tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בגיל שש-עשרה ברח מהבית, נסע לינה ונעזר שם בקרובי משפחה כדי ללמוד באוניברסיטה.
למרות בריאות רופפת ועוני נואש, התקדם במהירות בלימודיו.
הוא השתתף בהרצאותיהם של קרל לאונרד ריינהולד ו, ועד מהרה פרסם מספר מסות ספרותיות בעלות ערך יוצא דופן.
ב-1795 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, ובאותה שנה, אף שהיה חסר אמצעים כמעט לחלוטין, נישא.
צעד זה הוא שהוביל אותו להצלחה ולפרסום, שכן הוא אילץ אותו לפנות מתחומי הלימוד האהובים עליו – פילוסופיה והיסטוריה – לתחום המשפטים, שהיה שנוא עליו, אך הציע סיכוי להתקדמות מהירה יותר.
בגיל 23 התפרסם בזכות ביקורת נמרצת על התיאוריה של תומאס הובס בדבר הכוח האזרחי.
זמן קצר לאחר מכן, בהרצאות על תורת המשפט הפלילי, הציג את התיאוריה המפורסמת שלו, לפיה בבואם לעשות צדק, השופטים צריכים להיות מוגבלים בהחלטותיהם באופן קפדני על ידי .
דוקטרינה חדשה זו הצמיחה מפלגה שנקראה "ריגוריסטים" (המחמירים), שתמכו בתיאוריה שלו.
פון פוירבך היה הוגה הכלל המשפטי המפורסם : "אין פשע, ולפיכך לא יהיה עונש, אם באותה עת לא היה קיים חוק עונשין".
ב-1801 מונה פוירבך לפרופסור שלא מן המניין למשפטים (ללא שכר) באוניברסיטת פרידריך שילר בינה, ובשנה שלאחר מכן קיבל קתדרה בקיל, שם נשאר שנתיים.
עבודתו העיקרית הייתה ניסוח קוד פלילי עבור בוואריה.
ב-1804 עבר מאוניברסיטת קיל ל, אך לאחר שנצטווה על ידי המלך מקסימיליאן יוזף לנסח קוד פלילי לבוואריה, עבר ב-1805 למינכן, שם קיבל מינוי בכיר במשרד המשפטים וקיבל תואר אצולה ב-1808. הרפורמה המעשית בחקיקה הפלילית בבוואריה החלה בהשפעת סמכותו ב-1806 עם ביטול העינויים.
מתוך ניסיונו המעשי במשרד המשפטים, שכלל בחינת גזרי דין מוות של בתי משפט בוואריים לצורך חנינה מלכותית, פרסם את המקרים הבולטים ביותר בשנים 1808–1811 בספר "Merkwürdige Criminalfälle" (תיקים פליליים מוזרים), ובשנים 1828–1829 באוסף מורחב בהרבה בשם "Aktenmäßige Darstellung merkwürdiger Verbrechen" (פשעים ראויים לציון המוצגים על פי רישומי בית המשפט).
באמצעות ספר לימוד משפטי זה של תיקים פליליים, במיטב המסורת של ה-"Causes Célèbres" (פרשות משפטיות נודעות) המפורסמים של עורך הדין הצרפתי גאיו דה פיטבאל (1673–1743), התכוון פוירבך לייסד פסיכולוגיה פלילית מודרנית ("Seelenkunde") עבור חקירת פשעים, שופטים פליליים ועוד.
במרוצת השנים, עבודתו פורשה בטעות כלא יותר מאוסף ספרותי של פשעים סנסציוניים בדיוניים, ורבים מתיקי בית המשפט שלו נערכו ופורסמו כסיפורי פשע פופולריים טריוויאליים.
עם זאת, החוקר גרולד שמידט מצא כי פוירבך תיעד אירועים היסטוריים אמיתיים במקומות אמיתיים ועם אנשים בשמותיהם האמיתיים, ולכן עבודתו מהווה מקור היסטורי עשיר להיסטוריה המקומית והחברתית של בוואריה, למנטליות, לביוגרפיה ועוד.
בחיבורו "Betrachtungen über das Geschworenengericht" (הרהורים על משפט המושבעים) משנת 1811, יצא פוירבך נגד שיטת חבר מושבעים, בטענה שפסיקת חבר מושבעים אינה מהווה הוכחה משפטית מספקת לפשע.
הנושא עורר מחלוקת רבה, והשקפתו של המחבר שונתה לאחר מכן במידה מסוימת.
תוצאת עמלו על הקוד הפלילי הבווארי פורסמה ב-1813. השפעתו של קוד זה, שהיה התגלמות השקפותיו הנאורות של פוירבך, הייתה עצומה.
הוא הפך מיד לבסיס לקודים חדשים בווירטמברג ובדוכסות סקסוניה-ויימאר; הוא אומץ בשלמותו ב; ותורגם לשוודית בפקודת המלך.
אחדים מהקנטונים של שווייץ שינו את חוקיהם בהתאמה אליו.
פוירבך נטל על עצמו גם להכין קוד אזרחי לבוואריה, שהיה אמור להתבסס על קוד נפוליאון.
תוכנית זו נזנחה לאחר מכן, וה-"Codex Maximilianus" אומץ כבסיס.
במהלך מלחמת השחרור (1813–1814), הראה פוירבך את עצמו כפטריוט נלהב, ופרסם מספר חוברות פוליטיות.
ב-1814 מונה פוירבך לנשיא שני של בית המשפט לערעורים בבמברג, ושלוש שנים לאחר מכן הפך לנשיא הראשון של בית המשפט לערעורים באנסבך.
ב-1821 נשלח מטעם הממשלה לביקור בצרפת, בלגיה ומחוזות הריין במטרה לחקור את המוסדות המשפטיים שלהם.
בחיבורים אלו טען ללא הסתייגות בעד פומביות בכל ההליכים המשפטיים.
בשנותיו האחרונות גילה עניין עמוק בגורלו של האסופי המוזר קספר האוזר, שעורר תשומת לב רבה באירופה.
הוא היה הראשון לפרסם סיכום ביקורתי של העובדות המאומתות, תחת הכותרת "Kaspar Hauser, ein Beispiel eines Verbrechens am Seelenleben" (קספר האוזר, דוגמה לפשע נגד חיי הנפש, 1832).
פוירבך מת ב-29 במאי 1833 בפרנקפורט.
קיימת מחלוקת מסוימת לגבי הסיבה והנסיבות של מותו, שנותרו במידה רבה לא ברורות; משפחתו, וגם הוא עצמו זמן קצר לפני מותו, האמינו כי הוא הורעל בשל הגנתו על קספר האוזר ועבודת המחקר עליו.
האוזר עצמו מת בנסיבות חשודות מאוחר יותר באותה שנה.
לפוירבך היו חמישה בנים ושלוש בנות, בהם:
פָּאוּל פוֹן הִינְדֶנְבּוּרְג או בשמו המלא: פאול לודוויג הנס אנטון פון בנקנדורף אונד פון הינדנבורג היה איש צבא ומדינאי גרמני.
פיקודו של הינדנבורג במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך אותו לפופולרי בקרב פלגים שונים בגרמניה ומאוחר יותר נבחר ושימש כנשיאה האחרון של רפובליקת ויימאר.
בתפקידו זה של נשיא מינה את אדולף היטלר לקנצלר גרמניה לאחר לחץ ממושך, ובכך נסללה הדרך לעליית הנאצים לשלטון.
הינדנבורג היה איש הצבא הפרוסי ויורשו צבא הקיסרות הגרמנית.
הוא שירת במלחמת אוסטריה–פרוסיה ומלחמת צרפת–פרוסיה וב-1885 צוות למטה הכללי הגרמני והיה, ב-1905, מועמד לתפקיד ראש המטה הכללי.
ב-1911 פרש לגמלאות בדרגת פילדמרשל, אך נקרא לשוב לדגל בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הינדנבורג הפך לגיבור לאומי בעקבות ניצוחו על הניצחון הגרמני המכריע על צבא האימפריה הרוסית במהלך קרב טננברג.
לצד הגנרל אריך לודנדורף התמנה ב-1916 לראש המטה הכללי והשניים היו למעשה מנהיגים בפועל של הקיסרות הגרמנית עד למפלתה בסיום המלחמה.
סביב הינדנבורג התפתח פולחן אישיות שפיאר אותו בתור גיבור לאומי.
על שמו של הינדנבורג נקרא קו הינדנבורג בחזית המערבית והוא ניצח ופיקד על מספר רב של מבצעים לאורכה של המלחמה ברחבי החזיתות האירופאיות.
לאחר המלחמה הוא שמר על מוניטין טוב ולנוכח התככים הפוליטיים שאפפו את רפובליקת ויימאר הוא נבחר ב-1925 לנשיא גרמניה וכיהן בתפקיד לנוכח השפל הגדול שתרם לעליית התמיכה במפלגות הקיצוניות, המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הנאצית.
הינדנבורג ניצל פעמים רבות את סמכויות החירום שלו לנוכח אי-תפקודו של הרייכסטאג המפולג.
ב-1932 הביס את אדולף היטלר בבחירות לנשיאות אך הנאצים הפכו למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
לנוכח לחץ מתמשך ולאחר שכל ניסיונותיו הפוליטיים למנוע זאת עלו בתוהו, הינדנבורג הישיש מינה את היטלר לקנצלר ב-1933. באותה העת היה הינדנבורג חולה ולקה בשיטיון.
במותו נעלם הבלם החוקתי האחרון לעליית הדיקטטורה הנאצית והיטלר איחד את משרת הנשיא ומשרת הקנצלר לכדי משרת הפיהרר שבראשה עמד.
הינדנבורג נולד כבן למשפחה יונקרית (מעמד בעלי האחוזות הלוחמים הפרוסים) באחוזת נוידק ליד העיר פוזן בפרוסיה, בן בכור במשפחה של ארבעה ילדים.
משפחתו של הינדנבורג עברה לפינה (Pinne) ואחר כך לגלוגאו (כיום Glogow בפולין) בשלזיה התחתית בעקבות אבי המשפחה שהיה איש צבא.
הינדנבורג למד בגלוגאו (גווגוב) בבית ספר יסודי ואחר כך בגימנסיה מלכותית אותה עזב בגיל 11 כדי לעבור ללמוד באקדמיה צבאית פנימייתית בוואהלשטאט, שלזיה, בהתאם לדרך הצבאית שהותוותה לו.
בשנת 1863 עבר להמשך לימודים בפנימייה צבאית בברלין אותה סיים בהצטיינות בשנת 1865. במהלך שנת 1865 נבחר ללוות את אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה, אלמנת המלך פרידריך וילהלם הרביעי, והכיר מקרוב את תפארת בית המלוכה.
באפריל 1866 הוא התגייס לצבא ובמהרה השתתף במלחמת שבעת השבועות.
הקרב הראשון שלו היה ב-28 ביוני 1866 בו המחלקה שלו הייתה בכוחות העתודה ועל כן עיקר תפקידו היה טיפול בשבויים וקבורת הנופלים.
בלחימה אמיתית פגש הינדנבורג לראשונה בקרב קניגגרץ, בו זכה באות מסדר הנשר האדום.
בהמשך הוצב הינדנבורג בהנובר, ממנה יצא להשתתף בקרב סדאן, במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, בו קיבל את עיטור צלב הברזל.
ב-1885 עלה הינדנבורג לדרגת מיור (מקביל לדרגת רב-סרן).
הוא שימש בתפקידי פיקוד שונים תחת פיקודו של הגראף אלפרד פון שליפן, ועלה בסולם הדרגות, בשנת 1900 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, ובשנת 1903 מונה למפקד הקורפוס ה-4 שהיה מוצב במגדבורג.
בשנת 1906, עם ירידתו של שליפן מתפקיד ראש המטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית, הינדנבורג היה מועמד להחליפו אך לבסוף נבחר הלמוט פון מולטקה הצעיר לתפקיד.
בשנת 1911 פרש הינדנבורג משירות פעיל לביתו בעיר הנובר, ונראה היה כי בכך הגיע הקץ לקריירה סולידית ויציבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הינדנבורג בן 67. הוא ראה עצמו עדיין כשיר לפעילות, ושלח אל המטה הכללי מכתב בו הציע את שירותיו אם אלו יידרשו.
ואכן, לא חלף זמן רב, והוא נקרא אל הדגל.
המלחמה החלה כאשר גרמניה מצויה במאבק בשתי חזיתות.
בחזית המערבית פלשה גרמניה לצרפת, על פי תוכנית שליפן, במטרה להגיע לפריז.
מאמץ עיקרי זה השאיר את עורפה המזרחי של גרמניה מדולדל כוחות וחשוף לפלישה מצד רוסיה, שאכן הגיעה, בכוח גדול של שתי ארמיות, אשר החלו בפלישה לפרוסיה המזרחית, ואיימו להגיע עד ברלין.
במצב שנוצר, איבד מפקד הכוחות הגרמניים במזרח, הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ את עצביו, ופוטר מתפקידו.
עלה הצורך להביא אדם יציב, בעל עצבי ברזל, אשר יוכל להרגיע את המצב במזרח ולעצור את הפלישה הרוסית.
שמו של הינדנבורג עלה, והמינוי הוצע לו.
יחד עמו הובא מן המערב ראש מטה, הגנרל אריך לודנדורף, שמעתה היה גורלם קשור זה בזה, על אף שקודם לכן לא נפגשו מעולם.
השניים יצאו בדרכם אל החזית ב-22 באוגוסט 1914.
כך, באוגוסט 1914 נקרא הינדנבורג לחזור לפקד על הארמייה השמינית בפרוסיה המזרחית.
הוא לא התמנה לתפקיד בידי המטה הכללי בזכות מיומנותו וכישוריו האסטרטגיים, אלא בזכות אופיו הרגוע והעמיד בפני מצבי לחץ חריגים.
משימתו העיקרית הרשמית הייתה לספק גיבוי לראש המטה אריך לודנדורף, שהיה זוטר ממנו בגילו ובדרגתו (גנרל-אוברסט).
אף על פי כן, יוחס לזכותו של הינדנבורג הניצחון בקרב טננברג בסוף אוגוסט 1914, שהוביל למהפך בחזית ולנסיגת הכוחות הרוסים מפרוסיה המזרחית.
תוכנית המבצעים הגרמנית החדשה של הינדנבורג עבור קרב טננברג הציעה פעולות מהירות נגד הארמייה הרוסית השנייה של הגנרל אלכסנדר סמסונוב, אשר נותקה מכוחות הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף מסביב האגמים המזוריים.
האירועים שהתרחשו בין 26 ל-30 באוגוסט 1914 סביב אלנשטיין ותוצאותיהם היו תערובת מורכבת של מזל ואסטרטגיה, פעולות בלתי מתואמות של הכוחות הרוסיים ושל מטות הפיקוד שלהם, וסיבולת הצבא הגרמני כמו גם גבורה של יחידות בודדות.
כתוצאה מכך הצליחה הארמייה הגרמנית ה-8 להקיף את הדיוויזיות של סמסונוב, שמספרן עלה עליהן, והגנרל עצמו, שהבין את המצב בשטח, שם קץ לחייו בהתאבדות.
בסופו של דבר, הצד הרוסי איבד כ-120,000 איש, מתוכם 95,000 נלקחו בשבי, וכן את כל הציוד של כוחות הארמייה השנייה שנתפסו או שנפלו.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית מילאה תפקיד מפתח בהדגשת הרעיון שגרמניה נלחמת במלחמת הגנה - רעיון שאחרת התקשתה לשמור עליו לאור הפרת הנייטרליות של בלגיה בחזית המערבית.
הניצחון המכריע בטננברג עמד בניגוד חד לקיפאון ומלחמת החפירות של החזית המערבית, והוא הבטיח את המוניטין של הינדנבורג בקרב אזרחי גרמניה עצמה.
תחת פיקודם של הינדנבורג ולודנדורף זכתה גרמניה באחד הניצחונות המשמעותיים ביותר במלחמת העולם הראשונה בקרב טננברג, בו הושמדה כליל אחת הארמיות הרוסיות הפולשים.
במהלך קרב טננברג האסטרטגיה הגרמנית ניצלה קשיים לוגיסטים של הארמיות הרוסיות וכיתרו את הארמייה הרוסית השנייה בתנועת מלקחיים.
ההפסד הרוסי החמיר כאשר הגנרל בשטח, אלכסנדר סמסונוב, התאבד למען לא יעיד על כישלונו בפני ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
לאחר מכן המשיכו הינדנבורג ולודנדורף וניצחו את הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בעוד הינדנבורג ולודנדורף הסדירו את החזית במזרח פרוסיה, כוחות צבא אוסטרו-הונגריה ספגו אבדות קשות במהלך קרב גליציה שבמסגרתו כבשו כוחות הרוסים חלקים נרחבים מחבל גליציה שהיווה חלק משטחי ציסלייטניה האוסטרית.
הינדנבורג תכנן מתקפת נגד משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הרוסים בשיתוף מפקד הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה, ויקטור דנקל.
המתקפה המשולבת הסתכמה בקרב על הוויסלה שבמהלכו הגיעו הגרמנים 19 קילומטרים מורשה אך מתקפת נגד רוסית הכריחה את הכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לסגת חזרה לקו האש קדם המתקפה.
לאחר המתקפה המערכה בפרוסיה המזרחית הפכה סטטית לזמן מה.
לאחר שנשלחה בקשה, בחורף 1914–1915 אישר ראש המטה הכללי החדש, אריך פון פאלקנהיין מתקפה מרכזית נגד הכוחות הרוסים בהאגמים המזוריים.
בפברואר 1915 הגיעה תגבורת אל הארמייה השמינית של הינדנבורג; הארמייה העשירית הגרמנית החדשה בפיקודו של הרמן פון אייכהורן שהוקמה למען המתקפה.
אוטו פון בלו הפך למפקד הארמייה השמינית והינדנבורג הפך למפקד על הארמיות השמינית והעשירית.
הקרב השני על האגמים המזוריים החל כאשר הכוחות הגרמנים תקפו בעת סופת שלג ופגעו קשות בכוחות הרוסים שנסוגו, התארגנו מחדש ובלמו את ההתקדמות הגרמנית לבסוף.
אף על פי הניצחון בקרב, לא המשיכה התקדמות גרמנית באזור זה.
בהמשך רוב התרכזות הכוחות בחזית המזרחית עברה לגליציה, שם החל שיתוף פעולה הדוק יותר ויותר בין הכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים.
לאחר מצב של סטטוס קוו ממושך לאורך רוב החורף של 1914–1915, קו האש הרוסי בגליציה נשבר לנוכח שיתוף הפעולה בין הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית במתקפת גורליצה-טרנוב שהונהגה בידי פון מקנזן ויוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
לאחר ההפסד הרוסי להגיב למתקפה המאוחדת של מעצמות המרכז, החלה הנסיגה הגדולה של כוחותיהם מגליציה וארץ הוויסלה.
הפיקוד של הינדנבורג, לודנדורף ופאלקנהיין החליט להשתמש בנסיגה הרוסית והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים לרחבי החזית תקפו את הרוסים הנסוגים וצלחו בכיתור וכיבוש ורשה במהלך אוגוסט 1915.
לאחר כישלונו של הגנרל אריך פון פאלקנהיין בתפקיד ראש המטה הכללי הגרמני, שהתבטא בטבח "מכונת הגריסה" האנושית בורדן, הוחלף פאלקנהיין על ידי הצמד הינדנבורג ולודנדורף באוגוסט 1916, אשר שירתו יחדיו בתפקיד ראש המטה הכללי של צבא הקיסרות.
עד מהרה הפכו השניים לשליטיה האמיתיים של גרמניה, תוך הסכמה שקטה מפי הקייזר וילהלם השני.
תחת פיקוד אלכסיי ברוסילוב הכוחות הרוסים הגיעו להישג צבאי מרכזי באזור הגבול עם חבל גליציה במסגרת מתקפת ברוסילוב בין יוני לספטמבר 1916.
במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אירועי קרב ורדן והקרב על הסום שכנעו את הינדנבורג לפעול להביא לסטטוס קוו במערכה ולהתמקד בחזית המזרחית.
בחורף 1916–1917 נבנה קו הינדנבורג, קו ביצורים רחב לאורך החזית המערבית שנועד לקדם את אסטרטגיית הסטטוס קוו של הינדנבורג.
בשביל האסטרטגיה הצבאית החדשה היה על הינדנבורג ולודנדורף להאדיר את יכולת הייצור התעשייתי של גרמניה.
בסוף 1916 חוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz) החדש קבע להכניס את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה.
קרול הראשון, מלך רומניה מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן נטה לתמיכה פסיבית למעצמות המרכז בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
במותו חודשיים לאחר תחילת המלחמה, בנו, פרדיננד הראשון, ירש אותו והביע תמיכה במדינות ההסכמה.
באוגוסט 1916, ימים מספר לאחר שהפכו הינדנבורג ולודנדורף לראשי המטה הכללי, ממלכת רומניה הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז.
נגד החזית הרומנית החדשה, אריך פון פאלקנהיין מונה למפקד הארמייה התשיעית הגרמנית ואוגוסט פון מקנזן מונה למפקד הקורפוס ה-52. המתקפה הרומנית הראשית בקרב טרנסילבניה נעצרה בידי כוחות משולבים של מעצמות המרכז.
בהמשך נפלשה רומניה מדרום וממערב ואלכיה.
בתחילת דצמבר 1916 קרב בוקרשט הביא לנפילת דרום רומניה ומרכז השלטון נסג צפונה למולדובה.
לאחר מהפכת פברואר ומשבר יולי האימפריה הרוסית חדלה להתקיים ואת מקומה החליפה הרפובליקה הרוסית שחוסר יציבותה הביאו למאבקים ממושכים בשלטון.
ביולי 1917 הפך אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה.
קרנסקי פעל לסבסד את היציבות הפוליטית על גבי ניצחון צבאי נגד גרמניה.
מתקפת קרנסקי החלה עוד ביולי 1917 אך פער טכנולוגי, חוסר במיומנות הצבא הרוסי ואי ציות בתוך דרגיו הביאו לכישלון במתקפה הרוסית.
הינדנבורג ניצל את החולשה שנחשפה בצבא הרוסי עקב המתקפה והכוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים כבשו מחדש את השטחים שנותרו בהחזקת רוסיה מאז קרב גליציה.
היה זה לודנדורף, הצעיר והנמרץ יותר מבין השניים, שניהל את המערכה, והביא בסופו של דבר ללחימת צוללות בלתי מרוסנת שגרמה לכניסת ארצות הברית למלחמה, ולמתקפה גדולה בשנת 1918, שהסתיימה בתבוסת גרמניה.
ב-28 בספטמבר 1918 הגיעו הינדנבורג ולודנדורף למסקנה כי המלחמה אבודה, וכי אין כל סיכוי צבאי להמשיך במלחמה מבלי שמדינות ההסכמה יביסו את גרמניה, ויכבשו את שטחה.
לודנדורף נמלט לשוודיה בעוד שהינדנבורג דרש מן הקייזר כי יתפטר ויאפשר הכרזה על הפסקת אש.
לאחר הכניעה התפטר הינדנבורג ויצא לגמלאות.
בשנת 1919 הכריז, בעת מתן עדות בפני ועדת חקירה של האספה הלאומית הגרמנית, כי כניעת גרמניה הייתה כתוצאה מ"סכין בגב" אשר דקרו אותה גורמי שמאל (ובמשתמע אף יהודים).
אגדה זו הייתה הרסנית הן ביחסם של הגרמנים אל היהודים, והן ביחסם של הגרמנים אל רפובליקת ויימאר שקמה לאחר התבוסה הצבאית וכתוצאה ישירה ממנה.
היה זה הינדנבורג עצמו שדרש את הכניעה, בטענה כי הצבא לא יחזיק מעמד.
לאחר המלחמה החל הינדנבורג בקריירה פוליטית.
מעמדו כגיבור המלחמה היה בלתי מעורער, ובעיני רבים בגרמניה בעלת המסורת של שלטון על ידי דמות סמכותית היה הינדנבורג לדמות אב, כמו הקייזר, שהייתה חסרה מאוד במבנה השלטוני הרופס שיצרה החוקה של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1925, לאחר מות הנשיא הסוציאל-דמוקרטי פרידריך אברט, התמודד הינדנבורג בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי בתמיכת הימין, מול מועמד המרכז וילהלם מרקס והקומוניסט ארנסט תלמאן.
הינדנבורג, שזכה לתמיכת המפלגה הבווארית, גבר על יריבו העיקרי מרקס בפער של 3%.
בשנת 1927 קיבל במתנה אחוזה גדולה בפרוסיה המזרחית, כאות הוקרה מאת היונקרים על שירותיו במלחמת העולם הראשונה, במלאת לו שמונים שנה.
השנים שבין 1925 ו-1929 היו שנים טובות עבור רפובליקת ויימאר.
האבטלה הייתה בירידה, התוצר הלאומי הגולמי עלה, ונראה כי השנים הרעות הן מאחור.
המפלגות הקיצוניות - המפלגה הנאצית והמפלגה הקומוניסטית לא הצליחו לסחוף אחריהן את ההמונים, ונראה כי בהנהגתו של שר החוץ המוכשר גוסטב שטרזמן והקנצלר הסוציאל-דמוקרטי הרמן מילר השיגה המדינה את היציבות שחסרה לה.
באוקטובר 1929 נפטר שטרזמן באופן פתאומי, ושלושה שבועות לאחר מכן התמוטטה הבורסה בארצות הברית, והחל משבר כלכלי שנתן במהרה את אותותיו בגרמניה.
הייתה זו שעת הכושר של התככנים הפוליטיים, הקיצוניים למיניהם, ובראשם אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
עקב חוסר ההחלטיות ברייכסטאג לאור המשבר הכלכלי הגדול, הינדנבורג הוציא לפועל את סעיף 48 בחוקת ויימאר שקבע:
הוצאתו לפועל של סעיף 48 העניק להינדנבורג סמכויות נוספות, בין לבין שליטה על הצבא ובכך הוא תכנן להפוך את הממשלה ליציבה ויעילה יותר.
בסעיף 48 של חוקת ויימאר לא נקבעו פרטים לגבי המשמעות של מצבי חירום, מה שפגע בהמשך בקבלת החלטות.
ב-10 באוקטובר 1931 נפגש הינדנבורג לראשונה עם אדולף היטלר.
פגישה זו לא הותירה בגנרל-פלדמרשל לשעבר רושם עז, והוא התבטא כי "הגפרייטר הבוהמי" כפי שכינה אותו, אולי יגיע פעם למשרת שר הדואר, אך הוא, הינדנבורג, לעולם לא ימנה אותו לכל משרה חשובה יותר.
בשנת 1932 נערכו הבחירות לנשיאות.
על אף שלקה בבריאותו הגופנית והשכלית, העמיד עצמו הינדנבורג שוב לנשיאות.
מולו עמדו מועמד הימין המתון תיאודור דיסטרברג, מועמד הקומוניסטים ארנסט תלמאן, ומועמד הנאצים, היטלר.
בבחירות הצליח הינדנבורג להתקרב כדי חצי האחוז אל הרוב המובטח להיבחרו (הוא זכה ב-49.6 אחוזים מן הקולות) ולפיכך, על פי החוקה, נערך סיבוב שני בין הינדנבורג, היטלר ותלמאן.
בבחירות אלו זכה הינדנבורג ב-53% מן הקולות, היטלר זכה ב-36.8%, ותלמאן ב-10.2%.
נראה היה כי מרבית העם הגרמני מאמין בערכי הרפובליקה, וכי הוא דוחה את הקיצונים מימין ומשמאל.
תקופה זו סבלה מחוסר יציבות שלטוני, כאשר הינדנבורג ממנה ומפטר את הקנצלרים, ונתון להשפעת גורמים תככנים, וביניהם הקאנצלרים פרנץ פון פאפן, וקורט פון שלייכר.
עם מינויו של איש הצבא שלייכר, בדצמבר 1932, החל פון פאפן חותר להשיג את פיטוריו, תוך שהוא עושה יד אחת עם היטלר, ועם בנו של הינדנבורג, אוסקר, שהיה בעל נטיות פרו נאציות.
אוסקר הגיע למסקנה כי יש לשתף את הנאצים בשלטון.
כישלונו של שלייכר להשיג תמיכה לממשלתו הביא אותו לבקש מהינדנבורג בסוף ינואר 1933 פיזור הפרלמנט ושליטה באמצעות סמכויות חירום.
ב-30 בינואר 1933, כשהוא נתון תחת השפעת פון פאפן (שסבר כי יוכל לשלוט בהיטלר אם זה ימונה לקאנצלר, בעזרת הרוב השמרני ברייכסטאג, ובעזרתו של הינדנבורג), ובנו אוסקר, הכריז הינדנבורג על מינויו של היטלר לקאנצלר.
ב-27 בפברואר חתם על צו שריפת הרייכסטאג אשר השהה את כל החירויות האזרחיות והעניק סמכויות רבות להיטלר, הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של מדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי.
לפי הצו בוטל חופש הביטוי, חופש העיתונות, זכות הפרטיות וחופש ההפגנה.
בהמשך חוק האפשור של 1933 הותיר לממשלה להעביר חוקים ללא רוב ברייכסטאג, ומותר להם להפר את חוקת ויימאר.
ההצבעות על חוק האפשור וצו שריפת הרייכסטאג עברו בעיקר משום שהמפלגה הקומוניסטית של גרמניה, שהיוותה את האופוזיציה המרכזית למפלגה הנאצית, הוצאה מחוץ לחוק, ומשום שההצבעה נערכה בבניין מלא באנשי אס אה חמושים.
לאחר מינויו של היטלר כקנצלר היה כבר הינדנבורג במצב בריאותי ושכלי רופף ביותר.
לעיתים לא זיהה את האנשים שדיברו עמו, והיה שוקע בדמדומי סניליות שיכלו להמשך זמן רב.
לקראת אמצע שנת 1934 נראה היה שחייו של הנשיא מגיעים לקיצם.
באותו זמן התנהל מאבק, שנגע לירושתו של הינדנבורג, בין גורמים שונים בגרמניה - בין הצבא, השמרנים, האס אה והיטלר ומקורביו.
כל אחד מגורמים אלו סבר שעם מותו של הינדנבורג תשתנה המפה הפוליטית באופן שיאפשר את ההשתלטות על השלטון.
לבסוף חבר היטלר לצבא, וב-30 ביוני 1934 טבח באנשי האס אה, באירוע שכונה "ליל הסכינים הארוכות".
מטרת הטבח הייתה להבטיח את שיתוף הפעולה של הצבא לאחר מותו של הינדנבורג, ולהיפטר מן האס-אה וראשו ארנסט רהם, שהיו בעלי נטיות מהפכניות, ודרשו להפטר מן הגורמים השמרנים בממשלה ובצבא.
כן נפרע היטלר מן השמרנים, אשר בהנהגתו של פון פאפן (ובמשתמע בתמיכתו השקטה של הינדנבורג) דיברו כנגד סוג המשטר שהיטלר החל להשליט בגרמניה.
מיד לאחר הטבח החלה הרעה במצב בריאותו של הינדנבורג.
עוד בטרם נפטר, הביא היטלר אל הרייכסטאג חוק שיאחד את משרת הנשיא והקאנצלר לאחר מותו של הינדנבורג.
באותו יום בו התקבל החוק 1 באוגוסט 1934 יצא היטלר לאחוזתו של הינדנבורג בנוידק על מנת לבקרו.
הינדנבורג היה שקוע בדמדומי הזקנה האחרונים, וסבר כי האורח שבא לבקרו הוא הקייזר, וכינה אותו "הוד מעלתו".
יום לאחר ביקור זה מת הנשיא הזקן, מסרטן הריאות.
הינדנבורג היה אמור להקבר באחוזת המשפחה בנוידק, אולם היטלר החליט לקבור אותו בטננברג.
הוא נקבר ביחד עם רעייתו בטקס רב רושם שנערך באנדרטת הניצחון בטננברג שבפרוסיה המזרחית.
לאחר מכן נערך משאל עם לגבי איחוד משרות הנשיא והקנצלר, למשרה אחת שתיקרא "פיהרר ורייכסקאנצלר".
היטלר זכה ב-84.6% מן הקולות וכך היה הינדנבורג לנשיאה האחרון של גרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של הינדנבורג הקריא בנו אוסקר את צוואתו המדינית, ולפיה הוא רואה בהיטלר את יורשו.
היה זה שקר גס, שכן על פי עדויות במשפטי נירנברג המליץ הינדנבורג דווקא על החזרת המונרכיה.
שנים רבות לאחר מכן, סיפר מנחם בגין שעם מותו של הינדנבורג, שיגרה ההסתדרות הציונית מברק תנחומים להיטלר.
בינואר 1945, כאשר הצבא האדום התקרב לטננברג הוצאו ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו מן האנדרטה ונשלחו לגרמניה.
לאחר מכן הרס חיל ההנדסה הגרמני את מתחם האנדרטה ונסוג מערבה.
לאחר מכן נכבשה טננברג על ידי הרוסים ובעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה נמסרה, ביחד עם כל אזור פרוסיה המזרחית לפולין.
ארונותיהם של הינדנבורג ורעייתו נשמרו במכרה מלח בתורינגיה והועברו על ידי הצבא האמריקני למרבורג, שם נטמנו בכנסיית אליזבט שבעיר.
פאול לנגרהנס , פתולוג וביולוג גרמני.
פאול לנגרהנס נולד בברלין, בנו של רופא.
החל את לימודיו באוניברסיטת יינה והשלים אותם בברלין.
עם סיום הלימודים נסע למזרח התיכון, אך חזר עם תחילת מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1867 גילה לנגרהנס במעבדה של וירצ'וב במכון הפתולוגי בברלין את התגלית הביקורתית הראשונה שלו, כשהיה עדיין סטודנט לרפואה.
הוא השתמש בטכניקת הכתמת הזהב של כהנהיים כדי לתאר תאים דנדריטים לא פיגמנטריים שנמצאו באפידרמיס.
בשנת 1869 פרסם את מחקרו בנושא הלבלב, שבמהלכו גילה את איי לנגרהנס שנקראו על שמו.
לאחר סיום הלימודים, הוא ליווה את הקרטוגרף ריצ'רד קיפרט לסוריה, ארץ ישראל ומערב עבר הירדן, אך חזר לאירופה עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1871, התמנה לפתולוג באנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פרייבורג בעזרתו של רודולף וירכו, ובתוך שנתיים הפך לפרופסור מן המניין.
שם הוא חלה ב-1874 בשחפת, כנראה בגלל עבודתו בחדר הניתוח.
בחיפוש אחר תרופה, הוא נסע לנאפולי, פלרמו, האי קאפרי, ועבר טיפולים בדאבוס ובסילבפלנה בשווייץ.
הטיפולים לא עזרו, ולאור מצבו, הוא נאלץ להגיש בקשה לשחרור מתפקידיו באוניברסיטה.
באוקטובר 1875 הוא יצא לפונשל באי מדיירה, שם התאושש חלקית ופתח בקריירה חדשה במחקר של חסרי חוליות.
פרסומיו המתארים ומסווגים חסרי חוליות ימיים ראויים לדירוג כתרומתו השלישית למדע.
בשנת 1887, הוא נתן הרצאה בנושאים אלו באקדמיה המלכותית בברלין.
בנוסף גם כתב מדריך לנוסעים לאי, והמשיך בלימודי מטאורולוגיה.
בשנת 1885, הוא נישא למרגרתה אבארט, אלמנתו של אחד ממטופליו.
בסתיו 1887, חלה באי ספיקת כליות מתקדמת שהביאה את פעילותו הרפואית לסיומה.
הוא פיתח בצקת ברגל, כאבי ראש משתקים ואובדן זיכרון חולף.
לפעמים נעצר באמצע משפט ולא הצליח להמשיך.
הוא מת מאורמיה ב-20 ביולי 1888, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-41. הוא קבור בבית הקברות הבריטי של פונשל במדיירה, מקום שבחר, ותיאר אותו כ"בית קברות אמיתי, מבודד ושקט, מקום טוב למנוחה".
פאול נוימן (גרמנית: Paul Neumann; 13 ביוני 1875 – 9 בפברואר 1932) היה שחיין יהודי-אוסטרי ורופא.
הוא האלוף האולימפי (אתונה 1896) הראשון של אוסטריה.
נוימן נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית לאב רופא בעל שם עולמי.
הוא זכה בשנת 1892 באליפות אוסטריה בשחייה בנהר.
בשנת 1894 הוא זכה באליפות אוסטריה בשחייה במשחה ל-500 מטר חופשי כשקבע זמן של 9:24.2 דקות (למעשה המרחק היה 510 מטר).
באולימפיאדת אתונה זכה במדלייית זהב במשחה ל-500 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.6 דקות.
נוסף לכך הוא לא סיים את המשחה ל-1200 מטר חופשי מאחר שלא הספיק לנוח בין משחה ה-500 מטר למשחה ה-1200 מטר.
לאחר ההצלחה במשחקים האולימפיים הוא היגר לארצות הברית שם למד בקולג' הגרמני לרפואה בשיקגו.
בשנת 1897 הוא עבר לאוניברסיטת פנסילבניה שם שיחק כדורמים.
הוא הפך לרופא ובנוסף קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1897 הוא קבע שיאי עולם במשחים לשניים, שלושה, ארבע וחמישה מיילים, כששחה עבור התאחדות האתלטיקה של שיקגו.
אותה שנה הוא זכה באליפות ארצות הברית וקנדה בשחייה.
בשנת 1898 הוא זכה באליפות קנדה בשחייה במשחה ל-880 יארד.
ב-1984 הונצח נוימן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
בשנת 1986 זכה נוימן להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
פאול פטר אוואלד היה קריסטלוגרף ופיזיקאי ממוצא גרמני וחלוץ בפיתוח עקיפה של קרני רנטגן.
פאול פטר אוואלד נולד למשפחה אמידה בברלין גרמניה.
אביו, שהיה מרצה באוניברסיטה, נפטר לפני שאוואולד נולד והוא גדל במחיצת אימו בלבד.
אוואלד למד לימודים קלאסיים בגימנסיות בברלין ובפוטסדאם, שם למד לדבר יוונית, צרפתית ואנגלית, בנוסף לשפת האם, גרמנית.
את השכלתו האוניברסיטאית החל אוואלד בלימודי הפיזיקה, הכימיה והמתמטיקה בקולג' גונוויל וקאיוס (Gonville and Caius College) באוניברסיטת קיימברידג', במהלך חורף 1905. במהלך 1906 ו-1907 הוא המשיך את השכלתו הרשמית באוניברסיטת גטינגן, כשהוא מייחד את עיקר עניינו למתמטיקה.
בתקופה זו נחשבה גטינגן למרכז מתמטיקה ברמה עולמית בראשות שלושת ה"מנדרינים" של גטינגן: פליקס קליין, דויד הילברט והרמן מינקובסקי.
כשלמד בגטינגן שכר אותו הילברט כ"אאוסארבייטר" (Ausarbeiter – עובד חוץ), משרת לבלר בתשלום.
הוא רשם סיכומים בזמן ההרצאות של הילברט, אסיסטנט של הילברט (באותה תקופה ארנסט הלינגר) אישר את הסיכומים ואז הכין אוואלד עותק נקי עבור ה"לסאצימר" (Lesezimmer) – חדר לימודי המתמטיקה.
ב-1907 הוא המשיך את לימודי המתמטיקה באוניברסיטת מינכן (הידועה בראשי התיבות LMU של שמה המלא Ludwig-Maximilians-Universität) במכון לפיזיקה תאורטית תחת המנהל ארנולד זומרפלד.
התזה שלו פיתחה את חוקי התפשטות קרני רנטגן בגביש יחד.
לאחר קבלת הדוקטורט שימש אוואלד כאסיסטנט לזומרפלד.
במהלך חופשת חג המולד של 1911 וינואר 1912 היה אוואלד בשלבי סיום כתיבת התזה לדוקטורט בהדרכת זומרפלד.
היה זה בינואר, במהלך טיול משותף ב"גן האנגלי" (Englische Garten) שבמינכן, שאוואלד סיפר למקס פון לאואה על נושא התזה שלו.
בהדרכתו ביצעו ולטר פרידריך (Walter Friedrich) שהיה אסיסטנט של זומרפלד ופאול קְניפּינג (Paul Knipping) מה-LMU ניסוי מוצלח בעקיפה בעזרת קרני רנטגן.
אוואלד שמע על כך רק ביוני של אותה שנה, לאחר שזומרפלד דיווח על הניסוי לחברה הפיזיקלית (Physikalische Gesellschaft) של גטינגן.
פון לאואה קיבל את פרס נובל לפיזיקה ב-1914 בגין תגלית זו.
בעקבות ההתפתחויות המטאוריות בפיזיקה תאורטית בתחילת המאה ה-20 והתבססותה על המתמטיקה החליט דויד הילברט ליזום מהלך של העמדת המדעים על בסיס פורמלי, ולהתחיל מפיזיקה.
ב-1912 ביקש הילברט מעמיתו וידידו ארנולד זומרפלד לשלוח אליו אסיסטנט מיוחד לפיזיקה.
זומרפלד שלח את אוואלד, שכונה "המורה של הילברט לפיזיקה", והוא מילא תפקיד זה עד 1913, כאשר זומרפלד שלח סטודנט אחר שלו, אלפרד לנדה (Alfred Landé).
הבעיה הראשונה שהילברט הטיל על אוואלד לפתור הייתה לסקור את המחלוקת בספרות המדעית על הקבועים של האלסטיות בגבישים ולדווח להילברט בחזרה.
שנים אחר-כך פתר מקס בורן מאוניברסיטת גטינגן את הבעיה.
במהלך שהותו של אוואלד בגטינגן הוא ביקר לעיתים תכופות ב"אֶל בּוֹקָארֶבּוֹ" (El BoKaReBo).
ריכרד קוראנט (Richard Courant) כינה חבורה זו ה"קבוצה הפנימית".
בפנסיון זה פגש אוואלד את אלה פיליפזון שלימים הפכה לרעייתו.
באביב 1913 פרסם נילס בוהר מהמכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קופנהגן את התאוריה שזכתה מאז לכינוי מודל האטום של בוהר.
שנה אחר כך נכח אוואלד בכינוס של האגודה הבריטית לקידום המדע בבירמינגהאם שם שמע דיווחים ודיונים על סקירה של ג'יימס ג'ינס (James Jeans) על תאוריית הקרינה ומודל בוהר.
דיווחו של אוואלד על הכנס עורר שטח מחקר חדש ראשי עבור זומרפלד ותלמידיו – לימוד והסבר הספקטרום האטומי ספקטרוסקופיה מולקולרית ויצירת מודל תאורטי של מבנה האטומי והמולקולרי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרת אוואלד בצבא הגרמני כטכנאי רפואי (מפעיל מצלמת רנטגן) בחזית דבינסק השקטה יחסית.
כשיכול היה הוא המשיך לחשוב על הפיזיקה של התזה שלו לדוקטורט, והוא פיתח את התאוריה הדינמית של עקיפה של קרני רנטגן, שבה היה עתיד לעשות שימוש בהביליטציה (Habilitation) שלו.
בסיום המלחמה חזר אוואלד ל-LMU כאסיסטנט לזומרפלד.
הוא השלים את ההביליטציה ב-1917 וקיבל משרת פריבט-דוצנט שם, כשהוא נשאר אסיסטנט לזומרפלד.
ב-1921 בהיותו עדיין ב-LMU פרסם אוואלד מאמר על שיטה לניתוח שדות דיפול בגבישים באמצעות פונקציית תטא, נגזרת מעבודתו הקודמת על התאוריה הדינמית של אופטיקה וקרני רנטגן בגבישים, שהופיעה בשלושה מאמרים בביטאונים מקצועיים.
על פי אוואלד התמריץ לשיטה הגיעה בעת חופשת סקי בעיירה מיטנוולד בפסחא 1911. היה זה מנהגו של זומרפלד לקחת עמו את התלמידים והסטודנטים שלו לחופשות סקי בחורף וטיפוס הרים בקיץ, בהם הדיונים על פיזיקה היו קשים לא פחות מהמאמץ הגופני שנתבע מהם.
אוואלד התקשה אז בביצוע החישובים ואת הפתרון סיפק האסיסטנט של זומרפלד והדוקטורנט לשעבר, פטר דביי, תוך דיון שארך 15 דקות בלבד.
המאמר של אוואלד צוטט באופן נרחב בספרות המקצועית כמו גם בספרות המדעית, כמו למשל ב"תאוריה דינמית של סריגי הגביש" שכתבו מקס בורן וקון הואנג.
כאשר הודיע ארווין שרדינגר כי הוא עוזב את משרתו כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה הטכנית של שטוטגרט (Stuttgart Technische Hochschule) ועובר לאוניברסיטת ברסלאו נקרא אוואלד למלא את מקומו וקיבל את המשרה ב-1921. ב-1922 הוצעה לאוואלד משרה באוניברסיטת מינסטר.
אוואלד ניצל את מכתב ההזמנה על מנת לשפר את תנאי משרתו בשטוטגרט ודרש לקבל משרת פרופסור מן המניין.
עם זאת, למרות שפומבית קודם אוואלד למשרת פרופסור מן המניין, בפועל הושארה משרתו כפרופסור שלא מן המניין.
מ-1922 עבד ארווין פוס, אף הוא דוקטורנט של זומרפלד, על עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הטכנית של שטוטגרט בהנחיית אוואלד, פוס סיים את עבודת ההביליטציה ב-1924.
ב-1923 יצא לאור ספרו של אוואלד "גבישים וקרני רנטגן" (Kristalle und Röntgenstrahlen).
הספר עורר עניין ועל פי דרישת פאול גרות (Paul Heinrich von Groth) מייסד הביטאון "ז'ורנל הקריסטלוגרפיה" (Zeitschrift für Kristallographie) הוצע לאוואלד לכהן כעורך משותף של הביטאון.
הקשר של אוואלד עם הביטאון נמשך עד שנת 1939 ונותק בשל המלחמה.
ב-1929 הוא קיבל הצעה למשרה באוניברסיטה הטכנית של הנובר.
שוב ניצל אוואלד את ההצעה על מנת לשפר את מעמדו בשטוטגרט, דרש וקיבל אסיסטנט שני, מעמד קבע כפרופסור מן המניין ומבנה נפרד למחקריו.
המבנה נחנך ב-1930 כמכון לפיזיקה תאורטית, כשאוואלד מנהלו.
כמודל שימש המכון לפיזיקה תאורטית של זומרפלד ב-LMU, בכך שהמכון תוכנן לערוך עבודה תאורטית במקביל למקום וציוד לניסיונות.
ב-1931 מונה אוואלד למנהל מחלקת מדעי הפיזיקה.
במקביל השתמש ריכרד קוראנט ברשימות מההרצאות של דויד הילברט שהכין אוואלד שהיו זמינות בחדר הלימוד (Lesezimmer) באוניברסיטת גטינגן, ערך אותם והרחיב אותם לכלל שני כרכים.
הראשון "שיטות של פיזיקה מתמטית, כרך ראשון" (Methoden der mathematischen Physik I) הודפס ב-1924. כשאוואלד קרא את הספר הוא חש נאלץ לכתוב עליו סקירה מקיפה כשהוא מתאר אותו כמספק כלים מתמטיים, המאופיינים על ידי ערך עצמי ופונקציות עצמיות, עבור הפיזיקה התאורטית שפותחה בתקופה זו.
ספרם של קוראנט והילברט הכיל את המתמטיקה ההכרחית להתפתחות ניסוח מכניקת המטריצות של מכניקת הקוונטים של ורנר הייזנברג ומקס בורן כמו גם לניסוח מכניקת הגלים של ארווין שרדינגר, שניהם פורסמו ב-1925.
עיקר עבודתו של אוואלד הייתה בתחום קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, ואוואלד היה האפונים של בניית אוואלד וכדור אוואלד, שניהם מושגים שימושיים בתחום זה.
במטרה למנוע מבוכה בשל התרבות המידע הקריסטלוגרפי הציע אוואלד בשנת ב-1929 לבצע בחינה ואיסוף של כל המידע הטוב ביותר לכדי פרסום יחיד.
התוצאות פורסמו ב-1935 כ"טבלאות בינלאומיות לקביעת מבני הגבישים" (Internationale Tabellen zur Bestimmung von Kristallstrukturen) בעריכת קרל הרמן (Carl Hermann), פרסום שלו תרמו 18 קריסטלוגרפים.
תרומה נוספת של אוואלד, "דיווח מבנה (Strukturbericht ) כרך ראשון (1928-1913)" (יחד עם קרל הרמן) הודפסה ב-1931.
אוואלד נבחר לרקטור בשטוטגרט ב-1931. עם זאת, באביב 1933, שנה לפני תום כהונתו המתוכננת נאלץ אוואלד להתפטר ממשרתו עקב התנגדותו לדרישה לפטר את המרצים היהודים.
אוואלד המשיך בפעילויותיו האחרות באוניברסיטה.
עם זאת, בשל בעיות הולכות ומתגברות עם מרצים החברים בליגת מורי האוניברסיטה הנאצים (Dozentenbund) דרש רקטור האוניברסיטה, וילהלם שטורץ (Wilhelm Stortz), מאוואלד, שהיה על פי חוקי נירנברג "רבע יהודי", לעזוב את האוניברסיטה.
הוא היגר לאנגליה ב-1937 וקיבל משרת חוקר באוניברסיטת קיימברידג', עד שבשנת 1939 הוצעה לו משרת מרצה באוניברסיטת קווינס בבלפסט אותה קיבל.
אחר כך התמנה באוניברסיטה לפרופסור לפיזיקה מתמטית.
ב-1937 בעודו מרצה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרוליינה נתקל הנס בתה, שסיים את עבודת הדוקטורט שלו ב-1928 בהנחיית זומרפלד, ברוז אוואלד, שהיגרה לארצות הברית ולמדה באוניברסיטה.
הם נישאו בספטמבר 1939 ובתה הפך לחתנו של אוואלד.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה ארגן זומרפלד את סיכומי ההרצאות שלו והחל לכתוב את עבודתו בת ששת הכרכים "הרצאות על פיזיקה תאורטית".
העבודה תורגמה לאנגלית בשנת 1964 ואוואלד שהיה באותה תקופה במכון הפוליטכני של ברוקלין כתב את "ההקדמה לקורס של זומרפלד" שהופיעה במבוא לספר.
במרץ 1944 הוזמן אוואלד להרצות בכנס "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group) שנערך באוניברסיטת אוקספורד.
אוואלד ניצל את הבמה כדי להציע הקמת איגוד בינלאומי לקריסטלוגרפיה כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בינלאומי לקריסטלוגרפיה.
אוואלד, שבעברו היה עורך ב"ז'ורנל הקריסטלוגרפיה" (Zeitschrift für Kristallographie) שהיה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה הביטאון המוביל בתחום, חשש שאחת מתוצאות השלום עלולה להיות ייסודם של כמה ביטאונים לאומים לקריסטלוגרפיה שיתחרו ביניהם.
יושב ראש XRAG, הפיזיקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה ויליאם לורנס בראג, קיבל את הרעיון בהתלהבות וארגן ביולי 1946 כינוס בינלאומי שבו השתתפו כ-300 קריסטלוגרפים מ-13 מדינות בלונדון שבו השתתף גם אוואלד.
בכינוס נבחר אוואלד כיושב ראש הוועדה הזמנית הבינלאומית לקריסטלוגרפיה, הוא שירת במינוי זה עד הקמתו הרשמית של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה (המוכר בראשי התיבות של שמו באנגלית כ-IUCr) ב-1948. הוועדה גם מינתה אותו לעורך הביטאון שיודפס על ידי האיגוד.
הגיליון הראשון של "אקטה קריסטלוגרפיקה" (Acta Crystallographica) יצא לאור ב-1948, באותה שנה בה שימש אוואלד יושב ראש של האספה הכללית והקונגרס הבינלאומי של ה-IUCr, שהתקיימה באוניברסיטת הרוורד.
ב-1952 נבחר אוואלד נשיא האיגוד הקריסטלוגרפי של אמריקה.
הוא שרת בוועדה המבצעת של ה-IUCr מיסודו ועד 1966 והיה סגן נשיא הארגון ב-1957 ונשיא ב-1960, משרה בה החזיק עד 1963. הוא שימש עורך של ביטאון הארגון "אקטה קריסטלוגרפיקה" מיסוד הביטאון ב-1948 ועד 1959.
עשור לאחר שאוואלד עבר לבלפסט הוא היגר לארצות הברית ב-1949 ועבד במכון הפוליטכני של ברוקלין במשרת כפרופסור וראש מחלקת הפיזיקה.
הוא פרש מתפקיד ראש המחלקה ב-1957 ומהוראה ב-1959.
פאול פטר אוואלד מת ב-22 באוגוסט 1985 באית'קה שבניו יורק.
עמית בחברה המלכותית (FRS) – 1958
מדליית מקס פלאנק מטעם חברת הפיזיקה הגרמנית (Deutsche Physikalische Gesellschaft) – 1978
ב-1986, שנה אחר מותו, הכריז איגוד הקריסטלוגרפיה הבינלאומי על חלוקת פרס שנתי עבור תרומות יוצאות דופן למדע הקריסטלוגרפיה הקרוי על שמו פרס אוואלד.
פאול ליפקה היה שחמטאי יהודי-גרמני.
ליפקה למד לשחק בגיל 14 במהלך לימודיו במגדבורג והצטרף למועדון השחמט בעיר.
את לימודיו בגימנסיה בהאלה סיים בשנת 1892. לאחר מכן החל בלימודי משפטים באוניברסיטת הלה אותם סיים בהצלחה ב-1897.
בשנת 1889 חלק ליפקה מקום חמישי-שישי בתחרות ברסלאו (ניצח: עמנואל לסקר), והגיע למקום הרביעי בתחרות דסאו.
בשנת 1892 ניצח ליפקה בתחרות דרזדן, והגיע למקום השני בתחרות האלה.
בשנת 1893 הגיע למקום השלישי בתחרות קיל (ניצחו: קורט פון ברדלבן וקארל אוגוסט ואלברודט).
בשנת 1894 הגיע למקום השני בתחרות לייפציג (ניצח: זיגברט טאראש), בהקדימו שחקנים כריצ'רד טייכמן וג'וזף הנרי בלקברן.
בשנת 1898 חלק מקום 8–9 בתחרות וינה (ניצחו: זיגברט טאראש והרי נלסון פילסבורי).
ליפקה הצטיין במשחק עיוור ושיחק משחקים סימולטניים עיוורים נגד 10 שחמטאים במקביל.
החל משנת 1898 היה ליפקה עורך משותף של הירחון Deutsche Schachzeitung והחל משנת 1909 היה עורכו של כתב העת Deutsche Schachblätter.
ליפקה פרש מוקדם ממשחק שחמט מקצועני והחל לעבוד כעורך דין בהלה לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה.
מאוחר יותר עבר לאוסטרבורג שבצפון סקסוניה-אנהלט ופתח שם משרד לעריכת דין.
פאול ליסט הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני.
בשנת 1953 ניצח באליפות אנגליה בבזק, בגיל 66.
בשנת 1908 ניצח ליסט בתחרות אודסה.
בשנת 1910 סיים בתיקו דו-קרב עם האמן גריגורי לבנפיש +4 -4 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באותה שנה סיים במקום השלישי בתחרות אודסה.
בשנת 1911 חלק מקום 15–16 בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצח: סטפן לויצקי) ובשנת 1912 חלק את המקום הרביעי עם איליה רבינוביץ בתחרות הבינלאומית בווילנה (ניצח: קארל הרומאדקה).
בשנות ה-20 היגר ליסט לגרמניה ובתקופת שהותו שם סיים במקום השביעי בתחרות ברלין 1926, חלק מקום שישי בתחרות ברלין 1927, סיים שלישי בתחרות מגדבורג 1927, חמישי בתחרות ברלין 1928, שלישי בתחרות פרנקפורט 1930, שמיני בתחרות סויינמונדה 1932 ורביעי בתחרות אוסטנדה 1937. בשנת 1937 ניצח ליסט בתחרות ריגה.
בשנת 1938 היגר ליסט לאנגליה שם סיים שלישי בתחרות פליימות' 1938, שני בתחרות בירמינגהם 1939, רביעי בתחרות המפסטד 1939 וסיים במקום הראשון משותף עם הארי גולומבק בתחרות לונדון 1940.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בתחרות זנדהם בשנת 1946, שם הגיע למקום החמישי (ניצח: מקס אויבה).
פאול ניגלי (26 ביוני 1888 – 13 בינואר 1953) קריסטלוגרף שווייצרי שהיה מחלוצי הקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
ניגלי נולד בעיירה צופינגן (Zofingen) שבקנטון ארגאו.
הוא למד תחילה בבתי ספר בעיר ובאראו (Aarau), בירת הקנטון.
בין 1907 ל-1911 הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך שבציריך (אלברט איינשטיין היה אחד ממוריו), וסיים את לימודיו כמהנדס.
תקופה קצרה שימש כאסיסטנט במכון הפיזיוכימי שבאוניברסיטת קרלסרוהה, וחזר לשווייץ על מנת ללמוד באוניברסיטת ציריך שם קיבל את הדוקטורט.
בשנים 1913-1912 עסק במחקר במעבדה הגאופיזית במכון קארנגי בוושינגטון.
ב-1913 הוא הכין את ההביליטציה (פוסט דוקטורט במדינות דוברות גרמנית) במכון הטכנולוגי, ושנה אחר כך גם באוניברסיטת ציריך, וקיבל תואר פריבט-דוצנט.
בין השנים 1920-1915 הוא לימד באוניברסיטאות לייפציג וטיבינגן.
ניגלי שימש בתפקיד במשך 32 שנים עד סמוך למותו.
בין השנים 1928 ל-1931 הוא שימש כרקטור במכון הטכנולוגי של ציריך, ובשנים 1942-1940 היה רקטור באוניברסיטת ציריך.
כמו כן שימש ניגלי כנשיא הוועדה הגאוטכנולוגית של שווייץ ושירת כחבר בוועדה הגאולוגית של שווייץ.
פאול ניגלי פרסם כ-200 מאמרים וכתב כ-15 ספרים בעיקר בתחום מדעי כדור הארץ וגם בתחומים משיקים.
עיקר מחקריו היו בתחום הקריסטלוגרפיה והמושגים הבסיסיים של המבנה הגבישי, יישום סטריאוכימיה לגבישים ומינרלים, חקר עופרות מתכת, ניתוח הרכבים כימיים של מגמה, סלעי יסוד וסלעים מותמרים, הקשרים בין מינרלים נלווים, ומחקר השלג ומפולות שלגים.
המטרה אליה שאף כל חייו הייתה מיזוג התחומים השונים של מדעי כדור הארץ.
על שמו "ערכי ניגלי" (Niggli-Werte) – שיטות חישוב בתחום הפטרוכימיה, ו"נוסחת ניגלי" - .
ספרו "Geometrische Kristallographie des Diskontinuum", שיצא לאור ב-1919, היה הספר הראשון בו הייתה גישה שיטתית למחקר המבנים של הגבישים תוך שימוש בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, והתבססות על מערכת 230 החבורות הסימטריות המרחביות.
בספר זה הוא תיאר את הדרכים האפשריות להעתקה של אובייקט בחלל באמצעות פעולות סימטריה.
מטרתו הייתה להפוך את התאוריה המופשטת של החבורות הסימטריות המרחביות לכלי מעשי לניתוח מבני הגבישים, והוא כלל בו טבלאות של קואורדינטות של גבישים שונים.
בחסותו של ניגלי נערך בציריך ב-1930 כנס שמטרתו הייתה הכנת טבלאות תקניות שיהיו מקובלות על כל הקריסטלוגרפים, יוזמה אותה הובילו פאול פטר אוואלד וג'ון דזמונד ברנל.
תוך כדי הכנס התברר כי ניגלי מהווה את המכשול העיקרי בפני החלטה.
בשלב מסוים הוא פלט "רבותי, אתם גונבים את הספר שלי".
התברר כי הוא חש שהיוזמה בעצם מעתיקה את תוכן ספרו מ-1919. בסופו של דבר הצליח ויליאם אסטבורי לשכנע אותו להסיר את התנגדותו.
והטבלאות יצאו בסופו של דבר לאור ב-1935 בעריכת קרל הרמן.
בין 1921 ל-1940 שימש ניגלי כעורך ראשי של כתב העת Zeitschrift für Krystallographie (ז'ורנל לקריסטלוגרפיה).
בתקופה בה שימש ניגלי כעורך יצאו 46 כרכים של כתב העת.
לאחר המלחמה יזם פאול פטר אוואלד, שהיה בין עורכי המשנה של ה-Zeitschrift für Krystallographie, הקמת כתב עת בינלאומי חדש (שיצא בסוף לאור בשם "אקטה קריסטלוגרפיקה") במסגרת של ארגון בינלאומי חדש, האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
ניגלי הוזמן לשמש במערכת כתב עת זה.
ב-1947 זכה ניגלי במדליית רובלינג של החברה המינרלוגית של אמריקה.
ניגלי זכה לתוארי כבוד מאוניברסיטאות ז'נבה, בודפשט, סופיה ושטוטגרט והיה חבר בכ-20 ארגונים מדעיים ובכלל זה החברה הגאולוגית של אמריקה והחברה המינרלוגית של אמריקה.
קרן פאול ניגלי מחלקת מדליות למדענים שווייצריים בולטים בתחום המינרלוגיה שגילם פחות מ-35 ובעל סיכוי רב לקריירה אקדמית.
על שמו קרוי רכס קמט (wrinkle ridge) על הירח שאורכו 50 קילומטרים המכונה דורסום ניגלי (Dorsum Niggli).
פאול מֶרְקֶר (Paul Merker; 2 בפברואר 1894 – 13 במאי 1969) היה קומוניסט גרמני אשר נודע באהדתו ליהודים.
מרקר נולד בעיירה אוברלֶסניץ (Oberlößnitz) שליד דרזדן בסקסוניה, גרמניה, למשפחת פועלים פרוטסטנטית.
עם סיום לימודיו בגיל 14 החל לעבוד בבתי מלון בדרזדן ובהמבורג, ובשנת 1911 הצטרף לאיגוד עובדי המסעדות והמלונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני.
הוא השתתף במהפכת נובמבר 1918 בדרזדן, ובשנת 1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ועבד במחלקת האיגודים המקצועיים של המפלגה.
בין השנים 1925–1932 היה מרקר לחבר הפרלמנט הפרוסי.
בשנת 1926 החל להיות פעיל בקומינטרן, שם פגש קומוניסטים יהודים רבים.
מרקר נקט עמדה עוינת כלפי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ועל כן במרץ 1930, כאשר ניסתה המפלגה הקומוניסטית להתקרב אל הסוציאל-דמוקרטים, הוא הודח מהפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1931–1933 היה מרקר שליח הקומינטרן בארצות הברית בשם הבדוי פול פרנקה.
בשנת 1937 עבר מרקר לצרפת.
בשנת 1940 הוא נכלא במחנה ורנה ובפברואר 1941 הועבר למחנה מיל.
בתחילת יולי 1941 הוזהר מרקר שיש כוונה למוסרו לגסטפו ועל כן הוא נמלט מהמחנה, ממנו היה רשאי לצאת במהלך היום, וירד למחתרת.
ביוני 1942 הוא הצליח לברוח למקסיקו, שם היה מרקר מזכיר הוועד הגרמני החופשי באמריקה הלטינית ומנהיג הקומוניסטים הגרמנים במקסיקו.
בשנת 1946 הגיע מרקר למזרח גרמניה והיה לחבר הוועד המרכזי של מפלגת האחדות הסוציאליסטית.
מרקר דרש שגרמניה המזרחית תשיב ליהודים את הרכוש שנגזל מהם על ידי הנאצים.
באוגוסט 1950 סולק מרקר מהפוליטבירו.
במשפטי פראג בנובמבר 1952, הואשם מרקר בתקשורת המזרח-גרמנית בקשר עם הנאשמים במשפט, והוצג כטרוצקיסט.
מכתבים ששלח מרקר לנשיא גרמניה המזרחית וילהלם פיק, שבהם הזם את הטענות נגדו, לא הועילו, ובנובמבר 1952 הוא נעצר.
בנוסף, הוא נחשד בקשרים עם ועם ג'יימס ורבורג ונואל פילד, אמריקאי שהואשם בהיותו איש סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, וקשרים עמו שימשו רקע למשפטי ראווה נגד מנהיגים קומוניסטים במזרח אירופה.
האשמה נוספת שהועלתה נגדו הייתה שבימי מלחמת העולם השנייה הוא הרשה לנאצים לחסות תחת הוועד הגרמני החופשי שניהל במקסיקו.
משפטו של מרקר התמהמה בגלל מותו של סטלין, או משום שההאשמות נגד נואל פילד נזנחו.
בסופו של דבר נידון מרקר במרץ 1955 בדלתיים סגורות לשמונה שנות מאסר בהתאם לחוק שכוון במקור נגד הנאצים.
ב-27 בינואר 1956 שוחרר מהכלא, ופנה במכתב לווילהלם פיק בדרישה לטיהור מלא, תוך האשמת לברנטי בריה בהאשמות נגדו.
ב-29 ביולי 1956 אימץ הוועד המרכזי את המלצתה של ועדת בדיקה שההאשמות נגד מרקר לא הוכחו, ועל כן הוא טוהר מההאשמות נגדו.
מרקר הגיב בדרישה לטיהור מלא, אך זה לא ניתן לו, והוא לא שב לתפקיד מרכזי במפלגה.
פאול פוקס (בהונגרית: Pal Fux; 23 בנובמבר 1922 - 5 בפברואר 2011) היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות ישראלי.
פוקס נולד בנגיסלונטה (Nagyszalonta) שבטרנסילבניה וסיים בית ספר יסודי יהודי, לאחריו למד שנתיים בבית הספר הרומני לדקדוק באוראדיה.
הוא למד בבית ספר התיכון על שם ד"ר ליפוט קצ'קמטי (Dr.
פוקס החל לצייר כבר בגיל צעיר ועבד עם אימרֶה פולדס (Imre Foldes), ראש אמני הגרפיקה של בית ההדפסה זוננפלד (Sonnenfeld) באוראדיה.
בין השנים 1943-1940 למד בבודפשט אצל שאנדור בורטניק (Sandor Bortnyik).
בין השנים 1943–1944 היה אסיר במחנה עבודה.
כל משפחתו נרצחה בשואה למעט אביו.
בשנת 1946 התחתן ונולדו לו שני ילדים.
עסק בעיצוב במה ובובות בתיאטרון הבובות של אוראדיה ובמקביל היה גם מנהל הבמה.
בשנת 1968 זכה בפרס השני בתערוכת הביאנלה של עיצוב במה בזגרב.
בשנת 1972 עלה לארץ ישראל..
בשנת 1975 זכה בפרס הראשון יחד עם נפתלי בזם בתערוכת "הים" בחיפה וכן בפרס נורדאו לאמנות הציור.
יצירותיו של פוקס עוסקות בעיקר בנושאים לאומיים, בין יצירותיו תמונות על אסון מעלות והפיגוע בקריית שמונה, אותן הקדיש למועצות המקומיות.
לאחר מלחמת יום הכיפורים צייר 49 מיניאטורות שעסקו במלחמה.
המיניאטורות הוצגו בתערוכה בניו-יורק שנערכה ב"בית הידידות" ישראל-אמריקה.
לאחר מבצע אנטבה צייר ציור בהשפעת החטיפה המתארת את החטופים משוועים לעזרה ואת יוני נתניהו במרכזה.
1961 - במרכז הקרן לאמנויות, בוקרשט (תערוכת יחיד)
1972 - גלריה גרפיקה 3, חיפה (תערוכת יחיד)
1974 - גלריית אנג'ל, ירושלים (תערוכת יחיד)
1975 - הגלריה, בוגוטה קולומביה (תערוכת יחיד)
1975 - בית האומנים, ירושלים (תערוכת יחיד)
1975 - גלריית אביאור, תל אביב (תערוכת יחיד)
1975 - גלריה ארטא, יפו (תערוכת יחיד)
1975 - בית הידידות הישראלי, ניו יורק (תערוכת יחיד)
1980 - בית האומנים, ירושלים (תערוכת יחיד)
1981 - גלריית התיאטרון המלכותי, סידני אוסטרליה (תערוכת יחיד)
1991 - ימקא, ירושלים (תערוכת יחיד)
1992 - המוזיאון יהודי הלאומי, וושינגטון (תערוכה קבוצתית)
2000 - אמיטק, תל אביב (תערוכה קבוצתית)
בהונגריה, עבודותיו מופיעות במוזיאון Gyor, מוצגות כחלק מעזבון של אימר פאטקו (Imare Patko).
פאול אמיל פון לֶטוֹ-פוֹרְבֶּק היה גנרל של חיל הרגלים בצבא הקיסרות הגרמנית, ומפקד הכוחות הגרמניים בעת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
במערכה זו הוא ריתק כוחות גדולים פי כמה מאלה שעמדו לרשותו במשך כל המלחמה, ניצח אותם פעם אחר פעם, הצליח לחמוק מכל הניסיונות ללכוד את כוחו, ונכנע כשבועיים לאחר תום מלחמת העולם.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, בפיקודו של לטו-פורבק, נחשבת אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה.
פאול אמיל פון לטו-פורבק נולד בזארלואי (Saarlouis) שבפרובינציית הריין הפרוסית (כיום חבל הסאר בגרמניה), בה שהה אביו בתפקידו כקצין צבא, למשפחת אצולה נמוכה מפומרניה.
לאחר לימודים בפנימיות בברלין, הוא הלך בדרכי אביו ולמד כצוער בבתי הספר לקצינים בפוטסדם ובברלין-ליכטרפלדה (Berlin-Lichterfelde).
ב-1890 קיבל דרגת לוטננט ומינוי לצבא האימפריאלי הגרמני.
בשנת 1900 שהה לטו-פורבק בסין כחלק מן הכוח הבינלאומי שנשלח לדיכוי מרד הבוקסרים, ואחר כך נשלח לאפריקה.
ב-1904 הוצב בדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב), ונטל חלק בדיכוי מרד שבטי הנאמאקווה (Namaqua) וההררו (Herero), אם כי הוא לא נטל חלק ברצח העם של ההררו והנאמה שהתרחש תוך כדי ולאחר דיכוי זה.
כיוון שנפצע בעינו הימנית ובחזהו בעת שירותו שם, הוא פונה לשם טיפול לדרום אפריקה.
בשנת 1907 הוא קוּדם לדרגת מיור, ומ-1909 עד 1913 פיקד על גדוד של חיילי הצי בווילהלמסהאפן.
באפריל 1914 הוצב לטו-פורבק, אז בדרגת אוברסט לוטננט, במזרח אפריקה הגרמנית (טנגניקה, כיום רובה של טנזניה), כמפקד השוצטרופה (Schutztruppe, חֵיל מגן), הכוח הקולוניאלי המקומי, ובו גרעין פיקודי ומקצועי שרובו גרמני, כאשר החיילים מן השורה (אסקרי) גויסו במקום.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הורה מושל מזרח אפריקה הגרמנית, היינריך שנה (Schnee), שלא לקיים כל פעילות עוינת.
לטו-פורבק לא ציית להוראה זו, ושנה איים בהעמדתו לדין לאחר שהמלחמה תסתיים.
פרוץ המלחמה מצא את לטו-פורבק במצב חסר תקווה להכריע את יריביו, מנותק כמעט לחלוטין ממולדתו ואל מול עדיפות מכרעת.
בתנאי פתיחה עגומים אלה, הוא הפעיל את כוחותיו בכישרון רב, במגמה לרתק לזמן ארוך ככל האפשר כוחות רבים של מדינות ההסכמה למערכה במזרח אפריקה.
בכך הוא קיווה להקל על המאמץ הגרמני בחזיתות האחרות.
סיפור עלילותיו של לטו-פורבק במלחמת העולם הראשונה חופף במידה רבה לתולדות המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה.
ואכן, לטו-פורבק החזיק מעמד בראש כוחותיו עד סוף המלחמה, במהלכה קודם לדרגת גנרל מיור, ואף כשבועיים לאחר סיומה.
ב-14 בנובמבר 1918 קיבל לטו-פורבק את הידיעה על הסכם הכניעה הגרמני, שנחתם שלושה ימים קודם, 11 בנובמבר.
בעת קבלת הידיעה היה עם כוחותיו בטריטוריה בשליטה בריטית – רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו).
ב-23 בנובמבר נכנע, כאשר, בהיבט הצר של המערכה במזרח אפריקה, כוחותיו הבלתי מנוצחים רושמים לזכותם את אחת ממערכות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה.
ואמנם, הם השיגו תחמושת שלל יותר משיכלו לקחת עמם, וכלי נשקם בעת הכניעה היו ברובם מתוצרת בריטניה ופורטוגל.
גם אספקה וחומרי רפואה הם השיגו מיריביהם.
לאחר הכניעה רוכזו לטו-פורבק וחייליו במחנה שבויים בטבורה (Tabora) שבטנגניקה.
הוא חזר לגרמניה במרץ 1919 ונתקבל כגיבור.
באותה שנה נישא, ובהמשך נולדו לו שני בנים ובת.
בשנה שלאחריה הוא פיקד על דיכוי מרידה קומוניסטית בהמבורג.
כמו כן, הוא העמיד את חייליו לרשות המתקוממים בעת הפוטש של קאפ.
כישלונו של הפוטש אילץ את לטו-פורבק להתפטר מן הרייכסווהר, הצבא המדולל של גרמניה לאחר המלחמה (שאורגן להרחבה עתידית לכשיתאפשר).
בתקופה שלאחר התפטרותו מן הצבא הוא עבד ביבוא ויצוא בברמן.
שמו של לטו-פורבק כמומחה בלוחמת גרילה המשיך ללכת לפניו זמן רב לאחר המלחמה.
בין היתר הגיעו אליו ב-1924 שלושה פעילי ביטחון מרכזיים של היישוב: חיים שטורמן, ירחמיאל לוקצ'ר (לימים מפקד קורס המפקדים של ההגנה בתל יוסף) ויהושע אייזיק, וקיבלו ממנו הדרכה אישית בנושאים צבאיים הרלוונטיים ליישוב דאז, לתפיסתם, כמו לוחמת גרילה והכשרת גרעין צבאי קטן לצבא גדול עתידי.
ידע זה הועבר דרכם אל "ההגנה" וחלחל אחר כך לצה"ל.
בין השנים 1928 ו-1930 היה לטו-פורבק ציר ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר.
כלפי הנאצים חש אנטגוניזם וב-1935 אף סירב להצעת אדולף היטלר לשמש כשגריר בלונדון.
כתוצאה מיחסו זה נחשד על ידי השלטונות.
בכל זאת, בשל עברו הצבאי המפואר קיבל ב-1938 מינוי של גנרל לפעולות מיוחדות, אם כי מעולם לא נקרא לשירות בתפקיד זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו שני בניו הביולוגיים ובנו החורג של לטו-פורבק בעת שירותם בוורמאכט, וביתו בברמן נהרס בהפצצות בעלות הברית.
לאחר המלחמה הוא קיבל עזרה מסוימת מריצ'רד מיינרצהגן ומיאן כריסטיאן סמאטס, יריביו בימי מלחמת העולם הראשונה, עמם התיידד בין שתי מלחמות העולם.
לטו-פורבק הלך לעולמו בהמבורג בשנת 1964.
פאול פון רננקמפף היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית שהשתתף בקרבות בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
הוצא להורג על ידי הבולשביקים.
הוא נולד באסטוניה במשפחה של גרמנים-בלטים.
בגיל 19 התקבל לבית ספר צבאי בהלסינקי.
הוא הצטיין בלימודיו והמשיך באקדמיה הצבאית ניקולאייבסקי בסנקט פטרבורג.
בשנים 1900–1901 השתתף במאבק במרד הבוקסרים, ניהל מספר קרבות מוצלחים במנצ'וריה והצליח להסיר את השתלטות הבוקסרים על חרבין.
לאחר דיכוי המרד הוצע לו פיקוד על המשמר המלכותי של הצאר אבל הוא סירב.
הוא השתתף ביחד עם אלכסנדר סמסונוב בקרב מוקדן וסמסונוב האשים אותו בתבוסה בכך שלא מיהר לעזור לו בלחימה.
ב-1905 נשלח לסיביר ודיכא שם מרד מקומי.
לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל והתמנה לראש המטה הצבאי במחוז וילנה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התמנה פון רננקמפף למפקד הארמייה הראשונה ופלש לפרוסיה המזרחית.
בתחילה נחל ניצחון בקרב גומבינן אבל קיבל ביקורות קשות ודרישה להדיחו לאחר שלא עזר לעמיתו, הגנרל אלכסנדר סמסונוב שהארמייה השנייה עליה פיקד הושמדה על ידי הגרמנים בקרב טננברג, תבוסה שגרמה להתאבדותו של סמסונוב.
לאחר שהגרמנים השמידו את הארמייה של סמסונוב הם התפנו לטפל ברננקמף ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, בספטמבר 1914, נחל רננקמפף תבוסה קשה ונאלץ לסגת מפרוסיה.
לאחר כישלונו בקרב לודז' בנובמבר 1914, הוא הודח מתפקידו והואשם בחוסר תפקוד ואף בבגידה (בגלל מוצאו הגרמני).
ב-6 באוקטובר 1915 הוא פוטר מהצבא.
במהפכת פברואר, 1917, הוא נאסר על ידי ממשלת המעבר הרוסית ונכלא במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג באשמה של תפקוד לקוי ומעילה.
במהפכת אוקטובר הוא שוחרר ועבר לעיר טגנרוג לחוף ים אזוב, שם חי בשם "מנדוסאקיס" וטען שהוא אזרח יווני.
הבולשביקים גילו את זהותו והציעו לו תפקיד פיקודי בצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר שסירב הוא נידון למוות והוצא להורג ב-1 באפריל 1918.
פאול לוקץ' היה מחבר בעיות ברידג' ישראלי, שנחשב לאחד מהטובים ביותר בכל הזמנים, ואפילו הטוב שבהם.
נחשב על ידי רבים כשחקן הברידג' הטוב ביותר בכל הזמנים, שלא ליד שולחן הברידג', על פי הגדרתו של ויקטור מולו.
התמחה במיוחד בבעיות של Single Dummy.
בעיות מסוג זה קרובות יותר למשחק הברידג' כפי שהוא משוחק בתחרויות מאשר בעיות מסוגים אחרים.
יש הטוענים שטכניקת המשחק הנקראת Belladonna coup הוצעה על ידי לוקץ' בבעיה שחיבר, עוד לפני שג'ורג'ו בלאדונה שיחק אותה בתחרות.
בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים שלטה נבחרת אוסטריה בברידג' העולמי.
מתחרתה העיקרית הייתה נבחרת הונגריה.