tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם גירש כמה פעילים בולטים מימי הטרור מן המועדון היעקוביני, כמו ז'וזף פושה וז'אן טאליין.
החשש ממנו איחד את כולם.
ב-28 ביולי הלך גם רובספייר אל הגיליוטינה.
הריאקציה התרמידורית שהחלה עם הוצאתו להורג נישאה על גלי מיאוס בקונבנט מן הטרור והמשטר של הוועד לשלום הציבור.
אנשים כמו טאליין ופושה, שהיו קנאים קודם, עברו עתה חדות לימין, לעמדות שלא בוטאו כמעט מזה למעלה משנתיים.
מחזור ההוצאות להורג שלל מהיעקובינים את מנהיגיהם והותיר אותם משותקים וחלשים מול קונבנט שראה בהם תחרות לסמכותו ונטל כבד בדעת הקהל שזועזעה מהדיווחים על זוועות השנה שעברה.
שורדי הטרור ששוחררו מבתי-הכלא פתחו במסע נקם נגד רודפיהם, וכנופיות של צעירים מגונדרים הכו יעקובינים ברחובות והשחיתו מועדונים.
שמה של האגודה הפך לכינוי גנאי ורבים מחבריה נרצחו.
אחד הצעדים הראשונים של הממשל הריאקציונרי היה דיכוי האסיפות העממיות והמועדונים הפוליטיים שמילאו תפקיד מכריע כל כך בהקצנת הפוליטיקה המהפכנית.
לאחר סדרה של התפרעויות מצד מתנגדים שהכו את הנוכחים, פקדו הרשויות לסגור את המועדון במנזר היעקובינים ב-11 בנובמבר 1794. שאריות המונטניארדים באספה טואטאו בשנה הבאה.
המוסד ללימודים קטלאניים (בקטלאנית: Institut d'Estudis Catalans) הוא מוסד אקדמי בברצלונה שבספרד, העוסק במחקר מדעי בכל התחומים הקשורים בתרבות הקטלאנית.
המחלקה לחקר הלשון במוסד מקדמת את התקינה הרשמית של השפה הקטלאנית בקטלוניה ובאיים הבלאריים.
המוסד ללימודים קטלאניים הוא אחד משני הגופים האמונים על פיתוחה והכוונתה של הלשון הקטלאנית.
הגוף האחר הוא האקדמיה הוולנסיינית ללשון (Acadèmia Valenciana de la Llengua) העושה כן בקהילה האוטונומית של ולנסיה.
אחת ממטרותיו החשובות של המוסד הייתה להמשיך ולקדם את מפעלו של פומפאו פברה לתקינת השפה.
המוסד שימש השראה להקמתו של המוסד ללימודים אוקסיטניים (Institut d'Estudis Occitans).
ב-1922 התקבל המוסד לאיחוד האקדמי הבינלאומי וב-1976 הוכר על ידי ממשלת ספרד.
בין פרסומיו של המוסד "מילון השפה הקטלאנית של המוסד ללימודים קטלאניים" (Diccionari de la llengua Catalana de l'IEC).
המוסד ללשון הטורקית (בטורקית: Türk Dil Kurumu; בראשי תיבות: TDK) הוא מוסד ציבורי-ממלכתי האמון על חקר השפה הטורקית וטיפוחה, והוא הגוף הסטטוטורי המפקח על השפה הטורקית בטורקיה.
המוסד ללשון הטורקית, ובשמו המקורי "החברה לחקר הלשון הטורקית" (Türk Dili Tetkik Cemiyeti), נוסד ב-12 ביולי 1932 בהוראת מוסטפא כמאל אטאטורק.
מייסדי המוסד, כולם חברי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ואנשי ספר מוכרים בתקופתם, היו סמיה רפאט (Samih Rıfat), רושן אשרף (Ruşen Eşref), ג'לאל סהיר (Celâl Sahir) ויקופ קדרי (Yakup Kadri).
סמיה רפאט כיהן כנשיאו הראשון של המוסד.
בהגדרת יעדיה של "החברה לחקר הלשון הטורקית" נכללו "חשיפת יופייה הצרוף של השפה הטורקית ועושרה, ורוממותה למעמד שהיא ראויה לו בקרב לשונות תבל".
בשלוש הוועידות שהתקיימו בימי חייו של אטאטורק, בשנים 1932, 1934 ו-1936, נבחרו הגופים המנהלים של המוסד, הותוותה מדיניות השפה, וכן הוצגו והועלו לדיון נושאים מדעיים.
בסיומה של הוועידה הראשונה ללשון הטורקית, שנערכה בארמון דולמאבהצ'ה בתאריכים 26 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1932, סוכם כי המוסד ימשיך בפעילותו בשש חטיבות, כדלהלן: "מילון מונחים (חיבור מונחים טורקיים למונחים לועזיים), דקדוק-תחביר, איסוף (מילים וביטויים בניבים מקומיים ובשפה העממית המדוברת), בלשנות-פילולוגיה, אטימולוגיה, פרסומים".
בנאום הפתיחה שנשא אטאטורק ב-1 בנובמבר 1936 לרגל תחילתה של שנת כהונתה השנייה של האספה הטורקית הגדולה החמישית, הביע נשיא הרפובליקה את שאיפותיו באשר לעתידם של המוסד ללשון הטורקית ושל המוסד להיסטוריה טורקית בזו הלשון:
עיוניו של אטאטורק עצמו במאמרים מדעיים - הן מקומיים והן זרים - בנושא השפה הטורקית הביאוהו לעודד את מלומדי תקופתו לעסוק במחקר בתחום זה.
שני מילונים גדולים אלה מבוססים על סקירת יצירות ספרותיות קדומות של הטורקית המערבית החל במאה ה-13, ועל ליקוט מילים הרווחות בניבים האנטוליים.
מפעלים נוספים הנוגעים לדקדוק השפה הטורקית בת-ימינו ולבחינת סוגיות כתיב ומינוח, כמו גם חיבור מילון עדכני לשפה זו, הושקו בזכות יוזמותיו של אטאטורק.
עם ייסודו של המוסד ללשון הטורקית קמה לשפה גם תנועת טהרנות בולטת, אשר ביקשה להרחיק ממנה מילים ממקור זר.
פעילות התנועה, שאטאטורק עצמו היה מחלוציה, נמשכה עד 1935; בשנה זו הוחלט לחדול מסילוקן של מילים שהשתרשו בשפה העממית.
לאחר מותו של אטאטורק ב-1938 עמדה תנועת הטהרנות במוקד ויכוחים ממושכים בחוגים אינטלקטואליים, ומשנת 1960 ואילך הוביל המוסד ללשון הטורקית את התנועה.
לאחר שנת 1980 שככו הוויכוחים, וגבר שיעור המחקרים המדעיים.
בצוואה שכתב זמן קצר טרם פטירתו, ציווה אטאטורק את נכסיו למוסד ללשון הטורקית ולמוסד להיסטוריה טורקית.
פעילותם של שני המוסדות מתוקצבת מירושתו אף כיום.
התקציב מהווה 28.9% מהונו של הבנק הטורקי לעסקים, מגדולי הבנקים בטורקיה, ומנוהל על ידי מפלגת העם הרפובליקאית.
השינוי החשוב הראשון שחל במבנה המוסד לשפה הטורקית אומץ באספה הכללית המיוחדת שהתקיימה בשנת 1951, עת שונה סעיף החוק הקובע כי שר החינוך המכהן ישמש כנשיא המוסד.
אשר על כן בוטלה כפיפותו למדינה.
בשנת 1955 החל המוסד ללשון הטורקית להעניק פרסים בתחומים שונים.
הפרסים הוענקו לחתניהם בטקס שנערך באנקרה לרגל "חג השפה", המתקיים מדי שנה ב-26 בספטמבר.
תחומי הזכייה בפרס השתנו מעת לעת בהתאם לתקנון.
השינוי המבני החשוב השני הונהג בשנים 1982–1983; עם אימוץ החוקה בשנת 1982 פרס המוסד הגבוה ע"ש אטאטורק לתרבות, שפה והיסטוריה את חסותו על המוסד ללשון הטורקית ועל המוסד להיסטוריה טורקית; בכך חודשה, ואף חוזקה, זיקתו של המוסד למדינה.
עקב כך בוטלה בשנת 1983 הענקת פרסי המוסד.
המוסד ללשון הטורקית מונה כיום 40 חברים, 20 מהם נבחרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה, ו-20 הנותרים נבחרים מטעם המוסד הגבוה ע"ש אטאטורק לתרבות, שפה והיסטוריה.
מרבית החברים מכהנים כטורקולוגים באוניברסיטאות טורקיות.
ראש המוסד, הממונה מטעם נשיא הרפובליקה בהמלצתו של ראש הממשלה, ו-40 חבריו, מהווים יחדיו את המועצה המדעית.
מועצה זו אחראית הן לתכנון פעילותו המדעית של המוסד, והן לבחירתם של חברי הוועד המבצע של המוסד, המופקד על ענייני הנהלתו, ולחברי הוועד והחטיבות המופקדים על ביצוע העבודות המדעיות.
החטיבות המופקדות על העבודות המדעיות הן הבאות:
המוסד ללשון הטורקית מרחיב בהתמדה את מילון הטורקית בת-זמננו ומוציא אותו לאור.
כמו כן עיצב המוסד את מתכונתו האחרונה של "מדריך הכתיבה", אשר ראה אור בשנת 2000. המהדורה הנוכחית של "מילון השפה הטורקית בת-זמננו" (Güncel Türkçe Sözlük) כוללת יותר מ-104,000 ערכים, והוא זמין במהדורה מקוונת.
בעת האחרונה רואים אור במוסד ללשון הטורקית שלושה כתבי עת, המניבים 30–40 פרסומים מדעיים מדי שנה.
"כתב עת ללשון הטורקית", היוצא לאור אחת לחודש, עוסק בשפה היומיומית ומפרסם מחקרים הכתובים בשפה נגישה לשכבות רחבות באוכלוסייה.
"כתב עת לשפה וספרות העולם הטורקי", המתפרסם פעמיים בשנה, מקיף מחקרים העוסקים בלשונות העמים דוברי השפות הטורקיות ובספרויותיהם.
אחת לשנה מתפרסם גיליון כתב-העת "שנתון לחקר השפה הטורקית", המפרסם מאמרים מדעיים מקצועיים.
המוסד ללשון הטורקית מוביל כיום חמישה מיזמים גדולים, אשר ישאו פרי בעשר השנים הקרובות:
מילון השוואתי לניבים ולהגים טורקיים, ומחקר שטח השוואתי של דקדוקיהם
אלבום הכתובות והתעודות בכתב הרוני העתיק מעמק אורחון
דקדוק הטורקית של טורקיה והשפות הכתובות, לתקופותיהן ההיסטוריות
קיבוץ אפוסים ואגדות של העמים הטורקיים, תרגומם לטורקית של טורקיה, ופרסומם.
עם פרסומיו, המגיעים ל-800 במספר, 40 חבריו, 17 מומחיו, 56 עובדיו וספריית המחקר הענפה שלו, מתמיד המוסד ללשון הטורקית בפעילותו, המקנה לו מעמד של כבוד בקרב מוסדותיה המדעיים של טורקיה.
המועדון של יובל המבולבל היא סדרת ספין אוף ישראלית של יובל המבולבל המשודרת בערוץ הופ!.
יובל המבולבל חוזר עם תוכנית חדשה, בה הוא מארח בכל פרק חבר חדש אחר, כמו בסדרה הקודמת יובל יוצא למרפסת המועדון ושר עם הילדים שיר אחד (לא כל השירים מוזכרים בקלטות הילדים של יובל).
יובל המבולבל (יובל שם-טוב) – ילד מבולבל המנהל את המועדון שלו עם בלבולים ושירים.
אהרון (אלי גורנשטיין) – השכן הנרגן שאוהב לישון.
חגי (אלדד פריבס) – השכן האילם והפעלולן בעל הרעיונות המשוגעים.
שלומית (אביטל מטר) – השכנה התוססת ומלאת הרעיונות.
יותם (עמית מוריס) – המחנאי הקטן שמאוד אוהב את הטבע.
יעל (דקלה הדר) – חברתם של אהרון ויובל.
פתרונות - המוסד ליחסי עבודה במגזר הציבורי הוא שמו של גוף משותף שהוקם על ידי ממשלת ישראל וההסתדרות הכללית שמטרתו לסייע בדרך של גישור ביישוב סכסוכי עבודה במגזר הציבורי.
בעבר, נקרא המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי והתמקד בפתרון סכסוכי עבודה בדרך של בוררות.
המוסד הוקם בשנת 1977 כדי להתמודד עם גל השביתות שהתחולל במגזר הציבורי בישראל באותה תקופה.
בראשות המוסד עמד השופט העליון בדימוס צבי ברנזון.
לאחר פרישתו מילאו את מקומו מרדכי ביבי, עו"ד משה בן זאב, נחמן אורי ועו"ד שלמה גוברמן.
מפברואר 2020 שימש עו"ד חיים קלוגמן כממלא מקום ראש המוסד.
המוסד הוקם במסגרת הסכם קיבוצי בין הממשלה וההסתדרות, שאליו יכול להצטרף כל מעסיק אחר בשירות הציבורי, שיחתום על ההסכם או שיודיע בכתב את רצונו להצטרף להסכם.
במשך הזמן, מאז הוקם המוסד, הצטרפו להסכם מעסיקים ציבוריים כמו: המוסדות הלאומיים, אוניברסיטאות, רשות הנמלים בישראל, קופת חולים של ההסתדרות (קופ"ח כללית), רשות שדות התעופה בישראל, אורט ישראל ומקורות.
משנת 1994 כיהנו במוסד חברי המוסד הבאים: עו"ד נחמן אורי, עו"ד משה בן-זאב, זאב אורן, יואל אלוני, מרדכי ביבי, עו"ד אברהם כהן, פרופסור אברהם פרידמן, חיים קלוגמן, עו"ד יורם שחל, יגאל סרברו, אליעזר שחר, ועו"ד מרב הלוי.
המוסד נועד להכריע בסכסוכים כלכליים בלבד ולא בסכסוכים משפטיים (שהמקום לדון בהם הוא בתי הדין לעבודה) - למעט במידה והצדדים הסכימו על בוררות גם בסוגיה משפטית.
בשנת פעילותו הראשונה הוגשו למוסד 24 תביעות, אולם לאורך השנים הלכה ופחתה פעילותו ובתחילת שנות ה-2000 הוגשו בו כתביעה אחת בשנה.
ב-25 שנותיו הראשונות, הוגשו בו 286 פניות מהן 258 הוגשו על ידי צד העובדים ו-28 על ידי צד המעסיקים.
רק 5% מהתיקים עסקו בסוגיות משפטיות טהורות.
הסיבות למספר הפניות הנמוך למוסד הן האמון הנמוך שנתנו הצדדים לתהליך בוררות, שכן הוא כולל ויתור על כוחם הארגוני (מצד ארגוני העובדים) או על הפרורגטיבה הניהולית (מצד המעסיקים).
גם התיקון לחוק יסודות התקציב משנת 1985 אשר הגביל למעשה את סמכות הפסיקה של הבוררים במוסד כך שלמעשה פסיקותיהם דורשות את אישור הממונה על השכר באוצר - פגמו בעצמאותו, ולפיכך ברלוונטיות שלו לפתרון סכסוכים.
גורם נוסף שכרסם במעמדו של המוסד לבוררות הוא התרחבות השימוש בגישור ובהליכי הידברות, לרבות הפניות מצד בתי הדין לעבודה להליכי גישור ואף גישורים וליווי סכסוכים בבתי הדין עצמם - מסלולים שהצדדים ליחסי עבודה העדיפו.
גורם נוסף שהרתיע משימוש במוסד היה העובדה שמשך הזמן הממוצע למתן פסק בוררות ב-25 שנותיו הראשונות היה כ-205 ימים, זאת על אף שעל פי ההסכם שהיווה את התשתית להקמתו, הוגבל למתן פסק בתוך 30 יום (עם אפשרות הארכה עד 90 יום בהסכמת הצדדים).
המוסד נתפס גם על ידי ארגוני העובדים כמוטה לטובת המעסיקים, כשסכסוכים שב-25 שנותיו הראשונות סכסוכים שהוכרעו בשביתה התקבלו דרישות העובדים במלואן ב-36% מהמקרים ובחלקן ב-28% מהמקרים, לעומת פסקי הבוררות של המוסד שקיבלו את עמדת העובדים במלואה ב-24% מהמקרים, ובחלקה ב-28% מהמקרים.
לעומת זאת - המעסיקים קיבלו את מלוא מבוקשם בפסקי הבוררות ב-48% מהמקרים, לעומת 24% בלבד בסכסוכים שהגיעו לכדי שביתה.
עד שנת 2014 פרסם המוסד שמונה כרכים של פסקי בוררות.
ב-17 ביולי 2023 נחתם הסכם קיבוצי בין הממונה על השכר באוצר אפי מלכין ליו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד, אשר שינה את שמו ואת יעודו של המוסד שהפך 'המוסד ליחסי עבודה'.
במסגרת השינוי הוספו למוסד ליחסי עבודה מסלולים נוספים ליישוב סכסוכים, ובראשם מסלול הגישור.
בהסכם נקבע שרשימת המגשרים תקבע בהסכמה בין נציגי המדינה וההסתדרות.
בנוסף, קבע ההסכם את אפשרות קיומו של בירור עובדתי (Fact Finding) במסגרת המוסד.
בנובמבר 2024 התמנה נועם ריף ליו"ר המוסד.
בתחילת שנת 2025 החל המוסד לפעול תחת השם "פתרונות - המוסד ליחסי עבודה במגזר הציבורי", ולגשר בסכסוכי עבודה.
על פי ההסכם, כלל המגשרים הפועלים במסגרת המוסד ממונים בהסכמה משותפת של ההסתדרות והממונה על השכר באוצר.
המגשרים הראשונים הנוספים שמונו למוסד הם: אייל אברהמי, לשעבר נשיא בית הדין האזורי בירושלים, יובל רכלבסקי, לשעבר הממונה על השכר באוצר ומ"מ נציב שירות המדינה, מרב הלוי, לשעבר ממונה אזורית על יחסי עבודה ירושלים והדרום, ופרופ' עו"ד מרדכי (מוטי) מירוני, מוותיקי ובכירי קהילת המגשרים בישראל, ומומחה בחקר יחסי העבודה.
החל מתחילת שנת 2025 פועל המוסד תחת השם והלוגו "פתרונות - המוסד ליחסי עבודה במגזר הציבורי".
למוסד הוקם פורום מייעץ המורכב מאנשי מקצוע בתחום יחסי העבודה מהאקדמיה, מצדדי העובדים והמעסיקים, ומתחום הגישור.
ביום 18.5.2025 קיים הפורום המייעץ את ישיבתו הראשונה.
חברי הפורום המייעץ הם: פרופ' גיא מונדלק, קובי בר-נתן, עו"ד אבי אדרי, עו"ד מרב הלוי ועו"ד דורית קראוס שחר.
המועדון המסחרי והתעשייתי הוא מועדון חברים ישראלי של אנשי כלכלה, תעשיינים, מנהלים, אנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים.
המועדון הוקם בשנת 1938 על ידי אנשי כלכלה וחזון, מראשי הסוחרים והתעשיינים של המדינה שבדרך.
המועדון פועל ללא כוונת רווח, ובשנת 1981 התאגד כחברה לתועלת הציבור.
הוא מנוהל בהתנדבות על ידי הנהלה נבחרת מתוך חברי המועדון שבראשה נשיא ומנכ"ל.
ליבת הפעילות של המועדון היא חברתית ועסקית.
המפגשים החברתיים מהווים קרקע פורייה ליצירת פרויקטים חברתיים לקידום הדור הבא של יזמים צעירים, כמו גם ליצירת קשרים עסקיים בין חברי המועדון לקידום כלכלת ישראל.
בפני חברי המועדון מופיעים אישי ציבור בכירים מתחומי הממשל והפוליטיקה, ראשי חברות גלובליות, אנשי כלכלה מובילים, אנשי עסקים, מדע ורוח, העוסקים בנושאים הרלוונטיים לסדר היום הלאומי ובסוגיות המקדמות את המשק.
המועדון נוסד ב-10 בפברואר 1938, על ידי ראשי התעשיינים, בעלי המקצועות החופשיים ואנשי המסחר היהודים, כמועדון בעל צביון בריטי.
על מגילת היסוד חתומים התעשיין יעקב בוטקובסקי, סוחר העצים משה סבירסקי ומאיר אריסון.
על המייסדים נמנה גם איש הביטוח הרצל (הרץ) גולדנברג, ממייסדי חברת הביטוח "ירדניה" שהיה פעיל שנים רבות במועדון.
תחילה שימש המועדון מקום קבוע למפגש חברתי בימי שישי, בסגנון מועדון גברים בריטי.
משתתפיו היו גברים בלבד עד שנות ה-80 של המאה ה-20, הוחלפו בו דעות ורעיונות ונוצרו קשרים בתחומים מדיניים, כלכליים ומשפטיים
ב-20 במאי של אותה השנה התכנסה אספה מייסדת ומטרות הארגון הורחבו ליצירת יחסי מסחר הוגנים ופעילות לטובת פיתוח המסחר והתעשייה בלשכות המסחר והממשלה.
בדו"ח של אותה השנה הציג הנשיא בוטקובסקי את הצלחת המועדון במגבית "כופר הישוב".
כחלק מפעילות המועדון הועברו הרצאות בנושאים שונים, ונערכו סיורים בעזרת הקרן הקיימת להכרת יישובים ברחבי ארץ ישראל.
בשנת 1941 רכש המועדון את מבנה הקבע שלו ברחוב נחמני 17 בתל אביב, ובסוף שנות ה-60, לאחר שהמבנה נמכר, העביר את פעילותו לבית ציוני אמריקה, בית הרופאים, בית העיתונאים, מלון שרתון תל אביב ומלון קראון פלאזה.
משנת 2010 פועל המועדון במלון הילטון תל אביב.
לצד נשיא המועדון הנבחר אחת לשנתיים ויכול לכהן שתי קדנציות רצופות בלבד פועלת הנהלה בת 12 חברים המקימה מתוכה ועדות בנושאים: מלגות, קשרי חוץ, פעילות בקהילה, ועדת קבלה ואירועים שונים.
במהלך השנים התארחו במועדון נשיאים, ראשי ממשלות, שרים, חברי כנסת, רמטכ"לים, שגרירים, שופטים, סופרים, אנשי רוח ואנשי עסקים.
שיא ההופעות במועדון, 39 במספר, נקבע על ידי שמעון פרס.
בשנת 2007 חגג המועדון שבעים שנים לקיומו, באירוע מיוחד במשכן הנשיא.
המועדון הקים קרן מלגות על שם אל"ם אילן רמון ומחלק מלגות לסטודנטים ותלמידי תיכון מצטיינים ונזקקים בתל אביב בעיקר בשכונות של דרום תל אביב ויפו.
הסכומים עבור הקרן נתרמים על ידי חברי המועדון ובשיתוף עם גופים עסקיים.
בנוסף מעניק המועדון מדי שנה מלגות לתלמידי רשת "עמל".
המוסקטרים הוא שמה של סדרת טלוויזיה, דרמה היסטורית מבית היוצר של רשת BBC, המבוססת על דמויות מספרו של אלכסנדר דיומא "שלושת המוסקטרים".
הפרק הראשון שודר לראשונה בבריטניה ב-19 בינואר 2014.
עשרת פרקי העונה הראשונה שודרו מינואר ועד מרץ 2014. הסדרה הופקה על ידי ג'סיקה פופ ואדריאן הודג'ס.
מרבית הצילומים נערכו באתרי צילום בפראג.
בפברואר 2014 הוזמנה עונה שנייה, שעלתה לשידור בינואר 2015. בנובמבר 2015 סיימו לצלם את העונה השלישית והאחרונה, אשר יצאה במרץ 2016.
בפריז של שנת 1630, ד'ארטניאן, אתוס, אראמיס ופורתוס הם קבוצת לוחמים מאומנים שהוכשרו להגן על המלך, קבוצת הלוחמים הידועה כ"מוסקטרים" מבצעת שלל משימות תחת פיקודו הישיר של קפטן טרוויל.
אויבם הראשי הוא הקרדינל רישלייה, שבמהלך הסדרה מנסה להכשיל ואף להרוג את המוסקטרים ואת המלכה אן, ותחת פיקודו נמצאת מיליידי-אשתו לשעבר של אתוס ואויבת שלהם.
בעונה השנייה, הקרדינל נפטר ואויבם החדש של המוסקטרים הוא רושפור, אדם צרפתי שברח מכלא ספרד ובהמשך הסדרה מתגלה כבוגד ספרדי.
כדי לנקום יוצא ד'ארטניאן לפריז במטרה להרוג את אתוס, אך כאשר מגיע אליהם, אתוס נעצר על ידי המשמר האדום בהאשמה כי הוא תוקף ורוצח אנשים.
אראמיס ופורתוס חוברים לד'ארטניאן ונעזרים בקונסטנס כדי למצוא את הפושע האמיתי שהתחזה לאתוס, כדי להציל את אתוס וכדי לנקום במתחזה.
בעונה ניכר עניין במערכת הזוגיות המורכבת של קונסטנס וד'ארטניאן.
קונסטנס אישה צעירה הנשואה שלא באושר לבעלה בונסיו, בזמן שמתחיל סיפור אהבה סודי בינה לבין ד'ארטניאן, שבמהלך העונה מלמד את קונסטנס להילחם והיא חוברת אליהם במשימותיהם.
עם הזמן, בונסיו מועסק על ידי הקרדינל ומרגל על מיליידי כתמורה, מגלה את הרומן הסודי של קונסטנס וד'ארטניאן, ומאיים על קונסטנס שאם לא תיפרד ממנו יגרום לקרדינל רישלייה להרוג אותו- וקונסטנס, בלית ברירה, נפרדת מד'ארטניאן.
הקרדינל רישלייה, אשר גם השר הראשון של צרפת והאדם המקורב ביותר אל המלך, מעסיק את מיליידי דה-וינטר כרוצחת שכירה, שעוזרת לו במזימותיו להרוס את המוסקטרים ולהתקדם עוד בפסגת השליטה בצרפת.
בנוסף, מיליידי מתגלה כאשתו לשעבר של אתוס, שהיה פעם הרוזן דה לה פר, וציווה להרוג אותה לאחר ששיקרה לו על עברה ורצחה את אחיו.
מיליידי דה-וינטר עוקבת אחר ד'ארטניאן ומנסה לשכנע אותו לעזוב את המוסקטרים ולהצטרף אל המשמר האדום בהנהגת הקרדינל, ולהרוג את בעלה לשעבר-אתוס.
במהלך העונה, מתנהל רומן בין אראמיס, הנודע כרודף שמלות ידוע, לבין המלכה אן.
הזוגיות שלהם נשמרה בסוד למשך זמן מה, ובפרק התשיעי של העונה, כאשר נרדפו אתוס, אראמיס והמלכה על ידי חיילים ששכרו הקרדינל ומיליידי דה וינטר, שם גילה אתוס על היחסים ביניהם.
בסוף העונה מתגלה כי המלכה הרה והתינוק ככל הנראה הוא בנו של אראמיס.
בפרק האחרון של העונה, מתכננים הארבעה בשיתופו של קפטן טרוויל תוכנית שתגרום לקרדינל ליפול לתוך הודאה מלאה על כך ששלח חיילים להתנקש בחייה של המלכה אן, וגורמים למיליידי להאמין שד'ארטניאן הצטרף אליה עקב ריב עם אתוס.
מיליידי מבקשת מד'ארטניאן שיהרוג את אתוס, והם מזייפים דו-קרב שנגמר במותו של אתוס.
ד'ארטניאן משכנע את הקרדינל שבידיהם של פורתוס ואראמיס מכתב בו מודה המתנקש שניסה להרוג את המלכה כי האדם אשר שכר אותו הוא הקרדינל.
מיליידי מבקשת מאדם מעברה שיעזור לה להרוג את אתוס, פורתוס, אראמיס וד'ארטניאן בכך שיחטוף את קונסטנס, אך ארבעתם מצליחים להביס אותו ומצילים את קונסטנס.
החבורה עוצרת בעד מיליידי לברוח על מנת להרוג אותה, אך אתוס חס על חייה ומפציר בה לא לחזור אל פריז יותר לעולם.
פורתוס, אראמיס וד'ארטאניאן מערימים על הקרדינל וגורמים לו, בעזרת תחבולה, להודות במה שעשה כאשר המלכה האזינה בצד, ובכך סכלו את מזימתו.
ד'ארטניאן וקונסטנס הלכו להודיע לבונסיו על הזוגיות שלהם, אך גילו שהוא ניסה להתאבד, וקונסטנס נשארת עם בונסיו.
העונה השנייה נפתחת בהלווייתו של הקרדינל ובלידת יורש העצר, בנם של המלכה אן ואראמיס.
אתוס, פורתוס, אראמיס וד'ארטניאן רוכבים אל פגישה כאשר נתקלים ברוזן רושפור (מארק וורן), אזרח צרפתי מתלמידיו של הקרדינל, שהיה כלוא בכלא הספרדי וסיפר להם כי ברח ממנו, אך בעצם שוחרר תמורת הסכמתו לרגל בצרפת לטובת ספרד.
רושפור מוסר למוסקטרים מידע וכי בכוונתו לחלץ את הגנרל דה פואה, אדם צרפתי שנשלח גם הוא לכלא הספרדי, וחבר קרוב של קפטן המוסקטרים טרוויל.
מטרתו של רושפור הייתה שארבעת המוסקטרים יהרגו בזמן ניסיון החילוץ, והוא יחזור לפריז כגיבור ויציל את הגנרל דה פואה, אך תוכניתו נכשלה- ארבעת המוסקטרים, בליווי רושפור, דה פואה, אחותו- לוסי דה פואה ומנהל הכלא הספרדי הביסו את סוהרי הכלא וחזרה בשלום, מלבד הגנרל, שנפצע בניסיון הבריחה.
כאשר חזרו, גילה פורתוס כי לגנרל דה פואה היה קשר עם אביו, שמעולם לא הכיר, ורושפור קיבל את משרת קפטן השומרים האדומים.
בהמשך הוא גם מתמנה לתפקיד השר הראשון של המלך.
כאשר המלך לואי נשבה על ידי סוחר עבדים מתחיל רומן בינו לבין מיליידי דה וינטר, אשר חזרה והצילה אותו ואת ד'ארטניאן מפני הסוחרים.
כשיורש העצר (בנו של אראמיס) נולד, מתחיל אראמיס לצאת עם האומנת של התינוק ובכך מתקרב אל המלכה ואל בנו, אך לאט לאט רושפור מגלה על יחסיו עם המלכה ובנם הסודי, ומפציר באומנת התינוק, מרגריט, לרגל לטובתו ולשקר למענו כאשר מתמרן את אראמיס, המלך והמלכה, ובכך מתקרב עוד אל המלך.
רושפור שוכר את מיליידי שתרצח את שגריר ספרד- פראלס, כדי שלא יחשוף את תוכניותיו על השתלטות צרפת, לאחר שפעל כנגד התוכנית של ספרד, לפיה היה אמור לנהוג.
באותה הזדמנות, גרם רושפור למותו של פראלס להיראות כטעות מצד קפטן טרוויל ובכך שכנע את המלך לפטר של הקפטן, והוא הפך למוסקטיר רגיל.
במשך העונה, מגלה פורתוס כי טרוויל הכיר את אביו וכי היו חברים פעם, עד שהחליט אביו להרוג את פורתוס ואמו ובשל כך לקח אותם טרביל ושם אותם בשכונה ענייה בשם חצר הניסים (המוזכרת גם בהגיבן מנוטרדאם).
קונסטנס וד'ארטניאן חוזרים להיות יחד לאחר שהציל את חייה, ובונסיו נרצח על ידי מתנקשת.
לאחר שניסה רושפור לכפות עצמו על המלכה וגילה כי היא אינה אוהבת אותו כמו שהוא אותה והיא מנהלת רומן עם אראמיס, רושפור משנה את תוכניותיו.
רושפור מרעיל את המלך ומספר לו כי קונסטנס וידידה דוקטור למאי (הרופא אשר טיפל ביורש העצר כשהיה חולה-פרק 2, ובקפטן טרוויל כאשר נורה-פרק 7) תכננו עם המלכה כי ירעילו אותו ובכך משכנע את המלך לחתום על הוצאה להורג של שניהם.
למען בטיחותה של המלכה אן, נאלצים אתוס ואראמיס לספר לפורתוס, ד'ארטניאן וטרוויל על מערכת היחסים של אראמיס והמלכה ועל בנם המשותף.
רושפור חושף בפני המלך את יחסיהם של אראמיס והמלכה, ואראמיס נשפט על בגידה בממלכה בכך ששכב עם המלכה, אך עדיין מכחיש את העובדה שיורש העצר הוא בנו.
כתוצאה מכך אראמיס נשלח לכלא.
פורתוס ד'ארטניאן וטרוויל מעלימים את המלכה למנזר, בעוד אתוס ומיליידי יוצאים לחפש מידע במשרדו של רושפור העשוי להפליל אותו.
אתוס חושב על תוכנית וחוזר למנזר.
אתוס מציע שיזייפו מכתב בשם רושפור ויישלחו אותו לוארגאס, רב המרגלים הספרדי, וכאשר יתפסו אותו יכריחו אותו להודות על כך שרושפור מרגל, אך כדי שלא יחשוד היו צריכים לשלוח אדם אחד בלבד, ופורתוס יצא לתפוס אותו.
כאשר יוצאים מיליידי ואתוס מן הארמון, שומעים בדרכם שמועות כי המלך גוסס, אך לא מודעים לכך שרושפור החליף את תרופתו של דוקטור למאי ברעל, לא בכדי להרוג את המלך אלא בשביל להפליל במעשה את למאי וקונסטנס, בטענה שעשו זאת על מנת שלואי ימות והמלכה אן תעלה לשלטון.
כתוצאה מכך, רושפור הורג את דוקטור למאי מול עיניה של קונסטנס, ויום למחרת כאשר הובאה קונסטנס להוצאה להורג חילצו אותה אתוס, ד'ארטניאן וטרוויל.
באותה ההזדמנות אן חוזרת אל הארמון כדי לראות אם המלך חי ושם הוכרז כי היא מואשמת בניסיון התנקשות במלך.
לואי אובד העצות מדבר עם רושפור, אשר חושף בפניו שיורש אשר אינו בנו האמיתי אלא של אראמיס, ובכך משכנע אותו להוציא צו אישור להוצאת המלכה להורג.
מיליידי נשלחת לשחרר את אראמיס מהכלא, ובאותו הזמן מצטרפים אתוס, ד'ארטניאן, טרוויל וקונסטנס לפורתוס, מצליחים לתפוס את וארגאס רב המרגלים הספרדי ולוקחים אותו לארמון של לואי כדי להוכיח את חפותה של אן.
לאחר שחזרו מיליידי ואראמיס, הודיעה מיליידי לאתוס שתעזוב לאנגליה, ושיוכל להצטרף אליה.
אתוס, פורתוס, אראמיס, ד'ארטניאן, טרביל, קונסטנס ווארגאס מגיעים אל הארמון ומספרים למלך את תוכניתו של רושפור, ובכך מצליחים לעצור אותו לפני שמספיק להרוג את אן.
רושפור והמשמר האדום נלחמים בהם אך המוסקטרים מביסים אותם והורגים את רושפור, ולואי מאמין שכל דבריו של רושפור היו שקרים- כולל הרומן של אראמיס והמלכה אן.
אראמיס עוזב את תפקידו כמוסקטיר ועובר למנזר, בעוד שקונסטנס וד'ארטניאן מתחתנים.
לאחר מותו של רושפור זכה טרוויל להיות שר המלחמה ותפקיד קפטן המוסקטרים הוענק לאתוס.
אתוס יצא לחפש את מיליידי, אך היא נסעה לאנגלייה, ומלחמה הוכרזה נגד ספרד עקב התקריות.
העונה נגמרת כאשר אתוס, פורתוס וד'ארטניאן רוכבים למנזר כדי להודיע לאראמיס להצטרף אליהם למלחמה.
העונה השלישית שודרה כבר במספר מדינות כגון יוון, טורקיה ואף החלו שידוריה בקנדה, אך רק בחודש מאי יצאה ב-BBC one, ערוץ המקור.
לעונה עשרה פרקים והיא ככל הנראה תהיה העונה האחרונה של הסדרה.
העונה תתרחש בערך 4–5 שנים לאחר העונה השנייה, כאשר אתוס, פורתוס ודארטניאן חוזרים מהמלחמה נגד ספרד חזרה אל צרפת, ובמהלך משימה נתקלים באראמיס, שלא מסוגל להילחם יותר בטבע שלו וחובר אליהם חזרה כמוסקטיר.
לעונה החדשה צפויים שני נבלים ראשיים ושניים משניים, לעומת העונות הקודמות, וידוע כי הדמויות הראשיות עומדות להישאר, מלבד מיימי מק'קוי (מיליידי דה-וינטר), שצפויה להופיע פחות, משום שנכנסה להריון.
מלבד הדמויות הראשיות שנשארו, ידוע כי כמה שחקנים חדשים מצטרפים לצוות.
מאט סטוקאו ישחק את קפטן ג'ורג' מארצ'יו- הקפטן החדש של המשמר האדום.
רופרט אוורט יגלם את פרון-אחיו הלא חוקי של המלך לואי שקיבל את תפקיד השליטה בצרפת בעת היעדרות המוסקטרים ממנה, ובנוסף אנדרו פלין שישחק את אחיו הנוסף של לואי-הנסיך גאסטון.
המועדון המטאפיזי הוא שמו של מועדון פילוסופי שהתקיים באוניברסיטת קיימברידג' ונוסד על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד אוליבר ונדל הולמס, הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס והפילוסוף צ'ארלס ס.
למרות שמו, במפגשי המועדון המשתתפים דנו ועסקו במחשבה אודות פרגמטיזם ופוזטיביזם, והם שללו את המסורת המטאפיזית האירופאית.
למעשה, בקרב מועדון זה התגבשה משנתה הפילוסופית של תנועת הפרגמטיזם.
המועדון המטאפיזי לא הוזכר מעולם על ידי אדם אחר שהשתייך אליו מלבד פירס.
האדם היחיד הנוסף שהזכיר את המועדון הוא הנרי ג'יימס, הסופר הנודע ואחיו של ויליאם ג'יימס.
המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה הוא סרט קולנוע דרמטי ישראלי, בבימויו של גלעד אמיליו שנקר, על פי תסריט שכתב יחד עם יוסי מאירי, ובכיכובם של קרן מור, חנה לסלאו, אניה בוקשטיין, יפתח קליין, רזיה ישראלי, וליא קניג בתפקיד הגברת ינקלובה.
מאירי גם צילם וערך את הסרט.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2017 הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר, וזכה בשניים: עבור האיפור הטוב ביותר ועבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
סופי כפרי (קרן מור) היא ספרנית החברה במועדון לספרות יפה עבור נשים בלבד, מייסודה של הגברת ינקלובה (ליא קניג) תחת הנהלתה של רזיה (רזיה ישראלי).
נשות המועדון, הנפגשות אחת לשבוע בטירה גותית לקראת יצירות ספרותיות כגון "האדונית והרוכל", נדרשות להגיע בליווי בן-זוג, כאשר חברת המועדון המגיעה עם הגבר שמקבל את הציון הגבוה ביותר זוכה בגביע "אשת השבוע".
הגברים, בסופו של המפגש, נרצחים והופכים לנקניקיות.
לאחר שצברה כבר 99 גביעים, סופי מתקשה לזכות בגביע ה-100, אשר יבטיח את מקומה בבית הלורדיות המכובד - המעמד הגבוה ביותר במועדון.
אם לא כן, היא עלולה למצוא עצמה במחלקת הסניטציה, יחד עם חברתה חנה (חנה לסלאו) אשר מגלה לסופי שהיא מתכננת לברוח לפריז, ומזמינה אותה להצטרף אליה.
בתחילת השבוע, מגיע אל הספרייה יוסף (יפתח קליין), לצורכי עבודת מחקר על יצירותיו של ש"י עגנון - תחום התמחותה של סופי.
סופי מזמינה אותו להצטרף אליה לפגישת המועדון השבועית בהמשך השבוע, אך במהלך הימים הקרובים היא מתאהבת בו, בעוד שכנתה לולה (אניה בוקשטיין), חברה נוספת במועדון, מרגלת אחריהם.
סופי פונה אל המשכונאי (טוביה צפיר) על מנת לגייס כסף לברוח לחו"ל, בעוד שיוסף, המתגלה כשוטר, מוצא בדירתה של סופי תמונה המעלה את חשדו, והוא פונה אל הארכיבר (אלכס אנסקי) שם הוא מוצא קשר בין המועדון לספרות יפה לבין אביו, שנעדר מאז היותו ילד.
כך שכאשר סופי אומרת ליוסף שהיא איננה רוצה שיבוא איתה לפגישת המועדון השבועית, הוא מתעקש ללכת בכל זאת.
בפגישת המועדון, סופי מוכרזת כזוכת הגביע השבועית, אך על מנת לזכות בו - עליה לרצוח את יוסף.
במקום זאת, היא רוצחת את רזיה, ולוקחת את לולה כבת ערובה על מנת לשחרר את יוסף.
סופי ויוסף נמלטים, ולולה רודפת אחריהם.
במהלך המרדף, לולה יורה לעברם, אך פוגעת בחבית שמתפוצצת ומשמידה את הטירה.
סופי ויוסף שורדים את הפיצוץ, ועוזבים את המקום יחד על האופנוע של יוסף.
שם השחקן/ית שם הדמות קרן מור סופי הכפרי יפתח קליין יוסף כפרי חנה לסלאו חנה רזיה ישראלי רזיה הררי ליא קניג הגברת ינקלובה אניה בוקשטיין לולה טוביה צפיר המשכונאי אלכס אנסקי הארכיבר הוגו ירדן משה סימון רוזנפלדארמונדמוריס רוזנטלחייםעידו מרקוביץ'יותםשלמה סדןנהג מוניתעידן ברקאייוחאיתומר גלרוןניסיםדבורה שרףגולדה
השנה הפרס הקטגוריה המועמד/ים התוצאה2017 פרס אופיר שחקנית המשנה הטובה ביותר חנה לסלאו הפסקול הטוב ביותר אולג קייזרמן, תומר אליאב העיצוב האמנותי הטוב ביותר ג'ון יהונתן יעקבי הצילום הטוב ביותר יוסי מאירי האיפור הטוב ביותר שירי שמשה עיצוב התלבושות הטוב ביותר מאיה לבוביץ'
הַמּוּסָךְ: מוסף מקוון לשירה, לסיפורת, לביקורת ולמסה הוא כתב עת מקוון לשירה, לסיפורת, לביקורת ולמסה, במקור ובתרגום, המציע במה לכותבים וכותבות, יוצרים ויוצרות, מבקרים ומבקרות, שרבים מהם הם מן הבולטים בתחומם.
המוסך מתפרסם באתר הספרייה הלאומית.
המוסך הוקם באפריל 2017 דרכו ככתב עת דו שבועי, ופעל במתכונת זו במשך יותר משש שנים.
את המוסך הקימה קבוצה ספרותית הכוללת את טל ניצן, תמר וייס, ריקי כהן, ד"ר גיא פרל, ד"ר דורית שילה, לי ממן, לאה קליבנוף-רון וד"ר נטלי תורג'מן.
בהמשך הצטרפו למערכת גם מיכל קריסטל ודפנה לוי, שירי שפירא, מיכל זכריה, מרב פיטון, רתם פרגר וגנר ודינה עזריאל.
אותה קבוצה יזמה בשנת 2016 את פסטיבל השירה "תיקון".
ביולי 2023 עבר המוסך למתכונת של ירחון.
ביוני 2021 התפרסם גיליון מספר 100 של המוסך.
לכבוד גיליונו ה-100 חנך כתב העת הספרותי את פודקאסט המוסך, שבו כותבות וכותבים קוראים יצירות שהתפרסמו במוסך ומשוחחות.ים עליהם.
בין היתר התארחו בפודקאסט המוסך: עופרה עופר אורן, נועה מנהיים, מעין איתן, נגה אלבלך ואורלי קסטל בלום.
המוסך פועל כחלק מבר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום ובשיתוף הספרייה הלאומית, והחל משנת 2020 מוכר ונתמך על-ידי משרד התרבות והספורט.
גיליונות המוסך עצמם מופיעים בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, שבו מתפרסמים גם מאמרים המבוססים על הקטלוגים של הספרייה.
המוסך כולל מדורי שירה ישראלית, שירה מתורגמת ('וּבְעברית'), שירה מולחנת ('רָעַד קוֹלֵך'), פרוזה, מסות, סיפורת ביכורים ('הילוך ראשון'), ראיונות עם יוצרות ויוצרים ('פנים אחרות'), טעימות מספרים בטרם פרסום ('בעבודה'), וידאו ארט שירה ('פופקורן'), ועוד.
כמו כן, המוסך כולל מאמרים המוקדשים לאקטואליה ספרותית, כגון סדרת רשימות העוסקות בביקורת הספרות.
המוסף מרבה לפרסם קולות חדשים (חלקם בפרסום ראשון).
בין היוצרים הללו שיצירותיהם ראו אור במוסך:
בפרוזה - אלי חביב, ירון כץ, שלומית שסק (שם בדוי), שחר מדמון, אלי שמואלי, אסף סעדון, לילך וולך, יעל דין בן-עברי, ועידו פלד.
בשירה - נולי עומר, טליה מירון כנעני, מרב מדינה קרניאל, דביר שרעבי, ראג'אא נאטור, תמי ברקאי, מרב זקס-פורטל, אביטל גד-ציקמן, ספיר פז, מיכאל קגזנוב ויערי שלם.
במדור "ובעברית" של המוסך מתפרסמים תרגומים ראשונים של מיטב המתרגמים לשירה ופרוזה, ממגוון שפות.
בין הפרסומים במדור: שירים מאת המשורר הקטלאני סלבדור אספריו, שירים מאת המשורר הכורדי ז'אן דוסת, שירים מאת הווארד אלטמן, שירים מאת המשוררת הגרמנייה גונדולה שיפר, סיפור של הסופרת האיראנית מוֹנירוּ רָוָאניפּור] ושירה הומוריסטית של אריך קסטנר.
גיליונות המוסך מלווים ביצירות אמנות ישראליות המלוקטות על ידי אוצרת האמנות.
בין האמנים שיצירותיהם פורסמו על שער המוסך ובעמודיו השונים: רות שלוס, יאיר גרבוז, ליאור שטיינר, אלדד זיו, דורית נחמיאס, תמיר דוד, לירון כהן, אליסיה שחף, חנה יגר, נורית ירדן, שולי בר-נבון.
המועדפת הוא סרט דרמה היסטורית, קומדיה שחורה להט"בית מ-2018, שבוים על ידי יורגוס לנתימוס ונכתב על ידי דבורה דייוויס וטוני מקנמרה.
הסרט הוא הפקה משותפת למפיקים באירלנד, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
הסרט עוקב אחר מערכות היחסים האינטימיות, בין שתי בנות דודה, שרה צ'רצ'יל ואביגייל מאשם לבין אן, מלכת בריטניה, הנאבקות לזכות בחסדיה ובתפקיד החשוב והקרוב ביותר למלכה, הגבירה אשר על הגלימות ונערת הגלימה, בתחילת המאה ה-18, על רקע מלחמה נמשכת בין אנגליה לצרפת.
בסרט מככבים אוליביה קולמן, אמה סטון, רייצ'ל וייס, ניקולס הולט, ג'ו אלווין ומארק גאטיס.
הצילומים נערכו בבית האטפילד בהארטפורדשייר ובהמפטון קורט במחוז סארי, בין מרץ למאי 2017.
הסרט ערך את הופעת הבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-30 באוגוסט 2018, שם הוא זכה בשני פרסים: פרס השופטים, ופרס השחקנית הטובה ביותר לקולמן, עבור המשחק בתור המלכה אן.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-23 בנובמבר 2018, ובממלכה המאוחדת ואירלנד ב-1 בינואר 2019. הסרט זכה להצלחה קופתית משמעותית, והכניס למעלה מ-83.2 מיליון דולר לעומת תקציב של 15 מיליון דולר, ושבחים ממבקרים ברחבי העולם על התסריט, הבימוי, הצילום, ואיכות המשחק של צוות השחקנים.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אוסקר, הכי הרבה מועמדויות לסרט יחד עם הסרט רומא.
אוליביה קולמן זכתה בפרסים לשחקנית הטובה ביותר באוסקר, בגלובוס הזהב ובבאפט"א.
נוסף לכך, הסרט זכה ב-7 פרסי באפט"א, מתוך 12 מועמדויות.
הסרט מתרחש ב-1708. בריטניה וצרפת מצויות במלחמה, והמלכה אן (אוליביה קולמן) יושבת על כס המלכות.
המלכה לא מראה עניין בענייני המלוכה, ובעיקר מבלה את זמנה בעיסוקים אקצנטריים וקפריזיים כגון מרוץ ברווזים וגידול 17 ארנבים, התעסקות במראה החיצוני שלה והתמודדות עם מחלות שונות, בעיקר שיגדון.
בת הלוויה הנאמנה שלה, שרה צ'רציל הדוכסית ממרלבורו (רייצ'ל וייס), היא היועצת והמאהבת שלה, ומתוארת כמי ששולטת בפועל בענייני המדינה בשמה של המלכה, או דרך דחיקה של המלכה לתמוך פומבית ברעיונותיה.
מאמציה של שרה לשלוט באן מאותגרים על ידי רוברט הארלי (ניקולס הולט), חבר במפלגת הטורים בפרלמנט, אשר מתנגד לתוכניות של צ'רצ'יל להעלות את המיסים כדי לממן את המשך המלחמה.
באמצעם של מאבקים אלו, מגיעה לאחוזתה של אן, אביגיל היל (אמה סטון), בת דודתה הצעירה של שרה, בתקווה להשיג תעסוקה.
מעמדה של אביגיל ירד, בשל פעולותיו הנלוזות של אביה, אשר הימר ואיבד את שמו הטוב ורכושו, ובין היתר אף מכר את אביגיל, כחלק ממשחק קלפים.
תחילה שרה משבצת אותה להצטרף לצוות עובדי הבית, שם היא סופגת בוז והשפלות מצד שאר העובדות.
מצבה של אביגיל משתנה, כאשר היא מזהה הזדמנות להיטיב עם המלכה וכאביה, ורוקחת למענה משחה ייחודית לטיפול בכאבי העור ברגליה בשל מחלת השיגדון.
כדי להגיע למלכה, משקרת אביגיל לשומר בכניסה לחדר המלכה, שהיא קיבלה הוראות לטפל במלכה מיידית.
כאשר בת דודתה שרה מגלה זאת, היא מצווה לקחת את אביגיל ולהלקות אותה על פעולה זו.
אולם, באמצע הענישה, מבינה שרה שהמשחה שאביגיל רקחה אכן מיטיבה עם המלכה, ומעבירה פקודה להפסיק עם ההלקאה.
מנקודה זו והלאה, אביגיל מקבלת מגורים פרטיים, והופכת לעוזרת של שרה.
הארלי פונה במהרה לאביגיל, בתקווה להפוך אותה למרגלת שלו בחצר של אן.
במקביל, היא מגלה במקרה את האופי של מערכת היחסים הלסבית בין שרה לאן, אף על פי שתחילה היא נראית מופתעת מטיב היחסים ביניהן, במהרה היא מתחילה לנסות לחזר אחר המלכה ולזכות באהדתה.
בזמן ששרה ממוקדת במאמצי המלחמה והמאבק הפוליטי בהארלי ואנשי הפרלמנט מצד המפלגה הטורית, אביגיל מפתחת מערכת יחסים אינטימית עם המלכה אן שלבסוף הופכת למערכת יחסים מינית.
שרה מגלה את הקשר שנרקם בין אביגיל ואן, ומנסה לשלוח את אביגיל מחוץ לאחוזה.
אביגיל מחדירה סם חזק לתה שהיא מכינה לשרה, מה שגורם לשרה לאבד את הכרתה באמצע רכיבה על סוס, ולהיעלם למשך כמה ימים ארוכים.
אן, שמשוכנעת ששרה נעלמה כדי להעניש אותה על קרבתה לאביגיל וההסתייגויות של אן מתוכנית המלחמה של שרה, מקרבת את אביגיל יותר אליה, ומסייעת לה לקבל מעמד של ברונית, באמצעות הקצאה של שכר שנתי גבוה, וארגון של נישואין בין אביגיל לסמואל משאם (ג'ו אלווין), ברון בחצרה של אן.
אוליביה קולמן – אן, מלכת בריטניה
אמה סטון – אביגייל מאשם, ברונית מאשם
רייצ'ל וייס – שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו
ניקולס הולט – רוברט הארלי, רוזן אוקספורד
מארק גאטיס – ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
ג'ו אלווין – סמואל מאשם, ברון מאשם הראשון
ג'יימס סמית' – סידני גודולפין, רוזן גודולפין הראשון
המוסד לנערות אצולה הוא סדרת דרמה היסטורית רוסית ששודרה בערוץ רוסיה-1 בשנים 2010–2013. פרק הבכורה של הסדרה שודר באוקטובר 2010 והוא מגולל את קורותיהן של תלמידות במוסד לנערות אצולה שהקימה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
הסדרה רצה במשך שתי עונות: "המוסד לנערות אצולה" (שכללה 260 פרקים) ו"סודות המוסד לנערות אצולה" (שכללה 259 פרקים).
הסדרה הייתה מועמדת בשנת 2011 בפרס TEFI בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
הסדרה מתרחשת ב במחצית השנייה של המאה ה-19 על רקע תהפוכות חברתיות ומלחמת רוסיה-טורקיה.
במרכז העלילה סיפור אהבתם של בוגרת המוסד לנערות אצולה סופיה והרוזן הנשוי וורונצוב.
אליסה סאפגינה — הרוזנת סופיה גורצ'אקובה.
אלכסנדר ארסנטייב (הוחלף לאחר מכן על ידי סרגיי אסטאחוב) — הרוזן ולדימיר וורונצוב.
אלינה לאנינה - יליזבטה מורומצבה.
סרגיי קולסניקוב - הנסיך אלכסיי וישנבצקי, נחשב לנבל הסדרה ומלך עולם הפשע של מוסקבה.
איגור סטאם - קפטן רודיון מורומצב.
דמיטרי ורשאבסקי - הרוזן אנדריי אורלוב.
אנה לוואנובה (הוחלפה בהמשך על ידי כריסטינה קאזינסקאיה) - אליונה זנאמנסקאיה
סופיה דוניאנץ - הנסיכה הפולנייה ואנדה מוגילבסקה.
יקטרינה פופובה - פולינה גארדנינה.
דאריה יגורובה - הנסיכה יבגניה מנשיקובה.
מריה קונונובה - יוליה סטרוגאנובה.
דאריה סאזונובה - נינה איזוטובה.
קרינה גונדאגסזיאן - הנסיכה אירינה בוגדסארובה.
אירינה לינדט - נינה מנצ'יני.
וסילי שמיאקינסקי - האציל האיטלקי ג'ובאני מנ'ציני.
אנדריי ברחודארוב - אחמט פאשה.
המוסקטרים אחרי עשרים שנה הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 1992 בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חילקביץ', המבוסס על רומן מאת אלכסנדר דיומא "אחרי עשרים שנה".
המוסקטרים: משימה מסתורית (באיטלקית: Moschettieri del re - La penultima missione) הוא סרט איטלקי משנת 2018 בבימויו של ג'ובאני ורונזי.
הסרט, שנכתב על ידי ג'ובאני ורונזי וניקולה בלדוני, נוצר בהשראת הרומנים המפורסמים "שלושת המוסקטרים" ו"עשרים שנה אחר כך" מאת אלכסנדר דומא.
הסרט הוא קומדיה הרפתקנית בכיכובם של המוסקטרים, ד'ארטניאן, פורתוס, אראמיס ואתוס, היוצאים לסדרת הרפתקאות במטרה להציל את המלך לואי ה-14.
לאחר עשרים שנה מחוץ לתמונה, המוסקטרים של המלך נקראים חזרה לפעולה על ידי המלכה אן, המבקשת נואשות את עזרתם.
ציניים ומפוכחים, אך עדיין מוכשרים להפליא עם חרבותיהם, ד'ארטניאן, פורתוס, אתוס וארמיס, יקפצו שוב לאש למשימתם (אולי) האחרונה המדהימה: להציל את צרפת מתככיו המרושעים של הקרדינל מאזארן ושותפתו החושנית מיליידי.
מרקו טודיסקו: לואי הארבעה עשר
מרגריטה בואי: המלכה אן מאוסטריה
ג'וליה בווילאקה: מיליידי דה וינטר
הסרט צולם בעיקר בבזיליקטה, מאטרה, בבתרונות של אליאנו, בונוסה ובמלפי, עם תמיכה של ממשלת מחוז בזיליקטה ונציבות הקולנוע של לוקנה.
סצנות נוספות צולמו בארמון המלכותי בגנואה ובארמון צ'יג'י של אריצ'יה.
הסרט יצא בבתי הקולנוע האיטלקיים החל ב-27 בדצמבר 2018. במזרח אירופה הסרט יצא באיחור של שנתיים, בשנת 2020.
את הפסקול כתבה גרטיס דיינר, להקה שהוקמה על ידי לוקה מדיצ'י, ג'וזפה ספונארי ואנטוניו אימאמרינו.
ב-2020 סרט המשך בשם "כולם בשביל אחד, אחד בשביל כולם" ("Tutti per uno, uno per tutti") צולם בטוסקנה, איטליה.
בשל מגפת הקורונה באיטליה, הסרט לא שודר בבתי הקולנוע אלא שודר בערוץ הטלוויזיה Sky Cinema, בדצמבר 2020.
השחקן הטוב ביותר: רוקו פפאלו
המוסד לתקינה בחשבונאות פיננסית הוא גוף אמריקאי פרטי ללא כוונת רווח שמטרתו היא לבסס ולשפר עקרונות חשבונאיים מקובלים בארצות הברית, עקרונות אלו מכונים בשם: "US GAAP".
הוועדה לניירות ערך ולבורסות האמריקאית הגדירה את ה-FASB כארגון האחראי לקביעת התקנים החשבונאיים עבור חברות ציבוריות בארצות הברית.
ב-1 ביולי 1973 החליף ה-FASB את הוועדה לעקרונות חשבונאים (APB) שהייתה גוף אשר השתייך ללשכת רואי החשבון האמריקאית (AICPA).
תקני החשבונאות שמפרסם ה-FASB משמשים ארגונים רבים הכוללים מוסדות תקינה רבים ברחבי העולם וביניהם גם לשכת רואי החשבון האמריקאית (AICPA).
בתחילת 1970 נשיא לשכת רואי החשבון האמריקאית, מארשל אמסטרונג, מינה קבוצה של 7 אנשים (אשר כונתה "ועדת החיטה") לבחון את הארגון והפעילות של הוועדה לעקרונות חשבונאים (APB) במטרה לבדוק איזה התאמות צריך לעשות על מנת שיהיה ניתן להגיע לתוצאות מדויקות יותר ומתוזמנות יותר בדיווחים החשבונאים של החברות בארצות הברית.
מסקנות הוועדה פורסמו במרץ 1927 וכללו, בין השאר, הצעה להקמת גוף תקינה חשבונאית אשר יהיה נפרד ובלתי תלוי מפירמות מקצועיות אחרות.
ה-FASB נועד להיות גוף אשר החברים בו עושים את עבודתם במשרה מלאה בשביל להבטיח השתתפות מעמיקה ואובייקטיבית ככל הניתן ובשביל לוודא שהחברים אינם מושפעים ממניעים פוליטיים/פרטיים כלשהם.
בשנת 1973 פרסמה הוועדה לניירות ערך ולבורסות האמריקאית מסמך שקובע כי לפרסומי ה-FASB יש "תמיכה סטטוטרית משמעותית", זאת גם השנה שבה פורסם התקן הראשון של ה-FASB.
ביולי 2002 נחקק חוק סרבנס-אוקסלי אשר מטרתו היא להגן על משקיעים ובעלי עניין אחרים על ידי שיפור האמינות והדיוק של הדיווחים הכספיים של החברות בארצות הברית.
החקיקה גם הובילה להקמת המועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות (PCAOB) וכללה עמלות ממנפיקי ניירות ערך ל-FASB.
ה-FASB ממוקם בקונטיקט וחברים בו 17 משתתפים במשרה מלאה כאשר אחד מהם מהווה היו"ר אשר ממונה על ידי המוסד לחשבונאות פיננסית (FAF).
הקדנציה של היו"ר נמשכת 5 שנים כאשר ישנה אפשרות הארכה של שנה נוספת.
הקריטריונים להיבחר כחבר ב-FASB כוללים, בין השאר, כישורים וניסיון פרקטי בתחומי החשבונאות, ההשקעות והתכנון הפיננסי.
חברי המוסד כוללים אנשי עסקים, אקדמאיים, משפטנים וסוכנים ממשלתיים.
בנוסף ל-17 החברים במוסד, ישנו צוות של כ-60 עובדים אשר תומכים בפעילות השוטפת של ה-FASB.
הגוף שאחראי על פיקוח על ה-FASB נקרא המוסד לחשבונאות פיננסית (FAF) והוא זה שבוחר את חברי המוסד.
חברי המוסד לחשבונאות פיננסית נבחרים בתהליך שמעורבים בו מספר ארגונים מתחומי ההשקעות, חשבונאות והעסקים ובנוסף מוערבים בו גם גופים ממשלתיים.
הגוף שמממן את ה-FASB נקרא מועצת תקני החשבונאות הממשלתית (GASB).
המסגרת המושגית של ה-FASB פורסמה ב-1973 והיא מהווה סט של חוקים וכללים אשר מטרתם לדון ולפתור בבעיות שעולות בעת יישום תקני החשבונאות שמפרסם ה-FASB, יש המתייחסים למסגרת המושגית כמאין "חוקה" חשבונאית.
המסגרת מתארת את העומד מאחורי השיקולים של המוסד כאשר הוא מנסח תקנים חדשים.
המועדון היהודי להתעמלות, קונסטנטינופול או בשמו המאוחר יותר "מכבי קונסטנטינופול" היה המועדון היהודי הראשון בעולם, לספורט.
הוקם ב-7 בינואר 1895 ופעל במשך כ-20 שנה עד מלחמת העולם הראשונה.
ב-7 בינואר 1895 הקימה קבוצת יהודים צעירים, אזרחי גרמניה ואוסטריה בראשות ו.
שוורץ, מועדון ספורט ליהודים בלבד, באיסטנבול, ששמה הרשמי, אשר רווח בשפות המערב, היה קונסטנטינופול.
מוסדות המועדון כללו אספה כללית של כל החברים, שהתכנסה פעם בשנה ועד מנהל בן כעשרה חברים, שהתכנס פעמיים בחודש.
כמו כן התקיימו שלוש ועדות לענייני נשים, נוער ולעניינים מיוחדים.
שוורץ היה יושב הראש עד 1905 ומחליפו לאחר מכן היה ל.
את העובדה שהיה זה מועדון ספורט הם הסוו על ידי שיוך לרשת בתי ספר יהודית גרמנית בשם "קרן גולדשמידט" ובשל החשש הזה מהשלטונות הטורקיים הם גם נמנעו מהצגות ציבוריות של יכולותיהם.
כתוצאה מכך מספר החברים במועדון בשנותיו הראשונות ועד מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908 נע סביב 150 חברים ופחות.
ההיבט הלאומי יהודי של המועדון הוסתר או אף לא היה קיים בשנותיו הראשונות, אך הוא הלך וגבר עם השנים.
באספה הכללית של מאי 1908 השתתף גם אחד מראשי "מכבי בולגריה", שהיה גם מבעליה של חברת יצוא - יבוא גדולה בשם ה"האחים פררס", חיים אברהם, לימים בעלה של שרה אהרנסון.
הוא היה מיועד להיבחר לתפקיד סגן יו"ר המועדון, אך בטרם נבחר הוא הציב מעין אולטימטום לחברים - הוא יסכים לכהן בתפקיד שייעדו לו רק אם יוחלט להציב את החזון הציוני באופן רשמי כחלק ממטרות המועדון.
האולטימטום של אברהם התקבל, החזון הציוני הוכנס למטרות המוצהרות וכחלק מכך השתנה גם שם המועדון ל"מכבי קונסטנטינופול".
חודשיים אחר כך פרצה מהפכת הטורקים הצעירים ומצב זכויותיהם של היהודים בכל האימפריה העות'מאנית השתפר דרמטית וכמוהו החל להשתפר גם מצב המועדון.
בתוך שנתיים קפץ מספר החברים לכ-1000 איש ויותר ונוספו לו סניפים ברובעי איסטנבול השונים ופרבריה.
ב-1910 הפכה שפת האימונים לעברית בלבד, מועדון הספורט היהודי לאומי הראשון בעולם שעשה זאת ומעבר לספורט ניתנו גם הרצאות רבות בנושאים ציוניים.
ביוני 1914, סמוך לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בפסטיבל ההתעמלות שערכה מכבי קונסטנטינופול (מצעד, משחק כדורגל, התעמלות על מכשירים שונים ועוד) השתתפו לא פחות מ-250 חברים ונכחו כ-2,500 אורחים, בהם שגריר ארצות הברית, קציני צבא ופקידי ממשל טורקים בכירים.
עם זאת, שיאו של המועדון היהודי היה גם סופו ועם פרוץ המלחמה הוא נעלם.
המועדון הערבי היה ארגון שפעל בפלשתינה (א"י) בתקופת השלטון הצבאי הבריטי.
הארגון הוקם בירושלים בנובמבר 1918, או מעט קודם כן, כסניף של ארגון כל-סורי שהוקם באותה עת בדמשק.
הארגון בירושלים הוקם בעקבות התגברות גלי ההגירה היהודים, הכיבוש הבריטי והצהרת בלפור.
המועדון הערבי בדמשק הוקם בינואר 1919 בידי לאומיים צעירים מארץ ישראל וגם מסוריה, כתגובה להסכם בין פייסל לחיים ויצמן.
רוב חברי המועדון היו צעירים פלסטינים, שהגיעו לדמשק במטרה לפעול לשילוב פלסטין בתור "סוריה הדרומית" במדינה הערבית שבראשות פייסל.
עם מקימיו נמנו הפלסטינים אמין אל-תמימי ואחמד חלמי, והסורי פח'רי אל-בארודי, שהיה גם מפקד משטרת דמשק.
המועדון בדמשק איחד צעירים מוסלמים ונוצרים ובני משפחות יריבות.
הוא התפרק עם נפילתה של ממשלת פייסל ותבוסתה לצרפתים (יולי 1920).
סניפי המועדון בארץ ישראל לא היו ממש כפופים למועדון בדמשק.
הנהגת המועדון הירושלמי ומרבית חבריו היו חלק ממשפחת אל-חוסייני – משפחה ותיקה ומיוחסת בירושלים.
נשיא הארגון היה חאג' אמין אל-חוסייני.
משפחת אל-חוסייני החזיקה בתפקידים רבים במינהל הירושלמי ולכן היו מקורבים לשלטון הבריטי.
זו הייתה הסיבה שלהבדיל מארגון "המועדון הספרותי" (אל-מונתדא אל-אדבי), שהיה תחת השפעה צרפתית ופיתח עוינות לבריטים, "המועדון הערבי" נשא אופי פרו-בריטי.
הארגון עסק בפעילות חברתית ותרבותית כשהוא נושא את הסיסמה "ארצנו לנו".
חבר הארגון כאמל אל-בודיירי ייסד בספטמבר 1919 את העיתון הלאומי הערבי הראשון בשם "סוריא אל-ג'נוביה" (סוריה הדרומית) – שם שמייצג את עמדתו של הארגון, שקראה להכליל את שטחי פלשתינה כחלק מ"סוריה הגדולה" תחת הנהגתו של המלך פייסל בדמשק.
הארגון נשא אופי פרו-בריטי, ככל הנראה בשל העובדה שהנהגתו, בני משפחת אל-חוסייני, כיהנה בתפקידים רבים בממשל הירושלמי והייתה מקורבת לשלטון הבריטי.
אנשי הארגון מדמשק היו מגיעים מפעם לפעם לירושלים להדרכת הפעילים וכן שליחים מטעם הארגון הירושלמי פעלו בדמשק שמדי פעם תמכה כלכלית בארגון הירושלמי.
הקשרים בין שני הארגונים היו הקשר הראשי בין הדוגלים בעצמאותה של סוריה הגדולה בדמשק ובפלשתינה (א"י).
ממש כמו ארגון "המועדון הספרותי", "המועדון הערבי" נשא אופי אנטי-ציוני מובהק ונאבק בעד היספחות לסוריה תחת ממשלתה הערבית.
בינואר 1920 הציג סניפו של המועדון בשכם מחזה בשם "חורבן פלסטין", המשקף את האנטי-ציונות של המועדון.
במחזה זה מפתה נערה ציונית שני גברים ערבים וגונבת את כספם ואת אדמותיהם.
המחזה מסתיים בהתאבדותם של שני הגברים, הצועקים: "הארץ נחרבה, היהודים גזלו מאתנו את ארצנו ואת כבודנו".
בחודש מרץ 1920 אמד המודיעין הציוני את מספר חבריו בלמעלה מ-500 איש.
באפריל 1920 השתתפו חבריו באופן פעיל במאורעות תר"פ, מאורעות בהם תקפו ערבים יישובים יהודים בגליל ושכונות יהודיות בירושלים.
למועדון הערבי היו ענפים חשאיים, שנקראו "אגודת האחווה והטוהר" (ג'מעיאת אל-אחא ואל-אפאף) ו"אל-פידאיה" (המקריבים את עצמם), שתכננו פעולות אלימות נגד יהודים ונגד ערבים המוכרים להם אדמות, אך נראה שגופים אלה לא הוציאו זאת לפועל.
גירושו של המלך פייסל מסוריה ב-24 ביולי 1920 גרמה לירידת קרנה של השאיפה להקים ממלכה סורית גדולה תחת המלך פייסל ויחד איתה דעכה גם הפעילות של ארגון המועדון הערבי.
פעילות הארגון נמשכה עד שנת 1923.
המוסך למטרות מיוחדות הוא שמה של יחידת סמך מבנית של שירות האבטחה הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
על פי החוק "אודות אבטחת המדינה", עובדי המוסך מבטיחים את תנועתם הבטוחה של נשיא הפדרציה הרוסית, ראש ממשלת הפדרציה הרוסית, ראשי שני בתי האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית, וכן מנהיגי כל המדינות הזרות המבקרים ברוסיה.
בחצר משק הבית הקיסרי תמיד העניקו תשומת לב ראשונית לרכבים, שכן קיסרי רוסיה תמיד היו די ניידים.
מכוניות הראשונות ברוסיה הופיעו בסוף המאה ה-19 ומיד משכו את תשומת ליבם של השלטונות.
האבות המייסדים של גוף המוסך הקיסרי נחשבים לשני נהגים מכובדים - שר משק הבית הקיסרי, הברון ולדימיר בוריסוביץ' פרדריקס והנסיך ולדימיר ניקולאייביץ' אורלוב.
אורלוב מילא תפקיד מוביל במשיכת הקיסר לאמצעי תחבורה חדש, והפך, למעשה, לנהג האישי הראשון של ניקולאי השני
המכונית הראשונה שקנה הנסיך אורלוב, הופיעה בצארסקויה סלו בתחילת 1906. היא נרכשה בצרפת מדגם דלאוני-בלוויל עם גוף משולש-פייטון.
המכונית סיפקה חידוש יקר ונדיר באותה תקופה - פנסים הופעלו באמצעות חשמל.
עד מהרה נרכשו עוד ארבע מכוניות, כולן מותגי מרצדס.
כמעט במקביל לרכישת מכוניות, נבנו בנייני מוסך בצארסקויה סלו ובפטרהוף.
בקומת הקרקע היו כמה חניות למכוניות, סדנאות ואחסון, כמו גם שירותים נלווים.
הקומה השנייה שימשה כשיכון לעובדי המוסך.
במקביל להופעתן של המכוניות הראשונות, שהצי שלהן המשיך להתרחב בהדרגה, היה צורך דחוף במומחים מוסמכים המסוגלים לנהוג ולתקן מכוניות שרד.
באמצע 1906 נפתח במוסך בית ספר מיוחד לנהיגה.
למעשה, זה היה בית הספר הראשון לנהיגה ברוסיה.
הנסיך אורלוב מינה את אדולף קגרס לנהלו.
בתחילת 1907 נפתרו הנושאים הבסיסיים העיקריים הקשורים להקמת המוסך הקיסרי הרוסי.
למעשה, מוסך הוד מעלתו הקיסרית (Собственный Его Императорского Величества гараж) היה הגוף שממנו נוצר בהמשך "המוסך למטרות מיוחדות".
שר משק הבית הקיסרי הכין ב-18 בפברואר 1907 פתק לקיסר ניקולאי השני "אודות הארגון הזמני של יחידת הרכב".
מסמך זה הוא שהניח למעשה את היסוד להפיכתו של גוף חדש ליחידה עצמאית קבועה של משרד משק הבית הקיסרי.
באותה עת היו ארבע קטגוריות של מכוניות במוסך של הוד מלכותו הקיסרית.
הראשונה כונתה "מכוניות הוד מלכותו", או "קיסריות" - מכוניות אלה שימשו רק את ניקולאי השני, הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה וילדיהם.
הקיסר העדיף את מכוניות דלאוני-בלוויל הצרפתיות.
אם בשנים 1906–1908 מכונית המצעד העיקרית של ניקולאי הייתה דלונה-בלוויל משולש פיטון 40 כ"ס, אז בשנת 1908 קיבל המוסך דגם חזק יותר עם מנוע של 70 כוחות סוס ומרכב מסוג לנדאו, שכאשר חלקו העליון נפתח לחלוטין, הפך לפייטון.
בשנת 1909 נוספה לימוזינה לנדאו, שנבנתה על ידי בונה כלי רכב פריזאי אחר — Kellneretsesfils ("קלנר ובניו").
בספרות המודרנית לימוזינה זו מכונה SMT, שהיא הקיצור ל־Sa Majestele Tsar, שפירושו בצרפתית "הוד מלכותו הצאר".
הקטגוריה השנייה כללה מכוניות סוויטות או "פרשות".
השלישית כללה מכוניות שנרכשו עבור מפקד הארמון.
בנוסף למוסך הקיסרי, במשרד מפקד הארמון, שהיה אחראי על ההגנה ואבטחת הריבון, היה חניון גדול.
בנסיעותיו, ניקולאי השני העדיף מכוניות פתוחות.
החלטה זו הוכתבה לא רק על ידי כעניין של טעם, אלא גם מבחירה פוליטית של הצאר.
הוא האמין שהמלוכה צריכה להיות גלויה לעם ואף על פי שהמאבטחים שכנעו אותו שוב ושוב להסתובב בעיר במכונית סגורה, ניקולאי השני, ככלל, נסע בלימוזינות פתוחות.
מלחמת העולם, אליה נכנסה האימפריה הרוסית בקיץ 1914, שינתה את חייה של המדינה כולה.
השינויים השפיעו גם על המוסך הקיסרי, שקיבל משמעות מיוחדת במהלך שנות הלחימה.
בשלב זה, סוף סוף עבר ניקולאי השני מסוס למכונית.
כל הנסיעות בקו החזית התקיימו ברכב.
בעיקר בשל תכונות כמו מהירות ואמינות.
במהלך השנים הללו, המוסך הצטייד במכוניות רולס רויס, טורקט-מריי ודגם ווקסהול.
קרונות מיוחדים נוצרו להובלת מכוניות ברכבת למסירתם למרחקים ארוכים.
שתי מכוניות המוסך הראשונות יוצרו בתחילת 1915 ועד מהרה החלו לפעול.
כל רכב בעל ארבעה צירים בת עשרים מטרים הייתה יכולה להכיל חמש מכוניות, חדרי שירות לתיקונים, חלפים, נפט ודלק.
מכוניות נכנסו ויצאו ממנו לאורך מסילות מתכת מיוחדות - רמפות שהורכבו באחד מקצות המכונית.
על פי הנוהג שהיה באותן שנים, מכונית המוסך חוברה לרכבת הסוויטות, שתמיד נעה יחד עם הרכבת הקיסרית.
פעילויות המוסך של הוד מלכותו הקיסרי לא היו מוגבלות רק להסעת המשפחה הקיסרית עם אנשי חצר ותחזוקת המכוניות עצמן.
כמה שנים לאחר הופעתם, סדנאות מוסכים בצארסקויה סלו הפכו גם הן למעין מעבדת מחקר וייצור ליצירת רכבי שטח חצי מסלוליים לתנועה בעונת החורף.
הרעיון ליצור כלי רכב כאלה היה של הנהג האישי של הקיסר, הצרפתי אדולף קגרסה.
מהירות הרכב הייתה 30–40 קמ"ש.
ב-2 במרץ 1917 חתם הקיסר ניקולאי השני על התפטרותו.
בכך הסתיים סיפור המוסך של הוד מלכותו הקיסרי.
מהפכת פברואר בשנת 1917 סימנה את סופה של רוסיה הקיסרית.
לאחר כניסתו של הקיסר ניקולאי השני וסירובו של אחיו, הדוכס הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ', לתפוס את כס המלוכה, עבר השלטון לידי הממשלה הזמנית.
במהלך אירועי המהפכה בפברואר, הוקם גוף ממשלתי נוסף - סובייט פטרוגרד של עובדים וחיילים, שאיחד נציגים של מפלגות סוציאליסטיות שהשפיעו משמעותית על שכבות אוכלוסייה רחבות.
התקופה שבין אירועי המהפכה בפברואר לאוקטובר הפכה לדף האחרון בתולדות המוסך הקיסרי לשעבר.
העליות והמורדות של גורל עובדיו ואף מכוניות השרד שיקפו את הדרמה של נקודת המפנה בהיסטוריה של רוסיה.
כל רכוש המשפחה הקיסרית הועבר לרשות הממשלה הזמנית, אותו גורל חיכה גם למוסך של הוד מלכותו.
בתחילה הוא נקרא בפשטות "המוסך הקיסרי לשעבר" ואז הופיע במסמכים השם "בסיס הרכב של הממשלה הזמנית", או "בסיס הרכב של הממשלה הזמנית והדומה הממלכתית".
השם הרשמי של המוסך לשעבר של הוד מלכותו הקיסרי ויחידת האורוות של משרד משק הבית הקיסרי הפך לבסיס הרכב והאורווה של הממשלה הזמנית, כשהשינוי התרחש פחות מחודש לפני שזו נפלה, ב-4 באוקטובר 1917.
מצארבקויה סלו, שבו לאחר עלייתו לכס נהג להתגורר ניקולאי השני עם משפחתו, רוב הבסיס החומרי של המוסך הקיסרי לשעבר הועבר כמעט מיד למוסכים שונים בפטרוגרד.
המיקום העיקרי של המוסך היה השטח העצום בו שכנו בעבר אורוות החצר של משרד משק הבית הקיסרי בכתובת: כיכר קוניושנאיה, בניין 2. היו גם סדנאות מאובזרות היטב, מחסני חלפים המשיכו לעבוד וגם בסיס הרכבים של הממשלה הזמנית התמקם כאן.
ניהול המוסך התבצע במקור על ידי משרד התחבורה המאוחד, ומאז 27 באפריל 1917 על ידי מחלקת הרכב שתחת הממשלה הזמנית.
אך מלבד חילופי ההנהגה, המוסך הצליח להימנע משינויים אנושיים משמעותיים.
מרבית המשרות הפנויות בבסיס הרכב של הממשלה הזמנית המשיכו להיות תפוסות על ידי פקידי משרד משק הבית הקיסרי לשעבר ועובדים מן השורה.
תחת הבעלים החדשים, גם מטרת המוסך הקיסרי לשעבר לא השתנתה.
משימתה העיקרית הייתה עדיין אספקת שירות התחבורה לצמרת המדינה.
ביניהם, ראשית כל, היו שרי הממשלה הזמנית.
בסוף יולי 1917 היו 54 מכוניות ברשות הממשלה הזמנית: 39 רכבי שרד, 10 משאיות ליווי וחמישה אוטובוסים ואמבולנסים.
בנוסף לחברי הממשלה הזמנית, יושב ראש הדומה הממלכתית וחברי הדומה, הובאו מכוניות לקומיסר ומפקד העיר פטרוגרד, למפקדת ארמון טברידה, לוועדת החקירה הצבאית, הוועד הפועל של הסובייט, ועדות ומחלקות שונות.
הרשימה, שתוארכה במרץ 1917, כללה שרים, חברי דומה, נציגי מחלקות שונות וראשי משימות דיפלומטיות בקרב האנשים אליהם הועברו הרכבים.
בסוף אוגוסט הוקם בבסיס הרכבים של הממשלה הזמנית ועד נבחר של עובדים, דרכו הצליחו הבולשביקים לשלוט בגוף ישירות.
כך, באוקטובר 1917 מילאו המכוניות תפקיד חשוב.
על פי זכרונותיו של אחד מעובדי המוסך ו.