tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהלכת דרעי-פנחסי קבע בג"ץ שהגשת כתב אישום נגד שר או סגן שר עשויה לחייב, בחלק מהמקרים, את פיטוריהם על ידי ראש הממשלה.
כדי להטיל אחריות בפלילים יש צורך שההתנהגות תישא 'אשמה פלילית' הכוללת 4 רכיבים מצטברים שחייבים להתקיים במלואם.
בהיעדר אחד מהמרכיבים - מבצע העבירה פטור מאחריות פלילית:
אחריות אישית - כל אדם נושא באחריות אך ורק על חטאו האישי, ואין אחריות קולקטיבית.
עם זאת, הרחבת האחריות הפלילית אל מעבר למבצע העיקרי של העבירה מתעוררת כשהתנהגות של מספר בני אדם פוגעת באופן ממשי באינטרס הציבורי - כגון: השותף לדבר עבירה, המשדל, המשלח, המסייע ובעלי מניות בתאגיד עבריין.
כשרות פלילית - הכוונה לאדם בגיר שיש לו חופש בחירה ויכול לשאת באשמה פלילית.
אין אחריות פלילית בהיעדר הכושר, ולו המינימלי, לבחירה חופשית.
כך למשל, הפועל ללא הכרה ומתוך אוטומטיות, או קטין מתחת לגיל 12, או חולה נפש, אינם נושאים באחריות פלילית, כיוון שהדין מייחס להם אי-כושר לבחור בדרכי התנהגות חלופיות.
עוד מבחינים בין מי שנשלל ממנו חופש הבחירה באופן מוחלט (הפועל באיבוד הכרה) למי שנשלל ממנו חופש הבחירה באופן יחסי (אדם הפועל מכורח אילוץ וכדומה).
היסוד הנפשי (Mens Rea): ככלל, על מנת שתוטל אחריות פלילית, נדרש 'יסוד נפשי' להרשעה בעבירה.
היסוד הנפשי הנדרש בכל עבירה משתנה, ויכול להיות מסוג "מחשבה פלילית" לסוגיה ('מודעות', 'כוונה', 'פזיזות' או 'קלות דעת') או מסוג 'רשלנות'.
החריג הוא 'עבירות קפידה' (המכונות גם 'עבירות אחריות חמורה') שבהן לא נדרש יסוד חיובי של מחשבה פלילית.
העדר סייג לאחריות הפלילית: גם אם התביעה תוכיח את כל רכיבי העבירה מעבר לספק סביר, עדיין המחוקק מוכן להתחשב בנסיבות מסוימות שתשמשנה לנאשם הגנה מפני הטלת אחריות בפלילים.
במקרים אלה, נושא הנאשם בנטל ההוכחה לכל רכיבי הגנתו - אך להבדיל מהתביעה - די לו כי יטה את הכף ואלה מספר הגנות מוכרות בדין מפני הרשעה בפלילים:
'הגנה עצמית' : היא טענה של נאשם שעל אף שביצע עבירה (למשל: תקיפה), והיו לו אפשרויות בחירה, והייתה מחשבה פלילית - עשה את אשר עשה מתוך התגוננות עצמית, להציל עצמו מפני הקמים עליו.
'כורח': טענת נאשם כי פעל תחת איום ששלל ממנו בפועל את הברירה, חרף התקיימות כל יסודות העבירה האחרים.
'צידוק': טענת הגנה של נאשם - אשר ביצע עבירה - אך זאת עשה בשל חובת ציות לפקודה בנסיבות מסוימות.
נח"ל אֲשָׁלִים הייתה היאחזות נח"ל שהתקיימה על הדרך מבאר שבע לפתחת ניצנה בין השנים 1956–1958.
ציר ביר עסלוג'–עוג'ה אל חפיר (צומת משאבים–ניצנה) נכבש בקרב עוג'ה במהלך מבצע חורב בסוף שנת 1948. בשנים שלפני מלחמת סיני היה אזור פתחת ניצנה בתחום האזור המפורז כחלק מהסכם שביתת הנשק עם מצרים.
בעיקר מסיבות ביטחוניות, הוחלט ליישב את אזורי הספר בכלל ואת אזור ניצנה בפרט.
תחילה הוקמה היאחזות נח"ל בגבעת רחל (היום מחנה קציעות) שישבה בתוך האזור המפורז.
בהמשך, בעקבות התגברות התקפות הפדאיון ופלישה של כוחות מצרים לאזור ניצנה, הוחלט להרחיב את ההתיישבות בציר עסלוג'–עוג'ה, ועל כן הוקמו במרץ 1956 ההיאחזויות בארותיים (עזוז) ושיזף (שלח).
באפריל 1956, סייר ראש הממשלה דוד בן-גוריון באזור והתלהב מהיישובים התורמים לביטחון המדינה ולבניין הארץ.
בהסכמת הרמטכ"ל משה דיין וראשי המערכת המיישבת, לוי אשכול ורענן ויץ, הוחלט להעלות אל קרקע עוד שתי היאחזויות נוספות.
ההיאחזות אשלים קמה ב-18 ביוני 1956 באזור משלטי הת'מילה, שהיה אחד מאתרי הקרבות במהלך מבצע חורב במלחמת העצמאות (ת'מילה (מערבית)= מקווה מים עליונים).
במקביל באותו היום קמה גם היאחזות מבוא שבטה (נח"ל שבטה) כעשרה ק"מ מעבר לכביש.
היאחזות זו שרדה רק חמישה חודשים.
בימים הראשונים נקראה ההיאחזות 'פקועה' על שם אבטיח הפקועה, צמח בר שגדל באזור.
שם זה שונה במהרה על ידי הגרעין המיישב שביקש להתנער מהקונוטציה ל'בני פקועה' (שהיה כינוי גנאי בפי מורות כלפי תלמידים סוררים), לשם 'אשלים', על שם עצי האשל שגם הם גדלים באזור.
תושבי 'היאחזות אשלים' היו מגרעיני הנח"ל (כמה עשרות נח"לאים בכל מחזור, רובם בוגרי בתי ספר חקלאיים) וסגל המפקדים (מ"כים ומ"פ).
הגדוד הגזרתי שהורכב מחמש ההיאחזויות נקרא גדוד 150 והמג"ד ישב ב'היאחזות שלח'.
החיילים שישבו באשלים, מילאו את תפקידם במסלול קבוע: חצי שנה טירונות, חצי שנה בהיאחזות, חצי שנה אימון מתקדם וחצי שנה של"ת (שירות ללא תשלום) ביישוב היעד.
חיי היום-יום התאפיינו בעבודה ובאימונים.
העבודה לא הייתה רבה, והתבצעה בגן הירק, ברעיית עדר הכבשים, טיפול בברווזים ובניסיונות לחפור תעלות למים.
בנחל הבשור, שסמוך להיאחזות, מצאו החיילים שרידי טרסות שהעידו כנראה על קיום חקלאות קדומה בנחל אך לא הצליחו לשחזר את הגידולים בהן.
מים הובאו פעם ביום מרביבים על ידי מכלית מים ומדי יום הגיעה אספקת אוכל על ידי קומנדקר שהצטייד בבאר שבע.
הלבוש במשך היום היה אזרחי, ואף על פי שהתקיימו שמירות בלילה יחד עם אימוני הקפצות, פינוי מוקשים וכו', נשמרה החזות יישובית ולא של בסיס צבאי.
חברי הגרעין לא הרגישו תחושה של איום ביטחוני אמיתי, וגם בדואים לא נראו באזור אשלים.
בחודשים שלפני מלחמת סיני הייתה ההתיישבות באזור חשובה מתמיד.
זאב צור, חבר הכנסת מטעם אחדות העבודה, אמר: "טרם עשינו את עבודת כיבוש הנגב.
כל נקודה נוספת – מרחיבה ומבטיחה את גבולנו.
מלבד הרושם ההגנתי, היה נראה שאשלים ושכנותיה (שיזף, בארותיים, עזוז, קציעות וכרם אבשלום) – נמצאים שם כדי להישאר.
היה רצון להפוך את ההיאחזות ליישוב קבע, שתושביו יהפכו לחקלאים.
ההצדקה ביטחונית לכך מובאת בדבריו של איתמר בן ברק, אלוף פיקוד הנח"ל: "מתיישב ייטיב להגן על כברת אדמתו המעובדת יותר מחייל בשוחתו ובחפירתו".
ואף התקיים טקס מטעם הקיבוץ המאוחד לכבוד הקמת הנקודה השישים של הארגון.
ישובי הקבע השכנים, רביבים ומשאבי שדה, שמחו על המצטרפים החדשים שעזרו להגדיל את ההתיישבות באזור, וניאותו להדריך חברתית וחקלאית את הנח"לאים.
הגרעינים שעלו להיאחזות: 'מרחבים ב', המחנות העולים למחניים; 'שדה-רגבים', חברת נוער עולה לרגבים.
הגרעינים שהוכשרו בישוב: 'רעים', הנוער העולה למנרה; 'מתערים' א' ו-ב', המחנות העולים למנרה; 'עלומים', חברת נוער לגבת; 'לנגב ב', גרעין פרטי לרביבים.
למרות רצונם של חברי גרעין הנח"ל לחזור וליישב את המקום בפרק השל"ת של שירותם, היו מי שהתנגדו לכך.
יוסף ויץ, ממנהלי הקק"ל, היה סבור כי מבחינה חקלאית הקרקע באזור לא פורייה ואין בה מקורות מים.
אמנם התפקיד הביטחוני חשוב אך יישוב תושבי קבע במקום יהיה לדבריו "משמר צבאי נצחי" – ה"אדמה שראויה לעיבוד מועטה ומפוזרת ומלוחה ברובה.
אקלים שחון ומשקעים מתחת למאה מ"מ בשנה ...
אין הצדקה להפריש לשם מים מבחינה כלכלית ומתנחלים באזורים אלו היוו נטל על קופת המדינה".
עקב כך חשב ויץ שעדיף להשאיר את ההיאחזויות במתכונת צבאית שבה מתחלפים החיילים כל חצי שנה, ולא להפכה ליישוב קבע.
ההיאחזות פורקה לאחר שנתיים על הקרקע כיוון שלא היו הצדקות ביטחוניות מספיקות או כלכליות להחזיקה.
מבחינה כלכלית החקלאות לא הצליחה להתפתח, היו חסרים מקומות עבודה, ולא היה גורם שלחץ על מימון צינור המים להיאחזות.
למרות ניסיונותיהם של הגרעינים המיישבים לעשות חקלאות ולאגור מים, לא היו מספיק שיטפונות או מקורות מים טבעיים שיאפשרו גידולים, מחיר המים היה גבוה והצינור שתוכנן לא הגיע לידי מימוש.
ההיאחזות היוותה נטל כלכלי כבד על הסוכנות.
לאחר שהיה נראה שאין איום ביטחוני ממשי אחרי מבצע קדש, ביטול ה"מפורז" והקמת כוח חרום של האו"ם, הוחלט להפסיק את התזרים התקציבי.
אפשר להניח שהקמתו של מחנה שבטה במקום גם כן תרמה להפחתת הלחץ הביטחוני.
למרות התנגדותם של בן-גוריון שרצה ליישב את אזורי הספר בנגב, של הקיבוץ המאוחד שביקשו גם כן לחזק את התיישבות הנגב ושל הנח"לאים שביקשו לחזור ולשבת באשלים כישוב קבע, ההיאחזות פונתה ב-16 במאי 1958.
בשנת 1979 הוקם במקום יישוב קהילתי שנקרא גם הוא אשלים.
בכניסה ליישוב ניתן לראות את שרידי הדיר מתקופת ההיאחזות.
בחוק הישראלי, נקבע היחס לאשם תורם לפי דוקטרינת אשם תורם כהגנה יחסית.
האשם התורם נדון בחוק הישראלי בסעיפים 64-69 בפרק ד' לפקודת הנזיקין.
בס' 64 לפקודה מצויה ההגדרה לאשם.
החלק הראשון של ההגדרה מגדיר אשם, ככולל כל התנהגות המבססת את האחריות בנזיקין, היינו, הוא נוגע לאשם היוצר אחריות, מובן זה מתייחס בראש ובראשונה להתנהגותו של המזיק.
החלק השני לעומת זאת נוגע בעיקר להתנהגותו של הניזוק - התובע.
מכיוון שהוא מתייחס למעשה או מחדל שהם התרשלות שהזיקה לעצמו - אשם עצמי.
הסעיף מגדיר אדם כמזיק לעצמו אם אשמתו היא הסיבה או אחת הסיבות להתרחשות הנזק.
החריגים לסעיף הם: 1.נזק טבעי בלתי רגיל שלא ניתן לצפייה על ידי האדם הסביר; 2. אשמו של אדם אחר הוא הסיבה המכרעת לנזק; 3. הניזוק בן 12.
המונח "התרשלות שהזיקה לעצמו" הוא, למעשה, הגדרת האשם העצמי התורם שמוזכר בהמשך החוק בסעיף 68.
ס' 68 לפקודה קובע את תנאי הגנת אשם התורם ואת היקפה.
בסעיף זה משתקפת בחירתו של המחוקק הישראלי בהסדר של אשם תורם כהגנה יחסית.
ס' 65-67 לפקודה מאזנים בין התנהגויותיהם של התובע והנתבע ומטפלים במקרים החריגים בהסדר האשם התורם:
ס' 65 לפקודה – התנהגות הניזוק הובילה לאשמתו של המזיק, כל מעשה או מחדל גם כשהם כשרים כשלעצמם יובילו להפחתת הפיצויים.
בתנאי שהם הסבו את אשמו של המזיק.
יש כאן דרישה לקשר סיבתי בין התנהגותו של הניזוק ואשמו של המזיק.
ס' 66 לפקודה – סעיף 66 קובע שאם התובע והנתבע קשורים יחדיו ביצירת הנזק, אולם התנהגותו של הנתבע היא שהביאה לאשמתו של התובע, רשאי בית המשפט להגדיל את הפיצויים אך לא יותר מאשר הסכום שהיה נקבע אלמלא היה אשם תורם.
מטרת סעיף זה היא להעניק סמכות מיוחדת לביהמ"ש כאשר אשמו העצמי של הניזוק נגרם גם הוא על ידי התנהגותו של המזיק.
במקרה כזה רשאי ביהמ"ש להקל על הניזוק בהגדילו את סכום הפיצויים שהופחת מכוח ס' 68.
ס' 67 - קובע כי אשם תורם כולל את אשמו של אדם שפלוני אחראי לו.
ס' 69 – המזיק יכול לטעון טענת אשם תורם נגד מי שתובע מכוחו של המנוח.
לעיתים קובע המחוקק הסדר שונה המעניק פיצויים לניזוק גם כאשר היו במעשיו אשם תורם.
למשל, חוק האחריות למוצרים פגומים קובע:
"לא תהיה זו הגנה ליצרן שהתרשלות הנפגע תרמה לגרימת הנזק, אולם אם נהג הנפגע בהתרשלות חמורה, רשאי בית המשפט להפחית את סכום הפיצויים בהתחשב במידת התרשלותו."
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון
במהלך שנות ה-50 נפסקו מספר הלכות על פי דוקטרינת האשם התורם היחסי.
נראה, כי בראשית דרכו, נזהר בית המשפט העליון מלהתערב באומדן חלוקת הרשלנות שבוצעו על ידי הערכאות הנמוכות.
מרביתם של פסקי הדין הראשונים בנושא רשלנות תורמת עסקו ביחסי עובד מעביד.
אחד מהמרכזיים שבהם הוא קבוצת בנין בע"מ נ' משה יצחק פוגל, בו מופיע המבחן לקביעת האשם העצמי התורם.
המבחן קובע כי יש לבחון אם נהג הניזוק כאדם אחראי ותוך זהירות סבירה, או שמא היה בהתנהגותו משום היעדר זהירות סבירה בהגנה על עצמו.
בפס"ד אמסלם נ' כץ, בית המשפט קבע שהתנהגות התובע, אם התנהג בצורה מכוונת תוך חוסר אכפתיות כלפי הנזק, יכולה להפחית את גודל הפיצויים המגיעים לו, או לחלופין לנתק לחלוטין את הקשר הסיבתי בין המזיק לנזק אם אשמתו המוסרית של המזיק מבוטלת לעומת זו של הניזוק.
בפס"ד שור קבע בית המשפט מהו המבחן לחלוקת האחריות בין המזיק לבין הניזוק.
המבחן העקרוני הוא מבחן "מידת האשמה", ומבחן העזר הוא מבחן האדם הסביר.
מבחן "מידת האשמה" בוחן כיצד מתחלקת האחריות בין המזיק לבין הניזוק הנושא באשם תורם.
הדרך היא הצבת מעשי הרשלנות של המזיק והניזוק זה מול זה מבחינת מידתם ומשקלם במטרה לקבוע את אשמתם המוסרית, תוך בחינת התנהגותם במקרה הקונקרטי.
לפיכך, חלוקה זו של האשמה בין הצדדים נעשית על פי קנה מידה מוסרי.
מבחן העזר, לו יזדקק לעיתים בית המשפט, הוא מבחן חיצוני המפנה אל רמתו של האדם הסביר.
מבחן זה הוא מבחן המשתמש בקנה מידה חברתי.
הבחינה בו מושתתת על שקילתו של הנכון והצודק, לפי מיטב הערכתו ושיקולו שלבית המשפט, לאור נסיבותיו של כל מקרה.
זהו חידושו העקרוני של פסק הדין.
עוולת הרשלנות היא עוולה המושתת על אשמה חברתית, כיוון שקביעתה של רשלנות היא על פי מבחן האדם הסביר.
למרות זאת, המבחן העיקרי לחלוקת האחריות בין הצדדים הוא מבחן מוסרי ולא מבחן חברתי.
בית המשפט אימץ את המבחן המוסרי, מבחן "מידת האשמה" כמבחן העיקרי לחלוקת האחריות.
בפס"ד ווסטצ'טר בית המשפט מציין שכל אדם חב חובת זהירות לעצמו שלא יסכן חייו מתוך פזיזות או קלות-הדעת, והפרה של חובת זהירות זו תוגדר כ"אשם תורם" לפי משמעותו בסעיף 68 לפקודת הנזיקין.
כמו בכל רשלנות גם ברשלנות תורמת, תנאי ראשון הוא שמעשהו או מחדלו של המתרשל יהא בלתי-סביר לפי מבחן האדם הסביר.
פס"ד ועקנין, שיישם את מבחן האשם התורם העצמי מפס"ד שור, קבע שהאדם הסביר ייקבע לפי נסיבות המקרה.
בפסק דין זה, פסק בית המשפט כי במקרה של נער אנו נבדוק את רמת האשם לפי הנער הסביר.
לפיכך, גם קטין חייב לשמור על ביטחונו ואם אינו פועל כך הוא עשוי להיתפס באשם תורם.
יש לקחת בחשבון בדין זה את העובדה, שאדם רך בשנים נעדר שיקול דעת בשל להערכתם של סיכונים.
במקרים של לקויי דעת, הנטייה היא לדחות את המבחן האובייקטיבי על פני הסובייקטיבי.
המבחנים העקרוניים שבית המשפט עיצב בפסיקותיו לבחינת האשם התורם הם:
מבחן האדם הסביר: האם אדם סביר היה נזהר יותר?
מבחן חלוקת האשמה: בית המשפט ישקול מבחינה מוסרית את מעשי הרשלנות של המזיק והניזוק בהצבתם זה מול זה 'כדי להשוות ולהעריך, מבחינת האשמה המוסרית, את מידתם ומשקלם של מעשיו ומחדליו של כל צד'".
הפסיקה יישמה את מבחן הרשלנות התורמת העקרוני במקרים של קטינים, יחסי עבודה, חולים ואנשים הלוקים באי שפיות.
למרות זאת, לא ניתנה תשובה חד משמעית על ידי בית המשפט, האם מבחן האדם הסביר יוחל בצורה שונה לאדם אשר נמצא מעל לרף האדם הסביר.
בפס"ד דדון, בית המשפט העליון חידד שהאשם התורם הוא הגנה של הנתבע כלפי התובע לעניין פסיקת הפיצויים שהנתבע חב לתובע ואינו טענת הגנה שנכנסת למערך השיקולים לקביעת אחריותו של הנתבע במקרה.
חובת ההוכחה של אשם תורם היא על הטוען לאשמה שכזו, כלומר על הנתבע.
באשם תורם יש כדי להפחית מן החבות לשלם פיצויים דרך קנה המידה של האשם המוסרי, כאשר הנטל לנשיאת הנזק מתחלק בין הצדדים על-פי היחס בין הרשלנויות שלהם, אך, אם לא ניתן להוכיח אשם תורם, אזי המזיק יישא בנזק בעצמו.
למרות שחלוקת האחריות בין המזיק לניזוק בגין אשם תורם מבוססת על הערכה של גודל מעשיהם הרשלניים וסדר הופעתם, לבית המשפט אין אמצעי לקבוע חלוקה מדויקת בכל מקרה.
יחד עם זאת, בית המשפט פסק שחובה עליו לקבוע חלוקה במספרים מוחלטים לפי נקיבת אחוזי חלוקת אשמה ברורים.
לעניין המונח "אשם תורם", ניתן לטעון כי הוא רומז כאילו אנו מעוניינים ברשלנותו של הניזוק שתרמה להתנהגות הרשלנית של המזיק, משמע סעיף 66, ואילו דוקטרינת האשם התורם מפורטת בסעיף 68 לפקודת הנזיקין.
בית המשפט דן בסוגיה זו בפס"ד Sidaar ומציין שהמונח המתאים למבחן המיושם בפועל הוא "אשם משווה",comparative negligence.
בנוסף מעלה בית המשפט את הקושי; האם תיתכן התרשלות ניזוק ללא רשלנות מזיק.
פסיקות נוספות של בית המשפט בנוגע לסוגיית האשם התורם נגעו בנושאים רבים, לדוגמה: אורגנים של חברות, התאבדויות, שמירה וקבלנות ועוד.
לעניין אורגנים של חבורת, בית המשפט קבע כי לא די בכך שאדם מהווה חלק מאורגן כדי לחייב אותו אישית בנזיקין, אפילו אותו אורגן אחראי ברשלנות.
על הטוען לאחריותו האישית של חבר באורגן להראות קרבה אישית וישרה שלו למעשה הרשלני.
כלומר, יש להוכיח שהחבר הספציפי בגוף הקולקטיבי היה אחראי לקבלת ההחלטות, ולו רק כחלק מהאורגן.
נושא מעורר מחלוקת בו דן בית המשפט בסוגיית האשם התורם הוא בתי החולים ואחריותם בהתאבדויות.
המושג "התרשלות" צופן בחובו גם מעשים מכוונים, ולכן אין מניעה עקרונית שמעשה התאבדות ייחשב מבחינה מושגית, כאשם תורם.
אולם, בית המשפט פסק שיש לבחון כל מקרה התאבדות לגופו על-פי נסיבותיו המיוחדות, ולא לקבוע הלכה כללית שאין להטיל מעולם אשם תורם על המתאבד.
בית המשפט חש שבמקרים בהם בית החולים מקבל על עצמו את האחריות לחיי הניזוק (שאינו מסוגל לדאוג לעצמו) הוא אינו יכול לטעון לאשם תורם היות שטענה זו מעקרת מתוכן את כל מהות התחייבותו להגן על החולה מפני עצמו.
בתחום השמירה והקבלנות פסק בית המשפט כי מוצדק ליישם את עיקרון האשם התורם כפי שהוא מיושם ביתר העוולות הנזיקיות.
ככלל, המגמה בפסיקה היא להכיל את עקרון האשם התורם על מגוון מצבים אפשריים.
כדברי השופט יעקב טירקל "מביאה חלוקת האחריות לתוצאה צודקת ומוסרית יותר מהכרעה המטילה את מלוא האחריות על צד אחד, ופוטרת את הצד האחר מכל וכל".
מגמת הרחבת השימוש בדוקטרינת האשם התורם חלה אף מעבר לדיני נזיקין.
בפס"ד eximin השתמש בית המשפט בדוקטרינת האשם התורם היחסי בתחום דיני החוזים.
אחד מן הנושאים בדיני החוזים בהם עלתה סוגיית האשם התורם היחסי היא בנושא הביטוח.
בעקבות פס"ד eximin, החלו בתי המשפט לעשות שימוש בדוקטרינת האשם התורם במקרים המתאימים לכך בדיני החוזים.
בערכאות נמוכות, עלתה השאלה האם בהיעדר תנייה מפורשת בעניין התנהגותו של מבוטח (הקשורה למקרה הביטוח) רשאית חברת הביטוח לטעון שיש לפטור אותה מתשלום או להקטין את התשלום נוכח התנהגותו של המבוטח.
נושא זה טרם התגלגל לפתחו של בית המשפט העליון.
קיימות שתי גישות בפסיקה לאפשרות החלת דוקטרינת האשם התורם במקרים אלו.
האחת גורסת, כי ניתן להחיל את דוקטרינת האשם התורם בגין החובה לנהוג התנהגות סבירה גם ללא דרישה כתנאי מוקדם בפוליסה.
התנהגות עוולתית תיחשב כגורמת לנזק במידה והיא הייתה הגורם העובדתי לנזק, דהיינו, בלעדיה לא היה הנזק נגרם, ואם סוג התהליך של גרימת הנזק וסוג הנזק היו בתחום הסיכון שמפניו באה העוולה להגן.
תחום הסיכון בוחן מס' שיקולים וביניהם, מידת האשמה שבהתנהגות עוולתית של הנפגע שהייתה גורם עובדתי לנזק ומידת האשמה שבהתנהגות העוולתית של המזיק.
באשר לפיצויים, מגדירה ההצעה התרשלות תורמת.
בית המשפט יפחית מהפיצויים המגיעים לנפגע סכום אותו יקבע בהתחשב במידת האשמה היחסית של הצדדים, בתרומתם היחסית לגרימת הנזק ובאופי אחריותו של המפר ומטרותיה.
מונח האשם התורם הושמט מן ההצעה.
הוא סרט אנימה יפני בהנפשה ממוחשבת, מסוגת פעולה ומדע בדיוני, אשר מבוסס על מאנגה בעלת אותו שם שנכתבה ואוריה על ידי טסוטומו ניהיי.
הסרט בוים על ידי הירויוקי נישימורה, והופץ בנטפליקס ב-20 במאי 2017.
בעתיד הטכנולוגי הרחוק, הציוויליזציה הגיעה לצורתה האולטימטיבית המושלמת.
"זיהום" בעבר גרם למערכות האוטומטיות לצאת מכלל שליטה, וכתוצאה מכך מבנה רב-ממדי של העיר משכפל את עצמו לכל הכיוונים.
האנושות איבדה את הגישה לבקרות העיר, והיא נרדפת על ידי מערכת הביטחון הידועה בשם "המשמר".
בפינה זעירה של העיר, מובלעת קטנה הידועה בשם "דייגים אלקטרוניים" עומדת בפני הכחדה, לכודה בין האיום של המשמר לבין אספקת המזון ההולכת ופוחתת.
נערה בשם זורו יוצאת למסע כדי למצוא מזון לכפר שלה, רק כדי שמגדל תצפית יחוש אותה ויזמין יחידת מגן כדי לחסל את האיום.
חבריה מתים וכל נתיבי הבריחה חסומים, הדבר היחידי שיכול להציל אותה עכשיו הוא הגעתו הפתאומית של קילי הנווד, בחיפושו אחר גן הטרמינל, המפתח להחזרת הסדר לעולם.
דמות מדבב/ת ביפנית מדבב/ת באנגלית קילי טאקאהירו סאקאראי קייל מקארלי סיבו קאנה האנאזאווה כריסטינה וי זורו סורה אממיה כריסטין מרי קאבאנוס סטזו ממורו מיאנו קית 'סילברשטיין טהא איה סוזאקי צ'רמי לי
בנובמבר 2015 נודע שהמאנגה "אשמה!" תעובד לסרט.
הסרט בוים על ידי הירויוקי נישימורה ונכתב על ידי סאדיאוקי מוראי, על פי עלילת המאנגה שנכתבה ואוריה על ידי טסוטומו ניהיי, אשר לקח חלק בעיצוביו.
הנפשת הסרט נעשתה על ידי Polygon Pictures.
ב-20 במאי 2017 הסרט עלה לנטפליקס, וב-27 במרץ 2018 הסרט הופץ בבלו-ריי ו-DVD.
אשליית פונזו היא אשליה אופטית שהודגמה לראשונה על ידי הפסיכולוג האיטלקי מריו פונזו בשנת 1911, כדי להמחיש את השפעתם של רמזי מרחק על תפיסת העומק.
פונזו טען שהמוח האנושי מעריך את גודלם של אובייקטים על סמך הרקע שלהם.
הוא המחיש את התופעה על ידי ציור שני קווים זהים באורכם על פני זוג קווים מתכנסים, בדומה למסילות הרכבת.
באשליה זו, הקו האופקי העליון נראה ארוך יותר בהשוואה לקו האופקי התחתון.
זאת משום שאנו מפרשים את הקווים המתלכדים על פי הפרספקטיבה הליניארית, כקווים מקבילים שהולכים ומתרחקים במרחב.
בעקבות זאת, אנו מפרשים את הקו העליון כאילו היה רחוק יותר ולכן הוא נתפס במוחנו כארוך יותר בהשוואה לתחתון.
זאת משום שאובייקט שנמצא במרחק גדול יותר מהצופה, צריך להיות ארוך יותר מאובייקט קרוב, כדי ששניהם יצרו את אותה הדמות על הרשתית.
אֶשְׁמֻן (בכתיב מלא אשמון, בפיניקית: 𐤀𐤔𐤌𐤍, באשורית: Ia-su-mu-nu, ביוונית: Ἔσμουνος) הוא אל הרפואה במיתולוגיה הפיניקית, ואלוהי העיר צידון.
אשמון היה ידוע לפחות מתקופת הברזל בצידון.
משמות תאופוריים בכתובות פיניקיות עולה כי סגדו לו גם בגבל, כתיון, אידליון, מצרים, גוזו, סרדיניה, מרסיי, אביניון, איביזה, קרתחדשת, דוגה, וקונסטנטין, ובבארות, וייתכן שגם בצור, שכן שמו מוזכר בחוזה שנכרת בין אסרחדון למלך צור בעל הראשון , בין האלים שבשמם מקלל אסרחדון את המלך המורד בו.
השם "אסטרסמון" ("צמח של אשמון") נחשב על ידי פדניוס דיוסקורידס כבעל סגולות רפואיות.
אשמון היה אל הרפואה; על כך מעידה כתובת שהקדיש לו אדם לאחר שייחס לאל את רפואתו.
בכתובת נדר שנמצאה בקרתחדשת הזדהה הנודר כ"כהן אשמן־עשתרת", ומכך עולה שבעיר סגדו לזוג אלוהי, אשמון־עשתרת.
דמסקיוס התייחס בחיבורי "חיי איסידורוס" לאסקלפיוס מבארות הוא אסמונוס (אשמון), וכתב שהוא לא היה יווני ולא מצרי אלא פיניקי, והיה בנו של אל בשם "צדק" או "צדוק"; וכי היה עלם יפה שעשתרת התאהבה בו ורדפה אחריו – הוא נמלט ממנה ונטל את חייו, והיא הקימה אותו לתחיה והפכה אותו לאל.
פאוסניאס (המאה ה־2) מספר שביקר במקדש אסקלפיוס (המקביל לאשמון) באייגיום שבאכאיה, ובו צלמיות שלו ושל היגיאה.
במקדש ההוא פגש איש צידוני, שהכריז שלפיניקים יש יותר מושג על האלים מליוונים, ונתן כדוגמה את אסקלפיוס־אשמון, שאליו הם משייכים כְּאב את אפולו, אך לא משייכים לו אישה בת־תמותה כאם.
הצידוני המשיך והסביר שאסקלפיוס־אשמון הוא אוויר, המביא בריאות לאנושות ולכל החי; אפולו הוא השמש, ובצדק הוא נקרא אבי אסקלפיוס־אשמון, כי השמש, בהתאמת מסלול לעונות השנה, מקנה לאוויר את היותו מבריא.
טענות אלה היו טענות תאולוגיות פיניקיות על האל אסקלפיוס המקביל לאשמון.
בכתובת אשמונעזר מעיד אשמונעזר מלך צידון שבנה מקדש לאשמון בעין־ידלל שנמצא בהר.
על בניית בית אשמון מעיד בכתובות בדעשתרת גם נכדו של אשמונעזר, המלך בדעשתרת.
בתעלה ליד מקדש אשמן שבצידון נמצאו כמה פסלי נערים, על אחד מהם הידוע כ"נער המקדש של בעלשלם" נמצאה כתובת, שהקדיש בעלשלם ממשפחת המלוכה של צידון לאשמון בעין־ידלל.
בסן ניקולו ג'ריי שבדרום סרדיניה נמצאה כתובת נדר תלת־לשונית לאשמון־אסקלפיוס (כתובת אשמן מארח) מהמאה ה־2 לפנה"ס, המעידה על פולחן מקומי של האל.
בכתובת מודה הנודר לאל על שרפאהו.
אחד מהמקדשים לאל אשמון נמצא בקרבת צידון שבדרום לבנון על נהר אל־אוואלי (שמו הערבי של נהר Bostrenus).
הבנייה החלה בסוף המאה ה־6 לפנה"ס בתקופת שלטונו של אשמונעזר השני, ותוספות מאוחרות יותר למקדש נוספו בתקופה הרומית.
הוא נחפר על ידי הארכאולוג מוריס דננד בשנים 1963–1978. במקדש התגלו ממצאי פולחן רבים בצורת פסלי אנשים שנרפאו על ידי האל, במיוחד תינוקות וילדים צעירים, וכן שני כסי עשתרת.
בסמוך למקדש אשמון בצידון נמצא גם לוח זהב של אשמון והאלה היגיאה שפירושו בריאות (היגיינה, מקבילה למילה "גהות" בעברית) ובו נראה אשמון מחזיק בידו הימנית מוט שסביבו שזור נחש.
מטבע מהמאה ה־3 לספירה שהתגלה בביירות מראה את אשמון עומד בין שני נחשים.
בכפר בטוראם שבלבנון, שוכן מקדש תת־קרקעי עתיק בשם אשמונית, ובו שמונה חדרים (אחד גדול ושבעה קטנים), מגולפים בסלע ונגישים באמצעות מדרגות.
מקדש זה מיוחס לבת זוגו של האל אשמון.
בקרתחדשת שימש אתר מקדש אשמון לאחר זמן כ.
אשמון היא עיר עתיקה במחוז אל-מנופיה שבצפון מצרים.
העיר מרוחקת כ-40 ק"מ צפון-מערבית לבירה קהיר.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו באשמון 129,144 בני אדם.
ההיסטוריונים חלוקים ביניהם לגבי משמעות המילה אשמון, יש אומרים שאשמון פירושו ארץ הירח, ויש אומרים שפירושו ארץ האל הנסתר הגדול ביותר (ארץ אלוהים).
אשליית השליטה היא הנטייה לאשליה עצמית שיש קשר בין מעשים ובין התוצאות, גם כשתוצאות אלו מושפעות מגורמים חיצוניים שבפועל אין שליטה עליהם.
המונח נטבע לראשונה על ידי פרופ' אלן לנגר והיא נטייה שנחשבת כבעלת השפעה על התנהגות הימורים ואמונה בעל-טבעי.
יחד עם אפקט מעל הממוצע והטיית תגובה אופטימית, אשליית השליטה נחשבת לאחת האשליות החיוביות.
תופעת ההימורים זכתה להתייחסות מחקרית מקיפה, ובין השאר ביקשו חוקרים לעמוד על המשמעות של ההימור עבור האנשים.
חלק מההסברים מתמקדים במוטיבציה של המהמר לעמוד מול המערכת ולהתגבר עליה, ואילו אחרים דנו בחוויית קבלת ההחלטות שמניעה את המהמר, ויש שעסקו בסיכונים של המהמר כביטוי לתכונות אופי שונות.
נוסף על המשתנים הכלכליים, הפסיכולוגיים, החברתיים והחוקיים, שרלוונטיים להימורים באשר הם, להימורי הספורט ניתן להוסיף את תחושת המומחיות של אוהדי ספורט בסטטיסטיקה וחדשות, היוצרת אשליה של שליטה בתוצאה.
כלומר, אוהדי ספורט מרגישים כי שלא כמו בהימורים קלאסיים יש להם ידע שיוכל להפוך את הניחוש מהימור מוחלט לניבוי מושכל.
ממצאים אלה הם חיזוק למחקר של לנגר שהראה שאנשים נוטים להתנהג כאילו הם יכולים להפעיל שליטה במצב שבו נוכחים "סממני מיומנות".
בסממני מיומנות, לנגר התכוונה למאפיינים הקשורים לתחרותיות, היכרות עם הגירוי, ומעורבות בהחלטות.
למשל, במשחק שולחן הקראפס (Craps) בבתי קזינו, מהמרים נוטים לזרוק את הקוביות חזק יותר בציפייה למספרים גבוהים, ובצורה חלשה בציפייה למספרים נמוכים.
כך, מהמרים סבורים שהתוצאה שהם משיגים תלויה באופן שהם משליכים את הקובייה, במצב רוחם, במיומנותם, בניסיונם האישי וביריב העומד מולם.
בניסוי מעבדה אחד נדרשו הנבדקים ללחוץ על אחד משני כפתורים כדי לנסות ולשלוט בשתי נוריות המסומנות "ניקוד" ו"אין ניקוד".
בגרסה אחת של ניסוי זה, הנבדקים יכלו ללחוץ על אחד משני הכפתורים.
בגרסה אחרת היה כפתור אחד, שנבדקים החליטו אם ללחוץ עליו או לא.
למרות שהבהירו החוקרים כי אין קשר בין פעולות הנבדקים לבין הנוריות, אפילו כאשר הבחירות של המשתתפים לא שינו דבר, המשתתפים העריכו בביטחון כי הייתה להם שליטה מסוימת על האורות.
בפועל, ההערכות הללו לא היו קשורות למידת השליטה שהייתה להם, אלא היו קשורות לשכיחות שבה נדלקה נורית ה"ניקוד".
האשליה בולטת בדרך כלל אצל דוברים בפני קהל.
היא עשויה להיות מוגברת על ידי אפקט הזרקור.
ביטוי נוסף של אשליית השקיפות, המכונה לעיתים אשליית השקיפות של הצופה, היא הנטייה של האדם להעריך יתר על המידה עד כמה הוא מבין את מצבם הפנימי של אחרים.
במחקר של גילוביץ' ואח' הושיבו חמישה נבדקים במעגל, וכל אחד בתורו סיפר סיפור.
אחד שיקר ויתר הארבעה אמרו אמת.
כל אחד מהמשתתפים דוברי האמת התבקש לקבוע מי הוא השקרן, והשקרן התבקש להעריך את מספר המשתתפים שינחשו נכון שהוא זה ששיקר.
בסיבוב הבא התחלף השקרן וכך נערכו חמישה סיבובים כשכל אחד מהמשתתפים סיפר בתורו סיפור שקרי.
התוצאות הראו, שהשקרנים העריכו הערכת יתר את ההסתברות שיתגלו (48.8%) לעומת רמת גילוי הפועל שהייתה 25.6%, שאינה שונה מהניחוש האקראי של 25%.
בשני שחזורים של המחקר, שנועדו לבחון הסברים חלופיים לממצאים, התקבלו תוצאות דומות.
חרדה ראשונית בדיבור בפני קהל עלולה לגרום ללחץ, משום שהדובר עשוי להרגיש "שקוף" למאזינים.
תפיסה שגויה זו עלולה לגרום לדובר להתנהגות מפצה, דבר אשר יגרום לו להרגיש אפילו "שקוף" יותר לקהל, והלחץ יתגבר בלולאת משוב.
מודעות לגבולות התפיסה של אחרים ו/או משוב סדיר ומיידי, ינטרלו את ההטיה.
תחושת השקיפות תפחת, והביטחון של הדובר ביכולתו גובר.
אשליית מולר-לייר היא אשליה אופטית המורכבת משלושה חצים.
כאשר אנשים מתבקשים לסמן את נקודת האמצע של הקו, הם נוטים לסמן אותה בהטיה לכיוון "זנב" החץ.
האשליה הומצאה על ידי פרנץ קארל מולר-לייר, סוציולוג גרמני, בשנת 1889.
וריאציה של אותה אשליה (והצורה הנפוצה ביותר בה היא נראית כיום) מורכבת מקבוצה של קווים דמויי חץ.
מקטעי קו ישרים באורך שווה מהווים את המוטות של החיצים, בעוד שקטעי קו קצרים יותר (הנקראים סנפירים) בולטים מקצות המוט.
הסנפירים יכולים להצביע פנימה כדי ליצור "ראש" חץ או החוצה כדי ליצור "זנב" של חץ.
קטע הקו היוצר את מוט החץ עם שני זנבות נתפס כארוך יותר מזה שיוצר את מוט החץ בעל שני ראשים.
מחקר הראה שהאופן בו נחווית אשליית מולר-לייר יכול להשתנות.
בסביבות תחילת המאה ה-20, וו.ה.
ריברס מצא שהתושבים הילידים של האי מורי האוסטרלי היו פחות רגישים לאשליית מולר-לייר מאשר האירופאים.
ריברס הציע שההבדל הזה עשוי להיות כיוון שהאירופאים חיים בסביבות "ישרות" יותר מאשר תושבי האי.
תוצאות דומות נצפו גם על ידי ג'ון וו.
ברי במחקר שערך על האינואיטים, הסקוטים העירוניים ואנשי הטמנה בשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנת 1963, סגל, קמפבל והרשקוביץ השוו את רגישותם של שלושה מדגמי אוכלוסייה של אנשים לבנים, שנים עשר מדגמים של אפריקאים ומדגם אחד מהפיליפינים לארבע אשליות אופטיות שונות.
עבור אשליית מולר-לייר, גודל השגיאה הממוצע בהערכת אורך הקו נע בין 1.4% ל-20.3%.
שלושת המדגמים שמקורם באירופה היו שלושת המדגמים הרגישים ביותר, בעוד שאנשי הסאן ממדבר קלהארי היו הכי פחות רגישים לאשליה.
ב-1965, בעקבות ויכוח בין דונלד ט.
קמפבל ומלוויל ג'יי הרסקוביץ בשאלה האם תרבות יכולה להשפיע על היבט תפיסתי בסיסי כמו אורכו של קו, הם הציעו לתלמידם מרשל סגל לחקור את הבעיה.
במאמרם הסופי משנת 1966, הם חקרו שבע עשרה תרבויות והראו שאנשים בתרבויות שונות נבדלים זה מזה באופן מהותי לגבי האופן שבו הם חווים את אשליית מולר-לייר.
הם כתבו כי "לתושבי ערים אירופאים ואמריקאים יש אחוז גבוה בהרבה של מלבניות בסביבתם מאשר לא-אירופיים ולכן הם רגישים יותר לאשליה הזו".
החוקרים תיארו את הסביבות העיקריות שאירופאים חיים בהן במילה "מְנֻגָּרוֹת", מהשורש נ.ג.ר – סביבות המאופיינות בקווים ישרים, בזוויות ישרות ובפינות מרובעות.
מסקנות אלה אותגרו בעבודה מאוחרת יותר של גוסטב ג'הודה, שהשווה בין בני שבט אפריקאי החיים בסביבה כפרית מסורתית לבין בני אותו שבט המתגוררים בערים אפריקאיות.
במקרה הזה לא נמצא הבדל משמעותי בין הקבוצות ברמת הרגישות לאשליית מולר-לייר.
עבודה מאוחרת יותר של ג'הודה העלתה את האפשרות כי לאפיתל פיגמנט הרשתית יש השפעה על התפיסות השונות של אשליה זו, השערה שאומתה מאוחר יותר על ידי פולק (Pollack, 1970).
לעיתים קרובות יש לאנשים כהי עור פיגמנטציה צפופה יותר בעיניים.
כיום מאמינים כי צפיפות הפיגמנטציה בעין היא הקשורה לרגישות לאשליית מולר-לייר, ולא "נגרות".
מחקר מאוחר יותר נערך בשנת 1978 על ידי אלווליה על ילדים ואנשים צעירים מזמביה, ובו נבדקים מאזורים כפריים הושוו לנבדקים מאזורים עירוניים.
במחקר זה הודגם כי הנבדקים מאזורים עירוניים היו הרבה יותר רגישים לאשליה, וכך גם נבדקים צעירים יותר.
ממצא זה אמנם לא מאשש את השערת העולם המנוגר שהגו סגל וחב', אבל הוא מהווה עדות לכך שהבדלים בסביבה יכולים ליצור הבדלים בתפיסה של אשליית מולר-לייר, אפילו בתוך תרבות נתונה.
לא רק בני אדם חווים אשליה אופטית זו.
קיימים ניסויים המצביעים על כך שיונים תופסות את האשליה הסטנדרטית של מולר-לייר, אך לא את האשליה ההפוכה.
גם בניסויים בתוכים דווח על תוצאות דומות.
הסבר אפשרי אחד, שניתן על ידי ריצ'רד גרגורי, הוא שאשליית מולר-לייר מתרחשת מכיוון שמערכת הראייה לומדת שתצורת "הזוויות פנימה" תואמת לעצם בעל פינות הנמצא סמוך אל המתבונן, כמו הפינה הקמורה של החדר, בעוד שתצורת "הזוויות החוצה" מתאימה לאובייקט שנמצא רחוק, כמו הפינה הקעורה של החדר.
לכן כשמישהו מתרחק מאיתנו, אנחנו לא תופסים אותו כהופך לנמוך או קטן יותר.
כאשר אנו מותחים זרוע אחת ומתבוננים בשתי הידיים איננו תופסים כף יד אחת כקטנה יותר מהשנייה.
לעיתים נעשה שימוש באשליות אופטיות בכדי להדגים עד כמה מה שאנו רואים הוא תמונה שנוצרה במוח שלנו, ולא הדבר עצמו.
המוח שלנו "מקרין" את התמונה של היד הקטנה יותר למרחק הנכון שלה במודל התלת-ממד הפנימי שלנו.
תופעה זו נקראת היפותיזת מנגנון קביעות הגודל.
על הסבר זה, מה שמתרחש באשליית מולר-לייר, הוא שמערכת הראייה מזהה את רמזי העומק, הקשורים בדרך כלל לגירויים תלת־ממדיים, ומחליטה באופן שגוי שהגירוי המופיע מולה הוא ציור בתלת מימד.
או אז מנגנון קביעות הגודל יגרום לנו לראות אורך שגוי של האובייקט, אשר, עבור ציור בפרספקטיבה נכונה, הוא אובייקט שממוקם רחוק יותר.
בציור הפרספקטיבי באיור משמאל, אנו רואים שבסצנות רגילות ההיוריסטיקה עובדת די טוב: ברור שרוחב השטיח צריך להיחשב קצר יותר מאורך הקיר שמאחור.
לפי מה שנקרא השערת , שיפוט המרחק בין אובייקטים חזותיים מושפע מאוד מהחישוב העצבי של נקודות המרכז של פרופילי הבהירות של האובייקטים, במובן שמיקום המרכז של תמונה קובע את מיקומה הנתפס.
מורגן וחב' מציעים כי ההליך החזותי של חישוב נקודת המרכז קשור סיבתית לאיסוף מרחבי של אותות המיקום המעוררים על ידי חלקי האובייקט הסמוכים.
אף על פי שהאינטגרציה מטשטשת את חדות המיקום, נראה כי איסוף הנתונים המרחביים מבוסס ביולוגית מכיוון שהוא מאפשר הערכה מהירה ואמינה של מיקומו של האובייקט החזותי בכללותו, ללא תלות בגודלו, במורכבות הצורה ובתנאי התאורה.
בנוגע למולר-לייר ולאשליות דומות, דפוס הגירוי העצבי המעורר על ידי גירויים המספקים את ההקשר (למשל, הסנפירים בחיצי מולר-לייר) מתנגש עם הדפוס שמעורר על ידי נקודת סיום הגירוי (למשל, קודקוד הכנפיים, נקודת הסיום של הקו).
התנגשות זו מובילה להטייה של העוררות העצבית המקושרת לנקודת המרכז, ולכן לתפיסה שגויה של המיקום שלה.
הנקודה המכרעת בהסבר נקודת המרכז, המתייחסת לשינוי במיקום של נקודות הסיום של הגירוי ביחס לגירויים המהווים הקשר (כלומר, השינוי שנוצר במיקום בין הנקודה בה מסתיים הקו לבין המיקום של הסנפירים), אוששה בבדיקה פסיכופיזית של דימויי אשליה עם מסיחים מסתובבים.
המיקום השגוי של כל נקודות סיום הגירוי מוביל להערכה שגויה של המרחקים ביניהן; כלומר, האשליה מתרחשת כתופעת לוואי עקב רזולוציה מרחבית נמוכה בהכרח של המנגנון העצבי של הערכת המיקום היחסי של האובייקטים החזותיים.
אשמה קבוצתית או קולקטיבית פירושה שהאשמה במעשה אינה מוטלת רק על המבצע (או המבצעים) הבודדים אלא על קולקטיב, כל חברי הקבוצה, למשל משפחה, עם או ארגון, כולל אנשים שלא היו מעורבים בפשע.
המשפט הפלילי בדמוקרטיות המודרניות מבוסס על אחריות הפרט, כך שאשמה קולקטיבית אינה רלוונטית מבחינה משפטית.
סעיף 33 באמנת ז'נבה הרביעית קובע שאף אדם לא יורשע בפשע שלא ביצע בעצמו.
ענישה קולקטיבית מניחה אשמה קולקטיבית.
על פי תת-סעיף 87, סעיף 3 באמנת ז'נבה השלישית וסעיף 33 באמנת ז'נבה הרביעית, ענישה קולקטיבית היא פשע מלחמה.
המושג של אשמה קולקטיבית מתייחס, למשל, להאשמה קולקטיבית (ממשית או לכאורה) של כל הגברים בגין אפליה מגדרית, של כל הגרמנים בגין פשעי הנאציזם, של כל האוסטרלים הלבנים בגין הפרת זכויות האדם של האבוריג'ינים, או של כל הלבנים האנגלו-סקסים הפרוטסטנטים בארצות הברית על גזענות בארצות הברית.
בהקשר הגרמני, המונחים "אשמה קולקטיבית" ו"תזת אשמה קולקטיבית" משמשים בדרך כלל בהקשר של העבר הנאצי.
הדבר נעשה, למשל, על ידי כוחות פרוגרסיביים כדי לקבל תמונה הוליסטית של ההיסטוריה המודחקת.
עם זאת, מונחים אלה משמשים גם כביטויים פוליטיים על ידי קבוצות ימין וימין קיצוני.
בניגוד לאשמה קולקטיבית, קיים המושג המשפטי של אחריות קולקטיבית, המטיל אחריות על חבר הקבוצה לנזק שנגרם מפעולותיהם של חלקי הקבוצה או חברים אחרים בה.
במושג "אחריות קולקטיבית" במשפט הבינלאומי, למשל, נטען כי מדינה אחראית לנזק שנגרם עקב פעולות של גופים בה, פעולות המנוגדות לחוק הבינלאומי.
אחריות זו מחייבת בין השאר תשלום פיצויי מלחמה על ידי יריב שהובס במלחמה, שהחליפה את הטענה הישנה יותר למס מנוצחים (Tribute) לפי החוק הבינלאומי.
שיוך אחריות קולקטיבית למדינות על נזקים כלפי מדינות אחרות נתפסת כבעייתית, משום שהיא פוגעת גם באזרחים שלא יכלו לבחור את השתייכותם למדינה או לעם, וזו יוחסה להם רק עקב מוצא ולידה, ולכן לעיתים מוגדרת כ"צדק של מנצחים".
בהקשר של מלחמה וסכסוך מזוין, תפיסת האחריות הקולקטיבית ויישומה הובילו שוב ושוב להפרות זכויות אדם ונחשבת להפרה של אמנת ז'נבה.
ההנחה של אשמה קולקטיבית מבקשת הצדקה בכך שיש אחריות מוסרית בהשתייכות לקבוצה, ולא בייחוס אישי של אשמה.
בחברות מערביות מושג האשמה הקולקטיבית לא תואם את המוסר והחוק.
לדוגמה, המשפט הפלילי המודרני במדינות אירופה מבוסס על עקרון אחריות הפרט.
מאידך, בחלקים רבים של העולם ובעבר גם באירופה נפוצה חשיבה קולקטיביסטית, לפיה הפרט הוא חלק מקולקטיב (משפחה, חמולה, עם) ואחראי למעשיו של אותו קולקטיב.
אשמה קולקטיבית במלחמת העולם השנייה ובשואה
רעיון האשמה הקולקטיבית של הגרמנים בלוחמה הפלילית של גרמניה, ובעקבות כך הרעיון שהגרמנים ראויים לענישה קולקטיבית, מקורו בפוליטיקה של בעלות הברית ולא בשדרות העם האמריקאי והבריטי.
ב-1944 יזמו מובילי דעה בארצות הברית מסע תעמולה שנמשך עד 1948 למען תנאי שלום קשים לגרמניה, במטרה לגרום לאמריקאים לא לראות בנאצים ובעם הגרמני ישויות נפרדות.
המחלקה ללוחמה פסיכולוגית נקטה מסע תעמולה לקביעת אחריות קולקטיבית גרמנית.
דעות אלה הדאיגו אישים בהתנגדות לנאציזם בגרמניה, כמו חוג קרייזאו וקושרי קשר העשרים ביולי, וחיזקו הלכי רוח אנטי-מערביים, אנטי-קפיטליסטיים ואנטי-מטריאליסטיים.
לפי אקסל פון דם בוסשה, כך חשש גם קלאוס שנק פון שטאופנברג.
מסמך פוליטי המכיל מרכיבים של אשמה קולקטיבית וענישה קולקטיבית הוא JCS 1067 מראשית 1945, שהיה חלק מתוכנית מורגנטאו.
לאחר המלחמה, האגף ללוחמה פסיכולוגית של המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית ניהל קמפיין אשמה קולקטיבית עם כרזות וסרטים כמו The Death Mills.
מדיניות האשמה הקולקטיבית שנקטו בעלות הברית בוטלה מאוחר יותר כי פגעה במטרה החדשה של דמוקרטיזציה של גרמניה.
הנחיה מס' 1 מאת רוברט מקלור (McClure), ראש חטיבת בקרת המידע בממשל הצבאי האמריקאי בגרמניה הכבושה (Office of Military Government) ומומחה בלוחמה פסיכולוגית, לעיתונות צבאית אמריקאית הסבירה את ההליך:
הצעדים הראשונים של החינוך מחדש יהיו מוגבלים להצגת עובדות בלתי ניתנות להפרכה בפני הגרמנים, כדי ליצור מודעות לאשמת המלחמה של גרמניה ולאשמה קולקטיבית בפשעים שבוצעו במחנות הריכוז.
ב-20 ביולי 1945 - יום השנה הראשון לניסיון הכושל להרוג את היטלר - ההתנקשות לא הוזכרה כלל.
האמריקאים האמינו שאם יזכירו לעם הגרמני שהייתה התנגדות גרמנית פעילה להיטלר יתערערו מאמצי בעלות הברית להחדיר תחושת אשמה קולקטיבית בעם הגרמני.
לדברי נורברט פריי, התזה של אשמה קולקטיבית נתמכה על ידי בעלות הברית המערביות אך בתקופה שלאחר המלחמה לא נאכפה מלבד צעדים בודדים כמו בדיקות כפויות באתרי פשעים נאציים כמו מחנה הריכוז בוכנוולד.
להפך, בהליכי הדה-נאציפיקציה נבחנה בכל פעם אשמה פרטנית.
בשנת 1946, 78 אחוזים מהאוכלוסייה באזור שלימים יהיה גרמניה המערבית עדיין ראו את משפטי נירנברג הראשונים לאחר מלחמת העולם השנייה כצודקים, אך שיעור זה ירד ל-38 אחוזים ארבע שנים מאוחר יותר, על פי סקרים של סוקרים אמריקאים.
פרקטיקת הכליאה ההמונית של בעלות הברית, העימות הכפוי עם מורשת מחנות הריכוז, סילוק נציגים לשעבר של המשטר הנאצי ממערכות השלטון וההליכים הפליליים בפני בתי משפט אזרחיים וצבאיים נתפסו ככפייה של הצד המנצח.
משפטי נירנברג, שבהם הורשעו נציגים בכירים של המשטר הנאצי, נחשבו "משפטי ראווה" שבהם הייתה אמורה להיות מוכחת "אשמה קולקטיבית" של הגרמנים.
על רקע תחושת שותפות הגורל, נדרש שחרור כל הגרמנים מ"האשמה קולקטיבית".
נטען באופן אפולוגטי שרק אדולף היטלר, ההנהגה הנאצית והאליטה החברתית אחראים למלחמה ולרצח העם, לא העם הגרמני כולו או האדם שהיה מבצע יחיד.
כפי שמראה נורברט פריי, ההנחה שהגרמנים יואשמו תמיד באשמה קולקטיבית שימשה בעיקר כדי לדחות את ההאשמה הזו בזעם צדקני.
שיח זה היה "ביטוי לצורך המתמשך בסולידריות של קהילת העם" והיה קשור לדרישות בשנות ה-50 לתת חנינה לנאצים מורשעים ולפושעי מלחמה ולסיום העיסוק בעבר הנאצי.
סמואל זלצבורן טען ש"ההקשר ההיסטורי" טושטש על ידי הסתרת "הקשרים הסיבתיים בין המדיניות האתנית וההשמדה הגרמנית לבין גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה והפצצת ערים גרמניות כתוצאה ממדיניות זו".
גם היום, הקביעה שהגרמנים מואשמים או הואשמו באשמה קולקטיבית היא חלק מהרטוריקה הימנית.
לדוגמה, בנאום 2003 ביום האחדות הגרמנית, השמרן מרטין הוהמן, אז ב-CDU וכיום ב-AfD, הגן על עצמו מפני טענות שהגרמנים הם "עם של פושעים" בכך שטען אותה טענה נגד היהודים וגיבה את דבריו בחוברת אנטישמית.
גם ברטוריקה של רדיקלים ימניים בגרמניה משחקת תפקיד מפתח ההתגוננות מפני האשמה קולקטיבית.
כך נעשית דה לגיטימציה לתוכניות החינוך מחדש של בעלות הברית לאחר 1945, פירוז גרמניה והפיצויים על נזקי המלחמה שגרמה גרמניה.
בנוסף, זו הזדמנות להתייחס לפשעי מלחמה של בעלות הברית כתירוץ לפשעי הנאצים, לטעון לשותפות יהודית לכאורה במשטר הנאצי או להעמיד את השואה בפרספקטיבה, מתוך רוויזיוניזם היסטורי ועד הכחשת השואה.
אשמה קולקטיבית גרמנית נדחתה על ידי שתי הכנסיות הלאומיות ועל ידי פוליטיקאים.
הנשיא הפדרלי תיאודור הויס הציע את המונח "בושה קולקטיבית" במקום זאת; גם ריכרד פון וייצזקר הדגיש בנאומו ביום השנה ה-40 לסיום המלחמה באירופה והדיקטטורה הנאצית ב-8 במאי 1985 בפני הבונדסטאג הגרמני: "אין דבר כזה אשמה או חפות של עם שלם", אך במקביל קרא לקבלה קולקטיבית של אחריות על העוול הנאצי.
פון וייצזקר תיאר גישה זו כ"אחריות קולקטיבית".
"לא יעלה על הדעת שצריך לגנות את רוב כל הגרמנים בטענה שהם ביצעו פשעים נגד השלום.
זה יהיה בגדר אישור הרעיון של אשמה קולקטיבית, ומתוך כך יגרום ענישה המונית, אשר אין לה תקדים במשפט הבינלאומי ואין הצדקה ביחסי אנוש" (מתוך פסק הדין של בעלות הברית במשפטי פשעי המלחמה בנירנברג של אי גה פארבן, 29 ביולי 1948).
הפסיכולוג ויקטור פרנקל טען נגד הרעיון של אשמה קולקטיבית: "יש רק שני גזעים של אנשים, הגון ובלתי הגון".
במאמרו משנת 1945, "מה משמעותו האמיתית של בוכנוואלד" (What Buchenwald Really Means), המו"ל הבריטי-יהודי ויקטור גולנץ התנגד למושג האשמה הקולקטיבית הגרמנית.
הוא נימק זאת בכך שמאות אלפי גרמנים לא-יהודים היו גם קורבנות של רדיפות הנאצים והושתקו על ידי הטרור הנאצי.
אם מיישמים את מושג האשמה הקולקטיבית, הרי שגם אזרחים בריטים שלא עשו דבר כדי להציל את היהודים - למרות שבניגוד לגרמנים חיו בדמוקרטיה - לא יהיו חפים מפשע.
בנימין סגלוביץ כתב בדו"ח משנת 1950 לקונגרס היהודי העולמי:
התשובה לשאלה המכרעת האם יש סיכוי כלשהו לשינוי ממשי בהתנהגותו ובגישתו של העם הגרמני קשורה קשר הדוק לבעיית האשמה הקולקטיבית, כלומר יחסה של גרמניה לעברה הנאצי.
הגדרה ברורה של המונח "אשמה קולקטיבית" חיונית אם רוצים להעריך את היתרונות והחסרונות של שאלה זו.
כאשר יהודים מדברים על האשמה הקולקטיבית של גרמניה, הם מתכוונים לאחריות האומה הגרמנית ככזו לפשעים שבוצעו בשמה על ידי המשטר הנאצי.
מדובר אפוא באשמתה ההיסטורית של גרמניה כישות פוליטית קולקטיבית.
[…] זה משהו אחר לגמרי לקבוע אם יש "חוב סולידי", כלומר, האם כל גרמני צריך להיות מואשם בפשעי הנאצים רק בגלל השתייכותו לאומה הגרמנית.
זו לא דעתם של היהודים וגם לא של בעלות הברית.
משפטי פשעי המלחמה השונים הם ראיה מספקת לכך שרק מי שהורשעו באשמה אישית […] נענשים.
סגלוביץ טען כי העולם כולו מצביע על אחריותן של ארצות הברית, בריטניה, ברית המועצות או ישראל לבעיית הפליטים הפלסטינים או חלוקת גרמניה, וכך גם לגרמניה יש אחריות.
ליאו בק הבחין בין אשמה פוליטית לאשמה פלילית, ודיבר על האחריות הכוללת של גרמניה.
רלף ג'ורדנו לא דן ב"אשמה קולקטיבית" ב-1947. מיעוט של גרמנים הלכו בעקבות מצפונם ולא בעקבות הפיהרר.
עם זאת, לרוב אין זכות להרגיש הקלה וליהנות מהגינותם, כי הם התרחקו ומתרחקים עד היום מהמיעוט הזה.
ג'ורדנו ראה את "האשמה העיקרית של המיליונים בשתיקתם לנוכח העוול שהם נתקלו בהם בכל מקום, כל יום, כל שעה".
כבר ב-1945 כתב רב פרנקפורט לאופולד נויהאוס ב"פרנקפורטר רונדשאו", ביום השנה לליל הבדולח, כי מי שצפה ואפשר להרס לקרות היו שותפים.
תועלת, שהובנה כשותפות, מילאה גם היא תפקיד בדיון על אשמה קולקטיבית.
לאחר המלחמה היו הבנה ונכונות לעזור ליהודים, אבל בתחילה לא היה רצון לתקן, ובאלפי מקרים גרמנים ניסו לשמור על רכוש שנגנב מיהודים.
מהתנ"ך ידוע הרעיון שאסון פוגע בקבוצה משום שיחידים ביצעו עבירה או פשע.
ההאשמה בהתאבדות קולקטיבית נגד היהודים הייתה מרכיב מרכזי באנטי-יהדות הנוצרית מאז 190 בערך.
השאלה האם הברית החדשה מייחסת אשמה קולקטיבית ליהודים על צליבתו של ישו היא חלק מהוויכוח על האנטי-יהדות בברית החדשה.
במחשבה הנוצרית נפוץ הרעיון של חוב תורשתי עקב החטא הקדמון, כביכול, של האנושות, המוצמד לכל בן אנוש בלידתו ויועבר באמצעות מעשה ההולדה.
כך הורה אוגוסטינוס במאה ה-4. בברית החדשה מוצדקת אשמה קולקטיבית של האדם באיגרת פאולוס לרומאים: "באדם וחוה חטאו כולם".
על פי עשרת הדיברות, אשמתו האישית של אדם נעוצה עד הדור השלישי והרביעי של צאצאיו.
עקרון האשמה הקולקטיבי נהוג בפדרציית הכדורגל הגרמנית: "תומכים, אוהדים ומועדון מייצגים יחידה.
מבוססת על הפסיקה לפיה התנהגות בלתי הולמת של אוהדים מיוחסת למועדון, גם אם אינו אשם בעצמו..."
על בסיס עיקרון זה, התנהגות פסולה באצטדיונים, לרבות אוהדים, נענשת שוב ושוב באופן קולקטיבי, למשל על ידי חסימת צופים בודדים או אצטדיונים שלמים מצפייה.
עונשים קולקטיביים כאלה זוכים לביקורת חריפה הן מצד אוהדים והן מצד מומחים מכיוון שהאפקט המניעתי שנוי במחלוקת.
מחקר בריטי שנערך בקרב אוהדי כדורגל אנגלי מעלה כי ענישה קולקטיבית עשויה להיות בעלת השפעה הפוכה לזו שמנסים להשיג וכי עדיפים אמצעים אחרים המעודדים דיאלוג.
לא ברור באיזו מידה רלוונטיות תוצאות המחקר לתרבות האוהדים במדינות דוברות גרמנית.
לגורמים המוקדמים לאנטישמיות, המבוססים על דת, מתווספת אנטישמיות הקשורה לישראל.
ליהודים החיים בפזורה מיוחסת אשמה קולקטיבית במדיניות ממשלות ישראל, במיוחד כלפי הפלסטינים.
גם זכותה של ישראל להתקיים מוטלת בספק.
המועצה האנטי-פשיסטית לשחרור לאומי של יוגוסלביה (AVNOJ) קבעה בנובמבר 1943 וב-1944, ללא משפט ובאמצעות התזה של אשמה קולקטיבית, שתושבים מקומיים ממוצא גרמני אתני הם אויבי יוגוסלביה, נטולי זכויות ומנושלים.
גם על הקבוצה האתנית הגרמנית ברומניה הטילו השלטונות הרומניים שהתקינה ברית המועצות אשמה קולקטיבית בגין "השתתפותה של רומניה במלחמה האנטי-סובייטית ובכיבוש רומניה על ידי גרמניה הנאצית".
בעקבות כך נשללו זכויותיהם, הופקע רכושם והם הופלו; דוגמאות לכך כוללות את ההפקעה ברומניה ב-1945, גירושם של גרמנים-רומנים לברית המועצות וגירושם לברגאן.
אשמה לבנה היא אמונה שאנשים לבנים נושאים באחריות קולקטיבית לנזק שנבע מיחס גזעני היסטורי או נוכחי לאנשים המשתייכים לקבוצות גזעיות אחרות, כמו למשל בהקשר של סחר העבדים האטלנטי, קולוניאליזם אירופי ורצח עם של עמים ילידים.
באזורים מסוימים בעולם המערבי, יש המכנים זאת אשמה של מתיישבים לבנים, אשמה קולוניאלית לבנה, ווריאציות אחרות, המתייחסות לאשמה בצורה נוקבת יותר ביחס להתיישבות וקולוניזציה אירופית.
למושג האשמה הלבנה יש דוגמאות הן היסטוריות והן בנות זמננו בארצות הברית, אוסטרליה ובמידה פחותה בקנדה, דרום אפריקה, צרפת ובריטניה.
תחושת האשמה הלבנה תוארה על ידי פסיכולוגים כמו ליסה ב' ספניירמן ומרי ג'יי הפנר כאחת ההשלכות הפסיכו-סוציאליות של גזענות עבור אנשים לבנים יחד עם אמפתיה לקורבנות גזענות ופחד מאנשים שאינם לבנים.
או, כפי שניסח זאת ב-1968, "כולם חייבים להשתתף באשמה כיחידים וכמוסדות.
הממשלה חייבת בהחלט לחלוק באשמה; יחידים חייבים לחלוק באשמה; אפילו הכנסייה חייבת לחלוק באשמה".
הביטוי הגיע לשימוש במובן פסיכולוגי, כדי לציין רגשות אשמה של אנשים לבנים.
החששות שלה לגבי האשמה הלבנה הובילו אותה לעבור ממפגשים של קבוצות שחורות-לבנות לקבוצות של לבנות לגמרי בהכשרתה נגד גזענות.
היא גם נמנעה משימוש באנשים שאינם לבנים כדי לחנך מחדש אנשים לבנים, היא אמרה, כי היא מצאה שזה הוביל אנשים לבנים להתמקד בקבלת אשרור ומחילה במקום בשינוי מעשיהם או אמונותיהם.
דו"ח ב"וושינגטון פוסט" משנת 1978 מתאר את ניצול האשמה הלבנה על ידי רמאים לבנים המעמידים פנים שהם מייצגים חברות או פרסומים בעלי אוריינטציה של מיעוטים: "עורכי דין טלפוניים ודואר, סוחרים על 'אשמה לבנה', גורמים לאלפי אנשי עסקים לקנות מודעות בפרסומים מזויפים".
החברות המוכרות את הפרסומת השתמשו בשחקנים לבנים שהעלו מבטא שחור או מקסיקני כדי למכור שטחי פרסום בפרסומים שמעולם לא הופצו לציבור.
בשנת 1999, מחקר אקדמי שנערך באוניברסיטת פנסילבניה בדק את מידת התחושה החברתית של אשמה לבנה.
המחקר ביקש להתחקות אחר מקורות קדומים אפשריים המבוססים על אשמה, והקשר של אשמה לבנה ליחס לאפליה מתקנת.
ארבעת המחקרים חשפו כי "למרות שהאשמה הלבנה הממוצעת נטתה להיות נמוכה, כשהממוצע נמצא ממש מתחת לנקודת האמצע של הסקאלה, הטווח והשונות מאששים את קיומם של רגשות אשמה לבנה עבור חלקם".
הממצאים גם הראו שאשמה לבנים הייתה קשורה ישירות ל"הערכות אישיות שליליות יותר" של אנשים לבנים באופן כללי, ומידת רגשות האשמה הלבנים של הפרט ניבאה באופן עצמאי עמדות כלפי פריבילגיות לבנים, אפליה גזעית ואפליה מתקנת.
מחקר משנת 2003 באוניברסיטת קליפורניה, סנטה קרוז, במחקר הראשון שלו, שיחזר את הקשר בין אשמה לבנים וכוח האמונה בפריבילגיה הלבנה.
המחקר השני חשף שאשמה לבנים "נבעה מראיית אמריקאים אירופאים כמבצעי אפליה גזעית", וגם מנבאת תמיכה במאמצי פיצוי לאפרו-אמריקאים.
מאמר אקדמי אחד מציע שבצרפת, אשמה לבנה עשויה להיות מאפיין נפוץ בניהול יחסי גזעים - בניגוד למדינות אחרות באירופה.
סקירה משנת 2019 של שני מחקרים מגלה כי "בקרב ליברלים חברתיים, למידה על פריבילגיה לבנים מפחיתה את האהדה, (ו) מגבירה את האשמה".
פעיל זכויות האזרח האמריקאי בייארד רוסטין כתב שפיצויים על עבדות יהיו ניצול של אשמה לבנים ויפגע ב"שלמותם של השחורים".
בשנת 2006, הסנאטור דאז ברק אובמה כתב בספרו The Audacity of Hope כי "בצדק או שלא, האשמה הלבנה מיצתה את עצמה במידה רבה באמריקה".
השקפתו בנושא התבססה על אינטראקציה בסנאט האמריקני, שם היה עד למחוקק לבן שהתלונן על כך שגרם לו "להרגיש לבן יותר" כאשר עמית שחור דן איתם בגזענות מערכתית.
שלבי סטיל, סופר פוליטי שחור שמרן, מתח ביקורת על הרעיון בספרו White Guilt: How Blacks and Whites Together Destroyed the Promise of the Civil Rights Era מ-2006. סטיל האשים כמה אנשים שחורים בניצול אשמה לבנים על ידי התחזות לקורבנות של גזענות לבנה.
סטיל כינה זאת תיעול לא הגון של כוח פוליטי על ידי שימוש באשמה לבנה כדי לתבוע סמכות מוסרית בלעדית.
וויל, בעל טור פוליטי אמריקאי שמרני, כתב: "[אשמה לבנה היא] סוג של ברכה עצמית, שבה לבנים יוזמים 'מדיניות חמלה' כלפי אנשים צבעוניים, כדי להפגין את חפותם לגזענות".
ב-2015, כשהתברר שפעילת זכויות האזרח האמריקנית רייצ'ל דולזל התחזתה לאפרו-אמריקאית, עיתונאית וושינגטון פוסט, קריסה תומפסון, תיארה אותה כ"ארכיטיפ של אשמה לבנה ששיחקה עד הסוף".
תומפסון דנה בסוגיה עם הפסיכולוג דרלד ווינג סו, מומחה לזהות גזעית, שהציע שדולזאל נהייתה מוקסמת כל כך מגזענות וסוגיות צדק גזעי שהיא "הזדהה יתר על המידה" עם אנשים שחורים.
בשנת 2016, מחוז בית הספר של מחוז הנריקו, וירג'יניה הפסיק את השימוש בסרטון החינוכי, Structural Discrimination: The Unequal Opportunity Race, שהמחיש ויזואלית פריבילגיה לבנים וגזענות מבנית.
הורים התלוננו, וכינו זאת סרטון אשמה לבנה, מה שהוביל לאיסורו על ידי המפקח של המחוז.
מאז 2016, ליברלים לבנים מדרגים קבוצות לא-לבנות בצורה חיובית יותר מאשר לבנים.
כל קבוצה גזעית אחרת מרגישה יותר חיובית לגבי הגזע שלה מאשר לגבי גזעים אחרים, על פי סקר שבוצע על ידי מחקרי הבחירות הלאומיים האמריקאיים ב-2018. זה יוחס לרצון להפריד את עצמם מעמדותיו הגזעניות של הנשיא דאז דונלד טראמפ וכמה מחסידיו.
באוקטובר 2018, האקונומיסט הציע כי עלייה באמריקאים הטוענים למוצא אינדיאני, לעיתים קרובות באופן שגוי, עשויה להיות מוסברת על ידי ניסיונות "לשחרר אותם מאשמה אירופית קולקטיבית בגין רצח עם של ילידים ".
בשנת 2019, נטען כי אמריקאים לבנים ליברליים הושפעו מאשמה לבנים, משנים דפוסי התנהגות פוליטיים וחברתיים כדי להיות יותר כוללניים מבחינה גזעית לאחר בחירתו של דונלד טראמפ.
זה כלל את השיטות שבהן נשקלו מועמדים דמוקרטיים לבחירות לנשיאות ב-2020.
באוקטובר 2019, תלמידים בחטיבת הביניים במסצ'וסטס גייסו כסף עבור שבט משפי וומפנואג, לאחר שלמדו כיצד התמודדו קולוניסטים אירופאים עם אבותיו של השבט.
מנהל בית הספר אמר שזה "הותיר את כל התלמידים שלנו עם תחושת האשמה האירופית הזו, או משהו כזה", ותלמיד אחד העיר "אם לא ננסה לתקן את מה שעשו אבותינו, השבטים ימותו".
ספרה של הסופרת סאלי מורגן משנת 1987, "המקום שלי", החוקר את הזהות האבוריג'ינית, ספג ביקורת על כך שסיפק לאירופאים אוסטרליים נרטיב של קולוניזציה באוסטרליה, אשר, טוענים המבקרים, מרגיע בנדיבות מדי את אשמת המתנחלים הלבנים.
מרסיה לנגטון תיארה את הספר כמעין קתרזיס לא מוצדק לאשמה אירופית: "הספר הוא קתרזיס.
הוא נותן שחרור והקלה, לא כל כך לאנשים אבוריג'ינים המדוכאים על ידי גזענות פסיכוטית, אלא ללבנים שהשתתפו ביודעין ובלי משים".
בניו זילנד, מורשת הקולוניזציה של ניו זילנד על ידי מתיישבי פקהה יצרה תחושה מקומית של אשמה לבנה ביחס לנזק שנגרם לתרבות המאורי שקדמה להם ולהתעללות בעם המאורי הילידי.
בשנת 2002, מנהיג האופוזיציה דאז ביל אינגליש נשא נאום, בו דחה את "האשמה הקרינג'ית" שנאמר כי היא מורגשת בקרב הפקהה כתוצאה מהקולוניזציה של Aotearoa על ידי אבותיהם.
נאומו של אינגליש בא בתגובה לנציב יחסי הגזע של הממשלה, שהשווה את השפעת הקולוניזציה של ניו זילנד להרס של בודהות הבמיאן על ידי הטליבאן.
האקדמאית אליזבת ראטה הציעה כי "ללא תמונת מראה של אשמה שלא נפטרה, תהליך הכרחי בהכרה ובתיקוף של מציאות משותפת, עברה אשמה בפקהה, לא לשלב הבא של בושה מוחצינת, אלא לנרקיסיזם פנימי ומסוגר".
בניתוח שלה, היא מציעה שבית הדין בווייטנגי היה הזדמנות שהוחמצה ליישב את האשמה הלבנה בניו זילנד.
הפרשן סאני הונדאל, שכתב ב"גרדיאן", הצהירה שזה "רדוקצית יתר" להקצות דעות פוליטיות לאשמה קולקטיבית כמו "אשמה לבנה" ומעטים האנשים בשמאל שמחזיקים בדעות המיוחסות להם על ידי הסופרים השמרנים שמסבירים על המושג "אשמה לבנה" והשלכותיו.
הונדאל מסכם: "אין הרבה דברים שמעצבנים אותי יותר מהסטריאוטיפ שלפיו להיות ליברלי זה להיות מלא אשמה.
להיות ליברל חברתית, לדעתי, זה להיות מודע יותר לחמלה ולאמפתיה כלפי אחרים...
לתייג את זה פשוט כאשמה זה פשוט...
ב-2015, גארי יאנג חקר את חוסר האונים של האשמה הלבנה בחברה, וכתב: "זה לא יסגור את פערי השכר, את פערי האבטלה, את פערי העושר או את הפער בין כליאה של שחורים ולבנים.
זה לא יחזיר את וולטר סקוט, טרייבון.
קולמן יוז הציע שהאשמה הלבנה גורמת לכיוון המוטעה של המאמצים האנטי גזעניים, וכתב ש"במקום שבו האשמה הלבנה היא אנדמית, הדרישות לתיקון גזענות יהיו החזקות ביותר, ללא קשר לכמה גזענות קיימת בפועל".
אשליית התדירות או אפקט באדר-מיינהוף היא הטיה קוגניטיבית שבה אדם מבחין במושג, מילה או מוצר מסוים בתדירות גבוהה יותר לאחר התוודעותו אליו.
תופעה זו נובעת מהתהליך הפסיכולוגי של חשיבה סלקטיבית והטיית האישוש.
התופעה נקראת גם אפקט באדר-מיינהוף על שמה של כנופיית באדר מיינהוף.
השם הוטבע בשנת 1994 בעקבות מכתב לעיתון St.
Paul Pioneer Press היוצא לאור במינסוטה.
המכתב מתאר כיצד, לאחר שהזכיר פעם אחת את שמה של קבוצת הטרור הגרמנית באדר–מיינהוף, הכותב החל להבחין באזכורים תכופים שלה.
בעקבות המכתב קוראים אחרים שיתפו את החוויות שלהם מהתופעה, מה שהוביל אותה לזכות בהכרה.
רק ב-2005, כשהפרופסור לבלשנות ארנולד זוויקי כתב על ההשפעה הזו בבלוג שלו, נטבע השם "אשליית התדירות".
האפקט הפסיכולוגי עשוי להופיע בשלל מצבים.
לדוגמה: אנשים קונים מכונית חדשה הרואים פתאום את אותה המכונית בכל מקום, נשים בהריון שמרגישות פתאום שכולן סביבן בהריון, או חיילים שזה עתה התגייסו ששמים לב לחיילים רבים ברחוב.
לטענת זוויקי, שתי הסיבות המרכזיות לאשליית התדירות הן חשיבה סלקטיבית והטיית האישוש.
חשיבה סלקטיבית היא הנטייה הלא מודעת לסנן ולהתמקד במידע מסוים תוך התעלמות מגירויים אחרים, והטיית האישוש גורמת למוח לחפש רק ראיות המאשרות את אמונותיו או השערותיו, תוך התעלמות מראיות סותרות.
ההטיות הקוגניטיביות הללו גורמות לאשליית התדירות כמו גם לאשליות נוספות, כגון כשלי קבוצת פנים וקבוצת חוץ, או אשליית הטריות שבה אדם מאמין שדבר מסוים התחיל לאחרונה, רק בגלל שהוא עצמו שם לב אליו לאחרונה.
אֶשְׁמֻנְעָזָר הָרִאשׁוֹן (בפיניקית: 𐤀𐤔𐤌𐤍𐤏𐤆𐤓) היה מלך צידון וכהן לעשתרת במאה ה-6 לפני הספירה.
ייסד שושלת שנקראה על שמו והיה למלך וסאל של האימפריה הפרסית האחמנית.
אשמונעזר הראשון השתתף במסעות המלחמה של האימפריה הבבלית החדשה נגד מצרים תחת פיקודו של נבוכדנאצר השני או נבונאיד.
שמו נזכר בכתובות על הסרקופגים של בנו, תבנת הראשון, ונכדו, אשמונעזר השני, כמו גם בכתובות הקדש במקדש של נכדו השני, המלך בדעשתרת.
שמו הוא שם תאופורי שמשמעו אשמון עזר.
התארוך הכרונולוגי של מלכי צידון מהשושלת שייסד אשמונעזר הראשון נתון במחלוקת במחקר.