tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חומבבה מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מציע משלחת ליער שלו כדי להאיר את מצב רוחו של אנכידו והוא ככל כנראה היה דמות מוכרת היטב לתושבי ארך.
הוא מתואר על ידי זקני ארך כדמות מפחידה עם פנים מוזרות.
עם זאת, אין כל אינדיקציה לכך שהוא היה בהכרח גדול יותר מאדם, וכוחו בדומה לטקסטים קודמים נובע מההילה שלו, הנקראת במילים האכדיות מֶלַאמוּ (melammū).
בניגוד לסיפורים השומריים, הם אינם הופכים אותו לבלתי פגיע, אך הגרסה האכדית מספקת לו כוח חדש במקום: לקולו יש תכונות על-טבעיות, כאשר "קולו הוא המבול, פיו אש, נשימתו היא מוות".
תוספת חדשה נוספת היא התייחסות לאפשרות להביסו בעזרת כוחות אלוהיים של שַמַש ולוגלבנדה.
הוא גם מזוהה במפורש כשומר היער, ונוכחותו מחייבת אמצעי זהירות ספציפיים.
גם אנכידו כבר נתקל בו בעבר, ומספר לגילגמש כי הכיר אותו עוד בעודו משוטט במדבר.
הוא מדגיש שהוא יריב מסוכן, ובנוסף מציין כי יער הארזים שבו הוא מתגורר נשמר גם הוא על ידי האל וֶור(אנ'):
"איך נוכל ללכת, ידידי, ליער הארזים?
מי ששומר עליו הוא וור, הוא אדיר, אף פעם לא ישן.
חומבבה מונה על ידי וור, הדד הוא הראשון, הוא השני!
כדי להגן על הארז, הטיל עליו אנליל את שבעת האימים".
ג'ורג' מניח כי וור היה להלכה שליט היער, ומינה את חומבבה כמפקדו השני, כאשר אנליל היה אחראי רק לאשר החלטה זו.
דניאל פלמינג ושרה ג' מילשטיין טוענים במקום זאת כי יש לפרש את וור כדמות המזוהה ישירות עם חומבבה בהקשר זה.
זקני ארך מזהירים גם הם את גילגמש מפני חומבבה, אך הוא דוחה את התחינות ויוצא למסע אל יער הארזים לצד אנכידו.
ישנם קטעים קצרים המצביעים על כך שבמהלך המסע היו לגילגמש מספר חלומות המנבאים את העימות שלו עם חומבבה בהם מופיע שומר יער הארזים במסווה של סמליים שונים שאינם אנתרופומורפיים שנועדו להדגיש את כוחו: כמפולת שלגים, כסופת רעמים, כמפלצת אנזו וכשור בר.
אמנם אין מקורות ידועים המתארים את הקרב בין חומבבה לגילגמש, אך קטע מתל הרמל מפרט לכאורה את הגשתו, ועשוי להצביע על כך שבגרסה זו הוא ידע על תבוסתו הצפויה בשל חזון חלום ששלח שַמַש.
לאחר התקופה הבבלית העתיקה הופיעה גרסה חדשה של האפוס המכונה "בבלית סטנדרטית" או "מהדורת שנים עשר הלוחות".
מקורות נאו-אשוריים מייחסים גרסה זו של האפוס לסופר סינ-לקה-אוניני, שחי כנראה בתקופת כסית.
תיארוך מדויק יותר קשה בשל מספר קטן של קטעים ידועים המתוארכים לתקופה שבין האפוס הבבלי הישן לבין המהדורה הקנונית החדשה, אם כי ניתן להניח שהוא אינו מאוחר יותר משנת 1150 לפנה"ס בשל היעדר אזכורים למרדוך או לאשור, האלים המסופוטמיים העיקריים באלף הראשון לפנה"ס.
סיפור חומבבה תופס את הלוח החמישי, עם עותקים שנמצאו מנינוה (נאו-אשורית) וארך (בבלית מאוחרת).
במהדורה הבבלית הסטנדרטית, חומבבה מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מציע מסע ליער הארזים לאנכידו, בדומה לסיפורים ישנים יותר.
אנכידו מסתייג בתחילה, ומתאר את חומבבה כיצור מפחיד שהוקצה לתפקידו על ידי אנליל:
"כדי לשמור על ביטחון הארזים, אנליל שם לו למטרה להיות אימת העם.
המסע הזה הוא לא מסע ליצירה, האדם הזה הוא לא מסע לראייה.
מי ששומר על יער ארזים, שלו (...) רחבים, חומבבה, קולו הוא המבול, דיבורו הוא אש, נשימתו היא מוות.
הוא שומע את מלמול היער במשך שישים מיל; מי יש שם שיעז להיכנס ליער שלו?"
עם זאת, בסופו של דבר שני הגיבורים מחליטים לצאת יחד.
בעודו עוזב, גילגמש מזכיר את חומבבה המודיע על תוכניותיו לתושבי ארך:
"בימים אנו נוסעים לשם ובחזרה, עד שאנו מגיעים ליער ארזים, עד שאנו הורגים את חומבבה האכזר, ומשמידים מן הארץ את הדבר הרע[ה] ששַמַש שונא"
לאחר מסע ארוך מגיעים גילגמש ואנכידו ליער הארזים.
לאחר כניסתם אליו הם שומעים את שאגתו של חומבבה, הרועם כקולו של הדד, אל מזג האוויר המסופוטמי.
תיאור מפורט של מקום מגוריו השתמר בעותק סולימאניה, ומהווה את אחד הקטעים היחידים הידועים בספרות המסופוטמית המתמקדים בנוף.
הוא מדגיש את יופיים של העצים הסבוכים ומציין כי האזור כולו היה מבושם בשרף ארז.
אל-ראווי וג'ורג' מציינים כי לאור הקטע הבא, חומבבה עצמו מתואר לא כ"ענק ברברי", אלא כשליט זר הנהנה ממוזיקה בחצרו בדומה למלך בבל, אם כי המוזיקאים המבדרים אותו הם בעלי חיים ולא בני אדם, דבר המשקף מוטיב המעיד היטב באמנות המסופוטמית:
"בכל היער החלה ציפור לשיר: [...] ענו זו לזו, דין תמידי היה הרעש, בודד(?) צרצר עצים[f] הפעיל מקהלה רועשת, [...] שרו שיר, והשמיעו את [...] המקטרת בקול רם.
יונת עץ נאנחה, יונת צב קוראת בתשובה.
לקריאת החסידה, היער צוהל, לזעקת הפרנקולין, היער צוהל בשפע.
אמהות הקופים שרות בקול רם, קוף צעיר צווח: כמו להקה(?) של מוזיקאים ומתופפים(?), מדי יום הם משמיעים קצב בנוכחות חומבבה."
חומבבה לומד על הגעתם של פולשים ליער שלו, מנחש לכאורה שאחד מהם חייב להיות אנכידו, שכבר פגש בעבר, ואולי מביע שמחה על האיחוד המחודש שלהם.
חומבבה מבקר את גילגמש על כך שהגיע ליער שלו, ומצהיר שהוא פעל לפי "עצתו של אדם טיפש".
הוא גם מעליב את אנכידו, מכנה אותו "שרץ של דג, שלא ידע אבא", מדגיש שהוא "לא ינק חלב אם", בהתייחסו לנסיבות יוצאות הדופן של לידתו וראשית חייו; העלבון השני מבהיר את תכליתו של הראשון, שכן בעלי החיים המוזכרים אינם יונקים ואינם צורכים חלב בינקות.
הוא שב ומעיר שכבר פגש את אנכידו בעבר, רומז שהבאת גילגמש ליער שלו מהווה בגידה, ומבטיח להרוג את האחרון ולהאכילו בציפורי נבלות.
נתן וסרמן מציין כי מאחר שהעימות בין הגיבורים לחומבבה מתרחש לאחר שאנכידו כבר התקרב לגילגמש ואומץ על ידי נינסון, העלבונות, בנוסף לפגיעה במה שניתן להניח שהוא נקודת התורפה שלו, גם מערערים את מעמדו החדש שנרכש כבן משפחתו של גילגמש.
לאחר נאומו של חומבבה, גילגמש מאבד את אומץ לבו ומפקפק ביכולתו להצליח, אך אנכידו מעודד אותו לא לוותר והקרב מתחיל, כאשר אכזריותם של שלושת המשתתפים קורעת את ההר לגזרים.
היא נמשכת עד ששַמַש שולח שלוש עשרה רוחות להטות את הכף לטובת גילגמש.
קודם לכן הכין אותם לבקשת אמו של גילגמש, נינסון.
חומבבה משותק ומסונוור ומתחיל להתחנן על חייו.
הוא משבח את גילגמש, מדגיש את מוצאו מנינסון, ומציע שאם יישאר בחיים, הוא ישמור על היער בשמו.
עם זאת, אנכידו מפציר בו להתעלם מתחינותיו.
חומבבה מנסה לבקש ממנו לשנות את דעתו, אך שוב מתעלמים ממנו.
במקום זאת, אנכידו דוחק בגילגמש להרוג אותו במהירות כדי להימנע מזעמם של האלים שעלולים לשמוע על מעשיהם, ומציין במיוחד את אנליל ושַמַש.
תגובתו של חומבבה לא נשמרה במלואה, אך היא כנראה מכעיסה את אנכידו, ששוב אומר לגילגמש להרוג אותו.
חומבבה מקלל את שוביו בתגובה:
מי ייתן והצמד לא יזדקן לעולם,
מלבד חברו גילגמש, מי ייתן ולאנכידו לא יהיה מי שיקבור אותו!"
זה גורם לאנכידו לדחוק בגילגמש לפעול שוב, הפעם בהצלחה.
גילגמש שולף פגיון ודוקר את חומבבה בצווארו.
אנכידו עוקף אותו ועוקר את שיניו; הוצע כי הקטע שואב השראה מדימויים הקשורים לציד פילים, שבוצעו בעבר בסוריה על ידי שליטים מסופוטמיים ומצריים כאחד, וכי ייתכן שהשיניים הן דווקא ניבים דמויי פיל.
אותו לוח מצביע על כך שלאחר מכן הגיבורים מחליטים להיפטר מהעדים היחידים לקרב, שבעת בניו של חומבבה, ככל הנראה התגלמות אחרת של ההילה שלו, בחלקה דמוית עץ ובחלקה דומה לשדים.
לאחר מכן, אנכידו מציע לגילגמש לעצב דלת גדולה מהארזים כדי להציע אותה לאנליל ולמנוע את זעמו.
הם מחליטים להעביר את הדלת למקדשו של אנליל בניפור.
הם לוקחים איתם גם את ראשו של חומבבה.
חומבבה מוזכר שוב כאשר אנכידו מספר את החלום שחלם בו האלים שפטו את מעשיו ולמרות תחנוניו, שַמַש הכריז כי עליו למות בגלל התפקיד שמילא במותם של שומר יער הארזים ושור השמים.
מיתוסים על גילגמש אומצו על ידי החורים והחיתים.
העיבוד החיתי לאפוס גילגמש, המציג מידה מסוימת של השפעה חורית ומשתמש במספר שמות חוריים, ידוע בשם "שירת גילגמש", למרות שהוא כתוב בפרוזה.
יש לציין כי מחברו גילה לכאורה עניין מיוחד בנרטיב של חומבבה.
הוא מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מצהיר כי היה רוצה לראותו בעת פגישתו עם אנכידו וקבוצת חיילים, לכאורה כתחליף לאספת זקנים מהמקור המסופוטמי.
גם בגרסה זו הגיבורים יוצאים למסע, חוצים את נהר מאלה (פרת), ולאחר שישה עשר יום מגיעים למשכנה של חומבבה.
מסיבות לא ידועות הושמט החלק בסיפור שהתמקד בחלומותיו של גילגמש על חומבבה, למרות שהשתמר בגרסה האכדית של האפוס הידוע לחיתים.
חומבבה מבחין בגילגמש ואנכידו מיד לאחר הגעתם, ותוהה מדוע נכנסו ליער.
חומבבה מזהה את הגיבורים בפעם השנייה כאשר הם מתחילים לכרות את הארזים, ובכעס מתעמת איתם.
לאחר מכן הם נקראים להרוג אותו על ידי אל השמש, שבניגוד למקבילו המסופוטמי מתקשר איתם ישירות.
לאחר מכן jומבבה מאתגר רשמית את גילגמש ואנכידו:
אמר להם: "אני אעשה [...] אתה למעלה, ואני אשא אותך לגן עדן!
אני ארסק את גולגולתך, ואני אוריד אותך אל האדמה החשוכה!"
הקטע אינו מוצא מקבילה ישירה בגרסאות אחרות, אך גארי בקמן מציין כי סצנות דומות אופייניות למיתוסים המוכרים מארכיונים חיתיים המתוארכים לתקופה הקיסרית, ומשווה אותם לענק האבן אוליכומי המתגרה ביריבו, אל מזג האוויר החורי תשוב, באחד המיתוסים השייכים למחזור כומרבי.
לאחר שתפסו אותו, אומר חומבבה לגילגמש: "שחרר אותי, הו גילגמש!
אתה תהיה אדוני ואני אהיה עבדך.
קחו(?) את הארזים שגידלתי עבורכם.
עם זאת, אנכידו מייעץ לו לא לגלות רחמים.
מותו של חומבבה אינו מתואר ישירות בקטעים ששרדו, אך מוסכם כי כמו בגרסאות אחרות של הסיפור, הוא נהרג, כפי שהאירוע מוזכר בהמשך.
כאשר האלים דנים במעשיהם של גילגמש ואנכידו וקובעים כי יש להרוג את האחרון, אל השמש של השמים טוען שיש לחוס עליו כפי שפעל למענו במהלך העימות עם חומבבה, בעוד אנו רואה במעשה זה בלתי נסלח.
לדברי וויגרמן, ייתכן כי השד המסופוטמי פזוזו, יכול להיחשב כ"יורש" מטאפורי של חומבבה, שכן שניהם תוארו בדרך כלל בצורה של ראשים חסרי גוף והיו להם תפקידים אפוטרופאיים דומים.
ניתן למצוא קשר אמנותי בין ראשו של חומבבה לבין הרוח המערבית, שהיא התגלמות נוספת של פזוזו, באמנות, כאשר השניים מופיעים לעיתים יחד; אקהרט פראהם נוקט עמדה זהירה יותר, ומציין כי בעוד שראשי חומבבה ופזוזו אכן מילאו לכאורה את אותו תפקיד, אין כמעט חפיפה איקונוגרפית ישירה בין השניים.
יורש אפשרי נוסף של חומבבה הוא דמות דמוית לאמו המוצגת כיריב מובס של האלים על חותמות מהאלף הראשון לפנה"ס.
ההנחה היא כי האיקונוגרפיה של חומבבה השפיעה על דמותם של הגורגונים היווניים.
תפקודים אפוטרופאיים מעידים באופן דומה על תיאורי ראשיהם.
בנוסף, יצירות אמנות המציגות את פרסאוס הורג את מדוזה בעזרתה של אתנה נחשבות לעיבוד יווני למוטיב המסופוטמי של חומבבה שנהרג על ידי גילגמש ואנכידו.
יש מחלוקת אם המוטיב האמנותי הועבר לצד המיתוס בו השתרש.
כמו כן, לא ידוע אם היוונים אימצו מוטיב זר כדי לייצג מיתוס מקומי קיים, או שמא מוטיב האמנות המיובא או המיתוס שממנו נגזר השפיעו על היווצרות סיפורו של פרסאוס.
אחד הענקים הידועים ב"ספר הענקים", המכונה בשמות שונים Ḥôbabiš, Ḥôbabis או Ḥōbāīš, הוא כנראה נגזר מחומבבה המסופוטמית.
עדות לכך היא הן בגרסה הארמית מקומראן, המשקפת מסורת יהודית קדומה יותר, והן בעיבוד מנכאי מאוחר יותר שנכתב בפרסית תיכונה, שנמצא בטורפאן.
בעוד שאותם מקורות משמרים גם את שמו של גילגמש, אין כל אינדיקציה לכך שהכותבים הכירו את האפוס של גילגמש, וייתכן שהם היו מודעים לשמותיהם הודות לכתבי יתדות אחרים שעדיין היו בתפוצה באלף הראשון לפנה"ס או ממסורות שבעל-פה נגזרות.
נגזרת שמו של חומבבה שנשתמרה ב"ספר הענקים" הייתה ידועה גם למספר סופרים ערבים מאוחרים יותר, כפי שעולה מהתייחסות ל"רוח חושך" מניכאית בשם חומאמה בפולמוס אסלאמי ולנוכחותן של צורות שונות של השם בלחשים מהמאה החמש-עשרה המראים מידה מסוימת של השפעה מהמניכאיזם.
חומה לבנה היא סדרת דרמה ומסתורין שוודית-פינית, בת 8 חלקים בהזמנת SVT ו-Yle משנת 2020. אירועי הסדרה מתרחשים במכרה נטוש בכפר כורים דמיוני בצפון שוודיה, שם ייבנה אתר פינוי פסולת גרעינית הגדול בעולם.
תאונה מתרחשת במכרה, ולאחר מכן צצים שם דברים בלתי מזוהים.
בסדרה מככבים ורה ויטלי השוודית ואקסל הני הנורווגי.
את הסדרה ביימו במשותף סלמנפרה ואנה זקריסון השוודית.
חברות ההפקה הן Fire Monkey הפינית ו-Nice Drama השוודית.
אתר הצילומים המרכזי של הסדרה היה מכרה פיהסאלמי בפינלנד.
צילומי הסדרה נערכו בנובמבר 2018 והסתיימו באפריל 2019.
זוהי סדרת הטלוויזיה הפינית היקרה ביותר עד 2019 עם תקציב של שבעה מיליון יורו.
מימון הסדרה חולק בין Yle ל-SVT בהתאם למספר הצופים, מה שהגדיל את חלקה של SVT.
היה גם מימון מבריטניה, בין היתר.
תקציב הסדרה עמד על כ-900,000 יורו לפרק.
פרק הבכורה שודר בשוודיה ב-20 בספטמבר 2020 (ברשת SVT1) ובפינלנד ב-15 בנובמבר 2020 (בערוץ Yle TV1).
"חומות חימר" הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
האלבום יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים האחים ראובני, בסוף שנת 1990.
האלבום היווה המשך אומנותי וסגנוני לאלבום מנטה (1989) בשילוב של עיבודי רוק אנד רול ונשמה.
שלושה משירי האלבום הצליחו להיכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
"שחור הוא הצבע" נכנס למצעד ב-21 באוגוסט 1990 במקום ה-27. בשבוע העוקב הוא ירד למקום 40, ואחר כך יצא מהמצעד.
השיר השני, "צל על פני העשב", הגיע בשבוע הראשון לכניסתו למצעד למקום ה-20, ובשבוע העוקב אף עלה למקום התשיעי.
ב-8 בינואר 1991 נכנס השיר, "חומות חימר", למצעד במקום ה-18. באותו הזמן ירד "צל על פני העשב" למקום ה-31. ב-12 בפברואר אותה השנה הגיע "חומות חימר" למקום ה-16 – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-19 בפברואר, לאחר תשעה שבועות רצופים בדירוגים, יצא "צל על פני העשב" מהמצעד.
בשבוע לאחריו יצא גם השיר "חומות חימר" מהמצעד.
תופים וכלי הקשה: איקי לוי ומאיר ישראל
גיטרה בס: מיכה מיכאל ומשה דוידסון
גיטרה חשמלית ואקוסטית: שמוליק בודגוב
כלי נשפיה: אברהם פלדר ומיכה דייוויס
קולות רקע: חני בודגוב ומני בגר
הוקלט באולפני "זא-זא", אפריל – נובמבר 1990
השיר "רוני" נכתב לזכרו של נגן התופים וכלי הקשה רוני בוני, שהיה אחד ממלוויה בהופעות של צנעני.
רוני בוני נהרג בתאונת דרכים באותה השנה.
חומוס FULL טריילר הוא סרט קולנוע קומי ישראלי שיצא לאקרנים ב-9 ביוני 2022.
חתונה של עולה מצרפת והייטקיסט תמים נמצאת תחת מלחמת עולם של טיפוסים מחמישה מקומות שונים ומפוקפקים ביניהם: סוחרי נשק חרדים, מגדלי פרחים הומואים, מבריחים ערבים, גנגסטרים סלוניקאים והמבוקש מספר 1 בעולם.
אלכסה לרנר - נטלי חדד
דניס סנדלר - לב קבקוב
מוני מושונוב - סלומון סלוניקי
מיכאל מושונוב - ג'וני סלוניקי
פולי רשף - הרב פליישמן
רונן דוידוב - גולן סלוניקי
חומוס אליהו היא רשת החומוסיות הגדולה בישראל, לרשת 90 סניפים בישראל ושלושה סניפים בעולם.
הסניף הראשון של המסעדה הוקם ב-2008 על ידי אליהו שמואלי (שעל שמו נקראת המסעדה) ביקנעם עילית, לדברי שמואלי הוא חקר את הליך ייצור החומוס, טחינת השומשום לטחינה והאיזון עם גרגירי החימצה, החומוס מוגש במקום יחד עם פיתות, ותוספות צמחוניות, על פי המסורת במקום בסוף הארוחה מוגש קפה וערגליות.
ב-2016 חמישה שפים בתחרות חומוסיות הגדירו את החומוס כך: .
אורי רודריגז-גרסיא במאמר בישראל היום הגדיר את החומוס ב כ"נוטה יותר לטעם ה"אשכנזי" ופחות למזרחי", בהארץ צוין שהפופולריות של המקום נובעת גם מהשירות הלבבי והחוויה החיובית ולאו דווקא מטיב החומוס.
ב-2024 נערך תחקיר של כלבוטק על איכות וטריות החומוס בחומוסיות המובילות בישראל, רוב החומוסיות קיבלו את התואר פסול למאכל, אחת קיבלה עובר וחומוס אליהו קיבל את התואר "מצוין".
לרשת 90 סניפים בישראל בין השאר בערים, אילת, ירושלים, אריאל, בני ברק, ים המלח, גוש עציון, תל אביב, עלי ועוד.
בנוסף לרשת שלושה סניפים בעולם: בקפריסין, בהוליווד ובאלברטה, באמריקה הרשת פועלת תחת השם vish.
בסניפי הרשת נמכרים גם מוצרים שונים דוגמת טחינה, חלבה, חמוצים וקפה אליהו.
פיגוע הירי הראשון בתחנת הדלק בעלי - בא' בתמוז ה'תשפ"ג - 20 ביוני 2023 בוצע בחומוסייה סניף עלי ובסביבתה פיגוע ירי שבוצע על ידי שני מחבלים פלסטינים, בפיגוע נרצחו ארבעה אזרחים ישראלים, שניים מתוכם בתוך המסעדה; ארבעה נוספים נפצעו - אחד קשה, שניים בינוני ואחד קל.
שני המחבלים שביצעו את הפיגוע חוסלו, אחד מהם במהלכו והשני במרדף שהתנהל לאחריו.
המסעדה נפתחה יומיים לאחר הפיגוע, מספר שרים ואישי ציבור ביקרו במקום כאות תמיכה.
פיגוע הירי השני בתחנת הדלק בעלי - ב-29 בפברואר 2024, כ' באדר א' ה'תשפ"ד, בוצע בתחנת דלק ליד עלי פיגוע ירי שבו נרצחו שני אזרחים ישראלים, המחבל חוסל על ידי אביעד גזבר, קצין במילואים, ומנהל החומוסייה שיצא לרענון משירות מילואים במסגרת הלחימה ברצועת עזה.
חום מוחש (sensible heat) הוא חום המתקבל או נפלט על ידי גוף או מערכת תרמודינמית שבה תהליך משנה את הטמפרטורה של הגוף או המערכת, ללא שינוי בנפח או בלחץ.זאת בניגוד לחום כמוס (latent heat), המבטא את האנרגיה הנדרשת לשינוי מצב הצבירה של חומר ללא שינוי הטמפרטורה שלו.
לדוגמה, במהלך שינוי מצב צבירה כמו הפשרת קרח, הטמפרטורה של המערכת המכילה את הקרח והנוזל קבועה עד שכל הקרח נמס.
חום מוחש וחום כמוס אינם צורות מיוחדות של אנרגיה, אלא חילופי חום בתנאים שצוינו במונחים של השפעתם על חומר או מערכת תרמודינמית.
ניתן לחשב את החום המוחש של תהליך תרמודינמי כמכפלה של מסת החומר (m) עם קיבול החום הסגולי שלו (c) והשינוי בטמפרטורה ():
במטאורולוגיה, המונח 'שטף חום מוחש' פירושו שטף החום המוליך אנרגיה מפני השטח של כדור הארץ לאטמוספירה.
זהו מרכיב חשוב בתקציב האנרגיה של כדור הארץ.
שטף חום מוחש נמדד בדרך כלל בשיטת eddy covariance.
חומות אווילה (בספרדית: Muralla de Ávila) הן חומות עיר ומערך ביצורים בעיר אווילה שבספרד, שנבנה במהלך ימי הביניים.
החומות מהוות את האתר ההיסטורי הבולט של העיר והן השלמות והמשומרות ביותר בכל ספרד.
העיר העתיקה של אווילה, ביחד עם החומות והכנסיות העתיקות שבעיר, הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1985.
העבודה על בניית החומות החלה ב-1090 אבל רוב החומה נבנתה מחדש במאה ה-12 והושלמה במאה ה-14. השטח שתחום על ידי החומות הוא והיקפן .
רוחבה הממוצע של החומה הוא 3 מטר וגובהה הממוצע 12 מטר.
החומות כוללת 88 צריחים עגולים למחצה וקבועים בה 9 שערים מתקופות שונות.
שער וינסנט הקדוש (Puerta de San Vicente) ושער המבצר (Puerta del Alcazar) מאופגים בשני צריחים גדולים בגובה 20 מטר שמקושרים בקשת חצי-מעגלית.
האפסיס של קתדרלת סלוודור דה אווילה הגותית מהווה את אחד הצריחים שבחומה.
כיום ניתן לטייל על החומות לאורך מחצית מהיקפן.
חלק סגור וכנראה יישאר סגור בעתיד בגלל שחלק מהחומות משולבים במבנים אחרים, חלקם פרטיים.
חלק אחר לא נגיש כרגע מאחר שטרם הוסדר בו מסלול בטוח להולכי רגל ותיירים.
האתר נרשם כמונומנט לאומי ב-1884. ב-1985 העיר העתיקה של אווילה, כנסיותיה העתיקות והחומות הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
"חומות חימר" הוא סינגל שהקליטה הזמרת מרגלית צנעני.
צנעני גם הלחינה את השיר, ואת מילותיו כתבה רחל שפירא.
את השיר הוציאה לאור בינואר 1991 חברת התקליטים האחים ראובני, כסינגל מתוך אלבום האולפן החמישי של צנעני הנושא את אותו שם.
על ההפקה המוזיקלית של השיר היה אחראי ירוסלב יעקובוביץ'.
יעקובוביץ' עלה לישראל ב-1968 מצ'כיה.
לאחר תקופות לימודיו בבוסטון, חזר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לישראל, והחל לעבוד כמפיק מוזיקלי.
באותה תקופה האזין לשיריה של צנעני, והחל לעבוד עמה בכמה מאלבומיה.
באחת הפגישות שלהם באולפן ניגנה צנעני באורגנית לחן שחיברה.
יעקובוביץ' חיבב מאוד את הלחן, ונסע איתה לקיבוץ שפיים על מנת להיפגש עם שפירא, לעבוד איתה ולחבר מילים לשיר.
"חומות חימר" נכתב על ידי שפירא כהתרסה כנגד החיים בקיבוץ כשהייתה צעירה.
היא הראתה להם את פרי יצירתה, והשניים התחברו מאוד למסר הפמיניסטי שבו.
השיר מתאר את חווייתה של אישה הנאבקת במוסכמות חברתיות מגבילות, המיוצגות על ידי "חומות חימר".
הדמות המרכזית, המכונה "אחות קטנה", מתוארת כחריגה ודחויה על ידי החברה הפטריארכלית, שמנסה לדכא את חירותה ושאיפותיה באמצעות ביקורת ושיפוטיות.
הנשים שמקוננות על ה"מרדנות" שלה מסמלות את השבט החברתי שמצפה לצייתנות ולמילוי תפקידים מסורתיים.
המסר הפמיניסטי של השיר מתבטא במאבקה של הדמות לפרוץ את החומות הללו ולשמור על זהותה ונפשה, על-אף הקשיים והלחץ החברתי.
בשנת 2007 ביצע בועז מעודה גרסת כיסוי של השיר בעונה החמישית של "כוכב נולד".
השיר בוצע גם על ידי מתן לוי ב"".
בשנה החולפת שרה לינט את השיר ב"אקס פקטור לאירוויזיון 2022".
ב"" שרה אור כהן את השיר, וזכתה בכרטיס לגמר התחרות.
ואלרי חמאתי שרה את "חומות חימר" בשלב חצי הגמר של "הכוכב הבא לאירוויזיון 2025".
איתי לוי הקליט בשיתוף עם גלגלצ גרסת כיסוי לשיר.
ב-24 באוגוסט 2019 עלתה צנעני לבצע את השיר כדואט עם מירי מסיקה.
חום הצהריים הוא ציור שמן על בד משנת 1902 מאת האמן הבריטי הוויקטוריאני הנרי סקוט טיוק.
הציור מתאר שני נערים השוכבים על חוף חול מבודד תחת שמש הצהריים הקופחת.
היצירה מתאפיינת במשחקי אור וצל, השתקפות השמיים והים, ותחושת החופש המאפיינת את ציוריו של טיוק.
הצייר, שהתמקד בתיאור דמויות גבריות צעירות בסביבה טבעית, השתמש בטכניקה אימפרסיוניסטית המדגישה את השפעת האור והחום על הדמויות והנוף.
הציור מציג שני נערים השרועים על החול, ללא אינטראקציה פיזית ביניהם, דבר היוצר אווירה רגועה ואולי אף רומנטית.
הניגוד בין גופם החיוני של הנערים לבין הסביבה הטבעית, כמו גם השימוש במשיכות מכחול חופשיות, משווים ליצירה מראה טבעי וחי.
טיוק, שביקש לנתק את תיאורי הגוף הגברי העירום מהקשרים מיתולוגיים או דתיים מסורתיים, עורר לעיתים מחלוקת בשל גישתו החדשנית לאמנות ולתיאור דמויות גבריות צעירות.
חום הצהריים משלב מאפיינים של האימפרסיוניזם עם נטייה לריאליזם.
טיוק שם דגש על לכידת האור הטבעי ועל יצירת קומפוזיציה פתוחה המעניקה לציור תחושת חופש ותנועה.
משיכות המכחול הגסות מדגישות את משחקי האור ואת הקשר בין הדמויות לנוף.
היצירה נבדלת מסגנון הציור האקדמי הוויקטוריאני בכך שאינה מציגה את הדמויות במסגרת מיתולוגית או היסטורית, אלא כסצנה טבעית מחיי היומיום.
חום הצהריים מהווה חלק מסדרה רחבה של ציורי נעורים של טיוק, ובהם "המתרחצים" (1889) ו-כחול של אוגוסט (1894).
"המתרחצים" מציג שלושה נערים בעירום חלקי על סיפון סירה, רגע לפני טבילתם במים.
היצירה זכתה לשבחים על השימוש באור וצל לתיאור גוף האדם.
בניגוד לכך, חום הצהריים מתמקד בשלווה וברוגע של הדמויות.
הציור "כחול של אוגוסט" משנת 1894 מתאר ארבעה נערים יושבים על סיפון סירה, מוקפים במים כחולים.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו המרשימות ביותר של טיוק, וזכה לשבחים על שילוב הצבעים הרכים והאווירה הפסטורלית שהוא משדר.
לצד יצירותיו של טיוק, אמנים נוספים בני תקופתו, כגון ויליאם סטוט, "Summer's Day" עסק גם הם בתיאור דמויות בעירום בסביבה טבעית.
דוגמה נוספת למגמה זו היא ציורו של ג'ון סוואן, "נער דייג המנגן בחליל", המציג נער נפוליטני עירום המנגן בחליל.
עם זאת, טיוק התמקד בתיאור דמויות גבריות תוך ניתוקן מהקשרים מיתולוגיים והיסטוריים, דבר שהפך את יצירתו לייחודית ולשנויה במחלוקת בזמנו.
ציוריו של טיוק התקבלו באופנים שונים בקרב בני זמנו.
בעוד שמבקרים רבים שיבחו את יכולתו הטכנית ואת שליטתו במשחקי האור, אחרים ראו בעבודותיו חריגה מהנורמות האמנותיות של התקופה.
החברה הוויקטוריאנית המאוחרת, שנרתעה מהצגת הגוף הגברי העירום מחוץ להקשרים דתיים או מיתולוגיים, הגיבה לעיתים בביקורתיות כלפי יצירתו.
למרות הביקורת, חום הצהריים משמש דוגמה לגישתו החדשנית של טיוק לציור דמויות נעורים בסביבה טבעית.
באמצעות טכניקה אימפרסיוניסטית ונטייה לריאליזם, הוא הצליח ליצור תמונה דינמית ורגשית המשדרת חום, חופש ותמימות.
הציור ממשיך לעורר עניין בקרב חוקרי אמנות, ומהווה דוגמה בולטת לייצוגי הנעורים באמנות הוויקטוריאנית המאוחרת.
שערי בגדאד הם סדרה של שערים שהיו מחוברים לחומות שהקיפו את העיר בגדאד.
השערים והחומות נבנו במטרה להגן על העיר מפני פלישות חיצוניות.
חלקים מהמערכת נבנו בתקופת החליפות העבאסית, ואחרים שומרו או שוחזרו בתקופת עיראק העות'מאנית.
העיר העגולה של בגדאד נבנתה בתקופת הח'ליף העבאסי אל-מנסור בין השנים 762–768. העיר הוקפה בחומות וכללה ארבעה שערים: באב אל־כופה (שער העיר כופה), באב א־שאם (שער א-שאם או דמשק), באב ח'וראסאן (שער ח'וראסאן), ובאב אל־בצרה (שער בצרה).
ארבעת השערים הללו נהרסו עם השנים.
כיום ממוקם האזור שבו עמדו ברובע כרך שבמחוז אל-מנסור בדרום־מערב בגדאד.
במהלך שלהי התקופה העבאסית, הח'ליף ה־28 אל-מוסתזהר יזם תוכנית להרחבת העיר שכללה הוספת חומות נוספות, שערים, חפירים ומכשולים בפני פולשים.
את התוכנית מימש הח'ליף הבא, אל-מסתרשד, ובמהלכה נבנו ארבעה שערים חדשים: באב אל־מעט'ם, באב א־שארקי, באב א־טלסים ובאב אל־וסטאני.
שערים אלה עמדו על תילם עוד זמן רב לאחר נפילת החליפות העבאסית.
באב אל־מעט'ם , הידוע גם כבאב אל־סולטאן, היה ממוקם בראש רחוב אל־מעאדי סמוך למסגד אבו חניפה ברובע א־ד'המיה שבצפון בגדאד.
שרידי השער נהרסו לאחר כיבוש העיר על ידי מדינות ההסכמה.
האזור הקרוב נקרא עד היום על שמו, ונחשב לאחד ממרכזי העיר.
באב א-שרקי שכן ברובע א-שרקי שבעיר העתיקה של בגדאד, בקצה רחוב א-רשיד.
מקור השער הוא מתקופת האימפריה העות'מאנית.
לאחר כיבוש העיר בידי בעלות הברית בשנת 1917, הוסב השער לכנסייה, ולבסוף נהרס בשנת 1937.
באב א-טלסים , הידוע גם בשם "באב אל-חַלְבּה" או "שער הקמע", שופץ והורחב בשנת 1220 על ידי הח'ליף א-נאצר, שהותיר עיטורים וכתובות סביב השער.
השער נהרס בשנת 1917 על ידי הכוחות העות'מאניים שנסוגו מבגדאד, כדי למנוע שימוש בו כמחסן בידי כוחות הברית המתקרבים.
השער תואר כבר על ידי אבן ג'ובייר בשנת 1185, ומוזכר גם בתיאור נפילת בגדאד (1258).
בשנת 1086 נחנך מגרש פולו מול השער על ידי הסולטאן הסלג'וקי מלכשאה הראשון.
בשנת 1638 נאטם השער בלבנים על ידי הסולטאן העות'מאני מוראט הרביעי לאחר כיבוש העיר.
דמויות האבן שמתארות שליט היושב ברגליים משולבות בין שני דרקונים, אינן מיוחסות בוודאות לשליט מסוים, אך ייתכן שמקורן בתקופת מוראד הרביעי.
ייתכן גם כי הדמות המרכזית מייצגת את השמש כמטאפורה אסטרולוגית או שמימית.
כתובת מעל השער תיארה את הח'ליף כ"האימאם, שעל האנושות כולה להישמע לו", וכ"חליף המונהג על ידי אדון העולם והמהווה הוכחה לאללה על כלל הברואים".
באב אל-וסטאני , הידוע גם בשם "באב ח'ראסאן", הוא השער היחיד שנותר עד היום.
השער ממוקם סמוך לקברו של עומר סהרוורדי.
בסוף המאה ה-20 שופץ האתר, והוא ניתן לצפייה מהכביש המהיר מוחמד אל-קאסים.
במסגרת העבודות נהרסו קברים ומסגדים עתיקים מהתקופה העבאסית באזור הידוע בשם בית הקברות אל-וארדיה, לשם פיתוח תשתיות תיירותיות סביב האתר.
באב אל-אגא שכן באזור הנקרא כיום על שמו – שכונת באב אל-אגא.
באב אל-שייח' , קיצור של שמו של השייח' עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני, הוא שער הממוקם כיום ברובע באב א-שרקי.
חוּמִיּוֹת או אצות חומות (שם מדעי: Phaeophyceae) הן מחלקה של אאוקריוטים והן הגדולות ביותר מבין האצות.
הצבע החום־ירקרק המיוחד שלהן בא מהפיגמנט פוקוקסנטין (fucoxanthin).
מסוגים מסוימים של חומיות ניתן להפיק פוקוידאן שהוא בעל תכונות רפואיות.
לחומיות דופן חזקה העשויה מסוכרים שמגנה עליהן מפני תנאי מזג אוויר קשים.
בנוסף יש להן איבר דמוי עלה הנקרא טרף (שם מדעי: Blade) ואיבר דמוי גבעול הנקרא קנה (שם מדעי: Stipe) ואף תחילה של מריסטמות ומערכת הובלה פרימיטיבית הנראית בחתך הקנה המכיל תאים דמויי שיפה.
תפקיד הקנה דמוי הגבעול הוא לקשר בין האיבר דמוי השורש (המאפשר לאצה להיאחז במצע עליו היא גדלה) ובין שאר אברי האצה.
לחלק מהחומיות שלפוחית גז (שם מדעי: Bladder) המשמשת כמעין "שק אוויר" התורם לפולריות של האצה וליכולתה להישאר על פני השטח ולעשות פוטוסינתזה.
מחזור החיים של האצה החומית מורכב וכולל חילוף בין שני דורות השונים זה מזה, כאשר הספורופיט (השלב הדיפלואידי) הוא הדומיננטי מביניהם.
במחזור הדומיננטי הדיפלואידי (הנקרא ספורופיט) החומיות עוברות מיוזה (חלוקת הפחתה) ליצירת נבגים הפלואידיים הנקראים זואוספורות.
בדור ההפלואידי הנבגים ההפלואידיים מבקיעים ויוצרים גמטות זכרית ונקבית שעוברות הפריה ליצירת זיגוטה דיפלואידית.
הזיגוטה עוברת מיטוזה (חלוקת הכפלה) ליצירת האצה החומית הבוגרת.
כיום מבינים שיש תועלת במחקר מעמיק והבנה של האצות החומיות.
מעבר לכך שהן בעלות ערך מזוני רב, במחקר שנעשה בשנת 2019 נמצא שעל-ידי מיצוי האצות הללו ניתן לשפר את איכות החומרים המזינים בשלל מקורות מזון שונים וכי המיצוי של אצות אלו יכול לסייע בהארכת חיי המדף של שלל מוצרים על ידי פעילות אנטי-חמצונית.
במאמר מטא-אנליזה אחר מ-2022, מצאו שעל-ידי עיבוד של אצות חומיות ניתן להפוך אותן למקור מזון שיכול להכיל רמות גבוהות של יוד, ובכך להוות תחליף מזון טבעי אצל אנשים בעלי חוסר ביוד.
כמו אצות אחרות, גם לאצות חומיות יש יכולת לייצר חומרים בעלי סגולות רפואיות.
היכולת לייצר פוקוקסנטין ממצבת אותן כבעלות יכולת לייצר חומרים אנטי-דלקתיים, אנטי-סרטניים ונוגדי ייצור של גידולים.
חומצות וחומציות הן גורמים חשובים בתהליכים כימיים רבים, ומשמשות את האדם רבות בחיי היום-יום.
לדוגמה, מצבר הרכב מכיל חומצה גופרתית, משקה קולה מכיל חומצה זרחתית, והקיבה האנושית מכילה חומצת מימן כלורי.
לחומצות חלשות (חומצות בעלות pH גבוה יותר אך קטן מ-7) טעם חמוץ, ומכאן שמן.
מיץ לימון, לדוגמה, מכיל חומצה ציטרית.
בחלוף השנים הועלו מספר הגדרות שונות לחומצה (ולבסיס).
ההגדרות אינן שונות בתכלית אלא מתארות, ברמות שונות של הכללה, את אותה המהות.
הראשון שהגדיר חומצה היה לבואזיה, במאה ה-18. ההגדרה של לבואזיה כללה נוכחות של חמצן, כיוון שאז הכיר רק חומצות המכילות חמצן בדרגות חמצון גבוהות, כמו חומצה גופרתית וחומצה חנקתית.
לבואזיה טבע את השם חמצן (Oxygen) כתרגום מלטינית של "יוצר חומצה".
ב-1810 גילה סר האמפרי דייווי כי החומצות HI, HBr, ו-HCl אינן מכילות חמצן, והגדרתו של לבואזיה נזנחה.
כיום מכירים בשלוש הגדרות של חומצה (ובסיס):
על פי ארהניוס, חומצה היא חומר שמגדיל את ריכוז יוני ה-+H3O (הידרוניום) בתמיסה בעת התמוססותו במים, ומקטין את ריכוז יוני ה-–OH (הידרוקסיד).
באופן דומה, בסיס הוא חומר שמקטין את ריכוז יוני ה-+H3O ומגדיל את ריכוז יוני ה-–OH בתמיסה הנוצרת בעת התמוססותו במים.
סימטריה זו אינה מקרית: הגדלת האחד גורמת בהכרח להקטנת השני, ולהפך.
הגדרה זו מוגבלת מעט, מכיוון שניתן להחילה רק לגבי חומרים מסיסים במים.
על פי ההגדרה של ברונסטד ולאורי, חומצה היא חומר המוסר פרוטון +H בעת תגובה כימית; בסיס הוא חומר הקולט פרוטון +H בתגובה זו.
תגובה שבה חומר אחד תורם פרוטון והאחר קולט אותו נקראת תגובת חומצה-בסיס.
הגדרה זו היא הרווחת ביותר כיום, ובניגוד להגדרה של ארהניוס, היא יכולה לתאר גם תגובות בין חומרים שאינם מסיסים במים.
על פי הגדרה זו, בתגובת פירוק החומצה במים, המים מתפקדים כבסיס, שכן החומצה "תורמת" פרוטון למים.
לפי הגדרתו של גילברט לואיס, חומצה היא צורון כימי אשר מקבל זוג אלקטרונים, ובסיס הוא צורון בעל זוג אלקטרונים בלתי קושר המסוגל לתרום אותו ליצירת קשר קוולנטי.
הגדרה זו כוללת גם תגובות שאינן כוללות שחרור או קבלה של פרוטון (+H), ולכן היא כללית יותר מההגדרה של ברונסטד ולאורי.
על פי תאוריית האורביטלים המולקולריים, ניתן לומר שלחומצת לואיס יש LUMO (האורביטל המולקולרי הנמוך ביותר שאינו מאוכלס באלקטרונים) בעל אנרגיה נמוכה, הקולט זוג אלקטרונים מה-HOMO (האורביטל המולקולרי הגבוה ביותר, המאוכלס באלקטרונים) של הבסיס.
כל חומצה העונה להגדרה של ברונסטד ולאורי עונה גם על הגדרתו של לואיס, אך לא להפך.
הגדרתו של לואיס אינה הנפוצה ביותר.
לכן, כאשר מדברים על חומצות לואיס שאינן חומצות על פי ברונסטד ולאורי, מציינים לרוב במפורש כי אלו חומצות לואיס.
בתגובה עם מים, חומצות עוברות תהליך של פירוק, או דיסוציאציה ליונים: יון מימן חיובי +H (פרוטון) מתנתק מהחומצה ומתרכב עם המים ליצירת יון הידרוניום +H3O.
אם מסמנים חומצה באופן כללי ב-HA, ניתן לרשום את התהליך:
היון – A, שנותר מפירוק החומצה, נקרא הבסיס המצומד של החומצה.
על פי אחת ההגדרות, פליטת יוני +H היא שמגדירה חומצה .
ישנם מקרים שבהם תגובה זו אינה מתרחשת עד הסוף.
כלומר: קיימות חומצות שלא מתפרקות לגמרי במים, ויוצרות תגובת שיווי משקל.
חומצות המתפרקות לגמרי נקראות חומצות חזקות, וחומצות שאינן מתפרקות לגמרי נקראות חומצות חלשות.
לתגובה קוראים דיסוציאציה מלאה או חלקית, בהתאם.
מידת החוזק של חומצות נקבעת לפי מידת ההתרחשות של תגובת פירוק זו.
ניתן לתאר "עד כמה" התרחשה התגובה לפי היחס בין כמות יוני ההידרוניום והבסיס המצומד לבין כמות החומצה שלא התפרקה, לאחר שהמערכת הגיעה לשיווי משקל.
יחס זה, שנקרא קבוע הפירוק של החומצה, הוא קבוע (בטמפרטורה נתונה), ומסומן ב-Ka.
Ka הוא מדד לחוזק החומצה.
לחומצות חזקות Ka גבוה (כלומר, שיווי המשקל נוטה בעיקר לכיוון ימין, והפירוק במים כמעט מוחלט).
דוגמאות לחומצות חזקות הן חומצות כבדות כגון חומצה גופרתית (H2SO4) וחומצה חנקתית (HNO3), וגם חומצות קלות כגון תרכובות של מימן עם הלוגנים: מימן ברומי (HBr), מימן יודי (HI) ומימן כלורי (HCl, נקראת גם חומצת מלח).
עבור חומצת מלח, לדוגמה, .
לחומצות חלשות Ka נמוך יותר.
(כלומר, שיווי המשקל אינו נוטה לגמרי לכיוון התוצרים, והפירוק אינו מוחלט).
דוגמאות לחומצות חלשות הן חומצה פחמתית (H2CO3), חומץ (CH3COOH, נקראת גם חומצה אצטית), וגם אספירין (C6H4OCOCH3CO2H, השם הכימי: חומצה אצטילסליצילית).
עבור חומצת חומץ, לדוגמה, – פי מיליון מיליונים פחות מאשר חומצת מלח.
רוב החומצות בטבע הן חומצות חלשות.
לעיתים, במקום להתייחס ל-Ka, משתמשים ב-pKa, המוגדר כך: .
גודל זה הוא בסולם לוגריתמי, ולכן הוא נוח יותר במקרים מסוימים.
כאשר Ka גדל, pKa קטן.
כלומר, ככל שחומצה חזקה יותר, כך ה-pKa שלה קטן יותר.
מושג מרכזי הוא מושג ה-pH.
ה-pH מוגדר כ – מינוס הלוגריתם של ריכוז יוני ההידרוניום במים.
ככל שה-pH נמוך יותר כך התמיסה חומצית יותר.
במים מזוקקים, ובכל תמיסה נייטרלית, ה-pH הוא 7 (הסיבה מפורטת למטה).
כשה-pH גבוה מ-7, התמיסה היא בסיסית, וכשהוא קטן מ-7, התמיסה היא חומצית.
בסביבה טבעית, ה-pH נע לרוב בין 0 ל-14, אך הוא יכול לקבל כל ערך (גם שלילי).
בשפה מדוברת מתייחסים לעיתים ליוני המימן בתמיסה (ומסמנים +H).
בפועל, המימן אינו מתקיים כיון בתמיסה מימית, אלא מגיב עם המים ליצירת יוני הידרוניום +H3O (אין זאת אומרת כי לא קיים יון +H, יון זה קיים, אך לא בתמיסה מימית.
ניתן למצוא אותו, לדוגמה, בחומצות כגון HCl או HF ואפילו במים).
הסימון +H נפוץ מאוד, אם כי אינו מדויק מבחינה כימית.
לחומציות של תמיסה יש השפעה גדולה על התרחשות תגובה, גם אם יוני ההידרוניום (או ההידרוקסיד) אינם מגיבים.
תהליכים ביולוגיים רבים המתרחשים בתמיסות אינם מתנהלים בצורה תקינה, אם ה-pH אינו מתאים.
גוף האדם עשוי רובו מים, ורוב התהליכים הכימיים בו מתרחשים בתמיסה מימית.
על כן יש חשיבות גדולה לחומציות התמיסה .
חומצה הבאה במגע עם העור גורמת לתחושת עקצוץ, וחומצות חזקות עלולות לגרום כוויות חריפות, אפילו במינון נמוך.
במקרה של פגיעה, יש לשטוף בכמויות גדולות של מים, ולפנות לייעוץ רפואי.
חומצות חזקות הן חומר משתך (קורוזיבי) מאוד, הן מגיבות בחוזקה וממיסות מתכות.
קיים שילוב מיוחד של חומצות (הנקרא מי מלכים) שיכול להמיס אפילו זהב ופלטינה.
תמיסות של חומצות מוליכות זרם חשמלי.
ככל שחומצה חזקה יותר (משמע: מתפרקת יותר במים) כך המוליכות של תמיסתה עולה.
ישנן חומצות המסוגלות לתרום יותר מפרוטון אחד.
חומצות אלה נקראות חומצות פוליפרוטיות או חומצות רב-פרוטיות.
חומצות בעלות פרוטון אחד נקראות חומצות חד-פרוטיות.
בהתאם, חומצות בעלות שני פרוטונים נקראות חומצות דו-פרוטיות, וחומצות בעלות שלושה פרוטונים נקראות חומצות תלת-פרוטיות.
בניגוד לחומצה חד-פרוטית, המתפרקת בתגובה אחת, כמוסבר לעיל, חומצה פוליפרוטית מתפרקת במספר שלבים.
בכל שלב נפלט פרוטון אחד.
נשתמש בסימון הכללי H2A לחומצה דו פרוטית.
שלבי פירוק חומצה פולי-פרוטית באופן כללי:
לחומצה דו-פרוטית יש שני קבועי פירוק: Ka1 עבור התגובה הראשונה ו-Ka2 עבור התגובה השנייה.
קבוע הפירוק הראשון תמיד גדול מקבוע הפירוק השני.
כלומר, החומצה "מוותרת" יותר בקלות על הפרוטון הראשון מאשר על השני.
תוצאה זו צפויה, שכן לאחר פליטת הפרוטון הראשון מתקבל יון שלילי, ולכן יהיה קשה יותר להוציא ממנו פרוטון חיובי נוסף.
ישנן חומצות דו-פרוטיות חזקות וחלשות.
לדוגמה, חומצה גופרתית (H2SO4) היא חומצה חזקה מאוד, וחומצה פחמתית (H2CO3) היא חלשה יחסית.
לחומצה תלת-פרוטית, אם כן, יש שלושה קבועי פירוק, והיא מתפרקת בשלושה שלבים:
דוגמאות לחומצות תלת-פרוטיות הן חומצה זרחתית (H3PO4) וחומצה ציטרית.
גם עבור חומצה תלת-פרוטית מתקיים תמיד Ka1>Ka2>Ka3. כלומר, ככל שמוציאים יותר פרוטונים, כך קשה יותר להוציא פרוטונים נוספים.
יוני הידרוקסיד והידרוניום קיימים גם במים מזוקקים.
זאת, כיוון שהמים מתפרקים באופן טבעי בתגובת דיסוציאציה:
זוהי תגובת שיווי משקל בעלת קבוע .
עובדה זו מסבירה מספר עובדות שהוזכרו מעלה:
ה-pH של תמיסה נייטרלית הוא 7, כי .
כאשר אומרים כי תמיסה היא חומצית (pH<7), משמעות הדבר היא כי ריכוז יוני ההידרוניום גדול מריכוז יוני ההידרוקסיד.
כאשר אומרים כי תמיסה היא בסיסית (pH>7), משמעות הדבר היא כי ריכוז יוני ההידרוקסיד גדול מריכוז יוני ההידרוניום.
העלאת ריכוז יוני ההידרוניום גוררת הורדת ריכוז יוני ההידרוקסיד ולהפך (כי מכפלת הריכוזים קבועה).
בתגובת הפירוק (דיסוציאציה) של מים, מולקולה אחת של מים מוסרת פרוטון, ולכן מתפקדת כחומצה, ומולקולת מים שנייה מקבלת פרוטון ולכן מתפקדת כבסיס.
מכאן שמולקולת מים יכולה לתפקד גם כבסיס וגם כחומצה.
לחומרים המתפקדים גם כבסיס וגם כחומצה קוראים חומרים אמפותריים.
כדי לנטרל חומצה, בין אם בשל סכנות בריאותיות ובין אם בשל סיבות תעשייתיות, יש לסתור אותה.
בתהליך הסתירה מוסף בסיס בכמות ובריכוז מולים זהה לחומצה.
בתום התהליך לא יוותרו חומצה או בסיס במגיבים והתמיסה תהיה נייטרלית בחומציותה, כלומר בעלת pH = 7.
חומץ הוא נוזל חמוץ הנוצר מחמצון של אתנול הנמצא ביין, בירה, שיכר תפוחים, או כמעט כל נוזל אחר המכיל אלכוהול.
בחומץ יש בדרך-כלל בין שלושה לחמישה אחוזים של חומצה אצטית (CH3COOH; שמה הכימי: חומצה אתנואית; זוהי החומצה הקרבוקסילית הפשוטה ביותר, לאחר חומצה מתנואית).
חומץ טבעי מכיל גם כמויות מועטות של חומצה טרטרית וחומצת לימון.
חומץ מיוצר על ידי הוספת אם החומץ ליין או לסיידר.
החימצון מתבצע באמצעות חיידקים, כפי שגילה לואי פסטר בשנת 1864.
לחומץ שימושים מגוונים במטבח, בניקיון וברפואה.
בעבר, בשל מחירו הגבוה של היין, וצורת הייצור המסורתית של היין, בעלי יקבים הקפידו לשמור על היין שלא יחמיץ, ויין שהחמיץ נחשב להפסד כספי גדול.
חומץ נמצא בשימוש מזה אלפי שנים.
עקבות חומץ נמצאו גם בתוך כדי אפר מצריים המתוארכים לשנת 3000 לפני הספירה.
ישנם מקורות סיניים מסורתיים הגורסים כי החומץ הומצא בסין בשנת 2000 לפני הספירה לערך.
בתנ"ך הוא מוזכר פעמים ספורות; האזכור הקדום והבולט הוא בתורה, כחלק מאיסורי נזיר.
בעת העתיקה ייחסו לחומץ תכונת קור ולחות ועשו בו שימוש כאמצעי לקירור הגוף ולכיבוי אש.
ב-1864 הוכיח לואי פסטר כי חומץ מיוצר בתהליך רגיל של תסיסה (הפיכת סוכר לאלכוהול).
חומץ בירה מיוצר על ידי חימצון של לתת הגורם לעמילן שבזרעים להפוך לסוכר.
את המשקה שנוצר ניתן להפוך לחומץ.
חומץ זה נפוץ בבריטניה ובארצות הברית.
חומץ העשוי משעורה שהפכה לבירה ולאחר מכן לחומץ.
צבעו כהה, פופולרי במיוחד בממלכה המאוחדת (כתיבול לפיש אנד צ'יפס) ובארצות הברית
חומץ בן יין מיוצר הן מיין אדום והן מיין לבן, והוא נפוץ באירופה (למטבע הלשון ראו להלן).
חומץ זה נעשה מהחמצה של מיץ תפוחים או סיידר.
חומץ מסוג זה הוא בדרך כלל תמיסה של חומצה אצטית מהולה במים בריכוז של 5%-8% והיא בעלת pH של 2.4 לערך.
מקור החומצה האצטית בהתססה של אתנול מזוקק.
לחומץ הלבן שימושים מגוונים בתעשיית המזון, התרופות והניקיון.
חומץ בלסמי הוא סוג של חומץ מיושן, שבאופן מסורתי מיוצר במודנה שבצפון איטליה, ממיץ מרוכז או מתירוש של ענבים לבנים (בדרך כלל מענבים ממשפחת הטרביאנו).
צבעו חום כהה והוא בעל ריח חזק, טעם עשיר, מתוק ומורכב.
לחומץ הבלסמי דרגת חומציות גבוהה, אך מתיקותו מכסה על עפיצותו, דבר המרכך את טעמו.
חומץ בלסמי איכותי מתקבל לאחר שנות יישון רבות (בין 3 ל-12 שנים) במגוון חביות עשויות סוגי עץ שונים (וביניהם אלון, תות, ערמון, דובדבן, ערער, מילה ושיטה).
החומץ הבלסמי המסחרי, הנמכר בסופרמרקטים, מיוצר מחומץ יין אדום או מיץ ענבים מרוכז המעורב עם חומץ חזק המשולב עם קרמל וסוכר.
מכל מקום, על מנת שחומץ ייקרא "בלסמי" עליו להיות מיוצר מענבים.
בעבר, החומץ הבלסמי היה מוצר מלאכת יד, ולכן היה יקר והיה זמין רק לאנשי המעמד הגבוה האיטלקיים, אך במאה ה-20 הפך החומץ הבלסמי ידוע וזמין באופן נרחב בעולם.
חומץ אורז הוא חומץ עדין העשוי מאורז.
השימוש בחומץ זה נפוץ בעיקר ביפן.
לחומץ זה תפקיד בהכנת אורז לסושי.
חומץ שרי הוא יין חומץ העשוי משרי ומיוצר בספרד.
ניתן להוסיף לחומץ טעמי פירות או תבלינים כגון טימין או אורגנו המעניקים לחומץ מטעמם.
החומץ המשווק בחנויות הוא בדרך כלל בריכוז של 5%.
לשימור מזון: החומץ משמש בדומה למלח להחמצת ירקות כגון מלפפונים, פלפל, בצל ושום ושימורם לתקופה ארוכה, לרוב בצנצנות.
כמרכיב חשוב בייצור חרדל וקטשופ.
כמשקה: לפני (אפריטיף) או בתום הארוחה (דיז'סטיף).
חומץ משמש גם כמשקה מרענן כשהוא מדולל במים או במיץ פירות.
החומץ משמש להסרת משקעי אבנית מקומקום, ממכונת כביסה (התוף וגוף החימום) או מתכשיטים.
שטיפה בחומץ (מדולל במים) משמשת כטיפול טבעי לצורך שינוי חומציות הנרתיק.
ברפואה העממית יש שימוש רב בחומץ.
כך למשל ניסו בסין להשתמש בחומץ על-מנת להילחם במגפת ה-SARS.
החומץ ידוע כטיפול הראשוני לעקיצת מדוזות קובייתיות שאינן נמצאות בישראל.
שטיפה של בגדים חדשים צבעוניים בחומץ מהול מקבעת את הצבעים ומונעת "ירידת הצבע" בתהליך הכביסה.
"חומץ בן יין" הוא מטבע לשון נפוץ שפירושו: רשע בן צדיק.
המקור לניב הוא סיפור המופיע בתלמוד: רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון היה תופס גנבים, שביניהם גם יהודים, ומוסרם לידי מלכות רומי.
רבי יהושע בן קרחה טען כנגדו: אתה חומץ בן יין - כלומר: מאביך הצדיק יצא בן רשע - כיצד אתה מעז למסור אנשים יהודים למלכות, שם סופם להיענש במוות?
מקום נוסף בתלמוד בקשר לחובת המתנה בין בשר לחלב, שמר עוקבא אמר על עצמו שהוא "חלא בר חמרא" (=חומץ בן יין) לעומת אביו שהיה מחמיר להמתין בין בשר לחלב יממה שלמה, ואילו הוא ממתין זמן קצר יותר.
על אותו משקל, מקובלים בשימוש גם הביטויים "חומץ בן חומץ" שפירושו: רשע בן רשע, או "יין בן יין" שפירושו צדיק בן צדיק.
בספר משלי, פרק י, פסוק כו נכתב: "כחומץ לשיניים כעשן לעיניים, כן העצל לשולחיו" (במקור: כַּחֹמֶץ לַשִּׁנַּיִם וְכֶעָשָׁן לָעֵינָיִם כֵּן הֶעָצֵל לְשֹׁלְחָיו).
פרושנויות רבות ניתנו לפסוק זה.
אך ניתן להכליל ולומר, שהכוונה הנה שכפי שחומץ מזיק לשיניים והעשן מזיק ומכאיב לעיניים, כך אדם עצל מזיק למי ששלחו לבצע עבורו דבר מה.
חוֹמְס (ערבית: حمص, תעתיק מדויק: חמץ) היא עיר במערב סוריה ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר נמצאת על גדות הנהר אורונטס , והוקמה בסביבות שנת 2300 לפנה"ס.
בתקופת התנ"ך היה המקום ידוע בשם קדש.
ביוונית וברומית נודעה בשם אֶמֶסָה (Emesa).
חומס מהווה מרכז תעשייתי חשוב במדינה.
נכון לשנת 2024 אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-1,499,600 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי דמשק וחלב, ושוכנת במרכז הדרך בין שתי הערים.
אוכלוסייתה משקפת את הגיוון הדתי הכללי של סוריה, ומורכבת ברובה ממוסלמים סונים וממיעוטים גדולים של עלווים ונוצרים.
חומס היא אחת הערים המרכזיות שבהן התחוללה ההתקוממות נגד משטרו של אסד ב-2011 וב-2012, ואף כונתה "בירת המהפכה".
על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-7,000 איש עד אמצע שנת 2012, ולטענת המורדים עד תחילת שנת 2016 נהרגו בחומס יותר מ-17,000 איש.
במאי 2014 חזרה העיר לשליטתו של צבא סוריה.
בדצמבר 2024 עברה העיר לשליטתה של האופוזיציה הסורית לאחר מתקפת המורדים.
לאורך כ-2,000 שנה היה השוק החקלאי, באזור שבו מצויה בימינו העיר חומס, מוקד לכפרי צפון סוריה.
העיר אף הייתה מאחז ביטחוני בולט מפני פולשים.
ממצאים מחפירות שנערכו במצודת חומס העלו כי ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור החלה ב-2500 לפנה"ס לערך.
יש שזיהו את העיר כחמת-צובה המקראית.
בשנת 1274 לפנה"ס התרחש סמוך לעיר קרב קדש, שבו נלחם צבאו של רעמסס השני מלך מצרים במוותליש השני מלך האימפריה החתית.
על פי התרגום הירושלמי, חומס היא מקומו של העם הכנעני שנקרא "הצמרי".
חומס נזכרת בתלמוד הירושלמי כמקום מושבם של משפחת הגרים "בר עשתור", ומצוין שם כי על אף ההלכה האוסרת השכרת שדות לנוכרים בסוריה, התירו חכמים למשפחת בר עשתור להשכיר שם שדות לנוכרים מפני שהיו שם מעט יהודים, וכן פטרו אותם מלעשר את היבול משדות אלה.
יוסף בן מתתיהו כותב כי אגריפס השני השיא את אחותו דרוסילה לעזיז מלך חומס, לאחר שהוא מל את עצמו.
ימת חומס מדרום לעיר, שנוצרה בעקבות סכר על נהר האורונטס, גם היא מוזכרת כאחת הימות המקיפות את ארץ ישראל (ימת קוטינא).
על פי מקורות אלה ימה מלאכותית זו נבנתה על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס.
קיימת סברה שהעיר חומס נוסדה עוד על ידי סלאוקוס הראשון ניקאטור, מלכה הראשון של הממלכה הסלאוקית, לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, אך רישומה בהיסטוריה החל רק במאה הראשונה לפנה"ס.
באותה עת כתב סטראבון, גאוגרף היסטוריון ופילוסוף יווני, על שבט שוכן אוהלים שאותו כינה בשם "אמסני" (הצורה היוונית של שם השבט בארמית, "חמצאני") היושב סמוך לנהר עאצי מדרום לאזור אַפּאמֶיאה (יוונית: Απάμεια).
היה זה שבט אשורי שהתיישב במקום ונתן לו את שמו.
בשנת 64 לפנה"ס שילב פומפיוס את הממלכה הסלאוקית לתוך הקיסרות הרומית ונתן הכרה לשושלת האמסאית כשולטת בממלכה קליינטית של רומא, לאחר שסייעו לכוחות הקיסרות בקרבות שונים.
ראש השושלת באותה עת, סמפסיסרמוס הראשון, הוכר כמלך אמסה, אולם בירת הממלכה הייתה ארטוסה (אל-רטסן המודרנית), מצפון לחומס לאורך גדת הארנת.
בשיאה שלטה הממלכה על טריטוריה שגבולותיה היו הבקאע במערב, תדמור במזרח, יברוד בדרום ואל-רטסן בצפון.
חשיבותה של העיר אמסה עלתה לאחר התעשרות השושלת האמסאית ולאחר שאחד מבניו של סמפסיסרמוס הפך אותה לבירת הממלכה.
בני אמסה הוכיחו את נאמנותם לקיסרות הרומית כאשר שלחו מכוחותיהם לסייע ליוליוס קיסר בעת המצור על אלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס.
הממלכה האמסאית הפכה מעורבת במלחמת האזרחים שבין אוגוסטוס קיסר לבין מרקוס אנטוניוס שהחלה ב-33 לפנה"ס.
יחסיה של הממלכה האמסאית עם רומא התהדקו בתקופת מלכותו של המלך סוהאמוס עת התחולל המרד הגדול בארץ ישראל.
הממלכה האמסאית שלחה קשתים לסייע במצור על ירושלים בשנת 70. עם מותו של סוהאמוס עלה לשלטון בנו אלקסיו השני ולמרות נאמנותה של הממלכה לרומא, הוגבלה מידת עצמאותה של הממלכה מסיבות שאינן ידועות ולמלך נותר תפקיד ייצוגי בלבד.
השושלת האמסאית המשיכה בשלטון באזור חומס עד לשנת 254 לספירה לכל הפחות.
לאורך המאה השנייה לספירה היו לאמסה (חומס) מאפיינים של עיר-מדינה ובתקופת שלטונו של קיסר רומא אנטונינוס פיוס (138–161) החלה לפעול מטבעה בעיר.
במאה ה-3 הייתה אמסה עיר בולטת במזרח הקיסרות הרומית, חלק מהצלחתה של העיר בא הודות לנישואיו של הקיסר ספטימיוס סוורוס לבת העיר.
העיר נכללה בפרובינקיה סוריה פיניקיה, ובימי הקיסר אלאגבאלוס, שנולד בעיר, העיר הפכה לבירת הפרובינקיה על חשבון צור, הבירה הקודמת, ומאז עד פירוק הפרובינקיה התחרו שתי הערים על התואר.
בפירוק הפרובינקיה הפכה צור לבירת הפרובינקיה החדשה פיניקיה פרליה (פיניקיה החופית), בעוד אמסה הפכה לבירת פרובינקיה פיניקיה ליבננסיס (פיניקיה הלבנונית), אולם לא למטרופולין הדתי באזור (תואר זה קיבלה דמשק בשל מסורות נוצריות הקשורות בה).
אמסה אף שגשגה כלכלית כיוון שישבה על נתיב המסחר מן המזרח דרך תדמור, אולם היא אף סבלה כלכלית כאשר במאה ה-4 ירדה העיר תדמור מגדולתה כמוקד מסחרי.
עם זאת, המשיכה העיר לבלוט לצד הערים צור, צידון, ביירות ודמשק.
העיר המשיכה כל העת לשמש כמוקד מסחרי לכפרי הסביבה ואף הייתה מוקד דתי פגני בזכות המקדש לאל השמש שהיה בה.
לאחר אחד מניצחונותיו ביקר הקיסר אורליאנוס בעיר כדי להודות לאל.
זהותה הפגנית הבולטת של העיר מנעה את השפעת הנצרות בעיר במאה ה-4, ורק במאה ה-5 התבססה הנצרות במקום, תחת האימפריה הביזנטית.
בשליטה ביזנטית נוסדה בחומס דיוקסיה והיא הועלתה למעלת עיר קדושה לאחר שגולגולתו של יוחנן המטביל התגלתה במערה בסמוך לעיר.
היום נותרו בחומס שרידים מעטים בלבד לתקופה הנוצרית במקום.
חומס ננטשה על ידי הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לאחר שהובס בקרב על ידי צבא הראשידון בהנהגת עומר בן אל-ח'טאב בקרב הירמוך בדרום סוריה.
בשנת 637 תפס צבא הראשידון בהנהגת ח'אלד בן אל-וליד את חומס ללא קרב, לאחר שבני העיר הסכימו לשלם כופר רב.
הח'ליף עומר קבע את חומס כבירת המחוז.
חומס הייתה ככל הנראה העיר הראשונה בסוריה שבה הייתה אוכלוסייה מוסלמית משמעותית.
המוסלמים הפכו את כנסיית יוחנן המטביל למסגד יום השישי (המסגד הגדול של אל-נורי) וחומס הפכה למרכז ללימודי דת האסלאם לאחר שכ-500 צחאבה התיישבו בה לאחר כיבושה.
קבריהם של ח'אלד בן אל-וליד, בנו עבד א-רחמן, ועובייד אללה, בנו של עומר נמצאים בעיר.
בעת המאבק בין בית אומיה לבין עלי תמכו תושבי העיר בעלי וכאשר הוא הובס חילק מועאויה הראשון את המחוז שבראשו עמדה חומס לשניים וחציו הצפוני הפך למחוז נפרד, ג'ונד קינסרין, בעוד חומס נותרה בראש מחוז ג'ונד חימס הקטן יותר.
על אף שדוכאו בידי בית אומיה, חומס נותרה מעוז שיעי לתקופת מה אף לאחר תבוסת עלי.
כמרכזו של שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ , העיר הייתה מעורבת במאבק עם שבט קייס .
הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני, זכה לתמיכתו של שבט קייס, ובהמשך הרס את חומות העיר כצעד ענישה על ששבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ יצא נגדו.
בשנת 750 השתלטה הח'ליפות העבאסית על סוריה ובכללה אף על חומס, אולם השבטים המקומיים בסוריה המשיכו במעשי מרד נגד הח'ליפות.
בעת שלטונו של הח'ליף הארון א-רשיד, בשנים 796 עד 809, ולאחר תום שלטונו, הח'ליפות העבאסית שלחה מספר רב של משלחות עונשין לחומס, ואף על פי שהעיר שגשגה באופן יחסי לאזורה, שלטון בית עבאס לא זכה בה לאהדה.
באוקטובר 855, תחת שלטון אל-מתוכל הראשון, פרץ מרד בעיר בהשתתפות הקהילה הנוצרית, זאת בתגובה להטלת מיסים נוספים על תושבי העיר.
המרד דוכא על ידי הח'ליף על ידי גירוש כל הנוצרים מן העיר, שריפת הכנסיות שפעלו בה, והוצאתם להורג של מנהיגי הקהילה.
במחצית המאה ה-9 נחלשה אחיזת שלטון בית עבאס וחומס, בגלל מיקומה האסטרטגי, הפכה למוקד למאבקי שליטה בין שושלות שרצו להשתלט על סוריה.
לאחר שהחליפה ידיים לתקופות קצרות בין שליטתם של גורמים שונים, בשנת 944 ביססו בה החמדנים מחלב את השליטה והחזיקו בעיר עד לשנת 1016. הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי, בן המאה ה-10, ציין כי חומס נודעה ביפי תושביה.
בשנת 985 כתב מוקדסי כי חומס הייתה הגדולה בערי סוריה, אולם סבלה מ"רוע מזל" וריחפה מעליה סכנת הרס.
הוא כתב כי כאשר נכבשה על ידי המוסלמים הפכו מחצית מכנסיותיה למסגדים.
לאורך כ-30 שנה במהלך המאה ה-10 סבלה חומס מפשיטות ביזנטיות ותושביה נשדדו ונרצחו תכופות.
במהלך המאה ה-11 פחת באופן משמעותי מספר הפשיטות של האימפריה הביזנטית על העיר ובני שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ שלטו בעיר.
כיוון שנטו לשיעה, הם לא התנגדו להרחבת השפעתה של השושלת הפאטמית השיעית ממצרים לעבר צפון סוריה ועיראק.
בתגובה השתלטה בשנת 1090 השושלת הסלג'וקית הסונית על העיר.
מסע הצלב הראשון יצא לדרכו בשנת 1096, ובשנת 1098 תפסו הצלבנים את אנטיוכיה מצפון-מזרח לעיר, בזזו את מערת א-נועמאן ולבסוף הטילו מצור על חומס.
אף שהצליחו לנתק את הדרך המובילה מחומס לעיר הנמל טרטוס, העיר לא נפלה.
זמן קצר אחר כך השתלטו מושל דמשק הסלג'וקי על העיר והפך אותה לעיר מבוצרת ובסיס לכוח צבאי שמנע למעשה מן הצלבנים לחדור עמוק יותר לטריטוריה המוסלמית.
הודות לביצוריה הפכה העיר לאתר התארגנות לכוחות מוסלמים ובסיס יציאה לפשיטות על הצלבנים היושבים על חוף הים התיכון.
בתחילת המאה ה-12 התחוללו מאבקים פנימיים בשושלת הסלג'וקית וחומס הפכה לעיתים למוקד למאבקי שליטה.
בשנת 1149 תפס את העיר נור א-דין לשושלת זנגי שבסיסה במוסול.
בשנת 1154 כתב הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי כי העיר מאוכלסת בצפיפות, רחובותיה סלולים, פועל בה אחד המסגדים הגדולים בסוריה, יש בה שווקים תחת כיפת השמיים, וטיילים פקדו את המקום כשהם מבקשים ליהנות ממוצריה ומן הסחורות הנדירות שבה.
הוא אף התרשם כי תושבי העיר נוחים לבריות ומנהגיהם טובים.
נשות העיר יפיפיות ועורן צח.
בשנת 1157 אירעו באזור העיר שורה של רעידות אדמה שהותירו נזקים כבדים בחומס ובמבצרה.
רעידת אדמה נוספת בשנת 1170 הרסה את המבצר באופן סופי.
אולם, בשל חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת מול רוזנות טריפולי הצלבנית, היא שוקמה עד מהרה וביצוריה שוקמו.
בשנת 1164 העביר נור א-דין את השליטה בעיר לאסד א-דין שירכוה, מנהיג כורדי בולט שהיה דודו של צלאח א-דין, אולם שב ושלט בה חמש שנים מאוחר יותר לאחר מותו של שירכוה.
בשנת 1175 השתלט צלאח א-דין על העיר ובשנת 1179, לאחר ארגון מחדש של צפון סוריה, הוא השיב את השליטה לשושלת האיובית שהחזיקה בה כמעט מאה שנים עד 1262. בשנת 1225 כתב הגאוגרף יאקות אל-חמאווי כי חומס הייתה עיר גדולה, ידועה, מוקפת חומה, ולה טירה מבוצרת על גבעה דרומית לעיר.
בשלהי תקופת השושלת האיובית נותרה העיר מוקד למאבקים בינם לבין הצלבנים, וכן מאבקים עם הממלוכים והאימפריה המונגולית.
הקרב הראשון בחומס בין המונגולים והממלוכים התרחש ב-10 בדצמבר 1260, והסתיים בניצחון ממלוכי ברור.
קרב שני ב-29 באוקטובר 1281 הסתיים אף הוא בניצחון ממלוכי.
הממלוכים הובסו לבסוף בקרב ואדי אל-ח'זנדר , הידוע בכינוי "הקרב השלישי של חומס" בשנת 1299.
חשיבותה המדינית של חומס פחתה לאחר שנפלה לידי הממלוכים בראשות ביברס כיוון שאלה גירשו את הצלבנים והמונגולים מכל שטחה של סוריה וחומס לא הייתה עוד עיר אסטרטגית בהגנה על המדינה.
בתחילת המאה ה-14 הייתה חומס בירת הפרובינציה הקטנה ביותר בסוריה ולעיתים אף באה תחת שליטת פרובינציית דמשק.
בשנת 1355 ביקר אבן בטוטה בחומס וכתב שבעיר יש עצים יפים, שווקים טובים, ומסגד יום השישי יפה.
הוא אף ציין כי כל תושבי העיר ערבים.
בשנת 1400 כבש טימור לנג את העיר ובשלהי המאה ה-15 התרופפות השליטה הממלוכית הביאה לירידת הביטחון בסביבות חומס והעיר סבלה מפשיטות של בדואים.
בשנת 1516 הפכה חומס לחלק מהאימפריה העות'מאנית וחשיבותה המדינית ירדה, אף שהמשיכה ליהנות ממקומה כמרכז כלכלי אליו הובאה ועובדה התוצרת החקלאית מהסביבה.
חומס הייתה ידועה בזכות תעשיית המשי וטוויית צמר.
המשי מחומס יוצא אף לבירת האימפריה, איסטנבול.
בנוסף לתעשיית טוויית הצמר, בחומס היו בתי בד, טחנות קמח, ובשוקי העיר נמצאו שפע ענבים ואורז שניטעו בסביבות העיר החל מהמאה ה-16. שוקי העיר היו אף מרכזי מסחר לבהמות ולצד עדרי כבשים ועיזים מחַלַבּ, הגיעו למקום עדרי גמלים ובקר שעשו דרכם צפונה מדמשק.
המנהל העות'מאני אף שינה את מעמדה של העיר והיא הייתה לעיר סנג'ק (מחוז) הכפופה לווילאייט של טריפולי, יריבתה ההיסטורית.
מבקר צרפתי לעיר בשנת 1785 כתב על חשיבותה ההיסטורית של העיר ומצבה האומלל בזמן הווה.
הוא תיאר אותה כעיר גדולה אבל חרבה הכפופה לדמשק.
העות'מאנים כמעט שלא פעלו לשיקומה של חומס, או להגנתה מפני פשיטות שבטי הבדואים.
מאבקים בין שבטי הסביבה במאה ה-17 וה-18 הביאו להרס שוקי העיר במספר אירועים.
ביטחון תושבי העיר התערער עוד יותר במאה ה-18 כאשר העות'מאנים הרסו את השערים בחומות העיר.
באזורים הכפריים הסמוכים לחומס עלה מספר פשיטות הבדואים במחצית הראשונה של המאה ה-19, פרט לתקופת שלטונו של אבראהים פאשא המצרי באזור בין השנים 1832 עד 1840. העיר התמרדה נגד השלטון המצרי ומבצר העיר נהרס כאשר המצרים דיכאו את המרד.
שלטון העות'מאנים חודש בעיר במהרה ועד שנות ה-1860 שוקמה כלכלתה של העיר והיא שבה לשמש מרכז חקלאי לכפרי האזור.
כלכלת העיר פרחה עוד יותר לאחר שהעות'מאנים הגבירו את אמצעי הביטחון באזורים סביב העיר וכפרים חדשים נוסדו באזור.
חומס נהנתה אף מהשפל הכלכלי באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-19 ותעשיית בדי הכותנה בעיר ידעה ביקושים באזור ואף במדינות אחרות.
בערים חומס וחמאת הסמוכה פעלו כ-5,000 מטוויות ואחד הקונסולים הבריטים כינה את חומס "מנצ'סטר של סוריה".
במהלך המאה ה-20 הייתה חומס עיר בולטת בסוריה ובה היה ביתם של כמה מראשי המדינה ובכירים בממשל.
תחת שלטון המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון חומס הייתה חלק ממדינת דמשק.
בסתיו 1925 הצטרפה חומס לדמשק ולראשי הדרוזים במרד נגד השלטון הצרפתי.
בשנת 1932 הצרפתים העבירו את האקדמיה הצבאית שלהם מדמשק לחומס וזאת נותרה האקדמיה הצבאית היחידה בסוריה עד לשנת 1967. האקדמיה בחומס נטלה תפקיד מרכזי במתרחש בסוריה בשנים לאחר הכרזת עצמאותה ורבים מבוגריה היו לקצינים בכירים בצבא סוריה.
הבולט שבבוגריה היה חאפז אל-אסד שהיה שליט סוריה משנת 1970 ועד מותו בשנת 2000.
בשנות ה-30 נבנה צינור נפט המוביל משדות הנפט בכירכוכ אל עיר הנמל טריפולי, העובר בעיר חומס.
בשנת 1959 נבנה בעיר חומס בית זיקוק לנפט לאספקת צריכת הנפט בסוריה.
בית הזיקוק נהרס בהפצצת חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973.
ב-17 וב-18 באפריל 2011 הפגינו בה עשרות אלפים, לאחר שלפחות 62 איש נהרגו בה בידי כוחות הביטחון הסוריים, והוטל סגר על העיר.
מאז ממשיכות המהומות בעיר באופן רצוף, וב-4 בפברואר 2012 תקפו כוחות אסד את העיר, ובתקיפה נהרגו מעל 300 איש ואלפים נפצעו.