tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 1920, בעקבות הבנה שהאתגר הגדול של בניית הבית הלאומי מחייב שינויים בפעילות התנועה הציונית, צורף יחד עם יוליוס סימון, לוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית, שכללה יחד איתם את נחום סוקולוב, חיים ויצמן ומנחם אוסישקין.
באוקטובר 1920 הוא נסע עם יוליוס סימון במשלחת של ההסתדרות הציונית לארץ ישראל.
בתחילה פורסם שהם יעמדו בראש ועד הצירים, אולם בהמשך נטען שהם יכינו דו"ח על שינויים נדרשים בפעילות ההסתדרות הציונית.
בעת נסיעתם, פורסם שהושגה הסכמה בין ויצמן לזאב ז'בוטינסקי שכללה קיצוץ בסמכויות של דה לימה.
בדצמבר 1920 שב דה לימה ללונדון.
בדרכו חזרה, בקהיר, היה אופטימי לגבי השגת מטרותיו.
בדצמבר 1920 פורסם בהארץ ראיון עם מנחם אוסישקין בו הוא פירט את עיקרי המחלוקת בינו לבין חברי המשלחת.
המשלחת הייתה בדיעה שיש להפסיק את העלייה עד שיהיה ניתן לקלוט את העולים באופן סביר, בעוד אוסישקין טען שאין להגביל את העלייה אבל צריך לדאוג שהעולים יהיו מוכנים לתנאים הקשים.
לאחר דיונים הוסכם שהעלייה לא תוגבל, אך תהיה זהירה.
הייתה הסכמה שכל הקיבוצים צריכים להפוך למושבי עובדים.
המשלחת דרשה הפסקת התמיכה בקיבוצים שנחשבו לחסרי עתיד, בעוד אוסישקין סבר שאין לעקור אף נקודת יישוב יהודי.
הוסכם להשאיר את רוב הנקודות ולצמצם או לבטל חמש נקודות: עטרות, תלפיות, עין גנים, קבוצה ליד יפו וקבוצה על הר הכרמל.
הדרישה לצמצם את תמיכה בקיבוצים העלתה על דה לימה את חמתם של תנועות הפועלים בארץ ישראל, שטענו שהוא התרכז יותר מדי בצד הפיננסי ולא נתן משקל מספק לפן החלוצי.
דה לימה סבר שיש להעביר בהדרגה את האחריות על החינוך בארץ ישראל לידי הוועד הלאומי.
אוסישקין התנגד לכך וטען שהחינוך הוא נשמת אפה של הציונות והיא חייבת להיות בידי ההסתדרות הציונית.
דה לימה סבר שיש לתת קדימות לרכישת קרקעות בסמיכות לערים, שכן מחיריהן עתידים לעלות בהרבה עם התפתחות ההתיישבות בארץ ישראל, בעוד על הקרקעות החקלאיות לא יהיו קופצים ובמשא ומתן סבלני יהיה ניתן להוריד את מחיריהן.
בעקבות זאת, התנגד דה לימה לרכישת קרקעות עמק יזרעאל על ידי הקרן הקיימת במחיר שהתברר כגבוה מדי, ורק התערבות של ד"ר ויצמן ואוסישקין איפשרה את השלמת הרכישה.
בסוף דצמבר 1920 הודיע דה לימה על התפטרותו.
במכתב ההתפטרות ששלח יחד עם יוליוס סימון הוא טען שלא קיבל את הגיבוי שהובטח לו משאר חברי ההנהלה הציונית המצומצמת, אשר במהלך שליחותם בארץ ישראל הוציאו הודעות סותרות את פעולתם, ללא התייעצות איתם.
במיוחד התלונן דה לימה על כך שקרן היסוד לא הוכפפה להסתדרות הציונית ובעצם נוצרה ככלי שעוקף את הפעילות שלו ומעקרת אותו מתוכן.
דה לימה הסכים להישאר בתפקידו עד אספת ההנהלה המורחבת בפברואר 1921, אך משזו נדחתה הוא עמד על התפטרותו החל מתחילת מרץ 1921. במאי 1921 הוא התפטר גם מהנהלת הקרן הקיימת.
בעקבות ההתפטרות, דה לימה שינה את תוכניותיו לעלות עם משפחתו לארץ ישראל, ובאותה שנה גם התפטר מהנהלת קק"ל.
החל מהקונגרס הציוני בשנת 1921 היה דה לימה מראשי האופוזיציה לחיים ויצמן.
באפריל 1924 התפרסמה שמועה שדה לימה יחליף את ארתור רופין בארץ ישראל.
ביולי 1924 התפרסם שאכן התקיים משא ומתן עם דה לימה, אך הוא נכשל.
דה לימה גם ביקר את מדיניותו של ויצמן כלפי השלטון הבריטי.
הוא התנגד לחתימת ויצמן על הספר הלבן הראשון והתנגד לסיסמה שהיהודים ידאגו לעצמם והשלטון המנדטורי רק צריך לא להפריע.
לטעמו, היה צריך לדרוש מהשלטון המנדטורי לטפל בענייני הארץ, כמו חינוך, ואף לדאוג לפיתוחה הכלכלי של הארץ בהתאם לכתב המנדט.
בשנת 1938, בעקבות הסכמת ההסתדרות הציונית לחלוקת הארץ, הוא פרש מההסתדרות הציונית.
דה לימה מימן באמצעות בנק "דה צנטרלה" את ייסודו של המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית ב-1935.
קיבוץ שדה נחמיה נקרא על שמו.
וכן רחוב דה לימה בשכונת רמות אלון בירושלים.
נחמה ליפשיץ (7 באוקטובר 1927 – 21 באפריל 2017) הייתה זמרת ליטאית-ישראלית ששרה בעברית וביידיש, והפכה לסמל ל"יהדות הדממה" עקב היותה מסורבת עלייה מברית המועצות במשך שנים רבות.
נחמה ליפשיץ נולדה ב-1927 בעיר קובנה שבליטא למשפחה יהודית ציונית.
אביה, ד"ר יהודה-הירש ליפשיץ (1980–1900), היה רופא ועסקן תרבות יליד אולקניקי שבליטא, שלמד בישיבתו של הרב ריינס בלידא ואחר-כך למד רפואה באוניברסיטת קובנה.
במלחמת העולם השנייה ברחה עם הוריה ואחותה צפורה מזרחה לאוזבקיסטן, שם שימש אביה רופא ביישוב כפרי קטן.
ב-1946, אחרי המלחמה, שבה לליטא הסובייטית.
למדה בקונסרבטוריון בבירה וילנה, וב-1957 החלה להופיע כסולנית של פילהרמונית וילנה.
החלה להופיע בשירים ביידיש ובעברית, ערכה מסע הופעות ברחבי ברית המועצות והפכה לסמל ולפה ליהדות הדממה ולכיסופי היהודים לעלייה לישראל.
במרץ 1969 עלתה ליפשיץ לישראל.
בהופעותיה הראשונות שרה שירים ביידיש ובעברית, כמו "ירושלים של זהב", "הליכה לקיסריה (אלי אלי)" ו"עם ישראל חי" של המשורר יוסף קרלר שהפך לסמל המסחרי שלה.
הופעותיה הוקלטו לאלבום שהתפרסם בקהילות היהודיות והיא הוזמנה למסע הופעות בארצות הברית, אוסטרליה, אנגליה ואמריקה הלטינית.
אולם לאחר כמה שנים בישראל הקריירה שלה דעכה.
לאחר שפרשה מעיסוק במוזיקה ליפשיץ הייתה ספרנית במקצועה, למדה ספרנות וארכיון באוניברסיטת בר-אילן.
עבדה כארכיונאית ולימים מנהלת בספריה העירונית למוזיקה בתל אביב.
ב-21 באפריל 2017, ליפשיץ הלכה לעולמה בגיל 89. הותירה אחריה בת.
היא נקברה בבית העלמין הדרום.
בשנת 1978 זכתה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 2004 קיבלה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
נחמיה צבי אנטון נוֹבֶּל (Nehemia Anton Nobel; כ"ב בחשוון ה'תרל"ב, 6 בנובמבר 1871, נאגיאטד, הונגריה – 24 בינואר 1922, פרנקפורט, גרמניה) היה רב נאו-אורתודוקסי, בקיא בתלמוד ובמדעי היהדות, דרשן והוגה דעות יהודי גרמני, יליד הונגריה.
דמות כריזמטית ואחד מהוגי ה"ציונות הרוחנית" יחד עם מרטין בובר ופרנץ רוזנצוויג.
בהרצאותיו ודרשותיו עורר מחדש עניין ביהדות בקרב חוגים רבים בין הצעירים היהודים בגרמניה.
נחמיה נובל היה מראשוני הציונים הדתיים.
לדברי רחל הויברגר שחקרה את חייו ופעלו, הרב נובל "ניסה ליצור סינתזה נוסטלגית בין היהדות ההיסטורית והתרבות המודרנית".
נחמיה צבי נובל נולד בכ"ב בחשוון ה'תרל"ב (1871) ביישוב נאגיוטד במחוז שומוג' שבהונגריה, בן למשפחה בת 11 ילדים.
אביו היה הרב יוסף נובל (1839–1917) ואמו הייתה אסתר לבית ברוק.
בשנת 1880 עברה המשפחה לעיר הַלְבֶּרְשְׁטָאדְט, שם היה אביו מרבני העיר, דרשן מוערך, ואחד מחכמי "הקלויז" העירוני.
בצעירותו למד בקלויז העירוני מפי רבני הקלויז, הרב שלמה כהן ואביו הרב יוסף, ומפי מרא דאתרא רבי אביעזרי זליג אוירבך.
בשנת 1895 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים הנאו-אורתודוקסי של הרב עזריאל הילדסהיימר בברלין.
שירת בצבא גרמניה במשך שנה אחת.
בשנים 1896–1900 שימש כרב בחברת "תלמוד תורה" בעיר קלן.
בשנת 1897 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת בון, שם היה תלמידו של הפסיכולוג והפילוסוף וילהלם דילתיי.
עבודת הדוקטורט שלו דנה בתורת היופי של שופנהאואר.
בשנת 1898 נשא לאישה את יוליה וייל מן היישוב פירזן.
בשנת 1905 נולדה בתם, רות.
בשנת 1900 נסע להשתלם בפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג אצל ההוגה הנאו-קנטיאני היהודי הרמן כהן, יוזמה שהייתה נחשבת תמוהה מצד רב אורתודוקסי ההולך בתלם.
בד בבד עם שמירת המסורת, העריץ נחמיה נובל את ההומניזם של גתה והושפע בהשקפותיו מספרו של הרמן כהן "דת התבונה ממקורות היהדות".
הרמן כהן הלך לאחר מכן ללמוד שיעורי תלמוד אצל תלמידו לשעבר ועד שנת מותו, נהג לבקר בבית הכנסת של נובל בכיכר ברנה בפרנקפורט.
כמו כן, היה מראשוני הרבנים האורתודוקסים שתמכו בתנועה הציונית, ואף השתתף בתנועה הציונית באופן פעיל: במרץ 1899 נבחר לכנס של הפדרציה הציונית.
השתתף בייסוד "המזרחי", וב-1903 היה ציר בקונגרס הציוני השישי בבזל.
בשנים 1896–1899 פעל נובל כרב ודרשן של "חברת תלמוד תורה", הקהילה האורתודוקסית בקלן, במקום הרב זאב וולף.
משנת 1900 ואילך פעל כרב ב"קהילת עדת ישראל" בקניגסברג, החל משנת 1901 בלייפציג והחל משנת 1906 בהמבורג, שם החליף את הרב אנסלם שטרן.
בין השנים 1910–1922 כיהן נובל כרב האורתודוקסי ואב בית הדין של "הקהילה הכללית" בפרנקפורט במקום הרב מרדכי הורוויץ.
שם מונה כמרצה למדעי היהדות ולאתיקה באוניברסיטה המקומית.
תמיכתו בציונות הייתה באותם הימים עמדת מיעוט בין הרבנים האורתודוקסים של גרמניה, כמו גם בין יהודי גרמניה בכלל.
התחיל את פעלו כציוני בקלן.
יצר קשרים הדוקים עם הרצל ועם דוד וולפסון ונמנה עם מייסדיה של הפדרציה הציונית בגרמניה.
בהיותו משוכנע כי בזהות היהודית מאוחדות הדת והלאום היהודיים, לקח בשנת 1904 חלק בקונגרס הראשון של התנועה האורתודוקסית הציונית "מזרחי" ונבחר לסגן היושב ראש שלה.
בשנת 1919 נבחר לעמוד בראש האיגוד הכללי של רבני גרמניה, וכמו כן עמד בראש האקדמיה למדעי היהדות.
בעיצומן של מחלוקות קשות בין הזרמים השונים של יהדות גרמניה, הקפיד הרב נובל לאמץ עמדה מתונה.
לא הצטרף ל"רבנים הליברלים", ואף לא לאותם הרבנים האורתודוקסים שחתמו על עצומת מחאה נגד "הקוים המנחים של יהדות ליברלית" משנת 1912.
בין פסיקותיו המחודשות, ברוח תנועת המזרחי, הייתה זו שהתירה בחירת נשים למוסדות הקהילה.
כאביו, נודע כדרשן מוערך, ולפי עדות תלמידו פרופ' עקיבא ארנסט סימון היה מתלהב בדרשותיו ומלהיב את הקהל, אך מאידך מקפיד שלא לעבור את הזמן שהוקצב לו.
הצליח לקבץ סביבו תלמידים מהאליטה של האינטליגנציה הצעירה של יהדות גרמניה כמו מרטין בובר, פרנץ רוזנצווייג, נחום גלאצר, אריך פרום, זיגפריד קרקאואר, אוסקר וולפסברג (ישעיהו אביעד) ועקיבא ארנסט סימון.
בתמיכתו בשנת 1920 פתח פרנץ רוזנצווייג בפרנקפורט את בית המדרש היהודי החופשי המפורסם ללימודי ערב Freies Jüdisches Lehrhaus שאמור היה להניח את היסודות לזהות יהודית חדשה.
שם עשה גם בובר צעדיו הראשונים בפיתוח תורת הדו-שיח שלו.
הרב נובל היה מושך הרבה קהל גם להרצאותיו שם.
הרב נחמיה צבי אנטון נובל נפטר בגיל 51 בשנת 1922, בשנה בה מונה לפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט.
לשכה של המסדר בני ברית בהמבורג קיבלה את שמו.
הייתה לו בת בשם רות, ילידת 1905.
אחיו היה הרב ישראל נובל (1878-1962) שכיהן בעיר שניידמול (כיום פילה בפולין) ואחר כך בברלין, משם עלה לארץ ישראל.
עבודת הדוקטורט על תורת היופי של שופנהאואר ביחסיה לבקורת של קאנט על השיפוט האסתטי, הוצאה לאור כוהן, 1897
פורת יוסף - קונטרס אודות תיקון עירובין, פרנקפורט דמיין, תרע"ד
דרשות בעת מלחמה - בבית הכנסת בכיכר ברנה בפרנקפורט, הספר מוקדש לזכרו של תלמידו אלפרד (אברהם) מיינץ, שנפל בקרב.
הגות והלכה - מוסד הרב קוק, 1969, ירושלים
נחמיה דגן (נולד ב-19 במרץ 1940) הוא טייס מסוקים.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כקצין חינוך ראשי בדרגת תת-אלוף.
ספרו "לטוס נמוך לראות רחוק" זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
נחמיה דגן נולד וגדל בכפר חיטים בשם נחמיה מיטרני, בן למשפחה שעלתה מבולגריה.
דגן הודח מקורס הטיס ועבר לקורס הטסה של מטוסים קלים.
לאחר שחרורו עבד שנתיים כחקלאי, בטרם חזר לחיל האוויר לשירות מילואים בתנאי קבע.
לדגן תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב.
נשוי לשוש ומתגורר ברמת השרון.
בנו ניר דגן שירת כטייס תובלה וכיהן כמנכ"ל ארקיע.
ב-1963 נכנס דגן לשירות קבע לאחר שהסכים לעבור הסבה לטייס מסוקים, לאחר שצי המסוקים של צה"ל גדל ולא היו די טייסים.
הוא השתתף במשלחת צה"ל לגרמניה המערבית שנסעה ללמוד להטיס מסוקים.
ב-1965 יצא לצרפת יחד עם שלושה קצינים נוספים, בהם חיים נווה, לקלוט את מסוקי התובלה סופר פרלון.
עם חזרתם לישראל הקימו את טייסת 114, "טייסת הסופר פרלון", בה שימש דגן כקצין מבצעים.
ב-20 בפברואר 1967 השתתף כטייס משנה ונווט במבצע ירגזי, בו נשלח כוח של סיירת מטכ"ל לעומק מצרים במשימת איסוף מודיעין.
הצלחת המשימה הביאה להענקת עיטור המופת לאנשי צוות המסוק, כשדגן צוין על "אחריות, דיוק, כושר התמצאות ויכולת מרביים שתרמו להצלחתה המלאה של המשימה".
במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה השתתף דגן בפעולות רבות של הובלה וחילוץ.
באוקטובר 1968 השתתף במבצע הלם, כמפקד המסוק שהוביל פצצה שהונחה על גשר קינא שעל נהר הנילוס והסבה לו נזקים כבדים באפריל 1969 השתתף במבצע בוסתן 22 להנחתת כוחות סיירת צנחנים בעומק מצרים ובאוקטובר 1969 במבצע תרנגול 5ב של סיירת מטכ"ל לחטיפת שבויים מצרים.
במאי 1969 יצא לארצות הברית בראש משלחת לקליטתם בחיל האוויר של מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור").
עם שובו לישראל מונה למפקד גף יסעורים בטייסת 114. בדצמבר 1969 השתתף במבצע תרנגול 53 כמפקד אחד משני מסוקי היסעור שנשלחו "לחטוף" את תחנת המכ"ם המצרית מראס ע'אריב.
בהגעה למקום התברר כי קרון המבצעים שוקל 4.3 טון, גבוה משמעותית מהמשקל המקסימלי המותר לנשיאת המסוק.
אף על פי כן החליט דגן להרים את הקרון ולטוס לאט ובגובה נמוך, במהלך הטיסה הושבתה אחת מהמערכות ההידראוליות, ודגן הנחית את היסעור מיד לאחר חציית הגבול.
ב-15 במרץ 1970 הטיס כוח צנחנים מגדוד 890 בפיקודו של יצחק מרדכי לעומק סוריה, במבצע שכונה "מלכה 30" תקפו הצנחנים במרגמות בסיס צבאי צפונית-מזרחית לדמשק.
ב-30 ביוני 1970 פיקד על מסוק החילוץ שנשלח לחלץ תחת אש כבדה, נווט מטוס F-4 פנטום שהופל מירי נ"מ במהלך משימת תקיפה בחזית המצרית.
עם סיום מלחמת ההתשה הקים את טייסת 118, טייסת מסוקי יסעור.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כראש ענף משולבים במטה חיל האוויר והיה אחראי על פעילות מסוקי הסער.
לאחר המלחמה קודם לדרגת אלוף-משנה והקים את יחידת התלס"ם (תובלה, סער ומסוקים).
מבחירתו, עבר הכשרה מלאה בחיל השריון על מנת ללמוד את המערך וצרכיו.
בתקופת כהונתו אירע אסון הנ"ד ועל מפקדת התלס"ם נמתחה ביקורת בוועדת חקירת האסון בנושא הוראות האימונים.
ב-1979 מונה למפקד בסיס פלמחים, בו נקלטו בתקופתו שתי טייסות המסוקים "טייסת החרב המתהפכת" ו"טייסת הקוברות הראשונה".
לאחר ארבע שנים קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקדה הראשון של היחידה לשיתוף פעולה, יחידה שהתבססה על התלס"ם ונקבע שתעסוק בתכנון ובשליטה במשימות שיתוף פעולה בין חיל האוויר לחילות היבשה.
ב-1985 מונה לקצין חינוך ראשי.
בתקופתו נוסד פרויקט "תרבות יום א'" במסגרתו יוצאים חיילי צה"ל למופעי תרבות, וניתן מעמד מיוחד למוזיקאים מצטיינים בשירות הסדיר, כמו כן התבטא נגד פטור מגיוס של בני ישיבות.
דגן השתחרר מצה"ל ב-1988, אך המשיך להטיס טיסות מבצעיות עד 1996, בהיותו בן 56.
פעילות ציבורית לאחר שחרורו מצה"ל
בשנת 2002 הוא מונה לתפקיד יו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם בישראל והוא מכהן כיו"ר הוועד המנהל של מרכז סוזן דלל למחול בתל אביב.
במהלך האינתיפאדה השנייה מתח ביקורת על החיסולים הממוקדים שמבצע צה"ל באמצעות חיל האוויר וציין שטייסים עלולים לאבד אמון במפקדיהם.
במהלך המחאה נגד הרפורמה המשפטית עורר דגן סערה עקב התבטאויות בנושא מלחמת אזרחים ושפיכת דם בהקשר המאבק נגד הרפורמה ואנשי הימין הפוליטי בישראל.
דבריו צוטטו בכלי תקשורת רבים תוך הדגשת היותו בכיר לשעבר בצה"ל.
בשנת 2023 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "לטוס נמוך לראות רחוק" בהוצאת "ידיעות ספרים".
בעל עיטור המופת, פברואר 1967
ספרו "לטוס נמוך לראות רחוק" זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית 2023
נחמיה ברוש (בורשטיין) (1913 - 18 בספטמבר 2007) היה חבר מנגנון הקבע של "ההגנה", קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כדובר צה"ל במהלך מלחמת סיני.
ברוש נולד ברוסיה, אחד משלושה ילדיהם של יפה ומרדכי בורשטיין.
אחותו רוני הייתה לימים רעייתו של אברהם שטרן.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1923, למד בגימנסיה הריאלית בירושלים והנדסה אזרחית בטכניון.
ב-1929 הצטרף לארגון "ההגנה", היה פעיל ומדריך בגדנ"ע.
ב-1937 השתתף בקורס מפקדי מחלקות ח' של ההגנה בג'וערה, יחד עם יגאל אלון ומשה דיין.
בתקופת המרד הערבי הגדול שירת כמפקד יערות הכרמל.
בהמשך שירת כקצין גדנ"ע בירושלים ומפקד גדוד חי"ש בעיר בשנים 1941 עד 1944. היה נציג ההגנה בפנייה לאברהם (יאיר) שטרן, מפקד ארגון הלח"י.
אחותו של ברוש, רוני, הייתה נשואה לשטרן, ברוש הציע לו לקבל מסתור של ההגנה אך נענה בסירוב.
עבר למחוז תל אביב של ההגנה ושירת כראש מטה המנהלה, בתפקיד זה שירת בליל וינגייט כאחראי על הצד הלוגיסטי.
במלחמת העצמאות היה סגן מפקד המחוז.
לאחר המלחמה מונה לעמוד בראש ועדת חקירה לבדיקת נפילת ניצנים שהמליצה לטהר את שמם של אנשי היישוב.
בנובמבר 1949 מונה למפקד מחוז חיפה וחטיבת כרמלי וב-1951 למפקד מחוז תל אביב וחטיבת קרייתי.
ביוני 1955 מונה לדובר צה"ל, בתקופתו בתפקיד נקבע כי יכלול גם את האחריות על יחסי הציבור של מערכת הביטחון ומשרד הביטחון.
הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 1957, כולל במהלך מלחמת סיני.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בנציבות שירות המדינה, היה אחראי על עובדי מערכת הביטחון, ראש לשכת הדרום, מנהל לשכות תל אביב וחיפה והמשנה לנציב השירות.
היה ממקימי שכונת צהלה בתל אביב, זכה לאות יקיר העיר ב-1995. היה ממייסדי "צוות - ארגון גמלאי צה"ל", ב-1960. ניהל את המרכז הישראלי לניהול.
כיהן כראש ישיבת שפת אמת בירושלים ודיין בלודז'.
נולד לרב יהודה אריה לייב וליוכבד רבקה.
נישא לאסתר גליקא ב-ד' באלול ה'תר"ן בגיל 15,, בתו של רבי צבי הירש מורגנשטרן האדמו"ר מלומאז', נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק רבו של מקים חסידות גור רבי יצחק מאיר אלתר.
חמותו הייתה בתו של רבי שלמה מראדזימין בנו של מופת הדור רבי יעקב אריה מראדזימין שהיה ידוע כפועל ישועות בקרב הארץ.
לאחר חתונתו התגורר מספר שנים אצל סב אשתו, רבי שלמה, ולאחר מכן חזר לגור.
במלחמת העולם הראשונה עבר לוורשה ולאחר סיומה עלה לארץ ישראל, התגורר בצפת ולאחר מכן בירושלים שם כיהן כמנהיג לחסידי גור.
בשנת תרפ"ה הקים אחיו ה"אמרי אמת" את ישיבת שפת אמת ומינה את אחיו רבי נחמיה לכהן כראש הישיבה.
בשנת תרפ"ט חזר רבי נחמיה לפולין על מנת לטפל במחלתה של אשתו.
תחילה התיישב באוטבוצק ולאחר מכן בלודז', שם מונה למו"צ וחבר ועד הרבנים של הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נפש בעיירה וישנובה-גורא הסמוכה ללודז', משם נמלט יחד עם יהודים רבים לפולין התיכונה.
בהגיעו ללוביטש הסמוכה לוורשה תפסום הנאצים.
הנאצים החלו לגזוז את זקנם של היהודים כשהגיעו אליו על מנת לגזוז את זקנו הזדעק והניחו לו.
רבי נחמיה חזר ללודז' ושהה בה כשנה וחצי אצל חסיד גור בשם חנוך קוניג.
עד שהוברח על ידי חסידי גור לוורשה, שם סברו כי מצבו יוטב, אך לאחר תקופה קצרה נפטר מדלקת ריאות בגטו בוורשה.
הלווייתו התקיימה בהשתתפות המונים מתושבי הגטו והוא נקבר באוהל ראדזימין שבבית הקברות היהודי בוורשה.
במשך השנים נהרסו האוהל והמצבה על ידי השלג והעצים הגבוהים.
בחודש חשוון ה'תשמ"ה יצא רבי יעקב אריה אלתר בראש משלחת לטפל ולשקם קברי אדמו"רים שנחרבו שם.
לאחר שהתגלה מיקומו של אוהל ראדזימין ופונו משם האבנים וההריסות, נחשפו המצבות והגדרות שמסביב לקברים והאוהל הוקם מחדש.
מצבתו של רבי נחמיה נמצאה חצויה לשניים, לאחר ניקויה וחיבורה (על ידי ר' מנדל צישינסקי שהיה בקי באיתור ושיקום קברים) הורכבה מחדש על הקיר.
בשנת ה'תשפ"ב היה חשש כי האוהל עלול להתמוטט, ביוזמת ר' שלמה קופלוביץ, מנהל ישיבת בית נחמיה, נתקבלה החלטה לשפץ את האהל, המצבות הורדו מהקיר ונמסרו למנחם בירנשטוק לשחזור, במהלך עבודת השחזור התגלתה שורה חדשה מתחת לשמו שבה נכתב "רב ומו"ץ מלאדז'".
מאחר שבימי השואה לא היו את התנאים לחרות ולחקוק באבן, הכתב היה בולט שלא כמנהג ישראל, הכתב הושקע בתוך המצבה.
בהיותו בגטו ורשה שמח בכל המאורעות ולא התלונן.
כשהגיע לידי משפחתו מעט לחם אמר לשומרו לשבת.
זמן מועט לפני פטירתו הכריז: "אם אי אפשר להשיג ישועה לכלל ישראל, בשביל מה כל זאת".
הרב שלמה - חתן הרב בנימין פינקוסביץ' מוורשה
הרב יהודה אריה לייב - חתן הרב אברהם יעקב יוסקוביץ'
הרב יצחק מנחם מנדל (תמוז תרס"ח - ת"ש) - התגורר בוורשה.
חתן רבי מאיר יוסקוביץ' מלודז'
יוטע הענא (תרנ"ח - כ"א בתמוז תשמ"ג) - אשת בן דודה רבי שמחה בונם אלתר
פייגא (נולדה תר"ס) - אשת בן דודה הרב יואל אלתר, בן רבי משה בצלאל אלתר
יוכבד רבקה - אשת הרב יהודה כץ
הדס - אשת הרב אברהם מרדכי סילמן, מו"צ בלודז'
שרה טויבא - אשת הרב שמואל יהודה ציטרין
בשנת תשמ"ג יצא לאור הספר "חידושי רבי נחמיה" ובו ליקוט קטן מדברי תורתו על מסכתות הש"ס ושו"ת שנשארו לפליטה.
החידושים נלקטו ונערכו על ידי הרב דוד אברהם מנדלבוים בהוראות חתנו של רבי נחמיה האדמו"ר רבי שמחה בונם אלתר שאף כתב באופן חריג בתחילת הספר מכתב ברכה.
בשנת תשפ"א לכבוד מעמד חנוכת הבית של ישיבת "בית נחמיה" הספר יצא לאור במהדורה חדשה על ידי הנהלת הישיבה בתוספת חידושים שנמצאו בשנים האחרונות.
בשנת תש"פ הוקמה בבני ברק על שמו ישיבת "בית נחמיה" שנבנה ברוב פאר על ידי הפילנתרופ ר' אהרן ציטרין מניו יורק בנו של ר' שלמה זלמן ונכדו של ר' אהרן מהנגידים בלודז' שהיה מחותנו של רבי נחמיה אלתר.
בראשות הישיבה עומד נינו הרב ישראל מנחם אלתר בנו השביעי של האדמו"ר מגור ומנהל הישיבה הוא ר' שלמה קופולוביץ.
פתיחת הישיבה וחנוכת הבית התקיים בכ"ב תמוז תשפ"א במעמד רב רושם בהשתתפותו של נכדו האדמו"ר מגור וילדיו, ובמעמד זה אף נערך מבחן פומבי לתלמידי הישיבה על ידי הרב יצחק זילברשטיין.
נחמיה חליבה (8 באוקטובר 1939 - 9 ביוני 2022) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
בשנות השישים שיחק כבלם שמאלי בקבוצת בית"ר תל אביב, בליגה הלאומית (שהייתה אז הליגה הראשונה בישראל) ובליגה א' (שהייתה אז הליגה השנייה בישראל).
חליבה נחשב לשחקן מרכזי בעמדות ההגנה של הקבוצה.
חליבה נולד וגדל בשכונת התקווה בתל אביב.
בגיל 12 שיחק בקבוצת הגדנ"ע "בית"ר התקווה" במשך שנה, ואחר כך בקבוצת "גדנ"ע עודד" במשך כשנתיים.
כנער שיחק בקבוצת הנוער "גדנ"ע יהודה".
במהלך שירותו הצבאי שיחק בקבוצת הכדורגל של חיל האוויר וזכה עימה בגביע הרמטכ"ל.
במהלך השירות הצבאי, בסוף שנות החמישים, החל חליבה לשחק בקבוצת בית"ר תל אביב, ששיחקה אז בליגה הלאומית.
בסוף עונת 1960/61 ירדה הקבוצה לליגה א'.
ב-1964 חזרה לליגה הלאומית, בזכות שער שוויון שחליבה הבקיע בדקות האחרונות של משחק ההכרעה נגד קבוצת הפועל גבעתיים, ושיחקה בה במשך שתי עונות.
ב-1966 עבר חליבה לדרום אפריקה, ושיחק שם בקבוצת "אפולון".
ב-1969 שב לבית"ר תל אביב, ונמנה עם סגל השחקנים שהעלה אותה פעם נוספת לליגה הלאומית.
חליבה שיחק בקבוצה עד שנת 1971.
בסיום עונת 1964/65 הופיע חליבה במקום התשיעי ברשימת השחקנים המצטיינים בליגה הלאומית של העיתון "מעריב".
בסיום עונת 1969/70 הופיע במקום העשירי ברשימה.
חליבה ניהל עסק בתחום ייצור מצבות.
נחמיה חליבה נפטר בית חולים בלינסון ב-9 ביוני 2022 בגיל 83, לאחר שנלחם במחלת הסרטן.
נקבר בבית העלמין ראש העין.
רבי נחמיה העמסוני היה תנא - כנראה מהדור השני של התנאים.
על פי חוקרים רבים הוא נחום איש גמזו.
לפי אחת הגרסאות בגמרא, היה הוא זה ש"דורש כל 'את'ים שבתורה, כיון שהגיע ל'את ה' אלוקיך תירא' – פירש (מפני שעל פי כללי הדרש 'את' משמעותו ריבוי, וכאן מדובר על יראת ה', וחלילה לומר שיש לאדם לירא ממישהו מלבד הקב"ה).
אמרו לו תלמידיו: רבי, כל אתים שדרשת מה יהא עליהן?
אמר להם: כשם שקיבלתי שכר על הדרישה - כך אני מקבל שכר על הפרישה!
עד שבא רבי עקיבא ודרש: 'את ה' אלוקיך תירא' – לרבות תלמידי חכמים."
הרב קוק במאמרי ראיה דרך התחיה מסביר שהסיבה שרבי נחמיה העמסוני לא דרש את הפסוק הנ"ל היא מפני שהוא היה חי בזמנו של ישו, והוא חשש שאם ידרשו מהפסוק יראה מבשר ודם זה יחזק את משיחיות השקר.
דרך לימוד זו דומה לדרך לימוד עליה מסופר לגבי נחום איש גמזו, שעליו מסופר ביחס לרבי עקיבא .
דמיון זה הביא חוקרים אחדים לזהות בין נחמיה העמסוני לנחום איש גמזו.
עם זאת, בירושלמי נאמר שנחמיה העמסוני הוא ששימש את רבי עקיבא, כך שהוא היה תלמידו של רבי עקיבא, ולא יכול להיות רבו.
"למערב צפת, בכפר כנס פראדי, מערה אחת, ואומרים העולם ששם קבור נחום איש גמזו.
ואינו אלא נחמיה העמסוני, וטעו העם." (ר' חיים ויטאל, בשם האר"י)
מקום קבורתו בפרוד שבגליל העליון.
נחמה ריבלין (5 ביוני 1945, כ"א בסיוון ה'תש"ה – 4 ביוני 2019, א' בסיוון ה'תשע"ט) הייתה רעייתו של נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין.
נחמה ריבלין נולדה במושב חרות, בתם של מנחם מנדי ודרורה קיילה שולמן, ממייסדי המושב.
אמה, שעלתה לארץ ישראל מאוקראינה, התאלמנה כאשר נחמה הייתה כבת חמש שנים.
נחמה למדה בבית הספר התיכון האזורי רופין שבעמק חפר.
מסיבות רפואיות, לא התגייסה לצבא הגנה לישראל.
בשנת 1964 החלה ללמוד ב.
עם סיום הלימודים קיבלה תואר ראשון בביולוגיה ובזואולוגיה, יחד עם תעודת הוראה במדעי הטבע.
במשך שנים ארוכות עבדה באוניברסיטה העברית כמזכירה מדעית במכון למדעי החיים.
תחילה עבדה כמזכירה במחלקה לזואולוגיה, ואחר כך במחלקת אקולוגיה.
לאחר יציאתה לגמלאות בשנת 2007, התמסרה ריבלין לתחום האמנות, נרשמה ללימודי תולדות האמנות (ללא תואר אקדמי), והקדישה את זמנה גם לאהבתה למחול.
ריבלין נחשפה לציבור הרחב לאחר בחירות 2014 לנשיאות ישראל, במסגרתן נבחר בעלה.
לאחר בחירתו, אמרה כי קשה לה להתרגל למעמד החדש.
במהלך כהונתה כרעיית הנשיא פעלה למען אימהות שכולות וקידום נושאים שונים כמו איכות הסביבה וילדים פגועים.
ריבלין הייתה תומכת נלהבת של נשים וילדים.
בימיה הראשונים כרעיית הנשיא, היא אירחה במשכן הנשיא כ-200 פעילי אקים במטרה לקדם את התמיכה בילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
כמסר של שלום וסובלנות, היא אירחה יחד עם בעלה תלמידים ומורים מהמרכז "יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל" בבית הנשיא לאחר שבית הספר שלהם הוצת.
באפריל 2015 אירחה במשכן הנשיא את השקת הספר "טעם לחיים" (בהוצאת עמותת "משפחה אחת") אשר מאגד 124 מתכונים שנאספו במשך שש שנים ממטבחיהן של אימהות שכולות, אשר בחרו את המתכון למאכל האהוב ביותר על הבן שאיבדו.
בחודש מרץ 2016 נפגשה ריבלין עם 16 נשים שהותקפו מינית ושהסכימו לחשוף את סיפורן בפומבי בבית הנשיא.
בשנת 2018 ייסדה ריבלין את פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית והשתתפה בדיבוב הסרט "הדוב פדינגטון 2".
ריבלין סבלה במשך שנים מפיברוזיס ריאתי, וב-11 במרץ 2019 עברה השתלת ריאה במרכז הרפואי רבין, שלא צלחה.
מאז הייתה מאושפזת, וב-4 ביוני 2019 היא נפטרה.
למחרת פטירתה, הוצב ארונה בתיאטרון ירושלים והציבור עבר על פניו.
היא הובאה למנוחות באותו יום, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל שבירושלים.
לבקשת הנשיא ריבלין נפתח טקס ההלוויה לקהל הרחב.
הייתה נשואה לראובן ריבלין משנת 1971 ולהם שלושה ילדים משותפים (לראובן ריבלין יש בן נוסף, יואל, מאשתו הראשונה).
היא ליוותה אותו, הרחק מעין התקשורת והציבור, מאז בחירתו הראשונה לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. היא התלוותה אליו לאירועים ממלכתיים וטקסים רשמיים.
גינה על שם נחמה ריבלין הוקמה בבית הנשיא.
הגינה מיועדת לצמחים ולפרחים בסכנת הכחדה.
רחוב נקרא על שמה בגדרה.
בית ספר יסודי הקרוי על שמה נבנה ב-2021 בקריית מוצקין.
בחודש יולי 2021, נפתחה תערוכה "מטבח משלה", שהוקדשה לה ולאהבתה למטבח ולאוכל מקומי, וכללה עשרות מתכונים מקוריים בכתב ידה.
באוגוסט 2021 הוקם בנתיבות מרכז הנוער 'בית נחמה' על שמה, שמטרתו לתת לבני הנוער ללכת בדרכה ולהאיר את העולם בתקווה אור ונחמה.
אחת הגלריות בסדנת ההדפס ירושלים, נקראת על שמה.
גן בכפר הירוק בו מגדלים זנים נדירים של צמחיית בר ארץ-ישראלית נקרא בפברואר 2022 על שמה - "גן נחמה".
מיזם הצלת פרחי הבר של הגן הבוטני הלאומי ע"ש נחמה ריבלין
יוני 2022 תצוגת אופנה ומכירה מבגדיה של רבלין, לטובת מפעלים חברתיים בגולן העוסקים בנושאים שהיו קרובים לליבה
הרב נחמיה וילהלם (נולד בכ"ז בחשון תשל"ג, 4 בנובמבר 1972) הוא שליח חב"ד בבנגקוק בירת תאילנד.
בית חב"ד שבניהולו זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
נולד בשיכון חב"ד, ירושלים, לרחל בתו של הרב בנימין זאב חשין, שהיה מרבני חסידות ברסלב וראש ישיבה למקובלים שער השמים והרב מנחם בן ציון וילהלם, שכיהן כראש ישיבת זוויהל בירושלים.
למד בישיבת תורת אמת בירושלים, אהלי תורה ובישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בב' באלול תשנ"ד התחתן עם נחמה דינה בת הרב שלום דובער וולפא.
ב-13 בספטמבר 1995 (י"ח באלול תשנ"ה) יצא לשליחות לבנגקוק בירת תאילנד תחת שליח חב"ד הראשי לתאילנד הרב יוסף חיים קנטור ופתח את בית חב"ד הראשון בעולם למטיילים, מאז פיתח ביחד עם הרב יוסף חיים קנטור מערך של בתי חב"ד בכל רחבי תאילנד ומנהל את מערך הפעילות בתאילנד.
בבית חב"ד שבהנהלתו עוברים עשרות אלפי מטיילים ישראלים בכל שנה.
המקום מעניק שירותים בחינם למטיילים יהודים מישראל והעולם כגון סעודות שבת והחג, פינות מנוחה, עמדות אינטרנט, סיוע וליווי במקרי מצוקה, ביקור אסירים ישראלים בבתי הכלא, עזרה לתרמילאים ומטיילים שנפגעו, מסעדה בשרית וחלבית ועוד.
בצונאמי של 2004 יצא לפוקט עם המשלחת של משרד החוץ הישראלי לשם סיוע באיתור וזיהוי נפגעים ישראלים.
בשנת תשע"ה (2015) קיבל ביחד עם אשתו את פרס ירושלים לאחדות ישראל בבית הנשיא.
בכל ליל שבת לאחר סעודת השבת בבית חב"ד הוא מארגן סעודת 'עונג שבת' בביתו בהשתתפות כ-70–80 איש, וכל אחד בתורו בוחר לספר סיפור או לבחור שיר או לקבלת החלטה טובה.
הרב וילהלם מתגורר בבנגקוק שבתאילנד עם אשתו נחמי, בתו של הרב שלום דובער וולפא, להם ארבעה בנים ושש בנות.
חתנו, הרב מנדי זאיאנץ הוא מנהל בית חב"ד בעיירה פאי שבתאילנד.
אחיו, הרב אליהו, הוא מנהל ישיבת אוהלי תמימים בכפר חב"ד ומנהל הוצאת הספרים התורנית-חסידית "חזק".
ממתק לשבת - סיפורים ומסרים שסיפר ושמע בביתו בסעודות שבת וחג, מסודר לפי פרשת השבוע, בהוצאת ספרים חזק, תשע"ו
ממתק לשבת - חלק שני של סיפורים ומסרים שסיפר ושמע בביתו בסעודות שבת וחג, בהוצאת ספרים חזק, תשפ"ב
הרב נחמיה הלוי בירך גינזבורג מדוברובנה (ט"ו בשבט ה'תקמ"ח – ט"ו בשבט ה'תרי"ב; 24 בינואר 1788 – 5 בפברואר 1852) היה רב, פרשן ופוסק.
נחמיה מדוברובנה נולד בעיירה סמוליאני שברוסיה.
אביו ר' אברהם בירך היה נמנה עם חסידי רבי שניאור זלמן מליאדי, וכך גידל את בנו נחמיה.
התחתן בזיווג ראשון עם בתו של ר' זלמן וועלקעס שהתגורר בעיירה דוברובנה.
עם נישואיו השניים עבר להתגורר בדוברובנה, אשר על שמה נקרא.
זו נפטרה בדמי ימיה, ואז נשא לאישה את נכדתו של רבי שניאור זלמן מליאדי, בת בנו הרב חיים אברהם שניאורי.
ר' נחמיה כל ימיו לא חפץ להתפרנס מהרבנות, ולפרנסתו ניהל בית חרושת לטליתות אותו ירש מחותנו ר' זלמן.
רווחיו היו גדולים והיה נחשב לעתיר נכסים.
בערוב ימיו התקלקל עסקו והתרושש מנכסיו.
מחותנו הרב ברוך מרדכי אטינגר אב"ד בוברויסק, המליץ לאנשי קהילתו לקחתם לרב עליהם, אחר נסיעתו לארץ ישראל.
נפטר ביום 5 בפברואר 1852, באותו יום בו, לפי הלוח העברי, חל גם יום הולדתו – ט"ו בשבט.
על פטירתו מסופר: "פטירתו הי' נפלא מאד שכל הלילה למד וכתב שו"ת, ואחר כך בבוקר שמע בחדרו בהמנין שאצל חדרו ברכו וקדושה ואחר התפלה נפטר פתאום זיע"א, בדבר פטירתו יש מעשה נפלאה ואכ"מ".
תורתו של ר' נחמיה לא נדפסה בחייו, ורק לאחר פטירתו קובצו השו"ת שכתב ונדפסו בשם "שו"ת דברי נחמיה".
שו"ת אלו על אורח חיים, יורה דעה ואבן העזר.
חיבורו זה כולל גם השלמה לשולחן ערוך הרב, חלק מחיבוריו נשרפו, כולל חלק מההשלמה.
נוסף לזה הערותיו וחידושיו על הש"ס נדפסו בש"ס וילנא.
תחת ידו היו חיבורים נוספים בכתב יד, ולא ראו את אור הדפוס.
נשא ונתן עם רבני דורו, ובראשם הרב יצחק אייזיק אפשטיין מהומל, הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרב ברוך מרדכי מבברויסק, ועוד.
היה חסיד של רבי שניאור זלמן מליאדי וממשיכי דרכו, ואף היה בקיא בתורת החסידות.
נישא בזיווג שני לנכדת רבי שניאור זלמן מליאדי.
מחותניו היו הרב דוד לוריא מביחוב, הרב ברוך מרדכי אטינגר.
בנו הוא הרב דובער יהודה לייב.
חיבר ספר בשם "אמונת חכמים" (ווילנא, תרנ"ב).
נחמיה איש שיחין (לעיתים גם נחמיא איש שיחין) היה תנא בדור השלישי, אשר ישב בעיירה שיחין שבגליל התחתון.
החכם נחמיה משיחין נזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשים, ועולה כי הוא עמד בקשרים עם רבי עקיבא.
במקרה אחד אף העיד בפני רבי עקיבא לעניין הלכות סוטה: .
נודע בנדבנותו, ובתלמוד מובא מספר פעמים מעשה בו ביקש לסייע לאחד מנמלטי ירושלים (לאחר המרד הגדול), אולם לבסוף הביא למותו של האיש, לאחר שהאכיל אותו יתר על שהיה מסוגל לאכול באותה עת: .
במדרש בראשית רבה נזכרת דרשה שנשא: .
יישוב מוצאו או מושבו של התנא הוא שיחין, הנזכר רבות בכתבי חז"ל, על רקע תעשיית הקדרות הענפה שהתקיימה בו וסמיכותו לציפורי.
אתר זה מזוהה בידי החוקרים בחורבה הסמוכה מצפון לציפורי, בה אותרו שרידי תעשיית קדרות וכן בית כנסת המתוארך לימיו של נחמיה איש שיחין.
נחמיה אלוני (לינדה) (פולנית: (Nehemya Allony (Linde); 24 ביולי 1906 – 24 במאי 1983) היה חוקר בתחומי חכמת ישראל, הספרות, הלשון והשירה העברית בימי הביניים, מייסד ומנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים (1950 – 1963), כיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחוג לספרות עברית.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (1970).
נחמיה אלוני (במקור: לינדה) נולד בוורשה לנפתלי הירץ.
הוא גדל והתחנך עם חמשת אחיו ואחיותיו בעיירה אוגוסטוב שבצפון מזרח פולין.
הוא לא זכה להשכלה תיכונית איכותית כיוון שבעיר לא היה בית ספר תיכון ראוי.
בנערותו נמשך לתנועת החלוץ ואף שימש כיושב הראש שלה בסניף המקומי.
את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבשכונת בית הכרם מימן באמצעות שיעורים פרטיים באנגלית ובמדעי הטבע.
ב-1931 נסע לברלין שבגרמניה כשליח תנועת החלוץ.
במקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת ברלין בסיוע מלגה מזלמן שוקן.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 שב ארצה עם רבים מחניכיו בתנועת החלוץ.
ב-1934 החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1939 השלים את לימודי המוסמך במקרא, בספרות עברית ובערבית.
אלוני נישא לנעמי נטע לבית רוזנבלום, אך התגרש ממנה ב-1946. מאוחר יותר נישא לעדית זלדה בת רחלי וירמיהו.
בשנת 1948 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא: "תולדות תורת המשקלים העברים הספרדים מדונש עד ראב"ע".
אלוני שימש מורה ב-בית המדרש העברי לגננות ע"ש יצחק אפשטיין בירושלים, ולימים מונה לסגן מנהל (כיום סמינר לגננות ע"ש אהרן זאב אשכולי).
לאחר לימודיו ובמשך שנתיים שימש אלוני מרצה לעברית בעיר לידס, אנגליה.
אלוני היה אחד החוקרים המרכזיים לכתבי יד הכתובים באותיות עבריות, והכיר אלפי כתבי יד.
רבים מפרסומיו מבוססים על כתבי יד שהוא גילה, חשף ופירש.
עמיתיו למקצוע תיארוהו כאדם לבבי וידידותי, אך גם יעיל, זריז, קפדן ובעיקר נלהב מתחום עיסוקו ומחקריו.
היכרותו של אלוני עם כתבי היד העבריים, וידיעותיו בספרות ימי הביניים ובביבליוגרפיה הפכו אותו למועמד מתאים למשימה שהגה דוד בן-גוריון – לרכז בירושלים את צילומי כתבי היד העבריים המצויים בספריות ברחבי העולם.
המכון לתצלומי כתבי-יד עבריים הוקם כחלק ממשרד החינוך והתרבות, ואלוני שימש כמנהלו עד העברתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ב-1963. במסגרת זו יצא למסעות לספריות באירופה, שנמשכו חודשים ארוכים, הוא איתר כתבי יד ושכנע את מנהלי הספריות והמוסדות להתיר לו לצלמם על מיקרופילם.
בנוסף, איתר שבעה כתבי יד במנזר סנטה קרוז בעיר ואיאדוליד בספרד, שמקורם בספריות יהודיות מלפני גירוש ספרד.
עד תום עבודתו במכון הועתקו כ-15,000 כתבי יד יהודיים.
אלוני חיבר עשרות ספרים ומאות מאמרים במגוון נושאים המתפרשים על פני תחומים גאוגרפיים רחבים ובמגוון נושאים.
עיקר מעייניו היה לחקר יהדות ספרד, גניזת קהיר ומצרים, טבריה ובבל – המרכזים היהודיים הבולטים של ימי הביניים.
מבחינה כרונולוגית התמקד אלוני בימי הביניים.
הוא עסק בספר העברי ובספריות היהודיות בתקופה זו.
מחקריו עסקו בדקדוק, במילונאות, בשירת ימי הביניים ובמסורה.
הוא היה הראשון שטבע את המונח 'הניקוד הארץ ישראלי-טברני'.
עבודתו המחקרית של אלוני הצטיינה בפריסת ההיסטוריה הרחבה של התקופה, ובהארת הקשר בין המוקדים היהודיים השונים של ימי הביניים, וההשפעות שהיו על היהודים מן השקפות ותפיסות העולם המוסלמיות והנוצריות בנות הזמן בארצות הפזורה היהודית.
אלוני העשיר את הידע על הלשון, השירה והסופרים העבריים בימי הביניים.
בין השאר באמצעות גילוי, ההדרה ומחקר של כתבי יד כדוגמת 'ספר הקולות' (כתאב אלמצותאת) שאלוני ייחס למשה בן אשר – מהקדומים שבחיבורים בתורת הלשון, שבו תפיסה חדשה לעניין מהות תפקידיהן של התנועות בעברית.
מן החיבור שאלוני מכנה 'יסודות הלשון העברית לעלי בן-יהודה הנזיר' עולה תפקידה וחשיבותה של טבריה כמשמרת של מסורות המקרא והלשון העברית בימי הביניים.
או חיבורו על הבלשן והמשורר הנשכח, בן המאה ה-13, יצחק אבן אלעזר הבבלי וחיבוריו בלשון שהיו ייחודיים במשקל ובשפה.
מילון עברי וספר דקדוק קדום נוסף שאותו שיחזר אלוני מתוך קטעי גניזה ומובאות מספרות ימי הביניים הוא ספר השלם (כתאב אל כאמל) של יעקב בן אלעזר.
אלוני זכה בשנת 1970 בפרס ביאליק על המהדורה המדעית שהוציא לספר האגרון לר' סעדיה גאון, מן המילונים העבריים הראשונים, המהווה גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים.
על הכנתו עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
כחוקר באוניברסיטה המשיך לעמוד בקשר עם חוקרי גניזה וחוקרי יהדות ימי הביניים בכל רחבי אירופה, ביקר בספריות והתארח במנזרים ואצל אספנים פרטיים.
באופן זה יכול היה להמשיך לחקור ולפרסם רשימות ספרים וכתבי יד, שמקורם בכל רחבי העולם היהודי.
בסוף ימיו עסק אלוני בהכנת קטלוג מקיף ומפורט של אלפי הספרים שנמצאו בספריות יהודיות בימי הביניים, בהסתמך על רשימות ספרים שנמצאו בגניזת קהיר ובמקורות אחרים.
אך לא הספיק להוציאו לאור.
הספר יצא בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 2006.
לאחר מותו חיבר אברהם הטל מאמר ביבליוגרפי המסכם את פרסומיו של נחמיה אלוני ובו 328 פריטים, בעברית ובשפות אחרות, החל מתרפ"ז (1926) ועד שנת מותו של אלוני בתשמ"ג (1983).
חלק מארכיון נחמיה אלוני ובו העתקי תצלומי כתבי יד וטיוטות של מחקרים הופקד בספריית יד יצחק בן-צבי.
חלקו האחר של הארכיון הופקד לידי הספרייה הלאומית, על ידי אלמנתו של אלוני בשנת 1995.
תורת המשקלים : של דונש, יהודה הלוי ואברהם אבן עזרא, ירושלים, מחברות לספרות, תשי"א
מחקרים בספרות ימי-הבינים, ירושלים, קרית-ספר, תשי"ז
כתאב אלכאמל/ יעקב בן אלעזר, ירושלים: האקדמיה האמריקנית ללימודי היהדות, תשל"ז
האגרון: כתאב אצול אלשער אלעבראני / מאת רב סעדיה גאון, מהדורה מדעית בצירוף מבוא ופירוש מאת נחמיה אלוני.
[מקורות ומחקרים : האקדמיה ללשון העברית, ח], תשכ"ט
קטעי גניזה של משנה, תלמוד ומדרש: מנוקדים בניקוד ארץ-ישראלי, ערך בצירוף דברי מבוא ומפתחות, ירושלים, מקור, 1973
"כתב-יד של משה רבנו": יומני-מסע לגילוי כתבי-יד עבריים, ירושלים, ראובן מס, תשנ"ג
הבלשנות העברית בטבריה, ירושלים : ראובן מס, תשנ"ה
הספרייה היהודית בימי הביניים : רשימות ספרים מגניזת קהיר, בעריכת מרים פרנקל, חגי בן שמאי, בהשתתפות משה סוקולוב, ירושלים, מכון בן-צבי, 2006
אברהם הטל, ביבליוגראפיה של כתבי נחמיה אלוני, באר-שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ד
אברהם הטל, ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני, אשל באר-שבע, ג, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ד, עמ' 21–54.
נחמיה דב הופמן (ביידיש: נחמיה דוב האָפֿפֿמאנן; 1860, גאברה, פלך קובנה, ליטא, האימפריה הרוסית – 1928, קייפטאון, דרום אפריקה) היה סופר עברי איש תנועת ההשכלה.
חיבר מספר רב של מאמרים וספרי מדע פופולרי, שהתפרסמו בעברית במזרח אירופה במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1889 היגר לדרום אפריקה, והיה חלוץ העיתונות היהודית בארץ זו.
אוצר נחמד: קבוצת מאמרים [...] על ידיעות העולם והטבע [...].
וילנה, יהודה ליב ליפמאן, תרל"ז / 1877. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
הנוסע: מאמרים ועניינים שונים מידיעות העולם והטבע [...] חזיונות מפעולות הטבע [...] ובחיק הארץ [...] תכונת בעלי חיים שונים [...].
וילנה, אברהם צבי קאצינעלינבויגען, תרמ"ג / 1883. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
מעשי חכמים: ישא מדברותיו על עניינים מדעיים שונים [...] על חכמת הטבע וידיעות העולם הטבעי [...] מאסף מבחירי החכמים.
ורשה, יוסף אונטערהענלדער, תרמ"ד / 1884.
מאמר מקדמי ארץ: חקירות [...] על דבר השתלמות מין האנוש, והתפתחות כחותיו הנפשיות [...].
ספורי הטבע: [...] ספורים [...] מענייני ידיעות העולם והטבע [...] פלאי בעלי חיים רבים ושונים [...] מאספים מבחירי חכמי הטבע הנוסעים והתרים את הארץ.
ורשה, יצחק גאלדמאן, תרמ"ז / 1887. העתקה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה.
ספר הזכרונות: עראינערונגען פון א ליטווישען משכיל אין דריי וועלט-טהיילען אייראפא, אמעריקא און אפריקא.
נחמיה כהן (המאה ה-17) היה מקובל יהודי ממוצא פולני, הידוע בעיקר בזיקתו לשבתי צבי ובתפקידו כמקור מידע חשוב על תקופת התנועה השבתאית.
מעט מאד ידוע על חייו הראשונים של נחמיה.
ידוע שבשנת 1666 נשלח על ידי קהילות יהודיות בפולין לגליפולי שבאימפריה העות'מאנית על מנת לפגוש את שבתי צבי, לאחר שעורר סערה רבה בקרב יהדות זמנו, כשמטרת המפגש הוא לתהות על קנקנו של שבתי צבי, האם אכן הוא משיח שקר.
בסוף ימיו הגיע כהן לאמסטרדם, שם התאכסן במשך מספר שבועות בביתו של לייב בן עוזר, שמש הקהילה האשכנזית בעיר.
במהלך השהות בביתו, ניהל כהן שיחות רבות עם בן עוזר, אשר תיעד את תוכנם בקפידה.
עדות זו, שתועדה על ידי לייב בן עוזר, מהווה מקור חשוב והמהימן בחקר תקופת השבתאות.
עבודתו של בן עוזר בניתוח והערכה ביקורתית של עדותו של כהן נחשבת לאחת הדוגמאות החלוציות של היסטוריוגרפיה יהודית ביקורתית בתחילת העת החדשה.
קיימת מחלוקת בדבר מועד ומקום פטירתו של כהן: לפי דעה אחת נפטר בפולין בשנת 1682, ולפי דעה אחרת - באמסטרדם לאחר שנת 1690.
כאמור, דמותו של נחמיה ידועה בעיקר בעקבות פגישתו עם שבתי צבי, מפגש שגרם לנקודת מפנה ביחס אל שבתי צבי.
שבתי צבי עצמו ידע על בואו הצפוי וציפה כי תמיכתו של כהן תגביר את התמיכה הציבורית בו.
כהן הגיע לגליפולי בג' באלול ה'תכ"ו (3 בספטמבר 1666), אם כי ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים מה היה יחסו אל שבתי צבי:
לפי גרסה אחת, שהובאה בדברי הכומר ההולנדי תומאס קונן (Thomas Coenen), כהן לא קיבל את משיחיותו כמובנת מאליה, אלא התווכח איתו קשות במשך שלושה ימים רצופים בקשת רחבה של נושאים קבליים בניסיון להוכיח לו כי איננו המשיח, טענה זו אומצה על ידי גרשם שלום במחקריו על השבתאות.
מקורות שונים טוענים כי נקודת המחלוקת הייתה טענתו של כהן כי הוא עצמו משיח בן יוסף, ומאחר שלא מילא עדיין את משימתו לא ייתכן שמשיח בן דוד התגלה.
בסיומו של הוויכוח התפרץ כהן לעבר שבתי צבי וצעק כי הוא רמאי וכי דינו מיתה כדין מסית ומדיח.
גישה אחרת למפגש, כתב רבי יעקב ששפורטש בספרו "ציצת נובל צבי", לפיה כהן דווקא האמין בשבתי צבי וכלל לא התקיימה ביניהם מחלוקת עקרונית.
וכי הוא נשלח על ידו אל הסולטאן על מנת "לרדת אל הקליפות" לפניו, אך הסולטאן לא הסתפק בשליח ושלח לקרוא לשבתי צבי עצמו.
על פי גרסה זו, שבתי צבי התכחש לכהן רק בשלב מאוחר יותר.
בדעה זו תמך גם ישעיהו זנה.
לפי דבריו של קונן, כהן הבין כי אנשי שבתי צבי יקומו עליו לרוצחו, והצהיר באוזני המשמר הטורקי כי ברצונו להתאסלם.
לאחר שחבש את התרבוש המוסלמי ביקש כהן ממפקד המצודה להעבירו לחצר הסולטאן באדריאנופול על מנת למסור תלונה נגד שבתי צבי.
לאחר שהובא כהן לאדריאנופול הטיח האשמות קשות בשבתי צבי וטען שהוא מסית לקשר, וכי אין לסולטאן לחשוש מכוחותיו המיסטיים מאחר שהוא שקרן והוזה.
לאחר שהגיש את התלונה בפני הסולטאן ברח כהן מטורקיה בחזרה לפולין שם שב ליהדותו בגלוי.
ההאשמות זכו לאוזן קשבת, ושבתי צבי הובא למשפט בפני מועצת הסולטאן באדריאנופול בט"ז באלול תכ"ו.
לאחר שניתנה בפניו אפשרות לבחור בין מוות ובין התאסלמות, הוא בחר להתאסלם.
דמותו של נחמיה כהן שימשה השראה לרומן היסטורי "נחמיה" מאת יעקב צ' מאיר, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2019. הרומן משלב מקורות היסטוריים עם יצירה ספרותית.
רב נחמיה בן כהן צדק גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא בין השנים 968-960.
בנו של רב כהן צדק בן יוסף שכיהן כגאון פומבדיתא בין השנים 922-917 וביצר את מעמדה ומרכזיותה של ישיבת פומבדיתא.
כשבגר והצטרף לשורות הישיבה, נוצרו בישיבה שני מחנות: מחנה אחד של משפחות הגאונים יצחק צדוק ופלטוי בן אביי (רב חנניה גאון, רב שרירא גאון, רב עמרם בן מישוי, רב מבשר גאון ותומכיהם) ומחנה של משפחת רב כהן צדק (האחים רב נחמיה וחפני ותומכיהם).
שני המחנות היו מסוכסכים ושררה ביניהם יריבות עמוקה.
שיאה של המחלוקת היה כאשר התמנה לגאון רב אהרן בן יוסף הכהן מבבל, שלא נמנה עם משפחות החכמים ונסמך על ידי רב מבשר גאון.
רב נחמיה קיבל את מרותו של רב אהרן בתחילה, אך לאחר זמן מה הכריז על עצמו כגאון.
אחד ממכתביו ייחודי במיוחד, בשל סגנונו ומועד פרסומו.
הוא נמצא באוספי הגניזה הקהירית ונחקר על ידי אוניברסיטת קיימברידג'.
זהו מכתב שאליו נלווה טביעת חותמו בחמר (בולה), ושנשלח באופן חריג עוד במהלך חייו של רב אהרן (לפני אוגוסט 960).
הבולה המצורפת לא שגרתית, משום שנאסר על יהודים ונוצרים להשתמש בחותמות, ולפיכך סביר שניתן לו אישור מהח'ליף.
כמו כן, המכתב נכתב בהידור על נייר יקר.
במכתב הוא מגייס תמיכה מיהודי מצרים למינויו לראש ישיבת פומבדיתא, ותוקף בחריפות רבה את יריביו: על רב אהרן הוא כתב .
את סיעת רב שרירא הוא מכנה .
לאחר פטירת רב אהרן, קיבלו החכמים את מרותו, והוא נשא בתואר גאון פומבדיתא.
למרות זאת הוא הוסיף לתקוף את סיעת רב שרירא במכתביו, ומכנה אותם: .
בימיו היה מצבה של ישיבת פומבדיתא מדולדל.
רב נחמיה שלח מספר אגרות לקהילות התפוצות שיסייעו לישיבה בתרומות.
נפטר בשנת 968, ולאחר מותו עלה על כס הגאונות רב שרירא גאון.
אחיינו, רב שמואל בן חפני גאון, היה גאון ישיבת סורא ומחותנו של יריבו רב שרירא גאון.
הרב נחמיה (נחום) בריל (Nehemiah Brüll; 16 במרץ 1843, רוסינוב, מורביה – 5 בפברואר 1891 פרנקפורט) היה רב רפורמי וחוקר במדעי היהדות.
בריל קיבל את השכלתו הרבנית-תלמודית מאביו, יעקב בריל ששילב ידע תלמודי רחב עם תפיסה היסטורית ביקורתית.
לאחר מכן למד שפות היסטוריות קלאסיות ומזרחיות באוניברסיטת וינה, ובמקביל למד בבית המדרש לרבנים בווינה, שם היה תלמידים של אייזיק הירש וייס, מאיר איש-שלום ואהרן ילינק.
כאן הפך בריל, בנו של רב שמרני, ונכדו של הרב הראשי האורתודוקסי של מורביה – ר' נחום טרייביטש לרפורמטור מוחלט ולתלמידו של אברהם גייגר – מייסד התנועת הרפורמה היהודית.
ברול נקרא כרב בביזנץ במורביה.
בשנת 1870 מינה אותו גייגר לרב הקהילה הרפורמית בפרנקפורט.
הוא נשא במשרה זו עד יום מותו אם כי הוא חווה קשיים רבים כתוצאה מהחיכוך המתמיד עם קהילתו האורתודוקסית של הרש"ר הירש.
קשיים אלו שנגרמו מעמדתו הקיצונית גרמו לו להתמסר לעבודת המחקר.
מחקריו של בריל נעו כמעט בכל ענפי המדע היהודי, כולל פרשנות, דקדוק, היסטוריה, חקר ההלכה, פיוט, בלשנות, פילולוגיה, שירה, ספרות יהודית-גרמנית והספרים החיצוניים.
מאמרו של בריל – "תולדות ייסודו של התלמוד הבבלי כיצירה ספרותית" נחשב עד היום כמאמר קלאסי במחקר התלמודי, וזאת למרות הזמן הרב שעבר מזמן פרסומו וההתפתחות הרבה שנעשתה מאז בשדה המחקר התלמודי.
בריל יסד את השנתון – Jahrbücher Für Jüdische Geschichte Und Litteratur,(ספר השנה לתולדות היהודים וספרותם), שיצא במשך עשר שנים (1874 עד 1890. רוב המאמרים בשנתון, לרבות מאמרי ביקורת הספרים היו מפרי עטו.
מאמריו בעברית התפרסמו בכתבי העת – "בית המדרש", "בית תלמוד" "הכרמל", ו"אוצר הספרות".
נחמיה בן־תור (וינטר) (26 באוקטובר 1923 – 1 באפריל 2017) היה עורך דין וסופר, מלוחמי מחתרות האצ"ל והלח"י (כינויו בלח"י היה ארזיה), בתחילת שנות ה-40, נחמיה הקים תא קטן של המחתרת שפעל בנחלת יצחק ובסביבתה, היה פעיל בהקמת "מפלגת הלוחמים" ומפלגת התחיה.
בן־תור נולד בשנת 1923 בבודפשט שבהונגריה לראובן-זאב ולפנינה גרנק לפרידה ועמנואל מבית היימן.
נחמיה גדל באווירה חילונית, ופגישתו הראשונה עם זהותו היהדות היה עם הצטרפותו למקהלת בית הכנסת ולבית"ר בגיל 11. ב-4 בינואר 1939, בהיותו בן 15, עלתה משפחתו לארץ ישראל והוא השתתף בפעילויות בית"ר.
הוא גויס לשורות האצ"ל, ולאחר פרישתו של אברהם שטרן מהאצ"ל, החליט נחמיה לחבור אליו.
במלחמת העצמאות לחם בחטיבה 8.
ב-1962 הוסמך כעורך דין, ומילא תפקידים ציבוריים רבים.
פרסם ספרות יפה, ספרי תיעוד על מחתרת הלח"י וספרי משפט.
התגורר במושב עשרת .נפטר ב-2017, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי של מועצה אזורית גדרות.
היום אכתוב בעט: דרכו של איש לחי, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 1991
הבריחה הגדולה, הוצאת בורסי, 1993
אהבה מעבר לחומות, הוצאת מלוא, 1994
חולות זועקים, ספריית בית אל, 1997
מאופל מחתרת, המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי, 2002
לח"י - אנשים: סיפור חייהם של 840 לוחמים ולוחמות (מהעורכים), כרכים א-ב, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2003.
האמת הצרופה: "האמת המשפטית" והאמת ההיסטורית על גילוי מחבואו של אברהם שטרן - "יאיר" על ידי הבריטים, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2015
אגדת דב הבלונדיני מלח"י - פרשת חייו המופלאים של יעקב גרנק - אימת הבריטים, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2013
לקסיקון לח"י, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007
נושאי לפיד החירות, קיצור תולדות חייהם של ראשי לח"י: אברהם שטרן (יאיר), יצחק שמיר (מיכאל), נתן ילין-מור (גרא), ישראל אלדד (אלדד), הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2008
ספר תולדות לוחמי חירות ישראל (לח"י), הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2010
המרדף, הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, 2016
דיני עמותות להלכה ולמעשה (עם בן-ציון גרינברגר), הוצאת בורסי, 2002
עדות שמיעה - הכלל וחריגיו, הוצאת בורסי, 2003
דיני משמעת בשירות הציבורי, הוצאת בורסי, 2011
צווים נגד בניה בלתי חוקית, הוצאת בורסי, 2014
נחמיה בן חושיאל נחשב דמות היסטורית ומנהיג המרד היהודי בהרקליוס.
הוא מוזכר במקורות יהודיים וביזנטיים.
נחמיה בן חושיאל ידוע בעיקר כדמות המופיעה בכתבים אפוקליפטיים יהודיים רבים מימי הביניים, שם הוא מזוהה עם משיח בן יוסף.
ב-590–591 לספירה, על פי מקורות קראיים, ראש הגולה חנינאי הוצא למוות על ידי ח'וסרו השני, בשל תמיכה בבהראם השישי.
ראש הגולה הבא, בוסתנאי בן חנינאי, החל לשלוט רק סביב שנת 640, והיה ראש הגולה הבבלי הראשון תחת שלטון ערבי.
כך שנותר פער של חמישים שנה ללא ראש גולה שולט.
נהוג לחשוב שלאחר הוצאתו להורג של חנינאי, ח'וסרו השני השעה את כל צורות השלטון העצמי היהודי והערים קשיים רבים למוסדות הרבניים.
עד שנת 609, ידוע כי שתי הישיבות הגדולות, ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא קיימו שיעורים ובראשותן עמד גאון.
הרישומים ההיסטוריים מתקופה זו מועטים מאוד.
נחמיה בן חושיאל נחשב דמות היסטורית ומנהיג מרד היהודים נגד הרקליוס.
יעקב ניוזנר משער שיהודי המערב תמכו בח'וסרו השני נגד הביזנטים, או כיוון שלא ידעו או שלא היה להם אכפת בדבר העובדה שרדף את ראשי הגולה ודיכא את היהודים במזרח.
פרנק מאיר לואנברג משער, שכדי לזכות בתמיכה יהודית מינה ח'וסרו השני ראש גולה לפי בחירתו.
לראש גולה זה, ששמו חושיאל, היה בן בשם נחמיה - ומכאן כונה נחמיה בן חושיאל.
לפי השערה זאת, זוהה נחמיה כמנהיגם הסמלי של הכוחות היהודיים.
אל הסאסאנים הפרסים, בפיקודו של שהרבראז, חברוּ נחמיה והמנהיג היהודי העשיר בנימין מטבריה, שגייסו כוח מקרב יהודי טבריה.
הכוח המשולב כבש את ירושלים בשנת 614 ללא התנגדות.
נחמיה מונה אז כשליט ירושלים.
הוא החל בהכנות לבניית בית המקדש השלישי ובשרטוט אילנות יוחסין להקמת כהונה גדולה חדשה.
מספר חודשים בלבד לאחר מכן התרחש מרד נוצרי.
היהודים נמלטו למאהל של שהרבראז בקיסריה.
הנוצרים הצליחו לכבוש את העיר לזמן קצר, 19 ימים, לפני שהחומות נפרצו על ידי כוחותיו של שהרבראז.
בשנת 617 הפכו הפרסים את מדיניותם וצידדו עם הנוצרים, כנראה בגלל לחץ של נוצרים מסופוטמים.
נטען כי אז נהרג נחמיה בן חושיאל.
הוא ו"מועצת הצדיקים" שלו נהרגו לצד יהודים רבים אחרים, וחלקם קפצו מחומות העיר.
עם זאת, לא נראה שיהודים גורשו באלימות מירושלים כפי שסביאוס סבר.
במקום זאת, מכתבו של מודסטוס מרמז כי נאסר על מתיישבים יהודים נוספים להתיישב בירושלים או בסביבתה.
אף בית כנסת קטן בהר הבית נהרס.
הבישוף וההיסטוריון הארמני סביאוס תיאר את נפילת ירושלים.
הוא כתב כי בתחילה נכנעו תושבי ירושלים מרצונם ליהודים ולפרסים, אולם לאחר מספר חודשים, האוסטיקן (המושל הארמני) שאותו מינה ח'וסרו השני לשלוט בירושלים נהרג במרד נוצרי.
על פי סביאוס, במהלך המרד נהרגו יהודים רבים.
יש יהודים שקפצו מחומות העיר בניסיון לברוח.
היהודים הנותרים ברחו לגנרל הסאסאני שהרבראז.
הוא אסף את חייליו, חנה סביב ירושלים וצר עליה במשך 19 ימים.
מניין ההרוגים הנוצרים עמד על 17,000, ובנוסף 35,000 איש כולל הפטריארך זכריה גורשו למסופוטמיה.
במשך שלושה ימים, הכוחות הפרסיים טבחו ובזזו את תושבי ירושלים ושרפו את העיר.
היהודים גורשו מהעיר וארכי-כומר בשם מודסטוס מונה על העיר.
ספר זרובבל הוא טקסט אפוקליפטי בעברית מימי הביניים הכתוב בסגנון החזונות המקראיים (למשל ספר דניאל וספר יחזקאל) המזוהה עם זרובבל.
משוער שהספר נכתב, לפחות חלקית, בתחילת המאה השביעית.
על פי ספר זרובבל, מטה אהרן, אליהו הנביא ונחמיה בן חושיאל הסתתרו בעיר טבריה.
לאחר שהשתלט נחמיה בן חושיאל על ירושלים, הוא המשיך לשרטט את אילנות היוחסין של בני ישראל למשפחותיהם.
הוא נהרג בשנה החמישית (619) במהלך חודש אב.
בספר נאמר כי מלך פרס שֵרוֹיֶה (קבאד השני) דקר את נחמיה בן חושיאל ואת ישראל.
גופתו המרוסקת הושלכה לפני שערי ירושלים.
ושישה עשר מהצדיקים נהרגו איתו.
ארמילוס נכנס לירושלים ביום ה-14 לשנה החדשה בחודש ניסן.
ניתן להניח שמדובר ב-28 במרץ 628.
ספר זרובבל אינו טוען שנחמיה בן חושיאל יהיה משיח בן דוד, משיח בן יוסף וצאצא של יוסף.
ראשי הגולה התחקו אחר השושלת שלהם אחורה עד דוד המלך.
קבאד השני כרת ברית שלום עם הרקליוס בשנת 628, לאחר שלטונו של ח'וסרו השני.
השם "ארמילוס" נחשב למשחק לשוני (קריפטוגרמה) עבור השם "הרקליוס".
שלושה פיוטים המיוחסים לאלעזר הקליר מבוססים על גרסה מוקדמת של ספר זרובבל.: 168–169
על פי ההערכות, הפיוט הראשון בהם מתוארך בין 629 ל-634. בטקסט, היהודים מקימים מזבח ומקריבים קורבנות, אולם אסור להם להקים מקדש.
המנהיג היהודי המכונה משיח בן יוסף צומח מביניהם ותוך שלושה חודשים מגיע לפסגה.
עם זאת, הוא נהרג בידי המפקד הראשי הפרסי במקדש קטן זמן קצר לאחר מכן.־ : 168–169
בפיוט שני, שאינו ניתן לתיארוך, נקרא משיח בן יוסף בשם נחמיה בן חושיאל.: 170–171
פיוט שלישי בשם "אותו היום" מתוארך למאוחר יותר, מכיוון שבו הפרסים הובסו על ידי הביזנטים.
אולם אז מלך מֵערב פולש, ולפיכך משוער שפיוט זה נכתב בשנותיה הראשונות של הפלישה הערבית.
נחמיה בן חושיאל אינו מוזכר, ואילו "משיח בן דוד" מספר זרובבל, מנחם בן עמיאל, מכונה בו "משיח בן יוסף".:171
טקסטים אחרים המזכירים את נחמיה
טקסט אפוקליפטי עברי נוסף מימי הביניים, "אותות המשיח", מתאר גם הוא את נחמיה בן חושיאל כמנהיג משיחי.
התיעוד בו פחות מפורט, אבל גם הוא נחשב כמתוארך לתקופה זו.
גם הטקסטים הבאים מזכירים את נחמיה וכולם דומים ל"אותות המשיח".
הטקסטים הם "תפילת ר' שמעון ב' יוחאי", "אותות" של ר' שמעון ב' יוחאי ו"עשרה סימנים".
גם הטקסט האפוקליפטי העברי מימי הביניים "פרקי משיח" מזכיר את נחמיה, ללא שם משפחתו או אביו.
הוא בבירור נכתב מאוחר יותר, שכן הוא מזכיר ערבים השולטים בהר הבית.
הערבים טוענים לבעלות על המקדש ומסכימים ששני הצדדים יציעו מנחות; מי שמנחתו לא תתקבל ימיר את אמונתו ויצורף לאומת האסלאם.
השטן מדבר נגד היהודים בפני אלוהים, ומנחתם של הערבים מתקבלת בעוד שמנחתם של היהודים נדחית.
אך היהודים מסרבים לבצע כפירה.
קרב פורץ בין שני הצדדים, ונחמיה נהרג, אך לאחר מכן קם לתחייה.
סביאוס תיעד אירוע דומה בטקסט ההיסטורי שלו, ובו גברים יהודים שחטו חזירים במקום הפולחן המוסלמי.
נחמיה גוטמן (1925 – 15 ביוני 2013) היה שופט אשר כיהן כשופט הראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
נולד בשנת 1925 בתל אביב.
סיים בשנת 1943 את לימודיו בתיכון גאולה (בית הספר למסחר), והתגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים בה שירת במשמר הנע.
ב-1947 גויס לשירות מלא כמפקד מחלקה.
ב-1948 סיים קורס קצינים ושימש מפקד מחלקה בחטיבת גבעתי.
משנת 1952 שירת בקבע במטכ"ל למשך שבע שנים והשתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
במקביל לשירותו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1960 הוסמך כעורך דין, והחל לעבוד בחברת הביטוח מבטחים כיועץ משפטי של החברה למשך שש שנים.
החל מנובמבר 1971 מונה ליועץ המשפטי של המחלקה לאיגוד מקצועי בהסתדרות.
ב-1972 מונה לשופט בבית דין אזורי לעבודה בתל אביב וב-1982 לשופט ראשי בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים.
ב-1984 מונה לכהונה בפועל כשופט בבית הדין הארצי לעבודה.
בין סכסוכי העבודה בהם טיפל כשופט, סכסוכי עובדה בבנק לאומי, ברשות השידור, בבתי החולים בילינסון והשרון, אל-על והסתדרות המורים.
לאחר פרישתו, עסק בגישור ובייעוץ, בין היתר לוועדי עובדים
נחמה שפיגל נובק היא טייסת ישראלית.
שפיגל נובק היא הטייסת והקברניטה החרדית הראשונה בתולדות חברת התעופה אל על.
שפיגל נובק, בתו של הרב דוד נובק והרבנית רנה נובק, ממקימי ישיבת אש התורה והיישוב מעלה עמוס, התחנכה בבית יעקב שבירושלים.
בגיל 20 החלה קורס טיס בארצות הברית וחזרה מדי שנה כדי להשתלם שם בטיסה ולצבור את כמות שעות הטיסה שהיו נחוצות לה כדי להתקדם ליעד של טיסה מסחרית.
בשנת 2015 התקבלה לקורס טיס בחברת אל על, שאותו סיימה ב-2017, ומאז היא עובדת כטייסת בחברה.
בשנת 2025 מונתה לקברניטה החרדית הראשונה באל על.
נחמה שפיגל נובק נשואה לאורי, היא אם לשמונה ילדים, ומתגוררת בבית שמש.
נחמה שאקי (נולדה ב-ד' בסיוון ה'תש"ו, 3 ביוני 1946) היא מרצה ואשת עסקים, יו"ר המכון לחקר המשפחה ויקירת העיר תל אביב-יפו.
שאקי נולדה ב-1946 באלכסנדריה לדוד ואלגרה-שמחה סיביליה.
סבה, חיים סביליה, נולד בצפת למשפחה ממגורשי ספרד.
אביה, דוד, עבד בבנק זילכה במצרים.
כשהייתה בת 4 עלתה עם משפחתה לישראל.
אביה ניהל את סניף בנק לאומי בנמל התעופה לוד, והיא גדלה בשכונת הדר יוסף בתל אביב-יפו ולמדה בבית-הספר היסודי "דוד ילין" ולאחר מכן בתיכון בבת ים.