tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזורים רבים של המדינה הוצאו המונים להורג על עבירות כגון דיבור בשפה זרה, הרכבת משקפיים, חיפוש אחר מזון, או אף אבלות על יקיריהם שמתו.
המשטר חיפש במיוחד את אנשי העסקים והפוליטיקאים מן המשטר הישן, ואלה, ומשפחותיהם, הוצאו להורג ללא רחמים.
אנשי הקמר רוז' עצמם היו מוצאים להורג אם לא עמדו במכסת ה"קונטררבולוציונרים" שנמצאו והוצאו להורג.
אין הסכמה באשר למספר הקורבנות של מדיניות מטורפת זו.
יש לקחת בחשבון הן את הרוגי מלחמת האזרחים שקדמה לעליית פול פוט לשלטון, הן את שנות האימה, והן את ההרוגים במלחמה עם וייטנאם שלא איחרה לבוא.
מספר של שלושה מיליון קורבנות ניתן על ידי ממשלת ה-PRK שהחליפה את ממשל הקמר רוז'.
גורמים אחרים מעריכים את מספר הקורבנות כפחות משני מיליון, פרויקט רצח העם של אוניברסיטת יל מעריך את מספר ההרוגים ב-1.7 מיליון, ארגון אמנסטי הבינלאומי נקב במספר 1.4 מיליון ומחלקת המדינה של ארצות הברית נקבה במספר 1.2 מיליון.
פול פוט עצמו נקב במספר 800,000, אך ברור כי היה לו אינטרס להמעיט במספר המיתות.
על מנת להבין את המספרים יש להדגיש כי המדובר באומדן של כעשרים אחוז מאוכלוסיית קמבודיה שאיבדו חייהם בתקופה זו.
יחסי החוץ של המשטר החדש
יחסיה של "קמפוצ'יאה הדמוקרטית" עם וייטנאם ותאילנד הוחמרו, ותקריות גבול החריפו את המאבק האידאולוגי הקיים ממילא.
קמבודיה פיתחה יחסים טובים עם סין, והמאבק בין קמבודיה ווייטנאם החל לשאת אופי של מאבק בין גושי בין סין ובין ברית המועצות שהייתה הפטרונית של וייטנאם.
המשבר אך החמיר כאשר החל הצבא הקמבודי תוקף כפרים בווייטנאם.
בדצמבר 1977 נותקו היחסים עם האנוי, במחאה על ניסיונה של וייטנאם ליזום יצירתה של "פדרציה של הודו סין".
הסיבה לתמיכתה של סין ב-CPK הייתה הרצון למנוע תנועה לאיחוד הודו סין, ולשמור על העליונות הצבאית באזור.
הסיבה בשלה תמכה ברית המועצות בווייטנאם הייתה על מנת ליצור חזית נוספת כנגד סין במקרה של מלחמה, ולתחום את ההתפשטות הטריטוריאלית הסינית.
מאז מותו של סטלין היחסים בן סין תחת שלטון מאו ובין ברית המועצות היו קרירים.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 ילחמו הצדדים במלחמת סין וייטנאם על רקע זה, כאשר לאירועים אלו תהיה השפעה על קמבודיה.
בסוף שנת 1978 פלשה וייטנאם לקמבודיה, והביסה בקלות את צבאו של פול פוט, שנמלט לגבול עם תאילנד, והמשיך משם את הלחימה.
ניצחון זה לווה בגל עריקות של ראשי הקמר רוז', שחששו כי בין אם יערקו ובין אם לאו יואשמו בבגידה.
בדצמבר 1978 הכריזה וייטנאם על ייסודה של החזית הקמבודית המאוחדת להצלה לאומית, בהנהגת הנג סמרין, איש צבא לשעבר בצבא קמבודיה.
כוח האדם לחזית זו גויס מקומוניסטים קמרים לשעבר אשר נותרו בווייטנאם לאחר 1975 ואנשי משטרו של פול פוט, כהנג סמרין עצמו והון סן, אשר נמלטו מקמבודיה בשנת 1978.
ב-10 בינואר 1979 הכריזה וייטנאם כי הנג סמרין הוא ראש המדינה החדשה, הרפובליקה העממית של קמפוצ'יאה.
הצבא הווייטנאמי המשיך בלחימה כנגד כוחות הקמר רוז'.
מאות אלפי עקורים החלו נוהרים לגבול תאילנד בבקשם מחסה.
הקהילה הבינלאומית, אשר מעשי המשטר הפושע של פול פוט נחשפו בפניה במלוא חומרתם, הגיבה במתן עזרה מסיבית באמצעות יוניצף ומוסדות בינלאומיים אחרים.
בשלב מסוים יותר מחצי מיליון קמבודים חיו במחנות לאורך הגבול עם תאילנד, ומאה אלף קמבודים במחנות בתוך תאילנד עצמה.
צבאה של וייטנאם שלט במרכזי האוכלוסייה וברוב שטחה של קמבודיה עד ספטמבר 1989. משטרו של הנג סמרין היה ממשלת בובות חלשה ובלתי אהודה.
ההתנגדות העממית לשליטה הווייטנאמית גברה, והיו עדויות כי התנגדות זו קיבלה עזרה ממשטרו של הנג סמרין עצמו.
בה בעת ביססו עצמם שאריות לוחמי הקמר רוז' ביערות באזורים נידחים, והתחברו ללוחמים לא קומוניסטים כנגד השלטון הווייטנאמי, אנשים שלחמו כנגד הקמר רוז' עצמם לאחר 1975, שרידי אנשיו של לון נול וכן ל"מולינקה" (התנועה לשחרור לאומי של קמפוצ'יאה הנאמנה לנסיך סיהאנוק).
התנועה המאוחדת נקראה "הכוחות המזוינים המאוחדים לשחרור לאומי של העם הקמרי" ובראשה עמד ראש הממשלה לשעבר סון סן.
תנועות אלו שבו והתפצלו לאחר מכן.
המלחמה נשאה אופי מחזורי כאשר במהלך העונה היבשה תקף צבא וייטנאם הממוכן והכבד, ובעונת הגשמים תקפו המורדים קלי התנועה.
המשך המלחמה מנע את פיתוחה של הארץ ושיקום העם הקמבודי מן רצח העם שעבר בשנות שלטון הקמר רוז'.
ב-1986 טענה האנוי כי החלה להסיג כוחותיה מקמבודיה, אך זאת תוך מאמץ לחזק את משטר הבובות של הנג סמרין.
במשך שנתיים נמשכה הנסיגה, כתוצאה של לחץ בינלאומי.
משטרו של סמרין הנהיג רפורמות חוקתיות וכלכליות על מנת לאפשר את המשך קיומו לאחר הנסיגה הווייטנאמית.
באפריל 1989 הכריזו האנוי ופנום פן כי בספטמבר 1989 ייסוגו הכוחות הווייטנאמיים מקמבודיה לחלוטין.
במקביל התחזק צבאם של סון סן ושל סיהאנוק בצורה משמעותית.
החייל הווייטנאמי האחרון עזב את קמבודיה בספטמבר 1989.
שיקומה של קמבודיה בחסות בינלאומית
בחודשים יולי ואוגוסט 1989 נפגשו בפריז, בחסות מזכ"ל האו"ם, נציגי 18 מדינות וכן ארבע המפלגות הקמבודיות העיקריות, כדי לדון בעתידה של קמבודיה לאחר שחרורה מן הכיבוש הווייטנאמי.
מטרתם הייתה ליצור משטר יציב שימנע את שובם של הקמר רוז' ויספק לעם הקמבודי הגדרה עצמית ראויה.
הוועידה הצליחה להתקדם במתן ערבויות בינלאומיות לעצמאותה של קמבודיה ולנייטרליות שלה, תוכניות לשיקום הפליטים, ובנייה מחודשת של הכלכלה הקמבודית.
ב-28 באוגוסט 1990 נחתם הסכם בין הפלגים הקמבודים שאפשר את המשך הפעולות בכיוון שיקומה של קמבודיה.
ב-23 באוקטובר 1991 התכנסה שוב ועידת פריז על מנת לחתום על הסכם מפורט בחסות האו"ם שהכריז על הפסקת אש, שיקומם של הפליטים בגבול תאילנד, פירוק מנשקם של המיליציות השונות, ובחירות חופשיות.
הנסיך סיהאנוק שב לפנום פן בנובמבר 1991 והחל בהליכי השיקום על פי ההסכמים שהושגו.
כוח משימה של האו"ם לקמבודיה (UNAMIC) נפרש על מנת לשמור על השלום ולפקח על חזרתם לקמבודיה של כ-370,000 פליטים מתאילנד.
במאי 1993 נערכו בקמבודיה בחירות חופשיות בחסות האו"ם.
אמנם בחלקים מסוימים של קמבודיה מנעו אנשי הקמר רוז' את קיומן של הבחירות, אך ארבעה מיליון קמבודים הביעו את דעתם בקלפי.
הוקמה ממשלת קואליציה בראשותו של סיהאנוק, אשר נשאה אופי ליברלי ודמוקרטי, והצהירה כי בכוונתה לקדם את קמבודיה לכיוון של מונרכיה חוקתית, כאשר סיהאנוק הוכרז כמלך.
הוכרז על חוקה שעיגנה את זכויות האדם.
התקופה שמאז הבחירות עד היום הייתה תקופה של שקט ויציבות בקמבודיה, למרות התפרצויות של אלימות פוליטית באזורי הספר.
בשנת 1996 החל ארגון הקמר רוז' להתמוטט.
בשנת 1997 עצרו חברי הקמר רוז' עצמם את פול פוט, ביימו סצנת משפט והכניסו אותו למעצר בית.
באפריל 1998 הועבר פול פוט ממקום מושבו, עקב הימלטות מנהיג הקמר רוז' החדש, טה מוק, מצבאה של קמבודיה שהחל סוגר עליו.
ימים לאחר מכן מת פול פוט, על פי הדיווחים, כתוצאה מהתקף לב.
באוקטובר 2004 התפטר סיהאנוק מתפקידו כמלך, בנו, נורודום סיהאמוני הוכרז כמלך החדש.
ההיסטוריה של צפון אירלנד תחילתה בהכרזה על שטח זה כחלק מן הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד בשנת 1922, בעקבות השגת מעמד דומיניון ל-26 המחוזות הדרומיים של האי והקמת מדינת אירלנד החופשית, והיא רצופה במאבק דתי ולאומי עד ימינו.
האלימות (אשר בשנות השישים לבשה אופי של מעשי טרור והתנגשויות אלימות המכונות "הצרות") תמה במידה רבה לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב בשנת 1998.
בשנת 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, ובטרם הגיעה מלחמה זו לסיומה, קיבל הפרלמנט הבריטי את הצעת חוק שלטון הבית, שחילק את אירלנד ונתן לששת המחוזות הצפוניים (חלק מתשעת המחוזות של נפת אלסטר) שבהם שכן רוב פרוטסטנטי בניגוד לרוב הקתולים בדרום האי, צורה מסוימת של שלטון עצמי.
שנותיה הראשונות של המדינה החדשה היו נגועות באלימות, במיוחד בבלפסט.
ארגון ה-IRA, הצבא האירי הרפובליקני, שם לו למטרה למנוע את חלוקתה של אירלנד בכל מחיר, והשלטונות הבריטיים יצרו כוחות מקומיים מעין צבאיים, והשתמשו בחקיקת חירום דרקונית, על מנת לדכא את הארגון.
מאות רבות של אנשים מתו, עד לחתימת האמנה האנגלו-אירית בשנת 1922 ואף במהלך שנת 1923.
תחת שלטון ראשי הממשלה היוניוניסטים, מסר ג'יימס קרייג ואילך, אימץ הממשל באלסטר מדיניות של אפליה כנגד המיעוט הקתולי.
מחוזות הבחירה בבחירות למוסדות המוניציפליים ולפרלמנט שונו כך שיובטחו בחירת נציגים פרוטסטנטים ושליטה במגזר הממשלתי, ובענפים מסוימים של הכלכלה הצפון אירית, כמו בניית האוניות והתעשייה הכבדה.
גם היוניוניסטים האדוקים מודים בכך שבמהלך השנים 1922 עד 1972 הייתה צפון אירלנד, כפי שהתבטא המנהיג היוניוניסטי, זוכה פרס נובל לשלום, דייוויד טרימבל "מקום קר לקתולים לחיות בו".
למרות כל זאת נותרה צפון אירלנד מקום שליו במהלך חמשת העשורים שלאחר הפיכתה למדינה נפרדת.
פרט לפעילות ספורדית של ה-IRA במהלך מלחמת העולם השנייה ובין השנים 1956 ו-1962, שלא זכתה לתמיכה של ממש ממרבית האוכלוסייה הקתולית.
עם כל זאת, הקתולים חשו מנוכרים מן המדינה שהוקמה ללא הסכמתם.
בתקופה זו הייתה חפיפה כמעט מלאה בין המפלגות היוניוניסטיות ובין "מסדר אוראנז'" הפרוטסטנטי, כך שקתולים יוניוניסטים נדחקו מכל עמדה פוליטית.
בשנות השישים החלו ראשי ממשלה יוניוניסטים מתונים כטרנס או'ניל, לנסות ולשנות את המערכת אך נתקלו בהתנגדות עזה מצד פרוטסטנטים קיצוניים כאיאן פייזלי.
הלחצים המנוגדים לרפורמה מחד, ול"אף שעל" מאידך גרמו ליצירתה של תנועה לזכויות אזרח בראשות דמויות כג'ון יום ואוסטין קרי.
בתחילתה של התנועה היו לה תומכים פרוטסטנטים מועטים בלבד, ומרבית תומכיה היו סטודנטים שנסחפו בגל העולמי של תרבות הנגד במהפכת הסטודנטים של 1968. התנגשויות בין צועדים וכוח השיטור המלכותי של אלסטר הובילו למתח בין קהילתי רב, בו אלמנטים במשטרה ובמנהיגות הסטודנטים הרדיקלים ניסו ביודעין לחמם את האווירה.
מהומות בקנה מידה נרחב התפרצו לאחר מצעד בעיר דרי ב-12 באוגוסט 1969. הצבא הבריטי נשלח לצפון אירלנד בידי שר הפנים הבריטי ג'יימס קלהאן, כביכול על מנת להגן על הלאומנים האירים הקתולים.
בתחילה אכן התקבל הצבא בברכה על ידי הקתולים, אך לאחר מכן הידרדרו היחסים.
לאחר הנהגתו של מעצר מנהלי לחשודים בשותפות במיליציות ב-9 באוגוסט 1971, הסירו את תמיכתם במדינה אף המתונים שבלאומנים הקתולים.
מנהיגי מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגה קתולית מתונה, פרשו מן הפרלמנט הצפון אירי ב-15 באוגוסט והחל מסע של התנגדות פאסיבית ומרי אזרחי.
המתחים הגיעו לרמה גבוהה לאחר הריגתם של ארבעה עשר אזרחים בלתי חמושים בידי צנחנים בריטים בעיר דרי, באירוע שכונה "יום ראשון העקוב מדם" ב-30 בינואר 1972.
במהלך תקופה זו החל להתארגן המערך הקיים של ארגונים צבאיים.
לאחר "יום ראשון העקוב מדם" החלו ארגונים אלו להראות את מלוא נחת זרועם.
בשנת 1969 הופיע ארגון "ה-IRA הזמני" וארגונים פרוטסטנטים כאגודת אלסטר להגנה עצמית שטפו את צפון אירלנד בגל של אלימות, על סיפה של מלחמת אזרחים.
ב-30 במרץ באותה שנה, הממשלה הבריטית, ששוכנעה בחוסר יכולתה של ממשלת צפון אירלנד לפתור את בעיותיה, פיזרה את הפרלמנט הצפון אירי והכריזה על שלטון בריטי ישיר.
בכל אותו הזמן ניהלה הממשלה הבריטית שיחות עם הגורמים השונים המעורבים בלחימה, לרבות ה-IRA.
ב-9 בדצמבר 1973 הגיעו הצדדים השונים להסכם סנינגדייל ליצירת ממשלה לצפון אירלנד שבה תהיינה מיוצגות הקהילות השונות.
ה-IRA לא היה חלק להסכם, והגביר את האלימות.
היוניוניסטים התנגדו להצטרפות הלאומנים האירים לממשלה, והשיבו באלימות משלהם.
למרות שההסכם זכה לתמיכה מוצקה של רוב המפלגות המיוצגות בפרלמנט הצפון אירי, לא הצליחו המפלגות השונות לתאם ביניהן את מאמציהן בבחירות שהתקיימו ב-29 בפברואר 1974 ובהן זכו מתנגדי ההסכם לרוב.
הבחירות לוו בשביתה כללית של קואליציה של מתנגדי ההסכם משני הצדדים.
ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון סירב לשלוח כוחות צבא לשבור את השביתה, וההסכם קרס בחודש מאי 1974.
שנות השבעים והשמונים הביאו מעשי טרור ברוטליים, רציחות המונים, ומוות של אזרחים תמימים.
כמה פוליטיקאים בריטים תמכו בנסיגה בריטית מצפון אירלנד אך רבים התנגדו למדיניות זו וטענו כי התוצאה תהיה התפרצות של אלימות כללית בקנה מידה נרחב.
החשש היה שמלחמת האזרחים תגלוש מצפון אירלנד לרפובליקה של אירלנד (אייר) בדרום, ולסקוטלנד בצפון, שכן לשתי מדינות אלו קשרים אתניים לצדדים הניצים בצפון אירלנד.
האלימות ירדה בהדרגה משיאה בשנת 1976 והגיעה למצב שבו היו בין 50 ל-100 קורבנות לשנה.
ה-IRA התמחה בפיגועי ראווה, במיוחד בבריטניה וכנגד מטרות בריטיות באירופה, אך לא הזניח את הטרור בצפון אירלנד.
הלויליסטים הפרוטסטנטים נהגו לירות בקתולים שעברו באזורים פרוטסטנטים ולפגע בפאבים שבהם נהגו הקתולים לשבת, במה שכונה "עבודות ריסוס" באש אוטומטית.
ניסיונות להגיע להבנה בין הצדדים נמשכו עד תחילת שנות התשעים.
שני אירועים בעלי חשיבות היו שביתות הרעב בשנת 1981 וההסכם האנגלו אירי משנת 1985.
במהלך שביתות הרעב החלה התנועה הרפובליקנית לצבור אהדה שהתבטאה בהישגים אלקטורליים משני צידי הגבול, דבר שתרם להפיכתה של ה-IRA לתנועה פוליטית.
החוזה האנגלו אירי, שנועד כפי הנראה על ידי ממשלת בריטניה וממשלת אייר להביא לתמיכה בתנועת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הקתולית המתונה אל מול מפלגת שין פיין שזוהתה עם ה-IRA, סייע לשכנע את הקיצונים בשני הצדדים שהשגה מלאה ומיידית של מטרותיהם היא בלתי אפשרית.
בשנות התשעים החל להיות ברור גם לאנשי ה-IRA כי מאבקם לקבלת תמיכה המונית ולהשגה מיידית של נסיגת הכוחות הבריטיים אינו צפוי להצלחה מיידית.
ההנהגה הקיצונית הישנה של מפלגת שין פיין בראשות רורי או'בריידי הוחלפה בהנהגה חדשה בראשות ג'רי אדמס, הנהגה שראתה כי הפתרון הוא בראש ובראשונה פתרון פוליטי.
שינוי זה פתרון צבאי לפתרון פוליטי הוביל ליצירת תהליך שלום בצפון אירלנד, כאשר את התהליך החלו להוביל ראשי המדינות החדשים - ג'ון מייג'ור אשר החליף את מרגרט תאצ'ר הנוקשה בבריטניה, ואלברט ריינולדס באייר.
התמקדות הממשלה הבריטית בבעיות צפון אירלנד הובילה בשנת 1993 להסכמה של שני ראשי הממשלה על הצהרה משותפת שכונתה "הצהרת רח' דאונינג" (משכנו של רה"מ הבריטי).
במקביל קיימו ראש שין פיין, ג'רי אדמס, ומנהיג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית ג'ון יום, שיחות.
מנהיג חדש למפלגה היוניוניסטית הפרוטסטנטית, דייוויד טרימבל, נראה בהתחלה כאיש הקו הקיצוני, אך הוא הביא את מפלגתו אל המגעים הרב-מפלגתיים בשנת 1998 שהסתיימו בחתימת הסכם יום שישי הטוב ב-10 באפריל 1998. רוב מקרב אזרחי צפון אירלנד אישר את ההסכם במשאל עם.
ההסכם אפשר יצירת גופים בהם יוצגו כל הזרמים באירלנד הצפונית לפי מפתח מפלגתי, וכן כלל הוראות בדבר זכויות האזרח, שחרור אסירים ופירוק מנשק.
לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב
לפי ההסכם, בחרו המצביעים מועצה לצפון אירלנד, שתהפוך לפרלמנט של צפון אירלנד.
כל מפלגה שהגיעה לאחוזים מסוימים של תמיכה קיבלה את הזכות למנות אחד מחבריה לגוף המבצע, ולקבל משרד ממשלתי.
דייוויד טרימבל נבחר להיות ראש הממשלה הראשון.
רוב המפלגות, ובהן שין פיין קיבלו ייצוג בממשלה החדשה.
המועצה המחוקקת והמועצה המבצעת נתקלו מלכתחילה בבעיות שנגעו במיוחד לעובדה שה-IRA לא התפרק מנשקו בלוח הזמנים שהוכתב על ידי ההסכם, דבר שמנע את שיתוף הפעולה בין היוניוניסטים ובין השין פיין.
כן הועלו האשמות בדבר רשת ריגול של ה-IRA בתוך המנגנון הממשלתי שנוצר.
מאוקטובר 2002 הושעתה פעילתם של גופים אלו, ובצפון אירלנד מושל פול מרפי, השר הבריטי לענייני צפון אירלנד.
שינוי האקלים הפוליטי בצפון אירלנד אפשר את ביקורה של המלכה אליזבת השנייה בבניין הפרלמנט בסטורמונט, ושם נפגשו עמה גם שרים קתולים, ודנו עמה ועם הפרוטסטנטים במצב זכויות האזרח.
באופן דומה ביקרה נשיאת אייר, מארי מקאליס בצפון אירלנד ונפגשה עם נציגים יוניוניסטים.
הבחירות למועצה המחוקקת (על אף שפעילותה הושעתה) התקיימו ב-30 בנובמבר 2003 ובהן זכו שין פיין, והמפלגה הקיצונית "המפלגה הדמוקרטית של אלסטר" לעלייה בכוחן, דבר שהופך את חידוש פעילות המוסדות שנוצרו בהסכם יום השישי הטוב לבעייתי ביותר.
בדצמבר 2004 הסתבר כי מזה חודשים מקיימים הצדדים מגעים חשאיים הכוללים אף את אנשי ה-IRA.
ב-8 בדצמבר 2004 נפגשו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר וראש ממשלת אירלנד ברטי אהרן בבלפסט והודיעו כי המשא ומתן קרוב להבשיל לכדי הסכם.
נראה כי המניעה העיקרית ליישום ההבנה שהושגה על פירוק ה-IRA מנשקו היא דרישת הפרוטסטנטים כי פירוק הנשק יתועד בתמונות, דרישה אשר אנשי ה-IRA מסרבים לה.
בשנת 2007 הושלם תהליך פירוקו מנשק של ה-IRA באופן רשמי.
ב-2009, בעקבות פירוק ה-IRA, התפרק מנשקו גם ה-UVF, צבא הגרילה היוניוניסטי.
כיום קיימים מספר ארגוני גרילה הטוענים להיות ממשיכיהם של הגופים שפורקו, אך פעילותם אינה משמעותית ואין כל עדות לכך שהם אכן קשורים לגופים המקוריים, מלבד הצהרתם.
במרץ 2007 נבחרה מועצה מכהנת חדשה לצפון אירלנד, וסמכויותיה הושבו.
כיום המפלגות הגדולות הן מפלגת ה-DUP המזוהה עם היוניוניסטים וממפלגת שין פיין המזוהה עם הנשיונליסטים.
שתי המפלגות, שבעבר נחשבו לקיצוניות ואף סירבו לשאת ולתת האחת עם השנייה נוהגות לקיים שיתוף פעולה.
רוב תושבי צפון אירלנד הצביעו "לא" במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016).
היו שקישרו זאת למהומות שפרצו בצפון אירלנד באפריל 2021.
בשנת 2022, הפכה שין פיין למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בצפון אירלנד והצליחה לראשונה בהיסטוריה לזכות במספר הגבוה ביותר של קולות בבחירות לאספה של צפון אירלנד והשיג כ-29% מהקולות.
שין פיין השיגה את ההישגים האלקטורליים שלה עם קמפיין שהדגיש סוגיות עליית יוקר המחיה ושירותי הבריאות, ושהצניע במחויבות שלה לאיחוד בין הצפון ודרום.
המערכת הפוליטית הורכבה משלושה גושים: הגוש הנשיונליסטי (הלאומני\לאומי) מעוניין בהתנתקות מהממלכה ובאיחוד עם הרפובליקה שמדרום; הגוש היוניוניסטי מעוניין להישאר נאמן לכתר הבריטי (ושני הגושים האלו צריכים להקים ממשלה ביחד); והגוש הבלתי מזדהה לא מגדיר את עצמו כאן או שם (ומנוע מלהיות מפלגת שלטון).
השיטה בצפון אירלנד דורשת ממשלה דו-גושית, כשהמפלגה הגדולה בקואליציה מקבלת את השר הראשון והמפלגה הגדולה ביותר בגוש השני מקבלת את סגן השר הראשון.
עקרונית, שני התפקידים נושאים באותה אחריות ובאותן סמכויות.
ההיסטוריה של פרגוואי היא מראשית ההתיישבות האנושית בשטחה ועד לימינו.
ניתן לחלק את ההיסטוריה לשלוש תקופות עיקריות; התקופה הפרה-קולומביאנית, התקופה הקולוניאלית והתקופה הרפובליקנית.
השטח, אשר חלקו סובטרופי פורה ומיוער, ובחלקו, באזור הצ'אקו הנרחב, הוא צחיח למחצה, בו שוכנת כיום מדינת פרגוואי, אוכלס על ידי ראשוני האדם בתקופת ההגירה של שבטי האינדיאנים אל דרומה של היבשת, לפני 12,000 שנה ויותר.
השרידים הוותיקים ביותר של פעילות אנושית באזור זה מתייחסים לתקופה של לפני כ-6,000 שנה, ושרידים ראשונים של פעילות חקלאית, המתחילה כאן את התקופה הניאוליטית, מלפני כ-3,000 שנה.
דתותיהם השונות משבט לשבט היו פוליתיאסטית.
מעט מאוד מידע נותר בידינו לגבי תקופה זאת.
תושבי האזור לא החזיקו בדרך כלשהי של שפה כתובה ונותרו מעט מאוד ציורים או דרכי הבעה ויזואליות אחרות שידועות לנו, רובן נחקקו על סלעים באזור הר גואסו (Cerro Guazu) שהיה מרכז תרבותי של שבטי הגוארני ומוזכר במיתולוגיה שלהם כמקום שבו הופיע על פני האדמה אבי המין האנושי.
עקב כך עיקר המידע מתבסס על שרידים שנמצאו בחפירות, שרידים שמצביעים על אורח חיים, ולא על תכנים מחשבתיים והתרחשויות חברתיות ופוליטיות.
לצד זה נותרו בידינו עדויות ותיאורים של מסורות מקומיות ותיאורי אורח חיים ואמונות שתועדו בידי המתיישבים האירופאים שהגיעו בעת החדשה לפרגוואי.
תיאורים אלו באופן טבעי, מתמקדים במה שמשך את תשומת הלב של הכותבים, כלומר נקודות הייחוד התרבותיות של המקומיים ביחס לתרבות האירופאית, ופחות לגבי היסטוריה במובנה הפוליטי.
ידוע לנו כי בתחילת ההתיישבות חיו האינדיאנים כמלקטים וציידים שנדדו מאזור לאזור.
עם הזמן תורבתו צמחים מקומיים והאינדיאנים עברו בהדרגה להתיישבות קבע.
בין השאר מגלות חפירות כי הם גידלו את צמח הז'רבה מאטה, את הדלעת והמניוקה.
בין הקולוניזציה הספרדית להכרזת העצמאות
בתחילת המאה ה-16, כאשר החלה החדירה הספרדית ליבשת דרום אמריקה, עדיין לא היו הפרדות פוליטיות או אחרות בין האזורים שבימינו מהווים מדינות נפרדות.
האזור של פרגוואי היה למעשה חלק מהשטח העצום של מרכז היבשת שבחלקיו הצפוניים ומזרחיים היה מכוסה ביער טרופי או סובטרופי, ובמעבר אל חלקיו הדרומיים והמערביים הפך יותר ויותר צחיח.
המתיישבים גילו עניין יחסי מועט באזור זה, עיקר תשומת הלב שלהם הלכה אל מקורות העושר הכלכלי, שהם מרחבי הפמפס שאפשרו גידולים חקלאיים נרחבים, מכרות הזהב והכסף, בעיקר אלה של פוטוסי שבבוליביה של ימינו, ואזורי החוף שאפשרו הקמת נמלי מים עמוקים דוגמת בואנוס איירס וריו דה ז'ניירו.
אל האזורים המרכיבים היום את פרגוואי הגיעו המתיישבים דרך שיט בנהרות העולים מהריו דה לה פלטה שבין ארגנטינה לאורוגוואי של היום, בדרך כלל הרפתקנים שבאו מתוך חיפוש אחר מקורות עושר, או מגלי ארצות שהגיעו לשם החלת החוק הספרדי על טריטוריות חדשות.
ביניהם היו גם אנשי דת שביקשו אוכלוסיות מקומיות על מנת לנצר אותן.
האירופאי הראשון אשר חקר שטח זה היה הספן הפורטוגזי, אלחו גרסיה, בשנת 1524. אחריו חקר את האזור הספן האיטלקי סבסטיאן קבוט (הידוע אף כסבסטיאנו קבוטו), שפעל בשירות ספרד, והעמיק לאורך הנהרות פרנה ופרגוואי בין השנים 1526–1529.
ב-15 באוגוסט 1537 ייסד הספרדי חואן דה סלסר את העיר אסונסיון, שנקראה בתחילה אסונסיון דל פרגוואי, על שם תאריך ייסוד העיר - חג ההתעברות של מרים הבתולה (אסונסיון) ונהר הפרגוואי שעל גדותיו נוסדה.
בחירת השמות של הערים שנוסדו החל מתקופת ההגעה של הספרדים מעידה על הגישה הנוצרית שלהם, ולצד שמה של עיר הבירה ניתן לפגוש שמות נוספים מהאמונה הקתולית דוגמת אנקרנסיון (Encarnacion) וקונספסיון (Concepcion).
לצד זאת מרבית השמות של אתרי טבע, כמו למשל הרים ונהרות, שמרו על שמם האינדיאני המקורי דוגמת הפרנה, פרגוואי, איטאיפו, הר גואסו, מפלי האיגוסו ועוד.
בין 1537 ל-1811 הייתה פרגוואי תחת שלטונו של מלך ספרד, בתחילה תחת שלטונו של המשנה למלך שישב בלימה, ולאחר מכן תחת שלטונו של המשנה למלך שישב בבואנוס איירס.
בשנים אלו הוקמה מדינה ישועית עצמאית למחצה בשטחי הספר, בעוד שבערים החלה האוכלוסייה העירונית לדרוש את עצמאותה.
בשנת 1609 החל מסדר הישועים לפעול בפרגוואי.
הישועים הקימו עיירות, שנקראו "רדוקסיונס" (Reducciones), שבהן חיו בני הגוואראני תחת הארגון החברתי וכלכלי, והנהגתם הדתית והתרבותית של כמרים ישועים.
המידע שמצוי בידינו לגבי התקופה הזאת מוגבל למה שמצוי בכתבי הישועים, שהיו יודעי הקרוא וכתוב היחידים באזור זה, ומטבע הדברים שמידע אותו רשמו מוטה לטובת העניין שלהם ושל המסדר שלהם.
אנו יודעים כי הם פעלו לנצר את התושבים המקומיים בצורה רחבה, ועם הזמן, לאחר שנוצרה קהילה אינדיאנית קתולית גדולה הם הקימו יישובים שמרכז פעילותם היה דתי, כחלק מתפיסת העולם של המסר שראה עצמו כשליחי האפיפיור להרחבת השליטה הקתולית בעולם האנושי.
קיימת מחלוקת לגבי הדרך לראות את תולדות ההתיישבות הזאת.
יש הרואים באורח החיים שקיימו הגוואראני בשנים אלה הגשמת חלום ישועי ואנושי, ויש הרואים באורח חיים זה תאוקרטיה אכזרית שבה שולטים הם האירופאים והנשלטים הם המקומיים.
הגוואראני מצאו בערים אלו מסגרת מאחדת, לאחר שבמשך כל תולדותיהם היו מפולגים לשבטים המאוחדים רק במשפחת הלקונות והדיאלקטים שלהם, מצאו אפיק להתחבר אל התרבות שהביאו האירופאים אשר נתפסה כעליונה בשל ההישגים הטכנולוגיים, הארגוניים והצבאיים שלה, אל הדת שלהם, וכמו כן מקלט מרדיפות הספרדים, ומסחר העבדים הגואה.
בתחילת המאה ה-18 היו כשלושים רדוקסיונס מסוג זה פזורים בשטחי הספר בברזיל, פרגוואי וארגנטינה.
הרדוקסיונס היו מבחינה חיצונית הכלאה בין עיר ספרדית וכפר גוואראני.
בכל אחד מהם הייתה כנסייה ובית ספר.
החברה הגוואראנית באותה התקופה הגיעה לשיעורי אוריינות שעברו אף את יבשת אירופה.
"המדינה האינדיאנית הנוצרית" בהשגחתם של הישועים קיימה צבא משלה, מערכת חינוך משלה, ודאגה לכל צורכי תושביה, לרבות הגנה מפני התנכלויות השודדים וסוחרי העבדים.
המערכת הכלכלית ברדוקסיונס הייתה יוצאת דופן, מעין סוציאליזם פרימיטיבי בהשגחת הכנסייה.
מערכת זו דאגה לחלוקת פירות האדמה בין התושבים באופן שדאג לאלמנות וליתומים, לחולים ולנכים, שאינם מסוגלים לדאוג לעצמם כמו גם לצורכי הכלל הרחבים יותר - אספקת זרעים לשנה הבאה וכיוצא בזה.
הרכוש הפרטי שימש למעין סחר חליפין פרימיטיבי באמצעותו יכלה החברה לקיים עצמה באופן שסיפקה את כל צרכיה.
המדינה הישועית הייתה בעלת חקלאות מפותחת יחסית לתקופה זאת, פיתחה מלאכה לצורכי המתיישבים, ובה בין השאר ייצור של מרכיבים שהיו דרושים לצורך הבניה המרשימה של בניני ציבור וכנסיות ולצורכי החקלאות, וקיימה שוויון מלא בין הגזעים.
שיעור העירוב בין הגזעים ברדוקסיונס היה גבוה ביותר.
ניתן לשער את מידת המשמעת, שנדרשה על מנת להפוך את שבטי הגוואראני הנוודים והלוחמניים לחברים מן המניין בקהילה מסוג זה המתאפיינת במשמעת והתיישבות קבע.
בשנת 1750 חתם המלך פרננדו השישי מספרד על הסכם עם פורטוגל (המכונה "הסכם מדריד"), ובו ויתר על שטח נרחב בברזיל לטובת פורטוגל.
הישועים לא הסכימו להסכם זה, אשר העביר מספר רב של רדוקסיונס אל פורטוגל, שהייתה אויבתם המושבעת של אנשי הרדוקסיונס.
כן קבע ההסכם כי הרדוקסיונס בשטח שהועבר לפורטוגל יעתיקו את מקומם לשטחים, שנותרו בשליטת ספרד.
בתחילה ניסו הישועים להילחם בגזירה באמצעים דיפלומטיים, אך משאמצעים אלו לא הועילו, פרצה בשנת 1758 מרידת גוואראני כנגד ההסכם.
המרידה דוכאה באכזריות על ידי כוח צבא ספרדי-פורטוגזי.
בשנת 1767 חתם המלך קרלוס השלישי מספרד על צו המורה על גירוש הישועים מכל השטחים שבשליטת ספרד, וזאת כחלק מן המסע העולמי לחיסולו של המסדר הישועי, שהקים לו אויבים רבים.
לצד זה גם פעלו בעלי עניין כלכלי, ובהם סוחרי עבדים שרצו לשעבד אינדיאנים, למען גירוש הישועים וחיסול המסגרת הישועית שהגנה על המקומיים שחסו בצילה.
היה זה סופה של "המדינה האינדיאנית הנוצרית" בפרגוואי.
אירועים אלו היוו את הרקע ההיסטורי לסרט הבריטי "המיסיון" משנת 1986.
השלטון הספרדי בערים ומרד הקומונרוס
מחוץ לאזורי הכפר בהם שלטו הישועים (במיוחד בדרום-מזרח המדינה), המשיך השלטון הספרדי בערים, שנוצרו (במיוחד בצפון) על פי הקווים המסורתיים של הכיבוש הספרדי - הטמעת השפה והדת הנוצרית קתולית, תוך עירוב עם האוכלוסייה.
בין השנים 1537–1776 היה שטח פרגוואי כפוף למשנה למלך ספרד אשר ישב בלימה, פרו.
בשנת 1721 החלה מרידת אזרחים כנגד שלטונו העריץ של המושל מטעם המשנה למלך באסונסיון, דייגו דה לוס רייס.
את האזרחים המורדים הוביל חוסה דה אנטקרה אי קסטרו.
אנטקרה ואנשיו נקראו "קומונרוס", כינוי ששימש בהיסטוריה של ספרד כשם לאזרחי עיר המורדים בשלטון מלכותי מאז מרידתם של תושבי קסטיליה כנגד הקיסר קרלוס החמישי בשנת 1720. אנטקרה הרחיק לכת והצהיר כי "רצון העם הוא ריבוני אף כלפי המלך עצמו".
על מעשים אלו שילם בראשו, ולאחר דיכויה האלים של המרידה בשנת 1731 נערף.
תנועתו הייתה אחת התנועות הראשונות לעצמאות משלטון ספרד באמריקה הלטינית ועד מהרה יבואו אחריו רבים, שילכו בדרך זו.
בשנת 1776 עברה פרגוואי לשלטון המשנה למלך בבואנוס איירס.
בסוף המאה השמונה עשרה היה הכוח במדינות דרום אמריקה, שהיו תחת כיבוש ספרד, נתון בידיה של אליטה אירופית, שהיוותה מיעוט בקרב המוני העם, שהיו (במיוחד בפרגוואי) בני גזע מעורב, וכונו "מסטיסים".
בד בבד החלישו מלחמותיו של נפוליאון את ספרד והרסו את כלכלתה אחרי 3 מאות של כיבוש ספרדי.
הייתה זו שעת כושר לעמי אמריקה הלטינית להכריז על עצמאותם.
בשנת 1806 כבש צבא בריטי את בואנוס איירס, אך גורש מספר חודשים לאחר מכן, בידי כוח של תושבי המקום.
שלטונו של המשנה למלך מטעם ספרד נמשך לאחר אירוע זה עוד שנים מספר, עד להסכמתו של המשנה למלך לתביעתו של נפוליאון, אשר השתלט על ספרד בשנת 1808 לקבל את הפיקוח על המושבות.
בשנת 1810 הדיחו המשפחות הקריאוליות הדומיננטיות בבואנוס איירס את המשנה למלך האחרון, והכריזו, ב-25 במאי 1810 על הקמת מועצה לשלטון עצמי ב"מדינות המאוחדות של לה פלאטה".
שטח "המדינות המאוחדות" כלל גם שטחים נרחבים מאורוגוואי ואת פרגוואי.
שטחה של בוליביה המודרנית, וכן פרו נותרו בשליטת הספרדים, והחלה מלחמה שעד מהרה הקיפה שטחים נרחבים בדרום אמריקה.
בתחילה היו אנשי פרגוואי נאמנים לשלטון "המשנה למלך", וביצעו פעולות התנגדות לצבאות ארגנטינה, שחדרו לשטח המדינה, אך לאחר מכן, ב-14 במאי 1811 התפטר המושל הספרדי האחרון של פרגוואי, וב-14 באוגוסט 1811 הכריזה פרגוואי על עצמאותה, כחלק מ"המדינות המאוחדות" בהנהגת ארגנטינה והכריזה על עצמאות.
עם השחרור מהשליטה הספרדית נוצר מצב חדש מבחינת הזהות של תושבי האזור.
מצד אחד הם חלקו תכנים והיסטוריה משותפת עם המתיישבים מדרום להם שהקימו את הרפובליקה הארגנטינאית, הם כולם היו נתינים לשעבר של האימפריה הספרדית, הם השתתפו במלחמה לשחרור מהשלטון האירופאי ודיברו אותה שפה, ספרדית.
מצד שני הייתה לתושבי האזור של פרגוואי גם היסטוריה נפרדת עקב המורשת של המדינה הישועית והתרבות הגווארנית שחלחלה אל התרבות המקומית והתמזגה עם התרבות האירופאית יותר מאשר באזורים אחרים, עד כדי שימוש בשפה המקומית האינדיאנית כשפה שגורה ויומיומית.
לאחר הכרזת העצמאות שלטה למעשה בפרגוואי חונטה צבאית מקומית.
הנהגתה של החונטה הייתה בדילמה באשר ליחסי פרגוואי - ארגנטינה.
האיחוד לו הסכימו נראה עתה בלתי כדאי, והיטמעותה של פרגוואי הקטנה על ידי ארגנטינה הגדולה והחזקה, נראתה בלתי נמנעת אם יימשך המצב כמות שהוא.
אנשי החונטה חיפשו דרך להתנתק מארגנטינה.
בשלב זה התבלט הדיפלומט חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, אשר השתלט על אנשי החונטה הצבאית, ובספטמבר 1813 הביא לישיבה של הקונגרס של פרגוואי, בה הוכרז באופן סופי על "הרפובליקה של פרגוואי", בנוכחות נציג ממשלת ארגנטינה, שנשלח על מנת לנהל "משא ומתן" עם אנשי פרגוואי.
במעמד זה הוכרז פרנסיה ל"קונסול ראשון" בנוסח, שנלמד היטב מממשלו של נפוליאון מעבר לים.
כוחו של פרנסיה לא הסתמך מעתה על האליטה הצבאית, כי עם על תמיכתם הישירה של המוני העם.
פרנסיה היה בקיא בכתבי הפילוסופים הצרפתים של תקופתו, והתיימר לבסס את שלטונו על האמנה החברתית בנוסח ז'אן-ז'אק רוסו ועל מורשת המהפכה הצרפתית.
בפועל דמה יותר לרובספייר ולנפוליאון.
שלטונו היה שלטון דיקטטורי, והוא כינה עצמו "קאודיליו" (Caudillo), כלומר שליט צבאי ופוליטי, כינוי שנעשה בו שימוש בשלטונו של פרנקו בספרד ושלטונם של רודנים צבאיים רבים במדינות אמריקה הלטינית.
בבסיס שלו עומדת ההיסטוריה של מדינות האזור, אשר שוחררו מהשלטון הזר בידי צבא מונהג על ידי גנרלים, מה שיצר בתודעה הציבורית את הציפייה שהמצביא בעל הדרגות הוא זה שיביא סדר ויציבות, ואל דמות כזאת היו פונים כל אימת שהיה מתקיים משבר.
שלטון אישי דיקטטורי זה נמשך עד למותו של פרנסיה בשנת 1840, והוא היווה צורת ממשל אשר ממנה לא הצליחה פרגוואי להשתחרר באופן מתמשך עד לשנות התשעים של המאה ה-20
פרנסיה היה מצד אחד בעל תפיסת עולם שוויונית וליברלית מאוד יחסית לאותה תקופה, בהשראת הפילוסופים של "המאה של האורות" באירופה, ומצד שני פעל על מנת למנוע קיום מרכזי כוח שיאתגרו את השליטה שלו במדינה הצעירה, ובהם אינטלקטואלים, אנשי דת ומשפחות בעלות עוצמה.
שילוב זה יוצר תערובת ייחודית של צעדים שחלקם פונים לכיוונים הנראים כסותרים זה את זה.
חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה הוציא אל מחוץ לחוק את החינוך הגבוה, אך הרחיב את מערכת בתי הספר.
הוא ביטל את העיתונות ואת הדואר.
הוא ביטל את העבדות (והיה הראשון ביבשת דרום אמריקה, שעשה כן) וייסד משטרה חשאית.
הוא הלאים את רכושה של הכנסייה הקתולית, וייסד על אדמותיה חוות חקלאיות קולקטיביות, אשר היו להצלחה.
הוא הכריז על עצמו כראש הכנסייה בפרגוואי, ובתגובה לכך הכריז האפיפיור על נידויו מן הכנסייה.
כראש הכנסייה החליט פרנסיה, כי הוא אישית ינהל את כל טקסי הנישואין במדינה, והטיל מיסוי כבד והגבלות מרובות על הנישואין.
בין היתר אסר על המעמד הגבוה מן המוצא הספרדי הטהור להתחתן בינם ובין עצמם.
לשם שמירת היציבות בפרגוואי וחדירת השפעות מן החוץ שיציבו אתגר של שליטה בפני שלטונו הכריז פרנסיה על גבולותיה של המדינה כסגורים, ונמנע מלקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות זרות.
כיום יש הרואים בפרנסיה את האחראי לבנייתה של פרגוואי חזקה ועצמאית מבחינה מדינית וכלכלית, ולכך שכוחן של האליטות הישנות, מן המוצא הספרדי הטהור דעך.
הכנסייה איבדה את אחיזתה במדינה, דבר שאפשר את איחודה של פרגוואי לידי ישות מדינית אחת.
יש הרואים בו דיקטטור אכזר ובעל מוזרויות, אב טיפוס לדיקטטורים מסוגו בכל אמריקה הלטינית.
לאחר מותו של פרנסיה עלה לשלטון בפרגוואי אחיינו, קרלוס אנטוניו לופז.
שלטונו היה תקופה שלווה של שגשוג ויציבות לאחר הנחת המסד לעצמאות על ידי דודו המנוח.
למרות שבאופן רשמי, היה נשיא של רפובליקה, שפעל על פי החוקה, היה זה למעשה שלטון אישי דיקטטורי, אשר מבחינה זאת לא היה שונה בהרבה מבחינה זו משלטונו של פרנסיה.
לעומת זאת הוא פנה לדרך חדשה בכך שפתח את המדינה לקשרים בינלאומיים, מן הסתם על מנת לפתח את הכלכלה שלה בעזרת מסחר בינלאומי, ולאפשר מעורבות של פרגוואי בפעילותן של מדינות אחרות.
על מנת להימנע מהכפפה של מדינתו לכוחן של מדינות אחרות, אחד הדברים שגרמו חשש לשליט שקדם לו, הוא השקיע מאמץ בבניית צבא שימנע זאת.
עקב כל אלה תחת שלטונו של לופז נפתחה פרגוואי לעולם ופיתחה קשרים עם מדינות שכנות, כמו גם עם מדינות שמעבר לים ועם ארצות הברית.
עם מותו של קרלוס אנטוניו לופז בשנת 1862 עלה לשלטון בנו פרנסיסקו סולנו לופז.
בן זה היה רדוף שגעון גדלות, וחזיונות על תהילה צבאית, כמו גם נתון להשפעתה של הרפתקנית אירית בשם "מאדאם לינץ'", אשר הביא עמו מאחד ממסעותיו באירופה.
עד מהרה הפכה מאדאם לינץ' לאישה העשירה והמשפיעה ביותר בפרגוואי.
לופז הבן המשיך במשטר העריצות של אביו, ובחיזוק הצבא.
מאוכלוסייה של כחצי מיליון איש, גויסו כחמישים אלף גברים.
היה זה הישג יוצא דופן, כי בדרך כלל חברות לא מסוגלות לגייס יותר מאחוזים בודדים מאזרחיהן לצבא.
אפילו ארצות הברית גייסה רק כ-7% מאזרחיה בימי מלחמת העולם השנייה.
צבא זה היה החזק ביותר באזור, אך גם בו לא היה די על מנת להגשים את חזיונותיו של לופז.
ברקע המלחמה עמדה מתיחות גאו פוליטית ששטפה את האזור.
מצד אחד, כבר מתקופת פרנסיסקו סולנו לופז, הייתה פרגוואי מעורבת בסכסוכי גבול עם שכנותיה ארגנטינה וברזיל.
מן העבר השני התעוררה באורוגוואי שאיפה להשתחרר מהשליטה בידי מעצמות אלו, במיוחד ארגנטינה, מה שהציב את פרגוואי בקרבת אינטרסים אל כוחות השחרור של אורוגוואי.
ב-1864 התערבה ברזיל בענייניה הפנימיים של אורוגוואי, וסייעה למנהיג מפלגת ה"קולורדוס" להדיח את מנהיג מפלגת "הבלנקוס".
לופז, מנהיג פרגוואי, ראה בכך הפרה של מאזן הכוחות באזור ואולי אף זיהה חולשה של ברזיל והכריז עליה מלחמה.
מלחמה זו זכתה לכינוי מלחמת הברית המשולשת La guerra de la triple alianza.
שליט פרגוואי הכריז על משטר צבאי במדינה ורתם את כל משאביה ואנשיה לטובת הלחימה.
מרבית הגברים גויסו, וכל משאבי המדינה גויסו למען הכוחות הלוחמים, גם כאשר פירושו הדבר היה להותיר את האוכלוסייה האזרחית בלי מזון.
אנשים שסירבו להתגייס, סירבו לתת את תוצרתם למדינה או ערקו מהצבא הוצאו להורג.
בתחילת המלחמה זכו הכוחות הפרגוואיים, אשר נהנו ממשאבים רבים מאוד ביחס לגודל מדינתם, להישגים צבאיים והביסו את הכוחות שניצבו מולם, אך בהמשך הלחימה, לאחר שההתמודדות מול כוחות עדיפים פי כמה ומשאבים גדולים בהרבה שחקה את משאביה המידלדלים של המדינה, הובסו מול כוח האדם העודף של יריבותיה.
בפברואר 1868 פרצו ספינות מלחמה משוריינות ברזילאיות את הגנת פרגוואי במצודת הנהר הומאיטה, ליד שפך הנהרות פרנה ופרגוואי, ופרצו לבירה אסונסיון והחלו להפגיז אותה.
במערכה המכונה "לומס ולנטינס", בחודש דצמבר, הושמד הצבא הפרגוואי בצורה מלאה.
הנשיא לופז נמלט לצפון המדינה, וניהל משם מלחמת גרילה בראש הכוחות הנותרים עד שנהרג ב-1 במרץ 1870.
לא רק הלחימה עצמה הכתה באוכלוסיית פרגוואי.
במהלך המלחמה סבל העם גם מרעב, מחלות והפגיעה מצד כוחותיו של לופז, אשר החרימו את המזון ועינו ורצחו את מי שהתנגד או ניסה להשתמט מכך.
זיכרון המלחמה הזאת וההרג וההרס שהיא הטילה על פרגוואי צרובים בזיכרון תושבי המדינה עד עצם היום הזה כשואה שעברה עליהם ואסון בממדים היסטוריים אשר לעיתים קרובות הם משווים אותו לשואה של העם היהודי תחת שלטונו של היטלר.
במשך חמש שנים בין 1871 ו-1876 איבדה פרגוואי את עצמאותה, וצבאות זרים חנו בשטחה.
בשנת 1876 יצאו הצבאות הברזילאיים מפרגוואי, ומגעים עם ארגנטינה הובילו לנסיגת צבאות ארגנטינה, ולהעברת הסכסוך הטריטוריאלי עם ארגנטינה (שנגע לחבל הצ'אקו) לבוררות בינלאומית כאשר הבורר שנבחר היה נשיא ארצות הברית, ראת'רפורד בירצ'רד הייס.
בשנת 1878 הכריע הייס בבוררות, כי חבל הצ'אקו הוא חלק בלתי נפרד מפרגוואי.
על כך נערץ עד היום הייס כגיבור לאומי בפרגוואי ואחד הגדולים במחוזותיה נקרא "פרזידנטה הייס" על שמו (וזאת על אף שלא הותיר חותם משמעותי בהיסטוריה של ארצו הוא).
בתקופה זו נוסדו שתי המפלגות, שעתידות היו להתמודד על השלטון בפרגוואי במשך שנים רבות.
ה"קולורדוס" (הצבעוניים או האדומים), שהייתה מפלגה שמרנית, שייצגה את האינטרסים של בעלי האחוזות הגדולות מעמד, שנוצר לאחר המלחמה עקב ספסרות פרועה בקרקעות, וה"ליברלים" או הכחולים.
התקופה שבין 1876 ובין 1904 ראתה את שלטון הקולורדוס תחת שלטונם של נשיאים מתחלפים, לרוב מרקע צבאי.
ב-1900 הראה סקר דמוגרפי, כי המדינה חזרה לאיתנה מבחינה דמוגרפית.
השוויון המספרי בין המינים הושג (לאחר שכמעט כל הגברים הבוגרים מתו במהלך מלחמת הברית המשולשת) והאוכלוסייה עלתה מעל 600,000 נפש.
עם כניסתה של המאה ה-20 החלה גם התיישבות יהודית בפרגוואי.
המשפחות הראשונות, שהגיעו לפרגוואי היו משפחות ספרדיות מטורקיה ומאזור הבלקן.
בשנת 1904 הובילה מרידה ליברלית לקיומן של בחירות.
גם אלו לא הובילו ליציבות, הליברלים לא הצליחו להתאחד ועד מהרה הפכו לפלגי מפלגות הלוחמים זה בזה.
השנים 1904 עד 1912 היו שנים של אי יציבות פנימית וחילופי משטרים תכופים (לא פחות מארבעה נשיאים התחלפו בשנת 1912 לבדה), אשר החלישו את המדינה, הציגו אותה כחלשה ופגיעה וגרמו לצד גורמים אחרים להשתלטותה של בוליביה על חבל הצ'אקו.
בעת שפרגוואי הייתה עסוקה במלחמות פנימיות והזניחה חבל ארץ זה, השתלטה עליו בוליביה, פיתחה וביצרה אותו.
ב-1912 עלה לשלטון הנשיא אדוארדו שרר, אשר הצליח לספק למדינה יציבות פנימית, והיה הראשון מזה זמן רב, שהשלים תקופת כהונה בת ארבע שנים.
לאחריו עלה בצורה מסודרת לשלטון הנשיא מנואל פרנקו.
תקופת היציבות של שרר ופרנקו נשמרה עד שנת 1920, אז עלה לשלטון הנשיא מנואל גונדרה, שהיה שייך לפלג שונה של המפלגה הליברלית מאשר הפלג של שרר ופרנקו.
הליברלים התפצלו ל"גונדריסטס" ו"שרריסטס", אשר החלו בלוחמה אקטיבית זה בזה, שנמשכה כשנה בין 1922 עד 1923. במלחמה ניצחו ה"גונדריסטס".
ב-1924 ירש את גונדרה הנשיא אאוסביו איאלה.
ה"גונדריסטס" בראשותו נקטו במדיניות שוק חופשי פרועה, אשר דרדרה את מצבם הכלכלי של תושבי המדינה, כאשר השלטון מייצג אך אליטה קטנה של בעלי אדמות פאודלים כמעט.
גילויו של נפט למרגלות הרי האנדים, הוביל את הגאולוגים להאמין, כי חבל הצ'אקו עשוי להיות עשיר בנפט.
בשנת 1929 החלה בוליביה להפיק נפט בחבל זה, אשר מחדליהן של הממשלות הליברליות בפרגוואי בתחילת שנות העשרים הובילו לאובדן חלק ניכר ממנו.
ב-15 ביוני 1932 כבש צבא בוליביה את העיירה פיטיאנטוטה במרכז חבל הצ'אקו.
הייתה זו אך תקרית גבול אחת מני רבות, שאירעו לאורך כל שנות העשרים, אך תקרית זו הובילה למלחמה כוללת, כאשר הבינו שליטי פרגוואי, כי בוליביה עומדת להיות מדינת נפט עשירה על חשבון הפסדיהם הטריטוריאליים בחבל הצ'אקו.
הייתה זו תחילתה של מלחמה, שהייתה הארוכה ביותר והעקובה מדם ביותר במאה העשרים בחצי הכדור המערבי, וכונתה מלחמת הצ'אקו.
מלחמה זו הייתה אסון לשני הצדדים.
השכבה האירופית השלטת בבוליביה כפתה את הגיוס על יתר האוכלוסייה, אשר לא חשה הזדהות עם המדינה.
למרות שפרגוואי הצליחה לייצר להט לאומני, היו חייליה לא מאומנים, ובלתי מוכנים לתנאים הקשים של האקלים בהם נתקלו.
למעשה, מתו יותר חיילים ממגפות כמלריה מאשר בלחימה בפועל.
במלחמה נעשה שימוש בציוד מודרני - חיל אוויר, טנקים ושריוניות.
פרגוואי זכתה כמעט בכל הקרבות החשובים במלחמה, באמצעות כיתור כוחות בוליביאניים עודפים מבחינה מספרית.
הנהגה עדיפה והיכרות עם השטח היו הגורם המכריע לטובת פרגוואי.
עם זאת, היו מגבלותיה של פרגוואי חומריות - עובדה היא כי מתחילת המלחמה, לאחר הקרבות הראשוניים, הסתמך צבא פרגוואי על שלל בוליביאני, כך שרוב המשאיות, הארטילריה, מכונות הירייה והנשק האישי של צבא פרגוואי היו מתוצרת בוליביה.
ב-1935 כבשה פרגוואי את כל השטח השנוי במחלוקת.
הפוליטיקאים בפרגוואי ביקשו להמשיך את הלחימה אל תוככי בוליביה.
בוליביה, מצידה, הייתה נחושה להחזיר את שאיבדה, ונשענה על עתודות ענקיות של כוח אדם.
לבסוף הבינו הצדדים כי יש להפסיק את המלחמה.
פרגוואי שבתה 300,000 בוליביאנים, שכלכלתם הייתה עליה.
המלחמה הביאה לידי מיצוי את כוח האדם של פרגוואי, והיא לא יכלה לסבול עוד אבדות.
כאשר השכילו הצדדים להסכים על הפסקת אש, ב-12 ביוני 1935, פרגוואי הייתה בעלת שליטה במרבית האזור.
שליטה זו הוכרה באופן רשמי בהסכם הפסקת האש משנת 1938 שנחתם בארגנטינה, ובו קיבלה פרגוואי את השליטה בשני שלישים מחבל המריבה.
לאחר מכן התברר כי אין כל נפט בחבל הצ'אקו.
מחיר המלחמה היה שלושים אלף הרוגים מצבא פרגוואי, וכשישים אלף הרוגים מצבא בוליביה.
לאחר מלחמת הצ'אקו מאס עמה של פרגוואי בשלטון הרקוב של המפלגה הליברלית.
בשנת 1936 עלה לשלטון כוח שלישי, קיצוני, שהחזיק בעמדות שהיו צירוף של פאשיזם וסוציאליזם.
את המפלגה הנהיג הקולונל רפאל פרנקו, טייס לשעבר בחיל האוויר של פרגוואי, אשר חזר מגלות פוליטית בארגנטינה.
המפלגה החדשה שייסד פרנקו, "פברסיסטס", הכריזה על הלאמת אמצעי הייצור, ואיסור על מפלגות פוליטיות מתחרות.
ללא תמיכה עממית של ממש, החזיקה המפלגה בשלטון בכוח במשך כמה חודשים, אך משניסה פרנקו ליישם סעיף בהסכם השלום עם בוליביה, לפיו תורשה לבוליביה העברת סחורות עד לנהר פרגוואי, הביא הדבר להדחתו.
הוא הוחלף בידי אזרח בשם פליקס פאיווה, אשר היה אך כיסוי לשלטון הצבא.
בשנת 1939 תפס את השלטון הגנרל חוזה מריה אסטיגריביה, שהיה מפקד הצבא בעת מלחמת הצ'אקו.
אסטיגריביה פעל לשיקום המשטר הדמוקרטי, אך נהרג בתאונת מטוס בשנת 1940.
בשנת 1940 עלה לשלטון הדיקטטור איחיניו מוריניגו.
הוא שלט מכוח צו נשיאותי בין השנים 1940 עד 1946, כאשר ממשלתו היא צירוף בלתי אפשרי של פברסיסטס וקולורדוס.
ממשלתו עמדה בפני התנגדות עממית נרחבת, שכללה שביתות כלליות, אך הוא הצליח לשמור על נאמנותו של הצבא הפרגוואי, לו הקצה 45% מתקציב המדינה, וכך לשמור על שלטונו במשך שש שנים.
משטרו היה מעין תמונת ראי, ולעיתים אף גרורה של משטרו של חואן דומינגו פרון בארגנטינה.
בשנת 1946 פרשו הפברסיסטס מן הממשלה, שכן הרגישו כי מוריניגו מעדיף את הקולורדוס על פניהם.
הם יצרו ברית עם המפלגה הליברלית והמפלגה הקומוניסטית של פרגוואי, ועד מהרה הידרדר המצב למלחמת אזרחים בשנת 1947. למרות שחלקים גדולים של הצבא תמכו במורדים, הצליח מוריניגו להשתלט שוב על המדינה עד סוף אותה שנה.
בשנת 1948 התפטר מוריניגו לאחר הפיכה של תומכיו, ויצא לגלות בארגנטינה.
את מקומו תפסו מנהיגים חלשים ומתחלפים, עד לעליית מפלגת הקולורדו בראשות פדריקו שאבס.
בשנת 1954 הוביל הגנרל אלפרדו סטרסנר מרד צבאי כנגד משטרו של הנשיא שאבז.
סטרוסנר, שעמד בראש הצבא, חבר אל כוחות אזרחיים, שחששו כי הנשיא בן ה-73 ינהיג משטר של דיקטטורה עממית נוסח חואן פרון בארגנטינה.
כחודשיים לאחר המרידה הצבאית, הכריזה מפלגת "קולורדו" על סטרוסנר כמועמדה לנשיאות, וב-15 באוגוסט 1954 נבחר סטרוסנר לנשיאות, והחל את השלטון הדיקטטורי הארוך ביותר בתולדות אמריקה הלטינית.
שיטת הממשל של סטרוסנר נשענה על הקפאת החוקה הדמוקרטית (מכוחה, כביכול, נבחר) לטובת צווי חירום "זמניים" אשר היו מוסרים אחת לארבע שנים על מנת לקיים בחירות נוספות, בהן היה זוכה סטרוסנר ברוב של 90% מהקולות.
כל התנגדות לשלטונו של סטרוסנר, ובמיוחד מרידות עממיות ומרידות סטודנטים בשנים 1958–1959 דוכאו ביד רמה.
כן יש המאשימים את המשטר ברצח האינדיאנים משבט האשה (Ache), ששכנו באזור עשיר במינרלים ועמדו בדרכו של סטרוסנר לפיתוח האזור באמצעות תאגידים בינלאומיים.
מדיניות החוץ של סטרוסנר הייתה של תמיכה ללא סייג בארצות הברית (ובתמורה קבלת סיוע חוץ נדיב, ועזרה לייצוב משטרו), וכן של שיתוף פעולה עם ברזיל בהקמת המפעל הענק של סכר איטאיפו, שתחנת הכוח שלו, הגדולה מסוגה בעולם, היא מקור הכנסה עיקרי לממשלת פרגוואי עד היום.
משטר זה הואשם בשיתוף הפעולה עם מנהיגים נאצים נמלטים.
במשך שנים הייתה שמועה, כי פרגוואי משמשת מקלט לבכירים נאצים.
ב-3 בפברואר 1989 כוחות בפיקודו של סגנו של סטרוסנר, הגנרל אנדרס רודריגז, תפסו לפתע את מרכזי הכוח בבירה אסונסיון.
בלחימה, שהתפרצה נהרגו 300 אנשים.
סטרוסנר הושם במעצר בית, אך הורשה לו לאחר מכן לצאת לגלות.
סטרוסנר חי בשנותיו האחרונות בברזיל ומת בשנת 2006.
שלטונו של הגנרל רודריגז הוביל לקבלת חוקה ביוני 1992. החוקה יצרה מערכת ממשל דמוקרטית, והגנה על זכויות האדם.
במאי 1993 מועמד מפלגת הקולורדו חואן קרלוס ווסמוסי נבחר להיות נשיאה האזרחי הראשון של פרגוואי במשך ארבעים שנה, בבחירות שהוגדרו על ידי משקיפי חוץ כחופשיות והוגנות.
בשנת 1996 ערך מפקד הצבא לינו אוביידו ניסיון הפיכה, אשר דוכא בעזרת ארצות הברית והמדינות הסמוכות לפרגוואי, והדמוקרטיה במדינה התחזקה מאוד.
אוביידו הפך למועמד מפלגת הקולורדו לנשיאות בבחירות בשנת 1998 אך בית המשפט העליון של המדינה קבע, כי עקב מעורבותו בניסיון הפיכה אינו כשיר לתפקיד והוא הושם במעצר בית.
מפלגת הקולורדו העמידה לבחירות את ראול קובס, ובמאי 1998 נבחר קובס לנשיא פרגוואי.
תקופת נשיאותו הקצרה עמדה בצלו של הסכסוך באשר לגורלו של אוביידו, שנותר בעל השפעה בפוליטיקה הפרגוואית והביא לכך שקובס, הנשיא, הודיע כי חנן אותו ושחרר אותו ממעצרו.
בית המשפט העליון קבע כי פעולות אלו של הנשיא אינן חוקיות.
סכסוך זה הוביל לרציחתו של סגן הנשיא, ויריבו של אוביידו, לואיס מריה ארנייה, ב-23 בפברואר 1999, למחרת היום הדיח הפרלמנט את קובס מתפקידו.
ב-26 במרץ נרצחו שמונה, סטודנטים שהפגינו כנגד הממשלה, והיה ברור, כי מעשה זה נעשה על ידי תומכי אוביידו.
קובס התפטר מיזמתו ב-28 במרץ.
נשיא הסנאט לואיס אנחל גונזלס מקצ'י הושבע לנשיא באותו היום.
קובס ואוביידו חיים היום בגלות.
גונזאלס מקצ'י הציע משרות בממשלה לכל הנציגים משלוש המפלגות הגדולות על מנת ליצור קואליציה.
על אף פרישתה של המפלגה הליברלית בפברואר 2000, ממשלתו של גונזאלס מקצ'ה השיגה יציגות והובילה לרפורמות כלכליות.
בשנת 2003 החליף את מקצ'י בתפקיד הנשיא ניקנור דוארטה פרוטוס.
בשנת 2008, לראשונה מזה 61 שנה, נבחר לנשיא פארגוואי מועמד שאיננו ממפלגת הקולרדו, הנשיא המכהן פרננדו לוגו.
אחד האסונות הגדולים בתולדותיה של פרגוואי אירע ב-1 באוגוסט 2004 כאשר סופרמרקט באסונסיון עלה באש, ו-464 אנשים נהרגו.
היסטוריה של קנדה מכסה תקופה של למעלה מ-14,000 שנים, החל מהגעתם של בני האדם הראשונים לאזור בסוף תקופת הקרח האחרונה, אבותיהם של שבטי הילידים הרבים שכיום נקראים בשם הכולל האומות הראשונות.
לפי מסורות קדומות בסקנדינביה, הגיעו יורדי ים ויקינגים לאזור זה של העולם לקראת סוף האלף הראשון לספירה ואף הקימו בו מושבות שלא שרדו.
בעת החדשה: הצרפתים והבריטים החלו לחקור את האזור בסוף המאה ה-15 ומאוחר יותר החלו גם להקים יישובי קבע שהתרכזו בעיקר בחוף המזרחי של היבשת.
בשנת 1763, לאחר סיומה של מלחמת שבע השנים,ויתרה צרפת על מרבית שטחיה באמריקה הצפונית לטובת בריטניה.
לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית נותרו המושבות הקנדיות השטחים היחידים שבבעלות האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית.
בשנת 1867 אוחדו מושבות אלו לדומיניון בריטי שכלל ארבע פרובינציות: אונטריו, קוויבק, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
תהליך זה, שנקרא בשם איחוד קנדה, הביא לעלייה באוטונומיה של המושבות מהכתר הבריטי ושיאו היה עם חקיקתו של חוק וסטמינסטר בשנת 1931, שקבע את עצמאותם של הדומיניונים של האימפריה הבריטית, ובכללם גם קנדה.
בשנת 1982 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק קנדה שביטל את שארית התלות של המדינה העצמאית בבריטניה.
כיום קנדה מורכבת מעשר פרובינציות ושלוש טריטוריות הנשלטות על ידי מונרכיה חוקתית שבראשה המונרך הבריטי.
בני אדם החלו ליישב את יבשת אמריקה החל מלפני כ-14,000 שנה, כאשר גובה פני הים ירד ואפשר חצייה רגלית של מצר ברינג מסיביר לצפון מערב אמריקה הצפונית.
עם זאת, באותה התקופה מרבית האזור שנקרא היום קנדה היה מכוסה בשכבת קרח עבה ולכן המתיישבים החדשים ביבשת התרכזו בעיקר באזור אלסקה של ימינו.
לפני כ-16,500 שנה החלו הקרחונים להנמס ובני האדם יכלו להתחיל לנדוד מזרחה ודרומה.
ההערכה היא כי המתיישבים נכנסו פנימה לתוך היבשת בעקבות יונקים גדולים כגון ממותה, מסטודון, כבש המושק ועוד.
העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר להתיישבות בקנדה נמצאו בטריטוריית יוקון והן כוללות כלי אבן מסותתים ועצמות עם סימני שחיטה של ממותות.
לפני כ-10,000 שנה האקלים באמריקה הצפונית החל להתייצב והיה דומה מאוד לאקלים של ימינו.
כתוצאה מכך החל תהליך נרחב של נדידה ועלייה חדה באוכלוסייה בכל יבשת אמריקה.
גודלה של קנדה והמגוון הרחב של צמחים, בעלי חיים ותנאים אקלימיים הנמצאים בה תרמו לחלוקת המתיישבים לשבטים נפרדים המוגדרים על ידי שפה או תרבות.
אזור קולומביה הבריטית יושב על ידי עמי הסטולו כבר בתחילת עידן ההולוקן, 9,000-10,000 שנים לפני זמננו.
מרבית השטח בצפון וצפון-מערב אמריקה הצפונית יושב על ידי עמי הנא-דניי החל מסביבות האלף השמיני לפנה"ס.
עמים אלו היו אבותיהם של הילידים דוברי שפות אתבסקה, שכללו בתקופה מאוחרת יותר את שבטי האפאצ'י והנאוואחו בדרום.
הם הקימו כפרים עונתיים מהם יצאו לציד, דיג ואיסוף מזון לחורף.
עמי ההורון התיישבו באזור דרום אונטריו לפני כ-9,000-10,000 שנה וצדו בעיקר קאריבו כדי לשרוד על האדמה שהייתה באותה תקופה עדיין מכוסה על ידי קרחונים.
עמים רבים אחרים הסתמכו על באפלו לצורכי מחיה החל מהאלף השישי לפנה"ס.
ילידים אלו צדו את הבהמות הגדולות על ידי הנסתם לכיוון שפת צוק, שם היו נופלות ומתות.
באתר הד סמאשד אין שבדרום מערב אלברטה נמצאו עדויות לציד ביזונים במשך כ-6,000 שנים.
תקופת תרבות היער החלה בערך באלף השני לפנה"ס ונמשכה עד לסוף האלף הראשון לספירה.
תקופה זו כללה התיישבות ענפה באזור מזרח קנדה ונבדלה מהתקופות שלפניה בעיקר בשימוש בכלי חרס בנוסף לכלי אבן.
העמים של מזרח קנדה הסתמכו פחות על בשר ויותר על גידולים חקלאיים כגון תירס, שעועית וקישוא.
עד לאלף הראשון לספירה העמים שנקראים כיום האומות הראשונות התיישבו וייסדו רשתות מסחר ברחבי קנדה.
תרבויות ילידיות קנדיות רבות הקימו יישובי קבע והציגו סממנים של תרבות מורכבת בעלת סדר חברתי מובנה.
רבות מהתרבויות הללו נכחדו עוד לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים הראשונים והידע היחיד שלנו עליהן מגיע מעדויות ארכאולוגיות.
באזור הארקטי התקיימה החל מאמצע האלף הראשון לספירה תרבות פרה-אסקימואית הנקראת תרבות דורסט, שהוחלפה עד תחילת המאה ה-16 לספירה על ידי אבותיהם של האינואיטים של ימינו.
השבטים האינואיטים נלחמו לעיתים קרובות בינם לבין עצמם וכן נגד האומות הראשונות שמדרום בשל סכסוכי גבולות רבים.
התיעוד הראשון של הגעת אירופאים לצפון אמריקה נמצא בסאגות האיסלנדיות המספרות על מסעם של ויקינגים.
לפי סאגות אלו האירופאי הראשון שראה את קנדה היה ביארני הריולפסון אשר עקב סופה באוקיינוס האטלנטי נסחף יחד עם צוותו אל עבר אמריקה הצפונית בשנת 985 או 986 לספירה.
חרף הגילוי החדש, הריולפסון לא ירד לחוף ובמהרה עזב לכיוון יעדו המקורי.
עם זאת הוא תיאר את תגליתו ללייף אייריקסון, בנו של אייריק האדום, שהחליט לחקור את האזור ואף להקים שם התיישבות 15 שנה מאוחר יותר.
הסאגות מתארות שלושה אזורים נפרדים שהתגלו על ידי אריקסון: הלולנד ("ארץ האבנים השטוחות"), המתייחס ככל הנראה לאי באפין שבטריטוריית נונאווט; מארקלנד ("ארץ היערות"), המתייחס ככל הנראה לאזור לברדור; ווינלנד ("ארץ היין") שם התיישבו הוויקינגים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות זו באתר ל'אנס או מדוז שבקצה הצפון-מערבי של האי ניופאונדלנד.
עם זאת ההתיישבות האירופאית הראשונה ביבשת אמריקה לא החזיקה מעמד זמן רב, בעיקר בשל עוינותם של השבטים המקומיים.
החוקרים האירופאים הראשונים בעת החדשה
בשנת 1497 הפך ג'ון קבוט, חוקר ונווט ונציאני שפעל בשירות מלך אנגליה, לאירופאי הראשון שהגיע ליבשת צפון אמריקה מאז הוויקינגים.
קבוט שאף למצוא דרך צפונית משל קולומבוס שתקשר בין אירופה לאסיה, ונחת ב-24 ביוני 1497 בחופי אמריקה הצפונית, ככל הנראה באזור החוף המזרחי של ניופאונדלנד.
משלחתו של קבוט לא נשארה זמן רב על החוף ולא חקרה את פנים הארץ, אולם היא כן הניפה את דגל אנגליה במקום ובכך תבעה את האזור בשם מלך אנגליה.
עם זאת, פורטוגל טענה כי יש לה זכות ראשונים על האזור שהתגלה על ידי קבוט בשל חוזה טורדסיאס, שחילק את העולם החדש בין פורטוגל לספרד.
לצורך זאת שלחה האימפריה הפורטוגזית מספר חוקרים מטעמה בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 שתבעו את האזורים הנקראים כיום ניופאונדלנד ולברדור (הנקרא על שם החוקר הפורטוגלי ז'ואו פרננדז לברדור) בשם פורטוגל.
בתחילת המאה ה-16 אף הוקמו מספר יישובי קבע פורטוגלים בחופי ניופאונדלנד שהתבססו על דיג בקלה וסחירתם עם סוחרים אירופאים, אולם עד מהרה יישובים אלו ננטשו בעוד שהפורטוגלים מיקדו את מאמציהם באמריקה הדרומית.
הקשר הצרפתי לעולם החדש החל בשנת 1524 כאשר החוקר האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו נשלח על ידי פרנסואה הראשון, מלך צרפת כדי לסייר באזור שבין פלורידה לניופאונדלנד בתקווה למצוא מעבר לאוקיינוס השקט.
וראצאנו היה האירופאי הראשון לגלות את אזור ניו יורק של היום, לה קרא "אנגולם החדשה" (Nouvelle-Angoulême) מסעו של וראצאנו שכנע את מלך צרפת להמשיך ולחקור את העולם החדש.
בשנים 1534–1535 סייר ז'אק קרטייה, מגלה ארצות צרפתי, שגילה בין היתר את הנהר סנט לורנס, באזור ניו פאונדלנד.
בעקבותיו הגיעו לאזור מתיישבים צרפתים רבים במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. הם התיישבו בחלקה המזרחי של קנדה, מתוך מטרה לעסוק בדיג ובסחר בפרוות, ובמיוחד הבונה, שפרוותו הייתה יקרת ערך באירופה.
הניסיונות הצרפתים הראשונים להתיישבות קבע באזור נכשלו, אולם ספינות צרפתיות המשיכו לחצות את האוקיינוס האטלנטי ולהפליג בנהר סנט לורנס לפנים הארץ בעודן סוחרות ויוצרות קשרים עם האומות הראשונות.
אביה מייסדה של קנדה דוברת הצרפתית היה סמואל דה שמפלן.
הוא ופייר דה-גה הוליכו את המחנה הצרפתי להתיישב תחילה באקדיה במהלך שנת 1604, ולאחר מכן בשנת 1608, בקוויבק סיטי שבאזור הנהר סנט לורנס.
העיר הפכה לבירת צרפת החדשה והיא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית.
שמפלן המשיך לסייר באזור שמסביב לקוויבק ובעיקר ליצור קשרים עם השבטים המקומיים.
אזור הימות הגדולות נחקר על ידי המגלה הצרפתי אטיין ברולה בין השנים 1610 - 1612, ובשנת 1615, עם הגעת דה שמפלן לימת יורון, החלה התיישבות של מיסיונרים צרפתיים גם באזור זה.
ב-1627 הוקמה על ידי הקרדינל רישלייה חברת "צרפת החדשה".
החברה קיבלה זיכיון להתיישב ולשלוט בשטחי צרפת בצפון אמריקה.
בשנת 1620, לאחר שחקר את אזור הימות הגדולות ועמק סנט לורנס, מונה שמפלן על ידי לואי השלושה עשר כמנהל האדמיניסטרטיבי של האזור, ולמעשה שימש כמושל הכללי של צרפת החדשה בשם המלך.
ב-1642 הוקמה העיר מונטריאול על ידי דה מזונב.
הסיוע של הצרפתים לשבט יורון כנגד שבטי האירוקוי, הפך את האחרונים לאויבים.
לאחר הקמת מונטריאול החלו המושבות הצרפתיות הצעירות לסבול מהצקות בלתי פוסקות מצד שבטי האירוקוי שהגיעו לשיאם ב-1660. ביו שני הצדדים התקיימה סדרה ארוכה של עימותים הנקראים כיום "מלחמות הבונים" ושהסתיימו רק בשנת 1701.
ב-1663 פרש מלך צרפת את חסותו על המושבה, ותגבר את חיל המצב הצרפתי שנועד לשמור על המתיישבים.
לאחר גילוי שפך המיסיסיפי ב-1682, טענה צרפת לשליטה על שטחים נרחבים בצפון אמריקה, באזור שנקרא בפיהם לואיזיאנה.
תוכניתם של המתיישבים הצרפתים הייתה להגדיל את האזור שבשליטתם, ולהקים רצף טריטוריאלי לאורך הרי האפלצ'ים בין מושבותיהם בקנדה לבין ניו אורלינס שבדרום היבשת.
התוכנית הייתה להקים ישות מדינית חדשה ואף שם ניתן לה - צרפת החדשה.
בסוף המאה ה-17 הקימו הבריטים מוצבי סחר באזור הימות הגדולות, והחל מאבק בינם לבין הצרפתים על השליטה בשטח.
בתחילת המאה ה-17 מנתה האוכלוסייה הצרפתית בצפון אמריקה רק כמה מאות מתיישבים, בעוד שהמושבות האנגליות שמדרום היו גדולות ומבוססות בהרבה.
הקרדינל רישלייה, יועצו האישי של לואי השלושה עשר, שאף להפוך את צרפת החדשה לקולוניה חשובה וגדולה לא פחות מההתיישבות האנגלית והכריז על תמריצים בדמות כסף ואדמה למתיישבים צרפתים באקדיה.
עם זאת, הקרדינל אסר על פרוטסטנטים להתיישב באזור, ולכן פרוטסטנטים צרפתים רבים בחרו במקום זאת להתיישב באזור האנגלי הסובלני יותר.
באותה התקופה החלו המתיישבים האנגלים בדרום לפשוט על עמק סנט לורנס ובשנת 1629 אף כבשו את העיר קוויבק סיטי והחזיקו בה במשך שלוש שנים.
בנוסף, היישוב הצרפתי הקטן בקנדה סבל מפשיטות חוזרות ונשנות מצד האירוקוי, אולם בשנת 1663 המושבה חוזקה מבחינה ביטחונית לאחר שהמלך לואי הארבעה עשר הכריז על צרפת החדשה כמושבת כתר ושלח גדודי צבא צרפתים לאזור כדי לשמור על השקט.