tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשרדו, ספייד פוגש בג'ואל קאירו (פיטר לורה), שמציע לו שכר של 5,000 $ בתמורה לכך שימצא פסל שחור של נץ.
מאוחר יותר באותו הערב, ספייד מספר לאושונסי על קאירו ומתברר כי הם מכרים ותיקים.
לאחר מכן קאירו, אושונסי וספייד נפגשים בביתו של ספייד.
קאירו נסער כשאושונסי מגלה כי טיפוס כלשהו (אותו הם מכנים "האיש השמן") מצוי בסן פרנסיסקו.
ספייד הולך למלון של קאירו, שם הוא מבחין בווילמר (אלישע קוק ג'וניור), בחור צעיר שעקב אחריו קודם לכן.
הוא מעביר דרכו הודעה לבוס שלו, קספר גוטמן (סידני גרינסטריט), שאינו אלא ה"איש השמן".
גוטמן מתחיל לדבר על הנץ האבוד, אבל כשהוא הופך חמקמק, ספייד מביים התפרצות זעם ויוצא החוצה.
מאוחר יותר, וילמר לוקח את ספייד באיומי אקדח לפגישה נוספת עם גוטמן.
ספייד גובר עליו, אבל נפגש עם גוטמן בכל זאת.
גוטמן מתייחס להיסטוריה של הנץ ממלטה.
הוא מציע לספייד 25,000 $ עבורו ובנוסף: רבע מהתמורה ממכירתו.
מתברר שסם הונח לו במשקה.
ווילמר, גוטמן וקאירו (שהתחבא בחדר סמוך) יוצאים ליעד לא ידוע.
כאשר ספייד מתעורר, הוא עורך חיפוש מהיר בחדר.
הוא מוצא קטע מסומן בעיתון עם זמן ההגעה של הספינה לה-פלומה.
הוא הולך למזח, שם מתברר שהספינה עולה בלהבות.
מאוחר יותר, קפטן הספינה, יעקובי (וולטר יוסטון), מופיע ירוי במשרדו של ספייד.
שם הוא מתמוטט ומת, אך באמתחתו ישנה חבילה: הנץ האבוד ממלטה.
היא נותנת כתובת אך צורחת במצוקה והקו מתנתק.
ספייד מפקיד את החבילה בדלפק המלון, ושולח את פתק הפיקדון לכתובת הדואר של עצמו.
רק אז הוא הולך לכתובת שהעלמה אושונסי ציינה בטלפון.
ספייד חוזר הביתה ומוצא את אושונסי מסתתרת בפתח הבית.
הוא לוקח אותה פנימה ומוצא שממתינים לו שם גוטמן, וילמר וקאירו באקדחים שלופים.
גוטמן נותן לספייד 10,000 $ עבור הפסל של הנץ.
ספייד דורש גם "שעיר לעזאזל", מישהו שיוכל לתת למשטרה כפתרון לרציחות של ארצ'ר, טרסבי, וקפטן יעקובי.
ספייד מציע כקרבן את וילמר, שאכן רצח את טרסבי ויעקובי.
רק לאחר עלות השחר, ספייד מתקשר למזכירה שלו, אפי פריין (לי פטריק), ומנחה אותה להביא לו את החבילה.
כאשר הנץ מגיע, גוטמן בוחן את הפסלון, ומגלה שהוא מזויף.
נוצרת מהומה, אשר במהלכה וילמר בורח.
גוטמן המתוסכל מזמין את קאירו לחזור איתו לאיסטנבול כדי להמשיך במסע החיפוש.
הם עוזבים, וספייד מתקשר למשטרה ומסגיר את גוטמן.
עד שהמשטרה מגיעה, ספייד מתעמת עם אושונסי, הוא יודע שהיא זו שהרגה את ארצ'ר.
היא מתוודה, אבל מתחננת שספייד לא יסגיר אותה למשטרה.
ספייד, קרוע בין רגשותיו אליה ובין עקשנות לדבוק בערכיו, מסגיר אותה בכל זאת.
בשנת 1942 חזרו המפרי בוגרט, פיטר לורה וסידני גרינסטריט להשתתף יחדיו בסרט נוסף - "קזבלנקה".
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 43 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1942 פרס אוסקר סידני גרינסטריט - שחקן המשנה הטוב ביותר 1942 פרס אוסקר האחים וורנר - הסרט הטוב ביותר 1942 פרס אוסקר ג'ון יוסטון - התסריט הטוב ביותר 1989 המועצה הלאומית לשימור סרטים של ארצות הברית שימור בארכיון הסרטים הלאומי
אחד הפרקים בסדרה "צבי הנינג'ה" נקרא "האוגר ממלטה".
כשבו דונטלו מספר את עלילת הפרק בסגנון של סרט בלשים.
בסדרה "תעלומות סילבסטר וטוויטי" היה פרק שנקרא "הקנרית ממלטה".
באחד הפרקים של "ארתור" הייתה עלילה בלשית בנוגע לממתק ממכר בכיכובו של באסטר, כאשר בדמיונו הממתק מוצג כדמות נשית שאותה מסגיר בכל זאת, על אף התשוקה כלפי הממתק.
הנצחת חללי מערכות ישראל כוללת מגוון דרכים שבהן מדינת ישראל, גופים ציבוריים וגופים פרטיים משמרים את זכרם של חללי מערכות ישראל.
מיום הקמתה נמצאת מדינת ישראל במאבק על קיומה, שהחל מראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל וגבה קורבנות רבים של הנצחתם הוקדשו דרכים רבות.
מטעם מדינת ישראל עוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל היחידה להנצחת החייל.
משנת 2005 פועלת היחידה במסגרת אגף משפחות והנצחה של משרד הביטחון.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נקבע על ידי הכנסת בחוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, התשכ"ג-1963, שבתחילתו נאמר:
"ד' באייר הוא יום זיכרון גבורה ללוחמי צבא-הגנה לישראל שנתנו נפשם על הבטחת קיומה של מדינת ישראל וללוחמי מערכות ישראל שנפלו למען תקומת ישראל, להתייחדות עם זכרם ולהעלאת מעשי גבורתם".
על-פי החוק, יום הזיכרון מתחיל עם שקיעת החמה אור ליום ד' באייר ומסתיים בצאת הכוכבים למחרת, עם כניסת יום העצמאות.
על מנת למנוע סמיכות של יום הזיכרון או יום העצמאות לשבת, מוקדמים או נדחים מועדים אלה ברבות מן השנים ביום או ביומיים.
בשקיעת החמה, מורדים דגל ישראל ברחבי המדינה לחצי התורן.
יום הזיכרון נפתח באופן רשמי בלילה בטקס המתקיים בכותל המערבי בשעה 20:00 ונפתח בצפירה בת דקה אחת המושמעת בכל רחבי המדינה.
בהמשך הערב נערכים ברחבי הארץ אירועי תרבות שונים המציינים את הנופלים.
ביום הזיכרון מתקיימים טקסי אזכרה ממלכתיים.
הטקס המרכזי מתקיים בשעה 11:00 לפני הצהריים בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל, השוכן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, והוא נערך במעמד נשיא המדינה, יו"ר הכנסת, ראש הממשלה והרמטכ"ל.
במקביל לטקס המרכזי, נערכים בבתי העלמין הצבאיים והחלקות הצבאיות ברחבי הארץ טקסי אזכרה נוספים.
הטקס נפתח בצפירת דומייה בת שתי דקות המושמעת ברחבי המדינה.
בשעה 13:00 נערך באנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל טקס נפרד לחללי הטרור.
במשך היום פוקדים עשרות אלפי אנשים את בתי הקברות הצבאיים, וכלי התקשורת מייחדים את מלוא הזמן לעיסוק בהנצחה.
מאז שנת 1952 שולח משרד הביטחון, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, איגרת אל המשפחות השכולות, בדרך כלל בחתימת שר הביטחון.
מאז שנת 1998 נערך טקס הזיכרון לזכר חללי הטרור ברחבת אנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
ומאותו היום נקרא יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשם: יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.
בנוסף ליום זיכרון כללי זה, המיועד לכל חללי מערכות ישראל, לכל חלל ישנו יום זיכרון אישי, ביום השנה לנפילתו.
לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ולכן לעיתים גם לא נודע יום מותם המדויק, מוקדש יום ז' באדר – יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, הוא יום לידתו ויום מותו של משה רבנו לפי המסורת היהודית.
הטקס לזכרם של החללים נערך בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בנוסף ליום הזיכרון הראשי לחללי כל מערכות ישראל, ישנם ימי זיכרון מיוחדים לחללי כל אחת ממלחמות ישראל, וכן לחללי מאורעות מיוחדים נוספים.
בימים אלה מתקיימים טקסי אזכרה ממלכתיים לחללי אותה מלחמה או אותו מאורע.
למשל, טקס האזכרה הממלכתי לחללי מלחמת ששת הימים מצוין מדי שנה בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל ב-כ"ח באייר, יום ירושלים, תאריך היום השלישי למלחמה, וטקס האזכרה הממלכתי לחללי מלחמת יום הכיפורים מתקיים בהיכל זה מדי שנה למחרתו של יום הכיפורים, ביום י"א בתשרי.
טקסים דומים יש אף לחללי מלחמת סיני, מלחמת ההתשה, מלחמת לבנון הראשונה, מלחמת לבנון השנייה ומבצע צוק איתן, בתאריכים בהם פרצו או בסמוך להם.
כן יש גם טקסים ממלכתיים מיוחדים לקרב תל-חי, חללי אלטלנה, ועוד.
השפעת התמורות החברתיות על דפוסי הנצחה בישראל
תמורות חברתיות בישראל, כמו התגברות האינדיבידואליזם, הביאו לשינוי בדפוסי ההנצחה.
מתחילת המאה ה-21, נראית מגמה של שילוב סיפוריהם וחוויותיהם האישיים של הנופלים והמשפחות השכולות באתרי ההנצחה, מה שמבטא שינוי מהדגש המסורתי על האתוס הלאומי.
תהליך ההקמה של אתרי הנצחה מתחיל לעיתים קרובות ביוזמות פרטיות של משפחות שכולות, וזוכה לאחר מכן להכרה ממלכתית, כפי שהתרחש לדוגמה בגבעת התחמושת.
ההנצחה כבר אינה רק פעולה לאומית אלא גם אישית.
הנטייה להדגיש את הסיפור האישי של הקורבנות מוביל לערעור על הממסד הביטחוני ועל האתוס הלאומי.
זהו תהליך שמתרחש במקביל לירידת האתוס הלאומי בחברה הישראלית, במיוחד לאחר מלחמות כמו מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל.
עם זאת, אתרי ההנצחה מעוצבים בצורה שמסייעת בהבנת הקשרים בין ההיסטוריה לבין המרחב הגאוגרפי, ובכך תורמת לעיצוב הזיכרון הקולקטיבי.
כך, הסיפור האישי, שהפך לדומיננטי בטקסים ובאתרי הנצחה, משמש גם כלי להבניית הזיכרון הקולקטיבי ולחיזוק האתוס הלאומי, אשר נותר דומיננטי בחברה הישראלית.
בגבעת התחמושת, ביד לשריון ובית הפלמ"ח, כמו באתרי הנצחה נוספים האישי והקולקטיבי משולבים זה בזה, תוך שהם משרתים זה את זה.
מפעלי תרבות מגוונים באים להנציח את יצירתם של הנופלים, את זכרם ואת מורשתם.
בין המפעלים כאלה שביוזמה ממלכתית או ציבורית, וכאלה שביוזמתה של משפחת הנופל.
גווילי אש: מפעל הנצחה לחללי מערכות ישראל, שבמסגרתו עוסקים באיסוף, ריכוז והוצאה לאור של יצירות שהותירו אחריהם הנופלים במערכות ישראל.
עד היום יצאו לאור שבעה קבצים, האחרון שבהם בשנת 2005.
בנוסף למפעל ההנצחה ממלכתי "גווילי אש", יוצאים לאור כתביהם של נופלים ביוזמה עצמאית של קרובים או חוקרים.
ספרו של אריה אשל, "ארבעה צעדים למוות" עוסק באבשלום חביב ומכתביו מצינוק הגרדום.
אסופת מכתביהם של שמואל קופמן וזהרה לביטוב.
הספר "חברים מספרים על ג'ימי" על אהרן (ג'ימי) שמי, שנודע לו השפעה רבה על בני הנוער של שנות החמישים והשישים.
הספר "מכתבי יוֹני" מאסף את מכתביו של יוני נתניהו לידידיו ולבני משפחתו.
המכתבים כונסו והובאו לדפוס על ידי אחיו של יוני, בנימין ועדו נתניהו.
ספרי זיכרון: פעמים רבות מפיקה משפחתו של החלל ספר לזכרו, ובו קורות חייו, תצלומיו, סיפורים שמספרים ידידיו וכדומה.
ספר זיכרון מסוג זה מופץ בין ידידיו ומוקירי זכרו של החלל, ולא בהפצה מסחרית.
לעיתים ספר הזיכרון הוא ספר עיון, המוקדש לזכרו של החלל.
לעיתים כולל הספר נספח לזכרו של החלל.
דוגמה לכך היא הספר "עקדת יצחק לזרעו", לזכרו של .
הספר הוא אוסף מאמרים בנושא עקדת יצחק, ובסופו נספח בשם "יצחק הירשברג – מבט אל דמותו".
יד לבנים: ארגון התנדבותי להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל ולטיפול במשפחות השכולות.
הארגון מפעיל 70 מרכזים ושלוחות במרבית ערי ישראל.
במרכזים מתקיימים פעילויות חינוכיות ותרבותיות שונות למען הנצחת החללים, לרבות פעולות הסברה בקרב תלמידי בתי הספר.
בכל מרכז "יד לבנים" ישנו חדר זיכרון שבו תלוי לוח הנצחה, עליו חרוטים שמות חללי אותו יישוב.
יד לבנים הדרוזים פועל כארגון נפרד.
מוזיאונים אחדים מקדישים מקום להנצחתם של חללי מערכות ישראל.
מוזיאונים אלה כוללים את מוזיאון אסירי המחתרות בעכו ומוזיאון אסירי המחתרות בירושלים, מוזיאון ההעפלה וחיל הים, יד לשריון, המרכז למורשת המודיעין, אתר גבעת התחמושת ועוד.
אירועים כלל תרבותיים הכוללים שילוב של פעולות הנצחה שונות, כגון שירה, הקרנת סרטים, הרצאות ושילוב אמצעים חזותיים.
כגון האירוע 'שרים בכיכר' המתקיים בליל יום הזיכרון בכיכר רבין בתל אביב והאירוע 'זוכרים שרים ומספרים' המתקיים בבנייני האומה בירושלים.
ערב שירי לוחמים: מבוסס על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים.
הרצאות המלוות בדיון הנערכות לאור דמות החלל, כשנושא הדברים לרוב הוא קרוב של החלל.
האירוע נושא אופי שונה בקרב אוכלוסיות שונות, הסגנונות השונים כוללים: הרצאה אקדמית, דרשה דתית, סרט והקראת שירים.
עוד מעט נהפוך לשיר – פרויקט זיכרון שנתי של גלי צה"ל, במסגרתו אמנים מובילים בישראל מבצעים שירים שנכתבו על ידי חללי מערכות ישראל.
שירים לזכרם של הלוחמים נכתבו עוד במהלך מלחמת העצמאות.
שירים נוספים נכתבו בעקבות מלחמות נוספות.
בין השירים הבולטים: "דודו", "אליפלט", "באב אל-ואד", "הרעות", "החיטה צומחת שוב" ו"אחי הצעיר יהודה".
"מגש הכסף" הוא אחד הידועים בשירי נתן אלתרמן שפורסמו במדורו "הטור השביעי" ב-19 בדצמבר 1947. השיר נכתב על ימי המאבק של היישוב היהודי בערבים ומתאר את הקשיים באותם הימים.
באופן דומה שירו של חיים גורי "הנה מוטלות גופותינו" נכתב על נפילת חבריו ממחלקת הל"ה בינואר 1948. וכמו "מגש הכסף", גם הוא היה לאחד מנכסי צאן הברזל של תרבות השכול הישראלית.
הרומן והמחזה "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר משנת 1947, נחשב לאחת היצירות המרכזיות שנכתבו בספרות העברית החדשה, ולאחד הטקסטים המכוננים של החברה הישראלית לאחר קום המדינה, שעוסק גם בשכול.
הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות" (1980) העלתה סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן.
המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה, הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוקם בשנת 2017 על ידי משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום.
ההיכל החליף את רחבת הטקסים המרכזית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בה התקיימו טקסי יום הזיכרון המרכזיים עד שנת 2016. את ההיכל המעגלי מקיף "קיר השמות" הבנוי לבנים אחידות ובהירות, שעל כל אחת מהן נחרת שמו של חלל צה"ל.
לצד כל לבנה נידלק באופן אוטומטי נר זיכרון ביום השנה למותו של החלל.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מוארים כל נרות החללים.
קיר השמות מתעקל כלפי מעלה ולאורך השביל שלמרגלותיו, מצוינות השנים משנת מותו של הנופל הראשון ועד ימינו.
בהיכל ישנן עמדות מידע אודות כל חללי מערכות ישראל.
במקומות רבים בישראל ניצבות אנדרטאות לזכר חללי צה"ל.
אנדרטאות אלה הן משלושה סוגים:
אנדרטאות שהוקמו ביישוב מסוים, לזכר חללי אותו יישוב
דוגמה לכך היא "המצבה" – אנדרטה למגיני בת ים שנפלו במלחמת העצמאות.
אנדרטאות שהוקמו במקומות שבהם התנהלו קרבות, לזכר הנופלים באותו מקום
האריה השואג, פסל מעשה ידיו של אברהם מלינקוב, הוצב בתל חי בשנת 1928 לזכר שמונת ההרוגים בקרב תל חי בי"א באדר תר"פ (1920).
אנדרטת כביש הגבורה – הגלעד, בעיצובו של הפסל משה ציפר, הניצב במקום הידוע כ"צומת הגבורה", הוא הראשון שהוקם כציון מרכזי לנופלים בקרבות מלחמת העצמאות.
זהו אובליסק המתנשא לגובה 13 מ' שנבנה מאבנים שהובאו משדות הקרב בדרך לירושלים.
בראשו מתנוסס אחד מסמלי צה"ל והפסוק: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
בחלקו התחתון מגולפות באבן המילים: "זיכרון עולם ללוחמים ולסוללים, בדם נפשם סללו וכבשו דרך לירושלים".
ב-7 בדצמבר 1948 במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, והרמטכ"ל רא"ל יעקב דורי הונחה אבן הפינה לאנדרטה והלוט הוסר מן הגלעד ב-1950. על לוח האבן לצד הגלעד מובא סיפור הקרבות במקום והכשרת התוואי לירושלים במלחמת העצמאות.
הטקסט המקורי לא כלל את שמות הנופלים ברוח התפישה שנתגבשה להחלטה שנה לאחר מכן, 1951, במדור להנצחת החייל, בדבר הקמת 8 גלעדים מרכזיים להנצחת קרבות מלחמת העצמאות ללא ציון שמות הנופלים באתר ההנצחה.
החל בשנת 1982, הגלעד ולוח האבן המקוריים, וקירות הזיכרון עליהם נחקקו שמות הנופלים מתש"ח ואילך, שנוספו סביבם מאוחר יותר, הם אתר ההנצחה של חיל ההנדסה.
קיר הנצחה לחללי צה"ל בגשר עד הלום.
אנדרטת חטיבת הנגב אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות, הממוקמת בגבעה הצופה על העיר באר שבע.
יד לשריון – אתר הנצחה לחללי חיל השריון במערכות ישראל.
האתר כולל גם מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של טנקים ורכבים קרביים משוריינים (רק"ם).
האתר נמצא בלטרון שבעמק איילון, במצודת טגארט שהקימו הבריטים בתקופת המנדט.
האתר מארח מדי שנה את צעדת לטרון של חיל השריון בפסח, תערוכת דגמים להרכבה ואת תערוכת הנשק והאמצעים הרב-חילית של זרוע היבשה ביום העצמאות.
אנדרטת אסון המסוקים בשאר ישוב.
אחת הבולטות שבהן היא האנדרטה לזכרו של השומר העברי אלכסנדר זייד בבית שערים – גבעת שייך אבריק.
יצירתו של הפסל דוד פולוס.
בבתי ספר רבים הוקמה פינת זיכרון, המנציחה את תלמידי בית הספר ובוגריו שנפלו במערכות ישראל.
גם מקומות עבודה רבים הקימו פינת זיכרון לעובדיהם שנפלו.
לעיתים כוללת ההנצחה גם קריאת אחד המתקנים, כגון חדר הרצאות, על-שמו של נופל.
מאז שנת תשכ"ו (1966) מנפיק דואר ישראל בול זיכרון לקראת כל יום זיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשנת 1975 הונפק בול לזכרם של חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
בנוסף הונפקו בולים לזכרם של אחדים מהחללים:
בול "הרוגי מלכות" הונפק בשנת 1968, ולאחר מכן הונפק גיליון "הרוגי מלכות בדור התקומה", ובו בולים לזכרם של חללים שהוצאו להורג על ידי השלטון העות'מאני והשלטון הבריטי.
החברה הממשלתית למדליות הנפיקה מדליה לזכרו של המרגל אלי כהן.
יישובים, רחובות, כיכרות וגנים ציבוריים נקראו על שמם של חללי מערכות ישראל.
לדרך הנצחה זו זכו מעטים מחללי מערכות ישראל, ובהם קצינים בכירים וכן חיילים שסיפור גבורתם יוצא דופן.
קיבוץ תל יוסף נקרא על שם יוסף טרומפלדור, וברבות מערי ישראל יש רחוב על שמו.
מושב אלי-עד שברמת הגולן נקרא על שם המרגל אלי כהן, וברבות מערי ישראל יש רחוב על שמו.
מושב ארגמן בבקעת הירדן קרוי על שמם של אריק רגב וגד מנלה, שנפלו באזור הבקעה במרדף אחר מחבלים.
ברבות מערי ישראל נמצאים רחוב הבנים וגן הבנים, לזכרם של הבנים שנפלו חלל על הגנת המדינה.
פעמים רבות נמצאים ברחוב או בגן בעלי שם זה "בית יד לבנים" או אנדרטה לזכר הנופלים.
על שמם של עולי הגרדום נקראו רחובות ברבות מערי ישראל, אם בצורה קיבוצית ("רחוב עולי הגרדום") ואם בצורה אישית.
בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב נקראו רחובות על-שמו של כל אחד מעולי הגרדום.
בערים אחדות ישנן רחובות על שם כ"ג יורדי הסירה, ומחלקת הל"ה המנציח חללים אלה כקבוצה.
רחובות נקראו על שם האלופים אסף שמחוני, אלברט מנדלר ונחמיה תמרי, על שמו של יוני נתניהו, ועל שמו של נתן אלבז.
לשימור זכרו של הנופל משמש לעיתים מפעל הנצחה ייחודי, הקרוי על שמו של הנופל וקשור לפעילותו.
מפעל יוסי יפה: הוקם על ידי חטיבת בני המושבים לזכרו של יוסי יפה, ובמסגרתו עוסקים בני התנועה בשיפוץ ובטיפוח של אתרי נוף, בפריצת שבילים ובסימונם ובשיפוץ אנדרטאות.
לזכרו של ניר פורז מתקיים דואתלון בעיר מגוריו רמת השרון.
לזכרו של הבוטנאי טוביה קושניר, שנמנה עם חללי מחלקת הל"ה, נקרא הצמח אירוס טוביה.
לזכרו של איתן ניומן הוקמה קרן לשיפוץ ולתחזוקה של בתי קשישים בירושלים.
במקרים נדירים שונה שמו של מבצע צבאי לשמו של לוחם שנפל בו.
כך שמו של מבצע זרעי קיץ שונה למבצע ארנון, על שמו של ארנון זמורה, ומבצע כדור הרעם ידוע גם בשם מבצע יונתן, על שמו של יונתן נתניהו.
בשנת 1994 החלה הקרנה של שמות חללי מערכות ישראל בערוץ 33 ביום הזיכרון, ביוזמתו של ירין קימור.
ביום זה הופסקו שידורי הערוץ הסדירים והוקרנו ברצף כל שמות הנופלים לאורך כל יום הזיכרון, לפי רשימת הנופלים לפי משרד הביטחון.
בהמשך נוספו לשידור גם שמות חללי פעולות האיבה, לפי רשימת חללי פעולות האיבה של המוסד לביטוח לאומי, ששמותיהם מוקרנים החל משעות הצהריים בערב יום הזיכרון.
בשנת 2015, ביוזמת רשות השידור, החלו להוסיף תמונות לשמות החללים.
השידור התבצע בערוץ 33 עד סגירתו בשנת 2017.
החל משנת 2018, לאחר סגירת רשות השידור ותחילת שידורי תאגיד השידור הישראלי, השתנתה מתכונת השידורים – על מנת ששידורי ערוץ "מַכַּאן 33" לא ייפגעו הוחלט להקרין את שמות הנופלים בערוץ ייעודי זמני הנקרא "ערוץ שמות הנופלים".
עד שנת 2019, השידור הועבר באפיק 22 והחל משנת 2020 באפיק 26. נכון לינואר 2024 מאוקטובר 2023 הערוץ פועל ללא הפסקה ומנציח את שמות החללים אשר נרצחו ונפלו בטבח ה-7 באוקטובר.
בנוסף, שמות הנופלים מועברים בשידור חי במהלך יום הזיכרון גם באתר האינטרנט ובשידור סטרימינג דרך יוטיוב וניתן לבדוק עבור כל חלל את שעת הקרנת שמו.
האינטרנט משמש כמקום מרכזי להנצחתם של חללי מערכות ישראל, בזכות הזמינות הגבוהה של המידע שבו.
שלושה אתרי אינטרנט רשמיים של מדינת ישראל משמשים למטרה זו:
אתר "יזכור", שבאחריות משרד הביטחון, מכיל את רשימת חללי מערכות ישראל ואת תמונתו וסיפור חייו של כל אחד מהם.
האתר כולל גם חיילי צה"ל שנפטרו ממחלה במהלך שירותם הצבאי.
"אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה", באחריותו של המוסד לביטוח לאומי, מכיל רשימה של הרוגי פעולות איבה, ואת תמונתו וסיפור חייו של כל אחד מהם.
אתר חלל בלב, הוקם בשיתוף גופי התנדבות וחינוך רבים, ביום הזיכרון בשנת 2020 כשמדינת ישראל הייתה בסגר מלא בעקבות מגפת הקורונה שהשתוללה ומנעה את טקסי יום הזיכרון ומהגעה של משפחות שכולות לקברי יקיריהן.
האתר מתופעל על ידי עמותת 'חלל בלב' שמנציחה את זכר חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה באמצעות עידוד מעשים טובים לזכרם ופיתוח אמצעי הנצחה טכנולוגיים חדישים.
האתר מכיל תיעוד של מאות אלפי מעשים טובים שנעשו לזכר חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה על ידי החברה מהארץ ומהעולם וסיפוריהן האישי של החללים שרוכזו על ידי משרד הביטחון באתר יזכור.
בנוסף הקימו גופים שונים אתרי הנצחה לחלליהם.
אתר ההנצחה של שירות הביטחון הכללי, מכיל את תמונתו וסיפור חייו של כל אחד מאנשי השירות שנפלו או שנפטרו במהלך שירותם.
אתר הנצחה לחללי שייטת 13, הוקם על ידי עמותת עטלף.
גם רשויות מקומיות אחדות הקימו אתרי הנצחה לבני היישוב שנפלו במערכות ישראל או נהרגו בפעולות איבה.
דוגמה לכך היא עיריית ירושלים שפתחה שני אתרי אינטרנט:
אתר לזכר בני ירושלים שנפלו בשירותם הצבאי, המנציח גם נופלים לא ירושלמים שנפלו בקרבות בירושלים ובסביבתה ;
אתר לזכר אזרחים תושבי ירושלים שנפלו בפעולות איבה בירושלים ובמקומות אחרים בישראל ומחוץ לה, המנציח גם אזרחים לא ירושלמים שנפלו בפעולות איבה בירושלים.
אתרי הנצחה הוקמו גם על ידי בתי ספר ומוסדות, לזכר בניהם שנפלו במערכות ישראל.
הנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל
להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל משמשות דרכי ההנצחה המקובלות, בהן אנדרטאות, בעוטף עזה וברחבי ישראל, גני זיכרון וספרים.
בנוסף נקבע יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל בכ"ד בתשרי.
אמצעי הנצחה חדש, שהפך לנפוץ במלחמה זו הוא מדבקות (סטיקרים) להנצחת החללים, בדרך כלל אם תמונת החלל ומשפט המיוחס לו, שהודבקו במקומות רבים ברחבי ישראל.
הנפת הדגל בגראונד זירו הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי תומאס פרנקלין, בו נראים שלושה כבאים אמריקאים המניפים את דגל ארצות הברית על הריסות מרכז הסחר העולמי (אזור המכונה גראונד זירו), לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
התצלום פורסם בעיתון האמריקאי "the Bergen Record" ב-12 בספטמבר 2001, ולאחר כמה ימים הופץ ופורסם במספר רב של עיתונים ברחבי העולם.
שמו הרשמי של התצלום הוא "הרוח של גראונד זירו" (Ground Zero Spirit).
פרנקלין העיד מאוחר יותר כי ברגע בו צילם את התמונה הוא ראה את הדמיון בינה לבין תצלום הנפת הדגל באיוו ג'ימה.
כחצי שנה לאחר צילום התמונה, ב-11 במרץ 2002, יצא בול המבוסס עליה הנקרא "גיבורים 2001" (Heroes 2001).
הבול נחשף בסיומו של טקס חגיגי, בו נפגשו תומאס פרנקלין ושלושת הכבאים שבתמונה יחד עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
הנפת הדגל בגראונד זירו לא תועדה רק בתצלום אחד.
הצלם האמריקאי ריקי פלורס צילם אותה גם הוא, אם כי מזווית שונה מזו של פרנקלין.
חיילי הצבא האדום מניפים את הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג הוא תצלומו הידוע ביותר של הצלם היהודי-סובייטי יבגני חאלדיי.
התמונה שצולמה ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, התבררה כמבוימת ומרוטשת.
במהלך כיבוש ערים בצבא האדום התפתחה מסורת של הנפת דגל במקום הראשי של העיר.
באספת מועצת העיר של מוסקבה ב-6 בנובמבר 1944 יוסיף סטלין נאם על הצורך בסיום המלחמה תוך הנפת הדגל האדום מעל ברלין.
מפקד הארמייה השלישית נתן הנחיה להכין תשעה דגלים וכל אחד מהם קיבל מספר.
בהמשך, דגל מס' 5 יקבל את התואר "דגל הניצחון".
בלילה של 22 באפריל הדגלים הועברו לנציגי היחידות שהשתתפו במתקפה על הרייכסטאג.
במהלך הקרבות על העיר דגלים אכן הונפו מעל בניין העירייה, שער ברנדנבורג, משרדו של אדולף היטלר ואתרים חשובים נוספים.
היה צורך להחליט איזה דגל יהיה "הדגל הרשמי" אשר יסמל את הניצחון.
הנחיית סטלין הייתה חד-משמעית - דגל מעל בניין הרייכסטג.
במהלך המתקפה מפקדת חטיבה מס' 150 הודיעה כבר ב-14:25 של 30 באפריל שהבניין נכבש.
הדבר הועבר לעיתונות ולשידור ברדיו.
מעשית בשעה זו לא היה בבניין אף חייל סובייטי.
החיילים הראשונים הצליחו לחדור לבניין רק לקראת השעה 10 בערב.
קבוצה בפיקודו של סמל מינין הצליחה לעלות לגג הבניין ולהניף דגל.
באותו זמן יגורוב וקנטריה שברשותם היה דגל מס' 5 נמצאו במטה של יחידה אחרת.
לקראת חצות הגיע לבניין הרייכסטג מפקד אחת היחידות שהשתתפו במתקפה והתעניין איפה הדגל הרשמי.
לקראת השעה 3 בבוקר ב-1 במאי הם הגיעו עם הדגל לגג הבניין והניפו אותו.
לאחר שנה, ב-8 במאי 1946 קיבלו שמונה חיילים, שהניפו את הדגל, את התואר הגבוה גיבור ברית המועצות, מהם שלושה לאחר המוות.
מסיבות שלא ברורות עתה, מינין וקבוצתו לא היו בין מקבלי האותות.
מינין בעצמו קיבל את תואר גיבור הפדרציה הרוסית רק בשנת 1998 בתקופת נשיאותו של ילצין.
גאורגי ז'וקוב קיבל כ-20 פניות לתת אות גיבור ברית המועצות למניפי הדגל על בניין הרייכסטג.
הוא החליט לא להעביר למוסקבה אף שם עד לבירור הנושא.
חאלדיי התקנא בצלם ג'ו רוזנטל, אשר צילם זמן קצר לפני-כן, ב-23 בפברואר 1945, את "הנפת הדגל באיוו ג'ימה".
תצלום עבורו זכה רוזנטל בפרס פוליצר באותה שנה.
על אף הטענות, שרוזנטל הכחיש בתוקף עד מותו, כי גם תמונתו בוימה, הרי שהדימוי ההרואי תרם להאדרת יוקרתו של הצבא האמריקאי, וחאלדיי שאף להעניק לצבא האדום תצלום ניצחון הרואי דומה.
הוא הצטרף לצבא האדום ועם תחילת הקרב על ברלין, נסע לבירה הגרמנית כשבידיו דגל ברית המועצות.
בניין הרייכסטאג, משכנו של הפרלמנט הגרמני, שוכן בליבה של ברלין.
לאחר הצתת הבניין ב-1933 ושלילת סמכויות הפרלמנט ב"חוק ההסמכה" איבד הרייכסטאג כל משמעות מעשית פרט לסמליות שלו ולמיקומו הפיזי במרכז העיר.
הבניין נבחר לשמש כרקע של תמונת הניצחון לאחר שנבחנו גם מקומות אחרים כמו שדה התעופה טמפלהוף ושער ברנדנבורג.
בשעות הערב של 30 באפריל 1945, יום לאחר תחילת הקרב לכיבוש הרייכסטאג וסביבתו, וכשההגנה הגרמנית בשיאה, עשתה קבוצה בת ארבעה חיילים סובייטים את דרכה במעלה הבניין עד לגגו, כשבידם דגל ברית המועצות.
הקבוצה בחרה באחד מהפסלים שבגג כנקודה בה יניפו את הדגל, וחיברו את מוט הדגל לבקע שמצאו בפסל.
וכך, בשעה 22:40, טיפס מיכאיל מינין על הפסל והניף את הדגל.
שום צלם לא היה באזור והרגע לא הונצח.
ביומיים שלאחר ההנפה הראשונה המשיכו הקרבות העזים בבניין, כשהסובייטים עוברים מחדר לחדר ונלחמים בחיילים הגרמנים האורבים להם.
ההתקדמות הרוסית אמנם לא נבלמה, אך מאידך, השכילו החיילים הגרמנים לסלק את הדגל מגג הבניין.
ב-2 במאי נכנעו הגרמנים ומרביתם נטשו את הבניין, כשרק חילופי אש קלים ממשיכים להתחולל.
חאלדיי ניצל את ההזדמנות ואסף קבוצה של שלושה חיילים סובייטים, ויחד הם עלו לגגו של בניין הרייכסטאג, שם הניפו את הדגל, כשחאלדיי מצלם 36 תצלומים של המאורע.
כיום ידוע על לפחות שלושה צלמים אחרים שצילמו חיילים סובייטים מניפים דגלי ניצחון על גג הרייכסטאג ב-1 וב-2 במאי, ברם, אף אחד מהם לא זכה למידת הפרסום לה זכה תצלומו של חאלדיי.
בתצלום נראים שני חיילים: מליטון כנתריה אשר מחזיק בדגל, ומיכאיל ייגורוב התומך בו (חייל שלישי, אַלֶכְּסֵיי בֶּרֶסְט, נראה בתצלום אחר (החייל הימני ביותר)).
על אף שהתצלום בוים, הוא הפך לאחד המפורסמים בהיסטוריה של הצילום.
לתצלום גרסאות שונות, כאשר שני שינויים בולטים במיוחד; בתמונה המקורית מבצבצים שני שעונים על ידו של החייל שתומך במניף הדגל, שהיו ככל הנראה שלל ביזה.
על מנת שלא לבייש את הצבא האדום רוטשה התמונה ואחד השעונים הועלם.
התצלום שפורסם במגזין אוֹגוֹנְיֵיק (Огонёк) תשעה ימים לאחר ההנפה ב-13 במאי כבר כלל שינוי זה.
בעיבוד נוסף, שהתבצע מאוחר יותר, הוסיף חאלדיי עשן לתצלום כדי להאדיר את הרושם.
הנפשת חול או הנפשה באמצעות חול הוא סוגה של הנפשה (אנימציה) או אמנות במה במסגרתה האמן יוצר סרט הנפשה באמצעות ציור באצבעותיו על גבי משטח מואר, כאשר ה"צבע" בו נעשה שימוש הוא חול.
האמן מצייר בחול על ידי זריית חול על גבי המשטח והזזתו.
שימוש בצבעי חול שונים או במשטח מואר שצבעיו משתנים מאפשר הנפשה צבעונית.
בין הסרטים שעשו שימוש בטכנולוגיה זו ניתן למנות את:
"הינשוף שהתחתן עם האווזה (אגדה אסקימוסית)" (1974)
הנץ והיונה הן דמויות בדיוניות של גיבורי-על המופיעות בחוברות הקומיקס ביקום DC של DC קומיקס.
הצמד הופיע לראשונה בחוברת Showcase #75 מיוני 1968 ונוצר על ידי הכותב סטיב דיטקו והמאייר סטיב סקיטס.
עד כה היו לצמד ארבעה גלגולים: האחים האנק הול ודונלד הול, האנק הול ודון גריינג'ר (המזוהים ביותר עם הדמויות), סאשה מארטנס וויילי וולברמן, והאחיות דון גריינג'ר והולי גריינג'ר.
כל שם שניתן לדמות מתאר את גישתו ללחימה בפשע - הנץ מייצג אגרסיביות, בעוד היונה מייצגת פציפיזם, והשניים לחמו זה לצד זה למרות דעותיהם המנוגדות.
הצמד קיבל את כוחותיו מקול מסתורי, שהתברר בהמשך כאדוני הכאוס והסדר.
הנפקת זכויות היא מתן אפשרות לבעלי ניירות הערך הנוכחיים בחברה לרכוש ניירות ערך נוספים, שיוקצו להם בידי החברה, תמורת מחיר מימוש הנקוב בכתב הזכויות.
בחוק ניירות ערך, "הצעה בדרך של זכויות" מוגדרת כ"הצעה של המנפיק לבעלי ניירות ערך שלו או לבעלי סוג ניירות ערך שלו לרכוש ניירות ערך נוספים שלו".
ברוב הנפקות הזכויות, הזכות מוענקת לבעלי המניות והיא זכות לרכוש מניות נוספות.
בדרך כלל, יש לכתב הזכויות אורך חיים קצר למדי (ימי מסחר ספורים).
במהלך תקופה זו, בעלי הזכויות רשאים להודיע האם ברצונם לממש את זכותם ולרכוש את ניירות הערך הנוספים.
בחברה ציבורית, ההודעה כאמור ניתנת לחבר הבורסה באמצעותו מוחזקים ניירות הערך המקוריים והזכויות, אשר מעביר אותה לרכז ההנפקה.
כמו כן, במקרים רבים מתקיים מסחר בזכויות (לרוב, במשך יום מסחר בודד), כך שבעלי ניירות הערך שקיבלו לידיהם את הזכויות יכולים למכור אותן לרוכשים חיצוניים (שלא בהכרח היו בעלי ני"ע בחברה במועד הנפקת הזכויות).
בדומה לחלוקת דיווידנד או מניות הטבה, חלוקת הזכויות היא שוויונית בין כל בעלי המניות.
אולם, הקצאת המניות לאחר הנפקת הזכויות היא לרוב בלתי-שוויונית, מכיוון שרק חלק מבעלי הזכויות בוחרים לממש את זכותם ולהגדיל את אחזקתם בחברה.
תאורטית, אם הקצאת הזכויות מבוצעת באופן שוויוני לחלוטין בין כל בעלי המניות ואם כל בעלי הזכויות מממשים אותן, שיעורי האחזקה היחסיים בין בעלי המניות לא ישתנו.
כתב הזכויות הוא סוג של נייר ערך המיר.
בהנפקת זכויות נהוג לקבוע מחיר מימוש נמוך ביחס למחירה הנוכחי של המניה.
מסיבה זו, יש לכתב הזכויות ערך כלכלי משל עצמו; לאחר הנפקת זכויות, כמו לאחר חלוקת דיווידנד, הבורסה מפחיתה את ערכו של כתב הזכויות ממחיר המניה (אז נאמר שהמניה נסחרת "אקס-זכויות").
למעשה, הנפקת זכויות היא שלב מקדים להצעת ניירות ערך בידי החברה, שהניצעים בה נבחרו להיות בעלי ניירות הערך הנוכחיים.
כאשר מדובר בהקצאת מניות, החברה מבקשת להכניס כסף חדש אל תוך ההון העצמי שלה.
במקרה של חברה ציבורית, הקצאת ניירות הערך שלאחר הנפקת זכויות מהווה סוג של הנפקה (הצעה לציבור), מאחר שניירות ערך חדשים נמכרים לבעלי ני"ע רבים מהציבור.
לכן, הנפקת זכויות מצריכה תשקיף.
אם לחברה יש כבר תשקיף מדף המכסה את ניירות הערך שיונפקו לבעלי הזכויות, עליה לפרסם רק דו"ח הצעת מדף.
הנפקות זכויות בהן הזכות אינה למניות אלא לניירות ערך אחרים (כגון אופציות) שהחברה מקצה, או למניות יחד עם ניירות ערך אחרים, מתרחשות פחות מאשר הנפקות זכויות למניות.
תיתכן גם הנפקת זכויות לבעלי ניירות ערך של החברה שאינם מניות (כגון הנפקת זכויות לבעלי אופציות).
לעיתים, ישנם מניעים נוספים להנפקת זכויות, דוגמת רצונו של בעל השליטה להגדיל את שיעור אחזקתו בהון החברה.
הנפש הטובה מסצ'ואן הוא מחזה שנכתב על ידי ברטולט ברכט בשיתוף עם מרגרטה שטפין (Margarete Steffin) ורות ברלאו.
המחזאים החלו לכתוב את המחזה ב-1938, והוא הושלם רק ב-1943, כשברכט היה בגלות בארצות הברית.
הוא בוצע לראשונה ב-1943 ב-Schauspielhaus Zürich שבציריך, שווייץ, עם מוזיקה ושירים מאת המלחין השווייצרי הולדרייך גאורג פרי (Huldreich Georg Früh).
הגרסה המוכרת יותר היום כוללת מוזיקה לשירים מאת פאול דסאו, שנכתבה בשנים 1947–1948 וקיבלה את אישורו של ברכט.
המחזה הוא דוגמה לדרמה הלא אריסטוטלית של ברכט, צורה דרמטית האמורה להיות מוצגת בשיטות של תיאטרון אפי.
המחזה הוא משל ועלילתו ממוקמת בסין, בעיר הנקראת סצ'ואן (למרות שסצ'ואן הוא שם מחוז ולא עיר).
ברכט תכנן לקרוא למחזה, במקור, תוצרת האהבה (Die Ware Liebe) כשהוא מתכוון לאהבה כסחורה.
שם זה היה משחק מילים בגרמנית על המושג "אהבה אמיתית" (Die wahre Liebe), המבוטא באותה צורה.
המחזה עוקב אחרי זונה צעירה, שֶן טֶה, במאבקה לנהל חיים טובים וחיוביים (על פי מושגי המוסר הנלמדים מהאלים ושחבריה אזרחי סצ'ואן משלמים מס שפתיים), בלי להיות מנוצלת עוד על ידי אלה המנצלים את טוב לבה.
מתברר ששכניה וחבריה הם מאוד ברוטליים, עד כי שן טה נאלצת להמציא אלטר אגו כדי להגן על עצמה - בן דוד בשם שוי טָה שנעשה מגן קר וקפדן של האינטרסים של שן טֶה.
המוטיב של טוּב איכותני (הנראה פשוט כל כך בשם המחזה) נעשה לא יציב על ידי יישומו לשני המינים.
התעניינותו של ברכט במטריאליזם היסטורי ברורה מהגדרת המחזה כמוסר עכשווי ואלטרואיזם במונחים חברתיים וכלכליים .
האלטרואיזם של שן טה מתנגש עם האתוס הקפיטליסטי של ניצול של שוי טה.
המחזה רומז על כך ששיטות כלכליות קובעות את מוסריותה של החברה.
המחזה נפתח כאשר וַנג, מוכר המים, מסביר לקהל שהוא נמצא בפאתי העיר וממתין להופעה של כמה אלים חשובים, שהתנבאו על בואם.
האלים מגיעים תוך זמן קצר ומבקשים מוונג למצוא עבורם מקלט ללילה.
הם עייפים אחרי מסע ארוך בחיפוש אחרי אנשים טובים שחיים עדיין על פי העקרונות שהם נתנו לבני האדם.
במקום זאת הם מצאו רק חמדנות, רוע, חוסר יושר ואנוכיות.
אותן תכונות הם מוצאים גם בסצ'ואן.
אף אחד לא מזמין אותם להיכנס, לאף אחד אין זמן או אמצעים לדאוג לאחרים; מלבד הזונה הענייה שן טה, שהחסד הטהור הטבוע בה אינו מאפשר לה להשיב ריקם את פני המבקש.
שן טה מחליטה לעזור להם אף שהייתה זקוקה לכסף כדי לשלם שכר דירה, והייתה בדרך ללקוח שכספו יכול היה לעזור לה.
ונג בורח מפני האלים ומשאיר את סל המים שלו מאחור.
שן טה באה על שכרה בשל הסברת הפנים שלה, והאלים רואים זאת כסימן מובהק של טוּב.
הם נותנים לה כסף והיא קונה חנות טבק.
הם רואים בזה מתנה ומבחן: האם תוכל שן טה לשמור על הטוב שבה עם האמצעים החדשים שניתנו לה, על אף שהם קטנים?
אם היא תצליח, יחזור אמונם של האלים באנושות.
אף שבהתחלה עומדת שן טה בציפיותיהם של האלים, הרי תוך זמן לא רב הופכת החנות שלה לבית מחסה לא מסודר, צפוף יתר על המידה, שמושך פשע והשגחה משטרתית.
במובן מסוים נכשלת שן טה במבחן, משום שהיא נאלצת להכניס את הדודן המומצא שוי טה כמשגיח ומגן על האינטרסים שלה: שן טה לובשת תלבושת גברית ומסכה, ומשנה את קולה לקול גברי חזק, כדי ללבוש את דמותו של שוי טה.
שוי טה מגיע לחנות ומסביר בקור רוח שדודניתו חייבת לצאת העירה למסע קניות.
הוא מסלק את הממתינים ומחזיר את הסדר לחנות.
בהתחלה מופיעה שן טה בדמותו של שוי טה רק במצבים נואשים, אבל ככל שהמחזה מתפתח היא לא יכולה עוד לעמוד בבקשות שמופנות אליה והיא מוכרעת על ידי ההבטחות שהיא מבטיחה לאחרים.
לכן היא חייבת לקרוא לשוי טה למשך תקופות ארוכות יותר, עד שלבסוף נדמה שאישיותה האמיתית נעלמת מאחורי הקפדנות והחומרה של ה"דודן" שלה.
בעוד שן טה היא רכה, רחומה ופגיעה, מתואר שוי טה כנטול רגשות, פרגמטי ואף מרושע.
נראה שרק שוי טה יכול לשרוד בעולם בו הם חיים.
תוך זמן קצר הוא הופך את חנות הטבק הצנועה שלה לבית חרושת לטבק שבו יש פועלים רבים.
שן טה פוגשת טייס מובטל, וַנג סוּן, ומתאהבת בו אחרי שהיא מונעת ממנו לתלות את עצמו.
אבל ונג סון לא מחזיר אהבה לשן טה, אלא מנצל אותה ולוקח ממנה כסף.
שן טה נכנסת להריון ממנו.
לבסוף שומע ונג סון את שן טה בוכה, אבל כשהוא נכנס נמצא שם רק שוי טה.
ונג סון דורש לדעת מה קרה לשן טה, וכאשר אינו יכול להוכיח איפה היא, נלקח שוי טה לבית המשפט בטענה שהסתיר את דודניתו, או אף רצח אותה.
אנשי העיר גם מגלים צרור בגדים של שן טה מתחת לשולחן של שוי טה, מה שגורם להם לחשוד עוד יותר.
במהלך המשפט מופיעים האלים בבגדי שופטים ושוי טה אומר שהוא יתוודה אם האולם יהיה ריק מלבד השופטים.
אחרי שאנשי העיר יוצאים, מגלה שוי טה את עצמו לאלים, שנתקלים בבעיה שגרמה התערבותם האלוהית, האקראית כביכול: הם יצרו נסיבות בלתי אפשריות עבור אלה שרצו לחיות חיי טוב.
בסוף המחזה, אחרי "דאוס אקס מכינה" מהיר ואירוני, משליך המספר את האחריות על מציאת פתרון לבעיה המועלית במחזה על הקהל.
הצופה במחזה צריך להבין איך אדם טוב יכול להגיע לסוף טוב בעולם, שבמהותו, אינו טוב.
המחזה מסתמך על אפשרויות דיאלקטיות של בעיה זו ועל ההנחה שהצופה יראה שהמבנה הנוכחי של החברה חייב להשתנות כדי לפתור את הבעיה המועלית.
בשנת 1955 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי, בתרגומה של לאה גולדברג, בבימויו של יוסף מילוא ועם אורנה פורת בתפקיד שן טה.
בשנת 1988 הועלה המחזה בתיאטרון באר שבע בשיתוף תיאטרון הבימה, בבימוי של יורי ליובימוב ותפאורה של יוסף יקרסון.
בסוף 2008 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון הקאמרי, בתרגומו של שמעון זנדבנק, בבימויו של אודי בן-משה, עם אולה שור-סלקטר בתפקיד שן טה.
בסוף 2014 הועלה המחזה בתיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה, עם נטע שפיגלמן בתפקיד שן טה.
ב-2025 הועלה המחזה על ידי שחקני בית הספר יורם לוינשטיין, בתרגום שמעון זנדבנק ובעיבודו ובימויו של עמית אפשטיין.
בתפקיד שן טה אליאנה שניצר/הגר נחמיאס.
בנוסף בספטמבר 2025 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי, בתרגומו של אלי ביז'אווי ועם מוזיקה מקורית של ניר כנען, בבימויה של קרן חובב, עם אביגיל הררי בתפקיד שן טה, תום אבני בתפקיד יאנג סון, אלעד אטרקצ'י בתפקיד מוכר המים ואנג ונדב עדר, שהם שיינר ורפאל עבאס בתפקיד האלים.
הנצחה היא פעולה שמטרתה לשמר את זכרם של אירוע, אישיות או קבוצת אנשים.
ישנן דרכים רבות ומגוונות להנציח, אך המכנה המשותף הוא שפעולת ההנצחה מתבצעת על ידי תווך שנתפש כנצחי.
הצורך האנושי בהנצחה נובע משילוב של מספר גורמים: עובדת היותנו בני תמותה וההכרה העמוקה בכך, העובדה כי הצער על האובדן והזיכרון הם אישיים ותחושת הצורך לחלוק אותם ולהעבירם גם לאנשים אחרים, בדרך כלל לדורות הבאים.
הנצחה נעשית על ידי משפחתו של המונצח, ועל ידי ארגונים, רשויות מקומיות ומדינות.
בדרך כלל נעשית הנצחה לאדם או לחפץ שחלפו מהעולם, אך לעיתים מושא ההנצחה עדיין קיים (או חי, במקרה של אדם) ואף קיימים מקרים לא מעטים של הנצחה עצמית.
בדרך כלל נעשית ההנצחה לדמויות או אירועים שבקונצנזוס, אך לא כך תמיד.
לעיתים גם מבוצעת הפעולה ההפוכה של "מחיקת" ההנצחה, המביעה חוסר שביעות רצון מהנושא המונצח.
ההנצחה יכולה להיות באמצעים מוחשיים, כגון: מונומנטים, אנדרטאות, מצבות (שהן אמצעי ההנצחה הנפוץ ביותר), מבנים, פסלים, מזרקות, פארקים, פינות הנצחה ועוד.
אמצעי הנצחה מוחשיים נוספים יכולים להיות גם קטנים וניידים יותר, כיצירות אמנות, מדליות, בולי דואר, לוחית זיכרון ואף שטרות ומטבעות.
אמצעי הנצחה נפוץ ברשויות המקומיות הוא קריאת שמם של רחוב או כיכר או אתר עירוני על שמו של אדם אירוע.
באוניברסיטאות מקובל להנציח תורמים ומדענים באמצעות קריאת שמם על קתדרה (אקדמיה), פקולטה ואף האוניברסיטה כולה.
אמצעי הנצחה שאינם מוחשיים נפוצים לא פחות: שירים, יצירות ספרותיות.
אמצעים שמשלבים בין השניים הם טקסים, חגים, ימי זיכרון, אירועים מסוגים שונים - בעיקר כאלה שמתקיימים על בסיס תקופתי קבוע - כגון חלוקת פרסים, מלגות, תחרויות שונות ועוד.
במגזרים מסורתיים נהוג להנציח על ידי מסגרות לימוד (בעיקר לימוד משניות) ותפילות (בעיקר קדיש ותהילים) הנושאים את שם הנפטר והנצחה על גבי תשמישי קדושה.
גם טכנולוגיה מתקדמת גויסה למען פעולות הנצחה, וכיום ניתן למצוא אתרי אינטרנט שמטרתם הנצחה, וכן קידוד של מתקני הנצחה שונים לצורך הנגשת הידע למבקרים במקום.
הנצביצ'י (בבלארוסית: Ганцавічы, ברוסית: Ганцевичи, בפולנית: Hancewicze) היא עיר במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
עד שנת 1884 הייתה הנצביצ'י' יישוב כפרי, ולאחר חנוכת מסילת הברזל באזור באותה השנה, וקביעת תחנה ביישוב, החל זה להתפתח, וקיבל מעמד עירוני.
בשנת 1903 הותר ליהודים להתיישב בעיר, ועד מהרה התקיימה בה קהילה יהודית גדולה, שמנתה בין מלחמות העולם כ-3,000 איש.
רוב יהודי העיר עסקו בתעשיית העץ הגדולה ביישוב.
בעיר פעלו ארבעה בתי כנסת, וכן בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר יידי.
כמו כן, התקיימה בעיר פעילות ציונית, ופעלו בה תנועות הנוער השומר הצעיר ובית"ר.
מ-18 בספטמבר 1939 הייתה נתונה הנצביצ'י לשליטה סובייטית.
בתקופה זו נסגרו בה המוסדות היהודיים, ומפעליה הולאמו.
כמו כן, הגיעו לעיר כ-200 עד 300 פליטים יהודים ממערב פולין, ועשר משפחות יהודיות בה הוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-29 ביוני 1941 נכנסו להנצביצ'י הגרמנים, ולמחרת בוצע בה פוגרום בידי האוכלוסייה המקומית, בו נרצחו 16 יהודים, ורכוש יהודי רב נשדד.
בהמשך, נלקחו יהודי העיר לעבודות כפייה, בהן היו נתונים למעשי התעללות, והצטוו לענוד סרט זרוע עם מגן דוד.
ב-13 באוגוסט 1941, לפנות בוקר, הוקפה העיר בידי אנשי ס"ס ושוטרים בלארוסים, והיהודים בה רוכזו, תוך שנערכה בהם סלקציה.
הגברים היהודים, אשר נאמר להם שהם מועברים למחנה עבודה, נרצחו במרחק של כ-10 ק"מ מהעיר, והנשים והילדים היהודים נרצחו כעבור יומיים בכיכר השוק בעיר, ונקברו בקבר אחים.
לאחר מכן, נרצחו גם יהודי כפרי הסביבה.
בנובמבר 1941 הוקם בעיר מחנה עבודה, אליו הובאו מאות יהודים מהסביבה כולל מכפר לנין ופוהוסט זהורודסקי.
ב-15 באוגוסט 1942, בעקבות ידיעות על השמדה שיטתית של יהודי האזור, נמלטו מהמחנה 320 איש.
רבים מהם הוסגרו לגרמנים, ונרצחו במקום, וכך גם היהודים שנותרו במחנה העבודה.
יתר הנמלטים הצטרפו בחלקם ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
מיהודי הנצביצ'י שרדו את השואה כ-30 איש.
הנפשות CSS הוא מודול בגיליונות סגנון מדורגים (CSS), המאפשר הנפשות של אלמנטי HTML, באמצעות שינוי של תכונות עיצוב (property) שלהם, על ידי שימוש בkeyframes@ שמגדיר את השינויים המתבצעים, והוספת התכונה animation שמגדיר את אורך השינוי ותכונות נוספות לאלמנט המונפש.
על אף היות המודול במעמד טיוטה, הוא נתמך כמעט בכל הדפדפנים המודרניים.
עם הזמן הפכו הנפשות CSS לתכונה רשמית של CSS3, הטיוטה הרשמית המפותחת על ידי ארגון World Wide Web Consortium.
נכון לדצמבר 2015, כל הדפדפנים הנפוצים, וביניהם: פיירפוקס, גוגל כרום, אינטרנט אקספלורר, מיקרוסופט אדג', כמו גם כל דפדפני המובייל (דפדפנים לסמארטפונים וטאבלטים, בעיקר) פרט לאופרה, כוללים תמיכה מלאה בהנפשות CSS.
יתרונות על פני הנפשות מבוססות JavaScript
כבר בשלבים הראשונים של פיתוח הנפשות CSS היו גורמים שהביעו ספק לגבי נחיצותן והסבירות שיחליפו הנפשות מבוססות אדובי פלאש או JavaScript.
אך למרות כל אלו, להנפשות CSS מספר יתרונות משמעותיים על ההנפשות המבוססות JavaScript, שהיו נפוצות מאוד בעבר (רבות בזכות תשתיות JavaScript כדוגמת jQuery):
ביצועים טובים יותר, הנובעים משימוש בהאצת חומרה על ידי הדפדפנים השונים.
תחביר פשוט יותר, גם עבור הנפשות מורכבות.
אפשרות להפעלת הנפשות גם עם פסאודו-אלמנטים, שאינם נגישים באמצעות JavaScript.
אפשרות להפעלת הנפשות בקלות, ללא צורך בהגדרה מחדש של מאפיינים לאורך האנימציה.
לגבי ערכי צבע, לדוגמה, ניתן גם להגדירם כשמות צבעים במקום ערכיהם.
הנפשת צינור גומי היא אחת מהטכניקות החלוציות בתעשיית הקולנוע, אשר הייתה נפוצה בעיקר בארצות הברית בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. שמה של הטכניקה ניתן לה בשל מאפייני הדמויות שנוצרו בטכניקה זו, שהיו חסרות מפרקים ונעו בצורה חופשית וגמישה.
השימוש בטכניקה זו הלך ודעך עם התפתחות שיטות חדשות והמצאת טכנולוגיות חדשות.
עם זאת בשנים האחרונות טכניקה זו זוכה לעדנה הן בטלוויזיה והן בשימושים שונים במשחקי המחשב.
הופעתה של הטכניקה כזרם חדש באמנות החזותית בתחילת המאה ה-20, החלה בעיקר עם קטעי קומיקס אשר פורסמו על גבי העיתונים.
עם עלייתו של המדיום הקולנועי, החלו יוצרי הקומיקס לחשוב על דרכים חדשניות להמיר את הסגנון שיצרו ולהטמיע אותו בשיטה של תמונות זזות אל תוך הקולנוע.
התפתחותה של ההנפשה בהיותה צורה אמנותית חדשה ובלתי מוכרת הייתה ברובה מבוססת על ניסוי וטעיה ולמידה תוך כדי תנועה.
ההמרה של האנימציה המצוירת אל מרחב שבו הדמויות נעות, יצרה את הצורך לחשיבה מחודשת בנוגע לאופן יצירת הדמויות מתוך ניסיון למצוא דרכי ייצור המוניים וקלים לצד שמירה על רמת הדיוק ביצירת הדמויות.
אחרי תקופת זמן של יצירה על ידי ניסוי וטעיה נוצר בקהילת האנימטורים סט חוקים והגדרות באשר לאופני יצירת הנפשה.
התפתחותו של המדיום הביא בהמשך להקמת אולפני הנפשה.
האולפנים הללו היו צריכים להתאים את עצמם בקלות לשוק ולצרכיו ובכך סללו את הדרך עבור ממשיכיהם והתוו את המסלול עבור אולפנים נוספים שחיקו אותם.
אחת הדוגמאות המוקדמות לכך היא "פליקס החתול", אשר גרם להרבה אולפנים לייצר דמויות בעלות מאפיינים דומים.
שיטת חיקוי זו יחד עם הפיתוחים הרגילים של האנימציה הביאו בסופו של דבר ליצירה של טכניקת ההנפשה "צינור גומי".
לאחר יצירת הטכניקה "צינור גומי" ועלייתו של "פליקס החתול" לראש רשימת דמויות ההנפשה הפופולריות, נכנסו לשוק ההנפשה חברות חדשות אשר החלו לחקות ולהמציא דמויות חדשות המבוססת על הטכניקה ועל דמותו של "פליקס".
בין החברות שעשו זאת היו: לאף-או-גראם סטודיוס (Laugh-O-Gram Studios שידוע היום כאולפני ההנפשה של וולט דיסני) ואולפני פליישר.
ריבוי החברות הביא לתנופה ושגשוג של הנפשת הגומי.
כל חברה החלה לייצר דמויות, סדרות וסרטים המבוססים על הדמויות שנוצרו כמה שיותר מהר ורכבו על גל הפופולריות של ההנפשה.
דמויות שנוצרו בנוסף לפליקס: בטי בופ, פופאיי, קוקו הליצן (Koko the Clown), אוסוולד הארנב, מיקי מאוס, מיני מאוס, קרייזי קאט (Krazy Kat), בימבו הכלב (Bimbo the Dog) ודמויות נוספות.
לקראת סוף תור הזהב של סגנון ההנפשה "צינור גומי" בתחילת שנות ה-40, נותרו שתי חברות ראשיות שהתחרו בשוק.
החברות הגדולות האלו היו לאף-או-גראם סטודיוס, הממוקמת בחוף המערבי של ארצות הברית בהוליווד ואולפני פליישר הממוקמת בחוף המזרחי בניו יורק.
לצידן פעלו עוד חברות קטנות שניסו אף הן את כוחן בשוק כמו The Warner Brothers.
התחרות בין דיסני לאחים פליישר נמשכה כ־20 שנה ובמסגרתה ניסו החברות לפנות לקהלי יעד שונים.
דיסני יצרה סרטים יותר מופשטים המיועדים לקהל יותר צעיר ואילו האחים פליישר יצרו סרטים עם טון יותר מבוגר.
התחרות הגדולה ביניהן גרמה להם לפתח טכנולוגיות שונות על מנת לשפר את סרטיהם, מה שגרם לאחים פליישר ליצור את הסרט הראשון שמסונכרן עם מוזיקה, סדרת אנימציה בשם Ko-Ko Song Car-Tunes, אשר יצא כארבע שנים לפני ספינת הקיטור וילי של דיסני, המוגדר לרוב כסרט הראשון המסונכרן עם מוזיקה.
על אף התחרות שהביאה לפריחת השוק, קרסו האחים פליישר בסופו של דבר באמצע שנות 40. קריסת האחים פליישר אפשרה לדיסני להשתלט על שוק ההנפשה ולבסס את מעמדה כמובילה בתחום.
עם זאת על אף שעבודתם של יוצרים כמו האחים פליישר ויוצרים אחרים פחות מוכרת כיום בקרב הציבור הרחב, ניתן עדיין להבחין בהשפעות שלהם גם כיום על שוק הבידור כולו.
מבנה טכניקת ההנפשה "צינור גומי" מבוסס על יצירת דמויות נטולות מפרקים, ברוב ההנפשות בסגנון זה מצויר קו פשוט על האזור ללא מפרק כגון הגפיים כדי שיהיה פשוט לציור וגמיש.
סגנון הציור גם נעשה בדרך הנקראת "Squash And Stretch" (בתרגום "מחץ ומשוך") שגורמת להנפשה עם כמות פריימים נמוכה להראות חלקה יותר כך שנוצרת האשליה כאילו קיימים יותר פריימים.
עם הגידול בשימוש בהנפשה – בין אם במשחקי המחשב או בתעשיית הטלוויזיה והקולנוע – פעלו מספר גורמים בעולם ההנפשה להחיות מחדש את סגנון "צינור הגומי".
במאה ה־21, הנפשת "צינור גומי" באה לידי ביטוי בכל מיני הקשרים, ואחד מהם הוא משחקי מחשב (לדוגמה: Epic Mickey, Bendy and the Ink Machine, קאפהד, Kingdom Hearts).
המשחקים מיוצגים ללא מפרקים כמו סוג ההנפשה "צינור גומי" אך נגוון מדו־ממד לתלת־ממד.
המשחק קאפהד מהווה דוגמה לשימוש מודרני בהנפשת "צינור גומי", והמוזיקה שלו וסגנונו מזכירים ומושפעים מסגנון ההנפשה של שנות השלושים.
מקומה הבולט של הטלוויזיה בשוק הבידור ובעולם ההנפשה לא פסח גם על שוחרי טכניקת צינור הגומי.
דוגמה בולטות לכך היא סדרת הטלוויזיה של דיסני "מיקי מאוס".
הסדרה מבוססת על מספר קטעים אשר משלבים את סגנון ההנפשה והקומדיה של הסדרה המקורית עם מודרניזציה על ידי שימוש בטכניקות וטכנולוגיות חדשות.
הנצחת זכר השואה הוא שם כולל ליוזמות של גופים שונים במדינות שונות, אשר לקחו על עצמם את הערך החינוכי וההיסטורי של הנצחת זכרה של שואת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
פרויקטים של הנצחת השואה קיימים במקומות רבים.
חלק גדול אינו קיים ברשת אלא במוזאונים מקומיים ואף בבתים פרטיים של משפחות ניצולי שואה.
ראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, יהודית באומל מפרטת מספר פונקציות שממלאת ההנצחה, וביניהן השימוש בה כמקור לליכוד והמשכיות וכן לטיפוח אתוסים והעברתם מדור לדור.
כמו כן, היא מתארת את ההבדלים בין הנצחה בתרבות הרשמית לבין זו העממית והאידיבידואלית.
בעולם, הסיבות להנצחה שונות: חינוך, הצו היהודי לזכור, הצורך של מדינות אירופה להסביר ולהתגונן, כפרה מאשמה, והתקווה למשוך תיירות.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 התפתחה תופעה של תביעות משפטיות בהקשר השואה.
אחד התחומים הפופולריים לתביעות נוצר מתוך התפתחות הקשר בין תאגידים וארגונים שונים לפשעי המלחמה, שמזוהים כפשעים המוניים בתחום הפלילי.
במאמר על תביעות שואה טרנס-לאומיות, כתבה פרופ' ליאורה בילסקי על תביעות רכוש בגרמניה, שווייץ וארצות הברית.
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל, שנים מועטות לאחר אירועי השואה, ההנצחה לא הייתה במוקד, וזיכרון השואה השפיע בעיקר החיים הפוליטיים.
ההיסטוריון יחיעם ויץ כתב על המחלוקות שהתעוררו בשנים אלה, שהשפיעו על החיים הפוליטיים במדינה הצעירה.
בניגוד לדימוי שטראומת השואה הייתה אירוע מטהר ומזכך, ולכן גם יצר אחדות והסכמה כללית.
המוסד העיקרי שעוסק במחקר והנצחת השואה הוא יד ושם.
ביוזמת מוסד זה קם מפעל מאגר שמות קורבנות השואה, שנקרא "לכל איש יש שם".
בנוסף קיימים ארגונים רבים בישראל שעוסקים בהנצחת זכר השואה:
ארגון עולמי של יהודי בוקובינה
בית הזיכרון לשואה ולגבורה באריאל
בית העדות יד לעד ניר גלים
האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין
המכללה האקדמית בית ברל עוסקת בפרויקט, ואף מציינת את הגופים העיקריים שעוסקים בהנצחה.
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
מוזיאון השואה - נצרת עילית
מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה
מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'
קביעותא – המפעל ללימוד המשנה וההלכה היומית
מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה הוא יום זיכרון בינלאומי לזכר השואה המצוין ב-27 בינואר.
תאריך זה נבחר משום שהוא היום שבו שוחרר מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים, ושימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם.
לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד.
ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים.
מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה
יום זיכרון של הקונגרס האמריקאי לקורבנות השואה
מוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה
מוזיאון השואה ברומא (מתוכנן, טרם הוקם)
גלריה לזיכרון השואה בדובאי, איחוד האמירויות במוזיאון מפגש התרבויות – Crossroads of Civilizations.
גלריית הנצחת השואה הקבועה הראשונה במדינה ערבית.
השואה ותוכנית ההנגשה לציבור של ארגון האומות המאוחדות
יִצְחָק רַבִּין היה ראש ממשלת ישראל אשר נרצח במהלך כהונתו בשנת 1995. לאחר מותו, הונצח רבין בדרכים שונות בישראל וברחבי העולם.
הכנסת קבעה את י"ב בחשוון, תאריך הרצח על פי הלוח העברי, ליום הזיכרון הרשמי ליצחק רבין.
בשנת 1995 הוציאה רשות הדואר בול שנושא את דמותו של רבין.
ב-4 בנובמבר 1996, בטקס צבאי במלאת שנה להירצחו, שונה שמו של מחנה מטכ"ל, משכנם של משרד הביטחון, המטה הכללי של צה"ל ומוצב הפיקוד העליון, ל'מחנה רבין – בסיס המטכ"ל 128'.
הבסיס ידוע גם בשם "הקריה".
בשנת 1996 תרגמה נעמי שמר לעברית את שירו של וולט ויטמן "הו רב חובל" והלחינה אותו לציון יום השנה לרצח רבין.
בשנת 1997 הוקם מרכז יצחק רבין להנצחת זכרו ולקידום סובלנות ודיון דמוקרטי בחברה הישראלית.
בשנת 1998 הוקמה מכינה קדם-צבאית רבין, במטרה ל"שינוי המציאות והשסעים בחברה הישראלית אחרי רצח רבין".
בשנת 1997 הוקם ברחובות בית כנסת אורתודוקסי על שמו, הקרוי "אוהל יצחק" (ומאז הם מציינים את יום השנה לפטירתו חמש פעמים בשנה - בארבע הפעמים בהן כל היהודים הדתיים קוראים יזכור (תפילת הזיכרון לנפטרים) לרגל ההתנקשות, לפי התאריך העברי של י"ב לחודש חשון.
בית הכנסת הוא ציוני דתי (אורתודוקסי) ומתפללים בו אנשים ונשים בעלי דעות אידאולוגיות ופוליטיות שונות).
כמו כן נקראו על שמו תחנת הכוח הגדולה בישראל אורות רבין, כיכר מלכי ישראל שבשוליה הוא נרצח, שני מתחמי משרדים ממשלתיים (הקריה בתל אביב ומגדל המפרש בחיפה), הטרמינל הישראלי של מעבר הגבול עם ירדן מעבר יצחק רבין ושני בתי כנסת.
כביש 6 נקרא על שמו, "דרך יצחק רבין".
מרכז רפואי רבין בפתח תקווה.
רחובות, כיכרות ופארקים על שמו של רבין נחנכו בערים רבות ברחבי העולם, לרבות בבון, בברלין, בשיקגו, במדריד, במיאמי, בניו יורק, באודסה, במונטריאול, בפריז, בטולוז, ברומא ובלימה.
באוטווה, בית ספר של הקהילה היהודית נקרא על שמו של רבין.
קטע מהשדרה השנייה במנהטן נקרא "שדרת יצחק רבין".
בוושינגטון הבירה הוקם מכון לחקר מדיניות במזרח התיכון, על שם יצחק רבין.
באוניברסיטת קיימברידג' מתקיים כנס אקדמי שנתי לזכרו של רבין.
חניון לאוטובוסים של תיירים נקרא על שמו בפדובה, איטליה - piazza Rabin.
פארק ופסל רבין הוקמו בריו דה ז'ניירו, בברזיל.
פארק זיכרון לרבין הוקם בולינגטון, ניו זילנד.
בשנת 2005 הוענק לרבין "פרס ד"ר ריינר הילדברנדט" לזכויות האדם שהעניקה אלכסנדרה הילדברנדט.
הפרס ניתן מדי שנה בהוקרה על מחויבות יוצאת דופן שאינה אלימה לזכויות אדם.
מחוז משנה הנצביצ'י (בבלארוסית: Га́нцавіцкі раё́н) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הנצביצ'י 31,170 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.6% בלארוסים, 2.2% רוסים, 1.2%פולנים ו-2.1% אוקראינים.
הנפשה מסורתית היא טכניקת הנפשה בה כל פריים מצויר באופן ידני על מדיום פיזי.
תהליך ההפקה של הנפשה מסורתית
תהליך הפקת סרט/סדרת ההנפשה מתחיל לאחר שהוחלט מה יהיה הסיפור אותו מנפישים.
את הקווים הכלליים של הסיפור, אשר היוצרים עשויים לקבוע בעל פה או להסתמך על ספר קיים, יש להמיר לתסריט.
בדרך כלל לפני שציור התמונות להנפשה עצמה מתחיל, מקליטים את הפסקול.
בהינתן שתהליך ההפקה של ההנפשה המסורתית הוא איטי למדיי, נהוג להקליט את הדיבוב קודם בעיקר משום שקל יותר לסנכרן את ההנפשה לפסקול קיים מאשר לסנכרן את הפסקול של לסרטון הנפשה קיים.
הפסקול השלם של סרט הנפשה יכלול מוזיקה, אפקטים קוליים, ודיאלוג שהוקלט מבעוד מועד על ידי המדבבים השונים.
עם זאת, הפסקול שמשמש את האנימטורים בעת יצירת סרטון ההנפשה מכיל רק את הקטעים שהוקלטו על ידי המדבבים.
המוזיקה והאפקטים הקוליים מתווספים רק בהמשך במהלך שלב הפוסט-פרודקשן.
במקרה של סדרות וסרטי אנימה, כמו גם במקרים של סרטי הנפשה שהופקו לפני 1930, הדיבוב מסונכרן להנפשה רק במהלך שלב הפוסט-פרודקשן, כלומר, נהוג להפיק את הפסקול של הסרט רק לאחר שההנפשה מוכנה.
הפקות הנפשה קלאסית מתחילות את דרכן כסטוריבורד (לוח סיפור) - זהו מעין תסריט המורכב מציורים וטקסט שמזכירים קומיקס.
תהליך יצירת ה-layout (פריסה) מתחיל לאחר שהעיצובים השונים הושלמו ואושרו על ידי הבמאי.
במסגרת תהליך הפריסה האנימטורים קובעים בין היתר את זוויות המצלמה, שימוש בתאורה והצללה, ועוד.
במסגרת יצירת הפריסה של הדמויות האנימטורים קובעים כיצד יראו הדמויות בסצנה מפתח שונות לאורך סרט/סרטון ההנפשה.
עבור סרטים קצרים יצירת הפריסה של הדמויות לעיתים קרובות הוא באחריות הבמאי בלבד.
אם התקציב והזמן מאפשרים זאת, באמצעות רישומי הפריסה והסטוריבורד יוצרים האנימטורים לאחר מכן סרטון גולמי המכונה "animatic" אשר כולל תצוגה ברצף של הרישומים אשר מסונכרנים לפס הקול של הסרט/סרטון, מה שעוזר לבמאים ולאנימטורים לתכנן טוב יותר את תהליך ההפקה.
לעיתים, בעקבות בעיות שנתגלו בסינכרון, בקצב או באופן ההצגה, יבוצעו שינויים בלוח הסיפור או בפסקול, וייוצר "Animatic" נוסף.
המונח "animatic" נטבע במקור על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
בדרך כלל יעשה שימוש בתמונות מפתח, אלו תמונות שמצוירות על ידי אנימטור מפתח והן התמונות המרכזיות בסצנה.
לדוגמה, בקטע שבו רואים איש קופץ מעל תהום, אנימטור המפתח יצייר את התמונות הבאות: האיש לפני הקפיצה, באמצע הקפיצה, ואחרי הקפיצה.
לאחר מכן אנימטורים אחרים יציירו את התמונות שבין תמונות המפתח.
התהליך של ציור התמונות שבין תמונות המפתח נקרא "In-betweening" (או בקיצור "Tweening") ומקור המונח הוא מהמילה בין באנגלית - "Between" הבא לציין כי תמונות אלו באות בין תמונות המפתח.
לאחר שה-animatic מקבל לבסוף את אישור הבמאי מתחיל תהליך הפקת ההנפשה.
תהליך הפקת סרטי ההנפשה המסורתי החל עם ציור סקיצות של פריימים נבחרים בהנפשה על גבי ניירות שקופים עם חורים בצדדים שמתאימים ל-"peg bar" בשולחנות של האנימטורים.
לעיתים רבות הפריימים מצוירים באמצעות עפרונות צבעוניים.
"peg bar" הוא כלי שהאנימטורים משתמשים בו בעת הפקת הנפשה מסורתית על מנת לוודא שכל הפריימים יהיו מסודרים בדיוק רב אחד מעל לשני.
היתדות ב-"peg bar" תואמות את החורים שבנייר השקוף.
ה-peg bar מחובר לשולחן העבודה של האנימטורים או לשולחן האור בו הם משתמשים.