tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות זאת נותר אזריה בתנאי מעצר פתוח גם בעת משפטו.
משפחתו של א-שריף סירבה להעברת גופתו לנתיחה שלאחר המוות והגישה על כך עתירה לבג"ץ, אך זה קבע כי הגופה לא תוחזר למשפחה קודם לנתיחה, וכי הנתיחה תבוצע בנוכחות רופא פתולוג מטעם המשפחה.
לפי דו"ח שהתפרסם ב-3 באפריל, א-שריף היה חי לפני שנורה, ומת כתוצאה מהירי שביצע אזריה.
ב-27 במאי 2016 הוחזרה גופתו של א-שריף לבית חולים אל-אהלי בחברון.
האירוע עורר דיון ציבורי נרחב, שנע בין שני קצוות: הצגת אזריה כגיבור לעומת הצגתו כרוצח.
היו גם שקראו שלא להרשיע את אזריה בטרם הסתיימה חקירת האירוע.
הרמטכ"ל גדי איזנקוט, בתיאום עם שר הביטחון משה יעלון, פרסם הודעת גינוי לאירוע הירי עוד ביום שבו התרחש (על בסיס התחקיר המבצעי הראשוני שנערך), הורה למצות את החקירה וציין: "זה לא צה"ל, אלו לא ערכי צה"ל וזו לא תרבות צה"ל".
בכנס שנערך ברחובות לאחר הדחתו, הסביר יעלון את הסיבות להכרזתו בכנסת לפני שהיו בידיו ממצאי התחקיר במילים: "...ואז אנחנו מבינים שהסרט הזה עלול להדליק את הזירה הפלסטינית...
יוצאים מיד בהודעה שמסתייגת מהעניין".
על פי עמוס הראל ההודעה הוצאה בעקבות חשש מהשלכות הפרשה על התנהגות חיילי צה"ל מחד, וחשש מהסלמה ופיגועי נקמה מהצד הפלסטיני מאידך.
מאידך, ב-6 באפריל אמר הרמטכ"ל כי "לחייל יש חזקת חפות".
ביום האירוע התייחס אליו שר הביטחון יעלון ואמר: "האירוע בו מתועד חייל צה"ל מגיע לשטח הפיגוע בחברון, יורה במחבל דקות לאחר שכבר נוטרל ושוכב על הקרקע, הוא חמור ביותר ומנוגד באופן מוחלט לערכי צה"ל ולמוסר הלחימה שלו.
אסור לנו לאפשר, גם בשעה שהדם רותח, אבדן עשתונות שכזה ואבדן שליטה שכזה.
האירוע הזה יטופל במלוא החומרה".
ימים אחדים לאחר האירוע אמר יעלון במליאת הכנסת: "המפקדים בשטח הבינו שיש פה אירוע חריג של חייל שסרח ולא של גיבור.
אני גאה שהמ"פ הצביע על זה שזה אירוע חריג, ושמיד המג"ד והמח"ט דרשו חקירת מצ"ח".
תגובתו של יעלון לאירוע ספגה ביקורת ציבורית ותרמה לערעור מעמדו בליכוד.
ב-30 במרץ פרסם הרמטכ"ל איגרת לחיילי צה"ל על רקע גל הטרור, ובה כתב, בין השאר, "מיום הקמתו חרט צה"ל על דגלו את ערך הדבקות במשימה והחתירה לניצחון וקידש ערכים חשובים ובהם כבוד האדם וטוהר הנשק.
[...] המפקדים, ואני בראשם, נוסיף לתת גיבוי לכל חייל שישגה בלהט הקרב, מול אויב המסכן חיי אזרחים וחיילים.
עם זאת, לא נהסס למצות את הדין עם חיילים ומפקדים שיחרגו מאמות המידה המבצעיות והמוסריות שעל פיהן אנו פועלים" (ההדגשות במקור).
ביום האירוע ראש הממשלה בנימין נתניהו הסתייג ממעשי אזריה ואמר: "מה שהתרחש בחברון אינו מייצג את ערכי צה"ל.
צה"ל מצפה מחייליו לנהוג בקור רוח בהתאם להוראות הפתיחה באש", זאת כהמשך לדברי הרמטכ"ל ושר הביטחון, ובשל אותם נימוקים.
כעבור ימים אחדים ריכך את הטון ואמר: "חיילי צה"ל, הילדים שלנו, עומדים בפני התקפות טרור רצחניות מצד מחבלים שבאים להרוג אותם.
הם צריכים לקבל החלטות בזמן אמת, בתנאי שטח, בתנאי לחץ, בתנאי אי ודאות", ובהמשך שוחח עם אביו של אזריה ואמר לו: "שמעתי את הדברים שאמרת וכאבא לחייל אני מבין את המצוקה שאתם מצויים בה".
פוליטיקאים רבים נוספים התייחסו לאירוע:
ח"כ אביגדור ליברמן, בעת היותו באופוזיציה, אמר כי "יכול להיות שהחייל שירה במחבל בחברון פעל נכון ויכול להיות שטעה בשיקול הדעת.
זה ייבדק על ידי הגורמים המתאימים בצה"ל.
אך מה שבטוח כבר עכשיו זה שההתנפלות על החייל היא צבועה ולא מוצדקת ועדיף חייל שטעה ונשאר בחיים על-פני חייל שהיסס ומחבל הרג אותו".
שר החינוך נפתלי בנט כתב: "החייל אינו רוצח.
[...] ייתכן שהחייל טעה, ייתכן שלא.
ייתכן שסבר שהמחבל עם מטען ועלול להפעילו בכל רגע, ובירי הוא מציל חיים ומונע פיגוע המשך.
[...] החכמה של מנהיגות היא לגבות כשקשה.
והמינימום הוא להמתין לחקירה יסודית והוגנת לפני שחורצים דין.
צריך לתחקר את האירוע עד תום, אך צריך לתחקר זאת כאירוע מבצעי בשטח מסוכן." בנט אמר גם כי הדברים שיוצאים, בין היתר, מפיהם של שר הביטחון והרמטכ"ל, פוגעים בזכותו של אזריה למשפט הוגן.
ח"כ אחמד טיבי אמר: "חיילי צה"ל ושוטרים יורים ומוציאים להורג פלסטינים פצועים בדם קר כתוצאה מהתלהמות שרים ופוליטיקאים ישראלים.
על הפוליטיקאים יש אחריות לא פחות מהחייל היורה.
המקרה בחברון תועד אבל יש מקרים רבים שלא תועדו".
מספר חברי כנסת הביעו תמיכה באזריה, בהם חבר הכנסת אורן חזן שכינה אותו "גיבור", וחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי שקראה להעניק לו צל"ש.
ברוך מרזל לחץ את ידו של אזריה לאחר האירוע ושיבח אותו בתקשורת.
השינוי שחל בעמדות חלק מהפוליטיקאים ואופי הסיקור הוסבר בפעילות ברשתות החברתיות.
פוליטיקאים אחדים קראו לחון את אזריה.
חלקם השוו את המקרה לפרשת קו 300, שבה נחונו אנשי השב"כ לפני העמדתם לדין.
חברי הכנסת דוד ביטן ונאוה בוקר מהליכוד, ויושב ראש ישראל ביתנו אביגדור ליברמן, הביעו את תמיכתם בכך ארבעה ימים לאחר הירי.
גם השר נפתלי בנט קרא לחון את אזריה אם יורשע, טרם כניסתו לכלא.
אורי אבנרי תמך בכך, בכפוף להבעת חרטה מצדו של אזריה.
לאחר הרשעתו של אזריה הביעו תמיכה בחנינה גם ראש הממשלה בנימין נתניהו השרים ישראל כ"ץ, אריה דרעי ומירי רגב, וחברות הכנסת שלי יחימוביץ' ושולי מועלם-רפאלי.
סגן שר הביטחון, אלי בן דהן, יזם הצעת חוק שנועדה למתן חסינות מהעמדה לדין לאנשי מערכת הביטחון על פעולה שעשו תוך כדי אירוע מבצעי או אירוע טרור.
לאחר האירוע ערכו בני משפחתו של אזריה מסיבת עיתונאים בביתם שברמלה.
אחותו של אזריה מתחה בה ביקורת על מעצר אחיה ופנתה אל הרמטכ"ל ואל דובר צה"ל שלא לערוך לו משפט שדה ולא לגזור את דינו בתקשורת קודם למשפט.
דובר צה"ל פרסם תגובה, בה נכתב: "החייל מצוי בחקירה.
אנחנו מקשיבים ונקשיב לו, שומעים את גרסתו ומערכות אכיפת החוק והמשפט הן אלו שיחליטו.
הוא לא עובר לינץ' ולא משפט שדה.
במכתב ששלחה אמו של אזריה אל שר הביטחון יעלון, היא טענה כי גם יעלון עצמו היה באותה סיטואציה שבה מצא עצמו בנה, כאשר במהלך מבצע הצגת תכלית וידא את הריגתו של בכיר פת"ח אבו ג'יהאד בתוניסיה.
עוד טענה שצה"ל התנער מבנה, לאחר שהוא זה ששלחו.
במהלך המשפט לקה אביו של אלאור, צ'רלי אזריה, באירוע מוחי ופונה לבית החולים.
בהמשך גם דודו של אזריה עבר אירוע לב ואף הוא אושפז.
על זהותו של החייל היורה, סמל אלאור אזריה, הוטל בתחילה צו איסור פרסום, אך שמו ותצלומו פורסמו בדפי אינטרנט רבים, ובהם אתר האינטרנט של עיריית בית שמש, שבו פורסמה הזמנה למפגן תמיכה "לשחרורו של גיבור ישראל".
הצו האוסר את פרסום זהותו הוסר ב-18 באפריל.
בעקבות התגובה הציבורית לפרשה, דיון הארכת מעצר שנועד להתקיים בבית המשפט הצבאי ביפו, הועתק לבית הדין הצבאי דרום הסמוך לקריית מלאכי, מחשש להפגנות תמיכה בחייל, שאכן התקיימו.
רוב של 74%–82% מההתבטאויות ברשתות החברתיות בעברית אודות המקרה היו בכיוון תמיכה בחייל היורה, בעוד שרק 18% היו נגדו.
סקר חברת החדשות שנערך בנושא העלה כי 57% מהציבור התנגד למעצר אזריה ורק 5% מהציבור הגדיר את הירי כרצח, ובסקר קול ישראל 66% מהציבור היהודי תמך בשחרורו ובסגירת התיק נגדו.
סקר של מינה צמח העלה כי 68% התנגדו לביקורת שהשמיעו שר הביטחון והרמטכ"ל כלפי אזריה ורק 21% תמכו בשר הביטחון.
הרב שמואל אליהו אמר כי יש "להלל ולשבח" את אזריה.
יומיים לאחר המקרה, הפגינו בכניסה למחנה נתן בבאר שבע כמאה בני אדם לאות תמיכה בחייל, כשבידיהם דגלי ישראל ושלטים עם הכיתוב "הקם להורגך, השכם להורגו".
כמאה בני אדם נוספים הפגינו מול כלא 4 בצריפין.
על שלטיהם נכתב, בין השאר, "לא מפקירים חייל בשטח" ו"עדיף מחבל מת מחייל בכלא".
שלושה ימים לאחר מכן, בעת דיון הארכת המעצר, הפגינו מחוץ לבית הדין הצבאי כאלף איש, בהם אביגדור ליברמן ושרון גל לאות תמיכה בחייל.
ב-19 באפריל נערכה בכיכר רבין עצרת תמיכה באזריה, בה נכחו כ-2,000 משתתפים.
את העצרת ארגנו משפחתו של אזריה ואיש התקשורת שרון גל.
הזמרים סאבלימינל ושלווה ברטי, ח"כ נאוה בוקר והרב אלישע וישליצקי השתתפו בעצרת, ואילו אייל גולן ודוד ד'אור הבטיחו להשתתף בעצרת, אך ביטלו את השתתפותם.
ביולי 2016 פתח חבר הכנסת לשעבר שרון גל את "העמותה להגנה על חיילי צה"ל" וכן קמפיין התרמה באתר "הדסטארט" למימון ההוצאות המשפטיות.
סכום המינימום שהוגדר לקמפיין היה 400,000 ש"ח, והוא גויס בתוך כ-12 שעות.
הזמר אריאל זילבר פרסם שיר המביע תמיכה בחייל אלאור אזריה.
אלאור אזריה נבחר לאחד מאנשי השנה לשנת תשע"ו של העיתון "מקור ראשון" ושל מגזין "שישי עם איילה חסון" בערוץ 10.
ממשלת הרשות הפלסטינית גינתה את האירוע והגישה בקשה רשמית לאו"ם לפתוח בחקירתו.
ארגונים פלסטינים טענו שהאירוע מעיד על נוהל שגרתי באירועים שבהם נהרגו פלסטינים בגל הטרור של 2015–2016 בידי כוחות הביטחון הישראליים ובהם שירותי ההצלה (מגן דוד אדום) טיפלו בחיילים ולא בפלסטינים.
בנוסף, דרי הבניין הסמוך טענו כי שני הפלסטינים לא תקפו את החיילים בעמדה וכי הסכינים שנמצאו ברשותם הושתלו עליהם לאחר האירוע.
עוד נטען שאחד הצלמים הפלסטינים שצילם את האירוע נתון מאז תחת איומים והטרדות מצד חיילי צה"ל, המשטרה והמתנחלים.
ניקולאי מלאדנוב, שליח האו"ם למזרח התיכון, גינה את האירוע ואמר שהוא לכאורה, "הוצאה להורג ללא משפט".
גם נציג של האו"ם הבודק אירועי הוצאה להורג ללא משפט, כריסטוף היינס , הביע עמדה דומה וכן הביע דאגה מכך שצוותי ההצלה שנכחו במקום התעלמו מהמחבל הפצוע.
אמנסטי אינטרנשיונל קרא לחקור את המקרה בחשד לפשע מלחמה.
ב-9 במאי 2016 נפתח משפטו של אזריה.
אזריה הועמד לדין באשמת הריגה בבית הדין הצבאי ביפו.
נציגי התביעה הצבאית במשפט היו עורכי הדין סא"ל (במיל.) נדב ויסמן, שגויס לשירות מילואים ארוך לצורך המשפט, ורס"ן תאה שליט.
בראש צוות ההגנה עמדו עורכי הדין אילן כץ ואייל בסרגליק.
המשפט קיבל סיקור נרחב באמצעי התקשורת, ובכלל זה כותרות ראשיות בעיתונים ודיווח בראש מהדורות החדשות בטלוויזיה וברדיו.
בראשית המשפט המליצו השופטים לצדדים לעבור להליך גישור.
ההגנה הסכימה להליך זה והתביעה התנגדה.
לאחר הקראת כתב האישום כפר אזריה בהאשמות.
התביעה טענה שהירי היה בלתי מוצדק משום שלא ניתן להתרשם כי נשקפה סכנת חיים לאזריה זאת בין היתר בהתבסס על סרטון הווידאו של ארגון "בצלם" וסרטונים אחרים.
לאור זאת טענה התביעה שאזריה פעל שלא בהתאם להוראות הפתיחה באש ובכך גרם למותו של המחבל.
התביעה טענה גם שמצילומי הווידאו של האירוע לא נראה שהחיילים בזירת האירוע הרגישו סכנת חיים ושלא היה חשש שהמחבל נושא מטען חבלה.
מטעם התביעה העידו המג"ד והמח"ט, שסברו שאזריה שיקר ופעל בניגוד להוראת הפתיחה באש.
מנגד טענה ההגנה כי מעדויות החיילים והאזרחים אשר נכחו בזירת האירוע ניתן להתרשם כי התחושה בקרב כלל הנוכחים באירוע החבלני הייתה שעדיין נשקפת סכנת חיים ולכן הירי היה מוצדק בנסיבות העניין.
כמו כן טענה ההגנה כי לא ניתן לבחון זירת אירוע חבלני בתנאי מעבדה, ללא התחשבות בכלל הנסיבות אשר אופפות את האירוע.
היא הציגה עדות מומחה מטעם פרופסור יהודה היס, אשר התבסס על ממצאי דו"ח נתיחת הגופה שהציגה התביעה, אך הסיק שקרוב לוודאי שהמחבל מת מהירי הראשון, ואזריה ירה בגופה.
במהלך שלב ההגנה העיד אזריה ואמר שביצע את הירי כיוון שחש סכנה וחשש שמא המחבל נושא על עצמו חגורת נפץ.
מטעם ההגנה העידו האלופים (מיל') דן ביטון ועוזי דיין, שהצדיקו את הירי.
מטעם ההגנה העידו גם מפקד המחלקה שהיה בזירה וקצין ההנדסה החטיבתי, שאמרו שהייתה התרעה על פיגוע משולב בגזרה שכולל מטען חבלה ושהיה חשש למטען בזירת הפיגוע, שכן המחבל לא "זוכה" (כלומר: נבדק שאינו נושא מטען) על ידי חבלן כנדרש.
גם הלוחם שנפצע במהלך פיגוע הדקירה העיד לטובת אזריה ואמר כי חש סכנה גם לאחר שירה בשני המחבלים שתקפו אותו ונמנע מלירות במחבל פעם נוספת רק בגלל מעצור בנשק.
במהלך פרשת ההגנה ביקשו הסנגורים לקבל את התחקיר המבצעי בעניין הירי במוחמד האני אלכסבה, שבוצע על ידי אל"ם ישראל שומר בזמן שאלכסבה נמלט מפניו לאחר שהשליך אבן על רכבו, וכן להעיד אותו לצורך ביסוס טענה של הגנה מן הצדק על בסיס אכיפה בררנית.
בית הדין קיבל חלקית את דרישת ההגנה והורה לתביעה להעביר חלקים מהתחקיר המבצעי בעניינו של אל"ם ישראל שומר, אך דחה את בקשתם להעיד אותו.
ב-4 בינואר 2017 הרשיע בית הדין פה אחד את אזריה בהריגה ובהתנהגות שאינה הולמת.
השופטים קיבלו את חוות דעתם של הפתולוגים מטעם התביעה שלפיה המחבל מת מהירי של אזריה ודחו את חוות דעתו של היס וכן מומחה נוסף מטעם ההגנה.
עוד נכתב בהכרעת הדין כי גרסת אזריה לגבי חשד למטען לא הייתה אמינה, ואף אם הייתה מתקבלת, , ו.
השופטים מתחו ביקורת על ההגנה על כך שנמנעה מלשאול שאלות מהותיות את עדי התביעה, דבר אשר עמד לחובת הנאשם לפי הפסיקה, ואף טענו טענות ללא ביסוס ראייתי, כמו טענת הגנה מהצדק.
ב-24 בינואר 2017 החל שלב הטיעונים לעונש, במסגרתו דרשה התביעה הצבאית לגזור על אזריה עונש של בין שלוש לחמש שנות מאסר בפועל (בניכוי תשעת ימי המעצר שריצה בכלא הצבאי בשלב חקירתו), מאסר על תנאי והורדה בדרגה לדרגת טוראי.
ב-21 בפברואר 2017 גזר בית הדין הצבאי על אזריה 18 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי והורדה לדרגת טוראי.
ב-1 במרץ 2017 הגיש צוות ההגנה של אזריה ערעור על הכרעת הדין ועל גזר הדין.
מיד לאחר מכן, רוב פרקליטיו של אזריה, שליוו אותו לכל אורך ההליך המשפטי, הודיעו כי הם פורשים מייצוגו, כך שבצוות ההגנה נותר רק עו"ד יורם שפטל, שהצטרף לצוות ההגנה רק לאחר גזר הדין.
בית הדין הצבאי לערעורים החליט לעכב את ביצוע עונש המאסר שהוטל על אלאור אזריה עד לאחר קבלת החלטה בערעור שהגיש.
התביעה הצבאית ערערה על קולת העונש.
ב-30 ביולי 2017 דחה בית הדין הצבאי לערעורים הן את ערעורי ההגנה והן את ערעור התביעה.
בראש ההרכב שדן בערעור עמד נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, האלוף דורון פיילס, וחברים בהרכב נשיא בית הדין הארצי לעבודה יגאל פליטמן, שופט בית המשפט המחוזי צבי סגל, האלוף (מיל') איל איזנברג ותת-אלוף אבי פלד.
עם הקראת פסק הדין בערעור המליץ שר הביטחון ליברמן למשפחת אזריה לא להגיש ערעור נוסף אלא לפנות בבקשת חנינה לרמטכ"ל.
הרמטכ"ל איזנקוט אמר ש"אם יבחר אזריה להגיש בקשה להקלה בעונש, היא תישקל בכובד ראש, תוך בחינת מכלול השיקולים הנוגעים בדבר ומתוך מחויבותי אך ורק לערכי צה"ל, ללוחמיו ולמשרתיו".
ריצוי העונש ובקשות להמתקת עונש וחנינה
ב-3 באוגוסט 2017 פנה אזריה בכתב אל הרמטכ"ל איזנקוט בבקשה להמרת העונש שנגזר עליו – 18 חודשי מאסר בפועל – בעבודות שירות.
במקביל הצהיר אזריה: "אני נכנס לכלא בראש מורם".
ב-9 באוגוסט החל אזריה לרצות את עונשו בכלא 4 שבמחנה צריפין.
ב-27 בספטמבר 2017 השיב הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט לבקשת ההמתקה של אזריה, והחליט לקצר את עונשו מ-18 ל-14 חודשי מאסר בפועל, מ"שיקולי חסד ורחמים".
במכתב שנשלח לאזריה הודגש כי לדעת הרמטכ"ל התנהגותו של אזריה הייתה פסולה ושלנגד עיניו עמדה העובדה שאזריה לא הביע חרטה.
ב-19 באוקטובר 2017 הגיש אזריה בקשת חנינה לנשיא המדינה ראובן ריבלין.
בבקשתו כתב אזריה כי על פי תחושתו לא זכה למשפט צדק.
ב-5 בנובמבר פנה גם שר הביטחון, אביגדור ליברמן לנשיא, בבקשה שיחון את אזריה.
ב-19 בנובמבר דחה הנשיא את בקשת החנינה.
בהודעת הנשיא נכתב כי "הקלה נוספת בעונש תפגע בחוסנם של צה"ל ושל מדינת ישראל".
בעקבות זאת חתמו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, השרים משה כחלון, אביגדור ליברמן, נפתלי בנט, איילת שקד, גלעד ארדן ואריה דרעי וכ-50 חברי כנסת על פנייה לנשיא שישקול מחדש את בקשת החנינה.
ב-19 במרץ 2018 דחתה ועדת השחרורים הצבאית את בקשת אזריה לנכות מחצית מעונשו, אך החליטה לנכות שליש.
תגובות ואירועים במקביל להליך המשפטי
בחודש יוני 2016, לאחר שפורסמה עדותו של מפקד הפלוגה, רס"ן תום נעמן, דווח על איומים שהופנו כנגדו מצד תומכים באזריה, זאת לצד טענות ענייניות בדבר סתירות לכאורה בעדותו.
חשוד בהסתה נעצר תוך זמן קצר.
בעקבות האיומים שוחח הרמטכ"ל עם המ"פ וגיבה אותו.
ב-12 ביולי, בעקבות האיומים על נעמן, נערך דיון בנושא ההסתה והשיימינג ברשת האינטרנט בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
ביום מתן פסק הדין, ב-4 בינואר 2017, התקיימה בסמוך לקריית הממשלה בתל אביב הפגנת תמיכה באלאור אזריה.
במהלך ההפגנה נחסם רחוב קפלן לזמן קצר והמפגינים ניסו לחסום גם את דרך בגין.
לצד פעילי תנועת המחאה המלווים את משפחת אזריה ופעילי ימין שונים ואישים המזוהים עם הימין (כגון איתמר בן-גביר, בנצי גופשטיין, הצל ואריאל זילבר) השתתפו בהפגנה גם פעילי ארגון לה פמיליה אשר השמיעו קריאות בגנות התקשורת, הפעילו אלימות כלפי אנשי תקשורת וניסו למנוע מהם לצלם באירוע.
ברשתות חברתיות פורסמו פוסטים נגד השופטים הצבאיים ואף איומים ברצח הרמטכ"ל.
בעקבות אירועים אלו הוצמדה אבטחה לשופטים ולתובע והיועץ המשפטי לממשלה פנה למשטרה בהוראה לחקור את האיומים נגד הרמטכ"ל.
מספר חשודים בהסתה נעצרו תוך זמן קצר.
בעקבות ההתרחשויות שלאחר מתן פסק הדין, סרן זיו שילון פרסם בפייסבוק פוסט שזכה להדים רבים, ובו קרא לקיים הפגנה בכיכר רבין למען אחדות העם.
קריאתו זכתה לתמיכה של מספר אישים וארגונים בהם משפחות שלושת הנערים החטופים, אלעזר שטרן, יאיר לפיד, ארגון גשר ופרס ירושלים לאחדות ישראל.
בעצרת שנערכה ב-7 בינואר השתתפו כ-2,000 איש.
במהלך העצרת התפרץ לבמה רן כרמי בוזגלו, פעיל של תומכי אלאור אזריה.
בעקבות מתן פסק הדין בערעורו של אזריה אמר פרופ' אסא כשר, ממחברי רוח צה"ל, הקוד האתי של צה"ל, שהעונש שנגזר על אזריה נמוך מדי, ומשקף "פגיעה בקוד האתי ובערכים של חיי אדם וטוהר הנשק".
יום לפני מתן פסק הדין, בטקס ההשבעה וקידום השופטות אל"ם הלר ואל"ם מרקמן, שר הביטחון אביגדור ליברמן קרא להן "לשפוט תוך התעלמות מרעשי רקע".
הרמטכ"ל גדי איזנקוט התבטא בנוגע למשפט:
בתגובה להתבטאות הרמטכ"ל, משפחת אזריה גינתה את עצם ההתבטאות בעת ההליך השיפוטי.
שרת התרבות מירי רגב יצאה כנגד האמירה "הוא לא הבן של כולנו".
מאידך, האלוף במילואים גרשון הכהן פרסם מאמר התומך בדברי הרמטכ"ל ומגדיר את הנאום כקאנוני.
לאחר שהתפרסם פסק הדין, אישים שונים במערכת הפוליטית קראו לחון את אזריה, בהם השרה רגב, שלי יחימוביץ' וסגנית שר החוץ ציפי חוטובלי, שאף כינתה את ההליך "משפט ראווה".
מנגד, שר הביטחון ליברמן גיבה את המערכת המשפטית וקרא לאיפוק.
שר הביטחון לשעבר יעלון גינה את הפוליטיקאים שלדבריו פגעו באזריה ומערכת המשפט הצבאית.
אישים שונים בהם אמנון סטרשנוב והעיתונאי דן מרגלית יצאו כנגד ההסתה כלפי המערכת המשפטית והביעו צער על הגיבוי הרפה שמגיע מכיוון הפוליטיקאים והתקשורת.
בנוגע לעבודת התקשורת הישראלית, אישים שונים ובהם אמנון סטרשנוב, מירי רגב וענת ברקו התלוננו על אי הקפדה על עקרון הסוב יודיצה, כדוגמת פרסום תחקיר בתוכנית עובדה, וטענו שהמשפט הושפע מהפרסומים בתקשורת, אמירות במערכת הביטחונית, הפוליטית והרשתות החברתיות.
מאידך, נטען כי גם למשפחת אזריה והמלווים אותה היה תפקיד בהגדלת הסיקור והרעש סביב המשפט, בניגוד לאינטרס של מערכת הביטחון לשמור את הפרשה בממדים קטנים (זאת, בסתירה להודעה לתקשורת שהוציא דובר צה"ל לאחר שהתפרסם סרטון האירוע).
יש הסוברים כי לפרשת אזריה הייתה השפעה על המוטיבציה של חיילי צה"ל, שבאה לידי ביטוי באי-חתירה למגע במהלך גל הטרור הפלסטיני של 2016 ו-2017 (הגל דוכא בהצלחה על ידי צה"ל וכוחות הביטחון), שלכאורה נבעה מחששם של החיילים שיינקטו נגדם הליכים משפטיים.
השפעה זו מכונה "אפקט אזריה".
לאחר פרסום פסק הדין, הצניעו חלק מהדיווחים בתקשורת העולמית את העובדה שהפצוע הפלסטיני שאזריה ירה בו היה מחבל וחלקם תיקנו את הפרסומים לאחר שקיבלו פנייה לעשות כן.
נציבת זכויות האדם באו"ם יצאה נגד העונש הקל שהושת על אזריה לדבריה.
בינואר 2019 הצטלם אזריה לקמפיין הבחירות של ח"כ ירון מזוז בפריימריז של הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת ה-21.
במרץ 2019 פתח אזריה במיזם גיוס המונים למימון הוצאת ספרו 'מחושך אל אור – ירייה אחת בחברון' שבו יגולל את סיפור חייו ואת גרסתו לאירוע הירי בחברון.
ב-2020 הגיש אזריה תביעה למשרד הביטחון להכרה בו כנכה צה"ל.
משרד הביטחון דחה את התביעה.
ב-2021 פתח אזריה מאפייה בעיר רמלה בשם "בוטיק הניצחון".
ב-2022 הודיע תיאטרון חיפה על העלאת היצירה "שירת אלאור", שכתב עודד ליפשיץ וביים משה נאור, במסגרת פסטיבל מקור.
ב-17 ביולי 2024 הודיע משרד החוץ האמריקאי על הטלת סנקציות על אזריה ובני משפחתו בגין הפרת זכויות אדם בגדה המערבית בהיותו מעורב בהוצאה להורג ללא משפט של פלסטיני, ונאסר עליהם להיכנס לארצות הברית.
על פי הודעת משרד החוץ מטרת הטלת הסנקציות היא הצורך באחריותיות ובצדק לכל פשע והפרת זכויות והתעללות נגד פלסטינים וישראלים.
פרשת אלישע חייבטוב כוללת את הרשעתו של אלישע חייבטוב ברצח בשנת 2013 וזיכויו כעבור חמש שנים על ידי בית המשפט העליון, לנוכח פגיעה חמורה בזכות ההיוועצות בעורך דין וליקויים קשים בהפעלתו של מדובב בידי המשטרה.
פרשה זו החלה בעקבות מעשה רצח שאירע במועדון סנוקר בשדרות ב-9 ביוני 2002, בו נרצח עובד המקום שי אדרי.
לאחר מסכת משפטית שהחלה בנובמבר 2007, עם הגשת כתב אישום בגין רצח, בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, לאחר הודאה שהוצאה ממנו על ידי מדובב שהוכנס לתאו, ב-28 באפריל 2011 הורשע חייבטוב בביצוע הרצח ובמספר עבירות נוספות ונגזר עליו מאסר עולם ותשלום פיצויים להוריו של אדרי.
ב-2 באוגוסט 2018 זיכה בית המשפט העליון את חייבטוב מעבירת הרצח, והוא שוחרר מכלאו.
ב-9 ביוני 2002, בשעה 4 לפנות בוקר, נכנסו שני רעולי פנים למועדון הסנוקר "גרין ספורט" שבאזור התעשייה בשדרות, בכוונה לבצע שוד.
שי אדרי, שהיה אחד מעובדי המקום, התקרב לאחד השודדים והחל להתעמת עימו.
במהלך העימות נורה אדרי בירייה אחת אשר פגעה בליבו וגרמה למותו.
מיד לאחר מכן גנבו שני הפורצים כסף מדלפק הסנוקר ונמלטו מהמקום.
ב-19 ביוני 2002, מספר ימים לאחר הרצח, פתחה המשטרה בחקירה, במסגרתה נאספו ראיות ונגבו עדויות של עדי ראייה במקום, אך מאמצי המשטרה לאתר את המבצעים עלו בתוהו.
זמן קצר לאחר האירוע, וללא כל זיקה אליו, הורשע חייבטוב בעבירה של הצתה - הצתת בית מגוריו בו התגוררו אשתו וששת ילדיהם - ונדון לחמש שנות מאסר.
ב-16 במרץ 2005, כשלוש שנים לאחר האירוע, התקבל מידע מודיעיני במשטרה המייחס את השוד והרצח לחייבטוב ולתושב שדרות בשם סורן סורחנוב המכונה "ממוקה".
עם קבלת המידע, פתחה המשטרה בחקירה סמויה נגד ממוקה, אך הוא נהרג בתאונת דרכים בנובמבר 2005. החקירה הסמויה חודשה בתחילת שנת 2006 והתמקדה בחייבטוב.
גיוס המדובב ומפגשו עם חייבטוב
ב-22 בינואר 2006, נחתם "הסכם מדובבים", במסגרתו התחייב המדובב לספק למשטרה שירותי דיבוב בתיק החקירה בעניינו של חייבטוב.
כעבור ארבעה ימים הוציאו חוקרי המשטרה את חייבטוב מתאו בכלא "דקל" והעבירוהו לתא מעצר בשדרות.
במהלך הנסיעה למתקן המעצר הופגש חייבטוב (באקראי כביכול) עם המדובב, אשר הציג עצמו כחבר בכיר במשפחת הפשע ג'ארושי ברמלה שנעצר בגין עבירות סמים.
בהגיעם למתקן המעצר הושמו השניים באותו התא, בו הותקן ציוד אלקטרוני לתיעוד שיחותיהם בווידאו ובאודיו.
במהלך 11 ימיו הראשונים בתא המעצר, היה חייבטוב מנותק מכל גורם חיצוני.
לא הייתה לו גישה לטלפון, נמנעה ממנו הזכות להיוועץ עם עורך דין ודבר מעצרו אף לא הובא לידיעת משפחתו.
במהלך השהות בתא צרך המדובב הרואין ביחד עם חייבטוב שמעולם לפני כן לא צרך סם זה, והפעיל עליו מניפולציות רגשיות.
לאחר שבועיים שבהם הוחזק בתנאים קשים, נחקר חייבטוב לראשונה באופן רשמי ביחס לחשדות בתיק הרצח ולמחרת הובא לראשונה בפני שופט להארכת מעצרו.
המדובב שכנע את חייבטוב שלא להשתמש בעורך דין משלו, ושכנע אותו כי ידאג לו לייצוג על ידי עורך הדין אביגדור פלדמן.
במהלך חקירתו ציין חייבטוב כי הוא מכיר את מועדון הסנוקר וכי פקד אותו פעמים רבות, אך הכחיש את המעשים המיוחסים לו.
בנוגע למעשיו בליל הרצח, טען חייבטוב כי שהה בבית בן דודו ברמת גן.
במהלך ימים אלה חלה הרעה במצבו הנפשי של חייבטוב, והוא איים לשרוף את תאו ואף פתח בשביתת רעב.
בהמשך התברר כי באותה עת היה לחייבטוב צו הרחקה משדרות, והתגלה ששיקר, משום שאיכון שביצעה המשטרה הראה שהטלפון היה בשדרות באותה עת.
ב-8 בפברואר 2006 התוודה חייבטוב בפני המדובב על מעשי השוד והרצח שביצע ביחד עם "ממוקה" במועדון הסנוקר בשדרות.
על יסוד זה ביססה הפרקליטות את כתב האישום נגד חייבטוב.
באוקטובר 2007 הודיעה המשטרה כי פיענחה את הרצח, ושהחשודים בביצועו הם חייבטוב וסרוחונוב.
ב-14 בנובמבר 2007 הוגש לבית המשפט המחוזי בבאר שבע כתב אישום, אשר כלל שלושה אישומים, שהמרכזי בהם הוא האישום הראשון.
באישום הראשון נטען כי ב-9 ביוני 2002 בשעה 4 לפנות בוקר, נכנסו חייבטוב ואדם נוסף בשם סורן סורחנוב ("ממוקה") למועדון הסנוקר "גרין ספורט" באזור התעשייה של שדרות, בכוונה לבצע שוד.
השניים לבשו מסיכות שחורות והצטיידו באקדח ובסכין.
שי אדרי, שהיה אחד מעובדי המקום, התקרב לחייבטוב והחל להתעמת עימו.
במהלך העימות, ירה חייבטוב באדרי ירייה אחת אשר פגעה בריאתו וגרמה למותו.
מיד לאחר מכן, גנבו חייבטוב וסורחנוב כסף מדלפק הסנוקר ונמלטו מהמקום.
במסגרת אישום זה, יוחסו לחייבטוב עבירות של קשירת קשר לביצוע פשע, רצח ושוד.
ההליך המשפטי בבית המשפט המחוזי
במסגרת ההליך שנערך בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, כפרו סניגוריו של חייבטוב בעובדות כתב האישום, תוך התמקדות בטענה כי לא הוא זה שביצע את העבירות.
עוד ציינה ההגנה את תנאי מעצרו הקשים של חייבטוב וכי בין המדובב ובינו נוצרו יחסי תלות ומרות, בגדרם ביקש חייבטוב לרצות את המדובב ולהתרברב בפניו.
בנוסף טענו כי באמצעות תרגילי חקירה, תחבולות, ומניפולציות שהפעיל המדובב, נפגעו זכויותיו של חייבטוב כאדם וכחשוד.
בשל כך טענה ההגנה כי יש לפסול הודאותו של חייבטוב, בין היתר מכוח כללי הפסילה הפסיקתית, כפי שנקבעו בהלכת יששכרוב ובהלכת אלזם.
עוד ציינה ההגנה כי נפגעה זכותו של חייבטוב להיוועצות עם עורך דין במהלך חקירתו הסמויה.
ב-28 באפריל 2011 הורשע חייבטוב בביצוע הרצח ובמספר עבירות נוספות.
בית המשפט גזר עליו מאסר עולם ותשלום פיצויים בסך 258,000 שקל להוריו של אדרי.
במסגרת הכרעת הדין, קבע בית המשפט כי חומרת הפגיעה בזכות ההיוועצות עם עורך דין "אינה ברף המצדיקה את פסילת ההודאה".
בנוסף, נקבע כי תנאי המעצר המכבידים של חייבטוב, אף שלא היו ברף חמור יחסית, הוסרו מספר ימים קודם להודאתו, ועל כן השפעת הדבר על ההודאה אינה משמעותית, אם בכלל, ולפיכך אין קשר סיבתי בין הפסול הנטען לבין הודאתו.
בהקשר זה, קבע בית המשפט כי תוכן השיחות בין חייבטוב למדובב והמידע שמסר בנוגע לאירוע הרצח תואמים לעדויות עדי הראייה במועדון הסנוקר וכללו בנוסף פרטים מוכמנים רבים היוצרים תמונה ברורה ומבססים את אשמתו של חייבטוב.
ב-14 באוגוסט 2017 שודר בערוץ "כאן 11" פרק בתוכנית התחקירים "זמן אמת" בו חשפה גלי גינת את שיטות הפעולה של המדובב שהוכנס לתאו של חייבטוב.
במסגרת התיעוד הוצגו צילומים מתאו של חייבטוב, בהם הוא והמדובב צורכים סמים.
בהקלטה נשמע אחד השוטרים אומר: "אני רוצה להביא אותו למצב שיודה" בעוד שוטר אחר אומר: "בסוף הזבל הזה עוד יתאבד".
ב-2 באוגוסט 2018 זיכה בית המשפט העליון את חייבטוב מעבירת הרצח.
במסגרת פסק הדין קבע השופט אורי שהם כי במקרה זה נחצה קו אדום וזאת בשעה שגורמי החקירה היו מודעים לפעולותיו של המדובב ולא ראו לנכון להפסיק אותן.
בהקשר זה ציין שהם כי קיים חשש תמידי שמא הודאה הנמסרת סמוך לצריכתם של סמים מסוכנים (על ידי חייבטוב והמדובב), היא הודאת שווא או הודאה שלא נמסרה באופן חופשי ומרצון.
בהמשך ציין שהם כי במבחן התוצאה, המדובב השיג את ההודאה וזכה, למחרת היום, להקלה מפליגה בעונשו.
עוד הוסיף כי מתן תגמול מיוחד ומשמעותי למדובב ליצירת הודאה מפי נחקר יוצרת כר נרחב לניגוד עניינים ומעודדת פעילות בלתי חוקית של המדובב, וברי כי הדבר פסול בתכלית.
הרכב השופטים קבע גם כי פסק הדין יובא לעיונו ולטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, וזאת לאור ההפרות החמורות והתנהלות גורמי החקירה שהייתה נגועה בליקויים מהותיים ביותר.
חייבטוב היה מיוצג לאורך כל ההליך המשפטי על ידי ד"ר חגית לרנאו, המשנה לסניגור הציבורי הארצי, ועו"ד דמיטרי ורניצקי.
ביקורת על עיתוי מתן פסק הדין
לאחר פרסום פסק הדין המזכה, מתחו גורמים שונים, ובהם "התנועה למשילות ודמוקרטיה" והעיתונאי רביב דרוקר, ביקורת על עיתוי פרסום ההחלטה והשחרור.
בבסיס הביקורת עמדה ההשערה כי את ההחלטה לזכות את חייבטוב קיבל השופט שהם ימים ואולי אף שבועות לפני מועד הזיכוי.
בשל כך, תהו במערכת המשפט מדוע המתין שהם לטקס פרישתו מבית המשפט העליון כדי לפרסם את החלטת הזיכוי, שהובילה לשחרורו המיידי של חייבטוב, במקום להוביל לשחרורו מעט מוקדם יותר.
הנהלת בתי המשפט דחתה טענות אלה והסבירה כי "כשנבחר פסק הדין להקראה במועד טקס פרישתו של השופט שהם, תוצאות פסק הדין לא היו ידועות.
באותה עת היה ידוע כי בפסק הדין ילובנו שאלות עקרוניות בתחום המשפט הפלילי." בהמשך לכך ציינה הנהלת בתי המשפט שגיבוש פסק הדין, שהצריך עבודה רבה, הסתיים ביום הקראתו.
אלון קסטיאל (נולד ב-1980) הוא איש עסקים ישראלי, שהורשע בניסיון אונס, מעשה מגונה בכוח, במעשה מגונה ובהטרדה מינית, לאחר שהוגשו נגדו תלונות רבות על עבירות מין, לרבות אונס.
למשפחתו של קסטיאל הייתה בעבר חברה למכירת רהיטי יוקרה ובבעלותה נדל"ן באזור תל אביב ויפו.
קסטיאל עצמו עסק ברכישה והשבחת נדל"ן והיה שותף במספר מועדוני לילה בתל אביב.
לקסטיאל שלושה ילדים משני קצמן.
בנובמבר 2016 פרסמה עירד מרציאנו צייגר פוסט אנונימי בפייסבוק שהזהיר מפני איש עסקים ודמות מוכרת בחיי הלילה בתל אביב שפוגע בנשים, וקראה לנפגעות להתלונן במשטרה.
התלונות שהגיעו והוצלבו במאגר העדויות של אחת מתוך אחת הגיעו אל העיתונאית שרון שפורר וזו העלתה באותו חודש כתבה באתר המקום הכי חם בגיהנום על הרחקתו של קסטיאל ממספר מועדונים בתל אביב בעקבות הטרדות מיניות.
בעקבות הפוסט של מרציאנו צייגר והכתבה במקום הכי חם החלו להצטבר עדויות רבות של נשים על אונס, לרבות שימוש בסם אונס ועבירות מין שביצע בהן קסטיאל.
לאחר חשיפת העדויות פנו שדולת הנשים וארגוני נשים נוספים למשטרה בבקשה לפתוח חקירה פלילית נגד קסטיאל.
מספר ימים לאחר מכן הגישה זהר להט תלונה ראשונה במשטרה ובעקבותיה הגישו תלונות שרי גולן ומרציאנו צייגר.
להט, גולן ומרציאנו צייגר חשפו את זהותן בתקשורת מיוזמתן.
בהמשך נחשפו גם הנפגעות אור בירון, נעמה אלכס לוי ועפרי יהב.
עד יולי 2017 הוגשו למשטרה עוד אחת עשרה תלונות כנגד קסטיאל.
בסך הכל הוגשו נגדו במשטרה 14 תלונות על עבירות מין, כאשר חוקרי המשטרה הגדירו חמש מתוכן כאונס.
ביולי של אותה שנה, חודש לאחר שהמדינה החלה בהליך גישור מול קסטיאל, הוגשה נגדו תלונה נוספת, 15 במספר.
לאורך כל החקירה, קסטיאל הכחיש את כל העבירות המיוחסות לו וטען שהמעשים היו בהסכמה.
לאחר החקירה הפלילית והליך הגישור מול קסטיאל, הפרקליטות הוציאה מתוך כתב האישום שלוש מתוך חמש התלונות על אונס לטענתה בשל התיישנות והיעדר ראיות ולא כללה את מרציאנו צייגר, חושפת הפרשה ולהט, הנפגעת הראשונה שהגישה תלונה.
בכתב האישום נותרו לבסוף שש נשים.
בהמשך הפרקליטות מחקה תלונה נוספת בשל התיישנות לטענתה והותירה בכתב האישום חמש נשים.
בינואר 2018 הפרקליטות וקסטיאל הגיעו להסדר טיעון בו נכללו ארבע נשים, לאחר שהפרקליטות הסכימה להוציא מכתב האישום מקרה אחד של ניסיון אונס.
במסגרת ההסדר סעיף האונס שבו הואשם הומר לניסיון אונס, ניסיון האונס הומר למעשה מגונה בכוח, המעשה המגונה בכוח הומר למעשה מגונה והמעשה המגונה הומר להטרדה מינית.
קסטיאל הודה והורשע בהסדר טיעון בעבירות של ניסיון אונס, מעשה מגונה בכוח, מעשה מגונה ובהטרדה מינית.
ביולי 2018 גזר בית המשפט המחוזי על קסטיאל ארבע שנים ותשעה חודשי מאסר.
כן נפסק שעל קסטיאל לשלם פיצויים לכל מתלוננת.
בגזר הדין ציינו השופטים כי "זו תמונת עבריינותו המינית של הנאשם, שאיננה חד פעמית; מדי פרק זמן, במהלך השנים, הנאשם שוב ביצע עבירת מין, כשהוא עושה זאת כל פעם כלפי מתלוננת אחרת, תוך שהנאשם התעלם מרצונה, מכבודה ומזכותה על גופה, פולש לפרטיותה, ופוגע במתלוננת באופן חמור עד חמור מאוד".
באותו חודש הוגשה נגד קסטיאל תלונה נוספת, ה-16 במספר.
תלונות מספר 15 ו-16 נסגרו בהמשך ללא הגשת כתב אישום בשל חוסר ראיות לטענת הפרקליטות.
ב- 26 באוגוסט 2018 החל קסטיאל לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
ביוני 2019 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של קסטיאל על חומרת העונש.
בשנת 2021 שודרה הסדרה בת שלושת הפרקים אחרי חצות: הסוד הכי שמור בעיר אשר מגוללת את הפרשה מנקודת המבט של נפגעותיו של קסטיאל.
בסדרה נחשפו, בנוסף לאלה שנחשפו לתקשורת בעבר, שתי הנפגעות מיטל כהן ומיכל לויט וכן שתי נפגעות שלא התלוננו במשטרה ולא חשפו את זהותן.
ביולי 2021 הגיש קסטיאל בקשה לוועדת השחרורים לקיצור שליש ממאסרו אולם זו דחתה את הבקשה.
במאי 2022 הגיש קסטיאל בקשה נוספת לוועדת השחרורים לקיצור מאסרו.
בקשתו של קסטיאל התקבלה מבלי ששמעה הוועדה את עמדתן של הנפגעות שלו.
בעקבות החלטת הוועדה קמה מחאה ציבורית רחבה והפרקליטות ערערה על ההחלטה לבית המשפט המחוזי.
בית המשפט המחוזי ביטל את ההחלטה והחזיר את התיק פעם נוספת לוועדת השחרורים, במטרה שזו תשמע את עמדתן של הנפגעות.
בהחלטת בית המשפט, שהתקבלה בעקבות ערעור הפרקליטות על השחרור, ציין בית המשפט כי נפל פגם בהתנהלות הוועדה: "היה מקום לדחות את הדיון בוועדת השחרורים, ולזמן את כל המתלוננות להביע עמדה, על ועדת השחרורים לשקול לא רק את מצבו של האסיר, אלא גם את השלכות השחרור המוקדם על נפגעות העבירה".
ועדת השחרורים החליטה פעם נוספת לשחרר את קסטיאל לאחר ששמעה את נפגעותיו וזאת בתנאי שיורחק מהערים תל אביב, רמת גן וגבעתיים עד סיום תקופת מאסרו.
בהחלטתה ציינה כי היא מצאה ש"אין לתת לעמדתן משקל מכריע".
גם על החלטה זו נמתחה ביקורת ציבורית רחבה.
בעקבות ההחלטה עתרה הפרקליטות לבית המשפט המחוזי, אך זה דחה את העתירה ואישר לשחרר את קסטיאל.
קסטיאל שוחרר ממאסר ביולי 2022 עם תום ריצוי ארבע שנים והחל להתגורר בבת ים.
עם היוודע דבר מגוריו בבת ים קמה מחאה בקרב נשות העיר שקראו להרחיקו מהעיר.
במקביל להליך הפלילי, הנפגעות הגישו נגד קסטיאל תביעות אזרחיות.
מרציאנו צייגר שתלונתה לא נכללה בכתב האישום יזמה בשנת 2018 קמפיין מימון המונים בכדי לממן הליך תביעה אזרחית נגד קסטיאל ובסכום שגייסה הקימה קרן לנפגעות תקיפה מינית.
ביולי 2018 הגיע קסטיאל לפשרה עם שלוש מהנפגעות לפיה יפצה אותן במאות אלפי שקלים לאחר שאלה תכננו להגיש נגדו תביעה אזרחית.
שתיים מהמפוצות נכללו בכתב האישום, בעוד על תלונתה של השלישית חלה התיישנות.
במרץ 2022 הוגשה נגד קסטיאל תביעה אזרחית על ידי נפגעת שתלונתה לא נכללה בכתב האישום נגדו.
בפברואר 2023 התקבלה תביעתה, ובית המשפט פסק כי קסטיאל יפצה את הנפגעת ב-2.6 מיליון שקלים.
פרשת אלזה נייגו היא אירוע רצח בטורקיה שאירע בשנת 1927 של אישה יהודייה בשם אלזה נייגו על ידי פקיד טורקי.
הרצח עורר הפגנה אנטי-ממשלתית בהלוויה שלה, שהרשויות ראו בה כאירוע פלילי.
ממשלת טורקיה טענה כי הסיסמאות ששימשו במחאות היו אנטי טורקיות.
בעקבות ההפגנה נעצרו עשרה מפגינים יהודים, אשר שוחררו לאחר שלושים יום.
אלזה נייגו בת ה-22 הייתה קלדנית של חברת הביטוח הלאומי של טורקיה.
במהלך חופשה באי הייבלי , פקיד טורקי מוסלמי אוסמן ביי התאהב בה.
אוסמן ביי, שהיה מבוגר מאלזה ב-30 שנה, עקב אחרי אלזה ברחבי האי.
מיואשת קטעה אלזה נייגו את חופשתה וחזרה הביתה.
אלזה נייגו התארסה בסופו של דבר לעמית יהודי לעבודה.
אוסמן ביי, שזעם על האירוסין, רדף אחרי אלזה נייגו ודקר אותה למוות בסכין.
במהלך ההלוויה נערכה הפגנה בהתנגדות לממשלת טורקיה.
ההפגנה הביאה לתגובות אנטישמית בעיתונות הטורקית.
תשעה מפגינים נעצרו מיד באשמת פגיעה בעקרון ששת החיצים, כינוי לסדרת העקרונות החברתיים של מוסטפא כמאל אטאטורק, המהווים סמל של מפלגת העם הרפובליקאית בטורקיה.
אך זוכו מהאישומים במשפט ראשון.
מאוחר יותר, נפתח משפט שני נגד תשעה יהודים וגם עד יחיד רוסי לרצח.
ארבעה מהם נידונו בגין העבירה הספציפית של "פגיעה בתרבות הטורקית ".
פרשת אפולו או פרשת NUMEC הייתה תקרית משנת 1965 שבה אבד אורניום מועשר במשקל שבין 91 ל-272 קילוגרם.
האורניום היה תחת אחריותה של החברה האמריקאית NUMEC ששכנה בפרברים אפולו ופארקס טאונשיפ בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה.
הרשויות האמריקאיות חקרו את החברה, כאשר החשד העיקרי היה שהאורניום החסר הועבר לתוכנית הגרעין של ישראל.
בין השנים 1965 ל-1980, הבולשת הפדרלית (FBI) חקרה את זלמן שפירו, שהיה נשיא NUMEC (תאגיד החומרים והציוד הגרעיני), לגבי חוסר של 93 קילוגרם של אורניום מועשר.
שפירו היה ציוני והיו לו אינטרסים עסקיים ומגעים בין פקידי ממשל גבוהים בישראל, כולל חוזה לבניית גנרטורים המונעים בכוח גרעיני לישראל.
הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, סוכנות הביון המרכזית (CIA), סוכנויות ממשלתיות אחרות וגם כתבים חוקרים ערכו חקירות דומות, אך מעולם לא הוגשו כתבי אישום.
מחקר של משרד החשב הכללי של ארצות הברית שנחשף לציבור בחודש מאי שנת 2010 קבע "אנו מאמינים שמאמץ אחוד וממוקד מצד שלוש הסוכנויות הללו היה מסייע מאוד ואולי פותר את שאלת יעדו של החומר שאבד מ-NUMEC, אם היו רוצים לעשות זאת."
בפברואר 1976 תדרך ה-CIA את הסגל הבכיר בוועדת הרגולציה הגרעינית (NRC) אודות הנושא, וקבע כי ה-CIA מאמין שהאורניום המועשר החסר אכן הגיע לישראל.
ה-NRC הודיע על כך לבית הלבן, והדבר הוביל לתדרוך הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר לגבי החקירה.
קרטר ביקש את הערכת היועץ לביטחון לאומי שלו, שהגיע למסקנה כי "התיק שהציג ה-CIA משכנע, אם כי לא מכריע".
חלק מהגורמים נותרו משוכנעים שישראל קיבלה לפחות 93 קילוגרם של החומר מ-NUMEC במיוחד לאור ביקורו של רפי איתן במתקן החברה באפולו ב-16 ביוני 1986.
חקירה מאוחרת יותר נערכה על ידי ועדת הרגולציה הגרעינית (הוועדה שהחליפה את הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית) לגבי עוד 90 קילוגרם של אורניום שנעלם בין השנים 1974–1976, לאחר ש-NUMEC נרכשה על ידי Babcock & Wilcox ושפירו לא היה קשור עוד לחברה.
חקירה זו גילתה שיותר מ-50 קילוגרם מהחוסר ניתן היה להסביר על ידי מה שכונה "מנגנוני אובדן לא מזוהים ולא מתועדים בעבר", לרבות "זיהום בגדי עובדים, הפסדים ממערכות קרצוף, חומר המוטבע בריצוף ושאריות משקעים בציוד העיבוד".
עוד ציטט הרש את אחד החוקרים הראשיים, קרל דאקט, שאמר "אני לא יודע על שום דבר שמצביע על כך ששפירו היה אשם".
בשנת 1993, גלן טי סיבורג, לשעבר ראש הוועדה לאנרגיה אטומית כתב בספרו, The Atomic Energy Commission under Nixon, Adjusting to Troubled Times אשר בו הקדיש פרק לשפירו ו-NUMEC:
"ככל שהקריירה של שפירא הייתה בולטת, אי אפשר שלא לתהות אם היא לא הייתה מפוארת יותר לולא הוגשו נגדו ההאשמות הלא צודקות הללו".
רישומים מאוחרים יותר של משרד האנרגיה של ארצות הברית מראים שחברת NUMEC איבדה אורניום בכמות הגדולה ביותר מכל החברות המסחריות האחרות בארצות הברית, עם 269 קילוגרם שנעלמו לפני שנת 1968, ועוד 76 קילוגרם לאחר מכן.
באוגוסט 2009 סירב ה-NRC לבקשת הסנטור ארלן ספקטר לנקות את שפירו מכל חשד ואמרו: "NRC לא מצאה מסמכים שסיפקו ראיות לכך שהזלגת חומרים גרעיניים התרחשה.
עם זאת, בהתאם להצהרות קודמות של הוועדה, ל-NRC אין מידע שיאפשר לה להגיע למסקנה חד משמעית שחומר גרעיני לא הועבר מהאתר, וגם לא שכל החומר שנעלם בעבר נלקח בחשבון במהלך השבתת האתר".
בשנת 2014, מסמכים נוספים על החקירה נחשפו, אם כי עדיין תחת צנזורה קפדנית.
מסמכים אלה הכילו ראיות לכך שהתובע הכללי של ארצות הברית אדוארד לוי האמין שייתכן וגורמים פדרליים האחראים על החקירה של NUMEC יכולים היו להפר את החוק הפדרלי בכך שלא דיווחו על עבירה פלילית, ובכך סייעו לביצועה לאחר מעשה.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית מפקח על ניקוי קרקע מזוהמת באתר סילוק הפסולת של NUMEC.
הפרויקט היה אמור להסתיים בשנת 2015, אך גילוי של כמות גדולה יותר של זיהום הביא לעיכוב של שבע שנים בניקוי.
החפירה אמורה הייתה להתחיל בשנת 2021 ולהימשך של 10 שנים.
פרשת איתנים (או פרשת ההתעללות באוטיסטים בבית החולים הפסיכיאטרי הממשלתי "איתנים") התפרסמה בקיץ 2004.
וועדת בדיקה פנימית של משרד הבריאות מצאה כי ב "מחלקת המשך" בבית החולים, מחלקה בה אושפזו בעיקר חוסים ("מושגחים","מטופלים") שאובחנו כאוטיסטים, התקיימה מסכת ההתעללויות, שכללה השפלות, אלימות קשה וענישה בלתי הולמת שהביאה לפגיעה רגשית, נפשית ורפואית במטופלים חסרי הישע.
הפרשה שהתמקדה במעשים שבוצעו במוסד בשנים 2004-2001, הוגדרה "מהחמורות בתולדות מערכת בריאות הנפש בישראל", "פרשה שקשה להפריז בחומרתה".
כתבי אישום חמורים במיוחד הוגשו נגד תשעה עובדים, חמישה מהם זוטרים וארבעה בכירים ביותר במוסד: מנהל בית החולים, האחות הראשית, מנהל המחלקה והאחות האחראית במחלקה.
בית המשפט הרשיע את העובדים וגזר על חלקם עונשי מאסר בפועל.
בית החולים איתנים, השוכן בהרי ירושלים הינו בית חולים פסיכיאטרי, וביחד עם בית החולים הפסיכיאטרי "כפר שאול", הם מהווים את המרכז הירושלמי לבריאות הנפש "כפר שאול-איתנים".
בבית החולים מערך של פונקציות שונות: רופאים, פסיכולוגים, מרפאים בעיסוק ועובדים סוציאליים.
הוא מחולק למספר מחלקות, על פי אופי המטופלים וההפרעות מהן הם סובלים.
בראש כל מחלקה עומד מנהל המחלקה, שהינו רופא, והוא הסמכות הבכירה במחלקה, הן במישור הארגוני והן במישור המקצועי, והוא הקובע את הטיפול שיינתן למטופלים במחלקתו.
בכל מחלקה יש אחות אחראית, לה כפופות כל אחיות המחלקה.הפרשה אירעה במחלקה אחת היא "מחלקת המשך", מחלקה סגורה שיועדה למטופלים בגירים, הלוקים באוטיזם - PDD (Pervasive Developmental Disorders, הפרעה התפתחותית מפושטת), ו/או בפיגור שכלי, לרוב בשילוב מחלות נוספות כגון אפילפסיה קשה או הפרעות ומחלות אחרות.
מרבית החוסים במחלקה סבלו מאוטיזם קשה ביותר, עם רמת תפקוד נמוכה במיוחד, ופיגור שכלי בינוני עד קשה.
במחלקת ההמשך אושפזו בתקופה הרלוונטית כעשרים מטופלים (חוסים), וכתב האישום עוסק בשלושה עשר מתוכם.
הפרשה העלתה שאלות רבות בנוגע לאתיקה, לחמלה בסיסית ולקלות הבלתי נסבלת במסגרתה פגועי נפש עוברים דה הומניזציה, כמו גם שאלות בנוגע לשחיקה ונורמות התנהגות של צוותים רפואיים שמטפלים במקרים קשים ולאחריות אישית וניהולית.
הפרשה החלה בעקבות דיווחים של עובד המחלקה וסטודנטים לרפואה שהועסקו במהלך לימודיהם ב"מחלקת המשך", קבוצה שכונתה בהמשך על ידי בית המשפט "קבוצת הצעירים".
חברי הקבוצה הגיעו למסקנה ששיטות העבודה במחלקה אינן טיפוליות ואף עלולות להוות התעללות בחסרי ישע.
לאחר שניסיונותיהם להתריע בתוך בית החולים על הנעשה במחלקה לא הביאו לשינוי המצב, פנו הסטודנטים לעורך הדין מיכאל ספרד ובמקביל פנו גם ליו"ר וועדת האתיקה הרפואית בהסתדרות הרפואית בישראל (הר"י), פרופ' אבינעם רכס, שהעביר את הדברים לבדיקתו של הפסיכיאטר המחוזי בירושלים.
בעקבות התלונות נדרש מנהל בית החולים לברר את הנושא ומינה ועדת בדיקה מיוחדת בראשות הפסיכיאטר דר' אלי דנילוביץ'.
חברי הוועדה שמעו ותיעדו את עדויות עובדי המחלקה וחברי הנהלת בית החולים, עיינו במסמכים שונים וערכו סיור במחלקת המשך.
הוועדה הגיעה למסקנה שמסכת ההתעללויות נמשכה לאורך שנים ובידיעת עובדים רבים.
היא מתחה ביקורת נוקבת על הנהלת בית החולים והנהלת הסיעוד, שלא פעלו בזמן לחקירת התלונות הראשונות על המחלקה שהועברו אליהם ונמנעו מהתערבות במחלקה קודם לקבלת התלונות.
על פי דו"ח הוועדה, האחות האחראית במחלקה פעלה למעשה כמנהלת המחלקה כשהיא פועלת לניתוק הקשר בין המחלקה לבין מנהלה.
בדו"ח עלתה ביקורת חריפה על מנהל המחלקה שנמנע מהפעלת סמכותו כרופא וכמנהל ואף נעתר לדרישת האחות האחראית שלא יכנס כלל למחלקה אותה הוא מנהל, בטענה שנוכחותו משבשת את העבודה הטיפולית.
הוועדה סברה שהאחות האחראית יחד עם עובד כוח עזר במחלקה, הובילו את רוב מעשי ההתעללות והפגיעה במטופלים והאחות נתנה גיבוי למעשי האלימות נגדם.
הוועדה מצאה את האחות כאחראית גם על מניעת טיפול רפואי עקב פרשנות מוטעית שנתנה לתופעות שנצפו אצל החוסים, ולמעשה ביצעה פעולות ללא רשות וללא סמכות.
הוועדה מתחה ביקורת גם על הנהלת הסיעוד בבית החולים אשר העניקה לאחות מינוי קבע לתפקיד אחראית מחלקת המשך למרות ובתוך התרחשותם של האירועים האלו.
הוועדה קבעה כי מתפקידם של הממונים על המחלקה היה לנקוט באמצעים העומדים לרשותם להוקעת אלו אשר מעלו באמון החברה תוך פגיעה בחסרי ישע.
חברי הוועדה הגיעו למסקנה שקיים חשד לכאורה להתעללות בחוסים במחלקת ההמשך, והמליצו למנהל בית החולים לפנות לפקידת סעד או למשטרה.
דו"ח הוועדה לא פורסם אך שימש ראיה במשפט.
דיווח לפקידת סעד ופתיחת חקירת משטרה
מנהל בית החולים דיווח כנדרש לפקידת סעד והעביר לידיה את עיקר ממצאי הוועדה.
ב-4 ביולי 2004 הורו שר הבריאות דני נוה ומנכ"ל המשרד פרופ' אבי ישראלי, לסגור את המחלקה, להשעות מיידית שני מטפלים בבית-החולים החשודים בביצוע ההתעללות, ולהעביר את המטופלים מהמחלקה למסגרות אחרות.
מנהל בית החולים הונחה להעביר את החומר לחקירת משטרה.
משטרת ישראל פתחה בחקירה ולאחר שהעלתה חשדות לכאורה לפלילים המליצה על הגשת כתבי אישום.
אנשי כוח העזר, אשר מילאו אחר הוראות הממונים במחלקה מבלי שהוסיפו לכאורה דבר "משל עצמם" וחברי "קבוצת הצעירים" אשר הובילו לחשיפת הפרשה לא הועמדו לדין.
כנגד "קבוצת הצעירים" אף לא נפתחה חקירה פלילית, חרף העובדה שמילאו אחר ההוראות.
הם היו עדי התביעה העיקריים במשפט.
כתב האישום הוגש ב-2006 על ידי פרקליטות מחוז ירושלים והתפרס על כעשרים עמודים בהם פורטו המעשים בחוסים ב"מחלקת המשך" בבית החולים.
בכתב האישום כשלושה עשר אישומים מפורטים בגין שלוש עשרה התעללויות שונות בשלושה עשר חוסים במחלקה.
בחלקו הכללי של כתב האישום הוצגה תמונה קשה של המחלקה:
קבעה שיש לשנות בכפייה התנהגויות מסוימות של החוסים ולכן הנהיגה "דרכי טיפול" פסולות שלמעשה היוו התעללות בהם ומנעו מהם קבלת טיפול מתאים.
הורתה לכל אנשי הצוות שעבדו במחלקה ליישם את דרכי הטיפול עליהם החליטה.
התעלמה מגילויי אלימות שהפעילו אנשי הצוות כלפי החוסים ואף העבירה מסר כי הפעלת האלימות מותרת.
מנהל המחלקה ידע על מעשיה של האחות ועל משמעותם אך לא עשה דבר כדי לעצור אותם.
הנהלת בית החולים קיבלה מחודש פברואר 2003 דיווחים חוזרים ונשנים על דרכי הטיפול המעוותות בחוסים ועל האלימות נגדם, אך למרות זאת לא דיווחה למשטרה ולא עשתה דבר לשינוי המצב מלבד בדיקה חסרת משמעות שביצעה האחות המפקחת על המחלקה.
מנהל המחלקה ומנהל בית החולים ידעו אודות המעשים אך הם לא הפסיקום באחת.
בית המשפט פירט שורה של פעולות קשות ביותר שננקטו במחלקה, לכאורה כחלק מהטיפול.
במקרים מסוימים נאסר על החוסים לדבר במשך תקופות זמן ארוכות.
חוסה אשר סבל מהתקפי אפילפסיה נתפס על ידי הצוות הרפואי כמתחזה ונענש בגין כך.
הצוות קשר את ידיו של חוסה הסובל מעיוורון במהלך ארוחה.
חוסה נאלצה להישאר במשך שעות ארוכות בבגדים רווי שתן בגין אי שליטה על הסוגרים.
הענשת החוסים כללה גם בידוד, מניעת מקלחת או צחצוח שיניים ואף מניעת טיפול תרופתי.
עונשים נוספים היו קריעת בגדים ואיסור לצאת לשירותים.
אישום נגד מנהל בית החולים
לאחר שימוע שונה הסעיף בו הואשם מנהל בית החולים מעבירת התעללות לעבירה של הזנחת מושגחים, שהינה עבירה קלה יותר.
בפסק הדין נקבע כי מנהל בית החולים לא בדק את התלונות שהועלו בפניו על טיפול אלים בחוסים, ובכך הפר את חובת הדיווח והזניח את חובתו.
בכתב האישום נטען כי למנהל בית החולים היה יסוד סביר לחשוב שנעברו עבירות אלימות והתעללות בחוסים חסרי הישע ולמרות זאת גם הוא וגם סגנו לא דיווחו על כך לאיש
אישומים נגד סגן מנהל בית החולים וסגנית האחות הראשית
טיוטת כתב האישום המקורי כללה את מנהל בית החולים וסגנו ואת האחות הראשית וסגניתה.
לאחר שנערכו שימועים בעניינם, הוחלט לסגור נגד סגן מנהל בית החולים וסגנית האחות הראשית את התיקים הפליליים ולהעביר את הטיפול בהם למסלול דין משמעתי בלבד.
נגד סגנית האחות הראשית נערך הליך משמעתי והושת עליה עונש.
לעומת זאת, מחדל בנציבות שירות המדינה הוביל לכך שלא נפתח נגד סגן מנהל בית החולים כל הליך משמעתי, עד אשר חלפה תקופת ההתיישנות; או אז, הוא נחלץ מן העניין ואף הוחזר לעבודתו בבית החולים.
אישומים נגד האחות האחראית במחלקה והרופא מנהל המחלקה
האחות האחראית במחלקה הייתה, על פי כתב האישום היוזמת והדמות המרכזית באירועי הפרשה.
בין השאר טענה התביעה כי היא קבעה שיטות טיפול קשות ופסולות וזאת מבלי לדווח על כך למנהל המחלקה ואסרה עליו להיכנס למחלקה ולהשתתף בישיבות הצוות.
הביקורת כנגד מנהל המחלקה נגעה לכך שהוא ידע אודות המעשים החמורים אך לא נקף אצבע על מנת להפסיקם.
תשעה נאשמים הועמדו לדין: ארבעה מנהלים וחמישה עובדים.
על שנים מהעובדים הזוטרים שהודו במעשים הושת עונש של שישה חודשי מאסר בדרך של עבודות שירות וכן שישה חודשי מאסר על תנאי.
על עובד אחר הוטל בהסדר טיעון עונש מאסר בפועל למשך שלושה חודשים ומאסר בדרך של עבודות שירות למשך שלושה חודשים נוספים, וכן שנים עשר חודשי מאסר על תנאי.
ב-13 בדצמבר 2012, למעלה משש שנים לאחר תחילת הדיונים, הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים - השופט צבי סגל, ארבעה אנשי מקצוע, מהם הבכירים ביותר בבית החולים.
מנהל בית החולים והאחות הראשית של בית החולים הורשעו בעבירה של "הזנחת מושגחים".
הכרעת הדין לגבי ארבעת הנאשמים הבכירים משתרעת על פני למעלה מארבע מאות וחמישים עמודים בהם מפורטת מסכת ההתעללויות במטופלים מצד הצוות במחלקה.
הודגש כי יש בדברים חומרה יתירה היות שהמטופלים היו חוסים הסובלים מפיגור שכלי ואוטיזם.
בית המשפט קבע כי החל משנת 2002 יושמו בבית החולים דרכי טיפול נוקשות, קשות, אלימות, אשר הכתיבו אוירה קשה ואלימה במחלקה והובילו לטיפול אלים ומתעלל עוד יותר.מנהל המחלקה והאחות האחראית במחלקה שבה התרחשה ההתעללות, הורשעו כל אחד במספר רב של עבירות חמורות יותר של התעללות בחוסה חסר ישע.
שני עובדים זוטרים זוכו מההאשמות נגדם.
השופט צבי סגל זיכה גם את המורשעים בחלק מהעבירות שיוחסו להם כאשר הטענה לא הוכחה מעל לספק סביר, אך ציין בהכרעת הדין את הפגם המוסרי שדבק בהם.
על מנהל המחלקה, רופא מומחה לפסיכיאטריה של הילד, שהורשע בהתעללות בחוסים חסרי ישע ושימוש פסול באמצעי כפייה הוטל עונש של שמונה עשר חודשי מאסר על תנאי, עבודות שירות וקנס של חמישה עשר אלף שקלים.
רישיונו הותלה (נפסל זמנית) לשנה.
הושת עליה עונש של תשעה חודשי מאסר בפועל, שמונה עשר חודשי מאסר על תנאי וקנס של חמישה עשר אלף שקלים.
השופט צבי סגל הסביר בגזר הדין את החלטתו להטיל עליה עונש מאסר בפועל בחומרת המעשים, המרכזיות שלה בפרשה והיותה הרוח החיה באירועים.
בפסק הדין כתב השופט עוד:
התביעה ראתה בפסק הדין אמירה חשובה של בית המשפט, לפיה החברה חייבת להגן על חסרי ישע החיים בתוכה.
המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים, עורך הדין אלי אברבנאל הדגיש את המסר העיקרי של פסק דין זה והוא שכל אנשי הצוות, לרבות המנהלים הבכירים - שבאירוע זה היו אחראים על טיפול בחסויים חסרי ישע - עלולים לעמוד אישית לדין ולמצוא את עצמם על ספסל הנאשמים בגין מעשה או מחדל שלהם.
בעמותה העיקרית המטפלת באוטיסטים בישראל ראו בפסק הדין מסר חשוב לחברה ולנושאי תפקידים בה.
אלו"ט - אגודה לאומית לילדים ובוגרים אוטיסטים שיבחה את רשויות החוק, המשטרה והפרקליטות, על שלא הסתפקו ב"ראשו של ה-ש"ג" אלא טיפלו ב"קודקוד" והתייחסו גם למי שידע ושתק.
גם הם ראו בפסק הדין מסר חשוב הקובע שעל כל מנהל במדינה מוטלת האחריות - זאת לאור העובדה שבפסק דין זה הגיעו עד למנהל בית החולים ולא הסתפקו במדריך שהיה במגע ישיר עם הילדים.
היבט נוסף שציינו כיוצא דופן לטובה, הוא שהוגשו כתבי אישום גם נגד מי שראו את המעשים ושתקו.
זה מסר לחברה שגם עמידה מנגד באירועים מעין אלו זו עבירה פלילית חמורה.
ביקורת שיפוטית וציבורית על קלות העונשים
אלו"ט - אגודה לאומית לילדים אוטיסטים פנתה ביום 3 באוקטובר 2013 לפרקליט המדינה משה לדור בבקשה לערער על קלות העונשים בפרשה ונימקה זאת בכך שמדובר באחת מהפרשיות הכואבות והעצובות שהתגלו בשנים האחרונות שהסתיימה בקול ענות חלושה.
לדעתם העונש שגזרו השופטים בפרשה לא עולה בקנה אחד עם נסיבותיה החמורות, בעיקר בשל היותם של החוסים כה חלשים ופגיעים.
הוא אינו מבטא את חומרת המעשים בחוסים וההשלכה על משפחותיהם ואף אינו משקף את תחושות הציבור הרחב.
מנהל המחלקה שבה בוצעו המעשים והאחות האחראית במחלקה, אשר הורשעו ברוב סעיפי ההתעללות ערערו על פסקי הדין בעניינם.
השופט אורי שהם דחה בהחלטתו את טענתם כי הפעולות היו חלק מטיפול רפואי לטובת החוסים.
בהתייחסו לאחד ממקרי ההתעללות ציין שבמניעת תרופה מאדם המתפתל על הרצפה, פוגע בעצמו ומתענה בהתקף במשך שעות, מבלי לזכות לתרופה המתאימה שתפסיק את ההתקף, לא ניתן לראות חלק מטיפול רפואי.
במקרה זה, פסק, בולטים במיוחד ממדי ההשפלה והאכזריות.
עונשה של האחות הופחת מתשעה חודשי מאסר בפועל לשישה חודשי עבודות שירות בשל חלוף הזמן מביצוע העבירות ומשום שלא הייתה לה מטרה להסב סבל ללא כל תועלת טיפולית.
על מנהל המחלקה הוטל עונש של ארבע מאות שעות עבודות שירות וקנס של עשרת אלפים שקלים.
המדינה ערערה על קלות עונשו, אך הערעור נדחה.
בעקבות הרשעתו נפתחו נגדו הליכים בבית הדין המשמעתי וועדה מטעם משרד הבריאות המליצה להתלות את רישיונו לחודש אחד בלבד.
השופט בדימוס אמנון סטרשנוב, שלו הואצלה סמכות שר הבריאות לנקיטת אמצעי משמעת (ממונה על החלטות שיפוטיות במשרד הבריאות), הקפיץ את רף הענישה לשנים עשר חודשים ונימק:
על החלטה זו הגיש מנהל המחלקה ערעור לבית המשפט המחוזי בירושלים.
הערעור התקבל על ידי השופט רפאל יעקובי שקבע את תקופת ההתליה לחודש בלבד.
המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה הגישה בקשת רשות ערעור – שהתקבלה.
בית המשפט העליון מתח ביקורת על שופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
השופט מני מזוז, שלדעתו הצטרפו השופטים ג'ורג' קרא ויוסף אלרון, החליט שתקופת ההתליה תוחמר ל-12 חודשים.
בפסק הדין קבע השופט מזוז שדווקא המלצת הוועדה, שהסתפקה בהמלצה להתליית רישיונו של מנהל המחלקה לחודש אחד בלבד, מחטיאה את מטרת ההליך המשמעתי.
הוא הורשע בעבירות קשות שבוצעו במסגרת פרשה שקשה להפריז בחומרתה.
המחלקה בראשה עמד הפכה ל"מקום אימים של התעללות אכזרית נפשעת וממושכת" וכן שלולא מחדליו מסכת זו הייתה נמנעת.
כלפי הוועדה - חברי ועדת המשמעת - שהורכבה משני רופאים ועורך דין הופנתה טענה שההחלטה להתלות את רישיונו של מנהל המחלקה לחודש אחד בלבד הייתה סלחנית ונבעה מתוך היותם מייצגי "גילדת הרופאים".
סוגיית אחריותו של מנהל בית חולים במשפט
בפרשת איתנים קבע בית המשפט המחוזי בירושלים הלכה תקדימית בנוגע לאחריותו של מנהל בית החולים על האירועים המתרחשים בו.
פסק הדין שם דגש על חובת המנהלים והבהיר כי בית המשפט רואה במנהל אחראי על הנעשה במוסד אותו הוא מנהל, והטענה שלא היה מודע למעשים שתוארו בפסק הדין אינה עומדת לזכותו.
לראשונה בתולדות המדינה הורשע מנהל בית חולים בשל מחדל אגב מילוי תפקידו.
לדעתם בית המשפט הושפע גם מהדין הצבאי, לפיו אפשר להרשיע מפקד בגין מעשה של הפקוד שלו.
פסק דין זה הוצג על ידי בא כוחו של מנהל בית החולים עו"ד עופר ברטל, כהלכה תקדימית מרחיקת לכת ומסוכנת בכל הקשור באחריות של מנהל בית החולים שלא היה מודע למעשים שתוארו בפסק הדין.
לאחר שהורשע בשתי עבירות הזנחת חולים, ערער מנהל בית החולים על גזר דינו בבית המשפט העליון בפני השופטים: ענת ברון, אורי שהם, וניל הנדל.
בדצמבר 2015, וכאחת עשרה שנים לאחר תחילת הפרשה, זוכה פה אחד מעבירות אלה, בפסק דין המשתרע על פני מאה ושלושים עמודים.
כתוצאה ישירה של הפרשה, הוחלפה הנהלת בית החולים, חברי ההנהלה לא שבו לתפקידם - מלבד סגן מנהל בית החולים אשר עקב טעות המערכת הוחזר לעבודתו.
בשנת 2016 בוטל רישיונה של האחות הראשית בבית החולים לעסוק בסיעוד לאחר שוויתרה עליו.
רישיונו של מנהל המחלקה הותלה (נשלל) לשנה.
מחלקת ההמשך חזרה לתפקד בבית החולים איתנים עם צוות חדש, והיא מטפלת בעיקר בלוקים באוטיזם.
פרשת בְּרֵאשִׁית היא פרשת השבוע הראשונה בספר בראשית ובתורה כולה.
היא מתחילה בתחילת הספר ומסתיימת, לפי החלוקה לפרקים, ב.
בפרשת בראשית מתוארת בריאת העולם, ואחריה קורות בני האדם עד המבול, שבו מחה אלוהים את בריאתו מעל פני האדמה.
פרשת בראשית והפרשה שאחריה, פרשת נח, הן שתי הפרשות היחידות בתורה, העוסקות בתולדות העולם והאנושות לפני תחילת תיאורי חיי שלושת האבות שמהם יצא עם ישראל.
את פרשת בראשית קוראים בשבת הראשונה שאחרי חג שמחת תורה.
העלייה הראשונה בפרשה נקראת גם בשמחת תורה, מייד עם השלמת סבב הקריאה בתורה.
העולה לקריאה זו בשמחת תורה מכונה "חתן בראשית".
ספר בראשית נפתח בתיאור מפורט של בריאת העולם על ידי אלוהים בשישה ימים:
בתחילת היום הראשון, הייתה הארץ ריקה ושוממה, תוהו ובוהו, וחושך שרר על פני תהום, ורוח אלוקים ריחפה על פני המים.
אלוהים ברא את האור, והבדיל בינו לבין החושך.
ביום השני נוצר הרקיע, המבדיל בין המים העליונים למים שעל הארץ.
ביום השלישי ריכז אלוהים בתוך הימים את המים שהציפו את הארץ, והיבשה התגלתה.
באותו יום הוא ברא גם את הצמחים.
ביום הרביעי תלה אלוהים את השמש, את הירח ואת הכוכבים ברקיע, וקבע שהשמש תאיר ביום והירח בלילה.
על פי חלק מהמפרשים, המאורות נבראו כבר ביום הראשון, אלא שנראו בשמים רק החל מיום זה (רמב"ן בראשית א', יד'-טו'.
אור החיים בראשית א', יד').
ביום החמישי ברא אלהים את יצורי המים ועופות השמים, וברך אותם שיתרבו ויתמלאו את העולם.
ביום השישי ברא אלהים היצורים החיים ביבשה.
בסוף מעשה הבריאה ברא אלוהים את האדם.
היום השביעי: בסוף היום השישי נסתיימה מלאכת הבריאה, והגיע היום השביעי שבו שבת אלוהים מכל המלאכה.
הוא ברך את היום הזה וקבע שיהיה יום קדוש.
לאחר תיאור ששת ימי הבריאה, שב המקרא ומתמקד בבריאת האדם.
בסיפור זה מתואר גן עדן וסביבתו, נהרותיו וצמחיו, כמקום שניתן לאדם "לעבדה ולשמרה".
מסופר שה' הניח את האדם בגן עדן וציווה אותו לאכול מכל פירות הגן חוץ מפרי עץ הדעת.