tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
40%-50% סובלים ממחלה המערבת את הרקטום ואת אזור המעבר בין חלק הכרכשת במעי הגס לרקטום בלבד, בעוד שאצל 20% מהחולים מדובר בפאן-קוליטיס – כלומר מעורבות של כל המעי הגס כולל הרקטום, שלעיתים מערבת גם את סוף המעי הדק (כ־2–3 ס"מ לתוך המעי הדק הסופי – terminal ileum).
נטילת ביופסיה גם מאזורים שנראים תקינים יחסית, מצביעה על פתולוגיות שונות שיתוארו בהמשך.
כאשר יש דלקת קלה, השכבה המצפה את המעי הגס והנראית תחת קולונוסקופיה (המוקוזה) היא אדומה ומכוסה במשטח גרנולרי בדומה למראה של נייר זכוכית.
כשהדלקת חריפה יותר, המוקוזה כולה אדומה, מדממת בקלות, ועם כיבים.
עם הזמן, מתפתחים פוליפים ("פסאודו-פוליפים") כתוצאה מתהליך התרבות של תאי אפיתל.
קוליטיס כרונית מביאה בסופו של דבר לכך שהמעי הגס הופך להיות אטרופי, מוצר וקצר יותר.
אחד הסיבוכים של המחלה הוא התפתחות של קוליטיס טוקסי (toxic colitis, או megacolon).
זהו מצב בו קיר המעי הגס הופך לעדין והמוקוזה עצמה מכויבת מאוד.
מצב זה עלול להביא להתהוות של פרפורציה (חור במעי).
מבחינה היסטולוגית (כלומר, בנטילת ביופסיות והתבוננות בהן מבעד למיקרוסקופ) ניתן להתרשם מתהליך דלקתי שמערב את שכבת המוקוזה ואת שכבת הסאב-מוקוזה השטחית, אולם ללא מעורבות מעבר לכך (אלא אם כן מדובר במחלה פולמיננטית וסוערת מאוד).
בנוסף לכך, קיימים מאפיינים היסטולוגיים מיוחדים למחלה שעוזרים להבדיל בינה לבין מחלות זיהומיות של המעי הגס או מחלות שאינן קוליטיס כיבית כרונית; ממצאים אלו כוללים ארכיטקטורה מעוותת של הקריפטות במעי הגס, וכן מצבורים של תאי פלסמה ורקמות לימפואידיות באזור.
לעיתים יש גודש של כלי דם המלווים בבצקת ודימומים וכן הסננה של תאי דלקת.
תאי דלקת אלו חודרים לשכבת האפיתל ולקריפטות עצמן ומביאים לתהליך הנקרא crypt abscesses.
הסימנים הקליניים העיקרים במחלת קוליטיס כיבית הם:
שלשול: לרוב בלילה, או לאחר ארוחות.
ריבוי יציאות: במחלה קלה עד 4 יציאות ליום, במחלה קשה – מעל 6 יציאות ליום.
טנזמוס: תחושה של רצון ליציאה דחופה עם תחושה של התרוקנות שאינה מלאה.
הפרשות של ריר מפי הטבעת
כאבי בטן עוויתיים: בעיקר במחלה קשה
חום: במחלה בינונית עד קשה
ככל שהתסמינים חמורים יותר, כך יש קורלציה עם חומרת המחלה, אם כי לרוב שלשול ודימום עדינים יחסית באופן בו המטופל לא פונה בתחילה לקבלת עזרה רפואית.
פרוקטיטיס – הוא דלקת של הרקטום התחתון ופי הטבעת, אשר מתבטאת אצל החולים במעבר של דם טרי וריר יחד עם צואה.
חולים עם פרוקטיטיס חשים לרוב תחושה של טנזמוס (לעיל) אולם כמעט ולא סובלים מכאבי בטן.
פרוקטיטיס (או פרוקטו-סיגמואידיטיס – דלקת המערבת גם את הסיגמאויד) מאטה את קצב המעבר במעיים הפרוקסימליים, תופעה אשר מביאה לעצירויות (המאפיינות חולים הסובלים ממחלה דיסטלית, כלומר מחלה המערבת בעיקר את החלקים הסופיים של המעי הגס).
אצל חולים אלו קיימת רגישות בפי הטבעת בזמן בדיקה פיזיקלית.
כשהמחלה משתרעת מעבר לרקטום, יהיו לרוב הפרשות של דם מעורבות בצואה או שלשול דמי.
הסיבה לכך היא תנועתיות מהירה של צואה לאורך המעי הגס הדלקתי.
כשהמחלה חמורה, הצואה נוזלית ומכילה דם ומוגלה.
אצל חולים הסובלים ממחלה המערבת את המעי הגס קיימת רגישות במישוש המעי הגס בבדיקת הבטן.
אנמיה, חום ושקיעת דם מוחשת מאפיינים התהוות של מחלה בינונית עד קשה.
הממצאים המעבדתיים אשר נמצאים הם:
עלייה במדדי דלקת, כגון עלייה ב-CRP (במחלה מפושטת ולא במצבים של פרוקטיטיס למשל), עלייה במספר הטסיות, ושקיעת דם מוחשת, כמו גם עלייה בתאי הדם הלבנים לעיתים.
לקטופרין בצואה: תסמין רגיש וספציפי המלמד על תהליך דלקתי במעיים
קלפרוטקטין בצואה: יכול לחזות מצבים של הישנויות או פאוצ'יטיס .
רמות אלבומין נמוכות אצל חולים במחלה קשה.
אצל כ־60% עד 70% מן החולים ניתן למצוא בדיקה חיובית ל-pANCA.
הדמיה של המעי נעשית באמצעות סיגמואידוסקופיה ובהמשך קולונוסקופיה של כל המעי.
בחוקן בריום ניתן להתרשם מהתעבות של המוקוזה ומכיבים שטחיים, וכאשר המחלה מתקדמת ייתכן אובדן של האוסטרות המאפיינות מבנה נורמלי של המעי הגס.
ביצוע CT איננו משמש כלי דיאגנוסטי מהותי כמו קולונוסקופיה וחוקן בריום אולם ניתן להתרשם מהתעבות מוראלית של המעי, עלייה בשומן העוטף את הרקטום ואת האגן, מראה דמוי מטרה (target appearance) של הרקטום, וכן אדנופתיה.
אצל מרבית החולים, כ 85%, לא מופיעים סיבוכים של המחלה בעת הדיאגנוזה שלה.
דימומים נרחבים: אצל 1% מן החולים.
לרוב הדימום נפסק כאשר המחלה מטופלת, אולם אם החולה נזקק ליותר מאשר 6–8 מנות דם בתוך יום-יומיים, יש אינדיקציה לצורך בניתוח הסרת המעי הגס (קולקטומי).
מגה-קולון טוקסי Toxic megacolon: מוגדר כמצב בו הקוטר של המעי הרוחבי או המעי הימני עולה על 6 ס"מ, וכולל אובדן של אוסטרות המעי.
מצב זה מתרחש אצל כ־5% מהחולים ויכול להתרחש כתוצאה מהפרעות אלקטרוליטריות או תרופות נרקוטיות.
כמחצית מהמצבים הללו יפתרו באמצעות טיפול תרופתי בלבד, אולם בשאר המקרים יש צורך בניתוח הסרת המעי הגס באופן דחוף.
הסיבוך המסוכן ביותר במצב זה הוא פרפורציה – יצירת חור במעי, המביא לתמותה של כ־15% מן המקרים.
לעיתים המעי עלול לעבור פרפורציה ללא התרחבות קודמת לכך.
היצרויות (סטריקטורות) : מתרחשות אצל כ־5% עד 10% מן החולים, ולעיתים מקושרות עם הופעה של גידול – כאשר היצרות כזו מונעת מעבר של קולונוסקופ, יש להניח כי מדובר בגידול עד שיוכח אחרת, ולכן יש אינדיקציה לניתוח.
חולים עם קוליטיס כיבית כרונית נמצאים בסיכון לפתח סרטן המעי הגס.
הסיכון לפתח סרטן עולה ככל שהמחלה מפושטת יותר וככל שהיא ממושכת יותר – מחקרים מצביעים על סיכון המגיע לכדי 11% במהלך 40 שנות מחלה; מקובל להניח כי הסיכון עולה בחצי אחוז עד אחוז החל מהשנה העשירית למחלה.
חולים אלו צריכים להיות תחת מעקב וביצוע קולונוסקופיה מדי שנה או שנתיים, החל מהשנה השמינית או העשירית למחלה (במקרה שיש מעורבות של כל המעי הגס) או לאחר 12–15 שנה (אם יש מעורבות של המעי הגס השמאלי בלבד).
במקרה שקולונוסקופיה מגלה קיום של דיספלסיה, בין אם ממוינת היטב ובין אם לא (low-grade dysplasia, high-grade dysplasia) – ההמלצה היא לבצע ניתוח להסרת המעי הגס אצל חולי קוליטיס כיבית.
מעורבות המחלה מחוץ למערכת העיכול
קוליטיס כיבית היא מחלה המערבת מערכות נוספות מלבד מערכת העיכול – עד כשליש מהחולים סובלים ממחלה נוספת במערכת אחרת מלבד המחלה העיקרית במערכת העיכול.
הפרעות עוריות: אצל עד 10% מהחולים יש אריתמה נודוסום – זהו נגע כואב, אדום וחם, שגודלו בין 1–5 ס"מ ונמצא בעיקר ברגליים – על פני המשטח הקדמי של השוקיים, הירכיים והקרסוליים ולעיתים האמות.
התקפים של אריתמה נודוסום (Erythema nodosum) לרוב מתרחשים בקורלציה עם המחלה במעי או לאחריה.
בין 1% עד 12% מן החולים בקוליטיס סובלים מפיודרמה גנגרנוסום (Pyoderma gangrenosum) אלו הם נגעים באזור הדורסלי בעיקר של כפות הרגליים והרגליים אולם יכולים להתרחש במקומות נוספים בגוף.
לרוב הנגע מתחיל כשלפוחיות המתפשטות ומתכייבות, כשבמרכז הן מכילות רקמה נקרוטית עם דם ותפליטים.
נגעים אלו יכולים להיות קטנים ויחידים או להיות גדולים עד כדי 30 ס"מ קוטר.
הטיפול בהם הוא קשה ודורש טיפול אנטיביוטיקה ותרופות המדכאות את מערכת החיסון.
המיוחד בנגעים אלו הוא זמן ההופעה שלהם, שאינו קשור למחלת הקוליטיס ויכול להופיע שנים טרם התפרצות המחלה עצמה ולעיתים שנים לאחר שהמטופל עבר ניתוח לכריתת כל המעי הגס.
נגעים עוריים אחרים כוללים פיודרמה ווגטנס, פסוריאזיס (שאינו קשור למצב הדלקתי במעיים).
עיניים: בעיקר מצבים כגון דלקת הלחמית, אובאיטיס ודלקת של האישון כמו גם אפיסקלריטיס.
התלונות קשורות לכאב בעין, פוטופוביה, ראייה מעורפלת וכן כאבי ראש.
מעורבות מפרקים ומחלות ראומטולוגיות: כאבי מפרקים קיימים אצל כ־15%-20% מהחולים במחלות מעי דלקתיות אולם מעט יותר אצל חולי קרוהן, ומאופיינים בכך שאינם סימטריים, נודדים וכוללים מספר מפרקים – לרוב, יש מעורבות של מפרקים גדולים יחסית, והכאב מוחמר כשיש החרפה במחלת המעיים עצמה.
מחלה נוספת המתרחשת אצל חולי קוליטיס כיבית (יותר אצל חולי קרוהן) היא אנקילוזינג ספונדיליטיס – זוהי מחלה שאינה קשורה למחלת המעיים עצמה, והיא פוגעת בעמוד השדרה ובאגן, מביאה לכאבי גב תחתונים, קשיון בוקר וכאב בעכוז.
טיפול באינפליקסימאב יכול להוריד את רמות הדלקת ולשפר את איכות החיים.
מחלות הקשורות לכבד ולדרכי המרה: אצל כמחצית מן החולים במחלות מעי דלקתיות יש כבד שומני הנובע משילוב של מחלה כרונית, טיפול בסטרואידים ותת תזונה.
אבנים בדרכי המרה קיימות גם הן בשכיחות גבוהה יחסית לאור הפרעות ספיגה של מלחי מרה.
מחלת כבד כרונית חסימתית (Primary sclerosing cholangitis) ובראשי תיבות: PSC, היא מחלה המאופיינת על ידי דלקות ופיברוזיס של דרכי המרה – הן דרכי המרה התוך כבדיות והן דרכי המרה החוץ כבדיות.
כ־5% מחולי קוליטיס כיבית סובלים ממחלה זו, כאשר בין 50% עד 75% מהחולים ב-PSC סובלים ממחלת מעי דלקתית.
הקליניקה היא של עייפות, צהבת, כאבי בטן, חום ותחושה לא טובה, ולעיתים המחלה מתרחשת שנים לפני הופעת מחלת המעי הדלקתית.
אצל חולים הסובלים הן מ-PSC והן מקוליטיס כיבית יש סיכון של 10% עד 15% לפתח כולנגיוקרצינומה (סרטן של דרכי המרה) וכן הם נמצאים בסיכון לסרטן המעי הגס.
הפרעות בעצם: מסת עצם נמוכה מתרחשת אצל חלק מחולי מחלות מעי דלקתיות.
קיימים כמה גורמים לכך – בין היתר, תת-ספיגה ותהליך דלקתי המביא לירידה בצפיפות העצם, כמו גם שימוש בתרופות כגון סטרואידים, ציקלוספורין ועוד המביאות לעלייה בסיכון לכך.
הסיכון לשברים באזורים שונים הוא גבוה יחסית וכן שברים כתוצאה מאוסטאופורוזיס.
סיבוך אחר הוא אוסטאונקרוזיס – תהליך המלווה בכאב והתנפחות של המפרקים לאור מוות של תאי עצם.
הפרעות נוספות: כוללות הפרעות קרישה (הן עורקיות והן וורידיות), הפרעות לב וריאות כוללות בעיקר שכיחות יתר של אנדוקרדיטיס, מיוקרדיטיס, או מחלת ריאות אינטרסטיציאלית.
נמצאה גם שכיחות גבוהה יותר של הצטברות עמילואיד באיברים כגון הכליה.
הטיפול בקוליטיס כיבית – הן מחלה המערבת את הרקטום התחתון בלבד, והן מחלה המערבת את כל המעי הגס – הוא דומה.
טיפול אחזקה ראשוני הוא במתן תרופות המכילות תרכובות של 5-ASA (רפאסל, פנטאסה, אסאקול וכדומה) בצורה של כדורים, פתילות, חוקנים וכו' כדי להשיג מקסימום ריפוי של מוקוזת המעי הגס.
במקרה שיש התפרצות של המחלה, הטיפול הוא באמצעות סטרואידים (בתחילה רקטליים, לאחר מכן בכדורים, ואם המחלה חריפה – מתן סטרואידים דרך הוריד); הפסקת סטרואידים נעשית לרוב תוך כדי התחלת אימוראן, אשר מביא להשגת הרמיסיה והפחתת התלות בסטרואידים.
במקרה שהמחלה מוגדרת בינונית עד קשה, ללא תגובה טובה לסטרואידים, הטיפולים הנוספים האפשריים הם טיפול בציקלוספורין או טיפול ביולוגי (בעיקר אינפליקסימאב).
אם הטיפול התרופתי לא משיג רמיסיה, או אם קיימות אינדיקציות לניתוח, המטופל עובר ניתוח לכריתת חלק או כל המעי הגס.
חומרים הכוללים את התרכובת 5-ASA: הטיפול התרופתי בקוליטיס כיבית קלה עד בינונית הוא מתן של sulfasalazine ו-5-ASA נוספים.
תרופות אלו יעילות ביצירת רמיסיה של המחלה ושמירה עליה.
תופעות הלוואי של תרופה זו, המקושרות בעיקר לתרכובת הסולפה הקיימת בה, מגבילות את העלאת המינונים שבה – הן כוללות כאבי ראש, בחילות והקאות וכן תגובות אלרגיות שכוללות פריחה, חום, ירידה בספירות הדם ועוד הפרעות שונות.
חולים הנוטלים את התרופה הזו צריכים לקחת בנוסף חומצה פולית, היות שהתרופה מפחיתה את ספיגת החומצה הפולית בגוף.
לאור תופעות הלוואי האמורות פותחו תרופות חדשות יותר שאינן מכילות סולפה (mesalamine) כגון רפאסאל, פנטסה ואסאקול (שמות מסחריים) וניתן לקחתן בצורה של כדורים, חוקנים נוזליים, פתילות וגרנולות – כאשר נמצא כי שילוב של חוקנים ונטילה דרך הפה מטפלת באופן יעיל יחסית במחלות המערבות את הרקטום והמעי הגס התחתון.
תרופות חדשות יותר כגון Lialda פועלות בדרך של התפרקות במעי הגס בלבד ומאפשרות את נטילתן אחת ליום, כאשר קומבינציות אחרות הפועלות לשחרור מושהה ופירוק במעי הגס ממשיכות להתפתח.
סטרואידים: חולים עם קוליטיס כיבית בדרגה בינונית עד קשה מטופלים בסטרואידים, כאשר המינון ההתחלתי לרוב נע מ-40–60 מ"ג ליום.
הטיפול יכול להיעשות גם במתן תרופות דרך הוריד, או לחלופין במשחות או חוקנים המיועדים למחלה המערבת את המעי הגס התחתון או הרקטום – אם כי בשימוש לאורך זמן הם עלולים להביא לאי ספיקה של בלוטת האדרנל.
סטרואידים אינם משחקים תפקיד בטיפול אחזקה, דהיינו טיפול maintenance, ולכן כאשר מושגת רמיסיה, יש להפחית את המינון עד להפסקת הטיפול.
אנטיביוטיקה: מסוג פלג'יל (מטרונידזול) או ציפרופלוקסצין – לרוב אין לאנטיביוטיקה זו תפקיד אצל חולי קוליטיס כיבית, למעט אם המטופל סובל מדלקת של הפאוץ' (פאוצ'יטיס) לאחר ביצוע ניתוח להסרת המעי הגס.
נמצא כי כשליש מחולים אלו מגיבים לטיפול במטרונידזול או ציפרופלוקסצין.
אנלוגים לפורין (אימוראן, 6-MP): תרופות אלו משחקות תפקיד אצל חולים התלויים בטיפול בסטרואידים.
תרופות אלו משמשות כטיפול מעבר בעת הפסקת טיפול בסטרואידים (glucocorticoid-sparing agents) ולרוב יעילותן מושגת תוך זמן ארוך יחסית – עד ל-4 או אף 6 חודשים.
אחת מתופעות הלוואי הידועות של תרופות אלו היא פנקראטיטיס המתרחשת אצל כ־3% עד 4% מהחולים, בעיקר בשבועות הראשונים לשימוש.
תופעות לוואי אחרות כוללות בחילות, חום, פריחה והפטיטיס, ולעיתים ירידה בספירות הדם.
קיים סיכון לפתח לימפומה אצל חולים אשר נוטלים טיפול בתרופות אלו.
ציקלוספורין: תרופה המדכאת את מערכת החיסון והמשמשת לצורך טיפול במצבים חריפים של קוליטיס כיבית בעיקר, שאינם מגיבים לסטרואידים.
תרופה זו יכולה לשמש חלופה לביצוע ניתוח קולקטומי, אם כי תוצאותיה לטווח הארוך אינן כה דרמטיות.
תרופה זו בעלת תופעות לוואי רציניות, הכוללות יתר לחץ דם, הפרעות אלקטרוליטריות, פרכוסים, נימול, רעד ועוד.
יש לנטר את תפקוד הכליות בזמן שימוש בתרופה.
טיפולים ביולוגיים: לרוב ניתנים במחלה בינונית עד קשה, אצל חולים שלא הגיבו לטיפולים אחרים.
טיפולים אלו כוללים נוגדי-TNF (Anti-TNF Therapy), כשהתרופות הקלאסיות תחת רשימה זו הן אינפליקסימאב, ואדאלימומאב (הומירה).
אינפליקסימאב הוא נוגדן ל-TNF-alpha, המשמש לטיפול אצל חולי קרוהן וחולי קוליטיס כיבית.
חולים שקיבלו טיפול בתרופה זו הראו שיעורי רמיסיה ותגובה טובים יחסית.
לעיתים מתפתחים נוגדנים לתרופה זו, תהליך המכונה ATI (antibodies to infliximab).
במצבים אלו מקובל להעלות את המינון או לחלופין לתת את התרופה באינטרוולים קצרים יותר.
מחקרים חדשים הראו תועלת גדולה יותר בשילוב של אימוראן עם אינפליקסימאב, ללא עלייה בתופעות לוואי.
תופעות הלוואי הרציניות הקשורות בטיפול באינפליקסימאב, כולל בשילוב עם אימוראן למשל, הן עלייה בסיכון להתפתחות של לימפומה, לרבות לימפומה קטלנית מסוג Hepatosplenic T cell lymphoma.
כמו כן נצפתה עלייה בסיכון לפתח לויקמיה ופסוריאזיס לאחר שימוש בנוגדי-TNF.
תופעות לוואי נוספות כוללות עלייה בסיכון לזיהומים, בעיקר ראקטיבציה של שחפת לטנטית או התפתחות של זיהומים פטרייתיים קשים.
הניתוח המתבצע אצל חולי קוליטיס כיבית כולל כריתה מלאה או חלקית של המעי הגס.
במקרה של כריתה חלקית (Colectomy), הרקטום נשאר פעיל ולאחר התאוששות פעילות מערכת העיכול חוזרת לסדרה.
במקרה שנדרשת כריתה מלאה של המעי הגס הניתוח כולל שלושה שלבים:
הסרת המעי הגס (Total Colectomy) ויצירת סטומה רפואית
יצירת פאוץ' (סוג של רזרבואר, או אזור מאגר) מלולאת המעי הדק הסופי (האילאום הסופי) וחיבור הפאוץ' ל המובילה לפי הטבעת.
בשלב זה הפאוץ' מנותק משאר מערכת העיכול ואינו פעיל, וזאת כדי לתת לפאוץ' זמן להחלים.
סגירת הסטומה הרפואית וחיבור בין הפאוץ למעי הדק.
לאחר שלב זה תפקוד היציאות חוזר לפי הטבעת.
לעיתים (בעיקר בחולים במצב רפואי טוב) שני השלבים הראשונים מבוצעים בניתוח אחד, והשלב השלישי בניתוח שני, ולעיתים כל שלב מבוצע בניתוח נפרד.
בין ניתוח לניתוח נדרש זמן המתנה של כמה חודשים להתאוששות.
לאחר חיבור הפאוץ', חולים חווים יציאות בתדירות של בין 6–10 ליום ו-1–2 יציאות בלילה היות שהפאוץ' איננו מהווה תחליף אופטימלי לרקטום.
שלב הסרת המעי הגס נדרש רפואית כדי למנוע סיבוכים רפואיים כמו סרטן, חסימת מעי, פרפורציה (חור) במעי הגס.
השלבים הבאים של יצירת פאוץ' וסגירת הסטומה אינם דרישה רפואית אלא אסתטית ונתונה לבחירת המטופל; בביצוע הניתוחים ומעבר לפאוץ' יש סיכון רפואי וסיכון לירידה באיכות חיים.
סיכונים אלו כוללים בין היתר:
כישלון של הפאוץ' המשמש כרזרבואר לצואה (במקרים אלו אין מנוס מחזרה לסטומה)
דלקת של הפאוץ' הקרויה פאוצ'יטיס (pouchitis), ומופיעה אצל שליש עד מחצית מן החולים.
דלקת זו באה לידי ביטוי בתלונות על עלייה בתדירות היציאות, יציאות מימיות, כאבים, כאבי מפרקים, חום ודחיפות ביציאות.
במקרים אלו יש ליטול ביופסיה מהפאוץ' על מנת לאשש את האבחנה.
לרוב טיפול באנטיביוטיקה מספק לצורך ריפוי הדלקת.
דלקות כרוניות של הפאוץ', המופיעות אצל כ-30% מהחולים.
במקרה כזה הטיפול התרופתי דומה לטיפול בקוליטיס, אך עם אחוז הצלחה גבוה יותר מחולי קוליטיס לפני הניתוח.
כל המנותחים עוברים בדיקה לאיתור רקמה דלקתית שנשארה באזור החיבור בין התעלה האנאלית למעי הדק.
אם אכן נותרה רקמה דלקתית מומלץ לבצע בדיקת קולונוסקופיה אחת לשנה-שנתיים מכיוון שרקמה זו עלולה לעיתים לפתח פוליפים המהווים סיכון להתפתחות סרטנית.
האינדיקציות לניתוח אצל חולי קוליטיס כיבית הן הבאות:
מחלה קשה שלא מגיבה לטיפול או מחלה סוערת (פולמיננטית)
מחלה המערבת חלקים נוספים מלבד המעי הגס
סרטן המעי הגס או דיספלסיה של המעי הגס
ניתוח כאמצעי מניעתי (פרופילקט) מפני סרטן המעי הגס
היריון אצל חולות במחלות מעי דלקתיות
לחולות במחלה "שקטה" של קרוהן או קוליטיס כיבית שיעורי פוריות נורמליים.
עם זאת, התלקחויות במחלת קרוהן עלולות להביא להתהוות צלקות על החצוצרה, וכן מחלות פריאנאליות שונות יכולות להסתמן ככאב בעת קיום יחסי מין.
אצל נשים החולות בקוליטיס כיבית ושעברו ניתוח להסרת המעי הגס עם יצירת פאוץ', נמצאו שיעורי פריון נמוכים יותר, ככל הנראה לאור צלקת או חסימה של החצוצרות בגלל תהליך אגני דלקתי.
טרם הכניסה להיריון, יש להיות ברמיסיה (הפוגה מן המחלה) לפחות חצי שנה, היות שיש עלייה בשכיחות של הפלות, לידות מת ופגמים התפתחותיים עובריים כאשר יש התפרצות של המחלה במהלך ההיריון.
אצל חולות קרוהן עם מחלה פריאנאלית, יש המלצה לניתוח קיסרי כדי להקטין את הסיכוי להתהוות של פיסטולה או אבצס כתוצאה מלידה ווגינלית רגילה.
במהלך ההיריון וההנקה, ניתן להשתמש בתרופות כגון Sulfasalazine, mesalamine ו-balsalazide (בישראל, סאלאזופירין, פנטסה, רפאסל ואסאקול) אולם יש ליטול תוספת של חומצה פולית במקרה שנוטלים Sulfasalazine (סאלאזופירין).
גם בסטרואידים ניתן להשתמש במהלך ההיריון אם יש מחלה בינונית עד חריפה.
אנטיביוטיקה לשימוש במהלך ההיריון היא אמפיצילין וצפלוספורין, לתקופות מוגבלות, כאשר ניתן לקחת מטרונידזול רק החל מהטרימסטר השני.
אימוראן ו-6-MP ניתנות בהיריון ומקושרות לסיכון מינימלי אם בכלל, אולם הניסיון שבמתן תרופות אלו עודנו מוגבל, ומקובל לקחתן כשיש החרפה של המחלה ואין מנוס מלקחתן.
תרופות ביולוגיות (אינפליקסימאב, אדאלימומאב) מאושרות לשימוש במהלך ההיריון ולא הראו עלייה בהפלות או בסיבוכים אחרים אולם יש להשתמש בהן רק במקרה שהשימוש חיוני (מדורגות כ-Class B).
קוליבריים או יונקי הדבש (שם מדעי: Trochilidae) הם משפחת עופות קטני גוף מסדרת הקוליבראים (Trochiliformes).
משפחה זו כוללת את מיני העופות הקטנים בעולם.
לעיתים קרובות מבלבלים בין קוליבריים לבין הצופיות, אולם מדובר בשתי משפחות שונות מבחינה טקסונומית: בעוד הצופיות הן משפחה בסדרת ציפורי השיר והן נפוצות ביבשת אפריקה וגם בישראל, הקוליבריים הם משפחה בסדרת הקוליבראים, והם נפוצים ביבשת אמריקה בלבד.
בלבול זה נובע ממאפיינים פיזיים ואקולוגיים דומים של שתי הציפורים – גודלן הזעיר, צבעיהן המרהיבים ומקורן הארוך והמעוקל, וכן תזונתן, המבוססת בעיקרה על צוף פרחים.
תופעת קיום שני טקסונים נבדלים אך בעלי מאפיינים מורפולוגיים דומים, הממלאים תפקידים מקבילים במערכת האקולוגית, מכונה "אבולוציה מתכנסת".
בשנות ה-30 בארץ ישראל הייתה הצופית הבוהקת ציפור נדירה ביותר שנחקרה אך מעט, וחיה בעיקר בנאות מדבר.
היא נקראה באותה תקופה "יונק דבש", שם שניתן לה ככל הנראה על ידי החוקר ישראל אהרוני, אך שמה שונה רשמית ל"צופית" ב-1958 על ידי ועדת שמות מיוחדת שהוקמה על מנת לפתח את השפה העברית ולתת שמות מתאימים לצמחים ובעלי חיים שונים שלא היה להם שם מוסכם עד אז.
העילה לשינוי השם הייתה שהציפור איננה יונקת את הצוף אלא מלקקת אותו מתוך הפרחים, וכן משום שחלק ניכר ממזונה הוא בכלל חרקים.
הקוליברי אמנם משתמש בלשון לצורך שאיבת צוף מהפרחים אך עושה זאת באמצעות גלגול הלשון על מנת ליצור מעין כלי יניקה, ולכן אולי "יונק דבש" מתאים לו יותר.
קיימות שתי משפחות נוספות של ציפורים, דבשניים ונקרות פרחים, אשר דומות לקוליבריים ולצופיות במראה ובהתנהגות, ואף הן התפתחו כל אחת באופן עצמאי.
באנגלית נקרא הקוליברי Hummingbird, וזאת בשל קול הזמזום שנוצר בעקבות הרפרוף המהיר בכנפיו.
הקוליברי נפוץ ביבשת אמריקה בלבד, החל בדרום קנדה ואלסקה שבאמריקה הצפונית ועד ארץ האש, בקצה הדרומי ביותר של אמריקה הדרומית.
למרות זאת, רוב המינים חיים באזורים הטרופיים של דרום אמריקה.
מינים רבים של קוליברי נודדים מרחקים גדולים יחסית בין אמריקה הדרומית והצפונית.
רוב מיני הקוליברי שבארצות הברית וקנדה, שבהם האקלים קר יחסית, מהגרים אל אזוריה החמים של אמריקה הדרומית עם בוא החורף, אף על פי שכמה מינים נשארים בצפון גם בחורף.
הקוליברי נודע בעיקר בזכות ממדיו הזעירים ובשל יכולתו לרחף באוויר באותו מקום על ידי רפרוף מהיר מאוד של כנפיו, בין 12 ל-90 פעמים בשנייה.
המין קוליברי זעיר מצוי (Mellisuga helenae) הנפוץ בקובה, הוא הקטן ביותר במשפחת הקוליבריים והוא למעשה העוף הקטן בעולם.
משקל ממוצע של פרט בוגר של מין זה הוא בין 1.5 ל-2.5 גרם ואורכו אינו עולה על 5 סנטימטרים.
במשפחת הקוליבריים כ-330 מינים שונים.
מינים נפוצים וגדולים מעט יותר של קוליברי, כמו למשל קוליברי אדום-הגרון (Archilochus colubris), שוקלים בממוצע בין 4 ל-6 גרמים, ואורכם, כולל המקור והזנב, בין 8 ל-12 סנטימטרים.
הגדול ביותר הוא קוליברי ענק (Patagona gigas) ששוקל עד 24 גרם ואורכו עד 23 ס"מ.
ברוב הסוגים, נוצות הזכרים צבועות בצבעים כהים, בעיקר גוונים מתכתיים של ירוק, כחול וצהוב, ואילו נוצות הנקבה בדרך כלל בגוונים חדגוניים יותר, כדומת שחור, אפור, חום וירקרק.
המקור ארוך ומעוקל כדי למצוץ צוף ביתר קלות.
הלשון והזנב ארוכים מאוד, במינים אחדים אף יותר מאורך הגוף.
הקוליברי הוא העוף היחיד המסוגל, בזכות חבטות כנפיו המהירות ומבנה הכנפיים הייחודי, לעוף למעלה ולמטה, אחורה וקדימה, ימינה ושמאלה, ואף לרחף באותו המקום.
רפרוף הכנפיים כה מהיר, עד כי לעיתים קרובות בני אדם אינם יכולים לעקוב אחר הכנפיים ורואים את הקוליברי המעופף ככתם מטושטש.
ניתן לעקוב אחרי תנועת כנפיו של הקוליברי כהלכה רק על ידי מצלמה המצלמת את תנועות כנפיו כל כמה אלפיות שנייה.
מחקרים שונים בדקו את אופן הריחוף של הקוליברי; וכיום ידוע כי יכולתו לעוף למגוון צדדים ולהישאר באוויר קיימת כתוצאה ממבנה הכנפיים הייחודי והסתמכות על זרמי אוויר, כמו גם על נפנוף כנפיים מהיר מאוד ועל ממדי גופו הזעירים.
בשל גודלו ואופן התעופה שלו, היו כאלה שהחשיבו במשך השנים את הקוליברי לחרק ולא לעוף, אולם זו שגיאה.
הקוליברי ניזון בעיקר מצוף פרחים שונים.
בנוסף, הקוליברים אוכלים גם חרקים קטנים (בעיקר הגוזלים והצעירים שבהם, אולם לעיתים גם הבוגרים, וזאת בשל מנת החלבון שהחרקים מספקים) אותם הם מוצאים על הקרקע, באוויר, ולעיתים על שפת הפרח שממנו הם יונקים.
כדי לינוק את הצוף, הקוליברי לא מתיישב על הפרח או פורץ אליו; הוא מתעופף במקומו, מקורו המעוקל נכנס אל תוך הפרח ותוך כדי הוא שולח את לשונו הארוכה והגמישה כדי להביא את הצוף או החרקים אל פיו.
בעת יניקת הצוף נדבקים אבקנים שונים אל גופו, לשונו ומקורו של הקוליברי, וכשהוא עובר מפרח לפרח הוא מעביר למעשה את האבקנים ובכך מסייע בתהליך הרבייה של הפרחים.
פרחים רבים בדרום אמריקה מואבקים על ידי הקוליברי בצורה זו.
קצב חילוף החומרים של הקוליברי בזמן מעופו הוא הגבוה ביותר בקרב כל בעלי החיים מלבד החרקים, דבר הכרחי בשל קצב צריכת האנרגיה העצום, יחסית לגודל גופו, של גוף הקוליברי בעת מעופו.
בשל כך, הוא נצרך לכמות מזון רבה מאוד.
גם לבו של הקוליברי חזק מאוד, אצל אחד מסוגי הקוליבריים, למרות גודלו הזעיר קצב פעימת הלב יכול להגיע ל-1,260 פעימות לדקה אצל שאר הסוגים קצב הלב יגיע ל-50 עד 160 פעימות, וזאת בשל המאמץ האדיר הכרוך במעופו.
רוב מיני הקוליברים צורכים במשך יום אחד צוף וחרקים העולים על משקל גופם, וכדי לעשות זאת הם צריכים לבקר במאות פרחים במשך היום.
למרות זאת, במשך הלילה והשינה מאט הקוליברי את קצב חילוף החומרים ודרישת גופו למזון.
בזמן השינה, הם נכנסים למצב הדומה לתרדמת חורף קצרה, שבה גופם מתפקד בצורה איטית במידה משמעותית.
במשך השהות במצב זה, פעימות הלב וקצב הנשימה צונחים באופן דרמטי, כדי לתת לגופם לנוח ולהקטין עד כמה שניתן את צרכיו.
כמו עופות רבים אחרים, כדי לעוף למרחקים גדולים ללא עצירה מאחסן הקוליברי בגופו כמות מסוימת של שומן ממנה הוא ניזון בזמן המעוף.
עם בוא האביב הקוליברים מזדווגים ועונת הטלת הביצים מתחילה.
הנקבה בונה קן העשוי ומרופד בנוצות, טחב, ענפים ועלים יבשים וחזזיות, שלעיתים קרובות דבוקים יחדיו בקורי עכביש.
בדרך כלל מטילה הנקבה שתי ביצים לבנות.
מטבע הדברים, הביצים קטנות מאוד, אולם גדולות יחסית לקוליברי בוגר.
משך הדגירה על הביצים נע בין 14 ל-19 ימים.
הזכר אינו מסייע כלל לנקבה בדגירה על הביצים או בשמירה על הגוזלים.
הגוזלים שבקעו ניזונים מחרקים עשירים בחלבון שאמם תפסה למענם ומקיאה אותם אל הגוזלים כשהם מעוכלים חלקית.
הקוליברי הוא בעל חיים סקרן מאוד, הבוחן כל פרט חדש בסביבתו, ולכן ניתן להרגיל אותו להתקרב אל בני אדם, וזאת בעזרת בניית מתקני האכלה שבהם מונח, בדרך כלל, סוכר לבן פשוט יחד עם מים (כלומר, מי סוכר).
תערובת זו היא הטובה ביותר לקוליברי, מפני שהיא הקרובה ביותר לצוף שממנו הוא ניזון בטבע.
אנשים רגילים כמו גם צפרים רבים, בונים תחנות האכלה כדי לצפות מקרוב באופן האכילה והתעופה המיוחד של הקוליברי.
הקוליברי נחשב לקדוש במספר תרבויות שנעלמו בדרום אמריקה, בהן ניתן למנות את האצטקים, שלהם היה אל בדמותו.
בפרו נמצא אתר ארכאולוגי, "קווי נסקה" שמו, שבו צורת קוליברי חקוקה על אזור ענק של עשרות מטרים, וישנן השערות שונות לגבי מטרתו.
במשך תקופות שונות נהגו בני אדם לצוד את ציפורי הקוליברי למען פחלוצם או נוצותיהם היפות.
במשך המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים נהוג היה באירופה לשבץ פוחלצי קוליברי בכובעיהן או חליפותיהן של נשים בנות המעמד הגבוה.
הציד המתמשך הביא את הקוליברי לכדי סכנת הכחדה, אולם אופנה זו חלפה מן העולם והמין ניצל.
בשל המבנה המורפולוגי והאנטומי שלהם, הקוליבריים מוינו בעבר הקרוב כמשפחה בסדרת הסיסאים, יחד עם משפחות הסיסיים והסיסיים המצוייצים.
בעבר הרחוק יותר הם שויכו לסדרות התחמסאים, הקוליוסאים וציפורי השיר.
בתחילת המאה ה־21 הוצע להפרידם לסדרה נפרדת בשם קוליבראים, אולם החוקרים טרם הגיעו להסכמה בנושא.
המשפחה כוללת כ־100 סוגים בקירוב בשני תתי־משפחות.
קוֹלְיָסִיִּים (שם מדעי: Scombridae) היא משפחה של דגי טונה, מקרל, ובּוֹנִיטוֹ ולכן כוללת בתוכה רבים מדגי המאכל החשובים ביותר.
דגי-ים אלו נמצאים בכל העולם במים בעלי אקלים ממוזג וטרופי.
במשפחה זו קיימים כ-15 סוגים ובהם 55 מינים.
אורכם של המינים משתנה מ-20 ס"מ מסוג מהמקרל Rastrelliger faughni ועד 458 ס"מ שתועד בטונה כחולת סנפיר אטלנטית.
למשפחת הקולייסיים יש שני סנפירים גביים, וסדרה של סנפירונים קטנים מאחרי הסנפיר גבי האחורי ועד סנפיר השת.
סנפיר הזנב נוקשה ומפוצל בעל בסיס נוקשה ודק.
הסנפיר (קוצני) הראשון וסנפיר האגן נשלף מחריץ בגוף למצב זקוף.
כשהסנפיר אינו זקוף, הוא מוסתר בחריץ בגוף ומשלים את הצורה ההידרודינמית של הדג.
קולייסיים הם באופן כללי טורפים של הים הפתוח, ונמצאים בכל העולם במים בעלי אקלים ממוזג וטרופי.
הם מסוגלים למהירות ניכרת, בשל מבנה גופם ההידרודינמי והסנפירים הנשלפים.
כמה מינים ממשפחה זו, במיוחד הטונות, הם אֶנְדּוֹתֶרְמִים (בעלי דם חם) באופן חלקי, תכונה המסייעת להם לשמור על מהירות גבוהה והתנהגות פעילה.
אדפטציה נוספת כוללת כמות גדולה של שרירים אדומים, המאפשרים להם לשמור על פעילות לאורך זמן.
מהירות מתועדת של אחד הטונית המוארכת עומדת על 75 קמ"ש.
לחופי ישראל חיים המינים הבאים:
המשפחה מחולקת לשני תת-משפחה, כאשר כל המינים למעט אחד שייכים לתת-משפחה Scombrinae, ובתת-משפחה השני, Gasterochismatinae, קיים סוג אחד ובו מין אחד בלבד, מכל 15 הסוגים ו-55 המינים הקיימים במשפחה כולה.
להלן כל הסוגים הקיימים במשפחה (בנוסף כל השמות הקיימים בעברית לסוגים ולמינים במשפחה);
סוג יחיד אוֹרְקִין חַדְגּוֹנִי (Orcynopsis unicolor)
סוג יחיד בּוֹנִיטָן עַרְטִילָאִי (Gymnosarda unicolor)
סוג יחיד אלוטונוס פלאי (Allothunnus fallai)
סוג יחיד אָטוּנָס שְׁחֹר-קַוִּים (Katsuwonus pelamis)
ארטיס ליאון אייבי ג'וניור , שנודע בשם הבמה שלו קוליו (Coolio), היה ראפר ושחקן אמריקאי.
אייבי נולד במונסן שבפנסילבניה, וגדל בקומפטון שבדרום מחוז לוס אנג'לס בקליפורניה.
בתיכון, כינו את אייבי "בו".
בגיל 17, הואשם קוליו בגנבה וריצה מספר חודשים בכלא.
קוליו החל את הקריירה שלו בלהקת הראפ WC and the Maad Circle.
ב-1994, עזב את והלהקה ועבד על אלבום בכורה שלו, "It Takes a Thief" שיצא ב-19 ביולי אותה שנה.
אלבום זה מכר מיליון עותקים רק בארצות הברית וזכה למעמד של אלבום פלטינה.
ב-1995 הוציא סינגל שנקרא Gangsta's Paradise (גן עדן של גנגסטרים).
השיר שולב בפסקול בסרט סיכון מחושב והפך לסינגל הנמכר ביותר בשנת 1995. בנוסף הוא הקליט את הפסקול לסרט קלולס.
אלבומו השני של קוליו שנשא את שם הסינגל Gangsta's Paradise הגיע למעמד של פלטינה מרובעת, והכיל את הלהיט "Sumpin New".
ב-1997 יצא אלבומו "My Soul" והגיע למקום ה-39 במצעד בילבורד.
שני האלבומים הבאים שלו: "El Cool Magnifico" ו"The Return of the Gangsta" הצליחו פחות מקודמיהם.
ב-2004 יצא אלבום האוסף שלו, "Coolio and Friends" (קוליו וחברים).
ב-28 באוקטובר 2008 יצא האלבום "Steal Hear".
הסגנון החיובי והעדר אלימות העניקו לו פופולריות בקרב מבוגרים וילדים.
בשנת 1996 השתתף בקומדיה "אלוהים היקר" של הבמאי גארי מרשל.
בשנת 2001 שיחק בסרט הדרמה "בושם", לצד מישל ויליאמס וג'ף גולדבלום.
בשנת 2002, ביצע אייבי הופעת אורח בסדרה "מכושפות", השתתף בתוכנית "אפקט הפחד" וביצע דיבוב אורח בסדרת האנימציה "הלם סטטי".
בשנת 2003, הוא השתתף בסרטים "דרקולה 3000" ובגרסת הבמאי של "דרדוויל".
ב-2005 השתתף כאורח בסדרה "ג'ואי".
ב-1996 זכה קוליו בפרס גראמי בקטגוריית "הופעת הראפר של השנה".
בנוסף הוא היה מועמד בקטגוריית "אלבום השנה".
אחיו מליק עובד כשחקן וכראפר.
ב-8 במרץ 2009 נעצר קוליו בחשד להחזקת סם מסוג קראק, שנתגלה על גופו במהלך בדיקה ביטחונית.
ב-28 בספטמבר 2022 מת קוליו בעת שביקר חבר בלוס אנג'לס, ככל הנראה מדום לב.
קולין בל היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בקבוצות בורי, מנצ'סטר סיטי וסן חוזה ארת'קווייקס .
היה ידוע כאחד מגדולי השחקנים של מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים, והוא היה חלק משלישייה מפורסמת של הקבוצה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, לצד פרנסיס לי ומייק סאמרבי.
בל נולד בדרהאם והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל בורי, והנהיג את הקבוצה מגיל צעיר.
בשנת 1966 עבר למנצ'סטר סיטי, וסייע לה לעלות לליגה הראשונה של הפוטבול ליג באותה עונה.
כאשר ניסו להחתים אותו במנצ'סטר סיטי, עוזר המאמן מלקולם אליסון שכנע את בל לחתום בסיטי, למרות התעניינות מצד מועדונים אחרים.
בשנת 1968 בל סייע לקבוצה לזכות באליפות הליגה הראשונה בפעם השנייה בתולדותיה.
באותה שנה בל אף ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה במשחק כנגד , והצטיין בניצחונה של נבחרתו בתוצאה 1-3. ב-1969 הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בגביע ה-FA, בזכות ניצחון על לסטר סיטי בגמר.
בשנה שלאחר מכן בל ביסס את מעמדו בנבחרת אנגליה, כאשר הבקיע את השער היחיד בניצחון הנבחרת 0-1 על והבקיע גם מול .
בשנת 1970 הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בשני גביעים, גביע הפוטבול ליג וגביע אירופה למחזיקות גביע.
ב-1970 בל, יחד עם חברו למנצ'סטר סיטי פרנסיס לי, נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 1970 במקסיקו.
הוא היה אחד מהשחקנים המובילים בסגל הנבחרת, שנתיים לאחר שהעפיל עימה לחצי הגמר ביורו 1968. במהלך הטורניר, בל שיחק במשחק רבע הגמר מול בו הפסידה אנגליה בתוצאה 3-2, כאשר הוא החליף את בובי צ'רלטון.
החילוף נחשב לנקודה שלילית אצל נבחרת אנגליה במשחק זה, שהוביל להפסדה של הנבחרת ולהדחתה מהטורניר, למרות שכבר הובילה 0-2. עם זאת, היו שטענו שהחילוף לא היה זה ששינה את המשחק, מכיוון שגרמניה הבקיעה את השער הראשון שלה לפני שבל נכנס.
בל ערך בסך הכול 48 הופעות והבקיע תשעה שערים עבור נבחרת אנגליה.
הוא כיהן כקפטן הנבחרת במשחק ב-1972, בו הפסידה אנגליה ל.
על אף הצלחות אלו, הוא התאכזב מכך שלא הצליח לבסס את מעמדו על במה עולמית, כאשר אנגליה כשלה בהעפלה למונדיאל 1974, כישלון שאף הכריח את עזיבתו של המאמן אלף ראמזי.
מאמנו של בל במנצ'סטר סיטי לשעבר, ג'ו מרסר, מונה למאמן הזמני של הנבחרת הלאומית וכלל את בל בסגל בכל משחק שניהל בתפקיד.
בל נחשב לאחד מהקשרים הטובים ביותר ששיחקו בנבחרת אנגליה.
הופעותיו הטובות עבור נבחרתו כללו צמד שערים בניצחון 0-7 על , וסיוע בניצחון 0-2 על אלופת העולם גרמניה באצטדיון ומבלי.
החולייה הקדמית של נבחרת אנגליה שניצחה את גרמניה כללה את מיק צ'אנון, קווין קיגן, מלקולם מקדונלד, אלן האדסון ואלן בול, בנוסף לבל.
צ'אנון הופתע מכך שהמאמן דאז, דון ריווי, לא המשיך עם הרכב זה שתואר כחולייה הקדמית הטובה ביותר של אנגליה מאז 1970.
בשנת 1975, בהיותו בן 29, בל נפצע קשה בברכו השמאלית במשחק מול מנצ'סטר יונייטד לאחר תיקול עם מרטין בוצ'אן במהלך משחק גביע הליגה במיין רואד.
הוא חזר לשחק בשנת 1977, אך לבסוף פרש ממשחק בשנת 1979. הוא עזב את מנצ'סטר סיטי כשלזכותו זכייה אחת באליפות אנגליה וסגנות אחת, זכייה אחת בגביע ה-FA, שתי זכיות בגביע הליגה ואחת בגביע אירופה למחזיקות גביע; וכמו כן עם 117 שערים במדי הקבוצה ב-394 הופעות.
הוא שובח על ידי יושב ראש מנצ'סטר סיטי מאוחר יותר, פטר סוולס, ומאמנה דאז מלקולם אליסון, כאחד מהשחקנים הגדולים בתולדות המועדון.
בשנת 1980 בל ניסה לחדש את הקריירה שלו כאשר חתם בקבוצת סן חוזה ארת'קווייקס מליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL).
הניסיון לא צלח והוא שיחק חמש פעמים בלבד במדי הקבוצה.
בל המשיך מאוחר יותר לשרת את מנצ'סטר סיטי כאשר עבד במחלקת הנוער של המועדון, אך עזב לפני שמונה במהלך שנות ה-90 לשגריר המועדון.
ב-2004, היציע המערבי באצטדיון החדש של מנצ'סטר סיטי, אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר, נקרא בשם "יציע קולין בל" כהוקרה ל"שחקן הטוב ביותר" בתולדות המועדון.
זוהי הוקרה מיוחדת במינה, מאחר שכל שאר היציעים נותרו ללא שם, על אף שאחת מהדרכים המובילות לאצטדיון נקראת "דרך ג'ו מרסר" כהוקרה ל"מאמן המצליח ביותר" בתולדות מנצ'סטר סיטי.
בל נבחר להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בשנת 2005 כאות הוקרה על תרומתו למשחק באנגליה.
הוא אף קיבל את דרגת ה-MBE באותה שנה כהוקרה על עבודתו בצדקה.
הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, בשם "Colin Bell: Reluctant Hero", ב-2005. בספר, בל מגלה כיצד אמו מתה מסרטן המעי הגס כאשר הוא היה בגיל צעיר מאוד, ואמו הייתה בת 39 בלבד.
ב-5 בינואר 2021 הלך בל לעולמו.
אוהדי מנצ'סטר סיטי ונבחרת אנגליה התאהבו בכישורי הכדורגל של בל, ומספר כדורגלנים מפורסמים שיבחו את בל על כישוריו.
בהקדמה שלו לאוטוביוגרפיה של בל, בובי צ'רלטון תיאר ש"קולין בל היה שחקן נהדר".
אלן מאלרי, חבר אחר של בל לנבחרת אנגליה לשעבר, תיאר שבל מתיימר "להיות כוכב בכדורגל של היום" וש"הוא יתאים לכל קבוצה שהיא".
גם חבר נוסף של בל לנבחרת, קווין קיגן, תיאר שלבל "היה את הכול".
שחקן העבר טום פיני תיאר ש"קולין בל היה טוב בכל דבר שראיתי מאז מעולם".
כיום מספר אוהדים ומלומדים במשחק, משווים את הקשר הכשרוני של הסיטי מייקל ג'ונסון לבל.
בשנת 2003 מנצ'סטר סיטי עברה לאצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר החדש, ובפברואר 2004 היציע המערבי באצטדיון נקרא על שמו של בל כהוקרה.
בשנת 2009 הוא נבחר על ידי המגזין "טיימס" לגדול שחקני מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים.
הליגה הראשונה של הפוטבול ליג: 1967/68
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1970
קולימטור (; בעברית: מַקְבֵּל) הוא מכשיר אופטי המנתב או מסנן קרניים כך שינועו במקביל האחת לשנייה.
מכשירים אלו מכילים על פי רוב, מראה בלתי מישורית או עדשה ומקור אור במוֹקדם של אלו.
ניתן להיעזר במכשיר זה כדי לכייל מכשירים אופטיים אחרים, למצוא את הציר האופטי הראשי, המוקד, או כדי לתאם בין חלקים שונים של מערכת אופטית מורכבת, כמו מיקרוסקופ.
לעיתים קרובות במוקד הקולימטור נמצאת מטרת רזולוציה ומאחוריה מקור האור, כך מכשיר אופטי המכוון לקולימטור מציג תמונה של מטרת הרזולוציה, התמונה הזו מאפשרת למצוא את ההפרדה של המכשיר הנבדק ועיוותים אופטיים הקיימים במכשיר.
שימוש נוסף למכשיר הוא ביישומים המערבים קרני גמא, קרני רנטגן או נייטרון מהיר.
יישומים אלו (למשל ברפואה) דורשים לעיתים שימוש בקרניים בכיוון מסוים והקולימטור בורר קרניים אלו מתוך האלומה.
קולין בייקר הוא שחקן אנגלי.
תפקידיו הידועים ביותר הם פול מרוני בסדרת הטלוויזיה "האחים" וגילומו של הדוקטור השישי בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
קולין בייקר נולד בלונדון ובהיותו ילד עבר עם משפחתו לעיר רוצ'דייל.
ביד במנצ'סטר, במטרה להיות עורך דין.
בגיל 23 שינה את תוכניותיו המקצועיות, ונרשם לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA), יחד איתו למד השחקן דייוויד סושה.
אחד התפקידים הראשונים שלו היה ב-1970 בתפקיד משנה בעיבוד של ה-BBC לטרילוגיה של ז'אן-פול סארטר "דרכי החירות".
ב-1972 הוא שיחק את אנטול קורגין בעיבוד של ה-BBC של הרומן "מלחמה ושלום".
תפקידו הבולט ביותר בשנות השבעים היה כפול מרוני בסדרה "האחים", שאותו גילם בשנים 1974 ועד 1976. הוא הופיע בתפקיד וילי נסיך הכתר הגרמני בסדרת הדרמה "Fall of Eagles", ושיחק בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "Blake's 7".
ב-1983 השתתף ב"הטירה" עיבוד טלוויזיוני לרומן מאת קרונין.
הופעתו הראשונה של בייקר ב"דוקטור הו" הייתה בפרק "Arc of Infinity" ב-1983. הדמות שגילם הפכה לאחת הדמויות היחידות שלמעשה ירו בדוקטור, אותו גילם באותה עת פיטר דייוויסון.
כשלוהק בייקר כמחליפו של דייוויסון בתפקיד הדוקטור, הוא הפך להיות השחקן היחיד שגילם בסדרה דמות אחרת לפני שקיבל את תפקיד הדוקטור.
מעריצים רבים הזכירו את סצנת הירי ב-" Arc of Infinity", ועל כך אמר בייקר בבדיחות הדעת, שהוא היחיד שקיבל את תפקיד הדוקטור אחרי שירה בקודמו.
לקולין בייקר אין קשר משפחתי לטום בייקר, שגילם את דמות הדוקטור הרביעי במשך שבע שנים.
בייקר הופיע לראשונה בתפקיד הדוקטור בדקות הסיום של הפרק "The Caves of Androzani", ושבוע לאחר מכן השתתף בפרק מלא "The Twin Dilemma" שהביא את סיפורו.
זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1966 שהופעת הבכורה של השחקן המגלם את הדוקטור החדש התרחשה לפני סיום העונה של הדוקטור הקודם.
בפברואר 1985 באמצע העונה הראשונה של בייקר, הוכרז על הפסקת שידור הסדרה למשך 18 חודשים.
בתקופה זו הופק סיפור חדש אחד של "דוקטור הו" לרדיו.
מייקל גרייד שהיה המפקח של ה-BBC העלה ביקורת על התוכנית וטען שהיא אלימה מדי וסיפור העלילה הפך להיות מגוחך.
בסתיו 1986 אחרי 18 חודשי ההפסקה חזרה התוכנית לעונה ה-23. בעונה זו הופחתו מספר הפרקים שהופקו, ונוצרה הסדרה " The Trial of a Time Lord".
ב-1986 אמר בייקר בראיון שהיה רוצה להופיע בתוכנית במשך שמונה שנים.
למרות זאת בהמשך אותה שנה הוא הודח מהסדרה, כאשר הנהלת ה-BBC רצתה להזרים לתוכנית "דם חדש".
הוא סולק מהתפקיד אחרי שהשתתף רק באחד עשר סיפורים בתקופה של שלוש שנים (כולל תקופת ההפסקה).
כך הפך לשחקן שגילם את הדוקטור הכי מעט זמן עד לאותה עת.
עבור בייקר תקופה זו הייתה רצופה בעיות אישיות ומקצועיות: מות בנו ג'ק זמן קצר אחרי שקבל את התפקיד, ההפסקה בתוכנית של 18 החודשים, ולבסוף סילוקו המתוקשר מהתפקיד.
למרות זאת בייקר היה לאוהד נלהב של דוקטור הו.
הוא המשיך להשתתף בכנסים ואירועים שארגנו חובבי דוקטור הו, גילם את הדוקטור השישי בתסכיתי אודיו ובשידורי אינטרנט (webcast).
אחרי שסיים את תפקידו ב"דוקטור הו" המשיך בייקר לשחק בעיקר בתיאטרון.
הוא גילם שוב את הדוקטור ב-1989 על הבמה בהצגה "Doctor Who - The Ultimate Adventure", ובשנת 1993 בספיישל הטלוויזיוני "Dimensions in Time".
עוד הופיע בדמות הדומה לדוקטור בסדרות וידאו של BBV ובתסכיתי אודיו.
בשנות התשעים השתתף בייקר בתפקיד אורח בסדרת הדרמה הרפואית "Casualty", בעיבוד של ערוץ 4 הבריטי ל-"A Dance to the Music of Time", ובתפקיד עצמו בשעשועון הטלוויזיה "Countdown".
בייקר הופיע בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "ג'ונתן קריק" (1997).
ב-1992 פרסם את הסיפור "The Deal" במגזין "דוקטור הו" כחלק מסדרה "Brief Encounters", ולאחר שנה פרסם סיפור נוסף בסדרה.
ב-2001 תרם סיפור קצר בשם "Missing Pieces" לאנתולוגיה המבוססת על "דוקטור הו".
עם מות בנו ג'ק בשנת 1983, החל בייקר לפעול למען העלאת המודעות לנושא תסמונת מוות בעריסה.
הוא גייס כספים עבור הקרן לחקר תמותת תינוקות, והיה נאמן ויושב ראש של הקרן בין השנים 1997 ו-2005.
ב-1996 הופיע בקר בפרק מסדרת "החמישייה הסודית" ששודרה ברשת ITV.
ב-2003 הופיע בסדרת הטלוויזיה "טופ גיר" והשתתף במירוץ מכוניות.
ב-2005 השתתף במערכון של הסדרה "הממלכה הקטנה" אך הקטע בהשתתפותו לא שודר.
ב-2008 הופיע בסיבוב בהופעות לצידה של אשתו לשעבר, ליזה גודארד, בקומדיה "She Stoops to Conquer".
עוד השתתף בהפקה של "Noises Off".
הוא הופיע בפנטומימה בתיאטרון המלכותי בבאת' ובתיאטרון מלוורן.
ב-2010 שיחק בתפקיד אורח בעונה השישית של הסדרה הפופולרית של ה-BBC "הנוכלים" (Hustle).
בייקר היה נשוי לליזה גודארד , שגילמה את דמות אשתו בסדרת הטלוויזיה "האחים".
אשתו השנייה היא השחקנית מריון וייאט, השניים חיים בבקינגהמשייר עם ארבע בנותיהם.
ב-2013 השתתף בפרק פארודיה לספיישל 50 שנכתב על ידי פיטר דיווידסון - The Five(ish) Doctors Reboot לצד פיטר דיווידסון וסילבסטר מקקוי.
קולימה (בספרדית: Volcán de Colima) או גם וולקן דה פואגו (Volcán de Fuego – "הר געש של אש") הוא הר געש שכבתי, חלק מהמתחם הגעשי של קולימה הכולל מלבד קולימה את הר הגעש "נוואדו דה קולימה" (Nevado de Colima).
קולימה הוא המאוחר מבין השניים, וכיום הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר במקסיקו בפרט ובאמריקה הצפונית בכלל.
מאז 1576 התפרץ קולימה 40 פעמים.
"נוואדו דה קולימה" המוכר גם כ"זפוטאפטל" (באצטקית: zapotépetl – "הר עץ הזפוטה") שוכן כ-5 קילומטרים צפונית לשכנו הפעיל והוא הגבוה מבין שניהם: 4,260 מטרים.
ההר שוכן 32 קילומטרים צפונית מערבית מקולימה בירת מדינת קולימה, כ-125 קילומטרים דרומית לגוודלחרה בירת מדינת חליסקו וכ-485 קילומטרים ממקסיקו סיטי בירת מקסיקו.
למרות שמו, רק חלק קטן משטח ההר שוכן בשטח מדינת קולימה; חלקו הגדול משתרע במדינת חליסקו השכנה.
המתחם הגעשי של קולימה שוכן בקצה המערבי של החגורה הגעשית הטרנס-מקסיקנית (Eje Volcánico Transversal) – רכס געשי הנמתח מצפון לקשת הגעשית של אמריקה המרכזית במזרח טבעת האש.
קולימה פעיל געשית לפחות 5 מיליון שנים.
מפולת סלעים אדירה התחוללה בהר בשלהי תקופת הפליסטוקן, וקרוב ל-25 קילומטרים מעוקבים של שברי סלעים התגלגלו מהר למרחק של עד 120 קילומטרים והגיעו לאוקיינוס השקט.
שטח של 2,200 קמ"ר כוסה במשקעים מהמפולת.
נראה שאירועי התמוטטות גדולים חוזרים ונשנים בהר הגעש מדי כמה אלפי שנים.
הלוע הפעיל כיום שוכן בתוך קלדרה גדולה בקוטר 5 קילומטרים שנפרצה כלפי דרום ונוצרה כנראה משילוב בין מפולות סלעים והתפרצויות געשיות גדולות.
מאז 1878-1869 נוצרה על המדרון הצפון-מזרחי של הלוע הראשי של הר הגעש קבוצה של כיפות טפילות המכונה בשם הקיבוצי El Volcancito.
קולימה נחשב הר הגעש הפעיל ביותר במקסיקו.
ההתפרצות הגדולה ביותר במאה ה-20 התרחשה ב-17 בינואר 1913 כשמדד ההתפרצות געשית נאמד ב-5. עמוד ההתפרצות הגיע לגובה של 21 קילומטרים והעיר סיודד גוסמן (Ciudad Guzmán), השוכנת 25 קילומטרים צפונית מזרחית להר, כוסתה בשכבה עבה של אפר געשי.
בשנים האחרונות פונו תושבי היישובים הסמוכים להר לעיתים קרובות בשל פעילות געשית שאיימה עליהם.
התפרצויות געשיות התחוללו ב-1991, בשנים 1999-1998 ומשנת 2001 עד ימינו, כשהפעילות מתאפיינת בפליטה של לבה אנדזיטית צמיגה שיצרה כיפות לבה, ומדי פעם התפוצצויות גדולות שיצרו זרמים פירוקלסטיים ונשירת של אפר געשי וטפרה על האזורים שסביב הר הגעש.
אחת ההתפרצויות הגדולות ביותר שהתחוללו בתקופה האחרונה התרחשה ב-24 במאי 2005. ענן האפר טיפס לגובה של 3 קילומטרים מעל להר הגעש, ומעקב באמצעות לוויינים הראה שבשעות שלאחר ההתפרצות התפזר ענן האפר מערבית להר הגעש על שטח שאורכו 200 קילומטרים.
זרמים פירוקלסטים הגיעו למרחקים של ארבעה עד חמישה קילומטרים מהלוע, ופצצות געשיות נחתו במרחק של 3 עד 4 קילומטרים.
הרשויות אסרו על כניסה לשטח בקוטר של 6.5 קילומטרים מפסגת ההר.
ב-8 ביוני 2008 התפרץ הר הגעש שוב כשההתפרצות הייתה הגדולה ביותר מזה כמה עשורים.
עמוד ההתפרצות הגיע לגובה של 5 קילומטרים מעל לשולי הלוע, ואילץ לפנות שלושה כפרים סמוכים.
קוֹליּוּ פיצֶ'טו (בבולגרית: Колю Фичето, בשמו בלידה ניקולה איוואנוב פיצ'ב - Никола Иванов Фичев, 1800 - 15 בנובמבר 1881) היה אדריכל, בנאי ופסל בולגרי מתקופת התחייה הלאומית הבולגרית.
נודע גם כ"אסטה קוליו פיצ'טו", כש"אוסטה" הוא קיצור מן המילה "אוסטאבאשי" (ustabaşı) (רב-אמן - בטורקית עות'מאנית).
יליד דריאנובו, כפר השוכן על המורדות הצפוניים של הרי הבלקן, בימי השלטון העות'מאני במולדתו, ניקולה יוואנוב פיצ'ב נודע בשם החיבה "קוליו פיצ'טו".
הוא נולד במשפחה דלת אמצעים והתייתם מאביו יוואן או יובאן בגיל שלוש -ארבע.
אמו הייתה בת למשפחת בנאים וגלפי עץ מן היישוב מארצ'ה, והתאלמנה קודם לכן גם מבעלה הראשון.
כשמלאו לו 10 נכנס ניקולה כשולייה ("צ'יראק" או "קאלפה") אצל בעלי מלאכה ובנאים בעיר טריאבניה.
אחר כך בגיל 17 רכש את אמנות העבודה באבן אצל אמנים מן האסכולה של קורצ'ה (גוריצה, בבולגרית) (בשטח אלבניה של היום), ולאחר מכן, כחניך אצל בעלי המקצוע של ברציגובו (בתראקיה), השתלם בבניית כנסיות, מגדלי פעמונים וגשרים.
בשובו לדריאנובו, עבד עדיין חניך אצל אמן מקומי וליווה אותו לעבודות בנייה בדוברוג'ה ובוולאכיה השכנה.
בגיל 23 התקדם פיצ'ב במעמדו המקצועי ועבד בימי החורף כ"ראש שוליות" - "קלפאבאשיה" בבית המלאכה בווליקו טרנובו, של סטניו "מרנגוזין", קרוב משפחה מצד אמו מן הכפר ארמיאנקובצי, שלימד אותו את אמנות גלפות העץ.
בחודשי הקיץ עבד בבנייה עם אמן בשם וליו מדריאנובו.
בשנת 1825 נולד בנו איוואן בשנת 1830 קנה בית בטרנובו והתיישב בה סופית.
עבד אצל האמנים הבנאים בעיר ("אוסטאבאשי") ובגיל 36, אחרי הצלחתו בבניית כנסיית ניקולה הקדוש בטרנובו הוכר ככל הנראה מעמדו כאומן מומסך ("בשקאליה") ואחר כך כרב-אמן (אוסטה).
המסמך הכתוב הראשון שבו מצוינת הכרתו של קוליו פיצ'טו כ"רב-אמן" (אוסטה) היא משנת 1839.
הוא קיבל הכרה לא רק מידי חברי גילדת הבנאים, אלא גם עלי מצד ממשל הכיבוש העות'מאני ומידי ראש הכנסייה, המיטרופוליט הילריון.
פרט לשפת אמו - בולגרית, ידע קוליו פיצ'טו טורקית שוטפת, ושלט גם ברומנית וביוונית, אם כי לא ידע קרוא וכתוב.
לפי האגדה, פעם נשכב קוליו פיצ'טו מתחת לאחד הגשרים שבנה על מנת להיות ערב לבטיחותו.
לפי סיפור אחר על בניית הגשר שעל יאנטרה, אומרים כי הסכים שמידהט פאשה שהזמין את בניית הגשר יוציא אותו להורג אם לא יעמוד בתקציב שהתחייב אליו (700,000 גרוש), פי שלושה פחות מהצעות קבלנים ואדריכלים אחרים, כמו הפולני לודמיל רול גברונסקי).
קוליו פיצ'טו נפטר בווליקו טרנובו, שם גם הובא לקבורה בשנת 1881.
הוא היה נשוי משנת 1823 לאשה מדריאנובו, בשם מרינקה, ונולדו להם שבעה ילדים.
הגנרל הבולגרי איוואן פיצ'ב היה נכדו.
אחרי שנת 1831 עזר פיצ'טו לבנאי והאדריכל הידוע דימיטר סופאליאטה לבנות את המנזר פראוברז'נסקי בטרנובו.
בשנת 1834 נאלץ סופאליאטה להפסיק את עבודתו מפני שהשתתף במרד ("זאוורה") נגד הטורקים.
הוא הפקיד על פיצ'טו את המשימה להמשיך בתוכנית.
פיצ'ב בנה את מגדל הפעמונים ואת האיקונוסטסים בכל כנסיות המנזר.
אחד האתגרים איתו התמודד האמן היה בניית מגדל הפעמונים שלפי הוראות הטורקים אסור היה לעלות בגובהו על צריחי המסגדים.
פיצ'טו הכניס, מכל מקום, במגדל, כמה חידושים: בנה אותו, שלא כנהוג עד אז, בכנף המערבית של המנזר, ובראש המגדל לא בנה כיפה כפי שדרשה המסורת, אלא פירמידה ועליה כדור מתכת והצלב מעליו.
פיצ'ב הוסיף לצריח גם שעון.
לימים הציל מגדל הפעמונים את המנזר, יחד עם ציורי הקיר ופסלי העץ שבו, כשעמד איתן בפני מפולת סלעים שהזיקה את מרכזה של הכנף המערבית.
תחת ניהולו של אמן אחר, איוואן דוודאטה, השתתף פיצ'טו באופן פעיל גם משימת השלמת בנייתה של הכנסייה על שם ניקולה הקדוש בטרנובו שהסתיימה בשנת 1836.
בחודשי הקיץ 1837–1840 עבד כבר כאמן עצמאי ובו זמנית שיתף פעולה עם בנאים שונים מברציגובו, אדירנה ואיסטנבול.
בטרנובו ובסביבה עבד יחד עם מוריו לשעבר, אוסטה וליו וסטניו מרנגוזין.
בשנת 1840 עברו לאחריותו עבודות השיפוץ של מנזר קיליפרבו.
למשך שנתיים ניהל שם את בנייתם של מגורי הנזירים החדשים ושל כנסייה חדשה גדולה יותר.
שני המבנים נחשבים בסגנונם האדריכלי ובפתרונות הפונקציונליים שלהם, לשלב חדש בהיסטוריה של האדריכלות הבולגרית.
ב-1848 חזר לעבוד בוולאכיה יחד עם וליו, סיים את שיתוף הפעולה שלו עם סטניו בתחום גילופי העץ והקדיש את עצמו בעיקר לאדריכלות.
בסביבות 1854 מכהן כראש גילדת הבנאים בטרנובו וכעבור שנה התמנה לאדריכל ראשי של העיר.
בשנת 1856 הכיר את הנציג העות'מאני מידהט פאשה שנשלח באותה תקופה לבולגריה ושעוד מילא לאחר מכן תפקיד של מושל "האלייט דנובה".
מידהט פאשה הזמין אצל פיצ'טו פרויקטים בנייה אחדים.
כהוקרה על פעילותו, בשנת 1868 זכה קוליו פיצ'טה מטעם הממשלה העות'מאנית לעיטור מסדר המג'ידיה, מענק של 50,000מטבעות זהב וחלקת אדמה בטרנובו.
בשנים 1876-1870 תכנן פיצ'ב את הפרויקטים הגדולים האחרונים.
בשנת 1873 הוא נבחר בכנסיית הקדושים קונסטנטין והלנה ליושב ראש לשם כבוד של הנהגת הכנסייה האורתודוקסית.
בשנת 1878 היה עד להשגת העצמאות של מולדתו.
עדיין בשנים 1877–1881 תכנן מספר כנסיות כפריות, שנבנו על ידי קבלני בנייה אחרים.
בשנותיו האחרונות החליף את התואר על חתימתו מ"אוסטה" ל"אדריכל".
בין המפורסמות שבעבודותיו מצוי הגשר על יד ביאלה (Беленски мост) (1865) על הנהר יאנטרה), הגשר המקורה בלובץ', מעל הנהר אוסאם (1872–1874), כנסיות בעיר הולדתו, דריאנובו, בסבישטוב (כנסיית השילוש הקדוש, (1867)) ובווליקו טרנובו (כנסייה משנת 1844).
בווליקו טרנובו הוא תכנן גם מספר בתי מגורים ומבני ציבור.
1834 מגדל הפעמונים של מנזר פראובראז'נסקי בווליקי טרנובו
1836 כנסיית ניקולא הקדוש בווליקו טרנובו
1849 ביתו של הסוחר ניקולה קויוב בווליקו טרנובו ("בית הקוף")
פיצ'טו משלב בחזית הבית יסודות בארוקיים אירופיים ויסודות מסורתיים בולגרים; קרניז לכל אורכה, ציפוי עם לבנים, כיפת זכוכית מעל הסלון בקומה העליונה.
1858 החאן (קרוונסאראי) "חאג'י ניקולין", פונדק עם ספסלים - ברחוב סמובודקה צ'רשיה בווליקו טרנובו.
מבני הבניין מסודרים בצורה מיוחדת, עם ארקדות וגלריות פתוחות עם מעקים במתכת מחושלת
הוזמן על יד המושל מידהט פאשה, לשביעות רצון רבה של השלטונות.
מצדי הגשרישנן מדרכות להולכי רגל, שרוחבן 1.2 מ' ומוגנות על ידי מעקבים שגובהם 1.25 מ'
הוא נהרס בדליקה בשנת 1925, אך נבנה מחדש לפי תוכניותיו של פיצ'ב בשנת 1931 אם כי תוך הגדלת אורכו.
יש אומרים שעל ידי העסקת מקומיים באתר הבנייה, שנמצא באחד ממוקדי המרד האנטי-עות'אמני, הציל אותם מעונש קולקטיבי של גירוש לעבודות פרך במכרות של דיארבקיר
הגשר מעל נהר רוסיצה בסבלייבו
"הקונאק הטורקי" - בניין המנהל העות'מאני - בווליקו טרנובו
קתדרלת "לידת מרים הקדושה" בווליקו טרנובו
הכנסייה ע"ש הקדושים קונסטנטין והלנה בווליקו טרנובו
1867 - כנסיית השילוש הקדוש בסבישטוב
רובע בעיר וילקו טרנובו נראית על שמו
ביישוב הולדתו ישנו המוזיאון "ניקולה פיצ'ב", ברחוב שיפקה 82.
בדריאנובו, בווליקו טרנובו ועל יד הגשר בביאלה הוצבו פסלים של האמן
נקודת פיצ'טו - היא נקודה גאוגרפית חופשייה משלג בחצי האי ורנה באי ליבינגסטון באנטארקטיקה
דיוקן על שטר בולגרי (לפי התמונה למעלה)
קולימה (ספרדית: Colima; באופן רשמי: המדינה החופשית והריבונית של קולימה, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Colima), היא אחת מ-31 מדינות, אשר יחד עם המחוז הפדרלי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו.
עיר הבירה שלה היא קולימה.
העיר השנייה בגודלה אחרי עיר הבירה היא מנסניו (161,420 תושבים).
מבחינה כלכלית, קולימה היא מדינה שאיכות החיים בה מהגבוהות ורמת האבטלה בה מהנמוכות ביחס לשאר מדינות מקסיקו.
קולימה היא מדינה קטנה, ה-28 בגודלה במקסיקו (כ-3% משטחה של מקסיקו).
היא שוכנת לחוף האוקיינוס השקט.
היא מוקפת ברובה על ידי מדינת חליסקו (צפון ומערב) ובדרום היא גובלת עם מיצ'ואקאן.
קולימה (בספרדית: Colima) היא בירת מדינת קולימה במקסיקו.
העיר נוסדה ב-15 ביולי 1523 תחת השם "וייה דה סן סבסטיאן דה קולימה" על ידי הקונקיסטאדור הספרדי גונסלו דה סנדובל בהוראת הרנאן קורטס במטרה לחזק את השליטה באזור שנכבש זה עתה על ידי הספרדים.
בעקבות מחלה שהתפשטה בהתיישבות היא עברה מקום למקומה הנוכחי ב-20 בינואר 1527.
בקולימה התרחשו מספר קרבות במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, שהתחילה ב-1810. לאחר המלחמה וקבלת עצמאות מקסיקו קולימה ואזורה היו חלק ממדינת חליסקו.
ב-1824 קולימה קיבלה מעמד של עיר.
העיר והאזור רצו להפוך למדינה נפרדת, אך דרישותיהם לא התקבלו.
ב-1824 נוצרה מדינת קולימה, אך היא חזרה ונפרדה מחדש מחליסקו לסירוגין במשך העשורים הבאים.
בכל אחת מהפעמים קולימה הייתה עיר הבירה.
ב-1856 נוצרה מדינת קולימה כמדינה נפרדת לחלוטין מחליסקו, כשהעיר קולימה נקבעה להיות בירתה.
קולימה נכבשה מספר פעמים על ידי הפלגים השונים במהפכה המקסיקנית שהתרחשה בין 1910 ו-1921.
קולימה היא המרכז הכלכלי של מדינת קולימה.
הכלכלה המקומית מסתמכת על גידול מקנה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, אורז, דורה, קנה סוכר, מלונים, ליימים, עגבניות, מנגואים, קוקוסים, תמרינדי, פפאיות, בננות ואגבה, מסחר ותיירות.
בנוסף הכלכלה מסתמכת במידה מועטת על כריית אבן גיר ותעשייה, הכוללת בעיקר עיבוד מזון.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן ניתן למנות את אוניברסיטת קולימה.
את קולימה משרת נמל התעופה ליסנסיאדו מיגל דה לה מדריד, הנמצא במרחק של כ-22 קילומטרים מהעיר.
מרבית הטיסות מהנמל יוצאות למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
קוליהו (Colihaut) היא בירת מחוז סנט פיטר שבדומיניקה.
קוליהו נמצאת על חוף הים, בין רוזו לפורטסמות'.
התושבים מתפרנסים בעיקר מחקלאות ומדיג.
קוליוס ממושקף (שם מדעי: Colius striatus) הוא המין הגדול בותר בסדרת הקוליוסאים, ואחד הנפוצים בהם.
אורכו הממוצע כ-35 ס"מ, בעוד הזנב מהווה חצי מאורכו.
תחום תפוצתו מתמשך מקמרון מזרחה לאריתריאה ואתיופיה, ודרומה אל דרום אפריקה.
הוא מצוי ברוב בתי הגידול בתחום תפוצתו, מלבד ביערות גשם ובאזורים לחים ביותר; בתי הגידול המועדפים עליו הם סבכי שיחים, סוואנות וחורשות.
הקוליוסים גם שכיחים באזורים עירוניים.
הגב והכיפה אפורים, על הראש יש ציצת נוצות אפורה.
המקור שחור בחלקו העליון וורדרד בחלקו התחתון.
זהו מין רעשני יחסית: הקוליוסים משמיעים קריאה דמוית "טסו-טסו" בעת מעוף, וקריאת האזהרה שלהם היא "טסיק-טסיק".
עיקר תזונתו של הקוליוס הוא פירות, בין השאר פירות יער, עלים, זרעים וצוף.
מין זה אינו משנה את הרכב תזונתו, גם לאחר מעבר לאזורים אחרים.
זהו מין חברתי, שמחפשים מזון ומחזרים בקבוצות.
גם אמבטיות האבק שלהם הן פעילות קבוצתית.
לעיתים, הקוליוסים בולעים חלוקי נחל, על מנת שקיבתם תעכל צמחייה ביתר יעילות.
הם ישנים בקבוצות של כ-20 פרטים.
הקוליוסים מתרבים לכל אורך השנה.
הקן גדול יחסית, ומוקם בצורת קערה, מצמחייה וחומרים שונים של בעלי חיים; לעיתים, הקוליוסים משתמשים גם בנייר ובבגדים לבניית הקן.
גודל התטולה נע בין ביצה אחת לשבע, אם כי בדרך כלל 3-4 ביצים מוטלות.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים; ומטפלים בהם; גם פרטים אחרים, בדרך כלל צעירים מתטולות קודמות, מסייעים בטיפול בגוזלים.
הדגירה נמשכת 17-18 ימים בדרך כלל.
כחוד לאחר מכן, הגוזלים יתחילו לחפש את מזונם בעצמם.
קולין ארצ'ר (בנורווגית: Colin Archer; 22 ביולי 1832 – 8 בפברואר 1921) היה אדריכל ימי ובונה ספינות מלרוויק, נורווגיה.
הוריו היגרו לנורווגיה מסקוטלנד בשנת 1825. הוא עשה לו שם בבניית ספינות חזקות, בטוחות ומאריכות ימים.
לפני שהחל בקריירה של אדריכל ימי בנורווגיה, עשה תקופת-מה בקווינסלנד, אוסטרליה, עם כמה מאחיו.
בעת שהותו שם, הפליג עם מטעו במעלה נהר פיצרוי, קווינסלנד, "כשזה היה כמעט, אם לא לגמרי, לא-נודע".
ארצ'ר והמספנה שלו נודעו בבניית ספינות בטוחות ובעלות משך חיים ארוך.
הנודעת בספינותיו של קולין ארצ'ר הייתה הפראם, שנבנתה בהזמנת פריטיוף ננסן ולפי מפרט מדויק שלו, ושימשה את ננסן במשלחות שלו אל הקוטב הצפוני ובהמשך, את רואלד אמונדסן במשלחת הקוטב הדרומי ההיסטורית שלו, שכבשה לראשונה את הקוטב הדרומי; "פראם" שמורה עכשיו במוזיאון פראם באוסלו.