tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל הנראה, הייתה זו הפעם האחרונה בה נראתה צ'אפמן בעודה בחיים.
דקות ספורות לאחר מכן, אדם בשם אלברט קדוץ' שגר ברחוב, יצא מביתו ושמע קולות שבקעו מבית מס' 29. הוא זכר כי שמע קול של אישה האומרת "לא", וכי מספר דקות מאוחר יותר, שמע כי משהו נופל על הקרקע.
הוא לא בדק במה מדובר ולטענתו המשיך בדרכו לעיסוקיו.
זמן קצר לאחר השעה 06:00 עגלון שגר באזור, נתקל בגופתה המרוטשת של צ'אפמן סמוך לביתו.
צ'אפמן נמצאה כשהיא שוכבת על גבה, חצאיתה מורמת מעלה וידה השמאלית מונחת על חזה השמאלי.
בדומה לרצח ניקולס, גם צווארה של צ'אפמן שוסף קשות ובטנה רוטשה, במקרה זה, ההשחתה הייתה חמורה יותר מזו שבמקרה הקודם.
רוב האיברים הפנימיים הוצאו והונחו על כתפה והרחם נלקח כפי הנראה על ידי הרוצח.
הרופא שבדק את הגופה סיכם בחוות דעתו כי החתכים נעשו בצורה מקצועית, באמצעות סכין שאורכה כ-15 עד 20 ס"מ, על ידי אדם הבקיא באנטומיה.
אליזבת סטרייד וקתרין אדווס - האירוע הכפול
ב-30 בספטמבר, פחות מחודש לאחר רציחתה של צ'אפמן, התרחש אחד האירועים הנועזים והמסתוריים ביותר בפרשה.
אליזבת סטרייד, יצאנית בת 45 ממוצא שוודי, נמצאה מתה כשצווארה משוסף מאוזן לאוזן.
גופתה נמצאה על ידי מהגר יהודי-רוסי ששמו לואיס דימשוטץ.
הלה מסר בחקירתו כי בשעה 01:00, הוא הגיע עם כרכרת הסוסים שלו לחצר דוטפילד הצמודה לרחוב ברנר.
לאחר שסוסו נעצר וסירב להתקדם, גילה כי גופה שהייתה שרועה על הקרקע, חסמה את דרכו של הסוס.
חוקרים שהגיעו למקום הבחינו כי מלבד שיסוף הצוואר וניסיון כושל של כריתת אוזנה של הנרצחת, לא נראו סימני השחתה על הגופה.
הם שיערו כי דימשוטץ נכנס לחצר שניות ספורות לאחר הרצח והפתיע את הרוצח לפני שהספיק להשחית את הגופה.
דימשוטץ חיזק את הערכת השוטרים באומרו כי הוא סבור שהמרטש היה בחצר כאשר נכנס אליה, אך בגלל תנאי התאורה הירודים שהיו במקום הוא לא הבחין בו.
מספר עדים הופיעו בפני המשטרה ומסרו כי ראו את סטרייד זמן קצר לפני מותה בחברת אדם נוסף.
אחד מהעדים היה שוטר, שמסר כי ראה את סטרייד בשעה 00:35, בחברתו של גבר בשנות ה-20 המאוחרות של חייו, שנשא חבילה באורך של כ-45 ס"מ וברוחב של כ-15 ס"מ.
אדם בשם ישראל שוורץ, העיד כי בשעה 00:40 טייל ברחוב ברנר סמוך למקום הרצח וראה את סטרייד מדברת עם אלמוני וכי הלה תפס אותה לפתע והטיח אותה באלימות על הקרקע.
הוא הוסיף ואמר כי עבר לצד השני של הרחוב ושם הבחין בגבר נוסף שהדליק מקטרת.
לדבריו, הגבר שפגע בסטרייד קרא לאיש עם המקטרת בשם "ליפסקי".
שוורץ טען כי לאחר שעזב את המקום, האיש שכונה "ליפסקי" החל לעקוב אחריו ולפיכך החל להימלט עד שהצליח להתנער מהמעקב.
בעקבות הרצח, נשלחו שוטרים רבים למקום ופתחו בסריקות בניסיון לאתר חשודים.
בשעה 01:45, כשעה לאחר רציחתה של סטרייד, התגלה מקרה רצח נוסף על ידי השוטר אדוארד וטקינס, שהיה בסיור לילי שגרתי בכיכר מַייטר, שהייתה מרוחקת כ-500 מטר ממקום רציחתה של סטרייד.
כיכר זו הייתה ידועה כמקום חשוך ומבודד בלילות.
וטקינס האיר בפנסו לעבר אחת הפינות בכיכר וגילה גופה מרוטשת של אישה, אף על פי שרבע שעה מוקדם יותר עבר במקום ולא גילה דבר חריג.
כמו במעשי הרצח הקודמים, גם גופה זו נמצאה כאשר חצאיתה מורמת מעלה וצווארה משוסף.
רופא שהגיע לבחון את הגופה גילה כי פניה הושחתו קשות, בטנה בותרה, אחת מאוזניה נכרתה והאיברים הפנימיים הוצאו והונחו בסמוך לכתפה הימנית.
חצי מהרחם ואחת הכליות לא נמצאו בזירה וככל הנראה נלקחו שוב על ידי הרוצח.
הגופה זוהתה כשייכת לקתרין אדווס, אישה בת 46, שנעצרה מספר שעות קודם לכן באשמת שכרות במקום ציבורי.
אדווס שוחררה מהמעצר מעט לפני השעה 01:00 ואמרה לשוטרים כי בכוונתה ללכת לביתה.
היא נראתה בפעם האחרונה בחיים בשעה 01:35 על ידי שלושה גברים.
השלושה מסרו בעדותם כי ראו את אדווס סמוך מאוד לכיכר מיטרה, עומדת מול גבר כשידה מונחת על חזהו.
בניגוד לשאר הקורבנות, אדווס לא הייתה יצאנית ידועה, אך ייתכן שנהגה לעסוק בזנות בעת שהייתה שיכורה.
החוקרים הניחו כי לאחר שהרוצח כשל בריטוש גופתה של סטרייד, הוא החליט למצוא קורבן נוסף.
הוא הצליח למצוא את אדווס, להביא אותה לכיכר, לרצוח אותה, להשחית את גופתה ולהימלט מהמקום, תוך פרק זמן של כ-15 דקות.
הדבר שהדהים את החוקרים אז וגם היום הוא כיצד אף אחד מעשרות השוטרים שהיו פזורים באזור בעקבות רציחתה של סטרייד לא ראה או שמע דבר.
מרי ג'יין (מארי ג'אנט) קלי - קורבנו האחרון של המרטש
מעשי הרצח המזעזעים הניעו את המשטרה לתגבר את כוחותיה ברחובות.
גם היצאניות הקפידו על משנה זהירות כדי לא ליפול קורבן בידי המרטש.
לאחר שחלף חודש שבמהלכו לא דווח על מעשי רצח חדשים של המרטש, החשש מפניו החל להתפוגג והחיים החלו לחזור אט אט למסלולם.
אולם הפוגה זו הייתה קצרה.
ב-9 בנובמבר, בשעה 10:45 בבוקר, ג'ון מקארתי, בעל בניין דירות ברחוב דורסט 26 הידוע בשם "מילר'ס קורט", ביקש מעוזרו לעלות לחדרה של הדיירת מרי ג'יין (מארי ג'אנט) קלי, ולגבות ממנה את דמי השכירות שהייתה חייבת לו.
העוזר עלה לחדרה אולם מצא את הדלת נעולה.
כאשר ניסיונותיו לקבל מענה עלו בתוהו, הוא הציץ דרך החלון לתוך החדר והבחין בסימני דם רבים פזורים על הרצפה ועל הקירות ובגופתה של קלי שוכבת עירומה ומרוטשת על המיטה.
שוטרים שהגיעו למקום פרצו את דלת החדר וגילו כי ההשחתה שנעשתה בגופה הייתה מהחמורות שנתקלו בה מעודם.
פעולות ההשחתה שביצע המרטש לגופה כללו: השחתת הפנים ללא היכר; שיסוף הגרון עד כי הראש בקושי נשאר מחובר לגוף; חיתוך החזה וקטיעתו מהגוף; כריתת השחלות ופתיחת חלל הבטן.
כמו כן הוציא המרטש איברים פנימיים ופיזרם בכל רחבי החדר - אחד השדיים, הרחם ואחת הכליות נמצאו מתחת לראש; שד אחר נמצא מתחת לרגלי הגופה וירכיים שנעקרו ממקומם נמצאו על השולחן שהיה מוכתם בדם.
בדיקה מדוקדקת העלתה כי הלב הוצא מהגופה ונלקח על ידי הרוצח.
ברור היה לחוקרים כי בניגוד לפעמים הקודמות, היה למרטש זמן רב לבצע את זממו בחדר הסגור, והערכתם הייתה כי ביצוע ההשחתה ארך כשעה.
מחקירת המקרה עלה כי קלי הייתה יצאנית בת 25 ממוצא אירי, שעברה להתגורר בלונדון שנים ספורות לפני כן.
מעשיה של קלי בשעות האחרונות של חייה אינם ידועים בוודאות.
מספר עדים טענו כי בשעה 23:00, ראו את קלי שותה משקאות חריפים בפאב בשם "בריטניה", בחברתו של גבר צעיר ומשופם בעל חזות מכובדת.
מרי אן קוקס, יצאנית שהתגוררה אף היא במילר'ס קורט, טענה כי ראתה את קלי בשעה 23:45 עומדת מחוץ לחדרה בחברת גבר משופם כבן 35. לאחר שקוקס נכנסה לחדרה, היא טענה כי קלי החלה לשיר.
עדויות רבות מצביעות על כך ששירתה של קלי נמשכה עד השעה 1:00 בערך, ואז נפסקה בפתאומיות.
מעט אחרי השעה 1:00, אישה בשם אליזבת פרטר הגיעה למילר'ס קורט ושהתה במקום כחצי שעה.
לטענתה, היא לא שמעה דבר ולא ראתה דבר חריג במקום.
עדות נוספת מסר אדם בשם ג'ורג' האצ'ינסון, שטען כי פגש את קלי ברחוב בשעה 02:00. לדבריו היא ביקשה ממנו שילווה לה כסף, ולאחר שנענתה בשלילה, ניגשה לגבר אחר שעמד בסמוך.
האצ'ינסון טען כי ראה את השניים משוחחים וצוחקים.
לדבריו, בשלב מסוים, כרך הגבר את ידו על כתפה של קלי והשניים החלו ללכת.
כמו כן אמר לשוטרים כי עקב אחר השניים עד שהגיעו למילר'ס קורט.
הוא שמע אותם משוחחים ביניהם מספר דקות עד אשר הזמינה קלי את הגבר לעלות לחדרה.
האצ'ינסון טען כי עמד מחוץ לבניין עד השעה 3:00, ולאחר שלא שמע דבר חריג, עזב את המקום.
הוא מסר תיאור מפורט של הגבר החשוד ובין השאר תיאר אותו כאדם בעל "חזות יהודית" שנשא חבילה ארוכה בידו הימנית.
בהמשך לעדותה, טענה קוקס כי החל מהשעה 03:00 ועד השעה 05:45, היא שמעה לסירוגין קולות של אדם הנכנס ויוצא מהבניין.
בשעה 04:00, מספר עדים, ביניהם הדיירת שגרה מעל חדרה של קלי, מסרו כי שמעו צעקה חלושה של אישה שקראה "רצח", אך לדבריהם הם לא ייחסו לכך חשיבות, כיוון שצעקות כגון אלה היו שכיחות ברובע.
העדויות האחרונות הגיעו משני אנשים שטענו כי ראו את קלי בשעות 08:30 ו-10:00, אך מכיוון שזמן זה לא תאם את גרסתה הרשמית של המשטרה שקבעה כי זמן המוות היה בין השעה 03:00 ל-04:00, הן לא נבחנו לעומק.
המאמצים שהוקדשו לאיתור קרובי משפחתה של קלי לא צלחו, ובניגוד לשאר הקורבנות מעט מאוד ידוע על עברה.
דמותה המסתורית, העדויות הסותרות ומותה הברוטלי, האירו באור אחר את הרצח הזה משאר מעשי הרצח המיוחסים למרטש.
רציחות וייטצ'אפל וקורבנות אפשריים נוספים של המרטש
בטרם החל ג'ק המרטש לפעול, התרחשו רציחות מסתוריות של יצאניות בשכונת וייטצ'אפל.
האישה הראשונה שנרצחה, הייתה יצאנית בשם אמה אליזבת סמית'.
היא נשדדה, נאנסה ונפצעה קשות ב-3 באפריל 1888. בזמן הקצר ששרדה את התקיפה, הצליחה לתאר את תוקפיה בפני החוקרים.
לאחר מכן שקעה בתרדמת ונפטרה מפצעיה למחרת היום.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-7 באוגוסט, יצאנית בשם מרתה טבראם נמצאה מתה בחצר "ג'ורג'" שבוייטצ'אפל.
היא נדקרה באכזריות 39 פעמים בכל חלקי גופה.
ב-3 באוקטובר, אחד העובדים שעבד בבניין הסקוטלנד יארד החדש בוסטמינסטר, מצא גופה חסרת גפיים של אישה בשנות ה-20 לחייה.
הגופה הייתה עטופה באריג וטמונה באחת הכספות שהיו במקום.
אף על פי שבאותה עת נתפסו הרציחות בקרב הציבור הרחב כחלק ממעשיו של המרטש, רוב החוקרים חולקים על כך כיום.
סמית' נרצחה כמעט בוודאות על ידי כנופיית נערים צעירים, כשהמניע לכך היה שוד.
מאפייני הרצח של טבראם שנרצחה כנראה על ידי רוצח בודד, היו שונים מאלה של ג'ק המרטש: צווארה לא שוסף וגופתה לא בותרה.
אף באשר לגופה הלא מזוהה שנמצאה בווסטמינסטר, דחתה המשטרה את ההשערות כי הייתה קורבן נוסף של המרטש.
מכיוון שזהותה של הגופה לא נודעה מעולם, התקשו החוקרים לחקור את המקרה כיום.
גם לאחר חמש הרציחות הקאנוניות, המשיכו להתבצע מעשי רצח אכזריים של יצאניות באזור וייטצ'אפל.
ב-20 בדצמבר 1888 נמצאה גופתה של רוז מילט.
המשטרה קבעה כי מותה נגרם כתוצאה מחנק אך הייתה מחלוקת באשר לשאלה אם היא נרצחה, או שמא נחנקה מצווארון חולצתה לאחר שנפלה שתויה על המדרכה.
לא נמצאו כל סימני השחתה על גופתה, והמשטרה קבעה כי בכל מקרה, אין זה קורבן נוסף של המרטש.
ב-17 ביולי 1889, נמצאה גופתה של אליס מקנזי, יצאנית בשנות ה-40 לחייה.
המוות נגרם כתוצאה משתי דקירות בצוואר.
ב-13 בפברואר 1891, פרנסס קולס, יצאנית בשנות ה-20 לחייה, נמצאה ללא רוח חיים, מתבוססת בדמה.
המוות נגרם כתוצאה משיסוף הצוואר בעזרת סכין.
המשטרה התייחסה בביטול לניסיונות לשייך רציחות אלה למרטש.
לא נמצאו סימני השחתה משמעותיים באף אחת מהנרצחות, והסכין בה נעשה שימוש לצורך ביצוע הרציחות הייתה שונה מזו שבה נהג להשתמש המרטש.
בנוסף, הביעו החוקרים ספקות בנוגע לחזרת המרטש לפעילות לאחר זמן כה רב.
אף על פי כן, במהלך השנים בחרו חוקרים שונים לייחס לג'ק המרטש, רצח אחד או יותר מתוך שש הרציחות המוזכרות לעיל, בנוסף לחמש הרציחות המקובלות.
בעקבות שרשרת מעשי הרצח שהתבצעו, החלה להתפשט בהלה קשה ברחובות העיר.
חיי הלילה פסקו כמעט לחלוטין והרחובות התרוקנו מאזרחים והתמלאו בשוטרים שסיירו ברחובות בחיפוש אחר ג'ק המרטש.
גברים שהסתובבו לבדם בלילות עוררו חשדנות.
אנשים תמהוניים ש"הודו" כי הם אחראים לרציחות, לרוב כאשר היו בגילופין, נחקרו במלוא כובד הראש על ידי המשטרה, שהייתה נואשת לתפוס את הרוצח.
היצאניות שחששו מאוד לחייהן, החלו להסתובב בקבוצות גדולות ונמנעו לעבוד בלילות.
לחץ כבד הופעל על המשטרה לתפוס את הרוצח, ואפילו המלכה ויקטוריה התערבה וקראה לבלשי המשטרה להביא לבלימת מעשי הרצח.
לאחר שקצרה ידה של המשטרה מלהושיע, החליטה קבוצה של אזרחים מהרובע המזרחי בראשותו של ג'ורג' לאסק, קבלן בניין מקומי, להתאגד והקימה את המשמר האזרחי של וייטצ'אפל.
המשמר סייר ברחובות בלילות, וסייע למשטרה באיתורם של אנשים חשודים.
לאחר שגם המאמצים הללו נכשלו, החליטו אנשי המשמר לשכור שני חוקרים פרטיים שינהלו את חקירתם בנפרד מהמשטרה.
רק חודשים רבים לאחר מעשה הרצח האחרון החלו החיים לחזור אט אט למסלולם הרגיל.
חקירת מקרי הרצח הוטלה בתחילה על תחנת משטרת וייטצ'אפל המקומית.
תחנה זו הייתה קטנה ומשום כך לא הצליחה להתמודד עם מספרם ההולך וגדל של הקורבנות.
בשל כך נשלח סיוע מהמפקדה הראשית של הסקוטלנד יארד בדמותם של שלושה חוקרים: פרדריק אברליין, הנרי מור ווולטר אנדרוס.
לאחר רציחתה של אדווס, שהתרחשה בתחומי הסיטי של לונדון, הצטרפה לחקירה גם משטרת הסיטי שהייתה כוח שיטור נפרד.
מסמכי המשטרה ששרדו מאפשרים הצצה מפורטת ונדירה על הליכי החקירה שהיו מקובלים בתקופה הוויקטוריאנית שהשתמרו עד היום.
קבוצות של שוטרים עברו מבית לבית ותיחקרו את דיירי השכונה בניסיון לאתר עדים ואת הרוצח עצמו.
ראיות נאספו בזירות הרצח ונבחנו על ידי מומחים וכן בוצע הליך בסיסי של הרכבת רשימת חשודים וחקירתם בתחנה.
מישור נוסף שבו התמקדה החקירה היה המישור הרפואי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, חלה התפתחות במדעי הרפואה השונים שהביאה לשילוב רופאים בחקירת המשטרה.
כל קורבנותיו של המרטש נבחנו על ידי רופאים שסייעו רבות בקידום החקירה.
גם פסיכיאטרים שולבו בחקירה בניסיון לבנות פרופיל נפשי של הרוצח ולקבוע את מידת יציבותו הנפשית.
ככל שגברה הביקורת על כישלון המשטרה לתפוס את המרטש, הפנו מפקדי המשטרה לנושא משאבים רבים יותר.
כוח אדם עצום הופנה לתגבור הסיורים ברחובות.
השוטרים הקפידו לחצות את הרחובות בפרקי זמן קבועים, כך שלפחות שוטר אחד עבר באותו אזור כל 5 דקות.
מספר שוטרים התחזו ליצאניות בניסיון לפתות את המרטש לחשוף את זהותו, אך נכשלו במשימתם.
מספר חוקרים בימינו גורסים כי חוסר שיתוף פעולה בין הצדדים המעורבים בחקירה, היווה את אחת הסיבות לכישלונה להביא לתפיסתו של המרטש.
חוסר התיאום לדבריהם נבע מכך שרוברט אנדרסון, ראש מחלק פשעים של הסקוטלנד יארד, שהיה אחראי על התיאום בין הגורמים השונים, החליט לצאת לחופשה ממושכת בשיא פעילותו של המרטש.
דבר זה אילץ את מפקד הסקוטלנד יארד צ'ארלס וורן להכניס את המפקד דונלד סוואנסן לנעליו של אנדרסון עד שזה האחרון יחזור מחופשתו.
סוואנסן זכור בעיקר בזכות הערותיו הכתובות בנוגע לחקירה, המהוות את אחת מהעדויות המרכזיות שהשתמרו למאמצי המשטרה לתפוס את הרוצח.
המחלוקת בנוגע למספר הקורבנות והשיוך שלהן לג'ק המרטש
אחת המחלוקות הגדולות בין החוקרים הייתה מספר מעשי הרצח שיש לייחס למרטש.
מספרם הגדול של מעשי רצח אלימים במיוחד שהתרחשו באותה עת גרמו לאי-ודאות בנוגע למספר הקורבנות שנרצחו על ידי אותו אדם.
מרבית המומחים בתחום מצביעים על המאפיינים הבאים כייחודיים לדרך פעולתו של המרטש:
הקורבנות היו נשים שעסקו בזנות.
הרצח נעשה על ידי שיסוף צווארו של הקורבן בעזרת סכין משוננת ארוכה.
הרצח התרחש לרוב במקומות מבודדים יחסית, אך לציבור הייתה גישה אליו.
בכל הגופות בוצע או נעשה ניסיון להשחתת הגופה או ביתורה בדרגות השחתה שונות.
הנרצחות נמצאו כאשר חצאיותיהן או רגליהן מתוחות כלפי מעלה.
הרציחות בוצעו בשעות לילה או בשעות הבוקר המוקדמות, שבהן קשה להבחין במתרחש בשל האפלה הכבדה.
קיים דפוס פעולה בתאריכים שבהם התרחשו הרציחות, שבוצעו בסוף חודש או כשבוע לאחר תחילת החודש.
רשימת חמשת הקורבנות המקובלת כיום נוצרה לראשונה בדו"ח שנכתב בשנת 1894 על ידי סר מלוויל מק'נתן, סגן מפקד מחלק הפשעים של הסקוטלנד יארד.
הוא הצטרף לחקירה כשנה לאחר שהרציחות פסקו, אך מתוקף תפקידו זכה לגישה מלאה לכל חומרי החקירה.
הדו"ח התגלה רק בשנת 1959. חילוקי דעות רבים התגלעו בנוגע לנכונות הערכתו של מק'נתן לגבי מספר קורבנותיו של המרטש.
מספר חוקרים העלו טענה כי שרשרת הרציחות לא הייתה עבודתו של רוצח אחד אלא של מספר רוצחים שפעלו בנפרד, וכי חמש הרציחות הקאנוניות הן מעין מיתוס שהומצא על ידי מק'נתן.
חוקרים אלה טוענים, כי מספר הקורבנות האפשרי של המרטש נע בין שלושה לשישה.
בין ניקולס, צ'אפמן ואדווס, לבין גם סטרייד, קלי וטבראם, וייתכן שאף יותר.
בעיה נוספת ברשימה, שעליה הצביעו החוקרים היא ההבדלים הרבים שנמצאו בין הקורבנות:
בגופותיהן של ניקולס וסטרייד לא נמצאו איברים חסרים בעוד שבגופותיהן של צ'אפמן, אדווס וקלי נלקחו איברים פנימיים על ידי הרוצח.
אדווס הייתה היחידה שנרצחה בתחומי הסיטי של לונדון.
ניקולס הייתה היחידה שנמצאה ברחוב פתוח.
מספר מקורות מצביעים על כך שייתכן כי צ'אפמן, נרצחה בניגוד לשאר הקורבנות, לאחר זריחת השמש, אף שהחוקרים באותה עת פסלו אפשרות זו.
בעוד שצ'אפמן נרצחה שבוע אחרי ניקולס, וסטרייד ואדווס נרצחו שלושה שבועות אחר כך, רציחתה של קלי התרחשה לאחר הפסקה של שישה שבועות שבהם לא התבצעו מעשי רצח.
ב-30 בספטמבר, ליל רציחתן של סטרייד ואדווס, ערכה המשטרה סריקות באזור בניסיון למצוא ראיות.
בשעה 03:00 לפנות בוקר, מצא אחד השוטרים במדרגות של בניין מגורים ברח' גולסטון, סינר שעליו היו כתמי דם רבים.
בדיקה מאוחרת יותר גילתה כי הסינר היה שייך לאדווס.
באחד הקירות במקום, נמצאה כתובת גרפיטי, שבה נרשם על פי העדויות (תורגם מאנגלית, שגיאת הכתיב במקור):
כבר בראשית החקירה, נפוצו שמועות בקרב הציבור הרחב כי המרטש הוא יהודי הידוע בכינוי "סינר עור".
בעקבות כך, חלה עלייה בעמדות האנטישמיות שהיו רווחות בקרב אנשי הרובע וכתוצאה מכך היה חשש לפריצת מהומות כנגד היהודים שחיו באזור.
המפקח תומאס ארנולד, שהגיע למקום, האמין כי מטרתה של כתובת הגרפיטי הייתה להתקיף באופן ישיר את האוכלוסייה היהודית בעיר, ולהחריף את המתח הבין-דתי בין התושבים.
חששו העיקרי של ארנולד היה מפני גל של מהומות אנטישמיות שעלולות להתעורר בעקבות כך.
בהתייעצות קצרה שקיים עם צ'ארלס וורן, מפקד הסקוטלנד יארד, החליטו השניים למחוק את הכתובת במהירות האפשרית, בטרם תתגלה בשעות הבוקר בפני העוברים ושבים.
בשעה 05:30, כשעתיים וחצי לאחר שהתגלתה לראשונה, נמחקה הכתובת ללא זכר, מבלי שמישהו מהחוקרים דאג לצלמה.
מספר קציני משטרה מתחו ביקורת קשה על החלטתם של השניים למחוק את הכתובת.
קצינים אלה החזיקו בדעה כי הכתובת היא ראיה חשובה, וכי צריך היה לכל הפחות לצלם אותה לצורכי החקירה.
שלוש תאוריות אפשריות הועלו באשר לחשיבותה של הכתובת:
התאוריה הראשונה גרסה כי אף אם הכתובת נכתבה על ידי המרטש מדובר היה במעשה אנטישמי שנועד להפיל את אשמת הרציחות על היהודים ולהסיט את המשטרה מעקבותיו של הרוצח האמיתי.
הסבר זה התקבל על ידי מרבית החוקרים בסקוטלנד יארד.
התאוריה השנייה גרסה כי הכתובת לא נכתבה על ידי המרטש, אלא הייתה אחת מכתובות אנטישמיות רבות שהיו נפוצות באזור זה באותה תקופה.
לפי תאוריה זו הסינר של אדווס נזרק סמוך לכתובת במקרה או בכוונה תחילה, על ידי המרטש או על ידי אדם אחר.
התאוריה השלישית מאמצת את הגרסה כי המרטש היה יהודי שכתב את הכתובת ובכך הפליל את עצמו.
במהלך החקירה, קיבלו רשויות החוק והעיתונות הכתובה אלפי מכתבים הנוגעים לפרשת המרטש.
חלקם היו מאנשים שביקשו לסייע לחקירה, ואחרים הגיעו מאנשים שהיו משוכנעים כי פתרו את המקרה וכי זהותו של הרוצח ידועה להם.
רובם המוחלט של המכתבים הללו היו חסרי תועלת, כך שבסופו של דבר התעלמו מהם הרשויות.
בולטים במיוחד היו מאות המכתבים שנכתבו כביכול על ידי הרוצח עצמו.
מרביתם נחשבו על ידי מומחים רבים ככאלה שנכתבו על ידי מתחזה.
למרות האמור בולטים במיוחד שלושה מכתבים המוכרים בכינויים: "מכתב בוס יקר", "גלוית ג'ק השובב" ו"מכתב מהגיהנום".
במהלך השנים, אבדו ממצאים רבים מהפרשה ובהם גם "גלוית ג'ק השובב" ו"מכתב מהגיהנום".
אף על פי כן, בידי החוקרים קיימים העתקים מדויקים של המכתבים הללו.
מכתב "בוס יקר" נשלח ב-25 בספטמבר והתקבל ב-27 בספטמבר 1888 על ידי סוכנות החדשות המרכזית, והועבר לסקוטלנד יארד ב-29 בספטמבר באותה שנה.
תוכן המכתב, כמו מרבית המכתבים שנכתבו כביכול על ידי המרטש, מכיל טעויות דקדוק וכתיב רבות, כנראה מכוונות (הטעויות לא תורגמו):
בתחילה נחשב המכתב כמתיחה, בדומה למרבית המכתבים האחרים, אך לאחר שאדווס נמצאה שלושה ימים לאחר קבלת המכתב כאשר אחת מאוזניה כרותות, הוא קיבל התייחסות מיוחדת.
המשטרה פרסמה את המכתב בעיתונים ב-1 באוקטובר בתקווה שמישהו יזהה את כתב היד, אך ללא הצלחה.
המכתב קנה לו שם בין היתר משום שלראשונה נעשה שימוש בשם "ג'ק המרטש" ככינוי לרוצח.
עם פרסום המכתב, השם ג'ק המרטש נודע לשימצה בכל רחבי העולם.
מרבית המכתבים שהתקבלו לאחר מכן חיקו את הטון של המכתב המקורי.
אף על פי שכותב המכתב לא זוהה בוודאות עד היום, קיימות עדויות כי חוקרי המשטרה באותה עת האמינו כי המכתב היה מעשה קונדס של עיתונאי מקומי.
"גלוית ג'קי השובב" התקבל ב-1 באוקטובר 1888 על ידי סוכנות החדשות המרכזית.
להלן תוכן המכתב, אשר כלל אף הוא שגיאות כתיב שלא תורגמו:
המכתב מתייחס לרציחתן של אדווס וסטרייד - "האירוע הכפול".
המצדדים בכך שהמכתב אותנטי טוענים כי הוא נשלח לפני פרסום הרציחות, ולכן המסר שהתקבל מהרוצח הוא אמיתי, כיוון שלא סביר שאדם שאינו מעורה בחקירה ידע פרטים על הרציחות.
המתנגדים טוענים כי המכתב התקבל 24 שעות לאחר שהרציחות התגלו, וכי העיתונאים ודיירי המקום כבר ידעו זה מכבר על הפשע הכפול.
נמצא כי כתב היד דמה מאוד לזה של מכתב "בוס יקר", וקיימות עדויות כי חוקרי המשטרה באותה עת סברו כי עיתונאי מקומי כתב את שני המכתבים כמעשה קונדס.
מכתב "מהגיהנום" נשלח ב-15 באוקטובר והתקבל על ידי ג'ורג' לאסק, ראש המשמר האזרחי של וייטצ'אפל, ב-16 באוקטובר 1888. להלן תוכן המכתב, שתורגם מאנגלית.
במקור היו שגיאות שלא תורגמו:
לאסק פתח את הקופסה הקטנה שצורפה למכתב וגילה בתוכה חצי כלית אדם, שאובחנה מאוחר יותר על ידי הרופאים כי נשמרה בתמיסת אתנול.
כותב המכתב התייחס ככל הנראה לרציחתה של אדווס, שאחת מכליותיה הוצאה ונלקחה על ידי הרוצח.
קיימים חילוקי דעות בדבר אמיתותו של מכתב זה.
מספר חוקרים טענו כי מדובר במתיחה של רופא מתמחה צעיר, בעוד שאחרים גרסו כי המכתב נכתב על ידי המרטש.
מכל המכתבים שנשלחו, מכתב זה הוא המפורסם ביותר ועל פי הערכות של מומחים רבים, קיימת סבירות רבה באשר לאותנטיות שלו.
רציחות המרטש מסמנות קו פרשת מים בהיסטוריה הבריטית המודרנית.
אף על פי שלא מדובר היה ברוצח הסדרתי הראשון בהיסטוריה של בריטניה, פרשת ג'ק המרטש הייתה הראשונה שזכתה להד תקשורתי נרחב.
רפורמות שבוצעו בחוק הבולים בשנת 1855, גרמו במכוון לירידה חדה במחירי העיתונים, לעלייה בתפוצתם ולחשיפת הפרשה בקרב קוראים רבים במיוחד.
העיתונים, שהפכו לנחלת הכלל, הביאו למרטש פרסום שהיקפו היה חסר תקדים באותן שנים.
ההד התקשורתי הנרחב, שנכרך עם העובדה שהמרטש לא נתפס מעולם, יצר מיתוס מורכב שהאפיל על פרסומם של הרוצחים הסדרתיים שהופיעו בשנים מאוחרות יותר.
קיימות עדויות לכך שהכינוי "ג'ק המרטש" הומצא על ידי עיתונאים שביקשו לפלפל את הסיפור באמצעות כינוי אטרקטיבי שיסייע להגדיל את תפוצת העיתונים.
בין אם הייתה זו אמת או לא, התקבע הנוהג וכינויים דומים הוצמדו כמעט לכל הרוצחים הסדרתיים שהופיעו מאוחר יותר.
דוגמאות בולטות לכך הן החונק מבוסטון, ג'ק המקפץ (Spring-heeled Jack, כלומר "ג'ק עקבי-קפיץ") , המרטש מיורקשייר וג'ק המפשיט.
אחת מתוצאות הלוואי של הפרשה, הייתה השפעתה של התקשורת על השינוי שהתחולל בקרב תושבי השכונות העניות שהתגוררו ברובע המזרחי.
הציבור הרחב בבריטניה נהג ברובו להעלים עין במשך שנים ממצוקתם של העניים שהתגוררו במקומות הללו.
פרסום הרציחות חשף את תנאי מחייתם הירודים של התושבים, וגרם לדיון ציבורי שהוביל לשיפור איטי אך ניכר בתנאי המחיה באזור.
הדבר הביא לעלייה בתמיכה ברפורמות סוציאליסטיות, שהגיעה באופן מפתיע גם מהמעמדות המבוססים, שלא נמנו לרוב עם תומכיהן הטבעיים.
זכורה במיוחד הערתו הסרקסטית של המחזאי הנודע ג'ורג' ברנרד שו לעיתונאי מקומי:
במשך שנות החקירה הרבות, התקשו החוקרים לקבוע עובדות חד משמעיות בנוגע לזהותו של המרטש, אך מניתוח עדותם של עשרות עדי ראייה ומאופי הרציחות, הגיעו החוקרים למספר מסקנות:
המרטש היה ככל הנראה גבר משופם בעל מראה מכובד שגילו נע בין 20 ל-40.
גובהו היה ממוצע או מתחת לממוצע.
עקב העובדה שמעשי הרצח בוצעו בסופי שבוע או בימי חג, ובמרחק קצר האחד מהשני, הייתה למרטש ככל הנראה משרה קבועה והוא התגורר בשכונת וויטצ'אפל או בקרבתה.
עקב הטענה שביתור הגופות נעשה במקצועיות, נטען כי ייתכן שהמרטש היה בעל ידע ברפואה, לרבות באנטומיה.
ייתכן שהמרטש היה אזרח זר או מהגר לאור עדויותיהם של עדים רבים שהצביעו על חשודים בעלי מבטא זר.
היה ימני שכן הסכין בה השתמש כדי לבצע את מעשי הרצח הוחזקה בידו הימנית.
ככל הנראה המרטש לא היה נשוי, או היה רחוק ממשפחתו, ולכן היה יכול לשוטט ברחובות בלילות באופן חופשי ללא הגבלה מצד אדם אחר.
ייתכן שמת, נרצח, הומת או התאבד, נעצר שלא בפומבי, היגר, או התאשפז בבית חולים פסיכיאטרי, דבר שגרם להפסקת הרציחות.
מעשי הרצח הסבו את תשומת לבו של הציבור בבריטניה לתנאי החיים הירודים ברובע המזרחי.
במהלך שני העשורים שלאחר מכן, בעקבות לחץ שהופעל על מקבלי ההחלטות במדינה, נהרסו מרביתן של שכונות העוני ברובע.
אף על פי כן, הרחובות והמבנים הרבים ששרדו עד עצם היום הזה, משמרים את אגדת ג'ק המרטש.
ברובע המזרחי מתקיימים סיורים מודרכים באתרי הרצח.
בנוסף, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, יצאו לאור מספר תקופונים העוסקים ברציחות המרטש ומפרסמים את המחקרים האחרונים בפרשה.
במשך השנים שלאחר מכן, דמותו של ג'ק המרטש והתעלומות הסובבות אותו היו השראה למאות יצירות תרבות בדיוניות ועיוניות, ובהן: רומנים, סיפורים קצרים, שירה, ספרי קומיקס, משחקי וידאו, מחזות וסרטים.
למעלה מ-200 ספרים העוסקים באופן בלעדי ברציחות המרטש, פורסמו במהלך השנים והפכו אותו לאחד הפושעים שזכו לתעוד הרחב ביותר במאה ה-20. ההתעניינות הגדולה הביאה ליצירת תחום מחקר, הנקרא בשם ריפרולוגיה (Ripperology, "מדעי המרטש"), העוסק ברוצח ובמעשיו.
ברם, הניסיונות לחשוף את זהותו של המרטש נתקלו בקשיים לאור העדויות הסותרות של העדים והמחסור בראיות הניתנות לבדיקה אמינה באמצעים המדעיים שהיו קיימים אז.
הממצאים ששרדו עד היום, ובכללם גם המכתבים שנחשדו כי נכתבו על ידי המרטש, עברו ידיים רבות ו"זוהמו" בשרידי DNA של מספר גדול של אנשים.
עובדה זו אינה מאפשרת להעמידם לבדיקות באמצעי הזיהוי פלילי הקיימים כיום.
אף על פי כן, בתחילת המאה ה-21, ביצעו מספר חוקרים בדיקות DNA על ממצאים שונים מהפרשה.
בדיקות אלה מצאו התאמה עם שני חשודים שונים - וולטר סיקרט ואהרון קוסמינסקי, אולם זכו לביקורת מצד הקהילה המדעית וחוקרים פליליים עקב חוסר אמינותן המדעית.
ג'ק המרטש זכור לשמצה בבריטניה עד עצם היום הזה.
בסקר שבוצע על ידי מגזין ההיסטוריה של הבי.
(BBC History Magazine) בשנת 2006, נבחר הרוצח לבריטי הנתעב ביותר באלף שנות המילניום השני.
ג'ק ובובי , סדרת דרמה אמריקאית.
הסדרה מגוללת את סיפורם של בני משפחת מקליסטר מהעיירה הבדיונית הארט שבמיזורי.
במרכז הסיפור נמצאים שני אחים, שבין השנים 2049-2041 אחד מהם יהיה נשיא ארצות הברית.
הסדרה עוקבת אחר נעוריהם של האחים ג'ק ובובי מקליסטר, ומלווה גם את חייה של האם, פרופסור גרייס מקליסטר.
במהלך הסדרה משובצים קטעי ראיונות עם אנשים מממשל מקליסטר בשנת 2049 שסיפרו על תקופת כהונתו של מקליסטר.
הראיונות מתקשרים בעקיפין לעלילת הפרק.
הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת The WB מספטמבר 2004 עד מאי 2005 ובישראל בערוץ אקסטרה הוט.
ב-17 במאי 2005 הודיעה רשת האחים וורנר שהיא לא תשוב לעונה נוספת בגלל נתוני רייטינג נמוכים.
פרופסור גרייס מקליסטר, היא פרופסור להיסטוריה, דמוקרטית רדיקלית ואתאיסטית שלא מהססת לתקוף את מתנגדיה בכל הזדמנות.
יש לה אח הומוסקסואל בשם ג'ימי.
יש לה שני דוקטורטים והיא כתבה שלושה ספרים.
גרייס היא מרצה כריזמטית שאהובה מאוד על תלמידיה.
במהלך הסדרה מנסה גרייס להיגמל מעישון מריחואנה.
בזמן לימודיה האקדמיים עבדה כמלצרית, אז פגשה את אבי בניה, חואן רוברטו דל אלבה, מנקה שולחנות מקסיקני.
כשג'ק היה בן שלוש גורש חואן חזרה למולדתו, ובדרך התחבר עם טיפוס מפוקפק.
יחד השניים שדדו חנות מכולת, וחואן ירה במוכר.
הוא נכנס לכלא בטקסס למאסר עולם.
גרייס סיפרה לילדיה ולשאר הסקרנים שאבי הבנים הוא ארכאולוג מצ'ילה שנפטר.
ילדיה גילו את האמת במהלך הסדרה.
במהלך הסדרה מנהלת גרייס רומן עם עוזר ההוראה שלה, טום וקסלר-גרהאם.
הרומן נחשף על ידי קולגה של גרייס, שדרש לטפל בנושא.
נגד השניים לא ננקטו צעדים, והרומן הסתיים מאליו.
גרייס מיודדת מאוד עם שכנה פיטר בנדיקט, נשיא האוניברסיטה של מיזורי, ואביה של קורטני, חברתו של ג'ק ולימים אשת הנשיא לבית מקליסטר.
גרייס נפטרה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-21.
ג'ק מקליסטר, נער בן 16, תלמיד בתיכון טרומן של הארט, מיזורי.
ג'ק מצטיין בריצה והיה כוכב נבחרת הריצה של בית הספר, עד שנפצע בברך.
ג'ק היה חבר של מיסי בלנאפ (קרי לין פראט), נערה שנהרגה במהלך הסדרה בתאונת דרכים, ושל קורטני בנדיקט, בתו של פיטר.
ג'ק היה חייל במהלך "מלחמת האמריקות" הפיקטיבית ונפצע בגלל הפציעה הישנה בברך כשהגן על חייליו.
אחרי המלחמה היה ג'ק עורך דין שהגן על חפים מפשע שהואשמו.
אחיו בובי הציע לו לרוץ לקונגרס.
ג'ק נבחר, ובמהלך הקדנציה שלו נהרג באופן טראגי בזמן שוד של חנות מכולת.
הוא היה נשוי ואב לשניים.
במותו אמר עליו אחיו, בובי, שהוא האדם הטוב ביותר שהעולם לא זכה להכיר.
רוברט בראונינג מקליסטר, נער בן 13, תלמיד בבית ספר תיכון טרומן של הארט, מיזורי.
בובי החליף את אחיו שמת כחבר קונגרס דמוקרטי, אך בתום קדנציה זו רץ בובי כרפובליקני, בניגוד מוחלט לאמונות הדמוקרטיות של אמו.
יתרה מכך: בניגוד לאמו האתאיסטית, הצטרף בובי בנעוריו לכנסייה האפיסקופלית, והיה כומר.
בובי נישא לקורטני בנדיקט, שהייתה חברתו של אחיו, ג'ק.
מקליסטר התכונן לרוץ לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך סנאטור מיזורי דניס מורגנתל גבר עליו.
הוא החליט לרוץ כעצמאי, ונבחר לנשיאה ה-51 של ארצות הברית בשנת 2041.
במהלך שתי כהונותיו, עד 2049, ידע בובי עליות ומורדות: הוא נחשד בהטרדה מינית של אחת מעוזרותיו; הוא התגלה כבוגד באשתו עם סגניתו; בכהונתו אירע פיגוע גרעיני באמצע שיקגו; ומקליסטר אף איבד את בנו השני, הנרי, בתאונת דרכים.
במהלך הבחירות אף שיקר בובי וסיפר שאביו היה ארכאולוג מצ'ילה; האמת נחשפה במהלך הבחירות.
גרייס מקליסטר - כריסטין לאטי
בובי מקליסטר - לוגאן לרמן
ג'ק מקליסטר - מאט לונג
את הסדרה יצרו גרג ברלאנטי, בראד מלצר ותומאס שלאמי, בעלה של כריסטיאן להטי ומבמאי סדרת הטלוויזיה הבית הלבן.
ג'ספר ניוטון "ג'ק" דניאל היה מייסדה של מזקקת הוויסקי ג'ק דניאל'ס בטנסי ועל שמו קיימים כמה מותגי ויסקי, בהם ג'ק דניאל'ס וג'נטלמן ג'ק.
דניאל המציא את תהליך מחוז לינקולן בו עובר הוויסקי סינון פחם.
דניאל נולד בספטמבר, אך תאריך הולדתו המדויק אינו ידוע.
מכיוון שמעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים, הוא לקח את האחיין האהוב עליו, לאם מוטלו, תחת חסותו.
לאם, אשר היה לו כישרון בתחום, הפך במהרה לאחראי על כל הנהלת החשבונות של המזקקה.
ב-1907, בעקבות התדרדרות במצב בריאותו, מסר ג'ק דניאל את המזקקה לאחיינו.
ג'ק נפטר ב-1911 מהרעלת דם, בעקבות זיהום ברגלו.
הזיהום נוצר בבוהן אותה פצע דניאל באחד הימים בעבודה, לאחר שבעט בכעס בכספת שבמשרדו כשלא הצליח לפתוח אותה – הוא תמיד התקשה לזכור את קוד המנעול.
התקרית הפכה מאוחר יותר לנושאו של פוסטר שיווקי אשר יצא ב"לונדון אנדרגראונד" בינואר 2006, ונשאה את הכתובת: "מוסר השכל: לעולם אל תלך לעבודה מוקדם".
ג'ק וג'יל היא דרמה קומית אמריקאית, אשר שודרה החל מ-26 בספטמבר 1999 עד 11 באפריל 2001 ברשת The WB.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ 3 בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
הדמויות הראשיות בסדרה הם ג'ק (משמה הפרטי ג'קלין) וג'יל (משם משפחתו ג'ילפסקי).
הסדרה מתחילה כאשר ג'ק מגלה שארוסה בגד בה עם השושבינה הראשית ועוזבת אותו לפני החתונה.
היא בורחת לניו יורק ועוברת לגור עם חברתה מהתיכון אודרי גריפין.
ג'ק פוגשת במהרה את השכן מלמעלה, ג'יל, הבחור הנכון בזמן הלא נכון.
באותה תקופה, ג'יל מנהל מערכת יחסים ארוכה עם אליסה קרונקייט.
במהלך הזמן, ג'ק מכירה את שני חבריו הנאמנים, אם כי קצת ביזאריים, של ג'יל: ברטו ומייקי.
ג'יל מתחיל לפקפק בקשר שלו עם אליסה לאחר שהוא פוגש את ג'ק.
כשג'ק מקבלת עבודת התמחות במדורי הטלוויזיה בהם עובדת אליסה, העתיד של ג'ק וג'יל לא נראה ורוד.
כבר בפרק השני ג'יל נפרד מאליסה והעניינים מתחילים להסתבך.
ג'ק וג'יל נעשים זוג לאחר שהם מתייאשים מקשר מהותי עם בני זוגם הקודמים.
הסדרה עוקבת אחרי חייהם של ששת החברים, מבחינה רומנטית, כלכלית, משפחתית וכו'.
במהלך הסדרה ג'ק וג'יל נפרדים כמה פעמים בכוונה להיות רק ידידים, אך הם חוזרים לחיים זוגיים ואף עומדים להתחתן בסוף העונה השנייה.
ברטו מאוהב באודרי כבר מתחילת הסדרה, אך כל פעם שהוא מנסה להראות לה זאת הוא מתבלבל ו"מפקשש".
הוא עומד מהצד ורואה אותה יוצאת עם בחורים שונים.
השניים נעשים זוג בפרק העשירי.
בפרק האחרון של העונה הראשונה הזוג נפרד בעקבות בגידה של ברטו ואודרי מחליטה לעבור לגור בלוס אנג'לס.
כאשר היא חוזרת הם מחליטים לנסות להתגבר על העבר ומנסים כל יתר העונה לתקן את הקשר ביניהם.
מייקי ואליסה נעשים שותפים לדירה לאחר ששניהם מבינים שחבל לחפש שתי דירות כשאפשר לגור יחד.
במהלך הסדרה השניים יוצאים עם דמויות רבות, מייעצים אחד לשני ונהיים חברים טובים מאוד.
מדי פעם מייקי לא מתאפק ומציע הצעות מגונות לאליסה, שבדרך כלל יודעת לשים לו גבולות.
דייוויד (ג'יל) ג'ילפסקי (איוון סרגיי)- מעצב צעצועים מצליח וצלם
ג'קלין (ג'ק) בארט (אמנדה פיט)- מתמחה במשרדי חדשות
אודרי גריפין (ג'יימי פרסלי)- רקדנית/שחקנית בברודוויי
אליסיה קרונקייט (שרה פולסון)- עמיתה של ג'ק במשרדי הטלוויזיה
ברטלמיו (ברטו) זיין (ג'סטין קירק)- סטודנט לרפואה, בחור פיקח אך חסר ביטחון
מייקל (מייקי) רוסו (סיימון רקס)- ברמן ו"פילוסוף"
התפקיד של ג'ק ניתן בהתחלה לשחקנית אמיליה היינל, אך לאחר צילום הפיילוט הוחלפה על ידי אמנדה פיט.
שיר הפתיחה של הסדרה היה השיר "The Truth about Romeo" (האמת על רומיאו).
בעונה הראשונה בוצע על ידי הלהקה "Pancho's Lament" שגם כתבו את השיר.
בעונה השנייה השיר מבוצע על ידי דייוויד קרוסבי.
ג'ק הולבורן , מיני-סדרה גרמנית שהופקה במקור עבור ערוץ ZDF הגרמני במשך עונה אחת בשנת 1982. בישראל הסדרה שודרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
העלילה אשר מתרחשת בתחילת המאה ה-19 מתמקדת בג'ק הולבורן, ילד יתום בן 13 אשר גדל בבית יתומים בבריסטול שבבריטניה.
ג'ק נמצא על מדרגות הכנסייה הקתולית של מחוז הולבורן בלונדון בהיותו תינוק כאשר על זרועו הייתה רצועה עליה היה רשום "ג'ק".
לכן הנזירות קראו לו ג'ק הולבורן.
משאלת ליבו היא לעבוד על סיפון אונייה ולהפליג באוקיינוסים משום שהוא אינו מעוניין לגדול אצל משפחתו המאמצת.
ג'ק פוגש בשודד הים בשם קפטן שרינגהאם.
כאשר הקפטן רואה את הרצועה של ג'ק הוא מספר שהרצועה נראית לו מוכרת אך הוא אינו מספר לג'ק את כל מה שידוע לו.
בעקבות המפגש ג'ק מקבל פלאשבקים עמומים חוזרים ונשנים מילדותו, בהם מופיעים קפטן שרינגהאם, ספינתו והוריו.
ג'ק מעוניין באופן נואש לקבל מידע על עברו ומה פשר לזכרונותיו העמומים.
הוא איננו מתכוון לעזוב את הקפטן לנפשו עד אשר יקבל מידע.
ג'ק בורח ממשפחתו המאמצת ומתגנב כנוסע סמוי על אונייתו של הקפטן.
ג'ק מתגלה על ידי צוות הספינה לבסוף בעת שהוא מנסה לגנוב אוכל.
הקפטן מבטיח לספר לו רק אם ג'ק יציל את חייו שלוש פעמים.
במשך הסדרה ג'ק מצליח להציל את חייו של שרינגהאם שלוש פעמים לאורך מסע הרפתקאות.
ג'ק היגינס היה שם העט של הארי פטרסון (27 ביולי 1929 – 9 באפריל 2022) שהיה סופר אנגלי שנודע בשל המותחנים הרבים שכתב.
מאז פרסום הרומן שלו "הנשר נחת" בשנת 1975, רובם נכללו ברשימת רבי המכר.
שלושה מספריו עובדו לסרטי קולנוע, בעוד חלקם הרב הופק לטלוויזיה.
הארי פטרסון נולד בניוקאסל, אנגליה וגדל בבלפסט, צפון אירלנד לאחר גירושי הוריו.
הוא התגייס לשורות הצבא הבריטי והעביר את שירותו הצבאי כמש"ק בגרמניה המזרחית בשנות ה-50. במהלך שירותו הצבאי הוא גילה שהוא ניחן בכישורי צליפה ובאיי קיו גבוה.
לאחר שירותו, פטרסון חזר ללימודי התמחות בסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
למשך זמן מה הוא עבד כמורה והחל לכתוב רומנים בשנת 1959.
פטרסון התגורר בג'רזי אשר לחופי איי התעלה, והמשיך בכתיבת ספריו עד מותו ב-9 באפריל 2022.
את הרומנים הראשונים שלו פטרסון כתב תחת שמו האמיתי, כמו גם תחת השמות ג'יימס גראהם ויו מארלו בין השנים 1959–1974. היו אלה רומנים שאפתניים וקצביים אך למעשה שגרתיים למדי אודות גיבורים ציניים, נבלים אכזריים ומקומות מסוכנים.
הוא פרסם כ-35 רומנים, בקצב של עד לשלושה רומנים בשנה.
פטרסון החל להשתמש בשם העט ג'ק היגינס בסוף שנות ה-60, אך היה זה ספרו "הנשר נחת" (1975) אשר הביא לתהילתו בשמו זה..
הספר היה לקפיצת מדרגה בסגנון כתיבתו של פטרסון בכל הנוגע לאורכה ולעומקה של היצירה.
העלילה, אודות צוות צנחנים גרמני שנשלח לחטוף את וינסטון צ'רצ'יל, הייתה רעננה וחדשנית.
דמויותיו קיבלו נפח גדול יותר בהשוואה לספריו המוקדמים.
דוגמה לדמות שכזו היא ליאם דבלין, לוחם ופילוסוף אירי, שחזר להופיע בסדרת ספרים עקבית.
השלב השלישי בקריירה הענפה של פטרסון החל עם פרסום הספר "עין הסערה" בשנת 1992. הסיפור עסק בניסיון תקיפה בדוי על ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור, בידי הלוחם האירי שון דילון, שאותו שכר מיליונר עיראקי.
דילון הוא גיבור ספריו המאוחרים של פטרסון, והוא בעצם גילומם של כל גיבורי העבר שלו - חיבתו לשפות של ג'ון שאבז, ניסיונו באמנויות לחימה של ניק מילר, ושורשיו האיריים של סיימון ווהן, כמו גם הציניות שלו והתמחותו בכלי נשק.
בשנת 1972 נוצר העיבוד הקולנועי הראשון לספריו של היגינס.
בסרט, מערבון בשם "The Wrath of God", כיכבו רוברט מיצ'ם, פרנק לנגלה וריטה הייוורת'.
בשנת 1976 נוצר עיבוד קולנועי לספרו של היגינס "הנשר נחת", המתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ונכתב בהשראת חילוצו של בניטו מוסוליני על ידי מפקד יחידת הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני.
עלילת הספר מתארת יחידת צנחנים גרמנית הנשלחת לבצע התנקשות בחיי ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל.
בסרט כיכבו מייקל קיין, דונלד סאת'רלנד ורוברט דובאל.
בשנת 1987 נוצר עיבוד קולנועי לספרו של היגינס "תפילה למת".
הסרט, שנקרא "עדות במבחן", הביא את ניסיונו של חבר המחתרת האירית להימלט מעברו.
בסרט כיכבו מיקי רורק, בוב הוסקינס ואלן בייטס.
לקראת סוף שנות ה-80 ולאורך שנות ה-90 יצאו מספר עיבודים טלוויזיוניים לספרי המותחנים של היגינס:
"To Catch a King" משנת 1984, בכיכובם של רוברט וגנר וטרי גאר.
"Confessional" משנת 1989 בכיכובו של קית' קאראדין כליאם דבלין.
"Night of the Fox" משנת 1990 בכיכובם של ג'ון מילס כדאגל מונרו, ג'ורג' פפארד כקולונל הנרי מרטינו ומייקל יורק כארווין רומל.
"Eye of the Storm" ו-"On Dangerous Ground" משנים 1995 ו-1996, בכיכובו של רוב לאו כשון דילון.
"The Windsor Protocol" ו-"Thunder Point" משנים 1996 ו-1998, בכיכובו של קייל מקלאכלן כשון דילון.
1963 Year of the Tiger, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "שנת הנמר"
1978 Day of Judgment, תורגם לעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשם "יום הדין"
ניק מילר (תחת השם הארי פטרסון)
1975 The Eagle Has Landed, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "הנשר נחת"
1982 Touch the Devil, תורגם לעברית בהוצאת זמורה בשם "לגעת בשטן"
1985 Confessional, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "כומר מוודה"
1986 Night of the Fox, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "ליל השועל"
1989 Cold Harbour, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "קולד הארבור"
1998 Flight of Eagles, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "מעוף הנשרים"
שון דילון (תחת השם "ג'ק היגינס")
1960 Cry of the Hunter (תחת השם הארי פטרסון)
1962 Hell Is Too Crowded (תחת השם הארי פטרסון)
1963 Pay the Devil (תחת השם הארי פטרסון)
1964 Thunder At Noon (תחת השם הארי פטרסון) ידוע גם בשם Dillinger
1964 Wrath of the Lion (תחת השם הארי פטרסון)
1966 The Iron Tiger (תחת השם הארי פטרסון)
1970 A Game for Heroes (תחת השם ג'יימס גראהם)
1971 The Last Place God Made - תורגם לעברית בהוצאת שי בשם "הגיהנום הירוק", 1975
1971 Toll for the Brave (תחת השם הארי פטרסון)
1971 The Wrath of God (תחת השם ג'יימס גראהם)
1972 The Khufra Run (תחת השם ג'יימס גראהם)
1973 A Prayer for the Dying, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "תפילה למת"
1976 Storm Warning, תורגם לעברית בהוצאת זמורה בשם "סופה קרבה"
1979 To Catch a King (תחת השם הארי פטרסון) ידוע גם בשם The Judas Gate
1980 Solo, תורגם לעברית בהוצאת זמורה ביתן בשם "סולו", ידוע גם בשם The Cretan Lover
1981 Luciano's Luck, תורגם לעברית בהוצאת זמורה ביתן בשם "מזלו של לוסיאנו"
1983 Exocet, תורגם לעברית בהוצאת מודן בשם "אקסוסט"
ג'ון וילקינסון "ג'ק" האמבל היה כדורגלן אנגלי שהיה אחד ממייסדי מועדון הכדורגל ארסנל.
ב-1890 הוא עבר ללונדון על מנת לעבוד במפעל התחמושת רויאל ארסנל; האמבל ואחיו הלכו מעירם ללונדון ברגל, מרחק של כ-640 ק"מ, וזכו למספר כותרות בעיתונים המקומיים באותה תקופה.
האמבל היה שמאלני וחבר במפלגות סוציאליסטיות שדגל בזכויות עובדים, ופעל למען יום עבודה קצר יותר וזמן רב יותר לפעילויות פנאי שכללו בין השאר כדורגל (הספורט האהוב עליו).
האמבל פגש במפעל חובבי כדורגל אחרים כגון דייוויד דנסקין, פרד בירדסלי ומוריס בייטס, וב-1886 הוא היה לאחד מהמייסדים של מועדון הכדורגל דיאל סקוור, שמאוחר יותר שינה את שמו לרויאל ארסנל וכיום ידוע בשם ארסנל.
רויאל ארסנל הפך תוך זמן קצר לאחד המועדונים החובבנים החזקים ביותר בדרום אנגליה.
לא ברור האם האמבל שיחק בדיאל סקוור או ברויאל ארסנל, או שהיה חבר הנהלה בלבד; שמו לא מופיע בהרכבים הבודדים ששרדו מאותה תקופה, אך ייתכן כי הוא שיחק עבור ארסנל בתקופה אחרת.
תרומתו הגדולה ביותר לארסנל הייתה הפיכת המועדון למקצועני.
מועדון הכדורגל דרבי קאונטי ניסה ב-1891 להעביר לשורותיו שני שחקנים של ארסנל לאחר משחק בין המועדונים במסגרת גביע ה-FA; האמבל ודנסקין הבינו כי המועדון לא ישרוד אם שחקניו יעזבו אותו.
לכן, באספה השנתית של 1891 האמבל הציע להפוך את המועדון למקצועני; אולם, כיוון שהיה סוציאליסט בהשקפתו הוא הביע את מורת רוחו מהכוונה להפוך את ארסנל לחברה המנוהלת באמצעות בעלי מניות.
וולוויץ' ארסנל (השם החדש של המועדון) הורחק עד מהרה מעולם הכדורגל הלונדוני שהתאפיין באתוס של חובבנות, והמועדון גורש מהתאחדות הכדורגל של לונדון.
המועדון הוחרם גם על ידי גופי כדורגל אחרים, והיה עלול להגיע למצב של פשיטת רגל.
אולם, ב-1893 התברר כי החלטתו של האמבל הייתה נכונה כיוון שהמועדון הוזמן להצטרף לפוטבול ליג והיה למועדון הראשון מדרום אנגליה שנכנס לליגה.
בתקופה זו האמבל היה דירקטור במשרה מלאה בהנהלת ארסנל, לאחר שב-1893 קיבל בחוסר רצון את הצורך להפוך את המועדון לחברה מסחרית.
האמבל כיהן כדירקטור במשך שלושים שנים, שבמהלכן עבר המועדון לאצטדיון הייבורי שבצפון לונדון ושינה את שמו לארסנל.
הוא המשיך לעבוד במפעל התחמושת כמפקח רובים, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בשפילד ובבלגיה.
האמבל היה אחרון המייסדים שהיה בקשר עם ארסנל, ובמשך השנים הפך להיסטוריון הלא רשמי של ארסנל בזכות היותו הוותיק ביותר.
אולם, הוא אולץ להתפטר מההנהלה ב-1929 בעקבות השערורייה שבגינה נאלץ להתפטר היושב-ראש הנרי נוריס; נוריס ניצל את כספי המועדון לתועלתו האישית, ואף גרף לכיסו את הרווחים ממכירת האוטובוס של המועדון.
אף על פי שהתאחדות הכדורגל האנגלית ניקתה את האמבל מכוונת זדון בפרשייה, היא פסקה כי מתוקף תפקידו כדירקטור הוא היה צריך להבחין במעשיו של נוריס, ולפיכך השעתה אותו מכדורגל.
האמבל זכה לראות את זכיית ארסנל בגביע ה-FA ב-1930, לפני שמת בדצמבר 1931.
ג'ק דז'ונט היה מתופף, פסנתרן ומלחין ג'אז אמריקאי.
ג'ק דז'ונט נולד בשיקגו ולמד תיפוף ופסנתר.
בתחילת דרכו ניגן עם הפסנתרן קית' ג'ארט בלהקתו של צ'ארלס לויד.
ב-1968, בפסטיבל הג'אז במונטרה, ניגן עם ביל אוונס בקונצרט שהקלטתו זכתה בפרס גראמי לאותה שנה לאלבום ג'אז אינסטרומנטלי.
משנת 1969 ועד 1972 ניגן עם הרבי הנקוק (פסנתר) ורון קרטר (קונטרבס) בלהקתו של מיילס דייוויס, בין היתר הקליט עם הרכב זה את התקליט Bitches Brew.
בשנות ה-70 הקליט במספר חברות תקליטים שהבולטת בהן היא ECM, בה שימש גם כנגן אולפן.
בנוסף הקליט בבלו נוט, פרסטיג' ו-MCA Records.
דז'ונט נודע בכושר האלתור שלו ובשילוב שהוא עושה בין מרכיבי ג'אז חופשי ומקצבי רית'ם אנד בלוז.
לרוב הוא מתופף ולעיתים משלב קטעי נגינה בפסנתר.
מאז שנות השבעים הוביל דז'ונט מספר הרכבים.
בהם: קומפוסט, הרכב ג'אז-רוק עם שני מתופפים, כיוונים (Directions) עם ג'ון אברקרומבי בגיטרה ואחרים, כיוונים חדשים (New Directions) עם אברקרומבי, לסטר בוי (חצוצרה) ואדי גומז (בס), Gateway עם אברקרומבי ודייב הולנד ועוד.
מאז 1980 היה חבר בשלישיית הסטנדרטים של קית' ג'ארט עם ג'ארט בפסנתר וגרי פיקוק בבס והוציא עמם מספר תקליטים רבי-מכר.
מאז 2003 היה חבר שלישיית "Trio Beyond" עם ג'ון סקופילד בגיטרה ולארי גולדינגס באורגן חשמלי ושלישיית ברוס הורנסבי, עמה זכה ב-2009 בפרס גראמי עבור האלבום "Peace Time".
במשך שנים רבות נבחר פעם אחר פעם לרשימת השחקנים הבריטיים האהובים ביותר.
בשנותיו האחרונות לקה בסרטן הגרון ואיבד את קולו, וכמה מחבריו השחקנים 'השאילו' את קולם לסרטים שבהם הופיע.
הוקינס נולד בווד גרין, במידלסקס, לונדון, בנו של קבלן.
הוא התחנך בבית הספר התיכון המחוזי טריניטי בווד גרין, ושם, בגיל שמונה, הצטרף למקהלת בית הספר.
בגיל עשר, הצטרף הוקינס לאגודה האופרטית המקומית, והופיע לראשונה על הבמה ב"Patience" מאת גילברט וסאליבן.
הוריו רשמו אותו לאקדמיית איטליה קונטי, ובעודו לומד שם ערך את הופעת הבכורה שלו על בימת לונדון, כשהיה בן שלוש-עשרה, בתפקיד מלך השדונים במחזה "Where the Rainbow Ends" באולם הולבורן אמפייר ביום הקופסאות, דצמבר 1923 — הפקה שכללה גם את נואל קאוורד הצעיר.
בשנה שלאחר מכן, בגיל 14, גילם את תפקיד הנער בהפקה של "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
חמש שנים לאחר מכן השתתף בהפקה של "Beau Geste" לצד לורנס אוליבייה.
הוא הופיע בברודוויי ב"Journey's End" בגיל 18.
בשנות ה־30 התמקד הוקינס בעיקר בתיאטרון.
הוא עבד בלהקות של סיביל תורנדייק, ג'ון גילגוד ובזיל דין.
ב־1932 השתתף בהפקת רדיו של המלט לצד ג'ון גילגוד ורוברט דונאט, ובשנה שלאחר מכן השתתף ב־Danger.
לאחר שלמד ביחידת אימוני קציני מילואים, הוא קיבל דרגת קצין בצבא הבריטי.
הוא שירת עם ארגון ENSA בהודו ובדרום־מזרח אסיה.
הוא ויתר על דרגתו כקצין סרן ב־11 באוקטובר 1946, והוענקה לו דרגת כבוד של קולונל.
במהלך שירותו הצבאי, הועסק על ידי אולפני אילינג לצורך הפקת הסרט The Next of Kin (1942).
הוקינס השתחרר מהצבא ביולי 1946. שבועיים לאחר מכן, הופיע במחזה The Apple Cart בשכר של 10 ליש"ט לשבוע.
בשנה שלאחר מכן כיכב באותלו, וזכה לביקורות מעורבות.
אשתו של הוקינס נכנסה להיריון והוא החל לדאוג לעתידו.
הוא החליט לקבל חוזה משל סר אלכסנדר קורדה לשלוש שנים בשכר של 50 ליש"ט לשבוע.
הוקינס הומלץ לקורדה על ידי מנהל ההפקות שלו, ביל בריידן, שהיה נשוי לאליזבת אלן, שעבדה עם הוקינס.
השותפות החלה ברגל שמאל כאשר הוקינס לוהק לסרט הכושל המפורסם של קורדה, Bonnie Prince Charlie (1948), בתפקיד לורד ג'ורג' מיורי.
עם זאת, אחריו קיבל תפקיד בסרט The Fallen Idol (1948), בבימוי קרול ריד, שזכה לשבחים רבים.
הוא הופיע גם ב־The Small Back Room (1949), של פאוול ופרסבורגר; ושיחק בתפקיד הנבל לצד דאגלס פיירבנקס הבן בסרטו של סידני גיליאט, State Secret (1950).
אולפני המאה ה־20 גייסו אותו לשחק עם טיירון פאוור ואורסון וולס, כאשר גילם את נסיך ויילס בסרט "הורד השחור" (1950).
הוא השתתף בסרט נוסף של פאוול ופרסבורגר עבור קורדה, The Elusive Pimpernel (1950).
הוקינס גילם את התפקיד הראשי בסרט The Adventurers (1951), שצולם בדרום אפריקה, ולאחר מכן קיבל תפקיד בסרט נוסף במימון הוליוודי שצולם בבריטניה, No Highway in the Sky (1951), לצד ג'יימס סטיוארט.
אחריו השתתף במותחן בריטי נוסף עם ראלף ריצ'רדסון, Home at Seven (1952).
באביב 1951 נסע לברודוויי וגילם את מרקוצ'יו בהפקה של רומיאו ויוליה עם אוליביה דה הבילנד.
בדצמבר 1965 אובחן הוקינס כחולה בסרטן הגרון.
כל תיבת הקול שלו הוסרה בינואר 1966. במרץ אותה שנה הופיע בהקרנה מלכותית של Born Free, בה השתתפה המלכה, וזכה לעמידת מחיאות כפיים.
לאחר מכן דובבו את הופעותיו — לעיתים קרובות (באישורו של הוקינס) על ידי רוברט רייטי או צ'ארלס גריי.
הוקינס המשיך לעשן גם לאחר שאיבד את קולו.
בפרטיות הוא השתמש במכשיר לגרון מלאכותי כדי לסייע בדיבור.
ב־1967 פורסם שהוא יביים את פיטר או'טול בסרט St Patrick's Battalion במקסיקו, אך הסרט לא הופק.
במקום זאת הוא חזר לקריירת המשחק שלו, כשהדיבוב מתבצע על ידי אחרים והדיאלוגים שלו מצומצמים למינימום: Shalako (1968) ו־Great Catherine (1968).
What a Lovely War (1969), בו גילם את הקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה, לא היו לו שורות כלל.
בשנת 1932, הוקינס התחתן עם השחקנית ג'סיקה טנדי, והזוג התגרש ב־1940. לשניים נולדה בת אחת, סוזן הוקינס (1934–2004).
בשנת 1947, נישא הוקינס לשחקנית לשעבר דורין לורנס; יחד נולדו להם שלושה ילדים: קרוליין (נולדה ב־1955), אנדרו (נולד ב־1950) וניקולס.
הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 1973.
ב־1968, עבר ניתוח שנועד להשיב את קולו.
הניתוח לא הצליח: הוקינס הצליח לדבר, אך רק בקול צרוד ומקרטע.
במאי 1973, עבר הוקינס ניתוח ניסיוני בגרונו להחדרת תיבת קול מלאכותית.
הוא החל לדמם והובא לבית החולים סנט סטיבנס, פולאם רוד, לונדון, מה שאילץ אותו לפרוש מהשתתפות בסרט The Tamarind Seed (1974).
הוא נפטר ב־18 ביולי 1973 מדימום משני.
הוא היה בן 62. הוא נשרף ואפרו נטמן בקרמטוריום גולדרס גרין שבצפון לונדון.
הופעתו האחרונה הייתה במיני־סדרה QB VII.
האוטוביוגרפיה שלו, Anything for a Quiet Life, יצאה לאור לאחר מותו, ב־26 בנובמבר 1973.
ויליאם האריסון "ג'ק" דמפסי או בשם הבמה שלו "מנאסה מולר" וגם "קיד בלאקי", היה מתאגרף אמריקאי שהחזיק בתואר אלוף העולם במשקל כבד מ-1919 עד 1926. סגנונו התוקפני של דמפסי ועוצמת האגרופים שלו הפכו אותו לאחד מהמתאגרפים הפופולריים ביותר בהיסטוריה.
רבים מהקרבות שלו העמידו שיאים בכמות הכספים שגרפו וכמות הקהל שצפה בהם.
הוא ממוקם במקום ה-7 ברשימת המגזין הזירה של 100 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
נולד במנאסה, קולורדו, בשם ויליאם הריסון דמפסי, הוא גדל במשפחה ענייה ממוצא מעורב.
לפי מאמר בספורטס אילוסטרייטד מ-11 בינואר 1955, אביו, חיירם דמפסי, היה אירי.
באשר לאמו של דמפסי, מרי סיליה (שמה לפני הנישואים היה סמוט), מוצא משפחתה היה אירי, צ'רוקי ויהודי.
אולם שני הוריו המירו את דתם והפכו למורמונים.
מכיוון שלאביו היו בעיות למצוא עבודה, נדדה משפחתו לעיתים קרובות.
הוא נשר מבית הספר כדי לעבוד.
דמפסי עזב את הבית בהיותו בן 16, להוט ליצור חיים טובים יותר עבור עצמו.
בגלל חסרון כיס, היה עליו לנסוע לעיתים תכופות במסווה ברכבת וללון במחנות נוודים.
אולם, דמפסי היה צעיר חזק, שגילה במהרה כישרון לאגרוף.
בסיוע אחיו המבוגר ממנו ברני, הוא התחיל להתאמן כמתאגרף מקצועי.
ב-1927, אירעה טרגדיה בחייו של דמפסי כשאחיו, ג'ון, ירה באשתו, ואחר-כך התאבד
נואש לכסף, דמפסי פקד לעיתים קרובות מסבאות כדי לקרוא תיגר על הנוכחים בהן באומרו: "אני לא יודע לשיר, אני לא יודע לרקוד, אבל אני יכול לקרוע את הצורה לכל בן זונה פה".
אם מישהו נענה לאתגר, נערכו הימורים.
לפי הכתוב באוטוביוגרפיה של דמפסי, הוא הפסיד בקרבות הברים רק לעיתים נדירות.
(עובדה מעט ידועה אודות דמפסי היא שבמשך תקופה קצרה, הוא עבד במשרה חלקית כשומר ראשו של תומאס פ.
קרנס, נשיא סולט לייק טריביון (The Salt Lake Tribune) ובנו של הסנאטור ממדינת יוטה, תומאס קרנס.
השניים נותרו חברים שנים רבות אחרי כן.
מאזן הקרבות המדויק של דמפסי אינו ידוע משום שלפרקים הוא התאגרף תחת השם: "קיד בלקי" (Kid Blackie).
(הוא המשיך להשתמש בשם הבדוי עד לשנת 1916).
בינתיים, הוא הופיע לראשונה כ"ג'ק דמפסי" ב-1914, על שמו של מתאגרף מהעבר במשקל בינוני ג'ק "נונפאריי" דמפסי (Jack "Nonpareil" Dempsey) והגיע לתיקו עם יאנג הרמן אחרי שישה סיבובים.
אחרי קרב זה, הוא ניצח בשישה קרבות ברצף בנוקאאוט (כג'ק דמפסי), לפני שהפסיד בפעם הראשונה, בשל פסילה לאחר ארבעה סיבובים לג'ק דאוני.
במהלך שלב מוקדם זה של הקריירה שלו, דמפסי התחרה ביוטה, לעיתים קרובות ניהל קרבות בכרך ובסביבות הר וואסץ' ושמר על כושרו עם יריבי אימונים כמו פרנק ואן סיקל.
אחרי הפסדו לדאוני הוא ניצח בנוקאאוט ואחר כך הגיע פעמיים לתיקו מול ג'וני סודנברג בנבדה.
אחר כך זכה לשלושה ניצחונות ולתיקו ואחריהם פגש את דאוני שוב, הפעם הגיע לתיקו בארבעה סיבובים.
בשלב הבא הוא ניצח עשר פעמים ברציפות – במהלכם הוא הביס את סודנברג ולבסוף עלה בידו לנקום את תבוסתו לדאוני, אחרי שניצח אותו בנוקאאוט בשני סיבובים.
אחרי כן הגיעו שלושה קרבות בלי הכרעה (בנקודה זו בהיסטוריה של האגרוף, לא היו שופטים שניקדו קרבות, אז אם קרב נערך עד תומו, הוא כונה תיקו או ללא-הכרעה, תלוי במדינה או במחוז שבו נערך הקרב).
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה ב-1917, עבד דמפסי על מבדוק אניות בעודו ממשיך להתאגרף.
בתום המלחמה, האשימו אותו כמה אוהדי אגרוף בכך שהשתמט מהגיוס.
רק ב-1920 עלה בידו לנקות את שמו מכך, כשניתנו הוכחות שהצביעו על כך שהוא ניסה להתגייס לצבא ארצות הברית אולם הוא נדחה.
בסיום המלחמה, שהה דמפסי שנתיים בסולט לייק סיטי, יוטה, "שוטט באפס מעשה" כפי שהוא קרא לכך, לפני ששב לזירה.
בין יריביו היו פיירמן ג'ים פלין, המתאגרף היחידי שאי-פעם הביס את דמפסי בנוקאאוט כשדמפסי הפסיד לו בסיבוב הראשון, וגאנבוט סמית', בעבר מתמודד שהיה מדורג גבוה שהביס גם את אלוף העולם ג'ס וילרד וגם את המתאגרף שנכנס להיכל התהילה סם לנגפורד.
דמפסי ניצח את סמיט בפעם השלישית בסיבוב השני בנוקאאוט.
מנהלו הראשון של דמפסי היה ג'ון רייזלר.
אחרי כן חבר דמפסי לג'ק קרנס, מנהל קרבות מנוסה וחכם, שבזהירות ובמיומנות פילס את דרכו של דמפסי לפסגה.
ב-1918 התאגרף דמפסי 17 פעמים, כשמאזנו עמד על 1–15 ניצחונות, עם קרב אחד ללא-הכרעה.
הוא נקם את תבוסתו לפלין והשיב לו כגמולו, כשניצח אותו בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
בין המתאגרף השונים שהביס היו בטלינג לוינסקי המתאגרף במשקל light heavyweight (שמעולם לא הובס בנוקאאוט עד שזכה לכך מידי דמפסי), ביל ברנאן, פרד פולטון, קארל מוריס, בילי מיסקי ("החלטת העיתון"), ג'ים מקגטיגן, האיטר במשקל כבד והומר סמית'.
דמפסי פתח את 1919 בחמישה ניצחונות ברציפות בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
אז, ב-4 ביולי, הוא פגש את ג'ס וילרד, אלוף העולם במשקל כבד בטולדו, אוהיו, לקרב על אליפות העולם.
מעט נתנו לדמפסי סיכוי מול האלוף הגדול ממנו ורבים כינו את הקרב גרסה מודרנית של דוד נגד גוליית.
דקות לפני שהקרב התחיל, הודיע קרנס לדמפסי שהוא הימר על כספו של דמפסי על כך שינצח בסיבוב הראשון בנוקאאוט.
כתוצאה מכך, הסיבוב הראשון היה אחד מהקרבות האכזריים ביותר בהיסטוריה.
דמפסי הכה את וילרד מכות נוראיות והפיל אותו ארצה שבע פעמים בנוקאאוט במהלך הסיבוב הראשון.
וילרד סבל מעצם לחי שבורה, לסת שבורה, איבד כמה משיניו, איבד חלק משמיעתו באוזן אחת ושבר את צלעותיו.
זכרונותיו של קרנס מהאירוע היו מקור למה שנודע כ"תאוריית הכפפות המנופחות"; במאמר שפרסם הספורטס אילוסטרייטד ב-20 בינואר 1964, בו הוא ראיין את דמפסי ווילרד, על זכרונותיהם מהקרב ועל "דוק" קרנס.
קרנס טען שהוא הוסיף את "הפלסטר של פריז" (plaster of paris) לחבישה המקובלת תחת כפפותיו של דמפסי, ושדמפסי לא הבחין בכך כשהתוספת לחבישה הוסרה בתום הקרב.
מספר אנשים הפריכו סיפור זה, בכללם נט פליישר, אחרי כן מייסד המגזין הזירה, שהיה נוכח במקום כשידיו של דמפסי נחבשו: "לא היה שום דבר מיוחד בכפפותיו של ג'ק דמפסי, ולא הושם שום "פלסטר של פריז" על גבי התחבושת שלו.
צפיתי בתהליך והאדם היחידי שהיה מעורב בקשירת ידיו של ג'ק היה דפורסט, קרנס לא היה מעורב בכך, כך שסיפור "פלסטר של פריז" שלו פשוט אינו נכון.
דפורסט עצמו אמר שהוא התייחס לנושא זה כאל הוצאת לשון הרע, כינה אותם 'שטויות' ואמר שהוא לא שם שום חומר זר מתחת לכפפותיו, דבר אותו אני יכול לאשר מכיוון שאני צפיתי בחבישה".
ההיסטוריון ג' ג' ג'ונסטון שם קץ לכל הדיון בכך כשהוא ציין ש"הסרט מראה את וילרד נכנס לזירה, הולך לעברו של דמפסי ובוחן את ידיו.
זה צריך לשים קץ לכל אפשרות של וילרד או כל חומר אחר שהיה כביכול על ידיו".
לפי החוקים באותה תקופה, מתאגרף היה רשאי לעמוד מעל יריב שהפיל בנוקאאוט, ולהכות בו מיד כששתי ברכיו היו מעל הקנבס.
וילרד ספג מספר חבטות נוקאאוט בעת שהוא ניסה להתרומם.
כמו כן, שופטים מודרניים היו מתערבים על מנת לעצור את הקרב אם מישהו מהם היה חסר הגנה לחלוטין, אולם כל השופטים של הקרב הזה היו בגישה שהסיום היחידי לקרב היה צריך להיות בנוקאאוט.
בסוף הסיבוב השלישי מאמניו של האלוף לא התירו לו להגיב לצלצול הפעמון שקרא להתחלת הסיבוב הרביעי.
אם כי דמפסי זכה בתואר אלוף העולם במשקל כבד, הוא מעולם לא קיבל שום כסף עבור הקרב.
אחרי שהביס את ג'ס וילרד וזכה בתואר, ג'ק דמפסי סייר בארץ, הופיע בפומבי עם קרקסים, הציג במופעי ראווה, ואפילו כיכב בסרט הוליוודי דל תקציב.
דמפסי לא הגן על תוארו עד ספטמבר 1920. היה זה נגד בילי מיסקי בבנטון הארבור, מישיגן.
מיסקי היה מתאגרף טוב אבל תקופת זוהרו חלפה כשהוא התמודד מול דמפסי על התואר, ונוצח בנוקאאוט בשלושה סיבובים.
ההגנה השנייה של דמפסי על התואר הייתה קשה יותר, היה זה נגד ביל ברנאן בדצמבר 1920 במדיסון סקוור גרדן, בעיר ניו יורק.
ברנאן היה יריב קשה כשהתמודדו ביניהם שנתיים לפני כן.
אחרי עשרה סיבובים, ברנאן הוביל בנקודות, ואוזנו השמאלית של דמפסי דיממה קשות.
דמפסי הצליח להביס את ברנאן רק בסיבוב ה-12.