tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני חלקיה הנוספים של הטרילוגיה צולמו שנים מאוחר יותר: ואדי 1991-1981 צולם ב-1991, עשר שנים לאחר הסרט הראשון, וואדי גרנד קניון ב-2001.
ב-1982 ביים את הסרט התיעודי יומן שדה, שהיה החלק הראשון בטרילוגיה שעסקה באופן מובהק במציאות הפוליטית בישראל.
הסרט היה יומן שצולם בשטחים הכבושים לפני מלחמת לבנון הראשונה (1982) ובמהלכה, וגיתאי צילם שם מיום ליום את מה שהוא ראה, את אי הנוחות של החיילים הישראלים מול המצלמה, את סירובם להצטלם, את מצב הרוח של המתנחלים ואת ביטויי המחאה הפלסטינית.
המבקר הצרפתי יאן לארדו כתב עליו: .
חלקה השני של הטרילוגיה היה הסרט התיעודי תנו סיכוי לשלום שצולם ב-1994. הסרט הורכב מארבעה פרקים ועקב אחרי המהלכים לעיצוב הסכמי אוסלו.
הוא כלל שיחות עם יצחק רבין, שמעון פרס והנציגים הפלסטינים למשא ומתן.
פרקו הראשון, 'בארצות התפוז', היה מסע ממטעי ההדרים של קיבוץ יד מרדכי למטעי התפוזים ברצועת עזה, בו תיעד גיתאי את התושבים והעובדים באזור שעתיד היה להיות גבולם המשותף על פי ההסכם שהלך והתגבש.
בפרקו השני של הסרט, 'מהלכים פוליטיים', תיעד גיתאי את הזיכרונות, הפחדים והתקוות של המנהיגים המעורבים בהסכמי אוסלו, ביניהם יצחק רבין, ביל קלינטון, יאסר ערפאת, שמעון פרס, יצחק שמיר ונביל שעת.
בפרק השלישי 'שיח סופרים' שוחח גיתאי עם הסופרים עמוס עוז, אמיל חביבי, א.ב יהושע ונתן זך על המצב במזרח התיכון ועל האוטופיה שביצירתם.
חלקו הרביעי והאחרון של תנו סיכוי לשלום היה 'תיאטרון חיים', בו השחקן ג'וליאנו מר ואמו ארנה, פעילת שלום, הפעילו חוג תיאטרון קטן לילדים במחנה הפליטים בג'נין.
חלקה השלישי של הטרילוגיה היה זירת רצח (1996) שצולם בעקבות רצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995.
בשנות ה-80 עזב גיתאי לצרפת וחי שם כעשר שנים.
באותה תקופה עבד על מספר טרילוגיות.
הראשונה, בחנה את השפעות הקפיטליזם העולמי וכללה את הסרטים אננס (1983), בנגקוק-בחריין (עבודה למכירה) (1984) ותפוז (1998).
דייוויד לוסטד כתב על אננס:
הטרילוגיה השנייה עסקה בימין הקיצוני האירופי וכללה את הסרטים בעמק הוופר (1993), המלכה מרי (1993) ובשם הדוצ'ה (1994).
בעמק הוופר עקב אחר רצח שהתרחש ב-1992 בוופרטל, גרמניה, כאשר שני גלוחי ראש, נאו-נאצים, רצחו גבר שטען שהוא יהודי.
בסרט ריאיין גיתאי עדים, תושבים ושחקנים במשפט.
טרילוגיה נוספת הייתה טרילוגיית גלות, שכללה את הסרטים אסתר (1986), ברלין-ירושלים (1989) והולדת הגולם (1991).
אסתר סיפר את סיפורה של מגילת אסתר והיה מורכב מסדרה של "תמונות חיות" תיאטרליות, שאימצו קודים אסתטיים של המיניאטורה הפרסית.
ברלין-ירושלים סיפר את סיפוריהן של שתי נשים משני הקצוות של התרבות היהודית-ציונית בגרמניה בשנות ה-30. אלזה לסקר-שילר, משוררת אקספרסיוניסטית גרמניה, ומניה שוחט, מראשונות המהפכנים הציונים, שנפגשו (בסרט) בירושלים, עיר מיתית, אוטופית והיסטורית, וסיפורן נרקם ליצירת דימוי של התפוגגות האוטופיה.
בסרט הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים בוונציה, בהשתתפות השחקנים ליזה קרויצר, רבקה נוימן וג'וליאנו מר.
בשנת 1993, בעקבות ניצחונו של יצחק רבין בבחירות 92' והסכמי אוסלו, שב גיתאי לישראל, אך המשיך לשמור על קשריו עם תעשיית הסרטים בצרפת.
בשנים שלאחר מכן ביים את טרילוגיית הערים שעסקה בערים שונות בישראל וכללה את הסרטים דברים (1995), יום-יום (1998) וקדוש (1999).
דברים היה עיבוד לספרו של יעקב שבתאי 'זיכרון דברים' והתמקד בהווי הקיום של תל אביב.
יום-יום התרחש בחיפה והציג קומדיית מצבים פוליטית שנגעה ביחסים בין יהודים וערבים, בנים והורים, גברים ונשים.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה ב-1998 וזכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הסרטים בירושלים באותה השנה.
קדוש מוקם בשכונת מאה שערים בירושלים והציג דיוקן קיצוני וחמור של החיים בשכונה החרדית.
הסרט הציג שני סיפורי אימה, השזורים אחד בשני, על נשים הנשלטות על ידי גברים בשם הדת.
רבים בישראל ביקרו את הסרט ואת הדרך בה גיתאי בחר להציג החברה החרדית.
לעומת זאת הסרט זכה להצלחה מחוץ לישראל והתקבל כהישג לקולנוע הישראלי.
הוא הוצג במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל קאן ב-1999 והביא לגיתאי את ההכרה כבמאי בינלאומי.
השתתפו בו השחקנים יעל אבקסיס, מיטל ברדה, ליא קניג, יוסוף אבו ורדה, אורי קלאוזנר, רבקה מיכאלי ויורם חטב.טרילוגיה נוספת שהתמקדה באירועים היסטוריים חשובים לחברה הישראלית כללה את הסרטים כיפור (2000), עדן (2001) וקדמה (2002).
כיפור היה הסרט העלילתי המשמעותי ביותר עד אז שעסק במלחמת יום הכיפורים.
המבקרים שיבחו את הסרט על הדרך העניינית בה הציג גיתאי את המלחמה, אך יש שביקרו את הסרט כמוצר קר רגש וכחסר התפתחות עלילתית.
גיתאי הגן על יצירתו כמבטאת את זיכרונותיו האישיים ואת הדרך בה הוא ראה את המלחמה.
הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל קאן ב-2000 ונבחר לאחד מהסרטים החשובים בהיסטוריה של הקולנוע על ידי כתב העת הצרפתי 'מחברות לקולנוע' .
שיחקו בו לירון לבו, תומר רוסו, אורי קלאוזנר ויורם חטב.
הסרט עדן הוצג במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל ונציה ב-2001 והשתתפו בו סמנטה מורטון, דני יוסטון וארתור מילר.
הסרט קדמה סיפר את סיפורם של המעפילים שעם הגעתם לארץ נשלחו לקרבות לטרון.
הסרט הוצג גם הוא במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל קאן ב-2002 ובעקבותיו זכה גיתאי בפרס רוברטו רוסליני על מפעל חיים ב-2003 ובפרס פסטיבל הסרטים בירושלים על מכלול יצירתו.
בקדמה השתתפו אנדריי קשקר, הלנה ירלובה,מנחם לאנג ומוני מושונוב.
בשנת 2004 החל גיתאי לעבוד על טרילוגיה שעסקה בשאלת הגבולות.
הארץ המובטחת, חלקה הראשון של הטרילוגיה, עסק בסחר בנשים בישראל.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בוונציה ובו השתתפו השחקנים רוזמונד פייק, חנה שיגולה, יוסוף אבו ורדה, אן פריו, דיאנה בספצ'ני, ולהקת הרוק הישראלית היהודים.
בשנת 2005 ביים את אזור חופשי, בהשתתפות הכוכבת האמריקנית ממוצא ישראלי נטלי פורטמן, היאם עבאס והשחקנית חנה לסלאו אשר זכתה על תפקידה זה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן.
החלק האחרון של הטרילוגיה היה התנתקות משנת 2007, בו הפגיש גיתאי בין בחור ישראלי צעיר (לירון לבו) לבין אחותו (ז'ולייט בינוש) המתגוררת בצרפת בלוויית אביהם.
הם גילו אחד את השני מחדש כשברקע התמודדה ישראל עם תהליך ההתנתקות מגוש קטיף.
גיתאי לקח את המושג התנתקות גם למשמעות אישית וחקר את המונח הן רגשית והן אינטלקטואלית.
עוד השתתפו השחקנים ז'אן מורו, ברברה הנדריקס, דאנה איבגי, אורי קלאוזנר, ישראל קטורזה ואחרים.
בשנת 2012 ביים גיתאי את הסרט שיר ערש לאבי, שסיפר את סיפורו של אביו של גיתאי, האדריכל מוניו גיתאי-וינרויב.
הסרט היה מסע המתמקד בקשרים בין אב לבנו, בין ארכיטקטורה לקולנוע ובין אירועים היסטוריים לבין זיכרונות אישיים.
בשנת 2014 ביים את הסרט אנה ערביה בו ביקש גיתאי להעביר בשוט רציף אחד סיפור על דו קיום, זהויות לאומיות, היסטוריה וזיכרון.
בשנת 2015 ביים גיתאי את רבין, היום האחרון.
הסרט הוצג בתחרות הסרטים של פסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
גיתאי התמודד בסרטו עם שאלת הזיכרון של רצח רבין ועם רוח התקופה שקדמה לו.
הסרט שפך אור על המשבר הפוליטי-חברתי בו נמצאת החברה הישראלית, משבר שבמידה מסוימת החל עם רציחתו של ראש הממשלה יצחק רבין וגל ההסתה והשנאה שהכה בתקופה שלפניו.
גיתאי השתמש בקטעי ארכיון ושחזור עלילתי של מאורעות אותו היום.
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני כתב: "רבין, היום האחרון הוא לא סרט שמציע נחמה.
הוא גם לא סרט שמתיימר לחשוף את "האמת" סביב הרצח.
מבנהו המבולבל לכאורה משקף גם את הטראומה הלאומית וגם את רסיסי מה שנותר מאז מהחברה הישראלית, שקריאות דביקות לאיחוד מאולץ שלה נשמעות עד היום.
בעיקר הוא אומר - באמצעות השוט החותם את הסרט - שישנו קו ישר המחבר את הרצח לסיטואציה הפוליטית היום."
ביולי 2016 העלה גיתאי את מופע התיאטרון יצחק רבין, כרוניקה של התנקשות בפסטיבל אביניון שבצרפת.
גיתאי התבסס על זיכרונותיה של לאה רבין, אלמנתו של יצחק רבין, כדי לשחזר את האירועים שהובילו לרצח, תוך שימוש בארבעה קולות: שתי שחקניות שרה אדלר והיאם עבאס ושתי מוזיקאיות הפסנתרנית עדנה שטרן והצ'לנית סוניה וידר אטרטון.
המופע עלה גם בפילהרמונית של פריז ובמרכז לינקולן בניו יורק.
באותה שנה הגלריה Galerie Enrico Navarra and Sébastien Moreu הוציאה לאור את הספר עמוס גיתאי.
35 שנה לאחר יצירת הסרט יומן שדה, חזר גיתאי לשטחים הכבושים וביים את הסרט התיעודי ממערב לירדן.
הסרט הציג פלסטינים וישראלים שלא ויתרו על דרך השלום.
הוא תיאר כיצד נוצרו קשרים בעקבות ולמרות הכיבוש בין פעילי זכויות אדם, עיתונאים, אימהות אבלות ואף מתנחלים יהודים, שפעלו מתוך שליחות אזרחית.
הסרט הוצג בבכורה במסגרת "שבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן 2017. שנת 2018 הייתה שנה של פעילות ענפה עבור עמוס גיתאי, שהוזמן להציג שני סרטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה.
הראשון רכבת קלה, קומדיה שהציגה את השִגרה היום יומית ברכבת הקלה בירושלים, המחברת בין מזרח העיר למערבה ובין תושביה.
בסרט השתתפו 36 שחקנים ושחקניות מישראל, מפלסטין ומאירופה, ביניהם: יעל אבקסיס, חנה לסלאו, מת'יו אמלריק ופיפו דלבונו.
הסרט השני היה מכתב לידיד בעזה שהתייחס למשבר המתמשך בין ישראל לעזה.
בסרט שני פלסטינים ושני ישראלים הקריאו טקסטים בהשראת מחמוד דרוויש, יזהר סלמינסקי, אמיל חביבי ועמירה הס, כמחווה למכתבו המפורסם של אלבר קאמי מ-1943, שבהשראתו ניתן השם לסרט.
גיתאי יצר מספר עיבודים קולנועיים לטקסטים ספרותיים לאורך הקריירה שלו:
בשנת 1995 יצר את הסרט זכרון דברים, עיבוד לספרו הקאנוני של יעקב שבתאי 'זיכרון דברים' (שראה אור בשנת 1977).
בסרט כיכבו אסי דיין בתפקיד צזאר, עמוס שוב בתפקיד ישראל וגיתאי עצמו בתפקיד גולדמן.
בשנת 2003 יצר גיתאי את הסרט עלילה, עיבוד לספרו של יהושוע קנז 'מחזיר אהבות קודמות'.
זהו סיפור טראגי-קומי שהתרחש בבית דירות בתל אביב והציג טיפוסים שונים ואקסצנטרים.
בשנת 2008 יצר גיתאי את הסרט מאוחר יותר, בהשראת הספר 'מאוחר יותר אתה תבין', רומן אוטוביוגרפי של , נשיא רשת הטלוויזיה ארטה ומבכירי אישי התרבות של צרפת, שסיפר את סיפור התחקותו של סופר צרפתי אחרי עברה של אמו היהודייה (ז'אן מורו) ומשפחתה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2008 יצר גיתאי את הסרט כרמל בהשראת מכתביה של אמו אפרתיה (2004-1909).
זהו סרט יומני ששזר בצורה אסוציאטיבית זיכרונות מההיסטוריה המשפחתית בהשתתפות בני משפחתו של גיתאי - אפרתיה, קרן, בן, רבקה ועמוס גיתאי, לצד השחקנים קרן מור, מכרם ח'ורי, הלל לוסקי ואסי דיין.
בשנת 2010 ביים גיתאי את הסרט ורדים בתשלומים שהיה עיבוד לרומן מאת אלזה טריולה בכיכובה של השחקנית לאה סדו.
העלילה התרחשה בתקופת "שנות הניילון", אלה שסימנו את תחילתה של מגפת הצרכנות האובססיבית שהניחה יסודות לחברת השפע שביקשה להימלט הרחק מזיכרון מלחמת העולם השנייה והמחסור שהביאה עמה.
בשנת 2014 ביים גיתאי את הסרט צילי, בהשראת הסיפור 'צילי' מתוך קובץ הסיפורים הקצרים של אהרן אפלפלד 'הכותונת והפסים'.
הסיפור סיפר על הנערה צילי, שהסתתרה ביער ליד צ'רנוביץ' בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר שכל משפחתה נשלחה למחנות.
"החלטתי לגלם את סיפורה של צילי עם שלוש דמויות מגילאים שונים ושלושה קולות שונים של שרה אדלר, משי אולינסקי, וליה קניג.
כאילו היו לדור הזה של נשים צעירות בשואה חורים גדולים בביוגרפיה שלהן ושבעצם הן איבדו את השנים היפות של חייהן ולעולם לא יוכלו לחזור אליהן", סיפר גיתאי.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה 2014.
באוגוסט 2024, פורסם כי הסרט "למה מלחמה" בבימויו של גיתאי, הוקרן בבכורה עולמית ב-31 באוגוסט 2024 בפסטיבל הסרטים של ונציה, במסגרת התחרות הלא רשמית.
בסרט השתתפו אירן ז'קוב, מתייה אמלריק, מישה לסקו וג'רום קירשר.
הסרט התבסס על חילופי מכתבים בין אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד, שעסקו בשאלה כיצד ניתן להימנע ממלחמות.
בנוסף, הוא התבסס על יצירתה של וירג'יניה וולף, "Three Guineas", ומאמר של סוזן סונטג, "Regarding the Pain of Others", שדן באיקונוגרפיה של המלחמה.
גיתאי הסביר כי בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הוא שב לקרוא טקסטים שונים כדי להבין את השורשים של הרצון האנושי למלחמה והרג.
הסרט הציג דיאלוג בין איינשטיין ופרויד, וגיתאי בנה סביבו סרט שבו המלחמה לא נראתה בפועל.
הסרט היה נושא למכתב עליו חתמו יותר מ-300 אמנים, ביניהם במאים כמו האני אבו אסעד, שקראו להחרמת הסרט בשל מעורבות של חברות הפקה ישראליות שנאשמו בתרומה ל"כיבוש, אפרטהייד וג'נוסייד".
מיצבי קולנוע, הצבת תערוכות ופרסומי ספרים הם חלק מדרכו האמנותית של גיתאי.
הוא הציג ופרסם במוסדות מובילים בארץ ובעולם כמו מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות, מרכז פומפידו בפריז, המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMa) שבניו יורק, מוזיאון ריינה סופיה שבמדריד ועוד.
רבות מתערוכותיו הוקדשו להוריו מוניו ואפרתיה, כגון הרטרוספקטיבה שיזם ב-1996 במרכז פומפידו, העוסקת בעבודתו של אביו (הרטרוספקטיבה היחידה שהוקדשה לאדריכל ישראלי במוזיאון הפריזאי) או פרסום מכתבי אמו אפרתיה גיתאי: התכתבות 1994-1929 בהוצאת גלימאר, שנקראו על ידי ז'אן מורו בתיאטרון אודיאון.
בשנת 2011 הוא הציג את התערוכה עקבות, שהוצגה במוזיאון פאלה דה טוקיו (פריז), ב, גרמניה ובמשכן לאמנות בעין חרוד בישראל.
בתערוכה עקבות יצר גיתאי הליכה חזותית וקולית באינטימיות יוצאת דופן דרך דימויים שהוצאו מארבעה עשר סרטיו.
דימויים וצלילים, זה לצד זה, של החומות ההרוסות בתוכן נמצא רכושם של יהודים שנבזזו בזמן מלחמת העולם השנייה, או של קהל המזמר את "מוסוליני" במהלך מערכת הבחירות של נכדתו ועד השקט בווידאו שצולם באושוויץ.
מעוויתות המזרח התיכון ועד הוואלס הרך של זוג ותיק בערב המעצר שלהם, המסע שהציע גיתאי היה מאתגר ומטלטל, ועורר את אלימות ההיסטוריה וההדים שלה וייצר השתקפות אישית על שנאת הזרים ששינתה גורלות.
בכך, בנה גיתאי את התנאים הרגישים להעברת זיכרון של מקומות ואירועים.
באותה השנה חנך גיתאי את מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות במשרדיו הישנים של אביו בחיפה.
לאחר בימוי סרטו 'רבין, היום האחרון' בשנת 2015, המשיך גיתאי בחקירת רצח רבין בהצגת התערוכה כרוניקה של התנקשות ידועה מראש, שהוצגה במוזיאון הלאומי לאמנויות מהמאה ה-21 MAXXI ברומא, איטליה, (BOZAR), בלגיה וב- Fondation Lambert באביניון, בצרפת.
דרך עבודה עם קרמיקה, צילומים ומיצבי וידאו, אִפשר גיתאי קריאה שונה וחדשה של המאורעות שהובילו לרצח.
הוא הציג גם את התערוכה לפני ואחרי, בה הוצגו שני סרטים ניסיוניים שצילם במצלמת סופר 8 במלחמת יום כיפור ב-1973 - לפני ואחרי ו-שחור ולבן - יחד עם צילומי סטילס.
בלפני ואחרי חזר גיתאי לאירוע התרסקות המסוק שממנו הצליח להימלט ולהינצל כאשר היה בן 23. מצלמת הסופר 8 הציגה את המעיל הצבאי שלבש בזמן ההתרסקות שהפך להיות 'הדמות' המרכזית של הסרט.
יחד עם סדרת התצלומים שהוצגה, המשיך גיתאי את עבודת הפענוח שלאחר המוות, של אותו הרגע בו החוויה הופכת לזיכרון אישי.
זהו תהליך בו הנושא נעלם; מה שהופיע במקומו היה דחיסות קיצונית של חומר עבה, גרגירי, שתרגם את פִצְעי הזמן וגרם לתחושה ציורית להופיע.
אילו מצבים אמנותיים יכולים לתת תיאור נאות לאותו אירוע, לטראומה ההיא?
אילו עקבות נותרו בזיכרון - כמה שבועות אחרי, או ארבעים שנה אחרי?
מסע האמן הוזן בהדדיות ובמקביל הן על ידי הסרט והן על ידי צילום הסטילס.
בשנת 2019 הוא הציג את המיצג שדות זיכרון ב, בפריז.
דרך צילום וסאונד הוא הציג דיוקן עצמי, פנורמה של עבודתו, השזורה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בה שזורים מציאות ובדיון, אינטימיות והיסטוריה.
זוהי יצירה על זיכרון, זיכרון מקום ודייריו.
בגוף עבודתו של גיתאי ניתן למצוא גם עבודות לבמה.
בדומה לעניינו הקולנועי, גם ביצירתו התיאטרונית, התמקד גיתאי במתח שבין האישי וההיסטורי ובין המקומי והאוניברסלי.
רבות מיצירותיו הוצגו במוסדות מובילים בעולם, דוגמת פסטיבל אביניון בצרפת, הפילהרמונית של פריז ומרכז לינקולן בניו יורק.
בין יצירותיו, מטמורפוזה של מלודיה, בעקבות מלחמת בני אור ובני חושך, עם סמואל פולר וחנה שיגולה, מופע הפתיחה של הביאנלה של ונציה בשנת 1993, ומלחמת בני אור ובני חושך עם ז'אן מורו שהציגה בפסטיבל אביניון בשנת 2008.
הוא יצר את אפרתיה גיתאי: מכתבים, שעלתה בתיאטרון אודיאון בפריז ב-2010, גם כן עם ז'אן מורו שהקריאה את מכתביה של אמו.
בלנדין מאסון מ-France Culture כתבה:
יצירה נוספת הייתה רצח רבין - כרוניקה של רצח, שנוצרה בעקבות הסרט רבין, היום האחרון (2015) ועלתה בבכורה בפסטיבל אביניון ב-2016. בעבודה זו התבסס גיתאי על זיכרונותיה של לאה רבין, אשת ראש הממשלה, וייצר כמו משל משוחרר מכל פורמליזם.
ארבע גיבורות נשיות, ארבעה קולות שדִקלמו את הטקסט שהפך להיות טקסט שבין קינה לשיר ערש, שִחזרו את מהלך ההיסטוריה והאלימות חסרת התקדים בה התנגדו הכוחות הלאומניים לפרויקט השלום שהוביל יצחק רבין, על ידי שיסוי והסתה.
ארבעה קולות שצולמו, כאילו ב"תא הד", בין דימויים דוקומנטריים לתמציות מהספרות הקלאסית - אותו זיכרון חי שתמיד ליווה את הקולנוען והבמאי בהבנתו את המדינה והחברה הישראלית.
ב-2019, הגרסה הבימתית של מכתב לידיד בעזה, הועלתה בבכורה בפסטיבל ספולטו בארצות הברית.
היצירה היא מולטימדיה שובת לב, תובענית, מאתגרת ולירית.
בתקופה בה אמנות ובידור הפכו לעיתים למילים נרדפות, המחזה החזיר את האמון ביכולתו של התיאטרון לשאול שאלות פוליטיות ותרבותיות קשות.
הקהל לא היה יכול להישאר פסיבי, וקיבל על עצמו את המשימה הקשה של הבנת החוויה התיאטרלית אל מול מחשבותיו, תפיסותיו ודעותיו בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במקום להציע תיאוריה או פתרון, המחזה שימש כטריגר חזק לדמיון פוליטי נחוץ.
מכתב לידיד בעזה היה במקור סרט בן 34 דקות שהוקרן ב-2018 בפסטיבל ונציה.
נייג'ל רדון, המנהל של פסטיבל ספולטו, הציע לגיתאי לעבוד על גרסה תיאטרונית לפסטיבל.
רוב הטקסטים ורוב השחקנים היו משותפים בסרט ובעיבוד הבימתי שלו, ובכל זאת, באופן פרדוקסאלי, המבנה והתחושה של הסרט נראו תיאטרליים יותר לעומת הגרסה התיאטרונית בת השעה וחצי שהעניקה לצופים רושם של קולנוע.
עמוס גיתאי הרבה ללמד ולהשתתף בכנסים ברחבי העולם.
בשנת 2017, היה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, בה למד בצעירותו, שהציגה לקהל את עשייתו התיעודית והבדיונית.
דרך הקרנת חלק מסרטיו התאפשר לקהל לצלול לסוגיות הפוליטיות והחברתיות של ישראל, מעדשתו הייחודית של גיתאי.
כאדריכל מיומן, לגיתאי יש דרך ייחודית להבין ולייצג חוויה אנושית באמצעות זמן ומרחב ודרך הסרטים בית, עיר וגבול, שהוצגו כחלק מהסדרה, הצליח גיתאי להציג נרטיב ודימוי שלם מורכב יותר של ישראל בהקשר של שיח עולמי רחב.
בשנת 2018, לאחר שקיבל תואר פרופסור מקולג' דה פרנס בפריז, הוזמן גיתאי לתת שם סדרה של 12 שיעורים והרצאות שעסקו בעבודתו הקולנועית, מבחינה אתית, פוליטית ואמנותית, בשם 'לחצות את הגבולות'.
ב-2019 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
מאורעות ואדי סאליב (קצר, 1979)
ביקור קרטר בישראל (תיעודי קצר, 1979)
חיפוש אחר זהות (תיעודי, 1980)
יום חדש לגמרי (תיעודי, 1987)
גלגולו של ניגון (תיעודי, 1992)
כיפור: זיכרונות מלחמה (תיעודי, 1994)
מלחמה ושלום בווזול (תיעודי, במשותף עם אליה סולימאן, 1997)
ברוכים הבאים לסאו פאולו (במשותף עם עוד 12 במאים, 2004)
לכל אחד הקולנוע שלו: הדיבוק בחיפה (קצר, 2007)
מלחמת בני אור בבני חושך (2009)
קיימות - אדם, טבע וסביבה (סדרת טלוויזיה, 2016)
כיפור, רקוויאם למלחמה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2023
כרוניקה של התנקשות ידועה מראש, אביניון, 2016
תערוכה, גלריה תאדו רופאק, זלצבורג, 2015
עמוס גיתאי, ביוגרפיה מוזיאון ריינה סופיה, מדריד, 2014.
עמוס גיתאי ארכיטקטורה של הזיכרון, פריז, לוזאן, בריסל, 2014.
Before and After, גלריה תאדו רופאק, פריז, 2014. וילה קאסט, זלצבורג, 2016
Disaster / The End of Days, תערוכה קבוצתית, גלריה תאדו רופאק, פריז, 2013
ארכיטקטורה של הזיכרון, ארל, צרפת, 2012
אפרתיה גיתאי - מכתבים, המשכן לאומנויות עין חרוד ישראל, 2011
מוניו גיתאי-וינרויב - עקבות, המשכן לאומנויות עין חרוד ישראל, 2011
שיר ערש לאבי, מיצג וידאו על חדר האוכל בקיבוץ כפר מסריק אותו תכנן אביו, הארכיטקט מוניו גיתאי-ויינרויב, 2010
מלחמת בני אור בבני חושך, (בהשתתפות ז'אן מורו) פסטיבל אביניון, צרפת, 2008
מוניו-וינרויב / עמוס גיתאי – ארכיטקטורה וקולנוע בישראל, מוזיאון לאדריכלות, מינכן 2008–2009
מוניו-וינרויב / עמוס גיתאי – ארכיטקטורה וקולנוע בישראל, מוזיאון תל אביב, 2008-2009
תערוכה לזכרו של אביו מוניו גיתאי-וינרויב - עמוס גיתאי, אוליבייה סנקאלבר וליונל ריצארד, מרכז פומפידו, פריז 2006
שיכון ציבורי - מיצג וידאו רב מסכי.
מוזיאון לאומנויות עין חרוד, מוזיאון הרצליה, מוזיאון לאומנות מודרנית, סאיטאמה, יפן, 2000
פותחים שן זן - מיצג, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, 1998
תערוכת זיכרון לאביו מוניו גיתאי-וינרויב, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1994
רצח רבין - כרוניקה של רצח, Burg Theater, וינה, 2024; Theatre de la Ville, פריז, צרפת, 2020; הפילהרמונית של פריז, צרפת, 2018; John Anson Ford Theater, לוס אנג'לס, ארצות הברית, 2017; פסטיבל מרכז לינקולן, ניו-יורק, ארצות הברית, 2017; פסטיבל אביניון, צרפת, 2016
אפרתיה גיתאי: מכתבים, MoMa, ניו-יורק, ארצות הברית, 2020; Coronet Theater of London, אנגליה, 2019
מכתב לידיד בעזה, Coronet Theater of London, אנגליה, 2019; Theatre de la Ville, פריז, צרפת, 2019; פסטיבל ספולטו, צ'ארלסטון, ארצות הברית, 2019
מלחמת בני אור ובני חושך (עם ז'אן מורו), Odéon-Théâtre de l'Europe, פריז, צרפת, 2010; פסטיבל אביניון, צרפת, 2009; פסטיבל Athens Epidaurus, יוון, 2009
Open Shen Zen, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב, ישראל, 1998
מטמורפוזה של מלודיה, בעקבות מלחמת בני אור ובני חושך, עם סמואל פולר וחנה שיגולה, פתיחת הביאנלה של ונציה, איטליה, 1993; גיבלניה, איטליה, 1992
2017 - אביר לגיון הכבוד, צרפת
2011 - אות בוגר הטכניון על תרומה מיוחדת לפיתוח הקולנוע הישראלי.
2008 - פרס נמר הזהב על מפעל חיים, פסטיבל לוקרנו, שווייץ.
2007 - פרס על מכלול העבודה, פסטיבל סאן פאולו, ברזיל.
2005 - פרס על מפעל חיים – פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס.
2005 - פרס Distinguished Alumnus, מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, על תרומתו לתרבות הקולנוע.
2004 - אות הוקרה על פיתוח שפה קולנועית ייחודית בקולנוע הישראלי, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
2004 - אות השלום – על העשרת השפה הקולנועית – פסטיבל ונציה.
2002 - אות הוקרה למפעל חיים מטעם פסטיבל הקולנוע ירושלים.
2002 - פרס רוברטו רוסליני באיטליה על מפעל חיים.
2000 - עיטור אביר מסדר האומנויות של צרפת.
2000 - איש השנה לקולנוע בישראל.
אסתר (1986): סרט הביכורים הטוב ביותר - פסטיבל טורינו לקולנוע צעיר (במשותף עם "שחור ולבן")
ברלין ירושלים (1989): פרס חבר השופטים - פסטיבל איסטנבול
ברלין ירושלים (1989): פרס המבקרים - ציון לשבח
ציון, אוטו-אמנציפציה (1998): פרס יונסקו
הארץ המובטחת (2004): פרס "קולנוע למען השלום"
יום יום (1998): פרס וולג'ין לסרט עלילתי באורך מלא
יום יום (1998): התסריט הישראלי הטוב ביותר (במשותף עם דובר קוסאשווילי על "עם חוקים")
קדוש (1999): פרס הסרט הזר הטוב ביותר שאינו דובר אנגלית - פסטיבל הקולנוע העצמאי הבריטי
כיפור (2000): פרס פרנסואה שאלה - פסטיבל קאן
קדמה (2002): הסרט הטוב ביותר - פסטיבל סאו פאולו
אזור חופשי (2005): פרס השחקנית הטובה (חנה לסלאו), פסטיבל קאןמועמדויות
כיפור (2000): פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר
קדמה (2002): הסרט הטוב ביותר - פסטיבל בנגקוק
פרס דקל הזהב - פסטיבל קאן:
פרס אריה הזהב - פסטיבל ונציה:
פרס "Golden Spike" - פסטיבל ויאדוליד:
אפרתיה גיתאי – מכתבים, ידיעות ספרים, ישראל, 2011
עמוס גיתאי, ריצ'רד אינגרסול, מוניו גיתאי-וינרויב, ארכיטקט באוהאוס בישראל, אלקטרה, מילנו, 1994
ספרים המוקדשים ליצירתו של עמוס גיתאי
ז'אן מישל פרודון, גיתאי X2X3, מצרפתית: דפנה רז, רסלינג, 2007.
אירמה קליין, עמוס גיתאי, קולנוע, פוליטיקה, אסתטיקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2003
עמוס ירקוני (במקור: עבד אלמג'יד ח'דר אלמזאריב; בערבית: عبدالمجيد خضر المزاريب, בתעתיק מדויק: עבד אלמג'יד ח'צ'ר אלמזאריב; 1 ביוני 1920 – 7 בפברואר 1991) היה קצין ישראלי, ממוצא בדואי ששירת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בתפקידיו האחרונים כיהן כמפקד סיירת שקד ומושל מרכז סיני.
קיבל את עיטור המופת ושלושה צל"שים.
נולד בשם עבד אל־מג'יד ח'דר אל־מזאריב בכפר נאעורה, בתקופת המנדט, בן לשבט הבדואי אלמזאריב השוכן באזור נהלל והגלבוע.
בשנת 1936 הצטרף לכנופיות שהציתו את צינור הנפט כירכוכ-חיפה.
בגלל סכסוך פנימי נמלט ל"קבוצת שמרון" שהורכבה מבני נהלל, וקשר קשרים עם "ההגנה" דרך משה דיין.
בשנת 1947 עבד כפועל פשוט בבתי הזיקוק.
כאשר נודע לו על הטבח שערכו פורעים ערבים בפועלים יהודים, רץ לביתן החשמלאים, הזהיר אותם וייעץ להם להימלט לפני בוא ההמון הפורע.
בכך הציל שישה חשמלאים מצוות בתי הזיקוק.
במאי 1948 התגייס לצה"ל, והחליף את שמו לעמוס ירקוני.
לדבריו, החליף את שמו מסיבות ביטחוניות, כמו גם כדי להקל על היגויו בפי חבריו לנשק, שרובם היו יהודים.
השם "ירקוני" נגזר משם המשפחה המקורי שלו בערבית: ח'דר שפרושו בעברית, ירוק.
חברו הקרוב היה הקצין איתן ירקוני שהביע הסכמה לשימוש בשמו.
בצה"ל שירת ב"חיל המיעוטים" ונודע כגשש וכסייר מעולה.
הוא נפצע פעמיים במהלך שירותו בהתקלויות, איבד את ידו השמאלית ונפגע ברגלו.
בשנת 1953 עבר קורס קצינים.
ב-1955 הציע לו קצין הקשר למיעוטים בצה"ל, חיים לבקוב, להקים את יחידות הגששים בסיירות המובחרות, בהמשך השתלב בפיקוד של יחידת המיעוטים ואחר-כך בסיירת שקד, שפעלה כיחידה עצמאית קטנה מאוד של פיקוד דרום לאיתור, בלימת ותפיסת חוליות מסתננים, מרגלים, אנשי מודיעין ופדאיונים מגבולות מצרים וירדן.
לזכותו של ירקוני נזקף פיתוח ויישום השיטה, איתה הצליחה יחידה קטנה יחסית לשמור על הגבולות הארוכים של פיקוד דרום.
במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטור המופת וציון לשבח.
בחורף 1959 במהלך מרדף אחר חוליית מחבלים שהסתתרו בתוך שיחייה עבותה בביצות חממה שמצפון לאשקלון, נפתחה עליו לפתע אש מטווח קצר וצרור שפגע בידו השמאלית גרם לקטיעתה.
למרות זאת המשיך לפקד על היחידה ולהפעיל רובה כאשר הניח את הקנה על הפרוטזה שלו.
אם בשנים הראשונות של היחידה נאספו אליה מיחידות שונות לא בצורה מסודרת, הרי משנת 1961 ואילך, החל ירקוני לגייס מחזורים שעברו ראשית טירונות בחטיבת הצנחנים.
לאחר סיום תפקידו כמפקד סיירת שקד, מונה למושל מרכז סיני.
ירקוני השתחרר מצה"ל בשנת 1969 בדרגת סגן-אלוף.
ירקוני השתקע עם משפחתו בבאר שבע, וילדיו גדלו בקרב האוכלוסייה היהודית.
בשנת תשמ"ה הוענק לו פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
עמוס ירקוני הלך לעולמו בשנת 1991, ונקבר, לבקשתו של רחבעם זאבי, בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו, ג'ורג'ט, שישה ילדים ונכדים.
אחיינו הוא ראש מועצה זרזיר לשעבר, אמיר מזאריב.
בסיס משמר הנגב המשמש את גדוד התובלה "אבירי הדרום" ואת גדוד הסיור של חטיבת גבעתי קרוי על שמו.
עיריית באר שבע קראה רחוב על שמו בשכונה ו' בעיר.
ותיקי סיירת שקד מתאספים מדי שנה ב-7 בפברואר ליד קברו ומזכירים את שבחיו ובעיקר את ערך אהבת המולדת ובניית האמון האישי בין פקודיו.
עמוס חורב (נולד ב-30 ביוני 1924, כ"ח בסיוון ה'תרפ"ד) הוא מפקד עבר בפלמ"ח ואלוף בצה"ל, איש מערכת הביטחון וכן נשיא הטכניון בשנים 1973–1982. זכה בשנת 2011 בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
עמוס חורב נולד כעמוס סוכצ'בר בירושלים ב-30 ביוני 1924. אביו, אליהו אליק סוכצ'בר, היה ממקימי תעש במחתרת בירושלים ומנהל בית המלאכה המכני של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כנער נמנה עם מקימי תנועת הנוער "גורדוניה" בירושלים.
למד בגימנסיה, ומגיל 14 היה חבר בארגון "ההגנה".
היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח עם הקמתו בשנת 1941. בתחילה שובץ לפלוגה ו' בגבעת חיים ואחר כך עבר לעין החורש.
בהמשך יצא לקורס מ"כים במשמר העמק, ולאחריו מונה למפקד כיתה בפלוגה ו' בכפר גלעדי.
אחר-כך יצא לקורס נשק כבד (נכב"ד) ומקלעים בינוניים בג'וערה.
בסוף שנת 1942 יצא לקורס מ"מים (קורס הקצינים של הפלמ"ח) בג'וערה, ולאחריו נתמנה לסגן מפקד מחלקה בפלוגה ו' בתל יוסף.
בהמשך מונה למפקד המחלקה והשתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית.
ב-1943 השתתף, יחד עם יוחאי בן-נון, בענישה בדרך של סירוס של אנס סדרתי ערבי.
ב-1945 מונה חורב למפקד פלוגה ו' בעין חרוד, ולאחר "ליל הגשרים" (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ח' בגדוד השישי.
כעבור זמן קצר מונה לסגן-מפקד הגדוד השישי.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת הראל תחת פיקודו של מפקד החטיבה יצחק רבין, ועם תחילת המלחמה פיקד על "שיירת חולדה".
ב-17 באפריל 1948 נשלח לכבוש את הכפר סובא אולם חזר לקריית ענבים בבוקר מבלי שמילא את המשימה.
במהלך המלחמה השתתף בקרבות רבים באזור ירושלים: במבצע נחשון, בכיבוש קטמון ומנזר סן סימון, בקרב בבית סוריק, בכיבוש בית מחסיר, בקרבות דרך בורמה, בקרבות באזור לטרון, בכיבוש צרעה, הר-טוב ואחרים.
לקראת סוף המלחמה, עם תום ההפוגה השנייה, הצטרף למפקד חזית הדרום יגאל אלון, מונה לעוזרו של רבין (קצין המבצעים של החזית), והשתתף במבצע אבק, במבצע יואב, בכיבוש באר שבע, אילת ובמבצע חורב.
בשנת 1949 מונה חורב לתפקיד קצין המבצעים של חזית הדרום, שהפכה לאחר זמן-מה לפיקוד הדרום.
חורב ביקש להשתחרר ולצאת ללימודי הנדסה, ובהוראת דוד בן-גוריון הוצע לו ללמוד על חשבון הצבא.
היציאה ללימודים התעכבה לזמן מה, ובינואר 1950, נשלח על ידי צה"ל ללימודים ב-MIT (המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס).
ב-1952 קיבל את התואר מוסמך במדעים בהנדסת מכונות.
עם שובו לארץ הקים את מחלקת אמצעי לחימה במטכ"ל, ועמד בראשה בשנים 1953–1954. ב-1954 מונה לתפקיד קצין חימוש ראשי (קחש"ר), תפקיד בו החזיק עד 1962.
במהלך כהונתו כקצין חימוש ראשי פיתח והרחיב את תחומי פעילותו של החייל, העלה את רמתו המקצועית וביסס את מעמדו בצה"ל.
בשנת 1962 יצא ללימודים מתקדמים ב-MIT, ובשובו, במרץ 1965, מונה בשנית לקצין חימוש ראשי במינוי מיוחד, ובאוקטובר 1965 הועלה לדרגת אלוף.
בשנת 1966 פרש מצה"ל ומונה לסגנו של פרופ' אפרים קציר, המדען הראשי של מערכת הביטחון.
בשנת 1968 חזר לשירות פעיל והתמנה לראש אגף אפסנאות (אג"א, היום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל) במטה הכללי.
שירת בתפקיד זה עד ספטמבר 1972. מאוקטובר 1972 ועד 1973 שימש בתפקיד המדען הראשי של מערכת הביטחון.
ב-1973 פרש סופית משירות הקבע.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש עוזר מיוחד של סגן הרמטכ"ל, האלוף ישראל טל.
עם פרישתו מצה"ל ב-1973 היה לנשיא הטכניון שבחיפה, תפקיד בו החזיק עד 1982.
בשנת 1974 מונה לראש ועדת החקירה להתרחשויות באסון מעלות
בשנת 1975 שימש יו"ר הוועדה המייעצת למחקר ופיתוח (מו"פ) ליד המדען הראשי של מערכת הביטחון
בשנת 1976 היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
כיהן כיו"ר רפא"ל במשך תשע שנים.
במהלך שנותיו תרם תרומה מכרעת בפיתוח הטכנולוגיה והתעשייה הביטחונית.
הוא חבר מועצת האוניברסיטה הפתוחה, חבר הנהלת הטכניון וסניף אגודת ידידי הטכניון בישראל, נשיא בית יגאל אלון ויו"ר ועדת פרס ביטחון ישראל.
ביוני 2010 מונה לחבר בוועדת הבדיקה לחקר המשט לעזה.
ביולי 2011, קיבל את פרס הנשיא על תרומה יוצאת הדופן לביטחון מדינת ישראל על מפעל חיים.
בנובמבר 2021, נחנך ונקרא היכל הספורט החדש בטכניון - ע"ש עמוס חורב, על תרומתו רבת השנים לטכניון ולמדינת ישראל.
ב-2022 זכה (יחד עם האלוף ישעיהו גביש) בפרס הרצוג לתרומה ייחודית לישראל.
ב-2025 קיבל את אות "יקיר רמת השרון".
חורב היה נשוי לשושנה (אשת חינוך, יועצת המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון) עד לפטירתה בשנת 2015.
בנם יחיעם, שנולד ב-1947, קרוי על שם יחיעם ויץ, שנהרג בליל הגשרים.
בתם הצעירה נירה נישאה ל, קצין שריון שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה נעדר וחורב השתתף במאמץ לאיתור גופתו.
בשנת 2020 פרסם חורב את ספרו האוטוביוגרפי - "זה מה שהיה", בהוצאת כרמל.
עמוס טלשיר (נולד ב-5 בינואר 1950) הוא סופר, אמן, פרסומאי ושחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
עמוס טלשיר נולד בקיבוץ מעלה החמישה וגדל בבאר שבע.
הוריו, קייזי ואריה טישלר, היו ניצולי השואה: אביו היה מזכיר מועצת פועלי באר שבע ואמו עקרת בית ותופרת.
במשפחה עוד אח, ואחות, הסופרת רחל טלשיר.
בשנת 1968 התגייס ללהקת הנח"ל והיה למפקד הלהקה.
יחד איתו שירתו מירי אלוני, אופירה גלוסקא, טליה גולדברג, דסי הדרי, מוטי פליישר, אלי מגן, מיכל בר זיו, אמוץ ברונטמן, דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין, גידי גוב, ענת גוב, נחום שגיא, רותי הולצמן, אסתי כץ וירדנה ארזי.
השתתף בתקליט "כל הכבוד לנח"ל" (1968) אשר שיחזר את להיטי הלהקה.
במסגרת שירותו הצבאי השתתף בתוכניות "קרנבל בנח"ל" (1969) ו"בהיאחזות הנח"ל בסיני" (1970).
את קולו הבולט ניתן היה לשמוע בשיר "אחות לנו קטנה", "סלח המפקד" ובשיר לשלום.
לאחר שחרורו מהלהקה למד בימוי קולנוע וכתיבה יוצרת בחוג לקולנוע וטלוויזיה
בשנת 1971 שיחק בסרטו של יואל זילברג "חסמבה ונערי ההפקר" (ע"פ ספרו של יגאל מוסינזון) בתור אחד מנערי כנופיית המטפחת השחורה "דיליג'נס היפה".
באותה שנה שיחק בהצגה "אירמה לה דוס מיפו" בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) לצד רבקה זהר וגדי יגיל.
בשנת 1972 כיכב במופע "שוקולד מנטה מסטיק - קונגרס הצחוק הציוני" יחד עם ההרכב המוזיקלי שוקולד מנטה מסטיק, ציפי שביט ועזרא דגן שסיפר את סיפורי תל אביב הקטנה בשנות השלושים.
המופע הועלה בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל).
באותה שנה גם שיחק במחזמר "אני שאיש לא מכיר" תרגום של המחזמר האמריקאי "The Me Nobody Knows".
בשנת 1973 שיחק בסרטו של מנחם גולן "קזבלן" לצידו של יהורם גאון, ובסרט "מתנה משמיים" (1973) של גד בן ארצי.
בשנת 1975 השתתף בהצגה "יום אחד לפני" שכתב וביים מוטי בהרב, ובהצגת הבידור "הגנרלית בחרמון", הצגת המשך ל"אמי הגנרלית".
בשנת 1976 השתתף בהצגה "ילדי הירח" בתרגומו של אהוד מנור בתיאטרון הקאמרי, לצד חנה לסלאו, מתי סרי וראובן שפר.
בשנת 1977 יצא לאור את ספרו הראשון "כמו כלבים מחוברים", שעוסק בסיפורו של נער בן 16 בגיל ההתבגרות.
באותה שנה שיחק ב במחזה אילוף הסוררת מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1978 הוציא את ספרו השני "מאמין קטן", שעוסק בגירושיו מירדנה ארזי ואת סיפורו של גבר בשנות העשרים לחייו אחרי שחרורו מהצבא והחיים בחו"ל.
באותה שנה שיחק לצד גידי גוב ודליק ווליניץ בדרמת הטלוויזיה "חרבת חיזעה" בבימויו של רם לוי על פי ספרו של ס.
יזהר בתפקיד "אריה" וכן שיחק בשני מחזות ב"הבימה": "ניקול" מאת יצחק בן-נר, ו"מוסה והפרעונית" מאת מתי רגב.
בשנת 1978 החל עמוס טלשיר לעבוד כקופירייטר במשרד הפרסום "אריאלי" אחרי פרסום הרומן השני שלו.
כעבור עשר שנים הפך למנכ"ל החברה, ושותף בה.
הוא היה הפרסומאי הישראלי הראשון שהנפיק חברה ב, בספטמבר 1995, לפי שווי שוק של 14 מיליון דולר.
ובמרץ 1997 מכר את השליטה בחברה לחברת הפרסום הבינלאומית "פובליסיס".
גם מהלך זה, של שותפות עם קבוצת פרסום בינלאומית, נעשה לראשונה בישראל על ידי טלשיר, כמו גם השקעה בחברת הפרסום האינטרנטית "אידיאולוג'יק".
בינואר 2005 פרש מתפקיד המנכ"ל ומונה ליו"ר הקבוצה.
ב-2007 פרש טלשיר סופית מענף הפרסום והתמסר לכתיבה ספרותית.
בפברואר 2008 התפרסם ספרו השלישי, "אלוהים אוהבת אותי", מותחן רומנטי על רקע התנפצות בועת הדוט-קום בשנת 2000. בנובמבר 2008 יצא לאור ספרו הרביעי - "אריה פצוע".
בינואר 2011 הוציא את ספרו החמישי, "טרזן יופיע פתאום".
באותה שנה הוציא את ספרו השישי, "אחד מהפרובינציה" ובצמוד לו הוציא את ספר שיריו הראשון "שירים מהפרובינציה" העוסק בדיאלוגים בין נשות הסיפור עם בן, שהגיע מהפרובינציה לעיר הגדולה.
בד בבד עם יציאת ספר שיריו הראשון יצא במופע קברט ספרותי עם שרהל'ה שרון.
באפריל 2013 יצא לאור ספרו השביעי "האצטדיון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, רומן דיסטופי על 100 אלף אוהדי כדורגל, באצטדיון באירופה, מגלים שהם לא יכולים לעזוב את המגרש, ונותרים כלואים בו במשך שנים.
במהלך 2019 פרסם את סיפור הקומיקס בהמשכים "לילות יפו" בעיתון "הארץ", בשיתוף המאייר עומר פורת.
בשנת 1972 נישא לזמרת ירדנה ארזי, אותה הכיר בעת השרות בלהקת הנח"ל.
השניים התגרשו לאחר כשש שנות נשואין.
בשנת 1982 נישא בשנית לעיתונאית ענת ינוקא וכעבור שנים, השניים נפרדו.
כיהן כראש מועצה אזורית עמק חפר (1995-1975) וכיהן כחבר הכנסת ובכיר בתנועת המושבים ובהסתדרות.
דגני נולד בתל אביב בשנת 1926 לשמואל ובתיה דגני.
בשנת 1933 עברה משפחתו לכפר ויתקין.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד ותנועת המושבים.
בנוער העובד והלומד נבחר בשנת 1942 לחבר מזכירות התנועה, ובתנועת המושבים היה חבר מזכירות ומנהל מחלקת ביטחון והתיישבות צעירים.
לאחר קום המדינה היה פעיל בהעלאת יהודי בולגריה והתנדב מטעם תנועת המושבים לשמש מדריך עולים במושב תאשור בנגב.
בוגר לימודי מינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1944 הצטרף דגני למפא"י ולאחר הקמתה של המשמרת הצעירה מונה למרכזה הארצי.
בשנת 1957 נכנס מטעם המפלגה לכנסת השלישית, במקומו של אהרן רמז, ולאחר מכן נבחר לשלוש כהונות נוספות.
בעת כניסתו לכנסת היה חבר הכנסת הצעיר ביותר.
במהלך הכנסת החמישית עזב את מפא"י והצטרף לרפ"י.
בבחירות לכנסת השישית נכלל ברשימה של רפ"י, אך נכנס לכנסת השישית רק מספר שבועות לאחר תחילתה, בעקבות התפטרותו של צבי צור.
לאורך שנותיו בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכספים.
הוא המשיך להיות חבר ברפ"י עד איחודה מחדש אל מפלגת העבודה.
לאחר סיום כהונתו בכנסת כיהן בשנים 1970–1975 כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות והיה אחראי מטעמה על הקואופרציה בחברת העובדים.
בשנת 1975 נבחר לראשות מועצה אזורית עמק חפר, תפקיד בו כיהן עשרים שנים רצופות.
נישא ליהודית ולהם 2 בנות (דליה אדיר ותרזה אהרוני).
מחותנו היה פרופ' יוחנן אהרוני ונכדו הוא העיתונאי אורן אהרוני.
בשנת 1966 תמך בהקפאת הקמת יישובים חקלאיים חדשים מפאת המחסור במים ובמכסות ייצור, אך הבהיר שהוא אינו מתנגד להקמת יישובים כפריים חדשים.
דגני תמך בצמצום הסובסידיות לחקלאות באומרו ש"חקלאי אמיתי לא ירצה להיות עובד מדינה", אולם ביקש שלא להגדיל את היבוא החקלאי באומרו ש"התוצרת החקלאית חשופה היום במידה רבה למדי לתחרות".
בשנת 1968 הביע בכנסת דאגה ממצב קרנות הפנסיה ואמר:
דבריו אלו ספגו ביקורת בעיתון ההסתדרות "דבר" על שהם גורמים לבהלת שוא, אך תוך שנים אחדות הם התבררו כנכונים.
עמוס הדר (7 בספטמבר 1923 – 13 בינואר 2014) היה חבר הכנסת ומזכ"ל תנועת המושבים.
הדר נולד בנהלל בשם עמוס הורביץ, אחיו של יגאל הורביץ ובן דודם של משה, זוהר ואביבה דיין (גפן).
הדר היה בוגר תנועת הנוער העובד והלומד, התגייס להגנה, שירת בבריגדה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העצמאות לחם בקרבות עמק הירדן ובקרבות משמר העמק.
הדר שימש מזכיר מושב נהלל ומרכז ועדת המשק של תנועת המושבים.
בשנת 1954 החל לפעול בנגב בהתנדבות מטעם תנועת בני המושבים.
באותה שנה הצטרף הדר לרפ"י, ממנה התפלג ב-1968 והתאחד אל מפלגת העבודה.
בשנת 1975 הוא החל לכהן כחבר הכנסת במקומו של עוזי פיינרמן.
כהונתו של הדר בכנסת נמשכה לאורך הכנסות השמינית והתשיעית.
בתום כהונתו הוא כיהן כמזכ"ל תנועת המושבים (1982–1985).
עמוס הדר נולד בשם עמוס הורביץ בשנת 1923 במושב נהלל.
היה הרביעי מבין חמישה ילדיהם של יונה הורביץ ובלה דיין.
כילד עבד במשק המשפחתי ולמד בבית הספר בנהלל.
כנער צעיר התגייס לארגון ההגנה.
נשלח לקורס מ"כים בביתן אהרון ושימש כמדריך בהגנה, אך רצה להתנדב לצבא הבריטי.
לאחר שנאסר עליו להתגייס, הפך לנוטר.
ב-1944 כשהוכרז על הקמת הבריגדה היהודית, מתוך כוונה שתיטול חלק אמיתי בחזית מול הגרמנים, החליט להתגייס, וניתנה לו הסכמה לכך.
ב-1.11.1944 התגייס ביחד עם עוד שישה חברי נהלל לצבא הבריטי.
הוא התחיל את שירותו בהכשרה בסרפנד (צריפין), ולאחר מכן עברו למצרים לאימוני נשק ושדה.
ב-5 במאי 1945, נחתו באיטליה, חנו בטרוויזיו והצטרפו לבריגדה.
התחילו לפגוש בפליטים, והתארגנו יחידות ואנשים שטיפלו בפליטים.
הוא המשיך להעלות בסולם הדרגות והיה לקורפורל.
במאי 1946 הצבא הבריטי עמד לשחרר את הבריגדה.
מכיוון שהבריגדה עסקה רבות בפעילות עם הפליטים, כולל הבריחה, הגיעו למסקנה שצריך להשאיר חיילים מהבריגדה באירופה למען שלוש מטרות:
1. טיפול קהילתי טכני במחנות הפליטים
2. הבריחה – הברחת האנשים לארץ ישראל באוניות המעפילים
3. הכנת עתודה לצבא בארץ
הדר יועד לעסוק בהדרכה בנשק.
המדריכים עסקו גם בחינוך הציוני וגם בהדרכה צבאית.
הוא ישב בפולונה, איטליה, למרגלות האלפים, ואימן את הפליטים.
שם נתקל לראשונה בארגון הג'וינט (JDC) שכלכל את המחנות, ובכללם את המדריכים.
במחנה פולונה הכיר את בתיה ברקוביץ, בת טרנסילבניה, רומניה, ניצולת אושוויץ, שהייתה חיילת במחנה הפליטים ונשארה כאחראית המטבח במחנה, והם הפכו לזוג.
ב-1 באפריל 1947 חזר עם בתיה לישראל בעלייה ג', באונייה "מרתון".
החזרה הייתה מאיטליה לאוסטריה דרך מרסיי שבצרפת, וממרסיי באונייה לישראל.
בעלייה ג' עלו עם סרטיפיקטים, אישורים.
הדר חזר בשם של פליט ולא בשמו האמיתי.
לאחר כשלושה חודשים, בל"ג בעומר 1947, התחתנו עמוס ובתיה.
הדר מונה לקצין מבלי שעבר קורס קצינים, ובכך נמנה רק עם אחדים שקיבלו דרגות קצונה מבלי לעבור את הקורס.
ביום היוולדו של בנו הבכור אבנר, ב-11 במרץ 1948, גויס הדר באופן פעיל כמפקד בחטיבת גולני.
לקח חלק בהתקפה על משמר העמק שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן.
במלחמת העצמאות השתתף בכל החזיתות בהן התרחשה המלחמה, למעט בכיבוש העיר אילת.
בספטמבר 1956 נסע מטעם הצבא לצרפת ללמוד על טנקים חדשים ולהביאם לישראל.
שם עברת את שם משפחתו מהורביץ להדר.
במלחמת ששת הימים לחם ברמת הגולן.
במלחמת יום כיפור, כשהיה בן 50, ולאחר נפילת בנו אבנר, השתתף כמפקד פלוגת טנקים בחזית הגולן.
במקביל, בנו אמנון נלחם כשריונר בחזית הדרום.
ב-29 באפריל 1954 קרא בן-גוריון, במהלך כנס שהיה בנהלל, לבני המושבים הוותיקים להתנדב ולהדריך את העולים החדשים במושבים שבנגב.
רבים מחברי נהלל, וביניהם הדר, לקחו חלק בהתנדבות זו.
במסגרת ההתנדבות כיהן הדר מספר חודשים כמנהל תחנת הטרקטורים באימרא, ולאחר מיכן ניהל מתל אביב את ההתארגנות כולה.
ב-1960 כיהן הדר כגזבר האגודה במושב נהלל, ומשנה זו ועד 1973 לסירוגין כיהן בתפקידים שונים בנהלל.
בתקופה זו נבנה מכון התערובת, כביש העיגול, צי המכוניות גדל מאוד, נבנה קו השקיה, בית אריזה, והייתה פעילות חברתית וכלכלית נרחבת בנהלל.
בשנת 1964 הלך לרכז את ועדת המשק של תנועת המושבים.
בשנה זו היה מאבק קשה על חוק המושבים.
באותה תקופה הייתה ועידת הפילוג במפאי, והוקמה "רפ"י", ואז הצטרף הדר לרפ"י.
בשנת 1975 נכנס לכנסת השמינית מטעם המערך, וכיהן ביחד עם אחיו יגאל הורביץ (הליכוד), ועם בן דודו משה דיין.
כיהן בכנסת במשך שתי קדנציות, ובשנת 1981 פרש ולא העמיד עצמו להצבעה חוזרת.
בנובמבר 1981 היה למזכיר תנועת המושבים.
לאחר פרישתו חזר הדר למשק החקלאי והיה לחקלאי בנהלל.
נישא לבתיה הדר (ברקוביץ), ניצולת שואה אותה פגש באיטליה כאשר הכשיר ניצולי שואה לעלייה, אב ל, שנפל במילוי תפקידו כטייס, ולאמנון, וסב לארבעה נכדים ושלושה נינים.
עמוס גלעד (נולד ב-1951) הוא אלוף בדימוס בצה"ל ובכיר לשעבר במערכת הביטחון הישראלית, שכיהן כראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון ושירת כראש חטיבת המחקר באמ"ן ומתאם פעולות הממשלה בשטחים.
כיום, עומד גלעד בראש המכון למדיניות ואסטרטגיה ומכהן כיו"ר כנס הרצליה במרכז הבינתחומי הרצליה.
גלעד נולד בירושלים, בנם של חוה, ניצולת שואה ויצחק שעלה לארץ ישראל בשנת 1939 מצ'כוסלובקיה.
גדל בקריית מוצקין ולמד בתיכון לוינהרץ בו היה אביו מורה ומנהל.
לאחר התיכון החל בלימודים במסגרת העתודה האקדמית וסיים תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטת חיפה.
התגייס לצה"ל בשנת 1972, ומילא תפקידים בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
גלעד העיד בפני ועדת כהן כי התריע במלחמת לבנון מפני אפשרות טבח מצד הפלנגות ולאחר טבח סברה ושתילה.
קצינים בכירים חלקו על גרסתו זו.
הוא שירת כעוזר המזכיר הצבאי של ראש הממשלה תחת עזריאל נבו מזכירו של יצחק שמיר ולאחר מכן תחת דני יתום, מזכירו הצבאי של יצחק רבין.
שימש כממלא מקום המזכיר הצבאי כאשר יתום שימש ממלא מקום אלוף פיקוד המרכז עקב מותו של נחמיה תמרי (ינואר–אפריל 1994).
ב-1994 מונה גלעד לדובר צה"ל על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק.
ב-1996 חזר מונה לראש חטיבת המחקר.
ב-2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, עד פרישתו מצה"ל ביולי 2003. במהלך תקופה זו מונה (ב-2002) לראש מערך ההסברה הלאומי, שהוקם בעקבות החשש מתקיפות טילים על ישראל במלחמת עיראק שפרצה ב-2003. ב-7 במרץ, שבועיים לפני פרוץ המלחמה התנבא בידיעות אחרונות שהאמריקנים יגלו בעיראק "דברים שירעידו את העולם".
גלעד עוטר במהלך שירותו באות לגיון ההצטיינות האמריקאי.
מ-2003 שימש גלעד כראש האגף הביטחוני-מדיני במשרד הביטחון, תפקיד בו שימש עד מרץ 2017. במסגרת תפקידו היה ממונה על נושא השבויים והחטופים מטעם ראש הממשלה, והיה אחראי על המגעים לשחרור החייל החטוף גלעד שליט.
מספטמבר 2008 חזר במקביל לתפקיד מתאם פעולות הממשלה בשטחים כממלא מקום, לאחר שלא נמצא מחליף ליוסף מישלב, שפרש מצה"ל.
בין השאר, היה לגלעד תפקיד מרכזי במגעים ותיאומים ביטחוניים עם הרשות הפלסטינית, בגיבוש הסכם ה"תהדיאה" עם החמאס ברצועת עזה ביוני 2008, ובסוגיות שונות של מדיניות החוץ של ישראל בעולם.
ב-26 בנובמבר 2009 הוחלף גלעד על ידי איתן דנגוט.
במאי 2004 פורסם כי גלעד תבע ממשרד הביטחון הכרה בו כבנכה צה"ל בעקבות הפגיעה בבריאותו, התשישות והמתח הנפשי שנגרמו לו בתקופה בה שירת כנציג אמ"ן בפיקוד הצפון, בשנים 1982–1983, בהן, לטענתו, גם התריע בפני אירועי סברה ושתילה.
בפברואר 2009 הביע גלעד ביקורת על התנהלות ראש הממשלה אהוד אולמרט במשא ומתן על הסכם הרגיעה עם החמאס לאחר מבצע עופרת יצוקה, וטען כי אולמרט קבע באופן מפתיע ובלתי מתואם את נושא שחרור גלעד שליט כתנאי להסכם, דבר שפגע בקידום ההסכם ובמתווכים המצרים.
אולמרט נזף בגלעד על כך, השעה את גלעד מתפקידו כשליח במצרים (אולמרט מינה את עופר דקל במקומו), והגיש תלונה נגדו בנציבות שירות המדינה.
מנגד, שר הביטחון, אהוד ברק, טען שנעשה לגלעד עוול.
לאחר זמן קצר בוטלה התלונה.
גלעד שב לתפקידו לאחר שהתנצל בפני אולמרט.
כיום מלמד גלעד במרכז הבינתחומי הרצליה.
במרץ 2017 פרש מתפקידו במשרד הביטחון כראש האגף הביטחוני-מדיני.
בנובמבר 2019 פרסם העיתונאי שמעון שיפר את הספר "המתריע", בו נכללו 17 שיחות עם גלעד על תפקידיו השונים בנושאים שונים.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית צבא וביטחון מטעם התנועה לאיכות השלטון.
עמוס הרפז (3 באוגוסט 1928 – 27 ביוני 2018) היה אסטרופיזיקאי ישראלי, שעסק במחקר ובהוראה.
הרפז היה הבן השלישי משבעת ילדיהם של שלמה ושפרה הרפז (גולדנברג) (אחד מאחיו הוא הטייס רמי הרפז).
ב-1942 עבר למשמר העמק, שם למד במוסד החינוכי שומריה.
במלחמת העצמאות לחם גם במשמר העמק וגם בקרבות הנגב.
לאחר שובו לקיבוץ, עבד בפלחה, ומילא גם תפקידים שונים בקיבוץ ובתנועת הקיבוץ הארצי, אליה השתייך הקיבוץ, בתחומי המשק והחברה.
משנת 1967, שימש כמורה ומחנך במוסד שומריה.
בעל תואר ראשון בפיזיקה, מהטכניון בחיפה (1970), וב-1972 סיים את לימודיו למוסמך, בתחום תורת היחסות הכללית.
ב-1980 סיים לימודי מחקר לתואר שלישי, בתחום התפתחות כוכבים, מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל לעיסוקו במחקר באסטרופיזיקה, עסק גם בהוראה.
פרסם 5 ספרים ועשרות מאמרים בנושאי אסטרופיזיקה ותורת היחסות.
בשנת 1976 התחיל עבודתו ב"אורנים, בית הספר לחינוך של התנועה הקבוצית", בו עבד עד 1998.
בשנת 82–1980 היה במעמד פוסט-דוקטורט, באוניברסיטת WINDSOR, בקנדה.
בשנת 91–1990, שבתון ב- MIT בבוסטון מסצ'וסטס, ארצות הברית.
1997-98, שבתון (שני) ב- MIT בבוסטון מסצ'וסטס, ארצות הברית.
מושגים בתורת היחסות, עמוס הרפז, אפיק (תשמ"ח).
התפתחות כוכבים, הופיע בעברית, בהוצאת "ספרית פועלים", 1995
עמוס הראל (נולד ב-1968) הוא הפרשן הצבאי של עיתון "הארץ".
הראל החל את הקריירה העיתונאית שלו בגלי צה"ל שם היה כתב, עורך ומגיש בחובה ובקבע.
בשנת 1992 החל לעבוד בעיתון "הארץ", תחילה כעורך חדשות בדסק הלילה ומאוחר יותר שימש כראש דסק הלילה במשך ארבע שנים.
אף כי בשירותו הסדיר שירת בגלי צה"ל, בחר הראל לעשות את שירות המילואים שלו בגדוד חי"ר במילואים, כלוחם ומפקד כיתה.
בשנת 1997 התמנה לתפקיד הכתב הצבאי של העיתון.
בין השנים 1999 ל-2005 הגיש את התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
כתב שני ספרים ביחד עם אבי יששכרוף.
הראשון, "המלחמה השביעית", על האינתיפאדה השנייה, היה לרב מכר, תורגם לצרפתית ולערבית, וזכה בפרס צ'צ'יק מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
ספרם השני, "קורי עכביש", יצא בשנת 2008 ועסק במלחמת לבנון השנייה.
הספר תורגם לאנגלית ויצא בהוצאת Palgrave Macmillan, ואף זכה בפרס צ'צ'יק.
ב-2013 ראה אור ספרו "תדע כל אם עברייה", העוסק במסלול הכשרת הלוחם בצה"ל של העשור השני של המאה ה-21. לצורך כתיבת הספר התלווה הראל במשך כשנה לפלוגת מסלול בחטיבת הנח"ל.
נוסף על תפקידו ככתב הצבאי של "הארץ", כותב הראל בנושא מוזיקה שחורה.
בשנת 2015 הוענק לו פרס סוקולוב.
הראל הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לפני טבח שבעה באוקטובר היה הראל בין היחידים שיצאו נגד התפיסה לפיה חמאס מורתע ויימנע מאלימות, והשווה אותה לקונספציה שרווחה בקרב קהיליית המודיעין הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים ביחס לכוונות המלחמה המצריות.
צה"ל צריך ללמוד את התרחישים הללו ולבנות עבורם חבילות של צעדי תגובה."
עמוס הראל, אבי יששכרוף, "המלחמה השביעית", תל אביב: ידיעות ספרים, 2004.
עמוס הראל, אבי יששכרוף, "קורי עכביש", תל אביב: ידיעות ספרים, 2008.
עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013.
עמוס יעקב (נולד ב-30 באפריל 1962) הוא שוטר ישראלי בדימוס ששימש כקצין משטרה בדרגת ניצב במשטרת ישראל.
הוא כיהן במגוון תפקידי פיקוד וביניהם מפקד משמר הגבול ומפקד מחוזות חוף וש"י.
יעקב נולד במושב שדי תרומות.
למד בבית הספר היסודי בשדי תרומות.
את לימודי התיכון למד בבית ספר בהימלפרב בירושלים.
יעקב התגייס בשנת 1980 ושובץ כלוחם בחטיבת גולני.
הוא סיים קורס מ"כים ויצא לקורס קצינים בשנת 1982. במהלך הקורס פרצה מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכה השתתפו חניכי הקורס בלחימה ככוח אורגני.
הכוח השתתף בלחימה בגזרה המזרחית מול צבא סוריה ולאחר מכן בלחימה באזור עאליי וביירות.
לאחר המלחמה וסיום הקורס שירת בתפקידי הדרכה ונמנה עם ראשוני המפקדים של חטיבת גבעתי במהלך הקמתה מחדש.
בחטיבת גבעתי שימש עמוס יעקב כסגן מפקד פלוגה, מפקד פלוגה וקצין הדרכה.
בשנת 1986 עבר לשמש כסמג"ד בחטיבה המרחבית של עזה, עד לשחרורו מהצבא בשנת 1987.
בשנת 1988 התגייס למשמר הגבול לפלוגה כ"ח ששימשה כיחידה ארצית לפיזור הפרות סדר וללחימה בטרור.
לאחר מכן עבר לפקד על יחידות אבטחת מתקנים במג"ב צפון, בתחילה מתקן 301 ובהמשך מתקן 302.
בשנת 1993 התמנה עמוס למפקד גזרת גליל עליון.
בשנת 1994 עבר לפקד על פלוגה כ"ה של מג"ב בחברון, לאחר המשבר שחוותה היחידה בעקבות אירוע הטבח במערת המכפלה.
הפלוגה הייתה תחת פיקוד חטמ"ר יהודה וביצעה בתקופתו מבצעים מגוונים בכל רחבי הר חברון והייתה שותפה למעצרי מבוקשים רבים.
בשנת 1995 סיים יעקב את תפקידו בחברון והתמנה למפקד פלוגה ט"ו במג"ב שהייתה אחראית על מרחב העיר שכם.
לאחר השירות בשכם ביצע יעקב מגוון תפקידי מטה, הראשון בהם קצין האג"מ של מג"ב עזה.
לאחר תפקיד זה עבר לשמש כסגן מפקד מרחב מג"ב מרכז.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 ועמה פיגועי התאבדות במרכזי הערים בתחומי הקו הירוק הקים משמר הגבול את מרחב התפר, חטיבה שהפעילה פלוגות ויחידות מיוחדות על מנת לסכל חדירות של מפגעים מיהודה ושומרון.
עמוס יעקב התמנה לסגן מפקד המרחב החדש ובמהלך שירותו בתפקיד זה התמודדו לוחמיו עם אירועי טרור קשים.
בינואר 2003 נלחם בחוליית מחבלים שחדרה ליישוב גדיש.
על פועלו עוטר יחד עם קובי שבתאי, מאיר אליהו ואופיר סולימאן בעיטור האומץ של משטרת ישראל.
בשנת 2003 קודם לדרגת נצ"מ (ניצב משנה) וקיבל תחת פיקודו את מרחב מג"ב צפון.
במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות ב-2005, עמד בראש "חטיבת העמק", אחת מחטיבות המשטרה שהוקמו לצורך ביצוע התוכנית, בתפקיד זה פיקד על פינוי כפר דרום ברצועת עזה ופינוי שא-נור בצפון השומרון.
במהלך אירועי עמונה ב-2006, פיקד על מעגל הפינוי הפנימי.
בשנת 2007 התמנה למפקד מרחב מג"ב ירושלים וקודם לדרגת תנ"צ.
עמוס שימש כמפקד מג"ב ירושלים עד אשר מונה למפקד בסיס ההדרכה (בה"ד) של מג"ב בשנת 2008. במסגרת זו הגה רעיון שנקרא "אימון ערכי", במסגרתו עוברים השוטרים אימונים ותכנים מיוחדים שמיועדים לעבוד על ערכיותם, כשם שבאימונים בבסיס ההדרכה עובדים על הקניית יכולות בתחומי הלחימה והמבצעים.
על פעילות זו קיבלה היחידה את פרס הרמטכ"ל ליוזמות חינוכיות.
בשנת 2011 הועלה לדרגת ניצב ועבר ממשמר הגבול לשמש כמפקד מחוז ש"י.
בשנת 2012 שב יעקב למשמר הגבול והתמנה למפקד משמר הגבול ה-14. כמפקד מג"ב יזם את הקמתה של תחנת מטה יהודה, תחנת משטרה ייעודית לטיפול במרחב הכפרי בסביבות בית שמש.
בניגוד לשאר תחנות המשטרה, תחנת מטה יהודה פועלת על טהרת משמר הגבול.
שינויים נוספים שנעשו בתקופתו כללו עבודת מטה נרחבת להגדרת המשימות של משמר הגבול במרחב הכפרי ואופן ביצועם.
עמוס יעקב פיקד על משמר הגבול במהלך מבצע "שובו אחים", לאיתור הנערים החטופים, ובמהלך "מבצע צוק איתן" ואירועי הטרור הקשים בירושלים שהתרחשו לאחריו.
בעקבות אירועי השעה הורחב מג"ב ירושלים והופעלו בעיר כוחות גדולים של משמר הגבול לרבות מילואים.
בפברואר 2016 מונה למפקד מחוז חוף.
במהלך שנת שירותו הראשונה במחוז חוף פיקד על אירועים מורכבים ובראשם אירוע השרפה בחיפה ב-2016, בו קיבל החלטה לפנות כ-70 אלף תושבים מבתיהם.
יעקב סיים את תפקידו בדצמבר 2017, ולאחר מכן פרש מהמשטרה.
הוא נשוי לדורית ואב לשלושה.
עמוס ינון (נולד ב-1953) הוא מנהל האגף לרפואה פנימית בבית חולים "שערי צדק", ירושלים.
ינון נולד בישראל בשנת 1953 להורים ילידי הולנד.
הוריו היו ניצולי שואה, שלאחריה עלו ארצה.
כעבור שנה ירדו הוריו מן הארץ מסיבות בריאותיות והתיישבו שוב בהולנד.
הוא גדל בהולנד באווירה ציונית מסורתית, ובהיותו בגיל שמונה עשרה עלה לישראל והחל את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית.
כעבור מספר שנים כל משפחתו עלתה ארצה בעקבותיו.
שירת בצה"ל, ובמסגרת זו מילא מספר תפקידים, כשהאחרון בהם היה פיקוד על מרפאת מחנה שנלר.
התמחה ברפואה פנימית ב"שערי צדק", ולאחר מכן במחלות זיהומיות באוניברסיטת רוצ'סטר בארצות הברית, ולאחר שובו ניהל את היחידה למחלות זיהומיות בבית החולים "שערי צדק" בירושלים במשך ארבע עשרה שנים, והחל משנת 2006 הוא משמש כמנהל האגף לרפואה פנימית.
הוא מומחה לטיפול ומניעה של מחלות זיהומיות הנרכשות בבתי חולים ולשימוש מושכל באנטיביוטיקה.
עמוס קבע את מגוריו בקיבוץ קלי"ה ומשמש כרופא המקום.
לאחר חזרתו בתשובה תרם ספר תורה לבית הכנסת שיסד בקיבוץ.
היה נשוי לתמר, עד פטירתה ב-2021, בעלת תואר שלישי בכימיה מהאוניברסיטה העברית, אב לשניים.
עמוס גרודז'ינובסקי (נולד ב-3 ביוני 1940) הוא אתלט ומאמן ישראלי בעבר, היה אלוף ושיאן ישראל בריצות למרחקים קצרים.
השתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
הוא התאמן במועדון מכבי תל אביב.
בתחרות אתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בדצמבר 1958 הוא ניצח בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 24.0 שניות.
בשנת 1959 זכה לראשונה באליפות ישראל בקפיצה לרוחק.
ב-2 במאי אותה שנה הוא קבע בקפיצה לרוחק שיא ישראלי חדש של 7.40 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני הרי קנה (11.1 שניות) ומדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.81 מטר, אחרי דוד קושניר מהפועל רמן גן (6.92 מטר) ולפני זאב רייס מהפועל גבעת ברנר (6.70 מטר).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים גרודז'ינובסקי במקום 44 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.19 שניות, במקום 44 בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 21.99 שניות ובמקום 52 בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 49.03 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכה גרודז'ינובסקי במדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר, אחרי מייק הרמן מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 7.47 מטר ודוד קושניר מישראל (7.22 מטר).
לאחר המשחקים האולימפיים למד גרודז'ינובסקי חינוך גופני באוניברסיטת מינסוטה שבמיניאפוליס וקיבל דוקטורט בפיזיולוגיה וביוכימיה של המאמץ.
גרודז'ינובסקי לימד במכון וינגייט ואימן אתלטיקה במועדון "אס"א תל אביב", מספר אלופי ישראל בריצות למרחקים קצרים: מני רוזנברג, פרופ' יואב מקל ומוטי גרוס.
בשנת 1983 פרש מאימון תחרותי.
נוסף על עבודתו במכון וינגייט עוסק גרודז'ינובסקי בשיקום חולי לב ופרסם שני ספרים העוסקים בתחום זה: "הליכה למשקל בריא" ו"הליכה ללב בריא".
עמוס יודן (נולד ב-כ' בחשוון ה'תרצ"ז, 5 בנובמבר 1936) הוא איש עסקים ישראלי, נשיא לשכת המסחר ישראל–סין, מנכ"ל ויו"ר חברת קומודן פאר איסט בע"מ וראש אגודת הידידים של עמותת היוט לנוער אתיופי בסיכון.
יודן הוא מחלוצי בניית קשרי המסחר בין ישראל לסין.
עמוס יודן נולד בשכונת נווה שאנן שבחיפה.
לאחר שירות בנח"ל, השתחרר מצה"ל בדרגת סמל ובשירות מילואים, נלחם במבצע קדש, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
במלחמת יום הכיפורים צילם יודן את קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן במסרטת שמונה מילימטר פרטית.
הסרט שצילם הוא התיעוד היחיד בצבע לקרבות בחזית הסורית.
הסרט שודר בערוץ 10 לאחר 37 שנה ומונצח ביד לשריון בלטרון.