tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוק התקשורת (בזק ושידורים) ותקנותיו מסדירים בין היתר את מתן ההיתרים והרישיונות של שירותי הבזק בישראל.
המודל האירופאי יושם בישראל בשנת 2022 במסגרת תיקון 76 לחוק התקשורת (בזק ושידורים) התשפ"ב-2022, אשר עבר בכנסת ביום 28 ביוני 2022 ופורסם בספר החוקים ב-4 ביולי 2022. התיקון מביא עימו שינוי משמעותי באסדרה של רישוי שירותי הבזק בישראל.
שמו של ההיתר הכללי הוחלף במונח "רשום במרשם" (Registered).
ההיתר הכללי בישראל הוא מסמך פומבי הקובע מראש תנאים ברורים ומפורטים החלים על כלל ספקי שירותי הבזק.
מטרתו לאפשר לכל גורם המעוניין לספק שירותי תקשורת להבין מראש את דרישות הרגולציה ולהפעיל את השירותים ללא צורך בקבלת רישיון פרטני.
עם כניסת התקנות לתוקף, מחזיקי רישיון קיימים נרשמו באופן אוטומטי במרשם החדש.
לצורך הרישום, נדרש המבקש למסור פרטים מזהים, לציין את סוג השירות שברצונו לספק (כמו תשתית פס רחב, שירותי אינטרנט, טלפוניה ניידת או קווית), וכן לפרט אם השירות יופעל באמצעות רשת בבעלותו, רשת של ספק אחר, או שילוב בין השתיים.
בנוסף, עליו לציין אם הוא, או תאגיד הקשור אליו, סיפקו בעבר שירותי בזק במסגרת רישיון או רישום.
הפיקוח בישראל על יישום ההיתר הכללי מתבצע בידי משרד התקשורת, בהתאם להוראות תקנות התקשורת (בזק ושידורים) שנכנסו לתוקף עם תיקון 76 לחוק.
המשרד מנהל מרשם רשמי של כל הגורמים המורשים לספק שירותי בזק, וכל מבקש נדרש להירשם בו ולפעול על פי ההוראות הקבועות בתקנות.
הפיקוח כולל בחינת עמידה בתנאים מפורטים, ובהם דרישות לאיכות השירות, שמירה על פרטיות המשתמשים, ניהול תקין של משאבים (בייחוד תדרים), הגנה על הצרכן ושמירה על תחרות בשוק.
אמצעי האכיפה שבידי משרד התקשורת כוללים עיצומים כספיים, ביטול רישום, הגבלת תו שירותים ואף נקיטת צעדים משפטיים במקרים של הפרות מהותיות.
בנוסף, נקבע מנגנון מוסדר לעריכת בדיקות תקופתיות, קבלת דיווחים שוטפים מהספקים ומתן מענה לתלונות הציבור.
הכלי הרגולטורי של היתר כללי מבטא גישה מוסדית מובהקת לתחום הרגולציה.
הכלכלה המוסדית, כפי שפותחה על ידי חוקרים כגון דאגלס נורת' ואוליבר ויליאמסון, מדגישה כי מוסדות, חוקים, רגולציות ונורמות מעצבים את תמריצי השחקנים בשוק, משפיעים על עלויות העסקה ומכאן גם על רמת התחרות והיעילות הכלכלית.
לכן, המעבר מהסדרי רישוי פרטניים להיתרים כללים, נתפס ככלי להפחתת עלויות כניסה, הגברת השקעות ויצירת ודאות רגולטורית.
המודל האירופי, שהיווה השראה למודל הישראלי, מדגים מעבר זה באופן מובהק.
דירקטיבת האישור האירופית נועדה לצמצם חסמים רגולטוריים, ולהבטיח גישה פתוחה לשוק תוך שמירה על אינטרסים ציבוריים חיוניים.
בישראל, תיקון 76 לחוק התקשורת (2022) יושם בהתאם לעקרונות אלה, כשהוא מצהיר במפורש על מטרות של הגברת תחרות, העצמת הצרכן וניהול יעיל של משאבים.
מחקרים מראים כי רגולציה מכבידה או לא פרופורציונלית עלולה להוות חסם כניסה, להקטין את מספר המתחרים, להעלות מחירים ולפגוע ברווחת הצרכן.
לעומת זאת, רגולציה גמישה, דוגמת היתר כללי, מפחית את עלויות הכניסה, מגדילה את מספר השחקנים, ומעודדת חדשנות, במיוחד בענפים דינמיים כמו תקשורת אלקטרונית.
באופן זה, היתר כללי אינו רק כלי טכני בתחום הרישוי, אלא ביטוי לעמדה נורמטיבית שמעדיפה תחרות חופשית דרך הפחתת חסמים מוסדיים.
ג'יימי קת'רין צ'יימברס הידועה יותר בשם הבמה שלה, הית'ר ביי אלגנס היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA), שבו היא אלופת זוגות הנוקאאוטס של TNA.
צ'יימברס ערכה את קרב הבכורה שלה ב-26 בינואר 2019 והופיעה בעיקר ככישרון השבחה עבור ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ו-Ring of Honor בין השנים 2021 ל-2024.
בספטמבר 2024, רקלס חתמה על חוזה בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA), לאחר שהאגדה של TNA, גייל קים, הציעה לה באופן אישי את החוזה.
בתקופה זו, אש ביי אלגנס החלה לשתף פעולה עימה, לאחר ששתיהן סייעו אחת לשנייה לנצח בקרבות.
אש סייעה לרקלס בשינוי המראה שלה, כאשר היא החלה להתלבש בסגנון של אש, ובמסגרת שינוי זה גם שונה שם הבמה שלה להית'ר ביי אלגנס.
באירוע באונד פור גלורי, שנערך ב-26 באוקטובר, אש והית'ר ניצחו את הצמד של זאיה ברוקסייד וברינלי ריס בקרב הזוגות הראשון של השתיים כצמד.
בחודשי נובמבר ודצמבר, אש והית'ר רשמו ניצחונות בקרבות יחידים על דני לונה וג'ודי ת'רט.
באירוע ג'נסיס, שנערך ב-19 בינואר 2025, אש והית'ר איתגרו את לונה ות'רט לקרב על אליפות זוגות הנוקאאוטס של TNA, שבו הן הפסידו.
לעומת זאת, ב-14 במרץ 2025 במסגרת האירוע סקריפייס, אש והית'ר ניצחו את לונה ות'רט ובעקבות זאת הפכו לאלופת זוגות הנוקאאוטס של TNA.
צ'יימברס הגדירה את טריפל H וג'ף הארדי כמתאבקים אשר נתנו לה השראה בקריירה.
כמו כן, היא מתעמלת לשעבר, שאף השתתפה בתחרויות הרמת כוח במהלך תקופתה בבית הספר התיכון עד שהיא פרשה מכך ועשתה את ההסבה לקריירה בהיאבקות מקצועית תחת הדרכתם של סת' רולינס ומארק ברייב באקדמיית ההיאבקות שלהם, Black and Brave.
הישגים בארגון ההיאבקות All Heel Wrestling – AHW
אליפות שינוי המזל של AHW (פעם אחת)
אליפות הנשים של AHW (פעם אחת)
אליפות הנשים של CSW (פעם אחת)
אליפות המורשת של HAW (פעם אחת, האלופה הראשונה)
PWI דירג אותה במקום ה-138 מתוך 250 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2024
הישגים בארגון ההיאבקות Ragin Pro Wrestling – RPW
אליפות הזוהר של RPW (פעם אחת)
אליפות הנשים של RPW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות SCW Pro Wrestling
אליפות גביע QC של SCWPro (פעם אחת)
אליפות זוגות הנוקאאוטס של TNA (פעם אחת) - עם אש ביי אלגנס
הכבשה דולי (5 ביולי 1996 – 14 בפברואר 2003) הייתה תוצר השיבוט הגנטי (שיבוט הוא תהליך מלאכותי לשכפול יצור חי) הראשון בעולם של יונק הנוצר מתא בוגר.
דולי שובטה בניסוי מדעי על ידי צוות מחקר בראשות איאן וילמוט במכון רוסלין למחקר בבעלי חיים (Roslin Institute) השייך לאוניברסיטת אדינבורו וממוקם בעיירה רוסלין שבסקוטלנד, ושם נשארה כל חייה.
מטרתו המקורית של המחקר הייתה שיבוט תקין של בעלי-חיים מהונדסים גנטית לייצור חלבונים תרפויטיים, כגון אינסולין והורמון הגדילה בחלב שלהם.
הכבשה דולי נוצרה מתא רקמה בוגר וממוין של עטין בטכניקת שיבוט בהעברת גרעין תא סומטי (Somatic Cell Nuclear Transfer) שבה מאחים תא ביצה שגרעינו הוסר עם תא סומטי.
הניסוי נערך בשנת 1996, וצלח רק לאחר מספר ניסיונות כושלים - מתוך 277 ביציות מופרות, רק 30 עברו חלוקה; מתוך אותן 30 ביציות רק תשע נקלטו באמהות פונדקאיות והובילו להריון; כל ההריונות נכשלו, מלבד אחד.
ב-22 בפברואר 1997 פורסם הניסוי, ועורר ויכוחים אתיים רבים ברחבי העולם.
דולי המליטה שישה טלאים, אולם לא האריכה ימים ומתה בשנת 2003 בגיל שש, לאחר שהורדמה.
דולי הומתה על מנת למנוע ייסורים נוספים ממחלת ריאות שבה חלתה.
למחלה, שאופיינית לכבשים החיות בשבי, אין כל קשר להיותה תולדה של שיבוט.
דלקת ריאות זו נוספה לדלקת מפרקים שממנה סבלה דולי.
על אף טענות מוקדמות כי דולי סבלה מהזדקנות מואצת, נמצא כי הדבר לא נבע מעצם השיבוט.
לכבשים ממין זה יש תוחלת חיים של 11-12 שנים.
ב-9 באפריל 2003, הוצב פוחלצה של דולי במוזיאון המלכותי של סקוטלנד, באדינבורו.
הכבשה דולי היוותה פריצת דרך בעולם המדע בתחום השיבוט הגנטי.
שיבוטה של דולי חולל סערה ביואתית, כשרבים הביעו חששם מפני שיבוט קרוב של בני אדם.
שיבוטה של דולי העלה את הנושא לסדר היום במקומות רבים, ובכמה מדינות, כולל ישראל, חוקקו חוקים נגד שיבוטים.
בריאיון לסיינטיפיק אמריקן בשנת 2008 התוודה וילמוט שזנח את השיבוט לטובת הפיכת תאים בוגרים לתאי גזע.
"הגישה החדשה תאפשר לדברים להתקדם קצת יותר מהר".
אחד הפרקים של התכנית "שערורייה" נקרא "תיק דולי" ובו מסופר על ניסוי סודי של שיבוט אדם בשם גרשון לרר (נתי רביץ) בהשראת השיבוט של הכבשה דולי.
"הכבש השישה עשר" הוא ספר שירי ילדים של יהונתן גפן שראה אור בשנת 1978. תקליט הילדים שיצא בעקבות הספר, נחשב לפורץ דרך ולאחד הנמכרים בכל הזמנים בישראל.
ב-2014 זכו יוני רכטר ויהונתן גפן בפרס אקו"ם ע"ש לוין קיפניס לתרומה מיוחדת בתחום היצירה לילדים.
תחילתה של העבודה על הספר "הכבש השישה עשר" הייתה בהצעה של מנכ"ל הוצאת הספרים "דביר" אפרים ברוידא לגפן לכתוב עבור ההוצאה ספר ילדים.
גפן, שהופיע באותה העת בערב משותף עם דויד ברוזה ויעל לוי, "שיחות סלון", לקח חופשה מההופעות וטס לפריז.
הוא גר במלון בלה אל וכעבור שבוע סיים את העבודה על השירים.
מקור שם הספר בסיפור שבו מתאר המספר כיצד הוא נרדם בדרך כלל תוך כדי ספירת כבשים בהגיעו לכבש השישה עשר.
הספר לא הפך להצלחה מסחרית בחנויות הספרים, אך בעקבותיו הפיק דודו אלהרר תקליט המבוסס על שירי הספר.
ב-22 בנובמבר 1978 יצא לאור התקליט בהשתתפות יהודית רביץ, גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר.
האלבום זכה להצלחה גדולה במיוחד ונחשב לאחד האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
השירים "גן סגור" ו"הילדה הכי יפה בגן", שהיה גם השיר הראשון עליו עבדו יחד גפן ורכטר, הפכו ללהיטי רדיו גדולים.
מלבד רכטר, שהפיק מוזיקלית את האלבום והלחין את רובו, תרמו לחנים לתקליט גם דויד ברוזה, יצחק קלפטר, שפי ישי ועדה נסטוביץ'.
הצלחת התקליט החזירה את ספרו של יהונתן גפן לחנויות ותרמה מאוד למכירות הספר במשך השנים.
באוקטובר 1979 הפך האלבום המצליח למופע חי והחבורה יצאה לסיבוב הופעות בהשתתפות החברים המקוריים, יוני רכטר, דויד ברוזה, גידי גוב ויהודית רביץ, ועם נגנים נוספים (שם-טוב לוי: חליל, שלמה יידוב: גיטרות).
ב-1981 קורין אלאל הלחינה וביצעה את השיר שיר לשירה, בעיבודו של עדי ישעיה, שנכלל בספר אך לא במופע.
ב-1982 הקליטה הזמרת יעל לוי את השיר בלחן אחר, של משה לוי, עבור אלבומה הראשון, יעל לוי.
"הכבש השישה עשר" נכתב עבור ילדים.
מילות השירים והסיפורים משקפות לרוב את נקודת הראות ומחשבותיהם של ילדים, כפי שניתן לראות בשירים "גן סגור", "ריח של שוקולד" ו"ברקים ורעמים".
שירי האלבום התבססו על שירי הספר, אך עובדו לעיתים כדי להתאים ללחן או לספק חוויית האזנה לילדים.
בשיר הארס-פואטי "איך שיר נולד?" לדוגמה, התווספו שורות שמקבלות את פני הילדים ומספקות מתכון ל"יצירת שיר" ובשיר "מי שמביט" הוספה השורה "עכשיו תיקחו את התקליט ותהפכו לצד שני" כדי לידע את הילדים שהתקליט לא הסתיים.
שירי "הכבש השישה עשר" שולבו מאוחר יותר בהצגה בשם זה שנכתבה ובוימה בידי מיכאל גורביץ'.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2 בדצמבר 1991 וזכתה להצלחה רבה.
לכבוד ההצגה נוסף השיר "השיר של אריאלה".
בשנת 2009 אותה הצגה הועלתה מחדש בהפקת "תיאטרון ארצי לנוער" ותיאטרון המדיטק ובה השתתפו נועה קשפיצקי, גלעד שמואלי, רוני מרחבי ועוד שחקנים.
בשנת 1995 שודרה תוכנית מיוחדת של "לילה גוב" עם גידי גוב, בה התארחו באולפן חברי ההרכב המקורי, ויחד ביצעו משירי האלבום.
בשנת 1999 הועלתה בערוץ הילדים הפקה מיוחדת של "הכבש השישה עשר" בעיבודו של יוני רכטר והשתתפו בה מנחי הערוץ באותה תקופה: עודד מנשה, מיכל ינאי, טל מוסרי, אפרת רייטן, דנה דבורין, ליאת אחירון, עדי עזרוני, נמרוד רשף ודורי טפר.
יהונתן גפן השתתף אף הוא ושיחק בתפקיד עצמו לצד דניאל מגון.
בשנת 2000 הועלתה במסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית הצגת ילדים שהתבססה על השירים מתוך הספר שלא זכו להלחנה, כגון "איש הולך על החבל" ו"אתמול מצאתי אבן".
ההצגה, שביים גיא טנא והפיקה נגה קלינגר, נקראה "הכבש השבעה עשר".
בשנת 2018 בוצע במסגרת להקת "בין השמשות" הייצוגית של בית שמש, מחזמר הכולל את השירים המקוריים עם העיבודים של שלום סוטו.
בשנת 2020 הקליט יוני רכטר יחד עם חברי ההרכב שיר בשם "פנינה" – גם הוא למילותיו של יהונתן גפן ובלחן של רכטר – המתאר את עלילותיה של חתולת רחוב בשם פנינה.
השיר נכלל באלבום הילדים של רכטר "יוני ג'ירף".
באוקטובר 2024 פורסם כי חברי ההרכב, יהודית רביץ, גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר, המשתתפים המקוריים של התקליט, יתאחדו למופע משותף, תחת השם: "הכבש השישה עשר ושירים שלנו גם" (בו ישירו בנוסף לשירים מהתקליט, גם שירים מקוריים של כל אחד מארבעת חברי ההרכב).
המופע המחודש עלה בינואר 2025.
במופע שולבו קטעי וידאו וקולו של יהונתן גפן המנוח.
ליהודית רביץ הייתה זאת הופעה ראשונה מול קהל לאחר כשבע שנים שבמהלכן לקחה הפסקה.
הניהול המוזיקלי של המופע המחודש נעשה בידי רכטר, והעריכה נעשתה בידי אתי אנטה-שגב.
מלבד שירי הכבש השישה עשר המקוריים, נכללו בהופעה בין היתר השירים "עטור מצחך" של יוני רכטר, "באה מאהבה" של יהודית רביץ, "יהיה טוב" של דויד ברוזה ו"אני שוב מתאהב" של גידי גוב.
עם תחילת מכירת הכרטיסים לקהל הרחב, נפתחו שלוש הופעות בהיכל התרבות בתל אביב ושתי הופעות בבנייני האומה בירושלים.
אתרי המכירה, בהם המתינו עשרות אלפי ישראלים, קרסו, ותוך 30 דקות אזלו כלל הכרטיסים.
לאור הביקוש, נפתחו הופעות נוספות בהיכל התרבות ובמרכז הקונגרסים בחיפה, וגם אליהן אזלו כל הכרטיסים בתוך שעה.
הופעות נוספות שנפתחו למכירה בהיכל התרבות ובתיאטרון קיסריה נמכרו אף הן תוך יממה.
בהמשך, נפתחו הופעות נוספות בבריכת הסולטן בירושלים, רעננה, באר שבע ועוד.
המופע זכה לביקורות מהללות, הן מהצופים והן ממבקרי המוזיקה.
יהונתן גפן - ספוקן וורד
יוני רכטר - זמרה, פסנתר, פנדר רודס, עיבוד
גידי גוב - זמרה, קולות רקע
יהודית רביץ - זמרה, קולות רקע
דויד ברוזה - זמרה, קולות רקע, גיטרה קלאסית
שלמה יידוב - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, קולות רקע
ארנון פלטי - גיטרה בס
עדה נסטוביץ' - ספוקן וורד (ב1)
מקום 9 ברשימת "100 האלבומים הישראלים הטובים", ידיעות אחרונות 2005
מקום 13 במצעד "63 האלבומים הישראליים האהובים בכל הזמנים", רשת ג', בשיתוף עם Mako ו-Nrg, 2011
פרס אקו"ם, 2014 - יוני רכטר ויהונתן גפן זכו בפרס ע"ש לוין קיפניס לתרומה מיוחדת בתחום היצירה לילדים
הך פטיש הוא צעצוע ילדים אשר הפעולה הנדרשת בו היא הכאה באמצעות פטיש, אשר מניבה תוצאה.
ייתכן כי מקור שמו של הצעצוע ב"שיר הכביש" מאת נתן אלתרמן, הפותח במילים "הך פטיש".
הצעצוע הקלאסי מבוסס על משטח מוגבה ובו חורים, בהם נעוצים גלילים.
אופן המשחק בצעצוע הוא הכאה בפטיש ייעודי על הגלילים, עד שהם עוברים לצידו השני של המשטח.
אז ניתן להפוך את המתקן, כך שהגלילים בולטים שוב, וניתן להכות בהם שנית.
הצעצוע מומלץ לבני שנה עד שלוש.
הוא מעודד את השליטה המוטורית בפטיש, המהווה הארכה של היד, ולכן קשה יותר לשלוט בו מאשר ביד עצמה.
כמו כן, הצעצוע מהווה אמצעי להוצאת אנרגיה ושחרור תוקפנות (בבחינת שק אגרוף).
הפעולה מצריכה גם תיאום בין ידיים ותיאום עין-יד.
התנגדות הגלילים להדיפתם לתוך המשטח מעודדת פיתוח של וויסות כח.
כמו כן, מהווה הצעצוע חיקוי של פעולה מעולם המבוגרים - תקיעת מסמר בקיר.
"הכבשה הכחולה" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימוים של דני דותן ודליה מבורך, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
הצלם איציק פורטל קיבל את פרס צילום סרט תיעודי במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 על צילומיו בסרט זה.
הסרט עוקב אחרי חייו ועבודתו של האמן, הפסל והצייר מנשה קדישמן, חתן פרס ישראל בן ה-73 (בעת עשיית הסרט).
הסרט מתאר את סדר יומו, השחייה בבריכת גורדון בתל אביב בשעת בוקר מוקדמת, העבודה בסטודיו שלו וציור הכבשים שהפכו להיות סמלו המסחרי.
הכביש הפאן-אמריקאי (; ) הוא מערכת כבישים המשתרעת לאורך 48,000 קילומטרים.
פרט ל"נתק דריין", שהוא מקטע בלתי סלול באורך 106 קילומטרים שבו נמצא יער גשם, זהו הכביש הרציף היחיד המחבר את שתי יבשות אמריקה, הצפונית והדרומית יחדיו.
לפי ספר השיאים של גינס, זוהי הדרך הארוכה ביותר בעולם לנסיעת כלי רכב ממונעים.
עקב אורכו יוצא הדופן, הכביש עובר באזורים אקלימיים מגוונים, אשר לעיתים הם אף שונים מאוד באופיים.
הכביש עובר במדינות רבות בדרכו, וכל מדינה שבה הוא עובר אחראית על סלילתו ותחזוקתו בחלק שבשטחה.
לכן, הכביש אינו אחיד במאפייניו.
בחלקים מסוימים של הכביש קשה לנוע במהלך מזג אוויר חורפי, ובחלקים מסוימים של הכביש הנסיעה עלולה להיות מסוכנת.
הכביש הפאן-אמריקאי עובר במדינות הבאות, לפי סדרן מצפון לדרום:
ארצות הברית (צפונו של הכביש במובלעת אלסקה)
הסתעפויות של דרכים היוצאות מן הכביש מוליכות גם לעבר המדינות בוליביה, ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וּונצואלה.
למרות שמסלולו עובר דרכן, קנדה וארצות הברית אינן מכירות רשמית במסלולו שדרכן כחלק מן הכביש הפאן-אמריקאי.
את הדרכים "השייכות לכביש" שנמצאות בגבולן, הן מחשיבות כחלק ממערך הכבישים המהירים המדינתיים שלהן.
לכן, הכביש מתחיל רשמית בעיר המקסיקנית נואבו לארדו הגובלת במדינת טקסס מצדו השני של גבול ארצות הברית–מקסיקו, ומשם הוא ממשיך דרומה דרך מונטריי אל מקסיקו סיטי.
מסלול הכביש ממשיך דרומה דרך הכביש המהיר הפדרלי המקסיקני מספר 190 עד לגואטמלה.
באמריקה המרכזית המסלול עובר בכביש המהיר המרכז אמריקאי מספר 1, חוצה בדרכו את סן סלוודור, בירת אל סלוודור ואת פנמה סיטי, בירת פנמה, ומגיע עד לעיירה יאביסה, פנמה, הגובלת בנתק דריין.
מצדו השני של נתק דריין ממשיך הכביש בטורבו שבצפון-מערב קולומביה ומשם ממשיך דרומה, קרב לעיר הבירה בוגוטה, אך עובר ממערב לה, וממשיך דרך סנטיאגו דה קאלי עד לאקוודור.
לאורך כל אקוודור הדרך עוברת בכביש המהיר מספר 35 של אקוודור, דרך קיטו בירתה, ומשם לאורך כל פרו בכביש המהיר מספר 1 של פרו, דרך לימה בירתה.
הכביש ממשיך עד לצ'ילה ועובר שם דרך אנטופגסטה וּולפראיסו.
מִולפראיסו נוטה הכביש מזרחה, חוצה את גבול צ'ילה-ארגנטינה ומסתיים רשמית בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
הסתעפויות "בלתי רשמיות" של הכביש מוליכות מִולפראיסו דרומה עד לקוולון שבלוס לאגוס, צ'ילה, ומבואנוס איירס דרומה עד לאושואיה שבטיירה דל פואגו, ארגנטינה.
נתק דריין (; ) הוא הקטע המשמעותי ביותר בכביש שאינו סלול.
הנתק הוא רצועה של יער גשם טרופי באורך 106 קילומטרים, המשתרע משני צדי הגבול בין פנמה לקולומביה, ברובו בצד הפנמי.
את המרווח חוצים חובבי ספורט אתגרי בכלי רכב שונים, כאופניים, כאופנוע וכטרקטורון, תוך התמודדות עם חול טובעני, עם ביצות, עם חרקים ועם צמחייה עבותה.
אין כל דרך סלולה המאפשרת מעבר בנתק במכונית סטנדרטית.
האזור מסוכן עקב פעילות של לוחמי גרילה קולומביאנים ועקב פשיעה אלימה.
במשך שנים נעשו ניסיונות להשלים את המקטע, אך לשווא.
בשנת 1971 הוחל בתכנון הכביש בַּמקום, במימון של ארצות הברית, אך העבודות הופסקו בשנת 1974, עקב לחץ של קבוצות לשמירה על הסביבה.
ניסיון נוסף נעשה בשנת 1992, אך סוכל בעקבות פרסום של סוכנות האומות המאוחדות אודות הנזק שייגרם לסביבה בעקבות הסלילה.
התנגדויות להשלמת הכביש בנתק דריין הן מגוונות.
טענה אחת היא כי הכביש עלול לפגוע ביער הגשם שבמקום.
לפי טענה אחרת, ישנו חשש כי סלילת הכביש תאפשר מעבר של מחלות טרופיות ושל מחלת הפה והטלפיים מדרום אמריקה לצפונה.
עוד נטען כי הכביש עלול לפגוע בסביבת החיים של הילידים האינדיאנים שבמקום.
בנוסף, נשמע גם נימוק ביטחוני, כי הכביש עלול לשמש למעבר של ארגוני גרילה וארגוני סחר בסמים, הפועלים בקולומביה, אל תוך פנמה.
הכביש המכושף הוא קטע כביש מפורסם בירושלים, מתחת לארמון הנציב, בתחומי השכונה הערבית ג'בל מוכבר.
התופעה הפכה חלק מן ההווי של תושבי ירושלים ואטרקציה למבקרים.
תופעה דומה מתרחשת באחד הכבישים בגליל, ליד עמוקה.
למעשה, התופעה אינה אלא אשליה אופטית.
הזווית בה נסלל הכביש ביחס לנוף יוצרת את התחושה כי שיפוע הכביש הוא כלפי מעלה, כאשר למעשה הדבר הפוך, ושיפוע הכביש הוא דווקא כלפי מטה.
האדם הצופה מן המכונית בנוף, מסיק כי הנוף הוא הישר ולכן רואה את המכונית נוסעת למעלה, אך למעשה, כאשר הוא משחרר את הבלמים, המכונית נעה כלפי מטה, בהשפעת כוח הכבידה.
כבישים "מכושפים" נוספים בארץ ישראל
ישנם מספר כבישים נוספים בארץ ישראל שגם ביחס אליהם נטען כי קיימת אשליה אופטית דומה:
הכביש ליד מושב אליפלט, מספר קילומטרים לפני ראש פינה.
כביש באזור רמת הגולן, אחרי קצרין ולכיוון גשור.
אחד הכבישים בגליל, ליד עמוקה
הכניסה לכביש המהיר מבית שמש לכיוון שער הגיא.
כביש באזור אילת, אחרי הכניסה לכביש שמוביל לבסיסים חיל הים ובדיוק לפני השלט מ.ק 24 מצד ימין.
בהלכות ערובין, היתר שאיבת מים בשבת הוא סדרת תקנות הלכתיות שמטרתן להתיר שאיבת מים בשבת, אף במקומות שיש בדבר איסור דרבנן של הוצאה מרשות לרשות מכרמלית לרשות היחיד, ובאמצעות תיקון מחיצה מינימלית.
כיום אין כמעט שימוש מעשי בהיתר זה.
מדין התורה, אין איסור בהוצאת והכנסת חפצים מרשות הכרמלית (כגון ים או נהר), לרשות היחיד, ובכלל זה שאיבת מים שנחשבת גם כן כהוצאת והכנסת חפצים.
אולם מדרבנן נאסר להוציא ולהכניס חפצים מרשות היחיד לכרמלית בשבת, וכן נאסר להוציא חפצים בין רשות היחיד פרטית לרשות יחיד משותפת, ללא תיקון עירוב חצרות.
אולם כשחכמים אסרו דבר זה בכלליות, הם לא אסרו במספר מקרים פרטיים, והשאירו את ההלכה כדין התורה, ובתנאי שתהיה מחיצה מינימלית בכל אחד מהמקרים.
שאיבת מים מרשות הכרמלית לרשות היחיד
כדי להתיר לשאוב מים בשבת מכרמלית לרשות היחיד, יש צורך במחיצה מיוחדת ברשות היחיד, מסביב לחור המיועד לשלשול הדלי אל המים.
על ידי מחיצה כזו, רואים את המחיצה כאילו היא נמשכת ויורדת עד שפת המים, ('גוד אחית מחיצתא') והמים שתחתיה הם כרשות היחיד, ונמצא ששאיבת המים היא מרשות היחיד לרשות היחיד, דבר המותר בשבת.
מחיצה זו צריכה להיות בגובה (או בעומק) של לפחות י' טפחים, (כ- 80 ס"מ) ועליה להקיף שטח של לפחות ד' על ד' טפחים.
מחיצה זו יכולה להיות למעלה או למטה מהנקב, ובלבד שתעשה במיוחד לצורך היתר השאיבה בשבת, ולא שהייתה קיימת כבר לפני כן.
כיוון שהמחיצה מתירה לשאוב מים, היא גם מתירה לשפוך מים דרכה מרשות היחיד לכרמלית.
על אף שתי סיבות אלו המחיצה התלויה מועילה, כיוון שכל איסור ההוצאה מכרמלית לרשות היחיד הוא מדרבנן, וכשהם אסרו טלטול רגיל בין כרמלית לרשות היחיד, הם לא אסרו במקרה כזה של שאיבת מים לאחר תיקון מחיצה תלויה.
עיקר תיקון המחיצה הוא משום היכר, היינו כדי להבדיל בין מקרה זה לכל טלטול אחר מכרמלית לרשות היחיד, ולא שהמחיצה הזו באמת יוצרת רשות היחיד במים.
בספינה ההולכת על פני המים, שבה קשה לתקן מחיצה כזו סביב נקב השאיבה, מורחב היתר זה אף יותר, ואפשר לשאוב בה מים מהים דרך חור בקרש הרחב ד' על ד' טפחים שיוצא מדפנות הספינה, אף ללא מחיצה סביבו.
הצורך בתיקון זה הוא דווקא בספינה נמוכה, שאין משפתה לשפת הים י' טפחים, וללא התיקון נמצא שהוא מטלטל מכרמלית (הים) לרשות היחיד.
(הספינה) אולם במקרה והספינה גבוהה יותר, די בהוצאת זיז קטן מהספינה, שכן אוויר כרמלית מעל י' טפחים הוא מקום פטור, ונמצא כששואב מים הוא מטלטל מכרמלית למקום פטור וממקום פטור לרשות היחיד, דבר המותר במקרה הצורך.
במקרה זה, הזיז משמש להיכר שרק לגבי שאיבת מים הותר לטלטל מכרמלית לרשות היחיד דרך מקום פטור, ולא לדברים לא נצרכים.
במקרה זה, של שאיבת מים על ידי הוצאת זיז להיכר, אסור לשפוך בחזרה מים ישירות מהספינה לים, שכן המים לא נחים בדרכם במקום פטור, ונמצא שהוא זורק מרשות היחיד לכרמלית, דבר שאיסורו דרבנן.
אולם מותר לשפוך או לזרוק דברים על גבי דופן הספינה, אף שמשם הם יפלו לים, שכן לא אסרו חכמים הוצאה מרשות לרשות בין רשות היחיד לכרמלית על ידי 'כוחו', היינו כשאינו מוציא בין רשויות בצורה ישירה, אלא כשמוציא למקום ממנו ימשיך החפץ עצמאית לעבר הרשות האחרת, כמו פה.
הגמרא במסכת עירובין מתארת פרט בדין זה המיוחד לכנרת, המתיר לשאוב מים מהכנרת למרפסת הפתוחה מעליה, שיש בה שטח של לפחות ד' על ד' אמות, והנקב הוא לפחות ד' על ד' טפחים, אפילו ללא מחיצה מיוחדת לנקב, היות שרואים חלק מהמרפסת כאילו הוא מכופף ונעשה כמחיצה לנקב, בדומה להיתר בספינה.
סיבת דין מיוחד זה היא שלשפת הכנרת הייתה כעין מחיצה ('אוגנים') ויש היכר לכך שהיא כרמלית, ולכן די בתיקון קל.
דין זה הוא דעת יחיד, ואינו להלכה כיום.
אמת מים העוברת ברשות היחיד
אמת מים קטנה העוברת דרך חצר, שהיא רשות היחיד, ואין בה רוחב ד' טפחים או עומק י' טפחים, בטלה לרשות היחיד וניתן לשאוב ממנה מים ללא הגבלה.
אולם אם יש בה שיעור גודל זה, היא נחשבת לכרמלית, היות שיש בה שיעור של 'מקום חשוב' שאינו בטל לרשות בו הוא עובר, והיא מפולשת משני צידיה אל מחוץ לחצר.
כדי להתיר לשאוב ממנה מים בשבת במקרה זה, יש להציב מחיצה בת עשרה טפחים בכניסתה וביציאתה מהחצר.
מחיצה זו צריכה להיעשות כך שלפחות טפח אחד מהמחיצה יהיה בתוך המים, ולפחות טפח אחד מעליהם.
אולם גם במקרה זה, המחיצה תתיר לשאוב מים אף אם היא 'מחיצה תלויה' - מחיצה שיש בינה לקרקע יותר מעשרה טפחים.
אם האמה נכנסת לחצר בפתח ברוחב בן פחות מג' טפחים, או בכמה פתחים כאלה, אין צורך בשום תיקון, שכן פתח פחות מג' טפחים נחשב כסתום.
באר מים בין שתי חצרות
באר או בור מים שנמצאים בין שתי חצרות משותפות - נחשבים כשייכים לשתי הרשויות השונות.
לכן אין אנשי החצרות יכולים לשאוב ממנה מים בשבת על מנת להכניסה לבתים, היות שבשאיבת המים יש הוצאה מרשות היחיד אחת לרשות היחיד אחרת שאינה באותה בעלות, דבר שיש בו איסור דרבנן ללא תיקון עירוב חצרות.
באמצעות המחיצה רואים כאילו הבאר או הבור מחולקים בין שתי החצרות, וכל אחת מהחצרות שואבת את המים מחלקה.
ההיתר בדין זה הוא בכך שמכשירים מחיצה תלויה אף שבדרך כלל היא פסולה, וכן שאין מתחשבים בכך שהמים בין שני החלקים מתערבבים ביניהם ללא הפסק.
המחיצה לצורך היתר זה צריכה להיות מחיצה שנעשתה במיוחד, ולא מחיצה שעומדת ממילא.
אפשרות אחרת להתיר במקרה זה היא הצבת קורה מעל הבאר ברוחב של לפחות ד' טפחים, כך שרואים את הקורה כאילו היא יורדת לתוך הבאר ומחלקת אותה לשניים, מדין פי תקרה יורד וסותם.
באופן דומה יש לתקן מחיצה במאגר מים של שני מקומות יישוב, שבאמצעו עובר תחום השבת של אחד מהם.
הכאה דרך הילוכו (מונח בינלאומי: en passant, צרפתית) הוא מהלך מיוחד בשחמט, המבוצע על ידי רגלים.
כאשר רגלי מבצע מסע כפול ולוּ היה מבצע מסע בודד הוא היה מאוים על ידי רגלי, יכול רגלי אחר להכות אותו כאילו עבר רק משבצת אחת.
המהלך תקף רק לתור הבא (זהו למעשה המהלך היחיד בשחמט שניתן לעשות רק בתור הקרוב ולא לאחר מכן).
ברישום התנועות מסמנים הכאה דרך הילוכו כמו הכאה רגילה (בדוגמה משמאל ההכאה תסומן ב:א3).
לעיתים מוסיפים אחר כך ד.ה.
החוק נכנס לתוקפו בסביבות המאה ה-15, כדי למנוע מצבים בהם כל הרגלים חוסמים זה את זה.
את ההכאה ניתן לבצע אך ורק אם התקיימו ארבעת התנאים הבאים:
הרגלי המכה היה בשורה החמישית שלו, כלומר שורה 5 ללבן ושורה 4 לשחור.
הרגלי המוכה היה בשורה הראשונה שלו (שורה 2 ללבן, שורה 7 לשחור) ובטור אחד משמאל או אחד מימין לרגלי המכה (מכאן ששני הרגלים נמצאים במרחק של "צעד פרש").
הרגלי המוכה נע שני צעדים באותו תור (אם הוא נע צעד ואחר כך עוד צעד לא ניתן לבצע הכאה).
הרגלי המכה הכה את הרגלי המוכה מיד לאחר הילוכו (אם לא, הוא אינו יכול לבצע זאת מאוחר יותר).
אם ארבעת התנאים מתקיימים, ניתן לבצע הכאה דרך הילוכו.
הרגלי המכה נע באלכסון למשבצת הראשונה שהרגלי המוכה נע דרכה, והרגלי הזה מוסר מהלוח.
הדיאגרמה משמאל לקוחה מהמשחק גנדרסן-פאול 1928. השחור שיחק 12...ו5 וחשב שהלבן יכה אותו דרך הילוכו.
אבל ללבן היה רעיון אחר:
לאחר הכאה דרך הילוכו שגרמה לשח כפול על ידי הצריח והרץ, המלך השחור הגיע למצב של מט והפסיד.
גם בבעיות שחמט עושים לפעמים שימוש בהכאה דרך הילוכו.
דוגמה לכך היא הבעיה משמאל, שחוברה על ידי קנת' הווארד ב-1938 ועושה שימוש רב בהכאה דרך הילוכו.
התשובה היא 1.ד4 מאיים 2.ד5+ ג:ד5 3.ר:ד#5. כדי למנוע את האיום הזה על השחור להכות את הרגלי דרך הילוכו, ואז הלבן ממשיך כך:
אם השחור משחק 1...ה:ד3 ד.ה., הוא מאפשר ללבן לשחק 2.ו4 (השחור הזיז את הרגלי על ה4 ולכן לא יכול להכות את הרגלי הלבן דרך הילוכו).
מאיים 3.ו#5, וכדי למנוע זאת השחור יכול לשחק 2...ו5 ואז הלבן משחק 3.ה:ו6 ד.ה.#
הכבוד של מרציאנו היא סדרת דרמת פשע ישראלית בהפקת יונייטד קינג ובבימויו של חיים בוזגלו, המבוססת על סרט הקולנוע "כבוד" שיצא לאקרנים בשנת 2009. הסדרה שודרה לראשונה באוקטובר 2011 בערוץ 10.
הסדרה מגוללת את סיפורם של שתי משפחות פשע מאורגן יריבות, משפחת מרציאנו ומשפחת ברדוגו וביניהן עומד בתווך המפלג לפשיעה מאורגנת של "היחידה הארצית לחקירת פשיעה בינלאומית וחמורה" (היאחב"ל).
ליאון מרציאנו (זאב רווח) – ראש משפחת מרציאנו.
דניז מרציאנו (ריטה שוקרון) – אשתו של ליאון מרציאנו.
דניאל מרציאנו (חיים זנאתי) – בנו הבכור של ליאון מרציאנו.
פרלה מרציאנו (ריימונד אמסלם) – אשתו של דניאל מרציאנו.
מירו מרציאנו (לירון לבו) – בנו של ליאון מרציאנו.
ססי מרציאנו (רפי אמזלג) – בנו הסורר של ליאון מרציאנו.
רונית מרציאנו (מורן אטיאס) – בתו של ליאון מרציאנו.
שירלי מרציאנו (מיטל פארן) – בת הזקונים של ליאון מרציאנו.
יעקב (ג'קו) מרציאנו (אלברט אילוז) – האח של ליאון מרציאנו.
מישל (ג'יל בן דוד) – רואה החשבון של משפחת מרציאנו.
פחימה (איצ'ו אביטל) – חייל של ססי מרציאנו.
אלון (אלון דהן) – שומר ראש של ליאון מרציאנו.
הרצל ברדוגו (שמיל בן-ארי) – בעבר ראש משפחת ברדוגו, יושב בכלא (בפרקים הראשונים).
עמוס ברדוגו (עמוס לביא) – ראש משפחת ברדוגו, אחיו של הרצל ברדוגו.
ריימונד ברדוגו (אוולין הגואל) – אשתו השנייה של עמוס ברדוגו.
מיכאל ברדוגו (אייל רוזלס) – בנו הבכור של עמוס ברדוגו.
גילה ברדוגו (סמדר קילצ'ינסקי) – אשתו של מיכאל ברדוגו.
רפאל ברדוגו (סמי הורי) – בנו של עמוס ברדוגו.
דני ברדוגו (שירז טל) – אשתו של רפאל ברדוגו.
גבי ברדוגו (נטלי עטיה) – בתו של עמוס ברדוגו.
איתי ברדוגו (איתי בוזגלו) – בן הזקונים של עמוס ברדוגו.
מוטי ברדוגו (ירון לוי סבג) – בנו של הרצל ברדוגו.
ורוניקה (מרינה שויף) – המאהבת של עמוס ברדוגו.
רב-פקד שטרודל (אורי אברהמי) – קצין בכיר במפלג לפשיעה מאורגנת ביאחב"ל.
לולו (אריק משעלי) – אחיין של הרצל ועמוס ברדוגו.
פארס (ג'וני ערביד) – בכיר ממשפחת פשע ערבית בלוד.
הכאה (או: הקשה) באצבע צְרֵדָה היא מחווה אנושית הנוצרת על ידי החלקה מהירה של האמה, האצבע האמצעית בכף היד, על פני האגודל - תוך יצירת חיכוך חזק ביניהן.
את האצבע ה"מכה", מותחים על האגודל, לפני שחרורה בבת אחת אל עבר כף היד.
המכה בין האצבע לבין כף היד יוצרת את הצליל.
שימוש בהכאה באצבע צרדה נעשה פעמים רבות במוזיקה או ריקוד, על מנת ליצור קצב.
לעיתים השימוש בהקשה נעשה במקום מחיאת כפיים.
לחלופין, נעשה שימוש בהקשה באצבעות באינטראקציה בין אנשים, על מנת למשוך תשומת לב.
קוסמים לעיתים משתמשים בהכאה זו כתחליף לאמירת מילות קסם, על מנת להראות שהקסם התרחש במהירות רבה.
הכאה באצבע צרדה נזכרת במשנה במסכת יומא כמנהג פרחי כהונה להעיר את הכהן הגדול אם מתנמנם בליל יום הכיפורים בבית המקדש: .
נחלקו הראשונים מהי אצבע צרידה: רש"י ובעקבותיו גם רבי עובדיה מברטנורא, מפרשים שמדובר באצבע המורה ("אצבע הסמוכה לגודל").
לעומתם, בביאור התוספות ואחרים בעקבותיהם טענו שמדובר באמה, שכן .
ישנו עוד סוג של הכאה באצבע צרדה, הנזכר ברש"י על מסכת תענית:
כלומר, תפיסת האצבע המורה באגודל ושחרורה, כדי להכות במצח (או בבלורית) באמצעות ציפורן האצבע.
והשוו למחווה היפנית דֶקוֹפִּין (ביפנית: デコピン).
הכאה באצבע צרדה יכולה לשמש כתחליף למחיאות כפיים.
סיבה אפשרית היא שהקול שהיא משמיעה מפריע פחות ממחיאות כפיים במהלך נאומים והכרזות.
השימוש בהכאה באצבע צרדה נפוץ גם בקהילת הפואטרי סלאם, שם היא משמשת את הקהל כמחוות תמיכה ספונטנית או בתור הסכמה עם מה שהמשורר שיתף.
בסרט הנוקמים: מלחמת האינסוף, דמותו של תאנוס משמידה חצי מהיצורים החיים ביקום, באמצעות הקשה באצבע צרדה בידו העטויה בכפפת האינסוף.
רשת הכבישים המהירים של סין הוא שם כולל של כבישים מהירים עירוניים ובין עירוניים בשטחה של סין.
רשת זו היא רשת הכבישים המהירים הארוכה ביותר בעולם כולו.
בסוף שנת 2015 האורך הכולל של כל הכבישים עמד על 123,000 ק"מ, כאשר 11,050 ק"מ מתוכם נסללו באותה שנה.
כבישים מהירים בסין הם תוספת חדשה למדי לתשתית התחבורה במדינה, הכביש המהיר הראשון בסין נפתח בחודש אוקטובר 1988. בשנת 1999 רשת הכבישים המהירים עברה את סך האורך של 10,000 ק"מ.
העלות הכוללת של רשת הכבישים המהירים מוערכת לסך של 2 טריליון יואן סיני (כ-240 מיליארד דולר אמריקאי).
משנת 2005 לשנת 2010 ההשקעה השנתית בכבישים תוכננה לעמוד על בין 140 ל-150 מיליארד יואן (בין 17 ל-18 מיליארד דולר ארצות הברית), ומהשנים 2010 לשנת 2020 ההשקעה השנתית תוכננה לעמוד על כ-100 מיליארד יואן (12 מיליארד דולר).
תקציבי הבנייה יגיעו ממס רכישת כלי רכב, עמלות ומיסים שייגבו על ידי הממשלה, איגרות חוב, ומהשקעות מפנים ומהשקעות זרות.
רבים מהכבישים בפרויקט הם כבישי אגרה, ובמיוחד עמוד השדרה הידוע כ"רשת 7918".
מאמצים לכפות עלייה במס על הדלק במדינה כדי לממן את הכבישים שהכניסה אליהם מותנית בתשלום נתקלו בהתנגדות, והיה קשה מאוד למפלגה הקומוניסטית ולמועצת המדינה להעביר חוק כזה מול הקונגרס הלאומי העממי.
החל מ-1 במאי 2004, המהירות המותרת בכבישים מהירים בסין עלתה מ-110 קמ"ש ל-120 קמ"ש.
בנוסף, מאותו יום גם לנהגים חדשים ניתנה הרשות לנהוג בכבישים מהירים, היתר שלא ניתן בשנות התשעים.
המהירות המינימלית המותרת בכביש מהיר בסין עומדת על 70 קמ"ש, ורק כלי רכב ממונע רשאי לעלות לכביש המהיר.
ישנה ענישה וקנסות גם לנהגים שעוברים את המהירות המותרת וגם לנהגים שנוסעים מתחת למהירות המינימלית המותרת.
כבישים אלו מתומררים הן באנגלית והן בסינית.
הדבר בא לשבור את מחסום השפה, ועם זאת עובדים מעטים בכבישי האגרה יודעים לדבר אנגלית.
השילוט בדרכים אלו הוא שילוט בעל אותיות לבנות על רקע ירוק, כמו הכבישים המהירים ביפן, שווייץ וארצות הברית.
התמרור החדש ממקם את סימון היציאה בחלקו הימני העליון של התמרור, נתון נוסף המקרב תמרורים אלו לתמרורים בארצות הברית.
התמרורים מורים על יציאות, כבישי אגרה, שירותים שונים באזור הכביש ואזורי התרעננות.
קיימים גם תמרורים שמזהירים את הנהגים לא לעבור את המהירות המותרת, אזהרות לגבי שטח הררי, איסור שלא לנהוג בשולי הכביש וכן על שוני בתוואי הכביש.
על אף שרוב התמרורים באנגלית ניתנים להבנה, לעיתים הם כתובים באנגלית שבורה ולא תקינה.
הכבוד של פריצי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של ג'ון יוסטון משנת 1985. בסרט משחקים ג'ק ניקולסון, קת'לין טרנר, רוברט לוג'יה ובתו של הבמאי, אנג'ליקה יוסטון.
תסריט הסרט עובד על ידי ריצ'רד קונדון וג'נט רואץ', והוא מבוסס על ספרו של קונדון בעל אותו שם משנת 1982. אלכס נורת' הלחין את פסקול הסרט בהתבסס על יצירותיהם של ג'אקומו פוצ'יני ושל ג'ואקינו רוסיני.
על אף שהוא היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, הסרט זכה רק בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר אשר הוענק לאנג'ליקה יוסטון.
נכון ל-2014 במאי הסרט ג'ון יוסטון מחזיק בשיא אוסקר לבמאי המבוגר ביותר שהיה מועמד לפרס.
"הכבוד האבוד של קתרינה בלום, או: איך עלולה להתהוות אלימות ולאן עלולה היא להוליך" - הוא ספר מאת הסופר הגרמני היינריך בל, שיצא לאור בשנת 1974 בגרמניה המערבית.
הספר חושף כיצד בילוי תמים לכאורה של סוכנת בית, קתרינה בלום, עם אהובה בלילה בודד הפך לסיפור סנסציוני בעיתון צהוב אחד בעטיו של כתב העיתון, ורנר טטגס.
הפרסומים גורמים בסופו של דבר להרס שמה וחייה של בלום ושל אנשי שלומה, למות אמה ולמעורבות בלתי נמנעת של גורמים שונים במשטרה ובפוליטיקה, אשר בוחשים בפרשייה מתוך אינטרסים אישיים שלהם.
הספר נכלל ברשימת 100 הספרים של המאה של "לה מונד", שפורסמה בשנת 1999. צמד המילים "הכבוד האבוד" השתרש בשפה העברית בעקבות שם הספר במשמעות של פגיעה בכבוד או עלבון.
קתרינה בלום היא סוכנת בית חרוצה, מאורגנת ומסורה לעבודתה ולמעבידיה, שמוקירים את שירותיה.
נתונים אלו מאפשרים לה לרכוש בעמל רב דירה ומכונית, שתוביל אותה בין מקום עבודה אחד למשנהו.
במסיבה שנערכה אצל קרובתה היא הכירה בחור שקסם לה, ובילתה איתו לילה רומנטי בדירתה.
למחרת בבוקר פושטת המשטרה על ביתה כדי לעצור את הבחור, לודוויג גטן, שחשוד ברצח ובשוד, אך זה חמק מהדירה בסיועה של קתרינה, שהתמצאה במבנה הסניטרי של הבניין.
קתרינה נעצרת ונחקרת, ומשוחררת למחרת.
מאותו יום מתחיל עיתון ה"צייטונג", טבלואיד יומי, לפרסם כתבות מפלילות מדי יום ביומו על קתרינה.
העיתונאי, ורנר טטגס, מראיין אנשים שונים הקשורים להווה ולעבר של קתרינה, ומפרסם את "ממצאיו" תוך סילוף קיצוני של דבריהם.
הוא "תמה" מהיכן יש לעוזרת בית מימון לקנות דירה ומכונית, מאשים אותה בקבלת גברים זרים המבקרים בדירתה, באופי קר ומחושב, ושם בפי כל מיודעיה השמצות והכפשות על שמה, כאשר הוא מוציא לחלוטין דברים מהקשרם, וגורם לדברי השבח שהעניקו לה להישמע כהאשמות בולטות.
טטגס מצליח גם לחדור לבית החולים שבו מאושפזת אמה של קתרינה לאחר ניתוח קשה, וגורם למותה, לאחר שפרסם את דבריה על בתה, שקיבלו משמעות הפוכה במאמריו.
קתרינה בלום, שמקפידה לקרוא את פרסומי ה"צייטונג" עליה, מחליטה לעשות מעשה; היא מציעה לטטגס ראיון בלעדי איתה, מזמינה אותו אל ביתה, ולאחר שזה מנסה לאנוס אותה - היא יורה בו.
הספר מתחיל בתיאור הודעתה במשטרה של קתרינה בלום על הרצח שביצעה, ולאחר מכן מתאר את הימים שקדמו לרצח והובילו אליו.
"הכבוד האבוד של קתרינה בלום" יצא בגרמניה על רקע התבהלה שאחזה בציבור ובתקשורת עקב פעולות הטרור של סיעת הצבא האדום, שכונתה גם "כנופיית באדר-מיינהוף".
הצהובון "צייטונג" מנצל את החשש וההתעניינות בציבור, ובאמצעות הכתב ורנר טטגס מדווח על אירוע קל ערך של עבריין, שהצליח לחמוק מידיה של המשטרה בעזרתה של בחורה מאוהבת, והופך את הגבר לרוצח, ואת הבחורה למשתפת פעולה מסוכנת.
מכיוון שהבחור מצליח להסתתר מהמשטרה ומהתקשורת כאחד, מתמקד טטגס בקתרינה בלום, סוכנת הבית הצנועה והישרה, ומעליל עליה עלילות זדון שמציירות בהדרגה את דמותה כאישה קלת דעת וקרת מזג, הנוהגת לארח גברים זרים בדירתה, משתפת פעולה עם פושעים, מגלה נטיות קומוניסטיות פסולות ומושמצת בחריפות על ידי קרוביה, מעסיקיה, בעלה לשעבר ואמה.
המחבר, שמגולל את סיפור המעשה בצורה של דיווח דוקומנטרי, יבש לכאורה, אך מלא בציניות עד כדי סרקזם, דואג לחשוף בפני הקורא את דמותה האמיתית של קתרינה בלום, שהיא בת דמותה המנוגדת לחלוטין של גיבורת ה"צייטונג".
בכך, מעלה בל בספרו את שימושה הציני של התקשורת באירועים, ובמיוחד באנשים פשוטים, כדי לנצל את להיטותם לחדשות ולרכילות, לצורך הגדלת תפוצתו של העיתון.
למטרה זו מוצא העיתון מן הראוי להשחיר את דמותה של אלמונית ישרת דרך, להקריב על מזבח התפוצה את אמה ולתעתע בקורא התמים, תוך כדי כך הוא מנצל את האקלים הפוליטי הנוכחי בציבור.
הכתב מוצא דופי גם בעבר של המעסיקים שנרתמים לעזרתה של קתרינה, תוך הטלת רמזים ברורים על נטיותיהם הקומוניסטיות.
בפרק שנקרא "חופש הביטוי, הזכות לדעת ואמצעי התקשורת", כותבת המשפטנית, רות גביזון, בספרה
במהלך העלילה מתברר, שהעבריין איננו רוצח, אלא גנב פשוט, שקתרינה בלום היא בחורה שסבלה במהלך חייה מלא מעט הטרדות מיניות מהגברים שסבבו אותה ושהגבר שמבקר כביכול בביתה הוא אדם במעמד חברתי גבוה, שהיא דחתה בצורה חד משמעית את חיזוריו אחריה.
במסגרת חיזוריו שלח לה האיש מפתח לדירת הנופש שלו, ולשם שלחה בלום את אהובה כדי להסתתר מהמשטרה והתקשורת.
היינריך בל מוקיע בספרו את התקשורת הצהובה, את ההטרדות המיניות, את האינטרסים הפוליטיים והבורגניים, שמנצלים את האזרח הפשוט לצרכיהם, עד כדי כך, שאישה חרוצה והגונה תבוא לידי רצח.
בניגוד לרומנים שבתחילתם מופיעה תניית פטור בנוסח: "כל קשר בין הדמויות וההתרחשויות המתוארות בסיפור זה ובין המציאות הוא מקרי בהחלט", בתחילתו של רומן זה נאמר: "הנפשות והעלילה של סיפור זה הן בדויות.
אם יתברר, שבתיאור קצת אורחות־התנהגות עיתונאיים יש צדי־דמיון לאורחות־התנהגות של העיתון "בילד", הרי צדי־דמיון אלה אינם לא פרי כוונה ולא פרי מקרה אלא בלתי־נמנעים הם."
קתרינה בלום, סוכנת בית, חשודה בסיוע ללודוויג גטן להימלט
ד"ר הוברט בלורנה, עורך דין, מעסיקה וסנגורה של קתרינה בלום
גרטרוד (טרודה) בלורנה, אדריכלית, אשתו של הוברט בלורנה, ידועה בכינוי "טרודה האדומה"
ורנר טֶטגֶס, עיתונאי בעיתון "צייטונג"
בייצמֶנאֶ, מפקח משטרה, ממונה על מגינג
אלזה וולטרסהיים, סנדקיתה ואשת סודה של קתרינה בלום.במסיבה שהערכה בביתה פגשה קתרינה את לודוויג גטן
הכבוד האבוד של קתרינה בלום במדיה האמנותית
בשנת 1975 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הספר שביימו וכתוב במשותף מרגרטה פון טרוטה ווולקר שלנדורף בשנת 1984 יצא עיבוד טלוויזיוני של הספר, ובשנת 2012 הומחז הספר לרדיו.
הספר קיבל גם עיבוד אופראי.
הכאב הזה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה, מתוך אלבומה האחד עשר, ימים נשברים.
השיר יצא לאור באוקטובר 1986, כסינגל השלישי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי עפרה חזה, הולחן על ידי חזה ויזהר אשדות והופק על ידי אשדות.
בשנת 2007, הקליטו עברי לידר ונינט טייב גרסה מחודשת של השיר.
גרסתם זכתה להצלחה רבה, ואף נכללה באלבום המחווה קול הנשמה: שרים עפרה חזה, שיצא בשנת 2018, עבור חזה.
השיר זכה לגרסה אנגלית, "My Aching Heart", שנכלל באלבום "Shaday".
ב-5 באפריל 2000, יצא אלבום האוסף מנגינת הלב, בו נכלל השיר.
הווידאו קליפ המלא של השיר פורסם לראשונה ליוטיוב ב-28 בפברואר 2010. בווידאו קליפ, ניתן לראות את עפרה חזה שרה באולם שקירותיו מכוסים בתמונות לצד נגני ליוויי, מתופף, קלידים וגיטריסט.
נכון ל-21 בינואר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-150 אלף צפיות.
הכביש האירופי E30 הוא כביש מהיר בכיוון מערב-מזרח המשתרע לרוחב אירופה, מקורק שבאירלנד ועד אומסק שברוסיה.
הנתיב מתבסס על כבישים מדינתיים בארצות שבהן הוא חולף, אשר סומנו בשלטים במספרו של הכביש.
אורכו הכולל הוא 6,530 קילומטר.
הכביש מהווה חלק מרשת הכבישים האירופית, אשר פותחה על ידי הנציבות הכלכלית של האו"ם לאירופה (UNECE) .
תוואי הכביש חולף בתחומיהן של שבע מדינות אירופיות.
להלן היישובים העיקריים שלאורך נתיבו:
אירלנד - קורק - ווטרפורד - רוסלאר
בריטניה - פישגארד - סוונסי - בריגנד - קארדיף - ניופורט - בריסטול - לונדון - קולצ'סטר - איפסוויץ' - פליקסטו
הולנד - הוק אוף הולנד - האג - גאודה - אוטרכט - אמרספורט - אולדנזאל
גרמניה - אוסנבריק - באד אוינהאוזן - הנובר - בראונשווייג - מגדבורג - ברלין
פולין - שווייבודז'ין - פוזנן - ורשה
בלארוס - ברסט - מינסק
רוסיה - סמולנסק - מוסקבה - ריאזאן - פנזה - סמרה - אופה - צ'ליאבינסק - קורגן - אישים - אומסק
למעלה ממחצית אורכו של הכביש מצויה בתחומי רוסיה: אורכו מקורק ועד מוסקבה 3,300 קילומטר, וממוסקבה ועד אומסק 3,230 קילומטר.
ממוסקבה מזרחה ועד אומסק חופף תוואי הכביש לתוואי הכביש האסייתי 6 , המסתיים בבוסאן שבקוריאה הדרומית.
במהלך נתיבו פוגש תוואי הכביש בתוואי עשרות כבישים אחרים ברשת כבישי ה-E הבינלאומית.
קטעי הכביש בתחומי בריטניה אינם מסומנים בסמלו של הכביש.
הכברי היא מכונית פתוחה, 2 מושבים, מסוג סייקלקאר אשר יוצרה על ידי מפתח הדגם Marcel Cabon בין השנים 1924–1925 בצרפת.
מפתח הדגם Marcel Cabon נולד בפרוור ניי-סיר-סן במערב פריז במחוז רמות הסן, בשנת 1905. היה בן 19 כשבנה את דגם "הכברי".
"הכברי" יוצר בקומונה (מועצה מקומית) "Asnières-sur-Seine" בפריז.
מנוע מתוצרת "Ruby (car)" ).
הכד מירושלים (בגליסית: Hidria de Xerusalén) הוא אגן אבן אשר גובהו כמטר, אשר נשמר בכנסיית סנטה מריה דה קמברה, בכפר קמברה במחוז לה קורוניה בגליסיה, ספרד.
על פי המסורת המקומית הכלי הוא אחד מששת הכלים שבהם ישו הפך מים ליין בחתונה בקנה.
לאורך השנים התדרדר מאוד מצבו של הכלי בגלל המנהג עממי לגרד מעט מן האבן ולהכין עם האבקה תרופות לטיפול במחלות שונות.
הכלי הוצג בתערוכת הפתיחה של המוזיאון של גליסיה בסנטיאגו דה קומפוסטלה בשנת 2012.
הכד מירושלים הנשמר בכנסיית קמברה אינו הכלי היחיד אשר נחשב לאורך מאות שנים לאחד מן הכלים בנס הפיכת המים ליין בחתונה בקנה.
נכון למאה ה-21 ידועים יותר משלושים כלים באירופה, המיוחסים לחתונה בקנה, אשר כולם זכו להכרה בין המאות העשירית וה-16.
ההתייחסות המתועדת הראשונה שהשתמרה על הכד מירושלים השמור בקמברה מתוארכת לשנת 1519, זאת בהליך תביעה אשר התברר בפני אנשי הכמורה בכנסיית סנטה מריה דה קמברה.
באותה המאה דיווחו גם שני חוקרים, ליסנצ'יאדו מולינה ואמברוסיו דה מוראלס, על השריד בעבודותיהם על "ממלכת גליסיה".
ככל הנראה על רקע חשיבותו של הכד בקרב המאמינים ניסה אב המנזר של סן מרטין פינריו להעבירו לסנטיאגו דה קומפוסטלה בסביבות שנת 1675, אולם התנגדותם של אנשי קמברה מנעה ניסיון זה.
במאה ה -19 חקרו כמה חוקרים גליסיאניים את הכלי, תוך התעלמות מחשיבותו הדתית
הנתונים הידועים על הכלי מצביעים כי מקורו במזרח:
על אחד מפינותיו של הכלי השתמרו אותיות בגופן מקובל במאה ה-12, ובו כתוב: "IDRIE IhlM" (כד של ירושלים).
החומרים מהם עשוי הכלי הם אבן גיר, ארגוניט וגבס, הדומה לאלבסטר, חומר האופייני לאדמות צחיחות, ואשר לא ניתן לאתרו באדמות גליסיה.
בעיצובו של הכלי החלק העליון מעוטר ב -6 רוזטות גדולות והחלק התחתון עם צוואר גלי, עיצוב שהוא זר לאמנות רומנסקית בגליסיה ודומה ליצירות שמקורן סדנה שפעלה בירושלים באזור שנשלט על ידי מסדר אבירי היכל שלמה עד לשנת 1187 .
סדנה זו ייצרה אגנים של מים קדושים הדומים לכלי השמור בקמברה.
כמו כן, קיימות שתי תיאוריות המנסות להסביר את אופן הגעתו של הכלי לכנסיית סנטה מריה:
התיאוריה הראשונה, הנתמכת על ידי ההיסטוריון הגליסי בן המאה ה-19, אנטוניו לופז פריירו, טוענת כי הכלי הובא מארץ ישראל ידי הרוזן פרננדו פרז דה טראבה (1090–1155).
שכן לדעת פריירו רק אדם עשיר וחזק כמוהו יכול היה להעביר את הכלי הענק מן המזרח ועד לקצה המערבי של אֵירוֹפָּה.
אלמנטים אחרים בחיי הרוזן תומכים בהשערה זו:
פרננדו קידם את הגעת מסדר אבירי היכל שלמה לממלכת גליסיה של מסדר המקדש, והעניק למסדר אדמות בקמברה ובקולרדו בגליסיה.
הרוזן נסע פעמיים לירושלים, בשנת 1137 ובשנת 1153, והבאת הכלי לגליסיה מתאימה למנהג האצולה באותם ימים להביא שרידים קדושים ממסעותיהם לארץ הקודש.
בנוסף לקשרי הרוזן עם ירושלים, מקום מוצא היצירה ועם אבירי היכל שלמה, שהסדנה שהפעילו ייצרה ככל הנראה את הכלי, לפרננדו פרז קשר גם למנזר סנטה מריה דה קמברה.
המנזר היה ממוקם בתחומי שליטתו.
השערה שנייה באשר למקור הכלי היא שהכלי הובא לגליסיה על ידי אחד מחברי מסדר אבירי היכל שלמה אשר שב מארץ הקודש קודם לשנת 1187. על פי תיאוריה זו היצירה הועברה לכנסייה הטמפלרית של סנטה מריה ומשם הועברה לכנסיית סנטה מריה דה קמברה, כאשר המסדר פורק בתחילת המאה ה-14.
היתר מכירה היא פעולה של מכירת חפץ, כאשר מטרתה העיקרית היא לצורך הפקעת איסור הלכתי מסוים הקיים במצוות רבות התלויות בבעלות של אדם על חפץ, וכאשר הבעלות על החפץ עוברת לאדם אחר שאינו חיוב במצווה זו, חיובה פוקע.
היתרים מסוג זה נזכרו בכמה מצוות.
הם נחשבים כפתרון לשעת הדחק, כגון לצורך מניעת הפסד כספי גדול במיוחד, חלקם אף שנויים במחלוקת.
יהודי שיש ברשותו חמץ בערב פסח, חייב לבער אותו לפני חצות היום, כמו שכתוב בתורה:.
מהמילה "לך" למדו חז"ל, שהאיסור חל רק על חמץ השייך ליהודי, ולא על חמץ שנמכר לנכרי: .
בתוספתא מדובר על מכירה פיזית, שבה החמץ עבר ממש לרשות הגוי.
אבל בתקופות מאוחרות יותר התחילו לבציע מכירה על הנייר בלבד, כאשר החמץ נשאר ברשות היהודי ורק הבעלות עוברת לגוי למשך חג הפסח.
היתר זה שנוי במחלוקת עד ימינו.
מי שנולד בעדרו ולד בכור לבהמה טהורה (כגון: פרה או כבשה), אסור לו להשתמש בו כל עוד הוא תמים ללא מום, כמו שכתוב בתורה:.
חז"ל למדו מהמילה "בישראל", שהאיסור חל רק על ולדות של בהמות השייכות ליהודי.
אולם אם האם שייכת, כולה או חלקה, לנכרי - הולד פטור מדין בכור, ומותר להשתמש בו כרגיל:
לפיכך נוצר היתר שבו מוכרים לגוי חלק מגוף של בהמות ממין נקבה שטרם המליטו על מנת שההמלטה תעשה ברשותו של הגוי, שכאמור אינו מצווה על כך.
בשנה השביעית (הנקראת שמיטה) אסור לעבד את האדמה:חז" למדו מהמילים "שדך", "כרמך" מלמדות, שהאיסור אינו חל אם השדה שייך לגוי.
לכן ישנם חקלאים יהודים הנוהגים למכור את שדותיהם לגוי למשך שנת השמיטה.
היתר זה לא נזכר בתלמוד; הוא נוצר לפני כ-500 שנה, ובתחילתו המכירה הייתה מכירה ממש - הקונה הנכרי גם עבד בעצמו בשדה במהלך השמיטה, ולמוכר היהודי לא היה כל קשר אליו עד שקנה אותו מחדש לאחר השמיטה.
אולם לפני כ-100 שנה התחילו לבצע מכירה על הנייר בלבד, שבה השדה עובר באופן רשמי לבעלות גוי, אך למעשה כל העבודה והרווחים עדיין שייכים ליהודי.
היתר זה שנוי במחלוקת עד ימינו; ראו היתר מכירה.
יהודי שיש לו חנות - אסור לו להפעיל אותה בשבת גם על-ידי נכרי.
עם זאת, אם מכרו חלק מהחנות לגוי, כך שהגוי נעשה שותף בבעלות, מותר לגוי להפעיל את החנות בשבת.
מי שפודה פירות מעשר שני שלו, צריך להוסיף חומש, כמו שנאמר בתורה:.
המילה "מעשרו" מלמדת, שחובת הוספת חומש חלה רק על מי שפודה מעשר שני השייך לו - ולא על מי שפודה מעשר שני השייך לחברו.
לפיכך, מותר לאדם למכור את המעשר השני שלו, או אף לתת אותו במתנה לחבירו, ואז לפדותם בלי תוספת חומש: .
בימי התלמוד, היו אנשים שנדרו נדר, שלא יאפשרו לחבריהם ליהנות מרכושם (בעיקר עקב סכסוכים אישיים).
עם זאת, הנודר בכל-זאת רצה לתת לחבירו מרכושו, כגון כדי לגמול עמו חסד, כשלא היה לו מה לאכול.
הדרך לעשות זאת היא להעביר את הרכוש לצד שלישי:
מי שלא הניח עירוב תבשילין לפני יום טוב שחל ביום שישי, אסור לו לאפות ולבשל מיום טוב לשבת, ואסור גם לאחרים לאפות ולבשל עבורו.
אולם, מותר לו למכור או לתת את הקמח שלו לאחרים, ואז מותר להם לאפות ולבשל עבורו:
הכבש השישה עשר/לילה טוב הוא שיר שנכתב על ידי יהונתן גפן ופורסם בספר שירי ילדים שפורסם בשנת 1978. השיר הולחן על ידי יוני רכטר.
השיר מופיע באלבום "הכבש השישה עשר", בהשתתפות אמנים מובילים כגון יהודית רביץ, גידי גוב, יוני רכטר ודייוויד ברוזה.
הטקסט משלב מאפיינים של תפילת לילה ושיר ערש, ומתאר מעבר מלילה לבוקר תוך מבט על מנוחה וחלום.
הוא כתוב בשפה פשוטה ובהירה, המותאמת לעולמם של ילדים.
המילה "טוב" מופיעה שלוש פעמים ויוצרת מסגרת טקסטואלית.
השיר מכיל אלמנטים מעולם הילדות כגון חלום, לילה, יום, קימה, מנוחה, חושך, ירח וצרצר.
מבחינה מבנית, זהו טקסט חד-חלקי ללא בתים או פזמון חוזר.
מנגינת השיר היא איטית ורגועה, אופיינית לשיר ערש, מבוססת על צעדים וקווים מלודיים ארוכים בסגנון לגטו.
יחד עם זאת, המנגינה עשירה במורכבות מוזיקלית הכוללת סינקופות ריתמיות וקפיצות מלודיות משמעותיות כמו סקסטה גדולה בעלייה ואוקטבה זכה בעלייה וירידה.
בשנת 1991 שולב השיר בהצגת ילדים בכתיבתו ובימויו של מיכאל גורביץ', והפך לחלק מרפרטואר שירי הילדים של יהונתן גפן.
הפצתו באלבום "הכבש השישה עשר" הביאה אותו לתודעת הציבור הרחב והפכה אותו ליצירה מוכרת בנוף המוזיקלי הישראלי.
הכבש השישה עשר ושירים שלנו גם הוא סיבוב הופעות משותף של משתתפי אלבום שירי הילדים הכבש השישה עשר דויד ברוזה, גידי גוב, יהודית רביץ ויוני רכטר, אשר החל ב-21 בינואר 2025 בהיכל התרבות, תל אביב ועתיד להסתיים ב-29 באפריל 2026 באותו מיקום.
בנוסף, נודע כי במופע ישודרו קטעים מוקלטים מראש בהשתתפותו של גפן.
כשבועיים לאחר מכן, הכריזו הארבעה על חמישה מופעים ראשונים בתל אביב וירושלים.
הכרטיסים למופע אזלו תוך 16 דקות בלבד, והפקת המופע הבטיחה כי תכריז על הופעות נוספות עוד באותו היום.
כעבור 20 דקות ממועד ההכרזה על 5 הופעות נוספות בתל אביב וחיפה, אזלו הכרטיסים גם למופעים הללו.
כעבור שבועיים נוספים, נפתחה מכירה ל-5 הופעות חדשות בתל אביב, אשר גם לה אזלו הכרטיסים תוך דקות ספורות.
חודשיים לאחר מכן, הודיעה הפקת המופע על 6 הופעות בקיסריה, אשר גם להן אזל המלאי תוך 48 דקות בלבד.
כעבור חודש, פורסמו 4 מופעים בירושלים, באר שבע ורעננה, אשר מכירתם הסתיימה באותו היום.
לאור הביקוש, נפתחו שלושה מופעים נוספים באותן ערים.
באפריל נפתחה מכירת כרטיסים ל-6 הופעות נוספות בתל אביב, אשר גם להן אזל מלאי הכרטיסים במהירות.
בעקבות מבצע עם כלביא, נדחו צמד ההופעות שהיו אמורות להתקיים ב-26 ו-28 ביוני באמפיפארק באר שבע ל-23 וה-24 ביולי.
בתום המבצע, הוכרזו 3 הופעות חדשות בראשון לציון, וכמעט כל הכרטיסים שיועדו למכירה נמכרו מבעוד מועד.
באוגוסט הוכרזו 3 הופעות בקיסריה, וחודש לאחר מכן הוכרז חלק נוסף של סיבוב ההופעות, אשר כלל 3 הופעות בתל אביב שעתידות להתקיים בחודש נובמבר.
באוקטובר ודצמבר הוכרזו מופעים עתידיים לשנת 2026, אשר יתקיימו בתל אביב וירושלים.
נכון לרגע זה (10 בדצמבר 2025), הופעות אלה עתידות להיות האחרונות במסגרת סיבוב ההופעות.
טרם תחילת סיבוב ההופעות, נמתחה ביקורת סביב מחירי הכרטיסים, כאשר אלה נעו בין 229.9 עד 399.9 ש"ח, מחיר שהקהל הישראלי לא רגיל לשלם.
ההתנפלויות לקראת מכירות הכרטיסים הושוו לסערה שיצר סיבוב הופעות האיחוד של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית אואזיס מוקדם יותר באותה שנה.
סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה וביקורות טובות.
סיבוב ההופעות זכה בפרס הופעת השנה של אקו 99FM לשנת תשפ"ה.
להלן רשימת שירים מתוך הופעה שהתקיימה במסגרת הסיבוב.
דויד ברוזה – זמרה, גיטרה
יהודית רביץ – זמרה, גיטרה
יוני רכטר – זמרה, פסנתר
אלעד עדר – קלידים, הפקה
ג'וקה פרפיניאן – כלי הקשה
עופר פלד – חליל, סקסופון, קלרינט
יהונתן גפן – ספוקן וורד (הוקלט מראש)
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית הוא תואר שהונהג מאמצע שנות ה–70, והוא מוענק לכדורגלן מתחת לגיל 23 שהיה המצטיין בפרמייר ליג באותה שנה.
1974 – קווין ביטי (איפסוויץ' טאון)
1975 – מרויין דיי (וסטהאם יונייטד)
1978 – טוני וודקוק (נוטינגהאם פורסט)
1980 – גלן הודל (טוטנהאם הוטספר)
1982 – סטיב מוראן (סאות'המפטון)
1985 – מארק יוז (מנצ'סטר יונייטד)
1986 – טוני קוטי (וסטהאם יונייטד)
1988 – פול גאסקוין (ניוקאסל יונייטד)
1990 – מת'יו לה טיסיה (סאות'המפטון)
1992 – ראיין גיגס (מנצ'סטר יונייטד)
1993 – ראיין גיגס (מנצ'סטר יונייטד)
1994 – אנדי קול (ניוקאסל יונייטד)
1997 – דייוויד בקהאם (מנצ'סטר יונייטד)
העשור הראשון של המאה ה–21
2000 – הארי קיואל (לידס יונייטד)
2002 – קרייג בלאמי (ניוקאסל יונייטד)
2003 – ג'רמיין ג'נאס (ניוקאסל יונייטד)
2005 – ויין רוני (מנצ'סטר יונייטד)
2006 – ויין רוני (מנצ'סטר יונייטד)
2007 – כריסטיאנו רונאלדו (מנצ'סטר יונייטד)
העשור השני של המאה ה–21
2012 – קייל ווקר (טוטנהאם הוטספר)
2013 – גארת' בייל (טוטנהאם הוטספר)
2015 – הארי קיין (טוטנהאם הוטספר)
2016 – דלה אלי (טוטנהאם הוטספר)
2017 – דלה אלי (טוטנהאם הוטספר)
2019 – ראהים סטרלינג (מנצ'סטר סיטי)
2020 – טרנט אלכסנדר–ארנולד (ליברפול)
הכהן הגדול השומרוני משמש ככהן גדול של קהילת השומרונים וכמנהיגה הדתי הבכיר.
מתוקף תפקידו הוא מתגורר בהר גריזים.
כהן גדול נבחר לאחר מותו של כהן גדול קודם, מתוך בני משפחת הכהונה ובהתאם לגילו.
לפי ההיסטוריה הרשמית של השומרונים, משרת הכהן הגדול החלה עם אהרן, הכהן הראשון, אחיו של משה, ולא פסקה מאז, אולם היסטוריונים רבים מפקפקים בתפיסה זו.
על פי המסורת השומרונית הכהונה עברה בירושה לאלעזר ואחריו לפינחס בנו, ומאז הכהונה עברה מדור לדור בירושה לצאצאיו.
בשנת 1624 פקד שבר גדול את הקהילה השומרונית כאשר הנצר האחרון מגזע בני פינחס בן אלעזר בן אהרון, הכהן הגדול, שלמה בן פנחס, מת.
תחתיו כיהן צדקה בן טביה ומאז, במשך כ־400 שנה, הכהנים הגדולים הם ממשפחתו.
צדקה בן טביה היה מבני שבט לוי מזרע עוזיאל בן קהת, דוֹד משה רבנו, ולכן למעשה הכהנים הגדולים כיום אינם מזרע אהרון.
אך לאחר כמה דורות החלו הכהנים הגדולים לטעון שגם הם מזרע אהרון רק לא מזרע פינחס בן אלעזר בן אהרן אלא מבני איתמר בן אהרן.
טענה זו מסתמכת על כך שטביה בן יצחק הכהן הגדול מהמאה ה-18 באחד מהפיוטים שכתב מיחס את משפחתו לעבד אלה בן שלמה מגדולי חכמי השומרונים בן המאה ה-14 שהיה כהן ממשפחת איתמר.
גרסה זו היא הגרסה המקובלת היום על השומרונים וכך היא מסורתם.
לפי הספירה השומרונית מונו מאז אהרן 133 כהנים גדולים.
ככל הנראה כבר בתקופה ההלניסטית עמד כהן גדול בראש השומרונים, מה שעושה אותה לאחת המשרות המתפקדות העתיקות בעולם.
כיום הכהן הגדול הוא עובדיה כהן בן וואסף כהן, הכהן ה-133 המחזיק במשרה.
הכהנים הגדולים במאות העשרים והעשרים ואחת
הכהנים בני צדוק הם משפחת כהנים מצאצאיו של צדוק הכהן, ששימשו בבית המקדש הראשון וגם לאחר שיבת ציון.
בימי זרובבל בן שאלתיאל מונה יהושע בן יהוצדק, שהיה מבית צדוק ומבוני בית המקדש השני, לתפקיד הכהן הגדול וצאצאיו המשיכו לשמש ככהנים גדולים עד תקופת גזירות אנטיוכוס.
אחד הכהנים הידועים בשושלת זו היה שמעון בן חוניו, שנודע בכינויו 'שמעון הצדיק'.
בספר יחזקאל מופיע שרק הכהנים הללו יורשו ליטול את תפקידי העבודה העיקריים בבית המקדש השלישי, ונאמרה עליהם מעלה מיוחדת, .
לפי מדרש הגדול, אחד מהתנאים לבחירת כהן גדול הוא שהכהן יהיה ממשפחת בני צדוק.
בתורה מסופר שכאשר הרג פינחס בן אלעזר את זמרי בן סלוא זכה לברכת הקדוש ברוך הוא; .
פסוק זה הובן כברית לבני פינחס, שיהיו שושלת של כהנים גדולים, בן אחר בן.
בספר בן סירא מברך הכותב את שמעון בן יוחנן הכהן, שנודע בכינויו 'שמעון הצדיק':
וכן יש מפרשני התורה שסבורים כי שלשלת הכהונה הגדולה תהיה נחלתם של בני פינחס כפי שמשמע מפסוקים אלו.
יש מפרשים הגורסים, שפנחס הכהן איבד את תפקיד הכהן הגדול בגלל חטאיו: בכך שהוא נמנע מללמד תורה בזמן מעשה פילגש בגבעה, וכן בכך שלא הלך אחרי יפתח הגלעדי כדי להתיר לו את נדרו.
במקומו ניתנה הכהונה הגדולה לצאצאי איתמר הכהן, שהם עלי הכהן ומשפחתו.
אולם, כאשר חטאו חפני ופינחס, בני עלי, ניבא איש האלהים (שעל פי חז"ל הוא אלקנה, אב שמואל הנביא) את חזרת הכהונה הגדולה אל בני אלעזר.
נבואתו של איש האלוהים התקיימה בימי שלמה המלך כאשר נבחר צדוק - מזרע פנחס בן אלעזר - לכהן גדול.
לפי פרשני התורה, מעשי צדוק הכהן ובניו היו רצויים לאל, בעוד שמעשי רוב העם לא היו רצויים.