tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 במאי 2008 הגיע נשיא מונגוליה, נמברין אנחבאיאר, לביקור היסטורי ראשון של נשיא מונגולי בישראל, כשהוא מלווה בשרת החוץ של מונגוליה ובפמליה שכללה חברי פרלמנט ואנשי תקשורת.
הביקור נמשך ארבעה ימים, שבמהלכו נפגש אנחבאיאר עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני.
בנוסף, נפגש עם בכירים בסקטור העסקי, במטרה להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות, וביקר ביד ושם, ירושלים וים המלח.
בפגישה עם שרת החוץ נחתם הסכם לשיתוף פעולה תרבותי בין המדינות וסוכם, כי הממשלות יקדמו שיתופי ידע בתחומי כלכלה, תרבות ומדע.
באוגוסט 2010 ביקרה במונגוליה משלחת אקדמית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, כאורחת רשמית של האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה.
במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין המוסדות.
ביולי 2012 ביקר במונגוליה סגן שר החוץ דני אילון וחתם עם שר החינוך המונגולי על הסכם שיכלול שיתוף פעולה בין אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, במסגרתו ילמדו במונגוליה על ישראל ועל השואה ובישראל ילמדו על המורשת וההיסטוריה המונגולית.
כמו כן, סוכם על הרחבת הקשרים בין המדינות כולל הצהרת כוונות על פתיחת שגרירויות.
בשנת 2016 התקיימה פגישה בין שר החוץ של מונגוליה טסנד מונק-אורגיל עם שגריר ישראל במונגוליה מתן וילנאי.
השר הודה לשגריר על תרומתו לחיזוק היחסים הבילטרליים, בעיקר בתחום ההגנה והביטחון, ושני הצדדים הסכימו לקיים פגישת התייעצות ברמת שרי החוץ של שתי המדינות.
באוגוסט 2017 ביקר שר החוץ המונגולי מונק-אורגיל בישראל ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בפגישתם עסקו בחיזוק שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בנושאי טכנולוגיה, חקלאות ומים.
שגריר מונגוליה בישראל (נכון ל-2022), שאיננו תושב, הוא שגריר המדינה לטורקיה, מונקאבייר גומבוסורן.
יחסי ישראל–לוקסמבורג הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1949, לאחר הקמת מדינת ישראל.
שגרירות ישראל האמונה על לוקסמבורג נמצאת בבריסל, בלגיה.
שגרירת ישראל בבלגיה, האמונה על לוקסמבורג, היא סימונה פרנקל.
קונסול הכבוד של לוקסמבורג בישראל הוא המשורר והסופר מירון ח.
איזקסון, ומשרדו נמצא בתל אביב.
ב-12 ביוני 2001 נועד סגן ראש ממשלת ישראל שר החוץ שמעון פרס פגישות בילטרליות עם ראש ממשלת לוקסמבורג ז'אן-קלוד יונקר.
ב-12 בספטמבר 2016 נועד ראש ממשלת ישראל ושר החוץ בנימין נתניהו עם ראש ממשלת לוקסמבורג קסאבייה בטל.
למחרת היום נפגש בטל עם נשיא המדינה ראובן ריבלין.
ב-15 ביולי 2019 החרים ראש ממשלת לוקסמבורג אירוע פרידה של שגרירת ישראל במדינה, סימונה פרנקל, בעקבות דבריו של שר החינוך, רפי פרץ בנוגע לטיפולי המרה.
מאז, היחסים המשיכו להתדרדר לעוינות של לוקסמבורג כלפי ישראל.
בפברואר 2020 הובילה לוקסמבורג מהלך שבו היא ומדינות אירופה נוספות יכירו במדינה פלסטינית.
בהמשך לכך, באוגוסט 2021 דווח על כך, שתייר ישראלי בלוקסמבורג קיבל לידיו טופס רישום לשהיה במלון מסוים, ובו הופיעה מדינת מגוריו ואזרחותו בשם "Palestinien occupé territoire" (מצרפתית: "השטח הפלסטיני הכבוש").
במסגרת מקרה זה עירב התייר את שגריר ישראל בבלגיה, האמון גם לגבי לוקסמבורג, ולאחר בירור העניין עם מנהל המלון המסוים, המנהל התנצל על הטעות, כולל באמצעות מכתב, והרישום תוקן.
ב-22 בספטמבר 2025 הכריז ראש ממשלת לוקסמבורג, לוק פרידן, על הכרה במדינה פלסטינית.
בין ישראל ללטביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מאז הכירה ישראל בלטביה לאחר נפילת מסך הברזל ב-1991. ללטביה יש שגרירות רשמית בתל אביב-יפו, ולישראל יש שגרירות רשמית בריגה.
שגרירת ישראל בלטביה (נכון ל-2025) היא סנדרה סימוביץ', שגריר לטביה בישראל משנת 2020 הוא אייברס גרוזה.
ב-1928, כשארץ ישראל הייתה בשלטון המנדט הבריטי ולטביה הייתה בתקופת העצמאות הראשונה שלה בין מלחמות העולם, לטביה מינתה את מרדכי כספי לקונסול כבוד שלה בירושלים.
מדינת ישראל הכירה בלטביה לאחר נפילת מסך הברזל, ב-4 בספטמבר 1991. היחסים נוסדו רשמית ב-6 בינואר 1992. ישראל פתחה שגרירות בריגה באוקטובר באותה שנה ולטביה פתחה שגרירות בישראל ב-1995.
ב-27 בפברואר 1994 חתמו לטביה וישראל על הסכמי עידוד והגנה על השקעות.
ב-20 בפברואר 2006 חתמה ישראל על אמנת כפל מס עם לטביה.
ב-2005 ביקר בלטביה נשיא ישראל משה קצב וב-2006 ביקרה בישראל מקבילתו ואירה ויקה-פרייברגה.
ב-2008 הגיע לישראל נשיא לטביה ואלדיס זאטלרס לרגל אירועי ועידת הנשיא.
ב-2009 נשא נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד נאום בגנות ישראל והציונות בוועידת האו"ם נגד הגזענות ובמחאה על דבריו יצאו נציגי שונות מהאולם בהם גם הנציג הלטבי.
ב-2010 ביקר שר החוץ אביגדור ליברמן בלטביה ונפגש עם ראש הממשלה ואלדיס דומברובסקיס.
באותה השנה נחשפה בישראל "פרשת השגריר" בעניין מינויו של זאב בן אריה לשגריר בלטביה הודות למידע שמסר לליברמן אודות חקירות נגדו בהיותו שגריר בבלרוס.
בין ה-28 ביולי עד ה-30 ביולי 2013, ביקר בלטביה נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ונועד עם צמרת לטביה.
ב-2017 ביקר במדינה יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין בליווי חברת הכנסת מיכל רוזין לציון 25 שנים לתחילת היחסים.
במהלך הביקור הוא נפגש עם ראשי המדינה והוביל ביחד עם מקבילתו יושבת ראש הסאימה אינארה מורנייצה טקס לזכר קורבנות טבח יער רומבולה בשואה.
ב-2020 מורנייצה הגיעה לביקור בישראל בו ייצגה את לטביה באירועי פורום השואה העולמי החמישי.
בהצבעה באו"ם הקוראת לביטול הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, לטביה הצביעה בניגוד למדיניות האיחוד האירופי שהייתה לתמוך בהצעה, ונמנעה.
בנובמבר 2022 ביקר בישראל נשיא לטביה אגילס לויטס, אשר נפגש עם ראשי המדינה והוביל משלחת שהשתתפה בפורום כלכלי בין המדינות, אשר במהלכו נחתמו מספר הסכמי שיתוף פעולה.
בנובמבר 2023 ביקר נשיא לטביה אדגארס רינקביצ'ס, בביקור שנועד להביע סולידריות עם ישראל על רקע מלחמת חרבות ברזל.
להלן רשימת השגרירים שהוחלפו בין המדינות:
יאניס לובניקס (Jānis Lovniks; 2000–2004)
קארליס אייהנבאומס (Kārlis Eihenbaums; 2004–2008)
אנדריס וילקאנס (Andris Vilcāns; 2013–2016)
אייברס גרוזה (Aivars Groza; 2020–מכהן)
במשך עשרות שנים לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וסודאן, ומערכת היחסים בין המדינות אף התאפיינה באיבה הדדית ובתקריות ביטחוניות.
בתחילת שנת 2020 החלה התחממות ביחסי שתי המדינות, וב-23 באוקטובר הוכרז על התחלת תהליך נורמליזציה וכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, בתיווכה של ארצות הברית.
במהלך שנות הארבעים נוצרו קשרי מסחר בין המנדט הבריטי לסודאן האנגלו-מצרית, שתיהן מושבות של האימפריה הבריטית.
הסחר היה חד כיוני, מסודאן למנדט, וכלל בעיקר בקר אך גם כותנה.
הסחר נמשך עד 1953, עם הפסקה קצרה ב־1952 עקב מהפכת הקצינים החופשיים.
במלחמת העצמאות, כאשר הייתה סודאן קו-דומיניון של הממלכה המאוחדת ומצרים, היא תגברה את כוחות הצבא של סוריה, ירדן ומצרים.
גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות לחימה נגד ישראל.
ב־1954 שקלה ישראל להקים קונסוליה או נציגות מסחרית בח'רטום, אך הרעיון הוכשל בידי הבריטים.
במקביל נוצרו קשרים בין מנהיגי מפלגת האומה הסודאנית לישראל, במהלך פעילותם לקדם עצמאות לסודאן ובשל חששם ממצרים, שטענה לבעלות על סודאן.
קשרים חשאים התקיימו בין המדינות עד לאחר ההפיכה הצבאית בסודאן בנובמבר 1958 שהעלתה לשלטון משטר בעל נטיות נאצריסטיות ואוהד למצרים.
יחסים חשאיים בין המדינות פותחו בסוף שנות החמישים על ידי איש משרד החוץ יוסף נחמיאס, ואנשי המוסד חנן הראל שהיה נציג הארגון במדינה ויעקב כרוז שהיה ראש אגף תבל.
בספר "בשליחות המוסד לדרום סודאן, 1969–1971, יומן מבצע", נחשף לראשונה כי אנשי מוסד וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי.
בפועל, ישראל שלחה כוחות שהשתתפו בפעולות צבאיות.
ההצהרה שנוסחה בסופה (1 בספטמבר) הנחתה את המדיניות הערבית כלפי מדינת ישראל עד מלחמת יום כיפור והגדירה את שלושת הלאווים שיש לקיים עד ל"חיסול התוקפנות הישראלית" (שמשמעותה נסיגה מהשטחים שנתפסו במלחמת ששת הימים):
הפגישה אורגנה על ידי יעקב נמרודי ועדנאן ח'אשוקג'י.
סודאן מילאה תפקיד מרכזי במהלך מבצע משה.
גם במבצע שלמה הועלו יהודי אתיופיה דרך סודאן.
לאחר שיהודי אתיופיה שהו במחנות תקופה ארוכה והמתינו לעלייה ארצה בסודאן, התנאים במחנות היו קשים ורבים מתו.
ב-2016 פנתה ישראל לממשלת ארצות הברית ולמדינות נוספות ועודדה אותן לשפר את יחסיהן עם סודאן ולנקוט כלפיה מחוות לאחר שניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן, מכיוון שהניתוק תאם את האינטרסים הישראליים וכלל גם התרחקות מהחמאס ומהרשות הפלסטינית.
למרות הפניות, ישראל הדגישה שהיא מתנגדת לרצח העם בדארפור ולהפרה החמורה של זכויות האדם בסודאן.
עקב ניתוק היחסים בין איראן לסודאן, עלתה האפשרות שסודאן תסכים לשיפור היחסים עם ישראל, נרמול היחסים יכול להוות מפתח בהסרת הסנקציות האמריקאיות על סודאן ובהתקרבות של סודאן לערב הסעודית.
אף על פי כן, נראה כי הסודאנים מעדיפים לשמור על מערכת יחסים עם הרשות הפלסטינית.
ב-20 באוגוסט 2017 התבטא השר לענייני השקעות זרות בממשלת סודאן, מובארק פאדל אל-מהדי, בריאיון לרשת הטלוויזיה "סודאניה 24" בזכות נורמליזציה של היחסים עם ישראל.
בנובמבר 2018 דיווח מקור זר כי בשנת 2017 נפגש דיפלומט ישראלי באיסטנבול עם קבוצת בכירים סודאנים בראשות אחד מעוזריו הקרובים של ראש המודיעין הסודאני, מוחמד אטא.
מטרת המפגש הייתה חימום היחסים בין ישראל לסודאן ובסיוע ישראלי בתחומי הכלכלה, הבריאות והחקלאות.
עבד אל-פתאח אל-בורהאן שעלה לשלטון בעקבות התפטרתו נשיא סודאן עומר אל-בשיר לאחר המחאות בסודאן, נפגש באוגנדה עם בנימין נתניהו בפברואר 2020 והשניים סיכמו על קידום יחסים בין המדינות.
המפגש הוסתר משריו של בורהאן ועם פרסומו זכה לגינויים קשים בסודאן.
ביוני 2020 הותר גם למטוס אל על שהיה בדרכו מארגנטינה לישראל לטוס מעל שטחה האווירי.
לאחר הצגת הסכם איחוד האמירויות–ישראל הוזכרה סודאן כמדינה שתנרמל את יחסיה עם ישראל.
ב-18 באוגוסט 2020 דובר משרד החוץ הסודאני אמר כי ארצו מקיימת מגעים עם ישראל אך מיד לאחר מכן משרד החוץ הסודאני הכחיש זאת והדובר הודח מתפקידו.
כמה ימים לאחר מכן, מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו נפגש עם ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, אשר הדגיש כי אין לממשלתו הזמנית מנדט לנרמל את יחסי המדינה עם ישראל.
ב-21 באוקטובר 2020 נחתה משלחת ישראלית בסודאן, שמטרתה היה דיון עם נציגי הממשלה הסודאנית על הכרה של סודאן בישראל ולהפך.
יומיים לאחר מכן, ב-23 באוקטובר, הוכרז באופן רשמי על נרמול היחסים בין ישראל לסודאן, בהכרזה משותפת לשתי המדינות ולארצות הברית, שתיווכה בין הצדדים.
ב-25 באוקטובר הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, כי ישראל תעביר לסודאן משלוח קמח בשווי 5 מיליון דולר.
ב-6 בינואר, חתמה סודאן על החלק ההצהרתי של הסכמי אברהם.
החתימה נעשתה בשגרירות ארצות הברית בח'רטום במעמד מזכיר האוצר האמריקאי, סטיבן מנוצ'ין.
ב-27 בינואר, הגיע שר המודיעין אלי כהן לביקור מדיני בסודאן, שם נפגש עם נשיא סודאן עבד אל-פתאח אל-בורהאן ועם שר ההגנה של סודאן יאסין אבראהים.
זו הייתה הפעם הראשונה בה שר ישראלי מגיע לביקור רשמי במדינה.
ב-6 באפריל 2021 ביטלה ממשלת סודאן את חוק החרם על ישראל, אשר חוקק בשנת 1958, אך המהלך צריך לעבור את אישור יו"ר מועצת הריבונות הזמנית של המדינה והפרלמנט.
בספטמבר פורסם כי ממשלת סודאן הלאימה את נכסי חמאס שבשטחה כחלק מההחלטה לסלק את ארגון הטרור האסלאמיסטי שהיה מקורב לרודן, עומר אל-בשיר, שהודח שנתיים קודם.
באוקטובר מועצת הריבונות הצבאית בוטלה ומצב חירום הוכרז בעקבות הפיכה צבאית בסודאן.
לבסוף, נוצר הסכם בין הצבא לראש הממשלה עבדאללה חמדוכ, שהיה במעצר בית, על כינון ממשלה טכנוקרטית עד לסיום תקופת מעבר.
באפריל 2022, בתקופת ממשלת ישראל השלושים ושש התבטא השליט הצבאי אל-בורהאן, כי היחסים בין המדינות התמקדו במישור הביטחוני, המודיעיני והצבאי ולא במישור המדיני.
לאחר הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע בחודש ינואר של 2023 יצאו מישראל לסודאן משלחות של רפואה וחקלאות.
ב־2 בפברואר ב-2023 נפגש שר החוץ אלי כהן עם משלחת צבאית וביטחונית של ישראל עם נשיא המועצה הזמנית הסודאנית, אל-בורהאן.
הצדדים סיכמו על צעדים לקידום חתימה על הסכם שלום.
נכון לשנת 2020, מסתננים מסודאן מהווים כ-20% מכלל המסתננים לישראל באזור דארפור שבמערב סודאן התחולל בין השנים 2003 ל-2009 רצח עם.
לאלו נוספו פליטים מדרום סודאן, תחילה עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה בסודאן, קודם למתן עצמאות לדרום סודאן, בין אנשי הצפון המוסלמים-ערבים לאנשי הדרום הנוצרים והאנימיסטים, ולאחר מכן עקב מלחמת אזרחים בין קבוצות אתניות בדרום סודאן.
כ-12% ממבקשי המקלט בישראל בשנת 2006 היו מסודאן.
בין מדינת ישראל ומולדובה מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל משנת 1992. מולדובה מחזיקה את שגרירות מולדובה בתל אביב, וישראל פתחה בפברואר 2025 שגרירות במולדובה.
כמו כן, ב-23 בדצמבר 2015 מונה מורן מנו כקונסול כבוד של מולדובה באשדוד.
ישראל הכירה במולדובה עם הצטרפותה לאומות המאוחדות ב-1992. בין שתי המדינות שוררים יחסים דיפלומטיים מ-22 ביוני 1992.
באוקטובר 2007 העניקה ישראל למולדובה סיוע רפואי, שכלל מכשור רפואי ותרופות שנתרמו לבתי החולים בקישינב.
בדצמבר 2012 ממשלת ישראל אשררה הסכם בין ישראל ומולדובה בדבר העסקה זמנית של אזרחי מולדובה בישראל.
ב-4 בנובמבר 2014 אישרה ועדת הפנים והגנת הסביבה את בקשתו של שר הפנים גדעון סער לפטור את אזרחי מולדובה מהנפקת אשרת תייר בטרם כניסתם לישראל.
ב-30 בנובמבר 2014 הוקם מיזם חקלאי משותף של ישראל ומולדובה.
במיזם הוחלט על הקמת מעבדה לביולוגיה מולקולרית.
לאחר מבצע צוק איתן הוביל שר התיירות עוזי לנדאו הסכם כלכלי בין ישראל למולדובה, שנועד לשווק מוצרי תיירות ישראליים במולדובה.
לאחר מאורעות טבח שבעה באוקטובר מולדובה עמדה לצד ישראל, גינתה את החמאס והביעה תמיכה בזכותה של ישראל להגן על עצמה.
בדצמבר 2024 הודיע שר החוץ גדעון סער על החלטתו לפתוח שגרירות ישראלית בקישינב, וזו נפתחה בפועל ב-4 בפברואר 2025 במעמד סער.
בין 28 באפריל ל-6 במאי 1993 ביקר ראש ממשלת מולדובה בישראל.
בין 22 ל-24 ביוני 1997 ערך נשיא מולדובה ביקור רשמי בישראל.
בשנת 2011, ערך שר החוץ אביגדור ליברמן, יליד מולדובה, ביקור רשמי במולדובה.
הוא נועד עם ראש ממשלת מולדובה, ולדימיר פילאט ועם שר החוץ המולדובי יורי לאנקה.
ליברמן גם נפגש עם בכירים בממשלת מולדוביה.
ליברמן ביקר בקישינב באנדרטאות הזיכרון לשואה ובבתי-ספר היהודיים בעיר ונפגש עם משלחת ישראל לתרגיל נאט"ו.
בדצמבר 2018, נשיא מולדובה איגור דודון ביקר בישראל.
במהלך הביקור נועד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ועם יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין.
במהלך אחת מן הפגישות הוא הביע תמיכה פומבית במאבק של ישראל נגד ארגון הטרור חזבאללה.
בין מדינת ישראל וניקרגואה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, נכון לשנת 2025.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, ניקרגואה נמנתה יחד עם 33 המדינות שהצביעו בעד ההצעה.
ניקרגואה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בישראל (אחרי ברית המועצות וצ'כוסלובקיה).
בשנת 1979 עלתה לשלטון בניקרגואה מפלגת השמאל המרקסיסטית, החזית הסנדיניסטית.
בין מייסדי המפלגה נמנו סוכני ק.ג.ב.
אשר פעלו בשנות השישים במטרה לרתום את המאבק הלאומי של עמי אמריקה הלטינית לטובת ברית המועצות.
על מנת למנוע מהמעצמה להקים ראש גשר קומוניסטי במרכז אמריקה, מימנה ארצות הברית צבא שכירי חרב ותומכי הרודן המודח, אנסטסיו סומוסה דביילה, שלחמו מלחמת גרילה כנגד הממשלה הסנדיניסטית בעת המהפכה שהתחוללה בניקרגואה בין השנים 1961–1990. אביו של דביילה היה ידוע כתומך ישראל ששאף ליצירת "יחסים מיוחדים" בין שתי המדינות.
מורדים אלה, היו חברי ארגונים שנקראו קונטראס, קיצור למילה "contrarrevolución" ("נגד המהפכה").
מימון המורדים התבצע ללא ידיעת הקונגרס האמריקני, בכסף שהתקבל ממכירת נשק לאיראן, דרך ישראל.
ב-1986, כאשר נחשפה פרשת איראן-קונטראס, יצאה ישראל מגדרה על מנת להכחיש כל קשר לארגוני הקונטראס.
ניקרגואה דחתה את ההכחשות וכן ראתה בשלילה את הסיוע הישראלי לצבאות גואטמלה ואל סלוודור.
על רקע זה, הקשרים בין ישראל לניקרגואה מאז, ולאורך שנות ה-80 בפרט, החלו להתדרדר.
מאז עליית המפלגה לשלטון, הסנדיניסטים הביעו תמיכה ברשות הפלסטינית, הציעו לאש"ף לפתוח שגרירות במנגואה ב-1981 וקיבלו בברכה את יאסר ערפאת בביקורו בניקרגואה.
ב-6 באוגוסט 1982 נותקו היחסים בין 2 המדינות עקב מלחמת לבנון הראשונה, בה צידדה ניקרגואה בצד הלבנוני וביקרה את פעולות ישראל.
יחסי המדינות חודשו 10 שנים לאחר מכן.
ישראל וארצות הברית היו למדינות היחידות שהצביעו בשנת 1986 בעצרת הכללית של האו"ם נגד הסרת האמברגו הכלכלי על ניקרגואה.
עוד קודם לכן ישראל, אל סלוודור וארצות הברית היו היחידות שהצביעו נגד הדרישה בעצרת הכללית לעצור את הסיוע האמריקני לארגוני הקונטראס.
בעקבות אירוע המשט לעזה במאי 2010, ניתקה שוב ניקרגואה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל.
בשנת 2012 אירח נשיא ניקרגואה דניאל אורטגה את עמיתו האיראני מחמוד אחמדינז'אד במעונו.
במהלך מסיבת עיתונאים משותפת, קרא אורטגה לישראל להשמיד את מתקניה הגרעיניים.
ב-29 במרץ 2017, ממשלת ניקרגואה הודיעה על החזרת הקשרים הדיפלומטיים שלה עם ישראל, על אף תמיכת ממשלת המדינה הסנדיניסטית במדיניות איראן ותמיכתה באיראן בגופים בין-לאומיים.
ישראלים רשאים להיכנס לניקרגואה ללא צורך בוויזה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל פרסם משרד החוץ המלצה להימנע מביקורים בניקרגואה עקב אי נוכחות של נציג רשמי של ישראל במדינה.
ב-12 באוקטובר 2024, ממשלת ניקרגואה הודיעה שוב על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל.
בהודעת המדינה נכתב כי ממשלת ישראל "פשיסטית" ומבצעת "רצח עם".
בהצהרה מטעם הממשלה מסרה ניקרגואה כי היא מנתקת את היחסים עם ישראל בשל "התקיפות הישראליות על השטחים הפלסטיניים".
כיום השירותים הקונסולריים לישראלים בניקרגואה ניתנים על ידי שגרירות ישראל בקוסטה ריקה.
יחסי ישראל–לאוס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס.
היחסים בין שתי המדינות נכונו ב-1955 עם הכרתה של ממשלת ישראל בלאוס בעקבות ועידת ז'נבה שנערכה ב-1954. עם השתלטות ארגון ההתנגדות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס) הקומוניסטי על המדינה ב-1976, ניתקה לאוס את קשריה עם ישראל שחודשו רק ב-1993.
היות שלמדינת ישראל אין שגרירות בלאוס, השגרירות הישראלית האמונה על לאוס נמצאת בהאנוי, בירת וייטנאם.
לאחר קיום ועידת ז'נבה בשנת 1954 החליטה ממשלת ישראל להכיר בלאוס ובקמבודיה.
ההכרה נעשתה ב-13 בפברואר 1954. שגרירות ישראל בוושינגטון הודיעה על ההכרה לצירות לאוס בארצות הברית.
הביקור הרשמי הראשון מטעם אחת מהמדינות היה ב-1956, כאשר ביקר בלאוס יעקב שמעוני, ציר ישראל ביאנגון (מיאנמר) במטרה לדון בכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים.
העניין סוכם עוד באותה השנה, בעת ביקורו של שר החוץ משה שרת בלאוס.
ב-12 בפברואר 1957 הגיש שמעוני את כתב האמנתו כציר לא-תושב בלאוס.
שגריר לאוס בפריז מונה להיות הדיפלומט הממונה על ישראל, אם כי חלפו שנים רבות עד להגשתו כתב ההאמנה מצידו לנשיא מדינת ישראל.
ביולי 1964 הועלה הדרג הדיפלומטי בין שתי המדינות לשגרירות, ובכך הואמן שגריר ישראל בבנגקוק ללאוס.
משנת 1971 עד ל-1993 נמסר התפקיד לשגריר ישראל בפנום פן, בירת קמבודה.
הציר לא-תושב הראשון של לאוס בישראל היה ראש ממשלה לשעבר הנסיך סובאנה פומה שמונה לשגריר ארצו בצרפת בשנת 1959. פומה הגיש את כתב האמנתו לנשיא יצחק בן-צבי ב-11 בינואר 1960. בחודש אוגוסט של אותה השנה נקרא פומה לעמוד שוב בראשות ממשלת לאוס עקב בעיות פנים.
ברשויות הדיפלומטיות בלאוס לא עדכנו את פומה כי כהונתו כציר לא-תושב בישראל נפסקה וכך קרה מאורע חסר תקדים: ראש ממשלת לאוס המשיך לכהן גם כן כנציג מדינתו בישראל.
לאוס לא שלחה לאחר מכן שגריר אחר לפריז ולכן גם לא נכח בארץ ציר מטעמה, מה שהפך את היחסים בין שתי המדינות לרדומים ומוקפאים דה פקטו.
עם החרפת מלחמת האזרחים בלאוס ולאחר שורה של קרבות, בחודש יוני 1962 הוקמה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של פומה.
לאור זאת כונסה שוב ועידת ז'נבה ב-2 ביולי 1964 שבסופה נחתם הסכם בינלאומי שהבטיח את הנייטרליות של לאוס בכל הנוגע למדיניות החוץ שלה.
המגעים התחדשו בין שתי המדינות באמצע שנת 1964. ב-29 ביוני אותה שנה נתקבלה בשגרירות ישראל בבנגקוק איגרת מממשלת לאוס שהודיעה על הסכמת מלך לאוס להעלות את דרג הנציגויות הדיפלומטיות לשגרירויות בין ישראל ולאוס.
הדבר פורסם ב-1 ביולי 1964 בירושלים ובלאוס במקביל.
בשנת 1965 החלה ישראל בפעולת סיוע ללאוס שהייתה קשורה בתוכנית סיוע ופיתוח של האומות המאוחדות.
במסגרת זו התבקשה ישראל לסייע בחוות הדגמה וניסיונות חקלאית בשם "הוטדוקאו" (Hotdokkao).
החווה עסקה בטיפוח גידולים חקלאיים ובהכשרת איכרי הסביבה בשימושים בכלים חקלאיים.
בחווה הועסקו שלושה מומחים ישראליים.
ישראל קיבלה עליה לערוך תכנון חקלאי נרחב בשיתוף פעולה עם ניו זילנד של אזור פיתוח כפרי בחבל נאם-נגום שליד בירת לאוס, ויינטיאן.
שיתוף פעולה ביטחוני וניתוק היחסים
כאשר פרץ המשבר בין ישראל למצרים שהוביל למלחמת ששת הימים ב-1967, שיגר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול מכתב למנהיגי מדינות בעולם, ובהם ראש ממשלת לאוס.
מראש ממשלת לאוס לא התקבלה תשובה ובכך, לא נודעה עמדתה של לאוס במשרד החוץ.
בחודש ספטמבר 1968 ביקשה לאוס לרכוש מישראל תת-מקלעים מסוג "עוזי" וחודשים אחדים לאחר מכן, בינואר 1969 קיבלה התעשייה האווירית לישראל הצעה מלאוס לשפץ לה מטוס מסוג DC-3 דקוטה.
בכך, נחתמו היחסים המעשיים בין לאוס וישראל עד 23 בפברואר 1976, כאשר לאוס הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות השתלטות כוחות "פאת'ט לאו" (אדמות לאוס)" הקומוניסטים על המדינה.
במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה כלכלי-טכני בין שתי המדינות.
מאז, ובפרט מסוף שנות התשעים, אישים ומשלחות שונות מלאוס נוהגים לבקר בישראל מדי שנה.
בשלהי 2014 פורסם מדד האנטישמיות בעולם, שבו התוצאות הציגו שלאוס היא המדינה בעלת אחוז האנטישמיות הנמוך ביותר בעולם (0.2% בלבד).
יחסי ישראל–מאלי הם יחסי החוץ שבין ישראל לבין מאלי.
נכון להיום לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין ישראל למאלי.
עם פירוק הפדרציה של מאלי מספר חודשים לאחר הקמתה, קיבלה מאלי עצמאות.
מנהיגה הראשון, מודיבו קייטה, ראה בקשר עם ישראל חיוני והתקיימו יחסים מלאים בין המדינות, כאשר ב-27 בספטמבר 1960 הודיעה מדינת ישראל כי היא מכירה במאלי כמדינה.
עוד בספטמבר 1958 משלחת מסודאן הצרפתית בראשות מודיבו קייטה כיושב ראש האספה החוקתית של הפדרציה של מאלי, ביקרה בישראל להזמנת שרת החוץ של ישראל, גולדה מאיר.
הישגי הקיבוצים בהפרחת המדבר עשו רושם רב על המשלחת.בהמשך נעשו ניסיונות ישראליים לעזור בכמה נקודות באזורים מדבריים של צפון מאלי לפתח גידול פרי הדר ומנגו
כפי שצוטט במרירות ב-1965 על ידי הפעיל הלאומני הערבי המרוקאי מהדי בן ברקה, מודיבו קייטה התלהב והצהיר אז ש"ישראל הפכה למקום לעלייה לרגל עבור האפריקאים המחפשים השראה בבניית ארצותיהם.
אכן ישראל היא הפכה לדוגמה חיה לצורה אנושית של בניית חברה חדשה"
אחרי הכרזת העצמאות מאלי כוננה יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
כעבור זמן, בלחץ מצרים, אלג'יריה ומדינות ערב אחרות, יחד עם גאנה וגינאה מאלי בהנהגתו אימצה עמדה יותר בקורתית כלפי ישראל (למשל בוועידת הסולידריות האפרו-ערבית בקזבלנקה שגינתה את ישראל כ"תומכת בקולוניאליזם").
עם השנים הלך היחס של קייטה לישראל והדרדר, בין היתר במסגרת התרחקות מצרפת, אשר ישראל הייתה בת ברית קרובה שלה, והתקרבות לנאצר, נשיא מצרים ואויבה של ישראל בתקופה זו.
ב-1967 עזב שגריר את מעונו ולא הוסכם על ידי קייטה שיבוא מישהו במקומו.
לאחר שהודח על ידי מוסא טראורה בשנת 1968 שופרו היחסים ואף מאיר שמיר מונה לשגריר הישראלי החדש במדינה.
אך בשנת 1973 הודיעה מאלי על ניתוק הקשרים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ב-4 ביוני 2017, בעת השתתפות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפורום הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, נפגש איברהים בובאכר קייטה נשיא מאלי עם נתניהו.
במסגרת הפגישה הסכימו המדינות על חימום היחסים.
בינואר 2019 דווח בישראל על מגעים לחידוש היחסים עם מאלי.
בין מדינת ישראל לרפובליקת ליבריה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז שחודשו ב-1983. בעקבות מלחמת יום הכיפורים ניתקה ליבריה באופן חד-צדדי את יחסיה עם ישראל.
כעשור מאוחר יותר התחדשו היחסים ומאוחר יותר נחתמו אמנות שיתוף פעולה בתחומי ביטחון כולל הסכם בנושא תעופה, כלכלה, טכנולוגיה ועוד.
כיום יש יחסים דיפלומטיים מלאים.
מנובמבר 2007 הודקו היחסים, וליבריה שוב נעזרת בישראל בענייני ביטחון וכלכלה.
הנציגות הדיפלומטית האמונה על ליבריה היא שגרירות ישראל באקרה, בירת גאנה.
ליבריה הצביעה בעד תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 1947.
יחסים בילטרליים בין שתי המדינות נכונו לראשונה ב-1954. ב-14 באוקטובר 1958 הגיש ארנסט ג'רום ינסי, שגריר ליבריה הראשון בישראל, את כתב האמנתו לנשיא המדינה.
באותה השנה מונה איש ההגנה אהוד אבריאל לשגריר ישראל בליבריה.
באפריל 1959 נחתם חוזה ידידות ראשון בין שתי המדינות.
ב-1958, כששרת החוץ גולדה מאיר נסעה לסדרת ביקורים באפריקה, הציע לה השגריר אבריאל להשתתף בחגיגות יום השנה הראשון לעצמאות גאנה, ובאותה ההזדמנות לבקר גם בליבריה ובשאר מדינות כדוגמת ניגריה, חוף השנהב וסנגל.
מאיר נחתה בבירת ליבריה מונרוביה כאורחתו של הנשיא ויליאם טאבמן .
במונרוביה היא נועדה עם בני העם המקומיים ועם שרי הממשלה הליברית.
שיאו של ביקור זה לדבריה הטקס בו הוכתרה לצ'יף עליון של שבט גולה.
ב-22 ביוני 1962 הגיע נשיא ליבריה טאבמן לביקור ממלכתי בישראל.
במהלך הביקור, שנמשך עד ה-2 ביולי, ביקר טאבמן בתל אביב-יפו, חנך רחוב על שם מדינתו בחיפה וסייר בקיסריה.
באוגוסט של אותה השנה ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי בחמש מדינות במערב אפריקה, ובכללן ליבריה.
ביקורו בליבריה היה ביקור גומלין שביקר בישראל קודם לכן.
ביוני 1966, במסגרת מסעו לאפריקה, ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול בליבריה.
הפעילות הישראלית בליבריה בשנות ה-60 כללה, משלחת של מומחים שנשלחה על ידי המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ, בה רופאים ומהנדסים, מספר יועצים צבאיים ואנשי עסקים שפעלו במדינה.
ב-2 בנובמבר 1973 החליטה ליבריה לנתק את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים והפגנת סולידריות עם מצרים.
במאי 1974 שלח נשיא ליבריה ויליאם טולברט לישראל מברק, בו ברך במילים חמות את יצחק רבין לרגל ניצחונו בבחירות לכנסת השמינית שבמסגרתן נבחר לראשות ממשלת ישראל.
טולברט הוסיף ושיבח במברק את ישראל שחתמה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
הוא הביע את תקוותו שהסכמים אלו יתרמו להתקדמות נוספת לקראת שלום ובר קיימא במזרח התיכון.
על אף המתיחות והנתק ששרר בין שתי המדינות, ליבריה הצביעה נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם.
את הודעת ליבריה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מסר הנשיא סמואל דו ב-13 באוגוסט 1983. ימים אחדים לאחר מכן, ב-22 באוגוסט, היה דו הנשיא האפריקאי הראשון מאז שנת 1973 שערך ביקור רשמי בישראל.
דו ביקר בישראל מ-22 באוגוסט עד ה-28 באוגוסט.
דו נפגש עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
שני המנהיגים הסכימו לחדש את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
הם החליטו לשתף פעולה ולסייע במישורי החקלאות, הלוגיסטיקה, התחבורה אווירית ובשלל מישורים נוספים.
בנוסף, נפגש דו עם עמיתו חיים הרצוג והשניים דנו בפעילותה החתרנית של לוב באפריקה.
כמו במקרה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דו הדגיש בהודעה על חידוש היחסים את "הנימוק המצרי" כסיבה העיקרית לניתוק היחסים ב-1973. ליבריה רצתה להפגין סולידריות עם מצרים שחלק משטחה נכבש בידי צבא הגנה לישראל.
דו אמר ש"סיבה זו אינה קיימת יותר, כי השטח הזה הוחזר למצרים שכוננה היא עצמה יחסים דיפלומטיים עם ישראל בעקבות הסכמי קמפ דייוויד".
בביקורו בירושלים אמר דו שהוא משוכנע שבידודה של ישראל על ידי מדינות אפריקה לא יעזור לפתירת הסכסוך הישראלי-ערבי.
הוא החליט לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל כתוצאה מכך, בין היתר, שבאופן מסורתי הייתה ליבריה מדינה התומכת ללא סייג בעולם המערבי (עובדה שבאה לידי ביטוי סיוע נרחב לעיתים תכופות מארצות הברית).
ארצות הברית מצדה הביעה רוגז ואי שביעות רצון מההפיכה הצבאית שבאמצעותה השתלט דו על השלטון, ושבמהלכה נרצח הנשיא ויליאם טולברט ושלושה עשר משריו הוצאו להורג.
דו רצה אפוא לשפר את יחסיו עם ארצות הברית, וסבר כמו נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מובוטו ססה סקו, שיוכל לחזור ולרכוש מחדש את ידידותה על ידי התקרבות לישראל ובעזרת הקהילה היהודית בארצות הברית שהיא גם כן בעלת השפעה במדינתה.
בזמן ביקורו של דו בירושלים אמר שר החוץ יצחק שמיר ש"ליבריה יודעת שלישראל קשרים אמיצים בארצות הברית, ובצדק סבור הנשיא דו שיהיה זה נכון להשתמש בקשרים אלו לסייע לליבריה".
הנשיא דו האמין שהקהילה היהודית העשירה בארצות הברית תוכל לסייע לו גם מבחינה כלכלית.
בביקורו בישראל פגש הנשיא דו את חברי משלחת המגבית היהודית המאוחדת שהגיעה מארצות הברית, והזמין אותם "לבוא להצטרף אלינו ולהשתתף בביצוע השינויים ההיסטוריים המתחוללים בתקופה זו בליבריה".
בוושינגטון הבירה הביעו סיפוק מחידוש יחסי ישראל-ליבריה וגילתה עניין בהמשך מתן סיוע לליבריה.
במהלך שיחותיו בישראל ביקש דו לחדש את שיתוף הפעולה עם ישראל במישור הטכני, ובשובו לארצו בישר בנאום לאומה ששני הצדדים חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה בשטחי השיכון, חקלאות, כלכלה, ספנות, ביטחון לאומי, תחבורה, תקשורת, ניהול משאבי אנוש, בנקאות והגנה אזרחית.
בתקשורת הישראלית נמסר שישראל הבטיחה לעודד חברות בנייה ישראליות לסייע לליבריה בשיקום המדינה, להקים חברות ספנות ליברית ואף להקים חברה חקלאית שתפעל לקידום החקלאות ולשיגור מומחים חקלאיים לליבריה.
הסיוע של ארצות ערב לליבריה לא היה משמעותי ביחס לסיוע מארצות הברית וממדינות העולם המערבי.
בין השנים 1982-1975 הגיעו כל ההתחייבויות של BEDAE (ראשי תיבות של Arab Bank for Economic Development in Africa - הבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה) לליבריה לכ-11 מיליון דולר ליברי, וההתחייבויות של כלל המדינות הערביות הגיעו ל-50 מיליון דולר.
מסכומים אלו קיבלה ליבריה למעשה כ-13.6 מיליון דולר.
לעומת זאת, ב-1981 קיבלה ליבריה ממדינות המערב 82 מיליון דולר (מזה 53 מיליון כמענקים) ושנה לאחר מכן ארצות הברית העניקה לליבריה 46 מיליון דולר.
מניע נוסף שגרם לנשיא דו לחדש את קשרי מדינתו עם ישראל היה רצונו לשיתוף פעולה בתחום הערכת המודיעין, בשל חששו מחתרנותו של מנהיג לוב, מועמר קדאפי.
חששו זה פורסם והודגש באמצעי תקשורת בישראל ובעולם המערבי.
עיתון לונדוני ציטט בכירים במשרד החוץ הישראלי שאמרו: "לדו הייתה הרגשה שלוב חותרת גם תחת משטרו מאז שסילק כמה מידידי לוב והגוש המזרחי מממשלתו".
חששות אלו גברו עוד יותר לאור נוכחות קדאפי בצ'אד.
בריאיון לעיתון לטיים מגזין דו טען שקדאפי תכנן התנקשות בחייו, ובמסיבת עיתונאים בישראל גילה בנוסף שר החוץ של ליבריה ש"קדאפי תכנן לפי שנה התנקשות בראש המדינה, ובידינו הוכחות רבות על מקור האיום הזה".
בהודעה המשותפת של הנשיא דו ונשיא מדינת ישראל חיים הרצוג בתום ביקורו של דו בישראל, הם גינו "מדיניות ההתפשטות והחתרנות של לוב".
ישראל פינתה את שגרירותה במונרוביה בעקבות מלחמת האזרחים בליבריה.
לליבריה הייתה שגרירות בראשות ממונה על היחסים שמאז 2005 אינה מאוישת.
בשנת 2002 שיגרה ליבריה רק שני משתלמים בקורסים בישראל ושתי המדינות שיתפו פעולה במיזמים ובקורסים במישורי הרפואה הציבורית והפיתוח הקהילתי.
בשלהי 2015 ביקר בישראל נשיא הסנאט של ליבריה, ארמה זולו ג'אלה.
היה זה הביקור הראשון אי פעם של ראש הפרלמנט הליברי בישראל.
בפגישה עם מקבילו הישראלי, יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, אמר ג'אלה כי העם הליברי מעריץ את אומץ הלב של אזרחי ישראל ו"אנחנו יכולים ללמוד מכם רבות בנושאי חדשנות, טכנולוגיה, חקלאות ומחקר רפואי".
ג'אלה גם הודה במיוחד לישראל על עזרתה לארצו הבאה לידי ביטוי במרפאות ניידות, הכשרה רפואית ושיגור צוותים ורופאים ישראלים לליבריה, וסיוע במניעת התפרצויות נגיף האבולה.
ב-2016 ביקרה נשיאת ליבריה אלן ג'ונסון-סירליף ופמלייתה שנלוותה לה בישראל.
היא נפגשה עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין והודתה לו על הסיוע שמספקת המדינה היהודית למאבק באבולה, וכן דנו השניים במאבק בטרור.
היא נועדה גם עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם שרת המשפטים איילת שקד וביקרה ביד ושם ובכותל המערבי.
ג'ונסון-סירליף קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ביוני 2017 הגיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור קצר בליבריה על סמך הזמנה שהוצאה לו בפסגה הקודמת של ארגון ECOWAS באבוג'ה בירת ניגריה.
הביקור יצא לפועל בזכות נחישותה של נשיאת ליבריה אלן ג'ונסון-סירליף, שהייתה באותה העת יו"ר הארגון.
נתניהו השתתף בפסגת ה-ECOWAS, ובכך היה למנהיג הלא-אפריקאי הראשון שנטל חלק בפסגה זו.
בינואר 2018 הושבע נשיאה החדש של ליבריה, ג'ורג' ואה, ואת מדינת ישראל ייצג באירוע השגריר עמי מהל, שאף הגיש לו הזמנה מראש הממשלה נתניהו לביקור בישראל.
בסוף פברואר 2019 ביקר ג'ורג' ואה בירושלים וערך פגישה עם ראש עיריית ירושלים משה ליאון.
במרץ 2019 נפגש הנשיא עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביוני 2022 משלחת מליבריה שהגיעה לביקור בישראל הודיעה כי הוחלט לפתוח משרד סחר בירושלים.
המשרד ישמש בעתיד בסיס לשגרירות.
יחסי ישראל ליכטנשטיין הם היחסים הדיפלומטים בין מדינת ישראל לבין נסיכות ליכטנשטיין.
יעקב קידר, שגריר ישראל בשווייץ משמש כשגריר לא-תושב בליכטנשטיין.
סחר החוץ בין שתי המדינות נאמד בשנת 2012 ב-29 אלף דולר אמריקני ואילו בשנת 2016 ב-173 אלף דולר.
בין מדינת ישראל והרפובליקה הפדרלית של סומליה לא התקיימו מעולם יחסים דיפלומטיים.
סומליה מעולם לא הכירה בישראל.
סומליה לוקחת חלק בחרם על ישראל ואוסרת כניסת בעלי דרכון ישראלי למדינתה.
בראשית חודש יולי 2016 נועד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו עם נשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד בניירובי שבקניה.
היה זה מפגש ראשון בדרג גבוה בין שתי המדינות.
בחודש מרץ 2019, בהצבעה אנטי-ישראלית במועצת זכויות האדם של האו"ם, הקוראת לנסיגת ישראל מרמת הגולן, סומליה נמנעה לראשונה מלהצביע כנגד ישראל.
החל משנת 2023 החלו היחסים בין שתי המדינות להשתפר לאור הצהרות חוזרות של נשיא סומליה לחיזוק הקשרים ולאור המגעים של ערב הסעודית וישראל.
ואף מצד ישראל הרואה במיקום של סומליה כנקודה אסטרטגית.
בדצמבר 2025 הודיעה ישראל כי היא מכירה בריבונותה של סומלילנד, חבל ארץ שהכריז ב-1991 על עצמאותו מסומליה.
ההכרה הישראלית זכתה לגינוי מצד ממשלת סומליה.
יחסי ישראל–לסוטו הם היחסים הדו-צדדיים, השיתופיים, המדיניים, ההיסטוריים והפוליטיים אשר מתנהלים בין מדינת ישראל לממלכת לסוטו.
היחסים עם לסוטו כוננו באוגוסט 1986.
מבין המדינות היחידות שלא ניתקו את יחסיהן עם ישראל הייתה לסוטו, שהותירה את יחסיה הדיפלומטיים המלאים עם ישראל.
שגרירות ישראל בלסוטו נמצאת בפרטוריה, דרום אפריקה.
יחסי ישראל–מונטנגרו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים שבין מדינת ישראל לבין רפובליקת מונטנגרו.
היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למונטנגרו כוננו כאשר תמכה ישראל במונטנגרו ב-2006 והפכה לאחת המדינות הראשונות שהכירה בעצמאותה.
היחסים בין ישראל למונטנגרו צמחו במהירות, התבססו על ידידות, הבנה הדדית, דמיון ואינטרסים משותפים.
שיתוף הפעולה מתבסס על חזון משותף על מגוון רחב של נושאים בינלאומיים והשקעות משותפות.
בדצמבר 2019 חתמו משרד הביטחון ומשרד ההגנה של מונטנגרו על הסכם לפיו אלביט מערכות תספק לצבא מונטנגרו עמדות נשק שנשלטות מרחוק בסכום של כ-100 מיליון שקל.
ב-6 בפברואר 2013 נפגשו נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ' ויו"ר הפרלמנט של מונטנגרו רנקו קריבוקאפיץ' בפגישות נפרדות עם שגריר החוץ של ישראל למונטנגרו.
בפגישות נאמר כי היחסים בין שתי המדינות נמצאים בעלייה.
כמו כן, לפי הודעת הקבינט, הנשיא וויאנוביץ' ציין את היחסים ההדוקים בין ישראל למונטנגרו, הדגיש את הצורך בביטוי מלא של שיתוף פעולה אודות התוכנית הכלכלית הכוללת וציין לשבח את תרומתה החשובה של הקהילה היהודית במונטנגרו ליחסי שתי המדינות, כמו גם את האחדות הרב-דתית והרב-אתנית של המדינה.
קריבוקאפיץ' אמר כי החברה במונטנגרו "מקדישה כבוד מלא למסורות הרוחניות והתרבותיות של כל הקהילות הדתיות במונטנגרו".
בשנת 2017 ביקר שר החוץ המונטנגרי סרדיאן דרמנוביץ' את השר לשיתוף פעולה אזורי, צחי הנגבי.
שר החוץ ציין כי שיתוף הפעולה הבילטרלי בין מונטנגרו לישראל היה טוב עד כה וישנן אפשרויות ודרכים רבות לשיפורו.
דרמנוביץ הביע עניין בחיזוק היחסים הכלכליים בין מונטנגרו לישראל, בעיקר באמצעות שיתוף פעולה עם משקיעים פוטנציאליים, אשר מטרתו הייתה פורום של אנשי עסקים ישראלים ומונטנגרים.
השר הנגבי הסכים כי הפורום מהווה הזדמנות אדירה לקידום שיתוף הפעולה הכלכלי בין מונטנגרו לחברות ישראליות וחילופי חוויות בפעילויות כלכליות שונות, תוך התמקדות מיוחדת בשיתופי פעולה בתחומי התיירות, האנרגיה, החקלאות, הבניה ושמירה על איכות הסביבה.
יחסי ישראל–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין נסיכות מונקו.
ישראל אינה מיוצגת במונקו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
מונקו אינה מיוצגת בישראל, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את מונקו נמצאת בצרפת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1964.
בשנת 2012, ישראל ייצאה למונקו סחורה בשווי אלף דולר אמריקאי והיא כללה התקנים אורתופדיים.
בשנת 2025 הכריז נסיך מונקו, אלבר השני על הכרה במדינה פלסטינית.
יחסי ישראל–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין ישראל ומלזיה.
שתי המדינות לא כוננו יחסים דיפלומטיים באופן רשמי מעולם, אם כי לשתי המדינות היסטוריה דיפלומטית ענפה.
הניסיונות להידברות עם מלזיה לא פסקו, וב-1956 נועד שר החוץ הישראלי משה שרת עם רחמן במסגרת מסעו של הראשון באסיה.
השניים דנו על מיסוד נציגות דיפלומטית ישראל בקואלה לומפור, אך ניסיונות אלו עלו בתוהו.
בשנות ה-60 חל מפנה ביחסה של מלזיה לישראל אחרי שנעשו ניסיונות רבים לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ונרשמו מגעים בלתי-פורמליים בין ישראל למלזיה.
ניסיון בולט היה שליחותו של משה יגר, איש שירות החוץ הישראלי, לקואלה לומפור במסווה של איש עסקים.
בראשית 1966 גורש יגר ממלזיה ולאחר מכן החלה החרפה בגישת מלזיה לישראל: סירוב להעניק אשרות שהייה לישראלים שביקשו לבקר במלזיה, גילוי התבטאויות אנטי-ישראליות בארגונים בינלאומיים, הטלת מגבלות על ספנים ישראלים שהגיעו לנמלים מלזים ועוד.
תקופה זו הגיעה לשיאה עם היבחרו של מאהאטיר מוחמד ב-1981 לראשות ממשלת מלזיה.
עם זאת, הסכמי אוסלו והתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני הובילו להפשרה בגישה הנוקשה של מלזיה כלפי ישראל, הפשרה שלא החזיקה מעמד לאור היותו של מוחמד מוסלמי קיצוני, אנטי-ישראלי ואנטישמי, שהעניק סגנון חדש ושונה ליחסי החוץ של מלזיה בכלל ולא רק בסוגיה הישראלית.
אחרי שמוחמד ירד מהשלטון במלזיה בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, ההתבטאויות האנטי-ישראליות והאנטישמיות נרגעו יחסית, אך אי-קיום יחסים בילטרליים בין שתי המדינות נותר בעינו.
כאשר מאהאטיר מוחמד שב לשלטון ב-2018, הוא חזר להשמיע את דעותיו האנטי-ישראליות, אנטישמיות והאנטי-ציוניות בפומבי.
כינון יחסים בין ישראל למלזיה נראים בלתי אפשריים בעקבות האנטישמיות השלטונית השוררת במלזיה, ובשל תפיסת משרד החוץ בירושלים שסוגיית מלזיה אינה חשובה ליחסי החוץ של ישראל.
מלזיה לא עוררה עניין רב אצל מעצבי מדיניות החוץ של ישראל וגם לא בקרב פקידי משרד החוץ שעסקו בענייני אסיה, חרף הפרובוקציות הרבות שעוררה, בייחוד מאז עלייתו של מאהאטיר לשלטון.
משה שרת היה חריג, ואף פעל לשם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ללא הועיל.
גם גולדה מאיר גילתה עניין מה, במיוחד אחרי שהניסיון לשגר נציג ישראלי לא-רשמי ב-1965 לא עלה יפה.
ראשי הממשלות ושרי החוץ שבאו אחריהם גילו אדישות והתעלמו ממלזיה אף על פי שמדינה זו הייתה פגיעה לפעולות תגמול שניתן היה להפעיל כנגדה בארצות הברית: למשל, העמדות האנטישמיות החוזרות ונשנות של מאהאטיר יכלו לשמש עילה לפעולה מתאימה בארצות הברית.
ראש הממשלה יצחק רבין גילה עניין כלשהו במלזיה ב-1994 במסגרת פעילותו באינדונזיה ותפישתו כי נוצרה שעת כושר לקדם ולנסות מיסוד יחסים בילטרליים עם המדינות המוסלמיות באסיה בעקבות התפתחויות במזרח התיכון והשינויים בעולם בכלל, אלא שפעולה זו לא הייתה נמרצת דיה.
יחסים לא רשמיים עם פדרציית מלאיה
ניסיונות להקמת נציגות דיפלומטית ישראלית בקואלה לומפור
בתכנון הראשוני של הקמת נציגויות דיפלומטיות ישראליות במדינות אסיה לא הומלץ על פתיחת נציגות במלאיה, מאחר שב-1949 הייתה מלאיה נתונה תחת שלטון האימפריה הבריטית.
יתר על כן, הרעיון בדבר עצמאות מלאית טרם הועלה.
גם על פתיחת קונסוליה לא הומלץ דבר, אלא אם יהיה אינטרס כלכלי לעשות כן.
המצב השתנה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר החלו ההכנות למתן עצמאות לחצי האי המלאי.
כאמור, ישראל הכירה בעצמאותה של מלאיה, אך הדבר לא הוביל לקשירת קשרים דיפלומטיים.
ראש ממשלתה הראשון, טונקו עבדול רחמן , גילה יחס חיובי כלפי ישראל ואף שקל להכיר בה באורח רשמי, אולם הלחץ של האסלאם הרדיקלי מבית ושל מדינות ערב מחוץ הביאו לידי כך שהאהדה הזו תישאר כמס שפתיים.
שרת טען שתגובתו של רחמן הייתה "חיובית ללא היסוס", והבהיר שהאחרון מקדם את העניין "בברכה".
לעומתו טען רחמן כי אישור הרעיון היה מותנה בהחלטת משרד החוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת, שהיה אחראי על ניהול מדיניות החוץ של מלאיה עד שנת עצמאותה.
לפני פרידתם חזר רחמן ואישר את הסכמתו למינוי קונסול ואמר: "לכבוד ייחשב לנו לקבל אצלנו נציג של ישראל".
חודשים אחדים לאחר מכן, ב-13 בפברואר 1957 הותר למחלקת אסיה ואפריקה (מאס"ף) במשרד החוץ שבירושלים לשגרירות ישראל בלונדון לפנות אל משרד החוץ הבריטי ולבקש ממנו אישור לפתיחת הקונסוליה.
הבריטים שאלו על כך את המלאים, אך הללו לא מיהרו להחזיר תשובה.
דומה היה כי נטייתם שלילית, על אף גילויי הרצון הטוב של רחמן.
ב-26 ביוני 1957 נפגש שר החוץ שרת עם מנכ"ל משרד החוץ ולטר איתן, מנהל מחלקת אסיה דניאל לוין וסגנו של האחרון, אלישיב בן חורין והתרעם על הזנחת הטיפול בפתיחת הקונסוליה בקואלה לומפור.
שרת סבר כי מאז שיחותיו האחרונות עם רחמן נרקמה והתגבשה קנוניה נגד ישראל בקואלה לומפור.
נוסף על כך, שרת האמין כי מלחמת סיני (שפרצה שבועיים לאחר תום מסעו באסיה) הייתה בין הגורמים שהניאו את המלאים מהסכמה לפתיחת נציגות דיפלומטית ישראלית בבירתם.
ב-13 באוגוסט 1957 הודיע משרד החוץ הבריטי לשגרירות ישראל בלונדון כי תשובת המלאים טרם נמסרה וייעץ לסגל השגרירות להמתין זמן מועט עד 31 באוגוסט (מועד קבלת העצמאות של מלאיה) ואז לחדש את הבקשה ולהגישה במישרין אל ממשלתו החוקית של רחמן.
ב-26 באוגוסט אותה השנה שלח ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, איגרת ברכה לעמיתו המלאי רחמן ובה כתב ש"ישראל מוכנה לפתוח בארצו נציגות הולמת".
יתר על כן, ישראל הצביעה בעד צירופה של מלאיה אל האומות המאוחדות.
בהיעדר תשובה לאגרת של בן-גוריון, הנחה משרד החוץ את נציגויות ישראל באו"ם ובסידני שבאוסטרליה לברר אצל עמיתיהם המלאים מהי עמדת ממשלתם בנוגע לפתיחת הקונסוליה.
ניסיונות נשנים לכינון יחסים דיפלומטיים
ב-12 בדצמבר 1957 הצהיר ראש ממשלת מלאיה רחמן בפני חברי הפרלמנט המלאי: בד בבד, הבהיר רחמן כי אין לפרש את דבריו אלו כי בעקבות הכרת ישראל במלאיה תהא חייבת ארצו לקשור עמה קשרים דיפלומטיים.
ההידברות עם מלאיה נותרה תקועה עד אשר ב-27 באוגוסט 1959, סיפר מחמד סופי (Sopiee), מבכירי הדיפולמטים במשלחת המלאית אל האומות המאוחדות, לבן-שיחו הישראלי כי "התחזקות המפלגות הדתיות במלאיה הסירה לעת עתה כל אפשרות להקמת יחסים דיפלומטיים עם ישראל".
ב-10 בנובמבר 1959 דיווח ציר ישראל בסידני, משה יובל, שנפגש קודם לכן עם רחמן בעת שזה האחרון ערך ביקור באוסטרליה.
עבדול רחמן אמר ליובל: "הנני זוכר את שיחתי עם מר שרת.
הנהגת מלאיה מודעת היטב לאופיה של ישראל, אך ההמונים המוסלמים בארצנו מתנגדים לקשירת קשרים עם ישראל.
לכן אין אנו יכולים למסד עמכם יחסים מכל סוג שהם".
עם קבלת דיווח זה, הבריק אלישיב בן חורין ב-19 בנובמבר ליובל הנחיה שלשונה:
ברם, ההנחיה התקבלה לאחר שרחמן עזב את אוסטרליה ובינתיים דאג להבטיח לערבים שמלאיה לא תקשור יחסים דיפלומטיים עם ישראל ודבריו אלו התפרסמו בעיתונות בירדן.
בפריז, כמו גם בכמה בירות אחרות בעולם, התקיימו יחסים אישיים בין שגרירי ישראל ואלו של מלאיה.
ב-20 ביוני 1960 שלח שגריר מלאיה בצרפת, טונקו איסמאעיל בן טונקו יחיא, מכתב לשגריר ישראל בצרפת, ולטר איתן, ובו הסביר שלא ניתן לכונן יחסים דיפלומטיים "בגלל הקשיים הנוכחיים של הממשלה הנובעים ממחסור בכוח אדם מאומן וקשיים אחרים בכינון נציגויות מחוץ למלאיה.
שגריר ישראל בבנגקוק, מרדכי קדרון, ביקר בקואלה לומפור בחודשים מרץ-אפריל 1960, אם כי לא הצליח לשוחח עם רחמן.
כינוס קונפדרציית הכדורגל של אסיה
באוגוסט 1960 חלה תפנית בניסיונות ההידברות עם מלאיה.
באותו החודש נקרתה הזדמנות חדשה להעברת מסר לממשלתו של רחמן.
היה זה לרגל כינוס קונפדרציית הכדורגל של אסיה שישראל הייתה חברה בה (עד לגירושה ב-1978), וראש הממשלה עבדול רחמן היה נשיאה.
ההתאחדות לכדורגל בישראל לא יכלה לשלוח נציג מטעמה אל הכינוס וביקשה ממשרד החוץ לשגר לקואלה לומפור דיפלומט מאחת השגרירויות הסמוכות.
במשרד החוץ בירושלים הוחלט לשלוח לכינוס את משה יגר, שכיהן באותן השנים כמזכיר שני בשגרירות ישראל בראנגון.
יגר הגיע לקואלה לומפור ב-4 באוגוסט 1960 אחר הצהריים.
עם נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור נתקבל יגר על ידי התאחדות הכדורגל במלזיה ואת יומו הראשון הקדיש להיכרות עם נציגי המדינות האחרות שהגיעו לכינוס.
למחרת בואו, ב-5 באוגוסט, הוזמן לביתו של פ.
Narayanan), המזכיר הכללי של האיגוד הלאומי של פועלי המטעים, שנחשב לידיד ישראל.
נאראיאנאן המליץ ליגר לשלוח עיתונאי מקומי לישראל שיסקר את החיים בישראל ויתעדם, על מנת ליצור מודעות לישראל בקרב הציבור המלאי.
הוא גם סבר כי אין באפשרות מלאיה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל על אף העובדה שהקנאות המוסלמית אינה אמיתית, ואף על פי שכוחה של המפלגה האסלאמית הפאן-מלאית (PMIP) אינו ניכר בפרלמנט.
בשיחה שנערכה במהלך הביקור עם ראש ממשלת מלאיה הבהיר רחמן שקשירת קשרים עם ישראל תיתן נשק בידי מפלגת האופוזיציה המוסלמית-רדיקלית וכתוצאה מכך יערער ויחליש את כוחה של הממשלה.
לא נראו סיכויים לכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל, אם כי גילויי רצון טוב מטעם רחמן ואישים מלאיים אחרים עוררו תקווה במשרד החוץ בירושלים שממשלת מלאיה לא תדחה ניסיונות התקרבות שונים שונים מצד ישראל העשויים להכשיר את הקרקע לכינון יחסים בעתיד.
במסגרת רעיון אחר שהועלה בשיחה הוצע לפתוח קונסוליה בסינגפור הסמוכה שתטפל בענייני מלאיה השונים.
ב-2 בדצמבר 1960 פרסם העיתון "מלאי מייל" (Malay Mail) כתבה ובה סוקר דיון שנערך בפרלמנט יום קודם לכן.
מפלגת האופוזיציה המוסלמית העלתה לסדר היום הצעה בפרלמנט בקואלה לומפור הקוראת לביטול ההכרה לכאורה בישראל.
הטונקו עבדול רחמן השיב כי אין כל הצדקה חוקתית לביטול ההכרה המלאית בישראל וכי מלאיה לא תכרות ברית עם ארצות ערב.
אין למלאיה כל קשר עם ארצות ערב מלבד קשרי דת, ורחמן זכר לטובה את תמיכתה של ישראל בקבלת מלאיה לאומות המאוחדות.
הוא הצביע על כך שישנן מדינות מוסלמיות אחרות שלא מקיימות את החרם הערבי ומקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל, כדוגמת ניגריה.
רחמן הוסיף ואמר שממשלתו הוכיחה את אהדתו לארצות ערב בכך שסירבה, על אף בקשות חוזרות ונשנות, לכינון יחסים דיפלומטיים או מסחריים עם ישראל.
ב-3 באפריל 1961 התעכב ראש הממשלה רחמן בנמל התעופה הבינלאומי של קהיר (ששכן אז בשטחי הרפובליקה הערבית המאוחדת) בדרכו חזרה לארצו מוועידת ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי .
רחמן נתקבל על ידי מוחמד פאוזי, איש אמונו של גמאל עבד אל נאצר ולאחר מכן קיים פגישות עם עיתונאים.
במהלך שיחותיו עם העיתונאים נשאל על יחסי ארצו עם ישראל, והלה הכחיש שמועות כאילו יש בדעת ממשלתו לכונן יחסים עם ישראל והדגיש כי אין שום יחסים עם ישראל מצד ארצו אף לא במישור הכלכלי.
מועצת הליגה הערבית, שדיוניה הגיעו לידי גמר במסגרת ועידת פסגה שנערכה ב-1 באפריל דנה בין היתר בהכרת מלאיה בישראל ובסירובו של עבדול רחמן לחזור בו.
בעיתון אל-חיאת פורסמו החלטות המועצה ב-2 באפריל.
בעיתון נכתב כי המועצה קיבלה החלטות סודיות לגבי קשריה של מלאיה עם ישראל וכי ארצות ערב נתבקשו לעקוב אחר קשרים אלה.
לתשומת לב ראויה העובדה כי ראש הממשלה רחמן נמנע להתייחס לעצם הכרת מדינתו בישראל והסתפק בציון אי-קיום יחסים עם ישראל מצד ארצו.
בנובמבר 1961 שוב ביקר רחמן בלונדון.
ב-25 בנובמבר נועד אתו שגרירה של ישראל בממלכה המאוחדת, ארתור לוריא.
לוריא הביע את אכזבת ישראל מכך שממשלת מלאיה נמנעת מלכונן יחסים דיפלומטיים תקינים עם ארצו והציע להתחיל מערכת יחסים בילטרליים בין שתי המדינות במינוי נציג בדרג דיפלומטי נמוך יותר, קונסולרי.
רחמן השיב כי נרשמו בקואלה לומפור תגובות פנימיות חריפות מצד קבוצות פאן-ערביות ברורות רק על הכרת ארצו במדינת ישראל.
גם ארצות ערב, ובראשן מצרים, הפעילו לחץ בלתי פוסק על מלאיה לבל תקיים קשרים עם ישראל.
רחמן רצה לקיים עם ישראל קשרים יחסים נורמליים, אך מלאיה לא תוכל לעמוד בלחץ וההסתה נגדה לכשיכונו יחסי ישראל–מלאיה.
עם זאת, רחמן קידם ברצון טוב פיתוח יחסי מסחר, והציע לפתוח קונסוליה בסינגפור, שכן לב הפעילות המסחרית והתעשייתית של מלאיה נמצא שם.
רחמן התעניין במצב ערביי ישראל והציע לשגר משלחת ערבית-מוסלמית מישראל לביקור במדינות אסיה.
חודשים אחדים אחרי פגישת לוריא-רחמן, ב-25 ביוני 1962, דיווחה שגרירות ישראל בלונדון כי לפי משרד החוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת, ממשלת מלאיה מתנגדת לפתיחת קונסוליה ישראל בסינגפור.
באותה התקופה כבר החלו ההכנות לקראת הקמת מלזיה, ובכללה סינגפור העצמאית.
עוד קודם לכן נפתח בסינגפור משרד של חברה ישראלית בשם אסטרקו, שהיו לה סניפים במדינות נוספות באסיה.
בראשית 1963 החליטה אסטרקו לפתוח שלוחה בקואלה לומפור.
במרץ אותה השנה העניק משרד החוץ של מלאיה היתר לפתיחת סניף זה, שנקרא "אינטראסיה".
ב-16 בספטמבר 1963 הוכרזה הקמת פדרציית מלזיה.
שרת החוץ הישראלית, גולדה מאיר, כתבה מברק ברכה לראש הממשלה רחמן.
היחסים בראשית שנותיה של פדרציית מלזיה
מגעים לא-רשמיים בין ישראל למלזיה
ב-26 ביוני 1963 שלח משה יגר מכתב ללים קי סיונג (Lim Kee Siong), ידיד קרוב של ראש הממשלה רחמן ועסקן כדורגל.
במכתב הודיע יגר לעמיתו כי מכרו יצחק לוי יוצא לקואלה לומפור על מנת לפתוח שם סניף של חברת מסחר ישראלית בשם "אסטרקו".
לוי יצא לקואלה לומפור באוגוסט אותה שנה.
בראשית 1964, פחות משנה לאחר פתיחת הסניף, הגיעה חברת אסטרקו למסקנה כי אין כל הצדקה כלכלית להחזקת הסניף בקואלה לומפור ושסניף החברה בסינגפור יוכל לנהל גם את קשרי המסחר של ישראל עם מלזיה.
מנהל חברת אסטרקו הודיע על כך ליעקב שמעוני, ראש מחלקת אסיה במשרד החוץ הישראלי.
בעקבות החלטת אסטרקו לסגור את סניפה בקואלה לומפור, התעוררה השאלה הם כדאי לשמור, באופן כלשהו, על הנוכחות הישראלית בקואלה לומפור תוך שיגור אחד מעובדי משרד החוץ כמנהל סניף "אינטראסיה" שינסה לקדם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
אותו עובד שנשלח לשיחות דיפלומטית במלזיה היה משה יגר.
בשלהי מאי 1964 הגיע אל ישראל לים קי סיונג במסגרת ביקור שנערך לרגל גביע אסיה בכדורגל 1964 שהתקיים אז בארץ.
יגר שלח מכתב לסיונג בו נכתב שבכוונתו לצאת אל מלזיה.
ב-1 ביוני נועד סיונג עם שרת החוץ גולדה מאיר.
ביוזמתו, אמר לה סיונג כי העם המלזי ובראשו ראש הממשלה רחמן רוחשים ידידות לישראל, אך בלחץ הנסיבות - כלומר לחץ הערבים והמאבק עם אינדונזיה שהתנגדה לכינון פדרציית מלזיה - האפשרות לכונן עם ישראל יחסים דיפלומטיים אינה על הפרק.
מאיר השיבה שבארץ רוחשים ידידות הן למלזיה והן לאינדונזיה, ובעוד טיבו והתנהגותו של סוקרנו ידועים במשרד החוץ, אין הצדקה או הסברים להתנהגותו של ראש הממשלה רחמן, הידוע כ"בעל עקרונות ואיש אמיץ".
הן לערבים והן לסוקרנו אין הזכות להתערב במדיניות החוץ של מלזיה ואין להניח שרחמן יאפשר התערבות שכזו.
במהלך השיחה בת 50 הדקות, אישר סיונג כי רחמן אכן לא סובל התערבות שכזו.
מאיר המשיכה ואמרה שהיות מלזיה מדינה מוסלמית אינה מצדיקה היעדר יחסים דיפלומטיים עם ישראל, והביאה כנימוק לטענה את יחסי ישראל–ניגריה, יחסי ישראל–צ'אד ומדינות מוסלמיות אחרות באפריקה.
היא ביקשה מסיונג למסור לרחמן שישראל מעוניינת לקיים עם מדינתו יחסים דיפלומטיים גלויים ורשמיים, אך אם ממשלתו תראה בכך קושי, ישראל נכונה לפיתוח אטי של היחסים וכינונם בהדרגה.
היא הזמינה את ממשלת מלזיה לנצל בינתיים את אפשרויות ההשתלמות והקורסים השונים שנערכו באותה העת בישראל.
כאשר סיונג סיפר למאיר על פעולות הפיתוח החקלאי הננקטים במלזיה, הציעה לו מאיר חתימת הסכמים בדבר חילופי משתלמים ומומחים בין שתי המדינות, והלה הבטיח להעביר את הדברים הלאה לראש ממשלתו.
לפי הצעת מאיר, תוכניות הקורסים של המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי נשלחו לכתובתו הפרטית של סיונג במטרה שיעבירן למשרד הממשלתי המתאים.
כמו כן, מאיר הזמינה את סיונג לבקר בחבל לכיש, אך סיונג מיאן בטענה שאין לו מספיק זמן ועליו לשוב למולדתו מיד לאחר תום הטורניר.
ב-18 ביולי 1964 נפגש מנכ"ל משרד החוץ של מלזיה, זיתון אבראהים, עם יחיאל אילסר, שגריר ישראל בבנגקוק.
השניים הכירו זה מכבר, ואבראהים סיפר לאילסר שהאהדה כלפי ישראל במלזיה נוסקת, אך קיימת לה התנגדות לא-מבוטלת.
אבראהים הוסיף שרחמן נוטה להסכים לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל למלזיה אך עליו להתחשב בהתנגדות לכינון יחסים אלו, אשר נובעת מהסכסוך הישראלי-ערבי.
אבראהים טען גם כי ההתנהגות קיימת לא רק במפלגות האופוזיציה הדתיות אלא גם במפלגתו של רחמן.
אבראהים אמר, בדומה לבכירים מלזים אחרים, כי המצב בו דרושה למלזיה כל התמיכה האפשרית של מדינות ערב והעולם המוסלמי במסגרת העימות עם אינדונזיה , מחייב זהירות כפולה בכל הנוגע לקשרים בין ישראל ומלזיה.
בראשית אוגוסט 1964 הרצה טונקו עבדול רחמן בפני המועצה ליחסי חוץ בניו יורק.
במהלך ההרצאה, נשאל רחמן על ידי אחד מהמאזינים לדבריו על אודות יחסי ישראל–מלזיה.
רחמן השיב שמלזיה נתונה במאבק עיקש עם אינדונזיה המוסלמית ולכן מדינתו אינה יכולה לחשוף עצמה לביקורות ולחתרנות שיבואו כתגובה בלתי נמנעת על התקרבות דיפלומטית לישראל.
רחמן אמר בנוסף שמלזיה עצמה היא מדינה מוסלמית שקשורה קשר תרבותי הדוק עם מדינות מוסלמיות אחרות, ועליה להפגין סולידריות חברתית עם המתנגדות לישראל.
חרף היעדר יחסים דיפלומטיים, היחס של מלזיה לישראל בתקופת רחמן היה ידידותי יחסית והוא הפגין מאמצים מיוחדים כדי להבהיר זאת לנציגי ישראל במדינות שונות.
על רקע ידיעות אלו, נשלח משה יגר באופן בלתי-רשמי למלזיה במטרה לקדם יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
שליחותו של משה יגר במלזיה
ב-28 באוקטובר 1964 הגיע משה יגר אל סינגפור עם משפחתו.
הוא שהה שם עד 1 בנובמבר, והיה עסוק בניהול שיחות עם חנן ליסאוואר, נציג חברת "אסטרקו" בסינגפור ועם אריה לוי, יועץ לענייני נוער לממשלת סינגפור מטעם המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
אחר כך המשיכו יגר ומשפחתו לקואלה לומפור, ותוארו היה "מנהל חברת אינטראסיה".
יגר שהה במלזיה מ-19 בנובמבר 1964 עד 11 בינואר 1966. זמן קצר לאחר הגעתו, ב-4 בדצמבר 1964, הכריז ראש הממשלה רחמן כתשובה לשאלה של חבר פרלמנט מהאופוזיציה כי ארצו לא תכיר בישראל, אולם אין שתי המדינות אויבות.
בתקופה זו נעשה המאמץ הישראלי הממושך ביותר לקידום יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
מאמץ זה לא קרם עור וגידים משתי סיבות עיקריות:
הניסיונות לקדם יחסים דיפלומטיים עם מלזיה החלו מאוחר מדי.
מלזיה הייתה כבר עסוקה בגיוס העולם הערבי במאבק שניהלה אז מול אינדונזיה והיא שאפה להדק את קשריה עם מדינות ערב.
בישיבת ממשלת מלזיה שנערכה בינואר 1966, נימק ראש הממשלה טונקו עבדול רחמן את גירוש יגר מפני ש"ניסה לחרחר ריב ולזרוע פחד בין מלזיה לעולם הערבי, והרשה לעצמו להתערב בעניינים מדיניים וגרם למבוכה על לא מאומה ביחסה עם ארצות ערב".
למרות היותה של מלזיה מדינה מוסלמית, עד לכינוס ועידת המדינות הבלתי-מזדהות בקהיר באוקטובר 1964, לא היו לה יחסים הדוקים עם ארצות ערב ולא הפגינה גילויי איבה ועוינות כלפי מדינתי ישראל.
עם זאת, מלזיה סירבה לקיים עם ישראל יחסים דיפלומטיים או יחסים בילטרליים.
ההתדרדרות שחלה ביחסים הלא-רשמיים שנה לאחר מכן נבעה בעיקר מרצון המלזים לרכוש את אהדת הערבים במאבקה נגד אינדונזיה ומשאיפתה להתקבל לחברת מדינות העולם שלישי.
ב-21 במרץ 1966 העלה חבר הפרלמנט של מלזיה ד"ר טאן צ'י קון (Tan Chee Khoon) שאילתא לשר הפנים של מלזיה אסמאעיל עבדול רחמן , במסגרתה שאל את השר מה היו הסיבות לגירושו של יגר, והאם הדיווחים על אודות הגירוש אכן נכונים.
אסמאעיל השיב שב-7 בדצמבר 1965 הוזמן משה יגר אל משרדו ובמהלך הפגישה נאמר לו שבמהלך שהותו במלזיה לא הגביל עצמו לפעילות מסחרית בלבד, אלא גילה עניין גם בנושאים מדיניים-פוליטיים, ולפיכך נתבקש לעזוב את המדינה.
הוא חתם את התשובה באומרו שיגר מילא אחר הבקשה לעזוב את מלזיה עד 15 בינואר 1966 בנימוס (למעשה, יגר עזב את מלזיה עוד ב-11 בינואר), ולא הוצאה נגדו פקודת גירוש רשמית.
תשובה זו הייתה מנוגדת לדברי ראש הממשלה טונקו עבדול רחמן, שטען שיגר אכן גורש משהוכרז כאישיות בלתי רצויה.
ההחרפה בגישתה של מלזיה כלפי ישראל חלה בשנת 1965, מעט אחרי שמשה יגר גורש מקואלה לומפור והוכרז אישיות בלתי רצויה.