tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן הם התמודדו בהצלחה עם מספר שינויים שעשו הגרמנים במכונות במהלך המלחמה.
להאצת תהליך פיצוח הצופן השתמשו מפצחי הצפנים במחשבים אלקטרו-מכניים, מראשוני המחשבים בעולם, שהתבססו על פיתוח של הצוות הפולני.
מחשבים אלו כונו "בומב" (פצצות) בשל התקתוקים שהשמיעו בפעולתם.
גרסה מאוחרת יותר (ויעילה יותר) של מחשבים אלו נקראה "עכביש".
ב-17 בינואר 1940 הצליחו הבריטים לפענח לראשונה תשדורת של אניגמה, אבל רק אחרי אפריל 1940 הגיעו ליכולת לקרוא שדרים תוך 24 שעות ממועד שידורם.
לכידת מסמכי U-33: ב-12 בפברואר 1940 הצליח הצי הבריטי להטביע את הצוללת U-33. הצוללת הגיעה לחופי סקוטלנד כדי להטמין מוקשים, התגלתה, נפגעה על ידי פצצות עומק, ניטשה וטובעה על ידי צוותה.
בכיסיו של אחד המלחים נמצאו גלגלי הצופן של האניגמה, ואלו עזרו לאנשי בלצ'לי פארק לכוון את מכשירי הפיצוח.
לכידת ה"מינכן": בתחילת מאי לכדו הבריטים ספינת מכמורת גרמנית בשם "מינכן", ובה נמצאו הצפנים של חודש יוני 1941, אשר אפשרו את קריאת כל התשדורות של חודש יוני.
לכידת מסמכי U-110: ב-9 במאי 1941 הצליח הצי הבריטי ללכוד את הצוללת הגרמנית U-110, כשעל סיפונה מכונת ההצפנה אניגמה והצפנים של חודש מאי.
הישג זה, יחד עם המסמכים שנלכדו על ה"מינכן", הביא לכך שבסופו של דבר הצליחה בריטניה לפצח את צופן האניגמה של הצי, דבר שסייע רבות לעמידה של בריטניה בתקופה הקשה של מתקפת הצוללות הגרמניות על שיירות הסיוע מאמריקה, ובעיקר התברר כאחד הגורמים לניצחון בעלות הברית במלחמה.
לנאצים לא נודע כי קוד האניגמה פוצח.
לכידת מסמכי U-559: בפברואר 1942 הוסיפו הגרמנים גלגל נוסף לאניגמה, וכתוצאה מכך, הבריטים איבדו את יכולת הפענוח של השדרים.
ב-30 באוקטובר 1942, גילו הבריטים את הצוללת 559 מול חופי ארץ ישראל, אורבת לאניות ששטו בין נמל חיפה לנמל פורט סעיד, חמש משחתות שהגיעו לאזור אילצו את הצוללת לעלות לפני הים, צוות השתלטות נכנס לצוללת והצליח, לפני שקיעתה, לחלץ ממנה מסמכים שסייעו לבנות מפתחות לפיצוח תשדורות.
יהודים בין המפענחים: יהודים רבים עבדו בבלצ'לי פארק בפיצוח האניגמה.
אחת הדמויות הבולטות הייתה ולטר איתן (אטינגהאוזן), שהקים מאוחר יותר את משרד החוץ הישראלי והיה המנכ"ל הראשון שלו.
איתן גויס יחד עם אחיו (ארנסט אטינגהאוזן) לעבודה בתור ראש משמרת מתרגמים בביתן של הצי (כיום בניין המזנון).
תפקיד הדומה לקצין מודיעין במערכות המודיעין הישראליות, כלומר האחראי על הבנת הידיעה ועל הפצתה לגורמים הרלוונטיים במפקדת הצי.
לפיצוח הצופן והפקת המידע מתשדורות הזרועות השונות בצבא הגרמני הייתה השפעה משמעותית על מהלכי המלחמה.
כל מהלכיו של רומל בצפון אפריקה נשענו על אספקה שוטפת של אמצעים ובעיקר דלק באמצעות ספינות אספקה.
פענוחי האניגמה הפיקו מידע על תנועות ספינות אספקה אלו, מסלולן והתזמון שלהם.התוצאה הייתה שהטנקים של רומל נעצרו ללא דלק מצב שהוביל לכניעת כרבע מיליון חיילים של כוחות הציר, כולל קורפוס אפריקה הגרמני.
באפריל 1943 פוענח הצופן המשופר של האניגמה בו השתמשו הצוללות באוקיינוס האטלנטי במשימתם למנוע מעבר שיירות אספקה מאמריקה לאירופה.
בחודש מאי איבדו הגרמנים 33 צוללות, וקרל דניץ (מפקד הצי הגרמני) פקד על הצוללות לנטוש את משימתם בצפון האוקיינוס האטלנטי.
בתום המלחמה המשיכו הבריטים לשמור על סוד הפיצוח וכל המתקנים בבלצ'לי פרק הושמדו.
בריטניה המליצה למושבותיה לשעבר להשתמש באניגמה בטענה כי צופן המכונה "אינו בר פיצוח".
הסוד נחשף רק בשנות השבעים.
ברור כי נקודת מפתח לניצול יכולת הפיצוח היא שמירתה בסוד.
אם הגרמנים היו יודעים שהצופן שלהם מפוצח, היו יכולים לנקוט אמצעי נגד, למשל, על ידי הוספת גלגל, או על ידי מעבר לתשדורות בקו פיזי, כך שלא ניתן לקלוט את השידורים המוצפנים.
ואומנם, היו שלבים במלחמה שהגרמנים חשדו שהצופן שלהם נפרץ ועברו לשידורים קוויים בלבד, ככל שהדבר היה אפשרי.
Winterbothamמוקדש לתיאור המהלכים שננקטו לשמירת סודיות הפיצוח.
זה היה כנראה הספר הראשון שיצא לאור בנושא האניגמה (1975).
המחבר היה קצין בצוות שמשימתו הייתה שמירת הסודיות של הפיצוח.
לצורך זה הוקמו צוותים סודיים ביותר במפקדות הדיוויזיות והגייסות, שאליהם הועברו (בצופן) ידיעות רלוונטיות אליהם שהושגו מהפיצוח והם מסרו אותן באופן אישי למפקדי הכוחות.
יותר מכך, לעיתים הוקרבו כוחות קורבן על מנת להסתיר את הסוד.
כך, מספר המחבר, בהשמדת שיירות אספקה בים התיכון שנועדו להגיע לכוחותיו של רומל בצפון אפריקה, היו מחייבים את מטוסי התצפית ש"גילו" את הספינות, להנמיך מתחת לעננים, ובכך לסכן את עצמם.
זאת, כדי שהגרמנים ישערו שהשיירה נתגלתה על ידי מטוסי תצפית ולא על ידי שבירת הצופן.
באחד הסרטים מתואר כיצד צ'רצ'יל מורה שלא לנצל את הידיעה על התכנית של חיל האוויר הגרמני להפציץ עיר באנגליה קובנטרי כדי לשמור על הסוד היקר.
מקרה איזוטרי היה פילדמרשל מונטגומרי, שבמערכה מול רומל בקרבות אל עלמיין, טען שאינו רוצה להשתמש בידיעות שקיבל הודות לפריצה, והוא רוצה לנצח "fair fight".
האם הוא היה מוכן להקריב חיי מאות ואלפי חיילים וציוד כדי לשמור על עיקרון מימי האבירים?
אולי האמת היא שהוא רצה להיזכר כמי שניצח את רומל רב התהילה בזכות גאונותו כאסטרטג צבאי.
התקשורת הצבאית הגרמנית פוצלה למספר רשתות שונות.
כל רשת התאפיינה באתחול שונה של מכונות האניגמה.
רשתות התקשורת הללו כונו בבלצ'לי פארק "מפתחות", וניתנו להם כינויים כגון "אדום" ו"כריש".
כל יחידה שפעלה ברשת הייתה אמונה על רשימה של אפשרויות אתחול עבור האניגמה לפרק זמן עתידי נתון.
כדי שהודעה תוצפן ותפוענח כשורה, נדרשו השולח והמקבל לאתחל את האניגמה שברשותם באופן זהה.
בחירת הרוטורים וסדרם, נקודת ההתחלה וחיבורי לוח התקעים חייבים היו להיות זהים.
למצב ההתחלתי של מכונת האניגמה יש מספר היבטים:
תצורת התקעים; החיבורים של התקעים בלוח התקעים.
סדר הגלגלים, בחירת הרוטורים וסדר השימוש בהם.
תצורת הטבעת; המיקום של טבעת האלפבית ביחס לחיווט החוטים.
המיקום ההתחלתי של הרוטורים; נקבע על ידי המפעיל, שונה לכל הודעה.
האניגמה תוכננה להיות בטוחה אפילו אם החיווט היה ידוע למאזין, הגם שבפועל נשמר החיווט בסוד.
חיווט סודי אפשר למספר התצורות האפשריות להיות בערך 10114. אם נחשפים תצורת החיווט ופרמטרים אחרים, קטן מספר האפשריות לכ-1023.
משתמשי האניגמה היו בטוחים שהאבטחה שסיפקה האניגמה היא חסרת פשרות, בשל המספר הרב של האפשרויות.
מבחינת הגרמנים, היה זה בלתי מתקבל על הדעת שאויב יוכל לנסות כל אפשרות בהתקפת כוח גס.
גם אילו אויב היה מצליח לפענח הודעה בשיטה זו, הרי שהזמן שהצריך הדבר היה הופך הודעה זו למיושנת ובעלת תועלת מועטה.
בדרך כלל נותרו רוב המפתחות קבועים למשך יממה, אולם עבור כל הודעה נבחר מיקום רוטורים התחלתי שונה.
הסיבה לכך טמונה בעובדה ששליחת מקבץ הודעות מוצפנות באותו מפתח מאפשרת למפענח להשתמש בשיטת ניתוח תדירות.
המיקום ההתחלתי שודר יחד עם הטקסט המוצפן.
שם השיטה היה "נוהל האינדיקטור".
מאחר שחלק מהאינדיקטורים היו חלשים, הצליחו בעלות הברית למצוא פרצה באניגמה.
אחד מנוהלי האינדיקטור המוקדמים נוצל על ידי מפענחים פולניים כדי לפצח לראשונה את צופן האניגמה.
הנוהל הורה למפעיל לאתחל את המערכת בתיאום עם רשימת התצורות שברשותו.
הרשימה כללה מיקום התחלתי של הרוטורים .
תצורה אפשרית הייתה למשל AOH.
המפעיל היה מסובב את הרוטורים עד אשר היה מבחין דרך אשנב הרוטורים בצירוף AOH.
בנקודה זו היה המפעיל בוחר צירוף התחלתי שרירותי עבור ההודעה המסוימת.
למשל, המפעיל עשוי היה לבחור EIN.
צירוף זה היה הופך ל"תצורת ההודעה".
המפעיל היה מקליד אז EIN פעמיים, כדי לאפשר זיהוי של שגיאות שידור.
התוצאות היו אינדיקטור מוצפן שכן לאחר הקלדת EIN פעמיים היה עשוי להתקבל XHTLOA, צירוף שהיה משודר יחד עם ההודעה.
לבסוף היה המפעיל מסובב את הרוטורים כך שיתאימו לתצורת ההודעה שלו.
במקרה שלעיל היה מסובבם לקבלת הצירוף EIN.
לבסוף היה יכול להתחיל להקליד את תוכן ההודעה עצמה.
בצד המקבל היה צורך בהיפוך הפעולה.
על המפעיל בצד המקבל היה לאתחל את המכונה לתצורה ההתחלתית ולהדפיס את שש האותיות הראשונות בהודעה (במקרה זה – XHTLOA).
בדוגמה שלעיל היה מתקבל EINEIN.
אז היה המפעיל בצד המקבל יודע שעליו להזיז את הרוטורים למצב EIN.
לאחר שעשה כן היה מדפיס את הכתב המוצפן הנותר, ומפענח את ההודעה.
חולשת השיטה נבעה משני גורמים:
השימוש בתצורת התחלה גלובלית – הדבר שונה מאוחר יותר כך שהמפעיל בחר את המיקום ההתחלתי להצפין את האינדיקטור ושלח את המיקום ההתחלתי.
החזרה על האינדיקטור היוותה כשל אבטחה.
כשל זה יצר יחס מיוחד בין צמדי האותיות: הראשונה והרביעית, השנייה והחמישית, והשלישית והשישית.
כשל זה אפשר ללשכת הצפנים הפולנית לפענח את הודעות האניגמה מתקופת טרום המלחמה.
אולם החל מ-1940 שינו הגרמנים את הנהלים, כדי להגביר את רמת האבטחה.
במהלך המלחמה שימשו ספרי הצופן על מנת לאתחל את תצורת הרוטורים והטבעת.
לכל הודעה בחר המפעיל מיקום התחלה אקראי, למשל WZA, ומפתח הודעה אקראי, למשל SXT.
הוא הזיז את הרוטורים לתצורה WZA וקודד את מפתח ההודעה SXT.
בשלב זה אתחל המפעיל את מפתח ההודעה SXT כמיקום ההתחלה וקודד את ההודעה.
לאחר מכן, שידר את מיקום ההתחלה WZA, את מפתח ההודעה המקודד UHL ורק לבסוף את ההודעה.
המקבל אתחל את מיקום ההתחלה בהתאם לשלשה הראשונה WZA ופיענח את השלשה השנייה, UHL, כדי להשיג את מפתח ההודעה SXT.
מפתח ההודעה SXT שימש אז כמיקום התחלה כדי לפענח את ההודעה.
כך הייתה כל תצורה התחלתית שונה, וההליך החדש אכן היה חסין מפרצת האבטחה שהייתה מנת חלקה של שיטת המפתחות המקודדים הכפולים.
ההליך שימש את הוורמאכט והלופטוואפה בלבד.
לקריגסמרינה היו הליכים מורכבים ומקיפים בהרבה בנושא האניגמה.
הקריגסמרינה קבע שלפני הצפנה באניגמה, הייתה ההודעה מקודדת באמצעות ספר צפנים בשם Kurzsignalheft.
הספר הכיל טבלאות שהמירו משפטים לקבוצות בנות ארבע אותיות.
כל סוגי הביטויים בנושאים מגוונים נרשמו, למשל נושאים לוגיסטיים כמו תדלוק ומפגש עם אוניות אספקה, מיקומים ורשימות קואורדינטות, שמות נמלים, מדינות, כלי נשק, תנאי מזג אוויר, מיקומי אויב ואניות וכן טבלאות זמנים ותאריכים.
באניגמה הצבאית היו רק 26 אותיות.
תווים אחרים הוחלפו בצירופים נדירים של אותיות.
תו הרווח הורד כליל או הוחלף על ידי X.
ה-X שימש במקור כסימן לעצירה או כסימן הנקודה.
ביחידות הצבא השונות היה שוני בין תווים מסוימים.
הוורמאכט החליף פסיק בצירוף ZZ, וסימן שאלה – במילה FRAGE או FRAQ.
הקריגסמרינה, בשונה מהוורמאכט, החליף פסיק ב-Y וסימן שאלה ב-UD.
הצירוף CH, הקיים למשל במילה Acht או במילה Richtung הוחלף ב-Q (ולכן נכתב AQT וכן RIQTUNG).
שניים, שלושה או ארבעה אפסים הוחלפו ב-CENTA, MILLE או MYRIA בהתאמה.
הוורמאכט והלופטוואפה שידרו הודעות בסדרות של חמישה תווים.
הקריגסמרינה שידר סדרות של ארבע אותיות תוך שימוש בארבעת הרוטורים שבמכונה.
שמות או מילים שהופיעו תדיר בהודעות שונו ככל האפשר.
מילים כמו Minensuchboot עשויות היו להיכתב כ-MINENSUCHBOOT ,MINBOOT ,MMMBOOT או MMM354. כדי להקשות על ניסיון פיצוח אפשרי, נאסר לשלוח הודעה שבה יותר מ-250 תווים.
הודעות ארוכות פוצלו למספר חלקים, שלכל אחד היה מפתח משלו.
במהלך השנים פותחו דגמים רבים וגרסאות שונות למשפחת האניגמה.
מכונות האניגמה המוקדמות ביותר היו דגמים מסחריים המתוארכים לשנת 1920. החל מאמצע שנות ה-20 החלו ענפים שונים בצבא הגרמני להשתמש באניגמה תוך ביצוע מספר שינויים ששיפרו את האבטחה.
מספר מדינות אחרות אימצו או סיגלו את תכנון האניגמה במכונות ההצפנה שלהן.
ב-23 בפברואר 1918 הגיש המהנדס הגרמני ארתור שרביוס פטנט עבור מכונת הצפנה מבוססת על רוטורים, והקים יחד עם ריצ'רד ריטר את חברת "Scherbius & Ritter".
השניים פנו לצי הגרמני ולמשרד החוץ עם הדגם שלהם, אולם אף גוף לא גילה בו עניין מיוחד.
ריטר ושרביוס היו חלק מחברי הדירקטוריון שלה.
החברה החלה לפרסם מכונות רוטורים בשם אניגמה דגם A, שהוצגה בכנס של איגוד הדואר העולמי ב-1923 וב-1924. המכונה הייתה מגושמת וכבדה, ושילבה מכונת כתיבה.
מידות המכונה היו 65×45×35 סנטימטר והיא שקלה בערך 50 קילוגרם.
דגם B הוצג, והיה בעל מבנה דומה.
על אף שעל שני הדגמים A ו-B התנוסס השם "אניגמה", היו שני דגמים אלה שונים למדי מגרסאות מאוחרות יותר, הן מבחינה פיזית (מידותיהם ומשקלם) והן מבחינת ההצפנה – בשניהם לא היה משקף.
את רעיון המשקף, תכונת מפתח במכונות אניגמה, הגה וילי קורן, עמיתו של שרביוס, והוא נכלל לראשונה באניגמה C, דגם מ-1926.
מודל C היה קטן ונייד יותר מקודמיו.
חסרה בו מדפסת – במקומה הסתמכו על מפעיל שקרא נורות, דבר שזיכה את המכונה בכינוי "אניגמה זרחנית", כדי להבדילה מדגמים A ו-B.
אניגמה C הפכה במהרה למיושנת, כאשר דגם אניגמה D תפס את מקומה ב-1927. בגרסה זו נעשה שימוש רחב יותר.
עותקי דגם זה הגיעו לשוודיה, להולנד, לאנגליה, ליפן, לאיטליה, לספרד, לארצות הברית ולפולין.
הצי הגרמני היה הזרוע הראשונה של צבא גרמניה שאימצה את האניגמה.
הגרסה של הצי כונתה צופן רדיו C .
ייצור הגרסה החל בשנת 1925, והיא הוכנסה לשימוש פעיל בשנת 1926. לוח המקשים ולוח המנורות הכילו 29 אותיות: Ö ,Ä ,A-Z ו-Ü.
האותיות סודרו בסדר אלפביתי בניגוד לסידור "QWERTZU".
הרוטורים במכונה הכילו 28 מגעים.
האות X חווטה כך שתעקוף את הרוטורים, כלומר היא לא הוצפנה.
שלושה רוטורים נבחרו מתוך אוסף של חמישה ואז הוכנס המשקף לתוך אחד מארבעה מיקומים אפשריים, שסומנו γ ,β ,α ו-δ.
המכונה שונתה מעט ביולי 1933.
עד 15 ביולי 1928 הכניס הצבא הגרמני (ה"רייכסווהר") לשימוש את הגרסה שלו לאניגמה.
הייתה זו אניגמה G אשר שונתה לאניגמה I עד יוני 1930.
אניגמה I נודעה כ"אניגמה של הוורמאכט" והייתה בשימוש תדיר בצבא הגרמני ובארגונים ממשלתיים, לפני המלחמה ובמהלכה.
השינוי המרכזי בין אניגמה I לבין מודלים מסחריים היה הוספת לוח התקעים להחלפת זוגות של אותיות.
כך הוגדל כוח ההצפנה של המכונה.
שינויים אחרים היו השימוש במשקף קבוע, ומיקום מחדש של חריצי הפסיעה מגוף הרוטור לטבעות האותיות הניידות.
המכונה הייתה במידות 28×34×15 סנטימטר ושקלה כ-12 קילוגרם.
עד 1930 המליץ הצבא כי הצי יאמץ את המכונה שלהם, מתוך תפיסה שהיא בטוחה יותר (בשל לוח התקעים) וכן מספקת תקשורת בין-חילית פשוטה יותר.
הצי הסכים לבסוף, וב-1934 הוכנסה לשימוש הצי גרסה של האניגמה הצבאית שסומנה צופן רדיו M או M3. בעוד שהצבא השתמש רק בשלושה רוטורים, החליט הצי להוסיף שני רוטורים ולאפשר בחירת שלושה מתוך חמישה בעת השימוש.
ב-1938 הוסיפו הצבא והצי שני רוטורים.
ב-1939 הכניס הצי רוטור נוסף על מנת לאפשר בחירה של שלושה רוטורים מתוך שמונה.
באוגוסט הכניס חיל האוויר לשימוש את האניגמה של הוורמאכט לצורכי תקשורת.
אניגמה בעלת ארבעה רוטורים הוכנסה על ידי הצי ב-1 בפברואר 1942 לתקשורת עם צוללות.
היא כונתה M4. (רשת התקשורת בין הצוללות הייתה ידועה כ"טריטון", או "כריש" לבעלות הברית).
הרוטור הנוסף (הרביעי) הוכנס על ידי פיצול המשקף לצירוף של משקף דק ורוטור רביעי דק.
דגם אחר היה בעל שמונה רוטורים ויכולת הדפסה – האניגמה II.
במהלך 1933 זיהו הפולנים מכשיר זה בשימוש דרגי המפתח בצבא הגרמני.
המכשיר הוצא משימוש עד מהרה בשל חוסר מהימנותו ונטייתו להיתקע תדיר.
גרסה זו הייתה בעלת ארבעה גלגלים וחריצים כפולים על גבי הרוטורים.
דגם זה צויד במונה שספר כל לחיצה על מקש.
מסיבה זו כונה דגם זה גם מכונת מנייה.
גם מדינות אחרות השתמשו במכונות אניגמה.
הצי האיטלקי אימץ את האניגמה המסחרית כ"צופן הצי D", והספרדים השתמשו באניגמה המסחרית במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
הבריטים הצליחו לפצח את צופן המכונות שלא הכילו לוח תקעים.
השווייצרים השתמשו באניגמה שכונתה מודל K לצרכים דיפלומטיים וצבאיים.
גרסה זו הייתה דומה מאוד לאניגמה D המסחרית.
צופן המכונה נשבר פעמים רבות על ידי פולין, צרפת, בריטניה וארצות הברית.
אניגמה T (שכונה טירפיץ) הייתה בשימוש היפנים.
לפי הערכות יוצרו כ-100,000 מכונות אניגמה.
לאחר סיום המלחמה מכרו בעלות הברית מכונות אניגמה למספר מדינות מתפתחות.
גם צה"ל רכש מכונות כאלה, והתאים אותן לשימוש בעברית.
פרץ רוזנברג, ששירת במודיעין של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, סייע להתאים את המכונות לעברית.
הן היו אמורות לשמש בזמן מבצע קדש ב-1956, אך ברגע האחרון הוחלט לא להכניס אותן לשירות.
הניסיון לפצח את האניגמה לא נחשף עד לשנות ה-70. מאז גדל משמעותית העניין במכונת האניגמה ומספר מכונות אף מוצגות לציבור במוזיאונים בארצות-הברית, באירופה ובישראל.
במוזיאון המדע של מינכן מוצגות מכונות גרמניות צבאיות בנות שלושה וארבעה גלגלים.
בנוסף מציג המוזיאון גרסאות אזרחיות ישנות של המכונה.
מכונה עובדת מוצגת במוזיאון ההצפנה הלאומי של ה-NSA בפורט מיד, שם יכולים מבקרים לנסות להצפין ולפענח הודעות.
בנוסף יש דוגמאות המוצגות במוזיאון ההיסטוריה של המחשבים בארצות הברית, בבלצ'לי פארק באנגליה, באנדרטת המלחמה של אוסטרליה בקנברה ובמוזיאון הריגול הגרמני ברלין, בארצות הברית, באנגליה ובאירופה.
מספר מכונות נמצאות בבעלות פרטית ונמכרות לעיתים במכירות פומביות; המחיר עשוי לעלות על 20,000 דולר.
בישראל מוצגת מכונת אניגמה בעלת שלושה גלגלים במדעטק בתערוכה הנושאת את השם אניגמה - הפיצוח שהציל את העולם.
לצד המכונה מוצגים אינטראקטיבים המדגימים את ההצפנה במכונת אניגמה, מספרים על אלן טיורינג ומדגימים את מבחן טיורינג ואת מכונת טיורינג.
עותקים של המכונה מצויים במגוון צורות כולל עותק מדויק של מודל M4 הימי, תוכנת מחשב וסימולטורים.
בשנת 2000 נגנבה ממוזיאון בלצ'לי פארק מכונה נדירה, מדגם G312. בספטמבר שלח אדם שכינה עצמו "המאסטר" פתק ובו איים להשמיד את המכונה אם לא ישולם לו כופר של כ-25,000 לירות שטרלינג.
בלצ'לי פארק הכריז שישלם את הכופר, אך מועד התשלום חלף והגנב נעלם.
לאחר מכן נשלחה המכונה באנונימיות לג'רמי פקסמן, כתב של ה-BBC, אבל שלושה רוטורים היו חסרים.
בנובמבר נעצר סוחר עתיקות בשם דניס ייטס, לאחר שטלפן למערכת הסאנדיי טיימס במטרה להסדיר את החזרת החלקים החסרים.
מכונת האניגמה הוחזרה לבלצ'לי פארק לאחר התקרית.
באוקטובר 2001 נשפט ייטס לעשרה חודשים בכלא לאחר שהודה בסחיטת פארק בלצ'לי, אך הוא טען שהוא פעל כמתווך עבור צד שלישי.
לאחר כשלושה חודשים שוחרר מהמאסר.
בידי יחידת מצו"ב של צה"ל נמצאת מכונת אניגמה בגרסתה העברית.
הסרט של וולפגנג פיטרסן, הצוללת, מ-1981 מציג מכונת אניגמה של הצי הגרמני בת 4 רוטורים.
בסרט מוצג האופן שבו השתמשו באניגמה ביום-יום בתוך צוללת.
הסרט "אניגמה" מ-1982 מספר על עריק מזרח גרמני, שנשלח בחזרה לברלין על ידי ה-CIA, כדי לחלץ מכונת אניגמה.
זהו מותחן ריגול בהפקה בריטית-צרפתית בכיכובם של מרטין שין, סם ניל, דרק ג'קובי, מייקל לונסדייל, פרנק פינלי, וורן קלארק וברידג'יט פוסי.
הסרט מבוסס על ספרו מ-1978 של מיכאל בר-זוהר, סופר היסטוריון ופוליטיקאי ישראלי.
הסופר רוברט האריס כתב ב-1996 את הרומן "אניגמה".
הרקע הוא בלצ'לי פארק בתקופת מלחמת העולם השנייה והמפענחים אשר עמלים על מנת לפענח את ההודעות של האניגמה.
הספר הפך גם לסרט שיצא בשנת 2001 בכיכובה של קייט וינסלט ודוגריי סקוט.
הסרט ספג ביקורת, בעיקר בשל אי דיוקים היסטוריים שונים שהוצגו בו.
הסרט צוללת U-571 של ג'ונתן מוסטו משנת 2000 מתאר מסע בדוי של אנשי צוללת אמריקאיים שיוצאים ללב ים במטרה להשתלט על צוללת גרמנית כדי להשיג מכונת אניגמה.
המכונה המוצגת בסרט אותנטית והושגה מאספן.
במציאות, השיג הצי המלכותי הבריטי מכונת אניגמה הרבה לפני הצטרפות האמריקאים למלחמה.
בשנת 2007 הוציאה לאור הסופרת אורה מורג את הספר "אניגמה – סוד הצופן הגורלי", המספר את סיפורו של רמי, ילד יהודי שחי בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואיך הוא מצליח לעצור את השמדת היהודים באירופה בזכות האניגמה.
בשנת 2014 יצא הסרט "משחק החיקוי" המבוסס באופן חופשי על חייו של אלן טיורינג.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, וזכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסופרת אורה מורג חיברה את ספר הנוער בשם האניגמה ב"מבצע קציצה".
זהו ספר עלילתי המבוסס על האמת ההיסטורית בהתאמה לקהל קוראים ישראלי בגיל הנעורים.
סדרת הטלוויזיה חוג בלצ'לי משנת 2012 מספרת את סיפורן של הנשים ששימשו כמפענחות צפנים בצוות בלצ'לי פארק בצוותו של אלן טיורינג.
אִינִיאַק היה המחשב האלקטרוני הראשון בעל שלמות טיורינג – היכולת להריץ אלגוריתמים בדומה למכונת טיורינג אוניברסלית.
הוא פותח למטרת חישובים שונים.
ENIAC לא היה המחשב האלקטרוני הראשון; הקולוסוס הבריטי היה מחשב בעל יכולת לתכנות מחדש באמצעות חיווט חשמלי, אך לא היה רב-תכליתי.
לפניו יוצר גם המחשב הגרמני Z3, אשר אמנם ניתן היה לתכנתו מחדש על ידי סרט מנוקב, אך באמצעים מכניים ולא אלקטרוניים.
הצורך בחיווט לשם תכנות מחדש הוסר מ־ENIAC בשנת 1948.
אניאק פותח ונבנה בידי צבא ארצות הברית לשימוש מעבדת מחקר הבליסטיקה במטרה לחשב טבלאות ירי בליסטי.
פרויקט פיתוח המחשב, שנקרא פרויקט PX, הוכרז ב־17 במאי 1943. הגו ותכננו אותו ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי מאוניברסיטת פנסילבניה.
יחד עם ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי, עזרו לעצב את אניאק רוברט.פ.
שאוו, שואן שו, תומאס קאייט שרפלס (מתכנת ראשי), ארתור ברקס, הארי האסקי, וג'אק דייוויס.
בנייתו של המחשב החלה באמצע 1944, ובפברואר 1946 הוכרז המחשב כמוכן לשימוש, כאשר בבנייתו הושקעו כמעט 500 אלף דולר.
צוות המתכנתות הראשון של המחשב מנה כולו נשים, אשר עבדו באותה תקופה כ"מחשבות".
הן נשכרו לעבודה בשל היותן מתמטיקאיות אשר בצעו חישובים לקביעה ולחיזוי של מסלולים בליסטיים כחלק מהמאמץ המלחמתי, ולכן הכירו את החישובים שהיה על המחשב לבצע.
חברות הצוות הראשון היו ג'ין ברטיק, בטי הולברטון, מרלין מלצר, רות טייטלבאום, פראנסיס בילאס-ספנס, וקייטלין (קיי) מקנולטי - מוצ'לי.
למרות שהן נשארו בתפקידן גם עם סיום המלחמה, הן לא זכו בהכרה או פרסום על תרומתן, הן בשל היותן נשים והן בשל מעטה הסודיות של עבודתן.
אניאק כונה על ידי העיתונות "המוח הענקי".
מהירותו, הגדולה פי 1,000 ממהירויות מכונות החישוב באותה התקופה, והיכולת לתכנת אותו מחדש למטרות אחרות, הלהיבה מדענים ותעשיינים.
המחשב הושבת ב־9 בנובמבר של אותה השנה לצורך שיפוץ ושדרוג הזיכרון.
בתחילת 1947 עבר לשדה הניסויים אברדין של צבא ארצות הברית, והופעל מחדש בשלהי יולי של אותה שנה.
המחשב נשאר פעיל עד להשבתתו הסופית באוקטובר 1955.
השפעתו על דורות המחשבים שאחריו
אניאק לא היווה את פסגת הטכנולוגיה של זמנו; בניגוד למחשב Z3 משנת 1941 והמחשב MARK I של האוורד אייקן משנת 1944, היה צורך בחיווט מחדש לשם הרצת תוכנית חדשה (שני המחשבים לעיל קראו את התוכנית שלהם מסרטים מנוקבים).
נוסף על כך, בניגוד ל־Z3 והמחשבים המודרניים, המחשב ביצע אריתמטיקה עשרונית, ולא בינארית.
הרעיון של ארכיטקטורת פון נוימן (אשר לרעיון המרכזי בה יש שימוש נרחב בימינו) פותח במקביל לתכנון מחשב האניאק, אך הוא לא מומש בו משתי סיבות:
היה צורך לסיים את פיתוח המחשב במהרה כדי שיוכל לעזור למאמץ המלחמתי מוקדם ככל האפשר.
כיוון שלצורך מימוש כזה דרוש זיכרון רב, היה ברור כי הזיכרון אשר יותקן במחשב פשוט יהיה קטן מדי מלהכיל גם את הנתונים וגם את התוכנית עצמה.
אניאק היה היחיד מסוגו, ומחשבי אניאק נוספים לא נבנו מעולם.
הקיבעון על התכנון שלו משנת 1943 גרם לכך שהמחשב כלל כמה מגבלות שלא נפתרו מעולם, בייחוד חוסר היכולת שלו לשמור תוכנית בזיכרון.
אולם, הרעיונות אשר נוצרו מהעבודה עליו, וההשפעה שהייתה לו על אנשים כדוגמת ג'ון פון נוימן, היו בעלי השפעה רבה על פיתוחם של מחשבים מאוחרים יותר, כגון EDVAC, EDSAC ו-SEAC.
מספר שיפורים בוצעו גם ב-ENIAC עצמו החל משנת 1948, כולל מנגנון פרימיטיבי לקריאה בלבד לצורך שמירת תוכניות
, על ידי שימוש בטבלאות הפונקציה כזיכרון תוכנה לקריאה בלבד, רעיון אשר הוצע על ידי פון נוימן.
שינוי זה הפחית את מהירות ENIAC פי 6, אך גם הפחית את זמן התכנות מחדש מימים שלמים לשעות ספורות, ולכן נחשב השינוי למוצדק למרות ההידרדרות הביצועים.
בתחילת 1952 נוסף למחשב מנגנון מהיר להזזת הספרות מקום אחד שמאלה או ימינה (אפקטיבית - חילוק או מכפלה ב-10), אשר שיפר את מהירות פעולת ההזזה פי 5. ביולי 1953 הורחב זכרונו על ידי זיכרון ליבה בגודל 100 מילים, אשר השתמש בייצוג המספרים excess-3, אשר היה בקידוד BCD.
כדי לתמוך בתוספת הזיכרון הזו, צויד אניאק בבורר חדש לטבלת הפונקציות, בורר כתובת זיכרון, מעגלים מעצבי-דפקים, ושלוש פקודות חדשות הוספו למנגנון התכנות.
אקרט ומוקלי, עזרו לעודד המצאות כאלה על ידי סדרת הרצאות בתחומי ארכיטקטורת מחשבים.
לאחר שצברו ניסיון רב, הקימו את תאגיד המחשבים של אקרט-מוקלי, אשר ייצר את המחשב הראשון שלהם - ה-BINAC, בשנת 1949. בשנת 1950 תאגיד זה נרכש על ידי חברת "רמינגטון ראנד", והפך למחלקת UNIVAC בחברה זו.
נכון ל-2004, הודות למגמת המזעור, שבב סיליקון בגודל 0.5 מ"מ רבוע יכול להכיל את כל מה שהכיל אניאק, אשר תפס בזמנו נפח של חדר גדול.
באניאק השתמשו לשמירת ספרות במוני-טבעת בעלי עשרה מצבים.
פעולות אריתמטיות התבצעו על ידי "ספירת" פעימות באמצעות המונים הללו, ויצירת פעימות לנשאים אם המונה חזר למצב התחלתי (כלומר הסתובב 10 פעם).
הרעיון היה לחקות את פעולת מוני הספרות במכונת חישוב מכנית.
ארבעה מהרגיסטרים היו מבוקרים על ידי יחידת כופל מיוחדת, ובעזרתם ניתן היה לבצע 385 פעולות כפל בשנייה.
פרט לכך, חמישה רגיסטרים נוספים היו מבוקרים על ידי יחידת מחלק/מוציא-שורש-ריבועי, דבר שאיפשר לבצע 40 פעולות חילוק בשנייה או 3 פעולות לחישוב שורש ריבועי בשנייה.
במכונה היו עוד 9 יחידות נוספות - יחידת אתחול (שאתחלה והפסיקה את פעולת המחשב), יחידת סינכרון (שסינכרנה בין היחידות האחרות), יחידת תכנות, יחידת קלט לקריאת כרטיסי ניקוב, יחידת פלט לניקוב כרטיסי ניקוב (שאותם ניתן היה להעביר להדפסה במכונה נפרדת, ככל הנראה מדגם IBM 405), מעביר-קבועים, ושלוש טבלאות של פונקציות.
בספרם של רוג'ס והאשגן ניתנים פרטים נוספים בנוגע לזמני הפעולה של המחשב, אשר שונים במקצת מאלה אשר מפורטים לעיל.
מחזור השעון הבסיסי היה 200 מיקרו-שניות, או 5,000 מחזורים בשנייה לפעולות על המספרים בני 10 הספרות.
בכל אחד מהמחזורים הללו, אניאק יכול היה לרשום מספר לרגיסטר, לקרוא מספר מרגיסטר, או לבצע פעולת חיבור/חיסור בין שני מספרים.
פעולת כפל בין מספר עם 10 ספרות לבין מספר המורכב מ־X ספרות התבצעה ב־X+4 מחזורים, לכן מכפלה בין שני מספרים בעלי 10 ספרות לקחה 14 מחזורים, או 2,800 מיקרו-שניות, שהוא קצב של 357 פעולות כאלה בשנייה (אם אחד מן המספרים היה קטן יותר מ־10 ספרות, הפעולה הייתה מהירה יותר).
פעולות חילוק והוצאת שורש ריבועי התבצעה ב מחזורים, כאשר X הוא מספר הספרות של התוצאה המתקבלת.
לכן פעולת חילוק או הוצאת שורש התבצעה ב-143 מחזורים לכל היותר, או 28,600 מיקרו-שניות, שהוא קצב של 35 פעולות בשנייה.
גם כאן, ככל שהמספרים היו קטנים יותר, כך החישובים היו מהירים יותר.
גודלו הפיזי של האניאק היה מפלצתי בהשוואה למחשבים מודרניים.
באניאק השתמשו בשפופרות רדיו רגילות בעלות 8 פינים שהיו אז בשימוש נרחב גם במכשירים ביתיים.
הרגיסטרים העשרונים היו בנויים ממעגלי פליפ פלופ שנבנו סביב שפופרת טריודה כפולה מדגם 6SN7. מעגל פליפ פלופ אחד עם שפופרת טריודה כפולה שימש לשם זיכרון של ביט אחד.
שפופרות: 6L7, 6SJ7 6SA7 ו-6AC7 שימשו למימוש הפונקציות הלוגיות.
מספר שפופרות הספק (כוח) מסוג 6L6 ו-6V6 שימשו כמגברי דחיפה לדפקים אשר עברו בכבלים בין נקודות ממסר חשובות.
הבעיות הראשונות שהורצו על אניאק היו קשורות לתכנון פצצת המימן.
מספר מומחי אלקטרוניקה חזו כי כשלים בשפופרות ריק יתרחשו בתדירות כה גבוהה, עד שהמכונה לא תהיה שמישה לעולם.
החיזוי התגלה כנכון חלקית: כמעט מדי יום נשרפו מספר שפופרות, אשר הותירו את המחשב לא שמיש כמעט חצי מהזמן.
שפופרות ריק בעלות אמינות גבוהה לא היו בנמצא עד לשנת 1948. עם זאת, מרבית התקלות התרחשו בעת ההדלקה או הכיבוי של השפופרות, כאשר ההסקות (גופי החימום) והקתודות בתוך השפופרות היו תחת לחץ של שינוי תרמי גדול.
במצב עבודה רגיל השפופרות חמות אבל הטמפרטורה יציבה לאורך זמן.
המהנדסים הצליחו לצמצם את הכשלים בשפופרות הריק של אניאק עד כדי כשל של שפופרת אחת מדי יומיים, על ידי כך שנקטו בגישת לעולם אין לכבות את המכונה.
בשנת 1954, משך הזמן הארוך ביותר של פעולה ללא כשל כלשהו היה 116 שעות - כמעט חמישה ימים.
בהשוואה לטכנולוגיה של אותם ימים, היה שיעור הכשלים של אניאק נמוך במידה ניכרת, הודות לתכנונו המדויק.
אניאק הוכר כאבן דרך בתקן IEEE ב-1987.
אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון הוא סרט אימה שבוים על ידי סילבן וויט ונכתב על ידי מייקל ד.
סרט זה הוא הסרט השלישי בסדרת סרטי "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", ובניגוד לשני הסרטים הקודמים, הסרט לא הופץ בקולנוע, אלא יצא ישירות ל-DVD.
חבורת צעירים מחליטים לארגן מתיחה לחבר לרגל ה-4 ביולי, יום העצמאות האמריקאי.
הם שמעו על האגדה של הרוצח המחופש לדייג, ומחליטים לחקות את המעשה.
לכאורה התוכניות מבוצעות כמתוכנן, אך לבסוף הן משתבשות וחברם נהרג.
לאחר שיחה, החבורה מחליטה לשכוח מכל העניין.
לאחר שנה, החבורה נפגשת בשנית, לאחר שנשלחה הודעת SMS לאחת מהחברות, שתוכנה "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון".
ארבעת הימים שלאחר קבלת ההודעה הם גורליים: בכל יום החבורה מנסה למצוא את הרוצח ולנסות להתחמק ממנו.
ברוק נבין - אמבר ויליאמס
דייוויד פיקטו - קולבי פטרסון
טורי דה ויטו - זואי
קלייד - שריף ג'ון הפנר
קלייטון טיילור - פי.ג'יי דייוויס
מייקל פלין - שריף דייוויס
בריטני ניקול לארי - קים
סטאר לה פוינט - קלי
דון שאנקס - בן ויליס
ג'וניור ריצ'רד - מבצע בודד
אניאגרם או נונאגרם, הוא צורה גאומטרית דמוית כוכב, בעלת תשעה קודקודים.
השם הוא הלחם של שתי המילים היווניות אניאה (תשע) ו-גרמוס (דבר כתב או סמל מצויר).
יש שלוש אפשרויות לבנות אניאגרם: שיטת {9/2} - בה מחברים כל נקודה שנייה, שיטת {9/4} - בה מחברים כל נקודה רביעית, ושיטת הכוכב {9/3} - הנוצר מקודקודיו של מתושע משוכלל, המחוברים כשלושה משולשים שווי-צלעות זה על-גבי זה .
האניאגרם משמש, בין היתר, כסמל בהאי וכסמל תשע המתנות והפירות של רוח הקודש בנצרות.
אֶנְיַה פָּדְרֵגֶיין נִי בְּרֶיינַן הידועה בשם הבמה אניה (באירית: Eithne Pádraigín Ní Bhraonáin, שם הבמה על דרך האנגלית: Enya; נולדה ב-17 במאי 1961) היא זמרת, נגנית ומלחינה אירית.
אחת הזמרות האיריות המצליחות ביותר.
זכתה ב-4 פרסי גראמי והייתה מועמדת לפרס אוסקר.
אלבומיה של אניה נמכרו בלמעלה מ-80 מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2016 הוכרזה כמוזיקאית העשירה ביותר בממלכה המאוחדת, עם הון של למעלה מ-91 מיליון לירה שטרלינג.
בשנת 2021 דווח כי היא אמן הסולו האירי העשיר ביותר בעולם.
אניה נולדה בשנת 1961 בגווידור שבצפון אירלנד, למשפחה גדולה של מוזיקאים.
לאניה ארבעה אחים וארבע אחיות.
שהיו גם הם מוזיקאים והקימו בשנת 1976, עם בני דודם התאומים, את הלהקה קלאנאד.
בתחילה שימשה אניה כקלידנית הלהקה וסיפקה את קולות הרקע לאלבום הלהקה "Crann Úll", אשר יצא בשנת 1980. במסגרת הלהקה השתתפה אניה גם במספר וידאו קליפים, שזכו לפופולריות באותה העת.
בשנת 1982, זמן קצר לפני שלהקת Clannad זכתה לפרסום רב בעקבות השיר "Theme From Harry's Game", החליטו אניה וניקי ראיין (המפיק והמנהל של הלהקה) לעזוב את הלהקה וחברו אל אשתו של ניקי, הפזמונאית רומא ראיין, כדי להפיק פסקולים לסרטים.
במקביל פתחה אניה אולפן הקלטות משלה, בשם "Aigle".
אניה הקליטה שני שירי סולו בשם "An Gaoth Ón Ghrian" ("רוח השמש") וגם "Miss Clare Remembers" אשר יצאו לשווקים בשנת 1983 באלבום, Travel Touch.
בשנת 1984 הפיקה את פסקול הסרט "הנסיך-צפרדע".
בשנת 1986 הפיקה את המוזיקה עבור הפסקול של הסרט התיעודי The Celts של רשת ה-BBC.
המוזיקה שהפיקה לסרט תיעודי זה יצאה בשנת 1987 לשווקים באלבום הסולו הראשון שלה בשם, Enya, אך אלבום זה משך מעט מאוד תשומת לב באותה עת.
כמעט עשור לאחר מכן, בשנת 1996, השתמשה להקת פוג'יז בדגימה מתוך השיר "Boadicea" מתוך האלבום הזה, לצורך שירם המצליח "Ready or Not".
בשנת 1987 סיפקה אניה קולות רקע לאחדים משיריה של שינייד או'קונור עבור אלבום הבכורה שלה The Lion and the Cobra.
בשנת 1988 יצא לשווקים אלבומה של אניה Watermark והפך להצלחה עולמית.
השיר "Orinoco Flow" אשר נכלל באלבום זה, הגיע לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום נמכר בכשמונה מיליון עותקים ברחבי העולם.
שלוש שנים לאחר מכן, הוציאה אלבום נוסף בשם Shepherd Moons, אשר זכה להצלחה מסחרית רבה ונמכר בעשרה מיליון עותקים ברחבי העולם.
אלבום זה זיכה את אניה לראשונה בפרס גראמי.
השירים "On Your Shore" (מתוך Shepherd Moons), ו-"Exile" (מתוך Watermark), ו-"Epona" (מתוך Enya) הופיעו בשנת 1991 בפסקול הסרט ההוליוודי "סיפורי לוס אנג'לס".
השיר "Ebudae" הופיע גם בפסקול הסרט של רובין ויליאמס משנת 1990, "צעצועים".
בפסקול הסרט "גרין קארד" משנת 1990 נכללו שיריה "River", "", ו-"Storms in Africa".
בשנת 1992 נכלל השיר "Book of Days" בפסקול הסרט "הרחק מכאן".
השיר "Marble Halls" נכלל בפסקול הסרט "עידן התמימות" ב-1993.
בשנת 1992 יצאה לשווקים גרסה מחודשת של האלבום של אניה, The Celts.
בשנת 1995 יצא לשווקים אלבומה The Memory of Trees מתוכו הצליחו במיוחד השירים "Anywhere Is" ו-"On My Way Home".
בשנת 1997 יצא לשווקים אלבום אוסף של מיטב שיריה של אניה אשר נקרא, Paint the Sky with Stars.
לאחר חמש שנים של פסק זמן, יצא לשווקים בשנת 2000 אלבומה המצליח, A Day Without Rain.
אלבום זה נחשב לאלבום הנמכר ביותר של אניה עד היום.
השיר מתוכו "Only Time" נכלל בשנת 2001 בפסקול הסרט "אהבה בחודש נובמבר".
לאחר פיגועי 11 בספטמבר השיר "Only Time", שימש כמנגינת הרקע לשידורי רדיו וטלוויזיה רבים אשר הציגו את הדיווחים על הפיגועים.
על אף שבתחילה הביעה אניה את מורת רוחה מן השימוש שנעשה בשיר זה לצד המראות הקשים, הסכימה בסופו של דבר להוציא מהדורה מיוחדת של השיר ב-20 בנובמבר 2001, אשר כל הרווחים ממנה היו קודש למשפחות הקורבנות.
בשנת 2001 הקליטה אניה את השיר "May It Be" מתוך הפסקול של הסרט ההוליוודי המצליח "שר הטבעות: אחוות הטבעת" – הסרט הראשון מתוך טרילוגיית סרטי שר הטבעות.
בווידאו קליפ שלו הוצגו קטעים נבחרים מתוך הסרט עצמו.
בנובמבר 2005, יצא לשווקים אלבומה השמיני – Amarantine אשר זכה להצלחה רבה.
האלבום זכה בפרס גראמי על האלבום הטוב ביותר של "מוזיקת העידן החדש" לשנת 2007. המיני-אלבום הרביעי שלה, Sounds of the Season: The Enya Collection, יצא לאור ב-28 בנובמבר 2006, ומהדורה מחודשת שלו בשם Christmas Secrets הופצה מספר שנים לאחר מכן.
בנובמבר 2008, הוציאה את אלבום האולפן השביעי שלה, , שזכה להצלחה בין-לאומית.
ב-23 בנובמבר 2009, יצא לאור הלהיטים השני בגודלו של אניה, The Very Best of Enya.
בשנת 2015, הוציאה את האלבום Dark Sky Island, מתוכו יצא השיר המצליח "Echoes in Rain".
השיר שפתח אותו, "The Humming", זכה להצלחה על אף שלא הופץ כסינגל.
אניאגרם של האישיות הוא מודל טיפולוגי פסבדו-מדעי, המסווג את בני האדם לתשעה טיפוסי אישיות ראשיים, שאותם ניתן לעדן על-פי המבנה הגרפי של תרשים הנקרא "אניאגרם".
המודל לא נבחן בכלים מדעיים ואינו מבוסס על מחקר אקדמאי.
את המודל הציע ככל הנראה הבוליביאני אוסקר איצ'זו, מייסד ה-Arica School, בסביבות 1950. רעיונות אלה אומצו ופותחו מאז שנות ה-70 על ידי הפסיכיאטר הצ'ילאני קלאודיו נאראנחו ותלמידיו, שביניהם מספר נזירים ישועים שלמדו את האניאגרם בסמינר.
המונח "אניאגרם של האישיות" מתורגם כ"טבלת התשע" כתרגום חופשי של המילה מיוונית - אנא=תשע, גרם=רישום.
לפי המודל, ניתן לראות את התכונות והמאפיינים של תשעת טיפוסי האישיות של האניאגרם כחופפים בעיגול (העיגול של אניאגרם), כשכל טיפוס קרוב במידת מה לשכניו, כלומר, טיפוסי האישיות ה"אחד-ים", נוטים לגלות כמה מאפיינים של טיפוסי האישיות ה"תשע-ים" וה"שתיים-ים".
שני הטיפוסים מכל צד של טיפוס, בדרך-כלל נקראים הכנפיים של אותו הטיפוס (כך מצד אחד של ה"אחד-ים" נמצאים ה"שתיים-ים" ומהצד השני ה"תשע-ים"; לכן, ה"שתיים-ים" וה"תשע-ים" הם הכנפיים של ה"אחדי-ים").
היבט זה של האניאגרם, הוצע לראשונה על ידי קלאודיו נאראנז'ו ופותח על ידי מורים ישועים.
עם-זאת, מספר גרסאות של תאוריית האניאגרם של האישיות אינן מכירות בכלל זה או שאינן נותנות כל חשיבות להיבט זה של האניאגרם של האישיות.
מספר תאורטיקנים סבורים כי כנף אחת (הווה אומר, מצד אחד של הטיפוס האישיותי) תהיה לעד יותר דומיננטית ואקטיבית בדינמיקה של הטיפוס, בעוד אחרים מאמינים כי לשתי הכנפיים יכולה להיות פחות או יותר אותה החשיבות, בהתחשב בנסיבות חייו של הטיפוס.
כל טיפוס, כמו כל אדם, יכול להיות ברמה גבוהה, בינונית או נמוכה.
לפי התאוריה אישיותו של אדם משויכת הן ברמה הגבוהה והן ברמה הבינונית או הנמוכה לטיפוס שאליו הוא משתייך.
כלומר: ההתבטאות של הרמה, היא התבטאות שונה אצל כל טיפוס.
בשונה מהטיפוסים האישיותיים של גלגל המזלות (בו הסמלים המזווגים לאדם נקבעים לפי תאריך הלידה), הטיפוס האניאגרמי של אדם (לעיתים נקרא גם Enneatype) נקבע ביעילות על ידי תהליך זהיר של התבוננות עצמית.
האניאגרם מציין תשעה טיפוסים שונים ומראה כיצד טיפוסים אלו מגיבים תחת לחץ או בתנאי שגשוג ופריחה.
מספר רב של אסכולות ומערכות לימוד שונות מלמדים את האניאגרם ככלי לידיעה עצמית, כדרך המובילה אותנו בשבילי המודע וחושפת בפנינו את המשחקים והתחבולות המשמשות טיפוסי אישיות שונים, וכמיתר המרים את הפרגוד וחושף בפנינו את המהות הייחודית של כל טיפוס אניאגרמי.
פעמים רבות תשעת הטיפוסים מקבלים כינויים התואמים את התכונות הבולטות שבהם.
כינויים כאלו אינם מספיקים בשביל לתפוס את מלוא התכונות הגלויות והחבויות המאפיינות כל טיפוס ואת המשמעות שלהן.
אף על פי שהבנה מלאה של המערכת דורשת לימוד מעמיק של האניאגרם ומתחדדת ומתחדשת אפילו בימים אלו, כמה תיאורים תמציתיים של הטיפוסים השונים הם כדלהלן.
ע"פ התאוריה 9 הטיפוסים מחולקים ל-3 קבוצות (או שלישיות): שלישיית הרגש, שלישיית העשייה, שלישיית הכוח.
שלישיית הרגש - הם הטיפוסים 2, 3 ו- 4, להם עלולות להיות בעיות בתחום הרגש
שלישיית העשייה - הם הטיפוסים 5, 6 ו- 7, להם עלולות להיות בעיות בתחום העשייה
שלישית הכוח - הם הטיפוסים 8, 9 ו- 1, להם עלולות להיות בעיות בתחום השימוש בכוח
להלן טבלה המתארת את תשעת הטיפוסים לפי התאוריה:
אף שכל הטיפוסים יהיו, לפי התאוריה, ברמה הגבוהה בעלי תכונות אנושיות ונימוסיות (נאמנות, ישרות, בעלי אחריות, מקוריים, אמיצים, אכפתיים וכדומה), עם זאת לכל טיפוס ישנן - בכל הרמות - את הנטיות החזקות ביותר לתכונות האופי המיוחד שלו.
להלן טבלה של ה"נטיות הטיפוסיות":
יש פסיכולוגים וחוקרים המתייחסים לאניאגרם של האישיות כפסבדו-מדע המשתמש בממדים אישיותיים שרירותיים במהותם, כדי לבסס את האפיונים שלו.
מבקרים אלה טוענים שאי-אפשר להצדיק את האניאגרם של האישיות באמצעות שיטות מדעיות אמפיריות מכיוון שהיא חסרה את עקרון ההפרכה.
במובן זה, האניאגרם של האישיות נחשבת כלא שונה מתאוריות טיפולוגיות רבות אחרות, כמו זו של קרל יונג, עליה מבוססת המערכת של מיירס-בריגס (MBTI - Myers Briggs Type Indicator).
ה-Pontifical Council for Culture וה-Pontifical Council for Interreligious Dialogue של הכנסייה הרומית הקתולית ביטאה דאגות בנוגע לשימוש באניאגרם בהקשר דתי, וזאת מכיוון שהם טוענים שהאניאגרם "מציג אי-בהירות ודו-משמעות בדרך החיים, באמונות ובעקרונות היסוד של האמונה הנוצרית".
מבקרים אחרים חושדים כי הטענות בדבר תקפותו של האניאגרם יכולות להיות משויכות לאפקט פורר, הנטייה של אנשים להאמין כי תיאור כביכול מתאר אותם באופן אישי ומדויק, אפילו כשהתיאור מבוטא במונחים רחבים מאוד.
האניאגרם (לעיתים אניאגון) הוא צורה גאומטרית בעלת תשעה קודקודים.
השם הוא הלחם של שתי המילים היווניות אניאה (תשע) וגרמוס (דבר כתב או סמל מצויר).
בתרגום ספרו של פטר אוספנסקי "החיפוש אחר המופלא" מכונה האניאגרם "תְשִׁיעוֹן".
סמל האניאגרם משמש למספר מטרות בתורות ומערכות אמונות שונות.
במאה ה-20 התבלטה הצורה במערכת שלרוב מכונה "האניאגרם של האישיות".
המקורות ההיסטוריים של הסמל שנויים במחלוקת, אך גיאורג איבאנוביץ' גורדייף (שהציג לראשונה את הצורה בעולם המערבי בתחילת המאה ה-20) טען שהצורה פותחה לראשונה במסגרת הזרם הסוּפי באסלאם.
השימוש המודרני בסמל האניאגרם מיוחס בדרך-כלל לגורדייף ולתורתו הרוחנית, "הדרך הרביעית".
סמל האניאגרם, על-פי המסורת של "הדרך הרביעית", מייצג שני חוקים קוסמיים יסודיים: שילוב (קומבינציה, הידוע גם כחוק של שלוש השלשות) ותהליך (פרוצס, הנקרא גם חוק השבע).
שילוב הוא ההתקלויות של אותם הכוחות החוברים יחדיו ליצירת מאורע חדש.
חוק התהליך הוא הקובע את הסדר בו הדברים מתרחשים.
אניבאלה זויאלו (באיטלקית: Annibale Zoilo, נולד ב-1537 בקירוב, מת ב-1592) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של שלהי תקופת הרנסאנס.
הוא היה בן זמנו של פלסטרינה וכתב מוזיקה בסגנון דומה מאוד לשלו, מלחין בולט ומנצח מקהלה ברומא בסוף המאה ה-16.
זואילו נולד ברומא, אבל אין תיעוד רב לשנות חייו הראשונות.
ב-1558 הוא מופיע ברשומות כזמר ב"קאפלה ג'וליה" (הקאפלה היוליאנית) וב-1561 כבר כיהן כמאסטרו די קאפלה של "סן לואיג'י דה' פראנצ'זי"; העובדה, שהתקדם במהירות רבה כל כך למשרת חשיבות כזאת מלמדת, שכנראה היה זמר עוד לפני האזכור הראשון שלו בקאפלה ג'וליה.
הוא המשיך להחזיק במשרתו בסן לואיג'י דה' פראנצ'זי עד 1566, ומשנת 1567 עד 1570 היה מאסטרו די קאפלה בסיינט ג'ון לאטרן, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר ברומא.
ב-1570 החליף אותו הצרפתי ברתולומאו רוי וזואילו עבר לשיר בקול אלט במקהלת הקאפלה הסיסטינית, שם נשאר עד יולי 1577, אז פרש עקב מחלה.
באוקטובר, מכל מקום, החלים די הצורך לקבל את מינוי האפיפיור גרגוריוס השלושה-עשר, יחד עם פלסטרינה, לעריכה ותיקון המוזיקה לספר התפילות הרשמי, לצד מוזיקה ליטורגית אחרת של הכנסייה.
זואילו תפס עוד משרות עם תום הקריירה שלו בקאפלה הסיסטינית, ביניהן מאסטרו די קאפלה בקתדרלת טודי, משנת 1581, מינויו המתועד הראשון מחוץ לרומא; ב-1584 תפס משרה דומה ב"סאנטה קאזה, בלורטו.
נוסף לתעסוקה כמנצח מקהלה במקומות שונים, נקשר שמו ב-Oratorio di SS Trinità dei Pellegrini e Convalescenti ברומא, ארגון ששילם לו בכמה הזדמנויות, אולי בעד יצירות מוזמנות.
הסיבה לעזיבתו את רומא, עיר הולדתו ומחוז הצלחתו כזמר ומנצח מקהלות, אינה מופיעה ברשומות, אבל הוא המשיך לחבר מוזיקה בשביל מקהלת הקאפלה הסיסטינית עד 1582.
המוזיקה של זואילו דומה בסגנונה לזו של פלסטרינה בשימוש שהיא עושה בקווים קונטרפונקטיים זורמים בשופי, עם טקסט מבטא ברורות, כמעט ללא זכר לכרומטיות הנסיונית והיסודות המרקמיים המופיעים במוזיקה של צפון איטליה או נאפולי באותה תקופה.
מוזיקת הקודש שלו כתובה לארבעה ולשמונה קולות וכוללת מיסות, מוטטים, מזמורים, רספונסורות (תשובות העדה בתפילה), תחינות, סופראג'ה (תפילת הכומר) ושאר מוזיקת קאפלה ווקאלית.
נוסף למוזיקת הקודש שלו, הוציא זואילו לאור שני ספרי מדריגלים.
אחד המדריגלים שלו,Chi per voi non sospira, זכה לפרסום בלתי מבוטל כשהודפס בקבצים רבים; נוסף לכך, הוא שימש את וינצ'נצו גליליי ב- Fronimo: dialogo ...
אניבאלה סטאבילה (באיטלקית: Annibale Stabile, סביבות 1535 - אפריל 1595) היה מלחין איטלקי מתקופת הרנסאנס.
סטאבילה היה חבר באסכולה הרומאית וכנראה היה תלמיד של ג'ובאני פלסטרינה.
בעיקר פעל ברומא אבל לתקופה קצרה עקר לקרקוב שבפולין בסוף חייו.
סטאבילה היה למאסטרו די קאפלה בבזיליקת יוחנן הקדוש בשנת 1575 והחזיק במשרה זו עד 1578, אז עבר למשרה דומה בקולג' הגרמני.
כיוון שג'ובאני דראגוני כיהן גם הוא במשרת מאסטרו די קאפלה בסיינט ג'ון לטראן, החל ב-1576, מסתבר שהשניים היו שותפים למשרה במשך שנתיים.
בשנת 1582 הוסמך סטאבילה לכומר וב-1590 החליף שוב מקום עבודה.
הפעם היה למאסטרו די קאפלה ב"סנטה מריה מאג'ורה", שם הועסק משנת 1591 עד 1594. בתחילת 1595 נסע לפולין לעבוד בשירותו של המלך זיגיסמונד השלישי ואזה, שנהג להעסיק מוזיקאים איטלקים, אבל סטאבילה מת אחרי חודשיים בסך הכל בקרקוב.
סיבת מותו אינה רשומה, אבל המסע לפולין לא נעדר סיכונים; גם מלחין המדריגלים הנודע לוקה מארנציו מת אחרי מסע לפולין (1599), שהרס, לטענתו, את בריאותו.
סטאבילה כתב מיסות, מוטטים, תחינות, מזמורי תפילה ושאר יצירות קודש, בתשעה פרסומים נפרדים.
שניים מקבצי המיסות שלו יצאו לראשונה לאור בוורשה ב-1979, בשם Msze królewskie (מיסות מלכותיות), שחיבר למעסיקו זיגיסמונד השלישי.
אחת המיסות שלו - "מיסה קנטנטיבוס אורגניס" כתובה להרכב יוצא הדופן של 12 קולות עצמאיים ונוצרה בשיתוף פעולה עם פלסטרינה ואחרים.
רק הקיריה, קרדו וקרוציפיקסוס נותרו מיצירה זו.
סגנונו של סטאבילה היה דומה לזה של פלסטרינה, בייחוד במוזיקה הווקאלית שלו.
אף כי כרגיל נהג לכתוב מוזיקה מורכבת פחות מבחינה קונטרפונקטית מזו של מורו, הרי מדי פעם חרג ממנהגו וכתב קאנון, בייחוד במוטטים שלו.
המוזיקה החילונית שלו, בעיקר מדריגלים, נשאה לא פעם אופי קליל, מאפיין יוצא דופן לגבי חבר באסכולה הרומאית, שהמוזיקה שלה הצטיינה במקרים רבים ביראת קודש, אם לא חומרה.
סטאבילה הוציא לאור שלושה ספרי מדריגלים.
את השני בשלושה כתב יחד עם ג'ובאני מריה נאנינו (1581).
כל שלושת הקבצים האלה התפרסמו בוונציה, סביבה ידידותית יוצר להוצאת מוזיקה חילונית קלה, והמרכז הפעיל ביותר להוצאת מוזיקה באיטליה של סוף המאה ה-16.
אני תל אביבי הוא אלבום אוסף מאת משפחת תאקט שנמכר מסחרית החל משנת 2009. האלבום כולל 17 שירים (כולל פתיח) באורך כולל של למעלה משעה.
הסינגל הראשון מהאלבום נקרא "חי בגדול".
לטענת מפיק האלבום, סאבלימינל, הוצאת האלבום קשורה בחגיגות המאה לתל אביב.
אניאן היא קומונה במחוז ארו בחבל אוקסיטניה שבדרום צרפת.
אניאן נמצאת בצומת דרכים, בקצה קניון הנהר ארו ובהתחלת העמק בעל אותו שם, במרחק 35 ק"מ צפונית -מערבית ממונפלייה, בגובה של 36 מ' מעל פני הים.
בשנת 777 בחר בנדיקטוס מאניאן בחופו הפראי של נחל על מנת להקים על גדותיו מנזר.
הוא קרא למקום "אניאן", כלומר אניו הקטן, על שם הנהר אניו באיטליה, שלידו בנה בנדיקטוס מנורסיה, מייסד המסדר הבנדיקטיני, את המנזר שלו.
ב-782 סייע קרל הגדול לבנות את המנזר שהוקדש למושיע הקדוש (סט.
היישוב עבר בתולדותיו מספר אסונות טבע - מגפת דבר בשנת 1503 וכפור קשה במיוחד בשנת 1721 שחיסל בזמנו את כל ענפי החקלאות.
שרד אז רק ענף הבורסקאות שהתקיים עד המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20.
בשנים 1545 ו-1562 הכפר סבל מאירועים אלימים שהתפשטו באזור והביאו להרס המנזר והכנסיות בו.
המנזר המקומי הפסיק להתקיים החל משנת 1562.
בשנת 1845 הוקם על מקום המנזר הישן בית סוהר המיועד ל-500 אסירים.
בית הסוהר היה מוקד לשתי מגפות כולרה בשנים 1849 ו-1854 (בזו השנייה מתו מהמחלה 400 בני אדם).
הפך למוסד חינוכי לנוער עבריין ונסגר סופית בשנת 1994.
בשנת 1976 קם באניאן מצפה כוכבים.
בהיותם בשכנות עם שני מנזרים מפורסמים בעולם (ז'לון וסן-בנואה), תושבי אניאן מייצרים מגוון יינות באיכות גבוהה, לפי מסורת הקיימת באזור מזה אלף שנה.
תושבי אניאן מגדלים עצי זית, יותר לשם יצור זיתים משומרים לאכילה ופחות לצורך ייצור שמן זית.
בעקבות נזקי קרה שאירעו בסוף שנות ה-50 התחילו תושבי הכפר לייצר גם שימורים אחרים (מלפפונים חמוצים, בצלצלים כבושים, צלפים כבושים ותבלינים).
לאחרונה נוצר שיתוף פעולה עם מגדלי זיתים ממרקש, המייצרים זיתים כבושים בקופסאות שימורים ובפחים כשהשיווק נעשה על ידי הצד הצרפתי.
ענף התיירות בקיץ מתבסס על שני אתרי קמפינג, אחד מהם לנודיסטים.
אנה מריה חִירְטְרַאוּדָה שמידט (בהולנדית: Anna Maria Geertruida Schmidt; 20 במאי 1911 – 21 במאי 1995) הייתה משוררת וסופרת הולנדית פופולרית.
יצירתה כוללת שירים, פזמונים, ספרים, מחזות, מחזמרים, תסכיתים ודרמות טלוויזיה.
שמידט התפרסמה בארצה בזכות ספריה לילדים "יִיפּ ויַנֶקֶה" (Jip en Janneke), "פלוק מבית פטפלט" (Pluk van de Petteflet), מעלית הפלא (Abeltje) ועוד, ושיריה לילדים, בהם "דיקרטייה דאפ" (Dikkertje Dap) ו"הדובון פיפלונטייה" (Het Beertje
דורות של הולנדים גדלו על שיריה וסיפוריה, ויצירתה נחרתה בזיכרון הקולקטיבי של הולנד שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אנני שמידט נולדה וגדלה בכפר קַפֶּלֶה (Kapelle) שבמחוז זיילנד
בדרום-מערב הולנד, שם כיהן אביה ככומר.
ילדותה כבת-כומר בסביבה קרתנית לא
האם, שכבר איבדה שתי בנות, גוננה עליה בצורה חולנית,
ואילו הקשר עם אביה היה רופף ביותר.
היא למדה מאמה קרוא וכתוב בגיל צעיר מאוד,
כשהייתה בת 14 שלחה שירי ביכורים למשורר ומבקר
הספרות וילם קלוס, וזה עודדה להמשיך לכתוב.
בכתיבה מצאה לה מפלט של קבע
שמידט חזתה בהשתאות בהופעת החשמל והמכונית
הראשונה בכפר, ובראשיתו של הקולנוע.
שנות ה-20 של המאה ה-20 טבעו בה חותם
עמוק עם הופעתה של התנועה הפמיניסטית - "המהפכה המינית האמיתית".
בהשפעת הוריה החלה בשנת 1929 ללמוד משפטים בהאג, ובשנת 1930 נסעה
לזמן מה לגרמניה, שם עבדה כאו-פר ולמדה את השפה הגרמנית.
עם שובה לארצה שימשה כספרנית במידלבורך, ובשנת 1938 פרסמה בעצת אמה שני
שירים בכתב העת הספרותי בעל הזיקה הפרוטסטנטית "נתיבים
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבדה כספרנית
שמידט סירבה לתלות את השלט "הכניסה ליהודים אסורה", ולא הסירה
מהמדפים ספרים שנאסרו על ידי הנאצים.
כמו כן אסרה להציג עיתונים
היא זומנה לשיחה עם ראש העיר מטעם משטר הכיבוש, והלה דחק בה
לעסוק בתעמולה למען הנאצים, תמורת שחרור אחיה הכלוא.
לאחר המלחמה החלה לעבוד כעורכת ביומון האמסטרדמי "הט פארול" (Het Parool), משרה שהתמידה בה עד שנת
1958. משנת 1950 ניהלה שמידט מערכת יחסים עם הכימאי דיק ון דאון
(Dick van Duyn), אף שכבר היה נשוי ולא נפרד מאשתו.
העתיד למלא תפקיד פעיל בעבודתה.
משנת 1963 התגוררו לסירוגין בריביירה הצרפתית ובבֶּרְקֵל אֶן רוֹדֶנרֵייס (Berkel en Rodenrijs) שבמחוז דרום הולנד.
עם זאת נותרה אמסטרדם העיר האהובה עליה.
בשנת 1982, שלוש שנים לאחר מותו מרצון של ון דאון, השתקעה שמידט ברחוב פוסיוס (Vossius) באמסטרדם.
בשנת 1991 חדלה לכתוב, לאחר שמחזהּ האחרון "לשנינו יש סוס" (We hebben samen
בתוך כך כבר הייתה עיוורת כמעט לחלוטין.
בינואר 1994 מעדה בחדר השינה בביתה ושברה את אגן הירכיים.
ועם תום תהליך השיקום החליטה להסדיר עניינים אחדים הנוגעים לסיום חייה.
הגיעה להבנות עם רופא המשפחה שלה, שהיה ער לתפיסותיה בדבר המתות
חסד, וביקשה מהמלחין והפסנתרן ההולנדי הארי בַּנִינְק לחבר עבורה את
המוזיקה שתנוגן בהלווייתה: "הארי אמור לחבר מחרוזת נחמדה, עם שירים משלו
ומשלי, כמו 'בכרכרונת' ו'ביום יפה של הפנטקוסט', ואחר כך זה צריך להשתנות
כשהכול כבר היה מסודר חשבתי לעצמי: אין ספק שהרווחתי לי איזו
בהחלט מרוצה." השכם בבוקר שלמחרת יום הולדתה ה-84 שמה אנני שמידט קץ לחייה.
טמונה בבית הקברות "זורחפליט" (Zorgvlied) שבאמסטרדם.
בשנות עבודתה במערכת עיתון "הט פארול" הצטרפה שמידט לאחדים מעמיתיה, חברי להקת
הקברט העיתונאי האמסטרדמי "הדיונון" (De Inktvis).
היו נחוצים כדי להבדילה מסופרת אחרת, א.
הראשונות לפעילותה שם קטעים ושירים קברטיים לאמני קברט שונים כגון וים קאן, וים
שמידט זכתה להכרה ספרותית עם סדרת תסכיתיה לרדיו "יש בית בהולנד", סדרה שהופקו לה
91 פרקים בשנים 1958-1952. פזמון מפורסם מהסדרה, "אלי סיאנקאלי" (Ali
הפסנתרן, המנצח והמלחין ההולנדי קוֹר לֶמֵר, שגם חיבר את המוזיקה לסדרת הדרמה
אנני שמידט הייתה חופשייה בדעותיה לזמנה, וגישתה המשוחררת לא תמיד עלתה בקנה אחד
עם רוח העם של אותה עת, אם כי הודות לאיכות יצירתה היא לא סבלה מכך במיוחד.
למשל לא נרתעה משימוש בשפה עסיסית - במונחי תקופתה.
הדמויות: "...שהוא ייתן לו בעיטה בישבן..." למחרת המטיר ציבור המאזינים
גינויים ותגובות נזעמות על שירות השידור "וארה" (VARA), שהשמיע את התסכית,
ולשמידט הובהר ש"כך באמת אי אפשר".
בזכות העליצות שביצירתה נשארה אהובת הציבור.
בשנת 1965 כתבה שמידט את התמליל למחזמר המקורי הראשון בשפה ההולנדית
Heerlijk duurt het langst, מילולית: "מה שטעים מחזיק הכי הרבה זמן", משחק
מילים על הפתגם ההולנדי Eerlijk duurt het langst, שמשמעו "אין טוב מדרך הישר".
המחזמר נחל הצלחה והועלה על הבמה 534 פעמים.
את המוזיקה למחזמר הלחין הארי בנינק,
ששיתף עמה פעולה גם בגרסת המחזמר משנת 1968 לסדרת הטלוויזיה המצליחה שלה "כן
שמידט כתבה מחזמרים רבים נוספים, בהם "ועכשיו למיטה" (1971) (En nu
בתוך כך התבסס מעמדה כמחזאית עם העלאתו של
המחזה "דמעה נושרת על הטומפוס (הגרסה ההולנדית לעוגת נפוליאון)" (1980)
גם סדרת הטלוויזיה בת 12 החלקים
מאוד עם המאיירת ההולנדית פיפּ ווסטנדורפ (Fiep
Westendorp), מאיירת הסדרה "ייפ וינקה" כמו גם את רוב סיפרי הילדים שכתבה הסופרת.
בין שיריה, כתבה בשנת 1956 את מילות השיר הראשון שבוצע בתולדות תחרות הזמר האירוויזיון אשר נערכה לראשונה בשנה זו, "הציפורים של הולנד", אשר השתתף והגיע תחילה למקום השני בתחרות הלאומית בהולנד לבחירת שני שירים לייצוג המדינה בתחרות אירוויזיון זו.
עוד בחייה נכתבו עליה ספרים, ונרקמו תוכניות לחבר לה ביוגרפיות.
שמידט התרחקה ככל הניתן מתשומת הלב שהופנתה כלפיה.
לביוגרף האנס פוֹחֶל הבהירה כי יהיה עליו לחכות עד שתמות.
פוחל נפטר זמן קצר לאחר מותה-היא, וספרו הושלם על ידי איש הספרות ההולנדי האנס ון דֶן בֶּרְח.
הביוגרפיה התפרסמה בשם "רק חכה עד שאני אמות", ותיאר בפרט את יצירתה לתיאטרון.
בספרה "אף פעם אל תעשה מה שאמא שלך אומרת" כתבה חוקרת ספרות הילדים והנוער ההולנדית יוֹקֶה לינְדֶרְס על ספרי הנוער של שמידט, אם כי לא זכתה לשיתוף פעולה מצד יורשיה של הסופרת.
בשנת 2002 ראה אור הספר "אנה" (Anna), ביוגרפיה מאת הסופרת והעיתונאית ההולנדית אנייט ון דר זייל (Annejet van der Zijl).
המחברת זכתה לשיתוף פעולה מלא מצד יורשיה של שמידט, וספרה נחשב כיום לביוגרפיה המוסמכת ביותר.
סדרת טלוויזיה בשבעה חלקים בשם "אנני מ.ח." מבוססת על ספרה זה, ושודרה בטלוויזיה הציבורית ההולנדית והפלמית בשנת 2010.
בשנת 2009 ראתה אור ביבליוגרפיה מאוירת של כתבי אנני שמידט מאת החוקר מרסל
הביבליוגרפיה חוברה בשיתוף עם בנה של הסופרת, פליפ ון דאון, וסוקרת,
גם את המהדורות המיוחדות לאספנים, את ספרי השמע ותרגומיה, וכן את תרומותיה
כל התיאורים שבספר מלווים באיורי צבע.
מובאת סקירה של פרסומים על אודות הסופרת.
פלייסטרקאדה 17(סדרת דרמה טלוויזיונית) (1977-1975)
הקומקום הקטן ושירים אחרים (1950)
מעלית הפלא (בהולנדית: Abeltje, 1953)
כמה כיף להיות שובב (1955)
יוצאים לבילוי עם העלמה קְנוֹפְּס (1989)
בשנת 2004 ראה אור סיפור שנתגלה זמן קצר קודם לכן: "פלוק מציל את החיות".
מה שטעים מחזיק הכי הרבה זמן (מחזמר, 1965)
דמעה נושרת על הטומפוס (מחזה, 1980)
הפושע ביצע זאת (מחזמר, 1983)
1957 פרס ספר הילדים הטוב ביותר על ספרה "ויפללא"
1964 הפרס הממלכתי לספרות ילדים ונוער על מכלול יצירתה
1971 פרס חֶרֶט הכסף על ספרה "מינוס"
1972 פרס חרט הכסף על ספרה "פלוק מבית פטפלט"
1974 פרס המחזאות על שם אדמונד הוסטינקס על מכלול יצירתה לתיאטרון
1981 פרס חרט הזהב על ספרה "אוטייה"
1981 פרס קסטודה לספרות בשפה ההולנדית
1987 הפרס על שם קונסטנטין האוחנס על מכלול יצירתה
1988 פרס אנדרסן לספרות ילדים
1988 פרס ספר השנה על שיריה ופזמוניה
1991 פרס ספר השנה על ספריה לילדים ולנוער
פרסים שהוענקו לה לאחר מותה
1996 פרס לספרות ילדים בחסות יצרנית השוקולד ההולנדית פֶנְז (Venz) על ספרה "בלגן"
2005 פרס ספר הילדים הטוב ביותר מטעם המכון לקידום הספר ההולנדי על ספרה "פלוק מציל את החיות"
2008 פרס המוזיקה על שם יאן (ג'ון) קראייקמפ על מכלול יצירתה
בשנת 1991 ייסד מכון בומה לתרבות (Stichting Buma Cultuur) פרס על שם אנני מ.ח.
שמידט לשיר הקברט הטוב ביותר.
במשאל שנערך בשנת 2005 בתוכנית הטלוויזיה "ההולנדי הגדול מכולם" קטפה שמידט את המקום ה-13.
בריאיון שנערך עמה אמרה, ברומזה לקהילה הפרוטסטנטית, "אלוהים לא אסר עלינו לצחוק."
הרפתקאות ויפללא (מאנגלית: הדסה ראם), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1968.
מעלית הפלא (מהולנדית: הדסה ראם), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1974.
מינוש (מהולנדית: יעל בן-שלום), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
ייפ וינקה (מהולנדית: אופירה שפירו-מאירסון), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1997.
אניבל אנטוניו קבאקו סילבה (בפורטוגזית: Aníbal António Cavaco Silva; נולד ב-15 ביולי 1939) הוא פוליטיקאי פורטוגלי.
כיהן כנשיא פורטוגל בשנים 2006 עד 2016 וכראש ממשלת פורטוגל בשנים 1985–1995.
קבאקו סילבה נולד בכפר באלגארבה שבדרום פורטוגל.
ב-1964 סיים לימודי כלכלה באוניברסיטה הטכנית של ליסבון, וב-1973 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת יורק.
אחרי מהפכת הצפורנים ב-1974 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שלמרות שמה היא מפלגת המרכז-ימין העיקרית בפורטוגל).
ב-1980 מונה לשר האוצר בממשלתו של פרנסישקו סה קרניירו.
הוא התנגד להשתתפות מפלגתו בממשלת האחדות עם המפלגה הסוציאליסטית שכיהנה בשנים 1983–1985, והיבחרו לראשות המפלגה ביוני 1985 סימנה את סוף הקואליציה.
קבאקו סילבה הוביל את מפלגתו לניצחון בבחירות שנערכו ב-6 באוקטובר, אולם התוצאות הספיקו רק לממשלת מיעוט שהוקמה ב-6 בנובמבר.
הממשלה נפלה בהצבעת אי אמון ב-1987. בבחירות שהתקיימו בעקבות כך הוביל קבאקו סילבה את מפלגתו לניצחון סוחף עם רוב מוחלט של קולות המצביעים ורוב מוחלט בפרלמנט.
בבחירות הבאות ב-1991 רוב זה אף גדל.
אולם משבר כלכלי שפגע במדינה ב-1993 הוביל לדעיכה בפופולריות שלו והוא החליט שלא לרוץ בבחירות של 1995, שבהן הפסידה מפלגתו את השלטון.
בשנת 1996 התמודד בבחירות לנשיאות פורטוגל, אך הפסיד לז'ורז'ה סמפאיו.
בשנת 2006 התמודד שוב על הנשיאות, הביס את מתחריו מנואל אלגרה ומריו סוארש ונבחר לנשיא פורטוגל.
ב-2011 נבחר לכהונה שנייה וכיהן בתפקיד עד מרץ 2016.