tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הרבה מפרשני התלמוד העדיפו לפרש את ה"תלמוד הקטן", מאחר שהוא יותר מרוכז מהתלמוד.
מפאת חשיבותו של החיבור נכתבו עליו מספר פירושים:
פירושו של רבנו נסים על 12 מסכתות.
פירוש של אבא מרי בן יוסף.
נמוקי יוסף פירושו של רבי יוסף בן חביבא תלמידו של רבינו נסים, אליו מיוחסת משפחת אבן חביב, נכתב על 7 מסכתות.
פירושו של רבנו יהונתן בן דוד הכהן מלוניל, המודפס במהדורת ש"ס וילנא על מסכת עירובין, והודפס מכת"י על מסכתות נוספות.
פירוש תר"י - תלמידי רבינו יונה, למסכת ברכות.
קיים גם "פירוש רש"י" שהוא פירוש רש"י לתלמוד על ציטוטי הרי"ף מהתלמוד עם כמה עריכות והוספות.
יש חוקרים הסבורים שחברו ר' ישראל בן ר' יואל זוסלין, אך העניין שנוי במחלוקת.
מאחר שהרי"ף לא דן בהרחבה בדברי הגאונים שפסק כנגד דעתם, ומאחר שבתקופת הראשונים יצאו עוד ספרי הלכה פרטניים שחולקים על הרי"ף, נכתבו ספרי "הרחבה" העוסקים בדברי הגאונים והראשונים, אליהם מתייחסות פסיקות הרי"ף.
"מרדכי" לר' מרדכי בר הלל, שדן בכל הלכה של הרי"ף ומבאר ומעמיק את דבריו.
בימינו, מודפס בספרים לאחר פירוש הרי"ף.
"ספר העתים" לר' יהודה בר ברזילי הברצלוני הנשיא, הוא השלמה והרחבה בדברי הגאונים שמתייחס אליהם הרי"ף.
"ספר האשכול" שחובר בידי הראב"ד השני.
גם ספר זה עוסק בהרחבה בדברי הגאונים ובייחוד בספר הלכות גדולות.
הראב"ד השני היה תלמיד של ר' יהודה הברצלוני וספר האשכול מהווה בעיקרו קיצור מחיבורו של רבו.
ספר זה שימש כמקור פסיקה לכל יהדות פרובנס.
"תשובות רב שרירא ורב האי בנו", הרחבה על ספר ההלכות בדברי חכמים אלו.
פירוש "מאה שערים" לר' יצחק בר אבא מרי ממרישלא בעל ה"עטור".
"אלפסי זוטא" שחובר בידי ר' עזריה מנחם מפאנו, קיצור ספר ההלכות והוספת דינים שהשמיטם הרי"ף.
"שערי דרב אלפס" או "שערי שבועות" יש מהראשונים שייחסוהו לרי"ף ויש שייחסוהו לנכדו, אך ככל הנראה שני הייחוסים מוטעים, ואף אין קשר חיבור זה ובין הלכות הרי"ף.
נדפס אחרי הרי"ף בש"ס וילנא במסכת שבועות.
"חידושי אנשי שם", הרחבה וחידושים.
כמו בתלמוד, גם על הרי"ף חוברו חיבורי עזר:
תורה אור, הפניה למקורות מהמקרא.
מסורת הש"ס, הפניות לדיון הלכתי או לציטוט מהתלמוד המופיע בפירוש למסכת אחרת או לדף אחר במסכת.
עין משפט נר מצווה, הפניות להלכה המקבילה במשנה תורה, סמ"ג, טור או שולחן ערוך.
שלטי הגיבורים, מביא את דברי הרא"ש והריא"ז העוסקים באותו נושא.
את ארבעת האחרונים כתב מהר"י בועז.
ספר המאור שנכתב על ידי רבי זרחיה הלוי, הוא קובץ השגות על הספר ובנוי משני חלקים: "המאור הגדול" על סדר נשים ונזיקין ו"המאור הקטן" על סדר מועד
השגות הראב"ד על השגות המאור ופעמים שהשיג על הרי"ף עצמו
ספר מלחמות השם שכתב הרמב"ן כתשובות להשגות ספר המאור.
כמו כן כתב את ספר ה"זכות" כתשובות להשגות הראב"ד
שמן המאור של ר' עזרא המלאכי שהצדיק את דברי הרב זרחיה הלוי מפני השגות הראב"ד
שיטת ריב"ב של רבי יהודה בן ברכיה, אחיין הרז"ה
הלכה כבתראי או הלכתא כבתראי (מארמית: "הלכה כאחרונים") הוא כלל בפסיקת הלכה בתלמוד, הקובע שבמחלוקת שבין חכמים ראשונים ואחרונים, הלכה כאחרונים.
כלל זה נמצא בגאונים ובראשונים: כל מקום שחולקים שני אמוראים ולא נאמרה הלכה כמי, הלכה כבתראי, לפי שהאחרונים דקדקו יותר מהראשונים להעמיד הלכה על בוריה, שהאחרונים ידעו סברת הראשונים וסברתם, והכריעו בין אלו הסברות, ועמדו על עיקרו של דבר.
הכלל אינו מופיע בתלמוד, ומקורו בדברי הגאונים.
הראשונים השתמשו בכלל כדי לפסוק הלכה ברבות מן המחלוקות בין האמוראים בתלמוד.
כמו כן, כלל זה הובא כנימוק לכך שבמחלוקות בין התלמוד הירושלמי לתלמוד הבבלי, הלכה כדעת הבבלי אשר נערך בתקופה מאוחרת יותר.
בדורות מאוחרים יותר, קיים שימוש נפוץ בכלל לפסיקת הלכה במקרים שבהם יש דעות שונות בספרי הפוסקים, אף שהיו טענות אחדות לפיהן הכלל תקף רק לפסיקת הלכה במחלוקות שבתלמוד ולא במחלוקות מאוחרות יותר.
שימוש כזה בכלל היה נפוץ במיוחד אצל חכמי אשכנז במאה ה-15, ובעקבות כך עמדה נקודה זו במוקד הביקורת של הרמ"א על שיטת הפסיקה של הבית יוסף שפסק כדברי הרי"ף והרמב"ם גם במקרים בהם פוסקים מאוחרים יותר חלקו עליהם.
הכלל מוגבל רק למחלוקות שהן 'מאביי ורבא ואילך', כלומר מהדור הרביעי של האמוראים והלאה, ואילו במחלוקות בין האמוראים בדורות המוקדמים יותר נוהג כלל הפוך: אין הלכה כתלמיד במקום הרב.
הנימוק שניתן להבדל בין הדורות הראשונים לאחרונים הוא שבתקופה המוקדמת פסיקת ההלכה נשענה בעיקר על מסורת מרב לתלמיד מבלי עיון והשוואה בין מקורות הלכתיים שונים.
במחלוקות שנמצאות על קו התפר בין הדורות – כלומר, מחלוקות בין אביי ורבא עצמם לבין רבותיהם – קיימת חוסר בהירות בפסיקת ההלכה; במחלוקות אחדות נפסק כאביי ורבא, במחלוקות אחרות נפסק כרבותיהם, ויש מחלוקות שבהם הדבר נשאר בספק או שהוא נתון במחלוקת.
הגבלה נוספת לכלל היא שכאשר תלמיד נחלק עם רבו בחייו ורבו לא קיבל את טענותיו, אין אומרים בזה הלכה כבתראי, שכיוון ששני הצדדים שמעו זה את זה, אין עדיפות לאחרון.
הגבלה דומה היא שכאשר פוסק מאוחר כתב את דעתו בלי להיות מודע לפסיקה הפוכה של פוסק מוקדם יותר – אין בזה עדיפות לאחרון, מכיוון ששני הצדדים לא שמעו זה את זה.
על פי זה כתב המהרי"ק, שכאשר מוצאים דעה של פוסק קדמון שלא הופיעה בספר נפוץ, דוחים מפניה את דעות האחרונים שפסקו בניגוד אליה, משום שייתכן שאם היו האחרונים מודעים לפסיקתו של אותו פוסק הם לא היו חולקים עליו.
הרדב"ז הרחיב הגבלה זאת לכל מקרה שהפוסק האחרון לא הביא את דברי הפוסק שקדם לו, שאז יש להניח שלא הכיר את דבריו.
יש סוברים שאף במחלוקות הפוסקים שאחר התלמוד הלכה כבתראי.
יש סוברים שלא אמרו הגאונים הלכה כבתראי אלא על חכמי התלמוד, ולא על הבאים אחריהם, שלא ראו דבריהם ולא הבינו דרכיהם, ועוד שעד איזה זמן יימשך לומר הלכה כבתראי, ואם עד סוף העולם, הרי זה כחוכא ואטלולא ואסור להעלותו על לב שאין יחס לדורות אלו עם הראשונים.
הלכות שבת הן ההלכות העוסקות ביום השבת, החל מההכנות אליה ועד סיומה.
הלכות שבת מפורטות בשולחן ערוך בחלק אורח חיים, החל מסימן רמ"א ועד סימן תט"ז, והן מתחלקות למצוות עשה ומצוות לא תעשה.
בגדר הלאוין ניתן למנות את איסור עשיית מלאכה, המתחלק לל"ט אבות מלאכה, איסורי שבות שאינם מלאכה גמורה אלא גזרות דרבנן המיועדות להרחיק את האדם מלעבור על איסורי דאורייתא, ואיסורי תחומין.
בגדר העשין ניתן למנות את ההכנות לשבת, את מצוות עונג שבת, מצוות הקידוש, והדלקת נרות שבת, ותפילות שבת.
רוב הלכות שבת אינם מפורטים בתורה אלא נלמדים מחז"ל, וזוהי לשון המשנה: .
הלכות קצובות הוא חיבור הלכתי מתקופת הגאונים.
כבר בסוף תקופת הגאונים הוא יוחס לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא (757-761), אך מרדכי מרגליות קבע כי הוא נתחבר באיטליה בסביבות שנת 850.
יש שסברו כי הספר מבוסס על ספר הלכות פסוקות וגם על ספר הלכות גדולות, אך מרגליות מראה כי רוב הספר הוא יצירה חדשה, והלכות בודדות הועתקו מהספר הלכות פסוקות.
כמעט בכל המקומות החיבור מיוחס לרב יהודאי גאון, אם כי ישנם כתבי יד המיחסים את החיבור לרב נטרונאי גאון.
כבר ברשימה שנכתבה בימי רבי שלמה בן יהודה גאון, בט"ו באלול ד'תת"ו (1046), מיוחסים לרב יהודאי שלושת החיבורים: הלכות גדולות, הלכות קטועות והלכות קצובות.
אך מרגליות הראה את ההשפעה הארצישראלית על החיבור, ולפי ראיות שונות הוא משער כי החיבור נכתב באיטליה במחצית הראשונה של המאה התשיעית, ואם כן הרי זה הספר היהודי הראשון שנתחבר על אדמת אירופה.
לדברי מרגליות, הספר התפשט בעיקר באיטליה, צרפת וצפון אפריקה, אך בבבל הספר לא נפוץ, והשימוש בו בבבל מועט מאוד.
הלכות ארבעת המינים הניטלים בחג הסוכות, הן הלכות העוסקות בסדרה של תנאים שלמדו חכמים מפסוקי התורה, שחסרונו של אחד מהם באחד מארבעת המינים הניטלים, פוסל את כשרותו של אותו המין לנטילה.
בנוסף לכך, ישנם קריטריונים הלכתיים נוספים שהקפדה עליהם מוסיפה הידור בקיום המצווה.
מקור דיני ארבעת המינים הוא בפסוקי התורה: .
חכמים דרשו את המילה וּלְקַחְתֶּם כאילו נקראה 'ולקח-תם' שמשמעותה היא - קחו לקיחה תמה ושלימה.
ומכאן למדו חכמים שצריך לקחת את כל ארבעת המינים ביחד.
עוד למדו מכך חכמים, שעל כל מין מארבעת המינים להיות שלם בעת נטילתו.
מהמילה לָכֶם חכמים למדו שאם אחד מארבעת המינים גזול או אף שאול - הוא פסול לנטילה.
בנוסף לכך, לגבי האתרוג שהוא פרי, דרשו חכמים מהמילה לָכֶם שהאתרוג צריך להיות ראוי לאכילה, אך אם היה פרי ערלה או טבל - פסול כל שבעת ימי החג.
מהמילה הָדָר למדו חכמים שעל ארבעת המינים להיות מהודרים, ואם נפגע הדרו של אחד המינים באופן ניכר (למשל הדס כשר אם נקטם ראשו) - הוא פסול לנטילה.
מהקונפליקט שבפסוק זה, שבראשו נכתב "בַּיוֹם הָרִאשוֹן", ובסופו "שִבְעַת יָמִים", למדו חכמים שמצוות נטילת לולב חלה מן התורה במקדש שבעה ימים, ובשאר המקומות רק ביום הראשון.
אמנם לאחר חורבן בית המקדש התקין רבן יוחנן בן זכאי ובית דינו ליטול את ארבעת המינים בכל מקום שבעה ימים, זכר למקדש.
חמישה סוגי פְסול פוסלים את ארבעת המינים מחמת פגמים בגוף המין, והם: סוג המינים, שינוי צורה של המינים, שיעור (גודל) מינימלי, שיהיה בהם "הדר", שיהיו שלמים.
בעוד ששלושת הפסולים הראשונים פסולים כל שבעת הימים, הפסול החמישי פוסל רק ביום הראשון, ולגבי הרביעי נחלקו הפוסקים:
ארבעת המינים צריכים להיות אלו שצוותה התורה ולא מינים אחרים.
ולכן- פרי עץ הדר הוא אתרוג בלבד.
ענף עץ עבות הוא הדס.
כמו כן צריך ליטול ערבה ולא ענף של צפצפה (הדומה לערבה).
לגבי הלולב אין ספק בהיותו ענף עץ הדקל, שכך הוא מכונה בתורה, כפות תמרים.
אמנם התעורר פולמוס לגבי מין דקל שלולבו מכונה לולב קנרי, כפי שיבואר בהמשך.
כגון לולב שעליו צומחים רק בצד אחד, או הדס וערבה שנשרו רוב עליהם.
שאין בו את השיעור המספיק - כאשר אחד המינים קטן בצורה משמעותית מן הרגילות, הוא אינו ראוי להיקרא 'פרי עץ הדר' או 'כפות תמרים' או 'ענף עץ עבות' או 'ערבי נחל'.
אינו הדר, היינו שהמין לא נשתנה כל כך.
אבל איבד את צורתו הטבעית הנאה, כגון שהתייבש לגמרי.
לרוב הפוסקים מין הנפסל משום הדר פסול רק ביום הראשון.
ויש אומרים שהוא פסול כל שבעת הימים.
חסר- באתרוג - שחסר מבשרו.
בלולב - שנפתחה תיומתו (העלה האמצעי של הלולב או עליו).
פְסול 'חסר' פוסל רק ביום הראשון שבו המינים צריכים להיות תמימים, אבל בשאר הימים אינו פוסל.
מלבד אלו יש עוד שני פסולים שאינם נוגעים לגופם של ארבעת המינים:
מין ממיני ארבעת המינים שהושג בגזל או גנבה - פסול לנטילה.
מין שהושאל לאדם אחר - אין השואל יוצא בו ידי חובת מצוות נטילת לולב ביום הראשון.
אך בשאר הימים ניתן לצאת ידי חובה בארבעת המינים שאולים.
בשעת הדחק, כאשר אין שום אפשרות להשיג מין כשר, אפשר לקיים את המצווה במין שנפסל מחמת "הדר" או "חסר" (הסוג הרביעי והחמישי), כגון לולב יבש או שנחלקה תיומתו.
ולדעת רוב הפוסקים אף מברכים על נטילתו, ויש אומרים שאין מברכים.
ענפי הלולב צומחים משני צדדיו וחופפים את שדרתו.
במקרה שהלולב פגום באופן שרק מצד אחד שלשדרתו צמחו עלים והצד השני נותר ערום – פסול כל שבעת ימי החג.
דרך הלולב שעליו צומחים זה על זה ומכסים את כל שדרתו.
היו עליו קצרים עד שאין העלה מגיעים לתחילת העלה שמעליו – פסול, שאינו הדר.
לכתחילה טוב שעלי הלולב יהיו צמודים לשדרתו באופן שאם יניחו אותו, עליו יהיו צמודים בלא סיוע.
התחילו עליו של הלולב להיפתח, כל זמן שניתן לאוגדם ולהצמידם לשדרה – כשר, וזהו לולב ש'נפרדו עליו'.
ואם העלים שהחלו להיפתח התקשו, עד שלא ניתן לאוגדם ולהצמידם לשדרה באופן חלק כדרך שהיו בתחילה, הלולב פסול, וזהו לולב ש'נפרצו עליו'.
התעקם הלולב מאוד עד שנעשה כמגל, היינו כחצי עיגול – פסול.
התעקם פחות – כשר אבל אינו מהודר, שאחד מהידורי הלולב שיהיה ישר.
וגם אם התעקם כמגל, אם העיקום היה כלפי שדרתו, כיוון שעיקום זה טבעי ללולב ומצוי לפעמים, הלולב כשר.
נכפפה שדרתו של הלולב כפיפה עמוקה בזווית – פסול.
נכפפו עלי הלולב, אם נכפפו עלים רבים בראש הלולב כפיפה עמוקה, הלולב פסול.
אבל אם רק קצה העלים העליונים נכפף כצורת אות ו (אשורית, בכתב מרובע) – כשר, שכך דרך גידולם של חלק מהלולבים.
נכפף רק קצה העלים העליונים כפיפה עמוקה:
יש אומרים שאם נכפפו כיפוף עמוק ככפתור, הלולב פסול.
מנגד יש אומרים שלולב זה יותר מהודר, שעל ידי כך תיומתו של העלה העליון אינה נפתחת.
ויש מכריעים שלולב זה כשר, שכך דרך גידולם של לולבים רבים, אלא שהואיל ויש מחמירים בזה, אין הוא נחשב מהודר.
לולב שרוב עליו העליונים נקטמו או העלה העליון האמצעי שלו (התיומת) נקטם – פסול ביום הראשון.
שיעורו המינימלי של שידרתו של הלולב הוא ארבעה טפחים (שלושה טפחים כאורך ההדס, ועוד טפח לנענע- להחזיק).
אם שדרתו של הלולב פחותה משיעור זה- הלולב פסול כל שבעת ימי החג.
כל עלה ועלה שבלולב מורכב משני עלים שמחוברים זה לזה בגבם.
חיבור זה נקרא "תיומת", שעל ידו נעשים שני העלים כתאומים צמודים.
כאשר הלולבים ממשיכים לצמוח לקראת היותם "חריות", ראשי העלים הולכים ונפתחים, והראשון להיפתח הוא העלה המרכזי העליון שבלולב.
וכיוון שטבעו של הלולב שעליו סגורים על ידי חיבור ה'תיומת', הרי שאם התיומת נפתחה, ישנו חיסרון בלולב, ולכן למרות שהוא עדיין נראה לולב, הוא פסול לנטילה ביום הראשון מדין 'חסר'.
אבל בשאר הימים הוא כשר.
נחלקו הפוסקים בשאלה, מהי הגדרת "נחלקה התיומת": יש אומרים, שרק כאשר נחלקה רוב התיומת של רוב העלים – הלולב פסול.
ויש אומרים, שדין נחלקה ה'תיומת' נאמר על העלה האמצעי העליון, שהואיל והוא הבולט והניכר שבעלים, אם נחלקה רוב תיומתו – הלולב פסול.
וכך נוהגים למעשה, שלא ליטול ביום הראשון לולב שרוב תיומתו של העלה המרכזי שבו נפתחה.
היו בראש הלולב שני עלים עליונים אמצעיים, צריך שבכל אחד מהם רוב התיומת תישאר שלימה.
אבל אם שני העלים הללו נפרדו זה מזה, כיוון שהם שני עלים נפרדים, הלולב כשר.
אם נמשך בסוף העלה העליון כמין קוץ, אין הוא נחשב כחלק מהעלה, וגם אם נחרך או נחתך, הלולב כשר למהדרין.
לולב שהעלה העליון שלו מסתיים בזיגזג כפי שמצוי לפעמים, כשר לכתחילה.
לולב שרוב עליו התייבשו, עד שנעשו לבנים בלא שמץ של ירוק – פסול שאין זה 'הדר'.
בדורות האחרונים התעוררה שאלה לגבי כשרותו של לולב קנרי, שצומח על זן מיוחד של דקל שהובא מהאיים הקנריים.
הדקל הקנרי שונה בכמה דברים משאר זני הדקלים המוכרים לנו, עליו קצרים, צפופים ורכים יותר, שדרתו רכה ונוטה להתכופף לצד שמטים אותו, צבעו ירוק יותר ופירותיו אינם טעימים.
המכשירים סוברים שהואיל וככלל הוא דקל שמצמיח תמרים, למרות כל השינויים הוא כשר.
ויש אומרים, שהואיל ופירותיו אינם ראויים כל כך לאכילה, וגם יש בו שינויים רבים מדקל רגיל, אין זה "כפות תמרים".
יש מהדרים (בעיקר אצל הספרדים) שתהיה מעין קליפה חומה דקה בגבו של הלולב (המכונה לעיתים "קוֹירֶה") המבטיחה את שלמותו.
לעומת זאת, יש האומרים שקליפה זו אינה מאפשרת לראות אם הלולב נחלק כ"" או נפתח או נחסר, וכן אינה מאפשרת לכסכס את עלי הלולב בשעת מצוות הנענועים כפי שנפסק ברמ"א.
יש הנוטים לצהוב ויש לירוק, יש גדולים ויש קטנים, וכולם כשרים לנטילה.
אולם פירות עץ האתרוג שהורכב על עץ לימון או חושחש כדי לחזקו ולחסנו ממחלות, נחלקו בו אם כשר או פסול, יש אומרים שפסול לנטילה, שאין זה אתרוג לגמרי.
או משום שנעשתה בו עבירה.
ויש אומרים שהוא כשר, ודוחים את טענות הפוסלים, תוך שהם נשענים על הסברה שהדיון אודות פסול האתרוג המורכב התעורר רק בראשית תקופת האחרונים, בעוד שמציאות של אתרוג מורכב הייתה קיימת שנים רבות קודם לכן, מה שמאשש את הטענה שהקדמונים לא ראו באתרוג זה דופי.
בפועל, כיום המנהג הוא להקפיד על רכישת אתרוג שיש עליו פיקוח המעיד שגדל בשדה המוחזק בגידול אתרוגים בלתי מורכבים.
וכן הדין כאשר החזזית נמצאת על חוטמו של האתרוג, שהוא החלק הבולט שבו, אף שאינה מכסה את רוב שטחו - כל שניכרת לעין בראייה שטחית - האתרוג פסול.
וכך הדין גם לגבי כתם גדול בצבע שחור או לבן שנמצא באתרוג, שפוסל ברוב שטחו או היקפו של האתרוג, או בגודל ניכר לעין על חוטמו, ואם לא - אינו פוסל.
אמנם ככל שהאתרוג נקי יותר מנקודות שחורות או לבנות שאינן ניכרות בראייה שטחית, הוא נחשב יותר מהודר.
לגבי כתמים חומים או צהבהבים המכונים בלשון הפוסקים בלטלך או בלעטלאך, אם הם אינם מורגשים במגע יד על פני האתרוג - האתרוג כשר.
ואם הם בולטים ומורגשים, ולא ניתן לקלפם מבלי להחסיר מבשר האתרוג, יש אומרים שלכתחילה דינם כדין חזזית, ורק בשעת הדחק ניתן ליטול אתרוג זה.
ויש אומרים שאתרוג זה כשר לכתחילה לנטילה, הואיל וכך דרכם של אתרוגים רבים, ואין זה מראה חריג שפוגע בהדרו של האתרוג.
אתרוג שנחסר מבשרו כלשהו - פסול לנטילה ביום הראשון וכשר בשאר הימים.
ואם יש ספק אם נחסר בעקבות פגיעת קוץ - כשר אף ביום הראשון.
ואם נחסר מבשרו אך הפצע הגליד - כשר אף ביום הראשון.
על ראשו של האתרוג צומח כעין 'מקל' המכונה בלשון ההלכה 'פיטם'.
על ראשו של הפיטם ישנה 'כיפה' המכונה בלשון ההלכה 'שושנתא'.
לרוב הפיטם מתעצה (נעשה עץ) בעודו צומח על האילן, ונושר עוד בטרם נקטף, ובמצב זה האתרוג כשר לנטילה ללא פקפוק.
אולם ישנם זנים שבהם הפיטם חזק יותר ושורד גם לאחר הקטיף, ואז דינו של הפיטם הן לעניין נשירתו והן לעניין כתמים שנראו בו, מתחלק לשניים על פי שני סוגי הפיטמים:
כאשר הפיטם הוא פיטם בשרי, היינו שעוד לא התעצה, והוא זהה לבשר האתרוג בחיוניותו ובמראהו, דינו כדין בשר האתרוג לכל דבר.
לכן אם נראה בו כתם הפוסל את האתרוג - האתרוג פסול.
ואם הוא נשר מן האתרוג - האתרוג נעשה חסר, ופסול.
כאשר רק ה'שושנתא' נשרה: אם נשאר ממנה מעט עץ החופה את בשר הפיטם - האתרוג כשר.
ואם לא נותר ממנה דבר - האתרוג פסול.
כאשר הפיטם הוא פיטם עצי, שכבר התעצה והתייבש, וצבעו כצבע עץ ולא של אתרוג, הרי שכתם שנמצא בו אינו פוסל את האתרוג.
ואם נשר, דינו הוא שאם נותר ממנו מעט עץ הבולט מעל בשר האתרוג - האתרוג כשר.
אך אם כל החלק הבולט מעל האתרוג נשר - האתרוג פסול.
העוקץ הוא אבר בתחתית האתרוג המחבר אותו אל העץ.
אם נשר העוקץ כולו עד שנגלה בשר האתרוג - הוא פסול ביום הראשון מדין 'חסר'.
אם נשאר מעט מעץ העוקץ - האתרוג כשר.
על האתרוג להיות בגודל של 'כביצה' לפחות.
שיעור נפח ביצה שנוי במחלוקת, יש אומרים שהוא כ-50 סמ"ק.
יש אומרים שהוא כ-57 סמ"ק, ויש אומרים שהוא כ-100 סמ"ק.
וגם לשיטת הסוברים שדי ב-50 סמ"ק, יש הידור לקחת אתרוג גדול שנפחו לפחות 100 סמ"ק.
אמנם אין שיעור עליון לגודלו של האתרוג, ואפילו אם יידרש שימוש בשתי הידיים לשם אחיזת האתרוג - הוא כשר.
צבעו הטבעי של האתרוג הוא צהוב או ירוק בהיר.
אם צבעו של האתרוג כהה מאוד עד שנראה כשחור - פסול.
ואם צבעו ירוק חזק וכהה, אם זה בגלל שנקטף בעודו בוסר, ואין הוא עתיד להצהיב מעט - פסול.
אך אם כאשר ישימו אותו על יד תפוחים וכדומה הוא יצהיב, אף שכעת הוא ירוק מאוד - כשר.
על האתרוג להיות כשר לאכילה.
לכן אתרוג של ערלה - פסול.
וכן אתרוג שהוא טבל, שלא הופרשו עליו תרומות ומעשרות - פסול.
וכן אתרוג של תרומה שנטמאה - פסול.
אתרוג שהתייבש כל כך עד שאם יתקעו בו מחט בצד של החוט, החוט יישאר יבש ולא יתלחלח - האתרוג פסול.
ואתרוג שעברה עליו שנה הוא בחזקת יבש.
אך אם אחסנו אותו בתנאים מיוחדים של קירור או ואקום והוא נשמר בטריותו - כשר.
אתרוג בעל צורה משונה, כגון שהוא עגול ככדור - פסול.
וכן אם גידלו אותו בדפוס של צורה שאינה אופיינית לאתרוגים - פסול.
אך אתרוג עם שני ראשים - כשר, שאין זה שינוי צורה מוחלט.
על עלי ההדס להיות משולשים, דהיינו ששלושת העלים היוצאים מכל 'קן' של ההדס יצאו בגובה שווה.
אך אם אחד העלים יוצא מעל או מתחת לשניים האחרים, ההדס נקרא 'הדס שוטה' והוא פסול לנטילה.
וכל שנראה לעיני אדם ממוצע שהעלים יוצאים בשווה, אף אם כאשר ידקדק בהתבוננות מקרוב יראה שיש הפרש מועט ביניהם - ההדס כשר.
לכתחילה, אורכו המינימלי של ההדס, כמו הערבה, הוא שלושה טפחים.
ישנה מחלוקת באשר לאורכו של טפח.
יש אומרים שאורך טפח הוא כ-7.6 ס"מ, ושלושה טפחים כ-23 ס"מ, יש אומרים שהטפח הוא 8, ויש אומרים שאורך טפח הוא 9.6 ס"מ, ושלושה טפחים הם 28.8 ס"מ.
אמנם בדיעבד או בשעת הדחק די שאורך ההדס יהיה שניים וחצי טפחים (20\24 ס"מ בהתאמה).
ובתנאי שהלולב יבלוט בגובהו מעלה ההדס בשיעור של לפחות טפח אחד.
אורך ההדס נמדד מתחילת עצו של ההדס ועד העלים המסיימים את שלושת הטפחים.
אם שלושת העלים האחרונים היו פחות משלושה טפחים מתחילת עצו, אף שאחריהם יש עוד ענף המשלים לשלושה טפחים - ההדס כשר רק בדיעבד.
לכתחילה צריך שהעלים המשולשים יכסו את כל שלושת הטפחים של ההדס, הואיל ולדעת הגאונים בלא זאת ההדס פסול.
אמנם גם אם העלים המשולשים מכסים את רוב שטח שלושת הטפחים של ההדס הוא כשר, שכך דעת רוב הפוסקים.
כאשר רוב שלושת הטפחים העליונים משולש, ההדס כשר גם אם הוא ארוך הרבה משלושה טפחים.
על ענפי ההדס צומחים פירות (לא אכילים) כעין ענבים.
בשוקי ארבעת המינים בדרך כלל נמכרים הדסים שענבי ההדס הוסרו מהם, אך הקוטף באופן עצמאי עשוי למצוא ענבים בין עלי ההדס.
כאשר הענבים ירוקים - ההדס כשר בכל אופן, כי נחשב חלק ממראה ההדס.
כאשר הענבים אדומים או נוטים לשחור - אם מספר הענבים גדול ממספר עלי ההדס בשלושת הטפחים העליונים - ההדס פסול.
ואם לא - ההדס כשר.
גם כאשר ההדס פסול בשל ריבוי הענבים, ניתן ללקט אותם ולהמעיטם ובכך להכשירו.
אך ביום טוב אסור לעשות כן, מפני שהוא כמתקן כלי
כאשר אין בנמצא הדס אחר מלבד זה שענביו האדומים מרובים מעליו, ייטול אותו אך לא יברך על הנטילה.
נקטם ראשו של ההדס - מוטב ליטול הדס אחר, שיש סוברים שהדס קטום פסול.
אם אין הדס אחר, יחתוך את הענף באופן שהעלים של ההדס יסתירו את קטימת הענף ואז יהיה כשר לנטילה ואף לברכה.
הדס יבש פסול וכמוש כשר.
שיעור היובש הפוסל הוא כאשר מראה הירקות של רוב עלי שלושת הטפחים העליונים של ההדס נעלם, והלבינו פניו, ובנוסף לכך הוא נפרך ונשבר כאשר לוחצים אותו בציפורניים.
אם שרו את ההדס במים למשך יום וחזרה חיוניותו - כשר.
לערבה שלושה סימני זיהוי המבדילים אותה מעץ הצפצפה שדומה במראהו לעץ הערבה אך אינו נחשב לערבה ופסול לנטילה.
עלה הערבה צר ומוארך, כדוגמת נחל, ואילו עלה הצפצפה עגלגל יותר.
קצות עלה הערבה חלקים, או משוננים בצורה עדינה, ואילו עלי הצפצפה משוננים כשיני המסור.
צבע ענף הערבה אדום מעט, או נוטה לאדום.
לעומת ענף הצפצפה שהוא נוטה לירוק.
לעיתים גם ענף הערבה עוד לא האדים בשל גילו הצעיר, וכיוון שסופו להאדים -כשר.
ערבה שאינה גדלה ליד נחל
על אף שבתורה מכונה הערבה הניטלת במסגרת ארבעת המינים בשם עַרְבֵי נָחָל, גם ערבות הגדלות במקומות שאינם סמוכים לנחל או מעיין כשרות לכתחילה לנטילה.
לכתחילה, אורכה המינימלי של הערבה, כמו ההדס, הוא שלושה טפחים.
יש אומרים שאורך טפח הוא 7.6 ס"מ, ושלושה טפחים הם 22.8 ס"מ.
יש אומרים שאורך טפח 8 ס"מ, ושלושה טפחים הם 24 ס"מ.
ויש אומרים שאורך טפח הוא 9.6 ס"מ, ושלושה טפחים הם 28.8 ס"מ.
אמנם בדיעבד או בשעת הדחק די שאורך הערבה יהיה שניים וחצי טפחים (19\20\24 ס"מ בהתאמה).
ובתנאי שהלולב יבלוט בגובהו מעלה הערבה בשיעור של לפחות טפח אחד
ערבה יבשה פסולה וכמושה כשרה.
שיעור היובש הפוסל הוא כאשר מראה הירקות נעלם מרוב עלי שלושת הטפחים העליונים של הערבה, והיא נעשית קשה, שבירה ופריכה.
מכיוון שהערבה היא עץ הנזקק למים רבים כדי להתקיים, כאשר ענף הערבה נקטף הוא נוטה להתייבש במהרה.
ומסיבה זו, העלות הנמוכה של ענפי הערבה (לעומת ההדסים) וזמינותה, רבים מקפידים להחליף את ענפי הערבה במהלך חג הסוכות לפחות פעם אחת, ולפחות מקפידים לשומרן בתוך נרתיק אטום או להשרותן במים.
כאשר נשרו רוב עלי שלושת הטפחים העליונים של ענף הערבה - הערבה פסולה.
ואם רק מיעוטם נשרו - כשרה.
לעיתים כאשר תוחבים את ענפי הערבות בסלסלת האיגוד (המכונה קוישיקלך), נושרים בתוך כך עלים מן הערבה, ויש לוודא ולשים לב שרוב עלי הערבה נותרו מחוברים לענף.
ערבה שנקטם ראשה, היינו חלק מן העץ שבראש הענף - לדעת הרמב"ם כשרה, אך רוב הפוסקים פסלוה, וכך פוסקים להלכה.
אמנם אם רק העלה שבראש הערבה נשר, והגבעול נותר שלם - הערבה כשרה.
אמנם יש המקפידים ליטול ערבה שלראשה עלה צעיר המכונה 'לבלוב', המעיד על כך שהענף לא נקטם.
הלכות ליל הסדר הן מקבץ הלכות, דינים ומנהגים, המורה כיצד יש לקיים את לילו הראשון של חג הפסח, המכונה "ליל הסדר".
הלכות ליל הסדר כוללות פרטים רבים, מהם מצוות מהתורה, מהם ציווי חכמים ומהם מחמת המנהגים.
בהלכה היהודית, עיקרו של ליל הסדר הוא העברת המסורת בדבר סיפור יציאת מצרים לדורות הבאים, ומשכך ישנה חשיבות מיוחדת כי הילדים יישארו ערניים במהלך הסדר.
לשם כך מסמיכים את עריכת הסדר לצאת הכוכבים ככל האפשר (אך לא לפני צאת הכוכבים), ודואגים לכך שהשולחן יהיה ערוך ומוכן לסדר מיד בתום התפילה.
בנוסף לכך, מחלקים לילדים דברי מתיקה לפני ובמהלך הסדר, כדי לעורר בהם סקרנות לשאול לפשר החגיגיות, ובכך גם מעודדים אותם להישאר ערניים.
נוהגים להדר לערוך את שולחן הסדר בכלים היפים ביותר שיש בבית, כדי לבטא את החירות שלה זכינו ביציאת מצרים, וכן להכין כיסאות נוחים ומתאימים להסבה.
לפני תחילת הסדר מכינים את ה'קערה' שבה מונחים כל המאכלים המיוחדים של ליל הסדר, כך שלאורך כל הסדר המאכלים הללו, שבאים לבטא רעיונות שונים הקשורים ללילה זה, גלויים בפני משתתפי הסדר, ובכך מבטאים את עניינו המיוחד של הלילה.
מצות - בהן מקיימים את מצוות אכילת המצה מהתורה.
הטעם לכך נלמד מהפסוק: , ודרשו חכמים: בַּעֲבוּר זֶה – לא אמרתי אלא בשעה שמצה ומרור מונחים לפניך.
ועוד שהמצה נקראת , ודרשו חכמים שעונים (אומרים) עליה דברים הרבה, לפיכך המצה צריכה להיות גלויה בעת אמירת ההגדה.
אמנם בשעת הקידוש הפותח את ליל הסדר נוהגים לכסות את המצות, כפי שנוהגים לכסות החלות בכל קידוש בשבת ובחג.
למעשה נוהגים להניח את המצות בתוך מפית, ובשעת הקידוש, וכן כשמגביהים את הכוס השנייה – מכסים את המצות, ובכל שאר הזמן שאומרים את ההגדה - המצות צריכות להיות מגולות.
מרור - הוא חסה או חזרת.
בזמן שבית המקדש היה קיים, הייתה מצווה מן התורה לאכול מרור עם קרבן הפסח, ומאז שחרב בית המקדש המצווה לאכול מרור מדברי חכמים.
קרבן הפסח ותחליפיו: הביצה והזרוע - בזמן שבית המקדש היה קיים, היו מניחים על שולחן ליל הסדר גם את בשר קרבן הפסח.
אחר שנחרב בית המקדש תיקנו חכמים להניח על השולחן שני תבשילים, אחד זכר לקרבן פסח והשני זכר לקרבן חגיגה שהיו מקריבים בכל יום טוב.
נהגו שהתבשיל שהוא זכר לקרבן פסח יהיה זרוע, לרמוז לכך שנגאלנו ב'זרוע נטויה', וצולים את הזרוע על האש כשם שהיו צולים את קרבן הפסח.
מנהג הספרדים לקחת ל'זרוע' רגל קדמית של בהמה, ומנהג האשכנזים לקחת כנף של עוף.
כמו כן נהגו שהתבשיל שהוא זכר לקרבן חגיגה יהיה ביצה צלויה או מבושלת.
הדעה המקובלת היא מפני שרגילים להגיש ביצה לאבלים כדי לנחמם, שגלגל חוזר בעולם, ואף אנו מתנחמים שמהרה יבנה בית המקדש ונוכל להקריב את הפסח והחגיגה.
יש שהוסיפו טעם נוסף למנהג, ששמה של הביצה בארמית 'ביעא', שפירוש מילה זו הוא גם בקשה, לרמוז על בקשתנו שה' יָשוּב ויגאלנו.
מאידך, בשם הגר"א נכתב, שאין לערב טעמי אבילות בליל הסדר, אלא הסיבה היחידה היא לזכר קרבן חגיגה.
את הזרוע הצלויה נוהגים ברוב הקהילות (מלבד התימנים) שלא לאכול בליל הסדר.
כרפס - הוא ירק שאוכלים לפני אמירת ההגדה (מין הירק יתבאר לקמן), וכן נוהגים להניח על השולחן חומץ או מי מלח כדי לטבול בהם את הכרפס ולהטעימו, ועל ידי כך יצטרכו ליטול ידיים כפי שעושים בעת אכילת דבר שטיבולו במשקה, ותתעורר סקרנות בילדים לשאול על כך.
חרוסת - היא מחית פירות במרקם המזכיר טיט, ובכך היא רומזת לטיט שהיו מכינים אבותינו בעת שהיו משועבדים במצרים, ובה טובלים את המרור לפני אכילתו.
היין אינו בקערה מפני שאינו מין מאכל אלא משקה.
בתלמוד לא נזכרה ה'קערה' אלא נאמר שמביאים לפני עורך הסדר מצה חזרת וחרוסת ושני תבשילים, והראשונים כתבו להניח את כל המאכלים הללו בקערה.
אמנם אין בזה חיוב, וגם אין צורך שתהיה קערה לפני כל אחד ממשתתפי הסדר, אלא העיקר שכל המאכלים הללו יהיו מונחים לפני עורך הסדר.
כמה שיטות נאמרו ביחס לסידור המאכלים בקערה:
דעת הרמ"א - מאחר שישנו כלל הלכתי לפיו אין מעבירים על המצוות, מניחים את הפריטים שבקערת לפי קדימות השימוש בהם; את הפריט שמשתמשים בו ראשון מניחים בסמוך לעורך הסדר, לאחר מכן את הפריט השני, וכן הלאה.
לפיכך, למנהג זה מניחים את הכרפס ואת מי המלח במקום הקרוב לעורך הסדר, שאותם אוכלים תחילה עוד לפני אמירת ההגדה.
אחריהם מניחים את המצות, שאותן אוכלים בתחילת הסעודה.
אחריהן מניחים את המרור והחרוסת, שכן לאחר שאוכלים את המצות אוכלים את המרור ומטבילים אותו בחרוסת.
והרחוקות ביותר הן הזרוע והביצה, שעניינן להזכיר את קרבן הפסח ואת קרבן החגיגה.
דעת האר"י - ישנו סדר הרומז לעשר ספירות וכך הוא: את שלוש המצות מניחים למעלה, כנגד ספירות חכמה בינה ודעת (המוחין).
תחתיהן מצד ימין הזרוע כנגד חסד, והביצה בצד שמאל כנגד גבורה.
ומתחתם באמצע מרור לברכה כנגד תפארת.
ומתחתם בצד ימין חרוסת כנגד נצח, וכרפס משמאל כנגד הוד, ותחתיהם באמצע המרור (לכורך) כנגד יסוד.
והקערה עצמה כנגד מלכות, ואת מי המלח מניחים מחוץ לקערה.
על פי האר"י נוהגים להפסיק במפה בין מצה למצה, שכל מצה רומזת לספירה בפני עצמה.
ויש נוהגים שלא להפסיק ביניהן.
וכן נוהגים הספרדים ועדות המזרח והחסידים (מתפללי נוסח ספרד - חסידי).
דעת הגר"א - יש לסדר את הקערה בסדר הבא: מרור – בפינה הימנית העליונה; חרוסת – בפינה השמאלית העליונה; שתי מצות – באמצע; מתחתיהם: זרוע בפינה הימנית התחתונה; ביצה בפינה השמאלית התחתונה.
לדעת הגר"א לא שמים שלוש מצות לפני עורך הסדר כפי שנהוג לשאר השיטות, אלא שתי מצות בלבד.
דעת הסוברים שאין צריך להקפיד בסדר המאכלים בקערה - יש אומרים שאין צורך להקפיד בסידור הקערה שלא להעביר על המצוות, הואיל וכלל זה נאמר רק ביחס למקרה בו האדם מעוניין לקיים את שתי המצוות בזו אחר זו מיידית.
אך בליל הסדר כל מצווה מתקיימת בזמן שונה, ואין בדילוג עליו משום ביזוי מצוותו.
בשל מבנהו המורכב של ליל הסדר ופרטיו הרבים, נתחברו בימי הביניים "סימנים" רבים – חרוזים או שירים קצרים המסייעים בזכירת סדר המעשים שיש לעשות בלילה זה.
סימן זה מיוחס לרבי שמואל מפלייזא, מבעלי התוספות בצרפת.
פירוט הערך דלהלן יעשה על פי סדר סימן זה.
כבכל שבת וחג, גם ליל הסדר נפתח בקידוש.
רק ששונה מקידוש רגיל בכך שלא המקדש בלבד נדרש לשתות מן היין שבכוס הקידוש, אלא כל המסובים שותים את כוס הקידוש, היות שהיא הכוס הראשונה מארבע הכוסות שתקנו חכמים לשתות בלילה זה.
לכן, לפני כל אחד ואחת מהמסובים, מוזגים כוס יין, וכל אחד שותה את רוב היין שבכוסו בהסבה.
לאחר שתיית היין אין מברכים ברכה אחרונה על שתייתו, כמו בכל קידוש של שבת וחג.
כבכל חג, מוסיפים בסיום ברכת הקידוש את ברכת 'שהחיינו'.
גם השוכח לברך ברכה זו, יצא ידי חובת קידוש, ויכול להשלים את הברכה בכל עת שנזכר בה במשך כל חג הפסח.
אם חל יום טוב ראשון של פסח בשבת, מוסיפים בקידוש את עניין השבת, ואם חל במוצאי שבת מוסיפים בו ברכה על הנר וחותמים בברכת הבדלה בין קודש לקודש.
בקרב יהודי מרוקו רבים פותחים את הקידוש בפסוק:
יש נוהגים לומר על כל כוס מארבע כוסות ליל הסדר נוסח 'לשם ייחוד'.
הנוהגים כן אומרים את נוסח 'לשם ייחוד' על הכוס הראשונה, כוס הקידוש, לפני תחילת הקידוש.
לאחר הקידוש תקנו חכמים לאכול את הכרפס תוך טיבולו במשקה (כדלקמן).
הכרפס הוא ירק, ומאחר ותקנו חכמים ליטול ידיים לפני אכילת מאכל רטוב, לפיכך לפני אכילת הכרפס נוטלים ידיים.
אך אין מברכים על נטילה זו הואיל ויש אומרים שבשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, שנתקנה גם משום נקיות, נטילת הידיים לפני דבר שטיבולו במשקה נועדה משום 'סרך טומאה', וכיום שאין דיני טומאה וטהרה נוהגים, כי ממילא כולנו טמאי מתים, אין חובה ליטול ידיים לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה.
ומאחר והדבר שנוי במחלוקת, דעת רוב האחרונים שלמעשה נוטלים ידיים אך אין מברכים על הנטילה, אולם יש שמורים גם כיום ליטול ידיים בברכה
סיבת טיבול הכרפס במשקה היא כדי להתחייב בנטילת ידיים לפני אכילת הכרפס, ובכך למעשה נוטלים ידיים שתי פעמים במהלך הסדר, דבר שיוצר שינוי מהנוהג בכל שבת וחג ליטול את הידיים רק פעם אחת לאחר הקידוש, ועל ידי כך יתעוררו הילדים לשאול לסיבת הדבר.
ויש מוסיפים שטיבול הכרפס במשקה לשם הטעמתו ועוררות התיאבון מבטא 'דרך חירות'.
תיקנו חכמים לאכול אחר הקידוש ולפני אמירת ההגדה ירק טבול במשקה, דבר היוצר שני שינויים מסעודת שבת וחג רגילה: אכילת מין ירק לפני הסעודה, ונטילת ידיים פעמיים בליל הסדר וכתוצאה מזה, הילדים מתעוררים לשאול אודות יציאת מצרים.
יש מוסיפים שאכילת ירק לפני הסעודה לפתיחת התאבון הייתה נוהג מקובל בסעודות חשובות, וכביטוי להיותנו 'בני חורין', תקנו לאכול ירק לפני הסעודה.
השם 'כרפס' לא נזכר במשנה ובתלמוד, ומקורו בדברי כמה ראשונים שכתבו לקחת 'כרפס', מפני ששמו (בהיפוך אותיות) רומז לששים ריבוא גברים שעבדו בעבודת פרך במצרים – "ס' פרך".
אין חובה הלכתית להטביל דווקא 'כרפס' לפני אמירת ההגדה, אך מובא באחרונים שטוב לקחת כרפס.
אמנם באשר לזהותו של ה'כרפס' נחלקו המנהגים.
יש שכתבו שהוא סלרי, וכן המנהג הרווח בקרב יהדות יוצאי ספרד, ויש שכתבו שהוא פטרוזיליה, וכן נוהגים מקצת מיהדות יוצאי אשכנז.
בפועל רוב יוצאי אשכנז לא נהגו לקחת סלרי או פטרוזיליה לכרפס, משום שנוצר ספק מה יברכו עליהם, ולכן נהגו לקחת תפוחי אדמה מבושלים.
טובלים את הכרפס במי מלח או חומץ, ומברכים "בורא פרי האדמה", ומכוונים בברכה לפטור גם את המרור שיאכלו אחר כך בסעודה.
אין צריך להסב בעת אכילת הכרפס, שיש אומרים שהוא מרמז על צער השעבוד.
פוסקים רבים כתבו שנכון לאכול מהכרפס פחות משיעור 'כזית', שאם יאכל יותר מ'כזית' יכנס לספק אם צריך לברך ברכה אחרונה על הכרפס, שלדעת ר"י צריך לברך אחריו ברכה אחרונה, ולדעת רשב"ם לא יברך, משום שברכת הכרפס מכוונת גם למרור שאוכלים בסעודה.
אם אכל מהכרפס יותר מ'כזית', נפסקה ההלכה שאין מברכים אחריו ברכה אחרונה, שספק ברכות להקל.
לאחר אכילת הכרפס עורך הסדר בוצע את המצה האמצעית מבין שלוש המצות המונחות לפניו.
החלק הגדול נשמר לאפיקומן, ואת הקטן משאירים בין שתי המצות השלמות.
בתלמוד מבואר שסיבת הדבר כדי לקיים את הפסוק , שדרכו של עני לאכול פרוסת לחם ולא לחם שלם.
את החלק שמייעדים ל'אפיקומן' נוהגים לעטוף במפית, זכר למה שנאמר: .
יש נוהגים להניח את האפיקומן מעט על הכתף, זכר למצות שנשאו על שכמם ביציאת מצרים.
חציית המצה נעשית לפני תחילת ההגדה כדי לקיים בכך את הפירוש השני המובא בתלמוד שם ל'לחם עוני': , כלומר, שאומרים עליו את ההגדה של פסח שבה מסופר בהרחבה סיפור יציאת מצרים.
נוהגים להחביא את האפיקומן, ושומרים אותו לאכילה שבסיום הסדר, שהיא זכר לאכילת קרבן פסח.
בקרב משפחות רבות מיוצאי אשכנז נהוג שהילדים מוציאים את האפיקומן ממקום מחבואו, ומחביאים אותו מעורך הסדר עד סיום הסעודה, ואז מחזירים אותו תמורת מתנה.
נוהג זה נועד כדי להשאיר את הילדים ערים במשך כל הסדר, אמנם רבים התנגדו למנהג זה.
מצווה מהתורה לספר בליל ט"ו בניסן את סיפור יציאת מצרים.
עיקר המצווה היא שההורים יספרו לילדיהם, שנאמר: , אך גם כשאין ילדים מצווה מהתורה על כל אדם לספר ביציאת מצרים, שנאמר: .
מצוות סיפור יציאת מצרים מתקיימת בעיקר באמירת ה'מגיד' שפתיחתו באמירת 'הא לחמא עניא': עורך הסדר מסיר את המפה שנהוג לשים על המצות, ומגביה את המצות.
בתוך כך הוא מראה את המצות למסובים ואומר:
תרגום משפטים אלו לעברית הוא:
בסיום "הא לחמא עניא" עורך הסדר מניח את הקערה או המצות על השולחן.
בשלב זה מסירים את הקערה ממקומה כאילו סיימו את הסדר, במטרה לסקרן את הילדים ולגרום להם לשאול את שאלות 'מה נשתנה' שעניינן לעמוד על ההבדלים והשוני שבלילה זה מכל הלילות, ומתוך כך להבין את משמעותו וגודלו של לילה זה.
יש נוהגים שאם הילדים לא שאלו דבר אחר הסרת הקערה, ממשיכים להסיר עוד כלים עד שישאלו לפשר הדבר.
לפני ששואלים מה נשתנה מוזגים כוס שנייה, כדי שכל ההגדה תֵאמר על כוס יין.
מזיגה זו מעוררת תמיהה אצל הילדים, שאין רגילים בכל יום למזוג שתי כוסות לפני הסעודה.
לאחר מזיגת הכוס השנייה שואל אחד הילדים 'מה נשתנה'.
לאחר מכן מחזירים את הקערה, ומתחילים לענות לשאלות בסיפור יציאת מצרים.
מצווה לפתוח את הסיפור בשאלה, ודרך הסיפור היא שפותחים בגנות ומסיימים בשבח.
אמנם נחלקו האמוראים על איזו גנות מדובר.
לדעת שמואל מדובר בגנות הגוף, שעבדים היינו לפרעה במצרים, ומררו את חיינו בכל עבודה קשה, ואחר כך גאלנו ה' מידם.
ולדעת רב מדובר בגנות הרוח, שאבות אבותינו, תרח ולבן, היו עובדי עבודה זרה, ובמהלך הדורות נעשינו אומה המאמינה באל אחד.
למעשה נוהגים כשתי השיטות, ומתארים ב'מגיד' את תהליך יציאתנו מעבדות לחירות, ואת התהליך שעבר עם ישראל מעבודה זרה עד שנגאלנו מהשעבוד לאומה המצרית שטופת האלילות, וכרתנו ברית עם ה' במעמד הר סיני.
על מנת שניתן יהיה לדייק בסיפור יציאת מצרים, תקנו חכמים נוסח 'הגדה של פסח'.
וכל המוסיף לספר ביציאת מצרים לאחר סיום הסדר הרי זה משובח.
בסוף אמירת ההגדה אומרים את חציו הראשון של ההלל ובסופו את ברכת אשר גאלנו, ושותים כוס שני.
האשכנזים, התימנים והאיטלקים מברכים עוד פעם "בורא פרי הגפן", ואילו הספרדים סומכים על הברכה שברכו על כוס ראשון.
לאחר סיום אמירת ההגדה ניגשים לקיום מצוות אכילת המצה.
לשם כך מקדימים ונוטלים ידיים (רוחצים=רחצה) בברכה, כפי שנוהגים לעשות בכל השנה לפני אכילת לחם.
שגם המצה נחשבת ללחם בפסח.
לאחר נטילת הידיים, על פי רוב המנהגים הבוצע נוטל את שלוש המצות שליוו את אמירת ההגדה, ומברך ברכת 'המוציא' כפי שנוהגים לעשות כל השנה בעת אכילת לחם.
לאחר מכן שומט את המצה התחתונה, ומשאיר מצה אחת שלימה, ואת המצה החצויה (שנחצתה ב'יחץ'), ומברך: .
לאחר הברכה אוכלים את המצה בהסבה.
מצווה מהתורה לאכול בליל ט"ו בניסן מצה, שנאמר: .
חז"ל למדו מהפסוק: שמצה זו צריכה להיות שמורה.
מהתורה החובה היא לאכול כזית מצה בליל הסדר בתוך כדי אכילת פרס.
מלבד חיוב זה שהוא מהתורה הוסיפו חכמים חיוב נוסף לאכול עוד שיעור של כשלושה זיתים של מצה:
המוציא - באכילה הראשונה שאחר ברכות המוציא ו'על אכילת מצה' אוכלים לכתחילה כשיעור שני זיתים: כזית אחד מהמצה העליונה לברכת 'המוציא', וכ'זית' אחד מהמצה האמצעית החצויה לברכת 'אכילת מצה'.
כורך - חיוב נוסף לאכול עוד כזית בכורך עם המרור.
אפיקומן - בסוף הסעודה ישנו חיוב נוסף לאכול כזית נוסף לאפיקומן.
ויש אומרים שיש לאכול ל'אפיקומן' כשיעור שני זיתים.
לדעת הגאונים ועוד ראשונים, שיעור הזית לא השתנה, ויש אומרים בעקבותיהם ששיעור הזית הוא 3 סמ"ק.
לדעת בעלי התוספות הוא כשיעור נפח מחצית הביצה, ובדעת הרמב"ם יש אומרים שכזית הוא מעט פחות מנפח שליש ביצה, ויש אומרים שסובר כהגאונים מחמת הספק נוהגים להחמיר כשיטת התוספות ששיעור כזית הוא כנפח מחצית הביצה.
ולדעת הרא"ה והרשב"א שיעור כזית הוא פחות מרבע ביצה, וכן מורים למעשה כמה מרבני זמנינו.
על פי חישובים שנעשו, יצא שנפח מחצית הביצה הוא כשליש מצת מכונה.
לדעת הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה, הביצים בעבר היו כפליים מהביצים כיום, ולכן לשיטתו נפח כזית מצה הוא כשני שלישים מצה.
חולה וזקן בשיעור כזית - שיעור כזית בדיעבד
המתקשה לאכול את כל השיעורים הללו, באכילת מצת מצווה שאוכלים בתחילה ישתדל לאכול שני שלישים מצה, כדי לקיים את המצווה לפי שיטות כל הפוסקים, אבל אחר כך יכול להסתפק בחמישית מצה לאכילת ה'כורך', וחמישית מצה לאכילת ה'אפיקומן'.
ואם גם זה קשה לו, יוכל להקל לאכול לשם מצוות מצה כשיעור שליש מצה, שהוא כזית על פי השיעור המקובל, ויברך עליו.
נמצא שבכל ליל הסדר יאכל שליש מצה ועוד שתי חמישיות.
מי שקשה לו ללעוס את המצה, כגון שנשרו שיניו, יכול לפורר את המצה ולאוכלה פירורים.
ואם גם באופן זה לא יוכל לאכול, אפשר להשרותה במים ולאוכלה.
אבל אם בישלו את המצה, או ששרו אותה זמן רב עד שנימוחה, כיוון שנתבטל ממנה טעם המצה – אין יוצאים בה ידי מצווה.
מי שאינו יכול לאכול שיעור כזית (שליש מצה) בשום דרך, ישתדל לאכול מצה בשיעור זית של ימינו, שיש סוברים שזהו שיעור זית.
אבל לא יברך עליו "על אכילת מצה", משום שלדעת הרבה פוסקים אינו יוצא בזה ידי מצוות אכילת מצה.
ואם גם כשיעור זית של ימינו אינו יכול לאכול, טוב שבכל זאת יאכל מעט מצה כפי יכולתו.
איזה חולה פטור מאכילת מצה ומרור
נחלקו הפוסקים לגבי מי שיודע שאכילת המצה תגרום לו שיחלה וייפול למשכב, או שתגביר את חוליו, אבל אין באכילתה סכנת נפשות.
לדעת ר' שלמה מווילנא, הוא פטור מאכילת מצה בפסח.
ולדעת מהר"ם שיק, רק כאשר יש סכנת נפשות החולה פטור ממצוות אכילת מצה.
אולם לעניין מרור ויין לארבע כוסות, שמצוותם מדברי חכמים, מוסכם שמי שייפול למשכב בעקבות אכילתם פטור מהם.
לפי זה, רוב חולי צליאק חייבים לאכול כזית מצה בליל הסדר, מפני שאכילת כזית מצה לא תגרום להם לחלות, ואף אם יגרם להם עקב כך סבל מסוים, אין זה נחשב כמחלה.
אבל חולי צליאק קשים, היודעים שאכילת המצה עלולה לגרום להם לתגובות קשות – פטורים ממצוות אכילת מצה.
כיום יש מצות משיבולת שועל, שטובות יותר לחולי צליאק.
אחר אכילת המצה נוטלים כזית מרור וטובלים בחרוסת, מברכים ואוכלים את המרור ללא הסבה.
חז"ל למדו מהפסוק שמן התורה מצוות אכילת מרור בלילה הראשון של חג הפסח תלויה באכילת קרבן הפסח.
ולאחר חורבן בית המקדש מצוות אכילת מרור נוהגת מדברי חכמים.
טובלים את המרור בחרוסת, ומנערים אותה מהמרור על מנת שטעם מרירותו יישמר, ומטעם זה יש אומרים שלא טובלים ממש אלא מסתפקים בהטבלה מועטת.
מברכים: 'אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על אכילת מרור', ואוכלים כזית מרור.
יש לאכול מן המרור שיעור נפח כזית.
יש שנוהגים למדוד שיעור כזית במשקל, ובחסה אין כל כך פער בין משקלה לנפחה.
הירקות שניתן לקיים את המצווה באכילתם
במשנה מנויים חמישה מיני מרור שניתן לצאת בהם ידי חובה: חזרת, עולשין, תמכא, חרחבינא, ומרור.
כיום זוהו רק שניים ממינים אלו: ה'חזרת' היא החסה, וה'תמכא' נקראת כיום חריין או חזרת.
בתלמוד על המשנה הנ"ל נאמר שהמין המהודר ביותר למרור הוא החסה, ואף שמו רומז לכך שה' חס עלינו.
עוד אמרו, ששעבוד מצרים נמשל למרור, שתכונתו היא שבתחילה קלח החסה רך ובסוף נעשה קשה, וכך השעבוד התחיל בְרַכּוּת, ולאט לאט הפך לקשה ומר יותר.
יש שפקפקו על כשרות החסה המצויה למרור משום שאין בטעמה מרירות.
ויש אומרים שאפשר לצאת בחסה רק לאחר שנעשתה מרה במקצת.
אמנם דעת רוב הפוסקים שיוצאים בחסה גם כשאין בה מרירות, שכך היה השעבוד, בתחילה שיעבדו בשפה רכה ושילמו שכר על העבודה, ובהדרגה החמירו את השעבוד עד שהיה מר.
יש מערבים עם החסה מעט חריין כדי להרגיש מעט מרירות באכילתו.
אחר אכילת המרור, כורכים כזית מרור בתוך כזית מצה לאחר טבילתו בחרוסת.
יש המנערים אף ב'כורך' (כמו ב'מרור') את כל החרוסת מהמרור, ויש שאינם מנערים.
כן עשה הלל בזמן שבית המקדש היה קיים, היה כורך פסח, מצה ומרור ואוכלן ביחד.
לקיים מה שנאמר: " ואוכלים אותם בהסבה.
כריכת קרבן הפסח עם המצה והמרור יחד היא דעתו של הלל הזקן שלמד כן מהפסוק: עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ.
אמנם חכמים סוברים שיש לאכול את המצות לחוד ואת המרור לחוד.
וכיוון שלא הוכרעה הלכה בזה, נוהגים כחכמים וכהלל.
לכן תחילה אוכלים אותם לחוד, ולאחר מכן יחד.
לאור האמור, נהוג שלא להפסיק בדיבור בין ברכת המצה והמרור עד לסיום אכילת ה'כורך', ורק בדברים הקשורים לקיום המצווה אפשר לדבר, ויש המקפידים משום כך אפילו לדחות את אמירת זכר למקדש כהלל לאחר הכורך, על מנת שלא להפסיק.
כמו בכל חג, עורכים לליל הסדר סעודה מכובדת.
מותר לשתות בסעודה יין, ואין זה נחשב כמי כ'מוסיף על הכוסות'.
בסעודה זו משתדלים שלא לאכול ולשתות יותר מדי, כדי שניתן יהיה לאכול בסוף הסעודה את האפיקומן 'על השובע' (לקמן), וכדי שניתן יהיה להמשיך באמירת ההלל והפיוטים ולהוסיף לספר ביציאת מצרים מבלי שהאכילה תכביד ותעייף.
לאחר חורבן בית המקדש, היו מקומות שנהגו שלא לאכול בליל הסדר בשר צלוי, שהאוכלו נראה כמקריב קרבן פסח מחוץ לבית המקדש.
והיו מקומות שלא חששו לכך.
ואמרו חכמים שיש תוקף למנהג המקומות, ובמקום שנהגו שלא לאכול צלי – לא יאכלו, ובמקום שנהגו לאכול – יאכלו.
למעשה, עולי תימן נוהגים לאכול צלי בליל פסח, אבל כל עולי אשכנז ורוב עולי ספרד נהגו שלא לאכול צלי בליל פסח.
איסור צלי חל על כל סוגי בשר הבהמה והעוף, על אף שקרבן פסח ניתן להקריב רק מכבשים ועיזים.
אמנם דגים צלויים וביצים צלויות, שאינם טעונים שחיטה, מותר לצלות.
גם צלייה בסיר ('צלי קדר') אסורה אף על פי שאין צולים כך את הפסח, כי התוצר דומה בצורתו לצלי אש.
וכן צלייה לאחר בישול אסורה, מאותו הטעם.
אמנם בישול אחר צלייה מותר.
יש נוהגים לאכול בסעודה זו ביצים, שהן סימן אבלות להזכיר את החורבן, ועוד, שבכל שנה חל היום הראשון של פסח באותו היום שבו חל תשעה באב.
ויש אומרים שהביצים הן זכר לקרבן חגיגה, שהיו אוכלים בליל הסדר לפני אכילת הפסח.
למנהג זה, נוהגים לאכול בסעודה את הביצה שבקערה שהונחה שם כזכר לקרבן חגיגה.
ויש שנמנעו מלאכול את הביצה שבקערה כדי לשמור על שלימות הקערה, ורק למחרת ביום אוכלים אותה.
בפועל, רבים נהגו לאכול בסעודת ליל הסדר את הביצה שבקערה.
בסיום הסעודה ('שולחך עורך') אוכלים כזית מן המצה החצויה שנשמרה מתחילת הסדר.
מצה זו כוּנתה עם השנים בשם 'אפיקומן'.
כאשר אין במצה החצויה ששמרו ל'אפיקומן' שיעור כזית לכל אחד מהמסובים, עורך הסדר נותן לכל אחד מהמסובים מעט מהמצה ששמר ל'אפיקומן' ומשלים להם לשיעור כזית מצה שמורה אחרת.
כשהאפיקומן אבד, אפשר לקחת מצה שמורה אחרת לשם אפיקומן.
בדומה לקרבן הפסח, את מצת האפיקומן שלרוב הראשונים נתקנה כזכר לקרבן זה, צריך לאכול 'על השובע', כלומר כשכבר האדם שבע אך עדיין מעוניין לאכול עוד.
אבל אם שבע עד שאין לו רצון לאכול עוד, אינו מקיים את המצווה מן המובחר, הואיל ומצד עצמו היה מעדיף שלא לאכול יותר.
וכאשר שבע כל כך עד שנפשו קצה באכילה עד שנאלץ להכריח את עצמו לאוכלו, הרי זו אכילה גסה שאינה נחשבת אכילה, ואינו מקיים באכילה זו את המצווה.
צריך לאכול את האפיקומן במקום אחד, כדוגמת קרבן הפסח שהיה נאכל במקום אחד, שנאמר: .
בטעם אכילתו נחלקו: לדעת רוב הראשונים, אכילת מצת האפיקומן נתקנה זכר לקרבן הפסח אותו אכלו בסוף סעודת ליל הסדר.
אולם לדעת כמה ראשונים באכילת האפיקומן מקיימים את עיקר מצוות אכילת מצה, שבעבר הייתה נאכלת יחד עם קרבן הפסח אשר נאכל על השובע בסוף הסעודה.
ולשיטתם, אף שמברכים על המצה בתחילת הסעודה, עיקר הכוונה לצאת ידי מצוות מצה צריך להיות בסיום הסעודה בעת אכילת האפיקומן.
לשני הטעמים יש לאכול את האפיקומן בהסבה, אמנם אם שכח להסב, לשיטת רוב הראשונים שהוא זכר לקרבן פסח אין צורך לחזור ולאוכלו בהסבה, ולדעה שאוכלים את האפיקומן לשם מצת מצווה, צריך לחזור ולאכול בהסבה.
כדי לצאת ידי חובת כל הדעות נפסק שיש לחזור ולאכול את האפיקומן בהסבה.
אבל מי שכבר שבע וקשה לו לאכול עוד כזית מצה, אינו צריך לחזור ולאכול את ה'אפיקומן' בהסבה, כדעת רוב הראשונים.
יש נוהגים לאכול שני שיעורי כזית מהאפיקומן, יש מטעימים זאת מפני שרוצים לבטא בזה את החביבות של המצה, ויש מנמקים מפני שרוצים לרמז בזה כנגד שני הטעמים שהובאו בראשונים: כזית אחד זכר לקרבן פסח, וכזית אחד לשם אכילת מצה.
אמנם מנהג זה אינו מנהג מחייב, ומעיקר הדין החובה היא לאכול כזית אחד בלבד.
יש אומרים שמכיוון שאכילת האפיקומן היא מצווה מדברי חכמים, ואכילת שני הזיתים שנויה במחלוקת, אפשר בשעת הצורך לקיים את מצוות האפיקומן באכילת שליש מצה או אפילו חמישית מצה.
אכילה ושתייה לאחר סיום האפיקומן
אין אוכלים אחר ה'אפיקומן' דבר עד השינה, כדי שטעם המצה יישאר בפה.
אמנם שתיית מים, שאין להם טעם, מותרת.
ויש אומרים שאף משקאות אחרים מותרים מלבד משקה משכר, ויש אומרים שאף משקה משכר מותר לשתות.
לאחר סיום אכילת האפיקומן מברכים ברכת המזון על סעודת הלחם (המצה).
בברכה זו מוסיפים יעלה ויבוא כבכל סעודת יום טוב, וכשליל הסדר חל בשבת מוסיפים גם רצה.
ברכת המזון חותמת את האכילה של לילה זה, ולאחריה אין אוכלים דבר עד הבוקר.
לגבי שתייה הדין מורכב יותר, כבסמוך.
אחרי ברכת המזון, מברכים בורא פרי הגפן, ושותים כוס שלישי.
לאחר ברכת המזון שותים את כוס היין השלישית מארבע הכוסות, ולאחר מכן מוזגים את הכוס הרביעית כדי לומר עליה את חציו השני של ההלל (שהותחל בעת אמירת ההגדה) ו'הלל הגדול'.
רבים נוהגים לפתוח את הדלת בעת אמירת פסוקים אלו, להראות שלילה זה משומר מן המזיקים, ואיננו מפחדים משונאינו, ובזכות אמונה זו יבוא המשיח וישפוך חמתו על הרשעים שונאי ישראל.
יש נוהגים לעמוד בעת אמירת 'שפוך חמתך'.
לאחר מכן ממשיכים לומר את חציו השני של ההלל שהותחל בעת אמירת ההגדה.
בחלק זה ישנם פסוקים שמצווה לומר כדוגמת הזימון, שגדול הבית אומר את הפסוק תחילה ושאר המסובים חוזרים אחריו.
מצווה לכתחילה ששלושה מבוגרים יאמרו כך את הפסוקים הללו, שכך לשון הפסוקים הללו, שאחד פונה אל השניים להלל את ה'.
אמנם גם יחיד שאומר את ההלל לבדו מקיים את המצווה.
ואם יש שם שניים, יאמרו ביחד את הפסוקים.
אחר כך אומרים הלל הגדול, ואחריו אומרים נשמת, וחותמים בברכת השיר.
הספרדים מסיימים בברכת 'יהללוך' שבסיום ההלל, והאשכנזים מסיימים בברכת 'ישתבח' שבסיום פסוקי דזמרה.
בנוסח איטליה המקורי, ברכו את שתי הברכות, ובמנהג המאוחר אמצו את מנהג האשכנזים.
ברוב הקהילות שותים כוס רביעי מיד לאחר ברכה זו, אבל בקצת קהילות אשכנז, נוהגים כמנהג המהר"ם מרוטנברג לשתות כוס רביעי אחרי פיוט "כי לא נאה כי לא יאה".
האשכנזים, התימנים והאיטלקים מברכים עוד הפעם "בורא פרי הגפן", ואילו הספרדים סומכים על הברכה שברכו על כוס שלישי.
לאחר אמירת ההלל, נוהגים לומר פיוטים שונים שחוברו בתקופת הראשונים (כגון: ובכן ויהי בחצי הלילה, אדיר הוא, חד גדיא, אחד מי יודע).
המנהג הרווח הוא שזמן שתיית הכוס הרביעית מיד לאחר ברכת השיר, שהיא החותמת את סדר ההגדה שתיקנו חז"ל בימי המשנה, ואילו הפיוטים שאומרים לאחר מכן אינם אלא מנהג.
אמנם יש נוהגים לשתות את הכוס הרביעית אחר כמה פיוטים נוספים, כדי שאף הם יאמרו על הכוס, ואף הם יכללו בסדר ההגדה.
מנהג רוב ספרד שאין מברכים הגפן לפני הכוס הרביעית, ומנהג אשכנז שמברכים.
לאחר השתייה מברכים ברכה אחרונה על הגפן.
בשונה משאר ימים טובים בהם ישנה מצווה כללית לשמוח בשתיית יין, בפסח הוסיפו חכמים ותקנו לשתות ארבע כוסות יין במהלך ליל הסדר, כדי לבטא את שמחת החירות, וכנגד ארבע לשונות הגאולה שנאמרו למשה על ידי ה' לקראת עשר המכות:
יש אומרים שהן כנגד ארבע המלכויות ששעבדו את עם ישראל אחר היותו לעם: בבל, פרס, יון ורומא, וה' הושיענו מידן.
או כנגד ארבע כוסות של פורענות שעתיד הקב"ה להשקות את רשעי אומות העולם, או כנגד ארבע כוסות של נחמה שעתיד הקב"ה להשקות את ישראל.
את הקידוש אומרים על הכוס הראשונה מארבע הכוסות.
את סיפור יציאת מצרים והמחצית הראשונה של ההלל אומרים על הכוס השנייה, ולכן מוזגים אותה לפני שמתחילים לומר את ההגדה, כדי שכל ההגדה תאמר על כוס יין.
את ברכת המזון אומרים על הכוס השלישית שמוזגים לפני אמירת ברכת המזון.
את מחציתו השנייה של ההלל ואת ההלל הגדול אומרים על הכוס הרביעית, שנמזגת לאחר ברכת המזון.
כך שכל מהלך הסדר נאמר על כוס יין המלווה אותו.
השותה את ארבע הכוסות ברציפות, נחשב כאילו שתה כוס אחת בלבד.
אם שהה בין שתיית כוס אחת לחברתה, לדעת כמה פוסקים, כל זמן שלא אמר ביניהן דברים מההגדה - לא יצא ידי חובה.
אך יש אומרים שבכל מקרה אם שהה בין הכוסות יצא ידי חובה בדיעבד.
יש מבארים שמספר ארבע רומז להופעה של רעיון שלם בכל העולם, שכל דבר בעולם יש לו ארבעה צדדים כנגד ארבע רוחות העולם: מערב ומזרח, צפון ודרום.
וכיוון שיציאת מצרים חוללה מהפכה מוחלטת בעולם, היא מופיעה בארבע לשונות של גאולה.
צריך לשתות את רוב הכוס בשתייה אחת, אבל השותה בתחילה חצי מהשיעור, ואחרי זמן רב עוד חצי, אין שתייתו נחשבת לשתייה אחת, ונחשב שלא שתה את שיעור היין הנצרך כדי לקיים שתיית כוס אחת מארבע כוסות.
אלא שנחלקו הראשונים והאחרונים בשאלה מהו שיעור הזמן בו נחשבת השתייה לשתייה אחת.
לדעת הרמב"ם, כיוון שרגילים לשתות ברציפות, (תוך הפסקות קלות לנשימה או גמיעה) רק אם שתה את היין ברציפות כפי שרגילים בדרך כלל לשתות 'רביעית' יין – נחשבת שתייתו לאחת.
לעומת זאת דעת הראב"ד, שכל זמן שהספיק לשתות את שיעור היין שהוא חייב בו בזמן של שיעור 'אכילת פרס' (כ-6–7 דקות), עדיין שתייתו מצטרפת לשתייה אחת.
ופסקו האחרונים שלכתחילה יש להחמיר כדעת הרמב"ם ולשתות את שיעור היין שיוצאים בו ידי חובה ברציפות, תוך הפסקות קלות לנשימה וגמיעה.
ובדיעבד אם שתה אותו בזמן של שיעור 'אכילת פרס', יצא ידי חובה, שהואיל ודין ארבע כוסות מדברי חכמים הלכה כדברי המיקל.
כדי לקיים את מצוות ארבע כוסות (כבכל מצווה הטעונה כוס של ברכה), צריך שכמות היין שבכוס תהיה בעלת חשיבות.
לפיכך קבעו חכמים שצריך למלא בכוס לכל הפחות 'רביעית הלוג', ובפחות משיעור זה אין יוצאים ידי חובה.
ישנן דעות שונות כמה הוא שיעור הרביעית.
שתי השיטות הנפוצות הן 86 סמ"ק ו-150 סמ"ק, אך יש המציעים שיעור קטן יותר, 75 סמ"ק.
לכתחילה מהדרים לשתות את כל היין שבכוס, גם כאשר הכוס גדולה ומכילה הרבה יותר מ'רביעית'.
ומי אינו רוצה בכך או שהדבר קשה לו, ישתדל לשתות את רוב היין שבכוס.
ולכל הפחות צריך לשתות רוב 'רביעית', ושיהיה גם 'כמלא לוגמיו', כלומר כשיעור יין הממלא את חלל פיו של השותה כשהוא מנפח לחי אחת, שבשיעור זה מתיישבת דעתו של השותה.
גם נשים מצֻווֹת בשתיית ארבע כוסות, כמו בכל מצוות ליל הסדר.
קטנים שהגיעו לחינוך – נותנים להם ארבע כוסות.
גיל חינוך למצווה זו הוא, כשאפשר לחנכם להבין את הדברים שנאמרים על הכוס – הקידוש, ההגדה, ברכת המזון, ההלל וההודאה.
בדרך כלל בסביבות גיל חמש עד שש הקטנים מגיעים לגיל חינוך.
אין צורך לתת לקטנים לשתות רוב 'רביעית' אלא די שישתו כ'מלא לוגמיהם'.
כוס חמישית - כוסו של אליהו
ספק גדול התעורר לגבי הכוס החמישית.
יש אומרים שמצווה מן המובחר לשתות כוס חמישית (או חובה), וישתה את הכוס הרביעית בסיום ההלל, ואת הכוס החמישית בסיום הלל הגדול והברכה שאחריו.
ויש אומרים שרק הרוצה לשתות עוד יין מצאו לו חכמים עצה היאך ישתה עוד כוס.
ויש אומרים שאסור לשתות כוס חמישית.
למעשה נוהגים שלא לשתות כוס חמישית, אבל לפי רוב המנהגים יש למזוג כוס חמישית וקוראים לה 'כוס של אליהו'.
ובאר הגאון מווילנא, שהיא נקראת כוס של אליהו מפני שבכל ספק שאיננו יכולים לפטור, אנו אומרים, כשיבוא אליהו הנביא יפשוט את הספק, ולכן אנו מוזגים כוס חמישית לכבודו, וכשיבוא יאמר אם צריך לשתות אותה.
אמרו חכמים שכדי לקיים את המצווה בשלמות, יש למזוג (למהול) את היין של ארבע הכוסות במים, מכיוון שללא מזיגה היין היה מרוכז וקשה לשתייה.
כיום היינות שלנו פחות חזקים ואין חובה למוזגם, ומי שמזיגת היין משביחה עבורו את טעמו או השפעתו, מצווה שימזוג אותו.
מי ששתיית כוס יין מלאה כבדה עליו, או שעלולה להפריע לו לקיים את מצוות הסדר כראוי, יערב ביין מיץ ענבים או מים או שניהם יחד, ובלבד שהמים לא יהיו הרוב.
וכן יוכל להשתמש ביין עם אחוז אלכוהול מופחת.
יש מעלה ביין אדום, אך יין לבן משובח עדיף על יין אדום פחות משובח.
ובדיעבד יוצאים בכל סוג של יין ואפילו הוא לבן ואינו משובח.
בכל כוס של ברכה ניתן לצאת ידי חובה גם במיץ ענבים.
אמנם יש אומרים שכוונת חכמים בתקנת ארבע כוסות הייתה שתיאמר ההגדה מתוך שתייה של יין משמח, והשותה מיץ ענבים אינו מקיים את המצווה כפי שתקנוה חכמים ולכן רק בדיעבד יוצאים ידי חובה במיץ ענבים, אך מי שסובל משתיית יין רשאי לכתחילה לצאת ידי חובתו במיץ ענבים.
חז"ל תקנו להסב בליל הסדר בעת אכילת המצה ושתיית היין, שאמרו חכמים: , שנאמר: .
וכדי שהרגשת החירות תהיה ניכרת גם בהתנהגות האדם, תיקנו חכמים להסב.
שכן מי שאין עליו עול שעבוד, יכול להישען אחורה ולהסב על צידו במנוחה ורגיעה, וכך אוכלים בליל הסדר דרך חירות.
מחלוקת הראשונים אם חובה להסב כיום
בתקופת המשנה והתלמוד היו רגילים לשבת על גבי כרים וכסתות, ובצורה זו הישיבה הזקופה דרשה מאמץ ניכר, ואילו ההסבה הייתה בתנוחה שבין ישיבה לשכיבה, כאשר כל הגוף נשען על מיטה או על כרים וכסתות, והסבה זו הייתה נוחה מאוד וממחישה את תחושת החירות.
באלף השנים האחרונות החלו בני האדם לשבת על כיסאות ליד שולחן, ולכן למעשה אין רגילים כלל להסב על מיטות ולאכול בחצי שכיבה.
ובהסבה מעין זו לא תהיה תוספת נוחות אלא הכבדה.
בעקבות זאת, לדעת ראב"ן וראבי"ה אין כיום מצווה להסב.
אולם דעת רוב הראשונים, שהואיל ותקנו חכמים לאכול בליל הסדר בהסבה, גם כיום מצווה לאכול את המצה ולשתות את ארבע הכוסות בהסבה.
וכן נפסק למעשה בשולחן ערוך.
יש אומרים שכיום שאין רגילים להסב על מיטות כבעבר, ההסבה מתבצעת על ידי השענות על גב הכיסא תוך הטיה לשמאל, ויש אומרים שההסבה היא הישענות המרפק על השולחן בעת האכילה.
ההסבה היא דווקא בהטיה לשמאל, מפני שכך נוח יותר לאכול, שהיד השמאלית והגב שעונים על הכיסא, והיד הימנית פנויה לנטילת המאכל או המשקה.
טעם נוסף שהוזכר בחלק מהפוסקים, שאם יטה על צד ימינו ישנו חשש שמא יקדים קנה לוושט, ויחנק.
ומתוך חשש הסכנה נפסק שאף איטר יסב לצד שמאל וישתמש בליל הסדר ביד ימין.
אמנם נפסק להלכה שבדיעבד ימני שטעה והסב על צד ימין לא יצא ידי הסבה, אך אם הוא שמאלי והסב על צד ימין יצא.
היושב בליל הסדר לפני רבו (המובהק) או אחד מגדולי הדור, לא יסב בלא שיבקש ממנו רשות, שבהסבה יש ביטוי של חוסר כבוד ויראה כלפי הרב, אבל אחר שקיבל רשות מרבו רשאי להסב, שאין כאן פגיעה.
חובת ההסבה היא בעת אכילת כזית מצה, כזית של כורך, כזית אפיקומן ושתיית ארבע כוסות.
בשאר הסעודה המסב הרי זה משובח, ומי שלא נוח לו להסב בשאר הסעודה אינו צריך.
בעת אכילת המרור אין צריכים להסב, משום שהוא מבטא את המרירות שהייתה בעבדות, ואין זה מסימני בני החורין, שבעקבותיהם מסיבים.
בעת אמירת ברכת המזון אין מסיבים, שמצווה לאומרה באימה וביראה.
וכן בשעת אמירת ההגדה נוהגים שלא להסב, כדי לאומרה במלא הריכוז וכובד הראש.
האוכל את המצה בלא הסבה לא יצא ידי חובה ועליו לחזור ולאכול כזית מצה בהסבה.