tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אכינוקוקוזיס "אלוואולרית" מתחילה בדרך כלל בכבד אך יכולה להתפשט לחלקים אחרים בגוף, כגון הריאות או המוח.
ציסטות בכבד יכולות להתבטא בכאבי בטן, ירידה במשקל, כבד מוגדל וצהבת הנגרמים עקב הנזק לכבד.
ציסטות בריאות יכולות להתבטא בכאבים בחזה, קוצר נשימה, ושיעול.
התפשטות המחלה אינה תלויה בבני אדם, מאחר שהמארח הסופי הוא לרוב טורף, לרוב כלב, שועל, או זאב, שאכל איברים של פונדקאי נגוע, לרוב כבשים, בקר, סוסים, או מכרסמים.
צואת הטורף מכילה את ביצי הטפיל, וכך מזהמת מים, אדמה ועשב, מהם נדבקים הפונדקאים.
בני אדם נדבקים דרך בשר, אדמה, או מים נגועים בביצי הטפיל, כאשר סוג המחלה המופיעה בבני אדם תלוי בסוג ה"אכינוקוקוס" הגורם לזיהום.
האבחון מתבצע בדרך כלל באמצעות אולטרסאונד, אם כי ניתן להשתמש גם בדימות תהודה מגנטית (MRI) אך אולטרסאונד נגיש יותר.
טומוגרפיה ממוחשבת (CT) אינה מתאימה לאבחון ולא לאפיון אכינוקוקוזיס מאחר שלא ניתן לבחון באמצעותה את פנים הציסטה.
בדיקות דם לחיפוש נוגדנים כנגד הטפיל עשויות להיות מועילות, כמו גם ביופסיה.
מניעת המחלה מתבצעת לרוב על ידי טיפול נגד תולעים לכלבים, חיסון כבשים, וחינוך.
אם זאת, הטיפול לעיתים קרובות קשה.
ניתן לנקז את הציסטה דרך העור ולהמשיך בטיפול תרופתי, אך לעיתים מתבצע מעקב בלבד.
צורתה ה"אלוואולרית" של המחלה דורשת לעיתים קרובות התערבות כירורגית ואחריה טיפול תרופתי.
התרופה בה נעשה שימוש היא אלבנדזול, טיפול העשוי להמשך במשך שנים בכדי למנוע השנות המחלה.
שני סוגי המחלה עלולים לגרום למוות, אך המחלה ה"אלוואולרית" מסוכנת יותר.
המחלה קיימת ברוב אזורי העולם וכיום נגועים בה כמיליון בני אדם.
ישנם אזורים בדרום אמריקה, אפריקה, ואסיה, בהם עד 10% מאוכלוסיות מסוימות מושפעות.
בשנת 2015, המחלה הציסטית גרמה לכ-1,200 מקרי מוות; ירידה מ-2,000 בשנת 1990. העלות הכלכלית של המחלה מוערכת בכ-3 מיליארד דולר בשנה וכוללת את העלות לתעשיית בעלי החיים בנוסף לעלות הטיפול במחלה.
המחלה מסווגת כמחלה טרופית מוזנחת (NTD) ושייכת לקבוצת המחלות המכונות הלמינתיאזות (זיהומי תולעים טפיליות).
היא יכולה להשפיע על בעלי חיים אחרים כמו חזירים, פרות וסוסים.
בבני אדם, המחלה הנגרמת בידי E.
vogeli ומתבטאת בכבד (75% מהמקרים), בריאות (5%–15% מהמקרים) ובאיברים אחרים כגון הטחול, המוח, הלב, והכליות (10%–20% מהמקרים).
granulosus סובלים מאכינוקוקוזיס ציסטית בה המחלה מתפתחת כגוש שגדל לאט בגוף, אף בתצורות המחלה האלוואולרית והפוליציסטית.
אורגניזם מארחים סופי פונדקאי E.
granulosus כלבים וכלביים אחרים כבשים, עיזים, בקר, גמלים, תאו, חזירים, קנגורו ואוכלי עשב פראיים אחרים E.
multilocularis שועלים, כלבים, כלביים אחרים וחתולים מכרסמים קטנים E.
vogeli כלבי יער וחזירי סבך מכרסמים E.
oligarthus חתולים פראיים מכרסמים קטנים
אִכְּסָאל היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בבקעת כסולות שבעמק יזרעאל, למרגלות הרי נצרת שבגליל התחתון.
בספר יהושע נזכרת עיר בשם כִּסְלֹת תָּבֹר.
יואל אליצור משער שהשם המקורי היה כְּסָלֹת, על אותו משקל כמו עטרות, ו"כִּסְלֹת תָּבֹר" הוא שם המקום בצורת סמיכות יחד עם כינוי מזהה שנועד להבדילו ממקום עם שם דומה, אולי כסלון.
עד יוסף בן מתתיהו מופיעה בשם הסיומת "ות", אולם בתקופה הביזנטית השם התקצר בסופו, ל"כסלו" או "כסלוס" ומנגד השווא היה לשווא נח והחלה לְהִתּוֹסֵף לעיתים א' פרוסתטית שיצרה את השם "אכסלו" המופיע בבראשית רבה פרשת ויחי.
בכפתור ופרח מצוין שקוראים למקום "כסל".
ישנם גורסים ששמה נגזר מהמילה כסל, שם נרדף למותן, ומשמעותו שהעיר יושבת כביכול על מותני ההר ("היהודי הקדמון השווה את ההר לגופו של האדם").
אחרים טוענים שהשם נובע מהמשמעות של "מבטח" כמופיע בפסוקים שונים בתנ"ך.
מקובל לשער שהשם 'אכסאל' משמר את שמה של העיר המקראית כִּסְלֹת תָּבֹר, הנזכרת בספר יהושע () בתיאור נחלת שבט זבולון, סמוך לגבול נחלת שבט יששכר.
אצל יוסף בן מתתיהו היא מוזכרת כגבול הדרומי של הגליל התחתון וככל הנראה כגבול הדרומי של ההתיישבות היהודית בגליל.
במאה השישית היא הייתה מושב של בישוף.
בשנת 946 ניצחו צבאות השושלת האיח'שידית את סייף אל-דאולה בקרבת אכסאל.
הצלבנים בנו במקום מבצר שזוהה על ידי המשלחת של אדוארד רובינסון שביקרה במקום ב-1837.
בכפר נמצאו שרידים מהתקופה הרומית, אולם אלברכט אלט שיער שמיקומה המקורי של אכסאל העתיקה היה 2 קילומטר צפונית מאכסאל היום, בחרבת טירה, הנמצאת בפאתיה של נוף הגליל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-400 נפשות, כולם מוסלמים, בבתי אבן בבנייה גסה.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922 התגוררו בכפר 621 נפשות.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 166 בתים מיושבים ב-752 נפשות, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-1110 ושטחו נרשם כ-16,009 דונם, מתוכם 2,343 דונם של אדמה ציבורית.
במהלך תקופת המנדט הבריטי, אירעו מקרים רבים של חבלה וגנבה בתל עדשים מצד ערבים מאיכסל.
במאי 1936 הטילו הבריטים עונש קיבוצי על הכפר בעקבות מקרה של שריפת חציר בתל עדשים.
במאי 1938 נחטף המוכתר של הכפר, שניסה לרסן את הכנופיות.
בעקבות כיבוש נצרת במבצע דקל, יצאה משלחת מהכפר, ב-17 ביולי 1948, לתל עדשים כדי להודיע על כניעה.
באכסאל פעיל הסניף הראשון של יד שרה ביישוב ערבי.
הכניסה הראשית למועצה יוצאת ממחלף אכסאל על כביש 60 (כביש עפולה–נצרת) ומתחברת למועצה ממערב.
כניסה נוספת יוצאת מהמועצה דבורייה ליד הר תבור ומתחברת למועצה ממזרח.
בעיר עוברים קווי אוטובוס לנצרת, נוף הגליל ועפולה.
בבחירות 2018 ראש המועצה המכהן עבד אלסלאם דראושה התמודד והפסיד למוחמד שלבי שנבחר ברוב של 52.24% (4,473 קולות).
בבחירות 2024 התמודד מוחמד שלבי לכהונה נוספת וקיבל כ-32% מהקולות והודח מתפקידו על ידי ראש המועצה הקודם, עבד אלסלאם דראושה, שקיבל 43% מהקולות ונבחר לתפקיד.
אַכְסַנְיָה נקראת גם אַכְסַנְיַת נֹעַר, או במונחים הלועזיים הוֹסְטל (מאנגלית: Hostel) וגסטהאוס (מאנגלית: Guest house).
היא מקום לינה בעלות נמוכה לטווח קצר שבו האורחים יכולים לשכור מיטה, בדרך כלל בדרגשים בחדר משותף לכמה אנשים.
החדרים יכולים להיות מעורבים או עם הפרדה בין המינים וכוללים חדרי רחצה פרטיים או משותפים.
חדרים פרטיים עשויים להיות זמינים גם כן, אך הנכס חייב להציע חדרים משותפים כדי להיחשב כאכסניה.
אכסניות הן צורות לינה פופולריות עבור תרמילאים והן דוגמה לצריכה שיתופית.
היתרונות של אכסניות כוללים עלויות לינה נמוכות והזדמנויות לפגוש מטיילים מכל רחבי העולם, למצוא שותפים לטיולים, תוך כדי שהם משתפים חוויות ונותנים עצות למסלולי טיול.
אכסניות מסוימות מספקות מענה לצרכים שונים של מטיילים, למשל, סיורים מקומיים, ומסיבות.
אכסניות חדשות יותר מתמקדות בעיצוב פנים אופנתי יותר, שחלקן משתוות למלונות בוטיק.
אכסניות רבות נמצאות בבעלות עצמאית של אנשי המקום, בניגוד לבתי מלון ששייכים לעיתים קרובות לרשתות, עלויות התפעול שלהן זולות מבתי מלון, ולכן הן גם זולות ממנו.
אכסניות עשויות להציע לאורחים הנחה במחיר הלינה בתמורה לעבודות זוטרות בהוסטל כמו כפקידי קבלה או בשירותי ניקיון.
ישנן כ-10,000 אכסניות באירופה וכ-300 אכסניות בארצות הברית.
האורח הטיפוסי באכסניה הוא בגילאים צעירים יחסית שבין 16 ל-34 שנים.
הגילאים הצעירים של לני האכסניות הם הסיבה לשם אכסניית נוער.
בנוסף למטבחים משותפים, בחלק מהאכסניות יש מסעדה או בר.
מכונות כביסה ומייבשי כביסה מסופקים לעיתים קרובות תמורת תשלום נוסף.
רוב ההוסטלים מציעים לוקרים לאחסון בטוח של חפצי ערך.
חלקם מציעים אולמות יוגה, בתי קולנוע, ומועדונים על גג ההוסטל.
ישנן אכסניות אשר אינן מספקות מצעים.
והשינה נעשית באמצעות שקי שינה שמביאים עימם המטיילים.
חלק מהאכסניות נועלות את שעריהן בשעות הלילה למען הגנה על האורחים בו ממעשי פשיעה.
מחקר שנערך ב-2013 באוסטרליה הראה שתרמילאות היא הענף שגדל הכי הרבה בתעשיית התיירות, ושענף ההוסטלים גדל בקצב מהיר יותר מאשר תעשיית המלונאות.
כמו כן, מצא המחקר כי נסיעות של צעירים כרוכות בהוצאות טיול גבוהות יותר בשל זמני טיול ארוכים, לעיתים של כמה חודשים.
זאת, בשונה מחופשות מסורתיות הנמשכות לרוב מספר ימים עד שבועיים.
אכסניה, מהמילה היוונית קסניה (ξενία) מילולית בהוראת "קבלת-פנים".
ריצ'רד שירמן הקים את אכסניית הנוער הראשונה בשנת 1912 באלטנה שבגרמניה.
האכסניה שכנה בתוך טירה ששופצה זמן קצר קודם לכן.
החדרים הישנים משמשים כיום לתצוגה, והאכסניה עצמה שוכנת בחדרים חדשים (עדיין בחצרי הטירה).
מלבד היתרון המובנה של ההוסטל כזול יותר מבתי מלון: לשהות בהוסטל יש כמה יתרונות וחסרונות:
יש פחות פרטיות באכסניה מאשר בבתי מלון.
חדרי שינה ורחצה משותפים עשויים להיות לא נוחים עבור אלה שדורשים יותר פרטיות.
עם זאת, הלינה המשותפת מקלה על הכרת אנשים חדשים.
אכסניות מסוימות מעודדות יותר אינטראקציה חברתית בין האורחים בשל אזורי השינה המשותפים והשטחים המשותפים.
בטרקלינים יש בדרך כלל ספות וכיסאות, שולחנות קפה, משחקי לוח, ספרים או החלפת ספרים, מחשבים וגישה לאינטרנט.
כמעט לכל האכסניות יש אזור מטבח משותף להכנת מזון ואזור אחסון עם מקררים.
לרוב ההוסטלים יש מערכת תווית לזיהוי הבעלים של המזון.
בחלק מהאכסניות יהיה מדף שכותרתו "מדף חינם" שבו האורחים יכולים להשאיר אוכל לא רצוי.
רעש יכול להקשות על השינה, בחדרים המשותפים בין אם בגלל נחירות, דיבורים ופעילויות חברתיות המתרחשים מצד שאר האורחים, אך גם דברים מינוריים כמו מצד אורחים שנכנסים לחדר באמצע הלילה או עוזבים אותו מוקדם בבוקר.
אורחים רבים משתמשים באטמי אוזניים וכיסויי עיניים כדי למתן את השפעות הרעש.
מרבית אכסניות הנוער בארץ הוקמו מתוך חזון ציוני, על מנת להנחיל לנוער בארץ, ובעיקר לנוער היהודי מחו"ל הכרות עם ארץ ישראל ההיסטורית: המקראית, התלמודית, וההתיישבותית, ועם הטבע הייחודי לישראל.
המחירים הגבוהים של בתי המלון בישראל הביאו לצמיחה של היצע ההוסטלים בעשור השני של המאה ה-21 כפתרון למחסור בבתי מלון עממים ברמות של 3 כוכבים.
בישראל כ-5% מהתיירים לנו באכסניות בשנת 2019, כאשר השיעור קופץ ל-10% כאשר מדובר באנשים אשר באו למטרות טיול ונופש.
אכסניות הנוער הראשונות הוקמו בשם זה בידי נשות הדסה שנים מעטות לפני קום המדינה, במטרה לאפשר מקום לינה ובסיס להכרה טובה של ארץ ישראל ההיסטורית על פי התנ"ך, המורשת התלמודית, וההתיישבות הציונית.
האכסניות נועדו בראש ובראשונה לנוער יהודי מהתפוצות, ובעיקר מארצות הברית.
אכסניות נוער חדשות רבות נפתחו בעקבות קבוצות גדולות של נוער וצעירים שהחלו להגיע ארצה לאחר מלחמת ששת הימים.
משרד החינוך היה שותף בתקציב הפעילות.
בין השנים 1970 עד 1985 ענף התיירות התרמילאית בארץ, וטיולי צעירים מארצות הברית דעך, ומצב אכסניות אלו הידרדר.
חלקן הועבר לחברה להגנת הטבע ושימשו כבתי ספר שדה או כאכסניות זולות למטיילים, במתכונת אכסניות הנוער אך למטרת אירוח המטיילים במהלך טיולם במסגרת החברה להגנת הטבע בלבד.
מטרות הציונות נזנחו, והאכסניות שימשו כבתי אירוח זולים למטיילים מן העולם, ובעיקר מארצות סקנדינביה, לאירוח הטיול השנתי של בתי הספר הישראליים (מכיתה ה' ועד סוף התיכון) וכן כאולפן לעולים חדשים עבור משרד הקליטה.
החל בשנת 1990, או מעט קודם לכן, חל מפנה בתיירות, ורבות מאכסניות הנוער שופצו וקיבלו תדמית חדשה.
כך גם הכללים שבהפעלתם עברו שינוי.
כיום פועלות בארץ כמה עשרות אכסניות נוער, מתל-חי בצפון ועד אילת בדרום.
חלקן נמצאות בקרבת גנים לאומיים ושמורות טבע, וחלקן בערים (בירושלים יש לפחות שבע אכסניות נוער).
מרבית האכסניות מאוגדות ברשת אנ"א ("אכסניות נוער בישראל"), שהיא חברה ב-Hostelling International.
ארגון נשות הדסה עדיין פעיל בהקמת אכסניות מסוג זה.
לפי אתר אגודת אכסניות נוער בישראל, הפעילות החינוכית נמשכת באכסניות גם כיום.
בשנות ה-2000 מטרות האגודה הותאמו למטרות ארגונים הממומנים גם מחו"ל וכוללים דגש על חינוך לפלורליזם וסובלנות.
אכסניות המשפט הן לשכות עורכי הדין של לונדון, שבהן לומדים ליטיגטורים (barrister) את מקצוע הייצוג בבית המשפט.
במקור היו אלה פאבים או בארים שבהם נפגשו עורכי הדין כדי לנהל את עסקיהם, ולשם הגיעו אלה שרצו ללמוד את המקצוע מעורכי הדין.
עם השנים הצטמצם מספר אכסניות המשפט, וכיום יש ארבע: אינר טמפל, מידל טמפל, גרייז אין ולינקולנז אין , כולן בגבולה המערבי של הסיטי של לונדון, בקרבת בתי המשפט המלכותיים.
בכל אכסניה יש אולם ראשי, כנסייה, ספריות וחדרים שבהם התגוררו בעבר המתמחים בתקופת לימודיהם.
כיום משמשים חדרי מגורים אלה כמשרדים.
האכסניות אינר טמפל ומידל טמפל, על אף היותן בשטח הסיטי של לונדון, הן רבעים עצמאיים של העיר.
לגרייז אין ולינקולן אין, הנמצאים ברובע קמדן, אין מעמד מיוחד.
אכסל מרטין פרדריק מונתה (בשוודית בשם מלא: Axel Martin Fredrik Munthe; 31 באוקטובר 1857 – 11 בפברואר 1949) היה סופר ורופא יליד שוודיה, שעסק גם בפסיכיאטריה.
שהה שנים רבות בצרפת ובאיטליה, שם בנה לעצמו בית באי קאפרי, וקרא לו "וילה סן מיקלה" (Villa San Michele).
עיקר פרסומו נובע מספרו רב-המכר, "מגילת סן מיקלה".
אכסל מונתה נולד ב שבשוודיה, במשפחה ממוצא פלמי, שהתיישבה בשוודיה במאה ה-16. אביו היה רוקח, וביתו היה בית דתי.
במהלך טיול באיטליה ב-1875, הפליג מונתה מסורנטו לקאפרי.
לאחר שעלה במדרגות הפיניקיות שבאי לכיוון אנאקפרי, הוא הגיע לביתו של חקלאי והריסות של כנסייה שהוקדשה למיכאל.
מונתה התאהב במקום וברעיון לבנות מחדש את ביתו סביב ההריסות.
הוא למד רפואה באוניברסיטת אופסלה שבשוודיה, והשתלם במונפלייה ובפריז בהדרכתו של הנוירולוג הנודע ז'אן-מרטן שארקו.
למרות שהתזה שלו עסקה בגינקולוגיה הוא התרשם מעבודתו של שרקו בנוירולוגיה.
לאחר לימודיו הקים מרפאה בפריז, ומרבית מטופליו היו מבין אמנים שוודים שישבו בפריז.
ב-1884 עבר לנאפולי, שם סייע בטיפול במגפת הכולרה.
ב-1887 עבר לקאפרי, שם קנה את השטח שעליו הוקמה וילה סן מיקלה והחל בעבודות במקום, בעצמו ובסיוע משפחה מקומית ששכר לעזרה.
ב-1890, לאחר שנדרש לממון נוסף, פתח מרפאה ברומא, שם טיפל בבכירים זרים שהתגוררו בעיר וחילק את חייו בין רומא לקאפרי.
לאחר שנים אחדות של עבודה כרופא באיטליה, ב-1892, הוא התמנה לרופא החצר של המלך השוודי, גוסטב החמישי, שהתיידד איתו.
בהמלצתו של מונתה, ויקטוריה, שסבלה מברונכיט, בילתה את חודשי החורף בקאפרי ובילתה עמו.
ויקטוריה הייתה שותפה לאהבת מונתה לחיות בר וסייעה לו לרכוש את ארמון ברברוסה וההר הסמוך, ב-1898, ולייעד אותו כמקלט לציפורים.
כלתה של המלכה ויקטוריה, מריה פבלובנה, שהתה בחברתה בקאפרי בחורפים של 1912 ו-1913. מריה סברה שמונתה מהווה השפעה רעה על ויקטוריה ושהוא אף ניסה להתחיל איתה.
עשורים מאוחר יותר היא סיפרה כי תמיכתה של משפחת המלוכה השוודית במונתה הייתה אחת הסיבות בגינן התגרשה מהנסיך וילהלם.
קשריו הקרובים עם משפחת המלוכה השוודית אף הובילו לכך שהוא הוריש את וילה סן מיקלה לבית המלוכה השוודי.
במלחמת העולם הראשונה הפך מונתה לאזרח בריטי ושירת בחיל האמבולנסים.
זיכרונותיו מהמלחמה היו בסיס לספרו Red Cross, Iron Cross.
בערוב ימיו לקה מונתה במחלת עיניים שהפכה אותו לכמעט עיוור והקשתה עליו לסבול את השמש האיטלקית.
הוא נאלץ לחזור לשוודיה, שם הכתיב ב-1929 את "מגילת סן מיקלה", שזכה להצלחה מיידית.
בעזרת ניתוח שהשיב לו את ראייתו הוא שב לבלות מספר חודשים נוספים בווילה סן מיקלה, עד שב-1942 חזר לשוודיה כאורחו של מלך שוודיה.
מונתה נפטר בשוודיה בגיל 91. גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בים הצפוני.
לוח זיכרון הוקם לזכרו ולזכר משפחתו בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
מונתה התחתן ב-1880 עם אולטימה הורנברג, שוודית שפגש בזמן שלמדה אמנות בפריז.
השניים התגרשו בסוף אותו עשור.
ב-1907 התחתן עם אשתו השנייה, הילדה פנינגטון-מלור (1876–1967), אנגלייה ממשפחה בעלת קרקעות.
לשניים נולדו שני ילדים, פיטר ומלקולם.
בנו של מונתה, מלקולם, שירת במלחמת העולם השנייה במנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית מעבר לקווי האויב הנאצי בסקנדינביה הכבושה ולאחר מכן לקח חלק בקרב אנציו באיטליה.
מונתה התפרסם בזכות ספרו "מגילת סן מיקלה" (Boken om San Michele או La storia di San Michele), שתורגם למגוון שפות.
את הספר הוא הכתיב בשנת 1929, בתקופה בה כבר היה עיוור.
הספר הוא תמהיל של זכרונות מחייו של אדם מעניין שחי חיים מעניינים, דיווחים ממוקדי התרחשות של אירועים חשובים שבהם לקח חלק (כגון המגפה בנאפולי), הצעדים הראשונים ברפואת הנפש הצרפתית, שימוש בהיפנוזה, וקורט פנטזיה ומיתולוגיה שוודית.
הספר זכה להצלחה רבה ותורגם ל-45 שפות.
"מגילת סן מיקלה" השפיע על אנשים רבים, בהם הסופר הישראלי מאיר שלו, שראה בספר הזה את אחד הגורמים המשפיעים ביותר בעיצוב אישיותו הספרותית.
הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת עם עובד (תרגם מאנגלית יצחק ליב ברוך וחידש אמציה פורת).
Små skizzer, 1888 ("סקיצות קטנות")
Letters from a mourning city (La città dolente), 1899 ("מכתבים מעיר מתאבלת"), על נאפולי בימי מגפת הכולרה.
אכסל מונתה התאהב באי קאפרי ובנה את ביתו בחלקו העליון, אנאקפרי, באזור שבו נמצאו הריסותיו של ארמון מתקופתו של טיבריוס.
ביתו של מונתה, וילה סן מיקלה, משמש כיום מוזיאון קטן לזכרו, בו מוצגות מהדורות של הספר "מגילת סן מיקלה" בשפות רבות, כולל עברית.
המקום מהווה אתר תיירותי מבוקש, ולכן נאלצה הממשלה לקבוע מכסה שנתית מרבית, ומי שמגיע ללא הזמנת תור מראש עלול להיות מסורב כניסה.
אכסניית קאזה נובה (בלטינית מאוחרת: Casa Nova) שוכנת ברובע הנוצרי בירושלים בסמיכות למנזר הפרנציסקני מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה של האכסניה.
האכסניה נמנית עם רשת אכסניות קאזה נובה הנמצאות בבעלותה של משמורת ארץ הקודש, והיא מופעלת על ידי המנזר הפרנציסקני הסמוך.
פירוש שמה של האכסניה בלטינית הוא "בית חדש", והיא קרויה כך משום שהאכסניה חדשה יחסית למנזר הסמוך אליה.
מבנה האכסניה הוקם בשנת 1755 על גבי בית קברות פרנציסקני במטרה לשמש מקום מגורים לצליינים קתולים העולים לרגל לירושלים.
בשנת 1806 הוספו חדרים עליונים יותר לאכסניה, ואילו ב-1866 נבנה המבנה מחדש.
האכסניה בנויה סביב חצר פנימית ובחצר מצוי דקל המתנשא לגובה של כעשרה מטר.
באכסניה תשעים חדרים המרוהטים בפשטות יחסית, אם כי יש שירותים בכל חדר.
לצד הכניסה מצוי שריד לתקופה שקדמה להגעת כלי הרכב לירושלים - מדרגה ששימשה לעליית נוסעים על גב חמורים או סוסים.
באכסניה שמורה דלת עץ שאורחי האכסניה בתקופת המאה ה-16 - המאה ה-18, ביניהם עולי רגל מפורסמים, חרטו את שמם עליה.
בשנת 1964 ביקר האפיפיור פאולוס השישי במדינת ישראל ובממלכת ירדן, ובעת שהותו בירושלים, שהייתה באותה עת בשליטת ירדן, התגורר באכסניה זו.
בשנת 1966, במלאת מאה שנים להקמת המבנה, הוא שופץ והותקנה לו דלת מודרנית.
אכלני יתר אנונימיים היא תוכנית שנים עשר צעדים המציעה דרך להתמודד עם הפרעת אכילת יתר, בפרט והפרעות אכילה שונות בכלל כמו בולימיה ואנורקסיה וזאת על פי תוכנית 12 הצעדים של האלכוהוליסטים אנונימיים כפי שפורשו על ידי "אכלני יתר אנונימיים".
המשתתפים אינם חייבים להיות בעלי עודף משקל - כאמור, חלק מחברי "אכלני יתר אנונימיים" הם בולימיים או אנורקטיים.
כמו בתוכנית האלכוהוליסטים אנונימיים, חברי התוכנית מאמינים כי הם לוקים במחלה גופנית - חוסר יכולת א-נורמלית של שליטה באכילת סוגי מזונות שונים או בהתנהגויות אכילה שונות אשר גורמים, בדומה למצב אצל אלכוהוליסטים, לכמיהות ואכילה כפייתית בלתי נשלטת.
חלק מתהליך הכפייתיות הוא הניסיון למצוא סיבות להמשך לאכילה הכפייתית - סיבות הנעות מאכזבות רגשיות ועד "רציונליזציה" של תהליך האכילה (לדוגמה: "אכלתי בסדר במשך שעה\יום\שבוע ועל כן 'מגיע לי'").
הפתרון המוצע על ידי "אכלני יתר אנונימיים" הוא פתרון רוחני - ביצוע של 12 הצעדים של האלכוהוליסטים האנונימיים בשינויים הנדרשים: החלפת המילים "אלכוהול" ו"אלכוהוליסט" ב"אוכל" וב"אכלן יתר כפייתי".
על פי אמונת התוכנית, לא כל אדם רגיש לאותם החומרים או המאפיינים הגורמים לכמיהות ומשם לאכילה הכפייתית.
הניסיון הראה שחברי OA שונים מפתחים כמיהות בעקבות מאכלים או הרגלי אכילה שונים ועל כן על כל חבר בתוכנית "לפתח" תוכנית אכילה פרטית לבד או באמצעות שימוש באנשי מקצוע.
תוכנית "אכלני יתר אנונימיים" משתמשת ברעיון של "הימנעות" מאכילה כפייתית ולא של "פכחון" מאכילה שכזו.
תוכנית אכילה, באופן אידיאלי אם כן, תנטרל את כל המאכלים ו\או הרגלי אכילה הגורמת לכאלה כמיהות.
אכלני יתר אנונימיים אינם מתעסקים באספקטים הרפואיים של ההשמנה אלא רק בתכונה הכפייתית של אכילת היתר.
גישת התוכנית משלימה את הטיפול הרפואי והתוכנית אינה מתיימרת למומחיות כלשהי בתזונה.
כדי לקבל הדרכה ואישור תפריטי המזון, מופנים חברי התוכנית לרופאים ולדיאטנים מקצועיים.
תוכנית ההחלמה של שנים עשר הצעדים נחשבת ל"רוחנית" מפני שהיא עוסקת בשינוי הפנימי.
ל"אכלני יתר אנונימיים" אין כל השתייכות, דרישה או הכוונה דתית ועל כן חברים בתוכנית בעלי אמונות דתיות שונות וגם אחדים שהם אתאיסטים ואגנוסטיקנים.
כמו קבוצות 12 צעדים אחרות, קבוצות OA נוהגות להיפגש על בסיס שבועי ואף על פי שבקבוצות ישנם מספר גדול יותר של נשים מגברים, הקבוצות מקבלות את כל המעוניינים להפסיק לאכול באופן כפייתי.
התוכנית מבוססת על התנדבות חבריה ואין בה תשלומי חובה אלא רק תרומות הנועדו לקיים את הקבוצות באופן עצמאי וללא תמיכה חיצונית.
תוכנית "אכלני יתר אנונימיים" הוקמה ב-19 בינואר 1960, בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
המטה הבינלאומי נמצא כיום באלבקרקי, ניו מקסיקו.
החלטות מהותיות בנושאי התוכנית נערכות בצורה דמוקרטית על ידי נציגי הקבוצות מכל רחבי העולם.
הצבעות אלה מכונות "מצפון הקבוצה".
ישנם כיום כ-6500 פגישות בלמעלה מ-60 מדינות ומוערך כי יש ל-OA בעולם למעלה מ-70,000 חברים.
בישראל יש כ-130 פגישות שבועיות בכל רחבי הארץ.
לתוכנית ישנם מספר גדול של ספרים וחוברות עבודה - חלקם אף תורגם לעברית.
אַכְסַדְרָה (מכונה בעברית גם "סְטָיו" או בלועזית: "קוֹלוֹנָדָה") היא שדרת עמודים מקורה.
שדרות עמודים קיימות בצורות ובשימושים שונים בחזיתות מבנים, בסמוך לחצרות ובשימושים אדריכליים שונים נוספים.
כאשר האכסדרה מקושתת, כלומר בין העמודים מצויים קשתות ולעיתים גם קמרונות, היא נקראת "מקשת" או "ארקדה".
שימוש באכסדרות נפוץ מאוד באדריכלות בסגנונות ובמקומות שונים.
האכסדרה משמשת לרוב כחלל תווך בין המבנה וחלקו החיצוני המטשטש את הגבול בין הפנים והחוץ.
שהייה בחלל האכסדרה נותנת מצד אחד תחושה של חוץ ומצד שני שייכות למרחב המבנה.
לחלופין, מאפשרת אכסדרה מעבר מקורה לאורך בניין, סביב חצר ואף לאורך רחוב.
אחת האכסדראות הידועות מהעולם העתיק היא האכסדרה הגדולה בתדמור, סוריה, שנבנתה בשלושה שלבים במאות ה-2 וה-3 לפנה"ס.
אורכה הכולל הוא מעל ק"מ.
הן המילה העברית "אכסדרה" והן המילה הנרדפת "סטיו", מקורן ביוונית.
המונח היווני המקורי "אֶכְּסֶדְרָה" (ἐξέδρα) התייחס למרפסת המקורה המופרדת מהחצר או מן החוץ על ידי שורת עמודים.
המילה "סטיו" מקורה במושג "סטואה" (στοά) – מבנה טיפוסי לאדריכלות יוון העתיקה בעל אכסדרה.
אכסדרת אוקטביה הוא מבנה אכסדרה שהיה ממוקם בשדה מרס שברומא העתיקה, כיום בתחום הרובע היהודי ('הגטו').
האכסדרה נבנתה על ידי הקיסר אוגוסטוס להנציח את שמה של אחותו אוקטביה, ככל הנראה בשנת 27 לפנה"ס, במקום בו עמד קודם לכן אכסדרת מטלי.
האכסדרה נשרפה בשנת 80 ושוקמה מחדש על ידי הקיסר דומיטיאנוס.
המבנה נשרף שנית בשנת 203 ושוקם על ידי הקיסרים ספטימוס סוורוס וקרקלה.
המבנה כלל מקדש, ספרייה שהוקמה על ידי אוקטביה לזכר בנה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, קוריה (אשר שמשה את הסנאט הרומי בחלק מפגישותיו) ובית ספר.
אכסדרת העמודים הקיפה מספר מקדשים קדומים יותר לאלים יופיטר ויונו.
אורכה של האכסדרה כ-120 מטרים ורוחבה כ-118 מטרים.
הכניסה לחצר המוקפת על ידי האכסדרה הייתה בחזית הדרומית - מערבית של המבנה.
האכסדרה כללה שורות עמודים קורינתיים עשויים שיש שחלקם הגיעו לגובה של 8.6 מטרים.
את יום תהלוכת הניצחון על יהודה שנערך ברומא בשנת 71 החלו טיטוס ואספסינוס לבושים בגדי חג בצעדה לאורכה של האכסדרה שבחזיתה הוקמה במה ועליה כיסא שן כפול לכבודם ושם נשמעה תרועת הברכה בפני השמנה והסולתה של רומא, נערכה תפילה וסעודה.
תשע עשרה מאות לאחר מכן רוכזו בכיכר הסמוכה, ככר ה-16 באוקטובר 1943, על ידי הנאצים וסייעניהם הפשיסטים האיטלקים, אלפים מיהודי רומא, טרם שולחו להשמדה באושוויץ.
בימי הביניים שימש המבנה כשוק דגים אשר פעל במקום עד המאה ה-19.
אכלזיה היא מחלה נדירה של הוושט.
המחלה מאופיינת בקיומם של שני פגמים:
התכווצות (spasm) של הוושט, קרוב לסוגר התחתון שלו עם אי יכולת להרפיה ("טונוס מוגבר").
כשל בתנועה הפריסטלטית של הוושט, בשני השליש התחתונים של הוושט המורכבים משריר חלק בדופן.
הסיבה לפגמים אלו היא ירידה במספר תאי הגנגליון ונוכחות גופיפים ע"ש Lewy בתוך תאי הגנגליון הקיימים.
כתוצאה מההתכווצות של החלק התחתון של הוושט, החלק האמצעי והעליון מורחבים מאוד והשכבה השרירית של מקטעים אלו היא מוגדלת (היפרטרופית).
חולים באכלזיה סובלים מקושי בבליעה (דיספגיה).
עקב המזון שהצטבר והחיידקים המפרקים אותו יש ריח רע מהפה, ולעיתים הם סובלים מכאב.
אצל חלק מחולים אלו מתפתחת דלקת סימפונות כתוצאה משאיפה של חלקיקי מזון.
בנוסף, שיעור השכיחות של סרטן הוושט, בעיקר קרצינומה קשקשית (SCC), גבוה יותר בחולים אלו, כתוצאה מלחצים בגלל חוסר מעבר המזון, פגיעה חוזרת ודיספלזיה של התאים אשר עלולים לעבור התמרה סרטנית.
עם הזמן יכולה להיווצר פיברוזיס של דופן הוושט, יחד עם דלקת והתכייבויות (יצירת כיבים).
מבחינה מיקרוסקופית, לא ניתן למצוא גנגליונים בין סיבי השריר של הוושט.
הטיפול הרפואי הוא ניתוח או באמצעות בוטוליניום טוקסין אשר גורם להרפיה של הספינקטר (הסוגר) התחתון בוושט - הזרקות אלו מספקות הקלה בתסמינים למספר חודשים.
המחלה יכולה להיות ראשונית או נרכשת:
מחלה ראשונית - הניוון נוצר מסיבה לא ידועה - לרוב מאובחן בגיל 9-8 שנים, אבחנה לפני גיל בית הספר אינה שכיחה.
מחלה נרכשת - המחלה יכולה להיווצר כתוצאה מפגיעה בתאי עצב וגנגליונים.
פגיעה בתאי עצב וגנגליונים יכולה להתרחש בגלל פרזיט - המחלה ע"ש chagas או chagas disease בדרום אמריקה, בגלל טראומה - למשל פגיעה בעצבי הצוואר, מחלת הפוליו, חולים בעמילואידוזיס, או חולי סוכרת.
אכסניית קסטיליה, לאון ופורטוגל, הידועה בדרך כלל כאכסניית קסטיליה (במלטית: Berġa ta' Kastilja; בצרפתית: Auberge de Castille; בקטלנית: Alberg de Castella), הוא מבנה היסטורי השוכן סמוך לחומה הדרומית של העיר ולטה בירת מלטה, והמשמש כיום כמשרדו הרשמי של ראש ממשלת מלטה וכמקום מפגשה של הממשלה.
המבנה הוקם על ידי ההוספיטלרים אשר בנו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues).
שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה.
כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד.
אכסניית קסטיליה שירתה בעיקר את בני קסטיליה, אך גם את בני לאון ופורטוגל, שלא היו להם אכסניות משלהם.
לשון קסטיליה נחשבה לאחת הלשונות החזקות במסדר, וראש הלשון (ה"פילייה" - Pilier) שימש כגראנד צ'נסלור או הקנצלר הגדול (Grand Chancellor), שהיה מופקד על כל דברי החקיקה של המסדר.
הקרקע עליה ניצב המבנה נמסרה לבני קסטיליה ב-1569, ושנה לאחר מכן, ב-1570, הוטל מס על חברי הלשון כדי לממן את הבנייה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ובין השנים 1571 עד 1573 שימש רק את הפילייה וחלק מהאבירים, בעוד שרוב בני הלשון המשיכו להתגורר במעוזם הקודם של ההוספיטלרים בבירגו, מעברו האחר של הנמל הגדול.
ב-1574 המבנה הורחב והותאם לצורכי הלשון.
ב-1741 החליטו בני הלשון להקים מבנה חדש ומפואר יותר, ולהחליף את חזותו הצבאית בחזות של ארמון בסגנון הבארוק.
האכסניה נפגעה בעת המצור ששמו כוחותיו של נפוליאון על מלטה בשנת 1798, אך עם כיבוש העיר עשו בו אלה שימוש כמפקדתם במלטה.
הבריטים חגגו במבנה את כיבושה של מלטה ב-1800, וב-1805 קבעו במקום את מפקדת הצבא הבריטי באיים.
הבריטים הסבו את אחד החדרים באכסניה לקפלה אנגליקנית ב-1840, וב-1899 הקימו על גג המבנה מתקן איתות לאוניות.
המבנה נפגע בהפצצות האוויריות של מטוסי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אך שופץ, ומאז 4 במרץ 1972 הוא משמש כמשרד ראש ממשלת מלטה.
האכסניה רבועה בצורתה, ובה שלוש קומות.
במרכז חזיתה הפונה לכיוון דרום-מערב, קבוע פורטיקו מעוטר שאליו מוליך גרם מדרגות, ובכל אחד משני צדדיו ניצבים שני עמודים בסגנון קורינתי ותותח.
מעל הפורטיקו קבוע פסלו של הגראנד מאסטר מנואל פינטו דה פונסקה (Manuel Pinto da Fonseca) שבתקופתו הוקם המבנה הנוכחי, ומעליו מופיע המגן שלו.
הפורטיקו מופיע על מטבע הנצחה מוזהב בערך של 50 אירו, שטבעה מלטה בשנת 2008.
אכסניית קמברלנד הוא בית מגורים השוכן בווינדזור גרייט פארק, במרחק של כחמישה קילומטרים דרומית לטירת וינדזור.
האכסניה נבנתה ב-1650 על ידי קפטן בצבא אנגליה בשם ג'ון בייפילד, לאחר שאוליבר קרומוול מכר חלקות קרקע בווינדזור גרייט פארק.
עד 1670 נודעה האכסניה בשם בית בייפילד, ולאחר מכן ניו לודג', וינדזור לודג' וריינג'ר לודג'.
לאחר הרסטורציה החליט המלך צ'ארלס השני להכריז על הבית כמקום מגוריו הרשמי של הריינג'ר של גרייט פארק, שהוא מינוי מלכותי שבדרך כלל ניתן למישהו המקורב לריבון הבריטי.
בין הדיירים הידועים של הבית ניתן למנות את:
שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו (1702–1744); ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, מת בבית זה ב-1722.
הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד ובנו של ג'ורג' השני.
הנסיך הנרי, הדוכס מקמברלנד וסטרתירן ובנו של פרדריק, נסיך ויילס (1765–1790).
אן, הדוכסית מקמברלנד וסטרתירן ואלמנתו של הנרי (1790–1803).
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (עד 1822)
הנסיך אוגוסטוס פרדריק, דוכס סאסקס ובנו של המלך ג'ורג' השלישי (1830–1843).
הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של המלכה ויקטוריה ואשתו של כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1846–1923).
אדמונד פיצאלן-הווארד, ויקונט פיצאלן הראשון מדרוונט, האחרון שכיהן בתפקיד המשנה למלך של אירלנד (1923–1947).
ב-1936 שימש הבית למספר מפגשים בין מזכירו הפרטי של המלך אדואד השמיני לראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין, שבסופו של דבר הובילו להחלטתו של המלך לוותר על כתרו.
ב-1947 העניק ג'ורג' השישי את זכות השימוש בבית לקרן סנט קתרין, הידועה כיום כקרן ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת של סנט קתרין.
קרן זו היא קרן בעל מטרות חינוכיות-נוצריות, שהוקמה על ידי אמי בולר.
היא התבססה על חוויותיה מגרמניה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה, וטענה שעליית הנאציזם נבעה בין השאר מכך שהאוניברסיטאות בגרמניה לא לימדו את הסטודנטים שלהן כיצד לחשוב בצורה ביקורתית, ולא סיפקו סביבה מתאימה לדיונים.
כתוצאה מכך היא הגתה את הרעיון של מרכז מגורים שבו ייפגשו התלמידים עם המורים שלהם באווירה נינוחה, ידונו בנושאים בעלי חשיבות בתחום האתיקה והחברה, ולא יהיו נתונים במסגרת מאולצת של לימודים אקדמיים.
היא זכתה בתמיכתם הפעילה של המלך והמלכה, וב-1968 הוחלט לשנות את שם הקרן כהוקרה על תרומתם.
אליזבת, המלכה האם, הייתה הפטרונית של הקרן, והנסיכה מרגרט הייתה המבקרת שלו.
אכסניית סטייפל הוא מבנה הממוקם בצידו הדרומי של רחוב היי הוברן בשכונת הוברן, בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
מבנה זה הוא שריד אחרון לאכסניות האוצר.
אכסניית אוצר זו הייתה מסונפת לאכסניית גריי, אחת מאכסניות המשפט.
האזכור הראשון של אכסניה זו מקורו בראשית התקופה הנורמנית.
תיעוד משנת 1292 מציין כי היה באתר מבנה שנקרא "לה סטייפלד האל" ('le Stapled Halle') - ככל הנראה במשמעות "השוק המקורה" המתאר את שוק הצמר שפעל במקום.
לא ידוע כיצד התארגנה אגודת עורכי הדין אשר הייתה לימים אכסניה זו, אולם ככל הנראה השימוש הראשון באכסניה כמשכן לעורכי דין וסטודנטים למשפטים היה בשנת 1415.
המבנה נותר בבעלותם של סוחרי צמר עד שנת 1580 עת מבנה חדש נבנה בסמוך למבנה הקודם על ידי אגודת עורכי הדין (באתר בו ממוקם כיום המבנה הנוכחי).
במבנה החדש שנבנה שולבו חלונות הוויטראז' שהיו במבנה המקורי.
בשנת 1756 פרצה שרפה במבנה סמוך.
המבנה לא נפגע אולם מספר חדרים סמוכים נהרסו, וכתובת מעל דלת המבנה מזכירה אירוע זה.
האולם הראשי ומרבית חלקי המבנה נהרסו במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, ושוקם לאחריה.
בשנת 1800 פחת מספר התלמידים במבנה ואכסניות המשפט קבעו כי המבנה יפסיק לשמש כבית ספר למשפטים אלא רק כמשכן לעורכי דין.
אכסניות האוצר היו מבנים בלונדון בירת אנגליה אשר שימשו כמוסדות משפטיים.
מבנים אלה היו מסונפים לאכסניות המשפט ושימשו כמשרדיהם של עורכי הדין ופקידי בתי המשפט של היושר (Equity), בתי משפט שכונו בשם "בתי המשפט של הצ'נסרי" (chancery), ומכאן שמן של האכסניות.
בעוד שאכסניות המשפט שימשו כאתר לימוד לליטיגטורים (barristers), אכסניות האוצר שימשו כמקום מגורים, משרדים ואתר לימוד לעורכי דין שלא עסקו בליטיגציה (solicitors).
הנוהג ללימוד משפטים באכסניות האוצר פסק בשנת 1642, ואכסניות אלה הפכו למשרדי עורכי דין ואיגודי עורכי דין (מוסדות המקבילים ללשכת עורכי הדין של ימינו).
עם ייסוד האגודה של העוסקים הג'נטלמנים בשנת 1739 ולאחר מכן, החברה המשפטית של אנגליה וויילס בשנת 1825 הוקמה למעשה לשכה משפטית אחת לעורכי דין, והתייתר תפקידן של אכסניות המשפט.
מרבית מבני האכסניות נמכרו ונהרסו.
ככל הנראה אכסניות האוצר התפתחו לצידן של אכסניות המשפט ובמקביל להן.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13, לימודי המשפטים בסיטי של לונדון היו לימודים של משפט הכנסייה הנוצרי, והמלמדים היו הכמרים.
במהלך המאה ה-13 אסר מלך אנגליה הנרי השלישי על כל פעילות של בית ספר למשפטים בסיטי, ובמקביל אסר האפיפיור על כמרים ללמד משפטים.
כתוצאה משני חוקים אלה נאלצו עורכי הדין למצוא מקום לימודים אחר, מחוץ לתחומי הסיטי, וככל האפשר בסמוך לוסטמינסטר, בה, באולם וסטמינסטר פעל בית משפט בהתאם להוראות המגנה כרטה.
עורכי הדין התיישבו בכפר הקטן הוברן, באכסניות שונות שהוקמו בכפר.
אכסניות אלה נקראו לרוב על שם בעל האכסניה.
האכסניות פעלו לצד אכסניות המשפט, ושימשו כמשרדים לפקידי בתי המשפט של היושר, בו יכלו לנסח את הצווים שהגישו לבתי המשפט.
לא ידוע מי הראשון באכסניות, אולם ישנה סברה לפיה האכסניה הראשונה הייתה אכסניית קליפורד אשר פעלה קודם לשנת 1344. האכסניה השנייה הייתה ככל הנראה אכסניית תייבי (Thavie's Inn) אשר נוסדה בשנת 1349.
במשך מספר מאות שנים, לימוד משפטים וצבירת ניסיון באכסניות האוצר היה השלב הראשון במסגרת לימודי המשפטים והמסלול לליטיגציה.
סטודנט למשפטים החל את דרכו האקדמית בהצטרפות לאכסניית האוצר, בה למד משפטים במסגרת לימודים פורמליים של שינון וכן במסגרת משפטים מדומים.
אכסניות המשפט שלחו "מקריא" (Reader) אשר פיקח על הלימודים ועל המשפטים המדומים.
בסיום כל שנת לימודים הורשו התלמידים המצטיינים לעבור לאכסניית המשפט המפקחת על אכסניית האוצר ולהמשיך בלימודיהם המשפטיים.
נכון לשנת 1461 למדו בכל שנה באכסניות האוצר כ-100 תלמידי משפטים.
בנוסף, שימשו האכסניות כמשרדים וחדרי מגורים לעורכי הדין (solicitor) שלא היו ליטיגטורים.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית, בשנת 1642 הופסקו הלימודים באכסניות האוצר, ואלה הפכו למעשה לאיגודים משפטיים של עורכי דין, שהעניקו שירותי משרדים ומגורים לעורכי הדין.
עם הקמת החברה של הג'נטלמנים בשנת 1739 והחברה המשפטית של אנגליה וויילס בשנת 1825 (למעשה, לשכת עורכי הדין של אנגליה וויילס) נותרו האכסניות כמועדונים חברתיים בלבד לעורכי דין, ועם השנים נסגרו ומבניהן נהרסו.
בלונדון פעלו עשר אכסניות האוצר אשר היו מסונפות לאכסניות המשפט.
כיום ידועים פרטיהן של תשע אכסניות בלבד: אכסניית קלמנט, אכסניית ליון, ואכסניית קליפורד אשר היו מסונפות לאינר טמפל, אכסניית סטרנד, והאכסניה החדשה המסונפות למידל טמפל, אכסניית פרניבל ואכסניית תייבי המסונפות לאכסניית לינקולן; אכסניית סטייפל ואכסניית בארנאד המסונפות לאכסניית גריי.
אכסניות נוספות אשר היו עצמאיות מאכסניות המשפט פעלו במהלך השנים.
אכסניית קלמנט הייתה האחרונה מבין האכסניות הסמוכות לאינר טמפל שפעלו.
אכסניה זו, שפעלה בסמוך לסנט קלמנט דיינס נקראה על שמו של האפיפיור קלמנט הקדוש, ופעלה עד שנת 1903. מבנה האכסניה נבנה מחדש במהלך המאה ה-19 בסגנון המלכה אן.
האכסניה מוזכרת במחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי הרביעי, חלק שני" בו השופט שאלו הוא חבר האכסניה.
אכסניה נוספת המסונפת לאינר טמפל הייתה אכסניית ליון, אשר מוזכרת במסמכים משנת 1413. האכסניה הייתה במקורה מלון, והדיירים המתגוררים בה רכשו אותה והפכו אותה לאכסניית אוצר.
במהלך השנים ירד קרנה של האכסניה, והתגוררו בה עורכי דין עניים ביותר.
האכסניה פורקה בשנת 1863, ועל אתרה הוקם תיאטרון.
אכסניית קליפורד, הוותיקה מבין אכסניות האוצר, מוזכרת בתעודות משנת 1344. עורכי הדין אשר פעלו באכסניה טענו לעצמאותם מאינר טמפל.
טענה זו הפכה למנהג בו מדי שנה שלחה אכסניית אינר טמפל הודעה לאכסניית קליפורד, אשר בכוונה לא שלחה מענה להודעה.
אכסניית סטרנד המכונה גם אכסניית צ'סטר פעלה זמן קצר ביותר, הקצר מבין זמני הפעילות של אכסניות האוצר.
האכסניה נוסדה בראשית המאה ה-15 ונהרסה בשנות ה-40 של המאה ה-16 בהוראת אדוארד סימור, דוכס סומרסט בתפקידו כלורד המגן (לורד פרוטקטור).
תלמידי אכסניית סטרנד עברו לאכסניה החדשה (ניו אין).
האכסניה החדשה (New Inn), שנקראה במקורה אכסניית ג'ורג' הקדוש (St.
George's Inn) או אכסניית גבירתנו (Our Lady Inn), נוסדה במאה ה-15 במקום בו עמד מלון "גבירתנו" (our Lady Inn, שהכוונה למרים, אם ישו).
מבני האכסניה נהרסו בשנת 1902 על מנת לבנות דרך חדשה בין הוברן לבין הסטרנד.
אכסניית פרניבל נוסדה במהלך תקופת שלטונו של המלך הנרי הרביעי או קודם לעלייתו לשלטון.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 נבנתה האכסניה מחדש על פי תוכניות של האדריכל איניגו ג'ונס.
בין דיירי האכסניה הידועים היו צ'ארלס דיקנס אשר כתב בה את "רשומות מועדון הפיקוויקים".
אכסניית תייבי הייתה השנייה בוותיקותה מבין אכסניות האוצר.
האכסניה נוסדה בשנת 1340 ונהרסה בשנת 1769.
אכסניית סטייפל נוסדה קודם לשנת 1415. האכסניה שימשה במקורה סוחרי צמר (ובהתאם שלט האצולה של האכסניה כלל כדור צמר).
בתקופת כהונתה של המלכה אליזבת הראשונה, הייתה אכסניה זו הגדולה מבין אכסניות האוצר.
התגוררו באכסניה 145 סטודנטים למשפטים ו-69 דיירים קבועים.
מבני האכסניה לא נפגעו בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. המבנים שוקמו במהלך המאה ה-17 ושופצו באמצע המאה ה-19. לאחר שהאכסניה נסגרה בשלהי המאה ה-19, בשנת 1884 נמכר המבנה לחברת הביטוח פרודנשיאל, וכיום משמש המבנה את המכון לאקטואריה של בריטניה.
אכסניית בארנארד, שנקראה בעבר גם אכסניית מקוורת' (Mackworth's Inn) על שם הבעלים של האכסניה ג'ון מקרוורת', נוסדה בשנת 1454 במטרה לשמש אכסניית אוצר.
בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה התגוררו באכסניה גדולה זו 112 סטודנטים למשפטים, ו-24 דיירים קבועים.
האכסניה ניזוקה במהלך מהומות גורדון.
בשנת 1880 נקנה המבנה על ידי גילדת האורגים (Worshipful Company of Mercers) על מנת לשמש כבית ספר.
כיום המבנה משמש את מכללת גרשאם.
אכסניית בארנארד הייתה אכסניית אוצר בלונדון בירת אנגליה.
האכסניה הייתה ממוקמת בשכונת הוברן.
כיום המבנה משמש את מכללת גרשאם .
ראשיתה של אכסניית בארנארד באמצע המאה ה-13. תעוד משנת 1232 מציין כי שטח האכסניה היה חלק מאחוזתו של סר אדם דה בייסינג, הלורד ראש העיר של לונדון.
שטחי האדמה עברו לג'ון מקוורת', דיקן לינקולן, אשר במותו, בשנת 1451, הוריש את האכסניה למוסדות הכנסייה של לינקולן.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1454 נוסדה במקום אכסניית אוצר ששימשה כבית מגורים לתלמידי אכסניות המשפט גריי וסטייפל.
מבנה האכסניה ניזוק במהלך מהומות גורדון בשנת 1780 עת מבנה מזקקה סמוך, שהיה בבעלות נוצרי קתולי הוצת על ידי הפורעים.
השריפה פגעה באולם הראשי של האכסניה ובחלק ממבני המגורים.
במהלך המאה ה-17 שימשה האכסניה למגורי עורכי דין, ובשנת 1830 הפכה למשרדי עורכי דין.
בשנת 1888 בוטל התפקיד של "דיקן לינקולן" והאכסניה נרכשה על ידי גילדת האורגים על מנת לשמש כבית ספר.
בית הספר פעל עד שנת 1959 ומאז שנת 1991 המבנה משמש את מכללת גרשאם.
חדרי עורכי הדין במבנה הנוכחי מקורם במאה ה-18. חלקים מאולם הסעודות מקורם במאה ה-15. חיפוי העץ ועיטורי הזהב של האולם מקורם במאה ה-16. חלק מלבני קירות המרתף מקורם במבנה מהתקופה הרומית.
לאחר שהמבנה הוזנח במאה ה-19, דאגה גילדת האורגים לשיקומו, ועבודות השיקום נערכו בשנת 1932. במסגרת שיקום אולם הסעודות הוסר גג המבנה, שופץ ושוחזר והושב למקומו.
בנוסף הותקנו שני אחים בסגנון טיודור.
האולם שופץ לאחרונה בשנת 1990 על מנת להתאימו לצורכי מכללת גרשאם.
פיפ, גיבור ספרו של צ'ארלס דיקנס "תקוות גדולות" התגורר על פי הספר באכסניית בארנארד.
דיקנס עצמו התגורר באכסניה סמוכה.
אכסניית קליפורד הייתה אכסניית אוצר הממוקמת במקום בו עובר כיום מעבר אכסניית קליפורד (Clifford's Inn Passage), בסמוך לרחוב פליט.
האכסניה נוסדה בשנת 1344 ונסגרה בשנת 1903. מבנה האכסניה נהרס בשנת 1934.
אכסניית קליפורד הייתה הראשונה מבין אכסניות האוצר, האחרונה מביניהן שמבנייהָ נהרס בעקבות ביטול תפקידן של אכסניות האוצר.
האכסניה שימשה למגורי סטודנטים למשפטים אשר למדו באכסניית אינר טמפל.
בשנת 1903 הצביעו חברי אכסניית קליפורד על פירוקה של האגודה, ועל לתרומת הכספים לתובע הכללי של אנגליה וויילס.
אכסניות האוצר התפתחו לצידן של אכסניות המשפט.
במהלך המאה ה-12 וראשית המאה ה-13 לימודי המשפטי התנהלו בתחום הסיטי של לונדון כאשר המלמדים היו אנשי כמורה.
באמצע המאה ה-13 צו מלכותי של המלך הנרי השלישי אסר על לימוד משפטים בתחומי הסיטי, וכן צו אפיפיור אסר על הכמורה ללמד משפטים, הביאו להפסקת לימודי המשפטים.
כתוצאה מכך עזבו עורכי הדין את תחומי הסיטי ועברו להתגורר באכסניות בכפר הוברן, הממוקם בין הסיטי של לונדון לבין הסיטי של וסטמינסטר (בה היו ממוקמים בתי המשפט המלכותיים).
הראשונה באכסניות אלה שהפכה לאכסניית האוצר הייתה אכסניה הממוקמת על אדמותיו של רוברט דה קליפורד, ברון קליפורד.
האדמה להקמת האכסניה ניתנה ב-24 בפברואר 1310, והיא נקראה על שמו של הברון.
לאחר מותו של הברון בשנת 1314 עברה הבעלות בשטח לידי אחיו, רוברט, ולאחר מותו של רוברט בשנת 1344 חכרה אלמנתו את האדמה לסטודנטים למשפטים שהתגוררו באכסניה בעבור 10 ליש"ט לשנה.
חכירה זו הפכה את אכסניית קליפורד לאכסניית האוצר הראשונה (אכסניה בבעלות שותפות עורכי דין, בה לימדו את הבסיס של לימודי המשפטים).
האכסניה רכשה רשמית את האדמה הנחכרת ב-29 במרץ 1618 מבעלי השטח פרנסיס קליפורד, רוזן קמברלנד הרביעי בעלות של 600 ליש"ט, וכן בתמורה לדמי שכירות שנתיים של 4 ליש"ט.
תנאי הסכם השכירות נשארו בתוקפם עד שנת 1800.
בשנת 1903 החליטו חברי האגודה לפרק את האגודה, למכור את מבני האכסניה ולתרום את הכסף לתובע הכללי של אנגליה וויילס (העומד בראש לשכת עורכי הדין של אנגליה).
המכירה הפומבית נערכה ב-14 במאי באותה שנה, והאכסניה נמכרה בעבור 100,000 ליש"ט.
מבני האכסניה (למעט בית השער) נהרסו בשנת 1934. בית השער ניצב עד ימינו.
האכסניה נוהלה על ידי מועצה שבראשה עמד מנהל האכסניה.
במועצה היו חברים 12 עורכי דין אשר נבחרו על ידי כל עורכי הדין החברים באגודה המהווה את האכסניה.
מנהל האכסניה נבחר בהצבעה בין כל החברים, והיה אחראי על פעילות האכסניה ופיקוח על משרתיה.
בעבר נבחרו המנהלים לכל ימי חייהם, אולם בהחלטה מה-15 ביוני 1668 הוחלט כי המנהלים יבחרו לתקופה של שלוש שנים.
יחד עם זאת נותר המנהג לבחור את אותו מנהל לכל ימי חייו, והוא נבחר שוב ושוב עד שלא יכל להמשיך בתפקידו.
מסיבה זו רק 21 מנהלים ניהלו את האכסניה בין השנים 1668 ו-1890.
האכסניה נחשבה לאכסניה המסונפת למידל טמפל, אולם חברי האכסניה הקפידו להצהיר על עצמאותה, ובשל כך התקיים במשך השנים המנהג לפיו שלחה מידל טמפל הודעה בידי שליח מדי שנה לאכסניה, והאכסניה קיבלה את ההודעה ולא השיבה לה.
אכסניית השומרוני הטוב היא אתר ארכאולוגי בדרך מעלה אדומים, שלפי המסורת הנוצרית, בסביבתה התרחש האירוע המסופר במשל השומרוני הטוב, הנזכר בבשורה על-פי לוקאס.
לאורך ההיסטוריה היו לאתר שימושים שונים - ארמון של הורדוס, מצודה רומית, אכסניית דרכים לצליינים הנעים בין ירושלים לבקעת הירדן ותחנת משטרה.
כיום משמש האתר כמוזיאון לפסיפסים.
במסורת היהודית, מכונה האזור "מעלה אדומים", על שם צבעם האדמדם של הסלעים באזור והעובדה הטופוגרפית שכחלק מהירידה החדה מירושלים לים המלח זה אחד המקומות הבודדים בהם ישנה עלייה.
מקור השם חתרורה אינו ברור וישנן כמה השערות בנושא - אולם הוא נתן את השם לתצורה הגאולוגית של הסלעים האדומים שנוצרו בתהליך של בעירה - תצורת חתרורים.
הוא נזכר לראשונה בספר יהושע, כאזור בו עבר הגבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, שנכתב בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה הרביעית, מזכיר אוסביוס .
להירונימוס, שערך את כתביו של אוסביוס בהמשך המאה הרביעית, הייתה גרסה אחרת לשם המקום, ולפיה הוא נקרא כך בשל הדם שנשפך בידי שודדי הדרכים שהיו באזור.
הירונימוס היה גם הראשון שבכתביו נמצאה זיקה בין המקום לבין משל השומרוני הטוב, כשכתב .
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שנמצאו במקום כוללים פריטים מהמאה הראשונה לפני הספירה ומהמאה הראשונה, ובהם כלי חרס, זכוכית ומתכת, נרות ומטבעות מתקופת בית שני.
בגבעה סמוכה נמצאו שרידי ארמון ששימש את הורדוס בדרכו ליריחו, ובו בין היתר, בית מרחץ, רצפת פסיפס וציורי קיר.
כן נמצאו לאורך הדרך מערות חצובות, ששימשו למגורים, ככל הנראה של השומרים והעובדים במקום.
לפי כתביו של הירונימוס, במאה הרביעית ובמאה החמישית הייתה במקום מצודה רומית, אך לא נמצאו שרידים שלה.
במאה השישית הוקם במקום מבנה בגודל של 26X24 מטר, ששימש כחאן לצליינים שעשו דרכם לירושלים או לאתרים בבקעת הירדן.
בתוך המבנה הייתה חצר מרכזית גדולה, ובמרכזה כנסייה.
כן היו בחאן חדרי מגורים, בור מים וחצר לבעלי החיים.
רצפת הכנסייה, שגודלה היה 21.3X11.6 מטר, הייתה מכוסה בפסיפס.
לאחר שהכנסייה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות ב-1934, נשדדו מרבית אבני הפסיפס.
שנים רבות מאוחר יותר שחזרה רשות העתיקות את הפסיפס, ולשם כך נעשה שימוש ב-1.7 מיליון אבנים.
אף שהצליינות דעכה בתקופה המוסלמית המוקדמת, ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהאכסניה המשיכה לפעול גם בתקופה זו.
בתקופה הצלבנית התגברה הפעילות באזור, ובין 1169 ל-1172 הקימו מעליה הטמפלרים מבצר בשם Castrum Rouge ("המבצר האדום"), שנועד לספק הגנה נוספת על הצליינים מפני שודדי דרכים.
מבצר זה, בשטח של 70X60 מטר, הוקף חפיר, והכניסה אליו הייתה באמצעות גשר.
חאן חדש, גדול יותר (36X34 מטר) נבנה במקום, ובו חצר מרכזית שסביבה חדרי מגורים שתקרותיהם נשענות על קמרונות צולבים.
עקב ריבוי האורחים, נחפרו גם בורות מים נוספים.
אף שהטמפלרים נטשו את המבצר לאחר קרב קרני חיטין (1187), המשיכה האכסניה לפעול גם בתקופה הממלוכית, ועדויות היסטוריות מצביעות על פעילותה במאה ה-14 ובמאה ה-15.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן במקום, וכתב: .
על המבצר הצלבני במקום כתב:.
במלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את האתר והבריטים הפציצו אותו והמבנים נפגעו.
שלטונות המנדט הבריטי שובו ושיפצו אותם בזמן מלחמת העולם השנייה, חברת סולל בונה נשכרה להקים את הביצורים באזור במקרה של פלישה גרמנית ממזרח.
המקום שימש גם את הירדנים כמוצב חטיבתי.
בשנת 1988 נפתח לראשונה באתר, תערוכה למורשת השומרונים.
בשנת 2009 נפתח באתר מוזיאון לפסיפסים מרחבי יהודה שומרון, וחבל עזה.
הן מבתי כנסת יהודיים, הן מבתי כנסת שומרונים והן מכנסיות.
החל מ-2010 מפעילה את האתר ואת המוזיאון רשות הטבע והגנים.
האתר ממוקם בחלקו על אדמות הווקף המוסלמי.
בשנת 2017 אושרה הקמתו של פארק לטיפול, מחזור והפקת אנרגיה מפסולת כקילומטר אחד דרומית-מערבית לאכסניית השומרוני הטוב.
בפארק צפויים להיות מתקן עיכול אנאירובי, מגרסה לפסולת בניין ומתחם לטיפול בקרקע מזוהמת.
באוקטובר 2019 פורסם מכרז הליך מיון מקדים להקמת מתקן שגם ייצר חשמל מפסולת עירונית במקום בהשקעה של כמיליארד שקל .
אכרון הוא נהר הזורם באזור אפירוס שבצפון-מערב יוון.
מוצא הנהר ליד הכפר סילייס (Σέλλες) שבדרום מחוז יואנינה , והוא נשפך לים היוני ליד העיר פארגה .
במיתולוגיה היוונית העתיקה ידוע אכרון כנהר הכאב, הוא אחד מחמשת נהרות השאול, ועליו היו מפליגים המתים למסעם האחרון.
בשיריו של הומרוס, מתואר אכרון כנהר הנשלט על ידי אל השאוֹל, האדס.
אליו זורמים הנהרות קוקיטוס ופלגתון.
המשורר הרומאי ורגיליוס החשיב את אכרון לנהר העיקרי של טרטרוס, שממנו צמחו הסטיקס והקוקיטוס.
כארון היה מעביר את המתים שהיה ברשותם מטבע לתשלום עבור הנסיעה, לצידו השני של הנהר.
בסודא מתואר הנהר כמקום ריפוי וכפרה לחטאים, ולא כמקום עונש.
על פי מיתולוגיות מאוחרות יותר, אכרון הוא בנם של אל השמש הליוס, אלת האדמה גאיה, ואלת התבואה דֵמֵטֵר.
אכרון הפך לנהר השאוֹל לאחר שנצח זאוס את הטיטאנים.
לפי מיתוס זה אכרון הוא אביו של אסקלפוס גנן השאוֹל, אותו הוליד יחד עם הנימפה אורפנה.
אכסניית קאזה נובה (לטינית Casa Nova - "בית חדש") היא רשת אכסניות בארץ ישראל, הנמצאת בבעלותה של משמורת ארץ הקודש ומופעלת על ידה.
אכסניות קאזה נובה שוכנות סמוך לאתרים בהם קיים עניין תאולוגי נוצרי, והן נועדו לספק שירותי הלנה לעולי רגל קתולים הפוקדים את המקומות הקדושים לנצרות.
האכסניות מודרניות אם כי בדרך כלל צנועות באופיין, ובהן מסעדה, קפלה ואולם כנסים; ולעיתים מטבח לצליינים, קפיטריה או שירותים אחרים.
אכסניית קאזה נובה בירושלים - האכסניה שוכנת ברובע הנוצרי בירושלים, סמוך למנזר הפרנציסקני מנזר סן סלוודור, ברחוב הנושא את שמה.
מבנה האכסניה הוקם בשנת 1755 על גבי בית קברות פרנציסקני, במטרה לשמש מקום מגורים לצליינים קתולים העולים לרגל לירושלים.
בשנת 1806 הוספו לאכסניה חדרים נוספים, ואילו ב-1866 נבנה המבנה מחדש.
אכסניית קאזה נובה בבית לחם - האכסניה צמודה לכנסיית המולד מצפון ולכנסיית קתרינה הקדושה ממערב.
בקרבת האכסניה, בצידו האחר של כיכר מאנגר, שוכן בית מלון חדש יותר של משמורת ארץ הקודש, המכונה "קאזה נובה אוריינטל פאלאס" (Casa Nova Oriental Palace) ובו 24 חדרים.
אכסניית קאזה נובה בנצרת - האכסניה בנצרת שוכנת ברחוב אל-בישארה ("הבשורה"), מול בזיליקת הבשורה.
המבנה הוקם בראשית מאה ה-19 ושימש כאכסניית צליינים במקום מבנה המנזר הפרנציסקני בעיר.
הוא חרב ברעידת האדמה שפקדה את הגליל ב-1 בינואר 1837, אך הוקם מחדש באותה שנה.
המבנה שופץ מספר פעמים והוא ממשיך ופועל כאכסניה בעיר.
אכסניית קאזה נובה במתחם הפרנציסקני על הר תבור - האכסניה שוכנת על פסגת ההר, מערבית לכנסיית ההשתנות ובצמוד למנזר הפרנציסקני.
אכסניית קאזה נובה בטבריה - האכסניה שוכנת בבניין עשוי בזלת ברח' הירדן, מצפון לעיר העתיקה של טבריה, לא הרחק מחוף הכנרת, והיא מתאפיינת במגדל שעון קטן.
אכסניית קאזה נובה בעין כרם.
אכסניית ניקולאי (חצר ניקולאי) הוא שמו של מבנה במגרש הרוסים בירושלים שהוקם כאכסניה לצליינים רוסים ומשמש כיום כמטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל.
המבנה נמצא בפינת רחוב יפו ורחוב שניאור חשין.
הבניין הוקם כאכסניית גברים בשנת 1903 לאחר ששאר בנייני מגרש הרוסים לא יכלו להכיל את כמות הצליינים הרוסים שהגיעו באותה תקופה לירושלים.
הוא הכיל כ-1200 מקומות לינה לגברים ונקרא על שמו של הצאר ניקולאי השני, ששלט ברוסיה באותה תקופה.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הלאימו הבריטים את מבני מגרש הרוסים וביניהם גם את אכסניית ניקולאי והפכו אותם למבני שלטון.
מבנה אכסניית ניקולאי הפך להיות המטה הארצי של הבולשת הבריטית בארץ ישראל ותחנת משטרה.
בשנת 1937, על מנת לאפשר תנועה נוחה ברחוב יפו, הרסו הבריטים חלק קטן מהמבנה והתאימו את חזיתו שפונה לרחוב יפו לקו שאר החזיתות ברחוב.
ב-23 במרץ 1944 פוצץ האצ"ל במקביל את משרדי הבולשת בירושלים, יפו וחיפה.
בפיצוץ במטה הבולשת באכסניית ניקולאי נהרס חלק מהמבנה ושוקם על ידי הבריטים לאחר מכן.
במהלך הטמנת חומרי הנפץ במקום נפצע לוחם האצ"ל ונפטר מפצעיו לאחר כמה שעות.
לאחר התקפה זו על בניין הבולשת והתקפות נוספות בהם פיצוץ מלון המלך דוד, גידרו הבריטים את האזור והקימו בו "בווינגרד" סגור ומבוצר.
ב-14 במאי 1948, מיד עם צאת הבריטים מירושלים, נתפס מגרש הרוסים, ובתוכו אכסניית ניקולאי, ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם.
לאחר הקמת מדינת ישראל הפך המבנה למטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל.
עם השנים הבניין הוזנח והוספו לו תוספות ארעיות שונות שפגמו במראו.
בשנת 2010 החלו עבודות שיפוץ ושימור במבנה במטרה להחזיר לו את מראהו המקורי ולהתאימו לסטנדרטים מודרניים.
אֶכַּלַתוּם הייתה עיר אשורית עתיקה במסופוטמיה העליונה.
מיקומה המדויק עדיין לא זוהה.
על פי הטקסטים המזכירים אותה, מיקומה היה לאורך הגדה המערבית של החידקל מדרום לעיר אשור.
משמעות השם אכלתום הוא "היכלות".
העיר הייתה עיר בירה של שושלת אמורית שהיה לה קשר לאשור.
העיר הייתה חשובה במאות ה-19 וה-18 לפנה"ס.
אזכורים ומידע על העיר מופיע בארכיון העיר מארי.
המלך הראשון שלה שידוע שמו היה אילה-כבכבו, שחי במאה ה-19 לפנה"ס.
הוא היה אביו של שמשי-אדד הראשון.
בתחילה היה ביחסי ידידות עם יגיד-לים מלך מארי, אבל בשנת מלכותו האחרונה של אילה-כבכבו פרצה ביניהם מלחמה ואילה-כבכבו ניצח.
שמשי אדד הראשון ירש אותו ב-1810 לפנה"ס.
הוא המשיך את העימות עם מארי והרחיב אותו לאורך עמק נהר החבור.
התרחבותו הופסקה על ידי יחדום-לים, בנו של יגיד-לים.
הוא נוצח על ידי נרם-סין מלך אשנונה וברח לבבל.
הוא חזר לעיר לאחר מותו של נרם-סין.
לאחר מכן המשיך במסעות מלחמותיו ונחל ניצחונות כשהוא צר על אזורים שונים במסופוטמיה העליונה.
הוא הוריד את ארישום השני משלטונו על אשור, הקים עיר בירה בשובת-אנליל, ואת בנו הבכור אישמה־דגן הראשון שם כשליט על אכלתום (את בנו הצעיר ישמח-אדד שם כשליט על מארי).
לאחר מותו של שמשי אדד, לא הצליח בנו אישמי דגן לשמור את כל הממלכה הגדולה.
אבל הוא המשיך להיות שליטה של אכלתום.
בתקופה זאת התנהלה דיפלומטיה בינלאומית בין הממלכות השונות, ואכלתום הייתה חלק מהמגעים הדיפלומטיים.
במכתב שנמצא בארכיון מארי שנכתב על ידי אחד הפקידים של זמרי-לים, הוא מציין את הממלכות שלקחו חלק במגעים הדיפלומטיים וכותב אליו בבקשת הנחיות:
מכתב זה מציין את אכלתום יחד עם ממלכות בולטות וידועות באותה עת, והוא מעיד על חשיבותה בתקופה זאת.
בכתובת מלכותית שנמצאה באשנונה המספרת על הקרב לכיבוש קַברַה, קרב שבו שיתפו פעולה שמשי אדד ודדושה מלך אשנונה, נכתב "שמשיאדו מלך אכלתום".
הוא לא הצליח לשמור על כוחה של העיר והיא הייתה נתונה להתקפות רבות של שליטים בסביבה, במיוחד זמרי-לים שליט מארי, שמלך לאחר ניצחונו על ישמח-אדד.
בהמשך כבש חמורבי גם את מארי והרס אותה.
העיר הפכה לעיר ואסאלית של בבל, שהפכה לשליטה על מרבית מסופוטמיה.
אישמה־דגן מופיע ברשימת מלכי אשור.
לאחר מותו של אישמה־דגן, ירש אותו בנו מות-אשחור, המלך האחרון הידוע של עיר זאת.
לאחר מכן העיר לא מוזכרת יותר בטקסטים שנמצאו במסופוטמיה.
מות-אשחור מופיע גם הוא ברשימת המלכים של מלכי אשור ונראה שאכלתום נבלעה בתוך ממלכת אשור.
אכר הוא ישות אלוהית מהמיתולוגיה המצרית.
האל אכר היה השומר של אופקי השמים והיה בעל תפקידים גם בדואט (עולם המתים המצרי).
הוא נמנה עם האלים המגנים על ספינתו של אל השמש רע.
גופו של אכר הוא הטווח בין האופק המערבי לאופק המזרחי, כשספינת השמש עוברת בכל יום על גבו של אכר.
אכר הוא הלחם של גוף אריה בעל ראש ורגליים קדמיות המחוברות זו לזו כשהן נמצאות בכיוון מנוגד.
פעמים רבות ראשו היה דווקא ראש אדם.
הכתיב של המילה 'אופק' במצרית העתיקה באמצעות ההירוגליפים היה דומה מאוד לצורת גופו של אכר.
אכנתיזיים (שם מדעי: Acanthizidae) או סבכיי אוסטרליה היא משפחת ציפורי שיר קטנות החיות באוסטרליה וסביבותיה.
אורכן 8–12 ס"מ והן בעלות זנב ארוך ונוצות חומות-אדמוניות.
הן דומות מאוד לסבכיים של העולם הישן, אך אינן קרובות.
ראשן קטן עם מקור קצר, הפנים לעיתים מפוספסות והגוף מוצק יותר.
ציפורים אלה חיות במגוון בתי גידול באינדונזיה, אוסטרליה, ניו זילנד ואיי האוקיינוס השקט.
ייתכן שהן הגיעו עד לפיליפינים.
הן חיות בעיקר ביערות ובאזורי שיחים, אך ישנם מינים המותאמים לתנאים הרריים.
הן ניזונות על חרקים וחלק גם על זרעים.
סוג Sericorni (בו 13 מינים)
סוג Hylacola (בו 2 מינים)
סוג Gerygone (בו 19 מינים ואחד נכחד)
סוג קוצנון (Acanthiza) (בו 13 מינים) - בו קוצנון צהוב-מקור
אַכְנָס כָּסוּף (שם מדעי: Chanos chanos) הוא מין של דג גרם יחידי בסוגו ובמשפחת האַכְנָסִיִּים (Chanidae) שבסדרה גונורינצ'יים.
הוא חי בימי האזור האינדו-פסיפי שבין דרום אפריקה להוואי ומצפין עד חופי קליפורניה ויפן ודרומה עד לאוסטרליה.
הוא גם מקיף מימי איים שופעים באוקיינוס עד לעומק 30 מטר.
לעיתים לא רחוקות דג זה נראה גם בתוך נהרות ונחלים שזורמים לאוקיינוס.
אורך הדג מגיע ל-180 סנטימטרים, והוא בעל זנב מאוד ארוך וראש קטן עם עיניים בעלות טבעות ופה קטן.
מבנה גופו מזכיר גוף של דגי סלמון אף על פי שהוא אינו קרוב אליהם.
הוא ניזון מאצות, אצות כחוליות ומחסרי חוליות שונים.
הדגים מתקהלים בשוניות אלמוגים סביב חופים או איים מבודדים ושם משריצים.
הדגיגים מחפשים להגנתם מטורפים מקווי מים מתוקים כמו שפכי נהרות או ביצות מנגרובים ולעיתים גם באגמים.
דג זה הוא דג מאכל חשוב ברחבי דרום-מזרח אסיה ובכמה מאיי האוקיינוס השקט ובעיקר בפיליפינים, שם זהו דג לאומי.