tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ילדותו של ישו (The Childhood of Jesus (2008 - תרגום: אברהם יבין, הוצאת עם עובד (2015)
ימות החמה (2009) Summertime - תרגום: אברהם יבין, הוצאת עם עובד (2013)
הפולני (2025) - תרגום: מיכל אלפון, הוצאת אפרסמון
סיפור טוב (2018) - עם הפסיכולוגית ארבלה קורץ.
תרגום: ברוריה בן-ברוך, עם עובד
ג'ון מרשל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנשיאו הרביעי של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1801 ועד מותו.
קודם לכן כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בשנים 1800–1801 תחת הנשיא ג'ון אדמס.
מרשל נולד במחוז ספַר בצפון-מערב וירג'יניה, והיה הבכור מבין חמישה עשר ילדיהם של הוריו, שהיו בעלי קרקעות רחבות.
השכלתו הפורמלית הייתה מזערית והוא למד בעיקר מקריאה ומהדרכת הוריו.
ב-1775 הצטרף יחד עם אביו לחטיבת מתנדבים מקומית שלחמה נגד הבריטים בווירג'יניה.
תוך שהוא עוסק במקצועו, תחילה במחוז הולדתו ואחר כך בבירה ריצ'מונד, שלח ידו גם בפוליטיקה.
בשנים 1782–1791 ושוב בשנים 1795–1797, היה חבר באספה המחוקקת של וירג'יניה וכמו כן נבחר לוועידה המדינתית שדנה באשרור החוקה הפדרלית והייתה לו יד בהשגת הרוב הזעום בעד אשרור החוקה.
הוא העדיף להמשיך בקריירה המזהירה שלו כפרקליט בריצ'מונד ועל כן דחה את הצעותיו של הנשיא וושינגטון למנותו לשר המשפטים (1795) וציר בפריז (1796).
עם זאת, בשנים 1797–1798 היה חבר במשלחת דיפלומטית בצרפת, בשנים 1799–1800 כיהן בבית הנבחרים הפדרלי (הוא השתייך למפלגה הפדרליסטית) וב-1800 התמנה למזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתפקיד זה שימש פחות משנה, שכן במרץ 1801, במסגרת המינויים של הפדרליסטים לקראת החלפת השלטון, החל בכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשלושים וארבע שנות כהונתו היה מרשל המנהיג הלא מעורער של בית המשפט העליון.
יותר מאלף פסיקות התקבלו בשנים האלה ו-519 מהן נוסחו בידיו של מרשל עצמו.
מרשל דגל בריכוז סמכויות בידיו של הממשל הפדרלי בעוד שג'פרסון העדיף הענקת אוטונומיה רחבה למדינות באיחוד.
לפיכך, למרות היותם קרובי משפחה — ג'פרסון ומרשל היו בני דודים — הם היו באותה עת יריבים פוליטיים מובהקים בעלי עמדות קוטביות בקשר לצורת הממשל בארצות הברית.
כיום ניתן לומר כי במשך השנים כף המאזניים נטתה יותר לגישתו של מרשל מאשר לזו של ג'פרסון בקשר לעיצובה של מערכת המשטר בארצות הברית.
פסיקותיו של מרשל נוסחו בלשון שהייתה מרשימה בתבוניותה ובסמכותניותה, ודומה שהודות לאישיותו ופועלו נוצר והתבסס מעמדו הנשגב של בית המשפט העליון ומעמדה של מערכת המשפט הפדרלית כולה.
על אף עבודתו השיפוטית המונומנטלית, ישיבות בית המשפט העסיקו את מרשל רק חודשים אחדים בכל שנה, על כן היו עיתותיו פנויות לעיסוקים אינטלקטואליים, חברתיים ומשפחתיים: הוא כתב ביוגרפיה רבת כרכים על ג'ורג' וושינגטון, הוליד עשרה ילדים, טיפל במסירות באשתו החולה והיה מן הדמויות המרכזיות בחוג של אנשי הגות בריצ'מונד.
הוא מת בפילדלפיה, בעקבות ניתוח לסילוק אבנים מכליותיו.
ג'ון מרשל נולד בבית משפחתו בג'רמנטאון, מושבת וירג'יניה, האימפריה הבריטית.
בית משפחת מרשל היה בקתת עץ וג'ון היה המבוגר ביותר מ-14 אחיו ואחיותיו.
ג'ון מרשל נולד ב-24 בספטמבר 1755, אביו היה תומאס מרשל, שריף מקומי, שופט שלום ומפקח קרקעות שהיו בבעלותו לערך 200,000 דונם של קרקעות בווירג'יניה (כולל שטחי קנטקי המודרנית).
תומאס מרשל היה אישיות ציבורית משפיעה במחוז הנסיך ויליאם (בשנת 1759 שונה שם המחוז לפאוקוויר).
אמו של ג'ון הייתה מארי קיט מרשל, בתו של עובד כנסייה אשר הייתה מקושרת מבחינה משפחתית למשפחת לי ומשפחת רנדולף, שתיים מהמשפחות החזקות והמשפיעות ביותר בווירג'יניה (דוגמה לבני המשפחות: פייטון רנדולף ורוברט אדוארד לי).
את רוב צעירותו בילה מרשל במגורים באזור הספר של וירג'יניה אשר שימש בעיקר לגידול חקלאות והיה מדולל באוכלוסין, מצב שחיזק את ההגירה מערבה.
בהמשך עבר מרשל להתגורר באזור הרי בלו רידג' ("הרכס הכחול"), איפה שאביו קנה קרקעות וג'ון נדרש כדי לפקח ולתמוך בגידול החקלאי.
את רוב חינוכו קיבל ג'ון הצעיר מהוריו אך במשך שנה ומספר חודשים התגורר עובד כנסייה בבית המשפחה ותרם לחינוכו.
בהמשך התחנך ג'ון מרשל מספר חודשים באקדמיה המחוזית של וסטמורלנד, איפה שניתן לו חינוך סדיר יותר מאשר בבית הוריו.
כאשר סכסוך בין האמריקאים תושבי המושבות הקולוניאליות לבין הממשל הבריטי בלונדון הסלים לכדי אלימות, ג'ון מרשל, בהיותו לוטננט, התגייס לרגימנט המתנדבים של וירג'יניה בהנהגת אביו.
מרשל היה מעורב בלקיחת מוצבי השלטון הבריטי בווירג'יניה עם פריצתה של מלחמת העצמאות האמריקאית.
עם הסדר הממשל האמריקאי בווירג'יניה התגייס מרשל לצבא הקונטיננטלי בהנהגתו של ג'ורג' וושינגטון במהלך 1776. מרשל שירת תחת פיקודו של וושינגטון במשך שלוש שנים בניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
שירותו כלל את החורף הקשה בעמק פורג' בין השנים 1777 ל-1778. מרשל הועלה לדרגת קפטן ובמהלך 1779 שב עם יחידתו לווירג'יניה וראה פעילות מועטה קודם להוצאתו משירות פעיל בשנת 1781 עם הפסקת אש במלחמת העצמאות.
לימודיו המשפטיים היחידיים של מרשל באותה העת כללו רק סדרת הרצאות של ג'ורג' וייט להן האזין בשנת 1780 בקולג' ויליאם ומארי.
וייט היה מהתומכים המוקדמים של לימודי עריכת דין לפי ביקורת שיפוטית.
באוגוסט 1780 מרשל קיבל רישיון פעילות משפטית רשמית ושב למחוז פאוקוויר.
בשנת 1782 נבחר מרשל למועצת הצירים של וירג'יניה ובשנת 1784 נבחר לכהן לקדנציה שנייה.
הוא הופיע בפני ועידות חוקתיות בבירה המדינית בריצ'מונד.
בהמשך מרשל הקים מוסד לימודי משפטים בעיר והתיישב בה לאחר שהתחתן עם מרי ויליס אמבלר מרשל בינואר 1783. במשך 15 השנים הבאות הקריירה של מרשל סומנה בעליית המוניטין והחשיבות של משרדי עורכי הדין ברחבי וירג'יניה.
אף על פי שנכון לשנת 1787 לא השיג מרשל עמדה פוליטית רמה שהביאה אותו למושב הקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה, מרשל היה תומך נלהב של חוקת ארצות הברית שנכתבה בידי ג'יימס מדיסון.
עוד באותה השנה מונה למועצת החקיקה שהוטל עליה להביא לאשרור החוקה המוצעת מטעם קולה של וירג'יניה ובכך תחליף את הכרזת העצמאות.
עיקר התמיכה של מרשל באשרור החוקה רוכזה ברישומיו הרשמיים לגופים מדיניים שהגנה שניתנה לפי החוקה על הרשות השופטת.
בהמשך השתמש מרשל באהדה הציבורית האזורית שלו כדי להביא לאשרור החוקה בידי וירג'יניה.
זמן קצר לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לפעילות, נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון, הציע למרשל את תפקיד התובע הכללי של וירג'יניה.
מרשל סירב לקבל את התפקיד למרות ההצעה הנשיאותית.
עם זאת, בשנת 1789 השיג מרשל השפעה רבה יותר על הפוליטיקה המדינית בורג'יניה כאשר הביע את תמיכתו בחיזוק סמכויות הממשל הפדרלי בוועידת הצירים של המדינה.
כאשר במהלך שנות התשעים של המאה ה-18 החלו להתהוות המפלגות המוקדמות בארצות הברית תחת נשיאותו של וושינגטון, מרשל הזדהה עם המפלגה הפדרליסטית החדשה בראשותו של סגן הנשיא, ג'ון אדמס.
בשנת 1795 הציע וושינגטון למרשל את תפקיד התובע הכללי אך מרשל סירב גם להצעה זאת.
אף על פי כן, מרשל שב לחקיקה המדינית בווירג'יניה בתור מנהיג המפלגה הפדרליסטית.
בשנת 1797 מונה מרשל בעצת הנשיא ג'ון אדמס למשלחת דיפלומטית שניסתה ללא הצלחה לשפר את יחסיה של ארצות הברית עם צרפת המהפכנית.
הוועדה כללה בתוכה גם את אלברידג' גרי וצ'ארלס קוטוורת' פינקני.
בתמורה לפתיחת המשא ומתן דרש שר החוץ הצרפתי טליראן דמי שוחד לעצמו והלוואה גדולה לצרפת.
חברי המשלחת ראו בכך עלבון להם ולארצות הברית, מה גם שהוראותיהם כללו במפורש איסור על מתן הלוואה לצרפת.
הם סירבו ומשנודעה הפרשה, המכונה פרשת XYZ, בארצות הברית, היא עוררה סערה גדולה, שהייתה בין הגורמים לפרוץ המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
מרשל הגיע חזרה לפילדלפיה בעיצומה של הסערה והתקבל בכבוד גדול.
בשובו מהרפובליקה הצרפתית הראשונה ללא הסדרים, מרשל סירב לקבל את משרת שופט בית המשפט העליון במקום ג'יימס וילסון.
אף על פי כן, הנשיא לשעבר וושינגטון קרא לו לטפח קריירה פוליטית ותמך בו בבחירתו לקונגרס של ארצות הברית בשנת 1799 כחבר המפלגה הפדרליסטית.
שירותו של מרשל בבית הנבחרים האמריקאי (הבית התחתון בקונגרס) היה קצר מועד.
הצלחה מרכזית שנזקפה עבורו הייתה כאשר הגן על הנשיא אדמס מפני האשמותיו של חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ההאשמות התרכזו בעיקר בעובדה שאדמס הסכים לדרישה הבריטית להסגיר תושבים אמריקאים שהואשמו בהרג בריטים בעודם שטים באוקיינוס האטלנטי.
במאי 1800 דרש הנשיא אדמס את התפטרותו של מזכיר המלחמה המכהן והציע את התפקיד למרשל, אשר סירב לקבלו.
בהמשך הציע אדמס למרשל את משרת מזכיר המדינה במקומו של טימות'י פיקרינג.
מרשל קיבל את ההצעה והתמנה למזכיר המדינה הרביעי של ארצות הברית.
אדמס חשש מגורלו של הממשל הפדרליסטי המעורער לקראת הבחירות הנשיאותיות של 1800 ועל כן מינויו של מרשל התרכז בעיקר בהכרה ובנאמנות של האחרון לממשל הקיים.
בסתיו 1800 התפטר נשיא בית המשפט העליון אוליבר אלזוורת' מתפקידו עקב בריאות רופפת.
אדמס, לאחר שהפסיד לתומאס ג'פרסון והאנטי-פדרליסטים בבחירות בנובמבר 1800, התכוון תחילה למנות מחדש את ג'ון ג'יי לתפקיד.
ג'ון ג'יי, לשעבר הנשיא הראשון של בית המשפט העליון, סירב לקחת על עצמו את התפקיד מחדש.
במקום זאת החליט אדמס לפנות למרשל ובינואר 1801 הציג בפני הסנאט (הבית העליון בקונגרס) את מינויו של מרשל לנשיא בית המשפט העליון.
מרשל מונה לנשיא בית המשפט העליון ב-27 בינואר והושבע לתפקיד ב-4 בפברואר, חודש בלבד לפני השבעתו של תומאס ג'פרסון לנשיא ארצות הברית.
למרות קבלת המשרה החדשה, מרשל נענה לבקשה של אדמס להישאר בתפקיד מזכיר המדינה עד לסיום כהונתו ובהמשך הוחלף בידי ג'יימס מדיסון.
ב-34 השנים שבהן כיהן מרשל כנשיא בית המשפט העליון – הכהונה הארוכה ביותר של כל נשיא בהיסטוריה האמריקאית – הצליח להרחיב את סמכויותיה של הרשות השופטת באופן נרחב ופעל לשמר את מקומה וחשיבותה של הרשות ביחס לרשות המחוקקת ולרשות המבצעת.
תחילה, היה על מרשל לעבוד על פתרון הפרש הפרשונים של החוקה האמריקאית שנעו בין אם החוקה הקימה מדינה מאוחדת או פדרציה של ארצות.
שופטי בית המשפט העליון לא יכלו פשוט לקבוע את דעותיהם האישיות בעניין והיה עליהם למנות ועדה המבוססת על דוקטרינה ללא ייחוס פוליטי ולא סמכות ויכולת להסדיר את השפעת החלטותיה על שתי רשויות השלטון האחרות.
למשימה ליצור גוף שכזה אשר יוכל להגיע להסכמות בנוגע למעמדה של החוקה ביחס למדינה היה מרשל בעל תכונות שהותאמו להפליא לצורך הקיים.
בהבנתו שלו הייתה למרשל תפיסה ברורה ומאורגנת של מהות הממשלה היעילה שלדעתו נחוצה והיא סופקה על ידי החוקה.
הוא כתב בצלילות, בשכנוע ובמרץ שהעניק לדעותיו השיפוטיות איכות שממנה לא יכלו מדינאים להימנע.
בעיקר נודע מרשל באופי הניסוח הקולח שלו בפסקי דין.
כהונתו העניקה הזדמנות לפיתוח גוף מאוחד של דוקטרינה חוקתית בבית המשפט העליון.
היה זה ההיבט הראשון בהישגיו של מרשל שהוא ובית המשפט העליון שבראשו עמד עליו ולא הסכים לכל פשרות; היחס האחיד של הרשות השופטת כלפי מעמדה של החוקה ביחס למדינה.
ביומו האחרון בנשיאות (3 במרץ 1801), הנשיא אדמס מינה 23 שופטי שלום פדרליסטים במטרה להקשות על ההשפעה של ממשל ג'פרסון החדש על הרשות השופטת.
מרשל לא הספיק להעביר את כל האישורים של השופטים לפני שהוחלף למחרת בג'יימס מדיסון בתפקיד מזכיר המדינה.
מדיסון, בהנחיית הנשיא ג'פרסון, אישר את מינוי השופטים בצורה סלקטיבית וסירב לאשר את המינוי של מתנגדים חריפים לממשל הדמוקרטי-רפובליקני החדש.
בין השופטים שמשרתם החדשה לא אושרה היה מתנגד ג'פרסון ויליאם מרבורי אשר בתגובה תבע את מדיסון על כך שלא העביר לו את התפקיד.
העדויות אל מול בית המשפט העליון התקיימו ב-11 בפברואר 1803, כאשר מרשל כבר מונה לנשיא בית המשפט העליון.
לצד מרשל היו מעורבים בתיק חמישה שופטי עליון נוספים: בושרוד וושינגטון, אלפרד מור, ויליאם פטרסון, סמואל צ'ייס וויליאם קושינג.
במהלך הדיונים בין השופטים על קביעת התיק נסובו שלוש שאלות מרכזיות: 1. האם מרבורי ושאר שופטי השלום המיועדים צריכים לקבל את המשרות שהובטחו להם?
2. האם בזכותם של מרבורי ושאר שופטי השלום המובטחים להגיש תביעה למען קבלת העבודה?
3. האם לבית המשפט העליון ישנה הסמכות לקבוע את גורל המשרות של שופטי השלום המיועדים?
ב-24 בפברואר 1803 פורסמו החלטות השופטים.
ארבעה שופטים (כולל מרשל) תמכו בטענתו של מרשל כי בזכותו לקבל את המשרה ולהגיש תביעה לבית המשפט העליון בשביל קבלתה.
עם זאת, בית המשפט החליט במקביל בעד מדיסון כאשר קבע שהחקיקה המשפטית של 1789; אשר אפשרה למרבורי לתבוע את מדיסון מלכתחילה, נגדה את חוקת ארצות הברית ועל כן הייתה לא-חוקתית עקב זאת שהעניקה מספר רב של סמכויות לבית המשפט העליון גדולות יותר מהנקבע בחוקה עצמה.
מד הקביעה הפחיתה בסמכויות בית המשפט העליון אך מאידך העניקה את סמכות הביקורת השיפוטית כך שבית המשפט העליון יכול היה באותה נקודה ואילך להטיל וטו על חקיקות שלא מותאמות עם החוקה האמריקאית.
מרשל נימק את הקביעה כך:
מרשל השיג במסגרת החקיקה את תמיכת הממשל הדמוקרטי-רפובליקני הקיים של ג'פרסון אך יתרה מזאת העניק לרשות השופטת בארצות הברית סמכויות רבות שתרמו למעמדה ולמעשה הפכו אותה למגנת החוקה.
לפי קביעת בית המשפט העליון מדיסון יצא זכאי בסוף המשפט.
לעיתים, פסק דין מרבורי נגד מדיסון נחשב להיות פסק הדין החשוב ביותר בהיסטוריה האמריקאית עקב החשיבות הרבה שהייתה לו על הסדר סמכויות הרשות השופטת.
מאז שנת 1796 שירת סמואל צ'ייס בתור שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
צ'ייס היה תומך פדרליסטי חריף ביריבות עם הנשיא ג'פרסון.
כבר בשנת 1801 הכין ג'ון רנדולף, חבר בית הנבחרים, הליכי הדחה מקדימים לצ'ייס בתמיכתו של ג'פרסון.
ב-12 במרץ 1804 בית הנבחרים הכריע את הליך הדחתו של צ'ייס והאשים אותו בקביעת תיקים ומינויים לפי צרכים פוליטיים ואישיים למיניהם.
עבור ההדחה של צ'ייס נדרשה הצבעת רוב בסנאט ולא רק בבית הנבחרים.
כאשר נדרשה הצבעת הסנאט בעניין, זה חולק בין 25 חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לעומת תשעה חברי המפלגה הפדרליסטית.
כאשר הופיע בפני הסנאט בינואר 1805, צ'ייס טען כי ההאשמות נגדו התבססו על רקע פוליטי ולא על עבירות שחיתות שלטונית שכביכול ביצע.
צ'ייס דרש חודש להכין הגנה למשפט ההדחה.
מרשל, שצפה בהליך המשפטי, טען כי צ'ייס היה חף מפשע ותרם לשנות את דעתם של חלק מהסנאטורים הדמוקרטים-רפובליקנים אשר לבסוף הצביעו בעדו של צ'ייס שנישאר בתפקידו והמשיך לכהן כשופט עליון עד לפטירתו ב-1811.
בהמשך היה על בית המשפט העליון לנהל תיק שנגע לסגן הנשיא הראשון תחת ג'פרסון, ארון בֶּר.
סגן הנשיא לשעבר בֶּר נחשד בכך שפעל כדי להקים מדינה ריבונית בגבול בין ארצות הברית ומלכות המשנה של ספרד החדשה.
הטענות נגד סגן הנשיא התבססו בעיקר על קשרים כספיים שאחז בהם עם הרשויות הספרדיות במקסיקו סיטי ועם גורמים פוליטיים וחקלאים ברחבי ארצות הברית.
לפי ההגנה, בֶּר קנה קרקעות בגודל 160 קילומטרים רבועים באזור טחאס הספרדית (טקסס המודרנית) עבור צרכים כלכליים.
בפברואר 1807 הורה הנשיא ג'פרסון על מעצרו של בֶּר על אף המחסור בעדויות מספקות.
לפי החוקה האמריקאית הייתה הגדרה ברורה ומחמירה לבגידה בארצות הברית.
מרשל התעקש להקפיד על הגדרה מחמירה זו במהלך המשפט.
פעולותיו של בֶּר לא תאמו את ההגדרות המחמירות ובכך הוא זוכה מאשמה.
בשנת 1795 הרשות המחוקקת בג'ורג'יה העניקה 35,000,000 דונמים של קרקעות במערב לגורמים פרטיים עבור יישוב ופיתוח של המערב.
אף על פי כן, שנה מאוחר יותר התגלה שההצבעה הייתה נטויה עקב הונאות כספיות ועקב זאת הרשות המחוקקת הטילה ביטול על החקיקה הקודמת שהעניקה את הקרקעות.
לאחר מספר שנים רכש ג'ון פאק את חלק מהקרקעות מחברה שלה הובטחו הקרקעות קודם לביטול החקיקה של 1795. בסופו של דבר פאק מכר את הקרקעות לרוברט פלצ'ר.
פלצ'ר טבע את פאק בעוון מכירת קרקעות בצורה לא חוקית שכן קניית הקרקעות של פאק עצמו נעשה בצורה לא חוקית.
כאשר הגיע התיק המשפטי לבית המשפט העליון, זה האחרון קבע בשנת 1810 כי לרשות המחוקקת בג'ורג'יה לא הייתה הרשות לבטל את חוזה מכירת הקרקעות משנת 1795. הקביעה המשפטית התבססה על סעיף בחוקה שלפיו אין בסמכות הרשויות הארציות לבטל דרך חקיקה חוזי מכירות קודמים.
מרשל הרכיב את דעת הרוב במשפט.
בשנת 1816 הקונגרס האמריקאי קבע בעד הקמתו של הבנק הפדרלי הלאומי ארצות הברית (היה זה הבנק הפדרלי השני בתולדות ארצות הברית).
בסמכות הבנק היה להעביר את כל העסקיות הכספיות של גורמים בממשל הפדרלי.
רוב הקולות שתמכו בהקמת הבנק טענו כי הוא נדרש עבור היציבות הכלכלית של ארצות הברית אך אף על פי כן היו הרבה גורמים אנטי-פדרליסטים שהתנגדו להקמתו.
באותה השנה נפתח סניף של הבנק בפילדלפיה ובשנה הבאה עמד להיפתח סניף נוסף בבולטימור, מרילנד.
רשויות החקיקה במרילנד קבעו שכל הבנקים במדינה שלא פעלו על סמך צ'ארטר חוקי מהרשויות במרילנד עצמה יצטרכו לשלם מס עבור ממשלת מרילנד.
מנהל הסניף הפדרלי בבולטימור, ג'יימס מקקלוץ', התנגד בתוקף לשלם על המס ובתגובה מדינת מרילנד תבעה אותו.
בבית המשפט העליון של מרילנד הגישו מייצגי מרילנד את הטענה כי החוקה לא קבעה דבר בנוגע להקמת בנק ריכוזי בידי הממשל הפדרלי.
לפיכך טענת מרילנד הייתה שהחקיקה בקונגרס להקמת הבנק הפדרלי הייתה לא-חוקתית.
מרילנד ניצחה בתיק המשפטי ובתגובה מקקלוץ' הגיש ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-22 בפברואר 1819 הושמעו הטיעונים מפי שני הצדדים בפני שופטי העליון ומרשל בראשם.
החלטת בית המשפט העליון הייתה אחידה לגמרי (מלבד שופט אחד שנמנע) – נקבע כי לממשל הפדרלי ניתנה הסמכות להקים בנק לאומי.
מרשל טען כי הייתה חשיבות כלכלית להקמת הבנק הפדרלי.
יתרה על כן, מרשל טען שהעובדה שהחוקה לא טוענת ישירות כי ברשות הממשל הפדרלי להקים בנק ריכוזי לא בהכרח גורמת לכך שאין זה בסמכות הממשל הפדרלי.
בהמשך קבע בית המשפט העליון שאין בסמכות מרילנד להטיל מס על הבנק הפדרלי מכיוון שלפי החוקה חקיקות פדרליות בעלות סמכות רבה מחקיקות של הארצות בתוך ארצות הברית.
בשנת 1808 הוענקו לרוברט ליווינגסטון ורוברט פולטון זכויות מיוחדות לשיט בנהרות של מדינת ניו יורק.
הזכויות הוענקו מידי הרשות המחוקקת של ניו יורק וכללו למעשה מונופול על שיט בכל גופי המים של מדינת ניו יורק.
תומאס גיבונס וארון אוגדן קנו זיכיון מידי ליווינגסטון ופולטון כך שיכלו להשיט ספינות קיטור במי מדינת ניו יורק.
שלוש שנים מאוחר יותר התפרקה השותפות של גיבונס ואוגדן אך גיבונס המשיך להשיט ספינות קיטור בבעלותו דרך ניו ג'רזי לניו יורק אף על פי שהזיכיון בוטל עם סיום השותפות.
גיבונס טען כי בזכותו להשיט את הספינות מכיוון שהיה בעל רישיון שניתן לו מטעם הקונגרס לכך הודות לחוק רגולציה של מסחר לאורך החוף.
אוגדן – שהיה לשעבר מושל ניו ג'רזי – זעם על כך ששותפו לשעבר הרוויח דרך העסק למרות ביטול השותפות.
אוגדן הגיש תביעה בבית המשפט לעניינים משרדיים בניו יורק איפו שתבע את גיבונס ודרש שיפסיק את תפעול הספינות במי ניו יורק.
אוגדן טען כי אין בזכותו של גיבונס להשיט את הספינות עקב ביטול הזיכיון עם פירוק השותפות.
גיבונס העסיק את עורך הדין ולימים גם הפוליטיקאי דניאל ובסטר להגנתו במשפט.
ובסטר טען כי לקונגרס הייתה המילה האחרונה בנוגע לקניין בין מדינות הודות ל"סעיף המסחר" של החוקה (פרק 1, חלק 8, סעיף 3).
שני בתי משפט בניו יורק צידדו עם אוגדן ובתגובה גיבונס הגיש עתירה לבית המשפט העליון.
שימוע שני האגפים במשפט בפני שופטי העליון התקיים בפברואר 1824. השאלה המרכזית שעמדה במשפט הייתה האם לניו יורק ישנה הסמכות להטיל רגולציה על מסחר בתוך גבולותיה שנשען על מדינות אחרות?
ב-2 במרץ 1824 התקבלה החלטה אחידה בין כל השופטים שאין סמכות זאת בידיה של ניו יורק.
בית המשפט העליון צידד בטענתו של ובסטר שהציג את "סעיף המסחר" אשר לפיו החלטת הקונגרס עומדת מעל החלטותיהן של המדינות.
במהלך המשפט מרשל העניק פרשון למילה "מסחר" כפי שהופיעה בחוקה וקבע שהיא כוללת גם העברת סחורות במים טריטוריאליים.
הקביעה המשפטית למעשה העניקה סמכות עליונה להתערבות הקונגרס הפדרלי בעת מאבק בין שתי מדינות או יותר.
התיק המשפטי גיבונס נגד אוגדן היה הראשון מבין סדרת מקרים משפטיים שהועברו להחלטת בית המשפט העליון שהובילו לחיזוק סמכותה של הרשות המחוקקת הפדרלית; הקונגרס, על גבי המדינות בתוך ארצות הברית.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-19 עמדה אומת הצ'רוקי בפני סכנה גוברת מפני מתיישבים אמריקאים לבנים.
האומה האינדיאנית הייתה בתוך גבולות דרום קרוליינה, טנסי, ג'ורג'יה, אלבמה וצפון קרוליינה.
עם הזמן יותר ויותר מתיישבים אמריקאים אנטי-אינדיאנים היגרו לתוך שטחה של האומה.
מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' גילמר, לצד רוב חברי הקונגרס המחוקק של ג'ורג'יה, נקטו במדיניות אנטי-אינדיאנית שקראה להעברת אוכלוסין עבור יישוב של אזרחים אמריקאים לבנים בשטחים.
בשנת 1827 נרשמה חוקה והוקמה ממשלה עצמאית של אומת הצ'רוקי, שבכך הפכה לריבונית מבחינה חוקתית מארצות הברית.
גילמר והרשות המחוקקת של ג'ורג'יה סיפחו את שטחי הצ'רוקי בתוך גבולות ג'ורג'יה, פיזרו את ממשלת הצ'רוקי וגירשו את כל האינדיאנים המקומיים מערבה.
השטחים שסופחו שומשו בעיקר עבור יישוב של בעלי עבדים אמריקאים תושבי ג'ורג'יה.
שלוש שנים מאוחר יותר, הקונגרס הפדרלי, בתמיכת הנשיא אנדרו ג'קסון, העביר חקיקה שגירשה את התושבים האינדיאנים מ"חמשת האומות המתורבתות" בדרום ארצות הברית מערבה.
האינדיאנים גורשו לעבר אוקלהומה המודרנית, איפה שהובטח להם שיישארו חופשיים מהתערבות אמריקאית.
במקביל, מיסיונרים אמריקאים פעלו לצד הצ'רוקי בשביל לשמור על ריבונותה של אומת האינדיאנים מפני חקיקת הקונגרס הפדרלי וחקיקת הקונגרס המדיני של ג'ורג'יה.
בתגובה העבירה ג'ורג'יה חקיקה לפיה נאסר על תושבים לבנים לגור לצד אינדיאנים ללא קבלת הרשאה ממשרד המושל.
רבים מאותם מיסיונרים התנגדו לקבל את החקיקה החדשה של ג'ורג'יה ושניים מבין אלו שהתנגדו לעזוב את אומת הצ'רוקי היו אליזור באטלר וסמואל ווסטר.
בתגובה, ווסטר ובאטלר נעצרו, הורשעו ונשלחו לארבע שנים של עבודות פרך.
דרך תמיכה כספית מאומת הצ'רוקי, ווסטר ובאטלר העסיקו עורכי דין שעתרו לבית המשפט העליון.
בפברואר 1832 הושמעו הטיעונים בפני שופטי העליון כאשר עורכי דינם של ווסטר ובאטלר טענו בעיקר כי רק לקונגרס הסמכות להגיע להסכמים עם שבטים ואומות אינדיאנים, כך שהחקיקה של ג'ורג'יה הייתה למעשה לא-חוקתית.
ב-3 במרץ קבעו שופטי העליון בהצבעה של 5 ל-1 שהונהגה בידי הנשיא מרשל כי ווסטר ובאטלר זכאים.
מרשל, שכתב את דעת הרוב, טען כי החקיקה של ג'ורג'יה נגדה את חוקת ארצות הברית והפריעה לסמכויות של הממשל הפדרלי.
להלן ציטוט של מרשל מדעת הרוב: "אומת הצ'רוקי, על פי כן, היא קהילה נפרדת שבשטחים בהם שוכנת אין כל סמכות לחוקיה של ג'ורג'יה.
כל יחסיה של ארצות הברית עם האומה הזאת, נתונה, לפי החוקה והחקיקות שלנו, בידי ממשלת ארצות הברית." בכך, בית המשפט העליון של ארצות הברית הכיר בריבונות של אומת הצ'רוקי מארצות הברית.
לאחר קביעת העליון נוצר משבר משפטי חריף.
הרשויות בג'ורג'יה סירבו לקבל את הקביעה של העליון ובכך ווסטר ובאטלר נשארו במאסר.
כמו כן, הנשיא אנדרו ג'קסון, שתמך בהעברת האינדיאנים, לא אכף את הקביעה של בית המשפט העליון וצידד עם ג'ורג'יה.
ווסטר ובאטלר שוחררו ממאסר רק לאחר שנשבעו שיפסיקו לתמוך בצ'רוקי בפעילותם נגד החקיקות של ג'ורג'יה.
הגירוש בסופו של דבר התרחש בדרכי צבא שהונהגו בידי הנשיא ג'קסון אשר פעל באופן ישיר נגד הרשות השופטת.
הקביעה המשפטית קיבלה משמעות מאוחר יותר ובזכותה הוסדר ששמורות אינדיאנים, אף על פי שנכללו בגבולות ארצות הברית, היו בעלי ממשל עצמאי וריבוני מארצות הברית.
בשנותיו האחרונות מרשל עבר שני ניתוחים להסרת אבנים מהכליות והוא נפטר במהלך הניתוח השני בשנת 1835, בגיל 80. באותה העת היה השופט הפדרליסטי היחיד של בית המשפט העליון ובפטירתו מינה הנשיא ג'קסון את רוג'ר טוני להחליף אותו בתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
מרשל נפטר מבלי להבין את מלוא ההשפעה של הקריירה הארוכה שלו כנשיא העליון.
הוא חשש שבסופו של דבר החוקה תאבד את השפעתה לנוכח ההתנגדות של המדינות.
אך התשתית המשפטית הונחה על בסיס חזק בתקופת כהונתו בתפקיד, ולמרות מצוקת הפרדת הרשויות ומלחמת האזרחים, הדורות הבאים הצליחו להוביל את משימתו קדימה.
דעות הרוב שרשם בתיקים מרכזיים נלמדות עד היום בבתי ספר למשפטים בארצות הברית.
מרשל הדגים את האידיאל של המנטור שלו ג'ורג וייט "עורך הדין האזרחי" שמקדיש את הידע והמיומנויות המקצועיים שלו לשירות הציבורי.
מרשל ביטל את ההליך המשפטי של כתיבת דעה משפטית בידי כל שופט עליון והסדיר את דעת הרוב, שפעל כמה שיכל להיות זה שכתב אותה במהלך כהונתו בתפקיד.
ההשפעות רחבות ההיקף הגדולות ביותר שלו נוגעות להעשרת הסמכות הפדרלית לעומת סמכותן של המדינות, שימור וחיזוק השפעתה של החוקה על קביעות ממשלתיות וחיזוק הסמכות של הרשות השופטת לעומת הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
מרשל היה חבר הבונים החופשיים, במסגרת שלוש לשכות בריצ'מונד, והיה גם הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה.
ג'ון הווארד מרסדן (7 במאי 1803 - 24 בינואר 1891) היה כומר אנגלי, חוקר עתיקות והמופקד הראשון על קתדרת דיסני לארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1851–1865 וצ'רצ'יל בבינגטון מונה במקומו.
למד בבית הספר גרמר מנצ'סטר ובאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא קיבל תואר אקשמי בשנת 1829 ותואר נוסף בשנת 1836.
ג'ון מקלפלין , הידוע בכינויו "מהווישנו", הוא גיטריסט ומלחין פיוז'ן אנגלי.
הוא היה חלק מ"ההרכב החשמלי" של מיילס דייוויס בשנות ה-60 המאוחרות, ושיתף פעולה עם נגנים מפורסמים אחרים כמו צ'יק קוריאה, פאקו דה לוסיה וטוני ויליאמס, מירוסלב ויטוס, לארי קוריאל, ווין שורטר, קרלה בליי.
בשנת 1969 הקליט מקלפלין את אלבום הסולו "Extrapolation" (עם טוני אוקסלי וג'ון סורמן).
הוא עבר לארצות הברית על מנת לחבור להרכבו של המתופף טוני ויליאמס, "Lifetime".
לאחר מכן הוא ניגן עם מיילס דייוויס באלבומיו הקלאסיים "In A Silent Way", "Bitches Brew" (שכלל קטע שנקרא על שמו), "Big Fun" ו-"A Tribute to Jack Johnson".
הוא חזר לנגן עם הרכבו של דייוויס בהופעה אחת מוקלטת, שחלקה יצא באלבום "Live/Evil".
מקלפלין ליווה אמנים נוספים כמו מירוסלב ויטוס, לארי קוריאל, ווין שורטר וקרלה בליי.
בשנת 1970, הקים מקלפלין את להקת הפיוז'ן "Mahavishnu Orchestra".
בלהקה נכללו ג'י גודמן - כינור, יאן המר - קלידים, ריק לריד - גיטרה בס ובילי קובהם - תופים.
הלהקה הפתיעה את העולם עם נגינתה הווירטואוזית והשילוב בין ג'אז חשמלי, רוק ונגיעות ממוזיקה מזרחית וממוזיקה הודית.
לאחר הלהקה, הפתיע מקלפלין את עולם המוזיקה בשינוי דרסטי, כאשר הקים עם המתופף זקיר חוסיין את "שאקטי", להקה אקוסטית ששילבה מוזיקה הודית עם אלמנטים של ג'אז.
מקלפלין היה בין המוזיקאים המערביים הראשונים, אם לא הראשון, שהופיע עם מוזיקה הודית בפני קהל הודי.
בנוסף לקרלוס סנטנה, מקלפלין היה תלמיד של הגורו סרי צ'ינמוי.
ב-1973, חברו סנטנה ומקלפלין לאלבום המשותף "Love Devotion Surrender", שכלל מחווה ליצירה "A Love Supreme" של ג'ון קולטריין.
מקלפלין עבד גם עם מלחינת הג'אז קארלה בליי.
בתחילת שנות ה-80 חבר מקלפלין לגיטריסט הפלמנקו פאקו דה לוסיה ואל גיטריסט הפיוז'ן אל דימיולה.
שלושת הווירטואוזים הופיעו כשלישיית גיטרות, והוציאו את האלבום Friday night in San-Francisco.
בשנת 1996, אוחד ההרכב להקלטה נוספת וסיבוב הופעות עולמי.
בפברואר 1985 ביקר בישראל במסגרת סיבוב הופעות עולמי.
אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם "Making Music" מ-1987 (יצא בהוצאת ECM) עם יאן גרברק בסקסופון, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בתחילת שנות ה-90 מקלפלין הופיע עם האלבום "Que Alegria", יחד עם טרילוק גורטו ודומיניק דיפיאצה.
ב-1994 הוציא את "After the Rain" אחריו יצא למסע ההופעות ארוך עם הרכב שכלל את ג'ואי דה-פרנצ'סקו באורגן המונד.
בראשית שנות ה-2000 הופיע מקלפלין עם ההרכב "Remember Shakti" יחד עם חבר ההרכב המקורי זאקיר חוסיין.
בשנת 2003 יצא אלבומו "Thieves and Poets", שכלל אדפטציות לסטנדרטים של ג'אז לגיטרה קלאסית.
ביוני 2006 יצא אלבום הרד בופ והפיוז'ן "Industrial Zen".
ג'ון מקנה היה איש עסקים ושחקן רוגבי אירי.
מקנה היה ידידו של ג'ון הולדינג ויחד עמו היה ממקימי מועדון הכדורגל ליברפול.
מקנה השתמש בקשריו מחוץ לאנגליה והביא שחקנים רבים מגלאזגו, בהם דאנקן מק'קלין, ג'יימס מק'ברייד, מלקולם מק'וין, יו מק'קווין, מאט מק'ווין, ג'ון מק'קארטני, ביל מק'אואן וג'ו מק'קיו.
הרכבה הראשון של הקבוצה לא כלל שחקנים אנגלים כלל, וכונה קבוצת "המק'ים".
מכיוון שליברפול טרם מינתה מאמן רשמי בתחילת דרכה, לקחו מקנה וויליאם א.
מתוקף תפקידו כמזכיר המועדון, היה מקנה זה שהעביר מסר טלגרף להנהלת ליגת הכדורגל באנגליה והגיש בשם ליברפול בקשה להצטרפות לליגה, אשר נענתה בחיוב.
משחקה הראשון של ליברפול במסגרת הליגה האנגלית נערך מול מידלסברו איירונפוליס ב-2 בספטמבר 1893, בו ניצחה ליברפול 0-2.
ג'ון מקלין היה משפטן ופוליטיקאי אמריקני אשר שימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ושל מדינת אוהיו.
הוא נולד בניו ג'רזי וחי במספר עיירות ספר לפני שהתיישב ברידג'וויל, אוהיו.
הוא ייסד את העיתון השבועי The Western Star והקים משרד עורכי דין.
הוא ניצח בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מ-1813 ועד לבחירתו לבית המשפט העליון של אוהיו ב-1816. מתפקיד זה הוא התפטר ב-1823 כדי להתמנות כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס מונרו.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלו של ג'ון קווינסי אדמס ובניהולו התרחבה מחלקת הדואר של ארצות הברית באופן משמעותי.
ב-1829 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את מקלין כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מקלין כיהן בבית המשפט העליון עד למותו ב-1861.
ג'ון מקלין נולד במחוז מוריס שבניו ג'רזי, כבנם של פרגוס מקלין וסופיה בלקפורד.
לאחר שהתגוררה ברציפות בעיירות הספר מורגנטאון, וירג'יניה; וניקולאסוויל ומייסוויל, קנטקי; התיישבה המשפחה ב-1797 ברידג'וויל, אוהיו.
כאן רכש מקלין את השכלתו הפורמלית והחל לגלות עניין במשפטים.
ב-1806 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
ניתן לומר שבאותה תקופה התגבשו דעותיו כמתנגד העבדות, לאור העובדה שהוא גדל על ברכי האמונה המתודיסטית בדגש על ערכי השוויון.
אחיו ויליאם היה גם הוא פוליטיקאי מצליח באוהיו ואחיו השני פיניס היה פוליטיקאי בקנטקי, שניהם היו גם הם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
מקלין למד משפטים באופן עצמאי וב-1807 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה הוא ייסד את העיתון השבועי The Western Star שפעל בעיירה לבנון, מקום מושב מחוז וורן שבאוהיו.
ב-1810 הוא העביר את הבעלות על העיתון לאחיו נתניאל והחל לעבוד כעורך דין עצמאי.
ב-1812 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג בו את אוהיו החל מ-1813 ועד להתפטרותו ב-1816, עת מונה כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו במקומו של ויליאם ו.
שופט בית המשפט העליון של אוהיו
מקלין כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו עד 1823, עת התמנה לתפקיד בממשל הפדרלי.
התיק הבולט ביותר שבו הוא פסק היה "מדינת אוהיו נגד תומאס ד.
תיק זה, שנדון ב-1817, בישר את דעת המיעוט של מקלין בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
בתיק זה עתר עבד שחור מקנטקי בשם ריצ'רד לנספורד להוצאת צו הביאס קורפוס כדי לזכות בחרות ממעבידו, תומאס ד.
חוקת אוהיו משנת 1802 אסרה על קיומה של העבדות בתחומי המדינה, והסוגיה שעמדה לדיון בבית המשפט הייתה האם עבדים שנוסעים בתחומי אוהיו זוכים בחרותם והאם עבד שמתגורר בקנטקי יכול להישלח לעבוד באוהיו מבלי לזכות בחרותו.
לנספורד, כעבד שנשלח לעבוד באוהיו על בסיס קבוע, הגיש את העתירה על רקע הטענה שברגע שהוא שלח אותו לעבוד לתקופות של יותר משבוע בסינסינטי, חדל קרניל מלהיות בעליו.
בית המשפט פסק, על פי דעתו של מקלין, שמאחר שקרניל מכר את לנספורד לג'יימס רידל, האדם מסינסינטי שאליו נשלח לנספורד לעבוד, הוא למעשה איבד את זכותו כבעליו של לנספורד.
מקלין התפטר מבית המשפט העליון של אוהיו ב-1822 כדי לקבל על עצמו את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כנציב משרד הקרקעות הכללי.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1823, כאשר מינה אותו הנשיא מונרו לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה מדצמבר 1823 ועד מרץ 1829, תחת מונרו ותחת הנשיא הבא, ג'ון קווינסי אדמס.
הוא ניהל את ההתרחבות המשמעותית של מחלקת הדואר אל המדינות והטריטוריות החדשות במערב.
בעת כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, תמך מקלין באנדרו ג'קסון כאשר הוא התמודד לנשיאות.
ג'קסון הציע למקלין את תפקיד מזכיר המלחמה ולחלופין את תפקיד מזכיר הצי.
מקלין דחה את ההצעות לשני התפקידים, ותחת זאת מינה אותו ג'קסון כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מקלין מונה כשופט ב-6 במרץ 1829 במקומו של רוברט טרימבל שנפטר.
למחרת היום אושר המינוי בסנאט וב-12 במרץ הושבע מקלין לתפקידו.
כמי שנודע כ"פוליטיקאי של בית המשפט העליון", היה מקלין מזוהה עם כל המפלגות על הקשת הפוליטית.
הוא שינה את השקפתו מדמוקרט תומך ג'קסון, לדמוקרט מתנגד ג'קסון, לחבר במפלגת מתנגדי הבונים החופשיים, לחבר במפלגה הוויגית, לחבר במפלגת הארץ החופשית ולבסוף היה לחבר במפלגה הרפובליקנית.
במהלך שנות ה-30 וה-40 חוזר מקלין כמועמד פוטנציאלי לנשיאות על ידי המפלגה הוויגית.
הנשיא ג'ון טיילר הציע לו את תפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה.
בשל עמדותיו נגד הרחבת העבדות, הוא נחשב על ידי המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז כמועמדה לנשיאות בבחירות של 1856, אך בסופו של דבר נבחר כמועמד המפלגה ג'ון פרימונט.
בבחירות של 1860 הוא התמודד שוב על מועמדות המפלגה, אף על פי שבמרץ אותה שנה מלאו לו 75 שנים.
בסבב ההצבעה הראשון בוועידת המפלגה הוא זכה ב-12 קולות ובסופו של דבר נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות אברהם לינקולן.
נטייתו של מקלין לכלכלה לאומית נראתה בפסיקותיו בתיקים כמו "גרובס נגד סלאותר" (Groves v.
בתיק זה אישר מקלין את זכותה של מיסיסיפי להגביל את הכנסתם של עבדים ממדינות אחרות.
אף על פי שזה לא היה חיוני להכרעה בתיק, הכריז מקלין שוב על גישתו הלאומית כאשר קבע שהסמכות לפקח על הסחר נמסר בלעדית לקונגרס.
"הצורך ברגולציה מסחרית אחידה, יותר מכל שיקול, מוביל לאימוץ החוקה הפדרלית...
ובלעדיו הסמכות תהיה לא רק עליונה, אלא גם בלעדית, החוקה תיכשל בהשגת אחד מהעקרונות הראשיים של כינונה", כתב מקלין.
פסק הדין גרובר נגד סלאותר נגע לאדם ממיסיסיפי שרכש כמה עבדים, אך האמין שהוא יכול היה להמלט מבלי לשלם לסוחר העבדים על בסיס סעיף בחוקת מיסיסיפי שלכאורה אסר על יבוא עבדים למכירה בתוך המדינה לאחר תאריך מסוים.
בבית המשפט הסוגיה הפכה לשאלה האם הקונגרס החזיק באופן בלעדי את הזכות לפקח על הסחר הבין-מדינתי.
אם כך הדבר, האם אין באפשרותן של המדינות לפקח מבחינה חוקתית על סחר העבדים?
יותר מכך, האם בית המשפט יכול היה להשיב באופן חיובי על סמך מה יכולה המדינה לבטל את העבדות?
מקלין, שביקש להגביל את הפיקוח הלאומי בנוגע לעבדות, זנח באופן פרדוקסלי את עמדתו לטובת הכלכלה הלאומית וטען, "הסמכות על העבדות שייכת למדינות.
הסוגיה היא מקומית במאפייניה ובהשפעותיה".
גישה זו התיישבה עם חששם של אנשי מפלגת הארץ החופשית שאם המדינות יאבדו את סמכותם לפקח על העבדות, מה יעצור את התפשטות העבדות למדינות הצפון החופשיות?
מקלין החזיק בעמדה שיש לתת למדינות את הזכות להגן על עצמן "מתאוות הממון וההתערבות של סוחרי העבדים".
את כל זאת הוא טען בעודו מחזיק בעמדתו בה הוא הדגים את התפשרותו על שתי השקפות פוליטיות נאו-פדרליסטיות, שבמקרה זה סתרו זו את זו: האחת העדיפה ממשלה לאומית בעלות גבוהה, והשנייה גינתה את העבדות.
בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" החזיק מקלין בדעת המיעוט.
על פי ההגיון שלו, היה זה חיוני שפריג ייקח את מורגן אל בית המשפט כדי להוכיח שהיא למעשה שפחה.
מתוקף כך, לפריג לא הייתה התואנה החוקית להעביר את מורגן מפנסילבניה, מבלי להשיג קודם לכן אישור משפטי לכך.
על בית המשפט היה להחליט שמורגן היא שפחה של פריג מבחינה טכנית כדי שהוא יוכל להעביר אל מעבר לתחומי המדינה.
גישתו הלאומית של מקלין נראתה שוב בפסק הדין שלו ב"תיקי הנוסעים" משנת 1849. כוותיק השופטים באותה עת, החל מקלין את חוות דעתו בהערכת הוויכוח בנוגע לאופיו של .
מקלין טען שסעיף הסחר "מוקנה באופן בלעדי לקונגרס".
על פי השקפה זו, אם הממשלה הפדרלית לא מפקחת על תחום מסוים של סחר חוץ או בין-מדינתי, פרוש הדבר שהמדיניות הפדרלית קובעת שתחום זה צריך להישאר בלתי מפוקח, לא שלמדינות יש את הזכות לכפות את הפיקוח בעצמן.
מבחינתו של מקלין, רק רשות אחת יכולה ליישם כל סמכות שהיא, ותפקיד המערכת השיפוטית הוא להגדיר אם סוגיה מסוימת מוגדרת בתחום סמכותה של הממשלה הפדרלי או בזה של המדינות.
הוא הכחיש את האפשרות שהמדינות יכולות לקחת על עצמן סמכות אלא אם כן הממשלה הפדרלית בוחרת ליישם את אותה סמכות, באותה הזדמנות שבה הפיקוח מטעם המדינה מועדף על ידי פעולה של הממשל הפדרלי.
אף על פי שמקלין הכיר בכך שהן הקונגרס והן המדינות יכולות להטיל מיסים על אותה תכלית, הוא עמד על כך שמיסים אלו נובעים מהפעלת סמכויות נפרדות והם לא מייצגים שם יישום מקביל של אותה סמכות.
בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד משנת 1857 היה מקלין אחד משני השופטים שהחזיקו בדעת המיעוט.
השופט השני היה בנג'מין רובינס קרטיס.
מקלין ציטט את פסק דין "מארי לואיז נגד מרוט" , תביעה לקבלת חרות משנת 1835 שהוגשה לבית המשפט העליון של לואיזיאנה, שבה הצהיר השופט שישב בראש ההרכב, ג'ורג' מתיוס הבן, ש"קבלת החרות לרגע אחד...
היא לא הזכות של הבעלים הקודם [של העותרת] לשעבד אותה מחדש".
כמשקל נגד לדעת הרוב בתיק, שעל פי חוקת ארצות הברית, האפרו-אמריקאים לא יכלו להיות אזרחים ולא הייתה כוונה שהם יהיו, טען מקלין שכבר הוקנתה להם זכות הבחירה בחמש מדינות.
דעת המיעוט הנחרצת של מקלין אילצה ככל הנראה את נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני לנקוד בדעה מחמירה ומקטבת יותר מזו שהוא תכנן לנקוט מלכתחילה.
לטיעון ש"אזרח שחור לא יהיה חבר מקובל בחברה", ענה מקלין, "זה יותר עניין של טעם מאשר של חוק".
ג'ון מקלין נפטר בסינסינטי ב-4 באפריל 1861, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר, שם גם נקבר שופט נוסף של בית המשפט העליון, סטנלי מתיוס.
במלחמת האזרחים נקרא מחנה האימונים ג'ון מקלין של צבא האיחוד שבסינסינטי על שמו.
בנו של מקלין, נתניאל מקלין, היה גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
בתו, אוולין מקלין, נישאה לג'וזף פנל טיילור, אחיו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור.
ג'ון מרשל הרלן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לעיתים הוא קרוי "המתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), בשל חוות דעת המיעוט הרבות שכתב בתיקים שהגבילו את זכויות האזרח, כולל "תיקי זכויות האזרח" ופסק דין פלסי נגד פרגוסון.
רבות מהשקפותיו של הרלן הובעו בחוות דעת המיעוט הבולטות שלו שיהפכו להשקפה הרשמית של בית המשפט העליון החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר כנשיא בית המשפט כיהן ארל וורן.
נכדו של הרלן, ג'ון מרשל הרלן השני, כיהן גם הוא כשופט בבית המשפט העליון.
הרלן נולד ליד פרנקפורט, קנטקי, למשפחה נודעת, שהחזיק בבעלותה עבדים, ועד מהרה החל לבלוט גם הוא בעולם הפוליטי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, תמך הרלן בתוקף באיחוד וגייס את רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי.
על אף התנגדותו להצהרת האמנציפציה, הוא השתתף בלחימה עד 1863, כאשר הוא נבחר כתובע הכללי של קנטקי.
ב-1867 הוא הפסיד בבחירות מחדש לתפקיד ובשנה שלאחר מכן הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ועד מהרה עלה כוחו כמנהיג המפלגה בקנטקי.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, מינה אותו הנשיא החדש רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
גישתו המשפטית של הרלן עמדה בסימן אמונתו במשך כל חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לחלשים מבחינה כלכלית, והשקפתו שתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית) יצרו שינוי יסודי ביחסים שבין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות.
הוא כתב חוות דעת מיעוט הן בתיקי זכויות האזרח משנת 1883 והן בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, שהתירו למדינות ולגורמים פרטיים ליישם את ההפרדה הגזעית.
הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בשני תיקים מרכזיים כמו "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" משנת 1895, שפסל את גבייתו של מס ההכנסה הפדרלי, פסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" , שהגביל באופן משמעותי את סמכות הממשלה הפדרלית לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים, ופסק הדין "חברת סטנדרד אוייל של ניו ג'רזי נגד ארצות הברית" משנת 1911, שמיסד את מבחן השכל הישר .
הרלן היה השופט העליון הראשון שדחף להחלתה של מגילת הזכויות על חוקי המדינות, וחוות דעת הרוב שכתב בפסק הדין "חברת הרכבות של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" משנת 1897, החילה את "סעיף ההפקעה" (הסעיף האחרון בתיקון החמישי לחוקה).
הרלן נשכח באופן כללי בעשורים שלאחר מותו, אך חוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מגדולי השופטים של בית המשפט העליון בתקופתו.
ג'ון מרשל הרלן נולד בחוות משפחתו השוכנת שמונה ק"מ ממערב לדאנוויל, קנטקי.
הוא היה בן למשפחה שהחזיקה בבעלותה עבדים ושהייתה מראשוני המתיישבים באזור ב-1779. אביו של הרלן, ג'יימס הרלן, היה עורך דין וחבר בולט במפלגה הוויגית, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ושימש כמזכיר המדינה של קנטקי.
אמו של הרלן, אליזבת לבית דוונפורט, הייתה בת למשפחה שהגיעה מווירג'יניה.
הרלן גדל באחוזת המשפחה שליד פרנקפורט.
הוא נקרא על שמו של ג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, שאביו העריץ.
להרלן היו כמה אחים בוגרים ממנו, כולל רוברט ג'יימס הרלן, אחיו למחצה, שהיה בן תערובת, נולד ב-1816 כעבד וגודל על ידי אביו כבן בית וחונך על ידי ריצ'רד וג'יימס הרלן, שניים מאחיו הבוגרים של ג'ון מרשל הרלן.
רוברט היה לאדם מצליח, התעשר בבהלה לזהב בקליפורניה ולאחר מכן חזר לסינסינטי, אוהיו והתיישב בה.
הוא נותר בקשרים עם בני משפחת הרלן, וככל הנראה קשר זה השפיע לימים על ג'ון מרשל הרלן, שטען לשוויון זכויות על פי החוק בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר בפרנקפורט, החל הרלן את לימודיו בסנטר קולג' שבדאנוויל.
הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פי וסיים את לימודיו בהצטיינות.
הרלן השלים את השכלתו המשפטית במשרדו של אביו וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
כחבר המפלגה הוויגית, כמו אביו, תחילת דרכו הפוליטית של הרלן הייתה מוקדמת, כאשר כבר ב-1851, הוצעה לו משרת השליש הראשי של המדינה על ידי מושל קנטקי ג'ון הלם.
בתוקף תפקידו זה הוא היה למעשה המפקד של המיליציה של המדינה ועל כוחות המשמר הלאומי בתחומיה.
הוא שימש בתפקיד במשך שמונה שנים, וכך נוכחותו במדינה בלטה והוא הכיר רבים מקרב הדמויות הפוליטיות המובילות בה.
עם פירוק המפלגה הוויגית בראשית שנות ה-50, העביר הרלן את שיוכו הפוליטי למפלגת שאינם יודעים דבר, זאת על אף אי הנוחות שהוא חש כלפי התנגדותם לקתולים.
הפופולריות האישית של הרלן בקנטקי גרמה להישרדותו הפוליטית כאשר מפלגה זו שקעה בסוף העשור, וב-1858 הוא ניצח בבחירות לתפקיד השופט המחוזי של מחוז פרנקלין .
במסגרת מפלגה זו הוא התמודד ללא הצלחה נגד הדמוקרט ויליאם סימס על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השמיני של קנטקי.
במשך כל אותו עשור, מתח הרלן ביקורת הן על מתנגדי העבדות והן על תומכיה.
כמו רבים מהדרומיים מתנגדי הפרישה, הוא תמך במועמדותם של ג'ון בל ואדוארד אברט מטעם מפלגת האיחוד החוקתי בבחירות לנשיאות של 1860..
הרלן הסכים להיות אלקטור עבור בל, ונשא נאומים בשם מפלגתו בכל רחבי קנטקי במהלך מסע הבחירות.
במשבר הפרישה שהתחולל בעקבות בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שאף הרלן למנוע את פרישתה של קנטקי.
הוא כתב כמה מאמרי מערכת בעד האיחוד, ייצג את האיחוד בבית המשפט של המדינה והצטרף למיליציה שנודעה כ"הזואבים של קריטנדן".
לאחר שבית המחוקקים של קנטקי הצביע בעד הרחקת כל כוחות הקונפדרציה מהמדינה, גייס הרלן פלוגה ששירתה במסגרת רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי.
הוא לחם בזירה המערבית עד למותו של אביו בפברואר 1863 אז הוא התפטר ממינויו כקולונל ושב לפרנקפורט כדי לסייע למשפחתו.
שבועות ספורים לאחר פרישתו מהצבא, הוצגה מועמדותו של הרלן על ידי מפלגת האיחוד לתפקיד התובע הכללי של קנטקי.
הוא התמודד במסע הבחירות על בסיס מצע להגשת תביעות שנגעו למלחמה באופן נמרץ, וניצח בהן בהפרש משמעותי.
כתובע הכללי של קנטקי, הוציא הרלן חוות דעת משפטיות וייצג את המדינה בכמה תיקים בבתי המשפט.
עם זאת, הפוליטיקה המפלגתית מילאה את רוב זמנו.
אף על פי שהיה עדיין מחויב לאיחוד, הוא התנגד להצהרת האמנציפציה של לינקולן ותמך במועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקללן בבחירות לנשיאות של 1864. הרלן התנגד גם לאשרור התיקון ה-13 לחוקה, ומתח עליו ביקורת כ"התערבות ישירה, בחלקן של המדינות, בעניינים המקומיים של מדינות אחרות".
ב-1865, לאחר סיום המלחמה, סירב הרלן בתחילה להצטרף הן למפלגה הדמוקרטית, שאותה הוא ראה כמפלגה שקיבלה יתר על המידה את המורדים לשעבר, והן למפלגה הרפובליקנית, שלמדיניות השיקום שלה הוא התנגד.
הוא ביקש להתמודד לבחירה מחדש ב-1867 כנציג מפלגה שלישית, אך הפסיד בבחירות על רקע ניצחון סוחף של הדמוקרטים במדינה.
לאחר תבוסתו, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות של 1868 הוא תמך במועמדותו של יוליסס ס.
הוא עבר ללואיוויל, ופתח משרד עורכי דין מצליח בשותפות עם ג'ון ניומן, שופט לשעבר, שכמו הרלן, היה תומך האיחוד שעבר לשורות הרפובליקנים.
ב-1870 צירפו השניים לזמן קצר שותף שלישי, בנג'מין בריסטו, אך מאוחר יותר באותה שנה מינה הנשיא גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
במקביל להרחבת עסקיו המשפטיים, היה הרלן פעיל בבניית וארגון המפלגה הרפובליקנית בקנטקי.
ב-1871 הוא היה מועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל קנטקי.
אף על פי שהוא זכה רק במקום השני בבחירות בהפרש גדול מול המושל הדמוקרטי המכהן פרסטון לסלי, במהלך מסע הבחירות הוא ייצב את עצמו כמנהיג המפלגה הרפובליקנית במדינה.
השקפותיו של הרלן על השיקום השתנו בראשית שנות ה-70 והוא החל לתמוך בצעדי השיקום כמו חוק האכיפה של 1870 , אם כי הוא עדיין התנגד לחוק זכויות האזרח של 1875, שבו הוא ראה כצעד מרחיק לכת יתר על המידה של הממשלה הפדרלית.
באי רצון הוא קיבל את מועמדות המפלגה לתפקיד המושל ב-1875, ושוב נוצח בהפרש גדול, הפעם לדמוקרט ג'יימס מק'קרירי.
בשנה שלאחר מכן היה הרלן פעיל בקידום מועמדותו לנשיאות של בריסטו בוועידה הארצית של המפלגה, בשאיפה להציב את בריסטו כמועמד בעל סיכויים טובים יותר מול המועמד המוביל ג'יימס בליין.
כאשר עלה שמו של רתרפורד הייז כמועמד פשרה, העביר הרלן את קולותיהם של הנציגים שסרו למרותו ובסופו של דבר היה פעיל במערכת הבחירות של הייז בבחירות לנשיאות של 1876.
אף על פי שהוא ראה את עצמו כמועמד מתאים לכמה תפקידים בממשל החדש, במיוחד התובע הכללי, התפקיד היחיד שהוצע בתחילה להרלן היה חברות בוועדה שנשלחה ללואיזיאנה כדי ליישב את המחלוקת בנוגע לבחירות שם.
עם זאת, בינואר 1877 התפטר השופט העליון דייוויד דייוויס בשל בחירתו לסנאט של ארצות הברית.
בבקשו למנות דרומי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית על רקע האווירה הקשה של הבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות, הסכים הייז למנות את הרלן.
אף על פי שמינויו של הרלן עורר ביקורת בקרב "סיעת האיתנים" של המפלגה הרפובליקנית, הוא אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בנובמבר 1877 והרלן הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
באופן כללי נהנה הרלן מתקופת כהונתו על כס השיפוט, והוא כיהן עד למותו ב-1911. כבר מתחילת כהונתו הוא יצר מערכת יחסים טובה עם עמיתיו השופטים והיה ידיד קרוב של כמה מהם.
אף על פי שלעיתים קרובות הוא חלק על דעותיהם של שאר השופטים, בדרך כלל הוא היה מסוגל להפריד בין חילוקי הדעות בסוגיות משפטיות לבין מערכות היחסים האישיות.
במהלך תקופת כהונתו הוא היה טרוד ללא הרף בבעיות כספיות, במיוחד כאשר הוא החל לממן את לימודיוהם של שלושת בניו בקולג'.
שקיעתו בחובות הייתה בעיה תמידית מבחינתו, ובראשית שנות ה-80 הוא שקל להתפטר מבית המשפט ולשוב לעריכת דין במגזר הפרטי.
בסופו של דבר הוא החליט להישאר בבית המשפט, אך השלים את הכנסתו בהוראת משפט חוקתי בבית הספר למשפטים קולומביה, שלימים היה בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בתקופה בה החל הרלן את כהונתו, בית המשפט ניצב בפני עומס עבודה, שנבע בעיקר מתיקים אזרחיים כלכליים, בהשוואה למעט מאוד פסקי דין בסוגיות חוקתיות.
השופטים גם שפטו בסבבי רכיבה בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים.
אף על פי שמשימות שיפוט אלו היו קשורות לאזור שממנו הגיע השופט, בשל מעמדו הזוטר, הוצב הרלן לסבב השיפוטי השביעי, שמרכזו היה בשיקגו.
בסבב זה כיהן הרלן עד 1896 ואז הוא הועבר לסבב השיפוטי השישי, שחלש על אזורים שהיו קרובים יותר לקנטקי.
הוא מונה לתפקיד בשל מותו של השופט הקודם בסבב זה, האוול ג'קסון.
הרלן היה לשופט בכיר בבית המשפט לאחר פרישתו של סטיבן פילד ב-1897 ולאחר מותו של מלוויל פולר ב-1910 הוא שימש כנשיא בית המשפט העליון בפועל.
במהלך תקופת כהונתו של הרלן על כס השיפוט, עסקו פסקי הדין המרכזיים של בית המשפט העליון בשאלות שעלו מתהליך התיעוש ומתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית).
החל משנות ה-80, החל בהדרגה בית המשפט העליון לאמץ את השקפת הלסה פר, תוך שהוא פסל תקנות כלכליות ובה בעת אפשר למדינות לקצץ בזכויותיהם של האפרו-אמריקאים.
בניגוד לרבים מעמיתיו, הצביע הרלן לעיתים קרובות בעד אישור התקנות הפדרליות והגן על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
חוות הדעת השיפוטיות שלו הושפעו מאמונתו לאורך כל ימי חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לשכבות החלשות, ומהשקפותיו שתיקוני השיקום שינו באופן יסודי את מערכת היחסים בין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות.
אף על פי שהרלן האמין שלבית המשפט הייתה הסמכות לערוך ביקורת שיפוטית על צעדי המדינות וצעדי הממשלה הפדרלית במגוון רחב של נושאים, הוא נטה להתנגד לאקטיביזם שיפוטי ורחש כבוד למחוקקים.
את חוק זכויות האזרח של 1875 העביר הקונגרס בשלהי תקופת השיקום, ובו הוא התווה את ההפרדה הגזעית במרחב הציבורי, כמו למשל בשירות הרכבות.
בית המשפט העליון לא דן בחוק זה עד 1883, כאשר הוא פסל את החוק ב"תיקי זכויות האזרח" .
בחוות דעת הרוב שכתב בתיק זה, קבע השופט ג'וזף בראדלי שהתיקון ה-13 "פשוט ביטל את העבדות", ושהתיקון ה-14 לא הסמיך את הקונגרס לאסור על אפליה גזעית במרחב הפרטי.
היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק זה היה הרלן, שהתנגד לקביעה של בראדלי בתוקף, וטען ששופטי הרוב חתרו תחת תיקוני השיקום: "תוכנם ורוחם של התיקונים האחרונים לחוקה הוקרבו על ידי ביקורת מילולית שנונה ומתוחכמת".
הרלן טען שהתיקון ה-14 העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על מוסדות הציבור, והמשיך וטען שהתיקון ה-13 העניק לקונגרס את הסמכות "לעקור" את שרידי העבדות, כמו ההגבלה על חופש התנועה.
הרלן הצטרף לדעת הרוב בהחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "פייס נגד אלבמה" מ-1883, שבו נקבע שהחוקים נגד נישואי תערובת תאמו לחוקה.
הרלן היה השופט העליון הראשון שטען שהתיקון ה-14 הגשים את מגילת הזכויות (נתן ערבויות לזכויות שיושמו במדינות עצמן), בפסק הדין "הורטדו נגד קליפורניה" מ-1884.
הרלן היה אחד מארבעת השופטים שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" מ-1895, שפסל את גבייתו של מס הכנסה פדרלי על פי חוק וילסון-גורמן משנת 1894. הרלן תיאר את חוות דעת הרוב כ"אסון לאומה" בשל "היותה מזיקה לסמכויות הצודקות של הממשלה הלאומית ומשבשת אותן".
הוא היה היחידי מבין חבר השופטים שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א.
נייט" מ-1895, שבו קיצץ בית המשפט העליון באופן משמעותי את סמכות הממשל הפדרלי לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן .
בחוות דעת זו הוא כתב ש"הממשלה המשותפת של כל האנשים היא היחידה שיכולה לעסוק באופן ראוי בעניין באופן ישיר וללא גרימת נזק לסחר בארץ בכללותו".
בשנות ה-90 הוא גם כתב כמה חוות דעת מיעוט בתיקים שבהם החלטות בית המשפט קיצצו בסמכויות הרגולטוריות של "מועצת הסחר הבין-מדינתי" .
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
ב-1896 כתב השופט הנרי בראון את חוות דעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, שהניח את היסודות לדוקטרינה של נפרד אך שווה.
בעוד שתיקי זכויות האזרח פסלו את החוק הפדרלי, שאסר על ההפרדה הגזעית במרחב הפרטי, החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון התירה לממשלות המדינות ליישם את ההפרדה הגזעית.
כשהוא דחה את הטיעון שההפרדה הגזעית הפרה את התיקון ה-13, כתב בראון ש"חוק שמרמז על הבחנה משפטית בלבד בין הלבנים לבין השחורים לא מהווה הרס של השוויון החוקי בין שני הגזעים, ולא יוצר מחדש מצב של עבדות בלתי רצונית".
הרלן, שהיה היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה, הסתייג לחלוטין מחוות דעת הרוב, וכתב ש"פסק הדין שניתן היום, יוכח בבוא הזמן כהרסני כמו פסק הדין שניתן בבית משפט זה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד".
הוא קיבל את הטיעון של המערער שהתיקון ה-13 אסר על הפרדה גזעית במרחב הציבורי, כפי שהוא האמין שההפרדה הגזעית כפתה "סמלים של עבדות ושעבוד" על האפרו-אמריקאים.
הוא גם קיבל את הטיעון של העותר שההפרדה הגזעית הפרה את התיקון ה-14 על בסיס העובדה שמרחב זה כלל "דרכים ציבוריות".
הוא המשיך וכתב ש"החוקה שלנו היא עיוורת צבעים, והיא לא מכירה ולא סובלת מעמדות בקרב האזרחים".
הרלן דחה את הרעיון שהחוק שבנדון היה מנוטרל משאלות גזעיות, וכתב ש"כל אחד יודע שכוונת החוק שבנדון היא להדיר שחורים מכלי תחבורה ציבוריים שנתפסו על ידי לבנים או יועדו להם".
הוא הוסיף שהחוק היה "מתוכנן בערמומיות" כדי להפוך על פניהן את תוצאות מלחמת האזרחים.
הרלן לא חיבב את הרעיון של שוויון חברתי גזעי מלא.
בעוד שהוא דחף לשוויון כפי שעשה בתיקים שונים לטובת "חוקה עיוורת צבעים" בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון, הוא גם ציין ש"ישנו גזע כה שונה מאיתנו שאנו לא מרשים לבניו להפוך לאזרחי ארצות הברית...
אני רומז על הגזע הסיני".
בפסק הדין "ארצות הברית נגד וונג קים ארק" מ-1898 הצטרף הרלן לחוות דעת המיעוט של נשיא בית המשפט העליון פולר, שבה תוארו הסכנות הכרוכות בהימצאותם של מספר רב של מהגרים סינים בארצות הברית.
בית המשפט פסק שאנשים ממוצא סיני שנולדו בארצות הברית הם אזרחים על פי לידה.
פולר והרלן טענו שהעיקרון דין הדם (כלומר, העיקרון שהילד יורש את האזרחות של אביו ללא קשר למקום לידתו) היה נפוץ יותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית מאז עצמאותה.
הרלן גם כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת הרכבת של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" מ-1897, שקבע שהזכות להליך הוגן מצריכה פיצוי הולם שיינתן על כל רכוש פרטי שנתפס על ידי המדינה.
פסק דין זה יישם את הסעיף הרלוונטי בתיקון ה-14, ושהיה הפעם הראשונה שחלק ממגילת הזכויות נגע לממשלות המדינות.
בית המשפט לא יישם אף סעיף של מגילת הזכויות עד לפסק הדין "גיטלו נגד ניו יורק" מ-1925. הרלן כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "חברת ניירות הערך הצפונית נגד ארצות הברית" , שהיה הפעם הראשונה שבית המשפט אישר את השימוש בחוק ההגבלים העסקיים של שרמן כדי לפרק תאגיד גדול.
הרלן כתב גם את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אדאיר נגד ארצות הברית" מ-1908, בו נקבע שלקונגרס לא הייתה הסמכות לאסור את "חוזי הכלב הצהוב" , הסכם העסקה בית עובד למעביד על בסיס הסכמתו של העובד לא להיות חבר באיגוד עובדים.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט, המשיך הרלן לכתוב חוות דעת מיעוט בפסקי דין מרכזיים, כמו פסק הדין "גילס נגד האריס" מ-1903, תיק שקרא תיגר על השימוש ב"סעיף הסבא", שהגביל את רשימות המצביעים ולמעשה שלל מהשחורים את זכות הבחירה.
הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, אך הוא הסכים עם דעת הרוב "שקיימת חירות להתקשר בחוזה שאינה יכולה להיות מופרת אפילו באמצעות סנקציה ישירה על פי חוק".
בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "הודג'ס נגד ארצות הברית" מ-1906, חזר והדגיש הרלן את אמונתו שהתיקון ה-13 הסמיך את הקונגרס להגן על האפרו-אמריקאים מפני אפליה או אלימות.
הוא היה השופט היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "אקס פארטה יאנג" מ-1908, בו הוא טען שהתיקון ה-11 מנע תביעות נגד פקידי ממשל של המדינות הפועלים בתוקף תפקידם.
בחוות דעת המיעוט החלקית שלו בפסק הדין "חברת סטנדרד אוייל מניו ג'רזי נגד ארצות הברית" , טען הרלן בתוקף שחוות דעת הרוב שאימצה את מבחן השכל הישר, ושבה נקבע שנסיבות מקלות מסוימות לא ניתן לפרק נאמנות גם אם היא מהווה מונופול.
הן בפסק דין זה, והן בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הטבק האמריקאית" מ-1911, מתח הרלן ביקורת נוקבת על חוות דעת הרוב על כך שאימצה את מבחן השכל הישר, שכן מבחן זה לא בא לידי ביטוי בחקיקה המקורית, והוא האמין שבית המשפט חמס את זכות החקיקה של הקונגרס.
בדצמבר 1856 נשא הרלן לאישה את מלווינה פרנץ' שנקלין, בתו של איש עסקים מאינדיאנה.
על פי ידידיהם ועל פי זיכרונותיה של שנקלין, הנישואים היו מאושרים והם נמשכו עד למותו של הרלן.
לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
בנם הבכור, ריצ'רד, היה לכומר פרסביטריאני ושירת כנשיא לייק פורסט קולג'.
הרלן, עסק בעריכת דין בשיקגו והיה התובע הכללי של פוארטו ריקו ויושב ראש מועצת הסחר הבין-מדינתי.
בנם הצעיר, ג'ון מיינרד הרלן, עסק גם הוא בעריכת דין בשיקגו והיה חבר מועצת העיר.
בנו של ג'ון מיינרד, ג'ון מרשל הרלן השני, היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית כמו סבו בשנים 1955–1971.
הרלן היה נוצרי פונדמנטליסט ולאמונתו הדתית היה מקום חשוב בחייו, כשופט בבית המשפט העליון, ובכלל.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט הוא היה בעל תפקיד בכיר בכנסייה הפרסביטריאנית של שדרת ניו יורק בוושינגטון הבירה.