tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרכובות טיטניום בעלות ערכיות נמוכה מצמדות קרבונילים על ידי העברת אלקטרון לקבוצות הקרבוניל.
תרכובות טיטניום אלו נוצרות באמצעות חיזור, בדרך כלל בעזרת אבקת אבץ.
תגובה זו מבוצעת לעיתים קרובות בממס האורגני THF הממיס קומפלקסי ביניים, מקל על שלבי העברת האלקטרונים ואינו מתנדף בתנאי התגובה.
תרכובות טיטניום מגוונות נוצרות היות שתוצרי חיזור קומפלקס הלידי-טיטניום יהיו תלויים באופן טבעי הן בממס (לרוב THF או DME) והן בחומרי החיזור, ביניהם ליתיום אלומיניום הידריד, אבץ-נחושת, אבק אבץ, אמלגם מגנזיום-כספית, מגנזיום או מתכות אלקליות.
בוגדנוביץ' ובולטה זיהו את מנגנון הפעולה של התרכובות הפעילות בכמה מערכות מקמרי קלאסיות, וסקירה כללית של מנגנוני תגובה מוצעים פורסמה.
טיטניום דיאוקסיד אינו בדרך כלל תוצר של תגובת הצימוד.
אף על פי שטיטניום דיאוקסיד הוא בדרך כלל התוצר הסופי של הטיטניום המשמש בתגובות אלה, הוא נוצר בדרך כלל בזמן העיבוד המימי של תערובת התגובה.
הפרסום המקורי של מוקאיאמה הדגים צימוד מחזר של קטונים באמצעות ריאגנטים של טיטניום מחוזרים.
מקמרי ופלמינג חיברו רטינל ליצירת קרוטן באמצעות תערובת של טיטניום טריכלוריד וליתיום אלומיניום הידריד.
אלקנים סימטריים אחרים הוכנו באופן דומה, למשל מדי-הידרו-ציבטון, אדמנטנון ובנזופנון (האחרון מניב טטראפנילאתילן).
תגובת מקמרי באמצעות טיטניום טטראכלוריד ואבץ משמשת בסינתזה של מנוע מולקולרי מהדור הראשון.
בסינתזת ניקולאו של טקסול , הצימוד נעצר עם היווצרות ציס-דיול, ולא אולפין.
בפרוצדורות משופרות נעשה שימוש בקומפלקס הדימתוקסי-אתאן של TiCl3 בשילוב עם Zn(Cu).
האיזומר הראשון של פורפירין, פורפיקן, סונתז על ידי צימוד מקמרי.
תִּגְלַת-פִּלְאֶסֶר השלישי (באכדית: תוכולתי-אפיל-אשארה) היה מלך באשור בשנים 745 עד 727 לפנה"ס ואחד החשובים במלכיה.
הוא יותר מהכפיל את גודלה של האימפריה האשורית החדשה באמצעות כיבושים רחבי היקף באזור בבל בדרום וכן חלקים נרחבים מהלבנט.
על פי ספר מלכים ב' הוא הגלה חלק מעשרת השבטים של ממלכת ישראל.
תגלת פלאסר השלישי היה כנראה ממוצא לא מלכותי - כנראה גנרל בצבא אשור ומושל העיר כלח, אף על פי שבכתובת מתקופתו הוא הציג את עצמו כבנו של אדד-ניררי השלישי.
המידע לגבי ראשית חייו של תגלת-פלאסר אינו רב.
הוא עלה לשלטון לאחר תקופה ארוכה שבה אשור איבדה את מעמדה כמעצמה אזורית והפכה לממלכה קטנה.
בשנת 746 לפנה"ס בעקבות מצב כלכלי וביטחוני קשה, פרץ מרד בעיר כלח שהייתה בירת אשור.
בעקבות המרד תפס תגלת פלאסר השלישי את השלטון, ואימץ את השם תגלת-פלאסר.
תגלת-פלאסר השלישי פתח בעלייתו לכס ממלכת אשור תקופה חדשה בתולדות האימפריה, ובזמנו הסתמן שינוי יסודי במדיניותה ובאופי פעילותה הצבאית.
תגלת-פלאסר השלישי הציב לעצמו את כיבוש בבל וריסון הכשדים כמטרה ראשונית.
בשנת 740 לפנה"ס חזרה אשור בהנהגתו של תגלת-פלאסר לפעילות צבאית במערב.
באותה שנה נכבשה ארפד, ובשנת 738 נכבשה כלנה.
בכך הושלמה השתלטותה של אשור על צפון סוריה.
הוא לחם בה עד שנת 732. עליונות אשור מבחינה צבאית-מדינית הופגנה בכל מערב אסיה.
הכרת שליטי האזור בעובדה זו משתקפת ברשימת המלכים שהעלו מס לתגלת-פלאסר ב-738. ביניהם נכללו שליטים של מרכז סוריה (כמו חמת) ודרום סוריה (דמשק) וכן רצועת החוף הפיניקית (גבל וצור), אך גם מלכים רחוקים יותר כמו מנחם בן גדי מלך ישראל ("מנחם השומרוני"), זביבה מלכת הערבים וכן שבט קדר.
לאחר שהשתלט על סוריה וארץ ישראל הוא פנה להילחם בממלכת אוררטו שממזרח לאשור.
הוא צר על בירתה תושפע אך לא הצליח לכבוש אותה.
הוא כבש גם את בבל (שמלך בה מוכין זרי), ונעזר לשם כך בשני שבטים ארמים שדאגו לאספקה של הצבא, וכך הפך גם למלך בבל.
במקרא הוא מכונה גם בשם "פּול".
כינוי זה ניתן לו כאשר נעשה מלך גם על בבל בשנת 729 לפנה"ס.
יש הסבורים ש"פול" הוא קיצור של השם "תגלת‐פלאסר", שהוא הצורה המקראית של השם המקורי תֻּכֻלְתִ‐אַפִּל‐אֵשָׁרָא.
חלק מן הארצות הכבושות אורגן מחדש במסגרת מנהלתית-טריטוריאלית של פחוות אשוריות, הוצבו בהן נציבים והם נחשבו חלק מן המינהל האשורי.
תגלת פלאסר השלישי יצר מערכת של דואר שהתבססה על רוכבי סוסים.
הוא הקים סביבו מבנה פקידותי שטיפל בידע ובמודיעין שהגיע לאשור - אנו יודעים זאת מכתובות על מערך מודיעין שהיה פעיל בתוך ממלכת אוררטו.
בעקבות שיטת ההגליה הדו-סטרית שפותחה ושוכללה בתקופה זו, חלו גם שינויים ניכרים בהרכב האוכלוסייה של פחוות אלו.
ארצות אחרות שבאו תחת עול אשור זכו להתקיים במעמד של ממלכות גרורות.
המרקם האתני והחברתי שלהן לא נפגע, או שנפגע במידה מועטה בלבד, ושליטיהן והמינהל העצמי שלהן נשארו על כנם.
אולם מעמד זה היה מותנה בנאמנות מדינית לאשור ובחובות כלכליים, בעיקר בצורת מסים, שהפרתן הייתה עלולה לגרור ביטול המעמד של מדינה גרורה ולסיפוחה בתור פחווה לאשור תוך ביטול האוטונומיה שניתנה לה קודם לכן.
תגלית היא מציאת ידע חשוב או בעל ערך על אודות דבר שהיה קיים אך בלתי ידוע.
מתן הסבר לתופעת טבע שלא הייתה מובנת, אך דבר קיומה היה ידוע, אינו בגדר תגלית (ואף לא בגדר המצאה), כי אם יצירה של תאוריה.
במקרים רבים התאוריה מקדימה את התגלית, כלומר החוקרים מגלים דבר מה שכבר יש הבנה תאורטית לגביו.
הערכת חשיבותן של תגליות מתבצעת בפרספקטיבה היסטורית לאחר שנוצר הקשר בין התגלית ובין התאוריה שמסבירה אותה.
את התגליות המדעיות ניתן לסווג לשלוש קבוצות עיקריות:
גילוי עצם חדש, כגון חלקיק, גילוי על ידי תצפית של גרם שמיים לא מוכר או גילוי אזור גאוגרפי חדש על פני כדור הארץ (דוגמת גילוי אמריקה)
גילוי תופעת טבע שדבר קיומה לא היה ידוע.
גילוי מאפיין לא ידוע של עצם מוכר.
גילויו של גלילאו גליליי את הירחים של צדק נחשב לאחד הגילויים החשובים שהביאו להחלפתה של תאוריית מערכת כוכבי הלכת הגאוצנטרית (שכדור הארץ במרכזה) בתאוריית המערכת ההליוצנטרית (שהשמש במרכזה).
כפי שעולה מתיאורו של גלילאו בספרו "השליח הכוכבי" (Sidereus Nuncius) (1610).
הגילוי לא היה מובן מאליו, אלא דרש מעקב ממושך בטלסקופ במשך מספר לילות רצופים, והבנה שגרמי השמיים שבהם מדובר הם למעשה ירחים המקיפים כוכב לכת.
יוהאנס קפלר גילה את החוקים המוכרים כיום כחוקי קפלר, ומתארים את תנועת כוכבי הלכת סביב השמש, בעקבות עבודה ממושכת שכללה ניתוח של התצפיות האסטרונומיות הרבות שערך טיכו ברהה.
תגליתו של קפלר בדבר התנועה האליפטית של כוכבי הלכת סביב השמש הייתה מפתיעה ביותר, ועם זאת הוא בפירוש התכוון לגלות את אופי התנועה, ולבחון האם נכונה התאוריה המקובלת באותם ימים, על כך שמסלוליהם של גרמי השמיים חייבים להיות מעגליים.
גילויו של כוכב הלכת נפטון, כמעט 250 שנה מאוחר יותר, יכול להיחשב גם הוא כגילוי לאחר חקירה בכיוון הנכון.
למעשה, מיקומו חוּשב עוד בטרם הגילוי, בעזרת מציאת השפעתו על המסלול של אורנוס.
לעומת זאת, גילוי פלוטו בשנת 1930 היה מקרי.
ההערכה המוקדמת כי אמור להימצא כוכב לכת נוסף שמשפיע על מסלולו של אורנוס הייתה שגויה, משום שהמסלול לא נמדד כהלכה.
האסטרונומים צפו על אזור מסוים בחלל שבו אמור היה להימצא העצם שמשפיע על מסלולו של אורנוס ומצאו שם את פלוטו.
מאוחר יותר התברר שמסתו של פלוטו נמוכה ואין לו כלל השפעה על אורנוס.
הפעולה הרפואית של פניצילין כחומר שקוטל חיידקים היא דוגמה נוספת לתגלית שיש בה מקריות.
אלכסנדר פלמינג גידל חיידקים במעבדה ומצא זיהום (לא מתוכנן) פטרייתי באחת מצלחות הפטרי.
כאשר ראה שחיידקים אינם גדלים בקרבת הזיהום, החל פלמינג לחקור את השפעת הפטרייה על החיידקים.
גילוי הפניצילין הוא דוגמה, אחת מני רבות, לתגלית שככל הנראה התגלתה באופן בלתי תלוי קודם לגילוי ה"רשמי", בידי מדענים אחרים, אולם היא לא הובנה כראוי או שלא זכתה לפרסום מסיבות שונות.
גילוי תכונת הכיראליות של חומרים כימיים במאה ה-19 הוא דוגמה לעבודה "שיטתית".
התגלית התרחשה הודות לעבודתם המסודרת של ז'אן-בטיסט ביו ולואי פסטר שבדקו את התכונות האופטיות של חומרים אורגניים בעזרת אור מקוטב.
קרני ה-X משמשות כיום במגוון יישומים.
התגלית שזיכתה את וילהלם רנטגן בפרס נובל לפיזיקה הייתה מקרית, ולאחר זמן התברר שבעצם הוא לא הבין בצורה מדויקת את מהותה.
רנטגן חקר בשנת 1895 את הקרינה הנפלטת משפופרות ריק.
במקרה הוא הניח את ידו בין שפופרת בקופסה אטומה ללוח צילום, וצילום רנטגן של היד הופיע על הלוח.
חזרה שיטתית על הניסוי הביאה את הפיזיקאי המנוסה למסקנה שגילה קרניים מסוג חדש, בעלות חדירות גבוהה בצורה יוצאת דופן.
לימים התברר, בניסויים אחרים, שקרני-X הן קרינה אלקטרומגנטית בעלת תדר גבוה מזה של האור הנראה, ובכך קיבלה תגליתו של רנטגן את הפירוש הפיזיקלי המדויק.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו חלקיקים יסודיים שבגילוים הייתה מידה מסוימת של מקריות, אך כיום חלקיקים חדשים כמעט שאינם מתגלים במקרה.
על מנת לגלות אותם יש להשקיע סכומי כסף גדולים בבניית מאיצי חלקיקים המיועדים ליצירת החלקיקים, והמדינות שמממנות את הניסויים לא מוכנות להשקיע סכומים אלה אם אין תוכנית עבודה מסודרת הכוללת את רשימת כל הגילויים הצפויים במאיץ.
דוגמה לתגלית כגון זו היא גילויו של הקווארק העליון בפרמילאב בשנת 1995, שקיומו נחזה שנים רבות קודם לכן במסגרת המודל הסטנדרטי של החלקיקים.
קרינת הרקע הקוסמית, שמהווה את אחד האישושים החזקים לתאוריית המפץ הגדול, התגלתה במקרה בשנת 1964. חוקרים שעסקו בנושא ניסו במשך שנים לגלות קרינה זו שמקורה באירוע היווצרות האטומים הראשונים כ-380,000 שנה לאחר המפץ הגדול.
האסטרונומים ארנו פנזיאס ורוברט וילסון מ"מעבדות בל", שעסקו בניסויי רדיו-אסטרונומיה בשנת 1964, קלטו באמצעות אנטנה רגישה רעש רקע שהפריע להם להתחיל את הניסוי.
האסטרונומים הבינו שהרעש מגיע מכל הכיוונים באופן אחיד וניתחו את תכונותיו בצורה מדויקת.
הם לא הכירו את התאוריה שחוזה את קיומה של קרינת הרקע הקוסמית, ורק לאחר ששוחחו עם עמיתיהם בדבר רעש הרקע שהם קלטו, הבינו פנזיאס ווילסון את גודל התגלית.
קיימת נטייה לייחס חלק גדול מהתגליות לאקראיות, ואכן מוכרים מקרים רבים שבהם עובד החוקר בצורה שיטתית בכיוון מסוים, אך מגלה תגלית אחרת מזו שציפה לה.
אקראיות זו מצומצמת מזו המשתמעת מהמושג "אקראיות", משום שגם כאשר מדובר בתגלית אקראית, המגלים הם בדרך כלל חוקרים שעסקו שנים רבות במחקר (אם כי לא התכוונו לגלות את שגילו).
באנגלית, היכולת לגלות תגלית כזו מכונה serendipity (סרנדיפיות), וזה גם שם העצם המתאר תגלית שהתגלתה בדרך זו.
פרופ' יובל נאמן הציע את המילה "אתינות" בתור תרגום ליכולת מיוחדת זו (בעקבות סיפורו של שאול שהלך לחפש אתונות ומצא מלוכה).
ד"ר יוסף סולומון הציע את המילה "פתע-דע" כייצוג לשני רכיביה הנחוצים של תופעת הסרנדיפיות: הפתעה (פתע) ותובנה (דע), המזכירה במצלול שלה את המילה המקראית פטדה, שהיא אבן טובה, ומייצגת את ערכה הטוב של התגלית המקרית.
ואכן, רוב התגליות נעשות לאחר חקירה ממושכת בכיוון הספציפי, ולאחר איסוף כמות מספיקה של נתונים.
ייתכן שהטיה קוגניטיבית גורמת לנו לחשוב שמידת האקראיות בתגליות היא משמעותית, ומשכיחה את גורם העבודה הקשה והאפורה הנלווה לרוב רובן של התגליות.
הסיפור הידוע ביותר אודות תגלית אקראית הוא סיפור התפוח שנפל על ראשו של אייזק ניוטון, ובעקבותיו ניסח ניוטון את חוק המשיכה האוניברסלי.
יש המרחיבים את חלקה של יד הגורל, ומוסיפים שניוטון נדחף לבוסתן התפוחים על ידי מגפת דבר שפקדה את אנגליה.
גם אם הסיפור נכון ונתן השראה לניוטון, שהיה עסוק באותה תקופה בניסיון להבין את חוקי הטבע הבסיסיים שמסבירים את התגלית האמפירית של יוהאנס קפלר (חוקי קפלר), אין היא מהווה תנאי מספיק לפיתוח התאוריה.
המחלוקת בדבר קיומה של לוגיקת גילוי
ישנה מחלוקת לגבי מידת האקראיות בתגליות מדעיות.
לפי השקפה השוללת אקראיות, המזל ממלא תפקיד מצומצם ביותר בהשגתן, כלומר ניתן להגיע לתגליות באופן מסודר על ידי היצמדות ללוגיקה של גילוי.
לעומת זאת, השקפה מנוגדת גורסת שיד הגורל ממלאת תפקיד מכריע בתגליות מדעיות, כלומר אין פרוצדורה שניתן לבצע על מנת להבטיח מציאת תגליות.
בפילוסופיה של המדע קיימת הבחנה בין הקשר הגילוי להקשר הצידוק.
לאור הבחנה זו ניתן להפריד בין שתי טענות שונות בקרב האסכולה השוללת אקראיות:
לפי הטענה החזקה השוללת אקראיות, אקראיות אינה ממלאת תפקיד הן בהקשר הגילוי והן בהקשר הצידוק.
עמדה זו מזוהה באופן מסורתי עם הפילוסופיה האמפיריציסטית, ולפיה קיימת לוגיקה של גילוי מדעי ואישוש התגליות.
לוגיקה זו מבוססת על אינדוקציה, כלומר על הסקת חוקים כלליים ממקרים פרטיים, ומקריות אינה ממלאת בה תפקיד של ממש.
לפי העמדה החלשה השוללת אקראיות, יש לאקראיות חלק של ממש בהקשר הגילוי, אך לא בהקשר הצידוק.
על פי השקפה זו, מרבית התגליות האקראיות שהשאירו חותם משמעותי קרו דווקא למדענים וממציאים, שידעו להבין את משמעות התוצאה שאליה הגיעו גם אם שלא במתכוון.
בספרו "הלוגיקה של הגילוי המדעי" (1934) טען פילוסוף המדע קרל פופר, כנגד העמדה האמפיריציסטית המסורתית, כי לא זו בלבד שאין לוגיקה או שיטה מסודרת של גילוי במדע, אלא שזה גם מצב רצוי.
אולם, לפי פופר, הקשר הצידוק נשלט על ידי מתודה מדעית חמורה, שבה הם מעלים השערות נועזות ביחס לגילויים ומנסים להפריך אותן על ידי ביצוע ניסויים.
פילוסופיה מאוחרת יותר של המדע (החל משנות השישים של המאה העשרים), המושפעת בעיקר מעבודתו של תומאס קון מערערת על ההבחנה בין הקשר הגילוי להקשר הצידוק, ועל קיומה של שיטה מדעית אובייקטיבית בלתי מושפעת מערכים חברתיים ואחרים, שבזכות קיומה טען פופר.
מובן שלפי גישות אלה, למקריות יש תפקיד מכריע בגילוי המדעי, משום שהתפתחות המדע כולה מושפעת ממכלול גורמים חוץ מדעיים קונטינגנטיים (contingent) התלויים בנסיבות מסוימות.
העמדה השוללת אקראיות מעוררת גם את בעיית הדטרמיניזם ההיסטורי.
השוללים קיומה של אקראיות נוהגים לטעון שגילויים מסוימים היו בלתי נמנעים, במוקדם או במאוחר.
המתנגדים לטענות מסוג זה טוענים שהשערות אלה בסגנון "מה היה קורה אילו", לא ניתנות לאימות באופן עקרוני משום שהן מתייחסות למשהו שלא קרה.
כתיבה זו מכילה דטרמיניזם היסטורי, משום שהיא מניחה כי העבר חייב היה להוביל באופן בלתי נמנע להווה.
היסטוריוגרפיה המכילה דטרמיניזם היסטורי מסוג זה מכונה 'היסטוריה ויגית' (Whig history).
היסטוריה ויגית הייתה מקובלת בקרב היסטוריונים שכתבו עד למחצית הראשונה של המאה העשרים, אך היא נחשבת על פי רוב לכתיבה גרועה בקרב היסטוריונים של המדע בני זמננו.
מנגד, השוללים קיומה של אקראיות יכולים עדיין לטעון שמרגע שתוכנית מחקר מסוימת מתבססת, והקהילה המדעית החלה לעסוק בשיטתיות בפתרון בעיות מסוימות לאור הנחות תאורטיות מסוימות (או בלשונו של קון, החלה תקופת "מדע תקני"), גילויים מסוימים הם כמעט בלתי נמנעים לאור המאמץ המשותף של הקהילה המדעית.
הבניה חברתית של תגליות מדעיות
החל מסוף שנות השישים של המאה העשרים החלו פילוסופים וסוציולוגים של המדע, המשתייכים לזרם הקונסטרוקטיביזם חברתי, לערער על התפישה שמדענים מגלים דברים הקיימים בעולם באופן אובייקטיבי.
בנוסף, גישה זו מעמידה בסימן שאלה את מעמדן של תגליות שונות.
בו בזמן היא מסבירה מדוע תגליות מסוימות זכו בהכרה או לא זכו בה.
הגישה הקונסטרוקטיביסטית מנסה להסביר מדוע קריטריונים מסוימים התקבלו על ידי הקהילה המדעית בזמן ובמקום מסוימים כקריטריונים לקביעת אמיתותן או שקריותן של טענות תגלית.
הסברים מסוג זה לוקחים בחשבון אינטרסים ונורמות חברתיים שהיו נפוצים בקהילה באותו זמן.
בספרם "חיי מעבדה" (1979) עקבו ברונו לאטור וסטיב וולגר (Steve Woolgar) מקרוב אחר עבודת צוות מדענים שטענו כי גילו את ההורמון הקרוי TRH (הורמון שחרור תירוטרופין), ואף זכו על כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1977. במהלך עבודתם, הפיקו המדענים כמות מזערית, פחות מגרם, של חומר שלטענתם היה TRH.
לטענתם, ההכרזה "זהו TRH" ו"זוהי בדיקה קבילה לזיהוי TRH" קמות ונופלות יחדיו.
לפי וולגר ולאטור, השיקולים שהובילו את החוקרים למסקנה שהם גילו TRH הם שיקולים תאורטיים, והטענה שהחומר המסונתז הוא TRH היא תוצאה של דיון ושל משא ומתן חברתי בין המדענים.
לפי לאטור, לא ניתן לטעון ש-TRH היה קיים בטרם התגלה לכאורה, ובאופן כללי דברים לא קיימים לפני הבנייתם.
בראון טוען שהשיקולים שמובילים למסקנה שהבדיקה לזיהוי TRH תקפה הם אומנם תאורטיים, אך הם שיקולים עצמאיים מהתאוריה שהנחתה את תהליך הגילוי.
בעיה הכללית שעולה מתיאור זה היא בעיית "רגרסיית הנסיין" (experimenter's regress), כלומר המעגליות שבתגלית: כדי לאשש את הגילוי של תופעה מסוימת דרוש קריטריון לזיהויה.
רגרסיית הנסיין נידונה בהרחבה על ידי הסוציולוג הארי קולינס.
תורת היחסות הכללית מנבאת את קיומן של תנודות מזעריות בצורת גלים בעקמומיות של המרחב-זמן, שהן תוצאה של תנועת גופים בעלי מסה.
עוצמתם של גלי הכבידה נמוכה, ועל מנת לגלות אותם דרוש מכשור רגיש ביותר שיידע להפריד בין גלי הכבידה לרעש הרקע.
בסוף שנות השישים של המאה העשרים ובתחילת שנות השבעים טען הפיזיקאי בעל המוניטין ג'וזף ובר (Joseph Weber) שגילה גלי כבידה.
אולם, קהילת הפיזיקאים הניסיוניים העוסקים בגלי כבידה קיבלה את טענתו בספקנות.
היא סירבה להכיר בתגלית ובתקפות הגלאי שבנה.
מדענים אחרים, שהשתמשו בגלאים אחרים, לא הצליח לשחזר את תוצאותיו של ובר בניסויים, ובמהלך השנים התערער המוניטין המדעי של ובר.
הסוציולוג אנדרו פיקרינג דן בהשפעתם של אינטרסים חברתיים על תגליות בספרו "מבנים קוורקים" (1984).
פיקרינג עקב אחרי פעילותם של הפיזיקאים שעסקו בפיתוח מודל החלקיקים היסודיים.
הוא טוען שגילוים לכאורה של חלקיקים יסודיים היו בבחינת נבואה המגשימה את עצמה: המדענים מצאו את החלקיקים שציפו למצוא.
המתנגדים לתיאורו של פיקרינג טוענים כי הוא מייחס מרחב תמרון רב מדי למדענים בפירושיהם.
לטענת המתנגדים, בסופו של דבר העדויות המצטברות אינן מאפשרות יותר ממספר מצומצם של פרשנויות.
התמונה העולה ממחקרים אלה מערערת על מושגים כגון תגלית, ניסוי, חזרה על ניסויים, תחזית, אישוש והפרכה, הנפוצים בפילוסופיה המסורתית של המדע ובתפישה המקובלת של הציבור את המדע.
הערעור הוא קודם כל ברמה העקרונית, כלומר: המעגליות האינהרנטית הכרוכה בקביעת קריטריונים לשאלות העולות מבעיית רגרסיית הנסיין.
על כן, ההחלטות המתקבלות בקהילה המדעית לגבי תקפותן של תגליות נעשות בעיקר בתהליכים של משא ומתן חברתי, שבו לקבוצות מצומצמות וקטנות של מדענים יש בעלות על הנתונים האמפיריים ועל הגישה להפקתם.
במשא ומתן זה משמשים בערבוביה אינטרסים קוגניטיביים, אינטרסים כלכליים ואינטרסים אישיים כבדי משקל.
מדענים מנסים להתמודד עם היבט מסוים של הביקורת הנוגע להטיה לא מודעת בעבודתם.
כיום מתרחבת ההכרה בקרב מדענים בדבר קיומן של שגיאות מדידה סיסטמטיות (שגיאות מדידה שיטתיות, הנובעות מהמכשור) שלא ניתן לשער מראש את גודלן.
טקטיקה להתמודדות עם הטיות שונות שעלולות להשפיע על הכרזה שגויה של גילוי חלקיק חדש היא, למשל, ניתוח עיוור של תוצאות.
תאודור (תד) אריסון Arison; 24 בפברואר 1924 – 1 באוקטובר 1999) היה איש עסקים ישראלי-אמריקאי, בבעלותו היו חברת האוניות קרניבל וקבוצת הכדורסל מיאמי היט מליגת ה-NBA.
אריסון נולד לוורה לבית אברוטין ומאיר אריסון (לשעבר אריזון) בתל אביב, במשפחה בת שלושה ילדים.
אביו היה מעורב בעסקי ספנות.
בתחילת שנות העשרים עברה משפחת אריסון לתל אביב.
אריסון הוא בוגר הגימנסיה הרצליה בתל אביב.
התחיל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך הפסיק את לימודיו בטרם סיים את שנתו הראשונה והצטרף בספטמבר 1942 לצבא הבריטי ומאוחר יותר לבריגדה היהודית, שבשורותיה לחם כקשר באיטליה ובגרמניה.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל, היה קצין הקשר הראשון של חטיבה 7, לחם עמה בקרבות לטרון ובקרבות נוספים והשתחרר בתום מלחמת העצמאות בדרגת סגן-אלוף.
הוא נישא למינה לבית וסרמן ב-1948 והשתקע בתל אביב.
אריסון ניסה להקים חברת ספנות פרטית, אולם נתקל בהתנגדות מצד "צים" וכתוצאה מכך גם מהתנגדות הממשלה.
לכן החליט אריסון לנסות את מזלו מחוץ לישראל.
בתחילת שנות ה-50 הגיע למיאמי ועבד זמן מה כאחראי על המטען האווירי באל על.
בשנת 1954 עבר לניו יורק עם רעייתו ובנו מיקי והשתלב בעסקי הספנות.
הבת שרי נולדה בניו יורק ב-1957. לאחר תשע שנים עברה המשפחה למיאמי שבפלורידה.
שם נפרדו בני הזוג ואריסון נישא בשנית.
הוא החל בעבודתו כסוכן מכירות כללי של חברת הספנות הנורווגית קלוסטרס (Klosters Rederi), שהפעילה ספינות טיולים באיים הקריביים.
בשנת 1972 הקים יחד עם משולם ריקליס את חברת שיט התענוגות "קרניבל קרוז ליינס", הנחשבת למובילה בתחומה בעולם כיום.
בשל הצלחתו הפך אריסון לאחד היהודים העשירים בעולם.
אריסון הקים את הקרן הלאומית לקידום האמנויות, המעניקה מלגות ופרסים בתחום האמנות, וייסד את הסימפוניה העולמית החדשה.
ב-1988 הקים את קבוצת ה-NBA מיאמי היט.
כמו כן, ייסד את קרן אריסון בארצות הברית, התורמת בתחומי החינוך, הבריאות, המחקר והאמנויות.
ב-1991 חזר אריסון לישראל, לאחר שוויתר על אזרחותו האמריקאית, כדי להימנע ממס הירושה שהונהג אז בארצות הברית.
בישראל הפך לאחד מגדולי הנדבנים במדינה.
הוא תרם כספים רבים להקמת בתי חולים ומוסדות צדקה.
תרומתו הגדולה ביותר הייתה למרכז הרפואי תל אביב.
המבנה המרכזי במרכז הרפואי הוא מגדל האשפוז על שמו.
באותה שנה גם הקים את זרוע הפעילות הראשית שלו בישראל, חברת אריסון השקעות.
כמו כן, העביר את השליטה והניהול בחברת השיט קרניבל לבנו מיקי אריסון, שנשאר בארצות הברית.
ב-1992 דורג במקום ה-8 ברשימת עשירי העולם של העיתון הכלכלי Forbes, והיה בכך לישראלי הראשון שהופיע ברשימה.
הוא המשיך להופיע ברשימה לשארית חייו.
ב-1997 רכשה חברת אריסון השקעות ממדינת ישראל 43% ממניות בנק הפועלים, הבנק הגדול בישראל, אשר הקנו לה שליטה בבנק.
תמורת מניות אלה שילמה החברה כ-1.37 מיליארד דולרים, סכום שיא בסקטור הפרטי.
מהסתדרות העובדים רכש את חברת שיכון ובינוי, שכללה גם את שיכון עובדים וסולל בונה.
לאריסון היו אחזקות נוספות בחברת התקשורת יורוקום, חברת הצבעים נירלט וחברות רבות נוספות.
אריסון נישא למינה לבית וסרמן באפריל 1948. השניים התגרשו ב-1966. בשנת 1967 אריסון נישא בשנית למרילין הרש, ואימץ את בנה מייקל.
ילדיו מנישואיו הראשונים הם מיקי אריסון, המתגורר בארצות הברית, ושולט בחברת השיט קרניבל ובקבוצת "מיאמי היט", ושרי אריסון, בעלת השליטה בנכסים בישראל.
תד אריסון נפטר ב-1 באוקטובר 1999 בגיל 75. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
תגרה (בגעז: ትግሬ) מושג המתייחס לדוברי שפת תיגרה.
התגרה חיים בעיקר במדינת אריתריאה ומהווים כרבע מאוכלוסייתה.
בתגרה נכללות גם לעיתים קבוצות הקשורות אליהם אתנית ותרבותית, בהם בני עמיר והבילינים, הדוברים גם הם את שפת התיגרה.
תגרים (בתיגרינית: ተጋሩ, "תגרו") הם קבוצה אתנית שמקורה בקרן אפריקה.
התגרים חיים ברובם במדינת תיגראי שבצפון אתיופיה ובדרום מדינת אריתריאה שבחבל ההיסטורי חבש בצפון הרמה האתיופית.
אין שם כולל מוסכם לכלל דוברי השפה התגרית באריתריאה לדוגמה אלו מכונים על שם השפה שלהם "בהר תגריניה" (עם התגריניה).
מלבד העם התגרי, קיימות קבוצות אתניות נוספות הדוברות את השפה התגרית, ביניהן הצלים בית, האירובים, האזובו רייה וחלק מעולי ביתא ישראל.
מקור השם "תגרים" אינו ידוע והסברה היא שהוא מוזכר לראשונה בשם "תיגריטס" במונומנטום אדוליטנום במאה השלישית.
תגלת-פלאסר הראשון היה מלך אשור בשנים 1115 לפנה"ס – 1076 לפנה"ס בתקופת הממלכה התיכונה.
פירוש שמו תוכולתי-אפיל-אשרה: "האל אשור
(הוא בן אשרה [הוא מקדשו בעיר אשור]) הוא מבטחי".
בנו של המלך אשור-רש-ישי הראשון.
בתחילה שלט תגלת-פלאסר רק על ממלכה קטנה סביב העיר אשור.
הוא יצא להילחם נגד עם הכדמֻחֻ, הכניע אותם וסיפחם לאשור.
הוא נלחם נגד מושכי (פריגים), שהיה עם שהתגורר באנטוליה, וכבש בעבר מחוזות אשוריים בצפון הפרת.
לאחר מכן הוא חדר לקפדוקיה, וגירש את החיתים מהמחוז האשורי סוברתו שנמצא על החידקל.
הצבא האשורי המשיך להתקדם והגיע עד ההרים מדרום לימת ואן, ואז פנה מערבה וקיבל את כניעתה של העיר מלטיה שנמצאת במזרח טורקיה.
תגלת-פלאסר השתלט על הפרת, מסוחו ועד כרכמיש, משם הוא פנה לבבל ובזז אותה.
הוא הניח לוחות נחושת המתארים את ניצחונותיו במבצר שבנה.
הוא נלחם נגד הארמים בצפון סוריה, והגיע עד המוצא של החידקל.
הוא כבש את העיר החיתית פתור, ואז המשיך לים התיכון לערים גבל, צידון, ואירביד.
באירביד הוא יצא לים וצד את הנחירו, שיש המזהים אותו כלוויתן.
חלקים מכיבושיו הוא מספח לאשור, וחלקים אחרים הוא משאיר עצמאיים.
מסעותיו הצבאיים תבעו מאמץ ומשאבים גדולים, דוגמה לכך היא ניסיונותיו להביס את הארמים שפולשים מעבר לפרת, ולשם כך הוא חצה את הפרת 28 פעם.
בנוסף למסעותיו הצבאיים הוא שיקם את מקדשי האלים אשור ואדד באשור.
לאחר מותו ירש אותו בנו אשריד-אפל-אכור .
האימפריה שהקים לא החזיקה מעמד זמן רב, וכנראה הגורם העיקרי להתפוררותה היה פלישות הארמים שהתיישבו מעבר לפרת.
כתובת של תגלת-פלאסר מופיעה על גבי סלע במנהרת החידקל שבטורקיה.
תגלית העונה בליגת העל בכדורסל הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק לשחקן חדש בליגה שהרשים במהלך העונה.
באופן מסורתי פרס זה ניתן לשחקנים ישראלים.
יוצאי הדופן הם דריק שארפ, יאן מרטין ודייוויד בלו שלהם יש גם אזרחות נוספת זרה.
תגליפי הסלע בדָאדְזוּ (סינית:大足石刻, פין-יין: Dàzú Shíkè) הם קבוצה גדולה של פסלים ותגליפי סלע ברובע דאדזו, כ-60 קילומטרים מערבית לעיר צ'ונגצ'ינג שבמרכז המחוז העירוני שעל שמה ב.
הנושאים העיקריים ששימשו מקור השראה לפסלים ותגליפים אלו נלקחו מתוך הדתות הגדולות של סין: בודהיזם, טאואיזם וקונפוציוניזם, והם נועדו לתאר את עיקרי האמונה של דתות אלו באופן חזותי.
הפסלים פרוסים על פני 75 אתרים מוגנים במורדות הגבעות התלולות של נפת דאדזו.
באתרים אלו יש כ-50,00 פסלים, וכמעל ל-100,000 תווים בכתב סיני החקוקים בסלע והיוצרים כתובות והקדשות.
חמשת האתרים הבולטים ביותר בנפה הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1999. בהכרזה נכתב כי הסיבה להכרה בפסלים כאתר מורשת עולמית נובעת מ:
גילוף פסלים מהסלע הטבעי היה אמנות שהגיעה לסין מהודו במאות הרביעית והחמישית לספירה (תקופה שושלות וֵיי הצפונית וג'ין).
פסלים המגולפים בסלע מתקופה זו מצויים באתר המורשת העולמית מערות יונגאנג.
סגנון הפסלים באתר זה הושפע בבירור מסגנון גילוף הפסלים של גנדהארה, כאשר ארשת פניהם של מרבית הפסלים היא אקזוטית.
בין המאה השישית למאה התשיעית השתנה בסין סגנון הפסלים המגולפים בסלע והוא התאפיין בשילוב בין סממנים מהתרבויות של הודו עם התרבות הסינית.
דוגמאות לסגנון משולב זה מצויות באתר המורשת העולמית מערות לונגמן.
עדות נוספת לשינוי ההדרגתי בסגנון הפסלים המגולפים בסלע בסין ניתן לראות במערות מוגאו בדונהואנג, גאנסו, אתר מורשת עולמית נוסף שבו גילפו מאמינים בודהיסטים פסלים מהסלע הטבעי במשך כאלף שנים, בין המאה הרביעית למאה ה-14. סגנונם של הפסלים העתיקים ביותר באתר זה מבוסס על סגנון הפסלים מהתרבות היוונית-הודית של גאנדהארה.
אבל עם השנים ובהדרגה, מופיעים אלמנטים סיניים בפסלים, כאשר סגנון הפסלים החדשים ביותר במערות מוגאו הוא לחלוטין סיני.
גילוף הפסלים בסלע בנפת דאדזו החל בשנת 650 (שנת שלטונו הראשונה של גָאוֹדְזונְג, קיסר סין השלישי בשושלת טאנג).
יצירתם פרחה החל בשלהי המאה ה-9 ועד אמצע המאה ה-13 (בין התמוטטות שושלת טאנג לסוף תקופת שושלת סונג הדרומית), אם כי גם אחר כך, בתקופות שושלת מינג ושושלת צ'ינג, גולפו בדאדזו פסלים.
תגליפי הסלע של דאדזו שונים מאלו המצויים באתרים שהוזכרו לעיל בכמה מאפיינים: בחירת הנושאים, צורתם האמנותית, טכניקות המודלים וטעמם האסתטי.
מאפיינים אלו מתבססים על העקרונות של התרבות הסינית.
יחד עם האתרים העתיקים יותר שהוזכרו לעיל משלימים תגליפי הסלע בדאדזו את תמונת ההיסטוריה של הגילוף בסלע הטבעי בסין.
אך, שלא כמו באתרים האחרים המוקדשים לבודהיזם בלבד, הפסלים בדאדזו משקפים את שלוש הדתות החשובות ביותר בסין: בודהיזם, קונפוציוניזם ודאואיזם.
גילוף הפסלים באתרים שונים בנפת דאדזו התרחש במהלך כמה תקופות:
משנת 650 ועד שנת 891: הפסלים הראשונים גולפו בסלע בדאדזו החל בשנת 650 (שנת שלטונו הראשונה של גָאוֹדְזונְג, קיסר סין השלישי בשושלת טאנג).
תגליפים אלו חקוקים בפני הצוק באתר גְ'ייֵנְשָׁאנְדְזְה (פין-יין Jianshanzi).
במהלך 200 השנים שאחר-כך קם אתר נוסף אחד בלבד של פסלים המגולפים בסלע - במקדש שֶׁנְגְשְׁווֵי (Shengshui).
במשך תקופה זו, שבין תחילת שושלת טאנג למחצית זמן שלטונה לערך, היה הגילוף בסלע נדיר יחסית.
מספרם של כל הכוכים והמקדשים הקטנים שבהם גולפו הפסלים בשני אתרים אלו לא עלה על 20. בסוף תקופה זו חלו שינויים מנהליים באזור.
בשנת 758 הוקמה נפת דאדזו כחלק מנציבות צָ'אנְגְג'וֹאוּ (常州).
ב-885 (השנה בה החלה תקופת גוָאנְג צִ'י בתקופת שלטונו של הקיסר שִׂידְזונְג משושלת טאנג), הועבר מושב נציבות צָ'אנְגְג'וֹאוּ לדאדזו, ומשנה זו ועד 1279 (השנה האחרונה של שושלת סונג הדרומית) שימשה דאדזו כמקום מושבה של הנציבות.
תגליפי הסלע העיקריים נוצרו במהלך ארבע מאות שנים אלו.
משנת 892 ועד שנת 965: בין השנים 874-884 סבלה שושלת טאנג ממרד גדול ששני עשורים מאוחר לכך הביא לסיום שלטונה.
מעמדן של הערים צ'אנגאן הבירה ולואויאנג ירד ואומנים רבים גלו דרומה למרכז השלטוני במערב סיצ'ואן.
בשנת 892 (השנה בה החלה תקופת גִ'ינְג פֿוּ בתקופת שלטונו של הקיסר גָ'אוֹדְזונְג, הקיסר שלפני האחרון בשושלת טאנג), החל וֵיי ג'וּנְגִ'ינְג (Wei Junjing), המושל של הנציבות והמפקד הצבאי לבנות מחנה צבאי בלוֹנְגְגָאנְגְשָׁאן, צפונית למושב הנפה.
במקביל הוא מימן התחלת גילוף פסלים בודהיסטים באתר בֵּיישָׁאן הסמוך.
בעקבות הדוגמה שהציג הלכו בעקבותיו פקידים מהנציבות והנפה, אצילים מקומיים, אנשים רגילים, נזירים ונזירות.
גל היצירה של הפסלים נמשך בין 907 ל-965 (תקופת חמש השושלות ועשר המדינות) ואז פסק בפתאומיות.
משנת 966 ועד שנת 1077: מהתקופה בת יותר מ-100 שנים (בין תקופת שלטונם של הקיסרים טָאידְזוּ ושֶׁנְדְזונְג משושלת סונג הצפונית) לא נתגלה עד היום בנפת דאדזו ולו גם פסל מגולף בסלע אחד.
בתקופה זו התמקדה אמנות הפיסול בפסלי אבן מעוגלים שהוצבו במקדשים.
כך למשל נחשפו במקדש הפעמון הגדול במזרח הנפה יותר מ-100 פסלים כאלו.
כתוצאה מכך החלה מסורת של גילוף פסלים בסלע ב-32 אתרים שבהם גולפו פסלים בודהיסטים ודאואיסטים או פסלים בודהיסטים, דאואיסטים וקונפוציוניסטים.
אתרי גילוף הסלעים בנָאנְשָׁאן (Nanshan) ובשְׁאמֶנְשָׁאן (Shimenshan) ובפגודה של אוצרות רבים בבֵּיישָׁאן נוצרו כולם בתקופה זו.
הפיסול באתר בבֵּיישָׁאן שהחל את הגל הראשון בשנת 892 נמשך על פני יותר מ-250 שנים והסתיים בשנת 1146.
משנת 1174 ועד שנת 1252: בתקופה זו פעל באזור הנזיר הבודהיסטי גָ'אוֹ גְ'ה-פֶנְג (赵智凤 בפין-יין Zhao Zhifeng; נולד 1159).
גָ'אוֹ ראה עצמו כממשיך דרכו של לְיוֹ בֶּנְדְזוּן (פין יין Liu Benzun; 907-855), עמאי בודהיסטי שהפיץ את עיקרי האמונה של הבודהיזם הטנטרי במערב סצ'ואן בשלהי תקופת שושלת טאנג.
במשך יותר מ-70 שנים עבד גָ'אוֹ גְ'ה-פֶנְג באתר באודינגשאן.
הוא גייס תרומות לשם גילוף של למעלה מ-10,000 פסלי בודהה.
מאמציו הובילו להשלמה של מקום פולחן גדול מאבן שהוא האתר היחיד של בודהיזם טנטרי מסוגו בסין.
בתקופתו פסקה פעילות גילוף הפסלים בכל מקום אחר ברחבי הנפה, ואומני הגילוף באבן התקבצו בבאודינגשאן.
מסוף המאה ה-13 עד סוף המאה ה-15: בשלהי המאה ה-13, בהגיע קיצה של שושלת סונג הדרומית חלה הפסקה בגילוף הפסלים בשל המלחמה.
מסוף המאה ה-15 עד סוף המאה ה-19: מסורת גילוף הפסלים התחדשה בסוף המאה ה-15 (תקופת שושלת מינג) והיא נמשכה עד שלהי שושלת צ'ינג.
במשך 500 שנים שבין תחילת המאה ה-15 לסוף המאה ה-19 נבנו 39 אתרי גילוף סלעים.
אף שיש גם כמה יצירות מופת מתקופה זו, מרבית האתרים היו קטנים בשטחם, וכמות הפסלים שגולפו בתקופה זו היא פחות מ-20% מסך הפסלים המגולפים בנפת דאדזו.
אף על פי שבין שלהי המאה ה-13 (סופה של שושלת סונג הדרומית) לאמצע המאה ה-17 (סופה של שושלת מינג) התחוללו שתי מלחמות באזור שבעטיין חרב מנזר אריכות הימים הקדושה בבאודינגשאן והוקם מחדש פעמיים, לא הייתה פגיעה בפסלים, ופרט לתיקונים וחיזוקים קלים נשמרו הפסלים כפי שגולפו בתקופות טאנג וסונג.
ריחוקם של האתרים ובידודם הצילו את האתרים גם במהלך התהפכות שעברו על סין במאה ה-20. אזור זה לא נכבש בידי היפנים במלחמת יפן-סין השנייה וגם המשמרות האדומים, שהיו אחראים לחורבן חלק מאתרי המורשת הסינית במהלך המהפכה התרבותית, לא הגיעו אליו.
האתרים נפתחו לביקור של אזרחים סיניים ב-1961, ומ-1980 הותר גם לתיירים זרים לבקר במקום.
ב-1999 נבחרו חמישה אתרים בנפת דאדזו כאתר מורשת עולמית, כאשר שניים מתוכם: באודינגשאן וביישאן הפכו בעקבות כך לאתרי תיירות פופולריים.
אתר בֵּיישָׁאן (北山, פין-יין beishan, מילולית "הגבעה הצפונית") שוכן על פסגת גבעה בגובה של 545 מטרים מעל פני הים, כ-1.5 קילומטרים מהעיירה דאדזו (הקרויה גם לונְגגָאנְג), מקום מושב הנפה.
לאורך קטע ברוחב של 300 מטרים שגובהו נע בין 7 ל-10 מטרים פזורים קרוב ל-10,000 פסלים ב-264 כוכים חצובים.
כמו כן יש באתר שמונה עמודים מגולפים שבהם חקוקות כתבים בודהיסטיים.
לשם תיעוד מחולק האתר ל-290 כוכים ממוספרים, מ-1 עד 100 בקטע הצפוני ומ-101 ועד 290 בקטע הדרומי.
הפסלים באתר זה גולפו בין השנים 892 ל-1162, והם משקפים את ההתפתחות והשינוי באמונה הבודהיסטית ובתרבות הסינית במשך 270 שנים אלו.
בסך הכול מונים החוקרים 51 נושאים שונים בהם עוסקים הפסלים.
למעלה ממחצית הפסלים עוסקים בבודהיזם הטנטרי.
נושאים אחרים הם מתוך הסוחאוותי והשילוש, נושאים שהיו פופולריים בין הסינים בתקופה זו.
בתקופה הראשונה של גילוף הפסלים באתר - סוף המאה התשיעית (שלהי תקופת שושלת טאנג) – היה הנושא העיקרי גואן יין, הגרסה הסינית של הבודהיסטווה אוולוקיטשוורה, בדרך כלל לצד בודהיסטווה נוסף או מקבלת הדרכה מאמיטאבהה.
דוגמאות מייצגות לתקופה זו מצויות בכוך מספר 9 - פסלה של גואן-יין בעלת אלף הידיים, ובכוך מספר 52 - פסלו של אמיטאבהה.
הכוך העשיר מתקופה זו כוך 245, ובו סיפור סוטרה אמיטאבהה, כולל 539 דמויות.
הפסלים מתקופה זו שמנמנים והבגדים אותם הם לובשים מתאימים לסגנון תקופה זו.
כמות הפסלים מהתקופה השנייה של גילוף הפסלים באתר – אמצע המאה העשירית (תקופת חמש השושלות) - היא הגדולה ביותר, למעלה משליש הפסלים באתר, והיא כמות הפסלים הגדולה ביותר שגולפה בסין בתקופה זו.
הפסלים מייצגים את סגנון המעבר שבין תקופת שושלת טאנג לתקופת שושלת סונג.
דמויות שמנמנות בסגנון שושלת טאנג מצויות לצד דמויות דקות וגבוהות.
הבגדים אותם עוטים הפסלים הם בסגנון שושלת טאנג, אבל ארשת פניהם של הפסלים היא ללא ספק בסגנון שושלת סונג.
הנושאים בהם עוסקים הפסלים מתקופה זה כוללים את המוטיבים של התקופה הקודמת שאליהם נוספים נושאים כדוגמת ה"סוטרה של אומן הריפוי" (בכוך מספר 281) או "עמוד הסוטרה".
הפסלים מהתקופה שבין שלהי המאה העשירית ואמצע המאה ה-12 (תקופת שושלת סונג) עוסקים במגוון נושאים, אבל הדמות העיקרית מתקופה זו היא שוב גְווָאן-יִין.
היא מופיעה למשל בכוך מספר 125 (גְווָאן-יִין עם מחרוזת התפילה), בכוכים מספר 113 ו-133 (גְווָאן-יִין צופה בהשתקפות הירח במים) ובכוך 180 (13 ההתגלמויות של גְווָאן-יִין).
הפסלים בכוך מספר 136 (מערת גלגל התפילה) הם דוגמה להתפתחות סגנון הפיסול בתקופת סונג: כל פסל מייצג דמות בעלת אישיות מובחנת, הלבושה באלגנטיות והמקושטת בשרשרות של ירקן ופנינים.
בנוסף לפסלים יש באתר אסטלות אבן ובהם כתובות והקדשות בעלות חשיבות היסטורית.
בהן, הכתובת המקורית של מקים האתר, וֵיי ג'וּנְגִ'ינְג, ו-22 הפרקים של ספר "כיבוד ההורים", שעל פי ההיסטוריונים זוהי הדוגמה היחידה בעולם מסוגה.
אתר בָּאודִינְגְשָׁאן (宝顶山, פין-יין Baodingshan, מילולית "גבעת פסגת האוצר") שוכן על גבעה בגובה של 527 מטרים מעל פני הים, כ-15 קילומטרים צפונית מזרחית לעיירה דאדזו.
האתר נבנה כאתר טקסי של הבודהיזם הטנטרי במשך 70 שנים, בין 1174 ל-1252, על פי תוכניתו של הנזיר הבודהיסטי גָ'אוֹ גְ'ה-פֶנְג.
פסליהם של גָ'אוֹ גְ'ה-פֶנְג, ושל מדריכו הרוחני, לְיוֹ בֶּנְדְזוּן, מפוזרים ב-20 מקומות שונים באתר.
באתר קרוב ל-10,000 פסלים בשני אתרי משנה: דָאפֿוֹוָאן ושְׂיָאופֿוֹוָאן הבנויים סביב מנזר אריכות הימים הקדושה.
המנזר שנבנה במקור על ידי גָ'אוֹ גְ'אָפֶנְג נשרף פעמיים (בתקופות שושלות יואן ומינג) ונבנה כל פעם מחדש (בתקופות שושלות מינג וצ'ינג).
מבנה המנזר כיום הוא מתקופת שושלת צ'ינג, וכולל מספר אולמות בשטח כולל של 1,630 מ"ר.
אתר המשנה אך המרשים ביותר בכל רחבי דאדזו, הוא דָאפֿוֹוָאן (Dafowan מילולית "עיקול בודהה הגדול"), האזור החיצוני של אתר באודינגשאן שנועד להטפה למאמינים.
האתר הוא עמק בצורת פרסה במורד משמאל למנזר.
קיר הסלע משתרע לאורך של כ-500 מטרים וגובהו בין 8 ל-25 מטרים.
הפסלים מחולקים ל-31 תמונות קבוצתיות הכוללות, בין השאר, את: "גלגל החיים", "שלושת החכמים של אסכולת חְווָאיֵן", "גְווָאן-יִין בעלת אלף הידיים", "הסבל מלידה, הזדקנות, מחלה ומוות", "בודהה שקיאמוני נכנס לנירוואנה", "המלך הטווס", "סוטרת אהבת ההורים", "הגיהנום", "האתר הטקסי של לְיוֹ בֶּנְדְזוּן", "תאואים ורועים", "מערת ההארה השלמה" ו"בודהה בנירוואנה".
הפסלים השקיעו מאמץ רב בניסיון לחקות תמונות מהחיים ולהטיף לאמונה נכונה.
בתמונת "התאואים והרועים" המשתרעת לאורך של 30 מטרים יש, מלבד עשרת התאואים הרועים באחו ועשרת הרועים המטפלים בהם, יערות, מעיינות שופעים ועננים בתנועה בשמים.
התמונות הממשילות את התאו ללב הרועה, מדגימות את הלב של לא מאמין עם השור הפרוע ועד למאמין האדוק עם השור הכנוע.
ב"סוטרת אהבת הורים" מוצגות אפיזודות מחיי היומיום כדוגמת תפילה בבקשה להרות, הריון, לידה, נישואים ולוויה.
בתמונת "השיכורים" מציגים את האסון שבשכרות, כאשר אב שתוי אינו מזהה את בנו או הבעל השתוי שאינו מכיר את אשתו.
בתמונת בית המשפט יושבים השופטים למעלה ומתחתם כל העונשים המצפים למי שנחרץ דינו ונגזר עליו להיענש בגיהנום.
אתר המשנה שְׂיָאופֿוֹוָאן (Xiaofowan מילולית "עיקול בודהה הקטן") הוא האזור הפנימי של אתר באודינגשאן ונועד עבור הבודהיסטים האדוקים שמטרתם להפוך לנזירים או לנזירות.
האתר שוכן מימין למנזר כשהשער אליו פונה לצפון.
ביצירת התמונות הקבוצתיות המגולפות הושם דגש רב על התסדיר של הדמויות, על הסדרת הניקוז והתאורה הטבעית, על יצירת תומכות לפסלים שיראו כחלק מהפסל ועל מתן פרספקטיבה לתמונה המגולפת:
בתמונת "תשעת הדרקונים הרוחצים את הנסיך" השתמש מתכנן התמונה במעיין טבעי בצוק כך שמלועו של הדרקון המרכזי נפלטים מים הרוחצים את פסל הנסיך, וכך נוסף נופך של חיות לפסלים המגולפים.
במערת "ההארה המלאה" נעשה שימוש בצוהר בגג המערה על מנת להטיל אור למרכז המערה וליצור ניגוד בין האור לקירות החשוכים.
"שלושת החכמים של אסכולת חְווָאיֵן" (באנגלית Three Worthies of Huayan) הם שלושה פסלים גדולים של מנג'ושרי (בודהיסטווה הקשור לחוכמה), ואירוקאנה (הבודהה השמימי) וסמאנטבהאדרה (בודהיסטווה הקשור למדיטציה) העומדים כשהם מוטים קדימה, כשכל אחד מהם אוחז חפץ בידיו.
בולטת במיוחד דמותו של מנג'ושרי האוחז פגודת אבן שמשקלה מוערך בלמעלה מחצי טון.
את התמיכה למשקל מספקת גלימת האבן המשתלשלת מידיו (ובפועל תומכת בהן) של בגד הקאסייה אותו הוא לובש.
פסלה של גְווָאן-יִין כאלת הרחמים בעלת אלף הזרועות כולל בפועל 1,007 זרועות, שכל אחת מפוסלת בצורה שונה וביחד הן יוצרות תצורת זנב טווס.
דמותו של בודהה (כשקיאמוני) הנכנס לנירוואנה הוא פסל שוכב באורך של 31 מטרים, כשרק חלק העליון של הגוף גלוי.
הקומפוזיציה נועדה לרמוז על יופי חבוי מעבר למה שהעין רואה, יישום של רעיון ביטוי האינסוף באמצעות הסופי בציורי הנוף הסיניים.
קטע שנועד להבעית את המאמינים מתאר 18 סצנות מהגיהנום.
בהן יצורים בעלי ראשי שוורים או סוסים מענים את החוטאים בפגיונות, בגלגלים משוננים, בשמן רותח, בקרח מקפיא, וטבילה באמבט מלא צואה.
מלבד הפסלים המגולפים יש במקום 16 אסטלות אבן עליהן חקוקות כתובות בעלות חשיבות היסטורית.
בולטת בהן האסטלה על חייו של לְיוֹ בֶּנְדְזוּן, שהכתובת עליה נחקקה בין 1174 ל-1252.
אתר נָאנְשָׁאן (南山, פין-יין Nanshan, מילולית "הגבעה הדרומית") שוכן על גבעה בגובה של 514 מטרים מעל פני הים, כ-2 קילומטרים דרומית לעיירה דאדזו.
האתר נבנה כאתר טאואיסטי במשך 31 שנים, בין 1131 ל-1162. אורכו של הקטע המפוסל 86 מטרים וגובהו בין 3.5 מטרים ל-10.2. הפסלים שוכנים בחמישה כוכים ומחולקים ל-15 קבוצות מסופררות.
הקבוצות העיקריות הן "מערת השילוש הדאואיסטי", "כוך שלוש הקדושות", "מערת דרקון האבן", ו"כוך הקיסר גֶ'ן ווּ".
אתר נאנשאן מכיל את מספר הפסלים הרב ביותר מבין חמשת אתרי הפיסול באבן המוקדשים לדאואיזם שנשמרו עד ימינו בסין.
זהו גם האתר עם הריכוז הגדול ביותר והשלם ביותר מבחינת ההתייחסות לפנתאון האלים הדאואיסטים.
מעבר לפן האסתטי יש לאתר זה גם חשיבות היסטורית.
כך לדוגמה, בכוך השילוש הדאואיסטי יש 421 פסלים כאשר השילוש הטהור (三清) במרכז וארבעת הקיסרים, עוזריהם ומשרתיהם מסביבם.
כוך זה מהווה עדות חיה לעובדה ההיסטורית שבמאה ה-12 התפתחה האמונה הדאואיסטית מסגידה לאדון העליון ושלושת הפקידים לאמונה בשילוש הטהור וארבעת הקיסרים.
יש באתר נאנשאן 28 כתובות ואסטלות, כשבולטת בהן אסטלה ובה תיאור סעודת פרידה שערך חֶה גוָאנְגְגֶ'ן (He Guangzhen) למושל הנפה וָאנְג מֶנְגְיִין (Wang Mengyin) ב-1250, תקופה שבה חלקה הצפוני של סין כבר נשלט בידי המונגולים.
לאסטלה זו חשיבות בתיאור המצב ההיסטורי, הפוליטי והחברתי במזרח סצ'ואן בתקופה זו, כ-30 שנים לפני שגם חלק זה של סין נפל לידי המונגולים.
אתר שְׁגְ'ווָאנְשָׁאן (石篆山, פין-יין Shizhuanshan, מילולית "גבעת ניחוח האבן") שוכן על גבעה בגובה של 44 מטרים מעל פני הים, כ-25 קילומטרים דרומית מערבית לעיירה דאדזו.
על פי הרישום באסטלה שנשמרה במקדש פֿוֹחְווֵי (Fohui) האתר נבנה במשך 15 שנים, בין 1082 ל-1096 (תקופת שושלת סונג הצפונית).
אורכו של הקטע המפוסל 130 מטרים וגובהו בין 3 ל-8 מטרים, והפסלים בו מחלוקים לעשר קבוצות.
תגליפי הסלע באתר זה מוקדשים לשלוש הדתות הגדולות של סין.
קופוציוניזם מיוצג במערה מס' שש בדמות המורה קונפוציוס במרכז וסביבו עשרת תלמידיו המפורסמים ביותר.
בודהיזם מיוצג למשל במערה מספר שבע בדמות השילוש של בודהה (טריקאיה), ודאואיזם מיוצג במערה מספר שמונה בדמות לאו דזה, לו מיוחס ייסוד הדאואיזם, היושב במרכז ושבעת אנשי האמת ושליטי החוק משני צדדיו.
על פי הרשומות הידועות הוכנו הפסלים בשלוש המערות במימונו של יֵן שׂוּ'ן, בעל אחוזה מקומי ובתכננו ובהשגחתו של הפסל וֶן וֵייגְ'ייֵן.
אתר שְׁמֶנְשָׁאן (石门山, פין-יין Shimenshan) שוכן על גבעה בגובה של 374 מטרים מעל פני הים, כ-20 קילומטרים מזרחית לעיירה דאדזו.
האתר נבנה במשך כ-60 שנים, בין 1094 ל-1151 (משלהי תקופת סונג הצפונית לתחילת תקופת שושלת סונג הדרומית).
אורכו של הקטע המפוסל 72 מטרים וגובהו בין 3 ל-5 מטרים, והפסלים בו מחולקים לשש-עשרה קבוצות, הכוללות 12 כוכים של פסלים.
בנוסף, יש כ-20 כתובות הצמודות לפסלים, 8 אסטלות והקדשות, ו-8 כתובות המתארות את תהליך התחזוקה ושימור האתר.
מרבית הפסלים באתר קשורים לדאואיזם ומיעוטם לבודהיזם.
בין הפסלים הדאואיסטים: בכוך מספר שניים נמצאים פסלם של האל הרואה למרחק (תוך הדגשה של העיניים), והאל השומע למרחקים (תוך הדגשת האוזניים).
בכוך מספר שבע נמצא פסלו של האל בעל הרגל האחת כשהוא עומד על גלגל האש והרוח.
כוך מספר 12 מוקדש לאל ולאלה של הר טאי ובו 98 פסלים, כשבמרכז דמותם של אל הר טאי והאלה שׁוּ מִינְג.
הדגש על שני אלו מעיד על מעמדה הגבוה של משפחת האלים של הר טאי בפנתאון הדאואיסטי בין המאה העשירית למאה ה-13. הפסלים הקשורים לבודהיזם כוללים את אומן הריפוי, את אלת החמלה גְווָאן-יִין צופה בהשתקפות הירח במים, את שקיאמוני ואת מאיוראסאנה – המלך הטווס.
תגלת-פלאסר השני (באכדית: Tukultī-apil-Ešarra תוקולתי-אפיל-אשארה) היה מלך אשור.
הוא מלך בין השנים 967 לפנה"ס ועד שנת 935 לפנה"ס.
הוא עלה לשלטון לאחר מות אביו המלך אשור-ראש-אישי השני (Ashur-resh-ishi II).
לאחר מותו ירש אותו בנו המלך אשור-דן השני.
תגלית השנה היא תחרות יופי בישראל שנערכה בקרב דוגמניות, ואורגנה על ידי מגזין ראש 1, לאישה וסוכנות לוק.
רבות מן הדוגמניות הידועות והמצליחות בישראל החלו את דרכן בתחרות זו.
ב-1993 שודרה התחרות לראשונה בשידור חי בערוץ 2.
2002 – ליאל דניר ואביב יגיל
2002 – סנדי בר ואיל קיציס
מתמודדות נוספות בתחרות תגלית השנה הן מלכות היופי, לינור אברג'יל ונירית בקשי, וגם הדוגמנית שרי גבעתי.
היו שנים שגם בנים התמודדו בתחרות.
תגלית גלי הכבידה התרחשה ב-14 בספטמבר 2015, והייתה הגילוי הישיר הראשון אי פעם של גלי כבידה.
התגלית היא אחד האישושים החשובים של תורת היחסות הכללית, ויש הרואים בה את אחת התגליות החשובות בפיזיקה אי פעם, ולפחות את התגלית החשובה ביותר במאה ה-21. הגלים נקלטו בשני הגלאים של הפרויקט לגילוי גלי הכבידה, LIGO, לאחר כ-25 שנים של ניסיונות.
האירוע דווח לראשונה על ידי ראשי פרויקט LIGO, פרויקט Virgo, והקרן הלאומית למדע ב-11 בפברואר 2016, לאחר ארבעה חודשים של בדיקות יסודיות של המידע, שנדרשו כדי להגיע לרמת וודאות גבוהה.
אלברט איינשטיין חזה את אפשרות קיומם של גלי כבידה לראשונה ב-1916, בעקבות תורת היחסות הכללית שהגה ב-1915. אמנם, כעבור עשרים שנה איינשטיין חזר בו מהתחזית, וביקש לפרסם מאמר המסביר שגלי כבידה אינם אפשריים.
הוא הגיע למסקנה הזו על בסיס חישובים, שהראו שהנחותיו מובילות לנקודות סינגולריות, כלומר: לערכים אינסופיים של אורך וזמן.
איינשטיין שלח את המאמר ב-1936 למגזין Physical Review, והמאמר נשלח לביקורת עמיתים, כמקובל.
מעריך אנונימי (כיום ידוע שהיה זה הפיזיקאי הווארד רוברטסון ) כתב ביקורת שלילית, בהצביעו על טעויות בחישובים.
איינשטיין, שכנראה לא היה רגיל לביקורת על מאמריו - הודיע שיפרסם את המאמר באכסניה אחרת (המגזין של מכון פרנקלין).
הוא מעולם לא שלח מאמרים נוספים ל-Physical Review.
אולם, עוד לפני מועד הפרסום, איינשטיין נוכח בעצמו בטעותו, והמאמר נגנז.
בדומה לגל אלקטרומגנטי, שמקורו בגוף טעון במטען חשמלי שנע באופן מחזורי (לרוב כמתנד הרמוני) - מקורם של גלי הכבידה הוא בגוף מסיבי שנע במרחב באופן מחזורי.
על פי תורת היחסות הכללית, גוף מסיבי "מעוות" את המרחב-זמן שסביבו, כך שהגאומטריה שלו משתנה, והמרחב מתעקם.
גוף מסיבי מאוד עשוי לנוע במרחב באופן שיש בו מחזוריות כלשהי (למשל: אם הוא חלק ממערכת בינארית של שתי מסות כבדות, המסתובבות סביב מרכז המסה המשותף שלהן - במקרה זה, המחזור הוא תקופת הסיבוב).
גוף כזה גורם לעיוות שמשתנה באופן מחזורי, כלומר ל"הפרעה" בגאומטריה של המרחב-זמן.
באופן דומה לגל אלקטרומגנטי, הפרעה זו מתפשטת במרחב בצורת גל.
כשם שמשוואות מקסוול מחייבות שהפרעה בשדה האלקטרומגנטי (שהיא הגל האלקטרומגנטי) תתפשט במהירות האור (תוצאה שנובעת מהפרמאביליות וממקדם דיאלקטרי של הריק, שהם קבועים אוניברסליים), כך גם משוואות תורת היחסות הכללית מחייבות, שגל הכבידה יתפשט באותה מהירות.
באופן רגיל, גלי כבידה הנוצרים מתנועה מחזורית של גופים קוסמיים הם חלשים במידה שלא ניתנת לגילוי גם במכשירים רגישים מאוד.
אולם בזכות המסה העצומה של גופים מסוימים הפולטים גלי כבידה (עד לאחרונה התגלו גלי כבידה רק מחורים שחורים וכוכבי נייטרונים), ובגלל זמן המחזור הקצר (פחות משנייה אחת, בניגוד לחודשים ושנים) - במקרים אלה נוצרים לראשונה התנאים לגילוי ודאי של גלי כבידה.
הרעיון בדבר העיקום של המרחב-זמן סביב גופים מסיביים קיבל אישוש כבר ב-1915, כאשר תורת היחסות הכללית שפרסם איינשטיין הצליחה להסביר, בין היתר, מדוע מסלולו האליפטי של כוכב חמה חג סביב השמש.
איינשטיין הציע אישוש נוסף, כשטען שקרן אור מכוכב רחוק שתעבור בקרבת השמש בדרכה אל הארץ, תתכופף ותסטה מן הקו הישר.
הוא חישב את מידת הסטיה, והציע למדוד את הניבוי בעת ליקוי החמה שהתרחש ב-1914. המדידה לא התבצעה בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עובדה זו פעלה לטובת איינשטיין, מפני שהחישוב שלו היה שגוי.
איינשטיין תיקן את חישוביו, והניבוי המתוקן קיבל אישוש במדידה שהתבצעה בעת ליקוי החמה של 1919 .
ג'וזף ובר בנה מתקן הכולל גלילי מתכת, שאמורים להתנועע בתנועה הרמונית כאשר גל כבידה עובד דרכם.
בשנת 1968 הוא דיווח שגילה גל כבידה, אולם נראה שהוא טעה בחישוביו, וכן שלא הביא בחשבון רעידות כתוצאה מרעש מכני.
ניסיונות אחרים נעשו בגלאי באיטליה, ובגלאי באוניברסיטת ליידן בהולנד.
ניסיונות אלה לא הניבו תוצאות.
בישראל, ניסה הפיזיקאי דרור שדה לגלות גלי כבידה, במחקר שביצע במערות בערבה, אולם ללא הצלחה.
ב-1974 התקבלה עדות בלתי ישירה לקיומם של גלי כבידה.
הפיזיקאים ראסל אלן הולס וג'וזף הוטון טיילור גילו את הפולסר הבינארי , הראשון שהתגלה, גילוי שזיכה אותם בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1993. תורת היחסות הכללית סיפקה ניבוי, שהפולסר יפלוט גלי כבידה, ושאובדן האנרגיה הכרוך בכך יגרום להקטנה של רדיוס הסיבוב של הפולסר.
הקטנת הרדיוס גורמת להסחה לאדום של האותות, בשיעור שניתן לחישוב.
מדידות של שינויים קטנים בזמני ההגעה של האותות מהפולסר, ושל ההסחה לאדום, התאימו היטב לניבוי.
אף על פי שזו עדות בלתי-ישירה, הרי שזו הייתה העדות היחידה לקיומם של גלי כבידה, עד התגלית בגלאים של LIGO.
גלאי בשם שנמצא בקוטב הדרומי נבנה כדי לחקור את קרינת הרקע הקוסמית.
ב-17 במרץ 2014 דיווחו אנשי הפרויקט כי גילו עדות לגלי כבידה שנוצרו בעת האינפלציה קוסמית, מיד לאחר המפץ הגדול.
אופי העדות היה קיטוב שנוצר בקרינת הרקע, כתוצאה מגלי הכבידה, ובכך אמורה הייתה התגלית להיות עדות בלתי ישירה.
אולם שלושה חדשים לאחר מכן, דווח כי בדיקות לאימות התגלית גילו סבירות גבוהה שמקור האות אינו גלי כבידה, אלא באבק בין-כוכבי.
עד תגלית גלי הכבידה ב-2015, הם מעולם לא התגלו באופן ישיר, משום שעוצמתם חלשה מאוד.
גלי כבידה משמעותיים נוצרים רק מגופים מסיביים מאוד, דוגמת חור שחור.
גם אז, דרושים גלאים בעלי רגישות יוצאת דופן כדי לגלותם, ולהפריד את השפעתם מתוך רעש הרקע שנובע ממקורות רבים, ובהם תנודות של הסביבה (למשל: תזוזות של הקרקע, שהן גדולות בהרבה סדרי-גודל מאשר האות הנמדד).
כדי לגלות גלי כבידה, יש צורך בציוד מדידה שמסוגל למדוד תזוזות (למשל של קרני לייזר) בסדר גודל של מטר, כלומר קטנות פי 1,000 ויותר מקוטר של פרוטון.
פרויקט LIGO הוא הראשון שהעמיד ציוד מדידה בדיוק הדרוש, ושהצליח להבחין באות שכזה, ובמידה מספקת של ודאות.
הגלאים של LIGO פועלים בשיטת האינטרפרומטריה.
כל אחד מהגלאים הוא אינטרפרומטר מטיפוס מייקלסון, שבנוי משני צינורות ניצבים זה לזה, שניהם מונחים על הקרקע, באורך של 4 קילומטר האחד.
קרן לייזר מפוצלת לשתי קרניים, באמצעות מראה חצי-שקופה, המוצבת בזווית של 45 מעלות לקרן הראשונית.
כך מתקבלות שתי קרניים קוהרנטיות, המאונכות זו לזו, וכל אחת מכוונת לאחד מהצינורות.
בקצה של כל צינור מוצבת מראה בעלת כיוננון עדין, כך שהקרניים נעות בתוך הצינורות הלוך ושוב כ-400 פעמים, ואז נפגשות שתי הקרניים בתוך החיישן, ועוברות התאבכות (Interference).
במצב "שקט" (כלומר בהיעדר גל כבידה), ההתאבכות היא בונה.
כשגל כבידה עובד דרך ההתקן, המרחב-זמן מתעוות (ויחד עמו כדור הארץ כולו, כולל הצינורות), כך שהמרחקים שעוברות הקרניים משתנים, וכך גם פרקי-זמן המעבר, והשינוי בכל כיוון הוא במידה שונה, וגם תלוי בזמן.
על כן, ההתאבכות במקרה זה איננה בונה, ומידת הסטיה הזעירה מהתאבכות בונה - ניתנת למדידה.
מידת הסבירות שהתצפית באירוע הזה אכן מבססת את קיומם של גלי כבידה, נחשבת לגבוהה מאוד, וזאת בהתבסס על שורה של היבטים בלתי-תלויים שיפורטו להלן.
החתימה של האירוע הזה, כפי שהיא מתבטאת בצורת הגל שהתגלה, תואמת היטב למודל התאורטי שנובע מתורות היחסות הכללית.
גם עובדה זו מחזקת את אמינות הגילוי.
על פי ההשערה, גלי הכבידה שנמדדו היו תוצאה של התאחדות של שני חורים שחורים, שכל אחד מהם בעל מסה של כ-30 מסות שמש, וקוטר של כ-150 ק"מ.
הגופים הללו הקיפו מרכז מסה משותף (בדומה לפולסר בינארי), אולם במקרה הזה הם התקרבו זה לזה עד שהתאחדו לחור שחור אחד.
האות שנקלט בעת התגלית מתאים למאורע הספציפי, על פי התאוריה, במספר היבטים:
תנועתם הספירלית של שני הגופים סביב מרכזם המשותף יצרה סדרה של גלי כבידה, בתדירות הולכת וגדלה ובעוצמה (אמפליטודה) הולכת וגדלה, ככל שהגופים התקרבו זה לזה.
המשוואות של תורת היחסות הכללית ניבאו שהאות המתקבל יהיה, בהתאם לכך, הרמוני עם תדירות ועוצמה שהולכות וגדלות, עד רגע ההתנגשות.
מתוך מדידת התדירות של האות בכל רגע, ניתן להעריך את המסות של שני הגופים, ומכך לקבל ניבוי של התאוריה לצורה המדויקת הצפויה של האות.
התדירות והעוצמה בכל רגע, וכן משך האות (0.2 שניות) מתאימים היטב לניבוי התאורטי.
עוצמת הגל הגיעה לשיא עם ההתאחדות של שני הגופים לחור שחור יחיד.
עם האיחוד, נוצר חור שחור שנשאר במנוחה, ועל כן התפשטות גלי הכבידה נפסקה, והאות שכך והתאפס.
כתוצאה מהפליטה של גלי הכבידה, המסה של הגוף המאוחד קטנה מאשר סכום המסות של שני הגופים המקוריים - ההפרש הוא כ-3 מסות שמש.
גם נתון זה מתאים לניבוי התאורטי.
מתוך מדידת העוצמה של האות, ניתן להעריך את המרחק שעברו הגלים ממקום ההתנגשות - כ-1.3 מיליארד שנות אור.
האות חלף דרך כדור הארץ, ונקלט בשני הגלאים, המרוחקים 3,002 ק"מ זה מזה, בהפרש של 7 מילי-שניות.
נתון זה איפשר להעריך באופן גס את הכיוון ממנו הגיעו הגלים - מהאזור ה"דרומי" של היקום, בכיוון הכללי של ענני מגלן.
חתימות האותות בשני הגלאים דומות מאוד זו לזו.
ביום ההכרזה על התגלית, 11 בפברואר 2016, פורסם על כך מאמר ב-Physical Review Letters, הוא המגזין שאליו שלח איינשטיין את המאמר שבו שלל את קיומם של גלי הכבידה.
גילויים נוספים של גלי כבידה
מאז התגלית נרשמו מספר אירועים נוספים של גילוי גלי כבידה.
ב-15 ביוני 2016, הודיעו מדעני LIGO שהם הצליחו לזהות גלי כבידה בפעם השנייה.
גם באירוע הזה נוצרו הגלים בעקבות מיזוג של שני חורים שחורים, בעלי מסות של 14.2 מסות שמש ו-7.5 מסות שמש, במרחק של 1.4 מיליארד שנות אור.
ב-17 באוגוסט 2017 נקלטו במקומות שונים בעולם עקבות של אירוע, שזוהה על ידי המדענים כהתנגשות של שני כוכבי נייטרונים, והיווצרותו של חור שחור.
הממצאים כללו גילוי גלי כבידה בגלאים של LIGO ושל Virgo, אולם הפעם התלוו להם ממצאים מסוגים אחרים, שהתגלו במכשירים אחרים באופן בלתי-תלוי, ועל כן מעניקים לתאוריה תוספת של אישוש.
ממצאים אלה הופיעו כקרינה אלקטרומגנטית בתדירויות שונות, כולל אור נראה; על פי הדיווחים והמאמרים שפורסמו בעקבותיהם, הפרופיל של הקרינה הנוספת שנצפתה תואם היטב את המצופה מהמאפיינים הספציפיים של התנגשות בין שני כוכבי נייטרונים, הדרושה ליצירתם של גלי הכבידה המסוימים שהתגלו באירוע הזה.
ב-26 באפריל 2019 התגלה אות מאירוע, שעל פי ההשערה היה אות ראשון אי-פעם מהתנגשות בין כוכב ניטרונים לבין חור שחור.
אולם האות היה חלש מכדי לקבוע זאת באופן מובהק.
ב-14 באוגוסט 2019 התקבל אות, שניתן היה לראשונה לקבוע, שמקורו הוא בהתנגשות בין חור שחור קטן (שמסתו כ-5 מסות-שמש) לבין כוכב ניטרונים גדול.
ההתנגשות אירעה במרחק של כ-900 מיליון שנות-אור מכדור הארץ.
פיזיקאים טוענים כי התגלית היא פתח להתבוננות חדשה לגמרי על היקום, ובפרט כדי לסייע בגיבושה של תורת כבידה קוונטית.
גלי כבידה עשויים לספק מידע על גופים קוסמיים שאינם פולטים כמעט קרינה אלקטרומגנטית, כגון חורים שחורים וכוכבי נייטרונים.
מידע כזה עשוי להרחיב מאוד את מעט הידע הקיים, נכון ל-2017, על שדות כבידה חזקים, ואף ייתכן שניתן יהיה למפות את היקום, או אזורים מצומצמים בו, באמצעות גלי כבידה.
כמו כן, פיזיקאים רבים מקווים שמחקר גלי כבידה יאפשר לתאר תיאור מתקדם יותר של האופן בו כבידה פועלת, נושא שבו יש פער מרכזי בין תורת היחסות לבין תורת הקוונטים.
על פי הידוע כיום (2018), יסודות כבדים מברזל (שמספרו האטומי 26) אינם נוצרים בהיתוך גרעיני בליבות של כוכבים, ולמעשה האופן שבו הם נוצרים עדיין לא ברור באופן מספק.
תצפיות על האירועים שיצרו את גלי הכבידה שהתגלו לאחרונה, וניתוח של אותות אלקטרומגנטיים שמוסיפים להגיע ממקום האירוע מספר ימים לאחריו, מהווים כר פורה למחקרים חדשים רבים, ולניסיונות אישוש של תאוריות על אופן היווצרותם של יסודות כבדים.
ב-3 באוקטובר 2017 הודיעה ועדת פרס נובל על הענקת פרס נובל לפיזיקה לריינר וייס (ממציא הגלאי האינטרפרומטרי), לבארי בריש (החוקר הראשי של פרויקט LIGO מתחילתו, ומנהלו ב-20 השנים האחרונות), ולקיפ תורן (ממקימי הפרויקט, שהוביל ותרם להיבטים התאורטיים והיישומיים שלו).
זאת הפעם הראשונה שפרס נובל בתחומים המדעיים (פיזיקה, כימיה וכן פיזיולוגיה או רפואה) מוענק בתוך פרק זמן כה קצר מרגע התגלית שעליה הוא מוענק (במקרה הנוכחי בתוך פחות משנתיים מרגע התגלית).
בדרך כלל הפרסים בתחומים המדעיים מוענקים עשרות שנים לאחר התגלית.
אישוש לחוק השטח של הוקינג
ב-1 ביולי 2021 פרסמה קבוצת חוקרים מאמר בכתב העת Physical Review Letters, שמדווח על חישוב המבוסס על התגלית המקורית של גלי הכבידה, GW150914. החישוב מהווה את האישוש התצפיתי הראשון לתאוריה שפיתח סטיבן הוקינג ב-1971 אודות האפשרות של חור שחור לפלוט קרינה.
התאוריה של הוקינג טוענת בין השאר, ששטחו של אופק האירועים של חור שחור יכול רק לגדול - תחזית שזכתה לשם "חוק שטח אופק האירועים של הוקינג" .
התאוריה קשורה לעובדה שבפרק זמן ארוך מאד, חור שחור פולט קרינה (הידועה כקרינת הוקינג), ובדומה ל, פליטת הקרינה גורמת לשטחו של אופק האירועים לגדול ולעולם לא לקטון.
התאוריה הוכחה מאז באופן מתמטי, אך מעולם לא זכתה לביסוס בתצפית.
בעת הגילוי הראשון של גלי הכבידה, לא הייתה קיימת טכניקה לשימוש באות שהתקבל בגלאי, כדי לחשב את השטחים של אופק האירועים של שני חורים שחורים, ושל החור השחור שנוצר כתוצאה מאיחודם.