tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לשנת 2021, מצעד הגאווה בטאיוואן הוא הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד תל אביב, ישראל, אשר מוגדר כגדול ביותר במזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים בין השנים 2018-2019.
עוד לפני המצעד הגאווה הרשמי הראשון בטאיוואן שהתקיים ב-2003, התקיימו מספר תהלוכות גאווה קטנות ולא רשמיות בקרב קהילת הלהט"ב הטאיוואנית בהן בשנת 1996 צעדו כ-300 פעילי זכויות להט"ב במצעד הקואליציה הלאומית לנשים.
בשנת 2002, מספר חברי הקהילה מחו מול משרד ההגנה הלאומי נגד חוק אשר אסר על המוסקסואלים לשרת במשטרה הצבאית.
מצעד הגאווה הראשון בטאיוואן נערך ב-1 בנובמבר 2003. הוא היה הראשון מסוגו בקהילה הסינית , ועודד את אנשי הלהט"ב בהונג קונג, סין, סינגפור ומקאו לערוך מצעדים בשטחן.
אנשים רבים בטאיוואן כלל לא הבחינו בקיום המצעד באותה שנה, אם כי כלי תקשורת רבים דיווחו על קיומו.
המצעד נערך בבירת המדינה, טאיפיי, והחל מפארק הזיכרון 228, מקום התכנסות ארוך שנים לגברים הומואים בטאיפיי.
אל המצעד הצטרפו יותר מ-20,000 אזרחים מעשרות קבוצות שונות.
במסגרת התנועה לזכויות האזרח עבור לסביות והומואים בחסות הממשלה, המצעד נתמך ב-70,000 דולר טאיוואני מעיריית טאיפיי.
ראש העיר (לימים נשיא טאיוואן) מא יינג-ג'יו נאם בסיום המצעד באומרו כי "טאיפי כעיר בינלאומית צריכה לכבד אנשים מקבוצות ותרבויות שונות" והוסיף כי "לערים הגדולות בעולם ישנן קהילות הומוסקסואליות גדולות.
קיומן וכבודן של קהילות מסוג זה חשובה למגוון העיר".
לאחר נאומו התקיימה תחרות קריוקי ברחבי האזור.
לאחר קיום המצעד, מתח חבר המועצה, וואנג שי-צ'נג, ביקורת על ראשות העיר על "עידוד הומוסקסואליות" ו-"גסויות".
קבוצות הומוסקסואליות רבות גינו את ההערות וסירבו בתגובה למימון מטעם מועצת העיר בשנה הבאה.
2004: להעיר את האזרחים בהכרה
מצעד הגאווה השני של טאיוואן נערך ב-6 בנובמבר 2004, שוב בטאיפיי בה החל בשעה 13:00 באנדרטת צ'יאנג קאי שק מתוכה צעדו המשתתפים לאורך שדרות קגטלאן, דרך פארק הזיכרון 228, אולם צ'ונגשאן, והסתיים בבית המשחקים האדום בשימנדינג.
המצעד השתמש בסיסמה "להעיר את האזרחים בהכרה, יחד עם "אזרח עם יוצא מן הכלל, עיר עם צבעים, חברה עם מגוון, פוליטיקה בהשתתפות" וכלל צועדים מלבד הומוסקסואלים כפי שהוגדר ב-2003 בהם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
מועד המצעד היה קרוב לבחירות הפרלמנט אשר כתוצאה מכך מועמדים רבים התייצבו במהלכו על מנת לקבל פרסום.
במצעד הגאווה השלישי בשנת 2005, התקיימו איחוד הצועדים נגד "גלי דיכוי" כגון חוק "הסיווג לחומרים שפורסמו ותוכניות וידאו".
המצעד השתמש בסיסמה "היו ביחד!" כסיסמתו העיקרית.
היו תחזיות לנפילת טייפון אפשרית ביום המצעד (1 באוקטובר), אם כי היה יום שטוף שמש לבסוף.
המצעד החל בשעה 13:00 בחנות הספרים "Eslite" אשר משתתפיו צעדו לאחר מכן בכביש "Dunhua South" אל כיוון העירייה עד 17:00. בתום המצעד הודתה הקואליציה הלאומית לנשים של "HKSAR" למארגני המצעד על עידוד קיום מצעד גאווה בהונג קונג השכנה בשנת 2004.
מהדורת המצעד הרביעית התקיימה ב-30 בספטמבר 2006 בה דווח על השתתפות של מעל 10,000 איש תחת הסיסמה "התאחדו ותיצרו משפחה!".
מצעד הגאווה החמישי בבירה טאיפיי התקיים ב-13 באוקטובר 2007 עם הסיסמה "כוח הקשת".
במהלכו מספר המשתתפים גדל ב-5,000 משנתו הקודמת, כמו גם קהילות הומוסקסואליות ולסביות רבות מחוץ למדינה אשר לקחו חלק בקיומו.
באמצע הדרך ארגן ההמון "נוף קשת" המכיל את 6 צבעי דגל הגאווה.
"Aussiebum", יצרנית בגדי ים לגברים באוסטרליה, נתנה חסות לקיום המצעד.
בכך, זו הייתה לפעם הראשונה שלקיום המצעד ישנה נותנת חסות מסחרית רבת עוצמה בהיסטוריה שלו.
הזמרת הטאיוואנית, א-מיי, המכונה "מלכת הפופ הסיני" הפכה לדוברת הראשונה שלו באותה שנה.
הגרסה לשנת 2008 של המצעד התקיימה ב-27 בספטמבר ומשכה אליה כ-18,000 משתתפים, שיעור הצועדים הגדול ביותר עד לאותה שנה.
מצעד 2009 בטאיפיי התקיים ב-31 באוקטובר ומשך כ-25,000 משתתפים.
מוקד המפתח של מצעד זה היו זכויות להט"ב בטאיוואן, בדגש על חקיקת חוקים נגד אפליה והכרה באיגודים חד מיניים (איחוד אזרחי) בניגוד למהדורות המצעד בשנים קודמות אשר התמקדו באספת מפגינים ויצירת נראות עבור קהילת הלהט"ב הטאיוואנית.
המצעד הביע אכזבה מהממשלה, שלא פעלה על התחייבויותיה הקודמות ללגליזציה של נישואים חד מיניים בטאיוואן.
גרסת המצעד השמינית, שהתקיימה ב-30 באוקטובר, נשאה את הסיסמה "לצאת ולהצביע".
במהלכו, התקיימה צעדה מפארק הזיכרון 228 ואילך אל התחנה המרכזית של טאיפיי ובחזרה, אשר דרשה אמצעים קונקרטיים מצד הממשלה להגנה על זכויות להט"ב בנוגע להתחייבויות מסוגים אלו של הממשלה אשר עדיין לא הניבו תוצאות לאותה שנה.
במהלך הצעדה השתתפו מעל 30,000 איש, מה שהפך את מצעד הגאווה בטאיפיי, טאיוואן, למצעד הגאווה הגדול ביותר ביבשת אסיה.
מארגני המצעד החליטו מאז שנת 2010 לארגן את קיומו בשבת האחרונה של חודש אוקטובר.
2011: אנשי קהילת הלהט"ב נלחמים בחזרה, מחסלים את האפליה
המצעד ה-9 התקיים ב-29 באוקטובר 2011 תחת הנושא "אנשי קהילת הלהט"ב נלחמים בחזרה, מחסלים את האפליה".
בעת קיומו השתתפו כ-50,000 משתתפים אשר מספרם הרחב הוביל להפרדה בין המסלולים לקו מזרחי וקו מערבי.
הקו המערבי, שהיה לחדש, עבר דרך אולם הזיכרון לצ'אנג קאי-שק, המוגדר אזור תרבות וחינוך גדול במדינה.
במהלך המצעד לקחה חלקה הזמרת הטאיוואנית דזרט צ'אנג שהופיעה בקיום מסיבת לאחר סיומו ונישקה מעריצה על הבמה.
2012: שוויון זכויות לנישואין, גיוון בשותפות
המצעד העשירי נערך ב-27 באוקטובר 2012 עם דיווח של כ-65,000 משתתפים.
במהלכו, המשתתפים קראו לחקיקת נישואים חד מיניים.
במשך השנים משנת 2013 עד 2018 התקיים המצעד בכול שנה בין ה-25 ל-31 באוקטובר.
סיסמת מהדורתו שונתה בהן נכללו: "הפכו את אנשי הלהט"ב לגלוים, קולם של המיעוטים" (2013), "צעד בנעלי קוויר" (2014), "התנהג כפי שאתה, לא כפי גילך" (2015), "כבד גיוון, כמו שאתה מתכוון לזה" (2016), "עשו אהבה, לא מלחמה" (2017), "ספר את הסיפור שלך, הצביע למען שוויון" (2018).
2019: ביחד, נהפוך את טאיוואן לטובה יותר
המצעד ה-17 התקיים ב-26 באוקטובר 2019. במהלכו הוגדר מספר שיא של משתתפים עם מעל 200,000 איש.
2020: מצעד הגאווה של טאיוואן לעולם
מהדורת המצעד ה-18 בוטלה לצד מצעדי הגאווה בשאר רחבי העולם בשל מגפת הקורונה, אם כי נערך ב-28 ביוני 2020, במלאת 51 שנה למהומות סטונוול בגרסה מצומצמת עם כ-1,200 איש.
מצעד הגאווה הראשון ברחבי העיר טאיג'ונג במרכז טאיוואן התקיים ב-17 בדצמבר 2011 תחת הנושא "עמידה עבור אהבה, טבעית לחלוטין" אשר קרא לממשלת טאיג'ונג לשים דגש לקידום נושאי מגדר ברחבי העיר.
מצעד הגאווה הראשון של גאושיונג בדרום טאיוואן התקיים בשנת 2010. מארגן המצעד היה המשרד הדרומי של איגוד הטלפונים החמים של טייוונג טונגזשי (המכונה גם "קו חם 968"), שנתמך על ידי הלשכה לענייני אזרחים בממשלת העיר גאושיונג, שנערך ב-18 בספטמבר.
במהלכו נרשמה השתתפות של כ-2,000 איש.
מצעד הגאווה השני ברחבי גאושיונג התקיים ב-24 בספטמבר 2011 תחת הנושא "OUT & out" עם למעלה מ-3,000 משתתפים.
המצעד אורגן על ידי ארגון חדש בשם קהילת הלהט"ב הגאה של גאושיונג.
2012: אני הומו ושותף שלך
מהדורתו השלישית התקיימה ב-22 בספטמבר 2012 תחת הנושא "אני הומו ושותף שלך" עם למעלה מ-3,000 משתתפים.
2013: שיתוף אותו מרחב בהרמוניה
מצעד הגאווה הרביעי בעיר התקיים ב-29 ביוני 2013, בנושא "שיתוף אותו מרחב בהרמוניה" עם כ-4,000 משתתפים.
זו הייתה הפעם הראשונה שמצעד הגאווה של גאושיונג סיפק שירות באנגלית מהאתר הרשמי שלו.
הפרסום התקשורתי העולמי הן באנגלית והן בסינית היווה אבן דרך לגאושיונג.
בהם תחת הכותרת "Kaohsiung goes gay" שדווח על ידי "Taipei Times" אשר היה לראשון שנראה בהיסטוריה של מצעדי הגאווה של טאיוואן באתר.
במהלכו, השתתפו לפחות שתי קבוצות של דיפלומטים זרים.
מצעד האלבומים הלטיניים הוא מצעד אלבומים שבועי, המפורסם במגזין הבילבורד, אשר נחשב למצעד המוזיקה החשוב ביותר עבור אלבומים באורך מלא בשפה הספרדית בשוק המוזיקה האמריקאי.
כמו כל מצעדי האלבומים של הבילבורד, המצעד מבוסס על מכירות.
נילסן סאונד-סקאן אוסף את נתוני המכירות של סוחרים המייצגים יותר מ-90 אחוז משוק הקמעונאות בארצות הברית.
המדגם כולל מכירות בחנויות מוזיקה, מחלקות מוזיקה של מוצרי אלקטרוניקה וחנויות כלבו, עסקאות ישירות לצרכן ומכירות באינטרנט של אלבומים פיזיים או הורדות דיגיטליות.
מוצג גם לוח מצומצם של מכירות שניתן לאמת ממקומות קונצרטים.
כדי להופיע במצעד זה, על האלבום להכיל 51% או יותר מוכנו בשפה הספרדית.
האלבום הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הוא Mi Tierra מאת גלוריה אסטפן, ב-10 ביולי 1993. אלבום זה בילה 58 שבועות רצופים בראש המצעד, שיא בו מחזיקה אסטפן עד היום.
הזמר המקסיקני מרקו אנטוניו סוליס מחזיק בשיא מספר האלבומים הגדול ביותר של אמן שהגיעו למקום הראשון במצעד, עם 12 אלבומים סך הכל.
להקת לוס טמרריוס היא הלהקה בעלת מספר האלבומים הרב ביותר במקום הראשון במצעד, עם שמונה סך הכל.
ג'ני ריברה וסלינה הן האמניות עם מספר האלבומים הרב ביותר שהגיעו למקום הראשון, עם 7 כל אחת.
האלבום של סלינה, Dreaming of You, הוא האלבום היחיד שהגיע למקום הראשון במהלך שלוש שנים קלנדריות שונות (1995–1997).
אמנים בעלי מספר האלבומים הרב ביותר בצמרת המצעד
לוס טיגרס דיל נורטה (7)
האלבומים בעלי המספר הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן 20 האלבומים בעלי מספר השבועות הרב ביותר בצמרת המצעד.
שבועותאמנ/יתאלבוםשנה58גלוריה אסטפןMi Tierra1993–9446באד באניX 100pre2019-2046אוזונהOdisea2017–1844סלינהDreaming of You1995–9733באד באניYHLQMDLG202029לואיס מיגלSegundo Romance1994–9526ריקי מרטיןVuelve1998–9924דדי יאנקיBarrio Fino2004–0523אבנטורהThe Last2009–1020סלינהAmor Prohibido1994–9520חואן גבריאלLos Dúo, Vol.
האלבומים הנמכרים ביותר לפי שנה
על פי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, תוארי זהב רגילים מוענקים על מכירת 500,000 עותקים, פלטינה מוענקת על מיליון עותקים, ורב-פלטינה על שני מיליון עותקים, ובעקבותיה במרווחים של מיליון לאחר מכן.
1סוני מיוזיק לטין3× פלטינה (לטיני)2013ג'ני ריברהLa Misma Gran Señoraפונוויזה רקורדס2× פלטינה (לטיני)2014רומאו סנטוסFormula, Vol.
2סוני מיוזיק לטין11× פלטינה (לטיני)2015חואן גבריאלLos Dúoיוניברסל מיוזיק לטינופלטינה (לטיני)2016Los Dúo, Vol.
22017ניקי ג'אםFénixסוני מיוזיק לטין11× פלטינה (לטיני)2018אוזונהOdiseaדימלו וי11× פלטינה (לטיני)2019באד באניX 100preרימאסיהלום (לטיני)2020באד באניYHLQMDLGרימאס19× פלטינה (לטיני)
מצעד האלבומים הקנדי הוא מצעד מכירות האלבומים הרשמי של קנדה.
הוא מתפרסם מדי יום שני על ידי חברת המעקב אחר מכירות מוזיקה בארצות הברית, Nielsen SoundScan, ומתפרסם מדי יום שלישי על ידי מגזין הבילבורד.
המצעד מורכב מ-200 אלבומים, בדומה למצעד הבילבורד 200; עם זאת, רק 100 המקומות הראשונים במצעד זה נחשפים לציבור, תוך ששאר המצעד חשוף למנויי המגזין בלבד.
מצעד הגאווה במונטנגרו הוא מצעד גאווה שמתקיים במונטנגרו מאז 2013.
מצעד הגאווה במונטנגרו הראשון נערך ב-24 ביולי 2013 בבודווה.
במצעד גאווה זה, השתתפו כ-30 משתתפים, כאשר חלקם נציגי הממשלה.
המצעד, שאורגן על ידי הארגון LGBT Forum Progresa, אובטח על ידי 400 שוטרים, אך כמאה מתנגדי המצעד ניסו לעצור אותה באמצעות יידוי אבנים, בקבוקים וחפצים אחרים לעבר המשתתפים.
למרות המהומות הללו, המשתתפים במצעד צעדו מחומות העיר העתיקה של בודווה למרינה של בודווה, ומשם הובלו בסירה לסבטי סטפן, ליתר ביטחון.
ב-20 באוקטובר אותה שנה נערך מצעד הגאווה השני בפודגוריצה, שאורגן על ידי Queer Montenegro.
במצעד גאווה זה השתתפו בין 100 ל-150 משתתפים, כולל מספר נציגי ממשלה ומספר דיפלומטים.
מצעד הגאווה היה לאורך שדרות סנט פיטר צ'טיניסקי ממלון הילטון פודגוריצה מונטנגרו לבניין הממשלה הישן ובחזרה, ועצרו לזמן קצר מול הפרלמנט.
סיסמת מצעד הגאווה בפודגוריצה הייתה "מונטנגרו בגאווה" (במונטנגרית: Crna Gora ponosno), ולוגו האירוע היה שפם.
אף על פי שלא התרחשו מקרים מיוחדים במצעד עצמו, מחוץ לאזור המוגן המאובטח על ידי המשטרה והכוחות המיוחדים, דווח על מספר תקריות שנגרמו על ידי מתנגדי המצעד.
2018: Ne ljubimo lance ("אנחנו לא אוהבים רשתות")
מצעד הגבורה הוא פרויקט לאומי חינוכי להעברת זיכרון השואה מהפאסיבי לאקטיבי, והפיכת הזיכרון למנוע השראה ליצירת הווה ועתיד טוב יותר.
הפעילות מבקשת להטמיע את זיכרון השואה בתוך העשייה החברתית, באמצעות אקוסיסטם שלם של פעילויות המזינות זה את זו, כאשר המכנה המשותף לכולן הוא שאיבת השראה מזיכרון השואה כדרך למצוא כוח ליזמות חברתית, ועשייה למען הקהילה.
מצעדי גבורה - המצעדים מתקיימים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, ומאגדים אלפי אנשים ברחבי הארץ למצעדים מקומיים, המעבירים את המסר האקטיבי.
התנדבויות במהלך השנה - שתי הפעילויות העיקריות הן: (1) חגיגות עם גיבורים (2) קהילות גיבורים.
בעידן הקורונה קהילות גיבורים מהווה את הפעילות הראשית, מצעד הגבורה מבקש לייצר שכונות קהילתיות המחברות בין התושבים לבין הגיבורים והגיבורות החיים בקרבנו בתוך השכונות.
קהילות יזמיות - הקהילות נוצרות פר פרויקט או באופן גאוגרפי ומסייעות להקמת מצעדים/ פעילויות התנדבות/ ויוזמות נוספות.
האקתונים טכנולוגיים - ימים מרוכזים של פיתוח מוצרים טכנולוגיים בשלושה נושאים עיקריים: (1) התנדבות (2) חינוך והסברה למסר האקטיבי (3) קידום והפצת המסר האקטיבי.
סיפורי גבורה - סיפורים של שורדים ושורדות נספים ונספות המופצים ברשתות החברתיות, ומסופרים מזווית של התגברות, והעצמת הגבורה היומיומית, על ידי כך יש רצון להזכיר שהגבורה קיימת ביתר שאת גם ביומיום, ולפיכך כולנו יכולים להיות גיבורים שמתגברים על קשיי היומיום למען האחר והאחרת.
הפרויקט קם בעקבות קורס מפקדי פלוגות ומסע "עדים במדים" שהתקיים במסגרתו.
ביקשו מחניכי הקורס לעשות למען זיכרון השואה.
החניכים הבינו כי קיימת בעיה גדולה, וכי הסיפור הכי גדול של העם היהודי במאות ואלפי השנים האחרונות, מתפספס.
למרות שכולם זוכרים שהייתה שואה, הזיכרון מתנקז לרוב ליום אחד ספציפי, ובכך אנו מבינים כי הזיכרון נמצא ברמת התודעה הנמוכה.
על מנת להעצים את זיכרון השואה, ולהצליח להעבירו הלאה, מצעד הגבורה מבקש לא רק להמשיך ולספר את הסיפור, אלא להעביר את הזיכרון לרמת התודעה הגבוהה ביותר - "הזיכרון מלווה אותי ביומיום ואפילו רותם אותי לעשייה".
מצעד הגבורה אימץ את משפטו של שפינוזה ופעולותיו מגלמות את העקרונות הגלומים בו, כלהלן:
"נפש האדם מתרחקת מכל מה שמפחית מעוצמתה, ומחפשת את כל מה שמעצים את רוחה"
משכך נבחר זיכרון מעצים, המבקש לשנות פרספקטיבה, ובמקום להסתכל על מה שעשו להם, להתבונן דרך עוצמות הנפש הפנימיות שליוו כל אחד ואחת מהם, בעת התמודדותם עם הקושי - מסר גבורת החיים.
מצעד הגבורה מבקש לעשות את מה שעשו דורות לפנינו בקשר עם כל ניסיון השמדה של העם היהודי - להפוך את הזיכרון לאירוע חגיגי, החוגג את גבורת רוח האדם.
כפי שדורות לפנינו עשו עם יצירת מצרים, פורים, וחנוכה - אירועים שגם בהם ניסו להשמיד ולשעבד את העם היהודי.
את המסר האקטיבי הזה, ביקשו מייסדי מצעד הגבורה, להטמיע בתוך העשייה החברתית - כלומר בדרך אקטיבית ולא רק כסיפורים פאסיביים - במיוחד לאור היותו של מסר זה כמסר אקטיבי.
הקמת הפרויקט החלה עם הקמת 2 מצעדי גבורה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2018, מצעד מרכזי בלוחמי הגטאות, ומצעד נוסף (צבאי) בירושלים, משם הפרויקט צמח למצעדים המתקיימים כל שנה, במימד הפיזי והווירטואלי, מצעדים אלו משמשים ככר לרתימת מתנדבים ומתנדבות לפעילויות התנדבות אקטיביות במהלך השנה.
מסר גבורת החיים - המסר האקטיבי
מצעד הגבורה מבקש להעביר מסר אקטיבי ומעצים, הרואה את הגבורה כרלוונטית לכל חלקי היומיום.
המסר האקטיבי נועד להעצים את הנפש, ולתת ערך יומיומי לכל מי שזוכר את זיכרון השואה.
מתוך תפיסת עולם שכאשר שכאשר מסר מעצים את הנפש, אנשים יבקשו להתחבר אליו ולהיזכר בו יותר ויותר, לעומת מסר טראומטי ומרוחק.
משכך במצעד הגבורה מבקשים לחזק מסר לפיו הגבורה מהווה חלק אינטגרלי מהיומיום שלנו, בעיקר במעשים קטנים - מעשים המאפשרים לנו ללכת בנתיב של גבורה (גם אם כל אחד בפני עצמו, אינו מגדיר אותנו כגיבורים).
לשיטת מצעד הגבורה, כל מעשה גבורה מוגדר על ידי שלושה מאפיינים הכרחיים:
אופטימיות - ראיית הסיכויים לתוצאה חיובית בצורה אופטימית מכפי שהיא, ומשכך היווצרותו של תמריץ גדול יותר לבצע את מעשה הגבורה.
אקטיביות - עשייה אקטיבית, אותה מוביל האדם כלפי עצמו, או כלפי אחרים.
אקטיביות עשויה להתקיים גם במימד שאינו כולל עשייה חיצונית (כלומר אקטיביות נפשית) - "איזהו הגיבור הכובש את יצרו", אולם האקטיביות מחייבת מאמץ, סטייה מהסטטוס קוו, לטובת מעשה הגבורה.
אחדות (סולידריות) - ראיית האחר/ת לנגד עיני מבצע/ת מעשה הגבורה.
כאשר האחרים משוקללים במסגרת המעשה האקטיבי, אזי מתקיים אקט של גבורה.
כל שלושת המרכיבים מחויבים להתקיים, אולם מספיק כי כל מרכיב יתקיים גם במידה מועטה על מנת שהאקט ייחשב כאקט "גבורתי".
כאשר כלל המרכיבים נמצאים במקסימום אנו חוזים באקט של "גבורה הירואית", וכאשר המרכיבים מתקיימים במינימום, אנו חוזים האקט של "גבורה יומיומית".
מצעד הגבורה מבקש לרתום אנשים לעשייה למען האחר (התנדבות), באמצעות השראה מזיכרון השואה, ובכך לתת משמעות חדשה להתנדבות.
כלומר, איננו מתנדבים רק מאחר שחשוב להתנדב, אנו מתנדבים מאחר שכך אנו משמרים את זיכרון השואה.
בצורה זו זיכרון השואה מוטמע בתוך העשייה החברתית, ומשכך ישתמר גם לאחר שלא יהיו עוד גיבורי וגיבורות שואה.
כפי שצוין לעיל, המצעדים הפיזיים החלו בשנת 2018:
לוחמי הגטאות - מצעד אזרחי מרכזי, אשר החל בחוף הים של מושב שבי ציון, והסתיים באמפי בית לוחמי הגטאות.
המצעד עובר לאורכו של חוף הים, השדות, ואמת המים המפורסמת.
ירושלים - מצעד צבאי שהתקיים לאורך חומות העיר העתיקה, החל ברחבה הסמוכה לשער יפו, והסתיים בכותל המערבי.
בא"ח (בסיס האימונים החטיבתי) חטיבת כפיר, הוא זה שהוביל את המצעד הצבאי.
בשנת 2019 התקיימו כבר 6 מצעדים מקבילים:
לוחמי הגטאות - בדומה למתכונת של שנת 2018.
קריית מוצקין - בהובלת מרכז משמעו"ת, ד"ר לאה גנור, בסיס חיל הים חיפה.
תל אביב - בהפקה עצמאית של מצעד הגבורה, בשיתוף עם עיריית תל אביב, עמותת עופות החול, ארגון יוצאי קרקוב, בית תפילה ישראלי, ובי"ס למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית.
מועצה אזורית גזר - בהובלת בי"ס שדות אילון.
ירושלים - בהובלת בא"ח כפיר, במתכונת דומה לשנת 2018.
אילת - בהובלת שבט הצופים, המתנ"ס ותנועות הנוער העירוניות, לרבות מד"א וכיבוי אש.
בשנת 2020, תוכננו 10 מצעדים (אילת, באר שבע, אשדוד, חולון, תל אביב, מבשרת ציון, נתניה, חיפה, קריית מוצקין ולוחמי הגטאות) - המצעדים הומרו במצעד וירטואלי שהתקיים בכלל רחבי הארץ וכלל את הפעילויות הבאות:
טקס פתיחה בהובלת תיכון ליאו באק ומועצת התלמידים והנוער הארצית, בהשתתפות הזמר שי גבסו, ושורד השואה מר צבי גיל, ממייסדי הטלוויזיה הישראלית.
אתגרי גיבורים ברשתות החברתיות, אשר כללו העלאת תוכני גבורה, בפורמט כתוב, תמונה, וידאו.
סדנאות, לרבות סדנת כתיבת סיפורי גבורה.
מעגלי שיח וירטואליים בנושא גבורת החיים - מעגלי השיח שילבו עדויות של שורדים, ופורמט שיח במתכונת הבאה (מהי גבורת החיים, קיומה במהלך השואה, קיומה בחיים היומיום שלנו, ואיך כולנו יכולים להיות גיבורים).
קהילות הגיבורים מהווים פעילות דגל התנדבותית לשנת 2020-2021, ומטרתה יצירת שכונות קהילתיות המחברות בין התושבים לבין הגיבורים והגיבורות, מתוך תפיסת עולם שמחיבור שכזה יפתרו הרבה מהצרכים של הגיבורים והגיבורות, ולצד כך תושבי השכונה יקבלו חיבור שמעצים את היומיום שלהם.
מצעד האלבומים העצמאיים הוא מצעד אלבומים שבועי, המתפרסם במגזין הבילבורד ומדרג את אלבומי המוזיקה והמיני-אלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית שיצאו באופן עצמאי, לפי נתוני נילסן סאונד-סקאן.
המצעד מתפרסם מדי שבוע של ידי הבילבורד.
הוא משמש על מנת לדרג אלבומים של אמנים שלא חתומים בחברות תקליטים מרכזיות.
הדירוג נערך על ידי מכירות נקודת הרכישה שהושגו על ידי נילסן, ומהורדות מוזיקה חוקיות ממגוון חנויות מוזיקה מקוונות.
המצעד החל לפעול בשבוע של 2 בדצמבר 2000.
25 המקומות הראשונים במצעד מתפרסמות דרך אתר בילבורד, בעוד ש-25 המקומות הבאים זמינים למנויים בתשלום לאתר הבילבורד.
כמו בכל מצעדי הבילבורד, אלבומים המופיעים במצעד האלבומים העצמאיים עשויים להופיע במקביל גם במצעד הבילבורד 200, המצעד הראשי שמפורסם על בסיס מכירות בלבד, כמו גם כל אחד ממצעדי הבילבורד האחרים.
בנוסף, אלבומים שנמכרים בבלעדיות רק באמצעות אתרים קמעונאיים עשויים להיכלל במצעד, בהתאם למדיניות מתווה של המצעד שהוכרזה ב-7 בנובמבר 2007.
האלבום הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הוא Who Let the Dogs Out של להקת באהא מן , שהיה לאלבום העצמאי הנמכר ביותר לשנת 2001.
האלבומים העצמאיים הנמכרים ביותר לפי שנה
מאז 2002, פרסם מגזין הבילבורד מדי שנה רשימות סוף שנה של 50 האלבומים העצמאיים הנמכרים ביותר.
מגזין הבילבורד הכריז גם באופן עצמאי על האלבום הנמכר ביותר לשנת 2001. ליל ג'ון והאיסט סייד בויז עמדו בראש המצעד שלוש פעמים מאז הקמתו, תוך שעמדו בראשו פעמיים עם אלבומם, Kings of Crunk, משנת 2002.
2003 : ליל ג'ון והאיסט סייד בויז - Kings of Crunk
2004 : ליל ג'ון ואיסט סייד בויז - Kings of Crunk
2005 : ליל ג'ון והאיסט סייד בויז - Crunk Juice
2007 : אמנים שונים - Hairspray
2012 : ממפורד אנד סאנז - Babel
2013 : ממפורד אנד סאנז - Babel
מצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים הוא מצעד מוזיקה ספציפי, המתפרסם מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד בארצות הברית.
המצעד הוקם ביוני 1985 ובמקור כלל את 25 האלבומים הנמכרים ביותר מהסוגות הבאות: מריאצ'י, טחאנו, נורטניו, בנדה ודורנגואנסה.
כולן סוגות משנה של מוזיקה מקסיקנית אזורית.
הסוגה תוארה על ידי המוזיקולוגים כ"סוגת המוזיקה הלטינית הנמכרת ביותר בארצות הברית".
במקור, נאספו הנתונים על ידי בילבורד ובמרוצת השנים החלו נילסן סאונד-סקאן לאסוף אותם ולתרגם אותם למצעד הנוכחי.
האלבום Entre a Mi Mundo, של סלינה נחשב לאלבום המקסיקני האזורי הנמכר ביותר בכל הזמנים וזאת, לאור העובדה שאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר היהלום הלטיני.
על פי ה-RIAA, יהלום לטיני מוענק על מכירות של 600,000 עותקים, פלטינה לטינית מוענקת על מכירות של 60,000 עותקים וזהב לטיני מוענק על מכירות של 30,000 עותקים.
1סוני מיוזיק לטיןזהב2002לוס טמרריוסUna Lágrima No Bastaפונוביסה רקורדסזהב2003לוס טיגרס דל נורטהHerencia Musical: 20 Corridos Inolvidables2004גרופו קליימקסZa Za Zaבלבואה2005גרופו מונטז דה דורנגוY Sigue La Mata Dandoדיסא רקורדס2006Borrón y Cuenta Nueva2007ויסנטה פרננדזHistoria de un Idolo, Vol.
מצעד הגאווה בזאגרב הוא מצעד גאווה שנתי שמתקיים בזאגרב, קרואטיה, החל משנת 2002. מצעד הגאווה בזאגרב הוא מצעד הגאווה הראשון שהתקיים בדרום-מזרח אירופה.
לאורך השנים, מצעד הגאווה בזאגרב נתמך על ידי ארגוני זכויות אדם, שגרירויות בין-לאומיות ועיירית זאגרב.
בדרך כלל, מצעד הגאווה מתחיל בכיכר ניקולה שוביץ' זרינסקי , מרכז זאגרב.
שנהתאריךסיסמהצועדים (משוער)200229 ביונייציאה מהארון נגד דעות קדומות (Iskorak KONTRA Predrasuda)350200328 ביונישוב גאים (Opet ponosno)300200419 ביוניויוה לה להבדל (Živjela različitost)300200510 ביוליגאים ביחד (Ponosne/i zajedno)100200624 ביונילחיות בחופשיות (Živjeti slobodno)25020077 ביוליהכל לגאווה!
(Sudjeluj!)800201019 ביוניקרואטיה יכולה לבלוע את זה (Hrvatska to može progutati)1,200201118 ביוניהעתיד שלנו!
(Budućnost je naša!)3,800201216 ביונייש לנו משפחה!
מילניום של חלומות קרואטיות (Imamo obitelj, tisućljetni hrvatski san)4,000201315 ביוניזו מדינה לכולנו (Ovo je zemlja za sve nas)15,000201414 ביוניבצד הנכון של ההיסטוריה (Na pravoj strani povijesti)5,000201513 ביוניחזק יותר ואמיץ יותר: אנטי פשיזם ללא פשרות!
(Prajd zauvijek!)2,50020224 ביוניתנו לנו את ארבעת הקירות שלנו!
(Zajedno za trans prava!)20241 ביוניעמדנו ונשאר - נישאר ונעמוד!
מצעד גאווה באורהוס (הידוע גם כ-"Aarhus Pride") בדנמרק הוא האירוע הדני הגדול ביותר המתמקד בנושאי להט"ב מחוץ לבירה קופנהגן.
האירוע הראשון ברחבי העיר נערך בשנת 2012 ומאז נצפה בכול שנה.
ארגונו מנוהל על ידי אנשים פרטיים חברי קהילת הלהט"ב ונתמך על ידי עיריית ארהוס.
בשנת 2017 השתתפו במהלכו כ-6,000 איש במצעד באורך 3.5 קילומטרים לצד מצופים ודגלים.
המצעד מתקיים מדי שנה בשבת הראשונה של חודש יוני ונמשך מהבוקר עד הלילה המאוחר.
המצעד עצמו עובר ברובע הלטיני ההיסטורי לפני שהוא מסתיים בחזרה בווסטר אלס קסרנה, שם מתקיים פסטיבל עד הערב.
הפסטיבל כולל ענפי ספורט שונים בהם כדורעף, בדמינטון, וכדורגל על השטחים הירוקים מול אולם הקונצרטים שליד כיכר הקצינים לצד אזור ילדים הכולל טירה מתנפחת ומגרש משחקים.
עמותות, ארגונים, חברות ומפלגות להט"ב לאומיות מנהלות דוכנים עם מידע, אוכל ושתייה לאורך האירוע.
פעילויות נוספות מתקיימות על הבמה הקטנה הממוקמת ליד אולם הקונצרטים של ארהוס.
אירועי השבוע במהלך ציונו בשנת 2019 נאסרו על ידי מושל איזמיר.
לשכת עורכי הדין בעיר פנתה לבית המשפט בבקשה להשהות את ביצוע האיסור בטענה שאינו חוקי.
בסופו של דבר הוציא בית המשפט החלטה להפסיק את ביצוע האיסור.
עם החלטה זו, הוכרז שמהדורת המצעד השביעי של איזמיר תתקיים ב-22 ביוני.
עם זאת, המשטרה התערבה במהלך ציונו ועצרה יותר מעשרים משתתפים.
האחווה הסטודנטיאלית הגאה מטעם אוניברסיטת דוקוז אילול
האחווה הסטודנטיאלית הגאה מטעם אוניברסיטת אגה
הצעדה נגד הומופוביה וטרנספוביה באנקרה (בטורקית: Homofobi ve Transfobi Karşıtı Yürüyüş) הוא מצעד גאווה והפגנה למען זכויות להט"ב בטורקיה המתקיים מדי שנה בבירת טורקיה, אנקרה.
האירוע התרחש לראשונה בשנת 2003 ונצפה מדי שנה מאז ביום ראשון האחרון של חודש יוני או ביום ראשון הראשון של חודש יולי, לציון סוף שבוע הגאווה בעיר.
משתתפי הצעדה מתאספים בג'בג'י .
זוהי שדרה רחבה להולכי רגל ואחד המרחבים הציבוריים החשובים ביותר של אנקרה, אזור ההתרחשות התכוף של באיראם ופסטיבלים אזוריים.
מצעד הגאווה בסרייבו (הידוע גם כ-"גאווה בסרייבו"), הוא מצעד הגאווה שנתי והפגנה למען זכויות להט"ב בבוסניה והרצגובינה בעיר סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
מצעד הגאווה הראשון של המדינה נערך ב-9 בספטמבר 2019 בסרייבו.
על פי ההערכות, מעל 2,000 איש צעדו במהלכו ובכך, הפכה בוסניה והרצגובינה, למדינה האחרונה אשר היוותה חלק מהפדרציה היוגוסלבית לשעבר יחד עם סרביה, מונטנגרו, סלובניה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית וקוסובו אשר החלה לקיים מצעד גאווה רשמי בשטחה.
מצעד הגאווה השני ברחבי העיר היה אמור להתקיים ב-23 באוגוסט 2020, החל מהשעה 12:00 תחת הסיסמה "אין חיים בין ארבעה קירות" אך בוטל עקב מגפת הקורונה.
מהדורת המצעד השלישי התקיים ב-14 באוגוסט 2021.
מצעד הגאווה הבלטית (הידוע כ-"Baltic Pride") הוא מצעד גאווה שנתי והפגנה למען זכויות להט"ב המסתובב בתורו בין בירות המדינות הבלטיות: טאלין (אסטוניה), ריגה (לטביה) ווילנה (ליטא) ונתמך על ידי הארגון האירופי "ILGA-Europe".
מאז 2009, המארגנים העיקריים של המצעדים הם ארגון הלהט"ב הלטבי, מוזאיקה, הארגון הלאומי לזכויות להט"ב בליטא, הליגה הליטאית הגאה, ואגודת הלהט"ב האסטונית.
האירוע זכה לתמיכה עקבית מארגונים במדינות שכנות בהם "RFSL" השוודי ואמנסטי אינטרנשיונל.
בין ה-6 ל-12 ביוני 2011, אסטוניה אירחה את מצעד הגאווה הבלטית.
דמיון, שהציגה את תערוכת "גאים בזהותנו" במרכז סולאריס בטאלין ב-31 במרץ אשר כלל תצלומים של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים שצולמו באירועי גאווה שונים ברחבי אירופה, כולל תצלומים של חברי הקהילה אסטונים.
בשל מגפת הקורונה באירופה, ארגון אגודת הלהט"ב האסטונית החליט לבטל את קיום האירוע ב-2020 אשר תוכנן להתקיים ברחבי עיר הבירה.
אירוע הגאווה הראשון אשר נערך בלטביה התקיים בשנת 2005 תחת השם "Riga Pride", כמקביל המקומי לקיום מצעדי גאווה ברחבי העולם.
התנגדות פוליטית לציונו התעוררה לאחר שהמארגנים קיבלו אישור לארגונו.
ראש ממשלת לטביה אייגרס קלביטיס ממפלגת הימין השמרנית, המפלגה העממית, התנגד בפומבי לאירוע, וארגונו אושר רשמית רק לאחר שבית משפט ביטל את איסורו על ידי העירייה.
בעקבות גילויים פומביים של הומופוביה סביב האירוע הראשון באותה שנה, קבוצת אזרחים התאגדה וייסדה את ארגון הלהט"ב מוזאיקה, בניסיון לשפר את ההבנה והסובלנות כלפי זכויות להט"ב בלטביה.
משנת 2006, האירוע נודע רשמית כ-"ימי הגאווה והידידות של ריגה", והרחיב את תוכניתו מעבר למצעד כך שתכלול שירות מצד הכנסייה האנגליקנית של סנט גואל, וסמינרים בנושא סובלנות וזכויות להט"ב אם כי היא הופרעה באופן משמעותי על ידי מפגינים הומופובים בין היתר.
הפרלמנט האירופי הביע את אכזבתו מ-"הכישלון של הרשויות בלטביה להגן כראוי על המצעד".
ציונו היה לראשון שנקרא תחת השם "הגאווה בלטית" אשר החל ברוטציה מדי שנה בין כל בירת מדינה בלטית בשיתוף עם הליגה הליטאית הגאה, אגודת הלהט"ב האסטונית ומארגני אירועי גאווה מקומיים.
בציון המצעד בשנת 2012 בריגה, כ-400 איש צעדו לתמיכה בזכויות להט"ב בלטביה, אליהם הצטרפו דיפלומטים אמריקאים.
בשנת 2015 התקיים המצעד כחלק מאירוע הגאווה האירופים "Europride" בריגה.
קיום האירועים היוו את הפעם הראשונה שציונו במדינה מברית המועצות לשעבר.
בשנת 2018, מספר הצועדים בריגה גדל משמעותית והגיע ל-8,000 איש.
המצעד התקיים בבירת ליטא, וילנה בשנת 2010. היה זה מצעד הגאווה הציבורי הראשון בליטא.
יורשו של זווקאס, רמייג'וס שימאציוס, מהתנועה הליברלית הצהיר שאין לו התנגדות לכך שהעיר תארח את המצעד בשנת 2016. ב-18 ביוני 2016, קהל של 3,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הבלטית בשדרה המרכזית במרכז וילנה.
מצעד הגאווה הבלטית ב-2019 התקיים בין 4 ל-9 ביוני בווילנה.
במהלכו, צעדו מספר שיא של משתתפים עם מעל ל-10,000 איש ב-8 ביוני.
מצעד הגאווה בנוק (הידוע גם כ-"Nuuk Pride") הוא מצעד גאווה והפגנה למען זכויות להט"ב בגרינלנד המתקיים מדי חודש יוני בנוק, בירת גרינלנד מאז 2010. האירוע מתואר כססגוני וחגיגי, ומשלב נושאים פוליטיים עם קונצרטים, סרטים צעדה ועיבודים שונים.
המצעד נפתח במרכז התרבות "Katuaq" במרכז העיר.
ב-15 במאי 2010 ערכה גרינלנד את מצעד הגאווה הראשון בשטחה בעיר הבירה נוק אשר במהלכו השתתפו כ-1,000 איש (מתוך אוכלוסייה של כ-15,000 אזרחים בבירה, ו-56,000 ברחבי כלל המדינה) מה שהפך את ציונו להפגנה השנייה בגודלה בתולדות המדינה.
במהלכו נציגים מהמפלגה הדמוקרטית צעדו בקדמת המצעד.
מצעד הגאווה במילאנו (הידוע גם כ-"Milano Pride") הוא מצעד ופסטיבל המתקיימים בסוף יוני בכל שנה במילאנו, איטליה, עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב באיטליה.
מצעד הגאווה במילאנו מתקיים מדי שנה עם שמות שונים.
מאז שנת 2013, מורגן על ידי קבוצה בשם "Milano Pride", שחבריה מגיעים מארגוני זכויות להט"ב איטלקים נוספים בעיר.
מדי שנה חברי הקבוצה מארגנים את קיומו ואת אירועי "שבוע הגאווה".
מאז שנת 2013, מדי שנה בסוף יוני, בשבוע בו מתקיים המצעד, מתקיים בעיר "שבוע הגאווה".
במהלך אותו שבוע, אירועי תרבות רבים כגון ויכוחים, צילום וידאו, מצגות ספרים, מתקיימים בעיקר ב-"Casa dei Diritti", בניין בו העיר מילאנו מארחת שירותים לנושאים הקשורים לאפליה וזכויות אדם.
ליד פורטה ונציה, שהוא הרובע הנפוץ ביותר של בקרב להט"ב, מתקיימת "כיכר הגאווה" בה רוכלים רבים מוכרים מוצרי מזון, משקאות, פריטים ומוזיקה מתנגנת ברחוב.
מצעד הגאווה באוסייק (הידוע גם כ-"Osijek Pride") הוא מצעד גאווה והפגנה למען זכויות להט"ב בקרואטיה בעיר אוסייק, קרואטיה המתקיים מאז 2014.
מצעד הגאווה הראשון באוסייק אשר אורגן על ידי עמותת "LiberOs" התקיים ב-6 בספטמבר 2014 ומשך מעל 300 צועדים בתמיכה העירייה.
שר הכלכלה איוון ורדולדאק וכן פעילי זכויות להט"ב סרבים ויוונים השתתפו במהלכו.
המשתתפים התאספו בכיכר אנטה סטארצ'ביץ' וצעדו לאורך של שני קילומטרים על פני הטיילת, רחוב הנגלובה, פארק סקונטלה ורחוב קפוצ'ינסקה.
אוסייק היא העיר הרביעית בקרואטיה אשר מציינת מצעד גאווה רשמי בשטחה לאחר הבירה זאגרב (מאז 2002), ספליט (מאז 2011) ורייקה (מאז 2012).
מצעד הגאווה בלפלנד (הידוע גם כ"מצעד הגאווה בסאפמי", "Sápmi Pride") הוא מצעד ופסטיבל גאווה ברחבי חבל הארץ של לפלנד הנערך מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות נורווגיה, שוודיה ופינלנד מאז 2014.
הפסטיבל, שאורגן על ידי "Queering Sápmi", התקיים לראשונה בשנת 2014 בקירונה, שוודיה בה נמשך כארבעה ימים, וכלל הופעה של הזמרת סופיה יאנוק ומצעד של כ-300 משתתפים ברחבי העיר המרכזית.
בשנה שלאחר מכן התקיים בקרשוק שבצפון נורווגיה וכלל הופעה של הזמרת השוודית מקסידה מראק וסדנאות עם אסטה בלטו וארלנד אליאס.
מהדורתו הרביעית התקיימה באינארי בפינלנד בשנת 2017, בפעם הראשונה שהאירוע נערך בשטחי סאפמי הפינית.
נושא הפסטיבל היה דורות וסולידריות, וכלל דיונים עם העיתונאית מרטה אלאיירבי, ומפיקת ז'אנר הדרמה, פאולינה פאודורוף.
בשנת 2018, התקיים בפעם השנייה ברחבי שוודיה באסטרסונד.
אירועשם סאמישפהשנה, קירונה"Giron"סאמית צפונית2014, קאראשוק"Kárášjohka"סאמית צפונית2015, קאוטוקיינו"Guovdageaidnu"סאמית צפונית2016, אינארי"Aanaar/Aanar/Anár"צפונית/אינארית/סקולטית2017, אסטרסונד"Staare"סאמית מזרחית2018, טרונדהיים"Tråante"סאמית מזרחית2019בוטל עקב מגפת הקורונה2020, אוציוקי"Ohcejohka/Uccjuuhâ/Uccjokk"צפונית/אינארית/סקולטית2021, יוקמוקJåhkåmåhkke/Johkamohkkiלולה/צפונית2022, הטהHeahttáצפונית2023, בודהBådåddjo/Buvvda/Budejjuלולה/פיטה/צפונית2024
מצעד הגאווה במוסקבה הוא מצעד גאווה והפגנת להט"ב למען שיפור מעמד זכויות להט"ב ברוסיה אשר התרחש במוסקבה, בירת רוסיה מדי שנה בין השנים 2006–2011 בחודש מאי.
קיום המצעד נאסר בקביעות על ידי עיריית מוסקבה, בראשות ראש העיר יורי לוז'קוב (עד 2010) אשר היה ידוע כמתנגד חריף להומוסקסואליות אותה כינה כ-"שטנית" ואת משתתפי המצעד כ-"מתרוממים" (כינוי גנאי להומוסקסואלים).
ההפגנות ב-2006, 2007 ו-2008 לוו כולן בהתקפות הומופוביות, שנמנעו ב-2009 על ידי הזזת מיקום ההפגנה ברגע האחרון.
מארגני ההפגנות לאורך השנים היו הפעיל ניקולאי אלכסייב וחברי ארגון זכויות הלהט"ב הרוסי, "Gayrussia.ru".
באוגוסט 2012, אישר בית המשפט במוסקבה פסק דין החוסם את בקשות מארגני ההפגנות בעיר לאישור לקיומן מדי שנה עד שנת 2112. בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק לאורך השנים כי האיסורים על קיום המחאות מפרות את חופש ההתאגדות המובטח באמנה האירופית לזכויות אדם.
במרץ 2021 סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה כי האיחוד האירופי הטיל סנקציות מיידיות הן על צ'צ'ניה והן על רוסיה – עקב אפליה ממומנת ונתמכת ממשלתית נגד אזרחי קהילת הלהט"ב הרוסית.
קיום מצעד הגאווה הראשון במוסקבה ב-27 במאי 2006 נאסר על ידי השלטונות.
ראש הביטחון של ראש עיריית מוסקבה, ניקולאי קוליקוב, הצהיר בראיון בתחנת הרדיו "הד מוסקבה", כי כינוס ההפגנה תאסר בגלל הדעות השליליות של האוכלוסייה הרוסית כלפיה באומרו, "כל הביטויים הפומביים על ידי הומואים ולסביות חייבים להיות אסורים...
הם מפרים את הזכויות שלנו.
יש לנו את המסורות שלנו, המון קבוצות דתיות אמרו לנו שהם נגד התרת קיום המצעד הזה".
המופתי הראשי של הממשל הרוחני המרכזי של רוסיה למוסלמים, טלגת תדז'ודין, דגל באלימות כלפי פעילי זכויות להט"ב: "אסור לאפשר את המצעד, ואם הם בכל זאת יוצאים לרחובות, אז צריך להרביץ להם.
למיעוטים מיניים אין זכויות, הם חצו את הגבול.
מיניות חלופית היא פשע נגד אלוהים".
מנהיגים רוסים נוצרים אורתודוקסים הדהדו את דעותיו, והכריזו שהומוסקסואליות היא "חטא המשמיד בני אדם ודן אותם למוות רוחני".
ב-27 במאי, עשרות מפגיני להט"ב רוסים מלווים בתומכים וזרים, כולל חבר האיחוד האירופי, פולקר בק, חבר הפרלמנט הגרמני, ביקשו לקיים שתי עצרות מחאה עוקבות לאחר שבית משפט קיבל את אישור איסורו של ראש העיר, יורי לוז'קוב, על קיום המצעד אותו תכננו לציון יום השנה ה-13 להעברת אי-הפללה של הומוסקסואליות ברוסיה.
המצעד התנהל כמתוכנן אך משתתפיו הותקפו על ידי מפגינים הומופובים ולבסוף התפרק על ידי המשטרה.
במהלכו התרחשו שני עימותים עיקריים, הראשון שבהם התרחש כאשר פעילים התקרבו לקבר החייל האלמוני ליד הקרמלין, בניסיון להניח זר פרחים.
לדברי ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch", בשני האירועים הכו מאות מפגינים הומופובים בהם גלוחי ראש ולאומנים את המשתתפים תוך השלכת חפצים וקריאת אמירות הומופוביות.
המשטרה התערבה באיחור, ולא הצליחה להגן על המפגינים, ובכך החמירה את האלימות.
לדברי הפעיל פיטר טאצ'ל אשר השתתף במצעד, "היו עלינו מיד כ-100 בריונים פשיסטים ופנאטים דתיים שהחלו לדחוף, להכות ולבעוט בנו".
בין המשתתפים הפצועים היה חבר הפרלמנט הגרמני פולקר בק ומרלין הולנד, נכדו של אוסקר ויילד.
פרויקט זכויות האדם הרוסי, "Gayrussia.ru", נתן חסות לסרט התיעודי המציג את האירועים שהתרחשו סביב המצעד אשר הופק על ידי מארגן המצעד ניקולאי אלכסייב כעדות חיה למאבק למען חופש ההתאגדות ברוסיה תחת הכותרת, "Moscow Pride '06".
מצעד הגאווה של מוסקבה שנה לאחר מכן נערך גם כן ב-27 במאי 2007. במסיבת עיתונאים ומחאה מול בניין העירייה השתתפו מספר מפגינים ידועים בציבור בהם: חבר הפרלמנט האירופי, מרקו קפאטו, פעיל זכויות האדם הבריטי פיטר טאצ'ל, חברת הפרלמנט האיטלקי ולדימיר לוקסוריה, חבר הפרלמנט הגרמני פולקר בק, צמד הפופ הרוסי ט.א.ט.ו.
והזמר האמריקאי ריצ'רד פיירבראס מלהקת הפופ "Right Said Fred".
המחאה הידרדרה לאחר מכן לעימותים אלימים עם מפגינים הומופובים בעוד כי בפעם השנייה המשטרה לא הצליחה להגן על משתתפי המחאה מפני אלימות.
טאצ'ל ובק נצפו בעודם מותקפים באגרופים בפניהם על ידי מפגינים וחבר הפרלמנט האיטלקי מרקו קאפטו נבעט על ידי מפגין לאומני ולאחר מכן נעצר כשדרש הגנה מצד המשטרה.
טאצ'ל ומארגן המצעד ניקולאי אלכסייב נעצרו גם כן.
לדברי טאצ'ל: "המשטרה עמדה בקרבת המקום ולא עשתה דבר.
בסופו של דבר כאשר נכנסה לעימותים נעצרתי בזמן שהתוקפים שלי הורשו לצאת לחופשי".
בין שמונה לעשרה משתתפים נעצרו בגין השתתפות במחאה.
גינוי יחס הרשויות למשתתפי המצעד הגיע מכל רחבי אירופה והעולם המערבי.
בדומה לברטראן דלאנו, ראש עיריית פריז, ברטרנד דלאנו, גינה אותן גם כן.
המצעד היה האירוע המרכזי בסרטו התיעודי של המפיק הגרמני יוכן היק משנת 2008, East/West - Sex & Politics, העוקב אחר ארגונו ודיכויו על ידי הרשויות.
במהלך תקופת קיום המצעד בשנת 2008 המארגנים ביקשו היתר לארגון חמש הפגנות במקומות שונים בחודש מאי, אם כי ראש עיריית מוסקבה אסר על כל 155 האירועים אשר תוכננו באומרו כי "הם יסכנו את הסדר הציבורי ויגרמו לתגובה שלילית של רוב האוכלוסייה".
עם זאת, נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, התקשר למחוז המרכזי של מוסקבה בבקשה לאשר את היתר ההפגנות.
המארגנים הציגו את האיסור על היתר ההפגנות בבית הדין האירופי לזכויות אדם לאחר שנדחו בבתי משפט ברוסיה.
אם כי בסופו של דבר התקיים אירוע ללא היתר כגון בשנים קודמות ב-1 ביוני בשני מקומות: ראשית, מחאת פלאש מוב שאספה כשלושים פעילי זכויות להט"ב בראשות ניקולאי אלכסייב מול פסלו של מלחין המוזיקה הרוסי צ'ייקובסקי, ושנית חשפו כרזה המצטטת "זכויות להומואים ולסביות.
הפעולה המהירה של המשתתפים עבדה בעוד כי הצליחו לקיים את מחאתם מבלי התנגדות או מעצר במקום אחר כאשר קיימו את מחאתם באופן סמלי מול בניין העירייה ונמנעו מעימותים עם מפגינים אשר לא נכחו בשטח.
מהדורת 2009 של מצעד מוסקבה התקיימה ב-16 במאי 2009, באותו יום בו נערך גמר תחרות הזמר של האירוויזיון 2009 בהנחיית מוסקבה, ובערב היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה (17 במאי) אשר כונה בשם "מצעד הגאווה הסלאבי" עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב מכל האזורים הסלאביים של אירופה.
קבוצה של 15 פעילים בלארוסים בראשות סרגיי אנדרוזנקו, מנהיג ארגון הלהט"ב הבלארוסי, "GayBelarus".
פיטר טאצ'ל ואנדי תאיר היו הזרים היחידים אשר השתתפו במהלכו בעוד כל שאר המשתתפים הגיעו מרוסיה ובלארוס.
בסופו של דבר, אישור ארגון המצעד נדחה על ידי גורמים רשמיים במוסקבה, אם כי ניקולאי אלכסייב שיבח את ההחלטה בשל הגינויים אשר לווה כלפי רוסיה על איסורו בהתמקדות העולמית כלפי גמר האירוויזיון בעיר.
גורמים רשמיים במוסקבה פרסמו הצהרות בעניין זה, וקבעו כי מפגינים אשק ישתתפו במצעד יזכו ליחס "קשוח" ויעמדו בפני "צעדים קשים" מצד מחלקת המשטרה.
מוקד המחאה הוכרז במקור באזור נובושקינסקי במרכז מוסקבה, אם כי המארגנים שינו את המיקום ברגע האחרון לנקודת התצפית "Vorobyovy Gory" ליד אוניברסיטת מוסקבה.
המצעד היה תחת הסיסמה "זכויות להט"ב - ללא פשרות" בדגש על הכרה באיחוד אזרחי בין זוגות חד מיניים.
המפגינים נעצרו תוך דקות, בזמן שצולמו על ידי צוותי טלוויזיה, כולל חברת "Russia Today" בבעלות ומימון הממשלה, ביניהם אלכסייב ופעיל זכויות האדם פיטר טאצ'ל, שקרא את המשפט "זה מראה שהעם הרוסי אינו חופשי" בעודו נלקח על ידי המשטרה.
לדבריו, "שוטרי האומו"ן היו אלימים ללא צורך".
בניגוד לחוק הרוסי, פעילים נעצרו בן לילה בעוד פעילים בלארוסים שוחררו בסביבות השעה 2 בלילה וניקולאי אלכסייב הוחזק במשך יממה בכלא ונחקר במשך שעות.
נציגת שוודיה בתחרות האירוויזון 2009, מאלנה ארנמן, תמכה בקיום המצעד והביעה את צערה מכך שהשלטון במוסקבה לא מאפשר את קיום אירוע "המחווה לאהבה" באומרה.
סמואל זובוגר, שר החוץ של סלובניה ויו"ר ועדת השרים של מועצת אירופה, הביע את דאגתו מהפעולה שננקטה נגד מארגני מצעד הגאווה הסלאבי במוסקבה באותו לילה באומרו:
מוקדם יותר כתב אלכסייב מכתב לראש ממשלת סלובניה, בורוט פאחור, באפריל 2009 בבקשה לקחת את הנושאים לתשומת ליבו מול הרשויות הרוסיות.
מהדורת המצעד במוסקבה לשנת 2010 התקיימה ב-29 במאי.
באופן לא מפתיע, ארגונו נאסר בשנה החמישית ברציפות.
ארגון הלהט"ב הרוסי,"Gayrussia.ru" ערער ללא הצלחה על ההחלטה בבית המשפט לפני חודש מרץ.
המארגנים פנו לשגרירויות זרות לקבלת תמיכה פוליטית כפי שנעשה באותה שנה בקיום מצעדי הגאווה בווילנה (ליטא) ובוקרשט (רומניה), "פנינו לשגרירי מדינות האיחוד האירופי וקנדה, ארצות הברית ואוסטרליה במוסקבה בבקשה לקיום פעולה ציבורית בשטחיהם" הצהיר אלכסייב.
מסיבת עיתונאים התקיימה ב-27 במאי, בה הדוברים היו ניקולאי אלכסייב, ניקולאי בייב, פולקר בק, פיטר טאצ'ל, לואי-ז'ורז' טין (נשיא ועדת "IDAHO"), מריה אפרמנקובה (יו"ר הוועדה המארגנת של מצעד הגאווה בסנקט פטרבורג) ואנדי תאיר (חבר רשת השחרור הגאה בשיקגו).
פעילים מרוסיה ובלארוס ארגנו באותה שנה את מצעד הגאווה הסלאבי השני במינסק, בירת בלארוס ב-15 במאי 2010.
מארגן המצעד, ניקולאי אלכסייב, ערך את האירוע כמתוכנן.
המצעד נמשך דקות ספורות בלבד לפני שקבוצת מפגינים אורתודוקסית תקפה את משתתפיו.
במהלכו משטרת מוסקבה עצרה למעלה מ-30 משתתפים, כולל שלושה פעילים בולטים לזכויות להט"ב בהם: דן צ'וי, אנדי תאיר ולואי-ז'ורז' טין.
במצעד הפגינו בנוסף חברות הרכב הפאנק הרוסי, פוסי ריוט, אשר נעצרו מאוחר יותר על ידי המשטרה.
זכויות הניתנות על ידי החוקה הרוסית
פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם
פולין, המיוצגת על ידי לך קצ'ינסקי, נמצאה כאשמה על ידי בית הדין בהפרת זכויות אדם בסיסיות הקשורות לחופש ההתאגדות במעשי איסורו .
ב-17 בספטמבר, בית הדין האירופי לזכויות אדם נתן לרוסיה עד 20 בינואר 2010 לענות על סיבת האיסורים של ההפגנות ב-2006, 2007 ו-2008. מאוחר יותר, לבקשת השלטונות הרוסיים, הוארך מועד זה עד 20 בפברואר.
מזכר השלטונות הרוסיים עומד על כך שכל הפעילויות הציבוריות של ההפגנות נאסרו תוך התאמה מלאה לדרישות האמנה האירופית לזכויות אדם וחירויות יסוד.
התזכיר ציין כי "שלטונות מוסקבה לא היו מסוגלים להבטיח את שלומם של המשתתפים שהוכרזו על אירועים פומביים בקשר לעובדה שיש להם התנגדות של רוב האוכלוסייה".
בפנייתם לבית הדין האירופי לזכויות אדם עמדו התובעים על כך שהאיסור על ההפגנות ב-27 ביוני 2007, ואישורו הנוסף בבתי המשפט ברוסיה, הפרו מספר סעיפים של האמנה האירופית, לרבות סעיף 11 (הזכות לחירות האספה) סעיף 14 (איסור על אפליה) בצירוף סעיף 11 וסעיף 13 (זכות להגנת בית המשפט).
ב-21 באוקטובר 2010 פרסם בית הדין האירופי לזכויות אדם את פסק דינו.
ההחלטה הוגדרה כפה אחד אשר קבעה כי התרחשה הפרה של סעיפים 11, 13 ו-14 של אמנת זכויות האדם האירופית מצד הרשויות הרוסיות.
בית המשפט הדגיש כי אם מימוש הזכות לאספה והתאגדות בדרכי שלום על ידי קבוצת מיעוט היה מותנה בקבלתה על ידי הרוב, הדבר לא יעלה בקנה אחד עם ערכי האמנה.
בית המשפט קבע כי על רוסיה לשלם לניקולאי אלכסייב כ-12,000 אירו בגין נזק לא ממוני ו-17,510 אירו עבור הוצאות משפט.
מצעד הגאווה במוסקבה העניק לפעילים גישה רחבה לתקשורת המונים או לסיקור תקשורתי מסיבי.
אנדי תאיר, מרשת השחרור הגאה בשיקגו, הצהיר לפני ואחרי אירוע הגאווה במוסקבה 2009 באומרו,
מהדורת המצעד הרביעית זכתה להצלחה בלתי מסויגת, כאשר הנקודות הפוליטיות של מארגניו שודרו ברחבי העולם.
פיטר טאצ'ל דיבר כלפי מטרותיו בנראות התקשורתית,
מצעד הגאווה בפורטו (הידוע גם כ-"Porto Pride") הוא שמה של מסיבה אשר הפכה עם השנים למצעד גאווה עבור שיפור מעמד זכויות להט"ב בפורטוגל הנערכת בפורטו, פורטוגל, ביולי מדי שנה.
מסיבת הגאווה הראשונה של פורטו הייתה ביולי 2001, אשר כ-1000 איש השתתפו במהלכה בעוד מספר זה הוכפל במהדורת 2008. המסיבה היא אירוע הנתמך על ידי גופים מסחריים.
הוא כלל צד קהילתי, שבו קידמו עשרות עמותות וקבוצות את פעילותן, וכן פעילות צדקה.
חלק ניכר מהכנסותיה נתרמות למוסד מקומי.
מאז 2006 מתקיים לצד חגיגות המסיבה מצעד גאווה בעיר אשר בשנתו הראשונה כלל כ-500 צועדים.
מצעד הגאווה במינסק (הידוע גם כ-"Minsk Pride") הוא מצעד גאווה אשר צוין מאז שנת 1999 לראשונה בבירת בלארוס, מינסק למען שיפור מעמד זכויות להט"ב בבלארוס.
ציון פסטיבל הגאווה הבלארוסי הראשון ברחבי המדינה "Belarus Gay Pride" נערך במינסק בין ה-6 ל-9 בספטמבר 1999. היווסדותו אורגנה על ידי הליגה הבלארוסית לשוויון מיני "Lambda" ומגזין הלהט"ב "Forum Lambda".
תוכנית הפסטיבל כללה סמינר לעיתונאים בנושאי "לסביות והומואים בתקשורת", כנס על זכויות להט"ב בבלארוס ובעולם, תערוכת תמונות וסרטים שצולמו על ידי הומוסקסואלים וקיום התחרויות "Mr.
עם זאת, במהלך אחת המסיבות במועדון פרצה המשטרה המקומית ועצרה את מתמודדי "Transmission".
במהלך ציון האירועים השתתפו כ-500 איש.
בתקופה שבין ה-7 ל-10 בספטמבר 2000 במינסק התקיים פסטיבל הגאווה השני אשר נתמך על ידי דמויות בולטות בקרב התרבות הבלארוסית, בעוד כמעט כל האמנים המוזכרים בציונו, הסכימו להשתתף ללא תשלום לתמיכה בזכויותיהם של חברי קהילת הלהט"ב הבלארוסית.
המצעד המתוכנן של הפסטיבל, נאסר על ידי השלטונות 24 שעות לפני תחילתו המתוכננת בעוד סיבת הרשויות לשלילת היתר קיומו הוגדרה כי המארגנים לא הצליחו להשיג אישור לצעוד בזמן.
האירועים נאסרו לרוב בלחץ הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
לפיכך, לא הוצג אוסף של בגדי מעצבים, בוטלו הופעות במינסק של אמנים בינלאומיים, לא התקיימה תחרות מלכת היופי הטרנסג'נדרית "Miss DIVA-2000" והאליפות הראשונה של בלארוס עבור מופע חשפנות גברי.
יתר על כן, השלטונות עשו כל שניתן כדי למנוע את הפעילויות המתוכננות, ב-7 בספטמבר פשטה המשטרה במועדון "Aquarium" שאירח את הפתיחה של מהדורת הפסטיבל לאותה שנה.
לאחר 15 דקות של מופע אמנותי אורות המועדון כובו, והמשטרה הורתה למשתתפים לעזוב את המקום בעוד לאחר מכן רדפה אחר המשתתפים ברחובות העיר.
למחרת, השלטונות סגרו את מרכז העיתונאים "Belarus Gay Pride" והורו על פינוי והפסקת הפעילות, וכן על ביטול כל הפעילויות המתקיימות בבית התרבות כגון סדנאות והקרנות סרטים.
לדברי מנהל בית התרבות, הוא נסגר לכל המבקרים מסיבות טכניות לכאורה.
הקרנת סרטים בנושאי להט"ב בבתי הקולנוע בעיר בוטלה גם כן.
הוועדה המארגנת וכל המשתתפים אשר שהו בבניין, יצאו מתוכו בפיקוח שוטרים בלבוש אזרחי, בעוד הוועדה המארגנת נשללה מקשר עם ארגוני זכויות אדם ואמצעי התקשורת.
בערב אותו היום קיבלה הוועדה המארגנת מידע סופי על מעמד מועדון "Reactor" בו בוטלו כל אירועי הלילה ונותקו נתוני החשמל בסביבתו.
בימים הבאים כל סדנאות הפסטיבל המתוכננות התקיימו באוויר הפתוח.
באחד הסמינרים הוחלט להניח פרחים על הלהבה הנצחית בכיכר הניצחון בבירה לזכר ההומואים והלסביות שנהרגו על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרחים ודגל גאווה גדול הונחו לזכר הקורבנות בעוד התקיימה דקת דומייה.
למרות רדיפות המשטרה, נערכה בהצלחה מסיבת עיתונאים מול בית האופרה העירוני, בה השתתפו כלי תקשורת עצמאיים ופעילים בלארוסים ושוודים אשר גינו את פעולות השלטונות.
אחר הצהריים נערך סמינר בפארק העירוני.
ב-9 בספטמבר הסתיים פסטיבל הגאווה, טקס הסיום התקיים למרות התנגדות שלטונות העיר ופקידים מהממשל הנשיאותי במועדוני מינסק, לאחר שמועדוני "Aquarium" ו-"Reactor" סירבו להעניק את מקומם לוועדה המארגנת.
השלטונות הבהירו כי מעתה כל ניסיון של חברי קהילת הלהט"ב להכריז בפומבי על זכויותיהם יהיה כרוך בדיכוי אכזרי.
בין ה-2 ל-9 בספטמבר 2001 התרחש במינסק פסטיבל הגאווה השלישי לתמיכה בסובלנות כלפי חברי קהילת הלהט"ב הבלארוסית.
במהלכו, בבית הקולנוע "Victory" הוקרנו סרטיו של הבמאי הצרפתי פרנסואה אוזון הידוע כהומוסקסואל גלוי בהם: "סיטקום", "מאהבים קרימינליים", "מתחת לחול" ו-"טיפות על אבנים לוהטות".
הקרנות הסרטים זכו להצלחה רבה בעוד אולם ההקרנות עבור 500 הצופים בכל יום הוגדר כמלא אשר כתוצאה מכך לא כול המעוניינים מצאו מקום פנוי.
ב-5 בספטמבר נערכה פעולה ציבורית לזכר קורבנות הומוסקסואלים אשר נרצחו על ידי הנאצים במחנה הריכוז מאלי טרוסטינץ ליד מינסק.
הנאום הראשון במהלכה היה מאת אדוארד טרלצקי אשר הצהיר באומרו כי "הרדיפה הנאצית של הומוסקסואלים בעיקר הושתקה בבלארוס מימי ברית המועצות ועד היום.
אנחנו צריכים לעשות עבודה רבה כדי לחשוף את שמות הגיבורים הללו והמכשולים של מותם".
ב-7 בספטמבר התקיים בבירה "מצעד האהבה" לאורך המדרכה של המסלול מהקרקס הממלכתי בבלארוס לאורך שדרת סקארינה (כיום שדרת העצמאות) לפארק פניקובסקי בכיכר אוקטובר ביום שלפני הבחירות לנשיאות בלארוס 2001. כמו כן, באותו יום נערך קרנבל מופע אמנים תחת הסיסמה "אנחנו בוחרים באהבה".
ב-9 בספטמבר ערך מועדון מינסק "Vavilon" את טקס הסיום הרשמי של הפסטיבל בנאום של המזכיר הבינלאומי של הליגה הבלארוסית "Lambda" - סרגיי טורפצ'ב בפני הקהל.
במהלך טקס הסיום בהשתתפות מתמודדות תחרות היופי הטרנסג'נדרית "Miss DIVA-2001" הוענקו לזמר הרוק וליק גרישקו, למתנדבים, להנהלת מועדון "ובילון" ולחברי הוועד מכתבי הוקרה.
כמו כן הוענקו מכתבי הוקרה לנציגי אגודת הנוער "שונים-שווים", הפדרציה הבלארוסית של האנרכיסטים וארגונים שתמכו והשתתפו באופן רשמי ב-"מצעד האהבה".
עם זאת, שלושה משתתפים, שהפיצו מידע פרסומי על "מצעד האהבה" נלקחו לתחנת המשטרה אך שוחררו לאחר זמן מה.
בנוסף, למספר המשתתפים הזרים מגרמניה ושוודיה, שהיו אמורים להשתתף בפסטיבל שנערך בסדנאות נדחה מתן ויזות מסיבות לא ברורות.
בשנת 2002, ימים ספורים לפני קיום פסטיבל השנתי, זומן מנהיג הליגה הבלארוסית "Lambda" אדוארד טרלצקי לתחנת המשטרה במינסק בה נאמר לו כי אם יתקיים מצעד הגאווה, המשטרה לא תיקח אחריות על ההשלכות האלימות מצד מפגינים הומופוביים בעודה איימה על טרלצקי בהגשת תביעה פלילית.
עם זאת, התקיים הפסטיבל במינסק בחודש ספטמבר ואורגן על ידי הליגה הבלארוסית, מגזין הלהט"ב "Forum Lambda" ואתר הלהט"ב הבלארוסי "ApaGay".
מטרת הפסטיבל הייתה למשוך את תשומת הלב הציבורית לקיומם של חברי קהילת הלהט"ב במדינה אם כי שלא כמו במהדורות הפסטיבלים הקודמים, ציונו ב-2002 לא כלל מחאות ברחובות מינסק.
במהלך הפסטיבל נערך הכנס "הומוסקסואליות בבלארוס", ערב תצוגת אופנה, הרצאת "ספרות צרפתית והומוסקסואליות", מסיבה לסבית, מהדורת תחרות היופי הטרנסג'נדרית האחרונה "Miss DIVA-2002", ערב שירה ומופע מוזיקלי תחת הכותרת "מוזיקאים נגד הומופוביה".
ב-11 באוקטובר 2008 התקיים מצעד הגאווה במינסק תחת הסיסמה "להיות מסוגל להיות!
להיות מסוגל להיות גאה" אשר תוכנן לציון יום היציאה מהארון הבינלאומי (11 באוקטובר) בעודו אורגן על ידי הליגה הבלארוסית "Lambda" ופעילי הלהט"ב סרגיי אנדרוזנקו ויורי קוזצ'נקו.
משתתפי המצעד צעדו מיקוב קולאס לכיכר אוקטובר בעודו הסתיים בפארק על יד בניין המינהל הנשיאותי של הרפובליקה של בלארוס.
במהלכו, לקחו חלק כ-30 איש.
לאחר המאמצים המשותפים של פעילי להט"ב רוסים ובלארוסים, התקיים מצעד הגאווה הסלאבי השני במינסק (לאחר שנת 2009 במוסקבה) בין ה-14 ל-17 במאי 2010.
ב-14 במאי בעת "ועדת הלסינקי הבלארוסית" נערך סמינר לזכויות אדם, שלאחריו נאמו מארגני המצעד, סרגיי אנדרוזנקו וניקולאי אלכסייב במסיבת עיתונאים שהוקדשה לאירוע.
בערב 14 במאי במלון מינסק "Crowne Plaza" הפתיחה החגיגית של "מצעד הגאווה הסלאבי 2010" הגיעה לשיאה בבכורה בהקרנת הסרט התיעודי הקנדי בבימויו של בוב כריסטי על התנועה העולמית בנוגע למעמד זכויות להט"ב, "Beyond Gay: The Politics of Pride".
עם זאת, עד לתחילת הקרנת הסרט, למלון נאספו עשרות מפגינים לאומנים להפגנה נגד קיום האירוע.
המארגנים נאלצו לדחות את תחילת הקרנת הסרט בשעה.
בשעה זו, שירות הביטחון ורשויות אכיפת החוק דחקו את המפגינים מהכניסה בעוד 20 דקות לאחר תחילת הבכורה במלון התקשר מפגין אנונימי אשר איים בפיצוץ המלון.
המשטרה ושירות הביטחון ביקשו מהמארגנים להפסיק את קיום האירוע ולהעבירו לחדר ישיבות אחר, מה שנעשה.
לאחר מכן, מאות המשתתפים צפו בסרט עד סופו.
לאחר הקרנתו יצאו מהמלון באין מפריע.
ב-15 במאי התקיים מצעד הגאווה הסלאבי בו השתתפו כ-40 פעילים מרוסיה ובלארוס.
משתתפי המצעד צעדו כ-400 מטר במורד הרחוב סורגנובה במרכז מינסק בעודם אוחזים בדגל הגאווה באורך של כ-12 מטרים.
לאחר צעידה של 300 מטרים משתתפי המצעד עצרו בעודם פורשים דגלים וכרזות למען זכויות להט"ב לצד קריאת הסיסמאות "הומופוביה - מחלה", "שוויון עבור להט"ב ללא פשרות" ו-"בלארוס ללא הומופוביה".
הפעילים החזיקו כרזות עם הכיתוב "היום אוסרים על הומואים מחר עליך!" ו-"המגדר שלי - הבחירה שלי".
הפעולה סוקרה באופן נרחב על ידי כ-30 עיתונאים עם מעל 10 מצלמות.
לאחר קיום המצעד הקצר, אשר הוגדר כשליו, צעדו משתתפיו כ-150 מטר לפני שהותקפו על ידי חיילי הכוחות המיוחדים של מינסק אשר פיזרו את המשתתפים והחרימו את כרזות ודגלי האירוע.
כתוצאה מפעולות הכוחות המיוחדים, נעצרו מספר אנשים, ביניהם חבר הוועדה המארגנת של מצעד הגאווה בסנט פטרבורג, יורי גבריקוב והובלו לתחנת המשטרה.
מאוחר יותר עצרו קציני המשטרה במסעדת "Lido" את ראש הליגה הבלארוסית, סרגיי אנדרוזנקו ושלושה פעילי להט"ב מקומיים בעודם נלקחו למחלקת המשטרה הסובייטית.
בלילה שבין ה-15 ל-16 במאי, לאחר ההפגנה במרכז מינסק, נערכה במועדון ברחבי הבירה מסיבה אשר הוקדשה לקיום האירוע.
מהדורת מצעד מינסק לשנת 2011 נערכה בין ה-11 ל-23 באוקטובר.
במהלך ציונה, התקיימו מעל 20 אירועים בנושאי זכויות אדם, תוכניות חינוך, הסברה, תרבות ובידור.
קיום האירועים זכו לתמיכתם של פעילי זכויות אדם בלארוסים רבים לצד מספר מנהיגים פוליטיים, מוסדות אמנות ומופעי עסקים.
ב-11 באוקטובר התקיים טקס הפתיחה של המצעד אשר הוקדש ליום היציאה מהארון הבינלאומי כפי שנעשה בקיומו כשנתיים קודם לכן.
באירוע השתתפו שלל נציגי החברה האזרחית, עיתונאים, דיפלומטים זרים ונציגי קהילת הלהט"ב.
ב-21 באוקטובר במהלך מסיבת עיתונאים, יו"ר הוועדה המארגנת של מצעד הגאווה במינסק, סרגיי אנדרוזנקו, הודיע על כוונה לקיימו בניגוד לאיסור של רשויות העיר אם כי לדבריו, המחאה "לא תהיה מאסיבית" שכן מארגניה חוזים פעולת פיזור כוחנית מצד כוחות המשטרה.
מקום המחאה לא נמסר למען בטיחות משתתפיה.
יום לאחר הצהרתו של אנדרוסנקה התקיים מצעד גאווה ברובע הבירה שבאני, בו כ-20 פעילי תנועת הלהט"ב בבלארוס ערכו צעדה נגד הומופוביה במדינה בשעה 16:40 בו התאספו בחצר ליד הרחוב סליצסקוגו ויצאו לכיוון הכביש המהיר בעודם צעדו כ-40 מטרים והניפו דגלי גאווה לצד קריאותיהם "בלארוס ללא הומופוביה!".
עם השלמת הפעולה המשתתפים שיגרו לשמיים דגל גאווה באורך 20 מטרים עם סמל של התנועה לזכויות להט"ב על בלונים.
אירועי מצעד 2012 במינסק התקיימו תחת הסיסמה "הזכות להיות עצמך!" בין ה-5 ל-11 באוקטובר 2012 אשר כללו כ-15 אירועים שונים בין התאריכים.
ב-5 באוקטובר 2012 נערכה בהצלחה הפתיחה החגיגית של הפורום השמיני של קיום מצעד הגאווה בעיר.
במהלכו, השתתפו כ-100 איש בהם היועץ וסגן ראש הנציגות של שגרירות הולנד בוורשה - אדריאן פאלם, אשר נאם עבור תמיכה בשבוע הגאווה ופעילת זכויות האדם הבלארוסית, מנהיגת המרכז לשינוי משפטי - אלנה טונקצ'בה.
פתיחת שבוע הגאווה הייתה גם יום הצגת הפרויקט תחת הכותרת "10 נפשות במצעד הגאווה במינסק" אשר שיקף את המוטיבציה, דעותיהם של המעורבים וסולידריות עם מאמציהם להגן על זכויותיהם של חברי קהילת הלהט"ב במדינה.
בין 15 האירועים התקיימה ועידת הלהט"ב הבלארוסית השישית בכנס מדעי בינתחומי תחת השם "Queer Sexuality: Policy and Practice" אשר אספה מומחים מבלארוס, רוסיה, קירגיזסטן, אוקראינה, שוודיה, פולין, לטביה ומדינות אירופאיות נוספות בנושא.
הכנס אורגן על ידי ארגון הלהט"ב הבלארוסי "GayBelarus" והפרויקט הפמיניסטי "Gender route".
היום השלישי של אירועי השבוע הוקדש לחינוך בו נציגי הקהילה ובני נוער הוכשרו להיבטים שונים של הגנה על זכויות חבריה בנושאים כגון הסברה וזכויות אדם, בעודם הוכשרו עבור הבנת אתגרי טרנסג'נדרים וקווירים.