tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא הצרפתי החל להתנסות בהקצאת שימורים לחיילים, אך התהליך ייצורם האיטי,ואיטיות ההובלה, מנעו מהצרפתים מלהוביל כמויות גדולות ברחבי הקיסרות והמלחמה הסתיימה לפני שניתן היה להשלים את תהליך הפיתוח.
לאחר סיום המלחמות הנפוליאוניות התפשט תהליך ייצור השימורים למדינות אחרות באירופה ולארצות הברית.
ב-1810 הוציא פיטר דורנד (Peter Durand) פטנט בממלכה המאוחדת, שהתבסס על התהליך של אפר, לייצור פחיות ברזל יצוק אטומות לאוויר.
בתחילה היה תהליך הייצור ממושך מאוד כיוון שכל פחית יוצרה ידנית ונדרשו עד שש שעות לבישול, כך שהפחיות היו יקרות מדי לכלל הציבור.
באמצע המאה ה-19 הפכו השימורים לסמל סטטוס בקרב המעמד הבינוני באירופה.
הפחיות נאטמו ב עופרת רעילה, אשר תוצאותיה היו הרות-אסון למשלחתו של ג'ון פרנקלין לאוקיינוס הקרח הצפוני ב-1845.
עם התפתחות המיכון בתהליך ייצור השימורים, והגידול העצום שחל במקביל באוכלוסיית הערים באירופה, חל גידול בביקוש לשימורים.
כמה המצאות ושיפורים נוספים הובילו בשנות ה-60 של המאה ה-19 לצמצום משך בישול השימורים משש שעות לשלושים דקות.
תומאס קנסט הקים את מפעל השימורים הראשון בארצות הברית ב-1812, בעיר ניו יורק.
הוא השתמש בלוחות ברזל יצוק לייצור פחיות לשימורי צדפות, בשר, פירות וירקות.
הביקוש לשימורים גבר בתקופות מלחמה.
מלחמות רחבות היקף במאה ה-19, כמו מלחמת קרים, מלחמת האזרחים האמריקנית ומלחמת צרפת–פרוסיה, חשפו רבים מבני מעמד הפועלים לשימורים, וגרמו לחברות שימורים להגדיל את היקפי הייצור שלהן לאור הביקוש הצבאי למזון עמיד, ולהגדיל את מכירותיהן לשווקים האזרחיים בתום המלחמות.
האוכלוסייה העירונית בבריטניה בתקופה הוויקטוריאנית יצרה ביקוש לכמויות גדולות מתמיד של מזון זול, מגוון ובאיכות טובה, שניתן לאכסנו בבית ולמנוע בכך את הצורך לקנות מוצרים טריים כל יום.
כמענה לכך נוסדו חברות כמו נסטלה, היינץ ואחרות, שסיפקו לחנויות שימורים באיכות טובה עבור תושבי הערים בני מעמד הפועלים.
בסוף המאה ה-19 התרחב מאוד מגוון מוצרי השימורים.
התחרות בין חברות השימורים התבטאה בייצור שימורים ממאכלים יוקרתיים, בתוויות מעוטרות בקפידה ובהוזלת מחירים.
בתקופה הראשונה היו קופסאות השימורים עבות ביותר, והדרך לפותחן הייתה באמצעות פטיש או כידון.
גם בהמשך, משהופחת עוביין, עדיין לא הייתה דרך נוחה לפתיחתן, והיא נעשתה לרוב באמצעות סכין חזקה.
רק בשנת 1858 נרשם לראשונה פטנט על פותחן לקופסאות שימורים.
הביקוש לשימורים הרקיע שחקים במלחמת העולם הראשונה, בשל הצורך במזון זול ועתיר קלוריות להזנת מיליוני חיילים; מזון הניתן להובלה בבטחה, אשר ישרוד בתנאי חפירות ולא יתקלקל בדרכו מהמפעל אל החזית.
החיילים נאלצו להסתפק בתחילה בשימורים באיכות נמוכה, כמו ה"בולי ביף" הבריטי (קורנביף זול), בשר חזיר ושעועית ותבשיל אירי, אך החל מ-1916 נרכשו על ידי הצבא שימורים באיכות טובה יותר, על מנת לשפר את המורל הירוד, והחלו להופיע ארוחות שלמות בשימורים.
ב-1917 החל הצבא הצרפתי להנפיק מאכלים מהמטבח הצרפתי כמו "קוק או ון" (Coq au vin, "תרנגול ביין") ובצבא האיטלקי התנסו בשימורי רביולי וספגטי בולונז.
מחסור בשימורים בצבא הבריטי ב-1917 הוביל לכך שהממשלה הנפיקה סיגריות ואף אמפטמינים לדיכוי תיאבונם של החיילים.
לאחר המלחמה חברות השימורים שיפרו את מוצריהן, לשם מכירתם לשוק האזרחי.
כיום מייצרים קופסאות שימורים בעיקר מפח.
מייצרים גם שקיקי אחסון לשימורים בשיטת למינציה.
האטימה הכפולה המודרנית מספקת חותם אטום לאוויר לקופסת הפח.
האטימה לאוויר חיונית למניעת חדירת חיידקים למזון.
הפחיות החתומות באטימה כפולה מכונות גם פחיות סניטריות.
השיטה הומצאה ב-1900. גוף הפחית עשוי מלוח פח, והאטימה בשני הצדדים כפולה - על ידי שני קפלים הדוקים מתמשכים בין הגוף הגלילי לקצוות.
שיטה זו מנעה את הצורך בהלחמה וכך קיצרה את משך הייצור והוזילה את העלות.
השיטה מחייבת שימוש נרחב במכבש לייצור הפחית.
הפחית מיוצרת מלוח שנחתך למלבן, מגולגל ונחתם בצידו.
בעזרת מכבש יוצרים בשני הקצוות שוליים בצורת רבע עיגול סביב היקף הפחית.
נדרש דיוק רב ביישור שני הצדדים אחרת צורת השוליים לא תהיה אחידה ותקינות הפחית תיפגע.
חותכים עיגולים לכיסוי הקצוות, ובאמצעות הפעלת לחץ יוצרים מהם צורה הדומה לכובע צילינדר הפוך ושטוח מאוד.
את הקצה החיצוני מסלסלים מטה וסביב ב-130 מעלות לערך באמצעות מכבש.
בשלב זה מכניסים את המזון למכל וחותמים אותו.
מחקר משנת 1997 מצא שפירות וירקות משומרים עשירים בסיבים תזונתיים וויטמינים כמו אותו מזון טרי או קפוא בהתאמה, ובמקרים מסוימים המוצרים המשומרים עשירים יותר מהמזון הטרי או הקפוא.
נראה שתהליך החימום במהלך השימור הופך את הסיבים התזונתיים למסיסים יותר, ולכן מותססים בקלות רבה יותר במעי הגס לגזים ותוצרי לוואי פעילים פיזיולוגית.
לעגבניות משומרות יש תכולת ליקופן זמינה גבוהה יותר.
נפיחות של קופסת השימורים עלולה להעיד על מזון מקולקל.
בסוגי מזון שונים, בעיקר דגים, טעמו של המזון המשומר עשוי להשתפר לאורך זמן השימור, מכיוון שבזמן האחסון בקופסת השימורים עובר המזון תהליך קולינרי איטי של ספיגת חומרים, אשר עשוי לשפר את טעמו ומרקמו של המזון.
משרד הבריאות הישראלי ממליץ לרוקן את תכולתן של קופסאות השימורים לאחר פתיחתן ולהעבירן לכלי פלסטיק או זכוכית, ולא לשמור בהן מזון לאחר פתיחתן.
קופסאות השימורים עשויות מתכת וזמן התכלותן כ-100 שנה.
קופסאות אלו גורמות נזק רב לאיזון האקולוגי ומשום כך חשוב למחזר אותן.
במספר מקומות בעולם קיימת אפשרות המיחזור לפסולת מתכת ביתית וגם בישראל ניתן להשליך את הפחיות (שטופות) לפח מחזור האריזות (כתום), כדי למחזרן.
שימור מבנים היא פעולה אדריכלית-הנדסית שנועדה לחדש מבנים בעלי חשיבות היסטורית, תרבותית ואדריכלית.
פעולת השימור כוללת מכלול פעולות שמטרתן להבטיח המשך קיום תקין ושלם של המבנים והאתרים המיועדים.
קיימות מספר גישות של שימור הנובעות מהשקפות עולם שונות וצורות התייחסות שונות לתפקיד המבנה במרקם העירוני או באתר בו הוא נמצא, לחלקו במורשת ההיסטורית ולמאפייניו העיצוביים והאסתטיים.
הגישה ההיסטורית, מבקשת שהבניין יספר את סיפור ההיסטוריה של המקום.
הגישה האדריכלית, מבקשת שהבניין (והסביבה שלידו) יעשירו את חוויית המקום.
הגישה התרבותית, מבקשת שהבניין יתרום לגיבוש של זהות תרבותית מקומית.
אבל אם נחפש מבחנים אובייקטיביים יותר, להגדרת ערך של בנין או סביבה, כדי שיצדיק פעולה של שימור, נגיע בדרך כלל לפרמטרים עיצוביים, אדריכליים, ויזואליים וקוגניטיביים, שתלויים יותר בבניין עצמו, ויוצרים סרגל הערכה יותר אוניברסלי לאיכות המקום.
ערכים אלו מוגדרים היום מקצועית ומושפעים פחות מהעדפות פוליטיות.
בישראל, הגישה ההיסטורית עדיין שולטת.
באנגליה למשל, זכה מבחן השימור האדריכלי לקונצנזוס רחב.
ארגון אונסק"ו אימץ את הגישה התרבותית ואכן, יש לכלול בהגדרת אופי של אזור לשימור גם מאפיינים תרבותיים וחברתיים.
ערכו של מבנה משומר גבוה יותר מזה של מבנה חדש.
השימור מהווה בדרך כלל פוטנציאל לפיתוח איכותי יותר של התכנון ומכאן של הנכס.
יזמי נדל"ן משתמשים במבנה לשימור באופן שיעלה את ערך הפרויקט שלהם ומפיקים רווח כלכלי ממורשת התרבות.
מאידך לעיתים מאפשרות הרשויות זכויות בנייה מיוחדת באתרים לשימור על מנת להבטיח את האינטרס הכלכלי של המשקיעים שנדרשים מצידם להשקיע משאבים רבים יותר על מנת לעמוד בתקני השימור.
שימור מורשת הבניה והתרבות הוכחה כמקדמת תיירות מעולה.
האטרקציה התיירותית, ובמקרה הזה: האזור המשומר, מתנהגת כמו כל מוצר כלכלי.
בדיקות כלכליות הוכיחו עליית ערכי הנדל"ן בסביבה המשומרת והגדלת הפעילות העסקית במידה משמעותית.
שימור מבנים במסגרת שיקום מרכזי ערים ופיתוחם הוא פרויקט כלכלי חברתי.
קשה, אך ניתן לכמת את תועלתו בשיקום המרקם החברתי.
נכסי מורשת מהווים כלי ליצירת גאווה והזדהות עם המקום, והם משמשים גם כאמצעי למשיכת תושבים חדשים ברמה סוציו-אקונומית גבוהה יותר וכן הון השקעתי חדש, וככאלה, הם אמצעי שיקומי לאוכלוסיות חלשות הגרות בסביבתם.
בנוסף יש למנות את הרווח התרבותי האסתטי הסביבתי, ואת מינוף השימור כאמצעי לחינוך ופנאי.
אחד ממיזמי השימור הידועים ביותר הוא תנועת התחייה הגותית שקמה באנגליה בסוף המאה ה-18 ובצרפת באמצע המאה ה-19. מובילי התנועה יזמו שימור מבנים, וכנסיות בפרט, הבנויים בסגנון הגותי לצד בניית מבנים חדשים בסגנון המחקה את האדריכלות הגותית.
בצרפת הובילו הסופר ויקטור הוגו, פרוספר מרימה והאדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק תנועה לשימור, שיחזור והשלמת מבנים מימי הביניים וכנסיות גותיות בפרט, כתגובה להריסת מבני דת וממשל עתיקים במהלך המהפכה הצרפתית.
לארץ ישראל מורשת היסטורית רבת שנים וקורות ההתיישבות בה נמשכות על פני חמשת אלפים שנה.
תרבות הבנייה של העת העתיקה בארץ ישראל מעוגנת ב"חוק העתיקות", הדן ומבטיח את קיומם של מבנים ואתרים שנבנו עד שנת 1700.
מאז, במרוצת המאות האחרונות, התרחשו תהליכים חשובים בתולדות הארץ והיישוב, אשר יצרו מסגרות חברתיות שהשפיעו על טיפוסי היישובים שקמו בארץ ישראל.
המבנים והאתרים, שהם תולדה של התהליכים האלה, נותרו ללא הגנה חוקית.
ההתעוררות הציבורית לשימורם של מבנים בני עשרות ומאות שנים התגברה בעקבות הרס אתרים היסטוריים במשך עשרות שנים, במיוחד אובדן בניין הגימנסיה הרצליה בתל אביב, אשר הובילה להקמת המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות, בחסות ועדת החינוך של הכנסת והחברה להגנת הטבע.
על פי האמנה לשימור מבנים ואתרי התיישבות של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ישנם שבעה קריטריונים לשימור:
בראשית שנות המאה ה-21 החל מינהל מקרקעי ישראל בהקמת מאגר ממוחשב של כל המבנים לשימור ברחבי הארץ.
מהפך משמעותי בתחום השימור בישראל התחולל במרץ 2009, כאשר בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה פסק פסיקה תקדימית, על פיה אדם שהרס מבנה לשימור ייאלץ לבנותו מחדש, ואף לשלם קנס.
התערוכה הבינלאומית לשימור מבנים תתקיים בפעם ה-4 בישראל בשנת 2018 בבניין תיאטרון הבימה בתל אביב.
לפני שמתבצע תהליך שימור של מבנה, מתכנסת ועדת שימור יישובית.
בוועדה נמצאים: הקבלן, המועצה לשימור אתרים ונציגות של אנשי האזור.
בוועדה מתקבלות החלטות בנוגע לאופי השימור, מה יעשה במבנים האלה לאחר מכן ועוד.
אופי השימור - החלטות כאלה הן בעיקר האם השימור הוא של בניין אחד או של שכונה שלמה?
למשל, בזיכרון יעקב ובשרונה בחרו לשמר שכונה שלמה.
בעוד שבבית בן-גוריון או בית חיים נחמן ביאליק שימרו רק את המבנה הספציפי.
בסוף המאה העשרים ובתחילת המאה העשרים ואחת חוקקו במדינות רבות חוקים תקנות לנגישות בנייה בבניינים ציבוריים.
בחוקים ותקנות אלה, הדרישות הארכיטקטוניות הבולטות ביותר הן אלה הבאות להנגיש מבני ציבור למשתמשי כיסאות גלגלים.
חוקים אלה חוקקו מתוך אידיאל שוויון ההזדמנויות אך תוך התחשבות בצרכים ואידיאלים אחרים של החברה.
על כן, במדינות רבות חוקי נגישות הבניה מורים מפורשות על הצורך להתחשב גם בשימור ההיסטוריה והתקנות מקלות את דרישות הנגישות ממבנים לשימור.
לדוגמה, תקנות הבניה שתוכננו כדי להסדיר את מימוש החוק "חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990)" קובעות שיש להרחיב מספר רב ככל האפשר של פתחי דלתות במבנה ציבורי כך שמשתמשי כיסאות גלגלים יוכלו לעבור דרכן.
אולם, יש סייגים לתקנות ומערכת תקנות מקלה יותר, במקרה בו סידורי הנגישות יפגעו במאמצי שימור המבנה.
פתחי דלתות המצויים בחזית בניין שהוכרזה כחזית לשימור פטורות מהרחבה זו כאשר מרחיבים פתחי דלתות המצויים בחזיתות אחרות.
אותן תקנות קובעות גם הקלות בסידורי הנגישות בחדרי השירותים בבניינים שעיצוב הפנים שלהם הוא בעל חשיבות היסטורית.
חלק מתאי השירותים הנגישים במבנים כאלה יכולים להיות צרים ולהכיל ידיות אחיזה לאנשים עם לקות בשיווי המשקל במקום להכיל מרחב תמרון לכיסא גלגלים.
מעבר לזאת, תקנות אלה פוטרות לחלוטין מגדלורים לשימור המצויים על איים קטנים מכל סידורי נגישות.
שימור עצמי הוא אינסטינקט של בעלי חיים המתבטא ברצון לשרוד.
כאב ופחד הם חלק מהמנגנון הזה.
כאב גורם לאי־נוחות כך שבעל החיים יחויב לפעול להפסקתו.
פחד גורם לבעל החיים לחפש מקום מבטחים, ויכול גם לגרום לשחרור אדרנלין שהשפעתו היא גידול בכוח וחיזוק חושים כמו ריח וראייה.
שימור לקוחות היא פעילות עסקית שמטרתה שמירה על לקוחות קיימים של תאגיד.
שימור הלקוחות הוא חלק מאסטרטגיית השיווק ושירות הלקוחות ויש בה כדי להעיד על התייחסות התאגיד אל לקוחותיו.
שימור לקוחות אפקטיבי מביא לטיפוח נאמנות הלקוחות לחברה ולמוצריה ומונע מעבר לחברות מתחרות.
תהליך שימור הלקוחות כולל בין היתר:
זיהוי והכרת הלקוח - זיהוי מאפייניו האישיים של הלקוח (כגון מין, גיל, מקום מגורים) על מנת לפנות אליו בצורה הנכונה ודרך צינורות המידע המתאימים.
ביצוע סקרים להבנת תחביביו ורצונותיו של הלקוח, ובניית תוכנית המציעה הטבות מותאמות אישית.
ערוץ תקשורת עם הלקוח - מתן אפשרות ללקוח לפנות לחברה באופן קבוע, אם באמצעות אתר האינטרנט, טלפון או מייל.
כלל עובדי החברה צריכים להיות מחוברים לתוכנית שימור הלקוח על מנת ליצור אחידות במסרים.
בעולם העסקי הדינמי של ימינו, שבו התחרות מתעצמת ולקוחות נחשפים למגוון אינסופי של אפשרויות, שימור לקוחות הפך למרכיב קריטי להצלחה ארוכת טווח.
שירות לקוחות מעולה - שירות טוב גורם ללקוח להרגיש מוערך ומטופל, ומונע תסכול שעלול להוביל לנטישה.
תוכניות נאמנות (Loyalty Programs): תגמול לקוחות קבועים על רכישות חוזרות (לדוגמה: מועדוני לקוחות של רשתות קפה/קמעונאות, צבירת מיילים בחברות תעופה).
התאמה אישית (Personalization): הבנת צורכי הלקוח והתאמת ההצעות, התקשורת והשירות אליו באופן אישי.
שימוש בנתוני עבר כדי להציע מוצרים משלימים, המלצות מותאמות אישית, או להציג תוכן רלוונטי (לדוגמה: המלצות בנטפליקס/אמזון, מיילים מותאמים אישית).
תקשורת מתמדת ובעלת ערך: שמירה על קשר עם הלקוחות באמצעות ניוזלטרים, עדכונים, טיפים, תוכן חינוכי ועוד.
התקשורת צריכה להיות רלוונטית ובעלת ערך ללקוח, ולא רק פרסומית.
איסוף משוב ופעולה לפיו: הקשבה פעילה ללקוחות באמצעות סקרים, ביקורות, ושיחות.
חשוב לא רק לאסוף את המשוב אלא גם ליישם שינויים ושיפורים בהתאם, ולהראות ללקוחות שאכן מקשיבים להם.
חינוך והעצמת לקוחות: מתן ידע וכלים ללקוחות כדי שישתמשו במוצר/שירות בצורה מיטבית ויפיקו ממנו את המרב.
זה יכול להיות באמצעות מדריכים, הדרכות, סדנאות, או מאמרי בלוג.
קהילתיות: יצירת פלטפורמות בהן לקוחות יכולים ליצור אינטראקציה זה עם זה ועם המותג (לדוגמה: פורומים, קבוצות פייסבוק, אירועים).
"שביית לקוח" (Customer Lock-in / Vendor Lock-in) - "שביית לקוח" מתארת מצב בו ללקוח אין ברירה, קשה או לא כדאי לעבור לספק אחר, גם אם קיימות חלופות שנראות אטרקטיביות יותר במבט ראשון.
במצב זה נוצר תלות, עקב עלויות מעבר גבוהות (Switching Costs), שאינן בהכרח כספיות בלבד, אלא יכולות לכלול:
עלויות כספיות ישירות: קנסות יציאה, צורך לרכוש ציוד חדש, עלויות התקנה.
עלויות זמן ומאמץ: זמן הנדרש ללמוד מערכת חדשה, להעביר נתונים, להתאקלם לספק חדש.
עלויות רגשיות/פסיכולוגיות: חוסר ודאות, חשש משינוי, פחד מטעות בבחירה.
אובדן נתונים/מידע: קושי להעביר מידע שהצטבר אצל הספק הנוכחי (לדוגמה: היסטוריית רכישות, הגדרות אישיות).
תלות טכנולוגית: שימוש במערכות או טכנולוגיות קנייניות של ספק אחד, המקשות על המעבר.
אסימטריה במידע: לדוגמה: הלקוח לא מבין מספיק בשיפוצים, וקיים הצורך בהול לסיים את העבודה.
זה יוצר פתח לניצול פסיכולוגי וכלכלי של המצוקה.
תיאום מחירים: כקרטל, דואופול או אוליגופול; מצב בו גם אם יחליף הלקוח ספק, ישלם את אותו המחיר והזמן (כדוגמת: שיעורי נהיגה).
שימור ידע פורשים הוא תת-תחום של ניהול הידע, חלק משימור ידע שהוא אחד מארבעת התחומים המרכזיים בהם עוסק ניהול הידע.
שימור ידע מטרתו להקטין את הנזק של אובדן ידע עם עזיבתם של העובדים.
שימור ידע אינו נדרש בכל מקרה של עובד העוזב את הארגון.
הוא חשוב כאשר שני גורמים חוברים יחדיו:
קבוצה משמעותית של אנשים עוזבים את הארגון בתקופה קצרה.
הידע הוא מרכיב משמעותי בהצלחה בתפקיד אותו ביצעו.
קשר בין שימור ידע וחפיפה
שימור ידע וחפיפה הם מושגים הנשמעים קרובים זה לזה.
חפיפה- העברת ידע מעובד לעובד.
בשימור, לא תמיד קיים עובד אליו מועבר הידע.
בשימור לעיתים מעבירים את הידע למספר אנשים, לעיתים לאחד, ולעיתים, לאף אדם.
מתעדים אותו ומשלבים אותו בתהליכי העבודה.
חפיפה מתועדת, על פי רוב, במחברתו של הנחפף.
שימור ידע מתועד ברמה ארגונית, כחלק מנכסי הידע הכוללים במערך ניהול הידע.
חפיפה מתועדת, אם בכלל, בכתב.
שימור יכול להיות מלווה, בנוסף לתיעוד בכתב, בצילומים, הסרטות והרצאות הניתנות לקבוצת אנשים לקראת העזיבה.
שימור ידע כולל מספר שלבים:
שלב הבחירה: שלב מקדים בו בוחרים, בין כל אלו שעוזבים, למי ינוהל תהליך של שימור ידע.
שלב המיפוי: בו מחליטים מה הידע שיישמר, ויתרה מכך, על מה מוכנים לוותר ולא יתועד.
המנהל הוא שחותם על הרשימה, כאשר ההסתכלות שלו אמורה להיות ארגונית, בראיית הצורך העתידי.
שלב התכנון: בו מחליטים באילו אמצעים יתועד הידע, כיצד יישמר, ואיך ניתן לעגון אותו בתהליכי עבודה שוטפים של הארגון לשימוש עתידי.
את כל אלו מלווה פעילות של בקרה, במיוחד במקרים בהם מנהלים מספר תהליכי שימור ידע פורשים בו זמנית.
השגת שליטה באש על ידי האדם הקדמון במהלך התקופה הפלאוליתית התחתונה או התיכונה, הייתה נקודת מפנה באבולוציה של האדם שאפשרה לבני האדם להתרבות במהירות בשל הוספת חלבונים ופחמימות מבושלים לתזונה, בישול משותף, הגדלת סוגי המזונות הזמינים, ביעור שטחים, הרחבה של הפעילות האנושית לשעות הלילה, והגנה מפני טורפים.
הרמזים המוקדמים ביותר לשימוש אנושי באש מגיעים מאתרים ארכאולוגיים שונים במזרח אפריקה, כדוגמת צ'סאובנג'ה בסמוך לאגם ברינגו, אתר קובי פורה על חוף אגם טורקאנה ואולורגסאיליה בקניה.
הממצאים בצ'סאובנג'ה כוללים גושי אדמה שרופים בני 1.42 מיליון שנים.
ניסויים הראו כי החרסית הייתה צריכה להיות מחוממת לטמפרטורה של 400°C על מנת להתקשות.
בקובי פורה, באתרים FxJjzoE ו-FxJj50, התגלו עדויות לשליטה על אש על ידי הומו ארקטוס לפני 1.5 מיליון שנים, בצורת גוון אדמדם של חומרי משקע שיכול להיווצר רק מחימום בטמפרטורות שבין 200°C ל-400°C.
בגדב שבאתיופיה נמצאו רסיסים של טוף מולחם באתר 8E, שנראו כאילו נשרפו, אבל ייתכן שבעירה חוזרת של הסלעים אירעה כתוצאה מפעילות געשית מקומית.
רסיסים אלו נמצאו בין החפצים מהתרבות האשלית שיצר הומו ארקטוס.
במרכז עמק אוואש, נמצאו שקעים של חרסית אדמדמה בצורת חרוט שיכלו להיווצר בטמפרטורה של 200°C.
משערים כי היו אלו גזעי עצים שנשרפו הרחק מבית הגידול שלהם.
בעמק אוואש נמצאו גם אבנים חרוכות, אך באותו אזור נמצא גם טוף מולחם שמקורו געשי.
עדות קדומה ביותר לשימוש באש ידועה ממערת וונדרוורק (Wonderwerk).
ניתוח מיקרוסקופי של האדמה בשכבת התרבות האשלית הקדומה בתוך המערה, שגילה כמיליון שנים לפני זמננו, הצביע על נוכחות חומר שרוף (פיסות מיקרוסקופיות של צמחים ועצמות בעלי חיים) באתרו.
עדויות אפשריות לשימוש קדום של הומינידים באש נמצאה בסוורטקרנס שבדרום אפריקה.
כמה עצמות חרוכות נמצאו בין הכלים האשליים, כלי העצם, ועצמות בעלי חיים שעליהם סימני חיתוך מעשה ידי אדם.
באתר זה התגלו גם כמה מהעדויות המוקדמות ביותר לאכילת בשר אצל ההומו ארקטוס.
ב"מערת המוקדים" (Cave of Hearths) שבדרום אפריקה נתגלו משקעים חרוכים בני 700,000 שנים עד 200,000 שנים, כמו באתרים נוספים כמו מערת מונטגו (Montagu; 200,000 עד 58,000 שנים) ובמערות שפך הנהר קלסייס (Klasies 130,000 עד 120,000 שנים).
באש נעשה שימוש כדי לחמם אבני סילקריט על מנת להקל על עיבודן לפני הפיכתן לכלים על ידי תרבות סטילביי (Stillbay).
מחקר זה זיהה לא רק אתרי סטילביי בני 72,000 שנים, אלא אתרים שייתכן שהם בני עד 164,000 שנים.
באתר האשלי בגשר בנות יעקב בישראל, נמצאו ריכוזים מובחנים של שבבי צור שרופים וזרעים שרופים בכמה שכבות ארכאולוגיות רצופות שגילן כ-790,000 עד 690,000 שנים לפני זמננו.
במערת קסם נמצאה עדות לשימוש קבוע באש מלפני 382,000 שנים עד סביב 200,000 שנים, התרבות האשלו-יברודית.
מהכמות הרבה של עצמות חרוכות וגושי האדמה שעברו חימום מתון משערים החוקרים כי בסמוך לאש התבצעה שחיטה, צלייה וצריכה של בעלי חיים.
בדומה לכך, מיפוי של רצף השכבות מהתקופה הפלאוליתית התחתונה עד התיכונה במערת תנור, העלה שריכוזים משמעותיים של פריטי צור מסותתים שרופים מופיעים רק בשכבות בנות 350,000 שנים ומעלה, דהיינו בתחילת התרבות האשלו-יברודית של סוף התקופה הפלאוליתית התחתונה.
לדעת חלק מהחוקרים, העדויות ממערת קסם ומערת תנור מצביעות על כך ששימוש רגיל ויומיומי באש ושליטה מלאה בה, להבדיל משימוש מזדמן שלא שינה בהרבה את אורחות החיים, החל רק בתקופה זו.
בשִׂיחוֹאוּדוּ (Xīhóudù) במחוז שאנשי שברפובליקה העממית של סין נתגלתה עדות לשרפה – שינוי צבע של עצמות יונקים.
מקום נוסף בסין הוא אתר אדם יואנמואו במחוז יונאן שבו נמצאו עצמות יונקים מושחרות.
בטריניל שבג'אווה, נמצאו עצמות מושחרות דומות ושכבות של פחמי עץ בין המאובנים של ה"הומו ארקטוס".
בג'וֹאוּקְוֹאוּדְייֵן (Zhōukǒudiàn) שבבייג'ינג נתגלו עדויות לשימוש באש שהן בנות מיליון וחצי עד 500,000 שנים.
העדויות כוללות עצמות חרוכות, חפצי עץ חרוכים, פחמי עץ, אפר, ושרידי מדורות לצד מאובני הומו ארקטוס בשכבה 10 באתר 1 (אתר אדם פקין).
עדות זו מגיעה מאתר 1 בג'וֹאוּקְוֹאוּדְייֵן, שבו נתגלו מספר עצמות בגוונים אחידים בין שחור לאפור.
בדיקת העצמות קבעה שהצבע מאפיין עצם שעברה שרפה ולא תוצאה מהכתמה במנגן.
שכבה 10 בעצמה תוארה כאפר עם צורן, אלומיניום, ברזל ואשלגן שנוצרו בתהליך ביולוגי, אבל חסרים בתערובת תוצרים של אפר עץ כדוגמת מקבצים סיליקטיים.
עובדה זו גרמה לצוות חוקרים בראשות ד"ר סטיב ויינר ממכון ויצמן למדע להגיע למסקנה כי לא מדובר באפר ממדורה, אם כי יש החולקים על מסקנות מחקר זה.
בין הממצאים שרידים אפשריים של מדורות "מיוצגים על ידי חתיכות חומות צהובות של חומר אורגני, המעורב ברסיסי אבן גיר וטין חום כהה בשכבות דקות, חרסית וחומר אורגני".
האתר עצמו אינו מוכיח כי האש הוצתה בג'וֹאוּקְוֹאוּדְייֵן, אך הימצאותן של עצמות חרוכות יחד עם כלי אבן מראה כי לכל לפחות בני אדם שלטו על האש בתקופה בה שכנו במערה בג'וֹאוּקְוֹאוּדְייֵן.
עדויות לשימוש באש על ידי הומו ארקטוס נמצאו בכמה אתרים באירופה.
העדות העתיקה ביותר נתגלתה בוורטשסולוש (Vértesszőlős) שבהונגריה, שם, לצד שרידי שלד של הומו ארקטוס שקיבל את הכינוי "סאמו" (Samu), נתגלו עצמות חרוכות, אבל לא פחם עץ.
באתרים שבטוראלבה (Torralba) ובאמברונה (Ambrona) שבספרד נתגלו כלי אבן אשליים בני חצי מיליון שנים עד 300,000 שנים, בצד עץ ופחם-עץ.
בסָן-אֵסְטֵב-זָ'נְסוֹן (Saint-Estève-Janson) שבצרפת קיימות עדויות לחמישה אתרי מדורות ואדמה שהאדימה.
מדורות אלו תוארכו לתקופה שלפני 200,000 שנים.
על פי העדות הממוצעת שליטה נרחבת באש החלה רק לפני 125,000 שנים.
שינוי משמעותי חל בהתנהגותם של בני האדם עקב השליטה באש והאור שהביאה.
הפעילות לא הוגבלה יותר לשעות האור.
נוסף על כך, חלק מהיונקים והחרקים העוקצים מתרחקים מאש ועשן.
גם התזונה השתפרה בעזרת חלבונים שעברו תהליך בישול.
ריצ'רד רנגהם (Wrangham) מאוניברסיטת הרווארד טוען כי ייתכן שבישול של מזונות צמחיים גרם להרחבת המוח בכך שאפשר לפחמימות מורכבות במזונות עמילניים להתעכל בקלות יותר ובפועל אפשר לבני האדם לספוג קלוריות נוספות.
אן בראוור סטאהל (Stahl) טענה שבשל הרכיבים הבלתי ניתנים לעיכול של צמחים כגון תאית ועמילן טבעיים, לא היו חלקים בצמח כמו גבעולים, עלים מפותחים, שורשים מעובים ופקעות חלק מתזונת ההומינידים לפני הופעת האש.
במקום זאת כללה התזונה חלקים מצמחים שהיו עשויים מסוכרים פשוטים ופחמימות כדוגמת זרעים, פרחים ופירות בשרניים.
הימצאות רעלנים בזרעים ובמקורות דומים של פחמימות השפיעה אף היא על התזונה.
גלוקוזידים ציאנוגניים המצויים בפשתן ובמניהוט מצוי מנוטרלים באמצעות בישול.
שיניו של ה"הומו ארקטוס" ושחיקת שיניו משקפים צריכה של מזונות כדוגמת בשר נוקשה, וירקות שורש פריכים.
צליית בשר, כפי שמעידות העדויות של עצמות חרוכות ומושחרות של יונקים, מקילה על אכילת הבשר ומאפשרת שיפור התזונה בכך שעיכול הבשר נעשה קל יותר.
כמות האנרגיה הנדרשת לעיכול בשר מבושל נמוכה מזו הנדרשת לעיכול בשר חי, והבישול גורם לקרישת קולגן וגם רקמות חיבור אחרות, "פותח מולקולות פחמימות קשורות בצפיפות לשם ספיגה קלה יותר".
בישול גם הורג טפילים וחיידקים הגורמים להרעלת מזון.
שימוש חוזר הוא שימוש חדש במוצר לאחר שהשימוש הקודם הסתיים, אם על ידי ניצול המוצר למטרתו המקורית (שימוש חוזר קונבנציונלי), ואם על ידי המרת ערך השימוש שלו וניצול מאפייניו למטרה חלופית תוך שיפור איכותו, מראהו וערכו לאיכות הסביבה (שימוש חוזר משביח, Upcycling ).
שימוש חוזר הוא העדיפות השלישית במדרג הפסולת שמטרתו לצמצם את נפח הפסולת בחברה המערבית.
פרקטיקה זו שונה ממיחזור שבו המוצר מפורק ומוחזר בתהליך תעשייתי למצב חומר גלם, בעוד שבשימוש חוזר נשמרים מאפיינים של המוצר ומתקיימת זיקה לשימוש המקורי שלו.
מיחזור נחשב נחות ביחס לשימוש חוזר, ראשית, משום שזהו תהליך עתיר אנרגיה, וברוב המקרים, גורם לשינמוך, ואיכות החומר הנוצר נמוכה מהאיכות המקורית.
שימוש חוזר מאפשר שימוש מחודש בפריטים, מבלי שעברו חידוש, מסייע לחסוך זמן, כסף, אנרגיה ומשאבים.
במונחים כלכליים רחבים יותר, שימוש חוזר מאפשר להנגיש מוצרים איכותיים לאנשים וארגונים עם אמצעים מוגבלים, תוך יצירת מקומות עבודה ופעילות עסקית שתורמים לכלכלה.
קימים בעולם מספר מודלים לשימוש חוזר במוצרים:
אחריות היצרן (Producer Responsibility): רגולציות בבריטניה ובאיחוד האירופי מבקשות לעודד ייצור מוצרים (בעיקר ציוד חשמלי ואלקטרוני), שניתן יהיה לתקן ולעשות בהם שימוש חוזר וזאת באמצעות תמריץ כספי ליצרנים.
התעשייה תייצר סחורות פחות מזיקות לסביבה, שקל יותר לתקן, לעשות בהם שימוש חוזר ולמחזר.
בדרך זו, המוצרים יכילו פחות חומרים ואנרגיה ראשונית והיצרנים יעדיפו להשתמש בחומרים ממוחזרים ויפחיתו בצורה משמעותית את השימוש בחומרים מסוכנים.
אחריות היצרן לא מסתכמת בייצור המוצר אלא חובתו גם לספק מידע בנוגע לטיפול בר-קיימא בפסולת שמקורה במוצרים שלו כולל לוגיסטיקה ואיסוף המוצרים.
מעגל מיחזור סגור (Closed loop recycling) היא שם של תהליך בו אין שום בזבוז ומבוסס על שלושה עקרונות: איסוף, ייצור ורכישה.
בשלב הראשון יש לאסוף את החומרים הניתנים למחזור, כך שניתן יהיה לעבד אותם.
בשלב השני מעבדים את החומרים הניתנים למחזור ומשמשים לייצור מוצר.
לבסוף, המוצר שנוצר נמכר לצד שלישי.
מעגל מחזור סגור חייב לעמוד בשלושה תנאים:
החומרים הממוחזרים צריכים להיות באותה איכות בה היו במוצר הראשוני.
לדוגמה, כמעט כל האלומיניום הממוחזר מפחיות משקאות קלים מתאים לייצור פחיות באותה איכות.
החומרים בהם משתמשים במעגל מיחזור סגור צריכים להיות לא רעילים כדי שהמוצר הסופי יהיה בטוח לשימוש.
החומר הממוחזר יכול להזין גם תהליכי ייצור של מוצרים או תעשיות אחרות.
במקרה כזה יש לקחת בחשבון שהמוצר החדש עשוי להזדקק למיחזור מסוג אחר לאחר סיום השימוש בו.
מרכיב נוסף של מעגל מיחוזר סגור הוא פסולת אורגנית.
כל מה שלא ניתן למחזר או מגיע כתוצר לוואי מתהליך הייצור צריך לחזור לסביבה מבלי לגרום לה נזק.
חידוש מוצר (Remanufacturing) הוא תהליך הבאת מוצר משומש למצב כמו חדש באמצעות החלפה או בנייה מחדש של רכיבים בו.
תהליך החידוש כולל לפחות חלק מהשלבים הבאים: פירוק, ניקוי, תיקון, החלפה והרכבה לשימוש חוזר.
בעבר, חידוש מוצר התייחס למוצרים טכניים יקרים, אך אמצעי זה הולך ומתרחב.
חסמי חידוש מוצר כוללים הסכמת צרכנים לשימוש במוצרים מחודשים, מחסור בכלים וטכניקות לחידוש מוצר וברוב המקרים הייצור המקורי של מוצרים לא מאפשר חידוש שלהם.
נדרשת חקיקה על מנת לעודד מפעלים לייצר מוצרים שניתנים לחידוש, אך חייבים להיות מודעים לעובדה שלא כל המוצרים ניתנים לחידוש.
מוצרים המושפעים מאופנות מתחלפות, למשל, אינם מתאימים, מכיוון שהמשתמשים מעדיפים את המוצר החדש ללא קשר לאיכות ולעלות של האלטרנטיבה ההמחודשת.
שימוש חוזר באריזות נפוץ בעיקר בתחום בקבוקי שתייה.
בנוסף, ישנן חברות שעושות שימוש חוזר במכלים של מוצרי חלב, שימורים מתוקים, חומץ ושמן.
שימוש חוזר באריזות של מוצרים אחרים זניח.
שימוש חוזר באריזות קורה בחנויות קמעונאיות קטנות או בחנויות טבע.
על פי דוח של הנציבות האירופית, ישנן שתי מגמות מרכזיות המשפיעות על שימוש חוזר של אריזות: מעבר מבקבוקי זכוכית לבקבוקי פלסטיק לשימוש חוזר ושימוש חוזר באריזות קימעונאיות הנמצאות באחריות של מלונות, מסעדות וחברות הסעדה.
בישראל, הגוף האחראי על שמירת איכות הסביבה הוא המשרד להגנת הסביבה והוא הגוף שאוכף את השימוש החוזר.
לאורך השנים, ולא תמיד בצורה רציפה, נעשה שימוש חוזר במספר סוגים של מוצרים:
בקבוקי בירה (החזרה ליצרן למילוי)
אריזות קרטון ופלסטיק לתוצרת חקלאית (חנויות מחזירות חלק מהאריזות)
נייר ומוצריו (עוברים תהליך מיחזור)
אריזות פלסטיק לאספקת מוצרי מזון (חלק מאריזות ניתנות לשימוש חוזר)
צמיגי רכבי משא ואוטובוסים (על פי החוק לסילוק ולמחזור צמיגים, התשס"ז – 2007)
מילוי מחודש של מחסניות דיו למדפסות
שימוש בסלי קניות רב פעמיים במקום בשקיות פלסטיק חד פעמיות
איסוף ומכירה של ספרים משומשים
החלפת מוצרים בין אנשים במסגרת מסחר חברתי
שימוש מחודש בבגדים או חפצים על ידי התאמתם לשימוש נוסף
מיחזור, שימוש ועיצוב חוזר בשקיות ניילון - EcoBorserta
שימוש חוזר אומנותי בסוגים שונים של אריזות
שימור אתרים ארכאולוגיים נדרש משום שחפירה ארכאולוגית מטבעה הורסת אתרים ארכאולוגים.
התל על כל ממצאיו נשמר כקפסולת זמן עד לבואו של הארכאולוג אשר חופר ומוציא את האוצרות הטמונים בו לאור.
חשיפת הממצא לאור משאירה אותו חשוף לפגעי הטבע, ולעיתים קרובות הוא נהרס.
המודעות לבעיה זו גדלה עם השנים, והיום בכל העולם מוקדש חלק מתקציב החפירה לשימור האתר וממצאיו.
גודלו תלוי במשאבי החפירה הספציפית ובמקורות המימון.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, נהגו משלחות החפירה לחפור ולהסיר שכבות גדולות מהתל.
המשלחת שחפרה בתל מגידו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 תכננה לחפור את כל התל.
רק בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה החפירה נעצרה, והאתר ניצל.
גם שיטות השימור השתכללו עם השנים.
היום יודעים למשל ששימור וחיזוק קיר בעזרת בטון מזיק לאתר כיוון שהבטון מפריש מלחים המזיקים לקיר האבן הקדום.
עם השנים נוסד מקצוע חדש הנקרא "שימור ארכאולוגי" ויש ללמוד אותו בנפרד.
לא כל ארכאולוג יודע איך לשמר.
האתר סוסיתא מהווה דוגמה לדרך נכונה לטפל בנושא.
האתר הוא גן לאומי, רשות הטבע והגנים מקצה תקציבים לשימור הנעשה במקביל לחפירות משלחת מאוניברסיטת חיפה המתנהלת באתר מאז שנת 2000.
פעולות השימור נעשות לאור המקובל בעולם כפי שהתוותה הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים - איקומו"ס, ולאור ההגדרות וההנחיות של מסמכים דוקטרינרים הנוגעים לנושא כמו אמנת ונציה.
אודות השימוש באור נרות בשבת ישנן הלכות רבות, המגבילות את סוגי החומרים מהם ניתן להדליק את הנרות, ולעיתים אוסרות את השימוש בהם בשבת (בהתאם לסוג הנר).
לפני פיתוח התאורה המלאכותית שימשו מנורות שמן ונרות לצורך תאורה עיקרית, ובליל שבת צפו שאלות הנוגעות למלאכות שהאדם עלול לעשות בנרות.
לפיכך, נקבעו בהלכה דינים רבים העוסקים בהכנת הנרות לשבת, בשימוש המותר והאסור בהם, ובהקשרים נוספים הנובעים מחיובים הלכתיים שונים.
החשש המרכזי לגבי שימוש בנר הוא להגברת אורו כאשר השמן מתמעט והאור מתעמעם, 'שמא יטה' (הטיית הכלי ובו השמן על מנת לקרב את מעט השמן שנותר לפתילה הבוערת, ובכך נמצא האדם עובר על מלאכת מבעיר), ובחשש שמא יבוא אדם לכבות את הנרות, (ובכך נמצא עובר על מלאכת מכבה).
היישום המעשי של הלכות אלו פחת בעת המודרנית, עקב מיעוט השימוש בתאורה שניתן לשנות את עוצמת אורה בעזרת הטיה, בעוד הרחבת איסורים אלו גם על תאורה מודרנית (כגון מנורת נפט ותאורה חשמלית) שנויה במחלוקת.
חומרים מותרים ואסורים להדלקת נר בשבת
באופן עקרוני הדלקת נר לשבת כשרה בכל חומר, אך במשנה ובגמרא מובאות מספר הגבלות (הנוגעות בעיקר להדלקה באמצעות מנורת שמן) שעיקרן הוא שהנר יבער היטב, על מנת למנוע חשש שאדם יתקן את הנר בשבת על מנת לשפר את אורו, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר.
עיקרו של הפרק השני במשנה מסכת שבת עוסק בפתילות ובשמנים הכשרים והפסולים להדלקה.
סיבות נוספות לפסילה הם שמן עם ריח רע, שמן נדיף שעשוי לגרום לדליקה, ושמן עם ריח טוב שיש חשש שיבואו להשתמש בו (ובכך יעברו על מלאכת מכבה מדרבנן).
במקרה ובו הודלק נר מחומר פסול אסור ליהנות מאורו כלל, כצעד למניעת הטייתו בשגגה לצורך הגברת אורו.
במקרה זה האיסור גורף, ואין חלים עליו ההיתרים החלים על נר כשר .
השימוש המותר והאסור באור הנר
דינים אלו מנומקים בחשש שמא אדם יבוא להטות את מנורת השמן על צידה (על מנת שכמות שמן גדולה יותר תגיע לפתילה, וכך תגבר אש הנאחזת בפתילה) או שימשוך את הפתילה על מנת לקרבה לשמן, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר.
בעקבות משנה זו נאסרה עשיית כל פעולה שדורשת עיון מעמיק לאור הנר, שמא אדם ישכח ויבוא להטות את הנר.
במקרים בהם ישנו החשש להטיית הנר נאסרו פעולות הדורשות עיון אפילו אם נעשות לאור נר מרוחק וגבוה (על פי עקרון 'לא פלוג רבנן'), אולם פעולות אלו הותרו במספר מצבים בהם החשש להטיית הנר הופחת.
בעבר בהיעדר תאורה מלאכותית, היו הנרות שהודלקו למאור בשעת כניסת שבת כבים בדרך כלל כעבור מספר שעות, וכן גם חומר ההסקה בתנור החימום היה אוזל כעבור מספר שעות, כך שבמקרה הצורך היה חשיבות במציאת פתרון להדלקת התאורה וחידוש פעולת התנור בהמשך השבת, פעולות האסורות בשבת מכח מלאכת מבעיר.
ככלל, אסור ליהודי ליהנות ממלאכה שעשה גוי בשבת לצורך היהודי, אך מותר לו ליהנות ממלאכה שעשה הגוי לצורך עצמו.
על כן אסור ליהודי לבקש מגוי שידליק בעבורו נר או את התנור בשבת (גם אם הבקשה הייתה קודם לשבת), או ליהנות מהם אם הגוי הדליק אותם לתועלת יהודי באיסור (כלומר כאשר לא הייתה לך הצדקה הלכתית).
איסור זה של הנאה ממעשה גוי בשבת חל גם כאשר הגוי הדליק את הנר או התנור לצורך יהודי אחר באיסור.
אולם מותר ליהנות מאור נר ותנור אם הגוי הדליק אותם לצורך עצמו, וכן אם הגוי הדליק אותם בהיתר, לדוגמה לצורך חולה (גם חולה שאין בו סכנה) או ילדים קטנים (הנחשבים גם כן כחולה שאין בו סכנה), בהם התירו חז"ל אמירה לנוכרי להדליק את הנר לצורכם.
במקרה וגוי הדליק נר בשבת לתועלת יהודי אך בלא הסכמתו וידיעתו, אף כי אסור ליהודי ליהנות מהנר שהודלק באיסור, אין הוא מחויב לצאת מביתו עקב כך, כדין הנאה הבאה לאדם בעל כורחו.
יחד עם זאת היהודי מחויב להתרות בגוי שלא יעשה זאת שוב, אחרת ימשיך הגוי להדליק את הנר גם בפעמים הבאות לטובת היהודי, מתוך שרואה שליהודי יש הנאה מכך.
במקומות קרים מאוד נחשבים הכל כחולים מפני הצינה, ולכן מותר לומר לגוי להסיק את התנור כדי לחמם את הבית גם לטובת בריאים.
לעניין זה נחשבים ילדים לרגישים יותר לקור ממבוגרים.
מותר לצוות או לבקש מגוי להעביר נר דולק ממקום למקום, היות שמדובר באיסור טלטול מוקצה בלבד, וגם היהודי יכול היה לטלטל את הנר באופן של 'טלטול מן הצד'.
הגדרת מלאכת מכבה האסורה מהתורה היא פעולת כיבוי שיש בה צורך מצד עצמה (לדוגמה כיבוי לצורך הבהוב פתילה, על מנת שתבער היטב כשתודלק שוב), בעוד כיבוי שאין בו צורך מצד עצמו (לדוגמה כיבוי לצורך החשכת הבית) אסור מדרבנן, כדין מלאכה שאינה צריכה לגופה.
קבוצת הלכות מתייחסת למניעה מעשיית פעולות שונות שיובילו לכיבויו של הנר, דבר האסור משום מלאכת מכבה מדרבנן.
לדוגמה, אין לפתוח דלת כאשר מולה נמצא נר שיכבה עקב הרוח שתנשוב בחדר לאחר פתיחת הדלת.
מקור דין זה בגמרא, וישנה מחלוקת ראשונים בפירושו, ועל כן מחלוקת במסקנות ההלכתיות היוצאות ממנו (לדוגמה, פתיחה הדלת באופן איטי).
מותר לכסות נר דולק בקערה או כיסוי אחר, כאשר הכיסוי לא יוביל לחניקת האש וכיבוייה עקב כילוי החמצן.
לגבי מדורה, העשויה לחימום וגדולה יותר מאשר נר, ישנם דינים שונים מעט, כאשר החשש בה הוא שהרוח תלבה את המדורה ותגדילה, דבר האסור מכח מלאכת מבעיר.
לכן אסור לפתוח דלק כנגד מדורה מחשש לרוח חזקה שתלבה את המדורה ('רוח שאינה מצויה').
כגזירה לחשש זה נאסרה פתיחת דלת כנגד מדורה גם כשהרוח חלשה ('רוח מצויה') ואינה צפויה ללבות את המדורה.
עם זאת לא נאסרה סגירת הדלת הפתוחה, פעולה שאינה משפיעה על בעירת המדורה.
נר דולק נחשב למוקצה ואסור להזיזו, וכן הדין בפמוט המיוחד להדלקת נר, כדין מוקצה מחמת איסור.
הנר הדולק נחשב כבסיס לשלהבת, ועל כן אסור להזיזו אף לצורך גופו או מקומו, וכן בפמוט שנעשה בסיס לנר.
יחד עם זאת מותר לנער שולחן שעליו נר כדי לסלקו, כאשר הנר לא הונח בכוונה תחילה על השולחן (אם הונח בכוונה, נעשה השולחן בסיס לדבר האסור).
דין זה הוא אף אם הנר דולק, כל זמן שש סיכוי סביר שלא יכבה כאשר יושלך לרצפה, ובתנאי שאין בו שמן.
יתרת שמן (או חומר בערה אחר) וכן יתרת הנר שנותרת לאחר שהאש נכתבה נחשבים למוקצה ואסור להזיזם גם לאחר שכבתה, היות שהשעה הקובעת לעניין מוקצה היא שעת כניסת שבת ('בין השמשות').
ישנה דעה לפיה מי שהנר מאוס עליו מותר לטלטלו ולהוציאו, כדין דבר מאוס ('מוקצה מחמת מיאוס') המותר בטלטול כדי לסלקו.
שימור וניקוז קרקע הם אוסף של שיטות לשימור משאבים חקלאיים.
אחת השיטות הראשונות לשימור הקרקע שהתפתחו, יושמו לשם מניעת סחיפת קרקע.
היו אלו טרסות העפר שמטרתן הייתה קטיעת מדרונות וניתוב מים.
שיטה זו, אשר התבססה על בניית קירות אבנים לרוחב השיפוע מנעה את סחיפת הקרקע מצד אחד לשני ואפשרה למים להמשיך לחלחל בין המרווחים הקטנים.
לקראת סוף המאה ה-20 החלו ארגונים בינלאומיים וממשלות ליזום מחקרים בנושאי שימור קרקע.
דו"חות מחקר הצביעו על תהליכי סחף ודילול קרקע מוגברים בשטחים חקלאיים ובאזורי פיתוח ועל השפעתם על שינוי האקלים ברמה העולמית.
ארגונים אלו החלו ליזום מיזמים משותפים להפחתת ההשפעות השליליות של תופעות אלו.
ישנן שיטות רבות לשימור הקרקע.
עיבוד על פי קווי גובה ומשבי רוח - טרסות.
צמחי כיסוי בין השורות המשמשים כחוצצים בין חלקות.
עיבוד שטח על ידי מזרעות או פליחה
שימור עובדים מתייחס ליכולתו של ארגון להחזיק את עובדיו במקום העבודה בפרק זמן מסוים.
שימור עובדים יכול להיות מיוצג על ידי נתון פשוט (לדוגמה, שיעור החזקה של 80% בדרך כלל מצביע על כך שארגון החזיק 80% מעובדיו בפרק זמן נתון).
עם זאת, ישנם שרואים בו שימור עובדים כמתייחס למאמצים על ידי מעסיקים שמנסים לשמור על עובדים בכוח העבודה שלהם.
במובן זה, שימור הופך את האסטרטגיות ולא את התוצאה.
מטרת המעסיקים היא בדרך כלל כדי להקטין תחלופת עובדים, עלויות הדרכה וכך להקטין את עלויות גיוס ואובדן של כישרון וידע ארגוני.
על ידי יישום לקחים שהופקו ממעסיקי מושגי מפתח ארגוניים התנהגות יכולים לשפר את שיעורי החזקה ולהקטין את העלויות הכרוכות בתחלופה גבוהה.
עם זאת, זה לא תמיד המקרה.
מעסיקים יכולים לבקש "מחזור חיובי" לפיו הם שואפים לשמור רק עובדים שהם מחשיבים כבעלי ביצועים גבוהים.
ישנם שיטות שונות שנועדו לשמר את העובדים.
ליצור חיבור בין העובדים – שיטה זו גורמת לעובד לאהוב את מקום עבודתו.
חשיבות העובד – שיטה זו יכולה לפעול במגוון רחב של פעולות: תלבושת מיוחדת לעובדים, שמות של תפקידים (סמנכ"ל, מנהל מחלקה וכו'), התחשבות בדעתם, ועוד.
מאחר שהעובד מרגיש שהוא אדם חשוב הוא לא ירצה לעזוב את מקום העבודה.
הרגשת שותפות – ברגע שהעובד מרגיש שהוא שותף למפעל, הוא ירצה בטובת המפעל ולא יעזוב אותו.
הבטחה כספית בנקודות זמן מסוימות – כך העובד לא יעזוב את מקום עבודתו באמצע התקופה, דבר שיכול לגרום לו להפסד כספי.
עצמות אסטרגל של פריים שימשו ככלי משחק ופולחן נפוץ בעולם העתיק, בזכות צורתן המלבנית.
האסטרגל (ערקום) הוא עצם ממפרק שורש הרגל, מעל עצם העקב.
עצם זו נפוצה מאוד באוספים ארכאוזואולוגיים כחלק מאשפת המזון הקדומה.
החל מהתקופה הנאוליתית ובייחוד בתקופת הברונזה הקדומה במזרח התיכון, באנטוליה ובים האגאי ניתן למצוא אסטרגלים רבים שעובדו או נחרטו באופן כלשהו המעיד על השימוש בהם.
ממצאים ארכאולוגיים של אסטרגלים העתיקים ביותר מתוארכים ל-10,000 שנה לפני זמננו.
למרות הופעתם התדירה באתרים ארכאולוגיים, השימוש בהם אינו ברור, אך ככל הנראה הם שימשו למטרות דתיות כמו פולחן וקבורה וכן למטרות חילוניות.
אחת ההשערות היא שמרביתם היו בשימוש בפעילויות בהן היה צורך במקריות, כמו משחקים ופולחן.
שימוש זה נבע מצורת האסטרגל - הוא בעל ארבעה צדדים ברורים, ולכן קל להטיל אותו על משטח ישר.
אחת התפיסות היא שאסטרגלים נתפסו בתור חפצים שהיו בשימוש של מנבאי עתידות ומנחשים.
חלקם היו בשימוש ביתי בתור קובייה, כפי שמרמזת רמת השחיקה שלהם.
בקרב החוקרים יש מספר השערות ביחס לאופן בו נעשה שימוש באסטרגלים במשחקים בעת העתיקה.
ברחבי העולם נמצאו אסטרגלים עתיקים במונגוליה ובספרד, מתקופות שונות.
אחד האסטרגלים המרשימים ביותר הוא אסטרגל מוזהב מהנקרופוליס בוורנה, בולגריה, מהאלף החמישי לפנה"ס.
אסטרגל זה קטן מעצם קרסול של כבשה והוא עבר עיצוב כך שניתן לענוד אותו כתליון.
באמריקה הצפונית נמצאו אסטרגלים שמתוארכים ל-1350–1700 לספירה, לרוב בקברי ילדים בצנצנות או בקערות.
יכול מאוד להיות שהספרדים הכירו לאזור זה בעולם את השימוש באסטרגלים.
השימוש באסטרגל במזרח התיכון החל כבר בתקופה הכלקוליתית ונמשך עד התקופה הרומאית.
חלק מהאסטרגלים שויפו כך שצורתם המלבנית הודגשה; באחרים נקדחו חורים ולעיתים נתווספו להם חלקים ממתכת.
חלקם היו בעלי חורים שמולאו בחומר אחר - למשל נחושת.
נמצאו גם אסטרגלים שמקורם בצבי ובבקר.
הגילויים הגדולים ביותר של אסטרגלים במזרח התיכון הם ממגידו (684 אסטרגלים מימי שלמה המלך) ומתל תענך.
רבים מאסטרגלים אלה עברו עיצוב בידי האדם: ניתן לראות סימני חיתוך, ליטוש הצדדים וקדיחת חור אותו מילאו בחומר אחר כמו נחושת או עופרת.
במזרח התיכון נמצאו אסטרגלים גם במגידו (תקופת הברונזה התיכונה), בבקעה (תקופת הברונזה המאוחרת), באוגרית ועוד.
חלקם היו משויפים, בעלי סימני חיתוך.
סימני החיתוך היו שטחיים ונבעו כנראה מהסרת עור החיה.
חלק מהאסטרגלים נמצאו באתרי קבורה ואחרים באתרי פולחן.
במצרים נמצאו פחות אסטרגלים מאשר במקומות אחרים במזרח התיכון.
מבין הבודדים שנמצאו ניתן לציין שני אסטרגלים משנהב שנחפרו בקבר של תות אנך אמון.
באנטוליה נמצאו אסטרגלים מהתקופה הכלכוליתית ועד שלהי האלף הראשון לפנה"ס.
אסטרגלים אלה, שמקורם בשלדי סוסים וכבשים, נמצאו לעיתים לצד אצבעות אדם.
במסופוטמיה נמצאו אסטרגלים מהאלף השני לפנה"ס באור ובנוזי ובמדינות המודרניות עיראק ואיראן עדיין נעשה שימוש באסטרגלים לצורכי משחק.
כיוון שהם ניידים ודחוסים, ניתן לשלב אותם בפעילויות שמצריכות זריקה וגלגול של חפצים.
עצמות אלה מתאימות ליד האדם, גם אם מדובר בילד, ויש להן ארבעה צדדים עליהם העצמות נוחתות באופן די אקראי.
השימוש הנפוץ ביותר באסטרגלים היה ככל הנראה לצורכי משחק.
תוספת משקולת המתכת יכולה להוות ראיה לכך, שכן בחלק מהמשחקים המנצח היה זה שהזיז אבני משחק אחרות.
שיוף וליטוש הדפנות מעיד על כך שהאסטרגל שימש גם בתור קוביית משחק.
כלומר, האסטרגל שויף כדי להגדיל את הסבירות שכל אחת מהפאות תהיה למעלה לאחר ההטלה.
השימוש באסטרגלים למשחק היה נפוץ כמעט בכל מקום במזרח התיכון, וצורת המשחק הייחודית לכל אזור התפתחה עם הזמן.
בעדויות מתקופת יוון ורומא שנמצאו למשחק באסטרגלים מתוארות לעיתים קרובות נשים שמשחקות בחמישה כלי משחק.
האסטרגלים היו גם כלי משחק לילדים.
בתקופה הרומית, משחק בשם חמש אבנים (ידוע גם בשם astragalus או Tali) היה נפוץ מאוד ושיחקו בו בצורות שונות.
בדרך כלל במשחקים אלה שימש האסטרגל בתור קובייה.
לארבעת המשטחים השונים של האסטרגל (שטוח, קמור, קעור ומפותל) היו שמות שונים וערכים מספריים שונים במשחק.
לא היה צורך לסמן עליהם מספרים משום שניתן להבחין בקלות בארבעת המשטחים השונים והאסטרגל נפל על אחד מהם בכל הטלה.
במהלך המשחק הידוע בתור חמש אבנים, אחד המשתתפים זרק אסטרגל או שניים באוויר ותפס אותם על גב ידו או הניח להם ליפול לקרקע.
ערכים מוסכמים מראש קבעו את התוצאה של כל הטלה.
ערכים מספריים יוחסו לארבע הפאות הארוכות של האסטרגל בתרבויות יוון ורומא.
הפאות הקצרות היו חסרות ערך.
החלקים הקמור והקעור היו שווים בהתאם 3 ו-4 נקודות, השטוח נקודה אחת והמפותל - 6. הערכים 2 ו-5 היו חסרים.
במהלך המשחק, שני אנשים זרקו, כל אחד, ארבעה אסטרגלים לאוויר או הוציאו אותם מכד (fritillus).
המספרים על ארבע הפאות של ארבעת האסטרגלים יצרו 35 צירופים אפשריים.
הערך הנמוך ביותר שיכול היה להתקבל היה 4 נקודות, אך ערך הזריקה לא תמיד היה סכום ארבעת המספרים שיצג החלק העליון של האסטרגל.
הערך הגבוה ביותר נקרא ונוס, בו הפאה העליונה בכל אסטרגל הייתה בעלת ערך מספרי שונה.
לזריקות אחרות היו שמות אחרים הקשורים לאלים, גברים ונשים מהוללים וגיבורים.
אסטרגלים אלה היו גם בשימוש לצורכי דת.
עדויות אתנוגרפיות מתארות ילדים ומבוגרים משחקים בסוגים שונים של משחקים ששילבו את עצם הקרסול של עז או כבשה, הלא היא האסטרגל.
בימי הביניים השימוש באסטרגל ככלי משחק התפשט ברחבי אירופה והגיע גם לאמריקה (באמצעות הספרדים) ולאיים הפולינזיים באוקיינוס השקט.
השימוש התדיר באסטרגלים לפולחן קשור לאופן בו הופשטו החיות מעורן ולדיפוסיה תרבותית.
השימוש הפולחני של האסטרגלים יכול ללמד אותנו על פולחן שהתקיים באתרים הארכאולוגיים.
אסטרגלים רבים נמצאו באתרי קבורה ופולחן ולכן ייתכן שהן היו מנחה לאלים.
אחת הסיבות לכך היא שזו עצם ייחודית מיתר השלד שקל להבחין בה.
שנית, בתהליך הסרת העור מגוויית החיה היה כנראה שימוש בצינור שהוחדר בעצם האסטרגל ודרכו ננשף אוויר במטרה להפריד את העור מיתר חלקי הגווייה.
ייתכן שתהליך הפשטת העור נתפס בתור עניין מיסטי ועצם האסטרגל זכתה למקום של כבוד משום שדרכה חודרת הסכין.
ממצאים של אסטרגלים בודדים שהיו לעיתים קרובות מחוררים בחלק מהאתרים מרמזים על כך שחפץ זה היה קמיע.
כמו כן, באתרי פולחן מסוימים נמצאו אסטרגלים רבים שמעידים על שימושם כמנחה לאלים.
אלה היו יכולים לסמל את חשיבות האסטרגל עצמו או את האדם לו היה שייך החפץ.
אסטרגלים עליהם נחרטו סמלים ושמות כמו אפסילון או ניקה מעידים על כך שהאסטרגל היה מיועד לאלוהות ספציפית, או כדי להגדיל את הסבירות למזל בזמן משחק בחפץ.
ככל הנראה, היוונים ביצעו פולחן הקשור לאסטרגלים (astragalomancy) באמצעות הטלת חמישה אסטרגלים, ספירת סך הנקודות והתייעצות באורקל כדי לפרש את משמעות ההטלה.
כמו כן, אסטרגלים שנמצאו באגורה האתונאית וזוהו בתור עצמות שלדי בעלי חיים ממין נקבה הובילו למסקנה שחיות ממין נקבה הוקרבו לאלות וחיות ממין זכר - לאלים.
חשיבות האסטרגל בהקשר הטקסי בעת העתיקה וכן בתור כלי משחק, קמיע ומנחה לאלים יכולה להוות הסבר לכך שנעשו עותקים שלו מחומרים אחרים כמו זהב, שנהב, קרמיקה ומינרלים.
סביר להניח שגם עותקים אלה שימשו ככלי משחק ופולחן.
345 האסטרגלים שנמצאו בתל באר שבע ומתוארכים לתקופת הברזל נחפרו לצד מחסנים ובקרבת מגורים.
ככל הנראה הם היו בשימוש בתור אסימונים לספירת סחורה או לסחר חליפין.
כמו כן, משום שרבים מהם נמצאו בסמוך לבתי מגורים, ייתכן שנעשה בהם שימוש לפולחן ביתי.
בנוסף, החל מתקופת הברונזה התיכונה (סביב 2000 לפנה"ס), נמצאו יותר ויותר אסטרגלים באזור המזרח התיכון בהקשרים ביתיים, בסמוך לקברים, במקדשים ועוד.
יכול להיות שאסטרגלים היו סמלים שייצגו חיות אשר הוקרבו במקדש או בארמון והופצו בחגיגות עירוניות.
כלומר, אסטרגלים היו סמלי סטטוס ולכן יוצרו אסטרגלים מחומרים אחרים, כמו ברונזה, במזרח התיכון הקדום.
חפץ זה מופיע בסאטירות של הוראטיוס:
נאמר כי סרוויוס אופידיוס, איש עשיר לפי התפיסה העתיקה, חילק את שתי החוות שלו בין שני הבנים שלו.
(נומנטאנוס היה ריקא פזרן; קיקוטה היה מלווה בריבית).
לעיתים רחוקות (ובאופן נדיר בישראל) אפשר למצוא אסטרגל שעליו יש חריתה.
עד ראשית שנות ה-2000, אסטרגלים חרותים נמצאו בעיקר באנטוליה ובאזור האגאי.
בתקופה ההלניסטית, נמצאו אסטרגלים בגורדיון עליהם היה חרות "ניקה" 'Nike', דבר שאולי סימל את החשיבות שלהם בתקופה ההיא.
בראשית שנות ה-2000 נמצא אסטרגל שמקורו בשלד של עז במבצר ההלניסטי רומי בשער העמקים עליו חרות השם "הרמס" ביוונית [ERMH].
צורת כתיבה זו היא מושא עקיף של השם Ἑρμῆς.
הרמס היה שליח האלים ביוון העתיקה, אל המזל הטוב, ההימורים והגנבות.
באלף הראשון BC, היו שני סוגים של כלי קיבול מקובלים לאסטרגלים שפותחו על ידי היוונים ונמצאו בעיקר באתרי קבורה: פורמיסקוס [phormiskos] וכד לאסטרגלים.
כד האסטרגלים היה בדרך כלל בצורת אסטרגל גדול ובו פתח לאחסונם ולהוצאתם.
כלי הקיבול הללו נמצאו לא רק באתרי קבורה אלא גם באזורים בנויים.
לפיכך ככל הנראה, הם לא שימשו רק לקבורה.
אסטרגלים במאה ה-21: קוביית המשחק
אסטרגלים הם ככל הנראה המקור לקוביות המודרניות יותר.
אחד המשחקים העתיקים בהם נעשה שימוש באסטרגלים הוא חמש אבנים.
לפני כמאה שנה השתמשו בהם בסוריה למשחק הגולות.
כמו כן, הם היו כלי במשחקי מזל.
כך למשל, השם הערבי לקוביות הוא כעב - كعب (ר' כעבאת), ופירושו במקור קרסול, המקום ממנו מפיקים את האסטגרל.
כיום יש בשימוש שתי קוביות, אחת מהרגל הימנית של כבש והשנייה מרגלו השמאלית.
אלה הן כנראה האבות הקדומים של קוביית המשחק.
במדינות ערב, הקוביות הן בזוגות והמשחק המקובל ביותר הוא זה שבו משחקים בשתי קוביות - כעבתם.
במאמר מוסגר, הכעבה (كعبة) במכה נקראת כך בין היתר בגלל צורתה הקובייתית.
שימור שחלות הוא אחד ההליכים לשימור פוריות בקרב נשים המועמדות לטיפול כימותרפי או קרינתי.
במהלכו מוקפא מקטע של רקמת שחלה.
מטרתה של הקפאת רקמת שחלה היא לאפשר לנשים לשמר את פוריותן מעבר לגבול הטבעי של פוריות האישה, או במקרים בהם פוריות האישה עלולה להיות בסיכון בעקבות טיפולים אונקולוגיים.
במקרה של חולות אונקולוגיות, היתרון בהליך זה הוא שאין צורך לעבור טיפול הורמונלי לגירוי השחלות, וההליך יכול להתבצע באופן מיידי.
כמו כן, ההליך יכול להתבצע גם בנערות צעירות שטרם קיבלו את הווסת החודשי.
ב-2016 דווח על מקרה ראשון בו ילדה אישה עובר בריא לאחר שעברה תהליך זה בילדותה, בגיל 9. הליך זה יכול להיות פתרון עבור נערות הסובלות מכשל שחלתי מוקדם.
תוצאת ההליך היא הקפאה של מקטע שחלה, המכיל אלפי ביציות ראשוניות במצב תרדמה.
ניתן להקפיא באופן יעיל את רקמת השחלה ולשמור על חיותה במשך שנים רבות.
הקפאת רקמת שחלה מבוצעת בעולם במרכזים רבים, ואלפי נשים עברו עד היום את ההליך.
הוצאת רקמת השחלה נעשית בפעולה כירורגית לפרוסקופית שאינה דורשת הכנה.
הרקמה המכילה אלפי זקיקים לא בשלים הנלקחת מהשחלה עוברת תהליך של הקפאה איטית בחנקן נוזלי.
את מקטע השחלה פורסים לרצועות קטנות.
אם הניתוח בוצע בחולה אונקולוגית.
חלק מהדגימות נשלחות לבדיקה פתולוגית לשלילת הימצאות תאי סרטן.
מקטעי השחלה המוקפאים מכילים ביציות המוקפות בתאי גרנולוזה ותאי טקה החיוניים לשמירה על איכות הביציות.
את תהליך ההקפאה שורדות כ-70 אחוזים מהביציות שהוקפאו.
מרקמת השחלה ניתן למצות ביציות ולהבשילן במעבדה לקראת תהליך הפריה חוץ-גופית.
כשמעוניינים להשתמש ברקמה היא עוברת הליך של הפשרה, ואז היא מושתלת בחזרה בגוף האישה במיטת השחלה, בדופן הבטן או במקום אחר מתחת לעור.
עם הזמן מתחילה רקמת השחלה לייצר ביציות חדשות, מה שמאפשר קליטת הריון טבעית.
הליך זה נחשב עדיין לניסיוני משום שאף על פי שהוא נעשה מאות פעמים ברחבי העולם, השתלת רקמת השחלה חזרה בוצעה במספר קטן הרבה יותר של מקרים.
לפני השתלת רקמת שחלה שהוקפאה אצל נשים שהיו חולות בסרטן, יש לוודא שרקמת השחלה שהוקפאה לא מכילה גרורות על מנת שלא תיגרם חזרה של המחלה במקרים של נשים שהיו חולות בלוקמיה או בסרקומה על שם יואינג במהלך ביצוע ההקפאה.
השתלה עצמית של רקמת שחלה עלולה גם להוות סיכון לחזרת המחלה גם בסוגי סרטן אחרים, כמו סרטן הקיבה, סרטן המעי הגס וסרטן רירית הרחם.
מחקר ב-58 נשים עם ממאירות המטולוגית שביצעו הקפאת רקמת שחלה לפני טיפול אונקולוגי, כלל בדיקה היסטולוגית של קטעי השחלה שהוקפאו.
לאחר הפשרת בוצעו בדיקות אימונוהיסטוכימיות לגילוי סמן גנטי לשלילת שארית מחלה מינימלית.
מתוך 58 נשים רק אצל שתיים נתגלתה מעורבות שחלתית בהדמיה מקדימה.
ההיסטולוגיה לפני הליך ההקפאה לא הראתה סימני מחלה מינימלית אצל אף אחת מהנשים ולאחר ההפשרה נמצאה בדיקת ריאקציית שרשרת של פולימרז חיובית רק באישה אחת עם היסטוריה של לויקמיה מילואידית כרונית.
בדיקה זו מנעה השתלת קטעי רקמה חזרה בגוף האישה.
מסקנות המחקר הזה היו כי שילוב אמצעי הבדיקה האלו ימנעו הקפאת רקמת שחלה עם מעורבות אונקולוגית ויאפשרו השתלת רקמה ללא שארית מחלה.
השתלת רקמת שחלה מוקפאת בוצעה לראשונה על ידי ד"ר קוטלוג אוקטאי, בשנת 1999. בספטמבר 2004 דיווח פרופסור דונז מבלגיה על לידה תקינה לאחר הליך זה.
בשנת 1997 נלקחו רקמות ממעטפת השחלות במטופלת עם לימפומת הודג'קין והוקפאו בחנקן נוזלי.
לאחר מכן עברה האישה טיפולי כימותרפיה שגרמו לה לכשל שחלתי מוקדם.
הרקמות הושתלו חזרה בגוף האישה בשנת 2003, וחמישה חודשים לאחר מכן נראו סימנים של מחזור ביוץ רגיל.
אחת עשרה חודשים לאחר מכן נכנסה האישה להריון טבעי שהסתיים בלידת ולד חי.
עם זאת, נשמעו טענות שאבחון הכשל השחלתי המוקדם היה שגוי.
שימוש בטלפון הנייד במהלך נהיגה בכלי רכב, ובמיוחד כתיבה, שליחה וקריאה של הודעות טקסט, גורמים לתגובות איטיות ופחות שקולות של הנהג, ועל כן עלול לסכן את הנוהג ומשתמשי דרך אחרים.
לכן פעילות זו נקבעה כעבירת תנועה חמורה ברוב מדינות העולם.
מחקר של הארגון האמריקני American Automobile Association הראה כי 34% מבני הנוער (בגילאים 16–17) הודו שהם הוסחו בעת הנהיגה בשל כתיבה/שליחה/קריאה של הודעות טקסט ו-40% מבני הנוער האמריקאים אומרים שהם היו במכונית בה הנהג השתמש בטלפון סלולרי באופן שבו סיכן אנשים אחרים.
ממחקר שנערך בספטמבר 2009 בקרב נהגי כלי רכב מסחריים עלה שאף על פי שישנו מיעוט מקרים בהם נהגי כלי רכב מסחריים שולחים הודעות טקסט, כאשר נהגי כלי רכב מסחריים שולחים הודעות טקסט במהלך הנהיגה הם הגדילו באופן משמעותי את הסיכון להיות מעורבים בתאונה.
שליחת הודעות טקסט הפכו פופולריים במיוחד ברחבי העולם בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, בעיקר בעקבות העלייה בפופולריות של הטלפונים החכמים.
לאורך העשורים האחרונים היו מחקרים רבים שמצאו ששליחת הודעות טקסט במהלך הנהיגה הם הגורם העיקרי שמעלה את הסיכון למות בתאונות דרכים בשל הסחת דעת הנהג.
איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי קבע ש"שליחת הודעות טקסט, ביצוע שיחות ואינטראקציה אחרת עם מידע בכלי רכב ומערכות תקשורת במהלך נהיגה מהווה מקור רציני להסחת הנהיגה ומגביר את הסיכון לתאונות דרכים".
בשנת 2013 הארגון האמריקני National Safety Council העריך שבסך הכל היו באותה העת כ-1.4 מיליון תאונות דרכים בארצות הברית שנגרמו כתוצאה משימוש בטלפון הסלולרי במהלך הנהיגה.
להערכת ה-National Safety Council כ-6-16% מכלל תאונות הדרכים בארצות הברית קרו כתוצאה משליחת הודעות טקסט במהלך הנהיגה.
תאונות בולטות שאירעו כתוצאה משימוש בטלפון נייד בזמן נהיגה
ב-29 באוגוסט 2007 דני אוטס נהרג על ידי נהג מכונית צעיר שלכאורה שלח/קרא הודעות טקסט במהלך הנהיגה.
ההגנה טענה במקום זאת שהנהג ג'פרי וודס סבל מהתקף בזמן התאונה.
ב-3 בינואר 2008 הת'ר לי הורד נהרגה על ידי נהג משאית שלכאורה שלח/קרא הודעות טקסט במהלך הנהיגה.
בעקבות התאונה אביה של הת'ר, ראסל הורד, הפך פעיל לחקיקת החוק שכונה "חוק הת'ר" במדינת שונות בארצות הברית שיאסור על כתיבת/קריאת הודעות טקסט בזמן הנהיגה.
תאונת הרכבת בצ'טסוורת' שבלוס אנג'לס ב-12 בספטמבר 2008, בה נהרגו 25 בני אדם, התרחשה משום שנהג הרכבת שלח/קרא הודעות טקסט בעת הפעלת הרכבת.
במאי 2009 הרכבת הקלה של בוסטון (קו הירוק) הייתה מעורבת בתאונה לאחר שהנהג, אידן קווין בן ה-24, שלח/קרא הודעות טקסט אל/מ החברה שלו בעת הפעלת הרכבת.
עלות התאונה, בה נפצעו 46 אנשים, הייתה 9.6 מיליון דולרים.
ביוני 2012 אהרון דהבאו בן ה-18 מהיישוב האברהיל שבמסצ'וסטס נמצא אשם ברצח בעת שימוש ברכב מנועי על ידי שליחת הודעות טקסט.
הוא נידון לשנתיים מאסר ואיבד את רישיונו לתקופה של 15 שנים.
דהבאו היה האדם הראשון במדינת מסצ'וסטס שהורשע ברצח בעת שימוש ברכב מנועי על ידי שליחת הודעות טקסט, ואולי גם הראשון בארצות הברית שקיבל הרשעה זו.
במרץ 2017 13 נוסעים באוטובוס שהיה שייך לכנסייה מקומית בקונקן שבטקסס נהרגו לאחר שנהג משאית סטה ממסלולו, נכנס לנתיב הנגדי, והתנגש באוטובוס שלהם.
ב-2009 דווח כי החברות שונות, בהם החברות iZUP, ZoomSafer, Aegis Mobility ו-cellcontrol by obdEdge משתמשות במערכות שמטילות מגבלות על השימוש בטלפון הסלולרי על סמך אות ה-GPS של הטלפון, נתונים מהמכונית עצמה, או ממגדלי סלולר סמוכים.
עד כה אין פתרון טכנולוגי למניעת שימוש בטלפון נייד במהלך נהיגה עבור מכשירי iPhone וזאת משום שליישומי iPhone אין גישה לממשקי התקן ברמה נמוכה, וכתוצאה מכך יישומי iPhone אינם מסוגלים לחסום או להגיב אוטומטית למשלוח של הודעת טקסט בעת שאדם נוהג בכלי רכב.
אולם קמפיין SafeTexting פיתח יישום ל-iPhone שמזהה אם האדם נוהג ומזהיר את הנהג שלא לשלוח/לקרוא/לכתוב הודעת טקסט במהלך הנהיגה.
ב-2014 החלו כוחות משטרה באוסטרליה להציב מצלמות בכבישים שמסוגלות לאתר ממרחק של מעל ל-500 מטרים נהגים שעושים שימוש בטלפון הנייד במהלך הנהיגה.
שליחת/קריאת הודעות טקסט בזמן הנהיגה נחשבת לעבירת תנועה חמורה ברוב המדינות בארצות הברית למעט באריזונה, מונטנה, ומיזורי.
ב-1 באוקטובר 2009 הודיעה מחלקת התחבורה האמריקנית שהנשיא האמריקני ברק אובמה חתם על צו שמורה לעובדים פדרליים שלא לשלוח/לקרוא הודעות טקסט תוך כדי נהיגה ברכב בבעלות ממשלתית.
לדברי מזכיר התחבורה ריי לאהוד "צו זה שלח איתות ברור מאוד לציבור האמריקאי שנהיגה מוסחת מסוכנת ובלתי מתקבלת על הדעת." כחלק ממהלך גדול שנועד להילחם בנהיגה מוסחת, מחלקת התחבורה האמריקנית וארגון NHTSA השיקו את אתר המידע distraction.gov.