tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאמן נולד בניו יורק בשנת 1964, לחנה ולמלחין אמיתי נאמן.
כשהיה בן שנה, עלתה המשפחה ארצה.
הקריירה האמנותית שלו החלה בגיל תשע, כאשר השתתף בפסטיבל שירי ילדים מס' 3. במסגרת הפסטיבל ביצע נאמן, יחד עם אבי טולדנו, את השיר "חג יובל" שזכה במקום השלישי.
שנה מאוחר יותר, בעקבות מלחמת יום כיפור, הועלה בחנוכה מופע בהשתתפות ילדי הפסטיבל שביצעו את מיטב השירים משלושת הפסטיבלים הראשונים.
במופע זה, שנקרא "ילדים שרים משירי הפסטיבלים", חזר נאמן וביצע את "חג יובל".
נאמן, אשר ספג מוזיקה מינקות, למד לנגן על גיטרה והחל להלחין שירים שכתב ושירי משוררים.
בשלב מאוחר הופיע עמם בתוכניות טלוויזיה שונות, כסולן ובמסגרת מקהלה בה היה חבר.
את כישרון המשחק שלו החל לממש בבית הספר היסודי א.ד.
גורדון, כאשר הצטרף לחוג הדרמטי.
במסגרת החוג השתתף בתפקיד הראשי במחזה "הקמצן" של מולייר.
את שנות התיכון העביר נאמן בבית הספר לאמנויות "תלמה ילין", ובמהלכן השתתף, בהמלצת מוריו, בשתי הצגות של תיאטרון "הבימה": "תיבת הצללים" (סטיב) ו"הדיבוק" (ילד).
לפני סיום לימודיו גילם נאמן את דמותו של עוזי, בסרטו של יצחק (צפל) ישורון, "נועה בת 17", יחד עם חברי כיתתו ב"תלמה ילין", וזכה לתשבחות מהמבקרים.
באותה תקופה היה חבר בסדנת קולנוע של מוזיאון תל אביב בה יצר מספר סרטים קצרים.
נאמן התנדב בשכונות מצוקה ועד לשירותו הצבאי, אף הקים קבוצת תיאטרון באקי"ם.
את שירותו הצבאי החל בענף הווי ובידור במפקדת קצין חינוך ראשי.
אחר כך, שירת באחד הצוותים במסגרת "מקהלת צה"ל".
בין החיילים עמם שירת בהרכבים אלה נמנו גיא מרוז, אופירה יוספי, שרון ליפשיץ, משה ואורנה דץ, רמי קלינשטיין, ריטה ומייקל בנסון.
נאמן סבל במשך שנות חייו ממחלת אסתמה קשה אשר הביאה למותו, בגיל 18, במהלך חופשה מהצבא.
עדי, אשר נפטר כשנה אחרי ש"נועה בת 17" יצא למסכים, לא הספיק לקצור את פירות ההצלחה של הסרט ושל התפקיד שעשה בו.
לאחר מותו קיבלו הוריו את פרס כינור דוד עבור משחקו בו.
עדי נוימן (נולדה ב-2 בספטמבר 1982) היא דוגמנית עבר ישראלית.
עדי לאה נוימן נולדה בירוחם, בת לזוג הרופאים אביבית ודורון נוימן.
ב-1986, כשהייתה בת 4, התגרשו הוריה.
היא ואחיה הבכור, אדם נוימן (מייסד WeWork) עברו להתגורר בארצות הברית יחד עם אמם, לצורך התמחותה ברפואה.
ב-1990 שבו לישראל והתמקמו בקיבוץ ניר עם, שם גדלה והתחנכה.
נוימן למדה בבית הספר האזורי הקיבוצי שער הנגב.
לאחר מספר שנים, נישאה אמהּ בשנית.
ב-1996, כשהייתה בת 14, עברה עם משפחתה לכפר סבא.
הדוגמנית עופר אורבך היא אחותה-למחצה, ואמה היא רופאה בכירה במחלקה האונקולוגית בבית חולים רמב"ם.
דודתה, אחות אביה היא גליה אלבין.
בסמוך ליום הולדתה ה-15, ב-1997, התמודדה ביוזמתה האישית בתחרות "נערת השנה" של "מעריב לנוער" וזכתה בתואר, אז הוחתמה כדוגמנית בסוכנות הדוגמנות "יולי" והחלה לעסוק בדוגמנות.
בשנת 1998, כשנה לאחר הזכייה בתחרות נערת השנה, בהיותה בת 16, טסה לפריז, אחר כך ללונדון, והחלה בקריירת דוגמנות בינלאומית.
משם היא עברה לעיר ניו יורק והוחתמה בסוכנות הדוגמנות הבינלאומית IMG MODELS סוכנות המייצגת בין היתר את דוגמניות העל היידי קלום, קייט מוס, נעמי קמפבל וג'יזל בונדשן.
בשנת 2011 היא חזרה לגור בישראל.
נוימן השתתפה בין היתר בקמפיינים הישראליים של "קסטרו", "גולף" ו"דן קסידי"; ובקמפיינים הבינלאומיים של "אדידס", "לוריאל", "ויקטוריה'ס סיקרט", "פנטן", "מיו מיו", "קלווין קליין" ועוד.
כמו כן כיכבה על שערי מגזינים בינלאומיים גדולים ונחשבים כמו "Elle", מארי קלייר, "קוסמופוליטן", "ווג" ואחרים.
במרץ 2009 השתתפה נוימן בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP".
באפריל 2009 החלה נוימן לדגמן הלבשה תחתונה לחברת "דלתא", ובאותה שנה נבחרה להוביל את הקמפיין של "ניימן מרקוס", רשת בתי כלבו בארצות הברית.
במקביל לעבודתה כדוגמנית היא ניהלה רשת של חנויות לבגדי ילדים ותינוקות בשיתוף עם אחיה, אדם נוימן.
כמו כן, היא הנחתה בכמה תוכניות טלוויזיה בערוצי yes וב-HOT, והשתתפה בתוכניות המציאות "החיים על פי Y" של yes.
ב-2011 המשיכה לשמש כדוגמנית בקמפיינים של "דן קסידי".
בתחילת שנת 2012 הייתה פעילה נגד "חוק הדוגמניות" במתכונתו הנוכחית, אשר אוסר על עבודתן של דוגמניות אשר מדד ה-BMI הוא מתחת ל-18.5. נוימן טוענת כי המדד אינו תקני ואינו לוקח בחשבון את כל הגורמים הנחוצים וכי יש למצוא מדד אחר.
בשנת 2013 החלה להגיש לצד דודו ארז את התוכנית "הורדה חוקית" ברצועת השידור "אגף 24" בערוץ 24.
החל משנת 2017 מנהלת נוימן יחד עם דניאל קרמר בית ספר לתכנות מפתחים המיועד עבור חרדים מחוננים המעוניינים להשתלב בתחום ההייטק.
באוקטובר 2012 נישאה לכדורגלן העבר אבי יחיאל, והם הורים לשניים.
עדי פרג (נולד ב-23 ביולי 1979) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
פרג שיחק בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, וב-1998 הועלה לקבוצת הבוגרים.
בעונת 2000/2001 הוא עבר להפועל חולון מהליגה הלאומית, הפך לשחקן חמישייה שם, וירד עמה לליגה הארצית בסיום העונה שלאחר מכן.
לאחר עונה אחת בליגה הארצית הצטרף פרג להפועל לב השרון, במדיה קלע בממוצע 9.6 נקודות למשחק.
לאחר עונה אחת בלב השרון הוא הצטרף למכבי פתח תקווה, והוביל אותה להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על עפולה בגמר הפלייאוף, עם ממוצע של 17 נקודות למשחק.
הוא היה שחקן חמישייה קבוע בפתח תקווה בעונתה הראשונה בליגת העל, בה קלע בממוצע 8.3 נקודות למשחק.
פרג חזר לחולון לפני עונת 2005/2006, והצטיין עם ממוצע של 15.4 נקודות ב-18 דקות למשחק בליגה, ו-17.4 נקודות למשחק בפלייאוף.
הוא אף קלע את שלשת הניצחון במשחק מול עפולה, שבזכותו העפילה חולון לליגת העל.
חולון נותרה בליגה הלאומית למרות זאת, ופרג הוביל אותה פעם נוספת להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על הפועל באר שבע.
הוא חתם במכבי חיפה לקראת עונת 2007/2008, והוביל גם אותה לליגת העל עם ממוצע של 14.7 נקודות למשחק.
בעונה שלאחר מכן שיחק בהפועל עפולה, והוביל גם אותה לעלייה לליגת העל ולרבע גמר גביע המדינה.
בתחילת עונת 2009-2010 חזר פרג לקדנציה שלישית בהפועל חולון.
ועזב לאחר המחזור ה-9 למכבי אשדוד, שבסיום העונה העפילה לליגת העל לאחר אישור מנהלת הליגה.
בתחילת עונת 2010/11 חתם בקבוצת עירוני נהריה לעונה אחת.
בעונת 2011/12 הצטרף פרג לקבוצת הפועל אילת מהליגה הארצית.
לאחר שבסיום עונת 2011/12 הוחלט בהנהלת אילת לעלות לליגת העל, כל הסגל הוחלף ופרג חזר למרכז הארץ.
לאחר המחזור ה-9 בעונת 2012/13, הצטרף פרג לקבוצת אליצור רמלה מהליגה הלאומית.
לאחר שנפצע באימוני רמלה ולא הספיק לשחק בה אפילו משחק אחד, חתם פרג לקראת סיום עונת 2012–2013 באליצור רמת גן מהליגה הארצית.
במהלך עונת 2013–2014 חתם פרג במכבי חדרה.
פרג, תושב פתח תקווה, עובד כמאמן כושר, נשוי לעמית ואב לבן.
עדי רודניצקי (נולדה ב-1989 בתל אביב) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 2009.
רודניצקי למדה במגמת צרפתית, פסיכולוגיה וכלכלה בתיכון אליאנס.
בעבר הייתה דוגמנית, אך לא זכתה לחשיפה רבה.
הגיעה לתחרות מלכת היופי בגיל 19, בעת שירותה בצה"ל ביחידה לקשרי חוץ בחיל הים.
היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס עולם לשנת 2009.
היא משמשת בתפקיד סמנכ"לית שיווק ושיתופי פעולה בחברת קאווה גרופ ומיוצגת על ידי סוכנות ADD.
היא נשואה לאיש העסקים מיקי שרון ולהם שני ילדים.
עדי סנד (נולד ב-27 בינואר 1971) הוא אדריכל, פסל, צייר ואמן גרפיטי ישראלי המוכר בעיקר בזכות גרפיטי דמויות הקופסונים שיצר בתל אביב.
סנד נולד בקיבוץ גבעת השלושה.
בגיל 3 עברה המשפחה לפתח תקווה.
בנערותו התחנך והדריך בתנועת הצופים ואת שירותו הצבאי התחיל בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים, שם שימש כחצרן.
שירת בפלס"ר נח"ל ואף נפצע במהלך שירותו, ובהמשך שירת כמדריך ידיעת הארץ בפיקוד החטיבה.
לאחר שחרורו עבד כמדריך נוער בבית ספר נווה צאלים לחינוך מיוחד, במקביל ללימודיו בבצלאל.
עסק בעיצוב נוף ובחקלאות הר מסורתית על הר איתן.
מאז שנת 1999 יוצר סנד דמויות גרפיטי ברחבי תל אביב שזכו לפרסום רב.
בשנים האחרונות, עם עליית חשיבותן של עבודות גרפיטי ואמנות רחוב במרחב הציבורי בעולם ובישראל, החל להציג בחללי תצוגה, מוזיאונים ובפסטיבלים בנושאי קומיקס ואמנות רחוב.
מאז 1998 מרבה סנד להציג תערוכות יחיד וקבוצתיות המתמקדות בעיקר באמנות רחוב ופיסול.
תערוכת היחיד הראשונה שהציג התקיימה בקפה-גלריה טעמון בירושלים בשנת 1998. ב-2006 הציג סנד עבודת קיר במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד (אוצרת: רעיה זומר), שהייתה לתערוכה המוזיאלית הראשונה בה השתתף.
ב-2006 הציג עבודות פיסול בקרמיקה במסגרת הביאנלה הרביעית לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל (אוצר: אדריכל דוד קנפו).
ב-2008 השתתף בתערוכה הקבוצתית "פוסט פופ" (אוצר: יובל כספי) במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
בספטמבר 2009 נערכה תערוכת יחיד נוספת מעבודותיו בגלריה גרוס בתל אביב ולאחר מכן הציג את התערוכה "פופ כנעני" בגלריה חנינא.
באותה שנה הציג במרכז האמנויות אברונס בניו יורק במסגרת התערוכה Visual Slang - The Modern Urban Imagination.
באוגוסט 2011 הציג בביתן הלנה רובינשטיין בתערוכה "בפנים: אמנות רחוב בתל אביב" (אוצרת: טלי לניר).
באוגוסט 2012 ובמאי 2013 השתתף באירועי "צבעי בסיס" לאמנות רחוב עכשווית, שהתקיימו בבסיסי צבא נטושים בסמוך לגבול הצפון.
באותה שנה נערכה לסנד תערוכת יחיד בגלריה מיקה.
ב-2015 הציג סנד את התערוכה המקיפה "פופ כנעני, עדי סנד עבודות מ-1999 עד 2015" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, באצירת מיכאל יעקובסון.
לתערוכה התלווה ספר-קטלוג (ובו בין השאר מאמרים מאת חגי כנען וברוך בליך).
הייתה זו תערוכת היחיד הראשונה לאמן רחוב במוזיאון בישראל, והתערוכה הגדולה והמקיפה שהציג סנד.
עדי פרג (נולד ב-15 בדצמבר 1957) הוא עורך דין, שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף במשלחת ישראל לאולימפיאדת מונטריאול (1976).
פרג נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של הפועל העמקים ואחר כך בקבוצת הפועל עמק יזרעאל, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכה פרג ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.2 דקות, לפני חברו לקבוצה דב ניסמן (1:04.0 דקות) וטל גרייבר מכבי חיפה (1:07.2 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:21.8 דקות, לפני טל גרייבר (2:35.6 דקות) ומיכאל ארנברג מהפועל כפר הנשיא (2:43.4 דקות).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:45.1 דקות, אחרי דב ניסמן (18:44.1 דקות) ורון קרמן ממכבי חיפה (19:01.6 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן ביולי 1973 זכה פרג במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יואב יעקובי, יואל קנדה ודן ברנר בשיא ישראלי חדש של 4:16.4 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 4:09.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בספטמבר 1973 זכה פרג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.0 דקות, לפני דב ניסמן (1:05.1 דקות) וילון יצחקי (1:07.8 דקות), שלושתם מהפועל העמקים ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.8 דקות.
בתחרות שמונה האומות בשחייה שנערכה באוסלו שבנורווגיה ביולי 1974 סיים פרג במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.5 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף ספטמבר אותה שנה זכה פרג ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף והוכתר לשחיין המצטיין באליפות.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.8 דקות, אחרי מייק גרינשפן (1:01.4 דקות).
במסגרת תחרות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכה בבריכת השחייה בת גלים בחיפה במאי 1975 זכה פרג במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.6 דקות, אחרי סגן אלוף העולם ג'ו בוטם ומייק קרינגטון שניהם מארצות הברית שקבעו תוצאה זה של 57.9 שניות.
נוסף לכך הוא קבע במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 17:35.5 דקות ובדרך לשיא זה שיפר את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.5 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בלונג ביץ' שבקליפורניה במרץ 1976 קבע פרג במשחה ל-200 מטר פרפר, שיא ישראלי חדש של 2:12.24 דקות.
בתחרות שנערכה בריבר סייד קליפורניה ב-10 במאי אותה שנה קבע פרג במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 58.99 שניות וקבע את הקריטריון האולימפי.
הוא שיפר את שיאו בן ה-7 שנים של אברהם מלמד 59.1 שניות.
שיאו זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי ערן קרקו ממכבי תל אביב (58.50 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים פרג במקום 36 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.99 שניות ובמקום 30 במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:09.91 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי יורם כוכבי (2:08.30 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים התגייס פרג לצה"ל, סיים קורס טיס (מס' 87) ב-1979 ושרת כטייס קרב בחיל האוויר.
לאחר מכן הוא למד משפטים באוניברסיטת תל אביב אותם סיים בשנת 1990. את ההתמחות עשה בבימ"ש השלום בכפ"ס בנושאים אזרחיים/מסחריים, וכיום הוא עוסק בעריכת דין.
פרג ממשיך לשחות ולהשתתף בתחרויות המסטרס בשחייה.
הוא מחזיק במספר שיאי ישראל למסטרס בשחייה.
עדי צמח (9 במרץ 1935 – 21 במאי 2021) היה פילוסוף, מבקר וחוקר ספרות ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו אסתטיקה, מטאפיזיקה, תורת ההכרה, פילוסופיה של הפסיכולוגיה ופילוסופיה של הלשון.
צמח נולד בירושלים בשנת 1935 לשמעון והלה צמח, רופאי שיניים במקצועם, אביו היה חבר מועצת העיר מטעם סיעת העובד הדתי.
הוא גדל בשכונת כרם אברהם ולמד בבית הספר הדתי מעלה.
בגיל 15 עבר לתיכון בית הכרם שם למד בכיתה אחת עם חיים גייפמן, מנחם ברינקר ויצחק ויץ.
לצמח שני אחים, חרות צמח ומאיר.
בסיום לימודיו בתיכון החל ללמוד במסגרת העתודה האקדמית ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
כבר אז פרסם מאמרי ביקורת ספרותיים והרצה על נושאים ספרותיים.
בסיום לימודיו התגייס ושירת כסמל תרבות בגולני.
בתום שירותו הצבאי חזר לאוניברסיטה העברית ללימודי תואר שני ושב להרצות ולכתוב על נושאים ספרותיים.
כן פורסמו באותה תקופה בעיתונות סיפורים קצרים שלו.
אליעזר שביד כתב על שני סיפורים שלו:
"הוא מצליח להוציא את הקורא מאדישות־משועממת לתגובה של רתיעה חזקה.
ואם זאת הייתה כוונתו — הרי השיג אותה בשלמות.
סיפוריו כתובים בחלקת לשון ובשליטה טכנית שאין לזלזל בה.
אולם דווקא הם שמגבירים את הרתיעה: באיזו מידה של חוסר בושה מהלך אדם ערום בציבור כאילו היה לבוש מיטב בגדיו.
דומה עליו, על הקורא, כי אין זו הצגת סטריפטיז רגילה, כי אם אמנות מיוחדת של התלבשות במערומים ועד כדי גינדור ראוותני - כדי שלא יוכר העירום מבעד לעירום המופגן".
לאחר מכן השלים דוקטורט באוניברסיטת ייל (1965).
בסיום לימודיו חזר לישראל והחל ללמד במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1983 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין והיה מופקד הקתדרה ע"ש אחד העם.
במקביל לעיסוקו בפילוסופיה פרסם סיפורים, מאמרים ומסות על ספרות עברית מימי הביניים ומן העת החדשה.
כמו כן כתב שלושה ספרי מדע בדיוני ותרגם מאנגלית נוספים.
בשנת 2003 פרש מהחוג לפילוסופיה.
ב-2005 לקה באירוע מוחי חמור.
בשנת 1981 נישא לתמי צמח, ד"ר לתקשורת באוניברסיטה העברית.
ב-5 ביוני 1994, בית המשפט השלום בירושלים הוציא נגד עדי צמח צו הרחקה מביתו, זאת לאחר שאשתו התלוננה כי תקף אותה באלימות.
לצמח שלושה ילדים: אריאל צמח, שנולד מנישואיו למינה צמח, ומשמש מרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו, ושני ילדים שנולדו לו מנישואיו לתמי צמח.
הלביא המסתתר - עיונים ביצירתו של ביאליק, 1966.
יצירה מחוכמה : עיון בשירי שמואל הנגיד
כשורש עץ : קריאה חדשה בי"ד שירי חול של שלמה אבן גבירול
מקרא בארבעה שירים של ח"נ ביאליק
קריאה תמה - בספרות עברית בת המאה העשרים
שני הקטבים בשירת האהבה של ביאליקפילוסופיה בעברית
על הגוף, על הרוח, על מה שיש ועל מה שראוי להיות (2001)
מאמר לוגי-פילוסופי, לודוויג ויטגנשטיין (1994)סיפורת
עדי עזרוני (נולדה ב-16 בנובמבר 1978) היא מפיקה, שחקנית, מנחה ודוגמנית עבר ישראלית.
כיום, היא שותפה בחברה להפקת סרטים עצמאיים בארצות הברית, ולפני כן מונתה לראש מחלקת הסרטים הבין-לאומית של קשת אינטרנשיונל.
נולדה וגדלה בהרצליה, הבכורה משני ילדים.
אביה היה סמנכ"ל התעשייה האווירית (תע"א) ואמה יועצת ארגונית.
כשהייתה בבית ספר יסודי התגוררו במשך כמה שנים גם בארצות הברית, עקב עבודתו של אביה.
לאחר מכן, שבו להתגורר בהרצליה.
בצה"ל שירתה בחיל הרפואה, בתור מדריכה בקורס חובשים.
יש לה תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, שם אף רצה בבחירות לאגודת הסטודנטים.
למדה גם לימודי ניו מדיה בניו סקול שבניו יורק.
ב-2004 למדה משחק בבית ספר לאמנויות הבמה "סטלה אדלר" שבניו יורק.
בילדותה גילמה בהצגת אוף-ברודוויי בניו יורק "The Players" את בתו של שייקספיר.
ב-1995 כנערה, הצטלמה לסרט תיעודי "מצה, נקניק וגבינה צהובה" (חלק מסדרת "אני לא כזה") של החינוכית, העוסק בצעירים חילונים ודתיים בישראל.
הסרט זכה בפסטיבל הסרטים הדוקומנטרי בוושינגטון.
כשבועיים לאחר שחרורה מצה"ל, ב-1999, הצטרפה עזרוני לצוות מנחי ערוץ הילדים, שם הגישה ושיחקה עד שנת 2004. בין השאר, הנחתה ב"אולפן ערוץ הילדים", "המגנט", "כדור פורח", "ששטוס בחו"ל" (באיטליה ובשווייץ), "הדיבורית", ספיישל "פוקימון - מי רוצה להיות מאסטר", "שש באביב", וב"מצעד ערוץ הילדים".
בתקופתה בערוץ הילדים, השתתפה בסדרות ותוכניות שונות, וביניהן: ב-18 פרקים בסדרה "זבנג!" (בתפקיד סיוון בר-רצון), "6:6", "לחיי הערבה" (בתפקיד שלומית), "כובע קסמים", "ורק אני לא" (בתפקיד אורית), "הכבש השישה עשר", ו"כל העולם במה".
עזרוני אף הופיעה בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "הפיג'מות" (כמנחה בערוץ הילדים), ובתוכנית "ברוך ושרוך".
ב-2005 השתתפה גם בספיישל הפרידה "לעודד באהבה" בערוץ הילדים.
ביחד עם עוד כמה מנחי ערוץ הילדים השתתפה עזרוני בשני פסטיגלים: "פלאנובלה של פסטיגל" ב-2001, וכן ב"פסטיגל מהסרטים" ב-2002.
במקביל דגמנה לחברות הבגדים "לורד קיטש" ו-"FILA".
עזרוני השתתפה גם בפרסומות לנסטלה, מעדן חלב, בזק, שוקולד עלית וספרינג.
ב-1997 שיחקה בסדרה בכבלים "כחול עמוק" בתור שלי ובסרט "פרא" (בתפקיד רננית).
ב-2001 הנחתה את התוכנית "הקוסמים" בערוץ 2 של רשת.
ב-2002 התארחה בתוכנית "כוכבי השכונה" עם אבי גרייניק ועידן אלתרמן בערוץ 2. ב-2002 השתתפה בסרט התיעודי הישראלי-צרפתי "אוגוסט".
בשנים 2005–2009 הפיקה פרויקט סרטים על סחר בילדים למטרות מין מקמבודיה והמזרח הרחוק.
הפרויקט כלל סרט עלילתי ושני סרטים דוקומנטריים: "הולי" שיצא ב-2006 הוא הסרט העלילתי בכיכובו של השחקן האמריקאי רון ליווינגסטון, ובו היא גילמה את אמה.
ב-2007 לקחה חלק בהפקת סדרת הדוקו "The K11 Journey".
ב-2009 יצא הסרט הדוקומנטרי "רדלייט" שאותו גם ביימה (עם גיא יעקובסון) ומנחה אותו השחקנית האמריקאית לוסי לו.
במהלך השהיה שלה בקמבודיה לצורך צילומי הסרטים, עזרוני קיבלה צו מעצר למשך שבועיים עד ששוחררה.
הפרויקט זיכה אותה בפרס מטעם מזכירת המדינה האמריקאית, קונדוליזה רייס, Global Hero Award לשנת 2008.
בנוסף ב-2006, שיחקה בסרט הטלוויזיה הצרפתי "ג'יהאד" בתור החיילת בלייק.
ב-2008 שיחקה בסדרה "מתי נתנשק" בו גילמה את שירה, לצד ליאור אשכנזי, בערוץ 10.
ב-2010 צילמה וידאו בלוג על חייה בניו יורק לאתר mako (דיבור ישיר).
בנוסף, גם שימשה ככתבת שטח מניו יורק בחדשות ערוץ 2.
ב-2011 שיחקה בתור רוניתה בסרט דובר-האנגלית "סשן" בכיכובה של בר רפאלי, בו עזרוני גם לקחה חלק בהפקה.
בשנים 2010–2012 שיחקה בשתי העונות של הסדרה "חטופים" בערוץ 2 של קשת, בתור יעל בן-חורין, אחותו של שבוי צה"ל שמגלם אסי כהן.
בנוסף ב-2012 שיחקה בסדרה "יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני ישראל, בתור המנהלת נונה.
בנוסף גם שיחקה בתיאטראות בניו יורק: "רעל" ב-HB theathe NYC, "תהילת החיים" ב-Stella Adler Conservatory NYC.
כיום, היא בעלת חברה להפקת סרטים בניו יורק (עם שותפתה מנדי תג'ר-ברוקי) בשם "Spring Pictures" / וראש מחלקת הסרטים הבין-לאומית של קשת אינטרנשיונל.
עזרוני גם משמשת כסמנכ"לית התוכן בחברת פאראוויי רוד (Faraway Road Productions) שהייתה שייכת לליאור רז ואבי יששכרוף יוצרי פאודה ופגע וברח אשר נמכרה לקנדל מדיה.
בשנת 2018 גילמה את ד"ר יעל פרנקל בסדרת הנוער "אילת" של HOT.
ב-2023 השתתפה בהפקת סרטו של גיא נתיב, "טאטאמי".
בשנת 2026 שבה לקדמת הבמה בתפקיד משחק בסדרה "כל האימהות משקרות" המשודרת בכאן.
ב-2009 עזרוני נישאה למאט שומאן, תאורן קולנוע אמריקאי-נוצרי.
בין השנים 2004–2016 חיה על קו ישראל–ארצות הברית בשל מצבו הרפואי של אביה, רמי עמירם עזרוני, עד פטירתו.
שתי בנותיה,מרגו ואביגיל, נולדו בכפר סבא ב-2013, וב-2017.
עזרוני סיפרה שחוותה דיכאון אחרי לידה, וכי הכירה בכך ביום הולדת שנה של בתה הראשונה.
עדי עדואן הוא במאי ותסריטאי דרוזי-ישראלי.
עדי עדואן נולד בכפר דלית אל-כרמל בשנת 1978, סיים את לימודיו היסודיים בכפר, למד שנתיים בבית ספר נזירות נצרת בחיפה, וגם בתיכון דבלין שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית.
ב-2006 סיים את לימודיו במכללת תל חי במגמת קולנוע וטלוויזיה, ובמהלך לימודיו השתלב בתעשיית הקולנוע הישראלי.
בין אנשי הקולנוע ששיתף עימם פעולה, היו המפיק צלם איתן ח'ריס והבמאי עלי נסאר.
עד שנת 2009 יצר מספר סרטים קצרים לטלוויזיה ולימד בבתי ספר את מקצועות הטלוויזיה.
באותה שנה יצא סרטו התיעודי הראשון בשם "ואנא וחדי" בהפקת ערוץ אלג'זירה.
ב-2010 יצר סרט דוקומנטרי נוסף עבור אלג'זירה והשתתף כמאמן דיאלוגים בסרטו של הבמאי יהונתן סגל בשם "אודם".
בשנת 2011 יצר סדרה דוקומנטרית בשם "זהות והיסטוריה" עבור הטלוויזיה הפלסטינית.
עדי עדואן התנסה גם בתחום התיאטרון, על אף שאינו בעל השכלה פורמלית בנושא.
בשנת 2009 כתב וביים את הצגת הילדים "לילא וקשקוש".
בשנת 2010 זכה בציון לשבח בפסטיבל מסרחיד שבעכו על ההצגה "שמות" שנכתבה על ידי רועי רשקס.
בשנת 2011 זכה בפרס ציון לשבח ובפרס המחזה הנועז על "לא בא לי", שעוסק בתופעת ההומו-לסבי הערבי וכך היה לראשון מבין היוצרים הערבים בארץ שעסק במה שמוגדר כטאבו בחברה הערבית.
"ערבאני", הפיצ'ר הישראלי הראשון העוסק בדרוזים, מספר על גבר דרוזי המגיע לכפר הולדתו לאחר נתק של 17 שנים עם בנו ובתו שנולדו לו מאישה יהודייה, שממנה הספיק להתגרש.
כוונתו להשתקע מחדש בכפר הדרוזי הקטן יוצרת התנגשויות בין החברה הדרוזית הסגורה והשמרנית לבינו.
היחידה שמתייצבת לצדו היא אמו, האוספת את בנה ואת נכדיה לחיקה.
הסרט בהפקת איתי תמיר-לילה סרטים, צילום זיו ברקוביץ', עריכה אור בן דוד, עיצוב פסקול מיכאל גורביץ', מוזיקה מקורית אסיף צחר.
שחקנים: איאד שיתי, לוסי אהריש, מחמוד אבו ג'אזי, זוהיירה סבאג', שאדי מרעי, דניאלה נידם, תום קלריך.
בחודש מאי 2012 הסתיימו צילומי הסרט "ערבאני", ובכך הפך ליוצר הדרוזי הראשון בארץ שביים סרט קולנוע.
הסרט פתח בחודש יוני 2013 את פסטיבל הסרטים קולנוע דרום ה-12.
פרס ציון לשבח עבור ההצגה "שמות" מסרחיד עכו
פרס המחזה הנועז עבור ההצגה "לא בא לי" מסרחיד עכו
זוכה מקום ראשון באירוע פיצ'ינג בפסטיבל הילדים והנוער ת"א 2012 עבור התסריט ואדי חמאם.
לא בא לי - מונודרמה
עדי שורק (נולדה ב-1970, נס ציונה) היא סופרת ישראלית, חוקרת ספרות יהודית ועורכת-מייסדת של סדרת הפרוזה "ושתי" בהוצאת רסלינג.
בילדותה ובנעוריה התגוררה בנס ציונה, בקיבוצים אלומות ועין גב, בחיפה ובעיירה פייר לון (Fair Lawn) שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
משנת 1992 היא מתגוררת בתל אביב.
במשך כעשור התפרנסה מצביעה אמנותית ("שתי צבעיות").
בגיל 27 החלה בלימודי ספרות באוניברסיטת תל אביב, שאותם סיימה בהצטיינות.
במקביל ערכה פעילות תרבותית וערבי קריאה במועדון "הגדה השמאלית".
בשנת 2001 ראה אור ספרה הראשון "שבע מטרוניתות", זוכה המקום השני בפרס מוזס.
בשנת 2004 יסדה את "ושתי" – סדרה לפרוזה סיפית מתורגמת בהוצאת רסלינג.
הסדרה מתמקדת ביצירות הבוחנות את גבולות הכתיבה, מערבות נושאי טאבו ומאתגרות סוגות ספרותיות.
בשנה זו אף ראתה אור הנובלה "חללים" פרי עטה.
בשנת 2005 ראה אור ספרה "תיירות פנים", בשנת 2013 התפרסם "לפעמים מאבדים אנשים", זוכה פרס לייב גולדברג, ובשנת 2018 ראה אור הרומן "נתן".
בשנת 2019 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 שבה ללימודים גבוהים לתואר שני, אותם סיימה בהצטיינות יתרה.
שם עבודת המחקר שכתבה בחוג לספרות: "ערימה ופקעת – עירוב הגוף והכתב ביצירתו של ש"י עגנון".
העבודה דנה בתצורות מורכבות של איסוף ידע בספרות.
תצורות אלו קשובות למובנים חושניים (גופניים) שאינם ניתנים לביטוי פשוט במילים והן דומות לערימה (ערימת ספרים, למשל) או לפקעת חוטים.
בשנת 2018 החלה בכתיבת דוקטורט בנושא "הספרות כעיר מקלט – קריאה תלמודית ביצירות של ש"י עגנון וז'ורז' פרק" (בית הספר לתרבות, המחלקה לספרות, אוניברסיטת תל אביב, מנחה: פרופ' גלילי שחר).
פרסמה עד כה חמישה ספרי פרוזה ושתי נובלות.
מלבדם, סיפורים ומסות פרי עטה ראו אור בכתבי עת ובאנתולוגיות שונים כגון: "אורות", "סטודיו", "רסלינג", "הכיוון מזרח", "גרנטה", "מעבורת".
לצד פעילותה הספרותית, פועלת כאמנית בין תחומית המציגה מיצבי-כתב.
בת זוג לעידן צבעוני ולהם בן ובת, מתגוררת בתל אביב.
"נכתב בחפצים – סיפורי חלום ווידויים", קובץ סיפורים, ידיעות ספרים (סדרת "ניירות ערך" בעריכת סלין אסייג, עורכת הספר: מעיין איתן) 2024 – אישה יוצאת למסע בעיר.
מבטה מתעכב על חסרי הבית ועל האבודים; בזכותם תוכל לבחון מחדש זיכרון משפחתי כמוס.
המסע מסתעף כשנשזרים בו קרעי חלום וּוידויים, המסכנים את הסדר הקיים.
במהלך הספר האני נעשה גמיש, ואנו נעים עמו: מעיין פלאי נהפך לגל כביר, צמד שדיים נהפך לשלושה, דוב קוטב מאיים לטרוף את הבת הקטנה, הנה אנחנו בערימה של חסרי בית, האם אלה שברי עברנו, או שמא פיסות מעתידנו?
אנחנו מתוודעים למתים, מנסים למצוא מרפא לשלושה ילדים קבצנים ובעיקר מבקשים שלא לשכוח בעֵרוּת את מה שכתב הלילה בחפצים.
"ונציה", נובלה, תרסט, (עורך: עודד מנדה-לוי) 2024 – ונציה שוקעת בעקבות קטטה שמסתבכת בין ריבוא תיירים המצלמים את עצמם ב"מוט סלפי".
איש אינו יודע כיצד החלה אותה קטטה מחרידה, עד שעלה מן התהום פנקס רשימות השופך אור חדש על האירועים, שאותו כתבה הסופרת A אחת מן הנעדרות הרבות.
"נתן", רומן, כתר, (עורך: עודד וולקשטיין) 2018 – נתן, איש עסקים מצליח שאיבד את פרנסתו והסתבך בחובות כבדים, משאיר את משפחתו בישראל ונוסע לאמריקה לחפש עבודה.
הוא ישן אצל ידיד בברוקלין וחולם להתקבל לריאיון אצל איל ההון האל גריפית', שבכוחו – כך מספרים לו – לשנות הכל.
בעיר הגדולה נחשפת בפני נתן חברת השפע, בה היה עד לא מזמן שותף מצליח.
אך לא רק אמריקה – כסימן לעולם חדש ולתקווה – נחשפת בפניו באופן מתעתע, אלא גם ישראל, מולדתו, שמובנת לו לפתע כמרחב רווי סדקים ופערים.
מועמד הרשימה הארוכה בפרס ספיר, זוכה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2019.
"לפעמים מאבדים אנשים", ידיעות ספרים, (עורכת: נוית בראל) 2013 – בדירות שעוברים מהן ונעלמים בהן, מתוך הכרה כואבת על בית ותקופה שאבדו, מבעד לרגעים שוליים לכאורה, נוצק "לפעמים מאבדים אנשים" – ספר שבמרכזו מבט על סיטואציות ממשיות ומדומיינות כאחת.
זוכה פרס לייב גולדברג לשנת 2012.
"תיירות פנים", קובץ סיפורים, ידיעות ספרים, (עורכת: מיכל בן-נפתלי) 2005 – מקבץ מספר סיפורים קצרים וכן שלושה מחזורים הערוכים על פי סדר הא"ב: "אלף-בית תל אביב", אלף-בית אישה" ו"אלף בית חיפה".
לכל מחזור חוקיות כתיבה משלו הקובעת את נושאי הערכים – המרכיבים את הלקסיקון שהוא מייצר.
תנועת השפה במקרה זה יוצרת מעברים בין טקסטים אינטימיים לבין טקסטים בעלי אופי לאקוני ורוקמת מעין מילון ומפה פרטיים-ציבוריים.
"חללים", רסלינג, 2004, בתוך "חללים, שדות תעופה, קניון – סיפור ושתי מסות" בשיתוף עם עידן צבעוני ועודד מנדה-לוי – מתאר מסע פרגמנטרי בבתים שונים המצויים במהלך בנייתם וכן במגדלי עזריאלי שאף הם הולכים ונבנים.
הגיבורה, צבעת המתמחה בצביעה אמנותית, מתארת את מפגשיה עם פועלים, בעלות-בית, עובדים זרים וארכיטקטים.
הטקסט כתוב באופן המשלב מסה ופרוזה.
"שבע מטרוניתות" רומן, ידיעות ספרים, (עורכת: לילי פרי) 2001 – מורכב משתי עלילות מקבילות: האחת מתארת אישה צעירה המתגוררת בדרום תל אביב וכושלת לביים סרט והשנייה מתארת פרגמנטים של זכרונות ילדות.
לקראת סוף הרומן מתלכדות העלילות והגיבורות נפגשות בבית חולים שבו הייתה מאושפזת הילדה.
איגנץ, הקבצן מספרו של עגנון "אורח נטה ללון", הוא אחת הדמויות בספר – לצד שבע מטרוניתות, פועלים זרים הגרים בסמוך ועוד.
זוכה המקום השני בפרס מוזס לכתבי-יד בשנת 1999.
"עיר מקלט" מיצב-כתב ("המקרר", תל אביב 2019) אוצרות: איריס פשדצקי.
במרכז המיצב מרצפות טקסטואליות התלויות במכסים של ארגז ארכיב.
הן מהדהדות יומן-מקום שנכתב בידי האמנית בכיכר התרבות (כיכר הבימה) בתל אביב, במשך שנה (סתיו 2014 – קיץ 2015) ומתמודדות עם תהום המקלט העצום החפור תחת הכיכר, ועם כיסוייו: דלתות סתרים מרוצפות, הנפתחות בעת מלחמה ומובילות אליו.
המבנה הגרפי של העבודה מתכתב הן עם המרצפות המחפות על המקלט בכיכר הבימה והן עם צורת דפי תלמוד העוסקים בערי מקלט.
המארג שנוצר מבקש לבדוק מהו מקלט כמבנה לשוני-תרבותי – מתוך עמידה על פערים וזיקות בין עיר המקלט שנועדה למנוע מעגלי דם, לבין המתרחש בתל אביב כיום.
"המבקש לחם" מיצב-כתב ("המקרר", תל אביב 2018) אוצרות: גילי זיידמן ואיריס פשדצקי.
במרכז המיצב עומדת עגלת-קניות גדושה בטיוטות ובנירות קמוטים.
בה חבויים פרגמנטים המתעדים את הוויית דרי-הרחוב בתל אביב, שברי-ציטוט המתייחסים למצבי עוני וחוסר-בית במסורת היהודית ופסוק-שיר בערבית שניטל מבית עתיק.
הם מערבים מארג תרבותי שנוצר בהוויית גלות ייחודית, עם המתקיימים במרחב היום-יום, כגולים בעירנו.
מן הצד עורב משקיף על שברי המילים וערֵב להן, כדר-רחוב קדום ועכשווי.
"מואזין" מיצב-סאונד (פסטיבל מוסררה מיקס, 2013) הנחיה והשתתפות בשיתוף עם ליאור פינסקי וסטודנטים מהמחלקה לניו מדיה בבית-הספר מוסררה לאמנות.
אוצרים: שרון הורודי ושראון פז.
עיבוד מוזיקלי לטקסטים שנוצרו בעת קריאת המואזין בידי סטודנטים שהשתתפו בשיעור כתיבה.
צליליו התערבו במעשה ידם והיוו לו השראה משנעתרו לנוכחות המיוחדת במרחב.
"פורנוטומיה" מיצג בין-תחומי ("הבימה", 2001) יחד עם האמנית ורה קורמן והאופנאית נאית רוזנפלדר.
"ושתי" מיצב-כתב (אוניברסיטת תל אביב 2000) יחד עם האמניות רחל מוזס וורה קורמן.
"כפרה" צעדה (רחובות תל אביב, אוקטובר 2000) יחד עם האמנית רחל מוזס, הסופר והעורך עידן צבעוני, אמנים נוספים ואקטיביסטים.
מבחר ספרים בעריכתה – סדרת ושתי
השימוש במילים – נטלי סארוט (תרגום מצרפתית – חגית בת-עדה), 2004.
דיוקן האמן ככלב צעיר – דילן תומאס (תרגום מאנגלית – עודד פלד), 2004.
פריז, צרפת – גרטרוד שטיין (תרגום מאנגלית – עדית שורר, אחרית דבר – ד"ר אורלי לובין), 2004.
מניפסט החלאה – ואלרי סולאנס (תרגום מאנגלית ועריכה מדעית – דלית באום), 2005.
פרוסט – סמואל בקט, (תרגום מאנגלית – עדית שורר, תרגום מובאות מצרפתית – הלית ישורון, עריכה מדעית – פרופ' אברהם עוז), 2005.
אולי הלב – אמילי דיקנסון (בתרגום ובעריכת לילך לחמן), 2006.
נדז'ה – אנדרה ברטון (תרגום מצרפתית – מיכל בן-נפתלי), 2007
ממערב לירדן – לילא חלבי (תרגום מאנגלית – דפנה רוזנבליט), 2008.
האירוע – אנני ארנו (תרגום מצרפתית – נורה בונה), 2009.
נמר מנייר – זכריא תאמר (תרגום מערבית – אלון פרגמן), 2012.
אורליה שטיינר – מרגריט דיראס (תרגום – מאיה מיכאלי, עריכה מדעית ד"ר דפנה שניצר), 2014.
הזיכרון שוחח איתי והסתלק – סלמאן נאטור (תרגום מערבית – יהודה שנהב-שהרבני), 2014.
אני אצמח ואניב פירות; תאנים – פיאם פילי (תרגום מפרסית – אורלי נוי), 2015.
טירת אוטרנטו – הוראס וולפול (תרגום מאנגלית – יהונתן דיין), 2017.
חללים, שדות תעופה, קניון – סיפור ושתי מסות, עדי שורק, עידן צבעוני, עודד מנדה-לוי, 2004.
על הפרישות – מיכל בן-נפתלי, 2009
המעבר בתעלות הדמע תקין – נועה צדקה, 2010.
"תסתכלו עליו", (סיפור), בתוך: "תוכו רצוף אהבה", שי צור ומיכל חרותי (עורכות), הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
"תמו כלים וניקוד" (מסה), בתוך: "איך נקרא אבות ישורון", לילך לחמן (עורכת), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
"פליטה" ו"מסגר" (סיפורים), בתוך "שתיים", תאמר מסאלחה, תמר וייס, אלמוג בהר (עורכים), הוצאת כתר, 2014.
"קשור בסרט" (סיפור), בתוך "גם אצלכם זה בוכה?", ריקי כהן (עורכת), בוקסילה, אסופה דיגיטלית, 2013.
עדי רגב (נולד ב-20 במאי 1981) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסנטר.
עדי רגב גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן, ואף שימש כקפטן.
הוא זכה בחודש מאי 2000 עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות המדינה של עונת 1999/00, לאחר שקלע 25 נקודות.
יחד עם עודד שעשוע, ליאור רובינשטיין והמאמן מאור חמו.
לאורך השנים היה בסגל נבחרת הנוער ונבחרת העתודה.
משחק הבכורה שלו בבוגרים בליגת העל היה בעונת 1998/99 מול קבוצת הפועל ירושלים.
לאחר מכן שיחק בקבוצת הבוגרים במשך 3 עונות,
בעונת 2001/02, הגיע לקבוצת מכבי אשדוד מהליגה הלאומית, שניהלה מאבק הישרדות עד למחזור האחרון ונשארה.
בעונת 2002/03 חזר לעירוני רמת גן ושיחק בה במשך עונה אחת.
בעונות 2003–2005 שיחק באליצור אשקלון, איתה הגיע בעונה הראשונה לבית הגמר ולמקום הרביעי בליגה.
ובעונה שלאחר מכן הגיע עם הקבוצה עד לרבע גמר היורוקאפ צ'לנג'.
בעונת 2005/06 חזר למכבי אשדוד ונתן עונה עם ממוצעים של 6.8 נקודות ו-2.1 ריבאונדים ב-7.2 דקות משחק.
בעונה שלאחר מכן חזר לליגת העל וחתם בקבוצת בני השרון.
בעונת 2007/08 שיחק בקבוצת הפועל נס ציונה, איתה העפיל בסיום העונה לליגה הלאומית.
מאז עונת 2008/09 משחק רגב בקבוצת מכבי רחובות מהליגה הארצית.
במקביל לומד מנהל עסקים ומרצה במכללה בנושאים של כלכלה ומתמטיקה.
בשנת 2013 הקים יחד עם שותף(יניב גוטמן) את האתר "רגב+גוטמן" הנותנים תרגולים ושיעורי עזר ללומדים במגוון קורסים בעיקר בניהול, כלכלה וחשבונאות וגם בתכנות.
עדי רגב נשוי להגר ומתגורר במושב בית חנניה.
אתי (עדי) רבן שימשה קריינית חדשות בקול ישראל.
רבן החלה לקריין חדשות בשנת 1970 והגישה מהדורות חדשות בקול ישראל במשך 35 שנה.
בשנת 1976 הייתה מהמגישות הראשונות של רשת ג'.
בשנת 2005 פרשה מקול ישראל במסגרת תוכנית הפרישה המיוחדת שהנהיג משרד האוצר לעובדי רשות השידור בהם חיים זיסוביץ, ליאורה גושן וכרמית גיא.
אחת ממהדורות החדשות הזכורות בקריירה שלה היא הכרזתה על הצלחת מבצע יונתן בשנת 1976.
קולה זוהה עם הגשת החדשות, והיא זכתה לאהדת המאזינים.
עדי קוֹל (נולדה ב-19 במרץ 1976) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת "יש עתיד", מרצה ופעילה חברתית אשר הקימה מספר מיזמים לחיבור בין האקדמיה לחברה בישראל.
כיום היא דיקנית הסטודנטים ועומדת בראש דיקנאט הסטודנטים של אוניברסיטת רייכמן.
עדי קול נולדה בירושלים וגדלה ברמות השבים.
במהלך לימודיה, בשנת 1997, הקימה את "מרכז ברירה" למעורבות חברתית של סטודנטים, שפעילותו כוללת מתן סיוע משפטי חינם לנזקקים, העברת סדנאות חינוכיות לנוער במצוקה, קידום זכויות נשים וסיוע לנשים בשכונות חלשות.
במקביל, הגתה קול תוכנית לימודים בשם "דיני רחוב", שעסקה בהוראת משפטים ככלי חינוכי ושיקומי לנוער עבריין.
תוכני ומבנה הלימוד של התוכנית אומצו מאוחר יותר באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר למשפטים של בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנים 1999–2000 הייתה עוזרת לחברת הכנסת תמר גוז'נסקי בתפקידה כיו"ר השדולה לקידום מעמד הילד.
בשנים 2002–2007 השלימה תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת קולומביה.
הדוקטורט עסק בסוגיית האחריות לקבלת ההחלטות המשפטיות של הורים בשם ילדים, ומידת התאמתן לטובת הילד.
בין השנים 2005–2013 הרצתה באוניברסיטת תל אביב, שם גם יזמה והקימה את תוכנית "אוניברסיטה בעם", המאפשרת לאוכלוסיות נזקקות וחסרות השכלה ללמוד קורסי מבוא אוניברסיטאיים באוניברסיטאות השונות בישראל, אשר המרצים שלהם הם סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון.
החל משנת 2010 פועלת התוכנית גם באוניברסיטת בן-גוריון, בה שימשה קול כמרצה בשנים 2009–2013.
באוקטובר 2012 הצטרפה קול למפלגת "יש עתיד" לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה והוצבה במקום ה-9 ברשימת יש עתיד.
היא נבחרה לכנסת בינואר 2013 ומונתה ליו"ר ועדה מיוחדת לפניות הציבור.
לקראת דיון ב"חוק הפונדקאות" בוועדה לפניות הציבור פרסמה קול וידוי אישי שעורר הד ובו גילתה כי עברה טיפולי פוריות ללא הצלחה.
קול ביקרה עם הוועדה בעשרות ערים במסגרת יוזמת "המשכן מגיע לכאן".
בוועדה סייעה לפניות בנושאים מגוונים בהם מאות ניצולי שואה שנוצלו על ידי מאכערים כשביקשו לקבל קצבאות, החלפת הסוללות המתפוצצות בטלפונים הניידים של סמסונג, חלוקת זימוניות רוטטות לכבדי שמיעה המתגוררים בדרום, תלונות על שירות לקוי של חברת הכבלים הוט ושל חלק מחברות הסלולר והורדת מחירי המזון בנתב"ג.
קול הכניסה ארבעה חוקים לספר החוקים של מדינת ישראל, וביניהם חוק האוסר עישון במגרשי הכדורגל וחוק הדירקטורים - שמאפשר לדירקטורים חיצוניים בחברות להגן טוב יותר על האינטרסים של הציבור.
בעקבות יוזמה של קול הותאמו הנחיות רשות המיסים, כך שלהורים בני אותו מין הותר לבחור מי מהם יקבל את נקודות הזיכוי ממס בגין כל ילד גם אם אינו ילדו הביולוגי.
כמו כן היא הייתה היו"ר של השדולה למען יוצאים מהעולם החרדי שהוקמה ביוזמת עמותת יוצאים לשינוי, סייעה לעמותת הל"ל בהקמת מקלטים ליוצאים בשאלה שנותרים ללא בית תומך.
ב-31 ביולי 2013 נמנעה בהצבעה בקריאה ראשונה על חלקה הראשון של הצעת חוק לתיקון חוק יסוד: הממשלה (המכונה "חוק המשילות"), בניגוד למשמעת הסיעתית והקואליציונית ועקב כך הושעתה על ידי הסיעה מחברות בוועדות הכנסת השונות ונמנע ממנה להעלות הצעות חוק פרטיות במשך שלשה חדשים.
ב-11 במרץ 2014 הצביעה קול בעד החוק, על אף שלדבריה לא הסכימה עם תוכנו.
בתחילת שנת 2014, בהיותה יו"ר הוועדה לפניות הציבור בכנסת, יזמה והניעה תהליך לקידום יישום חוק עידוד טוהר המידות בשירות הציבור שחוקק בשנת 1992 וטרם יושם על ידי גורמי הממשלה.
בעקבות הדיון הראשוני שקוים בוועדה, הפעיל משרד המשפטים את סמכותו, וביום האחרון של שנת 2015, העניק נשיא המדינה בפעם הראשונה, תעודות הוקרה לשלושה חושפי שחיתויות, במעמד שרת המשפטים ומבקר המדינה.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיעה על פרישתה מהפוליטיקה.
דעת התקשורת הייתה שראש מפלגתה יאיר לפיד הראה לה את הדרך החוצה.
ביום הבחירות ב-1 בנובמבר 2022 התראיינה קול והסבירה שלא היו דברים מעולם.
לאחר הפרישה מפוליטיקה הצטרפה לבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה (לימים אוניברסיטת רייכמן).
במקביל, משמשת דיקנית הסטודנטים של האוניברסיטה.
קול התחתנה ב-2009 עם אילן קנט, ד"ר לרפואה וכירורג במקצועו.
פעילותה של קול זיכתה אותה בפרסים אחדים:
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים בשנת 2010 על תרומה לצמצום הפערים בישראל.;
אות אומ"ץ בשנת 2012 על פועלה להנגשת לימודים אקדמאיים לאוכלוסיות חלשות.
אות ספרא למצוינות חברתית בשנת 2012.
עדי רותם (נולדה ב-29 באוקטובר 1979) היא אלופת העולם באגרוף תאילנדי של ארגון WAKO בשנים 2009–2011 ואלופת העולם באגרוף תאילנדי של ארגון WFCA עד משקל 52 ק"ג בשנת 2012.
מגיל ארבע השתתפה בחוג הישרדות, ובגיל חמש הצטרפה לדניס הישרדות.
כשהייתה בת שלוש עשרה הגיעה לחגורה שחורה אצל דניס האנובר, ובהמשך הגיעה לחגורה שחורה דאן שלוש.
במשך שבע שנים רצופות הייתה אלופת ישראל במשקל חופשי בג'ו ג'וטסו, קרטה וג'ודו.
בצה"ל שירתה כמדריכת קרב מגע.
בתום שירותה הצבאי התאמנה באגרוף תאילנדי בתאילנד, ועם שובה לישראל התחילה להתאמן באגרוף תאילנדי אצל אבנר שלום.
היא סיירה בארצות הברית, אוסטרליה ותאילנד על מנת להתאמן אצל מומחים - באוסטרליה התאמנה אצל ג'ון ווין פאר (John Wayne Parr) ואשתו אנג'לה פאר במועדון טייגר מואה תאי (Tiger Muay Thai) בפוקט, ובמועדון סופר פרו סאמוי בקו סאמוי.
בתאילנד למדה אצל הישראלי שוקי רוזנצווייג שזכה באליפות העולם באגרוף תאילנדי והתחרתה פעמיים מול אלופת תאילנד.
בקיץ 2006 החלה להתאמן במועדון ווס ג'ים באמסטרדם (Vosgym), בו פגשה את איוואן (היפו) היפוליט (Ivan Hippolyte), שהפך למאמן ולמנטור שלה.
במשך ארבע השנים הבאות היא שהתה חלק מהשנה באמסטרדם ושבה למספר חודשים לישראל כדי לעבוד.
בארץ התאמנה במשך שנה אצל מושיק קידר במרכז הספורט בחולון.
במועדון ווס ג'ים באמסטרדם הכירה את מונסף (בן) בנור, שהפך למאמנה האישי.
מאז 2006 ועד היום (דצמבר 2012) היא מייצגת ומתחרה עבור המועדון.
בארץ הייתה מקום ראשון בקיקבוקס בשנים 2005–2008.
ב-2006 הייתה מקום שלישי באירופה ב-WAKO.
ב-2007 הייתה מקום שמיני בעולם.
ב-2008 הפכה לסגנית אלופת אירופה בליגת K-1 (ליגה מקצוענית לקיקבוקס ואגרוף תאילנדי) למשקל עד 52 ק"ג, בתחרות שנערכה בפורטוגל, השייכת לארגון WAKO.
באוקטובר 2009 התחרתה לראשונה באליפות העולם ב-K-1 חובבני שנערכה בווינה.
בחצי הגמר ניצחה מתמודדת טורקית.
בגמר ניצחה את הרוסיה אבניה סיווירי.
והוכתרה לאלופת העולם בארגון WAKO, תואר בו החזיקה במשך שלוש שנים 2009–2011.
באוקטובר 2009 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בקיקבוקסינג עד 52 ק"ג שנערכה באזרבייג'ן.
באוקטובר 2010 השתתפה בתחרות IWC מקבוצת "דוג פייט", שנערכה באצטדיון הטניס, רמת השרון.
יריבתה הייתה ההולנדית לינדה אומס ורותם ניצחה.
ב-2010 שבה לישראל ומאז היא עובדת כמאמנת כושר ומדריכת אגרוף תאילנדי בבריכת גורדון ובמועדון "קרוספיט" תל אביב.
באוקטובר 2012 טסה לאמסטרדם לקרב נוסף מול המתאגרפת ההולנדית לינדה אומס, שהיא אלופת העולם הנוכחית.
עדי רותם זכתה בקרב והפכה לאלופת העולם במשקל עד 52 ק"ג של ארגון Thai Boxing WFCA.
בנובמבר 2013 הצטלמה לפרק בסדרת הפעולה האינטרנטית "המכסחים", בבימויו של ליאור חפץ.
בספטמבר 2014 השתתפה רותם בתוכנית ראליטי Enfusion reality.
התוכנית היא הפקה הולנדית של ארגון Enfusion ובראשה עומד אדווין ואן אוס, במסגרתה 18 מתאגרפים בצמרת העולמית מתמודדים זה מול זה.
בעונה הזו לראשונה הם שינו את הקונספט ובמקום גברים הם ליהקו 18 מתאגרפות בצמרת העולמית.
התוכנית צולמה בסופר פרו סמוי בקו סמוי, תאילנד.
כיום (2022) מאמנת Thaiboxing / אגרוף תאילנדי בקבוצות ובאימונים אישיים.
עדי שטיין (נולדה ב-8 באוקטובר 1986) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בחוליית הקישור
שטיין החלה את דרכה בקבוצת הילדים של מ.כ נווה יוסף חיפה, ובגיל 15 עברה לקבוצת הנשים של מכבי חיפה.
הצטיינותה בשורות מכבי חיפה סללה את דרכה לנבחרת הנערות, עימה העפילה לדרג א' של אליפות אירופה.
לשטיין 12 הופעות במדי נבחרת הנערות, בהן כבשה שער אחד.
עם סיום שירותה הצבאי בשנת 2006 התקבלה ללימודי קולג' באוניברסיטת "ווסט-טקסס", שם במקביל ללימודי מנהל עסקים שיחקה בקבוצת הנשים של הקולג', ששיחקה בליגת המכללות האמריקאית.
עם חזרתה לישראל בשנת 2009 שיחקה במשך 4 עונות בקבוצת אס"א ת"א, עימה זכתה במספר רב של תארים בזירה המקומית ועימה שיחקה במסגרת בינלאומית.
לשטיין 11 הופעות בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
כיום, עוסקת שטיין כמאמנת בקבוצות הילדים והנערים בהפועל הרצליה.
עדי נמני (נולד ב-27 באוגוסט 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני.
נמני התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-6 בפברואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד מכבי פתח תקווה.
בעונת צורף לסגל הקבוע של הקבוצה הבוגרת, ורשם 15 הופעות בליגת העל, ובמקביל המשיך לשחק גם בקבוצת הנוער.
לאחר שהתחיל את עונת בנתניה, בספטמבר הושאל להפועל רעננה מהליגה הלאומית.
ב-31 באוקטובר 2011 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה בתיקו 0-0 נגד סקציה נס ציונה.
ב-2 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–2 נגד מכבי באר שבע.
נמני המשיך ברעננה גם בעונה שלאחר מכן, וב-17 במאי 2013 הבקיע במשחק העלייה של רעננה לליגת העל.
לאחר שנתיים בהן היה מושאל, סיים נמני את חוזהו בנתניה וחתם על חוזה חדש ברעננה.
בעונת 2015/2016 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון לראשונה בתולדותיה.
ב-31 במאי 2020, לאחר שלא הגיע לסיכום על תשלום שכרו עם בעלי הקבוצה, עזב נמני את הפועל רעננה.
ב-20 בינואר 2021, נמני חתם בהפועל רמת גן ב-2 באוגוסט 2021 חתם בהפועל ראשון לציון..
ב-28 בספטמבר 2022, חתם נמני במכבי יבנה.
עדי קיסר (נולדה ב-11 בדצמבר 1980) היא משוררת ישראלית, מנהלת אמנותית, עיתונאית, עורכת ומייסדת תנועת "ערס פואטיקה".
שירים מספריה תורגמו לשפות רבות ופורסמו בארץ ובעולם.
זוכת פרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם (2015), פרס ברנשטיין לספרות (2015) ופרס על יצירתיות בשפה העברית ע"ש מאיר אריאל מטעם עיריית ראשון לציון (2025).
קיסר נולדה וגדלה בשכונת גילה שבירושלים, בת שלישית מבין ארבעה ילדים במשפחה ממוצא תימני.
משפחת אביה עלתה לישראל בשנת 1882 מהעיר צנעא.
סבא רבא של קיסר, שלום כסאר, היה רב.
קיסר היא בוגרת החוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב במסלול תסריטאות.
עבדה ככתבת תרבות במקומון הירושלמי 'ידיעות ירושלים' ובעכבר העיר תל אביב.
2006 – בוגרת תואר הנדסאי בחוג לקולנוע ולטלוויזיה מטעם המכללה האקדמית הדסה ירושלים.
2008 – בוגרת תואר ראשון (B.A) במדעי הרוח והחברה מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
2010 – בוגרת תואר שני (M.F.A) בחוג לקולנוע ולטלוויזיה (מסלול תסריטאות) מטעם אוניברסיטת תל אביב (מצטיינת דיקן).
לאורך חייה, עסקה קיסר בכתיבה עיתונאית ובכתיבת תסריטים אולם לא בכתיבת שירה.
לתחום השירה הגיעה בגיל 32. עד לאותה עת, שירה נתפסה בעיניה כאליטיסטית ומנוכרת.
בשנת 2012, לאחר שקיסר התוודעה ליצירותיהם של המשוררים יונה וולך, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', מירי בן שמחון, ויקי שירן וארז ביטון – איתן, לדבריה, הצליחה לראשונה להזדהות – החלה לכתוב שירה בעצמה.
בשנת 2013 ייסדה את פרויקט השירה ערס פואטיקה שהפך לתנועה תרבותית.
בשנת 2015 הכתיר אותה עיתון הארץ כמשוררת המשפיעה והבולטת ביותר כיום בישראל ואת ערס פואטיקה שייסדה כ"אחת התופעות התרבותיות והחברתיות החשובות של השנים האחרונות, שמכה הדים הרבה מעבר לעולם הספרות".
משנת 2017, החל משרד החינוך לכלול את שיריה בתוכנית לימודי החובה בשיעורי ספרות בבתי הספר העל יסודיים ממלכתיים, ושיריה נלמדים גם בתוכנית ללימודי תרבות ערבית-יהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון.
קיסר מרצה, מבקרת ספרים בעיתון הארץ ומנחת סדנאות כתיבה.
לימדה במסלול כתיבה יוצרת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
שירים מספריה תורגמו לעשר שפות ופורסמו בכתבי עת ובעיתונים בארץ ובעולם.
שיריה הולחנו על ידי יוצרים שונים וביניהם שי צברי, אסתר רדא, ומיכאל גוטליב.
קיסר, שתפסה את ערבי השירה הישראלים כמתנשאים וזרים, החליטה בינואר 2013 לייסד ערב שירה לו קראה 'ערס פואטיקה' (משחק מילים עם המושג 'ארס פואטיקה') כדי לכונן מקום בו תרגיש בנוח לשתף את יצירותיה.
קיסר בחרה בכינוי הגנאי ערס על מנת לבצע ניכוס מחדש למושג זה ולהפוך אותו ממקור עלבון למקור גאווה.
כוונתה הראשונית הייתה להפיק ערב שירה חד פעמי, אולם לאור התעניינות ופופולריות גוברת, החלה להפיק ערב זה אחת לחודש.
קיסר טוענת כי הקאנון הספרותי הישראלי הוא אשכנזי-מערבי-גברי בעוד האמנות המזרחית והנשית נדחקות ומודרות מהקונצנזוס.
ערבי ערס פואטיקה מהווים לדבריה מקום בו חברי קבוצות השוליים בחברה הישראלית יכולים לבטא את שירתם בציבור.
לטענתה, אירועי ערס פואטיקה הם פלטפורמה לשיח בנושאים פוליטיים-חברתיים כגון מגדר, זהות חברתית והשסע העדתי בישראל שהיה נעדר מעולם הספרות הישראלי ומהתרבות הישראלית בכלל.
ערבי השירה כוללים גם חפלה מזרחית עם רקדניות בטן, מוזיקה מזרחית והקראת שירים של משוררים שונים בהם: רועי חסן, ישראל דדון עליו גם כתבה שיר הנושא את שמו, תהילה חכימי, מתי שמואלוף ושלומי חתוכה.
ערבי שירה אלו שהתחילו כאירוע מחתרתי, הפכו לתופעה ישראלית חדשה שגררה תשומת לב תקשורתית רבה, שבחים וביקורות.
קובי מידן טען כי פרויקט זה יצר זרם אמנותי חדש שטלטל את השירה, הספרות והתרבות הישראלית.
כמו כן, קיסר ערכה את מדור השירה 'באסטה' באתר העוקץ וכן ערכה את האנתולוגיות ערס פואטיקה 1 ו-2 בהוצאת גרילה תרבות.
קיסר מופיעה ומרצה בכנסים, בפסטיבלים ובמוסדות לימוד בישראל ובעולם.
קיסר הוציאה לאור ארבעה ספרי שירה בעריכתו של המשורר אלמוג בהר וספר ילדים אחד.
שחור על גבי שחור (גרילה תרבות, 2014).
מוזיקה גבוהה (ערס פואטיקה, 2016).
דברי הימים (ערס פואטיקה, 2018).
סימון לא רוצה לישון (ערס פואטיקה, 2025).
ב-2013, זכתה בפרס פסח מילין לשירה מטעם האיגוד הכללי של הסופרים בישראל.
בפברואר 2015, זכתה בפרס משרד התרבות למשוררים בראשית דרכם.
ביולי 2015, זכתה בפרס ברנשטיין לספרות, על ספרה "שחור על גבי שחור".
בדצמבר 2015 זכתה בפרס "נשים בחזית" בקטגוריית תרבות מטעם אתר סלונה (2015).
בנימוקים לפרס נכתב: "על שבירת כללי המשחק, מתן קול לחסרות הקול, על הפיכת השוליים למרכז תוך מתן במה מקצועית הולמת לאמני שירה ממוצא מזרחי ויצירת מהפכה בשיח התרבותי".
ב-2018 נבחרה לרשימת 70 הצעירות המבריקות של ישראל של ליידי גלובס.
ב-2025 זכתה בפרס עיריית ראשלצ על יצירתיות בשפה העברית ע"ש מאיר אריאל.
ב-2025 נבחרה למשוררת הבית לשנה האקדמית תשפ"ו של המרכז האקדמי לוינסקי- וינגייט.
עדי שילון (נולדה ב-10 בדצמבר 1987) היא מנחת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
שילון נולדה בתל אביב-יפו, בתם של מנחה הטלוויזיה דן שילון ושל השחקנית מירי שילון (לבית צביון).
לאחר מכן עברה עימם להתגורר בקיסריה, וסיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר אמית עתידים שבאור עקיבא.
דודה היה מנחה הטלוויזיה יגאל שילון.
דודנה הוא במאי הטלוויזיה והקולנוע ירון שילון (בנו של המנחה יגאל שילון).
שילון החלה את דרכה התקשורתית בתוכנית הרדיו היומית "חי מתל אביב" ב-2010 כמגישה יחד עם עופרי פרישקולניק.
עד 2010 הפיקה גם את תוכניות הרדיו "האיש הקטן מהרדיו", "תוכנית הבוקר" ו"לב תל אביב".
באותה השנה גם ערכה את תוכנית הרדיו של שלישיית מה קשור, ששודרה לפרקים גם בטלוויזיה בערוץ 24, והחלה להגיש יחד עם שני נחשוני את תוכנית הרדיו "זורמות" ברדיו תל אביב.
בשנים 2010–2014 עבדה בתוכנית הבוקר ברדיו, עם סלוצקי ודומינגז, בתחנה 101.5FM.
ב-2010 הפיקה וערכה את התוכנית והחל מ-2012 עבדה כמגישה מחליפה יחד עם שני נחשוני.
ב-2012 השתתפה בתוכנית היומית "15 דקות" ב-HOT בידור ישראלי בהנחיית נדב בורנשטיין, שם סקרה יחד עם חבריה לאולפן את תוכניות הריאליטי.
בהמשך השתתפה בפאנל התוכנית "הדיבור" בהנחיית אלירז שדה בערוץ 24.
ב-2014 השתתפה בפאנל המגזין היומי של ערוץ הוט בידור ישראלי, "חדשות הבידור" למשך זמן קצר עד ביטול הפאנל בתוכנית.
באותה שנה גם השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי של HOT3, "מחוברים פלוס" בעונתה השנייה.
בהמשך החלה להגיש את התוכנית "העשירייה" בערוץ 24.
בתחילת 2015 השתתפה בפרויקט של איגוד האינטרנט הישראלי יחד עם ידועני רשת נוספים.
החל מ-2015 משתתפת כחלק מהפאנליסטים בתוכנית הבידור של רשת, "מלחמת המינים" לצד מירב פלדמן.
באותה השנה גם לוהקה לעונה השנייה של הדוקו-ריאליטי של הוט "היחידה 2", וכן החלה להגיש תוכנית רדיו לילית יחד עם זוהר ישראל בשם "עשר בלילה עם עדי שילון וזוהר ישראל" ברדיו תל אביב.
בשנים 2016–2017 הגישה את התוכנית היומית "מנת הבית", של הזכיינית רשת בערוץ 2.
ב-2022 יצא ספרה "על החיים ועל האוכל".
ב-2015 החלה שילון מערכת יחסים עם השחקן הערבי-ישראלי יוּסף (ג'ו) סווייד.
במרץ 2018 הם נישאו בטקס אזרחי בחו"ל והם התגוררו לסירוגין בברלין.
באוקטובר 2019 נולדה בתם המשותפת.
ב-1 בדצמבר 2025 פורסם ששילון בזוגיות עם השחקן אקי אבני.
עֲדֵי עַד הוא התנחלות ויישוב קהילתי בגוש שילה.
היישוב שייך למועצה אזורית מטה בנימין ומתגוררות בו כתשעים משפחות.
היישוב ממוקם על הר בגובה של 854 מטר, צופה אל הסרטבה ואל עבר הירדן, וחולש על יישובי הבקעה ממזרח ועל יישובי גוש שילה מצפון־מערב.
החקלאות ביישוב מבוססת על כרמים ויקב בו מייצרים שיכר, פרחים, פירות וירקות בחממות, מלונים, אבטיחים, עצי זית, מאפייה אורגנית, וגבינות תוצרת בית.
שם היישוב נגזר מהפסוק .
הוקם בשנת 1998 (ה'תשנ"ט) על ידי תושבי שבות רחל הסמוכה כתגובה להסכם וואי.
בעבר פעלה במקום ישיבה חקלאית בשם "שדות אמיר".
מאז 1998 ועד 2011 הוציא המנהל האזרחי 81 צווי הריסה למבנים בשטחו.
רובם המכריע של הצווים לא נאכפו.
בנוסף חתם ראש המנהל האזרחי על צו לפינוי פלישה חקלאית בנוגע לחלקה המצויה בבעלות פרטית פלסטינית, אך הצו לא מומש.
בעקבות אי-אכיפת הצו עתרו בעליה של החלקה לבג"ץ בשנת 2011. בפסק הדין שניתן באוקטובר 2019 קיבלה עליה המדינה לפנות את הפלישה בתוך שלושה חודשים.
ב-2014 עתרו לבג"ץ ראשי המועצות של הכפרים תורמוס עיא, אל-מוע'ייר, קריות וג'אלוד בדרישה לפנות את המאחז, הן משום הוא הוקם באופן לא חוקי, וחלקו על אדמות פרטיות של תושבי הכפרים, והן משום שלטענתם הוא מוקד לפעילות עבריינית ותושביו נוקטים אלימות כלפי הפלסטינים באזור.
בתגובה לעתירה הודתה הפרקליטות כי ישנם שבעה מבנים על קרקע פרטית, אולם טענה שרוב המאחז בנוי על אדמות מדינה והודיעה שהיא מתכוונת להסדיר בנייה זו.
בתשובה ב-2017 הודיעה המדינה לבג"ץ כי היא שוקלת להשתמש לראשונה בחוק ההסדרה כדי להפקיע את האדמות.
ב-2018 הודיעה המדינה שהיא מתכוונת להסדיר את המאחז ושוקלת האם להגדירו כיישוב עצמאי או כשכונה של אחד היישובים הסמוכים, שילה או עמיחי.
עם פרסום הקו הכחול של עמיחי באפריל 2022 הוכלל בו עדי עד..
ב-26 במאי 2025 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לאשר רשמית את הקמת היישוב כיישוב עצמאי.
בנובמבר 2025 חתם מפקד פיקוד המרכז אבי בלוט על צו המעניק לעדי עד מעמד של יישוב.
ב־2024 הוקם ליד עדי עד המאחז אור נחמן, השוכן בשטח B.
המאחז פונה אך נבנה מחדש, ומתגוררים בו 3 משפחות ומספר בחורים.
עדי סוֹפר-תאני (נולדה ב-1971) היא מנהלת ישראלית המתמחה בשיווק ובמסחר אלקטרוני.
משנת 2014 משמשת כמנכ"לית חברת פייסבוק ישראל בע"מ, נציגת חברת מטא שמפעילה את הרשת החברתית המקוונת פייסבוק בישראל.
נולדה וגדלה בסביון לדרור סופר.
אמהּ עבדה כמנהלת בית ספר ואביה כאדריכל.
שירתה בצה"ל כמאבחנת מחקר בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
בשנת 1993 נסעה לארצות הברית כדי ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת ברקלי.
לאחר כשנה החלה בלימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בשנת 1997.
בשנת 2001 החלה בלימודי תואר שני במנהל עסקים בתוכנית Kellogg-Recanati של אוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בשנת 2003.
בגיל 26, בתחילת דרכה העסקית-ניהולית, החלה לעבוד כעוזרת האישית של שי רשף, מנכ"ל ויושב ראש רשת לימודי הכנה לבחינות בגרות "קידום".
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על הנפקה פרטית שערכה קבוצת קידום.
בפברואר 1998 הייתה הממונה על המשא ומתן לקבלת הזיכיון של המותג וול-סטריט האמריקאי בישראל מטעם קידום.
לאחר חתימת עסקה זו ויציאתה לפועל, הקימה וניהלה את רשת בית הספר ללימודי אנגלית "וול-סטריט ישראל".
בינואר 2002 עבר רשף להולנד ותאני החלה לנהל את "קבוצת קידום" (כולל את רשת בתי הספר לחמן).
בשנת 2005 נמכרה "קידום" לחברת "קפלן", חברה-בת של ה"וושינגטון פוסט".
לאחר המכירה המשיכה לנהל את החברה כחטיבה בחברת קפלן עד ספטמבר 2008, עת מונתה למנכ"לית יחידת ה-B2C (חטיבת הלקוחות הפרטיים) בתאגיד ההימורים המקוונים 888 אחזקות (שבבעלות משפחת שקד).
במסגרת תפקיד זה הייתה אחראית על פעילות החברה תחת מותגיה השונים.
בספטמבר 2009 נבחרה על ידי המגזין TheMarker לאחת מארבעים צעירים מבטיחים בישראל אשר "יובילו את עולם העסקים בשנים הקרובות".
בין ספטמבר 2012 לינואר 2014 כיהנה כדירקטורית בחברת סרגלי הכלים פריון נטוורק.
ביולי 2013 השקיעה סופר תאני באתר האופנה StyleRiver והחלה לכהן בו כדירקטורית.
בנוסף להשקעה זו ביצעה סופר תאני שורה של השקעות נוספות בסטארט-אפים ישראליים, כגון באתר הילדים Ekoloko, בשירות המשלוחים המקוון Habaitta.com שפעילותו הופסקה, ובחברת Zula App של ג'ף פולבר המפתחת יישום תקשורת לצוותי עבודה.
באוקטובר 2013 החלה לכהן כיושבת ראש חברת הסטארט-אפ Ginger Software, המפתחת טכנולוגיה לתיקון שגיאות כתיב, תחביר ודקדוק באנגלית.
במרץ 2014 מונתה למנכ"לית פעילות השיווק של פייסבוק בישראל, שהעסיקה אז 20 עובדים.
במקביל הקימה פייסבוק מרכז פיתוח בישראל, בניהולו של רואי טיגר, שהיה מנכ"ל חברת אונבו אותה רכשה.
בינואר 2015 התארחה בכנס go mobile, ובמהלכו התייחסה לראשונה בפומבי לפרשת הסרת הדף "סטטוסים מצייצים", שאותו הפעיל העיתונאי אבי לן ובת זוגו עדי בנטוב.
מפעילי הדף הגישו ב-2018 תביעה נגד סופר-תאני ונגד חברת פייסבוק.
במאי 2015 הגישה תביעה למתן צו מניעה נגד עורך הדין גיא אופיר, בשל איומו לפרסם את פרטי ההתקשרות שלה אם לא תפרסם את פרטי ההתקשרות של פייסבוק ישראל.
ביוני 2015 הגיעה עמו להסכם פשרה.
באוגוסט 2015 דורגה במקום הראשון, במשותף עם מירי רגב, ברשימת 50 הנשים המשפיעות ביותר בישראל לשנת 2015, על ידי המגזין "פורבס ישראל".
מאז 2016, סופר תאני משמשת כחברת המועצה המייעצת של מיזם "קמא-טק", הפועל לשילובם של בני ובנות המגזר החרדי בעולם ההיי-טק הישראלי.
מתגוררת בסביון עם בן זוגה בנימין גיא תאני, מבעלי השליטה בחברת netline המייצרת ציוד ביטחוני, ולהם שתי בנות.
בדצמבר 2020 נהרג אביה, דרור סופר, מפגיעת רכב בעת שהשתתף במחאה נגד ממשלת ישראל.
עדי קמחי (נולדה ב-1947) היא פרופסורית לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע אשר מזוהה ברחבי העולם כחלוצה ומובילה בנושא מוות תאי מתוכנת ובקרת האיזון הפיזיולוגי של תאים בתנאי דחק דרך אוטופגיה.
פרופסור קמחי בודדה גנים חדשים דרכם זיהתה טיפוסים שונים של מוות תאי מתוכנת.
גנים אלו זוהו דרך טכניקה חלוצית שקמחי פיתחה.
אחד הגנים שבודדה, KPAD, מדכא התפתחות סרטנית.
נוסף על כך פרופ' קמחי פיתחה גישות חדשות להבנת ולניתוח רשת חלבונים המבקרת על תהליכי מוות וחיים בתאים.