינפטי אצטילכולין אסטראז (AChE), שתפקידו העיקרי הוא הפסקת העברה סינפטית בסינפסות כולינרגיות באמצעות הידרוליזה מהירה של המוליך העצבי אצטילכולין.
AChE הוא מוקד עניין רב לאנזימולוגים, פרמקולוגים וטוקסיקולוגים בשל פעילותו הקטליטית הגבוהה במיוחד, שהיא חיונית לפעילותו הביולוגית.
הוא גם מהווה מטרה לדור הראשון של תרופות נגד אלצהיימר וכן לחומרים עצביים קטלניים וקוטלי חרקים.
מטרתם של זוסמן וסילמן הייתה לקבוע את המבנה התלת-ממדי של AChE כדי להבין את מנגנון פעולתו ולאפשר תכנון תרופות מבוסס מבנה.
לאחר ניסיונות שנמשכו משנות ה-60, צוותם הצליח לפתח גישה חדשנית ועדינה להמסת AChE הקשור לממברנה מאיבר החשמל של Torpedo californica (Tc*AChE), לגבש אותו, ולפתור את המבנה התלת-ממדי שלו.
פרסום מבנה זה ב-Science צוטט אלפי פעמים והוביל למאות מאמרים נוספים.
בהמשך, הם פתרו ופרסמו שני מבני AChE חשובים נוספים, של בני אדם ושל דרוזופילה.
במקביל, הם פתרו את המבנים של למעלה מ-40 קומפלקסים וצימודים של AChE עם מגוון רחב של תרופות, רעלנים וליגנדים אחרים, כולל כמעט את כל תרופות האלצהיימר מהדור הראשון, מספר מוליכים עצביים עיקריים, קוטלי חרקים, אנלוגים למצב מעבר ורעלן של נחש.
נתונים מבניים אלה מספקים מאגר מידע חיוני ליצירת תרופות חדשות.
בנוסף, נחקרו מולקולות הדבקה דמויות כולין אסטראז (CLAMs), והתגלו תפקידים חלופיים של כולין אסטראזות (ChEs) שאינם תלויים בפעילותם הקטליטית.
נמצא אזור פונקציונלי משותף ל-ChEs ולחלבוני הדבקה של תאי עצב, הדומים מבנית ל-ChEs אך חסרים את הסרין שבאתר הפעיל.
ניתוח כמותי של פוטנציאל פני השטח האלקטרוסטטי בכניסה ללוע האתר הפעיל של AChE, ובאזור האנלוגי של הדומיין דמוי ה-ChE בחלבוני ההדבקה, הראה מתאם טוב מאוד, מה שהוביל להגדרת משפחה חדשה של חלבוני הדבקה בשם CLAMs.
מחקר נוסף בתחום זה כולל את קביעת המבנה הגבישי של קומפלקס α-bungarotoxin עם פפטיד בעל אפיניות גבוהה בן 13 שיירים, ההומולוגי לאזור הקישור של תת-יחידת אלפא של AChR.
כמו כן, נבנה מודל של תחום הטטרמריזציה של AChE, המראה כי המולקולות ההטרומריות "בעלות הזנב" הן הצורות החשובות ביותר מבחינה פיזיולוגית של AChE, והצורות הדומיננטיות במוח ובצמתי עצב-שריר.
התגלה תחום חיבור קטן עשיר בפרולין (PRAD) סביבו מתאספות תת-היחידות הגלובולריות ליצירת טטרמרים.
חלבונים בסביבות קיצוניות ונזקי קרינה
מחקר זה בוצע בשיתוף פעולה עם פרופ' עדה זמיר עד לפטירתה ב-2023. בעוד שרוב החלבונים מתפקדים בטווח צר של ריכוז מלחים, מחקרים על Dunaliella salina סבילה למלחים חשפו מחלקה חדשה של חלבונים, חלבונים הלותרנטים, שיכולים לתפקד בכל טווח המליחות (0 עד 4 M NaCl).
כדי להבין את הפרטים המולקולריים של האופן שבו חלבונים אלו עומדים באתגר התפקוד בריכוזי מלח משתנים, הם קבעו את המבנה הגבישי הראשון של חלבון הלותרנטי – קרבוניק אנהידראז בגודל 30 קילו-דלטון.
מבנה גבישי זה, יחד עם סדרת מוטנטים מכווני אתר, יסייע בהבנה טובה יותר של טבעם הייחודי של אינטראקציות חלבון-ממס ואינטראקציות חלשות של חלבונים אלה.
הוא יאפשר גם להבין את העיקרון המבני המקנה יציבות נוספת לסבילות למלח, וכיצד אנזימים הלותרנטים מגנים על עצמם מפני עיכוב אניוני/קטיוני.
הבנה זו עשויה להוביל ליישומים ביוטכנולוגיים, כגון הנדסת אנזימים לתפקוד בממסים מיוחדים לשימוש תעשייתי או סביבתי.
זוסמן חוקר גם נזקי קרינה, והראה כי קרינת רנטגן ממקור סינכרוטרון עלולה לגרום נזק ספציפי ומהיר לחלבון, כפי שניתן לראות בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
דוגמה לכך היא היעלמות קשר דיסולפי בסדרת מפות צפיפות אלקטרונים שנאספו מגביש AChE יחיד.
פרס האגודה האמריקאית לכימיה עבור הישגים יוצאי דופן, יחד עם ישראל סילמן וחרמונה שורק (1991)
חבר בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) (1997)
פרופסור לשם כבוד, המועצה הלאומית לרפואה בסין, יחד עם ישראל סילמן (2000)
פרס אלקלס להישגים יוצאי דופן ברפואה בישראל, יחד עם ישראל סילמן (2005)
פרס מייסדי טבע לפריצות דרך ברפואה מולקולרית, יחד עם ישראל סילמן (2005)
פרס אילנית-קציר, יחד עם ישראל סילמן (2011)
עמית האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) (2013)
פרס קלרנס ברומפילד על הישגים יוצאי דופן במחקר (2014)
פרופסור לשם כבוד, אוניברסיטת אמיטי לביוטכנולוגיה, נוידה, אוטר פרדש, הודו (2016)
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת אולו, פינלנד (2017)
דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת צ'ארלס, פראג, צ'כיה (2020)
היה נשוי לחיה (לבית קנדל) עד לפטירתה ב-2010. אב לשלושה, מתגורר במכון ויצמן.
יואל פלגי (במקור נוסבכר; 17 בפברואר 1918 – 1978) היה מצנחני היישוב באירופה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומפקד יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל בדרגת רב-סרן.
יואל נוסבכר נולד בקלוז', טרנסילבניה (אז חלק מהונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית) ב-1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין שהקים לימים את קיבוץ מעגן.
שרותו בארגון ההגנה ושליחותו באירופה
פלגי התנדב לקבוצת צנחני היישוב אשר הוקמה על ידי הצבא הבריטי בשיתוף עם ארגון "ההגנה".
ב-13 באפריל 1944 צנח ביוגוסלביה יחד עם פרץ גולדשטיין ושני אנשי צבא בריטיים.
כעבור חודשיים חצו את הגבול להונגריה והגיעו לבודפשט הכבושה.
במסגרת פעילותו שם הגיע פלגי לביתו של ישראל קסטנר, חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט, אשר היה מעורב בעסקאות השונות לגבי רכבת ההצלה ו"סחורה תמורת דם".
קסטנר ביקש מפלגי שייגש לגסטפו ויציג עצמו כשליח הסוכנות היהודית שבא לוודא אם הגרמנים רציניים באשר לעסקת רכבת ההצלה ו"סחורה תמורת דם".
לבסוף נלכד פלגי ועבר חקירות ועינויים על ידי המשטרה החשאית ההונגרית ועל ידי הגסטפו, יחד עם גולדשטיין וחנה סנש.
בנובמבר 1944, לאחר כחמישה חודשים בכלא ההונגרי, הוצאה סנש להורג, ואילו פלגי וגולדשטיין נשלחו ברכבות למערב הונגריה.
פלגי הצליח לברוח מהרכבת, חזר לבודפשט והשתתף במאמצי ההצלה עד תום המלחמה.
בעקבות שליחותו באירופה פרסם פלגי את ספרו, רוח גדולה באה, בסוף 1946.
עם שובו ארצה פעל בתחומים שונים ומגוונים לחיזוק היישוב היהודי בארץ, בהם ארגון ספינות מעפילים ארצה וגיוס טייסים ומטוסים לשורות "ההגנה".
לקראת סוף 1948 קיבל על עצמו פלגי את הקמת יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל.
הוא הקים תשתית ארגונית ומבנית ליחידה החדשה במחנה אחוזה שבהר הכרמל.
ואכן, כעבור מספר חודשים כבר היו במקום מגרש מיוחד לאימוני צניחה וכ-250 חיילים וקצינים, אשר הרכיבו את יחידת הצנחנים הראשונה.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 1949, השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
פלגי הצטרף למקימי קיבוץ מעגן, ועסק בפעילות ציבורית במסגרת מפא"י.
פלגי אף היה מועמד המפלגה לכנסת הראשונה, אך פרש מהרשימה לפני הבחירות.
במאי 1960 מונה למנהל אגף התעופה האזרחית במשרד התחבורה.
במרץ 1963 התפטר על רקע יחסיו עם מנהל נמל התעופה לוד, דן אבן, שסירב לסור למרותו, ולל רקע נזיפה שקיבל על התנהלותו בליל סערה בנמל התעופה.
בספטמבר 1963 התמנה פלגי כשגריר ישראלי בטנגניקה.
באפריל 1964 התמנה גם כשגריר ישראלי בזנזיבר הסמוכה, חמישה חודשים לאחר שקיבלה עצמאות.
חודש אחר כך התאחדו זנזיבר וטנגניקה ליצירת טנזניה והוא מונה לשגריר במדינה החדשה.
בתחילת 1966 חזר לישראל ומונה למנהל כוח האדם בקופת חולים כללית.
פלגי היה נשוי לאנתרופולוגית פיליס פלגי ואב לשתי בנות (ד"ר אילנה קופמן, חוקרת בתחום מדעי המדינה, וד"ר ענת פלגי-הקר, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית).
נפטר מהתקף לב בשנת 1978, בגיל 60, ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, בקרבת חלקת צנחני היישוב.
ב-16 במרץ 1954 פלגי העיד במשך 4 שעות ב"משפט קסטנר".
אחת הטענות כלפיו הייתה כי קסטנר הפקיר את פלגי וחבריו הצנחנים באירופה וכי לא עשה די כדי לפעול לשחרורם ולאפשר להם לבצע את הפעולות שלשמן נשלחו.
פלגי הגן על קסטנר בעדותו, ואמר: "קסטנר סיכן את עצמו להציל יהודים.
ואחר כך מתח ביקורת חריפה על פסק הדין שזיכה את גרינוולד.
לאחר הירצחו של ישראל קסטנר הוציא פלגי את ספרו "רוח גדולה באה" בהוצאה מחודשת.
הסניגור במשפט קסטנר, שמואל תמיר, האשים את העד פלגי בבגידה, כיוון שהצדיע במועל יד לאנשי אס אס על מנת שלא יחשדו בו.
על כך כתב פלגי בספרו:
רבי יואל סירקיש (כונה גם רבי יואל סירקיס; 1561, ה'שכ"א, לובלין – 1640, כ' באדר ה'ת', קרקוב) מחבר פירוש בית חדש (ב"ח) על "ארבעה טורים".
מכונה בדרך כלל הב"ח על שם ספרו.
חתנו היה הט"ז, מגדולי נושאי הכלים של ה"שולחן ערוך".
נולד בלובלין שבפולין לשמואל סירקיש ושרה יפה.
היה בן דוד שני של הרב מרדכי יפה, רבה של פראג ובעל ספרי ה"לבוש".
למד תורה אצל אביו ואצל הרבנים ליבוש'ס מלובלין (רבו של ה השל"ה הקדוש), הרב צבי הירש שור מבריסק (שהיה תלמיד מובהק של הרמ"א) ור' פייבוש שהיה ר"מ (ראש מתיבתא, ראש ישיבה) ואב"ד (אב בית דין) בקרקוב.
שימש רב בפוזנה (בימינו פוזנן שבפולין) ובערים נוספות, ביניהן לובמלא, מז'יבוז' ובעלזא.
בשנת 1615 נתמנה לאב בית דין וראש מתיבתא בבריסק וב-1619 עבר לתפקיד דומה בקרקוב וסביבותיה, שם כיהן עד יום מותו בכ' אדר שנת ת' (1640).
במהלך חייו היה מראשי ועד ארבע ארצות שבפנקסיו ניתן למצוא את עקבות פסיקותיו במיוחד בנושא מס החינוך.
הרב סירקיש היה עשיר גדול והאכיל תלמידים רבים על שולחנו.
נמנע מלימוד שפות לועזיות וחכמות חיצוניות, למעט מתמטיקה.
לב"ח היו שני בנים רבנים מאשתו ביילא:
הרב יהודה לייב שהיה דיין בקרקוב ואב בית דין בחנטשין
הרב שמואל צבי הירש אב בית דין בפינטשוב ואביו של רבי אריה יהודה לייב סירקיש, אשר חיבר שו"ת בשם "שאגת אריה"
הרב דוד הלוי סגל (הט"ז)
הרב יהודה זעלקי מזייא אשכנזי - דיין בקרקוב
נשיא מדינת ישראל זלמן שזר היה הדור החמישה-עשר של סירקיש (לא ידוע מאיזה צד)
רבי מנחם מנדל קרוכמל בעל שו"ת צמח צדק (אין להחליפו עם שו"ת צמח צדק לאדמו"ר מחב"ד)
רבי צבי הירש קלויזנר שהיה אב בית דין בלבוב ולובלין
רבי גרשון אשכנזי מחבר ספר "עבודת הגרשוני" (שנשא בזיווג ראשון את נכדתו)
רבי צבי כץ, מחבר ספר "עטרת צבי" על אורח חיים ו"נחלת צבי" על אבן העזר
ספרו המפורסם ביותר של רבי יואל הוא פירושו על הארבעה טורים הנקרא "בית חדש" או ב"ח, ומודפס לרוב לצד דברי הטור מול פירוש בית יוסף.
בפירושו זה עוסק המחבר בהרחבות וביאורים על הטור, ולעיתים קרובות דן בפירושו גם על דברי ה"בית יוסף" על הטור.
בעוד הבית יוסף מתמקד בבירור מקורות הטור מהגמרא והראשונים ודן בהכרעה בפסיקת ההלכה, דן הבית חדש יותר בחידושי הלכות והגהות, וביישוב דברי הטור.
הגהות על התלמוד הבבלי העוסקות בעיקר בענייני נוסחאות (השוואת תאורים מקבילים במקורות שונים, ציון השמטות מנוסחאות ישנות, הצעת תיקוני נוסח לקטעים מוקשים), אך כוללות לעיתים גם פירושים.
הד"א - הוא דיבור אחד = דיבור המתחיל אחד בדברי רש"י שפוצל בטעות על ידי המדפיס.
הס"ד - הוא סוף דיבור = שני דיבורי המתחיל בדברי רש"י שאוחדו בטעות על ידי המדפיס.
צ"ל - צריך להיות = פירושו הצעת הגרסה הנכונה לדעת הב"ח.
נ"א - נוסחאות אחרות = אין פירושו מחייב תיקון גרסה אלא רק הפניית תשומת הלב לכך שקיימת נוסחא אחרת.
דוגמה לכך ניתן למצוא בהבדל נוסחאות בין שתי מסכתות שונות אשר הב"ח כותב בכל אחד מהם הערה שבמסכת השנייה הנוסח שונה.
ס"א - ספרים אחרים = דומה לנ"א.
נ"ב - נכתב בצידו = פתיחה לפירוש עצמאי של הב"ח.
כמו כן, חיבר הב"ח הגהות על הרא"ש ועל הרי"ף.
ההגהות הועתקו מתוך הש"ס של בית הכנסת בבעלז עליו רשם הב"ח את הגהותיו בתקופת כהונתו כרב העיר.
הש"ס היה קיים עד השואה, ותשעה כרכים ממנו שרדו ונמצאים היום בספריה הלאומית.
בהזדמנות מסוימת הוא נכרך וקוצצו שולי הדפים ונחסרו קטעים קטנים מכתב היד.
במצב זה הוא עמד לפני המעתיקים, והושלם בהשערה, ולכן לפעמים ישנן טעויות מוכחות בלשונו.
בנוסף לזה חיבר הב"ח את הספרים הבאים:
שו"ת הב"ח - שו"ת הכולל שני חלקים:
שו"ת הב"ח - הישנות - הלכות תערובות וממונות.
שו"ת הב"ח - החדשות - תשובות בנושאים שונים.
משיב נפש - פירוש על מגילת רות.
לבוב תרל"ו, יצא מחדש בהוצאת מוסד הרב קוק תשפ"ב.
ביאורי הב"ח לספר פרדס רימונים של ר' משה קורדובירו, מכון מנחת ישראל, ירושלים תשנ"ט.
חידושי הב"ח על הש"ס, ב' כרכים, הוצ' עוז והדר, תשס"ז.
הרב סירקיש תמך בהוראת התנ"ך כולו.
הוא גם תמך בהוראת דקדוק עברי כולל לוח הפעלים (זמנים, גזרות ובניינים) ובהוראת חשבון.
הורה שלא לאפשר הכנסת ילד ללימוד גמרא לפני בחינה על ידי שלושה אנשים האם הלימוד מתאים לו.
בחיבוריו ההלכתיים ניכרת בקיאותו בספר הזוהר ובספרי הקבלה, בולט במיוחד היחס אל הקבלה באחת מתשובותיו: "המלעיג על דברי חכמים ומדבר דופי על חכמת הקבלה שהוא מקור התורה ועיקרה וכולה יראת שמים דפשיטא דחייב נידוי".
בנוסף לכך חיבר פירוש על ספרו הקבלי של הרמ"ק פרדס רימונים.
למרות זאת הכריע שאין לפסוק כפי הקבלה במקום שדין התלמוד או מנהג העולם הוא להפך.
"אין עוברין על דין התלמוד מפני שהוא כך על פי הקבלה", ו"אין לנו לנהוג מנהגינו על דרך הקבלה כל שהוא נגד מסקנת התלמוד", ו"אין אנו נוהגים על פי הקבלה כל שהוא נגד הדין".
על שמו רחוב בתל אביב יפו בשם "רחוב בית חדש" ולעיתים נקרא "רחוב הרב יואל סירקיש".
יואל משה סלומון (י"ח באדר ה'תקצ"ח, 15 במרץ 1838 – י"ב בחשוון ה'תרע"ג, 23 באוקטובר 1912) היה שד"ר, עיתונאי, עורך ומדפיס אשכנזי מפורצי חומות ירושלים וממייסדי פתח תקווה.
נולד בירושלים למרדכי סלומון, מראשי היישוב האשכנזי בירושלים.
סבו, רבי אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז), עלה בעליית תלמידי הגר"א והיה ממייסדי היישוב הישן האשכנזי, נהרג בפעולת טרור.
להלוייתו של הראש"ז כתב יואל משה שהיה אז בן 13 שיר הספד לסבו.
בשנת 1865 שכל יואל משה את שני הוריו שמתו במגפת הכולירה.
סלומון קיבל חינוך תורני בירושלים והמשיך את לימודיו בישיבה בליטא.
כאשר חזר לירושלים הצטרף לבאי בית מדרשו של ר' עקיבא יוסף שלזינגר.
הוא ניצל את שהותו באירופה ללימוד מקצוע הדפוס בקניגסברג, ועם שובו לארץ בשנת 1863 יזם ביחד עם מיכל הכהן הקמת בית דפוס עברי בירושלים.
העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס הייתה ה"שושנתא".
בדפוס זה נדפס כתב העת הלבנון, שסלומון היה אחד משלושת עורכיו לצד מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל.
סלומון סירב לקבל כעובדה את הצפיפות, המחסור ודלות החיים שהיו מנת חלקם של אנשי "היישוב הישן", והיה מן הבולטים ב"פורצי החומות" - יוצאי היישוב הישן בירושלים שהיו לחלוצי המתיישבים מחוץ לחומות העיר העתיקה.
ב-1869 ייסד, יחד עם עוד שישה חברים שהתאגדו באגודה, את שכונת נחלת שבעה והקים בה את ביתו.
סלומון היה חלוץ הקבוצה ובחודשים הראשונים הוא גר בבית הראשון שנבנה בשכונה לבדו מכיוון שמשפחתו פחדה מלצאת מביתה הבטוח שבתוך החומות.
בשנת 1872 היה בקבוצה שניסתה לרכוש אדמות ביריחו, ניסיון שלא הצליח.
באותה שנה ניסה גם לרכוש את אדמות דוראן.
כעבור מספר שנים, ב-1874, היה בין מייסדי שכונת מאה שערים שהתאגדו בצורה דומה לאגודת נחלת שבעה.
היה פעיל גם בתוך תחומי העיר העתיקה, והיה אחד מאלה שהשקיעו מכספם כדי לגאול את הקרקע במורד משער ציון אל הכותל המערבי (השטח עליו הוקמה שכונת בתי מחסה).
סלומון עסק גם בעבודה ציבורית כללית ובין השאר היה חבר הנהלת "הוועד הכללי כנסת ישראל" שהיה בזמנו המוסד הראשי של העדה האשכנזית בירושלים.
למרות זאת הוא יצא נחרצות נגד תלותם של יהודי ירושלים בכספי החלוקה, והטיף להתיישבות חקלאית בארץ ישראל על בסיס כלכלי ויצרני.
את דעותיו אלה ביטא בכתב העת "יהודה וירושלים⁩⁩" שייסד בשנת 1877 ושימש כעורכו.
דעות אלה היו לצנינים בעיני הרבנים ראשי הכוללים, שהכריזו חרם על כתבי עתו.
לאחר שנה של מלחמות מאמרים כתובים נטש סלומון את עיתונו כשבגליונו האחרון פרסם מאמר בו כתב: "רב לך דבר שפתיים.
וכך, בשנת ה'תרל"ח (1878) נמנה סלומון בין מייסדי המושבה פתח תקווה, והתיישב במקום.
הוא עקר משם לאחר שפרצה מגפת מלריה במקום, וייסד את המושבה יהוד.
ביהוד חי ועבד שבע שנים.
בעקבות עקירתו מפתח תקווה התעורר ויכוח עד כמה יש לראות בו מקבוצת המייסדים שיש להנציח את שמם.
בשנת 1888 הגיע למושבה זכרון יעקב במסגרת משלחת של חובבי ציון.
המשלחת מנתה שלושה חברים: יחיאל מיכל פינס, זאב יעבץ ויואל משה-סלומון.
המשלחת הגיעה בניסיון לגבש פשרה במרד של האיכרים במפקח מטעם הברון רוטשילד - יהודה וורמסר.
האיכרים דחו את הצעת המשלחת להפסיק את המרד ללא תנאי.
בשנת 1895 נשלח כשד"ר מטעם "הוועד הכללי כנסת ישראל" לרוסיה וכשהיה בעיר בויסק התארח אצל רב הקהילה הרב קוק.
בעקבות מפגש זה פעל להבאתו של הראי"ה קוק לא"י.
באוקטובר 1912 נפטר סלומון בירושלים ונקבר בהר הזיתים.
חלקו בייסוד פתח תקווה זכה לפרסום רב בשירו של יורם טהרלב "הבלדה על יואל משה סלומון".
במרכז פתח תקווה, ברחוב חיים עוזר, מוצב פסל של יואל משה סלומון עם כנפיים, כפי שמתואר בבלדה.
נישא לחנה פרומה בת ר' אברהם רוטנברג (1834–1927), חסיד חב"ד, בעל דפוס רוטנברג בירושלים.
יוחנן דוד סלומון - מילא את תפקידי אביו הציבוריים בירושלים עם עזיבת אביו לפתח תקווה, מבעלי דפוס סלומון, נפטר בקהיר בגיל 50
שלמה זלמן סלומון - נפטר בגיל 19 בזמן שעבד בדפוס.
טוביה סלומון - מבעלי דפוס סלומון, חוקר, ומשורר
אריה לייב סלומון - נישא לחנה פרל, בתו של מרדכי דיסקין שהיה מראשוני המתיישבים בפתח תקווה
מרדכי סלומון - מראשוני המתיישבים בפתח תקווה, חוקר ההתיישבות, מחבר הספר "שלשה דורות ביישוב"
אסתר גוטפריד, נישאה לרב ראובן גוטפריד, ר"מ בישיבת עץ חיים.
רבו הראשון של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
חתנם יצחק אלשטיין היה אחד משלושת המייסדים של בית המסחר לרפואות "סלומון לוין אלשטיין" (לימים חברת טבע)
חיים זלמן סלומון - איש ציבור, סגן ראש עיריית ירושלים.
אחד משלושת המייסדים של בית המסחר לרפואות "סלומון לוין אלשטיין" (לימים חברת טבע)
צפורה לוין - נישאה למשה גוטל לוין - איש ציבור, יו"ר ועד הקהילה היהודית בחיפה.
יואל לוי (נולד ב-16 באוגוסט 1950) הוא מוזיקאי ומנצח ישראלי אמריקאי, המשמש בתפקיד המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית חיפה החל ממרץ 2021.
יואל לוי נולד בעיר סאטו מארה שבצפון מערב טרנסילבניה, ברומניה, ועלה לישראל בילדותו.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב אצל אילונה פהר, וקיבל תואר מוסמך לאמנויות בהצטיינות.
יואל למד נגינה בכינור והיה כנר בתזמורת הגדנ"ע תחת שרביטו של שלום רונלי-ריקליס.
בהמשך, הוא היה נגן בכלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1975. כמו כן הוא למד ניצוח עד שנת 1976 אצל מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לוי למד גם אצל פרנקו פרארה בסיינה ובאקדמיה סנטה צ'צ'יליה ברומא, אצל קיריל קונדראשין בהילברסום ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון שבו סיים עם דיפלומה בשנת 1978. באותה השנה זכה בתחרות הבינלאומית לניצוח בבזאנסון.
בשנת 1979 הופיע בבכורה באירופה וניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של רדיו מערב ברלין.
בשנת 1988 התמנה לוי למנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של אטלנטה.
לוי פרש מתפקיד המנהל המוזיקלי בשנת 2000 ואת מקומו תפס רוברט ספאנו (לוי ממשיך לנצח על הקונצרטים בשני סופי שבוע בכל עונה).
בשנת 2001 קיבל את אות אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת.
יואל לוי ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם בטקס הענקת פרס נובל לשנת 1991.
התזמורת הסימפונית של אטלנטה ניגנה בניצוחו בטקסי הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת אטלנטה בקיץ 1996.
יואל לוי שימש בעבר בתור יועץ מוזיקלי לתזמורת הרדיו הפלמי והוא שימש בעבר בתור מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ידועות במיוחד הקלטותיו עם התזמורת הסימפונית של אטלנטה של הסימפוניות מאת גוסטב מאהלר.
בשנים 2014 - 2019 שימש יואל לוי כמנצח הראשי של תזמורת רשות השידור הקוריאנית.
בין התזמורות עליהן ניצח לוי נמנות תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של בודפשט, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, תזמורת קופנהגן, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הפילהרמונית של פראג והתזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית.
יואל לוי מתגורר באטלנטה, נשוי לג'קי פרלמן ויש להם שלושה בנים: אייל לוי – גיטריסט רוק, אמיר לוי – שחקן ובמאי תיאטרון, ודניאל לוי – מתופף.
1978 - פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לניצוח בבזנסון בצרפת
1997 - דוקטור לשם כבוד באמנויות מטעם אוניברסיטת אוגלת'ורפ בברוקהייבן, ג'ורג'יה
2001 - אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת
יואל לרנר (נולד ב-27 באוקטובר 1955) הוא זמר, מדבב, גיטריסט ומלחין ישראלי.
לרנר גדל והתחנך בכפר הנוער הדסים.
הוריו היו חלק מצוות הכפר וגרו במקום.
הוא החל לנגן בגיטרה כבר בגיל שמונה, ובפסנתר כשהיה בן שתים עשרה.
את דרכו המקצועית החל ב-1974 עם צוות הווי הנדסה קרבית יחד עם יהודית רביץ וקורין אלאל.
לאחר מכן עבר לצוות הווי פיקוד המרכז, והיה הסולן בשיר שומר החומות בשנת 1977.
לאחר שחרורו מהצבא, הקליט את הסינגל "שיר מרזבים" שיצאה לאור בשנת 1978.
בשנת 1979 שר וניגן בתוכנית טלוויזיה לכבוד יובל ה-70 לתל אביב, והשתתף כגיטריסט וזמר במופע של יונתן גפן ו אסתר שמיר "קוראים לזה אושר", בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט.
במופע שר עם שמיר את השיר "מחר אזיל דמעה" שנכלל בתקליט "המעיל" של יהונתן גפן.
בנוסף באותה שנה השתתף בהקלטת אלבום שירי הילדים והילד הזה הוא אני של יהודה אטלס (המבוסס על ספרו של יהודה אטלס בשם זה).
אחר כך הופיע במשך שנתיים עם הזמרת נורית גלרון, בעיקר בקיבוצים ומת"נסים, כשהוא מלווה אותה בגיטרה, בפסנתר ובשירה.
באותה תקופה השתתף כזמר וגיטריסט אקוסטי באלבומים רבים, ביניהם "חמוש במשקפיים" של אריק איינשטיין, "התכוונות" של יוני רכטר, ו"שירים באמצע הלילה" של נורית גלרון.
ב-1981 הקים יחד עם המוזיקאי אבנר קנר והזמרת מזי כהן את ההרכב פרמיירה, ובאוגוסט 1982 הוציאו תקליט תחת אותו שם, שכלל בין השאר את השירים "אם זו אהבה" ו"חמש בבוקר עוזבת".
באותה תקופה כתב יחד עם קנר את השירים "תנו לגדול בשקט" ("אפונה וגזר") ו"חורף" לגידי גוב, אותם ביצע בפסטיבל שירי הילדים ב-1981 ו-1982 בהתאמה.
הוא השתתף בסוף 1982 בפסטיבל שירי הילדים עם מזי כהן בשיר "די" שכתב יורם טהרלב והלחינה נורית הירש, השיר עצמו זכה להצלחה גם במצעד הפזמונים באותה תקופה.
בנוסף השתתף באלבום שירי הילדים יפתח המלוכלך (יחד עם מיקי גבריאלוב, מזי כהן ואייל גפן).
בשנים 1982–1986 למד הלחנה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
בשנת 1984 הקים את להקת הסיקסטיז יחד עם מוטי דיכנה, שלמה חממי ושלמה מזרחי, איתה הוא מופיע בשירי שנות ה-60 עד היום כזמר, נגן גיטרות, פסנתר ומנהל מוזיקלי.
באותה שנה השתתף כזמר בהצגת תיאטרון הקאמרי "בית ספר לריקודים", אשר כללה טקסטים ומוזיקה של נתן זך וסשה ארגוב, יחד עם הזמרת דפנה ארמוני ושחקנים אחרים.
בשנת 1985 כתב והלחין לאריק סיני את השירים "היי גלית", "אהבה של שני זרים" ו"בת 17" (עם יצחק קלפטר), שיצאו באלבום "שלום לך תקווה עצובה".
ביולי 1987, הופיע בניסיון חידוש פסטיבל הזמר והפזמון במסגרת חגיגות הזמר העברי בערד, עם השיר "היפה בנשים" שכתב והלחין.
בשנת 1990, הקליטה להקת "הסיקסטיז" אלבום שכלל גרסאות כיסוי ללהיטי שנות ה-60.
בשנת 1991 השתתף בתחרות הקדם-אירוויזיון יחד עם מוטי דיכנה, עם השיר "פרימדונה".
בשנת 1998 הוציא תקליט עם ההרכב "ארבע על ארבע", שכלל גם את דני ליטני, דני רובס ואורי הרפז.
ב-1999 השתתף, במסגרת פסטיבל ישראל, במופע "אמני ישראל שרים ביטלס", יחד עם שלמה ארצי, יהודית רביץ, דוד ד'אור ואחרים, מלווים בתזמורת הפילהרמונית ובניצוחו של סר ג'ורג' מרטין, המפיק והמעבד המוזיקלי של הביטלס.
בשנת 2010 הופיע באופרת הרוק "האוחז באש" שכתב והלחין יוסי עידה.
בפברואר 2011, הופיע במופע מחווה ליוצרים יחיאל ועלי מוהר.
בשנת 2017 היה שותף בשלישיית "בונבוניירה", יחד עם ענת עצמון ומוטי דיכנה שהעלתה מופע של שירי ילדים.
בשנת 1979 השתתף בסרט "מעגלים של שישבת" שביימה עידית שחורי, בתפקיד עצמו כזמר, ושר את שיר הנושא שכתב עלי מוהר והלחין אבנר קנר.
במשך שנים לרנר דיבב סרטי וסדרות אנימציה, בין היתר את ויני מ"האופנוברים ממאדים", את דן מ"עומר", את גמביט (אקס-מן) ואת ג'ייסון לי סקוט מ"מייטי מורפין פאוור ריינג'רס", "חתולי החלל", "פאוור ריינג'רס זיאו" (שבסרט של פאוור ריינג'רס טורבו דיבב אותו גיורא קנת).
יואל מרקוס (5 בפברואר 1932 – 23 בפברואר 2022) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, חבר סגל "הארץ".
זוכה פרס מפעל חיים מטעם העיתונות (2007) ופרס סוקולוב למפעל חיים (2017).
מרקוס נולד ב-1932 באיסטנבול שבטורקיה ועלה לארץ ישראל בגפו במסגרת עליית הנוער ב-1943 כשהוא בן 11. למד בכפר הנוער הדתי שליד כפר חסידים ולחם במלחמת העצמאות.
ב-1950 זכה בתחרות כתיבה שערך השבועון "העולם הזה", ובעקבות היכרות עם עורך "העולם הזה", אורי קיסרי, החל לכתוב ב"חרות", ביטאון תנועת החרות.
בשנת 1953 עבר לכתוב בעיתון "הדור" של מפא"י.
ב-1955 עבר לעיתון "דבר" ושימש בו כתב צבאי ופוליטי.
הוא פרסם בעיתון טור בשם "בערבון מוגבל", ובו מקבץ של ידיעות קצרות, שכדברי מרקוס אין הקורא צריך לראותן כידיעות רשמיות ובדוקות, אלא לקבלן "בערבון מוגבל".
בהמשך פרסם טור פובליציסטי בשם "דברים בגו".
ב-1964 נשלח מטעם העיתון לצרפת, ב-1965 עבר לעיתון "הארץ" ועד 1968 שימש שליח "הארץ" במערב אירופה.
הוא שב לישראל, ובשנים 1977–1980 היה שליח העיתון לארצות הברית.
המשיך לכתוב חדשות ופובליציסטיקה בעיתון "הארץ", ונמנה עם חברי הנהלת המערכת.
שלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת לבנון הראשונה פרסם מאמר בשם "פוקר הדמים", שבו הזהיר מפני המלחמה העומדת לפרוץ.
סקופ חשוב של מרקוס היה הידיעה שפרסם בספטמבר 1983 על הסתגרותו של ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין בביתו ופרישתו מהחיים הציבוריים.
סקופ נוסף שלו פורסם כאשר גילה לו ראש הממשלה אריאל שרון בפברואר 2004 את כוונתו לפנות התנחלויות מרצועת עזה ומהשומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות.
ב-2016 פרש מכתיבת מאמרי דעה ב"הארץ".
בשנת 2007 זכה בפרס למפעל חיים במסגרת כנס אילת לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
בשנת 2017 זכה בפרס סוקולוב למפעל חיים.
בנימוקי הפרס נכתב כי מרקוס הוא "מגדולי הפובליציסטים בעיתונות העברית לדורותיה, שהצליח במהלך עשרות שנות עבודה, בעיקר בעיתון הארץ, לבסס רקורד של כתיבה דעתנית, משפיעה, עצמאית ואמיצה, תוך שהוא כובש לעצמו גישה חסרת תקדים למקבלי ההחלטות, אבל מצליח בו בזמן לשמור על מרחק עיתונאי ראוי".
ספר היין, הוצאת שקמונה (1972)
קמפ דייוויד - הפתח לשלום, הוצאת שוקן (1979)
שימש כמשפיע הראשי של ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 ונחשב לאחד מגדולי המשפיעים, המסבירנים והעמקנים בתורת חסידות חב"ד.
נולד בברית המועצות לרבקה ולרפאל נחמן הכהן - בן אחר בן לרב רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג וצאצא ישיר לבנו בכורו של רבי שבתי הכהן (הש"ך), שלמד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בגיל חמש עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק, שכיהן גם כראש ישיבה, ולמד בחברותא עם הרב מרדכי שלמה ברמן.
בי"א בשבט ה'תש"י (ינואר 1950) נסע באונייה ללמוד בישיבת חב"ד שבניו יורק, בחצרו של האדמו"ר מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ).
עם הגיעו לניו יורק נודע לו כי האדמו"ר הריי"ץ נפטר.
תחילה שקל לשוב לארץ ישראל, אך נועץ בחתנו, רבי מנחם מנדל שניאורסון, שהורה לו להישאר בניו יורק.
בהמשך מונה רבי מנחם מנדל לממלא מקומו של הריי"צ, והרב כהן נעשה לחסידו.
עם גילוי יכולתו לשחזר במדויק את שיחותיו ומאמרי החסידות של הרבי, החל לחזור בסיומה של כל שבת על תוכן ההתוועדויות.
בהמשך עמד בראש צוות העריכה של ליקוטי שיחות, וערך גם את מאמרי החסידות שאמר הרבי, לקראת הדפסתם.
הוא נודע בכינויו "החוזר", ושימש כהחוזר הראשי של הרבי.
בהמשך השנים הצטרפו אליו חוזרים נוספים.
בט"ו באלול ה'תשי"ד (1954) נישא ללובה לאה, בתו של הרב שניאור זלמן בוטמן.
מסדר הקידושין היה הרבי מליובאוויטש.
לאחר נישואיו מונה כמשפיע באחד מסניפי ישיבת חב"ד בשכונת קראון הייטס, ובהמשך שימש כמשפיע ראשי בישיבת חב"ד המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי – 770.
בתקופה שקדמה לפטירת הרבי בג' בתמוז ה'תשנ"ד, היה הרב כהן ממובילי ההתעוררות המשיחית בחב"ד.
לאחר הפטירה הצהיר כי טעה ועירב את דברי הרבי עם פרשנות אישית שנראתה לו אז כהכרחית להתממש.
בעקבות כך, התייצב בחריפות נגד הזרם המשיחיסטי שנוצר בחב"ד, בטענה כי מדובר בסילוף תורתו של הרבי וכי הדבר גורם לפגיעה בשמו בקרב הציבור הרחב.
הוא השווה את התנהלות הזרם למקרה בו "לאחד מבני משפחה נופל רעיון בראשו, רעיון מטורף - שרעל הוא טוב לבריאות", מקרה שבו מוטל על ההורים להרחיקו משאר הילדים ולהסביר את חומרת טעותו.
שיעוריו והתוועדויותיו משכו קהל רב.
הוא פרסם מאות מאמרים בנושאי חסידות בשבועון כפר חב"ד.
בשנותיו האחרונות התפרסמו מאמריו ברבעונים "היכל הבעש"ט" וברבעון "מעיינותיך" ועוד.
הרב כהן נחשב לידען בניגוני חב"ד והקפיד על דיוק רב בנגינתם.
בי"א בניסן תשנ"ב הגיע הרב כהן לביקורו הראשון בישראל מאז עלותו לניו יורק בשנת תש"י.
בשנים תשס"ח–תשע"ח נהג להגיע לישראל מדי שנה, להשתתפות בהתוועדויות שמארגנת תורת חב"ד לבני הישיבות לרגל י"ט בכסלו.
במהלך ביקורים אלו נפגש עם שורת רבנים בולטים, בהם הרבנים שלמה משה עמאר, חיים קניבסקי, ברוך דב פוברסקי ואהרן יהודה לייב שטינמן – מפגשים שזכו לתשומת לב ציבורית, בין היתר בשל הרקע המתוח ששרר בעבר בין חב"ד לבין הציבור הליטאי.
כן נפגש עם אדמו"רים שונים, בהם רבי ישראל הגר מויז'ניץ, רבי ישכר דב רוקח מבעלז ורבי דוד קאהן מתולדות אהרן.
לרב כהן לא היו ילדים.
למחרת נקבר בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד, בסמוך לאוהל חב"ד לובביץ'.
רבי מנחם מנדל שניאורסון הטיל על הרב כהן לערוך אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד.
הרב כהן עמד בראש המערכת.
שמה של האנציקלופדיה הוא ספר הערכים - חב"ד.
היא מקיפה את התורות שאמרו או כתבו שבעת אדמו"ריה, ומרכזת את החומר המצוי במאות ספרי החסידות.
ערכיה כתובים בשפה המשלבת את הסגנון שבתורת הקבלה ושבתורת חסידות חב"ד.
היא מיועדת לבקיאים בתורת חב"ד המבקשים להעמיק את הבנתם, ולא להיכרות ראשונית עם המושגים.
הערכים כוללים גם מושגים פחות מרכזיים בתורת חב"ד.
עד תשע"ט הופיעו תשעה כרכים, מתוך כארבעים מתוכננים.
המערכת נמנעת מלהכניס את הערותיה לגוף הספר, והחומר המובא בו מבוסס על המקורות בלבד.
בסוף כל כרך מופיע חלק המילואים שבו מובאות הערות הרב כהן.
מחשבת החסידות, שני כרכים, בהוצאת אשל כפר חב"ד
שיעורים בתורת חב"ד בנושאי מועדים, גאולה ומושגים.
סוגיות בחסידות, שיעורים בסוגיות מרכזיות בתורת חסידות חב"ד, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשע"ג
המועדים בחסידות, מאמרים על חגי ישראל ומועדיו בתורת חסידות חב"ד, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשע"ג
מהותם של ישראל - לאור תורת החסידות, בהוצאת היכל מנחם מונסי
להבין ולהשכיל, ביאור ארבעה מאמרים של רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשע"ו, לאחר פטירתו יצא חלק שני ביאור לעוד ארבעה מאמרים, תשפ"א
מאי חנוכה - נס חנוכה על פי שיחות הרבי מחב"ד
ביאור על קונטרס ענינה של תורת החסידות קונטרס ענינה של תורת החסידות של רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תש"פ
גדרן של מצוות - סוגי המצוות השונים, עדות, חוקים ומשפטים, ע"פ שיחות הרבי מחב"ד
ביאור על שער היחוד והאמונה, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשע"ג
ביאור על אגרת התשובה, בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשע"א
שיעורי חסידות - גאולה , שיכתוב שיעוריו בנושאי גאולה, משיח ובית המקדש השלישי, בעריכת שמואל חיים בלומינג, תשנ"ב
בדרכי החסידים, מאמרים וסיפורים על דרכי החסידות ועולמה מתוך התוועדויותיו ושיעוריו, ירושלים: יחד הוצאה לאור, תשע"ה; מהדורה חדשה עם הוספות, ירושלים: יחד הוצאה לאור וספריית מעיינותיך, תשפ"ב (2021); חלק ב', ירושלים: יחד הוצאה לאור וספריית מעיינותיך, תשפ"ב (2022)
להבין ולהשכיל, שני כרכים הכוללים שמונה מאמרים מכ"ק אדמו"ר מליובאוויטש עם ביאור נרחב מאת הרב יואל כהן, ירושלים, מעיינותיך, תש"ף-תשפ"א
מחשבת החסידות, תורה ומצוות קונטרס גדרן של מצוות - חוקים ומשפטים.
במספר במות פורסמו מכתבים שכתב הרב כהן למשפחתו מהשנים הראשונות להנהגתו של הרבי מלובביץ', בהם תיאר את חיי חצר הרבי
שמענו מר' יואל, בהוצאת 'חזק', תשפ"א, חודש לאחר פטירתו
יואל סטריק (נולד בשנת 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
שימש מפקד זרוע היבשה, מפקד פיקוד הצפון, מפקד פיקוד העורף, ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, מפקד עוצבת הגליל, מפקד עוצבת אדום, ומפקד חטיבת גבעתי.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל והחל את שירותו הצבאי בקורס טיס, אך נשר ממנו.
הוא התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, ושימש במשך מספר חודשים כמפקד כיתה.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקה.
בשנת 1988 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלגת הכשרות בפלחה"ן גבעתי.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד שקד.
לאחר מכן שימש כמפקד פלנ"ט גבעתי.
בשנת 1993 יצא לחופשה ללימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 מונה לסגן מפקד גדוד שקד.
בשנת 1996 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף נ"ט במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 1997. בהמשך שימש מפקד גדוד שקד בין השנים 1997–1999. לאחר מכן מונה למפקד גדוד גפן בין השנים 1999–2001.
בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 5, ושימש בתפקיד עד שנת 2002. ב-18 במרץ 2002 מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה, והוביל את החטיבה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ברצועת עזה, בשנת 2004 סיים את תפקידו.
לאחר מכן יצא ללימודי אסטרטגיה בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
ב-20 בספטמבר 2005 מונה למפקד חטיבת גבעתי, והוביל את החטיבה בין היתר במבצע גשמי קיץ ובמלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים ב-26 ביולי 2007.
ב-23 במרץ 2015 הועלה לדרגת אלוף וב-31 במרץ נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד העורף, ושירת בתפקיד עד 5 בפברואר 2017. ב-19 במרץ 2017 מונה למפקד פיקוד הצפון, והוביל את כוחות הפיקוד בין היתר במהלך מבצע מגן צפוני, את תפקידו מילא עד 3 באפריל 2019. ב-6 במאי 2019 מונה למפקד זרוע היבשה.
באפריל 2021 ביקר במפקדת צבא ארצות הברית ונפגש עם גנרל ג'יימס מקונוויל.
הביקור נועד להידוק שיתוף הפעולה של זרוע היבשה עם צבא ארצות הברית.
בנוסף נפגש גם עם מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית גנרל מייקל גארט, האחראי לשיגור כוחות משימה מבצעיים לגזרות השונות.
שימש בתפקיד מפקד זרוע היבשה עד 12 באוקטובר 2021. בסיום תפקידו עבר לשמש כעמית מחקר במכון היהודי לביטחון לאומי של אמריקה (JINSA) בהמתנה להחלטה לגבי המשך הקריירה הצבאית שלו.
אחרי שחרורו מצה"ל, התחיל להעניק שירותי ייעוץ, בין השאר לחברת נקסט ג'ן.
באוקטובר 2025 מונה לנשיא חברת בגירה מערכות ישראל בע"מ ולחבר הנהלה בחברה האם בגירה מערכות בע"מ.
סטריק מתגורר בכוכב יאיר, נשוי לשרית ואב לשלושה.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני באסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
סטריק בוגר תוכנית קרן וקסנר.
יואל לביא (נולד ב-8 בפברואר 1950 בשם יואל לבקוביץ') הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית רמלה בשנים 1993–2017.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במדעי החברה והמתמטיקה מטעם אוניברסיטת חיפה ומוסמך למנהל עסקים מטעם אוניברסיטת הריוט-ואט.
בוגר קורס מפקדי גדודים, בוגר קורס מפקדי חטיבות במכללה לביטחון לאומי ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
הוא סיים את שירותו הצבאי בפברואר 1992 בדרגת אלוף-משנה.
עקב פציעתו במלחמת יום הכיפורים הוכר כנכה צה"ל.
בשנים 1991–1993 כיהן כמנכ"ל חברת "נוף המפרץ אילת" העוסקת במלונאות ובשיווק דלק וגז.
בשנת 1993 נבחר לראשות עיריית רמלה, תפקיד בו כיהן חמש קדנציות ברציפות.
בתקופת כהונתו זכתה העיר בפרס חינוך ארצי, והייתה לעיר הראשונה בישראל שהנפיקה אג"ח מוניציפלי וגייסה 140 מיליון שקל בריבית צמודת מדד של 5.9%.
בתקופה בה כיהן בראש העירייה כרתה רמלה ברית ערים תאומות עם קנזס סיטי (ארצות הברית), פאודוסיה (אוקראינה), פונביץ' (ליטא) ודאוגבפילס (לטביה).
מאז 1996 מכהן לביא גם כיו"ר איגוד ערים אילון.
הוא גם חבר בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מ-1999, חבר דירקטוריון בממן - מסופי מטען וניטול מאז 2003, חבר דירקטוריון חברת החשמל בין השנים 1997–2000, וחבר דירקטוריון בחברת ההיי-טק "chip pc".
עם הקמת קדימה פורסם בסוף ינואר 2006 שלביא נשאר בליכוד וסירב להצעה להיות מוצב במקום ריאלי ברשימת קדימה לכנסת, אולם עוד לפני הבחירות לכנסת ה-17 הזדהה עם קדימה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב לביא ברשימת קדימה במקום ה-114 והוא הביע עמדה פומבית נגד הצטרפות קדימה לממשלת נתניהו.
בשנת 2008 נמנה על ידי ועדת איתור כאחד משלושה מועמדים מובילים לתפקיד מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
השר זאב בוים וראש הממשלה אהוד אולמרט, התכוונו למנותו לתפקיד, אולם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, פסל את המינוי בגלל התבטאויות שלו כלפי ערבים שפורסמו בתקשורת, ובג"ץ סמך ידיו על קביעתו זו של היועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2016 הודיע לביא כי לא יתמודד על ראשות העיר בבחירות הקרובות, לאחר שהודיע על פרישה מראשות העיר לאחר 23 שנים בתפקיד.
ב-18 באפריל 2017 הגיש לשר הפנים את התפטרותו.
במאי 2017 מונה לביא ליו"ר החברה ממשלתית אשרא, העוסקת בביטוח סיכונים ליצואנים בישראל.
במקביל הוא יעבוד כיו"ר חברת א.ב התחדשות עירונית.
ביוני 2023 הודיע על התמודדותו בבחירות המוניציפליות לראשות העיר רמלה.
בבחירות שנערכו ב-27 בפברואר 2024, התמודד ועלה לסיבוב השני מול ראש העיר המכהן מיכאל וידל.
בסיבוב השני שהתקיים ב-10 במרץ 2024, הפסיד לווידל.
לביא מוכר כחובב ספורט נלהב בעירו.
הוא מלווה את קבוצת כדורסל הנשים של העיר, אליצור רמלה, כבר שנים רבות, ונחשב לאוהד מספר אחת של הקבוצה.
לביא רואה בקבוצה נכס אסטרטגי משמעותי ויוקרתי בתהליך קידום הכדורסל בעיר, בשיפור תדמיתה ובתרומתה לקהילה.
עם זאת, אנשי הכדורסל הישראלי מותחים ביקורת על מעורבות היתר שלו בקבוצה.
בשנת 1998 אברהם אסא, איש עסקים חבר ילדות של לביא, ובעליה של תחנת דלק ביציאה הצפונית בכביש 44 עוקף רמלה (בסמוך לפסי הרכבת, תחנה שזכתה להצלחה בזכות מסעדת "הסינית הצהובה") סלל כביש המחבר את התחנה שלו לכביש הראשי.
אסא לא רק מימן את סלילת הכביש, אלא גם סלל אותו בעצמו והציב את התמרורים.
הכביש הושלם בטרם ניתן היתר הבנייה.
אחר כך אושר הכביש בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ברמלה, למרות שרק ועדות מחוזיות מוסמכות לאשר סלילת כבישים.
בדיעבד, אחרי הסלילה, קבעה הוועדה המחוזית מרכז שהוועדה המקומית של רמלה בראשות לביא, נתנה לאסא היתר בנייה בלתי חוקי, שלא בסמכותה.
בין השנים 2003 ל-2009 כיהן לביא כדירקטור חיצוני בחברת ממ"ן, הנשלטת על ידי קבוצת תעבורה, תוך הימצאות בניגודי עניינים, ומבלי לקבל את אישור משרד המשפטים לכך.
באותן שנים נערכה עסקת חילופי קרקע בין מינהל מקרקעי ישראל לבין רכבת ישראל ולקבוצת תעבורה; עסקה שבמסגרתה אמורה הייתה הקבוצה לפנות ולהחזיר את המתחם הישן שלה ברמלה, על מנת לקבל את השטח הישן לשם שימוש בו לשיפור קו המסילה לבאר שבע, במקביל למעברה למתחם חדש מעבר לכביש.
רכבת ישראל שילמה למינהל 20 מיליון שקלים עבור הקרקע החדשה שאליה עברה קבוצת תעבורה, וכן כ-11 מיליון דולרים למימון העברת המתחם.
על אף שתעבורה עברה למתחם החדש שלה, היא ממשיכה להחזיק עוד ארבע שנים בשטח המתחם הישן, והפעילה ממנו חלק מעסקיה.
מהתכתבות בין העירייה לתעבורה, עלה שהחברה קיבלה ב-2005 מהעירייה היתרי בנייה, מבלי ששילמה מראש את כל האגרות וההיטלים כנדרש, ומבלי שעמדה בכמה תנאים שנדרשו בעת הוצאת היתרי הבנייה.
בתגובה לטענות נגדו אמר לביא שכל ההקלות שקיבלה קבוצת תעבורה אושרו על ידי היועץ המשפטי של העירייה
במאי 2005 נדחתה תביעת דיבה של לביא נגד עיתון "הארץ" והוטל עליו תשלום הוצאות בגובה 20 אלף שקל.
לביא, תבע את העיתון בגין ארבע כתבות, ובהן נטען בין היתר, כי היה מעורב בבחירתה של ח"כ ענבל גבריאלי, במסגרת דילים, וכן שהתקיימו קשרים כלכליים בין עיריית רמלה לבני משפחת גבריאלי.
על-פי הנטען, לביא סייע להגדלת שטחי הבנייה בפרויקט בניה ברמלה, כשאחד מבני משפחת גבריאלי היה שותף בו.
בית המשפט קבע כי קיים עניין ציבורי בדיווח על איך הצליחה גבריאלי, ללא רקע ציבורי, להיבחר לכנסת.
בפברואר 2009 הודיעה המשטרה כי בכוונתה להמליץ להעמיד את לביא לדין בחשד לעבירה הקשורה לחוק הרשויות המקומיות, לפיו לא פעל כנדרש בחוק בעניין ההסכמים הקואליציוניים בבחירות לעירייה.
עיריית רמלה שכרה את עו"ד רונאל פישר, באופן רשמי כדי לטפל בעניינים הקשורים לתחום התחבורה, אך פישר סייע גם בעניין ההסכמים הקואליציוניים ומספר חודשים לאחר המלצת המשטרה להעמיד אותו לדין הוא לא הואשם.
יואל מיכאל מוקיר (נולד ב-26 ביולי 1946 בליידן, הולנד) הוא היסטוריון כלכלי, יהודי אמריקאי-ישראלי.
מלמד באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי ועמית מחקר בבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2025.
מוקיר נולד בהולנד בשם יואל מיכאל מוֹק, בנם של גונדה (לבית יעקבס) וסלומון מוק, יהודים הולנדים ניצולי השואה.
כשהיה בן שנה, נפטר אביו מסרטן והוא עלה עם אמו לישראל וגדל בחיפה.
הוא בוגר תיכון "חוגים" בעיר.
בשנת 1968 סיים בהצטיינות תואר בהיסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחר כך, סיים תואר שני (1972) ודוקטורט (1974) באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
בשנת 1974 החל ללמד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין.
ב-1996 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בנוסף שימש כנשיא של האגודה להיסטוריה כלכלית (Economic History Association).
ב-2025 הוענק לו פרס נובל לכלכלה.
הוא נשוי לפרופ' מרגלית מוקיר (לבית בירנבאום), ביוכימאית וביולוגית מולקולרית באוניברסיטת שיקגו.
הם מתגוררים באוונסטון, אילינוי, והורים לשתי בנות.
בשנת 2002 טבע מוקיר את המושג הנאורות התעשייתית - שמציין את ההיבטים מתוך הנאורות שהובילו למהפכה התעשייתית.
הנאורות הייתה תופעה נרחבת עם היבטים רבים, לא כל ההיבטים והאידואלוגיות של הנאורות קידמו בהכרח את המהפכה התעשייתית, והנאורות כללה היבטים רבים כמו כתיבה על זכויות אדם, על דת על מוסר ועוד.
מוקיר טוען כי אין זה מקרי שהן הנאורות והן המהפכה התעשייתית התפתחו באירופה ומצביע על הקשרים בין שתי המהפכות.
מוקיר טוען כי המהפכה התעשייתית הייתה תוצאה של תרבות ומוסדות.
הוא טוען כי שורש המודרניות טמון ב"הופעתה של אמונה בתועלת של הקידמה", וכי "זו הייתה נקודת מפנה כאשר אינטלקטואלים החלו לתפוס ידע כמצטבר".
מוקיר טוען בנוסף כי פיצול פוליטי (נוכחותן של מספר רב של מדינות אירופיות) אפשר לרעיונות לשגשג, שכן יזמים, חדשנים, אידאולוגים ו"כופרים" יכלו לברוח בקלות למדינה שכנה במקרה שהמדינה האחת תנסה לדכא את רעיונותיהם ופעילותם, וכי דבר זה היה ידוע גם לשלטונות.
זה היה אחד הדברים שהבדיל את אירופה מהאימפריות המאוחדות הגדולות והמתקדמות מבחינה טכנולוגית כמו סין והודו.
לסין היו מכונת דפוס וגופנים ניידים, ולהודו היו רמות הישגים מדעיים וטכנולוגיים דומות לאלו של אירופה בשנת 1700, אך המהפכה התעשייתית התרחשה באירופה, לא בסין או בהודו.
היבט אירופאי ייחודי נוסף היה רפובליקת המכתבים ששימה כ"שוק משולב לרעיונות" שבו האינטלקטואלים של אירופה השתמשו בלטינית כלינגואה פרנקה, היה להם בסיס אינטלקטואלי משותף במורשת הקלאסית של אירופה.
היבט אירופאי ייחודי נוסף היה הנכונות של האינטלקטואלים האירופאים מזמן הרנסנאס והלאה להטיל ספק בידע הקלאסי, ולנסות לאמת או לשלול אותו באמצעות תצפית או ניסוי.
כדוגמה לכך מוקיר מזכיר את משנתו של אריסטו שקבע כי קיימים רק מספר כוכבים קבוע מזמן הבריאה, וקביעתו של טיכו ברהה שבעקבות תצפית בסופר-נובה הכריז כי אריסטו טעה.
דבר זה היה שונה לעומת תרבויות אחרות לרבות סין, הודו, הערבים והיהודים של אותה תקופה, שסברו כי המלומדים מימי קדם צדקו בכל ואף הניחו כי הולך ופוחת הדור.
מוקיר מציג את הסבריו למהפכה התעשייתית בספרו A Culture of Growth: The Origins of the Modern Economy ("תרבות של צמיחה: מקורות הכלכלה המודרנית") שיצא לאור בשנת 2016.
מוקיר תיאר שלוש סיבות מדוע חברות מתנגדות לטכנולוגיות חדשות:
בעלי תפקידים מכהנים החוששים מאיום על כוחם ועל הרווח הכלכלי שלהם.
דאגה מהשלכות חברתיות ופוליטיות רחבות יותר ("השפעות אדוות בלתי מכוונות").
שנאת סיכון ושנאת הפסד: לטכנולוגיות חדשות יש לעיתים קרובות "השלכות בלתי צפויות ובלתי ידועות".
"שלושת המניעים הללו מתמזגים לעיתים קרובות ויוצרים כוחות רבי עוצמה המשתמשים בכוח פוליטי ובשכנוע כדי לסכל חידושים.
כתוצאה מכך, התקדמות טכנולוגית אינה עוקבת אחר מסלול ליניארי ומסודר.
זהו, כפי שמנסים קונסטרוקטיביסטים חברתיים לומר לנו במשך עשרות שנים, תהליך פוליטי עמוק."
בשנת 2025 זכה מוקיר במחצית פרס נובל לכלכלה, בזכות "שזיהה את התנאים המוקדמים לצמיחה מתמשכת באמצעות התקדמות טכנולוגית", כאשר מחצית הפרס השני ניתן לפיליפ אגיון ופיטר האוויט (כלכלן) "על כך שהסבירו צמיחה כלכלית המונעת על ידי חדשנות".
כלכלה במבחן הזמן: סוגיות בהיסטוריה כלכלית, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה עם אמירה עופר (2018)
יואל ליבוביץ הוא פיזיקאי ומתמטיקאי יהודי-אמריקאי.
תמך בנושאי זכויות האדם, ובמיוחד במאבקם של מדענים אסירי ציון.
נולד בטיאצ'יב (אז בצ'כוסלובקיה, כיום באוקראינה) להורים יהודים.
שרד את מחנה ההשמדה אושוויץ, מקום בו נרצחו אביו, אימו ואחותו.
לאחר השחרור מהמחנה, עבר לארצות הברית ולמד בבית ספר יהודי אורתודוקסי ולאחר מכן באוניברסיטת סירקיוז, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1956. הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת ייל ובישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1977 עבר לאוניברסיטת ראטגרס, שם הוא מכהן עד היום.
ליבוביץ פרסם יותר מחמש מאות מאמרים בנושא הפיזיקה הסטטיסטית.
הוא אחד המייסדים והעורכים של כתב העת "Journal of Statistical Physics", אחד מכתבי העת החשובים בתחום זה.
בין היתר, הוכיח ליבוביץ, יחד עם אליוט ליב, כי חוק קולון מציית לגבול התרמודינמי.
הוא גם ביסס את מה שידוע בשם "שוויון לייבוביץ" עבור פרומגנטים במודל איזינג.
תחום המחקר הנוכחי שלו הוא בבעיות של חוסר שיווי משקל במכניקה סטטיסטית.
בין הפרסים הרבים שקיבל, הוענקה לליבוביץ מדליית מקס פלאנק בשנת 2007, "על תרומותיו החשובות בתחום הפיזיקה הסטטיסטית במערכות של שיווי משקל ובמערכות של חוסר שיווי משקל, ובמיוחד על תרומתו לגבי התאוריה של מעבר פאזה, והדינמיקה של מערכות אינסופיות ומצבים של חוסר שיווי משקל קבוע.
כמו כן, עבור קידום תחום המחקר לכיוונים חדשים, ועל הכנסת מדענים נוספים לתחום".
בנוסף זכה בפרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית (2021).
יואל שמואל מגדל (נולד ב-1 באפריל 1945) הוא פרופסור ללימודים בינלאומיים וללימודי ישראל באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
מגדל סיים תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת ראטגרס בשנת 1967, ואחר כך תואר שני (1968) ודוקטורט (1972) מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1972–1974 היה מרצה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1974 מונה למרצה בכיר.
בשנת 1976 היה לעמית מחקר באוניברסיטת הרווארד ובין השנים 1975–1980 היה פרופסור חבר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1980 החל ללמד באוניברסיטת וושינגטון ובשנת 1982 מונה לפרופסור מן המניין.
בין השנים 2002–2003 היה עמית ליידי דייוויס באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 2005–2007 שימש כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
יחד עם הסוציולוג הישראלי ברוך קימרלינג כתב את הספר "פלסטינים: עם בהיווצרותו, למן המרד נגד מוחמד עלי ועד לכינוי הרשות הלאומית", אשר תורגם למספר שפות.
במחקריו עוסק מגדל בהיווצרות מדינות וחברות ללא מדינה בעולם השלישי, וכן בחברה והפוליטיקה של הפלסטינים.
פלסטינים: עם בהיווצרותו (עם ברוך קימרלינג), הוצאת כתר, 1999.
יואל סלע (נולד ב-11 ביוני 1951) הוא שייט ישראלי בעבר.
השתתף ב-4 אולימפיאדות (מונטריאול 1976, לוס אנג'לס 1984, סיאול 1988 וברצלונה 1992) במדי נבחרת ישראל.
הוא הספורטאי הישראלי הראשון שהשתתף ב-4 אולימפיאדות.
באליפות העולם במפרשיות שהתקיימה ב-1971 בשרבור שבצרפת זכה באליפות ליחידים בדגם סוליטאר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים סלע במקום 17 עם שותפו יהודה מעיין בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף.
בשל החרם האמריקאי על ברית המועצות, בשל הפלישה לאפגניסטן, אליו הצטרפה ישראל נמנע מסלע להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים סלע במקום שמיני עם שותפו אלדד אמיר בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתף שוב עם אמיר, אך בשל יום הכיפורים שחל באחד מימי התחרות ויתרו על שיוט אחד (שיוט מספר שתיים) שבעזרתו יכלו אולי לזכות בשיוט טוב יותר ולשפר את הדירוג שלהם.
במשחקים עצמם הם סיימו במקום רביעי בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף, המקום הגבוה ביותר שספורטאי ישראלי הגיע אליו באולימפיאדה עד אז וכך החמיצו מדליה אולימפית ראשונה לישראל.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים סלע במקום 20 עם שותפו אמיר בשיט מפרשיות מדגם הולנדי מעופף.
הרב יואל לייב הלוי הרצוג (תרכ"ה, 1865 – תרצ"ד, 1934) היה רב בפולין, בבריטניה ובצרפת.
אביו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
נולד בלומז'ה שבפולין לרב נפתלי הירץ הרצוג ולאמו שרה בלומה.
היה תלמידו של הרב נח יצחק דיסקין, אב"ד לומז'ה.
נסמך לרבנות בידי רבו הרב דיסקין ובידי אחיו הרב אברהם שמואל דיסקין מוולקוביסק.
נשא את מרים ליבה, בת הרב אריה ליבו.
לאחר נישואיו שימש כרב בלומז'ה ונודע כדרשן.
היה מתומכי תנועת חובבי ציון ואף נסע לביאליסטוק לפגוש את הרב שמואל מוהליבר.
בשנת תר"נ (1890) הוציא את חיבורו "הסבלני" על מגילת רות.
בשנת תרנ"ז (1897) היגר עם משפחתו לבריטניה, שם שימש כרב בעיר לידס.
בשנת תרס"ב (1902) פרסם את חיבורו "תשובה כהלכה" על הלכות טרפה.
ערב מלחמת העולם הראשונה עקר עם משפחתו לפריז, והתמנה לכהן כרב בית הכנסת אגודת הקהילות של יוצאי רוסיה ופולין שברחוב פאווה .
מאז תחילת שנות ה-20 החל להוציא בפריז את סדרת ספריו "אמרי יואל" על התורה.
מלבד פירושים על הפרשה הם מכילים דרשות רבות שדרש בפני קהילתו.
נפטר בשנת תרצ"ד ובי"ד באייר תרצ"ה ארונו הועלה ארצה והוא הובא לקבורה בהר הזיתים.
אשתו עלתה לארץ ישראל והתגוררה אצל בנה וכלתה בירושלים.
בשנת תשכ"ט יצא בהוצאת יד הרב הרצוג ספרו "גליוני יואל", הכולל הגהות, מראי מקומות והערות לתלמוד הבבלי והירושלמי.
נינו, יואל הרצוג (בנו של חיים הרצוג וחתנו של איש העסקים נסים גאון מז'נבה), נקרא על שמו.
נין נוסף שלו הוא יצחק הרצוג, נשיא מדינת ישראל.
בתו אסתר, שנישאה לראובן גולדברג מהעיירה מיילץ (mielec) בגליציה, עלתה ארצה.
נכדתו אנט חנה גולדברג נספתה בשואה.
נכדו חיים גולדברג נפטר בצעירותו בשנת 1917 בפריז.
יואל הרצוג, אמרי יואל על ספר שמות, לונדון, תרפ"ב, באתר HebrewBooks
יואל הרצוג, אמרי יואל על ספר דברים, לונדון, תר"ץ, באתר HebrewBooks
גליוני יואל – הגהות ומראי מקומות והערות לתלמוד בבלי וירושלמי, יד הרב הרצוג, ירושלים, תש"ל
תשובה כהלכה – תשובה בהלכות טרפות, לידס, 1902
יואל מָסטבּוים (בכתיב יידי: מאסטבּוים; בפולנית: Joel Mastbaum; ב' באדר ה'תרמ"ב, 1882 – י"א בניסן ה'תשי"ז, 12 באפריל 1957, תל אביב) היה סופר יידי.
חי בעיקר בוורשה ובתל אביב.
יואל מסטבוים נולד בשנת 1882 במזריטש, בפלך שדליץ שבאימפריה הרוסית, בנם של איטה לבית גלָזֶר ויצחק מסטבוים, בעל בית חרושת לזכוכית ובית משרפות לבנים.
התחנך כרגיל בחדר, אצל מלמדים בעלי נטייה מסוימת להשכלה.
בנעוריו עבר עם הוריו לעיר המחוז, שדליץ.
כשהיה בן 15 החל לעבוד כשוליית צבע.
בעת מהפכת 1905 השתתף עם אחיו יודל, שהיה פעיל המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS), בפעולות הסברה של המחלקה היהודית של המפלגה.
(לימים הוגלה אחיו לסיביר ושם מת).
לאחר מכן עבר לעיר ורשה, ושם החל את דרכו הספרותית.
סיפורו הראשון, "ירחמילקֶה השוחט" ("ירחמיאלקע דעם שוחטס"), התפרסם בשנת 1906 ביומון "דער וועג" (היומון היידי הראשון בפולין הקונגרסאית) בעריכת צבי פרילוצקי, ובמקביל התפרסם סיפור פרי עטו בכתב העת "רשפים" בעריכת דוד פרישמן.
יצירותיו החלו להתפרסם בעיתונות היהודית בפולין: בין היתר ב"רשפים" וב"הבוקר" בעריכת פרישמן, שסבר כי מדובר בסופר מקורי, ותרגם מיצירותיו לעברית, ב"אידישע וואכענבלאט" בעריכת צייטלין, ב"היינט" וב"מאָמענט".
זכה להערכתם של הלל צייטלין, ונמנה עם קבוצת הסופרים הצעירים שהתרכזה סביבו (בהם ז.
אנכי, משה סטבסקי, מנחם בוריישה, י.
וייסנברג, שלמה גילברט ויהושע פרלה).
לאחר שזכה להערכתו של י.
פרץ, התקרב בהשפעתו לאגודת "הזמיר" לתרבות ולאמנות בניהולם של הצוות מאיר יעקב פרייד וד"ר גרשון לוין והאחים נח ונחמיה פינקלשטיין, שריכזה אז את הסופרים ואנשי התיאטרון היהודים הצעירים בעיר.
בשנת 1912 התפרסם בוורשה ספרו הראשון, "סקיצען און בילדער" ("סקיצות ותמונות").
בימי מלחמת העולם הראשונה פרסם סיפורים ותיאורים של חיי המלחמה בעיתונות היהודית בפולין.
אחרי המלחמה, בשנת 1919, היגר ללונדון.
שם היה חבר מערכת "די ציַיט" בעריכת מוריס מאיר.
בשנת 1925 פרסם את "נחומקעס וואנדערונגען" ("נדודיו של נחומ'קֶה"), רומן רומנטי המלווה את הגיבור מהעיירה הקטנה בפולין ועד החיים בעיר הגדולה בואנוס איירס.
כעבור זמן קצר, ב-1926, ראה אור הרומן "ניַיע מענטשען" ("אנשים חדשים", או "חלוצים").
בפולין השתתף מסטבוים בעיתונות היהודית בשלוש שפותיה: כתב בעיתונים העבריים "הצפירה" ו"היום", בעיתונים היידיים "מאָמענט", "לאָדזער טאָגבלאַט" הציוני ו"לאָדזער פֿאָלקסבלאַט" הבונדאי, ובעיתונים הפולניים Nasz Przegląd ("נאש פּשֶגלונד"), Nowy Dziennik ("נובי דז'ניק"), ו-חווילה.
פרסם פיליטונים, סיפורים קצרים, סיפורי עם, רשמי מסע ופרקי רומנים.
כמו כן פעל באגודת הסופרים והעיתונאים היהודית בוורשה ופרסם את יצירותיו ("סלמנדרה", "חליל הצוענים", פניצ'ק) במאספיה "שריפטן".
מסטבוים היה פעיל ציוני, קרוב לחוגי פועלי ציון, והרצה ברחבי פולין הרצאות ספרותיות וציוניות.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, והשתקע בתל אביב.
בארץ כתב על חיי היהודים בה, ובשנת 1935 התפרסמו סיפוריו כקובץ: "יידן אין ארץ ישראל" ("יהודים בארץ ישראל").
כן הופיעו תרגומים עבריים לספריו: תחילה בהוצאת הוועד להוצאת כתביו (ועד היובל), ובהמשך בהוצאת העבריות המובילות.
כתב באופן קבוע לעיתון "דבר".
בקיץ 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, נסע לביקור בפולין, ולאחר פרוץ המלחמה הצליח בקושי לשוב לארץ.
את רשמיו פרסם בספר "ששים יום בפולין של היטלר" (ת"ש 1940).
בשנת 1950 פרסם ממואר בשם "מיַינע שטורמישע יאָרן", שכעבור שנה ראה אור בתרגום לעברית בשם "בסערת השנים".
מסטבוים תכנן רומן בשלושה חלקים שמספר על חיי הארץ.
יואל מסטבוים נפטר בשנת 1957 בביתו שברחוב דיזנגוף בתל אביב, מעט לפני יובלו ה-75. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו אישה ובן.
בנו, שמואל מסטבוים (1911–2006), היה מודד, ממתנדבי היישוב.
בשנת 1995 פרסם בהוצאה עצמית ספר על אביו בשם "יואל מסטבוים: סופר יידיש: חייו ויצירתו".
סקיצען און בילדער, ורשה: וועלט ביבליאָטעק, תרע"ב.
אָהן א מעלאָדיע, ורשה: א' גיטלין, 1917. ("ללא מלודיה") (פואמה דרמטית)
פוילענס קלאנגען: בילדער און כאראקטעריסטיקען, ורשה: "פוילען", 1919
אין דער פרעמד: און אנדערע דערציילונגען, ורשה: נייער פערלאג, 1920. ("בנכר")
פון רויטען לעבען: ראָמאן אין 2 טיילען, ורשה: די ציַיט, 1921–1923. (2 כרכים) (רומן) (תורגם לעברית בשם "החיים האדומים")
דאָס מזל'דיגע פישעלע, ורשה: (בלומען), 1921. ("הדגיגון בר-המזל") (לילדים)
מאַריטאס גליק: דריי דורות: ראָמאן, ורשה: גראובארד, תרפ"ג.
נחומקעס וואנדערונגען: ראָמאן, ורשה: א"י שפירא, 1925. ("נדודיו של נחומ'קֶה") (רומן)
סאלאמאנדרא: און אנדערע דערציילונגען, ורשה: בזשאָזא, 1926.
ניַיע מענטשען: ראָמאן, ורשה: בזשאָזא, 1926. ("אנשים חדשים", או "חלוצים") (רומן)
גאליציע, ורשה: יאקובסאָן וגאָלדבערג, 1929. ("גליציה") (רשמי מסע)
די לוחות פון א ציגיינער, ורשה: בזשאָזא, 1933. ("לוחות החוקים של צועני") (נובלה, שתורגמה לעברית בשם "חליל הצוענים", שתי פואמות וארבעה סיפורים שפורסמו בעבר וחמישה סיפורים חדשים)
יידן אין ארץ ישראל: פּאָרטרעטן: ערשטע סעריע, ורשה: [חמו"ל], תרצ"ה 1935
מיַינע שטורמישע יאָרן, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פּוילישע יידן אין ארגענטינע, 1950. (תורגם לעברית בשם "בסערת השנים")
דער כוח פון דער ערד (זאלבע דריט): דאָס ערשטע בוך פון דער ארץ ישראל טרילאָגיע וואָס שפּיגלט אָפּ די יאָרן 1933–1948, לונדון: יובילעאום קאָמיטעט אין לאָנדאָן, 1951. (תורגם לעברית בשם "כח האדמה")
חליל הצוענים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א' מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, תרצ"ה.
(תרגום של "די לוחות פון א ציגיינער")
במפחה: רומן א"י בשלשה חלקים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א' מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטנבוים, תרצ"ה.
ורשה 1939: ספר הזיכרון; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, [תש"-].
ששים יום בפולין של היטלר: רשימות של עד ראייה / תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: דבר, ת"ש 1940.