tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד עבודתו המקצועית והאקדמית, פלדמן היה חבר בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל ובין השנים 1970–1977 היה יו"ר המועצה המדעית של ההסתדרות.
מלבד זאת שימש פלדמן יו"ר האגודה הישראלית לאלקטרואנצפלוגרפיה ונויריופיזיולוגיה (1963–1969) ויו"ר החברה הנוירולוגית בישראל (1970–1973).
בין השנים 1985–1989 כיהן כסגן נשיא הפדרציה העולמית לנויורולוגיה, ובשנת 1999 היה נשיא כבוד של הקונגרס הבינלאומי לחקר המוח שהתכנס בירושלים.
פלדמן היה חבר כבוד של האגודה האירופית לנוירולוגיה ובאגודות של ארצות הברית, צרפת, איטליה וברזיל.
בשנת ה'תשס"ה 2005 הוענק לו פרס ישראל לחקר הרפואה.
שאול שאשא (19 באוקטובר 1939 – 12 בנובמבר 2021) היה רופא נפרולוג, פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון ומנהל בית החולים לגליל המערבי – נהריה במשך כ-20 שנים (1987–2006).
תחת ניהולו בית החולים הכפיל את נפח פעילותו והפך בית חולים מודרני, אוניברסיטאי והראשון בארץ שהוסמך לתקן איכות ISO.
פרופסור שאשא יזם והקים בנהריה את בית חולים התת-קרקעי הראשון בארץ, אשר שרת את האוכלוסייה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
היה סגן-אלוף במילואים ונלחם במלחמות ישראל.
פורץ דרך בתחום האיכות במנהל הציבורי ובעל תרומה רבה לפיתוח הגליל.
עסק בחקר הרפואה והתחלואה בשואה, יזם כנס שנתי בנושא, וניהל אותו עד מותו.
שאול שאשא נולד בשנת 1939 בבגדד, עיראק.
בן בכור למשפחה בת חמישה ילדים.
אביו מנשה היה מנהל תחנת רכבת ואימו ויקטוריה לבית רג'ואן הייתה עקרת בית.
בסוף שנות הארבעים, בעקבות גזירות על יהודי עיראק, פוטר אביו מעבודתו ועל הילדים נאסר ללכת לבית הספר.
בשנת 1951 עלתה המשפחה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, והשתקעה במעברה במחנה דויד אשר בחיפה.
שאשא הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר התיכון החקלאי בכפר גלים.
שאשא התגייס עם חבריו מכפר גלים לשירות סדיר בגרעין נח"ל אשר הקים את מושב רם און שבחבל התענכים.
בשירות מילואים בצה"ל היה מפקד פלוגה רפואית בדרגת סרן.
בהמשך פיקד על פלוגה כירורגית פיקודית בדרגת רס"ן, השתתף בקרבות רמת הגולן במלחמת יום כיפור ונלחם בלבנון במלחמת של"ג.
היה קצין מטה רפואה ביחידת הממשל הצבאי ושוחרר בדרגת סגן אלוף.
שאול שאשא בוגר המכללה לביטחון לאומי, בה למד בזמן היותו מנהל בית חולים (1994–1995), ובכך היה אחד האזרחים היחידים שהשתתפו בקורס שלא במדים.
רופא וחוקר בתחום הנפרולוגיה ויתר לחץ דם
לאחר השירות הצבאי הסדיר פנה ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
למד במלגה של משרד הבריאות ולכן היה מחויב להתמחות בבית חולים פריפרי לפי דרישת המשרד.
כך הגיע לנהריה בשנת 1969.
התמחה ברפואה פנימית בנהריה, לאחר מכן התמחה בנפרולוגיה בבית חולים רמב"ם, בהנחייתו של פרופסור אורי בתר.
עם סיום ההתמחות הקים בבית החולים נהריה את המחלקה הנפרולוגית, הכוללת יחידת דיאליזה ועמד בראשה.
מאז ועד פרישתו לגמלאות, לא עזב את בית החולים בנהריה.
המחלקה הנפרולוגית בראשותו הייתה מהמובילות בעולם במחקר ופיתוח בתחום מחלות הכליה.
הוא עסק במחקר מעשי שמטרתו לשפר את הסיוע הרפואי הניתן לחולים.
פרסם עשרות מאמרים וביצע מחקרים קליניים ומעבדתיים רבים בתחום.
פרופסור שאשא נמנה עם הראשונים שפיתחו מודעות רפואית, ציבורית ומקצועית ליתר לחץ דם.
ערך מפגשים קהילתיים להסברה על סכנות יתר לחץ דם לאוכלוסייה, והביא למודעות הרופאים את חשיבות המעקב אחר לחץ דם בשגרה.
פתח במסורת של כנסים בינלאומיים שנתיים בנהריה בנושא הנפרולוגיה ויתר לחץ דם וכך קידם את המחלקה, בית החולים והגליל בכלל.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, המחלקה בראשותו הייתה פעילה למען חולים בלבנון.
אזרחים לבנונים אשר לא יכלו לקבל טיפול עקב הלחימה הובאו למחלקה בבית חולים נהריה לקבלת הטיפול.
בהמשך, צוות של המחלקה בראשותו נסע ללבנון לבצע דיאליזה לחולים לבנונים.
על כך קיבלה בשנת 1982 המחלקה הנפרולוגית בראשותו את פרס מנכ"ל משרד הבריאות.
בשנת 1992 קיבל תואר פרופסור מהטכניון.
בשנת 1998 קיבל את המדליה הבינלאומית של ה-"National kidney foundation" האמריקאי, על תרומה מיוחדת לנפרולוגיה בעולם.
שאשא פרסם כ־30 מאמרים בעיתונות מקצועית מקומית, כ־50 מאמרים בעיתונות מקצועית בינלאומית, ועשרות מאמרים בעיתונות מקומית בנושאי מנהל ובנושאי איכות.
מנהל בית החולים לגליל המערבי בנהריה
בשנת 1987 מונה למנהל בית החולים בנהריה, בית החולים קטן יחסית (300 מיטות אשפוז) עם מגוון מצומצם של שירותים לאוכלוסייה.
בית החולים גדל והתפתח בקצב מהיר.
מבית חולים קטן הפרוש בצריפים, הפך לבית חולים גדול, מודרני עם מבני אשפוז וציוד משוכללים.
השינוי ניכר מהר מאוד והאוכלוסייה באזור "הצביעה ברגליים" - מספר האשפוזים והביקורים בבית החולים עלה מכ-60,000 בשנה בשנת 1990 ל-120,000 בשנה בשנת 2000. כך ניתן מענה לתושבי הגליל המערבי שהיו צריכים לפני כן להרחיק לכת בחיפוש אחר שירותים רפואיים.
ב-1991 למד בתוכנית לקביעת מדיניות ומינהל בשירות הציבורי, אלכ"א ירושלים.
כיהן כיו"ר עמותת בוגרי אלכ"א (עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי) בשנים 1995–1997.
כהוקרה על פעילותו בשירות הציבורי קיבל בשנת 2001 את אות "יקיר שירות המדינה".
שאשא היה למנהל הראשון שאימץ ניהול איכותי כולל (TQM) בבית חולים ובמגזר הציבורי, והפעיל את השיטה בביה"ח נהריה מאז 1993. על כך זכה, בשנת 1995, בית החולים בראשותו בפרס הלאומי לאיכות ע"ש רבין.
בשנת 1996 הוסמך ביה"ח על ידי מכון התקנים (מת"י) לניהול איכות על פי תקן 9002 ISO והיה לביה"ח הראשון בארץ ומבין עשרות בודדות בעולם, שזכה להיות מוסמך ISO.
היה חבר פעיל בתנועת "איכות כדרך חיים" ושימש כיו"ר הפורום הצפוני שלה ויו"ר הצוות לפיתוח מצוינות במגזר הציבורי.
חבר הוועדה המייעצת של האגף לאיכות ומצוינות בנציבות שירות המדינה.
כיהן כיו"ר פורום מנהלים מיישמי איכות בשירות המדינה, יועץ לפיתוח איכות במשרדים ממשלתיים שונים.
חבר בוועדות שונות של נציב שירות המדינה ומשרד הבריאות בנושאי איכות.
קיבל חברות כבוד באיגוד הישראלי לאיכות (2005).
פרופסור שאשא פעל רבות להקמת בית החולים התת-קרקעי בבית חולים נהריה.
כבר בשנת 1998 התריע על סכנת בית החולים בעורף תחת אש והחל בפעילות למיגון בית החולים לעיתות מלחמה, זאת במטרה לתת מענה לתושבים ולעובדי בית החולים אם יופגזו אזורי העורף.
בית החולים התת-קרקעי נחנך בשנת 2002 והופעל לראשונה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בסוף שנות התשעים החל פרופסור שאשא לחקור את תולדות הרפואה והתחלואה בשואה מהיבטים שונים.
בשנת 2001 ייסד את "כנס נהריה לתחלואה ורפואה בשואה" בשיתוף עם בית לוחמי הגטאות ובכך הביא את הנושא לדיון ציבורי בין-תחומי.
הכנס נערך מאז פעם בשנה, ומפגיש בין מומחים בתחומים שונים- רופאים, היסטוריונים, פילוסופים, ואחרים.
זהו הכנס הראשון שדן בתחלואה והרפואה בשואה בהיבטם המקצועי (היו כנסים שדנו בהיבטים פילוסופיים ואתיים אך לא בסוגיות הרפואיות עצמן).
בתחילת הדרך מטרת הכנס הייתה לספר את סיפורה המופלא של הרפואה היהודית בימיה הרעים ביותר של האנושות, ללמוד ולהפיק לקחים.
אז גם פרסם פרופסור שאשא מאמר בנושא מחקר מחלת הרעב שבוצע על ידי הרופאים היהודיים בגטו ורשה, בתנאי המלחמה והרעב.
בהמשך המחקר פנה לחקר התחלואה המאוחרת, תחלואה שמתרחשת בגיל מבוגר, עשרות שנים לאחר השואה, אך מקורה בתנאי החיים הקשים בשואה.
ממחקרים אלה נובע כי קיימת תחלואה מאוחרת רב מערכתית בקרב ניצולי השואה.
בעוד שבעבר התמקדו החוקרים בתחלואה הנפשית של הניצולים, המחקרים החדשים הראו שקיימת תחלואה פיזית אורגנית (לא רק נפשית) הקשורה לרעב ולתנאים הפיזיים הקשים שבהם היו נתונים הניצולים.
בנוסף, ואף קיימת השפעה על הדורות הבאים.
המחקרים שערך והנושאים שעלו בכנסי נהריה שימשו את בתי המשפט בדונם בתביעות הניצולים, הוצגו בפני ועדת דורנר ובפני גופים רבים ושונים העוסקים בבריאותם של הניצולים ובפני משרד הבריאות, והיוו קטליזטור בהקמת הוועדות המיוחדות שהכירו בקשר שבין השואה ל"תחלואה המאוחרת".
הישג מעשי של המחקרים היה ההחלטה הממשלתית להרחיב את זכאות ניצולי השואה לטיפולים רפואיים והחזרים כספיים שונים בעבור תחלואה מאוחרת.
פרופ' שאשא ישב בוועדת שני שדנה בנושא חלוקת כספים לפרויקטים לסיוע לניצולי שואה, העיד בפני ועדת דורנר שדנה בסיוע ממשלות ישראל לניצולי השואה וכיהן כיו"ר הוועדה הרפואית שלצד "עמותת ילדות עשוקה" – עמותה שמטרתה להשיג ממשלת גרמניה פיצוי הולם עבור ילדי השואה בגין ילדותם שנעשקה.
בהשראת פעילותו בנושא הוקמו המרכז לחקר הרפואה בתקופה השואה בפקולטה לרפואה בטכניון ומרכזים דומים במוסדות אקדמאים אחרים.
הנושא נכנס לתוכנית הלימודים בבית הספר לרפואה.
פרופסור שאשא ניהל את כנסי הרפואה ושואה והיה הרוח החיה מאחורי כנסים אלה במשך 21 שנים, עד סמוך למותו.
ביתו, ד"ר הדס לבסקי שאשא ממשיכה את דרכו בניהול הכנסים.
שאול שאשא היה איש הגליל, תושב נהריה מאז שהגיע כרופא צעיר בשנת 1969. היה ממייסדי תנועת הגליל וחבר בגופים שונים הפועלים למען פיתוח הגליל כמו הרשות לפיתוח הגליל, צוות גליל ונגב של הסוכנות היהודית, יו"ר צוות גליל במועדוני רוטרי צפון ועוד.
פרופ' שאשא פעל לקידום הגליל על ידי הובלה לאיכות ומצוינות בתחומים השונים ולא מתוך השענות על הקשיים או על היות האזור "נזקק" לתמיכה.
המטרה היא לגרום לתנופת פיתוח כך שהגליל יהיה מקום איכותי מבחינת חינוך ואקדמיה, תעסוקה ומגורים ועל רקע זה ימשוך אנשים להתיישבות.
פרופ' שאשא פעל לקידום המחקר בגליל.
יזם וארגן כנסים רבים בתחומים השונים בהם עסק- נפרולוגיה, איכות, לוגיסטיקה, רפואה ושואה והתמיד לערוך את הכנסים בנהריה, מתוך מטרה לקדם את האזור.
פרופ' שאשא חלם על הקמת אוניברסיטה בגליל וראה בהקמת בית הספר לרפואה שלב ראשון במימוש חלום זה.
הוא סבר שעצם קיומה של אוניברסיטה ברמה גבוהה יביא לתנופת פיתוח באזור.
המאמצים הרבים נשאו פרי ובשנת הלימודים 2011–2012 החלה לפעול בצפת הפקולטה לרפואה, במסגרת אוניברסיטת בר-אילן.
על כל אלה קיבל את אות יקיר הגליל בוועידת הגליל 2007.
ביום העצמאות ה-58 למדינת ישראל נמנה בין מדליקי המשואות בהר הרצל, כהוקרה על תרומתו לגליל, על טיפול בתושבי קו העימות והפיכת בית החולים הפריפרי לבית חולים מרכזי בעל שם.
שאשא היה חבר במועדון רוטרי בנהריה ושימש מזכיר ונשיא המועדון.
פעל רבות במסגרת פורום המתנדבים "השולחן העגול" בנהריה.
במסגרת זו הוביל סדרת אירועי תרבות בשם "סיפורי נהריינים", בה שיתפו ותיקי נהריה מחוויותיהם בשנים הראשונות של העיר.
בשנת 2022, לאחר מותו, קיבל את אות יקיר העיר נהריה.
1995 – בית החולים בראשותו זכה בפרס הלאומי לאיכות ע"ש רבין
1998 - המדליה הבינלאומית של ה-"National kidney foundation" האמריקאי, על תרומה מיוחדת לנפרולוגיה בעולם.
2001 – יקיר שירות המדינה
2006, מדליק משואה בטקס יום העצמאות המרכזי.
2006, תואר כבוד מהאיגוד הישראלי לאיכות.
2012 – אות שר הבריאות על מפעל חיים
2017 - אות 'עיטור האור' לניצולי שואה, ולפועלים לרווחת הניצולים
לאחר סיום לימודי הרפואה השתקע שאשא בנהריה.
היה נשוי עד מותו לדפנה, ד"ר למתמטיקה, ולהם ארבעה ילדים ו-11 נכדים.
במשפחתו רופאים גם שני אחיו, ד"ר אורי שאשא וד"ר משה שאשא, ובתו ד"ר הדס לבסקי - שאשא.
נפטר ב-12 בנובמבר 2021, ונטמן בבית העלמין החדש של נהריה.
שאול עובאדיה (נולד ב-15 בפברואר 1950) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
עובדיה החל את הקריירה שלו בגיל 8, כאשר הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב, וכעבור שנתיים עבר לבית"ר שייח' מוניס.
הוא שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
בגיל 14 חזר למכבי תל אביב, לאחר שמנהל הקבוצה באותה תקופה, אמנון אבידן, צפה בו משחק.
לאחר הגעתו למכבי תל אביב הוא התאמן תחת הדרכתו של אמנון אהרונסקינד, ומאוחר יותר אצל ניסים בכר.
הוא היה מלך השערים של קבוצת הנוער וגם הקפטן שלה.
ב-1967 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ולאחר 7 שנים עבר לקבוצת הפועל הרצליה.
שאול צמח (נולד ב-1968) הוא כלכלן ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד האנרגיה והמים וכמנכ"ל משרד התיירות.
צמח נולד בחיפה בשנת 1968.
צמח למד לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ולו תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב, בהתמחות בניהול ובתקצוב ציבורי.
ביוני 2004 השתתף בתוכנית מטעם בית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד בנושא Enhancing Municipal Leadership in Israel.
בשנת 1994, החל צמח לעבוד באגף התקציבים במשרד האוצר, בו שימש, בין היתר, כראש תחום אנרגיה ומרכז צוות תקציב.
במקביל, שימש כדירקטור במספר חברות ממשלתיות, בהן רכבת ישראל, בתי זיקוק לנפט וחברת החשמל לישראל.
בשנת 2002 מונה צמח לתפקיד סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, והיה אחראי על תחומי התחבורה, החקלאות, הפנים ואיכות הסביבה.
בשנה זו שימש כחבר במועצת רשות שדות התעופה בתפקיד יו"ר ועדת הכספים של המועצה.
בשנת 2005, התמנה ליו"ר בפועל של רשות שדות התעופה.
צמח היה אחראי מטעם משרד האוצר על הרפורמה בנמלים, על הקמת חברת רכבת ישראל, על הקמת החברה הלאומית לדרכים וכן על הפעילות לאיחוד רשויות מקומיות.
בשנת 2007 מונה צמח לתפקיד מנכ"ל משרד התיירות ועמד בראש המשרד במשך כשנתיים, עד שנת 2009. במסגרת תפקיד זה צמח פעל בעיקר לשקם את התיירות בישראל לאחר מלחמת לבנון השנייה.
לאחר הבחירות לכנסת ה-18 הודיע צמח על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל משרד התיירות.
אך לאחר שבועיים נענה לבקשתו של שר האנרגיה והמים (אז שר התשתיות הלאומיות), ד"ר עוזי לנדאו, ומונה כמנכ"ל המשרד, כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2013.
בשנת 2010 שימש כחבר בוועדת ששינסקי, לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז טבעי בישראל.
צמח הגיש דעת מיעוט לגבי מסקנות הוועדה.
בשלהי שנת 2011 מונה לתפקיד יו"ר ועדת צמח - הוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא הגז הטבעי, אשר הגישה את מסקנותיה באוגוסט 2012.
מסקנות הוועדה נחשפו במאי 2013 וכללו הצעה לייצוא 50% מכמות הגז המשוערת, בשווי מוערך של כ-275 מיליארד שקלים.
פרסום הדו"ח עורר דיון ציבורי בנושא ושימש זרז לגל מחאות.
ב-14 במאי 2013, בדיון שנערך בנושא בכנסת ישראל, מסקנות ועדת צמח הוגדרו כ"מעורפלות" ונפסלו על ידי ועדת הכלכלה של הכנסת.
בדיון נאמר כי הדו"ח התבסס על אומדנים לא מדויקים הן לגבי כמות הגז במאגר והן לגבי צרכיו של המשק הישראלי.
בתום הדיון נקבע כי מסקנות ועדת צמח לא יתקבלו והנושא יוסדר בחקיקה.
הרב שאול קצנלנבוגן (אפשטיין) (תקפ"ח, 1828 - י"ט בתשרי תרנ"ב, אוקטובר 1891) היה רבן של הערים קוסובה וקוברין.
סבם של הרב אברהם ישעיהו קרליץ ופרופ' שאול ליברמן.
נולד למשפחת אפשטיין, דור רביעי לרב אריה לייב הלוי אפשטיין, בעל הפרדס.
אביו היה הרב מאיר הלוי אפשטיין ("ר' מאיר שניפעסקער"), דיין בווילנה ורב בקופישוק.
התגורר בהורדנה ונישא לבת העיר.
החליף את שמו מאפשטיין לקצנלנבוגן.
בשנת תרי"ח (1858) התמנה לרבה של קוסובה, ביוזמת הרב יצחק אלחנן ספקטור, שהיה אז רבה של נובהרדוק.
כיהן ברבנות קוסובה במשך עשרים וארבע שנים.
בשנת תרמ"ב (1882) עבר לכהן כרבה של קוברין.
ניהל את הקהילה היהודית הגדולה בעיר, ובין השאר ייסד קופת גמ"ח, שלאחר פטירתו נקראה על שמו "מעשה שאול".
הסכמתו מתנוססת על ספרים תורניים שיצאו בימיו.
את מקומו ברבנות קוסובה מילא חתנו הרב שמריהו יוסף קרליץ.
רשא לאה - אשת הרב שמריהו יוסף קרליץ, אבי משפחת קרליץ.
הרב אברהם מאיר אשכנזי – רב בלאהויסק, מחבר הספר "אמרי נועם".
הרב בנימין איסר הלוי – רב בוויזנה, מחבר הספר אבן ישפה.
מרדכי יהונתן – התגורר ברובנה.
חיים לייב – התגורר ברובנה.
דינה בדנה - אשת הרב משה ליברמן, צאצא של בעל ה"קרן אורה", אחיינו של הרב מלכיאל טננבוים, ואביו של הרב פרופ' שאול ליברמן.
גיסו, בעל אחותו חיה, הוא הרב חיים שור, אביו של הרב אליהו יעקב דב שור, אב"ד זופראן ומחבר הספר "נטיעות חיים".
שאול צירלין (נולד ב-5 בפברואר 1959) הוא זמר-יוצר ישראלי.
התפרסם בזכות השיר "סוכר", שאותו כתב והלחין.
שאול צירלין נולד בכפר אתא (כיום קריית אתא).
כעבור שנתיים עקר עם הוריו ואחיו לשכונת גבעת אולגה שבחדרה, ומשם לחדרה.
בגיל 15 עבר לקיבוץ אושה הסמוך לקריית אתא, ושנתיים וחצי אחר כך פרש מהלימודים.
תחילה פנה לצנחנים, אולם בהמשך עבר ליחידה מודיעינית המפעילה מכשירי מכ"ם, שם הלחין את שירו הראשון, שנכתב באנגלית.
כשהשתחרר, ב־1980, עבד כפקיד טכני בתחנת הכוח בחדרה.
כעבור שנה יצא לבדו לטיול רכבות באירופה, עם תרמיל וגיטרה.
במהלך הנסיעות הארוכות חיבר והלחין פזמונים נוספים.
שאול צירלין החל את הקריירה המוזיקלית בגיל 21 (בשנת 1980) כשהופיע בבארים מלווה את עצמו בגיטרה כשהוא שר משיריו ומשירי אחרים.
תחילה ניסה את מזלו בהולנד ובגרמניה, שם הופיע עם שירים של אלביס פרסלי וג'ון דנוור, או עם מוזיקה מקורית שכתב.
אחרי מספר חודשים בחו"ל חזר לארץ.
בהמשך דרכו פגש בנחצ'ה היימן וחבר אליו לכמה שנים כזמר אורח בערבי הזמר של היימן כשהוא ממשיך ליצור ולהעלות משיריו לבמה וכן שר משיריו של נחצ'ה ואחרים.
במסגרת זו אף השתתף בקליפ השיר "אנשי הגשם" בשנת 1983 יחד עם חני ליבנה ומשה דץ מלהקת "חופים".
בשנת 1989 הקליט את אלבומו הראשון, שנקרא על שם אחד השירים בו, השיר "סוכר".
שיר זה הפך ללהיט ענק בשנה זו ולאחריה, ועד היום צירלין מזוהה עמו.
השיר "דייגים" מתוך האלבום, הפך גם הוא ללהיט ריקודי עם, ואף "מולדת 87" הפך ללהיט והושמע לא מעט.
ב-1991 הוציא את אלבומו השני "תודה לחיים" ובו השיר "החיים הם יין".
ב-1993 צירלין הוציא את אלבומו השלישי "אביב אהבה" שמתוכו בלט דואט עם עינת שרוף בשם, "אל המים".
ב-1999 הוציא צירלין את אלבומו הרביעי "אהבה חיוך ויין" בסגנון בלקני אישי.
ב-2002 הוציא את השיר "אדמתי אדמתך".
שיר זה מדבר על השלום המיוחל עם שכנינו הפלסטינים.
שירים נוספים משלו, שהוקלטו ויצאו למדיה שלא במסגרת אלבום הם "אהבה צוענית", "אהבי אלי", "אותך וקפה" (שלושתם הושמעו בהזדמנויות רבות ונחשבו כ"שיר השבוע ברשת ג'") ו"תאומים" שלא זכה להשמעות רבות.
בשנים 2015-2016 קיים שיתוף פעולה מוזיקלי עם אורי מיילס שלקח על עצמו את תפקיד מנהלו המוזיקלי, וליווה אותו בהופעה "נדודי אהבה".
למופעו הצטרף הגיטריסט יואב קציר.
בשנים האחרונות מוסיף צירלין על פעילותו האמנותית, ובנוסף לכתיבת שירים ולחנים הוא כותב גם פואטיקה .
צירלין נוהג להופיע בעיקר במתכונת של קופה פתוחה.
כזמר ויוצר מקורי לחלוטין בחר לו את הדרך הארוכה והקשה, כשאינו נעזר בשום גוף מסחרי.
צירלין רווק, אב לילד וחי באבירים.
בפברואר 2017 אובחן צירלין כחולה באי-ספיקת כליות, טופל בדיאליזה והמתין להשתלת כליה.
בספטמבר 2021 עבר השתלת כליה.
שאול רמתי (רוזנברג) (12 בינואר 1924 - 21 בינואר 2015) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף ודיפלומט ישראלי.
שירת כדובר צה"ל וכשגריר ישראל ביפן ובברזיל.
רמתי נולד בוורשה בירת פולין, התחנך בשווייץ בווינה ובאנגליה, וסיים לימודיו באוניברסיטת אוקספורד.
במלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא הבריטי ברגימנט הגורדון היילנדרס ובבריגדה היהודית, השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר המלחמה חזר לאוקספורד ללימודי תואר שני.
בתקופה זו שימש ראש האגודה הציונית במוסד, קידם את פעילות מתנדבי חוץ לארץ ויחד עם שבעה מעמיתיו הגיע לארץ ישראל במאי 1948. הוא הצטרף ל"הגנה" ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת אלכסנדרוני.
לאחר הקמת המדינה מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 31 של החטיבה.
במהלך הקרבות נפצע מספר פעמים והוצב כקצין מבצעים של חזית ב'.
לאחר המלחמה היה חבר המשלחת הישראלית לרודוס בה התנהל המשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק.
ב-1950 מונה ליו"ר ועדת הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן ובהמשך שימש קצין המטה הכללי לעניין שביתות הנשק עד אוקטובר 1952. בשנים 1953 עד 1955 שירת כמפקד גדוד 54 בחטיבת גבעתי, בחודשים נובמבר-דצמבר 1954 ייצג את ישראל בדיונים בפרשת הספינה בת גלים.
בהמשך שירת כראש ענף תכנון מלחמה במטכ"ל.
במלחמת סיני שימש מפקד גדוד 89, גדוד חי"ר במילואים.
בנובמבר 1957 מונה לדובר צה"ל והממונה על יחסי הציבור של מערכת הביטחון.
שימש כמזכ"ל המועצה למניעת תאונות דרכים.
בתום שירותו הצבאי פנה לקריירה דיפלומטית במשרד החוץ.
בשנים 1959–1962 שירת כקונסול בשיקגו, ואחר כך שירת בשגרירות ישראל בבנגקוק וכציר בקולומבו.
בין תפקידיו הנוספים: סגן מנהל המחלקה להסברה במשרד החוץ, שגריר ישראל ביפן וראש מחלקת התפוצות.
ב-1980 מונה לשגריר בברזיל, אך כהונתו קוצרה ב-1982 בעקבות ביקורת על שערך במתחם השגרירות, במוצאי תשעה באב, טקס נישואים אזרחיים של בתו עם עיתונאי אמריקאי לא יהודי.
רמתי שימש עמית מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-7 ביולי 1949 התחתן עם אסתר דמבובסקי (ילידת טבריה), ששירתה גם היא בצבא הבריטי ולאחר מכן בהגנה ובצה"ל.
רמתי נפטר בינואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בגבעת שאול.
שאול ("שאלול") סוקניק (25 באוקטובר 1943 - 12 בינואר 2013) היה רופא ישראלי, פרופ' לראומטולוגיה ומומחה ברפואה פנימית, מנהל מחלקה פנימית ד' במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, שימש כיושב ראש חטיבת הפנימיות בבית החולים ויושב ראש האיגוד הישראלי הארצי לראומטולוגיה.
סוקניק חקר את ים המלח כאתר מרפא ייחודי למחלות מפרקים, בעל שם בינלאומי בשטח הבלניאותרפיה ותיירות המרפא.
סוקניק נולד בתל אביב, בנו של הרופא שמואל סוקניק.
הוא נקרא על שמו של המשורר שאול טשרניחובסקי.
הוא למד בבית הספר היסודי הר נבו ובנעוריו היה שחקן בנבחרת ישראל הצעירה בכדורסל.
סוקניק החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת סיינה שבאיטליה בשנת 1964, כעבור שנתיים חזר לארץ וסיים את לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
בשנת הסטאג' שלו עבד בבית חולים בילינסון.
לאחר מכן, עבד בבית חולים סורוקה.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בקרבות ליד אסמאעיליה.
את תת-ההתמחות בראומטולוגיה סיים באוניברסיטת טורונטו בשנת 1983. בשנת 1989 מונה לנהל את מחלקה פנימית ד' בסורוקה.
שימש מספר שנים כיו"ר חטיבת הפנימיות.
סוקניק הקים את עמותת ענבר התומכת בחולי מחלות מפרקים.
סוקניק נפטר ב-12 בינואר 2013. הוא ומשפחתו התגוררו בעומר.
אחותו היא פרופ' סימה הלוי, מומחית לרפואת עור ומין, מייסדת ומנהלת מחלקת עור ומין בית חולים סורוקה.
סוקניק פרסם 160 מאמרים בעיתונות הרפואית-מקצועית, 30 מהם על תרומת ים המלח לרפואה.
שאול סוקניק, ים המלח, אתר המרפא הטבעי הטוב בעולם למחלות עור, מפרקים, ריאות, לב ומחלות אחרות, הוצאת מאגנס, 2007.
שאול סוקניק, מחלות ריאומטיות: מידע מקיף על דלקות מפרקים ושאר מחלות המפרקים והעצם תסמינים, אבחון וטיפול.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011.
פרופ' שאול סוקניק, טיפולים במחלות ראומטיות באתרי מרפא, חמי יואב
נולד ב-27 ביוני 1942 בקיבוץ אשדות יעקב, בנם של דוד נמרי, ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב וסגן מפקד הפלמ"ח, ודבורה, ד"ר לבלשנות אנגלית, ואח תאום לנגה.
אח נוסף היה הזמר יוני נמרי.
בקיבוץ, אהב נמרי את החינוך המשותף ואת בית הילדים בהרגישו כציפור חופשיה והחל לגלות כישורי אמנות.
בחגיגת בר המצווה של נגה ושאול באשדות יעקב מאוחד רקדו התאומים את ריקוד הזוגות "אל גינת אגוז" בביצוע בלתי נשכח.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 51 כקצין בגולני.
בתפקידו זה השתתף ב-25 באוגוסט 1963 בקרב עם הירדנים סמוך לנוטרדם והשער החדש בירושלים, תקרית בה נהרג סמל משה פור.
לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
היה רקדן בלהקת הסטודנטים בירושלים ובלהקת ג'אז פלוס, בלהקת בת שבע ובאיי לייק מייק של גיורא גודיק.
בתפקידו כיושב ראש מועצת התלמידים בבצלאל, הצליח לשכנע את שר החינוך והתרבות זלמן ארן להעניק תעודות סיום לאמנים שורדי שואה וביניהם יוסי שטרן ופרידל שטרן.
בשנות ה-60 וה-70 נודע נמרי כאחת מהדמויות הבולטות בבוהמה התל אביבית.
משך השנים הציג כחמישים תערוכות בעולם.
בשנת 1985 יצר את פסל ידידות אמריקה ישראל והגישו לנשיאי ארצות הברית, ליצחק רבין, לשמעון פרס, לחוסיין מלך ירדן ואחרים.
בשנת 1994 ייסד בתל אביב את הסטודיו הפתוח, שפעל עשר שנים, עד לסגירתו, בשנת 2004. ב-2014 נפתח מחדש.
בשנות האלפיים יצר עבודות נגרות ייחודיות ואת חנוכיית הפלמ"ח.
הלך לעולמו לאחר מאבק במחלת הסרטן באפריל 2023.
שאול קנז נולד ב־22 ביוני 1938 בקיבוץ גן שמואל.
בין מוריו היה הצייר משה פרופס.
הוא אביו של כדורסלן העבר גל קנז.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 עסק בעיצוב גרפי, לצד עיסוק באיור ובקריקטורה, עבור מגזין עיתון "הארץ" ו-"דבר השבוע", "חותם" וה"הדף הירוק".
עבודותיו מאופיינות בשימוש בקו רישום אמורפי ובשימוש חוזר באלמנטים גרפיים.
בעקבות חוויותיו כלוחם שריון במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים פרסם קנז בשנת 1978 את החוברת "מכתבים לטנקים", ובה טקסטים, איורים וקריקטורות שיצר.
במשך השנים עסק רבות בתיעוד ההיסטוריה של התנועה הקיבוצית בכלל ושל גן שמואל בפרט.
מכתבים לטנקים, [ישראל] : מפקדת גייסות השריון, [אחרי תשל"ה]
"החיים זה לא הכל, יש גם כדורסל"
קיבוצי הקיבוץ הארצי וקיני התנועה [חומר קרטוגרפי], תל אביב : על המשמר הדפוס החדש, 1983
שיחות שלום, הוצאת לי, תל אביב, 1989
הסברה בפיתה, איך כן לא לעשות קמפיין / לא לעשות קמפיין בחירות, [תל אביב] : לי, 1989
סיפורים, זכרונות ..., גן שמואל: גן שמואל, 1991
גן שמואל 1921–2001, לחפש את זה בחפצים הקטנים - ממנורת הנפט לאתר האינטרנט ועם הכלים והמכשירים שביניהם, קיבוץ גן-שמואל: גן שמואל, תשס"ב 2001
עולם שאול, מכתבים מארץ ישראל, רמת גן : המוזיאון לאמנות ישראלית, 2012איורים
בהט, אבנר, רונו נא [תווים], משירי התנועה / שירון השומר הצעיר לקראת השומריה הרביעית, קיץ תשכ"ו, [תל אביב] : השומר הצעיר, תשכ"ו
אדליסט, רן, חוט הרימה, תל אביב : פלג, תשל"ו 1976
רוזנטל, רוביק (עורך), אגדות המקום, 25 שנה לנחשון, חמו"ל, משמר דוד, תשל"ה
1985 - גלריה "המצודה" קיסריה
1984 – גלריה צוותא, תל אביב-יפו
1993 – גלריית "השלום", גבעת חביבה
1996 – גלריה המגדל תל אביב
2010 – גלריה גן שמואל, גן שמואל
2012 – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2013 - תערוכת קבוצתית "שַׁי לִילָדֵינוּ - תרבות לילדים בקיבוצים", המשכן לאומנות עין חרוד
שאול עבדאללה יוסף (26 בדצמבר 1849, בגדאד - 10 באוגוסט 1906, הונג קונג) היה משכיל עברי, משורר וחוקר שירה יהודי-בגדאדי שחי ועסק במסחר בהונג קונג.
חיבוריו בחקר השירה העברית בימי הביניים זיכו אותו בפרסום רב בקרב מלומדים בזמנו.
נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1849 למשפחה מיוחסת.
אביו היה אחיה של פרחה (פלורה) ששון, אשתו של דוד ששון, סוחר יהודי-בגדאדי עשיר שזכה להצלחה רבה בהודו.
אמו הייתה בת למשפחת יהודה, משפחה יהודית-בגדאדית ידועה.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבגדאד והשתלם היטב בעברית, ערבית ומעט בצרפתית ובאנגלית.
בגיל 18 נסע למומבאי שבהודו, וכדי לשפר את ידיעותיו באנגלית למד בבית הספר שייסד דוד ששון בעיר.
לאחר שהשלים את לימודיו החל לעבוד בחברת המסחר של דוד ששון ובניו.
בשנת 1872 נשא לאישה את סופיה גבאי, בת למשפחת סוחרים עשירה.
בשנת 1876 נסע למזרח סין בשליחות עסקית של חברת משפחת ששון.
עם שובו להודו בשנת 1878 ניסה להקים עסק מסחר עצמאי, אך לא זכה להצלחה ובשנת 1882 החליט לסגור את העסק ולעבור עם אשתו להונג קונג.
בעזרת בני משפחתה של אשתו הוא החל לעבוד כחלפן כספים וברוקר, וכך עשה פרנסתו בשארית ימיו.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים, בהם לא מצא עניין רב, עסק בחקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
שמו כחוקר התפרסם לאחר מאמרים שפרסם בכתבי עת עבריים כגון הצפירה, החבצלת, הלבנון והמבשר.
יוסף עשה שימוש בידע הרב שלו בערבית ובשירה הערבית כדי לבאר את שיריהם העבריים של משוררי ספרד, ולא נרתע מלהשתמש בלשון ביקורת חריפה כלפי חוקרים בני זמנו שלדעתו גילו חוסר הבנה בפירושיהם לשירים.
הוא עצמו חיבר שירה עברית וכן תרגם שירים מערבית.
מלבד כתיבתו לעיתונים העבריים השונים, יוסף חיבר מספר ספרים: שניים מספריו פורסמו לאחר מותו על ידי שמואל קרויס, בהם הספר "גבעת שאול" ובו ביאור ופרשנות ל-138 שירי חול של ר' יהודה הלוי והספר "משבצת התרשיש" ובו ביאור ופרשנות לשיריו של ר' משה אבן עזרא.
בנוסף הוא איתר כתב יד של דיוואן השירה של טודרוס בן יהודה אבולעפיה בן המאה ה-13, "גן המשלים והחידות", העתיק והכין אותו לפרסום.
מלבד כתביו בעברית, יוסף היה תורם עיקרי לעיתונים בערבית יהודית שיצאו לאור בכלכותא, ובמיוחד לעיתון "פרח" ולאחריו לעיתון "מגיד מישרים" (1890-1901, בעריכת ר' שלמה תווינא).
כמה ממאמריו בעיתונים אלו, בהם מאמר ביקורת חריף שפרסם על שיריו של החכם היהודי-בגדאדי ר' ששון ישראל, עוררו מחלוקת רבה ומאמרים רבים פורסמו בתגובה להם.
במאמרו מנה יוסף למעלה מ-50 השגות על הדקדוק העברי והמליצות באחד משיריו של ר' ששון ישראל.
בהשקפתו של יוסף השירה העברית בת זמנו, במערב ובמזרח, הייתה ירודה ולקויה ביחס לשירה העברית של משוררי ספרד בימי הביניים.
הוא חיבר שיר המקונן על כך בשם "לשון המשוררים אבלה ונבלה", אך עורך עיתון "הצפירה" נחום סוקולוב לא ניאות לפרסמו.
יוסף נפטר באופן פתאומי כתוצאה מזיהום בשנת 1906, בגיל 57, וכך נקטעו רבים ממפעליו המחקריים והספרותיים בראשיתם.
דוד ילין חיבר ביוגרפיה אודותיו שיצאה לאור בשנת 1936.
שאול קרקובר (נולד ב-17 באוקטובר 1947, ג' בחשוון תש"ח) הוא גאוגרף ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה ופיתוח סביבתי באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא חבר סגל המחלקה מאז 1982 ועמד בראשה שתי קדנציות במשך 6 שנים.
כיהן כדקאן בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון באילת בין השנים 2006–2010 וכנשיא האגודה הגאוגרפית הישראלית בין השנים 2000 – 2002. ייסד את המכון למחקר אזורי קטיף ועמד בראשו בשנים 1985–1985. מאז 2007 הוא מכהן כיו"ר הוועד המנהל של מרכז מדע ים המלח והערבה.
היה שותף בכיר בעריכת תוכניות פיתוח רבות עבור רשויות מקומיות בישראל בהן: התוכנית לפיתוח באר שבע (1989), תוכנית מתאר לעיר אשקלון (1991), ותוכניות לפיתוח מוסדות חינוך ברשויות מקומיות.
משנת 2016 מכהן כנשיא המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום.
נולד בעיירה הורנה סליבי שבסלובקיה בשנת 1947 לנפתלי צבי ורבקה קרקובר.
בשנת 1949 עלה לישראל עם הוריו ואחיו הצעיר יעקב באונייה "גלילה" והתגורר תחילה במגדל-גד, לימים - העיר אשקלון.
למד בבית הספר הממ"ד ע"ש הרב שמחה אסף בעיר, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת פוניבז' הגבוהה בבני ברק.
השלים בגרות אקסטרנית בטרם החל לימודיו באוניברסיטת הנגב.
בשירותו הצבאי לחם בחזית סיני במלחמת ששת הימים.
החל משנת תשכ"ז נשוי למזל לבית גבאי.
בנם השני, הרב אוהד קרקובר, מכהן כרב היישוב כוכב השחר.
בעבר התגורר הזוג בנתיבות ועסק בהוראה.
לאחר מכן התגוררו שנים רבות ביישוב מיתר, שם התמודד מספר פעמים על מקום במליאת המועצה המקומית מיתר מטעם סיעת "שורשים".
בשנת 1972 השלים את לימודי התואר הראשון בכלכלה וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון (שנקראה אז אוניברסיטת הנגב), ובשנת 1978 קיבל בה תואר שני בגאוגרפיה, על עבודה שכותרתה "חסרונות לגודל ביישובים עירוניים קטנים : בהדגמה - אופקים, נתיבות ושדרות".
השלים את לימודי הדוקטורט שלו בגאוגרפיה אורבנית באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית בשנת 1981, ועשה שנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוהיו.
שימש מרצה אורח באוניברסיטת אינסברוק שבאוסטריה (1999), באוניברסיטת וויקאטו שבניו זילנד (2000), באוניברסיטת ריו גרנדה דה סול שבברזיל (2004) ובאוניברסיטת מרכז פלורידה, ארצות הברית (2005).
השלים את לימודי המאסטר באוניברסיטה העברית בגאוגרפיה אורבנית בהנחייתו של פרופ' אריה שחר בשנת 1999. באותה שנה קבל גם תעודת מתכנן ערים ואזורים מהמכון ללימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטה העברית.
פרסם ספרים אחדים ועשרות מאמרים בכתבי עת בארץ ובעולם.
משמש כעורך-שותף של כתב העת הבינלאומי Tourism Geographies מאז היווסדו, כמייסד וכעורך ראשי של כתב העת האינטרנטי 'הרשת הגאוגרפית' וכחבר מערכת בכתבי עת אחדים בארץ ובעולם.
תחומי מחקריו מתמקדים בפיתוח עיר ואזור מהיבטים אחדים:
פיתוח אזורי פריפריה בארץ ובעולם
דינמיקה מרחבית של התפתחות מטרופולינית
ענף התיירות כאמצעי לפיתוח אזורי-כלכלי
פיתוח תיירות מורשת יהודית באירופה
שאול סווירי (1943 – 2 בספטמבר 2021) היה עסקן ספורט ישראלי.
כיהן כיו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל, כמנכ"ל המועצה להסדר ההימורים בספורט, כמ"מ יו"ר הוועד לספורט הפראלימפי, וכיו"ר סניף איל"ן ברמת גן.
סווירי נולד בעיראק, עלה לישראל כשהיה בן שבע וגדל ברמת גן.
בצבא, שירת בחיל הים על סיפונה של אח"י אילת, טרם הוטבעה על ידי הצבא המצרי, והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
במילואים שירת כקצין נפגעים כחלק מקצין העיר תל אביב.
מרכז הפועל ומועצת פועלי רמת-גן
סווירי החל את הקריירה הספורטיבית שלו בשנת 1969 כמזכיר הפועל רמת גן.
יצחק אופק, מזכ"ל הפועל באותן שנים, התרשם מכישוריו של סווירי, והציע לו להצטרף לצוות העובדים במרכז "הפועל".
בשנת 1975 מונה למזכיר "הפועל" מחוז דן, ולאחר מכן שימש גזבר מרכז "הפועל".
בתפקיד זה עמל ליצירת המערכת הפיננסית בסניפים ובמרכז "הפועל".
כחבר בכיר במזכירות מילא משימות רבות.
בשנת 1982 נבחר ברוב גדול לכהן כמזכיר מועצת פועלי רמת גן.
סווירי נפטר ב-2 בספטמבר 2021 ונקבר בבית העלמין סגולה.
כהונתו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל
סווירי נבחר ברוב גדול, כמועמד סיעת "הפועל" ליו"ר התאחדות בספטמבר 1985. הוא כיהן בתפקיד עד לפרישתו לאחר שלוש קדנציות בשנת 1992.
בין ההישגים הרבים שרשם סווירי בתקופת כהונתו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל היו:
צמצום הליגה הבכירה ל-12 קבוצות.
שילוב השחקנים הזרים בליגות המקצועניות בישראל.
התאפשר לאחר מאבק ארוך עם מוסדות מרכז "הפועל" וההסתדרות.
בשלב ראשון אושר שילובם של שני שחקנים זרים בכל קבוצה בליגת העל.
העברת משרדי ההתאחדות לכדורגל למשכנם הקבוע.
משכן המשמש את משרדי ההתאחדות לכדורגל בישראל עד היום.
הקמת הרשות לבקרה תקציבית והמוסד לבוררות כגופים עצמאיים במסגרת ההתאחדות לכדורגל.
מהלך שנועד למנוע התמוטטות מועדוני הכדורגל בתחום התקציבי.
הבקרה התקציבית הוקמה בתחילת שנות ה-90 בעקבות המלצות של ועדה ציבורית שמונתה על ידי ההתאחדות לכדורגל.
תפקידה לפקח על האיזון התקציבי של האגודות ולאורך זמן להבריא את קבוצות הכדורגל בליגות המקצועניות מהבחינה התקציבית.
התאחדות הכדורגל האירופאית (UEFA) אימצה אף היא מהלך זה ומשנת 2006, חלה חובה על המדינות החברות, להכיל פיקוח על המועדונים המשתתפים בגביעי אופ"א, כשהבקרה התקציבית משמשת כמפקח על הקריטריון הפיננסי במסגרת זו.
כיום, אין להעלות על הדעת ניהול הליגות ללא הבקרה התקציבית.
קבלתה של ישראל ב-1992 כחברה מלאה בהתאחדות הכדורגל האירופאית (UEFA).
ישראל, שהייתה חברה בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) מ-1956, סולקה ממנה בלחץ מדינות ערב ב--1974. בעקבות כך, הוביל סווירי תהליך מתמשך למול מוסדות הכדורגל האירופאים ונציגי התאחדויות מכל רחבי היבשת, לקבלת ישראל כחברה בהתאחדות הכדורגל האירופאית.
במשך שנים, ביקרו בישראל ראשי התאחדות הספורט באירופה: יו"ר ההתאחדות הכדורגל האנגלית, יו"ר ההתאחדות הכדורגל הגרמנית, יו"ר ההתאחדות הספרדית, יו"ר התאחדות הכדורגל השוודית, סגן נשיא פיפ"א ועוד רבים מראשי ההתאחדויות באירופה.
לאחר טורניר אליפות העולם בשנת 1990, שנערך באיטליה, החלו המאמצים להניב פירות ובין השנים 1990 לשנת 1992, עברו כל נבחרות ישראל בכדורגל לשחק במסגרות אירופאיות באופן מלא.
בשנת 1992 פרש מתפקידו כיו"ר ההתאחדות לכדורגל.
כהונתו במועצה להסדר ההימורים בספורט
בשנת 1995, התמנה למנכ"ל המועצה להסדר ההימורים בספורט.
גם בתפקידו זה חולל סווירי שינויים רבים והוביל להישגים:
נבנתה מערכת המחשוב המודרנית של משחקי ה"טוטו".
החלו לפעול משחקי ה"ווינר" שהכפילו ושילשו את הכנסות המועצה להסדר ההימורים בספורט, ומהווים מקור ההכנסה העיקרי של המועצה עד עתה.
העברת משרדי המועצה להסדר ההימורים למשרדים חדשים וקבועים, אשר משמשים את המועצה עד היום.
פרש מתפקידו כמנכ"ל המועצה להסדר הימורים בספורט בשנת 2004.
מפרישתו ועד שנת 2016 כיהן כמ"מ יו"ר הוועד לספורט הפראלימפי, וכיו"ר סניף איל"ן ברמת גן.
סווירי היה ממתנדביה הוותיקים והבולטים של עמותת איל"ן.
התנדב במשך כ-20 שנה במרכז הספורט של העמותה ברמת גן, ושימש כחבר בהנהלת המרכז ובוועדות השונות.
משנת 2005, היה יו"ר סניף רמת גן, בהמשך, חבר בוועד המנהל של איל"ן ועמד בראש ועדת הספורט.
בנוסף, ייצג שאול את איל"ן במוסדות של ספורט הנכים בישראל, ובמשך שנים ארוכות, כיהן כמ"מ יו"ר ההתאחדות לספורט נכים והוועד הפראלימפי.
ב-2016 קיבל את אות "יקיר איל"ן" על תרומתו לקידום מעמד ספורט הנכים בישראל ובעולם, פועלו הרב לייצוג איל"ן, ועבודתו המסורה לעידוד תחום הספורט התחרותי והשיקומי בעמותה.
שאול סלע (24 באפריל 1935 - 14 בספטמבר 2016) היה קצין בחיל הים הישראלי, לוחם בשייטת 13 ומפקדה השני של יחידה 707. תפקידו האחרון היה ראש מחלקת כח אדם בחיל הים, בדרגת אלוף-משנה.
שמו המקורי של שאול סלע היה שארל קלוד פיטוסי.
הוא נולד ב-24 באפריל 1935 בעיירה בלידה, כ-30 קילומטרים מדרום מערב לאלג'יר, בירת אלג'יריה.
שארל קלוד היה הבן הבכור במשפחה בת שמונה אחים ואחיות.
אביו היה קצב, ואמו עקרת בית.
לאחר שנה וחצי עברו ההורים לעיר הבירה אלג'יר, ואולם שארל קלוד נותר אצל סבו וסבתו בבלידה עד היותו בן שבע שנים.
לאחר תבוסת צרפת לגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ועליית ממשלת וישי, נחקקו חוקים אנטישמיים בצרפת ובמושבותיה, ובין השאר נאסר על תלמידים יהודים ללמוד בבתי ספר כלליים.
הקהילה היהודית באלג'יר הייתה קהילה מבוססת וגדולה, וכתגובה לחוק הקימה בית ספר משלה.
בבלידה לא יכול היה שארל קלוד להמשיך ללמוד בבית הספר, ולכן עבר לאלג'יר כדי ללמוד בבית הספר היהודי שהוקם.
בנערותו היה שארל קלוד חבר בתנועת הנוער גורדוניה-מכבי הצעיר בה היה לחניך בולט ולמדריך.
בגיל 17 וחצי מונה לראש התנועה בכל אלג'יריה.
המשפחה עצמה לא רצתה לעזוב את אלג'יר והייתה מושרשת בתרבות הצרפתית, אך שארל קלוד רצה לעלות לארץ.
בגיל 17.5 סיפר לאביו שעליו לעבור השתלמות בישראל, וב-1953 עלה על אונייה בדרך לארץ.
אביו לא היה מודע לכוונתו לעלות, ורק אמו ידעה על כך.
שארל קלוד עלה לארץ יחד עם גרעין נוער, והגיע עמם לקיבוץ קריית ענבים.
הוא תיאר מאוחר יותר את ההתייחסות אליו ואל חבריו בקיבוץ: .
רוב חברי הגרעין לא נקלטו וחזרו לאלג'יר, אך סלע החליט להתגייס כדי לא להישבר ולעזוב גם הוא את ישראל.
זמן קצר לאחר עלייתו עברת שארל קלוד פיטוסי את שמו לשאול סלע.
שם המשפחה הפך לשמם של האחים כולם, שעלו עם כל המשפחה לארץ ב-1957. לאחר שלוש שנים במעברה רכש סלע דירה בחיפה והמשפחה עזבה את המעברה.
תהליך הקבלה לשייטת -סלע ביקש להתגייס לחיל הים, אך גויס לחטיבת גבעתי.
הוא היה חייל טוב ונשלח לקורס מ"כים.
במהלך הקורס ביקש סלע, עם עוד כמה מחיילי הקורס, העברה לשייטת 13. לדברי סלע, רק החיילים שהיו בני קיבוץ מעוז חיים נענו, בהם ידידו של סלע, איתן ליפשיץ (לימים סגן-אלוף, מפקד בסיס אשדוד).
בשנים מאוחרות יותר תיאר סלע כיצד לא התייאש, והחליט להגיע ליחידה בדרך לא פורמלית.
יחד עם חבר נוסף הצליח להגיע לבסיס היחידה בעזרת ידידו איתן ליפשיץ.
הם נכנסו לבסיס בעזרת אישור מזויף והצליחו להיפגש עם סגן מפקד השייטת, שהסדיר את קבלתם ליחידה.
גרסה זו מופיעה גם בספר "צוללים קדימה" מאת דבורה עומר .
איתן ליפשיץ מכחיש סיפור זה, לדבריו במהלך קורס המ"כים הגישו הוא וסלע, עם כמה חיילים נוספים, ארבע פעמים בקשה לעבור לשייטת 13. עם סיום הקורס פוזרו כל החניכים ליחידות החי"ר השונות, ואילו ליפשיץ וסלע נשארו בבסיס ללא הצבה.
קיבלו חופשה של יומיים ויצאו למחנה שייטת 13. שם לאחר שיחות הבהרה צורפו למבדקי קבלה לשייטת 13. תהליך מפרך שהחל בריצת חופים מראש הנקרה עד זיקים, אותו עברו בהצלחה.
שירות בשייטת - סלע סיים את שירות החובה ונשאר לשירות נוסף בקבע מספר חודשים בהתאם לצרכים שנוצרו לאחר מלחמת סיני.
הוא עבר לקיבוץ מעוז חיים ושם עסק בגידול בקר.
משפחתו הגיעה לארץ ושוכנה במעברה במושבה מנחמיה.
התנאים במעברה היו קשים ואבי המשפחה, שלא מצא תעסוקה, חזר לצרפת.
סלע חזר לשירות קבע כדי לסייע למשפחה, ואת משכורתו העביר לאמו ואף שילם לקיבוץ מעוז חיים עבור קיום בתו הבכורה טל.
סלע עסק בצלילות קרביות בשייטת 13. בשנת 1962 נשלח סלע לקורס חובלים, למחזור שבו למדו גם מיכה רם ואברהם בן שושן, שניהם לימים אלופים ומפקדי חיל הים.
בסיום הקורס הועלה סלע, כמו שאר המשתתפים משייטת 13, לדרגת סגן.
לאחר קורס החובלים שירת תקופה קצרה בשייטת המשחתות, ואחר וחזר לשייטת 13 ומונה כמדריך בבית הספר ללוחמי השייטת ומפקד קורס לוחמים חדשים.
מפקד חיל הים יוחאי בן נון אישר עקרונית ורס"ן יעקב ריטוב נשלח לאיטליה ללמוד את הנושא.
הקמת היחידה הוטלה על סרן מיכאל הדני שהפעיל אותה במסגרת בסיס נמל חיפה.
בשנת 1965 מונה שאול סלע למפקד היחידה.
בתחילה ראה בכך ירידה במעמדו ופגיעה, אך בתוך זמן קצר התלהב מהתפקיד החדש.
עקשנותו והתנהלותו המסודרת חייבה את חיל הים להשקיע ביחידה.
אף שמטרת יחידה 707 הייתה צלילה הגנתית, בתחילתה של מלחמת ההתשה השתלבו אנשי היחידה תוך זמן קצר גם בפעילות התקפית.
שאול סלע קבע כמדיניות לקבל כל פעילות שתתבקש היחידה לבצע.
סלע הגדיר לאנשיו: "אין עבודות בזויות, יש אנשים בזויים", ולחץ על מפקדת חיל הים לשלב את אנשיו בפעילות.
ביני תלם, אז סגן מפקד חיל הים, רצה לשלב את יחידה 707 בפעילות, שכן לדבריו העבודה מול שייטת 13 הייתה מורכבת ואיטית, ואילו יחידה 707 קיבלה עליה משימות במהירות וב מהיר ופשוט יותר.
רפאל איתן, שהיה אז קצין חי"ר וצנחנים ראשי, העריך את פעילות היחידה וקבע שחיילי היחידה יעברו הכשרת חי"ר ויוסמכו כחיילי יחידת פשיטה.
כך הצליח סלע לבסס את יחידה 707 כיחידה מובחרת, הפועלת במקביל לשייטת 13 ומבצעת משימות שנחשבו "סוג ב'".
בתחילה שובצו ליחידה 707 חיילים שהודחו ממסלול ההכשרה של שייטת 13, ואולם עם הזמן הצליח סלע להתחיל לגייס ליחידה מתנדבים ישירות מהבקו"ם.
כבר בנובמבר 1967 החל סלע לדרוש אות ייחודי ליחידה.
הפעילות המוצלחת במלחמת ההתשה הוכיחה את צדקתו וב-16 באפריל 1969 הוענק לאנשיה אות התמנון.
יחידה 707 השתתפה בסדרת פעולות, תחת פיקודו של סלע.
בין הפעולות הללו ניתן למנות את הבאות:
מייד בשוך הקרבות נשלחו לקנטרה לבדיקת מעבורת מצרית שהושארה בצד המזרחי של תעלת סואץ והיה חשש שמולכדה.
סלע צלל אישית ויחד עם הצולל הוותיק שלמה לוי מצאו את המלכוד נטרלו את ההפעלה.
מבצע ויקטוריה, ב-11 ביוני 1968 - פשיטה לצדה המערבי של תעלת סואץ והנחת מארב לכוחות קומנדו מצריים;
סיור הכנה לפשיטה שיזם פיקוד הדרום, ב-22 ביולי 1968;
אבטחת ההחפה במבצע ברדס 20, פשיטה על בסיסי אימונים של מחבלים פלסטינים בקרבת העיירה סרפנד מדרום לצידון, הלילה שבין 14 ל-15 בינואר 1968;
מבצע של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בניסיון לחסל את ודיע חדאד, 10 ביולי 1970.
ב-1972, לאחר שמונה שנים כמפקד יחידה 707 שבהן הפך את היחידה מיחידה קטנה ליחידה מובחרת גדולה ומקצועית, סיים סלע את תפקידו והוחלף על ידי רס"ן דב בר.
במהלך שמונה שנות פיקודו לא נפגע אף לוחם של היחידה בתאונות צלילה או תאונות אימונים.
פעילות מיוחדת - כישוריו של סלע ויכולתו להיטמע בציבור האירופי הרשימו את הממונים על ביטחון המדינה.
סלע נשלח, עם שותפים, לפעילות מסוכנת בחו"ל שהצליחה ונשארה עלומה.
לפעילות זו העניק סלע את הכינוי קוזה נוסטרה.
הוקרה בדיעבד - על תקופת פיקודו על היחידה זכה סלע להערכת מפקד חיל הים אברהם בוצר:
פיקוד על קורס חובלים ומלחמת יום הכיפורים
תפקידו הבא של סלע היה פיקוד על בית הספר לחובלים.
כאשר החלה מלחמת יום הכיפורים פורק בית הספר והחניכים נשלחו לתפקידי אבטחה בזירת ים סוף.
שאול סלע עצמו נשלח גם הוא לזירה זו.
המשימה הראשית שתוכננה לזירה הייתה מבצע נחיתה, ומפקד הזירה הקבוע סא"ל זאב אלמוג, נדרש להתרכז במשימה זאת.
על כן מפקד חיל הים, אלוף ביני תלם, החליט לשלוח לזירה את מפקד חיל הים הקודם, אלוף אברהם בוצר.
בוצר מינה את סלע כקצין אג"ם שלו.
בפשיטות אלו הושמדו שתי ספינות טילים מסוג "קומאר" והמזח הצבאי במעגן נהרס.
כתוצאה מהפשיטות פונה המעגן מכל כלי השיט שעגנו בו ושתי ספינות הטילים הנותרות עזבו את ע'רדקה ועברו לנמל ספאגה, 60 קילומטר דרומה יותר.
בנוסף לתקיפות אלה פיקד סלע על מארב ומיקוש בציר התנועה בחופו המערבי של מפרץ סואץ 'מבצע יתוש', ונועד להטריד את המצרים.
במסגרת המבצע, שהתקיים בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר פיקד סלע על שני כוחות פשיטה ועל שלוש ספינות דבור, שהובילו את הכוח אל המבצע וחזרה, ושימשו כחפ"ק וככוח אבטחה.
הכוחות הונחתו ב'ראס אבו דארג', בצפון מפרץ סואץ, שם ארבו לכלי רכב בשתי נקודות שונות.
לאחר המתנה ארוכה שבה לא גילו מטרות למארב נסוגו הכוחות, לא לפני שהניחו מוקשים על הכביש, פוצצו עמודי חשמל וגרמו למפולת שחסמה את הכביש.
הכוחות שבו בשלום לבסיס היציאה באבו זנימה.
כלי רכב של הצבא המצרי שנעו בכביש מאוחר יותר נפגעו מהמיקוש, וכתוצאה מכך נמנעו המצרים מלנוע בכביש בשעות הלילה.
לאחר המלחמה חזר סלע לפקד על בית הספר לחובלים.
תפקידו הבא היה מפקד בה"ד חיל הים, עליו פיקד מ-1975. תפקידו האחרון בחיל היה ראש מספן כוח האדם.
סלע השתחרר מצה"ל ב-1983 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל מילא סלע תפקידים שונים בקרן היסוד ובמגבית היהודית המאוחדת, בעיקר כשליח בצרפת.
בשנת 1989 קיבל את ניהול חברת "העוגן", חברה ותיקה לעבודות ימיות בבעלות ההסתדרות, שבסיסה היה בנמל חיפה.
החברה שעבדה שנים רבות הייתה בקשיים, כח האדם הוותיק הזדקן וחלקו פרש וכלי השיט היו במצב הדורש שיפוץ או החלפה.
ב-23 בדצמבר 1990 התהפכה במפרץ חיפה סירת נוסעים של חברת "העוגן" בעת שנשאה אנשי צוות אל נושאת המטוסים סרטוגה של צי ארצות הברית.
עשרים ואחד אנשי צי אמריקאיים איבדו את חייהם באסון.
חברת "העוגן" לא התאוששה מהתקרית ונסגרה.
במהלך שירותו בצה"ל התקבל שאול סלע כחבר בקיבוץ מעוז חיים, בעזרת ידידו, איתן ליפשיץ, חבר הקיבוץ וחברו לשייטת 13. סלע התחתן עם מיכל, בתו של אורי ברנר, שהיה סגן מפקד הפלמ"ח וממייסדי הקיבוץ, ונכדתו של הסופר והוגה הדעות יוסף חיים ברנר.
לזוג נולדו שתי בנות, טל וגל, העוסקות בהוראה, ובן בשם יובל.
יובל היה למזכיר קיבוץ צבעון ועוסק בתוכנת מחשבים.
ב-1991 התגרש ועבר לגור במרסיי.
לאחר כשנה נישא לאריקה מבית קליימן.
מנישואים אלה נולדו שני בנים, אילן ואיתן.
סלע נפטר ממחלה ב-14 בספטמבר 2016 במרסיי.
משפחתו קיימה את בקשתו והעלתה את גופתו לקבורה בבית הקברות חיפה.
הסופרת דבורה עומר פגשה את שאול סלע ב-1967, ושמעה ממנו את סיפור חייו.
היא התלהבה מהסיפור והחליטה להפוך אותו לספר לילדים בשם "צוללים קדימה", שיצא לאור בהוצאת י.
שרברק בתל אביב, ב-1968. סלע ביקש מדבורה עומר לשנות כמה מן הפרטים האישיים, כדי להסוות את זהותו, בשל היותו קצין ביחידה מובחרת.
עומר נענתה לבקשה; שמו של גיבור הספר הוא טבול, ומוצאו ממרוקו ולא מאלג'יריה.
עומר שילבה בספר את הגרסה כאילו סלע הצליח להגיע לשייטת בדרך לא פורמלית, בעזרת קשרים עם חבר שהתקבל לשייטת, ברמז לאיתן ליפשיץ, כמתואר לעיל.
חלקו האחרון של הספר, המתאר את חלקו של הגיבור, טבול (או שחר, לאחר ששינה את שמו) בפשיטה על אלכסנדריה במהלך מלחמת ששת הימים הוא בדוי; סלע לא השתתף בפעולה זו.
שאול רזיאל נולד בשם פאול-פאבל (בארץ נקרא פייסי) רבינוביץ' בעיר טפליצה-שנאו בחבל הסודטים, צ'כוסלובקיה, אביו אברהם היה בעל מפעל טקסטיל.
במרץ 1939 עלה עם משפחתו לישראל, הם התיישבו בחיפה, בישראל אביו עסק במסחר בטקסטיל.
למד בבית הספר הריאלי מכיתה ה' ובשנה האחרונה ללימודיו למד בגימנסיה ביאליק.
היה מדריך וראש שבט בתנועת הצופים, בגיל 13 הצטרף לגדנ"ע, למד קשר ואימון בנשק וב-1942, בהיותו בן ארבע עשרה, התגייס לאצ"ל.
במסגרת האצ"ל עסק בפעולות הסברה והדבקת כרוזים.
בשלב מאוחר יותר לקח חלק בפיצוץ קו הדלק מתחת לגשר בתי הזיקוק בחיפה.
בהיותו בן 15 נעצר בידי הבריטים.
לאחר בחינות הבגרות ובמסגרת שנת שירות רזיאל התגייס לנוטרות ושירת בשמירה במפקדת הבולשת הבריטית בחיפה ועסק בריגול.
רזיאל נתפש ונעצר בשנית (1946) ונכלא במחנה המעצר בלטרון לתקופה של כשנה.
באוגוסט 1947 גורש מישראל והגיע לפראג.
התמנה מטעם האצ"ל לסגן מפקד האזור שכלל את צ'כוסלובקיה ואת הגשר של הארגון עם פולין והונגריה.
הוא היה פעיל בגיוס אנשים, תעמולה, הדרכה, גיוס כסף, אימון נשק והברחה.
אחר-כך הגיע לאיטליה, ובמרץ 1948 הגיע למפקדת האצ"ל בפריז, שם עסק באימון בנשק ולבסוף הגיע למרסיי.
במרסיי היה מפקד אחד משני המחנות שעלו לישראל אחר-כך עם אוניית הנשק אלטלנה.
שב לארץ ביוני 1948. עם שובו התגייס לצה"ל ושירת במשך שלוש שנים (כולל שנת שירות קבע) כלוחם וכקצין בגדוד 51 של חטיבת גבעתי, השתחרר בדרגת סגן.
השתתף בכל מלחמות ישראל, ב-1990 השתחרר משירות מילואים בדרגת סגן-אלוף.
ב-1949 שינה את שמו לשאול רזיאל.
בשנת 1951 התחיל ללמוד בטכניון בחיפה.
בתקופת לימודיו היה חבר באגודת הסטודנטים בטכניון, בוועד הסטודנטים הארצי ויו"ר המועצה של אגודת הסטודנטים בטכניון.
היה שליח הסתדרות הסטודנטים בקונגרס הסטודנטים בוורשה.
בשנת 1955 סיים את לימודיו בפקולטה להנדסה כימית של הטכניון וקיבל תואר מוסמך למדעים.
כשנתיים לאחר מכן קיבל את התואר השני (אינג'ניר).
במהלך לימודיו היה ממקימי ומנהלו של בית ספר ערב להכנת מבוגרים לבחינות בגרות חיצוניות, שהוציא אלפי בוגרים.
ב-1955 רזיאל החל לעבוד בחברת "כימיקלים ופוספטים" בה כיהן בזה אחר זה בתפקידי תכנון, ניהול ייצור, ניהול מסחרי ולבסוף ניהול טכני של החברה, שכללה אותה תקופה הן את מפעלי "דשנים וחומרים כימיים" בחיפה והן את מפעלי "פוספטים בנגב".
הוא פעל לפיתוח השווקים הבינלאומיים הראשונים של פוספט ומוצריו באירופה ובמזרח הרחוק.
בשנת 1970, לאחר 16 שנות עבודה בכי"ל, התמנה למנהלם של מפעלי "שמן תעשיות" בחיפה, תפקיד בו כיהן במשך חמש שנים.
במהלך כהונתו פותחו עשרות מוצרים חדשים.
באותה עת הקים וניהל מפעל פרטי לייצור וייצוא של כימיקלים למזון.
ב-1975, עם הקמת התשלובת התעשייתית של קבוצת "גדות", התמנה למנהל חטיבת תעשיות ההמשך, בה כיהן כמנכ"ל עד 1984.
בשנת 1984 שאול רזיאל התמנה למנכ"ל רשות הנמלים על ידי שר התחבורה חיים קורפו והיה למנהלה הראשון של הרשות שלא הגיע מהמגזר הצבאי, אלא התעשייתי.
קודמיו בתפקיד היו חיים לסקוב, אהרן רמז ויצחק רהב.
רזיאל דחף בשנות ה-80 להכפפת רכבת ישראל לרשות.
ב-1988 מוזגה רכבת ישראל עם רשות הנמלים ונוסדה רשות הנמלים והרכבות, רזיאל כיהן כמנכ"לה עד לשנת 1993. בראשית שנות התשעים היה מחזור הרשות למעלה ממיליארד דולר בשנה והיא העסיקה כ-4000 עובדים.
רזיאל היה פעיל בגופים ציבוריים שונים וביניהם חבר הוועד המנהל של הטכניון בחיפה, אוניברסיטת חיפה ודירקטור בחברות בת של הרשות, יו"ר ארגון המובילים העולמי- איצק"א.
היה חבר סניף תנועת החרות בחיפה, כולל חברות במועצתו ובהנהלתו, ציר לוועידות וחבר מרכז.
עמד בראש ארגון הבחירות במספר מערכות בחירות לכנסת ולעיריה.
ב-1993 התמודד על תפקיד מועמד הליכוד לראשות העיר חיפה מול חה"כ מאיר כהן-אבידב ולא נבחר.
שימש מספר שנים כיו"ר ברית חיילי האצ"ל בחיפה ובצפון ובהנהלה הארצית של הברית וחבר בהנהלה הארצית של ותיקי התנועה.
במשך שנים רבות מדריך תלמידים לעבודת גמר בכימיה בבית הספר הריאלי.
בעל "עיטור לוחמי המדינה", "אות המשמר", "אסירי שלטון המנדט", "עלייה", "אות השבי", "אות האצ"ל", "אות המשמר האזרחי", ועיטור כל מלחמות ישראל עד 1989.
שאול רזיאל נפטר מדום לב ב-20 בספטמבר 1993, שבוע אחרי יום הולדתו ה-65 ועשרה ימים לפני מועד פרישתו לגמלאות כמנכ"ל רשות הנמלים והרכבות.
היה נשוי ליעל (יולי) לבית לייבוביץ', התגורר בחיפה, אב לשתי בנות.
על שמו קרויה תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל.
בצלאל רובין, "שאול רזיאל – מנכ"ל רשות הנמלים", מעריב, יום שישי, 27 ביולי 1984, עמ' 12.
זאב כץ (מראיין), עדות שאול רזיאל על פעילותו באצ"ל בחיפה.
סטלה קורין-ליבר, "זהו זה, הלך הכסף" (ריאיון עם שאול רזיאל), המגזין – שבועון גלובס, כתבת שער, 17 במאי 1991, עמ' 1, 4 – 5.
אבי כפירי, "למה לא פוליטיקה עכשיו" (ריאיון עם שאול רזיאל), בעיתון קול חיפה, 23 באוגוסט 1991, עמ' 41.
שי רזיאלי (מראיין), בתוכנית "בנעלי בית", ברדיו מקומי חיפה, 1992.
גיא רימון ריילי, "רזיאל שוקל לרוץ באופן עצמאי", בעיתון קול חיפה, 23 באוקטובר 1992, עמ' 11.
בני ברק, "תושבי הפרברים, הרכבת", במוסף ממון של העיתון ידיעות אחרונות, 27 באוקטובר 1992.
דוד חיון, "לרזיאל היו עוד תוכניות", גלובס הערב, יום רביעי, 22 בספטמבר 1993, עמ' 41.
הרב שאול דוד סתהון דבח (תרי"א, 1851 – תר"צ 15 ביוני 1930) היה רב העיר עינתאב שבסוריה (כיום: גזיאנטפ שבטורקיה), דיין בחלב והרב הראשי לקהילות היהודיות של יוצאי סוריה בבואנוס איירס שבארגנטינה.
נולד בחלב שבסוריה בשנת 1851 (ה'תרי"א) לרב דוד סתהון.
בילדותו התייתם מאביו, ודודו הרב משה סתהון-דבח (מחבר הספר "קהילת משה") גידלו בביתו.
בשנת 1877, בגיל 26, מונה לחבר בית הדין בעיר.
בשנת 1881 עבר לעיר עינתאב והחל לשמש בה כרב העיר, למשך עשר שנים.
בשנת 1891 (ה'תרנ"א) חזר לחלב, וייסד בה ישיבה עם מסלול להכשרת אברכים לרבנים.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) נסע לבקר את בניו שהתגוררו בבואנוס איירס שבארגנטינה, שם הוצע לו לכהן כרב הקהילות היהודיות של יוצאי חלב ודמשק בעיר, שמצבן הרוחני לא היה מזהיר בתקופה זו.
הוא נענה בחיוב, ובפעילותו כרב פעל לשחיטה כשרה וייסד בעיר מספר מוסדות, בהם "אהבת צדק" וחברה קדישא "חסד של אמת".
נודע בפיקוח הקפדני שהנהיג בנושאי דת וחינוך בעיר, ותיקן תקנה לפיה אין לחברי הקהילות לקיים גיור או ברית מילה לגרים, או לצאצאים מנישואי תערובת.
עמד בראש ארגון "יסוד הדת" שנוסד בחודש אפריל 1920, לצד אברהם פרדס, יוסף זאהד ומאיר מצרי, ובמסגרת ארגון זה ייסד בעיר תלמוד תורה.
הוא התנגד לשימוש בשפה העברית כשפת ההוראה בתלמוד תורה, בטענה שאין לשנות מהמסורת שהייתה נהוגה בחלב, ובשל היותה "לשון הקודש".
כן פעל בשיטה להרחקת עבריינים מהקהילה באמצעות פנייה לעיתונות היהודית בעיר.
ארבעה בנים נולדו לו מאשתו הראשונה, ובן נוסף מאשתו השנייה.
הלך לעולמו ב-15 ביוני 1930 (י"ט בסיוון ה'תר"ץ) בבואנוס איירס.
שאול נבון (נפטר ב-6 באוקטובר 2024) היה פסיכולוג מומחה, מדריך רפואי ושיקומי, ומהפנט ישראלי, מורשה להיפנוט ולמחקר מדעי בהיפנוזה.
נבון נולד בתל אביב, אחד משני בניהם של שמואל נבון, מחנך, סופר, מחזאי ומלחין, וד"ר רות נבון, רופאת ילדים, בתו של הסופר והפעיל הציוני מקניגסברג מאיר קובנר.
דודו מצד האב היה הצייר, הרשם והקריקטוריסט, חתן פרס ישראל, אריה נבון.
בן דודו, הפסיכולוג דוד נבון, פרופסור וחתן פרס ישראל.
שאול נבון למד בבית הספר "תיכון חדש" בעיר.
סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלים לימודי תואר שני בפסיכולוגיה שיקומית ותעסוקתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
עבד כפסיכולוג שיקומי ותעסוקתי במחלקת ההדרכה של התעשייה הצבאית, ולאחר מכן גם בבית החולים לוינשטיין ברעננה ובבית החולים הדסה (רוקח) בתל אביב.
ניהל את השירות לפסיכולוגיה שיקומית במרכז השיקום של המרכז הרפואי תל אביב, בית חולים איכילוב, וכיהן כמזכיר האגודה הישראלית להיפנוזה וכחבר מועצת המנהלים של האגודה האירופאית להיפנוזה.
סיים תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בנושא "ממדים פנימיים של המערכת המשפחתית הקשורים להסתגלות המשפחה לאחר כריתת-שד של בת הזוג".
לאחר לימודים והשתלמות בטיפול בהיפנוזה באוניברסיטת תל אביב, הוסמך על פי חוק ההיפנוזה כמורשה להיפנוט ולמחקר מדעי בהיפנוזה.
הקים את השירות בטיפול בהיפנוזה בסניפי תל אביב של שירותי בריאות כללית וקופת חולים מאוחדת.
בנוסף, הקים את השירות בטיפול בהיפנוזה בבית החולים איכילוב, במכון לגסטרואנטרולוגיה וכן במרפאה לפיברומיאלגיה במכון הריאומטולוגי של בית החולים.
הוסמך כמומחה-מדריך בפסיכולוגיה רפואית, ובשנים האחרונות עבד באופן פרטי כמומחה לטיפול בהיפנוזה בבעיות נפשיות ורפואיות שונות וכמו כן שימש כפסיכולוג מטפל של המרכז הישראלי לרפואת אמנויות הבמה.
נבון היה כנר ומוזיקאי חובב, וניגן שנים רבות בהרכבים קאמריים.
נבון נפטר ממחלה ב-6 באוקטובר 2024. הוא התגורר בתל אביב, היה נשוי לאפרת ואב לשניים.
מחקריו של שאול נבון עוסקים בתחום הטיפול בהיפנוזה ובפסיכותרפיה כשיטות טיפוליות להסרת התנגדויות המטופל.
בשנת 2005 פיתח מודל בשם "מחלה/אי-מחלה" לטיפול בחולים עם מחלות גופניות.
מודל זה מתבסס על גישה (פרדיגמה) בפסיכותרפיה ובהיפנותרפיה, המבוססת על הפיכת מצבי התנגדות של המטופל לשיתוף פעולה בתהליך הטיפולי.
הגישה מבוססת על הצגת שתי אלטרנטיבות המאפשרות מעבר ממצב נרטיב של "מחלה" לנרטיב של "אי-מחלה".
נבון התמחה גם בטיפול במוזיקאים מבצעים, בייחוד בנושא של חרדת במה ופחד קהל, והכין אותם לביצוע מיטבי עם שליטה לקראת קונצרטים או רסיטלים.
הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל אביב.
שאול נבון, רינה פיגין, מרגלית דרורי.
סלילת דרך: התמודדות משפחתית עם חולי ונכות, מודלים טיפוליים.
פסיכולוגיה והיפנוזה: הידידות המופלאה שבין הגוף והנפש.
הוצאת מנדלי מוכר ספרים ברשת.
רנה פייגין, מרגלית דרורי, שאול נבון.
עוצמת הדרך: התמודדות משפחתית עם מחלה ומוגבלות, מודלים טיפוליים.
נפלאות ההיפנוזה - תמונות מהקליניקה.
(מאמר זה מציע שיטה חדשה בתוך הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי לטיפול במצבי תקיעות של מטופלים)
בנוסף, כותב נבון דרך קבע במדור הבריאות של עיתון "הארץ".
נבון היה חבר באגודה הישראלית להיפנוזה ושימש כמזכיר שלה בין השנים 2013-2010. נבון היה חבר בוועדה למבחני הרישוי להיפנוזה של מטפלים חדשים לקבלת רישיון להיפנוזה.
בין השנים 2018 - 2020 שימש בתפקיד היוקרתי של חבר באגודה האירופית להיפנוזה וכמבקר התקציבי שלה: The Board of Directors of the European Society of Hypnosis
נבון השתתף באופן קבוע בכנסים של האגודה הישראלית להיפנוזה והאגודה האירופית להיפנוזה והציג בכנסים אלו את מחקריו ומודלים חדשים בתחום ההיפנוזה.
נבון הוזמן לקיים סדנאות אומן באגודות להיפנוזה באירופה ובארצות הברית ולימד אנשי מקצוע בטיפול בהיפנוזה.
בשנת 2016 זכה בפרס מיוחד לקידום ההיפנוזה בישראל מטעם האגודה הישראלית להיפנוזה.