tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד הוא נערך להתקפה קיבל הוראה לנתק מגע.
הסיירת האמריקאית התרחקה והאנייה המצרית נכנסה לנמל.
גבעתי שב למתקן הטקטי בחיפה, תוך הבנה שתפקידו הבא יהיה מפקד זירת ים סוף אך לא כך קרה.
מפקד חיל הים בנימין תלם שאף להציב לוחם בכיר לפיקוד על שייטת 13. במרץ 1974 מונה גבעתי למפקד יחידת לוחמה זעירה קודם לדרגת אלוף-משנה.
יחידה 707 אוחדה עם שייטת 13 וגבעתי פיקד על היחידה המקובצת עד יוני 1976. היחידה ביצעה מבצעי פשיטה רבים בלבנון.
לקציני השייטת לקח זמן להסתגל למצב החדש והפעילות הרבה עזרה לגיבוש היחידה.
לאחר סיום תפקידו ביחידת לוחמה זעירה יצא לחופשת פרישה ובשנת 1977 פרש לגמלאות.
השתלם במגמת מינהל באוניברסיטת חיפה במשך כשנה.
לאחר מכן הפליג כקצין סיפון בצי הסוחר הישראלי על האנייה "רימון".
בשנת 1978 מונה למנהל טרמינל הדלק של חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א) באשקלון מנהל החברה היה אברהם בוצר.
נפט מאירן הגיע לטרמינל באילת ומשם בצינור לאשקלון.
מכליות היו מגיעות למצוף התקשרות ומקבלות את הנפט להפצה באירופה.
בטרמינל הועסקו כ-200 עובדים וכלל כ-12 מכלים בחוף, יחידת גוררות וצוללים לעבודות ימיות.
בתפקיד זה שימש כ-10 שנים.
בתפקיד זה נדרש לפתרון בעיות קשות: הצינור בים ניזוק מעגינת אונייה בעת סערה.
צבי גבעתי החליט לתקן על ידי רתכים צוללים עם פעמון מיוחד וחסך כסף רב לחברה.
ייעול הניקוז של הצינור מהדלק אפשר לצבור עודפי דלק רבים.
כאשר עלה הצורך להכניס דוברות עם חלקי מתכת לבניית תחנת הכוח, שדרשו עומק רב יותר, ביצע את עבודת ההעמקה עם מדחפי הגוררות וחסך בהוצאות.
בשנת 1988 קיבל לידיו את ניהול החברה הוותיקה לעבודות ימיות "העוגן".
החברה שהייתה שייכת לסולל בונה העניקה שירותי ים לאוניות בנמל חיפה.
תוך מספר חודשים התחוור לגבעתי שמצב כלי השיט של החברה ירוד והוא התפטר.
בשנים 1989 עד 1999 ניהל סניף של חברת שופרסל בחיפה.
תחילה את הסניף בכרמל צרפתי ואחריו את סניף חורב שהיה מהגדולים בחברה.
משה הררי, אחיו של צבי, התמחה בהפעלת ציוד מכני כבד בסולל בונה.
ניהל עבודות באפריקה כחלק מעסקי גד זאבי.
בשנת 1972 כאשר אידי אמין גירש את הישראלים מאוגנדה וזמם להשתלט על ציוד החברה עבר הררי בנסיעה עם הטרקטורים והציוד הכבד לקניה.
בשנת 1957, במהלך קורס חובלים, פגש את עדיה לבית בירנצוויג (בארי) בחתונה של חבר מהמחזור, והחל לצאת איתה.
בשנת 1962 נולד לזוג בן - עופר, שלמד הנדסה, ניהל את המפעל ברמלה ושימש כמנהל תפעול בחברת נשר.
נעשה יועץ עצמאי בנושאים הנדסיים.
נשוי לרותי וכיום הוא מתגורר עם משפחתו ביובלים שבגליל התחתון.
מעופר זכה לשלש נכדות ומהן לשלושה נינים.
בשנת 1969 נולדה בת - ענת, שנעשתה אגרונומית, למדה מחשבים ותרפיה באמצעות בעלי חיים.
כיום עושה הסבה אקדמית לעבודה סוציאלית.
מענת זכה לחמישה נכדים - ארבע בנות ובן.
משנת 1999 פרש מעיסוקים אזרחיים.
ועבר לגור במושב כוכב מיכאל ליד משפחת בתו ונהנה לטפל בנכדיו.
במאי 2017 חלתה עדיה ואושפזה בהוסטל בקיבוץ יד מרדכי.
מקובל לראות בו אחד מראשוני רבני הנאו-אורתודוקסיה.
נולד בשנת 1808 בנויוויד לרב אברהם אוירבך (נפטר בג' בחשוון ה'תר"ו), רב העיר ובנו של רבי אביעזרי זליג אוירבך, ולאשתו השנייה, אסתר רבקה לבית אופנהיים-ליפשיץ (נפטרה בי"ח באייר ה'תרכ"ד).
היה הבן הבכור מתוך שישה עשר ילדים מנישואיו אלו של אביו.
בהיותו כבן שנתיים עקרה המשפחה לבונא, עם התמנותו של אביו לרבה של העיר ושל חבל הריין כולו.
בצעירותו למד אצל אביו, וכשגדל נשלח ללמוד אצל רבי יהודה ליב קרלבורג, רבה של קרפלד ותלמידם של רבי נתן אדלר ורבי מאיר ברבי.
לאחר חמש שנות לימוד עבר לוורמס, ללמוד אצל רבה של העיר, הרב יעקב קופל במברגר.
במקביל ללימודיו התורניים רכש השכלה כללית באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת מרבורג, וב-1834 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת גיסן.
בכך היה בן הדור הראשון של הרבנים באורתודוקסים בגרמניה שפנו ללימודים אקדמיים ורכשו תואר דוקטור.
נשא את לאה בתו של יצחק אייזמן פרנקל מוויצנהאוזן.
ב-1834 התמודד מול לאופולד צונץ על רבנות דרמשטאדט ומדינת הסן.
מושב הרבנות והקהילה המרכזית בה היה בדרמשטאדט, אך היו כפופות לה כמאה קהילות כפריות קטנות בחלקה הדרומי של הדוכסות הגדולה של הסן.
בעיר דרמשטאדט תמכו הרוב ביריבו צונץ, אך בסיוע קהילות השדה, שרובן היו מסורתיות, זכה ברבנות המדינה.
במשך כל שנותיו ברבנות דרמשטאדט והסן התפלמס עם מתקני הדת הרפורמים, שהיו הרוב בוועד הקהילה בדרמשטאדט, ולאחר 23 שנים (1857) הצליחו מתנגדיו להביא לפיטוריו מן הרבנות ובמקומו מונה יוליוס לנדסברגר.
לאחר פיטוריו פרש לפרנקפורט דמיין והתרכז במחקריו התורניים.
בתקופה זו חיבר את ספריו.
הוצעו לו משרות רבנות בקהילות שקלוב ומוהילב במזרח אירופה, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת תרכ"ג (1863) התמנה לרבנות הלברשטאדט, שהייתה אחת הקהילות העירוניות הבודדות בגרמניה שנותרו בעלות רוב אורתודוקסי.
ברבנות הלברשטאדט כיהן עד פטירתו בלילה שבין ראשון לשני, כ"ז באלול ה'תרל"ב, 30 בספטמבר 1872. הוא נקבר למחרת היום בהלברשטאדט במעמד קהל רב.
נשא לאשה את לאה לבית פרנקל, ונולדו להם שבעה ילדים.
אחד מבניו, רבי אביעזרי זליג אוירבך, ירש אותו כרבה של הלברשטאדט.
אחד מחתניו היה הרב ד"ר אלעזר לאב (Löw) , רבה של אלטונה.
באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח-תרכ"ט) הדפיס הרב אוירבך לראשונה את ספר האשכול, חיבור הלכתי שחיבר רבי אברהם בן יצחק מנרבונה, מחכמי פרובנס בתקופת הראשונים.
הרב אוירבך צירף לו ביאור בשם "נחל אשכול", והוסיף מבוא על זיהוי המחבר ותולדותיו.
חלק נוסף ממהדורת ספר האשכול של הרב אוירבך, כולל ביאורו הנרחב, נדפס זמן רב לאחר פטירתו (הוצאת מכון הערי פישעל, ירושלים תשמ"ו).
ברית אברהם (פרנקפורט תר"כ) – סדר דיני ברית מילה, עם תפילות ופיוטים, ומבוא על נוסח התפילות והפיוטים ותולדות מחבריהם
הצופה על דרכי המשנה – קונטרס נגד חיבורו של הרב זכריה פרנקל "דרכי המשנה"
משנת רבי נתן – חידושים על המשנה, שנכתבו כניסיון לפענח את רמיזותיו של רבי נתן אדלר על גליונות המשניות שלו
ספר האשכול עם פירוש נחל אשכול – על גרסתו לספר האשכול התנהל פולמוס רחב
שו"ת נחל אשכול – מלוקט מכתביו.
חיל הצבא – דברי תורה על פרשיות השבוע, הנ"ך והתפילה.
צבי גיל (29 במרץ 1928 – 8 בדצמבר 2024) היה ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, מתעד השידור הציבורי בישראל, עיתונאי, סופר, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי תעודה; נמנה עם מייסדי המיזם לתיעוד תרומת הניצולים למדינה.
נולד בשם צבי גלזר, בעיר זדונסקה וולה, במרכז פולין, למשפחה חרדית ועשירה.
דוד ניידט, סבו מצד אימו, היה ממנהיגי אגודת ישראל בפולין, ממקורבי האדמו"ר מגור וחובב ציון.
אביו, ישראל גלזר, היה סוחר ותעשיין; אמו, אסתר גלזר, הייתה אחות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, עם הקמת גטו בעירו, נכלא בו עד לקיץ 1942, אז חוסל הגטו.
עם חיסול הגטו נשלחו סבו, אביו, שני אחיו ורוב משפחתו לגיא ההריגה בחלמנו, שם נספו, גיל נשלח עם אימו לגטו לודז'.
בגטו היה פעיל בתנועת "הנוער הציוני".
אמו והוא הצליחו לשרוד בגטו לודז' עד לחיסול הגטו באוגוסט 1944. מאוגוסט ועד מרץ 1945 היה במחנות ריכוז שונים, בהם אושוויץ, דכאו ורידלאו.
בתקופה זו הוא עבד בין השאר, בפינוי גוויות קפואות, חלה בטיפוס הבטן, שבעקבותיו הועלה לרכבת מוות.
הוא ברח מן הרכבת בעת שמטוסי בעלות הברית חגו מעליה, ושהה במשך קרוב לחודשיים בכפר גרמני, תוך שהוא מתחזה לפולני, עד לשחרור על ידי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של הגנרל הצרפתי לקלר.
גיל שהה במחנות העקורים לנדסברג וסנטה מריה די באני, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער בנובמבר 1945 ונקלט בבית הספר החינוכי-חקלאי על שם מוסינזון במגדיאל (1947-1945).
הוא גויס לצה"ל ב-1948 והשתתף במלחמת העצמאות, תחילה בחטיבת כרמלי בצפון, ובקיץ 1949 הועבר לאמ"ן.
לקראת גיוסו לצה"ל שינה את שם משפחתו מגלזר לגיל.
עם השחרור, לאחר סיום סמינר לשליחים, ביוני 1950, נשלח כשליח מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית לארצות הברית.
בעת שירותו בצה"ל פרסם רשימות, בדרך כלל בשם בדוי, בעיתון במחנה; ובתקופת שהותו בארצות הברית כתב בביטאון "עלים" של תנועת "העובד הציוני".
פעילות בעיתונות, בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית
לאחר שובו לישראל, בשנים 1952–1953, שימש כרכז הדרכה בכפר הנוער ניצנים.
ב-1953 עבר לירושלים ללימודים באוניברסיטה העברית, ובו בזמן עבד בעיתון "זמנים", תחילה כמשכתב ואחר כך כעורך לילה; במקביל כתב רשימות פוליטיות ב"זמנים".
בשנת 1955 נתקבל כעורך במחלקת החדשות ב"קול ישראל".
בשנת 1957 סיים את התואר הראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
ב-1957 יצא לארצות הברית להמשך הלימודים, ושימש בין היתר כמרצה בפני המגבית המאוחדת, וכעורך ביטאון הסטודנטים הישראליים בארצות הברית.
הוא סיים את אוניברסיטת ניו יורק (NYU) כמוסמך בסוציולוגיה ובתקשורת המונים (1959-57).
עם שובו לישראל, בשלהי 1959, התמנה גיל לרכז החדשות של קול ישראל בירושלים, התפקיד אשר בו שימש בעת תפיסת אדולף אייכמן ב-1960 ומשפט אייכמן ב-1961. בשנים 1962–1965 שימש כראש מערכת החדשות של קול ישראל בתל אביב.
ב-1963 הוזמן לסמינר בינלאומי במכון לקומוניקציה של אוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית בנושא טלוויזיה וקולנוע.
במסגרת זאת סייר בתחנות טלוויזיה שונות בארצות הברית.
בראשית 1965 ריכז את פעולת משלחת אונסק"ו לבדיקת הקמתה של טלוויזיה בישראל, ובקיץ אותה שנה נשלח ככתב וכנציג רשות השידור בצפון אמריקה (1968-1965); מן המשרד בניו יורק סקר את האירועים ברחבי ארצות הברית וגם בקנדה.
הוא שידר ידיעות לחדשות וכתבות ליומנים.
הוא נמנה עם החותמים על ההסכם עם רשת CBS לסייע בהקמת הטלוויזיה הישראלית.
עם שובו לישראל נמנה גיל עם צוות ההקמה של הטלוויזיה, ובשנת 1969 נתמנה למרכז מערכת החדשות בטלוויזיה.
גיל יזם והפיק ב-1970 את "מוקד" - תוכנית ראיונות עם פוליטיקאים.
בשנים 70–1971 מילא תפקיד של דובר רשות השידור והממונה על קשרי ציבור.
בשנים 72–1975 היה מנהל חטיבת החדשות וענייני היום בטלוויזיה.
בתקופת כהונתו סיקרה הטלוויזיה בפעם הראשונה, מלחמה - מלחמת יום הכיפורים ואת הבחירות לכנסת.
לאחר פרישתו מניהול החדשות יזם והקים, בשיתוף מכון ון ליר, את פורום השדרים (1976) ואחר כך (1981), עם משכנות שאננים, את הפורום למדיה ולחברה.
ב-1978 התקבל לשנת שבתון ב־BBC ובטיימס בלונדון במימון חלקי במלגה של המועצה הבריטית.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפיק סדרת תוכניות תעודה, כתב וביים סרטים תיעודיים, רובם הוקרנו במסגרת התוכנית "מבט שני" ושימש כמנהל פרויקטים מיוחדים וקופרודוקציות בהנהלת רשות השידור.
בין הסרטים התיעודיים בהם לקח חלק:
"גלים בינוניים עד רוגשים" (1976) - על "קול ירושלים" - מיכאל לב טוב ביים, גיל כתב את התסריט והפיק.
דוקודרמה שבה כמה מן השדרים המקוריים שהיו שותפים לאירוע המכונן שיחקו את עצמם, בהם חנה רובינא שקראה קטע מ"מגילת האש" של ביאליק.
"סטאטוסקופ לא עושה חדשות" - עשיית חדשות בטלוויזיה; כתיבה, בימוי והפקה.
" זכות הציבור לדעת - מה" - על המקומונים, בתקופה שהיו תופעה חדשה בישראל.
"המבצר האחרון" – על דרום אפריקה של שלטון האפרטהייד.
" במדבר" - על ההסתדרות הציונית.
"המרוץ לבית הלבן" - חיים יבין ביים, גיל כתב והפיק.
"ג'ונסון ואשכול" - תסריט והפקה.
"תעודת זהות" – סדרת תוכניות על החברה הישראלית, המשלבת ראיונות וסרטים.
בנויה במתכונת של שימוע בוועדת חקירה של הסנאט האמריקני שבחנה לעומק את אפיה של המדינה שמלאו לה שלושים שנה והעמידה אותה ל"משפט ציבורי על הישגיה וכישלונותיה".
חברי "ועדת החקירה" היו הרב ישראל לאו, המשפטן ד"ר אמנון גולדנברג והפוליטיקאי דן מרידור.
הופעת העדים לוותה בסרטי תעודה של הבמאים: עמוס גיתאי, דוד פרלוב, גדעון גנני, מיכאל לב-טוב, מיכה שגריר, אורי ברבש, אשר טללים, אלי כהן, נילי טל ואחרים.
גיל היה אחראי ארגונית לכינוס החדשות של איגוד השידור האירופי בירושלים בשנת 1975.
בשנים 1981–1989 הופקד על קשרי החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של הטלוויזיה.
תפקידו הבא היה הקמת יחידה שהפיקה קלטות להפצה בארץ והפקת תוכניות לחו"ל, וכן קופרודוקציות בהן השתתפה הטלוויזיה.
בין השאר עסקה בהפקה של גרסה הבינלאומית של הסדרה "עמוד האש" בשיתוף ערוץ 4 הבריטי, שתורגמה לארבע שפות: אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית, ונמכרה ל־12 מדינות.
הוא פרש מרשות השידור, בתום 35 שנות שירות.
בשנת 1988 הוזמן כמרצה אורח (scholar in residence) במכללות ובאוניברסיטאות בכמה ממדינות ניו אינגלנד, בחוף המזרחי בארצות הברית.
נושא ההרצאות היה "התלות ההדדית בין המדיה לבין פעולות טרור".
צבי גיל הוא מוסמך כבוד ופרס הוקרה של מכון "ניוהאוז" למדיה של אוניברסיטת סירקיוז (1963).
בארץ שימש כמרצה אורח בשלוחת החוץ של הטכניון, במכללה למנהל ובסמינר לוינסקי - בתחום תקשורת המונים בשנות ה-90.
יזם וארגן ב-1991 את הסימפוזיון הבינלאומי בנושא "מדיה-מחאה ואלימות פוליטית" בשיתוף המכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית.
השתתף בסמינר למדיה מטעם המכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית בנושא "תקשורת בגולה היהודית".
מרצה אורח בסמסטר קיץ 2006 במכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית.
מאז 1992 עסק גיל כעצמאי בתחומי הכתיבה, הרצאות ופרויקטים התנדבותיים.
מפרסם מסות ומאמרים בכתבי העת, העיתונים ואתרי האינטרנט: בין השאר ב"כיוונים", "כיוונים חדשים", "מגפון", "חדשות מחלקה ראשונה" ובאתרים נוספים.
משנת 2002 ועד נובמבר 2018 הוא פרסם 876 פוסטים, תחילה בדומיין "רשימות" - notes הישראלי ואחר כך במסגרת וורדפרס בבלוג שלו בשם "זרקור".
הפוסטים שלו עוסקים בענייני חברה ומדינה, ענייני חינוך, תרבות ועוד.
מדי פעם בפעם הוא מביא רשימות פרופיל של אישים בולטים, ביניהם חתני פרס ישראל, סופרים, אמנים, מחנכים ואחרים.
שני נושאים מרכזיים בהם עוסק ב"זרקור" הם השידור הציבורי וזיכרון השואה ולקחיה.
פעילות ציבורית בנושא זיכרון השואה וניצוליה
גיל היה חבר בוועד המנהל של מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ומופקד על קשרי ציבור וההסברה וייסד את ביטאון המרכז "מזכר".
היה חבר ההנהלה של "קרן הזיכרון העולמית להנצחה ותיעוד" וחבר צוות ההיגוי של הקרן.
הוא חבר מועצת "יד ושם", היה חבר הוועד המנהל של מכון "משואה" חבר המועצה הציבורית לתקשורת של המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר הוועד המנהל של תיאטרון ה"יידישפיל" חבר "הפורום הלאומי למלחמה באנטישמיות" ופעיל באגודת העיתונאים בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה במאי 2000 הדליק משואה במכון "משואה".
גיל יזם עם "יד ושם" את "הכנס הבינלאומי להנצחת מורשת ניצולי השואה - המשמעות הערכית והמוסרית לאנושות", שנערך ב"יד ושם" באפריל 2002. נמנה עם מנסחי מנשר הניצולים, יחד עם ראול טייטלבאום, פרופסור ישראל גוטמן ואבנר שלו.
יזם את מפעל התיעוד של תרומת ניצולי השואה למדינה שהוחל במימושו בשיתוף יד ושם.
ואחר כך את כינון המועצה הציבורית של פרויקט זה וחבר ההנהלה.
כנס היסוד נערך ב-18 בפברואר 2005 במעמד נשיא בית המשפט העליון, שרים, ח"כים, אישי ציבור, ניצולים ודורות המשך.
נמנה עם מקימי הפורום של ניצולי השואה והדור השני לקידום הערכים ההומאניים בחברה כלקח השואה.
ב-2009 הקים גיל ביחד עם משה זנבר וראול טייטלבאום את עמותת "עופות החול" וכיהן כיו"ר הראשון שלה.
העמותה שמה לה למטרה להפיץ את נושא התקומה באמצעים חזותיים בעיקר לדור הצעיר.
גיל היה מפיק אחראי יחד עם טייטלבאום של הסרט הראשון "עופות החול" - על אישים בולטים מקרב הניצולים שתרמו למדינה.
בין הסרטים שהפיקה העמותה : "כמו מלכת אנגליה" - על דוד ברגמן.
"הקובייה ההונגרית" - על חתן פרס ישראל כמלחין, אנדרה היידו, "הבריחה" - על מבצע הבריחה של הניצולים בשלהי המלחמה בדרכם לארץ.
"בעקבות המסע" - על לקחי השואה שיוקרן באביב 2015.
הסרטים הוקרנו בערוצי הטלוויזיה וכן בסינמטקים ברחבי הארץ.
גיל, נמנה, עם היוזמים להקמת "יד לגח"ל - ניצולי השואה במלחמת העצמאות" במתחם בית הפלמ"ח וחבר הנהלת הארגון.
נמנה עם היוזמים את האירוע ב-3 במאי 2011, בגשר שבין יום הזיכרון לשואה לבין יום העצמאות את.
האירוע נערך על ידי משרד הגמלאים בשם: "תקומה - מדינת ישראל מצדיעה לניצולי השואה על עשייתם להקמת המדינה לביסוסה" האירוע נערך בבנייני האומה בירושלים.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת ה'תשפ"ב (2022) השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביד ושם.
עד לפטירתה בשנת 2003, היה נשוי ליהודית לבית קון, ניצולת שואה מהונגריה, מעצבת-פנים, שבין היתר, תכננה את חדר הקבינט של ממשלת ישראל.
גיל התגורר בשנים 1971–2009 בירושלים ומאז התגורר בתל אביב.
נפטר ב-9 בדצמבר 2024, והובא למנוחות בבית העלמין במושבה קדימה.
גלים בינוניים עד רוגשים (הוצאת אגודת העיתונאים, 1965)
מסה על ראשית השידור העברי בארץ בישראל במרץ 1936.
תולדות השידור העברי בארץ ישראל של טרום המדינה, פרי מחקר ארכיוני וראיונות עם שדרים שעבדו ב"קול ירושלים".
המסה שימשה בסיס לסרט "גלים בינוניים עד רוגשים", שאותו כתב והפיק והוקרן כעבור עשר שנים בערוץ 1.
בית היהלומים - סיפור הטלוויזיה הישראלית (הוצאת ספריית הפועלים 1986)
הספר עורך סקירה נושאית והיסטורית של הטלוויזיה הישראלית ואינו עוסק בתוכן השידורים.
אחד הפרקים בספר, שאף פורסם במוסף הארץ לקראת פרסומו של הספר, עסק במאבק על השידורים בשבת בשבוע הראשון של נובמבר 1969. במאי 1969 קיבלה הממשלה החלטה על השידורים בשבת ובאוקטובר נערכו בחירות.
גולדה מאיר ושריה הקרובים, כולל שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, רצו לדחות את השידורים בשבת, מכיוון שהם רצו את מפד"ל בממשלה.
מנגד עמדו מליאת רשות השידור ובראשה הוועד המנהל, שכל חבריו היו בעד שידורים בכל ימות השבוע, זאת בניגוד לדרג הפוליטי שמינה אותם.
וגם הדרג הביצועי ובראשו המנכ"ל שמואל אלמוג צידד בדעה זו.
במשך שבוע שלם הממשלה הפעילה מכבש של לחצים על רשות השידור.
ביום שישי, זמן מועט לפני כניסת השבת, הוציא שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, צו ביניים, שאיפשר לרשות השידור לשדר שבעה ימים בשבוע.
השידור הראשון התקיים בערב שבת, 7 בנובמבר 1969.
גשר של נייר (משרד הביטחון – ההוצאה לאור 1996)
ספר אוטוביוגרפי אודות התבגרותו של גיל כילד בקהילת זדונסקה וולה של טרום מלחמת העולם השנייה וקורותיו בשואה.
"גשר של נייר" סוקר את חייו של גיל, עד לשחרורו בשנת 1945.
מתוך ההקדמה לספר של ד"ר משה בייסקי, שופט בית המשפט העליון בדימוס ושריד השואה:
לשחק על חלומות (הוצאת גוונים, 1998)
רומן על ניצולי השואה הצעירים בבואם לארץ.
העלילה מתרחשת על רקע אירועים דרמטיים שקדמו להקמת המדינה
מוביולה - מסע בזמן ובמרחב (הוצאת צג, הפצה הוצאת ראובן מס, 2007)
מכסה את השנים 1945–2007. הספר מספר על חייו של גיל מאז עלייתו לישראל, קליטתו בארץ, השתתפותו במלחמת העצמאות והאירועים אותם ליווה במסגרת רשות השידור.
מן היד אל הפה והלאה מזה (הוצאת טרקלין, 2011) סיפורי אנוש קצרים.
כמו פרש קווקאזי (הוצאת גוונים) רומן שראה אור במאי 2015
זוהרה (הוצאת ניב, 2020) רומן היסטורי על גיבורת המחתרת הציונית בעיראק בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גשר של נייר - הוצאה מחודשת במהודרה דיגיטלית- ינואר 2021 (הוצאת ניב)
צבי גילולה הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, מרצה מן החוץ באוניברסיטת שיקגו ובבית ספר אריסון למנהל עסקים במרכז הבינתחומי.
שדה מחקר מרכזי של גילולה הוא ניתוח נתונים קטגוריים, תוך שילוב יישומי שיווק.
גילולה נולד בחיפה, הוריו הגיעו לישראל מפולין ובסרביה.
אחיו הוא הבלשן מרדכי גילולה (שהיה נשוי לדבורה גילולה).
את לימודיו באקדמיה החל בחוג לפילוסופיה ומתמטיקה.
את לימודי הבוגר והמוסמך בסטטיסטיקה למד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1978 הוציא גם את תואר הדוקטורט.
החל משנת 1980 שימש כמרצה מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1994 קיבל מינוי כפרופסור מן המניין.
גילולה מומחה בינלאומי בתחום משחקי המזל המורשים, חבר נבחר באיגוד הסטטיסטיקאים המלכותי ובאגודת הסטטיסטיקאים האמריקאית והיועץ המדעי של הוועדה הישראלית למדרוג.
בעבר שימש כראש המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, וכסטטיסטיקאי של מפעל הפיס והלוטו.
לאורך השנים פיתח תוכנת ניתוח משתנים קטגוריים, חלק מהתוכנות נמכרו לחברות פרטיות בארצות הברית ובסין.
תוך שילוב מרכיבים פסיכולוגיים, אישיותיים וכלליים לשם שיווק נכון, אפקטיבי ורווחי, ויצירת נאמנות למותג.
בין השנים 1986–2006 היה לעורך בכתב העת של אגודת הסטטיסטיקאים האמריקאים (Journal of the American Statistical Association) ובין השנים 2000–2007 היה לעורך במגזין הבינלאומי לחקר השיווק (International Journal of Marketing Research).
לאחרונה, גילולה החל לפעול כיועץ מדעי בתחום ה-High Frequency Algo-Trading field.
גילולה מרצה מן החוץ באוניברסיטת שיקגו ובבית ספר אריסון למנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
צבי בריכה (שם מדעי: Geoemydidae; קרויים גם גיאומידיים) הם משפחת צבים החיים באזורי ביצות ואזורי מים מתוקים והם קרובי משפחתם של הצבים ביצתיים.
הם חיים רק בעולם הישן, באירופה, אסיה ובצפון אפריקה.
במשפחה זו מינים רבים ומגוונים ביותר של צבי מים ואורכם 10 עד 80 ס"מ אצל המין הגדול ביותר - צב מלאי ענק.
הם בעלי שריון קשיח שמכסה את הבטן והחזה ובעלי צוואר ארוך וראש קטן יחסית.
השריונות שלהם מוארכים ועוזרים להם לשחות, אך פחות קשיחים נגד טורפים כמו תנינים.
צבים אלה מבלים את רוב חייהם בנהרות ובביצות ועולים ליבשה בעיקר בשביל להתחמם בשמש.
שאר הזמן הם שוחים ומחפשים מזונות מימיים.
רוב המינים צמחוניים, אך חלקם טורפים שאוכלים חרקי מים, סרטנים ודגים קטנים.
כל מיני הצבים עולים ליבשה בשביל להטיל את ביציהם וכשהצעירים בוקעים הם ממהרים למים.
מספר מינים במשפחה לא חיים בנהרות אלא באזורים בוציים וביערות גשם טרופיים ולחים.
המין היחיד בישראל מהמשפחה הוא צב ביצה מצוי.
Batagur - בו צב מקורה אדום-כתר
צבי קופסה אסיאתיים (Cuora) - בו צב מטבע זהוב
סוג ומין יחיד צב בריכה שחור (Geoclemys hamiltonii)
סוג ומין יחיד צב נהר ברהמיני (Hardella thurjii)
Heosemys - בה צב בריכה אסייתי ענק
סוג ומין יחיד צב ביצות סולווסי (Leucocephalon yuwonoi)
סוג ומין יחיד צב שטוח-שריון מלאי (Notochelys platynota)
סוג ומין יחיד צב מלאי ענק (Orlitia borneensis)
סוג ומין יחיד צב מקל קוצ'יני (Vijayachelys silvatica)
צבי ברגר (נודע בכינויים "טוקי" ו"תוכי"; 10 ביוני 1935 – 2 באוקטובר 1986) היה צייר ישראלי.
ברגר נולד בחיפה לפאולה וליאו ברגר, שעלו לארץ ישראל עם בתם בשנת 1932. שורשי המשפחה בגליציה שבמזרח אירופה.
כשנולד צבי, קראו לו הוריו בשם "פלטיאל", לזכר סבו פלטיאל ברגר, ומשם זה נגזר כינויו "פלטוקי"/"טוקי"/"תוכי".
למד במרכז חינוך ליאו בק ובהמשך, בבסמ"ת, והיה חניך בתנועת הצופים.
בהיותו בשנה האחרונה של בית הספר התיכון, עברו הוריו מחיפה לקיבוץ נוה ים.
בקיבוץ פגש צבי את יפה לבית יורגראו, ילידת העיירה גורה הומורולוי שבדרום בוקובינה.
השניים נישאו בשנת 1957 ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1966 המשפחה עברה להתגורר בעיר חיפה, בה חי ברגר עד יומו האחרון.
בשנים 1959–1962 למד ברגר באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל בירושלים, וזכה בהערכת מוריו ובציונים לשבח.
עם סיום לימודיו החל לעבוד כגראפיקאי של הקרן הקיימת לישראל, עיצב בולים וכרזות רבות.
במקביל החל ליצור בסגנון חופשי.
עם פרופ' זאב וילנאי, ידידו הטוב, הוציא אלבום אמנותי בשם "Israel Horizons" שכלל 56 ליתוגרפיות מקוריות.
העבודה על האלבום נמשכה שלוש שנים: וילנאי תרם לאלבום מעושר ידיעותיו בנופי הארץ וברגר בדומה לציירי המאה ה-19 רשם בעפרונו את המראות.
האלבום זכה במדליית כסף בפסטיבל ה-6 לאלבומים אמנותיים במילאנו, איטליה, בשנת 1965. אבא חושי, ראש עיריית חיפה, התרשם מיצירתו וקרא לו "לחזור הביתה".
הוא העמיד לרשותו סטודיו רחב ידיים ומואר ברחוב הפרחים בשכונת רוממה החדשה שבחיפה.
בחנוכה של שנת 1966, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, עבר צבי ברגר עם משפחתו להתגורר בעיר.
בחיפה המשיך ביצירתו האמנותית ועבד כמורה לציור ולעיצוב במספר מוסדות חינוך ואמנות, בהם הטכניון, מכללת ויצו ובית הספר בסמ"ת, שעל בוגריו נמנה.
עבודותיו הראשונות מאופיינות במגוון טכניקות, אשר ניכרת בהן מחד גיסא השפעת מוריו ושליטתו בתורת העיצוב והאמנות שרכש בבצלאל, ומאידך גיסא, חיפוש דרכו הייחודית.
בשנים בהם התגורר בחיפה התעצב והתגבש בסגנונו הסוריאליסטי.
אחת למספר שנים הציג ברגר בתערוכות מפרי יצירתו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו התקיימה בשנת 1963 בגלריה "רינה" שברחוב שלומציון המלכה בירושלים.
בתערוכה הוצגו 23 חיתוכי עץ בנושאים שונים.
בדברי הפתיחה שנשא ד"ר משה שפיצר, הוא אפיין את יצירותיו כבעלות סממנים של אמנות חופשית וטכניקות גרפיות מפתיעות בתוצאותיהן.
אברהם רונן כתב עליו בעיתון "הארץ": "...
חיתוכי עץ צבעוניים המהווים הפתעה נעימה ברמתם הטכנית הנאה וברוחם הרעננה...".
רונן מאפיין את סגנונו של ברגר כדקורטיבי בנוסח פיגורטיבי ומופשט, ומציין כי סגנון זה מאפשר לו לפתח דרך חירות את סממניו המקוריים והמעניינים.
בעיתון "מעריב" כתבה רחל אנגל: .
ברגר נהג לשוטט ברחובות ירושלים ולתעד עוברים ושבים במצלמתו ולאחר מכן, בחדר עבודתו, לצייר את דמותם.
בשנות ה-60, כשעבד כגרפיקאי בקק"ל, הוא עיצב בולים וכרזות רבות, אשר מספרים פרקים מתולדות ארצנו.
במקביל, בתקופה זו הוא יצר ליתוגרפיות מקוריות בהם רשם נופים ודמויות מהווי ארצנו.
אלבום נופים בשם Israel Horizons, שהוציא לאור יחד עם פרופ' זאב וילנאי בשנת 1965, זכה במדליית כסף בפסטיבל לאלבומים אמנותיים שהתקיים בחודש נובמבר של אותה שנה במילאנו שבאיטליה.
ציורי טבע ונוף ארץ ישראלי צייר צבי ברגר אף בשנות ה-70 ובשנות ה-80 בצבעי שמן, אקרילק ואקוורל.
בשנות ה-70, החל לרשום סדרות של ציורי פחם, רבים מהם מתארים מצבי חלום, בהם מיטשטש קו הגבול בין הבדיה והמציאות, מתרחשת מציאות סוריאליסטית מובהקת.
סדרת "זיכרונות שואה" כוללת 54 רישומי פחם מקוריים המציגים זווית ראייה של אמן ישראלי, היורד לעומקן של חוויות שואה, ומחפש דרכי התמודדות עמן.
העבודות מוצגות כמסע היזכרות, זיכרונות עולים בבהירות ומספרים את סיפור הימים ההם, סיפורה של משפחה אחת מני רבות בעת עליית הרוע וחורבנה של חברה.
המשך המסע אל חיים חדשים, המתוארים כחוויה של חיים בין העולמות.
תערוכת הציורים הראשונה של צבי ברגר בחיפה התקיימה בגלריה "ריץ" בשנת 1968, ברגר מצא בה קהל אוהד.
כעבור שלוש שנות יצירה הוא בחר להציג בה שנית.
באביב של 1972, במסגרת פסטיבל האמנות שהתקיים בפסח, הציג תערוכה רביעית של עבודותיו.
הפעם היה זה בבית אבא חושי בחיפה, במלאת שלוש שנים לפטירתו של ראש העיר.
בדצמבר 1973 נפתחה בגלריית "בית רוטשילד" שבמרכז הכרמל בחיפה, תערוכת הציורים החמישית שלו.
בתערוכות אלו הציג מפרי עבודותיו בסגננו הסוריאליסטי בהן היטיב לבטא את מראות עולמו הפנימי.
בפברואר 1976, הציג את מיטב עבודותיו בגלריה "שנער" בתל אביב.
ידידו הצייר צבי שנער, בעל הגלריה, כתב לו בספר המשובים: "...
מעטים המסוגלים ליצור מתוך נפש מעמיקה, מעטים הם היוצרים היום מתוך האמן שבהם, ומעטים הם כמוך...".
בדברי פתיחת התערוכה תיארה רבקה כצנלסון את דרך עבודתו האמנותית כמי שצועד במשעול של עצמו, תוך שילוב בין ריאליזם - פנטסטי לבין אקספרסיוניזם-סימבולי, סגנון ייחודי ההופך נושא מוחשי למדומיין, ונושא דמיוני למוגדר.
לדבריה, בתמונותיו אצורים סמלים, מפוענחים וגם חידתיים.
בשנות חייו האחרונות יצר סדרת רישומי דיו עדינים, המכונה "שיר השירים".
בשנים 1982–1984 עמד לרשותו בית בבנימינה.
גן רחב הקיף את הבית וצבי אהב לשהות בו ולצייר.
הרהוריו על הטבע והחיים הביאוהו להגות בקבלה, ולראיית החיים כמעגל.
את הגותו זו ביטא בסדרת תמונות, המתארות תקופות חיים כזרם נמשך.
בשנת 1989 התקיימה בבית האמנים ע"ש שאגאל שבחיפה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירות האמן, לציון שלוש שנים למותו.
דברי פתיחה נשא הצייר גרשון קניספל.
לדבריו, אל פסגת יצירתו הגיע ברגר בציורי הפחם, בהם הוא חזר אל מקורותיו וביטא את אשר בנפשו פנימה.
בשנת 2015 התקיימה במועדון החברים של קיבוץ יזרעאל תערוכת ההדפסים "תמונות חיי" בה הוצגו מגוון עבודות הצייר מתקופות שונות.
במאי 2016 הוצגו תשע יצירות מסדרת "זיכרונות שואה", שיצר ברגר במסגרת התערוכה "חותם ושבר 2016: יוצרים בעקבות שואה", שהוצגה בגלריה רפפורט בחיפה.
בינואר 2017 הוצגו כרזות קק"ל שיצר צבי ברגר, זאת במסגרת תערוכת כרזות "נוסטלגיה ארצישראלית", מבית ארכיון הצילומים של קק"ל, בסינמטק תל אביב.
בפברואר 2017 נפתחה תערוכת ציורים ב"מלון הגושרים" בטבע.
במסגרת התערוכה מוקדשת פינה לזכר האמן ולהנצחת יצירתו.
1972 - גלריית רוטשילד, חיפה
1976 - גלריה לאמנות שנער, תל אביב
1989 - בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
צבי ברמאיר (אדלר; א' בתמוז תרע"ה, 13 ביוני 1915 – י"ט בשבט תשמ"א, 24 בינואר 1981) היה משורר, סופר, מתרגם, עיתונאי, עורך וחוקר ספרות ישראלי.
צבי ברמאיר (אדלר) נולד בשנת 1915 ביִדוֹביצה (Jidovița) שבטרנסילבניה, רומניה (כיום חלק מנסאוד ).
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה וסיים בית-ספר תיכון בקלוז'.
בגיל 17 הצטרף לתנועת נוער ציונית, היה חבר מערכת היומון הציוני "אוּי קֶלֶט" (Új Kelet, מזרח חדש) ופרסם קובץ שירים עבריים מתורגמים על ידו להונגרית.
ב-1936 עלה לארץ ישראל עם קבוצתו, ולאחר הכשרה בקיבוץ שער הנגב עבר עם קבוצתו לכפר סאלד.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת עם פלוגת הנדסה בחזיתות צפון אפריקה ואיטליה.
כל שנות שירותו שלח מכתבים ורשימות ל"דבר לילדים", שתיארו את חוויותיו ונדודיו של חייל עברי.
בשנים 1944–1945 היה מעורכי עיתון הבריגדה העברית "לחייל", שנדפס ברומא.
לאחר שחרורו השתקע בירושלים וערך את הפרסומים הספרותיים של המחלקה לנוער והחלוץ בסוכנות היהודית.
ב-1948 היה מעורכי העיתון "דבר ירושלים", שהופיע בתקופת המצור על העיר.
בשנותיו האחרונות עבד בעריכה במוסד ביאליק, היה חבר האקדמיה ללשון העברית והרצה בבית ספר ערב לפועלים.
ברמאיר החל לכתוב שירים וסיפורים היסטוריים מ-1938 (בעיקר על תקופת תור הזהב היהודי בספרד ובאיטליה), שפורסמו בעיתונות העברית.
הוא עסק גם בתרגום שירה, סיפורת וספרי מחקר מלשונות שונות.
נפטר בעת ביקור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בינואר 1981 בגיל 65, והובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
חוזר חייל לארץ ישראל, (רישומים: מנחם שמי).
צבי (פואד) גבאי (25 בדצמבר 1938 - 27 ביולי 2018, ט"ו באב ה'תשע"ח) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בין היתר כשגריר ישראל בדבלין וכסמנכ"ל משרד החוץ.
מזרחן והיסטוריון של המזרח התיכון.
חוקר השירה הערבית המודרנית, ופעיל בקידום סוגיית פליטי יהדות ערב בישראל ובעולם.
צבי גבאי נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1938 כבן בכור להוריו, משה ששון, ואמירה (נזימה, למשפחת אברהמי).
סבו מצד אביו, ששון, היה מגבאי מתחם קבר יחזקאל הנביא בעיירה אל כפל (צ'פל), ומשם נבע שם המשפחה "גבאי".
אביו עבר לבגדאד, בה עסק בסחר בדים והתחתן.
צבי גם נקרא בשם הערבי "פואד", על שם מלך מצרים.
שלושת אחיו היו פרדי, יוסף, והשחקן ששון גבאי.
המשפחה הייתה אמידה, וגרה בבית מרווח בשכונה החדשה "באב אל שרגי" (השער המזרחי) בבגדאד.
צבי גם סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר היוקרתי "אלברט דהוד ששון" (אליאנס).
אך הם חיו בצל עימותים בלתי פוסקים עם השכנים המוסלמים, ולדבריו "האווירה העוינת, בה חשתי כנער, השניאה עלי את החיים בבגדד, וחיזקה את שאיפתי לעזוב אותה בהקדם האפשרי".
בפרהוד משפחת סבו וסבתו מצד אמו ניצלה בזכות שכניה הערבים.
אחרי כ"ט בנובמבר 1947, הורע מצב יהודי עיראק.
צבי וחבריו האזינו במחתרת לשידורי הרדיו של "ההגנה" מארץ ישראל, שאחד משדרניו היה דודו אברהם, שהתגורר בחיפה.
את יום העצמאות הראשון של ישראל, ב-1949, חגגה לדבריו, משפחתו במחתרת, "באווירה של טרור ופחד".
ב-1951, לאחר שביתם הוחרם על כל תכולתו, עלתה המשפחה ארצה במבצע "עזרא ונחמיה" והתגוררה בחיפה.
צבי עצמו הצטרף לחברת נוער בקבוצת מצובה שבגליל המערבי למשך שנתיים וחצי, ואז הצטרף למשפחתו.
ב-1958 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "אבן פינה" בחיפה.
לאחר מכן שירת שרות חובה בצה"ל.
בשנים 1962–1966 למד מדע המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
את התואר השני והמשך לימודיו עשה בהנחיית פרופסור שלמה דב גויטיין, במרכז ללימודי המזרח התיכון של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
ב-1968 נרצח אביו במכולת שלו בחיפה, בידי ערבי נוצרי.
ב-1965 הצטרף צבי למשרד החוץ.
את שירותו הדיפלומטי החל כקונסול בקונסוליה הכללית בפילדלפיה.
לאחר מכן שירת כקונסול בקונסוליה הכללית בסן פרנסיסקו.
כן עבד כמזרחן צעיר היודע ערבית במחלקת החקר, שעקבה אחר המתרחש במזרח התיכון, ניסתה ליצור קשרים עם גורמים ערביים, סייעה למאמצי ההסברה, וטיפלה בקשר הדיפלומטי עם איראן.
אחרי מלחמת ששת הימים, הוא גם נפגש עם יהודים שברחו מעיראק ומצרים, ועם קרובי יהודים שחיו במדינות ערב, וסייע להם לצאת מהן.
בפגישות אלו, הוא תיאר: "רשמתי עדויות מחרידות על מעשי ההתנכלויות ואספתי חוקים, תקנות ורשימות שפורסמו במדינות ערב שהתייחסו ליהודים, לכספם ולרכושם.
תרגמתי את הפרסומים הללו, על מנת להציגם בפני גורמים מדיניים בעולם, ולהפיצם בפרסומי הסברה של משרד החוץ".
עם חתימת הסכם השלום עם מצרים ב-1979, צורף לצוות הקמת היחסים הדיפלומטיים, ועבד ב"לשכה ליישום הסכם השלום עם מצרים", שהכינה את התשתית לעבודת שגרירות ישראל בקהיר.
עם פתיחת השגרירות בקהיר ב-1980 מונה ליועץ המדיני הראשון בה.
ב-1982 צורף למשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק.
לאחר מכן מונה למנהל המחלקה האסטרטגית של המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ בירושלים.
ב-1986 מונה לקונסול הכללי בסידני שבאוסטרליה.
ב-1990 מונה למנהל מחלקת מצרים במשרד החוץ, וגם יצא לשליחות קצרה באו"ם.
בהמשך מונה לראש חטיבת המזרח התיכון.
בשנת 1994 מונה לשגריר התושב הראשון בדבלין שבאירלנד.
לאחר מכן מונה לסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף אסיה, אפריקה והפסיפיק.
ב-2004 פרש לגמלאות בדרג שגריר בכיר.
מאז פרישתו ממשרד החוץ, העלה גבאי ביתר שאת את סוגיית הפליטים יהודי ערב, והיה בין הראשונים שעסקו בכך, תוך הדגשת חשיבותה המדינית והשגיאה ההסברתית בהתעלמות ממנה.
הוא מחה על אי הצדק שנפל בחלקם, לאחר שנושלו מרכושם הפרטי והקהילתי, ברחו והגיעו כפליטים לישראל, ובה הוזנחה מורשתם.
הוא האשים את מערכת החינוך הישראלית, שבמשך שנים רבות התעלמה ממורשת זו, וגרמה בכך ל"טשטוש הטרגדיה שהייתה מנת חלקם", בשעה שהפלסטינים "הצליחו להציג את הנרטיב שלהם, והשיגו אהדה בינלאומית".
לדבריו: "אחת התוצאות של גישה זו היא יותר מ-160 החלטות והצהרות בינלאומיות התומכות בפליטים הפלסטינים, ושום התייחסות ליהודים יוצאי מדינות ערב", וכי "אין זה מוצדק לדבר רק על הסבל של צד אחד, הפליטים הפלסטינים.
כאשר מציינים את הפליטות וחילופי האוכלוסין שהתרחשו במזרח התיכון בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי.
יש להציג גם את הפליט היהודי ממדינות ערב".
כמשקל נגד ל"נכבה" הפלסטינית, הוא טבע את המושג "הנכבה היהודית" - לה היו אחראים ראשי מדינות ערב ומנהיגי הפלסטינים הערבים.
בשנת 2005, שימש כיועץ בכיר בחברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א), כמו כן היה:
חבר הוועד המנהל של "מורשת יהודי בבל" באור יהודה, וחבר הנהלת "הארגון העולמי של יהודי עיראק" בוושינגטון.
חבר מרכז הארגונים של יוצאי ערב בישראל.
חבר בחבר הנאמנים של המכללה להנדסה בירושלים – מכללת עזריאלי.
עוד מימי לימודיו עסק גבאי בנושאי המזרח התיכון והשירה הערבית.
הוא חיבר עבודה מקיפה על המשורר הסורי הבולט ניזאר קבאני, כתב מספר ספרים, ופרסם מאמרים בעברית ובאנגלית בנושאי המזרח התיכון, השירה הערבית ויהודי ערב, בבמות רבות, וניסה לקרב את הלכי הרוח של האינטלקטואלים הערבים, שפתם ותרבותם ליהודים (בין היתר עסק באדוניס).
כן כתב בעיתון ובאתר הארץ, ובאתר חדשות מחלקה ראשונה.
ב-2014 קיבל את פרס אח"י - האגודה לעידוד המחקר, הספרות והאמנות, מיסודם של יוצאי עיראק.
צבי גבאי נפטר ב-27 ביולי 2018. לו ולרעייתו מרגלית (ששירתה אף היא במשרד החוץ) בת בשם אורנה, עו"ד.
השירה - האימפריאליזם היפה (משירת שכנינו; לקט תרגומי שירה ערבית מודרנית - פרשנויות ומאמרים).
ספרי עיתון 77, 2010 (אחיו, השחקן ששון, הקליט ספר זה).
מבגדד לנתיבי הדיפלומטיה: סיפור אישי.
אוטוביוגרפיה, עריכה - ברוך מאירי.
אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, ירושלים, 2013. פורסם באנגלית, 2015.
יהודים וערבים בזמננו - אסופת מאמרים ופואמות.
צבי (הוגו) בר שירה (צב"ש) (11 בנובמבר 1932 - 14 ביולי 2016) היה עיתונאי ישראלי, מנהל ומארגן תחרויות שחמט, ושופט שחמט בינלאומי.
צבי בר שירה נולד באוסטריה.
עלה לישראל בשנת 1939 (במסגרת העלייה החמישית).
את הקריירה העיתונאית שלו החל בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, ככתב בעיתון "עולם הספורט" ובסך הכל סיקר אירועי ספורט במשך למעלה מ-50 שנים.
בהמשך כתב בעיתונים "דבר", "על המשמר", "חדשות הספורט" ובמשך שנים רבות היה כתב במדור הספורט של עיתון "מעריב".
היה חבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט, שימש כיו"ר או כחבר בוועדות רבות.
במשך עשרות שנים ארגן וניהל מאות תחרויות שחמט, כולל אליפויות ישראל.
היה בעל דרגה ראשונה, ובשנת 1969 זכה באליפות מועדון "רטי" בתל אביב.
בשנת 1974 העניק פיד"ה לבר-שירה את דרגת השיפוט שופט שחמט בינלאומי, והוא היה מהראשונים שקיבלו תואר זה בישראל.
היה ידוע בסטטיסטיקה שניהל על פעילויות ספורטאים (כולל שחמטאים) ותחרויות ספורט, וכשפרש לגמלאות המשיך לעבוד בהתנדבות במעריב, בעדכונים סטטיסטיים.
התגורר בגבעתיים, היה נשוי ליהודית ואב לבן.
בשנת 2012 העניק לו נשיא פיד"ה אות כבוד על פעילות בת 40 שנה
לאחר מותו: החל משנת 2017 נערכת אליפות גבעתיים (ולעיתים גם רמת גן) בשחמט מהיר לזכרו.
לאחר מותו הוקמה קבוצת שחמט הנושאת את שמו.
הרב צבי ברוורמן (נולד בשנת ה'תש"כ 1959) הוא אב בית הדין של העיר ביתר עילית, משמש גם כאב בית דין בירושלים בבתי הדין נתיבות חיים והאמת והשלום, וראש כולל לדיינות שערי מישור בירושלים, בנוסף לכך הוא משמש כרב הקהילה הליטאית בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
בשנים האחרונות פועל להזהיר מפני השקעות מפוקפקות הפונות לציבור החרדי, וכן מורה במקרים שונים לפנות לרשויות המדינה במקרים של פגיעות מיניות בקהילה החרדית.
נולד בירושלים בשנת 1959 לרב נתן ולאה ברוורמן, בצעירותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק.
נישא לדבורה, בתו של הרב רפאל רייכמן, ראש ישיבת מאה שערים, הנחשב כמי שהיה מקורב לרב מבריסק ולרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר נישואיו למד במשך מספר שנים בישיבת בריסק, ולאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת באר שלמה, וייסד כולל לדיינות "שערי מישור".
מכהן כיום כראב"ד בית הדין ביתר עילית.
גם נושאים של רווחה וחינוך, מובאים לשולחנו, כמו גם קופת הצדקה הכללית של העיר.
במקביל הרב ברוורמן מכהן כאב"ד בבתי הדין נתיבות חיים והאמת והשלום בירושלים, וכן כרב הקהילה הליטאית בשכונת שמואל הנביא בירושלים.
חלק ניכר מתחום עיסוקו הוא בנושא הבוררויות, כשעיקר עיסוקו הוא בתחום הבוררויות בין אנשי עסקים ועסקאות נדל"ן, המהווים את תחום התמחותו.
כמו כן הוא ליווה קבוצות רכישה רבות, וכן היה הרב שהורה לפלוש לדירות של חברת חפציבה בעת קריסתה, דבר שהוביל לכך שרובם של הקונים קיבלו את דירתם, כאשר הבנקים סופגים את רוב הנזק.
במסגרת התארגנות זו, היה אחראי על בניית הדירות לנפגעי החברה בבית שמש ובביתר עילית.
בראשית עידן האינטרנט, עת הוקם אינטרנט אתרוג מבית אינטרנט רימון, התווה הרב ברוורמן את דרכם וסבר כי מכורח המציאות יש לפעול ליצירת אינטרנט נקי עבור הציבור החרדי, דבר שבזמנו היה נתון בדיון בציבור החרדי.
חיבוריו עוסקים בעיקר בנושאים הלכתיים שנתחדשו לאור המציאות הנוכחית, ובממשק שבין ההלכה לחוק בנושאים שונים.
בשנת 2017 החל לצאת לאור על ידי תלמידיו מפסקיו במסגרת סדרת ספרים הנקראים "מפנקס בית הדין".
משמש רב של מוסדות קבר רחל, מראשי ישיבת אורייתא, ונשיא של מוסדות שונים.
החל משנת תשפ"ג מכהן כחבר ועדת הרבנים של שיננא.
מלבד הרבנות בעיר ביתר עילית, עוסק הרב ברוורמן בנושאים כלליים הקשורים למגזר החרדי ומלווה קבוצות רכישה רבות בציבור החרדי.
לאחר שבוע כל הבנות שובצו.
בנושא פגיעות והתעללות מיניות הוא מורה בעת הצורך לפנות לרשויות למרות האיסור של "מוסר" כלפי כל מי שפונה לרשויות שאינם דנות על פי התורה כשהוא מנמק זאת בפסק דין שאותם פוגעים נחשבים ל"רודף".
בשנים האחרונות עסק רבות באזהרת הציבור החרדי מפני השקעות מפקפקות, כשבתחילת שנת 2018 הזהיר את הציבור מפני רכישת קרקעות חקלאיות, כשלטענתו המוכרים מנצלים את חוסר הידע של אדם מן השורה בנושאים אלו, ומפילים אותם בהשקעות מפוקפקות.
מאבק זה זכה להדים רבים, ואזכורים באתרים והעיתונות החרדית, והוא שקיבל איומים מיזמים שונים, שעוסקים במכירות קרקעות חקלאיות, אשר חוו ירידה במכירות.
לעמדתו הצטרפו מהדיינים הרב מנחם מנדל שפרן והרב יהודה סילמן, שהצטרפו בטענה כי מדובר בחיוב השבת אבדה, ואף שחלק מהקרקעות אכן יופשרו, עדיין מדובר בעסקה גרועה.
בשנים האחרונות, החל להזהיר מפני עסקאות רכישת דירות בטאבו משותף, אשר הדירה אינן נרשמות על שם הרוכש אלא על שם אחד השותפים (מספר אנשים רוכשים דירה גדולה של כמה מאות מטרים, ומחלקים אותה למספר יחידות דיור והרישום בפועל הוא על שם אחד השותפים).
לטענתו הוא אף נפגע אישית בעסקה כזו, כאשר רכש דירה בטאבו משותף, ולאחר מכירת הדירה השותף שעל שמו רשומה הדירה סירב להעביר לו את חלקו בדירה (תיק בית משפט 25856-08-23 ברוורמן נ' הורביץ).
צבי גורפינקל (נולד ב-1945) הוא שופט שכיהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו החל מ-2001 ועד 2020. אף על פי שפרש בדצמבר 2015 לגמלאות, החליטה שרת המשפטים איילת שקד למנותו לכהונת שופט עמית בבית המשפט המחוזי תל אביב ממאי 2016 ועד מאי 2020.
למד בבית הספר תיכון עיוני "דביר" שברמת גן.
סיים את בלימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בשנת 1968 וב-1970 הוסמך כעורך דין.
בין השנים 1969 עד 1988 שירת בצה"ל, תחילה שירת כתובע צבאי, אחר כך כשופט בבית הדין הצבאי מטכ"ל, ובתפקידו האחרון שימש כנשיא בית הדין הצבאי המיוחד, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1988 מונה לשופט בבית המשפט השלום בכפר סבא, וב-1994 מונה לסגן נשיא של בית משפט השלום בהרצליה.
ב-2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
גורפינקל נחשב לשופט קשוח המטיל עונשים חמורים.
בין המשפטים המפורסמים בהם שימש כשופט היו:
כשופט צבאי שפט את מפקדי ספינת הטילים אח"י געש של חיל הים, לאחר החפה לא-רצויה בחוף הסעודי בספטמבר 1981, בדרכה לשיפוץ במספנת חיל הים באילת (הספינה חולצה במבצע הולנדי מעופף).
כנשיא בית הדין הצבאי מחוז מרכז, ניהל את המשפט של שלושה חייל צה"ל שהואשמו בפרשת הקבורה של ארבעה תושבי כפר סאלם שליד שכם.
הארבעה נקברו חיים תחת תלולית עפר בידי דחפור של צה"ל, עד שחולצו משם.
אלוף פיקוד המרכז עמרם מצנע אמר על המעשה: "לא תיארתי לעצמי מעשה כזה בחלומותי הקשים ביותר".
גורפינקל הורה לעצור עד תום ההליכים המשפטיים שניים מהנאשמים.
בהחלטתו ציין ש: "מעשים אלה עלולים להתפרש כמדיניות הצבא ולפגוע בשמו ובשם מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
במרץ 1988, עמד בראש ההרכב ששפט את הש"ג מליל הגלשונים.
אירוע שעורר סערה ציבורית מאחר שהש"ג היה החייל היחיד שעמד למשפט בעקבות האירוע.
גורפינקל גזר על איש העסקים דני דנקנר שנת מאסר בפועל, שנת מאסר על תנאי וקנס של מיליון שקל, על עבירות של הפרת אמונים בתאגיד, קבלת דבר בתחבולה ופגיעה בניהול התקין של בנק הפועלים.
גזר על ראש עיריית רמת גן צבי בר חמש שנות מאסר וחצי בפועל (שהופחתו בערעור לשלוש שנים), באשמת קבלת שוחד.
גזר על ערן מזרחי, מנהל ההשקעות שזכה לכינוי "המיידוף הישראלי", 12 שנות מאסר לאחר שהרשיע אותו כי גנב 47 מיליון שקל מעשרות אנשים תמימים שהתפתו להשקיע אצלו את כספיהם.
בנובמבר 2008, גזר 7 שנות מאסר על אריק בוניאטוב, מנהיג כנופיית פטרול 36.
בנובמבר 2009, גזר 11 שנות מאסר על אדם שהורשע בשוד ארבע קשישות בבת ים.
באפריל 2011, הרשיע מנהל בכיר במינהל מקרקעי ישראל בלקיחת שוחד.
בפברואר 2016, החליטה המשטרה להגביר את האבטחה סביב גורפינקל, לקראת גזר הדין בעניינו של העבריין איתן חייא, שהורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, סחיטה באיומים והלבנת הון.
חייא נידון ל-20 שנות מאסר בפועל.
בינואר 2018, הרשיע את אירנה וולדברג, מנכ"לית התאחדות היזמים בישראל, במתן שוחד,
ביוני 2018 הרשיע את מתן דהן, מנכ"ל עמותת איילים, בעבירת שוחד וגזר עליו 6 חודשי עבודות שירות וגזר 9 חודשי עבודות שירות על דניאל אלינסון, מנכ"ל עמותת "עזרא" העולמית, במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו.
במאי 2018, גזר 15 שנות מאסר על יהושע אליצור, תושב ההתנחלות איתמר, שירה למוות בצאיל אשתייה, סמוך לכפר בית פוריק ב-2004 ונמלט מהארץ לפני הדיון בעונשו.
באוקטובר 2018 גזר 10 שנות מאסר על ההאקר מאשקלון, בגין איומי שווא על מעל 2000 מוסדות, תקיפת שוטר, וסחיטה באיומים.
באוגוסט 2006, נגזרו 17 חודשי מאסר בפועל על אדם שאיים על גורפינקל ברצח.
לאחר שבאחד הדיונים במשפטו של בנו, שנשפט בפני גורפינקל, הוא צעק באולם בית המשפט שאם השופט יגזור על בנו יותר משנתיים מאסר, הוא יגיע לביתו או ללשכתו ויהרוג אותו.
צבי גדליהו סוכובולסקי (12 באפריל 1886 – 8 באוגוסט 1968) היה חלוץ איש העלייה השנייה.
נולד בביאליסטוק (אז באימפריה הרוסית), לאברהם זאב ואסתר אטקה, משפחה שהעניקה לילדיה חינוך מסורתי וכללי, והוא למד ב"חדר עברי".
אחיו דוד היה פעיל בתנועה ומזכירו של הרב שמואל מוהליבר), שעסק בהוראת השפה העברית לבני נוער.
בשנת 1904, בגיל 18 עלה לארץ ישראל, בה התגוררו כבר אחיו יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ותמימה סוכובולסקי, כדי להגשים את האידיאלים הציוניים של העלייה השנייה - עבודה עברית וכיבוש העבודה.
עבד כפועל חקלאי ובחפירת בארות במושבות ראשון לציון, פתח-תקווה ונס ציונה, בפרדסים ביפו, ביער בן שמן, במלחמיה בגליל, היה חבר במשך שנתיים בקבוצת חולדה וחי שלוש שנים בחיפה.
השתלם תקופות קצרות בלימודי חקלאות בשווייץ וברוסיה.
התיישב ברחובות וחי בה כ-30 שנה.
בהמשך היה מראשוני כפר ביל"ו הסמוך לרחובות.
עבודת האדמה הייתה אהובה עליו והסבה לו סיפוק רב.
במקביל לעבודה החקלאית היה פעיל בתנועת העבודה - היה ממייסדי "הפועל הצעיר", הסתדרות העובדים הכללית, תנועת המושבים.
היה חבר "מרכז קופת חולים" ושותף להקמת מרפאות ביישובים שונים ובית הבראה בחיפה.
היה חבר במועצת ההסתדרות הכללית ובוועד הפועל של תנועת המושבים, חבר המועצה המקומית רחובות, חבר מועצת הפועלים, חבר הנהלת קופת מלווה של העובדים (כיום בנק הפועלים) ברחובות, עובד לשכת המס של מועצת הפועלים וחבר מפא"י.
יזם את הקמת "בית הפועלים" ברחובות, תמך בפועלי המושבה, בייצוגם מול הרשויות ובהקמת משקים עבורם.
ב-1935 היה ציר בקונגרס הציוני העולמי ה-19 בלוצרן.
סוכובולסקי עסק גם בכתיבה, כתב את הפרק "ראשית הפועל הצעיר" בספר "העלייה השנייה", פרסם עשרות טורים ומאמרים בעיתונות בענייני הציבור והיישוב, רבים מהם מהווי המושבה רחובות.
פרסומיו כונסו לאחר מותו בספר "אדם ועמלו" (בהוצאת המרכז החקלאי, 1973) בעריכת יוסף שפירא.
ב-1913 נישא לדבורה פדוה, ילדיהם: זאב, יוכבד ונירה.
פעילותו החלוצית בארץ ישראל וברחובות בפרט הוכרה באירועים שונים במהלך השנים, בהם הוזמן לשאת דברים כנציג העלייה השנייה.
על שמו רחוב "סוחובולסקי צבי" בעירו רחובות.
ברונשטיין נולד ב-1908 במושבה זכרון יעקב לשמואל זאב ומלכה ברונשטיין, שעלו מרומניה והיו בין מייסדי המושבה ב-1882. אח לעוד 4 אחים ו-2 אחיות.
בילדותו למד בבית הספר העממי המקומי ובהמשך למד בבית ספר החקלאי מקוה ישראל.
עם סיום לימודיו במקווה חזר למושבה והחל לעסוק בחקלאות במשק המשפחתי.
ב-1926 החל להיות פעיל ציבורי בארגונים כמו המכבי הצעיר, בני בנימין, הוועד החקלאי וועד המושבה.
כמו כן היה פעיל בארגון ההגנה.
ב-1952 נבחר ברונשטיין כראש המועצה השני של זכרון יעקב כשהוא מחליף את ראש המועצה הראשון אבא שכטר.
ברונשטיין מילא את התפקיד במשך 8 שנים במהלכן התמודד עם גלי עלייה גדולים שהגיעו למושבה.
ב-1959 לא נבחר לתפקיד והוחלף על ידי יעקב לוי, איש מפא"י והפך לחבר האופוזיציה במועצת המושבה.
היה בין מייסדי מועדון רוטרי ביישוב וכיהן כנשיא המועדון בשנים 1963–1964.
ברונשטיין נישא ב-1934 ללאה, בתם של ד"ר אליעזר בן זאב (בנו של אחד ממייסדי ראשון לציון זאב אברמוביץ) ושל מרים לבית ניימן (משפחה ממייסדי זכרון יעקב).
ברונשטיין נפטר ב-1977 ולאה נפטרה ב-2006. שניהם הובאו למנוחות בבית הקברות בזכרון יעקב.
בן דודו הוא חבר מחתרת ניל"י מנשה ברונשטיין.
צבי ברנר (15 באפריל 1915 – 12 ביוני 1999) היה חבר ההגנה, שותף בפרשיות ביטחוניות רבות בתקופת היישוב, חבר קיבוץ אפיקים, פעיל מרכזי בתנועה הקיבוצית.
צבי ברנר נולד בעיר שדליץ שבפולין.
בגיל עשר הצטרף לתנועת נוער ציונית.
בשנת 1929, בעקבות גירושי הוריו, עבר עם אימו ואחיותיו לשיקגו ארצות הברית בתקופת המשבר הכלכלי הגדול.
על אף גילו הצעיר, הוא עמד בפני הצורך לסייע בפרנסת המשפחה ויצא למכור פירות וירקות ברחובות העיר.
במקביל, המשיך צבי בפעילות בתנועת הנוער הציונית החלוץ.
ב-1934 קיבלה התנועה 40 סרטפיקטים, וצבי היה בין הנבחרים על ידי גולדה מאיר, השליחה מישראל, לעלות ארצה.
צבי ברנר הגיע יחד עם חבריו לתנועת החלוץ, לקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן, שהפך לביתו עד סוף חייו.
המשימה הראשונה אליה יצא צבי ברנר הייתה לסייע לחברי קיבוץ רמת הכובש, בהגנה מפני הכנופיות הערביות בתקופת המרד הערבי הגדול ב-1936.
במסגרת ההגנה השתתף ברנר בקורסים שונים ושימש תחילה כחניך ובהמשך כמדריך.
ברנר היה בין אנשי ההגנה ששהצטרפו להקמת חניתה שבגליל המערבי במסגרת ישובי חומה ומגדל בשנת 1938.
צבי שהה בחניתה מספר חדשים והשתתף בכוח שהגן על המתיישבים מניסיונות בלתי פוסקים של הערבים לפגוע ביישוב החדש ולנתק את הדרך אליו.
בחניתה נוצר קשר בין צבי, דובר האנגלית, עם אורד וינגייט שהגיע לחניתה בודד במכוניתו, על אף המארבים הרבים שהציבו הכנופיות הערביות בדרך.
כשהגיע וינגייט בפעם הראשונה לחניתה, ביקש מצבי ברנר ללוות אותו לסיור מחוץ ליישוב.
צבי דיווח על כך למפקד היישוב, צבי בן יעקב, שנתן את הסכמתו לסיור בתנאי שייערך עם כוח של 30 איש.
וינגייט התנגד לכך ולבסוף יצאו לסיור רק עם צבי ואדם נוסף.
צבי ברנר הפך שותף לכל סיוריו של וינגייט מחוץ לגדר, ולאיש הקרוב ביותר אליו.
באותם ימים, הציע הפיקוד הערבי כסף רב למי שיביא למותו של וינגייט.
לפיכך, בפקודת הנהגת ההגנה, הפך ברנר לשומר ראשו של וינגייט.
כדוגמה לאישיותו של וינגייט, מספר צבי ברנר, על אירוע שקרה בעת ששהו יחד בדירתו של וינגייט בירושלים.
הדירה הייתה באזור דירות של קצינים בריטיים.
בכל הדירות שסביב, סגרו הדיירים בטריקה את התריסים והחלונות והסתגרו בבתיהם, רק אורד וינגייט יחד עם צבי ברנר, ירדו לרחוב להניס את אנשי הכנופיה היורים.
עוד סיפר ברנר, שבנסיעותיהם המשותפות בערים הערביות, הוא נהג להחזיק בידו רימון, מוכן לזריקה, בשל האיומים על חייו של וינגייט .
צבי נשאר בחניתה עד שקיבל את בקשתו של וינגייט להצטרף ליחידה שהקים - פלוגות הלילה.
פלוגות הלילה הוקמו בחודש יוני, 1938 כיחידה צבאית בריטית ללוחמה כנגד התקוממות במהלך המרד הערבי.
צבי התמנה לפקד על אחת המחלקות של פלוגות הלילה ולקח חלק מרכזי בפעולות המבצעיות של היחידה שמטרותיהן היו להגן על צינור הנפט ושיבוש פעילותן של הכנופיות הערביות.
לאחר פירוק פלוגות הלילה, באוקטובר 1939, חזר צבי לקיבוץ אפיקים.
גם באותה תקופה הוא נקרא לסייע בפעולות ביטחוניות סודיות בהגנה.
בספר "איש השורה" הוא מעיד על אחת הפעולות שנערכו כנגד כנופיה ערבית שערכה מארבים בצידי הדרכים במטרה לפגע בנהגים ובנוסעים:
פעולה זו, כמו רבות אחרות, הייתה סודית ולימים, כאשר צבי נאסר על ידי הבריטים בעוון החזקת נשק, הוא שמע את אנשי האצ"ל, שישבו בכלא, מתפארים שהם כביכול עשו את הפעולה.
בראשית אוקטובר 1939, השתתף ברנר, יחד עם עוד כשישים מחברי ההגנה, בקורס מפקדי מחלקות של ההגנה שנערך ביבנאל.
עקב האיסור שהטיל המנדט הבריטי על פעילות מסוג זה, נעשו ניסיונות להסוות את פעילותם הצבאית, אולם הבריטים חשדו בפעילותם.
משתתפי הקורס החליטו להגיע בהיחבא מיבנאל לכיוון עמק הירדן אולם הם הופתעו על ידי החיילים הבריטים שכיתרו אותם והביאו למעצרם.
העצורים, 43 במספר וביניהם גם משה דיין ומשה כרמל, הועברו לכלא עכו.
ברנר היה הנחקר ראשון מביניהם וחקירתו נערכה באנגלית.
החקירה הייתה קשה ולוותה בעינויים פיזיים.
זעקותיו נשמעו היטב באוזני חבריו, העצירים בחדר הסמוך.
במשפט שנערך בין כותלי בית הסוהר, גזרו השופטים הבריטיים את דינם של 43 העצורים - עשר שנות מאסר.
עדות אופי שהעביר וינגייט לטובתו של צבי ברנר לא סייעה להקלת גזר הדין.
גזר דינו של אחד החברים, אבשלום טאו, שנתפס כשהנשק בידיו, היה מאסר עולם.
בספרו "דפים מן הכלא" מתאר נח דגוני את אירועי היום ההוא במשפט:
עונשם של חברי המ"ג הומתק לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והם יצאו לחופשי בפברואר 1941, לאחר כשנה וחצי בכלא.
מספר חדשים לאחר מכן, בתחילת מאי, 1941 צבי קיבל הוראה מיצחק שדה, להיות מוכן לצאת לפעולה שתוכננה יחד עם הצבא הבריטי.
בעודו ממתין ליצחק שדה בכניסה לקיבוץ, הופיעו במקום מפקדי ההגנה באזור הצפון, נחום שדמי ויוסף אבידר.
התפתח ביניהם ויכוח באשר לסמכות של שדה לגייס את צבי לפעולה.
בתום הוויכוח הוחלט שצבי לא ייצא לפעולה אלא יישאר בתפקידו בעמק הירדן.
צבי הסתפק בנסיעה לנמל חיפה, יחד עם יצחק שדה, להיפרד מהלוחמים.
עד שהגיעו, יצאו כבר כ"ג יורדי הסירה בדרכם לפגוע במתקני הזיקוק בלבנון.
בבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה
בחודש יולי 1942, בגיל 27, התגייס צבי לבריגדה היהודית של צבא הבריטי ולחם בשורותיו כנגד הצבא הגרמני.
הוא היה סמל מחלקה בגדוד השלישי של הבריגדה.
צבי לא היה יכול לקבל דרגת קצונה בשל מאסרו בכלא עכו.
צבי השתתף בקרבות כנגד בגרמנים בחזית איטליה סמוך לנהר הסניו.
בליל 17 במרץ 1945, בעודם נמצאים בתעלות ההגנה, נתקלה המחלקה של צבי בחיילים הגרמניים.
הוא התנדב ויצא מהחפירה כדי לירות ולזרוק רימונים לעבר הכוח הגרמני.
באותו זמן התפוצץ לידו רימון שנזרק לעברו והוא נפצע.
בעקבות פציעתו הקשה הוא הועבר לבית חולים שדה ומשם הועבר מבית חולים אחד למשנהו ועבר טיפולים ומספר רב של ניתוחים.
לכאבי הפציעה נוספו קשיי ההסתגלות למצב של נכות.
בתחילת שנת 1948, זמן קצר לאחר פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, בעודו נעזר בקביים בעקבות פציעתו במלחמת העולם השנייה, גויס צבי לצה"ל והתמנה למדריך הראשי של קורס הקצינים של הצבא שהוקם זה עתה.
לאחר מספר חודשים פנה לצבי ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, במטרה לגייסו באופן מיידי כסגנו של טדי קולק במשלחת הרכש בארצות הברית..
פנייה זו מצאה את צבי בתל אביב, ללא דרכון וללא כל ציוד אישי.
בו במקום הוא קיבל דרכון פלסטיני (מזויף) וביקש ממכר, חבר אפיקים, שיודיע לאשתו ושני ילדיו שהוא טס לניו יורק.
רק לאחר מספר חודשים הצטרפו אליו אשתו, רות, ושני ילדיו, אליעזר ונגה.
במקביל למלחמת העצמאות בישראל, פעלו משלחות רכש באירופה ובארצות הברית על מנת לספק נשק ותחמושת לטובת הלוחמים בישראל.
במסגרת משלחת הרכש נערכו פעולות בשני כיוונים: טדי קולק היה אחראי על עסקי הרכש החוקי, וצבי היה אחראי על רכישת הנשק "השחור", הבלתי חוקי - מאקדחים ורובים ועד מטוסי קרב.
באותה תקופה ארצות הברית הטילה אמברגו על מכירת נשק לישראל ומי שלקח חלק בכך, הסתכן בעונשים כבדים על פי החוק האמריקאי.
רכישת "הנשק השחור" הייתה כרוכה בקשרים עם גורמים רבים ומגוונים באופן חשאי.
סיוע רב ניתן על ידי היהודים: חלקם היו חיילי הצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, ביניהם טייסים שהעבירו את המטוסים לישראל ונשארו בארץ כדי להמשיך ולהילחם במלחמת השחרור.
בנוסף אליהם היו סוחרים, בעלי עסקים, שתרמו כסף לרכישת הנשק ומחסנים כדי לאגור את הנשק שנקנה בחשאי.
גם גנגסטרים יהודים, ידועי שם, לקחו חלק וסייעו בקניית הנשק ובעיקר באבטחת מימוש העסקאות בשיטות, שהיו נפוצות בעולם הפשע.
הנשק שנרכש שימש את צבא ההגנה לישראל בתקופת מלחמת השחרור ושנים לאחר מכן.
בשנת 1949, בגיל 34, לאחר שנולדו שני ילדיו הנוספים, רינה ורן, חזרה המשפחה לישראל.
בשובו המתינו לברנר דרגות רב-סרן ובקשה להמשיך בשירות הצבאי.
כיוון שלא יכול היה להמשיך בשירות קרבי עקב נכותו, הוא סירב להמשיך את דרכו בצבא.
דוד בן-גוריון ויתר על כוונה זו לאחר שיחה ארוכה ביניהם.
שיחה זו הייתה ראשיתה של מערכת יחסים אישית קרובה בין השניים, עד מותו של בן-גוריון, בשנת 1973. בצוואתו כתב דוד בן-גוריון שביתו יהפוך לספריה ומכון למחקר תולדות המדינה ומלחמת השחרור.
עו"ד יוסי צ'חנובר, שניסח את הצוואה, שאל את בן-גוריון: "מי היית רוצה שיופיע בוועד המנהל של קיום הצוואה"?
והוא השיב: "אחד אני יודע שצריך להיות, הבחור מאפיקים, צבי ברנר".
במרוצת השנים השתלב בעבודות בקיבוץ מילא תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובתנועה הקיבוצית כמזכיר פנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
את שנות חייו האחרונות עשה כאיש משפחה.
נפטר בשנת 1999, בגיל 84, נקבר בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
צבי ברז"ל ("קקטוס") (1927 - 26 בנובמבר 2010) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששירת מפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד הדרום וסגן קצין תותחנים ראשי.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל רשות הגנים הלאומיים.
ברז"ל נולד בתל אביב, בנם של יעקב וטובה.
למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר הטכני בירושלים.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הצטרף לאצ"ל שם זכה לכינוי "קקטוס".
השתתף בפיצוץ מלון המלך דוד, בפשיטה על מחנה 80, הפשיטה על בית המדידות של המנדט הבריטי, פיצוץ הרכבת בבנימינה והתקפת האצ"ל על יפו.
לאחר קום המדינה התגייס לצה"ל והיה מראשוני חיל התותחנים.
עבר קורס קצינים ופיקד על גונדת נ"ט של חטיבת גולני.
במהלך המלחמה על המים פיקד על סוללת מרגמות.
במבצע סיני שימש סגן מפקד גדוד מילואים.
ב-1961 מונה למפקד גדוד 334 ופיקד עליו במבצע סנונית כמפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת גולני.
לאחר מכן שימש קצין אג"ם במפקדת התותחנים של פיקוד הצפון.
במלחמת ששת הימים ובמבצע אבוקה שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום.