tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב במיוחד דרמות ושירה לירית.
הידועות שביצירותיו הן הדרמות "קורדיאן" ו"באלאדינה", והפואמה "בניובסקי".
סלובצקי בילה את נעוריו בעיר קרמניץ (בפולנית - קשמיינייץ, כיום באוקראינה) בשטח שנקרא בעבר בפולנית "האדמות השדודות" (ה"קראי המערבי" או "הטריטוריה המערבית") שסופחו לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקות פולין בסוף המאה ה-18 ושלא הפכו לחלק מפולין הקונגרסאית.
מאוחר יותר עבר לגור בווילנה שבליטא, גם כן תחת שלטון רוסי.
סלובצקי עבד זמן מה בשירות הממשל הצארי של "ממלכת פולין", אך בנובמבר 1830 השתתף באופן פעיל במרד הפולני ושימש שליח עבור הממשלה המהפכנית הפולנית.
אחרי דיכוי המרד נמלט מפולין, ובדומה לרבים מבני ארצו, חי חיי גולה.
הוא התיישב לזמן קצר בפריז, ואחר כך בז'נבה שבשווייץ.
אחרי מסעות ברחבי איטליה, יוון והמזרח התיכון, שב לפריז, שבה חי את העשור האחרון לחייו.
לתקופה קצרה חזר לפולין בה פרצה התקוממות נוספת בימי אביב העמים (1848).
סלובצקי נפטר בשנת 1849 ממחלת השחפת.
(מתוך "אנהלי", בתרגום שמשון מלצר)
סלובצקי נולד ב-4 בספטמבר 1809 בעיר קרמניץ (קשמיינייץ), בפלך ווהלין (כיום באוקראינה), שהשתייך בעבר לאיחוד הפולני-ליטאי ובשלהי המאה ה-18 סופח לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין.
אביו, אאוזביוש סלובצקי, היה אציל פולני, בן למשפחה שסמלה ההרלדי היה הסמל התכול הקרוי "לליווה" (Leliwa).
הוא עבד כמורה לרטוריקה, שירה, פולנית וההיסטוריה של הספרות בבית ספר התיכון של קרמניץ ("ליצאום ווהלין").
החל משנת 1811 הוא היה לראש הקתדרה לרטוריקה ושירה באוניברסיטה הקיסרית בווילנה,
כשהיה סלובצקי בן 5, בשנת 1814, נפטר אביו, ובהמשך גידלה אותו אמו, סלומיאה סלובצקה לבית יאנושבסקי, אצילה בעלת שורשים ארמניים.
בשנת 1818 היא התחתנה עם אוגוסט לודוויק בקי (Bécu), פרופסור לרפואה באוניברסיטת וילנה, צאצא להוגנוטים צרפתים.
האם ניהלה בביתה סלון ספרותי, שחשף את יוליוש בנה להשפעות תרבותיות שונות.
שם התוודע סלובצקי לראשונה לאדם מיצקייביץ', אז נער בן 13, לימים ראשון הבארדים של פולין.
כעבור שנתיים, בשנת 1824, נעצר מיצקייביץ' והוגלה על ידי הרשויות הרוסיות בגלל חברותו באיגוד הסטודנטים הפולני "הפילומאתים".
ייתכן כי סלובצקי פגש אותו ביום האחרון שבו שהה מיצקייביץ' בווילנה.
סלובצקי התחנך ב"ליצאום קרמנייץ" ובגימנסיה המכינה שליד האוניברסיטה הקיסרית של וילנה.
בשנים 1825–1828 הוא למד משפטים באוניברסיטה זאת.
מאותה תקופה נשארו שיריו המוקדמים, אם כי ייתכן שכתב כבר מוקדם יותר, אך שיריו הראשונים לא נמצאו.
בשנת 1829 הוא עבר לוורשה, בה מצא משרה בוועדה הממשלתית להכנסה ולאוצר של ממלכת פולין הקונגרסאית.
בתחילת השנה 1830 התחיל סלובצקי את הקריירה הספרותית שלו עם הרומן "הוגו" שפורסם בכתב העת "Melitele".
באותה שנה פרצה ההתקוממות הפולנית של נובמבר 1830 ואז הוא פרסם כמה שירים בעלי צביון פטריוטי ודתי.
ה"המנון" שלו שפורסם לראשונה ב Polak Sumienny (הפולני המצפוני) ב-4 בדצמבר 1830 ויצירות אחרות כמו Oda do Wolności (אודה לחירות) זכו להדים רבים והודפסו במהרה שוב ושוב.
בינואר 1831 הצטרף לצוות הדיפלומטי של הממשלה הלאומית הפולנית בראשות הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי.
ב-8 במרץ 1831 הוא נשלח כשליח לדרזדן.(לפי מקורות אחדים זאת לא הייתה שליחות רשמית אלא מסע פרטי.
רבים עזבו את ורשה באותם הימים, אחרי הקרב באולשינקה גרוכובסקה.
בדרזדן התקבל סלובצקי בסבר פנים יפות על ידי קהילת המהגרים הפולנים בעיר ואף אמרו עליו דברי הלל בתור "הבארד של ורשה הלוחמת"
ביולי 1831 הוא התנדב לשליחויות מטעם הממשלה המהפכנית הלאומית אל נציגיה בלונדון ופריז, שם שמע על דיכוי ההתקוממות.לא ידועים פרטים על שליחות זו (אילו אגרות נשא ולמי בדיוק נועדו).
כמו רבים מבני ארצו החליט סלובצקי למצוא מקלט פוליטי בצרפת.
ב-1832 הוא פרסם את קובצי השירים הראשונים וכן את שתי הדרמות שלו הראשונות, "מינדובה" ו"מריה סטוארט".
מספרים שמיצקייביץ' ניגש לעמיתו הצעיר ולחץ את ידו.
עם זאת, שירי סלובצקי שנכתבו בשנות ה-1820 לא היו פופולריים בקרב הפולנים, בגלל ציפיות הנכבשים תחת השלטון הזר לעוד ועוד שירים בנימה פטריוטית.
סלובצקי התרגז על מיצקייביץ' שלא רק שמשך אליו את אור הזרקורים עם חיבורו "Księgi narodu polskiego i pielgrzymstwa polskiego"(ספרי האומה הפולנית והפזורה הפולנית") אלא בחלק ג' של הפואמה שלו "Dziady" (דז'יאדי) יצק את תפקיד הרשע לפי דמותו של אביו החורג של סלובצקי, הפרופסור בקי.
במכתב לאמו, כתב סלובצקי שמיד לאחר שקרא את אותה היצירה היה מוכן להזמין את מיצקייביץ' לדו-קרב.
טינתו לא חלפה, ומאז ראה במיצקייביץ' את יריבו העיקרי.
כעבור ימים אחדים, מתוך תרעומת על הקבלה הצוננת של יצירותיו בקרב הגולים הפולנים בפריז, לרבות ביקורת חריפה מצד מיצקייביץ', יצא סלובצקי למסע אל ז'נבה שבשווייץ.
השלטונות הצרפתיים שללו ממנו את הרשות לחזור לצרפת כחלק מתוכניתם להיפטר מהגולים הפולנים בעלי פוטנציאל חתרני שהתיישבו במדינה
בשנים 1833–1836 התגורר סלובצקי בשווייץ.
קובץ שלישי של שיריו שפורסם ב-1833 ושכלל יצירות מתקופת המרד, היה יותר לאומני בנימתו, וזכה ליותר הדים במולדתו.
בשנים אלה כתב סלובצקי כמה יצירות בנושאים רומנטיים ועם תיאורי נוף מרהיבים, כגון "W Szwajcarii (בשווייץ), Rozłączenie (פרידה), Stokrótki (חינניות) ו-Chmury (עננים),
ב-1834 פרסם סלובצקי את הדרמה הרומנטית "קורדיאן" המשקפת את מצב רוחה של האומה הפולנית אחרי דיכוי המרד ונחשבת לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
ב-1836 עזב סלובצקי את שווייץ ויצא למסע שתחנתו הראשונה הייתה איטליה.
ברומא פגשו התיידד עם זיגמונט קרשינסקי והתאהב בו, השלישי בין "שלושת הבארדים של פולין".{{הערה|שם=מקובסקי|Stanisław Makowski"Juliusz Słowacki", Literatura polska.
Przewodnik encyklopedyczny Warszawa 1985, t.2 p.376|כיוון=שמאל}} קרשינסקי בלט כמבקר הספרותי הרציני ביותר של יצירות סלובצקי.
סלובצקי הקדיש כמה מיצירותיו לקרשינסקי, כולל הדרמה "בלדינה" (Balladyna).
בחילופי המכתבים ביניהם הביעו זה לזה את רגשותיהם העזים ואת געגועיהם.
מרומא נסע סלובצקי לנאפולי ואחר כך לסורנטו.
באוגוסט הפליג ליוון, ביקר בקורפו, ארגוס, אתונה, סירוס ואחר כך במצרים, באלכסנדריה, קהיר ואל עריש.
המשיך את מסעו בארץ ישראל בירושלים, בית לחם, יריחו, נצרת ואחר כך בדמשק וביירות.
את המסע הזה תיאר סלובצקי בפואמה האפית שלו Podróż do Ziemi Świętej z Neapolu (מסע מנאפולי לארץ הקודש).
באותה תקופה כתב את השיר Ojciec zadżumionych(אבי נגועי הדבר), Grób Agamemnon (קברו של אגממנון), Rozmowa z piramidami (שיחה עם הפירמידות), Anhelli ו-Listy poetyckie z Egiptu (מכתבים שיריים ממצרים).
ביוני 1837 הוא שב לאיטליה, ושהה זמן קצר בפירנצה ואחר כך חזר לפריז בדצמבר 1838.
ב-1840 מיצקייביץ' נבחר כפרופסור לספרות סלאבית בקולז' דה פראנס; זה היה אחד האירועים שחיזק את מעמדו לעומת סלובצקי בקרב קהילת הגולים הפולנים.
היריבות בין השניים על המעמד המשיכה עד סוף חייהם.
ב-1841 נסע סלובצקי לזמן קצר לפרנקפורט, אך פריז נשארה ביתו העיקרי עד יום מותו.
שהייתה הדרמה היחידה שלו שהוצגה על הבמה בחייו ו-Fantazy שפורסמה אחרי מותו.
בשנים הבאות כתב ופרסם סלובצקי מספר יצירות, כולל Testament mój (הצוואה שלי) שב ביטא את אמונתו שיצירותיו תשרודנה אחרי מותו.
בין 1841 ל-1846 פרסם סלובצקי את Beniowski (בניובסקי), הפואמה הנחשבת למיטב אמנותו הלירית.
פואמה זו התחילה כסיפור על דמות היסטורית והתפתחה לדיון בחיי המשורר ודעותיו.
ב-1842 הצטרף הסופר לקבוצה דתית-פילוסופית בשם Koło Sprawy Bożej (חוג עניינו של אלהים) בראשות אנדז'יי טוביאנסקי.
עם קבוצה זו נמנה גם מיצקייביץ'.
השפעתו של טוביאנסקי הורגשה בנימה החדשה המיסטית שאפיינה יצירות סלובצקי באותן השנים, למשל הפואמה "בניובסקי" והדרמה "Ksiądz Marek" (האב מרק).
אחרי שנה, ב-1843, עזב סלובצקי את החוג
בימי הקיץ של השנים 1843 ו-1844 נסע סלובצקי לפורניק, אתר נופש על החוף האטלנטי בחבל ברטאן.
שם הוא כתב את Genezis z Ducha - "הבריאה מן הרוח".
ביצירה זו הציגה את השיטה הפילוסופית שלו שהשפיעה על כתיבתו בעשור האחרון לחייו.
בסביבות 1839 השקיע סלובצ'י את כספו בבורסה של פריז.
הסתבר שהסלובצקי היה משקיע פיקח שהפיק מספיק רווחים מהשקעותיו כדי להתמסר לעיסוקיו הספרותיים.
לפיכך הוא הצליח לממן לעצמו את הוצאתם לאור של ספריו.
בשנות ה-1840 האחרונות הצטרף סלובצקי לקבוצת גולים פולנים צעירים בעלי דעות דומות לשלו, שהיו נחושים לשוב לפולין ולהשיג את עצמאות ארצם.
אחד ממכריו היה הפסנתרן והמלחין פרדריק שופן שאת יצירותיו הרומנטיות לא העריך מספיק.
עם מעריציו נמנו זיגמונט שצ'סני פלינסקי, יוזף אלואיזי רייצנהיים ויוזף קומיירובסקי
על אף בריאותו הלקויה, כשסלובצקי שמע על אירועי אביב העמים, נסע עם כמה ידידים לפוזנאן, בחלק של פולין תחת שלטון פרוסי מתוך תקווה להשתתף במרד בפולין גדול בשנת 1848.
ב-27 באפריל 1848 בפוזנאן פנה סלובצקי לוועד הלאומי הפולני מתוך שכנוע ש"עידן חדש הגיע, עידן האנרכיה הקדושה".
אולם ב-9 במאי 1848 הצבא הפרוסי מחץ את המרד.
סלובצקי נעצר על ידי משטרת פרוסיה וגורש לפריז.
בדרך לצרפת עבר דרך ורוצלב, בה פגש באמצע יוני את אמו, אותה לא ראה כמעט עשרים שנה.
שירו Pośród niesnasków Pan Bóg uderza..(באמצע המחלוקת, אלהים מכה...) שפורסם בסוף שנת 1848 ייראה כמו נבואה אחרי יותר ממאה שנה כשנראה כי ניבא את עליית הפולני קרול וויטילה על הכס הקדוש ברומא כאפיפיור יוחנן פאולוס השני
Sen srebny Salomei ("חלום הכסף של שלומית", 1844, הוצג ב-1900
W Szwajcarii 1835–1838 בשווייצריה - בוויקיטקסט
"אבי הנגפים במדבר אל אריש" (כך במקור) - בתרגום משה דוד גשווינד, פשמישל, תרמ"ג 1883
"אבי מוכי הדבר" פואמה, בתרגום טל, גלים, וילנה, תרפ"ט 1938
"בשווייצריה" בתרגום יחיאל רוזנצווייג - ב"התקופה" כרך ד, עמ' 632
סתר (שם עט של דניאל לייבל), בקובץ "מנחה" הוצאת שטיבל תל אביב תרפ"ט 1938
"אנהלי", בתרגום דניאל לייבל, הוצאת ספרי תרשיש, ירושלים 1961
"אנהלי" - בתרגום שמשון מלצר, רשומים: א' בוג, כתב: יצק ברן, עם שירת אנהלי ותרגומה - דב סדן, הוצאת עקד תשל"ח 1978
משירי סלובצקי תרגמו גם: יוסף ליכטנבום (ב"תקופה" כרך ב)
יוליוס רנטגן היה מלחין גרמני-הולנדי.
יוליוס רנטגן נולד בלייפציג למשפחת מוזיקאים.
אביו, אנגלברט רנטגן, היה כנר ראשון בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג.
אמו, פאולינה קלנגל, הייתה פסנתרנית, דודתם של הצ'לן יוליוס קלנגל והכנר פאול קלנגל.
הוא ואחיותיו לא למדו בבית ספר; מוזיקה למד אצל הוריו וסביו ואת יתר המקצועות אצל מורים פרטיים.
מורו הראשון לפסנתר היה קרל ריינקה, המנהל המוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס.
ביצירותיו הראשונות ניכרה השפעתו של ריינקה לצד זו של רוברט שומאן, יוהנס ברהמס ופרנץ ליסט.
כמו כן למד הלחנה אצל פרידריך לכנר, הרמוניה וקונטרפונקט אצל האופטמן וריכטר.
את דרכו כמלחין החל בגיל תשע וב-1869 הציג לראשונה את פרי עטו בפסטיבל המוזיקה בדיסלדורף, בדואו לשני כינורות בביצוע אביו ויוזף יואכים.
שנת 1870, בן 14, ביקר יוליוס רנטגן את ליסט בוויימאר; אחרי שניגן עמו בפסנתר הוזמן לקונצרט ערבית בביתו של ליסט.
בלייפציג היו יוליוס והוריו חברים בחוג המוזיקלי, שסבב את היינריך פון הרצוגנברג (Heinrich von Herzogenberg), ובביתם הוא פגש לראשונה את ברהמס.
בהמשך עבר רנטגן למינכן, שם למד פסנתר אצל פרנץ לכנר, ידיד של פרנץ שוברט.
בגיל 18 היה לפסנתרן מקצועי.
במהלך סיור קונצרטים בדרום גרמניה התוודע אל הזמר יוליוס שטוקהאוזן ובתקופה זו גם פגש סטודנטית שוודית למוזיקה בשם אמנדה מאייר, מי שתהיה לאשתו בשנת 1880.
ב-1877 עמדה לפני רנטגן ההכרעה, אם לצאת לווינה או לאמסטרדם.
הוא בחר באמסטרדם והיה למורה למוזיקה בבית הספר למוזיקה בעיר זו.
פרופסור לומן, שלימד תאולוגיה באמסטרדם ומילא תפקיד חשוב בחיי התרבות שלה, היה ידיד של אביו של רנטגן והבטיח לפרוש את חסותו על יוליוס הצעיר.
לפי מכתבו של רנטגן משנת 1877, בית הספר הצטייר בעיניו כ"מקום מלא ילדים וחובבים"; כיוון שבית הספר לא נהנה ממימון ציבורי, נראה שהנהלתו ייחסה יתר חשיבות למספר התלמידים מאשר לאיכותם.
בין השנים 1878 ל-1885 היה ברהמס אורח תדיר באמסטרדם.
ב-1887 ניגן רנטגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ברהמס, בניצוח המלחין עצמו.
ב-1883 היה לרנטגן חלק נכבד בייסוד הקונסרבטוריון של אמסטרדם, יחד עם המלחינים פראנס קוּנֶן (Frans Coenen) ודניאל דה לאנגה Daniel) de Lange), שניהלו את הקונסרבטוריון.
בשנת 1912 תפס רנטגן את מקומם ועמד בראש המוסד עד 1924.
בשנת 1884 היה רנטגן מעורב ראשו ורובו בייסוד תזמורת הקונצרטחבאו.
הוא הגיש מועמדות למשרת מנהל מוזיקלי, אך לגודל אכזבתו, נבחר הפסנתרן הגרמני הנס פון בילוב, כיוון שהוועדה הטילה כנראה ספק ביכולותיו של רנטגן כמנצח.
מכל מקום, פון בילוב לא יכול היה לקבל את המינוי, והמשרה ניתנה לבסוף לכנר וילם קס.
רנטגן פנה במרץ רב להלחנת מוזיקה קאמרית ולעבודתו בקונסרבטוריון.
הוא עשה לו שם כפסנתרן מלווה, שעבד עם הכנר הדגול קרל פלש, הזמר יוהנס מֱסְחארֶט (Johannes Messchaert),והצ'לן פבלו קזאלס.
במסעותיו עם מֶסחארְט הגיע לווינה לפחות פעם בשנה, ובביקוריו אלה עשה לו למנהג קבוע להיפגש עם ברהמס.
במשך שנים אחדות הופיעו רנטגן ובניו (יוליוס רנטגן הבן ואנגלברט רנטגן השני) יחדיו כשלישיית פסנתר.
אחרי מות אשתו, אמנדה, בשנת 1894, נשא רנטגן לאישה מורה מחוננת לפסנתר, אבְּרהַמינה דֶז אָמוֹרי ואן דֶר הוּבֶן (Abrahamina des Amorie van der Hoeven).
הילדים פרי הנישואים השניים היו גם הם למוזיקאים מקצועיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, קיבל רנטגן אזרחות הולנדית.
אחד מבניו נפל בשבי הגרמנים בזמן המלחמה, ובן אחר היגר לארצות הברית, שם התגייס לצבא האמריקאי.
רנטגן נמנע במשך שנים רבות משיבה למולדתו, גרמניה.
בשנת 1924 פרש רנטגן מן החיים הציבוריים.
הוא עקר לבילטהובן, כפר קטן סמוך לאוטרכט.
בשמונה שנות חייו האחרונות כתב רנטגן כ-100 יצירות (יש האומדים את מספרן כקרוב יותר ל-200), רובן מוזיקה קאמרית ושירים.
בית הכפר שלו, שאותו תכנן ובנה למענו בנו פרנס, אחד הבודדים בילדיו שלא פנו לקריירה מוזיקלית, ושאותו כינה "גואדאמוס", היה לבית ועד למספר רב של מלחינים ונגנים חשובים; בין המבקרים בבית היו אדוארד גריג, פבלו קזאלס ופרסי גריינג'ר.
בתקופה זו עסק רנטגן בחקר אנליזה מוזיקלית וגילה עניין במוזיקה של הינדמית, סטרווינסקי, שנברג ווילם פייפר.
ב-1930 קיבל רנטגן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו, שם כיהן ידידו דונלד טובי כפרופסור.
בעת ביקורו ביצע טובי סימפוניה חדשה של רנטגן עם תזמורת רייד ובאותה תוכנית היה רנטגן הסולן בביצוע שני הקונצ'רטי החדשים שלו לפסנתר.
(שנתיים לאחר מות רנטגן תיאר אותו טובי כ"אחד הגדולים באמני המוזיקה האבסולוטית שהכרתי מעודי" אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה וילה גואדאמוס למקום מושבה של "אגודת גואדאמוס", ששמה לה למטרה לקדם מוזיקה הולנדית עכשווית.
בשנות חייו האחרונות ערך רנטגן ניסויים במוזיקה אטונאלית; הוא כתב בשנת 1930 סימפוניה בי-טונאלית, שלא פורסמה מעולם.
לעיתים הופיע כפסנתרן מלווה בבית הקולנוע טושינסקי באמסטרדם, שם ניגן יצירות פופולריות ועממיות שחיבר בעצמו, יחד עם דירק ואן דר ון.
כן הקליט מוזיקה על גלילים לפסנתר מכני.
רנטגן מת באוטרכט, הולנד, ב-1932. תאריך יצירתו האחרונה, חמישיית פסנתר (השלישית לפסנתר וכלי מיתר, בסול מז'ור), שכותרת המשנה שלה היא "סֶנְטֶנְדוֹ נוּאוֹבָה פוֹרְצָה", הוא 5 ביולי של אותה שנה.
יצירותיו של יוליוס רנטגן כוללות 25 סימפוניות, קונצ'רטי (7 לפסנתר, 3 לכינור, 3 לצ'לו, ואחרים), וכן מספר רב של יצירות קאמריות, יצירות לפסנתר ויציחרות ווקאליות.
כן השלים את רביעיית המיתרים מס' 2, שאדוארד גריג הותיר לא גמורה.
כן כתב הרמוניות לנעימות הולנדיות מסורתיות.
יוליוס רנטגן היה כנר, בנם הבכור של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן והכנרת אמנדה רנטגן-מאייר.
אחיו היה אנגלברט רנטגן השני.
מורתו הראשונה לכינור הייתה אמו, ואחר המשיך את לימודיו אצל קרמר ואצל יוזף יואכים.
הוא ניגן בתזמורות שונות לפני שנסע לארצות הברית והתיישב בניו יורק כמורה במכון לאמנות המוזיקה.
רנמטגן היה חבר ברביעיית קנייזל.
עם שובו להולנד היה לחבר באגודות שונות למוזיקה קאמרית ולפרופסור בכיר בקונסרבטוריון של אמסטרדם.
יוליוס שטרן היה מנצח יהודי-גרמני.
שטרן נולד ב-1820 בברסלאו שבפרוסיה (כיום ורוצלב בפולין).
את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל אצל הכנר פטר ליסטנר וכבר בגיל תשע הופיע בקונצרטים.
בשנת 1832 עבר עם הוריו לבירה ברלין, שם למד תחילה אצל מורים שונים ולבסוף אצל קרל פרידריך רונגנהאגן באקדמיה המלכותית לאמנויות.
כמה חיבורים מוזיקליים שכתב בתקופת לימודיו באקדמיה הגיעו לידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי וזה, כחובב אמנות נלהב, העניק לשטרן מלגה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו.
הוא נסע לדרזדן ללמוד שירה ומשם לפריז, שם התמנה למנצח על אגודת השירה הגרמנית (Deutscher Gesangverein).
בשבתו בפריז ניצח בין השאר על המוזיקה של מנדלסון למחזה אנטיגונה של סופוקלס, הופעה שמנדלסון ציין במכתב מ-27 במאי 1844. מנדלסון המליץ גם על שיריו של שטרן.
לאחר שובו לברלין בשנת 1846 ייסד שטרן את אגודת שטרן לשירה, שעליה ניצח עד 1874. ביצוע הבכורה של האורטוריה "אליהו" מאת מנדלסון בשנת 1847 ביסס את מעמדו כאחד המנצחים המצליחים באירופה באותן שנים.
בניצוחו התרחבה המקהלה והגדילה את רפרטואר ביצועיה, שכלל לא רק יצירות סטנדרטיות משל הנדל, באך והיידן אלא גם יצירות של מלחינים בני זמנו.
בשנת 1872 חגגה אגודת השירה 25 שנים לייסודה.
שנתיים לאחר זאת נאלץ שטרן לפרוש מניהולה מחמת בריאות לקויה.
בין 1869 ל-1871 ניצח שטרן על התזמורת הפילהרמונית של ברלין וניהל את שתי העונות של "קונצרטי הרייכסהָאלֶּה" הפופולריים (1873-75), שם הייתה לו ההזדמנות להוציא לפועל את שאיפתו להציג לקהל המאזינים יצירות של מלחינים צעירים ומוכשרים.
בשנת 1850 הקים עם תיאודור קולאק ואדולף ברנהרדט מרקס את בית הספר הברלינאי למוזיקה.
לאחר פרישתם של קולאק ומרקס נודע המוסד בשם קונסרבטוריון שטרן.
שטרן המשיך לנהל את הקונסרבטוריון עד מותו ובניהולו נחל המוסד הצלחה רבה ונחשב לאחד המעולים ביותר באירופה.
בשנת 1849 קיבל שטרן את התואר "מנהל מוזיקלי מלכותי", ובשנת 1860 היה לפרופסור.
שטרן כתב מספר רב של יצירות ווקאליות ועיבודים וכן אופרה בשם "איזמנה" ואי-אילו יצירות קאמריות שלא הגיעו לכלל ביצוע.
תרגילי שירה שחיבר והוציא לאור זכו לתפוצה רחבה.
יוליוס ריכרד פטרי , מיקרוביולוג גרמני הנחשב לממציא צלחת פטרי בעת שעבד עם רוברט קוך.
פטרי נולד בבַּרְמן (Barmen), בקונפדרציה הגרמנית דאז.
בשנים 1871-1875 למד רפואה באקדמיית הקייזר וילהלם לרופאים צבאיים ושנה אחר כך זכה לתואר רופא.
הוא המשיך את לימודיו בבית החולים שריטה שבברלין, ובמקביל שירת כרופא צבאי עד 1882 ולאחר מכן כרופא במילואים.
בשנים 1877 ל-1879 הצטרף לצוות משרד הבריאות הקיסרי בברלין, שם הפך לעוזרו של רוברט קוך.
בעצת אנג'לינה הסה, אשתו של עוזר מעבדה אחר, וולטר הסה, החלה מעבדת קוך לגדל חיידקים על צלוחיות אגר.
פטרי המציא את צלוחית הגידול הסטנדרטית שנודעה כ"צלחת פטרי", ושכלל את תהליך הכנת מצע האגר וכן טיהור או שיבוט מושבות חיידקים שמקורם בתאים בודדים.
התקדמות זו אפשרה זיהוי מדויק של החיידק האחראי למחלה.
יוליוס (יצחק) קרליבך היה רב וחוקר יהודי-גרמני.
יוליוס קרליבך, שנקרא "בולי" (Buli) בפי משפחתו, נולד בעיר המבורג שבגרמניה, הבן הבכור (לאחר שלוש בנות) במשפחה בת תשעה אחים.
אביו, הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, היה הרב הראשי של המבורג ואלטונה ובן למשפחת רבנים מפורסמת.
הוא, יחד עם אמם אלישבע חנה (בשמה הלועזי שארלוטה) לבית פרויס, ושלוש מאחיותיו, רות (ילידת 1926), נעמי (ילידת 1927) ושרה (ילידת 1928) נרצחו בשואה, ב-26 במרץ 1942 ביער ביקרניקי שעל יד ריגה.
אחד מאחיו, שלמה (יליד 17 באוגוסט 1925), שנשלח יחד עם ההורים והאחיות ליונגפרנהוף, ניצל ומאוחר יותר היגר לארצות הברית ומשמש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין.
בן דודו הוא העיתונאי הנודע ד"ר עזריאל קרליבך.
הוא ואחותו יהודית נשלחו לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט.
אחות נוספת, מרים, לימים חוקרת מוכרת, נשלחה לחיפה, והאחיות אווה (חווה) שולמית ואסתר הגיעו אף הן לאנגליה ובכך ניצלו.
למד בבית ספר בלונדון עד גיל 16, ויצא לחפש עבודה.
כשהיה בן 18 נעצר על האי מאן, והצטרף לחיל החפרים הבריטי.
אחר כך גויס לצי המלכותי הבריטי, והיה מלח צבאי.
כמו כן האזין לצוללות הגרמניות במלחמת העולם השנייה ותירגם את ההודעות שלהן.
לאחר המלחמה, ב-1946, קיבל אזרחות בריטית.
לאחר מכן ניסה להתקבל לאוניברסיטאות שונות, ומשנכשל בכך עבד כמנקה רצפות במועדון לילה, עד שקיבל הצעה לשמש כמנהל בית יתומים יהודי בנורווד שבדרום לונדון, תפקיד שבו שימש עשר שנים.
באותה עת גם למד סוציולוגיה באוניברסיטת לונדון.
בבית היתומים הכיר את מירנה לנדאו, מורה יוצאת דרום אפריקה, וב-1959 נישאו.
לאחר נישואיהם נסעו לקניה, שם שימש כרב יהודי קניה במשך ארבע שנים, היה חבר בכיר באגודה להגנת הילד של קניה, וסייע להקמת בית ספר ישראל–קניה לעבודה סוציאלית בכפרים (Kenya Israel School of Rural Social Work).
שני בניהם של יוליוס ומירנה, יוסף צבי (על שם אביו של יוליוס) ועזריאל (על שם בן דודו), נולדו בשהותם בניירובי.
כמו כן כתב בעקבות השהות בעיר ספר על יהודי ניירובי (The Jews of Nairobi, 1962).
מ-1964 היה עמית מחקר לקרימינולוגיה בעמנואל קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופה זו חקר באופן שיטתי את חוויותיהם של ילדי הקינדר-טרנספורט.
התעניינותו בילדים מקופחים הולידה את מחקרו החלוצי שפורסם תחת השם "Caring for Children in Trouble" ב-1970. אחר כך עבר ללמד באוניברסיטת בריסטול, ולימד שם במשך שנתיים.
ב-1968 היה לפרופסור חבר לסוציולוגיה וללימודי ישראל באוניברסיטת סאסקס שבברייטון, ועמד בראש המחלקה לסוציולוגיה.
הוא יזם תוכנית ללימודי ישראל, ומחקריו על ההיסטוריה של הרעיונות הובילו לפרסום מחקר על קרל מרקס והביקורת הרדיקלית על היהדות.
כמו כן היה נשיא בית הלל המקומי, ורב כל שלושת בתי הכנסת של ברייטון.
הוא פרש מהאוניברסיטה ב-1988, וב-1989 התבקש לעבוד בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת היידלברג, והיה הרקטור ופרופסור להיסטוריה יהודית עד 1997. בבית הספר לימד היסטוריה.
היה אחראי לתחיית לימודי היהדות במקום.
היה חבר הוועד המנהל של מכון ליאו בק בלונדון, ומאז 1992 היה עורך שותף של ספרי השנה של המכון.
לאחר פרישתו נקשר למרכז לחקר יהדות גרמניה שהוקם אז, וב-1999 היה לפרופסור אמריטוס ללימודי יהדות גרמניה בסאסקס.
לאחר שפרש מתפקידיו האקדמיים חי לסירוגין בהיידלברג ובברייטון, שם נפטר בשנת 2001.
לקרליבך הייתה תוכנית, להוצאת ספר ביוגרפיות של רבנים שפעלו באזור דובר הגרמנית מאז ההשכלה.
את החזון המשיך פרופ' מיכאל ברוקה ממכון שטיינהיים .
עד עתה יצאו שני כרכים.
ב-1994 העניקה לו ממשלת גרמניה את פרס צלב הכבוד הגדול של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ב-1997 הוענקה לו מדליית הכבוד של מדינת באדן-וירטמברג.
ב-2002 נערכה באוניברסיטת סאסקס תערוכה לזכרו, שנקראה "The diverse life of Julius Carlebach, 1922-2001".
בית הספר ללימודי יהדות בהיידלברג הוציא לזכרו ספר בשם "Yagdil Tora we-Ya'adir" (יגדיל תורה ויאדיר).
החינוך בעליית הנוער: ארבעה עיונים, תל אביב: עליית הנוער, תשמ"ג 1983
נבחרה פעמיים לאתלטית השנה בעולם (2020 ו-2023).
רוחאס נולדה בקראקס וגדלה באנסואטגי שבוונצואלה.
בנעוריה הצטיינה בכדורעף, בקפיצה לגובה, בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
אחותה הצעירה אף היא אתלטית ומתחרה בזריקת דיסקוס.
רוחאס זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה באליפות דרום אמריקה באתלטיקה עד גיל 20 ב-2011, זכתה במדליית ארד באליפות דרום אמריקה עד גיל 23 ב-2012, ובמדליית כסף במשחקים הפאן אמריקאיים עד גיל 20 ב-2013.
ב-2014 זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה במשחקי דרום אמריקה ובמדליית זהב בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת באליפות דרום אמריקה עד גיל 23. במשחקי מרכז אמריקה והקריביים באותה שנה סיימה רביעית בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שהתקיימה בלימה זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת וסיימה רביעית בקפיצה לרוחק.
בסוף השנה החלה להתאמן תחת הדרכתו של איוואן פדרוסו ועברה בנובמבר לספרד.
באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד מרץ 2016 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.41 מטר, לפני קריסטין גייריש מגרמניה (14.30 מטר) ופרסקבי פפצ'ריצו מיוון (14.15 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.98 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (15.17 מטר) ולפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.74 מטר).
היה זה ההישג הטוב ביותר של ונצואלה באולימפיאדת ריו, וההישג הטוב ביותר לאישה מוונצואלה במשחקים האולימפיים.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט לונדון בשנת 2017 זכתה רוחאס במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.91 מטר, אותה קבעה בקפיצה החמישית, לפני קתרין איברגואן (14.89 מטר) ואולגה ריפקובה (14.77 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם במרץ 2018 היא הגנה על תוארה וזכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.63 מטר, בקפיצה החמישית לאחר שדורגה במקום השלישי, לפני קימברלי ויליאמס מג'מייקה (14.48 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.40 מטר).
ביוני 2019 שיפרה את שיאה האישי בקפיצה משולשת ל-15.06 מטר.
באוגוסט 2019 זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימה בלימה בשיא משחקים ושיא לאומי חדש של 15.11 מטר.
בספטמבר שיפרה את שיאה האישי וקבעה שיא אמריקה חדש של 15.41 מטר, תוצאה המדרגת אותה שנייה בכל הזמנים.
באליפות העולם זכתה במדליית זהב בתוצאה של 15.37 מטר.
בתחרות שנערכה באולם במדריד בפברואר 2020 שברה רוחאס בקפיצה משולשת את שיא העולם בן ה-15 שנים של טטיאנה לבדייבה מרוסיה (15.36 מטר) וקבעה תוצאה של 15.43 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית זהב בשיא עולם של 15.67 מטר, לפני פטריסיה ממונה מפורטוגל (15.01 מטר) ואנה פלטיירו מספרד (14.87 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 15.74 מטר, לפני מרינה בך-רומנצ'וק מאוקראינה (14.74 מטר) וקימברלי ויליאמס (14.62 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ארצות הברית ביולי אותה שנה היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.47 מטר, לפני שניקה ריקטס מג'מייקה (14.89 מטר) וטורי פרנקלין מארצות הברית (14.72 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 זכתה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.08 מטר, לפני מרינה בך-רומנצ'וק מאוקראינה (15.00 מטר) וליאניס פרז מקובה (14.96 מטר).
את ניצחונה השיגה רק בקפיצה השישית והאחרונה לאחר שלוש קפיצות פסולות ושתי קפיצות בינוניות שדירגו אותה במקום שמיני עם תוצאה זהה למקום תשיעי, ובשל קפיצה נוספת טובה יותר היא המשיכה בתחרות.
רוחאס לא לקחה חלק במשחקים האולימפיים בפריז בגלל פציעה בגיד האכילס במהלך אימון.
בשנים 2020 ו-2023 זכתה רוחאס בתואר אתלטית השנה בעולם.
יוליוס ישראל קליברג (10 ביולי 1894 – 15 באוגוסט 1988) היה רופא פנימי, מראשוני הפרופסורים לרפואה פנימית בישראל, מנהל מחלקה פנימית בבית חולים הדסה, בירושלים, מחלוצי הרפואה האקדמאית בארץ-ישראל
קליברג (Kleeberg) נולד בבזינגפלד (Bösingfeld) שבגרמניה לווילהלם וסופיה לבית לבנבוים.
אביו נמנה עם בעלי מפעל לבנים וניהל מחצבה.
בשנת 1908 עבר עם משפחתו לדיסלדורף, שם סיים בית ספר ריאלי.
ב-1913 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת היידלברג, בון, דיסלדורף, ופרנקפורט.
במהלך לימודיו היה חבר באגודת סטודנטים יהודית מתבוללת.
מאביב 1916 שירת בבית חולים צבאי באנטוורפן.
לקראת תום המלחמה נפל בשבי ושוחרר ב-1919.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1920.
ב-1929 התמנה למרצה בכיר לרפואה פנימית באוניברסיטת פרנקפורט.
בינואר 1930 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנים 1930–1932 ניהל את המחלקה הפנימית בבית החולים ביקור חולים
ב-1932 ייסד את כתב העת "פוליה מדיקה אינטרנה אורינטליה".
בעיתון רפואי זה התפרסמו מאמרים רפואיים בלועזית.
בשנים 1939–1957 ניהל את המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים.
קליברג היה פעיל בתכנון ובהקמה של בית הספר לרפואה, בירושלים עוד מאמצע שנות הארבעים של המאה העשרים.
בשנת 1949 עם פתיחת הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים קיבל קליברג מנוי של פרופסור לרפואה פנימית.
בשנת 1954 בהגיעו לגיל 60, פורסם בהרפואה מאמר לכבודו של קליברג, תחת הכותרת: "קליברג בן 60".
בשנת 1956 ייסד ביחד עם פרופ' דוד בירנבאום, פרופ' פריץ דרייפוס, פרופ' הרמן שטייניץ וד"ר ברנדשטטר את החברה הישראלית לגסטרואנטרולוגיה.
בשנת 1957 נתמנה למנהל המחקר בבית החולים רוטשילד בחיפה.
ב-1963 התמנה קליברג כעד מומחה בגסטרואנטרולוגיה מטעם בית המשפט.
ביום רצח ארלוזורוב, ידיד משפחת ארלוזורוב, קליברג, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב.
קליברג הגיע כאשר ד"ר אמיל שטיין התרחץ לניתוח של ארלוזורוב.
ראש העיר מאיר דיזנגוף שלח את מכוניתו להביא את מרכוס.
כך החלה הקריירה המפוארת של פרופ' מרכוס בבית החולים הדסה (תל אביב).
קליברג נישא בשנת 1939, לאנני לבית שינדלר.
לזוג לא היו ילדים אך הם גידלו את שולמית, בתה של אנני מנישואיה הראשונית לד"ר הנרי שוובכר, רופא ילדים מציריך.
"חמרי מזון מלאכותיים וחלבונים חמוצים" (הוצ' אנקה שטוטגרט, 1930)
"טעויות ברפואה פנימית ומניעתן" - הוצאת אדם בריאות - מחלות ורפואה, הוצאה נוספת: הוצאת מודן, 1986
בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.ראו: דוצ' ד"ר יוליוס קליברג: דלקת חריפה של כלי העכול ואי ספיקת מחזור הדם (הרצאת משנה, 31 במאי), הצגת מכשיר לריפוי במחלות העורקים (הרצאה, 1 ביוני)
יוליוס רוברט פון מאייר היה רופא גרמני, כימאי ופיזיקאי, ואחד ממייסדי תחום התרמודינמיקה.
הוא ידוע בעיקר בשל הניסוחים הראשונים בשנת 1841 של חוק שימור האנרגיה, מה שידוע כיום כאחת הגרסאות הראשונות של החוק הראשון של התרמודינמיקה, לפיו "אנרגיה לא יכולה להיווצר ולא להיהרס".
בשנת 1842 תיאר מאייר את התהליך הכימי החיוני הקרוי "חמצון" כמקור האנרגיה העיקרי לכל יצור חי.
בנוסף, העלה את הרעיון כי צמחים מצליחים להמיר אור לאנרגיה כימית.
שנים רבות התעלמו החוגים המדעיים מהחדשנות וזכות הראשונים של מאייר בגילוי חוק שימור האנרגיה.
עדיפות ניתנה לגילוי השקיל המכני של חום, שיוחס לג'יימס ג'ול ב-1843.
יוליוס רוברט מאייר נולד ב-25 בנובמבר 1814 בהיילברון, וירטמברג (באדן-וירטמברג, גרמניה), היה הצעיר מבין שלושת בניו של הרוקח כריסטיאן מאייר שניהל בביתו בית מרקחת שהתפרסם בשם "רוזנאפותקה".
הוא היה צאצא למשפחה מכובדת של העיר, המיוחסת לפיליפ מלנכתון וליוהנס רויכלין.
החל משנת 1832 הוא למד רפואה באוניברסיטת אברהרד-קרל בטיבינגן, במסגרת הכשרתו כרופא בצבא גרמניה.
בשנת 1838 השלים את לימודי הדוקטורט ברפואה.
לאחר שהייה בפריז בשנים 1839-1840, הוא הפליג כרופא ספינת מפרש הולנדית למסע לאי ג'אווה, בכוונה לעסוק שם במחקרים במדעי הטבע.
אף על פי שלפני מסע זה לא התעניין כלל בתופעות פיזיקליות, הוא גילה, תוך התבוננות בגלי הים, כי המים של ים סוער חמים יותר מאשר המים בים שקט.
ההתבוננות בתופעה זו עודדה אותו לחשוב על חוקים פיזיקליים.
בייחוד משכה את תשומת ליבו התופעה של חום הגוף.
השאלה שעליה ניסה להשיב: האם החום מתפתח ישירות בדומה לחום הבעירה, או שכמויות החום שהגוף צורך נוצרו בדרכים ישירות ועקיפות, וסכומן משתווה לחום השריפה?
לאחר שובו לגרמניה בחודש פברואר 1841, הקדיש מאייר את מאמציו כדי לפתור בעיה זו.
באותה שנה התיישב בהיילברון והתחתן.
עוד כילד צעיר בלטו יכולתו היצירתית וחריפות שכלו.
מאייר גילה עניין רב במנגנונים מכניים שונים, ובנעוריו ביצע ניסויים שונים במגוון נושאים בפיזיקה וכימיה.
למעשה, אחד התחביבים האהובים עליו היה יצירת סוגים שונים של מכשירים חשמליים ומשאבות אוויר.
ב-1837 נעצר עם כמה מחבריו בשל הצטרפותם לארגון האסור על פי חוק.
הוא שהה זמן קצר במעצר והושעה לשנה אחת מהאוניברסיטה.
בפסק זמן זה נסע מאייר לשווייץ, צרפת ולאיי הודו המזרחית ההולנדית.
התחיל להתעניין במתמטיקה ובהנדסה אותן למד באמצעות שיעורים פרטיים אצל חברו קרל באור.
מאייר הבחין במהלך מסעו למזרח הרחוק, שצבע דמם של המטופלים שלו הוא אדום כהה משום שהם צורכים פחות חמצן, ולכן הם צורכים גם פחות אנרגיה.
הסיבה לתופעה זו היא, שלצורך שמירה על טמפרטורת גופם באקלים החמים נדרשת פחות אנרגיה.
לעומתם מטופלים בגרמניה הקרה הם בעלי צבע דם אדום בהיר, המעיד שהם צורכים חמצן רב יותר, ונדרשת להם יותר אנרגיה כדי לשמור על חום גופם.
הוא גילה שחום ועבודה מכנית הן שתי צורות של אנרגיה.
ב־1841 חזר מאייר להיילברון כדי להתמחות ברפואה, אך הפיזיקה הלהיבה אותו יותר.
ביוני 1841 הוא השלים את מאמרו המדעי הראשון שנשא את השם "על קביעת כמותית ואיכותית של הכוחות".
מאמר זה שפורסם בכתב עת מדעי שבניהולו של הכימאי הידוע יוסטוס פון ליביג, זכה להתעלמות מצד הפיזיקאים, בשל העדר השכלה פורמלית של מאייר בתחום זה ואולי בגלל קשיים לשקף את תגליתו במשוואה מתמטית.
מאייר התעניין בתופעת החום ובתנועתו.
הוא הציג את התופעות שחקר באמצעות ערכים כמותיים ומספריים תוך ציון המקבילה המכנית לחום.
מאייר היה הראשון שתיאר את התהליך הכימי החיוני הידוע כיום בשמו "חמצון" המשמש כמקור ראשוני לאנרגיה עבור כל יצור חי.
בשנת 1845, לאחר ששיפר את הידע שלו בפיזיקה, הוא פרסם מונוגרפיה שתארה את היחסים הכמותיים בין חום ולעבודה המכנית.
בשנת 1848 הוא חישב כי בהיעדר מקור אנרגיה פנימי, השמש תתקרר תוך 5,000 שנים.
לדעתו, השפעת המגעים עם מטאוריטים גורמת לשמש להמשיך לספק חום.
מאחר שלא התייחסו אליו ברצינות, הישגיו זכו להתעלמות והכבוד על גילוי השקילות שבין עבודה לאנרגיה ניתן לג'יימס ג'ול.
מאייר כמעט התאבד אחרי שגילה זאת.
הוא שהה זמן מה במוסדות לבריאות הנפש כדי להתאושש ממותם של כמה מילדיו.
רק לאחר תלאות פורסמו מספר מאמרים שלו, בשל אופיים המתקדם ובשל רמת הפיזיקה והכימיה שנידונה בהם.
בסופו של דבר בשנת 1859 זכה מאייר לתואר דוקטורט כבוד של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת טובינגן שבה למד.
עבודתו זכתה לעיון מחודש ב־1862 על ידי עמיתו הבריטי, הפיזיקאי ג'ון טינדאל, בהרצאה שנשא במוסד המלכותי בלונדון.
ביולי 1867 פרסם מאייר מאמר העוסק במכניקה של החום והתנועה.
ב־5 בנובמבר 1867 זכה גם בתואר אצולה שהוענק לו על ידי ממלכת וירטמברג ומאז נקרא "פון מאייר".
ב-1848 נפטרו שניים מילדיו ממחלות, בזה אחר זה.
בריאותו הנפשית הדרדרה, וב-18 במאי 1850 ניסה להתאבד.
בעקבות זאת אושפז במוסד פסיכיאטרי.
לאחר שחרורו מהמוסד היה עדיין שבור מבחינה נפשית, אולם עד שנת 1860 השתקם וחזר בהדרגה לחיים הציבוריים.
בינתיים הוכרו זכויותיו המדעיות והוא זכה להוקרה מאוחרת על הישגיו.
את שארית חייו בילה בעבודה מאומצת כרופא.
יוליוס רוברט פון מאייר נפטר משחפת ב-20 במרץ 1878 בעיר הולדתו, היילברון.
גימנסיה ומצפה בעיר היילברון קיבלו לזכרו את השם "רוברט מאייר".
יוליוס שרק (13 ביולי 1898 – 16 במאי 1936) היה מראשוני המפלגה הנאצית ומקורב לאדולף היטלר.
הוא נולד במינכן, שירת במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הצטרף לתנועות ימניות לוחמניות בגרמניה.
הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1920 ויצר קשר חזק עם היטלר.
שרק היה ממייסדי השְׁטוּרְמְאַבְּטַיְילוּנְג (האס אה) וכן סייע להרחבת התנועה.
בשנת 1925 נהיה למפקדה הראשון של תנועת האס אס (שׁוּצְשְׁטָאפֶל) ולאחר מכן היה לתקופה זמנית נהגו האישי של היטלר.
הוא לקה בדלקת קרום המוח בשנת 1936 ומת ממנה במאי של אותה השנה.
היטלר ערך לו הלוויה ממלכתית בה נכחו בכירים במפלגה הנאצית והיטלר עצמו אמר עליו ניחומים.
יוליוס שרק נולד ב-13 ביולי 1898 במינכן בוואריה.
הוא שירת בצבא הקיסרות הגרמנית בעת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה בנובמבר 1918 הוא הצטרף לפרייקור, ארגון ימני צבאי שנועד להילחם בקומוניזם בגרמניה.
שרק היה מן החברים הראשונה במפלגה הנאצית, מספרו האישי במפלגה היה 53. עוד מימיה הראשונים של המפלגה הוא נקשר היטב לאדולף היטלר.
שרק היה ממקימי השְׁטוּרְמְאַבְּטַיְילוּנְג (האס אה), סייע להרחבת התנועה ופיקח על התקדמותה.
האס אה היה ארגון ימני פאשיסטי שתפקידו היה לדכא הפגנות והתקהלויות שמאל וכן להוות "שרירים" לצורכי אבטחה.
בשנת 1923, היטלר הורה על הקמת יחידת אבטחה אישית עבורו שתהיה יעילה יותר מאשר מספר פעילים מן האס אה.
בתחילה, היו ביחידה רק 8 חיילים-מאבטחים ומפקדיה היו יוליוס שרק ויוזף ברכטולד.
חיילי היחידה קיבלו מדים מיוחדים (שם היחידה בגרמנית: Stabswache), אך הם עדיין היו כפופים לאס אה שגדל מיום ליום.
שרק החיה מחדש את ה"טוטנקופף", סמל של גולגולת על המדים, סמל שהיה בו שימוש בעבר עבור יחידות עילית וכן של יחידות סער תחת פיקודו של אוסקר פון הוטייה במלחמת העולם הראשונה.
במאי 1923 יחידת האבטחה האישית של היטלר נקראה "סטרוסטרופ היטלר" (יחידת הסער היטלר).
תפקידה היחיד של היחידה היה להגן ולאבטח את היטלר.
ב-9 בנובמבר 1923, אנשי יחידה, יחד עם פעילים רבים משורות האס אה השתתפו בניסיון הפוטש במרתף הבירה.
התוכנית הייתה לבצע הפיכה ולהשתלט על העיר (מינכן) ואז לקרוא תיגר על הממשלה בברלין.
הפוטש דוכא במהרה ותוצאתו הייתה מוות ל-16 פעילים נאצים וארבעה שוטרים גרמנים.
האחראים לניסיון הפוטש ושרק יחד עימם, נכלאו בבית הכלא בלנדסברג.
המפלגה הנאצית והיחידות הנוספות הנלוות לה הוצאו מחוץ לחוק.
לאחר שחרורו של היטלר ממעצר ב-20 בדצמבר 1924, המפלגה הנאצית נוסדה מחדש.
בשנה שלאחר מכן היטלר הורה לשרק להקים יחידת אבטחה אישית חדשה עבורו, היחידה נקראה שוצקומנדו ("פיקוד האבטחה").
היטלר רצה שמאבטחיו האישיים יהיו חיילים מנוסים לשעבר כמו שרק ושיהיו נאמנים לו.
ליחידה החדשה שהוקמו נכללו חיילים לשעבר מהסטרוסטרופ כגון אמיל מוריס וארהרד היידן.
את הופעת "הבכורה" שלה בליווי היטלר ערכה היחידה באפריל 1925. באותה השנה, יחידת השוצקומנדו התרחבה וכללה פעילים מרחבי גרמניה.
שם של היחידה שונה לשטורמשטאפל ("פלוגת סער") ולבסוף לשׁוּצְשְׁטָאפֶל, שמו הרשמי של האס אס מ-9 בנובמבר 1925. שרק נהיה לחבר מספר 5 של האס אס.
לבקשת היטלר הוא פיקד על יחידת האבטחה שלו.
שרק מעולם לא הציג את עצמו כרייכספיהרר אס אס, אך דרגה זו ניתנה לו בדיעבד לאחר שנים.
בשנת 1926 שרק היה מפקד באס אס וברכטולד היה בדרגה מעליו.
שרק המשיך להיות פעיל באס אס בדרגת פיהרר אס-אס והיה נהגו האישי של היטלר לאחר אמיל מוריס בשנת 1934. בשנת 1930, כאשר האס אס התרחב תחת פיקודו של היינריך הימלר, שרק קודם לדרגת שטנדרטנפיהרר (מפקד יחידה), אך בפועל היו בידיו סמכויות מועטות.
שרק המשיך להתלוות להיטלר וזכה לתנאי העסקה נוחים.
בשנת 1936 שרק לקה בדלקת קרום המוח וממנה מת ב-16 במאי באותה שנה.
הוא היה אהוד בקרב אנשי המפלגה הנאצית והיטלר נעצב מאוד עקב מותו.
לאות כבוד הוא הועלה לדרגת אס-אס בריגדפיהרר ("מפקד חטיבה"), דרגה המקבילה לגנרל בוורמאכט.
נערכה לו הלוויה ממלכתית כאשר היטלר קרא את נאום האבל.
בהלווייתו נכחו בכירים נאצים רבים ביניהם הרמן גרינג, יוזף גבלס, רודולף הס, יואכים פון ריבנטרופ, קונסטנטין פון נויראט, אמיל מוריס, הנס באואר, היינריך הופמן ובאלדור פון שיראך.
הימלר כינה אותו בתור "איש האס-אס הראשון של היטלר".
כמו בקברים רבים של בכירים נאצים אחרים, שמו הוסר מעל המצבה וכן המספר על המצבה, מחשש שקברו יהיה לאתר עלייה לרגל לניאו נאצים.
יוליוש רומל (בשם מלא בפולנית: Juliusz Karol Wilhelm Józef Rómmel; 3 ביוני 1881 – 3 בספטמבר 1967) היה קצין פולני, מראשי הצבא הפולני במלחמת העולם השנייה.
יוליוש רומל נולד ב-3 ביוני 1881 בהורדנה, למשפחת אצולה מעורבת גרמנית-פולנית.
הוא קיבל השכלה בבית הספר לקצינים בפטרבורג.
בשנים 1903–1916 שירת ביחידת תותחנים של צבא האימפריה הרוסית והשתתף בקרבות של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר הקמת הצבא הפולני הוא התנדב לשורותיו בנובמבר 1918.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא פיקד על יחידת פרשים פולנית.
לאחר סיום הלחימה הוא שירת בתפקידי מטה שונים.
עם תחילת פלישת גרמניה הנאצית לפולין הוא הופקד על ארמיית "לודז'" שנפרסה בחזית מבלאשקי בצפון ועד פשדבוז' בדרום.
למרות הצלחות מסוימות בימים הראשונים, הארמייה נאלצה לסגת מקו המגננה המקורי שלה.
ב-8 בספטמבר הוא הגיע לוורשה והופקד על הגנת העיר.
ב-28 בספטמבר 1939 הוא חתם על כתב סיום הלחימה ונפל לשבי.
בשנת 1945 יוליוש רומל שוחרר מהשבי ונסע לצרפת.
כעבור מספר שנים הוא חזר לפולין והתקבל לצבא פולין ממנו שוחרר בשנת 1947. מאז הוא עסק בפעילות ציבורית וכתיבת ספרי זכרונות (פורסמו 9 כרכים).
הוא נפטר ב-3 בספטמבר 1967 בוורשה ונטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
גנרל יוליוס רינגל היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רינגל נולד ב-16 בנובמבר 1889 בפלקרמארקט, ובשנת 1905 החל את לימודיו בבית ספר צבאי בווינה.
בשנת 1909 התגייס רינגל לצבא האוסטרו-הונגרי והצטרף לרגימנט הרובאים ההררי ה-2, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובסופה נפל בשבי האיטלקי.
לאחר המלחמה לחם רינגל בקרינתיה נגד יוגוסלביה, ולאחר מכן הצטרף לצבא האוסטרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1936 הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1938 תמך באופן נלהב באנשלוס והצטרף לוורמאכט.
רינגל מונה לקצין מטה בדיוויזיה ההררית ה-3 בפיקודו של אדוארד דיטל, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה רינגל לקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-268, וב-27 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-266, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-72 ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
ב-14 ביוני 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, וב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-5. הדיוויזיה לחמה במהלך המערכה בבלקנים בשנת 1941, בתחילה היא הוצבה בבולגריה, ובהמשך נעה אל מקדוניה במסגרת מבצע מריטה נגד ממלכת יוון.
על פעולותיו במהלך הקרבות הוענק לרינגל ב-12 ביוני 1941 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בנובמבר אותה שנה, הוחזרה הדיוויזיה לזלצבורג לשיקום, ובאפריל 1942 נפרשה בחזית המזרחית נגד הצבא האדום, שבה סופחה לקבוצת ארמיות צפון, וב-1 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
הדיוויזיה סופחה לארמיית ליגוריה הגרמנית-איטלקית, ולחמה בין היתר בקרב מונטה קאסינו, וב-25 באוקטובר 1943 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1944 מונה רינגל למפקד הקורפוס ה-69, אשר לחם בקרבות השונים בקרואטיה כנגד הפרטיזנים היוגוסלבים.
בסוף יוני אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים ומונה לסגן מפקד המחוז הצבאי ה-18, ובינואר 1945 מונה למפקדו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר רינגל בבאייריש גמיין, עד מותו ב-11 בפברואר 1967.
יוליוס שנור פון קרולספלד היה צייר גרמני.
הוא זכור בזכות ציורי התנ"ך שלו, ועיצוביו לחלונות ויטראז' בקתדרלות.
שנור נולד בלייפציג, בנו של וייט האנס שנור פון קרולספלד (1764–1841), שרטט, חרט וצייר, ממנו קיבל את השכלתו האמנותית הראשונית, עבודותיו המוקדמות ביותר היו העתקים של רישומים נאו-קלאסיים של ג'ון פלקסמן.
בשנת 1811 הוא נכנס לאקדמיה של וינה, ממנה גורשו שנה קודם יוהאן פרידריך אוברבק ואחרים שמרדו בסגנון המקובל הישן.
שם למד אצל היינריך פיגר והתיידד עם יוזף אנטון קוך והיינריך אוליבייה, שלשניהם תהיה השפעה חשובה על סגנונו.
שנור עקב אחר הסגנון של אוברבק ומייסדי תנועת הנצרתיים ברומא בשנת 1815. אסכולה זו של אמנות דתית ורומנטית נטתה לדחות סגנונות מודרניים, בניסיון לחזור ולהחיות את העקרונות והפרקטיקה של תקופות קודמות.
בתחילת תקופתו ברומא, שנור הושפע במיוחד מלימוד מדויק של הציור האיטלקי מהמאה החמש עשרה, אולם עד מהרה הוא זנח את הפשטות המעודנת הזו, והחל להסתכל לעבר סגנונות הרנסאנס המשוכללים יותר.
מראשית דרכה התאמצה תנועת הנצרתיים לשחזר ציורי פרסקו ואמנות מונומנטלית, ושנור הוזמן להפגין את יכולותיו לקשט את אולם הכניסה של וילה מאסימו ליד לטרן עם ציורי קיר הממחישים את עבודותיו של אריסטו.
ציורים אחרים שם החלו על ידי פטר פון קורנליוס ויוהאן פרידריך אוברבק.
שנור התחתן עם מריה הלר, בתו החורגת של פרדיננד אוליבייה, בשנת 1827. בנם לודוויג שנור פון קרולספלד היה טנור אופראי שמת בגיל 29. הוא רק התחיל להתפרסם כששר את טריסטן של וגנר.
אחיו של שנור, לודוויג פרדיננד (1788–1853) היה גם צייר.
שנור נפטר במינכן בשנת 1872.
התקופה השנייה ביצירה האמנותית של שנור החלה בשנת 1825, כשעזב את רומא, התיישב במינכן, נכנס לשירותו של לודוויג הראשון מבוואריה והביא לגרמניה את אמנות ציורי הקירות שלמד באיטליה.
הוא חשב את עצמו כשיר לצייר לחצר המלכות בבוואריה.
הוא ארגן צוות של מנהלים מאומנים, וכיסה חמישה אולמות בארמון החדש - "רזידנץ" - בציורי קיר הממחישים את שירת הניבלונגים.
הוא גם צייר סדרה של סצנות מחייהם של קרל הגדול, פרידריך ברברוסה ורודולף מהבסבורג.
שנור רצה בתחילה ליצור קבוצת ציורים סמלית מורכבת שבה ישולבו נושאים היסטוריים גרמניים עם סצנות מהתנ"ך.
אולם לודוויג דחה זאת, והותיר את שנור להתלונן כי נותרה לו המשימה לצייר "דיווח עיתונאי מימי הביניים בלבד".
המבקרים ראו בחיבורים שהציע כיצירתיים, אך גם מוגזמים ובזבזניים.
בשנת 1846 עבר שנור לדרזדן כדי להיות פרופסור באקדמיה שם.
פדור פלינצר היה בין תלמידיו.
תקופתו השלישית של שנור מתאפיינת באיוריו המקראיים.
הוא היה לותרני, ובעל השקפה רחבה.
תנ"ך התמונות שלו פורסם בלייפציג ב-30 חלקים בשנים 1852–1860, ומהדורה אנגלית יצאה בעקבותיה בשנת 1861. האיורים של התנ"ך היו לעיתים קרובות מורכבים ועמוסים.
כמה מבקרים מצאו אותם חסרי הרמוניה של קו וסימטריה, ושפטו אותם כנחותים מיצירה מקבילה שהפיק רפאל.
סגנונו שונה מפשטותם של ציורים מזמנים קדומים יותר, ומציג במקום זאת את הסגנון של הרנסאנס המאוחר יותר.
רישומיו המקראיים של שנור ורישומים עבור ציורי קיר היוו הקדמה טבעית לעיצובים של חלונות הכנסייה, שביצע בגרמניה ובבריטניה.
שנור היה אחד מעשרה אמנים שסיפקו עיצובים לויטראז'ים לקתדרלת גלאזגו, שהוזמנה בשנים 1856–1857 ויוצרו במפעל המלכותי במינכן, ומאוחר יותר הוא עיצב חלונות לקתדרלת סנט פול בלונדון.
הזכוכית של מינכן עוררה מחלוקת: בימי הביניים התנגדו לחוסר הברק שלה, והתייחסו אל החלונות כאל תריסים צבעוניים.
לעומת זאת, בתקופה המודרנית יותר ערכם גדל.
ארבעה חלונות מאת שנור הותקנו בכנסיית סנט פול בלונדון: שלושה בביתן (הוסרו בשנת 1888) ואחד בקצה המערבי (נהרס בשנת 1941).
רוב הזכוכית ממינכן בגלאזגו הוסרה במהלך המאה ה-20.
יוליוש פורטונאט קוסאק (בפולנית: Juliusz Kossak; 15 בדצמבר 1824 – 3 בפברואר 1899) היה צייר היסטורי ומאייר מאסטר שהתמחה בסצנות קרב, דיוקנאות צבאיים וסוסים.
הוא היה אב של משפחה אמנותית המשתרעת על פני ארבעה דורות, אביו של הצייר וייצ'יך קוסאק וסבו של הצייר יז'י קוסאק.
יוליוש קוסאק גדל בלבוב במהלך חלוקת פולין.
הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת לבוב בעידוד אמו.
במקביל למד ציור אצל יאן מסקובסקי ופיוטר מיכאלובסקי.
החל משנת 1844 עבד קוסאק במשימות למען האצולה המקומית במולופולסקה, בפודוליה ובוולין.
הוא התחתן עם זופיה גלצ'ינסקה בשנת 1855 ויחד הם עזבו לפריז שם שהו חמש שנים.
בניו נולדו שם, האחים התאומים: וויצ'יץ' וטדאוש (בערב ראש השנה 1856–1857) וסטפן הצעיר בשנת 1858. המשפחה הגיעה לוורשה בשנת 1860 שם קוסאק השיג תפקיד כמאייר הראשי והחרט של המגזין "טיגודניק אילוסטובאני".
הם עברו למינכן למשך שנה, שם צייר קוסאק את אחד מציוריו המפורסמים ביותר, הקתדרלה המינדולית.
ובשנת 1868 התיישבו בקרקוב עם חמישה ילדים.
קוסאק קנה שם אחוזה קטנה, המכונה קוסאקובקה, המפורסמת בסלון אמנותי וספרותי שהשתתפו בו : אדם אסניק, הנריק סנקייביץ', סטניסלב ויטקביץ', יוזף צ'למונסקי ורבים אחרים.
יוליוש קוסאק חי שם ועבד שם עד סוף ימיו.
בשנת 1880 הוענק לו צלב מסדר הכבוד על ידי הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה - הונגריה על הישגי חייו כאמן.
יוזף שרמנטובסקי היה בין תלמידיו.
קוסאק הציג את עבודותיו על אדמת פולין ומחוצה לה מאז 1854. המדיום המועדף עליו היה צבעי מים, בפורמטים קטנים וגדולים יותר.
הוא היה מבשרו של בית ספר פולני לציור זירת קרבות, כאשר הנושא העיקרי שלו נסב סביב מה שהדאיג מאוד את הפולנים המתנגדים לכיבוש הצבאי במדינתם.
הוא היה מחברם של למעלה מתריסר ציורים פנורמיים המתארים פרשים פולניים בקרב ופעולות צבאיות נגד פולשים זרים.
קוסאק הפיק גם סדרת פורטרטים בשמן עבור משפחות אצולה פולניות, כולל פרדרו, גניובוש, טישקביץ', שבט ליפסקי ומורסטין.
הסצנות הכפריות והפסטורליות שלו כללו ירידי סוסים, חתונות כפריות, טיולי צייד בחורף, סצנות מיתולוגיות ואורוות סוסים.
הוא גם הפיק סדרת איורים של ספרות אפית פולנית כמו "פאן תדיאוש" מאת אדם מינקביץ', רומנים של הנריק סנקייביץ' ואחרים.
הוא עיצב מדליות כבוד שונות.
יוליוס קלינגר היה צייר, שרטט, מאייר, גרפיקאי מסחרי, טיפוגרף וסופר אוסטרי.
קלינגר נולד בדורנבאך ליד וינה.
בשנת 1895 הוא מצא את עבודתו הראשונה במגזין האופנה של וינה "וינר מוד".
כאן הכיר את קולומן מוזר, שלימים יהיה המורה שלו .
בשנת 1896 הוא עבר למינכן, שם עבד כמאייר עבור מגנדורפר-בלאטרים ואחרים.
בשנת 1897 עבר להתגורר בברלין, שם עבד כגרפיקאי מסחרי עד 1915. יחד עם בית הדפוס הולברבאום ושמידט, פיתח צורה חדשה של עיצוב כרזות שזכתה במהרה למוניטין בינלאומי.
בשנת 1912 עיצב את הכרזה לתערוכת האוויר בברלין, וכן תרם איורים וציורים גם למגזינים שונים.
בשנת 1918 תכנן קלינגר קמפיין מקיף לקידום מכירת נייר גלגול הסיגריות "טאבו" אשר פורסם בווינה.
קלינגר תכנן את אסטרטגיית קידום המכירות, בפרסומות בעיתונים קטנים אך גם בשלטי חוצות ועל פני גדרות אתרי בנייה ועוד.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה קלינגר אחד האמנים המשפיעים ביותר ביצירת הכרזות הגרמנית ואחרי 1916 אחד המחדשים החשובים באמנות הכרזות האוסטרית.
יוליוס קלינגר מצא שפה עצמאית מאוד בפרסום.
הוא היה בעל כושר המצאה, יצירתי והיה בעל משמעת אמנותית.
הוא קרא למודרניזציה של האמנויות - על הצייר להגדיר את עצמו כ"משרת של רפרודוקציה פוטו-מכנית", הוא ראה בגורדי שחקים, ספינות ים ואוויר נושאים לאמנות טהורה של זמנו.
בתחילת המאה העשרים הכרזה הייתה צורת אמנות צעירה שבניגוד לסוגי אמנות חזותית אחרות, לא יכלה להביט לאחור וללמוד מהעבר.
לכן קלינגר ראה צורך שהאמנים עצמם ישתתפו באופן פעיל בשיח התאורטי האמנותי.
הוא עשה זאת באמצעות הרצאות ופרסומים רבים, בהן קרא להפרדה ברורה בין כרזה לציור.
בהיותו יהודי, סבל מהטרדות נאציות.
על פי רישומי המשטרה בווינה, הוא נרשם כמי שגורש לגטו מינסק ב-2 ביוני 1942, וכנראה מת באותה שנה.
יוליוס שולטה-פרולינדה היה אחד מהאדריכלים אשר פעלו ישירות תחת הוראותיו אדולף היטלר.
יוליוס היה השוליה של האדריכל פאול בונץ והיה חלק מאסכולת שטוטגרט.
בשנת 1934, בהמלצתו של אלברט שפר, יצא פרולינדה לעבוד תחת רוברט ליי, מנהלה של חזית העבודה הגרמנית (הידועה בר"ש: DAF, קיצור של Deutsche Arbeitsfront).
פרולינדה הוצב בעמדת אדריכל מנהלי של ארגון Schönheit der Arbeit (בר"ש: SDA, משמע: "יופי העבודה"), תת-ארגון של ה- DAF, עליו, הוטל להפוך למצוא דרכים למשוך פועלים לעבודות פיזיות, ואף להופכם ל"מפתים" יותר.
פרולינדה היה אנטישמי מוצהר ויישר קו ומחשבה עם מטרות ושיטות של הנאצים.
אחרי 1945 חזר פרולינדה לעיר הולדתו ברמן.
בשנת 1952 הוא היה מעורב בשחזור שטוטגרט.
על תפקיד האדריכלות במזרח הכבוש על ידי הנאצים כתב פרולינדה:
"אנו נלחמים למען גרמניה, למען שמירת והתאוששות נשמת עמנו, המשתקפת בצורה הברורה ביותר בתרבות האומנות והארכיטקטורה שלנו."
יוליוס קונסטנטיוס (מת בספטמבר 337) היה ממשפחת המלוכה הרומאית ובן לשושלת של קונסטנטינוס הגדול.
יוליוס קונסטנטיוס נולד בתאריך לא ידוע, ככל הנראה לאחר שנת 289. אביו קונסטנטיוס כלורוס ואימו תיאודורה - ביתו המאומצת של האוגוסטוס מקסימיאנוס.
דרך אביו הוא היה אחיו של קונסטנטינוס הגדול שנולד מאשתו הראשונה של קונסטנטינוס כלורוס.
למרות הייחוס רם המעלה הוא נותר בצל של אחיו הגדול ובני ביתו ולא זכה להיות במעגל הפנימי של הקיסרים מהמשפחה.
יוליוס קונסטנטינוס נישא בתאריך לא ידוע לאישה בשם גאלה להם נולדו דני בנים ובת.
הבן הבכור ששמו לא ידוע נרצח בשנת 337. בנו השני קונסטנטיוס גאלוס שנולד בשנת 325 בעיר מאסה מריטימה שבאיטליה ושימש כקיסר תחת שלטונו של קונסטנטיוס השני משנת 350 על להוצאתו להורג בשנת 354.
לאחר מותה של גאלה התחתן יוליוס קונסטנטיוס עם אישה ממוצא יווני בשם בסילינה, ביתו של מושל מצרים.
לזוג נולד בשנת 331 או 332 בן, פלאוויוס קלאודיוס יוליאנוס שבשנת 361 עלה לשלטון כאוגוסטוס של האימפריה הרומית וזכה לשם יוליאנוס הכופר.
בסיליאנה מתה חודשים מספר לאחר הלידה.
בשנת 335 מינה האוגוסטוס קונסטנטינוס את אחיו למחצה, יוליאנוס קונסטנטיוס לקונסול אך בשנת 337 נפטר קונסטנטינוס הגדול, עם מותו, ערכו בניו ויורשיו - קונסטנטיוס השני, קונסטנטינוס השני וקונסטנס - טיהור מהיר ואכזרי בקרב בני המשפחה ובטיהור נרצח גם יוליוס קונסטנטיוס.
בניו, גאלוס ויוליאנוס נותרו בחיים ככל הנראה גילם הצעיר של הניצולים ומעמדם השולי בהיררכית הכוח הרומאית מנעו את הצורך להוציאם להורג.
יוליוס קיסר (Julius Caesar) הוא עיבוד קולנועי אמריקאי משנת 1953 למחזה יוליוס קיסר של ויליאם שייקספיר בבימויו של ג'וזף ל.
מנקייביץ', עם מרלון ברנדו, ג'יימס מייסון, ג'ון גילגוד, לואיס קלהרן, אדמונד או'בראיין, דברה קר וגריר גרסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נאמן באופן כללי למחזה.
קרב פיליפי שמתואר במחזה על ידי שליח מוחלף בצילום סצנת הקרב כראוי לסרט קולנוע.
זה נחשב לעיבוד הקולנועי הקלאסי המוערך ביותר של המחזה למסך הגדול.
משחקו של מרלון ברנדו הצעיר בתפקיד מרק אנטוני, הצליח להעביר לצופה את האנרגיה הרבה שאפיינה שחקן זה בתחילת דרכו ההוליוודית.
שנת 44 לפני הספירה המוני רומא ממתינים ליוליוס קיסר החוזר מניצחונו על פומפיוס.
שני הטריבונים, פלביוס ומרולוס צועקים לעבר ההמון הנבער כי מקודם הריעו לפומפיוס וכעת הם מריעים ליוליוס קיסר שינהיג שלטון עריצות.
מגיע יוליוס קיסר (לואיס קלהרן) ומתקבל בתשואות שמחה חוץ ממגיד עתידות שאומר לו כי ייזהר מאידו של מארס.
הסנאטור קסיוס (ג'ון גילגוד) מדבר על ליבו של הסנאטור ברוטוס ( ג'יימס מייסון).
יוליוס עומד להכתיר עצמו לקיסר ויש למנוע זאת.
קסיוס מצליח לגייס גם את קסקה (אדמונד או'בראיין וסנאטורים נוספים אבל ברוטוס מלא ספקות עד שהוא מחליט "שזה חייב להסתיים במותו".
אשתו פורשיה (דברה קר) מבחינה בהתנהגותו השונה של ברוטוס ומבקשת ממנו לגלות לה את סודו אך הוא מסרב.
הסנאטורים מגיעים בליל סופה לברוטוס ומחליטים לרצוח ביחד את יוליוס קיסר.
גם שנתו של קיסר נודדת.
אשתו קלפורניה (גריר גרסון) אומרת לו שלא ילך לסנאט כי חלמה חלום בו מופיע פסלו של קיסר טבול בדם.
קיסר בתחילה שומע בקול אשתו אך כשהסנטורים ומרק אנטוני מגיעים הוא משנה את דעתו וצועד אתם לסנאט.
בדרך הוא חולף על פני מגיד העתידות ואומר לו כי אידו של מרס הגיע וההוא משיב "אך עדיין לא חלף".
בסנאט עוומד קיסר מוקף בסנאטורים.
קסקה שולף ראשון ודוקר אותו בגבו ואחריו שאר הסנטורים.
קיסר מתקרב שטוף דם לעבר ברוטוס בתקווה לעזרה אך ברוטוס נועץ בו את חרבו.
קיסר הנדהם קורא "הגם אתה, ברוטוס?" ונופל מת.
בניגוד לעצת קסיוס, מרשה ברוטוס לאנטוני לנאום בפני הקהל בתנאי שלא ידבר נגד הקושרים.
בתחילה נואם ברוטוס ומסביר להמונים כי לא שנא את קיסר אבל הוא אוהב את רומא.
כעת מגיע אנטוני כשהוא נושא את גופת קיסר ומשכנע את ההמונים כי קיסר היה טוב להם ולא היו לו כל שאיפות פרט להיטיב עם העם וכי ציווה בצוואתו לחלק את רכושו לעם.
ברוטוס וקסיוס מתכוננים לקרב נגד הטריומווירט של מרק אנטוני, אוקטביוס ולפידוס.
ברוטוס רואה את רוחו של קיסר שאומר לו כי ייפגשו בקרוב בפיליפי.
הקרב מסתיים בתבוסת ברוטוס וקסיוס שבוחרים להתאבד בחרב.
לבסוף רואים את גופת ברוטוס שלידה אנטוני שאומר עליו כי הוא האדם הישר היחיד בכל חבורת הקושרים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמרלון ברנדומרק אנטוניג'יימס מייסוןברוטוסג'ון גילגודקסיוסלואיס קלהרןיוליוס קיסראדמונד או'בראייןקסקהגריר גרסוןקלפורניהאשתו של יוליוס קיסרדברה קרפורשיהאשתו של ברוטוסאלן נאפיירציצרודאגלס ווטסוןאוקטביאנוסדייטון לומיסמסאלהסנאטורריצ'רד היילמגיד עתידותדאגלס דמבריללפידוס
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - מרלון ברנדו
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מיקלוש רוז'ה
מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - ג'ון האוסמן
פרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר בתפקיד ראשי - ג'ון גילגוד
פרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי - מרלון ברנדו
יוליוש ברד"ח (בפולנית: Juliusz Bardach; 3 בנובמבר 1914, אודסה – 26 בינואר 2010, ורשה) היה היסטוריון פולני ממוצא יהודי, נכד של יהודה ברד"ח.
יוליוש ברד"ח נולד באודסה (אז חלק של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית.
הוא קיבל שם לזכר סבו יהודה ברד"ח שנפטר זמן קצר לפני לידתו.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה, המשפחה עברה לפולין והתיישבה בלודמיר.
ברד"ח סיים לימודים באוניברסיטה פולנית בוילנה תוך התמחות במשפטים.
בשנים 1938–1939 הוא היה עורך של Robotnik ופעיל במפלגה הסוציאליסטית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא עבר לברית המועצות.
יוליוש ברד"ח התגייס ליחידות פולניות של היו חלק של הצבא האדום והתקדם לדרגת קולונל.
בשנים 1945–1947 הוא היה נספח צבאי בשגרירות פולין במוסקבה.
לאחר תקופה זו הוא חזר לפולין וסיים עבודת דוקטורט באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.