tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנתיים האחרונות של המלחמה מילאו ארמיות הטנקים הסובייטיות (הצבא האדום כלל בסוף המלחמה 8 ארמיות טנקים) תפקיד מכריע בשורת מתקפות סובייטיות, שהביאו את כוחות הצבא האדום עד לברלין.
במקביל התנהלה לחימה עזה בזירת המלחמה של צפון אפריקה בשנים 1941–1943 בין קורפוס אפריקה הגרמני בפיקוד גנרל פלדמרשל ארווין רומל לארמייה השמינית הבריטית.
גם בזירה זו מילאו הטנקים תפקיד מרכזי.
בקרב אל עלמיין השני, במסגרתו הביסו הבריטים את כוחותיו של רומל, השתתפו למעלה מ-1500 טנקים משני הצדדים.
בקיץ 1944 נחתו כוחות בעלות הברית המערביות בנורמנדי.
בגל הראשון נכללו טנקי השרמן DD האמפיביים בנוסף לסוגים רבים של טנקים אחרים.
הטנקים הגרמניים, ובמיוחד הטנקים הכבדים מדגם טיגר היוו יריב קשה לכוחות השריון הבריטיים והאמריקניים, אך בסופו של דבר העדיפות המספרית המוחצת ממנה נהנו כוחות בעלות הברית, שהסתמכו בעיקר על הטנקים הבינוניים האמריקנים מדגם M4 שרמן, הכריעה את הכף והביאה לניצחון.
ב־1945 הסתיימה מלחמת העולם השנייה.
הטנק ממלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21: עלייתו של טנק המערכה
עם תחילת המלחמה הקרה בין הגוש הקומוניסטי למערב (ברית נאט"ו), היו חמושים שני הצדדים בטנקים ממלחמת העולם השנייה.
טנק זה, שהראשונים מסוגו היו הצנטוריון, ה-T-54 והפטון, משלב בתוכו מהירות, שריון וחימוש, המתפשרות זו עם זו.
כך נוצר מעין "האולר השווייצרי" של הטנקים: טנק שממלא את תפקיד כל סוגי הטנקים שקדמו לו (פרט לטנק הקל).
יצירת טנק המערכה התאפשרה בזכות התקדמות הטכנולוגיה בתקופה זו, ובייחוד בשיפור הרב בעוצמת המנועים, שהספקם היה למעלה מ-600 כוחות סוס בטנקי המערכה הראשונים וכ-1,500 כוחות סוס (1,100 קילוואט) בטנקי המערכה המודרניים.
מנועים עוצמתיים אלה אפשרו לטנק לשאת שריון כבד במיוחד ותותח טנק גדול, תוך שמירה על יכולת ניידות ומהירות סבירות.
השריון עובה באופן ניכר אך גם השתפר טכנולוגית והפך מלוחות פלדה למבנה מתוחכם עשוי מסגסוגות פלדה וחומרים מרוכבים, בנויים בגאומטריה משופעת, על מנת לספק מקסימום הגנה תוך הורדה במשקל.
השריון המרוכב היה קל יותר מפלדה וסיפק הגנה טובה יותר.
המדינות החזקות, ובהן ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת, גרמניה וישראל, פיתחו כל אחת שריון מרוכב שהרכבו ומבנהו הם סוד צבאי.
כדי לחדור את השריון הכבד, גדל קוטר התותח הראשי של הטנק, בהתחלה ל-105 מ"מ ואחר כך ל-120 מ"מ בטנקים מערביים (ארצות הברית, מדינות ברית נאט"ו ובנות בריתן) ו-125 מ"מ בטנקים מזרחיים (ברית המועצות ובנות בריתה).
תותחים אלה, שירו גם פגזי טנקים גדולים וחזקים יותר, סיפקו יותר אנרגיית לוע, שהייתה דרושה לחדור את השריון הכבד והמשוכלל באמצעות חודרן קינטי.
במקביל פותחו גם פגזים המבוססים על רש"ק חלול לחדירת השריון.
השיפורים הטכנולוגיים באו לביטוי גם במערכות בקרת הירי , השליטה והפיקוד, הניווט והקשר.
שיפור חשוב נוסף היה הוספת אמצעי ראיית לילה כולל כוונת דימות תרמי המאפשרת לכוון על מטרות גם בחושך.
טנקי המערכה ממלאים עד היום תפקיד מרכזי בצבאות הגדולים, וכנראה ימשיכו למלא אותו גם בעתיד, ולו רק בשל יכולתם להטיל מורא באויב ולהפגין עוצמה.
לטנק יש יתרון חשוב גם בלוחמה בשטח בנוי (לש"ב) - בכוח האש שלו, במיגון הכבד שלו ובאמצעי התצפית המתקדמים הוא מהווה בפועל מוצב נייד.
טנקים עתידיים, כדוגמת הטנק PL-01 הפולני, משלבים אלמנטים של חמקנות ומערכת ירי משוכללת.
חיל השריון הישראלי מפעיל טנקים מאז הקמתו במלחמת העצמאות הכוח הראשון שהפעיל טנקים היה חטיבה 7 חטיבת השריון הראשונה בישראל.
בשנותיו הראשונות הפעיל צה"ל טנקים ומשוריינים מכל הבא ליד, כאשר עד מבצע קדש הצטייד החיל בטנקים בינוניים וקלים מדגמי M4 שרמן, M51 סופר שרמן ו-AMX-13. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל צה"ל להפעיל טנקי מערכה, כאשר רכש טנקי צנטוריון בריטיים והסב אותם לטנקי שוט קל.
טנקים אלה, בשיפורים ושדרוגים שונים, שירתו בצה"ל עד 1992, ולאחר מכן רבים מהם הוסבו לנגמ"שים כבדים בצה"ל, דוגמת הנגמחו"ן והפומ"ה.
כמו כן רכש צה"ל מארצות הברית את טנקי הפטון מדגמי M48 ו-M60, אותם שיפר לטנקי המגח ששירתו עד אמצע העשור השני של המאה ה-21.
במבצע קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים התרחשו קרבות שריון בשריון גדולים בין צה"ל לצבאות ערב, כאשר ברובם יצא צה"ל כשידו על העליונה, גם כאשר היה בנחיתות של כמות ואיכות הטנקים.
הניסיון שנרכש בקרבות אלה סייע בהמשך לשדרוג והסבת טנקים לצורכי ישראל ולפיתוח טנק ישראלי לפי מפרט הייחודי לצה"ל, וצרכיו הכוללים עימות נמוך עצימות ולוחמה בשטח בנוי ודרישה לעבירות בתוואי השטח הקשים של סלעי הבזלת של רמת הגולן מחד וחולות המדבר מאידך, וכן העדפת מיגון הצוות כשיקול התכנוני העיקרי.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה ישראל את המרכבה: טנק מערכה פרי תכנונה ותוצרתה של ישראל שמותאם במיוחד לצורכי צה"ל וכלל מספר תפישות תכנוניות חדשניות וייחודיות (כגון העברת המנוע לחזית ויצירת מסדרון אחורי לחי"ר).
הדגם הראשון, מרכבה סימן 1, נכנס לשירות ב-1979 והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
ב-2009 הפך המרכבה סימן 4מ למבצעי.
טנק זה נחשב לאחד המתקדמים והממוגנים ביותר בעולם וכולל מתקדמת, מערכת ניהול קרב דיגיטלית המתקשרת עם שאר כוחות צה"ל כולל טנקים אחרים וחיל האוויר (צי"ד), תחמושת רב-תכליתית מתקדמת שמתאימה ללוחמה בשטח בנוי ופגיעה בחי"ר, מסדרון אחורי שמאפשר נשיאת חי"ר ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים שמגינה על הטנק וצוותו מטילים.
באתר יד לשריון בלטרון הוקם אתר ההנצחה והמורשת של חיל השריון בשנת 1982. באתר מוצגים למעלה מ-160 כלי רכב קרביים משוריינים, וגם מיצג אורקולי על מורשת השריון.
הטנק המודרני מורכב משלושה חלקים עיקריים: תובה, צריח ותותח טנק.
בתובה (hull) מותקנת מערכת ההנעה של הטנק הכוללת חטיבת כוח (המנוע והתמסורת), מזקו"ם (זחלים), דלק ונהג.
הצריח (turret) הוא החלק האקטיבי של הטנק המשמש ללחימה ובו מתנהלת עיקר הפעילות.
בצריח יושבים המפקד, התותחן והטען.
בצריח נמצאות רוב מערכות הנשק, האופטיקה והקשר של הטנק.
התותח (main gun) משמש לירי בכינון ישיר.
רובם המוחלט של הטנקים נעים באמצעות מזקו"ם (מערכת זחלים, קפיצים ומרכובים) ונהנים מיתרונותיה: יכולת העבירות המוגברת וחלוקת משקלו של הטנק על שטח פנים רחב (דבר המקטין את סיכויו לשקוע בקרקע בוצית).
כדי להתגבר על מכשולים קשים כגון תעלות נגד טנקים, שדות מוקשים וברזלים נגד טנקים - מסתייעות יחידות שריון בליווי צמוד של יחידות הנדסה קרבית.
לצד הטנקים הרגילים ניתן למצוא גם טנקי גישור (טנק שצריחו הוחלף במערכת גישור הידראולית), טנקי-דחפור, טנקי הנדסה (עם כף דחפור או אמצעים הנדסיים אחרים) ונגמ"שי הנדסה עם מגובים לפריצת שדות מוקשים.
ניתן למצוא גם דחפורים ממוגנים שנלחמים לצד הטנקים.
הדחפורים משמשים למילוי תעלות נ"ט, להערמת סוללות, לפריצת סוללות, לסלילת דרכים וכן לחפירת עמדות לטנקים.
החלק העיקרי במיגון הטנק הוא השריון.
בתחילת דרכו היה שריון הטנק מורכב בעיקרו מלוחות פלדה שהגנו על הצוות מאש קלה ורסיסים.
עם התפתחות נשק שחדר מעבר לשריון זה, החלו מתכנני טנקים לחפש דרכים למיגון טוב יותר של הטנק.
בתחילה עיבו את הפלדה, אולם התוצאה הייתה עלייה במשקל הטנק שהקשתה על ביצועיו.
צוות תכנון רוסי שתכנן את ה-T-34 מצא פתרון חלקי, בדמות שריון משופע.
לוחות השריון בתובה ובצריח הונחו בזווית חדה ביחס לאנכי, לשם השגת תבנית בליסטית לעמידת הגוף בפני קליעים נגד-טנקים.
נטייתו של שריון מהקו האנכי מעמידה למעשה בפני הקליע שכבת שריון עבה יותר על פני מסלול התעופה שלו.
בנוסף, הזווית חדה שבין מסלול התעופה ללוח מגדילה את הסיכויים של החלקות הקליעים, בניגוד לשריון אנכי.
לפיכך, לוח שריון בעובי 10 ס"מ לדוגמה, כשהוא נטוי בזווית של 60 מעלות מהקו האנכי, יהיה בעל "בסיס שריון" של 20 ס"מ.
השריון המשופע הועתק עד מהרה על ידי כל הצבאות, ועד היום מתוכננים כל הטנקים, וכך גם כלי רכב משוריינים אחרים, בצורה זו.
שריון הטנק שופר גם בדרכים אחרות.
נמצאו חומרים שונים שהיוו תוספת לשריון הפלדה והעניקו הגנה טובה יותר.
בין חומרים אלה היו סגסוגות חזקות במיוחד וגם חומרים קרמיים.
לכל מדינה יש את השילוב שלה של פלדה, סגסוגות, חומרים מרוכבים וחומרים קרמיים בשריון, כגון הצ'ובהם הבריטי, שהוא סוד צבאי.
שריון כזה נקרא שריון מרוכב.
מיגון זה, שהשימוש הראשון בו נעשה על ידי ישראל, נועד להגן על הטנק מפני מטענים חלולים פיתוח נוסף כנגד איום זה הוא ההמיגון האקטיבי שנועד למנוע מהאיום לפגוע בטנק.
הוא מחולק ל-"Soft Kill" (כגון שבשים כנגד טילי נ"ט) הגורם לאיום להחטיא את הטנק, ול-"Hard Kill" המשמיד את האיום בעודו באוויר.
דוגמאות למיגון אקטיבי שמיירט את האיום הוא מערכת "מעיל רוח" הישראלית או הארנה הרוסית.
המשקל הרב של מיגון הטנק מאלץ את מתכנניו לתעדף בין האזורים והכיוונים השונים בטנק, בהתאם לייעוד הטנק ולאיומים בהם הוא צפוי לעמוד.
ככלל, עיקר מיגון הטנק נמצא בחזיתו, שכן הטנק תוכנן במקור לפרוץ את קווי האויב, להסתער ולהילחם מול אויב חזיתי.
עובדה זו מהווה חיסרון מהותי בעת לחימה בעצימות נמוכה, בה הטנק מאוים ומטווח מאגפיו ואף מצידו האחורי.
נקודת תורפה נוספת של הטנקים היא פגיעותם להתקפה מן האוויר.
זאת מכיוון שהחלק העליון של הטנק אינו משופע, והשריון בו לרוב דק יותר.
על כן קבוצת טנקים צריכה ליווי צמוד של כוחות נ"מ.
מאותה הסיבה טנקים נייחים פגיעים לתקיפות ארטילריות.
נקודת תורפה נוספת של טנקים היא הפגיעות למטעני גחון.
ישנם אמצעי מיגון לגחון הטנק (כגון פלטות נוספות או מגובים כנגד מוקשים), אך לרוב התקנתם פוגעת בניידות הטנק.
הטנקים הראשונים היו חמושים במקלעים ובתותחים קלים.
בתחילה לא היה הצריח מסתובב ב־360 מעלות, ולכן נדרש חימוש משני בשני צידי הטנק.
היו גם טנקים בעלי כמה צריחים, או טנקים שחימושם העיקרי בתובה ועשו שימוש בצריח קטן עם תותח בקוטר קטן.
דגמים אלו נעלמו לחלוטין במלחמת העולם השנייה.
מאז לטנקים יש צריח אחד המסתובב ל־360 מעלות ובו תותח טנק אחד בקוטר של 105–125 מ"מ) ומקלע מקביל, בנוסף לחימוש משני כמו מקלע מפקד ומדוכות עשן.
אחד מהמרכיבים החשובים בטנק הוא כוח האש.
לכוח האש אחראי בעיקר התותח.
את עוצמת כוח האש לא קובעים רק טווח התותח ויכולת ההשמדה שלו, אלא גם יכולתו לפגוע במטרות ממרחקים גדולים תוך כדי תנועה.
האמצעים שמשמשים לכיוון התותח למטרתו נקראים אמצעי טיווח ו.
אמצעים אלה השתנו רבות במהלך השנים, מ-1916, אז השתתף הטנק הראשון בקרב על הסום ועד היום.
במלחמת העולם הראשונה נעדרו מתותחי הטנקים אמצעים לבקרת אש.
התותחן כיוון את התותח ידנית, לפי ניסוי וטעייה.
במלחמת העולם השנייה המצב היה שונה.
הטנקים נעשו מהירים יותר, תותחיהם - ארוכי טווח ומדויקים יותר, והחשוב מכל - השתנה תפקיד הטנק בשדה הקרב.
עתה הוא נדרש להשמיד טנקי אויב בקרבות תנועה מהירים.
כתוצאה מכך עלתה מאוד חשיבותה של בקרת האש.
במלחמת העולם השנייה היו אמצעים פרימיטיביים לבקרת אש.
לאחר סיום המלחמה ועם תחילת השימוש בתותחי טנקים גדולים יותר וארוכי טווח, נעשו מאמצים לאפשר לטנקים ירי מדויק לטווחים ארוכים.
הישג משמעותי ראשון נרשם עם פיתוחו של מד־טווח אופטי ששולב בו מחשב בליסטי.
בשנות השישים הופיע מד טווח לייזר, המחשב את המרחק למטרה באמצעות שליחת קרן לייזר אליה וחישוב הטווח על־פי הזמן שחלף עד חזרתה של הקרן.
בשנות השמונים הוחלף המחשב הבליסטי במחשבים אלקטרוניים מתוחכמים.
הם מחשבים לא רק את הטווח אלא את זווית הטנק (שיפוע הקרקע שעליה הוא נמצא), ובגרסאות חדשות יותר אף את בלאי התותח, נתוני מזג אוויר ואקלים כמו לחץ אטמוספירי, לחות וטמפרטורה.
בנוסף ישנה אפשרות לירי על מטרה בתנועה, כאשר התותחן עוקב אחר המטרה, המחשב לומד את מהירותה וכיוונה, ומפצה על כך לפני הירי.
המערכות החדשות כוללות גם אפשרות לתיקון קבוע מראש, שעל מנת לבצעו די בלחיצת כפתור, זאת כדי לאפשר זמן קצר לבין הירייה הראשונה והשנייה כשיש החטאה.
הודות למערכות אלה הטנק המודרני מסוגל לפגוע במטרתו מאלפי מטרים, ופגיעות נעשות לעיתים קרובות בפגז הראשון, בניגוד לעבר שבו היה צורך בכמה תיקונים.
תחמושת תותח הטנק מגיעה בתצורת כדור, כלומר פגז אחוד עם תרמיל המכיל חומר נפץ הודף (לרוב גרגרי אבק שרפה) ותחל, ולכן נקראת "כדור טנק".
התרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף בנוי ממתכת כדוגמת פליז אך בפגזים מודרניים הולך ורווח השימוש בתרמילים העשויים מחומר מתכלה, הנשרף בזמן הירי וחוסך את הצורך להתמודד עם פינויו מהטנק לאחר שהפגז נורה.
הסוגים העיקריים של פגזים שבהם משתמש הטנק הם:
פגז נפיץ פלסטי (HEP/HESH): מיועד לשימוש כנגד מטרות רכות (חי"ר, מבנים, רק"מ קל).
במקור נועד פגז נפיץ פלסטי כנגד טנקים, הפגז נועד "להימעך" על שריון הטנק ולהתפוצץ.
עם ההתקדמות בטכנולוגיית המיגון פגז נפיץ פלסטי כבר אינו יעיל כנגד טנקים, ומשמש בעיקר כחימוש נגד אדם.
בעל אפקט השמדה בעקרון דומה לרימון יד (אך בעל עוצמה גדולה בהרבה).
פלאשט: פגז נגד אדם המכה בחיל הרגלים באמצעות מטר של אלפי חיצים קטנים וחדים.
חלול (HEAT): פגז "ליינר" נגד טנקים שחודר את שריון הטנק באמצעות זרם של נחושת המותכת באלפי מעלות.
הרש"ק החלול נפוץ גם בקרב רקטות נ"ט וטילים נגד טנקים.
חודרן קינטי (ח"ש-מנעל או ח"ש-חץ, KEP או APFSDS): פגז ח"ש (חודר שריון) בעל קליפה נפתחת.
פגז ח"ש הוא למעשה חץ מתכת חזק במיוחד שחודר שריון באמצעות האנרגיה הקינטית האדירה שהוא צובר.
פגזי הח"ש עשויים ממתכות קשות - טונגסטן בדורות המוקדמים ואורניום מדולדל בסוגים המודרניים ביותר.
- פגזים חדשים ורב תכליתיים תוצרת תע"ש נגד אדם, מסוקים, מבנים ומטרות חצי-קשות.
פגזים דומים מפותחים גם על ידי חברות אחרות, בהן ריינמטאל הגרמנית.
חימוש הטנק כולל אמצעים אופטיים למספר מטרות:
פריסקופ - מאפשר תצפית מתוך הטנק החוצה מבלי לחשוף את אנשי הצוות לפגיעה.
תצפית זו נועדה לצורך הכוונת הטנק וזיהוי של אויב בולט.
התצפית באמצעי זה מוגבלת ביותר מבחינת יכולת ההבחנה בפרטים, למרות שדה הראיה רחב יחסית.
טלסקופ מאפשר תצפית מדויקת יותר לזיהוי פרטים: החיסרון של מערכת כזו הוא שדה ראייה צר ביותר.
אמצעים לראיית לילה מאפשרים ראייה בחושך.
בטנקים מודרניים (ראשית ההתפתחות של הנושא הייתה כבר בסוף מלחמת העולם השנייה בטנקים גרמניים) מותקנות מערכות מסוגים שונים המאפשרות ראייה גם בחושך.
בעיקר נמצאים בטנקים מערכות לראיה תרמית.
באמצעות מערכות אלו ניתן לדמות תמונות אף במצב של חושך כבד ותנאי ערפל וראות גרועים, ובמצבים שבהם ראייה אף המזוינת במשקפת לא יכולה להתמודד, כמו שימוש של כוחות באמצעי מסתור כמו שיחים ומיסוך עשן.
אמצעי התצפית היעיל ביותר הוא עדיין עין בלתי מזוינת, או עין חמושה במשקפת.
כאשר מפקד הטנק מוציא את ראשו מחוץ לטנק הוא יכול להבחין באויבים ובמכשולים טוב יותר מאשר דרך פריסקופ או אמצעי ראייה אחר מתוך הטנק, אולם במצב כזה המפקד חושף את עצמו לפגיעה.
בצבאות שונים קיימת מדיניות שונה לגבי צורת התצפית הרצויה בעת קרב.
ברוב הצבאות ההנחיה היא כי יש לתצפת אך ורק מתוך הטנק.
הטנקים הראשונים לא צוידו באמצעי תקשורת חיצוניים או פנימיים ראויים לשמם.
התקשורת בין טנקי מלחמת העולם הראשונה וסביבתם נעשתה בסימני דגלים, ביוני דואר (כאשר הטנק נתקע מאחורי קווי האויב), ובסימני ידיים.
רק לקראת סוף המלחמה צויד חלק קטן מהטנקים במכשירי קשר רדיו.
בתוך הטנק היה המצב לא פחות קשה, והתקשורת נעשתה בהלמות פטיש על גוף המתכת או בסימני ידיים.
במלחמת העולם השנייה השתפר המצב בהרבה.
הגרמנים היו הראשונים להכניס קשר רדיו בקנה מידה גדול לטנקים שלהם, ובסופו של דבר כל טנק בצבאות הלוחמים צויד לפחות בקשר חיצוני.
חלק ניכר צוידו גם בקשר פנימי.
במלחמה הקרה צוידו כל הטנקים בקשר חיצוני המאפשר לתקשר עם הטנקים האחרים, וקשר פנימי המאפשר תקשורת בין חברי הצוות.
השלב הבא בהתפתחות הקשר בטנקים (במאה ה־21) הוא שילובן של מערכות ניהול קרב דיגיטליות המאפשרות תקשורת בין הטנקים השונים לכוחות אחרים בשטח, וכן קבלת תמונה מלאה של שדה הקרב (היכן נמצאים טנקים אחרים, היכן מצויות מטרות שאותרו על ידי מזל"טים).
מערכת מעין זו מותקנת בעיקר בטנק מרכבה סימן 4 ומותקנת בהדרגה בטנקי מרכבה ישנים יותר.
מערכות דומות מפותחות גם בידי צבאות זרים.
הטנק מכיל צוות לוחמים (המכונים "טנקאים", "טנקיסטים" או "שריונרים") המונה שלושה עד שישה איש.
בסוגי טנקים שונים יש מקצועות שונים או שילוב מקצועות שונה.
בטנקים מערביים מודרניים יש בדרך כלל 4 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן, טען-קשר ונהג.
בטנקים רוסיים מודרניים יש רק 3 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן ונהג, זאת בגלל הימצאותה של מערכת טעינה אוטומטית לפגזים.
ישנם טנקים חדישים המיועדים להפעלה גם עם שני אנשי צוות.
בין המקצועות המקובלים ניתן למנות:
מפקד טנק (מט"ק) - מפקד הטנק, האחראי על כל ההיבטים של הפעלתו: בחירת נתיב התקדמות, בחירת מטרות וסוגי תחמושת, ניהול לוחמת הצוות ופעולות אנשיו, ותיאום פעילות הטנק עם שאר הכוחות במערכה.
המפקד מפעיל בדרך כלל גם מקלע, ובטנקים קטנים היה אחראי גם על ירי בתותח.
נהג - אחראי על ניהוג הטנק.
תותחן - אחראי על ירי בתותח הטנק ובמקלע המקביל.
טען - אחראי על טעינת התחמושת לבית הבליעה בתותח, ותפעול מערכות נשק נוספות (בעיקר המקלעים).
לעיתים קרובות הוא מפעיל מקלע משלו, מקלע טען, ובטנק ה"מרכבה" הישראלי באחריותו גם הפעלת המרגמה שבצריח.
בטנקים מודרניים הוא מופקד גם על תפעול מערכת הקֶשֶׁר ובכך מייתר את תפקיד ה"קשר" .
קשר - אחראי על הפעלת מכשיר הקשר בטנק, על העברת דיווחים אל ומאת מפקד הטנק .
מקלען - אחראי על תפעול מקלעים משניים.
תפקיד זה היה קיים בטנקים עם מקלעי תובה.
מכונאי (בעיקר בצבא האדום) - אחראי על תחזוקת ותיקון הטנק.
הטנק הראשון היה טנק סימן 1 הבריטי.
טנק זה היה קיים בשתי גרסאות, שהיוו למעשה את שני סוגי הטנקים הראשוניים: "זכר" - טנק המצויד בתותח ארטילרי נגד מטרות כבדות.
"נקבה" - טנק המצויד בעיקר במקלעים כנגד חי"ר.
בהמשך מלחמת העולם הראשונה הופיעו טנקים צרפתיים וגרמניים.
טנקים אלה היו בעלי משקל וחימוש שונה מהטנק סימן 1. בנוסף, הבריטים עצמם פיתחו טנקים קלים יותר, ולכן סיווגו הבריטים את הטנקים סימן 1 כטנקים כבדים.
מכאן ניתן לראות שבסוף מלחמת העולם הראשונה החל סיווג הטנקים על פי משקל.
לאורך השנים עלה המשקל הממוצע של הטנקים, וכך השתנו גם הגדרות המשקל לכל קטגוריה.
עם המשך פיתוח הטנקים נוצרו סוגי טנקים רבים.
שיטת הסיווג לפי משקל לא הייתה מספקת, שכן המשקל בלבד לא הספיק לקביעת סוג הטנק.
טנק שנחשב כבד במדינה אחת, היה בינוני במדינה אחרת.
לכן מדינות החלו לסווג טנקים על פי תפקידם בשדה הקרב בהתאם לתורת הלחימה של המדינה הספציפית.
כך נוצרו טנקי החי"ר, טנקי השיוט\פרשים, ולבסוף טנקי המערכה העיקריים.
טנק קל הוא טנק קטן וקל יחסית.
טנקים אלה הקריבו את המיגון והחימוש לטובת הניידות.
הטנקים הקלים הראשונים, דוגמת הרנו FT נועדו לשרת כחיל פרשים משוריין.
הטנקים הקלים היו אמורים לנצל את המהירות הגבוהה יחסית שלהם ולפרוץ בכמויות לעורף האויב דרך נקודות תורפה.
תפקיד זה יועד לטנקים אלה מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד מלחמת העולם השנייה.
טנקים קלים יוצרו גם אחרי מלחמת העולם השנייה וזכו להצלחה לא מבוטלת.
הסיבה להצלחת טנקים קלים מודרניים היא שמשקלם הקל מאפשר לבצע בקלות דברים המסובכים לטנקי המערכה העיקריים.
יתרון נוסף של הטנקים הקלים הוא שהם פחות יקרים לייצור ותחזוקה.
טנק בינוני - מדובר בטנקים שאינם הקלים ביותר אך גם לא הכבדים ביותר.
הטנקים הבינוניים היוו איזון בין כוח אש, ניידות ושרידות ונועדו למספר רב של תפקידים.
היתרון בטנקים הבינוניים היה בגיוונם, ביעילותם ובקלות ייצורם באופן המוני (בניגוד לטנק הכבד).
לשיאם הגיעו הטנקים במלחמת העולם השנייה, עת יוצרו בכמויות אדירות והיוו את חוט השידרה של חילות השריון משני הצדדים.
את מקום הטנק הבינוני ירש טנק המערכה.
טנק כבד הוא טנק כבד במיוחד שבו הדגש הוא על שריון וכוח אש ופחות על ניידות.
הטנק הכבד תוכנן במקור כדי להוביל בהסתערות, ולפרוץ את הדרך לכוחות האחרים, אך בפועל נמצא שימושי יותר דווקא בתפקידים הגנתיים.
מטרות התכנון היו לאפשר לטנק יכולת פריצת מכשולים, שריון מסיבי וכוח אש מספיק כדי להשמיד טנקים ומשוריינים אחרים.
במלחמת העולם השנייה התפרסמו הטנקים הכבדים, בעיקר הגרמניים, כאשר השמידו כוחות של טנקים בינוניים שעלו עליהם במספריהם.
בעשורים שאחרי המלחמה פחתה חשיבותם של הטנקים הכבדים, והם הוצאו משימוש לטובת טנקי מערכה עיקריים.
שריונית (tankette) הוא טנק קטן מאוד, שהופעל על ידי צוות של 2 אנשים.
טנקים אלה הם יורשיו הישירים של הטנק הקל הראשון, רנו FT.
בשנות העשרים והשלושים רעיון הטנקט פרח, שכן הם יכלו לשמש הן לשיטור במושבות האימפריות, וכפי שצוין בקשר לטנק הקל - כחיל פרשים משוריין במלחמה.
הטנקטים יוצרו בין השנים 1930 עד 1939, אך ייצורם פסק מיד לאחר מכן בגלל יעילותם המוגבלת ופגיעותם הרבה מנשקי נ"ט.
המונח "שריונית" כבר לא נמצא בשימושו המקורי.
באנגלית, המונח הוצא משימוש ואילו בעברית המונח "שריונית" מציין רכב קרב משוריין אופני.
טנק חי"ר הוא טנק שנועד להילחם בצמוד לחיל הרגלים על מנת להבקיע מערכים של האויב ולכבשם.
רעיון טנק החי"ר פותח בזמן מלחמת העולם הראשונה בידי הבריטים והצרפתים.
טנק החי"ר תוכנן לעבוד בתיאום עם חיל הרגלים, לנוע במהירות איטית יחסית של קצב ריצה של חייל, דבר שאיפשר לו לשאת שריון כבד יותר מהטנק הממוצע.
במהלך שימוש נרחב על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה, התברר שאין צורך בטנקי חי"ר, שכן תפקידם בוצע בהצלחה גם על ידי טנקים בינוניים.
טנק שיוט (Cruiser tank) הוא טנק שתוכנן לנוע מהר ולהשמיד טנקים של האויב.
טנקי השיוט תוכננו כדי להשלים את טנקי החי"ר ולנצל את הפרצות שהם יצרו כדי לאגף את כוחות האויב ולהשמיד את הטנקים שלהם.
למעשה זו היא הגדרה בריטית למה שהיה ידוע בצבאות אחרים כטנקים בינוניים, אך הטנקים הבריטים היו קלים במעט ממקביליהם בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה התברר לבריטים שטנק השיוט חייב לגדול ולהתחמש בנשק כבד יותר, שכן יכולתו בשדה הקרב מוגבלת.
כך קרה שלבסוף נהפכו טנקי השיוט לטנקים כבדים יחסית, ולבסוף הוחלפו בטנקי מערכה עיקריים.
טנק מערכה (Main battle tank) הידוע בראשי התיבות שלו MBT, הוא טנק מודרני המהווה את חוט השדרה של חיל השריון ותוכנן להתמודד כמעט עם כל האיומים בשדה הקרב תוך ביצוע מספר רב של משימות ותפקידים.
במידה מסוימת, זהו טנק כלבו שיצירתו התאפשרה עקב התפתחות אדירה בטכנולוגיית השריון, החימוש וההנעה.
טנקים ייעודיים קטגוריה זו כוללת טנקים שהותאמו למשימות מיוחדות ולמעשה מתפקדים ככלי רכב משוריין, או רכבי הנדסה קרבית ממוגנים המבוססים על תובת טנק.
דוגמאות לכך הם טנקי הנדסה עם ציוד לפינוי מכשולים ומוקשים, טנקי חילוץ המצוידים לחילוץ טנקים אחרים מהשטח, וטנקי גישור המצוידים בגשר נייד.
לפי תורת הלחימה הצה"לית, קיימות מספר עמדות ירי לטנקים הישראליים בעת הלחימה של שריון בשריון, לפני ותוך כדי הירי.
על הטנק לבצע החלפת עמדות בתכיפות גבוהה על מנת להימנע מפגיעה על ידי האויב כשהוא חשוף בעמדותיו:
בעמדה זו אין קו ירי או ראייה בין צוות הטנק למטרה.
זוהי העמדה הנמוכה ביותר בה הטנק נמצא לפני ביצוע הירי.
בעמדה זו מבצע הצוות הערכות ושיפור עמדות לקראת ביצוע הירי.
גם שטחי הכינוס (שטחים בהם חונים הכוחות לפני או אחרי הלחימה, ונערכים לקרב) נמצאים בעמדות המתנה.
צוות הטנק מתקדם מעמדת המתנה עד שיש לו קו תצפית (קו ראייה), בין המפקד בצריח לבין מטרותיו באופק.
עמדה זו היא עמדת הביניים לפני ביצוע הירי.
בעמדה זו נערך צוות הטנק לקראת ביצוע הירי.
בעמדה זו ישנו קו אש בין תותח הטנק לבין מטרותיו באופק.
זוהי העמדה הגבוהה ביותר בה נמצא הטנק בעת ביצוע הירי.
יש לשאוף להימצא בעמדות האש למשך הזמן הקצר ביותר על מנת להימנע מחשיפה, ירי והיפגעות על ידי האויב.
כניסת הטנקים לשדה הקרב הביאה לפיתוח מגוון גדול של אמצעים שנועדו להקשות על הטנק בביצוע משימתו או לפגוע בו ולנטרלו כליל, ומכונים בשם הכולל "אמצעים נגד טנקים" או אמצעי נ"ט.
כמו כן, בוצעו שינויים בטנקים עצמם, כדי להתאימם ללחימה בטנקים אחרים (קרבות שריון בשריון - שב"ש).
מלבד האיום של טנקים כלפי טנקים אחרים, נראה כי האיום הגדול והאפקטיבי ביותר לטנקי מערכה מודרניים הוא מצד טילים מונחים נגד טנקים (ATGM, טילי נ"ט).
טילים קטנים וזולים יחסית לטנק (עלותם נעה בין אלפי דולרים למאות אלפי דולרים), המתופעלים בידי אדם או שניים, עלולים להשמיד טנק ששויו מיליוני דולרים על צוותו.
טילים אלה בנויים לרוב עם ראש קרבי המבוסס על מטען חלול ולעיתים כולל אף מטען חלול כפול (טנדאם) על מנת לחדור מיגון ריאקטיבי.
במלחמת יום הכיפורים פגעו טילי סאגר בטנקים של צה"ל.
גם במלחמת לבנון השנייה התברר כי קיימים בזירה טילי נ"ט, שמסוגלים לפגוע בטנקי המערכה החדישים ביותר שנמצאים בידי צה"ל, ללא כל מענה טוב מצד הטנקים.
בתגובה התעשיות הביטחוניות של ישראל פיתחו מערכות הגנה אקטיביות מפני טילי נ"ט, בהן "מעיל רוח" ו"חץ דורבן", המסוגלות ליירט את האיום באוויר לפני שהוא פוגע בטנק.
גם מדינות אחרות, כמו רוסיה, שהבינה את הסכנה שבטילי הנ"ט, פיתחה את מערכת ארנה.
במלחמה בין אוקראינה ורוסיה נפגעו טנקים רוסיים רבים מרחפנים שהטילו רימונים או מטענים קטנים לתוך הטנקים, הרגו את אנשי הצוות ולעיתים פוצצו את התחמושת שבטנק.
גם בפלישה של הפלסטינים למערב הנגב ב-7 באוקטובר 2023 השתמשו העזתים ברחפנים כדי לפגוע בצוותי הטנקים הישראליים.
השוואה בין טנקי מערכה מודרניים
השוואה בין טנקי מערכה מודרניים המובילים בעולם במאה ה-21
תכונה/ שםמרכבהאבראמסצ'אלנג'רלאופרד 2K2 פנתר שחורT-14 ארמטהדגם נוכחימרכבה סימן 4 ברקאבראמס M1A2צ'אלנג'ר 2לאופרד 2A6K2T-14מדינה מייצרת משתמשים עיקריים צה"ל (חיל השריון) צבא ארצות הברית צבא בריטניה גרמניה ומדינות רבות באירופה צבא קוריאה הדרומית צבא היבשה הרוסימשתמשים משניים סעודיה, מצרים, כוויתקנדה, טורקיהמחיר4.5 מיליון דולר (סימן 4)בין 6.21 ל-8.58 מיליון דולר
(דגם A2)כ-7 מיליון דולר5.74 מיליון דולר
42 פגזיםתותח 120 מ"מתותח 120 מ"מ מסוג Rheinmetall L55
45 פגזיםחימוש משני 2 מקלעי מאג 7.62 מ"מ,
מקלע כבד 0.5 אינץ'M2 בראונינג,
מרגמה פנימית 60 מ"מסולתם מערכות דור ב'.שני מקלעים 7.62 מ"מ M240,
מקלע PKTמנועדיזל, 1500 כוחות סוסטורבינת גז רב-דילקית, 1,500 כ"סדיזל, 1200 כוח סוס.דיזל, 1,500 כוח סוסמנוע דיזל MTU MB-883 Ka500 בהספק 1500 כוח סוסדיזל, 1,800 כ"ס דגם (ChTZ 12Н360 (A-85-3Aשריוןשריון מרוכב מסווג, מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח" משופרתשריון מרוכב, אורניום מדולדלמסווג, שריון צ'ובהם דור שני.מסווג, שריון מרוכב44S-sv-Shצוות444433
תומאס לנייר ויליאמס , הנודע יותר בשמו הספרותי טנסי ויליאמס, היה אחד מגדולי המחזאים האמריקאים.
ויליאמס, שכתב גם סיפורת ושירה, נודע בעיקר במחזות שיצר בשנות הארבעים והחמישים.
מחזות אלו תורגמו לשפות רבות והם זוכים להצלחה ברחבי העולם גם כיום.
חלק גדול ממחזותיו זכו לעיבודים קולנועיים והפכו לקלאסיקות של הקולנוע האמריקאי.
ויליאמס נולד ב-1911 במיסיסיפי ארצות הברית.
אמו בת לכומר, אישה נמרצת, שקיבלה חינוך פוריטני והשתייכה לאריסטוקרטיה הדרומית.
אביו היה גבר קשוח, תוקפני ואלים.
ויליאמס חי בבית שהיה בו מתח תמידי.
בנוסף, אחותו, רוז, שהייתה רגישה, חלשה, ומסוגרת אושפזה במוסד לחולי נפש.
בשינויים מסוימים, הרבה מאורעות וחוויות בחייו של המחבר משתקפים במחזותיו.
סיפורו הראשון התפרסם כשמלאו לו 17, והמחזה הראשון שלו ("Cairo, Shanghai, Bombay") התפרסם והופק כשהיה בן 28. בשנת 1938 סיים את לימודיו באוניברסיטת איווה וזכה בפרס על המחזה "אמריקן בלוז".
לאחר שהתנסה בקשרים רומנטיים הטרוסקסואלים, הבין וקיבל את היותו הומוסקסואל, ואף היה בקשר עם מספר גברים בתחום האמנות והבידור כמו קיפ קיירמן ופנצ'ו רודריגז.
ויליאמס היה בקשר רומנטי של 14 שנה עם השחקן פרנק מרלו, עימו חי עד למותו של האחרון, שהוביל להידרדרותו של ויליאמס, הן מבחינה פיזית (כאלכוהוליסט) והן מבחינה ספרותית.
ב-1983 מת בגיל 72, בעת שהותו במלון בניו יורק, לאחר שנחנק משאיפת פקק של בקבוק ספריי לאף באמצע הלילה.
חקירה נוספת מצביע על כך שהשימוש בסמים ואלכוהול אולי תרמו למותו על ידי דיכוי רפלקס ההקאה שלו.
תרופות מרשם, כולל כדורי שינה, נמצאו בחדר.
יש אנשים שהטילו ספק בגרסה הרשמית למותו של ויליאמס.
בלש זיהוי פלילי ומומחה בשם מייקל באדן סקרו את התיקים הרפואיים בהקשר למותו של ויליאמס, וציינו כי התוצאות הראו שוויליאמס מת ממנת יתר של סמים ואלכוהול, ולא מחנק.
יצירתו של ויליאמס מתארת ארכיטיפים אוטוביוגרפיים למחצה, כמו: אם מבוגרת ושתלטנית, שדמותה מבוססת על אימו של ויליאמס, אדווינה; בת נכה, שדמותה מבוססת על אחותו האהובה, רוז, שאושפזה רוב חייה במוסד לחולי נפש; ובן מרדן בעל נטיות אומנותיות, בדידות, כאב אישי ורמזים להומוסקסואליות המייצגים את ויליאמס עצמו.
ברבים ממחזותיו באים לידי ביטוי מיניות חבויה הפורצת אל פני השטח, אלמנטים של אלימות ומגוון דמויות הסובלות מבדידות ומחרדות עמוקות המתקשות למצוא את מקומן במערך החברתי הסובב אותן.
יצירתו המוקדמת משלבת יסודות מטפוריים, כגון ביבר של זכוכית, באר מים, חשמלית ששמה תשוקה, תמונה הגדולה מהחיים וכדומה, עם אלמנטים ריאליסטיים המהדהדים את מציאות החיים בשנות החמישים.
דמויותיו של ויליאמס נושאות אלמנטים ריאליסטיים המשולבים בארכיטיפיות-סימבוליות.
ויליאמס כתב שירה ופרוזה - הרחק מהרף הגבוה שהציב לעצמו.
הרומן שלו -"האביב הרומאי של גב' סטון" זכה לגרסה קולנועית בינונית, בכיכובם של ויויאן לי ו-וורן ביטי.
ויליאמס זכה בפרס פוליצר לדרמה על מחזותיו "חשמלית ושמה תשוקה" ו"חתולה על גג פח לוהט".
אף על פי שבראשית דרכו היה תסריטאי צעיר ובלתי מצליח בהוליווד, זכה להצלחה מזהירה עם המחזה השני שהעלה על במה, "ביבר הזכוכית" (1944).
רבים ממחזותיו המוקדמים עובדו לסרטים, ביניהם "ביבר הזכוכית" (גם בהפקה מאוחרת יותר של פול ניומן), "חשמלית ושמה תשוקה" (בבימוי של איליה קאזאן ובהשתתפות מרלון ברנדו), "חתולה על גג פח לוהט" (עם אליזבת טיילור), "ליל האיגואנה" ועוד.
לעומת מחזותיו המוקדמים, שכולם מלבד קמינו ריאל (1953) נחלו הצלחה גדולה הן בקופה והן בקרב המבקרים, מחזותיו המאוחרים של ויליאמס, החל מ"רכבת החלב אינה עוצרת כאן עוד" (1963), נחלו כישלון חרוץ, והוצגו בתיאטראות שוליים מחוץ לברודוויי.
מחזות אלו, שנכתבו בסגנון האבסורד, מהווים ניגוד ללשון הפואטית שאפיינה את מחזותיו המוקדמים של ויליאמס.
זמן קצר לפני מותו פרסם את האוטוביוגרפיה שלו -"זכרונות", שכללה גילויים שערורייתיים על חיי המין שלו, בצד קובלנות על התעלמות התיאטרון הרציני ממחזותיו.
"27 קרונות מלאים בכותנה" (1946) - עובד לסרט בשם "בייבי דול"
(Garden District) (1958) המורכב משני מחזות:
"רכבת החלב אינה עוצרת כאן עוד" (1963)
טנק גישור (בראשי תיבות: טג"ש) הוא רכב קרבי משוריין המבוסס על תובה של טנק ומכיל התקני גישור, אותם ניתן לפרוש בשדה הקרב.
ברוב צבאות העולם, טנקי הגישור מופעלים בידי חיל הנדסה או בידי חיל שריון.
מטרתו של טנק הגישור היא לסייע לכוחות השריון, ובייחוד לטנקים המסתערים, לצלוח תעלות נ"ט וסוללות עפר במהירות, על מנת שלא לעכב את מהלך ההתקפה.
מסיבה זו בנוי טנק הגישור על תובה של טנק – דבר המבטיח לו הגנה טובה וכן יכולת ניידות הדומה לזו של הטנק.
מעל התובה מותקנת מערכת שיגור הידראולית, וכן הגשר עצמו.
מערכת השיגור פורשת את הגשר על הקרקע ומתנתקת ממנו; לאחר מכן התובה מתרחקת ומאפשרת לטנקים לוחמים לעבור על גבי הגשר.
ישנם מספר סוגי גשרים והם משתנים בהתאם לסוג המכשול שצריך לפרוץ.
גשר צמד: גשר הנישא על גבי טנק גישור.
הגשר תוכנן כך שטנק אחד יוכל לשאת ולפרוש שני גשרים.
גשר כפול ("מספריים"): גשר נפתח שנועד לגשר על מכשולים רציניים יותר דוגמת ואדיות קטנים או נחלים.
נישא ונפרש על גבי טנק גישור.
במלחמת יום הכיפורים נפלו שלל מספר טנקי גישור מדגם MTU20, המבוססים על תובת T-55 והוכנסו לשירות לאחר מכן.
כמו כן, שירתו בצה"ל טנקי גישור המבוססים על תובת המגח (M60 AVLB).
בצה"ל פועלים שני גדודי גישור, המבוססים על כוחות מילואים ומוצבים בצפון.
טנק מערכה הוא טנק מודרני המיועד למילוי תפקידים רבים בחילות שריון רבים ברחבי העולם.
טנק המערכה תוכנן להתמודד כמעט עם כל האיומים בשדה הקרב ולבצע מספר רב של משימות ותפקידים.
במידה מסוימת, זהו טנק "כלבו" שיצירתו התאפשרה עקב התפתחות אדירה בטכנולוגיית השריון, החימוש וההנעה.
טנקי המערכה התפתחו מהטנקים הבינוניים-כבדים ומטנקי השיוט הכבדים שיוצרו בסוף מלחמת העולם השנייה ובעשור שלאחריה.
ארצות הברית, בריטניה, וברית המועצות פיתחו את הטנקים האלה דוגמת ה-M47 פטון, הצנטוריון וה-T-54 לשאת חימוש ושריון ברמה שביטלה למעשה את הצורך בטנקים כבדים.
כך קרה שהדור הזה של הטנקים שימש ברוב המקרים כטנקי מערכה עיקריים על אף שבתחילה הוצבו לצידם טנקים כבדים.
ההתפתחות בתחום ההנעה, ובעיקר מנועי דיזל מצוינים וחזקים, אפשרה לטנקי המערכה להיות ניידים מאוד, על אף משקלם הגבוה.
בשנים האחרונות ממשיך להשתפר תחום ההנעה, הן במנועים משופרים יותר והן בעבירות משופרת בשטח.
התפתחות בעיצוב שריון פלדה, ולאחר מכן הגדלת יעילות השריון באמצעות שילוב חומרים קלים יחסית וחזקים מאוד (שריון מרוכב), אפשרה לטנק המערכה העיקרי המודרני רמות מיגון גבוהות תוך שמירה על משקל סביר.
למרות זאת, ככל שגדלו האיומים שבפניהם נאלץ הטנק להתמודד, משקלו וגודלו עלו וכיום טנק מערכה מודרני שוקל בין 60 ל-70 טונות (להשוואה רוב הטנקים הכבדים ממלחמת העולם השנייה שקלו בין 45 ל-55 טונות).
כדי לפצות על תוספת המשקל, טנקי המערכה מצוידים במנועים חזקים ביותר שמגיעים לעוצמה של .
למרות ההתפתחות בשריון ובמיגון הטנק, התפתחות מקבילה של נשקי הנ"ט מונעת מהטנק שליטה בשדה הקרב.
בקרב צבאות סדירים, טילי נ"ט מתקדמים מאפשרים ללוחמי החי"ר להתמודד עם טנקי מערכה ומסוקי קרב הפכו לציידי טנקים קטלניים המסוגלים לבלום טורי שריון מרחוק.
גג הצריח, הזחלים, החיבור שבין הצריח לתובה וגחון הטנק נחשבו מאז ומתמיד לאזורים הפגיעים בטנק ועד היום מהווים נקודות תורפה שמנוצלות כדי להשבית טנקים באמצעות אמצעי לחימה מאולתרים כגון רקטות נ"ט ומטעני גחון.
הפתרון של הוספת שריון מוגבל, בסופו של דבר, עקב הגבלת עומס ופגיעה בניידות הטנק.
לכן, נוספו בשנים האחרונות לחלק מהטנקים מיגונים ריאקטיביים (קסטות המלאות בחומר נפץ הודף שמתפוצצות עם פגיעת התחמושת ובכך מטות אותה הרחק מהטנק) וכן מערכות הגנה אקטיביות לטנקים המסוגלות לשבש טילי נ"ט מונחים (Soft kill) ואף להשמידם באוויר (Hard kill).
החימוש העיקרי של טנק המערכה הוא תותח רב-תכליתי בקליבר גדול.
טנקי המערכה הראשונים נשאו תותחים בקוטר של 75–100 מילימטר, אך מכיוון שעם השנים עברו תפקידי הטנק הכבד לטנק המערכה וכתוצאה ממירוץ חימוש בין המיגון לתותח, נושאים טנקי מערכה מודרניים תותח בקוטר 105, 120 או 125 מילימטר.
התותח מאפשר לטנק השמדת טנקים אחרים, השמדת רכבים "רכים" (כגון נגמ"שים וכלי רכב בעלי מיגון קל) והשמדת חי"ר.
לכל מטרה יש סוג תחמושת ייעודי (אם כי יש סוגי תחמושת רב-תכליתיים).
טנקי המערכה נועדו לשימוש במערכות ומלחמות בין צבאות סדירים, אך הם שימושיים גם בלוחמה בשטח בנוי, כפי שניתן היה לראות במלחמת עיראק ובמבצעי צה"ל באינתיפאדה השנייה ובלחימה ברצועת עזה.
במבצע צוק איתן הופעלו לראשונה טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח" שהוכיחה את עצמה בהגנה על הטנק מפני רקטות וטילי נ"ט ואפשרה לחיל השריון חופש פעולה גדול, דבר שאפשר לטנקים לפעול ביעילות ובהצלחה ולפגוע במטרות טרור ומחבלים רבים.
למרות זאת נשמעו טענות כי בעתיד יצומצם תפקידם של הטנקים בשדה המערכה, לאור התייעלות הנשק האנטי-טנקי ותפוצתו הנרחבת.
טענות אלו הושמעו על ידי אנשי צבא בכל רחבי העולם בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים בה נבלמו בשלבים מסוימים כוחות השריון של צה"ל באמצעות טילי נ"ט, אולם העובדות הן ששימוש נרחב בלחימת שריון נמשך גם עשרות שנים לאחר מכן, למשל במלחמת עיראק ב-2003.
טנקי המערכה של הדור האחרון הם:
טנסין הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Ts ומספרו האטומי 117. זהו היסוד ה-14 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-25 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
6 אטומים של היסוד נוצרו לראשונה ב-16 באפריל 2010 על ידי מדעני המכון המאוחד למחקר גרעיני שבעיר דובנה שברוסיה.
ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם הוא טנסין והסימון Ts.
החומר נוצר בפעם הראשונה בתהליך נוקליאוסינתזה במעבדה בעיר דובנה שבסמוך למוסקבה, על ידי הפגזת היסוד הטרנס-אורני ברקליום על ידי יוני סידן.
במהלך הניסוי נוצרו שני איזוטופים של החומר.
השם הזמני שניתן ליסוד היה אונונספטיום, עם הסימון Uus.
כיוון שהגילוי נעשה במשותף על ידי הצוות של המכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה והצוות במעבדת המחקר הלאומית באוק רידג' (Oak Ridge National Laboratory) שבאוניברסיטת טנסי, והמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, הוצע לכבד את החוקרים ממדינת טנסי ולתת ליסוד את השם טנסין (Tennessine).
החוקרים הרוסיים כובדו בשם היסוד בעל המספר האטומי 115 שייקרא מוסקוביום.
לאחר תקופת המתנה של חצי שנה, ב-28 בנובמבר 2016, השם אושר רשמית.
294 - בעל זמן מחצית חיים של 77.9 מילישניות.
293 - בעל זמן מחצית חיים של 14.2 מילישניות.
טנסי ויסקי הוא סוג של בורבון המסונן דרך פחם מעץ אדר הסוכר.
בדומה לשאר סוגי הבורבון הוא עשוי מ-51% תירס לפחות ומיושן בחביות עץ אלון חרוכות, אך שאר סוגי הבורבון לא מסוננים דרך פחם.
תהליך הסינון ידוע בשם "תהליך מחוז לינקולן" על שם מחוז לינקולן בטנסי.
סינון זה מעדן את טעם הוויסקי באופן ניכר ומשאיר בו טעם ייחודי ומעט מתוק יותר מסוגי בורבון אחרים.
טנק המבצעים (או "טנק מצוות" או "ניידת חב"ד") הוא כינוי לכלי רכב המשמש את חסידי חב"ד לצורך הפצת יהדות והפצת מבצעי הרבי מחב"ד.
כיום, לצורך זה נעשה שימוש במעונוע שמעוצב מבפנים כמעין 'בית-כנסת' הכולל ארונות ספרים, פינת צפייה בסרטי וידאו משיחותיו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון וסרטונים נוספים בנושאי יהדות וחסידות, ומקום למסירת שיעורי תורה.
וכמו גם פינת מטבח, ישיבה, ושינה.
הרעיון הראשוני להקמת 'טנק מבצעים' הועלה בשנת 1974 (ה'תשל"ד) על ידי חסידי חב"ד בניו יורק.
לקראת סיום מלחמת יום הכיפורים, קרא הרבי מנחם מנדל שניאורסון לחסידי חב"ד לצאת ל"מבצעים" של הפצת יהדות ולעורר יהודים להנחת תפילין, קביעת מזוזה בפתח הבית, לימוד תורה, קניית ספרי קודש לביתם, נתינת צדקה והדלקת נרות שבת, מבצע שגם הוא נשא קונוטציה 'צבאית' תחת ראשי התיבות נש"ק - נרות שבת קודש.
תחילתו הייתה בטנדרים, שבתא המטען שלהם הונחו ספסלים שולחנות ממרכז חב"ד העולמי.
בהמשך הותקנו שלטים צבעוניים עם "תוכן יהודי", ורמקולים שבהם הושמעו ניגונים חסידיים.
מסופר כי בלילה שלאחר תחילת מימוש הרעיון, הביט הרבי מחב"ד על הטנדרים בעת שובו לביתו מבית מדרשו והתבטא כי אלו הם ה'טנקים' של צד הקדושה.
הוא אמר גם כי ראשי התיבות טנ"ק הם טהרות, נזיקין, קדשים (שלושה מששת סדרי המשנה), והם יהוו את חוד החנית במלחמה נגד ההתבוללות.
בהזדמנות נוספת התבטא האדמו"ר, שעד לעת החדשה לא היה צורך ב'טנק מבצעים' כשם שבצבא לא היה טנק, אך מכיוון שבמאה האחרונה נעשה שימוש בצבא הגשמי להשתמש בכלי זה, לכן כיום גם ברוחניות יש צורך בטנקים.
בניו יורק יוצאים פעמים רבות שיירות 'טנקים' כאלו למסע ברחבי העיר, והם פועלים רבות עם היהודים שנפגשים בהם במהלך המסלול.
לעיתים, יוצאים 'טנקים' במספר המסמל משמעות מסוימת בחב"ד באותה שנה.
בתי חב"ד רבים ברחבי העולם מפעילים 'טנקים' הפועלים עם היהודים עמם הם נפגשים.
לעיתים מתאגדים מספר בתי חב"ד ויוצאים בשיירה מאורגנת של כמה 'טנקים'.
באוקראינה, משנת 2017 כל קיץ יוצאים תלמידי ישיבות תומכי תמימים בעולם, למסע בין עריה הקטנות של המדינה בחיפוש אחר יהודים מקומיים.
בשנת 2019, מסע 'טנק המבצעים' האוקראיני הוכר על ידי הרישום הלאומי של שיאי אוקראינה, כמסע חינוכי-דתי עם ההיקף הגדול ביותר במדינה.
בשנת ה'תשל"ו, כשנתיים לאחר שהחל רעיון ה'טנקים' בניו יורק, יצר הרב זמרוני ציק שניהל את בית חב"ד בבת ים 'טנק' משלו.
בתי חב"ד נוספים הצטרפו אליו במהלך השנים.
בנוסף, חסידי חב"ד ושלוחים רבים הופכים את מכוניותיהם ל'טנקים' לזמן מה, על ידי הוספת מדבקות ומערכת הגברה לרכב בעת יציאתם להפצת יהדות.
בשנת ה'תשל"ז הקים הרב דוד נחשון את הארגון 'ניידות חב"ד בצפון'.
באמצע שנות השמונים, החל הארגון לפעול בכל חלקי הארץ וכיום נקרא 'ניידות חב"ד בארץ הקודש'.
ה'טנקים' שיצר ביקרו במאות יישובים ברחבי הארץ, ופעלו להפצת היהדות בקרב יהודי המקום.
כמו כן ביקרו ה'טנקים' במוצבי צה"ל ברחבי הארץ, ופעלו על מנת להביא להם את שמחת חגי ישראל.
הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, מזכיר בית דין רבני חב"ד כתב בשנת ה'תש"נ כי לארגון 'ניידות חב"ד' מעמד עצמאי, ופעולותיהם אינן כפופות לצעירי חב"ד.
כיום פועלים 20 טנקים של הארגון, ונעשה בהם שימוש נרחב, בעיקר בערבי שבתות וחגים.
הם משמשים לביקורים בבסיסי צה"ל, בעיירות פיתוח ובקיבוצים, בהם מוצע לאנשים להניח תפילין, חלוקת נרות שבת, חלוקת חומר הסברה ביהדות, ועוד.
כן נעשה בהם שימוש בארגון כינוסי ילדים במסגרת תנועת הנוער 'צבאות השם' של הארגון.
בחג סוכות, נעשה בטנקים שימוש בברכות על ארבעת המינים על ידי סוכה ניידת המצורפת לטנק.
בחנוכה מצורפות לטנקים לחנוכיות גדולות על נגררים והם יוצאים בשיירה ארוכה ברחבי הארץ הנקראת 'שיירת הטנקים לקבלת פני משיח צדקנו' לפרסום נס החנוכה.
בעקבות קריאתו של הרבי מחב"ד להתמקד בהנחת תפילין, יצאו ה'טנקים' וחסידי חב"ד להניח תפילין ולעודד את חיילי צה"ל, במיוחד לאלו שבאזורי הקרבות.
במלחמת לבנון הראשונה, ארגון "ניידות חב"ד" ביקשו את אישור צבא ההגנה לישראל להתלוות אל הפלוגות הלוחמות, וקיבלו אישור מיוחד הכולל חיוב לבישת מדים צה"ליים.
הטנקים יצאו לחזיתות יחד עם חיילי צה"ל.
במבצעים הצבאיים: עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן יצא צוות שכלל כ-10 פעילים וטנק המבצעים לפעילות רחבת היקף לאורך גבול רצועת עזה.
גם הפעם, הניחו לחיילים תפילין, חילקו להם מטבעות לצדקה כשליחות מצווה, נתנו להם שתייה קרה וחטיפים ושימחו את לבם.
טנסי טייטאנס היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר נאשוויל שבמדינת טנסי.
הקבוצה נוסדה ב-1960 בעיר יוסטון, טקסס, תחת השם יוסטון אוילרס, והצטרפה לליגת ה-AFL שזה עתה נוסדה.
היא העפילה בשלוש השנים הראשונות לגמר הליגה, וזכתה בו פעמיים רצופות ב-1960 ו-1961. ב-1968 הפכה טנסי לקבוצת הראשונה בפוטבול המקצועני, שמגרשה הביתי הוא באצטדיון מקורה, כשעברה לשחק באסטרודום ביוסטון.
לאחר האיחוד בין ה-AFL וה-NFL ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בבית המרכזי של חטיבת ה-AFC, אליו השתייכה עד לשנת 2002 עת עברה לבית הדרומי.
לאחר שעיריית יוסטון סירבה לממן בניית אצטדיון חדש, קיבל בעלי הקבוצה הבטחה מעיריית נאשוויל להשקעה באצטדיון חדש ולתגמולים נוספים, והוא העביר את הקבוצה לטנסי ב-1997. בשנתיים הראשונות לאחר המעבר שיחקה הקבוצה בממפיס מאחר שבניית האצטדיון טרם הושלמה, ונקראה טנסי אוילרס.
שנים אלו אופיינו בנוכחות דלה של קהל, כיוון שהקבוצה לא הצליחה ליצור זיקה לממפיס או לנאשוויל.
ב-1999 שונה שמה של הקבוצה לטנסי טייטאנס, והיא החלה לשחק במגרשה הביתי החדש שבנייתו הסתיימה.
עונה זו הייתה שנת שיא בתולדות המועדון, הקבוצה השיגה מאזן של 13 ניצחונות לעומת 3 הפסדים בלבד, היא ניצחה במשחק הראשון בפלייאוף את באפלו בילס בזכות מהלך חריג, שזכה לכינוי Music City Miracle (בתרגום חופשי: הנס של עיר המוזיקה), ושני ניצחונות נוספים הובילו אותה למפגש בסופרבול מול סנט לואיס ראמס.
המשחק הוכרע רק במהלך ההתקפה האחרון של טנסי, כששחקנה קן דייסון נעצר על קו השער על ידי מייק ג'ונס, שהבטיח את ניצחונם של הראמס 16–23. בעונות 2000, 2002, 2003, 2007, 2008, 2017, 2019, 2020 ו-2021 העפילה הקבוצה לפלייאוף, אך נכשלה בניסיונותיה להגיע לסופרבול.
טנק מסוג 99 מאנגלית Type 99 (מכונה גם ZTZ-99 ו-WZ123) הוא טנק מערכה מודרני מתוצרת הרפובליקה העממית של סין.
הטנק מבוסס על ה-Type 98, והוא הטנק המתקדם ביותר שמשרת בצבא השחרור העממי, שמפעיל כ-620 טנקים מסוג זה.
הטנק הוא המקביל הסיני לטנקי המערכה המערביים המתקדמים, ובראשם ה-M1A2 אברהמס והצ'אלנג'ר 2 ומצטיין בכוח אש משמעותי ומהירות גבוהה ויוצאת דופן.
במהלך מלחמת המפרץ התחוללו קרבות שריון בין האמריקאים והבריטים (בעיקר) שהיו מצוידים בטנקי מערכה מתקדמים: ה-M1 אברמס והצ'אלנג'ר 1 כנגד השריון העיראקי, שהיה מבוסס על טנקי T-72 סובייטים.
במהלך קרבות שריון אלו, כוחות הקואליציה מחצו את השריון העיראקי וגרמו לו אבדות כבדות, בעוד כוחות הקואליציה סבלו מאבדות מזעריות.
לאחר המלחמה, ראו הסינים איך האמריקאים השמידו את טנקי ה-T-72 העיראקיים, שהיו דומים ביכולתם לטנק שהיה עמוד השדרה של השריון הסיני, וגם המתקדם בשירות פעיל, ה-Type 90. הצבא הסיני, שהבין את הנחיתות המשמעותית של הטנקים הסיניים, ביקש לפתח טנק מערכה מתקדם שיוכל להתמודד מול טנקים מערביים מתקדמים.
תכנון הטנק הושפע מהלאופרד 2 הגרמני.
הטנק מונע על ידי מנוע דיזל מקורר מים, בהספק של , ותיבת הילוכים בעלת שישה הילוכים קדמיים והילוך לנסיעה אחורית (רוורס).
בעוד שבמנוע בהספק של 1500 כוחות סוס משתמשים טנקים כבדים יותר, כמו המרכבה סימן 4 הישראלי או ה-M1 אברמס האמריקאי, ששוקלים 65 טון ואף יותר, ה-Type 99 שוקל רק 54 טון, כך שהמנוע חזק ועוצמתי יחסית למשקלו של הטנק.
יתרון זה, מאפשר לטנק מהירות נסיעה גבוהה יחסית של 80 קמ"ש על כביש ומהירות של 60 קמ"ש בשטח.
לטנק טווח פעולה מקסימלי של 500 ק"מ בנסיעה על מישור.
ניתן להוסיף לטנק מכלי דלק נוספים באחורי הטנק, במטרה להגדיל את טווח הפעולה של הטנק.
אך מכלים אלו מגבילים את תנועת הצריח והם פגיעים במיוחד, ויש להשליכם לפני כניסה לקרב.
כמו כן, משוער כי ה-Type 99 יכול לנסוע על מדרון בשיפוע של 60% ונסיעה בשיפוע צד של 40%.
יתר על כן, הטנק יכול לטפס מדרגה בגובה של 0.8 מטר, לצלוח תעלה בעומק של 1.2 מטר ללא הכנה, ותעלה בעומק של 5 מטרים לאחר הכנה.
המיגון הפאסיבי של הטנק עשוי משריון מרוכב משופע, בחזית ובצריח, להגברת המיגון.
המיגון עובה בגחון ובחזית הטנק, וגם בגג הטנק, מקום שנחשב באופן מסורתי לחסר מיגון.
מודולי המיגון של הטנק הם מודולרים, דבר המאפשר להשמיש בקלות ובמהירות טנקים שנפגעו, מאחר שכאשר הטנק נפגע יש להחליף רק את החלק הפגוע.
לטנק גם פלטות בזוקה (לוחות השריון בצידי הזחלים) להגנה על המזקו"ם של הטנק.
בדומה לטנקים סובייטים רבים, ה-Type 99 נמוך יחסית לטנקים מקבילים, כמו האברמס או הלאופרד 2, דבר המגדיל את שרידותו בשדה הקרב.
בטנק יש מדוכות עשן בצידי הצריח, למטרות מיסוך עשן והטעייה של נשק מונחה לייזר ומערכות תצפית של טנקים עוינים.
הערכות גורסות כי החדירות של מיגון הטנק עומדת על 1000–1200 מ"מ (כולל השריון הריאקטיבי).
לטנק גם מערכת כיבוי אש המופעלת באופן אוטומטי, ומערכת להגנה על צוות הטנק מפני איומי אב"כ (ראשי תיבות: אטומי, ביולוגי, כימי).
הטנק צויד גם בשריון ריאקטיבי, במטרה להעניק לטנק שכבת הגנה נוספת, בעיקר מפני איומי נ"ט המתבססים על מטען חלול (רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים).
לטנק שריון ריאקטיבי בחזית הטנק, ולוחות שריון בצידי הצריח, בעיקר בחלקים האחוריים של הצריח.
עקרון הפעולה של השריון הריאקטיבי פשוט, בעת פגיעת החימוש, מתפוצץ השריון הריאקטיבי ומשמיד את האיום.
עם זאת, במהלך השנים פותחו טילי נ"ט ופגזי טנקים בעלי ראש קרב כפול (טנדם) להתגבר על המיגון הריאקטיבי.
פורסם כי לטנק יש מיגון אקטיבי, שהוא בעצם מערכת לייזר רבת עוצמה, שפותחה במטרה להגן על הטנק מפני איומים מגוונים.
המערכת משבשת טילים הנורים לעבר הטנק, ובכך מנטרלת את האיום.
בנוסף, המערכת יכולה לשבש מערכות אופטיקה ותצפית של טנקים עוינים ולגרום להם נזק.
כמו כן, המערכת יכולה לגרום נזק לראייה של תותחן הטנק העוין ואף לפעול כנגד מסוקים.
החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח טנק חלק קדח בקוטר 125 מ"מ, עם יכולת ירי של מגוון פגזים לטווח מקסימלי של 5 ק"מ.
התותח מיוצב ומכוונן באופן אוטומטי על ידי מערכת בקרת האש ויכול לפגוע במטרות גם תוך כדי תנועה של הטנק.
הסינים טוענים שכוח האש של התותח משמעותי והוא מסוגל לחדור 850 מ"מ של פלדה מזוינת ממרחק של 2 קילומטרים.
התותח נטען על ידי מערכת טעינה אוטומטית, שחוסכת את הצורך בטען, וכך מקטינה את צוות הטנק לשלושה אנשים.
מערכת טעינה זו מאפשרת ירי של עד כשמונה פגזים בדקה, והטנק חמוש ב-41 פגזים בסך הכל.
התותח אף יכול לירות טילים מונחי לייזר נגד טנקים למרחק של עד 4 ק"מ.
החימוש המשני של הטנק הוא מקלע 7.62 מ"מ ומקלע כבד נגד מטוסים בקוטר של 12.7 מ"מ (0.5 אינץ').
הטנק מצויד במערכת בקרת אש ממוחשבת חדשה.
היא משלבת מד טווח לייזר, מערכת דימות תרמי, מחשב בליסטי אמצעי ראיית לילה חיישני רוח ומערכת זיהוי עמית-טורף.
את המידע המתקבל משלל הרכיבים האלו, מעבד מחשב מערכת בקרת האש, האחראי על התותח והוא ומכוונן את התותח באופן אוטומטי על פי הנתונים שהתקבלו באמצעות שני צירים.
מערכות בקרת האש של הטנק, מאפשרות לטנק לרכוש מטרות באופן עצמאי, ועקיבה ונעילה על מטרות אלו, שהעיקריות שבהם הם מטרות רכב קרבי משוריין ומסוקים מנמיכי טוס.
הטנק יכול לפגוע במטרות שנמצאות בתנועה, הן שהטנק נמצא בעמדת ירי והן שהטנק גם הוא בתנועה.
בנוסף, גם למפקד וגם לתותחן מערכות אופטיקה, ראיית לילה ודימות תרמי, לתצפית לטווח רחוק מסביב לטנק, באמצעות שישה פריסקופים.
לכל הטנקים מערכת קשר משותפת, המאפשרת להחליף מידע טקטי בין הכלים הפועלים בשטח, וגם לקבל מודיעין מכוחות נוספים בצבא.
כ-496 טנקים מסוג זה משרתים בצבא סין.
זוהי גרסה משודרגת של הטנק, ומעט כבדה יותר.
היא הוצגה באוגוסט 2007, דיוק התותח שופר, וכך גם המיגון האקטיבי.
המיגון הריאקטיבי הוא מיגון ריאקטיבי רוסי מתקדם מדור 3. כמו כן, נוספו לוחות שריון בנקודות תורפה של הטנק, ונוספה אפשרות לשגר טילי 9M119 ריפלקס דרך קנה התותח.
כמו כן, נוסף פריסקופ למפקד ותיבת ההילוכים הוחלפה לתיבת הילוכים חצי אוטומטית.
כ-124 טנקים מדגם זה משרתים בצבא סין.
טנק הצוערים הוא כינוי לצוות טנק של צה"ל שהורכב מארבעה צוערים בבה"ד 1 לקראת קורס קציני שריון, חברים, בוגרי מחזור י"ח (1972) של הפנימייה הצבאית בחיפה, שלחם במלחמת יום הכיפורים בגזרת תעלת סואץ.
צוות הטנק נלחם בגבורה ופגע בכוחות אויב רבים.
במהלך קרב החווה הסינית נפגע הטנק וארבעת אנשי צוותו נהרגו.
לאחר מותם, הועלו לדרגת סגן משנה וזכו לצל"ש הרמטכ"ל.
ארבעת חברי הצוות היו , , ו.
הארבעה התגייסו לחיל השריון בנובמבר 1972 לאחר שלמדו יחד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, סיימו יחד קורס מפקדי טנקים ויצאו לבה"ד 1.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הוטסו לבסיס צה"ל בחצי האי סיני והתבקשו להצטוות על טנקים, בחבורתם נמנה צוער נוסף שלמד עמם בפנימייה הצבאית, אך בהגרלה שערכו נקבע שיצוות לטנק אחר.
כשהם נוהגים את טנק המגח, עברו בין יחידות שונות עד שלבסוף צורפו לגדוד 79 בחטיבה 14, בפיקודו של המג"ד עמרם מצנע — גדוד שהורכב במהלך ימי הלחימה משרידים של שני גדודי שריון וכוחות נספחים.
הצוות הצטיין בקרבות נגד כוחות הצבא המצרי באזור המעוזים "לקקן" ו"מצמד", כשארבעת הצוערים מתחלפים ביניהם בפיקוד על הטנק.
במהלך הקרבות השמיד הצוות טנקי אויב רבים, וכן פגע בכוחות רק"מ וחי"ר.
הארבעה נודעו במורל הגבוה שלהם ובדבקותם במשימה ונודעו בכינוי "טנק הצוערים".
בליל 15 באוקטובר 1973 הועבר הצוות מפלוגה י' בפיקודו של יובל נריה לפלוגה בפיקודו של , ויחד עמה השתתפו בקרב החווה הסינית.
במהלך הקרב נפגעו טנקים רבים בפלוגה, והטנקים הנותרים בגדוד אורגנו למסגרת אחת תחת פיקודו של הסמג"ד נתן בן ארי והמ"פ רמי מתן.
במהלך הלחימה נותק הקשר עם "טנק הצוערים", ולאחר שנפגע מאש אויב הודיע מפקד הטנק בקשר כי אנשי הצוות נפצעו, אך כוחות הגדוד לא הצליחו לחבור אליהם ולחלצם.
הארבעה נטשו את הטנק הפגוע ונמלטו רגלית.
חודשים מאוחר יותר התברר כי יצאו מהטנק ונמלטו בטעות לכיוון התעלה עד שנתקלו בכוחות מצריים ושם נהרגו.
בשוך הקרבות, שבועיים אחרי הפסקת האש, יצאו יוחנן גור, אביו של יורם גור, ודב בן דב, אחיו של ישעיהו בן דב לתור אחריהם.
הם מצאו את שרידי הטנק, ללא השרשראות פגוע מתחת לגחון, אך אנשי הצוות לא אותרו ונחשבו כנעדרים.
רק במרץ 1974, זמן קצר לפניי החזרת השטח למצרים, במסגרת הסכם הפרדת הכוחות, אותרו שרידי גופותיהם של יורם גור, ישעיהו בן דב וברוך ליסיצקי בחולות סיני, שרידי גופתו של נמרוד גזית נמסרו לישראל על ידי המצרים כמה חודשים לאחר מכן.
נסיבות מותם המדויקות נותרו תעלומה.
לאחר מותם הועלו הארבעה לדרגת סגן משנה וזכו לצל"ש הרמטכ"ל על גילוי רוח התנדבות, אומץ לב ודבקות במשימה.
טנק המגח הפגוע שבו לחמו נגרר והובא עד לכניסה לבסיס מצל"ח שבצריפין, שם הוצב כאנדרטה, כשהוא על משטח נטוי בזווית של 30 מעלות, זווית העלייה המרבית של הטנק, התותח מוגבה למקסימום וכך המקלעים, על-מנת לסמן כי הם עשו כל מה שהיו יכולים לעשות.
ליד הטנק הוצבו חמישה לוחות, על אחד מהם סיפור לחימת טנק הצוערים ועל ארבעת האחרים סיפורו של כל אחד מחברי הצוות.
ב-18 ביוני 2013 הועבר טנק הצוערים לאנדרטה חדשה שנבנתה במיוחד עבורו במתחם הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
טנק להביור הוא טנק המצויד בלהביור ומשמש בעיקר ללחימה כנגד ביצורים או מכשולים אחרים.
במלחמת העולם השנייה הגיעו טנקים מסוג זה לשיא השימוש והתפוצה כאשר מדינות רבות, ובהם ארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה הנאצית, יפן, איטליה והממלכה המאוחדת הצטיידו בטנקים בעלי להביור.
טנק הלהביור נתמך לרוב על ידי חיל רגלים כמו בקרב איוו ג'ימה.
בשדה הקרב רגיל הלהביור לרוב חסר תועלת בשל טווחו המצומצם.
בהשוואה למטולי להביור ניידים, טנקי להביור נשאו כמות דלק רבה יותר והיו מסוגלים לירות לטווח ארוך יותר.
בזכות יכולתם להתקרב לעמדות אויב בבטיחות יחסית, הם היו בעלי ערך רב בפינוי מבצרים כבדים של חיל רגלים.
לדוגמה, מאחר שתותחי הטנקים האמריקניים לא הצליחו לחדור את הבונקרים העבים שהקימו המגינים היפנים באיים כמו טאראווה ואיוו ג'ימה, נעשה שימוש בטנקי להביור במקום זאת, בעוד שחיילי רגלים סיפקו את האבטחה הנדרשת במהלך הפעלתם.
בשנת 1945, בקרב איוו ג'ימה הבינו נחתי ארצות הברית שכלי הנשק הקונבנציונליים לא יעילים נגד המגננים היפנים, ובעזרת הלהביורים ורימוני יד כדי להוציא חיילים יפנים מהמנהרות.
אחד מהחידושים הטכנולוגיים של הקרב הייתה שימוש בשמונה טנקים מדגם שרמן M4A3R3 בינוניים שהותקנו עליהם להביורים (המכונים "רונסון" או "זיפו").
טנקים אלה היו יעילים מאוד בפינוי עמדות יפניות.
השרמנים היו קשים לנטרול, ולכן לעיתים קרובות נאלצו המגינים היפנים לתקוף אותם בשטח פתוח, שם נחשפו לאש המלאה של רובים ומקלעים של הנחתים.
הטווח המקסימלי של להביור היה לרוב פחות מ-150 מטרים.
בשל מגבלה זו, להביורים היו כמעט חסרי תועלת בשדה קרב פתוח.
עם זאת, הם היוו נשק פסיכולוגי חזק נגד חיילים מבוצרים.
במקרים רבים, חיילים נכנעו או נסוגו כשראו טנק להביור יורה, מחשש להישרף חיים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, רוב יחידות החי"ר היו מצוידות בכלים שהיו יעילים למדי נגד מטרות משוריינות בטווחים של 30–50 מטרים, כמו רובים נגד טנקים.
לקראת סוף המלחמה הוכנסו לשימוש כלי נשק חזקים יותר כמו בזוקה וכדומה שהיו קטלניים לטנקים בטווחים ארוכים יותר ממה שיכלו להביורים של הטנקים להגיע.
דגמי טנקי להביור טרום מלחמת העולם השנייה
פאנצר סימן 2 - השימוש בו הופסק עקב ביצועים לא מספקים והכלים הוסבו לכלי תקיפה או משמידי טנקים.
טנק החילוץ M88 הוא טנק חילוץ (טחל"ץ) בינוני-כבד ונחשב לאחד מטנקי החילוץ הגדולים ביותר הנמצאים בשירות כיום בעולם.
מטרת הטחל"ץ היא חילוץ כלי רכב ובעיקר רכב קרבי משוריין וטנקים הנפגעים בשדה הקרב.
הטחל"ץ יכול לפעול בכל מזג אוויר ומבוסס על טנק ה-M60 פטון האמריקאי.
ייצורו הסדרתי של ה-M88 החל בשנת 1961 וכיום הוא משמש צבאות רבים, כולל צה"ל.
השימוש הניכר ביותר בטנק חילוץ זה היה במלחמת וייטנאם, מלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ובמלחמת קוסובו.
תפקידו העיקרי של טנק החילוץ M-88 הוא לתקן או להחליף חלקים פגועים בכלי רכב צבאיים (בעיקר רכב קרבי משוריין) בזמן שהם מותקפים.
בנוסף, ה-M88 משמש לחלץ כלי רכב תקועים (למשל רכב אשר הופל לאדמה בוצית ואיבד יכולת לנוע).
ל-M88 יש מנוף עם כננת המאפשר החלפת חלקים פגומים ברק"מ (בעיקר החלפת המנוע).
המנוף מרים את החלק הפגום ומוריד במקומו חלק חילוף תקין.
ל-M88 יש גם כננת לגרירת רכבים תקועים.
ל-M88 מחובר APU ("יחידת כוח עזר") המאפשר לו להעביר כוח הידראולי וכוח חשמלי לרכבים אחרים.
במלחמת עיראק השתמש צבא ארצות הברית במנוף ובכננת של ה-M88 למשימות בנייה והנדסה קרבית, בעיקר הצבת חומות המורכבות ממקטעי בטון מודולריים.
בצה"ל, ה-M88 משרת לצד דחפורי D9 משוריינים המסייעים בחילוצים.
רוב תפקידי הגרירה הועברו לדחפור, שמשמש גם לחילוץ כלי רכב שהתהפכו.
ב-2008 הוסבו מספר דחפורי D9L לחילוץ אחרי שהמעקר האחורי שלהם הוחלף בכננת חילוץ.
בעקבות התגברות איום הנ"ט בלבנון ורצועת עזה מוגנו חלק מטנקי ה-M88 במיגון כלוב.
M88: הדגם המקורי הנחשב לטנק חילוץ בינוני, בעל צוות של 5 חיילים.
M88A1: דגם משודרג, בעל מערכת אב"כ ומשגרים למדוכות עשן, בעל צוות של 3–4 חיילים.
M88A2 "הרקולס": דגם גדול יותר במידות ומשקל, בעל יכולות הרמה משופרות ונחשב לטנק חילוץ כבד, בעל צוות של 3 חיילים.
מדינות המשתמשות בטנק החילוץ M-88
: צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית
: צה"ל (מופעל על ידי חיל הטכנולוגיה והאחזקה)
טנק-דחפור (בראשי תיבות לא נפוצים: טד"ח) הוא טנק המצויד בכף דחפור ונועד לעבודות עפר ופריצה הנדסית בשדה הקרב.
הטנק משלב בין המיגון וקצב התנועה של הטנק, ליכולת העבודה של הדחפור, אם כי הוא פחות יעיל בעבודות עפר מדחפור אמיתי.
בדרך כלל, הסבת טנק לטנק-דחפור נעשית על ידי הוספת כף דחפור לחלקו הקדמי של הטנק.