tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1942–1944, בעת הכיבוש הנאצי והכפפת המדינה לנציבות הרייך אוקראינה, חיו בתוך המערות כמה משפחות יהודיות ולא עזבו אותן במשך 344 ימים, מה שהפך אותם למקרה המתועד הארוך ביותר של חיים במערה ברציפות.
חלק מהיהודים נתפסו ונרצחו על ידי הנאצים, אך 38 מהם הצליחו לשרוד את שואת יהודי אוקראינה עד שהאזור שוחרר על ידי הצבא האדום באפריל 1944.
כמה אוקראינים מקומיים סייעו ליהודים בכך שמכרו להם אוכל, אולם אחרים ניסו למנוע מהם להסתתר במערה.
בשלב מסוים אף אירעה תקיפה בנשק נגד גברים יהודים שהביאו שקי תבואה למערה בלילה.
המשפחות ארגנו את חייהן בקפידה על מנת לשרוד, כאשר רק הגברים יוצאים מדי פעם מהמערות על מנת לקנות אוכל ומצרכים נוספים, ואילו הנשים והילדים לא יצאו כלל.
מנות המזון הקצובות חולקו כך שהגברים, שעבדו קשה יותר, קיבלו מנות כפולות, כפי שקרה (בקנה מידה גדול הרבה יותר) גם בקבוצת האחים ביילסקי.
יושבי המערה חיו בעלטה מוחלטת.
נרות ודלק היו יקרי מציאות, והיה עליהם לכפות על עצמם משמעת קיצונית בצריכתם, כך שהם הרשו לעצמם להאיר את המערה רק על מנת להכין את הארוחות כמה פעמים ביום.
פפקלה בליצר, אחת הניצולות שהייתה בת ארבע כאשר היא ומשפחתה מצאו מקלט במערות מהנאצים, העידה לאחר מכן כי שכחה לגמרי את מראה השמש או אור יום.
בסופו של דבר, בתחילת אפריל 1944, מצא אחד מהמסתתרים בקבוק על האדמה מתחת לכניסה למערה.
בפנים היה מסר מאיכר אוקראיני ידידותי, אשר כתב: "הגרמנים הלכו".
כמה ימים לאחר מכן, כל הקבוצה, שמנתה 38 אנשים, יצאה.
רוב הניצולים מן המערה היגרו לצפון אמריקה, שם עדיין חיים צאצאיהם.
הסיפור נשאר עלום עשרות שנים לאחר המלחמה ונתגלה במקרה בשנת 1993, כאשר צעיר אמריקאי בשם כריסטוס ניקולא חקר מערות באזור, וגילה סימנים לכך שאנשים מצאו בהן מקלט.
הוא תחקר תושבים מקומיים, וקיבל רסיסי מידע שהובילו אותו לחקור את המערות, בהן מצא עדויות נוספות על היהודים שחיו שם.
כשחזר לביתו בקווינס, ניו יורק, בילה ניקולא עשר שנים בחיפוש אחר מידע שיאמת את הסיפור.
קצה החוט היה כשהצליח לאתר ניצול שגר כמה קילומטרים ממנו בקווינס, שהוביל אותו לפגישה עם ניצולים יהודיים שנותרו בחיים, והוא הקליט את חוויותיהם.
הדבר הוביל ליצירתו של סרט בשם "No Place On Earth", המספר את סיפורם של הניצולים, ואת סיפורו של ניקולא שהקדיש לנושא שנים מחייו.
בנוסף התפרסם הסיפור בכתבה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
מערות הפלדה הוא רומן מדע בדיוני פרי עטו של הסופר היהודי אמריקאי ממוצא רוסי, אייזק אסימוב.
הספר מהווה את הפתיח לסדרת ספרים שבמוקדם דמותו של אליה (בהוצאה המאוחרת יותר "לייג'ה") ביילי, בלש במשטרת הכרך של ניו יורק העתידית, ושותפו החללאי ר' דאניל אוליבאו, רובוט דמוי אנוש מעיר החלל, כעין שגרירות של מושבות חלל אנושיות הסמוכה לכרך.
לייג'ה ביילי הוא בלש במשטרת ניו יורק, שהפכה בינתיים לכרך ענק ומסוגר של בניינים שעוטפים את בני האדם מכל עבר.
בני האדם אינם רגילים למרחבים פתוחים ואת מרבית עבודות החקלאות השונות מחוץ לכרך מבצעים רובוטים.
ג'וליוס אנדרבי, מפקדו של לייג'ה, מטיל עליו לפתור חקירת רצח שבוצע מחוץ לכרך, בעירם של החללאים הסמוכה לניו יורק.
הנרצח הוא שגריר בשם רוי נמנו סארטון, שהוא גם רובוטיקאי.
החללאים חושדים שהרצח בוצע על ידי בן ארץ, שכן בני הארץ ידועים בסלידתם מרובוטים.
אולם, בני הארץ טוענים כי שום בן ארץ לא מסוגל היה לחדור אל עיר החלל, מאחר שעל מנת להיכנס אליה נדרש מעבר במרחבים הפתוחים שבין הערים, מטלה ששום בן ארץ אינו מסוגל לה עקב אגורפוביה ממנה סובלים כל בני הארץ.
בני החלל מסכימים שהחקירה תתבצע על ידי בלש מבני הארץ, אך מתנים זאת בהשתתפות שותף מבני החלל.
שותף זה מתגלה כרובוט דמוי אדם בשם ר' דאניל אוליבאו (ה-ר' מייצגת "רובוט").
למרות מרמורו של ביילי, שאינו אוהד רובוטים עקב השפעתם על הכלכלה הארצית (רובוטים החליפו פועלים רבים שנותרו ללא עבודה, ביניהם גם מכרים ובני משפחה של ביילי עצמו), הוא מסכים עם הגזרה ומקבל עליו את השותפות עם דאניל, כטובה אישית למפקדו שהוא גם חברו, ולאור הבטחתו לו שיקודם בתמורה בשתי דרגות.
מתברר כי דאניל תוכנן על מנת להידמות בכל ליצור אנושי, במטרה להשתלב בחיי הכרך וללמוד כך את דפוסי החשיבה המאפיינים את בני הארץ, על מנת לסייע במאמצי בני החלל להביא את בני האדם לבנות מושבות חדשות, ולעזוב את כדור הארץ כדי ליישב כוכבים נוספים בחלל.
לאורך העלילה חושד ביילי מספר פעמים כי דאניל הוא הרוצח, או לחלופין כי הוא בעצם הקורבן עצמו, סארטון, שמנצל את העובדה שדאניל נבנה על פי דמותו על מנת להתחזות לו ולטפול את אשמת הירצחו על בני הארץ.
במהלך החקירה מתגלה דמותה של החברה האנושית הארצית הסובלת מפיצוץ אוכלוסין אדיר שגורם לחוסר תמידי במזון טרי ומחייב את בני הארץ להסתמך בעיקר על מוצרים העשויים משמרים.
בנוסף מתגלה קבוצה חתרנית של פעילים למען חזרה למקורות וביטול המודרניזציה (בה חברה גם ג'סי, אשתו של לייג'ה) ומתגלה מערכת היחסים העדינה של כדור הארץ, ערש התרבות האנושית, עם בני החלל שעזבו את העריסה ושגשגו בחלל, כך שכוחם כיום עולה על זה של הארץ.
בסופו של דבר מתגלה כי הרוצח אינו אחר ממפקדו של לייג'ה, ג'וליוס אנדרבי, חבר בקבוצה חתרנית שמרנית ואנטי מודרניסטית.
אנדרבי ירה בסארטון בחושבו כי מדובר ב-ר' דאניל, העתק מדויק של סארטון.
מטרתו של אנדרבי הייתה לסכל את תוכניתם של החללאים להביא להגירה מחודשת של בני האנוש מכדור הארץ, והוא קיווה שהרס האב-טיפוס של רובוט שנועד ללמוד את דפוסי החשיבה של בני האדם יביא את החללאים לוותר על מעורבותם בענייניו הפנימיים של כדור הארץ ולעזוב.
לייג'ה ביילי - בלש במשטרת ניו יורק, עליו מוטלת חקירת הירצחו של רוי נמנו סארטון.
וינס בארט - צעיר שהועסק כנער שליח במשטרת ניו יורק, ופוטר לטובת רובוט בשם ר' סאמי.
ר' סאמי - רובוט המשמש כנער שליח במשטרת ניו יורק.
ג'וליוס אנדרבי - מפקד משטרת ניו יורק, מפקדו של ביילי.
ג'יזבל (ג'סי) נבודני - אשתו של ביילי, המתגלה כחברה בקבוצה שמרנית חתרנית.
רוי נמנו סארטון - רובוטיקאי מבני החלל, שנרצח בטרם מתחילה עלילת הספר.
חקירת הירצחו מוטלת על ביילי.
ר' דאניל אוליבאו - שותפו של ביילי.
רובוט חללאי בעל מראה אנושי שדמותו זהה לזו של סארטון.
בנטלי ביילי - בנם של ביילי וג'סי.
האן פאסטולף - רובוטיקאי מהכוכב אורורה, עולם חללאי, המאמין כי החללאים ובני הארץ צריכים לעבוד בצוותא על מנת ליישב את הגלקסיה, במטרה להבטיח את הישרדותו של המין האנושי.
ד"ר אנטוני גריגל - רובוטיקאי מוושינגטון המסייע לביילי לוודא כי ב-ר' דאניל מותקנים שלושת חוקי הרובוטיקה.
פרנסיס קלוסאר - תושב ניו יורק המואשם בהצתת מהומות נגד רובוטים.
לאורך השנים נשמעה ביקורת על התרגום, בעיקר על האופן המאולץ שבו בחר גליקשטיין לעברת את שמות הגיבורים (לייג'ה תורגם לאליה, ג'סי תורגם לאיזה וכן הלאה), ועל מבנה המשפטים התואם יותר תחביר אנגלי.
בשנת 2005 יצא לאור תרגומו של רמי שלהבת בהוצאת ינשוף.
מערות לוֹנְגְמֶן (סינית: 龍門石窟; פיניין: lóngmén shíkū – מילולית "נקרות שער הדרקון") הן אתר היסטורי השוכן כ-12 קילומטרים דרומית לעיר לוו-יאנג במחוז חנאן שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
המערות מכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, והן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאמנות בודהיסטית סינית.
הפסלים, שרבים מהם היו בעבר צבועים, גולפו בתוך מערות, כוכים ונקרות שנחצבו בצוקי אבן הגיר התלולים של משני עברי הנהר יִי.
את חציבת המערות שהחלה בשנת 493 מימנו נדבנים ופטרונים שכללו קיסרים, ובהם הקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה, בני המשפחה המלכותית, משפחות עשירות אחרות, מפקדי צבא, וקבוצות דתיות.
בשנת 2000 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות לונגמן לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"התגלמות יוצאת דופן של היצירתיות האמנותית האנושית, וכתמצית הרמה התרבותית הגבוהה והחברה המתוחכמת של סין בתקופת שושלת טאנג".
מעבר הנהר יִי בין שני רכסי הרים היה המקור לשמו המקורי של האזור בו נמצא כיום אתר מערות לונגמן, יִיצ'וֵּ'ה (伊阙, בפין-יין Yique), שפירושו "השער של הנהר יִי", ושם זה חקוק כיום באמצע הצוק של הר לונגמן.
על מקור שמו הנוכחי של האתר - לונגמן (龍門), שפירושו "שער הדרקון" - קיימות כמה גרסאות.
גרסה אחת סוברת שהשם נגזר מהדמיון של שני רכסי ההרים למגדלי שער סיניים טיפוסיים שסימנו פעם את מבואותיה הדרומיים של עיר הבירה לוו-יאנג, שבה ישב הדרקון, כלומר קיסר סין.
גרסה אחרת מספרת על הקיסר יָאנְג גוָאנְג, הקיסר השני בשושלת סווי (שלט 604–618), שטיפס על ההר מָאנְגְשָׁאן שמצפון לעיר הבירה לוו-יאנג וצפה ביִיצ'וֵּ'ה שמדרום.
המראה השאיר עליו רושם עז והוא תיאר את העמק "כעמק על-טבעי המחכה לבן השמים".
משום כך הורה יָאנְג גוָאנְג לבנות את ארמונו כך שהשער הראשי יפנה ישירות ליִיצ'וֵּ'ה.
מאז החלו התושבים לכנות את המקום לונגמן - "שער הדרקון".
מכלול מערות לונגמן הוא אחד משלושת מכלולי המערות הידועים ביותר בסין.
שני המכלולים האחרים הם מערות יונגאנג בסמוך לדאטונג במחוז שאנשי ומערות מוגאו בסמוך לדונחואנג במחוז גאנסו במערב סין.
מכלול מערות לונגמן שוכן בעמק שנוצר על ידי הנהר יִי (伊河, פין-יין: Yī Hé) העובר בין שני רכסי הרים: הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן (בפין-יין Xiangshan) במזרח, והרי לונְגְמֶנְשָׁאן (龙门山, בפין-יין Longmenshan) במערב.
הנהר, הזורם צפונה, חצב את דרכו ביניהם תוך יצירת צוקים שמדרונותיהם תלולים.
הנהר יִי הוא יובל של הנהר לְווֹ, בעצמו יובל של הנהר הצהוב.
המערות, הכוכים והנקרות, נחצבו בצוקי אבן הגיר שמשני צדי הנהר לאורך רצועה של כקילומטר.
רוב המערות נחצבו בגדה המערבית של הנהר, בעוד שהמערות בגדה המזרחית, שמספרן קטן יותר, שימשו כמקום מגורים לקבוצות גדולות של נזירים.
באתר נמנו 2,345 מערות, נקרות וכוכים ובהם מעל ל-100,000 פסלים שגודלם נע בין סנטימטרים בודדים למעל ל-17 מטרים.
בנוסף, האזור מכיל קרוב ל-2,500 אסטלות וכתובות, ומכאן הכינוי "יער של אסטלות עתיקות", ומעל לשישים פגודות בודהיסטיות.
30% מהמערות נחצבו בתקופת שושלת ויי הצפונית ו-60% בתקופת שושלת טאנג, מערות מתקופות אחרות מהוות פחות מ-10% מסך כל המערות.
כחמישים מערות גדולות ובינוניות שנחצבו במצוק המערבי מתוארכות לתקופת שושלות ויי הצפונית, סווי וטאנג, בעוד שכל המערות במצוק המזרחי נחצבו בתקופת שושלת טאנג.
במגוון של המערות, הפסלים והפגודות במערות לונגמן ניתן לאבחן "שיפור הדרגתי בסגנון", כאשר הסגנון במערות הקדומות ביותר הוא פשוט יותר ועם זאת מעוצב היטב כשהמוטיבים הם גילופים של פסלי בודהה ואנשי דת.
השינוי בסגנון מובחן יותר בתקופות שושלת טאנג שבהן הפסלים "מורכבים יותר וכוללים בנוסף נשים ודמויות מחצר הקיסר".
המערות קיבלו מספרים רציפים מצפון לדרום לאורך הגדה המערבית של הנהר יי.
הכניסה למערות היא מהקצה הצפוני.
בשנת 293 לפנה"ס, במהלך תקופת המדינות הלוחמות, הביס בָּאי צִ'י מפקד צבא מדינת צ'ין את הכוח המאוחד של מדינות האן וצ'י בקרב יִיצ'וֵּ'ה (伊阙之战) שהתרחש באתר זה.
חציבת המערות החלה בשנת 493 בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית כאשר העתיק את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג.
לעיר לוו-יאנג יש חשיבות מיוחדת מאחר ששימשה כעיר הבירה של 13 שושלות במהלך ההיסטוריה של סין.
המערות נחצבו וגולפו בהם פסלים בודהיסטים בין שנת 493 לשנת 1127, כשבמהלך תקופה זו ניתן להבחין בארבעה שלבים נפרדים.
השלב הראשון התחיל עם שושלת ויי הצפונית (493 עד 534).
במהלך השלב השני הייתה האטה ניכרת בהתפתחות המערות בשל עימותים צבאיים שהתחוללו באזור, בין 524 ל-626, במהלך שלטון שושלת סווי (618-581) ותחילת שושלת טאנג (907-618).
השלב השלישי, היה במהלך שושלת טאנג, כאשר הבודהיזם הסיני פרח ונוצרו שפע של מערות וגילופים משנת 626 ועד אמצע המאה השמינית.
השלב האחרון והרביעי היה משלהי תקופת שושלת טאנג ועד לעלייה לשלטון של שושלת סונג הצפונית, שבה החלה ההידרדרות ביצירת המערות.
יצירת המערות פסקה לחלוטין בשל המלחמה העקובה מדם בין האימפריה המונגולית לבין שושלת ג'ין.
גוּיָאנְגְדונְג או מקדש שְׁקוּ המיוחס לקיסר שְׂיָאווֶן היה מקדש המערה הראשון שנבנה בקרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי.
בנו ויורשו, הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515) הורה לחצוב מערות נוספות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו.
פקיד בכיר בממשלו הורה לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר עצמו.
שלוש המערות נבנו במשך 24 שנים והן מקובצות כיום בשם "שלוש מערות בִּין-יָאנְג" (בִּין-יָאנְגְסָאנְדונְג).
מעל ל-30% מהמערות אותן ניתן לראות כיום נחצבו במהלך תקופה זו.
בשנת 527 הושלמה מערה מרכזית המכונה חְוָאנְגְפֿוּגונְג או מערות שְׁקוּסְה.
מערה זו נשמרה היטב והיא שוכנת בדרום המצוק המערבי.
בשנת 675, בתקופת שלטון שושלת טאנג, הושלמה מערת פֶנְגְשְׂייֵנְסְה על קרקעית החלק הדרומי של המצוק המערבי.
היא מסמלת את השלב השלישי של יצירת המערות ותקופת השיא ביצירת המערות.
מעריכים שכ-60% מהמערות בלונגמן נוצרו בתקופה שבין 626 עד 755. בנוסף למערות שהכילו פסלי בודהה בגדלים שונים, נבנו במהלך תקופה זו באותו מכלול כמה מקדשים בודהיסטים בשטחים פתוחים על רקע נופי.
עם זאת, ממרביתם נותרו כיום חורבות בלבד.
מבין שליטי סין ששלטו בלוו-יאנג במהלך שלב זה בלטו הקיסר גָאודְזונְג (שלט 649–683) משושלת טאנג והקיסרית וו דזה טיין משושלת ג'ואו השנייה (שלטה 690–705) כמי שדחפו להגברת פעילות חציבת המערות.
בתקופה שבין 1368 ל-1912 שבה שלטו שתי שושלות בסין, שושלת מינג (בין 1368 ל-1644) ושושלת צ'ינג (בין 1644 ל-1912) הייתה תחייה תרבותית ומערות לונגמן זכו להכרה לאומית ובינלאומית.
מעשי ונדליזם התרחשו באתר כמה פעמים במהלך התקופה המודרנית:
יצירות אמנות מרכזיות נלקחו מהמקום על ידי אספנים מהמערב וציידי מזכרות בתחילת המאה ה-20. שני ציורי קיר שנלקחו מהמקום מוצגים כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק ובמוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות בקנזס סיטי.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה בזזו היפנים את האתר ונטלו רבים מהפסלים בחזרה ליפן.
רבים משרידים אלו מצויים כיום במוזיאונים ביפן.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 התרחשו באתר מעשי ונדליזם כתוצאה מהתרופפות השלטון המרכזי וחוסר היציבות המדינית.
בתקופת מהפכת התרבות בסין (1976-1966) הושחתו ראשי פסלים רבים, כחלק מהאידאולוגיה של המהפכה.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 הוכרזו המערות אזור מוגן ועברו שימור.
סעיף 22 בחוקת סין העממית, הכולל בין נושאים אחרים גם הגנה על אתרי מורשת טבעיים, הורחב אחר-כך באמצעות חוקים ותקנות שונים שנועדו להגן ולשמר את המורשת התרבותית של סין.
ב-1953 הוקמה סוכנות הפיקוח על שרידי לונגמן כחלק ממשרד התרבות.
ב-1954 ביצעה הסוכנות החדשה באתר רישום המצאי.
ב-1961 הכריזה מועצת המדינה על מערות לונגמן כמונומנט תרבותי לאומי הדורש הגנה מיוחדת.
ב-1982 הוכרז האתר כאחד מקבוצת האזורים הנופיים הראשונה שקיבלו הגנה מהמדינה.
שמה של הסוכנות הוסב ב-1990 למכון המחקר של מערות לונגמן, והאחריות על ניהול אתרי המורשת הועברה לעיריית לוו-יאנג.
שמו של הארגון המפקח על האתר שונה שוב ב-2002 לאקדמיית המחקר של מערות לונגמן.
גבולות אתר המורשת העולמית נקבעו על ידי ממשל מחוז חנאן עוד בשנת 1983 וכוללים את השטח של מערות לונגמן והאזור מסביב המשמש כאזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה, ובסך הכול 10.42 קילומטרים רבועים.
יש כמה מערות עיקריות שבהן תצוגות ראויות לציון של פסלים בודהיסטיים וכתובות קליגרפיות.
מערות גוּיָאנְג, בִּין-יָאנְג ולְייֵנְחְווָה נחצבו בצורת פרסת סוס.
גוּיָאנְג-דונְג או מערת גוּיָאנְג (מערת השמש העתיקה) היא המערה העתיקה ביותר בין מערות לונגמן כשהגילופים בתוכה מסגנון ויי הצפונית.
זו גם המערה הגדולה ביותר, השוכנת בחלק המרכזי של הצוק המערבי.
מערה זו נחצבה בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן.
הגילופים הקדומים ביותר במערת אבן גיר זו קדמו לשנת 478, התאריך המשוער שבו העתיק הקיסר שְׂיָאווֶן את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג, וכוללים פסלים מעוצבים היטב של דמויות מהבודהיזם בתוך כוכים במערה.
רבים מהפסלים בתוך המערה נתרמו בידי אנשים ממשפחת המלוכה ומקבוצות דתיות.
במערה יש שלוש דמויות גדולות מאוד.
הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמשני צידיו בודהיסטוות.
לדמויות אלו סממנים אופייניים לסגנון ויי הצפונית: הדמויות רזות וכחושות.
כמו כן מצויים במערה כ-600 כתובות או כ-800 כתובות, בקליגרפיה הנאה בסגנון ויי הצפונית, המספר הרב ביותר של כתובות במערה כלשהי בסין.
בקיר הצפוני ובקיר הדרומי של המערה יש שתי שורות של כוכים ובהן מספר רב של דמויות.
האומנים שהכינו אותן רשמו את שמם את התאריך שבו הכינו אותן ואת הסיבות להכנתן.
על פי "דברי ימי שְׁלָאו: ההיסטוריה של וי" הורה הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515), לחצוב שתי מערות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו, הקיסרית וֶנְגָ'או.
באמצע תקופת יוּנְגְפִּינְג של הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (512-508) הורה השופט לְיוֹ טֶנְג לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר שׂוֵ'אנְווּ עצמו.
חציבת המערות וגילוף הפסלים נמשכו 24 שנים בין שנת 500 לשנת 523, ועל פי "דברי ימי שְׁלָאו : ההיסטוריה של וי" נדרשו לשם כך 802,366 ימי אדם.
בשל מרד בחצר הקיסרות הושלמה רק מערה אחת, המערה האמצעית.
על סמך המקורות ההיסטוריים וממצאים שנתגלו במערות עצמן זיהו החוקרים את שלוש המערות עם מערות בִּין-יָאנְג, שבהן מערת בִּין-יָאנְג האמצעית היא כאמור היחידה שהושלמה ולכן הבולטת ביותר כיום.
בִּין-יָאנְגְג'ונְגְדונְג או מערת בִּין-יָאנְג האמצעית נחצבה בסגנון דאטונג בצפון המצוק המערבי.
ממדיה: אורך 12 מטרים, רוחב 10.9 מטרים וגובה 9.3 מטרים.
באולם הראשי של מערה זו מגולפים חמישה פסלים בודהיסטיים, כולם בסגנון ויי הצפונית.
הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמצידיו ארבע דמויות של בודהיסטוות.
גם בשני הקירות הצדדיים מגולפים דמויות של בודהה המוקפים בבודהיסטוות.
פסלי הבודהה מסודרים בשלוש קבוצות ומייצגים את הבודהה של העבר, ההווה והעתיד.
כיפת המערה מעוצבת כפרח הלוטוס (נלומבו נאכל) היו פעם במערה שני תבליטים נמוכים שבהן נראו הקיסר והקיסרית כשהם סוגדים.
תבליטים אלו נשדדו בשנות ה-30 של המאה ה-20 והם כיום מוצגים במוזיאונים בארצות הברית.
אף שדמויות מעטות מפוסלות ב"מבנה גוף מאורך, פנים כחושות, גלימות המסתיימות בצורת זנב דג וסממנים של השפעה יוונית", הדמויות בכוכים הצדדיים הושלמו בתקופת שושלת טאנג, והם בסגנון הטבעי ולהם גוף מלא.
בבִּין-יָאנְגְנָאנְדונְג, או מערת בִּין-יָאנְג הדרומית, יש חמש דמויות גדולות מאוד שגולפו על ידי לִי טָאי, בנו הרביעי של טָאיְדְזונְג הקיסר הראשון משושלת טאנג, לזכרה של אימו הקיסרית גָ'אנְגְסוּן.
הוא השלים את גילופם בשנת 641. הדמות המרכזית השלווה היא של בודהה אמיטבהה (הדמות הראשית בבודהיזם הארץ הטהורה) היושב על מעמד ומוקף בבודהיסטוות, אף הם שלווים.
הסגנון הוא שילוב בין סגנון ויי הצפונית וסגנון שושלת טאנג.
פֶנְגְשְׂייֵן, או פֶנְג שְׂייֵן סְה, או מערת לִי גְ'ה היא מערה לסגידה לאבות הקדומים, והיא המערה הגדולה ביותר מכל המערות שנחצבו במצוק המערבי.
המערה נבנתה בין 672 ל-676 עבור הקיסרית וו דזה טיין.
נטען כי הגילופים הם פסגת השלמות האדריכלית של שושלת טאנג.
ממדי המקדש שבתוך המערה הם: 39 מטרים על 35 מטרים.
המקדש מכיל את פסל בודהה הגדול ביותר במערות לונגמן.
פסל מרשים של בודהה ואירוקנה המפוסל על הקיר האחורי של פֶנְגְשְׂייֵן בולט בין תשעה פסלים גדולים שנחצבו במערה.
גובה הפסל 17.4 מטרים ואורך אוזניו 2 מטרים.
כתובת בבסיס הפסל מציינת את שנת 676 כשנת גילוף הפסל.
הבודהיסטווה משמאל לפסל הראשי של בודהה מקושט בכתר ובפנינים.
כמו כן מתוארת דמות אלוהית הדורסת רוח רעה.
מאפייני הדמות הראשית של ואירוקנה הם שמנמנותה והבעה פנים שלווה וטבעית.
כל אחד מהפסלים הגדולים האחרים מעוצב כך שהבעות פניו תואמות לתפקיד אותו הוא מייצג.
אלו גולפו בהוראת הקיסרית וו דזה טיין, והם נחשבים כמייצגים באופן ייחודי את ה"סגנון הנמרץ האלגנטי והריאליסטי" של שושלת טאנג.
הפסל הגדול של ואירוקנה נחשב כ"תמצית הפיסול הבודהיסטי בסין".
בנוסף לשנת הגילוף מציינת הכתובת בבסיס הפסל של ואירוקנה את שמות האומנים שעסקו במלאכה, ואת שם התורם, כלומר הקיסר גָאודְזונְג (שלט 649–683) והיא גם מכבדת את וו דזה טיין.
נאמר כי וו דזה טיין תרמה "עשרים ושניים אלף מיתרים מכסף הסומק והפודרה שלה" על מנת להשלים את מעמד הפסל.
מכאן משערים כי בודהה ואירוקנה גולף כך שדמה לקיסרית עצמה ולכן כונה "המונה ליזה הסינית, ונוס או אם סין".
כל דמויות הפסלים במערה, שלא ניזוקו, משדרים חיות.
סביב הפסל הראשי מגולפים דמויותיהם של קאשיאפ ואננדה, שני תלמידיו הראשיים של ואירוקנה ושני בודהיסטוות עטורים בכתרים.
בנוסף, דמויות רבות של "לוקאפאלס (שומרי ראש או מלכים שמימיים), דוואראפלס (שומרי המקדש) ודמויות רבות אחרות".
חְוָאנְגְפֿוּגונְג או שְׁקוּסְה היא מערה ובה שלושה קירות ושלושה כוכים, השוכנת בדרום המצוק המערבי, ונחצבה בשנת 527. הוא הושלמה בתקופת בנייה אחת ושמורה היטב.
על המשקוף מגולפים שבע דמויות בודהה והן גורמות למשקוף להיראות כאילו גולף מעץ.
פסלים גדולים מאוד מצויים באולם הראשי, ובהם בודהה המוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים.
בנוסף יש בכוכים שבמערה דמויות של קבוצות של בודהיסטים.
על התקרה מגולף פרח לוטוס גדול מאוד המוקף בשמונה אפסארה (רוחות המים או נימפות) מוזיקליות.
הוא נוצר על ידי חְוָאנְגְפֿוּ דוּ, דודה של הקיסרית חוּ.
וָאן-פֿוֹ-טוּנג (Wan-fo-tung - "מערת עשרת אלפי הבודהה") או יונג-לונג-טונג, נבנתה בשנת 680 בהוראתם של וו דזה טיין וגָאודְזונְג.
במקום מגולפים 15,000 פסלי בודהה בכוכים קטנים, השונים האחד מהשני, שגובהו של הבודהה הקטן ביותר הוא 2 ס"מ.
יָאופָאנְגְדונְג, או מערת המרשם הרפואי מכילה כתובות בכתב קטן של 140 מרשמים רפואיים בתחומים שונים מהצטננות ועד שיגעון.
הכתובות חקוקות בכניסה למערה על שני הקירות.
כתובות אלו מתוארכות משלהי תקופת ויי הצפונית ועד תחילת שושלת טאנג.
אל צְ'ייֵנְשִׂיסְה, או מערת מקדש הפלג הנסתר, מגיעים כיום במדרגות מודרניות העולות במעלה הקצה הצפוני של המצוק המערבי.
ייתכן שהתרומה להקמת הפסל הגיעה מהנסיכה נָאנְפִּינְג לכבוד גָאודְזונְג, אביה שנפטר זמן קצר לפני כן, משום שהפסל זהה לחלוטין לפסל בודהה במקדש צוק אלף הבודהות בשאנדונג שעליו ידוע כי הוקם בתרומתה.
לְייֵנְחְווָה או מערת פרח הלוטוס מתוארכת לשנת 527 ושייכת לתקופת ויי הצפונית.
אורך המערה 9.8 מטרים, רוחבה 6.2 מטרים וגובהה 6.1 מטרים.
על תקרת המערה מגולף פרח לוטוס גדול בקוטר 3.6 מטרים בתבליט גבוה שעוביו 35 סנטימטרים.
התבליט מוקף בשלוש דמויות של אפסארה (רוחות המים והעננים במיתולוגיה ההינדית ובבודהיזם) הפונים כלפי הפסל המרכזי בקיר המערבי.
הפסל המרכזי הוא בודהה שאקיאמוני עומד בגובה של 5.1 מטרים מוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים.
ראש הפסל נגנב בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומוצג כיום במוזיאון גימה בפריז.
בכוכים שבקיר הדרומי והצפוני מגולפים מספר פסלי בודהה.
לָאולונְג או מערת הדרקון הזקן נוצרה בתקופת שושלת טאנג, וקרויה על שם ארמון הדרקון הזקן.
במערה כוכים רבים המתוארכים לתקופת גָאודְזונְג.
במתחם מערות לונגמן ישנם כמה מקדשים.
בין המקדשים החשובים ביותר מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן וגן בָּאיְיְוֵּאן - המאוזוליאום של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי.
מקדשים אחרים כוללים את מקדש טונְגְלֶה שבבנייתו הוחל בתקופת הקיסר מִינְגְיְוֵּ'אן משושלת ויי הצפונית (שלט 423-409); מקדשי לִינְגְיֵן וחוּגְווֹ שנבנו בהוראת הקיסר וֶנְצֶ'נְג משושלת ויי הצפונית (שלט 465-452); מקדש טְייֵנְגונְג בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן; ומקדש צ'ונְגְפֿוּ הושלם בהוראת הסריס צְ'ייֵנְאָר.
מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן הוא אחד המקדשים המוקדמים בעשרת המקדשים בלונגמן.
הוא שוכן בקטע האמצעי של המצוק המזרחי.
השם "שְׂיָאנְגְשָׁאן" נגזר משם צמח התבלין " שְׂיָאנְגְגֶה" המצוי בשפע על מורדות הרכס הקרוי באותו שם.
המקדש שוחזר ב-1707, בתקופת שלטונה של שושלת צ'ינג כשהוא מתבסס על מקדש ישן שהיה קיים שם קודם.
מנהל מערות לונגמן הרחיב את המקדש ב-2002, והוסיף את "מגדל פעמון, מגדל תוף, חדר אגף, היכל מאהאווירה והיכל תשעת האנשים ושמונה עשרה הארהטים והחווילה של צ'יאנג קאי שק וסונג מיילינג".
תוספות חדשות כוללות שבילי הליכה מוגבהים מעץ, חומה מסביב למתחם ושער חדש בקצה הדרומי של המקדש.
גן בָּאיְיְוֵּאן שוכן על פסגת פִּיפָּה בצפון הרכס המזרחי, רכס הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן.
הגן, המשמש כמאוזוליאום נבנה מחדש ב-1709 על ידי טָאנְג יוּאוּדְזֶנְג בתקופת שושלת צ'ינג.
הגן ובו פינות תצפית רבות מוקף בצמחייה עבותה של אורנים וברושים.
קברו של בָּאי ג'וּ'יִי (白居易; 846-772), אחד המשוררים המפורסמים ביותר בתולדות סין, שוכן בגן על שמו ברכס המזרחי.
בָּאי ג'וּ'יִי שחי בתקופת שושלת טאנג, התגורר בלוו-יאנג בשנותיו האחרונות.
קברו שוכן על פסגת ההר, וניתן להגיע אליו מגשר המקשר את הגדה המערבית של הנהר יי לגדה המזרחית.
הקבר הוא תל עפר עגול, גובהו 4 מטרים והיקפו 52 מטרים.
לפני התל מצבה בגובה 2.8 מטרים ובו חקוקה הכתובת "הקבר של בָּאי ג'וּ'יִי".
ההכרה של ארגון אונסק"ו במערות לונגמן כאתר מורשת עולמית מחייבת את ממשלת סין לנקוט בצעדים הנדרשים לשמר את המונומנטים של אתר המורשת על פי הקווים המנחים שמתפרסמים מפעם לפעם לאחר בדיקה שנערכת באתר לעיתים קרובות.
מאז שנת 1951 עברו מערות לונגמן מאמצים מסודרים של זיהוי, סימון, תכנון ויישום של עבודות שיקום.
בתור התחלה הוקמה סמוך למערות תחנת ניטור מזג האוויר על מנת להעריך את תנאי הסביבה באזור על מנת לתכנן את אמצעי השיקום המתאימים.
לאחר מכן בוצעו עבודות שיקום נרחבות, תחילה בחיזוק בסיס הסלעים על מנת למנוע חלחול מים מהגג ומצדי המערות.
נוקתה צמחייה עבותה שלה שורשים עמוקים.
הותקנו אמצעים להגיע למערות שכללו מעקות, שבילים ומדרגות.
האחריות על שיקום ושימור האתר הוטלה על שלושה גופים ממשלתיים: המכון להגנה על שרידים תרבות של סין שהיה אחראי לצד המדעי של המיזם, האוניברסיטה למדעי כדור הארץ של סין וסוכנות הפיקוח על השרידים התרבותיים של לונגמן.
המימון למחקר ועבודות השיקום ניתן במסגרת תוכנית החומש והתוכנית לעשר שנים של עיריית לוו-יאנג ב-1999.
מערות יוּנְגָאנְג (סינית: 雲崗石窟; פיניין: Yúngāng Shíkū, בעבר מערת ווּג'וֹאוּשָׁאן) הן מקדש בודהיסטי עתיק השוכן סמוך לעיר דאטונג במחוז שאנשי שבצפון מזרח הרפובליקה העממית של סין.
המערות, המכילות עשרות אלפי פסלים של הבודהה ותלמידיו, הן אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לאמנות בודהיסטית סינית, והן אחד מהאתרים המפורסמים ביותר של פסלי בודהה חצובים בסלע בסין.
האחרים הם מערות לונגמן, מערות מוגאו ותגליפי הסלע בדאדזו.
אתר המערות שוכן כ-16 קילומטרים מערבית למרכז העיר דאטונג, בעמק הנהר שְׁה לִי.
המערות והפסלים נחצבו בבסיס מצוק אבן החול של הרי ווּג'וֹאוּשָׁאן בתקופת שושלת וי הצפונית בין שנת 460 לשנת 525 (במהלך המאות חמישית והשישית לספירה).
בסך הכל יש באתר 252 מערות וכוכים ויותר מ-51,000 פסלי ופסלוני בודהה.
ב-2001 הכריז ארגון אונסק"ו על מערות יונגאנג אתר מורשת עולמית.
בהחלטת ההכרזה קבע הארגון כי מערות יונגאנג הן "מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה...המייצגות את המיזוג המוצלח של אמנות סימבולית דתית בודהיסטית מדרום אסיה וממרכזה עם המסורות התרבותיות הסיניות, החל במאה החמישית בחסות קיסרית".
מנהלת התיירות הלאומית של סין סיווגה את האתר כאחד מ-66 אתרי התיירות ברמה העליונה ביותר (רמת AAAAA).
לאחר נפילתה של שושלת ג'ין השתלטה שושלת וי הצפונית על חלקים מצפון סין.
מייסד השושלת, הקיסר דָאוֹווּ (道武, שלט 409-398), קבע עם עלייתו לשלטון בשנת 398 את בירתו בעיר פִּינְגְצֶ'נְג (平城), כיום דאטונג.
מעמדה החדש הוביל לשגשוגה ולגל של בנייה בעיר.
בתקופה זו הגיע הבודהיזם לאזור זה באמצעות נוסעים שהגיעו בדרך המשי הצפונית, המסלול הצפוני ביותר, שאורכו כ-2,600 קילומטרים ושקישר בין הבירה העתיקה צ'אנג-אן (כיום שיאן) למערב דרך מעבר ווּשָׁאו לִינְג לעיר וו-ויי בגאנסו ומשם לקאשגאר לפני שהגיעה לפרתיה.
אומנם הבודהיזם היה תחילה דת זרה עבור השליטים, אבל הם קידמו את מעמדו והפכו אותו לדת המדינה, בייחוד משום שבאסכולה העתיקה של הבודהיזם הושווה שליט נאור לבודהה חי.
כשהחלה חציבת המערות באתר יונגאנג בשנת 460 היה הבודהיזם כבר דת מדינה מושרשת בקיסרות וי הצפונית.
חציבת מערות נמשכה 60 שנים בין שנת 460 לשנת 525, וכללה שלושה שלבים.
השלב השלישי, בין השנים 494 ל-525, התרחש כשהבירה של שושלת וי הצפונית עברה מדאטונג ללוו-יאנג והקיסרים הפסיקו לתמוך בהקמת מערות חדשות.
חלק מהאצילים המשיכו להתגורר בעיר, לעיתים בחלק מעונות השנה והם מימנו הקמת מערות קטנות וכוכים חדשים.
בשנת 523 ננטשה דאטונג בעקבות מרד וב-525 הופסקה העבודה באתר יונגאגנג כליל.
מאז שהעבודה באתר הסתיימה נחשפו המערות והפסלים שנחצבו באבן חול שעמידותה נמוכה לבליה נרחבת.
עקב כך נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים בשנים אחר-כך לשמר את המערות ולשפץ את הנזק המצטבר לפסלים ולמערות.
כך עולה למשל מרישומים שבשנת 640, בתקופת שושלת טאנג, הושלם ככל הנראה פסל בודהה במערה מספר 3. בשנים 1060-1049 בתקופת שושלת ליאו ששלטה בצפון סין שופצו פסלים רבים שנפגעו, ונבנו "עשרת המקדשים של יונגאנג" לפני המערות.
המקדשים העשויים עץ עלו באש, 60 שנים אחר-כך ב-1122. בשנת 1621, בתקופת שלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, הקיסר השלישי משושלת צ'ינג (שלט 1661-1643) נבנו 4 מבני עץ שנשמרו עד ימינו שהגנו על מערות 8-5 ושנועדו להגן על המערות מפני פגעי מזג אוויר.
במקביל נצבעו מחדש הפסלים במערות 6-5 ו-13-9. מאז שנות ה-50 עושה הממשל הסיני מאמצי שימור באתר.
בין השאר נסתמו סדקים בסלע מעל המערות שדרכם חלחלו מים שגרמו לבליה וניטעו עצים שנועדו לצמצם את נזקי סופות החול.
בנוסף נעשו ניסיונות לצמצם את הנזקים מהזיהום ממכרות הפחם הרבים שבסביבה.
בשנת 2001 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות יונגאנג לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה"
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח של כ-3.5 קמ"ר והוא כולל את השטח של מערות יונגאנג, וכן שני מבנים נוספים מתקופת שושלת מינג השוכנים על פסגת ההר שבו נחצבו המערות: מצודה ומגדל איתות.
מסביב לאתר המורשת הוגדר שטח של 8.5 קמ"ר המשמש כאזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה, ובסך הכול כ-12 קילומטרים רבועים.
אתר המערות עצמו משתרע על שטח של 18,000 מ"ר למרגלות מצוק אבן החול של הר ווּג'וֹאוּשאן לאורך כקילומטר.
המערות נחצבו בקיר שכיוונו ממזרח למערב המקביל לכיוון עמק הנהר.
מכלול המערות מכיל 42 מערות ו-210 כוכים הכוללים מעל ל-51,000 פסלי בודהה.
משום שהמערות והפסלים נחצבו באבן החול הרכה הם נחשפו לפגעי מזג האוויר ופני הצוק במיוחד סבלו מבליה.
כאמור, המערות נחצבו בשלושה שלבים שכל אחד מתאפיין בסגנון מובהק:
חמש המערות של טָאן יָאו – נחצבו בשנים 465-460 בפיקוחו של הנזיר טָאן יָאו.
מערות גדולות, אלו השוכנות במערב מרכז אזור המערות, ממוספרות מ-16 ועד 20 וצורתן אחידה.
לכל מערה יש דלת וחלון ומהכניסה מתפצלות שתי זרועות בדמות האות U תקרת המערה מקושתת.
בכל מערה יש פסל בודהה גדול בגובה של עד 15 מטרים.
תווי הפנים של הפסלים דומים, אבל הם גם מייצגים את הקיסר השליט וֵיי-וֶן צֶ'נְג (מספר 16), הנסיך מוּ גִ'ינְג (מספר 17), הקיסר טָאי ווּ (מספר 18), הקיסר מִינְג יְוֵּאן (מספר 19) והקיסר ווּ דָאו (מספר 20), המייצגים האנשה של בודהה.הדמויות לבושות בגלימות בעלות קפלים וקישוטים עשירים.
בנוסף יש במערות אלפי פסלונים, חלקם מתארים התגלמות של בודהה של העבר, של ההווה ושל העתיד וחלקם מתארים סצנות מחייו של סידהרתה (שמו של בודהה בנעוריו).
מגילוף הבגדים ובתכשיטים שעונדים הפסלים ניתן לראות שבתקופה זו היה הסגנון מושפע מאוד מהסגנון ההודי.
מערה מספר 20 כבר לא קיימת לאחר שתקרת המערה התמוטטה במהלך השנים והפסלים שבתוכה נחשפו.
המערות של תקופת הביניים – נחצבו בשנים 494-471 במימון ובפיקוח של הקיסר.
המערות שוכנות בחלק המרכזי ובחלק המזרחי של האתר.
המערות של תקופת הביניים מייצגות במספרן ובעושרן את החלק החשוב ביותר במרכז האתר.
המערות בנויות כצורה ריבועית כשבמרכז המערה סטופה המשמשת כעמוד המחלק את המערה לחדר קדמי וחדר אחורי.
סגנון הדמויות והקישוטים התפתח לסגנון סיני אופייני, שמקורו בסגנון הגאומטרי-קווי של תקופת שושלת האן.
המערות של השלב האחרון – שוכנות במערב האתר.
נחצבו בשנים 525-494. המערות מתקופה זו (בייחוד המערות 45-21, 3, 4, ו-14, אבל גם יותר מ-200 מערות קטנות וכוכים) קטנות הרבה יותר ושונות מאוד מהמערות של השלבים הקודמים.
במערה מספר 3 יש מקבץ של שלושת הבודהות של העבר ההווה והעתיד כשהם יישובים.
מערה מספר 15 מכונה "מערת אלף הבודהות" (千佛洞, בפין יין: qiān dòng FO) וידועה בשל הקיר שעליו יש למעלה מאלף פסלוני בודהה ובודהיסטוות בגובה של כמה סנטימטרים כל אחד.
עם זאת, ככלל, העיטורים של הפסלים מתקופה מאוחרת זו הוכנו בצורה מדוקדקת פחות מאלו של התקופות שקדמו לה.
מערות חזן הוא שמה של מערכת מסתור מתקופת מרד בר כוכבא, הממוקמת במערב בני דקלים והיא מורכבת ממערות קרסטיות, חללים חצובים, מתקנים חקלאיים ובורות מים המקושרים זה לזה במנהרות ומחילות תת-קרקעיות.
אתר המערות התגלה על ידי חברי מושב אמציה ב-1979 בראשות הבן הבכור של המושב, שנהרג בהיותו מפקד צוות בסיירת צנחנים.
ב-2021 הוכרז כגן לאומי והחלו עבודות להנגשתו ובניית פארק לתושבי היישוב בני דקלים.
שם המקום נגזר מן המלה הערבית ח'זאנה (ארון, אוצר), הוא השם בו כינו את האתר הכפריים הערבים באזור, שנשדד עוד בשלהי העת העתיקה של ידי שודדי עתיקות.
האתר נחפר ב-1983 על ידי הארכאולוגים שלמה גודוביץ' וגדעון אבני.
המערכת כוללת 35 חללים תת-קרקעיים, מחילות ומנהרות באורך כולל של כ-220 מטרים בשטח המשתרע על כ-650 מ"ר.
מאז סוף ימי בית שני ועד תום מרד בר כוכבא וכן מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל ועד התקופה הערבית הקדומה התקיים במקום, מעל לפני הקרקע, יישוב, אשר עשה שימוש בחללים התת-קרקעיים לשימושים שונים כגון אחסון ומסתור.
החללים התת-קרקעיים הורחבו, חוברו והותאמו לשהיה ממושכת בתקופת מרד בר-כוכבא, אז גם הותקנו מוקדי התעייה ושמירה, חדרי מסתור, פירי אוורור ומתקנים חקלאיים-תעשייתיים תת-קרקעיים כגון בית בד.
כן הותקנו לאורך המחילות שקעים לנרות שמן.
במרכז המערכת נמצאות שתי מערות פעמון ומערת קולומבריום, ששולבו באמצעות מחילות במערכת המערות שתחת בתי היישוב.
ארבעה חללים תת-קרקעיים שימשו כמחסן לקנקנים, רצפת חדרי האחסון נחצבה בדוגמת שקעים עגולים (כ-150 שקעים בממוצע בחדר) ובאחד מהם נמצאו קנקני שמן שלמים.
תחכום מקימי החדרים מתבטא בכך שנבנו בשיפוע מתון מאוד, כאשר בין השקעים מחברות תעלות קטנות המובילות לבור איגום, כך שאם נסדק קנקן, תוכנו היה זורם ונאגר ולא אובד.
מערות הקבורה בנחל קידרון (מכונה גם: עיר המתים של סילואן) הן שורה של מערות קבורה יהודיות ויווניות עתיקות הממוקמות לאורך "עמק נחל קדרון" בסמוך לגבעת עיר דוד.
מערות קבורה אלה הוקמו בין המאה ה־9 למאה ה־7 לפנה"ס ושימשו לקבורת אישים חשובים בימי תקופת ממלכת יהודה.
המערות ממוקמות בנחל קדרון למרגלות הר הזיתים, ומתחת לכפר הערבי סילואן השוכן במזרח ירושלים.
שורה של מערות קבורה אלה נמתחת על עמק קדרון בסמוך אל עיר דוד.
תחילתן של מערות אלה מתחת למבנה של קבר בת פרעה ועד לקצה עיר דוד.
מערות קבורה אלה ממשיכות את בית הקברות היהודי בהר הזיתים אל תוך עמק קדרון בצידו הדרום־מערבי של הר הזיתים.
מערות אלה בנויות בצורת "כוכים מרובעים" או פתחים בצורת "קשתות בנויות" כאשר האחרונה שבהם ממוקמת מתחת לקבר בת פרעה.
מערות קבורה אלה נפגעו ונהרסו במהלך השנים בין היתר על ידי נזירים נוצריים שהשתמשו בהן ככנסיות ולכריית אבנים.
לאחר כיבוש מזרח ירושלים על ידי ירדן הוקמו בתי הכפר סילואן על גבי המערות, ונחל קדרון התמלא במי ביוב ובאשפה.
רק לאחר מלחמת ששת הימים החלו עבודות לניקוי ערוץ הנחל ולגילוי המערות מחדש.
מערות קרלה (או קרלי) הן קומפלקס של מערות הודיות בודהיסטיות עתיקות חצובות בסלע הנמצאות בעיירה קארלי שליד לונוואלה, שבמהאראשטרה (הודו).
המערות נמצאות במרחק של 10.9 קילומטרים מלונוואלה.
מערות נוספות באזור הן מערות בהאג'ה, מערות פטאן הבודהיסטיות (Patan Buddhist Cave), מערות בדסה ומערות נאשיק.
המערות הוקמו לאורך תקופה ארוכה - מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה החמישית לספירה.
העתיקה שבמערות מתוארכת לשנת 160 לפנה"ס, והתפתחה בסמוך למקום דרך מסחר עתיקה, העוברת מזרחה מהים הערבי אל תוך הדקאן.
הקבוצה של המערות בקרלה היא מהוותיקות והקטנות מבין שלל האתרים הבודהיסטים החצובים בסלע במהאראשטרה, אך היא אחת מן הידועות ביותר בגלל "הצ'איטה הגדולה" (מערה מספר 8) המפורסמת, שהיא מערת הצ'איטיה הגדולה והשמורה ביותר של התקופה, שגם מכילה פסלים רבים שמורים היטב, שרבים מהם בקנה מידה גדול.
סוחרים רבים ושליטי שושלת סאטווהאנה תרמו לבניית המערות האלה.
הבודהיסטים, שהפכו מזוהים עם מסחר וייצור באמצעות הקשר המוקדם שלהם עם סוחרים, נטו למקם את המנזרים שלהם בתצורות גאוגרפיות טבעיות בסמוך לצירי סחר מרכזיים כדי לספק בתי מגורים לסוחרים.
כיום מתחם המערות הוא אתר מוגן המצוי תחת פיקוח של הסקר הארכאולוגי של הודו.
מבחינה היסטורית נקשרו המערות לזרם בבודהיזם המכונה המהאסאחיקה (Mahāsāṃghika).
המערות כוללות מנזר בודהיסטי המתוארך למאה השנייה לפני הספירה.
מחוץ למנזר הבודהיסטי היו בעבר שני עמודים גדולים (בגובה של 15 מטר כל אחד).
כיום נותר רק אחד מן העמודים, ובמקום שבו היה העמוד נבנה מקדש המוקדש לאלה עקברה , שלה סוגדים בעיקר קהילת אגרי וקהילת קולי שממומבאי.
מתחם מערות קרלה בנוי במורד גבעה סלעית שבמרחק של כ-60 קילומטרים מפונה, עם חלונות גדולים שנחצבו בסלע כדי להאיר את פנים המערות.
המערות בקרלה הן חלק מקבוצה גדולה של מערות דומות שנחפרו בהרי סהאדרי בראשית האלף הראשון לספירה.
בקבוצת מערות קרלה יש בסך הכל 16 מערות, כאשר שלוש מהן הן מערות השייכות לבודהיזם המהאיאנה.
מרבית המערות הן מערות מסוג "לינאס", כאשר המערה החריגה העיקרית היא מערת הצ'איטיה הגדולה, מערה מספר 8.
המערה הראשית, המכונה מערת הצ'איטיה הגדולה, או מערה מספר 8 לפי המספור המקומי, מכילה צ'איטיה (או אולם תפילה) גדולה ומגולפת, כבר משנת 120 לספירה.
זוהי מערת הצ'איטה הגדולה ביותר שנחצבה בסלע בהודו, באורך של 45 מטרים ובגובה של 14 מטרים באזורים הגבוהים ביותר שלה.
האולם כולל פסלים של בני-אדם, גם של זכרים וגם של נקבות, וכן פסלים של בעלי חיים כגון אריות ופילים.
מערת הצ'איטה הגדולה הזו, שהיא הגדולה שבמערות הצ'איטה שבדרום אסיה, נבנתה על ידי השליט של האחשדרפנים המערביים והוקדשה לו בשנת 120 לספירה.
מערת צ'איטה הגדולה של קרלה נבנתה אחרי מספר מערות צ'איטיה נוספות שנבנו במערב הודו תחת חסות מלכותית.
מעריכים כי הכרונולוגיה של מערות צ'איטה המוקדמות הללו היא כדלקמן: שלוש מערות בסביבות המאה הראשונה לספירה: ראשית מערה מס' 9 במערות מהאקאלי, אחר כך מערה מס' 12 שבמערות בהאג'ה ולבסוף מערה מס' 10 במערות אג'אנטה.
אחריהן נבנו המערות בסדר הבא: מערה מס' 3 במערות פיטלקורה, מערה מס' 1 במערות קונדנה, מערה מס' 9 באג'אנטה, שעל פי עיצוביה המקושטים יותר, נבנתה כמאה מאוחר יותר, ואז מערה מס' 18 שבמערות נאשיק, ומערה מס' 7 במערות בדסה, ורק לבסוף הגיעו ל"שלמות הסופית" כאשר נבנתה הצ'איטה הגדולה במערות קרלה.
הצ'איטיה שבקרלה בנויה בהתאם לדפוסי הבניה הרגילים של התקופה, אך הוא גדול באופן יוצא דופן.
הצ'איטה גם יוצאת דופן כי הרבה חלקים מקוריים העשויים מעץ נשמרו: המוטות הרוחביות הבולטות, המוטות של הגג, והמטרייה שמעל הסטופה.
אולם הצ'איטה עצמו גם היה עשוי עץ, וכיום ניתן להבין כיצד היה בנוי לפי הדוגמאות החצובות בסלע, שבהם היו תוקעים את מוטות העץ והסכך.
ברוב הצ'איטות החצובות בסלע בנו גג אבן המחקה את גג העץ שהיה קיים בעבר, כך שנוצר אפקט חזותי של עץ, אך בצ'איטיות אחרות נעשה שימוש בעץ ממש, מסיבות אסתטיות גרידא ולא מסיבות מבניות.
ברוב המקרים הללו העץ נרקב עם השנים, למשל בצ'איטיה שבמערה מס' 3, מערות קנהרי (Kanheri Caves).
כאן, אף על פי שחלק מן העצים הוחלפו תחת לורד קרזון במאה ה-19, רובם מקוריים.
מערות עאבוד הן מערכת של מערות קבורה חצובות מפוארות, השוכנות בקרבת הכפר עאבוד השוכן על כביש חוצה בנימין שבדרום־מערב השומרון.
בקרבת המערות, הנקראות "מַקַטַע-עַבּוּד", נתגלתה מערת נטיפים קרסטית גדולה ומסועפת, המערה ממוקמת במדרון טרשי במרחק של כ־800 מ' דרומית-ערבית לכפר עאבוד.
בשנת 2002 פורסם לראשונה אודות המערה.
שני המטיילים די טיילור וטוני הווארד תיארו אותה בקצרה בספרם העוסק בטיולים רגליים בארץ־ישראל.
בשנת 2009 נסקרה המערה בפעילות משותפת של חוקרים מן המרכז לחקר המערות ומן המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר־אילן.
במהלך הסקר נתגלה ממצא עשיר של כלי חרס, אבן, מתכת, זכוכית וצור וכן כמה מטבעות ברונזה.
הממצא מייצג תקופות רבות אלה: הכלקוליתית, הברזל, הרומית, הביזנטית, המוסלמית המוקדמת ועוד.
מרבית הממצאים שנתגלו במערה תוארכו לפרק הזמן שבין שתי המרידות ברומאים והובאו אליה על ידי יהודים שמצאו בה מפלט במהלך מרד בר כוכבא.
המערה כולה מוגדרת כשמורת טבע.
מערות עאבוד נמצאות בסביבת הכפר עאבוד השוכן על כביש חוצה בנימין, שבדרום-מערב השומרון.
המערה ממוקמת במצוק גיר, בתחום כרם זיתים מעובד, במרחק של כ־800 מ' דרומית־ מערבית לכפר עאבוד.
הנסיעה לאזור זה תהיה מצומת גבעת כ"ח דרך כביש חוצה בנימין.
אשר היה הדרך הראשית ממישור החוף לעבר הרי בית אל.
כביש זה עובר בתוואי דרך רומית חשובה, שהובילה ממישור החוף לעבר ירושלים.
ובימי בית שני שימשה הדרך נתיב עלייה לרגל וציר תנועה מרכזי לכוחות הצבא הרומי, אלו סללו אותה לראשונה במהלך מסעי הכיבושים באזור, במרד החורבן ובמרד בר-כוכבא.
בתקופות מאוחרות יותר, שימשה הדרך נתיב צליינות (כביש 465 הישן).
עקב בעיות ביטחון נסגר קטע הכביש 465 אשר עבר במרכז עאבוד ונסלל כביש עוקף עאבוד.
כיום עובר הכביש את היישוב עופרים וממשיך לכוון נווה צוף.
לשם גישה למערות כיום נדרש תיאום מול הצבא, בפיקוד מרכז, והיציאה לשטח עוברת דרך היישוב בית אריה.
מערת עאבוד היא מערת נטיפים גדולת ממדים באורך של כ-600 מטר שנוצרה כתוצאה מפעילות קרסטית שנוצרה בתהליך ארוך של המסת סלע הגיר על ידי מים.
תהליך זה הוא שהביא ליצירת הנטיפים והזקיפים הרבים שבמערה.
המערה כוללת חלל מרכזי גדול בעומק כעשרים מטרים שבקצהו ברכה קטנה מעשה ידי אדם המתמלאת ממיימי מעיין, ומערות קטנות יותר שמתפצלות מהחלל המרכזי.
סביר להניח שמערות הקבורה היו של פליטים ממערת עאבוד אשר נמלטו אליה מהכפר עאבוד השוכן כ־1 ק"מ ממזרח למערה.
הכפר עאבוד ממוקם במרכז שלוחה רחבה במדרון המערבי של הרי בית אל, בצד הדרך העתיקה שהוליכה מאנטיפטריס לגופנא וממנה ליריחו.
בתי הכפר מכסים שרידי יישוב עתיק שהתקיים בין השאר בתקופה הרומית הקדומה, בתקופה הביזנטית, בימי הביניים ובתקופה העות'מאנית.
בריכוז של מערות הקבורה, המכונה "מקטע עאבוד", השוכן כקילומטר מצפון־ מערב.
הקברים בולטים בייחודם ובעיקר שני קברים מונומנטליים המזכירים בגודלם ובעיטורם קברים מפוארים בירושלים מימי היישוב מתקופת הבית השני.
פארן של מערות הקבורה מעיד על משפחות אמידות שגרו באזור והשתמשו במערות אלו במשך כמה דורות.
באחד הקברים נמצאו שברי גלוסקמאות.
בהתאם למיקום, המקבילות, והעיטורים ניתן להניח שהקברים שימשו אוכלוסייה יהודית בשלהי ימי בית שני ועד למרד בר־ כוכבא.
בחזית המערה הראשית, המערבית, נותרו גילופים של אשכולות ענבים משולשים, המורכבים משלוש אונות.
כמו כן אפשר לראות עלה גפן, וורדות (רוזטות).
בראש חזית מערת הכוכים הפנימית המערבית גולפו עיטורים של אשכולות ענבים מעוגלים ומוארכים.
גיוון העיטור בשני זנים של ענבים, מוכר מאומנות הגילוף באבן מתקופת הבית השני, על גלוסקמות וחזיתות מערות קבורה מאזור ירושלים.
תיעוד שני זני ענבים אלו נמשך גם בגילופים באבן בתקופה הביזנטית וגם בציורי הפסיפסים בכנסיות ביזנטיות בישראל ומחוצה.
אפשר לשער שהייתה משמעות מיוחדת להבחנה ביi שני זני הענבים.
בציור הפסיפס מכנסיית כיסופים, בידו של "אורביקון", המוליך גמל עם אמפורות יין ליצוא מנמל עזה, יש אשכול ענבים מוארכים, וייתכן ששענבים אלו היו משובחים במיוחד לייצור יין.
מערת כוכים זו מעוטרת בפרסקות, ציורים בצבע בטיח לח, שאופייניים למאה הראשונה לפנה"ס, בדגמים גאומטריים צבעוניים.
הצבעים השתמרו יפה עד ימינו, למרות היות המערות פרוצות לכל בא.
הצבעים שנראים הם: ירוק, כחול, אדום, כתום, צהוב.
במערה אולם רחב ומוארך אשר ממנו ממשיכות מחילות לכיוונים שונים.
במערה נמצאו ריכוזים גדולים של חרסים, כלי זכוכית, כלי אבן, כלי מתכת, מטבעות, סיר בישול וחפצים נוספים ומשקולות פלך, כולם מהתקופה הרומית הקדומה (המאה ה-2 לספירה).
המערה התגלתה על ידי שני תיירים בריטיים, ונסקרה בפעילות משותפת של המחלקה לחקר המערות והמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בסתיו 2009, בראשותם של בועז זיסו ועמוס פרומקין.
במהלך הסקר התגלו במערה ממצאים רבים שכנראה הובאו למקום על ידי פליטים יהודים, כפי הנראה תושבי הכפר עאבוד הסמוך, במהלך מרד בר- כוכבא.
לא מן הנמנע שהיו אלו צאצאיהם של המשפחות העשירות שחצבו את הקברים המפוארים במקטע עאבוד ועל כך יעידו כלי הזכוכית המגוונים ומיני תכשיטים שנתגלו בין שאר הממצאים במערה.
אך גולת הכותרת הם המטבעות: שנים עשר מטבעות התגלו במערה, שישה מהם נושאים את אותו הדגם – בצד אחד עץ תמר והכתובת 'שמעון' ובצד השני אשכול גפן והכתובת "שבלחר ישראל" (ראשי תיבות של: שנה ב לחרות ישראל).
כיוון שאלו המטבעות המאוחרים ביותר במערה, יש להניח שאזור זה של יהודה חרב כבר בסוף השנה השנייה של המרד, שנת 134.
סביר להניח שהפליטים ממערת עאבוד נמלטו אליה מהכפר עאבוד השוכן כקילומטר ק"מ ממזרח למערה.
הכפר עאבוד ממוקם במרכז שלוחה רחבה במדרון המערבי של הרי בית אל, בצד הדרך העתיקה שהוליכה מאנטיפטריס לגופנא וממנה ליריחו בתי הכפר מכסים שרידי יישוב עתיק שהתקיים בין השאר בתקופה הרומית הקדומה, בתקופה הביזנטית, בימי הביניים ובתקופה העות'מאנית.
בכפר עאבוד ובסביבתו התקיים יישוב יהודי בשלהי תקופת הבית השני עד ימי מרד בר־כוכבא.
יישוב זה נפגע כפי הנראה במהלך שתי המרידות נגד הרומאים ותושביו נאלצו לעזוב את בתיהם ולהימלט על נפשם.
על פי הממצאים שהתגלו במערת עאבוד נראה כי עשרות ואולי מאות מתושבי הכפר, מצאו מחסה זמני במערה זו במהלך מרד בר־כוכבא.
על פי הממצא הנומיסמטי (במטבעות) שהוצג לעיל, ייתכן שאירוע דומה, אם כי בקנה מידה מצומצם יותר, התרחש גם במהלך המרד הראשון, אולם לפי שעה לא ניתן לקבוע זאת בוודאות.
היעדרם של עצמות אדם וממצאים אחרים (דוגמת מטמונים וחפצים יקרי ערך) במערת עאבוד מעיד לכאורה על כך שגורלם של המסתתרים במקום שפר עליהם וכי הם עזבו אותה בשלום.
בחללים עמוקים יותר במערה נמצאו גם ראשי אלה, חנית ברונזה, כלי חרס ונרות חרס צבוטים, כלי צור וזרעי דגנים מפוחמים, כולם מהתקופה הכלקוליתית ומתקופת הברונזה.
נראה כי שוכני המערה מתקופת מרד בר-כוכבא לא הכירו את האזורים העמוקים האלה של המערה עקב חסימתה על ידי איתני הטבע עם השנים.
מערות העכביש (בספרדית: Cuevas de la Araña) הן קבוצה של מערות במועצה המקומית בקהילה האוטונומית ולנסיה במזרח ספרד.
המערות נמצאות בעמק הנהר אסקלונה (Escalona), בשמורה הלאומית קסה דה קורטס (Reserva Nacional de Caza Muela de Cortes), כ-60 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר ולנסיה.
המערות שימשו תושבים פרהיסטוריים שהותירו מאחוריהם אמנות סלע.
המערות ידועות בתמונות מצוירות של ציד עזים בחץ וקשת ובסצנה המתארת דמות אנושית, "האיש מביקורפ".
דמות של ציד המטפס על שיחים מטפסים להשיג דבש מדבורי הבר.
תיארוך של אמנות כזו שנוי במחלוקת, אך אומרים כי ציור רדיית הדבש המפורסם הוא מהתקופה האפיפלאוליתית והערכה שהציור הוא כבן 8,000 שנים.
המערות התגלו בראשית המאה העשרים על ידי מורה מקומי, חיימה גארי אי פוץ' (Jaime Garí i Poch).
פרופסור הרננדס פאצ'קו (Hernández Pacheco) פרסם בשנת 1924 מחקר על ציורי מערות העכביש, יצירה מהפכנית לאותה תקופה שקראה תיגר על התזה של אנרי בריי, פרהיסטוריון צרפתי שנחשב לבר סמכא הבכיר ביותר במחקר על ציורי מערות, וקבע כרונולוגיה שהייתה אחרי התקופה הפלאוליתית באמנות הסלע הלבנטינית (אמנות הסלע במזרח ספרד).
עבור כרונולוגיה חדשה זו הוא התבסס על ציורים שנצבעו זה על גבי זה, מידת הניוון של הציורים וגודל הדמויות במערת העכביש.
ביולי 1998 נכללו המערות באתר המורשת העולמית "אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה" של ארגון אונסק"ו.
מערת העכביש – מחסה סלע III (מספר אתר 397–874)
מערות באקסיאן (בסינית: 八仙洞) הן מערות ימיות הממוקמות בחוף המזרחי של צ'אנגבין, טייטונג, טאיוואן.
בעבר המערות שימשו כמקדשים או כמקומות להצבת אפר של גופות ששרפו.
פעולות אלו גרמו לזיהום מי המערות.
לאחר ההכרזה על חוק שימור מורשת התרבות בטיוואן, הממשל הטיוואני החל במאמצים להחזיר את המערות לקדמותן ולמנוע זיהום עתידי של המערות.
למערות בקסיאן מראה ייחודי והן מפורסמות דווקא בזכות חורבות מהתקופה הפלאוליתית הקיימות בקרבתן.
המערות היו נמוכות יותר בעבר אך דבר זה השתנה כתוצאה משינוי גובה פני הים באזור חוף זה.
מערות ואומנות עידן הקרח בהרי היורה השוואבים הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה.
בנוסף לאמנות מתקופת הקרח, כולל אתר המורשת שש מערות ב בהן נמצאו הממצאים העתיקים ביותר של אמנות האדם.
עם זאת, מכיוון שניתן היה להכריז על תצורות הגאולוגיה הנפוצות למדי של המערות כאתר מורשת עולמית רק בהתייחס ליצירות האמנות, החליט אונסק"ו לכלול את אמנות תקופת הקרח כמרכיב מכונן בהגדרת המורשת התרבותית.
התרבות האוריניאקית הייתה תקופה תרבותית שהחלה בסביבות 42,000 לפני הספירה ונמשכה עד 31,000 לפני הספירה.
במרכז אירופה זו התרבות העתיקה ביותר של התקופה הפלאוליתית (התקופה הפלאוליתית העליונה).
מבחינת היסטוריית האקלים, תקופה זו נופלת במהלך עידן הקרח האחרון בתחילת הפליסטוקן, שבדרום גרמניה מכונה .
בתקופת התרבות האוריניאקית התפשטו בני אדם מודרניים אנטומית (Homo sapiens) על פני אירופה, ואילו הניאנדרטלים נעלמו.
גם אם ידועות צורות קישוט אמנותיות מתקופות קדומות יותר, ייצוגים אמנותיים פיגורטיביים הופיעו לראשונה בתקופת התרבות האוריניאקית כציורי מערות ו, כך החלה האמנות החזותית.
חלילי העצם הראשונים, שמוכרים באופן חד משמעי ככאלה, מגיעים גם הם מהתרבות האוריניאקית, והם מוכיחים גם את העיסוק במוזיקה בתקופה זו.
מכתירים את אומנות התרבות האוריניאקית ותקופות מאוחרות יותר של תקופת הקרחונים האחרונה גם כ"אמנות מתקופת הקרח".
קבוצה של שש מערות מהרי היורה של שוואביה הוצעה על ידי מדינת באדן-וירטמברג בשנת 2015 בשם: "מערות עם האמנות העתיקה ביותר של עידן הקרח" ברשימת ההצעות של גרמניה לאתרים להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בשנת 2017, המערות נרשמו כמורשת תרבותית ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בהתבסס על החלטה של הכנס ה-41 של הוועדה למורשת עולמית בשם "מערות ואומנות עידן הקרח בהרי היורה השוואבים".
הרישום נעשה על בסיס קריטריון 3:
אתר המורשת העולמית כולל שני אזורים נפרדים, אחד בעמק הנהר ב והשני בעמק לונה (Lonetal) באזור הגבול שבין מחוז אלב-דונאו ו.
שטח אתר המורשת הכללי הוא 4,621 דונם וכל אחד משני האזורים מוקף באזור חיץ, ששטחו הכולל הוא 11,587 דונם.
כל אחד מהאזורים הללו מכיל שלוש מערות, הממוינות בטבלאות הבאות בכיוון במורד הזרם.
ממערות עמק אך ועמק לונה וסביבתם ידועים בסך הכול יותר מ-50 ייצוגים פיגורטיביים וכן ממצאים ושרידים של 24 חלילים מהתרבות האוריניאקית (נכון לשנת 2016).
הדמויות וכלי הנגינה, המגולפים לרוב משנהב של ממותה, הם "המכלול המוקדם ביותר של יצירות האמנות שידוע עד כה".
בגיל מוערך של לפני 42,000 עד 38,000 שנים, , שהתגלתה במערת הוהלה פלס (Hohle Fels) , היא אחד הייצוגים הפיגורטיביים העתיקים ביותר הידועים של גוף האדם.
הצלמית העתיקה, באותה מידה של ארי-אדם ממערת שטאדל, מייצגת אדם עם ראשו וגפיו של אריה מערות.
ממצאים דומים התגלו במערות האחרות, למשל פסלוני בעלי חיים בני כ-40,000 שנה במערת פוגלהרד או חלילי עצם בני 42,000 עד 43,000 שנה מגייסנקלוסטרלה.
מאחור, המערה מוארת בפתחים טבעיים בתקרה.5,000 חפצי צור, חודי חניתות, מרצעים ומגרדים תמונות נוספותגייסנקלוסטרלה (Geißenklösterle) חצי מערה מוגנת על ידי שני קירות סלע בולטים.
בערך 60 מטרים מעל קרקעית עמק אך.
אדם סוגד, יצורי כלאיים בין חיות לבני אדם חקוקים בלוחות שנהב, חלילים עשויים עצם ושנהבתמונות נוספות תמונות נוספותמערת בוקשטיין (Bocksteinhöhle) המערה היא אולם גדול של כ־15 מטרים × 20 מטרים בסלע בסביבות 50 מטרים מעל קרקעית עמק לונה.
סכין טריז גדולה מאבן תמונות נוספותהולנשטיין-שטאדל (Hohlenstein-Stadel) המערה היא מערה אופקית באורך 50 מטרים ללא אולמות גדולים יותר.
המעבר בין שני חלקי המערה נסתם למעט פער שגובהו כמה סנטימטרים.צלמיות של בעלי חיים עשויות שנהב ממותה, צלמית ונוס משן חזיר בר תמונות נוספות
מערות אלה וחפצי האמנות הפלאוליתיים שהתגלו בהם מוצגים בעיקר באמצעות שחזור המערות במוזיאון הפרהיסטורי בלאובאורן (Urgeschichtlichen Museum Blaubeuren, ליד המערות בעמק אך), בארכאופארק פוגלהרד (Archäopark Vogelherd, ליד מערת פוגלהרד שבעמק לונה), ב, במוזיאון המדינה וירטמברג (Landesmuseum Württemberg) בשטוטגרט ובמוזיאון של אוניברסיטת טיבינגן.
מבין הממצאים המקוריים שהוצגו בארבעה מוזיאונים ובפארק הארכאולוגי, יותר ממחציתם נמצאים באגף "תרבויות עתיקות" (Alte Kulturen) במוזיאון של אוניברסיטת טיבינגן בטירת הוהנטיבינגן (Schloss Hohentübingen).
מערות קנגו הן מערכת מערות קרסטיות, הממוקמת למרגלות רכס הרי סוורטברג, בקרבת העיר אאודטסהורן, בפרובינציית הכף המערבי שבדרום אפריקה.
המערה הראשית היא אחת מהמערות הידועות והפופולריות ביותר לתיירים בדרום אפריקה.
על אף שאורכה של מערכת המערות והמנהרות עולה על ארבעה קילומטרים, יכולים מבקרים להיכנס רק לרבע מתוכה בקבוצות שמלוות על ידי מדריך.
המערות נוצרו באבן גיר מתקופת הפרקמבריון, ומכילות משקעי מערה וכן ציורי מערות וממצאים שמעידים על כך שהיו בשימוש בתקופת האבן התיכונה האפריקאית ובתקופת האבן המאוחרת האפריקאית.
המערות נתגלו מחדש בעידן המודרני ב-1780 על ידי חקלאי מקומי בשם ג'קובוס ון זיל.
המערה הראשונה שבה ביקר הייתה באורך של מגרש כדורגל, ונקראת מאז אולם ון זיל.
ב-1792 נתגלתה מערה שנייה, והמערות הפכו במהרה לאתר ביקור פופולרי.
ב-1930 בוצע סקר ארכאולוגי על ידי א.ג'.ה.
גודווין מאוניברסיטת קייפטאון, במהלכו נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מאבן.
הניהול היומיומי של המערות הוא באחריות עיריית אאודטסהורן.
ברוב הימים מוצעים במערות סיורים למבקרים בשני מסלולים אפשריים: הסיור הסטנדרטי, שנמשך כשעה, והסיור ההרפתקני, שנמשך כשעה וחצי וכולל זחילה במעברים צרים וטיפוס על תצורות סלע תלולות.
בשני המסלולים ניתן לראות משקעי מערה העשויים מאבן גיר.
מערות לונג-יואו (בסינית: 龙游石窟), הנקראות גם חדרי האבן שיאונאנהאי (小南海石室), הן קבוצה של 24 מערות אבן חול מלאכותיות, הממוקמות בגבעת פנגחואנג, ליד הכפר שיאן בויקן על גדות הנהר קו בלונג-יואו , בנציבות העירונית , במחוז ג'ג'יאנג, סין.
מערות אלו נוצרו לפני יותר מ-2,000 שנה, אך למעשה אין להן תיעוד באף מסמך היסטורי.
המערות התגלו על ידי חקלאים מקומיים ביוני 1992, לאחר שניקזו את המים של חמש בריכות קטנות בכפר שלהם, שיאן בויקן.
כתוצאה מכך, נמצאו 5 מערות.
מאוחר יותר, לאחר חקר של האזור, נמצאו 19 מערות נוספות.
כ-200 ק"מ ממערות לונג-יואו, נמצאות מערות חוואשאן, על גדות הנהר צ'יינטאנג , הבנויות באופן דומה למערות לונג-יואו, אם כי ככל הנראה מערות הואשאן נבנו כ-1,500 שנה אחרי מערות לונג-יואו, בתקופת שושלת מינג המאוחרת (1552–1667 לספירה).
מערות אלו גדולות מאוד, בהתחשב בכך שנעשו על ידי אדם: שטח הרצפה הממוצע של כל מערה הוא למעלה מ-1,000 מטר מרובע, כשגובה כל מערה לא עולה על 30 מטר.
כמו כן, למשטחי התקרה, הקיר והעמודים, יש את אותם הגימורים - סדרה של פסים או נדבכים מקבילים, ברוחב של כ-60 ס"מ, המכילים סימני חריטה, הניצבים בזווית של כ-60° לציר.
מערות בסומלילנד הן מערות הנמצאות בסומלילנד, אזור בצפון מערב אפריקה.
האזור מכיל מספר מערות מרתקות שמשמשות כאטרקציות תיירותיות ושימורן לאהובי הטבע והארכאולוגיה.
מערות אלו מציעות תצפית על עולם תת-קרקעי מופלא ואומנות טבעית מדהימה.
מהרגע שהאזור נמצא באפריקה המזרחית היבשתית, ישנן מגוון מערות בסומלילנד המשתרעות ממערות מסתובבות קטנות ועד למערות גדולות ועצומות.
המערות מכילות פוטנציאל רב לחקר ולתיעוד תרבויות קדומות וגם למסעות רחצה מרעננים בבריכות המים התת-קרקעיות המתמלאות ממקורות מים טבעיים.
אחת מהמערות המרשימות ביותר בסומלילנד היא מערת לאס גאזל.
המערה מציעה למבקרים חווית טיול מדהימה וכוללת מערות תת-קרקעיות מרהיבות ואחת העשויה מטיט הארוכה ביותר בעולם.
בנוסף לכך, המערה מספקת שפע של אומנות טבעית ייחודית ומרהיבה כמו דקורציות סלע, וכדורי סלע וסלעים בצורות מופלאות.
בכל אופן, למערות בסומלילנד יש פוטנציאל רב לפתוח את הדלת למבקרים לגלות עולם תת-קרקעי מופלא ולחוות את היופי הטבעי והתרבותי הייחודי של האזור.
1. מערת נאסיבה (Naasa Hablood): מערת קרסט מרהיבה הנמצאת בקרבת העיירה זילינגה בסומלילנד.
היא ידועה בקרסטים המרשימים שבתוכה ובנוף הסביבה היפה.
2. מערה אודגוב (Odub): מערה טבעית הנמצאת בסמוך לכפר אודגוב באזור סאהיל שבסומלילנד.
המערה מציעה עולם תת-קרקעי ייחודי ותצפית מרהיבה על נוף הסביבה.