tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיה ואחיותיה של אלטהאוס נפטרים מכולרה שבאה בגלל המלחמה, ואביה מת מצער לאחר שאיבד את בניו.
היא עצמה פושטת את הרגל, ונחשפת לתנאים המזעזעים של פצועי המלחמה.
פרידריך פורש מהצבא כדי לתמוך בפעילות השלום של אשתו.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוא נתקע בפריז, ואלטהאוס נוסעת כדי להציל אותו.
עם זאת, היא מאחרת את המועד והוא נורה למוות בידי הקומונה הפריזאית בחשד שהוא מרגל פרוסי.
רודולף, בנה של אלטהאוס מנישואיה הראשונים, ממשיך את דרכה של אמו בפעילות פציפיסטית.
זוטנר כתבה את הספר לאחר שבעצמה חוותה את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כאשר שהתה בבלקן, הוציאה את הספר לאור בדרזדן, הקיסרות הגרמנית, לא רק כדי להביע את דעותיה הפציפיסטיות, אלא גם כדי לפרנס את משפחתה.
הביקורות על הספר לא היו חיוביות במיוחד.
לב טולסטוי סיכם אותו כ"אמונות עמוקות, אך בלי כישרון".
עם זאת, הספר נחל הצלחה אדירה.
בגרמנית הוא הודפס ב-37 מהדורות לפני 1905, ותורגם לשש עשרה שפות.
זוטנר כתבה מאמר בעיתון "העיתונות החופשית החדשה" (Neue Freie Presse) בו קראה להקמת ארגון שלום אוסטרי (Gesellschaft der Friedensfreunde).
שנה לאחר פרסום הספר, זוטנר ייסדה את אגודת השלום הגרמנית (Deutsche Friedensgesellschaft) ונתמנה ליושבת ראש האגודה.
בין השנים 1892-1899. זוטנר זכתה למוניטין בינלאומי כעורכת הירחון הפציפיסטי "הניחו את הנשק!", שנקרא על שם הספר.
ב-1903 היא פרסמה ספר המשך בשם "Marthas Kinder" שלא זכה להצלחה רבה ומעולם לא התפרסם.
ב-1905 היא הפכה לאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום.
על בסיס הספר נעשו שני סרטים.
הניגסברג ודויטש היה משרד אדריכלים אשר פעל בין 1889–1922 ובסיסו בזאגרב.
המשרד נוסד על ידי שני אדריכלים יהודים, ליאו הניגסברג ו ועסק בתכנון והקמה של למעלה מ-100 מבני ציבור, מוסדות דת ומבני מגורים בקרואטיה בכלל וזאגרב בפרט.
יוליוס דויטש (ידוע גם בתור יוליו או יולִיֵה; 1859, קופז'יבנה, מוראביה – 1922, זאגרב, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים) וליאו (לב, לאלוסלאב) הניגסברג (1861, זאגרב, האימפריה האוסטרית – 1911, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) למדו אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בווינה .
לאחר תום הלימודים התמחה הניגסברג בווינה ודויטש יצא להתמחות בפריז.
ב-1889 הקימו בזאגרב את משרד האדריכלים "הניגסברג ודויטש".
באותה העת עברה זאגרב תנופת שיקום ופיתוח מואצים בעקבות נזקי רעש האדמה אשר פקד את העיר ב-1880 והמשרד צמח והיה לגדול ביותר באזור קרואטיה מבחינת היקף הפרויקטים.
הניגסברג ודויטש תכננו במספר סגנונות אדריכליים כגון: נאו-רנסאנס, אדריכלות הבארוק ורוקוקו ובהמשך נמנו עם תנועת "הזצסיון הווינאי".
ב-1911 נפטר ליאו הניגסברג ויוליוס דויטש המשיך לנהל את המשרד.
ב-1921 ניהל המשרד את פרויקט הרחבת בית הכנסת בזאגרב.
ב-1922 לאחר פטירתו של יוליוס דויטש ירש בנו פוואו דויטש (בסרבו-קרואטית: Pavao Deutsch , 1897–1948) את ניהול המשרד.
ב-1923 התאחד משרד הניגסברג ודויטש עם משרד האדריכלים של אלכסנדר פרוידנרייך (בסרבו-קרואטית: Aleksandar Freudenreich, 1892–1974) ונקרא "פרוידנרייך ודויטש" ופעל עד 1940.
הריפּוארית או הניב הריפּוארי או ריפוארי פרנקוני (בניב: Ribuarisch, בגרמנית: Ripuarisch, ripuarische Mundart, ripuarischer Dialekt) הוא קבוצת ניבים גרמניים, חלק מקבוצת השפות המערב-מרכז גרמניות.
הניבים הריפואריים יחד עם הפרנקונית של המוזל (הכוללת את השפה הלוקסמבורגית) כלולים במשפחת הניבים המרכז פרנקוניים וכן לרצף הלשוני של השפות הרנאניות עם השפות הפרנקוניות התחתיות.
מדברים בו בריינלנד (רנאניה) מתחת לקו בנראט (Benrath) - מצפון-מערב לדיסלדורף, קלן ואאכן במערב ועד לוואלדברל (Waldbröl) במזרח.
שטח תפוצת הניב כוללת גם את החלק הצפוני של קהילת הגרמנים בבלגיה וגם הגבול הדרומי של מחוז לימבורג בהולנד, במיוחד קרקראדה (קירכרואה).
שם הניב מקורו בפרנקים הריפוארים (הפרנקים של ארץ הריין) שהתיישבו באזור החל מהמאה הרביעית.
הנציג הידוע ביותר מתוך קבוצה זו הוא "קלש" (Kölsch) , הניב המקומי של העיר קלן.
הניבים השייכים לקבוצה הריפוארית כמעט תמיד קוראים לעצמם "פלאט" (Platt), כמו למשל, "אכר פלאט" (Öcher Platt) המדובר בעיר אאכן, איישווילה פלאט (Eischwiele Platt) של תושבי אשווילר, קירכראדס פלאט (Kirchröadsj Platt) של תושבי קרקראדה, בוכזר פלאט (Bocheser Platt) של תושבי בוכולץ, בנש פלאט (Bönnsch Platt) של תושבי בון.
מעל מאה ניבים ריפואריים קשורים באופן בלעדי לכפר או עיירה אחת ספציפית.
בדרך כלל ישנם הבדלים קטנים בין הניבים השכנים (אם כי המקומיים מבחינים בהם בקלות) ונעשים גדולים יותר כשמדובר בניבים רחוקים יותר מבחינה גאוגרפית.
ההבדלים בין הניבים ממופים במפת איזוגלוסות המשקפים מעתקי הגאים אופייניים הידועים כ"מעתק העיצורים של הגרמנית העילית" או "מעתק ההגאים הגרמאני השני".
השם ניו דיל מתייחס לתוכניתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30 של המאה ה-20 להוציא את ארצות הברית מהמיתון כלכלי הקשה באמצעות השקעה מסיבית של הממשל הפדרלי בתשתיות.
אחת מהבטחות הבחירות העיקריות של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הייתה המאבק במשבר האקלים.
בשנת 2019 הוציאה רשימת המחנה הדמוקרטי (שהתנועה הירוקה הייתה חלק ממנה) תוכנית לניו דיל ירוק בישראל לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
באפריל 2020 הודיעה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל כי משרדה יפרסם תוכנית ניו דיל ירוק לישראל, כאסטרטגיה ליציאה ממשבר הקורונה.
בפברואר 2021 יזמו פעילים בארגונים עומדים ביחד ומגמה ירוקה הקמת תנועה בשם "גרין ניו דיל לישראל"
בין מטרות התנועה: התמודדות הממשלה עם משבר האקלים, יצירת משרות חדשות ברחבי הארץ במקומות עבודה ירוקים, מעבר הדרגתי לאנרגיה מתחדשת, סגירת תעשיות מזהמות שפוגעות בסביבה ובבריאות ופיתוח תעשיות ירוקות, וחיזוק מערכות הבריאות, הרווחה, החינוך והתחבורה הציבורית.
הנידונים למוות הוא סרט פעולה משנת 2007, שנכתב ובוים על ידי סקוט וויפר.
בסרט מככבים סטיב אוסטין, וויני ג'ונס.
הסרט מתרכז בעשרה מורשעים, שנאלצים להילחם זה בזה עד מוות במסגרת משחק לא חוקי המשודר לציבור.
"הנידונים למוות" מספר את סיפורו של ג'ו קונרד (סטיב אוסטין) שמחכה לעונש המוות שלו בכלא אמריקאי.
הוא "נרכש" על ידי תוכנית טלוויזיה ונלקח לאי נטוש ששם יצטרך להילחם נגד 9 מתחרים רצחניים שגם הם מחכים לעונש מוות שלהם.
הנידונים לכל החיים הוא מחזור של סרטים תיעודיים מאת וחטנג מיקלדזה , שיצאו ב-2008 בערוץ DTV .
הסרטים מבוססים על צילומים מבצעיים מארכיון משרד הפנים וה-שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, משרד התובע ומשרד המשפטים של הפדרציה הרוסית, וכן עובדות של מקרים מתוקשרים שלא היו ידועים בעבר לקהל הרחב.
הנושאים העיקריים של הסרטים הם פשעים שקרו בפועל בעבר, תיקים פליליים או אזרחיים.
פרויקט הטלוויזיה הזה מבוסס על חומרים מתיקים פליליים של שנות ה-90. אז, במרדף על חם, היוצרים שוחחו עם אנשי החוק, חוקרים, שופטים ועם מי שביצעו פשעים אלימים.
רבים מהפושעים נידונו למאסר עולם.
15-12 שנים מאוחר יותר, צוות קולנוע בראשות הבמאי וחטנג מיקלדזה ועיתונאי הטלוויזיה יורי קראוזה איתר כמה מהם במושבות העונשין
הם ביקרו במתקני הכליאה "הברבור הלבן" ו"הדולפין השחור", במורדוביה ובאי האש.
מוסדות תיקון אלה הופיעו ברוסיה לאחר 1996, כאשר הונהג מורטוריום על עונש מוות.
"הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור" (1970) היא סדרת רישומים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
בשנת 1970 יצר גרשוני קבוצה של עבודות על ניירות קטני ממדים ועל גזרי נייר שונים.
חלקן לוו בטקסט כתוב בעיפרון - "הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור".
באותה תקופה יצרו אמנים שונים, כיהושע נוישטיין, בני אפרת ואחרים, עבודות שעסקו בגבולות של הנייר.
בסדרת עבודות אלו גרשוני השחיר את המקומות בהן נקרע הנייר בדיו שחור.
בתקופת היווצרן, על רקע האמנות המושגית, נתפשו העבודות כעיסוק אפיסטימולוגי בהגדרת האמנות.
גרשוני הסביר בדיעבד כי העבודות ניסו "להוכיח שלנייר יש עובי, שהוא תלת-ממדי".
שרה בריטברג-סמל ציינה את ההיבט המיסטי של העבודות, המציג "את מה שאינו נתון למבט".
בהצבעה על תוכו השחור של הנייר ניסה גרשוני לְסמן – באירוניה – את מה "שמעבר", כלומר את ממד הטרנסצנדנטי של האמנות.
סדרת העבודות הוצגה בהרחבה בתערוכות ובקטלוגים "גבולות השפה" ו-"העיניים של המדינה: אמנות חזותית במדינה ללא גבולות", שהוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1998. בתערוכה הרטרוספקטיבית של גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות (2010) ועוד.
בשנת 2016 היוו העבודות "נקודת מוצא לדיון ולדיאלוג" לעבודות בתערוכה הקבוצתית "שובו של הנייר / מחשבות על רישום", שהוצגה בבית האמנים בירושלים (אוצרות: עדנה מושנזון וסאלי הפטל נוה)
עבודות מן הסדרה נמצאות באוסף מוזיאון ישראל (B82.0901), אוסף בלה ובנו כלב ועוד.
הניו יורק אובזרוור (The New York Observer) היה שבועון, שיצא לדפוס בין השנים 1987 ל-2016, אז הפסיק לצאת לדפוס והפך לעיתון מקוון בלבד אובזרוור (Observer).
העיתון מתמקד בתרבות, נדל"ן, תקשורת, פוליטיקה, ובתעשיות הבידור והפרסום.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-22 בספטמבר 1987 בניו יורק ביוזמתו של בנקאי ההשקעות ארתור קרטר .
ב-2006 נרכש העיתון על ידי ג'ארד קושנר שהיה אז בן 25. העיתון הופיע כברודשיט ואחר כך כטבלואיד בימי רביעי.
בראשית דרכו, זכה העיתון לפרסום הודות לטור של "סקס והעיר הגדולה" של קנדיס בושנל, שעל בסיסו נכתבה סדרה הטלוויזיה סקס והעיר הגדולה.
את העיתון ערך גריידון קרטר לפני שערך את ואניטי פייר.
אחריו ערכה את העיתון סוזן מוריסון.
העורך הרביעי והמוכר ביותר של העיתון היה פיטר קפלן שעזב את העיתון ב-2009 בעקבות שינויים וקיצוצים שערך בעלי העיתון קושנר.
ב-2016 חדל העיתון להופיע בכתב והופיע באופן מקוון בלבד בשם אובזרוור ללא הקידומת "ניו יורק".
בין כותבי העיתון לאורך השנים נמנים ג'ו קונסון (1992–2010), דורי שפריר , הילטון קרמר , אנדרו סאריס, ריצ'ר ברוקיזר , רוס ברקן (2013–2016), ג'ון היילפרן , רוברט גוטליב , ניקולס פון הופמן , אן רויפי (1997–2002), טרי גאלווי , רון רוזנבאום, מייקל מ.
תומאס , פיליפ וייס וסטיב קורנקי .
"הניהול הציבורי החדש" היא גישה במנהל הציבורי בה עקרונות ניהול של המגזר הפרטי מאומצות על ידי המגזר הציבורי.
המושג מתייחס לארגון מחדש של גופים ציבורים, בצורה שתוביל את הניהול, הדיווח, והחשבונאות שלהם לגישות קרובות לאלו הנהוגות במגזר הפרטי.
המשמעות של אימוץ גישות ושיטות ניהול מהמגזר הפרטי והטמעתן במגזר הציבורי, היא תפיסה של האזרחים כלקוחות של המגזר הציבורי.
לאחר התגבשות המינהל הציבורי כתחום מחקרי ב-1887 על ידי וודרו וילסון, הבינו חוקרים כי המינהל הציבורי הוא תחום רחב מאד, שרחוק מלהיות נייטרלי מבחינה פוליטית.
הוא מושתת על חוקים פורמליים והיררכיה פנימית כדי לתפקד.
בירוקרטיה כזו לא תוכל לממש את מטרותיה של נייטרליות, מומחיות ויעילות, וראו את הצורך לפתח מסגרת מושגית חדשה.
התפתחויות טכנולוגיות, תהליכי עיור וגידולי אוכלוסייה, חייבו את המדינה המודרנית לקיים מינהל ציבורי יעיל ואיכותי.
אם בעבר בעיות רבות היה ניתן לפתור ללא פיקוח ציבורי או סמכות ציבורית, למשל התאגדות ספונטנית של שכנים לצורך בניית מתקן שאיבת מים ממי תהום, כיום יש צורך בשיתוף פעולה מאורגן עם מומחים ציבורים על מנת לבצע פעולות כמו גביית מיסים, שמירת החוק והסדר, סלילת כבישים, תשתיות ועוד.
לאחר מלחמת העולם השנייה והתבססותה של מדינת הרווחה, המנהל הציבורי המודרני כלל יותר ויותר פעולות שבעבר לא היו חלק מתפקידיה של המדינה.
שורה ארוכה של אתגרים במדינות מתפתחות ומפותחות במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, איימו על המינהל הציבורי המסורתי הפורמלי והבירוקרטי.
אתגרים אלו ביחד עם תהליכים כלכליים-חברתיים, אינפלציה גובה ועליית אידאולוגיות כלכליות והתחזקות גישות נאו-ליברליות, הובילו לתפיסה ברחבי העולם כי המינהל הציבורי אינו מתפקד בצורה טובה, וכי השוק הפרטי עדיף ממנו כמעט בכל קטגוריה.
המנהל הציבורי המודרני נקרא לחדש ולתקן את עצמו בסגנון המתאים יותר למאה העשרים ואחת ולדרישות הגוברת ליעילות ואפקטיביות גבוהות יותר בהסתמך על הניסיון של המגזר העסקי.
באופן דומה, שינוי מושגי משמעותי הפך את הסגנון ה"ישן"ֿ, הבירוקרטי והפורמלי של המינהל הציבורי, לגישה ה"חדשה" של ניהול ציבורי, ככזאת שדוגלת באספקת שירותים ציבוריים לאזרח דרך מדיניות הפרטה בולטת, העסקת קבלני משנה, שיתוף פעולה בין הממשל למגזר העסקי והמגזר השלישי.
ולמעשה לצמצם את תפקידה של המדינה.
ליברליזציה זו של המינהל הציבורי מוכרת כיום כדוקטרינת הניהול הציבורי החדש (NPM).
במובנים רבים, הניהול הציבורי החדש מאמץ אידיאלים מנוגדים למערכת הישנה.
מסגרת זו מתרחקת מסוכנויות ציבוריות גדולות שניתן להבחין בהן, ומעדיפה לערב שורה של סוכנויות - ציבוריות ופרטיות - באספקת מוצרים ושירותים ציבוריים.
העלייה של הניהול הציבורי החדש נבעה מארבע מגמות מנהליות משמעותיות:
ניסיונות להאט ולהחזיר לאחור את הצמיחה הממשלתית והגידול בכוח האדם במגזר הציבורי.
מעבר לכיוון סוגים שונים של הפרטה והתרחקות ממוסדות ממשלתיים, עם דגש מחודש על סובסידיאריות במתן השירותים.
פיתוח אוטומציה, במיוחד בטכנולוגיית מידע, בייצור ובהפצה של שירותים ציבוריים.
פיתוח אג'נדה בינלאומית, המתמקדת יותר ויותר בנושאים כלליים של ניהול ציבורי, עיצוב מדיניות, קבלת החלטות ושיתוף פעולה בין-ממשלתי, במקום המסורת הישנה של התמחויות מדינות בודדות במינהל ציבורי.
לכן במדינות אוטוקרטיות או כאלו שאינן מקיימות שלטון דמוקרטי, אומנם קיים מינהל ציבורי, אך ישנו חשש כי המינהל הציבורי עלול להיות מושחת ואינו יפעל לטובת הציבור אותו הוא משרת.
גישת הניהול הציבורי החדש הציעה אינטראקציה שונה בין האזרח לבין השלטון הדמוקרטי.
גישה זו מטיפה לצמצום מעורבות הממשל בחיי האזרח ומתבססת על תאוריות כלכלת שוק ועל תרבות כלכלת שוק בארגונים ציבוריים.
מתוך כך נובעת תפיסה מרכזית בניהול הציבורי החדש, ולפיה הממשל והמנהל הציבורי נתפסים כמנהלים של ארגון בירוקרטי גדול שהאזרחים הם לקוחותיו.
ברוח זו מטרתה המרכזית של הממשלה היא לספק את צורכי האזרחים.
ברוב המחקרים על הניהול הציבורי החדש נזכרים חמישה עקרונות ליבה:
צמצום - צמצום גודל והיקף הממשלה: גישת הניהול הציבורי החדש קוראת לצמצום המגזר הציבורי והעברת חלק מתפקידו למגזר הפרטי, לביזוריות, לאימוץ שיטות וגישות ניהול מוצלחות מהמגזר הפרטי אל המגזר הציבורי ולהטמעתן בו, וכן לסיגול תרבות ניהול "עסקית" ותחרותית בארגוני המנהל הציבורי.
צמצום מתייחס גם למאמצים של ממשלות לצמצם את עלויות והוצאות התקורה שלהן ללא קשר להזזת עומס כלשהי.
במתכונתה השכיחה ביותר, פירוש הדבר הוא צמצום הבירוקרטיה, כפי שנמדדת על ידי גודל התקציבים ומספר עובדי המדינה.
ניהוליות - שימוש בשיטות פעולה עסקיות בממשלה: ניהוליות מתייחסת לשימוש באידאולוגיה ובשיטות עסקיות בטיפול בעובדי ציבור.
הפוליטיקאי מצפה מעובדי הארגון להיות קשובים ויעילים בביצוע הנחיות, האחריות מואצלת לרמות הנמוכות ביותר האפשריות, שבהן אחריות מובטחת לכאורה על ידי כלים כמו הסכמי ביצוע, יעדי שירות לקוחות ומאפיינים אחרים של המגזר הפרטי.
ביזור - התקרבות קבלת ההחלטות אל מקבלי השירות: ביזור היא העברת תפקידים וסמכויות מגוף מרכזי לגופי מנהל מקומיים או לדרגים נמוכים יותר.
הניהול הציבורי החדש מתמקד בשתי גישות בביזור: האחת, העצמה בהענקת סמכויות הדרושות לעובדים כדי לבצע את עבודתם במינימום הפרעות.
והשנייה, האצלת סמכויות לרמות נמוכות יותר בהיררכיה.
דה-ביורוקרטיזציה - ארגון מחדש של הממשלה כדי להדגיש תוצאות ולא תהליכים: הקטנת הסרבול הממשלתי ופישוט תהליכים.
תפיסה זו מבקשת לשנות את דפוס הפעולה של ארגונים ציבוריים לכזה המדגיש תוצאות על פני תהליכים, שירות על פני נהלים, השתתפות על פני היררכיה ומערכות פתוחות על פני מערכות סגורות.
הקניית כיוון של שירות לקוחות בסוכנויות ציבוריות, בצירוף צעדים להפחתת הביורוקרטיה.
הפרטה - הקצאת סחורות ושירותים ממשלתיים לחברות חיצוניות: הקצאת סחורות ושירותים קולקטיביים עם מינימום של מעורבות ממשלתית והעברת בעלות ושליטה מהמדינה לגופי שוק.
העדפה של מענה מהמגזר הפרטי, ולא הממשלתי, למתן שירותים.
הפרטה היא לא תפיסה דו-קוטבית (בעלות ממשלתית מול בעלות פרטית), אלא עשויה להתרחש לאורך רצף נרחב של אפשרויות.
המושג "ניהול ציבורי חדש" הוצע בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כחלק מתהליכי רפורמה שהחלו במנהל הציבורי במדינות מערביות שונות בעיקר באותו עשור.
בתקופה זה עמדו רוב מדינות המערב מול מציאות שדרשה שינוי.
אחת הבעיות העיקריות הייתה שבמרבית המדינות לא היה לממשל ידע ניהולי שנדרש כדי להיענות לדרישות הציבור וכדי ליישם מדיניות ציבורית מעשית הנושאת פירות בזמן.
הדבר הוביל לקריאה לשינויים נרחבים בדרך ההפעלה של המנגנון הציבורי והממשל.
הייתה זו קריאה לחשיבה מחדש על דרך הניהול ועל הצורך ליזום רפורמות ניהוליות שישפרו את ניצול המשאבים הציבוריים.
הראשונות שאימצו את העקרונות אשר עליהן התבססה בהמשך הגישה היו בריטניה וארצות הברית, ובעקבותיהן הצטרפו למגמה ניו זילנד ואוסטרליה.
בחלוף השנים אומצו עקרונות אלו במדינות דמוקרטיות רבות בכל רחבי העולם.
נחיצותו של השינוי התעצמה עוד יותר על רקע גירעונות תקציביים כבדים אליהם הגיעו מדינות רבות, וכן נוכח שביעות רצון נמוכה מאוד של האזרחים משירותי המגזר הציבורי.
כחלק ממגמה זו החלו ממשלות לחפש אחר דרכים חדשות לאספקת שירותים: מדיניות הפרטה בולטת, העסקת קבלני משנה, שיתופי פעולה בין מגזרים שבעקבותיהם הצטמצמו תפקידיו של המגזר הציבורי, ומי שתפס את מקומו במידה רבה היו ארגוני המגזר הפרטי והמגזר השלישי.
כל אלו ביטאו את צמצום תפקידה של המדינה, ובמידה רבה את הגדרתו מחדש של המנהל הציבורי.
הגישה מזוהה במקומות רבים עם אידאולוגיה נאו-ליברלית, אולם היא בהחלט אינה נחלתו של הימין הכלכלי בלבד, כפי שנהוג לסבור בטעות.
גישת הניהול הציבורי החדש גרמה לכך שגם מפלגות סוציאל-דמוקרטיות שונות הבינו כי קיימת "דרך שלישית", אשר תשלב ערכי תחרותיות ושוק חופשי עם הרצון לספק לאזרחים סל אוניברסלי ונדיב של שירותים ומוצרים ציבורים.
אלו ואלו ביקשו לייעל שירותים ציבורים ולהופכם לאיכותיים יותר באמצעות יישומה של הגישה הזו.
הצורך לתת מענה הולם לצורכי האזרחים היה הערך המוצהר המוביל והמטרה העיקרית של גישת הניהול הציבורי החדש.
אחד העקרונות החשובים של רפורמות הניהול הציבורי החדש הוא שיפור האיכויות והמקצועיות של עובדי ציבור.
הרצון לשפרם קשור ללחץ הגובר מצד הציבור ומצד פוליטיקאים שמייצגים את הציבור כלפי הדרג הניהולי בארגוני המגזר הציבורי, כאשר הדרישה לשיפור היא קבלת שירות טוב יותר, מבלי להגדיל את ההוצאה הציבורית.
יישום ערכי ניהול המגזר הציבורי וארגוניו על פי עקרונות של שקיפות ואחריותיות כחלק מגישת הניהול הציבורי החדש הגבירו את הביקורת הציבורית.
חלק ניכר מביקורת זו מכוון כלפי איכות ומיומנות כוח האדם וחלק אחר מכוון כלפי הנכונות והרצון לשרת את הציבור.
הצורך בשיפור המגזר הציבורי ובהשתכללותו נובע במידה רבה גם מרמת האמון הנמוכה של האזרחים בממשל ובביצועיו.
איכות שירות גבוהה מובילה לשביעות רצון רבה, שלטענת מסוגלת לגרום לחיזוק הדמוקרטיה על ידי הגברת האמון.
אמון בממשל מחזק את המערכת הדמוקרטית ומייצב אותה.
השתתפות האזרחים בתהליכי הערכתם של המגזר הציבורי אף מגדילה את האמון בממשל, ועשויה להגדיל גם את האמון בסוכני הממשל, משום שהיא מגדילה את רמת האינפורמציה הקיימת בקרב האזרחים ואת ההזדהות שלהם עם החלטות מדיניות ועם תוצאותיהן.
הצורך לאזן בין הביורוקרטיה היעילה לבין התנהלות דמוקרטית פתוחה עשה את הניהול הציבורי לכלי בעל עוצמה המנווט את קובעי המדיניות.
האינטרס הניהולי העלה לבמה בעלי עניין אחרים, נוסף לאלה הממשלתיים; עם אלה נמנים אזרחים כלקוחות או כשותפים, חברה אזרחית, יזמי מדיניות, שחקני המגזר הפרטי, משקיעים, מממנים, תורמים, ובעידן הדיגיטלי גם שחקנים וירטואליים, בּוֹטים ובינה מלאכותית.
המערכת הפוליטית בישראל בשנים הראשונות להקמת המדינה עשתה שימוש בממשל ובמשרדי הממשלה כדי להשיג יתרון פוליטי.
מבנה משרדי הממשלה והמינויים המנהליים הבכירים שיקפו את צורכי הרכבת הקואליציה בכנסת, ואת עוצמת המפלגה יותר מכל עקרונות המינהל הציבורי.
בשנת 1959 נחקק חוק שירות המדינה (מינויים) כדי לצמצם את מעורבות המפלגות בשירות הציבורי, וכן להבהיר לבעלי התפקידים בשירות המדינה את גבולות תפקידם.
בעקבות המשבר הכלכלי וההיפר אינפלציה במהלך שנות ה-80, המגזר הציבורי עבר תהליך התמקצעות, אקדמיזציה וצמצום.
בוצעו מספר פעולות הפרטה של שירותים ציבוריים כמו שירותי הטלפון של חברת בזק והדואר ישראל שהשתפרו לאחר שהוסרו ממשרד התקשורת והופרטו בחלקם.
לאורך השנים, התקשתה ממשלת ישראל להוביל ולאמץ רפורמות במגזר הציבורי, והצליחה לאמץ מעט מאוד רפורמות הקשורות בניהול הציבורי החדש.
שליטה ריכוזית במינהל הציבורי היא אחד המאפיינים המרכזיים של מדינת ישראל.
ישראל סובלת מחוסר משילות, כלומר חוסר יכולת של נבחרי הציבור לכפות יישום של מדיניות ציבורית, וכן תרבות פוליטית המאופיינת בדחיקת קידום מדיניות אסטרטגית ארוכת טווח, על מנת לקדם את האינטרס הצר של שחקנים פוליטיים שונים כמו פוליטיקאים, קובעי מדיניות או אנשי מפתח במגזר הציבורי.
לשירות הציבורי בישראל אין רמה מספקת של עצמאות או אוטונומיה, עובדי המדינה הבכירים מכהנים בקדנציות ארוכות ולרוב אין להם ניסיון מחוץ למשרדי הממשלה, ואינם חשופים לשיטות ניהול מודרניות.
בשנת 1994 חווה המינהל הציבורי בישראל את הניסיון הרציני לרפורמה אמיתית כאשר נציב שירות המדינה החדש יצחק גל-נור, הציע תוכנית לשילוב היעד הכולל של שירות המדינה החדש עד שנת 2000 עם שינויים סלקטיביים קצרי טווח.
הרפורמה שהנהיג כללה ארגון מחדש של משרדי הממשלה, ביזור סמכויות, הקמת סגל בכיר על-משרדי בשירות המדינה והכשרתו בשיטות ניהול חדישות, ביטול המינויים הפוליטיים, שינוי שיטת המכרזים, הנהגת חוק חופש המידע, גיוס ערבים וקידום נשים לשירות המדינה.
ההתנגדות המסורתית של משרד האוצר מוכוון השליטה, הובילה את הנציב יצחק גל-נור לקדם את הרפורמה מתוך מטרה כי הסגל הבכיר החדש יוביל קו ברור יותר בין המינויים הפוליטיים למינהליים.
לאחר המחאה החברתית בישראל בשנת 2011 הוקמה ועדת טרכטנברג כדי לפתח המלצות לשינוי חברתי-כלכלי.
הוועדה הופקדה גם על בחינת ביצועי המינהל הציבורי.
בדוח הוועדה הודגש כי כשלי המגזר הציבורי צריכים לעמוד במרכז סדרי העדיפויות של הממשלה, והוועדה קראה לממשלה לראות בתיקון הבעיות בתחום זה יעד לאומי ולזהות את נושאי הבעיות המבניות וחוסר משילות.
אחת מהמלצותיה הייתה יישום מיידי של רפורמות שישפרו את המשאב האנושי בשירות הציבורי.
ביוני 2013 תקבלה החלטת הממשלה 481 המאמצת את המלצות ועדת טרכטנברג והונהגה הרפורמה לשיפור ניהול ההון האנושי בשירות המדינה.
דוגמאות בולטות ליישום הרפורמה הן:
אימוץ תקני iso 9000 - הנהגת תקני iso בכל הקשור לשירות שמעניקים עובדי המינהל הציבורי לאזרחים.
מדובר באימוץ גישות ושיטות ניהול מהסקטור הפרטי והטמעתן בסקטור הציבורי.
ארגונים ציבורים הם בדרך כללי בעלי הישגים נמוכים, ואימוץ תקנים אלו נחשב עקרון בסיסי של ניהול איכות, ומאפשר למנהל הציבורי ליישם עקרונות מהמגזר הפרטי כדרך להערכת ביצועים ושיפור הישגים.
הרפורמה בניהול ההון האנושי בשירות המדינה בישראל
ביוני 2013 התקבלה החלטת ממשלה לרפורמה.
מטרות הרפורמה הן להתאים את שירות המדינה בישראל לצרכים המשתנים של הציבור, להטמיע מערכות ממוחשבות להערכת עובדים לצורך קביעת שכר, מיון עובדים לקראת קבלה לעבודה, לקליטת עובדים חדשים, והטמעת ערכים של טוהר המידות ומצוינות במתן שירות.
לעיתים קרובות, העקרונות של הניהול הציבורי החדש והמדיניות השלטונית הנובעת מהם, מאתגרים עקרונות, נורמות וערכים סוציאל-דמוקרטיים שונים בבריטניה, בארצות הברית ובדמוקרטיות מערביות רבות אחרות.
אך בפועל, הניהול הציבורי החדש לא פעל מספיק כדי לעודד ולשלב רעיונות של שיתוף פעולה או שותפות בין אזרחים למגזר הציבורי ולא הצליח ליישם נושאים אלו בחשיבה ניהולית מודרנית.
ישנה ביקורת המתייחסות ליחסים הנרקמים בין הממשלה לבין ספקי השירותים - המנהל הציבורי החדש נוצר מתוך השאיפה להפריט שירותים, לשפרם ולספקם ביעילות.
אולם התברר כי ספקי השירות הציבורי (למשל, בתחומי האומנה לילדים ושירותי הסיעוד לזקנים) פתחו תלות במימון הממשלתי, למרות היותם חלק מהמגזר השלישי.
מנגנוני המיון שפיתחה הממשלה, עם החלת מדיניות הניהול הציבורי החדש, מנתבים בשם ההתייעלות את עיקר המשאבים לארגונים של ספקי שירותים ציבוריים 'המיועדים לקהלים מסורתיים של מערכת הרווחה ו"מייבשים" ארגונים צעירים המציעים שירות לקהלים שטרם טופלו.
וכך הופכים ספקי שירות ציבורי אלו להיות מונופוליסטים כנותני שירות בלעדיים למוצר ציבורי, והממשלה הפכה לשבויה בידם עקב המימון והתלות שנוצרה.
ביקורת נוספת היא הישענות על תיאוריות כלכליות שאינן תואמות אספקת מוצרים כמו בריאות, חינוך ושירותי רווחה, והתמקדות בתהליכי שיפור, הפחתת עלויות ניהוליות ופנים ארגוניים דרך אוטומציה או צמצום כוח אדם משפיעה ישירות על השירות והיעילות.
למשל חווית השירות במסעדה מורכבת גם מאיכות המזון, אך גם מהאינטראקציה בין הלקוח למלצר.
כך שצמצום כוח האדם במוצר ציבורי עלולה לפגוע באזרח.
הבחנה זה תרמה להתפתחות הפוסט הניהול הציבורי החדש.
היעד העיקרי של רוב רפורמות הניהול הציבורי החדש התמקד בשיפור היעילות, התקשרות בקבלנות, הפרטת אספקת השירותים ואימוץ שיטות ניהול מהמגזר הפרטי הכוללות הכוונה מבוססת תוצאות.
במסגרת הניהול הציבורי החדש, מילאו פוליטיקאים מילאו תפקיד של קביעת יעדים (מדיניות), בעוד שעובדי הציבור היו אמורים להיות מנהלים אוטונומיים שנמדדים באמצעות מדדי ביצוע ותמריצים מבוססי תפוקה.
תהליכים אלו הובילו לביקורת ולחשיבה מחודשת על רפורמת הניהול הציבורי החדש, ולהתבססות רפורמות פוסט הניהול הציבורי החדש (PNPM).
הסיבות להתגבשות רפורמת הפוסט npm:
המבקרים טענו כי הניהול הציבורי החדש לא הצליח לעמוד בהבטחה המרכזית שלו ליעילות.
הרפורמה לא הפגינה ביצועים כלכליים טובים יותר לעומת מדינות שאימצו מעט מהרפורמות, אם בכלל.
יתרה מכך, עלויות העסקאות הקשורות לרפורמות הניהול הציבורי החדש עלו בהרבה על היתרונות של התוכנית.
לבסוף, טענו כי החתירה של הניהול הציבורי החדש ליעילות הובילה לירידה באיכות, לעלייה באי-שוויון חברתי ולא הייתה לה השפעה על הפחתת העוני והשחיתות.
היחלשות השליטה הפוליטית - ביזור סמכויות היה שנוי במחלוקת ולמעשה התגלה כחסרון.
פוליטיקאים ועובדי מדינה בכירים איבדו שליטה על הממשל עקב פיצול תפקידים, העברת סמכות למגזר שלישי והפרטה של שירותים ציבוריים וכך שנשללה מהם במידה רבה היכולת לשלוט בצוותי המנהל.
תיאום לקוי - דבר שהוביל לעיתים קרובות את המנהלים הציבוריים להתעלם מהבעיות של תיאום.
שינויים מתמשכים בסדר העולמי, לאחר התפרקות ברית המועצות, ובמיוחד הגידול בפיגועי טרור בשנות ה-90 ופיגועי 11 בספטמבר גרם למקבלי ההחלטות לפחדים וחששות ויצר צורך גובר בשליטה, תיאום וריכוזיות.
המטרה העיקרית של הרפורמות הפוסט-NPM הייתה למנוע את ההתפוררות והפיצול שנוצרו במסגרת ה-NPM ולהחזיר שילוב ותיאום רוחביים במינהל הציבורי.
עקרונות הפוסט-NPM כוללים: תערובת של שירותים ורשתות אספקה פנימיות מבוססות שוק, תאום חזק יותר בין גורמים שונים במשרדי הממשלה, המגזר הפרטי והשלישי, יעדים משולבים, סגנון ניהול הוליסטי מבוסס-לקוח, מניעת משוא פנים ואימוץ נורמות אתיות, מיקוד בתהליך וריכוזיות חזקה יותר.
עקרונות אלו הובילו לשילוב חזק יותר בין המגזר הציבורי לבין המגזר הפרטי והמגזר השלישי, והגדילו את היכולת של השלטון המרכזי לקדם ערכים ונורמות שישפרו את המינהל והניהול הציבורי.
הבדלים עיקריים בין רפורמות NPM ופוסט-NPM
הנייברהוד היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בקליפורניה, בשנת 2011.
הנייברהוד הוקמה באוגוסט 2011 על ידי הזמר ג'סי רתפורד, הגיטריסטים זכרי אבלס וג'רמיה פרידמן, הבסיסט מייקל מרגוט והמתופף בריאן "אוליבר" סממיס.
חברי הנייברהוד בחרו באיות הבריטי של המילה "neighbourhood" ("שכונה") בעצת מנהלם, על מנת להבדיל מלהקה שכבר משתמשת באיות האמריקאי, ומכאן ששמות השירים משתמשים גם הם באיות הבריטי.
במאי 2012, הלהקה חשפה את המיני-אלבום הראשון שלה, שנקרא I'm Sorry..., להורדה בחינם, בהפקתו של ג'סטין פילברו.
בדצמבר 2012 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום השני שלה, Thank You.
ב-23 באפריל 2013 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, I Love You.
האלבום הגיע למקום ה-39 במצעד הבילבורד 200 ומכר 9,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו בארצות הברית.
לאלבום קדם הסינגל המוביל "Sweater Weather", לו פורסם וידאו קליפ ב-5 במרץ 2013. השיר עמד בראשם של מצעדים שונים בעולם בתחילת יוני 2013, ובהם מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים של בילבורד.
ב-10 בדצמבר 2013 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם The Love Collection.
ב-28 בנובמבר 2014, פרסמה הלהקה מיקסטייפ בשם להורדה בחינם.
את המיקסטייפ הנחה די ג'יי דרמה והוא כולל הופעות אורח של YG, פרנץ' מונטנה, דני בראון, ג'י איזי ואמנים נוספים.
המיקסטייפ יצא לאור באופן רשמי לסטרימינג ולהורדה דיגיטלית ב-22 בנובמבר 2017.
באוגוסט 2015 הכריזה הלהקה על צאת אלבומה השני, Wiped Out!
לאלבום קדם הסינגל המוביל "R.I.P.
2 My Youth" והוא הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות באירופה בנובמבר 2015, ולסיבוב הופעות אמריקאי במאי-יוני 2016 על מנת לקדם את האלבום.
ב-21 בספטמבר 2017, הלהקה פרסמה את המיני-אלבום Hard, שהגיע למקום ה-183 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
מיני-אלבום נוסף בשם To Imagine יצא ב-12 בינואר 2018. ב-9 במרץ, יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה, The Neighbourhood, שכלל רצועות מהמיני-אלבומים הקודמים לו, ובהן הסינגל המוביל "Scary Love".
לאחר צאתו, הרצועות המיני-אלבומים שלא נכללו ברשימת הרצועות הסופית של האלבום נאספו במיני-אלבום נוסף בשם Hard to Imagine.
לאחר מכן, הוציאה הלהקה את המהדורה השלמה של האלבום, שנקראת Imagine the Neighborhood Ever Changing.
ב-25 בספטמבר 2020 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, Chip Chrome & the Mono-Tones.
בפברואר 2022 הכריזה הלהקה כי היא לוקחת הפסקה.
הניה רני (בפולנית: Hania Rani; נולדה ב-5 בספטמבר 1990) היא פסנתרנית, מלחינה וזמרת פולנייה.
רני נולדה בגדנסק כחנה רנישבסקה (בפולנית: Hanna Raniszewska), בשנת 1990. היא למדה מוזיקה בבית הספר למוזיקה פליקס נובובייסקי בגדנסק ובאוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה בוורשה.
לאחר הכשרתה כפסנתרנית קלאסית החלה לשלב ג'אז בעבודתה בבית הספר למוזיקה.
בשנת 2015 שיתפה פעולה עם Dobrawa Czocher באלבום Biala Flaga, הכולל את העיבודים שלהם למוזיקה של עמיתיהן לעבודה Grzegorz Ciechowski.
בהמשך הקימה רני, יחד עם הכנרת והזמרת יואנה לונגיץ' (Joanna Longić), את הלייבל "טנסקנו" (tęskno), שתחתיו הן מופיעות ומקליטות יחד.
את סגנונה ניתן כיום להגדיר כמשתייך לז'אנר המוזיקה הנאו-קלאסית וכן המוזיקה המינימליסטית, תוך טשטוש ההבחנות המסורתיות בין ג'אז, מוזיקה קלאסית והאוס.
בהופעותיה רני מנגנת בפסנתר ושרה.
לעיתים קרובות מופיעה רני עם מספר פסנתרים וסינטיסייזרים על הבמה, כאשר לכל פסנתר איכות צליל שונה וייחודית לו.
לדידה של רני, כלי הנגינה שאיתו היא מלחינה הוא שותף שווה ליצירה המוזיקלית.
הניה רני פרסמה שישה אלבומי סולו, השתתפה בכתיבת פסקולים וכן שיתפה פעולה עם אמנים שונים בכעשרה אלבומים נוספים.
היא זכתה במספר פרסים בפולין ומחוצה לה.
היא מקליטה תחת הלייבלים Gondwana Records ודויטשה גראמופון.
רני הופיעה בישראל בינואר 2020 ובנובמבר 2022.
הניגון שלך הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית אתי אנקרי.
האלבום יצא לאור ב-2 בספטמבר 2012 בהוצאת PIL.
ב-1 באוגוסט 2012 הוציאה אתי אנקרי את "הניגון שלך" בתור שיר הנושא מתוך האלבום.
במאקו סקרו אותו בחיוב והעירו: .
בסוף אותו החודש פורסם גם הווידאו קליפ הנלווה שלו שנועד לעזור בקידום המסחרי שלו.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם2 בספטמבר 2012הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • תקליטורPIL
הניוואן (באוקראינית: Гнівань) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, ששוכנת על הגדה המזרחית של נהר הבוג הדרומי, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
כפר בשם הניוואן במקום מושבה של העיר נזכר לראשונה בשנת 1629. בשנת 1793, בהחלוקה השנייה של פולין עבר הכפר לשליטת האימפריה הרוסית.
הוא השתייכה לפלך פודוליה של האימפריה.
בשנת 1870 נבנתה תחנת רכבת הניוואן בקו קייב-אודסה, מה שהביא להתרחבות היישוב.
במקום נבנו שני מפעלים להפקת סוכר ונפתחה מחצבה להפקת גרניט.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה בעיר כנסייה קתולית על שם יוסף הקדוש, שהפכה לסימן היכר של העיר.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית ועם כינון ברית המועצות הפכה העיר לחלק ממחוז ויניצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה העיר על יידי הצבא הגרמני ב־17 ביולי 1941. העיר הייתה תחת כיבוש גרמני עד ל־15 במרץ 1944. במהלך שנות הכיבוש נרצחו כל יהודי הניוואן על ידי גרמנים ומשתפי פעולה האוקראינים.
לאחר המלחמה נפתחו בעיר (לצד מפעלים להפקת סוכר) מפעל לייצור מזון, מפעל לייצור חומרי בניה ומפעל לייצור מסבים.
בשנת 1981 קיבלה הניוואן סטטוס של עיר.
התיישבות היהודים בהניוואן מוזכרת בראשונה בסוף המאה ה-18. בשנת 1913 התגוררו בה כ-250 יהודים.
בינואר 1939 התגוררו בהניוואן 360 יהודים (כ-11% מכלל האוכלוסייה).
הניוואן נכבשה על ידי הגרמנים כעבור חודש מתחילת מבצע ברברוסה.
מעטים מיהודי העיר הצליחו להימלט מזרחה.
לאחר הכיבוש היצתוו כל היהודים ללבוש סרט לבן על היד.
המושל הצבאי הקים יחידת משטרה ממשתפי פעולה אוקראינים, אשר אנשי הופקדו על שמירת שמירת הסדר ועל אכיפת ההוראות על היהודים.
היהודים רוכזו בגטו, בתיהם נבזזו על ידי התושבים האוקראינים.
בשבוע הראשון של הכיבוש שוטרים אוקראינים הוציאו להורג קבוצה של 15 יהודים צעירים.
היהודים הועסקו בעבודות שונות בעיר ובסביבותיה (איסוף וקבורה של חללים (חיילי הצבא האדום שנהרגו בקרבות בסביבה), פינוי אשפה, חפירת תעלות וכדומה).
בחורף 1941/1942 נפטרו כמה עשרות מאסירי הגטו מרעב ומחלות.
ביוני 1942 כל היהודים שעוד נותרו בהניוואן הוצאו להורג על ידי השוטרים האוקראינים תחת פיקוח גרמני.
לפי הערכה במהלך הכיבוש הנאצי נרצחו בהניוואן כ-300 יהודים.
במהלך שנות הכיבוש פעלו בעיר חסידי אומות העולם ולדימיר דלוז'בסקי ואשתו מריה.
דלוז'בסקי, כומר נוצרי אורתודוקסי ההביא בביתו בני משפחת פנסקי וויינברג.
בהמשך הוא הצליח להבריח אותם מהניוואן אל השטח בשליטת הרומנים (טרנסניסטריה), בה הם שרדו את שנות הכיבוש הנאצי.
בשנת 2003 הוענק לולדימיר ומריה דלוז'נסקי תואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
לאחר המלחמה שבו אל העיר כמה עשות יהודים.
נוכחות יהודית בהניוואן פסקה בתחילת שנות ה-2000.
הניו דיי היא קבוצת היאבקות מקצועית אמריקאית הפועלת בארגון WWE מאז שנת 2014. הקבוצה מורכבת מקופי קינגסטון, אקסבייר וודס וביג אי.
הניו דיי, אשר אימצו את גימיק "כוח החיוביות" (The Power of Positivity), ידועים באישיותם הייחודית וביכולותיהם בזירה.
הם מחזיקים בשיא מספר הזכיות באליפויות זוגות של WWE, כולל אליפות הזוגות של Raw (4 פעמים), אליפות הזוגות של סמאקדאון (7 פעמים) ואליפות הזוגות של NXT (פעם אחת), וכן בכהונה הארוכה ביותר כאלופי הזוגות של Raw.
הקבוצה פועלת תחת "חוק הפריבירד" (Freebird Rule), המאפשר לשני חברים כלשהם בקבוצה להגן על התארים.
הישגיהם האישיים כחלק מהקבוצה כוללים זכיות באליפות ה-WWE (על ידי קינגסטון וביג אי) ובטורניר מלך הזירה (על ידי וודס).
הרעיון להקמת קבוצת "הניו דיי" גובש בשנת 2014, כאשר המתאבק אקסבייר וודס, אשר חווה תסכול מחוסר קידום וחוסר כיוון בקריירה שלו ב-WWE, יזם את הקמת הקבוצה.
הוא פנה לקוֹפי קינגסטוֹן ולביג אי, שנמצאו במצב דומה בקריירות שלהם באותה תקופה.
שלושתם החלו לפתח את הקונספט לקבוצה של מתאבקים אפריקאים-אמריקאים בעלי מסר חיובי.
המטרה הראשונית הייתה להציג דמויות שחורגות מסטריאוטיפים שליליים שהיו קיימים לעיתים בהיאבקות.
הופעת הבכורה הטלוויזיונית של הטריו, אשר החל להיקרא "הניו דיי", התרחשה ב-24 בנובמבר 2014 בתוכנית Raw.
הגימיק הראשוני שלהם התבסס על הצגת דמויות "מטיפות" חיוביות יתר על המידה, אשר קידמו מסרים של "כוח החיוביות" (The Power of Positivity) באמצעות נאומים קצביים, ריקודים וסיסמאות ייחודיות כגון "Oh, New Day, Don't You Dare Be Sour!
בתקופה הראשונית, דמויות אלו זכו לתגובה קרירה מצד הקהל.
הגימיק נתפס כמאולץ ולא אמין, והקבוצה הוצגה כדמויות "היל" (Heel) – דמויות שליליות ושנואות.
הקהל הביע את מורת רוחו בקריאות בוז וצחוק.
אולם, ההתמדה של הקבוצה בגימיק, לצד כישרונם המקצועי בזירה, אפשרו להם להפוך את התגובה השלילית למנוף.
במהלך שנת 2015, "הניו דיי" עברו טרנספורמציה הדרגתית.
הם שמרו על יסודות הגימיק המקוריים, אך שילבו בהם אלמנטים קומיים ואישיים יותר.
שינויים אלו כללו שימוש בטרומבון של אקסבייר וודס (שזכה לשם "פרנצ'סקה"), זריקת פנקייקים לקהל, והצגת אינטראקציות הומוריסטיות.
תהליך זה הוביל למעבר הדרגתי של הקבוצה לדמויות "פייס" (Face) – אהובות – ובכך ביסס את מעמדם ככוח משמעותי בחטיבת הזוגות.
לאחר המעבר המוצלח לדמויות אהודות בקרב הקהל, "הניו דיי" ביססו את מעמדם במהירות ככוח משמעותי בחטיבת הזוגות של ה-WWE.
הצלחתם נבעה משילוב של כימיה קבוצתית יעילה, יכולות היאבקות מגוונות, ושימוש ב"חוק הפריבירד" (Freebird Rule) הבלתי רשמי.
חוק זה אפשר לשני מתאבקים מתוך השלושה (קופי קינגסטון, ביג אי או אקסבייר וודס) להגן על אליפות הזוגות, מה שהעניק לקבוצה גמישות טקטית ואפשר לכל חבר לקחת חלק פעיל בכהונות האליפות.
הניו דיי זכו לראשונה ב־WWE Tag Team Championship (לימים WWE Raw Tag Team Championship) באירוע Extreme Rules במאי 2015. זכייה זו סימנה את תחילתה של תקופת דומיננטיות בחטיבת הזוגות.
הם החזיקו באליפות זו למשך 483 ימים, מה שהיווה את הכהונה הארוכה ביותר בתולדות האליפות עד לאותה עת, ושבר את השיא הקודם.
כהונה היסטורית זו תרמה לחיזוק מעמדם כאחת מקבוצות הזוגות המובילות בארגון.
אף על פי ש"הניו דיי" נודעו בעיקר בזכות הצלחותיהם כצוות זוגות, חברי הקבוצה גם השיגו הישגים משמעותיים כמתאבקי יחידים, תוך שמירה על זהותם כחלק מהטריו.
הישגים אלו הדגימו את יכולותיהם המקצועיות של כל אחד מחברי הקבוצה ואת התמיכה ההדדית ביניהם.
הישג בולט אחד שאירע במסגרת זו הוא זכייתו של קופי קינגסטון באליפות ה-WWE באירוע רסלמניה 35 בשנת 2019. קינגסטון, אשר צבר תמיכה ציבורית רחבה, קיבל הזדמנות בלתי צפויה להתמודד על אליפות זו.
בתמיכתם המלאה של ביג אי ואקסבייר וודס, אשר ליוו אותו וסיפקו תמיכה מורלית ופיזית, קינגסטון ניצח את דניאל בריאן וזכה בתואר היוקרתי ביותר של ה-WWE.
זכייה זו נחשבה לרגע משמעותי עבור קינגסטון ועבור קבוצת הניו דיי.
מאוחר יותר, בשנת 2021, ביג אי המשיך את רצף ההצלחות האישיות של חברי הקבוצה.
הוא פדה את מזוודת הכסף בבנק וזכה באליפות ה-WWE בתוכנית Raw.
זכייה זו הדגימה את יכולתו של ביג אי להגיע לפסגה כמתאבק יחיד, תוך שהוא ממשיך לייצג את הניו דיי.
אקסבייר וודס, אשר נחשב לגורם מרכזי בהקמת ובהצלחת הניו דיי, רשם גם הוא הישג אישי.
בשנת 2021, הוא זכה בטורניר מלך הזירה (King of the Ring), ובכך הצטרף לרשימה מצומצמת של מתאבקים בעלי תואר זה.
זכייה זו ביססה את מעמדו כמתאבק בעל יכולות מוכחות מעבר לתפקידו הקבוצתי.
לאורך תקופת פעילותם, חברי הניו דיי נדרשו לעיתים לפעול בנפרד עקב דראפטים (תהליך חלוקת מתאבקים בין מותגי Raw ו-SmackDown) או פציעות (כגון פציעתו של ביג אי בשנת 2022).
למרות זאת, הם שמרו על קשר איתן וביטאו שוב ושוב את נאמנותם זה לזה, תוך שהם מתאחדים מחדש בכל הזדמנות אפשרית.
הצלחותיהם כמתאבקי יחידים חיזקו את מעמדה של הניו דיי כקבוצה רב-גונית.
הניו דיי נחשבים לאחת מקבוצות ההיאבקות הבולטות והמשפיעות ביותר בתולדות ה-WWE.
הצלחתם חרגה מעבר לזירת הזוגות, והם הציגו מודל ייחודי של התפתחות דמות.
בתחילת דרכם, הקבוצה הוצגה כדמויות שליליות (Heels) שנויות במחלוקת, אשר זכו לתגובה ציבורית שלילית.
אולם, באמצעות התמדה בגימיק "כוח החיוביות" ושילוב הומור וכישרון, הם הצליחו לבצע מעבר הדרגתי לדמויות אהודות (Faces), תהליך נדיר יחסית ומוצלח בזירת ההיאבקות.
שינוי זה הדגים את יכולתם של מתאבקים לבנות קשר עם הקהל גם כשהם מתחילים מעמדה של דחייה.
הקבוצה גם ביססה סטנדרטים חדשים בחטיבת הזוגות.
הכהונה הארוכה שלהם כאלוף זוגות של Raw (483 ימים) קבעה שיא חדש והשפיעה על האופן שבו WWE מציגה ומקדמת צוותי זוגות.
הם הוכיחו כי ניתן להחזיק בתארים אלה לתקופות ממושכות תוך שמירה על עניין הקהל.
בנוסף, השימוש ב"חוק הפריבירד" באופן עקבי הרחיב את הפרשנות של כללי הזוגות ואפשר גמישות רבה יותר בהצגת הקבוצה.
מעבר להישגיהם בזירה, הניו דיי הטביעו חותם בתרבות הפופולרית של ההיאבקות.
גימיקים כמו "בוטי-אוס" וזריקת הפנקייקים הפכו למזוהים עמם ולאלמנטים פופולריים בקרב מעריצי WWE.
הקבוצה נתפסת כדוגמה לקבוצה שעלתה לגדולה בזכות עבודה קשה, יצירתיות, ונאמנות הדדית בין חבריה, והצליחה להפוך קונספט ראשוני שלא התקבל היטב להצלחה מסחרית ובידורית.
חבר הקבוצה תאריך הצטרפות הערותקופי קינגסטון24 בנובמבר 2014חבר מייסדאקסבייר וודס24 בנובמבר 2014חבר מייסד; נחשב ליוזם הקבוצהביג אי24 בנובמבר 2014חבר מייסד; נפצע ב-2022 אך ממשיך להיות מזוהה עם הקבוצה
הני אלכסנדר שקולניק (נולדה ב-17 ביוני 1919) היא אמנית ומאיירת ישראלית ממוצא יהודי-גרמני, האדם החי הרביעי המבוגר בישראל.
היא ידועה בעיקר ביצירת חרוזים ואיורים.
עבודותיה הוצגו בתערוכות קבוצתיות ברחבי ישראל.
הני שקולניק נולדה ב-17 ביוני 1919 בלייפציג שבגרמניה (רפובליקת ויימאר).
עקב עליית הנאצים לשלטון עברה כנערה עם משפחתה למילאנו שבאיטליה.
עם פלישת הנאצים לאיטליה בשנת 1943, נאלצה להסתתר עם הוריה ואחיה אצל מספר משפחות נוצריות בעיירה פנצולו שבאזור טְרֶנְטִינוֹ.
בשנת 1946 נישאה ליעקב שקולניק (נפטר בשנת 1995).
בתה היחידה סבינה סעד (שקולניק) נולדה בשנת 1950 והיא אמנית רב תחומית.
עלתה לארץ ישראל בשנת 2007, בגיל 88 מפנצולו , ונציה שבאיטליה.
היא מעולם לא למדה עברית ומדברת גרמנית, איטלקית ואנגלית.
בשנת 2017 הציגה עם בתה בבית יד לבנים ברחובות.
בשנת 2019 הציגה בתערוכה הקבוצתית "אצבעוני" במרכז חדרים חיפה.
בשנת 2021 הציגה בתערוכה הקבוצתית "בשבח הצללים" בגלריית הסדנה לאמנות ביבנה.
בשנת 2025 עלתה תערוכה שלה במוזיאון בית האסמים ברחובות.
בשנת 2023 סדרת צילומים שלה שצולמו על ידי שגית פרידמן-הלל הוצגו בתערוכת עדות מקומית וזכו במקום השני בקטגוריית אורבניזם ותרבות - סדרות.
נכון לנובמבר 2025, שקולניק היא האישה השלישית החיה המבוגרת ביותר בישראל.
החוקר שהתחזה למדען ולבש חלוק לבן, הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה.
התפקידים חולקו כך שהמשתתף האמין שהוא קיבל את תפקיד ה"מורה" באופן אקראי, בעוד המשתתף השני, השחקן, קיבל את תפקיד ה"תלמיד".
המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה על ידי מי שהתחזה למדען, שבכל פעם שהתלמיד מבצע טעות, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור, ולהעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות.
למורה עצמו ניתן שוק חשמלי (אמיתי) חלש לשם הדגמה, ואז החל כביכול ניסוי הלמידה.
למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד הגיב כאילו ניתנו לו מכות חשמל.
משתתפי הניסוי קיבלו משוב קולי מהשחקן.
השחקן הגיב בסדרה הולכת ומחריפה של תלונות, צעקות כאב, קריאות לעזרה, ולבסוף דממה.
כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן ביקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי על הניסוי להמשיך.
השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר, והביע חשש לביטחונו האישי אם מכות החשמל יימשכו.
ל"מורים" שביקשו להפסיק את הניסוי הסביר החוקר כי הוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות לתוצאות הניסוי ולשלומו של התלמיד, וכי על הניסוי להימשך.
בנוסף לכך שעוצמות הוולט נכתבו על המכשיר, נכתבה על כל מתג גם הגדרה: הלם קל, הלם מתון, הלם חזק, הלם חזק מאוד, הלם קיצוני, הלם קיצוני ביותר, והלם מסוכן.
בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים בניסוי (ה"מורים") נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר – הלם מסוכן, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת.
קצתם פרצו בצחקוקים היסטריים תוך כדי ביצוע המטלה, אבל אף משתתף בניסוי לא עצר לפני שנתן שוק חשמלי בעוצמה של 300 וולט לשחקן (ה"תלמיד").
לפני עריכת הניסוי ערך מילגרם סקר בקרב פסיכיאטרים לגבי תוצאותיו הצפויות של הניסוי.
הם האמינו פה אחד שכל משתתפי הניסוי, פרט לכמה סדיסטים (כ-4 מתוך כל 1000 אנשים לפי הערכתם), יסרבו לתת שוק חשמלי בעוצמה הגבוהה ביותר.
במטא-ניתוח שנערך בשנת 2002 של מחקרים דומים שבוצעו על ידי פסיכולוגים נוספים ברחבי העולם, נמצא כי שיעור המשתתפים שמעבירים את עוצמת השוק הגבוהה ביותר קבוע ונע בין 61% ל-66%.
נמצא שהמשתתפים צייתנים יותר כאשר החוקר נוכח במקום, לעומת מצב שבו הוא נותן את ההוראות טלפונית.
כשמקבל השוק החשמלי נמצא בחדר אחד עם המשתתף בניסוי יורדת רמת הציות משמעותית.
ירידה מסוימת נרשמת במידת הצייתנות גם כאשר אין ממקמים את הניסוי בתוך אוניברסיטה, מה שמפחית מיוקרתו של עורך הניסוי ומקטין את המוטיבציה לציית לו, אך עדיין רבים נשמעו לו.
שלושים אחוז ניאותו לציית אפילו כשהיה עליהם להצמיד בכוח בעצמם את ידו של מקבל השוק אל לוח המתכת.
הרצת הניסוי החלה ביולי 1961, שנה לאחר משפטו של אדולף אייכמן.
מילגרם רצה לבחון את השאלה אם ייתכן שאייכמן ומיליוני משתפי הפעולה האחרים בשואה "רק" ביצעו פקודות.
מילגרם האמין כי השואה נבעה מאלמנטים בתרבות הגרמנית, וביקש לבחון את תגובותיהם של גרמנים לניסוי זה אל מול תגובותיהם של אמריקאים, שאמורים היו לשמש כקבוצת ביקורת.
לאחר שהשלים את חלקו האמריקאי של הניסוי, היה מילגרם כה נרעש מתוצאותיו, עד כי ויתר על החלק הגרמני ופנה להתעמק בתוצאותיו.
בשנת 1963 פרסמה חנה ארנדט ספר שסיקר את משפט אייכמן ושמו אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע, ובו טענה כי פעולותיו של אייכמן היו לא יותר מפעילות משרדית והוא הוכחה לבנאליות של הרוע, טענה שמילגרם אימץ במסקנותיו מהניסוי.
הניסוי שימש תשתית לטענותיו של כריסטופר בראונינג בספרו "אנשים רגילים", כאילו התנהגותם של הרוצחים הגרמנים בשואה הייתה בעיקרה תוצאה של דינמיקה חברתית שהייתה יכולה להתרחש בקרב כל קבוצה.
בר הפלוגתא הבולט של בראונינג, דניאל יונה גולדהגן, הוא ממבקריה החריפים של טענה זו.
"הניסוי של מילגרם מניח יותר הנחות שגויות על השואה מכל פרסום אחר בנושא זה", אמר.
המבקרים מציינים הבדלים ניכרים בין הניסוי, שבו למשתתף לא הייתה הזדמנות להפסיק ולחשוב על פעולותיו, ושבו הייתה לו סיבה להניח שעורכי הניסוי מנהלים אותו בדרך הומאנית, לבין התנאים במצב של רצח עם.
מילגרם סיכם את מאמרו "סכנות הצייתנות" באומרו כי ההיבט הפילוסופי וההיבט המשפחתי של ציות הם בעלי חשיבות רבה, אך אין באפשרותם לנבא כיצד אנשים יתנהגו במצבים ספציפיים.
הממצא המרכזי של הניסוי הוא הנכונות הקיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר שגורם בעל סמכות פוקד עליהם לעשות.
רמת הציות עולה במצבי עמימות – במחקר של מילגרם הנבדקים נקלעו למצב זר לחלוטין.
במצב כזה נוטים בני האדם לעשות כפי שציוו עליהם.
כמו כן, נראה היה להם שהחוקר מודע לסבלם של מקבלי השוק החשמלי והתנהגות זו שכנעה את הנבדקים.
רמת הציות עולה בעקבות העדר תחושת אחריות אצל הנבדקים.
החוקר אמר להם במפורש, שהוא נוטל על עצמו את האחריות ובכך הסיר דאגה מלבם.
דבר שהעביר להם את המסר שאם יקרה משהו – לא הם יצטרכו לשלם את המחיר.
רמה גבוהה של ציות מושגת, כאשר יש מעבר הדרגתי מפקודות שאינן עלולות להזיק לפקודות חמורות העלולות לגרום נזק רב.
במצב זה, קשה למקבלי הפקודות להתוות גבול ברור שמעבר לו יסרבו לציית להוראות.
מילגרם הסיק כי כניסה רצונית למערכת של סמכות שנתפסת כלגיטימית, יוצרת תחושת מחויבות חזקה.
במצב זה נכנסים מושגים כמו "חובה", "משמעת" ו"נאמנות" והדרישה לביצועים משביעי רצון בעיני הסמכות הופכת לציווי מוסרי העולה בחשיבותו על הזדהות עם הקורבן.
כשהאדם נמצא במצב זה הוא נתקל ב"גורמים מחייבים" או "מנגנונים מלכדים" המקשים על אי ציות.
המחויבות הנובעת מהמצב גורמת לסירוב, להראות כבלתי הולם או אף כהפרה בלתי מוסרית של מחויבות.
מילגרם היה סבור כי תנאי בסיסי והכרחי לכיבוד הסמכות ולצייתנות מרצון הוא הגדרה של המאורע ואופן שנותן לו משמעות, רצף הגיוני והצדקה אידאולוגית.
הדבר מאפשר לאדם לראות את התנהגותו כמשרתת מטרה רצויה (במקרה של הניסוי - האמונה בתרומת המדע לאנושות).
ממצאי גרסאות נוספות של הניסוי:
כאשר המשתתפים בניסוי לא שמעו ולא ראו את תגובת הקורבן המדומה אחוז המשתתפים שהגיעו עד ללחיצה על המתג האחרון הייתה גבוהה הרבה יותר מ-65%.
כאשר המשתתפים בניסוי גם שמעו את תגובת הקורבן המדומה וגם ראו אותו, 40% מהמשתתפים הגיעו עד ללחיצה על המתג האחרון "הלם מסוכן".
כאשר היה על הנבדק לגעת בקורבן המדומה באופן פיזי בכך שלחץ את ידו בכוח אל לוח המגע החשמלי כדי להעביר את השוקים החשמליים, רמת הצייתנות הקיצונית הייתה 30%.
כאשר המשתתף בניסוי היה חלק מקבוצה מדומה שביימה התנגדות להמשיך בניסוי, 90% מהמשתתפים הצטרפו להתנגדות והפסיקו למלא אחר ההוראות.
כאשר משתתפים מדומים ברחו מהניסוי משתתפי הניסוי הלכו בעקבותיהם ללא היסוס.
כאשר שלושה משתתפים שביניהם שניים מדומים ששיתפו פעולה עם הנסיין, קיבלו הוראה לגרום כאב ברמה הנמוכה ביותר שיציע מישהו מהם, אם המשתתף פעל בדיסקרטיות הוא כמעט תמיד גרם לכאב מינימלי.
אך כאשר שני משתפי הפעולה שהתחילו ראשונים הציעו להגביר את השוק החשמלי בהדרגה עד השלב האחרון הנבדק הושפע מהם משמעותית.
במקרה זה היו הבדלים גדולים בין המשתתפים אך התוצאה הממוצעת הייתה בשלב ביניים שבין אי העלאה לבין העלה עד השלב האחרון
כאשר המשתתף בניסוי ביצע משימה משנית או מסייעת אבל לא העביר בעצמו את השוקים החשמליים רמת הציות הקיצוני הייתה כמעט מוחלטת.
כאשר הפקודות ניתנו על ידי דמות לא סמכותית רמת הציות הקיצוני הייתה אפס.
כאשר ניתנה למשתתפים בניסוי דיסקרטיות מלאה לגבי רמת השוק החשמלי שהם מעבירים, כמעט כל הנבדקים העבירו שוק מינימלי באופן קבוע.
כאשר המשתתפים לא נמצאו תחת פיקוחו הישיר של גורם הסמכות המורה ללחוץ על המתגים, רבים מהם נתנו שוק חשמלי נמוך מההוראה שקיבלו.
הביקורת והבעיות האתיות של הניסוי
הניסוי עורר שאלות בנוגע לאתיקה שלו והאתיקה של הניסוי המדעי בכלל, בין היתר, משום שהמשתתפים בו השתתפו בניסוי בלא הסכמתם ומשום שאצל חלקם הוא גרם ללחץ נפשי כבד (גם אם הלחץ נבע מפעולותיהם החופשיות) ולירידה בהערכה העצמית.
בנוסף, היה בניסוי סיכון לנזק פסיכולוגי קשה עבור המשתתפים.
בימינו, מרבית החוקרים היו מחשיבים ניסוי כזה כבלתי אתי.
עם זאת, 84% מהמשתתפים שיצרו אתם קשר לאחר הניסוי ציינו שהניסוי היה מבחינתם התנסות חיובית, ו-15% נוספים ציינו שזו הייתה מבחינתם התנסות נייטרלית.
שש שנים לאחר הניסוי, הסביר אחד המשתתפים בניסוי במכתב למילגרם מדוע שמח להשתתף בניסוי:
בספרה לפתוח את התיבה של סקינר חזרה לורן סלייטר לשניים ממשתתפי הניסוי.
האחד שלא ציית נימק זאת בבעיות בלבו.
"חששתי שהניסוי הזה יגרום ללחץ רב מדי ופחדתי שאקבל התקף לב".
האחר שציית הושפע רבות מהניסוי שבו השתתף והחליט ללכת מעתה ואילך עם אמות מידה מוסריות משלו והעז להצהיר בגלוי על נטייתו המינית ההומוסקסואלית.
משתי דוגמאות אלו היא הסיקה שקשה ללמוד מההתנהגות בניסוי על מידת הקונפורמיות של המשתתף בו.
על השפעת הניסוי על רבים אחרים ילמדו דברי עוזר ניסוי של מילגרם שסיפר כי למילגרם "היה אוגדן שחור מלא במאות מכתבים ששלחו נבדקים, ורבים מהם כתבו כיצד ניסוי הציות לימד אותם על החיים ועל הדרך הטובה לחיות אותם".
בספר "Behind the Shock Machine" מאת ג'ינה פרי וכן רוטחר ברחמן בספרו 'המין האנושי היסטוריה של תקוה' מביאים ביקורת על מההיבט העובדתי, בין היתר נטען שכיום ידועות היטב בקרב אנשי מקצוע בתחום פגמים רבים במתודולוגיה של המחקר, הנחשבים ככאלו שפגעו באופן חמור באמינותו.
לדבריה של ג'ינה פרי הנתונים הצביעו לעיתים קרובות על ההפך; שאי ציות או התרסה היו התוצאה ההתנהגותית העיקרית של נבדקים בכל הווריאציות.
כמו כן רק 56% מהמשתתפים האמינו שהעונש שהם נותנים היה אמיתי, בעוד שהאחרים לא השתכנעו שמעשיהם הובילו לכל תוצאה ממשית, שלא לדבר על כאב.
לפיכך, הנכונות שלהם להעניק "שוקים חשמליים" אינה מפתיעה או מלמדת דבר.
מתוך 56% שהאמינו שהעונש היה אמיתי, כמעט כולם היו מוכנים להעניק את השוק רק כאשר הודגש בפניהם שוב ושוב שהשתתפותם חיונית להצלחת המחקר ולקידום מטרה מדעית ראויה.
מנגד, הפחדה ופניות לסמכות נראו כבעלות השפעה מועטה בלבד.
במקום נטייה טבעית לציות לסמכות, מציע ברחמן כי לאנשים יש נטייה טבעית לרצות לתרום למטרות טובות; במקרה זה, למאגר הידע המדעי.
גנרל מיור הנינג פון טְרֶסְקוֹ (גרמנית: Henning von Tresckow; לעיתים נכתב בצורה השגויה טרשקוב; נולד ב-10 בינואר 1901 במגדבורג – מת ב-21 ביולי 1944 באוסטרוב שליד ביאליסטוק, פולין) היה איש צבא גרמני, מראשי קשר העשרים ביולי להתנקשות באדולף היטלר.
היה פעיל במשך שנים רבות במסגרת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
טרסקו נולד למשפחה אמידה במגדבורג, גרמניה, ב-1901. בצעירותו הצטרף לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ואף הגיע לדרגת קצין זוטר לקראת סיומה, ועל אף שהיה אחד הקצינים הצעירים בצבא, זכה בצלב הברזל על תפקודו בשדה הקרב.
לאחר המלחמה נותר זמן מה בשירות הקבע ברייכסווהר, אך עזב את הצבא, על מנת ללמוד.
לאחר זמן מה החל לעבוד כסוכן בורסה, ואף יצא למסע מסביב לעולם, אותו נאלץ לקטוע בשל בעיות כלכליות למשפחתו.
לאחר שובו, ב-1924 היה למנהלו של מפעל קטן.
הוא נישא לאריקה פון פאלקנהיין, בתו של מפקד הצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין.
ב-1926 שב והצטרף לשורות הרייכסווהר.
בתחילה היה טרסקו בעל ראיית עולם אוהדת לנאציזם, שכן התנגד למגבלות שהוטלו על גרמניה בהסכם ורסאי.
אך אירועי "ליל הסכינים הארוכות" ב-1934 הביאו לשינוי בעמדתו.
טרסקו ראה בשלילה את רציחתם של ארנסט רהם ואנשי ה-SA, בה עמד הצבא מנגד, בעוד ה-SS מפר את החוק ורוצח את יריביו הפוליטיים.
בשנת 1938 התגבשו ספקותיו אלו כאשר מפקדיו, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, הודחו בידי היטלר לאחר שערוריות מין מפוברקות, במהלך בו השתלט היטלר על הוורמאכט, ולמעשה היה למפקדו.
כמו כן, רחש טרסקו הערכה עמוקה ליהודי גרמניה, התנגד לחוקי נירנברג, וחש בושה עמוקה עקב ליל הבדולח.
"היהודים היו עבורו רופאים, משוררים ואינטלקטואלים מכובדים", כתב הביוגרף של טרסקו, בודו שויריג.
בחריפות גדולה אף יותר התנגד לשואה ולרצח ההמוני של רוסים ופולנים בחזית המזרח.
ב-1938 יצר טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז.
התוכנית נמנעה עקב הצלחתו של היטלר בוועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת טרסקו בפולין ובצרפת וב-1941 נשלח לתפקיד מטה ב"קבוצת ארמיות מרכז", עליה פיקד דודו, הפלדמרשל פדור פון בוק.
טרסקו צפה בפשעי המלחמה שביצעו הגרמנים ברוסיה, ובמיוחד ביחס ליהודים.
הוא זועזע עמוקות, והדבר המריץ אותו להמשיך בפעולות כנגד היטלר.
כקצין בכיר, היה טרסקו מודע לפקודות הפליליות שניתנו לוורמאכט כגון "פקודת הקומיסרים" שהורתה לירות בכל רוסי שבוי החשוד כחבר המפלגה הבולשביקית, ולמעשה שימשה עילה לאין ספור הוצאות להורג ללא משפט.
טרסקו ניסה להפעיל את השפעתו על מנת להסיר את הפקודה, או להפחית את השפעתה, אך נתקל ביחס אדיש לעניין זה מצד מפקדיו.
טרסקו דיווח על הפשעים שעליהם ידע לגורמים בקרב הקושרים בברלין כהאנס אוסטר, לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
ב-1943 עשה טרסקו מספר ניסיונות להתנקש בחיי היטלר, וזאת בתיאום עם רבים מקבוצת קושרי העשרים ביולי, ובהם סגן ראש האבווהר (המודיעין הצבאי הגרמני) האנס אוסטר.
טרסקו עשה ניסיונות רבים לקרב לקבוצת הקושרים את מפקדו, גנרלפלדמרשל גינתר פון קלוגה, אשר החליף את פון בוק בסוף שנת 1941, והצליח בכך באופן מוגבל.
קלוגה יזם ביקור של אדולף היטלר במטה קבוצת הארמיות, מתוך ידיעה כי במהלכו ינסה טרסקו להתנקש בחיי היטלר, אך לא יזם פעולה כלשהי לקידום ההתנקשות.
במהלך ביקור זה במטה "קבוצת ארמיות מרכז", ב-13 במרץ 1943, נשתלה פצצה במטוסו של היטלר.
הפצצה, שהייתה מוסווית כבקבוק ברנדי, לא התפוצצה.
בביקור נוסף של היטלר במטה קבוצת הארמיות ניסה טרסקו להחדיר פצצה למכוניתו, אך נכשל בכך.
נעשו ניסיונות נוספים, ותוכניות נוספות, כגון השתלטות על היטלר בעת ביקור במטה קבוצת הארמיות והוצאתו להורג, אך זהירותו של היטלר, חששו המתמיד מהתנקשות, והעובדה כי היה מלווה במשמר תמידי של אנשי אס אס מנעו הצלחת התוכניות.
גם ניסיונו של אחד מעוזריו של טרסקו, קצין המודיעין רודולף פון גרסדורף, לשאת על עצמו מטען נפץ ולהתנקש בהיטלר כ"מחבל מתאבד", נכשל כישלון חרוץ- מפני שהיטלר עזב את המקום לפני שגרסדורף הספיק להפעיל את הפצצה.
ב-20 ביולי 1944 נעשה ניסיון, המכונה "קשר העשרים ביולי", להתנקש בהיטלר ולתפוס את השלטון.
ניסיון זה נכשל, וטרסקו הבין שמעצר ראשי הקושרים, ובהם ידידיו האנס אוסטר וקלאוס שנק פון שטאופנברג, יביא לתפיסתו.
טרסקו נסע לחזית ביום המחרת ופוצץ עצמו באמצעות רימון יד.
לפני מותו אמר לידידו ויד ימינו בקשר, פביאן פון שלברנדורף, את הדברים הבאים, שביטאו את שנאתו להיטלר ולנאציזם והפכו לנכס צאן ברזל במורשת ההתנגדות הגרמנית: