tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניהול רכוש המדינה ואספקת שירותים ציבוריים בתחום התיירות.
הסוכנות משתתפת מדי שנה בתערוכות במדריד, ברלין, לונדון, פריז ועוד כדי לייצג את הפדרציה הרוסית ולמשוך סוכנים בשוק התיירות ותיירים פוטנציאליים;
בראש הסוכנות היה עומד ראש שמונה והודח על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית על פי הצעת שר התרבות של הפדרציה הרוסית.
ראש הסוכנות היה אחראי באופן אישי למימוש הסמכויות המוקנות לסוכנות וליישום מדיניות המדינה בתחום התיירות.
מנהלת פרויקטים תיירותיים ממלכתיים ובטיחות בתיירות
מנהלת תיירות פנים ותוכניות יעד ממלכתיות
סוכנות המורשת הפינית, שכונתה בעבר המועצה הלאומית לעתיקות, היא סוכנות ממשלתית לאומית המשמרת את המורשת התרבותית החומרית של פינלנד.
הסוכנות היא מוסד תרבותי ומחקר, אך היא גם רשות ממשלתית המופקדת על הגנה על אתרים ארכאולוגיים, מורשת, סביבה בעלת ערך תרבותי-היסטורי ורכוש תרבותי, בשיתוף גורמים רשמיים ומוזיאונים שונים.
הסוכנות מציעה מגוון רחב של שירותים, צוות מקצועי של מומחים, תערוכות ואוספים של כמה מוזיאונים, ארכיונים נרחבים וספרייה מדעית מיוחדת, שכולם עומדים לרשות הציבור הרחב.
סוכנות המורשת הפינית כפופה למשרד החינוך הפיני.
סוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים היא סוכנות פדרלית לבריאות הציבור הכפופה למחלקת הבריאות והשירותים האנושיים של ארצות הברית.
הסוכנות מתמקדת בהפחתת סיכוני הבריאות הקשורים לחשיפה לחומרי מסוכנים למינימום האפשרי.
תפקידיה הם הערכת נוכחות סכנות בריאותיות ואופיים באתרי פסולת מסוכנים ספציפיים, סיוע במניעת חשיפות נוספות או בהפחתתן ומניעת מחלות הנובעות מכך, וכן הרחבת הידע על ההשפעות הבריאותיות של חשיפה לחומרים מסוכנים.
הסוכנות עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם מספר סוכנויות פדרליות, שבטים, קהילות מקומיות ומדינות ברחבי ארצות הברית.
על אף שסוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים היא סוכנות עצמאית הכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש, המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ממלאים רבים מתפקידיה הניהוליים.
הסוכנות החלה כגוף מייעץ ובלתי רגולטורי והוקמה באופן רשמי ב-1985. מטה הסוכנות ממוקם באטלנטה.
ב-2010 עמד תקציב הסוכנות על כ-76.8 מיליון דולרים והיא מעסיקה כ-300 עובדים במשרה מלאה.
הסוכנות לרישום מחלות וחומרים רעילים היא סוכנות הכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש האמריקאית.
הסוכנות עוסקת בהשפעה של חומרים מסוכנים על בריאות האדם, בסיוע במניעה ובהפתחה של חשיפות שעלולות להפיץ מחלות.
כמו כן, היא פועלת להפצת מידע, חינוך והכשרה בתחום החומרים המסוכנים ואף מכינה פרופרילים חומרים מסוכנים הנמצאים ברשימות העדיפויות הלאומית.
בתגובה לאסונות הסביבתיים שהתרחשו בטיימס ביץ' ותעלת האהבה שבמיזורי העביר הקונגרס חוק מקיף בעניין פיצויים ואחריות על אירועים סביבתיים.
החוק העניק לסוכנות להגנת הסביבה את האחריות העיקרית לזיהוי, חקירה וניקוי של אתרי פסולת מסוכנת.
כמו כן, במסגרת החוק הוקמה סוכנות הרישום של מחלות ורישום חומרים רעילים כדי להעריך את הימצאותם ואת טיבם של סכנות בריאותיות לקהילות המתגוררות בסמוך לאזור בו התרחש האסון בטיימס ביץ' ותעלת האהבה וזאת כדי למנוע או להפחית חשיפות מזיקות.
סוכנות הרישום של מחלות וחומרים רעילים הוקמה כסוכנות שכפופה למחלקת הבריאות ושירותי האנוש ב-19 באפריל 1983. ג'יימס או.
מייסון מונה להיות המנהל הראשון של הסוכנות.
תיקוני חוקים בעניין פסולת מסוכנת העניקה לסוכנות סמכויות נוספות הקשורות למתקני אחסון של פסולת מסוכנת.
הסוכנות הוקמה באופו רשמי ומסודר רק שנתיים לאחר מכן, ב-11 ביוני 1985.
סוכנות מודיעין ההגנה הפינית (בפינית: Puolustusvoimien tiedustelulaitos ,PVTIEDL) הוא סוכנות משולבת למודיעין אותות ומודיעין גיאו-מרחבי של כוחות ההגנה הפיניים.
הגוף פעיל מבצעית מאז 2014, כשבאחריותו לתמוך בהגנה על פינלנד באמצעות איסוף מידע וניתוח.
כסוכנות מודיעין, משויך ארגונית ל ב.
משימת מודיעין אותות בפינלנד החלה עם הקמת מודיעין הרדיו הפיני בשנת 1927 על ידי , קצין מודיעין של פיקוד ההגנה, בעוד שעבודת המודיעין הגיאו-מרחבי מתחילה משנת 1812 עם הקמת בית הספר לסקר צבאי והשירות הטופוגרפי.
ההצלחות של קודמותיה נחשבות קריטיות במהלך הקרבות המרכזיים במלחמת החורף ובמלחמת ההמשך בשנים 1939–1944. לאחר סיום הלחימה עד כ-800 חברי הארגון ביחד עם ציוד ומסמכים רבים נמלטו לשוודיה.
היחידה הוקמה מחדש במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
כיום הוא אחד מגופי הביון היעילים ביותר במדינות הנורדיות.
סוכנות כשרות, או גוף כשרות הוא ארגון או רשות מאשרת המעניקה תעודת כשרות למרכיבים, מזון ארוז, משקאות וחומרים מסוימים, כמו גם נותני שירותי מזון ומתקנים בהם מכינים או מגישים אוכל כשר.
תעודה זו מאמתת כי המרכיבים, תהליך הייצור הכולל את כל המכונות או תהליך שירות המזון תואם את דיני הכשרות כפי שנקבע בשולחן ערוך, אמת המידה של ההלכה היהודית.
סוכנות הכשרות מעסיקה משגיחי כשרות לביקורים תקופתיים באתר ובפיקוח על תהליך ייצור המזון או שירות המזון על מנת לאמת את העמידה המתמשכת בתנאי הכשרות.
לכל סוכנות יש סמל משלה, שמאפשרת ליצרנים ולספקי שירותי מזון להציג על המוצרים שלהם או על אישורים בחנות; ניתן לבטל את השימוש בסמל זה בשל אי ציות לתנאים.
לכל סוכנות יש בדרך כלל "רב פוסק" הקובע את תקני הכשרות המדויקים שיש ליישם ומפקח על יישומם.
סמכותה של סוכנות הכשרות נוגעת רק לעניינים המחויבים על פי ההלכה היהודית.
תעודת כשרות אינה מהווה תחליף לבדיקות ואכיפה ממשלתית של בטיחות מזון.
נכון לשנת 2014 היו יותר מ־1,100 סוכנויות המעניקות כשרות.
אלה כוללים סוכנויות בינלאומיות, לאומיות, אזוריות, ישראליות, מומחיות ולא-אורתודוקסיות.
ישנן סוכנויות השמות דגש על אתיקה בעסקים, רווחת בעלי חיים ומודעות סביבתית מצד יצרנית המזון, בעיקר בצפון אמריקה.
סוכנויות לא-אורתודוקסיות מעניקות הקלות בהיבטים מסוימים של ייצור מזון ותפעול עסקי (כגון פעילות בשבת) שסוכנויות אורתודוקסיות אינן נותנות.
סוכנויות הכשרות הגדולות ביותר בארצות הברית, המכונות "חמש הגדולות", מאשרות יותר מ-80% מהאוכל הכשר שנמכר בארצות הברית.
חמש הסוכנויות הללו הן: OU, OK, KOF-K, Star-K ו-.
בעוד של-OU, OK, Kof-K ו-Star-K יש גישה בינלאומית עמוקה, ישנן סוכנויות כשרות בכל שש היבשות המיושבות.
בין מפקחי הכשרות הבינלאומיים השונים בולטים במיוחד הם בית הדין הרבני בלונדון, מועצת הכשרות של קנדה, כשרות אוסטרליה והרב מרדכי רוטנברג.
הרבנות הראשית לרוסיה מעסיקה משגיחי כשרות במזרח אירופה ומחלקת הכשרות שלה היא אחת הגדולות באירואסיה.
לפני הופעת המזון המיוצר בצורה תעשייתית, הכינו משפחות יהודיות את הארוחות שלהן בבית והבטיחו את הכשרות של חומרי הגלם בעצמן על ידי לקיחת עוף לשחיטה וקניית בשר משוחט אמין והבטחת החליבה מפני חלב נוכרי ובעיות אחרות.
במטבח פיקחה עקרת הבית על ההפרדה הקפדנית בין חלב ובשר.
רק במאה ה־20, עם עליית הזמינות של מוצרי מזון מתוצרת תעשייתית המיועדת לצרכן היהודי, הפך מתן אישורי כשרות על מוצרים לשירות נדרש.
הסוכנות העצמאית הראשונה למתן תעודות כשרות נוסדה על ידי OU בשנת 1924. מנהלה, אברהם גולדשטיין, עזב את OU כדי להקים סוכנות כשרות שנייה, OK, בשנת 1935. תחום הענקת תעודות הכשרות התרחב בשנות השלושים כאשר מותגים גדולים כגון קוקה-קולה ביקשו להשיג תעודת כשרות כדי להקל על הרחבת השוק שלהם.
ריבוי המזון המיוצר במפעלים לאחר מלחמת העולם השנייה ראה עלייה במקביל גם בפעילות סוכנויות הכשרות.
בשנת 1950, למשל, צוות ה-OU שמנה כ-40 משגיחים אישר 184 מוצרים ל־37 חברות; בשנת 1972, לרשות OU היו יותר מ-750 משגיחים שאישרו למעלה מ־2,500 מוצרים עבור 475 חברות.
בסוף המאה ה־20, השימוש הגובר במרכיבים המעובדים מראש (כגון חומרי טעם וריח מלאכותיים, חומרים מתחלבים וחומרים משמרים) הרחיב עוד יותר את היקף מתן הכשרות.
מוצר המיוצר במדינה אחת יכול להכיל מרכיבים וטעמים המיוצרים במדינות אחרות; יש לעקוב אחר מרכיבים וטעמים אלה עד לנקודת המוצא שלהם על מנת לאמת את עמידתם בדיני הכשרות.
על פי הערכה לשנת 2013, 135 אלף מוצרי המזון שקיבלו כשרות הכילו יותר ממיליון תוספי מזון.
סוכנויות הכשרות שולחות באופן קבוע את המשגיחים למפעלים בסין, תאילנד והפיליפינים כדי לפקח על ייצור מרכיבים מעובדים מראש ולהבטיח את כשרותם.
סוכנויות רבות מקבלות את רשימת המרכיבים המעובדים מראש, גם אם אושרו על ידי סוכנויות אחרות.
סוכנויות יכולות לשמור על הבדל במעמד הכשרות של מזונות על בסיס הפוסק שלהם.
לדוגמה, אספרטם, מרכיב מרכזי בדיאט קוקה-קולה, נחשב לקטניה על ידי מועצת הכשרות של קנדה (COR) ולכן סוכנות זו אינה נותנת כשרות למוצר זה בפסח.
לעומת זאת, ה-OU מסתמך על הפוסקים כי התוסף הוא "קטניות שנשתנה" – ש"שונה ברמה המולקולרית" (ולכן הוא כבר לא קטניות) — ו־OU כן נותנת את הכשרות שלה לדיאט קולה לשימוש בחג הפסח גם עבור קהילות שנוהגות להימנע מאכילת קטניות.
על פי ההלכה, מתן כשרות נדרש עבור:
מזונות – כולל בשר, עוף, דגים, מוצרי חלב, פירות וירקות, דגנים, משקאות ותוספי מזון
מקומות למתן אוכל כגון מסעדות, בתי אבות, חדרי אוכל באוניברסיטה, בתי חולים, אצטדיונים, אולמות כנסים.
אף על פי שהנקניקיות הנמכרות במקום מסוים יכולות להיות כשרות, על משגיח להיות נוכח בכדי להבטיח שפריטים שאינם כשרים לא יבואו איתם במגע ושמאכלים שאינם כשרים אינם נמכרים או מופצים בעטיפות כשרות.
תהליך מתן כשרות מתחיל בבקשת אישור מהלקוח.
יצרני מזון גדולים בדרך כלל מבקשים תעודת כשרות מגורמים גדולים, לאומיים ובינלאומיים, בעוד עסקים קטנים ומקומיים מקבלים אותה מרבנים המשרתים את אותה קהילה, או מרבנים בודדים בעלי מוניטין טוב בענף.
לקוחות המחפשים לקבל תעודת כשרות נדרשים לפנות לגורמים בודדים ולעבור את תהליך הבקשה מספר פעמים, לפני שהם עובדים עם סוכנות מתאימה.
כדי לצמצם את הזמן והמאמץ, החברה עשויה לרצות ליצור קשר עם מתווך כשרות אשר ישאף למצוא את סוכנות הכשרות הטובה ביותר המתאימה למוצר ולתקציב.
מתווכת כשרות מוכרת בארצות הברית היא Direct Kosher.
הדבר חשוב במיוחד בנושא של בישולי גויים.
השלב הבא הוא שהלקוח יציג רשימה של כל המרכיבים המשמשים במוצר המזון ובמכונות שלו (כגון חומרי ניקוי), כדי שסוכנות הכשרות תחקור ותעקוב אחר המקורות והספקים כדי לאמת את כשרותם.
אם הלקוח חורג מאוחר יותר מרשימה זו ומכניס רכיבים אחרים למוצר, לסוכנות יש את הזכות לדרוש שינויים או לסיים את החוזה ולקחת ממנו את תעודת הכשרות.
לאחר מכן, נציגי הרבנות של הסוכנות עוברים עם הלקוח את כל תהליך ייצור המזון או שירות המזון, תוך ציון ציוד, תהליכי ייצור, טכניקות אריזה, מערכות אחסון והסדרי תחבורה העלולים לפגוע במעמד הכשרות.
אם אוכל לא כשר מיוצר באותו המפעל (או אם בשר ומוצרי חלב מיוצרים יחד), שתי המערכות צריכות להישאר נפרדות לחלוטין, כולל כלי העברת חום לטיפול בשני קווי הייצור.
אם מייצרים מזון לא כשר באותה מכונה של מזון כשר, אם כי בפסח ייצור נפרדים, יש לנקות את כל הציוד והכלים באופן אינטנסיבי ולאחר מכן לטפל במים רותחים לפני השימוש בפס ייצור כשר.
הלקוח חייב להסכים גם לתיעוד ומערכות תיעוד ספציפיים על מנת לעקוב אחר חומרי גלם שנכנסים ומזונות מעובדים היוצאים, כמו גם לוחות זמנים לייצור.
מקום לשירותי מזון חייב לעמוד בדרישות הלכתיות נוספות, כגון כיבוד חוקי שבת, יום טוב, פסח וימי תענית מסוימים.
הסוכנות והלקוח חותמים על חוזה לשנה המתחדש באופן אוטומטי, אלא אם כן צד אחד יודיע לצד השני על רצונו לסיים את הקשר.
לאחר קבלת תעודת כשרות, הלקוח מקבל אישור להציג את הסמל של סוכנות הכשרות, או על אריזת המוצר או על תעודה המוצגת במקום שירות המזון.
לכל סוכנות יש סמל משלה, בדרך כלל זהו סימן מסחרי רשום, שהוא רכוש הסוכנות וניתן להשתמש בו רק באישורה.
אם הכשרות מבוטלת מכל סיבה שהיא, על הלקוח להרוס כל אריזות הנושאות את סמל הסוכנות, וכן להסיר את הסמל מהפרסומים.
סוכנויות כל הזמן מחפשות שימוש במרמה בסמל שלהן.
הן הסוכנויות והן עלוני הצרכנים מפרסמים את שמות החברות והמוצרים מהם הוסרה הכשרות.
אם סמל מסומן על גבי מוצר של חברה כזו, הדבר מהווה שימוש בלתי מורשה ובארצות הברית אף נחשב כפשע פדרלי.
בישראל, הרבנות הראשית לישראל מנטרת באופן קבוע מפעלים וחברות כדי למנוע שימוש לא חוקי בסמלים כשרות.
בנוסף לסמל, סוכנויות רבות מציינות אם המוצר חלבי, בשרי, פרווה או כשר לפסח.
בארצות הברית, האות "K" כשלעצמה אינה יכולה להיות סימן מסחרי, ולכן יכולה להיות מודבקת על מוצר על ידי כל אחד.
אין לה משמעות משפטית או הלכתית, ולכן אינה ערובה למעמד הכשרות.
המשגיח, הוא "העיניים והאוזניים" של סוכנות הכשרות בנקודת הייצור או ההפצה.
עליו לדאוג שפסי הייצור הכשרים והלא כשרים יישמרו בנפרד לחלוטין.
עליו להכיר את כל המרכיבים ואת אופן ייצורם בכדי להבטיח כשרות.
רוב הסוכנויות הגדולות מחזיקות מאגר מידע המציג "מאות אלפי מרכיבים ונוסחאות" כדי לספק מידע עדכני למשגיחים שלהם.
המשגיח מבצע ביקורים תכופים וללא הודעה מוקדמת במהלך הייצור כדי להבטיח עמידה בתנאי החוזה.
אם הוא רואה משהו חשוד או שיש לו שאלה כלשהי לגבי המרכיבים או תהליך הייצור, הוא פונה מיד לאחד מרבני הסוכנות, כדי לקבל החלטות בנושאי תאימות ומעמד הכשרות.
על המשגיח להיות זמין בכל עת על מנת לוודא את אכיפת תקני הכשרות.
סוכנויות כשרות גובות עמלות שונות בהתבסס על השירותים שהן מספקות.
בדרך כלל יש תשלום שנתי עבור הכשרות עצמה, שלוקחת בחשבון את מספר ותדירות הבדיקות באתר על ידי משגיחים ועלויות הניהול הנלוות לכך.
אם הסוכנות היא למטרות רווח, היא עשויה לגבות תשלום שנתי וכן לבקש אחוז מהמכירות השנתיות ברוטו.
בעוד מבקרים טוענים שסוכנויות כשרות מעלות את עלות המוצר לצרכן, העמלות נקלטות בעלויות התפעול הרגילות של הלקוח.
הלקוח מחזיר את העמלה פעמים רבות בשל העלייה במכירות הנובעות מאישור הכשרות.
עם זאת, הלקוח עשוי לגבות הוצאה נוספת אם עליו לבצע שינויים במכונות או בתהליך הייצור שלו על מנת להתאים לכשרות.
חלק מהסוכנויות, ובראשן EarthKosher מציעות אישורים נוספים כגון על מזון אורגני, פליאו, לא GMO או חלאל, כתעודה עצמאית או בנוסף לכשרות.
בנוסף למתן הכשרות, הסוכנויות הגדולות עוסקות בחינוך צרכני וקידום התעשייה.
Star-K, למשל, מפעילה מוקד כשר ומפעילה מדריך הנחיה לפסח, מכון הלכה, תוכניות הכשרה בכשרות, סמינר הכשרה בשירותי מזון, וסמינרים וועידות בסדרת כנסים.
סוכנות הידיעות תסנים (בפרסית: خبرگزاری تسنیم) היא סוכנות ידיעות רשמית-למחצה באיראן, המקושרת עם משמרות המהפכה האסלאמית.
הסוכנות הוקמה בשנת 2012, על מנת לסקר את אירועי האביב הערבי.
היא מסקרת מגוון נושאים פוליטיים, חברתיים, כלכליים ובינלאומיים, לצד תחומים נוספים.
מנכ"ל הסוכנות מאז יום הקמתה הוא מג'יד קוליזאדה (Majid Qolizadeh).
מטרותיה המוצהרות של הסוכנות הן "להגן על הרפובליקה האסלאמית מפני מסע תעמולה שלילי בתקשורת ולספק לקוראינו את המציאות בשטח על איראן ועל האסלאם".
נכון לשנת 2014, המטה הראשי של סוכנות תסנים שוכן בבירת איראן, טהראן, בעוד כתבים הפרוסים ברחבי המדינה והאזור שולחים דיווחים שוטפים.
לתסנים יש קשרים חזקים עם משמרות המהפכה האסלאמית.
ב-10 באפריל 2013 ביקר ראש משמרות המהפכה, מוחמד עלי ג'עפרי, במטה תסנים וצוטט על ידי סוכנות הידיעות באומרו כי "לתקשורת הנאמנה והמהפכנית יש היום חובה כבדה מאוד בהתמודדות עם מזימות אנטי-אסלאמיות ואנטי-אנושיות של המדכאים".
כל נושאי החדשות של חדשות תסנים הם בתחומים כמו "התעוררות אסלאמית", פוליטיקה, תרבות, חברה, כלכלה, חדשות בינלאומיות, ספורט, תמונות, גרפיקה, סרטים, אודיו ועוד.
סוכנות הידיעות תסנים מחזיקה מחלקה של דוברי אנגלית ופרסית, אשר מתרגמת חלק ממאמרי הסוכנות לאנגלית.
חדשות תסנים בעברית החלה רשמית לפרסם חדשות ב-3 בינואר 2022, ביום השנה השני לחיסולו של קאסם סולימאני.
על פי דיווח הליגה נגד השמצה, תסנים טענה בסדרת מאמרים כי מגפת הקורונה היא חלק מ"מזימה אמריקאית ויהודית לשליטה עולמית באמצעות שליטה באוכלוסייה" שרקם הנרי קיסינג'ר, המתואר כ"החוקר היהודי הייחודי ואסטרטג אמריקאי" ו"שולט ממשל ומימון בינלאומי".
סוכנות המשטרה הלאומית של קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 대한민국 경찰청) היא גוף אכיפת החוק, ושמירה על הביטחון והסדר הציבורי.
תחת סוכנות המשטרה הלאומית מאוגדות 19 משטרות אזוריות ביניהם משטרת מטרופולין סיאול.
לאחר חלוקת קוריאה ב-1948 הממשל הצבאי של צבא ארצות הברית בקוריאה הקים את מנהל משטרה בנחייתו ותחתיו איגד מספר משטרות אזוריות.
ב-1948 לאחר הקמתה של הרפובליקה הזמנית של קוריאה הוקמה לשכת הביטחון לאומי גוף אשר המשיך את מנהל המשטרה ואילו ב-1991 הוקמה סוכנות המשטרה הלאומית שאיגדה את כל גופי אכיפת החוק בקוריאה הדרומית.
סוכנות המשטרה של קוריאה הדרומית מחולקת למספר יחידות מטה נקראות לשכות ו-18 משטרות אזוריות ומטרופוליטניות.
סוכנות המשטרה המטרופולינית של פוסאן
סוכנות המשטרה המטרופולינית של גוואנגג'ו
סוכנות המשטרה המטרופולינית של אולסן
סוכנות המשטרה המחוזית של בוקבו
סוכנות המשטרה המחוזית של נאמבו
סוכנות המשטרה המחוזית של גאנגוון
סוכנות המשטרה המחוזית של צ'ונגבוק
סוכנות המשטרה המחוזית של צ'ונגנאם
סוכנות המשטרה המחוזית של ג'ונבוק
סוכנות המשטרה המחוזית של ג'ונאם
סוכנות המשטרה המחוזית של גיונגבוק
סוכנות המשטרה המחוזית של גיונגנם
סוכנות המשטרה המחוזית המיוחדת של ג'ג'ו
סוכנות לפיתוח בחלל היא יחידה של חיל החלל של ארצות הברית שאחראית על פיתוח טכנולוגיות חדשות בחלל לצרכים צבאיים.
היא הוקמה בשנת 2019. בכוונתה להגיע ל-1,000 לוויינים במסלול לווייני נמוך.
הסוכנות הוקמה בשנת 2019 ביוזמה של מייקל גריפין.
גריפין היה בדעה שהקמת מערכת לוויינים יכולה להבטיח הגנת ארצות הברית מפגיע בטיל בליסטי.
פיתוח מערכות אלו בוטל בשנות ה-90 של המאה ה-20 עקב עלויות גבוהות ואי-הסכמות פוליטיות.
גריפין היה בדעה שלאחר סיום פיתוח נשק היפר-סוני חל שינוי מהותי במצב ויש מקום לחדש את התכוניות שבוטלו.
עוד בשנת 2002 ארצות הברית ביטלה את חתימתה בהסכם שמגביל פיתוח מערכות נגד טילים (נחתם בשנת 1972).
הת'ר וילסון שהייתה מזכירת חיל האוויר של ארצות הברית התנגדה אך לא הצליחה למנוע את ההחלטה של דונלד טראמפ בנושא.
בשנת 2022 הסוכנות פרסמה מסמך מדיניות של הגנה לאומית בחלל - National Defense Space Architecture.
בהתאם למדיניות זו מערכת הגנה תתבסס על מערכות לוויינים שונים לאבטחת תקשורת, מערכת ניווט לוויינית, ניהול קרב והגנה מפני פגיעת טילים.
להקטנת עלויות שיגורים יהיו מבוססים על משגרים לשימוש רב פעמי ולוויינים קטנים בייצור סדרתי.
בהתאם למדיניות הלוויינים מיועדים לאורך חיים קצר יחסית ושיגורי המשך יהיו תוך הפקת לקחים מהשיגורים הקודמים.
באוגוסט 2020 נחתמו חוזים ראשונים ללווייני המערכת.
לוקהיד מרטין ו-York Space Systems קיבלו 94 מיליון דולר לבניית 10 לווייני תקשורת כ"א.
באוקטובר 2020 SpaceX ו-L3Harris Technologies קיבלו חוזים לבניית 4 לווייני לניטור שיגורי טילים ומעקב אחרי מסלולם.
שיגור לוויינים אלו מ-Tranche 0 היה צריך להתחיל בשנת 2022.
בשנת 2021 הסוכנות שיגרה 2 לווייני ניסוי לבדיקת טכנולוגיה.
בשנת 2021 פורסם Tranche 1 ללוויינים שמתוכננים לשיגור החל משנת 2024. מכרז זה כלל 150 לוויינים: 126 לווייני תקשורת, 35 לווייני ניטור והתרעה ו-12 לווייני ניסוי.
בשנת 2022 נחתמו חוזים עם York Space Systems, לוקהיד מרטין ונורת'רופ גראמן.
בשנת 2023 פורסם Tranche 2 ללוויינים שמתוכננים לשיגור החל משנת 2026. מכרז זה כלל 550 לוויינים: 250 לווייני תקשורת, 50 לווייני ניטור והתרעה ולוויינים נוספים.
בשנת 2023 ו-2024 נחתמו חוזים עם York Space Systems, לוקהיד מרטין, Rocket Lab ונורת'רופ גראמן.
המכרז כלל לווייני תקשורת מ-3 סוגים ולווייני התרעה וניטור מ-2 סוגים.
במהלך פברואר 2024, שוגרו שישה לוויינים לחלל, שניים מתוכם, הם חלק מאבות הטיפוס של המערך לעקיבה אחרי טילים בליסטיים והיפרסוניים ה-HBTSS.
פרויקט ה-HBTSS - סנסור לעקיבה אחרי טילים בליסטיים והיפרסוניים, הוא אבן דרך, בדרך לשדרוג והחלפת מערך ה-SBIRS.
לפי הסוכנות, הארכיטקטורה כוללת שבע "שכבות" שבכל אחת מהן מתוכננים להיות לוויינים רבים ובכללן:
לפי הסוכנות לפיתוח בחלל, ארכיטקטורת רשת המידע בין הלוויינים השונים באותה שכבה, בין השכבות ובין הלוויינים לתחנות הקרקע, תכלול חיבור אפשרי באמצעות תקשורת לייזר והיא תכלול, בנוסף, חיבור לרשתות קיימות, כמו למשל למערך הלוויינים של סטארלינק, לרשת שיתוף המידע של נאט"ו - לינק 16 וכיוצא באלו.
הקמת הסוכנות נועדה "לשבש" את תהליכי הרכש המסורתיים של הממשל הפדרלי - על רקע הוזלת השיגורים האזרחיים, התקדים של מערכים אזרחיים גדולים, האיום של סין ורוסיה על שיבוש או אפילו, הפלת לוויינים ועל רקע האיום של טילים היפרסוניים מיותר ויותר מדינות.
מכיוון שכך, הסוכנות הכריזה על מדיניות פיתוח ספירלית שאמורה לאפשר לה לשלב טכנולוגיות "כמעט ברצף", להקל על תהליכי הרכש, למנוע מצב של "ספק יחיד" ועוד.
תיאור התוכנית, כפי שהוצגה על ידי מנהל הסוכנות באפריל 2022, מופיע באיור שלהלן:
לפי מנהל הסוכנות, התוכנית היא לשגר כל חודש, מדי חודש בחודשו, החל מספטמבר 2024, סה"כ 161 לוויינים תוך "תקופה של פחות משנה".
סוכנות הנשק של הצבא הגרמני או מחלקת החימוש ) היה המוסד של המרכז למחקר ופיתוח של רפובליקת ויימאר ואחר כך של הרייך השלישי לנשק, תחמושת וציוד צבאי עבור הרייכסווהר הגרמני ולאחר מכן עבור הוורמאכט.
המשימה לפקח על תוכנית החימוש הענקית של גרמניה לפני מלחמת העולם השנייה ניתנה ל-Heeresabnahmestelle (ארגון הקבלה של הצבא, שכונה בדרך כלל אבנהמה-Abnahme), שהייתה חברה בת של Heereswaffenamt (סוכנות הנשק [או החימוש] של הצבא הגרמני.
עד שנת 1940 כלל האבנהמה 25,000 עובדים בחמש מחלקות ב-16 אזורי פיקוח, מתוגברים על ידי אנשי מפעלי הייצור שנבחרו במיוחד והופקדו לסייע לפקחי סוכנות החימוש בכל מתקן ייצור.
מאוחר יותר, באמצע 1944, כ-8,000 מפקחי אבנהמה אלה "שוחררו לשירות בחזית".
ה-Heeres-Abnahmewesen (מערכת הקבלה של הצבא) הייתה אחראית על הבדיקה והקבלה של כל הנשק, הציוד והתחמושת לפני המסירה לוורמאכט.
הבדיקות בוצעו על פי הנחיות מפורטות שכונו "Technische Lieferbedingungen (TLs)" (תנאי אספקה טכניים) שהוכנו על ידי מחלקות Waffenprüfämter (WPrüf) (משרדי ניסוי נשק) השונות.
עם תחילת תוכנית החימוש, הוקמו בכל מפעל מחלקות פיקוח של הסוכנות ועודדו עובדים להגיש מועמדות לתפקידים בו.
כהכנה לתפקידיהם החדשים הם עברו קורס בן ארבעה שבועות ב-Heereswaffenmeisterschule (בית הספר לאומנות הנשק של הצבא).
הקורס הסתיים במבחן של המפקח הטכני שהעלה את דרגתו של כל מועמד מוצלח לדרגת אוברלויטננט (סגן).
בתחילת 1935, כל פקידי הפיקוח בתוכנית החדשה שנוצרה החלו במעמד שווה כמפקחים טכניים, אך עד תחילת המלחמה ב-1939 כמעט כולם קודמו למפקח טכני מחלקה ראשונה בדרגת האופטמן (סרן).
קוד Waffenamt (WaA) הוא סימן הוכחת בדיקה גרמנית וניתן למצוא אותו על כלי נשק וציוד.
מספרשםמונה לתפקידפרש מהתפקיד1גנרל 3 כוכבים
תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות היא סוכנות של האו"ם המופקדת על הסיוע למדינות להפחית את העוני במדינה ולהשיג צמיחה כלכלית בת-קיימא ופיתוח אנושי.
הסוכנות שמה דגש על פיתוח יכולת מקומית לקראת עצמאות ושגשוג לטווח ארוך.
מטה הארגון ממוקם במטה האומות המאוחדות בעיר ניו יורק.
היא הסוכנות הגדולה ביותר של האו"ם העוסקת בסיוע לפיתוח של מדינות, עם משרדים ב-177 מדינות.
הארגון ממומן כולו על ידי תרומות ממדינות החברות באו"ם .
בשנת 2022 היה תקציב הארגון 6.7 מיליארד דולר.
הסוכנות הוקמה ב-22 בנובמבר 1958, כתוצאה ממיזוג שתי ישויות קודמות: התוכנית המורחבת לסיוע טכני (EPTA), שנוסדה ב-1949 כדי לתמוך בהתפתחות הכלכלית והפוליטית של מדינות פחות מפותחות, והקרן המיוחדת, שהוקמה בעקבות הצעה לקרן האומות המאוחדות לפיתוח כלכלי (SUNFED) או בשמה המקורי, קרן האו"ם לפיתוח כלכלי (UNFED).
המיזוג בא למנוע חפיפות בפעילויות ולייעל את התמיכה הבינלאומית.
הקרן המיוחדת התמקדה לא בסיפוק הון להשקעה אלא בהכנת הקרקע להשקעות פרטיות עתידיות.
מדינות נורדיות תמכו ביוזמה, בעוד שהתנגדות ממדינות מפותחות אחרות, בראשן ארצות הברית, העדיפו שכל מיזם פיתוח יופקד תחת אגף הבנק העולמי כדי למנוע שליטה של העולם השלישי במימון.
לאחר שהאומות המאוחדות התמודדו עם חפיפות במיזמי הפיתוח של EPTA והקרן המיוחדת, בשנת 1962 המועצה הכלכלית והחברתית של האומות המאוחדות קראה לשקול את האפשרות למזג את שתי התוכניות.
מה שהביא לאיחודם בשנת 1966, ובכך להקמת תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות (UNDP), במטרה לחזק ולייעל את המאמצים הבינלאומיים לסיוע טכני ופיתוח כלכלי.
הטבלה הבאה מפרטת את 15 הנושאים המובילים שאליהם התחייבה הסוכנות למימון בין השנים 2012 ל־2016, כפי שנרשם בפרסומי יוזמת השקיפות הבינלאומית לסיוע (IATI).
הארגון טוען שהנתונים הנ"ל מכסים 100% מתזרימי הפיתוח של הסוכנות.
תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות פועלת לקידום תהליכים דמוקרטיים בקרב מדינות, דרך הענקת סיוע במגוון תחומים.
התמיכה כוללת ייעוץ בנושאי מדיניות, סיוע טכני, וחיזוק היכולות של מוסדות ופרטים, על מנת לשפר את התשתית הדמוקרטית.
זאת מתוך מטרה לחנך את האוכלוסייה לגבי הצורך ברפורמות דמוקרטיות ולתמוך בהן בפועל.
הסוכנות מקדמת דיאלוג, משא ומתן ושיתוף פעולה, בהתבסס על למידה מניסיון של מדינות אחרות ושואפת לייצר שיח לאומי ובינלאומי מועיל.
ומתמקדת גם בתמיכה במוסדות דמוקרטיים קיימים, באמצעות קידום דיאלוג ביניהם, הרחבת הדיון הלאומי והקלה על הגעה להסכמות בנוגע למדיניות הלאומית.
ובכך מסייעת בשיפור התפקוד הדמוקרטי ובהעצמת השקיפות והאחריות הממשלתית לפני האזרחים.
הסוכנות מקדמת אסטרטגיות רבות למיגור העוני, כולל הרחבת הגישה להזדמנויות כלכליות ומשאבים עבור האוכלוסייה הענייה.
היא מאמצת גישה כוללת הכוללת קישור בין תוכניות הפחתת עוני לבין תוכניות אחרות למיגור העוני של מדינות אחרות, ודואגת שהקול של הקהילות העניות יישמע בתהליכים החשובים אלה.
ברמה המאקרו-כלכלית, הסוכנות פועלת לקידום רפורמות בתחום הסחר, לעידוד הפחתת חובות ולהבטיח שהשקעות זרות יתרמו לצמצום העוני.
המטרה היא להבטיח שהפרויקטים הגלובליים יהיו לטובת הקבוצות העניות ביותר במדינה.
הסוכנות מחזיקה בחסותה פרויקטים פיילוטיים המקדמים פיתוח, תוך מתן דגש על שילוב נשים בתהליכי הפיתוח והתיאום בין ממשלות, ארגונים לא ממשלתיים ותורמים חיצוניים.
מרכז המדיניות הבינלאומי של הסוכנות לצמיחה מכילה (IPC-IG), הממוקם בברזיליה, ברזיל, מרחיב את היכולת של מדינות מתפתחות לתכנן, ליישם ולהעריך יוזמות של פיתוח חברתי.
הוא מהווה פורום גלובלי לשיתוף פעולה ולמידה בין מדינות הדרום, בעקבות עבודתו עם אלפי בכירים ממעל ל-50 מדינות.
על פי הערכה משנת 2013, הסוכנות תרמה באופן משמעותי למאמצי הצמצום של עוני ברחבי העולם, באמצעות תמיכה בממשלות לביצוע שינויים במדיניות המועילים לאוכלוסייה הענייה.
עם זאת, הדו"ח קובע גם כי יש צורך במדידה וניטור טובים יותר של ההשפעות של פעילות הסוכנות.
התוכנית האסטרטגית לשנים 2014 עד 2017 שילבה המלצות אלו כדי לשפר את אפקטיביות הפעילות להפחתת עוני.
הסוכנות פועלת להפחתת הסיכון למלחמות או אסונות בעולם, ולקדם התאוששות מוקדמת לאחר שהתרחש משבר.
באמצעות משרדי המדינה שלה כדי לתמוך בממשל המקומי בהערכת צרכים, פיתוח יכולת, תכנון מתואם וקביעת מדיניות וסטנדרטים.
דוגמאות לתוכניות להפחתת סיכונים של הסוכנות כוללות מאמצים לשלוט בהפצת נשק קל, אסטרטגיות לצמצום ההשפעה של אסונות טבע ותוכניות לעידוד שימוש בדיפלומטיה ומניעת אלימות במקרה של סכסוכים בין מדינות.
תוכניות ההבראה כוללות פירוק מנשק, פירוק ושילוב מחדש של לוחמים לשעבר בעבודה במדינה, מאמצי הוצאת מוקשים, תוכניות לשילובם מחדש של עקורים, שיקום שירותים בסיסיים.
לאחר השעיית מרבית הסיוע הזר לאפגניסטן עקב השתלטותה על ידי הטליבאן, הסוכנות לקחה אחריות על מימון רוב שירותי הבריאות החיוניים במדינה, כולל שכרם של למעלה מ-25,000 אנשי מקצוע בתחום הבריאות.
מאחר שמדינות העולם השלישי מושפעות באופן לא פרופורציונלי ממשבר האקלים ומהיעדר גישה למים נקיים ותברואה ושירותי אנרגיה, הסוכנות שואפת לטפל בבעיות סביבתיות על מנת לשפר את היכולות של מדינות מתפתחות להתפתח בר קיימא, להגביר את הפיתוח האנושי ולהפחית את העוני.
האסטרטגיה הסביבתית של הסוכנות מתמקדת במדיניות מים יעילה, כולל גישה לאספקת מים ותברואה, גישה לשירותי אנרגיה בת קיימא, ניהול קרקע בר קיימא למאבק במדבור ובהשחתת הקרקע, שימור ושימוש בר קיימא במגוון הביולוגי, ומדיניות לשליטה בפליטות של מזהמים מזיקים.
הסוכנות מציעה מדי שנה את פרס המשווה להכרה במאמצים יוצאי דופן של קהילת הילידים לצמצום העוני באמצעות שימור ושימוש בר-קיימא במגוון הביולוגי, ובכך לתרום תרומה מקומית להשגת יעדי הפיתוח בר-קיימא (SDGs).
בין 1996 ל-1998, תמכה הסוכנות בפריסה של 45 פלטפורמות רב-תכליתיות (MFP) באזור מאלי.
מתקנים אלה, המונעים על ידי מנוע דיזל, מניעים מכשירים כגון משאבות, טחנות תבואה ומכשירי חשמל.
מאז 1991, הסוכנות מפרסמת מדי שנה את דו"ח הפיתוח האנושי, הכולל נושאים בנושא התפתחות אנושית ואת מדד הפיתוח האנושי השנתי.
מתקן החדשנות הוקם בשנת 2014 בתמיכת ממשלת דנמרק, כמנגנון מימון ייעודי לטיפוח פיתוח וחדשנות.
המתקן מציע סיוע טכני ומימון ראשוני למשתפי פעולה ברחבי 170 מדינות וטריטוריות כדי לחקור גישות חדשות לאתגרי פיתוח מורכבים.
מאז הקמתו, מתקן החדשנות טיפח מעבדות חדשנות בכל חמשת האזורים כדי לספק ולנטר טוב יותר את היעדים לפיתוח בר קיימא .
בשנת 2015, מתקן החדשנות השקיע ב-62 יוזמות ב-45 מדינות.
בדצמבר 2013, המסמכים שהפיץ אדוארד סנודן הראו כי חלק מיעדי המעקב של הסוכנות לביטחון לאומי האמריקאית כללו ארגונים כגון תוכנית הפיתוח של האו"ם, ארגון הצדקה לילדים של האו"ם קרן החירום של האו"ם ו-רופאים ללא גבולות והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
שימוש במשאבי הארגון למטרות החמאס
באוגוסט 2016 פרסם השב"כ הודעה על מעצרו של מהנדס פלסטיני המועסק על ידי הסוכנות בשם וחיד עבדאללה אל-בורש, אשר גויס בשנת 2014 לחמאס.
בין משימותיו היה שימוש במשאבי הסוכנות לבניית מזח ימי עבור לוחמי הקומנדו הימי של החמאס.
השב"כ טען גם שאל-בורש שכנע את הממונים עליו בסוכנות לתת עדיפות לשיקום שכונות בהם גרו פעילי חמאס כאשר ייעדו כספי שיקום לעזה, שנחרבה בעקבות מבצע צוק איתן.
הסוכנות זכתה לביקורת מצד ממשל בוש וחברי הצוות שלו על אי-סדרים בכספים שלו בצפון קוריאה.
נטען כי נמצאו דולרים אמריקאיים מזויפים בכספת של הסוכנות למרות ששכר העובדים היה ביורו.
הסוכנות הכחישה ניהול חשבונות לא נאותים.
סוכנות התקשורת של הבית הלבן היא יחידה משותפת של זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, האחראית למתן שירותי תקשורת ואמצעי מידע גלובליים לנשיא ארצות הברית, סגן הנשיא, השירות החשאי, ובכירי צוות הבית הלבן.
ה-WHCA נוסדה בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, במטרה לספק תקשורת אמינה לנשיא בזמן משבר עולמי.
מאז הורחבו משימותיה והיא תומכת כיום בפעילות המבצעית והיומיומית של הרשות המבצעת בארצות הברית.
הסוכנות פועלת להבטחת תקשורת רציפה, מאובטחת ואמינה עבור הבית הלבן, בכל זמן ובכל תנאי – כולל במהלך נסיעות רשמיות, אירועים ממלכתיים ומצבי חירום.
WHCA מספקת שירותים אלו באמצעות שילוב של מערכות טכנולוגיות, תשתיות תקשורת מתקדמות ואנשי מקצוע צבאיים מזרועות השירות השונות: הצבא, חיל האוויר, הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים.
סוכר הוא שם כולל לקבוצה של פחמימות קצרות אכילות בעלות טעם מתוק אופייני, ומבנה גבישי (חד-סוכר ודו-סוכר), וכן שמו הרווח של הדו-סוכר סוכרוז.
בטבלת הערך התזונתי של מזונות מציינים את קבוצת החד והדו סכרידים כסוכרים.
שרשראות סכרידים ארוכות יותר בדרך כלל לא נקראות סוכרים אלא אוליגוסכרידים ופוליסכרידים.
בשל עלותו הנמוכה, אופיו הממכר וחיי המדף הארוכים שלו, בסוכר נעשה שימוש רב הן בתעשיית המזון והן בתעשיית המשקאות, והוא מהווה מרכיב עיקרי בממתקים, ובמשקאות קלים, ומרכיב בולט באוכל מוכן וברטבים, בעיקר כשאלו משווקים לילדים.
תזונה עתירת סוכרים המוספים למזון נקשרה לבעיות בריאותיות שונות כגון עששת, השמנת יתר ובעיות קוגניטיביות, ובאופן עקיף, סוכרת ויתר לחץ דם.
צריכת מנה גדולה של סוכר (למשל בשתיית משקה ממותק או אכילת קינוח) גורמת לזינוק באנרגיה ובתחושה הכללית, שלאחריו מגיעה נפילת סוכר המלווה בתחושת רעב ובירידה באנרגיה ובמצב הרוח.
המילה "סוכר" היא מילה תועה ש"נדדה" לאורך ההיסטוריה הבלשנית ומקורה במילה शर्करा (Sarkara) בסנסקריט שפירושה "מתוק".
היא נכנסה לשפה הערבית כ"סוכר" (سكر) ולשפות אירופיות בהגיות שונות (למשל באנגלית - Sugar).
קנה הסוכר הוא צמח עשבוני, שגבעוליו, המכילים עסיס מתוק, מגיעים לגובה שבעה מטרים.
הוא זקוק לחום רב וגדל יפה בקרקע דשנה ולחה.
לכן מצויים מטעים נרחבים של קנה סוכר בדרום ארצות הברית, באיי הודו המערבית, בקובה, בהוואי, בג'מייקה, בברזיל ובאוסטרליה.
את קני הסוכר קוצרים בטרם נוצר הפרי, שאם לא כן יעבור הסוכר מן הגבעולים לפירות.
קוצצים את הקנים לפיסות קצרות, מנקים, ומעבירים בין גלילים של מכונת ערגול, הסוחטת את המיץ.
מה שנותר נשטף במים חמים, הממסים את שאריות הסוכר ומוציאים אותו מן הקנה.
התמיסה המתקבלת היא נוזל בגון ירוק בהיר ומכילה כמה חומצות המשוות לה טעם לוואי חמוץ ומר.
תוספת של מי סיד קושרת את חומרי הלוואי, וגורמת להם לשקוע בתחתית המכל.
המיץ שנותר, עובר חימום ומועבר למכלי ואקום, שבהם הוא מתעבה לסירופ סמיך.
זוהי תערובת של גבישי סוכר ומולאסה.
התערובת מוזרמת לתוך תופים מסתובבים, מחוררים בדופנותיהם.
תוך כדי כך, נפלטת המולאסה, וגבישי הסוכר נשארים בתוף.
המוצר המתקבל בדרך זו הוא סוכר חום, שבחלקו ישווק בצורה זו לאחר ייבוש חלקי, ובחלקו יעבור עוד תהליכים של זיקוק: תחילה חוזרים וממיסים אותו, ואחר-כך מועברת התמיסה דרך שורה של מסננים ומקבלת טיפול כימי, המסלק את שאריות החומרים הזרים.
שוב מעבים את התמיסה, וכאשר נפלטים כל המים, הסוכר מתגבש.
צבעו לבן, והוא נמכר בצורת אבקה, גרגירים קטנים, או קוביות.
הסוכר הוא אחד המאכלים שאינם נושאים תאריך תפוגה.
סלק הסוכר הוא ירק הדומה מאוד לסלק האדום המצוי, אך צבעו לבן והוא מכיל אחוז גבוה יותר של סוכר.
סלק הסוכר הגדל מתחת לאדמה אינו זקוק לאקלים חם וגדל גם בארצות קרות.
לאחר הקציר, מנקים את סלק-הסוכר ופורסים אותו לפרוסות דקות.
סילונים של מים חמים מוציאים את הסוכר מן הרקמה הצמחית.
ותוספת סיד ופחמן דו-חמצני מסלקת את חומרי הלוואי.
לאחר סינון, המשך התהליך דומה מאוד לזה הנהוג בקנה הסוכר.
הסוכרוז המופק מסלק סוכר זהה לזה המופק מקנה סוכר.
סוכר חום הוא סוכר שלא זוקקה ממנו הדבשה, או סוכר לבן שהוספה לו מולאסה.
הוא בעל ערך קלורי מעט נמוך יותר מסוכר לבן, בשל נוכחות המים שבו, שגם הופכת אותו ליותר לח ומעט פחות מתוק.
אף על פי שלעיתים הסוכר החום נתפס ומשווק כפחות מזיק מסוכר לבן, נראה כי ההבדל הבריאותי בין הסוגים זניח.
קנה הסוכר תורבת לראשונה באלף ה-8 לפני הספירה בגינאה החדשה.
כ-2000 שנה לאחר מכן הוא התפשט לאיי אינדונזיה ומשם בשתי זרועות צפונה לסין ומערבה להודו.
העדות הראשונה להימצאות קני הסוכר בהודו תוארכה לאלף ה-2 לפני הספירה, אך עדויות לייצור סוכר קיימות רק מהמאה ה-4 לפנה"ס.
מהודו וסין עבר סוד ייצור הסוכר לפרס לקראת המאה ה-5 לספירה, ומשם, עם הכיבוש המוסלמי במאה ה-7, לצפון אפריקה, לדרום ספרד ולסיציליה, כאשר עדויות ראשונות על ייצוא סוכר מאזורים אלה מתוארכות למאה ה-10.
ההיכרות של בני אירופה הנוצרים עם קנה הסוכר הלכה וגברה עם הכיבוש הנורמני של סיציליה מידי המוסלמים במהלך המאה ה-11 וה-12 ומסע הצלב הראשון בסוף המאה ה-11. ההיסטוריון אלברט מאאכן אשר כתב על מסע הצלב הראשון מִסְפָּר עשורים לאחר התרחשותו, תיאר כך את המפגש של הצלבנים עם הסוכר:
תיאורו של אלברט דן בשלושה גורמים בעלי ערך מכריע בהיסטוריה של הסוכר: היכרות הנוצרים עם הסוכר, העבודה הקשה הדרושה לייצורו וההשפעה הממכרת שלו.
ההיכרות של הנוצרים עם הסוכר הכניסה מספר שיפורים טכנולוגים שעל פי המחקר הארכאולוגי הגיעו מאירופה—כדוגמת טחנת המעצרה המונעת מכוח המים—ושיטות ייצור יעילות שהקלו על ייצור הסוכר.
השילוב של ייצור קל יותר ביחד עם טעמו הממכר של הסוכר הביאו לעליה בייצור סוכר בממלכה הצלבנית ואף לסחר פורה עם אירופה ומקומות נוספים.
עליה בכניסת הסוכר לאירופה הביאה בתורה להקמת מטעים לייצור סוכר ברודוס, במלטה, בכרתים ובקפריסין.
הסוכר בתקופה זו היה מוצר יקר ערך ולכן היה בשימוש רק בקרב האליטה החברתית.
הוא בעיקר שימש כתרופה, כחומר משמר וכתבלין.
עם נפילת הממלכות הצלבניות במהלך המאה ה-13, איבדו הנוצרים את שטחי הגידול של קני הסוכר במזרח התיכון, דבר שהוביל לנפילה חדה בסחר הסוכר.
בעקבות זאת הם החלו במהלך המאות ה-14, ה-15 וה-16 בניסיונות לגדל סוכר במקומות שונים באירופה.
ניסיונות אלו נכשלו ברובם בעיקר בגלל תנאים אקלימיים.
גידול קנה סוכר לצורכי סחר דורש מזג אוויר חם (בערך 30 מעלות צלזיוס) ואספקת מים לאורך רוב השנה, כך שהוא מוגבל בערך לקווי רוחב 36.7N-35S, אזורים אשר ברובם שורר אקלים טרופי וסובטרופי.
באזורים בהם הטמפרטורות הן מתחת ל-21 מעלות, קצב הגדילה של קנה הסוכר יורד באופן משמעותי, והוא אינו גדל כלל במקומות שבהם הטמפרטורה נמוכה מ-12 מעלות.
השטחים האירופאיים המאפשרים גידול מסחרי של קנה סוכר מצומצמים מאוד — בעיקר רצועות חוף קטנות לחופי הים התיכון, ואכן רק שם הצליחו האירופאיים לגדל קנה סוכר לצורכי סחר.
שינוי קיצוני בסחר הסוכר האירופאי החל במהלך המאה ה-15 וה-16 עם ההתיישבות האירופית באיי האוקיינוס האטלנטי וגילוי העולם החדש.
אזורים אלו פתחו בפני האירופאים שטחים עצומים המאפשרים גידול קנה סוכר לצורך סחר.
לשם השוואה, בעולם החדש בקו הרוחב הכי דרומי המאפשר גידול סוכר לצורכי סחר נמצאת אורוגוואי, ובקו הכי צפוני נמצאת לאס וגאס.
שטחים אלו כוללים חלק מדרום ארצות הברית, את כל מדינות מרכז אמריקה כולל מקסיקו, ברזיל ועוד.
במאה ה-15, עוד לפני גילוי אמריקה, החלו ספרד ופורטוגל בגידול קנה סוכר באיים האטלנטיים דוגמת סאו טומה ופרינסיפה, מדיירה והאיים הקנריים.
מהר מאוד הפכו איים אלו ליצואני הסוכר המובילים לאירופה על חשבון ייצרני סוכר באגן הים התיכון.
קספר פרוטואסו (Gaspar Frutuoso), כומר והיסטוריון פורטוגזי מהמאה ה-16 אשר נולד באי סאו מיגל, כותב על גידול קני הסוכר באיים הקנריים:
קני הסוכר הובאו לראשונה לעולם החדש ב-1493 עם מסעו השני של כריסטופר קולומבוס וגודלו לראשונה בסנטו דומינגו הספרדית.
פיטר מרטיר (Peter Martyr), היסטוריון יליד פיימונטה אשר הצטרף לכיבושים הספרדים במרכז אמריקה ואשר תיאר את המאורעות והמקומות אשר ניקרו בפני הספרדים בעשורים הראשונים של המאה ה-16, מתייחס כך לגידול קנה הסוכר ב-1518 באי היספניולה:
ההצלחה הרבה בגידול קנה סוכר באזורים אלו, כפי שבאה לידי ביטוי בכתביהם של פיטר וקספר, הביאה לניסיונות של הספרדים והפורטוגזים לגדל קני סוכר לצורכי סחר באזורים כדוגמת קובה, פוארטו ריקו, ג'מייקה וברזיל.
ניסיונות שחלקם צלחו יותר וחלקם צלחו פחות.
תוך פחות ממאה שנה הצטרפו לסחר הסוכר צרפת, אנגליה והולנד אשר ייצרו סוכר באיים הקריביים ובמקומות נוספים בעולם החדש.
במאה ה-17 התפתח משולש הסחר האטלנטי בו מוצרים אירופאים מוגמרים נשלחו לאפריקה ונמכרו עבור עבדים, העבדים שהיוו את כוח העבודה העיקרי במטעים השונים שבקולוניות של העולם החדש נסחרו עבור מוצרים טרופים מקומיים (בעיקר סוכר), ואלו נשלחו חזרה למדינות האם האירופאיות לסחר מקומי.
תוצר הלוואי של הסוכר—מולאסה—יצר סוג של משולש סחר בפני עצמו: בקריביים היו מייצרים סוכר ומולאסה, את המולאסה היו שולחים לאנגליה החדשה בה היו מייצרים מהמולאסה רום, את הרום היו שולחים לאפריקה ובאמצעותו היו סוחרים בעבדים, את העבדים היו שולחים לקריביים לעבודה במטעי הסוכר.
כך חזר מעגל הסחר על עצמו.
ההיצע ההולך וגובר של הסוכר הוזיל את מחירו, דבר שאפשר לשכבות יותר ויותר נמוכות בחברה האירופאית לצרוך אותו וכך גם להגדיל את ביקושו.
במהלך המאה ה-18 הסוכר הפסיק לשמש רק כתרופה, חומר משמר ותבלין והפך למוצר פופולרי בתזונה של האירופאים—עשירים ועניים כאחד צרכו סוכר בתה, קפה, סירופים וריבות, בדומה מאוד לשימוש בסוכר כיום.
המטעים בקריביים היוו מוקד מכריע בסיפוק הביקוש האירופי וביצירת הונה של אירופה.
הטבלה הבאה מראה את ערך התוצר של מטעים שונים בקריביים הצרפתיים והבריטיים ב-1770 (המספרים בלירה שטרלינג של אותה תקופה, סטרלינג ב-1770 שווה ערך ל-123.8 סטרלינג ב-2014):
הסחר האטלנטי שהחל במאה ה-16, צבר תאוצה במאה ה-17 והגיע לשיא במאות שלאחר מכן, היווה גורם משמעותי בהתפתחות קשרי עסקים, הגירה בינלאומית, צבירה ותחלופה של הון ופיתוח מושבות אירופאיות בעולם החדש, כאשר הסחר בסוכר ותוצריו היוו חלק נכבד מסחר זה כפי שניתן לראות מהדוגמה שבטבלה.
בתחילת המאה ה-19 פיתח פרנץ קרל אכרד שיטות מסחריות להפקת סוכר מסלק סוכר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר התערערו קשרי המסחר בין אירופה היבשתית למושבות בריטניה בים הקריבי, נעשה סלק הסוכר לתחליף לקנה הסוכר בקנה מידה נרחב.
סלק סוכר מהווה מקור חשוב לייצור סוכר גם בראשית המאה ה-21.
תאוריות מרקסיסטיות מסוימות גורסות שהסחר האטלנטי בכלל והחקלאות המבוססת על עבדים בפרט תרמו תרומה מכרעת להתפתחות שיטת הכלכלה הקפיטליסטית באירופה בכך שאפשרו צבירת הון שהושקע בחזרה בייצור וסחר, והחל מהמאה ה-18 וה-19, הושקע בתעשייה ובתי חרושת ממוכנים.
שינוי תפיסה זה לווה גם בפיתוחן של טכנולוגיות שונות שמאפשרות שמירה על רמת המתיקות תוך צריכת כמות מופחתת של סוכר.
מסיבות אלו המלצות גורמי הבריאות השונים קוראות להמעיט בצריכת סוכרים אלו כחלק מהתפריט.
בין השנים 1970 ו-2005 עלתה הצריכה הקלורית מסוכר וממתקים בארצות הברית בשיעור של 19% והאמריקאי הממוצע צורך כ-30 כפיות סוכר מוסף בתזונה שלו, מעבר לסוכרים שנמצאים במזון באופן טבעי.
ארגון הבריאות העולמי המליץ בשנת 2003 להגביל את צריכת הסוכר המוסף למזון לשיעור הנמוך מ-10% מכלל צריכת הקלוריות ליום.
איגוד הלב האמריקאי הנחה להגביל את הצריכה לעד 5–9 כפיות ביום (100–180 קק"ל) בהתאם למין, גיל ורמת הפעילות הגופנית.
לשם קנה מידה, בכוס משקה ממותק יש כ-4.5 כפיות סוכר.
אחת הדרכים להפחית בצריכה קלורית של סוכר, היא על ידי שימוש בתחליף סוכר, אשר בו המתיקות גבוהה יותר או הערך הקלורי נמוך יותר.
חששות בריאותיים הקשורים לעודף סוכר בתזונה
בשנת 2021 פרסם הממשל האמריקאי נתונים מהם עלה כי צריכת המשקאות הממותקים הממוצעת של כשני שלישים מהצעירים האמריקאים מתחת לגיל 18 עומדת על לפחות משקה מומתק אחד ביום.
מנתוני האיגוד האמריקאי למחלות לב עולה כי האמריקאי הממוצע צורך 17 כפיות סוכר ביום, שהם כ-68 גרם, כאשר המלצת הארגון עומדת על 36 גרם לגברים ו-25 גרם לנשים.
סוכרת מסוג 2 היא אחת הבעיות הבריאותיות הנפוצות במדינות מפותחות ומתפתחות רבות ברחבי העולם, על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, בשנת 2015 היו 1.6 מיליון מקרי מוות ישירות כתוצאה ממחלה זו.
בניגוד לסוכר ממזון, הסוכר ממשקאות חודר לגוף מהר ובעקבות זאת במקרים רבים הוא מעמיס על הלבלב ועל הכבד, מה שמוביל לסוכרת בטווח זמן קצר יותר ולמחלות לב.
מחקר משנת 2010 טען שצריכת משקה ממותק אחד עד שניים ביום מעלה את הסיכון לפתח סוכרת ב-26%.
מחלות לב גורמות ל-31% מכלל מקרי המוות בעולם ולמרות שלמשקה מתוק אחד ביום יש השפעות מינימליות על הלב, לצריכת משקאות ממותקים באופן קבוע מדי יום השלכות ארוכות טווח.
מחקר על גברים ששותים משקאות ממותקים בסוכר, העלה כי כל מנה נוספת ביום העלתה את הסיכון לפיתוח מחלות לב ב-19%.
מחקר אחר מצא גם סיכונים מוגברים למחלות לב בקרב נשים ששתו משקאות ממותקים מדי יום.
השמנת יתר היא דאגה עולמית של מדיניות ציבורית ובריאות, כאשר אחוז האנשים הסובלים מעודף משקל והשמנת יתר ברבות מהמדינות המפותחות ובעלות הכנסה בינונית עולה במהירות.
צריכת סוכר במשקאות ממותקים נמצאה במתאם חיובי עם צריכת קלוריות גבוהה, יחד עם עודף משקל והשמנה.
תוספת סוכר היא תכונה נפוצה של מזונות מעובדים רבים כגון דגני בוקר, שוקולד, גלידה, עוגיות, יוגורטים ומשקאות המיוצרים על ידי קמעונאים.
הנוכחות בכל מקום של משקאות ממותקים ופנייתם לצרכנים צעירים הפכו את צריכתם לנושא מדאיג במיוחד אנשי מקצוע בתחום בריאות הציבור.
הן בארצות הברית והן בבריטניה, משקאות ממותקים בסוכר הם מקור הקלוריות המוביל בתזונה של בני נוער.
מחקר צרפתי שפורסם ב-2019 ב-"British Medical Journal" העלה גם קשר אפשרי בין צריכת משקאות ממותקים (משקאות המכילים יותר מ-5% סוכר) לבין סיכון גבוה או מוגבר לפתח סרטן.
החוקרים אמנם לא הצליחו להוכיח סיבתיות ברורה בין שני הגורמים, אך הם ציינו שניתן לקחת את התוצאות שלהם כאישור לכך ש"הפחתת כמות הסוכר בתזונה שלנו חשובה ביותר".
עששת או חורים בשיניים היא המחלה הלא מדבקת הנפוצה ביותר בעולם וצריכת סוכרים חופשיים גבוהה היא הגורם העיקרי לעששת.
הטלת מיסי משקאות ממותקים נדונה כאמצעי פוטנציאלי להפחתת הנטל הבריאותי והכלכלי של עששת.
ממטא-אנליזה של 15 מחקרי עוקבה עם קרוב ל-30 מיליון משתתפים עולה כי סוכרת וקדם-סוכרת מלוות בסיכון מוגבר למחלת פרקינסון.
לגבי ברכת הסוכר יש הבדל בין סוכר חום המיוצר מקני סוכר, לבין סוכר לבן המיוצר מסלק סוכר: סוכר קנים - נחלקו הפוסקים בנוגע לברכתו יש אומרים שהסוכר נחשב כפרי, וכיון שהוא הפרי העיקרי שלשמו מגדלים את העץ, ברכתו העץ.
יש אומרים שהסוכר אינו נחשב לפרי, וברכתו האדמה, ככל מאכל הצומח על עץ ואינו נחשב לפרי.
ויש אומרים שכיון שאין ניכר כלל שהסוכר מיוצר מהקנים, שהרי הוא נראה כמלח, ברכתו שהכל.
ולמעשה רוב העולם מברכים שהכל, כיוון שבכך יוצא ידי חובה לכל הדעות, ובדיעבד, אם בֵּרך 'העץ' או 'האדמה' - יצא ידי חובתו.
סוכר לבן מסלק סוכר - גם בנוגע לברכתו נחלקו הפוסקים.
יש אומרים שהוא נחשב כעיקר הפרי של סלק זה, כי מגדלים אותו לשם ייצור הסוכר, ולכן ברכתו האדמה.
ויש אומרים שברכתו שהכל, כיוון שאין ניכר כלל שהוא מיוצר מפרי זה.
ורוב העולם מברכים שהכל, כיוון שבכך יוצא ידי חובה לכל הדעות, ובדיעבד, אם בֵּרך 'האדמה' - יצא ידי חובתו.
ואם ברך 'האדמה' על מאכל אחר, רשאי לכתחילה לברך 'שהכל' על הסוכר, כיוון שאין דעתו לפטור בברכתו את הסוכר.
לגבי איסור ערלה בקני סוכר, המחלוקת זהה למחלוקת על ברכת הסוכר - יש הסוברים (הרדב"ז) שאין בהם איסור ערלה מכח סברת הרמב"ם שהסוכר דומה לדבש תמרים ודינו כדין זיעה.
ויש הסוברים שיש בו איסור ערלה מכוח סברת הטור שהקנים אינם ראויים לאכילה, למעט הסוכר שיוצא מהם, ולכן זה הפרי של האילן.
סוכנות ריגול או סוכנות ביון היא סוכנות ממשלתית שמטרתה לרגל ולאסוף מידע מודיעיני.
בדרך כלל סוכנויות ריגול אינן כפופות לצבא והן אוספות מודיעין במקביל לחיל האחראי על כך.
את סוכנות הריגול משמשים כלים שונים להגשמת מטרותיה, ובהם יומינט, האזנת סתר, קריפטוגרפיה ועוד.
מתקיימת הבחנה בין שתי סוכנויות ריגול שמפעילה המדינה:
סוכנות העוסקת בביטחון פנים, כלומר באיסוף מידע על פעולות חתרנות, טרור וריגול המתרחשות בתוך המדינה בניסיון לערער את קיומה.
סוכנויות מסוג זה הן השב"כ בישראל, MI5 בבריטניה, NSA בארצות הברית.
סוכנות העוסקת בריגול ובפעילות חשאית במדינות זרות - סוכנויות מסוג זה הן "המוסד" בישראל, MI6 בבריטניה, CIA בארצות הברית.
יש המחלקים את סוכנויות הביון לארבעה סוגים ובנוסף למוזכר לעיל מוסיפים גם:
סוכנות איסוף מודיעין של הצבא - סוכנויות אלה הפועלות בכפופות לצבא ואוספות מידע על צבאות זרים הן כדוגמת אמ"ן הישראלי, גר"ו הרוסי ו-DIA האמריקני.
סוכנות למודיעין אלקטרוני, שלרוב מופקדת גם על ציתות ופענוח צפנים - דוגמה לארגונים כאלה הם יחידה 8200, NSA האמריקני, ופאפס"י הרוסית.
בנוסף לארבע סוכנויות בסיסיות אלה פועלות במדינות שונות סוכנויות נוספות למטרות ספציפיות.
דוגמה לכך היא המלמ"ב בישראל, וNRO בארצות הברית.
להלן רשימת סוכנויות ריגול בולטות:
שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה
המינהל הלאומי לאבטחת סודות מדינה
המודיעין הצבאי הכללי של סין העממית
סוּכְּרוֹז הוא דו-סוכר (דיסכריד), המהווה מרכיב עיקרי בקנה סוכר ובסלק סוכר.
לאחר מיצויו, ניקויו, וגיבושו הופך לסוכר הלבן המוכר בשימוש היומיומי.
כל מולקולה של סוכרוז מורכבת ממולקולה של גלוקוז המחוברת בקשר גליקוזידי למולקולה של פרוקטוז.
סוכרוז הוא הצורה העיקרית שבה פחמימות עוברות בין תאים בצמח.
הנוסחה הכימית של סוכרוז היא C12H22O11. הקשר שבין מולקולת הגלוקוז למולקולת הפרוקטוז הוא קשר קוולנטי אלפא (1–2), כאשר 1 ו-2 מייצגים את מספר האטומים בחד-סוכרים היוצרים את הקשר.
כיוון שהקשר הגליקוזידי מחבר את שתי הקבוצות המחזרות: האלדהיד בפחמן 1 של הגלוקוז והקטון בפחמן 2 של הפרוקטוז (הפחמנים האנומרים בצורה הטבעתית) הרי שהסוכרוז אינו סוכר מחזר.
סוכרוז מותך בטמפרטורה של 186 מעלות צלזיוס, והופך לקרמל.
סוכרוז מתפרק בבעירה לפחמן דו-חמצני ומים.
מידת המסיסות של סוכרוז היא 2.1 גרם סוכרוז לגרם מים.
סוכרוז ממוצה לרוב מקנה סוכר (20% מהמשקל הכולל) ומסלק סוכר (15% מהמשקל הכולל) ועובר ניקוי וגיבוש, לסוכר הלבן המוכר.
בנוסף, כמויות קטנות של סוכרוז מופקות מדורה ומאדרי סוכר.
סוכרוז נפוץ ביותר כממתיק בחברה המערבית.
רוב היונקים האחרים, פרט למשפחת החתוליים, יקבלו באהדה מזון המומתק בסוכרוז, גם אם אינם רעבים.
סוכרוז מפורק במערכת העיכול לגלוקוז ולפרוקטוז, על ידי האנזים סוכראז.
גם לחרקים מסוימים, כגון דבורת הדבש, יש אנזימים שמסוגלים לפרק סוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז.
לסוכרוז השפעות שליליות רבות על בריאות האדם.
ההשפעה המפורסמת ביותר היא פגיעה בשיניים.
בנוסף, בשל הערך האנרגטי הגבוה שלו, סוכרוז נקשר גם לעודף משקל.
אנשים הסובלים מסוכרת צריכים לעקוב באופן מתמיד אחר רמות הגלוקוז בדם.
כמות גבוהה של סוכרוז בדם גורמת לעלייה ברמת הסוכר בדם ובסופו של דבר לעלייה בלחץ הדם.
חיידקים השוכנים בפה, ובמיוחד חיידקי סטרפטוקוקוס מסוג מוטנס, מפרקים פחמימות מכל הסוגים, ולא רק סוכרוז, לחומצה לקטית.
החומצה עלולה לפגוע בציפוי האמייל של השן, ולגרום לעששת.
הסוכרוז הוא הפחמימה שממנה נוצר חומר בשם דקסטרן בכמות גדולה יותר מפחמימות אחרות.
הדקסטרן הוא החומר שבאמצעותו חיידקי הסטרפטוקוקוס מוטנס מדביקים את עצמם לשן וכן מהווה להם מקור אנרגיה לשעת הצורך.
לכן הסוכרוז גורם לעששת יותר משאר הפחמימות.
סֻכָּר לָבָן הוא ממתיק טבעי המשמש במגוון רחב של מאכלים ומשקאות.
הסוכר מופק בעיקר משני מקורות: קנה סוכר או סלק סוכר.
תהליך הייצור של סוכר לבן כולל מספר שלבים שמטרתם להוציא את הסוכרוז מהצמח ולזקק אותו לתבניתו הטהורה והלבנה.
תהליך הייצור של סוכר לבן מתחיל בקציר של קני הסוכר או סלק סוכר.
לאחר מכן, נדרסים הצמחים או נמעכים להפקת המיץ המכיל את הסוכרוז.
המיץ מועבר סדרת תהליכים כימיים ופיזיים הכוללים ריכוז, התקנות, וזיקוק, עד שנוצרת תמצית סוכר טהורה.
הסוכר הטהור מגובש לגבישים, שלאחר מכן מיובשים ומופרדים לפי גודלם.
בסופו של התהליך, נארז הסוכר ומשווק לצרכן.
תהליך הזיקוק מסיר לחלוטין את הדבשה ומשאיר אך ורק את הסוכרוז, בטוהר גבוה מ-99.7%.
הנוסחה המולקולרית שלו היא .
לא ניתן להבדיל כימית בין סוכר לבן המופק מקנה סוכר או מסלק, אך ניתן לזהות את מקורם באמצעות בדיקת פחמן-13. סוכר לבן (וחלק מסוכר חום) המופק מקנה סוכר עשוי להיות מזוקק בעזרת פחם עצמות.
סוכר המופק מסלק לא מעובד עם פחם עצמות ולכן נחשב טבעוני.
מנקודת מבט כימית ותזונתית, סוכר לבן אינו מכיל – בהשוואה לסוכר חום – מינרלים מסוימים (כגון סידן, אשלגן, ברזל ומגנזיום) הנמצאים בכמויות קטנות במולסה.
ההבדלים היחידים שניתן לזהות הם, אם כן, הצבע הלבן והטעם הפחות דומיננטי.
סוכר לבן משמש כממתיק במבחר רחב של מוצרי מזון ומשקה, כולל מאפים, קינוחים, שתייה ממותקת, ועוד.
בנוסף לתפקידו כממתיק, הסוכר משמש גם כחומר משמר, עוזר ביצירת טקסטורות נכונות במאפים וקינוחים, ותורם לתהליכי תסיסה בהכנת לחם ואלכוהול.
סוֹכצֶ'ב (בפולנית: Sochaczew; ביידיש: סאכאטשאוו) היא עיר הנמצאת על גדת נהר ובין שני יובליו, האוטרטה מצפון, והפיסיה מדרום.
52 ק"מ דרומית־מערבית לוורשה בירת פולין.
בשנת 1999, כשהוקם , העיר – שהיא היחידה במחוז, הוכרזה כבירתו.
אוכלוסיית העיר מונה 33,456 תושבים (נכון לשנת 2023).
במקורות מימי הביניים, שם העיר מופיע בשני צורות כתיבה, "Sochacew", שממנה התפתח שם העיר כפי שהיא מכונה כיום, Sochaczew, וגם "Sochaczów", שממנה ככל הנראה התפתח השם היהודי לעיר, סוכטשוב.
שמה של העיירה מגיע כנראה מהמילה הפרה-סלאבית "סוחה" , שפירושה כלי עץ ששימש לחקלאות (אב טיפוס של המחרשה).
שם זה נובע ככל הנראה מהאופי החקלאי של ההתיישבות בימי הביניים המוקדמים.
ההשערה השנייה שהציע הבלשן פרופ' סטניסלב רוזפונד מצביעה על המילה "סוכצ'ה", שמשמעותה ענפים יבשים של עץ.
סוכצ'ב מוזכרת לראשונה במסמכים משנת 1138, כאשר דוכס פולין בולסלאב השלישי מת במנזר בנדיקטיני מקומי.
ב-1221 כבר הייתה סוכצ'ב מרכז אדמיניסטרטיבי חשוב, והשליט האזורי ישבה.
העיר שגשגה בשל מיקומה בצומת דרכי המסחר הראשיות (מקאליש לצ'חאנוב, ומורשה לפוזנן).
ב-27 באפריל 1377, סימוביץ השלישי , דוכס מזוביה, ערך בטירתו קונגרס של דוכסים ונכבדים מזוביים כדי לחוקק את חוקי היסוד ל (שכונו: "חוקי סוכצ'ב" ).
לא ידוע מתי הפכה סוכצ'ב בפועל לעיר, אך בשנת 1368 היא כבר מופיעה כעיר.
לאחר מותו של הדוכס סימוביט השביעי, ב-4 בפברואר 1476, סוכצ'ב נכנסה תחת הכתר הפולני המלך קז'ימייז' הרביעי העניק לעיר מספר זכויות, ביניהם הזכות לקיים ירידים שנתיים, ביום ראשון השני שלאחר חג הפסחא.
סוכצ'ב הייתה מפורסמת בבעלי המלאכה שלה, בעיר הייתה גם טחנת קמח מלכותית.
בשנת 1478 הושלמה בנייתן של שתי כנסיות בעיר, ובשנת 1487 נבנה בית חולים.
העיר הייתה שייכת אז למחוז ראווה בפרובניציית פולין גדול, ונחשבה לעיר מלכותית (השוכנת על אדמות הכתר של מלך פולין).
במשך השנים היו בסוכצ'ב מספר שרפות גדולות, שכילו רכוש רב.
בשנת 1570 מנתה אוכלוסיית העיר כ-3,000 תושבים, ביניהם היו 211 בעלי מלאכה, 17 סוחרים וחנוונים, באותו זמן היו בעיר 394 בתים.
העיר הייתה מוקפת בחומת מגן מעץ, ומעל נהר הבזורה היה גשר עץ בו עברו בשנת 1564 כ–1,900 סוסי סוחר, בדרכם לפלוצק ולוישוגרוד.
לאחר השרפה הגדולה ביולי 1590, שכילתה כשליש מבתי בעיר, ירדה העיר מגלודתה.
ב-1618 הצטמצם מספר הבתים ל-110 בלבד, ובשנה זו כילתה שריפה נוספת מחצית מהעיר.
מעט לאחר מלחמת שלושים השנים, פלשו השוודים לפולין, וב-5 בספטמבר 1655, נכבשה סוכצ'ב על ידי השוודים.
לאחר חמש שנות לחימה בשנת 1661, נותרו בעיר רק 13 בתים מאוכלסים.
סוכצ'ב לא התאוששה עד סוף המאה ה-18, אז נבנו מספר בתים חדשים.
לאחר חלוקת פולין השנייה (1793) סופחה העיר לממלכת פרוסיה.
אוכלוסיית העיר מנתה אז כ-1,100 נפש, מתוכם 990 יהודים.
בעיר היו 148 בתים מאוכלסים, אך רובם היו מוזנחים ורעועים.
בשנת 1807 הפכה סוכצ'ב לחלק מדוכסות ורשה שזה עתה הוקמה, כמה חודשים לאחר מכן שוב נשרפה העיירה כמעט כליל.
בשנת 1815, לאחר פירוק הדוכסות, הועברה העיר לשליטת פולין הקונגרסאית.
ב-16 בינואר 1817 הוקם מחוז סוכצ'ב, שמושבו בלוביץ'.
באוגוסט 1818 נשרפה סוכצ'ב שוב, לאחר שריפה זו נבנה מחדש מרכז העיר (1819–1823), וכיכר השוק נסללה.
בשנת 1903 חוברה מסילת הרכבת עד לורשה, דבר שסייע להתפתחות העיר, ועד שנת 1908 גדלה אוכלוסייתה למעל 10,000 נפש.
ב-2 בדצמבר 1913 נפתח במחוז "מפעל בורישב" שייצר , על ידי משקיע בלגי, מפעל שהתפתח בהמשך לחברת בורישב ,
בתקופת למלחמת העולם הראשונה העיר נהרסה לגמרי.
ב-5 באוקטובר 1914, לאחר קרב עקוב מדם, נכבשה העיירה על ידי הגרמנים, ששרפו אותה כליל, יחד עם מפעל בורישב.
מדצמבר 1914 עד יולי 1915 התנהלו קרבות עזים בין הרוסים לגרמנים עזים לאורך הנהרות בזורה ורווקה.
תושבי סוכצ'ב נמלטו מהעיירה ההרוסה וחזרו אליה בקיץ 1915, כשהגרמנים השתלטו עליה.
בתום המלחמה, לאחר כניעת גרמניה, בשנת 1918, פולין קיבלה מחדש את עצמאותה כ, כשסוכצ'ב שייכת לפולין.
אך העיר נהרסה כליל, ותושביה העניים בנו בעיר מחדש בתי עץ.
גם מפעל בורישב נבנה מחדש, עם תחנת הרכבת הסמוכה.
בשנת 1927 החלה בניית מפעל טקסטיל בחודקוב, העיר נבנתה מחדש התחברה בחלקה לזרם החשמל.
בשנת 1931 מנתה שוב האוכלוסייה כמעט 11,000 תושבים, גם בשל הרחבת גבולות העיר על ידי הכללת יישובים סמוכים, כגון בורישב ורוזלאסלוב כחלק מהעיר.
כשאוכלוסיית היהודים קטנה יחסית, והקתולים היו כ-72% מהאוכלוסייה.
ב-3 בספטמבר 1939, ממש בתחילת הפלישה הגרמנית לפולין, שהחלה את מלחמת העולם השנייה, הופצצה סוכצ'ב על ידי הלופטוואפה.
ב-9 בספטמבר נכנסו יחידות ראשונות של הוורמאכט לעיר, ושהו בה עד 13 בספטמבר, כאשר הגרמנים נהדפו על ידי הצבא הפולני, במהלך קרב בזורה.
בשל אש ארטילרית גרמנית כבדה, נטשו הפולנים את סוכצ'ב בין ה–14 ל–15 בספטמבר, לאחר קרב קשה ועקוב מדם.
כתוצאה מהלחימה נוצר הרס רב בעיירה.
ב-22 בספטמבר טבחו חיילים גרמנים ב–50 שבויי מלחמה פולנים בכפר בורישב, במה שכונה "טבח בורישב" .
כמו כן באפריל-מאי 1940, בזמן הטבח הגדול בקאטין נרצחו על ידי הסובייטים, 13 שוטרים פולנים מסוכצ'ב.
כוחות גרמניים נשארו בסוכצ'ב עד 17 בינואר 1945, אז נכבשה העיר על ידי הצבא האדום והוחזרה לפולין.
במלחמה איבדה סוכצ'ב למעלה מ-4,000 תושבים, ובהם כמעט כל האוכלוסייה היהודית, ו-40% מבנייניה נהרסו.
טירת סוכצ'ב שכונתה גם טירת דוכסי מזוביה הנמצאת בעיר בסמוך לנהר הבזורה, נבנתה במחצית הראשונה של המאה ה-14, במקום שבו נוסדה העיר לראשונה, בתחילת המאה ה-13. היא הייתה מקום מושבם של דוכסי מזוביה, ובה נכתבו בשנת 1377 חוקי סוכצ'ב , שהיו חוקי היסוד ל.
משך השנים הטירה נהרסה, ובתחילת המאה ה-17, בפקודת המלך זיגמונט השלישי, שוחזרה הטירה ביסודיות והוקם בה בית מגורים בעל שלוש אגפים, בסגנון הבארוק המוקדם.