tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר נסיגתו של אדר ניררי יצא בן הדד למלחמה חדשה כנגד ישראל ויהודה והצליח להטיל מצור על ירושלים.
אולם, תוכניותיו השתבשו כשאדר ניררי חזר ופלש לארם.
הפלישות של אשור החלישו את ארם ואפשרו ליואש, מלך ישראל, לפתוח בסדרת מלחמות שבהן הצליח להביס את בן-הדד, ולהחזיר את כל השטח שארם כבשה מממלכת ישראל.
בן עמי בן-ישראל (; 12 באוקטובר 1939 – 27 בדצמבר 2014) היה אמריקאי שהיגר לישראל
והיה למנהיגה ומייסדה של קהילת העבריים מדימונה.
נולד בשם גרסון פארקר (Gerson Parker) בשיקגו, אילינוי, למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית-בפטיסטית.
לאחר שיצא מבית הספר התיכון, פארקר שירת שלוש שנים בצבא האמריקאי ולאחר ששוחרר עסק בחקר מתכות.
ב-1961 עמיתו לעבודה הציג בפניו את הרעיון שהשחורים בארצות הברית הם צאצאים של העבריים התנכיים.
קרטר החל ללכת למפגשים של האפריקאים העבריים, שם קיבל את שמו העברי בן עמי בן ישראל.
לפי קהילת האפריקאים העבריים, ב-1966 התגלה בפני בן עמי המלאך גבריאל ואמר לו להוביל אפרו-אמריקאים לארץ ישראל.
בחיזיון הוא טען שנאמר לו שעליו להוביל את בני ישראל האפרו-אמריקאים לארץ-האלוהים המובטחת.
בקיץ 1967, מספר משפחות של תנועת העבריים, ביניהן בן עמי, התיישבו בליבריה וניהלו אורח חיים ספרטני על אדמה בבעלות אפרו-אמריקאים, תושבי ליבריה.
בן עמי החל את דרכו למנהיגות באותה קהילה, במהלך ליל הסדר של 1968. כנצר לעבריים, רצו אנשי הקהילה להקריב קורבן פסח.
במהלך ההכנה לטקס נמצא שהעז שנועדה לקורבן נחנקה למוות ולא תוכל לשמש לקורבן.
בן עמי נשא נאום לפני כל אנשי הקהילה, בו אמר שהאמונה ושמירת המצוות של האפריקאים-עבריים הן רצון האל והן תחליף לקורבן.
הקהילה לא התקבלה בחברת תושבי המקום ולא נתמכה על ידי ממשל ליבריה.
התנאים הכלכליים לא היו טובים והרבה מאנשי הקהילה מתו ממחלות.
בשנת 1969 נסע בן עמי לישראל, כדי לבדוק אפשרות של מעבר לשם.
תוך ניצול העמדות העמומות של הרשויות הישראליות ביחס להגירה, הצליחה הקהילה לעלות לארץ ישראל.
לדברי בן-עמי, הכסף לרכישת הכרטיסים למסע הגיע ממכירות של שתי חנויות גלידה של הקהילה במונרוביה ו"אינטליגנציה אלוהית".
בשנת 1970, היגרו לישראל 48 משפחות הקהילה בטענה לזכותן על פי חוק השבות.
בן עמי וכמה משפחות נוספות הגיעו בחודשים הבאים, והתיישבו בעיר דימונה.
אחרים מהקבוצה התיישבו בערד ובמצפה רמון.
ב-1990 ניתנה לקהילה תושבות קבע.
בן עמי שימש כמנהיג הרוחני והפוליטי של הקהילה בתקופה זו, וכתב מספר ספרים.
בן-עמי הלך לעולמו בבית חולים בבאר שבע ב-27 בדצמבר 2014. בעת מותו, היו לבן עמי ארבע נשים - תקווה, יונינה, בת ציון ובת עמי, וכן 25 ילדים, 45 נכדים, ו-15 נינים.
בן-עמי האמין, שהאפריקאים העבריים מליבריה אינם יהודים אלא הצאצאים האמתיים של בני ישראל הקדומים.
הוא אמר שאברהם ומשה היו שחורים במקור, וכי העבריים האפריקאים הם היורשים האמיתיים של עם ישראל.
בעודו מבטל את הצורות המודרניות של היהדות והנצרות, הוא המשיך לשאוב השראה מהתנ"ך ואף ראה בישו חלק משורה של משיחים שנשלחו לבני ישראל כדי לעזור להם לשמור על דרכי הצדק.
הליבה של אורח חייהם של האפריקאים-עבריים היא התנ"ך.
על פי אמונתם התנ"ך הוא האור והמקור לחזרה של האדם לאלוהיו ומציאת דרכו בחיים.
למרות זאת, הקבוצה דוחה את הרבנות היהודית והתלמוד כהמשך אותנטי של העם העברי.
דעתו של בן-עמי היא שהאפריקאים היו תחת שלטון אכזרי וסבלו במשך ההיסטוריה, מפני שלא צייתו לאלוהים, ושכדי להתגבר על ההיסטוריה של העבדות באמריקה הם חייבים לבחון ולהגדיר דברים מחדש.
צריך לשאול ולפקפק בכל היבט של קיום היהדות תחת השליטה האירופאית הלא-יהודית.
את היכולת לכנות ולסווג מילים ומושגים חברתיים בן-עמי מכנה "הכוח של ההגדרה", שתחת הידיים הלא נכונות יכול לשמש כ"אחד מכלי הנשק הטובים ביותר שאפשר להשתמש כדי לשלוט בגברים ובעמים" אבל הוא גם המפתח לגאולה מהדיכוי.
בן עמי לקח את הבעיות הרוחניות שהוא ראה באפריקאים ותרגם אותם למערכת עמדות חברתיות-פוליטיות, כלכליות, חקלאיות ובריאותיות.
הוא הדגיש את הצורך של מנהיגים אפריקאים ללמוד מההיסטוריה וממערכת הערכים של התרבות האפריקנית.
במהלך ראיון של ה-Redding News Review בשנת 2002, הביע בן-עמי ביטחון ביכולת של קהילת האפריקאים להחזיק מעמד ולהמשיך לפעול גם אם הוא יעזוב.
כאשר נשאל באופן ספציפי מה הם התנאים הנדרשים בקהילה כדי להמשיך לטפל בה אם קורה לו משהו, השיב שהמילים שהוא אומר, האמת שהוא אומר, טבועות עמוק בנשמותיהם.
הוא בשר, דם ורוח, אבל רוחו היא הרוח של הנביאים העתיקים, אשר יש לה חשיבות רבה בגאולת העם.
בן-עמי בן-ישראל נחשב לדמות משיחית בקהילה, ותמונתו מקשטת לפחות קיר אחד בכל דירה.
בראיון תיאר בן עמי את מעמדו כנביא וכמנהיג רוחני: "המשיחות שלי באה רק אחרי שהגענו לארץ, האל שלח נביא כדי למשוח אותי ולהודיע לי על המשך או חלק גדול של המשימה שלי ...
בזמן שהוא משח אותי ...
קיבלתי את השם: "נשיא השלום" ...
בהמשך אותו נביא חזר ואמר לי על פי דבר ה', כי במועד מאוחר יותר ישלח מישהו למשוח אותי לשבת על כס דוד, כדי להגשים את הנבואה של זה שישב על כס דוד.
דברי נביא אמיתי, הם בהחלט התרחשו בדיוק כפי שהוא אמר.
לאחר מכן, שמי שונה מנשיא השלום לרבי ואדוני רבי".
במרץ 2010 קיבל בן-עמי פרס מפעל חיים מממשלת גאנה.
בדבריו בטקס אמר מנהל מועצת הפרס, שבן-עמי "סייע לגשר על הפער בין רוחניות להתפתחות, יותר טוב מכל מנהיג אחר בהיסטוריה העולמית, תוך יצירת אפשרויות חדשות ומתקדמות להצלחה בבניית קהילות ופרויקטים על בסיס צדיקים, עקרונות ותרבות אפריקאים".
בשנת 2000, מגזין ה-BBC "פוקוס על אפריקה" כינה את בן-עמי בתור "אחד מהאפריקאים המשפיעים ביותר של המילניום".
בן-עמי פינקלשטיין היה פסיכיאטר שווייצרי-אמריקאי ממוצא יהודי.
בן-עמי נולד בליאפייה, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה.
בשנת 1935 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת ציריך.
במהלך מלחמת העולם השנייה בהיותו בשווייץ הוא נשלח למחנת עבודה.
לאחר שחרור וסיום הלחימה הוא עבד בבית חולים פסיכיאטרי.
שם הוא טיפל בניצול השואה ופרסם מספר עבודות על מחקריו בתחום זה.
בהיותו בשווייץ הוא פסרם מחקרים משותפים עם מיצ'יסלב מינקובסקי.
בשנת 1952 הוא פרסם בכתב-עת "הפרואה" תוצאות מחקריו על השפעת העלייה על ניצולי השואה.
בהמשך הוא עבד במספר בתי חולים פסיכיאטריים בארצות הברית, פרו ובשווייץ.
בן-עמי פינקלשטיין חקר נסיבות של התאבדות של וינסנט ואן גוך מהיבט המקצועי.
בן חורש גדול (שם מדעי: Epipactis veratrifolia) הוא גאופיט ממשפחת הסחלביים.
לבן-חורש גדול יש פרחים שצבעם משתנה מפרט מפרט, בין צהוב, ירוק, וארגמן.
בישראל, המין גדל בגולן, בעמק הירדן העליון, ובעיקר בשמורת הטבע עין גדי ובסביבתה, לרוב בגבהים של בין 400 מטרים מתחת פני הים ועד 400 מטרים מעל פני הים, בשולי מעיינות ונחלים.
בן-עמי צוקרמן (1935 – פברואר 2021) היה כלכלן ומנהל ישראלי.
כפרופסור, היה ממקימי הפקולטה למנהל עסקים ב ונשיא המכללה האקדמית רמת גן.
צוקרמן למד כלכלה לתואר ראשון ושני ב בירושלים.
לאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית וקיבל תואר דוקטור בנושא מימון.
עוד בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית שימש כמנהל מחלקת המחקר באגף להכנסות המדינה במשרד האוצר.
בשנים 1968–1976 שימש סגן הממונה על הכנסות המדינה.
בתפקיד זה עמד בראש הצוות שהיה אחראי על הכנת והפעלת חוק מס ערך מוסף.
בשנים 1974–1982 שימש במקביל לתפקידו במשרד האוצר גם כיושב ראש דירקטוריון המועצה להסדר ההימורים בספורט.
ממונה על שוק ההון, ביטוח וחחיסכון
בשנים 1977–1983 כיהן צוקרמן כממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, תפקיד שנוצר מאיחוד אגפי הביטוח והחיסכון במשרד עם תפקיד המפקח על שוק ההון.
בין פעולותיו המרכזיות כממונה על האגף:
פיקח על הפעלת חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים בשנותיו הראשונות וקיים קשרים הדוקים עם חברת הביטוח אבנר.
קבע את תקרת גובה התגמול החודשי באובדן כושר עבודה על 75%, תקנה ששרירה במידה רבה עד היום.
עמד בראש ועדה שהציעה רפורמה בשוק ההון בישראל, רפורמה שנגנזה, כנראה מסיבות פוליטיות.
בשנותיו כממונה על שוק ההון הלכה והתגברה תופעת ויסות מניות הבנקים.
בעת שהעיד ב-1985, בפני ועדת בייסקי שחקרה את משבר מניות הבנקים שהתרחש ב-1983 טען כי משרד האוצר נמנע בכוונה מכל התערבות בנושא ויסות המניות על ידי הבנקים למרות שהיה מודע לקיום התופעה כיוון שהתערבות שכזו הייתה בגדר "טאבו".
היה בין מנסחי "מסמך הארבעה" שהמליץ ב-1981 לפעול להפסקת הוויסות, אך המסמך נגנז.
בשנת 1983 פרש משירות המדינה ומונה למנהל אגף הכלכלה והפיתוח בקבוצת סולל בונה.
הוא היה אחראי, בין היתר, למימוש תוכנית ההבראה של הקונצרן, שהיה אז בקשיים.
בהמשך, שימש גם כסגן מנהל החברה.
ב-1989 סיים את עבודתו בסולל בונה ושימש כדירקטור בחברות.
בשנים 1991–1998 כיהן צוקרמן כיו"ר קרן הפנסיה מבטחים.
הוא התנגד לחלק מצעדי הממשלה במשבר קרנות הפנסיה הגרעוניות.
הוא פרש בתחילת 1999, לאחר מינויו של דורון שורר, לשעבר המפקח על הביטוח, לתפקיד.
לאחר פרישתו נבחר צוקרמן לדירקטור מטעם הציבור באבנר.
בשנים 1999–2001 שימש כיושב ראש הדירקטוריון ב"אבנר".
במשך שנים רבות היה צוקרמן חבר בסגל האקדמי ב.
בשעתו נמנה עם הוועד המנהל של מרכז ישראלי לקידום צדק חברתי ותרם לתכניו.
על שמו נקרא מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל.
בן-ציון דינור נולד בשנת 1884 בעיירה חורול (Хорол) שבפלך פולטבה של האימפריה הרוסית, בדרום תחום המושב היהודי (אוקראינה), למשפחה שהשתייכה לחסידות חב"ד.
בילדותו למד בחדר מתוקן שייסד דודו, ובגיל 10 עבר ללמוד בישיבת הומל.
בהמשך למד בישיבות קרמנצ'וג וקורסון, בה החל את דרכו כציוני נלהב.
בשנים 1896–1898 למד בישיבת טלז אצל הרב שמעון שקופ, ממנו שאב את דרך לימודו המיוחד.
בעקבות שיחות של ראש הישיבה, הרב אליעזר גורדון, בהן התפלמס עם המשכילים, התעורר בו הרצון לקרוא את דברי המשכילים.
בטלז התעוררה תשוקתו לעלות לארץ ישראל ביתר שאת, ולכל חבריו הודיע שהוא עתיד לעלות לארץ ישראל כשיהיה גדול.
בגיל 14 עבר ללמוד בישיבת סלבודקה, בה הצליח בגיל 14 לסכל תוכנית של הלשכה השחורה לפרסם גילוי דעת נגד הציונות.
בתחילת שנת 1900 הגיע לווילנה, בה הוסמך לרבנות בשנת 1902. בחורף תרס"ב היה בעיירה לוּבָּבִיץ' ולמד שם בישיבת תומכי תמימים.
בין השנים 1902–1911 עשה פסק זמן בלימודיו ועסק בהוראה ובפעילות ציונית, שאף הביאה למעצרו לזמן קצר.
למד תקופה גם בישיבת איישישוק.
בשנת 1910 נישא לבלהה פיינגולד, מורה שעבדה איתו בבית ספר מקצועי לבנות בפולטבה.
בשנת 1911 עזב למשך שנתיים את אשתו הצעירה ובנם הקט לשם לימודים באוניברסיטת ברלין, שם למד היסטוריה עתיקה אצל החוקרים בעלי השם מיכאיל רוסטובצף (Rostovtzeff) ואויגן טויבלר, שהיה מורהו הגדול.
שנתיים נוספות למד באוניברסיטת ברן.
ולאחר מכן החל בעבודת הדיסרטציה שלו, שעסקה בארגון הציבורי של היהודים בארץ ישראל בזמן הקיסרות הרומית, תחת הנחייתו של רוסטובצב.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו והוא עבר ללמוד ברוסיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובמקביל עסק בפעילות ציונית וחינוכית.
על אף שהגיש את העבודה שלו, לא קיבל את תעודת הדוקטור שהגיעה לו, עקב מהפכת אוקטובר.
עלייה לארץ ישראל וקריירה אקדמית
ב־1921 עלה לארץ ישראל והיה למורה בסמינר בית הכרם למורים בירושלים, וכעבור שנים אחדות מונה למנהל הסמינר.
ב־1936 נתמנה לפרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
יזם את הקמתו של כתב העת "ציון", שיצא לראשונה באוקטובר 1935 ואותו ערך יחד עם חברו הטוב יצחק בער.
בכנסת הראשונה כיהן דינור כחבר הכנסת מטעם מפא"י, במשבצת שיועדה לאנשי הרוח שמזדהים עם המפלגה.
בראשית ימי הכנסת השנייה (1951) מונה לשר החינוך השלישי של מדינת ישראל, וכיהן בתפקיד עד 3 בנובמבר 1955, בלי שהיה חבר הכנסת.
יזם את חקיקתם של מספר חוקים: ב-12 במאי 1953 (כ"ו באייר תשי"ג) יזם דינור את "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם".
בתמוז אותה שנה הביא לפני הכנסת חוק שני: חוק חינוך ממלכתי, שלפיו החינוך הממלכתי בישראל יועבר לידי המדינה ויבוטלו הזרמים בחינוך – החלוקה של החינוך הישראלי לזרמים מפלגתיים.
כמו כן יזם את מפעל חלוקת פרס ישראל.
ארכיונו מופקד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי אותו יסד בשנת 1939, כיום כחלק מספרייה הלאומית בירושלים.
בשנת 1938 הקים דינור את "הארכיון הכללי לתולדות ישראל", שהפך ב-1968 למוסד ממלכתי בשם "הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי", ונבחר כיושב ראש מועצת המנהלים שלו.
היה מראשי החברה ההיסטורית הישראלית ומבכירי האוניברסיטה העברית.
החל מ-1953 ועד 1959 שימש כיושב ראש של "יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה", שהוא נמנה גם על מקימיו.
דינור נפטר ביום ראשון (8.7.1973) בגיל 89 בבית החולים הדסה בירושלים ונטמן בהר המנוחות למחרת, לצד רעייתו שנפטרה שנה לפניו.
לאחר מותו, הוא תואר בעיתונות העברית כפוליטיקאי אהוד, כהיסטוריון נעלה וכמורה ומחנך שהעמיד דורות של מורים וחוקרים.
זכה פעמיים בפרס ישראל: ב־1958 ללימודי יהדות וב־1973 לחינוך.
בשנת 1967 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
נקראו על שמו רחובות בערים הבאות: ירושלים, פתח תקווה, כפר סבא, הרצליה, ובאר שבע.
נקראו על שמו בתי ספר בחיפה ובחולון.
זכרו של דינור הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-10 באפריל 2002, הנפיק דאר ישראל סדרה של 4 בולי דאר על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של היהודים בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל, בהם בול לזכרו של בן ציון דינור שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכתובית: "ישראל בגולה".
האמן אד ואן אוין עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר 833,000 מהבול הזה עד להפסקת המכירה.
בן-ציון דינור כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים המספרים על חייו על רקע התקופה בה חי: "בעולם ששקע" ו"בימי מלחמה ומהפכה".
דינור צידד בגישה של כתיבת היסטוריה גלובלית של עם ישראל, והוא כתב את "תולדות ישראל מראשית ימי ישראל ועד ימינו אלה".
חיבר מפעל מונומנטלי "ישראל בגולה".
הכולל את כל דברי הימים של עם ישראל, עד לימי המגפה השחורה.
החידוש הגדול במחקרו הוא בתיאור חיי הקהילות: משפחה, נישואין, סדרי הבית, תורה וחכמה, אמונות העם, והשקפות החכמים, קבורה, החגים.
פרט לכך דן דינור ביחס שבין יהודים לגויים, אנוסים ומשומדים, גויים ומתיהדים.
הוא צירף לספרו שו"ת, ציורים, צילומים, כתבי יד, פרטים מספרי הלכה.
כן כתב על הזרמים השונים ביהדות, המחלוקת ביניהם, הרדיפות, הוויכוחים הדתיים שבין יהודים לנוצרים והתנועות המשיחיות.
ספריו החשובים ביותר הם "ישראל בארצו" ו"ישראל בגולה".
דינור דגל בשיטת המקורות, והוא הביא בספריו את המקורות כלשונם, ארגנם, והוסיף מבואות, ואת הערותיו.
שאלת ארץ ישראל ושאלת מקורות הציונות
דינור היה מגלמה המובהק של הגישה השלטת במשך שנים רבות בקרב חוקרי תולדות הציונות בשאלת התיאור ההיסטוריוגרפי הנכון של הציונות.
דינור סבר "כי אין להבין אל נכון את התנועה הציונית מבלי לתפוש את זיקתה היסודית לדחפים עתיקי יומין, ומבלי להכיר בכך שמה שעמד בלבה של ההתעוררות הלאומית רבת-העוצמה של המאה העשרים לא היה אלא אותה הרוח המשיחית שליוותה את ההוויה היהודית לדורותיה".
וכך חשב דינור אודות שאלת המאבק על ארץ ישראל:
"עם פלסטיני לא היה ולא נברא, לא משל ולא נמשל.
אבל אם היהודים שלנו יעזרו לו להיות – הוא יהיה...למי שיאמר לי: 'נכון, עד היום לא היה עם פלשתינאי, אבל ברגע זה הוא הולך ומתגבש' – אוֹמָר: אולי.
אבל, אם כך – אל תבוא אליי בבקשה בטענה של 'זכות-אבות' או 'זכויות היסטוריות' ".
"לערבים בארץ ישראל – כל הזכויות, אבל על ארץ ישראל – שום זכות."
דברים על מטרות ותכנים בן-ציון דינור; ליקט יוסף יונאי.
ירושלים: מחלקת הפרסומים, משרד החינוך והתרבות, תשנ"א 1991.
דורות ורשומות: מחקרים ועיונים בהיסטוריוגרפיה הישראלית בבעיותיה ובתולדותיה בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; כרך רביעי).
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ח 1978.
במקרא ובדורותיו: מחקרים ועיונים להבנת המקרא ותולדות ישראל בתקופתו בן-ציון דינור (כתבים היסטוריים: בן ציון דינור; ג).
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז 1977.
במאבק דורות: של עם ישראל על ארצו מחורבן ביתר עד תקומת ישראל בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; חלק שני).
ישראל בגולה: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת פתיחות, ביאורים והערות בן-ציון דינור.
מהדורה שנייה מתוקנת (תולדות ישראל: מסופרות על ידי מקורות ותעודות מראשית ישראל עד ימינו אלה.
מסכת אבות מפורשת ומבוארת מתוך עיון במבנה מאמריה, זמניהם ומסיבותיהם בצירוף מבוא מאת בן ציון דינור.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ג 1972.
גלויות וחורבנן בן ציון דינור.
בני-דורי: ציונים וקווים לדמויות חכמים ומחנכים, אנשי ציבור ו"עומדים בשער" בן-ציון דינור.
ספר הציונות בן ציון דינור.
בימי מלחמה ומהפכה: זכרונות ורשומות מדרך חיים (תרע"ד-תרפ"א).
ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960.
זכור: דברים על השואה ועל לקחה בן-ציון דינור.
בעולם ששקע: זכרונות ורשומות מדרך חיים (תרמ"ד-תרע"ד) בן-ציון דינור.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח 1958.
ערכים ודרכים: בעיות חינוך ותרבות בישראל בן-ציון דינור.
במפנה הדורות: מחקרים ועיונים בראשיתם של הזמנים החדשים בתולדות ישראל בן-ציון דינור (בן-ציון דינור: כתבים היסטוריים; כרך ראשון).
ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו 1955.
ה"אני מאשים" של אמיל זולא ומשמעותו ההיסטורית.
כרוניקה קצרה של "עניין דריפוס" בן-ציון דינבורג (סדרת האנתולוגיות במדעי הרוח; ספר אחד).
"הגיטו החדש" של הרצל ומשמעותו ההיסטורית בן ציון דינבורג.
מפלסי דרך: דמויות לתולדות עיצובה של תנועת שיבת ציון ותחית ישראל בן ציון דינבורג: תל אביב: בטרם, תש"ו.
ישראל בארצו: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת פתיחות, ביאורים והערות: כרך ראשון, מימי ראשית ישראל עד גלות בבל (תולדות ישראל מראשית ישראל עד ימינו אלה.
מקורות ותעודות; כרך א') בן-ציון דינבורג.
ישראל בגולה: מקורות ותעודות ערוכים וסדורים לפי העניינים והזמנים בתוספת באורים והערות בן-ציון דינבורג.
(תולדות ישראל: מראשית ימי ישראל עד ימינו אלה.
חבת ציון בן ציון דינבורג.
ארץ ישראל בשנת תרפ"ג: תעודות, עובדות וצרופי מעשים בן ציון דינבורג.
ירושלים: משנה לשנה, תרפ"ד 1924.
תולדות ישראל: (כריסטומטיה היסטורית) מקורות ותעודות ערוכים בסדר כרונולוגי וסיסטמטי עם ביאורים והארות מראשית ישראל עד ימינו אלה.
ספר עזר למורים, תלמידים ומתלמדים בן-ציון דינבורג.
קיוב: חברת "מפיצי השכלה בישראל", פטרוגרד, תרע"ט.
ספר תולדות ההגנה בעריכת שאול אביגור ואחרים; העורך הראשי בן ציון דינור; מזכיר המערכת: גרשון ריבלין.
ירושלים: הספרייה הציונית, מערכות, תשט"ו 1954-תשל"ב 1972.
מכתבי אברהם מאפו כונסו בצירוף הערות ונספחים על ידי בן ציון דינור.
ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל 1970.
כלל ישראל: פרקים בסוציולוגיה של העם היהודי בעריכת בנציון דינור, אריה טרטקובר, יעקב לשצ'ינסקי.
ספר הציונות: מבחר הספרות הציונית ורשומי התנועה ומפעליה בגילוייהם ובהשתלשלותם ההיסטורית, ערוך ומסודר לפי הזמנים והעניינים.
תל אביב: מוסד ביאליק על ידי דביר, תרצ"ט-תש"ד.
רבינו משה בן מימון: חייו וספריו, פעולותיו והשקפותיו, מקורות ותעודות בתוספת ביאורים והארות ערוכים וסדורים בידי בן-ציון דינבורג.
כתבים ציוניים צבי (הרמן) שפירא; נאספו ונסדרו בידי בן ציון דינבורג.
ירושלים: הלשכה הראשית של הקק"ל, תרפ"ה.
הרב בן־ציון אריה לייביש הלברשטאם (נולד בג' באייר ה'תשט"ו (1955), ארצות הברית) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות באבוב.
נולד לאדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (השני) ולרבנית פריידא, בת רבי אריה לייבוש רובין, האדמו"ר מטומשוב.
בשנת ה'תשל"ה (1975) נישא לקרובת משפחתו העסא, בתו של הרב מנחם מנדל רובין, האדמו"ר ממוזשאי.
בני הזוג התגרשו כעבור כשנתיים.
נישא בשנית לרוזה, בת ר' משה צבי ווקסמן, ולזוג נולדו 12 ילדים.
לאחר פטירת אביו האדמו"ר רבי שלמה בשנת ה'תש"ס (2000), הוכתר על ידי אחיו האדמו"ר רבי נפתלי צבי הלברשטאם כרב הצעיר של קהילת באבוב.
לאחר פטירת אחיו בשנת ה'תשס"ה (2005), הוכתר לאדמו"ר על ידי רוב חסידי באבוב.
כשליש מהחסידים הכתירו כאדמו"ר את אחיינו רבי מרדכי דוד אונגר, חתן אחיו האדמו"ר רבי נפתלי צבי.
בפסק דין שניתן בבוררות בין שני הצדדים נקבע כי חצרו של רבי בן ציון היא היחידה שיכולה להיקרא בשם "באבוב" ללא שם לוואי.
מרכז חצרו בבורו פארק שבניו יורק.
קהילות של חסידיו קיימות גם במונסי, לייקווד, ויליאמסבורג, לינדן, לונדון, אנטווערפן ועוד.
בישראל יש לחסידות קרייה בבת ים ("קריית באבוב"), וכן קהילות בערים ירושלים, בני ברק, בית שמש, ביתר עילית, אלעד, אשדוד, חיפה ומודיעין עילית.
בקנדה ישנן קהילות במונטריאל ובטורונטו.
דברי תורתו מופיעים מדי שבוע תחת הכותר אמרי קודש.
בנו הרב חיים שלום, רב הצעיר של קהילת באבוב.
חתן רבי בעריש מייזליש אב"ד סאטמאר בארא פארק.
חתנו הרב חיים שלמה הלברשטאם, סגן דומ"ץ באבוב.
בנו הרב דוד, חתן רבי לייבוש הורוויץ בן הרב צבי הירש מסטריזוב.
חתנו הרב חיים דוד וואקסמאן, דומ"ץ באבוב במאנסי.
חתנו הרב יחזקאל ליפשיץ, דומ"ץ באבוב בלינדן.
בנו הרב מרדכי דוב, חתן הרב ברוך אברהם הורוויץ ראש ישיבת באבוב, חתן האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם.
בנו הרב יחזקאל שרגא, חתן הרב אברהם ברוך הורוויץ ר"מ בישיבת באבוב.
בנו הרב אברהם יהושע העשיל, חתן הרב ישכר בעריש פרידמאן אב"ד קהל בית ישראל סידערהורסט
חתנו הרב ישראל בלום בן הרב בן ציון דומ"ץ באבוב לאנדאן, חתן האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם.
חתנו הרב בן ציון משה הלוי הורוויץ בן רבי אברהם אבא, ראש ישיבת באבוב בלונדון.
בנו הרב ישראל אלימלך, חתן רבי יצחק יוסף לעזער, כותב בבית האדמו"ר מבאבוב, חתן רבי נחום הורוויץ רב ד'קהל שארית ישראל.
בנו הרב שלמה, חתן הרב בעריש ארנסטר, נכד רבי משה ארנסטר אב"ד מאור חיים ירושלים, ורבי יצחק קאליש, האדמו"ר מאמשינוב.
בן-ציון אורגד (21 באוגוסט 1926 – 28 באפריל 2006) היה מלחין ישראלי וחתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשנ"ז (1997).
בן ציון אורגד נולד בשם בן ציון בושל בגלזנקירכן, גרמניה, ועלה לארץ ישראל בגיל שש.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
כינור הוא למד אצל רודולף ברגמן ופסח כינרי וקומפוזיציה אצל פאול בן-חיים.
לאחר ששירת בהגנה ובפלמ"ח למד באקדמיה הישראלית למוזיקה בירושלים, ולמד קומפוזיציה מפי יוסף טל.
ב-1947 גויס ושירת במהלך מלחמת העצמאות כסמל קרבי בחטיבת גבעתי.
את לימודי הקומפוזיציה המשיך בארצות הברית, אצל אהרן קופלנד בטנגלווד .
אורגד היה ישראלי בכל הווייתו, סייר וממפה שטחים במלחמת העצמאות, שהכיר את שבילי הארץ ברגליו ונתן ביטוי לאהבתו אליה במוזיקה שכתב.
את יחסו העמוק אל נופי הארץ כינה "דת הנופים".
רביעיית מיתרים, מיצירותיו האחרונות, חוברה לדבריו בהשראת הכנרת, שלחופיה הרבה לשבת.
בשנת 1948 חיבר יצירה לבריטון ותזמורת, למילים של חיים גורי, בשביל חטיבת גבעתי, שבה שירת במלחמת העצמאות.
בשנת 1953 חיבר מוזיקה להצגה "אכזר מכל המלך" של המחזאי נסים אלוני.
המוזיקה של אורגד לא השתייכה לשום אסכולה, כפי שכתב יהודה כהן בספרו "נעימי זמירות ישראל".
היה לו קשר ברור לצליל הפעמונים, ואלה נשמעו לעיתים קרובות במוזיקה שלו, גם כאשר לא היו פעמונים בין הכלים בפרטיטורה.
אורגד כתב מוזיקה בהקשרים תנ"כיים, כמו הצבי ישראל, סיפור המרגלים, חזון ישעיהו.
בנוסף, הרבה להלחין מוזיקה לשירי משוררים, ביניהם אראלה אור ונתן זך ולפיוטים של שלמה אבן גבירול ויהודה הלוי.
מאז 1980 כתב גם שירה ופרסם כמה קובצי שירים.
בין השאר כתב מוזיקה ל"שירים מעמק החושן", שאת מילותיהם חיבר בעצמו.
אורגד אהב את השפה העברית, חקר את מצלוליה ואת הפוטנציאל המוזיקלי שלה, נושא שעליו גם כתב ספר.
בשנת 1960 קיבל אורגד את פרס אנגל.
שבועיים לפני מותו כתב דברים על "שפת הנופים" בהקשר לישראל ולגרמניה, על המלרעיות העברית לעומת המלעיליות הגרמנית ועל צלצולי פעמוני הכנסייה שקידמו אותו ברגע הולדתו.
בשנת 1998 קיבל אזרחות כבוד של עיר הולדתו, ובהזדמנות זו בוצעה שם יצירה שכתב.
את לבטיו באשר לביצוע מוזיקה משלו בעיר גרמנית ביטא בדברים שכתב ביומנו האישי.
בן ציון אורגד חיבר כ-90 יצירות להרכבים שונים, ווקאליים, תזמורתיים וקאמריים.
בשנים 1975–1988 היה ממונה על החינוך המוזיקלי מטעם משרד החינוך.
ב-28 באפריל 2006 נפטר בתל אביב בגיל 79, ונקבר לבקשתו בבית העלמין בכפר תבור.
אשתו לשעבר הייתה העיתונאית צלילה אורגד, אחותה של נתיבה בן-יהודה ובתו של ברוך בן-יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה הרצליה ומנכ"ל משרד החינוך.
מנישואיו לצלילה נולדו שני בניו.
בשנותיו האחרונות בת זוגו הייתה הסופרת רבקה רז.
ב-2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ויוצרים של עיריית תל אביב-יפו, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בן ציון אורגד ברחוב בלוך 14 בתל אביב.
מוזיקה לקרן יער ותזמורת סימפונית, 1975
"פיליגרי" מס' 6 לתזמורת מיתרים, 1993
"התייחדות ראשונה", קונצ'רטטה לקלרינט ותזמורת קאמרית, 1984
"התייחדות שנייה", קונצ'רטנטה לכינור, צ'לו ותזמורת מיתרים
"שערים" לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, 1987
"המקום האישי" לאלט ושנים עשר נגנים, 1995
"מן העפר", מילים: אראלה אור, חמישייה למצו סופרן (או אלט), חליל, בסון, ויולה וצ'לו, 1962
"שער שער" לקול, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר, 1999
"אדוני אדונינו", מוטט למקהלת גברים () 1952
"השמיטי שמי", למילים של טאגור, עברית ראובן אבינועם, 1953
"ייסורי גאולה", קנטטה למילים של שלמה אבן גבירול ורחה פריאר, תרגם מגרמנית דן פגיס
בן-ציון חלפון (12 בדצמבר 1930 – 21 בספטמבר 1977) היה חקלאי וחבר הכנסת מטעם המערך.
כנער הצטרף חלפון לתנועת נוער ציונית וב-1947, בגיל 17, העפיל לישראל דרך איטליה על אונית המעפילים "מדינת היהודים".
בארץ התגייס לפלמ"ח ושרת בקרבות חטיבת יפתח במלחמת העצמאות.
בשנת 1949 החל לפעול לקליטת עולי לוב בארץ והיה ממייסדי מושב העובדים "חצב" בקרבת גדרה.
בחצב התבלט חלפון במנהיגותו במאבק על אופי החיים במושב.
בספטמבר 1954 ניצלו הוא ורעייתו ממטען גדול שהצמיד מחבל לקיר ביתו במטרה לפגוע בהם.
חלפון היה פעיל במוסדות תנועת המושבים בדרום ונציגם במוסדות מפלגת העבודה.
בשנים 1969–1977 כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסות השביעית והשמינית, בממשלה החמש עשרה כסגן שר החקלאות בשנים 1969–1974.
בן ציון חלפון נהרג בתאונת דרכים באזור צומת גדרה בגיל 47 ונקבר בהר הזיתים לצדו של זלמן ארן.
ב-2006 נקרא המוזיאון הארכאולוגי בקהילייה החינוכית ניצנה על שמו של חלפון, ובו פריטים שנחשפו בתל ניצנה הסמוך.
בתו מאשתו מלכה היא הזמרת והשחקנית עינת שרוף.
את עיקר פרסומו קנה כספורטאי רבגוני.
הוא היה שחקן כדוריד בקבוצת מכבי רמת גן ונבחרת ישראל בכדוריד בעבר, שוער כדורגל בקבוצת בני יהודה תל אביב, כדורסלן בקבוצת מכבי רמת גן, שחיין, שחקן כדורמים בקבוצת מכבי תל אביב, וכן עסק בענפי ספורט נוספים ובהם אתלטיקה.
בשנת 1967 סיים את קורס מאמני הכדוריד השני שנערך במכון וינגייט.
כמו כן עסק בענפי אתלטיקה, התחרה בסיוף, רוגבי והורדת ידיים והשתתף במירוץ המרתון העממי.
כעורך דין הרבה באיער לייצג ספורטאים בפני קבוצותיהם וכן בבתי דין משמעתיים.
בראיון בשנת 2003, סיפר באיער כי הוא מוכתר במהדורה הישראלית של ספר השיאים של גינס, כאדם שעסק בתחומי הספורט הרבים ביותר.
באיער שימש כנשיא האיגוד הישראלי בהורדת ידיים, סגן נשיא האיגוד האירופי בהורדת ידיים וסגן נשיא האיגוד העולמי בהורדת ידיים.
בן-עמי שרפשטיין (Scharfstein; 12 באפריל 1919 – 12 בדצמבר 2019) היה חוקר פילוסופיה ישראלי, פרופסור בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ה (2005).
שרפשטיין נולד בשנת 1919 בניו יורק, בן למהגרים מפולין.
אביו, צבי שרפשטיין, היה מורה וסופר.
בבעלות המשפחה הייתה הוצאה לאור (הוצאת "שילה"), שבה החל בן-עמי לעבוד בהיותו נער.
בשנת 1939 קיבל תואר בוגר בספרות עברית מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי שבברוקלין קולג' (ניו יורק).
ב-1940 קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד, וב-1941 קיבל תואר בוגר בחינוך יהודי מבית הספר ללימודים מתקדמים בחינוך יהודי.
בשנת 1942 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1941 ל-1949 היה מרצה בברוקלין קולג', ולאחר מכן בשנים 1949–1950 היה מרצה באוניברסיטת קולומביה.
בין 1950 ל-1951 היה מורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין 1953 ל-1954 היה מרצה במכללת האנטר.
לאחר מכן התמנה לפרופסור באוניברסיטת יוטה.
שרפשטיין היה המורה הראשון לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בראשית ימיה, עת שכנה באבו כביר; הוא החל ללמד משנת 1955, היה מקימו של החוג לפילוסופיה ועמד בראשו במשך שנים רבות.
ב-1958 התמנה לפרופסור חבר, ב-1976 לפרופסור מן המניין וב-1988 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בין השנים 1970 ל-1976 היה עורך שותף של "קשת" – רבעון לספרות, עיון וביקורת.
שרפשטיין היה מחלוצי הפילוסופיה ההשוואתית בעולם.
בכתביו ערך השוואה בין פילוסופיה מהמערב לפילוסופיה מן המזרח (כמו הסינית וההודית) ובין תרבויות שונות מן העולם.
במחקרו הפילוסופי שילב כלים ורעיונות ממדעי הרוח השונים, מדעי החברה והאמנויות, ויצר מהם סינתזה בין דיסציפלינות שונות.
נפטר בשנת 2019, בגיל מאה.
ארכיונו האישי מופקד במכון גנזים- ארכיון אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
מלון אנגלי עברי מאת בן עמי שרפשטיין ורפאל ספן, בעריכת צבי שרפשטיין, תל אביב: הוצאת שילה ניו יורק, על ידי דביר, 1961.
יורמסון; עורך המהדורה העברית: ב.
האמן בתרבויות העולם, תל אביב: עם עובד, תש"ל-1970.
תרבות סין, מרחביה: ספרית פועלים, תשל"ב-1972. מהדורה נוספת: רוח סין, אסיה הוצאה לאור, 2023.
החויה המיסטית, תל אביב: עם עובד, תשל"ב-1972.
פילוסופיה במזרח ופילוסופיה במערב, תל אביב: יחדיו, תשל"ח-1978.
האם אתה זוכר את זיגמונד פרויד: ילקוט עיונים, בעריכת בן-עמי שרפשטיין, תל אביב: 1976.
תולדות הפילוסופיה: מהרנסאנס ועד קאנט, תל אביב: משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תשל"ח-1978.
הפילוסופים כבני אדם: חיי הפילוסופים וטיב מחשבתם, תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ד-1984.
טבעה האוניברסלי של האמנות, תל אביב: עם עובד, תש"ן-1989.
ספונטניות באמנות: אלתור, תנועה, תמימות, טירוף, הפתעה, ליצנות, השראה, תל אביב: עם עובד, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ו-2006.
ציפורים, פילים ואמנים אחרים: הרהורים על אמנות בעלי-חיים וילדים; מאנגלית: אמנון כץ, תל אביב: הוצאת חרגול, תשס"ז-2007.
בן-עמי שילוני (נולד ב-28 באוקטובר 1937) הוא פרופסור אמריטוס לתולדות יפן בחוגים ללימודי מזרח אסיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוני 2012 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ולנשיא כבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן שהוקמה באותו חודש, חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הרחוק לשנת ה'תשפ"א (2021).
בן-עמי שילוני נולד בפולין באוקטובר 1937 לאברהם ויהודית שילוני ושהה בזמן מלחמת העולם השנייה כילד ברוסיה.
הוא עלה לארץ ב-1948 והצטרף עם הוריו לקיבוץ תל יצחק.
למד בבית הספר היסודי בקיבוץ, במוסד החינוכי במגדיאל ובאבן יהודה ואחר כך בבית הספר התיכון עירוני א' בת"א.
הוא שירת בצבא בשנים 1956–1958 והשתתף במבצע קדש.
ב-1958 הוא החל את לימודיו באוניברסיטה העברית ולמד היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון והיסטוריה לתואר שני.
היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים ושימש כעורך "פי האתון".
ב-1965 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני בהיסטוריה.
נושא עבודת הגמר שלו הוא פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, אותה עשה בהדרכתו של פרופסור יעקב טלמון.
מיד לאחר מכן יצא ליפן, על סמך מלגה של משרד החינוך היפני, ללמוד את השפה וההיסטוריה של יפן.
אחרי לימודים של שנתיים באוניברסיטת ICU בטוקיו, הוא התקבל לאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שם זכה ב-1971 בתואר דוקטור בהיסטוריה של יפן ומזרח אסיה, בהנחייתו של פרופסור מריוס ג'נסן.
אחרי הוראה של סמסטר אחד באוניברסיטת קולוראדו, הוא שב לארץ באותה שנה והתקבל להוראה באוניברסיטה העברית, בחוגים של מזרח אסיה והיסטוריה.
בשנים 1971–1973 הוא לימד גם באוניברסיטת חיפה.
ב-1985 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בנוסף להוראתו, הוא שימש גם כמנהל המכינה הקדם-אקדמית, ראש מכון טרומן לקידום השלום, ראש החוג ללימודי מזרח אסיה, וחבר בוועדה המתמדת של האוניברסיטה.
הוא הוזמן ללמד, כפרופסור אורח, באוניברסיטאות הארוורד וקולורדו, והיה עמית מחקר באוניברסיטאות טוקיו, ברקלי, אוקספורד וקיימברידג'.
שילוני פרסם ספרים ומאמרים רבים באנגלית, בעברית, וביפנית, שהקנו לו שם של מומחה עולמי בהיסטוריה ותרבות יפן.
שני הספרים שלו בעברית, על ההיסטוריה והתרבות של יפן, הם הראשונים והיחידים שנכתבו עד כה על נושא זה בשפה העברית.
ספרים אלה משמשים כספרי הלימוד בנושא יפן בכל האוניברסיטאות והמכללות בארץ.
ספריו באנגלית תורגמו גם ליפנית והוא מוזמן מדי פעם ליפן לשאת הרצאות אורח.
פעמיים, ב-1996 וב-2005, הוענק לו פרס מילקן של האוניברסיטה העברית על הצטיינות בהוראה.
ב-2000 הוא קיבל מן הקיסר היפני את אות ההצטיינות הגבוה: כוכב הזהב והכסף של מסדר האוצר הקדוש, על פעילותו בהפצת תרבות יפן.
על אף שהוא פרש מהוראה ב-2006, הוא ממשיך ללמד בהתנדבות.
הוא מוזמן לעיתים קרובות לשמש פרשן לענייני יפן וקוריאה בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות היומית וכותב מאמרים וביקורות ספרים בנושאי יפן ומזרח אסיה.
שילוני התלווה לשר החוץ משה ארנס בביקורו הרשמי ביפן ב-1989. במאי 2007 ערכה האוניברסיטה העברית כנס בינלאומי לכבודו, לרגל פרישתו, שבו השתתפו מומחים ליפן מרחבי תבל, ההרצאות בכנס זה התפרסמו בשני קובצי מאמרים.
ב-11 בנובמבר 2009 פרסם העיתון היפני החשוב "אסאהי שימבון" ראיון גדול איתו על הקיסר היפני, במלאת 20 שנה למלכותו.
באוקטובר 2010 זכה בפרס "קרן יפן".
זוהי הפעם הראשונה מאז ייסודו של הפרס ב-1973 שחוקר ישראלי זוכה בו.
לרגל הזכייה בפרס הוא התקבל על ידי הקיסר והקיסרית בארמון.
הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי המזרח הרחוק לשנת ה'תשפ"א (2021).
היה נשוי ללנה שילוני, פרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית ומבקרת ספרות.
להם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי ומחברת ספרי לימוד בגאוגרפיה, ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת ועורכת תוכניות בערוץ 12.
בן-עמי שילוני חקר שלושה נושאים עיקריים: א.
הצבא היפני ומלחמות יפן במאה העשרים, ב.
הצבא היפני ומלחמות יפן במאה העשרים
פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי
זה היה נושא עבודת המוסמך של בן-עמי שילוני באוניברסיטה העברית, שהייתה חידוש כשנכתבה בשנת 1965. מסקנת העבודה הייתה שפצצות האטום לא היו נחוצות להכנעת יפן, אלא הוטלו עליה במסגרת המלחמה הקרה על מנת להרתיע את ברית המועצות.
בסוף אותה שנה הגיע לאותה המסקנה גאר אלפרוביץ' בספרו.
זה היה שם ספרו הראשון של שילוני: Revolt in Japan: The Young Officers and the February 26, 1936 Incident, שראה אור ב-1975 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
הוא עוסק במרד הנפל של 26 בפברואר 1936, שארך ארבעה ימים בסך הכול.
זהו הספר היחידי שנכתב עד היום בשפה האנגלית על נושא זה והוא תורגם ליפנית.
הקצינים הצעירים שחוללו את המרידה הזאת תוארו בספרי ההיסטוריה כסוג של פשיסטים יפנים מכיוון שהם רצו להפיל את המשטר שהיה בחלקו ליברלי, רצו שהצבא יתפוש את השלטון ושמדיניות החוץ תהיה תקיפה יותר.
לאחר ששילוני חקר את הנושא הוא גילה שיש הבדלים בין הקצינים הללו לבין הפשיזם והנאציזם באירופה בשנות השלושים.
ראשית, ביפן לא היה מנהיג כריזמטי בולט.
הקיסר מילא פונקציה של מנהיג, אך הוא היה דמות סמלית בלבד.
הקצינים הושפעו מהפשיזם באירופה, אך גם הושפעו מהשמאל באירופה.
היה רעב ומשבר כלכלי קשה בכפר והקצינים המורדים רצו ממשלה שתפתור את בעיית העוני והרעב.
גישתם הייתה שיפן נשלטת על ידי קבוצה של בעלי הון ופוליטיקאים מושחתים ויש להפיל משטר זה ולהקים במקומו משטר מהפכני.
שילוני מראה כי הקצינים הצעירים לא נהו אחרי היטלר.
המודל שלהם הייתה הרסטורציה של מייג'י, ההפיכה שבשנת 1868 הפילה את השוגון, החזירה רשמית את השלטון לקיסר והפכה את יפן למדינה מודרנית.
הם קראו לזה הרסטורציה של שואה (שם התקופה שבה שלט הקיסר הירוהיטו, 1926-1989).
הם דגלו במדינת רווחה, הלאמת הרכוש הגדול, שוויון זכויות וצמצום הקפיטליזם.
לאחר שיפן תעשה רפורמה בעצמה, הם רצו שיפן תצא לשחרר את אסיה מהאימפריאליזם המערבי של הבריטים והרוסים והם ראו בסין ובארצות הברית את ידידיה של יפן.
האידאולוגיה שלהם נפרשה בספר שכתב ההוגה הנערץ עליהם קיטה איקי.
מכאן מסיק שילוני שזו אינה אידאולוגיה פשיסטית כפי שנטען והם גם לא הקימו מפלגה.
הם ביצעו מעשי טרור, רצחו גנרל ושר והשתלטו על מרכז טוקיו, אולם דבר זה היה כאין וכאפס לעומת האלימות הפשיסטית באירופה.
הקצינים לא פגעו בעוברי אורח, לא פגעו בזרים ומרידתם כשלה בסוף.
לממשלה הייתה בעיה איך להילחם בהם כי היו להם תומכים בחוגים שונים, כולל הנסיך צ'יצ'יבו, אחיו של הקיסר.
המורדים נכשלו מכיוון שהצי היה נגדם והקיסר הירוהיטו היה נגדם ודרש בתוקף מהצבא להכניע אותם.
התעוררה בעיה איך עושים זאת, מאחר שהם השתלטו על מרכז טוקיו.
על מנת להביסם השתמשו השלטונות בלוחמה פסיכולוגית: הם תלו שלטי פרסומת על גבי בלונים וקראו לחיילים ברדיו לחזור לבסיסיהם במצוות הקיסר, מי שיחזור ייסלח לו ומי שלא יחזור יירה כבוגד.
הקצינים הרשו לחיילים לחזור לבסיסיהם והם עצמם החליטו ללכת למשפט, כדי להציג את כל האידאולוגיה שלהם.
אבל הצבא התחכם להם, עשה להם משפט שדה, הם קיבלו עונש מוות והוצאו להורג בירייה.
פוליטיקה ותרבות בזמן המלחמה ביפן
יפן במלחמת העולם השנייה הייתה נושא ספרו השני של שילוני Politics and Culture in Wartime Japan, שראה אור בהוצאת קלארנדון שבאוקספורד ותורגם גם ליפנית.
עד למחקרו של שילוני תוארה יפן כחלק מהעולם הפשיסטי ביחד עם גרמניה הנאצית ואיטליה.
שילוני מראה בספרו שאמנם יפן לא הייתה דמוקרטיה והיא נלחמה לצדן של המדינות הפשיסטיות, אבל המשטר שלה היה שונה לחלוטין מאלה שבגרמניה ואיטליה.
השלטונות לא הרגו את מתנגדיהם ולא היו ביפן מחנות ריכוז, אף כי מתנגדי המשטר הוכנסו לבתי סוהר.
האינטלקטואלים היפנים התלהבו מהמלחמה, כי הם האמינו שיפן משחררת את אסיה.
היפנים ביצעו פשעי מלחמה רבים, אבל לא התפתחה אצלם אידאולוגיה של עליונות גזעית הטוענת כי ישנו עם שצריך להרוג אותו.
היפנים טענו שהם משחררים את אסיה בשם אחוות האחים ולא בשם עליונות גזעית.
היפנים הצילו יהודים ולכך מוקדש פרק מיוחד בספר.
הם האמינו לתאוריה של היטלר שהיהודים שולטים בעולם, אך חשבו שמשום כך עליהם לחבור אל היהודים ולהסתייע בהם.
בזמן המלחמה לא היה משטר טוטליטרי ביפן, הפרלמנט המשיך להתקיים, בתי המשפט המשיכו לפעול, מנהיגים התחלפו והיו פוליטיקאים שהתנגדו לממשלה.
היה משטר סמכותי חזק, שלא התיר אופוזיציה גלויה, אבל יפן לא הייתה מדינה פשיסטית.
זהו תחום מחקרו השלישי של בן-עמי שילוני ושם ספרו שתורגם ליפנית ולבולגרית The Jews and the Japanese: The Successful Outsiders.
בנושא זה עסק שילוני בשני מישורים: האחד הוא ההשוואה התרבותית בין היפנים והיהודים והשני הוא הקשרים ביניהם.
עד למחקרו איש לא עסק בנושא זה בצורה זאת.
שילוני רואה ביפנים וביהודים שני עמים בעלי תודעה עצמית מפותחת המרגישים נבדלים משאר העמים, היו קווי דמיון מסוימים בין הגטו היהודי לבין ההסתגרות היפנית.
בשני העמים קיים פרקטיקולריזם ותחושה של דת והיסטוריה שונים.
אבל מצד שני, הייתה אצלם תמיד אמביציה חזקה לקלוט את הטוב שבחברות אחרות ולעלות עליהן.
זה היה שילוב מיוחד של שמרנות ופתיחות.
מכאן מסביר שילוני את ההצטיינות הגדולה של היהודים והיפנים, אבל ככל שהם הצליחו, הם עוררו על עצמם שנאה ועוינות.
האנטישמיות פרצה כאשר הגויים חששו שהיהודים מנסים להתחרות בהם ולעלות עליהם, ודבר דומה קרה אצל היפנים.
דמיון נוסף שמזהה שילוני הוא ששתי החברות דחו את הנצרות.
היהודים דחו את הנצרות כי הדת חשובה להם ואילו היפנים דחו את הנצרות כי הדת אינה חשובה להם.
הדבר נראה בעיני המערב הנוצרי כמשהו שטני, איך אלוהים מרשה שכופרים יצליחו?
ההסבר שניתן לכך היה שהיהודים מרמים והיפנים מעתיקים ושניהם רוצים לתקוע סכין בגב של החברה המערבית.
שילוני מנסה להראות כיצד שני העמים התאוששו מן הטרגדיות שפקדו אותם במלחמת העולם השנייה.
היהודים הבינו שהאסון פקד אותם בגלל חולשתם ולכן הקימו את מדינת ישראל, בעוד שהיפנים הבינו זאת באופן הפוך.
הם ייחסו את האסון שלהם להסתמכות שלהם על כוח הזרוע ולכן הסיקו כי עליהם לוותר על כוח צבאי ולהתרכז בעסקים ובמסחר.
החלק השני של הספר עוסק בקשרים בין שני העמים: היהודים הראשונים שהגיעו ליפן, כיצד היפנים שמעו על היהודים לראשונה ואיך הם ראו האחד את השני.
במלחמת רוסיה–יפן של 1905-1904 הממשלה הרוסית גייסה הרבה יהודים לצבא.
בצבא הרוסי מחצית מהרופאים היו יהודים, יהודים רבים נפלו בקרב ורבים הצטיינו בו כמו יוסף טרומפלדור.
שילוני מראה כי למרות זאת הלב היהודי היה בצדה של יפן.
מחבר התקווה נפתלי הרץ אימבר פרסם קובצי שירה בעברית וביידיש ובהם שירי הלל ליפן.
גם שלום עליכם ועיתון הצפירה שיבחו את יפן.
שילוני מראה כיצד היהודים סייעו ליפנים לנצח במלחמת רוסיה–יפן.
היפנים נתקלו בבעיה קשה של מחסור בכסף.
לצורך כך טקהאשי, סגן נגיד הבנק המרכזי של יפן, יצא ללונדון לגייס הלוואות.
שם הוא פגש את יעקב שיף, מנהל בנק גדול בארצות הברית.
שיף, שכעס על הפוגרומים ברוסיה, הילווה כסף לממשלת יפן ושכנע בנקים אחרים להלוות גם הם.
לאחר המלחמה הוזמן שיף ליפן לקבל מידי הקיסר את האות הכי גבוה שהיה קיים בשביל זרים.
במחנות השבויים הפרידו היפנים בין הרוסים לבין אחרים כמו היהודים, כדוגמת טרומפלדור, שקיבלו תנאים מועדפים מכיוון שהיפנים רצו לעורר מרידות נגד שלטון הצאר ברוסיה.
בשנות ה-20 הגיעו ליפן מוזיקאים יהודים שונים.
איינשטיין הגיע ב-1923 ליפן וזכה שם לכבוד גדול מאוד.
מצד שני החלה ביפן גם אנטישמיות.
לא פעם אותם אנשים שהתלהבו מהיהודים התלהבו דווקא מסיפורים אנטישמיים.
האנטישמיות ביפן מופצת לא פעם על ידי יפנים המאמינים לסיפורים על שליטת היהודים בעולם.
קיסרי יפן הם תחום מחקרו השלישי של בן-עמי שילוני, בו הוא עוסק עד עצם היום הזה.
הקיסר היפני נחשב קדוש כצאצא של אלת השמש.
הקיסר הנוכחי נחשב ל-125 במספר בשושלת שמעולם לא התחלפה, למרות שהקיסרים הראשונים הם אגדיים, אך השושלת הנוכחית קיימת לפחות מהמאה ה-6 לספירה.
מצד שני, הקיסר היפני חסר כוח, שולטים בשמו.
הקיסר הירוהיטו היה בן בריתו של היטלר ולמרות שיפן הובסה באופן מוחלט, הוא נותר על כס החרצית עוד 44 שנים לאחר המלחמה.
הקיסרים היו משכילים מאוד, הירוהיטו היה חוקר של יצורים ימיים וגם הקיסר הנוכחי הוא מדען.
בעקבות הכנס שנערך לכבודו של שילוני עומד לראות אור הספר על הקיסרים ביפן המודרנית (Emperors of Modern Japan) בעריכתו.
שילוני כתב בספר הזה את ההקדמה ושני מאמרים.
מאמר אחד עוסק בביקורת של חוגי הימין הקיצוני על הקיסר מכיוון שהוא לא מספיק לאומי ומסורתי לטעמם, יותר מדי דמוקרטי, פרו-מערבי ואנטי-מסורתי.
עד כה ידוע היה שהשמאל ביקורתי כלפי הקיסר, אך שילוני מראה כי בעוד שהשמאל ביקורתי כלפי מוסד הקיסרות, הרי הימין ביקורתי כלפי הקיסר עצמו.
במאמר השני בספר בוחן שילוני את יחס הקיסרים לדת הנוצרית.
מצד אחד, הקיסרים הם כוהנים של אלת השמש בדת השינטו.
מצד שני הקיסרים היפניים בתקופה המודרנית גילו עניין גדול בנצרות ונוצרים הגיעו לעמדות מפתח בארמון הקיסר.
לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, בזמן משטר הכיבוש האמריקאי, סבר הגנרל דוגלאס מקארתור, ראש שלטונות הכיבוש ביפן, שכדי שהקומוניזם לא ישתלט על יפן, יש לנצר אותה.
הוא ניסה לנצר את בני המשפחה הקיסרית.
תחילה הם גילו עניין בכך, שרו שירים נוצריים ולמדו תנ"ך ובשנים 1948-1946 היה נדמה שהם עומדים להתנצר, אולם הדבר לא קרה.
חינוכה של אשת הקיסר הנוכחית הוא קתולי ועד היום יש השפעה נוצרית מסוימת בארמון הקיסר.
ספרו של שילוני ביפנית "כלכלת הקיסר" מראה שקיומו של מוסד הקיסרות העניק יתרונות כלכליים ליפן.
הוא העניק לה יציבות רגשית בזמן של שינויים גדולים.
חברות שעוברות שינויים גדולים עלולות להתפורר, הקיסר אמנם לא שלט, אבל היה לעמו מעין עוגן.
ספרו: Enigma of the Emperors: Sacred Subservience in Japanese History ראה אור באנגלית בשנת 2005, שנתיים לפני כן יצא בתרגום ליפנית, שמו ביפנית הוא "הקיסר כדמות אם".
יפן היא המדינה היחידה בעולם בה יש כיום קיסר.
הספר הזה מתמודד עם השאלה איך אותה שושלת קיסרית מלכה כל כך הרבה זמן.
ההסבר המקובל לפיו היה זה מכיוון שהקיסר היה קדוש, אינו עומד לדעת שילוני במבחן המציאות.
כי קדושים היו גם הקיסרים הסינים, הפרעונים במצרים העתיקה, הקיסרים הרומיים.
הסיבה שמביא שילוני היא שבעוד שבמקומות אחרים לקיסרים היה כוח ולכן סילקו אותם כשהתחלף השלטון, הרי ביפן הקיסר נתן גושפנקא והכוח שלו היה סמלי ולכן לא היה צריך לסלקו כשהתחלף השלטון.
שילוני מבחין בין שני סוגי שלטון: שלטון אבהי – צבאי וסמכותי, כמו בסין, ושלטון אימהי - המעורר אהבה וחובה כלפיו, אבל אינו שולט בכוח הזרוע.
מכאן שם הספר ביפנית:"הקיסר כדמות אם".
שילוני חולק על השימוש הנוכחי בתואר קיסר, יפן אחרי 1945 נקראת מדינת יפן ולא קיסרות.
לקיסר היפני תארים רבים בשפה היפנית, המקובל כיום הוא טנו Tennō, שפירושו 'מלך השמים'.
אבל כבר 150 שנה קוראים לו באנגלית emperor ובעברית קיסר ובחוקים שתורגמו לאנגלית הוא מכונה קיסר.
משמעות המילה קיסר היא שליט על, מלך המלכים, אך במקרה של הקיסר ביפן אין מלכים מתחתיו.
לדעת שילוני העם היפני אינו יודע כיום כיצד להתייחס לקיסר.
לפי החוקה שהתקבלה ב-1947 הקיסר הוא סמל.
הצעירים כיום כלל אינם מתעניינים בקיסר, בניגוד למצב שהיה קיים לפני המלחמה.
שילוני סבור שצריך להעניק לקיסר משמעות.
דת השינטו היא דת שסוגדת לטבע, שילוני הציע שהקיסר היפני יהיה סמל לא רק של העם היפני, אלא גם סמל של השמירה על הסביבה והדבר לדעתו ייתן לקיסר משמעות חדשה.
שילוני עוסק בספרו גם בעתיד של השושלת הקיסרית.
לפי החוקה היפנית רק גברים יכולים להיות קיסרים.
תקופה ארוכה לא נולדו לקיסר בנים, האחרון שבהם נולד ב-1965. בעבר, למרות שהטכנולוגיה הייתה פחות מפותחת הצליחו לשמור על שושלת גברית, זאת בגלל פילגשים ושימוש בענפים של המשפחה הקיסרית.
התעוררה בעיה חריפה, מה יעלה בגורלה של השושלת הזאת, שהתקיימה מאות שנים וכעת עלולה לגווע באופן ביולוגי.
ראש הממשלה קואיזומי הקים ועדה לצורך פתרון העניין והוועדה הגיעה למסקנות מהפכניות – לאפשר לבנות להיות קיסריות ולאפשר להן להתחתן עם גברים שאינם ממשפחת הקיסר, כך שהבנים והבנות מנישואין אלה יוכלו להיות קיסרים.
בכך יבוא הקץ לעקרון שהיה מקודש עד כה שתפקיד הקיסר עובר רק בקו הגברי.
שילוני סבר כי פתרון טוב יותר היה לפנות כמו בעבר לענפים אחרים של המשפחה הקיסרית.
הוא נתן דוגמאות מתחום הדת: הדלאי לאמה והאפיפיור – תפקידים שרק גברים יכולים למלא אותם; אצל היהודים כוהנים הם רק גברים, אין כוהנות.
לבסוף בעיה זו באה על פתרונה אחרי שאשת אחיו של יורש העצר הרתה לו וילדה בן זכר, שבבוא הזמן יירש את יורש העצר הנוכחי.
הספר ראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2011 והוא דן בנושאים שונים של החברה והתרבות ביפן, כפי שהמחבר רואה אותם, על סמך מחקריו במשך שנים רבות ועל סמך חוויותיו האישיות.
הפרק האחרון הוא אוטוביוגרפי ומתאר את דרכו של המחבר ליפן ואת קורותיו כמרצה וחוקר.
יפן המסורתית: תרבות והיסטוריה (הוצאת שוקן, 1995. מהדורה מתוקנת ומורחבת 2001).
יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה (הוצאת שוקן, 1997. מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
יפן במבט אישי (הוצאת שוקן, 2011).
השקפות יפניות על יהודים ויהדות (ירושלים: האוניברסיטה העברית, ספריית שז"ר, 1993).
"שנאת ישראל ללא יהודים: האידאולוגיה האנטישמית של יפן בתקופת מלחמת העולם השנייה", ציון, כרך 46, 2, (1981), עמ' 125–145.
"תופעת ההגירה ביפן המודרנית", אביגדור שנאן ושמואל אטינגר (עורכים), הגירה והתיישבות בישראל ובעמים, מרכז שזר, ירושלים, 1982, עמ' 335–341.
"כהונה ומלוכה ביפן", ישעיהו גפני וגבריאל מוצקין (עורכים), כהונה ומלוכה, מרכז שז"ר, ירושלים, 1987, עמ' 105–114.
"מלחמת האוקיינוס השקט: כישלונות מודיעיניים וסודיות שהזיקה", צ.
קובר (עורכים), מודיעין וביטחון לאומי, הוצאת מערכות, 1987, עמ' 85–91.
"קליטת התרבות המערבית ביפן: הטמעה בלי התבוללות", יוסף קפלן ומנחם שטרן (עורכים), התבוללות והטמעה, מרכז שזר, ירושלים, 1989, עמ' 249–260.
"תפיסת הייחוד ביפן: מבט של השוואה", שמואל אלמוג ומיכאל הד (עורכים), רעיון הבחירה בישראל ובעמים, מרכז שזר, ירושלים, 1991, עמ' 299–310.
"יפן וישראל: יחסים מתמשכים ומתפתחים", בנימין נויברגר (עורך), מלחמות והסדרים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1992, עמ' 441–452.
"יפן: יחסי גומלין בין כלכלה וערכים, לא בין כלכלה ודת", מנחם בן ששון (עורך), דת וכלכלה, מרכז שזר, 1995, עמ' 419–429.
בן ציון כ"ץ (18 בדצמבר 1875 – 2 בפברואר 1958) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון, זוכה פרס סוקולוב.
בן ציון כ"ץ היה בן יהדות ליטא, מהעיר דאוג.
אביו, סבו ואבי-סבו היו רבנים.
בהגיעו למצוות כבר היה בקי בש"ס ובפוסקים.
עוד בנערותו פרסם סדרת מאמרים ב"הצפירה", שבהם התפלמס עם רבנים בענייני איסור והיתר בשחיטה.
גדולי הרבנים של אותה תקופה הגיבו על דבריו מבלי דעת כי בר הפולמוס בן 17. בישיבה הכתירוהו בתואר "העילוי מדאוג".
הברון דוד גינזבורג, שהיה מזרחן, ופרופ' דניאל חבולסון, שהיה מומחה לשפות שמיות ולתולדות תרבויות המזרח, הזמינוהו לעבור לפטרבורג, בירת רוסיה באותה העת, על מנת להשתתף בהכנת פירוש לתלמוד הירושלמי.
כ"ץ לא למד בגימנסיה ולא הייתה לו תעודת בגרות, אך בעזרתו של חבולסון נכנס כשומע חופשי לאוניברסיטת פטרבורג.
כעבור זמן קצר פרסם ספר על תולדות יהדות רוסיה פולין וליטא, עליו קיבל את הפרס הספרותי ע"ש ליאון רוזנטל מטעם חברת מפיצי השכלה, והתחיל במחקרו על הצדוקים והפרושים.
בפטרבורג נפגש כ"ץ עם אנשי מדע, פוליטיקאים, וכן עם סופרים, עסקנים ופרקליטים יהודיים שנלחמו בגזירות המשטר הצארי עבור זכויות האזרח של היהודים ברוסיה.
בשנת 1903, בעודו בפטרבורג, נכנס כ"ץ לעולם העיתונות.
הישגו החשוב הראשון היה השגת רישיון להוצאת עיתון בשפה העברית בפטרבורג.
"הזמן" החל להופיע בפטרבורג בתחילה פעמיים בשבוע, ואחר כך כעיתון יומי.
מעל עמודיו פרסם כ"ץ מאמרי התקפה נגד ממשלת רוסיה והאשים אותה בארגון פרעות קישינב.
ב"הזמן" פורסם לראשונה "משא נמירוב" מאת חיים נחמן ביאליק, שבו הביע ביאליק את רגשותיו אחרי הפוגרום (השם "משא נמירוב" ניתן ליצירה בבחינת ויתור לצנזורה הצארית.
לימים פורסמה הפואמה בשמה הידוע "בעיר ההריגה").
שנים אחדות לאחר מכן העביר כ"ץ את "הזמן" לווילנה.
לאחר המעבר של עיתון ה"זמן" לווילנה פרסם כ"ץ שני פרסומים היסטוריים.
מעל עמודי עיתונו פרסם את "הכרוּז הוויבורגי", שצירי הדומה הראשונה הוציאו אחרי שהצאר פיזר אותה.
בכרוּז קראו להמונים הרוסיים להתקומם נגד המשטר.
כ"ץ עשה זאת יום אחד לפני הופעת הכרוז בעיתונות הרוסית.
הוא הדין בחוקת 1905: את תוכנה פרסם כ"ץ יום לפני הופעתה בעיתונות הרוסית.
העיתונות הרוסית העתיקה את תוכן התעודה ההיסטורית הזאת מעיתונו העברי של כ"ץ.
בשל פרסום "הכרוז הוויבורגי" ישב שנה במאסר בגורי-גורקי.
הוא שכנע את הפרקליטים הרוסים כי ה"מומחה" של הממשלה, הכומר פאריינטיס, שהופיע במשפט עלילת הדם כבקי בש"ס, הוא בעצם בור גמור.
הוא הציע לשאול אותו קבל עם ועדה: מתי חייתה בבא בתרא?
אוסקר גרוזנברג התנגד להצעה זו כי חשש שפאריינטיס ידע ש"בבא בתרא" הוא שם מסכת בתלמוד, והדבר עלול להשפיע לרעה על מהלך המשפט.
כשנשאל פאריינטיס בכל זאת "מתי חייתה בבא בתרא?" השיב שאינו יודע.
ביציע העיתונאים נשמע צחוקו של כ"ץ, ולכן הוציאו ראש בית הדין מן האולם למספר ישיבות.
בשנת 1929 עלה כ"ץ לארץ-ישראל והחל לכתוב ב"הארץ".
בהמשך עזב את העיתון והיה ממייסדי "הבוקר", ובמקביל המשיך לשלוח מאמרים ל"מורגן ג'ורנל", עיתון יידיש בארצות הברית.
בימי משפט רצח חיים ארלוזורוב הייתה עמדתו מנוגדת לזרם הכללי.
כ"ץ לא האמין כי הנאשמים - אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט - אכן ביצעו את הרצח, ופעל להוכחת חפותם.
על מעשהו זה כתב פרופ' יוסף קלוזנר בעיתון "המשקיף":
בשנים 1938 -1940 הוציא לאור וערך את העיתון "חדשות".
כ"ץ הבטיח לקוראים כי העיתון נועד "לציבור בלי נטייה מפלגתית, המחפש את האמת ללא משוא פנים.
'חדשות' העמיד לו למטרה לעורר את הציבור, את זה שאינו נתפס למפלגתיות יתרה, לעשות צעדים עד כמה שאפשר, כדי שהפירוד לא יגדל ביישוב.
על השאלה - עוד עיתון יומי חדש בארץ - ימצאו הקוראים תשובה."
בשנותיו האחרונות חזר כ"ץ לעיסוקיו המדעיים.
הוא פרסם את הספר "צדוקים, פרושים, קנאים, נוצרים" ועוד ספר בשם "רבנות, חסידות, השכלה", ומזמן לזמן המשיך להשמיע את דעותיו מעל העיתונות היומית.
הוא נפטר ב-1958 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
על פעולתו העיתונאית זכה בשנת 1956 בפרס סוקולוב.
אור נגה על שמי התלמוד: בשלשה מאמרים, ווארשא : מ"י האלטער ומאיר אייזענשטאדט, תרנ"ה.
ספר מזקנים אתבונן: דבר בעתו, הערות נחוצות בכל מקצועות התורה ...
הנוגעים להלכה בכלל, ולטריפות הריאה בפרט .., ווארשא : האחים שולדבערג, תרנ"ד 1893. והוצאה נוספת תל אביב: א' ציוני, (תשכ"ה).
שיחה תלמודית, ברלין, דפוס איטצקאווסקי, תרנ"ז.
הציונות בדברי ימי ישראל מימי גלות ספרד עד היום, ווארשא, אחיאסף, תרנ"ט.
הזמן : לכל ענייני העם העברי, למדע, ספרות וענייני המדינה.
האמת קודמת לשלום : לבוא הוועדה האנגלו אמריקאית לארץ, תל אביב : דפוס א' מוזס, [תש"ז].
לא אוכל להחשות : על דבר רצח ארלוזורוב, תל אביב : דפוס ארץ, 1933
האמת קודמת לשלום : אחרי שחרור כל הנאשמים ברצח ארלוזורוב.
מאמר בשלשה פרקים, תל אביב : דפוס א' מוזס, [תש"ז].
פרושים, צדוקים, קנאים, נוצרים : שיטה חדשה בחקר דברי ימי ישראל, 1948.
גילוי סוד המגילות הגנוזות במערת יריחו, תל אביב : נחום טברסקי, תש"י 1950.
רבנות, חסידות, השכלה : לתולדות התרבות הישראלית מסוף המאה הט"ז עד ראשית המאה הי"ט, תל אביב : אגודת הסופרים היהודים ליד דביר, תשט"ז 1956-תשי"ט 1958.
לקורות היהודים ברוסיא פולין וליטא : בשנות מאות השש עשרה והשבע עשרה לספירתם, ברלין : אחיאסף, תרנ"ט והוצאה נוספת (תל אביב : ציון), תש"ל
על עיתונים ואנשים, תל אביב, 1983.
בן-ציון הראל (הירשוביץ) (3 ביוני 1892 – 19 בספטמבר 1972) היה רופא ישראלי וחבר הכנסת.
הראל נולד בגולדינגן שבפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום בלטביה) וסיים בה את לימודיו בחדר ובגימנסיה המקומית.
לאחר מכן הוא למד כימיה באוניברסיטת ציריך ורפואה באוניברסיטת ברן.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1916. במהלך לימודיו הוא החל בפעילות באגודות ציוניות בשווייץ ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל ועסק עד 1934 ברפואה בעין חרוד.
ביוני 1927 נבחר למועצה המדיצינית של קופת חולים.
בפברואר 1928 מונה לוועדה לבחינת המאבק נגד התפשטות המלריה, מטעם ועד הבריאות.
הראל היה בין מקימי בית חולים העמק ועם פתיחת בית החולים באפריל 1930 שימש כמנהל בית החולים.
הוא מונה גם לרופא הראשי של קופת חולים כללית בצפון הארץ ובשנת 1935 נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בארץ ישראל.
בדצמבר 1935 הוא נמנה בין מייסדי אסותא בתל אביב והיה למנהלה הראשון.
בשנים 1940–1941 היה הממונה מטעם הוועד הלאומי ועיריית תל אביב על ענייני בריאות בשעת חירום.
בשנים 1946–1948, לפני קום המדינה, היה מנהל ענייני הבריאות בוועד הלאומי.
בשנת 1949 היה מייסד ומנהל בית חולים אלישע במרכז הכרמל בחיפה, במקביל לעבודתו כמנהל בית החולים אסותא.
הראל המשיך להחזיק בתפקיד מנהל אסותא במקביל לכהונתו בכנסת וגם לאחר פרישתו מהכנסת.
בשנת 1954 הוא דחה הצעה להתמודד על ראשות עיריית תל אביב.
במהלך הכנסת השנייה והכנסת השלישית כיהן הראל כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים.
בשנים 1962–1968 כיהן כיו"ר איגוד מנהלי בתי החולים בישראל.
בקיץ 1962 הוא התמנה לחבר מועצת הבריאות.
הראל נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב.
בן-בשט נולד בבולגריה ועלה לישראל בצעירותו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בירושלים והשלים תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל והוכשר כמפקד טנק וכקצין.
בשנים 1957–1961 למד בטכניון ולאחר מכן חזר לשרת בחיל החימוש בתפקידים שונים.
במלחמת ששת הימים היה בן-בשט, כקצין בדרגת סרן, חבר בחוליה של מחש"א 7100 בפיקוד רס"ן אלעזר ברק שהצטרפה לאוגדה 84 בציר ההתקדמות בסיני ועסקה בפעולות אחזקה ותיקונים שהחזירו טנקים למעגל הכשירות.
בן-בשט נמנה עם מפתחי הטנק שוט קל וזכה על פועלו זה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1970. בשנת 1973 הועלה לדרגת סגן-אלוף ושימש ראש ענף תכנון עבודות באגף האפסנאות.
בשנת 1975 מונה למפקד מרכז שיקום ואחזקה 7100 ובתקופתו פותח במרכז טנק המרכבה.
בשנים 1978–1983 שירת כקצין חימוש ראשי, בדרגת תת-אלוף.
בתקופתו נערך החיל לפריסת כוחותיו מחדש בעקבות הסכם השלום עם מצרים ופותחו מערכות נשק חדישות הכוללות אמצעי ראיית לילה.
לאחר פרישתו מצה"ל נמנה עם מייסדי עמותת חיל החימוש והחל לעסוק במגזר העסקי הפרטי.
נכון לשנת 1997 החזיק בן-בשט ב-20% מחברת די.אר.בי.
נפטר ב-24 במרץ 2025, נטמן בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
בן-ציון יהושע-רז (נולד בה' בסיוון ה'תרצ"ו, 26 במאי 1936) הוא סופר, חוקר עמים ויהודים במרכז אסיה ומוציא לאור עברי.
בן-ציון דוד יהושע-רז נולד בירושלים ב-26 במאי 1936, לבכורה יוכבד לבית אלקלעי, בת היישוב הספרדי הישן ולמולא רפאל יהושע-רז, שעלה מאפגניסטן בילדותו (1898).
מולא רפאל היה דמות ססגונית.
כמורה דרך הוביל שיירות על סוסים ופרדות ל'ארבע ערי הקודש' ונודע כמספר הסיפורים של השכונה בשבתות בין מנחה למעריב.
במלחמת השחרור נפצע קשה בהפגזה על ירושלים ולאחר סבל מתמשך מת מפצעיו.
בן-ציון הוא בן הזקונים משבעת האחים והאחיות.
עד פרוץ מלחמת העצמאות למד יהושע-רז בתלמוד תורה 'בני ציון'.
לאחר פציעת אביו במלחמה יצא לעבוד לפרנסת המשפחה.
חרף המחסור בבית, אמו דחפה אותו לחזור לספסל הלימודים.
בתום שנה חזר ללמוד והפעם בתלמוד תורה מתקדם 'מגן דוד'.
המורה להיסטוריה ותלמוד היה שמואל ספראי.