tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיכר החטופים והנעדרים הוקמה ברחבה הסמוכה למוזיאון תל אביב לאמנות על ידי מטה משפחות החטופים והנעדרים, בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
במקום הוקמה "עיר אוהלים" זמנית, מוצגים מיצגים אמנותיים כגון שולחן שבת ריק ומנהרה המדמה את תנאי השבי.
הכיכר משמשת כמקום התכנסות לעצרות ואירועים למען שחרור החטופים.
רבים מבנייני המשרדים ברחוב מאוכלסים על ידי משרדי עורכי דין אשר נהנים מהקרבה אל בית המשפט כמו גם מפונקציות רבות נוספות הנמצאות באזור המשרתות משרדים אלו.
שמות רוב בנייני המשרדים בצד המזרחי של הרחוב (ממזרח לרחוב ויצמן) נקבעו על פי שמות היבשות:
בית אסיה - נמצא ברחוב ויצמן אך הגישה אליו גם משאול המלך.
מבנה יוצא דופן בצורתו שזכה לשבחים רבים עם הקמתו.
תוכנן על ידי מרדכי בן חורין ונבנה ב-1979.
מגדל אמות השקעות, ובעבר "בית יבמ" - מגדל משרדים בן 20 קומות שתכננו יסקי-סיוון אדריכלים עבור חברת יבמ ישראל ונבנה גם כן ב-1979. עבר שיפוץ מקיף והתחדש בתחילת שנות ה-2000 והפך למגדל משרדי עורכי דין.
בית אירופה - תוכנן אף הוא על ידי יסקי-סיוון ונבנה מאוחר יותר משאר הבניינים שסביבו.
בית אמריקה - תוכנן על ידי אלדר שרון ונבנה בתחילת שנות ה-80.
בית הדר דפנה - מבנה ברוטליסטי שתוכנן על ידי דב כרמי ובנו רם כרמי בשנות ה-70. משרדים רבים שוכנים בבניין זה לרבות פרקליטות המדינה (מחוז תל אביב ומחוז מרכז) ולשכת רישום המקרקעין.
בעבר שכן במקום מטה המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים.
עוד שוכנת בבניין הנהלת דן חברה לתחבורה ציבורית.
שדרות רוסתוולי (בגאורגית: რუსთაველის გამზირი, רוּסתַווֶליס גאמזירי) או בשמה הקודם שדרות גולובאני היא השדרה המרכזית של בירת גאורגיה, טביליסי.
השדרה נקראת על שמו של המשורר הגאורגי מימי הביניים שותא רוסתוולי.
השדרה מתחילה בכיכר החירות ונמשכת לאורך 1.5 ק"מ, במקביל לנהר הקורה, לפני שהיא הופכת לרחוב קוסטבה (ע"ש מרב קוסטבה).
המטרו של טביליסי עובר לאורך הרחוב.
השדרה נקראה במקור "רחוב ארמון הממשלה" (סאסאחלֶה כּוּצ'ה).
במאה התשע עשרה, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, הייתה טביליסי מרכז פלך טביליסי, וארמון הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז מוקם בשדרה.
בשנת 1841 שונה שם הרחוב לשדרת גולובאני.
תחת שלטונו של הנציב, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, בשנת 1848 הפכה השדרה לשדירת התהילה, ניטעו עצים משני צידי השדרה.
בשנת 1989 התאספו עשרות אלפי גאורגים בחזית בנין הממשלה הגאורגית (אז גאורגיה הסובייטית).
בפעולות שנקטו על ידי השלטונות הסובייטים נהרגו רבים בטרגדיה של 9 באפריל.
בהפגנות האופוזיציה, מול בנין הממשלה, שהחלו ב-2 בנובמבר 2007 השתתפו, על פי ההערכות, כ-100 אלף איש.
בסופו של דבר, נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, הודיע על הקדמת הבחירות.
השדרה נחשבת לשדרה הראשית של טביליסי כיוון מהרבה מבנים ממשלתיים, תרבותיים ועסקיים ממוקמים ברחוב או בסמוך.
שדרות רוסתוולי 2: תיאטרון גריביידוב
שדרות רוסתוולי 3: מוזיאון סימון ג'נשיה
שדרות רוסתוולי 3: גלריה לאומנות מודרנית
שדרות רוסתוולי 5: בית קולנוע ע"ש רוסתוולי
שדרות רוסתוולי 6: ארמון הנעורים
שדרות רוסתוולי 7: בית הצייר הגאורגי
שדרות רוסתוולי 8: מבנה הפרלמנט של גאורגיה
שדרות רוסתוולי 12: משרד התקשורת של גאורגיה
שדרות רוסתוולי 13: מלון מריוט טביליסי
שדרות רוסתוולי 16: בית הקצין
שדרות רוסתוולי 17: האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי
שדרות רוסתוולי 19: המוסד הממלכתי של גאורגיה לתיאטרון וקולנוע
שדרות רוסתוולי 25: תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם פליאשווילי
שדרות רוסתוולי 29: בית המשפט לחוקה של גאורגיה
שדרות רוסתוולי 30: משרד המשפטים של גאורגיה
שדרות פנסילבניה הוא שמה של השדרה המרכזית של וושינגטון, בירת ארצות הברית.
השדרה מקשרת בין הבית הלבן והקפיטול.
היא משמשת להפגנות רבות וכן מהווה אתר תיירות, בנוסף להיותה כביש ראשי.
אורכה של השדרה כ-10 ק"מ והיא עוברת במרכז העיר, ומקשרת בין הבית הלבן, הקפיטול ומבנים רבים בעלי חשיבות בעיר.
השדרה ממשיכה מזרחה ועוברת דרך שכונת קפיטול היל, חוצה את נהר אנקוסטיה מעל גשר ג'ון פיליפ סוסה לתוך מחוז פרינס ג'ורג' שבמדינת מרילנד.
כמו כן, השדרה ממשיכה מערבה מעבר לבית הלבן ומגיעה עד שכונת ג'ורג'טאון.
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, תוכננה השדרה כשדרה הראשית של העיר.
שדרת פנסילבניה הייתה השדרה הראשונה שנבנתה.
ג'ורג' וושינגטון בהתייחסו לשדרה קרא לה "השדרה הגדולה" (Grand Avenue).
תומאס ג'פרסון הורה על נטיעת עצי צפצפה הגדלים תוך זמן קצר על מנת להעניק לשדרה מראה מרשים זמן קצר לאחר שנבנתה.
השדרה נקראה "פנסילבניה" לאור מעבר הבירה מהעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה לוושינגטון.
בין השנים 1862–1962 פעל לאורכה של השדרה קו חשמלית.
מאז כהונתו השנייה של הנשיא תומאס ג'פרסון נוהגים הנשיאים לעבור בתהלוכה במורד השדרה לאחר בחירתם (היחיד שלא עשה כן היה רונלד רייגן בראשית כהונתו השנייה, בשנת 1985 בשל תנאי מזג אוויר קשים שמנעו את קיום התהלוכה).
הלוויותיהם של הנשיאים שנפטרו בעת כהונתם מאז ויליאם הנרי הריסון ועד ג'רלד פורד עברו במורד השדרה (למעט ארונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט).
בשנת 1965 הוכרז מכרז השדרה כאתר היסטורי לאומי המנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995 הורה השירות החשאי של ארצות הברית על סגירת מקטע השדרה שמול הבית הלבן לתנועת כלי רכב.
הצעד, שנועד להיות זמני, הפך לצעד של קבע בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ותנועת כלי הרכב מופנית לרחוב H או שדרת החוקה, שתיהן מתחברות בהמשך לשדרת פנסילבניה.
בשדרה מבנים ואנדרטאות רבות ובהן (ממזרח למערב):
בניין ג'יי אדגר הובר (מפקדת ה-FBI)
קנדי (בניין משרד המשפטים של ארצות הברית)
פארק פרשינג ואנדרטת חיל המשלוח האמריקני
אף שהתיאטרון הלאומי מציין את השדרה בכתובתו, בפועל התיאטרון נמצא בסמוך לשדרה ולא ממוקם בה.
שדרות פאוליסטה (בפורטוגזית: Avenida Paulista, אָוֶונִידָה פָאוּלִיסטָה) היא אחת השדרות החשובות בסאו פאולו, ברזיל, ואורכה 2.8 קילומטרים.
סימן ההיכר שלה הוא נוכחות בולטת של מבני מוסדות פיננסים ותאגידים חשובים.
לעיתים, נהוג לזהות אזור זה כמרכז העסקים של העיר סאו פאולו.
יחד עם שדרות בריני שבדרום העיר ושדרות בריגדיירו פאריה לימה, נחשבת השדרה כסמל לעוצמתה הכלכלית של מדינת סאו פאולו.
בהיות מיקומה הטופוגרפי של השדרה באחת הנקודות הגבוהות בעיר, מצופפים בה יחד אנטנות של תחנות רדיו וטלוויזיה, דוגמת מגדל השידורים של תחנת הטלוויזיה בנדייראנטס.
עלות המקרקעין בשדרות פאוליסטה היא בין הגבוהות ביותר באמריקה הלטינית.
בעבר, היו שדרות פאוליסטה דרך מעבר המוקפת בבתים של בני המעמד הגבוה ושל "ברוני הקפה" של סאו פאולו.
מעטים הבתים הללו שעודם עומדים על תילם.
דוגמה חשובה היא "בית הוורדים" (Casa das Rosas) שעבר תהליך שחזור ושימור, אשר כיום הוא מבנה ציבור, הכולל ספריה, בו נערכים מיצגים וחתימות סופרים על ספרים חדשים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 עברה השדרה בנייה מסיבית לגובה.
בשדרה נמצא פארק קטן עם עצי יער אנדמיים לאזור סאו פאולו, שצמחו גם באזור העיר, בטרם החלו בנייה ופיתוח מואצים באזור החל מסוף המאה ה-19, עם גלי ההגירה הגדולים לברזיל.
שמו של הפארק הוא "פארק סיקיירה קמפוס" (Parque Siqueira Campos) וכינויו השגור יותר הוא "הטריאנון" (Trianon).
בשדרה נמצא גם המוזיאון לאמנות של סאו פאולו (Masp - Museu de Arte de São Paulo), הידוע באוספי האומנות המעולים המוצגים בו ובארכיטקטורה המרשימה של מבנהו, שהוא אחד מסימני ההיכר של העיר סאו פאולו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עברה השדרה שיפוץ נוף עמוק.
נתיבים לרכבים הורחבו והמדרכות הנוכחיות המאופיינות בעיצוב לבן ושחור נוצרו.
על העיצוב המחודש של השדרה הייתה אחראית אדריכלית הנוף רוזה גרנה קליאס.
על פי ההערכות, לסביבותיה של שדרות פאוליסטה באים לעבוד מדי יום כ-800,000 מתושבי העיר סאו פאולו.
בשדרה מסעדות רבות המקבלות מדי יום את פניהם של אלפי סועדים העובדים והמתגוררים באזור.
במבנה "פדרציית התעשיות של מדינת סאו פאולו" (FIESP) מצוי תיאטרון בו נערכות הצגות הפתוחות לציבור בחינם וגם ספריה מרווחת עם מספר רב של כותרים חדשים, בה יכול כל תושב המציג אישור על מקום מגוריו לשאול ספרים בחינם.
בשדרה ממוקמות הקונסוליות הכלליות של איטליה, ארגנטינה וצרפת בסאו פאולו.
מדי שנה, נערכים בשדרות פאוליסטה מצעד הגאווה של סאו פאולו.
בנוסף, עובר דרך השדרה, מדי שנה ביום חגיגות ליל הסילבסטר, מרתון הרחוב הבינלאומי סאו סילבסטרי.
לעיתים תדירות, נערכות בה גם הפגנות פוליטיות.
לאורך השדרה פרוסות 3 תחנות של קו מס' 2 ("הקו הירוק") של הרכבת התחתית של סאו פאולו, העוברת לאורך שדרות פאוליסטה מתחת לפני הקרקע.
שדרות רוקח הן שדרה וכביש ראשי בצפון תל אביב, המוביל מאזור שפך הירקון במערב לכיוון מזרח ולעבר שכונות עבר הירקון.
שדרות רוקח מנציחות את זכרו של ישראל רוקח, שכיהן כראש עיריית תל אביב-יפו החמישי בין השנים 1936–1952, ומאוחר יותר כשר הפנים.
שדרות רוקח מתחילות בצומת המפגש בינן לבין רחוב אוסישקין בצדו הדרומי של נחל הירקון.
בצמוד לצומת הן חוצות את גשר בר-יהודה שעל הירקון, ולאחר מכן את רחוב אבן גבירול ואת דרך נמיר בגשר עילי ובצומת.
השדרה מצטלבת עם נתיבי איילון במחלף רוקח, ומסתיימת במפגש הרחובות רפידים ובכור שלום שטרית, החוצים אותה, ואילו המשכה קרוי בשם רחוב בני אפרים ומוביל לכיוון צומת הפיל.
בנוסף חוצים את השדרה שני גשרים הנושאים מסילות רכבת שעליהם עוברות מסילת החוף ומסילת הירקון של רכבת ישראל.
השדרה היא כביש דו מסלולי לכל אורכה, ובה שלושה נתיבים לפחות בכל כיוון.
אורך השדרה הוא 3.8 ק"מ.
שדרות רוקח מקבילות לנחל הירקון ולפארק הירקון המשתרע מדרום להן לכל אורכן.
בשל כך, אופייה של השדרה פרוורי ופתוח, והיא נחשבת לאסתטית וירוקה.
מדרום לשדרה נמצאים, בין היתר, אתרי העניין הבאים:
מתקני הספורטק, הסקייטפארק וקיר טיפוס
לאורך צדה הצפוני של השדרה שוכנים:
בית ההלוויות העירוני של תל אביב
אקספו תל אביב וגשר להולכי רגל המוביל אל רחבת שטרן שבכניסה אליו
שדרת פראדו (בספרדית: Paseo del Prado) היא אחת השדרות המרכזיות והחשובות במדריד, בירת ספרד.
השדרה משתרעת מפלאסה דה סיבלס בצפון ועד תחנת הרכבת אטוצ'ה בדרום.
השדרה מהווה את חלקו הדרומי של הציר המחלק את מדריד מצפון לדרום, הנמשך צפונה מפלאסה דה סיבלס בשדרות רקולטוס וצפונה יותר בשדרות קסטיאנה.
השדרה נחשבת לאחד ממוקדי התיירות המרכזיים של העיר, ובין היתר כוללת את משולש הזהב של האמנות – שלושת המוזיאונים המפורסמים: מוזיאון הפראדו, מוזיאון המלכה סופיה ומוזיאון תיסן בורנמיסה.
במרכז השדרה נמצאת Plaza de Cánovas del Castillo, כיכר שבמרכזה ניצבת מזרקת נפטון וסביבה בתי המלון פאלאס (Palace) וריץ (Ritz).
בסמיכות לשדרה נמצאים גם פארק בואן רטירו, הבורסה לניירות ערך של מדריד, מספר משרדי ממשלה וקונגרס הנבחרים הספרדי, הוא הבית התחתון של הפרלמנט הספרדי.
בשנת 2008 נפתח בשדרות מוזיאון חדש - קאישה פורום מדריד.
ב-2021 הוכרזו השדרה ופארק בואן רטירו הסמוך כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
שדרת קסטיאנה (בספרדית: Paseo de la Castellana) היא שדרה מרכזית במדריד, בירת ספרד.
השדרה ממשיכה בצפון את שדרת פראדו ושדרת רקולטוס, ומרכיבה יחד איתן את הציר החוצה את מדריד מצפון לדרום.
שדרת קסטיאנה היא הרחוב הארוך והרחב במדריד, תחילתה בפלאסה דה קולון וסיומה ביציאה הצפונית ממדריד.
לאורך השדרה ממוקמים מבני עסקים ובנקאות רבים, בהם מגדלי שער אירופה בפלאסה דה קסטייה ואזורי העסקים הגדולים AZCA ו-CTBA.
בשדרה ממוקמים גם מתחם הממשלה נואבוס מיניסטריוס ושגרירויות רבות, לצד אצטדיון סנטיאגו ברנבאו המשמש את ריאל מדריד.
שדרות קק"ל הן שדרה וכביש רוחב ראשי בצפון תל אביב, שאורכו 2.3 ק"מ.
שדרות קק"ל (קרן קיימת לישראל) מתחילות במערב בדרך נמיר כהמשכו של רחוב פרופס.
הן חוצצות בין נווה אביבים שמדרום להן לבין רמת אביב ג' מצפון להן, וחוצות את רחוב חיים לבנון.
שדרות קק"ל ממשיכות מזרחה בין שני חלקיה של שכונת אפקה ועוברות מעל נתיבי איילון ומסילת החוף במחלף קק"ל.
בחלקן המזרחי, חוצות שדרות קק"ל את תל ברוך, ומגיעות לסיומן בצומת עם רחוב בני אפרים.
צומת זה עתיד להפוך למחלף עם הפרדה מפלסית.
בהמשכו ממזרח לצומת זה מכונה הכביש בשם רחוב שלונסקי ולאחר מכן בשם רחוב טבנקין.
אורכו של הציר במלואו, מסמוך לחוף תל ברוך ועד רמת החיל, הוא 4.5 ק"מ.
עד מותו של דוד בן-גוריון כונה רחוב זה בשם "רחוב רשפון", והרחוב בו ניצב בית בן-גוריון נקרא שדרות קק"ל.
לאחר מותו של בן-גוריון הוסב שם הרחוב בו ניצב ביתו לשדרות בן-גוריון, ורחוב רשפון זכה בשמו הנוכחי - שדרות קק"ל.
לפני הקמתה של שכונת רמת אביב ג', היה חלקו המערבי של הרחוב ידוע כמוקד של זנות, בדומה לחוף תל ברוך הסמוך.
שדרות סאנסט הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, המבוסס על הסרט "שדרות סאנסט" של הבמאי בילי ויילדר.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1993 על במות וסט אנד בלונדון בכיכובה של פטולה קלארק.
הגרסה נותרה נאמנה לקו העלילה ולדיאלוג, וניסתה להעלות תפאורה דומה לזו המופיעה בסרט.
עלילת המחזה מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20, ומתארת את דמותה של נורמה דזמונד, שחקנית מבוגרת אשר בעברה הייתה כוכבת הוליוודית של סרטים אילמים, החולמת לעשות קאמבק, ולהיות כוכבת גם בסרטים מדברים.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את נורמה דזמונד: פאטי לופון וגלן קלוז.
שיחות על הפקת גרסה קולנועית למחזמר הסתובבו בהוליווד במשך שנים.
התסריט נכתב שוב ושוב וליהוקים התחילו מאמצע שנות ה-90 ולא פסקו.
בשנת 2005 גלן קלוז, ויואן מקגרגור היו הבחירות הברורות לתפקידים הראשיים של נורמה וג'ו.
אבל אף אולפן לא הסכים להפיק את הסרט.
נכון למאי 2020 אין תכנונים להפקת גרסה קולנועית למחזמר.
+הפקה מחודשת – ברודוויי (2023)פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס טוני8 ביוני 2025החידוש הטוב ביותר של מחזמר"שדרות סאנסט"השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמרניקול שרזינגרהשחקן הראשי הטוב ביותר במחזמרטום פרנסיסהבימוי הטוב ביותר של מחזמרג'יימי לוידהתזמורת הטובה ביותרדייוויד קאלן ואנדרו לויד וברעיצוב התאורה הטוב ביותר למחזמרג'ק נואלסעיצוב הסאונד הטוב ביותר למחזמראדם פישר
שדרת רקולטוס (בספרדית: Paseo de Recoletos) היא שדרה במרכז מדריד, בירת ספרד.
למרות אורכה הקצר (מעט יותר מ-500 מטרים), השדרה היא אחת החשובות והמרכזיות בעיר, ומהווה חלק מהציר המחלק את מדריד מצפון לדרום, הנמשך דרומה מפלאסה דה סיבלס לאורך שדרת פראדו וצפונה מפלאסה דה קולון לאורך שדרת קסטיאנה.
לקראת סוף המאה ה-18, הופקד האדריכל חוסה דה הרמוסיה על ידי המלך קרלוס השלישי על תוכנית עיור תוואי הנהר באחו אברוניגאל (Bajo Abroñigal) שעבר בין האזורים בהם נמצאות היום תחנות הרכבת אטוצ'ה וצ'מרטין.
במסגרת התוכנית הוקמו לאורך התוואי שדרת פראדו ושדרת רקולטוס.
השם "רקולטוס" נגזר משמו של מנזר אוגוסטיני ישן שהוקם באזור בשנת 1952.
במקור הסתיימה השדרה בשער רקולטוס הישן, שער בארוק שהוקם ב-1756 על ידי המלך פרדיננד השישי ופורק ב-1863. במהלך המלחמה בחצי האי האיברי במסגרת המלחמות הנפוליאוניות, בוצר שער רקולטוס לצד שערים נוספים באזור, במטרה להדוף את צבאו של נפוליאון.
ב-3 בדצמבר 1808, פיקד נפוליאון בעצמו על המתקפה על מדריד, במהלכה ניסו כוחותיו לפרוץ את שער רקולטוס במטרה להקיף את שער אלקלה.
הכוחות הצרפתים הצליחו לפרוץ דרך פארק בואן רטירו ובכך איגפו את שערי רקולטוס, אלקלה ואטוצ'ה, והביאו לכניעתה של מדריד למחרת היום.
כיום שדרת רקולטוס היא מהרחובות החשובים במדריד, ולאורכה עוברים חמישה נתיבי נסיעה ונתיב אוטובוסים בכל כיוון, לצד אי תנועה קטן ומדרחוב גדול במרכז השדרה.
לאורך המדרחוב פזורות בריכות מים, עמודים דוריים, פסלים, מזרקות, שעון שמש, עצים וצמחייה וכן מספר בתי קפה פופולריים.
מדי שנה מארחת השדרה מספר ירידים ובהם ספרים מיד שנייה, ספרים ישנים, עבודות יד ועוד.
כמו כן, השדרה אירחה לאורך השנים מספר ירידים חד-פעמיים, וכן נערכות בה לעיתים תערוכות ומיצגי רחוב.
אחד המבנים החשובים לאורך השדרה הוא בית טסורו (Casa del Tesoro), שנבנה בשנת 1568 לערך ובו שוכנים מאז שנת 1771 הספרייה הלאומית של ספרד ומוזיאון הארכאולוגיה הלאומי.
בהמשך השדרה שוכן ארמון המרקיז מסלמנקה, שנבנה בין השנים 1846 ו-1855 בסגנון הרנסאנס.
בשנת 1876 הארמון נמכר לבנק היפוטקריו (Hipotecario) הארגנטינאי, אשר הקים בו את מטהו.
בשנת 1991 נמכר המבנה לבנק BBVA הספרדי, וכיום הוא מקום מושבה של קרן BBVA של הבנק.
סמוך לפלסה דה סיבלס שוכן ארמון מלינארס (Palacio de Linares), שנבנה בשנת 1873 ושימש את המרקיז מלינארס.
במהלך המאה ה-20 עבר המבנה מספר ידיים, עד שבשנת 1989 הוא עבר לבעלות משותפת של המכון לשיתוף פעולה עם אמריקה הדרומית, עיריית מדריד והקהילה האוטונומית של מדריד.
החל משנת 1990 משמש המבנה כמטה "בית אמריקה", מוסד ממלכתי שמטרתו קידום נושאים כלכליים, מדיניים, מדעיים, טכנולוגיים ותרבותיים באמריקה הלטינית.
שִׁדְרִית היא אלמנט מבני בכלי שיט.
זוהי הקורה הנמצאת במרכז תחתית כלי השיט, ואליה מתחברות הצלעות וקני החרטום והירכתיים.
הנחת השדרית נחשבת לשלב הראשון בתהליך בניית ספינה.
שדרית היא קורה ארוכה, אשר סביבה נבנית הספינה.
השדרית נמתחת לאורך אמצע הספינה, מהחרטום לירכתיים, ומשמשת כבסיס, או עמוד השדרה של המבנה, בהיותה המקור ליציבות המבנה כולו.
השדרית היא לרוב החלק הראשון הנבנה בגוף הספינה, והנחת השדרית במתקן בו תבנה הספינה היא לרוב אירוע רב חשיבות בתהליך הבנייה, שלרוב מצוין בטקס מיוחד.
ספינות מודרניות נבנות כיום סביב גוף ספינה מוכן מראש, ולא סביב שדרית בודדת, על כן כיום מחשיבים את תחילת תהליך הבנייה כאשר מונח לוח הפלדה הראשון.
השדרית תורמת רבות לכוח האורכּי ולפיזור העומס על גוף הספינה בעת עגינה.
הסוג הנפוץ ביותר של שדרית הוא "שדרית מִשְׁטָח" (flat keel, plate keel), העשויה לוחות פלדה מרותכים זה לזה ומותקנת ברוב כלי השיט, ובייחוד באלה החוצים אוקיינוסים.
סוג נוסף של שדרית הוא "שדרית תלויה" (bar keel, hanging keel), אשר לרוב נבנות בגוררות, מכמורתנים ומעבורות.
שדרית זו עשויה לסייע באזורים בהם קיימת סכנת עלייה על שרטון, אך חסרונה הוא בכך שהיא מגדילה את שוקע הספינה.
במקרה בו הספינה סופגת נזק מבני חמור, כמו במקרה של עלייה על שרטון, עלולה השדרית להישבר או לאבד מחוזקה, ומקובל להגדירה כ"ספינה שבורת-גב".
הכוונה היא ששלמות הספינה נמצאת בסכנה, ותיקונה יהיה כרוך בבנייתה מחדש.
במקרה כזה, לרוב הספינה בלתי ניתנת להצלה ובעליה מוותר עליה.
שדרות נורז'ול (בקזחית: бульвар Нұржол; נקרא גם: "שדרות המים הירוקים" או "שביל הזוהר") היא השדרה הלאומית של קזחסטן בעיר הבירה החדשה, אסטנה.
היא נמצאת במרכזו של מרכז השלטון והעסקים החדש של העיר, ההולך ומוקם בגדה השמאלית של נהר אישים, בחלק הדרום-מערבי החדש של העיר.
המרכז מאופיין בבנייה מונומנטלית, המאפיינת ערי בירה אחרות בעולם.
הקמת השדרה בידי הנשיא נורסולטן נזרבייב הביאה לידי מימוש את ההחלטה על העברת עיר הבירה מאלמטי לאסטנה, שהפכה לבירת המדינה בשנת 1997. החלטה זו הביאה לתנופת בנייה חסרת תקדים בעיר.
בקצה המזרחי של השדרה נמצא בית נשיא קזחסטן, ובקצה המערבי מצוי מרכז הקניות "חאן שאטיר".
השדרות, כמו גם תוכנית המתאר הכללית של העיר, עוצבו על ידי האדריכל היפני הנודע קישו קורוקאווה.
לאורך השדרה שורה של מבנים ארכיטקטוניים מודרניים שנבנו על ידי אדריכלים מקומיים וזרים בעלי שם, ובהם סמלה של העיר אסטנה - מגדל התצפית בייטרק.
לאורך השדרה מצויים משרדי ממשלה, ארכיון המדינה, הספרייה הלאומית של קזחסטן, בית המשפט העליון של קזחסטן, משרד הביטחון, משרד החוץ, משרד התחבורה והתקשורת, חברת הגז הלאומית של קזחסטן, וכן מתחמי מגורים, בנייני משרדים, ומרכזי קניות ובילוי.
בשדרה מצויים גם מגוון רחב של שירותים לציבור כגון: חנויות, מסעדות ודוכני מזון, אולמות תצוגה, משרדים ומוסדות ציבור אחרים.
במרכז השדרה מצוי שביל רחב להולכי רגל המשולב עם ערוגות פרחים, עצים, ספסלים, מדשאות, מזרקות, ופסלים.
שדרים הוא ספר מאת העיתונאי האמריקני מייקל הֵר אשר יצא לאור בשנת 1977 ובעברית בשנת 1987 בהוצאת תבל.
בספר אוגדו הכתבות ששלח הר למגזין "אסקווייר" ושבהן תוארו רשמיו וחוויותיו מווייטנאם בשנים 1967–1969, בזמן המלחמה שם.
הר, שהצטרף ככתב למארבים, נלווה לחיילי דיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת) ונמצא עם הנחתים הנצורים בקה סאן.
במתקפת טט שהה הר בבסיס קדמי של הכוחות המיוחדים שהותקף, ונאלץ להשתתף בלחימה כאיש חי"ר כדי לשרוד.
הספר זכה לביקורות נלהבות, ולצד הספר "לב המאפליה" שימש בסיס לסרט "אפוקליפסה עכשיו" (לימים נמנה הר גם עם יוצרי הסרט "מטאל ג'אקט").
הסופר הבריטי ג'ון לה קארה הגדירו ספר המלחמה הטוב ביותר שקרא.
גם בספרות העברית זכה הספר לאזכורים – לדוגמה בספר "גוף שני" מאת עפר שלח.
בין היתר נזכר בספר דייל דיי, איש הנחתים, שבהמשך הפך לשחקן קולנוע, סופר ויועץ צבאי להפקות קולנועיות כדוגמת "להציל את טוראי ראיין".
שדריים (שם מדעי: Betulaceae) היא משפחה בסדרת האלונאים ובה שישה סוגים של שיחים ועצים נשירים שפריים אגוזי שכוללים 130 מינים.
הם גדלים לרוב באזורים ממוזגים בחצי הצפוני של כדור הארץ, עם כמה חריגים שגדלים בהרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
בעבר נחלק המיון של בני המשפחה לשתי משפחות, האחת כללה את השדר והאלנוס והשניה כללה את היתר, אולם לאחר מחקרים פילוגנטיים הוחלט לכלול אותם במשפחה אחת.
האדם משתמש בעצים למטרות מאכל, כגון אגוז לוז, לעצי נוי, לשימוש תעשייתי בקליפתם של חלק מהמינים וכחומר גלם.
העץ עצמו קשה, כבד ועמיד ולכן שימש בעבר לבניית כלים כבדים שהיום נבנים ממתכת כגון גלגלי מרכבות, מטחנות וכדומה.
המשפחה כוללת שישה סוגים קיימים ועוד חמישה סוגים שנכחדו.
שדרות רגר היא שדרה וציר התנועה הראשי של העיר באר שבע.
כביש 406 עובר דרך השדרות.
שמן הקודם של השדרות היה "הנשיאים", אך עם פטירתו של ראש עיריית באר שבע יצחק רגר בשנת 1997 שונה השם לזכרו.
השדרות מחברות בין הכניסה הצפונית של באר שבע וצומת אלי כהן בדרום - מפגש השדרות עם כביש 25 הממשיך דרומה לכיוון אילת/מצפה רמון (נקרא 'שדרות דוד חכם' בקטע זה) ומערבה לכיוון אופקים (נקרא 'שדרות דוד טוביהו'), ורחובות הרצל והחלוץ הנכנסים לעיר העתיקה.
השדרות עוברות בצפון דרך שכונה ד', דרומה משם הן מפרידות בין שכונה ג' לשכונה ב', ובחלקן הדרומי בין שכונה א' למרכז אזרחי.
לאורך השדרות בתי מגורים (בעיקר בחלקן הצפוני), מרכזים מסחריים, גנים ציבוריים ומבני ציבור.
לצידי שדרות רגר כמה אתרים מרכזיים בעיר (מצפון לדרום):
המשכן לאמנויות הבמה באר שבע
ב-31 באוגוסט 2004 התרחש בנקודת מפגש של קווי האוטובוס 6 ו-12 פיגוע התאבדות כפול.
בפיגוע נרצחו 16 אזרחים ישראלים ונפצעו מעל 100. הפיגוע אירע בשעה 14:45. שני מחבלים מתאבדים עלו לאוטובוס ב.
כאשר נפגשו האוטובוסים מול רחבת בניין עיריית באר שבע, פוצצו את עצמם המחבלים בהפרש של מספר דקות.
שדרת משטוטס (בארמנית: Մաշտոցի Պողոտա) או בשמו המלא, שדרות מסרוב משטוטס, אשר הייתה מכונה שדרת לנין בין השנים 1924 ו-1990, היא השדרה המרכזית במחוז קנטרון (המחוז המרכזי) של ירוואן, ארמניה.
השדרה נקראת על שמו של ממציא האלפבית הארמני, מסרוב משטוטס (בהגייה אלטרנטיבית: מסרופ משדוץ), אשר חי במאה הרביעית-חמישית לספירה.
השדרה מתחילה בגשר הניצחון בקצהה הדרומי, סמוך למוזיאון להיסטוריה של ירוואן, ומסתיימת במוזיאון מטנדראן בקצהה הצפוני, סמוך לאוניברסיטת ירוואן לאדריכלות.
בניינים בולטים רבים של העיר ירוואן ממוקמים בשדרת משטוטס.
ביניהם (מסודרים לפי שנת הקמתם):
תיאטרון האופרה של ירוואן (1933)
מוזיאון מטנדראן (1959) - המכון לחקר כתבי יד עתיקים על שם מסרופ משטוטס
תיאטרון הבובות של ירוואן (1987)
הצומת המרכזי של השדרה הוא עם שדרת סאיאט-נובה, ובמרכז הצומת ובשלוש מפינותיו נמצאת כיכר צרפת.
בפינה הדרומית של הצומת נמצא בית האופרה, אשר יושב בכיכר החירות, ולצידו אגם הברבורים.
דרומה יותר, במפגש עם רחוב אראם, נמצא פארק מיסאק מאנושיאן, על שם המשורר והפעיל הקומוניסטי.
בצד השני של השדרה היה פארק משטוטס, אשר עורר את תנועת פארק משטוטס, מחאה אזרחית שקמה בירוואן בשנת 2012, לאחר ששמעו תושבים שהפארק עתיד להיהרס, ולהפוך למרכז עסקי.
שדרת סובורוב (סובורובסקי פרוספקט - Суво́ровский проспе́кт) היא אחת השדרות הגדולות בסנקט פטרבורג, העוברת מפרוספקט נבסקי לכיכר הדיקטטורה הפרולטרית.
מספרי הבתים מתחילים מכיוון פרוספקט נבסקי.
נמצאת ברובע המרכזי בעיר ואחד המבנים הבולטים בו הוא בניין האקדמיה לתעשייה קלה, המשמש כמושב בית הדין העירוני לבוררות וכמטה משטרת העיר.
השדרה נבנתה באמצע המאה ה-18 והחל מחצר הפילים, הממוקם באתר של מלון אוקטיברסקאיה המודרני.
הקטע שבין רחובות סובייטסקאיה השנייה והתשיעית נקרא רחוב סלונובאיה (רחוב הפילים), וחלק מהשדרה מרחוב סובייטסקאיה התשיעי ועד מכון סמולני נקראה רחוב קונוגווארדיסקאיה - ובמשך זמן מה הוא נקרא רחוב פשצ'אני.
בשנת 1880 שולבו רחובות אלה לרחוב אחד, רחוב הפילים.
מריו פראץ היה אירוני לגבי השם הזה: "אחד הרחובות בלנינגרד נקרא שדרת הפילים או משהו כזה, מכיוון שפעם התגוררו שם פילים, ששוכנו שם על ידי יקטרינה השנייה באותם ימים בהם היה פארק ואז הפילים נכחדו, אך בבירור הותירו עקבות מהגזע שלהם, מכיוון שלרוב הנשים יש טפרים ועגלים חסרי פרופורציה."
בשנת 1900, הכביש המהיר התחבר לפרוספקט נבסקי ושמה של השדרה שונה לסובורובסקי פרוספקט.
במאה שנה למותו של אלכסנדר סובורוב בבניין האקדמיה של המטה הכללי (בניין 32, שנבנה בשנים 1900–1901, על ידי האדריכל א.
ודינאפין), נוצר מוזיאון זמני, שהועבר בשנת 1904 לבניין מיוחד שנבנה עבורו ברחוב קירוכניה, 43. משנת 1923 עד 1944 נקרא בשם שדרת המועצה, מכיוון שהוביל למכון סמולני, שם שכנה מועצת פטרוגרד (לנינגרד); רחובות חג המולד, שחצו את השדרה נקראו רחובות סובייטים.
שדרות קווינס 13 היה סיטקום אמריקאי ששודר מ-20 במרץ עד 24 ביולי 1979.
הסדרה עסקה בתושבים השונים המתגוררים במתחם דירות בקווינס.
התושבים העיקריים במתחם היו פלישה וסטיבן וינטרס (איילין ברנן וג'רי ואן דייק) שנשואים באושר כבר למעלה מ-15 שנה.
במתחם התגוררו גם איליין דאולינג (מרשה רוד), גרושה שהייתה חברתה הטובה של פלישה; ואת משפחת קפסטרו, שכללו את מילדרד (הלן פייג' קאמפ) ובנותיה, אנני (סוזן אליוט) וג'יל (לואיז ויליאמס).
אחרים במתחם כללו את קמיל (קארן ראשמור) ולויס (פרנסס לי מקיין).
במקור, הסדרה הייתה אמורה להיקרא במקור "חמש נשים" ("Five Women") והייתה אמורה לעסוק בחמש נשים שגרו באותו מתחם דירות בקווינס, ניו יורק.
היו אמורים לשמוע את הבעלים שלהן מהחדר הסמוך או מהטלפון, אבל בחיים לא היו אמורים לראות אותם.
לאחר מכן הקונספט שונה ולבסוף הוצג גם בעלה של פלישה, סטיבן.
התוכנית הופיעה לראשונה ב-20 במרץ, במשבצת הזמן שבדרך כלל הופיעה בה התוכנית "טקסי", ואז שודרו ארבעה פרקים נוספים כנגד התוכנית "The Ropers", עד שהתוכנית בוטלה (שלושה פרקים נוספים שודרו במהלך קיץ 1979, אך פרק אחד, "The Lift", לא שודר מעולם).
בשנת 2012, קרדיטי הפתיחה הועלו ליוטיוב על ידי Gilmore Box, כאשר בסוף הסרטון הופיע הפריים הראשון של פרק לא ידוע.
מאז השידור המקורי של התוכנית, היא לא שודרה שוב, ולכן היא נחשבת לסדרה שכמעט כל פרקיה נעלמו.
איילין ברנן בתפקיד פלישה וינטרס
ג'רי ואן דייק בתפקיד סטיבן וינטרס
מרשה רוד בתפקיד איליין דאולינג - שכנה גרושה שעובדת בחברה בשם "Marcus of America"
הלן פייג' קאמפ בתפקיד מילדרד "מילי" פסטרו - שכנה אלמנה בעלת שתי בנות
סוזן אליוט בתפקיד אנני קפסטרו - בתה של מילי
לואיז ויליאמס בתפקיד ג'יל קפסטרו - בתה של מילי
פרנסס לי מקיין בתפקיד לואיס
שדרות משה גושן היא שדרה ראשית בקריית מוצקין.
עם הקמת הרחוב הוא נקרא "שדרות השופטים", בהשפעתו של ישראל שפירא, יו"ר המועצה המקומית הראשון של קריית מוצקין.
לאחר מותו של ראש העירייה משה גושן הוחלט לקרוא את הרחוב על שמו.
בקצהו הצפוני-מזרחי נפגש הרחוב עם "דרך עכו" ושדרות ההסתדרות (כביש 4).
הצומת ידוע גם בשם "צומת מוצרט", על שם מסעדה בשם זה ששכנה בו בעבר.
בקצה הדרומי-מערבי של הרחוב, בתוך מעגל תנועה ניצבת אנדרטה לזכר חללי מלחמת ששת הימים בני קריית מוצקין ותותח "לונג טום", ששימש את הצבא הירדני ונלקח שלל בידי צה"ל.
בית הספר "אחדות" שהוקם בשנת 1936 הוקם בסמוך לו.
בנוסף קיימים ברחוב בית הכנסת הגדול של העיר, בית יד לבנים, מתנ"ס גושן, ועד לשנת 2018 שכן ברחוב בניין עיריית קריית מוצקין.
שדרות משה דיין היא שדרה בפסגת זאב שבירושלים, הקרויים על שם משה דיין, שר הביטחון במלחמת ששת הימים, כאשר נכבש האזור שבה היא נמצאת.
השדרה היא אחת מהרחובות הארוכים בירושלים, באורך כ-5 קילומטר.
הרחוב ממוקם מעט מזרחית לקו פרשת המים, והוא חוצה בדרכו את תחילתם של ארבעה נחלים: נחל אוג, ואדי אל-חלף (זרוע דרומית של נחל זמרי), נחל זמרי וואדי אל-ח'פי (מתחבר בהמשכו לנחל פרת).
הכביש נפתח לתנועה ב-1985, עם אכלוס פסגת זאב, כרחוב הראשי החוצה את השכונה (הוא היה ידוע תחילה גם בשם כביש מספר 13).
שנה אחר כך נפתח לתנועה חלקו הדרומי, בין כביש 1 לכניסה לשכונה, ככביש גישה ישיר אליה, כתחליף לנסיעה דרך שועפאט.
קטע זה קיבל את הכינוי "סיבוב הדמים", עקב התוואי המתעקל שלו, שגרם לתאונות דרכים רבות.
ב-1998 נפתח לתנועה דרך האלוף עוזי נרקיס, שיתרה את השדרה ככביש גישה לפסגת זאב.
בפסגת זאב עצמה השדרה משמשת כשדרת חנויות, לצד קניון לב הפסגה שבמרכזו.
הקו האדום של הרכבת הקלה לאורך כל השדרה.
בעת פתיחת הקו ב-2011 נגמר המסלול בשדרה, והוא הורחב לכל השדרה במרץ 2025. במהלך תוכניות ההקמה הרכבת יועדה לכסות את כל השדרה.
בנובמבר 2002 זכתה קבוצת סיטיפס במכרז להקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, שעל פי התכנון הראשוני היה אמור להגיע עד לנווה יעקב, אך הסכם הזיכיון שנחתם עם סיטיפס כלל את הקמת הקו האדום רק עד לפסגת זאב מרכז, ולא לסוף השדרה.
חברת התשתיות העירונית מוריה החלה בהכנת התוואי ב-2013, אבל המשך העבודות הוקפא עקב מחלוקת עם חברת סיטיפס, שגרם להוצאת המערכת למכרז נוסף, בו זכתה כפיר.
באפריל 2021 כי החלו העבודות להנחת המסילות מצפון השדרה לנווה יעקב, כאשר הצפי לסיום הוא בדצמבר 2021. הקטע צפוני החל לפעול ב-27 בפברואר 2025.
בין השנים 2012–2016 נפגעו 123 איש בתאונות דרכים בכביש.
הדפו של הרכבת הקלה בירושלים נמצא ממערב לתחילת השדרה, בינה לבין מחלף שער מזרח.
קניון הפסגה – קניון שהוקם ב-2004
בית ספר ממלכתי ע"ש טדי קולק
לאורך השדרה ממוקמות חמש תחנות של הרכבת הקלה: תחנות פסגת זאב מרכז, סיירת דוכיפת, חיל האוויר, מזל קשת, ומשה דיין צפון.
שדרות מנחם בגין היא שדרה ראשית החוצה את אשדוד ממערב למזרח הקרויה על שמו של מנהיג האצ"ל וראש ממשלת ישראל, מנחם בגין.
ראשיתה במחלף עד הלום (הכניסה הדרומית) ובצומת עם שדרות משה סנה העוטפת את העיר לאורכה ממזרח, ואחריתה בכיכר המפרשים בואכה רובע המרינה ופארק המרינה במפגש עם שדרות משה דיין לאורך קו החוף.
ב-2004, פרסמה עיריית אשדוד את תוכנית הבנייה של הקריה האקדמית של אשדוד, וב-2005 מסמך הקורא למימון המונים של המיזם.
במסמכי התוכנית, מופיע תכנון של רכבת קלה בשדרה בסמוך לקריה האקדמית ברובע המיוחד (קריית פרס), היוצאת מסביבת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
שדרות מנחם בגין נצמתות עם מספר שדרות בעלות חשיבות בעיר, ומהווה מוקד למסחר ותנועה רבים.
השדרות עמן היא נפגשת, ממזרח למערב, הן:
משה סנה – עוטפת את העיר ממזרח עד רובע ב' הצפוני
אלטלנה – לאורך רובע י"ג ממזרח מגן דוד המלך, ולאורך רובע י"ד והמיוחד (קריית פרס) ממערב ועד שדרות ירושלים
בני ברית – חוצה את העיר במרכזה מרובע י"ז, הדרומי ביותר, ועד היציאה הצפונית של אשדוד
הרצל – חוצה את העיר מרובע ט"ו עד רבעים א' ו-ב' בצפון
משה דיין – לאורך קו החוף של אשדוד
כמו כן, על השדרה נמצאות כיכר גן העיר וכיכר המפרשים (יהודי סלוניקי).
ממזרח לשדרה, נמצאת הכניסה והיציאה הדרומית לעיר, דרך מחלף עד הלום.
בקצהה המזרחי של השדרה, היא נפגשת עם שדרות משה סנה העוטפת את העיר ממזרח.
מדרום לצומת, נמצאת הדרך לתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
במרחק הליכה צפונה מהצומת נמצאים פארק דיסט, וכן גשר עד הלום והפארק, בו נמצאת אנדרטת החייל המצרי האלמוני.
מצפון לשדרות בגין נמצא רובע ט' שהוקם בשנות ה-90, ומדרום, בית החולים האוניברסיטאי אסותא.
צומת אלטלנה – צומת בני ברית
במקטע הנמתח בין צומת שדרות אלטלנה ממזרח עד לצומת בני ברית במערב דרך שדרות המייסדים שביניהם, ניצבים זה מול זה רובע ח' ורובע י' על כל רוחבם.
מצפון, ממוקם רובע ח' שהוקם בשנות ה-70, ולצידו בשדרה הוא מציג אתרים ציבוריים רבים, ביניהם; המרכז המסחרי "כלניות", מרכז רפואי אסותא, מרכז מסחרי קטן נוסף ובניין שירותי בריאות כללית.
מדרום – רובע י' שהוקם בשנות ה-90, המציג לשדרה ממזרח את "הפארק הגדול" וממערב, בואכה שדרות בני ברית, את גן יואב בן צרויה המוביל דרך מדרחוב הנושא את אותו השם, למרכזון שבפנים-הרובע.
עד צומת בני ברית, מתקיים נתיב תחבורה ציבורית על כביש השדרה, שנעשה במסגרת רפורמת התחבורה הציבורית בעיר, Reway.
בחלק של השדרה הנמתח מצומת שדרות בני ברית עד הרצל, מתרחשת עיקר הפעילות הערה של השדרה במתחם הנקרא "מרכז צימר" הנמצא כולו ברובע הקריה ("הסיטי").
הוא נחשב לאחד מאזורי המסחר הפתוחים ההומים בעיר.
לאורך כל השדרה הבנויה בציפוף ולגובה, נמצאות מסעדות, ברים, בתיה קפה, חנויות ומשרדים.
בחלק הצפוני-מרכזי של המקטע, ממוקמת כיכר אילן רמון ("כיכר הסיטי" או "השפיץ") המחברת את הרחובות העצמאות והציונות.
ומתחתיה, הכביש בשדרה ממשיך לעבור במנהרת הסיטי.
הכיכר והפסל דמוי החרוט הכסוף, בעיצוב האדריכל יורם מילר, שהקנה לה את כינוייה.
זהו אחד ממיזמי הבנייה היקרים ביותר שנעשו באשדוד בשנות ה-90. במעלה מדרגות הכיכר, ישנה קומת תצפית לשדרה ולמרינה אשדוד.
בצד הדרומי של השדרה בחלק שממערב לכיכר אילן רמון, נמצאים משרדי הממשלה של העיר – משרד הפנים, שירות התעסוקה, רשות המסים, בית הדין הרבני ומשרדי הבריאות והרישוי.
בחלק המערבי, בואכה שדרות הרצל, נמצא הגן המרכזי של הרובע – פארק הסיטי הצפוני והדרומי (הנחצה בשדרה) ובו גן שעשועים ופסלים סביבתיים רבים, ביניהם "הצפרדע" המזוהה עם העיר הממוקמת בקרבת הצומת עם שדרות הרצל.
בשניהם מצויים אנדרטאות לחללי ישראל – בחלק הדרומי נמצא "גלעד הזמן" לזכר חללי פעולות האיבה בעיצוב יעקב פינטו, ובצפוני, אנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל בעיצוב משה סעידי.
בחלק של השדרה הנמתח משדרות הרצל עד משה דיין וכיכר המפרשים, נמצאים אתרי מסחר מרכזיים בעיר.
בחלק המשיק להרצל, נמצאת התחנה המרכזית של אשדוד בקניון הסיטי, ובהמשך מתחם גן העיר והכיכר הנושאת את אותו השם, הפונה בעיקר לאורך רחוב הגדוד העברי, ובו בתי קפה, מסעדות ומשרדים ובהמשכו קניון סימול.
ממערב לכיכר גן העיר — בצדה הצפוני של השדרה, קריית התרבות ע"ש צבי צילקר ובה בית עיריית אשדוד, המשכן לאמנויות הבמה בעיצוב חיים דותן, מרכז פסג"ה, בית יד לבנים ומרכז תרבות מונארט, בו שוכן מוזיאון אשדוד לאמנות וקונסרבטוריון אקדמא.
בצד הצפוני, רובע המע"ר (מרכז עסקים ראשי) הדרומי, כשבקדמתו רחוב אריק איינשטיין ובו מרכז מסחרי קטן.
השדרה מסתיימת ממערב בכיכר המפרשים, בה השדרה נמצתת עם שדרות משה דיין ועם רחוב אקסודוס ברובע המרינה.
בקו ישיר מהשדרה על פני הכיכר, נמצא פארק המרינה ובו אגם מלאכותי גדול, הצפוי להיפתח במהלך 2024.
כיכר גן העיר היא כיכר המחברת את רחוב הגדוד העברי שברובע הקריה אל רחוב אריק איינשטיין שברובע המע"ר.
בינואר 2022 הוצב בה פסל הפסל מחווה ספירלית, בעיצוב הפסל ישראל הדני.
כיכר המפרשים (המכונה גם "המפרשיות") מחברת את השדרה עם שדרות משה דיין ועם רחוב אקסודוס.
במרכז הכיכר נמצא פסל "המפרשים" שנועד לדמות מפרשים השטים על פני הים.
הפסל נוצר על ידי ישראל הדני.
הכיכר נחנכה ביוני 1999, וקרויה על שם יהדות סלוניקי.
הכיכר נושקת לפארק המרינה, הצפוי להיפתח במהלך 2024.
רחוב מלכי ישראל הוא אחד מן הרחובות המרכזיים בקריית גת.
מתחיל בצפון במפגש עם שדרות לכיש ומסתיים בדרום במפגש עם כביש 3444.
אורכו הכולל של הרחוב הוא כ-3.5 ק"מ והוא נחלק ל-2 חלקים.
תחילתו של הרחוב בשדרות לכיש, משם נמשך ממזרח למערב לאורך כ-1,200 מטרים.
במקטע זה של הכביש ישנם 6 מעגלי תנועה.
במעגל השישי הרחוב פונה דרומה נמשך כ-2,500 מטרים נוספים.
במקטע זה יש 8 מעגלי תנועה נוספים.
והוא מסתיים מפגש הרחוב עם דרך הדרום ומשמש כאחת מהכניסות לעיר מדרום.
בצד מערב של הכניסה לרחוב מדרום נמצאת "אנדרטת הבנים - אנדרטת נצח ישראל" לזכר בני העיר שנפלו במערכות ישראל.
בשנת 1985 הוקמה מצפון לשדרות מלכי ישראל אנדרטת פ"ז
בשנת 1998, הוקמה "אנדרטת הבנים - אנדרטת נצח ישראל" בתחילת השדרה בכניסה לעיר מדרום.
האנדרטה עוצבה בידי הפסל אבנר בר חמא (בן העיר לשעבר) ומוקדשת לבני קריית גת שנפלו במערכות ישראל.
בשנת 2022 חודשה האנדרטה והועתקה מעט הצידה.
בשנת 2002 נחנך ברחוב מרכז הקניות ישפרו סנטר-קריית גת אשר נבנה על ידי חברת ישפרו, נבנה במתכונת פאוור סנטר עירוני ומשתרע על פני כ-11,000 מ"ר והיה למרכז הקניות הראשון שבנתה חברת ישפרו.
בשנת 2010 החלו העבודות להקמת פארק על שם לובה אליאב.
הפארק מתחיל בסמוך לכיכר מלכי ישראל-עולי הגרדום (מכונה גם בשם כיכר כדור הארץ) ומשתרע מערבה לעבר כביש 40 ויער פלוגות.
ב-21 בנובמבר 2021 התרחש ברחוב פיגוע דקירה, בפיגוע נפצעו 4 אזרחים.
עד שנת 2022 שכן מצפון לרחוב האצטדיון העירוני קריית גת, ב-2022 הוא נהרס לטובת הקמת שכונת מגורים "שערי העיר".
קריית גת מאופיינת כעיר קולטת עלייה מיסודה.
לאורך שנים רבות שכן מתחם מרכז קליטה הממשלתי בשדרות מלכי ישראל ממזרח מס' 108–126. נכון לשנת 2022 מתוכנן להקים במקום מרכז הקליטה מתחם הכולל בתוכו יחידות לדיור בר השגה, דיור מוגן, בית אבות סיעודי, גני ילדים ובית ספר יסודי.
התוכנית מקודמת על ידי חברת עמיגור.
במאה ה-21 עם השתכנות ציבור חרדי גדול בעיר, נפתח ברחוב מתחם בית חינוך לבנות של רשת מוסדות חינוך לבנות "בית מלכה" של חסידות בעלז.
שדרות משה דיין היא שדרה ראשית העוטפת את אשדוד ממערב, ומהווה טיילת וכביש החוף של העיר.
היא קרויה על שמו של המצביא והמדינאי הישראלי, משה דיין.
ראשיתה בכיכר עין השמש ואחריתה בכיכר הדייגים, בואכה טיילת החוף הצפונית.
לאורך השדרה משתרעת טיילת הספורט על שם רוברט חיים, ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון של אשדוד.
כמו כן, היא כוללת אתרי עניין תיירותיים וארכאולוגיים.
מכיכר עין השמש (שדרות תל חי) ועד כיכר הדייגים (שדרות יצחק הנשיא), משתרעת טיילת הספורט על שם רוברט חיים, ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון, ראש המועצה המקומית.
לאורכה שבילי הליכה ואופניים לצד מתקני כושר, וריהוט כמו פרגולות וספסלים מבטון.
הטיילת, שנבנתה בעלות של 30 מיליון ש"ח, נחנכה בפברואר 2012.
שדרות משה דיין נצמתות עם מספר שדרות בעלות חשיבות בעיר.
השדרות והרחובות עמן היא נפגשת, מדרום לצפון, הן:
תל חי – שדרה מעורבת שימושים העוטפת את רובע ט"ו מדרום ומחברת אותו לרובע י"ז, במערבהּ כיכר עין השמש ומסוף הריביירה
יצחק רבין – חוצה את העיר מפארק קק"ל ובדיונות במזרח, עד כיכר השלום
רוגוזין – הרחוב הראשי לשעבר של אשדוד ומהוותיקים בה, השוכן ברובע א' ונמתח עד כיכר האמנות ברובע ד', קרוי על שם התעשיין והנדבן היהודי-אמריקאי ישראל רוגוזין שתרם להקמת העיר
השדרה מהווה טיילת וכביש חוף בעיר.
היא נושקת למרבית רצועת חוף אשדוד וכוללת שני אתרים ארכאולוגיים בחלקה הדרומי (ברובע ט"ו) – שתי אחוזות קבר מהתקופות הרומית והביזנטית, כחלק מפארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד, וכן מצודת אשדוד ים.
בחלקה המרכזי-צפוני, השדרה מתקמרת אל פנים-העיר ועוטפת את רובע המרינה ופארק אשדוד-ים ומסתיימת בכיכר הדייגים, בואכה רחוב הטיילת.
כיכר עין השמש – שדרות יצחק רבין
במקטע הנמתח בין כיכר עין השמש לשדרות יצחק רבין, השדרה מקבילה לרובע ט"ו לכל אורכו.
בכיכר עין השמש, השדרה נפגשת עם שדרות תל חי התוחמת את רובע ט"ו מדרום, וכן עם שתי שדרות קצרות – שדרות מונטיפיורי, המחברת את רובע ט"ו אל רובע ט"ז ושדרות הים התיכון.
ממערב לשדרה, ממוקם "מסוף הריביירה" לאוטובוסים.
בצומת זו, השדרה נושקת לחוף הדרומי ביותר של העיר, חוף באר שבע.
במרכז המקטע, השדרה נפרצת מזרחה אל תוך רובע ט"ו ברחוב מוטה גור, בו ממוקם פארק חסן השני, מלך מרוקו, הפונה גם אל שדרות משה דיין.
רבין היא שדרה ארוכה הנמתחת משדרות אלטלנה ברובע י"ג ממזרח, דרך גן דוד המלך וגן קק"ל אשדוד, ועד כיכר השלום, בואכה מצודת אשדוד ים.
כמו כן, היא מכילה כמה אתרי עניין ארכאולוגיים וסביבתיים – קברים רומיים וביזנטיים, פארק אקולוגי ומצודת נמל ערבית.
במרכז המקטע, ממוקם שתי אחוזות קבר מהתקופות הרומית והביזנטית בארץ ישראל, המכילות 3 קברים מקומרים שהיו שייכים לבית הקברות של עיר הנמל אשדוד ים.
אחוזות הקבר הן חלק מפארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד, והן מתחברות ל"שביל הצבאים".
אחוזות הקבר נגלו במהלך פיתוח הטיילת בחפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות.
מחוף באר שבע ועד מצודת אשדוד ים, משתרע הפארק האקולוגי.
הוא הוקם בתכנונו של אדריכל הנוף ליאב שלם על ידי רשות מקרקעי ישראל, החברה לתיירות של אשדוד והעירייה, ונפתח ב-2020. הפארק מתוחזק על ידי רשות הטבע והגנים.
הפארק, ששטחו כ-300 דונם, כולל שבילי הליכה מעגליים לא-כבושים.
השדרה נצמתת עם שדרות יצחק רבין בכיכר השלום.
מערבית לה מבצר נמל ערבי באשדוד ים (אשדוד העתיקה) שהוקם תחת שלטון בית אומיה בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל (במאה ה-7).
היא שימשה כחלק ממערכת איתות לצד מצדית אשדוד ים לבירה רמלה מפלישת אוניות ביזנטיות.
מצדית אשדוד ים ממוקמת כ-300 מטרים מהשדרה, ברחוב חסידי אומות עולם המתפצל משדרות מונטיפיורי.
בכיכר השלום ניצב פסל מוזהב בעיצוב האמן הירושלמי דוד סוזנה, המביע כמיהה לשלום.
מצפון למצודה ממוקם מצפה יוחאי שהוקם ב-2022 להנצחת יוחאי אלקיים, תושב העיר שהציל אישה מטביעה בחוף ב-2018. המצפה ממוקם מעל נקז חוף המצודה.
שדרות יצחק רבין – שדרות עובד בן עמי
במקטע שבין שדרות יצחק רבין לשדרות עובד בן עמי, השדרה מקבילה לרובע י"א לכל אורכו.
ממערב, ממוקמים שני חופים – "חוף הפרחים" (חוף י"א) והחוף הנפרד המיועד לקהל דתי וחרדי.
בחלק הדרומי של המקטע, ממוקמת כיכר אליאנס, המחברת בין השדרה לרובע י"א במזרח דרך שכונת וילות.
ממערב, ממוקם חוף י"א ותחנת שאיבת ביוב של תאגיד המים העירוני "יובלים".
בסמוך אליו, ממוקם המבנה הנטוש של מלון "סן טרופה" כ-100 מטר מקו החוף.
המבנה שימש בעבר הקאנטרי קלאב העירוני ומאז עומד נטוש.
השדרה נצמתת עם רחוב נחל ירקון בכיכר גיל קקו.
הכיכר מנציחה את טוראי (18) שנהרג בתאונת דרכים ב-2001 בעת מילוי תפקידו.
בתוכה ובסביבתה ניצבים פסלים של אנשים צועדים, שעוצבו על ידי עובדי תחנת הכוח אשכול, עמיתיהם של אביו.
רחוב נחל ירקון, שלאורכו שביל הליכה, מוביל למרכז המסחרי של רובע י"א ברחוב כנרת המעגלי.
ממערב לכיכר, ממוקמת הכניסה לחוף הפרחים, ומעט צפונית לה הגישה לחוף הנפרד.
בהמשך ממוקמת כיכר אורוגוואי, המחברת את השדרה עם רחוב ואלוס ממערב המובילה לרובע המרינה, מרינה אשדוד ופארק האגם, ושדרות עובד בן עמי ממזרח – עורק תנועה ראשי המגיע עד הדיונה הגדולה בפארק החולות.
כיכר אורוגוואי גם היא מנציחה תושב העיר שנפל בעת מילוי תפקידו בשירות בצה"ל.
בכיכר ניצב הפסל המוגבה "נער מכונף" בעיצובה של הפסלת עפרה צימבליסטה, להנצחת רב-סמל (31), תושב העיר שנפל בכפר גלעדי עם 11 מחבריו ליחידה במלחמת לבנון השנייה.
בהמשך, ועד לאחרי המפגש עם כיכר האמנות, השדרה מתקמרת אל תוך פנים-העיר, ועוטפת את רובע המרינה ממזרח.
כיכר אורוגוואי – כיכר המפרשים
במקטע הנמתח בין כיכר אורוגוואי לכיכר המפרשים ניצבים לראשונה שני רבעי מגורים זה מול זה – רובע הקריה מע"ר (מרכז עסקים ראשי) הדרומי ורובע המרינה.
במזרח מתרחשת בנייה של רובע המע"ר לגובה ובציפוף, וממערב פארק לאורך השדרה המשתרע עד רחוב ואלוס.
השדרה נצמתת עם כיכר המפרשים, המחברת אותה אל שדרות מנחם בגין במזרח ורחוב אקסודוס ברובע המרינה ממערב.
במרכז הכיכר, הקרויה רשמית על שם יהודי סלוניקי, ניצב פסל "המפרשים" שנוצר על ידי ישראל הדני.
הפסל מזוהה עם העיר אשדוד, וסמל העיר החדש שעוצב בשנת 2016 מציג מפרשים בהשראה מהפסל.
בהמשך שדרות מנחם בגין, ממוקמת "כיכר הספירלה" בסמוך לבית עיריית אשדוד, שעוצבה גם היא בידי הדני.
צפון-מזרחית לכיכר, מתוכננת לקום ספרייה עירונית חדשה בקריית התרבות ע"ש צבי צילקר.
כיכר המפרשים – שדרות ירושלים – כיכר האמנות
במקטע שבין כיכר המפרשים לכיכר האמנות דרך שדרות ירושלים, ממוקמים אתרים מרכזיים רבים בעיר, מסחרית ותרבותית.
לכל אורך המקטע, ניצב מול השדרה "פארק אשדוד-ים" ממערב, שלו שערים אל השדרה.
הפארק, שנפתח ב-2013, הוא הפארק העירוני הגדול בעיר והוא משתרע על שטח של 200 דונם.
בחלקו הצפוני, הקרוב לכיכר האמנות, ממוקם התיאטרון הפתוח "אמפי אשדוד".
בין כיכר המפרשים לשדרות ירושלים, ניצב ממזרח רובע הקריה ("הסיטי"), רובע מרכזי בעיר המשלב מגורים ומסחר.
בפרט, השדרה נושקת לקריית התרבות ע"ש צבי צילקר, חלק מרובע הקריה שבו שוכנים מוסדות תרבות וציבור מרכזיים – בית עיריית אשדוד, המשכן לאמנויות הבמה, מרכז פסג"ה, בית יד לבנים ומרכז תרבות מונארט, בו שוכן מוזיאון אשדוד לאמנות וקונסרבטוריון אקדמא.
בהמשך ממוקמים בנייני מגורים הפונים אל השדרה, כשבקדמתם פארק שער הקריה, שמדרומו השדרה מובילה אל מתחם המע"ר הצפוני דרך רחוב הבנים.
בהמשך, השדרה נפגשת עם שדרות ירושלים, לקראת כניסה מס' 1 לפארק אשדוד ים.
זהו הצומת המרומזר היחיד בשדרה, כאשר לכל אורכה הצמתים בנויים כמעגלי תנועה.
במקטע שבין שדרות ירושלים לכיכר האמנות, ניצב ממזרח לשדרה רובע ד', ממנו פונים לשדרה בנייני מגורים וכן פארק מגדלי התאומים להנצחת פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בארצות הברית, בהם נהרגו 4 ישראלים ששמותיהם חקוקים על אנדרטה מסלע בפארק.
השדרה ממשיכה צפונה אל כיכר האמנות על שם אבשלום, אמן ופסל ישראלי-צרפתי תושב העיר.
במרכז הכיכר ניצב פסל המבוסס על אחת מיצירותיו.
הכיכר מחברת בין השדרה לרחוב רוגוזין מצפון ומפקורה מדרום.
רוגוזין הוא אחד הרחובות הראשונים בעיר, שנחנך ב-1958 והיה למרכז הבילוי העיקרי עד לעליית רובע הקריה עם תחילת המאה ה-21. רחוב מפקורה עוטף מצפון פארק אשדוד-ים, ובו שוכנת אנדרטה בפיסולו של ברוך וינד לנספים באוניות המעפילים סטרומה ומפקורה, ומגרש פטאנק – משחק כדור הפופולרי בצרפת.
בחלק של השדרה הנמתח מכיכר האמנות עד כיכר הדייגים, ניצבת ממזרח שכונת וילות ברובע ד', וממערב, חוף אורנים.
כיכר הדייגים, המחברת בין השדרה לרחוב הטיילת ולשדרות יצחק הנשיא, מנציחה את ותיקי העיר אשדוד.
הכיכר מציגה פסל של דייג, בעיצובה של אורנה בן-עמי.
היא נחנכה ב-2019 בהשתתפות שלושת ראשי עיריית אשדוד, יחיאל לסרי, צבי צילקר ואריה אזולאי.
שדרות מונמארטר, בוקר אביבי הוא ציור שמן על בד משנת 1897 מאת קאמי פיסארו.
היצירה משתייכת לאחת הסדרות החשובות ביותר של תיאורי נוף עירוני שיצר האמן בשלהי ההמאה ה-19, ובה תיאר באופן שיטתי את שדרות מונמארטר בפריז בתנאי אור, מזג אוויר ועונות משתנים.
הציור מגלם את חקירתו השיטתית של פיסארו את המרחב העירוני המודרני ואת מאמציו לאחד בין טוהר צבעוני לבין אפקט אטמוספירי חי.
כחלק מסדרת שדרות מונמארטר, היצירה מציגה את פריז כסביבה דינמית, משתנה ותוססת, ומשקפת את מקומו של פיסארו כאחד מציירי העיר המרכזיים של האימפרסיוניזם המאוחר.
הציור נמנה עם סדרת שדרות מונמארטר, אחת הסדרות ההומוגניות והממוקדות ביותר ביצירתו של פיסארו.
נקודת המוצא הקומפוזיציונית היא תהלוכת השדרה הרחבה, הנמתחת לעומק ומוליכה את מבט הצופה לאורך ציר פרספקטיבי ברור.
במסגרת חקירה שיטתית זו בחן האמן את השדרה תחת שילובים מגוונים של אור, מזג אוויר ועונות השנה.
בסדרה נכללו אחר-צהריים חגיגיים, רגעים שקטים יחסית, רחובות דלילי אדם בחורף לצד סצנות הומות אדם, ואף מראה לילי.
הגיוון נבע משתי הכרעות עיקריות: תנאי מזג האוויר ורמת הפעילות האנושית ברחוב.
הסדרה נוצרה בעבודה מתודית שנמשכה למעלה מחודשיים.
פיסארו עבד מחלון חדרו במלון בפריז, מן השחר ועד רדת החשכה, תוך הפסקה קצרה בלבד לארוחת צהריים.
כך הצליח להפיק מספר רב של וריאציות של אותו מוטיב.
ציורי פריז של פיסארו בשנות ה-90 של המאה ה-19 נמנים עם הישגי השיא של האימפרסיוניזם, ומוצבים לצד סדרות הקתדרלה ברואן, הערימות ושושני המים של קלוד מונה.
עם זאת, בניגוד לגישתו של מונה, אצל פיסארו אין כל סדרה הדומה לחלוטין לאחרת, ולא ברור כי מראש תכנן לתלותן יחד כמכלול אחד.
נדמה כי האמן "בחן את המים" של ציור הנוף העירוני, מצא בהם עניין והמשיך בהם מתוך הנאה והתנסות, יותר מאשר מתוך תוכנית תאורטית כוללת.
לצד בני דורו, ובהם גוסטב קייבוט, תיאר פיסארו את פריז המודרנית כמרחב רחב ידיים, מואר ותוסס, המשקף את השינויים האורבניים של סוף המאה.
ציורי השדרות קשורים להתפתחות משמעותית בטכניקת הציור של פיסארו.
בשלהי שנות ה-80 הסתייג מן הניגודיות החריפה ומהיעדר הספונטניות שמצא בטכניקה הנאו-אימפרסיוניסטית הנקודתית.
הוא חיפש דרך לשלב בין טוהר הטון לבין מלאות, חופש ורעננות תחושתית.
בעשור שלאחר מכן הצליח לגבש פשרה מוצלחת בין ניקיון צבעוני לבין אפקט אטמוספירי עשיר.
הבדים מתקופה זו, ובהם גם שדרות מונמארטר, בוקר אביבי, מאופיינים במרקם צבע עשיר ובהערכה חושית למשיחות המכחול.
הציור מתאר את התרגשותה וחיוניותה של העיר בסוף המאה, באמצעות טיפול בצבע המבליט את אור הבוקר ואת תנועת הרחוב.
ההקשר ההיסטורי: המודרניזציה של פריז
שדרות מונמארטר הן חלק ממערך השדרות שנוצרו במסגרת הרפורמות האורבניות של פריז במאה ה-19. אזורים מן העיר הימי-ביניימית נהרסו כדי לפנות מקום לרשת רחבה של שדרות וישרות, תהליך שנודע כ"האוסמניזציה".
אף שהרפורמות עוררו גם ביקורת בשל עלותן הגבוהה, הן יצרו נופים עירוניים חדשים, פתוחים ומוארים.
פיסארו ראה בשדרות הללו נושא אמנותי עכשווי: הרחובות, שלעיתים תוארו כבלתי אסתטיים, נתפסו בעיניו ככסופים, בהירים ורוטטים חיים, ביטוי מובהק למודרניות.
הציור היה חלק מאוספו של מקס זילברברג (1878–1942), תעשיין ואספן אמנות חשוב מברסלאו, שבבעלותו היה אחד האוספים המשמעותיים של אמנות צרפתית מן המאה ה-19 וה-20 בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1935, לאחר שנושל מתפקידיו הציבוריים וחברתו הולאמה במסגרת מדיניות האריזציה, נאלץ זילברברג למסור את מרבית אוספו למכירות פומביות כפויות בברלין.
היצירה נמכרה באחת המכירות הללו.
בהמשך עברה היצירה לאספנים נוספים, ובשנת 1997 הוענקה למוזיאון ישראל בירושלים.
בשנת 2000 הושבה ליורשתו של זילברברג, אשר אפשרה את המשך הצגתה הציבורית בירושלים עד לשנת 2013.
שדרת הכוכבים של הוליווד היא שדרה בין שדרות הוליווד ורחוב ויין בהוליווד שבקליפורניה, ארצות הברית, בה משובצים כוכבים מחומשים עם שמות ידוענים שזכו לכבוד על תרומותיהם לתעשיית הבידור – בשישה תחומים שונים: קולנוע, טלוויזיה, רדיו, מוזיקה, ספורט והופעות חיות / תיאטרון.
שדרת הכוכבים משתרעת ממזרח למערב בשדרות הוליווד מרחוב גאוור עד שדרות לה בראה ומצפון לדרום ברחוב ויין בין רחוב יוקה ושדרות סאנסט.
כל כוכב מכיל פסיפס ורוד עם מסגרת פליז.
בתוך הכוכב מקובע שם הזוכה לכבוד מעל סמל אחד מתוך שישה סוגים המסמלים שישה סוגי תרומה לתעשיית הבידור:
מצלמת קולנוע – מסמל תרומה לתעשיית הסרטים.
טלוויזיה – מסמל תרומה לתעשיית הטלוויזיה.
תקליט – מסמל תרומה לתעשיית המוזיקה.
מיקרופון רדיו – מסמל תרומה לתעשיית הרדיו.
זוג מסכות טרגדיה וקומדיה – מסמל תרומה לתעשיית התיאטרון.
גביע ספורט – מסמל תרומה לתעשיית הספורט – קטגוריה שהתווספה בשנת 2023.
קיימת גם "קטגוריה מיוחדת" שביעית עבור לשכת המסחר של הוליווד, המעניקה כבוד ישיר ליחידים, ארגונים ותאגידים.
הקטגוריות אינן מיוצגות באופן שווה.
נכון לאוקטובר 2025, 44% מכלל הכוכבים היו בקטגוריית סרטי קולנוע, 25% בטלוויזיה, 19% בהקלטות שמע או מוזיקה, 9% ברדיו, פחות מ-3% בתיאטרון/הופעות חיות, ופחות מ-1% בספורט, בידור ו"קטגוריה מיוחדת" גם יחד.
כל כוכב מייצג קטגוריה אחת; לכן, אם אדם זכה לכבוד ביותר מקטגוריה אחת, אותו אדם יהיה בעל יותר מכוכב אחד.
בשדרת הכוכבים של הוליווד קיימים עיצובים שאינם כוכבים סטנדרטיים.
הבולטים שבהם הם ארבעת מונומנטי אפולו 11, המעוצבים כעיגולי "ירח" ולא ככוכבים, ומציינים את נחיתת האדם על הירח ב־20 ביולי 1969; הם כוללים את שמות ניל ארמסטרונג, אדווין "באז" אולדרין ומייקל קולינס, ואת הכיתוב "Apollo XI", וממוקמים בארבע פינות צומת הוליווד ושדרת ויין.
בנוסף קיימים כוכבים ועמודים מקטגוריות מיוחדות הנושאים סמלים ייחודיים למכובדים (כגון סמל עיריית לוס אנג'לס או לוגו של ארגונים), וכן מונומנטים של "Friends of the Walk of Fame" — ריבועי מרצפות עם סמלי הקטגוריות ושמות התורמים, שאינם כוללים את קטגוריית ספורט ובידור.
כוכבי מדרכת הכוכבים של הוליווד משובצים לאורך הוליווד בולווארד ושדרת ויין, כאשר אזורים סמוכים לתיאטרון הסיני של גראומן, למלון הוליווד רוזוולט, לתיאטרון דולבי ולתיאטרון אל קפיטן נחשבים למיקומים יוקרתיים במיוחד.
בני משפחה ועמיתים נוטים להיות מוצבים זה לצד זה.
אף שמקבלי הכוכבים רשאים לבקש מיקום מסוים, ההחלטה הסופית נתונה בידי לשכת המסחר של הוליווד.
ג'יי לנו, לדוגמה, ביקש שכוכבו יהיה ליד הוליווד והיילנד מכיוון שהוא נעצר פעמיים על ידי המשטרה בגין שוטטות בצומת זה.
ג'ורג' קרלין ביקש שכוכבו יוצב מול תחנת הרדיו KDAY, שם זכה לראשונה להכרה לאומית.
לין-מנואל מירנדה ביקש מקום מול תיאטרון פנטג'ס, שם הוצגו המחזות זמר שלו " In The Heights" ו-"Hamilton".
מייקל ג'קסון סירב להשתתף בחשיפת כוכבו אלא אם כן הוא היה ממוקם מחוץ ל-"Grauman's Chinese"; לשכת המסחר נענתה לדרישתו.
קרול ברנט הסבירה את בחירתה בזיכרונותיה: בזמן שעבדה כסדרנית בתיאטרון האחים וורנר , היא יעצה לזוג שהגיע במהלך הדקות האחרונות של ההצגה להמתין לההצגה הבאה, כדי להימנע מלראות את סוף ההצגה ולקלקל לעצמם את החוויה.
מנהל התיאטרון פיטר אותה במקום בשל "סרבנות" והשפיל אותה בכך שהסיר את הכותפות ממדיה.
עשרים ושש שנים לאחר מכן, לבקשתה, כוכבה של ברנט הוצב בחזית התיאטרון.
מלבד הכוכבים עצמם, מדרכת הכוכבים כוללת מונומנטים ויצירות נלוות.
הבולט שבהם הוא "Hollywood and La Brea Gateway" (המכונה גם Four Ladies of Hollywood) — פסל גזיבו בסגנון אר דקו שהוקם ב־1993 כמחווה לנשים רב־אתניות בתעשיית הבידור, עם דמויותיהן של דורותי דנדרידג', אנה מיי וונג, דולורס דל ריו ומיי וסט, ובראשו צריח עם הכיתוב "Hollywood" ופסל מוזהב של מרילין מונרו.
בנוסף קיימת "Hollywood Walk of Fame Mural" — ציור קיר באורך כ־30 מטרים שנחשף ב־2021 לציון 60 שנה למדרכה, המתאר את תולדותיה וגיוונה.
אלמנט נוסף הוא קפסולת זמן שנקברה ב־2017 לציון 50 שנה למדרכה, ובה חפצים ומזכרות מתולדות הוליווד, ואמורה להיפתח ב־2060.
חלק מהכוכבים מלווים גם בלוחות הסבר, המציינים הישגים מיוחדים או אבני דרך, כגון כוכבו של בוב הופ כ"אזרח המאה של הוליווד" או כוכבה של ג'ניפר לופז ככוכב ה־2,500.
לשכת המסחר של הוליווד (Hollywood Chamber of Commerce) מנהלת את שדרת הכוכבים, ומתוחזקת על-ידי קרן Hollywood Historic Trust במימון עצמי.
הלשכה גובה אגרה על כל כוכב חדש (85,000 דולר נכון ל־2025) מכל ספונסר של כל זוכה חדש, מחצית מהסכום משמשת ליצירה והתקנת כוכבו של הזוכה החדש, בעוד שהמחצית השנייה משמשת לתחזוקת השדרה כולה.
הלשכה מארחת גם טקסי השקה ובעלת זכויות הרישוי של השדרה, אשר האחרונות שבהן הם שמרו באמצעות צווי הפסקת פעילות ותביעות משפטיות.
מאז 1962 מופקדת הלשכה גם על הליך המינויים והבחירה, באמצעות ועדת בחירה ייעודית המקבלת מדי שנה כ־200–300 מועמדויות.
כל אדם רשאי להגיש מועמדות בתשלום, בכפוף לאישור המועמד או הנהלתו, לניסיון מקצועי של לפחות חמש שנים ולרקורד של תרומה לקהילה; מועמדים שנפטרו חייבים להיות במותם לפחות שנתיים.
מדי שנה נבחרים כ־30 מועמדים, והנבחרים מחויבים להשתתף בטקס בתוך שנתיים, אחרת מועמדותם נפסלת.
זהות חברי הוועדה לרוב אינה מפורסמת, והראשות עברה לאורך השנים בין מספר דמויות בכירות בתעשיית הבידור.
כללי שדרת הכוכבים אוסרים עקרונית על כיבוד מועמדים שתרומתם אינה נופלת לאחת מהקטגוריות הרשמיות, אך ועדת הבחירה התאימה לאורך השנים את פרשנות הכללים כדי להצדיק בחירות מסוימות.
כך למשל, מונומנטי אפולו 11 הוקדשו לאסטרונאוטים בשל "תרומה לתעשיית הטלוויזיה" – נימוק שיושב־ראש הוועדה דאז, ג'וני גרנט, הודה כי הוא מאולץ במידת־מה.
דוגמה נוספת היא מוחמד עלי, שכוכבו הוענק לאחר שהוועדה קבעה כי אגרוף הוא סוג של הופעה חיה; לבקשתו, הכוכב הוצב אנכית בקיר ולא אופקית במדרכה, כדי שלא יידרכו עליו, בשל שיתוף שמו עם הנביא מוחמד.
רק מקרה אחד ידוע שבו כוכב נחנך אף שהמכובדת לא נכחה בטקס כנדרש: ברברה סטרייסנד, שלא השתתפה בטקס שלה אך כן נכחה שנים לאחר מכן בטקס של בעלה, ג'יימס ברולין.
לאחר חנוכתו, כוכב אינו ניתן להסרה.
לשכת המסחר של הוליווד הבהירה ב־2017 כי מאחר שמדרכת הכוכבים היא אתר מורשת היסטורי, כל כוכב שנוסף נחשב לחלק בלתי נפרד ממנו ואינו ניתן להסרה; עמדה זו חודדה מחדש ב־2024, אז צוין שללשכה אף אין סמכות להסיר כוכבים.
בשנת 1953 הציע הנשיא המתנדב של לשכת הסחר בהוליווד, אי.
סטיוארט, להקים שדרת כוכבים בהוליווד כדי לשמור על התהילה והזוהר.
ועדה מיוחדת ומשרד האדריכלים "פריירה ולוקמן" עסקו בפיתוח הרעיון.
בשנת 1955 הושגו האישורים הנדרשים והארי שוגרמן ממנהלי התיאטראות המובילים בקליפורניה, נבחר לעמוד בראש הפרויקט.
השדרה נוצרה ב-1958 על ידי אמן מדרום קליפורניה, אוליבר וייסמולר, אותו שכרה העירייה כדי לעשות להוליווד "מתיחת פנים".
אלו שזכו לכוכב קיבלו אותו על בסיס הישגיהם בקולנוע, תיאטרון, רדיו, טלוויזיה ומוזיקה.