tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות - ובישראל כמעט תמיד – כאשר אדם נוטל משכנתה לרכישת נדל"ן הוא מחויב לבטח את הגוף המלווה בפני הסיכון שהלווה ימות או הנכס יינזק.
משכנתה היא מטבעה הלוואה התחומה בזמן (בדרך כלל 15 עד 30 שנה), לכן ביטוח החיים הנרכש על ידי הלווה הוא למעשה ביטוח חיים תקופתי.
לעיתים ניתן לרכוש מחברת הביטוח פוליסה משולבת: גם ביטוח חיים תקופתי וגם ביטוח חיים לכל החיים (עם או בלי מרכיב חיסכון).
במקרה זה הפיצוי ליורשים במקרה מוות יהיה גבוה דרמטית אם המבוטח ימות לפני מועד מסוים שנקבע מראש, או לחלופין, הפרמיה השנתית תעלה דרמטית לאחר שהמבוטח יחצה גיל מסוים שנקבע אף הוא מראש.
ביטוח תאונות אישיות הוא ענף ביטוח המבטיח למבוטח סכום קבוע מראש במקרה של תאונה שמובילה למוות של המבוטח, לנזק לגופו או לצורך באשפוז.
פוליסת ביטוח תאונות אישיות מפרטת את סוגי הנזקים המבוטחים ואת הסכום שישולם למבוטח במקרה שיתרחש אחד מנזקים אלה.
בחלק מהנזקים ניתן לקבוע, בעת רכישת הביטוח, את גובה הפיצוי שישולם, ובהתאם לכך נקבע גובה הפרמיה הנדרשת.
לעיתים נדרשת פרמיה נוספת לשם ביטול החרגה של תאונות מסוימות, כגון תאונה מחמת עיסוק בספורט אתגרי או ברכיבה על אופנוע.
נזקים מקובלים בביטוח תאונות אישיות:
סכום הפיצוי בגין כל נזק קבוע מראש, בלי קשר להוצאה בפועל עקב מקרה הביטוח.
במקרה של אשפוז הסכום תלוי במספר ימי האשפוז, אך הסכום ליום קבוע, בלי קשר להוצאה בגין האשפוז.
הפיצוי בביטוח תאונות אישיות משולם בדרך כלל גם כאשר למבוטח ניתן פיצוי מגורם אחר מחמת אותה תאונה, למשל במקרה של תאונה המזכה בדמי מחלה מהמעסיק או במקרה של תאונת עבודה, שמזכה בדמי פגיעה מהמוסד לביטוח לאומי.
ביטוח תאונות אישיות הוא בדרך כלל ביטוח וולונטרי, לפי רצון המבוטח.
במקרים אחדים חלה חובה לכלול ביטוח תאונות אישיות בשירות הניתן:
חוק לימוד חובה מחייב כל רשות חינוך מקומית לבטח בביטוח תאונות אישיות כל תלמיד הזכאי לחינוך חינם במסגרתה.
תקנות מכוח חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות מחייב מפעיל של מעון יום לפעוטות לרכוש ביטוח תאונות אישיות לפעוטות שבהשגחתו.
מתנדבים בשירות לאומי-אזרחי מבוטחים בביטוח תאונות אישיות על ידי ארגוני ההתנדבות המפעילים אותם.
ביטוח מחלות קשות היא פוליסת ביטוח מסוג פיצוי המעניקה תגמול בעת קרות מחלה קשה.
ביטוח מחלות קשות נועד על מנת להבטיח למבוטח הכנסה בעת שיחלה במחלה קשה.
רשימת המחלות כפופה לתנאי הפוליסה, בפוליסה הבסיסית כפי שהופקה לראשונה בארצות הברית בשנת 1983 היו כלולים המחלות: התקף לב, סרטן, שבץ מוחי וניתוח מעקפים לעורקי הלב .
כיסוי מחלות קשות נמכר מתוך כוונה לספק הגנה כלכלית לאנשים לאחר אבחון או טיפול של מחלה שנחשבת קריטית.
תגמולי הביטוח נועדו להחליף אובדן הכנסה עקב ירידה ביכולת ההשתכרות, ולממן את הוצאות שאינם מכוסות בביטוחי הבריאות כגון מעבר לדירת נכה.
לעיתים מבוטחים נוהגים לרכוש את הביטוח לכיסוי ההוצאות הרפואיות, במקום ביטוח בריאות.
בפוליסה עשויים להיכלל מחלות נוספות שונות בהם:
בישראל, חברות הביטוח משווקות "פוליסה פיצוי סרטן" המיועדת לפיצוי במקרה של מחלות הסרטן בלבד.
פוליסה זו זולה בכמחצית מהביטוח מחלות קשות הרגיל.
לרוב "פיצוי סרטן" משווק למעשנים בעלי סיכון גבוה לחלות בסרטן, ואשר תעריף הביטוח הרגיל לכל המחלות יקר יותר עבורם באופן משמעותי.
החובה הפכה לכללית - כלומר הוחלה על כל המעבידים והעובדים בישראל - בשנת 2008. משנת 2017 חייב גם כל עוסק עצמאי להפריש מהכנסתו לביטוח פנסיוני.
ביטוח פנסיוני וולונטרי וחסכון פרטי, בהתאם להחלטתו של העמית.
קופות הגמל הוקמו בסוף שנות ה-50, על ידי הבנקים.
במרוצת השנים הוקמו קופות גמל ומכשירי חיסכון רבים אשר חלקם שימשו לקבוצות אוכלוסייה ספציפיות (קופות גמל סקטוריאליות) וחלקם נפתחו ללקוחות הבנקים כמכשיר חיסכון בנקאי.
כתוצאה מתהליך זה, נוצרו במדינת ישראל במהלך השנים מאות קופות גמל שונות, בעיקר בבעלות הבנקים.
להסדרה של הביטוח הפנסיוני היה אחראי עד שנת 2007 אגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, ששימש גם כמפקח על הביטוח, ומשנה זו רשות שוק ההון, ביטוח וחסכון.
הביטוח הפנסיוני מוסדר בחוקים רבים.
תקנות מס הכנסה (כללים לאישור ולניהול קופות גמל), התשכ"ד-1964
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), התשס"ה-2005
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (ייעוץ, שיווק ומערכת סליקה פנסיוניים), התשס"ה-2005
מאז שנות ה-90 חלו רפורמות רבות בשוק החיסכון לטווח ארוך.
בין היתר ניתן למנות את:
המעבר מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת (תחילת התהליך 1992) – במסגרת זו החלה מדינת ישראל בהעברת כלל העובדים במגזר הציבורי מפנסיה תקציבית, שבה לא מבוצעות הפרשות עובד ומעביד ועל כן נדרש המעביד (בדרך כלל המדינה) לשאת במלוא עלויות הפנסיה מתקציבו, לפנסיה צוברת.
הקמת קרנות פנסיה חדשות מאוזנות (1995) – רפורמה שנוצרה להבטיח לבלימתו של משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות באמצעות חסימתן של קרנות אלה למצטרפים חדשים תוך הקמת קרנות פנסיה חדשות בעלות מנגנון איזון אקטוארי הולם.
אי לכך, קרנות הפנסיה הוותיקות נסגרו לעמיתים חדשים, ונפתחו קרנות הפנסיה החדשות.
הלאמת קרנות הפנסיה (2003) - תוכנית זו היא המשכה של הרפורמה של שנת 1995. במסגרת תוכנית הרפורמה נקבעו צעדי הבראה רבים החשובים שבהם היו מינוי המנהלת המיוחדת לקרנות הפנסיה הוותיקות, האחדת שיטת חישוב הפנסיה, ההחלטה על העלאת דמי הגמולים המשולמים על ידי העובד והמעביד והעלאת גיל הפרישה לפנסיה.
רפורמת בכר (2005)– שמטרתה העיקרית הייתה הפחתת הריכוזיות הבנקאית בארץ.
על מנת לקדם את מטרות הרפורמה נדרשו הבנקים, בין היתר, למכור את קופות הגמל שהיו בבעלותם לגופים המוסדיים ולחברות הביטוח.
כתוצאה מרפורמה זו נמכרו כלל הקופות הבנקאיות, ולאחר תקופה מסוימת החל גל של מיזוגים ורכישות חוזרות בשוק.
מעבר לחסכון קצבתי (2008)- בוטלה בחקיקה (במסגרת תיקון מס' 3 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים) האפשרות להמשיך בחיסכון פנסיוני במסלול הוני, ונותר רק המסלול הקצבתי - כלומר חיסכון למתן קצבה חודשית.
משיכה הונית מותרת רק בתנאי שלמבוטח יש כבר קצבה מובטחת בסכום של כ-4,000 ש"ח לחודש.
לפיכך פוליסות וקופות הוניות הפכו להיות פוליסה או קופה "לא משלמת לקצבה" (אך סכומים שהופקדו בעבר במסלול ההוני נותרו במסלול זה).
רפורמת הניוד - משנת 2003 קיימת האפשרות למעבר בין קרנות הפנסיה כאשר בשנת 2008 נפתחה האפשרות למעבר בין המוצרים הפנסיונים השונים (ביטוחי מנהלים, קופות גמל וקרנות הפנסיה).
צו פנסיה חובה (2008) - בתחילת שנת 2008 הוציא שר התמ"ת צו הרחבה לביטוח פנסיוני מקיף במשק, לפיו כל שכיר בישראל זכאי לביטוח פנסיוני.
צו ההרחבה מוכר בשם פנסיה חובה.
צו ההרחבה מתבסס על הסכם קיבוצי בין הסתדרות העובדים הכללית ולשכת התיאום של הארגונים הכלכליים (המעסיקים) ומחיל חובת הפרשה לפנסיה על המעבידים של כל העובדים, כולל כמיליון עובדים, שלפני שנת 2008 לא הפרישו מעבידיהם עבורם לפנסיה.
הצו קובע אחוזים מינימליים להפרשה לפנסיה בכל שנה.
כך למשל בשנת 2008 חויבו המעביד והעובד להפריש לפחות 0.833% מהשכר הקובע לתגמולים (כל אחד) ו-0.834% לפיצויים (רק המעביד).
ההפרשות עלו בהדרגה, בכל שנה, עד שלבסוף, ביום 1.1.2014, ההפרשות הגיעו ל-6% לגמל על ידי המעביד, 5.5% לגמל על ידי העובד, ו-6% לפיצויים על ידי המעביד.
ביום 20.6.2016 ניתן צו הרחבה, שהגדיל את ההפרשות עוד יותר.
הגבלת תקרת דמי הניהול (2012) - בפברואר 2012 הגבילה ועדת הכספים של הכנסת את תקרת דמי ניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים משיעור של 2% לשנה מהצבירה, לשעור של 1.1% לשנת 2013 ו-1.05% לשנת 2014.
בעקבות ביקורת זו הוקם פורום החוסכים לפנסיה בישראל, עמותה המובילה מאבקים ציבוריים בתחום החיסכון הפנסיוני, פעילות שקיבלה תנופה בעקבות מחאת האוהלים.
בעקבות הביקורת בציבור, בכנסת ובעיתונות הכלכלית, החל משרד האוצר בסדרת רפורמות, ביניהן: הקמת ועדת חודק בשנת 2009, שקבעה כללי השקעה באג"ח קונצרניות, ואישור מסקנותיה בשנת 2010, הודעה על כוונה לאמץ את המודל הצ'יליאני, הפחתת תקרת דמי הניהול בפברואר 2012, וגם חלק מתיקון מס' 16 בחוק החברות, שהתקבל בשנת 2011.
מדינת ישראל הייתה אחת המדינות היחידות בעולם המערבי שלא הייתה לה תוכנית פנסיה חובה הכוללת את כל האוכלוסייה.
קיצבת הזקנה של הביטוח הלאומי, המהווה כ-16% מהשכר הממוצע במשק, הייתה ההכנסה היחידה של כ-40% מהשכירים שלא היו מכוסים בביטוח פנסיוני.
רק 32% מהשכירים בעשירון התחתון היו מכוסים בביטוח פנסיוני לעומת 82% מהשכירים בעשירון העליון.
בתחילת שנות ה-2000 החלו דיונים על החלת פנסיית חובה בישראל.
תחילה תוכנן שכל העובדים במשק, שכירים ועצמאים, יבוטחו בפנסיית חובה החל מינואר 2005. ושגובה פנסיית החובה לא יפחת משכר המינימום.
תהליכי החקיקה ליישום התוכנית התעכבו, ורק בינואר 2007 הודיע שר האוצר, אברהם הירשזון, על פנסיה חובה אך רק לשכירים, שבמקביל הונהג מס הכנסה שלילי לשכבות החלשות, כפיצוי על הירידה בהכנסת הנטו שלהם עקב הפרשת החובה לפנסייה.
החל מ-1 בינואר 2008 קיימת חובת ביטוח פנסיוני לכל השכירים במשק, מכוח צו הרחבה.
כאשר מעביד מפר אותה, הוא עלול להיות מחויב בתשלום פנסיוני לעובד.
כך לדוגמה, אישה שהעסיקה עוזרת בית, ארבע שעות בשבוע במשך שנה, חויבה לשלם פיצוי בסך של כ-100,000 ש"ח לשאיריה של העובדת שחלתה ונפטרה.
החוק חל גם על עובדים זרים.
בדצמבר 2009, שר האוצר יובל שטייניץ, יחד עם המפקח על הביטוח ונשיא לשכת העצמאים יהודה טלמון, חתמו על הסכם להשקתה של פנסיית החובה גם לעצמאים.
אך יישום פנסיית החובה גם לעצמאים התעכב ורק בשנת 2016 הושלמה החקיקה בנושא.
בינואר 2017 נעשה הסכם חדש ומשולב בין ההסתדרות והמעסיקים המקנה שיפור תנאים כמו: תוספת להפרשות (18.5% מהשכר), מתוכם 6% על חשבון העובד והיתר (12.5%) על חשבון המעסיק (6.5% הפרשות מעסיק לרכיב תגמולים ו-6% הפרשות מעסיק לרכיב פיצויים).
חובת ביטוח פנסיוני חלה גם על עצמאים החל משנת 2017.
הפרשת פנסיית החובה חלה על כל עובד לאחר שלושה חודשי העסקה, החל מגיל 21 לגבר ו–20 לאישה.
לאחר שלושה חודשי העסקה או בתום שנת המס, המוקדם מביניהם, יש להשלים רטרואקטיבית את תשלום דמי הפנסיה על שלושת חודשי ההעסקה הראשונים.
במקרה של עובד שאינו בעל ביטוח פנסיוני קיים, יהיה העובד זכאי לביצוע ההפרשות לאחר שישלים שישה חודשי עבודה.
בשנת 2013 הקים משרד האוצר אתר בשם "הר הכסף", אשר מאפשר לאזרחים לבדוק קיום קרנות פנסיה, גמל, השתלמות וביטוחי חיים.
איתור עמיתים שהקשר עמם נותק
סעיף 24 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל) קובע: "השר רשאי לקבוע הוראות לעניין הצעדים והפעולות שעל חברה מנהלת לנקוט לשם איתור עמיתים שהקשר עמם נותק ולשם איתור מוטבים לאחר מותו של עמית".
לבעיות שאותן בא לפתור סעיף זה גורמים רבים, ובהם:
החלפה תכופה של מעסיקים – מאחר שמרבית ההפרשות לביטוח פנסיוני מבוצעות על ידי המעסיק (ובעבר לקופה לפי בחירת המעסיק), הרי שככל שהוחלפו מקומות עבודה בתכיפות רבה יותר כך קיים סיכוי שלאותו עמית תוכניות פנסיוניות בקופות גמל אחדות, ואף כאלה שאינו מודע להן או שאינו עוקב אחריהן ואינו יודע על קיומן.
השארת סכומים בקופה – בהתאם לפקודת מס הכנסה יכול שכיר הפורש מעבודתו להשאיר כספי פיצויים בקופה במקום לפדות אותם (על פי רוב על מנת לדחות התחשבנות מיסוי למועד מאוחר יותר).
כספים שהושארו עלולים להישכח ובמרוצת הזמן להתנתק מבעליהם.
בעלי חשבונות שנפטרו – רכוש בעלי חשבונות שנפטרו ולא השאירו תיעוד מפורט על יורשיהם עלול להפוך לרכוש ללא דורש.
שינויים וטעויות בפרטים אישיים – שינויים תכופים במקומות מגורים מקשים על הגופים המוסדיים לשלוח את הדיווחים השוטפים ללקוחותיהם ועל כן מקשה על העמיתים לעקוב באופן סדיר אחר הקופות והקרנות השייכות להם.
טעויות ברישום הפרטים אישיים, כגון טעות ברישום הכתובת, במספר הזהות או בשם העמית, מקשים אף הם על איתורו.
ביטוח פיקדונות בנקאיים הוא הבטחה הקיימת בחלק מהמדינות מצד הממשלה או הבנק המרכזי להבטחת פיקדונות בנקאיים של אזרחי המדינה.
(לעיתים תחת מגבלות מסוימות כגון סכום פיקדון מרבי)
בנקאות ביסודה עוסקת בהשקעת כסף שהופקד לפיקדונות בנקאיים במטרה להשיא תשואה גבוהה יותר מאשר תשולם על הפיקדון, אך לעיתים הבנק אינו מסוגל לעמוד בבקשת לקוחותיו למשוך את הכסף כאשר הם זקוקים לו.
(בין אם הפסיד חלק מהשקעותיו, ובין אם לאו, אך הן אינן נזילות) ביטוח זה מגן על לקוחות הבנקים בלא קשר לאופן אובדן כספי הפיקדון.
ארגון מבטחי הפיקדונות הבין-לאומי (IADI - International Association of Deposits Insurers) הוא ארגון בין-לאומי של סוכנויות ביטוח פיקדונות ברחבי העולם, הכולל נכון לאוגוסט 2024 נציגי 98 מדינות מבין 113 מדינות אשר מפעילות ביטוח פיקדונות כלשהו.
בישראל לא מונהג ביטוח פיקדונות בנקאיים.
הרעיון נשקל בבנק ישראל ב-2015, אך לא מומש לבסוף.
ביטוי רגולרי (מאנגלית: Regular expression או regex) הוא רצף תווים שמגדיר תבנית חיפוש.
בהגדרתו הכללית ביותר פירושו ביטוי בשפה רגולרית (שפה מתוקננת), שמוגדרת כשתי מחרוזות או יותר הכפופות לתקנות תחביר מסוימות (יהיו תקנות אלו אשר יהיו).
תווי-מטא (Meta characters) משתנים מעט משפה רגולרית אחת לאחרת אך דוגמאות נפוצות לתווי מטא הם למשל נקודה (.), לוכסן אחורי (\), גג (^) ועוד, אשר מאפשרים לבצע במסמך ממוחשב פעולות שונות של טיפול במידע (בפרט חיפוש והחלפה).
תווי המטא הללו נבדלים לפי הגדרה מתווים רגילים (כמו האותיות a ו-b); בעוד שתווים רגילים מסמלים את עצמם תווי-מטא מסמלים משהו אחר שאינו הם עצמם (למשל, גג משקף את הערך "תחילת השורה").
לביטויים רגולריים שימושים רבים בשפות תכנות (בעיקר שפות סקריפטים ומעטפות פקודה, כגון perl, bash ועוד).
שימוש נפוץ נוסף של ביטויים רגולריים הוא בעריכת טקסט בעורכי טקסט כגון או Vim.
תחביר נפוץ במיוחד שלהם הוא PCRE (ראשי תיבות של Perl Compatible Regular Expressions) ולביטויים רגולריים אלה סט ייחודי של תווי-מטא המבדיל אותם מתחבירים אחרים.
הפופולריות של הביטויים הרגולריים גברה בעקבות הפונקציונליות שלהם בפקודות ה-UNIX הנפוצות: grep ו-sed, אך כיום הם משמשים למגוון משימות מבוססות טקסט, לרבות יישומי רשת (XML, HTML), מסדי-נתונים (שפת SQL) ועוד.
בתורת השפות הפורמליות, ביטוי רגולרי הוא ביטוי שמסוגל לתאר אוסף של מילים (שפה) באמצעות שימוש בשלוש פעולות בסיסיות.
חשיבותם של הביטויים הרגולריים נובעת מהקשר שלהם לשפות הרגולריות: כל שפה רגולרית (כלומר, המתקבלת על ידי מכונת מצבים סופית) ניתנת להצגה באמצעות ביטוי רגולרי, וכל ביטוי רגולרי מייצג שפה רגולרית (כלומר, יש שקילות בין השפות הרגולריות והביטויים הרגולריים).
בהינתן אלפבית סופי , ביטוי רגולרי מעל האלפבית מוגדר בצורה הרקורסיבית הבאה:
(הקבוצה הריקה) היא ביטוי רגולרי, שמתאר את השפה (השפה הריקה).
(המילה הריקה) היא ביטוי רגולרי שמתאר את השפה (השפה שמכילה רק את המילה הריקה).
, לכל , הוא ביטוי רגולרי שמתאר את השפה .
כמו כן, אם הם ביטויים רגולריים ו- השפות המתאימות להם, אז:
הוא ביטוי רגולרי המייצג את השפה .
(כלומר, השפה שכל מילה בה מורכבת משני חלקים, שהראשון שבהם שייך ל- והשני ל-).
הוא ביטוי רגולרי, של כוכב קלין, המייצג את השפה (כלומר, השפה שבה כל מילה מורכבת ממספר כלשהו - כולל 0 - של חלקים, וכל חלק שייך לשפה ).
כדי לקצר את הכתיבה ולהמעיט ככל הניתן בשימוש בסוגריים, נהוגים כללי קדימויות.
סדר הקדימויות מזכיר למדי את זה שנהוג באריתמטיקה:
סוגריים: - הפעולות שבתוך הסוגריים תמיד יתבצעו לפני הפעולות שמחוץ להן.
אופרטור הכוכב נקרא גם סגור קלין.
כאשר אין חשש לבלבול משמיטים את סימן הכפל לחלוטין: .
הביטוי הרגולרי מסמל את השפה שבה יש מספר כלשהו של 1-ים ואחריו מספר כלשהו של 0-ים: .
הביטוי הרגולרי מסמל את השפה שכל מילה בה מתחילה ב-1 ואחר כך כוללת רצף כלשהו של 0 ו-2, כאשר 1 יכול להופיע פעם אחת נוספת במילה.
הוכחת השקילות בין ביטויים רגולריים ושפות רגולריות
כאמור לעיל, כל ביטוי רגולרי מתאר שפה רגולרית, ולכל שפה רגולרית קיים ביטוי רגולרי המתאר אותה.
ביטוי רגולרי יוצר שפה רגולרית
קל להראות שהשפה הריקה וכל שפה שמכילה מילה אחת היא רגולרית, וכן שהשפות הרגולריות סגורות תחת איחוד, שרשור ואיטרציה (כוכב קלין).
מכיוון שהשפה שיוצר כל ביטוי רגולרי מתקבלת על ידי ביצוע פעולות של איחוד, שרשור ואיטרציה על אבני בניין בסיסיות שהן השפה הריקה ושפות שמכילות רק מילה אחת, הטענה נובעת מיד.
לכל שפה רגולרית קיים ביטוי רגולרי
טענה זו מסובכת יותר להוכחה.
בהינתן שפה רגולרית על פי ההגדרה קיים אוטומט סופי דטרמיניסטי המקבל אותה.
הביטוי הרגולרי נבנה בהתבסס על האוטומט.
לצורך נוחות מסמנים את קבוצת המצבים שלו במספרים הטבעיים: , כאשר הוא המצב ההתחלתי.
לצורך ההוכחה מוגדרות שפות עזר: מוגדרת כשפת כל המילים שמעבירות את האוטומט מהמצב למצב מבלי שהמסלול ייכנס וייצא ממצב שמספרו גדול מ-.
ברור כי - השפה שמקבל האוטומט היא אוסף כל המילים שמעבירות את האוטומט מהמצב הראשון למצב מקבל כלשהו, כאשר אין הגבלה על המצבים שמותר למסלול לעבור בדרך.
בשל כך מספיק להראות כיצד ניתן לקבל ביטוי רגולרי עבור השפה .
הביטוי נבנה באופן רקורסיבי בהתבסס על ערכו של .
כאשר השפה היא אוסף כל המילים שמעבירות את האוטומט מהמצב למצב מבלי לעבור שום מצב ביניים בדרך (שכן מספרו של כל אחד מהמצבים גדול מ-0).
כלומר, מילים אלו הן אותיות או המילה הריקה.
לכן לשפה קיים ביטוי רגולרי פשוט.
עבור מתבססים על האבחנה הבאה: אם מילה שייכת ל-, או שהיא מעבירה את האוטומט מ- אל מבלי לעבור במצב - ואז היא שייכת גם ל-, או שהאוטומט בריצתו על המילה כן עובר במצב מספר כלשהו של פעמים.
אם האוטומט עובר ב- ניתן לחלק את ריצתו לשלושה חלקים: הריצה עד שהוא מגיע אל לראשונה; המשך הריצה עד שהוא מגיע ל- בפעם האחרונה; והמשך הריצה עד ההגעה אל
הרישא של המילה, שמעבירה את האוטומט מ- אל שייכת לשפה , ובצורה דומה גם הסיפא של המילה, שמעבירה את האוטומט מ- אל שייכת ל-.
החלק הפנימי של המילה, שגורם לאוטומט לצאת מ- ולחזור אל מספר כלשהו של פעמים שייך ל-.
מכאן נובע שאם הוא הביטוי הרגולרי המתאים לשפה , הרי שמתקיים:
בצורה זו ניתן לבנות ביטוי רגולרי לכל אחת מהשפות תוך התבססות על הביטויים שכבר נבנו עבור ערכים קטנים יותר של .
לביטויים רגולריים שימוש נרחב ביישומי תכנות למיניהם.
מכיוון שכל ביטוי מזוהה עם מכונה אוטומטית סופית, קל לתרגם ביטוי רגולרי לתוכנה המזהה את קבוצת המילים המוגדרות על ידי אותו ביטוי.
לדוגמה, מספר טלפון בישראל ניתן לזיהוי על ידי ביטוי רגולרי מהצורה , כאשר האלפבית הוא כלל הספרות ומקף, ו.
לכל שפת תכנות דרך שונה לייצג ביטוי רגולרי, אך כלל הייצוגים שקולים אלו לאלו, ולהגדרה הפורמלית המוצגת לעיל.
למשל, בסטנדרט הנהוג ב-UNIX, ייכתב הביטוי לעיל בצורה .
דוגמה נוספת, הביטוי ab[2-5]de מתאים למילים ab2de,ab3de,ab4de ו-ab5de כיוון שפירושו הוא: כל המחרוזות בהם מופיעה האות a, לאחריה b, לאחריה מספר בין 2 ל-5 ואחר כך d ו-e.
באופן דומה, הביטוי a.b פירושו האות a ו-b וביניהן כל תו, והביטוי ab*c פירושו האותיות a ו-c וביניהן האות b בכמות כלשהי (ac,abc,abbc,abbbbbbbc וכו').
ב-Vi, מעבד התמלילים הנפוץ במערכות UNIX, הפקודה הבאה:
תחליף כל הופעה של המילה grey או gray במילה white.
(% מפעיל את הפקודה על כל השורות ו-s פירושו החלפה, substitute).
התוכנה grep התפתחה מפקודה שהייתה נפוצה בעורך הטקסט הישן, ed, ופירוש שמה הוא:
כלומר, אם למשל נרצה להדפיס את כל השורות בקובץ בשם input.txt המתחילות בספרה 2,3,4 או 5 נעשה זאת כך:
בתוכנת sed, נוכל למשל למחוק כל שורה ריקה או שיש בה רק רווחים (* פירושו 0 או יותר מופעים, $ פירושו סוף השורה):
בשפת perl השימוש בביטויים רגולריים נמצא בשורשה של השפה וקיימת תמיכה ברמה הגבוהה ביותר בכל סוגי הביטויים.
רמה זאת הפכה לסטנדרט אליו מושווה רמת התמיכה בשפות ותוכנות אחרות.
הפקודה הבאה תחליף כל מקום בו מופיעה המילה grey ב-blue אך רק כאשר לאחריה מופיעה המילה sky (סימן שאלה והסימן שווה פירושו "הצץ קדימה").
בסביבת הדוט נט ישנה מחלקה מיוחדת לטיפול בביטויים רגולריים (System.Text.RegularExpressions) שבאמצעותה ניתן לאתר, להחליף תת-מחרוזות, ולקבל רשימה של התאמות במחרוזת לפי ביטויים רגולריים.
תוכנת Oracle מאפשרת לשלב ביטויים רגולריים בשאילתות SQL החל מגרסה 10. השאילתה הבאה תציג את כל הרשומות שבהן יש במיקוד (השדה zip) סימנים כלשהם שאינם ספרות:
כיום ניתן למצוא תמיכה בביטויים רגולריים כמעט בכל שפת תכנות נפוצה.
כדאי להעיר שבמרבית המקרים, התמיכה שיש בשפות התכנות בביטויים רגולריים מרחיבה את הביטויים האפשריים גם לכאלו שמבחינה תאורטית אינם רגולריים.
במנועי חיפוש כמעט ולא מוצאים אופציות לשימוש בביטויים רגולריים, דוגמה חיובית לכך הייתה מנוע החיפוש של גוגל לקטעי קוד, Google Code Search, שפעל בין 2006—2012. דוגמה למנוע חיפוש פנימי באתר גדול, שהייתה בו בעבר תמיכה מוגבלת בביטויים רגולריים, אך היא בוטלה, הוא eBay.
אתר ויקיפדיה תומך בחיפוש ביטויים רגולריים בחיפוש בקוד המקור (insource://).
פירוט לגבי כל סוגי התווים המשמשים בביטויים רגולריים אפשר למצוא בקישורים בתחתית ערך זה.
ביטול פעיל (active cancellation) הוא טכניקת לוחמה אלקטרונית מתקדמת, המהווה סוג אקטיבי של אמצעי-נגד אלקטרוניים.
היא משמשת להגנה על כלי טיס.
מערכת ביטול פעיל עושה שימוש במקלט כדי לקלוט איומים אלקטרומגנטיים - מכשירי מכ"ם של האויב, העשויים לזהות את הפלטפורמה המוגנת.
לאחר שהאיום נקלט, המערכת מבצעת אבחון של האופן שבו המכ"ם המאיים אמור לראות את הפלטפורמה המוגנת, ושולחת חזרה, לכיוון המכ"ם המאיים, גל בחצי הפאזה של הגל שהגיע מהמכ"ם המאיים.
כתוצאה מכך, נוצרת התאבכות הורסת, והמכ"ם המאיים אינו קולט גלים שהיו אמורים לחזור מהפלטפורמה המוגנת.
ביטול פעיל נחשב לטכניקה קשה ביותר לביצוע, מכיוון שלשם מימושה נדרשת ידיעה כיצד כל חלק וחלק מגוף המטוס "נראה" למכ"ם.
כמו כן, קצב המתקפים הגבוה בכמה ממערכות המכ"ם המודרניות גורם לכך שמערכת ביטול פעיל יעילה תצטרך לקלוט את האיום, לעבד את נתוניה, ליצור גלים בפאזות המתאימות ולשדרם תוך פרקי זמן קצרים ביותר (פחות מ-1 מיקרו שנייה).
מערכות ביטול פעיל נמצאות בשירות מבצעי, לפי הערכות שונות, כחלק מחליפות לוחמה אלקטרונית מדגם SPECTRA מתוצרת חברת תאלס, המותקנות על מטוסי דאסו ראפאל שבשירות חיל האוויר והצי הצרפתיים.
מטרתן להקנות תכונות דמויות-חמקנות למטוס שאינו חמקן בצורתו הגאומטרית.
ביטול העבדות בברזיל היה תהליך הדרגתי שהחל בראשית המאה ה-19 וכלל מעבר לכלכלה קפיטליסטית המבוססת על עבודת שכירים.
התהליך החל לאחר כשלוש מאות שנים שבהן הובאו בכפייה כ-5.5 מיליון אפריקנים לברזיל על מנת לנצל את כוח עבודתם תחת משטר של עבדות.
בשנת 1888 הייתה ברזיל למדינה האחרונה שביטלה את משטר העבדות בה באופן חוקי.
על אף תהליך זה, במשך שנות האימפריה הברזילאית, לאורכן התחולל עיקר השינוי, הובאו לברזיל מאפריקה במסגרת סחר העבדים הטראנס-אטלנטי לא פחות מ-968,500 אפריקנים לחיי עבדות.
כשנתיים לאחר שנסה משפחת המלוכה הפורטוגלית לברזיל מפני כיבושו של נפוליאון את חצי האי האיברי (1808), הסכים ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, כמעשה של הכרת תודה כלפי הבריטים שסייעו למילוטו, לעיקרון של סיום הדרגתי של סחר העבדים ברחבי האימפריה הפורטוגזית.
צעד ראשון זה קיבל משנה תוקף בינואר 1815, כאשר פורטוגל הסכימה להגביל את סחר העבדים לאזור שמדרום לקו המשווה.
יחד עם זאת, חשוב להבחין בין מדיניות ומציאות, שכן לאחר הצהרת 1810 צמח סחר העבדים פי שניים ויותר.
בריטניה, הכוח המניע שמאחורי המגמה העולמית להפסקת סחר העבדים, התנתה בשנת 1826 את הכרתה בעצמאות האימפריה הברזילאית, שקמה ב-1822, בחתימת ההסכם הבריטי-ברזילאי.
בהתאם לחוזה אמור היה סחר העבדים להסתיים סופית במרץ 1830, אולם החוק לאכיפת ההסכם נחקק רק ב-7 בנובמבר 1831.
תחילה, במשך עשרים וחמש השנים הבאות, נראה היה כי החוק השיג את ייעודו: מספר העבדים שנכנסו לברזיל במרוצת חמש השנים שלאחר סיומו החוקי של סחר העבדים (1831-1836) עמד על 27% ממספר העבדים שנכנסו לברזיל בחמש השנים שקדמו לחקיקה (1826-1835).
מקץ מספר שנים חוסר היכולת, או חוסר הנכונות, של הממשלה הברזילאית לאכוף את החוק היה גלוי לעין.
החל מ-1836-1837 סחר העבדים קם לתחייה וכמעט ושוקם לחלוטין למשך כחמש-עשרה שנה.
אולם כעת היה זה סחר בלתי חוקי, גם אם משגשג ורווחי.
ב-14 בנובמבר 1850, הכריז הקיסר פדרו השני על חוק סיום סחר העבדים כתקף, והפעם פעל על מנת ליישם אותו.
לאחר תאריך זה נכנסו לברזיל עוד כ-1,300 עבדים בלבד, והעבד האפריקאי האחרון שדרך על אדמת ברזיל עשה זאת, ככל הידוע לנו כיום, בשנת 1858. כבמקומות אחרים, השלב הראשון בדרך לסיום העבדות הושלם עם סיום סחר העבדים.
אף על פי כן, הדרך ליעד הסופי נמשכה עוד כ-40 שנה.
סיומו של סחר העבדים אינו זהה לסיום משטר העבדות, אך הוא הבטיח את סיום העבדות בטווח הארוך.
כמדינות אחרות בהן הסתיימה העבדות ללא שפיכות דמים, בחרה ברזיל בתהליך הדרגתי.
ההזדמנות הראשונה לשחרור עבדים נקרתה כאשר ברזיל השתתפה בסכסוך הצבאי הגדול ביותר בדרום אמריקה - מלחמת הברית המשולשת בין השנים 1864 ו-1870. לעבדים בבעלות הממשלה הוצעה חירותם בתמורה לשירות צבאי.
הממשלה דחקה במסדרים הצבאיים ובבעלי עבדים פרטיים לאפשר גיוס עבדיהם תמורת תשלום, או לחלופין לתרום כסף לקניית עבדים במחיר השוק בידי הצבא.
אולם הזדמנות זו התבררה ככישלון.
ראשית, מספר בעלי עבדים גייסו את עבדיהם בניגוד לרצונם תמורת המענק הממשלתי.
שנית, בסך הכול מעטים זכו לחירותם בנתיב זה, שכן פחות מ-4.5% מכלל החיילים הברזילאים שהשתתפו במלחמה, שהם 4,003 עבדים, שוחררו בתמורה לשירותם הצבאי.
ב-28 בספטמבר 1871, חוקק הפרלמנט האימפריאלי את "חוק הרחם החופשי", הידוע גם כ"חוק ריו ברנקו".
החוק קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאמהות שהן שפחות לא יגדלו להיות עבדים בעצמם.
רק מעטים שוחררו בגיל 8. החוק גם כונן קרן לשחרור עבדים, אך לא היה די בהונה של הקרן.
בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן 3,533 עבדים בלבד בבאהיה, ו-150 בלבד בפרנמבוקו.
השלב הבא בתהליך השחרור ההדרגתי היה "חוק בני השישים" (sexagenário), אשר שחרר בשנת 1885 את כל העבדים שגילם עלה על 60. שוב, רק מעטים זכו לחירותם במסגרת חוק זה.
ב-13 במאי 1888, חתמה הנסיכה איזבל על חוק הזהב (Lei Áurea), אשר סיים סופית ובצורה מוחלטת את העבדות בברזיל.
בִּיטוֹלָה (במקדונית: Битола, בלאדינו - מונאסטיר Monastir בטורקית: Manastır, להאזנה) היא עיר השוכנת בדרומה של מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פלגוניה כ-14 קילומטרים צפונית לגבול עם יוון.
ביטולה היא העיר השנייה בגודלה במקדוניה הצפונית, לאחר עיר הבירה סקופיה ושוכנת על אם הדרך מפרילפ לסלוניקי.
מקור המילה ביטולה היא בביטוי אוֹבִּיטֶל (obitěĺь) שמשמעו מנזר בסלאבית כנסייתית עתיקה.
השם היה בשימוש בעת שהעיר נשלטה על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה והתייחס לריבוי המנזרים שהיו בעיר וסביבתה.
השם מוזכר לראשונה בכתובים על גבי כתובת ביטולה.
ברבות השנים, כאשר פסק השימוש בסלאבית הכנסייתית העתיקה שובש השם לצורתו המוכרת במקדונית, בִּיטוֹלָה.
בתקופה הביזנטית נקראה העיר וִיטוֹלְיָה.
בסרבית מכונה העיר בּיטוֹלִי, ובבולגרית בּיטוֹלְיָה.
שמה של העיר ביוונית מוֹנָאסְטִירִי הוא תרגום שאילה של השם הסלאבי הקדום.
עם השתלטות האימפריה העות'מאנית על האזור נשאל בשיבוש השם מיוונית והעיר כונתה מָאנָאסְטִיר.
יהודי העיר השתמשו בשמה היווני או העות'מאני.
עדויות פזורות להתיישבות אנושית באזור העיר קיימות מהתקופה הנאוליתית והן נמשכות לאורך התקופה הכלקוליתית ובהמשך תקופת הברונזה.
עדות ליישוב עירוני מאורגן קיימות מעידן התרבות ההלניסטית.
בחבל העתיק לינקסטיס אשר נשלט על ידי ממלכת מוקדון ובו שוכנת העיר המודרנית, ממצאים ארכאולוגיים רבים המעידים על התיישבות עירונית ומאורגנת עוד מהמאה ה-5 לפנה"ס.
העיר הראקליאה לינקסטיס נוסדה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון ושוכנת 2 קילומטרים דרומית לביטולה המודרנית.
לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית הפכה הראקליאה לינקסטיס לתחנת מעבר חשובה על הוויה אגנטיה, עניין שהוביל להתפתחותה ושגשוגה הכלכלי.
לאחר חלוקת האימפריה הרומית, בעידן האימפריה הביזנטית הפכה העיר למרכז דתי חשוב של נצרות אורתודוקסית.
בשלהי המאה ה-5 נכבשה ונבזזה העיר על ידי תיאודריך הגדול מלך האוסטרוגותים, ושוקמה חלקית.
במהלך המאה ה-6 פשטו שבטים סלאביים על אזור הבלקנים, העיר הותקפה מספר פעמים, נחרבה וננטשה.
מימי הביניים ועד המאה ה-18
בשלהי המאה ה-8 נשלט אזור העיר על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה ובמקום הוקמה מצודה.
במחצית השנייה של המאה ה-9 עת שלט בממלכה בוריס הראשון, קיבלו על עצמם הבולגרים את הנצרות המזרחית והיא הופצה בקרב תושבי הממלכה בהובלתם של נאום מפרסלב ושל קלמנט מאוחריד.
תקופת הפצת הנצרות לוותה בהקמתם של כנסיות ומנזרים רבים בעיר וסביבותיה וריבוי מבנים אלו הוביל בהמשך לכינויה "מונסטיר".
בראשית המאה ה-11 ניגפה הממלכה הבולגרית הראשונה על ידי צבא האימפריה הביזנטית תחת בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, מצודת העיר נכבשה והועלתה באש.
בראשית המאה ה-13, לאחר כינונה של הממלכה הבולגרית השנייה נכבשה העיר על ידי כוחותיו של קאלויאן, קיסר בולגריה.
בהמשך, שבו והשתלטו הביזנטים על העיר ובמחצית השנייה של המאה ה-14 נכבשה על ידי ממלכת סרביה.
ב-1382 נכבשה העיר מונסטיר על ידי צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, והחלה תקופת השלטון העות'מאני שנמשכה 531 שנים, עד ל-1913. בהמשך, במחצית השנייה של המאה ה-15, תקופת כיבושיו של מהמט השני, בוצע טרנספר אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן ולעיר הגיעו תושבים מאסיה הקטנה.
במסגרת תהליך איסלום האימפריה יושבו באזור תושבים רבים ממוצא טורקי וכן נבנו בה מסגדים ומבני ציבור נוספים.
מונסטיר הייתה צומת מסחר אזורי ונתיבי הסחר הובילו לסלוניקי, סקופיה, קונסטנטינופול ולראגוזה.
העת החדשה עד המאה ה-20
באמצע המאה ה-17 סייר בעיר הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ותיאר עיר שוקקת המחולקת ל-21 רבעים, ובה 3,000 בתי אבן ושוק נרחב, וכן מערכת סוציאלית לתמיכה בנזקקים.
בשלהי המאה ה-18 חרבה העיר ווסקופויה שבאזור אלבניה לאחר שהותקפה על ידי כוחותיו של עלי פאשא.
חורבנה הוביל להגירתם של אלפי סוחרים מיומנים ומשכילים ואומנים רבים, והם והאיצו באופן משמעותי את פיתוחה.
בנוסף, ב-1816 קבע הסולטאן מהמוט השני את מונסטיר כמרכז הצבאי של איילט רומליה והארמייה השלישית נשלחה לעיר.
10,000 אנשי צבא עות'מאניים הוצבו בעיר עצמה ועוד 16,000 הוצבו ברחבי אזור מקדוניה כדי לשמור על נתיבי הסחר.
ב-1831 נקבעה מונסטיר כבירת איילט רומליה והעיר עברה תקופת פריחה כלכלית ותרבותית ומספר תושביה הגיע ל-45,000 נפשות.
בקיץ 1863 פרצה שריפת ענק בעיר אשר כילתה את המרכז המסחרי, בכלל זה 2,300 חנויות.
במקביל, חלו שינויים מנהליים באימפריה העות'מאנית וב-1867 הפכו העות'מאנים את אזור מונסטיר לסנג'ק תחת וילאייט סלוניקי ללא הצבת ואלי בעיר, שהיה סמל שלטוני עות'מאני, עניין שפגע בשיקומה ובמצב הכלכלי.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותירו סיכומי קונגרס ברלין את מקדוניה תחת שלטון העות'מאנים.
תוצאות המלחמה הובילו להגעתם של אנשי ציבור, פקידים, רופאים ומיסיונרים מערב-אירופים לשטחי האימפריה ובכלל זה למונסטיר והתהליך הוביל למודרניזציה.
ב-1879 חזרה מונסטיר להיות בירת המחוז, שכן בה בניין ממשל הסנג'ק וכן המטה הכללי של הארמייה השלישית העות'מאנית, אשר חייליה חנו בעיר ובכפרים הסמוכים.
ב-15 ביוני 1894 נחנך קו מסילת הברזל ממונסטיר לסלוניקי, שהוביל לגאות כלכלית ועלייה במספר התושבים בעיר.
ביולי 1897 פרצה שוב שרפה במונסטיר ובמהלכה נשרפו אזורי מגורים ישנים וכן שוק הדגן ועמו 200 חנויות ומבני מגורים סמוכים.
לאחר השריפות ב-1863 וב-1897 השתנו פניה של העיר העתיקה.
במקום בתי עץ ואבן נמוכים, הוקמו בהדרגה מבני אבן, חלקם בני מספר קומות, ואזורי מסחר מאורגנים.
בראשית המאה ה-20 המשיך תהליך קריסתה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1903 פרץ במונסטיר מרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני והוא דוכא ביד קשה על ידי הצבא העות'מאני.
התסיסה באזור נמשכה וב-1910 פרץ מרד תושבים אלבניים שדוכא.
בעידוד האימפריה הרוסית הוקמה הליגה הבלקנית שהורכבה מבולגריה, סרביה, יוון ומונטנגרו.
במרץ 1912 הסכימו הבולגרים והסרבים שמונסטיר תיכלל בשטחי בולגריה.
בהמשך לסיכומים בין חברות הברית, ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, בנובמבר נערך קרב מונסטיר, ובמהלכו כבשו כוחות סרביים את העיר לאחר 531 שנות שלטון עות'מאני.
בהמשך ביוני 1913 תקפה ממלכת בולגריה את חברותיה לליגה הבלקנית באזור מקדוניה ופרצה מלחמת הבלקן השנייה שהותירה את העיר בשליטה סרבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבה ביטולה בקו החזית המקדונית.
ב-21 בנובמבר 1915 נכבשה מונסטיר ללא קרב על ידי כוחות מעצמות המרכז וכוחות בולגריים וגרמניים הוצבו בה.
בספטמבר 1916 פתחו מדינות ההסכמה במתקפה על העיר, וב-19 בנובמבר הצליחו לכבוש אותה.
העיר מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים.
הכוחות הבולגריים נסוגו וייצבו קו על הר באבה וממנו הפגיזו את העיר ללא הפסקה עד לשלהי ספטמבר 1918. היקף ההרעשה הארטילרית הגיע לעיתים ל-10,000 פגזים ביממה.
נעשה שימוש גם בפגזי גז.
בין מרץ למאי 1917 ניסו כוחות מדינות ההסכמה ללא הצלחה להבקיע את קווי מעצמות המרכז על פסגת באבה וכן כדי להוציא את מונסטיר מטווח ההפגזות.
בקרב מונסטיר השני ספגו כוחות מדינות ההסכמה 14,000 נפגעים.
בשל ההפגזות חרבה העיר ויותר ממחצית מתושביה נטשו אותה.
לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ושמה שונה רשמית לביטולה.
תהליך שיקום העיר היה ממושך ומורכב.
באפריל 1922, בעוד פרנסי העיר מנסים לשקם את הריסות המלחמה, התפוצצה רכבת תחמושת בתחנת הרכבת שבעיר.
בעקבות הפיצוץ פרצה דליקה גדולה בעיר, נגרמו נזקים כבדים וכ-3,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לשטחי ממלכת יוגוסלביה וממלכת יוון והכניעה אותן תוך זמן קצר.
ב-18 באפריל הועברו חבלי מקדוניה הווארדארית ותראקיה היוונית לחזקת הבולגרים, ויחידות צבא בולגריות נכנסו לחבלים אלו.
בהמשך, גירשו הבולגרים את יהודי מקדוניה לטרבלינקה.
ב-4 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
העיר עבר תהליך תיעוש מקיף והוקמו באזור מפעלים רבים.
תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה פסח על מקדוניה, אשר לא חוותה לוחמה, ב-8 בספטמבר 1991 הוקמה רפובליקת מקדוניה והעיר ביטולה נכללה בשטחה.
נוצרה מתיחות אתנית בין החלק האלבני והמקדוני שבמקדוניה, על רקע דרישות האלבנים להגדרה עצמית וב-2001 התחולל סכסוך אלים בין כוחות הביטחון המקדוניים לבין צבא השחרור האלבני במקדוניה שהיה מקורב לצבא שחרור קוסובו.
ב-28 באפריל 2001 נהרגו מספר חיילים מקדוניים מביטולה בקרבות ובהמשך ב-1 במאי פרעו תושבים מקדוניים בחנויות בבעלות תושבים ממוצא אלבני בביטולה וכן העלו באש מסגדים.
ביוני, שוב פגעו תושבים ממוצא מקדוני באוכלוסייה האלבנית בביטולה ורבים מתושבי העיר האלבניים נטשו אותה.
במהלך הלוחמה היו בכל מקדוניה כ-1,000 נפגעים ו-140,000 פליטים.
הסכסוך הסתיים בחתימת הסכם אוחריד.
לאחר ההסכם שבו לעיר חלק מהתושבים האלבנים אשר נטשו אותה במהלך הלוחמה.
ביטולה שוכנת בדרום-מערב מקדוניה הצפונית בגובה של 576 מטרים מעל גובה פני הים ולרגלי הר באבה אשר פסגתו המכונה "פליסטר" - ציפור מתנשאת לגובה 2,601 מטרים.
המקום הוא פארק לאומי העשיר בפאונה ובפלורה בכלל זה יער עצי אורן-מקדוני.
כן מצוי באזור אתר סקי.
הנהר דראגור חוצה את ביטולה ובעמק ביטולה גדלים דגנים, טבק ועצי פרי.
הטמפרטורה הממוצעת המרבית היא 16.9oc והמזערית 5oc ערכי הקיצון של הטמפרטורה הממוצעת נעים מ-4.5oc- בינואר ועד 28.6oc ביולי.
כמות המשקעים שנתית הממוצעת עומדת על 600 מילימטרים.
החודשים הגשומים בשנה הם דצמבר וינואר בהם יורדים בממוצע 83 מילימטרים של גשם והשחון הוא אוגוסט בו יורדים בממוצע 31.2 מילימטרים.
לאוניברסיטה שלוחות באוחריד, פרילפ ולס ואף בבירה סקופיה ובסך הכל לומדים בה כ-15,000 סטודנטים.
בעיר 7 בתי ספר תיכוניים.
ענפי הספורט הפופולריים בעיר הם כדורגל וכדוריד.
מועדון הכדורגל פליסטר מתמודד בליגת העל המקדונית וב-2001 זכה בגביע מקדוניה בכדורגל.
מבין שחקני הכדורגל הנודעים ילידי ביטולה ניתן לציין את גיורגי חריסטוב.
מועדון הכדוריד פליסטר הוא המוביל מבין קבוצות הכדוריד בעיר, ובעונת 2001/2002 הגיע לגמר גביע פדרציית הכדוריד האירופית.
בעונת 2004/2005 ניצב המועדון במקום הראשון בליגת העל המקדונית בכדוריד, וכן זכה באותה השנה בגביע מקדוניה בכדוריד.
קהילה יהודית בביטולה (שיהודיה כינו אותה מוֹנָסְטִיר, מָנָסְטִיר) התקיימה לפחות מהמאה ה-12 ועד למחצית המאה ה-20. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-11,000 נפשות.
ראשוני היהודים שהתיישבו בעיר היו הרומניוטים, וקיים תיעוד לקהילה יהודית בעיר לפחות מהמאה ה-12. בשלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 הגיעו למונסטיר מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל, בעת בה הייתה נתונה העיר תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
המגורשים הקימו שני קהלי מתפללים מרכזיים: קהל אראגון, וקהל פורטוגל.
יהודי העיר התגוררו ברובע מיוחד בעיר העתיקה, בתיהם נבנו בצורת שכונת חצר לכל אחד מהקהלים, וכל אחת מהן כונתה על ידי בני הקהילה: "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: "החצר").
משלהי המאה ה-17 ולאורך המאה ה-18 מתועדת הרעה כלכלית במצבם של יהודי מונסטיר, מתיחות ביחסיהם עם השלטונות, ומתיחות פנימית בין הקהלים על רקע נטל המיסים.
לקראת מחצית המאה ה-19 היה במונסטיר "תור זהב" כלכלי ותרבותי ותועדה שכבה של משפחות אמידות בקרב הקהילה.
באוגוסט 1863 פרצה שריפת ענק במונסטיר, שהותירה 3,000 יהודים ללא קורת גג.
עלו באש למעלה מ-1,000 חנויות ומחסנים של בני הקהילה.
משה מונטיפיורי באמצעות ועד שליחי הקהילות פעל לסיוע לקהילה במזון, תרופות ומימון לבתי מגורים חדשים.
ממועד זה החל תהליך מדורג של מעבר הנהגת הקהילה מדתית לאזרחית, והוא הובל על ידי סוחרי הקהילה.
נרשם גם תהליך חילון איטי ומדורג.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שינתה את פניו המדיניים של הבלקן.
אזור מקדוניה נותר השטח האירופי היחיד שנותר בידיים עות'מאניות, ואליו זרמו תושבים רבים ממוצא טורקי.
במקביל, סיכומי קונגרס ברלין הביאו לדריסת רגל של המעצמות בשטחים אלו ולמונסטיר הגיעו נציגים דיפלומטיים, פקידים ומהנדסים אירופיים.
ב-1897 עלו באש הקורטיז'וס, ככל הנראה כתוצאה מהצתה יזומה על ידי השלטונות או מי מטעמם.
אנשי הברון הירש טיפלו בנפגעי השרפה ועשרות מהם עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 היה גל הגירה של סוחרים יהודים ובני משפחותיהם לעיר, וב-1902 הגיע הקהילה לשיא גודלה.
ב-1903 פרץ מרד אילינדן נגד האימפריה העות'מאנית, בהמשך, ב-1910 פרץ מרד אלבני ושנתיים מאוחר יותר התחוללו מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה אשר בסיומן עברה העיר לחזקת הסרבים לאחר יותר מ-500 שנות שלטון עות'מאני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בתוך קו החזית המקדונית וחרבה מהפצצות והפגזות בלתי פוסקות.
בעקבות המצב הביטחוני, היגרו יהודי ביטולה בהמוניהם.
חלקם למדינות סמוכות כגון יוון, או בהגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה, חלקם לארץ ישראל המנדטורית, ורבים מעבר לים לארצות הברית וצ'ילה.
עד ראשית שנות ה-30 היגרו מהעיר למעלה מ-6,000 מיהודי ביטולה.
הקהילה שנותרה הייתה במצב כלכלי קשה.
תקופה זו לוותה בפעילות משמעותית של התנועה הציונית שהובלה על ידי ראש הקהילה ליאון קמחי.
בשלהי שנות ה-30 החלה ממלכת יוגוסלביה תחת הנסיך פאבלה להתקרב לגרמניה הנאצית, ותהליך זה לווה בתחיקה אנטישמית.
ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי, ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית.
הנסיך פאבלה הודח ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה.
כפועל יוצא מכך פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה.
ב-9 באפריל נכבשה ביטולה, וב-18 באפריל הועבר אזור מקדוניה הווארדארית לחזקת בולגריה, בעלת בריתם של הגרמנים.
בני הקהילה שהתגוררו בגדה המזרחית של הדראגור שם שכנו שכונות מודרניות יותר, גורשו לאזור המערבי שהפך לגטו.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב בשם ממשלת בולגריה על הסכם עם תיאודור דנקר מטעם גרמניה הנאצית, ובו סוכם על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים בתראקיה ומקדוניה ל"אזורים הגרמניים במזרח".
ב-11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה ועצרו 3,351 נפשות.
העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה, ומשם גורשו ב-3 טרנספורטים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
3,013 מיהודי ביטולה נרצחו בטרבלינקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגוררה בעיר קהילה בת כמה עשרות נפשות.
חלקם עלו למדינת ישראל עם הקמתה והשאר היגרו לסקופיה.
ב-2015 חתמו ממשלות ישראל ומקדוניה על הסכם לשיקום בית העלמין היהודי שהוקם ב-1497 ועל הקמת פארק זיכרון לקהילה שחרבה בשואה.
ב-2018 נקרא בית החולים הממשלתי בביטולה על שמו של ד"ר חיים אברבנאל, מנהל בית החולים בביטולה עד 1963 והיהודי האחרון שהתגורר בעיר.
ביטול בית הספר הוא ספרו המפורסם ביותר של איוואן איליץ'.
הספר יצא לאור ב-1971 ותורגם לעברית בהוצאת מסדה בשנת 1973. בספרו, איליץ' מבקר את הניהול ההיררכי של בתי הספר, שלטענתו מעודד את הפאסיביות של התלמידים, ושניהול היררכי זה הוא טיפוסי לכלכלה המודרנית הטכנולוגית שמונעת מאנשים ללמוד.
הספר מתאר בפירוט תוכניות ודאגות של התקופה בה נכתב, ולכן עלול להחשב ארכאי, אך מהות טענותיו והצעותיו נשארה רדיקלית כיום, באותה מידה בה היא הייתה בזמנו.
בעודו מספק דוגמאות מציאותיות על השפעותיו של החינוך הממוסד, איליץ' גם מציע הצעות קונקרטיות לחינוך אלטרנטיבי ומבוזר.
הוא טוען כי בית הספר מהווה מכשול לקיומה של חברה מתוקנת, ומתנגד למוסד בית הספר כאפשרות ליישום של תהליך חינוכי תקין של האדם בפרט, ושל החברה בכלל.
לצורך הדיון, איליץ' מגדיר שני מושגים מרכזיים בחיבורו.
לימוד, על פי איליץ', משמעו רכישת מיומנות חדשה או הבנה חדשה, והוראה, משמעה בחירת הנסיבות המקלות על הלמידה.
הוא טוען כי בחברה המודרנית נהוג לזהות את בית הספר, שהוא הכלי המרכזי של ההוראה בחברה המודרנית, עם הלימוד עצמו, ושזהות זו היא בעייתית.
הוא טוען כי התפיסה המקובלת היא כי בית הספר, משמעו לימוד.
כלומר, הכלי הפך להיות המטרה עצמה, וזיהוי זה יוצר שתי תופעות שליליות בחברה.
האחת היא המונופול של בתי הספר על הלימוד, והשנייה היא התפיסה החברתית שהלימוד הוא תהליך המתרחש כמעט אך ורק בבית הספר.
החברה, טוען איליץ', מאפשרת לבית הספר ליצור קשר בין תנאי הקבלה לבית הספר, למוסדות להשכלה גבוהה ולעבודה, לבין הוראה, ולא בינם לבין הלמידה עצמה, משמע בינם ובין הידע או המיומנות.
קישור זה, טוען איליץ', נוגד את החירות ואת החינוך מכיוון שהחברה מכתיבה לפרט את הדרך בה הוא אמור לרכוש מיומנויות וידע.
איליץ' טוען כי מערכת החינוך המודרנית מתיימרת לתת הזדמנות שווה לכל אדם, אך לדידו, היא אינה מעניקה שוויון הזדמנויות, ואף לוקחת על עצמה את המונופולין להפצתן.
לדוגמה, האוניברסיטאות לרוב אינן מקבלות לפתחן אדם שאין בבעלותו תעודת סיום של 12 שנות לימוד.
על פי כתביו של איליץ', ייתכן ואם היו נבדקים כישוריו של אדם ללא תלות במוסדות הלימוד בהם למד, היו מגלים כי הוא רכש, באמצעים אחרים, מספיק כישורים וידע כדי ללמוד בהצלחה בחוג מסוים באוניברסיטה.
איליץ' טוען שכפי שהחברה רואה לנכון לנתק קבלת משרה מסוימת מפרטים ביוגרפיים כגון דת, גזע ומגדר, כך על החברה גם לנתק בין כישוריו של אדם ובין מסגרת הלימודים שלו.
הוא מציע שהחברה תחוקק חוקים האוסרים על אפליה על בסיס לימודים קודמים.
איליץ' טוען כי ההנחה שרוב הלמידה היא תוצאה של הוראה היא מוטעית מיסודה.
הוא תומך בהוראה לגבי סוגי למידה מסוימים בנסיבות מסוימות, אך טוען שככלל, רוב בני האדם רוכשים את רוב ידיעותיהם מחוץ לבית הספר.
להוראה מגויסת, הוא טוען, יש מקום משמעותי כשאדם מעוניין לרכוש מיומנות ספציפית, בזמן קצר, וששיטת הוראה זו יעילה כשהאדם בוחר ללמוד מיומנות זו מתוך רצון לרכוש אותה, מתוך עניין או מתוך רצון לעסוק בה לפרנסתו.
במקרה של למידה ממוקדת הוא לא פוסל אפילו הוראה על ידי שינון.
איליץ' גם ביקר את חוסר השוויון שבמערכת החינוך.
הוא טוען שבקרב העניים, במדינות המפותחות, מתפתח תסכול מכיוון שאינם יכולים להרשות לעצמם להמשיך מעבר ללימודי החובה, ותמיד יישארו, עקב הסלקציה החברתית, במעמד נמוך יותר, הן פסיכולוגית, הן כלכלית והן מעמדית.
במקביל מושרשים בבני האדם דרך בית הספר תפיסות הטוענות כי אדם ללא השכלה גבוהה הוא לרוב פחות מוצלח.
תפיסה נוספת שמוטמעת באמצעות בית הספר היא הרעיון כי לכולם יש הזדמנות שווה להשיג השכלה כזו, למרות שלטענתו, לא זו בלבד שלימודים מעבר לשלב מסוים יקרים מידי עבור אנשים רבים, אלא גם שאדם הנמצא במסגרת לימודית לרוב אינו יכול להתפרנס בצורה מספקת.
ההכרח להישען על תמיכה כספית חיצונית בתקופת הלימודים מוציא בהכרח שכבות אוכלוסייה נרחבות מן האפשרות להמשיך ללימודים מעבר לשלב מסוים.
לכן איליץ' פוסק כי שוויון ההזדמנויות אינו מתקיים בפועל.
איליץ' מנסה להראות, באמצעות דוגמאות רבות, כי הושקע הון רב בחינוך, בתוכניות טיפול ובטיפוח שכבות עניות, אך אף אחד מניסיונות אלה לא אפשר התקדמות אמיתית ברמתן ובהישגיהן.
הבעיה, טוען איליץ', נמצאת בעצם קיומו של בית ספר ולא בחוסר במשאבים.
גם אם היה נמצא פתרון הולם לכל השכבות העניות כך שתוכלנה להישאר בבית הספר ולהתפתח במסגרתו, עדיין נכונה, לדעתו, הטענה כי עצם קיום בית הספר מגדיר תפיסה חינוכית הרסנית, בקרב כל שכבות האוכלוסייה.
בית הספר, טוען איליץ', יוצר "חברה מתולמדת".
מושג זה הוא מושג מרכזי בתפיסתו של איליץ'.
במושג זה באה לידי ביטוי הפאסיביות של החברה.
הלומד הוא פסיבי בעוד שהחינוך, באמצעות מוסדות החינוך, הוא האקטיבי.
במסגרת כזאת מתולמד האדם (להבדיל מ-'לומד' האדם) לתפוס את עצמו כתלוי בגוף מוסדי, חיצוני לו, תלוי במורים ותלוי במערכת כולה שתאשר לו את הישגיו והתקדמותו, שתייצר לו כלים, מרחב וערכים, שתספק לו את מוצרי חבילות הלימוד, ההשכלה והתעודות שבלעדיהן לא יוכל להמשיך הלאה.
איליץ' יוצא כנגד ג'ון דיואי ורבים אחרים על כך שהם משתמשים בבית הספר כדי לעצב את הילדים והנוער כך שיתאימו בדיוק מושלם לחברה כפי שהמחנכים רואים אותה.
הם, לטענתו, רואים שליחות גדולה בלהתאים את הצעירים, ובמיוחד את העניים שבהם, לחברה.
הוא טוען כי "בתי הספר נכונו על ההנחה שיש סוד בכל דבר בחיים ושאיכות החיים תלויה בידיעת אותו הסוד, שאפשר להיוודע אל הסודות רק ברצפים סדורים, ושרק המורים יודעים לגלות את הסודות האלה".
בית הספר, על פי איליץ', הוא כלי שרת בידי החברה הקפיטליסטית במטרה להנציח את המצב הקיים.
איליץ' טוען כי הפתרון לבית הספר טמון ביצירת נוסח חדש של יחסים בין אדם וסביבתו.
ראשית, טוען איליץ', עלינו להפסיק להסתכל על ילדים כעל תלמידים ועל מבוגרים כעל אנשים המנותקים מתהליכי לימוד.
עלינו להבין כי כל אדם, בכל גיל, ממשיך את תהליך ההתחנכות והלימוד.
משום כך, על החברה לאפשר לכל אדם, בכל גיל, להמשיך בתהליך זה.
על פי תפיסתו, אל לה למערכת החינוך לאלץ את הלומדים לקבל את מרותה של תוכנית לימודים כפויה.
על מערכת החינוך להוות מעין "מסכת הזדמנויות", כהגדרתו.
איליץ' מציע מוסדות חינוך אלטרנטיביים, אשר להם יהיו 3 מטרות עיקריות:
הענקת גישה קלה ונוחה למשאבי הידע הקיימים, לכל הרוצים ללמוד, בכל זמן בחייהם.
מתן ייפוי כוח לכל הרוצים לחלוק את הידע שלהם עם הזולת, ומציאת אלה הרוצים ללמוד מהם.
מתן במה לכל הרוצים להציג בעיה בפני הציבור ולהשמיע את קולם ברבים.
איליץ' מציין כי כדי ללמוד לימודים אמיתיים דרושים לו לאדם ארבעה משאבי למידה שונים:
עולם עצמים – דוגמאות לעזרים כאלו יכולות להיות עזרי למידה שונים, מכשירים, ספרים, כלים, משחקים וכדומה
אנשים המשמשים דגמים למיומנויות וערכים
חברים, בני גילו המגרים להתווכח, להתחרות, לשתף פעולה ולהבין
מבוגרים, החושפים לעימות או לביקורת בצורה בונה
אם כן, איליץ' מציע ארבע רשתות לימודיות המאפשרות לכל אדם לפנות לכל אחד ממשאבי הלמידה, בכל עת שיחפוץ.
שירותים נגישים לאמצעים חינוכיים – מטרתם להקל על הגישה לעצמים או לתהליכים המשמשים ללימוד פורמלי.
למשל: ספריות, סוכנויות להשכרה, מעבדות, אולמות תצוגה, מוזיאונים, תיאטראות.
מקומות עבודה שונים ישמשו כמרכזי לימוד על ידי כך שהלומדים יוכלו לבקר בהם, להתבונן ולעבוד בהם כשוליות, למשל, בבתי חרושת וחוות.
בורסות מיומנויות – אלו יהוו רשתות דרכן יוכלו בעלי מיומנויות להציע עצמם כמודלים ואת התנאים בהם הם מוכנים לשמש כמודלים ודרכן גם יוכלו המחפשים מודלים למיומנויות שונות למצוא את האנשים המתאימים לכך.
התאמת שווים – זו היא רשת תקשורת שתאפשר לאנשים לתאר את הפעילות הלימודית שבה הם רוצים לעסוק, בתקווה למצוא שותף או שותפים לפעילות לימודית זו.
שירותים נגישים למחנכים כלליים – דרך רשת זו ניתן יהיה להגיע לאנשים המציעים עצמם כמחנכים מקצועיים, לקבל מידע על הרקע שלהם ועל התיאור העצמי שלהם.
ניתן יהיה לבחור מחנכים כאלה על ידי הצבעה ועל ידי התייעצות עם לקוחות קודמים שלהם
תקופת לימודים ללא קשר לגיל – איליץ' הציע שלכל אדם יינתנו על ידי המדינה 18 שנות לימודים כמעין חיסכון, שבהן הוא יוכל להשתמש בכל גיל.
חשוב להדגיש בהקשר זה כי איליץ' סבור שניתן להשתמש בטכנולוגיה המודרנית ככלי המשרת את מטרות המערכת הלימודית ושעל כל רשת לימודית כזו להשתמש במקסימום טכנולוגיה כדי להפוך את שרותיה לזמינים ויעלים יותר.
במובן זה, רשת האינטרנט היא דוגמה לכלי שמאפשר יישום ההמלצות של איליץ'.
בהלכות ערובין, ביטול רשות הוא פעולה סמלית של הסתלקות מבעלות על רשות היחיד, פרטית או משותפת (לדוגמה מבוי, חצר, חדר מדרגות ובית מגורים).
פעולה זאת נצרכת אם לא כל הדיירים נשתתפו בעירוב החצרות או בשיתוף המבואות, דבר שמונע מהם לחול ולהתיר את טלטול החפצים בין הרשויות השונות.
מטרתה של פעולת ביטול הרשות היא להתיר את הטלטול בחצר לדיירים האחרים השותפים בחצר, או לאותו אדם שמבטל את הרשות, אף על פי שלא השתתף בעירוב החצרות או בשיתוף המבואות.
כיום נעשים עירובי חצרות בישראל על ידי הרבנויות המקומיות, המזכים לכל תושב ותושב חלק בעירוב החצרות, כך שאין מציאות של אדם שלא השתתף בעירוב החצרות, הנצרך לפעולה זו (שיתופי מבואות אינם נוהגים כיום).
מדרבנן נאסר הטלטול (הוצאה והכנסת חפצים) בשבת בין רשויות היחיד שונות, פרטיות או משותפות, שנמצאות בבעלות נפרדת, כגון טלטול מבית מגורים לחדר מדרגות או לחצר משותפת, ללא תיקון עירוב חצרות, שמשמעו שיתוף כל הרשויות הפרטיות והפיכתם לרשות אחת משותפת לכלל הדיירים, שיתוף שמתיר את הטלטול בין הרשויות השונות.
באופן דומה נאסר גם טלטול החפצים מהחצרות המשותפות למבוי ללא תיקון שיתוף מבואות.
אולם העירוב והשיתוף מתירים את הטלטול בין הרשות הפרטית לרשות המשותפת רק אם נשתתפו בו כל הדיירים שלהם בעלות על הרשות המשותפת.
אפילו אם רק אחד מהדיירים מבעלי הרשות המשותפת לא נשתתף בעירוב ובשיתוף - הוא אוסר על כל הדיירים את הטלטול אליה, מפני חלקו שבבעלות עליה.
אולם ישנה אפשרות שהדייר שלא נשתתף בעירוב ובשיתוף יבטל את רשותו ברשות המשותפת ויסתלק ממנה, ועל ידי כך יהיה מותר לדיירים שנשתתפו בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות לטלטל חפצים מבתיהם לרשות המשותפת.
פעולה זו נקראת ביטול רשות, ונעשית על ידי אמירה כגון: 'רשותי מבוטלת לכם' או 'רשותי קנויה לכם'.
ביטול רשות מועיל לעניין היתר הטלטול אף שהוא הצהרה סמלית, ללא משמעות בפועל לגבי הבעלות על המקום, היות שכל איסור הטלטול בין רשויות היחיד הוא מדרבנן ולא מהתורה, וחכמים הקלו שביטול רשות סמלי יועיל לעניין זה.
ביטול רשות אינו צריך קניין (פעולה חזקה שמבטאת מכירה), וכן נעשה בעצם השבת, אף שאסורה קניית ומכירת דברים בשבת, היות שאין זה כמכירה גמורה.
סתם ביטול רשות הוא כלפי הבעלות על חצר משותפת בעירוב החצרות, וכלפי המבוי בשיתוף המבואות, וכדי לבטל רשות על בית מגורים פרטי בעירוב החצרות, וכלפי החצר בשיתוף המבואות, יש לציין במפורש שמבטל את רשויות אלו.
(לשם פישוט משתמשים בחצר כדוגמה לרשות היחיד בבעלות משותפת, אבל הדינים והעקרונות נכונים לכל רשות יחיד בבעלות משותפת, לדוגמה: חדר מדרגות, וכן נכונים לגבי מבוי במקרה של שיתוף מבואות, בו החצרות מבטלות רשותם במבוי אלו לאלו)
במקרה כעין זה לא נעשה עירוב חצרות מפאת העדר הצורך, אך אם מתעורר צורך לטלטל חפצים בשבת ביניהם ניתן להתיר זאת באמצעות ביטול רשות.
ביטול הרשות צריך להיות לכל הדיירים שלהם בעלות ברשות המשותפת.
ביטול רשות רק כלפי חלק מהדיירים - אינו מועיל אף לאותם הדיירים שביטל להם רשותו.
טלטול לאחר ביטול רשות של יחיד לרבים
לאחר שיחיד שלא עירב ביטל רשותו בחצר לשאר הדיירים, מותר לדיירים להוציא חפצים מבתיהם לחצר, מאחר שהאדם שלא נשתתף בעירוב החצרות ביטל את רשותו בחצר, וכן אותו יחיד מותר בטלטול חפצים מבתיהם לחצר, היות שהוא נחשב כאורח בחצר כלפי שאר הדיירים.
אולם אסור לטלטל חפצים מביתו של היחיד לחצר או לבתי הדיירים האחרים, היות שהיחיד לא נשתתף בעירוב החצרות עם הדיירים האחרים.
אם היחיד ביטל גם את רשות ביתו בנוסף לביטול רשות חצרו - מותר לטלטל גם מביתו לחצר ומביתו לבתים אחרים, בין ליחיד שלא עירב ובין לשאר הדיירים.
במקרה של ביטול רשות במבוי על ידי אחת החצרות, היא נחשבת גם כן כיחיד שביטל רשותו כלפי החצרות האחרות, אף שיש בה דיירים מרובים.
החזקה בחצר לאחר ביטול רשות
אם מי שביטל את רשותו בחצר הוציא אליה חפצים בכוונה לאחר ההצהרה על ביטול רשותו בה - רואים זאת כחזרה מביטול רשותו.
סיבת דין זה היא שביטול הרשות הוא מעשה סמלי ולא קניין גמור, ופעולה שנראית כסותרת אותו - מבטלת אותו.
אך אם החזיקו הדיירים האחרים בחצר, על ידי הוצאת חפצים אליה - שוב אין משמעות לפעולת הדייר שביטל רשותו, היות שרואים כאילו הם החזיקו בחלקו בחצר שביטל, ושוב אינו יכול לחזור בו מביטולו.
כמו כן אם הדייר שביטל רשותו בחצר הוציא אליה חפצים בשוגג - אין זה נחשב כחזרה מביטול רשותו.
בשל דין זה ישנה חשיבות ששאר הדיירים בחצר יחזיקו בחצר על ידי הוצאת חפצים אליה לאחר שאחד הדיירים ביטל רשותו בחצר, על מנת שלא יוכל לחזור בו מביטול רשותו.
ניתן להשתמש בעיקרון זה של ביטול רשות על מנת לבטל ולהסתלק מזכות מעבר שיש לדיירים מחצר אחת, בחצר השנייה.
לדוגמה, חצר פנימית שפיתחה היחידי לרשות הרבים הוא דרך מעבר בחצר חיצונה, שלא עירבה עירוב חצרות בחצרה הפנימית - אוסרת על בני החצר החיצונה את הטלטול בחצר, אף שהחיצונה עירבה עירוב חצרות לעצמה, מדין רגל האסורה במקומה - אוסרת שלא במקומה.
אולם החצר הפנימית יכולה לבטל את רשותה בחצר החיצונה, היינו לבטל ולהסתלק מזכותה למעבר בחצר החיצונה, על מנת שהחצר החיצונה תהיה מותרת בטלטול בשטחה.
משמעות הביטול במקרה זה היא, שבני החצר הפנימית לא יכנסו לחצר החיצונה אלא בשעה שיצטכו לצאת לרשות הרבים.
ביטול רשות של רבים ליחיד
כשם שיחיד שלא עירב יכול לבטל רשותו לרבים, כך רבים יכולים לבטל רשותם ליחיד שלא עירב, כלומר שכל אחד יבטל את רשותו בחצר, כך שהחצר תהיה רק בבעלות היחיד שלא עירב.
במקרה זה מותר לכולם להוציא חפצים מהבית של מי שלא עירב לחצר, אולם אסור להוציא חפצים מכלל הבתים של הדיירים שביטלו רשותם לחצר, בין היחיד ובין שאר הדיירים, היות שהחצר כעת בבעלות הדייר שלא נשתתף בעירוב, ואין עירוב חצרות משותף לדיירים בבתים ולבעל החצר.
במקרה וביטלו הדיירים גם את רשות ביתם ליחיד שלא עירב - מותר ליחיד להוציא חפצים מביתם לחצר, אולם להם הדבר אסור.
סיבת דין זה היא כיוון שאין רבים יכולים להחשב כאורחים לגבי יחיד, שמחזיק כעת בבעלות על החצר, בעוד יחיד יכול להחשב כאורח כלפי רבים במקרה ההפוך.
כלל זה נאמר גם כלפי חצר משותפת לשני דיירים, בה ביטל דייר אחד רשותו לשני, שאין הוא נחשב כאורח כלפי הדייר השני.
ביטול רשות של רבים לרבים
כשם שיחיד שלא השתתף בעירוב החצרות יכול לבטל רשותו לרבים שעירבו, כך יכולים רבים שלא עירבו לבטל רשותם לרבים שעירבו, כגון שניים או יותר מהדיירים בחצר שלא עירבו - יכולים לבטל רשותם לשאר הדיירים בחצר שעירבו, והדיירים שלא עירבו יחשבו כאורחים בחצר.
אולם רבים שביטלו רשותם לכמה דיירים שלא השתתפו בעירוב - לא התירו את הטלטול מהבתים לחצר, היות שהדיירים הבודדים שלא עירבו אוסרים את הטלטול אלו על אלו ועל שאר הדיירים שעירבו, מפני בעלותם בחצר.
במקרה זה ניתן להתיר את הטלטול בחצר רק על ידי שכל הדיירים בחצר יבטלו רשותם לדייר יחיד, כולל הדיירים שלא נשתתפו בעירוב.
לאחר שביטל יחיד רשותו לרבים, יכולים הרבים לבטל רשותם ליחיד, בהתאם לצורך.
וכן רבים שביטלו רשותם ליחיד, יכולים אחר כך כל בני החצר לחזור ולבטל רשותם ליחיד אחר, בהתאם לצורך, ואף שהדבר נראה כחוכא ואטלולא.
נחלקו חז"ל האם דין ביטול רשות קיים גם מחצר לחצר, או רק בשני בתים ששניהם באותה חצר עצמה, והם רוצים לטלטל בחצר.
לפי רבי יוחנן יש ביטול רשות מחצר לחצר ולפי שמואל אין ביטול רשות מחצר לחצר.
שאלה אחרת, שלא הוזכרה בתלמוד אך נידונה בהרחבה בראשונים היא האם דין ביטול רשות תקף גם כדי להתיר טלטול מבית פרטי אחד לבית פרטי אחר.
לפי רש"י קיים היתר של ביטול רשות מבית לבית, רבינו תם אוסר את הדבר, ור"י מתיר את הדבר, בתנאי שהביטול יעשה באופן מוגבל ויותיר שטח האסור בטלטול בתוך הבית.
ביטוי משׂוּכָּל ("משוכל" פירושו מוצלב או מהופך) הוא שיבוש מכוּון או לא מכוון באיות והגיית מילים, צירופים או משפטים.
שימוש בביטויים משוכלים נעשה לרוב כשעשוע לשוני.
באנגלית תופעה זו מכונה סְפּוּנריזם (spoonerism), על שמו של ויליאם ארצ'יבלד ספונר, מרצה בכיר באוניברסיטת אוקספורד, ששמו יצא לפניו כנוטה להרבות בביטויים משוכלים.
השם האנגלי לתופעה מרמז על ייחוסה לספונר, אך אין בכך ממש.