tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא היודנראט, וולף ברמן, מנהל בנק לשעבר בן 80, נאלץ לגבות כופר של שני מיליון רובל בזהב ולהעבירו לגרמנים.
לאחר מכן נרצחו חברי היודנרט.
חברים בולטים אחרים בקהילה חששו להצטרף ליודנרט.
המועצה החדשה הייתה אחראית על גיוס פועלים יהודים לעבודת כפייה.
הוקם שירות הסדר היהודי ובו 30 גברים במדים.
ב-12 ביולי 1941 נצטוו יהודי סלונים לענוד מגן דוד על בגדיהם.
כל היהודים המתגוררים סביב מרכז העיר פונו לגטו מוקף חוטי תיל ושומרים.
הקבוצה השנייה של חברי היודנרט הוצאה להורג ב-14 בנובמבר 1941. לאחר כל ירי לקחו הרוצחים הגרמנים את חפצי הנרצחים.
קרון מלא חפצי ערך יהודיים נשלח לגרמניה תחת ליווי מזוין, בעיקר מעילי פרווה וחפצים עשויים מתכות יקרות.
ההשמדה הגדולה הראשונה של יהודים בסלונים התקיימה ב-17 ביולי 1941, כשהגיעה לעיר יחידת איינזאצקומאנדו 8 בפיקודו של אוטו בדפיש (Badfisch), שהשתייכה לאיינזצגרופה EG-B, עם גדוד משטרה ממינסק.
לפני הטבח הוכנו בורות קבורה בפאתי הכפר הסמוך פייטרולוויצ'ה (Pietrolewicze).
כ-2,000 יהודים רוכזו בכיכר וכ-1,200 מהם הועלו על משאיות, נשלחו לבורות הירי ונרצחו בירי.
משטרת העזר הבלארוסית (שהוקמה ב-7 ביולי 1941) סייעה בזיהוי היהודים מקרב האוכלוסייה.
בעלי מלאכה ועובדים קיבלו תעודת זיהוי מיוחדת וניצלו.
באוקטובר 1941 הוקם עבורם גטו נפרד.
מקצתם קיוו שכישוריהם המקצועיים יצילו אותם ממוות.
יהודים נוספים הובאו לגטאות סלונים מהיישובים הסמוכים.
במרץ 1942 חוסלו יושבי הגטאות המאולתרים באזור.
כל האסירים הובלו ברגל לגטו סלונים.
הרצח ההמוני השני של יהודי סלונים בידי איינזצגרופה B התקיים ב-14 בנובמבר 1941. הגטו הוקף ו-9,000 איש נלקחו במשאיות לכפר צ'פיילוב (Czepielów), שבעה ק"מ משם, שם נורו בבורות.
מספר אסירים נמלטו לפני הטבח.
יחידת עזר בלארוסית סייעה באיסוף היהודים, בגירושם לאתר הטבח ובירי ביהודים.
בירי סייעו גם כוחות עזר לטבים וליטאים.
לאחר ההרג ההמוני נעשו סריקות אחר יהודים במחבוא.
ב-13 בנובמבר 1941 נותרו בגטו 7,000 עובדים מיומנים, כולם בעבודת כפייה.
עדויות שכתבו הניצולים מביניהם שמורות בארכיון המכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
בבוקר 29 ביוני 1942 מרדו היהודים כדי להגן על עצמם מרציחות נוספות.
המשפחות ירדו אל בונקרים סודיים.
מנהרות נחפרו אל מחוץ לגטו.
אנשי המחתרת בראשות דוד אפשטיין ירו על החיילים באמצעות כלי נשק ששופצו.
לפחות חמישה גרמנים נהרגו ואחרים נפצעו.
בית החולים היהודי ובו מטופלים נפגע בידי האס-אס.
השמדת הגטו התקיימה בין 29 ביוני ל-15 ביולי 1942. במשך שבועיים נצודו הנמלטים והוסעו במשאיות לשדות ההרג שליד הכפר פייטרולביצה (Pietrolewicze) בידי אנשי אס-אס, אורפו ומשטרת בלארוס.
המרד דוכא בסיוע תגבורות לטביות, ליטאיות ואוקראיניות.
8,000–13,000 יהודים נרצחו בבתיהם או ברחובות ובבורות הירי.
ב-31 ביולי 1942 הגיש וילהלם קובה להינריך לוזה דו"ח המסכם את פעולת חיסול הגטו ואת "ציד היהודים".
לדבריו, כ-55,000 יהודים הושמדו באזור.
פעולת השמדה נוספת נערכה ב-20 באוגוסט 1942, במהלכה נאספו ונרצחו כ-700 גברים ו-100 נשים שניקו וקברו את המתים.
יהודים רבים נמלטו ליער; 30 איש הקימו קבוצה לוחמת יהודית.
על פי האנציקלופדיה של השואה, נרצחו 22,000 יהודים בסלונים וסביבותיה.
ארבעה חודשים לאחר חיסול הגטו, ב-18 בדצמבר 1942, פשטו הכוחות הנאצים על הכנסייה הקתולית ועל מנזר סמוך.
הגרמנים השיגו מידע ממשתפי פעולה בלארוסים לגבי פולנים נוצרים שנתנו מחסה ליהודים שהצליחו להימלט.
המשפחות היהודיות הסתתרו בעליות גג, באורוות, במחסנים ובחממות.
למחרת נתפסו הכומר אדם שטרק ושתי נזירות שעזרו לו להסתיר ילדים יהודים, הועברו לפייטרולביצה שבפאתי סלונים והוצאו להורג על ידי הגרמנים.
שטרק הוכר לאחר מותו כחסיד אומות העולם.
שלושה מהקורבנות הנוצריים הוכתרו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-13 ביוני 1999 בוורשה בין 108 קדושי מלחמת העולם השנייה.
שתיים מהנזירות היו נזירות פולניות מסלונים שעזרו ליהודים והוצאו להורג בגבעת גורקי פאנטאלוביצקי ב-19 בדצמבר 1942: אווה נוישקובסקה (פל) ומרתה וולובסקה (פל).
כמו כן הוכר הכומר אדם שטרק שנהרג יחד עמן.
בשנת 2001 היה שטרק הישועי הראשון שזכה בתואר חסיד אומות העולם על ידי מדינת ישראל.
הוא הביא לגטו מזון שנרכש בתרומות כספיות.
הוא הנפיק תעודות מזויפות שהגנו על פליטים יהודים וקרא לחברי קהילתו לעזור להציל את תושבי הגטו.
הצבא האדום הגיע לסלונים באמצע יולי 1944 במהלך מבצע בגרטיון.
לאחר מלחמת העולם השנייה נקבעו מחדש גבולותיה של פולין בוועידת יאלטה ב-1945, על פי דרישותיו של סטלין בוועידת טהראן.
סלונים שולבה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית של ברית המועצות.
האוכלוסייה הפולנית גורשה ויושבה בכוח בגבולותיה החדשים של פולין עד סוף 1946. הקהילה היהודית שהושמדה לא שבה לעיר.
מאז 1991 סלונים היא אחת ממרכזי מחוז גרודנו שברוסיה.
גטו סמולנסק היה גטו, שהקים משטר הכיבוש הנאצי בעיר סמולנסק שבפדרציה הרוסית, בברית המועצות.
הגטו הוקם ביולי 1941 וחוסל באוגוסט 1942.
עם כיבוש סמולנסק על ידי הווורמכט ב־16 ביולי 1941 במהלך מבצע ברברוסה, כבר פונו או ברחו כ־12,000 מבין יהודי העיר, ובעיר נותרו כ־3,000 יהודים שהיוו כ־3% מבין תושבי העיר.
מיד עם הכיבוש נרצחו עשרות יהודים בעיר, בעיקר משכילים.
באוגוסט הוטלה על היהודים חובת סימון בגדיהם בסימן זיהוי והם נאלצו לשלם כופר נפש.
בין סוף יולי ותחילת אוגוסט רוכזו כ־2,000 יהודים בגטו שהוקם בעיר.
בין האסירים בגטו היו גם פליטים מבלארוס.
הגטו הוקם ליד בית הקברות היהודי, מעבר לנהר דנייפר.
הצפיפות בגטו הייתה כה קשה עד כי חלק מהיהודים בבתי הגטו נאלצו לישון בישיבה.
בעיר הוקם יודנראט שמונה על התייצבות היהודים לעבודת כפייה, בין היתר בניקיון בעיר ובעבודה בתחנת הרכבת בעיר.
היו יהודים שהועסקו בסנדלרות ובתפירה.
חלקם המשיכו לעבוד בכך גם לאחר שמרוב היהודים הוחרמו כלי עבודתם.
עובדים יהודים שלא הצליחו להמשיך לעבוד, עקב רעב וחולשה, נורו למוות.
שוטרים רוסים היו מדי פעם נכנסים לגטו ושודדים רכוש מהיהודים.
בספטמבר 1941 הצטוו היהודים למסור את פריטי הפרווה.
בסוף 1941 ועד אביב 1942 מתו כ־200 מיהודי הגטו במגפות שנגרמו בין היתר עקב היעדר מקורות מים נקיים בתחומי הגטו.
ביוני 1942 הוטלה על יהודי הגטו חובת תשלום כופר נפש, ועל היודנרט הוטל לגבות את הכופר מיהודי הגטו.
לפעמים היו שוטרים רוסים וגרמנים נכנסים לגטו ושודדים רכוש, לעיתים תוך מכות, ירי בתושבים ואונס.
בגטו הוקמו משמרות כדי לנסות להזהיר נשים מראש.
בלילה שבין 14 ל־15 ביולי הוקף הגטו בשוטרים רוסים.
ב־15 באוגוסט הצעידו הגרמנים את 2,000 יהודי הגטו לחורשה ליד הכפר מגלנישצ'ינה ושם ירו בחלק מהיהודים למוות ורצחו את חלקם האחר במשאיות גז.
גטו עירוני (מאיטלקית: Ghetto) הוא חלק מוגדר בעיר בו מתגוררות קבוצות מיעוטים, בעיקר כתוצאה מלחצים חברתיים, חוקתיים וכלכליים.
גטו עירוני מוגדר כרחוב, או רובע של עיר, הנפרד פיזית מהפונקציות השונות של העיר.
לרוב גטאות נתפסים כאזורים עניים יותר מחלקים אחרים של העיר.
תצורות שונות של גטו מופיעות בעולם, כאשר כל גטו בעל שם, מאפיינים, ומרקם אנושי הייחודיים לו.
המונח נושא לרוב משמעות שלילית המדגישה את הממד הגאוגרפי של עוני ובידולו מאזורים אחרים.
מקור המילה "גטו" אינו ידוע, מכיוון שלא ברור אם המונח הגיע במקור מעברית, יידיש, איטלקית או לטינית.
יש הגורסים כי מקורה מהפועל "לצקת" (באיטלקית gettare), שניתן לייחס לנוכחות של בית יציקה לנחושת בתחילת המאה ה-16, באזור שהיה עתיד להיות הרובע היהודי בוונציה.
אחרים טוענים כי המקור הוא מהמילה גאַס ביידיש שפירושה "רחוב" (Gasse בגרמנית, בדומה לשפות אירופיות רבות).
המונח "גט" בעברית (שטר גירושין, שטר פירוד)
המונח "Giudaicetum" בלטינית (מובלעת יהודית)
המונח "borghetto" באיטלקית (עיירה קטנה או חלק קטן מעיירה)
השערה נוספת אם כי קלושה למקור המונח היא המילה "Egitto" באיטלקית (השם לארץ מצרים, ייתכן לזכר יציאת בני ישראל ממצרים).
המושג גטו עבר הבנייה במרוצת השנים, באמצעות שימושים שונים במיקומים שונים בעולם.
הגטאות הראשונים נראו בימי הביניים, ונוצרו כתוצאה מהחלטתם של היהודים עצמם להיבדל מן החברה הכללית, מטעמים של שמירת אורחות החיים שלהם ומניעת התבוללות, וכן מפאת ביטחון אישי אל מול פרעות שבוצעו בהם.
במקרה זה, ההבדלות המרחבית נבעה מבחירה, או מכורח המציאות באותם הזמנים.
בתקופה זו עדיין לא נכפה נושא המגורים העירוניים והפרדתם המרחבית, אך נעשו החלטות להגביל את עיסוקיהם של היהודים או להפעיל עליהם סנקציות שונות על מנת להבדלם או להשפילם.
מלאח הוא שמו של הרובע היהודי בערי מרוקו, ומהווה מילה מקבילה למושג "גטו" בעדות יהדות אשכנז.
מלאח הוא הייצוג הראשון של גטו של אוכלוסיית יהודים אשר הוגבלו מטעם הרשויות למרחב עירוני מסוים.
ב-1438 הוקם המלאח הראשון בעיר פאס והיה נפוץ מתחילת המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-19. בערים, המלאח היה מוקף חומה ומוקם בדרך כלל ליד חצר המלוכה או מוסדות השלטון האחרים על מנת להגן על תושבי המלאח בפני פרעות.
עם עלייתם של כמעט כל יהודי מרוקו לישראל והגירתם לארצות אירופה, המלאחים התרוקנו מיהודים ויושבו על ידי אוכלוסייה מוסלמית ענייה.
הגטו היהודי בוונציה, ברובע קאנארג'ו הצפוני בעיר, היה הגטו היהודי הסגור הראשון באירופה.
הגטו הוקם ב-1516 על ידי הרפובליקה של ונציה עקב גזירות ואיסורים על היהודים.
זו הייתה הפעם הראשונה שנאסר על יהודים לפי חוק לגור בחלקים מסוימים של עיר אירופית, וכן נאסר על תושבים אחרים להתגורר עמם.
לא רק יהודים הוגבלו בשטח המחיה באותן השנים, אלא שזו הייתה מדיניות השלטונות כלפי מיעוטים לאומיים שחיו בעיר ונציה.
עם זאת, היהודים חויבו, בשונה מיתר המיעוטים, לענוד סימני זיהוי.
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18, המובלעת היהודית המחייבת והסגורה פיזית התפשטה לרומא, פירנצה, מנטובה, ולערים ועיירות נוספות באיטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נוסף נדבך חדש לאופי הגטאות.
מתחמי הגטאות הוקמו על ידי שלטונות גרמניה הנאצית, במקרים רבים בשכונות או ברבעים יהודיים או בסמוך עליהם.
יהודי העיר הוראו להעתיק את מקום מגוריהם אל מתחמים אלו, במקביל לפינוי האוכלוסייה שאינה יהודית מן המתחמים.
השימוש במילה גטו נבחר על ידי שלטונות גרמניה הנאצית מפאת הבידוד של היהודים מן החברה הכללית, אך השימוש בה נבדל מהגטאות שהיו ידועים עד אז בכך שהגטאות שימשו כמקום ריכוז נוח של היהודים עבור ניצולם או שילוחם למחנות ההשמדה, ובכך שהיוו אמצעי חיסול עקב הצפיפות, התנאים הירודים והתברואה הלקויה.
בשנת 1942 החל מבצע ריינהארד שעיקרו היה שילוח אוכלוסיית היהודים מן הגטאות אל מחנות ההשמדה.
השימוש במונח גטו בארצות הברית
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה וכחלק משיקום הכלכלה האמריקאית שלאחר המשבר הכלכלי העולמי, חלו שינויים רבים במדיניות הדיור.
לגיבורי המלחמה האמריקניים הוקצו שטחי מגורים מרווחים בפרברים במקביל למעבר של קבוצות מיעוטים אל העיר, שהתאפשר עקב שינויים גלובליים ואחרים.
האפליה בתחום הדיור הואצה והולידה את הגטו האמריקאי.
המונח מתייחס לשכונה עירונית בה מצויים פשע מאורגן, אלימות, ועוני מחפיר.
שכונות אלו בעלות רוב של מיעוטים המתגורר בהם, בעיקר אפרו-אמריקאים.
השינויים העירוניים הולידו להתפתחות גטאות אלו דרך הדרתם של האוכלוסייה האפרו-אמריקאית אל שכונות בהם יש מחסור בתעסוקה, וכתוצאה התמלאות הרחובות בפשיעה.
לדעת דורין מאסי קיום תופעה זו מהווה אתגר ליסודות של הדמוקרטיה אמריקאית
שבירת המיתוס השלילי של הגטו העירוני
יש המערערים על המשמעות השלילית שדבקה במילה גטו, וקובלים על ראיית הגטו העירוני כמובלעת סגורה.
מחקרים מצאו כי ישנם אנשים שבוחרים מרצון לעבור לאזורים אלה, וזאת כדי לגור בקרבת בני משפחה וחברים.
יש הטוענים כי השימוש השלילי במונח מתעלם מהמשאבים הרבים שהקשרים המקומיים עשויים לספק לתושבים המתגוררים באזורים אלה.
המונח "גטו" משמש גם לתיאורים תרבותיים וחברתיים, עבור אוכלוסייה מובחנת, שנבדלת מהמרחב לאו דווקא בשל מעמדה הכלכלי.
המילה משמשת לרוב בסלנג לתיאור מקום בו מתקיימת תרבות מסוימת ולרוב בהקשר אפרו-אמריקאי.
באופן רחב יותר, המונח עלול לייצג משהו ירוד, או שלילי.
המילה עצמה נפוצה כיום גם באור חיובי, כמאפיין קהילתי, וכמקור לתרבות, או למוזיקה.
דוגמה לכך היא התפתחות סצנת ההיפ-הופ והראפ בגטאות האפרו-אמריקאיים בארצות הברית.
המונח מאומץ גם על ידי קהילות המעוניינות בהיבדלות מרחבית, בדומה לשימוש הראשון של גטו מימי הביניים, מפאת רצון לביטחון אישי וליכולת לקיים בנוחות אורחות חיים.
דוגמה לכך היא הגיי וילג' של הקהילה הלהט"בית.
קהילה זו לעיתים תוחמת עצמה בגבול גאוגרפי עירוני מוכר, ומרבית אוכלוסייתה שגרה במקום היא גאה.
בשונה מגטאות אחרים, גטאות גאים יכולים להיווצר על ידי הקהילה עצמה, ולספק מוסדות בילוי ופנאי המותאמים לה.
נראה כי סוג גטו זה ביכולתו לעודד ג'נטרפיקציה.
למדינת ישראל יש גבולות פנימיים המתקיימים במרחב תרבותי-חברתי.
ההבדל בין גבול זה לגבול מדיני הוא ברמת הנוכחות המרחבית שלו.
גבול פנימי גלוי בזכות הכללים והמוסכמות המקובלים בקרב קבוצות מסוימות, שמובנים לחברי הקהילה ומבדילים אותם מהמרחב הפיזי הסובב.
יש החוקרים את הגבולות החברתיים ואת אופן הבנייתם, כמו גם את תוצריהן החברתיות והכלכליות.
ישנה טענה כי בישראל גבולות אלו נוצרו כמנגנון שליטה שמשרת את חברי האליטות (לרוב גברים, אשכנזים, יהודים) על מנת להדיר את השונים מהם.
במרוצת השנים התפתחו בישראל הבדלות מרחביות מובחנות, סביב תרבות, עדה ודת.
בימינו, המושג "דרום תל אביב" הוא מושג סוציו-אקונומי נוסף על היותו מרחב גאוגרפי.
אזור זה נחשב לאזור חלש מבחינה כלכלית וביחס לאזורים האחרים בעיר תל אביב.
מתוקף היותר אזור כזה, הגיעו אליו בעיקר אוכלוסיית יוצאי יוון, ומאוחר יותר תימן.
במרוצת השנים הגיעו אליו אוכלוסיות שוליים כגון מסתננים מאפריקה ועובדים זרים וכן אוכלוסיות עניות שאין ביכולתם לשכור דירה באזור מרכז העיר או צפון העיר.
שכונת מאה שערים היא שכונה חרדית ותיקה במרכז ירושלים, שנבנתה בשנת 1880. במקור נבנו הבתים כחומה רציפה, ממניעי ביטחון, בדומה לגטו הראשון מימי הביניים.
השכונה כיום מורכבת מרוב מוחלט של חרדים מזרמים שונים, בעיקר חסידים וליטאים.
אופייה הייחודי של השכונה מבדל אותה מן המרחב, מגדר אותה מבחינה רעיונית אך היא אינה מגודרת בעצמה.
בשבתות וחגים השכונה סגורה לכלי רכב.
נווה פנחס בחולון נבנתה בתחילת שנות ה-50 בדרום מרכז העיר.
בשכונה קיים ועד שמטפל בענייניה השוטפים של הקהילה.
קיימים מוסדות מוכרים והמזוהים עם הקהילה מתוך תקציב שוטף שהמדינה מקציבה.
השכונה היא שומרונית ונבדלת מתוקף רצון הקהילה לקיים את אורחות חייה, ולקיים קשר מרחבי עם אחיהם שמתגוררים בהר גריזים.
יחד עם ההפרדה השכונתית, השומרונים מחולון עושים שימוש בכלל מוסדות העיר והמדינה.
גטו סקורני (ברומנית: Secureni) היה הגטו המרכזי במחוז חוטין שבחבל בסרביה ושימש בשנים 1941–1944 כגטו פתוח ומחנה מעבר בעיירה סקורני שברומניה.
בסוף יוני שנת 1940, השתלט הצבא הסובייטי על העיירה סקורני שהייתה באותה תקופה חלק מרומניה ועם השתלטותו, הסתגרו בהתחלה היהודים בביתם.
כעבור שנה, עם תחילת מבצע ברברוסה, רומניה, שהייתה בעלת בריתה של גרמניה, הצטרפה לפלישה לברית המועצות.
יחידות צבא רומניה וגרמניה השתלטו על העיירה כבשו אותה מידי הצבא הסובייטי ונכנסו לעיירה ב-6 ביולי 1941, ובאוגוסט 1941 הוקם הגטו.
סקורני או סקורן היא עיירה בצפון בסרביה שהתגוררו בה כ-4,200 יהודים, אשר היוו בשנת 1930, כ-73% מאוכלוסייתה.
העיירה שוכנת כ-2 ק"מ מנהר הדניסטר, ליד מסילת הברזל בלץ–צ'רנוביץ.
השטח עליו נוסדה, היה רכושה של משפחת אצולה רוסית בשם לושין, אשר ניתן לה על ידי הצאר, אלכסנדר הראשון, כהוקרה וכתודה על הצטיינותו של אחד מבניה – ניקולאי ניקולאייביץ, במלחמת 1812 (פלישת נפוליאון לרוסיה).
כדי לפתח את המקום, הזמין האציל בעלי מלאכה יהודים, סוחרים וחוכרים שהגיעו מהכפרים אשר מסביב.
היהודים הגיעו לאזור מכל רחבי מחוז חוטין וכן ממחוז פודוליה המזרחי בין השנים 1825–1855. הואיל ולא הייתה קהילה יהודית במקום, נרשמו עד שנת 1890 כל הלידות והפטירות של היהודים בסקורני על ידי הרב שהתגורר בעיירה בריצ'ן (Briceni), ורק החל משנת 1918 החלה להתארגן קהילה יהודית בסקורני.
עם כניסת החיילים הרומנים והגרמנים לאזור העיירה, בלילה הראשון של הכיבוש ולפני הקמת הגטו, בוצעו במקום פוגרומים מחרידים (מעשי רצח, שוד ואונס).
חיילים נשלחו אל בתי היהודים והוציאו בכוח ובמכות נערות יהודיות שהותקפו מינית בידי הקצינים הרומנים.
חלק מהיהודים, תושבי העיירה ניסו לברוח מבתיהם ולהסתתר בשדות, בגנים או במרתפים.
תיאורים מאותה תקופה מספרים על רחובות מלאים בגוויות ובתים שנבזזו.
הפרעות נמשכו יומיים תמימים ובמהלכן נרצחו כ-90 יהודים, נאנסו נשים ונערות נבזזו מרבית בתי היהודים, על ידי החיילים הרומנים ועל ידי משתפי הפעולה שלהם – האוקראינים תושבי המקום, ולאחר מכן גירשו את היהודים שנשארו מסקורני.
ראשי המסיתים היו אוקראינים שבזמנו קיבלו בפרחים ובריקודי שמחה את פני הצבא הסובייטי בכניסתו לעיירה בסוף יוני 1940.
בסוף יולי הורה מפקד הז'נדרמריה השביעית, הסופר הרומני אוקטב דסילה, לכל יהודי סקורני להגיע לבית הקברות.
שם ציווה עליהם לְחפור בורות, וביים הוצאה להורג המונית של אלפי אנשים: "היו שם סצנות מזעזעות כאשר נפרדנו זה מזה, אבל ברגע האחרון לא רצחו אותנו".
החיילים ירו מעל לראשי היהודים, ולמחרת שוב חזרו על ההצגה, והפעם רק עם הגברים.
שוד הבתים והרס כל מה שלא ניתן היה ליטול מהם, גרם ליהודי העיירה לְהֵרָאוֹת לאחר ארבעה ימים כואבים, כמו לאחר חודשים רבים של נדודים – רובם היו רעבים, יחפים וכמעט ערומים.
יהודים ניסו לשבור רעבונם על ידי אפיית לחם מאבק קמח מעורב באפר שאספו בטחנת הקמח המקומית.
הרעב גרם למצבים קשים, בעיקר בקרב הילדים, וכאשר הודיעו השלטונות כי יחלקו כיכר לחם לכל יהודי שיתייצב בנקודה מסוימת בעיירה, הסתכנו רבים ובאו לנקודת ההתייצבות.
אלה שעשו זאת נורו, והנשים שביניהם נאנסו ברחובות.
בשוך הפרעות ומסעות הרצח, אפשר להעריך כי עשירית מיהודי העיירה נרצחו, והיתר גורשו למחנות עבודה ורצח בטרנסניסטריה.
יהודי העיירה שנשארו, הובלו לכיוון צפון ובעיירה מוגילב צורפו לשיירה גדולה של כ-25,000 איש שהמשיכה בדרכה לוורווז'ני שם נכלאו, השורדים גורשו לטרנסניסטריה.
מיקום הקמת הגטו נבחר לאור העובדה שסקורני מהווה צומת דרכים חשוב המובילות לעיר מוגילב בטרנסניסטריה.
הואיל וכך, הוא שימש כנקודת מעבר ליהודים שגורשו מהאזור, והחל מחודש אוגוסט 1941, רוב מסעות הגירוש של היהודים שהופנו לעבר הנהר דניסטר במערב, עצרו בסקורני.
ב־11 באוגוסט דווח על הימצאם של 20,852 יהודים בגטו סקורני, אך 3 חודשים לאחר מכן גורשו יושבי הגטו לטרנסניסטריה, ורובם נרצחו.
לאחר שסקורני התרוקנה מתושביה היהודים, היא הפכה לגטו ומחנה מעבר לפליטים יהודים שהגיעו מערים אחרות.
ראשוני התושבים החדשים של הגטו היו מספר מועט של משפחות יהודיות שנמלטו מאזור העיר אוטאץ' (אטאקי), אשר נאלצו למסור את תכשיטיהם, כדי לקבל אישור להיכנס לרחובותיה הצדדיים של העיר.
גדרות תיל הוקמו במהירות ברחובות העיירה, והיהודים נדחסו לתוך הבתים החרבים בצפיפות רבה.
בתוך ימים אחדים רוכזו בגטו יותר מ-20,000 נפש, שחולקו לשתי קבוצות, קבוצה אחת נשארה בסקורני והקבוצה השנייה הועברה לידינץ.
קבוצה נוספת של יהודים רוכזה ביער ברנובה על יד העיירה, תחת כיפת השמיים במשך 8 ימים ללא מים וללא מזון.
בימים הראשונים להקמת הגטו נכנסה אל תוכו יחידה צבאית גרמנית – איינזאצקומאנדו ודרשה להוציא להורג 27 יהודים על מנת להפחיד את היהודים ולמנוע מרד, דרישותיהם נענו בחיוב על ידי מנהלי המחנה.
ליד כל הכניסות למחנה הוצבה שמירה שאסרה יציאה מהגטו, נאמר ליהודים, כי כל מי שינסה לצאת מהגטו יִירֶה למוות.
בתי העיירה היו הרוסים ברובם ובמצב לא ראוי למגורים.
לפי תיאורו של ניצול השואה אביגדור שחן: "יום לאחר הגעתם, (הצבא הרומני) ניתן לאיכרי הסביבה חופש פעולה והם באו לשדוד ולבזוז כאוות נפשם".
היהודים הרבים שהגיעו לגטו לאחר שהושמדו או גורשו תושביה היהודים הקודמים של העיירה.
היו מחציתם מבוקובינה – מסוטרוז'ינץ והמחוז, ממחוז רדאוץ וממחוז צ'רנוביץ, ומחציתם מבסרביה, מחוטין, נובוסליצה, הרצה וכו'.
בימים הראשונים של הגטו התקיימו מכירות פומביות ביהודי העיירה ואיכרים רבים השתתפו וקנו יהודים, השפילו אותם והפשיטו אותם.
היהודים לא נקנו כעבדים, אלא נקנתה הזכות להשפילם.
בכל פינה בגטו היו ערימות זבל וצואה, שהקשו על הנשימה, מקור המים היחיד בגטו היו 3 בארות מזוהמות ששימשו בשיאו של הגטו כ־20,000 נפשות.
לעיתים עברו ימים שלמים עד שהגיע תורו של יהודי לשתות מהבאר.
זמן מועט לאחר מכן נקבעו הסכמי סחר שהיהודים נקטו במחנה, כדי שיוכלו לרכוש מזון.
מפעם לפעם הוצאו הגברים אל מחוץ למחנה תחת שמירה לביצוע עבודות כפייה, תוך הבטחה לקבלת מנות מזון, הבטחות שלא קוימו.
אחת הדרכים שאפשרו את המשך הקיום בגטו הייתה מסחר עם תושבי המקום הנוצרים.
אלה הורשו להגיע בשעות הבוקר אל גדר המחנה, כדי למכור מוצרי מזון לתושבי הגטו שהיה באפשרותם לקנות.
לפי עדויות, נחמה בימים הקשים הללו מצאו היהודים ביכולת להתפלל.
תפילות ראש השנה והחגים האחרים עוררו התרגשות עצומה בגטו.
יהודי סקורני ניסו לנהל משא ומתן עם הרומנים להתפלל בחגים בבית כנסת עזוב שהיה במקום.
הסביר סולומון שפירא: "בתחילת חודש אוקטובר 1941, ערב יום כיפור, לאחר משא ומתן ארוך ובתמורה ל'מתנות' (שוחד), קיבלנו רשות להתפלל בבית כנסת עזוב".
אחד היהודים שנמלט מסקורני העיד, כי בכל בוקר הזכירו החזנים "הנה יום הדין...
מי יחיה ומי ימות, מי בקצו ומי לא בקצו, ומי במים ומי באש, מי בחרב ומי בחיה, מי ברעב ומי בצמא, מי ברעש ומי במגפה, מי בחניקה ומי בסקילה", יהודי גטו סקורני כבר התנסו כמעט בכל צורות המוות האלה.
מאות, ואולי אלפים, הוטבעו בדניסטר ועשרות אף נשרפו בידי חיילים.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה והזוהמה הייתה רבה, זבובי מחלות השתלטו על הרחובות הצפופים ובשל התנאים הגרועים בגטו, פרצו בתוכו מחלות כמו דיזנטריה, טיפוס וכולרה שגרמו למותם של מאות יהודים.
בגלל המחסור במשאבים תרופות ומזון, הלך וגדל מספר החולים ומעט הרופאים שהיו במחנה ניסו להיאבק במחלות ללא הצלחה.
ובעקבות התפשטות המחלות והרעב במחנה, החל באוקטובר 1941 גירוש תושבי המחנה והעברתם לגטאות אחרים.
ב-2 באוקטובר 1941 כונסו כל יהודי המחנה מחוץ למחנה וחולקו לשניים באופן שרירותי תוך הפרדה של משפחות, כדי להרכיב שתי שיירות שיפונו לכיוון דרום.
שיירה אחת הופנתה לעיר אטאקי והשנייה לקוסאוץ.
לפני יציאת השיירה הראשונה לכיוון אטאקי נדרשו היהודים לשכב עם הפנים לאדמה והשוטרים עברו ביניהם, חיטטו בבגדיהם ולקחו מהם כל דבר בעל ערך שהיה בידיהם.
לאחר מכן יצאה הקבוצה לאטאקי.
בדו"ח רשמי שחובר בדצמבר 1941 נאמר, שכתוצאה ממילוי פקודה של בכיר נורו כ-500 יהודים מאנשי השיירה.
מ-5,000 איש תושבי סקורני היהודים נשארו בחיים 500 איש.
חלק מהם חזרו לעיירה ההרוסה, חלק עברו לגור בעיר צ'רנוביץ וחלקם עלו לישראל.
גטו מייצ'ט היה גטו, שהקימו הנאצים ביולי 1941 במייצ'ט שבבלארוס, והוא פעל עד 18 ביולי 1942. סך הכל, נרצחו בגטו 3,665 יהודים.
לפני מלחמת העולם השנייה והשואה, התגוררו במייצ'ט כ-1000 יהודים.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ביוני 1941, וביולי של אותה השנה, הוקם בעיר גטו.
במאי 1942, היהודים נאלצו לחפור בורות, בהם, ב-15 ביולי 1942, בקבוצות של 100 עד 120 איש, נורו היהודים בגטו.
לאחר מכן, הגרמנים הודיעו כי כל יהודי, שלא היה בגטו, יעבור לגטו, תובטח לו עבודה.
בין 15 ביולי ל-18 ביולי, נרצחו עוד אלפי יהודים, שהגיעו לגטו מהעיירות שמסביב למייצ'ט, בנוסף ל-50 בלארוסים ו-5 או 15 שבויי מלחמה.
מאוחר יותר באותה שנה, נרצחו עוד 200 יהודים שעבדו בגטו, ולאחר סגירתו, עבדו במפעלים בעיר.
בשנת 1977, הוקמה אנדרטה במייצ'ט לזכר "האזרחים הסובייטים בנרצחו בידי הנאצים".
בשנות האלפיים, על האנדרטה החדשה שנבנתה לזכר היהודים שנרצחו בעיר, נחקקו המילים בבלארוסית, באנגלית ובעברית: "כאן בשנת 1942 עונו באכזריות 3,600 יהודים - תושבים מקומיים".
גטו קישינב (ברומנית: Ghetoul din Chișinău) היה מחנה ריכוז ליהודי קישינב והסביבה, שהוקם תחת שלטון רומני, לאחר כיבוש העיר קישינב על ידי צבא רומניה והוורמכט, במבצע מינכן, במלחמת העולם השנייה, ביוני 1941.
מיד עם כיבוש העיר החלו החיילים הכובשים והמפקדים הזוטרים, בעיקר הרומנים, במעשי שוד, אונס ורצח יהודים ברחבי העיר.
גוויות נערמו ברחובות והמצב הדאיג את הפיקוד הגרמני, שחשש מפני מגפות.
במפגש בין מפקד האינזצקומנדו 11a הגרמני, פאול צאפּ, ובין המפקד הצבאי של העיר מטעם הארמייה הרביעית, הקולונל הרומני דומיטרו טודוסה, הוחלט להקים גטו בו ירוכזו יהודי העיר.
נפסקו מעשי הרצח הפראיים וב-24 ביולי החלו לאתר את היהודים ולרכז אותם באזור, שישמש כגטו.
ב-25 ביולי 1941 הורה הגנרל הרומני קונסטנטין וויקולסקו, שמונה מאוחר יותר, בספטמבר, למושל בסרביה, להקים את גטו קישינב.
הודעה, על הקמת הגטו וחובת היהודים להתייצב בו, הודבקה ברחובות קישינב.
לצורכי הקמת הגטו נקבע שטח במורד העיר, בשכונה הענייה ויסטרניצ'ן, בה גרו בעיקר יהודים עניים והמקום הוקף בגדר עץ גבוהה באורך ארבעה קילומטרים.
בתוך השטח המוקף נותרו כמאה משפחות לא יהודיות, שלא הוגבלו בכניסתן או ביציאתן מהגטו.
יושבי הגטו נשלחו בהדרגה לטרנסניסטריה, כשמרביתם מתים או נרצחים בדרך, לאחר שעברו שוד, אונס והתעללות.
משלוח היהודים האחרון יצא מהגטו במאי 1942.
חבל בסרביה, שהיה מאוכלס ברומנים ובני מיעוטים רבים כולל יהודים, היווה נושא שנוי במחלוקת בין רומניה ובין ברית המועצות.
רומניה ניצלה שעת כושר בעת מלחמת האזרחים ברוסיה וביצעה סיפוח של החבל.
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הכריזה בסרביה, ב-24 בינואר 1918 על עצמאותה וב-27 במרץ 1918 החליטה מועצת הארץ שלה על האיחוד עם רומניה.
לפני מלחמת העולם השנייה ואחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הגישה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו תבעה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה.
רומניה נאלצה לציית ולצאת והחבלים סופחו לברית המועצות ב-1940. מעשה זה שימש כעילה עיקרית לברית, שכרתה רומניה עם גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות במטרה להחזיר לעצמה את החבלים האלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבש צבא רומניה יחד עם הוורמכט את החבלים האלה במסגרת מבצע מינכן, אך נאלץ לסגת מהם לאחר שינוי מגמת המלחמה וניצחונו של הצבא האדום.
ברומניה, לקראת מלחמת העולם השנייה, התקיימה דיקטטורה צבאית של יון אנטונסקו, שהמשיך מגמה של מדיניות אנטישמית, שעסקה בגזל מאורגן של רכוש היהודים, שלילת זכויותיהם והדרתם מהחיים הציבוריים.
השלטונות הרומניים האשימו את היהודים, ללא יסוד, בגזילת חבלים מרומניה על ידי תכתיב וינה ועל ידי ברית המועצות, ותכננו טיהור אתני.
ניקוי השטח (ברומנית: curățirea terenului) היה מונח הקוד הרומני המקביל לפתרון הסופי הגרמני.
ב-18 וב-19 ביוני הקריא ראש הז'נדרמריה, קונסטנטין זמפיר וסיליו, באוזני מפקדי ז'נדרמריה את הפקודה הסודית ל"ניקוי השטח" מיהודים בבסרביה ובבוקובינה.
ההוראות, שהועברו בעל פה, הגיעו מיון אנטונסקו עצמו וכללו ציווי להרוג את יהודי האזורים הכפריים של בסרביה ובוקובינה ואת היהודים העירוניים לכלוא בגיטאות ובהמשך לגרש אותם מזרחה לטרנסניסטריה, וכשניתן יהיה, גם מעבר להרי אורל.
באוקטובר 1941, הודיע יון אנטונסקו, בישיבה של מועצת השרים של רומניה, על כוונתו להגלות סופית את כל יהודי בסרביה ובוקובינה.
בקישינב, בירת בסרביה, חיו בין מלחמות העולם כ-42,000 יהודים, שהיוו כ-36% מאוכלוסיית העיר.
לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה נהרו לעיר יהודים רבים ומספרם הגיע לכ-60,000.
חיילים רומנים אספו את יהודיי קישינב וריכזו אותם במקום אחד, כשהם מבטיחים, שלא יפגעו בהם ומאיצים בהם להזדרז ולקחת איתם מעט ככל האפשר.
הם הובילו אותם לשטח ריק והעמידו אותם שם ללא מזון או שתייה תחת השמש הקופחת.
מיד עם ריכוז יהודי קישינב, ב-24 ביוני, בשוק הישן, הגרמנים רצו להוציא אותם להורג, אך הרומנים לא הסכימו.
הרומנים ראו בבסרביה חלק מרומניה ולא היו מוכנים שקצין גרמני לא בכיר יקבע איך יתנהלו העניינים בשטחם.
הם תבעו לקבל הוראה מבוקרשט או מהשלטונות הצבאיים שלהם, ולמחרת הגיעה הוראה לא להרוג את היהודים.
האנטישמיות הייתה נפוצה מאוד בקרב האוכלוסייה המקומית, לפי מסמכי צבא רומניה בחודשים הראשונים של כיבוש בסרביה התקבלו יותר מ-50,000 מכתבי הלשנה נגד היהודים, שנכתבו על ידי המקומיים.
הרצח המתוכנן הראשון של יהודי גטו קישינב בוצע בפקודת מפקד הגטו - מדובר בכמאה יהודים, שנעצרו מיד עם הקמת הגטו והיו אמורים לשמש כבני ערובה.
שמותיהם לא ידועים, לא נערך רישום, אך ידוע שהיו ביניהם אנשי רוח, בעלי מקצועות חופשיים, עשירים ורבנים.
פרטים על כך נודעו מדוחות האיינזצגרופן ומעדויות של ניצולי הגטו.
היהודים המרוכזים בגטו שימשו כמאגר כוח אדם לעבודות כפייה.
אוטו אולנדורף, מפקד איינזצגרופה D, הורה לפאול צאפ להוציא להורג את ראשי היהודים בגטו.
ב-1 באוגוסט 1941 בא למפקדת הגטו פאול צאפ, ותבע לקבל תוך שעות ספורות 250 גברים ו-200 נשים לצורכי עבודה.
החיילים הרומנים אספו כאלפיים מועמדים שמוינו על ידי צאפ, כשהגרמני מעדיף גברים אינטלקטואליים ונשים יפות.
הנבחרים יצאו לבסוף בליווי שלושה חיילים.
צאפ הבטיח ליהודים, שהם נחוצים לעבודה.
היהודים הוסעו במשאיות למקום, שנבחר על ידי צאפ ובו כבר נחפרו מראש שני בורות עגולים ועמוקים.
את ההוצאות להורג ביצעו ארבע כיתות ובכל כיתה שישה עד שמונה חיילים - אחת הכיתות הייתה מורכבת מרומנים.
לפי בקשתו של צאפ, על ההוצאות להורג פיקד סגן ברנהרד, מפקד פלוגת המשטרה התשיעית, שצורפה לאייזנצקומנדו 11A.
בערבו של אותו יום שבו 39 מהמבוגרים יותר מבין הגברים וסיפרו, שכל היתר נורו ליד ויסטרניצ'ן והוטלו לתוך בורות, שנחפרו כהגנה נגד טנקים של הסובייטים.
הם כיסו אותם באדמה ונשלחו להודיע על כך.
למחרת הגיע גם הסגן ואישר זאת.
כמה ימים לאחר מכן באו נוצרים מהסביבה והתלוננו על הריחות והדם הניגר מהקבר.
נשיא הקהילה עם עשרים יהודים יצאו למקום, שם כיסו היטב את הגופות באדמה ולאחר מכן אמרו קדיש.
באירוע זה נרצח גם הרומני יון כרמן, שהגיע לגטו עם רעייתו היהודייה.
מידע זה התגלה במהלך משפטם של מפקדי האינזצקומנדו 11A פאול צאפ, לאו קרל אאוגן, הרוזן פון דר רקה, נואה קרל היינריך ומוהלמאייר גאורג הרמן במינכן, בפברואר 1970.
כעבור כשבוע הגיע לגטו מפקח דרכים ודרש לקבל לעבודה במקום הקרוי גידיגיצ'י חמש מאות גברים.
ניתנו לו הגברים המבוקשים ועוד עשרים וחמש נשים, שנועדו לבשל עבור הגברים.
כעבור כשבוע חזרו כמאתיים גברים מותשים לגמרי - יתר ה-325 לא שבו מעולם.
על פי דוח מספר 7 מ-27 באוגוסט 1941, של הגדוד העשירי של הז'נדרמריה הרומנית, מסתבר שיחידה רומנית, שהתעכבה בתחנת הרכבת בדרכה לחזית, תקפה את היהודים.
על פי פקודה של גנרל יואן טופור הפרשה נסגרה ולא הוזכרה יותר.
במשפטו של הקפטן ראדו יונסקו, באוקטובר 1950, הודה האחרון, שהיהודים נורו לפי הוראות הצבא בגלל מרי ותקיפת יחידות צבאיות.
פקודת הירי ניתנה על ידי לוטננט קולונל ניקולאה דלאנו (Nicolae Deleanu).
עד סוף אוגוסט 1941 רצחו אנשי איינזצקומנדו 11 ושותפיהם הרומנים מעל אלפיים יהודים, נוסף על כמאה בני הערובה שנרצחו ביום הראשון של הגטו.
הרומנים והגרמנים המשיכו להוסיף לגטו יהודים, שנמצאו ברחבי העיר ובסביבתה וכך הגיע, ב-1 בספטמבר 1941, מספר יושבי הגטו ל-11,252.
לפי מקורות היסטוריים סובייטיים, נמצאו בבית הקברות היהודי בקישינב, בקבר שנפתח לאחר השחרור, 837 גופות ירויות, חלקן, על פי הממצאים, נקברו בעודם בחיים עם ידיים כבולות.
בתחילת אוגוסט, כדי לנסות למנוע את המשך הרציחות, הקימו יושבי הגטו היהודים ועד.
הוועד נשא את השם "קהילת יהודי גטו קישינאו" (ברומנית: Comunitatea evreilor din ghetoul Chișinău).
בראש הוועד ניצב ד"ר שמואל גוטמן-לנדאו וסגנו היה עורך הדין אברהם שפירו (במקורות מכונה לעיתים שפירין או שפירא).
המטרה הראשית של הוועד הייתה לנסות להפסיק את רציחות יהודי הגטו ואכן, מיד לאחר הקמת הוועד ואחרי ששולם השוחד הראשון למפקד הגטו, הוא התבקש למנוע מסירת יהודים נוספים לגרמנים.
המפקד הבטיח, אך לא עמד בהבטחתו.
הוועד גייס משאבים, מיהודי הגטו, שעוד היו להם, מאישים מחוץ לגטו ומפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, כדי לשלם שוחד שבועי למפקדי הגטו ולעזור לעניים.
הוועד ניהל את המגעים עם השלטונות והכין את רשימות היהודים, שיצאו לעבודה.
הוועד גם ארגן מאפיה לאפיית הלחם עבור יושבי הגטו, בית חולים, בתי מרקחת, גן ילדים ובית יתומים עבור 28 הילדים שהוריהם מתו בגטו.
השלטונות ערכו חיפוש בבית החולים והחרימו מיטות, שמיכות ותרופות.
הוועד יצר קשר עם הנהגת יהדות רומניה, עם וילהלם פילדרמן ועם הרב הראשי של יהודי רומניה, אלכסנדר שפרן.
הקשר נוהל באמצעות אישית, שביקרו בגטו, באמצעות מברקים ובאמצעות הטלפון.
השלטונות אפשרו קיומו של שוק פעמיים בשבוע, שוק בו איכרים מהסביבה הציעו את מרכולתם תמורת חפצי ערך וכסף של הקונים היהודים.
לקראת חגי יום הכיפורים וראש השנה, ב-11 בספטמבר, הוועד ביקש ממפקד הגטו לתת ימי חופש מעבודה ליהודים, יום אחד ביום הכיפורים ויומיים בראש השנה, כדי שיוכלו להתפלל בשני בתי הכנסת שהקימו בגטו.
המפקד, קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu), אישר חופש בראש השנה וסירב למתן חופש ביום הכיפורים.
ביום הראשון של ראש השנה בכל זאת נלקחו קבוצות יהודים לעבודת כפייה וחברי הוועד זומנו לפגישה אצל מפקד הגטו.
ביציאת חברי הוועד מהפגישה סירבו לספר מה נאמר להם וראש הוועד ואשתו הביעו רצון להתאבד.
כעבור כמה ימים, קצין בכיר רומני אפשר לשפירו לנסוע בבגדי קצין רומני, לבוקרשט, למפגש עם פילדרמן ושפרן.
היציאה התאפשרה לאחר ששפירו התחייב במילת כבוד לחזור לגטו.
ראשי יהדות רומניה שמעו ב-10 באוקטובר את דיווחי שפירו על החיים בגטו, על הרציחות, הגזל, האונס והגירושים, הזדעזעו וניסו כמיטב יכולתם להשפיע, אך לא הצליחו בכך.
שפירו חזר כמובטח, גורש במשלוח של 20 באוקטובר ונורה מעבר לדניסטר.
ניסיונותיו הנואשים של לנדאו לעצור את הגירושים העלו חרס בידו.
ב-22 באוקטובר הוציא יון אנטונסקו צו, שאסר את גירוש היהודים המומרים ושל חברי בית מחוקקים לשעבר (לנדאו היה אחד מהם).
ב-20 במאי נכללה משפחת לנדאו ברשימת המגורשים - אשתו הרופאה סיפקה את החומרים והזוג התאבד.
הם התגלו, אך מאוחר מדי לגביו, אשתו ניצלה.
לאיסוף יהודי העיר הוקצבו יומיים, ביום הראשון נאספו היהודים והוחזקו בשוק העירוני הישן (piața veche), תחת שמש קופחת, ללא מזון, ללא שתייה וללא גישה לשירותים.
קפטן יואן פרסקיוֶסקו, מפקד פלוגה 23 של המשטרה הרומנית, שהיה למפקד הגטו ב-15 הימים הראשונים, נאם בפני היהודים ואמר להם, שהם היו מיועדים למות, אך מלך רומניה התערב לטובתם, לכן יינתן להם בינתיים לחיות.
הגטו היה כפוף לפיקוד הצבאי של העיר ובזה הייתה תחלופה רבה.
קולונל דומיטרו טודוסה פיקד על העיר מ-18 ביולי ועד 1 בספטמבר 1941. בשבוע שבין 1 בספטמבר עד 7 בספטמבר הפיקוד היה בידי גנרל קונסטנטין פנאיטיו.
אחריו פיקד קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu) עד 15 בנובמבר 1941.
שומרי הגטו הובאו מיחידות שונות ובהן היו גם:
הפלוגה הראשונה של רגימנט 50, חיל רגלים.
יחידת חיל רגלים של רגימנט 68
פלוגת משטרה מספר 10 בפיקוד סגן פושקשו
פלוגת טיהור של קפטן פואנארו
בטליון 20 בפיקוד לוטננט קולונל גריגורסקו וסגן אמיל פופ בתקופה שבין 9 ל-27 באוקטובר 1941
פלוגת משטרה 23, שהפכה בהמשך לפלוגת ז'נדרמריה ניידת של קישינאו (קישינב) מ-27 באוקטובר, בפיקוד קפטן פרסקיוסקו.
מספר היהודים, שהוכנסו לגטו, עלה על עשרת אלפים.
בימים הראשונים הכניסות לגטו היו פתוחות, אך היהודים הוזהרו לא לצאת.
כעבור כמה ימים, עם הקמת הגדר, הוצבה שמירה על הכניסות ונוספה גדר תיל.
השמירה, שהייתה בתחילה בידי חיילים, הועברה בהמשך לידי פלוגת משטרה מספר 10 ושוטרים עירוניים.
לגטו היו שני פתחים רשמיים, אחד לכניסה והשני ליציאה, אך יהודים היו חייבים באישור כדי לצאת.
על הפתחים ועל הגדר שמרו בין 80 ל-250 חיילים ושוטרים והיו כל הזמן תלונות על מחסור בכוח אדם לצורכי שמירה.
למרבית הבתים היו חצרות עם כניסה קדמית וגם כניסה אחורית והיו גם מנהרות, לכן חרף הגדר וחרף השמירה היו בריחות והברחות.
השומרים הרומנים היו מוכנים להבריח יהודים תמורת שוחד כספי או של חפצי ערך, בעיקר תכשיטים.
התעריף היה של אלף עד אלף וחמש מאות לאי לאדם.
כל מדרג הפיקוד הרומני עסק בהפקת טובות הנאה מהיהודים, מאחרון החיילים, שחטף כובע פרווה מראשו של יהודי לעיני קולונל קונסטנטינסקו ועד גנרל וויקולסקו, שטען בפני אנטונסקו, שהוא לוחם בשחיתות בכל כוחו, אך בעזבו את צ'רנוביץ לקח למזכרת שתי משאיות עמוסות שטיחים פרסיים.
החיילים הרומנים, שכבשו את קישינב עסקו לא פעם באונס יהודיות.
לאחר ריכוז היהודים בגטו, נהגו יחידות צבאיות רומניות, בדרכן לחזית, לעבור דרך הגטו, כדי לאנוס יהודיות צעירות.
חלק מהצעירות שנאנסו, נרצחו לאחר מכן והיו גם כאלה שהתאבדו.
שיירות היהודים, שפונו מגטו קישינב בדרכן לטרנסניסטריה, נתנו הזדמנויות נוספות לז'נדרמים הרומנים ולאיכרים, לשדוד את היהודים ולאנוס צעירות יהודיות.
מעבר לאורחיי, כמעט ולא נשאר מה לשדוד אצל היהודים, לכן התרבו מקרי אונס היהודיות ורציחות סדיסטיות.
בין האנסים והרוצחים התבלטו ז'נדרמים רומנים מסוימים.
סמל ראשון גאורגה גרמן (Gheorghe Gherman) חטף מתוך עגלה בחורה יהודייה שישבה בקרב בני משפחתה, הטיל אותה לתוך תעלה ואנס אותה וזה רק מקרה אחד מתוך רבים, שהוזכרו במשפטו.
המשפט, שנערך בימי משטר אנטונסקו, לא נערך באשמת אונס או רצח או שוד היהודים; הוא הואשם בכך שרימה איכרים, מכר להם חבילות של יהודים, שלא כללו חפצים אלא גופות יהודים ארוזות בשמיכה או סדין - והאיכרים התלוננו נגדו.
ממלא מקומו של גרמן, סמל ראשון אנגל לונגולסקו (Anghel Lungulescu), נהג באותה צורה, שדד את היהודים ואנס את היהודיות.
גם הוא נשפט בימי אנטונסקו, אך לא על הפגיעה ביהודים, אלא על כך שלקח לעצמו את הרכוש, שהיה שייך למדינה.
ההוראות לגבי ענידת טלאי צהוב על בגדי היהודים בגטו קישינב השתנו כמה פעמים, אולי גם בעקבות השתדלותו של וילהלם פילדרמן אצל חברו לשעבר לספסל הלימודים, יון אנטונסקו.
באוגוסט 1941 ציוותה נשיאות מועצת השרים של רומניה על כל היהודים בשטחים שממזרח לדניסטר לשאת את הטלאי הצהוב.
בהמשך ציווה משרד הפנים הרומני, שהיהודים לא יענדו טלאי צהוב.
פיקוד המשטרה האזורי בבסרביה ציווה על היהודים לענוד טלאי צהוב.
בספטמבר מצווים היהודים בכל השטחים המפוקחים על ידי גרמניה הנאצית לענוד טלאי צהוב ומשרד הפנים הרומני מצווה על יהודי בסרביה ובוקובינה לענוד טלאי צהוב.
למחרת יון אנטונסקו ביטל את ההוראה.
ריבוי הבריחות מהגטו והשחיתות הנפוצה של השומרים הפכו לשם דבר והגיעו גם לאוזני השלטונות בבוקרשט.
לקראת סוף נובמבר 1941 יצא אובידיו ולדסקו, המזכיר הכללי של מועצת השרים של רומניה, יחד עם קבוצת חוקרים, כדי לבדוק את נושא הבריחות והשחיתות בבוקובינה, בצ'רנוביץ ובקישינב.
הוא דיווח בדצמבר על הבעיות בגטו קישינב ואנטונסקו אישר פורמלית הקמתה של ועדת חקירה.
הוועדה הוקמה בדצמבר והגישה מסקנותיה בינואר 1942.
גירוש יהודי גטו קישינב התחיל ב-12 באוקטובר 1941 ונמשך עד סוף אוקטובר, כשנשארו בגטו רק מאתיים איש המוגדרים כיהודים - הם גורשו ב-20 במאי 1942. ב-30 ביוני 1942 נשלחו לטרנסניסטריה אחרוני היהודים מגטו קישינב, 224 יהודים, כולל 20 ילדים.
בין המשולחים היו שליומה שוורץ בן שנה וחצי ופלוריקה פפי ויינשטיין בת שלושה חודשים.
בבוקר ראש השנה, בשעה שכולם התפללו בשני בתי הכנסת בגטו, היודנראט בראשות לנדאו קיבל הוראה להופיע בפני המפקד הגטו.
לאחר שובם רבים נדהמו לשמוע שדוקטור לנדאו ואשתו רצו להתאבד.
באותו ערב, עורך הדין שפירו נשלח שוב לבוקרשט בעזרת קצין רומני.
למחרת חזר שפירו לגטו לאחר שנפגש עם וילהלם פילדרמן ועם הרב אלכסנדר ספרן.
מהם שמע שהשלטונות הרומניים בבוקרשט החליטו לחסל את הגטו ולשלוח את כל היהודים לטרנסניסטריה.
הם תכננו לעשות את זה בארבעה משלוחים של 2500 אנשים כל אחד.
על כוונת השלטונות לגבי המגורשים אפשר ללמוד משתי הוראות.
על פי הוראה, שהעביר קולונל יון פאלאדה, חייבים לשלוח ז'נדרם יומיים לפני מעבר שיירה, כדי שיעבור על מסלול השיירה ויכין כל 10 קילומטרים, בעזרת הז'נדרמריות המקומיות והנוער לפני הגיוס, בורות בגודל שיכול להכיל מאה גופות כל אחד.
הבורות נועדו לקבורת היהודים שלא יהיו מסוגלים לנוע בקצב של השיירה או שחלו - ביהודים אלה צריך לירות ולהשליך לבורות.
ההוראה השנייה הייתה קביעת מסלול העברת יושבי הגטו לטרנסניסטריה, המסלול שנבחר היה המסלול הארוך ביותר, שהוביל מקישינב לדניסטר, במקום לנוע במסלול בן 15 קילומטרים, עד למעבר ודול-לוי-וודה, בחרו להצעיד את היהודים במסלול בן 90 קילומטרים, צפונה לכיוון רזינה, מתוך כוונה להיפטר בדרך מכמה שיותר יהודים.
הרשויות החליטו שההובלה הראשונה תצא מהגטו ביום הכיפורים.
באותו בוקר נכנסו לגטו מאות עגלות רתומים לסוסים.
כשהיהודים שמעו על התוכנית ברחו רבים מהם.
מפקד הגטו ועוזריו ניסו להרגיע את היהודים והבטיחו שלא יקרה להם שום דבר רע ושפינוי הגטו נועד לטובתם.
ראש הוועד הצליח לדחות את הפינוי בכמה ימים.
בינתיים נשלחה הודעה דחופה למנהיגים היהודים בבוקרשט בבקשה לעזרה.
מאות מברקים, שנוסחו בשפה נסתרת ( "אבא חולה מאוד - שלח תרופות מיד") נשלחו לפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה ולקרובי משפחה בבוקרשט.
שיירת היהודים הראשונה יצאה מהגטו ב-4 באוקטובר, בסוכות.
1600 אנשים הובלו בעגלות בכביש שבין אורחיי ובין רזינה, לכיוון הדניסטר.
כשהעגלות עזבו את קישינב היהודים נצטוו לרדת מהעגלות ל"בדיקות רפואיות".
פקידי הבנק הלאומי הרומני נשלחו לשם וביקשו מכל היהודים לסחור בכל חפצי הערך שלהם תמורת כסף מיוחד שניתן להשתמש בו רק בשטחים הכבושים וזאת תחת האיום שמי, שינסו להסתיר את חפצי הערך שלהם, ימותו.
כך נשדדו היהודים מכל חפציהם הנותרים.
לא ידוע מה בדיוק היה גורל המשלוח הראשון, ליהודים שנותרו בגטו נאמר על ידי קצין רומני ממוצא גרמני, שעקב אחר ההובלה, שכולם נורו למוות, כשחצו את הדניסטר, חלקם אפילו הושלכו ישירות לנהר.
מועצת הגטו ניסתה בשיטות שונות לעכב גירוש היהודים.
הם קיוו שאחיהם בבוקרשט יצליחו לבטל את רוע הגזרה.
הם הצליחו להקטין את מספר המגורשים בכל משלוח.
דוקטור פילדרמן שלח מכתב ליון אנטונסקו בתאריך 11 באוקטובר 1941, בו תיאר את כל המתרחש בגטו כולל הגירושים.
הוא סיים במשפט הבא: "זהו מוות, מוות של חפים מפשע, שכל אשמתם היא היותם יהודים".
תשובתו של אנטונסקו הגיעה במהירות ופורסמה בכל העיתונים הרומנים ב-19 באוקטובר 1941. לפי התשובה, היהודים היו אשמים בכל הפשעים, כולל מסירת בסרביה לברית המועצות.
במהלך אוקטובר 1941 נמשכו הגירושים מהגטו.
מדי יום עזבו מאות יהודים את הגטו בטורים ארוכים לכיוון טרנסניסטריה.
נציגי הבנק הלאומי הרומני נכחו תמיד, כדי לאסוף את חפצי הערך, שנותרו לפני שהמגורשים המשיכו במסעם.
בדרך, הז'נדרמריה תקפה את היהודים.
היו מאות יהודים מתים בצד הדרך.
החולים, הקשישים והילדים פיגרו מאחור והם נורו על ידי הז'נדרמריה.
חקלאים המתינו בצד הדרך כדי לשדוד את היהודים.
לפעמים האיכרים "קנו" את היהודים המתים או אפילו לפני מותם, מהז'נדרמרים.
האיכרים לקחו את כל הבגדים מהגופות.
המשלוחים האחרונים שעזבו את הגטו היו, על פי הצו הסודי 24206, שבוצע על ידי בטליון 20, מקלעים, ב-25 באוקטובר 1941 – 1004 יהודים, בעזרת 123 עגלות וב-31 באוקטובר – 257 יהודים, בעזרת 80 עגלות.
העגלות שמשו להובלת החולים וכל האחרים הלכו ברגל.
פדרציית המועצות היהודיות שלחה עורך דין נוצרי בשם מושאט בתקווה שיוכל לעצור את הגירושים.
ב-30 באוקטובר הוא שלח דוח קצר לבוקרשט: "הפסדתי בתיק.
כל הלקוחות שלי נמצאו אשמים...
הגטו לא חוסל לחלוטין גם לאחר תאריך זה.
קורבנות חדשים הובאו כאשר הגטו המשיך להיות המקום המרכזי עבור יהודים מבסרביה שהצליחו להסתתר עד אז בעיר, בקרבת מקום או בעיירות רומניות.
הרחובות שבהם חיו היהודים, כמו גם הגטו עצמו, נראו כאילו עברו אסון טבע.
הרחובות היו ריקים והבתים נפרצו על ידי גנבים.
בתי הכנסת נהרסו וספרי תורה קרועים היו פזורים ברחוב.
עד מהרה הצליחו הרשויות לאסוף 200 יהודים בגטו.
במאי 1942 הורה המפקד הצבאי של העיר, גנרל קונסטנטין וויקולסקו, לחסל את כל היהודים מהגטו.
זה היה אמור להיעשות עד 21 במאי - יום מיוחד בשנה לקונסטנטין הקדוש ולהלנה הקדושה.
באותו יום כולם הובאו למרכז השליטה, שם חיפשו עליהם ביסודיות אחר חפצי ערך.
אחר כך הם הועלו על קרונות רכבת ונשלחו לטרנסניסטריה.
על פי הוראותיו של יון אנטונסקו היו גם יהודים מיוחסים, שזכו ליחס מיוחד, אפילו בגטו קישינב.
בין המיוחסים נמנו היהודים המומרים, הנשואים לבני זוג נוצרים ומחוקקים לשעבר, שהצביעו בזמנו למען איחוד בסרביה עם רומניה.
מיוחסים אלה זכו לא להיכלל במשלוחי המגורשים הראשונים, אך בסוף גם הם גורשו.
בקישינב, ברחוב ירושלים, בקרבת המקום בו הייתה הכניסה הראשית לגטו קישינב, הוקם ב-1993 אתר הנצחה לקורבנות גטו קישינב.
יוצרי האתר היו האדריכל סמיון שויחט והפסל נאום אפלבאום.
האתר עשוי משני גושי גרניט אדום, כשהחלל שביניהם יוצר מגן דוד וממול ניצבת דמות מארד.
הכיתוב, ברוסית, ברומנית ובעברית מבטיח לקורבנות גטו קישינב שהחיים לא ישכחו אותם.
האנדרטה הוזמנה ונבנתה במימון אגודת ניצולי הגטאות והמחנות.
ב-2013 הושחת האתר וצויר עליו צלב קרס.
ב-2016, ביוזמת ראש הקהילה היהודית המקומית, שוקם האתר.
המקום משמש לאסיפות זיכרון לקורבנות השואה.
ב-1976 יצא לאור בהוצאת קריית ספר, בישראל, הספר של דויד דורון ספקטור, גיטו קישינוב - הפוגרום הסופי.
ב-1995 פרסם פרופסור שמואל אהרוני, אחד מניצולי גטו קישינב, את הספר Memories of the Holocaust: Kishinev (Chisinau) 1941 - 1944.
כעבור שנה, ב-2016 הופיע ברומנית Ghetoul din Chișinău, 1941-1942, תרגום של ניקולאה דרגושין.
גטו סטמרנמטי (ברומנית: Ghetoul Satu Mare) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו היה ממוקם בסאטו מארה, מחוז סאטו מארה, ממלכת הונגריה (כיום: סאטו מארה, מחוז סאטו מארה, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את הונגריה במלחמת העולם השנייה במבצע מרגרטה.
הצבא הנאצי כבש את ממלכת הונגריה ב-19 במרץ 1944. על-פי מפקד שנערך בשבוע השני של אפריל 1944, השתייכו לקהילה האורתודוקסית בסטמרנמטי כ-12,000 יהודים, וכ-750 השתייכו לקהילת הסטטוס קוו.
המינהל ההונגרי נשאר על כנו גם לאחר הכיבוש, והיהודים רוכזו בגטאות וגורשו על סמך הוראות וצווים של רשויות השלטון ההונגרי.
ב-26 באפריל 1944 התכנסה בסאטו מארה ישיבה בראשותו של תת-שר הפנים, לסלו אנדרה, ובהשתתפותם של פקידי מנהל בכירים בצפון טרנסילבניה לדיון בגטואיזציה.
הגטו של סטמרנמטי הוקם ב-3 במאי 1944 על-פי הצווים של סגן הממונה על המחוז, אנדרה בואר ושל ראש העיר לסלו צוקה בסביבה שהייתה מיושבת בידי יהודים.
נוסף על יהודי העיר, נדרשו להכניס לגטו גם יהודים מנפת ארדוד, נפת נג'קרוי ונפת סטמרנמטי, ובין 3 ל-6 במאי 1944 עברו לגטו כ-17,000 יהודים.
עם כניסתם נעשו על גופם חיפושים דקדקניים לגילוי דברי ערך מוסתרים.
ב-13 במאי 1944 רוכזו בגטו עוד 2,000 יהודים שהובאו מגטו נג'קרוי.
הצפיפות בגטו הייתה גדולה ושטח המחיה בה הסתכם במעט יותר מחצי מטר רבוע לנפש.
השימוש במיטות נאסר, ותושבי הגטו נאלצו לישון על מזרנים או מזרני קש.
בראש המועצה היהודית בגטו עמד זולטן שוורץ ורופאים יהודים ארגנו סיוע רפואי.
באחד מבנייני בית חרושת שבתחומי הגטו הוקם בית חולים ולצידו פעל בית חולים למחלות מידבקות.
למרות מחסור חמור במזון, הוקם מטבח ציבורי.
בית החברה קדישא הוסב לבית הכנסת של הגטו.
מפקד הגטו היה קצין המשטרה ההונגרית, בלה שרקוזי, אשר כונה בפי תושבי הגטו "היטלר השני".
הוא פיקח בעצמו על העינויים שעונו תושבי הגטו כדי שיגלו היכן הוסתרו חפצי ערך.
כמה מהנחקרים מתו מהעינויים, ואחרים העדיפו להתאבד בכדי להימלט מהחקירות.
18,863 תושבי גטו סטמרנמטי גורשו לאושוויץ בשישה טרנספורטים בין 19 במאי ל-1 ביוני 1944.
קלמן גלפי, מפקד גדוד 110/67 של עובדי הכפייה בסטמרנמטי, הציל את חייהם של כ-250 עובדי כפייה יהודים.
גטו נג'בנייה (ברומנית: Ghetoul Baia Mare) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו היה ממוקם בבאיה מארה, מרמורש, ממלכת הונגריה (כיום: באיה מארה, מרמורש, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
על פי מפקד שנערך בשבוע השני של 1944, השתייכו לקהילה האורתודוקסית של באיה מארה כ-3,340 אנשים.
תהליך הגטואיזציה ליהודי באיה מארה וקהילות המחוזות הדרום-מזרחיות של מחוז שאטמאר התרחש מספר ימים לאחר שוועידה בסאטו מארה קבעה קריטריונים תפעוליים בסיסיים לתהליך.
פגישה של פקידים מקומיים התקיימה במטה מפלגת צלב החץ באיה מארה; גם עוזרו של אדולף אייכמן, לסלו אנדרה, נכח.
קרולי תמאס, עוזרו של ראש העיר, ייצג תחילה את העיר, אך עד מהרה הוחלף באיסטבן רוזנר, עוזרו של מפקד המשטרה שהפגין התלהבות רבה יותר.
משתתפים נוספים כללו את ג'נו נאגי, מפקד המשטרה; סנדור וג'אי, לשעבר המזכיר הכללי של לשכת ראש העיר; טיבור ורהלי, מפקד יחידת הז'נדרמריה המקומית; גיורה גרגלי, ראש מפלגת צלב החץ של צפון טרנסילבניה; וגוז'ף הרקסק, מנהיג ארגון בארוס, אגודה אנטישמית חריפה של אנשי עסקים נוצרים.
יהודים מהעיר עצמה שכנו במגרש הפנוי של מפעל הזכוכית "König", בעוד אלה מהמחוזות באיה מארה אחרות, הוצבו ברפתות בכפר וואלה בורקוטולוי, במרחק של כ-3 ק"מ ממרכז העיר.
ג'נו נאגי וגיוגה גרגלי פיקחו על איסוף היהודים ועל החיפוש אחר חפצי הערך שלהם; קצין האס אס פרנץ אברומייט סייע.
כ-3,500 תושבים חיו בגטו העיר, ו-2,000 נוספים בוואלה בורקוטולוי.
מבין האחרונים, רק כ-200 יכלו להיכנס לרפתות, והשאר גרו בחוץ.
טיבור ורהלי היה מפקד הגטו.
כמקובל בתקופה, היהודים עונו והועברו לשיטות חקירה אחרות.
על סוגיות כאלו היו אחראים נאגי ווורהלי; עוזריהם כללו את קארולי באלוג ולסלו ברנטס, מקורבים במפעל "Phoenix" בעיר, וכן את Haracsek,, זולטן אוסבת, פיטר צ'יזברגר, הרקסק והבלשים יוזף אורגובני, אימרה וג'אי ואיסטבן ברטלאן.
ב-25 באפריל, ממשלתו של דמה סטויאי כינתה את שמו של מחוז ברנבאס אנדרודי, והוא החזיק באחריות כללית לניהול האזור.
הגירושים מבאיה מארה התרחשו בשני טרנספורטים: 31 במאי (3,073) ו-5 ביוני (2,844), עם סך של 5,916 יהודים שנשלחו למחנה הריכוז אושוויץ.
גטו צ'נסטוחובה היה גטו נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה שהוקם על ידי גרמניה הנאצית לצורך רדיפה וניצול של יהודים מקומיים בעיר צ'נסטוחובה במהלך כיבוש פולין.
בשיאו, הכיל הגטו כ-48,000 יהודים פולנים.
רוב אסירי הגטו נשלחו אל מותם באמצעות רכבות לטרבלינקה.
ביוני 1943 פתחו תושבי הגטו הנותרים במרד גטו צ'נסטוחובה, שדוכא על ידי האס אס לאחר כמה ימים של לחימה.
הפקודה הרשמית להקמת הגטו בצ'נסטוחובה ניתנה ב-9 באפריל 1941 על ידי ריכרד וונדלר.
בנוסף ליהודים מצ'נסטוחובה, הובאו עוד יהודים ברכבת מעיירות וכפרים סמוכים מדרום-מערבה של הרפובליקה הפולנית השנייה הכבושה, כמו קרצ'פיצה, אולשטין, מסטוב, ינוב ופשירוב, פלוק ולודז'.
אסירי הגטו נאלצו לעבוד בעבודות כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית בתעשיית החימוש, רובם בבית היציקה הפולני המורחב "Metalurgia" הממוקמת ברחוב קרוטקה (שנשלטה על ידי היצרן הגרמני האסאג, ושמה שונה ל־Hassa-Eisenhütte AG) כמו גם במפעלים או בתי מלאכה מקומיים אחרים.
חיסול הגטו בוצע בשני שלבים עיקריים.
בשלב הראשון, בליל 21 בספטמבר 1942, במהלך יום הכיפורים, בהוראת האופטמן פול דגנהרדט החל חיסול בגטו צ'נסטוחובה.
הגטו הוקף על ידי המשטרה הנאצית ויחידות מגויסות של אוקראינים, ליטאים והמשטרה הפולנית.
בשעה 7:00 בבוקר החלו הגרמנים וכוחות העזר שלהם להוציא את היהודים מדירותיהם ברחובות, וילסונה, גריבלדייגו, קאוויה, קרוטקה, רינק ורשבסקי וכן מחלקים ברחובות גרנצ'רסקה ונדז'צ'נה.
ב-22 בספטמבר 1942, בשעה 12:29, יצא משלוח היהודים הראשון מ-וארטה, תחנת רכבות המשא, בדרכו למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
הרכבת הגיעה ליעדה ב-05:15 למחרת היום.
קבוצת לוחמים שכללה גם רבקה גלנץ התנגדה באופן פעיל ורובם נפלו בקרב.
לאחר שלב החיסול הראשון בסתיו 1942, שלחו הגרמנים את 6,000 היהודים אשר נותרו בחיים לגטו מחנה עבודה, שנקרא "הגטו הקטן".
בעלי המלאכה המיומנים ביותר שוכנו בבית פרנק, בשדרות הבתולה הקדושה מריה 14. הם הורשו לחיות עם בני משפחותיהם וביצעו עבודות שונות אשר הוזמנו על ידי הגרמנים.
חיסול הגטו הקטן הושלם ביולי 1943. מי ששרד לאחר מכן, נשלח למחנות עבודת כפייה.
היצרן הגרמני האסאג, לדוגמה, הקים שישה מחנות עבודה ליהודים ברחובות רבים באזור.
מחנות עבודת כפייה הוקמו בכל המפעלים של הקונצרן ששכנו בצ'נסטוחובה.
בהם הוחזקו כאסירים ונוצלו כ 10,990 עובדי כפייה יהודים, מהם כ 3,490 תושבי צ'נסטוחובה במקור.
אלו ששרדו את חיסול הגטו (כ-5,000–6,000 פועלי עבדים ובני משפחותיהם) הוכנסו לגטו הקטן של מפעל התחמושת הוגו שניידר.
שם הוצאו להורג 850 יהודים.
עד מהרה הוקם ארגון יהודי לוחם חשאי על ידי מרדכי זילברברג, סומק אברמוביץ' והנייק פסאק.
כאשר עברו הגרמנים לחסל את הגטו הקטן ב-26 ביוני 1943 פרץ מרד גטו צ'נסטוחובה.
זילברברג התאבד כשהגרמנים הסתערו על הבונקר שלו.
ב-30 ביוני ההתנגדות דוכאה עם 500 יהודים נוספים שנשרפו חיים או נקברו מתחת להריסות.
3,900 יהודים נתפסו והוכנסו לעבודה במחנות העבודה "אפטרבאו", "וורטוורק" ו-"אייסנוט".
גם במחנות אלו קמו תנועות התנגדות, רובן עסקו בחבלה בתוך המחנות.
400 בני אדם נורו בעקבות סלקציה.
בדצמבר באותה שנה הועברו 1,200 אסירים לגרמניה הנאצית.
הגברים נשלחו לבוכנוואלד, הנשים לדכאו (כולן נספו).
עם זאת, מחנות היציקה הנחוצים קמו לתחייה במחצית השנייה של 1944 עם כ-10,000 עובדים חדשים שנשלחו מלודז', קילצה, רדומסק וסקארז'יסקו-קמיינה.
ב-15 וב-16 בינואר 1945, לקראת ההתקדמות הסובייטית, נשלחו לרייך השלישי כ-3,000 אסירים; כולם נספו.
5,200 היהודים הנותרים שהועסקו במחנות העבודה של צ'נסטוחובה שוחררו על ידי הצבא האדום.
הייתה נוכחות יהודית ניכרת בקיילצה.
הקהילה הפעילה שני בתי כנסת, בית מדרש ללימוד, מקווה, בית עלמין עם אוהלים, בית יתומים, בית אבות, שלושה בתי ספר יסודיים, שני בתי ספר תיכוניים, מכללה לתלמוד וספריית תרבות גדולה עם 10,000 כרכים.
היו גם ארגונים ואגודות רבות, כולל שני מועדוני ספורט.
אף על פי כן, השפל הגדול גרם ליהודים צעירים רבים להגר לפני תחילת המלחמה, בעיקר לאמריקה.
ב-4 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי הלופטוואפה ונכבשה על ידי הצבא הגרמני יום למחרת.
ב-26 באוקטובר 1939, קיילצה הוכנסה למחוז ראדום החדש שהוקם על ידי ד"ר קארל לאש שמונה מברלין.
חודש לאחר מכן, האוברפיהרר פריץ קצמן - פושע מלחמה ידוע לשמצה - השתלט על השיטור של המחוז.
כמו בכל הערים הפולניות ששולבו בשטח הכללי של גרמניה הנאצית, הורה הממשל החדש על הקמת יודנראט בקיילצה.
בראשו עמד הרופא ויועץ העיר לשעבר משה פלץ, דובר גרמנית שוטפת.
ב-1 בדצמבר 1939 נצטוו כל היהודים לענוד מגן דוד על בגדיהם העליונים.
במקביל, הוחרמו מפעלים בבעלות יהודית על ידי הגסטפו, חנויות לאורך הצירים הראשיים חוסלו, וכל הבתים בבעלותם של יהודים עשירים נשדדו על ידי הפקידים הנאצים.
בית הכנסת הגדול התרוקן והפך למחסן עם תא מעצר.
בינואר 1940 הפכו בתי תפילה יהודים לבלתי חוקיים.
בין תחילת המלחמה בספטמבר 1939 למרץ 1940, האוכלוסייה היהודית של קיילצה התרחבה מ-18,000, ל-25,400 (35% מכלל התושבים), יהודים רבים היגרו לעיר בעזרת רכבות שהגיעו בליווי חיילי משטרת הסדר מאזורים פולניים שסופחו לגרמניה הנאצית.
פלץ' והיודנראט הבטיחו להם דיור כמיטב יכולתם.
עקב מגפת טיפוס שפרצה בתחילת 1940, נפתחה מרפאה חדשה באזור.
פלץ' נעזר בחבריו הפולנים על מנת לעזור למשפחות יהודיות לשרוד.
האוכלוסייה הפולנית הכללית לא הייתה מופרדת מהיהודים עד כה.
כמו כן, היודנראט קיבל עזרה חומרית מסניף קרקוב של ארגוני העזרה העצמית היהודית יס"ס וג'וינט.
אולם פלץ' לא היה מסוגל להתמודד עם דרישות הכופר הגרמני, ובאוגוסט 1940 הציע שהתעשיין הרמן לוי יהפוך ליורשו.
פלץ' הודח, ושנה לאחר מכן נרצח בחשד ל-"שיתוף פעולה" עם הפולנים.
לוי חידש את תפקידו והטיל נטל מס כבד יותר על הקהילה.
באוקטובר 1940 מונה הנס דרכסל, בן 36, לראש עיריית קיילצה.
דרכסל כבר הצליח לגטא 12,000 יהודים בעיר הכבושה פיוטרקוב טריבונלסקי, במרחק של 98 ק"מ (61 מייל).
ב-31 במרץ 1941 הורה רייכסאמסלייטר לאש להקים את גטו קיילצה והורה שיהיה מוקף בגדרות גבוהות, תיל דוקרנים ושומרים.
דרכסל הביא את גדוד משטרה 305 כדי לעזור להם להקים את הגטו.
הפולנים הגויים נצטוו לפנות את השטח וליהודים ניתנו שבוע לעבור אליו.
הגטו חולק לשניים, לאורך רחוב ורשבסקה (Nowowarszawska) כשנהר סילניקה זרם בו.
הגטו הגדול כביכול הוקם בין הרחובות אורלה, פיוטרקובסקה, פוצ'שקה וורשבסקה ממזרח, והגטו הקטן יותר בין ורשבסקה ממערב, לרחובות בודזנטינסקה, סנט וויצ'ך וסנט וויצ'ך.
שערי הגטו נסגרו ב-5 באפריל 1941; שירות הסדר היהודי הוקם עם 85 חברים והורה לשמור על הגטו.
בינתיים, גירושים נוספים במקומות אחרים וגירושים לקיילצה נמשכו עד אוגוסט 1942, אז היו 27,000 אסירים דחוסים בגטו.
רכבות עם משפחות יהודיות הגיעו מכל מחוז קיילצה, וגם מווינה, פוזנן ולודז'.
הצפיפות הקשה, הרעב המשתולל והתפרצויות מגפת הטיפוס גבו את חייהם של 4,000 אנשים לפני אמצע 1942.