tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרי ירושלים ושפלת יהודה, מדיניות שימור ופיתוח בר קיימא, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2000
ירושלים בת קיימא: סוגיית בפיתוח ובשימור, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2004
אגן נחל קדרון: המרחב החזותי של העיר העתיקה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2009
ישן מול חדש בירושלים: על שימור מבנים ומרקמים היסטוריים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2014
מאה שנות תכנון עירוני בירושלים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2021
הרב ישראל אברג'ל (נולד בח' בשבט תשמ"א, 13 בינואר 1981) הוא רב חרדי ספרדי בנו של הרב יורם אברג'ל וממשיך דרכו בראשות מוסדות תורה בנתיבות.
נולד בנתיבות לגאולה ולרב יורם אברג'ל.
נקרא "ישראל" על שמו של רבי ישראל אבוחצירא ה"בבא סאלי".
בילדותו, למד בתלמוד תורה "תורת חיים", שעל ידי ישיבת הנגב בראשות הרב יששכר מאיר.
ולאחר מכן למד בישיבה הגבוהה "ישיבת הנגב" ו"אבן האזל".
בשנת תשס"א (2000) נישא לרבקה ברדוגו.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל של אביו "רב פעלים - קול רינה" ובהמשך התמנה לראש הכוללים "רב ברכות" ו'אור השכינה', ו'שומרים לבוקר'.
לאחר פטירת אביו באוקטובר 2015 מינה הרב שלמה משה עמאר את בניו הרב ישראל וחיים יוסף כממשיכי דרכו.
הרב ישראל המשיך במסורת השיעורים ברחבי הארץ שהחל בה אביו, לצד שיעורים חדשים במוקדים נוספים.
בשנת תשע"ח (2017) הקים את עמותת "המאיר לארץ".
בשנת 2022 העסיקה העמותה כ-50 עובדים עם מחזור של 27 מיליון שקל.
היה בקשר קרוב עם הרב ברוך מרדכי אזרחי חבר מועצת גדולי התורה.
לאחר פטירת הרב ברוך מרדכי, נמשך הקשר עם אחיו הרב יצחק אזרחי, מראשי ישיבת מיר.
ועם בנו של הרב"מ הרב בן ציון אזרחי.
ניהל את מכון "רב ברכות" להוצאת כתבי אביו, עד לפטירתו של אביו בתשרי תשע"ו.
אז לבקשתו של הרב שלמה משה עמאר המשיך את מוסדות אביו "רב פעלים קול רינה", יחד עם אחיו הרב חיים יוסף דוד.
בשנת תש"פ החל לפתח את רשת המוסדות "המאיר לארץ" יחד עם קבוצת משפחות.
המוסדות כוללים בית מדרש, מכון להוצאת ספרים, כוללי אברכים, מקווה טהרה ובית כנסת, מוקדי הפצה מרכזיים של ספריו וספרי אביו בדרום ישראל ובצפונה, סיוע למשפחות נזקקות ואברכים.
עומד בראשות שלושה כוללי אברכים: כולל ישיבתי עיוני, כולל ידיעת התורה, וכולל חצות הלכתי.
מדי יום ראשון מוסר שיעור תורני שבועי ברדיו קול ברמה.
וכן מעביר שיעורים שבועיים באשדוד ובנתיבות.
כמו כן משמש כמנהיג רוחני בקהילות יהודיות בארצות הברית, פנמה, מקסיקו, מיאמי ועוד.
חלב הארץ - הלכות והנהגות על השולחן ערוך, בשילוב דעת המקובלים ובעלי תורת החסידות.
נכון לתשפ"ב פורסמו חמישה כרכים על סימן א' בשולחן ערוך.
בשנת תשפ"ג יצאו ג' כרכים נוספים ז-ח-ט.
המאיר לישראל - שיחות ומאמרים על פרשיות השבוע משיעוריו.
מסילות אל הנפש - על התורה, על פי דרך אביו.
בספר, מדרשים, סיפורים, והנהגות רבות.
הספרים מאגדים גם עלונים שבועיים המחולקים מדי שבוע באלפי עותקים.
העלונים מתורגמים אף לשפות אנגלית, רוסית וצרפתית.
שו"ת מאירת עיניים - 22 תשובות בענייני קנייני התורה.
נדפס יחד עם ספרו של אביו - "חיי עולם".
המאיר לישראל- על עין יעקב ברכות ב' כרכים.
"ישראל" הוא שיר מאת הזמר-יוצר הישראלי קובי אפללו, שיצא לאור ב-20 בינואר 2026 כסינגל ראשון מתוך אלבום חדש.
הוא עוסק בזהות, שייכות ומורכבות החיים בישראל, בדגש על החוויות והאירועים של השנתיים שקדמו לכתיבתו, החל מטבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
הרקע לכתיבת "ישראל" קשור במפגשיו הרבים של אפללו עם חיילים במהלך השנתיים שקדמו ליציאת השיר, ובתחושת הצורך לבטא את המציאות הישראלית כפי שנגלתה לו דרך מפגשים אלה.
אפללו ציין כי הופעותיו בפני חיילים והשהייה בשטח אפשרו לו לפגוש את החברה הישראלית על גווניה השונים, ולחוות מקרוב את המתח שבין הישרדות, אמונה ותקווה.
חוויות אלה שימשו מקור השראה מרכזי לכתיבת השיר, שנועד לשקף את המציאות המורכבת מנקודת מבט אישית ואנושית.
השיר נכתב והולחן על ידי אפללו עצמו, והופק מוזיקלית על ידי שמעון יחיא.
תהליך היצירה תואר כתוצאה של תחושת בטן מיידית, שהתעוררה בשבת אחת בצהריים, לצד תפיסה מיסטית שלפיה שירים "בוחרים" את היוצר דרכו הם מתגשמים.
בהקשר זה תואר השיר כתגובה ישירה למצב הקיים, ולא כתוצר של תכנון ממושך או קונספט אלבומי מגובש מראש.
במרכז השיר עומדת דמות בשם "ישראל", המוצגת כאדם החי בשכונה בעייתית, המשמשת מטאפורה למציאות הישראלית בכללותה.
באמצעות דמות זו מבצע אפללו האנשה של המדינה והעם, ובכך הופך סיפור לאומי וסוציו-פוליטי לנרטיב אישי.
הדמות מתוארת כמי שמנסה לשרוד תוך שמירה על ערכים של אמונה, תקווה ואהבה, גם כאשר המציאות כופה עליו עימותים וקונפליקטים.
הנרטיב של השיר מדגיש את הדיסוננס שבין הרצון בשלום לבין הכורח להילחם, ומציג את הדמות המרכזית כ"חייל של אהבה" השונא להילחם אך אינו יכול להימנע מכך.
מבחינה מוזיקלית, "ישראל" משלב בין רוקנרול למוזיקה מזרחית, שילוב המאפיין את יצירתו של אפללו לאורך השנים.
ההפקה המוזיקלית, עליה אחראי יחיא, מורכבת ממקצב במהירות בינונית.
אפללו תיאר את ההשראה המוזיקלית של השיר כמיזוג דמיוני בין יוצרים בולטים בתרבות הישראלית, וציין כי האלבום העתידי צפוי להמשיך קו זה של האנשה וסיפורים אישיים, עם דמויות נוספות המייצגות ערכים ומצבים אנושיים.
בביקורת שפרסם יוסי חרסונסקי הוצג "ישראל" כשיר זהות, שאינו פוליטי במובן הביקורתי אלא פונה ללב ומציע נחמה דרך סיפור מאחד.
חרסונסקי הדגיש את הבחירה בהאנשה של המדינה והעם בדמות אדם אחד כאסטרטגיה מרכזית, המאפשרת להמיר נרטיב לאומי לנרטיב אישי.
לדבריו, השיר משלב כאב, אמונה ותקווה באופן ברור ומכוון, ומבקש לאשרר תחושת שייכות וזהות יותר מאשר להציב שאלות קשות.
לצד זאת, ציין חרסונסקי כי השיר מאופיין באידיאליזציה ובפשטות רעיונית יחסית, וכי המורכבות האנושית והפוליטית מצטמצמת לכדי סיפור חד-צדדי וזהיר.
החוזקה של השיר, לדבריו, טמונה בנגישותו וביכולתו לחבק ולאחד, אך באותה מידה היא גם מגבילה את עומקו הרגשי והאינטלקטואלי.
ישראל אחת היא רשימה שהוקמה על ידי מפלגת העבודה בראשותו של אהוד ברק לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה.
הרשימה המאוחדת כללה את מפלגת העבודה, את מימד, ואת מפלגת "גשר" של פורשי הליכוד בראשות דוד לוי.
מטרת הקמת הרשימה הייתה למצב את העבודה כמפלגת מרכז הזוכה לתמיכה מרבדים שונים בציבור.
בבחירות ב-1999 זכתה ישראל אחת זכתה ב-26 מנדטים: היא הייתה למפלגה הגדולה ביותר בכנסת אך כמות המנדטים הייתה נמוכה מ-33 המנדטים שצפו לה הסקרים ומהדרוש להרכיב קואליציה יציבה.
אהוד ברק, ראש "ישראל אחת", שנבחר לראשות הממשלה בבחירות הישירות, בנה ממשלה וקואליציה שהתבססה על "ישראל אחת" בצירוף ש"ס, מרצ, מפד"ל, יהדות התורה, מפלגת המרכז וישראל בעליה.
לאחר קריסת המפלגה נחקר ברק ומספר ממקורביו ב"פרשת עמותות ברק" בחשד כי ביצעו עבירות על חוק מימון מפלגות במהלך קמפיין הבחירות של ישראל אחת.
גשר: דוד לוי, מקסים לוי, מרדכי משעני
מימד: מיכאל מלכיאור רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-17 בנובמבר 1999 פרש מתן וילנאי מהכנסת עם מינויו לשר המדע התרבות והספורט.
ב-17 בנובמבר 1999 פרש יוסי ביילין מהכנסת עם מינויו לשר המשפטים.
ב-15 בפברואר 2001 פרש עוזי ברעם מהכנסת.
ב-15 בפברואר 2001 פרש אלי גולדשמידט מהכנסת.
ב-7 במרץ 2001 פרשו חברי גשר מישראל אחת.
בעקבות כך שונה שמה ב-15 במאי 2001 לעבודה-מימד.
ב-9 במרץ 2001 פרש אהוד ברק מהכנסת בעקבות הפסדו בבחירות האישיות לראשות הממשלה.
ב-7 במאי 2001 הצטרפה דליה רבין, חברת סיעת הדרך החדשה שפרשה ממפלגת המרכז, לישראל אחת.
ישראל אהרוני (נולד ב-3 ביולי 1950) הוא שף, מסעדן, תקליטן ושחקן טלוויזיה ישראלי, מחלוצי המטבח העילי והמטבח הסיני בישראל.
אהרוני פתח בעבר כמה מסעדות שהיו בבעלותו, הוא בעל טור קולינרי במוסף "שבעה ימים" של עיתון ידיעות אחרונות, ומחברם של ספרי בישול רבים.
כמו כן, הוא מופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, בין השאר גם כשחקן.
נולד בשם ישראל ארונבייב בחיפה, להורים שעלו מסמרקנד שבאוזבקיסטן.
גדל בשכונת פועלים בעיר התחתית.
סבו מצד אביו מתתיהו היה אחד מרבני הקהילה הבוכרית בסמרקנד.
עם גיוסו לצה"ל, שובץ בגדוד 13 של חטיבת גולני.
ב"גולני" עבר מסלול הכשרה כלוחם, שכלל קורס חובשים.
הוא שירת כחובש קרבי ולחם במלחמת ההתשה.
אהרוני למד שנתיים אומנות באמסטרדם, שם הכיר לראשונה את המטבח הסיני.
עם שובו לישראל, התגורר בקיבוץ חולתה, שם היה מדריך של נוער בסיכון במשך כשנתיים וחצי.
בשנת 1979 בעקבות המשך ההיכרות עם המטבח הסיני דרך אימה של בת-זוגו, נסע לטאיוואן במזרח הרחוק והחל את לימודיו הקולינריים שם.
עם שובו לארץ פתח את מסעדת "ין-ינג" בשדרות רוטשילד בתל אביב ולאחריה את מסעדת "טאי-צ'י" בגן העיר בתל אביב, וכן מכולת סינית שהייתה צמודה למסעדה ואפשר היה להשיג בה מוצרי מזון מיוחדים שיובאו מסין.
בשנות התשעים המאוחרות פתח בתל אביב את מסעדת "תפוח זהב", מסעדת גורמה צרפתית שנסגרה כעבור שנים אחדות, ואחריה את המסעדה הסינית "פת קואה" באזור התעשייה בהרצליה פיתוח.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה מסעדת "ין-ינג" הוותיקה למשכנה החדש - מגדל המילניום ברחוב הארבעה בתל אביב, ולתפריט הסיני נוסף תפריט וייטנאמי.
בסוף 2008 נסגרה מסעדת "ין ינג".
תחילת דרכו של אהרוני בעיתונות הייתה בטור האוכל של שאול אברון בעיתון "חדשות", בה הייתה לו פינה בשם "ביקורת ממתקים", הוא היה כותב בהומור על חטיפים חדשים שיצאו לשוק.
החל מאמצע שנות השמונים ועד 2023, כתב אהרוני טור אוכל קבוע מדי יום שישי ב"ידיעות אחרונות".
אהרוני כתב ספרי מתכונים רבים.
כיום הוא ממשיך לכתוב מדורי אוכל בעיתון ומגיש תוכניות בישול בטלוויזיה; אהרוני גם משמש יועץ קולינרי למסעדות רבות.
בשנת 2000 הגיש ביחד עם גברי בנאי את תוכנית הטלוויזיה "דרך האוכל" בערוץ 2, אשר עסקה במאכלי עדות ישראל.
ביוני 2011 עלתה לשידור בערוץ 10 סדרת הדוקו-אוכל "המסע המופלא של אהרוני וגידי" בהשתתפותו של אהרוני וגידי גוב.
בעונה הראשונה הסדרה עסקה בתהליך שעברה הפסטה על דרך המשי באסיה, לאחר מכן המשיכה באוכל רחוב במדינות ואזורים אחרים בעולם, כמו יפן, ברזיל, מרוקו וסיציליה.
התוכנית משודרת נכון ל-2020 ולה שמונה עונות.
החל מ-2014 שימש פרזנטור של "סלטי שמיר", אך התפטר לאחר שנה בשל תוצאות מעבדה גרועות לסלטים שנדגמו.
החל מ-2017 משמש כשופט בתוכנית המציאות "מאסטר שף", המשודרת בקשת 12.
ב-2020 הוציא לאור את ספרו "אהרוני - תחנות אוכל בחיי" בהוצאת אחוזת בית.
הספר מהווה "אוטוביוגרפיה קולינרית" כהגדרתו, ומשובצים בו סיפורים מחייו לצד מתכונים.
ב-2022 עלה המופע "הזוג המוזר" המשותף לאהרוני ולאורן ברזילי, בו הם מספרים סיפורים אישיים ושרים ביחד.
בשנת 2023 החליט לסיים לכתוב את מדור המתכונים ב"ידיעות אחרונות" ואף טען לגבי סוף דרכו בעולם המסעדנות.
אופים בבית (עם רפי כהן)
בישול איטלקי (עם שאול אברון), מודן הוצאה לאור, 1989.
במטבח הצרפתי, מודן הוצאה לאור, 1995.
מבשלים בשר (עם שאול אברון)
פסטה נודלס ומה שביניהן, אטריות על דרך המשי
אהרוני פותח שולחן 2, כנרת זמורה ביתן, 2011
תפוחי אדמה (עם נירה רוסו), כנרת הוצאה לאור, 2011
ישראל אהרוני מבשל ממטבחי אסיה, ירושלים: כתר ספרים, 2015
ישראל אהרוני השתתף במספר תוכניות בישול מצליחות במספר ערוצי טלוויזיה.
דרך האוכל (עם גברי בנאי) - שודרה במסגרת "שידורי קשת".
אהרוני מבשל לחברים - שודרה במסגרת "שידורי קשת".
פעמיים אהרוני (תוכנית בישול עם ביתו תמרה) - שודרה בערוץ 10.
אהרוני (התוכנית שודרה לאורך כל השבוע בשמות שונים: אהרוני ברגע, אהרוני בתנור, אהרוני ואני, אהרוני גורמה ואהרוני לשבת) - שודרה בערוץ 10.
המסע המופלא של אהרוני וגידי (עם גידי גוב) - משודרת ברשת 13 (לפני כן בערוץ 10) ובערוץ הטיולים.
ישראל מבשלת - שודרה בערוץ 10.
מאסטר שף - בעונה השביעית של התוכנית החליף אהרוני את השף יונתן רושפלד, בתפקידו כאחד השופטים.
החל מיוני 2021, משמש כשופט לצד קרין גורן, אסטלה מושקוביץ' בלפר ומיקי שמו בתוכנית "הקינוח המושלם" המשודרת בקשת 12.
כמו כן נוהג אהרוני להשתתף מדי פעם כשחקן אורח בתפקיד עצמו בתוכניות טלוויזיה שאינן עוסקות באופן ישיר בבישול, כמו "קופה ראשית", "המובילים" ו"שוטטות".
בשנת 2020 אהרוני גילם את עצמו בתפקיד אורח בסדרה "הטבח" ששודרה ב"yes".
בשנת 2006 גילם בתפקיד אורח את דמותו של רס"ר אהרון, רס"ר המטבח של בסיס להקת הנח"ל, בעונה השלישית של "השיר שלנו".
בשנת 2019 גילם את יוחנן המנהל בסדרה "בצפר".
בשנת 2020 השתתף בפרק האחרון של העונה הראשונה בהטבח בתפקיד עצמו.
אהרוני הכיר את גיגי (חגית) כשהייתה סטודנטית לפסיכולוגיה והתגוררה בדירה מולו במרכז תל אביב.
תחילה היא שימשה כדוג סיטר לכלבו יונתן (מגזע דני ענק).
השניים נישאו ב-1985 בבית הוריה בצהלה.
לזוג שלושה ילדים ביולוגיים, בנוסף לבן מאומץ אחד, יליד קונגו, השחקן מייקל קביה פורגוד אהרוני, שהשתתף ב"קופה ראשית" "נינג'ה ישראל" ו"משחקי השף".
ביתו היא הבלוגרית והמתכונאית הישראלית תמרה אהרוני.
אהרוני מתגורר בשדרות רוטשילד בתל אביב.
ישראל יצחק אייכלר (נולד בד' בניסן ה'תשט"ו, 27 במרץ 1955) הוא סגן שר התקשורת, לשעבר חבר הכנסת מסיעת יהדות התורה מטעם מפלגת אגודת ישראל, יו"ר ועדת העבודה והרווחה וסגן יושב ראש הכנסת.
עסקן מרכזי בחסידות בעלז, עיתונאי ופובליציסט ישראלי-חרדי.
אביו, מנשה אייכלר, היה פעיל בלח"י, ולאחר קום המדינה שירת בצנחנים.
הוא למד במוסדות חסידות בעלז, בהם כולל להוראה, "מחזיקי הדת".
משנת 1980 ערך אייכלר את שבועון חסידות בעלז, "המחנה החרדי".
בנוסף, היה בעל טור קבוע בשבועון "משפחה".
במשך מספר שנים הגיש ברדיו קול חי את "כנסת ישראל", תוכנית יומית העוסקת באקטואליה, ובה הציג את דעותיו.
משנת 1995 הוא ראש "המרכז להסברה יהודית" ומרצה בו.
הוא מוכר בציבור החילוני בזכות השתתפותו בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה.
הוא בלט במיוחד בתוכנית "פופוליטיקה", שבה השתתף לצד העיתונאים אמנון דנקנר ויוסף לפיד (לימים יו"ר מפלגת שינוי), וגם לצד שלי יחימוביץ' (אז עיתונאית).
אייכלר נשוי לבתו של חיים שמואל אייזנטל (חסיד סלונים), אב ל-14 ומתגורר בירושלים.
אחד מבניו הוא העיתונאי דב אייכלר.
אחיו הוא העיתונאי ושדרן הרדיו יעקב אייכלר.
בשנת 2003 נבחר אייכלר לראשונה לכנסת כנציג חסידות בעלז.
שימש כיושב ראש הוועדה לפניות הציבור.
בעקבות הסכם רוטציה פנימי של יהדות התורה התפטר מהכנסת בפברואר 2005. בפברואר 2006 התנגד לקבלת המקום השישי ברשימת יהדות התורה לכנסת ה-17, בשל חוסר רצונו לכהן שוב ברוטציה.
בעקבות כך, שובץ יעקב כהן, איש חסידות גור במקום זה.
בבחירות לכנסת ה-18 שובץ אייכלר במקום השישי ברשימת יהדות התורה.
לפי הסכם רוטציה הוא חזר לכהן בכנסת ביום 6 בפברואר 2011, במקום חבר הכנסת מאיר פרוש.
בבחירות לכנסת ה-19 נכנס שוב לכנסת ברשימת יהדות התורה, כאשר הוא משובץ במקום השישי מבין שבעה המנדטים שקיבלה מפלגתו.
גם בבחירות לכנסת ה-20 נכנס לכנסת מהמקום השישי.
ב-2017 מונה לסגן יושב ראש הכנסת.
בשלוש מערכות הבחירות הבאות, לכנסת ה-21, ה-22 וה-23, שובץ במקום השביעי, נכנס ומונה לסגן יושב ראש הכנסת.
בבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-6 ברשימת יהדות התורה לכנסת.
בקדנציה הזו, סיעתו הייתה באופוזיציה ואייכלר כיהן מטעמה כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, ועדת חוץ וביטחון, הוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, נוצר קרע ביהדות התורה עקב סוגיית החינוך של חסידות בעלז, אותה אייכלר מייצג.
הקרע איים לפלג את הרשימה, אך לבסוף בספטמבר 2022 הושגו הבנות בין הצדדים.
אייכלר הוצב במקום ה-7 ברשימה המאוחדת בעקבות הסכם הרוטציה בין המפלגות ונבחר לכהונה נוספת.
לאחר התפטרותו של יצחק גולדקנופף מתפקיד שר השיכון ב-12 ביוני 2025, נאבק אייכלר לקבל את התיק, ולאחר המתנה של כמה שבועות הודיע ראש הממשלה נתניהו כי אייכלר ימונה לתפקיד, אך ב־15 ביולי התפטר אייכלר מתפקידו כיו"ר ועדת העבודה והרווחה, במסגרת פרישת אגודת ישראל מהממשלה והקואליציה.
ב-23 ביולי 2025 נבחר לכהן בוועדה למינוי דיינים במקום אליהו ברוכי.
ב-19 בינואר 2026 התמנה לסגן שר במשרד התקשורת ובאותו יום הגיש ליו"ר הכנסת את התפטרותו מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי כדי שיצחק פינדרוס יחזור לכנסת.
אייכלר ידוע בכך שהוא מרבה לבטא עמדות חרדיות שמרניות בחדות ובישירות: הוא משתלח כסדרו במגזר החילוני ובגורמים ליברליים כמו בית המשפט העליון, עיתונאים והתנועה הרפורמית.
הוא האשים אותם בין היתר בהתנכרות ליהדות ושנאת ישראל היוצאת לפועל במה שהוא רואה כרדיפת החרדים, וכינה אותם אנטישמים, "בהמות אדם המתנהגים כחיות דו-רגליות", חולי נפש וכדומה.
על פי דו"ח שפרסמה בשנת 2011 עמותת חדו"ש - לחופש דת ושוויון, אייכלר רואה בישראל "מדינת אויב", "אסון לאומי היסטורי", "משטר רשע" ו"גטו עברי" ומרבה לעשות שימוש בדימויים מהשואה המשווים את יריביו לנאצים.
מאמר שבועי בנושא השקפה יהודית בשבועון המחנה החרדי
הספר כמלאך הניצב על ראש דרך, על רבי שלום רוקח, האדמו"ר הראשון מבעלז, ירושלים תשנ"ה
ישראל אומן (Robert John Aumann; נולד ב-8 ביוני 1930) הוא מתמטיקאי וכלכלן אמריקאי-ישראלי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2005, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים הם תורת המשחקים וכלכלה התנהגותית.
נולד בפרנקפורט שבגרמניה לשלמה-זיגמונד (1884–1954), סוחר בדים גדול ומרים (1892–1961) אומן, משפחה חרדית ואנטי ציונית, שהפכה לציונית בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
כל המשפחה היגרה לארצות הברית ב-1938, כחודשיים לפני ליל הבדולח.
למד בישיבה תיכונית במנהטן, ואחר כך למד לתואר ראשון במתמטיקה בסיטי קולג' של ניו יורק ולתואר שני ותואר דוקטור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
ב-1955 עבר לאוניברסיטת פרינסטון, עשה שם את הפוסט דוקטורט וחקר את תורת המשחקים, שהייתה תחום מחקר חדש באותה עת.
אומן קיבל הצעות עבודה בארצות הברית, אך בחר ללמד ב.
ב-1956, בעיצומו של מבצע סיני עלה לארץ והתיישב בשכונת רחביה בירושלים.
הוא הצטרף בכך לאחיו הבכור, שעלה שש שנים קודם לכן.
אמם של השניים עלתה גם היא כעבור שנה.
בשנת 2005 זכה, עם פרופ' תומאס שלינג (מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית), בפרס נובל לכלכלה, על "הגברת ההבנה בנושאי עימות ושיתוף פעולה במסגרת תורת המשחקים".
עד לפרישתו לגמלאות היה חבר סגל המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
פרופסור אמריטוס במרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית ומְרַכֵּז מחקר בינתחומי העוסק בתורת המשחקים ובשימושיה.
אומן, כיהודי דתי לאומי שבא מעולמה של הקהילה היהודית בגרמניה, התחנך וחי ברוחה של תפיסת "תורה עם דרך ארץ".
כתב מספר מאמרים המדגימים שימוש בכלים מתמטיים לביאור סוגיות סבוכות בתלמוד.
יחד עם מיכאל משלר כתב מאמר העוסק בסוגיית מי שהיה נשוי שלוש נשים במסכת כתובות.
אומן עסק גם בנושא השנוי במחלוקת של דילוגים בתורה, ודחף לפרסומו של מאמר מדעי בעניין בכתב העת "Statistical Science".
ב-1996 השתתף בוועדה של מתמטיקאים שבחנה טענה לקיומו של מידע סמוי בתורה.
הוועדה ערכה ניסויים נוספים שנועדו לבדוק טענה זו, אך אלה לא הצליחו לאשש את הטענה.
בטקס הדלקת המשואות ה'תשע"ח לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל קרא אומן את תפילת ה"יזכור" בחלק של הטקס המציין את סיום יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ב-1955 נישא לאסתר, בתו של ד"ר פאלק שלזינגר, מנהל בית החולים שערי צדק.
נולדו לבני הזוג אומן חמישה ילדים.
בנם הבכור, שלמה, נהרג במבצע שלום הגליל.
להנצחתו הוקם מכון שלמה אומן.
אסתר אומן נפטרה ב-1998. ב-2002 ייסד לזכרה כתב עת אקדמי רב-תחומי בשם מסכת שעוסק במעמד האישה ביהדות.
בשנת 2005 נשא אומן לאישה את בתיה כהן, אחותה הגדולה של אסתר.
גיסיו הם פרופ' רות קנאי ופרופ' יקר קנאי.
פרופסור אומן זכה בפרס נובל לכלכלה על עבודתו בתחום תורת המשחקים, ענף מתמטי שמטרתו לחקור מצבי עימות ואסטרטגיות לקבלת החלטות.
הוא נחשב למייסדם של כמה ענפים בתורת המשחקים.
הוא הראשון שניתח באופן מאורגן סדרות של משחקים, כשהוא מראה כיצד עצם החזרה על אותו מצב יכולה לאכוף התנהגות של שיתוף פעולה, גם כאשר המשחק הבודד אינו מעודד התנהגות כזו.
בעקבות עבודתו, משתמשים כלכלנים בשיטות מתחום תורת המשחקים לניתוח מצבים מתמשכים של ניגוד עניינים, כמו מלחמות מחירים בין יצרנים המתחרים על אותו שוק.
אומן יצר כלים לטיפול במצבים של ידיעה חלקית, כאשר לכל שחקן יש ידיעה מוגבלת על התוצאות האפשריות של המשחק, ועל המידע שעומד לרשות יריביו.
בתחום זה הראה אומן כיצד להגדיר "ידע כללי": לא זו בלבד שמידע כזה משותף לכל השחקנים; ואף לא רק שכל אחד מהם יודע שהמידע משותף לכולם; אלא כולם יודעים שכל אחד מהם יודע שהמידע משותף לכולם, וכן הלאה.
אומן הציע גם מושג חדש של שיווי משקל מתואם, שהוא כללי יותר משיווי משקל נאש שיצר ג'ון נאש בשנות ה-50. בנוסף אומן יצר את התיאור הפורמלי הראשון של מושג הידע הכללי בתורת המשחקים ושיתף פעולה עם לויד שפלי בפיתוח ערך אומן-שפלי.
בראשית שנות השמונים נמנה עם צוות הכותבים של הקורס "תורת המשחקים" באוניברסיטה הפתוחה.
החל משנת 2005 היה חבר ועדת הבדיקה שבחנה את איכותו האקדמית של המרכז האוניברסיטאי אריאל וקבעה כי המרכז באריאל עומד בכל הקריטריונים הנדרשים להפוך לאוניברסיטה.
אומן חולק על תורת הערך, שפותחה על ידי עמוס טברסקי ודניאל כהנמן (האחרון קיבל עליה את פרס נובל), שלפיה התנהגותם של בני אדם במצבים הסתברותיים איננה רציונלית.
הוא מסביר את טעותם של החוקרים בכך שיש הבדל בין התנהגות של אדם במצב מוכר, למצב שאיננו חלק מחווייתו הרגילה.
גם אם במצבים הלא מוכרים יפעל האדם בדרך לא רציונלית, במצבים מוכרים הוא ינהג אחרת.
כך, לדוגמה, נחקרים שהתבקשו לנחש את צבע האור שיידלק לפניהם, כאשר ההסתברות לאור ירוק היא 75% ולאדום 25%, ניחשו שלוש פעמים ירוק ופעם אחת אדום (החלטה רציונלית, בהנחה שמדובר במאורעות בלתי תלויים, היא לנחש תמיד ירוק).
אולם, אם תעמוד בפני אותם נחקרים השאלה היומיומית באיזו דרך לחזור לביתם, הם ייסעו תמיד בדרך שברוב הפעמים היא המהירה ביותר.
את ההבדל הזה בהתנהגות תולה אומן בכך שלא מדובר ב"רציונליות של פעולות" אלא ב"רציונליות של כללים".
כלומר, הפתרון הרציונלי אינו נמצא במוח האדם והוא פועל על פיו, אלא שהאדם פיתח כללים יעילים להתנהגות במצבים המוכרים לו, וייתכן שבמצבים אחרים התוצאה תהיה אחרת.
סיבה נוספת להבדל בין מחקרים למציאות היא עיקרון רציונלי אחר שהנחקר פועל לפיו – לרצות את החוקר.
מסיבה זו, לדעתו של אומן, הסקרים הפוליטיים מועדים לטעויות, מפני שגם בהם התנהגות כזו סבירה.
בנימוקיה למתן הפרס כתבה הוועדה שבעקבות עבודותיהם של אומן ושלינג הושגה הבנה רחבה יותר של מושג הרציונליות, והתנהגויות שקודם לכן נחשבו לבלתי רציונליות ניתנות עכשיו להסבר רציונלי.
במסיבת העיתונאים שכונסה עם פרסום הידיעה על הזכייה בפרס אמר אומן:
"הפרס הזה הוא במפורש לא רק עבורי, הוא מגיע לאסכולה שאנחנו פיתחנו פה בארץ, ואני לא היחידי, בתורת המשחקים.
הפכנו את ישראל למעצמה מספר אחת בעולם במקצוע הזה".
בריאיון לעיתון "מקור ראשון" הציג אומן את עבודתו הכלכלית על רגל אחת:
"לקחתי מודל שפיתח לויד שפלי, שלדעתי גם לו מגיע פרס נובל, והוכחתי על פיו, שבמשחק שבו כל השחקנים קטנים - יש שיווי משקל של מחירים, ולאף אחד אין השפעה.
במודל של משק מודרני, שבו יש רצף של סוחרים, לאף אחד אין השפעה על המחירים".
בסטוקהולם נתן אומן הרצאת נובל בשם "מלחמה ושלום".
בהרצאה אמר שהמלחמה איננה אי-רציונלית, אלא יש לחקור אותה כדי להבין ולמנוע אותה.
עשיית שלום פשטנית עלולה לגרום למלחמה, ואילו מרוץ החימוש, והרתעה הכוללת איומי מלחמה אמינים והשמדה הדדית מובטחת, עשויים למנוע מלחמה באופן מהימן.
פרס נובל בו זכה אומן מצטרף לשורה ארוכה של פרסים שזכה בהם.
1974: נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1985: נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1989: נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
1994: פרס ישראל בחקר הכלכלה
1995: נבחר כחבר זר של האקדמיה הבריטית
2005: פרס ג'ון פון נוימן, על תרומותיו היסודיות לתורת המשחקים ותחומים משיקים.
2015: דוקטור לשם כבוד - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2024: דוקטור לשם כבוד - אוניברסיטת אריאל
לכבודו נקרא רחוב בשכונת "המדע" בעיר רחובות, ובשכונת השחר בדימונה יחד עם רחובות נוספים בשכונות אלו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
אומן הוא מראשוני החברים בעמותת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי המזוהה עם הימין הפוליטי בישראל.
החשיפה הנרחבת שלה זכה בעקבות זכייתו בפרס נובל הביאה לידיעת הציבור את דעותיו הפוליטיות.
אומן משמש גם כעמית במכון לאסטרטגיה ציונית וכראש צוות הקרקעות בו, מרצה וחבר דירקטוריון במכללה למדינאות וחבר בוועדה המייעצת ל"מורשת המשפט בישראל".
בעבר היה בין ידידי מכון ירושלים לחקר שווקים, ועמד בראש תחום יהדות וכלכלה במכון.
אומן הוא חבר הוועדה המייעצת של הפורום הישראלי למשפט וחירות.
בהתייחסו ל, אומן מתבסס על מה שהוא מכנה "פרדוקס הסחטן" (הקשור למשחק האולטימטום).
הוא טוען כי ישראל נוהגת על פי מה שהיא מחשיבה כהתנהגות רציונלית, מול דרישות סחטניות של הצד השני.
הוא סבור כי ישראל שוגה בכך שאינה עומדת על זכויותיה על ארץ ישראל ובכך שהיא מציגה עמדה בלתי תקיפה ביחס לעמדות הערבים.
לדבריו, "צעקות השלום" מזיקות וגורמות להרחקת שלום אמיתי: "זאת תורת המשחקים: צריך מטרה, ואם אתה מוכן לשלם את המחירים - לא תצטרך לשלם.
אם אתה מוכן למלחמה - לא תצטרך להילחם.
אם אתה צועק 'שלום שלום' - בסוף תילחם".
הוא הביע הסכמה לחלוקה עתידית של ארץ ישראל ממערב לירדן, אך קרא "לחשוב מחוץ לקופסה" והביע התנגדות לכל פתרון שכולל "גירוש אדם מביתו", יהודי או ערבי.
בריאיון עמו אמר: "אני לא אומר שכל הארץ היא שלנו ושאי אפשר לחלק.
אבל להגיד עלינו שאין לנו זכות או שאנחנו מפריעים?
אם לא נבין שיש לנו זכות כאן וכל הזמן נתנצל על הכיבוש - לא נשרוד כאן.
אם אני לא משכנע את עצמי בצדקת דרכי, שמגיע לי ושיש לי מקום, אני אצא בלא כלום".
בריאיון נוסף אמר שהוא אינו רואה את סיומו של הסכסוך.
אומן נמנה עם מבקריה החריפים של תוכנית ההתנתקות, שאותה הוא מכנה "הגירוש" ומגדיר אותה "פשע נגד האנושות ונגד העם היהודי".
לדבריו, במקום להביא שלום, "הגירוש הוביל למלחמת לבנון השנייה, הפגזת ערי הדרום, עופרת יצוקה ואירועי המשט".
הוא מתח ביקורת חריפה גם על אופן הטיפול ב"פליטים המגורשים" וטען כי מדובר בחרפה לאומית ובפגיעה בחוסן הלאומי.
ב-24 באפריל 2007, בגיל 77, היה בין המשתתפים בצעדת חומש, מסע רגלי לאורך השומרון עד ליישוב אשר פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות, וחזרה.
אומן הביע תמיכה במפלגת הבית היהודי והופיע בכנסים ואירועים של המפלגה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הביע תמיכה במפלגת הימין החדש וב-22 באוגוסט 2021 הצטרף למפלגת הליכוד.
אומן הביע ביקורת על הגשת כתב האישום נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו והגדיר זאת "הפיכה משפטית".
לטענתו הרשות השופטת מתערבת בצורה לא ראויה בתחומי הרשות המחוקקת והרשות המבצעת עד כדי פגיעה בדמוקרטיה.
לדבריו, גם האקדמיה לוקחת חלק בהפיכה זו, כאשר היא אינה מתמודדת עם הבעיה האמורה.
בשנת 2023 נמנה עם התומכים ברפורמה המשפטית.
אומן גם כתב את ההקדמה לספרו של שמחה רוטמן, "למה שהעם יבחר את השופטים?".
ישראל אהרוני (אהרונוביץ) (Israel Aharoni; כ' בתמוז ה'תרמ"ב, 7 ביולי 1882 – 9 באוקטובר 1946) היה זואולוג, חלוץ מדעי החי בארץ ישראל וראשון לחוקרי עולם החי בספרות העברית, מרצה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרוני נולד בשנת 1882 בעיירה וידזה שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא).
אביו, הרב אברהם יוסף אהרונוביץ, ראש הישיבה המקומית ומחבר הספר "נדחי ישראל", נפטר בטרם היוולדו, ובגיל שנתיים התייתם גם מאמו.
בהיותו יתום מהוריו התחנך בבית סבתו הרבנית מלכה, אלמנת הרב דוד'ל גרודינו, רבה של שירווינט ואחר-כך של ווידז (נכד נוסף שלו היה הזמר הרמן ידלובקר ).
למד ב"חדר" ובישיבת טֶלְז, עד שבגיל 13 ברח לעיר פראג.
שם סיים את לימודיו בגימנסיה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פראג זואולוגיה ופילולוגיה שמית (בייחוד ערבית).
עוד בהיותו בגימנסיה ייסד ביחד עם אגון ארווין קיש עיתון ציוני, ובעת שלמד באוניברסיטה לימד עברית באגודת הסטודנטים הציונית "בר כוכבא" ובאגודה הציונית "יודישר פולקספֶרֶיין" (Jüdischer Volksverein).
בשנת 1901 עלה לארץ ישראל, ולימד בבית הספר ברחובות וב"בצלאל" בירושלים.
את תחייתו היהודית-עברית, השראתו למקצועו, העיד, שאב ממפעל האדירים של ש"י אברמוביץ, שתרגם את "תולדות הטבע" של הרולד אטמר לנץ .
יחד עם יחזקאל חנקין, איש השומר, היה יוצא למסעות ציד שעזרו לו במחקריו.
הוא היה עד למינים רבים שכבר נעלמו מנוף ארצנו עקב ציד מוגבר והתרחבות האוכלוסייה.
הוא שהביא את האוגר הזהוב לעולם המערבי, ושאול אדלר הפך אוגר זה לחיית מעבדה פופולרית.
היה נשוי ליהודית בת שלמה גולדין, ואב לשניים: ד"ר בת-שבע אהרוני, אף היא זואולוגית, ששימשה כעוזרתו והמשיכה את עבודתו; ופרופ' יוסף אהרוני (Aharoni Joseph), פיזיקאי שפעל בחו"ל ולאחר צאתו לגמלאות ושובו לישראל הקדיש את מרצו לשפה העברית ולתיקון הכתיב העברי.
ישראל אהרוני נפטר בירושלים ב-9 באוקטובר 1946, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בתקופת ירושלים המחולקת נהרס קברו, ולאחר מלחמת ששת הימים לוקטו עצמותיו בידי החברה קדישא ונקברו מחדש בקבר אחים.
על שמו של אהרוני קרויים רחובות בערים ירושלים (בשכונת קטמון) וברחובות.
בתו, בת-שבע אהרוני, כתבה ספר על תולדות חייו של אביה, שנותר בתחילה בכתב יד.
ולבסוף יצא לאור במסגרת ספרו של פרופ' זהר עמר על משפחת אהרוני.
ברומן "תמול שלשום" לש"י עגנון ישנו מפחלץ חיות בשם ארזף.
אהרוני טען כל חייו כי עגנון ביסס את דמותו של ארזף עליו, על פי ראשי התיבות: 'אהרוני - ראש זואולוגֵי פלשתינה'.
עגנון לא הכחיש במפורש את הטענה על ההשראה לדמות, אך כן הכחיש את טענת ראשי התיבות במילים: "ואתה חושד אותי שקראתי לארץ ישראל פלשתינה?".
תורת החי: ספר למוד לבתי-ספר עממיים; קצורו של הספר הגדול "תורת החי" מאת י.
אוירבך בהסכמת המחבר, 2 כרכים, יפו: קוהלת (דפוס א.
אהרני; ערוך על ידי פ.
אוירבך"): תרפ"ג) (התוכן: חלק א: בעלי החוליות: חוברת א: מחלקת היונקים; חוברת ב: מחלקת העופות) (ספר עזר למורים: תר"ץ)
הארבה, יפו: דפוס אתין ושושני, תר"פ.
בת-שבע וישראל אהרני, מגדיר לזוחלים המצויים ביותר בארץ-ישראל, ירושלים: המחלקה לזואולוגיה שִטתית של האוניברסיטה העברית, תש"א.
בת-שבע וישראל אהרני, מגדיר לבעלי-כנף, ירושלים: המחלקה לזואולוגיה שטתית של האוניברסיטה העברית, תש"ב.
בת-שבע וישראל אהרני, מגדיר ליונקים, ירושלים: המחלקה לזואולוגיה שטתית של האוניברסיטה העברית, תש"ב.
זכרונות זואולוג עברי, 2 כרכים, תל אביב: עם עובד ('ספרית שחרות'), תש"ג–תש"ו.
(מהדורה מצולמת: ירושלים: אריאל; אוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון; החברה להגנת הטבע, תשס"א 2000)
אהרני בהשתתפות בת-שבע אהרני, תורת החי: ספר למוד לבתי-הספר העממים ולכתות המקבילות בבתי-הספר התיכונים, 2 כרכים, תל אביב: דביר, תש"ח (1947)–תש"ט.
ישראל אחת הייתה סיעת יחיד בכנסת התשיעית שיסד חבר הכנסת יצחק יצחקי, לאחר שעזב את סיעת הליכוד.
הסיעה הוקמה באופן רשמי ב-11 בנובמבר 1980 לאחר שיצחקי, בעקבות פרישתו מהליכוד, שימש כח"כ יחיד למשך חודש.
יצחקי נבחר לכנסת באמצעות מפלגת שלומציון שהקים אריק שרון לאחר שלא הצליח להגיע להסכם עם הליכוד, שרון הציב את יצחקי במקום השני ברשימה ולאחר הבחירות ב-5 ביולי 1977 התמזגה המפלגה בחטיבת חירות בליכוד.
יצחקי לא מצא את מקומו בליכוד ופזל לאופציות פוליטיות אחרות, באותו זמן דובר שהוא עשוי להצטרף למפלגת מרכז שהקים משה דיין, או לחלופין לערוק למערך.
אך כאמור פרש ב-14 באוקטובר 1980 והפך לח"כ יחיד, ובהמשך ב-11 בנובמבר זכה להכרה בסיעתו באופן רשמי.
יצחקי ייעד את המפלגה החדשה להתמודדות בבחירות לכנסת העשירית, ואף פנה אל טל ברודי ועוד מספר אנשים, אך הם סירבו להצטרף אליו.
עם זאת, המפלגה התמודדה במערכת הבחירות לכנסת ה-10 בסופו של דבר.
נרשמו לזכותה 3,726 קולות בלבד, כך שלא עברה את אחוז החסימה.
ישראל אדלסון (Israel Edelson; נולד ב-1951) הוא מלחין ומנצח ישראלי חסיד חב"ד.
היה עוזרו האישי של ליאונרד ברנשטיין וניצח על תזמורות רבות.
לימים חזר בתשובה ומאז הוא עוסק בעיקר במוזיקה חסידית.
אדלסון נולד בסנקט פטרבורג, ברית המועצות לשעבר, למשפחה יהודית.
אביו, שמשון אדלסון, היה חזן בית הכנסת הגדול בסנקט פטרבורג (באותם ימים לנינגרד).
בגיל 5 החל ללמוד כינור, ושנתיים לאחר מכן גם פסנתר.
בגיל 15 עלה עם אימו לישראל והמשיך את לימודיו בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן באקדמיה עצמה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה, יצא אדלסון להתמחות בניצוח ובהלחנה בזלצבורג, וינה, רומא, שטוטגרט ולונדון.
כמה שנים לאחר מכן הוא התקבל לקורס למנצחים צעירים בטנגלווד שליד בוסטון, שם הוא פגש את המלחין והמנצח ליאונרד ברנשטיין.
בין השניים נרקם קשר חם, ובהמשך זומן אדלסון להיות עוזרו של ברנשטיין בכמה פרויקטים של ניצוח ברחבי ארצות הברית.
לאחר מכן הוא פצח בקריירת ניצוח עצמאית, ובין השאר ניצח (לא באופן קבוע) על תזמורת רשות השידור הבריטית, על הפילהרמונית הבלטית Baltic Philharmonic Orchestra בווינה, על התזמורת הסימפונית חיפה, על הסינפונייטה הישראלית באר שבע, על התזמורת הסימפונית ירושלים, על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, על התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער ועוד.
לקראת סוף שנות ה-30 לחייו החל אדלסון בתהליך חזרה בתשובה, והתקרב לחסידות חב"ד.
הוא שב לארץ, התחתן ונולדו לו ארבעה ילדים.
בתקופה זו עסק אדלסון יותר ויותר במוזיקה יהודית, בעיקר חסידית, ועבד עם אמנים שונים כמעבד וכמפיק.
הוא גם הוציא מספר אלבומים.
בין השאר לימד מוזיקה בישיבת כינור דוד, שם ניסה לשלב בין המוזיקה הקלאסית ליהודית.
בשנת 2000 התגרש אדלסון, ושנה לאחר מכן נישא בשנית ועזב את ישראל.
כיום הוא מתגורר בקהילת חב"ד בקראון הייטס שבניו יורק ומוסיף ללמד מוזיקה ולהוציא אלבומים.
קול דודי (kol dodi) - שירים חסידיים בעיבוד לפסנתר (2008)
ישראל אור-בך (6 בנובמבר 1943 – 23 בנובמבר 2010) היה פסיכולוג ישראלי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה.
ישראל אור-בך (אורבך) נולד בכפר אלמטיפר שבקירגיזסטן, ליד העיר אוש, בן להורים יוצאי פולין שבזמן פלישת הגרמנים לפולין, במלחמת העולם השנייה, חצו את גבול פולין-אוקראינה, הגיעו לקירגיזסטן וניצלו.
לאחר המלחמה שבו לפולין, משם למחנה מעבר בגרמניה וב-1948 עלו לישראל.
בארץ גרו כעשר שנים בבית דגן, שם למד אורבך שש שנים עד כיתה ו', אחר כך עבר ללמוד בבית ספר סיני בראשון לציון ובתיכון צייטלין בתל אביב, בצה"ל שירת בנח"ל.
בשנים 1968-1964 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1972-1969 למד לדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנים 1973-1972 התמחה בפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין השייך לישיבה יוניברסיטי.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "ויסות תוקפנות בין אנשים עקב החשש מהתגמול (נקמה) על הפגיעה התוקפנית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור אלוין אטקינס.
בשנים 1974-1973 עבד אורבך כפסיכולוג בכלא האי רייקר בעיר ניו יורק ובבית החולים סנט.
ב-1974 שב אור-בך לישראל והתנדב עד שנת 1978 כפסיכולוג בבית ספר לילדים עם קשיים רגשיים בעיר לוד.
אור-בך לימד מ-1974 במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין, עמד בראש המגמה הקלינית ובראש המחלקה לפסיכולוגיה.
לימד במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לרפואה והמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא שהה בשבתונים ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בבית ספר לרפואה אלברט איינשטיין בעיר ניו יורק ובמכון טוקיו לפסיכיאטריה.
החל משנת 2009 שימש אורבך כפרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי בהרצליה.
בשנת 2009 פרש לגמלאות מבר-אילן וב-4 במרץ 2010 העניקה לו האוניברסיטה את התואר "פרופסור אמריטוס".
אור-בך היה נשוי לאסתר, פסיכולוגית התפתחותית במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
2003 - אות הוקרה על שם ארוין סטנגל מטעם האגודה הבינלאומית למניעת התאבדות, על תרומה משמעותית לחקר ההתאבדות.
2003 - פרס לנדאו עבור תרומה יוצאת דופן למדע ולמחקר בישראל.
2002 - פרס לואיס דבלין מטעם האגודה האמריקאית להתאבדות כאות הוקרה לתרומה יוצאת דופן בחקר ההתאבדות (בארבעים שנות קיומו של פרס זה הוא הוענק רק פעמיים לחוקרים שאינם אמריקאים ואור-בך הוא אחד מהם).
1990 - אות הוקרה על שם באנגור עבור עבודת שטח יוצאת דופן בישראל.
1989 - פרס עם חי עבור פרויקט יוצא דופן במניעת התאבדות בישראל.
אור-בך היה מומחה בתחום ההתאבדות, הוא הגיע לנושא בעקבות התאבדות בת כתתו בלימודי הדוקטורט ומאוחר יותר מפגש עם ילדה בת שבע שאיימה להתאבד.
בשנים 1995–1999 היה ישראל אור-בך מייסד שותף ויו"ר ראשון של האגודה הישראלית למניעת התאבדות, שהפכה מאוחר יותר לעמותת בשביל החיים, שנוצרה מאיחוד האגודה המקורית ביחד עם האגודה לתמיכה בבני משפחה שכולים שאיבדו את יקיריהם בעקבות התאבדות.
בשנת 2002 היה ממייסדי עמותת "סהר" – סיוע והקשבה ברשת, שמסייעת לגולשים הנמצאים במצוקה נפשית - דרך האינטרנט.
שימש שנים רבות כיועץ לצה"ל בעניין מניעת התאבדות.
היה חבר בוועדה הבין-משרדית למניעת התאבדויות בארץ המובילה תוכנית לאומית למניעת התאבדות.
מחקריו הראשונים של אורבך שנערכו בשנות השבעים החלו בבית הספר לילדים עם קשיים רגשיים.
הוא שאל את הילדים מה הם חושבים על מוות אישי ומה הם חושבים על מוות בכלל ומה יקרה כשהם ימותו.
התברר שגם ילדים שגילם פחות מ-12 יודעים מהי משמעות המוות.
הם יכולים לחשוב על התאבדות ולתכנן אותה והם גם יודעים להבחין בין מוות אישי למוות כמושג מופשט.
כששאל על מוות אישי הייתה תגובה יותר חרדתית, בתפישת מוות אישי יש תחושה שהמת יכול לעשות פעולות מסוימות או העדר פעולות חיים, או שיש השלכה של פעולות חיים על המוות.
בכך שיקפו הילדים תופעה אוניברסלית, מכיוון שלא ניתן לחשוב על המוות שלא באמצעות מושגי חיים.
תפיסה זו הוא גילה מאוחר יותר אופיינית גם למתבגרים ומבוגרים בעלי נטיות התאבדות.
הקשר בין תפישת המוות לאובדנות
אור-בך בדק במחקרים על ילדים ומבוגרים את הקשר בין תפישת המוות לאובדנות; ככל שהאובדנות הייתה עוצמתית יותר, כך הגדרת המוות כמצב חיים בתנאים משופרים הייתה שכיחה יותר, בעיקר במוות האישי.
מכאן הסיק: ראשית, שמושג המוות הוא גורם מרכזי באישיות וקשור למצבו הרגשי של האדם ומשתנה בהתאם ושנית, סיבת העיוות בתפישת המוות היא הגנתית.
עצם המחשבה על התאבדות מעוררת את חרדת המוות.
תפיסת המוות כהמשך החיים בתנאים משופרים מפחיתה את חרדת המוות ובכך מאפשרת את ההתאבדות ביתר קלות.
אור-בך היה מבין הראשונים בעולם שזיהה את קיומה של התנהגות אובדנית בקרב ילדים צעירים.
תוך כדי עבודתו הקלינית ומחקריו ניסה להבין את הדינמיקה הנפשית ומצבי החיים המביאים ילדים קטנים לנואשות של אין מוצא ולמאוויי הרס עצמי.
התאוריה שגיבש בנושא זה היא תאוריית "ההתמודדות עם הבעיה הבלתי פתירה".
הטענה הבסיסית של תאוריה זו היא כי כאשר ילדים נחשפים לתביעות מתמשכות ועקשניות לפתור בעיות (בעיקר משפחתיות) שאינן ניתנות לפתרון הם חווים נואשות ותחושת אין מוצא, אשמה, ואין אונים.
בשלב זה עלולים לעלות מאוויי ההתאבדות.
מאוחר יותר הורחבה תאוריה זו והותאמה גם להתאבדות מתבגרים ואף נבנה כלי למדידת תחושת ההיחשפות לבעיה בלתי פתירה בקרב מתבגרים אובדניים.
אור-בך גם עשה הבחנה בין הסיבות להתאבדות ובין היכולת להוציא את ההתאבדות אל הפועל (מאפשרי התאבדות) וטען כי שאלת אפשור ההתאבדות חשובה ביותר לעניין טיפול ומניעה לעיתים היא חשובה יותר מן הסיבות להתאבדות.
אור-בך הגדיר מספר תהליכים שמאפשרים לאדם להתאבד:
תפישת המוות כהמשך של החיים.
אם אדם מאמין שהוא ימשיך לחיות אחרי המוות, קל לו יותר לפגוע בעצמו.
מכאן סבור אור-בך שכל הדתות שאוסרות באיסור חמור על ההתאבדות הן הדתות שמדברות על קיומם של חיים לאחר המוות.
בניגוד לדעה המקובלת, מתברר במחקרים כי המתאבד הפוטנציאלי מבקש לשמור על דימוי חיובי בעיני הזולת.
עדיין אכפת למתאבד מה יחשבו עליו אחרי המוות וחשוב לו שהתאבדותו תיתפש כמוצדקת ונורמטיבית.
ככל שיש התייחסות רבה יותר בחברה ובתקשורת להצדקת ההתאבדות והתייחסות אליה כאל תופעה נורמטיבית כן היא עלולה להאיץ את ההתאבדות אצל אנשים במצוקות קשות מנשוא.
אם הוא נגיש, הוא בעצמו מאיץ התאבדות.
אמצעי ההתאבדות כשלעצמו עלול להוות גורם למעשה הקטלני.
ניתן להבחין מצבי טראומה נפשית וסכנה גם במצב של טרום-התאבדות.
אנשים יוצרים חיץ בתוך עצמם בין הגוף והנפש, סיפי התחושה עולים ונוצרת חוויה כללית של מעין התאבנות.
בין היתר מתבטאת הדיסוציאציה ביכולת לשאת כאב פיזי.
אצל אנשים אובדניים היא גבוהה יותר מאשר אצל אחרים.
מצב זה מאפשר את הוצאת ההתאבדות מן הכוח אל הפועל.
כאשר הגוף מאובן, קל יותר לפגוע בו.
על בסיס ממצאים אלה טבע אור-בך את המושג "הגוף האובדני".
על בסיס מחקריו טען אור-בך כי לא רק הנפש, אלא גם הגוף, על תהליכיו הפיזיולוגיים מעורב במעשה האובדני.
הוא טבע את המושג "הגוף האובדני" כדי להדגיש תהליך זה.
"הגוף האובדני" מתאפיין בהתאבנות ובסיפי חישה גבוהים ביותר בייחוד ביחס לכאב פיזי, בעמדה של דחייה כלפי הגוף, רגישות נמוכה לשינויים בגוף ומשמעותם.
באחד המחקרים ערכו אור-בך ושותפיו מחקר ובו בחנו את רגישות כל אחת מהן לכאב פיזי בקרב שלוש קבוצות.
קבוצת אובדניים, שהגיעו לחדר המיון לאחר ניסיון התאבדות.
קבוצת אנשים שהגיעה לחדר המיון וניזוק בפציעות דומות לקבוצה הראשונה בעקבות תאונה.
קבוצת ביקורת - ללא פציעות.
שלוש הקבוצות הללו נחשפו בהסכמתן לחוויה של כאב פיזי.
כל אדם החזיק בידו ריבוע מתכת שהלך והתחמם בהדרגה, עד שהגיע לדרגת חום גבוהה.
קבוצת האנשים שהצליחה להחזיק את הזמן הרב ביותר הייתה הקבוצה האובדנית, אחריהם הקבוצה שעברה איזשהו נזק מתאונה עם פציעות דומות לאלה שעשו ניסיון התאבדות, וקבוצת הביקורת הייתה בעלת סף הכאב הנמוך ביותר.
במחקר בדקו גם את המצוקה הרגשית של כל אחת מהקבוצות, ככל שהמצוקה הייתה גבוהה יותר, כך הנכונות לשאת את הכאב הפיזי הייתה גבוהה יותר.
בקרב קבוצת האובדניים מצאו קורלציה חיובית, (התגלה קשר) בין עוצמת המצוקה פנימית, שהתבטאה בדיכאון, חרדה, חוסר ישע לבין הסיבולת לכאב פיזי, כך שככל שהמצוקה הרגשית הייתה גבוהה יותר, כך הסיבולת לכאב פיזי הייתה גבוהה יותר.
לעומת זאת בקבוצת ניצולי התאונה המצב היה הפוך, ככל שהמצוקה הנפשית הייתה גבוהה יותר, כך הנכונות לשאת את הכאב הפיזי הייתה נמוכה יותר.
בקרב הקבוצה השלישית לא היה קשר בין שני הגורמים.
ארבעה כוחות משיכה/דחייה לחיים ולמוות
אור-בך עמד על התופעה כי רבים מהמתאבדים נראים לפני המוות כמי שאינם סובלים כלל, ואף נראים לפחות כלפי חוץ כמי שנהנים מהחיים, יש להם תוכניות לתקופה שלאחר ההתאבדות, נתיבי החיים ונתיבי המוות יכולים להתקיים במקביל, החיים והמוות הם בקונפליקט ועד הרגע האחרון קיים רצון לחיות במקביל לרצון למות.
למעשה, בקרב המתאבדים, כמו בכל אדם אחר, ניתן לזהות ארבעה גורמים הפועלים במקביל: משיכה לחיים, דחייה מהחיים, משיכה למוות ודחייה מהמוות.
כלומר, גם מי שעומד להתאבד רוצה לחיות (משיכה לחיים), אולם היחסים שבין הכוחות ועוצמתם שונים בקרב אנשים בעלי נטיות התאבדות לבין מי שאינם כאלה.
הבחנה זו של פרופיל הכוחות מסבירה מדוע לעיתים אנשים המתכננים התאבדות נראים גם כמי שנמשכים לחיים ועל כן ההתאבדות באה כהפתעה בלתי צפויה ובלתי ניתנת לניבוי.
חוקר ההתאבדות החשוב אדווין שניידמן (Shneidman) תיאר את ההתאבדות כ"כאב נפשי [Psychache] בלתי נסבל", שאנשים מתאבדים כדי להימלט ממנו.
אור-בך ועמיתיו פיתחו כלי למדידת כאב נפשי.
הם שאלו קבוצות שונות של אנשים על חוויית הכאב הנפשי ומתוך הדיווחים האלה הוציאו היגדים שאנשים מאפיינים בהם את הכאב הנפשי שלהם והחוקרים הפכו את ההיגדים הללו לכלי המודד את חוויית הכאב הנפשי.
אובדן שליטה; המתאבד חש שהוא בתבוסה מוחלטת.
אי-רברסביליות של הכאב; המתאבד מרגיש שהכאב הוא בלתי-הפיך ולא יעבור.
הצפה רגשית; המתאבד מוצף בהרבה רגשות בבת אחת ברגשות מועצמים ומנוגדים.
פגיעה נרקיסיסטית; המתאבד סבור שאף אחד אינו מעוניין בו ואינו אוהב אותו.
חוויית זרות וניכור פנימי – האדם חש זר לעצמו שחל בו שינוי מוזר.
תחושת קיפאון (בצד תחושת ההצפה הרגשית).
אור-בך ועמיתיו פיתחו שאלון על מנת לבדוק את היכולת לשאת כאב נפשי.
תוצאותיו הבחינו בין מתבגרים מתאבדים ושאינם מתאבדים על בסיס היכולת לשאת את הכאב.
התברר כי היכולת לשאת את הכאב נפשי מבחינה טוב יותר בין הקבוצות מאשר עוצמת הכאב הנפשי כשלעצמה.
במחקר שנעשה ב-2009, בדק אורבך אם אנשים מתאבדים משלבים במבנה אישיותם את היכולת לשאת כאב פיזי עם אי-היכולת לשאת כאב נפשי.
הגישה המקובלת בטיפול במקרים אובדניים היא להראות לאדם את הדברים החיוביים שבחיים וכך לקחת ממנו את משאלת המוות.
גישתו של אור-בך היא הפוכה, לכאורה.
הוא סובר שיש לנהוג באמפתיה והזדהות עם המטופל, לא במובן של הצדקה, אלא במובן של התחברות לנקודת הראות של המטופל.
לדעת אור-בך הדבר אינו מעודד הרס אלא להפך, מוציא את המטופל ממצב ההרס העצמי, כי כך המטפל נוטל מהמטופל את הבדידות הגדולה שלו, מכיוון שברגע שמישהו מתחבר למצוקה שלו מאוויי המוות הולכים ונמוגים.
נקודה שנייה אותה מדגיש אור-בך היא ההתחברות אל המטופל כמעט באופן אישי, עד כדי כך שהמטפל יראה בכך אובדן אישי לעצמו אם המטופל יתאבד.
נקודה שלישית אותה פיתח אור-בך היא הירידה אל הכאב הנפשי העמוק ביותר, הכאב הנפשי שהמטופל חש זוהי הקרנה של משהו עמוק יותר.
זהו ספרו הראשון של אור-בך, שראה אור בעברית בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, זכה לשש מהדורות, תורגם ויצא לאור באנגלית, איטלקית, גרמנית, בולגרית וסינית-מנדרינית.
הספר בוחן באיזה אופן מתפתחת נטייה אובדנית אצל ילדים.
הוא מבוסס על ניסיונו של אור-בך בבית ספר בו התנדב בשנות השבעים ושימש כפסיכולוג הראשי שלו, אור-בך הראה בו שבניגוד לגישה המקובלת בספרות המחקר שילדים מתחת לגיל 12 אינם יכולים לרצות למות ושאין להם מושג על המוות, ילדים כן מסוגלים לחשוב על מוות.
אור-בך תיאר את ארבעת הכוחות (משיכה ודחייה לחיים ולמוות) בפעולה המתבטאים אצל ילדים, כמו אצל מבוגרים, ולפיהם ילדים יכולים להיות גם בעלי משיכה חזקה למוות וגם להראות ולהרגיש מאושרים.
אור-בך ניסה להסביר את סיבתה של ההתאבדות בקרב ילדים והגיע למסקנה שסיבתה המרכזית היא כאמור לחץ על ילדים לפתור בעיה שאינם יכולים לפתור, עד שמגיעים לנואשות.
זהו ספרו השני של אור-בך שיצא לאור בעברית (בהוצאת שוקן) ובאנגלית ועוסק בנושא של תת-הכרה.
הספר מנסה לבחון מהי תת-הכרה, אילו תאוריות יש לנו בנושא.
הוא מתאר מצבור של תאוריות, החל ממצבור הכוחות הנסתרים כמו זיגמונד פרויד המשך בקארל רוג'רס שהיה הומניסט ומתאר את תת-ההכרה כמצבור של כוחות חיוביים דווקא, וכלה בתאוריה הקונטיבית-רגשית של אור-בך; הספר גם מפרט מחקרים על תת-הכרה וכיצד מיישמים אותם בטיפול.
זהו ספרו השלישי של אור-בך, שראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2000 .
הספר הוא סיפורה של עבודה טיפולית עם אישה אובדנית מאוד, בעלת בעיות רבות.
האישה הייתה ציירת ובאחת הפגישות הביאה תמונות והללו היו תמונות של אובדנות.
בעלה של האישה התאבד עשר שנים קודם לכן והיו לה הזיות שהוא מנסה לשכנע אותה לבוא אליו למוות.
המפנה בטיפול הגיע כשהאישה סיפרה שבהיותה בת 9 היא חנקה למוות אפרוחים בדם קר.
חוויה זו ייצגה את הכאב העמוק ביותר וכאשר הצליחה לעבד אותו הצליחה להיחלץ מן ההרס העצמי.
ילדים שאינם רוצים לחיות, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן.
עולמות נסתרים: התבוננות בתת-ההכרה, שוקן, ירושלים.
כאב עד כלות, תל אביב, שוקן.
ישראל אַדלֶר (17 בינואר 1925 – 19 באוגוסט 2009) היה מוזיקולוג וספרן ישראלי.
ייסד מוסדות ויזם פרויקטים רבים למחקר ושימור המוזיקה היהודית בישראל ובעולם מביניהם האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה.
מייסד המרכז לחקר המוזיקה היהודית, מנהל הספרייה הלאומית בשנים 1969–1971.
נולד בברלין בירת גרמניה, בנם של פאני לבית פרידמן והרמן אדלר.
עם שובו לישראל התקבל לעבודה בבית הספרים הלאומי, כמנהל מחלקת המוזיקה, הקים את הפונותיקה הלאומית (ארכיון הצליל הלאומי) ואת המרכז לחקר המוזיקה היהודית ועמד בראשו במשך שנים רבות.
אדלר יזם את הקמת האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה ועמד תקופה מסוימת בראשו.
בשנת 1971 הצטרף לחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1973 התמנה למרצה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1998 זיהה אדלר אורטוריה של המלחין האיטלקי כריסטיאנו ג'וזפה לידרטי (Cristiano Giuseppe Lidarti) משנת 1774, שהתגלתה באוניברסיטת קיימברידג'.
האורטוריה, "תשועת ישראל ביד אסתר", בוצעה בבכורה עולמית בפסטיבל מונפליה 2003.
ערך את כתב העת "יוּבָל: קובץ מחקרים של המרכז לחקר המוזיקה היהודית" בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס.
אדלר נמנה עם מייסדי האיגוד העולמי לארכיוני צליל (International Association of Sound and Audiovisual Archives, IASA) והיה חבר בוועד המנהל של המועצה הבינלאומית למוזיקה של אונסק"ו ובהנהלת האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה.
ישראל אדלר ערך יצירות מוזיקליות וכתבים בנושאי מוזיקה, מהם בנפרד ומהם עם חוקרים אחרים, כמו בתיה באיאר ואליהו שלייפר.
כמו כן ערך פרטיטורות ובאסו קונטינואו.
ישראל אודם (19 בפברואר 1908 – 28 בנובמבר 1997) היה ממייסדי הגרפולוגיה העברית.
אודם נולד בעיירה סטניסלבוב (כיום איוונו-פרנקובסק) אשר במזרח גליציה, לשושנה ודוד מנחם רובין, כבן בכור מבין שלושה בנים.
בגיל שמונה התייתם מהוריו, והגיע לארץ ישראל עם שני אחיו בתוך קבוצה של 127 נערים יתומי מלחמת העולם הראשונה, שהעלה ישראל בלקינד, מאנשי ביל"ו, והביאם לחפציבה במטרה לחנך נוער יהודי לעבודת האדמה בארץ-ישראל.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" בשנת 1927.
בשנת 1931 נשא לאישה את שולמית מטביוב ובנה את ביתו בנתניה.
שולמית נפטרה בלדתה את בנם השלישי, בשנת 1937.
בשנת 1944 נישא לאשתו השנייה, בתיה גלוברמן, ושיקם את משפחתו בקיבוץ עין חרוד.
במלחמת יום הכיפורים שכל את בנו מנחם שנהרג בקרבות רמת הגולן.
אודם היה חבר קיבוץ עין-חרוד מאוחד וגר בו עד יומו האחרון.
ישראל אודם הגיע לעסוק בגרפולוגיה לאחר מות אשתו שולמית לבית מטביוב, בשנת 1937. בספרו הראשון "האדם וכתב-ידו" שהתפרסם ב-1960, התאים אודם את עקרונות הגרפולוגיה של האלפבית הלטיני אל האלפבית העברי, ובד בבד עיבד גם את תפיסתו הגרפולוגית.
בספרו "כתב-יד ואישיות" הציג אודם לראשונה את משנתו הגרפולוגית-פסיכולוגית: "תורת הפוטנציות א-ט להישרדות קיומית".
הספר יצא לאור לראשונה בהוצאת"דביר" ו"מוסד ביאליק" בשנת 1977, והוקדש לזכר בנו מנחם אודם, שנפל במלחמת יום הכיפורים.
מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בשנת 2009.
במהלך חייו פרסם אודם 14 ספרים המבטאים את תורתו ותפיסתו הגרפולוגית.
תורת הפוטנציות א-ט להישרדות קיומית, משנתו הגרפולוגית-פסיכולוגית של ישראל אודם
תורה זו מציעה מערכת של תשעה טיפוסים המאפיינים את דרכי התמודדותם של אנשים בחייהם, מבחינת: תפיסת-עולם, ייחוד אישי, סביבה פיזית וסביבה חברתית.
פוטנציה - היא טיפוס-אופי, מעין תלכיד של סגולות אופי המייצג כוון מסוים של נוהל-חיים המתבטא באורח-חשיבה, הרגשה, והתנהגות – אך זאת רק בכוח, כפוטנציאל, בפועל – הפוטנציאל הזה אינו בהכרח מתממש, כאמור : "הכול צפוי והרשות נתונה".
בחיים הריאליים, אין בנמצא אדם המיוצג על ידי טיפוס-אישיות טהור אחד, אלא כל אינדיבידואל בנוי למעשה מהרכב שונה, וביחס שונה, מבין הטיפוסים שבמערכת (תשע הפוטנציות).
תורת הפוטנציות של אודם מונה תשעה טיפוסי אישיות בהתמודדותם הקיומית, שהם בבחינת פוטנציות;
אלו תשעה טיפוסי אישיות בעלי פוטנציאל התבטאות במגמה אופיינית, המייחדת אותם זה מזה.
תורת הפוטנציות של אודם היא משנה גרפולוגית-פסיכולוגית.
אודם בנה אותה מתוך הבנת הפסיכודינמיקה של כתב-היד, והמשמעות הפסיכולוגית הנובעת ממנה.
כל פוטנציה היא טיפוס של אורח-הסתגלות-קיומית, המתבטא בתסמונת של תופעות גרפיות.
להלן תשע הפוטנציות: תיאור אורח-הסתגלותן הקיומית, וסימנים גרפיים עיקריים לכל אחת.
פוטנציה א – אורח-הסתגלות נרפה.
התנועה בכתב יגיעה, נגררת, משתהית.
פוטנציה ב – אורח-הסתגלות אינטגרטיבי.
תפקודו פעיל; בעל גמישות טבעית של הרמוניה פנימית, וויסות ספונטני.
התנועה בכתב גמישה, בשטף מחזורי.
פוטנציה ג – אורח-הסתגלות אימפולסיבי.
תפקודו פעיל ביותר, בתנודיות סוערת.
התנועה בכתב תנודית, סוערת, חסרת-מנוחה.
פוטנציה ד – אורח-הסתגלות רציונלי.
תפקודו מבוקר, מאורגן, בעל כוח-דריכות, והתמדה.
התנועה בכתב ערה גמישה, אך מרוסנת.
פוטנציה ה – אורח-הסתגלות אוטיסטי.
ארגון הכתב מופרע, וניכר בפערים של ניתוק בין מלים ושורות.
פוטנציה ו – אורח הסתגלות נרקיסיסטי.
תנועת הכתב רכרוכית, רוגעת, המדגישה ברחבות כל אות ואות.
ארגון הכתב בדגש של 'עשיית רושם'.
פוטנציה ז – אורח-הסתגלות רפורמטורי.
תפקודו ביקורתי, ויש בו ביקורת עצמית מחמירה; אי-נחת מהקיים, וצורך לשפר כל הזמן.
התנועה בכתב מתוחה, משעבדת את התנועה לצורת האותיות.
פוטנציה ח – אורח-הסתגלות איובי-זאבי.
פוטנציה ט – אורח-הסתגלות אנרכי-יצרי.
מאפיין את גיל ההתבגרות, בעיקר של נערות, וחולף בדרך כלל, לאחר מכן.
התנועה בכתב תנודית, מתפרעת, נמרצת/נפסקת.
הקיבוץ המאוחד, נדפס לראשונה 1982
"אתה וכתב-ידך", הוצאה לאור: שרה בץ, 1990
"אח", בעריכה מחודשת על ידי בתו עפרה שוטלנד.
"מלומדים לפני המיקרופון" על "גרפולוגיה" הוצ.
"גראפולוגיה בבית-הספר", נדפס ב"החינוך" שבט תש"ך.
"לבעיית הכתב", נדפס ב"אורים" סיוון-תמוז, תשכ"ג.
"על כתב-היד", נדפס ב"אורים" תשרי תשכ"ה.
"אבחון גרפולוגי" בכתב-עת לנושאי אבטחה, חקירה ושמירה גיליון מס' 1, נובמבר 1986.
"אבחון גרפולוגי: יחסי בוחן/נבחן" גיליון מס' 2, ינואר 1987.
הרצאתו של אודם בקונגרס הבינלאומי לגרפולוגיה שהתקיים בירושלים ב-1985, מופיעה בדפוס בחוברת של פרוינד; "A GRAPHOLOGIC TYPOLOGY OF EXISTENTIAL ADJUSTMENT
ישראל אדלר (תרע"א, 1911 – 8 בפברואר 2001) היה קבלן בניין ויזם ישראלי, מקים שכונות בני ברק: רמת אהרון, רמת אלחנן ונחלת משה.
אדלר נולד בפולין, בנם של יהודה לייב (לייבוש) ושרה אדלר.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והם נמנו עם מייסדי בני ברק.
אביו היה קבלן בניין ובנה את הבית הראשון במושבה.
הקים את "ישראל אדלר חברה לבניין בע"מ" ואת "ישראל אדלר ובנו חברה להשקעות בע"מ".
בשנות ה-60 בנה שיכונים בעיר לוד.
בשנות ה-70 הקים ביוזמת צעירי אגודת ישראל את השכונות שלאורך רחוב השומר: רמת אהרון, רמת אלחנן, ובשנות ה-80 את שכונת נחלת משה.
בבעלותו היה חלק משטח הפרדס שבפאתי רחוב חזון איש, ולאחר שהופשר נבנה שם פרויקט "מרום שיר".
הקים במרכז המסחרי של שכונת נחלת משה את "כיכר אדלר" על שם הוריו.
היה נשוי לאביבה והתגורר ברמת גן.
אחיו הוא הקבלן יצחק אדלר.
ישראל אדלר נפטר בט"ו בשבט תשס"א, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לאחר מותו, המשיך בנו צור אדלר את בניית השכונות שעדיין היו בבנייה והגדולה שבהם בנצר סירני.
הרב ישראל איסר איסרלין (בערך תק"י, 1750 -תקפ"ט, 1829) היה רבה של ויניצה (אז האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה).
מפורסם בשל ספריו שער משפט על שולחן ערוך חושן משפט ושער דעה על הלכות ריבית.
אין ידועים פרטים רבים עליו.
אביו היה ר' זאב וולף.
היה מיוחס למהרש"א, ולרבי יהודה החסיד, לרבי הלל בן נפתלי הירץ (ה"בית הלל") ועוד.
היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה".
היה מקורב לגדולי החסידות, כהחוזה מלובלין, ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
לפי תשובותיו, נראה שכיהן ברבנות החל משנת תק"ל (1770).
קברו חודש לאחרונה על ידי אגודת אהלי צדיקים
ספריו, שחוברו על השולחן ערוך, זכו להצלחה רבה.
לצד היותם ספרי פסיקה, הם נחשבים לספרים למדניים, ועוסקים בפלפול בסוגיות התלמוד ודברי הראשונים והאחרונים, עד להלכה למעשה.
היו שאמרו שספרו היה נחשב לספר המרכזי על חושן משפט, אילולי פורסם הספר קצות החושן (שני הספרים דומים בסגנונם).
המחבר מזכיר את ספר קצות החושן בחלק השני של שער משפט, וכנראה שהגיע לידיו בין הוצאת החלקים.
כמו כן הוא מזכיר בחלק השני את ספר שער המלך.
את ספר נתיבות המשפט אינו מזכיר, וכפי הנראה בתשובותיו סימן ל"ח לא הכירו.
בראשית שו"ת שם אריה ישנה התכתבות עם רבי ישראל איסר הנפרסת על ארבעה סימנים, כשבסימן הרביעי כותב המחבר שעד שנשלחה תשובתו לרבי ישראל איסר, הוא כבר הסתלק מהעולם
שער משפט - חלק א' מוהילוב, תק"ע, חלק ב' תקע"ב.
שער דעה - יצא לאור יחד עם שער משפט.
שו"ת נחלת אבות - יצא לאור בפרשבורג בשנת תרכ"ו, על ידי נכדו עוזר צוזמיר.
דרישת הארי - 8 דרשות שאמר בעירו.
יצא לאור על ידי הרב שלום גוטמן רבה של יאס.
בסוף הספר נדפס גם קונטרס שאגת הארי, על הלכות פסח.
ספרי שער משפט, שער דעה ושו"ת נחלת אבות יצאו במהדורה חדשה, הכוללת הערות ודיונים בדברי המחבר מספרים שדנו באותם נושאים ומספרים שדנו בדבריו, על ידי שמואל אביטן, ירושלים תשס"ה.
בתו - מרת תהלה (נפטרה כ"ה באייר ה'תקצ"ה), נישא לישראל גולדנוויזר.
בנם, ר' יעקב (נולד כ' בשבט תקע"ב).
ישראל אטיאס (נולד ב-9 בינואר 1987) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ודוגמן ישראלי.
אטיאס נולד וגדל ביבנה להורים שעלו בילדותם ממרוקו.
הוא קרוי ע"ש הרב ישראל אבוחצירא הידוע בתור "הבבא סאלי", אשר אמו חלמה עליו לפני הלידה.
הוא בוגר בית הספר למשחק בימתי "הדרך", בו השתתף בכמה הצגות, בהן "השושנה המקועקעת" בבימויו של מוטי אברבוך, ו"הדוב" ו"ההולכים בחושך" בבימויו של אייל כהן.
ב-1 בינואר 2026 פורסם כי אטיאס ינחה את טקס פרס ישראל ביום העצמאות ה'תשפ"ו.
בשנת 2008 שיחק בשני פרקים בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2009 היה בין המתמודדים שניסו להיבחר בתור מנחים בערוץ הילדים.
באותה שנה השתתף בקליפ לשיר "כסף ואלכוהול" של הזמר דודו אהרון.