tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נסמך לרבנות גם בידי ראש הישיבה, רבי רפאל שפירא.
בסוף החורף נישאו בני הזוג ביאשינובקה, וחודשים ספורים אחרי החתונה לקה החתן בדלקת ריאות והם נאלצו לעבור למשך שנה לאסטרחן בעלת האקלים היבש יותר, לפי המלצת הרופא.
בשנת תרס"ג, 1903, קיבל את משרתו הרבנית הראשונה בעיירה ליובוניץ שליד בוברויסק, בה התקיימה קהילה יהודית-חב"דית.
בתרס"ז, 1907, התמנה לרבנות בפוחוביץ הסמוכה למינסק.
בתחילה התמנה לרב הקהילה החסידית, שמנתה כ-75% מכלל האוכלוסייה היהודית והייתה מורכבת מחסידי חב"ד, וחסידי לכוביץ-קוידנוב, ובהמשך קיבלו גם שאר יהודי העיר את מרותו, והוא נעשה לרבה הכללי של פוחוביץ.
ב-14 שנות כהונתו כרבה של פוחוביץ, עסק רבות גם בענייניה הציבוריים והגשמיים של הקהילה.
לקראת האחד במאי הדליף לו קומיסר יהודי, על כוונה לאסרו בתום תהלוכת ה-1 במאי, כאויב המשטר החדש.
הוא החליט להימלט, ומיד במוצאי שביעי של פסח ברח עם שני בניו הגדולים למינסק.
במינסק הצליח להכניס את שמו לרשימת פליטי מלחמה שברחו לרוסיה הלבנה מליטא, וכך יכל "לחזור" לליטא עם בניו.
במקביל שלח מכתב התנצלות לבני קהילתו על הבריחה החפוזה וביקשם למנות תחתיו את הרב ניסן טלושקין.
בהמשך הצליחו אשתו ושאר הילדים לצאת מפוחוביץ ולהגיע לקובנה.
בתחילת חורף תרפ"ד, 1923, היגר לארצות הברית.
בתחילה נסע לבדו, ואחר כך הביא אליו לניו יורק את אשתו ושני בניו הקטנים.
בניו הגדולים, אשר וחיים למדו באותה עת בישיבת "כנסת ישראל" בחברון, ובנותיו היו נשואות ונשארו עם משפחתן באירופה.
בתו פרומה לאה נישאה לרב משה דב צפתמן, מנהלה הרוחני של ישיבת פוניבז'; ובתו צפורה נישאה לרב מיכל פון, "העילוי מסלנט", רבה של פונידל.
מצב הרבנות ורמת הרבנים בארצות הברית, לא מצאו חן בעינו ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא תכנן לעלות לארץ ישראל.
מימוש הרעיון נדחה שוב ושוב, עם פרוץ המרד הערבי הגדול ואחריו מלחמת העולם השנייה והשמדת יהדות אירופה.
כבר בראשית המלחמה היה שותף לפעילות ההצלה שהחלה מתארגנת בארצות הברית, ועם הקמת ועד ההצלה של רבני ארצות הברית, התמנה לסגן נשיא הוועד, לצדו של הנשיא, הרב אליעזר סילבר.
מנהל ועד ההצלה היה אחיו, הרב יעקב קרלינסקי (נפטר אב תש"מ).
בשנת תש"ב הגיעו אליו הידיעות מאירופה על הירצחם של בנותיו וחתניו עם כל ילדיהם.
הוא שקע בצערו, אך המשיך בפעילותו בוועד ההצלה, עד פטירתו ביום ו' בכסלו תש"ה, 22 בנובמבר 1944.
בשל חג ההודיה האמריקאי, התעכבה ההלוויה עד יום שישי, ח' בכסלו, 24 בנובמבר.
היה נשוי לחנה (לבית ביליצקי).
פרומה לאה - אשת הרב משה דב צפתמן, מנהל רוחני בישיבת פונוביז'.
ציפורה - אשת הרב מיכל פון רבה של פונידל.
מרדכי - איש עסקים שחי בארצות הברית ועלה לישראל.
ר' ישעיה בכר שמואל (23 במאי 1844 – 24 ביוני 1928) היה איש עסקים ואיש ציבור בולגרי-ירושלמי, ממנהלי בית החולים משגב לדך וחבר ועד העדה הספרדית בירושלים.
נולד בסופיה שבבולגריה לבייה ולרב שמואל בכר משה.
בצעירותו עסק במסחר בעיר מגוריו, ונישא לריינה ירוחם (לאחר שנפטרה, נישא לרחל בן אדו).
כשהחלה המלחמה העות'מאנית-רוסית בחבל הבלקן בשנת 1877 (ה'תרל"ח), היגר לסלוניקי שביוון יחד עם מספר משפחות יהודיות נוספות.
לאחר כשנתיים בסלוניקי, עלה לארץ ישראל בשנת 1880 (ה'תר"ם) והשתכן בירושלים בעקבות שכנועים מצד תנועת חיבת ציון.
בשנת 1881 (ה'תרמ"א) הועמד למכירה מטעם רשות ההוצאה לפועל בעיר העתיקה מבנה "חצר הרבי מרדשיקביץ", לאחר שעל בעליו רבצו חובות.
מחשש שיימכר לאנשים שאינם יהודים, פנו אנשי כוללות העדה האשכנזית לר' ישעיה, וזה האחרון רכש את הבית לאחר שלא נמצא אף אדם שישלם את הסכום הגבוה שנדרש.
עם הזמן שיפץ את המבנה, הוסיף לו חדרים לישיבה ולבית כנסת, והפך אותו למרכז תפילה ולעלייה לרגל בחגים.
בארץ ישראל התפרנס תחילה מנכסיו שהשאיר בסופיה, ובהמשך הקים בירושלים יחד עם אנשי עסקים עולי בולגריה בית חרושת לטבק טורקי שהחזיק מספר שנים, אך נאלץ להיסגר לאחר שנקבע תחום זה כמונופול של השלטונות והוחכר לחברה צרפתית.
לאחר שסגר את בית החרושת עזב את עסקי המסחר והתמסר לפעילות ציבורית לבקשת רבני העדה הספרדית, ובעצת הרב יעקב שאול אלישר הצטרף כחבר בוועד העדה בירושלים.
בפעילותו הציבורית נמנה עם מנהלי בית החולים משגב לדך, חברת שבת אחים ומוסדות חסד נוספים.
כן נודע כנדבן שביתו היה פתוח לכל.
בשל מחלה מידבקת שהתפשטה בעיר העתיקה, עבר להתגורר בשכונת מחנה יהודה בשנת 1910 (ה'תר"ע).
הלך לעולמו בירושלים ב-24 ביוני 1928 (ו' בתמוז ה'תרפ"ח).
בתו - סולטנה בכר, נישאה לשמואל טאג'יר, ויחד נמנו עם מייסדי תל אביב.
בתו - מתילדה בכר, נישאה לדוד אבולעפיה.
בן נינו - אראל מרגלית.
הרב ישעיה בקיש (סביב ה'ש"ה, 1545 – שלהי שבט ה'שע"ט, 1619) היה מקובל, פרשן מקראי, ודיין בבית הדין הרבני בפאס במרוקו.
כתביו עוסקים בתקנות, בפרשנות ובקבלה.
נולד בפאס שבמרוקו סביב שנת ה'ש"ה.
רבותיו היו רבי יצחק אבזאמל ורבי יהודה עוזיאל.
נתמנה לדיין בפאס ונמנה עם מתקני התקנות שתיקנו המגורשים.
קיבל הרבה קמיעות וסגולות מאת הרב משה בן סאלם.
חברו רבי שמואל אבן דנאן מרבה להביא מתורתו.
מתלמידיו נמנים רבי יוסף הקטן ואביו רבי שמואל.
תורתו הינה מגוונת ומתפרשת על פרשנות המקרא והמדרש, הן בדרך הפשט והן בדרך הסוד.
רבי ישעיה עושה שימוש בשיטת הנוטריקון שעל ידה הוא מבאר פסוקים שונים.
שרידים מתורתו מצויים בכתבי יד שונים שהעתיקו חכמי מרוקו.
רבי ישעיה נפטר בשלהי חודש שבט ה'שע"ט (1619) בפאס, ושם נקבר.
פסקי דינים ושאלות ותשובות (1610 .c)
בספר שרשי השמות מאת הרב משה זכות (הרמ"ז) נכללו ציטוטים ארוכים מאת הרב בקיש.
Fragments (ר' ישעיה בקיש זצ"ל), Edition, introduction and note par, (1992) הלל בקיש, הוצאת בקיש, קריית אתא, מכון רבי ישעיה בקיש, 132 p.
הַלְלוּ עַבְדֵי ה' חלק ב' - מחקר על העבודה של הדיין ר' ישעיה בקיש זצ"ל, (2020) הלל בקיש, הוצאת בקיש, קריית אתא, מכון רבי ישעיה בקיש זצ"ל, (602 ע' Traces manuscrites de l'oeuvre de Rabbi Y..
הַלְלוּ עַבְדֵי ה' חלק ג' - מחקר על העבודה של הדיין ר' ישעיה בקיש זצ"ל, (2021a) הלל בקיש, הוצאת בקיש, קריית אתא, מכון רבי ישעיה בקיש זצ"ל, (אַפּרִיל, 476 ע' Traces imprimées de l'oeuvre de Rabbi Y..
הַלְלוּ עַבְדֵי ה' חלק ד' - מחקר על העבודה של הדיין ר' ישעיה בקיש זצ"ל, (2021b) הלל בקיש, הוצאת בקיש, קריית אתא, מכון רבי ישעיה בקיש זצ"ל, (יוני, 352 ע' Traces digitales de l'oeuvre de Rabbi Y..
הרב ישעיה יעקב פורטוגל (ביידיש: פארטוגאל.
כ"ו באדר תשט"ז 9 במרץ 1956 – ה' אלול תשפ"ד, 7 בספטמבר 2024) היה האדמו"ר השלישי מחסידות סקולען.
מכונה על שם ספרו "ישועת יעקב".
נולד בבוקרשט לרבי ישראל אברהם פורטוגל ולרייזל ביום כ"ו באדר, יום השנה של רבי ישעיה שור, ונקרא על שמו, ונתווסף לו השם "יעקב" על שם סבא רבה שלו.
גדל על ברכי זקנו, האדמו"ר בעל ה'נועם אליעזר' מסקולען זצ"ל, וזכה לקרבה עזה ממנו.
בגיל 3 עברו הוריו לארצות הברית יחד עם סבו, הרב אליעזר זוסיא פורטוגל.
התגוררו בתחילה בקראון הייטס ואחר כך בבורו פארק.
למד בישיבת סאטמר, ואחר כך בישיבת תפארת ישראל - רוז'ין בירושלים.
בשנת תשל"ה נישא לסילקא, בת הרב מאיר גרינוולד אב"ד טעטש.
אחרי פטירת חמיו נישאה חמותו לרב יצחק אייזיק מושקוביץ, רב קהילת "מאור הגולה" במונטריאול.
אחרי פטירת חמיו החורג בתשנ"ג מונה הרב פורטוגל לרב הקהילה במונטריאול.
בתחילת תשע"ב חלה בדלקת ריאות שהסתבכה בצורה קשה, והוא עבר טיפולים רפואיים.
כעבור חצי שנה חזר לביתו במונטריאול.
במהלך הלוויית אביו בכ"ו באדר ב' ה'תשע"ט (יום הולדתו ה-63) הוכתר לאדמו"ר מסקולען ונשיא מוסדות חסד לאברהם.
במוצאי שבת פרשת שופטים, ה' באלול ה'תשפ"ד, לאחר מחלה, נפטר בבורו פארק שבניו יורק, שם התגורר בשנותיו האחרונות.
גיסו (חתן חמיו), הוא הרב יעקב יחזקיה גרינוולד, האדמו"ר מפאפא.
לרב פורטוגל 8 ילדים, בהם:
הרב אהרן מאיר פורטוגל, ממשיך דרכו באדמו"רות סקולען.
נשוי למרים, בת הרב שלמה אליעזר ברוינשטיין, רב במונסי.
שיינא רחל, נשואה לרב מרדכי דב בעק, הרב מטאלמיטש במונסי, בן רבי חיים יהודא, האדמו"ר מחסידות צ'רקס במונסי.
הינדא טשיפא, נשואה לרב יואל מוסקוביץ', רב קהילת מאור הגולה במונטריאול ודומץ בקהילת סאטמאר, ובן הרב יצחק אלעזר, האדמו"ר משאץ מונסי.
הרב אליעזר זוסיא, נשוי ליוכבד, בת הרב ישעיה טוורסקי, האדמו"ר מטשרנוביל ארצות הברית.
אסתר פריידא, נשואה ליוסף משה דוב אונסדורפר, בנו של הרב יעקב אליהו - רב קהילת "ראשית חכמה" במונטריאול.
מאטיל לאה, נשואה לרב דוד פרידמן, ראש כולל מאור ישראל סקולען (ווילימסבורג), בנו של הרב ברוך אברהם, רב קהל יטב לב סאטמאר בהריסון, ובנו של הרב ישראל חיים מנשה פרידמן, ראב"ד חסידות סאטמאר (קהילת מוהרי"י).
זיסל, נשואה למנחם נחום טוורסקי, בן הרב אברהם דוב, רב חסידי רחמסטריווקה במונסי, חתן רבי מרדכי הגר מוויז'ניץ מונסי.
בתו הנשואה לרב יעקב מנחם מנדל בריעף, ראש הכולל סקולען (בורו פארק) ובנו של הרב וואלף בריעף, אב"ד מכון להוראה מאנסי.
הרב ישעיה דיין (8 באוגוסט 1833 – 11 בספטמבר 1903) היה דיין, רב, פוסק ומגדולי חכמי ארם צובא.
נולד בארם צובא בכ"ג באב ה'תקצ"ג - 8 באוגוסט 1833 לרב מרדכי הדיין.
בשנת ה'תר"ז 1847 נפטר אביו, והוא עבר לגור אצל אחיו הבכור הרב ידידיה הדיין.
למד תורה מפי חכם מרדכי עבאדי.
אחר שנפטר אחיו הגדול, התמנה לדיין במקומו, והשיב בכתב למאות שאלות בהלכה, ובגיל שלושים כבר הוציא את ספרו הראשון 'אמרי נועם' ובו תשובות לשאלות שנשאל בהלכה.
הרב דיין שימש כמוהל ברחבי ארם צובא, ונהג לרשום את כל הנימולים בפנקס שהתפרסם לימים כ'ספר המילות של ארם צובא' וסייע רבות בהבנת הייחוסים וענפי המשפחות בקהילה היהודית בעיר.
הקים בית דפוס בעיר ליבורנו באיטליה, בו הדפיס חלק מספריו.
נפטר בי"ט באלול ה'תרס"ג - 11 בספטמבר 1903 ממגפת הכולרה, ונטמן ב'מערת הצדיקים' שליד בית הכנסת הגדול בחלב.
אחיו רבי משה דיין שימש כמוהל גם הוא, ורשם יחד איתו את פנקס הבריתות.
בנו הרב יצחק המשיך אחריו בתפקידו כמוהל, ובתיעוד הנימולים בפנקס הבריתות.
חתנו הוא הרב עזרא עבאדי-שעיו - ראש אב בית דין ארם צובא, אשר כונה 'שעיו' על שמו.
אמרי נעם - שו"ת בהלכה וחידושים בגמרא
זה כתב ידי - שו"ת וחידושים על השולחן ערוך
חזון ישעיה - חידושים ופירושים על ספר התנ"ך
רבי ישעיה בן רבי אברהם הלוי (נפטר ב-8 במאי 1723, ג' באייר ה'תפ"ג) היה רב ופרשן ה"שולחן ערוך".
מחבר הספר "באר היטב" (הראשון) על החלק "אורח חיים" שב"שולחן ערוך".
נולד למשפחת תלמידי חכמים מפורסמת בברודי.
נכדו של הרב דוד הלוי סגל, בעל "הטורי זהב", ונינו של רבי יואל סירקיש, בעל "הבית חדש".
בשנת ה'תפ"ג ניסה לעלות לארץ ישראל עם אשתו ובתו.
בג' אייר לנו באכסניה בעיירה מוהילב.
במקום פרצה שרפה ושלושתם נשרפו ומתו.
נספד בידי רבי מאיר איזנשטט בעל 'פנים מאירות', וההספד נכלל בספרו "כתנות אור".
בשנת ה'תס"ח הודפס ספרו "באר היטב" על החלק "אורח חיים" ב"שולחן ערוך", הידוע כ"באר היטב הראשון".
רבי ישעיה מזכיר בהקדמתו שכתב חיבור דומה על החלק "יורה דעה", אך חיבור זה לא נדפס מעולם.
בנוסף, הוא מסביר בה שקיבל על עצמו לכתוב את החיבור כהודאה על כך שניצל ממוות, ושסגנון החיבור קצר בשל מחסור בכסף להדפסה ומפני אהבת הקיצור:
כעבור כ-30 שנה החל רבי יהודה אשכנזי להדפיס "באר היטב" לחלקים הנוספים של "השולחן ערוך", ובסופו של דבר החליט לחבר גם מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת לחלק אורח חיים.
ספרו זה מסודר ומנוסח מחדש, אך הוא מזכיר את חיבורו של רבי ישעיה לפעמים כ.
הספר זכה בתחילה לפופולריות רבה ונדפס בשמונה מהדורות תוך 30 שנה, אך לאחר הדפסת "באר היטב" של אשכנזי, שגם נכנסה למהדורות השו"ע הנפוצות, נדחה לחלוטין ולא זכה לתהודה רבה בקרב הפוסקים.
רבי יעקב עמדין ביקר את חידושיו ותעוזתו: (תרגום: זו עדות גדולה שגם הספר וגם הכותב לא מוחזקים כמומחים).
רבי ישעיה יוסף פונטרימולי, המכונה בכור (תקפ"ב - כ"ד באב תר"ל, 1822 - 21 באוגוסט 1870) היה רב, פרשן, דיין ור"מ באזמיר ומחבר ספר פנים במשפט.
נולד באזמיר ללאה, בתו של רבי יהושע אברהם קריספין, רבה של איזמיר ולרבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר והיה בנו הבכור.
למד את תורתו מפי רבי משה חודארה.
לימד תלמידים רבים ועשה "מגדיים תיישים".
כיהן כדיין יחד עם הרב אברהם פאלאג'י.
היה ידוע כעניו גדול, שהיה שותק רוב ימיו, ואיש מעולם לא שמע אותו מדבר בקול רם, והדבר נראה גם בכתביו:
מסופר עליו שהיה בקי גדול בדברי הגמרא והפוסקים עד שידע את ספר הטור ואפילו את ספר אורים ותומים, בעל פה.
אביו, בעודו כותב את ספרו הנחשב פתח הדביר היה נושא ונותן עמו "על כל אות ואות", וכך גם בדינים קשים שהגיעו לפתחו היה מתייעץ תמיד עם בנו.
נפטר בכ"ד באב ה'תר"ל (1870), חודש לאחר אחיו, רבי רפאל חייא פונטרימולי ובחיי אביו.
רבי אברהם פאלאג'י הספידו באזמיר בק"ק צונצין מחזיקי תורה בשבת השבעה שלו וכתב עליו:
אשתו לונה, הייתה בתו של הגביר הרב רפאל אברהם ליאון (תקס"ד-תרמ"ג), מציג הולנד באיזמיר ולאחר מכן בחיפה.
בכורה ג'ויה (נפטרה בשנת תרע"ו), נישאה לדודה, אח אביה, הרב שמואל רחמים פונטרימולי.
אסטריאה (נפטרה בשנת תרע"ד), נישאה לגביר, ראש החברא קדישא באיזמיר, ניסים חיים אברהם די ג'אביש.
חיבר כמה ספרים אך רק שניים הגיעו לידינו:
ספר פנים במשפט (אזמיר תרל"ג; ירושלים תשמ"ב) העוסק בחידושי הלכות וביאורים על טור ושולחן ערוך בחלק חשן משפט.
לספר הקדמה מאת אבי המחבר.
פני יוסף (איזמיר, תר"מ) - דרושים וחידושים על התורה וההפטרות.
ספר מלאכת המלך על הרמב"ם.
רבי ישעיה הלוי הורוביץ (נפטר באדר ה'תמ"ט, 1689, פוזנא) היה אב"ד וראש ישיבה בפרנקפורט.
כיהן גם כמרא דאתרא בפיורדא, בלייפניק, בבומסלא ובפוזנא.
אביו היה רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ (בעל 'ווי העמודים'), וסבו היה רבי ישעיה הלוי הורוביץ בעל 'שני לוחות הברית' (השל"ה).
פרטים רבים בקורות חייו אינם ידועים בוודאות, וחוקרים שונים העלו השערות שונות.
ככל הנראה נולד בסביבות שנת ה'שצ"ב (1632), אך יש המקדימים את לידתו בעשרים שנה.
נקרא על שם סבו הנודע, בעל השל"ה.
גדל בפוזנא, ורבו המובהק היה אביו רבי שבתי שפטל, שכיהן כמרא דאתרא של פוזנא בשנים ה'ת"א–ה'תי"ח (1641–1658).
כאשר הדפיס אביו את חיבורו של סבו שני לוחות הברית, הוסיף הנכד שיר לכבודו של החיבור.
נשא לאישה את מרים בתו של ר' שלמה בן ר' מנדל מפוזנא.
התגורר בפוזנא ושימש בה שליח ציבור וגבאי צדקה.
היה רב בכמה קהילות בבוהמיה ובמוראביה.
בשנת ה'תי"ז (1657) בערך התמנה כרב בשטייניץ שבמוראביה.
בשנים ה'תל"א–ה'תל"ג, ואולי עוד קודם לכן, כיהן כרב בלייפניק.
ידוע שכאביו היה גם מרא דאתרא של פיורדא, אך לא ברור באיזו תקופה הייתה רבנות זו.
ככל הנראה, רבנותו הראשונה הייתה בפיורדא, והוא היה רבה של העיר בשנים ה'תי"ד–ה'תי"ז, לפני שנסע למוראביה.
אולם, יש הסבורים שרבנות זו הייתה לאחר הרבנות בשטייניץ, בשנים ה'תכ"ח–ה'תל"א.
בשנת ה'תל"ז (1677) בערך, קיבל את רבנות פרנקפורט והתמנה שם לאב"ד ולראש ישיבה.
זו הייתה רבנותו העיקרית שעל שמה התפרסם.
חתם על תקנות חדשות הנוגעות לחינוך הילדים בקהילה.
בתקופה זו התכתב עם רבים מפוסקי דורו, ותשובות הלכתיות שלו מופיעות בספרי הפוסקים כחות יאיר, עבודת הגרשוני, אבן השהם וחינוך בית יהודא.
בכ"ב באייר ה'תמ"ה נפטר בנו יעקב קופל, ובכ"ו באייר נפטרה אשתו מרים.
מאוחר יותר נשא אישה שנייה.
בשנת ה'תמ"ז (1687) בערך עזב את פרנקפורט לטובת רבנות פוזנא.
מסופר כי כאשר עזב את פרנקפורט הותיר אחריו שלוש קושיות ללא פתרון ואמר לפרנסי הקהילה שיבחרו לממלא מקומו את מי שיצליח לתרץ את שלושתן.
בחודש אדר ה'תמ"ט (1689) חלה ונפטר ונקבר בפוזנא.
בכ"ג באדר הסכימה קהילת פוזנא על נתינת קצבה לאלמנתו.
בנו שבתי שפטל היה אב"ד פילנה , ובנו אברהם היה דיין בפוזנא.
נוסף להם, בין תלמידיו היו רבי שמואל שוטן כץ מפרנקפורט, ורבי אברהם ברלין מאמשטרדם.
רבי ישעיה הלוי מדינוביץ (נפטר ה'תקנ"ד, 1794) היה מחשובי תלמידי המגיד ממזריטש, מגיד ודמות חשובה בתהליך כתיבת רעיונות החסידות.
נהוג לזהות אותו עם רבי ישעיה מיאנוב, שמוזכר בשער הספר צוואת הריבש ובמקומות נוספים.
מסורות חסידיות מאוחרות יותר מספרות על תפילתו המיוחדת וכוחה המיסטי.
אף על פי שלא הנהיג עדה חסידית, היה ידוע מאוד בין החסידים (מכונה לרוב "החסיד המפורסם") וזכה לתוארי שבח מופלגים כאחד ממנהיגי התנועה החסידית.
רבי פנחס שפירא מקוריץ (ובדומה לכך רבי חיים טירר מצ'רנוביץ) מכנה אותו למשל "איש אלקים קדוש הוא...
שימש כמגיד מישרים בקהילת דינוביץ ויאנוב, ובאחרונה גם כאב"ד.
היה תלמידו של המגיד רבי דב בער ממזריטש, ועל פי המסורת למד גם אצל המקובל רבי ליבר הגדול מברדיצ'ב.
לפי המכתב ששלח אליו רבי פנחס מקוריץ ועדויות נוספות היה בקשרים קרובים עם רבי פנחס, ואולי כעין תלמיד-חבר שלו.
עסק הרבה בהעתקת כתבי קבלה ותורות חסידיות, גם בידי עצמו וגם ביוזמה, עידוד ומציאת מימון להעתקה.
מהכתבים שהחזיק הודפס הקובץ המקיף הראשון של תורת המגיד ממזריטש.
בראשית שנות השבעים של המאה ה-18 היה מעורב במחלוקת בין רבי פנחס מקוריץ לבין "אנשי המגיד" רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב שפרצה סביב בית השחיטה בקוריץ, ובסופה נאלץ רבי פנחס לעבור לעיר אוסטרהא.
לפי תיאור הפרשה שנכתב עשרות שנים אחר כך, לאחר ששהה בשבת אצל רבי פנחס, יצא בלילה אל רב העיירה לנסות להשלים בינו ובין רבי פנחס, ככל הנראה ללא הצלחה.
בשנת ה'תקמ"א כתבו אליו מנהיגי עליית החסידים לארץ ישראל, רבי מנחם מנדל מויטבסק ורבי אברהם מקאליסק, בבקשה שיתמוך בשד"רים ששלחו אל הקהילות לאיסוף תרומות, ויסייע להם להצליח במשימתם.
בכתב קללה על מנהיגי החסידים שנכתב כנראה בסוף שנות השמונים, הוא נזכר בין 16 מנהיגי החסידות (רובם מנהיגי חצרות) באותה עת.
רשימה זו מופיעה גם ב"ספר ויכוח" נגד החסידות של המגיד רבי ישראל לבל (נדפס ה'תקנ"ח), שם האישים הנזכרים מתוארים כאלו שהחסידים מייחסים להם יכולת לפעול ניסים בתפילתם.
נפטר בשנת ה'תקנ"ד בסמילא ונקבר בה.
עובדה זו מסייעת לזיהוי עם רבי ישעיה מיאנוב, שכן בשבחי הר"ן מסופר על רבי נחמן מברסלב:ובעת שהיה יושב בבית חותנו, כשהיה חפץ לדבר עם הבעל שם טוב, זכרונו לברכה, דהינו לילך על קברו ולבקש מאתו איזה דבר בקשה, היה רגיל לנסוע לקהלת סמילא שהיה סמוך לבית חותנו.
והלך על קבר הצדיק המפורסם מורנו הרב ישעיה מיאנוב, זכרונו לברכה, שהוא מנח שם.
ועשה את הצדיק הנ"ל לשליח, שילך ויודיע להבעל שם טוב זכרונו לברכה, את בקשתו מה שהיה צריך אז.
חתנו, רבי אריה יעקב, כיהן כרבה של סמילא.
התכתב עם פוסקים ואדמו"רים ותשובותיו ההלכתיות יצאו בשו"ת רבנו יעקב מסמילא, פיעטרקוב תרס"ד.
רבי ישעיה לא כתב רעיונות או דרשות משל עצמו, אך כמה מדבריו צוטטו בספרים שונים וקובצו יחד בידי הרב י.
מיוחסת לו התקנת "פדיון נפש", סדר אמירת פסוקים (בעיקר מתהלים) ומתן צדקה להצלה מסכנה פרטית או ציבורית, אך יש הטוענים שגם סדר זה העתיק, מכתבי רבו רבי ליבר הגדול.
הודפס לראשונה מכתב יד מאוסף רבי ישראל מרוזין בשעה שהשתוללה מגפה:
תפלה לעתות בצרה, הסדר הזה מקובל ומסודר לאמרו על כל צרה שלא תבא בפרט בעת צרה הזאת אשר עלה המות בחלונינו רח"ל...
עיקר חשיבותו בהעתקת כתבים קבליים שנמסרו בין החסידים, ואוספי תורות חסידיות שאחר כך הודפסו והשפיעו השפעה עמוקה על תנועת החסידות.
מתוכם שמו נזכר במפורש בחיבורים הבאים:
ספר צוואת הריבש, תקנ"ג: "אשר נמצא באמתחת חסידא ופרישא איש אלקים מהור"ר ישעי' אב"ד ור"מ דק"ק יאנוב".
כולל הנהגות מוסריות ודתיות שרובן מאת המגיד ממזריטש.
ספר אור תורה, קארעץ תקס"ד: "ליקוטים יקרים...
אשר היו גנוזים בחותמא דגושפנקא דמלכא, מאן מלכא רבנן ה"ה הרב המפורסם בוצינא קדישא מוהר"ר ישעיהו מ"מ דק"ק דונוויץ והי' משתעשע באמרות האלו הנעימים".
לפי השער כולל רעיונות ודרשות מאת המגיד ממזריטש, אך יש בתוכו גם כמה דברים משמו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
אגרת הקודש מהבעש"ט: בנוסח שונה מהנוסח הידוע שבספר "בן פורת יוסף", הודפס בידי אברהם כהנא.
חיבורים קבליים שהועתקו על ידו או ביוזמתו:
ספר הצורף לרבי העשיל צורף: המעתיק הראשון מספר כי עשה זאת ביוזמת ובדחיפת "רבי ומורי ישעיה הלוי" מדינוביץ ואף מצרף מכתב ממנו, בו הוא מודיע שהצליח לארגן "מלגת קיום" למעתיק: "והזכרתי את רפ"מ שם שיוכל להעתיקו והסכימו וקבלו עליהם שיהיה רפ"מ אצל אחד מאוכלי שלחנו הן בחול והן בשבת...
כללי החכמה מהרמ"ק: כתב יד שהועתק בשנת תר"ל (1870) מכתב ידו של רבי ישעיה, שהכיל לדברי המעתיק גם קטעים מתורת האר"י, וקטעים קבליים נוספים ללא ציון שם.
שמור כעת בספרית ישיבה יוניברסיטי בארצות הברית.
בספר צרור החיים, שנכתב בתקופה מאוחרת, נכתב שחלק מהכתבים הקבליים נמצאו "אצל הרב ר' אלימלך מעיר סמילא אשר היה נכד הרב הקדוש רבי ישעיה זצ"ל מעיר דינאוויטש" ואלו שרידים מכתבי קבלה רבים שהיו אצל רבי ישעיה.
רבי ישעיה בן מישאל הלוי (המאה ה-12) היה רב בית הכנסת העתיק בדמוה שבמצרים, מחסידי מצרים.
שמו נודע לראשונה על ידי נפתלי הירשפלד שפרסם מאמר של רבי ישעיה בן מישאל בשם "על הנפש".
מכתב היד מתברר שהוא שימש כראש בית הכנסת בדמוה שבמצרים .
בית הכנסת שימש על פי האגדה את משה רבנו להתבודדות, והיווה מוקד לעליה לרגל בז' באדר.
רבי ישעיה קנה את הקרקעות שמסביב לבית הכנסת (אשר כללו באר ועצי פרי) והפך את המקום למרכז הרוחני של חסידי מצרים, שם נהגו להתבודד, ללמוד ולהתפלל.
אחותו נישאה לרמב"ם בסביבות 1170. היא מתוארת במכתב כבת "אלשיך אלתקה (=הזקן הנאמן) ר' מישאל הלוי".
לפי עדותו של אבן אלקיפטי גם אחיו אבו אלמעאלי נישא לאחותו של הרמב"ם.
רבי ישעיה מתואר במכתב כ"כבוד גדולת קדושת מרנו ורבנו זקננו וגדולנו, ישעיהו הלוי החכם הנבון בר כבוד גדולת קדושת שרינו וגדולינו חשובינו מישאל החכם והנבון זכר צדיק לברכה".
מ"ע פרידמן שיער על סמך המילה "שרנו" שאביו היה בעל תפקיד ממשלתי.
כתב יד אחר מתאר אותו כבעל חסד, מפרנס עניים ותלמידי חכמים.
שמואל פוזננסקי טען שייתכן מאוד שמחבר מאמר "על הנפש" הוא סבו שגם נקרא בשם זה.
חוקר הגניזה יהודה זייבלד הוכיח שבעל כתב היד הוא ר' ישעיה השני, זאת מפני שבמאמר שלו הוא מצטט את רבי משה אבן עזרא בן דורו של הסב, ולא סביר שכתביו של רמב"ע הגיעו למצרים בעודו חי.
מכתביו נדפסו מאמר על הנפש ומאמר על היין.
רבי ישעיה מושקט (תקמ"ג בערך – ה' באדר תרכ"ח, 28 בפברואר 1868) היה רבה הראשון של פראגה ואדמו"ר חסידי שפעל בפולין במאה ה-19, נחשב לדמות חשובה בקרב חסידי קוז'ניץ.
נולד ככל הנראה בשנת תקמ"ג בעיר ורשה, לרבי יעקב משה, למדן מופלג ועשיר, מתלמידי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ – ה"מגיד מקוז'ניץ".
בילדותו התחנך על ידי אביו ולמד עמו תורה, ונודע כ"עילוי" ושקדן.
גם הוא נמנה עם תלמידי המגיד מקוז'ניץ.
בשנת תקס"א, והוא בן שמונה עשרה, נישא לרחל בתו של האדמו"ר רבי יצחק מראדוויל, ועבר לגור בעיר חותנו, אופטשנה.
לאחר מספר שנים התמנה לרבה של שידלובייץ, ומכאן עבר לכהן בכמה קהילות נוספות.
בשנת ת"ר (1840) נקרא לכהן כרבה של קהילת פראגה (פרבר של ורשה).
לאחר פטירת רבו המגיד מקוז'ניץ, היה ממשיך לנסוע לבנו, האדמו"ר רבי משה אליקים בריעה הופשטיין.
לאחר מכן התקשר לאחיינו רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניצא (השרף ממוגלינצא), ואחריו ברבי אלעזר הופשטיין.
נפטר ביום שישי, ה' באדר תרכ"ח (1868) בורשה.
קברו נמצא בבית העלמין בוורשה, אהל בנוי על קברו.
בהלווייתו השתתפו עשרות אלפי אנשים – עדות להוקרה ולהערכה שרחשה לו הקהילה היהודית המקומית, והספידו רבה של ורשה רבי דב בר מייזלש.
לאחר פטירתו הדפיס רבי מנחם מנדל אייזנשטאדט משצ'וצ'ין, הספד עליו בספרו "פלגי מים".
בנו היחיד, רבי אברהם מאיר מושקט, חתנו של רבי יצחק מוורקא, כיהן כרבה של העיר ביאלבריז'ג, נפטר בשנת תרי"ב (1852) בחיי אביו.
חתנו, רבי משה פנחס טרונק מקוטנא.
ישעיהו ("שייקה") גביש (שמו המקורי: ישעיהו שקליאר, נהגה: שקלאר; 25 באוגוסט 1925, ה' באלול ה'תרפ"ה – 3 באוקטובר 2024, א' בתשרי ה'תשפ"ה) היה אלוף בצה"ל, מפקד פיקוד הדרום במלחמת ששת הימים ומנכ"ל כור תעשיות.
נולד בתל אביב ולמד בבית חינוך לילדי עובדים בעיר ובבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן שבקיבוץ גבעת השלושה.
עם הגיעו לגיל 18 הצטרף לפלמ"ח והשתתף בפעולות שונות, כגון ליל הרכבות, ליל וינגייט וליל הגשרים.
במהלך השבת השחורה נעצר על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הושם במחנה המעצר בלטרון ושוחרר ממנו לאחר חודש וחצי.
במהלך מלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה ד', שלחמה כחלק מהגדוד הראשון של הפלמ"ח.
בקרב מלכיה הראשון נפצע מפגז שנחת בתוך העמדה שלו.
בתום המלחמה מונה למפקד הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
לאחר פירוק הפלמ"ח מונה לקצין המבצעים של חטיבה 7. בהמשך שימש ראש מחלקת מבצעים, עוזר ראש אג"ם, מפקד חטיבת כרמלי וראש מחלקת ההדרכה.
בדצמבר 1965 מונה לאלוף פיקוד הדרום ובמהלך מלחמת ששת הימים פיקד על החזית המצרית ועל שלוש האוגדות (31, 38 ו-84) שכבשו את חצי האי סיני.
בתום המלחמה פיקד על הקמת הביצורים בחצי האי.
ב-1970 סיים את שירותו הצבאי.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973 עמד בראש פיקוד מרש"ל, כמשרת מילואים.
עם סיום שירותו הצבאי היה מנכ"ל "כור מתכת" וכור תעשיות.
בנוסף היה ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב ושימש יושב ראש עמותת "דור הפלמ"ח" עד למותו.
הוריו של גביש, אלחנן ובלה, נולדו בעיירה ריבנישקי שבלטביה (בזמנו בשטח האימפריה הרוסית).
משפחת אביו הייתה משפחת שקליאר ומשפחת אימו הייתה משפחת רובין.
ב-1923 נמלט אביו מלטביה לארץ ישראל, זמן קצר לפני גיוסו לצבא.
כעבור שנה עלתה גם אימו לארץ ישראל ואחרי זמן קצר נישאו השניים.
אביו עבד כעגלון ואימו הייתה עקרת בית.
ישעיהו (שייקה) גביש נולד בשנת 1925 בשם ישעיהו שקליאר בתל אביב, באוהל שבו התגוררו הוריו.
בהמשך עברו לצריף בשכונת מחלול, ואחר כך לבית שבנה אביו בשדרות קק"ל.
בבית זה נולד אחיו הצעיר של ישעיהו, אברהם.
תחילה למד ישעיהו בבית חינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב, ובגיל 14 עבר ללמוד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן שבקיבוץ גבעת השלושה.
במלחמת העולם השנייה נפגעה חצר בית המשפחה במהלך הפצצת העיר על ידי חיל האוויר האיטלקי, אך איש לא נפגע.
ב-1943, עם סיום לימודיו בגבעת השלושה, התגייס לפלמ"ח בגיל 18, הגיע לקיבוץ תל יוסף ועבר אימונים שאורגנו על ידי "ההגנה" והצבא הבריטי, במסגרת הכנת היישוב למלחמה אם הגרמנים יפלשו לארץ ישראל.
תוכנית זו לא בוצעה בשל עצירת הנאצים בקרב אל-עלמיין, ותמיכת הבריטים הופסקה.
כיוון שכך, חיילי הפלמ"ח, ושקליאר בתוכם, עבדו חצי חודש במשק והתאמנו בחציו השני.
בהמשך מונה שקליאר לשמש טבח עבור המחלקה הגרמנית במשמר העמק.
מקץ חצי שנה בתל יוסף עבר שקליאר לגבעת ברנר, ומשם יצא לקורס מ"כים בגבת.
במהלך הקורס חלה בקדחת המערות, ששבה לתקוף אותו גם שנים לאחר מכן.
עם סיום הקורס היה מדריך במחנה ההדרכה של הפלמ"ח בשפיים.
לאחר שנתיים בפלמ"ח התכוון ללמוד ב, אלא שיצחק שדה ושאר מפקדיו הפצירו בו להמשיך, והוא נעתר לבקשתם.
בהתאם לכך יצא לקורס מפקדי מחלקות בג'וערה, וכשסיים אותו מונה למפקד מחלקת הכשרה מגויסת שהתבססה בנען.
במהלך תקופה זו השתתף, בין היתר, בליל הרכבות ובליל וינגייט.
בליל הגשרים השתתף בפיצוץ הגשר של כביש עזה–רפיח מעל נחל הבשור.
במהלך השבת השחורה, ב-29 ביוני 1946, נעצר גביש על ידי שלטונות המנדט הבריטי, יחד עם כל חברי מחלקתו.
גביש הושם במחנה המעצר בלטרון, שוחרר ממנו לאחר חודש וחצי, ושב לנען.
בראשית 1947 מונה למ"פ בפלוגה ד' של הפלמ"ח בקיבוץ בית השיטה, במקומו של חיים בר-לב.
הוא המשיך בתפקידו כמ"פ עם פרוץ מלחמת העצמאות, ופלוגתו לחמה כחלק מהגדוד הראשון של הפלמ"ח בעמקי הצפון.
בין הקרבות הבולטים שהפלוגה לחמה בהם היו הדיפת התקפת צבא ההצלה על טירת צבי.
כן נטלה הפלוגה חלק בקרבות משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה.
בהמשך לחם בקרב מלכיה הראשון ונפצע מפגז שנחת בתוך העמדה שלו.
הוא אושפז במשך חודש בבית החולים בעפולה.
בעודו מחלים מפציעתו מונה לקצין המבצעים של הגדוד השלישי של הפלמ"ח, ושימש בתפקיד זה במהלך כיבוש לוד (מבצע דני).
במבצע יואב לחם כסגן מפקד גדוד העמק (הגדוד הראשון של הפלמ"ח).
ישעיהו עברת את שם משפחתו מ"שקליאר" ל"גביש".
זאת מאחר שפירוש השם "שקליאר" הוא "זגג" בחלק מהשפות המזרח אירופאיות.
לאחר פירוק הפלמ"ח מונה לקצין המבצעים של חטיבה 7, ששכנה אז בבסיס סנט ג'ין.
בהמשך שירת כסגן מפקד החטיבה, כסגן מפקד גייסות השריון וכקצין אג"ם פיקודי.
ב-1952 מונה לראש ענף מבצעים בצה"ל והיה חבר בצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
גביש פיקד על בה"ד 3. ב-15 בנובמבר 1955 מונה למפקד חטיבת כרמלי, ושימש בתפקיד זה במשך כשבעה חודשים.
באותה שנה מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל, והיה ממתכנני מבצע קדש.
לאחר המלחמה השתלם ב-L'Ecole de Guerre בפריז.
תחילה שהה שם שנה, אך בהמשך הוארכה שהותו בשנה נוספת.
עם חזרתו ארצה, ב-1960, מונה למפקד הפו"ם.
ב-1962 מונה לעוזר ראש אג"ם, ואחר כך לראש מחלקת ההדרכה.
ב-15 בדצמבר 1965 החליף את האלוף צבי זמיר בתפקיד אלוף פיקוד הדרום.
ב-10 במאי 1966 אמור היה לפקד על פעולת בית מירסים, אך באותה עת סבל מכאבי גב עזים ולא פיקד על הפעולה.
לאחר כישלון הפעולה באו הרמטכ"ל יצחק רבין והאלוף אריאל שרון לבקרו בביתו שבבאר שבע.
גביש לקח אחריות על הכישלון ואמר כי הוא רוצה להתפטר מתפקידו.
רבין סירב, וגביש נשאר בתפקידו.
כעבור חצי שנה פיקד על פעולת סמוע, שנחלה הצלחה רבה.
כבר באותו ערב טלפן גביש לרבין וביקש לגייס שתי חטיבות שריון באופן מיידי.
על אף הערכות אגף המודיעין שלא צפויה מלחמה באופק, החזיק גביש בדעה ההפוכה על סמך נאומיהם של מנהיגי ארצות ערב, שלפיהן הן יהיו מוכנות למלחמה נגד ישראל בעתיד הקרוב.
למחרת, ב-16 במאי, הותר לגביש לגייס גם את חטיבה 520.
ב-17 במאי דרש נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר מהכוח הבין-לאומי של משקיפי האו"ם לצאת מסיני.
לאחר מכן קיבל גביש אישור לגייס גם את חטיבה 200 בפיקודו של יששכר שדמי.
רבין החזיק בדעה לפיה יש לכבוש את רצועת עזה כקלף מיקוח למען יישום משא ומתן עם מצרים על פתיחת מצרי טיראן.
גביש התנגד לכך בתוקף ודרש לכלול את כיבוש אל-עריש בתוכניתו של רבין.
האלופים חיים בר-לב וישראל טל תמכו בהצעה.
בעיצומה של תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, הפעיל גביש את "יחידת ההונאה".
היחידה, בפיקודו של שלמה אמבר, הייתה יחידה סודית ביותר ונועדה "לביים יחידה משוריינת פרושה בשטח, ובדרך זו להציג עוצמה ישראלית מוגברת".
הייתה זו אחת מהחלטותיו המבצעיות הראשונות בעת מצב החירום ששרר בחזית מול מצרים.
היחידה פעלה בעת מבצע לשון אדומה, אשר נועד להטעות את המודיעין המצרי, ולייצר הערכת מודיעין לפיה המאמץ העיקרי הישראלי יתנהל בדרום סיני, ושמטרתו היא כיבוש שארם א-שייח' דרך כונתילה ונח'ל.
רק בדיעבד, לאחר המלחמה, הבינו המצרים כי מדובר היה בהונאה.
עקב בעיות קואליציוניות, ביקש משה דיין להתמנות לאלוף פיקוד הדרום ונענה, וגביש התבקש להתמנות לסגנו.
הוא זעם וביקש להתפטר, אך לבסוף מונה דיין לשר הביטחון וגביש המשיך בתפקידו.
ב-2 ביוני הציג בפני הרמטכ"ל רבין ושר הביטחון דיין את התוכנית הפיקודית למלחמה, "נחשונים 2".
התוכנית הייתה שונה מהתוכנית המטכ"לית, "קרדום 2", והתבססה על התקפה בציר הצפוני ובאבו עגילה על ידי אוגדה 31 ואוגדה 38 בהתאמה, החדרת חטיבה משוריינת של אוגדה 84 לציר חרידין, שאליה תצטרף חטיבת שריון נוספת בג'בל ליבני.
דיין אישר את התוכנית, פרט לכיבוש רצועת עזה והגעה לתעלת סואץ.
חיים בר-לב הציע שאוגדה 84 תילחם בציר הצפוני, ושאוגדה 31 תבצע את המשימה בציר חרידין.
רבין תמך בהצעותיו של בר-לב וגביש לא התנגד להן.
בבוקר 5 ביוני 1967, בשעה 07:45, נתן גביש את הפקודה "סדין אדום, נוע נוע סוף!" למפקדי האוגדות ולכוחות במרחב פיקודו, ובכך החלה מלחמת ששת הימים.
יממה קודם לכן ניסח גביש את פקודת היום למלחמה, בה נכתב, בין היתר: "גורל מדינת ישראל נתון בידיכם.
עיני העם כולו נשואות ברגע גורלי זה אליכם ומתפללות לניצחונכם ולשלומכם.
[...] עלו והצליחו ויהי ה' עמכם." במלחמה עצמה פיקד גביש, כאלוף הפיקוד, על שלוש האוגדות שכבשו את חצי האי סיני.
אוגדה 84, בהובלת חטיבה 7 המשוריינת, הייתה הראשונה לתקוף את מערך ההגנה המצרי.
חטיבה 7 חצתה את גבול רצועת עזה בשעה 08:37, הגיעה לרפיח בשעה 12:00 וכבשה אותה שעה לאחר מכן בסיוע יחידות אחרות של האוגדה.
לקראת השעה 14:30 כבשה האחרונה את שיח' זוויד, בעוד הראשונה כבשה את צומת רפיח ונעה לעבר מעבר הג'יראדי.
בהמשך נכנסה חטיבה 200 לציר חרידין וחברה לאוגדה 84. עם קבלת הדיווח מפי מפקד אוגדה 84 ישראל טל, על כיבוש שיח' זוויד ועל ההתקרבות לאל-עריש, החליט גביש לבטל את משימתה של חטיבה 55, שאמורה הייתה "לנחות מהים בעורפה של אל-עריש".
החטיבה, בפיקודו של מרדכי גור, הצטרפה לבסוף למערכה על ירושלים.
בשעה 18:30 בודדו שדות המערכה של אוגדה 84, שנעה לעבר אל-עריש, ושל אוגדה 38 שאמורה הייתה להילחם באותו הלילה באבו עגילה.
עם התגברות האש מרצועת עזה לעבר יישובי הנגב, ביקש גביש מהרמטכ"ל רבין אישור לכבוש את הרצועה ונענה בחיוב.
תחילה אמורה הייתה חטיבה 60 לבצע את המהלך, אך משלא הייתה פנויה הטיל גביש את המשימה על חטיבה 11, שתוגברה בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
למחרת בצהריים נעה החטיבה לעבר ח'אן יונס, שכבר נכבשה על ידי חטיבה 7, ותחת אש כבדה כבשה את דיר אל-בלח, בעוד גדוד 202 כבש את עלי אל-מונטאר ואת מוצב חארת אל-דרג'.
בהמשך הכניס מפקד חטיבה 11 יהודה רשף את גדוד 54, בפיקודו של צבי לבנון.
הגדוד כבש את מוצב אל-קובה.
בתום ליל הלחימה הראשון נערכה חטיבה 11 לכיבוש הרצועה.
קודם לכן, לקראת השעה 19:45, ביקש מפקד אוגדה 38 אריאל שרון מגביש שישלח לו גדוד טנקים מחטיבה 200, על מנת שיתקוף את מערך אום-כתף מעורפו.
גביש אישר זאת בתחילה, אך משנוכח שהדבר בלתי אפשרי חזר בו.
עם זאת, גדוד 94 של חטיבה 200 נשלח לסייע בשעה 23:00, על אף התנגדותו של מפקד החטיבה יששכר שדמי.
האוגדה נערכה למתקפת לילית מהחזית ובשעה 22:40 אישר גביש לשרון להתחיל במתקפה, על אף הצעת הרמטכ"ל לדחות את המתקפה.
בבוקר שלמחרת שב גדוד 94 לחטיבה 200.
לאחר חצות, אור ליום 6 ביוני, קיבל גביש לרשותו גם את חטיבה 520, בפיקודו של אלחנן סלע.
שרון הטיל על ראש מטה אוגדתו, חיים דים, לפנות נתיב באורך של 20 קילומטרים.
החטיבה עברה דרכו רק בשעה 06:00 בבוקר וכעבור חמש שעות, בשעה 11:00, עצרה מדרום לג'בל ליבני.
בסופו של דבר חסמה אוגדה 38 את ציר ג'בל ליבני – אל-עריש, ובכך ביצעה את משימתה.
אוגדה 84 ניהלה קרב הבקעה בציר הצפוני, בעוד חטיבה 11 משלימה את כיבוש הרצועה.
אוגדה 38, שכללה את חטיבות 14, 99, 80 וכוחות חי"ר אחרים, כבשה את אום כתף.
האוגדה נעה דרומה לעבר קוסיימה.
חטיבה 200 ניהלה קרב שריון מוצלח, שלדברי גביש הוכיח לו את הטקטיקה שבה נקטו הוא ופקודיו.
בבוקר אותו היום הותקף מסוק החפ"ק של גביש על ידי שני מטוסי מיג מצריים.
טייסי המסוק הורידוהו לגובה אפס ובכך הוא ניצל מפגיעה ישירה.
לאחר שגביש קיים פגישות עם הרמטכ"ל רבין ועם מפקדי האוגדות בחזית הדרום פורסמה בשעה 17:45 פקודת "נחשונים 2", לפיה ימשיך פיקוד הדרום לכבוש את סיני ולהשמיד את הכוחות המצריים עד לקו רומני-ביר גפגפה-גידי-מיתלה וראס ג'ונדי.
במקביל לכך ייערך הפיקוד להתקדם לעבר תעלת סואץ.
אוגדה 84 קיבלה לאחריותה את ציר ביר חמה-ביר גפגפה, אוגדה 31 את ביר חסנה-מתלה גידי ואוגדה 38 יועדה לציר קוסיימה.
בנוסף, הוטל על חיל האוויר ליצור קו הפצצה מרוחק מהכוחות הישראליים, שינוע מערבה עם התקדמותם.
מהלכי האוגדות בוצעו בהצלחה רבה.
בהמשך התברר לגביש שאבד הקשר עם חטיבה 520, אולם היא אותרה במתחם שבין אבו עגילה לביר חסנה.
בכך נעדרה למעשה החטיבה מסדר הכוחות בפיקוד הדרום ולא השתתפה בקרבות ההבקעה.
מפקד החטיבה אלחנן סלע טען שחטיבתו הייתה במרחב בעקבות מידע על התקדמות דיוויזיה 4 המצרית לעבר המתחם, אולם למידע זה לא היה כל אישוש.
גביש לא קיבל את גרסתו של סלע והורה למפקד אוגדה 31 אברהם יפה להדיחו מהתפקיד.
את מקומו של סלע החליף סגנו יעקב אבן.
החטיבה, בפיקודו של אבן, ביצעה את משימותיה כהוגן, חסמה את דרכי המילוט של המצרים לתעלת סואץ ולחמה בקרב שבו הוכרע השריון המצרי.
ביום השלישי למלחמה, 7 ביוני, החל הלחץ המדיני על ישראל להצטבר וגביש האיץ את קצב הלחימה.
בבוקר אותו היום כבשה אוגדה 84 את ביר חמה.
בשעות הצהריים הגיעה חטיבה 7 לג'בל חותמיה, אולם חצי שעה קודם לכן פקד מפקד האוגדה ישראל טל על חטיבה 60 להתחלף עם חטיבה 7 ולהתקדם לביר תמדה.
טל הורה על מתקפה אוגדתית.
טנקים מצריים רבים נפגעו, כמו גם הארטילריה.
בתום הקרב נערכה חטיבה 7 בג'בל חותמיה.
בצהרי היום הגיעה חטיבה 99, שנפרדה מאוגדה 38, למבואות אל-עריש.
אל החטיבה צורף גדוד 9 וחידשה עמו את ההתקפה על אל-עריש.
בהמשך היום צירף גביש את כוחות חטיבה 8 הנותרים לאוגדה 38.
בלילה שבין 7 ל-8 ביוני תקפו טנקי T-55 של דיוויזיה 4 המצרית גדוד של חטיבה 60 במקום שבו חנתה האחרונה באותה הלילה.
התקפה זו הייתה מפתיעה ויוצאת דופן בשל עוצמתה הרבה.
אוגדה 84 שלחה פלוגת צנטוריונים מגדוד 82 של חטיבה 7 כדי לרדוף אחר הטנקים התוקפים.
הפלוגה נתקלה בכוח מצרי אחר בעת שניהל קרב השהיה.
מפקד הפלוגה שמאי קפלן נהרג עם לוחם נוסף ושני טנקים נפגעו.
כוחות אחרים של החטיבה חברו לטנקי חטיבה 60 והמשיכו במרדף.
המרדף צלח וכ-50 טנקים הושמדו.
באותה העת כבשה האחרונה את ביר גפגפה ונערכה להמשך התקדמות.
בשעה 11:00 אישר המטכ"ל לגביש להגיע עד לתעלת סואץ כל עוד המלחמה ממשיכה.
אחר כך אישר גביש לישראל טל להמשיך בתנועה לעבר התעלה.
האחרון הורה לחטיבה 7 לתקוף את המתחם המצרי בטסה והקרב הסתיים בשעה 22:00. לאחר כיבוש קנטרה, הגעת כוח גרנית (בפיקודו של ישראל גרנית, שהיווה חלק מאוגדה 84) לתעלת סואץ, תנועתו דרומה וחבירתו לטנקי חטיבה 7, תם חלקה של אוגדה 84 במלחמה.
עוד קודם לכן התקדמה גם אוגדה 31 לעבר התעלה.
בבוקר 8 ביוני קיבל גביש מידע מודיעיני, לפיו שתי חטיבות מצריות מדיוויזיה 6 נראו בת'מד.
לפיכך הורה גביש למפקד אוגדה 38 אריאל שרון להגיע לנח'ל בהקדם האפשרי לפני שהכוח המצרי יצליח לצאת מהכיתור שם.
שרון הגיע לעיירה רגעים ספורים לפני החטיבה המצרית (שהייתה בדרכה לתעלה), ויחד עם שני גדודים נוספים (52 ו-63) הצליח להשמידה.
עם כיבוש מפרץ סואץ וחצי האי סיני כולו בצהרי 9 ביוני תמה הלחימה ב.
בעודו עומד על גדות תעלת סואץ שיגר גביש מברק לרמטכ"ל רבין, בו בישר לו על כיבוש חצי האי סיני.
לאחר המלחמה פיקד על הקמת הביצורים (מעוזים) בסיני.
ב-1 ביולי, שלושה שבועות בלבד לאחר תום המלחמה, נעשה ניסיון ראשון מצד המצרים לחצות את תעלת סואץ.
התקרית נמשכה עד ליום המחרת.
בהמשך התרחשו עוד שתי תקריות.
באחרונה נהרגו חמישה חיילי צה"ל.
ב-21 באוקטובר טובעה המשחתת אילת.
לאור האירוע הציע גביש לשר הביטחון דיין להפגיז את בתי הזיקוק בערי תעלת סואץ ואת מכלי הדלק בסואץ.
הוא נענה בחיוב, וכעבור שלושה ימים יושמה הצעתו.
בתי הזיקוק והמפעלים באזור ניזוקו קשות וכ-100 מכלי דלק עלו באש.
פעולה זו נודעה בשם מבצע אבוקה.
המבצע גרם לשקט יחסי באזור, שנמשך עד ל-8 בספטמבר 1968, אז הפגיזו המצרים לאורך התעלה והרגו עשרה חיילי צה"ל.
על אף פקודתו של גביש שלא להגיב על ההפגזה, התעלם מפקד חטיבה 401 אורי בר-און מהפקודה.
חודש וחצי לאחר המתקפה עלה ג'יפ של החטיבה על מוקש מצרי.
בר-און פרש פלוגת טנקים שתקפה טנקים מצריים במערב תעלת סואץ.
המצרים השיבו בהפגזה ארטילרית כבדה.
לאור זאת ביקש גביש להדיח את בר-און מתפקידו ונענה בחיוב, אך המהלך בוטל על ידי שר הביטחון.
ב-8 במרץ 1969 פתחו המצרים במתקפה רחבה ואינטנסיבית כנגד כוחות צה"ל בסיני.
בעיני רבים, ביניהם גם גביש, מתקפה זו מסמלת את תחילתה של מלחמת ההתשה.
למחרת ספג הצבא המצרי מפלה, לאחר שמפקד צבא מצרים עבד אל-מונעם ריאד נהרג מאש צה"ל.
עם התפתחות המלחמה החלה תופעת ה"נמרים", אנשי מילואים שהתנדבו לתגבר את המעוזים.
בכל תקופת המלחמה היו כ-20 עד 30 "נמרים" במעוזים, מתוך 70 "נמרים".
ב-24 בדצמבר 1969 סיים גביש את תפקידו והוחלף על ידי אריאל שרון.
ב-1970 תמך שר הביטחון דיין במינוי גביש לסגן רמטכ"ל וראש אג"ם, אך הממשלה החליטה למנות את דוד אלעזר לתפקיד.
הרמטכ"ל חיים בר-לב, שבישר לו על ההחלטה, ביקש מגביש להמשיך את שירותו הסדיר בצה"ל ואף הציע לו את תפקיד ראש אגף כוח האדם (אכ"א).
גביש סירב, ובראשית 1970 סיים את שירותו בצה"ל.
לאחר סיום שירותו בצה"ל עבר לתפקידי ניהול אזרחיים.
ביומה השלישי של מלחמת יום הכיפורים, 8 באוקטובר 1973, גויס למילואים.
למחרת, ב-9 באוקטובר, הופרד אזור מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של גביש.
ב-1970 מונה למנכ"ל "כור מתכת", חטיבת המתכת והפלדה בקונצרן כור וסמנכ"ל כור.
באוגוסט 1982 מונה למנכ"ל כור.
גביש תכנן שורת שינויים ארגוניים ב"כור" (דוגמת שילובו בענף הביוטכנולוגיה), אולם כתוצאה מניהול שלא התאים למדיניות הכלכלית הליברלית שהנהיגה הממשלה אשר הפכה את השוק הישראלי לפתוח ותחרותי, כולל הכנסת עובדים בלתי-מאוגדים לעבודה במפעלים מתחרים והורדת מגבלות ייבוא, שהגנו על מפעלי כור, ירדו המכירות של מפעלי כור.
הנהלת החברה החליטה להימנע עד כמה שניתן מפיטורי עובדים והעדיפה לשחוק את רווחיותה.
בשנת 1988 נקלע התאגיד לפשיטת רגל וגביש התפטר מהתפקיד ומהחברה באותה השנה.
באותה השנה הצטרף לעמותת דור הפלמ"ח, וב-1991 החל לעמוד בראשה, במקומו של נחום שריג.
מאוחר יותר היה ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "סדין אדום", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
בשנת 2018 הדליק את משואת צה"ל בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל, יחד עם רועי לוי.
בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת השרון.
בשנת 2022 זכה, יחד עם האלוף עמוס חורב, בפרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל.
גביש נישא לגיטה ב-1949, אותה הכיר ב-1946, בעת ששירת בפלמ"ח.
את מוטות חופתם נשאו ארבעה מאלופי צה"ל: יגאל אלון, דן לנר, אסף שמחוני ומולה כהן.
גיטה נפטרה ב-2023. לזוג שני בנים ושתי בנות.
ישעיהו גביש נפטר ב-3 באוקטובר 2024, ראש השנה ה'תשפ"ה, בגיל 99, והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יְשַׁעְיָהוּ בֶּן־אָמוֹץ או יְשַׁעְיָהוּ הַנָבִיא (נכתב גם: יְשַׁעְיָה) היה נביא שפעל בממלכת יהודה באמצע תקופת בית ראשון.
ישעיהו נחשב לאחד הנביאים החשובים, המרכזיים והמשפיעים בנבואה הישראלית הקלאסית.
הוא פעל בתקופה שממלכת אשור הייתה בשיאה וממלכת יהודה נחלשה.
רבות מנבואותיו מתייחסות למהלכים המדיניים בתקופה זו.
ישעיהו התנבא רבות על עמי האזור ועל חורבנם העתידי, זאת בנוסף לנבואותיו על ממלכת ישראל.
מספר הסברים ניתנו לסיבה להתנבאות זו על הממלכות, כאשר יש הטוענים כי מדובר בנבואות שנועדו לרומם את רוחו של עם ישראל באמירה כי עמי האזור יפלו בעוד ישראל ישרדו, לעומתם יש הטוענים כי ישעיהו התנבא ישירות אל העמים המוזכרים בנבואה.
מספר חוקרים אף טוענים כי חלק מהנבואות כלל לא נתחברו על ידי ישעיהו.
לפי הטוענים כי ישעיהו התנבא ישירות אל העמים המוזכרים בנבואה, ייתכן שהיה נביא מוכר בעמי האזור ולא רק בישראל.
אין בידינו מידע שלם על סיפור חייו של ישעיהו אלא רק קטעים נפרדים שניתן ללמוד מתוך נבואותיו.
המידע מגיע מספר ישעיהו ומפרקים בספר מלכים ב' (בחלק העוסק ביחסיו עם המלך חזקיה) שזהים כמעט לחלוטין לפרקים המקבילים בספר ישעיהו.
לאביו של ישעיהו קראו אמוץ, ולפי הכתוב בתלמוד הבבלי הוא היה בנו של יהואש ואחיו של אמציה שהיו ממלכי יהודה.
לפי המסופר בגמרא, הייתה לישעיהו גם בת, שחזקיהו מלך יהודה רצה להינשא לה, ולפי גרסה אחת, בתו של ישעיהו אכן הייתה אשת חזקיהו ואם מנשה, ואם כן, שמה היה חֶפְצִי-בָהּ.
שמה של אשתו לא מופיע בתנ"ך והיא מופיעה בשני כינויים - עלמה ונביאה.
ייתכן שכינויים אלו התייחסו לאשה אחת וייתכן שהתייחסו לשתי נשים.
לפי המסופר בגמרא, גם אמוץ אבי ישעיהו היה נביא, לפי הכלל האומר שנביא שנזכר שם אביו הוא נביא בן נביא, וכן עירו הייתה ירושלים לפי הכלל האומר שנביא שנזכר שמו ולא שם עירו הרי שעירו היא ירושלים.
משמעות שמו של ישעיהו היא כנראה צירוף של השורש יש"ע עם סיומת "יהו" שהיוותה קיצור מקובל באותם זמנים לשם השם.
שם זה נראה כמרמז על נבואות הנחמה (ישועה) של ישעיהו ויש שטוענים שמדובר בשם שניתן לו על שם נבואותיו.
ישעיהו היה מעורה במדיניות יהודה וייעץ לבית המלוכה.
על פי אגדת בראשית ישעיהו האריך ימים, וחי מאה עשרים שנה.
על פי הכתוב במסכת יבמות מנשה הרג את ישעיהו לאחר שנבלע בעץ בשביל להתחבא ממנו.
בשנת 2018, נמצאה בחפירה ארכאולוגית בעופל, בולה הנושאת את הכיתוב "לישעיה[ו] נבי", על פי אחת ההשערות, זוהי חותמתו של ישעיהו הנביא.
בפסוק הראשון של ספר ישעיהו מופיע שהוא התנבא בזמנם של ארבעת המלכים: עזיהו, יותם, אחז וחזקיהו.
למרות הפירוט של ארבעת המלכים, שאלת תחילת נבואתו של ישעיהו נתקלה בשתי בעיות קשות.
הבעיה הראשונה היא שהנבואה הראשונה אשר מתוארכת במדויק היא בימי אחז (פרק ז) בשנת 734-3 לפנה"ס ומתרחשת בזמן עליית רצין מלך ארם על מלכות יהודה, בעוד המלך עזיהו הפסיק למלוך בשנת 788 לפנה"ס בקירוב.
בנוסף לבעיה זו בנוגע לתחילת נבואתו של ישעיהו קיימת בעיה נוספת, והיא שפרק ו' של ישעיהו מעוצב כפרק תחילת נבואה טיפוסי, ובו קריאת האל לנביא להינבא על עם ישראל ותשובת הנביא.
בפרק זה מופיע תאריך - .
לבעיות אלו הוצעו שני פתרונות עיקריים.
הפתרון הראשון הוא פתרון המדרש הטוען כי תחילת נבואתו של ישעיהו היא בפרק ו' מתואר שהוא היה בשנת מות המלך עזיהו, אך שנה זו היא שנה בה כבר מלך אחז, כיוון שעזיהו ננגע בצרעת והורד ממלכותו עוד לפני מותו.
עוזיהו המשיך לחיות במשך 22 שנה לאחר שהורד מכס המלכות בגלל הצרעת.
לפי מידע זה יוצא שישעיהו לא התנבא בתקופתו של עזיהו אלא בתקופת מלכותם של יותם, אחז וחזקיהו בלבד.
כתשובה לקושיה זו מציע התרגום הירושלמי מיוחס ליונתן את הפתרון האומר ששנת מות המלך עזיהו פירושה השנה בה חלה המלך עזיהו והורד ממלכותו.
שיטה זו אומצה במלואה על ידי מספר פרשנים, כגון רש"י ורבי יוסף קרא.
רבי אברהם אבן עזרא אימץ את הטענה שישעיהו החל להתנבא בשנת מות המלך עזיהו, אולם הוא טוען כי מדובר בשנת מותו ממש ולא בשנת מחלתו.
תשובתו לשאלה מדוע מופיעים שמות ארבעת המלכים היא שישעיהו התנבא בתקופת חייהם של ארבעה מלכים ולא בתקופת מלכותם.
שיטה זו אומצה על ידי מספר חוקרים כגון פרופ' יאיר הופמן וד"ר גרשון גליל.
התשובה השנייה לשאלת זמן תחילת נבואתו של ישעיהו היא שישעיהו החל להתנבא בזמן כלשהו בתקופת ימי עזיהו, שלא תוארך.
הראשון שהציע שיטה זו הוא הרד"ק שכהוכחה לטענתו מביא פסוק בדברי הימים .
לטענתו על מנת שישעיהו יוכל לכתוב את דברי ימי עזיהו היה עליו לחיות בתקופה זו.
לשאלת ניסוחו של פרק ו', הנשמע כפרק פתיחת נבואה, מציע הרד"ק תשובה - ישעיהו נתנבא עוד לפני "ההצהרה הרשמית", אולם הפך לנביא העיקרי בממלכה רק לאחריה.
זו גם הסיבה שנבואותיו המוקדמות של ישעיהו לא תוארכו, כי הוא לא דיבר כנגד מקרים ספציפיים הנוגעים לממלכה אלא רק בנוגע לעוולות כלליות.
עם שיטה זו הלכו מספר פרשני מקרא וחוקרים כגון רבי אליעזר מבלגנצי, שד"ל ושי"ר.
הנבואה האחרונה המתוארכת בדיוק של ישעיהו ניתנה ב-701 לפנה"ס והיא מתייחסת למצור סנחריב.
כיוון שמרבית נבואותיו של ישעיהו לא מתוארכות אלא קוראות לתיקון כללי בלי ציון שם ומקום, נראה שישעיהו המשיך להתנבא גם לאחר תקופה זו.
המדרש מספר שנמצאה בירושלים מגילה ובה כתוב שמנשה הרג את ישעיהו: המדרש אף מביא סיפור אגדה על מותו של ישעיהו.
על פי המתואר, המלך מנשה שעליו נאמר שחטא והחטיא את ישראל הוכיח את הנביא ישעיהו על כך שחלק מנבואותיו סותרות את נבואות משה.
בין השאר, הנבואה שבה הוא "רואה" את ה', בניגוד לדברי משה "כי לא יראני האדם וחי".
אם כי משה עצמו במעמד הר סיני ראה את האלוהים, שנאמר "ויראו את האלוהים ותחת רגליו כמעשה לבנת הספיר" (שמות כד י).
וישעיהו, במקום לענות לו, ביודעו שמעשה זה יביא להריגתו המיידית כמורד במלכות, החליט לברוח.
לפי אגדה מופלאה זו במהלך מנוסתו ראה הנביא עץ ארז, ועל ידי שהזכיר שם קדוש נבלע בתוכו.
מנשה המלך ציווה לנסר את העץ ובכך להרוג את הנביא, אולם באורח פלא העץ לא התנסר, עד שהגיעו למקום שבו היו שפתיו של הנביא, ושם נגמר הפלא והעץ התנסר והנביא נרצח.
חז"ל מסבירים כי עונש זה היה מידה כנגד מידה על דבריו "ובתוך עם טמא שפתיים אנוכי יושב".
ובכך מתחוור כי אגדה זו איננה מטפורה.
מנשה מלך מיד לאחר חזקיהו, אולם שמו אינו מופיע ברשימת המלכים שישעיהו התנבא בזמנם ומדובר בקושיה על שיטה זו.
לקושיה זו הוצעו מספר פירושים.
מדרש אחר מציע כי ישעיהו אמנם התנבא בימי מנשה, אולם מחמת רשעותו של מנשה, אשר לפי המתואר בתנ"ך היה מהמלכים האכזריים ביותר ששלטו בירושלים, הוא לא נמנה ברשימת השמות אותם הזכיר הנביא.
שיטה זו לתקופת מותו של ישעיהו אומצה על ידי מספר פרשני מקרא, כגון רש"י ואברבנאל שהציעו פירושים חלופיים לשאלה זו.
רש"י מציע כי ישעיהו חזה במותם של ארבעה מלכים וזו משמעות הרשימה.
שיטה זו פותרת את הבעיה אולם מסתדרת בקושי עם הפסוקים – הכתוב מציין כי ישעיהו חזה "בימי", לא במותם.
האברבנאל מציע פירוש חלופי לשאלה זו ואומר כי ישעיהו אמנם חי בימי מנשה, אך לא התנבא בימיו ולכן מנשה לא מופיע ברשימה המציינת את המלכים שישעיהו התנבא בימיהם.
לעומת המדרש, מציע אבן עזרא שישעיהו מת בימי חזקיה.
על מנת להתמודד עם המדרש טוען אבן עזרא שהמדרש שאומר כי מנשה הרג את ישעיהו הוא דעת יחיד ולכן אנו לא מחויבים לקבלו.
אמנם, אבן עזרא מציין שייתכן שהמדרש הוא "קבלה" ולכן אין לנו ברירה אלא לקבלו.
שיטה זו אומצה על ידי מספר חוקרים מודרניים.
בנבואותיו של ישעיהו, נמצא ביטוי למתח בין המגמה הלאומית למגמה האוניברסלית;
שלוש נבואות מרכזיות בספר ישעיהו, "והיה באחרית הימים" (), "חוטר מגזע ישי" () ו"חזון ביטול המוות" () עוסקות כולן ב"תיקון עולם" אוניברסלי, וניתן לראותן כ"היבט האוניברסלי של אמונת ישראל".
מבחינה מדינית, המצב האוטופי המתואר בנבואותיו של ישעיהו כולל מחד שיתוף פעולה בין העמים תוך ריכוז העוצמה במקום אחד - מרכז הכובד הרוחני בהר בית ה', אך מאידך העמים יישארו בזהותם הלאומית הרבגונית ובגבולותיהם הראשונים.
כניגוד מוחלט לכך מציג ישעיהו את החטא הכבד של אשור שהתבטא בגישתה (חסרת התקדים בעולם העתיק) לשבור את המסגרות הלאומיות של המדינות אותם כבשה: "וְהָיָה כִּי־יְבַצַּע אֲדֹ-נָי אֶת־כָּל־מַעֲשֵׂהוּ בְּהַר צִיּוֹן וּבִירוּשָׁלִָם אֶפְקֹד עַל־פְּרִי־גֹדֶל לְבַב מֶלֶךְ־אַשּׁוּר וְעַל־תִּפְאֶרֶת רוּם עֵינָיו.
הפילוסוף מייקל וולצר רואה גם בנבואת "משא מצרים" כמבטאת את תפיסתו הייחודית של ישעיהו ביחס ללאומיות כתופעה אוניברסלית בעלת מאפיינים פרטיקולריים: .
בחזון אחרית הימים מנבא ישעיהו כי באחרית הימים "וגר זאב עם כבש ונמר עם גדי ירבץ", יגיע קץ למלחמות ויכון מצב של "לא ירעו ולא ישחיתו בכל הר קדשי".
מצב זה יגיע כאשר ימשול בישראל המלך המשיח, מצאצאי בית דוד - "חוטר מגזע ישי" או "שורש ישי".
ישעיהו מוסיף לנבא כי לעתיד לבוא יתחדשו נסים, כעין הנסים שהיו ביציאת מצרים.
לפי יאיר זקוביץ, ישעיהו מתייחס דווקא לישי בביטוי "חוטר מגזע ישי" ולא לדוד, משום שדוד חטא, ועל כן הסמל של ההתחדשות באחרית הימים הוא של ישי הנקי מחטא.
נבואותיו עוסקות במלחמה בעוולות החברתיים, בעבודה זרה ובתפיסה שפולחן הקורבנות, אף ללא תשובה, יכול לכפר על החטאים.
נבואותיו מגוונות וכוללות התייחסות לעם ישראל ולאומות העולם.
לפי הפירוש המקובל, סיפור הקדשתו מופיע בפרק ו' בספרו, שם מתואר כי הוא רואה את האל ושרפיו, וכאשר הוא שומע את אלוהים שואל את מי אשלח, והוא מתנדב ואומר "הנני שלחני".
בחזיונותיו הוא מתאר כמי שרואה את אלוהים:
"ואראה את ה' ישב על כיסא רם ונשא ושוליו מלאים את ההיכל:"
חז"ל השוו את חזיונו של ישעיהו לחזון המרכבה של הנביא יחזקאל, וקבעו שכל מה שראה יחזקאל ראה גם ישעיהו, אלא שישעיהו (או דורו) היה מורגל במחזות כאלו ולכן הוא לא טרח לתאר את כל פרטי החזון, בניגוד ליחזקאל.
מבחינה ספרותית, לספר ישעיהו זיקה רבה לפרשת האזינו בספר דברים: בפסוק השני בישעיהו נכתב "שִׁמְעוּ שָׁמַיִם וְהַאֲזִינִי אֶרֶץ כִּי ה' דִּבֵּר" הדומה מאוד לפסוק "הַאֲזִינוּ הַשָּׁמַיִם וַאֲדַבֵּרָה וְתִשְׁמַע הָאָרֶץ אִמְרֵי פִי" בתחילת פרשת האזינו.
חוקרי המקרא המודרניים סוברים שספר ישעיהו מכיל דרשות בשני סגנונות שונים לחלוטין ולכן הוא ככל הנראה קיבוץ דרשותיהם של שני נביאים שונים.
החוקרים מכנים את הדורש של חלקו השני של הספר בשם "ישעיהו השני".
הנבואה בספר ישעיהו היא אחת מנבואות רבות המפורשת בנצרות כמתייחסות לישו.
הדבר נכון במיוחד לדימוי, שה האלוהים הנושא את חטאת העולם:
ספר ישעיהו מצוטט בהרחבה בברית החדשה בין השאר כמבשרו של ישו.
בבשורה על פי יוחנן, נאמר שישעיהו ראה את תפארתו של ישו ודיבר עליו.
את שירי עבד ה' מפרשים כמיוחסים לישו.
הרמב"ן, בוויכוח ברצלונה, התמודד עם הפרשנות הנוצרית לסוגיית "הנה ישכיל עבדי" ובעקבות כך חיבר פירוש לפרשייה זו.
במסורת הנצרות האורתודוקסית מציינים את הקדוש ישעיהו הנביא יחד עם כריסטופר הקדוש ב-9 במאי.
ישעיהו נמנה ברשימת הקדושים של ה-9 במאי גם במסורת הנצרות הקתולית.
ספר מורמון מצטט את ישו מצהיר כי אדירות הן מילותיו של ישעיהו וכי כל דבריו מתממשים ויתממשו.
קבר המיוחס לישעיהו הנביא נמצא בגליל (אם כי אין עדות שפעל באזור זה), ליד שפך נחל ברעם אל נחל דישון, כ-1.5 ק"מ ממזרח לקיבוץ ברעם.
הנוסע מבורדו תיאר את אחת ממצבות נחל קדרון כקבר ישעיהו.
ציון קבר נוסף של הנביא נמצא בעיר אספהאן והוא משמש אתר תפילה ליהודים ומוסלמים.
ישעיהו אוסטרידן (אויסטריאק; ב' בטבת ה'תרע"ב, 23 בדצמבר 1911 – ט' בכסלו ה'תשס"א, 6 בדצמבר 2000) היה סופר עברי, מתרגם, מחנך ועורך.
ישעיהו אוסטרידן נולד באוסטרוב מזובייצק, פולין בשנת 1911, בן לרבקה ואהרון יונה.
למד ברשת החינוך "תרבות", והיגר עם הוריו, כנער צעיר, לבלגיה.
שם השלים את לימודיו הגבוהים.
הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" והיה שליח, מדריך ופעיל במסגרות החינוך הציוניות.
מלחמת העולם השנייה סיכלה את תוכניתו לעלות לארץ ישראל.
הוא התגלגל שנים רבות בדרום אמריקה, ולימד בקובה ובמקסיקו.
הוא פרסם באותן השנים את יצירותיו גם ביידיש.
בשנת 1961 עלה לישראל, הצטרף למפ"ם ופעל גם במסגרתה.
היה בין עורכי "הד החינוך", ותרגם ספרים רבים מספרדית.
תרגם את ענקי הספרות הלטינו אמריקאית: גבריאל גארסיה מארקס, אלחו קרפנטייר הקובני, חוליו קורטסר, קאמילו חוסה סלה הספרדי וקרלוס פואנטס המקסיקני.
גולת הכותרת של יצירתו היא טרילוגיית הענק "מתושלח", סיפור חייו של פליט יהודי בעת מלחמת העולם השנייה, לפניה ואחריה.
על יצירה זו זכה אוסטרידן בפרס אקו"ם לשנת תש"ם.
אוסטרידן נפטר בט' בכסלו תשס"א, 6 בדצמבר 2000 בגיל 88. נקבר בבית העלמין הדרום בבת-ים.
אוקיינוס, ביתן, תל אביב, 1983.
בבוא הרוח, גוויות פורחות, מתושלח כרך ה', תל אביב, 1992.
חופים, זמורה ביתן, תל אביב, 1985.
מפלאות המאייה, מקסיקו הקדמונית, תל אביב, 1962.
מילון שימושי, ספרדי-עברי ועברי-ספרדי, תל אביב, 1977.
מתושלח, זמורה ביתן, תל אביב, 1981.
המפגש עם האינסוף, תל אביב, 1996.
ישעיהו (שייקה) בן פורת (13 בפברואר 1927 – 10 בנובמבר 2007) היה עיתונאי, עורך ושדרן רדיו ישראלי.
בן פורת נולד בשנת 1927 בווינה בירת אוסטריה בשם אוטו ויינר.
לאחר ה"אנשלוס" הוברח על ידי הוריו לצרפת.
שרד את השואה ועלה לארץ ישראל בשנת 1945. היה חניך במוסדות עליית הנוער ולאחר מכן חבר קיבוץ.
בראשית שנות החמישים שימש כשליח הסוכנות היהודית בפריז.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת הסורבון בפריז.
ערך כתב עת ספרותי בשם "מבואות" ולאחר מכן, החל משנת 1955, שימש ככתב העיתון "ידיעות אחרונות" בפריז, שם פעל גם בשירות "המוסד".
שב ארצה בסוף שנות החמישים והיה לכתב בכיר ופרשן פוליטי ב"ידיעות אחרונות".
בן פורת ערך סדרת ראיונות עם אישים בכירים.
ראיונותיו עם נחום גולדמן, ישראל גלילי, יעקב מרידור, יעקב שמשון שפירא, מאיר עמית, יעקב חזן, ברונו קרייסקי ושמחה ארליך התפרסמו בספרו "שיחות" שיצא לאור בשנת 1981.
הוא שימש ככתב בישראל של תחנת הרדיו "אירופה 1" והשבועון הצרפתי "פארי מאץ'", הגיש פינות ותוכניות בענייני תרבות ברדיו, בקול ישראל ובגלי צה"ל, והיה מראשוני מגישי תוכנית ראיונות ברדיו ובטלוויזיה הישראלית.
בסוף שנות התשעים יצאה לאור סדרת ספריו, ובכל אחד מהם שיחה של בן פורת עם אישיות אחרת, ובהם יוסי שריד, יוסי ביילין, דן מרידור ואחמד טיבי.
פרסם (ביחד עם אחרים) ספרים נוספים בנושאים צבאיים-מדיניים.
בן פורת היה האורח האחרון בסדרת תוכניותיו של עמוס אטינגר "חיים שכאלה", ששודרה בשנת 2000.
אמברגו - מיראז' נגד מיג (ביחד עם אורי דן), הוצאת מסדה, 1968
המרגל שבא מישראל - פרשת אלי כהן, הוצאת מסדה, 1968
המלחמה החשאית (ביחד עם אורי דן), ספריית מעריב, 1972
המחדל (ביחד עם עיתונאים נוספים), הוצאה מיוחדת, 1973
מבצע אנטבה - טיסה 139 (ביחד עם איתן הבר וזאב שיף), הוצאת זמורה ביתן מודן, 1976
עט להזכיר הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 1994
שיחות עם יוסי ביילין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996
שיחות עם יוסי שריד, ספרית פועלים, 1997
שיחות עם דן מרידור, ספרית פועלים, 1997
שיחות עם סטף ורטהימר, ספרית פועלים, 1998
שיחות עם מוטי קירשנבאום, ספרית פועלים, 1998
שיחות עם אחמד טיבי, ספרית פועלים, 1999
פנים אל פנים עם ברונו לנדסברג, ספרית פועלים, 2001
ישעיה תשבי (31 באוגוסט 1908 – 15 במרץ 1992) היה מגדולי חוקרי הקבלה, ספרות המחשבה והמוסר והמיסטיקה היהודית, יליד טרנסילבניה.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ט (1979), פרס ביאליק, פרס רוטשילד, וכן חתן הפרס הראשון בחקר הקבלה על שם גרשם שלום.
נולד בשם שאנדור שוורץ (Sándor Schwartz ברומנית) למשפחה אורתודוקסית, לא חסידית, בכפר סאניסלו (Szaniszló) באזור סאטמר שבצפון-טרנסילבניה, אז בהונגריה (כיום Sanislău ברומניה), בשנת תרס"ח-1908. גדל בעיר קרולי, שבה למד בחדר ובישיבה, ונחשב לתלמיד מצטיין.
משנות העשרים של המאה ה-20 היה פעיל ציוני, ונרדף משום כך על ידי ראש הישיבה בה למד וחוגים חסידים קיצונים בעיירתו.