tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות נטית הממשל האמריקאי לדחות דיון בנושא עד לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית, לחץ דיפלומטי בראשותו של דב וייסגלס, שכנע את בכירי הממשל האמריקני לתמוך בתוכנית.
ואכן, באפריל 2004 נפגש שרון עם הנשיא ג'ורג' בוש בבית הלבן וקיבל ממנו, לטענתו, הבטחות לתמיכה אמריקנית בתביעות ישראליות במשא ומתן עתידי מול הפלסטינים.
לדברי שרון, כהמשך להבטחות אלו נמסר לו המכתב של בוש.
לפי הפירוש שנתן הממשל בישראל, המכתב כלל התחייבויות לתמוך בעמדת ישראל בשלילת זכות השיבה, השארת גושי ההתנחלויות בידי ישראל ואי קיום תהליך מדיני עם הפלסטינים לפני חיסול ארגוני הטרור.
משרד ראש הממשלה הציג לציבור את המכתב כנימוק בעד תוכנית ההתנתקות: גם בתשובת המדינה לעתירות נגד תוכנית ההתנתקות, הודגש המכתב כיתרון שהניבה תוכנית ההתנתקות.
המכתב פותח בהבעת תקווה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וממשיך בתמיכה בתוכנית ההתנתקות:
המשך המכתב מבקש להבהיר את מחויבותה של ארצות הברית לארבע נקודות:
מפת הדרכים ובכללה להפסקת הטרור וההסתה הפלסטיניים.
יישובם של הפליטים הפלסטינים בתחומי הרשות הפלסטינית.
גבולות קבע אשר יוגדרו במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים על בסיס החלטות האו"ם.
בנושא זה נוספה הערה כי "אין זה ריאלי לצפות שתוצאת המשא ומתן להסדר הקבע תהיה נסיגה מלאה וכוללת לקווי הפסקת האש מ-1949".
בנוסף המכתב כולל הבטחה לפיה
בניגוד לאופן בו הציג ממשל שרון את המכתב לציבור בישראל, למכתב אין תוקף מחייב, אם כי יכול להקשות על הממשל האמריקאי לתמוך ביוזמות לחייב את ישראל לנסיגה מלאה לקווי 67.
בחילופי ממשל בארצות הברית מדווח הממשל העוזב לממשל החדש על ההסכמים וההבנות שנעשו בתקופתו.
נציג ממשל בוש לא מסר כל מידע על "הבנות" שנעשו כביכול במכתב של בוש לשרון.
כך נשיא ארצות הברית הבא, ברק אובמה, התכחש לחלוטין לתוכן של המכתב במיילים של הילרי קלינטון, מזכירת המדינה של ארצות הברית, שפורסמו, נחשפה תכתובת בנושא בין קלינטון לג'ייק סאליבן, מנהל תכנון ומדיניות במחלקת המדינה: כיצד יש להדוף את טענות ישראל בדבר המכתב שהעניק הנשיא לשעבר בוש לשרון.
היועץ ממליץ, בין היתר, להדגיש שדוברי הנשיא בוש דחו את האופן שבו פרשו הישראלים את המכתב.
המלאך השומר שלי היא סדרת נעורים קומית ישראלית, ששודרה בערוץ ניקלודיאון החל מ-1 בספטמבר 2017. בשל הצלחת העונה הראשונה, הופקה עונה שנייה שעלתה ב-4 בדצמבר 2018.
לאחר שפישל לאורך שנים, המלאך השומר יניב מגורש לבית הספר, כדי לתקן את חייו של רועי, עליו הוא אמור לשמור.
לוסי מגיעה לבית הספר ומעוררת את חשדו של יניב שהיא השטן בזמן שרועי אילן ויואב מתאהבים בלוסי, יניב מנסה לשכנע את אלוהים שלוסי היא השטן אך ללא הצלחה.
אלוהים מראה ליניב שלוסי היא לא השטן, אלא ילדה רגילה, אבל בסוף הפרק הראשון כשלוסי מורידה את הכובע, יניב רואה שם קרניים...
בפרק השני יניב מזייף חתימת הורים, ולכן יונה מזמין את הוריו של יניב.
יניב מבקש מרווית ומיואב שיתחפשו להוריו, כי "הוריו לא בארץ", וגונב מגן עדן את פרי עץ הטאמבליות, כדי שיונה יאכל ממנו ולא יזהה אותם.
המזימה נכשלת, ויונה מזהה את רווית ויואב.
כשאלוהים מגלה שהזמינו את ההורים של יניב, היא מחליטה לקבל את ההזמנה ובאה לביקור בעולם.
במהלך העונה לוסי מפרידה בין ספיר לרועי, אך הם חוזרים בסוף העונה.
לוסי הופכת לבת זוגו של יניב, ומפתה אותו להביא אותה לגן העדן.
אלוהים מגרשת את לוסי לבית דודתה בפתח תקווה.
בסוף העונה לוסי שולחת את רועי וחבריו (מלבד אילן) לגיהנום, אך הם ניצלים בזכות הטלפון של יניב, שנמצא אצל יואב.
יניב (בן אדם) - המלאך שאמור לשמור על רועי.
מאז ומעולם לא מילא את תפקידו.
בעקבות התלונות של רועי, יניב יורד לעולם כדי לשמור עליו מקרוב ונטמע בבית הספר כתלמיד.
גם כתלמיד, אינו מצליח להפוך את רועי למאושר, נוהג לעשות צרות בבית הספר ומסתבך.
נמצא במאבק מתמשך עם רפאל, המלאך השומר של לפיד, מי בניהם הוא יותר טוב, אך לפעמים הם מוצגים כחברים.
בפרק "שורשים" מתגלה שהוא היה המלאך השומר של כל משפחתו של רועי במשך דורות.
הסיבה לצרותיו של רועי עקב הקללה שהטילה הצוענייה שרומתה על ידי אבות אבותיו של רועי.
לקראת סוף העונה השנייה התאהב במיכאל, ואחרי שהיא שברה לו את הלב, עבר ללוסי.
קיבל את מלאך החודש לאחר שנלחם בלוסי, לאחר שהיא פיתתה אותו להביא אותה לגן עדן.
רועי (אלון סנדלר) - תלמיד בבית הספר "נאות חציר".
בעל מזל רע במיוחד, ולכן נוטה להיות מיואש ומתוסכל.
יניב, המלאך השומר שלו, לא מבצע ולא ביצע מעולם את תפקידו כראוי.
חברם הטוב ביותר של אילן, רווית ויואב.
מתאהב בספיר, ולאורך הסדרה לומד עליה דברים חדשים, אך נכשל בלהציע לה חברות.
צאצא של משפחה בעלת מזל ביש.
בן זוגה של ספיר, אך היא נפרדה ממנו לאחר שלוסי התערבה ביחסים שלהם.
ספיר (שירה לוי) - התלמידה החדשה בבית הספר.
ידידותית, יצירתית ואוהבת את סביבתה.
התמודדה לראשות מועצת התלמידים, וזכתה.
בעונה השנייה החלה לעבוד ב"איטליה הקטנה" כמלצרית.
הופכת לזוגתו של רועי בסוף העונה השנייה.
גרמה לרועי לראות את חצי הכוס המלאה.
אלוקים (ימית סול) - מקבלת תלונות רבות מרועי על כך שאינו מרוצה מחייו, ולכן שולחת את יניב לעולם כדי לסייע לו מקרוב.
לא מרוצה בכלל מתפקודו כמלאך ועוקצת אותו לעיתים קרובות.
מפרגנת לרפאל ואף העניקה לו את תואר "המלאך המצטיין".
רווית (אדווה רודברג) - החברה הכי טובה של רועי ולומדת איתו בכיתה.
מייעצת לו ומהווה עבורו אוזן קשבת.
פמיניסטית, ומרבה להתווכח ולריב עם אילן כי הוא מאמין שבנים יותר טובים מבנות.
בפרק ה-31 של הסדרה, התגלה הצד הנשי שלה ושהיא עוסקת בעיסוקים ה"נשיים" כשאין אף אחד בסביבה.
ההתנהגות הגברית שלה די מרתיעה.
אילן (דין גרבר) - החבר הכי טוב של רועי.
נכה משותק רגליים שנעזר בכיסא גלגלים.
לא נותן למוגבלות שלו להפריע לו לעשות הכל, לרבות ביקורים בסקייטפארק וריקודים.
מרבה להתווכח ולריב עם רווית כי הוא מאמין שבנים יותר טובים מבנות.
יואב (ניר שטראוס) - חברם הקרוב של אילן, רועי ורווית.
לא העיפרון הכי חד בקלמר, ומרבה לפלוט אמירות טיפשיות במיוחד.
עזר לרועי ביחסים עם ספיר בסוף העונה השנייה.
לפיד (יון תומרקין) - התלמיד הפופולרי ביותר בבית הספר.
מתואר כדמות נרקיסיסטית, שחצנית, מוערצת ויהירה.
זכה בראשות מועצת התלמידים במשך חמש שנים ברציפות.
החולשה היחידה שלו היא השיער שלו.
צאצא של צוענייה שהטילה קללה על אבות אבותיו של רועי, עקב רמאות באבן, נייר ומספריים.
לוסי פרבר (שירן סנדל) (עונה 2) - תלמידה חדשה, שיניב בטוח שהיא השטן, דבר שהתברר כנכון.
היא גורמת לרועי, אילן ויואב להתחרות על ליבה ולהסתכסך ביניהם.
כמו כן, גורמת לספיר ורווית להסתכסך.
בהמשך היא גורמת להרבה סכסוכים, וכשיניב מנסה לחשוף אותה כשטן, היא מתרצת שהיא עושה את זה לטובה.
לעיתים היא גורמת לדיכאונות בקרב אנשים אופטימיים.
הפכה לזוגתו של יניב, למרות שהיא שטן והוא מלאך.
פיתתה את יניב שיביא אותה לגן עדן ולמשכנה של אלוהים.
סולקה חזרה לבית דודתה בפתח תקווה על ידי אלוהים עצמה.
הצליחה לגרום לספיר להיפרד מרועי ולאמלל אותו.
בסוף העונה שלחה את רועי וחבריו לגיהנום (מלבד אילן), אשר ממנו חולצו על ידי הטלפון של יניב, אשר נמצא על ידי יואב.
יונה (טל מוסרי) - המורה לתנ"ך בבית הספר.
נוהג לספר על חלומותיו הרבים, אך לא מצליח להגשים אותם.
רפאל (ישראל אטיאס) - המלאך השומר המוצלח של לפיד.
מרבה להקניט את יניב על חוסר ההצלחה שלו למלא את תפקידו לשמור על רועי, ונמצא איתו במאבק מתמשך מי יותר טוב, אך לפעמים הם מוצגים כחברים.
מיכאל (ירדן הראל) - המלאכית השומרת של רווית.
ניסתה לסייע ליניב לגרום לרועי ולרווית להתאהב.
אלי (לוצ'יאנו) עמרני (ניקי גולדשטיין) - בעל מסעדת "איטליה הקטנה".
על אף שמתאר את מסעדתו בנוסח איטלקי, יודע לבשל רק מלוואח.
אוריאל (אורי בלופרב) (עונה 2) - מלאך שמשמש כמלאך השומר של יניב.
בהמשך, בגלל הלשנה, משתנה תפקידו למלאך למשימות מיוחדות.
עושה את מלאכתו קצת יותר מדי טוב.
המלאכיות של צ'רלי הוא סרט פעולה-קומי אמריקאי שבוים, נכתב והופק על ידי השחקנית והיוצרת אליזבת' בנקס, שאף מככבת בסרט לצידם של קריסטן סטיוארט, נעמי סקוט, אלה בלינסקה, פטריק סטיוארט ודג'ימון הונסו.
הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה הפופולרית "המלאכיות של צ'רלי" שנכתבה ונהגתה על ידי היוצרים איבן גוף ובן רוברטס, ומהווה ריבוט לסרט "המלאכיות של צ'רלי".
הסרט יצא לאקרנים ב-15 בנובמבר 2019, תחת הפצתם של סרטי סוני.
קריסטן סטיוארט - סאבינה וילסון
נעמי סקוט - אלנה האולין
אלה בלינסקה - ג'יין קאנו
סם קלאפלין - אלכסנדר ברוק
לואיס גררדו מנדז - הקדוש
ב-15 בספטמבר 2015, נודע שבכוונתם של סרטי סוני לאתחל מחדש את זיכיון "המלאכיות של צ'רלי", ושאליזבת בנקס נמצאת במגעים לתפקיד בימוי הסרט.
בנקס גם אחראית להפקת הסרט יחד עם המפיק מקס הנדלמן.
ב-16 בדצמבר 2015, "סרטי סוני" שכרה את אוון ספיליוטופולוס לכתוב את התסריט עבור האתחול.
בנוסף, נודע שדאג בלגראד, יחד עם אליזבת קנטילון, בנקס והנדלמן, יפיק את הסרט, ושבנקס וג'יי באסו יכתבו את התסריט עבור הסרט בעזרת טיוטות ראשוניות שנכתבו על ידי קרייג מאזין וסמי שאלס.
ביולי 2018, הוכרז שהשחקניות קריסטן סטיוארט, נעמי סקוט ואלה בלינסקה יגלמו את המלאכיות של צ'רלי, צוות לחימה מוביל מני רבים ברחבי העולם שנמצאים תחת סוכנות טאונסנד, ושבנקס תגלם את גרסתו הנשית של בוזלי.
בספטמבר, נודע שפטריק סטיוארט לוהק לדמותו של בוזלי נוסף, ובעקבות כך נודע שבסרט יופיעו מספר דמויות עם השם בוזלי.
באותו חודש הצטרפו לואיס גררדו מנדז וג'ונתן טאקר לצוות השחקנים, ודג'ימון הונסו לוהק כבוזלי שלישי.
באוקטובר 2018, הצטרפו סם קלאפלין, נואה סנטינאו, כריס פאנג ונאט פקסון לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-24 בספטמבר ותמו ב-9 בדצמבר 2018.
בין 2 ל-7 באוקטובר 2018, התקיימו הצילומים באלבפילהרמוני שבהמבורג, גרמניה.
בתחילת דצמבר 2018 התקיימו הצילומים באיסטנבול, טורקיה.
בתחילה, הסרט נועד לצאת לאקרנים ב-7 ביוני 2019, אך התאריך הוזז ל-27 בספטמבר 2019. עם זאת, מאוחר יותר, הוחלט להזיז שוב את התאריך ל-15 בנובמבר 2019.
את שיר הנושא של הסרט "Don't Call Me Angel" ביצעו אריאנה גרנדה, מיילי סיירוס ולנה דל ריי.
ב-1 בנובמבר 2019, יצא לאור הפסקול המלא של הסרט, Charlie's Angels.
הסינגל השני מתוכו "How It's Done" בוצע על ידי קאש דול, קים פטרס, עלמה וסטפלון דון.
את הסינגל השלישי "Pantera" ביצעה הזמרת-יוצרת הפורטוגזית אניטה.
באחת מסצנות הסרט אשר התרחשו בטורקיה, הושמע הלהיט הטורקי "Adeyyo" של הזמרת-יוצרת הטורקייה אג'ה סצ'קין.
המלאך הוא סרט מותחן ריגול ישראלי-אמריקני בבימויו של אריאל ורומן ובכיכובם של מרואן קנזארי וטובי קבל.
זהו עיבוד לספר הלא-בדיוני שכותרתו המלאך: המרגל המצרי שהציל את ישראל ונכתב על ידי אורי בר-יוסף ותורגם על ידי דייוויד חזוני.
זה מספר את סיפורו האמיתי של אשרף מרואן, פקיד מצרי בכיר שהפך למרגל עבור ישראל וסייע להשיג שלום בין המדינות.
הסרט מספר את סיפורו של אשרף מרואן, מי שהיה חתנו של נשיא מצרים נאצר ולאחר מותו שימש יועץ ליורשו, הנשיא סאדאת.
החל משנות ה-70 העביר מרואן לישראל מידע מודיעיני רב, בתוכן האזהרה על פרוץ מלחמת יום הכיפורים 24 שעות לפני פרוץ המלחמה.
מרואן מוצג בסרט באופן מרומז כסוכן כפול הנמצא בקונפליקט בין כמיהתו לשלום לבין נאמנותו הלאומית למצרים.
כביטוי לקונפליקט הסרט מסתיים בטקסט המצהיר: "אשרף נפטר באופן מסתורי בשנת 2007 בדירתו בלונדון.
הוא מוכר כגיבור לאומי הן בישראל והן במצרים".
מרואן קנזארי בתפקיד אשרף מרואן
טובי קבל בתפקיד אלכס, סוכן מוסד קנדי, ששמו האמיתי הוא דני בן ארויה
ששון גבאי בתפקיד אנואר סאדאת
וליד זעיתר בתפקיד גמאל עבד אל נאצר
אורי פפר בתפקיד צבי זמיר
מאיסה עבד אלהאדי בתפקיד מונה מרואן, אשתו של אשרף ובתו של נאצר
האנה וייר בתפקיד דיאנה אליס, שחקנית אנגלייה
מלי לוי בתפקיד נטלי בן ארויה, אשתו של דני
סלימני דזי בתפקיד סמי שרף
גיא אדלר בתפקיד גדעון וורומן
מיקי לאון בתפקיד יהודה הורנשטיין
צילום הסרט החל ביולי 2017 בלונדון, אנגליה ומאוחר יותר גם בבולגריה ובמרוקו.
ההוליווד ריבורט דיווח ב־5 במאי 2017 כי מרואן קנזארי יככב בסרט "המלאך" בבימויו של אריאל ורומן על פי התסריט מאת דייוויד ארטה, כאשר נטפליקס יפיצו את הסרט ב־14 בספטמבר 2018, על אף שהתאריך הבכורה המקורי היה ה-15 ביוני 2018.
"המכתב הראשון" הוא סינגל שני מתוך האלבום תפתח חלון של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביולי 1999. השיר נכתב על ידי יאיר לפיד, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי משה לוי, לואי להב וירון בכר.
"המכתב האחרון" הוא שיר עברי שחובר ממכתביו של משה אוחיון והולחן ובוצע על ידי עידן עמדי.
השיר יצא לאור ב-2011, במסגרת המיזם המוזיקלי "עוד מעט נהפוך לשיר" של תחנת הרדיו גלי צה"ל להנצחת חללי מערכות ישראל.
מאוחר יותר, נכלל באלבום הבכורה של עידן עמדי, "עידן עמדי".
השיר מבוסס על מכתב אהבה שחיבר סמ"ר משה אוחיון, לוחם פלחה"ן גולני שנהרג בלבנון בשנת 1995. המכתב נשלח לעמדי על ידי אימו של אוחיון, לאחר ששמעה את שירו של עמדי, "כאב של לוחמים" המדבר על הקשיים הרגשיים של לוחמים.
עמדי חיבר שיר המבוסס על ציטוטים מהמכתב והלחין אותו.
השיר נכלל ברפטואר שירים המושרים בימי זיכרון בישראל.
המלאך הכחול הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם קורט יורגנס, מיי בריט ותיאודור ביקל בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרטו של יוזף פון שטרנברג, "המלאך הכחול" (1930) בו כיכבו מרלן דיטריך ואמיל יאנינגס המבוסס על הרומן של היינריך מאן, "פרופסור אונרט".
התפקידים הראשיים הוצעו למרילין מונרו וספנסר טרייסי אבל הם דחו אותם.
מיי בריט שרה בסרט שני שירים:
"לולה-לולה" שחובר עבור הסרט הזה.
"להתאהב שוב" אותו שרה מרלן דיטריך בסרט בגרמנית ואחר כך באנגלית והיה אחד השירים המפורסמים והמזוהים איתה.
העלילה בסרט מתרחשת ב-1956 בעיירה לנצבורג (שם פיקטיבי) בגרמניה.
הצילומים בגרמניה נערכו בעיירה רוטנבורג על הטאובר.
גרמניה, 1956, פרופסור עמנואל ראט (קורט יורגנס) הוא מורה לביולוגיה בבית הספר התיכון בלנצברג.
הוא רווק בן 50 שסדר יומו קבוע כשעון ולפי צאתו מביתו מכוונים האזרחים את שעוניהם.
יום אחד הוא מגלה אצל תלמיד אחד תמונות של בחורה צעירה לובשת בגד חושפני בתנוחה אירוטית.
מתברר לו שזו זמרת בשם לולה (מיי בריט) שמופיעה במועדון הלילה "המלאך הכחול" ששם מגישים כוסות בירה גם לקטינים.
הוא מגיע למקום כדי "לתפוס" את תלמידיו וצופה בהופעה של לולה ששרה "לולה-לולה חיה בשביל האהבה".
היא מעוררת בו רגש חבוי ולאחר ההופעה הוא נפגש איתה בחדרה ואף מבריח מבקר שיכור שמטריד אותה.
באותה פגישה הוא מתוודע למנהל הלהקה, קליפרט (תיאודור ביקל).
הוא ממשיך לללכת למועדון ולהיפגש עם לולה ונשבה בקסמיה.
הוא מציע לה נישואים אבל היא מזהירה אותו שאהבה אצלה זה משהו זמני אבל הוא מתעלם מהאזהרה.
תלמידיו צוחקים עליו ומציירים על הלוח ציורים מבזים שלו ושל לולה.
מנהל בית הספר (ג'ון באנר) מבקש ממנו להפסיק להתראות עם לולה אבל הוא מחליט להתפטר ולשאת אותה לאישה.
לולה עוזבת לפי דרישתו את הלהקה שנודדת בערי גרמניה אבל ראט לא מצליח למצוא עבודה.
מפקח בתי הספר התיכוניים (לודוויג סטוסל) דוחה אותו.
מצבם הכלכלי מידרדר עד שקליפרט מגיע ומשכנע את ראט להרשות לאשתו לחזור ללהקה וההוא מסכים מחוסר ברירה.
ראט מקבל תפקיד - למכור תמונות חושפניות של אשתו.
ליצן הלהקה מת וקליפרט משכנע/כופה על ראט להחליף אותו.
באותו זמן מחדשת לולה יחסים עם המאהב הצעיר שלה, רולף (פבריציו מיוני).
ראט מתחפש לליצן וקליפרט מדגים עליו דברים מצחיקים כמו שבירת ביצים על קרקפתו.
הקהל צוחק וראט המיוסר מבחין בקהל בלולה מתגפפת עם מריו.
הוא משמיע קול זעקה, רודף אחרי לולה לחדרה ומנסה לחנוק אותה.
מריו משחרר אותה ומנהל בית הספר שנכח בהופעה לוקח אותו משם כשברגע שומעים את לולה שרה "להתאהב שוב".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקורט יורגנסעמנואל ראטמורהמיי בריטלולהזמרת קברטתיאודור ביקלקליפרטמנהל להקהג'ון באנרמנהל בית ספרפבריציו מיונירולףמאהב של לולהלודוויג סטוסלד"ר היינהמפקח בתי ספר תיכוניים
המכתב שהגיע בזמן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999, המבוסס על ספר מאת יהודית הנדל, עם איילת זורר ושרית לארי בתפקידים הראשיים.
הסרט נפתח באיה ותאיה, שתי אחיות המתמודדות עם מותו של אביהן, מומחה לגאולוגיה, הן גם מתמודדות עם היחסים הטעונים עם מיכאלה, אשתו השנייה של אביהן.
הן חושדות במניעיה הנסתרים של מיכאלה שכן במהלך ההלוויה היא לא הוזילה דמעה וכבר ביום הראשון של השבעה הבית נראה מסודר ומדוגם.
כשאביהן הודיע להן על נישואיו החדשים הבנות התקשו לקבל זאת.
רגשותיהן כלפי מיכאלה נהיים עוד יותר קשים כאשר לאחר השבעה היא מודיעה שהיא נוסעת לאירופה לבקר את אמה.
אחרי כן הן מגלות דף נוסף בו כתבה כי את הדברים שרצתה להשאיר לאמה היא כבר העבירה לה אותם במהלך נסיעתה, ולשם כך נסעה, היא גם כתבה להן שהיא העבירה את הדירה על שמן עוד מלפני חודשיים.
שחקנ/ית דמות איילת זורר איה שרית לארי תאיה רוזינה קמבוס מיכאלה עליזה רוזן מיכל רפי תבור עמנואל דורי בן זאב אריאל פורמן אליהו אורנה רוטברג עדנה שרון צור אלי דבורה בורנשטיין דוד רונא-טוטו
המלאך הגואל הוא פסוק בפרשת ויחי, חלק מפסוקי ברכת יעקב לבני יוסף, אפרים ומנשה.
במפרשים ישנם כמה פרשניות לפסוק זה, כמו כן נתלו בפסוק סגולות שונות.
נהוג לאמר פסוק זה בהזדמנויות שונות, בקריאת שמע שעל המיטה ובעת עליית כל הנערים ועוד.
כאמור פסוק זה עומד בבסיסה של הברכה שבירך יעקב את בני יוסף קודם מותו.
המלאך הגואל אותי – לדעת רש"י יעקב מברכם, שיזכו שהמלאך שהיה רגיל לבוא לעזרתו
מכל רע – בעת צרה,
יברך את הנערים – הוא זה שאף יעזרם ויברך אותם, את אפרים ומנשה
ויקרא בהם שמי ושם אבותי, אברהם ויצחק – שברכת אביהם תחול עליהם
וידגו לרוב בקרב הארץ – ירבו ויפרו כדגים הללו שפרים ורבים ואין עין הרע שולטת בהם.
יש שכתבו טעם אחר והוא כי הדגים משריצים הרבה בפעם אחת.
פסוק זה נהוג לאומרו בזמנים שונים:
קריאת שמע שעל המיטה - הוא מופיע כחלק מהנוסח שתיקנו לאמר קודם השינה, הנוסח מופיע כבר בראשונים, בספר הרוקח ובתשב"ץ.
כל הנערים – בשמחת תורה, כחלק מעליית כל הנערים נהוג לאמור את הפסוק יחד עם הנערים לאחר קריאת התורה.
ברכת הבנים – רבים נוהגים לברך את בניהם בליל שבת, בברכה המתחילה במילים "ישימך אלוהים כאפרים וכמנשה" הכתובות בסמוך לפסוק המלאך הגואל.
בתלמוד בבלי אמרו בשם רבי יוחנן שפרנסתו של אדם קשה יותר מהגאולה:
כאמור, סגולות רבות יוחסו לאמירת פסוק זה.
מילות הפסוק 'המלאך הגואל', זכו ללחנים רבים, חלקם הפכו לנכסי צאן ברזל.
המלאך לבש אדום (באנגלית The Angel Wore Red; באיטלקית: La Sposa Bella) הוא סרט קולנוע מסוגת דרמת מלחמה רומנטית בהפקה אמריקאית-איטלקית בשחור-לבן משנת 1960 בבימויו של נאנלי ג'ונסון, עם דירק בוגרד ואווה גרדנר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן הכלה היפה של ברוס מרשל משנת 1953.
העלילה מתרחשת באחת הערים בספרד בשנת 1936 במלחמת האזרחים בספרד שבה נלחמים מורדים פשיסטים בפיקודו של פרנקו שזוכים לאהדת הכנסייה הקתולית, בכוחות הממשלה.
נעימת הנושא של הסרט נכתבה על ידי ברוניסלב קאפר והיא משמשת כאות הפתיחה לתוכניתו של דן כנר "מתוק מאז".
הכומר ארתורו קאררה (דירק בוגרד) נפגש עם הבישוף של העיר (פינלי קורי) ומודיע לו כי החליט לעזוב את הכנסייה בגלל תמיכתה במורדים של פרנקו.
העיר מופצצת מהאוויר על ידי המורדים וארתורו נכנס למקלט ומתיישב ליד סולדאד (אווה גרדנר) ומרגיע אותה.
הבישוף מזמן את הכמרים ונותן לאב רוטה (אלדו פבריצי) תכשיט מקודש ובו דמו של יעקב הקדוש ומבקש שיעביר זאת לפרנקו.
התושבים חודרים לכנסייה עם לפידים, שורפים, הורסים והורגים את הבישוף והכמרים פרט לרוטה שהצליח להימלט וטמן את התכשיט במקום סתר בכנסייה.
מפקד הצבא בעיר, הקפיטן בוטרגוס (אנריקו מריה סלרנו), מכריז על מצוד אחרי ארתורו ורוטה.
ארתורו מסתובב ברחובות ונכנס למועדון לילה בו עובדת סולדאד כמארחת ויצאנית.
חיילים נכנסים לחיפוש והיא מבריחה אותו לדירתה.
ארתורו מסגיר לבסוף את עצמו למחפשים, נאסר ומובא לפני הקפיטן ואומר לו שהוא דווקא לצד הממשלה וכי יש למצוא את התכשיט המקודש כדי להעלות את מורל הלוחמים.
למקום מגיע גנרל קלאבה (ויטוריו דה סיקה) שמתכנן מתקפה נגד המורדים ומכיר בחשיבות מציאת התכשיט על אף שאינו מאמין בכך.
על כל זה צופה העיתונאי האמריקאי שתום העין, הות'ורן (ג'וזף קוטן), שמחפש סיפורים מהמלחמה ומלווה את הסרט בקולו.
רוטה נתפס ומעונה אך לא מגלה את מקום התכשיט אלא רק לארתורו שמבקר אותו בכלא לפני הוצאתו להורג.
ארתורו שולח את סולדאד לכנסייה אבל היא נתפסת על ידי עוקבים ומעונה אך לא מגלה את מקום התכשיט.
ארתורו מצליח לחדור לכנסייה ולמצוא את התכשיט.
לבסוף נשלחים ארתורו, סולדאד ועוד מאתים אסירים לקו החזית כדי לחזק את ההגנה מפני המורדים.
בדרך נקשרים ארתור וסולדאד באהבה אף על פי שהוא כומר והיא יצאנית.
המורדים מצליחים בהתקפה והמפקד (ארנולד פואה) עומד להוציא את כל האסירים להורג אף על פי שארתורו אומר לו שהם היו אסירים בגלל תמיכתם במורדים.
הוא מוסר את התכשיט לסולדאד כדי שתעבירו לכפרה אבל היא נפצעת קשה.
התכשיט שבידה נמצא והמפקד משחרר את האסירים.
לבסוף מובאת סולדאד לקבורה בכפרה וארתורו מניח את התכשיט בקבר קדוש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדירק בוגרדארתורו קאררהכומראווה גרדנרסולדאדיצאניתג'וזף קוטןהות'ורןעיתונאיויטוריו דה סיקהגנרל קלאבהפינלי קוריבישוףאלדו פאבריציהאב רוטהכומראנריקו מריה סלרנוקפיטן בוטרגוסמפקד העירארנולד פואהמייג'ור של המורדים
המכתב ממצד חשביהו הוא אוסטרקון, ועליו מכתב, כתוב בעברית מקראית, בכתב העברי הקדום.
האוסטרקון התגלה בשנת 1960 על ידי יוסף נוה במצד חשביהו, ליד יבנה־ים.
המכתב מוצג כיום במוזיאון ישראל, והכתובת ידועה בשם KAI 200.
תוכן המכתב הוא תלונה מקוֹצר לשר על מנהל עבודתו, על שלקח את בגדו שלא כדין .
האוסטרקון נמצא מתחת לרצפת חדר צמוד למתחם בית השמירה/שער, שעליה נמצאה קרמיקה יוונית מזרחית או פרסית שאיננה קדומה לאמצע המאה ה-7 לפנה"ס.
המכתב נשבר לשבעה שברים, שישה מהם מתחברים יחד.
גובהו של המכתב המשוחזר כ-20 ס"מ, רוחבו כ-16.5 ס"מ, ושרדו ממנו 14 שורות טקסט.
ז'אנר הכתובת הוא נושא לוויכוח, והוא זוהה על ידי חוקרים שונים כמכתב, מסמך משפטי, עתירה מחוץ למשפט המופנית למלך או לפקודו או אפילו כשירה.
במידה והמכתב נכתב בידי האיכר עצמו, הרי שהמכתב הוא עדות לקיומה של השכלה בסיסית בקרב השכבות הנמוכות ביהודה.
הכתב עצמו נמצא בדרגת ביניים בין מכתבי ערד ולכיש לבין הסגנון הוולגרי, ובכך מעיד כי הכותב היה בעל השכלה בסיסית.
לדעת יגאל בן-נון, סביר יותר שהפועל לא כתב את המכתב בעצמו, אלא נעזר באדם אחר שיכתוב אותו עבורו.
בן-נון גם מדגיש את העובדה שכבר במאה ה-7 אפילו פועל פשוט בחר לפנות למעסיקו בכתב, ולא הסתפק בפנייה בעל-פה.
מכתב זה, כמו מכתבי לכיש, מעיד על מידת תפוצתו של הכתב מחוץ לחצר המלוכה ולמנהל הממלכתי.
באשר למי הייתה השליטה באזור זה באותה עת, אומר שמואל אחיטוב: "האוסטרקון שנמצא בפלשת כתוב עברית מקראית רהוטה, בלשון המקרא והתעודות האפיגרפיות העבריות, כגון מכתבי ערד ולכיש.
מנהל העבודה הנזכר בו נושא שם יהודי מובהק – הושעיהו.
כל אלו מרמזים לשלטון יהודה באזור.
נראה שהייתה זו תקופת יאשיהו, שהצליח כנראה להרחיב את תחומי שלטונו בארץ־ישראל לתקופת־מה בעקבות התרופפות השליטה האשורית באזור.
תקופה זו בתולדות המצודה הסתיימה עם עליית פרעה פסמתיך לעזרת אשור במאבק ההשרדות שלה נגד כוחה העולה של בבל (616 לפסה"נ)".
יוסף נוה מסכים: "ארבע הכתובות העבריות יחד מעידות על שהמבצר הזה היה תחת שליטה יהודאית באותה עת...
סביר שיאשיהו הפקיד מושל צבאי כאחראי על המצד, וכי הכוח שהוצב שם קיבל אספקה מהאיכרים המתגוררים ביישובים הבלתי מוקפים חומה בסביבה".
בעברית מנוקדת יראה המכתב כך:יִשְׁמַע אֲדֹנִי הַשָּׂר
הכתובת חסרה את הפתיחה המקובלת בדרך כלל באיגרות, ולכן גם לא ידועים שמותיהם של השר ושל הכותב (או האיש שבשמו הדברים נכתבו).
משום כך ניתן לשער כי הכתובת היא מעין תזכיר בעניין שכבר נמצא בטיפולו של השר, ולא מכתב רגיל.
מאחר שהכתובת נתגלתה באזור השער של המצודה, ניתן ללמוד כי מדובר בנושא הכרוך בדיון בעל אופי משפטי, שכן שער העיר והרחבה הסמוכה לו שימשו בארצות המזרח הקדום לעריכת משפטים ולהכרעות רשמיות שונות.
"השר" – התואר "שר" נישא על ידי בעלי תפקידים ומשרות.
מדובר בפקיד במנגנון האזרחי של ממלכת יהודה.
המילה "עבדה" כוללת את האות ה"א ככינוי בגוף שלישי יחיד, כפי שמופיע גם בכתובת על מצבת מישע ובכתובת קבר ...יהו אשר על הבית.
ייתכן שהחזרה של התיבה "עבדך" משמשת הדגשת הכניעה של הפונה אל השר, שתלוי בהכרעתו.
"ויכל" – אם הפועל הזה גזור מ"כלה", כלומר סיים, גמר – פירוש הדברים הוא שהאיש קצר וסיים את קצירו.
אולם אם הפועל נגזר מהשורש "כול, כיל", כלומר שקל, מדד – פירוש הדברים הוא שהאיש קצר ומדד או שקל את מה שקצר.
ברור כי הקוצר היה מחויב למכסת עבודה בקצירת שטח מסוים או באילום מספר מסוים של אלומות.
"אסם" – הביא את אשר קצר לאסם.
"כימם" – כדרך שנהג לעשות מדי יום, או: כדרך שנהג בתקופה הנזכרת בכל שנה.
בפרסום הראשון קרא יוסף נוה "כינם", אולם לאחר מכן קיבל את הצעת קרוס לקרוא "כימם".
על בסיס הקריאה "אסם כינם", הניח ייבין "אסמך ינם", כלומר: האוסם שלך (האיש המונה על האסם) נרדם.
"לפני שבת" – נוה הציע: "לפני ששבתי ממלאכתי, לפני שהפסקתי את העבודה".
טלמון סובר כי התיבה "שבת" היא מונח טכני לציון ביטול עבודה או שחרור מתפקיד.
אולברייט הציע "לפני [יום] שבת".
ייבין גורס "לפני שבת[י]", כלומר (בהמשך לקריאתו את התיבה הקודמת): האוסם נם לפני שישבתי לנוח.
"כאשר כל [ע]בדך את קצרו אסם כימים" – קרוס הציע לקרוא "קצר[ה] ואסם", כשהו"ו שייכת לפועל "אסם", שכן אין בכתובת זו שימוש בו"ו ככינוי בגוף שלישי יחיד, אלא בה"א, ומכך מסתבר כי הכותב שכח להוסיף ה"א ל"קצר".
אולברייט גרס כי "קצרו" = "קוצריו", אולם לדעת רביב קריאה זו אינה מתיישבת עם העובדה שמדובר כאן בקוצר יחיד ולא בממונה על קוצרים.
"ויבא, הושעיהו בן שבי" – נוה קרא בפרסום ראשון "חשביהו".
שם זה נרשם גם על שברי חרסים אחרים, ושמו של המצד נועד להנציחו.
אולם מאוחר יותר הסכימו כולם להצעת קרוס לקרוא: "הושעיהו".
נראה כי הושעיהו היה הממונה הישיר על הקוצר וכפוף למרותו של השר.
כאשר כלת את קצרי זה ימם לקח את בגד עבדך" – ייתכן שלקח את הבגד בכוח, למרות מחאות הקוצר.
האיכר חוזר על דבריו, כדי להדגיש מתי נלקח ממנו הבגד – כאשר סיים (או מדד) את קצירו.
לדעת טלמון משמעות התיבה "כאשר" כאן היא "אף על פי", כלומר: אף על פי שסיימתי את קצירי, לקח את בגד עבדך.
הצעה אחרת היא שהתיבה "זה" מתייחסת להושעיהו.
אולברייט הציע לקרוא "חנם" ולא "ימם", כלומר: הבגד נלקח ללא סיבה ושלא כדין.
"וכל אחי" – העובדים איתי.
בעלי אותו המקצוע, או בני אותו המעמד.
"יענו לי" – מוכנים להעיד לטובתי.
"הקצרים אתי בחם" – נוה השלים ["השמש"].
בראנד וייבין גורסים "כחם [היום]".
"אמן" – ניתן לפרש תיבה זו כסיום המשפט, ולפיכך "אמן" הוא אישור הקוצרים לדברי הקוצר, או כפתיחה למשפט הבא, שמטרתה תוקף והדגשה – במקרא נהוגה הצורה "אמנה".
אולברייט קרא "אם" וצירף את הנו"ן למילה הבאה, לפועל "נ[נ]קתי".
מא[שם]" – הכותב מצהיר כי אינו אשם במעשה המיוחס לו (שבגללו נלקח ממנו כנראה הבגד).טלמון הניח כי ניתן להשלים: "נקתי מא[לת]", או "מא[לתך]", כלומר: אני פטור ממה שהטלת עלי.
ייבין קורא: "יענו לי אם נכסתי מא[ומה]", כלומר: אחי יעידו אם נמצא שהמעטתי מן המכסה שהוטלה עלי.
לשר" – לפירוש פועל זה הועלו הצעות שונות: "אמלא דרישות השר אחר שישיב את בגדי".
טלמון הציע "אספור" או "אשלח".
עמוסין והלצר הסבירו: אקרא בקול גדול.
אולברייט וקרוס קראו: "ואם לא לשר", כלומר: אם הוא נקי מאשם, ישיב לו הושעיהו את בגדו, ואם לא, על השר...
אפשרות נוספת היא "אעביר", כלומר: אני
מפקיד את ההכרעה ביד השר.
"ולא תדהם" – נוה הסביר על דרך הערבית: "אל תגרום פנייתי לאי רצון אצל השר".
ייבין הסתמך על הנו"ן שנראית בסוף השורה וקרא: "ולא תדהימנו", כלומר: לא תביך אותו.
קרוס קרא: "ולא תדחנו", כלומר: אל ידחה אותו השר מבלי לשמוע את טענותיו.
בהתאם לכך השלים טלמון: "ולא תדחנו [מפניך]".
תלונת הקוצר על לקיחת בגדו קרובה להגבלה מקראית על לקיחת משכון:למרות שהמכתב איננו מצטט את החוק באופן ספציפי, נראה כי הוא היה מוכר על ידי שליטים ואיכרים כאחד.
יש חוקרים הטוענים שהאוסטרקון נושא את ההתייחסות החוץ-מקראית הראשונה הידועה ליום המנוחה של השבת, אך הנושא שנוי במחלוקת.
המלאך של פרנקפורט היא אנדרטה בפרנקפורט, גרמניה אשר מוקדשת להומוסקסואלים שנרדפו תחת גרמניה הנאצית וגרמניה של שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. אנדרטה זו היא האנדרטה הראשונה שנבנתה בגרמניה שהתייחסה לרדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
האנדרטה עוצבה על ידי האמנית רוזמרי טרוקל ונפתחה לציבור ב-11 בדצמבר 1994.
לאחר שקבוצה להט"בית קיימה אירוע זיכרון ללא הודעה מוקדמת ב-Alte Oper ב-1 בדצמבר 1990 ותקעה צלבי עץ עם שמות הנפטרים באדמה, נוצרה אנדרטת זיכרון זמנית ראשונה בפרנקפורט לזכר הרדיפה.
ב-1990 החל הפרויקט להקים אנדרטה קבועה בפרנקפורט לזכר הרדיפה, כאשר הקמתו אושרה לבסוף על ידי מועצת העיר רק ב-1992, אך ללא כל תמיכה כספית.
ב-20 ביולי 1992 הוכרז על תחרות לעיצוב האנדרטה, כאשר בסופו של דבר ב-25 בינואר 1993 הוכרז כי הפסל, בעיצובה של רוזמי טרוקל, יהיה האנדרטה הקבועה לזכר הרדיפה.
העלויות של הפסל מוערכות בכ-361,000 מארק גרמני.
בינואר 2015, סטיבן הוקינג, אילון מאסק ועשרות מומחים לבינה מלאכותית נוספים חתמו על מכתב פתוח בשם עדיפויות חוקרים לבינה מלאכותית גמישה ויעילה: מכתב פתוח (Research Priorities for Robust and Beneficial Artificial Intelligence: An Open Letter) הקורא לחקור את ההשפעות החברתיות של בינה מלאכותית.
המכתב אישר כי החברה יכולה לקצור יתרונות פוטנציאליים גדולים מבינה מלאכותית, אך קרא למחקר קונקרטי כיצד למנוע "מכשולים" פוטנציאליים מסוימים: לבינה מלאכותית יש פוטנציאל לחסל מחלות ועוני, אך החוקרים לא חייבים ליצור משהו שאינו בטוח או בלתי נשלט.
המכתב בן ארבעת הפסקאות, שכותרתו "סדרי עדיפויות למחקר למען בינה מלאכותית חזקה ומועילה: מכתב פתוח", מפרט סדרי עדיפויות מחקריים מפורטים במסמך נלווה בן שנים עשר עמודים.
עד שנת 2014, גם הפיזיקאי סטיבן הוקינג וגם היזם אילון מאסק הביעו בפומבי את הדעה שבינה מלאכותית על־אנושית יכולה לספק יתרונות עצומים, אך גם יכולה להביא את הקץ על המין האנושי אם תופעל בפזיזות.
באותה תקופה, הוקינג ומאסק ישבו שניהם במועצה המדעית המייעצת של מכון עתיד החיים, ארגון הפועל "לצמצם סיכונים קיומיים העומדים בפני האנושות".
המכון ניסח מכתב פתוח המופנה לקהילת המחקר הרחבה יותר של בינה מלאכותית, והפיץ אותו למשתתפי הכנס הראשון שלו בפוארטו ריקו במהלך סוף השבוע הראשון של 2015. המכתב פורסם לציבור ב-12 בינואר.
המכתב מדגיש הן את ההשפעות החיוביות והן את ההשפעות השליליות של בינה מלאכותית.
לדברי בלומברג ביזנס, פרופסור מקס טגמרק מ-MIT הפיץ את המכתב במטרה למצוא מכנה משותף בין חותמים הרואים בבינה מלאכותית סופר-אינטליגנטית סיכון קיומי משמעותי, לבין חותמים כמו פרופסור אורן עציוני, המאמינים שתחום הבינה המלאכותית "מוכתם" על ידי התמקדות חד-צדדית של התקשורת בסיכונים לכאורה.
אחד החותמים, פרופסור בארט סלמן מאוניברסיטת קורנל, אמר שהמטרה היא לגרום לחוקרי ומפתחי בינה מלאכותית לשים לב יותר לבטיחות בבינה מלאכותית.
בנוסף, עבור קובעי מדיניות והציבור הרחב, המכתב נועד להיות אינפורמטיבי אך לא לעורר דאגה.
חותמת נוספת, פרופסור פרנצ'סקה רוסי, הצהירה כי "אני חושבת שזה מאוד חשוב שכולם ידעו שחוקרי בינה מלאכותית חושבים ברצינות על החששות והסוגיות האתיות הללו".
החותמים שואלים כיצד מהנדסים יכולים ליצור מערכות בינה מלאכותית מועילות לחברה שיהיו גם חזקות?
בני אדם צריכים להישאר בשליטה על בינה מלאכותית; מערכות הבינה המלאכותית שלנו חייבות "לעשות את מה שאנחנו רוצים שהן יעשו".
המחקר הנדרש הוא רב-תחומי, מכלכלה ומשפטים ועד לענפים שונים של מדעי המחשב, כגון אבטחת תוכנה ואימות תוכנה.
האתגרים שעולים מתחלקים לאימות ("האם בניתי את המערכת נכון?"), תוקף ("האם בניתי את המערכת הנכונה?"), אבטחה ובקרה ("אוקיי, בניתי את המערכת לא נכון, האם אני יכול לתקן אותה?").
חלק מהחששות לטווח הקרוב קשורים לכלי רכב אוטונומיים, מרחפנים עד מכוניות אוטונומיות.
לדוגמה, מכונית אוטונומית עשויה, במקרה חירום, להידרש לבחור בין סיכון קטן לתאונה גדולה לבין סבירות גבוהה לתאונה קטנה.
חששות אחרים נוגעים לנשק אוטונומי קטלני: האם יש לאסור עליהם?
אם כן, כיצד יש להגדיר במדויק "אוטונומיה"?
אם לא, כיצד יש לחלק את האחריות על שימוש לרעה או תקלה?
סוגיות נוספות כוללות חששות בנוגע לפרטיות ככל שבינה מלאכותית הופכת ליותר ויותר מסוגלת לפרש מערכי נתונים גדולים של מעקב, וכיצד לנהל בצורה הטובה ביותר את ההשפעה הכלכלית של מקומות עבודה שיאבדו עקב בינה מלאכותית.
המסמך מסתיים בהדהוד חששותיו של מנהל המחקר של מיקרוסופט, אריק הורביץ, כי:
כלים קיימים שנועדו לרתום בינה מלאכותית, כגון למידה באמצעות חיזוקים ופונקציות תועלת פשוטות, אינם מספיקים כדי לפתור זאת; לכן נדרש מחקר נוסף כדי למצוא ולתקף פתרון חזק ל"בעיית השליטה".
בין החותמים נמנים הפיזיקאי סטיבן הוקינג, היזם אילון מאסק, היזמים שמאחורי DeepMind ו-Vicarious, מנהל המחקר של גוגל פיטר נורוויג, פרופסור סטיוארט ראסל מאוניברסיטת ברקלי ומומחי בינה מלאכותית אחרים, יצרני רובוטים, מתכנתים ואתיקנים.
מספר החותמים המקורי היה למעלה מ-150 איש, ביניהם אנשי אקדמיה מקיימברידג', אוקספורד, סטנפורד, הרווארד ו-MIT.
המלאך הוא סרט פעולה-מותחן אמריקאי משנת 1997 בבימויו של פיליפ נויס, עם תסריט מאת יונתן הנסליי ווסלי סטריק.
ואל קילמר ואליזבת שו מככבים בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בשודד מתוחכם המשתמש בזהויות מרובות ומתבקש לגנוב נוסחה מדעית מהפכנית.
הסרט הופק בתקציב של כ-68 מיליון דולר והרוויח כ-169 מיליון דולר בקופות.
בבית היתומים סנט איגנטיוס, נער מרדן בשם ג'ון רוסי מכנה את עצמו "סיימון טמפלר" ומנהיג קבוצת יתומים בניסיון לברוח.
הוא מנסה להיפרד מנערה בשם אגנס בנשיקה, אך הם נתפסים והיא נופלת בטעות ממרפסת אל מותה.
כמבוגר, סיימון – כעת גנב מקצועי המכונה "הקדוש" בשל שימוש בשמות של קדושים קתוליים ככינויים – גונב שבב מיקרו מחברת נפט רוסית.
סיימון מביים את הפריצה במהלך עצרת פוליטית של בעל החברה, איוואן טרטיאק, אוליגרך מיליארדר וראש לשעבר של המפלגה הקומוניסטית, שמגייס תמיכה נגד נשיא רוסיה קרפוב.
סיימון נתפס על ידי בנו של טרטיאק, איליה, אך מצליח לברוח עם השבב.
טרטיאק שוכר את סיימון לגנוב נוסחת היתוך קר מהפכנית שפיתחה אמה ראסל, אלקטרוכימיקאית אמריקאית מאוקספורד; טרטיאק מתכנן להשתמש בנוסחה של אמה לאנרגיה נקייה וזולה כדי לשלוט בשוק האנרגיה במהלך מחסור חמור בנפט ברוסיה, אך הוא מתכנן בסתר לרצוח את סיימון על גניבת השבב.
בשימוש בכינוי "תומאס מור", סיימון מתחזה לנוסע בור כדי לפתות את אמה ולגנוב את הנוסחה.
אך כשסיימון מפתח רגשות רומנטיים כלפיה, הוא מחליט לוותר על הגניבה.
כאשר טרטיאק מאיים לחטוף אותה, סיימון גונב לבסוף את הנוסחה לאחר לילה אחד.
טרטיאק מגלה שהנוסחה חסרה ושולח את איליה ואנשיו להרוג את סיימון, שמצליח לברוח בקושי.
סיימון חוזר לרוסיה ומתחזה לטרטיאק כדי לדרוש את תשלומו.
אמה, שבורת לב, מדווחת על גניבת הנוסחה למפקחים טיל ורבינו מסקוטלנד יארד, שמודיעים לה שסיימון הוא גנב בינלאומי מבוקש.
אמה מאתרת את סיימון במלון במוסקבה, שם טרטיאק מורה על מעצרם, אך הם בורחים ונמלטים דרך הפרברים.
הם מוצאים מחסה אצל זונה ומשפחתה ופוגשים את פרנקי, סוחר שוק שחור שמוכר להם הנחיות דרך הביוב לשגרירות ארצות הברית.
כשאיליה ואנשיו ממתינים להם, סיימון נותן לעצמו להיתפס כדי לאפשר לאמה להגיע לשגרירות בבטחה, ואז בורח לאחר שהצית מכל דלק של מכונית ופצע את איליה קשות.
סיימון מציב מכשיר האזנה במשרדו של טרטיאק ומגלה שהוא מתכנן למכור את הנוסחה הלא-מושלמת לקרפוב ולטעון שהוא בזבז מיליארדים על טכנולוגיה חסרת תועלת, כדי להשתמש בנפילה הפוליטית להתמנות לנשיא.
אמה משלימה את הנוסחה, וסיימון מספק אותה לד"ר לב בוטבין, פיזיקאי בעל כוונות טובות של טרטיאק, שבונה מכשיר המוכיח שהנוסחה עובדת.
סיימון חודר לקרמלין ומודיע לקרפוב על מזימתו של טרטיאק, אך הם נתפסים בידי נאמני טרטיאק.
בהתקהלות ענקית בהכיכר האדומה, טרטיאק מאשים את קרפוב, אך כור ההיתוך הקר של בוטבין מופעל בהצלחה, וחושף את טרטיאק כרמאי.
הוא ואיליה נעצרים, ומתגלה שהם גרמו למחסור בנפט לחימום על ידי אגירת כמויות עצומות של נפט מתחת לאחוזתם.
סיימון מתאחד עם אמה, מחזיר לה את הנוסחה והם מתחילים מערכת יחסים סודית.
היא מציגה את הנוסחה לעולם במסיבת עיתונאים, שבה סיימון נוכח במסווה ונמלט מטיל ורבינו כשהם מזהים אותו בקהל.
בזמן שהוא נוסע משם, הוא שומע שידור חדשות שבו נאמר ש-3 מיליארד דולר נתרמו לצלב האדום, צבא הישע וקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים; מרומז שסיימון, שהיה לו גישה לחשבונות של טרטיאק, תרם את הכסף באופן אנונימי והקים קרן ללא מטרות רווח בראשות ד"ר בוטבין לפיתוח טכנולוגיית ההיתוך הקר.
ואל קילמר בתפקיד סיימון טמפלר - גנב מתוחכם ומשתמש בזהויות מזויפות
אליזבת שו בתפקיד ד"ר אמה ראסל - מדענית שפיתחה נוסחה קרה
ראדה סרבדז'יה בתפקיד איוון פטרוביץ' טרייטק - אוליגרך רוסי
ולריי ניקולאייב בתפקיד איליה טרייטק - בנו של איוון טרייטק
הנרי גודמן בתפקיד ד"ר לב נאומוביץ' בוטבין - מדען בעבודת כפייה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 30% בהתבסס על 37 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט פעולה עם מעט רגעים מקוריים ושחקנים שלא מקבלים את תשומת הלב הנדרשת.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 50 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות מעורבות, תוך שבחים על הופעתו של ואל קילמר אך ביקורת על התסריט והקצב של הסרט.
אדוארד גותמן מסן פרנסיסקו כרוניקל מציין שקילמר הוא "מאסטר של תחפושות", שכן "הגאונות של טמפלר, כמו זו של קילמר, כרוכה בהחלקה מהירה פנימה והחוצה מעורות תוך הצגת רמז קל בלבד לאדם המסתתר מתחת למסכה...
קילמר לובש 12 תחפושות בסך הכל, מלטש אותם במבטאים מושלמים ובתנוחות גמישות", כשדמותה של שו מביאה "אותה כבוד סימפתי שתרמה ללעזוב את לאס וגאס".
ליאם לייסי מ־The Toronto Globe and Mail אמר שהקדוש "משעשע יותר ממשימה בלתי אפשרית או הסרט האחרון של ג'יימס בונד, גולדן איי.
הוא מחזיר את ההומור ואת הקור רוח שהופכים את הז'אנר לעובד".
טוד מקארתי מוראייטי כינה אותו "מותחן שלא טעים רע בנגיסה הראשונה אך הופך קשה יותר ויותר לבליעה".
הסרט קיבל שני אגודלים מטה בפרק מ-1997 של סיסקל ואברט.
ג'ין סיסקל מתח ביקורת על העלילה הרומנטית בין הדמויות של שו וקילמר, ותיאר את דמותה של שו כ"גרועה".
הוא גם לא אהב את התחפושות, ואמר "אני חושב שהתחפושות הן טעות גדולה.
אני חושב שזה הופך ל'הקדוש המשוגע' אם תרצו.
אני חושב שזה פועל נגד יצירת כל סוג של מתח בסרט".
המלאך הנופל הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי אלכסנדר קבנל, שהושלם בשנת 1847. היצירה מתארת את לוציפר, מיד לאחר גירושו מגן עדן, כשהוא שרוי בתחושת כאב, גאווה פצועה ובדידות.
הציור נחשב לאחת מיצירות המפתח של קבנל, ומהווה שילוב יוצא דופן בין אידיאלים נאו-קלאסיים לבין רגש אנושי עז.
אלכסנדר קבנל נולד בעיר מונפלייה בשנת 1823. הוא למד באקול דה בוזאר בפריז והיה תלמידו של פרנסואה אדואר פיקו, צייר נאו-קלאסי.
בהמשך הפך לחבר באקדמיה לאמנויות יפות ולמורה מוערך באקדמיה.
קבנל נפטר בפריז בשנת 1889.
הציור נוצר כשהיה קבנל בן 24 בלבד, במסגרת לימודיו באקדמיה הצרפתית.
הוא הוצג לראשונה בסלון פריז בשנת 1847 וזכה לשבחים בזכות שליטתו הטכנית, הבחירה הנועזת בנושא, והעומק הרגשי המובע בו.
הציור מתאר את לוציפר מיד לאחר נפילתו מגן עדן.
הוא יושב על הקרקע, גופו החשוף למחצה מתוח וידיו שלובות סביב ברכיו.
ראשו נטוי הצִדה ומבטו מופנה הרחק.
עיניו האדומות מבטאות תערובת של עלבון, תסכול וכאב עמוק.
האור בציור ממוקד בגופו של לוציפר, בעוד הרקע כהה ומטושטש, דבר המחזק את תחושת הבידוד.
עיניו של לוציפר מהוות מוקד רגשי מרכזי.
הן אינן מזילות דמעות בפועל, אך מביעות כאב כבד ובלתי מדובר – מבט שמכיל גאווה, עלבון, שתיקה ופגיעות.
מדובר ב"דמעות שלא זלגו", המבליטות את המאבק הפנימי והשליטה העצמית של הדמות ברגע של שבר.
המלאך הנופל נוצר במהלך לימודיו של קבנל באקדמיה בפריז.
הוא מהווה ביטוי מוקדם לכישוריו הטכניים ולנטייתו לעסוק בתמות פסיכולוגיות ותאולוגיות.
הציור הוצג בסלון הפריזאי של 1847 וסימן את פריצת הדרך הציבורית של האמן.
הקומפוזיציה מתמקדת בגוף הדמות, שמוצג בהתאם לאידיאלים של הרנסאנס והאקדמיה: אנטומיה מדויקת, תנוחה דרמטית ותאורה רכה.
תנוחתו הסגורה והמתוחה של לוציפר שוברת את תחושת הגבורה, ומבליטה את השברון הפנימי.
קבנל מצליח לשלב בין ייצוג קלאסי של יופי לבין רגש מורכב.
קבנל בחר לתאר את לוציפר לא כמרדן, אלא כישות מתבוננת בעצמה לאחר הנפילה.
זהו אינו תיאור של חטא, אלא של תוצאה - של תבוסה שקטה, של פגיעות פנימית ושל בדידות עמוקה.
לוציפר מתואר כדמות טראגית שאינה מעלה פחד או תיעוב, אלא מעלה אמפתיה.
הכאב שהוא חווה מתבטא דרך גופו המתוח ותנוחתו הסגורה, אך עיקרו נמצא במבטו.
עיניו של לוציפר הן מוקד רגשי ביצירה.
הן מביעות "דמעות שלא זלגו" – מבע עצור של כאב פנימי, שלא מוצא פורקן.
היעדר הדמעות הממשיות מחזק את תחושת השליטה העצמית של הדמות, שמעבר לסערת רגשותיה, שומרת על הדרת כבוד שקטה.
המתח בין גאווה לחרטה, בין יופי על-אנושי לכאב פנימי – הוא שמעניק לדמות מורכבות רגשית לא שכיחה ביצירות מן הז'אנר הדתי.
ביצירה ניכרת השפעה ישירה ממיכלאנג'לו, בעיקר באופן תיאור הגוף הגברי – הדגשת שרירים, מתח פנימי בתנוחה, ושילוב של עוצמה פיזית עם הבעה נפשית.
דמותו של לוציפר מזכירה דמויות רנסאנסיות קלאסיות אשר שואבות את כוחן דווקא מהשבר שבו הן מצויות.
השוואה נוספת שנעשית היא לסגנונו של ויליאם אדולף בוגרו, שפעל אף הוא במאה ה־19, והתמחה בציור דמויות מיתולוגיות ודתיות תוך שמירה על אידיאל יופי, רכות והבעה רגשית.
גם בוגרו, כמו קבנל, שילב בין אקדמיזם קפדני לבין ביטוי רגשי מאופק.
קבנל היה תלמידו של פרנסואה אדואר פיקו, אחד מאמני האקדמיה החשובים בזמנו.
פיקו התמקד אף הוא בדמויות דתיות־מיתולוגיות תוך שמירה על צורה אידיאלית.
המורשת האקדמית שעברה מפיקו לקבנל באה לידי ביטוי במבנה הקומפוזיציוני, בצבעוניות המאוזנת, ובתפיסת האסתטיקה הקלאסית.
יצירות נוספות של קבנל מחזקות את מגמות הסגנון והעיסוק בתכנים דומים.
בציורו הולדת ונוס מוצגת דמות מיתולוגית במלוא אידיאל היופי הקלאסי.
במאה ה־19 התפתחה גישה אמנותית שביקשה לייחס לדמויות דתיות ומיתולוגיות עומק פסיכולוגי.
קבנל בחר להציג את לוציפר בדיאלוג פנימי ולא במעמד מוסרני.
הציור משקף את מגמות הרומנטיקה המאוחרת ואת החיפוש אחרי אמת רגשית, תוך שמירה על אידיאל קלאסי של יופי.
בעת הצגתו לראשונה בסלון של פריז בשנת 1847, זכה הציור המלאך הנופל לתשומת לב חיובית בזכות שליטתו הטכנית של קבנל והבחירה הלא שגרתית בדמותו של לוציפר.
המבקרים ציינו את הדיוק האנטומי, הקומפוזיציה המאוזנת והיכולת להעביר רגש אנושי עמוק באמצעים קלאסיים.
הציור עורר עניין נוסף בשל היותו חריג ביחס לתיאורים דתיים מקובלים של לוציפר.
במקום להציגו כישות אפלה ומפלצתית, הציור מעניק לו מבט סימפתטי, כאוב, כמעט אנושי.
בחירה זו נתפסה בזמנו כפרובוקטיבית, שכן היא מעבירה מסר מורכב על גאווה, חטא ונפילה שאינו בהכרח מוסרני.
בעשורים האחרונים, ממשיך הציור לעורר עניין בקרב חוקרי אמנות, אוצרים וקהל רחב.
הוא מוצג פעמים רבות לא כדימוי תאולוגי, אלא כביטוי של מצב נפשי - של הכרה בכישלון, של ניכור, ושל מאבק בין עוצמה לפגיעות.
הציור, המתאר מלאך שגורש מהשמיים על ידי אלוהים, מציג את לוציפר העצוב, ידיו שלובות ודמעות זולגות מעיניו.
הוא שוכב על האדמה, עירום, בעוד מלאכים עפים בשמיים למעלה כדי להראות את כבוד האל.
המכתב הגנוב הוא סיפור קצר מאת אדגר אלן פו.
הסיפור הופיע בשנתון "המתנה" (The Gift) בשנת 1844, ומאז הודפס בקובצי סיפורים רבים.
לעברית הוא תורגם מספר פעמים, בין היתר על ידי אהרן אמיר ואלינוער ברגר.
הסיפור זכה לפרשנויות תרבותיות רבות, ובין היתר זכה לפרשנות פסיכואנליטית של ז'אק לאקאן ולפרשנות דקונסקטרוקטיבית של ז'אק דרידה.
המספר האלמוני של הסיפור נמצא בחברת הבלש הפריזאי ק' אוגוסט דופן.
אליהם מצטרף ג', מפקד משטרת פריז.
ג' מביא לידיעת דופן כי מחדר השינה של המלכה נגנב מכתב המיועד לה.
הגנב הוא השר חסר המצפון והשאפתן ד', אשר החליף את המכתב במכתב אחר, וחסר ערך, כאשר ביקר בחדרה של המלכה, והוא משתמש בידע שלו באשר לתכנו של המכתב כדי לסחוט את המלכה.
דופן מסכים עם מסקנותיו של ג' - שתכנו של המכתב לא פורסם עדיין לציבור מכיוון שאם יתפרסם התוכן יתרחשו אירועים רבים שטרם התרחשו, ושהשר ד' מחזיק את המכתב במקום נגיש, בו יוכל לפרסמו בהתראה קצרה.
המשטרה חיפשה חיפוש יסודי בביתו של ד', ואף על גופו, אך המכתב לא אותר.
המשטרה חיפשה ברהיטים, בקירות ומתחת לשטיחים למקומות מסתור חבויים, אך לא מצאה דבר.
דופן מציע כי המשטרה תמשיך בחיפושיה ומבקש, ומקבל, תיאור של המכתב.
חודש לאחר מכן מציע המפקח ג' המתוסכל פרס בן 50,000 פרנק על איתור המכתב.
דופן מבקש ממנו כי יכתוב המחאה לפקודתו על הסכום המוצע, ואז מוסר לידיו את המכתב שנמצא במגירת השולחן שלו.
דופן מסביר למספר האלמוני כי המשטרה לא לקחה בחשבון את הפסיכולוגיה של יריבם, השר הסחטן, כשביצעה את החיפוש.
המשטרה חיפשה מקומות מסתור חבויים, אך המכתב היה מונח גלוי לעין כל.
הוא מספר כי הגיע לביתו של השר כשהוא חובש משקפיים ירוקות כדי להיראות כמי שראייתו לקויה, וביצע חיפוש מהיר בביתו, ושם ראה מכתב מקומט המונח במקום גלוי ליד כרכוב האח.
דופן הסיק כי זהו המכתב שהשר ד' קיפל מבפנים לבחוץ, הכניס למעטפה חתומה, וקימט כדי להסתיר את טבעו.
הוא הותיר מאחוריו קופסה של טבק הרחה ולמחרת הגיע כדי לאסוף את הקופסה.
כאשר מהומה המתרחשת בחוץ (אותה ארגן דופן) מושכת את תשומת לב השר, מחליף דופן את המכתב הרגיש במכתב דומה שהכין מראש, ויוצא מבית השר כשהמכתב בידיו.
כמי שתומך במלכה ונושא טינה רבת שנים לשר, מקווה דופן כי השר ינסה להשתמש במכתב שהותיר בידיו כדי לבצע את הסחיטה, וכך יביא למפלתו הפוליטית.
במכתב כתב דופן ציטטה ממחזהו של פרוספר ז'וליו דה קרביון "אטראוס ותיאסטס", האמורה לשמש כעלבון הסופי לשר ד' - Un dessein si funeste, / S'il n'est digne d'Atrée, est digne de Thyeste (אם תוכנית כה מרושעת אינה ראויה לאטראוס, היא ראויה לתיאסטס)
הסיפור הופיע לראשונה בסוף שנת 1844 בקובץ שנתי שנקרא "המתנה" שיצא לרגל ראש השנה האזרחי של שנת 1845. שכרו של פו על פרסום הסיפור היה שנים עשר דולר.
לאחר מכן נכלל הסיפור בקובץ "סיפורי אדגר אלן פו" (Tales by Edgar A.
Poe) שיצא לאור בשנת 1845.
הסיפור מופיע בקובצי הסיפורים הבאים:
"האגרת הגנובה / הלב המגלה סוד", תרגם ראובן גרוסמן, הוצאת ספריה קטנה 1932.
"האגרת הגנובה - שלושה סיפורים", תרגם ראובן גרוסמן, דפוס מל"ן, 1947.
"מבחר יצירותיו, סיפורים" תרגם חיים תרסי הוצאת ספרי זהב, 1955 (מהדורה שנייה, הוצאת אור עם, 1980).
כרכים א.ב.ג." תרגם אהרן אמיר, הוצאת מחברות לספרות, 1957.
"מעשי הרצח ברחוב מורג ועוד סיפורים" תרגם אהרן אמיר הוצאת מחברות לספרות, 1965.
"מסיכת המוות האדום וסיפורים אחרים", תרגמה טלה בר הוצאת אור עם, 1985.
"תעלומת הרצח ברחוב מורג", תרגם אברהם רוזן, מעיין הוצאה לאור, 2003.
"הרציחות ברח' מורג וסיפורים אחרים", תרגמה שירלי אגוזי, הוצאת עם עובד, 2007
"המכתב הגנוב ואחרים: סיפורים", תרגמה אלינוער ברגר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
לקוראי הסיפור "המכתב הגנוב" ברור כי המדובר בסיפור מורכב ומתוחכם בו שתולים רמזים רבים מעבר לעלילתו הבסיסית, שניתן לפרשם בצורות רבות כמתייחסים לעניינים שונים.
פו עצמו שתל רמז מסוג זה במוטו שהעניק לסיפורו, Nil sapientiae odiosius acumine nimio (אין דבר השנוא על התבונה יותר מפקחות יתרה) ובכך אמר אמירה אירונית גם על עלילת הסיפור, וגם על גיבורו ק' אוגוסט דופן.
אך הרמז האמיתי מצוי במקורו של הציטוט.
פו מייחס אותו לסנקה, אך הוא למעשה מאת פטררקה המאוחר מסנקה ביותר מאלף שנים.
תכונה זו של "המכתב הגנוב" זיכתה את הסיפור לפרשנויות וניתוחים מקיפים במהלך השנים מחוקרי ספרות וחוקרי תרבות, אך התובנה הנקשרת ביותר עם הסיפור היא פסיכואנליטית.
הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן ייחד למכתב הגנוב את אחד הסמינריונים הנקראים והמשפיעים ביותר שלו.
לאקאן טען כי תכנו של המכתב אינו מעלה ואינו מוריד, וממילא אין לדעת מהו.
הערך של המכתב הוא במיקומו היחסי בשרשרת האובייקטים האוחזים בו.
שולמית אלמוג וגל אמיר כותבים:
"עניינו של לאקאן אינו בניתוח ספרותי מעמיק של יצירתו של פו, אלא באישוש התזה שלו, הנוגעת לשאלה שהעסיקה אותו רבות – יחסו של המסמן אל המסומן.
הוא מתייחס אל המכתב הגנוב עצמו כאל המסמן שאיבד את משמעותו.
המכתב לא מקבל את ערכו בשל הטקסט שאותו סימן, אלא בשל מיקומו היחסי ביחס לשרשרת הידיים שעבר – משולחו המסתורי אל המלכה, ממנה אל השר, מן השר אל דופֶּן, ובחזרה אל המלכה.
על פי ניתוחו של לאקאן לעולם לא נגיע אל מהותו של הדבר עצמו, אל טקסט המכתב.
כל שנותר הוא מיקומו היחסי של המסמן בשרשרת האובייקטים."
בשל תכונה זו של המכתב מתייחס אליו מרדכי גלדמן כאל "מסמן צף", המדגים את תלותו של הסימן בהקשר התרבותי בו הוא מוצג.
בתגובה לניתוחו של לאקאן, ענה לו הפילוסוף הדקונסטרוקטוביסט ז'אק דרידה כי מערכת היחסים שהוא מתאר אינה מהותית לסיפור, יותר מאשר כל מערכת יחסים מובנית שנוכל למצוא בסיפור.
דרידה רואה את קריאתו של לאקאן ב"מכתב הגנוב" כעוד ניסיון סטרוקטורליסטי לאתר מבנה ועמו אמת בסיסית הנמצאת בסיפור.
למעשה, על פי דרידה אף אחת מהסכימות המבניות שניתן לראות בסיפור אינה מהותית יותר מאחרת.
חילופין אינטלקטואליים אלו הביאו לתגובות רבות מפרשני תרבות ויוצרים, שנאספו באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 לכרך בשם "פו הגנוב" - The Purloined Poe.
אך הדיון נמשך זמן רב לאחר מכן.
בין היתר ידועה פרשנותו של הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק, תלמידו של לאקאן, שניתנה בפרק "מכתב תמיד מגיע ליעדו" בספרו "תיהנו מהסימפטומים" בו הוא מנתח סצנות ידועות בסרטי קולנוע לפי תורת לאקאן.
"המטרה של המאמץ ההרמנויטי היא לחשוף את קווי המתאר של ה"מסגרת", ה"אופק" אשר דווקא בהיותו מוסתר, בהשתמטו מאחיזת הסובייקט, קובע מראש את שדה הראייה שלו.
מה שאנו יכולים לראות, כמו גם מה שאנו לא יכולים לראות, ניתן לנו תמיד דרך מסגרת של דעות קדומות בתיווכה של ההיסטוריה."
המלאך מתגלה לאליהו הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי פרדיננד בול, שנוצר בסביבות שנת 1642. היצירה נחשבת לדוגמה מובהקת לייצוגים המקראיים המוקדמים של בול, ומדגימה את השפעתו של רמברנדט, שהיה רבו.
הציור, לא היה מוכר עד שהופיע במכירה פומבית בשנת 2007.
הציור מתאר סצנה מספר ספר מלכים א', פרק י"ט.
אליהו, שנמלט למדבר מפני איומיה של איזבל, מתיישב תחת רותם ומתפלל למות.
ברגע זה מתגלה אליו מלאך ואומר לו: "ק֥וּם אֱכֽוֹל".
לאחר שאליהו אוכל ושוב נרדם, חוזר המלאך ומעודד אותו פעם נוספת לקום ולאכול.
בעזרת המזון שקיבל, ממשיך אליהו בדרכו ארבעים יום ולילה עד הר חורב.
בציור נראה אליהו שוכב מתחת לעץ, ראשו נתמך בידו הימנית וידו השמאלית מונחת על הקרקע.
חגורה קשורה למותניו, ומעליו תלויה דלעת.
על פני הקרקע מופיעות עלים ופרחים.
המלאך מתקרב אליו ביד שמאל מורמת וביד ימין אוחז בבקבוק מים.
האור נופל על פניו של אליהו ועל שיערו של המלאך, ומדגיש את נוכחותם בתוך הנוף האפל.
הציור מתוארך לשנת 1642, זמן קצר לאחר שבול סיים את לימודיו בסדנתו של רמברנדט.
קומפוזיציית הדמויות הגדולות והטיפול הדרמטי באור וצל משקפים את סגנונו של רמברנדט.
מוטיבים כמו חגורה בחיקו של הנביא ומלאך צעיר בלבוש בהיר מזכירים ציורים של רמברנדט ושל פייטר לאסטמן.
היצירה נבחנת לצד עבודות נוספות של בול מהעשור הראשון לפעילותו העצמאית, ובהן "חלום יעקב", "גדעון והמלאך", "הגר והמלאך", "צוואתו של דוד לשלמה" ו"תמר ויהודה".
טכניקת המכחול החופשית מוסיפה תחושת תנועה וביטחון לציור.
רישום מקדים המתאר את אליהו מצוי באוסף פריץ לופט בפריז.
הרישום יוחס בעבר לרמברנדט, אך הועבר בהמשך לבול, בין השאר בשל התאמה בין תנוחת הדמות ברישום לבין זו שבציור.
אף שהרכב הידיים שונה, הרישום תואם סגנונית לרישומים נוספים של בול מאותה תקופה, שנעשו כהכנה לציורים.
בול המשיך ליצור רישומים בסגנון רמברנדט גם לאחר שעזב את סדנתו, בהתאם לעקרונות ההוראה של המורה, כפי שתוארו בידי תלמידו סמואל ואן הוחסחראטן.
אליהו נתפס במסורת הנוצרית כמי שמבשר את בוא המשיח, דבר שיכול להסביר את משיכתם של פטרונים הולנדים לנושא.
במסורת היהודית יוחס לאליהו תפקיד של מגן מדוכאים ונרדפים, והופעתו כגיבור ביצירות אמנות הייתה מקובלת גם בקרב יהודים.
ברשימות רכוש של יהודים מהמאה ה־17 נמצאו תיאורים של ציורים שבהם נכלל הנביא אליהו.
הציור כולל מספר סמלים בעלי משמעות מקראית וחזותית.
הדלעת התלויה מאחורי אליהו, למשל, עשויה לרמוז לאלמנטים של מחסה, קיום והישרדות במדבר, בהתכתבות עם סיפור יונה, אף שהקישור אינו נאמר במפורש.
החגורה שעל ברכיו של אליהו היא מוטיב חזותי שנראה בציורים של דמויות מקראיות אצל רמברנדט ופייטר לאסטמן, ומסמלת אולי סגפנות או הכנה לדרך.
הבקבוק שביד המלאך והאוכל שמוגש לאליהו מדגישים את רעיון הקיום דרך חסד אלוהי.
בנוסף, האור הנופל על פניו של אליהו ועל שיער המלאך מדגיש את נוכחותו של האל בתוך החושך, ומעניק לסצנה מימד רוחני מובהק.
בול צייר גרסה נוספת של המעמד סביב שנת 1650, ובה מופיעים שינויים בתאורה ובצמחייה.
מבין תלמידי רמברנדט, רק גובארט פלינק עסק בנושא זה, אולם אין תיעוד מדויק לגבי קדימות היצירות.
רמברנדט עצמו לא עסק בנושא זה בציור או תחריט, פרט לרישום מהעשור שלאחר מכן.
יצירה זו שימשה מקור השראה לציירים מחוגו של בול, ובהם קורנליס בישופ, שיצר גרסה מצוירת וגרסה מצוירת בעיפרון.
לפי מסורת משפחתית, הציור ניתן לרוזן יוהאן פרנץ איגנץ זייבולדסדורף על ידי מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה כאות תודה על תמיכתו הפוליטית.
מקסימיליאן נודע כפטרון אמנות, ובמהלך כהונתו כמושל ארצות השפלה הדרומיות רכש יצירות רבות, ובהן אוסף גדול מאנטוורפן בשנת 1698. אף שאין תיעוד ישיר לקיום הציור ברשימותיו, הוא נשמר אצל צאצאי הרוזן עד שנת 1945.
המָלוֹן של הילברט הוא סיפור שבו השתמש המתמטיקאי הנודע דויד הילברט בהרצאות פופולריות שנתן, והוא נועד להמחיש את התכונות המיוחדות של קבוצות אינסופיות, תכונות מפתיעות למדי למי שמורגל לעסוק רק בקבוצות סופיות.
הסיפור מדבר על בית מלון, שחדריו ממוספרים בסדר עולה: 1, 2, 3, וכו'.
להבדיל ממלון רגיל, מספר החדרים במלון זה הוא אינסופי, כלומר לכל מספר טבעי קיים במלון חדר שזה מספרו (קבוצת המספרים הטבעיים היא קבוצה אינסופית ובת מנייה, כלומר ניתן למנות את אבריה לפי סדרם).
הסיפור מתחיל כאשר כל החדרים במלון תפוסים.
כעת מגיע לקוח נוסף למלון ומבקש חדר.
את חדר 1 שהתפנה הוא מציע ללקוח הנוסף שהגיע זה עתה.
כעת מגיעה למלון סדרה אינסופית של אורחים, אולם בעל המלון רב התושיה מצליח לשכן גם אותם: הוא מבקש מהאורח בחדר 1 לעבור לחדר 2, מהאורח בחדר 2 לעבור לחדר 4, מהאורח בחדר 3 לעבור לחדר 6 וכן הלאה.
בצורה זאת, כל האורחים שהיו עד עכשיו במלון עברו לחדרים הזוגיים, ואילו את האורחים החדשים ניתן לשכן במספר האינסופי של החדרים האי-זוגיים שהתפנו.
כעת מגיעה למלון סדרה אינסופית של אוטובוסים, שבכל אחד מהם סדרה אינסופית של אורחים חדשים.
אולם בעל המלון מצליח להתגבר גם על זה: ראשית, הוא מרוקן שוב את החדרים האי-זוגיים, כפי שראינו קודם.
מכיוון שלכל מספר טבעי יש פירוק יחיד למספרים ראשוניים (על פי המשפט היסודי של האריתמטיקה), הרי שלא ייתכן שחדר שמספרו הוא חזקה טבעית של 3 מספרו יהיה גם חזקה טבעית של 5, ולכן השיכון של האורחים במלון מבטיח שלכל אחד יהיה חדר משלו.
גרסה מעט שונה לסיפור האחרון מתארת סדרה אינסופית של אוטובוסים, שהראשון מגיע בשעה 23:00 (שעה לפני חצות), השני מגיע בשעה 23:30 (חצי שעה לפני חצות), השלישי מגיע בשעה 23:45 (רבע שעה לפני חצות), וכן הלאה - כל אוטובוס מגיע במחצית מהזמן שנותר עד חצות.
בכל פעם שמגיע אוטובוס חדש, בעל המלון מעביר את כל האורחים הנוכחיים במלון לחדרים הזוגיים, ומשכן את האורחים החדשים בחדרים האי-זוגיים.
בשעה חצות בדיוק עובר בעל המלון בין החדרים כדי לראות מי נמצא בכל חדר.
לתדהמתו הוא מגלה שכל החדרים ריקים.
כל אורח שהיה בחדר כלשהו (n) שעה אחת לפני חצות, פינה את החדר חצי שעה לפני חצות; כל אורח שהיה שם חצי שעה לפני חצות, פינה את החדר רבע שעה לפני חצות; וכן הלאה.
כלומר, כל אורח שהיה בחדר מתישהו, בזמן x לפני חצות, פינה את החדר בזמן x/2 לפני חצות; אף אורח לא נשאר בחדר.
על אף שהגיעו למלון אינסוף קבוצות של אינסוף אנשים, כל החדרים במלון ריקים!
להסבר של תופעה זו, ראו את הערך גבול.
הילברט בא לתאר בסיפור זה את הדרך הלא-אינטואיטיבית שבה מתנהג האינסוף בתורת הקבוצות.
ה"מלון" שלו הוא קבוצת המספרים הטבעיים, שעוצמתה מסומנת (קרי: אָלֶף אֶפֶס).
כל אחד משלושת המקרים מראה כיצד פעולה אריתמטית מסוימת על העוצמה (כלומר, על גודל הקבוצה) משאירה אותה ללא שינוי.
בין הקבוצה שמתקבלת (כל האורחים הקיימים, כולל האורחים החדשים) ובין המספרים הטבעיים (חדרי המלון) קיימת התאמה חד-חד ערכית ועל - ועל כן הקבוצות שקולות, ועוצמתן זהה.
במקרה הראשון מתווסף אורח אחד, ולכן קבוצת כל אורחי המלון היא .
הילברט משתמש בפונקציה בין קבוצת האורחים (אם נניח שהאורח החדש ממוספר 0) ובין קבוצת החדרים.
יתרה מזו, למעשה מתקיים לכל מספר טבעי .