tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיירה "סאו פאולו דוס קמפוס דה פירטינינגה" הוקמה ב-25 בינואר 1554, בידי המיסיונרים הישועיים מנואל דה נוברגה וז'וזה דה אנשייטה.
יחד עם אנשיהם, הם יסדו מיסיון בשם "קולז'יו דה סאו פאולו דה פירטינינגה", במטרה להמיר את דתם של אינדיאנים משבט טופי-גוואראני לנצרות הקתולית.
היישוב מוקם מעט מעבר לצוקים של שרשרת הרי חוף הים, מהם נשקפת עיר הנמל סנטוס, וכן בסמוך לנהר הטיאטה.
לפיכך הפך יישוב חדש זה לתחנת מעבר טבעית בין החוף הדרום-מזרחי לרמה פורייה ורחבת היקף בפנים היבשת, אשר לימים נכללה בתחום השיפוט של מדינת סאו פאולו.
מסאו פאולו יצאו משלחות הבָנדֶירָנטֶס, אשר חדרו לפנים הארץ בחיפוש אחר אינדיאנים, זהב ויהלומים.
תשומת הלב לעיר בקרב קברניטי האימפריה הפורטוגזית גברה בעקבות גילוי עפרות זהב באזור מינאס ז'ראיס בשנת 1693. סאו פאולו הפכה באופן רשמי לעיר בשנת 1711. בשלהי המאה ה-18, כאשר התדלדלו מקורות זהב אלה, עברו תושבי העיר לעסוק בעיקר בריכוז תוצרת חוות וטחנות הסוכר שבפנים הפרובינציה, והעברתה אל נמל סנטוס.
במאה ה-19, פרחה ושגשגה כלכלתה של העיר, בעיקר בזכות יצוא של קפה דרך נמל סנטוס.
עם ביטול העבדות בברזיל ב-1888, קלטה סאו פאולו גלי הגירה מאיטליה, מפורטוגל, מספרד, מגרמניה ומעוד מדינות באירופה, אשר הגיעו, בין היתר, כדי לעבוד בתחום יבולי הקפה הרבים ברחבי מדינת סאו פאולו.
בתחילת המאה ה-20, דעך תחום הקפה, בין השאר, בעקבות ירידה חדה במחירי הקפה בעולם.
בתקופה זו החלו יזמים מקומיים להשקיע בפיתוח תעשייתה של סאו פאולו.
בכך משכה העיר מהגרים רבים נוספים, רובם מאיטליה.
נוסף לאירופים, הגיעו בראשית המאה ה-20 גם מהגרים יפניים, סורים ולבנונים, נוצרים ברובם, וכן יהודים מאזור האימפריה העות'מאנית לשעבר.
במהלך המאה ה-20, משכה כלכלתה המשגשגת של העיר גם גלי הגירה פנימית מאזורים עניים יחסית בברזיל, דוגמת צפון-מזרח ברזיל.
עם זאת, נאלצה סאו פאולו להתחרות בערים אחרות בברזיל, אשר הציעו לעיתים הטבות מיסים עבור חברות שבחרו למקם בתחומן את מתקני הייצור שלהן.
בהדרגה השתנה פרופיל הפעילות הכלכלית בעיר, ולקראת סוף המאה ה-20 עבר מכלכלה תעשייתית מיסודה, לכלכלה המוכוונת שירותים.
העיר היא מקום מושבן של חברות בנקאות מקומיות ובינלאומיות רבות, משרדי עורכי דין, חברות רב-לאומיות ומטות שירות ללקוח.
על אף קשייה הרבים, סאו פאולו עודנה מוקד העסקים של דרום אמריקה.
בתחילה נבעה פריחתה מתעשיית הקפה.
מאוחר יותר שגשגה התעשייה הממוכנת ובראשית המאה ה-21 התפתחה כלכלתה גם במגזר השירותים.
השוק הגדול של האזור המטרופוליני של סאו פאולו (המונה קרוב ל-20 מיליון תושבים) מהווה מוקד משיכה עבור חברות רב-לאומיות.
הודות לאירועים כמו יריד הביאנלה הבינלאומי לאמנות של סאו פאולו והמוניטין המצטבר של העיר כמארחת של קונצרטי מוזיקה מהשורה הראשונה, הפכה העיר גם למרכז תרבותי.
צמיחה כלכלית ויצוא סחורות תרמו להגדלת מקורות התעסוקה והעלאת המשכורות.
מרכז העיר ההיסטורי הפיק תועלת מחזרת מושב העירייה אליו ומהקמתן של אוניברסיטאות פרטיות בתחומו, על אף עזיבתם הנמשכת של חלק מהעסקים אל הרבעים הפורחים החדשים כמו איטאים ביבי (Itaim Bibi), לאחרונה באזור שדרות בריני (Avenida Berrini).
סאו פאולו גם טוענת לבכורה כמוקד משיכה למבקרים (רובם בביקורי עסקים, אך גם לא מעט תיירים), בכמות גדולה יותר מאשר ריו דה ז'ניירו (העיר השנייה בגודלה בברזיל), עדות ליריבות העזה בין שתי מטרופולינים ברזילאים אלה.
העיר סאו פאולו שוכנת בדרום-מזרח ברזיל, במדינת סאו פאולו, בכמחצית הדרך בין קוריטיבה, בירת מדינת פרנה, שלדרום-מערב, לעיר ריו דה ז'ניירו, בירת מדינת ריו דה ז'ניירו שלכיוון צפון-מזרח.
העיר שוכנת ברמה המהווה חלק משרשרת הרי החוף (בפורטוגזית: Serra do Mar) הנכללת ביחידה גאוגרפית רחבת היקף המכונה הרמה הברזילאית, ברום ממוצע של כ-799 מטרים מעל פני הים.
בין העיר לאוקיינוס האטלנטי, המרוחקים כ-70 ק"מ, סלולות שתי אוטוסטראדות - כביש אנשייטה וכביש אימיגראנטס (imigrantes, מהגרים בפורטוגזית), המובילות לעיר הנמל סנטוס ולעיר הקיט גווארוז'ה בחוף.
באזורים הבנוים יותר בעיר פני השטח הם בדרך כלל מישוריים, בניגוד לאזור שרשרת ההרים סרה דה קנטריירה, שלצפון העיר, המתנשאת לגבהים משתנים והכוללת שריד משמעותי של יער הגשם האטלנטי.
האזור כולו יציב מאוד מבחינה טקטונית ומעולם לא נרשמה בו פעילות סייסמית משמעותית.
נהר הטיאטה (Tietê) ויובלו נהר פיניארוס היו בעבר מקורות מים מתוקים חשובים ושימשו גם לפנאי עבור תושבי סאו פאולו.
מאוחר יותר, במחצית השנייה של המאה ה-20 הזדהמו מאוד נהרות אלה על ידי מי ביוב ושפכים תעשייתיים.
תוכנית משמעותית לניקוי מימיהם יצאה אל הפועל.
היא ממומנת באמצעות שיתוף פעולה של הממשל המקומי ובנקים בינלאומיים להשקעות בפיתוח כגון בנק יפן לשיתוף פעולה בינלאומי.
במקטעי הנהר הזורמים לאורך תחומי העיר לא מתאפשר ניווט כלי שיט.
עם זאת, חשיבותו של השיט בנהר הטיאטה גדלה ככל שמדרימים במורד הנהר וקרבים לנהר פרנה.
זאת מכיוון שהנהר הוא חלק מאגן נהר דה לה פלאטה.
אין באזור אגמים טבעיים גדולים, אך מאגרי המים בילינגס וגוואראפיראנגה שבפרבריה הדרומיים של העיר משמשים להפקת חשמל, אגירת מים ופעילויות פנאי כגון שיט.
הצומח המקורי כלל בעבר בעיקר מגוון רחב של בעלי פרחים ירוקי עד.
כיום, נפוצים בסביבות העיר מינים לא-ילידים, מכיוון שמזג האוויר המתון והגשמים השופעים מאפשרים את טיפוחם ושגשוגם של מינים רבים של צמחים מאזורים ממוזגים, טרופיים וסובטרופיים, עם תפוצה רחבה במיוחד של עצי אקליפטוס.
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן לסאו פאולו אקלים סובטרופי לח.
מידות החום מגיעות לעיתים רחוקות בלבד לטמפרטורה של C° 30 בקיץ, ובמהלך החורף נדיר הכפור בגלל תופעת אי החום העירוני.
הטמפרטורה המתועדת הגבוהה ביותר היא C° 35.3, שנמדדה ב-15 בנובמבר 1985, והטמפרטורה המדודה הנמוכה ביותר היא C° 2.1−, מה-2 באוגוסט 1955. שתי המדידות האלה נרשמו בתחנה המטאורולוגית הלאומית במצפה סנטנה שלצפון העיר.
בהרים שמסביב לעיר (Horto Florestal), תועדה באופן בלתי רשמי טמפרטורה של C° 3.9−, גם כן בתאריך 2 באוגוסט 1955.
גשמים יורדים בשפע וממוצע המשקעים השנתי בעיר הוא 1317 מילימטר.
הגשמים תדירים בעיקר בחודשים החמים יותר, והם מתמעטים במידת מה בין יוני לאוגוסט.
מעולם לא הלמה בסאו פאולו ובחופים הקרובים אליה סופת ציקלון טרופית כלשהי, וסופות טורנדו הן נדירות.
בסאו פאולו תופעת גשם ייחודית שעונה לשם המקומי GAROA, משמעותו גרעיני טיפות מים, בימים מסוימים הגשם כאילו עומד באוויר בטיפות מאוד קטנות, בדומה לטל סמיך מאוד, אך ללא ערפל, וניתן לראות את הטיפות הללו עפות ברוח.
עם שינויי האקלים, התופעה שכיחה פחות ופחות.
בשנים האחרונות מורגשת התייבשות אקלימית באזור והעיר הגיעה לא אחת למצבי קיצון של מחסור במים, בעיקר עקב מיעוט גשמים באגני ההיקוות של העיר ובשל מערכת מים לא יעילה הגורמת לבזבוז משמעותי.
סאו פאולו היא בעלת המגוון האתני הרב ביותר בברזיל.
עם קץ הסחר בעבדים אפריקאים (1850), פנתה מדינת סאו פאולו לפתור את בעיית המחסור בכח-אדם בשדות הקפה על ידי הבאתם של מהגרים.
חלוץ מיזם חדש זה היה הסנטור ניקולאו ורגיירו, אשר הביא לברזיל מהגרים מגרמניה, שווייץ ופורטוגל, על מנת שיעבדו באדמותיו שלו.
עם ביטול העבדות בברזיל ב-1888, קלטה סאו פאולו מהגרים רבים, רובם מאיטליה.
ב-1897, ברזילאים-איטלקים היוו יותר ממחצית מאוכלוסיית סאו פאולו.
בנוסף היגרו אליה מהגרים רבים מפורטוגל, גרמניה, ספרד, יפן, נוצרים מסוריה ולבנון, וכן יהודים רבים (ברובם מאירופה, אך גם מתחומי האימפריה העות'מאנית לשעבר).
בשנים 1908–1950 הגיעו מהגרים רבים מיפן, והתרחבה קהילת הברזילאים-יפניים הגדולה.
בשנות השישים של המאה העשרים, החלו להגיע מהגרים מסין ומקוריאה.
באמצע המאה העשרים, החלה גם הגירה פנימית גדולה לסאו פאולו מהחלקים העניים של צפון-מזרח ברזיל.
כיום, ישנה גם קהילה ההולכת וגדלה של מהגרים מבוליביה.
בעיר גם קהילה מוסלמית גדולה שמונה מעל למיליון איש.
בדומה לשאר חלקי ברזיל, תושבים מקבוצות אתניות שונות מתערבבים אלה עם אלה ויוצרים חברה רב-אתנית בעיר.
כיום, סאו פאולו היא בית לברזילאים שמוצאם מכ-100 קבוצות אתניות שונות.
אזור המטרופולין של סאו פאולו תלוי בשמונה מערכות ייצור, ובראשן מערכת קנטריירה , גוארפירנגה ובילינגס , המספקות מים ליותר מ-19 מיליון איש.
מערכת קנטריירה לבדה מספקת כמעט מחצית ממי העיר, באמצעות העברות בין-אגניות משישה מאגרים הפרוסים על פני מספר אגני ניקוז.
העיר מתמודדת עם משברי מים תכופים, זיהום ולחץ סביבתי הנגרמים על ידי עיור, בצורת ומשאבים מוגבלים - הביקוש עולה בהרבה על המים הזמינים, מה שמציב את האזור במצב רעוע לאספקה עתידית.
הקהילה היהודית בעיר מונה מעל ל-50,000 איש, שפזורה בעיקר בשכונות היג'יאנופוליס וג'רדינס והיא נחשבת לקהילה חזקה מאוד כלכלית.
בקהילה נמצאים מספר מיליארדרים כגון ג'וזה ספרא, אלי הורן, משפחת פפר (דניאל ודוד), משפחת גרפינקל ועוד.
הקהילה תורמת הרבה לישראל, ותומכת במגוון בתי כנסת ספרדים ואשכנזים.
כמו כן בעיר נוכחות חרדית ושל חב"ד, בעיר עצמה פרוסים 5 בתי חב"ד.
בית החולים הטוב בעיר, בברזיל ובאמריקה הלטינית "בית החולים היהודי אלברט איינשטיין" נתמך לא מעט על ידי הקהילה היהודית.
חלק מהתורמים, בעיקר יוצאי סוריה כגון משפחת ספרא, תורמת גם לבית החולים השני בטיבו בעיר "בית החולים הסורי לבנוני".
בשנת 2021 נפתח בעיר המוזיאון היהודי.
בדומה לשאר חלקי ברזיל, השפה המדוברת בפי רובם הגדול של התושבים בעיר היא השפה הפורטוגזית.
בשל שטף ההגירה הגדול של מהגרים איטלקים לסאו פאולו, משתקפות בפורטוגזית המדוברת בעיר השפעות משמעותיות שמקורן בשפות חצי האי האיטלקי, בפרט השפות נפוליטנית וונטית.
המבטא והמאפיינים של הניבים האיטלקיים התמזגו בהדרגה בשפה הפורטוגזית המדוברת באזורים הכפריים של מדינת סאו פאולו, ניב הקאיפירה (Caipira), אשר לו עצמו מבטא ומאפיינים ייחודיים; מספר בלשנים סבורים שניב הפורטוגזית השגור בסאו פאולו מקורו ברובע מוקה (Mooca) בעיר, בו קבעו את ביתם בראשית המאה ה-20 בעיקר מהגרים מנאפולי שבדרום איטליה.
השפות האחרות המדוברות בעיר שגורות בעיקר בקרב הקהילה האסייתית בעיר.
ברובע ליברדאדי שוכנת האוכלוסייה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן.
על אף שכיום הפורטוגזית היא שפת אימם של רוב הברזילאים היפניים (או "ניפו-ברזילאים"), חלקם, בנוסף לפורטוגזית, עדיין דוברים בשטף וברהיטות בשפה היפנית.
קיימות גם אוכלוסיות ממוצא סיני או קוריאני שעדיין שומרות על שפות אבותיהם.
עם זאת, רוב בני הדורות שנולדו בברזיל מדברים כיום אך ורק פורטוגזית.
השפות אנגלית וספרדית נלמדות ברוב בתי הספר במסגרת לימודי שפה זרה שנייה או שלישית, אך עם זאת רק חלק קטן מתושבי העיר מפגינים רמת רהיטות גבוהה בשתי שפות אלו.
נכון לשנת 2021, סאו פאולו מדורגת במקום ה-15 בין הערים העשירות בתבל עם תוצר מקומי גולמי הנאמד על סך כ-409 מיליארד דולר.
על פי נתונים מטעם IBGE, בשנת 2005 עמד התוצר המקומי הגולמי של העיר על סך של כ-156 מיליארד דולרים, סכום השקול בקירוב ל-2.26% מהתמ"ג של ברזיל ול-36% מסך ייצור הסחורות והשירותים של מדינת סאו פאולו כולה.
העיר היא אחד המרכזים הפיננסיים הגדולים בברזיל ובעולם, וכלכלתה עוברת תמורות משמעותיות.
מכלכלה שהייתה בעברה בעלת אופי תעשייתי מובהק, הופכת בהדרגה כלכלת סאו פאולו למבוססת המגזר השלישוני, המתמקד ביצירת שירותים ועסקים עבור משק המדינה.
אנליסטים רבים מצביעים על סאו פאולו כעיר גלובלית חשובה, אף כי יש המסתייגים מקביעה זו, לאור בעיות משמעותיות של הדרה חברתית ובידול מרחבי בעיר.
על אף היותה המרכז הפיננסי החשוב במדינה, ניכרים במידה רבה בכלכלת סאו פאולו מרכיבים של כלכלה בלתי פורמלית.
סאו פאולו היא מרכז העסקים החשוב באזור הסחר החופשי מרקוסור.
העיר נודעת בעולם כעיר תיירות עסקים, המארחת ועידות, תערוכות ואירועים בינלאומיים גדולים וחשובים, בתחומי תרבות, כלכלה, מדע, טכנולוגיה, ספורט או אופנה.
תשתית השירותים בסאו פאולו איכותית ויעילה מאוד.
נערכים בה יותר מ-200 אירועים ביום בשטח של יותר מ-250 אלף מ"ר.
בנוסף, זמינים גם מרחבים המתאימים לעריכת אירועים בתוככי בתי מלון, בשטח של 70 אלף מ"ר נוספים.
אם לוקחים בחשבון גם שטחים במועדוני לילה, במתחמי תרבות, עסקים ושטחים אלטרנטיביים אחרים, אזי מתגאה העיר בקרוב ל-430 אלף מ"ר הזמינים לעריכת אירועים מכל סוג.
אטרקציות התיירות הראויות לציון בעיר הן בתחומי הגסטרונומיה והתרבות.
בעיר יותר מ-12,000 מסעדות, המציעות מגוון של 40 מטבחים שונים מרחבי העולם.
בנוסף קיימים בעיר 280 בתי קולנוע, 71 מוזיאונים, 39 מרכזי תרבות וכ-70 קניונים.
חיי הלילה בעיר הם מן העֵרים והתוססים בעולם.
לו הייתה העיר סאו פאולו מדינה, הייתה כלכלתה מדורגת במקום 47 בעולם, גדולה יותר מזו של מצרים וכווית, בגודל דומה לזו של הונגריה או ניו זילנד וכ-55% מזו של מדינת ישראל.
כלכלת העיר סאו פאולו גדולה מזו של 22 ממדינות ארצות הברית.
כ-30,000 מיליונרים חיים בסאו פאולו, 6% מסך המיליונרים בברזיל.
בשנת 2005 גבתה העיר 90 מיליארד ריאלים במסים, ותקציב ההוצאות בעיר עמד על 15 מיליארד ריאלים; נתונים אלה מעידים על כך שסאו פאולו תורמת לפיזור ההון.
מבין החברות הבינלאומיות המנהלות עסקים בברזיל, 63% קבעו את משרדיהם הראשיים בסאו פאולו.
על פי חברת הלקוחות הסמויים "Mystery Shopping International", רחוב אוסקר פריירה (Oscar Freire) הוא אחד מ-8 הרחובות המפוארים בעולם.
בורסת סאו פאולו (BM&F Bovespa) היא בורסת המניות ואיגרות החוב הגדולה באמריקה הלטינית והשלישית בגודלה בעולם, בה 3.5 מיליארד דולרים מחליפים ידיים מדי יום.
בעיר פועלות מספר חברות ישראליות, בעיקר בתחומי החקלאות והאבטחה, לעיתים בשיתוף לשכת המסחר ברזיל-ישראל.
אדונירן ברבוזה, זמר ומלחין שירי סמבה, אשר התפרסם במהלך עידן הרדיו של סאו פאולו, נודע כמלחינם של בני מעמד הפועלים של סאו פאולו, במיוחד המהגרים האיטלקיים העניים של שנת 1912 ושוכני רובעי העוני הרבים בעיר.
נושאי שיריו שאובים מחיי העובדים המתפרנסים בדוחק בעיר, המובטלים והקבצנים.
להיטו הגדול הראשון היה "Saudosa Maloca" ("חורבת געגועים", 1951), ובו מעלים שלושה חברים חסרי בית זכרונות נוסטלגיים אודות מעונם המאולתר, שנהרס בידי איל נדל"ן כדי לפנות מקום לבניין.
שיר אחר של ברבוזה, "Trem das Onze" ("הרכבת של 23:00", שנת 1964), אשר זכה בשנות ה-70 גם לביצוע של גל קוסטה, דורג כאחד מחמשת שירי הסמבה הגדולים של כל הזמנים.
בשיר מסביר הדובר לאהובתו שהוא לא יכול להישאר עוד ועליו לעלות על רכבת הפרברים האחרונה לפרבר ז'סנאה (Jaçanã), אל אמו.
מוזיקת הסמבה ממשיכה להוות מרכיב חשוב בפסיפס המוזיקלי בסאו פאולו, כך למשל הרכב סמבה מהאסכולה הישנה בשם "Demônios da Garoa" ("שדי הגשם הקל") מנגן גם כיום במתחם הבר "בראמה" (Brahma) במרכז העיר.
בשנות השישים המאוחרות, בלט בסצנת המוזיקה הלאומית האוונגרדית הרכב רוק פסיכדלי וטרופיקליה בשם "אוס מוטנטס" ("המוטנטים").
הצלחתם בברזיל נקשרת לעיתים בזו של מוזיקאים אחרים של טרופיקליה, אם כי הם הציגו רעיונות וסגנון מוזיקלי משלהם.
הם נחשבו "פָאוּלִיסטָנוֹס" מובהקים בהתנהגותם ובלבושם ("paulistanos", כינוי לתושבי העיר סאו פאולו).
חברי המוטנטים המקוריים הוציאו חמישה אלבומים, בטרם פנתה הסולנית ריטה לי (Rita Lee) לקריירת סולו ולעבודה בפרויקטים אחרים, דוגמת הרכב הגלאם רוק הנשי טוטי-פרוטי.
כעשרים שנה מאוחר יותר, בשנות התשעים, זכה ההרכב להצלחה ופרסום גם מחוץ לברזיל (נפוצה אגדה לפיה שכחה נערה ברזילאית, אשר השתתפה בתוכנית חילופי סטודנטים בקליפורניה, תקליט ויניל בבית משפחתה המארחת, מה שהוביל לפופולריות רבה של המוטנטים במדינה זו בארצות הברית).
בשנת 2000 יצא לאור באיחור של 30 שנה אחד האלבומים המאוחרים של ההרכב, "טכניקולור", כולו בשפה האנגלית, לאחר שהוקלט בפריז ב-1970, מבלי להיות מופץ.
האלבום עוטר בעיצוב גרפי מאת שון לנון, מעריץ ידוע של המוטנטים.
לאחר משבר מחירי הנפט בשנות השבעים, בתקופת המשטר הצבאי, סבלה ברזיל בשנות ה-80 מנסיגה כלכלית, תופעה שכונתה לימים בברזיל "העשור האבוד".
ניצנים מאוחרים של סצנת פאנק וגראז' התחזקו מאוד בתחילת שנות השמונים, ייתכן בגלל נוף סגרירי של אבטלה בקרב הצעירים.
אמנים ומוזיקאים, אשר קיוו להזדמנויות, גדשו את המועדונים והברים בסצנת האנדרגראונד-רוק.
דוגמאות להרכבים שמקורם בתנועה זו בסאו פאולו כוללות את "!Ira" ו-"Titãs".
בשנות התשעים, סגנון הדראם נ' בייס היה לתנועה מוזיקלית פופולרית נוספת בסאו פאולו, עם אמנים כמו DJ Marky, XRS Drumagick, DJ Patife ופרננדה פורטו.
הרכבי הבי מטאל רבים מקורם בסאו פאולו, כמו Angra, Torture Squad, Dr Sin, Korzus.
בסאו פאולו גם מקורו של ההרכב האלטרנטיבי הידוע "Cansei de Ser Sexy" (מפורטוגזית: "עייפתי מלהיות סקסית" ובראשי תיבות - "CSS").
אמנים מסגנונות מוזיקה אלטרנטיביים רבים בסאו פאולו נפגשים במרכז קניות המכונה "Galeria do Rock" ("גלריית הרוק"), שכולל חנויות ודוכנים העונים למגוון רחב של טעמים בנישות אלטרנטיביות.
כן הרכב הטראש מטאל המחאתי חברתי - ספולטורה Sepultura .
גם המוזיקה הקלאסית נפוצה בסאו פאולו.
רבים מהמלחינים הקלאסיים הברזילאים שעודם בחיים, כמו אמרל ויירה, אוסוולדו לסרדה ואדסון זמפרוניה, נולדו בסאו פאולו וחיים בה.
בסאו פאולו שני בתי אופרה חשובים: התיאטרון המוניציפלי של סאו פאולו ותיאטרון סאו פדרו, וכן אולם קונצרטים מרכזי - סאלה סאו פאולו.
בנוסף נערכים מופעי אופרה גם במקומות נוספים, דוגמת קרדיקארד הול.
הבריטון המקומי פאולו סזות (Paulo Szot) זכה לתהילה בינלאומית ולהגשתו למועמדות לפרס טוני עבור ביצועו במחזמר המחודש "סאות' פסיפיק" בשנת 2008. התזמורת הסימפונית של סאו פאולו היא אחת מהתזמורות הטובות באמריקה הלטינית ובעולם.
פטיו דו קולז'יו הוא השם שניתן לכנסייה ובית הספר הישועי ההיסטורי בעיר.
בתחילת המאה ה-16 באו לסאו פאולו המסיונרים הראשונים של מסדר ישו.
אלה דיווחו לכתר הפורטוגזי אודות הארץ החדשה שאך נתגלתה, ואודות האינדיאנים הילידים ששכנו בה, וחיברו קטעי שירה ולחנים עבור הקטכיזם.
ביניהם נמנו כמרים דוגמת מנואל דה נוברגה וז'וזה דה אנשייטה, אשר פעלו במושבה, שכונתה בזמנו "פירטינינגה", או קרוב אליה.
אלה גם סייעו בתיעוד אוצר המילים והדקדוק של שפת טופי העתיקה.
בשנת 1922 החלה התנועה המודרניסטית הברזילאית, שמרכז עשייתה היה בסאו פאולו, לבטא עצמאות תרבותית דומה במגוון דרכים.
ברזיל עברה שלבי התפתחות דומים לאלה של יתר חלקי אמריקה הלטינית, אך עצמאותה הפוליטית והתרבותית באה לה בצורה הדרגתית יותר.
קיסרה הראשון של ברזיל, פדרו הראשון, היה בן לגיטימי לשושלת בית המלוכה הפורטוגזי (בשלב מסוים אף שימש גם כמלך פורטוגל, אף על פי ששתי הממלכות לא היו מאוחדות).
חרף העובדה שהוא הכריז על עצמאותה של ברזיל מפורטוגל ב-1822, עד 1889 נשארה הארץ תחת שלטון אימפריאלי של חצר הקיסר בריו דה ז'ניירו .
בהיות תרבותה של ברזיל קשורה באותם זמנים קשר טבורי בתרבות פורטוגל, החלו הסופרים הברזילאים בצורה איטית ומדורגת לתת ביטוי לנופה התרבותי של ברזיל ולמגוון האתני של אוכלוסייתה.
נוכחותה של אוכלוסיית עבדים משוחררים גדולה הוסיפה גוון אפריקאי ייחודי לתרבות הברזילאית; בשלב הבא, הכניסות המסיביות של מהגרים לא-פורטוגזים לברזיל, מחלקים שונים באירופה, סייעו לאומה הצעירה למצוא את קולה הייחודי, ולתת לו ביטוי.
מריו דה אנדרדה ואוסוולד דה אנדרדה הם הבולטים מבין חלוצי המודרניסטים בברזיל.
עם הפואמות האורבניות Paulicéia desvairada משנת 1922, יסד מריו דה אנדרדה את התנועה המודרניסטית בברזיל.
בנובלה הרפסודית שלו Macunaíma משנת 1928 שזורים שפע אלמנטים של פולקלור ברזילאי, והיא מהווה דוגמה ייצוגית לפרוזה מודרניסטית לאומנית במיטבה, היוצרת ומקדמת גיבור לאומי מזן מיוחד.
שירתו האקספרימנטלית של אוסוולד דה אנדרדה, והפרוזה האוואנגרדית שלו - בייחוד הנובלה Serafim Ponte Grande מ-1933 - ומנשריו הפרובוקטיביים, חורגים באופן חד מהמסורות שהיו נהוגות עד אותן שנים.
הדרה חברתית ובידול מרחבי בעיר
כפי שהוזכר, סובלת העיר סאו פאולו מבעיות של סגרגציה סוציו-מרחבית אשר מהווה נושא דיון אקטואלי בקרב מומחים.
חוקרים של סוגיות אורבניות בעיר סאו פאולו מציינים את האזור התחום בין הנהרות פיניארוס, טיאטה וטאמאנדואטאי כאזור בו פעלה העירייה במהלך השנים באורח מתוכנן ונמרץ, תוך אכיפה יעילה של כלי הרשות המחוקקת, הרשות השופטת והרשות המבצעת, בניגוד לאזורים אחרים, בהם הושקעו נתחים קטנים במידה משמעותית מתקציב שלוש הרשויות הללו.
באזור זה מתרכזים מרבית הרבעים והשכונות בהן המעמד הסוציו-אקונומי הוא מהגבוהים ביותר בעיר.
שם התדלדלה האוכלוסייה וצפיפותה הדמוגרפית הלכה וקטנה.
זאת חרף העובדה שהתשתיות והשירותים החברתיים באזורים אלה הם מהמפותחים ביותר בעיר.
עם זאת, קיימים גם רבעים אחרים ממעמד סוציו-אקונומי בינוני וגבוה, דוגמת איבירפוארה, קמפו בלו, וילה נובה קונסייסאו ווילה אולימפיה אשר בהם גדלה האוכלוסייה באופן משמעותי.
ידן של האוכלוסיות בעלות ההכנסה הנמוכה אינה משגת לעמוד ביוקר המחיה באזורים אלה וסופן שהן מתמקמות בשולי המרחב העירוני, החפים מתשתיות נאותות.
גם באזור התחום בין הנהרות הללו קיימים אזורים של אוכלוסיות מודרות חברתית, דוגמת הפאבלה הליופוליס.
מאידך, קיימים גם מספר מוקדים של מעמד סוציו-אקונומי גבוה הממוקמים מחוץ לאזור היוקרתי התחום בין הנהרות, דוגמת מורומבי, ז'רדים אנליה פרנקו, טטואפה, אלטו דה סנטנה וז'רדים סאו בנטו, ואזור הבתים המשותפים (condomínios) של סרה דה קנטריירה.
במטרה לשפר את פני העיר, מהנדסת העיר העלתה הצעה לאסור על מודעות פרסום על כל צורותיה ברחבי העיר, וראש העיר קסאב הפך את ההצעה לחוק.
כשנה לאחר כניסתו לתפקיד של פרננדו האדד בוצע שינוי בחוק, שהחל מ-2013 מתיר פרסום מוגבל בעיר, הפרסום מרוכז בשלטי חוצות קטנים, ששייכים לעירייה.
ראש העיר הנוכחי ג'אוו דורייה ממשיך את המגמה של היתר פרסומי אך בצורה מצומצמת יחסית והעיר ברובה נקייה מפרסום חוצות ושילוט.
העיר מקושרת במערכת כבישים ומסילות לערים מרכזיות אחרות בברזיל, כמו ריו דה ז'ניירו, ברזיליה וקמפינאס.
נמל התעופה הבינלאומי סאו פאולו-גוארוליוס נמצא במרחק של 25 קילומטרים צפון-מזרחית לסאו פאולו, בקרבת העיר גוארוליוס, ומשמש בעיקר לטיסות בינלאומיות.
מערכת התחבורה הציבורית בעיר כוללת, בנוסף לציי האוטובוסים, גם את הרכבת התחתית של סאו פאולו ורכבת הפרוורים של סאו פאולו.
התחבורה העירונית מאורגנת תחת הארגון SPTRANS ובמהלך היום ניתן לנסוע עם כרטיס יומי בכל אמצעי תחבורה.
במערכות התחבורה בעיר נוסעים מעל ל-5 מיליון איש ביום, אך המערכת איננה יציבה ויש תקלות רבות.
שירותי המוניות בעיר מתקדמים מאוד ונוחים, הן השימוש ב"אובר" והן השימוש בטקסי רגיל או דרך אפליקציה, שרשאי לנסוע בקווי התחבורה הציבורית.
בעיר יש מספר קבוצות כדורגל גדולות, בהן סאו פאולו, פלמיירס וקורינתיאנס, המשחקות בליגת העל הברזילאית.
העיר היא אחת מהערים שאירחו את מונדיאל 2014 שהתקיים בברזיל.
לצורך המשחקים נבנה האצטדיון ארנה קורינתיאנס, אשר משמש גם כמגרש הביתי של קורינתיאנס.
בנוסף, העיר אירחה בעבר, או השתתפה באירוח, מספר אירועי ספורט גדולים, בהם מונדיאל 1950, המשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1963, אליפות העולם בכדורסל נשים בשנים 1971, 1983 ו-2006 ואליפות העולם לקבוצות כדורגל 2000.
בעיר מאות ק"מ של מסלולי אופניים, שמקבלים חיזוק כל סוף שבוע, עת קטעי כביש נסגרים לטובת הרוכבים גם כן.
בעיר מסלול רכיבה ייעודי לאורך הנהר פיניירוס שמתארך על פני 22 ק"מ, וסגור ומבודד אך ורק לרוכבי האופניים.
ברוב הפארקים בעיר מסלולי ריצה ורכיבה וכן מסלולי החלקה.
ספורט דוגמת, סקייטבורד, רולר בליידס ודומיהם נפוצים מאוד בעיר.
במהלך השנה מתקיימות תחרויות ריצה ורכיבה כמעט פעמיים בחודש בממוצע, כשרובן נערכות על מקטעי כביש שנסגרים לשם כך.
בעיר מספר מועדוני ספורט, כשאחד הגדולים, הוותיקים והחשובים ביותר הוא מועדון ההברייקה ששייך לקהילה היהודית, במועדון פועל גם בית כנסת ובית ספר.
הערים התאומות של סאו פאולו הן:
מדינת סאו פאולו (בפורטוגזית: ) היא המדינה הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בברזיל.
המדינה נמצאת בין האוקיינוס האטלנטי לנהר הפרנה ובה נמצאים מטעי הקפה, הקקאו, קני הסוכר וחוות הבקר (פאזנדה) הגדולים בעולם.
במטרופולין של בירת מדינת סאו פאולו, אשר נקראת גם כן באותו השם, מרוכזת חלק גדול מהתעשייה של ברזיל ושם גם נמצאים משרדים הראשיים של לא מעט חברות גדולות בברזיל.
עקב היותה מוקד משיכה כלכלי, גדלה אוכלוסיית המדינה באופן ניכר מדי שנה בשל זרימת התושבים הנוהרים אליה כדי לתור עבודה, ואוכלוסייתה היא הגדולה ביותר מבין מדינות ברזיל.
ילידי סאו פאולו קרויים "פאוליסטה".
בתקופה הטרום-אירופאית, אזור סאו פאולו נשלט על ידי בני הטופי, שהתקיימו בעיקר מציד וליקוט.
בשנת 1510 התיישב הפורטוגזי הראשון באזור.
בשנת 1532 הגיעה לסאו ויסנטה משלחת רחבה יותר של פורטוגזים בהנהגת מרטים אפונסו דה סוזה שהתיישבה במקום.
הקולוניזציה האירופית של ברזיל הייתה מוגבלת מאוד בתחילה.
זאת מכיוון שפורטוגל התעניינה יותר באפריקה ובאסיה.
רק כאשר אוניות בריטיות וצרפתיות הגיעו ליבשת, ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל סיפח את ברזיל לשלטונו הישיר בשנת 1548. בשנים שלאחר מכן השלטון הקים את סאו פאולו.
בתקופה זו יצאו מסאו פאולו משלחות חקר רבות לפנים היבשת בחיפוש אחר כסף, זהב ויהלומים.
למרביתן של משלחות אלו התלווה גם ניסיון מיסיונרי לנצר את האוכלוסייה המקומית.
רוב תחנות המסחר של משלחות אלו הפכו בסופו של דבר להתיישבויות קבע ונתיבי המשלחות התפתחו לנתיבי תחבורה של ממש.
התפתחויות אלו עזרו רבות להשרשת השלטון הקולוניאלי בברזיל.
בתחילת המאה ה-19 החלה התנגדות ברזילאית לשלטון הפורטוגזי, ובספטמבר 1822 ברזיל הפכה לעצמאית.
בעשורים שלאחר מכן האזור החל להתפתח בהדרגה.
בשנת 1889 המלוכה הברזילאית נפלה, ובמקומה החל להתקיים משטר פדרלי.
כשנתיים לאחר מכן התחזק כוחה של המדינה הפדרלית.
בעשורים אלו הכלכלה קרטעה, בעיקר בגלל ביטול העבדות בשנת 1888. מתוך חשש חברתי וכלכלי מפני העבדים המשוחררים ומפני "הפיכתה של ברזיל לשחורה", השלטון הברזילאי עודד בלהט מהגרים אירופאים להגיע ולעבוד בברזיל.
אזרחי ספרד, פורטוגל ואיטליה קיבלו תמריצים לעבוד בחקלאות בסאו פאולו.
גל הגירה זה הגדיל רבות את סאו פאולו.
בשנת 1920 הייתה סאו פאולו העיר השנייה בגודלה בארץ, זאת בניגוד לשנת 1870, אז הייתה היא הייתה העיר העשירית בגודלה.
התעשייה הפכה תהליכי מודרניזציה והייצור המרכזי כלל קפה, טקסטיל, מכוניות וחלקי מטוסים.
בשנת 1945 האזור כבר היה למרכז התעשייה של ברזיל.
תהליך התיעוש גרם גם לתהליך עיור רחב.
תהליכים אלו גרמו גם למשברים כלכליים ופוליטיים בשנות ה-30 וה-40. עשרות אלפי פועלים פתחו בשביתות, והתעוררה מתיחות בין הימין הרפובליקני לשמאל הסוציאליסטי.
בנוסף על כך, נוצרה התמרמרות המונית כלפי הנשיא והשלטון הארצי.
ב-9 ביולי 1932 החלו מהומות כאשר 5 סטודנטים נהרגו בהפגנות.
מהומות אלו התפתחו לכדי מרד בדלני כנגד השלטון הארצי.
לאחר כשלושה חודשים האלימות הסתיימה בהפסד של הכוחות הבדלניים.
עם זאת, השלטון הארצי נענה לדרישות המקומיים וחיזק את השלטון המקומי של סאו פאולו שכלל חוקה חדשה ופרלמנט מקומי.
מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית היא המפלגה הדומיננטית בסאו פאולו מאז שנת 1994. הפרלמנט החד-ביתי מורכב מ-90 נציגים.
מבין הפוליטיקאים הארציים שצמחו במדינה, ניתן למנות את פרננדו אנריקה קרדוזו ולואיז אינסיו דה סילבה.
סאו פאולו היא המדינה החשובה ביותר מבחינה כלכלית ותעשייתית בברזיל והיא מספקת 40 אחוז מן התוצר של ארץ זו, מה שהופך אותה לאחת הכלכלות החזקות באמריקה הדרומית לאחר מקסיקו.
המגזר הגדול במשק הוא מגזר השירותים.
לאחר מכן המגזר התעשייתי לבסוף החקלאות.
הייצוא המרכזי כולל כלי רכב ומזון.
יתר על כן, סאו פאולו היא אחד המקורות החשובים ביותר בעולם של שעועית, אורז, חיטה, תפוזים ופירות אחרים, קפה, קני סוכר, אלכוהול, פרחים וירקות, תירס, בקר, חזירים, חלב, גבינה, יין ושמן.
לפי הערכות IBGE, בשנת 2014 התגוררו במדינת סאו פאולו כ-44,035,304 תושבים.
רבים מהלבנים הם צאצאים של מהגרים מאיטליה.
מהגרים הגיעו בעיקר מוונטו וקמפניה.
ישנם גם צאצאים רבים של מהגרים פורטוגזים מאנדלוסיה וגליסיה.
בסאו פאולו ישנה הקהילה היפנית הגדולה ביותר מחוץ ליפן עצמה.
רוב יהודי ברזיל מתגוררים בסאו פאולו.
דתות מזרח אסיאתיות – 1.17%
רשימה חלקית של רשויות מקומיות במדינת סאו פאולו:
ריו סאו פרנסיסקו (Rio São Francisco) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל.
הוא הנהר הרביעי בגודלו באמריקה הדרומית והנהר הגדול ביותר שעובר כולו בברזיל.
לנהר מספר רב של יובלים.
הנהר יפה לשיט לאורך 238 ק"מ מן הים ומהווה נתיב תחבורה עיקרי אל פנים ברזיל ממזרח.
השיט בו מקוטע למדי בשל המפלים הרבים המצויים בו, בהם מפל פאולו אפונסו שגובהו 58 מטר וספיקת מימיו 2,800 קוב מים לשנייה.
על הנהר הוקמו סכרים ומסילת ברזל עוקפת אותם ואת המפלים.
למרות שהאזור שבו עובר הנהר מיושב בדלילות יחסית, קיימות מספר ערים על גדותיו.
בשנת 2005 הודיעה ממשלת ברזיל על פרויקט השקיה מעורר מחלוקת, שבו מים מן הנהר ישקו שטחים בארבע ממדינות ברזיל.
הפרויקט עורר ביקורת מצד פעילי איכות הסביבה.
נהר סאו פרנסיסקו בתרבות הברזילאית
בעבר הנהר שימש כעורק תחבורה ומסחר חשובים מאוד, שקישר בין סאו פאולו ומינאס ז'ראיס העשירות במחצבים אוצרות טבע ואדמות לחקלאות, לבין רצועת החוף של צפון מזרח ברזיל שם מתגוררת רוב האוכלוסייה בחלק זה של המדינה.
האגדה על קבקלו ג'יאגואה הובאה כנראה על ידי מהגרי אירופה, ויש לה דמיון רב לסיפור המפלצת מלוך נס שבסקוטלנד, וגם בנהר סאו פרנסיסקו כמו בלוך נס נכתבו תילי תילים של סיפורים, עדויות ואף צילומים של אנשים שנשבעו שנתקלו באותו יצור מסתורי.
הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה (בפורטוגזית: República Democrática de São Tomé e Príncipe) היא מדינה קטנה המורכבת משני איים ושוכנת ממערב ליבשת אפריקה במפרץ גינאה.
האיים משוייכים מבחינה גאוגרפית לאפריקה, כשהם מרוחקים כ-140 ק"מ אחד מהשני, וכ-300 ק"מ וכ-250 ק"מ בהתאמה מהחוף של גבון (בצפון מזרח) ושל היבשת אפריקאית.
שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי עתיק.
סאו טומה ופרינסיפה היא המדינה השנייה הכי קטנה באפריקה, אחרי סיישל.
סאו טומה הוא האי הדרומי והגדול מבין שני האיים והוא נמצא כמעט על קו המשווה.
שמו של האי התבסס על "יום סנט תומאס", היום בו גילו מגלי ארצות פורטוגזים את האי.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות הוקמו הכוחות המזוינים של סאו טומה ופרינסיפה.
לאחר גילוי האיים על ידי מגלי ארצות פורטוגלים בשלהי המאה ה-15, הם יישבו את האי בעיקר בגולים ובפושעים ממדינות אפריקניות, אשר היו בחזקתה של פורטוגל באותם הימים.
מאז 1990, סאו טומה ופרינסיפה היא דמוקרטיה רב-מפלגתית.
ביסוד המערכת הפוליטית במדינה, עומדת החוקה.
בראש המדינה עומד הנשיא, הנבחר לתקופת כהונה בת חמש שנים בבחירות כלליות ישירות.
הנשיא יכול לכהן לכל היותר שתי כהונות רצופות.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא, ו-14 חברי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה.
האספה הלאומית מהווה את הפרלמנט של המדינה ומורכבת מ-55 חברים.
הבחירות לפרלמנט נערכות פעם ב-4 שנים.
תחת החוקה הנוכחית, הרשות השופטת היא עצמאית.
ובראשה עומד בית המשפט העליון.
עד עצמאותה בשנת 1975, הייתה סאו טומה ופרינסיפה, כמושבה פורטוגזית, בעלת קשרים דיפלומטיים מעטים למעט אלו עם פורטוגל.
בעקבות עצמאותה, הממשלה החדשה ביקשה להרחיב את יחסיה הדיפלומטיים.
בשנים הראשונות, בלט בעיקר שיתוף עם מושבות פורטוגזית ביבשת אפריקה, ובמיוחד עם אנגולה.
יחסים טובים ביבשת עם מדינות נוספות, ישנם בעיקר עם גבון והרפובליקה של קונגו.
בדצמבר 2000, הצטרפה הסאו טומה ופרינסיפה לאיחוד האפריקאי, לאחר שצעד זה אושר על ידי האספה הלאומית.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה סאו טומה ופרינסיפה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם – מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה.
בדצמבר 2016 הודיע משרד החוץ של סין, כי סאו טומה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם טאיוואן.
ממשלת סאו טומה ופרינסיפה שומרת בדרך כלל מדיניות חוץ המבוססת על נייטרליות, ורצון לשיתוף פעולה עם כל מדינה המוכנה לסייע בפיתוח הכלכלי של המדינה.
בשנים האחרונות, קיים דגש רחב יותר ויותר על קיום קשרים עם ארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
המדינה חברה כיום במספר ארגונים בינלאומיים בנוסף לחברות באיחוד האפריקאי, וביניהם אפשר למנות את ארגון הסחר העולמי, ארגון התיירות העולמי וארגון הימאות הבינלאומי.
סאו טומה ופרינסיפה מחולקת לחבלי ארץ על שני איים - הראשון הוא סאו טומה והשני הוא פרינסיפה.
סאו טומה מחולקת לשישה מחוזות, ופרינסיפה מהווה מחוז אחד.
לסאו טומה ופרינסיפה 209 קילומטר של קו החוף.
שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי, אשר כולל גם את האי ביוקו שבגינאה המשוונית השוכן ממערב לחופי קמרון, במרחק של כ-210 קילומטר מן האי פרינסיפה.
סאו טומה הוא האי הגדול מבין השניים, אורכו 50 קילומטר ורוחבו עומד על 30 קילומטר.
הנקודה הגבוה ביותר בו היא ההר פיקו דה סאו טומה (Pico de São Tomé), המגיעה לגובה של 2,024 מטר.
פרינסיפה הוא קטן יותר מעמיתו סאו טומה, אורכו 20 קילומטר ורוחבו עומד על 6 קילומטר.
אי זה הוא נמוך יותר ופסגתו הגבוה ביותר מגיעה לגובה של 948 מטר, ההר פיקו דה פרינסיפה (Pico de Príncipe).
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות, כאשר היבול המרכזי הוא קקאו.
הייצור המקומי לא עונה על כל דרישות המזון המקומיות, לכן המדינה נעזרת רבות ביבוא.
בשנים האחרונות נעשה ניסיון ממשלתי לחזק את ייצור המזון המקומי.
בשנת 2010 הוערכה האוכלוסייה בכ-163,784 נפש, כאשר מתוכם 157,000 גרים על סאו טומה ו-6000 הנותרים גרים על פרינסיפה.
כל התושבים הם צאצאים של אנשים שהובאו לאיים על ידי פורטוגל משנת 1470 ואילך.
השפה הדומיננטית שמהווה גם השפה הרשמית היא הפורטוגזית.
ישנו גם שימוש בשפות קריאוליות.
צרפתית ואנגלית נלמדות כשפות זרות במערכת החינוך.
82% מהתושבים משייכים עצמם לנצרות, מתוכם כ-71.9% לנצרות הקתולית, ו-10.2% לשאר הזרמים.
17.9% משייכים עצמם לדת אחרת או חסרי דת.
הדגל של סאו טומה ופרינסיפה
הדגל מעוצב בצבעי התנועה לאחדות אפריקה, ומבוסס על הדגל של התנועה הלאומית לשחרור, שפעלה באיים להשגת העצמאות.
יש בו שני פסים אופקיים בירוק, ובמרכז פס צהוב שרוחבו כמחצית רוחב הדגל.
בקצה השמאלי – משולש אדום.
בפס הצהוב משובצים שני כוכבים שחורים גדולים שמסמלים גם את שני האיים וגם את העמים האפריקאיים החיים בהם.
מועדון הכדורגל סאו פאולו (בפורטוגזית: São Paulo Futebol Clube) היא קבוצת כדורגל מהעיר סאו פאולו, בירת מחוז סאו פאולו בברזיל.
סאו פאולו היא אחת מארבע הקבוצות הגדולות במחוז סאו פאולו לצד קורינתיאנס, פלמיירס וסאנטוס.
היא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בברזיל כשהיא אלופת העולם פעם אחת, זוכת הגביע הביניבשתי פעמיים, זוכת גביע ליברטדורס שלוש פעמים, אלופת ליגת העל הברזילאית שש פעמים ואלופת סאו פאולו 21 פעמים.
לסאו פאולו יש כ-16 מיליון אוהדים, שהם קהל האוהדים השלישי בגודלו בברזיל, אחרי פלמנגו וקורינתיאנס.
סאו פאולו היא אחת משתי הקבוצות בברזיל (יחד עם פלמנגו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
בשלהי שנות ה-20, התמקצע הכדורגל במדינת סאו פאולו, ורבות מהקבוצות שקודם לכן התנגדו לתהליך נסגרו.
ברקע זה, הוקם מועדון הכדורגל סאו פאולו ב-25 בינואר 1930, כאיחוד של שרידי הקבוצות "קלובּ אתלטיקו פאוליסטנו" (Club Athletico Paulistano) ו"אסוסיאסאו אתלטיקה דאס פלמיירס" (Associação Atlética das Palmeiras).
ה"פאוליסטנו" הוא מועדון אליטיסטי הקיים עד היום, וקבוצת הכדורגל שלו הייתה הטובה בסאו פאולו – לזכותה היו 11 זכיות באליפות סאו פאולו, יותר מלכל קבוצה אחרת ב-1930. אך על אף שזכתה גם באליפות האחרונה שהשתתפה בה, אליפות סאו פאולו 1929, המועדון החליט לסגור את מחלקת הכדורגל שלו לקראת 1930.
"אתלטיקה דאס פלמיירס" היה מועדון כדורגל, שנכנס לחובות עקב סירובו להתמקצע, בעת התמקצעות הכדורגל במדינת סאו פאולו, ונסגר ב-1930.
גורמים משתי קבוצות הכדורגל החליטו לשלב ידיים, ולייסד מועדון חדש עם קבוצת כדורגל מקצועית.
רוב השחקנים וחלק מסגל פאוליסטנה הצטרפו לקבוצה, והמועדון ירש את מגרשה הביתי של אתלטיקה דאס פלמיירס, אצטדיון בשם "שאקרה דה פלורסטה" (וילת היער).
בשל שם האצטדיון, כינויה של הקבוצה בשנותיה הראשונות היה "סאו פאולו של היער".
סאו פאולו החליטה לאמץ את הצבעים שחור ולבן של הפאוליסטנו ולאחדם עם צבעי דאס פלמיירס, אדום לבן, ליצירת טריקולור של שחור, אדום ולבן.
בשנת היווסדה, 1930, סיימה הקבוצה במקום השני באליפות סאו פאולו ובשנת 1931 זכתה הקבוצה לראשונה באותה התחרות.
בשנת 1933 שיחקה הקבוצה את משחקה הרשמי הראשון בברזיל – 1-5 נגד סנטוס.
בשל טעויות רבות של הצוות הניהולי של הקבוצה בשנותיה הראשונות הקבוצה נכנסה לחובות גדולים ונאלצה להתאחד עם קבוצת קלאב דה רגאטאס טיאטה.
מחלקת הכדורגל של המועדון נסגרה ב-14 במאי 1935. רק לאחר האיחוד הוקמה מחדש קבוצה בשם "גרמיו טריקולור" ששונה שמה ל"קלאב אתלטיקו סאו פאולו" ב-4 ביוני 1935 ולבסוף שונה שמה ל"מועדון הכדורגל סאו פאולו" ב-16 בדצמבר באותה השנה.
הקבוצה החדשה הייתה מאוד פופולרית בסאו פאולו, אך לא זכתה להצלחה רבה, ולכן נעשה איחוד נוסף, הפעם עם אסטודאנטס פאוליסטה משכונת מוקה שבעיר.
לאחר איחוד זה זכתה הקבוצה באליפות המקומית בעונת 1938.
בשנת 1942 רכשה סאו פאולו את אחד השחקנים היקרים בברזיל דאז, לאונידאס דה סילבה, במטרה לזכות בתואר אלופת סאו פאולו שנית.
ההשקעה אכן הצליחה והקבוצה זכתה באליפות המדינה ב-1943. עד פרישתו של לאונידאס ב-1950, זכתה סאו פאולו בעוד ארבע אליפויות סאו פאולו – בשנים 1945, 1946, 1948 ו-1949.
בשנות ה-50 החל המועדון בבניית אצטדיון חדש, אצטדיון מורומבי, ורוב תקציב הקבוצה הושקע בבניית האצטדיון.
השקעה זו באה על חשבון סגל השחקנים, והקבוצה לא זכתה בשום תואר בין 1957 ו-1970. בשנות ה-50 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות סאו פאולו – בשנים 1953 ו-1957.
עם השלמתו של אצטדיון המורומבי ב-1970, חזרה סאו פאולו לזכות בתארים.
היא זכתה באליפות סאו פאולו ב-1970, 1971 ו-1975 ובליגת העל בפעם הראשונה ב-1977. כמו כן, היא הגיעה למקום השני בגביע ליברטדורס 1974.
כאשר התאחדו פאוליסטנו ופלמיירס גם צבעי המועדונים התאחדו (פאוליסטנו שיחקה באדום ולבן ואילו פלמיירס שיחקה בשחור ולבן) וביחד נבחרו צבעי המועדון לשחור-אדום-לבן.
צבעי הקבוצה סימלו את שלוש קבוצות האוכלוסייה שהיו קיימות בברזיל באותה התקופה (האדום סימל את צבע עורם של האינדיאנים, ילידי ברזיל, הלבן סימל את צבע עורם של האירופאים שהגיעו לברזיל כדי ליישבה והשחור סימל את צבע עורם של האפריקאים שהובאו לברזיל על ידי האירופאים).
סופר קאפ דרום אמריקאי (2):
אליפות מחוז סאו פאולו (22):
סאו לואיס (בפורטוגזית: São Luís) היא בירת מדינת מרניאו שבברזיל.
העיר ממוקמת על אי בדלתת נהר הפינדארה ונהר האיטאפקורו, בקרבת חוף האוקיינוס האטלנטי.
סאו לואיס היא העיר ה-16 בגודל האוכלוסייה מבין ערי ברזיל.
בטרם הוקמה העיר היה במקום כפר של שבט הטופינאמבה.
האירופאים הראשונים שהגיעו למקום בשנת 1612 הקימו במקום מושבה צרפתית וקראו לה "סאן לואי" על שם לואי השלושה עשר, מלך צרפת באותה עת.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה המושבה על ידי הפורטוגזים, שהקימו את מדינת מרניאו להגברת השמירה על האזור.
ב-1641 שוב נכבשה המושבה על ידי פולשים, הפעם מתיישבים הולנדים בפיקודו של מאוריץ ואן נאסאו, ורק בשנת 1644 היא חזרה לידיים פורטוגזיות.
העיר היא בירת המדינה היחידה ממדינות ברזיל שלא נוסדה על ידי פורטוגזים, אך למרות זאת, יש אומרים עליה שהיא הבירה הברזילאית שהכי דומה לעיר פורטוגזית.
החל משנת 1989 נעשה מאמץ לשפץ את שרידי העיר הקולוניאלית ובעקבות מאמץ זה, בשנת 1997, הוכרז מרכז העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
העיר היא עיר נמל, דרכה מייצאת ברזיל את מרבית עפרות הברזל שלה.
חלק ניכר מכלכלת העיר מתבססת על תעשיית הטקסטיל והסוכר.
על אף חופיה היפים של העיר, היא אינה מהווה אתר תיירות מרכזי.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הפדרלית של מרינאו ומדי שנה בחודש יוני נחוג בה פסטיבל הבומבה מאו בוי.
סאו טומה (בפורטוגזית: São Tomé) היא בירת סאו טומה ופרינסיפה והעיר הגדולה במדינה.
העיר קרויה על שם השליח הנוצרי תומאס הקדוש.
העיר נוסדה על ידי מתיישבים פורטוגזים בשנת 1485 שחיפשו אדמה לגידול סוכר.
לפניהם האי עליו יושבת העיר לא היה מיושב.
במאה ה-16 נוסדה בעיר קתדרלה.
בשנת 1575 נבנתה בעיר מצודת סאו סבסטיאאו המשמשת כיום כמוזיאון הלאומי של סאו טומה.
בשנת 1599 נכבשו שני האיים (והעיר) על ידי ההולנדים למשך יומיים, ובשנת 1641 למשך שנה שלמה.
העיר היוותה בירת המושבה עד שנת 1753. החל משנת 1852 שבה העיר להיות בירת המדינה.
מבין האתרים החשובים בעיר נמנים ארמון הנשיאות וכנסיית הדייגים.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של סאו טומה.
כמו כן העיר מהווה עיר הנמל המרכזית של המדינה.
נמל העיר נמצא במפרץ אנה שאבס בצפון מזרח האי סאו טומה.
הטמפרטורות נשמרות יציבות לאורך חודשי השנה, הטמפרטורה הממוצעת עומדת על סביב ה-30 מעלות צלזיוס.
סאו מיגל (בפורטוגזית: São Miguel; על שם המלאך מיכאל) הוא האי הגדול ביותר והמיושב ביותר באיים האזוריים, כינויו "האי הירוק".
העיר הגדולה בסאו מיגל היא פונטה דלגדה ובה כ-68,000 תושבים.
האי הוא מקום נופש ידוע ומושך תיירים רבים.
אורכו של האי ממזרח למערב הוא 90 ק"מ ורוחבו נע בין 8 ל-16 ק"מ.
כיאה לכינויו, עיקר תכסיתו של "האי הירוק" היא שטחי מרעה ושדות בעמקים ויער סובטרופי על הגבעות.
על האי גייזרים ומעיינות חמים.
על האי שלושה הרי געש לא פעילים: סטה סידדס, פוגו, ופורנאש.
הלועות של הרי הגעש, סטה סידדס ופוגו, הפכו לאגמים.
התפרצות הר הגעש האחרונה על האי אירעה בשנת 1652. בחלקו המזרחי של האי שוכנת פסגה בגובה של כ-1,100 מטר – פיקו דה וארה – שהיא הגבוהה באי.
פונטה דלגדה – העיר הגדולה באיים האזוריים.
בה שוכן הנמל הראשי באי וקרוב אליה שדה התעופה.
בעיר בית מכס שנבנה בשנת 1518 וביצורים שנבנו במאות השש-עשרה והשבע-עשרה.
בעיר משרדי הממשל של האזור האוטונומי של האיים האזוריים וכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת האיים האזוריים אשר נוסדה בשנת 1975.
ריביירה גרנדה – העיר נוסדה בשנת 1508. קמו בה טחנות קמח רבות שהונעו בכוח מים.
במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה התקיימה בה תעשיית צמר.
פורנאש - כפר ובתוכו מעיינות חמים, מים מינרליים ומרחצאות מרפא.
העיר ידועה גם בתבשיל הקוזידו שלה - מעין חמין אשר מבושל בעזרת החום הגיאותרמי בעומק האדמה באזור.
סאו מיגל היה הראשון מבין האיים האזורים שיושב על ידי הפורטוגזים בשנת 1444. באותה שנה ציווה הנסיך הנרי הנווט להביא בקר לשבעה מן האיים האזוריים.
המתיישבים הראשונים במקום היו מן הפרובינציה הפורטוגזית של Estremadura, Alentejo and Algarve, מאוחר יותר הצטרפו אליהם מתיישבים ממדיירה, יהודים, מורים וייתכן שאף צרפתים.
באותה תקופה היו במקום שני איים אשר חוברו זה לזה בשנת 1563 בהתפרצות געשית.
מיקומו של האי על נתיבן של ספינות המפרש בדרכן מאירופה ליבשת אמריקה ואפריקה ובדרכן חזרה לאירופה, זירזו את התפתחות הכלכלה באי.
התושבים גידלו באי חיטה, קנה סוכר, צמחים להפקת צבעים, כרמי גפנים ובקר.
בשנת 1582 כבש צבא ספרד את האי.
בשנת 1640 שב האי לשלטון פורטוגל ושימש כתחנת מסחר חשובה בדרך הים לברזיל.
מסוף המאה השמונה-עשרה החל האי לגדל ולייצא תפוזים לאנגליה, עובדה שתרמה לשיגשוגו הכלכלי.
ענף התפוזים באי התמוטט בשנת 1860 בעקבות מחלה שפגעה בעצי הפרי והתושבים נאלצו לעבור לגידולים אחרים, כגון: טבק, תה ועוד.
ברבות השנים אף גדל ענף הדיג באי.
יהודים ראשונים הגיעו לאי כנראה כבר במאה החמש-עשרה, אולם קהילה מסודרת התקיימה בפונטה דלגדה החל מן המאה התשע-עשרה.
בשיאה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-250 יהודים, רובם עסקו במסחר.
היום נותרו בעיר יהודים בודדים בלבד.
בעיר בית קברות יהודי עתיק.
סאהֶל או סאחל הוא אזור גאוגרפי העובר לרוחבה של יבשת אפריקה, בין מדבר סהרה שבצפונו, לחבל הארץ הפורה יותר שבדרומו (אין זו המדינה בעלת השם הזהה), ומהווה את גבולו הצפוני של אזור אפריקה שמדרום לסהרה.
בין שני אזורים גאוגרפיים אלו עובר הנהר סנגל.
באזור זה נעשים מאמצים לעצור את התפשטות מדבר הסהרה על ידי פיתוח החומה הירוקה הגדולה.
המונח "סאהל" הוא מונח גאוגרפי במקורו ומתייחס לאותה רצועת קרקע שבה כמות המשקעים נעה בין 75–450 מ"מ בשנה.
מתייחסים למדינות השוכנות בחבל הסאהל כ"מדינות הסאהל", או מדינות מערב אפריקה.
אופי אזור הסאהל הוא ברובו סוואנה.
קצהו המערבי הוא בחוף האוקיינוס האטלנטי וקצהו המזרחי בקרן אפריקה.
הנוף באזור ענק זה משתנה בין כרי עשב חצי-מדברי לבין סוואנה הזרועה בקוצים.
בהיסטוריה האפריקאית היה הסאהל מושבן של כמה מן הממלכות המתקדמות ביותר באפריקה, שנהנו מן המסחר שחצה את מדבר סהרה.
הממלכות הללו במקובץ ידועות בשם הממלכות הסאהליות.
מדינות הסאהל כיום כוללות את סנגל, כף ורדה, מאוריטניה, מאלי, בורקינה פאסו, ניז'ר, ניגריה, צ'אד, סודאן ואריתריאה.
רוב מדינות הסאהל היו קולוניות צרפתיות.
בסיום עידן הקרח האחרון, לפני כ-14,000 שנה, החלה באזור הסאהל ומדבר סהרה התקופה הלחה באפריקה.
פני השטח היו מכוסים בצמחייה ירוקה, נחלים רבים זרמו לאגמי ענק ולנהרות, וגשמים מרובים ירדו גם בקיץ.
הגורם המשמעותי ביותר להיווצרות התקופה הלחה היו שינויים במסלול ובנטיית כדור הארץ (מחזורי מילנקוביץ').
כיום, כמות המשקעים השנתית בסאהל (75–450 מ"מ), יורדת בעיקר בתקופת המונסון.
כמויות המשקעים השנתיות משתנות באופן קיצוני משנה לשנה.
שני גורמים עיקריים מגבילים את תנובת הקרקע בסאהל: כמות המים ופוריות הקרקע.
אדמות הסאהל הן חומציות ברובן (דבר הגורם לרעלת אלומיניום לצמחייה), ותכולת החנקן והאשלגן בקרקע נמוכה מאוד - גם גורמים אלו מגבילים מאוד את פוריות הקרקע.
נמצא כי קיימת קורלציה חזקה בין כמות המשקעים בסאהל לבין עוצמתה של עונת ההוריקנים באוקיינוס האטלנטי.
לאורך ההיסטוריה היו רוב אנשי הסאהל נוודים למחצה, המעבדים את הקרקע ומגדלים בקר ונודדים עם העדרים אחר הקרקע הפורייה לפי עונות השנה.
זוהי כנראה השיטה היעילה ביותר לנצל את משאבי הסאהל.
ההבדל בין צפון הסאהל בו רמת המשקעים נמוכה יותר, אולם הקרקע פורייה יותר, לעומת האזור הדרומי ובו כמות משקעים גבוהה יותר, נוצל על ידי הרועים.
העדרים היו רועים במישורי העשב הצפוניים, המזינים יותר, בעונת המשקעים ואחר כך נודדים בעונה היבשה, מאות קילומטרים דרומה, שם המרעה מצוי בשפע רב יותר אבל מזין פחות.
בעשרות השנים האחרונות, השילוב של מעבר ליישובי קבע וגידול עדרי בקר גדולים וקבועים באזורים הפוריים יותר, יצרו קונפליקטים עם רועי הבקר המסורתיים הנוודים.
בשנת 1914 התרחשה בצורת בהיקף נרחב אזור הסאהל, שגרמה לרעב המוני.
בשנות השישים הייתה עלייה בכמות המשקעים בחלקו הצפוני של חבל הסאהל, דבר שהפך חבל ארץ זה לנגיש יותר.
במקביל, ממשלות המדינות באזור, עודדו את תושביהן להתיישב בחלקו הצפוני של הסאהל.
בשנת 1968 החלה בסאהל תקופת בצורת נוספת, אשר נמשכה עד לשנת 1974. עד מהרה יבשו שדות המרעה ולא ניתן היה להאכיל את עדרי הבקר.
בשיא הבצורת נחשפה הקרקע מכל עשב והאזור שב להיות מדברי.
בתקופה זו, כמו בשנת 1914, רעב כבד פשט בסאהל, אולם הפעם התגייס העולם המערבי לעזרה.
אסון זה היווה את הבסיס לייסוד הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי של האו"ם.
בשנות השמונים ידע הסאהל בצורת נרחבת נוספת ואף הפעם היה רעב כבד.
ההערכות הן כי בשתי תקופות הבצורת, בשנות השבעים והשמונים בסאהל, נספו מעל מיליון תושבים וכ-50 מיליון סבלו מן הבצורת, בדרך זו או אחרת.
הסברה הראשונית באשר לגורמי הבצורת הייתה שימוש-יתר בקרקע על ידי עדרי הבקר, אולם בשנים האחרונות, לאחר שנלמדה תופעת התחממות כדור הארץ, ההשערה היא כי הבצורת בסאהל נגרמה מזיהום אוויר באירופה ובצפון אמריקה.
זיהום אשר שינה את תכונות העננות מעל האוקיינוס האטלנטי והסיט את דפוס המונסון דרומה.
כך נפסקו גשמי הקיץ בסאהל.
מאז 2007 מתקיים מאמץ של מדינות אפריקה והאו"ם לגרום לשינוי הסביבה בסאהל.
התוכנית המרכזית כוללת נטיעה של עצים לרוחב היבשת במטרה לשפר את הקרקע, לספק מזון לאדם ולבעלי החיים וכדומה.
סאו ויסנטה (בפורטוגזית: São Vicente) היא עיר במדינת סאו פאולו שבברזיל על חוף האוקיינוס האטלנטי.
סאו ויסנטה היה יישוב הקבע הפורטוגזי הראשון באמריקות ולאחר מכן היה לבירת הקפיטניה של סאו ויסנטה, שהפכה ברבות הימים למדינת סאו פאולו.
העיר קרויה על שם סאו ויסנטה מסרגוסה, הקדוש המגן של ליסבון.
העיר נוסדה בשנת 1532 בידי מרטים אפונסו דה סוזה במקום שנקרא באותם הימים "נמל העבדים" (Porto dos Escravos) ואשר נוהל בידי שלושה מתיישבים פורטוגזים שסחרו בעבדים אינדיאנים עם השבטים המקומיים.
ב-22 באוגוסט אותה השנה נבחרה מועצת העיר (Câmara de Vereadores) של היישוב החדש.
היו אלו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בכל האמריקות.
בשל עובדות אלו מכונה העיר "תא האֵם" של ברזיל ו"העיר הראשונה של ברזיל", ולעיתים גם "ערש הדמוקרטיה האמריקאית".
כיום ממוקמת העיר במחצית צידו המערבי של האי סאו ויסנטה ומהווה בעיקר עיר שינה של סנטוס, החולקת עם סאו ויסנטה את האי.
בעיר מתקיימת גם תעשיית דיג קטנה.
היא מקושרת עם העיר סאו פאולו על ידי כביש "רודוביה דוס אימיגראנטס"
סאו מיגל דאס מיסואס (בפורטוגזית: São Miguel das Missões) היה רדוקסיון ישועי שפעל במאה ה-18 במדינת ריו גראנדה דו סול בברזיל של ימינו.
בשנת 1983 הכריז אונסק"ו על שרידיו של הרדוקסיון כאתר מורשת עולמית.
סאו מיגל דאס מיסואס הוקם ב-1632 בידי מיסיונרים ישועים, כחלק ממערך של כ-30 רדוקסיונים שהוקמו עבור בני הגוארני.
הישועים הוזמנו ליבשת החדשה בידי הספרדים, וסאו מיגל (שנקרא אז בספרדית סן מיגל) הוקם באזור שהיה בתווך בין אזורי השליטה של האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית.
הוא הוזז ממקומו מספר פעמים, עד שהוקם באופן סופי במקומו הנוכחי ב-1687. בשיאו התגוררו בסאו מיגל כ-6,600 תושבים, והוא היה הגדול מבין הרדוקסיונים שהקימו הישועים באזור.
ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאיס ("המיסיונים המזרחיים"), ובהם סאו מיגל.
במהלך הקרבות נהרגו 1,511 בני גוארני, בעוד בקרב הספרדים והפורטוגלים עמד מספר האבדות על שלוש בלבד.
סאו מיגל דאס מיסואס כיום
לאחר נטישת הרדוקסיון החלו המבנים שבו להתפורר, וצמחייה החלה לכסותם.
עבודות שיקום ראשונות החלו ב-1925, והן נמשכות מאז לסירוגין.
כיום אין במקום אף מבנה שעומד על תלו בשלמותו, אך ניתן להבחין בשרידיהם של מספר מבנים, בהם הכנסייה, בית הכמרים, בית הספר, מספר בתי מגורים וחומת בית הקברות.
תכנונה של הכנסייה, שנבנתה בסגנון הבארוק, מיוחס לאדריכל הישועי ג'אן בטיסטה פרימולי, שבנה גם מבנים בבואנוס איירס ובקורדובה.
ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס כאתר מורשת עולמית.
שנה מאוחר יותר הוכרזו ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה, והחמישה מהווים יחדיו אתר מורשת עולמית אחד.
בסמוך לשרידי המיסיון הוקמה ב-1988 עיירה הנושאת אף היא את השם סאו מיגל דאס מיסואס.
בעיירה מוזיאון המכיל ממצאים משרידי הרדוקסיון.
סאו ז'וזה דוס פיניאיס (בפורטוגזית: São José dos Pinhais, יוסף הקדוש של יערות האורן) היא עיר במדינת פרנה בברזיל.
העיר שוכנת באזור המטרופולין קוריטיבה ומתגוררים בה כ-270 אלף תושבים.
שטח השיפוט של העיר הוא כ- 945 קמ"ר והיא נמצאת בגובה של כ- 900 מ' מעל פני הים, דבר המקנה לעיר אקלים קריר.
בסאו חוסה דוס פינהאיס יש תערובת של האדריכלות של המתיישבים הראשונים ושל האמנות העכשווית.
אלפי אנשים מסתובבים מדי יום על המדרכה של רומא XV de Novembro, שם נמצאת כנסיית האם של סאו חוסה דוס פאנחייס.
בנוסף לבניין ההיסטורי של הספרייה העירונית שרפנברג של קוואדרוס, ישנו מוזיאון אטיליו רוקו, שיש בו אוסף של יותר מ -10,000 פריטים והמרכז ההיסטורי והתרבותי ז'ואו סנגוליה, שעובר התחדשות לשמירה על מאפייני הזמן.
Caminho do Vinho (שביל היין) הוא אחת האטרקציות הכפריות העיקריות של סאו חוסה דוס פינהאיס.
שם, ניתן לנסות את היינות המיוצרים, המטבח האיטלקי במסעדות טיפוסיות ובבתי קפה קולוניאליים.
בשטח שיפוטה של העיר שוכן נמל התעופה על שם אפונסו פנה המשרת את קוריטיבה וסביבתה, שבו עוברים יותר מחמישה מיליון נוסעים בשנה.
העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב באזור הכולל את מפעלי המכוניות רנו ואאודי ואת חברת הקוסמטיקה או בוטיקאריו.
העיר מחוברת לרשת התחבורה הציבורית של קוריטיבה.
סאו פרנסיסקו דו סול (בפורטוגזית: São Francisco do Sul) היא העתיקה בערי דרום ברזיל והשלישית בגילה בברזיל כולה.
בעיר מתגוררים כ-39,000 תושבים ושטח השיפוט שלה הוא 493 קמ"ר.
העיר ממוקמת במדינת סנטה קטרינה.
שטחה של העיר מחולק בין היבשת - חצי האי סאי (Saí) - לבין האי של סאו פרנסיסקו.
בין חלקיה של העיר נמצא מפרץ בביטונגה הנשפך לאוקיינוס האטלנטי.
מרכז העיר ממוקם על האי ובאזור היבשת מפוזרים מספר כפרים.
במפרץ עצמו 24 איים ורובם נמצאים תחת שיפוטה של העיר.
בנייניה ההיסטוריים של העיר נשתמרו היטב והעיר מהווה נכס תרבותי וארכיטקטוני חשוב למדינה.
כמו כן בעיר נמצא נמל ימי מהגדולים והוותיקים בסנטה קטרינה, ואוניברסיטה למדעי הים.
בשנת 1504 גילה האציל הצרפתי בינו פולמייה דה גונוויל את המקום בו נמצאת סאו פרנסיסקו - חצי האי סאי, במקום בו נמצא כיום הכפר וילה דה גלוריה.
המקום הפך מושבת קבע פורטוגזית רק בשנת 1641. בשנת 1847 זכתה סאו פרנסיסקו למעמד עיר.
לאי רצועת חוף ארוכה ובחלקים ממנה פראית.
החופים ומזג האוויר הנוח בעיר מושכים תיירים רבים מהאזורים העירוניים בסביבה לשכונות המגורים הקרובות לים.
העיר העתיקה ומוזיאון הימאות מהווים גם הם אטרקציה תיירותית.
סאו טומה ופרינסיפה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
לכל המשחקים בהם השתתפה עד כה, שלחה סאו טומה ופרינסיפה שני אתלטים, באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נוסף עליהם גם חותר קיאק ובאולימפיאדת לונדון (2012) חותר קאנו.
איש מהספורטאים לא רשם הישג משמעותי, והישגיהם היו סמליים בלבד.
באולימפיאדות החורף לא השתתפה סאו טומה ופרינסיפה מעולם.
סְאָה בִּסְאָה היא מושג בהלכות ריבית שמשמעותו הלוואת סחורה בתורת הלוואה ולא בתורת מכירה, כאשר תשלום ההלוואה מתבצע בהשבת סחורה בכמות שווה לכמות שניתנה, בלא קשר לערך הסחורה.
מהתורה אין איסור ריבית בהלוואה שכזו, אך היא אסורה מדרבנן, מכיוון שישנה אפשרות ששווי הסחורה יתיקר, וממילא אף אם המלווה ישיב את הלואתו באותה כמות סחורה כפי שקיבל, שווי התשלום יהיה גבוה יותר מהסחורה שקיבל כהלוואה.
על מנת להימנע מאיסור ריבית זה, יש צורך להתנות מראש שהחזר ההלוואה יהיה על פי שווי הסחורה בזמן החזר החוב, ולא על פי הכמות שקיבל.
חז"ל התירו ללות סאה בסאה, בלא שיעבור על איסור ריבית, במקרה שיש ללווה מסוג הסחורה שלווה בביתו.
בתלמוד נחלקו אמוראים, האם יש צורך שיהיה ללווה לפחות כמות של סאה או שדי אפילו בפחות מכך.
להלכה נפסק להקל, שאין צורך שיהיה ללוה בכמות שכנגד כל ההלוואה אלא מספיק שיהיה ברשותו אפילו כלשהו.
היתר נוסף שנזכר בתלמוד הוא במקרה ש"יצא השער", פירוש כאשר נקבע לחפץ או לסחורה מחיר קבוע בשוק, וממילא יכול הלווה לקנות את החפץ בכל זמן, ולכך יש להתייחס אל הסחורה כאילו היא קיימת ברשותו של הלווה.
מהמשנה אכן ניתן להסיק, כי יש לאדם באוצרו את כמות החיטים הנדרשת לו כעת ושאותה הוא לווה, אלא שמנוע הוא מלהשתמש בו מהסיבה הנזכרת.
גדרי ההלכה אינם ברורים, מהו סכום המעות שמותר ללוות במקרה כזה, ורב הונא קובע את גבולות ההיתר: , כלומר - מותר לאדם ללוות חיטים בכמות של סאה אם יש לו באוצרו סאה, ויותר - בהתאם לכמות שבאוצרו.
פסיקה זו מנוגדת לשיטתו של הלל הזקן החלוק על משנה זו כמוזכר בהמשך המשנה , ושכמותה פוסק שמואל רבו.
שיטה אחרת מקילה יותר, של רבי יצחק מקילה עוד יותר וקובעת כי "אפילו אם יש לו סאה לווה עליה כמה כורין".
ההלכה נפסקת כרבי יצחק, מכיוון שכך נראה מברייתא שאותה מצטט רבי חייא, מסדר הברייתות, שציטט אותה כראיה לדברי רבי יצחק.
סאו קונרדו (פורטוגזית: São Conrado) היא שכונה אמידה בדרום ריו דה ז'ניירו.
השכונה שוכנת בין השכונה בארה דה טיז'וקה לשכונה לבלון.
סאו קונרדו ידועה באזור הגלישה אווירית שלה, קניון האופנה הכולל למעלה מ-150 חנויות מעצבים בין-לאומיים ומסלול הגולף שלה.
השכונה כוללת מבנייני מגורים, מועדוני לילה ומסעדות.
הר שני האחים שנראה הרבה בסרטים, סדרות טלוויזיה וגלויות מהעיר, מפריד בין החלק הדרומי של ריו דה ז'ניירו לבין סאו קונרדו.
במשך שנים הייתה השכונה מקום מאוד יקר ומבוקש בריו, סלבריטאים רבים התגוררו בה כגון שושה ואחרים.
מחירי הדיור בשכונה הם מהגבוהים ביותר בדרום אמריקה.
סאו ז'וזה פאקט אפריקה (בפורטוגזית: São José Paquete Africa) הייתה ספינת עבדים פורטוגזית שטבעה מול חופי דרום אפריקה בשנת 1794. הספינה טבעה קרוב לחוף, אך במים עמוקים.
על הספינה שהו פרט לאנשי הצוות הפורטוגזים גם בין 400 ל-500 עבדים שחורים מאפריקה.
212 עבדים וכן אנשי הצוות שרדו את הטביעה.
בשנת 2015, המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית בסמית'סוניאן שבוושינגטון, מוזיאון איזיקו שבדרום אפריקה, פרויקט "Slave Wrecks" ושותפים נוספים הודיעו כי איתרו את שרידי הספינה השקועה.
זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שספינה כזו, שטבעה בעודה נושאת עליה מטען אנושי, מתגלה.
ב-27 באפריל 1794 הפליגה סאו ז'וזה פאקט אפריקה מליסבון שבפורטוגל בפיקודו של רב החובל מנואל ז'ואאו פריירה (Manuel Joao Perreira).
היא הכילה בתוכה מטען של 1,500 מטילי ברזל מכוילים היטב.
הללו נדרשו כדי להסיט את הספינה ביעילות לצדדים בים הפתוח.
יעד הספינה הייתה המושבה הפורטוגזית מוזמביק בדרום-מזרח אפריקה.
מוזמביק היוותה מקור חדש יחסית שממנו השיגו סוחרי עבדים את סחורתם.