tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמואה שלחה חיילים רבים שנלחמו יחד עם כוחות ניו זילנד במהלך המלחמה.
מאז ימי ג'וזפה גריבלדי, שמרה סן מרינו על קשר חזק עם איטליה.
אף על פי כן, במהלך המלחמה סן מרינו שמרה על נייטרליות ונותרה ללא פגע.
ב-17 בספטמבר 1944 נסוגו כוחות גרמניים מחטיבת הרגלים 278 ונלחמו מתוך שטחי סן מרינו נגד יחידות החטיבה ההודית הרביעית.
לאחר ניצחון בעלות הברית בקרב נלווה כיבוש קצר.
בתקופת מלחמת האזרחים בספרד, התערבו איטליה וגרמניה במלחמה וסייעו לפרנסיסקו פרנקו, מפקד הצבא הספרדי, לעלות לשלטון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשעה שספרד הייתה הרוסה, לא הסכימו פרנקו והיטלר על הצטרפות ספרד למלחמה לצד גרמניה.
עם זאת, ספרד הסכימה למכור לגרמניה, כמו גם לבעלות הברית, טונגסטן, שחיוני לתעשיית המטוסים.
בנוסף, אף על פי שספרד לא השתתפה באופן פעיל במלחמה, היא הסכימה לשלוח לברית המועצות שכמה שנים קודם סייעה לכוחות הרפובליקה במלחמת האזרחים, את הדיוויזיה הכחולה, שהורכבה ממתנדבים.
לאחר כיבוש צרפת ועליית הסיכוי שגרמניה תנצח, שינתה ספרד את מצבה ל"אי-לוחמה", ופרנקו פתח במשא ומתן מתיש עם היטלר.
בהמשך, כשהמטוטלת נעה לכיוון השני, ובעלות הברית התחזקו, הכריז המשטר על נייטרליות ביולי 1943. הסגת הכוחות הספרדיים מהחזית הסובייטית הושלמה במרץ 1944.
במקביל, ספרד הכינה תוכניות מגירה להגנה על המדינה.
בתחילה כוחות רבים הוצבו בדרום ספרד, בהיערכות לתרחיש בו בעלות הברית יתקפו מגיברלטר במהלך 1940 ו-1941. נוסף על כך, פרנקו הורה על העברת כוחות להרי הפירנאים בגבול עם צרפת, ככל שעלתה מידת העניין של מדינות הציר בגיברלטר.
כשהתחוור לו שידן של בעלות הברית על העליונה, העביר פרנקו את כוחותיו לגבול הצרפתי והובטח לו שבעלות הברית לא מעוניינות לפלוש לספרד.
הסולטאן העומאני הכריז מלחמה על גרמניה ב-10 בספטמבר 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה, בריטניה הכירה בחשיבות האסטרטגית של עומאן, בשל מיקומה הגאוגרפי, וכתוצאה מכך הורחבו המתקנים הבריטיים ברחבי המדינה.
שדה תעופה חדש נבנה על אדמת האי מסירה, והן מסירה והן ראס אל-האד הפכו לתחנות של חיל האוויר המלכותי.
יחידות של טייסת מס' 2925 של רגימנט ה-RAF שמרו על בסיסים אלו, בעוד שכלי השיט היו בעומאן גופא על מנת לבצע את משימותיהם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה לעיראק חשיבות רבה לבריטניה בשל מיקומה הגאוגרפי בנתיב להודו והנפט.
לאחר גירוש העות'מאנים ממסופוטמיה בסוף מלחמת העולם הראשונה, הוגנה עיראק על ידי בסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי בחבניה בפרט, והחסות הבריטית בכלל.
בשל חולשתה של בריטניה בתחילת המלחמה, נסוגה עיראק מההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. כאשר הפיקוד העליון הבריטי ביקש לשלוח תגבורות לעיראק, אישר ראש ממשלת עיראק, נורי א-סעיד לכוח בריטי מצומצם בלבד להגיע.
בהמשך, נערכה הפיכה בעיראק בה תפסו את השלטון תומכי מדינות הציר, בראשות רשיד עאלי אל-כילאני.
מאוחר יותר, בקשות בריטיות לתגבר את כוחות בריטניה בעיראק נדחו.
המשטר החדש פתח בחשאי במשא ומתן עם מעצמות הציר, ששלטו באותה העת בסוריה ולבנון דרך צרפת של וישי.
הנאצים הגיבו במהירות ושלחו סיוע צבאי באמצעות מטוסי הלופטוואפה לבגדאד דרך סוריה.
בסופו של דבר, פלשו חיילים הודים בסוף אפריל 1941 לעיראק והגיעו לבגדאד במאי.
הצבא העיראקי, לאחר ניסיונו הכושל לכבוש את חבניה, נכנע במהירות וראשיד עאלי אל-כילאני ברח מעיראק.
לאחר הכניעה העיראקית, הוכרחו העיראקים להכריז מלחמה על מדינות הציר ב-1942. בנוסף, הכוחות הבריטיים נשארו כדי להגן על מקורות הנפט החיוניים למאמץ המלחמתי הבריטי.
המלחמה בעיראק נחשבת כיום לחלק ממערכה כוללת יותר במזרח התיכון, והיוותה חלק מכיבוש איראן הפרו-נאצית בשלטון השאה, וסוריה ולבנון משלטון וישי.
ערב הסעודית ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם גרמניה ב-11 בספטמבר 1939 ועם יפן באוקטובר 1941. אף על פי שהסעודים הכריזו על נייטרליות, הם סיפקו לבעלות הברית נפט בכמויות גדולות.
היחסים הדיפלומטיים של המדינה עם ארצות הברית נוסדו ב-1943. המלך אבן סעוד היה ידיד אישי של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט; מאוחר יותר הורשו האמריקאים לבנות בסיס חיל אוויר ליד דהראן.
ב-28 בפברואר 1945 הכריזה סעודיה מלחמה על גרמניה ויפן, אך ההכרזה לא לוותה בפעולות צבאיות.
מלחמת העולם השנייה פרצה ב-1 בספטמבר 1939, כשפולין נאלצה להתמודד בתחילה עם פלישת גרמניה הנאצית ולאחר מכן גם עם פלישת ברית המועצות.
חיילים פולנים רבים נמלטו בשל כיבוש המדינה, והם התארגנו מחדש והשתתפו במערכה בצרפת.
מאוחר יותר חיילים פולנים שולבו בכוחות המזוינים של בריטניה וטייסים פולנים נלחמו בקרב על בריטניה.
פולין היא המדינה הכבושה היחידה באירופה שלא שיתפה פעולה באופן רשמי עם גרמניה.
תנועת ההתנגדות הפולנית הייתה התנועה הגדולה ביותר באירופה הכבושה, והיחידה הלא-קומוניסטית מבין הארצות הסלאביות.
קהילת יהדות פולין, שהייתה מהקהילות הגדולות ביותר בעולם עד השואה, עם 3.4 מיליון יהודים.
רבים מבני הקהילה נרצחו בשואה, ואף היו פולנים ששיתפו פעולה עם הנאצים ברצח יהודים, בחלק מהמקרים גם ללא שנדרשו לכך.
פולין הייתה היחידה מבין הטריטוריות שנכבשו על ידי גרמניה, שבה כל סוג של עזרה ליהודים הביאה לעונש מוות על העוזר ועל כל משפחתו.
אולם רבים סיכנו את חייהם כדי להציל יהודים, ואף הוקם ארגון ז'גוטה אשר כל משימתו הייתה לעזור ליהודים.
הסכסוך בדבר מעמדה של דנציג, בין גרמניה הנאצית ובין פולין, היה אחת העילות שהציגו הנאצים לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה רוב אוכלוסייתה (גרמנים) של העיר ברחה אל מעבר לגבול הגרמני, כדי להימלט מנקמה של פולין שהייתה אמורה להיות מדינה נותנת החסות ועכשיו יראו את האוכלוסייה כמשתפי פעולה עם הגרמנים, כל שאר הפולנים שנשארו בשטח העיר התבצרו בחצי האי ובבית הדואר כניסיון התנגדותו לגרמנים שבסופו הוצאו להורג.
לאחר הפלישה הגרמנית, ב־2 בספטמבר 1939 הצביעה ממשלת העיר החופשית על סיפוחה של העיר לגרמניה, וכך תם פרק "העיר החופשית דנציג" בהיסטוריה של העיר.
במשך מלחמת העולם השנייה, נשלטה פורטוגל על ידי הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
בתחילת ספטמבר 1939 הכריזה פורטוגל על נייטרליות כדי להימנע מפעולה צבאית בשטחי פורטוגל.
צעד זה התקבל בברכה על ידי בריטניה.
בהמשך, פלישת גרמניה לצרפת וכיבושה הביאה את הנאצים עד להרי הפירנאים, בגבול ספרד-צרפת, דבר שהגביר את יכולתו של היטלר ללחוץ על פורטוגל וספרד.
בעקבות מבצע ברברוסה, ופלישת גרמניה לברית המועצות, נותקה אספקת מתכת הטונגסטן לגרמניה, שחיפשה כעת אספקה זהה מפורטוגל.
סלזאר ניסה להגביל את רכישותיהם של הגרמנים במדינה, ולאחר מכן, בשלהי 1941 תקפו ספינות גרמניות ספינות פורטוגליות.
מאוחר יותר, בינואר 1942 חתם סלזאר על הסכם למכירת טונגסטן לגרמניה.
במהלך המלחמה הפעילה בריטניה את הסכם וינדזור משנת 1386 בדרישה מפורטוגל שלא לתמוך במדינות הציר, ולא רק זאת, אלא שסלזאר פעל על מנת למנוע מפרנסיסקו פרנקו הספרדי לתמוך באויבי בריטניה.
ביוני 1943 בעקבות בקשת בריטניה להשתמש באיים האזוריים כדי להקים בסיסי חיל אוויר ובסיס לצי הבריטי, פורטוגל נענתה מיידית והחכירה לבריטניה את השטח המבוקש, בתמורה להבטחה מצד בעלות הברית כי יעניקו כל סיוע אפשרי במקרה של תקיפה גרמנית בפורטוגל.
ב-1944 הכריז סלזאר על אמברגו מוחלט במכירת טונגסטן לגרמניה, שמחתה אך לא הגיבה.
מהזווית היהודית, ליסבון היוותה מקלט בטוח ליהודים מכל רחבי אירופה, ופליטים יהודים קיבלו מעמד תושבות בפורטוגל.
מאוחר יותר, לאחר פלישת גרמניה לצרפת, אפשרה פורטוגל לאלפי יהודים להיכנס.
עם התקדמות המלחמה, נתנה פורטוגל אשרות כניסה ליהודים ששרדו בזכות פעולות הצלה, בתנאי שפורטוגל תשמש רק נקודת מעבר.
יותר מ-100 אלף יהודים הצליחו להימלט כך מציפורני הנאצים באמצעות מעבר בליסבון.
בחלק מהמקרים אלפי יהודים הגיעו לליסבון ועזבו אותה שבועות אחדים מאוחר יותר למדינות אחרות.
בתחילת 1942 המשיכו שלטונות פורטוגל לשמור על נייטרליות, למרות האזהרות מצד ממשלות הודו ואיי הודו המזרחיים ההולנדיים לפיהן יפן צפויה לפלוש למושבה הפורטוגזית.
על מנת להגן על העמדות ההולנדיות ששכנו בסמוך, נחתו כוחות אוסטרליים והולנדיים וכבשו את האזור.
הם לא נתקלו בהתנגדות מצד הכוחות הפורטוגזיים או מצד האוכלוסייה האזרחית.
כעבור מספר שבועות, נחתו באי כוחות יפניים, אולם הם נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד האוכלוסייה, שניהלה מלחמת גרילה נגד הפולשים, ונהנתה גם מתמיכה של בעלות הברית.
חרף ההתנגדות העזה, היפנים הצליחו ב-10 בפברואר 1943 להכניע את ההתנגדות, והכוחות האוסטרליים נסוגו.
ההערכה היא כי בין 40 ל-70 אלף מקומיים נהרגו על ידי הכוחות היפנים בין השנים 1942-1945.
אף על פי שהצבא היפני כבש את המושבה הבריטית השכנה, הונג קונג ב-1941, הוא נמנע בתחילה מהתערבות ישירה בענייני מקאו, והיא נותרה שטח נייטרלי.
עם זאת, לשלטונות פורטוגל חסרה היכולת למנוע פעילות יפנית במושבה.
ב-1943 פנתה יפן לממשלת מקאו בבקשה שתארח יועצים יפנים.
בעקבות כך, הכוחות הצבאיים בפורטוגל פורקו מנשקם, אם כי מקאו מעולם לא נכבשה על ידי היפנים.
פינלנד נקבעה כחלק מהשטח הסובייטי בהסכם ריבנטרופ מולוטוב והותקפה בידי כוחות סובייטים במלחמת החורף (30 בנובמבר 1939- 13 במארס 1940) לאחר שסירבה לאפשר בניית בסיסים סובייטים בשטחה.
לאחר המלחמה ניסתה פינלנד לשווא להשיג הגנה מידי שוודיה ובריטניה כדי להתמודד עם הלחצים הסובייטים המתמשכים, טרם פנתה לשיפור היחסים עם גרמניה הנאצית.
שיתוף הפעולה בין המדינות גרם למתקפה אווירית סובייטית על פינלנד שלושה ימים לאחר תחילת מבצע ברברוסה, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת ההמשך (25 ביוני 1941- 4 בספטמבר 1944), שבמהלכה פינלנד שיתפה פעולה עם גרמניה.
בריטניה הכריזה מלחמה על פינלנד ב-6 בדצמבר 1941, אולם ארצות הברית מעולם לא עשתה כן.
קנדה וניו זילנד הכריזו מלחמה על פינלנד ב-7 בדצמבר 1941, בעוד אוסטרליה ודרום אפריקה הכריזו מלחמה למחרת.
כדי להבטיח תמיכה צבאית לעצירת מתקפת ויבורג-פטרוזבודסק המתואמת עם הפלישה לנורמנדי, נחתם הסכם רייטי-ריבנטרופ ב-26 ביוני 1944. שבה היחסים הפיניים-נאציים הפכו לברית קרובה וסופק נשק רב לפינלנד בתמורה להישארותה במלחמה.
מאוחר יותר התפטר רייטי מתפקידו כנשיא פינלנד ואת מקומו תפס אמיל מנרהיים שביטל את הברית לאחר הגעת הנשק הגרמני והכריז על שביתת נשק עם ברית המועצות .
לאחר מכן נסוג הצבא הגרמני מהמדינות הבלטיות.
הסכם השלום שנחתם בין שתי המדינות דרש מפינלנד לגרש את החיילים הגרמנים משטחה, דבר שגרם למלחמת לפלנד (15 בספטמבר 1944- 25 באפריל 1945), כמו גם לשלם פיצויים לברית המועצות ולשפוט פשעי מלחמה שנערכו נגד הרוסים.
אזור תעלת פנמה היה בשליטת ארצות הברית, וכוחות אמריקאיים מהצי האמריקאי, צבא ארצות הברית וכוחות קולומביאניים סייעו לשמור על התעלה משתי גדותיה.
תעלה זו סיפקה לארצות הברית ולבעלות בריתה את היכולת להעביר ספינות מלחמה וחיילים במהירות מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט.
מאחר שרוב תעשיית הספנות האמריקאית הייתה על החוף המזרחי של ארצות הברית ובמפרץ מקסיקו, התעלה הייתה חיונית על מנת להעביר ספינות מלחמה כדי להילחם בצי היפני.
פרו ניתקה את יחסיה עם מדינות הציר ב-24 בינואר 1942. בשל יכולתה של פרו לייצר דלק לתעופה וקרבתה לנמל פנמה, הפכו בית הזיקוק ונמל התעופה טלארה, בצפון מערב פרו, לבסיס חיל אוויר אמריקאי.
אף על פי שפרו לא הכריזה מלחמה על גרמניה ויפן עד 1945 (פרו הכריזה על "מצב מלחמה"), חיל הים הפרואני סייר באזור תעלת פנמה.
כמו כן, כ-2,000 אזרחים פרואנים נעצרו ונשלחו לארצות הברית כחלק ממדיניות כליאת היפנים.
הממשלה הסמכותנית של פרגוואי תחת שלטונו של היגניו מורינו הייתה אוהדת כלפי מדינות הציר בתחילת המלחמה; הקהילה הגרמנית הגדולה במדינה הייתה גם היא תומכת של הנאציזם, כמו גם רוב אוכלוסיית פרגוואי.
בממשלת פרגוואי שקלו ברצינות הצטרפות למלחמה לצד גרמניה, אולם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מנע זאת על ידי משלוח סיוע ומשאבים צבאיים ב-1942. פרגוואי הכריזה מלחמה על גרמניה ב-2 בפברואר 1945, זמן קצר בטרם המלחמה הסתיימה, ורבים מאזרחי פרגוואי הצטרפו לחיל האוויר הברזילאי על מנת להילחם במדינות הציר.
בתחילה צ'ילה נשארה נייטרלית אך כמו שאר מדינות אמריקה הדרומית, היא קיימה מסחר הדוק עם גרמניה.
לעומת זאת, בהמשך המלחמה צ'ילה התרחקה ממדינות הציר וניתקה את יחסיה איתן ב-1943 והממשלה פיטרה קציני צבא פרו-נאצים.
ב-1945 הכריזה צ'ילה מלחמה על יפן.
צ'כוסלובקיה בותרה בידי גרמניה הנאצית.
בתחילה בהסכם מינכן כאשר נקבע כי עליה לתת את חבל הסודטים לגרמניה מאחר שגרו בו 3.5 מיליון גרמנים.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה במרץ 1939 הפכה גרמניה למה שנקרא "הפרוטקטרוט של בוהמיה ומורביה" תחת כביכול נשיא המדינה אמיל האכה.
דרום סלובקיה, כמו גם רותניה סופח להונגריה בשנת 1938. פולין סיפחה את זאולז'ה אך איבדה שטח זה לאחר 11 חודשים בלבד.
ב-1945 כבשו בעלות הברית את צ'כוסלובקיה.
המרד הסלובקי באוגוסט 1944 דוכא על ידי הגרמנים בסוף אוקטובר; לחימת פרטיזנים נמשכה עד סוף המלחמה.
באפריל 1945 הביס הצבא האדום את הגרמנים ואת סלובקיה וסיפח את רותניה לברית המועצות.
צרפת הייתה ערבה לביטחונה של פולין והייתה מבין הראשונות להכריז מלחמה על גרמניה.
בשנת 1940, עקב כיבושה של צרפת בידי גרמניה חתמה ממשלת צרפת על הסכם כניעה (במקום בו חתמה גרמניה על כניעתה במלחמת העולם הראשונה, יער קומפיין) על פיו הוקמה צרפת של וישי והוקם צבא צרפת החופשית בראשותו של שארל דה גול.
לאחר הפלישה לנורמנדי שוחררה צרפת שהשתתפה בוועידת השלום בפריז ב-1947.
צרפת החופשית (בצרפתית - "France libre") הם כוחות הצרפתיים שלחמו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר במלחמת העולם השנייה, כצבא מאורגן בראשות הגנרל שארל דה גול בין 1940 ו-1945. עד שנת 1944 הם פעלו מחוץ לגבולות צרפת, והחל מקיץ 1944 גם בצרפת עצמה.
כוחות צרפת החופשית פעלו גם נגד משטר צרפת של וישי ששיתף פעולה עם מדינות הציר והוכר על ידן כשלטון הצרפתי הלגיטימי בצרפת ובמושבותיה, ובשלבים מסוימים אף הוכר כך גם על ידי מדינות כארצות הברית.
אנשי "צרפת החופשית" פעלו בגלות מיולי 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, ובניגוד למרבית מדינות העולם, ובכללן מדינות מבעלות הברית, טענו כי משטר "צרפת של וישי" אינו לגיטימי, ואינו מהווה המשכיות ראויה של המדינה הצרפתית.
"צרפת החופשית" היוותה מסגרת מדינית, בראשותו של דה גול, ולרשותה עמד צבא שכלל יחידות יבשה, אוויר וים.
צבא צרפת החופשית, שהחל לפעול ב-1940 ומנה רק אלפים בודדים של חיילים, גדל והתעצם ככל שנמשכה המלחמה, וביוני 1944, בעת הפלישה לנורמנדי, מנה כ-300,000 חיילים.
על כינונו של המשטר הכריז המרשל אנרי פיליפ פטן בעקבות תבוסתה של צרפת במערכה על צרפת, שבה כבשו צבאות גרמניה הנאצית חלקים נרחבים מצרפת, והביסו את צבאה במערכה שנמשכה שישה שבועות, בין מאי ליולי 1940. ב-10 ביולי 1940 הצביעה האספה הלאומית הצרפתית על כינונו של המשטר.
הצבעה זו העניקה לפטן כוח פוליטי חזק.
פטן, שהיה ראש הממשלה האחרון של הרפובליקה השלישית, כינה עצמו מעתה "ראש המדינה הצרפתית" (Chef de l'État Français).
משטרו של פטן קידם אידאולוגיה של "מהפכה לאומית" ((Révolution nationale) שהתיימרה להחיות את המדינה ולהעניק לה חיים חדשים.
למשטר וישי היו סמכויות מסוימות גם באזור הכיבוש הגרמני בצפון צרפת, אך החוקים שחוקק יושמו רק אם לא סתרו את החקיקה הגרמנית.
עיקר כוחו של המשטר היה ב"אזור החופשי", שבו שכנה גם העיר וישי ששימשה כמרכזו האדמיניסטרטיבי של המשטר.
הסדר זה נמשך עד מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, ב-8 בנובמבר 1942, שבעקבותיו הורה היטלר על כיבוש האזור החופשי.
לאחר כיבוש זה, שכונה "מבצע אנטון", הוחל הכיבוש הגרמני על כל חלקיה של צרפת, פרט לרצועה צרפתית באזור האלפים שבה שלטה איטליה הפשיסטית עד ספטמבר 1943.
בעקבות הפלישה לנורמנדי ב-1944, הכריז דה גול על הקמת ממשלה צרפתית זמנית.
לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944, קבעה הממשלה הזמנית בראשות דה גול את מושבה בפריז, ובאוקטובר 1944 זכתה להכרה מצד בעלות הברית כממשלה החוקית היחידה המושלת בצרפת.
ב-20 באוגוסט 1944 הועברו פקידי ממשל וישי ותומכי המשטר העיקריים לזיגמרינגן שבגרמניה, שם ייסדו ממשלה גולה בראשות פרנאן דה ברינון.
ממשלה זו פעלה עד אפריל 1945. לאחר תבוסת הנאצים, נתפסו רוב ראשי משטר וישי, ונשפטו על ידי אנשי הממשלה הצרפתית הזמנית.
ראשי משטר וישי, פייר לאוואל, ז'וזף דארנן ופרנאן דה ברינון הוצאו להורג.
פטן נדון למוות בשל בגידה, אך עונשו הומתק למאסר עולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אלג'יריה, יחד עם יתר צפון אפריקה, הייתה תחת שליטת משטר וישי וגרמניה הנאצית.
ב-8 בנובמבר 1942 פתחו בעלות הברית במתקפה הגדולה הראשונה שלהן שנקראה "מבצע לפיד".
כוחות הברית, בפיקודו של דווייט ד.
אייזהאואר נחתו בחופים הצפוניים והתקדמו דרומה מול 60 אלף חיילי וישי.
בעלות הברית כבשו בקלות רבה יחסית את מרוקו ואלג'יריה ובכך שחררו את צפון אפריקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מספרים גדולים של מוסלמים ואירופיים אלג'יראים התגייסו לארמייה הצרפתית.
הכוחות האלג'יראים הצטיינו במיוחד בחיל המשלוח הצרפתי בפיקודו של הגנרל ז'אן במהלך המבצע האיטלקי ב-1943 ובפלישת בעלות הברית לדרום צרפת בשנת 1944.
ביוני 1940 פלשה גרמניה לצרפת וניצחה אותה.
לאחר מכן הוקמה ממשלת בובות צרפתית שנקראה ממשלת וישי שניהלה חלק מהשטחים הצרפתיים.
ב-18 ביוני שידר דה גול ברדיו לצרפתים וקרא להם לנטוש את משטר וישי ולחבור לממלכה המאוחדת במלחמתה נגד גרמניה ואיטליה.
השידור עורר חלוקה של השטחים האפריקאיים שנשלטו על ידי צרפת, שם נאלצו המתיישבים לבחור צד.
ב-8 באוקטובר 1940 הגיע דה גול לדואלה, קמרון.
ארבעה ימים לאחר מכן הוא אישר תוכנית פלישה לאפריקה המשוונית הצרפתית, כדי להשתמש בה כבסיס להתקפות בלוב.
מסיבה זו הוא החליט להיות מעורב אישית בניהול המערכה בצ'אד, שכנתה מדרום של לוב.
ב-8 בנובמבר תקפו כוחות צרפת החופשית את ליברוויל, בירת גבון.
ב-12 בנובמבר נכנעו אחרוני כוחות צרפת של וישי, והמושבה עברה לידי צרפת החופשית.
קיימת מחלוקת על מספר ההרוגים במערכה.
באפריל 1945 כבשו היפנים את ויינטיאן.
המלך סיסוואנג ונג נעצר על ידי היפנים, אבל בנו נסיך הכתר סוואנג וואטנה קרא לכל האזרחים להתנגד לכובשים היפנים.
לעומתו, הנסיך פאתק סאראט התנגד לעמדה זו וחשב שאפשר להשיג את עצמאות לאוס בסיועם של היפנים, שהפכו אותו לראש ממשלת לואנג פרבאנג, אם כי היא לא הייתה אחראית באופן רשמי על כל המדינה.
בפועל הייתה המדינה במצב של תוהו ובוהו, ולממשלתו של פאתק סאראט לא הייתה סמכות של ממש.
קבוצה אחרת בלאוס, שחרור לאוס, קיבלה תמיכה לא רשמית מהתנועה התאילנדית למען עצמאות תאילנד, שפעלה באזור איסאן.
היפנים שלטו במדינה עד אוגוסט, אז נכנעה יפן לאחר המתקפה על הירושימה ונגסאקי.
לבנון, שהייתה תחת שלטון צרפתי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסכמי השלום שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה לחלק משלטון משטר וישי הפרו-גרמני, יחד עם סוריה.
לבנון נכבשה בידי בעלות הברית במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון ב-14 ביולי 1941. דה-גול הכריז על עצמאות לבנון ב-22 בנובמבר 1943. בשנת 1945 הכריזה לבנון מלחמה על גרמניה ויפן.
לאורך כל המלחמה, הייתה סוריה תחת שלטון צרפתי.
בעקבות הכניעה הצרפתית ב-1940 שלטה במושבה, כמו בכל מושבות צרפת, ממשלת וישי, ממשלת בובות של הנאצים.
צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, חשש כי ייעשה שימוש בסוריה כדי לאיים על אספקת הנפט מעיראק לבריטניה.
חשש זה התגלה כמוצדק כשהלופטוואפה החל להעביר אספקה לשלטון הפרו-גרמני בעיראק בראשותו של רשיד עאלי אל-כילאני.
ביוני 1941 פלשו כוחות בריטיים ומטעם צרפת חופשית לסוריה, ולאחר התנגדות עיקשת, נכנעו כוחות וישי ביולי.
לאחר מכן השתלטו כוחות צרפת החופשית על המדינה וייצבו את השלטון בה תוך שהם מכריזים כי המדינה תזכה לעצמאות עם סיום המלחמה, אף על פי שבחשאי היו ניסיונות להשיב את השלטון הקולוניאלי על כנו.
כדי לעודד את טורקיה להישאר נייטרלית, הוחלט להעביר לידיה את מחוז איסכנדרון בצפון סוריה.
קובה הצטרפה לבעלות הברית ב-8 בדצמבר 1941 כשהכריזה מלחמה על יפן וב-11 בדצמבר על איטליה וגרמניה.
התחנה הימית של ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שימשה בסיס חשוב להגנה על המשלוחים של בעלות הברית בים הקאריבי.
ב-15 במאי 1943 הוטבעה ספינת סוחר קובנית ליד חופי קובה בידי הצוללת הגרמנית U-176. קובה תכננה לגייס חיילים על מנת שישתתפו במלחמה אך הדבר לא יצא לפועל.
לאחר המתקפה על פרל הארבור ניתקה קולומביה את יחסיה עם מדינות הציר.
קולומביה סיפקה לבעלות הברית נפט.
ב-26 בנובמבר 1943 הכריזה קולומביה מלחמה על גרמניה לאחר שהצוללת הגרמנית U-505 הטביעה מפרשית קולומביאנית.
שגריר גרמניה עזב את קולומביה והוקמו אמצעי פיקוח על האוכלוסייה הגרמנית כולל מעצר במקומות המיועדים לכך.
במהלך שנות ההתאוששות באירופה, שלחה קולומביה מוצרי נסטלה כמו קפה ומזון לתינוקות; ופחמן לחימום כל אירופה.
קוסטה ריקה הצטרפה לבעלות הברית ב-8 בדצמבר 1941. ממשלת השמאל בראשות הנשיא רפאל אנג'ל קלדרון גווארדיה הייתה עוינת כלפי הנאציזם ופעלה בדרכים רבות על מנת למנוע השפעה גרמנית במדינה.
קוסטה ריקה הכריזה מלחמה על יפן יום לאחר המתקפה על פרל הארבור ועל גרמניה ואיטליה זמן קצר מאוחר יותר.
תנועות לעצמאות רבות התקיימו במהלך התקופה הקולוניאלית.
תנועת ה-1 במרץ השפיעה על תנועות לא אלימות אחרות כמו התנועה הרביעית בסין וההפגנות הלא אלימות בהנהגת גנדי בהודו.
התנועה, בין היתר, השפיעה על הקוריאנים ליצור ממשלה רשמית שתוכל להתכונן לעצמאות קוריאה.
המהלך הראשון שבוצע היה הכרזה על החוקה הזמנית, שהוכרזה ב-11 באפריל 1919, כחודש לאחר הקמת תנועת ה-1 במרץ.
סעיף 8 של האמנה ציין כי "הממשלה הזמנית תעניק יחס מיוחד לבית המלוכה לשעבר יי".
סעיף זה מוכיח כי הממשלה הזמנית היוותה המשך לאימפריה הקוריאנית לשעבר, שסופחה ליפן ב-1910.
כעבור יומיים הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה של קוריאה.
הממשלה הזמנית הייתה בעלת תפקידים ממשלתיים ובין היתר יצרה ארגונים חשובים למען עצמאות קוריאה, דוגמת צבא השחרור הקוריאני ב-17 בספטמבר 1940. הממשלה הזמנית הכריזה מלחמה על יפן ב-10 בדצמבר 1941. זו הייתה הממשלה הדמוקרטית הראשונה בקוריאה.
צבא השחרור הקוריאני לא יזם את "מבצע איגל", שמטרתו הייתה לשחרר את חצי האי הקוריאני באמצעות מתקפה על אזור הבירה, סיאול ואינצ'ון, ב-18 באוגוסט 1945. משרד השירותים האסטרטגיים של ארצות הברית הבטיח גם הוא לסייע לצבא הקוריאני, באמצעות אספקת מטוסי קרב, צוללות וכוחות מוטסים.
התוכנית לא יצאה לפועל בשל כניעתה של יפן ב-15 באוגוסט 1945. הממשלה הקוריאנית הזמנית התנגדה גם להתנגדות נגד הממשל הצבאי האמריקני.
ב-15 באוגוסט 1948 פורקה הממשלה הזמנית רשמית לאחר הקמת ממשלת הרפובליקה של קוריאה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למעלה מ-100,000 קוריאנים שירתו בצבא היפני הקיסרי.
לאחר כניעתה של יפן לכוחות בעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, נכבשה קוריאה על ידי כוחות סובייטים (מצפון) וכוחות אמריקניים (מדרום).
תחילת המלחמה הקרה מנעה את איחוד האי והוקמו שתי מדינות נפרדות, שבהמשך לחמו במלחמת קוריאה.
ב-10 בספטמבר 1939 הכריזה קנדה על מלחמה עם גרמניה, הכרזת המלחמה העצמאית הראשונה של המדינה.
המלחמה הייתה המאמץ הלאומי הגדול ביותר בתולדותיה.
צבא קנדה היה פעיל בכל זירות המלחמה, אם כי רוב הקרבות התנהלו באיטליה, צפון אירופה וצפון האוקיינוס האטלנטי.
במהלך המלחמה, 1.1 מיליון קנדים שירתו בצבא, חיל הים וחיל האוויר.
מתוכם 45 אלף איבדו את חייהם ו-54 אלף נפצעו.
העלות הכספית של המלחמה הייתה $21,786,077,519.13. עד סוף המלחמה, חיל האוויר הקנדי היה הרביעי בגודלו בעולם, והצי השלישי בגודלו בעולם.
כמו כן, צי הסוחר הקנדי השלים 25,000 מסעות מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
הרבה טייסים של בעלות הברית אומנו בקנדה במהלך המלחמה.
קנדים אף שירתו בצבאותיהם של בעלות ברית אחרות.
ב-6 ביוני 1944, D-Day, הנחיתות בוצעו בשני מקומות על ידי אמריקנים, בשני מקומות בידי בריטים ובידי קנדים במקום נחיתה אחד, בג'ונו, את הנחיתה ביצעה חטיבת החי"ר הקנדית השלישית.
במהלך המלחמה קנדה הייתה נתונה למתקפות ישירות של צוללות גרמניות שהשתתפו בקרב על סנט לורנס.
למלחמה הייתה השפעה גדולה על קנדה מבחינה תרבותית, פוליטית וכלכלית, כולל משבר גיוס בקנדה בין הפרנקופונס והאנגלופונס הקנדיים.
עם זאת, המאמץ המלחמתי חיזק את כלכלת קנדה וקנדה נקבעה כשחקן מרכזי בזירה הבינלאומית.
קריית הוותיקן, המדינה הקטנה בעולם, נותרה לא מעורבת במהלך המלחמה וצבאה לא עסק בלחימה.
אף שהאפיפיור פיוס השנים עשר תמך לכאורה בהתנגדות למדינות הציר בחשאי, ונטען בקרב מגיניו כי פעל להצלת יהודים בכנסיות ברחבי אירופה.
כמו כן, הוא גם פרסם הצהרות נגד הגזענות ושאף לשלום טרם פרוץ המלחמה.
קריית הוותיקן הייתה חתומה על ההסכמים הלטרניים עם איטליה, שחייבו אותה לשמור על נייטרליות פוליטית, ואשר פיוס השנים עשר ביקש לשמור עליהם לאורך כל המלחמה.
מעורבותה הראשונה של רומניה במלחמה הייתה במתן אשרות מעבר לחברי הממשלה הפולנית, אוצריה וכוחות פולניים רבים ב-1939. במהלך 1940, תחת איום סובייטי, ויתרה רומניה על שטחים לטובת ברית המועצות, הונגריה ובולגריה, ובעקבות מהפיכה פנימית, הצטרפה רומניה למדינות הציר.
לאחר מכן, השתתפה המדינה ושלחה 600 אלף חיילים למבצע ברברוסה, וכוחותיה לקחו חלק בכיבוש אודסה, סבסטופול, אולם הם סבלו מאבדות כבדות בקרב סטלינגרד.
מלבד כוח אדם, חשיבותה של רומניה הייתה בכך שהיא היוותה מקור נפט חשוב לגרמניה הנאצית באמצעות שדות הנפט בפלוישט, שהיו למעשה מקור הנפט היחיד של גרמניה הנאצית.
עם כניסת חיילים סובייטים למדינה באוגוסט 1944, והפיכה מלכותית, הוקמה ממשלה חדשה שתמכה בבעלות הברית, ולאחר שגרמניה והונגריה הכריזו מלחמה עליה, הצטרפה רומניה לבעלות הברית כשותפה למשך יתר תקופת המלחמה.
המספר הכולל של החיילים הרומנים שהוצבו נגד מדינות הציר הוא 567 אלף ב-38 אוגדות.
הצבא הרומני נטל חלק במצור על בודפשט והגיע עד צ'כוסלובקיה ואוסטריה.
לאחר המלחמה הפכה המדינה לרפובליקה והמלך מיכאי הראשון עזב את המדינה, זאת בשל העובדה שהמדינה הייתה חלק ממעגל ההשפעה הסובייטי והצטרפה לברית ורשה.
במהלך כל המלחמה, שמרה שוודיה על נייטרליות, אם כי מספר מתנדבים שוודים השתתפו במלחמת החורף בין פינלנד לברית המועצות, ובמלחמת ההמשך שנערכה מאוחר יותר.
לאחר שפלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה ב-9 באפריל 1940, שוודיה ויתר מדינות הים הבלטי, הפכו לכודות בין גרמניה הנאצית וברית המועצות, שגם שמרו על יחסי ידידות באותה עת, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הלחימה הממושכת בנורווגיה הביאה את גרמניה לדרוש יותר ויותר תמיכה עקיפה משוודיה, ולדרוש מהדיפלומטים השוודים להזכיר לנורווגים את תחושת אחדות הגורל של השוודים עם אחיהם.
עם סיום הלחימה בנורווגיה, הפך הטיעון הזה לבלתי נסבל, והכריח את הממשלה להיכנע ללחץ הגרמני ולאפשר משלוח חיילים (בלתי חמושים) באמצעות מסילות ברזל שוודיות, בין גרמניה לנורווגיה.
בנורווגיה היו למעלה מ-350 אלף חיילים גרמנים.
שווייץ תכננה, כמו בדרך כלל, להישאר נייטרלית במהלך המלחמה, אולם איומי מדינות הציר וריכוזי הכוחות בסמוך לגבולותיה הביאו את הצבא השווייצרי להתכונן למלחמה.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הוכרז על גיוס כללי בתוך שלושה ימים.
מאוחר יותר, אף על פי שהגרמנים הכינו את מבצע טננבאום לכיבוש מהיר של שווייץ, הוא מעולם לא יצא לפועל משום שהיטלר, מסיבות שלא הובררו עד היום, דחה את ההתקפה.
בנוסף, בניגוד להולנד, בלגיה ומדינות מערב-אירופיות אחרות שנפלו בקלות במהלך מלחמת הבזק הגרמנית, שווייץ שוכנת על שטח הררי, שמאפשר למגינים להיערך במקומות גבוהים יותר לעומת התוקפים.
עם זאת, הנייטרליות של שווייץ לא הבטיחה חופש מעוינות.
בתחילת המלחמה הפילה שווייץ כמה מטוסים גרמניים שחדרו למרחב האווירי שלה.
בסך הכול במלחמה מאות מטוסים משני הצדדים נחתו בשווייץ, ונכלאו בנמלי התעופה השווייצריים על צוותיהם עד סוף המלחמה.
מטוסים של בעלות הברית נכלאו, במקרים מסוימים, בניגוד לחוק השווייצרי, וחלק מהצוותים נתונים היו בהתעללות במחנות המעצר.
כמו כן, במהלך המלחמה, כמה ערים בשווייץ הותקפו.
המפורסמת שבהם היא שפהאוזן, שבמהלך הפצצה נהרגו 40 אזרחים ו-50 בתים נהרסו.
הדבר הביא את שווייץ להכריז על אפס סובלנות להפרת ריבונותה.
באשר לפליטים היהודים, עד 1942 קיבלו 420 פליטים יהודים מקלט בשווייץ, שלאחר מכן הודיעה על סגירת שעריה לפליטים.
יהודים שלא נחשבו אז פליטים פוליטיים, לא יכלו לקבל מקלט במדינה, שאף צינזרה ידיעות בנושא.
יוצא מן הכלל היה מפקד המשטרה בתחנת הגבול באזור סאנט גאלן, פאול גרונינגר, שאפשר לפליטים יהודיים להיכנס לשווייץ, מסר דו"חות כוזבים על מספרם וסייע להם לקבל יחס של שוהים חוקיים.
בתחילת המלחמה, הייתה תאילנד בעלת בריתה של יפן, והפילדמרשל פלק פיבונסונגרם (נקרא גם פיבון), דיקטטור צבאי בעל נטיות לאומיות, שלט תחת המלך התאילנדי.
תאילנד נותרה בלתי מעורבת עם פרוץ המלחמה באירופה, אולם היא ניצלה את כניעת צרפת להסדרת תביעותיה לבעלות על חלקים מהודו-סין הצרפתית, במלחמת תאילנד-צרפת.
הפלישה היפנית לתאילנד בדצמבר 1941 הביאה את הממשלה להצטרף למערכה על בורמה.
הניצחון היפני בקרב מלאיה הגביר את התלהבות פיבון לגבי שיתוף פעולה, וב-25 בינואר 1942 הכריזה תאילנד מלחמה על ארצות הברית ובריטניה.
חלק מהתאילנדים התנגדו לברית עם יפן, והקימו את התנועה התאילנדית החופשית.
בסופו של דבר, כשמצב היפנים במלחמה הורע, נאלץ פיבון להתפטר, ותאילנד ויתרה על בריתה עם יפן.
ממלכת תימן, ששכנה בחלקה הצפוני של תימן המודרנית, נהגה בהתאם למדיניות החוץ הבדלנית של המלך יחיא מוחמד חמיד א-דין, ולמרות הברית שכרתה עם איטליה ב-1936, היא נותרה נייטרלית במשך כל המלחמה.
החלק הדרומי של תימן, שכונה פרוטקטורט עדן, היה בשליטה בריטית.
מלחמת העולם השלישית או בשמו המקורי מלחמת העולם השלישית: הסיפור שלא סופר הוא ספר שכתב הגנרל הבריטי ג'ון האקט במהלך המלחמה הקרה.
הספר מתאר מלחמה דמיונית בין נאט"ו לברית ורשה, ונועד להתריע בפני המערב על הסכנה מצד הגוש הקומוניסטי.
הספר כתוב כספר היסטוריה שנכתב לאחר המלחמה כביכול בידי קבוצת קצינים בריטיים, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השלישית.
בסוף שנת 1984 גוברת המתיחות בין ארצות המערב לבין מדינות הגוש הקומוניסטי, אשר מביאה לשינויים פוליטיים במזרח התיכון ואפריקה, ולתסיסה אנטי-קומוניסטית בפולין ובגרמניה המזרחית.
ביולי 1985, כוחות הצבא האדום חודרים ליוגוסלביה כדי לוודא שמדינה זו לא תחבור למערב.
ארצות הברית אינה יכולה לשתוק על הצעד, ושולחת גם היא לאזור כוחות נחתים, אשר בשוגג נכנסים לקרב עם הכוחות הסובייטיים.
צלם איטלקי מסריט את האירוע ומפיץ את הסרטון, ובכך מגביר את הלחץ בקרב מנהיגי ברית המועצות מפני מרד אפשרי של העמים הכפופים לשלטונה.
ברית המועצות מחליטה לצאת למלחמה כנגד כוחות נאט"ו, בתקווה להשיג ניצחון מהיר.
בתחילת אוגוסט הסובייטים פותחים במתקפה כוללת באירופה, ועד מהרה כובשים את איטליה, אוסטריה, דנמרק, נורווגיה, הולנד ומרבית גרמניה המערבית.
חרף תקוותה של ברית המועצות שצרפת, אירלנד ושוודיה תישארנה נייטרליות, היא מצטרפת למלחמה לצד נאט"ו.
חיל האוויר הסובייטי מפציץ את ערי בריטניה.
במקביל, מדינות אפריקה מתאחדות ותוקפות את דרום אפריקה הנתונה עדיין תחת שלטון האפרטהייד הלבן.
במזרח התיכון נאבקות בעלות בריתה של ברית המועצות: מצרים, ערב הסעודית ותימן, באיראן, איחוד האמירויות ועומאן, הנהנות מתמיכה אמריקנית.
ישראל וסוריה נותרות נייטרליות לאורך כל המלחמה.
האמריקאים מפציצים את קובה, סין פולשת לווייטנאם, יפן כובשת את האיים הקוריליים והצי הסובייטי מושבת.
המלחמה מתנהלת גם בחלל, כאשר הסובייטים משמידים את מרבית לווייני הריגול האמריקניים, וכן מעבורת חלל אמריקנית אחת.
ב-15 באוגוסט פותחות מדינות המערב במתקפת נגד מוצלחת, ומסלקות את הסובייטים מכל כיבושיהם.
כוחות צרפתיים אף חודרים לצ'כוסלובקיה.
מנהיגי המערב מתכנסים בלונדון כדי לדון באפשרות של פלישה לשטחי הגוש הקומוניסטי.
בינתיים, הנאמנות של העמים הכפופים לברית המועצות הולכת ומתערערת, ומנהיגיה מבינים שעליהם לסיים את המלחמה במהירות האפשרית.
הסובייטים מחליטים להטיל פצצה גרעינית על בריטניה כדי להרתיע את המערב, ואז להציע לאמריקנים לחלק את העולם לשני אזורי השפעה.
כמטרה נבחרה העיר ברמינגהאם, והפצצה מוטלת עליה ב-19 באוגוסט.
כוחות נאט"ו מגיבים בהתקפה גרעינית גדולה יותר, שמוחקת מהמפה את מינסק.
העובדה שהסובייטים הפכו את המלחמה הקונבנציונלית למלחמה גרעינית, היא בבחינת הקש ששבר את גב הגמל עבור נתיניה.
חלק מחברי הפוליטבירו מבצעים הפיכה בתמיכת לאומנים אוקראינים, המזכיר הכללי נרצח, וראש הקושרים תופס את השלטון.
ברית המועצות מתפרקת, והעמים המשועבדים לה מכריזים על עצמאותם, ושולחים נציגים לשיחות שלום עם המערב בהלסינקי.
שתי הגרמניות מתאחדות, אם כי האיחוד אינו זוכה לתמיכה בשתיהן כיוון שהן פיתחו זהויות לאומיות שונות.
בעולם צומחות שלוש מעצמות חדשות, המשגשגות יחד בתחרות כלכלית ולא צבאית: האיחוד האירופי, ארצות הברית, וקונפדרציה אסייתית בהנהגת סין ויפן.
מחבר הספר הוא סר ג'ון האקט, גנרל בריטי אשר פיקד על ארמיית הריין הבריטית וקבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
בתפקידו זה, נחשף האקט לחולשתה של נאט"ו מול ברית ורשה בכל הקשור לאמצעי לחימה קונבנציונליים, והחליט לכתוב ספר שיתריע על הסכנה.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1978 בשם "מלחמת העולם השלישית: אוגוסט 1985" (The Third World War: August 1985).
ב-1982 האקט הרחיב ועדכן את הספר בהתאם להתרחשויות חדשות כמו מלחמת סין-וייטנאם והמהפכה האיראנית ב-1979. המהדורה החדשה נקראה "מלחמת העולם השלישית: הסיפור שלא סופר" (The Third World War: The Untold Story).
זו המהדורה הנפוצה כיום בשפה האנגלית, אולם היא לא תורגמה לעברית.
המהדורה הראשונה כן תורגמה לעברית ב-1981 ויצאה לאור בהוצאת מערכות.
במהדורה החדשה מעורבות אירלנד ושוודיה במלחמה, בניגוד למהדורה הראשונה שבה הן נותרות נייטרליות.
כמו כן במהדורה החדשה מתנהלים קרבות גם במזרח הרחוק, וכן מתרחשות הפצצות אמריקאיות על קובה.
בתקופתו של האקט רווחה הדעה שאם תפרוץ מלחמת העולם השלישית, היא תהיה בעיקרה מלחמה גרעינית.
לפיכך קיצצו ממשלות המערב באופן ניכר את תקציבי הביטחון שלהם לנשק קונבנציונלי.
על פי התרחיש של האקט, בתחילת שנות ה-80 ניסו ממשלות המערב לתקן את המשגה על ידי כך שהגדילו את התקציבים.
האקט מציין שרק צעד זה גרם לבלימת ברית ורשה בחזית האירופית.
המלחמה בספר היא מלחמה קצרה מאוד, ונערכת ברובה באמצעות נשק קונבנציונלי.
השימוש בנשק גרעיני הוא למעשה זה שגורם לסיום המלחמה.
האקט נפטר ב-1997, ועוד הספיק לחזות בסתיו העמים ובהתפרקות ברית המועצות.
הוא היה הראשון לטעון שבמציאות שום דבר לא יקרה כפי שחזה.
האקט כתב את הספר לאחר התייעצות עם מומחים צבאיים ומדיניים רבים (לדוגמה ויקטור סובורוב).
מבחינה מחקרית הוא התקבל בהתעניינות רבה, ונקרא ברצינות בידי מדינאים ואנשי צבא במערב.
היו אף שטענו שהספר מסוגל בדיעבד לסייע לסובייטים להבין כיצד חושבים מנהיגי המערב.
היו שביקרו את מסקנתו של האקט שהסובייטים יעדיפו למצות את משאביהם הקונבנציונליים תחילה, וטענו שבמקרה של מלחמה הם יפתחו ישר במלחמה גרעינית.
אחרים טענו שהספר כתוב יותר כמו משאלת לב לעתיד שבו כל הסכסוכים הבינלאומיים נפטרים באמצעות מלחמה אחת.
היו אף שמחו על כך שבתרחיש של האקט שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה, שורד.
מבחינה ספרותית נמתחה ביקורת על כך שהספר כבד מדי ועמוס ביותר מדי רקע ופרטים טכניים, ותיאור הקרבות עצמם הוא תמציתי ומרפרף יחסית.
ג'ון האקט, מלחמת העולם השלישית, תרגמו מאנגלית שרגא גפני ויואב תדמור, הוצאת מערכות, 1981.
מלחמת העולם השנייה (מאנגלית: The Second World War) הוא ספר הסוקר את מאורעות מלחמת העולם השנייה מאת ההיסטוריון הבריטי אנטוני ביוור.
ההקדמה פותחת בסיפורו של יאנג קיונג-ג'ונג, חייל קוריאני המגויס בכוח על ידי צבא קוואנטונג, שנלקח בשבי על ידי הצבא האדום וע"י הוורמאכט, ובסופו של דבר נתפס על ידי חיילים אמריקאים.
היא גם מפרטת את הרקע שהוביל למלחמה, החל מעליית הנאציזם בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ועד לכריתת ההסכם התלת-צדדי עם איטליה ויפן.
הספר מתחיל עם הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, ומכסה את כל מלחמת העולם השנייה המסתיימת בכניעה הסופית של מדינות הציר.
לאורך הספר, ביוור מדלג בכתיבתו בין החזיתות השונות.
הוא מתחיל בפרקים על קרב חלקין גול שלטענת ביוור היווה את יריית הפתיחה של מלחמת העולם השנייה בכך שגרם בעקיפין לחתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, בפלישת גרמניה לפולין, ממשיך במלחמת החורף, המערכה בנורווגיה והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ביוור גם משלב פרקים על מלחמת סין–יפן השנייה כדי לבנות יחד תיאור כלל עולמי של האירועים.
בהמשך נקודת המבט של הספר מתרחבת וכוללת את הקרב על בריטניה, את המערכה בבלקנים, את זירת הים תיכוני והמזרח התיכון ואת המערכה האוקיינוס האטלנטי.
לאחר מכן מתוארים השתלשלות המאורעות בחזית המזרחית, ובכלל זה מתוארים מבצע ברברוסה, קרב מוסקבה, מבצע מקרה כחול וקרב סטלינגרד; על קרב זה כתב ביוור בהרחבה בעבר.
במקביל מתוארים המערכה בצפון אפריקה, המתקפה על פרל הארבור, והאירועים המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, שהתרחשו כתוצאה מהמתקפה.
ביוור מקדיש מספר פרקים לגורל היהודים בשואה, תוך שהוא משתמש בשיטתו של וסילי גרוסמן שחילק את השואה לשני שלבים: "השואה בכדורים" ו"השואה בגז".
פרק שלם הוא מקדיש ל"שואה בגז" בה הוא מתאר את השמדתם השיטתית של היהודים בתאי הגזים.
בהמשך, המלחמה מתחילה לנטות לטובתן של בנות הברית.
ביוור סוקר לסירוגין את האירועים העיקריים, שגרמו לכך, ביניהם מבצע לפיד, ניצחונות אמריקאים באוקיינוס השקט, וההתקפות הסובייטיות בחזית המזרחית.
לאחר מכן, הוא מתאר את פלישת בעלות הברית לסיציליה, ומרחיב על מה שמכונה בפיו כ"אביב של ציפיות": בעלות הברית תוקפות בעוצמה את כוחות הציר בכל החזיתות: במזרח הודפים הסובייטים את הגרמנים מערבה בהצלחה, בעוד שבנות הברית המערביות פותחות את מבצע "אוברלורד" בצרפת ומנחילות תבוסות נרחבות ליפנים בזירת האוקיינוס השקט.
עם כניסתה של המלחמה לימיה האחרונים, מתאר ביוור את המירוץ המטורף לברלין בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים, יחד עם נפילת המשטר הנאצי שלאחר נפילת ברלין, נושא נוסף שעליו כתב ביוור בעבר.
ביוור מסיים את ספרו בפרק שעוסק בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ובכניעת האימפריה היפנית.
ביוור מסקר בהרחבה לא רק את מנהיגי המדינות החשובים (רוזוולט, צ'רצ'יל, סטלין, היטלר, מוסוליני, הידקי טוג'ו וצ'יאנג קאי-שק), אלא גם את בכירי הגנרלים (פון מנשטיין, רומל, ימאמוטו, ז'וקוב, מונטגומרי, אייזנהאור, מקארתור ואחרים) ודמויות פוליטיות ידועות פחות.
כמו כן, מקדיש ביוור פרקים שלמים לחזיתות או לפעולות חשובות במיוחד, כגון קרב קורסק והקרב על ברלין.
כאחת מיצירותיו של ביוור, הספר קיבל ביקורות חיוביות.
ה"גרדיאן" שיבח את תיאורו על החזית המזרחית במלחמה, אך מתח ביקורת על תיאורו של מלחמת סין–יפן השנייה.
ביקורות אחרות שיבחו את הגלובליות של הספר, את צורת ההגשה המרתקת שלו, ואת תשומת הלב שהוא נותן לאזורים הידועים פחות של המלחמה.
הנושא המרכזי של ביוור בספר "במלחמת העולם השנייה" הוא הסכסוך המתמשך בין השמאל לימין.
גרמניה הנאצית ובעלות בריתה מייצגות את הימין הקיצוני, ואילו ברית המועצות וסין הקומוניסטית מייצגות את השמאל הקיצוני.
ביוור אינו לוקח צד בסכסוך הזה; הוא רואה בשני הצדדים כמי שביצעו פשעי מלחמה חמורים נגד מתנגדיהם.
במובנים מסוימים חרגה המלחמה מגבולות פוליטיים ואידאולוגיים, כגון הברית הסובייטית המוקדמת עם גרמניה הנאצית; אם כי במובנים אחרים, ההבדלים האידאולוגיים הפכו למניע מרכזי למלחמה.
ביוור כותב במבט ביקורתי מאוד על סין הקומוניסטית ועל מאו דזה-דונג.
הוא סבור, כי סין הלאומנית, תחת צ'יאנג קאי-שק, לקחה על עצמה את רוב המאמץ במלחמה ביפנים, אף שלא היו לה כוחות רציניים.
הקומוניסטים, לעומתם, נמנעו מהלחימה, משום שמטרתם האמיתית הייתה לשמר את כוחם למלחמת האזרחים נגד הלאומנים.
למעשה, ביוור מרחיק לכת עד כדי כך, וטוען שהקומוניסטים למעשה חתמו על הסכמים חשאיים עם היפנים כדי להתעלם זה מזה.
ביוור גם חולק על כמה מן התפיסות על גנרלים מסוימים במלחמה; הוא כותב כי המוניטין שיצאו על ברנרד לו מונטגומרי ועל ארווין רומל מוגזם ורחוק מהמציאות.
מלחמת העולמות הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1953. עלילת הסרט מבוססת באופן רופף על רומן משנת 1898 באותו השם מאת הרברט ג'ורג' ולס.
עלילת הסרט מתרחשת בדרום קליפורניה בשנות ה-50 של המאה ה-20. ד"ר קלייטון פורסטר (ג'ין בארי), מדען אטומי נודע, נמצא בחופשת דיג יחד עם קולגות כאשר עצם בלתי מזוהה גלילי גדול נוחת ליד העיירה לינדה רוזה הסמוכה.
יחד עם תושבים מקומיים שונים ד"ר קלייטון מגיע למקום, שם הוא פוגש את הספרנית המקומית סילביה ואן בורן (אן רובינסון) ודודה הכומר ד"ר מתיו קולינס (לואיס מרטין).
משום שהגוף שנחת היה חם מדי כדי לבחון אותו מקרוב, קלייטון מחליט לחכות בעיירה עד שיתקרר.
מאוחר יותר באותו לילה מתברר שמדובר בחללית חוצנית אשר ממנה מגיחים יצורים בתוך מכונות עגולות, מתחילים להרוג את כל האנשים בקרבת מקום באמצעות ירי קרני לייזר ובמקביל גורמים לכל המכשור האלקטרוני והטכני בעיר להפסיק לפעול באמצעות פעימה אלקטרומגנטית.
גדוד של חיל הנחתים האמריקני מקיף את אתר הנחיתה, כאשר במקביל מתקבלים דיווחים על חוצנים דומים שנוחתים ונלחמים בבני האדם בערים בכל רחבי העולם.
הכומר קולינס ניגש אל אנשי המאדים בניסיון להתיידד עימם אך הם יורים בו בקרן לייזר והוא מתפורר.
בעקבות כך גדוד הנחתים תוקף את אנשי המאדים באמצעות ירי ארטילריה.
אף על פי כן, אנשי המאדים מוגנים על ידי שדה כוח בלתי חדיר.
אנשי המאדים מתקיף בחזרה את אנשי הצבא באמצעות ירי קרני לייזר אשר גורמים למותם של החיילים.
תושבי לינדה רוזה נמלטים בבהלה מבתיהם.
קלייטון וסילביה נמלטים על מטוס קטן, אך נאלצים בהמשך לבצע נחיתת חירום בלב המדבר ומוצאים מסתור בבית נטוש.
בהמשך מגיע לבית הנטוש יצור עם זרועות ציד אשר מחפש בו אחר ניצולים.
קלייטון קופץ על היצור וחותך את הזרוע המכנית שלו באמצעות גרזן.
קלייטון וסילביה מצליחים להימלט מהמקום והם לוקחים עימם דגימת דם של החוצן כדי לבדוק אותה, בתקווה למצוא דרך להביס את הפולשים.
רבות מערי הבירה ברחבי העולם מושמדות על ידי אנשי מאדים, וממשלת ארצות הברית מקבלת את ההחלטה להנחית עליהם פצצה אטומית.
אנשי המאדים לעומת זאת מציבים שדה הגנה אלקטרומגנטי שמונע מפצצת האטום להשפיע עליהם.
כוחות הצבא אינם מצליחים לעמוד בפני המתקפה, ולוס אנג'לס מתרוקנת מיושביה שנמלטים ממנה אחוזי בהלה.
ביום ה-21 לפלישה מושמדים אנשי המאדים בעקבות זיהום חיידקי, ולא בעזרת נשק או תחבולות אנושיות כלשהן.
מלחמת העולמות היא סדרת טלוויזיה צרפתית-אמריקאית משנת 2019, שהופקה על ידי סרטי פוקס וחברת הבת של אולפני Studio Canal, חברת Urban Myth Films.
את הסדרה כתב האוורד אוברמן, וביימו ג'יל קולייר וריצ'רד קלארק.
הסדרה מהווה עיבוד לרומן מאת ה.ג.
וולס בעל אותו שם והיא העיבוד הטלוויזיוני השלישי לרומן של וולס.
"מלחמת העולמות" מורכבת משלוש עונות בנות שמונה פרקים כ"א, ועלתה לראשונה לשידור בצרפת ב-28 באוקטובר 2019.
העונה הראשונה מורכבת משמונה פרקים, והוקרנה בבכורה ב-28 באוקטובר 2019. עונה שנייה בת שמונה פרקים עלתה לראשונה ב-17 במאי 2021. הסדרה חודשה לעונה שלישית ביולי 2021, ואשר עלתה ב-8 באוקטובר 2022.
הסדרה תתרחש באירופה של ימינו, בדומה לסרטו של סטיבן שפילברג משנת 2005, אך היא מגוללת מחדש את קורות הרומן הקלאסי של וולס: כאשר אסטרונומים מזהים יצור מגלקסיה אחרת, הם מבינים שזוהי הוכחה מוחלטת לחיים אינטליגנטיים חוצניים.
אוכלוסיית כדור הארץ ממתינה למגע נוסף עמם, אך אינה צריכה לחכות זמן רב.
תוך ימים, האנושות מושמדת, אך נותרים כסי התנגדות בודדים שנותרו בעולם הנטוש.
כאשר ספינות חייזרים מופיעות בשמיים, הניצולים תוהים מי הם התוקפים הללו ומדוע הם נחושים להשמידם.
"מלחמת העולמות" מופק על ידי פוקס ו-StudioCanal.
חברת AGC Television מממנת את הסדרה במשותף ואחראית להפצתה.
ז'יל קולייר וריצ'רד קלארק ביימו כל אחד ארבעה פרקים של הסדרה, כשקולייר ביים את ארבעת הפרקים הראשונים וקלארק את ארבעת הפרקים האחרונים.
את הסדרה כתב הווארד אוברמן.
הסדרה מופקת על ידי אוברמן, ג'וליאן מרפי וג'וני קאפס.
גבריאל ביירן ואליזבת' מק'גוברן מככבים בסדרה, ומצטרפים אליהם דייזי אדגר-ג'ונס, סטפן קילארד, אדל בנצ'ריף, גיום גואי, ליאה דרוקר ונטשה ליטל.
גרג קיניר היה אמור במקור לככב, בינואר 2019, אך הוא ויתר בשל לוח זמנים צפוף.
ההפקה התקיימה בבריטניה, צרפת ובלגיה.
הסדרה צולמה בבריסטול במרץ 2019 וכן צולמה בקארדיף, ניופורט ובלונדון.
"מלחמת העולמות" מורכבת משתי עונות בנות שמונה פרקים כל אחת.
הסדרה שודרה לראשונה בבלגיה ב-29 באוקטובר 2019 ולאחר מכן שוחררה ברוב חלקי אירופה ואפריקה בין 30 באוקטובר ל-18 בדצמבר 2019.
רשת Canal + ו-Fox Networks Group מחזיקות בזכויות ההפצה באירופה ובאפריקה.
חברת AGCCTelevision אחראית להפצת הסדרה לשוק בצפון אמריקה ומפיצה במשותף עם StudioCanal לאמריקה הלטינית, אסיה, אוסטרליה, ניו זילנד והמזרח התיכון.
הסדרה שודרה בערוצי הטלוויזיה של פוקס ביותר מחמישים מדינות.
מלחמת העולמות היא מיני-סדרה דרמה בריטית בת שלושה פרקים שהופקה על ידי חברת Mammoth Screen עבור רשת BBC, בהפקה משותפת עם Creasun Media ו-Red Square.
הסדרה היא עיבוד לרומן של וולס בעל אותו השם והיא העיבוד הטלוויזיוני הבריטי הראשון לרומן זה.
"מלחמת העולמות" שודרה לראשונה ב-13 באוקטובר 2019 ברשת TVNZ 1 בניו זילנד והיא שודרה בערוצי BBC החל מ-17 בנובמבר 2019.
הסדרה מתרחשת באנגליה האדוארדית ועוקבת אחר ג'ורג' (רייף ספאל) ובת זוגו איימי (אלינור טומלינסון) כשהם מנסים להתריס נגד החברה ולהתחיל חיים משותפים, אל מול האימה המתהפכת של פלישה חייזרית, תוך שהם נלחמים על חייהם נגד אויב שהוא מעבר להבנתם.
"מלחמת העולמות" הופקה, כאמור על ידי חברת Mammoth Screen עבור ה-BBC, בהפקה משותפת עם Creasun Media ובשיתוף עם חברת Red Square.
את הסדרה מביים קרייג ויוירוס, בהפקתו של בטסן מוריס אוונס עם דמיאן טימר כמפיק בפועל לצד פרת'י מווהאלי, פיטר הרנס וקרייג וייווירוס מחברת Mammoth Screen, טומי בולפין מ- BBC, מינגלו מא מחברת Creasun Media וג'יימי בראון מ-Red Square .
הצילומים החלו בליברפול באפריל 2018. אתרי הצילום כללו גם את אולם סנט ג'ורג', מישור ליברפול שהפך לאנגליה האדוארדית, אלדון גרוב, ווקסהול, ליברפול שם שימש מבנה נטוש עבור מיקום בלונדון, רחוב סר תומאס, רחוב דייל, איינסדייל וודס, יער דלמיר וכפר בודוורת' הגדולה במחוז צ'שייר.
חברת Mammoth Screen הודיעה כי הסדרה צפויה לצאת בסוף 2019 והיא תשודר לראשונה ב-13 באוקטובר 2019 בערוץ TVNZ 1 בניו זילנד.
אולפני ITV Global Entertainment אחראים על ההפצה הבינלאומית של הסדרה.
הסדרה נמכרה למדינות אירופה הגדולות ולמדינות אפריקה.
אף על פי שמפיק הסרט המקורי, ג'ורג' פאל, תיאר לעצמו סדרת טלוויזיה מאותו סרט מתישהו בשנות השבעים, רק בסוף שנות השמונים הופקה הסדרה, הפעם על ידי מפיק הטלוויזיה גרג סטראנגיס.
התוכנית הייתה חלק מפרץ של סדרות טלוויזיה מדע בדיוניות שהופקו באותה תקופה.
לאחר מכן הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ המדע הקנדי.
הסדרה צולמה בטורונטו, באונטריו שבקנדה.
על פי הסדרה, במקום להיהרג על ידי חיידקים כפי שאירע בסוף הסרט בשנת 1953, החייזרים כולם חמקו למצב של "ערנות מושהית".
גופותיהם אוחסנו בתופי פסולת רעילים ונשלחו לאתרי סילוק שונים בארצות הברית (ידוע כי עשרה אתרים כאלה קיימים במדינה) ובמבצע ממשלתי נרחב להסתרתם, שוכנעו רוב האנשים שפלישת החייזרים מעולם לא התרחשה.
אף על פי שבסרט הקולנוע המקורי נאמר במפורש שהחייזרים היו מכוכב מאדים (אפילו הוצגו יצירות אמנות המעידות על עיר חייזרית בכוכב הלכת מאדים), מאז שנת 1953, הרעיון של חיים אינטליגנטים במאדים הלך ואבד.
בסדרה מתגלים החייזרים שהם למעשה ילידי כוכב מור-טקס - כוכב לכת אפוף צמחייה שנמצא במרחק של 40 שנות אור בקבוצת מזל שור המקיף שמש גוססת.
שלושים וחמש שנים אחר כך, בשנת 1988 (הזמן המודרני בתחילת הסדרה), קבוצת טרור שקראה לעצמה מפלגת השחרור העממית מקרינה בטעות את התופים שהכילו את החייזרים בזמן שפשטה על אתר המזבלה ליד מצודת יריחו.
הקרינה הורסת את החיידקים ששמרו על החייזרים במצב נטול הכרה.
לאחר שחרורם, החייזרים משתלטים על גופותיהם של ששת המחבלים שפשטו על המקום.
משם הם משתמשים בסדרה של גופים אנושיים וטכנולוגיית כדור הארץ המותאמת בצורה גסה כדי למצוא אמצעים להנחלת המורשת שלהם על כדור הארץ, הן בהשמדת האנושות והן בפיתוח אמצעי קבוע לחיסון עצמם כנגד החיידקים הילידים של כדור הארץ.
ניסיונם להכניס את כדור הארץ בהצלחה ולהכינו לקליטת לעולמם החדש הוא הכרחי שכן בעוד חמש שנים צפויים להגיע שלושה מיליון חייזרים מהכוכב מור-טקס.
ד"ר האריסון בלקווד (ג'ארד מרטין): אסטרופיזיקאי שהוריו נהרגו בפלישה של 1953. הוא אומץ בעקבות אירועי הסרט על ידי ד"ר קלייטון פורסטר ודמותו של בלקווד מגולמת כדי להידמות לפורסטר כולל התנהגותו, לבושו ואפילו דיבורו ומראהו.
הוא פציפיסט וצמחוני, ולעיתים קרובות הוא מתרגל טכניקות בריאות אלטרנטיביות רבות כמו יוגה.
ד"ר סוזן מקוליו (לינדה מייסון גרין): מיקרוביולוגית ואם חד הורית לדבי היא מאמצת בתוקף נוהל סטנדרטי בעבודתה, הגורם לחיכוך עם בלקווד והרגלי העבודה הכאוטית והאקסצנטרית שלו.
נורטון דרייק (פיליפ אקין): חבר ותיק של האריסון, הוא גאון מחשבים המשותק בגפיו התחתונות שמתנייד באמצעות כיסא גלגלים שמופעל על ידי קול בשם גרטרוד.
לעיתים קרובות הוא מצטייר כמגניב ובעל חוש הומור טוב.
סא"ל פול איירון סורס (ריצ'רד צ'אבס): איש צבא.
הוא די שמרני ולעיתים קרובות מתלהם ומתווכח עם שאר חברי הצוות, במיוחד עם בלקווד שהוא ההפך הפוליטי והפילוסופי שלו.
מלחמת העולם השנייה הוא ספר עב כרס בן שישה כרכים, אשר נכתב בידי וינסטון צ'רצ'יל.
ששת החלקים מתארים את מהלכה של המלחמה כולה החל מעלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ועד לניצחון בכל החזיתות, מגוף ראשון - מנקודת מבטו של מי שהיה ראש ממשלת בריטניה לאורך מרבית שנות המלחמה.
ייחודה של היצירה טמון בקרבתו האישית של המחבר לאירועים המתוארים בה ובגישתו לחומרים מסווגים הקשורים בה וכן בסגנונו המיוחד של צ'רצ'יל ושל יצירתו המשלבת גם תמונות, מפות, סטטיסטיקות, נאומים וחליפות מכתבים ממושכות שניהל המחבר עם מנהיגי אומות העולם ואנשיו שלו כאחד תוך כדי הרגעים הדרמטיים של המלחמה.
הכרך מתאר את תחילת המלחמה ואת הסיבות לפריצתה, בין היתר יוצא צ'רצ'יל נגד חוזה ורסאי והמעצמות שלא אכפו אותו כראוי, ונגד צ'מברלין והסכם מינכן בשני הדברים הללו הוא תולה את הסיבה לפרוץ המלחמה, בחלקו השני מתוארים כיבושם המהיר בזה אחר זה של פולין, נורווגיה, הולנד ובלגיה.
את הכרך מסיים צ'רצ'יל בהתמנותו לראשות הממשלה ובנאומו המפורסם דם, יזע ודמעות.
הכרך בן 539 עמודים והוא מחולק לשני חלקים: ממלחמה למלחמה ומלחמת בין השמשות.
בחלקו הראשון, נפילת צרפת, מתוארת המתקפה על צרפת וכיבושה המהיר, דבר אותו תולה המחבר שוב בשאננותם של הבריטים כמו גם של הצרפתים, צ'רצ'יל מתגאה מאוד במבצע דינמו אותו הוא מכנה בשם "ישועת דנקרק".
בחלקו השני של הכרך, בדד, מסופר על מלחמתה של בריטניה כנגד גרמניה הנאצית לבדה, צ'רצ'יל מתמקד מאוד ב והוא מזכיר את המשפט המפורסם אותו טבע בנאומו בפני בית הנבחרים:
הכרך כולו בן 519 עמודים.
בחלקו הראשון גרמניה פורצת מזרחה מתאר צ'רצ'יל את פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה תוך הפרה של הסכם אי ההתקפה ביניהן.
המחבר ממשיך ומצייר בצבעים קודרים את המערכה הקשה על בריטניה שטרם הוכרעה ופנתה כעת למאבק ימי מחריף ואת התקווה הנכזבת להתערבות אמריקנית במלחמה, כמו גם את ניסיונות בריטניה לגבש חזית איתנה בבלקן ולהדוף את הגרמנים מצפון אפריקה והמזרח התיכון.
החלק השני של הכרך - המלחמה באה לאמריקה מתאר את כניסת ארצות הברית למלחמה עם התקפת הפתע היפנית על פרל הארבור, צ'רצ'יל מנתח את צפונותיה של הקיסרות היפנית ופורט את הסיבות לכניסתה למאבק.
בהמשך הספר מספר המחבר על הקמתה של הברית הגדולה בין בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות ועל הקרבות העזים באוקיינוס השקט וברוסיה.
את הספר חותם צ'רצ'יל בתקווה למפנה ולניצחון ובסיפורו טיסתו מאמריקה לאנגליה שכמעט ונסתיימה באסון.
כרך זה הוא הכרך הרביעי בסדרה, בחלקו הראשון הסתערותה של יאפאן, צ'רצ'יל מתאר את המהלכים והאירועים הקורים בדרום מזרח אסיה אוסטרליה, מדגסקר והים התיכון, בנוסף לפגישות בין בעלות הברית הכוללים את ויאצ'סלב מולוטוב ופגישה בוושינגטון.
בחלקו השני אפריקה נגאלת צ'רצ'יל מתאר אירועים וקרבות בצפון אפריקה כגון קרב אל-עלמיין השני וועידת קזבלנקה.
הכרך הזה מונה 699 עמודים.
כרך זה הוא הכרך החמישי בסדרה, בחלקו הראשון איטליה נכבשת, צ'רצ'יל מדבר על כיבוש סיציליה בידי בעלות הברית המערביות, נפילת מוסוליני, ועידת קוויבק, הקרב על סאלרנו ועוד.
בחלקו השני מטהרן עד רומא, צ'רצ'יל מתאר את ההכנות לפלישה לנורמנדי ועוד.
הכרך הזה מונה 528 עמודים.
הכרך הזה הוא השישי והאחרון בסדרה, בחלקו הראשון נחשול הניצחון צ'רציל מתאר את הפלישה לנורמנדי, כניסת בעלות הברית לתוך צרפת, ועידת קוויבק השנייה, פגישה במוסקבה ועוד.
בחלקו השני מסך הברזל צ'רצ'יל מתאר את ועידת יאלטה, ניצחון באיטליה, כניעת גרמניה הנאצית, הטלת פצצות האטום ועוד.
כרך זה מכיל 563 עמודים.
מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה התרחשה בין השנים 1296–1328 בין ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה.
המלוכה האנגלית ראתה במשבר הירושה בסקוטלנד פרצה להאדיר את השפעתה וסמכותה על האחרונה ולבסוף החלה בפלישות לתוך סקוטלנד במטרה לסיפוח שלה לתוך אנגליה.
במהלך המלחמה נחלו האנגלים מספר ניצחונות צבאיים מרכזיים אך לבסוף הגלגל התהפך לטובת סקוטלנד עם עלייתו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד.
המלחמה הסתיימה בהסכם אדינבורו-נורת'האמפטון שהשיב את הגבול בין הממלכות כפי שהיה לפני המלחמה וקבע שסקוטלנד ממלכה ריבונית בהסכמת שני הצדדים.
מאז הכיבוש הנורמני של אנגליה בידי ויליאם הראשון בשנת 1066, מלכי סקוטלנד הביעו את נאמנותם למלכי אנגליה, משמע שבמות המונרך הסקוטי המכהן היה על סקוטלנד לבחור את יורש העצר שלה רק בהסכמת המלוכה האנגלית.
למלכי סקוטלנד ומלכי אנגליה היו שטחים בממלכות אחד של השני אך החוקה האנגלית פעלה בשטחים של מלך אנגליה בסקוטלנד כמו גם בשטחים של מלך סקוטלנד באנגליה.
בשנת 1286 נפטר אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד.
בנו ויורשו, אלכסנדר מסקוטלנד נפטר שנתיים קודם לכן ולאלכסנדר לא היה יורש.
נכדתו, מרגרט, העלמה מנורווגיה, בתם של מרגרט מסקוטלנד (בתו של אלכסנדר השלישי, נפטרה בשנת 1283) ואריק השני, מלך נורווגיה, הייתה אז רק בת שלוש ולפני מותו של אלכסנדר היא הוכרה בתור יורשת עצר.
עקב גילה הצעיר, בעת מותו של אלכסנדר מועצה של שישה אנשי אצולה בשם "השומרים" לקחו את הכוח והפכו לראשי הסמכות בממלכה הסקוטית בפועל.
ל"שומרים" היו שלושה תפקידים מרכזיים:
למשול על סקוטלנד עד אשר מרגרט תגיע לבגרות.
לבחור עוצר (שליט) מביניהם שישמש כשליט זמני.
למצוא למרגרט בעל שישלוט ביחד איתה בעתיד.
"השומרים" תכננו תחילה לחתן את מרגרט עם אדוארד, בנו הבכור ויורשו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
ההכנות לחתונה בין היורשים הסתיימו בשנת 1290 כאשר הסכם בירגהם הסדיר את החתונה וקבע שסקוטלנד היא ממלכה ריבונית ושווה במעמדה לממלכת אנגליה.
בנם של אדוארד ומרגרט יירש את ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה יחדיו, מה שעלול היה להביא לאוניה פרסונלית.
האצולה הסקוטית הביאה לחתימת ההסכם בשביל למנוע שתסופח לתוך אנגליה כפי שקרה לנסיכויות ויילס במלחמתם של אלו נגד האנגלים.
עניין היורש של אדוארד ומרגרט ירד מהפרק כאשר בשנת 1290, בדרכה לסקוטלנד באונייה בים הצפוני, מרגרט נפטרה בגיל 7 עקב חולי.
במותה החל משבר ירושה חדש בסקוטלנד שראה שני מועמדים מרכזיים לירושת המלוכה.
הראשון היה ג'ון דה באליול מבית באליול, צאצא של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד מהמאה ה-12. המועמד השני היה רוברט דה ברוס מבית ברוס, בית אצולה חזק בסקוטלנד שהיה מקורב לאלכסנדר השלישי.
מחשש למלחמת אזרחים על הירושה הסקוטית האצולה הסקוטית קראה לאדוארד הראשון מאנגליה לבחור מי מבין שני המועמדים יהפוך למלך סקוטלנד.
אדוארד בחר את היורש לכתר הסקוטי לפי נאמנותו למלוכת אנגליה ובכך האדיר את השפעתו על סקוטלנד.
לפי בחירתו של אדוארד הראשון, בשנת 1292 ג'ון דה באליול הפך למלך סקוטלנד.
בשלטונו של ג'ון אדוארד הוכיח כי כוחו רב מכוחו של מלך סקוטלנד, הוא קרא לאצולה האנגלית להשפיע על הפוליטיקה הסקוטית, ניתן לו התואר "לורד סקוטלנד", הוא דרש כוח אדם וכסף למלחמה שלו על השטחים האנגלים בממלכת צרפת והוא החל להעלות מיסים על האוכלוסייה הסקוטית ששולמו לכתר האנגלי.
ההשפעה האנגלית על סקוטלנד הגיעה לנקודת רתיחה בשנת 1295, כאשר האצולה הסקוטית לקחה את סמכויותיו השלטוניות של המלך ג'ון ומינתה מועצה של 12 "שומרים" שהיו בעלי הסמכות בפועל על ממלכת סקוטלנד.
מבין הפעולות הראשונות של המועצה הייתה הסדרת חוזה ידידות עם ממלכת צרפת.
הסקוטים לא יכלו לממן את מלחמותיו היקרות של אדוארד נגד הצרפתים וההסכם החדש שלהם ביחד עם הצרפתים הבטיח כי סמכותם על סקוטלנד עצמאית מהשפעתו של אדוארד.
שנה מאוחר יותר, בלחץ מועצת "השומרים", המלך ג'ון הכריז על עצמאותו מכל מחויבות קודמת למלוכה האנגלית.
אדוארד ראה את ההכרזה של ג'ון בתור בגידה והחל בפלישה של הצבא האנגלי לתוך סקוטלנד.
עם תחילת המלחמה הצבאות הסקוטים והאנגלים התנגשו בדאנבר (Dunbar), עיר לחופי הים הצפוני 48 קילומטרים מזרחית לאדינבורו.
הניצחון האנגלי המכריע בדאנבר הביא לפיזורו של הצבא הסקוטי ולכניעתם של מנהיגי אצולה סקוטים רבי השפעה לאדוארד.