tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביקוש לפרוותיהם, לקרניהם ולעצמותיהם של כלל בעלי החיים הגדלים באזור, כגון שונרים, מינים מתת-משפחת היעלים ומרמיטות, עלה באופן ניכר, והיה גבוה ב-30 אחוזים ולעיתים אף ב-150 אחוזים ממחירם הרגיל.
השוק אינו משופע בפרוותו, וזאת בשונה מפרוותיהם של קרוביו היגואר והנמר שניתן להשיגם ביתר קלות.
מחיר השוק של פרווה שלמה עשוי להגיע ליותר מ-60,000 דולר אמריקני.
ישנו אף ביקוש רב לעצמותיהם כמרכיבים בתרופות עממיות, וכתחליף לאלו של הטיגריס והנמר.
הידלדלות אוכלוסיות הטרף: הטרף ממנו ניזון נמר השלג, החל מהכבש הכחול וכלה במרמיטה, מהווה מזון גם לחיות אחרות.
יתר על כן, הידלדלות אוכלוסיות הטרף נובעת גם כתוצאה מהתחרות היומיומית על מזון ועל שטחי מרעה המיועדים לחיות משק הבית הגדלות באזורו.
היתקלויות עם האדם: בואו של החורף יוצר תנאים קיצוניים המקשים הן על נמר השלג והן על טרפו.
בשל כך נאלץ נמר השלג לנדוד לעיתים למורד ההר כדי לתור אחר מזון זמין בדמות חיות משק.
טרף חיות המשק בידי נמר השלג פוגע קשות במצבם הכלכלי של משפחות הכפריים, התלויות בהן לכלכלתן ותזונתן.
לפיכך הם פועלים כדי למנוע זאת באמצעים שונים כגון, הטמנת מלכודות ורעל, ואף הריגתם באש חיה.
רוב הכפריים חסרי השכלה, ומשום כך אינם מודעים לחשיבותו האקולוגית של נמר השלג ולצורך בשימורו.
מחסור בהגנה ובמשאבים: הנמר מוגן על פי חוק במדינות החברות באמנת וושינגטון מאז 1983, אך הגנה זו בדרך כלל אינה נאכפת.
לחלק מהמדינות, כמו סין, הודו ופקיסטן אין תקציבים או אנשי צוות מתאימים כדי לאכוף את החוק.
כמו כן, רוב אזורי השימור קטנים ומרוחקים, מה שמגביר את הקושי בהגנה על חייו של נמר השלג.
כרייה ופלישה: כריית מחצבים באזור תפוצתו של נמר השלג כרוכה בשימוש בכימיקלים ובחומרי נפץ מסוכנים, היוצרים מפגעים אקולוגיים, והללו מאלצים את נמרי השלג ואת טרפם לעקור ממקומם.
כמו כן, מתבצעת פלישה הדרגתית והתיישבות באזור תפוצתם של נמרי השלג וטרפם.
בשל אופיו המתבודד של נמר השלג, נדירותו והתנאים הקשים של בית גידולו, מהווה המעקב אחריו אתגר בפני החוקרים.
כדי להתגבר על הקשיים הללו, מתקיים שיתוף פעולה בינלאומי במטרה להעמיק ולהעשיר את הידע עליו.
נמר השלג מוגן בנספח הראשון של האמנה על הסחר הבינלאומי במינים של בעלי חיים וצמחי בר המצויים בסכנה.
בנספח זה, החמור ביותר מאז 1975, חל איסור על הסחר בו, חי או מת, וכל העובר על חוק זה צפוי לעונשים.
בארצות הברית לדוגמה, העונש הוא קנס בגובה של עד 25,000 דולר, ובנפאל מאסר שבין 5 ל-15 שנה.
ב"רשימה האדומה של מינים מאוימים" של איגוד השימור העולמי (IUCN), הוא מוגדר כנתון ב"סכנת הכחדה" (Endangered), תחת נספח C1.
רשת שימור פרושה לאורך האזורים ההרריים של אסיה.
למעלה מ-20% משטחן של בהוטן וסיקים הוגדרו כאדמות מוגנות, ו-9% משטחי הודו, נפאל ופקיסטן מהווים אף הם אזורי שימור.
לעומת זאת, בסין, באפגניסטן ובמדינות הסובייטיות לשעבר, מוקצה פחות מאחוז משטחן למטרות שימור.
ישנם מספר ארגוני שימור הפועלים להצלתו וחלק מהעומדים בראשם הם מומחים בעלי שם בתחום.
"הקרן העולמית לשימור הטבע" – נמר השלג נכלל ב"רשימת המינים המועדפים" של הקרן ("Priority species"), המבטיחה את קיומן של פעולות השימור.
The Cat Survival Trust – עמותת נאמנות העוסקת בשימור חתולים גדולים על ידי רבייה יציבה ושחרורם בטבע.
רודני ג'קסון – בעל ניסיון של יותר מ-30 שנה בחקר ובשימור נמרי השלג.
צילם את התמונה הראשונה של נמר השלג בטבע ואחראי להקמתם של שטחי שימור רבים.
ד"ר טום מקארת'י – מנהל "תוכנית שימור נמר השלג של פנתרה" (Panthera's Snow Leopard Program).
אלן פרימן –המייסדת של Snow leoaprd trust.
הקרן לנמרי השלג (Snow leopard trust) הוא מוסד ללא כוונת רווח ותיק, שהוקם למטרת שימור נמר השלג ובית גידולו.
הוא שואף לבצע זאת באמצעים מדעיים וטכנולוגיים מתקדמים ביותר.
השימור מתבסס על הקהילה המקומית, על פעילות מדינית, ועל איתור משאבים שיוכלו להוות בסיס יציב לתוכניות שימור ארוכות טווח.
מדע וטכנולוגיה: הארגון מנהל רשת חוקרים הלומדים את אורח חייו של נמר השלג ושל טרפו, את תנאי השטח של בית גידולו ואת הגנטיקה שלו.
הם משתמשים במצלמות רגישות לתנועה ובקולרי GPS המוצמדים לנמרים, במטרה לספק מידע על תנועתם ועל אורח חייהם.
שימור המבוסס על הקהילה המקומית: רבות מן המשפחות המתגוררות באזור מחייתם של נמרי השלג, הן משפחות מעוטות יכולת של רועים, המתקיימות בדוחק מתקציב של כשני דולר ביום.
ציד נמר השלג מהווה עבורם לעיתים פיתוי כמקור הכנסה.
בשל כך, פועל ארגון השימור ליצירה ולטיפוח קשרים עם הקהילות באזור, במטרה לשבור את מעגל העוני ולמנוע עימותים בינן לבין נמרי השלג.
הארגון מנסה לסייע למקומיים בעזרת ציוד שהוא מספק להם, להגדיל את הכנסותיהם ובדרך זו להמריצם להגן על נמרי השלג ועל בית גידולם.
הוא מכשיר את תושבי המקום, בסיוע של שותפים מקומיים, לייצר מלאכות יד שונות, בהן שטיחי לבד, תיקי יד ונעלי בית מחומרים המצויים באזורם, כגון צמר כבשים.
מלאכות היד הנמכרות דרך אתר הארגון, אמורות לשמש כתחליף להכנסה הנובעת מציד נמרי השלג.
כדי להתקבל לפרויקט זה, על הרועים לחתום על חוזה, שבו הם מתחייבים שלא להרוג את נמרי השלג או את טרפם, ולנהל את עדריהם בשיטות יעילות, כגון מתן חיסונים לחיות המשק.
הארגון אף מעניק מעין ביטוח חיים לחיות המשק, המבטיח פיצוי כספי אם ייטרפו.
בראשית כל שנה, נחתם החוזה בין הצדדים מחדש, ובסיומה נבחנים מצב שימורו של נמר השלג ובית גידולו ופעילותה של הקהילה.
אם הקהילה הצליחה לעמוד בתנאי החוזה במהלך השנה, היא זכאית לקבלת מענק כספי המדרבן אותה לפעול באופן דומה גם במהלך השנה הבאה.
הפצת ידע: הארגון מציע תוכנית לימודים למורים, כדי שהללו יוכלו ללמד על אורח חייו של נמר השלג ועל חשיבות שימורו.
התוכנית כוללת חמישה שיעורים המותאמים לגילאי 10–14, שבמסגרתה לומדים גם כיצד לגייס תרומות לשימור נמרי השלג.
כדי לחזק את מאמצי השימור המתמשכים, הארגון מפעיל סמינרים בקרב המקומיים, הכוללים לימודי אקולוגיה הממוקדים בבית גידולו של נמר השלג.
הסמינרים מיועדים הן למבוגרים והן לילדים ומתחלקים לשלוש קבוצות:
מחנות אקולוגיים (גילאי 10–14) – במשך חודשי הקיץ מפעיל הארגון מחנות לימודיים חווייתיים בני שלושה ימים, המתקיימים באדמות המרעה של הרמות הנמוכות באזורו של נמר השלג.
פעילויות המחנות מתמקדות בהגברת המודעות לשימור הסביבה ולהכרת בעלי החיים הגדלים בה.
מועדוני טבע (גילאי 10–14) – מועדוני טבע מופעלים בבתי ספר ברחבי האזורים החיוניים לשימורו של נמר השלג.
התלמידים לומדים על חשיבות שימורו של נמר השלג, מטיילים בבית גידולו ומשתתפים בפעילויות אקולוגיות.
תוכניות חינוך לרועי-צאן – תוכניות השימור המבוססות על הקהילה המקומית.
פעילות מדינית: הארגון פועל ב-5 מדינות מתוך 12 המדינות המהוות את בית גידולו של נמר השלג: סין, הודו, קירגיזסטן, מונגוליה ופקיסטן – המכילות יחדיו כ-75% מהאוכלוסייה הכללית של נמרי השלג בטבע ומשתף פעולה עם הממשלות במטרה לחזק את מדיניות השימור.
הארגון הצליח לבנות תוכניות שימור יעילות באזורים החיוניים לנמר השלג.
נמר השלג נלקח לראשונה בשבי בשנת 1851 והוצג לציבור בגן החיות שבאנטוורפן (Antwerp Zoo), בלגיה.
אורח חייו והתנהגותו בעבר, של המין בטבע ובשבייה לא היו ידועים דיים.
אף בשבייה נלמד מעט מאוד אודותיו, שכן התרבותו בתנאי שבי הייתה אז נדירה.
לפיכך בטרם החלו לחקור אותם באופן מקיף, שימשו נמרי השלג שנלכדו, כחיות תצוגה בלבד.
מאז שנות החמישים החל רישום האוכלוסין שלהם בשבייה, ובמהלך שלושים השנים הבאות, הודות לשיתוף פעולה בינלאומי, עבודת צוות והקצאת משאבים, הפכה אוכלוסיית נמרי השלג לאחת מאוכלוסיות החתוליים המעטות המוגנות מבחינה מספרית וגנטית.
משנת 1980 ואילך, התנסתה האוכלוסייה בשבי בהתפוצצות אוכלוסין.
בניגוד לעתידו העגום בטבע, עתידו בשבייה נראה מבטיח: נכון לשנת 2008, חיים 445 נמרי שלג בשבי ברחבי העולם, המעניק להם רשת ביטחון מפני מחלות ואסונות טבע.
דוקטור לייף בלומקויסט (Leif Blomqvist), אוצר גן החיות בהלסינקי, הוא אחד המומחים הבולטים בחקר נמרי השלג.
לזכותו נזקפת היסטוריה של תיעודים קפדניים שהועילו רבות להבנת דרכי הרבייה ואורח חייהם.
משנת 1976 ואילך, הוא מפרסם פעמיים בשנה ספר גנאלוגי המספק מידע על הגנאלוגיה ועל היסטוריית הרבייה של כל פרט ועל השינויים המתרחשים אצל האוכלוסייה בשבי.
הספר סייע לרבים לנהל באופן יעיל את אוכלוסיית נמרי השלג שבפיקוחם, ובכך לשמור על שונותה הגנטית (על פי הסברה, אוכלוסייה המנוהלת היטב, המונה 230 פרטים, תשמור על 90% מהשונות הגנטית המקורית שלה במשך 200 שנים).
גן החיות בציריך (Zurich Zoo) – חנך בשנת 2002 מתחם רחב ממדים, המדמה את בית גידולו המקורי של נמר השלג.
גן החיות ברונקס – חבר באגודה לשימור חיות הבר (Wildlife Conservation Society) המנהל מערכת רבייה מצליחה, ואף שולח גורים להתרבות בגני חיות ברחבי העולם.
מקרה בו נמרת שלג נהרגה על ידי יגואר, אירע בפארק הזואולוגי "Louisiana Purchase Gardens and Zoo" שבמונרו, לואיזיאנה, ארצות הברית.
עקב טעות של אחד העובדים, ברח יגואר ממכלאתו ותקף את נמרת השלג במכלאתה.
היגואר, הספיק לשסע את אחת מרגליה לפני שהוזרק לו סם הרדמה.
כיוון שעובדי הגן נאלצו להרחיק בתחילה את היגואר, הם לא הספיקו להציל את חייה של נמרת השלג המדממת, בת השמונה, שנולדה במקום.
נמר השלג נראה לעיתים רחוקות בטבע ובשל כך הוא מכונה "רוח הרפאים של ההרים" ומתואר בפולקלור המקומי כסוג של רוח הררית היכולה לשנות צורה.
אופיו המתבודד של נמר השלג, תנאיו הקשים של בית גידולו ויכולתו להיעלם בניתור יחיד או באמצעות הסוואה ברקע הנוף הסלעי והמושלג תרמו להילה המיסטית האופפת אותו בקרב המקומיים.
חלק מהמקומיים, מאמינים כי טוטם של נמר השלג "יתעל" את כושר ניתורו המעולה אל האדם, ובכך יסייע לו "לנתר" מעל מכשולים נפשיים בחייו.
במרכז אסיה ישנה אמונה נפוצה כי נמר השלג אינו טורף את בשרם של קורבנותיו, אלא מוצץ את דמם.
ככל הנראה אמונה זו נבעה מהיתקלות בגופת טרף שלא נאכלה בשלמותה על ידי נמר השלג, ובשל כך ניתן היה לראות עדיין את ניקוב הניבים על צווארה.
מונומנט עשוי זהב של אדם הרכוב על נמר שלג מכונף נמצא ב"כיכר הרפובליקה" אשר באלמטי, קזחסטן ("Monument of Independence").
רקמות נמרים הופיעו על מדיהם של קצינים בצבא סין העתיקה כדי לרמוז על כישורי הלחימה המעולים שלהם.
במחוז מנאנג (Manang District) בנפאל מאמינים כי אסור לרועי הצאן לצלות בשר, ואם עשו כן, אל ההרים ישלח את "כלבו" (נמר השלג) לטרוף את חיות המשק.
באזור דולפו (Dolpo region, in Dolpa District) בנפאל, נפוצו סיפורים שבהם נטען כי לאמות מכובדים (לאמה=הדרגה הרוחנית הגבוהה ביותר בבודהיזם הטיבטי) יוצאים לעיתים קרובות למסע רגלי בהרים כשהם עוטים את דמותו של נמר השלג, כדי לתור אחר צמחי מרפא נדירים.
כמו כן מתייחסים אליו בנפאל כאל "חומה" המונעת את פלישת חיות המשק לשדות היבולים.
מקומיים ברחבי נפאל מאמינים כי חטאי העבר שלהם עוברים אל נמרי השלג (ואל חתולי הבית) שרק נולדו – בדומה לגלגול נשמות – ובשל כך, הריגתם תשיב את החטאים אליהם.
על פי האמונה הרווחת במחוז מוסטנג (Mustang District), הריגת נמר שלג מהווה פשע חמור, כיוון שהרג הטרף שבצע נמר השלג במהלך חייו, הוא חטא שידבק באדם.
ישנו עמק מקודש בשם "Khembalung", המוגן על ידי האלים שאותם הציב גורו רינפוצ'ה במטרה להסתירו מן העולם.
למקום זה יכולים להגיע רק המאמינים האמיתיים, כדי לבצע מדיטציה בשקט ובשלווה.
בספר הדרכה מיוחד ניתנים הסברים כיצד להגיע למקום, אך אנשים מה"סוג הלא נכון" אשר יהינו להגיע לשם, יותקפו במעברי ההרים על ידי נמרי השלג ויסיימו את חייהם.
ישנו סיפור עתיק על ג'טסון מילארפה – בודהיסט טיבטי ואחד מהמורים הרוחניים הבודהיסטים המפורסמים ביותר בבודהיזם הטיבטי – הטוען כי הוא הפך לנמר שלג.
בספר "המצפן הזהוב" מטרילוגיית חומריו האפלים, הדמון של לורד עזריאל הוא נמרת שלג ששמה "Stelmaria".
בסרט "קונג פו פנדה", אמן הלחימה המרושע - טאי לונג – הוא נמר שלג.
בסרט "חייו הסודיים של וולטר מיטי (2013)" מוצג נמר השלג כאחד מבעלי החיים היפים והנדירים ביותר שקשה לתעדו.
נמר השלג מופיע על מספר סמלים ודגלים ברחבי העולם, שביניהם: סמל טטרסטן, סמל אלמטי, סמל בישקק וסמל סמרקנד.
נִמְרוֹד (או נח"ל נמרוד) הוא יישוב יהודי-כפרי בהר חרמון, השייך למועצה אזורית גולן.
נמרוד הוא אחד היישובים הגבוהים ביותר במדינת ישראל.
גובהו 1,125 מטרים, בפסגת הר קטע.
שמו של היישוב נובע מקרבתו למצודת נמרוד, והוא נמצא בקרבת היישובים הדרוזים מסעדה, מג'דל שמס ועין קנייא, והמושב נווה אטי"ב.
היישוב הוקם על ידי גרעין נח"ל "גוונים" לעין זיוון ב־31 בינואר 1982. טקס העלייה על הקרקע נערך ביום העצמאות של מדינת ישראל בשנת 1982. בינואר 1999 הפך היישוב לאזרחי.
נכון לשנת 2025 מתגוררות ביישוב 24 נפשות.
כלכלת היישוב מתבססת על תיירות ונופש.
במקום מופעלות בקתות אירוח (צימרים).
"נִמְרוֹד" הוא פסל העשוי מאבן חול נובית שיצר הפסל יצחק דנציגר בשנים 1938–1939. הפסל נחשב לאחת מיצירות האמנות החשובות בתולדות האמנות הישראלית וכביטוי הוויזואלי המובהק ביותר של תנועת "הכנענים".
הפסל, בגובה של 95 ס"מ, ברוחב של 33 ס"מ ובעומק של 33 ס"מ, חצוב באבן חול אדמדמה.
שמו של הפסל מקשר אותו אל דמותו של נמרוד המקראי – .
בתרבות היהודית נתפס נמרוד כדמות צייד ישראלית-כנענית, ארוטית ומרדנית (כפי שנובע מפירוש שמו, לשון מרד), שנחשבת כמי שהתחרתה באלוהים ובאברהם.
מבחינת עיצובו, מציג הפסל את דמותו של נמרוד כצייד עירום.
עיניו הפקוחות בולטות וחסרות אישון, חוטמו פחוס כשל דמויות מן הפיסול האפריקאי והוא אינו נימול.
גופו צנום ועל כתפו ציפור ציד – בז.
על ירכו של נמרוד חקוקה ציפור המופיעה במהופך, בצורה מקוטעת, כשפניה כלפי מטה.
מאחורי גבו הוא אוחז במעין חרב, אולם צורת האחיזה בה אינה רגילה.
עיצובו של הפסל מעיד על השפעת הפיסול המצרי.
השפעה זו בולטת בעיקר בתוספת הבז על כתפו של נמרוד, הקשורה לאיקונוגרפיה של פסלי הפרעונים, ובייחוד לדמותו של האל הורוס, אשר נתפס בעיני המצרים העתיקים כמי שמאציל את השלטון על מלכי מצרים.
השפעות נוספות הן מן האמנות האשורית והבבלית, וכן ניכרת בו השפעת פסלי ה"קורוס" היוונים.
סמדר תירוש מצאה בפסל "תערובת של מזרח ומערב: הטיפוס של טורסו מערבי מגולם באלמנטים של פיסול הודי: לא רק האבן האדמדמה המקובלת בפיסול ההודי, אלא גם, ובעיקר, דימוי הגוף האירוטי: נערי, רזה, גמיש."
הגרסה הראשונה של הפסל נוצרה כהצעה לתבליט קיר שתוכנן עבור האוניברסיטה העברית.
כדוגמן לגופו של "נמרוד" שימש אחיו הצעיר של דנציגר, מיכאל (מופי).
במרכז התבליט, שנועד לבניין בתכנונו של ריכרד קאופמן, הייתה אמורה להופיע דמותו של נמרוד הצייד.
אולם ההזמנה לתבליט בוטלה בשל הפרובוקטיביות ששידרה דמותו של נמרוד המקראי בעיני בני התקופה.
על פי עדותו של דנציגר, הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק, שהיה מראשי האוניברסיטה ואף מיודד עם דנציגר, ביקש ממנו להשמיט את דמותו של נמרוד מן התבליט.
דנציגר סיפר על שיחה שלו עם סוקניק, שבה אמר לסוקניק: "היום טענת שקשה כל כך למצוא עתיקות של יהודים, הכל הלניסטי, ביזנטי, רומאי.
אתן לך תשובה: היהודים היו כמוך.
הם שאלו תמיד למה לך?
הוא לא רצה לסלוח לי על כך, והתפייסנו רק אחרי שנים במוזיאון הבריטי, בתערוכה על ארכאולוגיה ארצישראלית".
רישומי ההכנה לפסל מצביעים על השפעה אקספרסיוניסטית בעיצוב דמותו של הפסל.
דנציגר יצר את "נמרוד" מאבן חול נובית אדומה, שהובאה מהעיר הנבטית פטרה שבירדן על ידי פועלים ערבים ממפעלי ים המלח.
אולם דנציגר היסב את ייעודה.
בספר "סיפורה של אמנות ישראל" נטען כי הפסל עוצב משבר אבן של פסל קודם של דנציגר, פסל שנותץ בידי קנאי דתי בחצר בית החולים "דנציגר", שבו שכן הסטודיו של הפסל.
מהאבן נוצר, בנוסף ל"נמרוד", גם הפסל "שבזיה".
הפסל הוצג לראשונה בשנת 1944 במסגרת תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל בבית "הבימה" בתל אביב.
בעקבות הצגתו נמתחה עליו ביקורת רבה, ודנציגר אמר ש"כתבו שנמרוד מבטא את הטומאה.
הוא אליל", אך אחרים ראו בו כנציג של הלאומיות היהודית החדשה.
במאמר ב"הארץ" כתב חיים גמזו, ידיד משפחתו של דנציגר, על הצגת הפסל בבניין תיאטרון "הבימה" ושיבח את מקוריותו וחדשנותו של דנציגר.
קשה להסכין עם נמרוד הצייד ואיש השדה והיער בעל חזה של שחפן.
בשנת 1947 הוצג הפסל (ביחד עם "שבזיה" ופסל בשם "מזבח") בתערוכה "תערוכת אמנים נבחרים ארץ-ישראליים" בבית הנכות בצלאל בירושלים.
בשנת 1952 הוצג הפסל בתערוכה של אגודת הציירים והפסלים במוזיאון תל אביב שנקראה "תערוכה ארצית של הציור והפיסול בישראל, למלאות 20 שנה ליסוד המוזיאון".
להצלחה מפתיעה זכה הפסל בקרב בני הדור הצעיר, בעת שהוצג בחלון ראווה של גלריה "ישראל", ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
חוה מגנס, אחותו הבכורה של דנציגר, סיפרה על הפופולריות של הפסל בקרב צעירי העיר ותיארה את הנשים הצעירות, "אשר היו מצמידות את השפתיים אל הזכוכית ומנשקות דרכה את הפסל".
במשך שנים רבות זכה הפסל למעמד קאנוני באמנות הישראלית.
בעיתון "הבוקר" נכתב בשנת 1965 כי "נמרוד אינו רק פסל.
הוא סיכום של מעוף והעזה, של מנטאליות, של התמרדות נעורים.
נמרוד הוא גם דמות וגם התמרדות: יש בו, עם כל התאפקותו הארכאית, מאותה חוצפת נעורים, המציינת דור שלם".
אהרון אמיר, מי שהיה מראשי התנועה הכנענית, תיאר בראיון מאוחר כי "ממרחק הזמן נראה לי, כי לי ולשכמותי היו הפסלים הללו, תפארת התקופה ה"כנענית" שלו, בחינת שבירת הקליפה של גרעין עצמיותנו הפוריה ביותר ופריצת-דרך אל מרחבים של עתיד שגיא-מכאן, ושל עבר קלאסי, טרום מונותאיסטי, עתיד-הוד-ורזים".
הפרשנות סביב דמותו האניגמטית של נמרוד ניסתה, בסוף שנות השמונים ובשנות התשעים של המאה העשרים, לקשר את הפסל אל לאומיות יהודית-עברית מתכוננת.
בטורו ב"מעריב" שאל אדם ברוך: .
במאמר "אגריפס נגד נמרוד" (1988) תקפה ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית של מחקר תולדות האמנות לגבי פסלו של דנציגר, שראתה בו כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית.
במקומו הציעה את ציורו של אריה ארוך "רחוב אגריפס" (1964) כאלטרנטיבה ראויה יותר, ובעלת ערכים "יהודיים" יותר.
המעמד הקאנוני של הפסל התבטא בצורות שונות.
ראשית, הודגשה בפרסומים השונים על הפסל העובדה שהאבן שממנה נוצר היא נובית.
גם אופן הצגתו של הפסל במוזיאון ישראל, שרכש את הפסל בתחילת שנות השמונים, נעשתה בדרך כלל על גבי כן גבוה, תוך יצירת מיסטיפיקציה של הפסל.
בשנת 1991 הוצג הפסל במוזיאון ישראל במסגרת תערוכה בשם "מסלולי נדודים", שעסקה במוטיב הנוודות באמנות הישראלית.
בתערוכה, שאותה אצרה שרית שפירא, הוצג הפסל בגובה הרצפה, על גבי משטח עץ.
על ידי הורדת הפסל מכנו הרם והצגתו בגובה הרצפה, הוא חזר להיות בן דמות של צייד ועובד אדמה.
עם חנוכת הקמפוס המשופץ במוזיאון ישראל, בשנת 2010, הוצב הפסל במרכז אולם הכניסה של המוזיאון, בפתח תערוכת הקבע של האמנות הישראלית.
הפסל המקורי, העשוי אבן, נמכר בשנת 1981 למוזיאון ישראל על ידי אלמנתו של דנציגר.
לאחר מותו של דנציגר נוצקו שמונה עותקים עשויים ברונזה של הפסל.
את תבנית היציקה יצר דנציגר בעצמו, במטרה ליצוק ממנה עותקים של הפסל עבור בני משפחתו.
עותק נוסף, מזויף, הועמד למכירה פומבית באוקטובר 2001 דרך "סותבי'ס".
הוא נוצר בבית היציקה שיצר את העותקים הרשמיים של הפסל.
העותק נמכר תמורת 22 אלף דולר לארנולד דרוק, שהעמיד אותו למכירה פומבית.
לאחר התערבות אלמנתו של דנציגר, סוניה דנציגר, הוצא הפסל מהמכירה והושמד בעקבות צו של בית משפט.
ביוני 2005 נמכר עותק ברונזה, באישורה של משפחת דנציגר.
בשנת 2009 הוצע עותק נוסף למכירה באמצעות "גלריה גולקונדה" בתל אביב תמורת 840,000 ש"ח.
בשנות התשעים החל גם ניסיון לבדיקה מחודשת של דמות "נמרוד".
בשנת 1989 יצר אלדד זיו עבור פסטיבל ישראל כרזה שכונתה "נמרוד ההומו", שבה הופיע הפסל נמרוד בצבע ורוד.
בנוסף, חיבר זיו מחזה עבור התיאטרון הקאמרי, שעסק בפסל ובאנשי הקבוצה הכנענית.
ניסיון אחר היה תערוכה קבוצתית שנפתחה בחודש מרץ 1996 במוזיאון ישראל, אשר הציגה את השפעתו של הפסל באמנות הישראלית.
בתערוכה הוצגו עבודות של אמנים כגון יחיאל שמי, שלום סבא ושושנה היימן, שהתייחסו אל הפסל בעבודותיהם.
התייחסויות נוספות, מן העשור הראשון של המאה ה-21, ניתן למצוא בצילום של עדי נס המציג נער מזרחי שעל כתפו פוחלץ של ציפור.
בשנת 2004 הציגה דרורה דומיני בגלריה גבעון סדרת עבודות בטכניקת ריקועי מתכת שהתייחסו לנמרוד כאל פוחלץ וכאל בעל בעיות מיניות.
בשנת 2007 ציירה אורה ראובן ציור שמן על בד בשם "נמרוד ואת": זהו דיוקן עצמי עירום של הציירת, אישה לא צעירה שגופה מלא ורפוי, מול גופו הדק של נמרוד.
האישה בציור עומדת בתנוחת גוף מתריסה מול נמרוד, ובה בעת מצביעה על הזמן החולף והגוף המזקין כנגד האשליה של המיתוס המאצ'ואיסטי.
אייל אסולין יצר את מוטי המתכתב עם נמרוד.
אסולין משתמש בשפה של האמנות העכשווית ובמסגרת העיסוק בזהויות, מציג את מוטי השחור עם שרשרת זהב והכיתוב חי כדי לעשות תיקון אפליה היסטורית על רקע מוצא והשמעת קולו של האחר.
באוקטובר 2011 נפתחה בבית האומנים בירושלים תערוכת "הנמרודים החדשים" שאותה אצר גדעון עפרת.
התערוכה ביקשה לבחון את השימוש הישיר והעקיף בדימוי הפסל "נמרוד" באמנות הישראלית מאז שנות ה-50 ועד ימינו.
נמרוד הוא טיל נ"ט ארוך טווח תוצרת התעשייה האווירית לישראל.
למרות שהטיל במקור פותח נגד טנקים, ניתן להשתמש בו כנגד מגוון רחב של מטרות כמו: נגמ"שים, ספינות, בונקרים וריכוזי חיילים.
הטיל מונחה-לייזר חצי אקטיבי, ובעל יכולת פעולה ביום ובלילה.
הטיל נחשף לראשונה ללקוחות בינלאומיים ב, ביוני 1989.
ייחודו של טיל זה הוא טווח הפעולה שלו, הנע בין 26 ל-50 ק"מ (תלוי בדגם), לעומת 3–8 ק"מ של טילים כדוגמת טאו, ו-8 ק"מ של הלפייר.
פלטפורמת המשגר, ובו 4 טילים, ניתנת להתקנה על-גבי רכב שטח, נ"נ אביר, או רכב קרבי משוריין.
בנוסף בוצע ניסוי שיגור של הטיל ממסוק ה-CH-53 סי סטאליון ("יסעור").
התעשייה האווירית חשפה את הטיל נמרוד 3 בתערוכת יורוסאטורי 2008. לטיל טווח ארוך לעומת הדגמים הקודמים - 50 ק"מ.
הטיל משלב הנחיית GPS ולייזר.
טיל זה מבוסס על מערכת רקטות לטווח ארוך שפותחה על ידי התעשייה הצבאית.
: לפי פרסומים זרים הטיל נמצא בשימוש צה"ל
נמרוד אנטל (בהונגרית: Nimród E.
Antal; נולד ב-30 בנובמבר 1973) הוא במאי ותסריטאי קולנוע הונגרי-אמריקאי.
אנטל נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, להורים ממוצא הונגרי.
בשנת 1991 עבר להתוגרר בהונגריה, שם החל ללמוד ולעסוק בקולנוע.
הוא החל את דרכו בתעשייה כבמאי וידאו קליפים, בהם קליפ ללהקת הרוק ההונגרית "Warpigs" אשר עסק בעבודת מפקחי הכרטיסים של רכבת תחתית.
הדבר נסך בו השראה ובעקבותיו הפיק את סרטו הראשון "קונטרול", אותו ביים.
הסרט יצא לאקרנים ב-2003 וזכה בפרס "סרט הביכורים הטוב ביותר" בפסטיבל קאן ב-2004. ב-2005 שב לארצות הברית, בעקבות הצלחתו, לביים סרטים הוליוודים.
סרטו השני - "חדר פנוי", היה סרט אימה בכיכובם של קייט בקינסייל ולוק וילסון.
הסרט עלה לאקרנים ב-2007 וזכה להצלחה בינונית ולסרט המשך אשר יצא ישירות ל-DVD.
סרטו הבא - "משוריין" (2009) היה סרט פעולה בכיכובם של מאט דילון וז'אן רנו ובהפקתו של סם ריימי.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ונכשל בקופות.
ב-2010 יצא סרט נוסף בבימויו - הטורפים - המשך לסרטי הטורף.
ב-2023, יצא סרטו הבא "Retribution"; מותחן פשע בכיבובו של ליאם ניסן.
כמו כן, ביים שני פרקים בעונתה הרביעית של הסדרה דברים מוזרים.
בשנת 2025, כתב אנטל את התסריט לסרט הפעולה האפוקליפטי "ציידי סוף העולם" בכיכובם של דייב בטיסטה וסמואל ל.
נִמְרוֹד הוא דמות מקראית המוזכרת ב, כבנו של כוש, בן חם, בן נח.
בניגוד לרוב הדמויות המוזכרות בפרשת נח, נמרוד אינו מייצג אב קדום של עם כלשהו, אלא עומד כדמות בפני עצמו.
הוא אינו מוצג בציון שמו בלבד, כדמויות האחרות בפרשה, אלא מובאים גם פרטים אחדים על חייו, על-פיהם היה גיבור ציד, שמלכותו בארץ שנער וכללה את הערים בבל, ארך, אכד וכלנה (עיר שאינה מזוהה כיום).
לדעתם של הרמב"ן ופרשנים נוספים, נמרוד בנה, בנוסף, גם באשור את הערים נינוה, כלח, רסן ורחובות-עיר (גם היא אינה מזוהה כיום).
ב, נזכרת "ארץ נמרוד" בהתייחס לבבל.
לפי המדרשים, נמרוד נרצח על ידי עשו כשהלה שדד מנמרוד את הבגד המיוחד שלו.
לטענת ספר הישר, היה בן 215 במותו.
יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים, ספר א', פרק 4) מתאר את נמרוד כמציב אלטרנטיבה לכניעת האדם לאיתני הטבע ולשליטת אלוהים, וכקורא לבני האדם לשלוט בטבע ואף להתגונן מפני אלוהים באמצעות מגדל בבל שיגן עליהם מפני סכנת המבול.
גם במדרש נחשב נמרוד לדמות שלילית, כשאפילו משמעות שמו מסמלת רצון למרוד כנגד האלוהים, ועיסוקו בציד מצייר אותו כשליט אכזר ואלים.
בין השאר מיוחסת לו במדרש היוזמה לבניית מגדל בבל, וכן מספר עליו המדרש שציווה להשליך לכבשן את אברהם, בעודו צעיר, בשל סירובו לסגוד לאלילי בבל.
במדרש אברהם והצלמים המופיע בבראשית רבה מתואר העימות התאולוגי בין אברהם המונותאיסט לנמרוד עובד האלילים: בתלמוד הבבלי נאמר שנמרוד אסר את אברהם בעיר כותה במשך שלוש שנים.
לפי רבי אברהם אבן עזרא המפרש את הפשט של המקרא – נמרוד החל להיות גיבור ציד בכך שהיה מקריב קורבנות עולה לה', אך הדרש מפרש זאת אחרת.
לפי חז"ל, אמרפל המוזכר בספר בראשית הוא נמרוד ().
ב"קומדיה האלוהית" של דנטה מוצג נמרוד כענק, וכנידון למדור השמיני של הגיהנום.
העונש שנגזר עליו הוא ללהג באופן אינסופי, מבלי שאחרים יוכלו להבין אותו, ומבלי שהוא יוכל להבין את דברי האחרים (בדומה לרעיון בלילת השפות שבסיפור מגדל בבל).
שיר עממי בשפת הלאדינו, בשם "כאשר המלך נמרוד" או "אברהם אבינו", מתאר את העימות שבין נמרוד לאברהם.
בשיר, רואה נמרוד כוכב המבשר על הולדתו המתקרבת של אברהם, ומורה על הרג כל התינוקות, אך אמו של אברהם נמלטת אל השדות ושם יולדת את בנה.
האמן יצחק דנציגר יצר את הפסל "נמרוד", המגלם את האידיאלים של התנועה הכנענית, המציגים את האדם השורשי המחובר לאדמתו.
במופע "אל תקרא לי שחור" מופיע השיר "נמרוד" (מילים: דן אלמגור, לחן: בני נגרי), המהלל את נמרוד כאיש שחור גיבור-צייד.
האלבום "Nimrod." של להקת גרין דיי קרוי על שם דמות זו.
ביצירה "וריאציות אניגמה" של אדוארד אלגר, "נמרוד" היא המוכרת שבהם כאשר היא מתבססת על המוציא לאור של אלגר, כאשר שם משפחתו הוא צייד.
בווריאציה אלגר מוסיף חלק מן הסונטה לפסנתר מספר 13 חלק 2 של בטהובן.
בנוסף היא נשמעת בסוף הסרט "דנקרק" של כריסטופר נולאן.
במסורת היהודית יש הסתייגות משימוש בשם "נמרוד", בשל הדימוי השלילי שנקשר בו.
על אף זאת, השם הוא שם פרטי מקובל בקרב חילונים.
הסיפורים שנקשרו לשמו של נמרוד מופיעים גם במסורות בנצרות ובאסלאם, והוא אף מופיע כשם משפחה נוצרי.
קיימים גם כתבי עת בתחומים שונים הנושאים את השם נמרוד.
הדימוי החיובי של נמרוד כגיבור ציד קיבל ביטוי בשמשו כשם של ספינות מלחמה בריטיות, מטוס קרב בריטי, הוקר נמרוד, מטוס סיור בריטי, הוקר סידלי נמרוד, מבצע נמרוד של היחידות הבריטיות המיוחדות לפשיטה על שגרירות איראן בלונדון, וכן טיל נ"ט ישראלי, נמרוד.
למרגלות החרמון נמצא מבצר נמרוד, וסמוך אליו הוקם היישוב נמרוד.
בחמש מדינות בארצות הברית קיימים יישובים הנושאים את השם נמרוד.
בסלנג האמריקאי משמש השם נמרוד ככינוי מלגלג לאדם טיפש.
המקור לכך הוא מסרטוני באגס באני, בהם השתמש דאפי דאק בשם נמרוד ככינוי מלגלג ליריבו הצייד הבלתי מוצלח אלמר פאד.
"נמר של נייר" (בסינית: 紙老虎 באנגלית: Paper Tiger; קרי: טיגריס מנייר) הוא ביטוי המצביע על דבר מה הנראה מפחיד ומאיים אך למעשה בלתי מזיק.
הדעות חלוקות באשר למועד הטמעתו בתרבות המערב.
יש הטוענים כי חדר לשפה האנגלית בשנת 1850, אך נראה כי השתרש באנגלית לראשונה עם תרגום דבריו של מאו דזה-דונג משנת 1956, בתארו את ארצות הברית: "לכאורה עוצמתה גדולה, אולם למעשה אין היא מפחידה כלל; למראית עין היא טיגריס אבל עשוי מנייר ואינו עמיד בפני גשם ורוח.
הנני סבור שארצות הברית אינה אלא טיגריס נייר." בעברית תורגמה המילה טיגריס ל"נמר" בשל שגיאה רווחת, אף על פי שמדובר בשתי חיות שונות.
נמר הודי (שם מדעי: Panthera pardus fusca), הוא תת-מין של נמר הנפוץ בעיקר בתת-היבשת ההודית.
אוכלוסיית הנמר ההודי מפוזרת ברחבי תת-היבשת ההודית.
בנוסף הנמר נפוץ בפקיסטן, בנגלדש, בהוטן ואזור הגבול של סין.
אזור המחיה של נמר זה מגוון מאוד כשם שתת-היבשת מגוונת, הוא נפוץ באזורים שונים כגון יערות גשם עבותים, מדבריות וערבות.
נמר זה לא נרתע מכך שבני אדם חיים בקרבתו והוא כיום חי גם ליד אזורים שבהם ישנה פעילות אנושית.
הנמר ההודי הוא בעל חיים מתבודד.
נקבות נמר זה חיות בטריטוריה אשר גודלה הוא כ-10-30 ק"מ רבועים ומעלה, הטריטוריות יכולות לחפוף עם טריטוריות אחרות במקרה של צפיפות גבוהה.
טריטוריות אלו מוגנות על ידי טופרי הנמר ועל ידי סימונן בשתן על גזעי עצים, ענפים ובולי עץ גדולים.
לנמר ההודי אין עונת הזדווגות קבועה, הנמרה יכולה להזדווג במשך כל ימות השנה כמו האדם.
כמות הצאצאים הנולדת בשגר בדרך כלל היא כשני גורים קטנים ועיוורים.
עיני הגורים נפקחות כחודש ימים לאחר הלידה.
תזונת הנמר ההודי מגוונת, הנמר ניזון ממכרסמים קטנים כגון ארנבות עד לבעלי חיים גדולים ובנוניים כגון: אייל סמבר, אייל נקוד, אייל חזירוני, אנטילופה הודית, נילגאי, צבי הודי, חזיר בר הודי, כבש אוריאל, ארבע קרן, מונטיאק מצוי, קופים וכדומה.
הנמר מתגנב לטרפו כדי לתפסו ולאחר מכן נושך אותו נשיכה חזקה וקצרה בצווארו עד מות הטרף.
לאחר מכן הנמר תופס את גופת טרפו ומעלה
אותה על העץ הסמוך במטרה להגן על שללו מפני טורפים אחרים העלולים לגנוב את שללו כגון הנשרים והצבועים.
נמר צפון-סין (שם מדעי: Panthera pardus japonensis) הוא תת-מין של הנמר השוכן בחלקה הצפוני של סין ואולי גם בקוריאה.
תפוצתו בעבר גבלה בתפוצתו של נמר אמור בצפון, ובדרום היא גובלת עם תפוצת נמר הודו-סין.
נמר צפון-סין הוא נדיר ביותר בטבע וקשה מאוד לראותו.
הוא ניזון מאיילים, חזירי בר, כבשים וכדומה.
כמו כל הנמרים החיים באקלים קר (נמר אמור ונמר ברבארי), נמר צפון-סין גדול יחסית ליתר תת-המינים של הנמר.
פרוותו של תת-מין זה שונה מפרוותיהם של תת-מינים אחרים של הנמר: היא כתומה וכהה יותר, הטבעות דמויות השושנה הן גדולות וכהות.
צבע הפרווה המוקפת בטבעות כהה יותר מהפרווה מחוץ לטבעות ולפעמים בתוך הטבעות, ישנן נקודות שחורות.
משקלם של הזכרים נע בין 36 עד 89 ק"ג.
משקלן של הנקבות נמוך בצורה ניכרת מזה של הזכרים: הוא נע בין 27 עד 59 ק"ג.
תוחלת חייו של נמר צפון-סין בטבע היא כ-12 שנים, ואילו בשבייה נמר זה יכול לחיות מעל 20 שנים.
כאמור, נמר צפון-סין חי בסין מאזור סיצ'ואן עד לדרום סין וצפון בייג'ינג.
בנוסף לאזור מחייתו בסין, נמר צפון-סין חי גם בקוריאה.
על אף גודלו של אזור מחייתו, נמר צפון-סין שרוי בסכנת הכחדה גם בשל פרוותו.
גודל האוכלוסייה מונה פחות מ-2,500 פרטים בטבע ועוד כ-100 פרטים החיים בשבייה.
נעשים ניסיונות לשמרו בגני חיות אך לשם כך יש להחדיר עוד פרטים מהטבע לאוכלוסייה בשבי כדי להגדיל את השונות הגנטית הנמוכה הקיימת בשבי.
לצורך כך, נהוג לקחת את הנמרים ה"בעיתיים" אשר חדרו ליישובי אדם ופגעו בבעלי החיים בכפרים.
נמר ערפילי מצוי או נמרון (שם מדעי: Neofelis nebulosa) הוא מין בסוג נמר ערפילי.
הוא חתול בגודל בינוני החי בדרום סין, מזרח הרי ההימלאיה ורוב דרום-מזרח אסיה.
בשל מראהו ומבנה גופו, היווה הנמר הערפילי המצוי חידה למדענים במשך תקופה עד שסווג בבירור.
השם המדעי בא מהשילוב של המילים Neo, משמע "חדש", ו–Felis, "חתול קטן".
המשמעות היא "סוג חדש של חתול קטן".
ניביו של הנמר הערפילי ארוכים וכוח נשיכתו ביחס לגודל גופו הוא הגדול ביותר בכל משפחת החתוליים' יחד עם היגואר.
על פרוותו טבועות אליפסות בצבע שזוף עד חום בהיר שצורתן דומה לעננים, ומכאן שמו.
לנמר הערפילי המצוי שלושה תת-מינים:
נמר ערפילי בורנאי (שם מדעי: Neofelis diardi) הוא מין בסוג נמר ערפילי.
מצוי בבורנאו, בסומטרה ובאיי באטו.
למרות שהיה מוכר למדע עוד מהמאה ה-19, יונק זה נחשב בעבר כתת-מין של נמר ערפילי מצוי ורק ב-2006 זוהה כמין נפרד לאחר סדרה של בדיקות גנטיות.
במשקל ממוצע של 25 ק"ג, נמר זה הוא הטורף הגדול ביותר בבורנאו.
את מרבית טרפו הוא מוצא על עצים ולכן בעל יכולות טיפוס מעולות.
רגליו הקצרות והגמישות, טלפיו הגדולים, וציפורניו החדות מאפשרות אחיזה טובה מאוד ויציבות גבוהה בזמן הטיפוס.
עם ניבים באורך של כ-5 ס"מ הוא בעל הניבים הארוכים ביותר יחסית לאורך הגולגולת ממשפחת החתוליים.
האיומים המרכזיים על הנמר הערפילי הבורנאי הם אובדן שטחי היערות בעקבות כריתת עצים למטרות תעשייה, שריפות גדולות המכלות את שטחי המחיה, וציד שלו (בעבור פרוותו היפה) ושל טרפו.
ביולי 2007 הצליחו חוקרים בפארק הלאומי "Sebangau" להשיג תיעוד ראשוני של זכר בוגר ממין זה באזור הפארק.
הנמר הערפילי הבורנאי מטפס עצים מעולה (כפי שהוזכר) והוא ניזון בעיקר מקופי מקוק, חזירי בר ואיילים.
ארגון השימור CIMTROP נלחם להגנתו של הנמר הערפילי הבורנאי.
הנמר הערפילי הבורנאי הוא הגדול מבין שלושה חתולים המצויים באזור, ואחד האתגרים של ארגון השימור הוא לבדוק האם הם מתחרים על טרף וטריטוריה ביער.
נמרוד מרדכי אלוני (נולד ב-15 בפברואר 1956) הוא פרופסור לפילוסופיה של החינוך במכללת סמינר הקיבוצים.
מופקד קתדרת אונסקו לחינוך הומניסטי במכללה.
אלוני נולד בשנת 1956 וגדל בכפר שמריהו.
הוא בנם של ראובן ושולמית אלוני, אח לדרור אלוני ולאודי אלוני.
ב-1978 החל אלוני בלימודי חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים ב-1982. במהלך הלימודים, היה פעיל בתנועת הסטודנטים היהודית-ערבית קמפו"ס, ואף היה מועמדה לתפקיד יו"ר הסתדרות הסטודנטים בבחירות 1980.
בין השנים 1982 ל-1984 השלים תואר שני בחינוך, ובין השנים 1983 ל-1985 תואר שני M.PHIL בפילוסופיה, שניהם באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1987 סיים לימודי דוקטורט בפילוסופיה של החינוך, גם כן באוניברסיטת קולומביה.
אלוני משמש כמרצה לפילוסופיה של החינוך המופקד על קתדרת אונסק"ו לקידום החינוך ההומניסטי במכללת סמינר הקיבוצים וכן כראש המכון למחשבה חינוכית שם.
בעבר לימד כמרצה אורח באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מונטקלייר בניו ג'רזי ובאוניברסיטת קונקורדייה במונטריאול.
הוא גם מנהל תחום האתיקה החינוכית במרכז לאתיקה בירושלים.
פרסומיו האקדמיים מתמקדים בתחומי החינוך ההומניסטי, אתיקה וחינוך, דמוקרטיה וחינוך, והחל משנת 2020 בתחום החדש והמתפתח של אקו-הומניזם.
לצד כתיבתו האקדמית פרסם למעלה ממאה מאמרי דעה בעיתונות היומית בענייני חינוך, תרבות וחברה.
אלוני הוא היושב-ראש והמייסד של עמותת חמ"ה (חינוך ממלכתי הומניסטי), שמטרתה לקדם ולהנחיל את ערכי החינוך ההומניסטי במערכת החינוך הישראלית.
הוא משמש כעורך הראשי של הוצאת הספרים וכתבי העת של מכללת סמינר הקיבוצים, ובכלל זה "גילוי עת" ו"החינוך וסביבו".
אלוני הוא מייסדו של "כנס תל אביב לחינוך מתקדם" שנערך בסמינר הקיבוצים.
הוא עמד במשך חמש שנים בראש ועדה לכתיבת קוד אתי לאנשי חינוך בישראל, אולם המסמך שכתבו נגנז.
בשנת 2004 קיבל את אות "אביר איכות השלטון" מהתנועה למען איכות השלטון בישראל ובשנת 2005 קיבל את פרס החינוך של העיר תל אביב-יפו על הצטיינות אקדמית ותרומה לחינוך.
בשנת 2021 זכה בפרס אגודת הבוגרים של אוניברסיטת קולומביה בתחום חקר החינוך על הצטיינות אקדמית ותרומה משמעותית לקידום החינוך וכן במגן האתיקה של אגודת רוטרי ישראל.
להיות אדם: דרכים בחינוך הומניסטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
כל שצריך להיות אדם - מסע בפילוסופיה חינוכית (עריכה וכתיבת מבואות), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
דיאלוגים מעצימים בחינוך ההומניסטי (עריכה), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
חינוך טוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
הרבגוני הוא הסטנדרטי החדש: הוראה פרטנית בחינוך העכשווי.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון מופת.
נמר פרסי (שם מדעי: Panthera pardus saxicolor) הוא אחד מתת-המינים המוכרים ביותר של הנמר והנפוץ ביותר בגני חיות בישראל.
מבחינה גנטית, תת-המין הקרוב ביותר לנמר הפרסי הוא הנמר האנטולי, וישנם מדענים המזהים אותם כאותו תת-מין.
הנמר הפרסי הוא בין הגדולים שבתת-המינים של הנמר.
בעבר, תחום תפוצתו של הנמר הפרסי השתרע מאפגניסטן במזרח ועד לישראל במערב.
כיום נמר זה מצוי בסכנת הכחדה, ומעריכים כי קיימים כיום כ-1,300 פרטים בטבע ועוד כ-70 פרטים החיים בשבייה.
ציד, ציד טרפו והריסת בית גידולו תרמו להצטמצמות אוכלוסייתו.
האוכלוסיות הגדולות ביותר מצויות כיום בקווקז ובצפון איראן.
בטורקיה נמרים אלו נכחדו כמעט כליל.
באיראן חיים 550–850 פרטים, באפגניסטן 200–300 פרטים, בטורקמניסטן 78–90 פרטים, בארמניה ובאזרבייג'ן נשארו בכל אחת 10–13 פרטים, 3–4 בנגורנו קרבאך, 5 בגאורגיה, 10 בצפון הקווקז הרוסי ו-5 בטורקיה.
בית גידולו כולל ערבות, הרים עד גובה 500 מטרים ויערות.
הוא מרבה לטפס על עצים ותגובותיו מהירות.
זהו נמר כהה יותר מרוב תת-המינים של הנמר, וצבעו צהוב בוהק רק לעיתים נדירות.
לעיתים קרובות יותר, צבע פרוותו נע בין צהוב כהה ודהוי, דרך אפרפר ועד לגוונים הבהירים ביותר של חום.
אצל הנמר הפרסי, המופעים השחורים בעלי המלניזם, נפוצים מאוד ביחס לאלו של שאר תת-המינים: כ-36% מאוכלוסיית הנמרים הפרסיים הם שחורים.
גם למופע שחור זה חברבורות, אך ניתן להבחין בהן רק מקרוב.
אורכו של הנמר הפרסי הגדול בעולם היה 190 ס"מ, אורך זנבו 125 ס"מ, גובה כתפיו 83 ס"מ ומשקלו 85 ק"ג.
ישנם שני מופעים: מופע בהיר ומופע כהה.
במופע הכהה לא נצפו פרטים בצבע צהוב בוהק ובהיר.
צבעו של הנמר הפרסי במופע זה נע בין אפרפר לחום בהיר.
לעומת זאת, במופע הבהיר, צבעו של הנמר נע בין צהוב בוהק (גם במופע הזה צבע זה נדיר מאוד) ועד לאפרפר.
לנמר זה ניבים ארוכים ביחס לשאר תת-המינים של הנמר, ואורכם נע אצל הזכרים בין 3–4 ס"מ ואצל הנקבות בין 2.5–3.8 ס"מ.
חלק ניכר מן הניב מצוי בתוך הגולגולת.
מבנה גופו של הנמר הפרסי מוצק.
אוזניו עגלגלות וקטנות ואורכן 1–2.5 ס"מ.
הן מכוסות שיער דליל באחוריהן.
טפריו של הנמר ניתנים לשליפה, ואורכם המלא 6.5–7.8 ס"מ.
אורך רגליו השריריות נע בין 20 ס"מ אצל הרגליים הקדמיות הקצרות ביותר עד 50 ס"מ אצל הרגליים האחוריות הארוכות והשריריות ביותר.
עיניו של הנמר גדולות ביחס לעיניהם של מינים אחרים במשפחת החתוליים, וקוטרן 15 מ"מ.
הנמר הפרסי ניזון ממגוון רחב של בעלי חיים, כולל איילים, חזירים, קופי מקוק, צבאים הודיים, עופות, זוחלים, אנטילופות, מכרסמים, תאואים צעירים, פרות, עזים וכבשים.
שיטת הציד העיקרית היא מארב, כאשר הנמר מאתר את טרפו מעץ (בדרך כלל בשעות האור) ואז, משיורדת החשיכה, יורד אל הקרקע, ואורב לו בין הצמחייה הדלילה של המישורים.
כשהוא במרחק 50 מטר מהטרף, תוקף אותו הנמר בריצה מהירה המגיעה למהירות של כ-60 קמ"ש.
משהדביק את הטרף, הנמר קופץ עליו קפיצה אדירה העשויה להגיע לגובה של עד 5.5 מטרים, ונושך אותו נשיכת מוות בצוואר, שכוחה עשוי להגיע ל-300 ק"ג.
שיטת ציד נפוצה פחות היא מארב מעץ ואז זינוק על הטרף ונשיכתו בצוואר.
ציד קופים וסנאים שונה לגמרי.
בציד בעלי חיים זריזים אלו, אין הנמר מנסה לארוב.
הוא מאתר את הקוף או הסנאי מהקרקע, ואז עולה לעץ ומנסה לתפוס אותו.
מכיוון שקופים וסנאים הם קלי תנועה וטפסנים זריזים ומיומנים יותר מן הנמר, אחוזי הצלחתו בציד קופים וסנאים הוא 20%.
כאשר הקופים יעלו לענפים הדקיקים ביותר, ינסה הנמר לתקפם מלמטה ולנחות על רגליו.
בציד בעלי חיים שאינם קופים וסנאים, לנמר אחוזי הצלחה גבוהים יחסית, כ-33 אחוזי הצלחה.
הנמרים הם בעלי חיים טריטוריאליים (בעלי נחלה) וסוליטאריים (יחידאים).
הטריטוריה של הזכר גדולה משל הנקבה ולעיתים חופפת בחלקה לטריטוריות של נקבות אחדות ושטחה עשוי להגיע לעשרות קמ"ר.
הנמרים מסמנים את תחום מחייתם בשתן, בגללים, בשאגות ועוד.
מלבד מפגשים אקראיים נדירים בין פרטים, נוצר קשר קצרצר בן יומיים-שלושה בין הזכר לנקבה וזאת בעונת הרבייה בלבד.
עונת ההמלטה של הנמר היא בקיץ.
ההיריון נמשך כשלושה חודשים ובסופו ממליטה הנקבה 1–4 גורים במאורת מסתור.
הגורים פוקחים עיניהם כעבור שבוע ובכל אותם ימים נשארת עימם האם.
כעבור מספר ימים היא מחדשת את פעילות הציד.
הנמרה תקפיד להעביר את הגורים ממקום מסתור אחד למשנהו בתכיפות גבוהה בחודשי חייהם הראשונים וזאת כדי לגונן עליהם מפני אויבים אשר עקבו אחר אמם ועלולים להתנכל להם.
תקופת ההנקה היא כשלושה חודשים וזמן מה לאחר מכן, מתלווים הגורים אל האם בעת יציאתה לציד.
שיטת הציד וידיעת יכולותיו של הנמר מושגות על ידי לימוד ותפקידה של האם להכשיר את צאצאיה לפעילות זו.
בתחילה צופים הנמרים הצעירים באמם, אחר מקבלים ממנה חיה שפצעה בעבורם ותפקידם בפעם הזו מסתכם בהריגתה ולבסוף מורשים הם לרדוף בעצמם אחר הטרף.
בהגיעם לגיל 15–20 חודש הם אמורים להיות מסוגלים לדאוג לעצמם.
אמם עוזבת אותם ועליהם להתחיל לחיות ולצוד לבדם.
בעונה שלאחר מכן כבר יהיו בוגרים מינית ויוכלו להקים דור חדש של צאצאים.
הפריית הנמר היא יבשתית ופנימית.
על פי הידוע נמרים יכולים להזדווג מספר ימים ברציפות, אפילו שלושה או ארבעה.
באותם ימים מקיימים הנמרים מספר רב מאוד של פעמים יחסי מין אשר יכולים להימשך פרקי זמן ארוכים, כל הזדווגות נמשכת כחצי דקה, אך כמעט כל 10 דקות יש אחת כזו.
נמרוד אשל (27 ביולי 1925 – 15 בספטמבר 2015) היה רב חובל, מנהיג פועלים, סופר ומתרגם שנודע כמנהיג שביתת הימאים שנערכה ב-1951. קודם לכן, היה לוחם בפלמ"ח ובפלי"ם ופעיל במוסד לעלייה ב'.
אמו הייתה שלומית גולומב (1982-1904), אחותו של אליהו גולומב.
אביו, יהושע אייזיק (אשל), היה בן למשפחה חקלאית ברוסיה, עלה לארץ ישראל ב-1913, היה חבר בגדוד העבודה, ממייסדי עין חרוד, ובעל השקפת עולם קומוניסטית.
לימים היה יהושע אשל מפקד שירות האוויר של "ההגנה".
ילדותו ונעוריו של נמרוד אשל עברו עליו בשכונת בורוכוב בגבעתיים, אליה עברה המשפחה.
למד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן לילדי עובדים בגבעת השלושה, במחזור אחד עם רחבעם זאבי, רפי איתן וישעיהו גביש.
לדבריו נמשך עוד מילדות אל הים וקרא כל ספר על ים וימאות שנפל לידיו.
בגיל 17 הצטרף לצי סוחר כנער סיפון וכעבור זמן קצר התגייס לפלוגה ד' של הפלמ"ח והגיע לפלי"ם, הפלוגה הימית של הפלמ"ח.
בפלמ"ח עסק בעיקר בפעילות העפלה כימאי על אוניות "ההגנה" שהעלו מעפילים מארצות אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
עסק גם בפעילות חינוכית לנוער שעל גבי האוניות ונפגש עם ניצולי השואה במחנה עקורים ליד מילאנו.
בכ"ט בנובמבר 1947 שהה, יחד עם מלווים אחרים, על סיפון אוניית "החלוץ" (ששמה שונה ל"כ"ט בנובמבר") בשעה שגורשה למחנה מעצר בקפריסין.
המלווים נשארו עם המעפילים, הכשירו אותם להגנה במחנות המעצר ועלו איתם ארצה עם הקמת המדינה.
במלחמת העצמאות שירת ב"גדוד הפשיטה" של חטיבת הנגב.
לאחר השחרור הצטרף לצים כחובל.
בנובמבר 1951 התכנס כינוס איגוד הימאים, שמנה כ-2,000 ימאים, ואשל נבחר ליושב ראש הכינוס.
בכינוס נערכו בחירות דמוקרטיות לאיגוד ונבחרה רשימה לא מפלגתית בשם "נציגי כינוס הימאים", שהציגה תביעות לשיפור תנאי הימאים ששירתו ברובם על אוניות צים, שהייתה בשליטת ההסתדרות והממשלה, בשליטת מפא"י.
ההסתדרות והממשלה סירבו להכיר בוועד הנבחר ומינו ועד אחר מטעמם.
כתגובה פרצה שביתה, שהייתה הגדולה עד אז בארץ, בהנהגתו של אשל.
הימאים התבצרו על האוניות וסירבו להפעיל אותן, בעוד ההסתדרות והממשלה ניסו להפעילן על ידי שוברי שביתה, במקביל להתנגשויות אלימות מול הימאים השובתים שנערכו על ידי המשטרה ועל ידי אנשי פלוגות "הסדרן" של הפועל, בראשות מועצת פועלי חיפה.
כאשר המרד לא נשבר, נשלחו מלשכת ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון צווי קריאה לשירות מילואים לאשל ולשאר מנהיגי המרד.
למעשה היה זה צו שנועד להרחיק את מנהיגי המרד (אף על פי שהם הצליחו להתחמק מפעם לפעם).
אורך השירות הבלתי קצוב מראש נמשך כשנה.
בתום השנה נחתם הסכם, שאחד הסעיפים בו היה "שלא תהיה נקמנות כנגד מנהיגי השביתה".
למרות סעיף האי-נקמנות נמנעה מאשל עבודה ב"צים" ובמשך 13 שנה הפליג על אוניות חברה לשירות ימי עתיד.
על חוויותיו בתקופה זאת כתב בספר "הקברניט דאוטי נשלח לגמלאות".
במסגרת זאת הוסמך גם לרב חובל.
לאחר תפקידו האחרון כרב חובל, על המעבורת "בילו", שימש כמפקח ימי בנמל אשדוד.
ב-1968 התמנה למנהל אגף הספנות והנמלים שליד משרד התחבורה.
בסוף 1970 התמנה למנכ"ל צים-קווי נוסעים, כשעוד לפני כן, במקביל להיותו מנהל אגף הספנות, שימש כמנכ"ל החברה הממשלתית "קווים", שהחזיקה בשתי אוניות: "דן" ו"נילי" שהושאלו לחברת צים.
במהלך השביתה נפגש אשל עם המשורר יבי, שארגן לו פגישה עם חברת הלשכה הפוליטית של מק"י (המפלגה הקומוניסטית הישראלית), אסתר וילנסקה.
אשל ווילנסקה המשיכו להפגש אך אשל חבר לסיעה השמאלית במפ"ם, בראשות משה סנה, ואל מק"י הגיע בעקבות פירוק הסיעה ב-1953. לדברי אשל:
שנים לאחר שחזר אשל לישראל ועזב את מק"י, התמנה למנהל אגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה והיה יושב ראש הוועדה הבין משרדית לחינוך ימי.
נמרוד אשל סיפר את סיפוריו, סיפורי פלי"ם, סיפורי מרד הימאים וסיפורי הפלגות, במסגרות שונות (בהן תוכניות האירוח של יוסי אלפי).
הוא שיתף פעולה עם נתן זך בתרגום ספרי המסעות של ג'וזף קונרד.
תרגומיו זכו להערכה אמנותית, בין היתר מאת המתרגם עמינדב דיקמן.
אשל היה חבר ועדה למונחי תחבורה ימית באקדמיה ללשון העברית שפרסמה מילון למונחי ים וימאות.
כמו כן, חיבר ספרים נוספים, שאת חלקם אף אייר בעצמו, וכתב מאמרים שפורסמו בבמות שמאל שונות.
הוא למד ולימד במכללה החברתית-כלכלית.
נמרוד אשל נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
היה נשוי לברכה ולהם שלושה ילדים.
בתו, תמי, נשואה לשחקן יוסי פולק.
בתו, יעל, פסיכולוגית מומחית בטיפול זוגי ממוקד רגש.
נכדו, יונתן פולק, הוא מראשי הארגון "אנרכיסטים נגד גדרות".
העפלה במאבק על הקמת המדינה: סיפור אישי, אגודת דור הפלמ"ח, 1980
דרך אניה בלב ים: סיפורים, הוצאת ירון גולן, 1996
הקברניט דאוטי נשלח לגמלאות, ספריית פועלים, 1991
שביתת הימאים, עם עובד, 1994
סיפורי ים: השותף הסודי ועוד סיפורים, הוצאת כרמל, 2001. תרגומי סיפורים של ג'וזף קונרד (השותף הסודי), ארנסט המינגוויי (אחרי הסופה), אדגר אלן פו (נחיתה אל תוך המאלסטרום), ג'ק לונדון (שוט מערבה) וסטיבן קריין (הסירה הפתוחה)
בעריכת נתן זך ורב־חובל נמרוד אשל.
הנרי וואדסוורת' לונגפלו, שירת היואתה (אפוס אינדיאני), הוצאת שוקן, 2001
נמרוד בוכמן (נולד ב-8 ביולי 1983) היה שוער נבחרת ישראל בכדורגל חופים וקבוצת "מסעדות אחלה" פתח תקווה אלופת הליגה הישראלית בכדורגל חופים.
בוכמן הצטרף לקבוצה זו, לאחר שבשנים 2007 ו-2008 שיחק במדי קבוצת תל אביב.
ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת "קדמת עדן כפר סבא" באליפות המדינה בכדורגל חופים.
בוכמן השתתף במוקדמות אליפות אירופה בכדורגל חופים ביוון.
כמו כן, השתתף במוקדמות אליפות העולם בקסטליון שבספרד (2009) שם רשם הופעות בכל 4 המשחקים של הנבחרת, שהעפילה לשמינית הגמר שם הודחה על ידי המארחת ספרד.
בוכמן שימש גם כשוער אס"א תל אביב בליגת הכדורגל באולמות וזכה עמה באליפות המדינה בליגת הכדורגל באולמות בשנת 2009 לאחר שנבחר למצטיין בסדרת הגמר.
ואף השתתף עמה בליגת האלופות האירופאית באוסטריה.
ב-2010 זכה בוכמן יחד עם קבוצת אס"א תל אביב בדאבל בליגת הכדורגל באולמות לאחר זכייה בגביע ובאליפות המדינה.
בוכמן שימש כאחד מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד הריסת אולם אוסישקין והיה מראשי מטה המאבק של אוהדי הפועל תל אביב נגד בעלי הקבוצה, אלי טביב.
בבחירות לעיריית תל אביב-יפו שנערכו בשנת 2008, הוצב במקום ה-13 ברשימת "עיר לכולנו".
בשנים 2010–2012 ריכז בוכמן את המטה הארצי של "פורום פעולה אזרחית" בראשות הרב מיכאל מלכיאור אשר הובילה את המאבק הציבורי להגדלת חלקו של הציבור בתגליות הגז הגדולות במה שידוע לציבור דרך ועדת ששינסקי.
בהמשך הוביל הפורום את המאבק הציבורי נגד הריכוזיות במשק והמאבק על "קרן הדורות הבאים" אשר אמורה להבטיח כי הכספים שיגיעו מתגליות הגז העצומות יופנו למטרות של חינוך, רווחה, בריאות והגנה על הסביבה.
בקיץ 2011 היה בוכמן אחד מהפעילים הבולטים במסגרת המחאה החברתית.
בוכמן הוא אחיהם של הכדורסלנים יפתח וכרמל בוכמן.
הוא בעל תואר שני בדיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב.
נכון לשנת 2016, הוא חי בברלין.
נמרוד בר-עם (נולד ב-23 בספטמבר 1970 ברמת חן שברמת גן) הוא פילוסוף ישראלי המכהן כדיקאן רשות המחקר ב , וכפרופסור חבר לפילוסופיה של מדעי החברה בחוג לתקשורת שם.
תחומי עיסוקו העיקריים הם הפילוסופיה של הלוגיקה, המדע והתקשורת.
נולד לארנה בר-עם, ציירת ופסלת ולמיכה בר-עם, צלם, במשפחה בת שלושה בנים.
למד באוניברסיטת תל אביב וסיים בה את התואר הראשון בפילוסופיה ובבלשנות בהצטיינות (1993), את התואר השני בהצטיינות יתרה (1996) ואת התואר השלישי בהצטיינות יתרה (2000).
עבודת הדוקטור שלו עוסקת בתולדות הלוגיקה הפורמלית והיא נכתבה בהנחייתו של הפרופסור יוסף אגסי.
הוא כיהן כאקדמאי אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1999–2000) וכמילגאי דיבנר (2003–2004) במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבקיימברידג' מסצ'וסטס.
בר-עם נשוי לד"ר גלי דרוקר בר-עם, חוקרת ספרות יידיש.
עבודתו של בר-עם עוסקת במגבלותיהן של מערכות פורמליות ככלים להסבר (ורדוקציה) המציאות, ובחקר האסטרטגיות האפשריות להגמשתן.
ספרו אקסטנסיונאליזם: המהפכה בהגיון יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת שפרינגר, ועוקב אחרי יחסיהם ההיסטוריים של הלוגיקה, המתודולוגיה המדעית והמטאפיזיקה.
בר-עם מתאר רגעי מפתח בתולדות הלוגיקה מראשיתה ועד לראשית המאה העשרים.
בר-עם טוען כי הלוגיקה המודרנית התפתחה כביקורת האיחוד המסורתי, האריסטוטלי והסכולסטי, בין לוגיקה לאפיסטמולוגיה, ומתוך משא ומתן על תנאי פרידה זו.
ספרו חיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת שפרינגר ובשנת 2017 בהוצאת ספרי עליית הגג מבית ידיעות ספרים.
הספר עוסק בקשיים המתודולוגיים והפדגוגיים שבפניהם ניצבים לימודי התקשורת בפרט ומדעי החברה בכלל, וכן בפתרונות להם, הן במסגרת המחקר והן במסגרת חדר הכיתה.
בר-עם ערך עם היסטוריון המדע סטפאנו גטאי את קובץ המאמרים פתיחות מעודדת בהוצאת שפרינגר 2017 לרגל יום הולדתו התשעים של יוסף אגסי, פרסם את ספר השירה נבל השומר בהוצאת קשב לשירה בשנת 2011, ותרגום מוער לספר מיתוס ומשמעות של קלוד לוי-שטראוס בהוצאת בבל 2010.
בשנת 2025 פרסם בר-עם, תחת שם העט "ציפור בן-יום", את הממואר הפילוסופי חמישים: מכאן ואילך דרקונים וחרציות בהוצאת עמדה.
הספר שוזר זכרונות ילדות מוקדמים בביקורת נוקבת של העולם האקדמי.
מיתוס ומשמעות, הוצאת בבל, 2010
נבל השומר, הוצאת קשב לשירה, 2011
בחיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת, ספרי עליית הגג, 2017
חמישים: מכאן ואילך דרקונים וחרציות, עמדה ,2025
נמרוד ברגמן (נולד ב-1976) הוא שחקן ישראלי.
נמרוד ברגמן נולד וגדל בקריית מוצקין.
בצה"ל שירת במשך שלוש שנים בנ"מ.
בתום שירותו הצבאי טייל והתגורר במשך שנתיים בחו"ל.
עד גיל 25 הוא לא התעניין במיוחד בתיאטרון.
בשלהי שנת 2000 שב לישראל ובאוקטובר 2001 התחיל ללמוד בבית צבי.
במהלך לימודיו שקל בשלב מסוים לעזוב את המשחק.
צפייה בהצגה "פרגודים", בבימויה של אופירה הניג ובכיכובו של דורון תבורי, הובילו להחלטתו הסופית להיות שחקן.
הוא בוגר מחזור מ"ב שנת 2004 בבית צבי.
בשנה השלישית ללימודיו בבית צבי נמרוד ברגמן כיכב בתפקיד הראשי בהצגה "ציד המכשפות" של ארתור מילר, בבימויו של גדי רול, בתיאטרון הספרייה.
אחר-כך שיחק בתפקיד ז'אן המשרת ב"הלילה הקצר ביותר בשנה"; זהו עיבוד של עידו ריקלין למחזה "העלמה יוליה" של סטרינדברג שהוצג בתיאטרון בספרייה.
במחזה המקורי מסופר על רומן בין בת האצולה העלמה יוליה לבין המשרת שלה ז'אן, ערבוב בין המעמדות שהיה אסור לפי הקודים החברתיים בתקופת המחזה.
דורון תבורי, שבאותה עת מונה למנהלו האומנותי של תיאטרון חיפה, צפה ב"הלילה הקצר ביותר בשנה" והזמין את ברגמן להצטרף לתיאטרון חיפה, בו שיחק במספר הפקות, בהן "הדוכסית של אמלפי" מאת ג'ון וובסטר, בבימויו של גדי רול.
לאחר פרישתו של תבורי מחיפה, ברגמן שב לתיאטרון הספרייה, בו שיחק בשתי הפקות שייקספיריות: "הסוחר מוונציה", ו"ריצ'רד השלישי", בבימויו של ארתור קוגן, בו כיכב בתפקיד הראשי, הופעה שזכתה לשבחים רבים מהמבקרים.
באותה עת ברגמן גם לימד בבית צבי.
ב-2007 אופירה הניג התמנתה למנהלת האומנותית של תיאטרון אנסמבל הרצליה וברגמן שיחק ברוב הצגות התיאטרון בתקופתה.
לאחר עזיבתה של הניג את תיאטרון הרצליה בשלהי 2011, ברגמן התפטר מהתיאטרון והחל ללמוד לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
מאז תחילת עבודתו בתיאטרון ועד היום ברגמן עשה במקביל פרויקטים עצמאיים עם דורון תבורי.
הם ערכו קריאות מבוימות של מחזות, בהם "קין" על פי לורד ביירון ביד יצחק בן-צבי במסגרת פסטיבל "חגיגה עברית", "משפט האיש שלא נלחם" בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, "המשוגע והנזירה" מאת סטניסלב איגנסי ויטקביץ' בזירה הבין-תחומית בירושלים.
ב-2010 שיחק ברגמן ביחד עם תבורי בהצגה "בתוך הבדידות בשדות הכותנה", פרי עטו של ברנאר-מארי קולטס, בבימויה של יעל קרמסקי.
זהו מחזה המיועד לשני שחקנים המורכב משני מונולוגים החותכים זה את זה בין לקוח פוטנציאלי לבעל סחורה.
ב-2010 ברגמן כתב את הסאטירה "כל האמת על שייקספיר" וכיכב בה בתיאטרון הרצליה.
זו הייתה תגובתו לגל ההפקות של המחזות השייקספירים שרווחו בתיאטראות הרפרטואריים באותה תקופה, תופעה שהוא בירך עליה מאיחד וראה בה נקודת מבחן לתיאטרון מאידך.
המופע ניסה לאתגר את הצופה לקריאה חדשה ופוסט-מודרנית של שייקספיר.
ב-2011 נמרוד ברגמן שיחק בתיאטרון הרצליה בהצגה בת שעתיים וחצי בשם "מפגש באינסוף".
זהו עיבוד של דורון תבורי לרומן "מפיסטו" של קלאוס מאן בשיתוף עם אמן הוידאו-ארט יוחאי אברהמי.
המחזה מגולל את סיפורו של הגיבור הראשי הנדריק הפגן, בן דמותו של גוסטף גרינדגנס.
גרינדגנס היה בשלב מסוים האיש הקרוב ביותר לקלאוס מאן, נישא לאחותו וכנראה היה בקשרים רומנטיים עם קלאוס מאן עצמו.
לימים הפך לכוכב העל של התיאטרון הגרמני ויקיר המשטר הנאצי אותו שירת; זאת בשעה שקלאוס מאן נמלט מגרמניה מאימת המשטר.
היה זה פרויקט שסיפר את סיפורו של גרינדגנס וכן את סיפורו של מאן, כפי שבאו לידי ביטוי בכתבים של שניהם.
הסאבטקסט של ההצגה דן בתפקידו של האמן בחברה, והיא נעשתה בתקופה שהתיאטראות בישראל החלו להופיע באריאל.
נכון לפברואר 2013 גילם ברגמן את דמותו של מנלאוס בהצגה "איפגניה", פרי עטו של אוריפידס, בבימויו של גדי רול, שמוצגת בתיאטרון באר שבע.
כמו כן הוא משתתף בפרויקט "בארץ הגלעד – האודיסיאה של אוליפנט".
הפרויקט הציג לראשונה ב-23/22 ביוני 2012. זוהי מעין ביוגרפיה היסטורית של לורנס אוליפנט שדורון תבורי ערך ועיבד ביחד עם אמן הווידאו-ארט יוחאי אברהמי במשך ארבע שנים.
זהו מיצג שאורכו תריסר שעות, המחולק בהשראת האודיסיאה ל-24 חלקים, ומציג היבטים שונים של הקולוניאליזם הבריטי.
בנוסף לכך הוא השתתף בפרויקט הבינלאומי של אופירה הניג "זוז, אתה מסתיר לי את השמש", שהציג במדינות שונות בעולם.
ב-2015 גילם ברגמן את בריק במחזה "חתולה על גג פח לוהט" בתיאטרון בית לסין וב-2016 גילם באותו תיאטרון את הגבר המסתורי/תומי/המוות במחזה "אהבת מוות".
ב-2017 שיחק במחזה "הים הכחול העמוק" בתיאטרון בית לסין.
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה חבלי משיח מוטי לרנר כפיר אזולאי בני ספטמבר 2013 איפגניה אוריפידס גדי רול מנלאוס 29 בדצמבר 2012 בין חברים תיאטרון באר שבע איה קפלן מרץ 2014
הטענה של דון קיחוטה גלעד עברון אופירה הניג הדוכס 2008 עירם של האנשים הקטנים עיבוד של אייל דורון ואופירה הניג לסיפורים קצרים של שלום עליכם אופירה הניג בנימין 2008 ההצגה הועלתה בתיאטרון העירוני בהיידלברג, גרמניה ובמרכז האמנויות ברביקן, לונדון.
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנה מפעל חייו שולמית לפיד עמית גזית משה 2006 עד התביעה אגתה כריסטי מיטקו בוזקוב מר מאייהו 2006 הדוכסית מאמלפי ג'ון וובסטר גדי רול אנטוניו 2005 הצמא והרעב אז'ן יונסקו משה נאור החתן 2005
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנה ריצ'רד השלישי ויליאם שייקספיר ארתור קוגן ריצ'רד השלישי 2007 הסוחר מוונציה ויליאם שייקספיר אתי רזניק נסיך מרוקו 2007 הלילה הקצר ביותר בשנה עיבוד מאת עידו ריקלין למחזה "העלמה יוליה" של סטרינדברג עידו ריקלין ז'אן, המשרת 2005 משחקי חופשה מיכאל סבסטיאן מיטקו בוזקוב שטפאן 2005
נמרוד דרייפוס (נולד ב-23 בנובמבר 1950), הוא שחקן כדורמים וכדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בהפועל תל אביב.
דרייפוס נולד בקיבוץ כפר סאלד וגדל בקיבוץ גבעת חיים איחוד, ובצעירותו החל לשחק כדורמים בהפועל גבעת חיים.
עם קבוצתו זכה 7 פעמים בדאבל, מתוכם 6 פעמים ברציפות, ובשנים אלה לא החמיץ משחק בליגת הכדורמים.
בגיל 15 כבר נכלל בנבחרת ישראל בכדורמים, ובמדי הנבחרת שיחק בטורנירים רבים מחוץ לישראל.
במקביל, החל דרייפוס לפתח קריירה גם ככדורגלן.
כשהיה בן 22 השתלב בקבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, וכעבור מספר שנים בהן שימש בעיקר כשחקן מחליף, הוזמן בשנת 1974 לקבוצת הכדורמים של אוניברסיטת אדלפי בארצות הברית.
דרייפוס שיחק ארבע שנים בקבוצה, ובמהלכן שיחק גם בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה, תחת הדרכתו של מנחם לס.
במהלך שהותו בלונג איילנד, השלים דרייפוס את לימודיו בחינוך גופני.
בשנת 1978 חזר דרייפוס לישראל, ומייד תפס מקום בהרכב הפועל תל אביב, כמגן ימני, לצידם של גבי לסרי, יעקב אקהויז ויוסי זאנה.
החל משנה זו התמקד דרייפוס בקריירת הכדורגל, ושיחק ארבע שנים בהפועל תל אביב, במהלכן הופיע ב-120 משחקי ליגה וכבש 10 שערים, מבלי להחמיץ משחק לאורך כל התקופה.
ב-16 בדצמבר 1978 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול בני יהודה תל אביב באצטדיון שכונת התקווה.
ב-4 באוקטובר 1979 ערך דרייפוס את הופעתו היחידה במדי נבחרת ישראל בכדורגל, במשחק מול נבחרת הולנד במסגרת הטורניר הקדם-אולימפי, ובכך הפך לספורטאי הישראלי השני, אחרי יואל שוהם, שמייצג את נבחרת ישראל בשני ענפי ספורט שונים.