tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר תערוכתה מ-1912 פורסמה בג'ואיש כרוניקל, הופיעה התנצלות לצד הפרסום, על היעדרה מהתצוגה בטענה ש"היא עצורה בהולוואי גול בקשר עם תנועת זכות הבחירה לנשים".
בשנת 1924 קיימו ג'וזף ובעלה האדריכל תערוכה משותפת של ציורים בגלריות רחוב סאפוק.
במהלך חייה הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית לאמנויות כעשרים וחמישה ציורים בין השנים 1904–1938. היא גם הציגה את יצירותיה עם אגודת האומניות, מועדון האמנות האנגלי החדש והחברה המלכותית של אמנים בריטים.
ג'וזף הציגה בסלון פריז ובשנת 1929 זכתה במדליית כסף.
בשנת 1946 בגלריה בן אורי בלונדון הוצגה תערוכה משותפת של עבודותיהם של ג'וזף ואחיה סולומון ודוגמאות לציוריה נכללו "בתערוכה היהודית של בריטניה 1845–1945", שהתקיימה בגלריה בלגרב בשנת 1978. גלריית בן אורי מחזיקה את "הדיוקן העצמי" שלה עם נרות המציגה את ג'וזף מחזיקה שני נרות שבת וראשה מכוסה מטפחת.
אוסף גלריית טייט המציג את ציוריה כולל תמונה של סצנה לונדונית משנת 1937 בה נראה הנוף הנשקף מהסטודיו שלה לעבר אולד ביילי.
לילי ברודי (במקור מגדולנה ליאונה רבקה ברודי, בהונגרית: Bródy Lili; קיראיהלמץ, 6 במאי 1906 – בודפשט, 24 באוקטובר 1962) הייתה משוררת, סופרת, עיתונאית ומתרגמת יהודייה-הונגרייה.
לילי ברודי נולדה במשפחה יהודית.
היא החלה את דרכה כפקידת בנק, ואחר כך בשנת 1926 החלה לעבוד כעיתונאית בצוות הכתבים של היומון פשטי נפלו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הרומנים הקלים והמשעשעים שלה, שתיארו את חייה של אישה מודרנית בעיר הגדולה, היו פופולריים מאוד.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא הייתה בצוות הכתבים של היומון "מאדיאר נמזט (האומה ההונגרית) וחברה ב"התאחדות הלאומית של העיתונאים ההונגרים".
לילי ברודי הובאה למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט, הונגריה
הוריה התגרשו בשנת 1925. אחיה ארווין ברודי (1909–1997) היה היסטוריון ספרות, פרופסור באוניברסיטה וטניסאי שולחן.
סבה וסבתה מצד אביה היו מוז'י ברודי ורבקה פרקש, סבה וסבתה מצד אמה היו אדה קוהן (כהן), סיטונאי מהעיר מישקולץ, וארנסטינה גליקסמן.
בעלה הראשון היה רודולף סאנטו [רז'ה] (בודפשט, 12 בינואר 1899–1943), סופר, עיתונאי ומתרגם, איתו התחתנה ב-23 במרץ 1933 בבודפשט.
הם התגרשו בשנת 1937. עם בעלה השני דר' יאנוש אדם קמניפי (13 באוקטובר 1905 – בודפשט, 9 במרץ 1946), בנם של הרופא הראשי דר' דיולה קמניפי ואטלקה שרמן התחתנה ב-11 בספטמבר 1937 בבודפשט.
חי על חשבון אשתו; אתנאום, בודפשט, 1933
פעימה ראשונה; אתנאום, בודפשט, 1937
דגל לבן; אתנאום, בודפשט, 1939
רומן; זמנים חדשים, בודפשט, 1947
בלזק: כומר קהילת טור (רומן, בודפשט, 1959)
ארנולד בנט: גבירות גדולות של עיר קטנה (רומן, בודפשט, 1960)
לילי מוניקה דונלדסון היא דוגמנית אנגלייה.
דונלדסון השתתפה דגמנה מספר פעמים בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט ונחשבת לדוגמנית מהמובילות בתחום.
במהלך הקריירה שלה, שיתפה פעולה בקמפיינים שנעשו עם חברות כמו רוברטו קוואלי, דולצ'ה וגבאנה וכריסטיאן דיור.
בשנת 2009, ווג פריז הכריזו עליה כאחת מ-30 הדוגמניות המובילות בשנות האלפיים.
דונלדסון נולדה ב-27 בינואר 1987, בלונדון והתחנכה בבית הספר לבנות קמדן.
היא גרה בקנטיש טאון עם הוריה.
יש לה אחות צעירה בשם אוריליה.
היא התגלתה על ידי סוכנות הדוגמניות Select Model Management בשנת 2003 בגיל 16 כשיצאה לקניות בקמדן, והמשיכה לדגמן בסתיו/חורף 2004 עבור חנויות מעצבים כמו שאנל, לואי ויטון, מוסקינו, מיסוני וג'יל סנדר.
דונלדסון השתתפה בקמפיינים גדולים עבור בתי אופנה גדולים כמו ברברי, גוצ'י, ורסצ'ה, וגאפ.
בגיליון מאי 2007 של ווג היא הופיעה על השער, עם הדוגמניות דאוצן קרוס, קרוליין טרנטיני, רקל זימרמן, אלכסנדרה פיבוברובה, אגינס דיין, קוקו רושה, הילרי רודה, שאנל אימאן וג'סיקה סטאם בתור "World's Next Top Models".
מאוחר יותר, בגיליון ספטמבר 2007 של ווג בריטניה, היא זכתה בתואר "Head Girl", דוגמנית ש"צריך להיזהר ממנה בעונה הקרובה".
דונלדסון הופיעה ב-28 שערים בינלאומיים של ווג וביניהם במהדורות של: בריטניה, ארצות הברית, איטליה, הרפובליקה העממית של סין, אוסטרליה, יפן, טורקיה, טאיוואן, קוריאה, פורטוגל, ספרד ורוסיה.
בשנת 2010, השתתפה לראשונה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט, והשתתפה בתצוגות של 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 ו-2016. בשנת 2009, ווג פריז הכריזו עליה כאחת מ-30 הדוגמניות המובילות בשנות האלפיים.
דונלדסון הוא הפנים של הקמפיין החדש של מונסון אקססורייז לאביב קיץ 2011.
במהלך טקס הסיום של אולימפיאדת 2012, דונלדסון הייתה אחת מהדוגמניות הבריטיות שלבשו בגדים מחויטים שיצרו מעצבים בריטים במיוחד לאירוע.
הדוגמניות האחרות היו נעמי קמפבל, קייט מוס, דייוויד גנדי, קארן אלסון, ג'ורדן דאן, ג'ורג'יה מיי ג'אגר וסטלה טננט.
היא לבשה שמלה זהובה שעוצבה על ידי ויויאן וסטווד.
היא חברה קרובה של הדוגמניות ג'מה וורד ואירינה לזריאנו, כשעם האחרונה מביניהן הצטלמה לקמפיין של מולברי.
לאחר חמש שנים שהתגוררה בניו יורק, דונלדסון חזרה ללונדון בסוף שנת 2010.
מיק פליטווד מפליטווד מק הוא דודה של דונלדסון.
Radó Lili; בודפשט, 5 ביוני 1896 – בודפשט, 19 בספטמבר 1977) הייתה משוררת יהודייה-הונגרייה, סופרת נוער, מתרגמת.
לילי ראדו סיימה את לימודיה בחוג השירה של המכללה "המוזיקה הלאומית" (Nemzeti Zenede) בבודפשט.
משנת 1911 פרסמה בכתבי עת, תחילה באזור ערי השדה ולאחר מכן בבודפשט.
לילי ראדו כתבה 17 כרכים של שירי נוער, ספרי סיפורים לנוער, שירה לנוער, יצירות למקהלות.
היא הייתה חברת מערכת בעיתוני הנוער וברדיו לנוער.
עבודותיה פורסמו גם בפינית, בגרמנית, באיטלקית ובשוודית.
ראדו תרגמה רומנים רבים ושירים.
מתקופת הפלישה הגרמנית להונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) ועד לשחרורה ניהלה יומן.
היא שרדה את תקופת השואה עם משפחתה בבודפשט תחילה בבנייני הטלאי הצהוב ולאחר מכן בגטו בודפשט.
ראדו הייתה חברה ב"קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית" ובמועדון PEN, ארגון הסופרים הבינלאומי ההונגרי.
היא התמלילנית של שיר תנועת הנוער המפורסם "הפיאוניר העליז" (Vidám úttörő), שמכונה בדרך כלל בשם "כמו הסנאי על העץ..." (Mint a mókus fenn a fán).
ראדו היא בתם של ד"ר לאיוש ראדו (רוזנבליט) (1863–1915) עורך דין יליד קישווארדה ושל מריה ודאס (ויינברגר).
היא איבדה את אמה בגיל צעיר.
סבה וסבתה מצד אביה היה ד"ר ברנאט רוזנבליט ויוהנה פוקס, סבה וסבתה מצד אמה היו איגנץ ויינברגר ואילקה ברגר.
אחיה היה אישטוואן ראדו עיתונאי מפיק ודרמטורג.
בעלה ארפאד בלשה (מקודם: ברגר) היה אדריכל, איתו התחתנה ב-25 בדצמבר 1918 בבודפשט.
שניים מול המראה (שירים, בודפשט, 1931)
אני מרגישה שחייתי (שירים, בודפשט, 1935)
שירים קטנים על בעלי חיים (עם המוזיקה של טיבור קזאקסיי, 1937)
סיפורי הדודה לילי (בודפשט, 1937)
שיר בלילה (שירים, בודפשט, 1942)
פעוט, ציפור קטנה, פרח קטן (סיפורים, שירים.
שירי ילדים עם המוזיקה של טמאש בלשה, בודפשט, 1943)
מאשה הערמומית (תצלום הסיפורים, בודפשט, 1948)
עיר הפרח האדום (אגדה, בודפשט, 1949)
גן ירק עליז (ספר תמונות פואטי, בודפשט, 1949)
יגון המלך פטי (אגדה, בודפשט, 1966)
לילי דרווש, (שמה המלא היה לילי שרה דרוואש, במקור דיאמנטשטיין, בהונגרית: Darvas Lili; בודפשט, 10 באפריל 1902 – ניו יורק, 23 ביולי 1974) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה ואמריקאית.
לילי שרה דיאמנטשטיין נולדה במשפחה יהודית כבתם של ד"ר שאנדור דרווש (דיאמנטשטיין) (1866–1924) רופא ושל ברטה פרייברגר (1874–1946).
סבה וסבתה מצד אביה היו אלברט דרווש (דיאמנטשטיין), בעל בית עבוט, ורוזה טנצר, סבה וסבתה מצד אמה, היו ברוך פרייברגר (1836–1874), מתווך, ורוזליה פרלמוטר.
לילי דרווש הייתה סטודנטית של שאנדור גות והקהל הכיר אותה לראשונה ב"חוג התיאטרון של בודה" (Budai Színkör) ב-1920. שנה לאחר מכן מנהל התיאטרון לאסלו באטי החתים אותה על חוזה ב"תיאטרון ההונגרי של פשט" (Pesti Magyar Színház) ובשנת 1924 הפכה לחברה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
משנת 1925 הופיעה גם בתיאטראות של מקס ריינהרדט בווינה ובברלין.
לאחר מכן שיחקה בעיקר במחזותיו של בעלה, פרנץ מולנר.
הם נישאו, כאשתו השלישית של מולנר, ב-9 ביוני 1926 בבודפשט.
בשל חששם מהשואה המתקרבת היגרו ביחד בשנת 1939 לארצות הברית.
לילי דרווש הופיעה לראשונה במחזה בשפה האנגלית בברודוויי ב-1944 ואחרי זה במספר הופעות בתיאטראות ובטלוויזיה.
ב-1965 הופיעה כשחקנית אורחת בתיאטרון מדאץ' בבודפשט במחזה "אולימפיה" של פרנץ מולנר וגם לקחה על עצמו כמה תפקידים קולנועיים.
היא שיחקה בהונגרית, באנגלית וגם בגרמנית.
לילי אֶבְּרֶט הייתה סופרת יהודייה-בריטית ילידת הונגריה, ניצולת השואה, שנודעה בסרטוני הטיקטוק שפרסמה ובהם ענתה וסיפרה על קורותיה בתקופת השואה.
אברט נולדה בשם ליביה אנגלמן בבונהאד, ממלכת הונגריה (כיום הונגריה).
היא הייתה הבת הבכורה במשפחה בת שישה ילדים.
הנאצים פלשו להונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), וביולי 1944, כאשר אברט הייתה בת 20. היא יחד עם אמה, אחיה הצעיר ושלוש אחיותיה גורשו לאושוויץ-בירקנאו.
אמה של אברט, נינה, האח הצעיר בלה, ואחותו הצעירה ברטה נשלחו עם הגעתם לתאי הגזים, בעוד אברט ואחיותיה רנה ופירי נבחרו לעבודה במחנה.
ארבעה חודשים לאחר שהגיעו למחנה, הועברו אברט ושתי אחיותיה למפעל תחמושת ליד לייפציג, שם עבדו עד לשחרורן על ידי כוחות בעלות הברית ב-1945.
לאחר ששוחררה, נסעה אברט עם אחיותיה שנותרו בחיים לשווייץ על מנת להתחיל לשקם את חייהן.
בשנת 1953 התאחדה אברט עם אחיה הגדול, ששרד את השואה, ולאחר מכן עברה המשפחה לישראל שם נישאה ונולדו לה שלושה ילדים, לפני שהתיישבה בלונדון ב-1967.
אברט הרצתה על קורותיה בשואה בבתי ספר ומקומות עבודה ברחבי בריטניה.
היא הייתה חברה מייסדת של המרכז לניצולי השואה בבריטניה.
בשנת 2021, אברט הפכה לכוכבת טיקטוק, וצברה יותר ממיליון עוקבים לקליפים, בהם היא עונה לשאלות של אנשים לגבי הישרדותה השואה, כשהייתה אסירה במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
בשנת 2021, במהלך מגפת הקורונה,כתבה יחד עם הנין שלה דב פורמן את הספר "ההבטחה של לילי", שיצא לאור עם הקדמה של הנסיך צ'ארלס.
בנובמבר 2021 נפגשה אברט עם שחקן הקריקט לשעבר, עזים ראפיק, שמסר עדות בפרלמנט על דעות קדומות אנטי-מוסלמיות במועדון הספורט בו שיחק והתגלה כי התבטא בשפה מלאת ביטויי שנאה כלפי יהודים ברשתות החברתיות בשנת 2011. עזים פרסם התנצלות ואמר שהוא "מתבייש בעצמו".
ראפיק התחייב ללמוד על הדת היהודית ו"להבין את האנטישמיות" וכחלק מהתהליך, נפגש עם מספר ניצולי שואה ובהם לילי אברט, שנפגשה אתו בביתה.
היא הראתה לו את המספר שחרטו הנאצים על ידה באושוויץ.
לאחר פגישתם סיפר שלא שמע על אושוויץ לפני כן, ואמר ללילי בסוף פגישתם כי חשוב לספר את סיפורה "כדי לזכור, כדי שהאירועים לא יחזרו על עצמם".
לאחר פגישתם אמרה לילי "כשמישהו שונה, זה לא אומר שהוא טוב יותר או גרוע יותר.
אנחנו צריכים להיות סובלניים אחד עם השני".
בסוף הפגישה העניקה לראפיק עותק מספרה.
צילום דיוקן שלה היה אחד משבעה שהוזמנו על ידי הנסיך צ'ארלס עבור האוסף המלכותי כדי לזכור ולהזכיר את ניצולי השואה וכמחווה לניצולי השואה החיים בבריטניה.
כשהדיוקנאות פורסמו מחדש בגלריה קווינס בארמון בקינגהאם אמרה אברט לנסיך צ'ארלס "לפגוש אותך, זה למען כל מי שאיבד את חייו".
הנסיך צ'ארלס נגע בכתפה וענה: "אבל זו זכות גדולה יותר עבורי".
בשנת 2016, זכתה במדליית האימפריה הבריטית (B.E.M) עבור פעילותה לחינוך ומודעות לשואה.
בשנת 2023 קיבלה אברט את אות מסדר האימפריה הבריטית מידי המלך צ'ארלס השלישי.
לילי אברט, דב פורמן, ההבטחה של לילי: איך שרדתי את אושוויץ ומצאתי את הכוח לחיות
לילי-רוז מלודי דפ היא שחקנית ודוגמנית צרפתייה-אמריקאית.
לילי-רוז מלודי דפ נולדה בניי-סיר-סן, מערבית לפריז, ב-27 במאי 1999. היא בתם של השחקן, המפיק והמוזיקאי האמריקאי ג'וני דפ ושל הזמרת, השחקנית והדוגמנית הצרפתייה ונסה פאראדי.
לדפ יש אח צעיר יותר, ג'ון "ג'ק" כריסטופר דפ השלישי.
השחקנית הצרפתייה אליסון פרדיס היא דודתה.
דפ היא צאצאית של אשת המחתרת האפרו-אמריקאית הקולוניאלית אליזבת קי גרינסטד.
דפ טוענת שהיא ממוצא אינדיאני דרך אביה.
בשנת 2012, אחרי 14 שנים ביחד, הוריה של דפ נפרדו וסידרו משמורת משותפת על דפ, שחילקה את זמנה בין לוס אנג'לס, פריז וניו יורק.
דפ החלה את קריירת המשחק שלה בתפקיד קמע בסרט האימה "ניבים", שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו בספטמבר 2014. היא שיחקה לצד חברתה הארלי קווין סמית', אביה ובמאי הסרט קווין סמית'.
בשנת 2015, הופיעה דפ עם הראפר האירי Rejjie Snow בקליפ "All Around the World", שיצא באוקטובר.
בנוסף לעבודה בקולנוע, דפ הופיעה על שער מגזיני אופנה רבים, והיא שגרירת המותג שאנל מאז 2015. לתפקיד היא נבחרה על ידי קרל לגרפלד כשהייתה בת 15. בשנת 2016, דפ הוכרזה על ידי לגרפלד כפנים של הבושם האייקוני של שאנל, שאנל מס' 5.
דפ שחזרה את תפקידה בסרט "ניבים" בסרט הקולנוע "Yoga Hosers" ספין-אוף המתמקד בדמויות שאותן שיחקו היא והארלי קווין סמית'.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2016.
במאי 2016, שיחקה דפ בתפקיד ראשי בסרט הביוגרפי-צרפתי "הרקדנית".
היא איזדורה דאנקן, הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט הוא הופעת הבכורה של סטפני די ג'יוסטו כבמאית.
הסרט הוצג בבכורה בפסטיבל ונציה בספטמבר 2016.
בשנת 2018, שיחקה דפ כיכב לצד לורן לאפיט בסרט הקולנוע "Les Fauves" ("Savage"), סרט צרפתי בבימויו של וינסנט מרייט.
הסרט הוקרן בבכורה בצרפת באוקטובר 2018. באותה שנה, שיחקה דפ בסרט הקולנוע "הגבר הנאמן" בבימויו של לואי גארל והתסריט נכתב על ידי זוכה האוסקר ז'אן-קלוד קרייר.
הסרט הוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר ויצא לאקרנים בצרפת בדצמבר 2018. הופעת הבכורה של הסרט בארצות הברית הייתה בפסטיבל הסרטים בניו יורק, והוא יצא לאקרנים בניו יורק ובלוס אנג'לס ביולי 2019. על משחקה בסרט, דפ הייתה מועמדת לשחקנית המבטיחה ביותר בטקס פרסי הסזאר ה-44.
לאחר מכן הופיעה בסרט התיעודי הקצר של נטפליקס, "פורשות כנפיים" עם פריאנקה צ'ופרה, שמסבירה כיצד The Pad Project עזר לנשים בדלהי לפתוח עסק משלהן לייצור תחבושות היגייניות.
הסרט התיעודי זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91. הוא הופץ על ידי נטפליקס בפברואר 2019. באפריל 2019, דפ הייתה מועמד לשחקנית המבטיחה ביותר בפרס רומי שניידר.
ביוני 2019, כיכבה דפ לצד דודתה אליסון פרדיס בסרט הקצר העצמאי הצרפתי "Quel Joli Temps Pour Jouer Ses Vingt-ans" ("שיר הערש האחרון שלי"), בו גילמה דפ את פאלומה, ילדה שחוותה אובדן גדול של סבא שלה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי הסרטים של ניו יורק 2019, ובפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפרס הסרטים בלוס אנג'לס 2019. על הופעתה בסרט, זכתה דפ בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי הסרטים של לוס אנג'לס לשנת 2019.
לאחר מכן שיחקה דפ בסרט הקולנוע "המלך", בו היא מגלמת את קתרין מוואלואה, לצד טימותי שאלאמה בתפקיד הנרי החמישי.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה בספטמבר 2019 ומופץ על ידי נטפליקס מאז נובמבר 2019. על משחקה בסרט קיבלה ביקורות טובות.
בשנת 2021, שיחקה דפ במותחן "משבר" לצד גארי אולדמן, ארמי האמר ואוונג'לין לילי, ובמותחן המדע הבדיוני של ניל בורגר, "Voyagers" לצד קולין פארל, טיי שרידן, אייזיק המפסטד-רייט, ופין וייטהד.
היא הופיעה בקומדיית חג המולד "לילה שקט" עם קירה נייטלי ורומן גריפין דייוויס.
דפ עתידה לשחק שוב בסרטו של קווין סמית' "Moose Jaws".
בשנת 2023 ערכה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה, בסדרת הדרמה "איידול" של HBO, בתפקיד הראשי לצד המוזיקאי דה ויקנד.
דפ היא בת הסנדקות של הסופרת פרנסואה-מארי בנייר והזמר מרילין מנסון.
לדפ יש אזרחות צרפתית ואמריקאית.
דפ עזבה את התיכון ב-2016 כדי להתמקד בקריירת המשחק שלה.
היא נאבקה באנורקסיה בעבר והחלימה.
באוגוסט 2015, דפ הצטלמה לפרויקט iO Tillett Wright, והצהירה שהיא נופלת איפשהו בספקטרום הלהט"בי.
דפ הבהירה מאוחר יותר שהיא פשוט מצהירה על הגדרת עצמה, ולא על המיניות שלה.
ב-2016, אף על פי שדפ הייתה אז מתחת לגיל ההצבעה החוקי, היא תמכה בברני סנדרס במהלך הפריימריז לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית ב-2016. דפ ואמה ונסה פרדיס הצטלמו למגזין "Our City of Angels" בפברואר 2017; הכנסות המכירה של הגיליון נתרמו לארגון הורות מתוכננת.
דפ ניהלה מערכת יחסים עם השחקן טימותי שאלאמה לאחר שסיימו את צילומי הסרט "המלך".
דיווחים שונים המצטטים את מגזין ווג הבריטי טוענים שהזוג נפרד עד תחילת 2020. בספטמבר 2021, דפ התחילה לצאת עם הראפר הצרפתי יאסין סטיין.
שנה סרט תפקיד הערות 2014 טאסק ילדה פקידה מס' 2 2016 יוגה הוזרז קולין קולט הרקדנית איזדורה דאנקן פלנטריום קייט בארלו 2018 Savage לורה הגבר הנאמן איב2019 המלך קתרין מוואלואה 2021 משבר אמי קלי הנוסעים סילה לילה אחרון (אנ') סופי זאב ויילדקאט2024נוספרטואלן האטר2026WerwulfTBAThe GovernessesMoose Jaws
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2023 איידול (אנ') ג'וסלין תפקיד ראשי; 5 פרקים
שנה כותרת אלבום 2016 "I'm the Man" עם הארלי קווין סמית' פסקול "Yoga Hosers" "בייבי" עם הארלי קווין סמית' "המנון קנדה" עם הארלי קווין סמית'
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה שופטים 2017 פרסי הסזאר ה-42 השחקנית הכי מבטיחה הרקדנית פרסי לומייר ה-22 השחקנית הכי מבטיחה 2019 פרסי הסזאר ה-44 השחקנית הכי מבטיחה הגבר הנאמן פריקס רומי שניידר השחקנית הכי מבטיחה עצמה 2025פרס סטלייטהשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - דרמהנוספרטו
לילות קיץ הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2021 אותו צילם וביים אוהד מילשטיין.
הסרט זכה בתואר הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2021, ובפרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2021.
מה עובר בראשו של עלוה בן ה-6?
כיצד הוא רואה את העולם?
הסקרנות, הפחדים, האהבות, כפי שהם נגלים מנקודת מבט של ילד.
מסע לילי אל תוך עולמו הפנימי של ילד תם, רגע לפני שהוא נרדם.
הסרט הופק בתמיכת כאן - תאגיד השידור הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, מפעל הפיס.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע דוקאביב ביולי 2021. הסרט זכה בפרס אופיר, הסרט התעודי הטוב ביותר באקדמיה לקולנוע 2021. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע יהודי בברלין JFBB 2022.
הסרט הוקרן בערוץ כאן 11 ביום רביעי ה-11 באוגוסט 2021, כחלק מרצועת כאן דוקו.
"לילותיי" הוא סינגל של הזמרת הישראלית יובל דיין, שיצא לאור ב-30 באוגוסט 2016, כסינגל חמישי מתוך אלבומה השני ליבי ער.
השיר נכתב והולחן בידי דודי בר דוד והופק ועובד בידי גלעד שמואלי.
השיר צעד במשך שישה שבועות במצעד השבועי של גלגלצ, ובמשך שלושה שבועות ברציפות נמצא במקום הראשון.
במצעד השבועי של מדיה פורסט לעומת זאת, הוא נמצא רק שבוע אחד, במקום התשיעי.
לילי אוסמן אדמס, Lily Osman Adams (1865–1945) הייתה ציירת קנדית.
היא עבדה בעיקר בפסטל ובצבעי מים, וציירה נופים, פרחים וטבע דומם.
לילי אוסמן אדמס נולדה בטורונטו בשנת 1865. היא למדה באופן פרטי אצל פארקהאר מקגיליפריי נואלס (1859–1932) ולושיוס ריצ'רד אובראיין (1832–1899).
היא למדה בבית הספר לאמנות בטורונטו, שם לימד אותה ג'ון ויליאם ביטי (1869–1941).
בניו יורק היא למדה באוניברסיטת קולומביה ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בהדרכת ארתור וסלי דאו וג'ון פ.
היא גם למדה באוניברסיטת טורונטו, בית הספר לאמנות סנט ג'ון, בית הספר לאמנות של אונטריו ובית הספר לאמנות ניולין, ניולין, אנגליה, אצל סטנהופ פורבס.
בשנותיה האחרונות, היא למדה אצל ל.
בירג' הריסון בוודסטוק, ניו יורק.
אדמס היא ציירת שהתמחתה בז'אנרים של נופים, פרחים וטבע דומם.
הציורים העיקריים שלה הם בצבעי מים, פסטל, ולעיתים צבעי שמן.הנופים שלה מושפעים מהאימפרסיוניזם, והיא השתמשה במשיכות מכחול חזקות כדי לתאר את הטבע.
בשנת 1896, איגוד האמנות של קנדה (WAAC) החליט להזמין סט כלי חרס מפואר שיצוירו על ידי חברי האגודה.
אדמס ציירה שמונה עשרה צלחות עם עיצובים.
אדמס הציגה באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות מ-1904 עד 1936. עבודתה הוצגה בתערוכה הלאומית של קנדה ב-1907, ובחברת האמנים של אונטריו בין השנים 1903 ל-1920.[1] ב-1924, היא הציגה תערוכה משותפת עם מיני קאלמאייר, שזכתה בביקורת חיובית על עבודתה.
היא ערכה תערוכות שנתיות בסטודיו שלה ברחוב ארווין בטורונטו במהלך שנות ה-30.
לילי אוסמן אדמס מתה בטורונטו ב-1945.
לילי אלמוג (נולדה ב-1961) היא צלמת ואמנית מדיה, ישראלית החיה ויוצרת בניו יורק, ידועה בפורטרטים האינטימיים שלה, על זהויות תרבותיות של נשים סביב העולם.
אלמוג עבדה בעיקר בז'אנר הדיוקן הסביבתי, בין עבודותיה הבולטות הוא צילום קלויסטר מנזרי נשים בישראל וארצות הברית וכן עבודה במסגדים של נשים מוסלמיות ועוד מיעוטי נשים בכפרי סין.
אלמוג נולדה בתל אביב בשנת 1961 וגדלה בבית מטריארכלי ישראלי.
בשנים 1983–1985 למדה בבית הספר לאמנות קאמרה אובסקורה, תל אביב.
עם סיום לימודי הצילום היגרה לניו יורק, ארצות-הברית.
בשנת 1992 סיימה בהצטיינות תואר שני, בבית הספר לאמנויות חזותיות בניו-יורק, ארצות-הברית.
בשנת 2002 עזבה את מגוריה במנהטן וכיום היא חיה ופועלת בניו ג'רזי, ארצות-הברית.
לילי אלמוג בנתה קריירת צילום מפורסמת, כשהיא ממקדת את העדשה שלה בעיקר בנשים, ולאחרונה גם בעקבות הנוכחות האנושית בנופים הפוסט-תעשייתיים של אמריקה.
בראשית דרכה עסקה בצילום מסחרי ובצילום עיתונות, לצד יצירה אישית.
תצלומיה מאותה עת התפרסמו בעיתונות ישראלית כגון 'הארץ', 'חדשות' ו-'מוניטין'.
כצלמת עיתונות, עבדה על צילומי אופנה ופורטרטים, ותיעדה את חיי הלילה האקסצנטריים של ניו יורק בתמונות בשחור-לבן.
היא עברה בהדרגה לצלם רק נשים, להציג את "נפשן וגופן" במרחב האינטימי שלהן ולגלות את "מצב הנפש והזהות התרבותית" שלהן שהושפעה מהקונפליקט ומהתרבות המערבית.
בשנים 1990–1991 עסקה באיקונוגרפיה קלאסית ובתרגומה לצילום.
ברבות מעבודותיה היא עושה שימוש בטכניקות של רפרודוקציה ועיבוד תצלומים רדי-מייד.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות חזותיות, בניו יורק בשנות ה-90, אלמוג המשיכה לפתח חזון משלה, שאיתו הגיעה למרחבים הפרטיים של נשים ("חדרי שינה"), נזירות מסודרות במנזרים כרמליתים נידחים ("אינטימיות מושלמת"), ונשות מיעוטים (אסלאם) בסין הכפרית ("החצי השני של השמים"), שם היא לכדה נשים ברגישות ברגעי בדידות והתבוננות פנימה.
היא להיכנס למרחב פרטי במיוחד מבלי לשבש את המהות העדינה של התקשורת בין הנושא, החוויה שלו והצופה", אמרה אלמוג.
סדרת התמונות "בין נוכחות להיעדר" מורכבת מתמונות חוץ ופנים של בתים שנשרפו בקיבוץ בית אורן לאחר השריפה בכרמל, שנבנו על בסיס אדריכלות הבאוהאוס.
סדרה זו יוצרת תיעוד חברתי והיסטורי, כמו גם רושם פיוטי ומטאפורי של הרס ומטמורפוזה.
"מלבד האובדן האישי בשריפה, הרס הבתים בבית אורן הוא מוות סימבולי של אידאולוגיה ותום של עידן בארכיטקטורה" אומרת אלמוג.
"ההרגשה שהייתה לי ברגע שהגעתי למקום היא של אפסות האדם מול כוחות הטבע".
ב-"מציאותי" (Down to Earth) הרחיבה אלמוג את התעניינותה בפעילות האנושית כך שתכלול את הסימנים או העקבות שהותירה האנושות, במקרה זה, תוך התמקדות בנופים כמו מגרשי גולף, מגרשי בייסבול ובתי קברות למטוסים המקשרים בין הגבולות הבלתי נראים של תרבות ואמנות - כולל רישומים, פסלים ווידאו.
הפרויקט האחרון של אלמוג הוא "המרחב שבפנים" (The Space Within) שממשיך לתאר נשים ואת זהותן הרוחנית בתוכן, תוך יישום גישת צילום מבוימת המביאה לדימויים המהווים פרשנות תרבותית לדת ומדגישה את תיאור הנשים המכוסות לאורך תולדות האמנות.
פרויקט זה מורכב משתי סדרות: חדר ציור ועונות.
מבחר תערוכות יחיד וקבוצתיות כוללות:
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית
מוזיאון ברנדטס לאמנות צילום , דנמרק
גלריית אנדריאה מייזלין, ניו יורק
בית הצילום של פראג, צ'כיה
המוזיאון האלטרנטיבי של העיר ניו יורק
מלבד אוספים פרטיים רבים, חלק מהמוזיאונים שבהם שוכנים אוספי הצילום של אלמוג הם:
המוזיאון לאמנויות יפות , יוסטון
מוזיאוני האמנות של הרווארד, קיימברידג'
מוזיאון סמואל דורסקי לאמנות , ניו יורק
מוזיאון ברנדטס לאמנות צילום, דנמרק
מוזיאון האמנות של בריטניה, קנטקי
חדרי שינה (2002) מוצג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
אינטימיות מושלמת (2006) פאוארהאוס ספרים
החצי השני של השמים (2009) פאוארהאוס ספרים
לילי גלדסטון היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ילידה אמריקאית, גלדסטון התפרסמה בעיקר בזכות תפקידה בסרט "רוצחי פרח הירח" (2023) בבימויו של מרטין סקורסזה.
גלדסטון היא השחקנית הילידה אמריקאית הראשונה שזכתה בפרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך והראשונה להיות מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
גלדסטון נולדה ב-2 באוגוסט 1986 בקאליספל (אנ'), מונטנה.
גדלה בשמורה בלאקפוט בעיירה לשעבר בראונינג (אנ'), מונטנה, היא משבט הסיקסיקה (אנ') ומשבט הבלקפיט (אנ') ויש לה גם שורשים אירופאיים; אמה לבנה ואביה הוא ילידי.
היא צאצאית של ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון.
התחילה להתעניין במשחק בגיל חמש כאשר צפתה בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי".
אחת מחוויות המשחק הראשונות של גלדסטון בילדותה הייתה כאשר תיאטרון הילדים של מיסולה (אנ') הגיע לעיר הולדתה וליהק אותה כאחות חורגת מרושעת בסינדרלה.
משפחתה של גלדסטון עברה לאזור סיאטל במדינת וושינגטון במהלך שנותיה בחטיבת הביניים כדי להיות קרובה יותר לסבתה.
שם גלדסטון התחילה לשחק בתיאטרון השכונתי.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון מאונטלייק טראס במאונטלייק טראס (אנ'), וושינגטון.
בשנת 2008 היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מונטנה (אנ') עם תואר ראשון באמנויות יפות (BFA) במשחק ובימוי עם התמחות בחוג ללימודי אינדיאנים.
באוניברסיטת מונטנה, היא החלה להתעניין בתיאטרון המדוכאים.
עם סיום לימודיה, היא העבירה שיעורי משחק וסדנאות בקהילה הילידית שלה.
פריצתה הראשונה של גלדסטון הייתה בסרט "נשים מסוימות" משנת 2016, על תפקידה בסרט זכתה בפרס של שחקנית משנה באיגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
משנת 2019 גלדסטון משחקת בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "מיליארדים".באותה שנה שיחקה בתפקיד קטן בסרט הדרמה "פרה ראשונה".
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "ריקוד חגיגי" שבכורתו התקיימה בפסטיבל סאנדס.
באותה שנה כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "רוצחי פרח הירח" של מרטין סקורסזה, משחקה של גלדסטון בסרט זיכה אותה בפרסי מבקרים רבים, ואף זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית בתפקיד ראשי.
גלדסטון היא השחקנית הילידה אמריקאית הראשונה לקבל מועמדות לשחקנית הראשית הטובה ביותר בפרסי האוסקר.
בפברואר 2024, לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "משטרת הזיכרון" שנכתב על ידי התסריטאי צ'ארלי קאופמן.
עוד באותה שנה, כיכבה במיני-סדרה מבית הולו, "מתחת לגשר" (אנ'), דרמת פשע המבוססת על הספר באותו שם מאת רבקה גודפרי (אנ') ועוקב אחר רצח רינה וירק.
ביולי 2025 גלדסטון הצטרפה לצוות השחקנים של גרסה מחודשת לסרט "השוד המושלם", בהפקת אולפני אמזון שיבויים על ידי מייקל בי.
ג'ורדן שגם יככב בתפקיד הראשי.
הצילומים מתוכננים להתקיים בקיץ 2025, והסרט מיועד לצאת לאקרנים בהפצה קולנועית בלעדית ב-5 במרץ 2027.
גלדסטון משתמשת בכינוי הגוף "they", היא הסבירה ב-2023, "ברוב שפות הילידים, אין כינויים מגדריים.
אין הוא/היא, יש רק הם...
השימוש שלי בכינויים הוא דרך חלקית לבטל את הדה-קולוניזציה של המגדר לעצמי".
גלדסטון מזדהה כ"מגדרית בינונית" וחברה בקהילת הלהט"ב.
בספטמבר 2025 גלדסטון הייתה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
+שנהסרטתפקידהערות2013ג'ימי פיקארד (אנ')אישה בזריחהWinter in the Bloodמרלין2015Subterraneaהת'ר2016נשים מסוימות (אנ')ג'יימיהלב הפגום של באסטר (אנ')קונסיירז'2017Walking OutליילהThe Thin Lineדרלה דיטריך2019פרה ראשונה (אנ')אשת הפקטור2020FreelandמארהTwo Eyesאנולה2022The Last ManhuntמריהQuantum Cowboysלינדה2023The Unknown Countryטאנהגם תסריטאיתרוצחי פרח הירחמולי ברקהארט (אנ')2024ריקוד חגיגי (אנ')ג'אקסJazzyטאנהגם מפיקה בפועל2025מסיבת נישואין (אנ')לי2027השוד המושלם (אנ')TBAמשטרת הזיכרוןIn Memoriamסמנת'ה
+שנהסדרהתפקידהערות2017–20חדר 104 (אנ')אבי2 פרקים2019–23מיליארדיםרוקסן6 פרקים2021טוקה וברטי (אנ')מכונאיתדיבוב; פרק: "Bird Mechanics"2022–23Reservation Dogsאוקטי סמפסון2 פרקים2024מתחת לגשר (אנ')קאם באטלנדתפקיד ראשי; 8 פרקים
לאוני (לילי) אונדן Unden 26 בפברואר 1908 - 5 בספטמבר 1989) הייתה משוררת, ציירת ומחנכת מלוקסמבורג.
אונדן חברת המחתרת של לוקסנבורג נגד הנאצים, נשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק במהלך מלחמת העולם השנייה.
הודות לציורי הפרחים שלה, היא זכורה כאחת הציירות המפורסמות ביותר של לוקסמבורג.
ילידת לונגווי, צרפת, לילי אונדן הייתה בתו של אמיל צ'ארלס אונדן, יליד לוקסמבורג, היה מהנדס אזרחי במפעל בלונגווי-באס.
היא חזרה ללוקסמבורג עם משפחתה מעט לפני מלחמת העולם הראשונה, והתיישבה ברובע מוהלנבאך בעיר לוקסמבורג.
היא סיימה את לימודיה באקול סן-ז'וזף, ולאחר מכן למדה אמנות בבריסל, פריז, מץ ושטרסבורג.
אונדן עבדה כציירת עד הכיבוש הגרמני, אך מכיוון שסירבה להצטרף לתנועת פולקסדויטשה הנאצית, היא חויבה לעבוד בבית מרקחת.
היא הפכה לחברה במחתרת של לוקסמבורג ונעצרה על ידי הגסטפו ב-3 בנובמבר 1942 ונשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק.
בזמן שהותה במחנה, היא פגשה את המשוררת ססיל ריס (1911–1985) שעודדה אותה לכתוב שירה על חוויותיה במחנה.
היא חזרה ללוקסמבורג לאחר ששוחררה ב-1945 ולימדה ב-Lycée de jeunes filles או בתיכון לבנות.
בשנים 1947 ו-1948 היא למדה אמנות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ולאחר מכן עמדה בראש מגמת החינוך לאמנות ב־Lycée de jeunes filles.
כאמנית, בנוסף לטבע הדומם ולנופיה של לוקסנבורג, היא איירה אוספי שירה, כולל אלה של ססיל ריס ואן ברגר (ילידת 1951).
כמשוררת, היא זכורה בעיקר בזכות יצירותיה בהשראת חוויותיה בתקופת המלחמה, במיוחד מתקופת מאסרה ברוואנסבריק.
לילי אונדן מתה בעיר לוקסמבורג.
בשנת 2015 נפתח בית לפליטים בלימרצברג שנקרא על שמה.
לילי אפלבאום מלניק היא ניצולת שואה בלגית-אמריקאית שסייעה בהקמת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
היא נתפסה על ידי הנאצים ב-1944, במהלך הכיבוש הגרמני בבלגיה, ונכלאה במחנה המעבר מכלן בבלגיה, באושוויץ ובמחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה.
היא שוחררה מברגן בלזן באפריל 1945 על ידי הצבא הבריטי.
אמה של מלניק, שני אחיה, דודה ודודתה, הסבתא והנכדה נרצחו כולם במהלך השואה בבלגיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא היגרה לארצות הברית והתאחדה עם אביה.
היא נישאה לאברהם מלניק, ניצול שואה סובייטי, והם סייעו בהקמת המוזיאון להנצחת השואה של ארצות הברית.
עם נכדתה, יוצרת התוכן של המדיה החברתית האמריקאית מרים אזגי, יצרה מלניק סרטוני TikTok המפרטים את החיים במחנות ריכוז.
לילי אפלבאום מלניק נולדה להורים יהודים בלגים באנטוורפן ב-5 בנובמבר 1928. הוריה נפרדו לפני לידתה.
אמה עברה לבריסל עם שני ילדיה הגדולים כדי להפעיל בית מלאכה קטן למעילי גשם והשאירה את מלניק בהשגחת סבה וסבתה, שגרו בשכונה יהודית ליד מרכז רובע היהלומים של אנטוורפן.
היא גדלה בדירת סבה וסבתה, שם הפעיל סבה עסק לייצור נעליים.
מאחר שמשפחתה הייתה ענייה, מלניק התחנכה בבית ספר ממלכתי במקום בבית הספר היהודי הפרטי המקומי.
לאחר שסבתה נפטרה ב-1939, נשלחה מלניק חזרה לאמה בבריסל.
בשנת 1940 פלשה גרמניה לבלגיה.
בשנת 1942 אושפזה מלניק עם דלקת שקדים.
בזמן שהייתה בבית החולים, אחותה נשלחה למחנה מחנה ריכוז.
מאוחר יותר התגלו אמה ואחיה וגם נלקחו משם.
כל שלושת קרובי המשפחה נרצחו במהלך השואה בבלגיה.
עם השחרור מבית החולים הסתתרה מלניק בעזרת שכנים לא יהודים.
היא החלה לעבוד במפעל ובסלון יופי כדי לפרנס את עצמה.
בזמן שעבדה במספרה, היא נאלצה לתת לקצין נאצי מניקור ועיסוי.
ב-1944, בזמן שביקרה את דודה ודודה בפרברי בריסל, היא התעוררה לשמע דפיקות שני חיילים נאצים, חמושים ברובים, שדפקו בדלת.
היא ומשפחתה רוכזו ונשלחו למחנה המעבר מכלן למשך שישה שבועות.
בשבוע השישי במכלן הוכנסה לקרון בקר יחד עם יהודים נוספים כחלק מהשילוח השני לפני לאחרון של יהודים מחוץ למדינה לפני שחרור בלגיה.
היא הגיעה, עם דודה ודודה, לאושוויץ בפולין והייתה עדה לגופות של אלו שמתו מחנק או דריסה שנשלפו מקרונות הבקר.
הניצולים הוכנסו לתור ומוינו על ידי יוזף מנגלה.
כאן היא הופרדו מדודתה ודודה, שנלקחו מיד לתנורים ונשרפו חיים.
מלניק נלקחה למחנה שם גילחו את ראשה לפני שנאלצה להתקלח וקועקעה פעמיים.
בזמן שהיא כלואה, היא התיידדה עם בחורה נוצרייה מצרפת בשם כריסטיאן שנלכדה ונכלאה בטעות.
מלניק נאלצה לעמוד שעות בכל פעם במהלך מפקדים ועבד במטבחי המחנה.
בזמן שעבדה במטבח, היא הזמינה תפוחי אדמה כדי להאכיל קבוצה של יהודים הונגרים שהיו אמורים להיות מוצאים להורג למחרת.
מלניק הייתה כלואה באושוויץ למשך ארבעה עשר חודשים.
בשנת 1945, הצבא האדום התקרב ולכן מלניק ואסירים אחרים פונו ונשלחו בצעדת מוות למחנה הריכוז ברגן בלזן בגרמניה.
לאורך כל הצעדה ראתה חיילים גרמנים יורים על אסירים.
חברתו של מלניק, כריסטיאן, חלתה בטיפוס בברגן-בלזן ומתה שם, ומלניק לקתה מאוחר יותר במחלה.
באפריל 1945, מלניק הייתה אחת מ-60,000 אסירים ששוחררו מברגן בלזן על ידי הצבא הבריטי.
עם השחרור היא הייתה כחושה ושקלה רק 31 קילו.
היא הוצאה על ידי אלונקה ובילתה את השבועות הראשונים לשחרור בבית חולים שדה מאולתר.
לאחר חודשיים של אשפוז, היא נלקחה חזרה לבלגיה על ידי הצלב האדום.
ב-1947 היגרה מלניק לארצות הברית והתאחדה עם אביה, שעזב את בלגיה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בזמן שהתגוררה בוושינגטון הבירה, היא הכירה את אברהם מלניק, ניצול שואה מליטא.
הם נישאו ונולדו להם שלושה בנים.
היא ובעלה היו פעילים בהקמת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בעלה של מלניק, שמת ב-2007, שימש כעד בתיק התביעה נגד השוטר הליטאי יונאס סטלמוקס, שהשתתף בטבח ב-1941 ב-9,000 יהודי גטו קובנה.
מלניק הקליטה עדות של ניצולים לאוסף במרכז החינוך לשואה של אלבמה בברמינגהאם.
מאוחר יותר היא גרה בפלורידה לפני שעברה לקלארקסוויל, מרילנד במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית כדי להיות קרובה יותר למשפחתה.
היא שיתפה את חוויותיה במהלך השואה בחשבון ה-TikTok של נכדתה, מרים אזגי.
סרטון אחד, שבו מלניק דנה בתרופות שניתנו לאסירות באושוויץ כדי למנוע מהן מחזור, זכה ליותר מ-23.3 מיליון צפיות.
עדותה נכללה במחקר על אי פוריות בקרב ניצולי שואה על ידי פרופסור קנדי.
בפברואר 2023 היא נאמה במרכז חב"ד ליובאוויטש בקולומביה, מרילנד באירוע שהוצג ונוהל על ידי חב"ד מאליקוט סיטי.
בנאומה היא דיברה על החשיבות של לזכור יותר משישה מיליון יהודים שנהרגו במהלך השואה באירופה, כולל בני משפחתה.
לילי (לאה) אלשטיין (נולדה ב-18 ביולי 1930) היא אספנית אמנות, אשת עסקים ויזמית ישראלית, בעלת מלון אלמא בזכרון יעקב.
לילי אלשטיין נולדה בתל אביב לשולמית, לבית בלומנפלד, ומשה בונשטיין.
הוריה נולדו למשפחות מייסדי זכרון יעקב, גדלו בה ועברו ממנה לתל אביב.
אביה, שלמד באוניברסיטה הצרפתית בביירות, היה אחראי לשירותי הדואר והתקשורת של המנדט הבריטי ואמה ניהלה את מחלקת הצנזורה בעברית וביידיש של ממשלת המנדט.
לאלשטיין היה אח בכור, נעם, שנולד גם הוא בזכרון יעקב ואחות תאומה, עדנה.
אלשטיין למדה בגמנסיה הרצליה, בה הסתיימה שנת הלימודים ב-1948 מוקדם, כדי שהבוגרים, ואלשטיין ביניהם, יוכלו להתגייס למאמץ הצבאי במלחמת העצמאות.
במלחמה שירתה אלשטיין בגדוד השביעי של הפלמ"ח בנגב.
אחרי המלחמה למדה תולדות האמנות.
ב-1953 הכירה על חוף הים בתל אביב את בעלה, יואל משה אלשטיין, נכדו של יואל משה סלומון ובן למשפחת מייסדיי חברת התרופות "אסיא", שהייתה אחת החברות שהתאחדו ויצרו את תאגיד התרופות "טבע".
אלשטיין עבדה במשרד החוץ והייתה אמורה להתמנות למזכירת שגריר ישראל בוושינגטון אך בעקבות ההכרות עם בעלה נשארה בארץ.
אלשטיין הייתה ראש המחלקה לקליטת עליה בוויצו והייתה שותפה להקמת אולפנים לעולים מבוגרים.
על פעילות זו זכתה ויצו בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים בשנת 1991. אלשטיין עסקה גם בקליטת מוזיקאים ואמנים עולים.
הייתה חברה בוועדים מנהלים של תיאטראות והקימה את אגודת ידידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לאלשטיין בת: אורנה, אמנית, ובן: אמיר, מנהל ואיש עסקים.
בשנת 2005, בגיל 74, ולאחר שהתאלמנה מבעלה יואל, הוזמנה לילי אלשטיין לוועדה לשחזור מוזיאון הראשונים של זכרון יעקב.
היא שאלה אם יש בית שתוכל לרכוש בזכרון יעקב, כדי שתוכל לשהות בו, ואז הראו לה את בית ההבראה, שהיה נטוש באותה עת, של "מבטחים", קרן הפנסיה של ההסתדרות.
מבטחים, שהופרטה לפני כן, ביקשה לערוך מכרז למכירת הנכס.
אלשטיין ניגשה למכרז, כשמטרתה לשמר את המבנה הארכיטקטוני הקיים, ולא להרוס אותו, כמו שהתכוונו לעשות מתחרים אחרים במכרז, לטובת השבחת ערך הקרקע.
בסופו של הליך משפטי זכתה בו תמורת 20 מיליון דולר, השקיעה עוד 400 מיליון ש"ח, והפכה אותו למרכז אומנויות ובו גם בית מלון, ששמו, "אלמא", מורכב מראשי התיבות: אלשטיין, מוסיקה ואמנות (ELMA - Elstein, Music & Art).
אלשטיין עצמה עברה להתגורר באחת מיחידות המלון.
לילי פוטר היא דמות משנה בדיונית בסדרת ספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג, כאימו של הארי פוטר.
לילי עצמה מופיעה בסדרה רק כסוג של רוח מאבן האוב, אך מוזכרת פעמים רבות כאשר היא נראית בהגיגית בתור זיכרון.
לאחר שראה את הזיכרון של סנייפ בהגיגית קיבל הארי את הרושם שהיא שנאה את ג'יימס, אך סיריוס ולופין הכחישו זאת ואמרו שהיא החלה לצאת עם ג'יימס לפגישות בשנה השביעית, ולאחר שג'יימס החל להתנהג בצורה יותר בוגרת.
רולינג אמרה כי לילי הייתה עשויה להיענות לחיזוריו אלמלא היה עוסק בקסמים אפלים.
לאחר שעזב את הוגוורטס, סנייפ הצטרף לוולדמורט והוא הודיע לו על הנבואה ששמע, אך נבהל כשהבין כי וולדמורט חושב שהיא מתייחסת להארי בנה של לילי.
הוא אף ביקש מוולדמורט לחוס על חייה, ולכן וולדמורט הציע ללילי את ההזדמנות לזוז הצידה לפני שהוא ניסה להרוג את בנה הארי, אך לילי סירבה ולכן וולדמורט הרג אותה.
מכיוון שלילי הקריבה את חייה למען בנה הארי, זה העניק להארי הגנה קסומה, וכאשר וולדמורט ניסה להרוג את הארי בקללת ההרג, הכישוף חזר אליו וגרם לו לאבד את הגוף שלו, ובכך אהבתו של סנייפ ללילי גרמה בעקיפין להארי להינצל מוולדמורט.
אהבה זו גם ניכרת שנים לאחר מותה, כאשר בספר השביעי מתוארת סצנה שבה סנייפ מפיק פטרונוס בצורת איילה כמו זה של לילי.
לילי מתוארת כאישה יפה מאוד עם עיניים ירוקות בצורת שקד, ושיער ג'ינג'י המגיע עד כתפיה.
לילי תוארה כאחת התלמידות המצטיינות בשכבת הגיל שלה, ויש לה כישרון מיוחד לרקיחת שיקויים.
למרות היותה בת מוגלגים, הייתה לילי מכשפה מוכשרת ביותר ובמיוחד בתחום השיקויים, תחום אותו לימד פרופסור סלגהורן שבאותו זמן עדיין הייתה לו דעה קדומה מסוימת בקשר לילידי מוגלגים.
לילי הצטיינה במיוחד במקצוע זה, דבר שעזר לסלגהורן להתגבר על הדעה הקדומה שלו.
עם זאת, מערכת היחסים בינה לבין סוורוס סנייפ מבית סלית'רין נקטעת כאשר הוא מטיח בפניה את המילה "בוצדמית", שמהווה כינוי גנאי חריף כלפי בני מוגלגים.
בסרטים מגולמת לילי על ידי ג'רלדין סומרוויל כאישה בוגרת, על ידי סוזי שיינר כנערה צעירה בסרט הארי פוטר ומסדר עוף החול, וכילדה על ידי אלי אלדן בסרט הארי פוטר ואוצרות המוות חלק 2.
אדון וגברת אוואנס - לא ידוע הרבה על הוריה של לילי.
על פי הספרים גברת אוואנס הייתה מאוד גאה בכך שבתהּ היא מכשפה.
פטוניה היא אחותה הגדולה של לילי.
היחסים בין האחיות עד לגיל 11 היו מתונים ורגועים, אך לאחר שלילי הגיעה להוגוורטס, היחסים בין האחיות הידרדרו.
ג'יימס פוטר- בעלה של לילי ואביו של הארי.
הארי ג'יימס פוטר- בנם של לילי וגיימס.
לִילִי מָרְלֶן הוא שיר גרמני מפורסם, אשר הפך לפופולרי ביותר משני עברי החזית במהלך מלחמת העולם השנייה.
השיר עוסק בלילי מרלן, נערתו של חייל הממתינה לו מתחת לפנס בשער הבסיס, בפרידתם עם הישלחו לחזית ובגעגועיו העזים לנערתו אשר נותרה בעורף.
מילות השיר נכתבו בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, בידי הנס לייפ (Hans Leip; 1893–1983), מורה מהאמבורג שגויס לצבא האימפריאלי הגרמני.
השיר התפרסם מאוחר יותר בשם "שירו של חייל צעיר על משמרתו" או "שירו של זקיף צעיר" (Das Lied eines jungen Soldaten auf der Wacht) והולחן בשנת 1938 בידי נורברט שולצה (Norbert Schultze).
שמו המקורי של השיר המולחן היה "הנערה מתחת לפנס" (Das Mädchen unter der Laterne), אך הוא נודע בשמה של גיבורת השיר, לילי מרלן.
ביצוע השיר בשנת 1939 בידי לאלה אנדרסן, וכן בידי מרלן דיטריך, סייעו לפופולריות הגואה של השיר.
זאת על אף התנגדות לו מצד המפלגה הנאצית, ובמיוחד התנגדותו של יוזף גבלס, שר התעמולה הממונה על התעמולה הנאצית, אשר הובילו אף לאיסור השמעתו של השיר בראשית שנות ה-40 בשל המסר האנטי-מלחמתי המשתמע ממילות השיר.
לאחר כיבוש בלגרד בידי גרמניה בשנת 1941, הפך רדיו בלגרד לתחנת שידור של הצבא הגרמני ששידוריה נקלטו ברחבי אירופה והמזרח התיכון.
התחנה שידרה את השיר לראשונה ב־18 באוגוסט 1941 והגנרל פלדמרשל ארווין רומל, ששמע את השיר ואהב אותו, הורה לתחנה לשלבו באופן קבוע בשידוריה.
כתוצאה מכך שידרה התחנה את השיר בביצועה של אנדרסן, שהפך לסימן ההיכר של התחנה, בכל ערב בשעה 21:55 והפכה את השיר לפופולרי ביותר, תחילה בצפון אפריקה, ולאחר מכן בכל החזיתות.
השיר אומץ בידי חיילי בעלות הברית בחזית האיטלקית, ולחנו שימש לשיר ה-.
גרסה אנגלית של השיר בוצעה לראשונה, ככל הנראה, בידי אן שלטון (Anne Shelton) אולם במהרה הופיעו לו גרסאות כיסוי רבות.
השיר עובד לגרסאות בכ־50 שפות שונות, וחודש שוב ושוב גם לאחר סיום המלחמה.
השיר תורגם לשפות רבות, בין השאר - תורגם לעברית על ידי זאב גייזל ואברהם עוז.
שרון חזיז הקליטה לראשונה בעיבוד פופ את השיר בעברית ב-1995 באלבומה "בת הקוסם" ובתרגום של אהוד מנור.
להלן הגרסה העברית לשיר, בתרגום אברהם עוז (1982):
לילי טיילור היא שחקנית אמריקאית.
לילי טיילור נולדה בגלנקו במדינת אילינוי שבארצות הברית למרי וג'ורג'.
יש לה 5 אחים ואחיות.
היא התחנכה בבית הספר התיכון ניו טרייר בוויטיקה שבאילינוי וסיימה את לימודיה בשנת 1985.
בשנת 1988, החלה את הקריירה הקולנועית שלה כאשר שיחקה בסרט הפולחן "מיסטיק פיצה" לצידה של ג'וליה רוברטס.
מאז השתתפה בסרטים, הצגות וסדרות טלוויזיה.
בשנת 1996, שיחקה בסרט "כופר" בכיכובו של מל גיבסון.
בשנת 2001, שיחקה במיני סדרה "אנה פרנק: הסיפור המלא".
בין השנים 2002–2005, שיחקה את דמותה של ליסה קימל פישר בסדרה "עמוק באדמה".
בשנת 2005 זכתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקופנהגן בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט "Factotum".
בשנת 2009, שיחקה בסרטים "אויבי הציבור" ו"רחובות ברוקלין".
ב-2010, התארחה בפרק בסדרה "האישה הטובה".
בשנת 2013, שיחקה בסרט האימה "לזמן את הרוע" ובסרט הדרמה "קשרי דם".
בשנת 2014, התארחה בפרק בסדרה "גות'האם".
וב-2015, התארחה בשני פרקים בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2022 החלה לככב בתפקיד הראשי בסדרת המסתורין "המרעה המערבי" מבית פריים וידאו בדמותה של ססיליה אבוט, אשתו של ג'וש ברולין.
במאי 2025 הוכרז כי טיילור לוהקה לתפקיד מאגס בסרט "משחקי הרעב: זריחה על האסיף".
במאי 1997 נעצר מייקל רפפורט על הטרדת טיילור, שהייתה חברתו לשעבר.
הוא הודה באשמה וקיבל צו הרחקה ממנה והיה מחויב ללכת לטיפול.
בשנת 2009, נישאה לסופר ניק פלין.
לילי פרי (נולדה ב-28 בינואר 1953) היא סופרת, עורכת ומבקרת ישראלית; מייסדת ועורכת "טוטם ספרים".
לילי פרי היא בת בכורה להורים ילידי רומניה, אביה היה טייח ופועל תע"ש ואמה עקרת בית.
פרי נולדה בחדרה וגדלה מגיל תשע בנתניה.
בצה"ל שירתה כמדריכת נוער בשדה בוקר.
סיימה לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב.
פרי החלה את קריירת הכתיבה ב-1973 כעיתונאית ועורכת ב"העולם הזה", "על המשמר" וב"ידיעות אחרונות", שהיה היומון הנקרא ביותר בישראל באותה עת.
ב"ידיעות אחרונות" הייתה בעלת המדור "פיגורה", בו כתבה על זוגות ידועים מההיסטוריה, בעיקר על נשים.
הייתה עורכת ובעלת המדור "פרסונה" ב"על המשמר".
בשנים 1978–1996 עבדה כעורכת במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה.
הייתה עורכת בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות", וכן בהוצאת ידיעות אחרונות.
החל משנת 1978 ועד היום (2020) משמשת כעורכת ספרים: עיון, פרוזה ושירה; ערכה עד היום מאות ספרים.
בשנת 2012 הקימה פרי ביחד עם פרופסור דן מירון ויפתח אלוני את הוצאת "אפיק - ספרות ישראלית".
בשנת 2013 פרשה מאפיק וייסדה את "טוטם הוצאת ספרים", בה ראו אור עד היום כעשרים ושבעה ספרים.
בשנת 2002 זכתה פרי בפרס אולשוונג לספרות, ובשנת 2006 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול.
עד היום התפרסמו שבעה ספרים פרי עטה, שישה מהם רומנים ואחד, "שיגיונות קטנים", בשיתוף יורם ברק, הוא ספר עיון.
ספרה השני, "גולם במעגל", ראה אור בחמש מהדורות בהוצאת כתר ויצא לאור בשנית בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003. "גולם במעגל" עובד לסרט נושא פרסים בשם זה בשנת 1993, הומחז ועלה כהצגת יחיד בבמות שונות.
ספרה "ברבורים בג'רוזלם ביץ'", היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר, 2020.
לילי פרי נשואה בשנית, מתגוררת בתל אביב ולה שני בנים.
אלישע פורת ויגאל שוורץ, לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים:
"כל ספריה מתמקדים בדמויות המתכנסות לגומחה נבדלת ומבודדת ומשם, כשגבן אל הקיר, הן מנהלות מונו-דיאלוג שנון וחריף עם הקהל.
במונו-דיאלוג זה שזורים קריאה לעזרה, בוז עמוק להולכים בתלם וביקורת חברתית נוקבת.
לשונה ישראלית וחילונית מאוד, ומנומרת בדימויים ובמטפורות משדות סמנטיים שונים, המתפקדים תדיר באורח אירוני."
עיניים יחפות, הוצאת בוסתן, 1974.
גולם במעגל, הוצאת כתר, 1988, פורסם בחמש מהדורות.
ריקוד על המים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה 1994.
ביקור התליין, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1999.
שיגיונות קטנים (ביחד עם יורם ברק), ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2004.
ידיעות ספרים, 2007, עם הקדמה מאת פרופ' דן מירון.
סונטה, כנרת זמורה ביתן, 2010.
ברבורים בג'רוזלם ביץ', טוטם ספרים, 2019.
ספרים בעריכתה של לילי פרי (מבחר מתוך מאות ספרים)
עמנואל מזור, "גאולוגיה בפטיש ישראלי", האוניברסיטה הפתוחה, 1980.
בוסתנאי עודד, "תולדות עם ישראל בימי בית ראשון", האוניברסיטה הפתוחה, 1983- 1986.
דן כספי, "תקשורת המונים", האוניברסיטה הפתוחה, 1993- 1996.
"מגלות לקוממיות"/ "רומא וירושלים", האוניברסיטה הפתוחה.
"יהודי צפון-אפריקה במאות ה-19 וה-20", צוות פיתוח: ראש הצוות: ירון צור ואחרים, האוניברסיטה הפתוחה, 1995.
"יהודי קזבלנקה: עיונים במודרניזציה של הנהגה יהודית בתפוצה קולוניאלית", האוניברסיטה הפתוחה, 1996.
ענר פרמינגר, "מסך קסם: כרונולוגיה של קולנוע ותחביר", האוניברסיטה הפתוחה, 1995.
זהר שביט, "מעשה ילדות: מבוא לפואטיקה של ספרות ילדים", האוניברסיטה הפתוחה, 1996.
עידן רבי, "אלוהים על הכרית", ידיעות אחרונות, 1999.
ענת לויט, "ניקול ופייר", ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2000.
יוסף דן, "אפוקליפסה אז ועכשיו", ידיעות אחרונות: משכל, 2000.
נורמן מיילר, "הבשורה על פי הבן", משכל, 2000.
עדי שורק, "שבע מטרוניתות", ידיעות ספרים, 2001.
מלכה אדלר, "בואי דודה, נרקוד", ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2001.
ויקטור סובורוב, בוקע-הקרח, טפר, 2001
יצחק גינסברג, "איך להיכשל בהצלחה: רומן", משכל, 2002.
מינו בן גיגי, "אני, שלום בת שמואל", ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2003.
עליזה מיוחס-אלראי, "מראות מצחיקות", ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2004.
מלכה אדלר, "איצ'ו וברנרד", ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004.
מלכה דולברג-רוזנטל, "מרישה", משכל, 2005.
ירון לבנה, "הפילוסופיה של האסטרולוגיה: 12 המזלות מזווית פסיכולוגית ופילוסופית", משכל, 2005.
מלכה אדלר, "הילדה המסתורית של סבא", ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2005.
ענר פרמינגר, "פרנסואה טריפו: האיש שאהב סרטים", הקיבוץ המאוחד, 2006.
שמעון שקין, "יום ראשון של חורף", משכל, 2007.
צבי איכנולד, "ממעמקים", משכל, 2008.
אהוד גלבוע, "זוגיות והורות: עקרון הדומיננטיות המתחלפת", משכל, 2009.
מינו בן גיגי-יגר, "בראשית הייתה אהבה", טוטם ספרים, 2012.
דוד קון, "הבת האחרת ...
יפתח אלוני, "חלפים", אפיק - ספרות ישראלית, 2012.
גלית לידסקי-יפה, "הרואה ברוחות", טוטם ספרים, 2012.
עוזי זק, "מכאן ולא מכאן", אפיק - ספרות ישראלית, 2012.
דן מירון, "מפה לאוזן: שיחות ומחשבות על אמנות המונולוג של שלום עליכם", אפיק - ספרות ישראלית, 2012.
מיכאל דרור, "המכה האחרונה", טוטם ספרים, 2013.
נעמי אחימור, "ילדה טובה, ילדה רעה", טוטם ספרים, 2013.
צביה פריד, "ללטף סרפדים", טוטם ספרים, 2013.
דב בהט, "יקיצת נשיקה", טוטם ספרים, 2013.
ליאור כוריאל, "נצור", הוצאת מנדלי, 2014.
שרון דותן, "אינסטa בייב", טוטם ספרים, 2014.
דב בהט, "משפחת שטורך", טוטם ספרים, 2014.
טובה אבירם, "צרות קטנות", טוטם ספרים, 2014.
מאיר עוזיאל, "איש הישר בעיניו", טוטם ספרים, 2014.
דב בהט, "אלופי החיים: שירים", טוטם ספרים, 2014.
טלי שפירא שחטר, "במקרה, או שלא", הוצאת טל-מיר, 2015.
דב בהט, "במשעול הקונספציות: סיפורים", טוטם ספרים, 2015.
דב בהט, "הציפור והים", טוטם ספרים, 2015.
דב בהט, "מרד ההיפופוטמים", טוטם ספרים, 2016.
נעמי אחימור, "אחותי הדסה", טוטם ספרים, 2016.
מירי פירסטנברג, "הילדה ממעלה עקרבים", טוטם ספרים, 2016.
דב בהט, "יום השנה: סיפור על ספרות רב חושית", טוטם ספרים, 2016.
יוכבד בן-דור, "הנסיך הדני", טוטם ספרים, 2016.
"קונטרס מאמרים ושיחות: עיון ביצירותיו של דב בהט", טוטם ספרים, 2016.
יוכבד בן-דור, "סוד המילים", טוטם ספרים, 2017.
אוהד עוזיאל, "תל אביב—גן עדן—גיהנום", טוטם ספרים, 2017.
לילי להמן הייתה זמרת אופרה גרמניה.
את שיעוריה הראשונים קיבלה מאמה, שהייתה פרימדונה אצל לואי שפור בקאסל.
אחרי ששרה תפקידים קטנים על הבימה, הופיעה לראשונה בברלין בשנת 1870 כסופרן קל ב"מחנה צבא בשלזיה" של ג'אקומו מאיירבר.
הצלחתה הייתה גדולה כל כך, שבשנת 1876 התמנתה לזמרת הלשכה הקיסרית.
היא שרה בפסטיבל ביירוית הראשון, בשנת 1876, הופיעה בלונדון בשנת 1884 ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים 1885–1890. שם הייתה שותפה, עם פישר, אלווארי, ברנדט וזיידל, להשגת ניצחון סופי למוזיקה של וגנר.
התמהמהותה באמריקה מעבר לחופשת ההיעדרות שהעניקה לה האופרה של ברלין המיטה עליה חרם בשובה לגרמניה.
החרם הוסר הודות להתערבותו האישית של הקיסר.
קולה, שהצטיין באיכותו ובעוצמתו, זיכה אותה במוניטין של הגדולה בזמרות וגנר בזמנה בד בבד עם זה של פרשנית אידיאלית ליצירות מוצרט.
לא היו לה מתחרות בתפקידי ברונהילדה ואיזולדה.
להמן, שנודעה גם בשירת לידר, הייתה למורה ידועת-שם אחרי פרישתה מקריירה של קונצרטים.
בין תלמידיה היו ג'ראלדין פאראר ואוליב פרמסטד.
בשנת 1888 נישאה לטנור פאול קאליש.
בהשפעת ריכרד וגנר, שקידם צמחונות אולם לא היה צמחוני בעצמו, אימצה אורח חיים צמחוני.
לילי חנוך הייתה אתלטית גרמנייה ממוצא יהודי.
הייתה שיאנית עולם בזריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל, שותפה לשיא העולם בריצת שליחות 4x100 מטר ושיאנית גרמניה בקפיצה לרוחק.
חנוך נולדה ב-1899 בקניגסברג שבגרמניה (כיום קלינינגרד, הפדרציה הרוסית).
בגיל 19 עברה לברלין והחלה להתאמן במסגרת "מועדון ספורט ברלין.
בשנות ה-20 הייתה חנוך האתלטית הדומיננטית בגרמניה בתחומי אתלטיקה רבים - הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, וריצת שליחות 4X100 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-1 באוקטובר 1922 קבעה בזריקת דיסקוס שיא עולם של 24.90 מטר, אותו שיפרה מספר פעמים עד שהגיעה, ב-8 ביולי 1923 לשיא של 26.62 מטר.
ב-1925 קבעה בהדיפת כדור ברזל שיא עולם אותו שיפרה בלייפציג ב-16 באוגוסט אותה שנה בתוצאה של 11.57 מטר.
בשנת 1926 הייתה שותפה לרביעייה הגרמנית שקבעה בריצת שליחות 4x100 מטר שיא עולם חדש של 50.4 שניות.
בשנים אלו קבעה עשרה שיאי גרמניה בהדיפת כדור ברזל, בדיסקוס, בקפיצה לרוחק, ובריצת שליחות.
חנוך אימנה במועדון היהודי "בר כוכבא" ושימשה כיו"ר קבוצת האתלטיקה לנשים לאחר פרישתה מהמועדון בברלין.
הייתה בעלת תואר בחינוך גופני ובאורתופדיה
עם עליית הנאצים לשלטון גורשה חנוך מהמועדון במסגרתו התאמנה, מועדון הספורט של ברלין, והתאמנה במסגרת מועדון ליהודים בלבד.
ב-5 בספטמבר 1942 גורשו חנוך ובני משפחתה לריגה, לטביה שם נשלחו לגטו.
היא ואמא שלה נלקחו מהגטו ונרצחו במכונת ירייה על ידי יחידת ההרג האיינזצגרופן בספטמבר 1942, יחד עם מספר גדול של יהודים אחרים שנלקחו מהגטו.
כולם נקברו בקבר אחים ביער ליד ריגה.
חנוך הונצחה בשנת 1990 ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט
ב-1993 נקרא על שמה רחוב ברובע פרנצלאואר ברג בברלין.
כמו-כן נקרא על שמה אולם המשמש לתחרויות הדיפה וזריקה בתשלובת אולמות הספורט "ספורט פורום" ברובע הוהנשנהאוזן בברלין.
ב-8 באוגוסט 2008, ביום בו נפתחה אולימפיאדת בייג'ינג הונצחה חנוך בהנחת לוח זיכרון אל מול ביתה בברלין, ובו פרטים ביוגרפיים.
לוח זה (המכונה "אבן נגף" או שטולפרשטיין), שכמותו מציב האמן הגרמני גינתר דמניג בפני בתיהם של קורבנות השואה, הוצב בטקס צנוע, בהשתתפות יושב ראש אגודת האתלטיקה הגרמנית תיאו רוס בפני ביתה של חנוך, וביתו של קורבן נוסף של הנאצים, האתלט אוטו פלצר שנרדף בשל היותו הומוסקסואל.
לילי פונס הייתה זמרת סופרן קולורטורה צרפתייה-אמריקנית.
אליס ז'וזפין פונס נולדה בדראגיניאן סמוך לקאן, ולמדה תחילה פסנתר בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה בפרס ראשון בגיל 15. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניגנה ושרה לפני חיילים בבתי חולים בפריז.
כמו כן שרה בקבלות פנים בקאן.
ב-1925, בעידוד הסופרן דינה בוימר, החלה ללמוד שירה אצל אלברטי דה גורוסטיאגה בפריז.
הופעתה האופראית הראשונה הייתה ב"לאקמה" של דליב במילוז, בשנת 1928. היא קצרה הצלחה בהופעתה זו והמשיכה לשיר תפקידי קולורטורה בבתי אופרה בערי שדה בצרפת.
מי שגילה את לילי פונס היה האמרגן ג'ובאני זאנטלו, שלקח אותה לניו יורק, שם נבחנה אצל ג'וליו גאטי-קאזאצה, המנהל הכללי של המטרופוליטן אופרה.
המטרופוליטן הייתה זקוקה לקולורטורה אחרי פרישתה של אמליטה גאלי-קורצ'י בינואר 1930. ב-3 בינואר 1931 הופיעה פונס, זמרת אלמונית בארצות הברית, לראשונה בתפקיד לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי.
למרבה ההפתעה, הופעתה המוצנעת, שלא קדמה לה פרסומת רבה, זיכתה אותה בביקורות עתירות שבחים.
בן-לילה הייתה לכוכבת וירשה את רוב תפקידי הקולורטורה החשובים של גאלי-קורצ'י.
כמו כן חתמה על חוזה הקלטות עם חברת RCA ויקטור.
פונס הייתה הסופרן הראשי במטרופוליטן במשך שלושים שנה והופיעה 300 פעמים בעשרה תפקידים, מ-1931 עד 1960. הופעותיה התדירות ביותר היו כלוצ'יה (93 הופעות), ג'ילדה בריגולטו של ורדי (49 פעמים), ורוזינה בספר מסביליה של רוסיני (33 הופעות).
הרפרטואר שלה כלל גם את אולימפיה בסיפורי הופמן של אופנבך, פילין ב"מיניון" של אמברואז תומא, אמינה ב"סונאמבולה" של בליני, מרי ב"בת הגדוד" של דוניצטי, המלכה ב"תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ולינדה ב"לינדה די שמוני" של דוניצטי (תפקיד ששרה בהצגת הבכורה במטרופוליטן ב-1 במרץ 1934).
בהופעתה האחרונה במטרופוליטן, ב-14 בדצמבר 1960, שרה את "Caro nome" מתוך "ריגולטו" כחלק מהצגה חגיגית.
לילי פונס שרה בהופעות אורח באופרה גרנייה בפריז, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, "לה מונאי" בבריסל, "תיאטרו קולון" בבואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה של סן פרנסיסקו.
אחרי שנפרדה מן המטרופוליטן, המשיכה לשיר בקונצרטים עד 1973.
בשנת 1940 קיבלה פונס אזרחות אמריקנית.
בין 1938 ל-1958 הייתה נשואה למנצח אנדרה קוסטלנץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סיירה בשדות הקרב של צפון אפריקה ומזרח אסיה.
מולדתה העניקה לה את עיטורי "צלב לוריין" ו"לגיון הכבוד".
כמו כן השאירה מורשת נכבדה של הקלטות, רובן לחברת RCA.
רוב הקלטותיה זמינות כיום על גבי תקליטורים.
לילי פונס מתה מסרטן הלבלב בדאלאס, טקסס בגיל 77, ונקברה בקאן שבריביירה הצרפתית.
כפר במחוז פרדריק שבמרילנד, ארצות הברית נקרא "ליליפונס" על שם הזמרת.
ג'ורג' גרשווין עמד בכתיבת יצירה מוזיקלית שהתכוון להקדיש לה, אך נפטר לפני שסיים אותה, בשנת 1937. הסקיצה הלא גמורה נמצאה בין העבודות שהותיר אחריו במותו.
מייקל טילסון תומאס לקח אותה לידיו לאחר זמן, השלים אותה והכתירה בשם הפשוט "ללילי פונס".
"לילי פונס: דיוקן המאה", בעריכת ג'יימס א.
דרייק וקירסטין בל לודק, הוצאת אמדאוס 1999.
מרי ג'יין "לילי" טומלין היא שחקנית, קומיקאית, תסריטאית ומפיקה אמריקאית זוכת שישה פרסי אמי, פרס טוני ופרס גראמי.
הייתה מועמדת לחמישה פרסי גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעת הבכורה שלה כשחקנית קולנוע בסרט "נאשוויל".
טומלין נולדה בדטרויט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-בפטיסטית.
הוריה הם לילי מיי (לבית פורד) וגאי טומלין.
למדה תיאטרון באוניברסיטת וויין סטייט, ולאחר מכן עשתה מופעי סטנד-אפ במועדונים בדטרויט ובניו יורק.
בשנת 1975 עשתה טומלין הסבה מוצלחת מתוכניות טלוויזיה לקולנוע בסרטו של רוברט אלטמן "נאשוויל".
הייתה מועמדת על הופעת הבכורה שלה כזמרת הגוספל לנאה ריס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-1977 זכתה טומלין בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ברלין ובמועמדויות לפרס גלובוס הזהב ובאפט"א על הופעתה בקומדיה של רוברט בנטון "המופע האחרון".
טומלין הייתה מועמדת בפעם הרביעית לפרס גלובוס הזהב על הופעתה הקומית בסרט "אני את ואני" בתור המיליונרית האובדנית אדווינה קאטווטר.
התפרסמה בנוסף בקומדיה " 9 עד 5" בתפקיד האלמנה העצבנית ויולט ניוסטד.