tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 במאי 2017 הצליח להעפיל לפרמייר ליג לאחר היעדרות בת 45 שנה.
הקבוצה ניצחה 3–4 את רדינג בדו-קרב פנדלים במשחק שנערך לעיני 76 אלף צופים באצטדיון וומבלי.
וגנר זכה בפרס מאמן החודש בפרמייר ליג בחודש אוגוסט 2017, ובתום עונה זו, עונת 2017/2018 הצליח להשאיר את הקבוצה לעונה נוספת בליגה וסיים עמה במקום ה-16.
ב-14 בינואר 2019 פוטר, לאחר שהאדרספילד הייתה בשלב זה עם אחת עשרה נקודות מ-22 משחקי ליגה ושמונה נקודות מתחת לקו האדום המוביל לירידת ליגה.
ב-9 במאי 2019 מונה וגנר למאמנה של שאלקה 04 מהבונדסליגה כשחתם על חוזה עד 2022. בחלקה השני של העונה לא ניצחה הקבוצה 16 משחקים ברציפות, שיא שלילי עבור המועדון.
במשחק הפתיחה של עונת 2020/2021 פגשה שאלקה את באיירן מינכן והובסה 0–8. ב-27 בספטמבר 2020, לאחר המחזור השני של העונה, לאחר הפסד נוסף, 1-3 לורדר ברמן, ולאחר 18 משחקי ליגה ברציפות ללא ניצחון, פוטר וגנר מתפקידו.
ב-10 ביוני 2021 מונה וגנר למאמנה של יאנג בויז ברן.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוגוסט 2017
מאמן החודש בצ'מפיונשיפ: אוגוסט 2016, פברואר 2017
דייוויד גוֹנְסַלְבֶשׁ ואלאדאו הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-22 של מדינת קליפורניה.
מחוז זה חולש על עמק סן חואקין, מחוז קינגס וחלקים ממחוזות פרסנו, קרן וטולאייר, והערים קואלינגה, דלאנו, הנפורד וחלק מבאסקרספילד.
קוקס ולא נבחר אל הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
כעבור שנתיים, בבחירות 2020, התמודד מול קוקס בשנית ונטל מידיו בחזרה את מושבו בבית הנבחרים.
ואלאדאו נולד וגדל בהנפורד, מושב המחוז של מחוז קינגס בקליפורניה.
הוריו היגרו לארצות הברית מפורטוגל, ואביו גדל באיים האזוריים.
בריאיון עיתונאי מ-2013 ציין ואלאדאו כי הוריו היו רשומים כחברים במפלגה הדמוקרטית, אך מאוחר יותר עברו אל שורות המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1995 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון הנפורד.
בשנים 1996–1998 למד במכללת הסקוואים (College of the Sequoias) שבעיר וייסייליה, אך לא סיים את לימדיו הגבוהים.
ב-1969 הקים אביו רפת במחוז קינגס, וב-1992 ואלאדאו נכנס כשותף במשק החלב המשפחתי.
בשנת 2010 הודיע ואלאדאו הודיע על התמודדותו לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז הבחירה ה-30. כהונתו החלה ב-6 בדצמבר 2010 ותמה ב-30 בנובמבר 2012, לאחר היבחרו אל הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
באוגוסט 2011 הודיע ואלאדאו כי יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-21 של קליפורניה.
המחוז היה בעבר מחוז הקונגרס ה-20, שיוצג בידי ג'ים קוסטה מהמפלגה הדמוקרטית, אך חלוקה מחדש של מחוזות בחירה העבירה את רוב חלקו של המחוז בפרזנו אל המחוז ה-16 החדש, וקוסטה בחר להתמודד שם.
לאחר שזכה במועמדות מפלגתו ב-5 ביוני 2012, גבר על יריבו ג'ון הרננדז עם 58% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שניצח את המועמדת הדמוקרטית אמנדה רנטריה, שהייתה עוזרת אישית עבור הסנאטוריות דבי סטייבנו ודיאן פיינסטיין.
ביום הבחירות הכלליות ניצח אותה בקלות עם כ-58% מהקולות.
גם בבחירות 2016 נבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת, עם 56.7% מהקולות.
בבית הנבחרים הביע עמדות שמרניות: הוא הצביע נגד צעד ששם לעצמו למטרה לאסור אפליה תעסוקתית על רקע נטייה מינית, ולפי האתר FiveThirtyEight הוא הצביע עם האג'נדה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-99% מהזמן.
הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ומתנגד להפלות.
ב-2017 נכנס לרשימה שחורה של ממשלת אזרבייג'ן, לאחר שביקר בארמניה ובטריטוריה השנויה במחלוקת נגורנו קרבאך, אשר נמצאת תחת ריבונות אזרית אך מאוכלסת ברוב ארמני ונשלטת דה פקטו בידיהם.
בבחירות 2018 התמודד לתקופת כהונתו הרביעית בבית הנבחרים.
הוא ניצב בפני המהנדס טי.ג'יי.
בליל הבחירות, ובמשך ימים אחדים לאחריו, ואלאדאו הוביל מבחינת קולות הבוחרים, אולם ספירת ההצבעות לקוקס הובילה אותו למקום הראשון ב-26 בנובמבר.
עד 28 בנובמבר, אמצעי תקשורת מרכזיים הכריזו על קוקס כמנצח בבחירות אלה, כשוואלאדאו הודה בתבוסתו בשבוע שלאחר מכן.
הניצחון של קוקס נחשב למהפך, שכן מרבית הפרשנים הפוליטיים ייחסו לוואלאדאו את מעמד המנצח המשוער.
בכך נגדעה כהונתו הרצופה של ואלאדאו, והוא לא הושבע אל הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
בשנת 2020 החליט להתמודד בשנית מול קוקס.
בתוך חודש בודד הצליח לגייס 530 אלף דולר אמריקאי, והיה להוט לשוב אל מושבו ב.
ביום הבחירות הכלליות גבר על קוקס עם כ-51% קולות.
לצד יאנג קים ומישל סטיל, נעשה לאחד משלושת הרפובליקנים שהדיחו דמוקרטים מכהנים ממושביהם בבית הנבחרים לראשונה מאז 1998. ב-3 בינואר 2021 אמור היה להישבע אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, אך הוא נמנע מכך לאחר ששהה בבידוד בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
דייוויד לי וולטרס הוא פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-24 בשנים 1991–1995.
הוא היה מנהל מיזמים של המושל דייוויד בורן ואיש המנהל הצעיר ביותר שעבד במרכז ללימודי בריאות של אוניברסיטת אוקלהומה.
הוא גם עבד בעסקי מקרקעין.
כמושל, הגדיל וולטרס את המימון לחינוך, אך תקופת כהונתו עמדה בצילן של מחלוקות שהסתיימו בכך שהוא הודה בעבירת טוהר בחירות.
הוא לא התמודד על כהונה שנייה כמושל, וב-2002 הוא נוצח במערכת הבחירות לסנאט של ארצות הברית.
וולטרס משמש כמנהל הכללי של חברת Walters Power International.
דייוויד וולטרס נולד ליד העיירה קאנוט שבאוקלהומה.
ב-1969 הוא סיים את לימודי בבית הספר התיכון המקומי, ונבחר לשאת את הנאום מטעם הבוגרים בטקס הסיום.
ב-1973 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת אוקלהומה, וב-1977 הוא סיים לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים באוניברסיטת הארוורד.
וולטרס עבד כמנהל מיזמים בממשלו של מושל אוקלהומה דייוויד בורן וכעוזר לרקטור של המרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת אוקלהומה.
בגיל 29 הוא היה איש המנהל הצעיר ביותר בהיסטוריה של האוניברסיטה.
ב-1982 הוא הצטרף לקבוצת ברק, חברת מקרקעין מסחרית.
ב-1984 הוא מונה כיושב ראש שותף של נציבות הרפורמה של המושל וב-1985 כנשיא חברת הנאמנות לרכוש האמריקאית.
ב-1986 התמודד וולטרס מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות למשרת מושל אוקלהומה, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הרפובליקנית הנרי בלמון, שנבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שסיים את כהונתו הראשונה 20 שנה קודם לכן.
בנובמבר 1990 נבחר וולטר כמושל, לאחר שניצח ב-75 מתוך 77 מחוזות אוקלהומה.
במהלך כהונתו כמושל הורחב מימון המדינה למערכת החינוך בכ-30 אחוזים, ואיגרות חוב שהונפקו בסכום של 350 מיליון דולר, שימשו למימון בנייה וחידוש בכל מוסדות החינוך הגבוה באוקלהומה.
בעת כהונתו, הואשם וולטרס בהפרת חוקי הבחירות בשל כך שהוא קשר קשר להסתיר תרומות בהיקף של 18,000 דולר על ידי ייחוסם לאדם אחר.
בתום ההליכים, פנה וולטרס לתובעים כדי לדעת מה יידרש ממנו כדי לסיים את ההליך במהירות האפשרית.
הושג הסכם שוולטרס יודה באשמה וישלם קנס, ובתמורה התיק שלו ייסגר תוך שנה.
אף על פי שוולטרס טען לחפותו, הוא אמר שזה יהיה לטובת המדינה ולטובת משפחתו לסיים את הפרשה בהסדר טיעון.
שנה לאחר מכן נמחק התיק הפלילי שלו.
ב-1994 הוא לא התמודד על בחירה לכהונה שנייה, בציינו את הלחץ ואת הפרסום השלילי שהיו מנת חלקו כמי שכיהן במשרה ציבורית, ובין השאר הוא האשים את עצמו בהתאבדותו של בנו ב-1991.
ב-2002 התמודד וולטרס בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח על ידי הסנאטור המכהן ג'ים אינהוף.
דייוויד ויליאם דייוויס באנגלית: David William Davis; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-12 בשנים 1919–1923. לאחר מכן ועד 1925 הוא כיהן כמנהל לשכת הטיוב של ארצות הברית, ולאחר מכן ועד 1932, כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית.
דייוויד ויליאם דייוויס נולד בקארדיף, ויילס, הממלכה המאוחדת.
ב-1875 היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בריפי שבאיווה.
העיר ריפי, השוכנת 56 ק"מ מצפון-מערב לדה מוין, הייתה אז מרכז לכריית פחם.
היה זה לפני חקיקת החוקים הקפדניים לפיקוח על העסקת ילדים, ודייוויס החל לעבוד במכרות פחם ב-1885, כאשר היה בן 12.
לאחר כמה שנים במכרות, השיג דייוויס משרה במחסן של חברת כריה בדאוסון, 8 ק"מ מדרום לריפי.
בהיותו בחור נאה וחרוץ, הוא הפגין את כישוריו במכירה קמעונאית.
מכאן זה הוביל אותו למשרה כמנהל של האגודה הקואופרטיבית של החוואים המקומיים.
זמן קצר לאחר מכן הוא היה לקופאי בבנק בריפי.
באותה עת, קופאי בבנק קטן היה בעל מעמד גבוה יותר בהשוואה לקופאים של היום.
קופאי ראשי היה תפקיד בעל חשיבות, בעל סמכות להוציא המחאות בנקאיות.
לאור הקריירה המאוחרת שלו בבנקאות, נראה שדייוויס היה בעל מעמד זה.
בשל חוסר השכלתו הפורמלית, הוא גם שקד על לימוד עצמי.
דייוויס גם שירת שירות קצר בצי ארצות הברית, והגיע לדרגת נגד (Petty Officer) מדרגה ראשונה לאחר שירות בהצטיינות בפיליפינים.
לפי דיווחים מאוחרים יותר, המשיך דייוויס לסבול מההשפעות הבריאותיות של התקופה בה עבד במכרות.
יחד עם המאמצים שהשקיע בעבודתו ומחוצה לה, ההתדרדרות במצבו הבריאותי אילצה אותו לפרוש מהעבודה למשך שנה לצורך ריפוי.
ב-1907 סייע דייוויס להקים את הבנק הלאומי הראשון של העיירה אמריקן פולס.
במשך השנים הבאות הוא קידם בחריצות את העיירה ואת האינטרסים החקלאיים שלה.
בנקודת זמן מסוימת הגיעו הוריו של דייוויס אליו לאמריקן פולס, שם אביו חי עד למותו ב-1913.
דייוויס גם היה פעיל במפלגה הרפובליקנית באיידהו.
ב-1912 הוא היה נציג מטעמה לוועידה הארצית של המפלגה.
בשנים 1913–1915 הוא כיהן מטעמה כחבר הסנאט של איידהו.
ב-1916 ניצח דייוויס בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איידהו, אך נוצח בהפרש קטן על ידי המושל הדמוקרטי המכהן מוזס אלכסנדר.
ב-1918 זכה דייוויס שוב במועמדות הרפובליקנים, והפעם הביס את מועמד הדמוקרטים הנרי פלויד סמואלס.
המושל לשעבר ג'יימס האולי אמר, שבשל סיבות שונות, "רבים מוותיקי הדמוקרטים במדינה סייעו לתמוך במר סמואלס".
דייוויס ניצח לאחר שזכה ב-57,626 קולות מול 38,499 הקולות שקיבל סמואלס.
ב-1920 הוא נבחר לכהונה שנייה.
אף על פי שבחירות אלו היו בין שלושה מועמדים, זכה דייוויס ב-53 אחוזים של הקולות כאשר מספר המצביעים בעדו הגיע ל-75,748 מול 38,509 מול המתמודד הבא אחריו.
במהלך תקופת כהונתו של דייוויס כמושל, אושר מימון להקמת הלשכה לתקציב ולמיסוי, והופעלו תוכניות לרווחת ותיקי המלחמה ולמערכת גמלאות למורים.
הופעלה יוזמה לסלילת כבישים, מערכת החוקים של המדינה אורגנה מחדש, אוחדו סוכנויות מנהליות של המדינה, והתקבלו שלושה תיקונים לחוקת איידהו.
ב-1 בינואר 1923 הסתיימה כהונתו של דייוויס כמושל.
לצד הקריירה הפוליטית שלו, נשאר דייוויס מעורב בעסקי הבנקאות, גם לאחר שעבר לבויסי עם היבחרו כמושל.
תחום עיסוק זה הוביל לבחירתו כנשיא אגודת הבנקאים של איידהו ב-1918.
דייוויס גם היה שותף פעיל במיזמי השקיה, בעיקר אלו שקודמו על ידי חוק קארי לאורך נהר סנייק.
במהלך כהונתו כמושל, ארגן דייוויס פגישה בסולט לייק סיטי בה השתתפו נציגים מ-15 מתוך המדינות הצחיחות המערביות כדי לדון בסוגיות מים.
מתוך פגישה זו נוסדה אגודת הטיוב של המדינות המערביות, כדי ליצור קול אחיד שייעץ לממשלת ארצות הברית במיזמי מימון פדרליים להשקיה.
חודשיים לאחר סיום כהונתו כמושל, מונה דייוויס כעוזר מיוחד למזכיר הפנים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא פיקח על לשכת הטיוב של ארצות הברית ושימש בו עד 1924. לאחר מכן ועד 1932 הוא שימש כמנהל הפיננסי של מחלקת הפנים, ולזמן קצר ב-1931 הוא שימש כיועץ מיוחד לנשיא הרברט הובר.
לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי, שב דייוויס לעסקי הבנקאות באיידהו ואף הרחיב את השקעותיו במיזמי הכריה בצפון-מערב המדינה.
ב-1903 הלכה לעולמה רעייתו הראשונה של דייוויס, פלורנס גילילנד.
שנתיים לאחר מכן הוא נישא בשנית לנלי ג'ונסון, שאביה היה בעל בנק שהתמזג עם אחד הבנקים בהם עבד דייוויס.
בשנה שלאחר מכן עבר הזוג לאמריקן פולס.
דייוויד ויליאם דייוויס נפטר בבויסי ב-5 באוגוסט 1959. הוא נטמן בבית הקברות קלוורדייל שבעיר.
דייוויד וולאס היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אינדיאנה השישי בשנים 1837–1840. זמן קצר לפני בחירתו כמושל התרחשה , והממשל שקדם לו, שהוא היה חלק ממנו כסגן מושל המדינה, הכניס את המדינה לחובות כבדים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל נכנסה אינדיאנה למשבר פיננסי חמור ששיבש את מיזמי העבודות הציבוריות בה.
הוא דחף לנקיטת כמה צעדים לעכב את חדלות הפירעון הבלתי נמנעת של מדינתו.
בשל קשריו למצע העבודות הציבוריות, סירבה מפלגתו לבחור בו כמועמדה לתקופת כהונה שנייה.
לאחר תום תקופת כהונתו של וולאס כמושל הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן היה יושב ראש המפלגה הוויגית באינדיאנה ושופט בבית המשפט המדינתי, תפקיד בו הוא כיהן עד יומו האחרון.
דייוויד וולאס נולד במחוז מיפלין שבפנסילבניה, כבכור מבין שבעת ילדיהם של אנדרו ואלינור וולאס.
אביו היה מודד ובעל פונדק, שהיה ידיד קרוב של ויליאם הנרי הריסון כאשר השניים שירתו יחדיו במלחמת 1812. ידידות זו הפיקה תועלת למשפחת וולאס.
אחיו של דייוויד וולאס, ויליאם ה.
וולאס, מונה כמושל הרביעי של טריטוריית וושינגטון וכמושל הראשון של טריטוריית איידהו.
וולאס, מונה כמפקד המשמר הלאומי של אינדיאנה.
כאשר היה וולאס נער, עברה המשפחה לאוהיו והתיישבה ליד סינסינטי.
בהמשך למד וולאס בקולג' מיאמי לפני שהמשפחה עברה שוב ב-1817 לברוקוויל, אינדיאנה.
בסיועו של הריסון, הובטחה לוולאס קבלתו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הוא סיים את הכשרתו שם ב-1821 ושירת כלוטננט בתותחנים ולימד מתמטיקה בבית ספר, אך התפטר מתפקידו לאחר כשנה של שירות.
מאוחר יותר הוא שירת כקפטן וכקולונל ברגימנט השביעי של המיליציה של אינדיאנה.
כאשר סיים וולאס את שירותו הצבאי, הוא שב למשפחתו בברוקוויל.
שם הוא החל ללמוד משפטים במשרדו של השופט מילס אגלסטון, וב-1823 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא נכנס לעבוד בעריכת דין עם חבר בית הנבחרים ג'ון טסט, וב-1824 נשא לאישה את בתו, אסתר פרנץ' טסט.
אחד מהם, לואיס וולאס, כתב את הספר בן חור וכיהן כמושל טריטוריית ניו מקסיקו.
בן אחר שלו, אדוארד וולאס, לחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1836, לאחר מות רעייתו, נישא וולאס בשנית לזרלדה גריי סנדרס, שהייתה מנהיגה בתנועה להתנזרות מאלכוהול, ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים.
ב-1828 נבחר וולאס לבית הנבחרים של אינדיאנה, בו הוא שירת עד 1831, כאשר הוא נבחר כסגן מושל המדינה מטעם המפלגה הוויגית כשותפו למרוץ של נח נובל.
כסגן המושל הוביל וולאס את הדיון בסנאט המדינתי על הקמתו של בנק אינדיאנה וזכה במוניטין של נואם מוכשר.
וולאס דחף לביצועם של מיזמי עבודות ציבוריות באינדיאנה וצייר תמונה ורודה של מצבה של המדינה במהלך מסע הבחירות שלו למשרת המושל.
במהלך תקופת כהונתו כסגן המושל התגוררה משפחתו בקובינגטון.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כסגן המושל העבירה המדינה את חוק העבודות הציבוריות של מאמות'.
אף על פי שבתחילה היה חוק זה פופולרי, עד מהרה התברר למנהיגי המדינה שחוק זה הוביל לקריסתה הכלכלית של המדינה.
בעיה זו לא הובהרה עד תומה כאשר התמודד וולאס למשרת המושל ב-1837, אך היוותה חלק שולי של מסע הבחירות שלו.
הוא נבחר כמושל בעיקר בשל תמיכתו קודם לכן בחוק העבודות הציבוריות, שהציבור עדיין תמך בו, ובשל תמיכתו בו של המושל הפופולרי נח נובל.
תקופת כהונתו של וולאס כמושל אינדיאנה עמדה בצילה של ושנות אי-הוודאות הכלכלית שבאו אחריה.
אינדיאנה זכתה לתקופה של עבודות ציבוריות בהן נסללו דרכים ונכרו תעלות, אך כמעט כל המיזמים הללו הופסקו במהלך משבר פיננסי זה.
וולאס הצליח לארגן את המערכת הפיננסית של המדינה כדי לעכב את פשיטת הרגל הבלתי נמנעת שלה.
הגירעון רק המשיך לגדול, ובסופה של תקופה זו כיסו הכנסותיה של המדינה רק חמישית מהוצאותיה, והריבית על החוב העצום של המדינה היה כשני שלישים מתקציבה.
בשנה האחרונה לכהונתו של וולאס כמושל הופקו כל מיזמי הבניה.
הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים כדי ליידע את חבריו שהעבודות כמעט חסרות ערך במצבם הנוכחי ושהאשראי של המדינה נוצל עד תומו.
הוא יידע את המחוקקים שהמדינה תיכנס למצב של פשיטת רגל בשנה שלאחר מכן.
במהלך תקופת כהונתו של וולאס כמושל התרחשה ההעברה האחרונה של האינדיאנים באינדיאנה מאדמותיהם, ורק מעטים מהם שסירבו להתפנות מרצונם נשארו במדינה.
במסגרת הסכם שיקגו של 1833 התפנו אנשי שבט הפוטאווטומי מאדמותיהם.
וולאס הורה לגנרל והסנאטור ג'ון טיפטון לפנות קבוצה של 859 אנשי השבט מאזור פליימות' ושלח אותם לטריטוריית קנזס.
42 אנשי השבט, רובם ילדים, מתו ממחלות ומהלחץ של הצעידה שארכה חודשיים ושנודעה בכינוי מסלול הדמעות.
כמושל קבע וולאס את התאריך בו ייחגג באינדיאנה חג ההודיה.
ב-4 בנובמבר 1839 הוא הוציא צו מושל שבו נקבע 28 בנובמבר כמועד החג.
הוא טען שהחלטתו זו נעשתה לבקשתם של נציגים מכנסיות שונות במדינה.
לקראת תום כהונתו היה ברור לתושבי אינדיאנה שהמשבר הפיננסי הלך והתקרב.
מתוך רצון להתנתק מהמיזמים הכושלים, פנו הוויגים נגדו ובחרו כמועמדם הבא למשרת המושל בסמואל ביגר.
וולאס סיים את כהונתו כמושל ושב לעיסוקו בעריכת דין.
לאחר סיום כהונתו כמושל, נבחר וולאס ב-1841 לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה לקונגרס של אינדיאנפוליס לאחר שניצח את נייתן ב.
בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא תמך במימון הפדרלי לפיתוח הטלגרפיה, עמדה שעליה לעגו לו יריביו, אך בדיעבד התבררה כמוצדקת בשל הצלחת הטכנולוגיה.
ב-1843 לא עלה בידו של וולאס להיבחר לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים לאחר שנוצח בהפרש של 1,085 קולות על ידי ויליאם ג'.
וולאס שב לאינדיאנה, שם הוא היה ב-1846 ליושב ראש המפלגה הוויגית במדינה.
הוא היה נציג בוועידת החוקה המדינתית של 1850–1851. שמו מוזכר בפרוטוקול של הוועידה תשע פעמים בלבד, ושלא כמו מושלים לשעבר אחרים שנכחו בוועידה, הוא לא לקח בה חלק מרכזי.
ב-1856 מונה וולאס כשופט בבית המשפט של מחוז מריון, בו הוא כיהן עד מותו.
דייוויד וולאס נפטר באופן פתאומי, מבלי שסבל ממחלה כלשהי, ב-4 בספטמבר 1859 באינדיאנפוליס.
דייוויד ווקר היה טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
דייוויד ווקר נולד בעיר קולומבוס שבמדינת ג'ורג'יה.
הוא גדל בפלורידה בה סיים את בית הספר.
לאחר סיום בית ספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1966. בהמשך הוא סיים קורס טיס וקיבל הסמכה כטייס מקדונל דאגלס F-4 פנטום.
ווקר הוצב בנושאת מטוסים אנטרפרייז (CVN-65) ובהמשך ב-USS America (CV-66).
הוא השתתף בפעילות מבצעית של מלחמת וייטנאם.
בשנת 1971 ווקר סיים קורס טייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בשנת 1978 ווקר נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1984 הוא השתתף במשימת STS-51-A כטייס.
במשימת STS-30 בשנת 1989 הוא היה מפקד צוות.
בשנת 1989 הוא היה טייס של מטוס נאס"א שהתקרב בכ-30 מ' למטוס נוסעים.
כתוצאה מכך הוא הושהה מפעילות ומינוי שלו למפקד צוות STS-44 בוטל.
בשנת 1992 הוא טס בפעם השלישית במשימה STS-53. בשנת 1995 ווקר טס בפעם הרביעית כמפקד משימה STS-69 על סיפון מעבורת החלל אנדוור.
לאחר פרישה מנאס"א ווקר החל לעבוד בתפקידי ניהול בתעשיית החלל.
הוא היה סגן נשיא של מספר חברות בתחום.
בשנת 1998 הוא היה יועץ לטכנולוגיית חלל בצילומי סרט "פגיעה קטלנית".
ווקר נפטר מסרטן בשנת 2001.
דייוויד מייקל ווינרוביץ' (David Michael Wojnarowicz) (14 בספטמבר 1954 - 22 ביולי 1992) היה צייר, צלם, סופר, יוצר סרטים, יוצר מיצגים, כותב שירים, אומן מקליט ופעיל איידס אמריקאי בולט בסצנת האומנות של האיסט וילג'.
הוא שילב נרטיבים אישיים שהושפעו במאבק שלו באיידס וגם פעילות פוליטית באומנות שלו עד למותו מהמחלה ב-1992.
ווינרוביץ' נולד ברד בנק, ניו ג'רזי, היכן שהוא ושני אחיו, ולפעמים אמא שלהם, עברו התעללות פיזית על ידי אבא שלהם, אד ווינרוביץ'.
אד, סוחר ימי פולני-אמריקאי מדטרויט, פגש והתחתן עם דולורס מקיגנס האוסטרלית בסידני, אוסטרליה ב-1948 כשהוא היה בן 26 והיא הייתה בת 16. אחרי הגירושים המרירים של הוריו, הוא עבר לניו יורק כבן נוער עם אימו.
במהלך שנות נעוריו במנהטן, ווינרוביץ' עבד בזנות ברחובות ליד כיכר טיימס.
הוא סיים את לימודיו בתיכון למוזיקה ולאומנויות במנהטן.
עד ל-1971, בגיל 17, ווינרוביץ' חי ברחוב באופן מלא וישן בבתי מחסה ובבתים נטושים.
לאחר תקופה מחוץ לניו יורק, וורנוביץ' חזר בסוף שנות ה-70 והיה אחד מהחברים הבולטים והפורים בפלג אוונגרדי שהשתמש בטכניקה מעורבת וגם בגרפיטי ובאמנות רחוב.
ההכרה הראשונית שלו הגיעה משבלונות של בתים בוערים שהופיעו על הצדדים החשופים של בניינים באיסט וילג'.
ווינרוביץ' יצר סרטים במצלמת 8 מ"מ כמו "Heroin" ו-"Beautiful People" עם ג'סי האלטברג,.
הוא יצר סדרת תמונות בין 1977 ל-1979 על ארתור רמבו.
הוא עשה עבודות בשבלונות ושיתף פעולה עם הלהקה "3 Teens Kill 4", אשר הוציאה מיני-אלבום עצמאי בשם "No Motive" ב-1982. הוא הציג את עבודותיו בגלריות מוכרות באיסט וילג' ובציוני דרך בניו יורק.
ווינרוביץ' היה גם מקושר לאומנים פורים אחרים באותו הזמן והופיע או שיתף פעולה בעבודות עם נאן גולדין, פיטר הויאר, לואיס פרנג'ייה, קארן פינליי, קיקי סמית, ריצ'רד קרן, ג'יימס רומברגר, מרגריט ואן קוק, בן ניל, מריון סקממה ופיל זוויקלר.
ב-1987, המנטור והמאהב הוותיק שלו, הצלם הויאר, מת מאיידס ו-ווינרוביץ' גילה שהוא חיובי ל-HIV.
המוות של הויאר גרם לווינרוביץ' ליצור חומרים הרבה יותר אקטיביסטים ופוליטיים, במיוחד על חוסר הצדק, החברתי והחוקי, כתגובה למגפת האיידס.
הוא שיתף פעולה עם הווידאו ארט טום רובניץ' בסרט קצר בשם "Listen to This" (1992), ביקורת על התגובות ההומופוביות של הממשלים של רייגן ובוש ועל הכישלון שלהם להתמודד עם המשבר.
ב-1985, ווינרוביץ' נכלל בתערוכה "Graffiti Show" בביאנלה של ויטני.
בשנות ה-90, הוא תבע והשיג צו מניעה נגד דונלד וילדום ואיגוד המשפחה האמריקאית בטענה שהעבודה שלו הועתקה ועוותה בהפרה של חוק זכויות היוצרים של האומנים בניו יורק.
ווינרוביץ' גם כתב כמה ספרים מצליחים, הרבה מהם על נושאים פוליטיים וחברתיים שקשורים למגפת האיידס.
אחד מרבי המכר שלו, "Close to the Knives: A Memoir of Disintegration" הוא אוטוביוגרפיה שמדברת על נושאים כמו ילדות קשה, להפוך לאומן מפורסם בניו יורק ואבחון מחלת האיידס שלו.
ב-1989, וורנוביץ' הופיע בסרטו עטור השבחים של רוזה פון פירנהיים, "Silence = Death" על אומנים גאים בניו יורק שנלחמו עבור זכויות לחולי איידס.
ווינרוביץ' מת מאיידס בביתו במנהטן ב-22 ביולי 1992, בגיל 37. לאחר מותו, הצלמת והאומנית זואי לאונרד, חברה של ווינרוביץ', הציגה יצירה בהשראתו, "Strange Fruit (for David)".
בנובמבר 2010, הסמית'סוניאן הסיר גרסה ערוכה של צילומים מסרטו הקצר של וורנוביץ' "A Fire in My Belly" מהתערוכה "Hide/Seek: Difference and Desire in American Portraiture" בגלריית הדיוקנאות הלאומית כתגובה לתלונות מהליגה הקתולית.
הסרטון הכיל סצנה עם צלב מכוסה בנמלים.
הליגה הקתולית טענה שהיצירה היא "הסתה" נגד קתולים.
צעד זה הביא להתגייסות כוללת של אומנים, גלריות ומוזיאונים שיצאו לרחובות.
ב-1992, הלהקה U2 השתמשה בתמונה של ווינרוביץ' בשם "ללא שם (בופאלו)" לעטיפת הסינגל של השיר "One".
בתמונה רואים בואפלו נופלים מצוק.
הלהקה גם אימצה את הדימוי הזה בסיבוב ההופעות שלה Zoo TV.
הסינגל והאלבום העוקב זכו במולטי-פלטינה במשך השנים הבאות, והלהקה תרמה חלק גדול מהרווחים לארגוני צדקה של איידס.
ב-1988, ווינרוביץ' לבש ג'קט עור עם משולש ורוד והטקסט: "אם אמות מאיידס - תשכחו מקבורה - פשוט תזרקו את הגופה שלי על מדרגות מנהל המזון והתרופות האמריקאי." ב-1996, אפרו של ווינרוביץ' פוזר על מדשאת הבית הלבן.
השם שלו מופיע במילים של השיר "Hot Topic" של להקת לה טיגרה.
"Weight of the Earth", תמלול של יומני הקול של ווינרוביץ' נתנו השראה לאלבום "Life, and Another" של להקת מגה בוב, ונתנו את השם לשיר "Weight of the Earth, on Paper".
ב-13 בספטמבר 2021, בנשף המט גאלה בניו יורק, השחקן הקנדי דן לוי לבש תלבושת של המעצב ג'ונתן אנדרסון של חברת Loewe בה הופיעה גרסה מעובדת של יצירתו של ווינרוביץ' "F--- You F----- F-----" שמראה שני גברים בצורת מפות מתנשקים, בתמיכת העזבון של האמן החזותי.
דייוויד וולף הוא רופא ממוצא יהודי ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
דייוויד וולף נולד באינדיאנפוליס וגדל בלואיוויל.
בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת פרדו.
בשנת 1982 הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אינדיאנה ונקלט בחיל האוויר של ארצות הברית כרופא-מנתח.
בשנת 1983 הוא החל לעבוד במרכז החלל ג'ונסון בו עסק בחקר חוסר כבידה.
במהלך העבודה הוא קיבל 15 פטנטים ופרסם מספר רב של מאמרים מדעיים.
בשנת 1990 דייוויד וולף נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-58 כמומחה משימה של מעבורת החלל קולומביה (ג'ון בלאהה היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית של המשימה הייתה בדיקת השפעת חוסר כבידה על פעילות ובריאות אנשי הצוות.
בהמשך וולף למד רוסית ועבר קורס הדרכה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
במשימת STS-86 בשנת 1997 (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות) הוא הגיע לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 24 בפיקוד אנטולי סולוביוב.
וולף הצטרף למשלחת ושהה בתחנת החלל כ-4 חודשים במהלכה עשה ניסויים בתחומים שונים כולל פעילות חוץ רכבית.
בשנת 1998 וולף חזר לכדור הארץ במשימה STS-89.
באוקטובר 2002 וולף טס לחלל כמומחה משימה של STS-112 על מעבורת החלל אטלנטיס (ג'פרי אשבי היה מפקד צוות).
מטרת המשימה להרכיב את חלק ה-S1 והמשך בניית תחנת החלל הבין-לאומית.
להשלמת המשימה וולף ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-20 שעות.
ביולי 2009 וולף טס לחלל כמומחה משימה של STS-127 על מעבורת החלל אנדוור (מארק פולנסקי היה מפקד צוות).
מטרת המשימה הייתה להרכיב את חלק חדש בתחנת החלל הבין-לאומית.
להשלמת המשימה וולף ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-19 שעות.
לאחר שירות פעיל כאסטרונאוט פרש מנאס"א בשנת 2012. הוא חזר לעיר בו נולד ועוסק בפעילות ציבורית.
ויטס הוא שחקן ודוגמן בריטי, הידוע בעיקר בזכות גילום ג'ואי ברנינג באופרת הסבון הבריטית של הטלוויזיה "איסטאנדרס", בה הופיע בין השנים 2012 ל-2013.
ויטס למד בתיכון סאות'אנד לבנים, שם גילה לראשונה תשוקה למשחק.
במשך מספר שנים, הוא התאמן עם התיאטרון הלאומי למוזיקה לנוער ותיאטרון הנוער הלאומי של בריטניה הגדולה.
לאחר תקופה קצרה של עבודה כברמן, ויטס הופיע בהפקות תיאטרון רבות, בהם Wild Boyz, הקוסם מארץ עוץ ושלגיה במהלך 2011 ו-2012.
במאי 2012, פורסם שוויטס לוהק לגלם את בנו של דרק ברנינג, ג'ואי ברנינג, באופרת הסבון "איסטאנדרס".
על הגעתו לסדרה, ויטס הגיב: "אני שמח להצטרף ל'איסטאנדרס' לאחר שהייתי מעריץ כל כך הרבה שנים.
ההצטרפות למשפחת ברנינג לא הייתה יכולה להגיע בזמן טוב יותר, במיוחד לאחר זכיית פרסי אופרת הסבון הבריטיים האחרונים." המפיקה הראשית "של איסטאנדרס", לוריין ניומן, אמרה, "ג'ואי הוא תוספת פנטסטית למשפחת ברנינג ו...
הוא אמור לשבור כמה לבבות תוך כדי קמפיין להפיל את דרק".
באוקטובר 2013 דווח שויטס החליט לעזוב הסדרה.
הסצנות האחרונות שלו שודרו ב-26 בדצמבר 2013.
2014–הווה: תיאטרון, Recovery Road ו- מצוד
בתחילת 2014 ויטס כיכב בתור לינק לארקין בהפקה של המחזמר היירפריי בתיאטרון Curve בלסטר.
במרץ 2015, הוכרז שוויטס יככב בסדרת הטלוויזיה האמריקאית החדשה Recovery Road, בתור קרייג.
הסדרה הוקרנה לראשונה ב-25 בינואר 2016 בערוץ Freeform.
במאי 2016 פורסם כי הסדרה בוטלה.
במאי 2018, הוכרז שוויטס יערוך את הופעת הבכורה שלו בווסט אנד במחזמר הלהיט מרשעת, ויחליף את בראדלי ג'יידן בתור פיירו מ-23 ביולי 2018. ויטס עזב את המחזמר ב-20 ביולי 2019 והוחלף על ידי אליסטר בראמר.
במרץ 2019, ויטס הופיע בפרק של אופרת סבון "רופאים".
בשנת 2021, ויטס הופיע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מצוד" לצד מרטין קלונס.
ויטס שיחק את הבלש אדם שפייר במשך ארבעה פרקים.
+טֵלֶוִיזִיָהשנהכותרתתפקיד הערות 2012–13 איסטאנדרס ג'ואי ברנינגתפקיד חוזר 2016Recovery Road קרייגתפקיד חוזר 2019 רופאים קייל רייס פרק אחדI Ship It לוקתפקיד חוזר 2019 גאווה ודעה קדומה, קאט ליאם UP TV 2020Picture Perfect Royal Christmas הנסיך לאופולד 2021מצוד הבלש אדם שפייר תפקיד חוזר (עונה 2) 2022Accidentally in Love ג'יימס
+קולנועשנהכותרתתפקיד הערות 2024 הכוורן מיקי גארנט2025סוגר פינות (אנ')ג'וני הברמן
דייוויד וולאס סטיוארט כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מאיווה מ-7 באוגוסט 1926 עד 3 במרץ 1927, כשהוא ממלא את כהונתו שטרם הסתיימה של סנאטור שמת זמן קצר לאחר שהובס בניסיונו להיבחר בפריימריז רפובליקני.
הוא שירת בחיל הנחתים האמריקאי במלחמת העולם הראשונה תחת גנרל סמדלי ד.
באטלר, ושירת מעבר לים כסמל ראשון בפלוגה K של הרגימנט ה-53. בשובו לסו סיטי לאחר המלחמה, הוא חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא היה נשיא לשכת המסחר של העיר ב-1925.
בתחילת 1926 הפך סטיוארט לפעיל בקמפיין לבחירה מחדש בסנאטור הרפובליקני הוותיק של איווה אלברט ב.
החל מאפריל 1926, קאמינס אותגר על ידי המועמד ה"מרדני", הסנאטור האמריקני לשעבר סמית' וו.
באותו חודש, עמיתיו בסנאט של ברוקהארט הדיחו אותו ממושב הסנאט השני של איווה, בשל ערעור בחירות על ניצחונו לכאורה ב-1924, מה שגרם לברוקהארט להתמודד מיידית על מושבו של קאמינס.
ברוקהארט ניצח את קאמינס בפריימריז ביוני 1926, על בסיס אג'נדה פופוליסטית של סיוע לחוואים; אולם, בחודש שלאחר מכן, קאמינס מת באופן בלתי צפוי.
הרפובליקנים לבדם בחרו למנות מועמד לבחירות בנובמבר 1926 כדי לכהן בארבעת החודשים האחרונים בקדנציה שטרם הסתיימה של קאמינס, משום שהדמוקרטים ריכזו את מאמציהם במאמץ כושל להביס את מועמדותו של ברוקהארט לקדנציה המלאה הבאה.
סטיוארט ניגש לוועידת המינויים הרפובליקנית בציפייה שאחרים ינצחו, וסיים מקום חמישי בהצבעה הראשונה, אולם בסופו של דבר התייצבו מאחוריו נציגים המתנגדים לברוקהארט, והוא ניצח בהצבעה השלישית.
באותו יום, המושל ג'ון האמיל מינה את סטיוארט למלא את מושבו של קאמינס מאוגוסט ועד הבחירות בנובמבר.
סטיוארט נבחר ב-2 בנובמבר 1926 וכיהן עד שתקופת כהונתו של קאמינס הסתיימה ב-3 במרץ 1927. בשובו לסו סיטי, הוא חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא היה נשיא חבר הנאמנים של מורנינגסייד קולג' מ-1938 עד 1962.
סטיוארט מת בסו סיטי, איווה ב-10 בפברואר 1974; הוא נקבר בבית הקברות לוגן פארק.
דייוויד וורת' קלארק היה איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם איידהו, והיה הסנאטור הראשון שלה שנולד במדינה.
קלארק נולד ב-2 באפריל 1902 באיידהו פולס שבאיידהו ולמד שם בבתי ספר ציבוריים.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה בפורטלנד שבאורגון, ובאוניברסיטת נוטרדאם בסאות' בנד שבאינדיאנה, שם קיבל תואר ראשון ב-1922.
ב-1925 השלים קלארק את לימודי המשפטים בהרווארד והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
הוא החל לעסוק בעריכת דין באיידהו בפוקטלו, והיה עוזר התובע הכללי של המדינה מ-1933 עד 1935.
ב-1934 נבחר קלארק לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של איידהו.
המושב היה פנוי במשך מספר חודשים, מאז מותו בטרם עת של תומאס קופין ביוני.
קלארק נבחר מחדש ב-1936, והביס בקלות את מחליפו, מו"ל העיתונים הנרי דוורשאק מברלי.
ב-1938 התמודד קלארק על מושב הסנאט של ארצות הברית וניצח בדוחק בפריימריז הדמוקרטי באוגוסט את ג'יימס פופ הסנאטור המכהן מבויסי, מכשול לתומכי הניו דיל.
בבחירות הכלליות, ניצח קלארק את חבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר הרפובליקני דונלד קאלהאן מוולאס.
שש שנים מאוחר יותר, הוא הובס בפריימריז הדמוקרטי ב-1944 על ידי גלן טיילור מפוקטלו.
קלארק התמודד שוב ב-1950 על מנת להתמודד על מושב הסנאט שלו והביס את טיילור בפריימריז, ובכך טיילור הפך לשלישי ברציפות שהחזיק באותו מושב סנאט שהפסיד בפריימריז הדמוקרטי.
בבחירות הכלליות בנובמבר, הפסיד קלארק לחבר הסנאט של המדינה הרפובליקני הרמן ולקר מפייט, שכן הרפובליקנים זכו בכל ארבעת המושבים בקונגרס (שני מושבי בית הנבחרים, ושני מושבי הסנאט).
ולקר התיישר בסנאט עם ג'וזף מקארתי הידוע לשמצה מוויסקונסין והפסיד בניסיונות להיבחר מחדש ב-1956 לפרנק צ'רץ' מבויסי בן ה-32 (בעלה של בת דודתו של קלארק, בת'ין), שכיהן ארבע קדנציות.
לאחר שהפסיד לוולקר, חזר קלארק לעסוק בעריכת דין בבויסי ובוושינגטון הבירה.
ב-1954 עבר ללוס אנג'לס והחזיק באינטרסים פיננסיים בתחנות רדיו בואן נויס, בסן פרנסיסקו ובהונולולו, ובבנק בלאס וגאס.
בזמן שצפה בטלוויזיה עם אשתו ובתו הצעירה, מת קלארק מהתקף לב בביתו בדרום קליפורניה בגיל 53 ב-19 ביוני 1955, ונקבר בבית הקברות הולי קרוס בקלבר סיטי, קליפורניה.
קלארק היה בן למשפחה פוליטית בולטת באיידהו; דודיו ברזילה קלארק וצ'ייס קלארק כיהנו שניהם בתפקיד מושל איידהו.
בת דודתו בת'ין, בתו של צ'ייס קלארק, התחתנה עם הסנאטור לעתיד פרנק צ'רץ' ב-1947.
אשתו של קלארק וירג'יל (1901–1991) הייתה גיסתו של רוברט סמיילי; המושל הרפובליקני של איידהו שכיהן שלוש קדנציות (1955–1967) נישא לאחותה הצעירה לוסיל.
דייוויד וושינגטון דה סוזה אאוז'ניו (בפורטוגזית: Deivid Washington de Souza Eugênio; נולד ב-5 ביוני 2005 באיטומביארה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סנטוס.
דייוויד נולד באיטומביארה שבמדינת גויאס, ברזיל.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של גרמיו, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של סנטוס.
בגיל 16 חתם על חוזה מקצועני ראשון בסנטוס.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, ובסך הכל ערך תשע הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף שלוש הופעות בגביע הברזילאי וארבע הופעות בגביע סודאמריקנה.
ב-24 באוגוסט 2023 חתם דייוויד על חוזה לשבע שנים בצ'לסי מהפרמייר ליג.
ב-28 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בכשהחליף את מארק קוקורייה בדקה ה-81 הפסד 0–2 לברנטפורד במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת 2023/2024.
ב-20 בפברואר 2025 חזר לסנטוס והושאל לעונה אחת.
דייוויד בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 20 לקראת טורניר אליפות אמריקה הדרומית עד 20 בשנת 2025.
דייוויד ברוס ויסהאמפל הוא פלאונטולוג אמריקאי במרכז לאנטומיה תפקודית ואבולוציה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ויסהאמפל קיבל את הדוקטורט שלו בגאולוגיה מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1981. מוקדי המחקר שלו כוללים סיסטמטיקה של דינוזאורים, דינוזאורים אירופאים של תקופת הקרטיקון המאוחרת, היסטוריה של הביולוגיה האבולוציונית ועוד.
עבודתו הידועה ביותר של ויסהאמפל שפורסמה היא "The Dinosauria" בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה.
הוא יעץ עבור הפקת הסרט "פארק היורה" והוא חבר טוב של סטיבן ספילברג.
הוא קיבל פרס מדעי וטכני של האקדמיה.
דייוויד אנדרו רוי וייט הוא שחקן, במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק סרטים ואיש עסקים אמריקאי.
הוא ממייסדי פינקל פיק צ'רס, חברת הפקה המתמחה בסרטים בנושאי אמונה נוצרית ומשפחה.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו ככומר דייב בסדרת הסרטים אלוהים לא מת.
וייט הוא בנו של כומר מנוניטי.
הוא היה נשוי בעבר לשחקנית ולמפיקה אנדריאה לוגן, שגילמה את תפקיד אשתו בסרט בן רגע משנת 2009. בשנת 2020 הודיעו בני הזוג כי הם נפרדו.
לאחר שהגיע ללוס אנג'לס, קיבל וייט את תפקיד אנדרו פילפוט, החבר הטוב של בנו של ברט ריינולדס, בסדרת הקומדיה של CBS צל הערב (1990–1994).
כמו כן, הופיע כאורח בסדרות טלוויזיה כגון מאמן, קליפורניה דרימס, אחיות ו-מלרוז פלייס.
הוא גילם את דמותו של דן בורגס בסרט מבט שני, שבו שורת הסיום שלו, "היי סקוטי, איש ישו", הפכה למם.
בין סרטיו המוקדמים נמנים הביקור של אולפני המאה ה-20, עיבוד לרומן מאת הסופר פרנק פררטי, פעמוני התמימות עם השחקן צ'אק נוריס, ו-רחובות החסד, שעליו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של MovieGuide.
בשנת 2003 כיכב וייט לצד ג'פרי דין מורגן בסרט שש: הסימן משתחרר.
בשנת 2005 ייסד וייט את פיור פליקס (לימים פינקל פיק צ'רס) יחד עם מייקל סקוט, ראסל וולף ואליזבת טראוויס.
במהלך השנים הבאות הפיק וכיכב במספר סרטים, ביניהם בן רגע, סודות נסתרים ו-הרגע שאחרי.
בשנת 2011 גילם את שיין דוטרי בסרט ספירה לאחור בירושלים.
ב-2012 שיחק את ג'יימס בסרט אח לבן, את הסוכן המיוחד ריק קפרנה בסרט המפגש: גן עדן אבוד (המשך לסרט המפגש משנת 2011, אותו הפיק וביים), ואת הכומר ריץ' צ'פלין בסרט שוב אני, סרט על כומר שאינו מרוצה מחייו.
הוא היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של TCA.
בשנת 2014 שיחק ככומר בסרט אלוהים לא מת.
בשנת 2025 כיכב לצד קובה גודינג ג'וניור בסרט האקשן "בקו האש" על סוכן FBI לשעבר שנאלץ לחזור לעולם של שחיתות וסכנה.
דייוויד איגניישס וולש היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כמושל מסצ'וסטס ה־46 לפני שנבחר למספר קדנציות בסנאט של ארצות הברית, והפך לאירי-קתולי הראשון ממסצ'וסטס שמילא כל אחת מהמשרות הללו.
וולש נולד בלאומינסטר שבמסצ'וסטס, השלים את לימודיו ב־College of the Holy Cross, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בבוסטון אחרי שהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1900–1901, וביסס לעצמו מוניטין כאנטי-אימפריאליסט ובדלן.
בשנת 1912 נבחר כסגן מושל מסצ'וסטס ה־43, והפך לסגן המושל הדמוקרטי הראשון במדינה מזה שבעים שנה.
הוא כיהן כמושל בשנים 1914–1916 והוביל מאמץ מוצלח לזימון ועידה חוקתית למדינה.
וולש נבחר לסנאט ב־1918, ורכש מוניטין כתומך בעצמאות אירלנד וכמתנגד נחרץ להסכם ורסאי.
הוא הפסיד בבחירות המחודשות ב־1924, אך חזר לסנאט שנתיים לאחר מכן.
וולש תמך באל סמית' מול פרנקלין דלאנו רוזוולט בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1932. במהלך ממשל רוזוולט, הוא הציג את חוק וולש-היילי שקבע סטנדרטים לעובדים של קבלני ממשלה.
לפני המתקפה על פרל הארבור, התנגד וולש למעורבות אמריקאית במלחמת העולם השנייה והיה חבר מוביל בתנועת אמריקה תחילה.
עם זאת, בניגוד לעמדתו הקודמת לגבי חבר הלאומים, הוא הצביע בעד אימוץ אמנת האומות המאוחדות ב־1946.
וולש הפסיד בבחירות המחודשות ב־1946 להנרי קבוט לודג' הבן ונפטר בשנת 1947. הוא זכור בעיקר בשל בדלנותו ובהגנתו הנלהבת על האינטרסים האיריים והקתוליים.
וולש, שלעולם לא התחתן, סבל גם מהאשמות בנוגע להומוסקסואליות במהלך חייו, כולל שערורייה סנסציונית בתקופת כהונתו האחרונה, אשר כינה בסתר "טרגדיית גת שמנים" לקריירה הפוליטית שלו.
וולש נולד בלאומינסטר שבמסצ'וסטס, ב־11 בנובמבר 1872, כילד התשיעי מבין עשרה ילדים.
וולש למד בבתי ספר ציבוריים בעיר הולדתו ולאחר מכן בקלינטון, מסצ'וסטס.
אביו, יצרן מסרקים, מת כשהיה בן שתים עשרה.
לאחר מכן ניהלה אמו בית הארחה.
וולש השלים את לימודיו בתיכון קלינטון ב־1890 ואת College of the Holy Cross ב־1893. הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון וסיים את לימודיו ב־1897. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בפיצ'בורג שבמסצ'וסטס, ובהמשך עסק בכך בבוסטון.
וולש כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1900–1901, לאחר שנבחר מטעם מחוז רפובליקני ותיק.
כבר בתחילת דרכו הפוליטית הוא היה אנטי-אימפריאליסט ובדלן, והתנגד לשלטונה של אמריקה בפיליפינים כחלק מפתרון מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הצבעתו על הגבלת שעות העבודה של נשים וילדים ל-58 שעות בשבוע הובילה לתבוסתו כאשר התמודד לכהונה נוספת.
בשנת 1910 הפסיד בבחירות לסגן מושל מסצ'וסטס, אך ב־1912 נבחר והפך לסגן המושל הדמוקרטי הראשון מזה 70 שנה.
בשנת 1914 הפך למושל מסצ'וסטס האירי והקתולי הראשון, לאחר שהתמודד בהצלחה מול המושל המכהן על המועמדות הדמוקרטית, והביס את ההתנגדות הרפובליקנית המפוצלת (וגם את פוס, שרץ כעצמאי) ברוב גדול.
הוא כיהן למשך שתי קדנציות של שנה אחת.
וולש הציע אלטרנטיבה לפוליטיקה הנשלטת על ידי "בוסים", והביע תמיכה ב"לקיחת אחריות ממשלתית לרווחה חברתית".
הוא קידם אחריות ממשלתית מוגברת למוסדות צדקה וטיפול בחולי נפש, וארגן מחדש את ניהול תחומים אלה במדינה עם התנגדות מועטה.
במהלך קמפיין הבחירות שלו ב-1914 ציין כהישגים את העלאת התשלומים לפיצויי עובדים ואת שיפור ניהול הטיפול בחולי נפש.
כמודל נלחם וולש ללא הצלחה בעד תיקון זכויות נשים לחוקת מסצ'וסטס, וקידם צנזורה על סרטים לאחר הפגנות נגד ייצוגים גזעניים בסרט "הולדתה של אומה" של ד.
מספר חוקים פרוגרסיביים בתחום העבודה הוצגו במהלך כהונתו כמושל.
וולש תמך בארגון "הליגה נגד עונש מוות", שהוקם במסצ'וסטס ב-1897 והיה פעיל במיוחד בעשור שלפני מלחמת העולם הראשונה.
כמושל, ביקש מהמחוקקים לזמן ועידה חוקתית, אך ללא הצלחה.
כאשר המחוקקים זימנו לאחר מכן ועידה, נבחר וולש כנציג כללי כחלק מרשימה שתמכה בהוספת סעיפים ליוזמות והפניות לחוקה – רפורמות מרכזיות מתקופת הפרוגרסיבים.
הוא כיהן כנציג כללי בוועידת החוקה של מסצ'וסטס בשנים 1917–1918, שזכתה לאישור הרפורמות הללו.
בשנת 1918 נבחר וולש לסנאט של ארצות הברית כחבר המפלגה הדמוקרטית, וכיהן קדנציה ראשונה מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1925. הוא היה הסנאטור האירי-קתולי הראשון ממסצ'וסטס והשני שנבחר בבחירה ישירה לאחר התיקון ה־17 לחוקה.
וולש, כנואם מוכר, הציג את נשיא אירלנד, איימון דה ואלירה, ב-Fenway Park ב־29 ביוני 1919.
וולש התנגד לנשיא הדמוקרטי וודרו וילסון בנושא הסכם ורסאי, והצטרף לסנאטור הרפובליקני ממסצ'וסטס, הנרי קבוט לודג', בהתנגדות להסכם.
הוא טען שהסכם חבר הלאומים מבטיח זכויות לכל מדינה בעולם למעט אירלנד, וכי ההסכם לא מספק את הזכות להגדרה עצמית כפי שנקבעה בארבע עשרה הנקודות של וילסון.
בוועידה הלאומית הדמוקרטית בשנת 1924, הוא נשא נאום בעד גינוי מפורש של ארגון הקו קלוקס קלאן במצע המפלגה:
וולש היה אחד מתשעה סנאטורים שהתנגדו לחוק ההגירה של 1924.
וולש שהפסיד בבחירות המחודשות ב־1924 בכ-20,000 קולות בלבד, חידש זמנית את עריכת הדין בבוסטון, וב־1926 נבחר לסיים את יתרת כהונתו של הסנאטור הנרי קבוט לודג'.
תבוסתו של וולש בשנת 1924 סימנה גם נקודת מפנה בתפיסתו הפוליטית.
קודם לכן הוא תמך בתפקיד אקטיבי של הממשלה, אך לאחר 1924 הלכה וגברה ברטוריקה שלו הביקורת על "הבירוקרטיה הפדרלית" ועל "הממשל הגדול".
אף על פי שבעבר היה תומך בחקיקה פדרלית נגד עבודת ילדים, כעת הפך לאחד ממתנגדיה העקביים ביותר.
ב־1932 תמך באל סמית' מול רוזוולט למועמדות הדמוקרטית לנשיאות.
בתקופת כהונתו בסנאט החזיק בתפקידים: יושב ראש ועדת החינוך והעבודה והוועדה לענייני הצי.
ב־1936, בהיותו ראש ועדת העבודה בסנאט, חתם על חוק שהוביל לקביעת סטנדרטים לעובדים של קבלני ממשלה (Walsh–Healey Act), הכולל שכר מינימום, שעות נוספות, תקני בטיחות והגבלות על עבודת ילדים ואסירים.
וולש התנגד להרחבת בית המשפט העליון בתוכנית רוזוולט, וניהל נאומים בנוגע להפרדת רשויות, עצמאות הזרוע השופטת ותפקידו הנכון של הרשות המבצעת.
וולש היה בדלן ותמך בנייטרליות אמריקאית במהלך מלחמת האזרחים בספרד והתנגד לברית עם בריטניה עד המתקפה על פרל הארבור.
הוא התנגד לסיוע צבאי לבריטניה עד שהוסרו המגבלות על ידי הנשיא, והיה חבר מוביל בתנועה אמריקה תחילה.
ב־7 במאי 1942, חשף עיתון ניו יורק פוסט שערורייה מינית וריגול בבית בושת לגברים בברוקלין, שנטען כי הסנאטור וולש היה מעורב בה.
ההאשמות לא דווחו על ידי יתר העיתונות, אך השמועות הפכו ל"סקנדל חמור ביותר" לפי מגזין טיים.
החקירה של ה־FBI לא גילתה ראיות בנושא, ומנהיג הרוב בסנאט, אלבן ברקלי שיבח את חפותו בסנאט.
בבחירות 1944, עם התמודדותו של רוזוולט לכהונה רביעית, הוגדר וולש כבדלן, תיוג עליו הוא התרעם.
למרות תיוגו כבדלן, הצביע בעד אמנת האומות המאוחדות ב־1945 ושמחה על כך שלא הוזמנה משלחת יהודים לוועידה בסן פרנסיסקו.
בבחירות 1946 הפסיד בפער גדול להנרי קבוט לודג' הבן.
וולש גודל כקתולי ושמר על דתו לאורך כל חייו.
הוא ואחיו תמכו באחיותיהם הרווקות.
ביוגרפים מסוימים סבורים שהוא היה הומוסקסואל.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה התגורר בקלינטון שבמסצ'וסטס, ונפטר מדימום מוחי בבוסטון ב-11 ביוני 1947. הוא נקבר ב-St.
במהלך חייו קיבל תוארי כבוד ממספר אוניברסיטאות, כולל Holy Cross, ג'ורג'טאון, נוטרדאם, פורדהם, בוסטון, Canisius College, ו-St.
פסל ברונזה של וולש הוצב ב-1954 ב-Boston Charles River Esplanade עם המוטו: "non sibi sed patriae" – "לא לעצמי אלא למולדת".
Holy Cross מעניקה מלגה שנתית על שמו.
דייוויד וייטהורן ארנוט היה בלשן בריטי שכיהן כפרופסור לשפות מערב אפריקה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים.
הוא ידוע בעבודותיו על שפות פולה (גם; פולני, פולפולדה) וטיב.
מילון שורשי פעלים בניבים של פולפולדה.
לימודי שפת פולה: מצב נוכחי ותחזיות עתידיות.
השיטה הנומינלית והמילולית של פולה.
ההורה והמורה: ניתוח דקדוקי של טקסט פולה.
סיפור פתגמים ומשחקי מילים של הפולאני.
דייוויד וילמוט היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי מפנסילבניה, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר הסנאט של ארצות הברית וכשופט בבית הדין לתביעות.
הוא מוכר בעיקר כיוזם וכנותן השם ל"הסתייגות וילמוט", הצעת חוק שלא התקבלה, שנועדה לאסור את התפשטות העבדות לשטחים המערביים שנרכשו מארצות הברית ממקסיקו לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בעת שהציע ותמך בהסתייגות היה דמוקרט צפוני, אך בהמשך הפך לדמות בולטת במפלגת "האדמה החופשית" שהתנגדה לעבדות.
מאוחר יותר מילא תפקיד מרכזי בהקמת המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה.
וילמוט נולד ב-20 בינואר 1814 בבת'אני שבפנסילבניה, והיה בנם של רנדל ומרי (לבית גרנט) וילמוט.
הוא השלים לימודי הכנה באקדמיה המקומית ביץ' וודס ובאקדמיית אגם קיוגה באורורה שבמדינת ניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים אצל שופט מדינת פנסילבניה ויליאם ג'סאפ במונטרוז, ואצל ג'ורג' וושינגטון וודוורד בוילקס-בארי, החל מאוגוסט 1834. וילמוט הוסמך לעריכת דין במחוז ברדפורד שבפנסילבניה, ועסק בעריכת דין באופן פרטי בטאונדה בשנים 1834–1844.
בשנת 1836 נישא לאנה מורגן.
לזוג נולדו שלושה ילדים, אך אף אחד מהם לא הגיע לבגרות.
וילמוט נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כנציג מחוז הקונגרס ה-12 של פנסילבניה לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרסים ה-29, ה-30 וה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1845 עד 3 במרץ 1851.
עם כניסתו לקונגרס תמך וילמוט בתחילה במדיניותו של הנשיא הדמוקרטי ג'יימס פולק.
במקביל הצטרף לקבוצה לא-רשמית של דמוקרטים מתנגדי עבדות, בהנהגת חבר הקונגרס פרסטון קינג מניו יורק.
אף שהתנגד להרחבת העבדות לשטחים חדשים, נחשב וילמוט לנאמן למפלגה הדמוקרטית: הוא תמך בפתיחת המלחמה עם מקסיקו והיה הדמוקרטי היחיד מפנסילבניה שהצביע בעד מכס ווקר.
באוגוסט 1846, במהלך דיון על הצעת חוק תקציבית בסך שני מיליון דולר למימון משא ומתן לשלום עם מקסיקו, הציע וילמוט תיקון שקבע כי בכל שטח שיירכש ממקסיקו לא תתקיים עבדות או עבודת כפייה, למעט כעונש על פשע.
נוסח ההסתייגות התבסס על תקנות צפון-מערב משנת 1787.
וילמוט הסביר כי אינו מבקש לבטל את העבדות במדינות הדרום, אלא לשמור על אופיים של השטחים החופשיים מעבדות.
לדבריו, אין זו שאלה של ביטול עבדות, אלא של מניעת כפיית העבדות על טריטוריות חופשיות בניגוד לחוק ולחוקה.
בית הנבחרים אישר את ההסתייגות, אך הסנאט סירב לאשרה והעדיף לדחות את הצעת החוק כולה.
בהמשך נדונה הצעה דומה, אך גם היא נדחתה בסנאט.
בעקבות המחלוקת סביב הסתייגות וילמוט, התגבשה מפלגת "האדמה החופשית", שהתנגדה להתפשטות העבדות לשטחים חדשים.
וילמוט הפך לדמות מרכזית בתנועה זו.
אף שהתנגד לעבדות, עמדתו לא נבעה מתמיכה בשוויון גזעי, אלא מאמונה שהעבדות פוגעת באינטרסים של העובדים הלבנים.
הוא אף כינה לעיתים את הסתייגותו "הסתייגות האדם הלבן".
עם זאת, וילמוט גם טען כי אם תוגבל העבדות לשטחים הקיימים, היא תיעלם לבסוף מעצמה, שכן קיומה תלוי בהתפשטות מתמדת.
בשנת 1849 הוצג כמועמד מפלגת "האדמה החופשית" לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים, אך עד מהרה הסתכסך עם הנהגת המפלגה הדמוקרטית בפנסילבניה בראשות ג'יימס ביוקנן, ונאלץ לפרוש מהתמודדות בבחירות של 1850.
בשנים 1851–1861 כיהן וילמוט כנשיא בית המשפט של בתי הדין האזרחיים במחוז השיפוטי ה-13 של פנסילבניה.
בשנת 1854 היה ממייסדי המפלגה הרפובליקנית, עמד בראש ועדת המצע שלה, והיה ציר בוועידת המפלגה הארצית ב-1856. הוא פעל במרץ לבחירתו של המועמד הרפובליקני הראשון לנשיאות, ג'ון פרימונט.
בשנת 1857 התמודד ללא הצלחה על משרת מושל פנסילבניה והפסיד לדמוקרטי .
וילמוט נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של סיימון קמרון שהתפטר.
בשנת 1861 היה חבר בוועידת השלום בוושינגטון, שנועדה לנסות למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-6 במרץ 1863 מינה הנשיא אברהם לינקולן את וילמוט לשופט בבית הדין לתביעות של ארצות הברית.
המינוי אושר בסנאט למחרת, והוא קיבל את כתב המינוי באותו יום.
וילמוט נפטר ב-16 במרץ 1868, ונקבר בבית הקברות ריברסייד בטאונדה.
שלט היסטורי של מדינת פנסילבניה מוצב ברחוב ויליאמס ליד בית הקברות ריברסייד בטאונדה ומציין את מקום קבורתו.
בית וילמוט נכלל במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1974, ובית הספר דייוויד וילמוט בשנת 1988.
דייוויד בנג'מין ויין הוא קומיקאי, תסריטאי, שחקן ובמאי אמריקאי.
שימש כיוצר, מפיק, תסריטאי ובמאי של סדרות טלוויזיה, בהן , , , "משטרה רפואית" ו.
ויין הופיע בתפקידי משנה ברבים מן הסרטים והסדרות שהפיק או ביים.
בין השנים 2008–2014 דיבב תפקיד ראשי כקולו של מנהל בית הכלא (The Warden) בסדרת האנימציה של Adult Swim, ומאז 2012 הוא מדבב את הדמויות קורטני וילר וגרובר פישודר בסדרה "ההמבורגרים של בוב".
את דרכו המקצועית החל כחבר בלהקת הקומדיה הסאטירית .
ללהקה הייתה תוכנית טלוויזיה משלה בערוץ MTV בשנים 1993–1995, בשם , ובה ביים ויין רבים מן המערכונים.
בנוסף, הוא חבר בשלישיית הקומדיה , יחד עם ו, שגם הם היו חברים ב־The State והיו מעורבים ביצירת "קיץ אמריקני חם ורטוב".
השלושה כתבו וכיכבו בסרטונים קצרים ובמערכונים הידועים כ־, וכן בסדרת הטלוויזיה משנת 2005.
ויין נולד למשפחה יהודית בשייקר הייטס, אוהיו.
בנם של נינה ונורמן ויין.
בצעירותו השתתף במחנה קיץ, אשר שימש השראה קלה לסרט .
בשנת 1988, בעת שלמד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק, היה ממייסדי קבוצת הקומדיה הסאטירית The New Group.
בהמשך נודעה הקבוצה בשם , ובשנת 1993 יצרו ויין וחבריו לקבוצה וכיכבו בתוכנית המערכונים , ששודרה במשך 26 פרקים בערוץ MTV.
ויין ו ביימו את מרבית מערכוני התוכנית.
בשנת 1997 הקימו ויין, את שלישיית הקומדיה .
סרט הקולנוע הראשון של ויין, (2001), היה סרט קומדיה המתרחש במחנה קיץ, ובה השתתפו, בין היתר, ג'נין גרופלו, דייוויד הייד פירס, מולי שאנון, פול ראד, כריסטופר מלוני, בראדלי קופר, איימי פולר, ואליזבת בנקס.
ויין ביים את הסרט, וכתב והפיק אותו במשותף עם שואוולטר, אשר גם גילם בו תפקיד ראשי.
סרטו השני, , בכיכובם של וינונה ריידר ופול ראד, הופץ בהקרנה קולנועית מוגבלת ויצא בפורמט DVD בינואר 2008.
סרטו השלישי, , בכיכובם של פול ראד, שון ויליאם סקוט, כריסטופר מינץ-פלאס, ג'יין לינץ' ואליזבת בנקס, היה סרטו הראשון שזכה להפצה רחבה.
הסרט עלה לאקרנים בנובמבר 2008, זכה לביקורות חיוביות והכניס כ־19 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
כחלק משלישיית הקומדיה , יצא לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ויצר עם הקבוצה .
בהמשך סייע ביצירת משנת 2005 בערוץ קומדי סנטרל, שהתבססה על מופעי הקבוצה.
ויין מדבב את דמות מנהל בית הכלא (The Warden) בסדרת האנימציה .
הוא שימש כפרשן אורח בסדרות , , וכן בתוכנית השבועית של VH1. עם חברי The State היה שותף לכתיבת הספר "State by State with The State".
הוא הופיע גם בסרטים , "לשמור אמונים" ו.
סרטו הרביעי, , יצא לאקרנים בפברואר 2012, ובכיכובם של ג'ניפר אניסטון, פול ראד, מולין אוקרמן ואלן אלדה.
ויין ביים את הסרט על פי תסריט שכתב יחד עם קן מרינו, והופיע בו כקריין מזג אוויר.
סרטו החמישי, הפרודיה הרומנטית , יצא לאקרנים ביוני 2014, ובכיכובם של פול ראד, איימי פולר, אד הלמס, קובי סמולדרס, מקס גרינפילד וכריסטופר מלוני.
ויין ושואוולטר כתבו יחד את סדרת הפריקוול , המבוססת על הסרט משנת 2001, ובה השתתף כמעט כל צוות השחקנים המקורי.
הסדרה יצאה ביולי 2015 וזכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
בהמשך שב ויין לכתוב ולביים את סדרת ההמשך , שיצאה בשנת 2017.
בשנת 2018 ביים ויין את הסרט הביוגרפי , העוסק בדמותו של מייסד המגזין , , ובכיכובם של ויל פורטה, דונל גליסון וג'ואל מקהייל.
במהלך מגפת הקורונה ייסד ויין את להקת , בה הוא מנגן בתופים לצד קן מרינו, ארבעה אבות נוספים, ובנו.
יש לו שני בנים, והוא גרוש.
דייוויד יוּם היה פילוסוף והיסטוריון סקוטי.
החקירה הפילוסופית המוכרת והמשפיעה ביותר של יום היא חקירתו את מושג הסיבתיות.
לצד זאת, ביצע יום חקירות רבות שנחשבות בעלות חשיבות רבה, ובהן חקירותיו בנושא זהות אישית, העולם החיצון ומשמעותם של שיפוטים מוסריים ושיפוטים אסתטיים.
יום הוא הפילוסוף השלישי והאחרון ברצף של שלושה פילוסופים שנחשבים לאבותיו של הזרם האמפיריציסטי: לוק, ברקלי ויום עצמו.
היו מי שטענו (כדוגמת האידיאליסטים הבריטים של תחילת המאה ה-20, ובהם תומאס היל גרין וברדלי ), כי יום, כפילוסוף האחרון ברצף, הביא את האמפיריציזם הבריטי של המאות ה-17 וה-18 אל קיצו, וכי המסקנות הספקניות של חקירותיו קעקעו את השאיפה להסביר את הידע האנושי כמבוסס על נתוני החושים בלבד.
יום היווה מקור השראה לפילוסופים רבים, בהם: עמנואל קאנט, שטען כי יום "העיר אותו מתרדמתו הדוגמטית", אדם סמית', שהיה ידידו הקרוב, וג'רמי בנת'ם.
כתביו של יום, ובראשם "מסכת על טבע האדם", זוכים לתפוצה נרחבת ולהשפעה רבה עד ימינו.
יום נולד בסמוך לברוויק, למשפחה מהאצולה הנמוכה של סקוטלנד.
בתחילה נטה לקריירה משפטית, אבל בסופו של דבר פיתח, לדבריו, "דחייה שאין להתגבר עליה לכל דבר חוץ מאשר הפילוסופיה וללמדנות כללית".
הוא למד תקופה מסוימת בעצמו בצרפת, שם השלים בשנת 1738 את ספרו "מסכת טבע האדם" בגיל 26. על אף שחוקרים רבים מחשיבים כיום את הספר כחיבור החשוב ביותר של יום, ואחד החיבורים החשובים בהיסטוריה של הפילוסופיה כולה, הספר לא זכה להצלחה גדולה בשעת פרסומו.
יום התייחס בתחילה לתגובה הציבורית לפרסום ספרו באמרו שהוא נולד כ"נפל ממכונת הדפוס".
לאחר מספר שנים של עבודה בשירותם של כמה אישים פוליטיים וצבאיים שב יום ללימודיו.
לאחר שהחליט כי הבעיה בספרו הקודם הייתה יותר סגנונית מאשר תוכנית, עיבד את החומר מחדש לקריאה פופולרית ב'מחקר בדבר בינת האדם' שפורסם בשנת 1748. גם ספר זה לא הצליח במיוחד, אך הצליח יותר מספרו הקודם.
יום לא הצליח להשיג חברות בקתדרה לפילוסופיה באדינבורו ובגלאזגו, כנראה בשל האשמות נגדו על אתאיזם, וכן בשל ההתנגדות של אחד ממבקריו הראשיים, תומאס ריד.
בנוסף למחקרים הפילוסופיים התפרסם יום בחוגים ספרותיים ככותב מאמרים וכהיסטוריון.
יום זכה לראשונה בחייו להצלחה לאחר שפרסם סדרת ספרים היסטורית בשם "דברי ימי אנגליה".
עם זאת, תשומת הלב לחיבוריו הפילוסופים גברה רק לאחר שנפטר, והתגברה במיוחד לאחר שעמנואל קאנט אמר כי יום העיר אותו מ"תרדמתו הדוגמטית" (בערך ב-1770).
ישנן שתי פרספקטיבות מרכזיות שדרכן מרבית הפרשנים מנתחים את הגותו של יום בתוך ההקשר הפוליטי של ימיו.
מחד, ניתן לראות את יום כחלק מתנועת ההשכלה הסקוטית, ולראות בחקירותיו כהתקפה על התאולוגיה והדת.
כך, יש הטוענים שאחת ממטרותיו המרכזיות של יום הייתה להוכיח כי אין באפשרותנו להשתמש במנגנונים ההיסקיים שמשמשים אותנו כדי להתנהל בעולם כדי ללמוד על דברים המצויים אל מעבר אליו, כמו אלוהים או חיים שאחרי המוות.
מאידך, יש המפרשים את יום כאחד ממתנגדיה של תנועת ההשכלה.
אלו טוענים כי חקירותיו של יום נועדו להוכיח כי הידע שלנו על העולם אינו מבוסס על תבונה, בהתאם לעמדתם של הוגי ההשכלה, כי אם על רגש.
יום תפס את השיטה הפילוסופית החדשה שאותה הציג ב'מסכת טבע האדם' כשיטה שמכילה בפילוסופיה את המתודה שהביאה להתקדמות חסרת תקדים במדעי הטבע בימיו - המתודה של ניסוי ותצפית.
לדידו, הפילוסופיה עד לימיו לא הצליחה ליצור ידע מבוסס היטב ושמצוי מעבר לתחום המחלוקת מכיוון שלא השתמשה במתודה זו ומכיוון שלא הגדירה כיאות את תחום החקירה שבו אמורה לעסוק הפילוסופיה.
אליבא דיום, החקירה הפילוסופית אמורה לעסוק במה שהוא כינה בשם 'טבע האדם', שאותו הוא הגדיר כקבוצת העקרונות היסודיים שלפיהם פועלת ההכרה האנושית.
לפי יום, מכיוון שכל המדעים עוסקים במושאי ההכרה של האדם הרי שחקירת מנגנוני ההכרה שבאמצעותם אנו תופסים את המושאים הללו אמורה לספק את התשובות לשאלות היסודיות שהמסורת הפילוסופית שואלת אודותיהם.
בהתאם לכך, החקירה של יום נפתחת בכמה חקירות פסיכולוגיות שבהן יום גוזר מתצפיות שהוא מבצע על ההכרה האנושית (על רוחו שלו) עקרונות כלליים שמסבירים מהו טיבן של מחשבותינו וכיצד מחשבה אחת מובילה לאחרת.
בהמשך, יום משתמש באותם עקרונות כלליים בשביל להסביר את התגבשות האמונות המרכזיות שמשחקות תפקיד בתמונת העולם שלנו, דוגמת האמונה באחדותם של אובייקטים, בקשרים סיבתיים או בקיום העולם החיצון.
העקרונות הכלליים, לפי יום, אינם ניתנים להסבר נוסף.
תלמידיו ופרשניו של יום זיהו מתח בין שתי מגמות מרכזיות שניכרות בגישה שלו לפילוסופיה, כפי שהיא באה לידי ביטוי גם בדיונים המטא-פילוסופיים, וגם בחקירות המופיעות ב'מסכת': המגמה הספקנית והמגמה הנטוריאליסטית.
הנטוריאליזם של יום מתבטא בגישה שלפיה אם המנגנונים הפסיכולוגיים שלנו מכריעים לקבל אמונות מסוימות כאמיתיות, הרי הדבר מהווה טעם מספיק שמצדיק קבלה של אותן אמונות כעדיפות על פני אחרות.