tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קשה, כי הספר כתוב כמונולוג אחד ארוך, ואין כמעט דו-שיח, אלא אם כן בין דולי לבין עצמה, ולעיתים, פה ושם, בין דולי לבין דמויות המצייתות לחוקי הסיוט, מופיעות ונעלמות זמן קצר אחרי שהופיעו.
הספר, כאמור, מסופר בקולה של דולי, בגוף ראשון, ואילו הבמה מבקשת את הריבוי שבאותו מונולוג, את הצפיפות שבו.
היא מבקשת להיות בלגן, עומס.
כדי לפתור את הקושי הזה הענקתי חלקים מהטקסט של דולי לדמויות שעליהן היא מספרת.
וכך הגוף הראשון של דולי הופך לגוף שלישי.
המונולוג הופך לדיאלוג עם הדמויות שמתפצלות ממנה - האם, האחות, המאהב, עובר האורח, העיר כולה.
דוּלי ג'ונסון הוא כדורגלן עבר ליברי ששיחק העמדת הקשר האחורי.
ג'ונסון החל במחלקת הנוער של הקבוצה הליברית לואן סטאר, וב-1998 השתתף בגביע גות'יה השוודי, שם התגלה על ידי סוכן הקבוצה השוודית פלודה.
לאחר עונה עבר להֵקֶן ששיחקה בין היתר בליגת העל השוודית.
מקץ 4 עונות נוספות עזב והגיע לא.י.ק סולנה, בתור מחליפו של דרק בואטנג.
בעונת הגיע ג'ונסון לישראל עם קבוצתו, כדי לשחק מול הפועל תל אביב, בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, לה הפסידו 0-1 בסיכום שני המשחקים.
לקראת עונת חתם ג'ונסון במכבי תל אביב לשלוש שנים.
מעברו לתל אביב יצא לפועל על אף שחלה במלריה בעת ששהה בליבריה ולמרות מספר עבירות תנועה שנרשמו לחובתו.
ג'ונסון זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו באותה עונה, אולם לאחר עונה אחת בלבד במדיה נמכר חזרה לא.י.ק סולנה.
לאחר עונה נוספת בשוודיה, ניסה ג'ונסון את מזלו ביוון בקבוצת פאנטוליקוס, אך שוחרר ממנה כעבור חצי עונה בשל בעיות התנהגות, ועבר לשחק בהולנד בקבוצת דה חראפסחאפ, שגם ממנה סולק אחרי חצי עונה בלבד.
בקיץ 2012 עבר ג'ונסון לאמזאזולו הדרום אפריקנית.
בינואר 2013 חתם בקבוצת ברוגה מהליגה השנייה בשוודיה.
בפברואר 2014 חתם בקבוצת סג'אטה נבודאר מליגת העל הרומנית.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם כמוס מהליגה הנורווגית השנייה.
ב-9 בינואר 2016 חתם במולדה מהליגה הנורווגית הראשונה, אך הספיק לערוך הופעה אחת בלבד בגביע, ולא רשם כלל הופעות ליגה עד ששוחרר מהמועדון ב-1 ביוני, כחצי שנה אחר כך.
עם שחרורו הצטרף לסטארט, גם היא מליגת העל הנורווגית.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה ערך ג'ונסון בשנת 2001, ועד שנת 2011 ערך 25 הופעות בנבחרת.
דּוֹלִי (מאנגלית: Camera dolly; בעברית: צְלַמְנוֹעַ), בצילום קולנוע או וידאו הוא אביזר המשמש להנעת מצלמה בצורה חלקה.
בדרך כלל נעה עגלת הדולי על גבי מסילות המותאמות לה במיוחד.
במתקני דולי רבים יש גם אפשרות לשלוט על המהירות והתאוצה כדי להשיג את האפקט הרצוי בשוט.
את המצלמה המקובעת על העגלה מתפעל מפעיל המצלמה, כאשר לרוב גם עוזר הצלם רוכב על העגלה, על מנת לעזור לצלם להפעיל את המצלמה.
בעל המקצוע, האחראי על הנעת עגלת הדולי, מכונה "דולי-גריפ".
מפעיל המצלמה, עוזר הצלם והדולי-גריפ הם טכנאים המתמחים בהפעלת ציוד הדולי.
שוט שמצולם בתנועה, על דולי, נקרא "שׁוֹט נָע" .
דולז' (ברומנית: Dolj) הוא מחוז בדרום רומניה באזור אולטניה.
בירת המחוז היא העיר קראיובה וסימונו הוא DJ.
מחוז דולז' נמצא בדרומה של אולטניה, באזור פורה במיוחד, הודות לתנאי אקלים וקרקע המבורכים.
שטח המחוז הוא כ-7,414 קילומטרים רבועים.
דולז' נמצא בדרום מערבה של רומניה, ונחצה על ידי החלק התחתון של הנהר ז'יו, ממנו נובע גם שמו - ממקור סלאבי - דולז', שמשמעותו - הז'יו התחתון או מורד הז'יו.
מחוז גורז' ומחוז ולצ'אה בצפון
בולגריה בדרום - מחוז וידין בדרום מערב, מחוז מונטנה ומחוז וראצה בדרום
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית המחוז 660,544 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 89/קמ"ר.
מועצת מחוז דולז', שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 חברים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 16 המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 13 PRO רומניה (PRO) 3 מפלגת תנועת העם (PMP) 2 מפלגת הסביבה הרומנית (PER) 2
המחוז מחולק ל-3 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 4 ערים ו-104 כפרים גדולים (קומונות):
בקראיובה, בירת המחוז, יש תעשיות מכונות, מתכות וכימיות.
טקסטיל, מוצרי עור, מוצרי עץ וחומרי בניין מיוצרים בקראיובה ובכמה עיירות קטנות יותר, כולל טרגו ג'יו, פיליאיי ואילניה.
שדה פחם מעובד בפטרואני, ומפעל הידרואלקטרי פועל בנהר ג'יו שליד קראיובה.
דוֹלנִי וייֶסטוֹנִיצֶה (בצ'כית: Dolní Věstonice) הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי במוראביה שבצ'כיה מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
ההתיישבות האנושית באתר תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-26,000 שנה לפני זמננו.
האתר ייחודי בכך שהוא מכיל דוגמאות רבות וייחודיות לתרבות חומרית, אמנות וחפצי פולחן מתקופה זו עשויים קרמיקה, הקדומים ביותר שהתגלו.
האתר התגלה ב-1891 ונחפר לראשונה באופן שיטתי ב-1924 על ידי משלחת בראשותו של קרל אבסולון.
"ונוס מדולני וייסטוניצה" - פסלון קרמיקה של צלמית ונוס - אישה עירומה, שופעת שדיים, רחבת ירכיים וללא תווי פנים, ככל הנראה צלם של אלילת פולחן פוריות.
כ-2,300 פסלונים וצלמיות חימר ובהם פסלי חיות כגון ממותות, קרנפים ואריות.
כבשן לשריפת קרמיקה (הקדום ביותר בעולם).
עצמות ממותות חרוכות, עצמות ממותות שסודרו כגדרות-תוחמות בין מתחמים באתר.
בסקר פני שטח בסוף המאה ה-19 התגלה פסל ראש אדם מגולף בשנהב-ממותה, בעל תווי פנים מובחנים (בניגוד לפסלים מחוקי-תווים מהתקופה הפלאוליתית בדרך כלל).
ב-2004 תוארך לפי שילוב שיטות ל-29,000 שנים לפני תקופתנו.
ייתכן שכוונת האמן הייתה לפסל ראש אדם מסוים, ואם אכן כך הוא הדבר, זהו הפורטרט הראשון שעליו ידוע בהיסטוריה.
קונכיות רבות שמקורן בים התיכון המרמזות על סחר עם חבורות ציידים לקטים נודדים מחופי הים התיכון.
קבורת אישה כבת 40 תחת סידור מלאכותי של עצמות-שכמה של ממותה.
עצמות הגולגולת של האישה נמצאו מעוותות בצידן השמאלי, בדומה לצלמית אישה שנמצאה בסמוך, דבר שיכול לרמז כי הצלמית התכוונה לתאר אישה ספציפית זו.
למראשות האישה נמצא חוד חנית עשוי צור ולידה שלד שועל.
באדמה ובעצמות סביב נמצאו שרידי אבקת אוכרה אדומה.
ריכוז ממצאים זה מצביע על אישה מכובדת בקהילתה, מנהיגה, כוהנת או שאמאנית.
בחפירות ב-1986 נמצאה קבורת שלושה גברים מבוגרים.
השמאלי שוכב על צידו ופניו כלפי פני האחרים, ידו שלוחה אל חלציו של האמצעי.
השלדים נמצאו מכוסים בשכבת אפר.
על חלציו של האמצעי וידי השלושה נמצאו שרידי אבקת אוכרה אדומה.
דולי סיטי הוא רומן מאת אורלי קסטל-בלום המתאר את חרדת האמהוּת של דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, לאחר שמצאה תינוק בשקית אשפה והיא מגדלת אותו בעיר הדיסטופית דולי סיטי.
הספר, בעריכת חיים פסח, יצא לאור בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן.
נוסח חדש ומתוקן ראה אור בשנת 2007 בסדרת "הספריה החדשה".
הרומן, שבו ארבעה חלקים, מסופר כמונולוג מפיה של דולי, שבו נכללים גם ציטוטים של שיחות שניהלה עם אחרים.
הרומן מתאר את חייה של דולי, במקביל לארבע תקופות בחייו של בנה, מינקות עד בגרות.
הספר יצא לאור גם בהולנדית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, שוודית, יוונית, איטלקית, וספרדית.
דולי, רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, מתגוררת בדולי סיטי, אותה היא מתארת:
דולי סיטי, עיר מקוטעת, עיר מקווקוות, אחולשרמוטה של עיר.
ניסיתי למחוק את השאון הנורא של הכרך, תקתוק המכונות, והרעש הנורא של שקשוק כלי התחבורה שעושים בדולי סיטי כבתוך שלהם.
רכבות הרים, רכבות קיטור, רכבות סילון, אוניות, חשמליות, מטוסים, מכוניות, משאיות, אופנועים – כולם חוצים זה את מסלולו של זה, מתנגשים אלפי פעמים זה בזה, מטריפים את דעתי ומכניסים בי חוסר מנוחה ותזזית מזוויעה.
דולי מתגוררת בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אליה היא מגיעה ב"מעלית הזכוכית הגלילית, אשר יורדת ועולה בתנועות ספירלה מיותרות כדי לחסוך באנרגיה".
כאשר קברה את כלבתה שמתהּ, מצאה תינוק פצוע בשקית אשפה.
היא טיפלה בפצע והתקינה לתינוק מקום בביתה.
היא מספרת: "קראתי לתינוק בֵּן, כדי שאם יקראו לו אי פעם בן זונה - הוא יוכל להכניס מכות כפל כפליים".
דולי התעוררה חרדה לגורלו של התינוק, והיא מחסנת אותו מכמה שיותר מחלות.
החרדות לגורלו ממשיכות להטריד אותה.
כדי לוודא שהתינוק בריא היא מנתחת את התינוק ובוחנת את איבריו הפנימיים.
היא מתקינה סורגים בכל חלון ובכל מרפסת, אך מסירה אותם משום שהרסו את הוויוּ.
דולי מתארת את אחד הניתוחים:
לקחתי סכין והתחלתי חותכת פה ושם.
שירטטתי לו על הגב את מפת ארץ ישראל כפי שזכרתי אותה מתקופת התנ"ך, וסימנתי את כל הערים האלה של הפלשתים, כמו גת ואשקלון, וציירתי בלהב את הכנרת, והירדן שנשפך לים המוות שמתאדה נון-סטופ.
טיפות דם זעירות החלו להיקוות בערוצי הנחלים החרותים לרוחב הארץ.
כשסיימתי לסמן עליו את כל הנקודות שהשכלתי הזנוחה משכה מהמגירות הבקושי נפתחות של המוח, שבתי להיות מה שאני – רופאה – וחיטאתי וחבשתי, והיכן שהיה נחוץ תפרתי.
התבוננתי בגב החתוך: זאת הייתה מפת ארץ ישראל, אי אפשר היה לטעות בכך.
דולי מגיעה למסקנה שלבן חסרה כליה, והיא משתילה בו כליה שלקחה מילד אחר בדיסלדורף.
"ומה אם לילד לא הייתה חסרה כליה?" עולה בה הספק.
היא מנתחת אותו וסופרת את כליותיו: "יותר מאלף פעמים ספרתי.
פעם יצא לי שתיים, ופעם שלוש.
פעם אחת יצא לי ארבע ועוד פעם - אחת".
כשהתינוק הגיע לגיל שנה, החלה החרדה שאולי הוא מפתח סרטן.
"למרות שלא היה לו סרטן, החלטתי בכל זאת לתת לו טיפול כימותרפי, וכמויות גדולות של ויטמין A.
רציתי ללכת על בטוח." דולי מדגישה: "חשוב לי שלא ייווצר הרושם שלקחתי ילד והרסתי אותו.
רק רציתי להגן עליו מפני הדברים הרעים.
רציתי שיחיה עד מאה ועשרים, ומה רע בכך?"
הדאגה לשלומו של הילד נמשכה גם בהמשך חייו:
כל בוקר היה נפתח בצ'ק-אפ.
כל יום הייתי מתמקדת על אזור אחר, על מה שקוראים בז'רגון שלנו "בירורים".
דאגָתי לבריאותו לא ידעה שובע.
היה זה בולמוס של דאגה, והאבסורד חגג.
באמצע ניתוח ברגל איתרתי בעיות במפשעה.
אז הייתי סוגרת איפה שפתחתי, ופותחת איפה שהיה עדיין סגור, וכן הלאה, במשך שעות, עד שזה היה מגיע למצב שכל הגוף שלו היה פתוח לגמרי.
ואז מעוצמת הטרוף שבדבר – הייתי מתעלפת.
לאחר שפסיכיאטר מעוניין לאשפז אותה, דולי בורחת מביתה, ואת הילד מגדלת אמהּ, המתגוררת ברחובות.
כאשר חזרה לביתה, גילתה שחמולה של פליטים כורדיים התנחלה בו.
כדי להיות עם הילד, מספרת דולי, "הלכתי לנגר זקן, וביקשתי שידביק את הילד לגבי.
קודם כל לא אראה אותו, שכבת הדבק תחצוץ בינינו, כך שגם לא ממש אגע בו.
שנית, הוא יגדל על גבי, לאט לאט ייהפך לחלק ממני, ואני לחלק ממנו, ואז, כאשר הגבולות ביני לבינו יפּרצו לחלוטין, אוכל לבלוע את קיומו ולשכוח אותו, ושוב לא אצטרך לדאוג כל כך".
כשהילד הגיע לגיל שש הפרידה אותו דולי מגבה, אך המשיכה לשוטט איתו עד שאחותה היחידה, נטאשה, הגיעה ולקחה אותו, בהודיעה: "אני פותחת מעון לילדים מוכים, אחות.
ילדים להורים סוטים, הורים מסוכנים, אחות.
אני לוקחת ממך את הילד, אני מפקיעה אותו, את יודעת למה ...".
כשהילד הגיע לגיל 13 פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה.
כדי לוודא שזהו בנה בחנה את גבו:
ראיתי את מפת ארץ ישראל ששירטטתי לו על הגב לפני כך וכך שנים.
המפה הייתה מדויקת להפליא, מעודכנת, מישהו עבר על כל הקווים, והגדיל אותה לפי צמיחתו של הילד.
התבוננתי בעיון במפה, ושמתי לב לדבר אחד: הוא חזר לגבולות 67', זה היה בלתי יאומן!
בפגישה נוספת הודיע הילד לדולי, המאושפזת בבית משוגעים, שהוא מתגייס לחיל הים.
פרצה מלחמה, ומטוסים צרפתים הפציצו את דולי סיטי.
גם גרמנים לחמו נגד דולי סיטי.
דולי ניגשה לקצין העיר ושמעה ממנו שהמשחתת של בנה טובעה.
בייאושה עלתה על גשר וקפצה לנהר, אך בו היה בנה בחליפת אמודאי והציל אותה.
הבן אשפז את דולי בת ה-45 בבית מחסה לקשישים בדולי סיטי.
דולי מספרת: "הקשר שלי עמו היה קיים בקושי.
הוא השתחרר ממני, לא היה ספק, היה אדון לעצמו, ואני לא הטרדתי יותר את עצמי בו".
ביום הולדתה ה-49 קראה דולי בעמוד הראשון של העיתון שבנה ניסה לחטוף מטוס של חברת התעופה הלאומית בי-עף ללוקסמבורג.
תפסו אותו אך הוא ברח וירו עליו, ושהו המשיך להימלט.
ודולי מסכמת: "ידעתי שאחרי כל מה שעשיתי לו, כדור או סכין בגב - זה לא דבר שהוא לא יכול להתמודד איתו".
על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום בריאיון לאילת נגב:
את הספר הזה כתבתי בבקרים, כשלא היה אף אחד בבית.
הייתי פותחת את המחברות שלי, כותבת ורועדת מרוב העוצמה.
כתיבה מרוכזת, של שעה-שעתיים ביום לכל היותר.
כשאת קוראת ספר כמו 'דולי סיטי' את אומרת, טוב לבן אדם שלא מחזיק ספר כזה בתוכו, טוב שהספר יצא החוצה, כי אלה חומרים מסוכנים, מרעילים, אסור להחזיק אותם בפנים.
זהו רומן, הספר הקוהרנטי הראשון שאני כותבת, והפעם, מדובר בדם.
דיו, דיו אדומה, אבל זה דם, בהחלט דם.
זה ספר יותר כסאחיסטי מהספרים הקודמים שלי, יותר חריף.
המציאות הקשה השתלטה עליי כמו איזה סקס מניאק, שחדר לתוכי ועשה בי שמות.
ההקדשה שבפתח הספר היא: "לבתי, אסנת".
על כתיבת הספר סיפרה קסטל-בלום שבמרץ 1986 נחנקה בתה התינוקת, והיא נאלצה להביאה במהירות לבית החולים, כשהיא לבדה בעיר לא מוכרת, והוסיפה:
אחרי שהוצאנו את הילדה מבית-החולים אמרתי לעצמי שכנראה משהו באינסטינקטים האימהיים שלי לוקה, ועלי לשים לב הרבה יותר.
וככה התחיל מה שדולי מכנה "סרטן האפשרויות".
חרדות אימתניות בכל השתעלות וחום.
התייצבות בבית-חולים ואצל כל-מיני רופאים כדי להיות בטוחה וגם כדי לקבל second opinion.
נדרכתי לגמרי, ומאז, במשך שלוש שנים, הייתי מתוחה כפי שלא הייתי מעולם.
אלה היו שלוש השנים הקשות בחיי.
שבע הדקות הללו, עד שבכלל קלטתי שהילדה שלי לא נושמת.
הריצה ברחוב לעצור מישהו שיודע איך מגיעים לבית-חולים בעיר שהייתה לי זרה לחלוטין, הבדידות וכובד האחריות, הזמן שלקח לה לחזור לנשום מרגע שנכנסתי למיון ילדים.
רק אחרי שכתבתי את הספר, מנובמבר 90 עד סוף 91, פלטתי מתוכי את האימה הזאת, שקודם חסמה את דרכי הנשימה שלי, ויכולתי לחזור לאיזשהם "חיים רגילים".
פרטים אוטוביוגרפיים נוספים הבאים לידי ביטוי בולט בספר הם עבודתו של אביה של קסטל-בלום במחלקת המשכורות של חברת התעופה הלאומית "אל על" ופטירתו מסרטן, כשש וחצי שנים טרם צאתו לאור של הספר.
בדומה לאחותה של דולי, גם אחותה של קסטל-בלום היא עובדת סוציאלית.
הסיפור מתרחש בעיר הדיסטופית דולי סיטי.
דולי מספקת תיאורים אחדים של העיר, ובהם:
דולי סיטי – עיר בלי תחתית, בלי עבר, בלי תשתית.
כל האנשים בדולי סיטי בדרך כלל בורחים.
כיוון שהם כל הזמן בורחים, יש מי שרודף אחריהם, וכיוון שיש מי שרודף אחריהם, תופסים אותם, ומוציאים אותם להורג, וזורקים אותם לנהר.
הרכבות של דולי סיטי, כמו בגרביונים, אם את לא עוצרת אותן – הן עוד יגיעו לך למפשעה.
דולי סיטי היא דמוקרטיה, שבה שתי מפלגות גדולות, הביורוקרטיה והפרוצדורה.
תושביה מחולקים לקבוצות: החנטרישים, המדליקים, האפוסטרופים, פחדנים, ארכיטיפים, בונבונים, ובעיקר "כאלה".
דולי סיטי איננה תל אביב, משום שהספר עוסק במפורש בדמיון שבין שתי הערים: "הלכתי לרחוב הנרייטה סולד שבדולי סיטי.
יצאתי מנקודת הנחה שאם בתל אביב יש רחוב הנרייטה סולד, אז גם בדולי סיטי יש." גם בדולי סיטי נמצאים שוק הכרמל ואף השוק השחור של רחוב לילינבלום.
לאור מידע זה רואה אורציון ברתנא את דולי סיטי כ"בבואתה הגרוטסקית של תל אביב".
על הזיקה העמוקה שבין דולי סיטי לדולי עמד מוטי נייגר:
דולי סיטי היא עירה של דולי – היא תודעתה ותת-תודעתה של דולי.
יש זיהוי מוחלט בין תודעתה של דולי ובין "תושבי" דולי סיטי.
העיר נמצאת ליד יבנה, אשדוד ונמל התעופה בן-גוריון, ובכל זאת היא לא בישראל.
היא קיימת בכל מקום ובשום מקום; זוהי עיר הרפאים שיצרה דולי במוחה.
לכן הזמן בדולי סיטי הוא סובייקטיבי – כמה חודשי אוגוסט רצופים יכולים לעבור שם בזה אחר זה, וחודשים אחרים יכולים לחלוף במהירות.
הרכבות שמתנגשות זו בזו הן המחשבות והחרדות שטסות בראשה.
דולי היא רופאה שלמדה באוניברסיטת קטמנדו שבנפאל, המתגוררת בעיר דולי סיטי, תחילה בדירה משלה, בקומה ה-37 במגדל בן 400 קומות, אחר כך ברחוב, אחר כך בבית משוגעים, ולבסוף, בהגיעה לגיל 45 - בבית מחסה לקשישים.
את בחירתה בלימודי רפואה באוניברסיטת קטמנדו היא מייחסת לאביה, שבלילה האחרון לחייו אמר לה: "תלמדי משהו, תלמדי רפואה, תלמדי אפילו רפואה בקטמנדו, רק תלמדי".
את חרדותיה בעת גידולו של בן מתארת דולי כ"מחלת האפשרויות האינסופיות, נחישות הדעת של הספק".
סמדר שיפמן מתארת את דולי:
מצד אחד, דולי היא הקצנה מוטרפת של סטריאוטיפים של אימהוּת (ואימהוּת ישראלית-יהודית במיוחד).
ההקצנה כה מוגזמת, כה גרוטסקית, עד שהיא מפרקת את מוסד האימהוּת מרצינותו.
מצד שני, דולי מממשת באופן מלא את האימהוּת.
דולי היא בפירוש 'עיר ואֵם בישראל' – היא העיר והיא האֵם.
הסימביוזה המוחלטת של דולי עם בנה מתחילה כבר כשהיא בוחרת לו את שמו: היא קוראת לו בן, כדי שאם יקראו לו אי פעם "בן זונה" - הוא יוכל להכניס מכות כפל כפליים.
ההיטמעות של דולי בבן מתבטאת בכל מישורי הקיום: החל מהרמה הפיזית הכמעט פרימיטיבית של הדבקת הילד לגב, ועד לרמה הפסיכולוגית השלמה, בה מפסיקה דולי להתקיים כאדם מתפקד ועצמאי מרגע שבן אינו זקוק לה עוד.
שיפמן מציינת שדולי נבלעת מרצון בתפקידה הנשי השמרני:
דולי בוחרת להיות אֵם; היא יכולה הייתה להימנע מלקחת את בן, היא גם הייתה יכולה לוותר עליו לאחותה, העובדת הסוציאלית, או לאמה בעלת הניסיון, שנראות מתאימות ממנה לתפקיד.
היא גם בוחרת להיות אֵם "טוטאלית" – כל כולה הופכת להיות "אמא של בן".
באחד הניתוחים חתכה דולי על גבו של בן את מפת ארץ ישראל השלמה, של תקופת התנ"ך.
כאשר אחותה של דולי לוקחת ממנה את הילד, דולי שואלת "ומתי תחזירי לי אותו?" והאחות עונה: "מתי שתחזרי לגבולות 67'".
ואכן, כעבור שנים אחדות, כשהילד הגיע לגיל 13, פגשה אותו דולי בבית המחסה של אחותה, וראתה שמישהו עדכן את המפה וחזר לגבולות 67'.
תיאור יצירתה של המפה הוא מהתמונות הבולטות ביותר שבספר.
גם מבלי להכיר את הספר, אנחנו מרגישים שהתמונה נושאת באופן כלשהו את האמירה העמוקה ביותר של הספר וגם איזו אמת עמוקה על התרבות.
מי שקרא את הספר מזהה איך הוא כולו גלום במעשה החריתה, ומי שלא קרא, מבין מתוך הדימוי הזה משהו עמוק יותר מכל סיכום של עלילה.
גישה פשוטה לעניין המפה רואה בה אמירה פוליטית, אודות הצורך של ישראל לסגת מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
חיזוק לכך ניתן למצוא בדבריה של דולי על הטירוף שאחז בה: "ואם מדינה כמו מדינת ישראל לא מצליחה להשתלט על ערביי השטחים, מדוע שאני, בן אדם פרטי, אוכל להשתלט על ה-occupied territories שבקרבי?"
מוטי נייגר רואה בסיפור הפוסט-מודרני "דולי סיטי" משל על היצירה הספרותית, שבו יחסי אם-בן מסמלים יחסי יוצר-יצירה.
ברוח פרשנות זו הוא מציין: "ואם תינוק שווה יצירה – החזרה להיגיון, לגבולות 1967, היא החזרה לגבולות סופרי שנות השבעים והשישים, כלומר לגבולות המודרניזם".
"ריאליזציה של מטפורה", מכנה אורי ש.
כהן את השימוש שעושה קסטל-בלום במטבעות לשון, לא במשמעותם המטפורית אלא כפשוטם.
כאשר דולי חותכת את מפת ארץ ישראל בגב תינוקהּ, היא מתארת: "סוף סוף הרגשתי שאני חותכת בבשר החי".
המטפורה "יושב על הגדר, רגל פה רגל שם" הופכת אצל דולי לתיאור עובדתי פשוט של אסירה המצפה להפלה: "על מיטה מגעילה, בתוך חדר מסריח, שכבה, רגל פה רגל שם, האסירה".
"לא מצאתי את הידיים ואת הרגליים", מספרת דולי, אך בכך אינה אלא מתארת את תצפיתה במשקפת על ילדהּ.
"ישבתי על שפת הכביש ואכלתי חרא.
גם הילד אכל חרא", מספרת דולי, והמשך דבריה מבהיר שהתכוונה לביטוי כפשוטו, "מה עוד אוכל לומר?
כילינו את הסעודה, וקינחתי בעוגת גבינה".
בשילוב של שם הסיפור ושם הגיבורה שלו יש ריאליזציה של הביטוי "עיר ואם בישראל".
בסיפור פזורים רמזים אירוניים למיתוסים ישראליים ויהודיים.
א"ד גורדון, חלוץ ופועל חקלאי, הוגה ומורה-דרך לחלוצים בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, מתגשם ב"דולי סיטי" בדמותו של גורדון, "היהודי עובד האדמה הראשון מאז חורבן בית שני", שמגדל ירקות אורגניים.
פרודיה על עקדת יצחק: לאחר שדולי שומעת על טיבוע המשחתת שבה שירת בנה, היא מחליטה להתאבד בקפיצה מגשר, ומתארת:
הנחתי רגל אחת על המעקה של הגשר, ורגל שנייה, ועמדתי לזנק, אך באותו רגע ראיתי רץ לקראתי אדם לבוש בלואים שצעק:
לא נמאס לאלוהים מהגימיק הזה?
השואה: לאחר שהחליטה שעליה להשתיל כליה לתינוקהּ, היא בוחרת בגרמניה כמקום שבו תיקח כליה מתינוק אחר.
היא מתארת את הניתוח: "כל הלילה עבדתי.
ניסיתי את כל הכליות של כל ארבעים התינוקות, שבמעון עד גיל שישה חודשים.
חלק מתו לי בידיים, אבל אני לא התייחסתי לזה, כי חשבתי מה זה לעומת..."
הרומן "דולי סיטי" עובד פעמיים למחזה בשם זה:
בדצמבר 2006 הועלתה ההצגה "דולי סיטי" בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת התיאטרון של הזירה הבין-תחומית בירושלים, בעיבוד ובימוי של טובי דיקמן.
בינואר 2013 הועלתה ההצגה "דולי סיטי" בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בעיבוד של עדי ברק ובבימוי של נתי בן-חנן.
א-דֻלַיְם (الدليم) או אל־דוליים (דוליים) הוא השבט הבדואי הגדול בעיראק, השוכן במערבה - במחוזות אל-אנבר, באבל, סלאח א-דין, דיאלא, מוסול וכן בבגדד.
נוסף על כך ישנה קהילה בסוריה.
בני שבט זה בדרך כלל ניתנים לזיהוי בעזרת השמות של החמולות והמשפחות שלהם המבוססים על שם שבטם.
א-דֻלים הוא השבט הערבי הסוני הגדול בעיראק.
הם גרים בעיקר בין האזור שדרומית לעיר אל-חלה, על נהר הפרת, ועד פלוג'ה, רמאדי, סאמרא ומוסול.
ההיסטוריון העיראקי מוחמד בן חמד אל-בסאם א-תמימי (1831) ציין ששבט א-דלים חולק לארבע קבוצות (אל-בו רידיני, אל-בו פהד, אל-בו עלואן ואל-מחאמדה).
חלק מבני משפחות שבט א-דלים במחוז אנבאר היו יהודים- בערים עאנה, ראווה, רמאדי ופלוג'ה- אך הם התאסלמו במהלך מאה השנים האחרונות.
החמולות של א-דלים שיחקו תפקיד גדול במאבק באמריקנים במלחמתם בעיראק בפלוג'ה, רמאדי ואל-קאים.
דולינה (באוקראינית: Долина; ביידיש: דאלינע) היא עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק אוקראינה.
לפי סיפורי העם המקומיים היישוב הוקם ב-979 כשבמקום התגלה מלח.
ב-מאה ה-15 במקום שלטו הפולנים, אז השם המלא של העיר היה "עיר המלך החופשית דולינה".
המלך היה ממנה סטרוסטות שבדרך כלל היו פולנים.
ב-1525 מלך פולין זיגמונט הראשון העניק לעיר זכויות מגדבורג, כמו כן זכויות להפקת מלח וייצור וודקה.
ב-מאה ה-16 בעיר נבנה בית החולים.
ב-1648 תושבי העיר השתתפו במרד של בוגדן חמלניצקי כנגד פולנים.
ב-1668 באזור התרחש "מרד דולינה", הוא החל כשאחד האדונים הפולנים רצה להחרים רכוש מאחד הכפריים האוקראינים, המרד התגלגל לכל האזור, ודוכא בסופו של דבר על ידי פולנים.
ב-1772 לאחר חלוקת פולין דולינה עברה לידיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1886 בעיר השתוללה שרפה שהשמידה 320 בתים והשאירה אלפיים איש ללא קורת גג.
ב-1902 החלה בנייתו של בית חולים חדש והושלמה ב-1904. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה דולינה תחת שליטתה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית נכללה העיר בתחום פולין.
עם פלישת הסובייטים לפולין בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום.
ביולי 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, והייתה תחת שליטתם עד 31 ביולי 1944.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בדולינה הוא מהמאה ה-15.
בעיר פעלו רבי צבי הירש מנדבורנה, תלמיד המגיד ממזריטש, רבי אברהם נח הלר (אחיו של רבי משולם פייבוש הלר) ורבי משה שוהם, תלמיד הבעל שם טוב.
בהמשך פעלו בעיר חצרות חסידיות משושלת זידיטשוב.
החצר הראשית הייתה בראשות רבי ישכר בעריש אייכנשטיין, בנו של רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין.
אחריו כיהנו בנו רבי יהודה צבי, שחצרו מנתה אלפי חסידים, וחתנו רבי פנחס רוקח, בנו של רבי משה מקארוב בנו של רבי שלום רוקח מבעלז.
אחרי רבי יהודה צבי כיהן חתנו רבי יהושע הלברשטאם, בנו של רבי משה מברדיוב נכדו של רבי חיים מצאנז.
רבי יהושע נשרף עם בני משפחתו בשואה, בתוך בית הכנסת של הקהילה.
בעיר נולד הרב יצחק יעקב וייס, לימים גאב"ד העדה החרדית.
אביו הרב יוסף יהודה כיהן כדיין בעיר.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, ופעל בה בית ספר עברי.
בסוף שנות השלושים סבלו יהודי העיר ממספר תקיפות אנטישמיות.
בשנים אלו נמנו בעיר כ-2,500 יהודים, קרוב לשליש מסך תושביה.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי צבא הונגריה, וכעבור מספר שבועות הועברה לידי הגרמנים.
בתקופה זו העבירו הגרמנים דרך העיר משלוח גדול של יהודים מהונגריה, אשר רובם הוטבעו בנהר דניסטר, וחלקם שניסו להסתתר בדולינה, נתפסו ונורו בידי הגרמנים.
עד מהרה הוקם בדולינה יודנרט, בראשות יוליוש ויינרב, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, כסף ודברי ערך, וכן לכסות את עלות הובלתם והריגתם של יהודי הונגריה.
בד בבד, ביצעו הגרמנים מעשי התעללות ביהודי העיר, ובהם גזיזת זקנים, ושילחו גברים יהודים לעבודות כפייה באזור הקרפטים, שם נספו מרעב ומקור.
בקיץ 1942 הובאו לעיר יהודים רבים מעיירות הסביבה, ומספר יהודי המקום הגיע לכ-4,000, כאשר רובם נאלצו ללון תחת כיפת השמיים.
בסוף יולי 1942 נערכה בעיר אקציה בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים, תוך רצח יהודים ברחובות ובבתים, והובלת היהודים הנותרים לבורות ירי בבית העלמין היהודי בעיר, שם צוו להתפשט, ונורו.
יהודים שהצליחו להימלט מהעיר ליערות הסביבה, הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרים מקומיים.
כמה עשרות מבין המסתתרים היהודים הצטרפו לקבוצת פרטיזנים שביצעה פעולות חבלה באזור דולינה, ואשר חוסלה בידי הגרמנים בנובמבר 1943.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-30 ביולי 1944, שבו אליה 3 יהודים בלבד.
כלכלת ותעשיית העיר מבוססות בעיקר על הפקת נפט ומלח.
דולינסקה (באוקראינית: Долинська) היא עיר במחוז קירובוגרד אוקראינה.
שנת הייסוד של דולינסקה נחשבת 1873, אז באזור נבנתה תחנת רכבת.
ב-1896 ביישוב היו 25 בתים בהם התגוררו 227 תושבים.
החל משנות ה-90 של המאה ה-19 החל היישוב להתפתח בקצב מהיר, נבנתה כנסייה והחלו להיבנות בנייני מגורים דו-קומתיים.
ב-1891 נבנה בית הספר למקצועות רכבת.
ב-1908 אוכלוסיית היישוב מנתה כ-2,500 תושבים.
ב-7 בנובמבר 1924 החלה לפעול תחנת כוח.
ב-8 באוגוסט 1941 דולינסקה נכבשה על ידי הגרמנים ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-12 במרץ 1944.
ב-14 במאי 1957 היישוב קיבל מעמד של עיר.
הדולי זום, נקרא גם בשם "אפקט ורטיגו" הוא אפקט קולנועי הנוצר בעזרת מצלמה, ומערער את תפיסת הראייה הנורמלית בעיניי הצופה.
האפקט נוצר על ידי שילוב של שינוי תנועה מכנית בתוך המצלמה, יחד עם שינוי קינטי של המצלמה.
הצלם משנה את זווית הראייה (FOV= field of view) בעדשה- הוא יוצר זום מבחינה מכנית.
תוך כדי כך, הצלם גורר את המצלמה אחורנית בעזרת מתקן הדולי.
שילוב שני האלמנטים יוצר את האפקט.
אם נעשה באופן ראוי, נראית הדמות המצולמת כאילו נשארת באותו הגודל אך הרקע מתעוות ומשתנה, הן בפרספקטיבה והן בגודל הפרטים.
ניתן גם להשתמש בדולי זום באופן הפוך; כלומר המצלמה מצלמת בזום אאוט, והדולי מתקרב פיזית לאובייקט המצולם.
הנראות הוויזואלית לצופה היא או שהרקע לפתע משתנה בגודלו ובפרטים ומציף את עומק התמונה הקדמי, או שהחזית משתלטת על האווירה והרקע מתרחק- תלוי איזה סוג דולי מבוצע.
מערכת הראייה האנושית משתמשת גם בגודל וגם בפרספקטיבה כדי לשפוט גודל יחסי של אובייקטים, לכן כשהעין מבחינה בשינוי פרספקטיבה ללא שינוי בגודל, מתקבל אפקט בעל אופי מטריד שגורר תחושה רגשית חזקה, על כך נוהגים במאים להשתמש באפקט זה בערבון מוגבל.
האפקט נצפה בשימוש לראשונה על ידי הבמאי הרומני סרג'יו חזום, אך הפך לאפקט ממשי בקולנוע על ידי אירמין רוברט, צלם בחברת ההפקה סרטי פרמאונט, בסרטו של אלפרד היצ'קוק, ורטיגו; סרט זה הפך לאחד הסרטים הנודעים ביותר שבהם נראה האפקט.
דולי זום הפוך ידוע גם בשמות:
"זולי" (הלחם מילים של "זום" ו"דולי")
"זום היצ'קוק" או "אפקט ורטיגו"
הדולי זום נפוץ בקרב קולנוענים המבקשים להעביר תחושה של ורטיגו, "תחושה של נפילה גופנית", תחושת חוסר מציאות, או תחושה כי הדמות בסרט חוותה הארה או הבנה הגורמת לה לזעזוע עמוק ובלבול.
אחרי שהיצ'קוק גרם לעלייה בשימוש באפקט (הוא השתמש בו שוב בנקודת המפנה בסרטו מארני), הטכניקה שימשה יוצרי סרטים רבים, ולבסוף הפכה למעין גימיק או קלישאה.
הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג הפך את האפקט לקלישאה של ממש, לאחר שהשתמש בו בסרטו "מלתעות", בשוט המפורסם בו מפקד המשטרה ברודי המום בסצנת מתקפת הכריש (זאת לאחר הקדמה מותחת לפני השימוש באפקט).
דולות' היא עיר נמל במחוז סנט לואיס שבמדינת מינסוטה, ארצות הברית.
אוכלוסייתה מונה 86,238 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה לחופי ימת סופיריור, (אחרי ת'אנדר ביי שבפרובינציה הקנדית אונטריו).
אם כי, לדולות' המטרופולין הגדול ביותר בקרב ערי הימה, והוא מונה 279,771 תושבים, מה שהופך אותו לשני בגודלו במינסוטה.
העיר נקראת על שמו של מגלה הארצות הצרפתי דניאל גרסולון, סיור דו לוט
(1639–1710), שהיה האירופאי הראשון שחקר את האזור.
בשנת 1817 הקים ג'ון ג'ייקוב אסטור תחנת סחר בפרוות על גדות נהר סנט לואיס בשכונת פונד דו לאק (שם שמשמעותו בצרפתית "ראש האגם" על שם המיקום הגאוגרפי בשפך נהר סנט לואיס לימת סוריפור).
פונד דו לאק היה היישוב הלבן הקבוע הראשון באזור דולות'.
לאחר מלחמת האזרחים הפך אותה איש הכספים ג'יי קוק למסוף של הרכבת הצפונית הגדולה והעיירה שגשגה.
לאחר גילוי עפרות ברזל באזור הן הפכו לאחד התוצרים העיקריים של דולות'.
הרכבת הראשונה שהגיעה לדולות' הייתה רכבת אגם סופריור ומיסיסיפי בשנת 1870. הקמת תעלת הספינות דולות' דרך מינסוטה פוינט בשנת 1871 סיפקה דחיפה נוספת לדולות' כנמל.
תעשיית העץ צמחה בהדרגה עם ניצולם של יערות מישיגן והגיע לשיאה בסביבות 1902.
לאוניברסיטת מינסוטה-דולות היסטוריה עשירה שמקורה עוד משנת 1895, כאשר הקים בית המחוקקים של מינסוטה בית ספר למורים בדולות'.
בשנת 1921 הפך בית הספר למכללת מורים ממלכתית של דולות', ובשנת 1947 הוא הפך לחלק מהאוניברסיטה החדשה של מינסוטה.
בשנת 1948 החלה בניית הקמפוס החדש במקומו הנוכחי, כדי להכיל את גל החיילים ששוחררו ממלחמת העולם השנייה ובמסגרת חוקי הסיוע לחיילים (G.I.
בעיר פועל "Great Lakes Aquarium", האקווריום היחיד במערב התיכון שבו עיקר התצוגות מתמקדות במים מתוקים.
מעצם היותה עיר נמל, רבים מתושבי העיר והאזור מתפרנסים מעיסוקו.
הנמל ממשיך לשמש כנקודת מעבר חשובה עבור שליחת מחצבים, פחם ותוצרי חקלאות.
דולי דומינגוס מנגה הוא כדורגלן אנגולי-בלגי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת אנגולה.
מנגה גדל במחלקת הנוער של בסטנדרד לייז', וב-26 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול קורטרייק במסגרת ליגת העל הבלגית.
הייתה זו הופעתו היחידה של מנגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, ובינואר הושאל לסנט-טרוידן על מנת לצבור דקות משחק.
ב-18 בפברואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 נגד לירסה, ובסך הכל ערך 14 הופעות בליגה בהן כבש שני שערים, אך סנט-טרוידן ירדה לליגה השנייה בתום העונה ומנגה עזב את המועדון.
בקיץ חתם בלירסה, וב-29 ביולי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–2 לגנט.
בינואר הושאל לטורינו מהסרייה א' באיטליה, אך במדיה ערך הופעה אחת בלבד, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-91 בהפסד 3–4 לקליארי.
בתום העונה חזר ללירסה בה כבש שני שערים ב-17 משחקי ליגה.
בקיץ הגיע מנגה לפורטוגל וחתם בבנפיקה ליסבון, אך לא שיחק במדיה וצורף לקבוצת המילואים.
בינואר הצטרף לספורטינג בראגה אך גם שם שיחק תחילה בקבוצת המילואים.
ב-17 במאי 2015 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של בראגה, במשחק מול ספורטינג ליסבון.
בקיץ הושאל לטונדלה, ובמדיה ערך 25 הופעות בליגת העל הפורטוגלית אך לא כבש.
בקיץ 2016 הגיע מנגה לישראל ונבחן תחילה בקבוצת מכבי פתח תקווה.
לאחר מכן החל להתאמן בהפועל תל אביב ונבחן במדיה במשחק הדרבי מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
ב-7 בספטמבר הושאל מנגה להפועל תל אביב עד תום העונה.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי פתח תקווה.
בסך הכל ערך מנגה 17 הופעות במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, וב-1 בינואר 2017 שוחרר מהמועדון.
ב-3 בינואר 2017 הושאל מנגה עד תום העונה לקבוצת מועדון ספורט אשדוד.
ב-2 בנובמבר 2017 חתם בבלקפול מהליגה השלישית באנגליה, במדיה ערך שמונה הופעות ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
באוגוסט חתם בליווינגסטון מליגת העל הסקוטית, ובעונתו הראשונה בקבוצה כבש שני שערים ב-25 הופעות ליגה.
בספטמבר 2019 הושאל לקבוצת פטרו דה לואנדה מאנגולה ובינואר , מנגה חזר לליווינגסטון.
בצעירותו שיחק מנגה בנבחרות הצעירות של בלגיה, וביולי החליט לייצג את נבחרת אנגולה לאחר שזומן לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-15 בנובמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק נגד .
ב-13 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 4–0 נגד .
דוליכוס (ביוונית עתיקה: Δόλιχος תרגום מילולי: "מרוץ ארוך") הייתה תחרות ריצה שהייתה חלק מהמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
הדוליכוס היה המרוץ הארוך והקשה ביותר עבור רץ יווני.
הדוליכוס הראשון הידוע לנו, התנהל באולימפיה בשנת 720 לפנה"ס, וניצח בו אכנתוס (Ἄκανθος) מהעיר ספרטה.
ביוון העתיקה היו שני סוגים עיקריים של תחרויות ריצה, דיאולוס וסטאדיון.
הדוליכוס היה ארוך יותר משניהם, והעדויות עליו סותרות מאוד זו את זו.
סביר להניח שאורכו של הדוליכוס היה כאורכם של 8 עד 24 סטאדיונים, היינו כמעט חמישה קילומטרים.
זו הייתה הריצה הארוכה ביותר שרץ היווני בתחרויות ספורטיביות, וככל הנראה ריצות מרתון מהסוג המקובל בימינו (42.195 קילומטרים) היו נדירות או שלא התקיימו כלל.
הדוליכוס היה נפתח בתקיעת חצוצרה של פקידים מיוחדים שניצבו בקו הזינוק, כדי לוודא שכל המתחרים מתחילים מאותה נקודה.
פקידים נוספים נעמדו בסוף המסלול, כדי להחליט על הזוכה ולוודא שאיש לא מרמה.
במקרה שלא הגיעו להכרעה, המירוץ היה מתחיל מחדש.
בניגוד למרתון בימינו, הדוליכוס לא היה מתנהל בשטח פתוח, אלא באצטדיון, שאותו היו הרצים מקיפים מספר פעמים.
כיום בתחרויות ריצה הרצים מתחילים בתנוחת כריעה, אולם ביוון העתיקה תנוחת הפתיחה הייתה ידיים פשוטות קדימה.
הריצה נערכה לרוב בעירום, כמו רוב המשחקים ביוון העתיקה, והמסלול היה עשוי לרוב עפר כבוש מסומן בקו אבנים.
דולי ופן היו צמד מפיקים מוזיקליים, פזמונאים, מלחינים ומוזיקאים ישראלים.
חברי הצמד הם דולב רם ופן חזות.
הצמד כתב והפיק שירים לזמרים רבים כגון עומר אדם, עדן בן זקן, שרית חדד, אייל גולן, פאר טסי, יהונתן מרגי ונועה קירל, ובין השאר כתב והלחין את השיר "I Feel Alive" ששר אימרי זיו באירוויזיון 2017.
הצמד הכריז על פירוק בנובמבר 2024
דולב רם ופן חזות הכירו ברשת החברתית פייסבוק.
בשנת 2014 כתבו והלחינו את השיר "אף אחת אחרת" שביצע איתי לוי.
באותה שנה, הצמד כתב גם את השיר "מלכת השושנים" שביצעה עדן בן זקן.
ב-2015 הצמד כתב והלחין גם את השירים "יש בי אהבה" ו"חצי משוגע", שביצעה נועה קירל.
הם כתבו, הלחינו והפיקו עבור הצמד קטריקס ודורון ביטון את השירים "גוצ'י & פראדה", "סוכר!" ו"דווקא איתו".
בפברואר 2018 כתבו והלחינו את השיר "מאמו", שביצעו איתי לוי וסטפן לגר.
במאי 2018 זכו בפרס הישג השנה למלחיני השנה של אקו"ם.
ביוני 2018 כתבו השניים ביחד עם סטפן לגר את השיר "קומסי קומסה", בתור פרסומת ל-yes.
באוקטובר של אותה השנה כתבו את "מקסיקו" ביחד עם יעקב למאי, עבור עדן בן זקן.
בהמשך, כתבו את "חצי מדינה", אשר נכלל באלבומה הרביעי, "חיים שלי".
בשנת 2019 החלו פרויקט מוזיקלי, בו הם מארחים אמנים שונים בכל שיר.
ביולי הוציאו את שיתוף הפעולה הראשון מתוך הפרויקט, "אח שלי מתחתן" עם מוש בן ארי.
באוקטובר הוציאו את השיר השני, "מאושרים" בו אירחו לדואט את נועה קירל ולירן דנינו.
בדצמבר הוציאו מהפרויקט את השיר "תרוצי אליו", בו אירחו את רותם כהן ואת להקת בית הבובות.
בפברואר 2020 התארחו אצל גיא פינס בשיר לחגיגות ה-500 אלף עוקבים בעמוד האינסטגרם של תוכניתו "ערב טוב עם גיא פינס" הנקרא "ערב טוב".
במרץ הוציאו את השיר "הכוכבים בוכים בלילה" בו אירחו את שירי מימון ודודו אהרון.
במאי הוציאו את השיר "ואז את תראי" בו אירחו את דיקלה ועידן חביב.
בספטמבר 2020 יצא השיר "את יודעת אמא" ובו אירחו את עמיר בניון ואיתי לוי.
בנובמבר של אותה השנה הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "חלק א'", ובאותו החודש הוציאו יחד עם עומר אדם את הסינגל הראשון מתוך אלבומם הבא, "על מה בנות חושבות בלילה".
ב-14 בפברואר 2021, יצא הסינגל השני, "השמיים נעולים", בהשתתפות עברי לידר, אלה לי להב ופלד.
ביולי 2022 הוציאו את האלבום "צעירים לנצח".
ב-18 במאי 2023 הוציאו את הסינגל "לאהוב אותך כל יום" יחד עם הזמר עדן חסון.
ביוני 2023 יצא אלבומו השביעי של עומר אדם, סוף העולם, מתוכו כתבו והפיקו את השירים "DXB to TLV" ו"שנינו הפכים".
באותו החודש, יצא השיר "לגעת בשמיים" של דודו אהרון, אותו כתבו, הלחינו והפיקו לרגל הצעת הנישואין וחתונתו של הכותב רון ביטון.
ב-12 בפברואר 2024 דולי ופן שיתפו פעולה עם עילי בוטנר בשיר חדש בשם "להגיע הביתה".
ב-6 בנובמבר 2024 הכריז הצמד על פירוק באותה שנה יצא הסינגל "אף פעם", בביצוע אורי שכיב, ומהווה את הסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה שלו שיצא באותה שנה.
השיר נכתב על ידי דולב רם והולחן על ידי חזות, שהפיק אותו מוזיקלית יחד עם נדב ביטון.
דולורס קלרה פרננדס הוארטה (בספרדית: Dolores Clara Fernández Huerta; נולדה ב-10 באפריל 1930) היא מנהיגת איגודי פועלים ופעילה למען זכויות אזרח מקסיקנית-אמריקאית, אשר ייסדה יחד עם סזאר צ'אבס את אגודת פועלי החקלאות הלאומית (לימים UFW).
הוארטה הייתה בין מארגני שביתת הענבים בדליינו בשנת 1965 בקליפורניה, והובילה את המשא ומתן שהסתיים בהסכם הקיבוצי הראשון בהיסטוריה של הפועלים החקלאיים, אשר נערך כתוצאה מהשביתה והחרם הנלווה לה.
הוארטה זכתה בפרסים רבים עבור שירות לקהילה ופעילותה למען זכויות עובדים, מהגרים ונשים, ביניהם פרס האמריקאית המצטיינת מטעם קרן יוג'ין וי.
דבס, הפרס הנשיאותי על שם אלינור רוזוולט לזכויות אדם, ומדליית החירות הנשיאותית.
היא הייתה הלטינה הראשונה להיכנס להיכל התהילה הלאומי לנשים, ב-1993.
הוארטה טבעה את הסיסמה "Sí, se puede" ("כן, אנחנו יכולים") אשר אומצה בגרסתה האנגלית (!Yes, We Can) על ידי ברק אובמה במסע הבחירות שלו לנשיאות ארצות הברית.
היא מוכרת כגיבורה עממית ומודל לחיקוי בקהילת הצ'יקנה, והיא הנושא במספר רב של קורידוס (בלדות עממיות) וציורי קיר.
הוארטה נולדה בעיירת הכורים דוסון, שבניו מקסיקו, להורים חואן פרננדס ואליסיה צ'אבס.
חואן פרננדס נולד בדוסון למשפחת מהגרים מקסיקנים, ועבד ככורה פחם.
במהלך השפל הגדול הוא הצטרף למספר הגדול של פועלים חקלאיים עונתיים שהתהווה בעקבות הכשלים הכלכליים של התקופה, אשר נדדו ממקום למקום על פי עונת הקטיף.
הוא בעיקר קטף סלק במדינות קולורדו, נברסקה, ווויומינג.
הוא נהיה פעיל בהתארגנות פועלים באיגודים, והוארטה גדלה על סיפוריו של אביה בנושא.
הוריה התגרשו כשהיא הייתה בת שלוש, והקשר בינה לבין אביה נחלש, היות שהוא חזר לניו מקסיקו והיא חייתה עם אמה בקליפורניה.
חואן פרננדס נבחר לבית המחוקקים של ניו מקסיקו ב-1938.
צ'אבס גידלה את הוארטה ושני אחיה במרכז קליפורניה, בקהילת הפועלים החקלאיים של סטוקטון.
צ'אבס הייתה פעילה בקהילה בנושאים רבים, כולל סיוע ורווחה, ארגונים אזרחיים, ובכנסייה.
היא עודדה את הגיוון התרבותי שהיה חלק אינטגרלי בילדותה של הוארטה ובחינוכה, שכן הייתה זו קהילה של מהגרים, הן מחוץ לארצות הברית והן מרחביה.
לימים, צ'אבס פתחה מסעדה ובית מלון, בהם סיפקה שירותים ודיור מוזלים או ללא תשלום לפועלים חסרי אמצעים ומשפחותיהם.
הוארטה שאבה מאמה את המסירות לעבודתה עם פועלי החוות מאוחר יותר בחייה.
בראיון סיפרה הוארטה כי: "האדם הדומיננטי בחיי היא אמי.
היא הייתה אישה מאוד אינטליגנטית ומאוד עדינה".
מעשיה הנדיבים של צ'אבס סיפקו את הבסיס של האידאולוגיה של הוארטה להתנגדות בלתי אלימה, הנובעת ממקום רוחני.
באותו ראיון היא הוסיפה: "כשאנו מדברים על כוחות רוחניים, אני חושבת שנשים היספניות מכירות את הכוחות האלה טוב יותר.
אנחנו יודעות מהו צום, כי זה חלק מתרבות.
אנחנו יודעות מהן מערכות יחסים, ואנחנו יודעות מהי הקרבה".
הפעילות הקהילתית של הוארטה החלה כאשר היא הייתה תלמידה בתיכון.
היא הייתה פעילה במספר מועדונים בבית הספר, וגם הייתה חברה בצופות (Girl Scouts) עד גיל 18. היא ספגה בעת לימודיה התייחסות מפלה וגזענית בשל היותה צ'יקנה, וניסיון זה שכנע אותה שהחברה חייבת להשתנות.
אחרי שסיימה את לימודיה בתיכון, היא למדה במכללה הקהילתית, שם הוציאה תעודת הוראה.
לאחר תקופה בה לימדה בבית ספר יסודי, הוארטה עזבה את עבודת ההוראה והחלה במסע חייה לשינוי חברתי, קידום זכויות לקהילות מוחלשות, ומאבק נגד אי-צדק כלכלי:
בשנת 1955, הוארטה עזרה לפרד רוס להקים את סניף סטוקטון של ארגון שירות לקהילה (CSO), אשר נלחם למען שיפור מצבם הכלכלי של הקהילה הלטינה-אמריקאית.
הוארטה נטלה על עצמה תפקידים מרכזיים בפעילות הארגון.
היא זכתה בשל כך בביקורת קשה מהסביבה, מכיוון שהגישה החברתית הייתה שתפקידים בעלי אחריות אמורים להיות בידיהם של גברים לבנים.
ב-1960, הוארטה הייתה מייסדת שותפה של אגודת הפועלים החקלאיים, אשר ערכה רישום מצביעים והפעילה לחץ על רשויות מקומיות לבצע שיפורים בשכונות הבאריו (שכונות מקסיקניות).
דרך העבודה שלה ב-CSO, הוארטה הכירה את סזאר צ'אבס, שמונה כמנכ"ל הארגון.
השניים הבינו עד מהרה שהם חולקים מטרות משותפות לשיפור חייהם של פועלים חקלאיים.
בשנת 1962, לאחר שהדירקטוריון של CSO דחה את בקשתם לפעול לארגון הפועלים החקלאיים, השניים התפטרו ואז ייסדו יחדיו את אגודת הפועלים החקלאיים הלאומית (NFWA).
לימים, NFWA הפך לוועדה המארגנת המאוחדת של הפועלים החקלאיים (UFWOC), הארגון אשר הצטרף בתמיכה לשביתת הענבים בדיליינו, ואז הוביל את חרם הצרכנים הלאומי.
במהלך המאבק המשותף עם האיגוד של הפועלים הפיליפינים אשר פתחו בשביתה, התמזגו הארגונים ויצרו את UFW, האיגוד שהפך למוביל בייצוג פועלים חקלאיים בקליפורניה ובמדינות אחרות.
החל משנת 1965, הוארטה ניהלה את החרם הצרכני הכלל-ארצי של UFW במהלך שביתת הענבים בדליינו.
היא ארגנה מגוון חרמות נושקות לחרם המרכזי, שמטרתם הייתה לעורר את הציבור למצוקת הפועלים החקלאיים וכן לקדם זכויות הצרכן.
תוצאת החרם הייתה הסכם קיבוצי בין מגדלי הענבים בקליפורניה עם הפועלים, המיוצגים על ידי UFW, במסגרתו שופרה משכורתם, שופרו תנאי העבודה והרווחה שלהם, ואושרו בחירות לאיגוד מייצג.
בנוסף, הוארטה פעלה במישור המשפטי והחקיקתי לשיפור תנאים עבור פועלים חקלאיים.
חוק משנת 1960 המאפשר לדוברי ספרדית להיבחן לרישיון נהיגה בקליפורניה בספרדית.
חוק משנת 1962 המבטל את תוכנית ברסרו, אשר התירה לתאגידים לייבא פועלים זרים ללא הבטחת זכויותיהם לשכר מינימום או תנאי בסיס אחרים.
חוק משנת 1963 שהרחיבה את התוכנית הפדרלית AFDC (סיוע למשפחות עם ילדים, או קצבת ילדים), לכלולת עובדים חקלאיים בקליפורניה.
חוק יחסי העבודה החקלאית של קליפורניה (ALRA) משנת 1975, אשר אישר משא ומתן קיבוצי עבור עובדים חקלאיים, ואף יסד את מנהל יחסי העבודה החקלאית של קליפורניה (ALRB) כדי לפקח על התהליך.
במהלך פעילותה למען פועלים חקלאיים, הוארטה נעצרה 22 פעמים עבור השתתפות באירועי התנגדות אזרחית בלתי אלימים ובשביתות.
היא פרשה מעבודה קבועה במסגרת זו, אך ממשיכה להיות פעילה עבור מגוון מטרות פרוגרסיביות, יושבת במספר דירקטוריונים של מלכ"רים, כולל בארגון Feminist Majority Foundation.
ב-5 ביוני 1968, הוארטה עמד לצד רוברט קנדי על הבימה כשהוא נאם את נאום הניצחון שלו כשזכה בבחירות המוקדמות הדמוקרטיות של קליפורניה לנשיאות.
רגעים ספורים לאחר מכן, קנדי וחמישה בני אדם נוספים נורו בדרכם החוצה דרך מטבח המלון.
הוארטה הייתה שם איתו מוקדם יותר, אך לא ליוותה אותו ביציאה.
קנדי מת מפצעיו ביום למחרת.
בספטמבר 1988, הוארטה הוכתה קשות על ידי משטרת סן פרנסיסקו במהלך מחאה שלווה וחוקית נגד המצע הפוליטי של המועמד דאז לנשיאות ג'ורג' בוש.
מכות האלה שספגה גרמו לנזק פנימי קשה בפלג הגוף העליון שלה, כולל מספר צלעות שבורות, ונדרשה הסרת הטחול שלה בניתוח חירום.
ההתקפה עליה צולמה, והווידאו שודר באופן נרחב בחדשות הטלוויזיה המקומית.
הוארטה תבעה את עיריית סן פרנסיסקו, וזכתה לפיצויים, אותם תרמה למאבק למען פועלי החוות.
כתוצאה מהתקיפה והתביעה שבעקבותיה, עיריית סן פרנסיסקו שינתה—תחת לחץ—את מדיניותה בנושא שליטה בקהל ואת תהליכי המשמעת של שוטרים.
בעקבות החלמה הארוכה שלה, הוארטה נטלה חופשה ללא תשלום מהאיגוד כדי להתמקד במאבק למען זכויות נשים.
היא נסעה ברחבי ארצות הברית למשך שנתיים מטעם ארגון Feminist Majority (הרוב הפמיניסטי) במסגרת הקמפיין "הפמיניזציה של הכוח: 50/50 עד שנת 2000" אשר עודד נשים לטינה לרוץ בבחירות לתפקידים ציבוריים.
הקמפיין הביאה לעלייה משמעותית במספר הנשים שנבחרו ברמה המקומית, המדינתית והפדרלית.
היא גם שימשה כיו"ר הלאומית של מפלגת המאה ה-21, שהוקמה ב-1992 על העקרונות שנשים יהוו 52% ממועמדי המפלגה, וכי על בעלי התפקידים במפלגה לשקף את הגיוון האתני של האומה.
הוארטה היא הנשיאה של קרן דולורס הוארטה (DHF), אותו יסדה בשנת 2002. הארגון הוא מלכ"ר "למען הקהילה הפועל ברמה עממית-שורשית...
DHF יוצר הזדמנויות בהתארגנות קהילתית, פיתוח מנהיגות, מעורבות אזרחית, וקידום מדיניות בתחומים המועדפים הבאים: בריאות והסביבה, חינוך ונוער, ופיתוח כלכלי."
הוארטה מונתה כאחת משלוש הנשים החשובות של השנה ב-1997 על ידי Ms.
היא הייתה הזוכה הראשונה בפרס זכויות האדם על שם אלינור רוזוולט מידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 1998. באותה שנה, Ladies' Home Journal זיהה אותה כאחת מ"100 הנשים החשובות ביותר של המאה ה-20", ברשימה שיצאה גם כספר צילומים בכריכה קשה.
יחד איתה ברשימה היו מנהיגות כמו אינדירה גנדי ומרגרט תאצ'ר, פמיניסטיות כמו גלוריה סטיינם, פעילות כמו רוזה פארקס, ודמויות פופולריות אחרות כמו הנסיכה דיאנה והאם תרזה.
היא זכתה בפרס Puffin/Nation לאזרחות יצירתית בשנת 2002. היא קיבלה תואר לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון בהכרה בהישגיה הרבים במאי 2006. היא קיבלה, יחד עם וירחיליו אליזונדו, את פרס השלום לשנת 2007 מטעם Community of Christ International.
ב-18 במאי 2007, הודיעה הוארטה על תמיכתה במועמדת לנשיאות הילרי קלינטון, ובוועידה הדמוקרטית הלאומית של שנת 2008, הוארטה הציבה את שמה כמועדת רשמית.
בשנת 2008 הוענק להוארטה פרס ג'יין אדמס למנהיגות, וב-2009 זכתה במדליית UCLA הכבוד הגבוה ביותר שניתן מטעם האוניברסיטה.
באוקטובר 2010, קיבלה הוארטה תואר של כבוד על ידי מילס קולג', עבור "חיים כאלופת צדק חברתי, אשר בשל מנהיגותה האמיצה השיגה רמת תמיכה ללא תקדים ברמה הלאומית בעובדים חקלאיים, בנשים, ובקהילות מוחלשות במסע בלתי נלאה למען זכויות האדם".
באותו החודש, הוענק לה גם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת הפסיפיק, אשר חשפה דיוקן רשמי שלה עבור פרויקט "אדריכלי השלום" של האמן מייקל קולופי.
הוארטה קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ברק אובמה ב-29 במאי 2012. היא יו"ר של כבוד בארגון הסוציאליסטים הדמוקרטיים של אמריקה וגם יושבת בדירקטוריון של ארגון Equality California, אשר מקדם זכויות להט"ב בקליפורניה.
ב-2017 קיבלה הוארטה תואר דוקטור של כבוד מטעם מכללת מאונט הוליוק.
ארבעה בתי ספר יסודיים בקליפורניה; בית ספר אחד בפורט וורת', טקסס; בית ספר תיכון בפואבלו, קולורדו, וכן בית ספר התיכון של סלינס, שם יש אוכלוסייה גדולה של פועלים חקלאיים, נקראים על שמה של הוארטה.
במכללת פיצר שבקלרמונט בקליפורניה יש ציור קיר המוקדש לה.
ב-2013, הוארטה זכתה בפרס ג'פרסון לשירות ציבורי.
אסטרואיד 6849 Doloreshuerta שהתגלה ב-1979 על ידי אלינור הלין ושלטה ג'ון באס נקרא על שמה.
הוארטה היא אחת מדמויות הנושא בסרטה של סילביה מוראלס A Crushing Love (2009), סרט ההמשך ל-Chicana (1979).
בסרט César Chávez של דייגו לונה משנת 2014, דמותה מגולמת על ידי רוזריו דוסון.
הסרט התיעודי משנת 2017, Dolores, נעשה אודותיה.
הוארטה פעלה למען זכויות נשים ובקמפיינים פמיניסטיים במסגרת עבודתה כמארגנת איגודים ומקדמת זכויות פועלים ומהגרים.
היא משמשת בתפקידים רשמיים בארגונים פמיניסטיים, ומקדמת מועמדות בעלות מצע פוליטי פמיניסטי בבחירות מקומיות ולאומיות.
הוארטה הייתה יו"ר של כבוד ב[מצעד הנשים בוושינגטון שהתקיים ב-21 בינואר 2017, יום אחרי השבעתו של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית.
הוארטה נישאה לראלף הד בעת לימודיה במכללה.
לזוג שתי בנות, סלסט ולורי.
הוארטה התגרשה מהד, ומאוחר יותר נישאה לוונטורה הוארטה, ולהם נולדו חמישה ילדים.
בנם, אמיליו חסוס הוארטה, התמודד לבחירות לקונגרס.
הוארטה קיימה מערכת יחסים עם ריצ'רד צ'אבס, אחיו של סזאר.
השניים לא נישאו, אך חיו יחדיו ונולדו להם ארבעה ילדים משותפים.
הם היו יחד עד מותו של ריצ'רד ב-27 ביולי 2011.
מסמכי דולורס הוארטה הם חלק מן האוסף הקבוע של UFW בארכיון הספרייה על שם וולטר פי.
יש גם מידע רב אודותיה באוסף מסמכי סזאר צ'אבס, השמורים באותו הארכיון.
דוליטל הוא סרט לייב אקשן, הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי, בבימוי סטיבן גייגן, בהפקת סרטי יוניברסל.
הסרט מבוסס על ספרו של יו לופטינג, בעל אותו שם.
זהו הסרט הראשון אודות דוקטור דוליטל שהופץ על ידי סרטי יוניברסל.
בסרט מככבים רוברט דאוני ג'וניור, אנטוניו בנדרס, מייקל שין וג'ים ברודבנט ובנוסף את הדמויות מדבבים טום הולנד, סלינה גומז, ג'ון סינה, קומייל ננג'יאני, ראמי מאלק, כרמן אג'וגו, קרייג רובינסון, מריון קוטיאר, רייף פיינס, אוקטביה ספנסר, אמה תומפסון ופרנסס דה לה טור.
הסרט עלה לאקרנים ב-17 בינואר 2020.
החניך המתלמד של דוליטל עובר לא מעט טלטלה לפני שהוא מתקבל לתפקיד האסיסטנט.
תחילה אביו מלגלג על החולשה שלו מול בעלי החיים בעת הציד בטבע.
לאחר מכן, הדרך אל ליבו של דוקטור דוליטל לא קלה.
דוליטל איננו מעוניין לפגוש יצורים אנושיים.
אלא שהחניך מתחבב על בעלי החיים ואף לומד די מהר לשוחח עימם.
על דוליטל נופלת משימה בעל כורחו, להציל את המלכה.
הוא איננו מעוניין לבצע זאת.
אלא שאם לא יבצע זאת, יאבד את הגן העצום והבית
שהמלכה העניקה לו, מתוך כוונה שהוא ירפא את בעלי החיים הפצועים והחולים.
דוליטל יוצא למשימה למצוא את התרופה שתציל את המלכה.
אלא שבדרך הוא עוד יתקל בקשיים רבים, כולל אובדן הספינה שלו.
רוברט דאוני ג'וניור - דוקטור דוליטל
הארי קולט - טומי סטובינס, החניך המתלמד של דוליטל
אנטוניו בנדרס - ראסולי, מלך הפיראטים
מייקל שין - מאדפליי, היריב של דוליטל
ג'סי באקלי - המלכה ויקטוריה
ראלף איינסן - ארנל סטובינס
ג'ים ברודבנט - לורד תומאס בדגליי
קסיה סמוטניאק - לילי דוליטל, אשתו של דוקטור דוליטל
כרמל לניאדו - ליידי רוס.
סוני אשבורן - ארנל סטובינס ג'וניור
טום הולנד - ג'יפ הכלב
ראמי מאלק - צ'י-צ'י הגורילה
אמה תומפסון - פולינזיה הארה
רייף פיינס - בארי הטיגריס
סלינה גומז - בטסי הג'ירפה
קומייל ננג'יאני - פלימפטון היען
אוקטביה ספנסר - דב-דב הברווזה
ג'ון סינה - יושי דוב קוטב
קרייג רובינסון - פלמינג הסנאי האדום
מריון קוטיאר - טוטו השועלה
כרמן אג'וגו - ראג'ין הלביאה
ג'ייסון מנזוקאס - ג'יימס השפירית
פרנסס דה לה טור - גינקו וו-סורס, הדרקונית המבעיתה יורקת האש.
פישר - מיני הכיסנאי הדואה
במקור, היה "דוליטל" צפוי לצאת לאקרנים ב-12 באפריל 2019 על ידי סרטי יוניברסל, אולם ב-1 באוקטובר 2018 הוחלט כי תאריך יציאת הסרט יהיה 17 בינואר 2020.
דוליצ'ורינצ'ופס (שם מדעי: Dolichorhynchops; מילולית: "פרצוף ארוך-חוטם") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלזיוזאוריה שחי בסוף הקרטיקון.
מראהו מזכיר את בני קבוצת הפליואוזאורודים, אך למעשה הוא קרוב לקבוצה השנייה בסדרה - פלסיוזאורודים.
מאובניו נמצאו ברחבי ארצות הברית וקנדה ותוארכו לגילאי הטורון עד הקמפן, לפני 93.5–70.6 מיליון שנה.
מאובני היצור נמצאו ב-1900 סביב גבעות בקנזס והובא לאוניברסיטת קנזס שם הפלאונטולוג סמואל וונדל וויליסטון נתן לו את שמו.
במשך השנים התגלו מספר מאובנים של היצור לרבות מאובן שנמצא בבטנו של טילוזאורוס גדול.
המאובנים האחרונים התגלו ב-2003 ותוארכו למין חדש המצוי במחלוקת.
מלבד המין החדש נמצאים בסוג שלושה מינים נוספים.
אורכו של הזוחל הימי הגיע עד ל-4.5 מטרים והוא שקל עד 250 קילוגרם.
הוא הכיל לסת ארוכה ורחבה בעלת שיניים דקות וחרוטיות ששימשו לתפיסת דגים והיה בעל גוף עגלגל, סנפירים כשל כלב ים וזנב קצר.
הוא לא היה יכול לצאת מהים ולכן סביר להניח שהשריץ צאצאים חיים.
הדוליצ'ורינצ'ופס הופיע כיצור העיקרי בסרט הIMAX של הנשיונל ג'יאוגרפיק: "מפלצות ים", בו נראה סיפור חייהם של משפחה כולל של המאובן שנמצא בבטנו של הטילוזאורוס.
הוא הופיע גם במשחק "עולם היורה: המשחק".
בנוסף הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה".
דוליוזאוריסקוס (שם מדעי: Doliosauriscus) הוא סוג של סינאפסיד בן קבוצת הדינוצפאליה, אשר התקיים באמצע הפרם.
המאובנים שלו התגלו ברוסיה במחוז אורנבורג והם הוגדרו ב-1961 בידי החוקר הגרמני אוסקר קון .
הממצאים של המין השני התגלו סמוך לעיר סמרה שעל נהר הוולגה.
הדוליוזאוריסקוס היה זוחל טורף בעל ניבים גדולות בקדמת הלסת, דומות מעט לניבי שנחרבים, והוא הגיע לאורך של מעל ארבעה מטרים.
אורך הגולגולת שלו הגיעה ל-53 ס"מ בממוצע.
במראהו דמה לסוגים אנטאוזאורוס וטיטאנוצפלוס מדרום אפריקה, שגם הם היו טורפים מטילי אימה.
היה לו צוואר שרירי וחלל עיניים מוגבה מעל מרבית הלסת.
החלק העליון של הראש היה נוקשה ודמה מעט לקסדה כמו של דינוזאור פכיצפלוזאורוס.
עם זאת למעשה הוא היה קרוב בהרבה ליונקים מאשר לדינוזאורים.
טורף זה היה טורף-על בעל שרירי רגליים חזקים שניזון ממרבית החיות בתחומי רוסיה של הפרם, לרבות דו-חיים גדולים, דמויי תנינאים ומהסקוטוזאורוס.
הוא ניזון כנראה גם מסינאפסידים אחרים, לרבות מדינוצפאלים אחרים כמו Ulemosaurus.
דולמן מנגה (בספרדית: Dolmen de Menga) הוא רוגם מטיפוס השוכן בסמוך לעיר אנטקרה ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד, שהוא אחד המבנים המגליתיים החשובים ביותר באירופה.
יחד עם דולמן ויירה הצמוד אליו ותולוס אל רומרל, במרחק 1.7 קילומטרים משם, הם מהווים מכלול חשוב של האדריכלות הנאוליתית המכונה "אתר הדולמנים של אנטקרה".
ב-2016 נוסף אתר הדולמנים לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
הרוגם של דולמן מנגה שוכן בעמק רחב בפאתי צפון-מזרח אנטקרה.
דולמן ויירה נמצא במרחק של כ-90 מטרים בלבד ממנו.
תארוך המבנה שנוי במחלוקת - מחקרים ישנים דגלו בגיל של כ-4,000 עד 4,500 שנים, בעוד שמחקר מאוחר יותר העריך שתאריך הבנייה מוקדם משמעותית ובכך הגדיל את גיל המבנה משמעותית לסביבות 5,000 עד 5,500 שנים, בתקופה הנאוליתית.
בכל מקרה, המבנים של דולמן ויירה ודולמן מנגה ככל הנראה קרובים זה לזה לא רק מרחבית אלא גם בזמן.
את הדולמן בנו חקלאים שישבו בעמק הפורה הסמוך במהלך התקופה הנאוליתית והכלקוליתית מבערך שנת 5,000 לפנה"ס עד 2,200 לפנה"ס.
שרידי היישוב הנאוליתי הקרוב ביותר "סרו דה מרימאצ'ו (Cerro de Marimacho) נמצאים על גבעה קטנה כ-200 מטר מזרחית לדולמן וממנה כנראה הובאו גושי האבן.
דולמן מנגה הוא בפועל רוגם, דולמן גדול המכוסה בעפר תוך יצירת תל קטן, שמשערים ששימש אתר קבורה.
קוטרו של התל (טומולוס) של דולמן מנגה הוא כ-50 מטרים וגובהו מעל 4 מטרים, כשהדולמן מתחתיו הוא הדולמן הגדול באירופה.
מסדרון פתוח (אטריום), שכנראה היה מכוסה בחלקו בגג, מוביל למסדרון קצר המורכב מארבעה גושי סלע גדולים המכוון לכיוון צפון-מזרח (אזימוט 45°), המוביל לחלל סגור גדול, סגלגל, מחולק באמצעו על ידי שלושה עמודים מרכזיים.
חדר סגלגל זה סוטה מעט דרומה מכיוון הכניסה.
אורך החדר הסגלגל 27.5 מטרים גובהו נע מ-2.7 מטרים בכניסה ועד 3.5 מטרים בקצה המרוחק.
החלק הרחב ביותר בחדר גם הוא לקראת הקצה והוא כ-6 מטרים.
בחלק זה יש גם פיר (כנראה באר) בקוטר 1.5 מטרים ובעומק של 19.5 מטרים.
הפיר נמצא בקו אחד עם שלושת העמודים התומכים בגג הבנוי מחמישה גושי אבן במשקל 250 טון (במקור הייתה גם אבן שישית מעל הכניסה שאבדה).
הקירות בנויים מגושי אבן מסותתים עומדים המכונים "אורתוסטטים", 12 גושים מכל צד, וגוש אחד בקיר האחורי.
הגוש הגדול ביותר שוקל 180 טון (להשוואה הגוש הגדול בסטונהנג' שוקל כ-50 טון).
כל המבנה מכוסה בעפר ובאבנים.
כיוון הפתח הוא 45 מעלות צפון-מזרח, כיוון הזריחה בנקודת ההיפוך של הקיץ.
כיוון זה יוצא דופן שכן 95% מהדולמנים מכוונים לדרום-מזרח.
בנוסף הכיוון פונה אל הרכס המכונה פניה דה לוס אנמורדוס, תופעה ייחודית ביבשת אירופה שדולמן מכוון לנקודת ציון טבעית.
מספר קטן של מבקרים יכולים לחזות באירוע זה בכל שנה בהזמנה מראש.
הגבעה וכל המבנה נשמרו היטב עד עצם היום הזה.
מכיוון שלא נמצאו שרידי עצמות או חפצים שהם מנחות קבורה בתוך המבנה, ההנחה, שהמבנה שימש כאתר קבורה, שנויה במחלוקת.
האדריכלות יוצאת הדופן של המבנה שלא ניתן לסגור אותו, ואשר - בהשוואה למבנים מגליתיים אחרים - יוצרת חלל גדול, יכולה הייתה לשמש גם מקום תפילה או כינוס.
בנוסף, לא ניתן לשלול שינוי בשימוש באתר במהלך השנים.
הכיוון של דולמן מנגה סוטה לחלוטין מכיוון הבנייה הסטנדרטי של דולמנים אחרים בחצי האי האיברי.
השינוי בכיוון מוסבר על ידי האוריינטציה לכיוון ההר פניה דה לוס אנמורדוס, שמגלה מרחוק קווי מתאר של פנים אנושיות.
מחסה הסלע מטקברס (Abrigo de Matacabras) השוכן למרגלות המורדות הצפון-מערביים של ההר פניה דה לוס אנמורדוס, קשור קשר הדוק לדולמן מנגה שצירו המרכזי מצביע ישירות אליו.
כאמור הדולמן מכוון לכיוון צפון-מזרח, צפונית לזריחת השמש בימי הקיץ, הקבר הידוע היחיד המכוון באירופה בהקשר תרבותי זה.
בשנת 2018, פרסמה קבוצת המחקר ATLAS מאוניברסיטת סביליה מחקר של ניתוח ברזולוציה גבוהה של ציורי המערות בסגנון סכמטי של מחסה הסלע.
למערה הקטנה יש קישורים חזותיים וסמליים גם לדולמן מנגה, ומבססים יחסי נוף שהם אולי ייחודיים בפרהיסטוריה האירופית.
התוצאות אישרו את הכרונולוגיה הנאוליתית של המערה "ככל הנראה, לפחות בתחילת האלף הרביעי לפני הספירה ...
וחשיבותה כמקום התייחסות לאוכלוסייה הנאוליתית (ואולי אף מוקדמת יותר) באזור".