tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דה לה בלנקה לונה הוא בעצם סנסון קאראסקו, שאתו הוא התמודד בחלקה הראשון של היצירה.
כעבור שלושה ימים, שבהם דון קיחוטה שוהה במיטתו, הוא ונושא כליו חוזרים לכפרם.
בדרך אליו, הם סובלים מרדיפות ומלעגן של הדמויות שליוו אותם במסעם.
בסופו של דבר, דון קיחוטה הולך לעולמו, כשהוא כולו צער על חורבן עולמו.
אף על פי שבתודעה הציבורית נחקקו עלילות דון קישוט כסיפור הרפתקאות היתולי, הרי שמבחינה ספרותית היווה הספר פריצת דרך.
לדוגמה, בסוגיית יחסי גיבור–מספר–מחבר: ראשית, הסופר מייחס את הספר למספר מחברים בדיוניים.
בנוסף, בחלק השני דון קישוט עצמו מתייחס לקיומו של החלק הראשון של הספר.
מורכבות ספרותית זו הייתה מהפכנית בזמן פרסום היצירה, וגם בימינו היא נחשבת להישג מרשים.
דון קישוט כתוב בפרוזה, שבה משולבים קטעי שירה בורלסקיים בעיקרם.
בשל היותו יצירה ארוכה, סרוונטס שילב ביצירתו סיכומי-ביניים בעלי תובנות עמוקות.
הוא מנגיד בין האידיאל למציאותי, הן מהבחינה הסגנונית והן בשימוש בשפה על שלל משלביה.
למעשה סרוונטס נותן במה לבני כל שכבות החברה.
בעזרת שפה מדוברת, הוא יוצר דיאלוג בין זוגות של אנשים, בעלי גישה קוטבית על החיים; כשכל אחד מהם מביע את הריאליה שלו מנקודת מבטו האישית.
סרוונטס עורך היפוך תפקידים; ובסוף היצירה דון קיחוטה מקבל סממנים האופייניים לסנשו, ואילו זה הופך למעין דון קישוט.
אף כי ההומור והאירוניה הם מרכיבים קבועים ביצירה, אין הם פוגעים בכבודן של הדמויות.
היצירה מורכבת מסיפורי משנה, שמגוללים בזה אחר זה, תוך שימוש מושכל בקישוריות.
סורוונטס משכיל להשאיר את הקוראים במתח עד ממש לסוף היצירה.
אמנם המחבר מתערב ביצירה, אבל זאת בכדי לציין שאין הוא יוצרה האמיתי, אלא סיד חמד בננגלי או ארכיוני לה מאנצ'ה.
אבל בסופו של דבר הקורא נאלץ להיסחף לתוך היצירה, והופך לדמות ממנה.
דון קישוט מתאפיין בהיותה יצירה פוליפונית: הוא אמנם נכתב בידי סרוונטס בראש ובראשונה למטרות קומיות .
יחד עם זאת, משתלבים בו מרכיבים הדורשים עיון רציני , וכך הוא נתפס במאה הי"ח.
בעקבות עושר הנושאים שבו עוסקת היצירה, עם הזמן, נוספו לה פרשנויות מגוונות במיוחד – לרבות פרספקיביסטית, אקזיסטנציאליסטית, נרטולוגית, סוציאולוגית, אנתרופולוגית, סגנונית, הגותית ועוד.
בין הנושאים שבהם עוסקת היצירה נמנים האידיאל הספרותי, וביקורת על הספרות בת זמנו של סרוונטס; אידיאל האהבה, כפי שהוא משתקף למשל מיחסיהם של דון קיחוטה ודולצינאה; אידיאל מדיני (שלטונו האוטופי של סנשו באי, למשל); ואידיאל הצדק (הרפתקאותיו של אנדרסיו, שייטי הספינה, העצירים וכו').
סרוונטס משתמש באשליות של דון קיחוטה כדי להעיר על מהות המציאות, שהוא מציג כסובייקטיבית.
מספרו עולה כי תפיסותינו של העולם מעוצבות על ידי האמונות והדמיון שלנו.
המציאות של דון קישוט מעוצבת על ידי אמונתו בקוד האבירי ורצונו להפוך לאביר, גם אם בעיני הזולת הוא נראה כשוטה.
בדמיונו, העולם הרגיל סביבו הופך לתחום פנטסטי של הרפתקאות וגבורה.
במקביל, סרוונטס גם חוקר את כוחו של הדמיון.
דמיונו של דון קישוט הוא מה שמניע אותו להגשים את חלומותיו ולצאת להרפתקאותיו.
הוא זה שנותן לו את האומץ להתמודד עם סכנה ולהילחם על מה שהוא מאמין בו.
אף כי דמיונו מוביל אותו לפעמים שולל, זה גם נותן לו תחושה של מטרה ומשמעות.
בסך הכל, דון קיחוטה הוא רומן המעלה על נס את כוחו של הדמיון, תוך שהוא מזהיר מהסכנות שבאיבוד הקשר עם המציאות.
היצירה קוראת לאמץ את דמיוננו ולהשתמש בו כדי להגשים את חלומותינו; תוך מודעות לדרכים שבהן האמונות והתפיסות שלנו יכולות לעצב את הבנתנו את העולם שסביבנו.
הריאליזם אף הוא משחק תפקיד חשוב בדון קישוט עבור סרוונטס.
הרומן נחשב לרוב לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לרומן הריאליסטי, ז'אנר המבקש לייצג את המציאות כפי שהיא, ללא אידיאליזציה או רומנטיזציה.
סרוונטס משתמש בריאליזם בדון קיחוטה כדי לעמת את ההשקפה הרומנטית של אבירות ואבירות שהייתה פופולרית בתקופתו.
הוא מציג את האשליות של דון קיחוטה כאבסורדיות וקומיות, ומדגיש את הניגוד בין השקפתו האידיאלית על העולם לבין מציאות מצבו.
בכך, סרוונטס חושף את הפגמים והמגבלות של הקוד האבירי ומציע שזו לא דרך בת קיימא לחיות בעולם האמיתי.
במקביל, סרוונטס משתמש גם בריאליזם כדי ליצור דיוקן חי ומפורט של החברה הספרדית בתחילת המאה ה-17, הכולל גם סאטירה עליה.
הוא כולל תיאורים של הנוף, האנשים והמנהגים של התקופה, ונותן לקוראים תחושה כיצד נראו החיים בספרד בתקופה זו.
בסך הכל, הריאליזם משחק תפקיד כפול בדון קישוט.
הוא משמש כדי לבקר את ההשקפה הרומנטית של האבירות ולחשוף את הפגמים והמגבלות של תפיסת העולם האידיאלית הזו.
במקביל, הוא משמש ליצירת דיוקן מפורט ומציאותי של החברה הספרדית, המספק לקוראים תחושה כיצד נראו החיים בתקופה זו.
בספרד קיים "נתיב דון קיחוטה" (בספרדית: Ruta de don Quijote)., נתיב תיירות בחבל לה מנצ'ה שאורכו כ-2,000 ק"מ והוא עובר ב-10 מסלולים דרך 148 יישובים.
נתיב זה הוכר ב-2007 כאתר מורשת תרבותי על ידי מועצת אירופה.
בין השחקנים שגילמו את הדמות בעיבודי הרומן לקולנוע ולטלוויזיה: פיודור שאליאפין, פיטר או'טול וג'ון לית'גו.
בסוף שנות השישים החל גדעון זינגר להופיע בתיאטרון באירופה ובברודוויי בתפקיד דון קישוט בהצגה "איש למנשה".
החלק הראשון של "דון קישוט" זכה להצלחה רבה, ובעקבותיה נתפרסם בשנת 1614 ספר בשם "כרך שני של הרפתקאותיו של ההידאלגו החריף דון קישוט דה לה מנצ'ה, המכיל את היציאה השלישית שלו, והוא החלק החמישי של הרפתקאותיו.
נערך על ידי אלונסו פרננדס דה אווליאנדה, יליד טוֹרדסיליאס" הממשיך את עלילותיו.
אמנם היה זה מנהג מקובל באותם ימים לחבר המשכים לספריהם של מחברים אחרים, אלא שאווליאנדה מצא לנכון גם לכתוב הקדמה מעליבה כלפי סרוואנטס, ועובדה זאת המריצה את הסופר הספרדי להשלים את חלקה השני של יצירתו, אשר נכתבה עד השנה ההיא בצורה לא שיטתית.
גם כיוונו של החלק השני השתנה כליל בעקבות "פסבדו קיחוטה" – סרוואנטס החליט כי דון קישוט יפנה לברצלונה במקום לסרגוסה.
בפרקים האחרונים של החלק השני נרמז באופן משעשע לגבי ההמשך של אווליאנדה, וההקדמה הפוגענית שלו אף זכתה לתשובה בהקדמה של סרוואנטס לחלק השני.
חוקרים עשו מאמצים רבים לגלות את זהותו האמיתית של אווליאנדה, אך ללא הצלחה.
כפי הנראה, היה זה כינוי ספרותי.
כבר בתחילת דרכו, דון קיחוטה תורגם לשלל שפות, שבהן נעשו לו גם עיבודים רבים.
הספר זכה לפופולריות רבה בקהל דוברי העברית ובולט מספר התרגומים והעיבודים שנעשו עבור הקוראים הצעירים.
כפל השמות בעברית ליצירה הספרדית ולשמו של גיבורה ("קיחוטה" ו"קישוט") נובעים משינוי היסטורי באופן הגיית השפה הספרדית.
במאה ה-16, עת חובר הספר, נהגתה האות "x" כ-"ש", ועל כן נהגה השם "דון קישוטה", הגייה שנשתמרה בתרגומים לשפות אחרות וממנה שאב ביאליק את השם "דון קישוט".
אולם, ברבות הימים בהמשך אותה המאה התחלפה ההגייה של האות לצליל "ח", ומכאן "דון קיחוטה" בספרדית מודרנית.
תרגומו של ביאליק שימר את הצליל העתיק מתוך התרגום הרוסי, שביסוסו בתרגום הצרפתי ובהתאם להגייתה של שפה זו, בעוד תרגומים מאוחרים יותר מביאים את ההגייה הספרדית המעודכנת.
כמו כן, חזר ביאליק על ההגייה הרוסית של השם (שינוי דומה ניתן למצוא, למשל, בשם העיר והמדינה "מקסיקו").
הספר תורגם לראשונה לעברית בשנת 1871 בידי נחמן פרנקל תחת השם אבינועם הגלילי או משיח האוויל.
כנהוג בתרגומים שנעשו בתקופה זאת לעברית, עיברת פרנקל את שמות הדמויות והעביר את התרחשות העלילה לארץ ישראל שלאחר מרד בר כוכבא.
בשנת 1894, הופיעה מהדורה נוספת, בשם: דון קישוט מן למנשה, בעיבודו של דוד יודילביץ.
התרגום הבא של הספר, נחשב כתרגום הפופולרי ביותר וזכה להדפסות רבות, נעשה בידי חיים נחמן ביאליק ויצא לאור לראשונה בשנת 1912, בשם: דון קישוט.
תרגומו של ביאליק נתבצע על־פי התרגום הרוסי לספר, והוא גרסה ערוכה ומקוצרת של הסיפור המקורי.
בשנת 1920 הופיע בוורשה תרגום אנונימי לספר, בשם: חייו וקורותיו של האציל הנפלא דון קיחוט איש מנחה.
בשנת 1940 הופיע בתל אביב עיבוד חדש לילדים עם ציורים, בתרגום של א.
יעקובוביץ (הוא אברהם אריה עקביא), בשם: עלילות דון קישוט.
בשנת 1954 הופיעה מהדורה מקוצרת לילדים, בשם: מעשה גבורתו של דון קישוט (קיצר ועיבד יצחק אבנון).
בשנת 1955 נעשה ניסיון לפרסם תרגום מלא לספר, מתוך המקור הספרדי, על ידי יוסף רביקוב, תחת השם: האברך המחונן דון קיחוט די לה מאנשה, אולם נדפס ממנו רק הכרך הראשון, בהוצאת תבל.
בכרך מופיע גם מבוא מאת היינריך היינה וכן האיורים של גוסטאב דורה.
שנה אחר כך, בשנת 1956, הופיע בתל אביב, עיבוד נוסף של שלמה סקולסקי וציורים של איזה, עם השם: עלילותיו של דון קישוט.
בשנת 1956 הופיע גם דון קישוט מספר לילדים, בתרגום של א.
בשנת 1956, תשי"ז, יצא תרגום מקוצר של חיים נחמן ביאליק, תחת הכותרת "דון קישוט איש למנשא", ב-הוצאת דביר, תל אביב, (נדפס בדפוס י.
בשנת 1958 יצא לאור תרגומו המלא של נתן ביסטריצקי, תחת השם: ההידלגו החריף דון קיחוטה מן למנצ'ה, בשני כרכים, בספרית פועלים בעריכת אברהם שלונסקי ועם ציורים מאת מרסל ינקו.
בשנת 1960, יצא הספר בתרגום מאת יהושע טן פי, בעיבוד של אריך קסטנר ועם ציורים מאת ה' למקה, בשם: עלילות דון קישוט.
בשנת 1960 הופיעה מהדורה נוספת בשם: עלילות דון קיכוטה, עם האיורים של מרסל ינקו.
בשנים 1970 ו-1975 יצא דון קישוט, הוצאת "יזרעאל", תל אביב, בתרגום של א.
בשנת 1980 יצאה מהדורה לילדים בסדרת "ספרית זהב", תחת השם: עלילות דון קישוט, עם ציורים של איזה.
בשנת 1984 הופיעה מהדורה מנוקדת, בתרגום חדש של שולמית הרן ובעיבוד של ג'יימס ריבס: עלילות הגבורה של דון קישוט.
בכרך מופיעה הקדמה מאת ג'יימס ריבס וכן האיורים של גוסטאב דורה (יצא לאור שוב על ידי הוצאת מחברות לספרות, בשנת 1991).
בשנת 1984 הופיעה גם מהדורה לילדים מאת איתמר פרת ובעבוד של שולמית רונאל, בשם: עלילות דון קישוט.
מהדורה מקוצרת ובחרוזים בשם: עד טחנות הרוח: קצור עלילות דון קישוט, יצאה לאור בירושלים, בשנת 1993 (חיבר וקיצר מ' צבי, ציירה ליז פיינברג).
תרגום מלא לספר, על ידי ביאטריס סקרויסקי-לנדאו ולואיס לנדאו, קרוי דון קיחוטה, וראה אור בשני כרכים, בסדרת הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, בשנת 1994.
בינה אופק ערכה, בשנת 1996, את דון קישוט איש למנשה, עם תחריטי נחושת מאת גוסטב דורה.
בשנת 1997 יצא לאור דון קיחוֹטֶה דה לה מַנצ'ה, בהוצאת "לדורי", תל אביב, בעיבוד של מיקלוש רדנוטי (בתרגום לעברית של הגר אנוש) ועם איורים של יאנוש קש.
בשנת 2006 ראתה אור גרסה מקוצרת חדשה לבני הנעורים, הרפתקאות דון קיחוטה, בעיבודה של טל ניצן ואיורים של אבנר כץ, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1897, הופיעה בניו יורק, מהדורה ביידיש, של אלכסנדר הארקאווי, בשם: געשיכטע פון דאן קיכאט, פון מיגועל צערוואנטעס (איבערזעצט פון ספאניש און פערגליכען מיט דער ענגלישער און דייטשער איבערזעצונג פון אלכסנדר הארקאווי).
מהדורה זו זכתה למספר הדפסות.
מהדורה נוספת ביידיש הופיעה בוורשה, בשנת 1911, מאת שמואל צבי זצר, בשם דאן קיחאט, מיגועל דע סערוואנטעס (איבערזעצט און בעארבייטעט דורך ש"ז זעצער).
בשנת 1930 הופיעה מהדורה נוספת בתרגום ליידיש, מאת יצחק קיפניס ודוד הופשטיין, בשם דאן קיכאט, מיגועל דע סערוואנטעס.
דוּנאֵדָיִן (ביחיד דוּנָדָן) הוא כינוי לאנשי נומנור: "הנומנורים", בלגנדריום של ג'.ר.ר.
משמעות השם בסינדארין היא 'אנשי המערב', מלשון 'דוּן' מערב ו-'אֵדַיִן' אנשים.
בתחילת העידן השני, הולאר העניקו את האי נומנור לאדין, בני האדם שלחמו בעידן הראשון לצד האלפים, כנגד מורגות' בקרבות בלריאנד.
בימי גדולתה, נומנור הייתה האדירה והמפוארת בממלכות האדם שידע העולם.
אנשי נומנור חיו חיים ארוכים מבני אדם רגילים אך היו בני תמותה, ולכן נאסר עליהם להתקרב לולינור שבמערב, אליה זכו להיכנס רק בני האלמוות.
במרוצת הזמן, אנשי נומנור הפכו לחמדנים ולמושחתים, וחפשו לשווא דרכים להאריך את חייהם.
בשנת 3319 לעידן השני, בעצת סאורון, יצא מלך נומנור האחרון אר פרזון עם הצבא האדיר שאי פעם ראה העולם לוולינור כדי לתבוע מהולאר את האלמוות, אך אילובטר, יוצר העולם, התערב בנעשה והטביע את נומנור במצולות הים.
קומץ נאמנים לולאר, ובראשם אלנדיל, ובניו איסילדור ואנריון, הצליחו להינצל והגיעו בספינות לארץ התיכונה.
הם הקימו את ממלכת גונדור בדרום וארנור בצפון.
במשך העידן השלישי גזע הדונאדין נתדלדל, אומנם ממלכת גונדור ידעה ימים יפים ולזמן מה הזכירה את עוצמת נומנור משכבר, אך במשך הזמן הדונאדין, מייסדיה התחתנו והתערבו עם בני האדם הנחותים של הארץ התיכונה, דבר זה גרם לקיצור חייהם והחלשות גזעם.
ממלכת ארנור הותקפה קשות על ידי ממלכת אנגמאר ונחרבה בסופו של דבר על ידי המלך המכשף, אך שרידי אנשיה המשיכו לחיות ביערות ארידור, ביניהם היו צאצאי אלנדיל שמצאו בית חם בריבנדל.
שם בביתו של אלרונד שושלת אלנדיל הצליחה לשרוד ודווקא שם נשמר טוהר הגזע הנומנורי.
הדונדן אראגורן בן אראתרון היה מצאצאי אלנדיל, הוא נהיה בסוף עלילת שר הטבעות למלך גונדור וככל הנראה שיקם את ממלכת ארנור ואיחד את שתי הממלכות.
אומנם השם "דונאדין" מתייחס לאנשי נומנור גם לפני חורבן הממלכה, אך בשר הטבעות השימוש בשם זה הוא בעיקר על אנשי הממלכה החרבה ארנור, אם כי פעמים בודדות השם מתייחס גם על אנשי גונדור.
דון קישוט בירושלים הוא סרט ישראלי עלילתי קצר משנת 2005 שבוים על ידי דני רוזנברג, בהפקת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
הסרט זכה בציון לשבח בתחרות דוב הזהב לסרט הקצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה להקרנה בטקס פרסי האקדמיה האירופאית.
הוקרן בקביעות בקולנוע דיזנגוף שבתל אביב.
עלילת הסרט מתארת את קורותיהם של דון קישוט וסנצ'ו פנשה (שמואל וולף וגבי עמרני), הנוחתים בנתב"ג 2000. הם מגיעים אל גבעה בציר עוקף ירושלים הצופה אל גדר ההפרדה בין ישראל לרשות הפלסטינית ומתבוננים ביעד.
הם כבר בעשור השביעי לחייהם.
לדון קישוט כבר קשה לעלות על הסוס, וכלי העזר כבדים לפנצ'ו, אך דון קישוט נחוש להסתער.
שחקנים: שמואל וולף וגבי עמרני
ציון לשבח דוב הזהב בתחרות הרשמית, פסטיבל ברלין, גרמניה 2005
פרס ראשון - פסטיבל Social justice ירושלים 2005
פרס ראשון לסרט עלילתי, הביאנלה בפיזה, איטליה 2005
פרס ראשון לסרט הקצר, פסטיבל מיאמי, ארצות הברית 2006
הסרט הטוב ביותר, EUROMED 2006
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, קנדה, 2006
פסטיבל מוסקבה לבתי ספר לקולנוע, רוסיה, 2006
דונלד ארתור "דון" שולנדר הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 5 זהב.
הוא היה השחיין הראשון בהיסטוריה, שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת והשחיין הראשון בהיסטוריה, ששחה 200 מטר, בסגנון חופשי, בפחות משתי דקות.
שולנדר נולד בשארלוט, צפון קרוליינה וגדל במדינת אורגון.
בגיל 16 הוא עבר לסנטה קלרה, קליפורניה כדי להתאמן אצל המאמן ג'ורג' היינס, מועדון שבו שחו מספר אלופים אולימפיים כמו קלאודיה קולב, דיק רות', דונה דה וארונה, מארק ספיץ, דבי מאייר וקארן מו.
ביולי 1963 היה שולנדר לשחיין הראשון בעולם שירד מגבול 2 דקות במשחה ל-200 מטר חופשי כשקבע 1:58.8 דקות.
הוא הגיע לאולימפיאדה כמחזיק בשיאי עולם במשחים ל-200 מטר ו-400 מטר חופשי.
בכך היה לשחיין הראשון שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
משחה 200 מטר חופשי בו החזיק בשיא העולמי לא נערך באולימפיאדה ולכן נמנע ממנו לנסות ולזכות במדליית זהב חמישית.
שולנדר למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות (Skull and Bones) וכן במסדר האחוה דלתא, קפא ואפסילון יחד עם הנשיא לעתיד ג'ורג' ווקר בוש.
הוא שימש כקפטן נבחרת השחייה של ייל.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בויניפג קנדה בשנת 1967 זכה שולנדר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.01 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.08 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.46 דקות.
משחה זה נערך לראשונה באולימפיאדה זו.
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 1968, הוא פרש משחייה תחרותית.
בסך הכל שיפר שולנדר את השיא העולמי במשחה 200 מטר חופשי 11 פעמים ואת השיא העולמי במשחה 400 מטר חופשי 3 פעמים.
בשנת 1964, זכה שולנדר בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
בשנת 1964 זכה שולנדר בתואר שחיין השנה בעולם.
בשנת 1965 זכה שולנדר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1983, היה שולנדר חלק מהמחזור הראשון שנכנס להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
דונלד "דון" ג'יי ריקלס היה שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי.
נחשב כמלך ז'אנר הסטנד-אפ המעליב.
ילדות, שירות צבאי וראשית הקריירה
נולד בניו יורק למשפחה יהודית לאב סוכן ביטוח ולאם עקרת בית.
כנער החל לעסוק בסטנד-אפ, בתחילה השתמש בחומר שנכתב מראש אך עד מהרה ראה שהקהל מעדיף את העלבונות המאולתרים שהטיח בהם.
ריקלס העיד על עצמו שהושפע רבות מהקומיקאי ג'ק אי.
לאונרד, הנחשב כממציא ז'אנר הסטנד-אפ המעליב.
אחד מהעלבונות המפורסמים שלו באותה תקופה היה שעבד במועדון לילה בלוס אנג'לס, פרנק סינטרה נכנס וריקלס קורא לעברו: "תרגיש בבית, פרנק, תכה מישהו" תוך שהוא מכוון למזגו החם של סינטרה וקשריו עם המאפיה.
ב-1944 גויס ריקלס לצי האמריקני ושירת כספן על ה-"USS-קריין".
לאחר שנתיים, ב-1946, שוחרר ריקלס מהצי והחל ללמוד דרמה ולשחק בתפקידים קטנים בטלוויזיה ובקולנוע.
ריקלס קודש לבנייה החופשית ב-6 ביוני 1953 בלשכת Service City Geba Lodge #1009, אסטוריה ניו-יורק.
ב-1965 הופיע ריקלס כאורח ב"טונייט שואו עם ג'וני קרסון".
הופעה זו הייתה הראשונה ביותר מתוך מאה הופעות נוספות בתוכנית, נתון ההופך את ריקלס לאחד האורחים הפופולרים ביותר בכל תולדות התוכנית ובכולן הוא היה מטיח עלבונות משעשעים בקרסון ובשאר אורחי התוכנית.
באותו אופן, ריקלס גם הופיע בתוכניות של דין מרטין ופרנק סינטרה.
ריקלס הפך לאחד מאמני הסטנד-אפ האהובים ביותר בארצות הברית
ב-1968 הוציא את אלבום הקומדיה הראשון שלו, "Hello Dummy" ("שלום טמבל") – הקלטה של הופעה חיה שלו בלאס וגאס.
ב-1970 הופיע בסרט "הנועזים בעורף האויב" לצידם של קלינט איסטווד וטלי סוואלס.
בשנים 1976–1978 כיכב ריקלס בסדרה קומית על הצי האמריקני, "C.P.O.
Sharkey" ("הרס"ר שארקי") כרב-סמל ראשון מטורלל וקשה.
בזמן שידורה של הסדרה, הופיע ריקלס, כהרגלו, בטונייט שואו עם המנחה-אורח, בוב ניוהארט.
במהלך הטחת עלבונות במנחה, ריקליס הלם עם קופסת הסיגריות מעץ (שקרסון שמר על שולחן המנחה) כבחותמת ושבר אותה בטעות.
כאשר קרסון חזר למחרת לתוכנית מחופשתו וגילה זאת, הוא לקח צוות צילום באמצע התוכנית ועבר לאולפן הסמוך, בו צולמה הסדרה של ריקלס, ואלה הפסיקו את הצילומים שלה.
קרסון, בפעם הראשונה, החל מטיח עלבונות קומיים בריקלס.
ב-2007 ריקלס הופיע בהופעת אורח בסדרה היחידה, והוציא ספר בשם "הספר של ריקלס" (rickles book).
באותה שנה יצא גם סרט דוקומנטרי על פועלו, בשם Mr.
בהמשך הקריירה הופיע ריקלס בלא מעט סרטי קולנוע, ביניהם "קזינו" של מרטין סקורסזה וכמדובב בסרטי ההנפשה: "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 2", "צעצוע של סיפור 3" ו"צעצוע של סיפור 4" (בתפקיד "ראש-תפוד") של פיקסאר ו"החרב הקסומה" (בתפקיד "קורנוול") של האחים וורנר.
למרות גילו המתקדם, המשיך להופיע כסטנדאפיסט בתוכניות אירוח רבות, כגון "הטונייט שואו עם ג'יי לנו", "לייט שואו עם דייוויד לטרמן", "לייט נייט עם קונאן או'בריין" ו"ג'ימי קימל לייב".
בשנת 2000 התארח בתוכניתו של קונאן או'בריין, יחד עם טריומף, כלב העלבונות הקומי.
האירוע ארך שעתיים ובו השתתפו ג'רי סיינפלד, ג'ון סטיוארט, מרטין סקורסזה, רוברט דה נירו, איימי פולר, דייוויד לטרמן, ג'וני דפ, וטינה פיי.
ב-6 באפריל 2017 נפטר ריקלס בביתו ממחלת כליות.
דונלד ג'ורג' ריווי היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי.
ריווי נולד במידלסברו, אנגליה ב-10 ביולי 1927. בגיל 17 הוחתם במועדון הכדורגל לסטר סיטי, ולאחר חמש שנים, ב-1949, חתם בהאל סיטי ולאחר שנתיים עבר לשחק במנצ'סטר סיטי.
ב-1956 עבר לשחק בשורות סנדרלנד.
ב-1955 זכה בתואר "כדורגלן השנה של העיתונאים", וב-1956 זכה עם מנצ'סטר סיטי בגביע ה-FA.
ב-1958 הוחתם בלידס יונייטד כשחקן-מאמן, עד לפרישתו ב-1962 והפיכתו למנג'ר במשרה מלאה.
הוא העלה את לידס לפרמייר ליג תוך 3 שנים מיום כניסתו לתפקיד.
בשנה הראשונה שלהם בליגה הבכירה באנגליה, ריווי העלה אותם לגמר גביע ה-FA וסיים איתם במקום השני בליגה.
הוא יצר את אחת הקבוצות החזקות באנגליה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. ב-1969, 1970 ו-1972 הוא זכה בתאר "מאמן השנה באנגליה".
בשנים אלה זכה עם לידס בתארים רבים.
ב-1974 הוצע לריווי תפקיד מאמן הנבחרת הלאומית של אנגליה, אולם ריווי לא הצליח לשחזר משהו מההצלחה שלו כמאמן לידס.
ב-1977 התפטר מהנבחרת האנגלית ועבר לאמן את איחוד האמירויות הערביות.
בעוון זה ריווי הואשם על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית בהוצאת שם רע לכדורגל האנגלי, אך זוכה בבית המשפט.
מ-1980 עד 1984 אימן תחילה את הקבוצה א-נסר מדובאי ולאחר מכן את הקבוצה המצרית אל-אהלי, עד שפרש לסקוטלנד, ומת באדינבורו ב-1989 ממחלת ניוון שרירים.
ב-2004 הוכנס ריווי להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בכל התארים ריווי זכה כשאימן את לידס יונייטד
דון קרלוס ביואל היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית שנלחם בקרבות הסמינול, במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובמלחמת האזרחים האמריקנית.
ביואל נולד בעיר מריאה שבאוהיו, וחי באינדיאנה לפני פרוץ מלחמת האזרחים.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית ב-1841 והוצב כסגן משנה בחיל הרגלים.
במלחמת מקסיקו הוא שירת תחת פיקודם של זאכרי טיילור ווינפילד סקוט, קיבל שלושה עיטורי גבורה ונפצע בקרב על צ'ורובוסקו.
בין המלחמות שירת כשליש צבאי בקליפורניה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים סייע ביואל בארגון ארמיית הפוטומק ופיקד למשך זמן קצר על אחת מיחידותיה.
בנובמבר 1861 החליף את ויליאם שרמן בראש מחוז אוהיו (שהפך לארמיית אוהיו ולאחר מכן לארמיית קמברלנד), והוטל עליו לפעול במזרח טנסי - אזור שהיה ידוע באהדתו לצפון והיה בעל חשיבות למאמצים הפוליטיים של המלחמה.
ביואל התעלם מהפקודות שקיבל ויצא לעבר נאשוויל, אותה כבש ב-25 בפברואר 1862, תוך שהוא נתקל בהתנגדות מועטה בלבד.
ב-21 במרץ קודם ביואל לדרגת מייג'ור גנרל.
בקרב שילה תגבר ביואל את כוחותיו של יוליסס גרנט, וסייע לו להביס את כוחות הדרום ב-7 באפריל 1862. ביואל גרס כי כניסתו לקרב מנעה את תבוסתו של גרנט, דבר שגרם לגרנט לנטור לו טינה לשנים לבוא.
ביואל המשיך תחת פיקודו של הנרי האלק במצור על קורינת', ובחודשים יוני ויולי החל במסע בראש ארבע דיוויזיות לעבר צ'טנוגה, אך קווי האספקה שלו נותקו על ידי פרשיו של נייתן בדפורד פורסט, והתקדמותו נעצרה.
ביואל היה אחד הקצינים הבודדים בצבא הצפון שהיה בעל עבדים עם פרוץ המלחמה (שאותם ירש ממשפחתה של אשתו), ולכן נחשד על ידי רבים באהדה לדרום.
חשדות אלה רק התגברו לאחר שביואל אכף מדיניות של התעלמות מאזרחי הדרום במהלך פעולותיו בטנסי ובאלבמה.
ב-2 במאי 1862, כאשר העיר את'נס באלבמה נבזזה על ידי חיילי הצפון, העמיד ביואל למשפט צבאי את נציגו בעיר, ג'ון טורצ'ין.
ב-30 בספטמבר 1862 נכנע הנשיא אברהם לינקולן ללחצים שהופעלו עליו, והורה כי הגנרל ג'ורג' תומאס יחליף בתפקידו את ביואל.
תומאס סירב לקבל עליו את המינוי, ולינקולן נסוג בו והותיר בתפקיד את ביואל, אך טורצ'ין לא עמד לבסוף למשפט צבאי ואף קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בסתיו 1862 פלש הגנרל הדרומי ברקסטון בראג לקנטקי וביואל נסוג צפונה עד לנהר האוהיו.
צבאותיהם של השניים נלחמו ב-8 באוקטובר 1862 בקרב פריוויל, שהסתיים ללא הכרעה, אך עצר את התקדמות צבא הדרום ואילץ אותו לסגת לטנסי.
מאחר שביואל לא רדף אחר כוחות הדרום הנסוגים הוא הודח מהפיקוד לטובת ויליאם רוזקרנס.
ביואל נותר ללא תפקיד צבאי רשמי למשך שנה וחצי, אותן בילה באינדיאנפוליס, עד שעזב את השירות הצבאי ב-23 במאי 1864.
לאחר סיום המלחמה התגורר ביואל באינדיאנה ובקנטקי, עבד בתעשיית הברזל והפחם כנשיא "חברת הברזל של נהר גרין".
הוא נפטר ברוקפורט שבמדינת קנטקי ונקבר בסנט לואיס, מיזורי, בבית הקברות בלהפונטיין.
דון קישוטיות הוא ביטוי המתאר אמונה והתלהבות מדברים דמיוניים וניסיון לבצע פעולות בלתי אפשריות למען אמונה זו.
בהקשר רחב יותר, דון קישוטיות מתארת רומנטיקה נאיבית ורעיונות אוטופיים המגובים בפעולות חסרות סיכוי.
הביטוי דון קישוטי יכול לתאר אדם מנותק מהמציאות שמתעקש להילחם למען רעיונותיו, וגם אדם תמים ואידיאליסט שנלחם למען רעיונות נשגבים במלחמה חסרת סיכוי.
אדם המתאפיין בהתנהגות דון קישוטית מכונה לעיתים "דון קישוט".
ניתן להשתמש בביטוי "דון קישוטי" גם לתיאור פעולה שיש לה מאפיינים של דון קישוטיות, ולאו דווקא לתיאור התנהגות או תכונה אנושית.
בספרדית מוקדשת לפעולה דון קישוטית מילה ייחודית - Quijotada.
מקור הביטוי "דון קישוטיות" בדמותו של דון קישוט (דון קיחוטה), גיבור ספרו של מיגל דה סרוואנטס הספרדי, שנלחם נגד טחנות רוח בחושבו שהן ענקים.
חלקו הראשון של הספר, שיצא לאור ב-1605, תורגם לאנגלית כבר ב-1612, עוד בטרם יצא לאור חלקו השני של הספר בספרדית.
בשנים שלאחר מכן תורגם הספר לצרפתית, איטלקית וגרמנית.
תוך זמן קצר החלו להשתמש בשפות אירופאיות שונות בשם הגיבור לתיאור דמות אדם הדומה לו בתכונותיה, בדרך כלל במשמעות שלילית.
המשורר ג'ון קליבלנד כתב ב-1644:
הביטוי "דון קישוטיות" מוזכר לראשונה ב-1688 בספר ביקורת על הכנסייה הקתולית שבו הופיע המשפט "כל הדמיונות ההרואים של הדון קישוטיות הכנסייתית".
השימוש בשם העצם "דון קישוטיות" התרחב במאה ה-18, ושם התואר "דון קישוטי" מוכר היטב מתחילת המאה ה-19.
למטרה דומה משמש הביטוי "מלחמה בטחנות רוח" , הנגזר אף הוא מסיפורו של דון קיחוטה.
שמו של גיבור הספר נכתב במקור כ-Don Quixote, ובספרדית של אותה תקופה נהגתה האות x כמו האות שׁין בעברית.
עם הזמן, השתנתה הגיית האות בחלק מהמקרים ונהגתה כאות חית בעברית, ובהתפתחות מאוחרת יותר השתנה הכתיב של מקרים אלו מהאות x לאות j, שנהגית בדומה לחית.
היצירה תורגמה לשפות אירופאיות עוד לפני השינוי בהגיית האות x בספרדית, וזו הסיבה להגייה השונה של הביטוי "דון קישוטיות" בשפות אירופאיות שונות.
כך למשל, באנגלית הביטוי נהגה כ"קוויקסוטיזם".
התרגום המקובל של הספר לעברית, מאת חיים נחמן ביאליק, נקרא "דון קישוט", ועל כן השתרש בעברית הביטוי "דון קישוטיות".
כיום, יש נטייה בעברית ובאנגלית לקרוא את שם הספר כ"דון קיחוטה", אולם אין הדבר משפיע על הביטוי "דון קישוטיות" שנגזר ממנו.
לביטוי "דון קישוטיות" קיימות קונוטציות חיוביות ושליליות, ובשני המקרים הן קשורות לאידיאליזם.
ברוב המקרים, את כוונת הדובר המשתמש בביטוי ניתן להבין רק מן ההקשר.
הקונוטציות החיוביות קשורות, בדרך כלל, ל"אידיאליזם-נאיבי" שנתפס כחיובי, ופעמים רבות מקושר למלחמה חסרת סיכוי למען הצדק.
הקונוטציות השליליות קשורות ל"אידיאליזם-יתר" ואף לפזיזות.
דוגמה לכך ניתן למצוא בדבריו של חיים ארלוזורוב על זאב ז'בוטינסקי:
קונוטציה חיובית ביותר לביטוי מופיעה בדברים שאמר יו"ר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, שאול יהלום, בטקס הענקת "אות המאבק" לשנת ה'תשס"ד לחברת הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי:
דונאט או בעברית סופגניית חישוק הוא בלילה או עיסה מתוקה המטוגנת בשמן עמוק; בדרך כלל בבלילה יש חלב או חמאה.
שתי הצורות המקובלות ביותר לדונאט הן צורת טורוס או כדור פחוס ממולא בריבה, קרם, פודינג או מילוי מתוק אחר.
הכדור הקטן שמוצא מאמצעו של דונאט בצורת טורוס במהלך הכנתו ניתן לטיגון ונקרא לעיתים דונאט-הול (או "החור של הדונאט", ידוע גם בשם המותג מאנצ'קין ברשת דאנקן דונאטס).
ההיסטוריה של הדונאטס שנויה במחלוקת.
על פי גרסה אחת הגיעו הדונאטס לצפון אמריקה עם המתיישבים ההולנדים.
תאוריה זו נתמכת על ידי העובדה שבאמצע המאה ה-19 נקראו הדונאטס בשמם ההולנדי Olykoeks, שמשמעותו המילולית "עוגות שמנוניות".
עם זאת, יש ראיות ארכאולוגיות לכך שמאכל דומה הוכן על ידי התושבים המקוריים של אמריקה בשטח המצוי כיום בדרום מערב ארצות הברית.
הנסון קרוקט גרגורי טען שהמציא את הדונאט הטבעתי בשנת 1847 במהלך עבודתו על ספינת סוחר.
על פי הטענה, גרגורי לא היה מרוצה מטעמם של הדונאטס הכדוריים וביקש לנקבם.
הניקוב התבצע באמצעות המכסה של מכל פלפל שחור.
בצק: ניתן להכין דונאטס מבצק שמרים (ליצירת דונאט אוורירי, דוגמת סופגנייה) או מבלילת-עוגה מיוחדת.
דונאטס מבצק שמרים מכילים כ-25% שמן, בעוד שדונאטס מבצק עוגה מכילים כ-20% שמן.
צורה: דונאטס בצורת טבעת נוצרים באחת מארבע דרכים.
הדרך האחת היא חיבור שני הקצוות של פיסת בצק דקה וארוכה (בצורת צינור).
הדרך השנייה היא שימור במכשיר חיתוך מיוחד המבצע חיתוך מקביל של המעטפת החיצונית והחלל הפנימי.
בבצק שמחולץ ממרכזו של כל דונאט ניתן להשתמש להכנת דונאט-הול (כאמור לעיל) או להחזירו לתוך כלל העיסה לשם הכנת דונאטס נוספים.
הדרך השלישית היא מתיחת עיסה בצורת דיסק עד להיווצרות חור במרכז.
הדרך הרביעית היא שימוש במכשיר המזליף עיסה בצורת טבעת במישרין לתוך השמן.
טיגון: דונאטס מבצק עוגה מטוגנים משך 90 שניות בטמפרטורה של בין 190–198 מעלות צלזיוס עם הפיכה אחת במהלך הטיגון.
דונאטס מבצק שמרים מטוגנים כ-150 שניות בטמפרטורה של 182–190 מעלות ולפיכך סופגים יותר שמן.
בשנים אחרונות, עקב התגברות המודעות הבריאותית, ישנם יצרנים האופים את הדונאטס בתנור במקום לטגנם.
בייצור המוני של דונאטס מטוגנים מבצק שמרים משולבת בתהליך ההכנה אפייה לזמן קצר (20 דקות), אך אלה אינם מסווגים כדונאטס אפויים.
כיסוי ומילוי: לאחר הטיגון הדונאטס מצופים לעיתים קרובות בזיגוג סוכר, שוקולד, או באבקת סוכר או קינמון.
יש דונאטס שגם ממולאים על ידי הזרקה בריבה, פודינג או מילוי מתוק אחר.
כל דונאט ממוצע, ללא כל תוספת מכיל בתוכו כ 300–350 קלוריות ונחשב משמין מאוד.
דונלד ג'ורג' בומונט "דון" רופר היה כדורגלן אנגלי.
רופר התבלט כחלוץ בעל יכולת הבקעת שערים גבוהה כבר בגיל בית הספר.
הוא אותר על ידי טובי קלהר, עוזרו של המאמן טום פארקר מסאות'המפטון, וביולי 1940 הוא חתם במועדון.
משחקיו הראשונים היו במסגרת המשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה.
לאחר חידוש משחקי הכדורגל התחרותיים ב-1946 רופר הצליח לבסס את מעמדו כ"קיצוני (ימני) עם שתי רגליים חזקות".
במקביל לקריירת הכדורגל שלו הוא השתתף פעם אחת במשחק קריקט מקצועני בין המפשייר לאוניברסיטת קיימברידג'.
רופר שיחק בעונת 1946/1947 בליגה השנייה וגילה יכולת טובה, ולפיכך בסיום העונה הוחתם על ידי ארסנל תמורת 10,000£, כאשר ג'ורג' קרטיס וטום רדקין עוברים לסאות'המפטון.
בהנהלת ארסנל רצו מאוד להחתים את רופר על חוזה במועדון, והמאמן טום ויטאקר הגיע לסאות'המפטון כ-11 פעמים במסגרת המשא ומתן.
רופר הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת האליפות 1947/1948 הוא השתתף ב-40 משחקים שבהם הבקיע 10 שערים.
הוא עבר לעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1949/1950, אך הוחלף על ידי דניס קומפטון לקראת משחק גמר גביע ה-FA של 1950, שהסתיים בניצחון של ארסנל.
רופר חזר לעמדה זו בעונה שלאחר מכן, והמשיך לשחק בה במשך חמש עונות נוספות.
עם זאת, בגמר גביע ה-FA של 1952 בו הפסידה ארסנל לניוקאסל יונייטד, שיחק רופר בעמדת הבלם האחורי במקום וולי ברנס שנפצע.
עונת 1952/1953 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת רופר, ובמהלכה הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת והשתתף במשחק אחד של נבחרת אנגליה ב' (אם כי מעולם לא שיחק בנבחרת הבכירה).
ב-1952 הוא גם הבקיע חמישה שערים במשחק ידידות נגד היברניאן, שהיה אחד מהראשונים במדינה ששוחקו לאור הזרקורים.
רופר היה שחקן הרכב קבוע במשך שתי עונות נוספות, אך בעונת 1955/1956 איבד ממעמדו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא שיחק במדי ארסנל ב-321 משחקים, בהם הבקיע 95 שערים.
בינואר 1957 הוא חזר לשחק עבור מועדון הכדורגל סאות'המפטון שהתדרדר עד לליגה השלישית, התמנה לתפקיד הקפטן ושיתף פעולה עם שחקנים כגון דרק ריבס וטרי פיין הצעיר.
בסוף העונה רופר הסתכסך עם הנהלת סאות'המפטון על תנאי העסקתו, וטען שהבטחות שניתנו לו על ידי טד בייטס לקבל תפקיד של מאמן כושר לא קוימו.
רופר עזב את סאות'המפטון בכעס רב, ולאחר מכן סירב להשתתף באירועים של המועדון או לבקר באצטדיון הדל.
רופר פרש ממשחק פעיל ב-1963 לאחר ששיחק עבור ויימאות' ודורצ'סטר טאון.
לאחר פרישתו הוא עבר להתגורר בסאות'המפטון ועבד כמהנדס.
דון קרלו היא אופרה בחמש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית של קמי דו לוקל וז'וזף מרי, המבוססת על המחזה דון קרלוס מאת פרידריך שילר.
העלילה מתבססת על מערכת היחסים בין קרלוס, נסיך אסטוריאס (1545–1568) לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת אשר נישאה לאביו, פליפה השני כתוצאה מהסכם השלום עם תום מלחמת האבסבורג-וולואה (1551–1559).
האופרה הועלתה לראשונה (בצרפתית) בפריז, ב-11 במרץ 1867.
במהלך עשרים וחמש השנים שלאחר הצגת הבכורה, עברה האופרה שינויים רבים בליברית ובמוזיקה, יותר מכל אופרה אחרת של ורדי.
בגרסתה המלאה ביותר (בתוספת קטעים שהושמטו לפני הצגת הבכורה וקטע בלט) היא כוללת ארבע שעות של מוזיקה, ובכך היא האופרה הארוכה ביותר שכתב ורדי.
לאחר סיום כתיבת האופרה ב-1866 אך עוד לפני כתיבת קטע הבלט, החליט ורדי לוותר על מספר קטעים בשל אורכה של האופרה, ואלה הם:
דואט של אליזבת ואבולי - מערכה רביעית, תמונה ראשונה
דואט של קרלו והמלך לאחר מותו של פוזה - מערכה רביעית, תמונה שנייה
חילופי דברים בין אליזבת לאבולי באותה המערכה
לאחר הלחנת קטע הבלט, חישבו ב-1867 כי בשל אורכה של האופרה היא תסתיים אחרי חצות, וורדי אישר את הוצאת הקטעים הבאים:
קטע בפתיחת המערכה הראשונה של חוטבי העצים, וכניסתה הראשונה של אליזבת
קטע כניסה של פוזה - מערכה שנייה, תמונה ראשונה
חלק מהדיאלוג בין המלך ופוזה - מערכה שנייה, תמונה שנייה
האופרה שהועלתה בהצגת הבכורה בפריז, הכילה את כל המוזיקה והטקסט המקוריים, למעט ההשמטות שהוזכרו.
האופרה תורגמה במלואה עוד בשנת 1866 על ידי אשיל דה לוזייר לדרישת ורדי, על תרגום האופרה לפי אותו המבנה כפי שהוצגה בפריז.
הגרסה הכילה מספר שינויים ועריכות מינוריות בהתאמת המוזיקה לטקסט האיטלקי, הועלתה ב-4 ביוני 1867 בלונדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובבולוניה באוקטובר של אותה השנה.
בשנת 1871 הועלתה האופרה בנאפולי ולא נחלה הצלחה.
לאחר מספר ניסיונות נוספים שכשלו להעלות את האופרה, החליט ורדי לבצע עוד שני שינויים:
תוספת לדיאלוג בין המלך לפוזה במערכה השנייה, תמונה שנייה, אשר נועדה להחליף כמה מהקטעים שנחתכו בעבר מהדיאלוג.
זה הקטע היחיד באופרה שנכתב מראש לטקסט באיטלקית ולא בצרפתית
צמצום הדיאלוג בין קרלו לאליזבת - מערכה חמישית
ב-1875 החל ורדי לחשוב על צמצום היקפה של האופרה, לאחר ששמע על מספר הפקות בהן הושמטו המערכה הראשונה במלואה וקטע הבלט.
ב-1882 החליט ורדי לבצע שינויים מאסיביים באופרה ביחד עם דו-לוקל ושארל-לואי-אטיין ניטר (שתרגם לצרפתית את האופרות מקבת', כוחו של גורל ואאידה מאת המלחין), ולאחר תשעה חודשי עבודה יצרו גרסת ארבע מערכות בצרפתית ללא המערכה הראשונה וקטע הבלט, ובנוסף מספר עריכות בארבע המערכות הנותרות.
בשנת 1884 הועלתה באופרה לה סקאלה במילאנו גרסת ארבע המערכות באיטלקית (בה השתמשו בתרגום המקורי מ-1866 לחלקי האופרה הנותרים), לראשונה בשם דון קרלו.
כעבור שנתיים התיר ורדי להעלות את הגרסה הערוכה של 4 המערכות בתוספת המערכה הראשונה מהגרסה המקורית באופרה במודנה, והיא נודעה כגרסה החדשה בחמש מערכות ללא בלט.
[תקציר העלילה מבוסס על גרסת חמש המערכות מפריז, שהושלמה ב-1866. שינויים מהותיים בגרסאות שלאחר מכן ייכתבו בסוגריים מרובעים.
שורות ראשונות מקטעי שירה חשובים יינתנו בצרפתית ובאיטלקית]
מערכה ראשונה - ביער פונטנבלו
[מערכה זו הושמטה בגרסת 1883]
חוטבי עצים ונשותיהם ביער מתלוננים על קשיי חייהם, שהחמירו עקב המלחמה בין ספרד לצרפת.
אליזבת, בתו של מלך צרפת, מגיעה למקום עם עוזריה.
היא מרגיעה את הקהל ומבטיחה כי נישואיה ליורש העצר הספרדי יביאו לסיום המלחמה, ועוזבת את המקום.
[קטע זה נחתך מהאופרה לפני הבכורה בפריז, והוחלף בקטע קצר בו אליזבת מחלקת נדבות לחוטבי העצים]
בשלב זה יוצא קרלו ממחבואו ביער, ולאחר שראה את אליזבת הוא מתאהב בה מיד (האריה: "Je l'ai vue" / "Io la vidi").
כשאליזבת חוזרת, הוא מעמיד פנים כי הוא חבר במשלחת של הרוזן מלרמה, אך תוך זמן קצר חושף את זהותו האמיתית, וזוכה לתגובה נרגשת מצידה (דואט: "De quels transports poignants et doux" / "Di quale amor, di quanto ardor").
יריית תותח נשמעת מרחוק ומסמנת כי הוכרז שלום בין צרפת לספרד, וטבלדו מגיע ומודיע לאליזבת כי ידה נתבקשה לא לקרלו, אלא לאביו, פיליפה השני.
לרמה ועוזריו מאשרים את הודעתו של טבלדו, ואליזבת נאלצת להסכים לנישואים לאחר תחינות הקהל ביער, ומשאירה מאחור את קרלו לקונן על מר גורלו.
[מערכה זו היא המערכה הראשונה בגרסת 1883]
תמונה ראשונה - במנזר סן-ג'וסטו, ספרד.
נזיר מתפלל במנזר למען נשמתו של הקיסר שארל ה-5, סבו של קרלו, שנפטר זה מכבר.
קרלו נכנס למנזר ומבכה את היות אהובתו נשואה לאביו.
[בגרסת 1883 מובאת כאן האריה "Je l'ai vue" / "Io la vidi" מהמערכה הראשונה המקורית בגרסה מוזיקלית מעט שונה]
הנזיר, הדומה לקיסר המנוח, מנחם את קרלו בשלום פנימי שיבוא מאלוהים.
רודריגו, המרקיז מפוזה וחברו של קרלו, נכנס למנזר לאחר שחזר מפלנדריה (אריה: "J'étais en Flandres").
[אריה זו הוצאה מן האופרה לפני הצגת הבכורה הראשונה בפריז]
הוא מבקש מקרלו לסייע לעם הפלנדרי הסובל תחת נציגי השלטון הספרדי שם, אך למראה סבלו של קרלו מנסה להבין את מצוקותיו.
קרלו מתוודה על אהבתו לאליזבת, ורודריגו בתגובה מעודד אותו לעזוב את ספרד ולעבור לפלנדריה.
השניים נשבעים לחברות נצחית (האריה: "Dieu, tu semas dans nos âmes" / "Dio, che nell'alma infondere"), ולמנזר נכנסים המלך ואליזבת ובני לווייתם להתפלל לזכרו של הקיסר, וקרלו צופה בייאוש באליזבת מן הצד.
תמונה שנייה - בגן ליד מנזר סן-ג'וסטו
נשות חצר והנסיכה אבולי נמצאות בגן, ולהנאתן שרה אבולי על מלך מורי ונסיכה יפה ברעלה שנתגלתה כאשתו ("Au palais des fées" / "Nel giardin del bello").
אליזבת נכנסת, ולאחריה גם פוזה עם איגרת חתומה למלכה מצרפת (ובנוסף מכתב סודי מקרלו).
הוא מבקש נחרצות מהמלכה שתקבל את קרלו לשיחה אישית (אריה: "L'Infant Carlos, notre espérance" / "Carlo ch'è sol il nostro amore"), היא מסכימה, ובמקביל משוכנעת אבולי כי קרלו בא לחזר אחריה.
כשהם לבד, מבקש קרלו מאליזבת לשכנע את המלך לשלוח אותו לפלנדריה.
היא מסכימה, אך מתגרה בקרלו עד שהוא חוזר על דברי האהבה שהשמיע כלפיה בעבר, והם אינם יכולים לממשה בעקבות נישואיה למלך.
הפתרון היחיד שהיא רואה זה שקרלו יהרוג את המלך ויישא אותה לאישה במקומו.
קרלו בורח מהמקום, והמלך מגיע כדי למצוא את אליזבת לבדה בגן בניגוד להוראתו כי לא תושאר בלא השגחה.
הוא מגרש את בת לווייתה הצמודה לצרפת.
אליזבתה מנחמת אותה בכך שהיא תחזור למולדת ומבקשת ממנה לומר לצרפת שלום בשמה (אריה: "Oh ma chère compagne" / "Non pianger, mia compagna").
המלך מתחיל בשיחה עם פוזה, אך מסרב להקשיב לדבריו בנוגע לפלנדריה.
הוא מגלה לפוזה כי הוא בוטח בו מאוד, אך מזהיר אותו מפני האינקוויזיטור הגדול של ספרד.
[מערכה זו היא המערכה השנייה בגרסת 1883]
תמונה ראשונה - ערב בגן המלכה במדריד
אליזבת עייפה מאוד, ורוצה לפרוש לחדרה כדי להתכונן לטקס הכתרת המלך למחרת.
כדי להתחמק מאירוע חברתי באותו הערב, היא מחליפה את המסיכה שלה עם אבולי, מתוך הנחה שכך לא ישימו לב להיעדרה.
[קטע זה הושמט כולו בגרסת 1883]
[בשלב זה היה קטע הבלט בגרסה המקורית]
קרלו מגיע לגן, עם פתק המורה לו לפגוש שם מישהי, והוא חושב שמדובר באליזבת, אך פוגש שם למעשה את אבולי (וחושב בטעות שמדובר במלכה), לה הוא מצהיר על אהבתו.
אבולי, במסיכת המלכה, מבינה כי קרלו אוהב את המלכה, והוא נבהל כשהוא מבין כי זאת אבולי וכעת היא יודעת את סודם.
כשפוזה נכנס היא מאיימת לספר למלך על אהבתם של קרלו והמלכה, ופוזה מאיים לדקור אותה.
קרלו מונע ממנו לעשות זאת, והיא עוזבת את המקום בזעם.
רודריגו מבקש אז מקרלו לבטוח בו ולהעביר לו כל פתק עם תוכן פוליטי רגיש כדי שלא יופלל, וכשקרלו מסכים, השניים מאשרים את שבועת החברות שלהם.
תמונה שנייה - בחצר הכניסה לקתדרלת ואיאדוליד
העם שנאסף בחצר מביע שמחה על הכתרת המלך והמלכה, ונזירים מובילים שורה של עולי גרדום שנידונו למוות על ידי האינקוויזיציה.
לאחר תהלוכה מלכותית בה מגיעים למקום המלך והמלכה, מתכוון המלך לשאת דברים, אך אז מופיע קרלו עם כמה קצינים פלנדריים, ומבקש חופש לפלנדריה.
העם ואנשי החצר מביעים סימפתיה לדברי הקצינים הפלנדרים, אך המלך בתמיכת הנזירים מסרב להקשיב ומורה על מעצרם.
קרלו שולף את חרבו כנגד המלך.
זה קורא לאנשיו לפרוק את קרלו מחרבו, אך קריאה זו לא נענית עד אשר פוזה מגיע ומתערב.
הוא משכנע את קרלו לתת לו את חרבו, ומועלה בתמורה לכך לדרגת דוכס.
החגיגה ממשיכה, ועולי הגרדום מובאים לתלייה למשמע קול המבטיח שלום נצחים לנשמותיהם בגן-עדן.
[מערכה זו היא המערכה השלישית בגרסת 1883]
תמונה ראשונה - שעת בוקר מוקדמת בחדר העבודה של המלך
המלך יושב בדד בחדר העבודה ומקונן על אהבת אליזבת, שמעולם לא ניתנה לו באמת ובתמים ועל כובד מטלותיו כמלך, ועל כך שלעולם לא יזכה לשנת ישרים עד אשר ישכב בקברו (אריה: "Elle ne m'aime pas" / "Ella giammai m'amò").
לחדר נכנס האינקוויזיטור הגדול, עיוור בן תשעים.
המלך שואל אותו אם הכנסייה תתנגד לכך שיהרוג את בנו, והזקן משיב כי גם אלוהים הקריב את בנו.
לאחר מכן מאשים הזקן את פוזה בפשעים חמורים יותר מאשר אלה של קרלו, בעיקר בכך שהוא רפורמיסט, וכשהמלך מנסה למחות, הוא מאיים, כי הכנסייה יכולה לראות גם במלך אחראי לניסיונות רפורמציה.
הזקן עוזב, תוך כדי שהמלך מבין שהוא חסר כוחות מול דרישות הכנסייה.
בשלב זה נכנסת אליזבת בכעס על קופסת התכשיטים שלה שנגנבה לכאורה.
המלך מראה לה כי הוא לקח אותה ומוציא משם תליון עם דיוקן של קרלו.
הוא מאשים אותה בגילו עריות, אך כשהיא מכחישה ומתעלפת הוא נבהל וקורא לעזרה.
אבולי ופוזה נכנסים לחדר, מתפתחת שיחה, שגם אליזבת מצטרפת אליה לאחר שהיא מתעוררת מעלפונה (קוורטט: "Maudit soit le soupçon infâme" / "Ah, sii maledetto, sospetto fatale").
המלך מבין כי טעה ביחסו אל אליזבת, רודריגו מבין כי זה הזמן לפעול לטובת קרלו למרות שזה יכול לעלות לו בחייו, אבולי מתחרטת על שבגדה במלכה, ואליזבת מתאוששת ומבטאת ייאוש מן המצב אליו נקלעה.
שני הגברים עוזבים את החדר, ואבולי מתוודה בפני אליזבתה שהיא זו שהביאה למלך את קופסת התכשיטים שלה, מתוך אהבתה לקרלו, ושהיא בנוסף גם פילגש של המלך.
אליזבת כועסת ומעמידה לפניה ברירה בין שתי אפשרויות - לצאת לגלות או להסתגר במנזר עד סוף חייה, ועוזבת את החדר.
אבולי נשארת לקונן על גורלה המקולל ובוחרת ללכת למנזר, לא לפני שהיא מחליטה לעזור לקרלו כדי שלא יומת (אריה:"O don fatal" / "O don fatale").
תמונה שנייה - בבית כלא
קרלו הושם במעצר בבית הכלא.
פוזה מגיע אליו ומספר לו שהוא יציל אותו אך יצטרך לשלם על כך בחייו, היות שהוא לקח אליו את כל המסמכים הפוליטיים הרגישים שהיו אצל קרלו, ובכך יופלל במקומו (אריה: "C'est mon jour suprème" / "Per me giunto è il di supreme").
שני גברים במדים מגיחים אך אינם נראים על ידי השניים, פוזה נורה בגבו, והשניים נעלמים.
פוזה, על ערש דווי, מספר לקרלו כי אליזבת תפגוש אותו למחרת היום במנזר סן-ג'וסטו, ושהוא מוכן למות אם קרלו יוכל להציל את פלנדריה ולהשליט סדר הגון יותר על ספרד (אריה: "Ah, je meurs, l'âme joyeuse" / "Io morrò, ma lieto in core"), ומת.
המלך מגיע למקום ומציע לקרלו לצאת לחופשי, וזה דוחה אותו.
אליזבת, אבולי והאינקוויזיטור מגיעים, ואחריהם נכנס קהל רב הדורש את שחרורו של קרלו מהכלא ומאיים על המלך.
בלהט הרגע, אבולי מבריחה את קרלו מהמקום, האינקוויזיטור מוריד את העם על ברכיו להשתחוות בפני המלך, והסדר מושב על כנו.
מערכה חמישית - במנזר סן ג'וסטו
[מערכה זו היא המערכה הרביעית בגרסת 1883]
שעת לילה מאוחרת במנזר, אליזבת כורעת ברך לפני הקבר של הקיסר המנוח.
היא מספרת, שהיא מחויבת לעזור לקרלו בשאיפותיו לשחרר את פלנדריה, אך לעצמה היא מבקשת רק את המוות (אריה: "Toi qui sous le néant" / "Tu che le vanità").
המלך והאינקוויזיטור הגדול נכנסים למקום.
המלך מצהיר כי יהיה כאן קורבן כפול, והזקן מודיע שהאינקוויזיציה תמלא את תפקידה.
בשלב זה נערך משפט קצר לשניים.
[חלק זה הושמט בגרסת 1883]
קרלו קורא לאלוהים להושיע אותו ושולף את חרבו מול חיילי האינקוויזיציה.
לפתע, מגיח נזיר מקברו של הקיסר ולוקח משם את קרלו למקום מבטחים בתוך המנזר.
בעוד המלך והאינקוויזיטור משוכנעים כי מדובר ברוח הקיסר עצמו.
עד לאחרי מלחמת העולם השנייה, היו העלאות נדירות של האופרה ברחבי העולם.
בתקופה שלאחר המלחמה היא נהפכה להיות חלק מהרפרטואר הקבוע של מרבית בתי האופרה בעולם, בעיקר בגרסה המילאנזית משנת 1883 בארבע מערכות.
ב-1958 הועלתה בהצלחה גרסת חמש המערכות משנת 1886 בלונדון, ולאחריה הועלתה הגרסה במקומות נוספים בעולם.
בית האופרה מטרופוליטן אופרה בניו יורק, מקפיד להעלות אך ורק את הגרסה הזו, כדי לשמור על שלמות חמש המערכות.
בשנים האחרונות העלו מספר בתי אופרה את מכלול הגרסאות השונות.
האופרה של וינה העלתה ב-2006 את גרסת כל חמש המערכות, כולל הבלט וכל הקטעים שהושמטו מהאופרה עוד לפני הבכורה בפריז.
דונאוויה הייתה חברת תעופה רוסית שבסיסה נמצא בנמל התעופה של העיר רוסטוב על הדון.
החברה נמצאת בבעלות חברת התעופה אארופלוט.
החברה הוקמה בשנת 1991 והייתה לחברת התעופה המחוזית של רוסטוב על הדון, אך נרכשה לאחר מכן על ידי אארופלוט.
בשנת 2016 מוזגה אל תוך חברת התעופה "רוסיה".
כמו חברות תעופה רבות בגוש הסובייטי לשעבר, החברה נוסדה בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות וחברת התעופה שלה "אארופלוט" והחלה בהפעלת הקווים שהפעילה אארופלוט מהעיר רוסטוב על הדון.
החברה הפעילה 3 טיסות יומיות בין רוסטוב לבין 2 נמלי התעופה של מוסקבה - Sheremetyevo ו Vnukovo, באמצעות מטוס בואינג 737.
בשנת 2000 קנתה חברת התעופה הלאומית הרוסית אארופלוט את החברה ושינתה את שמה ל"אארופלוט-דון".
בשנת 2009 שונה השם בחזרה ל"דונאוויה" וב-2016 פורקה ומוזגה אל תוך חברת התעופה הלאומית השנייה ברוסיה "רוסיה".
נכון לפברואר 2015 החברה החזיקה ברשותה 10 מטוסים בלבד.
גילם הממוצע עמד על 10 שנים:
החברה הפעילה טיסה שבועית אחת בקו בין רוסטוב על הדון לנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות הופעלו במטוסי איירבוס A319.
בשנת 2010 התפתח משבר אווירי בין ישראל לרוסיה, לאחר שישראל ביקשה אזור בנמל התעופה ברוסטוב שבו ישהו כל מטוסי חברות התעופה הישראליות ויאובטח על ידי אנשי אבטחה ישראליים.
דונאוויה סירבה ופתחה נתיב טיסה לתל אביב דרך סוצ'י במקביל לפתיחת טיסות ישירות גם לקרסנודאר באמצעות חברת התעופה קובאן איירליינס, הנמצאת במרחק חמש שעות נסיעה מרוסטוב.
המשבר נרגע בשנת 2011 לאחר שהטיסות דרך סוצ'י וקרסנודאר בוטלו והוסדרו טיסות ישירות בקו רוסטוב - תל אביב.
דונלד פרנק צ'ידל ג'וניור הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס טוני, שני פרסי גראמי, שני פרסי גלובוס הזהב, וקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "מלון רואנדה" בשנת 2004 ולאחד עשר פרסי אמי.
צ'ידל היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר על גילמו של מנהל המלון ברואנדה פול רוססבגינה בסרט הדרמה ההיסטורי "מלון רואנדה" (2004).
צ'ידל הרחיב את הכרתו העולמית עם תפקידו כג'יימס "רודי" רודס / מכונת מלחמה ביקום הקולנועי של מארוול, החל מ"איירון מן 2" (2010), וגרף מועמדות לפרס אמי על הופעת האורח שלו באותה דמות במיני סדרה של דיסני+, "הפלקון וחייל החורף" (2021).
מ-2019 עד 2021, צ'ידל כיכב בסדרה הקומית-שחורה של שואוטיים, "נפילות חדות" (אנ'), וזכה לשתי מועמדויות לפרס אמי.
צ'ידל נולד ב-29 בנובמבר 1964 בקנזס סיטי, מיזורי, בנם של בטי נורת'-צ'ידל, מורה במקצועה, ושל דונלד פרנק צ'ידל האב, פסיכולוג קליני.
יש לו אחות בשם סינדי ואח בשם קולין.
משפחתו עברה מעיר לעיר במהלך ילדותו.
הוא למד בבית הספר היסודי הארטלי בלינקולן, נברסקה מ-1970 עד 1974. צ'ידל סיים את לימודיו ב-1982 מבית הספר התיכון איסט (אנ') בדנוור, קולורדו.
במהלך התיכון ניגן בסקסופון בלהקת ג'אז, שר במקהלות והיה פעיל במחלקה לתיאטרון, והופיע במחזות זמר, הצגות ומופעי פנטומימה.
צ'ידל המשיך לאחר מכן ללמוד במכון לאמנויות של קליפורניה (אנ') בסנטה קלריטה, וסיים את לימודיו עם תואר ראשון בחוג לתיאטרון ב-1986.
צ'ידל פרץ לתודעה ב-1987 בדרמת המלחמה "גבעת האמיצים".
בשנת 1993 שיחק בעונה השנייה של הסיטקום "Hangin' with Mr.
Cooper" ברשת ABC, למשך 2 פרקים בגילומו של בני.
באותה שנה הצטרף לעונה השנייה של סדרת הדרמה בכיכובה של קתי בייקר, "סודות העיר" ב-CBS בתפקיד ג'ון ליטלטון.
שנה לאחר מכן חזר לעונה השלישית של הסדרה.
בשנת 1995 שיחק צ'ידל בדרמת הפשע "האשה שלבשה כחול" לצידו של דנזל וושינגטון, תפקידו בסרט תרם משמעותית להמשך דרכו בתחום הקולנוע.
בשנת 1997 שיחק צ'ידל בתפקיד ראשי בדרמת הפשע מועמדת 3 פרסי האוסקר של פול תומאס אנדרסון "לילות בוגי", בו גילם צ'ידל את באק סווף שמתחתן עם כוכבת פורנו מקומית בשם ג'סי וינסנט.
בנוסף שיחק צ'ידל גם במותחן האקשן "וולקנו" לצידו של טומי לי ג'ונס.
בשנת 1998 זכה צ'ידל בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמה "חבורת הפרחחים", על משחקו קיבל צ'ידל גם מועמדות לפרס אמי.
כמו כן שיחק צ'ידל לצידם של ג'ורג' קלוני וג'ניפר לופז במותחן הפשע הרומנטי של סטיבן סודרברג "רומן לא חוקי" ובדרמה הקומית של וורן בייטי "בולוורת'".
בשנת 1999 קיבל צ'ידל מועמדות נוספת לפרס אמי, על תפקידו בדרמה "שיעור לפני המוות".
בשנת 2000 השתתף צ'ידל לצד מייקל דאגלס ובניסיו דל טורו בדרמת הפשע זוכת 4 פרסי האוסקר של סטיבן סודרברג "טראפיק", בה גילם צ'ידל את דמותו של מונטל גורדון סוכן המנהל לאכיפת (חוקי) הסמים.
בנוסף השתתף צ'ידל גם בדרמת המותחן הבדיונית של בריאן דה פלמה "המשימה: מאדים" לצידו של גארי סיניז, בו גילם צ'ידל את לוק גרהאם, ניצול שמצא צוות המשימה על כוכב מאדים.
כמו כן שיחק צ'ידל לצידו של ניקולס קייג' בדרמה הקומית "חתונה על תנאי".
בשנת 2001 קיבל צ'ידל את מועמדות פרס אמי השלישית שלו על תפקידו בסרט "דברים מאחורי השמש".
צ'ידל גם הופיע במותחן האקשן "שם קוד: דג חרב" לצידם של ג'ון טרבולטה ויו ג'קמן ובקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 11" שם גילם צ'ידל את באשר טר, אחד מצוות השודדים.
בשנת 2003 קיבל צ'ידל מועמדות רביעית לפרס אמי על תפקיד האורח שביצע בסדרה "ER".
בסרט גילם צ'ידל את דמותו של פול ראססבגינה, מנהל בית מלון אירופאי ברואנדה שהקים מחנה פליטים עבור אנשי שבט הטוטסי במהלך רצח העם, מאמציו עזרו להציל 1200 נפשות מתוך מיליון שנרצחו.
באותה שנה היה צ'ידל היה שותף לפרויקט גדול נוסף - סרטו זוכה 3 פרסי האוסקר של פול האגיס "התרסקות", אותו הפיק צ'ידל.
מלבד ההפקה השתתף צ'ידל גם כשחקן ראשי בסרט וגילם את דמותו של גרהאם ווטרס, בלש במשטרת לוס אנג'לס המנותק ממשפחתו העניה.
על משחקו בסרט קיבל צ'ידל מועמדות לפרס באפט"א.
כמו כן הופיע צ'ידל בסרט ההמשך לקומדיית הפשע המצליחה של סטיבן סודרברג "אושן 12", בו המשיך לגלם את באשר טר, איש החשמל של הצוות.
בשנת 2007 השתתף צ'ידל בחלק השלישי בטרילוגיית קומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "אושן 13".
בנוסף שיחק צ'ידל בדרמה "שמור עלי", בסרט גילם צ'ידל את ד"ר אלן ג'ונסון, רופא שיניים שמנסה לעזור לחברו מתקופת לימודיו צ'ארלי פינמן (אדם סנדלר) שאיבד את אשתו ושלוש בנותיו בפיגועי 11 בספטמבר.
לאחר מכן הופיע צ'ידל במותחן הפשע "הבוגד" ובקומדייה המשפחתית "בית מלון לכלבים".
בשנת 2010 החליף צ'ידל את טראנס הווארד בתפקיד קולונל ג'יימס "רודי" רודס/וור משין בסרט גיבורי העל שובר הקופות "איירון מן 2".
בשנת 2011 שיחק צ'ידל בקומדיית הפשע האירית המוערכת "שומר חוק" בתפקיד סוכן ה-FBI וונדל אוורט.
בשנת 2012 שיחק בדרמה של רוברט זמקיס "הטיסה" בתפקיד הפרקליט יו לאנג, עוד באותה שנה החל לככב צ'ידל בסדרה של רשת הכבלים שואוטיים, בה הוא מגלם את דמותו של היועץ העסקי מרטי קאן.
על תפקידו זה זכה ב-2012 בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית.
הסדרה שודרה במשך 5 עונות עד שנת 2016.
בתחילת שנת 2020, צ'ידל התחתן עם בת זוגו משכבר הימים, השחקנית ברידג'יד קולטר.
בני הזוג נמצאים יחד מאז 1992 ויש להם שתי בנות, איינה טאי (נ.
בשנת 2008 ההיסטוריה המשפחתית של צ'ידל תועדה בסדרת הטלוויזיה "חיי אפרו-אמריקאים" ברשת PBS.
בדיקת DNA העלתה כי צ'ידל הוא ממוצא קמרוני.
בדיקת DNA נוספת העלתה כי בין אבותיו באפריקה, שליש מגיע מהאזור של סנגל וליבריה, קצת יותר מרבע מגיע מאזור קונגו-אנגולה, והשאר מגיעים ממערב ניגריה ובנין.
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (2005)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר (אנ') (2005)התרסקותהבלש גרהאם וות'רסגם מפיק
פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט ביכורים (אנ') (2006)
מועמד פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (2006)
מועמד פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (2006)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2006)2006The Dog Problemד"ר נורמאנד2007שמור עלי (אנ')אלן ג'ונסוןדבר אליי (אנ')פיטי גרין (אנ')גם מפיק בפועל
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הטוב ביותר (2008)דארפור עכשיו (אנ')סרט דוקומנטרי
מפיקאושן 13באשר טר2008הבוגד (אנ')סאמיר הורןגם מפיק2009בית מלון לכלביםברני2010רחובות ברוקליןקלרנס "טנגו" באטלראיירון מן 2ג'יימס רודס / וור משין2011שומר חוק (אנ')וונדל אוורטגם מפיק בפועל2012הטיסהיו לאנג2013איירון מן 3ג'יימס רודס / וור משין2014וינסנט הקדוש (אנ')מפיק בפועל2015הנוקמים: עידן אולטרוןג'יימס רודס / וור משיןלפני כולם (אנ')מיילס דייוויסגם במאי, תסריטאי ומפיק
פרס גראמי לפסקול אוסף השירים הטוב ביותר במדיה ויזואלית (אנ') (2016)2016קווין הארט: מה עכשיו?
(אנ')סוכן FBIקפטן אמריקה: מלחמת האזרחיםג'יימס רודס / וור משין2018הנוקמים: מלחמת האינסוף2019קפטן מארוולהנוקמים: סוף המשחק2021מהלך מתוכנן (אנ')קורט גוינסספייס ג'אם: אגדה חדשהאל ג'י2022רעש לבןפרופסור מורי סיסקינד2024לא ניתן לעצירה (אנ')שון צ'ארלסTBAמלחמות השריוןBlack Stallions
תפקיד ראשי (עונות 4-3); 39 פרקים1996Rebound: The Legend of Earl "The Goat" Manigaultארל מניגולט (אנ')סרט טלוויזיה של HBO1998חבורת הפרחחים (אנ')סמי דייוויס ג'וניורסרט טלוויזיה של HBO
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (1999)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (1999)1999שיעור לפני המוות (אנ')גרנט וויגינססרט טלוויזיה של HBO
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (אנ') (1999)2000משפחת סימפסוןהאח פיית'דיבוב; פרק: "Faith Off"אזעקת שווא (אנ')ג'ימי פירססרט טלוויזיה של CBS2001Things Behind the Sunצ'אקסרט טלוויזיה של שואוטיים
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (2002)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2002)2002המופע של ברני מק (אנ')דוד דיפרק: "Sweet Home Chicago: Part 1"Animated Tales of the Worldג'ון הנרידיבוב; פרק: "John Henry, the Steel Driving Man"ERפול ניית'ן4 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (אנ') (2003)2003מד טי.ויפריפרק: "#9.3"2010היסטוריה שתויה (אנ')פרדריק דאגלספרק: "Drunk History Vol.
5: Featuring Will Ferrell"2012רוק 30עצמופרק: "Unwindulax"2012–2016מרטי קאן (אנ')תפקיד ראשי (5 עונות); 58 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2013)
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2014, 2015)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (2012–2015)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (אנ') (2014)2018–2020סיפורים של ברווזיםדונלד דאקדיבוב; 2 פרקים2019–2021נפילות חדות (אנ')מוריס מונרותפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2021)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (2019–2020)2020אל תחפרי לעומק מרטיןתפקיד ראשי; 14 פרקים2021הפלקון וחייל החורףג'יימס רודס / וור משיןפרק: "New World Order"
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (אנ') (2021)מה אם...?דיבוב; פרק: What If...
Killmonger Rescued Tony Stark?2021–2023שנות הקסם (אנ')דין וויליאמסתפקיד ראשי (2 עונות); 32 פרקים2022הבנים מציגים: שטנינסיך נובידיבוב; פרק: "Nubian Vs.
Nubian"2023מרגל ושמו אלביס (אנ')המפקדדיבוב; 10 פרקיםדייבעצמופרק: "Met Gala"פה גדולעצמודיבוב; פרק: "The International Show"פלישה סודיתג'יימס רודס / וור משיןמיני-סדרה2024הסיגר הגדול (אנ')מיני-סדרה
גם מפיק בפועלFight Night: The Million Dollar Heistג'יי.די הדסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
פרס טוני למחזמר הטוב ביותר (2022, בתור מפיק)
דונלד אוריילי "דון" קווארי , הוא אתלט עבר ג'מייקני.
הוא אלוף אולימפי בריצת 200 מטר בעל 4 מדליות אולימפיות ושיאן עולם בריצות ל-100 ול-200 מטר.
אחד הספרינטרים הגדולים בשנות ה-70 של המאה ה-20.
קווארי נולד בקינגסטון בירת ג'מייקה.
הוא נבחר לייצג את ארצו בריצת 100 מטר באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בהיותו בן 17 בלבד, אך פציעה מנעה ממנו להשתתף בסופו של דבר.
הוא עבר לארצות הברית על מנת ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת דרום קליפורניה שם קיבל תואר ראשון בכלכלה ובמינהל ציבורי.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכה קווארי ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר (10.2 שניות) בריצת 200 מטר (20.56 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר (39.46 שניות).