tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז שחרורו משרות בצה"ל משאלי שרת במילואים בפרקליטות הצבאית בתפקידי סניגור, תובע, עוזר יועץ משפטי ואב בית דין צבאי ברצועת עזה ובצפון סיני ואחר כך כשופט ביחידת בתי הדין בפיקוד צפון, עד לשחרורו בדרגת סגן-אלוף.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, שרת במילואים בכלא אנצאר בלבנון כיו"ר ועדה למיון והחלטה בגורל שבויים (על פי אמנת ז'נבה).
משאלי היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
בתקופת עבודתו כעו"ד מילא שורה של תפקידים ציבוריים בהתנדבות, בין היתר: חבר מועצת עיריית גבעתיים והנהלתה (13 שנים), חבר ועדת בנין ערים ויו"ר ועדות עירוניות, חבר המועצה הדתית בגבעתיים, נשיא לשכת בני ברית בגבעתיים, חבר ועדות שונות של לשכת עורכי הדין בישראל ועוד.
בשנת 1983 - טרם מינויו כשופט - כיהן כחבר בוועדת החקירה הממלכתית לחקירת אירועי כפר שלם.
בין השנים 1984–2002 כיהן כשופט מחוזי, תחילה בבית המשפט המחוזי במחוז הצפון ומאז 1996 כשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
הוא שימש דן יחיד, ראש הרכב ערעורים אזרחיים ופליליים, ראש הרכב פשעים חמורים ובהרכב ערעורי בית המשפט למשפחה.
אף במהלך עבודתו כשופט מילא שורה של תפקידים ציבוריים בהתנדבות: חבר הנהלת תנועת ארץ ישראל הטובה, חבר נציגות השופטים בישראל, חבר דירקטוריון קרן השתלמות לשופטים.
בד בבד עם עבודתו השיפוטית כיהן בשנים 1990–1992 כמרצה למשפטים באוניברסיטת חיפה ומשך כ-6 שנים שימש כמרצה לדיני עונשין בקורס קציני משטרה בשפרעם.
כמו כן הרצה בפני פורומים שונים, כגון פקידי סעד במחוז הצפון, קורסים שונים של המשטרה, המועצה הלאומית לקידום ערכי שלטון החוק והדמוקרטיה ועוד.
משאלי כיהן כ-5 שנים כיו"ר ועדה בבחינות התמחות של לשכת עוה"ד.
משך שנות כהונתו כשופט מחוזי דן ופסק במשפטים רבים שחלקם זכה להד תקשורתי נרחב, ביניהם משפטים של חברי כנופיית מע"צ.
כיהן כיו"ר ועדת החקירה מטעם משרד הפנים לעניין גבולות הכנרת וטבריה.
כיהן כיו"ר ועדה מייעצת מטעם משרד התמ"ת לעניין עו"ז בתעשייה ובשירותים ובתפקידים נוספים.
כיהן בהתנדבות כיו"ר הוועד הפועל של המועצה הלאומית למניעת תאונות.
כיהן כנשיא בית הדין העליון של הליכוד.
אביגדור בנש"ק (1936 - 6 בדצמבר 2019) היה פסיכולוג קליני ישראלי, מראשוני שיטת הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי בישראל.
עסק במיוחד בהפרעות חרדה, פוביות ו-OCD.
היה מרצה באוניברסיטה העברית וחיבר מספר ספרים העוסקים בהתנהגות חרדתית כפייתית, בדגש על הציבור הדתי.
בנש"ק נולד בקליבלנד לסאם ופרימיט בנש"ק.
אביו היה פעיל בקהילה היהודית במגוון ועדות, וממקימי בית הספר היהודי בעיר.
בתיכון למד בנש"ק בתיכון יהודי בשיקגו, ואחר כך בישיבת נר ישראל בבולטימור.
במקביל ללימוד בישיבה למד בלילות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ושם סיים תואר ראשון.
לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יחזקאל סרנא ראש ישיבת חברון בשנת ה'תש"ך (1960) וכן קיבל סמיכה מהרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש הישיבה הגדולה מאה שערים.
לאחר מכן חזר לארצות הברית ולמד באוניברסיטת ניו יורק (NYU) שם קיבל את הדוקטורט בפסיכולוגיה בשנת 1966. באותה שנה החל ללמד פסיכולוגיה במכללת שטרן ובברוקלין קולג' שבניו יורק.
ב-1970 התחתן עם שולמית (לבית קספר), בת לניצולי שואה שהיגרו לארצות הברית לאחר המלחמה.
ב-1971 עלו ארצה ומאז גרו בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
לימד פסיכולוגיה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ובמקביל לימד תורה ויהדות בישיבת אור שמח במשך כעשר שנים.
בשנת 1981 חזר לשנה אחת לארצות הברית, שם לימד בישיבת אור שמח בשלוחתה בעיר מונסי.
בשנת 1982 פתח קליניקה והחל לקבל מטופלים.
התמחה בפסיכולוגיה התנהגותית עם התמחות בטיפול קוגניטיבי התנהגותי בעיקר בחרדות ובפחדים.
הוא עבר מבית הספר לחינוך והחל ללמד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
בשנותיה האחרונות של נחמה ליבוביץ' היה מגיע אליה מדי יום שישי לביקור בביתה.
המפגשים עם פרופ' ליבוביץ' היו גם מקצועיים אך הם גם למדו יחד פרשת שבוע ונחמה אף חידדה אצל ד"ר בנש"ק את חשיבות שאילת השאלות בלימוד התורה.
התנדב מספר שנים בעזר מציון במסגרת מקצועית וטיפולית.
השתתף מספר שנים בפאנל התוכנית "שנינו יחד וכל אחד לחוד" של יובב כץ ברשת ב' של קול ישראל.
נפטר ב-6 בדצמבר 2019 ממחחלת הסרטן, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 1976 הוציא לאור את ספרו הראשון "התלמיד הבעייתי" – הכולל מאמרים תאורטיים וכן התנסויות מקצועיות של תלמידיו באוניברסיטה בשיטת הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי (CBT) בכיתה.
בשנת 1996 הוציא לאור את הספר "studying the torah" על מתודות ושיטות בלימוד תורה.
לאחר מכן הוציא את הסדרה המצליחה על פירוש רש"י על התורה באנגלית (What's Bothering Rashi); הספרים תורגמו לשפות רבות ביניהן, צרפתית, ספרדית, סינית ועברית.
כמו כן הוציא את What's Bothering Rashi על מגילת אסתר באנגלית.
בשנת 2009 פרסם את הספר "Religious Compulsions and Fears", על כפייתיות ואובססיות בחיים הדתיים של המטופל.
דרכי טיפול בשיטת CBT למדריכים, מטפלים ובני משפחה של הסובלים מהתופעה.
לאחר מכן תורגם הספר לעברית ואף פורסם בשם "כפייתיות וחרדה על רקע דתי".
בשנת 2016 כתב ופרסם את הספר "CBT בכיתה" – מדריך לעובדי הוראה לטיפול בהתנגדויות בשיטה הטיפולית הקוגניטיבית-התנהגותית, בכיתה.
אביגדור (ויקטור) מֶלֶר (1913–1946) היה צייר וקריקטוריסט ארץ-ישראלי.
מלר נולד בשנת 1913 בעיר למברג שבגליציה (כיום אוקראינה).
עלה לארץ ישראל בשנת 1933 והצטרף כחבר לקבוצת שילר.
לאחר נישואיו עבר לקיבוץ יגור.
בשנת 1941 עזבו מלר ומשפחתו את הקיבוץ ועברו להתגורר ברחובות.
מלר החל לעבוד כמודד קרקעות בחברת סולל בונה, אך לאחר שהתברר כי הוא ניחן בכישרון ציור, הוא התבקש על ידי הנהלת סולל בונה לעבור לעבודה בפרויקט אישי מיוחד, בו יתעד בעזרת רישומים את פעילות החברה, ובפרט את חיי הפועלים העבריים שעבדו במחנות העבודה של הפרויקטים השונים של הצבא הבריטי בארץ.
עבודותיו של מלר התפרסמו בעיתון "הד המחנה" שיצא לאור על ידי "ועד פועלי הבניין במחנות העבודה של המנדט הבריטי בארץ ישראל ובמדינות נוספות במזרח התיכון", וכן הוצגו בחדרי האוכל של מחנות העבודה.
חלק מהרישומים והקריקטורות שצייר מלר הוצגו בחודש מרץ 1941 בתערוכה בתל אביב, וכן יצאו לאור בשנת 1942 בספר "אלה תולדות עבודה אחת", בהוצאת סולל בונה.
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה הרבה מלר לצייר את אימי השואה.
ב-1 בספטמבר 1946 נמצאה גופתו המרוסקת של מלר על פסי הרכבת בסמוך לגבעת הקיבוצים.
נסיבות מותו לא התבררו מעולם.
הותיר אחריו רעיה, שרה (לבית שיץ), בן בשם נדב, ובת בשם אתי שהייתה תינוקת באותה העת.
לאחר קום המדינה העבירה אלמנתו את מרבית ציוריו לארכיון תנועת העבודה.
יצירות נוספות פרי עטו מתקופת "סולל בונה" שמורות בארכיון ההיסטורי של חברת שיכון ובינוי, ויצירות הקשורות לשואה שמורות בארכיון של יד ושם.
אביגדור ביחובסקי (נולד ב-3 במאי 1955 במוסקבה) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-89 בישראל לפי מד כושר.
בשנת 1974 בתחרות לצעירים בלבוב הוא סיים במקום הרביעי.
בשנת 1978 הוא השתתף בתחרות באיטליה וסיים במקום השני.
בשנת 1990 הוא סיים בסוצ'י במקום השלישי.
בשנת 1994 הוא עלה לישראל.
הוא משתתף בתחרויות שנערכות בישראל, אירופה וארצות הברית.
בשנת 1993 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
באליפות ישראל לבני 50+ בשנת 2014 הוא סיים במקום הרביעי.
אביגדור וילנץ (נולד ב-1957) הוא יזם בתחום האלקטרוניקה, משקיע הון סיכון, מיליארדר ונדבן ישראלי.
הוא חתום על שורת אקזיטים בהיקף של למעלה מ-3 מיליארד דולר במכירת חברות שבבים ישראליות לתאגידי הענק האמריקאיים אמזון, אינטל ומארוול.
אביגדור וילנץ נולד בשנת 1957 ברחובות, וכשהיה בן שנה וחצי עברה משפחתו לשכונת קריית משה בירושלים.
עד כיתה ח' למד במסגרות דתיות.
כילד, מכר אתרוגים בשוק מחנה יהודה כדי לסייע למשפחה, ולאחר שאביו פתח חנות חומרי בניין, החל לעבוד בה במקביל ללימודיו.
למד בתיכון ליד האוניברסיטה ואז יצא בשאלה.
לאחר שנת שירות טרום-צבאית בגרעין "רעים", שירת בצה"ל כקצין בחיל השריון.
השתתף במלחמת לבנון הראשונה כסגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 362, בין היתר בקרב סולטן יעקוב.
וילנץ הוא בוגר הטכניון בהנדסת חשמל.
את דרכו המקצועית התחיל בתחילת שנות השמונים בחברת אלביט, שם עבד בפיתוח תשתיות מחשבים למטוס הלביא ולמטוס הקרב F-16. בשנת 1988 יצא לשבתון בארצות הברית, במהלכו השתלם בפיתוח מוליכים למחצה, התפטר מאלביט והצטרף לחברת IDT .
ב-IDT הכיר וילנץ את מנואל אלבה, שהפך לשותפו בחברות שהקים בהמשך דרכו.
לאחר שלוש שנים וחצי בארצות הברית חזר לישראל.
בשנת 1993 הקים יחד עם איל וולדמן את חברת גלילאו טכנולוגיות, העוסקת בפיתוח רכיבי VLSI.
בשנת 1997 הנפיק וילנץ את גלילאו בנאסד"ק ובאוקטובר 2000 הוביל את מכירתה לחברת מארוול טכנולוגיות האמריקאית, אשר שילמה 2.7 מיליארד דולר בתמורה ל־25% ממניות גלילאו.
עסקה זו נחשבת לאקזיט המיליארדים הראשון בישראל.
לאחר מכן עסק בנדבנות, דרך "קרן גלילאו" שהקים.
בנוסף רכש חלק מחוות "כרם מדבר" בהר הנגב, בין שדה בוקר למצפה רמון.
בחווה מגדלים ענבים וזיתים ומייצרים יין.
בעצת פרופ' יאיר טאומן השקיע, עם אחרים, בחברת QXL הבריטית שנמכרה לאחר שנתיים תמורת 1.9 מיליארד דולר, והניבה לקבוצת המשקיעים הישראלית רווח של 330 מיליון דולר.
השקיע בחברות הזנק אחדות, בהן "ליבה סמיקונדקטור", שנמכרה בשנת 2016 לסיסקו מערכות תמורת 320 מיליון דולר.
השקיע גם בחברות הזנק שלא מתחום השבבים, כגון חברת הפרסום באינטרנט "טבולה".
בחלק מהחברות שבהן השקיע כיהן כדירקטור.
ביולי 2011 נמנה עם המשקיעים המייסדים בחברת אנאפורנה לאבס, האחראית על פיתוח שבבי השרתים של אמזון AWS.
אלו הביאו לחיסכון בהוצאות - ביחס לשבבים מתחרים כמו אינטל או אנבידיה - בהיקף של 5 מיליארד דולר.
אנאפורנה לאבס נמכרה בשנת 2015 לחברת אמזון האמריקאית תמורת כ-370 מיליון דולר.
בשנת 2016 היה הנשיא והמשקיע הראשון של חברת ההזנק לייטביטס.
באותה שנה הקים, יחד עם דוד דהן ורן חלוץ, את חברת הבאנה לאבס, העוסקת בפיתוח מעבדים ליישומי בינה מלאכותית.
הוא היה גם המשקיע הראשון בחברה וכיהן כיו"ר הדירקטוריון שלה.
בדצמבר 2019 נמכרה החברה לחברת אינטל האמריקאית תמורת שני מיליארד דולר.
בעקבות עסקה זו העריך המגזין "פורבס ישראל" את הונו ב-2.7 מיליארד ש"ח.
נוסף על פעליו העסקיים, וילנץ היה מעורב גם בתחום החינוך העל-יסודי בישראל.
בכהונתו כיו"ר מכללת תל חי מנע את קריסתה הכלכלית של המכללה.
עוד כיהן כיו"ר הראשון של דרכא, עמותה המפעילה רשת בתי ספר על-יסודיים במטרה לחזק את בתי הספר בפריפריה.
במהלך שנותיו בישראל תמך וילנץ במספר רב של ארגונים המקדמים סדרי יום בתחום החברתי והפוליטי.
הוא היה מהפילנתרופים הבולטים של עמותות שוברים שתיקה, בצלם, עדאלה וקול רבני לזכויות אדם.
כפעיל איכות סביבה, תרם לחברה להגנת הטבע ומכון דש"א - דמותה של הארץ, מיסודה של החברה להגנת הטבע, העוסק בשמירה על השטחים הפתוחים בישראל.
בתנועת אדם, טבע ודין ישב וילנץ בהנהלה.
הוא נטל חלק פעיל בניסיונות הידברות בין יהודים וערבים וביצירת גשרים בין חלקי החברה, בין השאר באמצעות תמיכה בקרן תקווה ובקרן החדשה לישראל.
פוליטית, וילנץ תמך ביאיר לפיד וסייע לכניסתה של יפעת שאשא ביטון לפוליטיקה כאשר התמודדה בבחירות המוניציפליות לעיריית קריית שמונה.
וילנץ התגורר ביישוב כמון שבגליל, בו נמנה עם ראשוני המתיישבים, ומאוחר יותר בקיבוץ חניתה.
בשנת 2021 היגר וילנץ לקנטון ברן בשווייץ, שם הוא מתגורר עם בת זוגו.
אביגדור ורשה נולד ב-11 ביוני 1929 בעיירה אנטופול, בפלך פינסק שבפולין ועלה ארצה יחד עם משפחתו כשהיה בן עשר.
משפחתו השתקעה בשכונת שבזי בתל אביב-יפו והתגוררה בדירת חדר אחד.
בגיל 12 החל לעבוד כנער שליח כדי לתמוך כלכלית במשפחתו, ועבר ללמוד לימודי ערב.
השלים את לימודי בית הספר העממי והתיכון בלימוד עצמי.
כנער היה חניך בתנועת בית"ר ובשלב מאוחר יותר נטל חלק בפעילות האצ"ל.
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת אלכסנדרוני.
בשנת 1954 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך לעריכת דין, והחל לעבוד כעורך דין עצמאי.
בשנת 1959 נשלח מטעם ארגון "בני ברית" לעבוד במחלקה הישראלית במרכז העולמי של הארגון בוושינגטון די.סי, שם הוא הכיר את רעייתו אביבה (לבית קייב) והם נישאו בניו-יורק ב-1962. כשחזרו בשנת 1963 השתקעו בקריית אונו והוא פתח משרד עצמאי לעריכת דין בתל אביב-יפו.
בשנת 1990 נבחר לנשיא ארגון "בני ברית" בישראל, ובשנת 1992 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
במסגרת תפקידו זה היה מיוזמי פרויקט ההנצחה "לכל איש יש שם".
בשנת 1994 נבחר לסגן נשיא עולמי של ארגון "בני ברית".
היה חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני, חבר דירקטוריון בקרן הקיימת לישראל, במרכז מורשת בגין, במוסד "יד ושם" ובתיאטרון האידי, ונמנה עם מקימי "נאות קדומים".
בשנת 1996 נפטרה רעייתו אביבה.
בשנת 1969 נבחר מטעם הרשימה העצמאית "הקריה שלנו" לראשות מועצת קריית אונו.
רשימתו קיבלה 4 מנדטים, כמו רשימת המערך של ראש המועצה המכהן, יעקב כהן.
ורשה הרכיב קואליציה עם נציג גח"ל ועם נציג הרשימה העצמאית "נאמני קריית אונו".
בשנת 1974 נבחר לכהונה שנייה והפעם רשימתו הגדילה את כוחה וזכתה ל-7 מנדטים.
לקואליציה שלו צירף את הנציג הבודד של המפד"ל ובמשך הזמן ניסה גם לצרף אליו את כל סיעות המועצה ולייצר קואליציה מקיר אל קיר, אך המשא ומתן התפוצץ ולא עלה הדבר בידיו.
בשנת 1978 לא התמודד לראשות המועצה והתמודד למועצה ברשימת "הקריה שלנו" תחת יהושע באום.
הוא הוצב במקום השני וכיהן כחבר מועצה לאחר שהליכוד בראשות אשר דר הרכיב קואליציה ללא רשימתו.
הוא חזר לעבוד כעו"ד במקביל לכהונתו כחבר מועצה.
באותה תקופה ייסד את המרכז העולמי של ארגון "בני ברית" בירושלים וכיהן כמנהלו.
בשנת 1983 התמודד שוב מטעם רשימה עצמאית שאיחדה את רשימתו עם רשימה עצמאית נוספת בשם "שגשוג ופיתוח".
הוא זכה ב־56.5% מקולות הבוחרים ורשימתו זכתה ב-5 מנדטים.
בכהונה הזאת גדלה אוכלוסיית היישוב וורשה פעל לפיתוח מערכות התרבות, החינוך ועוד.
בסוף כהונה זאת הודיע שלא יתמודד יותר על ראשות המועצה.
עוד בחייו בית הספר היסודי "הירדן" שינה את שמו ל"אביגדור ורשה", כהוקרה על פועלו בתחום החינוך בעיר.
אביגדור טל (9 באפריל 1917 – 13 באפריל 1965) היה מנכ"ל השקם, הנציג הראשון של מערכת הביטחון של ישראל בגרמניה.
שימש כסגן ראש אגף האפסנאות של צה"ל וסגן מפקד חיל האספקה של צה"ל, סגן המפקח המשקי נציג צה"ל על מערכת הביטחון.
טל היה אחראי על האפסנאות בירושלים הנצורה מטעם ההגנה במלחמת העצמאות, ומנהל המשרד לטיפול בחיילים משוחררים בירושלים ומזכיר מוסד סאלד.
טל הוא בעל אות השירות המצוין מטעם מלך אנגליה על שירותו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
טל נולד בעיר בוגדאן שבשבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נמצאת העיר בתחומי אוקראינה) בשם ויקטור יעקב רוזנטל לציפורה לבית האבר וליהודה רוזנטל ב-9 באפריל 1917. גדל והתחנך במיקוליצ'ן שבפולין.
ב-1936 עלה לארץ ישראל כחלוץ במסגרת השומר הצעיר.
הוא למד מדעי המזרח, כלכלה ומדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה איש מערכת הביטחון משנת 1937, והגיע לדרגת אלוף-משנה.
במהלך השנים 1937–1940 היה חבר ההגנה ופעיל בנוטרות בהרי ירושלים.
טל התגייס לבריגדה היהודית בצבא הבריטי ב-23 באפריל 1940 ומספרו האישי היה 15124/Pal.
הוא הוצב לפלוגת חיל הרגלים 2-הבאפס.
בהמשך השירות נשלח לקורס קצינים ובסיומו השתנה מספרו האישי ל-314308. הוא הוצב לפקד על יחידה 528, פלוגה ארצישראלית לתחמושת Palestine Ordnance Ammunition Coy במחנה ואדי סראר בנחל שורק הסמוך לקיבוץ חולדה.
במכתב ששלח לוועד הארצי למען החייל היהודי בתל אביב, ביקש טל שישלחו לחיילי פלוגתו מכשירי רדיו, פטיפון ומשחקים.
לימים בנו אילן טל התמנה לתפקיד מנכ"ל האגודה למען החייל.
בתחילת דצמבר 1944 נשלח עם פלוגתו לאיטליה שם היה אחראי על מחסני תחמושת גדולים במסגרת Base Ammunition Depot Central Mediterranean Force 16. באוקטובר 1945 פיקד על הפלוגה הארצישראלית 559 במצרים.
טל השתחרר מהצבא הבריטי ב-23 במרץ 1946 בדרגת קפטן לאחר שקבל את אות השירות המצוין מטעם מלך אנגליה.
במלחמת העצמאות היה אחראי על האפסנאות של ההגנה בירושלים הנצורה ולאחר מכן היה מפקד בסיס הספקה של צה'ל באזור ירושלים.
לימים עבר לתל אביב, עיברת את שמו הפרטי לאביגדור יעקב ואת שם משפחתו לטל.
הוא היה סגן מפקד חיל הספקה של צה"ל, וסגן ראש אגף האפסנאות של צה"ל.
בהמשך היה סגן המפקח המשקי של מערכת הביטחון.
טל השתחרר מהצבא בדרגת אלוף-משנה.
התגורר בירושלים ובשנים 1946–1947 היה מנהל המשרד לטיפול בחיילים משוחררים מיסודה של הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
כמו כן, כיהן כמזכיר מוסד הנרייטה סאלד לילד ולנוער.
בשנת 1956 נשלח על ידי בן-גוריון ושמעון פרס לגרמניה על מנת להקים את מערכת הקשרים הביטחוניים הסודיים עם גרמניה.
בתקופת שליחותו הגיע נשק חיוני מגרמניה לצה"ל.
כינון היחסים הביטחוניים הביא בעקבותיו כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
לאחר סיום שליחותו המשיך אביגדור לסייע בנושאים שונים הקשורים לגרמניה כולל בנושא המדענים הגרמנים במצרים.
במכתב סודי ששלח ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ליצחק טבנקין, הצדיק זה את מדיניותו כלפי גרמניה תוך שהוא מצטט שיחה שלו עם אביגדור טל על הממשל והחברה בגרמניה ומסתמך על המלצתו תוך שהוא מציין שהוא מכיר אותו כאדם נבון וישר, איש אמת ויהודי נאמן.
באביב 1962 התמנה למנכ"ל של שקם בזמן שתשלובת השק"ם הייתה חלק ממערכת הביטחון.
אביגדור טל נפטר מהתקף לב ב-13 באפריל 1965 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוא היה נשוי לחוה לבית אאוגאפל והיו להם שלושה ילדים, רחל גביש לבית טברסקי, יהודה ואילן טל.
אביגדור מגלוגוי נולד למשפחה יהודית ענייה בעיירה גלוגוב שבשלזיה תחתית.
אביו, שמחה, היה מלמד ואמו בראונכה באה ממשפחת תאומים הרבנית.
לזמן מה עבד כמורה פרטי בברלין, שם הצטרף לחוג המשכילים של משה מנדלסון.
ב-1768 עבר לפראג והמשיך בעבודתו כמורה.
בראשית שנת 1773, במהלך מסעו בסקסוניה, נעצר באשמת שווא של גנבה והוחזק בכלא בפירנה במשך 10 חודשים.
במהלך מעצרו עסק בלימוד תנ"ך, תלמוד והגות יהודית מימי הביניים.
מכתב שכתב מנדלסון ומתוארך ל-13 בינואר 1774 שכנע את הרשויות לזכותו מכל חשד ולשחררו.
בעזרת יצחק דסאו, וקרוב משפחתו, רבי צבי הירש לוין, עלה בידו לשוב לפראג.
החיבור הראשון של אביגדור שפורסם היה ספר דקדוק עברי קצר בשם "דבר טוב", אשר התפרסם ב-1783 בפראג יחד עם קטעים מהחיבור "מרפא לשון" מאת משה בן שם טוב אבן חביב, ועם הסכמה מהרב יחזקאל לנדא.
בשנת 1792 ערך את המחברת הראשונה של אגרות שכתב לו מנדלסון למחברת "אגרות הרמ"ד", וב-1797 פרסם את המחברת השנייה, אשר מהווה נספח לשירו הדידקטי "חותם תוכנית", אשר מנסה להוכיח כי לימוד התורה עולה על כל שיטות הפילוסופיה שהומצאו, מימי סוקרטס ועד לעמנואל קאנט.
בשנת 1802 פרסם חמישה חומשי תורה עם תרגום ופרשנות מאת מנדלסון בצירוף הקדמה שהוא עצמו כתב.
הדבר האחרון שחיבר היה השיר "שיר נפלא", שנכלל בספרו של זאב וולף בוכנר (הרזב"ד), "צחות המליצה", מ-1835.
אביגדור משה נוסיקוב הוא רב העיר דורטמונד שבגרמניה.
בין השנים 2010–2022 שימש כרב העיר וורונז' ומחוז וורונז' שברוסיה.
אביגדור נוסיקוב נולד בשנת 1986 בלנינגרד, ברית המועצות.
בשנת 1991 עלה עם הוריו לישראל, למד בתיכון "מיי בואיר" בירושלים.
לאחר מכן, בין השנים 2001–2004, קיבל השכלה תורנית בישיבת "נחלת אשר" ובישיבת "כוכב מיעקב-טשעבין".
לאחר מכן, במקביל ללימודיו בכולל גור-ערד, אביגדור הקים ועמד בראש הקהילה היהודית דוברת הרוסית בעיר ערד, תוך שיתוף פעולה עם ארגון "תולדות ישורון", ובמקביל החל להיבחן לרבנות ב-2006 ובהמשך הוסמך להוראה על ידי הרב אברהם צבי הכהן.
בפברואר 2010 הוזמן על ידי הקהילה הדתית היהודית בוורונז', וחזר לרוסיה כדי לכהן כרב העיר וורונז' ומחוז וורונז'.
במשך השנים הוא יזם פרויקטים רבים בתחום הקהילה היהודית המקומית, ובשנת 2022 הוא עזב את רוסיה והתמנה לרב העיר דורטמונד שבגרמניה, שם הוא ממשיך בפעילותו הדתית והקהילתית בקרב יהודי גרמניה.
נשוי לרחל נוסיקוב, אב לארבעה ילדים: חיה, שמעון, יונה ואדל.
במהלך כהונתו של אביגדור נוסיקוב כרב הראשי של וורונז', הוא הוביל מאמצים לשיפור המודעות לקהילה היהודית ולחיזוק קשרים בין-דתיים.
הוא היה פעיל בשיקום של בית הכנסת הישן והמפואר של וורונז', הקים מקווה טהרה, השתתף באירועים ציבוריים, ייצג את הקהילה היהודית במפגשים בין-דתיים, ויזם פעילות חינוכית - גן ילדים, בית ספר משלים ומועדון נוער יהודיים בקהילת וורונז'.
בשנת 2016 השיק נוסיקוב פרויקט חדש לשימור המורשת היהודית בעיר וורונז' ובסביבתה.
במסגרת הפרויקט, נערכו אירועים לזכר השואה, שיקום של מקומות היסטוריים, וסדנאות חינוכיות על ההיסטוריה היהודית המקומית.
בתחילת 2022, זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה באוקראינה, עזב אביגדור את רוסיה והתפטר מתפקידו כרב מחוז וורונז'.
לאחר עזיבתו את רוסיה בשנת 2022, התיישב נוסיקוב בגרמניה והחל לשמש כרב הקהילה היהודית של דורטמונד.
בפעילותו בעיר, נוסיקוב ממשיך להוביל את הקהילה היהודית המקומית, מקדם פרויקטים חינוכיים, ומסייע בחיזוק הזהות היהודית בקרב תושביה היהודים של דורטמונד ובבניית דיאלוג עם בני דתות ולאומים אחרים בעיר.
חבר בארגון הרבנים האורתודוקסיים של גרמניה - ORD.
בשנת 2016 הוענק לו עיטור כבוד "הוקרת מחוז וורונז'" כהוקרה על תרומתו הרבה לחיזוק הקשרים בין הקהילה היהודית לרשויות המקומיות ולתרבות האזורית.
בשנת 2019 קיבל מדליה משירות בתי הסוהר של רוסיה כהוקרה על פעילותו בקרב אסירים יהודים במחוז וורונז'.
אביגדור גרינשפן (1885 – 1960) היה מורה, מחנך, משורר, מתרגם ופובליציסט עברי.
נולד בשנת 1885 בלחוביץ' שבפלך מינסק ולמד בחינוך ישיבתי בליטא, אך נטה להשכלה ולציונות.
ב-1913 עמד בבחינות הבגרות ובאותה שנה עלה לארץ ישראל בה החל לעסוק בהוראה.
בסתיו 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גלה מהארץ, שכן סירב לקבל עליו נתינות עותמאנית.
הוא שב לליטא ושימש כמורה לספרות וללימודי דת בסמינר למורים בוילנה.
ב-1920 עלה פעם נוספת לארץ, והחל ללמד במטולה ובסג'רה.
ב-1922 יצא ללימודים באוסטריה ולמד בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת וינה.
באותה התקופה היה בין מייסדי תנועת גורדוניה בפולין.
ב-1935 שב ארצה והחל ללמד בכפר הנוער בן שמן.
בנוסף, שימש כמרצה נודד מטעם ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית מטעם הקרן הקיימת.
גרינשפאן פרסם שירים, מסות ומאמרים בנושאי ספרות עברית וכללית בין היתר מעל דפי גלים, דבר, הדואר, הצפירה, היום ועיתונים נוספים בארץ ובחו"ל.
הוא תרגם שירה מיידיש ואסופה מתרגומיו הופיע בקובץ 'אחיספר' שיצא בניו-יורק בשנת תש"ה.
גרינשפן נפטר בתל אביב בכ"ז בטבת תש"ך, 27 בינואר 1960, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
אחיו, הרב נחמן שלמה גרינשפאן (1878–1961), היה ראש ישיבת עץ-חיים בלונדון.
אֲבִיגַיִל, דמות מקראית, הייתה אשתו של נבל הכרמלי, ולאחר מותו, אשתו של דוד המלך.
לפי משה צבי סגל, פירוש השם אביגיל הוא אבי הגִיל או השמחה, מה שמרמז על שמחת האב.
לפי פירוש אחר, משמעות המילה גיל בשם היא גאולה.
דעה אחרת קושרת את השם אביגיל לשם השומרי אבּיגל (abigall) בהוראת כוהנת שעיסוקה בפולחנות טקסי קבורה.
מושאל לאכדית בהגיית: אבּיגלֻ (abigallu) בהוראת-כוהנת.
על פי המסופר בספר שמואל א (), אביגיל הייתה נשואה לנבל הכרמלי, שהתגורר במעון, בדרום הר חברון, בספר המדבר.
לפי המסופר, מיהרה אביגיל לקראת דוד שצעד עם ארבע מאות חמושים במטרה להרוג את נבל ובני ביתו, והצליחה לשכנע אותו שלא להרוג את נבל, לאחר שזה סירב לבקשת נערי דוד וגם הביע זלזול כלפי דוד.
לפני שיצאה לדרכה, לקחה אביגיל שי עבור דוד, כפיצוי על מה שביקש מנבל ולא קיבל, וכמנחה שנועדה לשכנע את דוד שלא לפגוע בנבל ובני ביתו.
כשהגיעה אביגיל אל דוד היא פעלה בחוכמה ושכנעה את דוד שהריגת נבל והזכרים במשפחתו עתידה להזיק ולהיות למכשול.
כשחזרה לביתה, גילתה אביגיל שנבל בעלה עסוק במשתה גדול והוא שיכור עד מאוד.
בבוקר, לאחר שהתפכח, סיפרה אביגיל לנבל את אשר קרה, וכששמע זאת, מת ליבו בקרבו והוא היה לאבן (על פי פירושים שונים: לקה בצער ובחרדה משתקת, או אולי אף נתקף בשיתוק פיזי).
לאחר מותו של נבל, שלח אליה דוד את נעריו וביקש ממנה להינשא לו.
ברבות הימים, ילדה אביגיל לדוד בן אחד בשם כלאב (כך על פי ספר שמואל.
בספר דברי הימים שמו של בן אביגיל: דניאל, בתרגום השבעים: דלויה).
אפיון דמותה על פי המקרא
המקרא מדגיש כי אביגיל אישה "טובת שכל ויפת מראה", כלומר חכמה מאוד ויפת תואר.
שתי תכונות אלו יהיו לה לעזר כאשר תעמוד לפני דוד, כדי לשכך את כעסו.
על נבל נאמר , כלומר בן משפחת כָּלֵב או אולי רמיזה לאופיו ולהתנהגותו ככלב.
גם אביגיל תיארה את נבל כ והוסיפה .
נבל מתואר בהנגדה לאביגיל אשתו: .
לתיאורה של אביגיל אין אח ורע במקרא זולת תיאורו של דוד לפני שהוצג בפני שאול כשיא השלמות: .
הזיקה לדוד המתוארת בפסוקים אלו תורמת לעיצוב דמותה החיובית של אביגיל.
אביגיל משמשת כדמות תומכת לדוד, כמעין אם העוזרת ותומכת בדעותיו.
בתיאור התנהגותה של אביגיל מהדהד סיפור התנהגותו של יעקב, כאשר הוא חוזר לכנען מחרן, לפגוש בעשו אחיו.
שניהם חוששים מהאויב, שנמצא מולם ושניהם מכינים מנחות מבעוד מועד.
נאומה של אביגיל בנוי משני חלקים:
חלק ראשון, מכוון כלפי ההווה (): אביגיל מסכימה עם דוד שנבל עשה מעשה נבלה.
חלק שני, מכוון כלפי העתיד (): אביגיל מבקשת מדוד שיימנע משפיכות דמים, לטובתו האישית, שכן שפיכות הדמים עלולה להזיק לדוד בהמשך.
המקרא מתאר את פגישת דוד ואביגיל באריכות יתרה, ובמיוחד את נאומה בפני דוד.
בראותה את דוד, ממהרת אביגיל בכל פעולותיה.
השורש מ־ה־ר הוא שורש מנחה בפרק.
בנוסף לזריזות, מאפיין את אביגיל גם הכבוד שהיא רוחשת לדוד: היא יודעת להחניף ולהפגין התנהגות כנועה, והיא מרבה להשתחוות לפני דוד.
אביגיל פותחת את נאומה בקבלת אחריות עוון בעלה, על עצמה.
בכפל מילים היא משמיעה את דבריה לדוד: ומבקשת כי דוד לא ישים לב לנבל ואף מגנה את בעלה.
היא דורשת את שמו של בעלה לגנאי ובכך נופלת האשמה על נבל, שכן אין ערך לדבריו של אדם שפל שכזה.
בכך שאביגיל מגיעה בעצמה לדוד, ואומרת כאשתו דברים בגנות בעלה, יש כדי לפעול לריכוכו ולפיוסו של דוד.
בנוסף, באמצעים רטוריים משכנעת אביגיל את דוד להימנע משפיכות דמים.
היא מכנה אותו 'אדוני' ארבע עשרה פעם, ואת עצמה 'אמתך' או 'שפחתך' שש פעמים.
אביגיל מציינת כי היא לא נכחה במפגש בין עבדי דוד לנבל.
היא מברכת מצד אחד את דוד, שה' מנע ממנו שפיכות דמים ומצד שני היא מאחלת לו, שסופם של כל אויביו יהיה כסופו של נבל.
בנאומה היא מפנה את תשומת לבו של דוד לאויבים אחרים כמו שאול אשר רודף אחריו.
אביגיל משכנעת את דוד להימנע משפיכות דמים, מאחר שה' הועיד אותו למלוכה.
אביגיל מסיימת את דבריה במסר של איסור שפיכות דמים, הפתרון לטעמה הוא במשפט האל.
ה' הוא שיציל את דוד ויפגע באויביו בכך אף ייתכן שהיא רומזת לניצחונו של דוד על גוליית,
גם המילה "צרור" מהדהדת את הניצחון על גולית שכן צרור פירושו גם אבן ובכך מזכירה את חלוק האבן שפגע במצחו של גולית.(מקרא לישראל, שמואל א הפירוש על פרק כ"ה).
דוד מודה לאביגיל על שמנעה ממנו שפיכות דמים.
נאומה הארוך של אביגיל מצביע על חוכמת הנשים שהייתה בה, בכך שהוא מכוון בדיוק כלפי הגורמים המשפיעים על דוד.
למשל, היא אמרה בנאומה: .
פוקה היא סיוט או טראומה ובמכשול לב הכוונה היא לצער שהרגיש לאחר שהרג אנשים במהלך חייו.
אביגיל ידעה שהמלחמות גורמות לדוד צער, עצב וסיוטים, בייחוד כשמדובר בבני עמו.
לכן השתמשה בכך בנאומה כדי לחזק את טיעונה נגד הרג נבל ומשפחתו ולמנוע מלחמות נקם.
בנוסף אביגיל מחזקת את דוד ואומרת לו: , .
כלומר המלחמות שאתה נלחם בהן, הן למען הייעוד האלוהי שלך, אתה נועדת להיות משיח ה'.
בסוף הנאום של אביגיל פונה אליה דוד ואומר לה: בפסוק זה, שבו מברך דוד שלוש פעמים ניתן ביטוי לכך שדוד שמח.
הוא שמח על כך שנמנע מלפגוע בנבל, ומכך למדים שהוא אינו איש דמים.
דמותה של אביגיל על פי חז"ל
על פי חז"ל, הייתה אביגיל אחת משבע נביאות שקמו לישראל.
התלמוד הבבלי מספר שאביגיל נטלה דם נידה והראתה לדוד וביקשה שיפסוק לה הלכה אם דם טמא או טהור הוא.
"אמר לה: וכי מראין דם בלילה?" והרי קשה להבחין בין הגוונים המותרים והאסורים!
אמרה לו: "וכי דנין דיני נפשות בלילה?" כך רמזה לו להמתין מההחלטה להרוג את נבל ובני ביתו.
אמר לה: נבל בעלך "מורד במלכות הוא" ולא חלות עליו המגבלות של הדין בלילה.
אמרה לו: "עדיין שאול קיים" והוא המלך, ואילו אתה טרם יצא שמך כמלך בעולם.
אמר לה: "ברוך טעמך וברוכה את אשר כליתני היום הזה מבוא בדמים".
התלמוד הבבלי מונה את אביגיל בין "ארבע נשים יפהפיות שהיו בעולם", ומסופר שהיא חשפה את שוקה ודוד המלך התאווה לה: .
באופן דומה נאמר ב כי כאשר עמדה אביגיל מול דוד ונעריו, "הוקרו כולם" (מלשון קרי).
השימוש במוטיב מיני זה סייע, לפי המדרש, לאביגיל לעצור את תוכניתו של דוד, והדיון ביניהם מוצג במדרש כדיון בעל אופי משפטי הנוגע לסדרי הדין במשפטו של נבל ובהתקבלות מטבעותיו של שליט חדש כמבחן הלכתי לקביעת מעמדו ההלכתי של המלך.
לפי המדרש, הייתה אביגיל טובה לדוד יותר מכל הקורבנות שבעולם, שכן אילו היה פוגע בנבל, לא היה מתכפר לו העוון גם אילו היה מקריב כל הקורבנות בעולם – והיא באה אליו ומילטה אותו מהמעשה (מלכתחילה).
את דבריה סיימה במילים "והיטיב ה' לאדוני וזכרת את אמתך", אותם רואים חז"ל כרמז לבקשה לשאתה לאישה בעתיד.
אביגור במיתולוגיה הנוצרית המוקדמת הוא אחד השדים הראשיים בגיהנום, בעל התואר הדוכס הגדול של הגיהנום.
תחת פיקודו משרתים כ-60 לגיונות שדים.
הוא מגלה הנסתרות ויודע את גורל המלחמות ומוכן למכור את מרכולתו תמורת נשמתו של הקונה.
הוא מתואר כרוכב על סוס מכונף.
אביגדור קהלני (נולד ב-16 ביוני 1944) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה והדרך השלישית (שאותה הקים ועמד בראשה) וכן השר לביטחון פנים.
כיהן כיו"ר האגודה למען החייל, כסגן ראש עיריית תל אביב וכראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
בעל עיטור הגבורה ממלחמת יום הכיפורים, עיטור המופת ממלחמת ששת הימים, ועיטור הנשיא על תרומתו למדינת ישראל, ונמנה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות ה-75.
קהלני נולד, גדל והתחנך בנס ציונה.
בנם של שרה ומשה קהלני שעלו בילדותם מעדן שבתימן.
בנעוריו למד באורט יפו במגמת מכניקה.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל לחיל השריון בחטיבה 7, ועבר בה את כל המסלול עד תפקיד מפקד החטיבה.
הוא החל כלוחם בגדוד 82, סיים את קורס מפקדי טנקים כחניך מצטיין, ובאביב 1963 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 ממנו הודח.
מפקדיו בחיל, שהכירו את יכולותיו, החליטו למרות זאת להוציאו לקורס קציני-שריון (קק"ש) אותו סיים בהצלחה, וקיבל דרגת ממ"ק (ממלא מקום קצין).
לאחר הקורס שובץ כמפקד מחלקה בגדוד 82. רק לאחר ביקורו בגדוד של שמואל איל, ראש מינהל הסגל, הוענקה לקהלני דרגת סגן-משנה, ובכך היה לקצין השריון היחיד בצה"ל שלא סיים את הקורס הכלל-צה"לי בבה"ד 1. ב-1964 יצא עם משלחת חיל השריון לגרמניה לקלוט את ראשוני טנקי הפטון בצה"ל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת טנקי פטון בגדוד 79 המחודש, שלחמה בצפון סיני ובין היתר בקרב הג'יראדי בו נפצע קשה.
קהלני סבל מכוויות בכ-60% משטח גופו, אושפז למשך כשנה, ועבר 12 ניתוחים פלסטיים.
על לחימתו בקרב הוענק לו צל"ש, שמאוחר יותר הומר לעיטור המופת.
סיפורו של קהלני במלחמה הונצח בספרו של שבתי טבת "חשופים בצריח", כחלק מתיאור מהלכי הקרבות של החטיבה במלחמה.
לאחר צאתו מבית החולים מונה למפקד מדור תותחנות בבית הספר לשריון, תפקיד בו כיהן במשך שנתיים ולכן לא השתתף במלחמת ההתשה.
קהלני סיים לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לסגן מפקד גדוד 77 של חטיבה 7.
במלחמת יום הכיפורים היה קהלני מפקד גדוד 77. החטיבה בפיקודו של אביגדור בן-גל נקראה לתגבר את רמת הגולן ערב המלחמה, והגדוד של קהלני נלחם בקרבות קשים באזור שקיבל לאחר המלחמה את השם "עמק הבכא".
קהלני הצליח לארגן טנקים מיחידות שונות, והוביל אותם לקרבות בלימה נגד הסורים שהיו בעדיפות מספרית (150 טנקים ישראליים כנגד 470 טנקים סוריים).
באחד המקרים השמיד לבדו שלושה טנקים סורים שהיו במרחק 50 מטרים בלבד מהטנק שלו.
כוח הטנקים בפיקודו הצליח לכבוש מחדש את העמדות השולטות והשמיד מאות טנקים סוריים (כ־300 במספר).
על חלקו בקרבות מכריעים אלה הוענק לו, במאי 1975, עיטור הגבורה.
במלחמה זו שכל קהלני את אחיו, (שזכה לעיטור המופת), ואת גיסו, .
קהלני לא קיבל את ההודעה על כך עד תום הקרבות.
לאחר המלחמה פרסם קהלני את ספרו, "עֹז 77", המתאר את ימי הקרבות הקשים שעבר עם לוחמיו, וזכה לאהדה נרחבת בציבור.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה קהלני לסגן מפקד בית הספר לשריון ואחר כך למפקד מתקן האימונים בצאלים, שבתקופתו התרחב להכשרה ולאימון יחידות מחילות שדה נוספים ושינה שמו לבאלי"ש (בסיס אימונים ליחידות השדה).
בסוף 1975 התמנה קהלני למפקד חטיבה 7 תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 1977. לאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדה 131. בשנים 1979-1978 שהה בלימודים בצבא ארצות הברית.
בשובו מונה לסגן מפקד אוגדה 49, אוגדת מילואים משוריינת (כיום אוגדת הבשן) ובתחילת 1980 מונה למפקד האוגדה.
ב-1981 קיבל את הפיקוד על עוצבת געש, והוביל אותה במלחמת שלום הגליל.
לאחר המלחמה למד במכללה לביטחון לאומי וב-1983 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1986 מונה לסגן מפקד מפקדת חילות השדה.
סיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף בשנת 1989.
קהלני הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
תפקידים ייצוגיים ועליית יהודי תימן
לאחר שחרורו מצה"ל מונה קהלני ליו"ר רשת בתי הספר "עמל".
היה גם יו"ר ידידי קרן לב"י ויו"ר ועדת ההנצחה לחיל השריון.
מונה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר לתאם את הפעילות הגלויה במאמצים להעלאת יהודי תימן, המאמצים החלו לשאת פרי ב-1992 ובשנים הבאות עלו לישראל כמה מאות יהודים.
חבר הכנסת, סגן ראש העיר תל אביב, ומפלגת הדרך השלישית
ב-1992 נבחר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה־13. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת החינוך.
בהצבעה בכנסת בספטמבר 1993 הוא תמך בהסכם אוסלו.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993, התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות עיריית תל אביב, אך הפסיד לרוני מילוא שעמד בראש רשימה על מפלגתית.
כיהן כסגן ראש העיר וכראש מנהל החינוך בעירייה עד 1996.
רשימתו זכתה ב-4 מנדטים, ונכנסה לממשלה בראשות בנימין נתניהו עם קהלני בתפקיד השר לביטחון פנים.
הוא כיהן בתפקיד זה מיוני 1996 ועד סיום כהונת ממשלת נתניהו ב-1999.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-17 במאי 1999, התמודד קהלני שוב בראש "הדרך השלישית", אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2000 התברר שעופר נמרודי ועיתונו "מעריב" עסקו בהאזנות סתר לעיתונאי ידיעות אחרונות וגנבו מידע עיתונאי.
קהלני נחקר על ידי המשטרה בחשד שקיבל טובות הנאה מנמרודי.
בתקשורת נחשף כי המשטרה ביצעה האזנות סתר לקווי הטלפון בבית קהלני ובמשרדו תוך חריגה מהצו שניתן לה, ותמללה גם שיחות פרטיות שערכו בני ביתו.
קהלני הואשם במשפטו בגילוי מידע סודי על שלבי החקירה נגד עופר נמרודי, בעבירה של הפרת אמונים, ובשיבוש הליכי חקירה ושיבוש הליכי משפט - אך במרץ 2001 זוכה על ידי השופט עודד אליגון, בבית משפט השלום, שפסק שקהלני פטור מלהשיב לאשמה, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על הפרקליטות.
לאחר זיכויו, תקף קהלני במסיבת עיתונאים את ניצב משה מזרחי, שכיהן בתקופת חקירתו כראש יאחב"ל, וטען כי מזרחי פעל משיקולים זרים.
לעומתו טענה הפרקליטות שהשופט אליגון זיכה את קהלני תוך התנהלות שאינה ראויה.
פרקליטות המדינה בהנהגתה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל ערערה על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בראשותה של השופטת דבורה ברלינר, וזה ביטל את פסק הדין, מתחו ביקורת חריפה על השופט אל-יגון, והחזיר את הדיון לבית משפט השלום, על מנת שקהלני ישיב לאשמה.
קהלני זוכה גם בפעם השנייה בבית משפט השלום, ביולי 2002. השופט דוד רוזן זיכה אותו משלוש העבירות בהן הואשם: שיבוש מהלכי משפט, הפרת אמונים וגילוי בהפרת חובה.
עדנה ארבל ביקשה לערער לעליון אולם היועמ"ש אליקים רובינשטיין סירב בפעם הזו.
ב-2002 התמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה הוא הוצב במקום ה-41 ברשימת הליכוד, אך זו זכתה ב-38 מנדטים והוא לא נבחר לכנסת.
בינואר 2006, לאחר התפטרותו מהכנסת של צחי הנגבי, שעבר לקדימה, הגיע תורו של קהלני להיכנס לכנסת, אך הוא בחר להתפטר מרשימת המועמדים ולא להצטרף לכנסת.
מנובמבר 2004 ועד נובמבר 2007 שימש קהלני כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
אגף חדש שהוקם על ידי שר הביטחון שאול מופז והופקד על ביצוע מדיניות שר הביטחון בנושא ההתיישבות הביטחונית והכוונת הנוער להתיישבות וכן על משימות לאומיות, במיוחד לגבי נוער לפני גיוס.
במסגרת פעילותו באגף, קהלני יזם סיורים שנקראים "יום בעקבות לוחמים", במסגרתם עשרות אלפי בני נוער מסיירים באתרי קרבות, משוחחים עם לוחמים שהשתתפו באותם קרבות ובסופו של יום צופים בתרגיל אש.
במסגרת זאת, הרצה בפני בני נוער במצפה 77 (אתר ההנצחה לזכר הנופלים בקרב עמק הבכא משם יש תצפית לעבר שטח הקרב עליו פיקד במסירות).
עם זאת, מהלכים כמו צמצום פעילות הנח"ל, קבלת המלצתה של ועדה שהקים - לסגור את הגדנ"ע קליעה, והתמקדות חלק מסיורי "יום בעקבות לוחמים" בקרבות בהשתתפותו, עוררו נגדו מחאה.
לקראת סוף 2006 יואל מרשק היה מועמד להחליפו בתפקיד, לאור החלטה של שר הביטחון עמיר פרץ לפני הפריימריז במפלגת העבודה.
ההחלטה עוררה את התנגדותם של מספר חברי כנסת ובהם שלום שמחון, הניאה את פרץ מלעשות כן.
קהלני שימש כיו"ר האגודה למען החייל מנובמבר 2007 עד נובמבר 2015. במהלך כהונתו הוביל קהלני מהלך לצמצום הוצאות האגודה והשקעות נרחבות במתקני האגודה.
בינואר 2014 הודיע על כוונתו להתמודד במירוץ לנשיאות מדינת ישראל, אך לבסוף לא התמודד.
בשנת 2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2019 הודיע קהלני על תמיכתו במפלגת "הימין החדש" לקראת הבחירות לכנסת ה-21.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לספח את שטחי יהודה ושומרון.
בשנת 2023 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
על פועלו במלחמת ששת הימים נכתב בהרחבה בספר חשופים בצריח.
בשנת 1975 קהלני כתב את זכרונותיו מהקרב בעמק הבכא בספר עֹז 77, בהוצאת שוקן.
ב-2006 הפיק וביים קהלני סרט תיעודי על קרב עמק הבכא.
שניים משיריו הולחנו ובוצעו על ידי אביהו מדינה: "אני נשבע לך" ו"את לי הבית" ושירו "ברכי נפשי" הולחן על ידי סגיב כהן ובוצע על ידי ציון גולן.
קהלני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים.
באוגוסט 2021 נדבק בחיידק טורף, ובמשך כמה שבועות נאבק על חייו.
בנובמבר 2021 חנך רחוב על שמו בדימונה.
בנוסף לתפקידיו הרשמיים, משמש קהלני בתפקידים נוספים, אותם הוא ממלא בהתנדבות.
בין תפקידים אלו, הוא חבר בוועדות הבאות:
יו"ר ועדת הנצחה של עמותת השריון.
חבר ועדת גורן - הוועדה הציבורית לבחינת זכאות לסיוע מאגף השיקום.
חבר בהנהלת אתר ההנצחה יד לשריון.
חבר ועדת פרס מוסקוביץ' לציונות.
יו"ר עמותת מעט"ף - המרכז הישראלי לחילופי תרבות עממית ופולקלור
חבר הוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין
יו"ר המועצה הציבורית, מרכז זלמן שזר
יו"ר עמותת צוות ארגון פורשי צה"ל
עֹז 77 (על חוויותיו מקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים), שוקן, 1975 - זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1977
דרך לוחם (אוטוביוגרפיה), הוצאת סטימצקי, 1989
בכוח האמת (תיאור מאבקו המשפטי), הוצאת סטימצקי
אני נשבע לך (סדרת ראיונות בגלי צה"ל שערך קהלני עם לוחמי מלחמת יום הכיפורים במלאת 30 שנה למלחמה), הוצאת כתר, 2003
את לי הבית, הוצאת ידיעות ספרים, 2009 (ספר שירים)
מנהיגות במעגלי החיים, הוצאה לאור עוז 77, 2018
השיר "הבלדה על אביגדור" נכתב עליו על ידי גדעון אונה.
אביגיל היא התנחלות בגוש מעון-כרמל בתחום מועצה אזורית הר חברון, שהוקמה בשנת 2001 כמאחז, ובספטמבר 2023 הוסדר כהתנחלות.
היישוב שוכן על גבעה בין סוסיא למעון.
אביגיל הוקמה בערב יום הכיפורים תשס"ב (2001) כאשר אלישע מדן, בנו של הרב יעקב מדן, עבר להתגורר במקום לאחר שהציב במקום אוטובוס.
אחר כך הצטרפו אליו פעילים נוספים, שהחלו בהכשרת השטח והקמת מבנים.
מיד לאחר הקמת המאחז הוצאו צווי הפסקת עבודה למקום על ידי המנהל האזרחי, מאחר שהבנייה נעשתה בלא תוכנית מתאר ואישורים.
צווי הפסקת העבודה לא מומשו.
במפת הדרכים מ-2003, הייתה התחייבות של ראש הממשלה אריאל שרון לפנות 26 מאחזים, בהם אביגיל.
בדצמבר 2013 ביקר במאחז שר הביטחון משה יעלון, והכריז שעבודת המטה להכשרת המאחז נמצאת בעיצומה.
המהלך להכשרת המאחז נתקל בקשיים משפטיים, מאחר ששבעה בתים במאחז נמצאים בשטח אש 918, שב-1999 פונה מיושביו.
בפברואר 2023 החליט הקבינט המדיני ביטחוני להכשיר את היישוב, ובכך ישונה מעמדו ממאחז להתנחלות.
כחלק מתהליך ההכשרה פרסם המינהל האזרחי את מפות ההתנחלות המתוכננת, ולפיהן שטחה יהיה 201 דונם, לעומת שטח המאחז שהוא 75 דונם.
ב-6 בספטמבר 2023 חתם אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס על צו הקובע את אביגיל כיישוב במועצה אזורית הר חברון.
היישוב נקרא על שמה של אביגיל, אשת נבל הכרמלי שעל פי המקרא התגוררה במעון המקראית שמזוהה באתר סמוך.
באביגיל מתגוררות, נכון לשנת 2025, 61 משפחות.
במקום קיימים כמה מבני קבע, בית כנסת, מקווה, גן ילדים, פעוטון וכן פועלים בו מספר עסקים עצמאיים.
עד שנת 2008 פעל ביישוב דיר עזים שסיפק חלב למחלבה בסוסיא.
כחלק מהסכסוך הישראלי פלסטיני, בין תושבי אביגיל לבין שכניהם הפלסטינים אירעו תקריות אלימות הדדיות לאורך השנים.
פלסטינים מהאזור עתרו לבג"ץ בבקשה להוצאת צו לפינוי המאחז, בטענה לזכויות בקרקע מכוח עיבוד רב שנים.
בג"ץ הוציא צו ביניים שהקפיא את עבודות הפיתוח עד לבירור מעמד הקרקע.
הדיונים נמשכו כשנתיים וחצי, בסופם נמחקה העתירה לאחר שנקבע שהמאחז שוכן על קרקע שהוכרזה כאדמות מדינה.
בשנת 2013 הוגשה עתירה נוספת לבג"ץ בטענה שבאזור הוקמו חמישה מבנים על קרקע פרטית, כי כביש הגישה למאחז עובר על קרקע פרטית וכי המנהל האזרחי מונע או אינו דואג לגישה חופשית של בעלי קרקע באזור לאדמותיהם.
המדינה השיבה כי כביש הגישה בתהליכי הסדרה, ניתנת לבעלי קרקע גישה נאותה ופונו המבנים נשואי העתירה, והעתירה נדחתה.
סמוך לאביגיל מצויים שני מעיינות מים:
"עין אל ביד'א" נמצא כק"מ מצפון למאחז.
לפי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, מימי המעיין שימשו בעבר את הפלסטינים תושבי האזור להשקיה ולצאן, וכיום תושבי אביגיל עושים בהם שימוש.
המעיין הנסתר מעין ובריכת מים קטנה החבויה בתוך מערה במעלה כביש הגישה ליישוב.
אביגדור שפריצֶר (בכתיב יידי: שפריצער; שמו הפרטי נכתב לעיתים אַוויגדער); 1898, אוהנוב, גליציה, אוסטריה – 1952, בואנוס איירס) היה מורה, סופר יידי, עורך, מחזאי ומשורר לילדים, ממטפחיה המסורים של ספרות ילדים יידית בארגנטינה.
שפריצר נולד בשנת 1898 בעיירה אוהנוב (היבניב) שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה).
אביו, הרב יחיאל מיכל שפריצער, היה סוחר דגן וקמח וראש הקהילה בעיירה.
אמו שלו היה שרה פריידא לבית בעלזער, היא יליד בעיר בעלז.
מגיל שלוש למד ב"חדר" ובבית המדרש בעירו.
אחר כך למד בנמירוב, רווה-רוסקה וטרמבובלה, שם התוודע לספרות הכללית, היידית וועברית החדשה.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי, נפצע בקרב ואושפז בבית חולים צבאי גדול בפשמישל.
בעת החלמתו הממושכת החל בכתיבת יצירותיו הראשונות: מכתבי אהבה פיוטיים לאהובה אלמונית, ביידיש.
עם תום המלחמה שב לעיירתו והיה בה מורה, ובנוסף ארגן שיעורי ערב לנערים עובדים.
שפריצר כתב מערכונים ביידיש, הקים להקת חובבים ושיחק בה במערכוניו.
בשנת 1926 היגר אביגדור שפריצר לארגנטינה, והשתקע בתחילה בעיר מוזסוויל, בירת החבל היהודי של מושבות הברון הירש.
הוא לימד בבתי ספר יהודיים, עבר לבואנוס איירס ובמקביל החל לפרסם ולערוך שירי ילדים ועיתוני ילדים ביידיש.
בין השאר ערך את מוסף הילדים של העיתון היידי הגדול "די יידישע צייטונג", שיצא לאור בבואנוס איירס.
בשנת 1931 החל שפריצר לערוך את מוסף הילדים של העיתון "די פרעסע", ובמהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה ייסד וערך את ירחון הילדים "קינדער לאנד" ('מדינת הילדים').
בירחון זה שיקע את רוב שנותיו ורוב יצירותיו לילדים.
שפריצר כתב ביידיש לילדים היהודים בארגנטינה על התנ"ך, על הטבע ועל עולמם של ילדים.
מיצירותיו הידועות: "איוב" (1926) – פואמה דרמטית בארבע מערכות על חיי איוב, שיצאה לאור בלבוב בטרם הגירתו; "רות" (1933) – פואמה דרמטית בשלוש מערכות על רות; "חומש אין מעשהלעך פאר קינדער" (1948) – סיפורי החומש לילדים, בשני כרכים (א': בראשית, שמות; ב': ויקרא, במדבר, דברים).
כל יצירותיו נכתבו ביידיש; אף לא אחת מהן תורגמה לעברית.
אביגדור שפריצר נפטר בבואנוס איירס בירת ארגנטינה בשנת 1952. הוא נקבר בבית עלמין יהודי בסיודדלה, ארגנטינה.
רות: דראַמאַטישע פּאָעמע אין 3 אַקטן, בואנוס איירס: קראסילאווסקי פערצאייסקי, תרצ"ג-1933.
אביגדור שפריצער און זלמן וואסערצוג, נײַע קוואַלן: כרעסטאמאטיע, בואנוס איירס: ג' קאפלאנסקי, 1935–1936.
מארגנפרייד: קינדער מייסעס, בואנוס איירס: חמ"ד, תרצ"ו-1936.
דער גאלדענער פאדעם: דערציילונגען, בואנוס איירס: כוליא קויפמאן, תש"ד.
חומש אין מעשהלעך פאר קינדער (קאמיטעט ארויסצוגעבן און פארשפרייטן: אביגדור שפריצערס; צייכנונגען: מישע שווארץ), בואנוס איירס: תש"ח-1948.
צידעלע פידעלע: מייסעלעך לידלעך (צייכענונגען: מישע שווארץ), בואנוס איירס, חמוש"ד.
אביגייל סמית' אדמס הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית השני וסגן הנשיא הראשון- ג'ון אדמס ולמעשה הייתה הגברת הראשונה השנייה והגברת השנייה הראשונה של ארצות הברית, אף שבתקופתה לא נעשה שימוש בתארים אלה.
היא הייתה גם אמו של הנשיא השישי של ארצות הברית, ג'ון קווינסי אדמס.
בכך היא הקדימה את ברברה בוש שהייתה גם היא אשתו של נשיא אחד (הנשיא ה-41, ג'ורג' הרברט ווקר בוש) ואמו של נשיא אחר (הנשיא ה-43, ג'ורג' ווקר בוש).
אדמס גם נחשבת לאחת מחלוצות הפמיניזם בארצות הברית בגלל מכתבים שכתבה לבעלה בעת המהפכה האמריקנית, בהם הפצירה בו "לא לשכוח את הגברות", ולהתחשב בהן.
אמה הייתה שייכת למשפחת קווינסי - אחת המשפחות העשירות והידועות במושבה.
אדמס לא הלכה לבתי ספר, אולם אביה לימד אותה לקרוא והיא נהגה לקרוא ספרים רבים מהספרייה של אביה, ובעקבות השכלתה הלא פורמלית הפכה לפמיניסטית ותומכת בזכויות נשים.
אביגייל נישאה לג'ון אדמס שהיה בן דודה מדרגה שלישית, בשנת 1764 והם התגוררו בחווה במקום הולדתו של ג'ון - בריינטרי.
שם החווה שונה מאוחר יותר ל"קווינסי".
לאחר שג'ון אדמס החל לעבוד כעורך דין עברו השניים לבוסטון.
אדמס כתבה לבעלה מכתבים רבים בעת שהוא שהה בקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה שבפנסילבניה - מכתבים שפורסמו מאוחר יותר.
כתביה שתיארו את קרב בנקר היל ושריפת צ'ארלסטון הפכו לתעוד ייחודי ומדויק של המהפכה האמריקנית, והשפעתה על בעלה השפיעה גם על מבנה המדינה שהוקמה (אף כי לא ניתנה לבסוף זכות בחירה לנשים).
בשנת 1784 הצטרפה אדמס לבעלה בעת כהונתו כשגריר בפריז, ובשנת 1785 באנגליה.
בשנת 1788 שבו השנים למסצ'וסטס לחוותם.
הבית מהווה כיום מוזיאון כחלק מהפארק ההיסטורי הלאומי אדמס.
בעת כהונתו של ג'ון אדמס כנשיא ארצות הברית הפכה חברה קרובה של מרתה וושינגטון, שעזרה לה לארח מתוקף תפקידה הרשמי את אורחי הנשיא, והייתה אשת הנשיא הראשונה שאירחה בבית הלבן שטרם הושלמה בנייתו.
בכתביה היא מתארת את העובדה שנאלצו להדליק אש באחים של הבית שהיה תמיד קר, והיא נאלצה לתלות ולייבש כביסה באחד האולמות הגדולים, בהיעדר מקום אחר לעשות זאת.
בני הזוג אדמס פרשו לחוותם בשנת 1801. אדמס נפטרה מטיפוס ב-28 באוקטובר 1818 ונקברה לצד בעלה בכנסיית יוניטד פאריש בקווינסי שבמסצ'וסטס (המכונה "כנסיית הנשיאים").
אביגייל פאוורס פילמור , אשת נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1850–1853.
אביגייל נולדה במחוז סרטוגה שבמדינת ניו יורק.
באותה עת היה המחוז מחוז ספר, הנמצא "בשולי הציוויליזציה".
אביה, כומר בפטיסטי בשם למואל פרוורס (Lemuel Powers) נפטר זמן קצר לאחר לידתה.
אמה עברה עם המשפחה מערבה, וחינכה את אביגייל ואחיה באמצעות ספריו של בעלה המנוח.
אביגייל פגשה את מילרד פילמור בהיותה בת 21 (ובהיותו בן 19) בעת לימודיהם במכללה שנפתחה באותה שנה בכפר ניו הופ, והם התאהבו במהרה, אך לא נישאו עד שמיליארד סיים לימודי המשפטים ופתח משרד עורכי דין.
בני הזוג נישאו בשנת 1826. לאחר נישואיהם המשיכה אביגייל לעבוד כמורה בבית ספר (בניגוד למקובל באותה עת).
נולד להם בן אחד - מיליארד פאוורס פילמור (Millard Powers Fillmore) בשנת 1828.
לאחר שמשרדו הצליח, רכש מילרד פילמור בית בן שישה חדרים בבאפלו שבמדינת ניו יורק בשנת 1832 ושם נולדה בתם היחידה - מרי אביגייל בשנת 1832.
בשנת 1847 כשנבחר מיליארד למבקר מדינת ניו יורק עברו בני הזוג לבירת המדינה אולבני (הילדים למדו באותה עת בפנימיות).
בשנת 1849 נבחר מילרד פילמור כסגן נשיא ארצות הברית ובני הזוג עברו לוושינגטון הבירה.
16 חודשים לאחר מכן, עקב מותו של הנשיא זאכרי טיילור, היה מילרד פילמור לנשיא, ובני הזוג עברו לבית הלבן.
בעת היותה הגברת הראשונה, ולאחר סיום תקופת האבל הרשמית על מותו של הנשיא, החלה אביגייל לקיים אירועים רשמיים בבית הלבן, אולם אלה היו מינימליים, ולמעט ארוחות רשמיות לא נערכו מסיבות בבית הלבן, ואביגייל העדיפה לבלות את זמנה בקריאה בפרטיות ועל כן העבירה את תפקיד הגברת הראשונה לבתה אביגייל.
אביגייל פילמור קיבלה את אישור הקונגרס לבחור ספרים מספריית הקונגרס, והקימה את ספריית הבית הלבן.
על אף בריאותה הרופפת נשארה לעמוד במהלך טקס השבעת הנשיא פרנקלין פירס שנערך בסופת שלג.
לאחר תום הטקס חלתה אביגייל פילמור בדלקת ריאות ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-30 במרץ 1853.
יום מותה נחשב יום אבל לאומי, הקונגרס הפסיק את דיוניו ומשרדי הממשלה לא עבדו ביום בו נלקחה גופתה לבאפלו לקבורה.
הוא עומד בראש משרד ד"ר א.
קלגסבלד ושות', עורכי דין, והוא גם פרופסור באוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2006 הורשע בגרימת מוות ברשלנות בתאונת דרכים ונידון ל-13 חודשי מאסר בפועל.
אביגדור קלגסבלד נולד בתל אביב, בנם של מרה והתעשיין שמעון קלגסבלד.
אחיו הצעיר הוא עו"ד רון קלגסבלד.
בשנת 1967 סיים את בית הספר היסודי "בלפור", ובשנת 1971 סיים את עירוני א'.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל האוויר.
בשנת 1982 קיבל תואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלו נושאת את השם "חוקי היסוד: לקראת חוקה כתובה בישראל".
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הדוקטורט שלו, בהנחייתו של פרופ' אמנון רובינשטיין, עוסק בנושא "ועדות חקירה ממלכתיות בישראל".
בשנת 2001 פרסם ספר בשם "ועדות חקירה ממלכתיות", המבוסס על עבודה זו.
קלגסבלד פרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים, לימד משפט חוקתי במרכז הבינתחומי הרצליה וסמינרים באוניברסיטת תל אביב ונחשב מומחה למשפט מנהלי.
בתחילת דרכו, הועסק קלגסבלד גם ככתב ספורט ב"מעריב", תחת השם "דורי קלגד".
בשנת 1984 הקים יחד עם ד"ר יורם דנציגר, את משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות', שנחשב לאחד המשרדים המובילים בישראל בתחום המשפט המסחרי, והתמחה בעיקר בליטיגציה של תיקים בעלי פרופיל ציבורי גבוה, כמו גם בפירוק ושיקום חברות.
קלגסבלד עמד בראש מחלקת הליטיגציה של המשרד והוא אחד הליטיגטורים המובילים בישראל בתחום עבירות צווארון לבן, הגבלים עסקיים, סכסוכים מסחריים ומשפט חוקתי.
על פי דירוג חברת "Chambers" הבינלאומית, קלגסבלד מדורג כאחד משלושת עורכי הדין הטובים בישראל בתחום הליטיגציה, ומשרד "דנציגר, קלגסבלד ושות'" היה מהמובילים בשוק בתחום זה.
קלגסבלד ייצג את ראש הממשלה אהוד ברק בוועדת אור לחקר אירועי אוקטובר 2000 וייעץ למנהל הקמפיין שלו, טל זילברשטיין, בפרשת עמותות ברק, עד לסגירת התיק נגדו.
משמש כבורר מטעם ישראל בסכסוך הכספי הממושך שלה עם איראן בעניין חברת קו צינור אילת אשקלון.
ב-11 באפריל 2006 הרג קלגסבלד בתאונת דרכים את יבגניה וקסלר בת ה-23 ובנה ארתור בן ה-6, כשנהג במכוניתו.
בחקירת המשטרה טען כי אינו זוכר דבר ואינו מסוגל לשחזר את מעשיו בשעת התאונה.
הוא סיפר ששתה כוסית אחת של יין לפני התאונה, והמשטרה קבעה, על פי דגימה שנלקחה ארבע שעות אחרי התאונה במשרדו, שהוא לא היה שתוי בעת התאונה.
מחשב הרכב ("מח") לא נבחן על ידי המשטרה.
המשטרה קבעה שלא שוחח בטלפון ולא נסע במהירות גבוהה בהרבה מן המותר.
הקביעה האחרונה עמדה במחלוקת במהלך המשפט.
בחודש ספטמבר 2006 הועמד קלגסבלד לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות והורשע על-פי הודאתו.
בחודשים שקדמו למשפטו היה קלגסבלד נתון למתקפה ציבורית בעיתונות ובאינטרנט, אשר קראה לענישה מחמירה נגדו, לטענתו, בשל מעמדו החברתי והכלכלי.
העיתונות ביקרה את מעורבותם של בכירים, בהם שופטת בית המשפט העליון מרים נאור, שהביעה את תמיכתה בקלגסברד בפומבי.
בית המשפט לתעבורה בתל אביב-יפו (השופט יצחק גרטי) גזר את דינו של קלגסבלד ל-15 חודשי מאסר בפועל, 15 חודשי מאסר על-תנאי, שלילת רישיון נהיגה לעשר שנים וקנס של 10,000 ש"ח.
בערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי, טענו סנגוריו של קלגסבלד כי העונש שהוטל עליו הושפע מן המתקפה הציבורית נגדו, ושהעונש החמור ניתן בשל מעמדו.
עמדתם התקבלה חלקית, ומן העונש קוצצו חודשיים ל-13 חודשי מאסר בפועל, כאשר דעת המיעוט גרסה כי ראוי היה לקצץ יותר.
כעבור 8 חודשים, ביוני 2007, השתחרר קלגסבלד לאחר ניכוי שליש ממאסרו בשל התנהגות טובה.
באוקטובר 2007 הקים קלגסבלד משרד עצמאי, ד"ר א.
קלגסבלד ושות', עורכי דין, המתמחה בליטיגציה אזרחית ופלילית, לאחר ששותפו למשרד, יורם דנציגר, מונה לשופט בבית המשפט העליון.
במסגרת המשרד החדש חזר קלגסבלד לפעילות משפטית והעניק ייעוץ משפטי לאנשי ציבור בכירים (בהם ראש הממשלה בנימין נתניהו, האלוף יואב גלנט ועוד), לחברות מסחריות, ייצוג בתביעות לשון הרע וייצוג במשפט הונאה מול רשות ניירות ערך.
באוקטובר 2008 חזר ללמד משפט ציבורי באוניברסיטת תל אביב.
ייעץ לשלדון אדלסון וייצג אותו בעניינים שונים, וייצג את תאגיד השידור הישראלי בעתירתו לבג"ץ נגד הוצאת מחלקת החדשות מהתאגיד.
הצטרף לסגל בית ספר הארי רדזינר למשפטים של אוניברסיטת רייכמן, והוא מכהן שם כיו"ר מרכז רובינשטיין למשברים חוקתיים.
בשנת 2024 יצא לאור, במסגרת סדרת "אתגרי הדמוקרטיה" של מרכז רובינשטיין, ספרו "מדריך לוועדות חקירה".
קלגסבלד נשוי לסופרת והעיתונאית יעל טבת-קלגסבלד, ולהם בן ובת.
אביגיל אריאלי (נולדה ב-9 במרץ 1966) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית, מראשונות המנחים בערוץ הילדים.
אריאלי נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בתם של הייזל ומרדכי אריאלי.
בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 1991 -1997 הנחתה בערוץ הילדים תוכניות, בהן "הכיתה המעופפת", "קטעים בשש עם אביגלגליג ומנשנש" (לצד עודד מנשה) ו"כדור פורח", וב-2006 הנחתה את תוכנית הילדים "משפחתולוגיה" בערוץ "בייבי פלוס".
הגישה לאורך השנים את התוכניות "מבחן בד" ו"לשבת לקום" בערוץ 2 (אשר עסקה בהורות ובגידול ילדים), ו"אביגיל אשת חיל" בערוץ הראשון.
אריאלי השתתפה גם בקלטות הילדים: "בוא אלי פרפר נחמד", ו"הולכים לגן".
בשנת 2002 הייתה אמורה להגיש תוכנית תרבות יומית בחברת החדשות של ערוץ 2 לצידו של יגאל רביד, אולם הפיילוט נכשל והתוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר.
בתיאטרון, השתתפה בהצגות "מראה על הגשר" ו"מחילה" בהבימה, "מים קדושים" בתיאטרון בית ליסין, "לאלו" בפסטיבל עכו ו"מחילה", "גן ריקי", "השתיקה" ו"אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה.
אריאלי שימשה כתסריטאית ועורכת תוכניות טלוויזיה, בין-השאר של תוכניות ערוץ הילדים.
בשנת 2007 החלה להשתתף בסדרה של yes "ראש גדול", למשך שתי עונות, כאימן של התאומות קשת ודבש, ובקומדיית המצבים "החיים זה לא הכול" כאחות של דפנה, וכמו כן הגישה את התוכנית "יש לי שאלה" בערוץ 2. ב-2011 החלה להנחות ברשת את תוכנית האירוח והלייף-סטייל "סוד החיים הטובים".
כותבת מדור אישי במגזין "טיים אאוט תל אביב".
עוסקת כבר שנים ביוגה, ואף מתפקדת כמורה וכמדריכת יוגה.
בשנת 2015 אריאלי שיחקה בסדרה "כפולים" את אפרת, אשתו של בן רפאל.
ב-2017 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מתים לרגע".
החל מ-2018 ועד 2020 השתתפה בסדרת הנעורים "כפולה" בתפקיד אורנה, אמא של ירדן.
אריאלי הייתה נשואה לשלומי ברכה חבר להקת "משינה", ממנו היא אם לבת.
בנוסף, היא אם לבן ממערכת יחסים עם השחקן ששי סמוכה.
בנם הוא השחקן יפתח סמוכה.
אביגדור (ויקטור) צֶ'ריקוֹבֶר Victor Tcherikover; 15 בספטמבר 1894, תרנ"ד, סנקט פטרבורג – 16 בינואר 1958, כ"ד בטבת תשי"ח, ירושלים) היה היסטוריון ישראלי חוקר תקופת הבית השני.
צ'ריקובר נולד ב-1894 בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית.
אמו, חנה לבית חייקין, הייתה ממשפחת חסידי חב"ד.
אבי-סבו מצד אביו, מיכל צ'ריקובר מפולטבה, היה ממשכילי תקופת "השחר".
סבו, ר' חיים צ'ריקובר מפולטבה, היה מחובבי ציון וממשתתפי ועידת דרוסקניק.
אביו, אליעזר צ'ריקובר, היה מראשי ההסתדרות הציונית ברוסיה.
אחיו הצעיר של אביו, אליהו צ'ריקובר (1881–1943) היה היסטוריון, חוקר יהדות מזרח אירופה.
בן אחיה של אמו היה האדריכל בנימין חייקין.
בגיל 16 החל את לימודיו בגימנסיה, ולאחר שסיים בהצטיינות למד פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר שסיים, למד במשך שלוש שנים היסטוריה של העת העתיקה בהדרכת ויפר (1918–1921).
מ-1921 למד באוניברסיטת ברלין אצל ההיסטוריון אדוארד מאייר והפפירולוג אולריך וילקן (Wilcken), ובשנת 1925 קיבל תואר דוקטור על מחקרו על ייסוד ערים הלניסטיות.
באותה שנה עלה לארץ ישראל.
צ'ריקובר שייך לדור החוקרים הראשון שצמח באוניברסיטה העברית ובנה את התשתיות למחקר ההיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטה.