tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הוקמה לזכר 98 חללי החטיבה שנהרגו במלחמות ישראל.
מרביתם נפלו בקרבות מלחמת יום הכיפורים.
חטיבה 679 הייתה חטיבת מילואים מצוידת בטנקים מדגם שוט.
היא נכנסה לקרב ברמת הגולן בלילה הראשון של מלחמת יום הכיפורים בפיקודו של אלוף-משנה אורי אור.
החטיבה מילאה תפקיד מפתח בבלימת הכוחות הסוריים שחדרו אל מרכז רמת הגולן ובהשמדתם.
בהמשך המלחמה השתתפה החטיבה בקרבות ההבקעה לסוריה ובלחימת צה"ל במובלעת שהקים בשטח סוריה.
החטיבה, שלימים שונה מספרה ל-434, השתתפה גם במלחמת לבנון השנייה, כשהיא מצוידת בטנקי מרכבה.
האנדרטה הוקמה בשנת 1974 מדרום להר שיפון, על הגבעה שמעליה פיקד מפקד החטיבה עליה בשלושת ימי המלחמה הראשונים ברמת הגולן.
לב האנדרטה הוא צריח של טנק T-54 סורי, המוצב על גבי בימת אבני בזלת.
שני קני תותחים המחוברים אליו מופנים אל על בזווית חדה.
אל הקנים מחוברים לוחות פלטות בזוקה של טנק שוט (המיועדות להגן על זחלי הטנק), הנראות ככנפי ציפור.
אל משטח בימת האבנים צמודים לוחות מתכת שעליהם נרשמו שמות הנופלים, וביניהם מפקד החטיבה לאחר מלחמת יום הכיפורים, עמיר יפה.
על הבימה מוצב גם סמל החטיבה ובצידו הכתובת "נעורים וגבורה כפלדה הותירו בסלע כאב".
על גבי הצריח נרשמו המלים "נזכור ולא נשכח".
לוחות בזלת המוצבים ליד הבימה נושאים שרטוטים המתארים את לחימתה של החטיבה.
לצד אתר האנדרטה נפרש יער, אשר ניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל לזכר חללי החטיבה.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסלת נעמי הנריק.
מדי שנה מקיימת עמותת החטיבה באתר עצרת זיכרון לנופליה.
האנדרטה לזכר שלמה בן יוסף עולה הגרדום הראשון ניצבת לצד כביש 8900, בין ראש פינה לצפת.
ב־21 באפריל 1938 הטילו שלמה בן-יוסף, אברהם שיין ושלום ז'ורבין, רימון על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה-צפת.
הרימון נזרק כנקמה על הוצאה להורג ורצח יהודים בידי ערבים בגליל העליון ימים ספורים קודם לכן.
הרימון שהוטל על האוטובוס לא התפוצץ ואיש מהנוסעים לא נפגע.
השלושה הסתתרו במערה שנקראת כיום "מערת שלמה בן-יוסף" ונמצאת בה אנדרטה נוספת.
משטרת המנדט תפסה את שלושתם.
ז'ורבין הוכרז כלא שפוי ועל בן יוסף ושיין נגזר גזר דין מוות.
בסופו של דבר גזר הדין בוצע רק על בן יוסף בשל גילו הצעיר של שיין.
האנדרטה ניצבת במקום בו זרקו בן יוסף וחבריו את הרימון לכיוון האוטובוס הערבי.
היא תוכננה על ידי הפסל יצחק דנציגר ונחנכה בטקס חגיגי בשישי ליולי 1957. האנדרטה עשויה בטון ובנויה כאובליסק בגובה שבעה מטרים ששבור פעמיים בצורה זוויתית.
צורת האנדרטה מזכירה גרדום וכן את פיתולי הדרך לצפת.
על דופן אחרת של האנדרטה כתובה שורה משירו של זאב ז'בוטינסקי שנקבע כהמנון בית"ר: .
על פי עדותו של יגאל תומרקין, דנציגר לא אהב את העבודה שיצר; היה זה המבנה המשולש של האנדרטה שהפך אותה ללא-מוצלחת בעיני דנציגר, בעוד שילוב הנוף והטופוגרפיה כרקע לפסל היה מוצלח בעיניו.
בשנת 2013 שופצה האנדרטה והוכשרו רחבה ומקומות חנייה.
בנוסף, הוצבה אבן זיכרון במצפור שמעבר לכביש.
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות היא אנדרטה באשדוד שנוצרה על ידי אשר חירם המנציחה את 11 חללי קרב סוכריר ואת 53 חללי גדוד 53 של חטיבת גבעתי בקרבות הבלימה בחולות אשדוד במלחמת העצמאות.
בשנת 1962 פנו הורי חללי קרב סוכריר, שהיו כולם בני ראשון לציון, למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון וביקשו אנדרטה לזכר בניהם.
בינואר 1963 הגיש האדריכל אשר חירם את תוכניות האנדרטה.
הורי הלוחמים של חטיבת גבעתי שנפלו בקרבות הבלימה ליד אשדוד דרשו שגם בניהם יונצחו על האנדרטה.
במשך כמה שנים נמשך ויכוח על ההנצחה באתר.
בנובמבר 1966 נקבעה פשרה שבמסגרתה הוסיף חירם מאחורי האנדרטה המקורית קיר אבן ועליו הונצחו חללי גבעתי.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 1967 התקיים באנדרטה המורחבת טקס זיכרון משותף לשתי קבוצות החללים.
בשנת 1965, הורי י"א חללי קרב סוכריר נטעו 11 עצים ביער המגינים על שמו של צבי צילקר, כאות תודה על פועלו להקמת הגלעד לזכרם.
האנדרטה נבנתה משני גושי אבן מוארכים.
גוש אחד מונח במקביל לקרקע והגוש השני נשען עליו וניצב בהטיה.
על גבי הגוש העליון חרוטים סמל צה"ל, שמות 11 החללים והכתובת:
מאחורי גושי האבן נבנה קיר הזיכרון בזווית המזכירה את הגוש העליון.
על גבי הקיר מוצב לוח שיש עם הכותרת , שמות 53 חללי גבעתי ושורת הסיום .
אנדרטה לנופלים במלחמת השחרור היא אנדרטה לנופלים במלחמת העצמאות המוצבת בעיר רחובות.
היא נחנכה ביום הזיכרון השני ב ג' באייר תש"י, 20 באפריל 1950. גובהה 4 מטרים ואורכה 12 מטרים.
החלטת מועצת רחובות מיום 24 בנובמבר 1948: "גרשון רוז'נסקי ויצחק דניאלי הוריהם של הנופלים עמיאל ועמוס, פנו למועצה בהצעה להקים זיכרון-עד לבני רחובות שנפלו במערכה.
הם מציעים להקים אנדרטה בגן ציבורי או מרכזי שעליה יהיו חרותים שמות שבעים בני רחובות שנפלו על הגנת המולדת.
כאשר ינטע עוד גן צבורי גדול, הוא יקרא על שם בני רחובות ולשם תועתק האנדרטה.
זהו רעיון העיקרי, אך הם ברצון רב יקבלו כל הצעה אחרת, אשר תענה למטרה." למחרת פרסם היומון "יום יום" את ההחלטה להקים יד לחללי רחובות.
מזכיר המועצה פנה ל-'אגודת מהנדסים וארכיטקטורים' בתל אביב בבקשת עצה והדרכה (מהאגודה או מועדת ההתחרויות המרכזית) בסדור ההתחרות וקביעת תנאיה ובבקשה למנות שני באי-כוח לוועדת התחרות.
ב 15 בפברואר 1949 הכריזה המועצה, בהסכם עם ועדה זו על תחרות פומבית להקמת ה"יד" ומודעות התפרסמו בעיתונים "הארץ" ו"דבר".
אדריכלים, אדריכלים גננים, מהנדסים ופסלים בישראל הוזמנו להגיש את הצעותיהם לתוכנית "יד הזיכרון" לחללי המקום בגן הציבורי.
תנאי ההתחרות כללו לוחות זמנים, תיאור מפורט של השטח ומיקומו, ופרטי הגשת התוכניות.
המתחרים נתבקשו להגיש תוכנית כללית של הגן ב ק.מ 1:200 ותוכנית מפורטת של "יד הזיכרון", מראות מצדדים שונים ומודל בקנה מידה של 1:50.
חבר השופטים הורכב מנשיא המועצה המקומית ב.צ.
ניתנה אפשרות להגיש שאלות עד 25 בפברואר 1949 לאדריכל א.
שילר, והתשובות פורסמו לכלל המגישים.
שיקולי תכנון ליד הזיכרון ולגן הציבורי
היד צריכה לבטא את מלחמת השחרור והתקופה הנוכחית.
היא יכולה לכלול מומנטים של פיסול.
תוך התחשבות בנוהג הדתי בארץ, דבר שלא צריך למנוע את השימוש בצורות סמבוליות, רליפים, מוזאיקות וכו'.
השאיפה לפשטות והצנע באמצעים צריכים לשמש נר לרגלי המתכנן בבחירת החומר ממנו תוקם היד
ב"יד" צריך לכלול מקום לשמות 70 החללים ופרטי גילם, תאריך ומקום נפילתם.
ה"יד" צריכה להיות בפינה כאילו מבודדת במקצת מיתר חלקי הגן.
"כאן צריכה לשרור רוח הגבורה והעצבות, התייחדות עם זיכרונם של אלה, שאינם כבר אתנו ויחד עם זה- יראת כבוד לגבורתם".
התכנון צריך לאפשר נוכחות קהל ביום האזכרה באופן שימנע דוחק או קלקול הצמחים.
ביום זה יהיה מפקד של פלוגת צבא או משלחת של ארגוני הנוער המקומיים (עד 50 איש) שיניחו זרים לרגלי ה"יד" וידליקו נר לנשמת הנעדרים.
הגן צריך לכלול פינות מיוחדות למשחקי פעוטות וילדים גדולים יותר, ופינות שקטות למבוגרים עם מקומות ישיבה מוצלים.
בקביעת אלמנטים ארכיטקטונים יש לשמור על הבלטת פינת יד הזיכרון.
יש לסדר שתי כניסות שאחת מהן רפרזנטטיבית שתרמוז למבקר שאין גן זה משמש רק לשעשועים ושתוביל באופן טבעי ל-"יד".
תיאום עם המדור להנצחת החייל
החלטת המועצה זו הקדימה בחודשיים את הקמת "המדור להנצחת החייל העברי במלחמת השחרור" במשרד הביטחון.
ראש המדור, יוסף דקל, המליץ לדחות את ההכרזה על התחרות "כדי לתת להנצחה צורה כללית מתוכנת על ידי הגורמים המתאימים".
הוא נענה שלא ניתן לדחות את פרסום התחרות מאחר שנעשו כל ההכנות לכך "ומאחר שברצוננו להניח אבן פינה לאנדרטה במלאת שנה להכרזת המדינה" ואשר "לצורה כללית מתוכנת", המועצה הציעה שבא-כח המדור ישתתף בוועדת השופטים.
ב 11–12 באפריל 1949 בישיבה הראשונה של חבר השופטים, נידונו כל ההצעות במשותף.
מ 11 שנבחרו להמשך התהליך, הצעתו של אדריכל י.
לוינסון נבחרה כקומפוזיציה הכללית המוצלחת והצעתו של הפסל דב פייגין כרעיון האמנותי המוצלח.
שתי ההצעות חלקו כל אחת פרס שני.
עיתון 'דבר הארץ', פרסם את דבר הזכייה ואת קיום תערוכת התוכניות והמודלים בימים שבת וראשון 7. 8 במאי 1949, באולם "מגן דוד אדום" ברחובות.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל דב פייגין, ותוכננה על ידי האדריכלים יצחק יהושע גבירצמן וי.
התקיים מבצע איסוף תרומות ממוסדות ומתושבי העיר רחובות לאיסוף הסכום הנדרש.
עקב קשיים בהשגת רישיון לחצוב את אבן הבזלת בגליל, פנתה המועצה למושלים הצבאיים של עכו וצפת בבקשת עזרה בהשגת רישיון לקבלן מר מיניקס מחברת "אמן האבן" ולפסל מר דב פייגין, לחוצב ושמונת פועליו..
ביום הזיכרון הראשון נערך טקס הנחת אבן הפינה.
עיתון "הצופה" דיווח שרחובות מתמלאת "שמחה מהולה בתוגה".
הודלקו נרות שחורים על במה מיוחדת ולידה הוצבו לוחות הנושאים את שמותיהם של 70 קרבנות המושבה בתוך מסגרת שחורה.
בקהל נראו בני משפחותיהם של החללים.
כן נוכחה בטקס פלוגה מזוינת מגדוד הבוקעים, שבשורותיה לחמו רבים מבני רחובות ונפלו חלל.
לאחר הנפת הדגל, לקול תופים, פתח יושב ראש המועצה המקומית פתח את הטקס.
הרב דמתא, ר' צבי יהודה מלצר, נשא דברי הערכה לגבורת הלוחמים שנפלו בקרב.
מר יצחק דניאלי השמיע דברים נרגשים בשם ההורים השכולים.
לאחר דברי רב-סרן יהושע ורבין, סמח"ט גבעתי במלחמת השחרור, קראה תלמידה את רשימת החללים.
החזן מר דוד רזניק השמיע פרקי תהילים ו"אל מלא רחמים".
אורבוך, אביו של חיים, אמר קדיש.
פלוגת הצבא ירתה יריות כבוד והמשורר ש.
שלום קרא את מגילת היסוד שחוברה במיוחד על ידי מר ט.ז.
"אחד אחד עלו על הבמה עשרות ההורים השכולים וחתמו ברטט של גאון ויגון על מגילת הקלף שהוטמנה תחת אבן היסוד".
אבן הפינה במידות 30X30 נמצאת בצדה השמאלי של האנדרטה ליד אבן הבזלת.
עיתון "דבר" 5 מאי 1949 התמקד בספורים האנושיים וניכר שהכתב יצחק יעקובי הכיר את הנפשות המצוטטות:
טקס הסרת הלוט נערך ביום הזיכרון השני ב ג' אייר תש"י, 20 באפריל 1950. "דבר" דיווח על האנדרטה מפוארת שהועמדה בגן הציבורי החדש ברחוב בנימין ברחובות, שהיא המושבה הראשונה שהנציחה את זכר בניה באנדרטה.
עם זכר החללים התייחדו אלפיים מבני רחובות.
האנדרטה ממוקמת בגן העירוני המשתרע על שטח של 9 דונמים.
בפינה הצפונית מזרחית של הגן רחבה מרוצפת ובה במה צרה ומוגבהת המשתרעת על פני כ 50 מ"ר, אליה עולות חמש מדרגות.
אורכה של האנדרטה 12 מ' וגובהה 4 מ'.
חומה משופעת העשויה לבני אבן תוחמת את הבמה מאחור.
בחלקה הימני, הגבוה, של החומה תבליט אבן בדמות לוחם המחזיק בחיקו את חברו שנפגע, פניו שבפרופיל מופנות אל עבר המרחב.
במישור הקדמי בצדה השמאלי של הבמה, הוצב על גבי כן סלע בזלת כהה הבולט על רקע הבמה הבהירה, ומסמל את רוחם האיתנה של הלוחמים.
לפני הסלע, על פאת הבמה, נחקק המשפט: "כך הלכו גִבורים".
משמאל ל"יד" חומת אבני זיכרון בגובה 70 ס"מ.
בכל אבן מובלט שם הנופל, וחרוטים גילו, תאריך ומקום נפילתו.
החומה מוגנת על ידי שיחי קריסה.
"אנדרטה לחללי חטיבה 8" היא אנדרטה שהוקמה לזכר חללי חטיבה 8 על ידי הפסל הישראלי יחיאל שמי ונחנכה בשנת 1972 בשטח נמל התעופה בן-גוריון.
האנדרטה הוקמה ביוזמת יוצאי חטיבה 8, שכבשה בזמן "מבצע דני" את האזור.
שמי החל בעבודה על האנדרטה בשנת 1970 וכעבור כשנה החלה העבודה באתר.
האנדרטה עשויה חלקי בטון וברזל השלובים זה בזה ויוצרים קומפוזיציה מבוזרת ומרובת אלכסונים, סביב מוקד פנימי שבו חקוקים שמות חללי החטיבה.
שמי הסתייג מן הרעיון של יצירת אתר "מקודש", ההופך את האמנות לשימושית.
הוא העיד כי יותר משביקש לתכנון אנדרטה משך אותו הרעיון להקים פסל לצד שדה תעופה.
בשנת 1975 תיאר שמי את האנדרטה, כשהוא מדגיש את היחס שבין הצופה ליצירת האמנות:
בשנת 1986 התייחס שמי לבניית האנדרטה בצורה ביקורתית:
האנדרטה לזכר חללי המשחתת אילת בחיפה, היא אחד מאתרי הזיכרון ל-47 חללי אח"י אילת (ק-40) שטובעה בטילי ים-ים במים בינלאומיים בקרבת פורט סעיד ב-21 באוקטובר 1967.
הפסל, שתוכנן על ידי האמן יגאל תומרקין ביזמת מפקדת חיל הים, הוצב בשנת 1994 על שובר הגלים הראשי בנמל חיפה.
במקום זה שימש תזכורת לכלי השיט היוצאים ונכנסים מהנמל, אך לא ניתן היה להתקרב אליו ולערוך לידו טקסים.
עיריית חיפה נאותה להקצות שטח בין שדרות ההגנה לרחוב אלנבי, והאנדרטה חודשה והועברה למקומה הנוכחי.
חנוכת האנדרטה נעשתה על ידי מפקד חיל הים אלי מרום משפחות החללים, קצינים בכירים וותיקי החיל באזכרה ב-21 אוקטובר 2009.
האנדרטה עשויה מתכת צבועה בשילוב עם שיש.
בחזית האנדרטה מופיעות הסיסמה, הנפוצה בחיל הים, "מעולם לא נוצח עם ששלט בים", והכתובת "אנדרטה לזכר לוחמי המשחתת אח"י אילת 21.10.1967".
בגן האנדרטה ניטעו 47 עצי ברוש לציון חללי הטיבוע.
על האנדרטה משני צידיה רשומים שמות 47 אנשי הצוות שנהרגו בטיבוע תפקידיהם ומקום מצבתם.
+ דרגה ושם תפקידמקום קבורהסמל מכונאי קיטורנתניהסמל מכונאי קיטור, בוגר מבואות ים.
חיפה קבר האחיםטור' תותחן, בוגר מבואות ים.
קריית שאולטור מכונאי קיטורחיפה סמ"ר חיפה חלקת קבר האחיםרב-סמל מכונאי קיטור חיפה חלקת קבר האחיםרס"ר נגד מחלקת מכונהחיפהסמל בוגר מבואות ים.
חיפה מצבה בחלקת קבר האחים.
חיפה חלקת קבר האחיםרב"ט בקר אש חיפהרב"ט תותחן, בוגר מבואות ים.
חיפה חלקת קבר האחיםסמל מכונאי קיטור, בשירות מילואים חיפה חלקת קבר האחיםסמל , מצופי ים טבריה.חיפהטר"ש בקר אש נצרת עיליתסמל , עיטור המופת.
נתניהטור מכונאי קיטור המגמה הימית בבית הספר התיכון באילת.קריית שאולרס"ר אלקטרונאי, בוגר בסמ"ת.חיפה
"אנדרטה לנופלים" או "לנופלים" היא אנדרטה לנופלים מבני העיר אשקלון, שיצר האמן יגאל תומרקין.
האנדרטה בנויה כמעין קשת גדולה עשויה פלדה שבבסיסה מוקם חדר הנצחה, החסום כיום בשער.
אל החדר מוביל מסדרון בטון באורך של כ-30 מטרים.
במקור היה מסדרון זה צבוע בשחור, אולם כיום הוא צבוע באפור.
החדר עצמו מעוצב בצורה של משושה שבמרכזו עמוד משולש שכיום צבעו לבן.
על קירותיו חקוקים שמות תושבי העיר שנפלו במלחמות ישראל.
מאחורי העמוד תלוי אסמבלאז' ברזל גדול המורכב מחלקי נשק שונים, בסגנון האופייני ליצירתו של תומרקין.
האנדרטה לזכר חיילים פולנים וגרמנים מתנגדי הפשיזם (בפולנית: Pomnik żołnierza polskiego i niemieckiego antyfaszysty) היא אנדרטת מלחמה שהוקמה על ידי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה הקומוניסטית) בפארק העם ברובע פרידריכסהיין בשנת 1972 בתקופה בה גרמניה חולקה בין מזרח ומערב.
כיום זו האנדרטה המרכזית בגרמניה לזכר החיילים הפולנים שנפלו במלחמת העולם השנייה, ואחת החשובות לציון ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
האנדרטה הוקמה בתקופה בה שופרו היחסים בין מזרח גרמניה ופולין לציון שיתוף פעולה בין צבא העם הקומוניסטי הפולני ובין גרמניה הקומוניסטית במאבק נגד הפשיזם.
האנדרטה הבנויה מאבן גרניט מאזור שלזיה גרניט תוכנה על ידי הפסלים הפולנים צופיה ולסקה ותדאוש וודזיאן והפסלים הגרמנים אנרד ויטיג וגונתר מרקל.
האנדרטה משתלבת בסביבה הטבעית של הפארק, מיקומה בגרם מדרגות אבן למרגלות גבעה.
האובייקט הבולט באנדרטה הוא תורן מורכב מזוג עמודי אבן מקבילים בגובה 15 מטרים, אשר מאוחדים בחלקם העליון על ידי דגל ברונזה הנראה כמתנופף ברוח.
משני צידי החלק התחתון של התורן מופיעים סמל פולין: העיט הלבן שכתר לראשו, וסמל גרמניה המזרחית: פטיש וחוגה המוקפים בצמד אלומות חיטה.
מאחוריו ניצב קיר אבן ארוך עליו נחצבה שורת המוטו של תדיאוש קושצ'ושקו, "עבור החופש שלכם ושלנו".
בצד החומה ישנו תבליט המציג חייל פולני, חייל הצבא האדום ולוחם מחתרת גרמני.
מתחת לעמודים ישנן לוחיות זיכרון ומידע בפולנית, גרמנית ורוסית, לצידן מניחים זרי פרחים בטקסים אשר נערכים במקום.
בשנת 1995 לאחר איחוד גרמניה, הורחבו מושאי ההנצחה של האנדרטה.
בנוסף לחיילים הקומוניסטים מפולין וגרמניה, הוחלט כי ההנצחה תוקדש לכלל החיילים הפולנים ולאזרחים פולנים שנפלו כקורבנות הנאצים, וכמו גם ללוחמי מחתרת גרמנים.
למרות השינוי, הסמלים הקומוניסטיים הושארו ורק השלטים עם ההסבר החדש עודכנו.
בשנים האחרונות היו מספר אירועי ונדליזם באנדרטה וריסוסי גרפיטי.
בשנת 2004, חברה גרמנית הסכימה לתת חסות לשימור האנדרטה.
בשנת 2005, האנדרטה הושחתה על ידי סיסמאות נאו-נאציות.
האנדרטה משמשת לעיתים קרובות עבור סקייטבורדינג.
האנדרטה ליהודי שפנדאו שנרצחו ניצבת בשכונת שפנדאו שבמערבה של ברלין בירת גרמניה.
היא נושאת את שמות 115 בני הקהילה היהודית שנספו בשואה.
האנדרטה ממוקמת בסמוך לאתר בו ניצב בית הכנסת של הקהילה באזור הישן של השכונה, אשר נהרס בליל הבדולח.
יהודים נמצאו בשפנדאו לפחות מאז המאה ה-13. ב-1844 היו בשפנדאו רק שש משפחות יהודיות והן קיימו את טקסי הדת בחדרים שנשכרו בבתים פרטיים.
ב-1895 נחנך בית הכנסת של הקהילה, מהזרם האורתודוקסי, במעמד ראש השכונה וילהלם גאורג קולצה ונכבדים אחרים.
בית הכנסת, שהכיל כ-300 מקומות ישיבה, היה מעוטר במגדל מתומן.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים וילהלם אלברט קרמר וריכרד וולפנשטיין.
ב-1933 בעת עליית הנאצים לשלטון מנתה הקהילה 600 נפש.
בליל הבדולח, 9 בנובמבר 1938, הוצת בית הכנסת ונהרס.
שרידיו פונו כנראה ב-1942. הקהילה קיימה בשכונה בית קברות יהודי, אשר נסגר ב-1940.
בשנת 1988 נחנכה האנדרטה בפארק על גדת נהר ההאפל, מול המגרש שבו עמד בית הכנסת.
היא מסמלת מגדל ובניין אשר נהרסו הרס אלים.
ב-2012 הורחבה האנדרטה ונוסף לה קיר הנושא את שמות 115 בני הקהילה שהושמדו.
מתכנני האנדרטה היו רות גולן וקיי זארה.
היא הוקמה בתמיכה כספית של הכנסייה האוונגלית של שפנדאו, הרשות המקומית ותורמים פרטיים.
האנדרטה המורחבת נחנכה ב-9 בנובמבר 2012.
על גבי האנדרטה קבוע שלט שעליו המילים בעברית "מלחמת בני אור בבני חושך" וכתובת בגרמנית: "אנדרטה זו מנציחה את סבלותיהם של אזרחי שפנדאו בני האמונה היהודית בימי הטרור של הנציונל-סוציאליסטים.
לא הרחק מכאן, בלינדנופר 12, ניצב בית התפילה היהודי, אשר נהרס ב-1938".
בשנה בה הוקמה האנדרטה הוצב ביזמת מועצת רובע שפנדאו שלט זיכרון לבית הכנסת באתר שבו הוא עמד.
ב-2005 הוצב השלט על המדרכה מול הבית שהיה ביתו של הרב לוונשטם בשפנדאו, בקרבת אתר בית האבות היהודי שקיימה הקהילה.
האנדרטה לזכר נופלי בני ברק היא אנדרטת זיכרון לחללי מערכות ישראל הניצבת בעיר בני ברק.
האנדרטה ניצבת בגן העצמאות שבשכונת גבעת סוקולוב, פארק עירוני קטן הממוקם בנקודה גבוהה בעיר (כ- 70 מטר מעל פני הים).
היא מורכבת משני כתלים כהים בגובה משתנה, המקיפים בחלקה רחבה מוגבהת בעלת צורה אובאלית.
בתוך הרחבה ממוקמת גינת נוי קטנה.
הכתלים אינם מחוברים וביניהם קיים מעבר אל השטח שמאחורי האנדרטה.
בקצה הכותל הקצר מבין השניים מתנשא עמוד אנכי, ובקצה הנגדי של הכותל האחר קבועה קורה אופקית, המדמה עמוד שנפל.
על גבי הכותל הארוך קבועות טבלאות שיש, שעליהן חרותים שמות בני העיר שנפלו במערכות ישראל.
פרט לכך אין באנדרטה כל כיתוב נוסף.
לפני האנדרטה משתרעת רחבה מרוצפת.
על גבי האנדרטה מונצחים שמותיהם של 413 נופלים.
ברחבת האנדרטה נערכים טקסי יום הזיכרון העירוניים.
האנדרטה הוקמה בשנת 1976 ביוזמת עיריית בני ברק וארגון יד לבנים.
היא עוצבה על ידי מרים ורחל חלפי.
האנדרטה לחללי עוצבת השרון היא אנדרטה הניצבת ביער המגינים שבקרבת לטרון.
היא מנציחה את שמותיהם של 16 לוחמים מחטיבה 5, שנפלו במלחמת ששת הימים.
האנדרטה הייתה מוצבת במקור בחורבת צופין ליד קלקיליה שבשומרון.
חטיבה 5, הנקראת גם עוצבת השרון, הייתה מופקדת ערב מלחמת ששת הימים על הגנת אזור השרון, המותניים הצרים של ישראל, שבהם הפרידו רק כ-16 קילומטר בין חוף הים התיכון לבין הגבול עם ירדן.
ביום השני למלחמה יצאה החטיבה להתקפה, כבשה את הערים קלקיליה וטול כרם וכפרים שלידן והגיעה למבואות שכם.
מקצת חלליה במלחמה נפלו בהפגזות ירדניות שהונחתו על יחידותיה בטרם החלה התקפתה.
מקומה המקורי של האנדרטה היה באתר ההנצחה שהוקם לזכר חללי החטיבה במלחמה במוצב הירדני לשעבר בחורבת צופין שממזרח לקלקיליה.
במקום זה ניהלה החטיבה את אחד מקרבותיה הראשונים.
אתר ההנצחה נחנך ביום השנה השני למלחמת ששת הימים.
האנדרטה הוצבה בו בשנת 1982 לאחר מעשי השחתה של לוחות הזיכרון שבמקום.
לימים הועברה האנדרטה אל יער המגינים.
האנדרטה היא לוח מתכת מקומר צבוע בשחור, המעוצב כצללית של חייל עוטה קסדה המצביע קדימה מעל סיפון רכבו.
במקור היו קבועים על גבי הלוח בתבליט שמות 16 החללים תחת הכותרת "עוצבת השרון: לנופלים בדרך אל ההר".
בשנת 2017, לרגל מלאת 50 שנים למלחמת ששת הימים, שופצה האנדרטה.
מימינה הוצב לוח אבן הנושא את הכיתוב שהופיע במקור על גבי האנדרטה עצמה ואת מילות ההספד יזכור.
משמאל לאנדרטה הוצב כן ללהבת זיכרון.
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטה לחללי גדוד הטנקים 407 מחטיבה 600.
שמות 16 חללי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים הונצחו גם באנדרטה הניצבת ליד המושב ניצני עוז שבשרון.
האנדרטה לנופלי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים היא אנדרטה הניצבת ליד מושב ניצני עוז שבשרון.
היא מנציחה את שמותיהם של 16 לוחמים מהחטיבה, שנפלו במלחמה.
האנדרטה ממוקמת לא הרחק מהעיר טול כרם, שבה לחמה החטיבה.
היא ממוקמת בצד כביש 57, בכניסה למושב ניצני עוז.
האנדרטה שוכנת על גבי במה עגולה שלפניה משתרעת רחבה מרוצפת.
במרכז הבמה ניצב סלע בזלת גדול המונח על צידו, ועליו ממוקם סלע בזלת נוסף, אנכי.
הסלע העליון נושא את סמל החטיבה ואת המילים כשחל וככפיר היו.
סלע קטן נוסף הממוקם מימין לאנדרטה נושא את שם האתר.
על הבימה ממוקמים גם שלושה תרני דגלים.
לוח גרניט הממוקם ברחבה שלרגלי הבמה נושא את שמות 16 הנופלים ואת תיאור תמצית פעולתה של החטיבה במלחמה.
האנדרטה תוכננה על ידי מרדכי כפרי ואברהם כוכבי ונחנכה בשנת 1969. לימים היא שופצה על ידי משרד הביטחון.
שמות 16 חללי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים הונצחו גם באנדרטה הניצבת ביער המגינים.
אותה אנדרטה הייתה ממוקמת במקור בחורבת צופין שממזרח לקלקיליה.
האנדרטה לחללי חטיבה 500 היא אנדרטה הניצבת ביער המגינים שבקרבת לטרון.
היא מנציחה את שמותיהם של 111 לוחמים מחטיבת השריון 500. שנפלו במערכות ישראל.
חטיבה 500 הוקמה בשנת 1972 בבסיס צאלים.
היא השתתפה במלחמת יום הכיפורים, במלחמת לבנון הראשונה ובמבצע חומת מגן.
החטיבה פורקה בשנת 2003. במהלך שנות קיומה נפלו 131 מאנשיה.
האנדרטה הוקמה ביער המגינים ביזמת יוצאי החטיבה בשנת 2004, לאחר פירוקה.
האנדרטה ממוקמת בשטח פתוח בתוך היער, שנשמרה בו הקרקע הטבעית המשובצת בסלעים.
שתי גדרות אבן נמוכות מסמנות את המבואה לשטח האנדרטה ולצידן ניצב שלט ועליו סמל החטיבה.
בשטח הפתוח הוצבו בחצי גורן עשרה סלעים זקופים, שאליהם צמודות לוחיות זיכרון הנושאות את שמות הנופלים ומועדי נפילתם.
הלוחיות על הסלעים מתייחסות לנופלי יחידות המשנה השונות של החטיבה, מהן אורגניות ומהן יחידות שסופחו אליה במסגרת מערכה מסוימת.
באנדרטה מונצחים נופלים מהיחידות הבאות:
גדוד חיל הרגלים 932 - במלחמת לבנון הראשונה
גדוד ההנדסה 601 - במלחמת לבנון הראשונה
שמות כל חללי החטיבה הונצחו גם בחדר זיכרון בבסיס צאלים.
האנדרטה לזכרו של יעקב (ז'לקו) מרוויצה היא אנדרטה שהוקמה בזכרון יעקב.
יעקב מרוויצה נפל בקרב בשכונת זייתון בעזה, ב־11 במאי 2004, במהלך מבצע לפגיעה במחרטות לייצור קסמים, המוכר כ"אסון הנגמ"ש" הראשון.
יעקב, שהיה חייל בודד, נקבר לבקשת אימו בסרביה ואין לו קבר בארץ.
על-מנת לשמר את זכרו ומורשתו יזמה, עיצבה והקימה, חברתו, מעיין הוד את האנדרטה.
מועצת זכרון יעקב נרתמה למשימה וביחד עם מתנדבים ותורמים רבים הוקם האתר.
האנדרטה מסמלת את אופיו הייחודי של יעקב ומשמרת את מורשתו.
המקום הוקם כך שיהווה נקודת לימוד, ציון וחיבור עם זכרו, בזכרון יעקב.
היא מוצבת ברחוב היין בזכרון יעקב, משקיפה אל עבר הכרמל, וואדי מילק.
האנדרטה מופיעה באתרי הביקור המומלצים של זכרון יעקב.
אתר ההנצחה מורכב מאנדרטה, קיר הנצחה, שלט הנצחה, רחבת טקסים ומרפסת קטנה, עץ זית בעל גזע כפול, תורן דגלים.
האנדרטה בנויה כמגן דוד תלת־ממדי.
במרכזו משולש העשוי מאבן גיר ירושלמית וסביבו שלושה משולשי ברזל מחוברים, היוצרים מבנה תלת מימד.
הכיתוב יעקב, ממתכת, נקבע במרכזו.
קיר ההנצחה – עליו רשומים פירטי ההנצחה בעברית ובאנגלית.
שלט ההנצחה – מתאר את חיו ופועלו של יעקב.
רחבת טקסים ומרפסת – משמשים לטקסים והסברים לקבוצות מטיילים.
עץ הזית הכפול – נתרם על ידי מועצת זכרון יעקב.
תורן הדגלים – עליו מונף באופן קבוע דגל ישראל.
בימי זיכרון מונף גם דגל גבעתי.
הפסל – דמוי מגן דוד תלת־ממדי, מסמל את הזיקה הגדולה של יעקב לעם ישראל.
האבן הירושלמית – את אהבתו ליהדות ולירושלים.
הברזל – מסמל רוחות מלחמה.
משחק הצבעים שחור–לבן – מסמל את הקוטביות אשר הייתה ביעקב.
מחד לוחם איתן, חסון, ונכון לקרב ומאידך, אדם רגיש, נדיב ואוהב.
האדמה סביב – פיסת אדמת ארץ ישראל לשמו ולזכרו.
עץ הזית – בעל שני הגזעים המשתרגים, מסמל את הקשר לחברתו מעיין.
תיאור חייו, פועלו ומורשתו לדורות הבאים.
יעקב ז'לקו מרוויצה נולד ב 14 באוקטובר 1978 בסרביה וגדל בעיר נובי סאד.
אחרי שסיים תואר ראשון בחינוך גופני בהתמחות בענף הג'ודו, התגייס לצבא הסרבי, שם שירת במשך שנה, ביחידה מובחרת.
עם סיום המלחמה ביוגוסלביה, החליט יעקב להגשים את חלומו ולעלות לישראל.
בפברואר 2002 עלה יעקב לישראל לבדו.
הוא התחיל לימודי עברית במסגרת אולפן במעגן מיכאל ובזמנו הפנוי אימן ג'ודו במעיין צבי, שם התוודע לראשונה למשפחת הוד ולבתם מעיין.
בחודש ספטמבר, לאחר כחצי שנה בארץ, התגייס לצה"ל.
צביקה לוי – "אבי החיילים הבודדים" – דאג למצוא לו משפחה מאמצת בקיבוץ גבע, משפחת קליין.
במקביל התהדקו הקשרים עם מעיין הוד, ששירתה אף היא בצבא והייתה לבת זוגו האהובה, וזכרון יעקב הפכה לביתו.
לאחר תקופה קצרה ביקש להיות קרוב למעיין וזכה לחדר מגורים במסגרת חיילים בודדים בקיבוץ המעפיל.
על אף היותו חייל בודד עם קשיי שפה, ראה יעקב את ייעודו בשירות ביחידות מובחרות בצה"ל ולאחר מאמצים רבים הצליח להגשים את חלומו ולשרת כחובש קרבי בפלח"הן גבעתי.
יעקב נהג לומר: "אני לא יודע עברית כל-כך טוב ולכן אני לא רוצה לדבר ציונות אלא לעשות ציונות".
הוא שאף להכות שורשים ולהקים משפחה בישראל עם בת זוגו, מעיין ולפתוח בית ספר לג'ודו לילדים ולנוער.
ב־11 במאי 2004, בגיל 26, נגדעו כל חלומותיו, יעקב נהרג בפעילות מבצעית בשכונת זייתון בפאתי העיר עזה.
יעקב זכה לקבורה צבאית מלאה, בה נכחו מפקדיו וחברתו, בבית העלמין היהודי שבעיר נוביסאד שבסרביה.
הוא הותיר אחריו אמא, אחות ובת זוג.
אנדרטה לנופלי פיקוד העורף היא אנדרטה המנציחה את 417 חללי פיקוד העורף.
האנדרטה ממוקמת בבסיס פיקוד העורף, מחנה רחבעם בפאתי העיר רמלה.
סמוך אליו הוקם אמפיתיאטרון המיועד לכינוסי קבוצות.
משמאל לאנדרטה הוקם חדר הנצחה, שבו ספסלים לישיבה, עמדת מחשב ותיקים המביאים את סיפורי הנופלים.
לאורך מרכז הקיר, על לוחות זכוכית, כתובים שמות הנופלים לפי תקופות.
על קירות האנדרטה חרוטים שמות הנופלים, וכן הפסוקים "בצרה קראת ואחלץ" () ו"כי מדי דברי בו זכור אזכרנו עוד" (ירמיהו ל"א י"ט).
האנדרטה לזכר חללי הקטמונים שנפלו במערכות ישראל ניצבת בירושלים.
היא מוקדשת להנצחת שמות החללים מבני שכונות הקטמונים.
האנדרטה, ברחוב אליעזר הגדול בירושלים, ניצבת ברחבה מרוצפת המוקפת גינה.
במרכז הרחבה ניצב פסל דמוי פירמידה משולשת.
היא ניצבת על בסיס משולש, שביחד אתה יוצר צורת מגן דוד.
שלוש צלעות הפירמידה מסמלות כוח ותומכות זו בזו.
בקצה האחורי של הרחבה ניצב כותל מצופה באבן גרניט כהה, שעליו חרותים שמות 234 החללים.
בראשו נחרתו המילה יזכור ופסוק מתוך קינת דוד: הצבי ישראל, על במותיך חלל, איך נפלו גיבורים.
מימין לכותל מוצבים תורן שעליו מונף דגל המדינה וכן ללהבת זיכרון.
האנדרטה עוצבה על ידי דוד מזח.
האנדרטה לזכר הרוגי המלכות ניצבת בעיר ראשון לציון ומוקדשת לזכרם של ארבעה עשר עולי הגרדום, שהוצאו להורג על ידי השלטון העות'מאני ושלטון המנדט הבריטי.
האנדרטה ניצבת בצומת הרחובות ז'בוטינסקי ועולי הגרדום בדרום העיר.
היא נישאת על גבי במה נמוכה שבהיקפה גינון ושלושה תרני דגלים.
היא בנויה בתבנית של עמוד המורכב משתי קורות בטון צרות ורחבות הסמוכות זו לזו.
בתחתית העמוד על גבי קורת רוחב מוצב פסל מתכת דמוי להבת זיכרון.
על גבי חזית העמוד בראשו מופיעות המילים ניל"י, אצ"ל, לח"י - שלוש המחתרות שאנשיהן הוצאו להורג.
סמוך לתחתיתו מופיעות המילים העם להרוגי מלכות - עלי גרדום קִדשוהו, וביניהן שמות עולי הגרדום לפי סדר הוצאתם להורג, כל אחד ושיוכו המחתרתי לידו.
על גבי החזית האחורית של האנדרטה נכתבו שוב המילים ניל"י, אצ"ל, לח"י, ובתחתיתה תהילתם נצח.
האנדרטה הוקמה ביוזמת איתן בלקינד, סגן ראש עיריית ראשון לציון, שהיה חבר מחתרת ניל"י.
היא עוצבה על ידי אליקום גור ונחנכה בשנת 1965.
האנדרטה לחללי ההפצצה המצרית על ראשון לציון היא אנדרטה הניצבת בגן המושבה במרכז העיר ראשון לציון.
היא מנציחה את שמות 25 חללי ההפצצה.
לאחר תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל פלש הצבא המצרי לתחומיה, יחד עם צבאות ערב אחרים.
בשבועות שלאחר מכן ערך חיל האוויר המצרי סדרת הפצצות על ערי החוף של מדינת ישראל שזה עתה קמה.
רוב ההפצצות הונחתו על תל אביב, אך הן פגעו גם ברמת גן, חולון, ראשון לציון ורחובות.
ההפצצה המצרית פגעה בראשון לציון ב-3 ביוני 1948. בשעה 11:15 הטילו שני מטוסים מצריים פצצות, שנחתו ברחוב רוטשילד ובקרן הרחובות עין הקורא-מוהליבר.
עקב ההפצצה נהרגו 25 אנשים.
14 מהם היו אזרחים, ובהם נערה ונער, והיתר חיילים.
האנדרטה ממוקמת בפינת גן העיר, בקרבת צומת הרחובות הרצל ורוטשילד, לא הרחק מאתרי ההפצצה.
היא ממוקמת בתוך ערוגת צמחים עגולה, ובנויה כשני עמודים בהירים, האחד גבוה ממשנהו, שביניהם נקבע לוח אנכי ועליו לוחית זיכרון כהה.
הכיתוב עליה מתאר את ההפצצה ומונה את שמות קורבנותיה.
מעל שני העמודים קבועים שלושה עצמים בדמות פצצות העושות דרכן אל הקרקע.
האנדרטה הוקמה בשנת 1996 ביזמת עיריית ראשון לציון.
במרחק קצר מהאנדרטה ממוקמת האנדרטה לזכר בני העיר שנפלו במערכות ישראל.
האנדרטה לחללי אסון השייטת היא אנדרטה הניצבת בדרומה של טיילת ראשון לציון שלחוף הים התיכון.
הוא מנציחה את שמות 12 הנופלים באסון השייטת בשנת 1997.
האנדרטה מורכבת מ-12 לוחות מתכת הצבועים באפור כגופה של אונייה.
כל זוג לוחות מחובר זה לזה בזווית, כך שלכל זוג חתך משולש.
הם מסודרים במעגל על גבי משטח מרוצף בנטייה קלה כלפי פנים, באופן היוצר צורה של מגן דוד.
בראש כל לוח נקבעה לוחית פרספקס כחולה בעלת שפה גלית, המוצבת בתוך תושבת המחוזקת במסמרות, בדומה ללוחות בגופו של כלי שיט.
כל אחת מהלוחיות נושאת את פרטיו של אחד הנופלים ואת איור סיכת הלוחם בשייטת 13.
על גבי אחד הלוחות קבועה הכתובת: לזכר 12 לוחמי הקומנדו הימי, שייטת 13, שנפלו במבצע "שירת הצפצפה", בכפר אנצרייה בלבנון, בלילה שבין ה-4 ל-5 בספטמבר 1997.
הטיילת הסמוכה נקראה טיילת שייטת 13 לכבוד הנופלים, וגם שמה מוצג על גבי אחד הלוחות שבאנדרטה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת אביו של רז טבי, אחד הנופלים בפעולה, שהיה תושב ראשון לציון.
היא תוכננה על ידי האדריכל רענן כספי ונחנכה בשנת 2008.
אנדרטה נוספת לחללי אסון השייטת מוצבת בחוף המושב שבי ציון.
האנדרטה לחללי גדוד השריון 46 היא אתר זיכרון, הממוקם בתחומי מושב עין הבשור שבחבל אשכול.
גדוד השריון 46, גדוד שלח, היה מגדודי טנקי המגח הראשונים בצה"ל.
הוא השתתף במלחמת ששת הימים בחזית הדרום במסגרת אוגדה 84, כשהוא מאויש בחיילי מילואים.
הגדוד מוסיף להתקיים מאז ואילך.
14 מחיילי הגדוד נפלו בקרב במלחמת ששת הימים, ולימים הוקמה אנדרטה לזכרם בתחומי מושב שדות שבפתחת רפיח, שם לחם הגדוד בקרבות קשים.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים ופינוי היישובים הישראליים בסיני הקימו יוצאי מושב שדות ומושבים נוספים את מושב עין הבשור.
אז גם נבנתה מחדש בתחומיו האנדרטה לחללי גדוד 46 במתכונתה המקורית.
האנדרטה ממוקמת בשוליה של מדשאה בשטח של כארבעה דונם, הממוקמת לצד הכביש הראשי של המושב.
היא מבנה העשוי מבטון חשוף.
צורתו עגולה וסימטרית, שיוצרים שני קירות מקושתים הניצבים זה מול זה.
יש בו שני פתחים נגדיים.
בפתח השמאלי מותקן שער משבכת מתכת ובו מראה של טנקים וצמחייה מדברית.
במרכז המבנה ניצב עץ ברוש שניצב באתר קודם להקמת האנדרטה.
הוא ניצב בתוך ערוגה עגולה.
צמרתו מתנשאת אל על דרך פתח עגול בתקרה השטוחה של המבנה, המקביל לערוגה.
שני שבילי בטון מוליכים אל פתחי מבנה האנדרטה.
הם יוצרים חצי מעגל, שקצותיו סמוכים לכביש המרכזי והאנדרטה ניצבת במרכזו.
על גבי הקירות הפנימיים של המבנה מוצגות תמונות 14 חללי הגדוד שנפלו במלחמת ששת הימים, שבע מכל צד.
לצידן מוצגות כתובות זיכרון, לרבות מפת המהלכים הצבאיים ופקודת יום של אוגדת הפלדה - האוגדה שאליה השתייך הגדוד במלחמה.
בפתח השמאלי של המבנה מוצג סמל חטיבה 401, שאליה משתייך הגדוד מאז הקמתו.
על גבי הקיר החיצוני הקדמי של האנדרטה מונצחים שמות חללי הגדוד שנפלו במהלך כל שנות קיומו - 84 במספר.
לידם קבועים בקיר סמלי צה"ל, חיל השריון, החטיבה והגדוד והפסוק באחת ידו עושה במלאכה ואחת מחזקת השלח.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ישראל גודוביץ ונחנכה בשנת 1982.
כ-15 קילומטר דרומית מהאנדרטה ניצבת אנדרטת אוגדת הפלדה.
גם אנדרטה זו תוכננה על ידי גודוביץ, נבנתה במקור בסיני והוקמה מחדש בתחומי ישראל.
האנדרטה לחברי הקבוצה וחיילי גבעתי שנפלו במקום במלחמת העצמאות היא אתר הנצחה לזכר 31 לוחמים מקיבוץ ניצנים וחטיבת גבעתי, אשר נפלו בקרב מול הצבא המצרי במהלך מלחמת העצמאות.
האנדרטה ממוקמת באתר הקיבוץ הישן, שנהרס כתוצאה מהקרב.
האנדרטה הוקמה ביוזמת קיבוץ ניצנים ותוכננה על ידי הפסל משה ציפר.
בהחלטת תוכנית החלוקה של האו"ם, שאושרה בכ"ט בנובמבר 1947, נותר קיבוץ ניצנים מחוץ לגבולות המדינה העברית.
עם פרוץ מלחמת העצמאות היה הקיבוץ נתון למתקפות מצד כוחות ערביים.
לאחר הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 פונו מהקיבוץ הנשים והילדים, והוא חוזק בכוחות מחטיבת גבעתי.
בתחילת יוני 1948 תקף הצבא המצרי את ניצנים, ולאחר קרב ממושך נכנעו מגיני הקיבוץ ב-7 ביוני.
במהלך הקרב נהרגו 31 לוחמים, הקיבוץ נהרס, וחלק מהלוחמים שנפלו בשבי הועברו למצרים.
בתום המלחמה הוקם קיבוץ ניצנים מחדש מדרום-מזרח למיקומו המקורי.
במקום הקרב הוקמה האנדרטה לזכר הנופלים, אשר נקברו באתר.
האנדרטה ניצבת ברחבת אבן סמוך לקברי הלוחמים.
היא מורכבת משני קירות אבן המסודרים בניצב זה לזה.
על הקיר הימני מופיע תבליט המתאר חובשת המגישה עזרה ללוחם פצוע, השרוע על הקרקע כשנשקו בידו.
הקיר השמאלי נמוך יותר, ועליו חקוקים שמות הנופלים.
מעל השמות מופיע סמל חטיבת גבעתי, ולצדו כתובת המציינת את גבורת הלוחמים:
"כ"ט אייר תש"ח, למגיני ניצנים תהילת נצח, תאיר נא שלהבת חייהם ומותם את נתיב דורנו בנוגה זרחם השגיב".
מאחורי הקיר הנמוך מוצב דגל ישראל, ולצדו עמוד זיכרון שבראשו לפיד.
אנדרטת "חרבות ברזל" היא אנדרטה עירונית להנצחת חללי מעלה אדומים שנפלו בשבעה באוקטובר 2023 ובמהלך מלחמת חרבות ברזל.
האנדרטה ממוקמת בפארק הצוק שבשכונת נופי הסלע בעיר, ונחנכה בטקס עירוני-ממלכתי שנערך בשבעה באוקטובר 2024, במעמד יו"ר הכנסת, ח"כ אמיר אוחנה, וראש עיריית מעלה אדומים, גיא יפרח.
האנדרטה הוקמה על מנת להנציח את זכרם של הנופלים, להגביר את המודעות לתרומתם למדינה, ולחזק את המשפחות השכולות מקרב תושבי העיר.
הטקס כלל הנחת זרים, דקת דומייה, וביצוע מוזיקלי של השיר "ירושלים של זהב" על ידי הזמרת שולי נתן.
דברי הספד והוקרה נשאו יו"ר הכנסת, ראש העיר, נציגת המשפחות השכולות הדר לוינשטיין – אלמנתו של יונדב רז לוינשטיין – והאמן סם פיליפ, יוצר האנדרטה.
את האנדרטה עיצב ובנה הפסל הירושלמי סם פיליפ, אשר מתמחה בפיסול באבן ובברונזה, תוך שימוש במוטיבים יהודיים וציוניים.
לדברי האמן, האנדרטה מורכבת מחמישה סלעים גדולים, שכל אחד מהם נושא משמעות סמלית, והם מייצגים את האחדות, העם והארץ, ההיסטוריה, התקווה וזיכרון הנופלים.
סביב האנדרטה ניטעו עצי זית, כסמל לשלום ותקווה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרגו תשעה תושבי העיר – שמונה מהם במהלך הלחימה, ואחד נוסף בפעולת איבה בימי המלחמה.
שמותיהם: אברהם הנקין, ארי יחיאל זנילמן, יקיר שמואל טייטלבוים, יונדב רז לוינשטיין, אלירן מזרחי, עמית מזרחי, נתיב קוצרו, מתן אלמליח ואור כץ.
במהלך הטקס ציין יו"ר הכנסת כי "האנדרטה אינה רק אבן דוממת, אלא גלעד מוחשי לגבורתם ולמורשתם של הנופלים", והוסיף כי "הדרך הטובה ביותר לכבד את זכרם היא להמשיך לחיות, לפעול, ולבנות את מדינת ישראל".
ראש העיר, גיא יפרח, הדגיש בדבריו את הסמליות שבחמשת סלעי האנדרטה, אשר מבטאים את ערכי העיר, העם והמדינה.
הוא פנה למשפחות השכולות והצהיר על מחויבות העירייה להנצחת זכר הנופלים ולתמיכה מתמשכת במשפחותיהם.
האנדרטה לחללי האוניה ארינפורה היא אנדרטה לנעדרים הניצבת בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
היא מוקדשת להנצחת זכרם של 137 חיילי פלוגת ההובלה 462, שאבדו במצולות לאחר שהאונייה ארינפורה שבה הפליגו טובעה על ידי מטוסים גרמניים בים התיכון ב-1 במאי 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכלול האנדרטה הוקם באזור א' של בית הקברות, וקצהו המעוצב כחרטום אונייה (לרבות עוגן) ניצב בצומת שתי הדרכים הפנימיות הראשיות בבית הקברות.
האנדרטה היא בריכת מים מלבנית ורדודה, שבפינתה ניצב מבנה המדמה גשר פיקוד של אונייה.
לאורך שולי הבריכה ובקרקעיתה הוצבו לוחות שחורים הנושאים את שמות החללים.
על המבנה הפינתי חקוק הפסוק: .
בצד המבנה נמצאות מדרגות המובילות אל גג האנדרטה, עליו מצוי מכסה ובמרכזו נמצאת ארובה שבתוכה דולק "נר תמיד" לזכר החללים.
על לוחות השוליים המקיפים את הבריכה נקבעו פתחים עגולים להצבת זרי פרחים.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ד"ר אשר חירם, שתכנן אנדרטאות נוספות בהר הרצל ונחנכה ב-29 באפריל 1954.
טקס זיכרון שנתי ביום השנה לטביעת האונייה, כ"ז בניסן, שהוא יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך במקום מדי שנה עד שנת 2015. החל משנת 2016 הטקס שולב בטקס ההנצחה של כלל מתנדבי היישוב בארץ ישראל במלחמת העולם השנייה.
שבט מודיעין של תנועת הצופים בירושלים עורך מדי שנה את טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל סביב אנדרטת האונייה.
האנדרטה הייתה הראשונה שהוקמה בבית הקברות.
בקרבתה הוקמו אנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה וכן אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה.
היצירה "הספינה ארינפורה 1943" של האמנית חוקרת רחלי רוגל היא הנצחה רכה לחללי האוניה.
היצירה שמתכתבת עם האנדרטה חשפה את סיפור חללי הארינפורה לקהל בתערוכות בישראל, בארצות הברית ובבריטניה.
האנדרטה לזכר יהודי הנובר שנרצחו בשואה ממוקמת בעיר הנובר, גרמניה, בכיכר האופרה (Opernplatz), אחת הכיכרות המרכזיות בעיר.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן האיטלקי והוקמה בשנת 1994 ביוזמת עמותת Memoriam ובמימון תרומות פרטיות.
האנדרטה ניצבת בסמוך לבית האופרה של הנובר ומנציחה את זכרם של יותר מ־6,800 יהודי הנובר שנרצחו בידי הנאצים בשואה.
עד לשנת 2025 נחקקו על המצבה שבמקום 1,935 שמות.
לשמות המגורשים נוסף גילם בעת הגירוש, ולשמות הקורבנות האחרים נוסף שנת לידתם.
ככל הידוע, תועד גורלו של כל קורבן באופן פרטני.
אם מקום המוות לא היה ידוע, צוין המונח "נעדר", כפי שהיה מקובל במקומות אחרים.
ההיסטוריה של יהודי הנובר בשואה עד תום שלטון גרמניה הנאצית מסוכמת בכתובת המרכזית שעל גבי האנדרטה, בזו הלשון.
לפני הקמת האנדרטה התקיימו במשך שנים דיונים סוערים על היתרונות והחסרונות של הצבת אנדרטה מסוג זה.
בסופו של דבר, ביוזמת עמותת Memoriam e.V, נאספו מספיק תרומות פרטיות שאפשרו להקים את האנדרטה ולמסור אותה לציבור ב־9 באוקטובר 1994.
ביום חנוכת האנדרטה הקריא הרב הראשי של מדינת סקסוניה התחתונה, הנרי ברנדט, את התפילה הבאה.
בעת חנוכת האנדרטה בשנת 1994 היו ידועים שמותיהם של 1,890 קורבנות.
בעקבות מחקר נוסף נוספו בשנת 1997 עוד 25 שמות, ובשנת 2004 נוספו עוד 20 שמות.
באמצע שנת 2012 הושחתה האנדרטה על ידי אלמונים וזוהמה בגסות באמצעות מסטיקים.
בעקבות מכתב ששלח יושב ראש קהילת יהודי סקסוניה התחתונה, מיכאל פירסט, לראש העירייה שטפן וייל, ולאחר מבצע ניקוי יסודי להחזרת כבודו של האתר, הוקם בשנת 2013 לוח זיכרון נוסף.
במהלך האירוע הזכירו תלמידי בית הספר סנט אורסולה את גורל תושבי הנובר היהודים שנרצחו בשואה.
האנדרטה ליהודי צלם מנציחה את הקהילה היהודית בעיירה האוסטרית דויטשקרויץ בבורגנלנד, אשר גורשה בשנת 1938. האנדרטה הוקמה ונחנכה בשנת 2012 והיא ממוקמת מול ביתו לשעבר של המלחין היהודי קרל גולדמארק.
האנדרטה יוזמה על ידי מיכאל פייר (Michael Feyer).
קהילה יהודית התיישבה בעיירה "דויטשקרויץ" בשנת 1671. משמעות שם העיירה הוא הצלב הגרמני ומשום שהמונח צלב מייצג את הדיכוי שעברו היהודים תחת האימפריה הרומית, מסעות הצלב וגירוש ספרד נמנעו היהודים להשתמש במונח זה והעדיפו לקרוא לעיירה "צֶלֶם".
בעבר, זו הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבורגנלנד, ומשנת 1676 הייתה אחת משבע קהילות תחת חסותו של בית אסטרהאזי.
ב-26 במרץ 1720, הוציא מיכאל הראשון אסטרהאזי דה גלנתה מכתב הגנה ליהודי צלם המאשר את זכותם להתיישב במעמד של יהודי חסות.
שתי שריפות גדולות בשנים 1762 ו-1777 פגעו קשות בקהילה.
בשנת 1857, חיו 1,244 יהודים בדויטשקרויץ, 37.8% מכלל האוכלוסייה.
זה היה שיאה של הקהילה ולאחר מכן, החלה הגירה לערים ועיירות צפוניות, כמו: וינה, וינר נוישטאדט ושופרון.
בשנת 1834 נבנה בית כנסת חדש בצלם ולקהילה היה גם בית קברות משלה וכן ישיבה שמשכה אליה מספר צעירים ממדינות שכנות.
לאחר מהפכת 1848, בוטלו הזכויות הפיאודליות של האצולה, ועמן בוטלה גם תלותם של היהודים בהם.
המעמד החוקי של חברי הקהילה היהודית נקבע על ידי הקיסר ומשנת 1860 ואילך, הורשו יהודים להתיישב בערים.
בשנת 1867, כל היהודים באוסטרו-הונגריה קיבלו אמנציפציה, ההגבלות הוסרו, הם הורשו לרכוש נדל"ן והיהדות קיבלה מעמד שווה עם הזרמים הנוצריים בהונגריה.
מיד לאחר עליית הנאצים וסיפוח אוסטריה, במרץ 1938, החלה רדיפה אכזרית אחר יהודים בבורגנלנד ועד אוקטובר כבר לא היו קהילות יהודיות.
מחנה מעצר הוקם בפראונקירכן (Frauenkirchen), שם נכלאו יהודים וחברי "חזית המולדת" (Vaterländischen Front).
154 מבני הקהילה הצליחו להימלט מבעוד מועד, 81 נרצחו במחנה ריכוז וגורלם של רבים נותר לא ידוע.
ביום ראשון, 16 בפברואר 1941, פוצצו הנאצים את בית הכנסת.
קודם לכן, פרוכת ארון הקודש היקרה של בית המקדש הוחרמה ונלקחה לווינה ובית הקברות חולל.
בשנת 1949 הונחה "אבן זיכרון" במקום שבו היה בית הכנסת שנהרס על ידי הנאצים.
במהלך מכירת הנכס ובניית בניין חדש בשנות ה-70, פורקה אבן זיכרון זו ומאז היא נעדרת.
את הרעיון להקמת האנדרטה יזם מיכאל פייר, איש עסקים אוסטרי, נכבד (Kommerzialrat) בעל סוכנות אירועים וינאית והאנדרטה נחנכה ב-3 ביולי 2012 בטקס חגיגי, בו השתתפו חברים רבים בקהילה היהודית של וינה ואנשים המתעניינים בהיסטוריה.
הבית בו בילה המלחין קרל גולדמרק את שנות ילדותו ונעוריו, הוא אחד הבתים היהודיים האחרונים שנותרו בעיר, ברחוב האופטשטראסה (Hauptstraße) שבעבר נקרא "יודנגאסה" (Judengasse; תרגום: רחוב היהודים).
מול בית זה הוקמה האנדרטה.
האנדרטה לזכר הנסיך אלברט או אלברט ממוריאל היא אנדרטה בגני קנזינגטון בלונדון שבאנגליה, מול האלברט הול.
האנדרטה נבנתה לבקשת המלכה ויקטוריה לזכרו של בעלה, הנסיך אלברט סקס קובורג גות'ה, לאחר מותו בשנת 1861 ונחנכה ב-1872. את האנדרטה תכנן האדריכל סיר גילברט סקוט בסגנון גותי.
במרכזה נמצא פיסלו של הנסיך אלברט, הפונה דרומה לעבר האלברט הול, וכן פסלים המייצגים את יבשות אירופה, אסיה, אפריקה, והאמריקות.
מסביב לפסל תגליף שעליו 169 דמויות.
בשנות ה-90 החל שיפוץ של האנדרטה, והיא נוקתה ונצבעה מחדש.
בעת ניקוי הפסל התברר כי הוא נצבע בשחור, והיה בצבע זה במהלך 80 השנים שקדמו לשחזור.
בתחילה חשבו כי הפסל נצבע בשחור במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להגן עליו מהפצצות צפלין גרמניות, אולם בדיקה שנערכה העלתה כי הפסל נצבע קודם למלחמה, כנראה כדי להגן עליו מזיהום האוויר.
אנדרטת אלברט איינשטיין היא אנדרטה לזכרו של אלברט איינשטיין הממוקמת בחצר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית שבשדרת החוקה בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
האנדרטה ממוקמת בסמוך לאנדרטת מלחמת וייטנאם.
האנדרטה כוללת משטח מוגבה מעגלי, שקוטרו 8.5 מטרים, העשוי גרניט בצבע פנינה, שהובא מלארוויק שבנורווגיה.
סביב המשטח המעגלי ספסל עשוי גרניט לבן שהובא מהר איירי שבקרוליינה הצפונית.
על הספסל יושב פסלו של אלברט איינשטיין, המחזיק בידו מסמכים, מעשה ידי הפסל רוברט ברקס.
הפסל מורכב מ-19 מקטעים שהורכבו במקום.
משקל הפסל 3.2 טונות, ואם דמותו של איינשטיין הייתה עומדת, היה גובהה 6.4 מטרים.
על המסמכים שבפסל רשומות שלוש משוואות:
סביב הספסל חקוקים ציטוטים מפורסמים שאמר איינשטיין:
העתק של פסל זה נמצא בכיכר המרכזית של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בירושלים.
אנדרטת אוסקר שטראוס היא אנדרטה הממוקמת במשולש הפדרלי, ברחוב 14, בין שדרת פנסילבניה ושדרת החוקה בוושינגטון הבירה בירת ארצות הברית.
האנדרטה הוקמה לזכרו של אוסקר שטראוס - היהודי הראשון שכיהן כשר בממשלת ארצות הברית (שר המסחר והתעסוקה) בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, בין השנים 1906–1909.
האנדרטה מורכבת ממזרקה נמוכה העשויה שיש עליה כתוב שמו של שטראוס והכיתוב "מדינאי, סופר, דיפלומט", ומשני צדדיה שני פסלים: הראשון - פסל אישה לבושה גלימה המכונה "צדק" והמסמלת את חופש הדת בארצות הברית, והשני - פסל גבר וילד המכונים "היגיון".
הילד אוחז בידו ארנק, מפתח ופטיש, המסמלים את הקפיטליזם והעבודה - אשר שטראוס פעל לפתחם.
האנדרטה הוקמה על פי תוכנית של האמן הגרמני אמריקאי אדולף אלכסנדר ויינמן בשנת 1947. כיום האנדרטה ממוקמת בסמוך לכניסה לבניין רונלד רייגן.
אנדרטת ג'ון אריקסון היא אנדרטה בוושינגטון בירת ארצות הברית לזכרו של המהנדס הימי ג'ון אריקסון, ממציא מדחף הבורג ומתכנן המוניטור אשר בזכותה ניצח האיחוד בקרב המפטון רודס ושמר על עליונות ימית למול מדינות הקונפדרציה של אמריקה במלחמת האזרחים האמריקנית.
האנדרטה ממוקמת במפגש רחוב אוהיו עם שדרת העצמאות.
האנדרטה הוקמה בעקבות חוק שנחקק על ידי קונגרס ארצות הברית ב-31 באוגוסט 1916 המקצה 35,000 דולרים להקמת האנדרטה.
עלות נוספת בסך 25,000 דולרים נתרמה על ידי תושבים אמריקאים ממוצא סקנדינבי.
האנדרטה הוקמה בסמוך לאנדרטת לינקולן בין ספטמבר 1926 ואפריל 1927 ונחנכה ב-29 במאי 1926.
האנדרטה מעשה ידי הפסל ג'יימס ארל פרייזר עשויה גרניט ורודה, גובהה 6 מטרים, והיא כוללת פסליהם של שלוש דמויות עומדות: "הרפתקה", "עבודה" ו"חזון", סביב דמותו היושבת של אריקסון.
קוטר הבסיס המעגלי עליו ניצבת האנדרטה, כ-45.7 מטרים.
האנדרטה מנוהלת על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ה"אנדרטה לשואה ולתקומה" היא אנדרטה מאת הפסל הישראלי יגאל תומרקין, המוצבת בכיכר רבין שבתל אביב, ואשר נחנכה בשנת 1975. בשנים הראשונות לאחר הקמתה, שימשה האנדרטה כמקום שבו נערך הטקס המרכזי לציון יום השואה בעיר.
את הרעיון הראשוני להקמת אנדרטה בכיכר המרכזית של העיר, שנקראה אז "כיכר מלכי ישראל", קיבלה מועצת העיר תל אביב-יפו בישיבה שנערכה לקראת יום העצמאות תשי"א.
אנדרטה זו, שלא נבנתה לבסוף, נועדה לציין את חיילי העיר אשר נפלו במלחמת העצמאות.
בנוסף, אושרה גם הקמתן של שתי אנדרטאות נוספות, שבנייתן הושלמה, בגן הכובשים ובגן העצמאות.
בשנת 1965 הוכנה לכיכר תוכנית בינוי מקיפה על ידי האדריכלים אברהם יסקי ושמעון פובזנר, שזכו במכרז באותה שנה.
במסגרתה התוכנית נקבע כי תוקם בכיכר אנדרטה לשואה ולתקומה.
בשנת 1972 הקימה העירייה ועדת שיפוט לבחירת אנדרטה מבין יצירותיהם של עשרה אמנים ישראלים שאליהם פנתה.
הוועדה כללה אנשי מקצוע כגון האדריכלים אריה שרון, יסקי, מנהל "בצלאל" באותה עת דן הופנר וד"ר חיים גמזו, מנהל מוזיאון תל אביב.
על נציגי הציבור נמנו מרדכי נמיר, יהושע רבינוביץ, חיים לבנון, אבא קובנר, יצחק ארד, מנהל יד ושם, מנחם סבידור ופסח בורשטיין, יו"ר ארגוני הלוחמים בנאצים.
לאחר מחלוקת פנימית, בחרה הוועדה בהצעתו של תומרקין לתכנון אנדרטה לציון השואה.
תומרקין הציב בקצה הכיכר, קרוב לפינת הרחובות אבן גבירול ופרישמן מבנה של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית.
הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בצורת משולש הצבוע בצבע צהוב המזכיר טלאי צהוב.
שני מרכיבים אלו יוצרים יחד צורת מגן דוד.
תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב כלא הנפתח ונפרץ.
פירמידה הפוכה, אשר הבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק".
השימוש בצורת הפירמידה חוזר בעבודות נוספות של האמן.
בראיון מאוחר עמו העיד תומרקין כי הפירמידה נתפסת גם כעדות לפער שבין אידאולוגיה לבין תוצאותיה המשעבדות - "מה למדנו מאז בניית הפירמידות הגדולות לפני 4,200 שנה?
[...] האם עבודת כפייה ומוות משחררים?"
השימוש בזכוכית נועד לשקף את מהלך החיים בכיכר ולשלב את האנדרטה בהם כחלק אינטגרלי - "האנדרטה היא צורה המדגישה את הזמן, צורה של זמן המתפקדת כפירמידה הפוכה, צורה של זמן המדגישה את המענה לתקומה".
יצירתו של תומרקין עוררה התנגדות רבה בשל סגנונה המופשט והמודרניסטי.
הוגשו אף עתירות לבג"ץ נגד הקמתה.
גם לאחר בנייתה לא פסקו המחאות.
בכרזת מחאה שהודפסה לאחר הצבתה נכתב כי האנדרטה היא "לעג מר לאיומה בזוועות שפקדו את העם היהודי" וקראה להעתיק את "הגוף הזר" מן הכיכר.
בשנת 1979, במלאת 70 שנה לעיר תל אביב, הופיעה האנדרטה על גבי מדליה.
בשנת 2010 שופצה האנדרטה ולוחות הפלסטיק, שהחליפו את לוחות הזכוכית המקוריים, הוסרו.
בנוסף, הוקמה לצידה בריכת נוי.
אנדרטת אלכסנדר זייד היא פסל להנצחת מורשתו של אלכסנדר זייד.
זייד היה ממקימי הארגונים "בר גיורא", "השומר" ו"אגודת השומרים", ונרצח ב-1938. האנדרטה נמצאת ליד הגן הלאומי בית שערים ובקרבת בית זייד.
האנדרטה מוצבת בראש גבעה, וכוללת את דמותו של זייד רכוב על סוסתו, ומשקיף על העמקים וההרים שמסביב.
היא מעשה ידיו של האמן דוד פולוס.
האנדרטה, שנבנתה בגודל טבעי, מציגה את זייד על סוסתו האצילה דומיה, בדמות "השומר".
היא מוצבת על במה מוגבהת עשוית אבני המקום.
זייד מסתכל מזרחה וידו מצילה את עיניו כדי להימנע מסינוור השמש.
הוא לבוש בבגדי עבודה ונשקו מונח על ברכיו.
בפסל מתואר רגע המתח בו זייד וסוסתו נראים עומדים על המשמר, צופים אל עמק יזרעאל, וסורקים את המקום מפני אויבים ופולשים.
בצדי האנדרטה שני תבליטי ברונזה:
בתבליט הראשון: נראה אדם חסון חשוף חזה חורש את השדות, בעזרת בהמה כאשר ברקע דקלים ועצים.
בתבליט השני: הדמות ממוקמת במרכז, היא חשופת חזה ומוקפת צאן.
יכול להיות שהפסל דוד פולוס ניסה לתאר את גבעות שייח' אבריק (הנוף המקומי).
תפקיד התבליטים הוא הרחבת הנרטיב, כלומר עוד צדדים של המשמעות של להיות "שומר" שהיא לעבוד את האדמה לבנות את הארץ ולהגן עליה כפי שהרועה מגן על העדר שלו.
בחזית הבמה מופיעה הכותרת: "אלכסנדר זייד שומר בישראל".
בשנת 1940 החליטו חבריו של זייד, בשיתוף פעולה עם אלמנתו ציפורה זייד, להנציח אותו ואת פועלו ליד המקום שהיה ביתו, בגן הלאומי בית שערים שבגליל התחתון.
הפסל דוד פולוס עיצב את האנדרטה ובנה אותה ממלט ומרשתות ברזל.
מרכיבים אלה גרמו לאנדרטה להתפורר עם השנים, ובשנת 1979 יצר הפסל דן זריצקי העתק מדויק של הפסל, מברונזה.
הפסל שבהקמתו השתתף "הוועד הפועל של ההסתדרות" נחנך ב-6 ביולי 1941. טקס גילוי הפסל, נערך בנוכחות בני-נוער רבים ותלמידי בית הספר בנהלל על מוריהם.
ליד הקבר נשאו דברים ש.
בסיום האירוע בקרו המשתתפים בחדרו של זייד וראו שם פסל נוסף מעשה ידי בתיה לישנסקי.
לכבוד טקס הסרת הלוט מהפסל כתב המשורר אלכסנדר פן, לבקשתה של ציפורה זייד, אשתו של אלכסנדר זייד, את השיר "על גבעות שייח' אבריק", שהלחין מרדכי זעירא.
ב-4 באוקטובר 2007 ניסו גנבי מתכת לגנוב את האנדרטה.
הגנבים חיברו את בסיס האנדרטה לחבל ואת החבל לרכב, ועקרו את הפסל ממקומו.
הגנבים לא לקחו את הפסל, ככל הנראה בגלל משקלו העצום.
כחודשיים לאחר המעשה, ב-30 בדצמבר 2007, הושלם תיקון הפסל והוא הושב אל כנו.
ביולי 2010 נגנב זנב הסוסה.
בספטמבר 2010, כחודשיים לאחר שנעקר ונגנב, חובר זנב חדש לסוסה.
בעקבות סיפור גניבת האנדרטה הופק סרט קומי ישראלי "חצי טון ברונזה" (2010) בבימויו של יפתח חוצב בהשתתפותם של מיכאל הנגבי ומאור כהן.
בסרט כיכב שלמה בראבא כנכדו של זייד, היוצא לאתר את הפסל שנגנב.
בשנת 1984, השירות הבולאי הנפיק בול דאר של ציור של האנדרטה לזכר אלכסנדר זייד.
אנדרטת אדמס היא מצבה הנמצאת בחלקה E בבית הקברות רוק קריק (מאנגלית:rock creek cemetary) שבוושינגטון די.
חלקה המרכזי של המצבה הוא פסל יצוק מברונזה של הפסל האירי אמריקאי אוגוסטוס סיינט-גודנס.
הפסל מתאר דמות מכוסה בבד, אשר יושבת כשגבה אל קיר גרניט.
האנדרטה נבנתה בשנת 1891, והקמתה הוזמנה על ידי הנרי אדמס, סופר, עיתונאי והיסטוריון אמריקאי, על מנת להנציח את אשתו, קלובר הופר אדמס.
הנרי אדמס הנחה את סיינט-גודנס להתבסס בעיצוב הפסל על דמויות מן האמנות הדתית הבודהיסטית.
הדמות שפיסל סיינט-גודנס שאבה השראה מגלימותיו של קאנון, שמו היפני אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה של החמלה, ובמיוחד מהקונטרסט בין גלימותיו הנשפכות לדמותו השקטה והיציבה כפי שהופיע בציורו של קאנוֹ מוֹטוֹנוֹבּוּ.
כמו כן, ייתכן כי סיינט-גודנס הושפע מאמנות הקבורה הפריזאית, בעקבות שהותו בצרפת.
השם שהוענק לדמות המתוארת בפסל על ידי סיינט-גודנס עצמו הוא ("The Mystery of the Hereafter and The Peace of God that Passeth Understanding"), אך הוא מוכר יותר בקרב הציבור בכינוי "יגון" ("Grief").
אדמס לא היה מרוצה מהכינוי שדבק בפסל, ובשנת 1908 שלח מכתב לבנו של סיינט-גודנס, בו הוא ביקש ממנו שימנע מהציבור להעניק כינויים לפסל.
אדמס אף טען כי סיינט-גודנס התכוון שהפסל יהווה שאלה בלתי פתורה, ולכן אין לכנותו בשם ספציפי.
הפסל זכה לפרסום ונודע בחשיבותו בהיסטוריית הפיסול האמריקאית, והפופולריות שלו היוותה מקור השראה למספר העתקים, והמפורסם בהם הוא הפסל "Black Aggie" (מילולית: אגי השחורה), אשר נקנה על ידי הגנרל האמריקאי פליקס אגנוס והוצב על חלקת הקבר שלו במרילנד בשנת 1925.
החל מ-16 במרץ 1972 נוספה אנדרטת אדמס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית (National Register of Historic Places).
אנדרטת עוצבת אגרוף ורומח היא אנדרטה לחללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27) שנמצאת ליד צומת גבעת כ"ח, מזרחית לכביש 444.
האנדרטה הוקמה בתחילה ליד רפידים שבסיני ובשנת 1980, לקראת פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועברה לפאתי יער קולה.
עם סלילת כביש 6 והשינויים באזור, הועברה האנדרטה לצומת גבעת כ"ח והורחבה.
בעקבות הקמת מחלף בצומת גבעת כ"ח הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחה, לצד כביש 465. בניית האנדרטה החדשה הסתיימה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2018.
האנדרטה כוללת טנק AMX-13 ושני זחל"מים שנפגעו בקרב עם המצרים בחניון לילה מערבית לרפידים במלחמת ששת הימים.
בקרב זה נהרגו 25 לוחמים.
באנדרטה חקוקים שמותיהם של 147 חללי עוצבת "אגרוף ורומח" שנהרגו במערכות ישראל.
אנדרטת ביסמרק בטירגרטן בברלין היא פסל זיכרון של הפסל ריינהולד בגאס משנת 1901, המוקדש לנסיך אוטו פון ביסמרק, ראש ממשלת פרוסיה והקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
בגאס זכה בחוזה לעיצוב האנדרטה מבין 90 משתתפים שהגישו הצעות לתחרות שיזם הקייזר וילהלם השני.
גובהו של הפסל 15 מטר, רוחבו 20 מטר ובסיסו חפור בעומק 4 מטר.
התכנון המקורי כלל גם שתי בריכות בצורת חצי עיגול עם מזרקות ופסלי אבן של נימפות וטריטונים שיצר הפסל לודוויג קאוור בין השנים 1897-1901. חנוכת האנדרטה נערכה ב-16 ביוני 1901.
מעמד הפסל עשוי גרניט אדום ועליו מתנשאת לגובה 6.6 מטר דמותו המפוסלת בברונזה של ביסמרק במדי פרשים, שאותם נהג ללבוש בהופעותיו בפני הרייכסטאג.
ידו השמאלית אוחזת בחוזקה בניצב של חרב בעלת להב רחב, ידו הימנית שעונה על חוקת האימפריה, ומבטו צופה אל האופק.
על חזית המעמד שעליו ניצב הפסל חקוקה בפשטות הכתובת "ביסמרק", ומתחתיה ההקדשה "הקאנצלר הראשון של העם הגרמני 1901".
בצידו הימני של המעמד נמצא תבליט המתאר שני צעירים - אחד אוחז בידו בלפיד והשני תוקע בקרן, ומאחוריהם דמותו של ביסמרק כאל יווני כשמלאך שומר מרחף מעליו.
תבליט נוסף נמצא על צידו השמאלי של המעמד ומתאר ינשוף האוחז בציפורניו עט נוצה כשמסביב מעופפת להקת עורבים.
ארבעת הפסלים שבתחתית האנדרטה משמשים להאדרת שמו של ביסמרק כסמל לכך שפסל רגיל אינו יכול לייצג את דמותו:
אטלס כורע בתחתית האנדרטה, על גבו העולם, ומסמל את כוח האיתנים של ביסמרק.
זיגפריד כורע ברך ומחשל חרב סמל לתבוסות שהנחיל ביסמרק לאויבי העם הגרמני.
גרמאניה נושאת שרביט ולראשה כתר, מרתקת ברגלה נמר (שאותו פיסל אוגוסט גאול, תלמידו של בגאס), סמל לדיכוי המחלוקות והמרידות על ידי המדינה.
נביאה רכובה על גבי ספינקס וקוראת בספר ההיסטוריה, סמל לחשיבותו הרוחנית של ביסמרק.
כחלק מתוכניתו של אלברט שפר להפוך את ברלין לבירת העולם הועברה האנדרטה, יחד עם עמוד הניצחון של ברלין, ופסליהם של אלברכט פון רון ומולטקה, לחלק הצפוני של "הכוכב הגדול" (Großer Stern), שהיה אמור להיות אזור הנצחה לרייך השני - הקיסרות של 1871.
במסגרת שיפוץ האנדרטה בשנים 1958-1961 הוסרו ממעמד הגרניט שישה תבליטי ברונזה שתיארו באמצעות דמויות סימבוליות את הצעדים שהובילו לאיחוד גרמניה ב-1871 ואת השלמת מפעלו של ביסמרק לאחר האיחוד.
מאז חנוכת האנדרטה זכו תבליטים אלה לביקורת רבה, בין היתר בגלל האיכות האומנותית הנמוכה שלהם.
התבליטים לא הוחזרו למקומם, וככל הנראה נעלמו, כך שמעמד הגרניט נותר כיום חלק.
אנדרטת אוגדת הפלדה היא אנדרטה הנמצאת לצד כביש 232 בחבל שלום, כ-2 קילומטרים ממערב למושב יתד, והיא העתק של האנדרטה שהייתה קיימת בימית עד להריסת העיר.
אוגדת הפלדה (אוגדה 84) הייתה אוגדה צה"לית שלחמה במלחמת ששת הימים בצפון סיני בפיקודו של אלוף ישראל טל.
האוגדה כבשה את מתחמי פתחת רפיח ולאחר מכן פרצה לצפון סיני והגיעה ראשונה לתעלת סואץ.
האוגדה הייתה מורכבת משתי חטיבות שריון (חטיבה 7 וחטיבה 60), צנחנים (חטיבה 35) וכוחות הנדסה וארטילריה.
האנדרטה מנציחה את שמות 176 חללי האוגדה במלחמה.
האנדרטה תוכננה על ידי ישראל גודוביץ.