tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר נפגעו שני מארזים של טילי ים-ים הארפון על סיפון היורקטאון ממכת חרטומה של בזווטני.
לאחר הנגיחות התרחקו מעט האוניות הסובייטיות מן האוניות האמריקאיות והוסיפו ללוות אותן.
האוניות האמריקאיות לא שינו את נתיב השיט שלהן ויצאו את תחום המים הטריטוריאליים הסובייטים כשעתיים לאחר מכן.
משרד ההגנה של ברית המועצות פרסם לאחר התקרית הודעה שבה האשים את האוניות האמריקאיות כי התעלמו מן האזהרות לצאת מן המים הטריטוריאליים הסובייטים וכי תמרנו במים הסובייטים באופן מסוכן.
הממשל האמריקאי בראשות הנשיא רייגן מחה באוזני נציגי ברית המועצות בוושינגטון על הפעולה הסובייטית ופרסם הודעה גינוי לה.
עם זאת הגבילה ארצות הברית את ממדי תגובתה לתקרית מתוך רצון שלא לנפח אותה.
ב-11 ביולי 1988 נפגשו בוושינגטון ראש המטה הכללי הסובייטי הגנרל סרגיי אקרומייב (Sergey Akhromeyev) וראש המטות המשולבים של ארצות הברית האדמירל ויליאם קראון (William J.
הם פרסמו הודעה משותפת בנוגע למניעת פעילות צבאיות מסוכנת.
ב-12 ביוני 1989 נפגשו במוסקבה קראון וגנרל מיכאיל מויסייב (Mikhail Moiseyev), יורשו של אקרומייב, וחתמו על הסכם בין שתי המדינות למניעת תקריות צבאיות מסוכנות.
תקרית הדם המושחת הייתה מגפה וירטואלית במשחק ה-MMORPG וורלד אוף וורקראפט שהחלה ב-13 בספטמבר 2005 ונמשכה כשבוע.
התנאים והתגובות למגפה עוררו עניין רב בקרב אפידמיולוגים, בגלל הדמיון לצורת ההתנהגות האפשרית של האוכלוסייה האנושית במקרה של מגפה אמיתית.
המגפה החלה כאשר צורפה למשחק הפשיטה Zul'Gurub והבוס שלה, Hakkar, שכאשר הובס היה מטיל לחש בשם "דם מושחת" שהוריד את נקודות החיים של השחקן בכמויות גדולות לאורך זמן.
הלחש, שאמור היה לפעול במשך מספר שניות בלבד, ורק בתוך האזור Zul'Gurub, התפשט במהרה בתוך העולם הווירטואלי בגלל טעות בקוד שאפשרה לחיות מחמד ולמשרתים לשאת את ה"מחלה" אל מחוץ לאזור המוגדר.
בכוונה ובטעות, כלומר שהיו "טרולים" שהפיצו את המחלה בכוונה, החלה מגפה שהרגה במהרה דמויות בדרגות נמוכות, פגעה בדמויות בדרגות גבוהות ושינתה את טקטיקת המשחק עד מאוד, שכן שחקנים עשו מה שביכולתם כדי להימנע מהידבקות.
על אף ניסיונות לפתרון הבעיה כמו הסגרים כפויים על ידי המתכנתים ובריחה של שחקנים מהשרתים, נמשכה המגפה שבוע עד שסדרה של אתחולים והוספה של טלאי תוכנה אפשרה השתלטות על המגפה.
במרץ 2007 פרסם רן בליצר, רופא ואפידמיולוג מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מאמר בירחון "אפידמיולוגיה" אשר מתאר את הדמיון בין ההתפרצות הזו לבין התפרצויות של מחלות אחרות, כגון סארס או שפעת העופות.
בליצר טען כי משחקי תפקידים יכולים לשמש כפלטפורמה מתקדמת למידול של הפצת מחלות.
ב-2008, בכנס Games for Health בבולטימור, מרילנד קראה נינה פפרמן, דוקטור לבריאות הציבור ורפואת משפחה באוניברסיטת טאפטס, לחקר התקרית, וציינה את הדמיון בינה לבין מגפות אחרות, בנוסף להיות הנבדקים אנשים אמיתיים ולא סימולציות, והציעה ליצור מגפות מבוקרות בתוך המשחק לצרכים מחקריים.
ד"ר גארי סמית', פרופסור לגנטיקה של אוכלוסיות ולאפידמיולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה, העיר שהסתכלות על התקרית עדיפה על מודלים מתמטיים, שכן "מודלים מתמטיים לא לוקחים בחשבון את התנהגות החולה".
במודלים שנבנו בעקבות התקרית נעשה שימוש במהלך התפרצות מגפת הקורונה.
באנליזה של התקרית, אמר צ'ארלס בלייר, סגן מנהל במרכז לחקר טרור ומודיעין, כי התקרית יכולה לשמש כדרך חדשה לחקר התנהלות של תאי טרור.
על אף שהארגון כבר חוקר את הנושא באמצעות מודלים ממוחשבים, אומר בלייר שהתקרית מדמה את המצב בצורה יותר מציאותית כיוון שבתקרית הזו היו מעורבים אנשים אמיתיים, ולכן יכולה התקרית לספק מודלים יותר מציאותיים למנתחי מידע שעוסקים בתחום המודיעין הצבאי.
תקרית לטיסיה (Leticia), המכונה גם מלחמת קולומביה-פרו, התרחשה בין ה-1 בספטמבר 1932 ל-24 במאי 1933, בין קולומביה ופרו על שטח ביער האמזונס.
הסכסוך הסתיים בהסכם בין קולומביה לפרו על חלוקת השטח.
על אף שמדובר באזור מיוער, לקולומביה יש בו ערך אסטרטגי כיוון שהוא נקודת היציאה היחידה שלה לאמזונאס, וכיוצא מזה לדרום האוקיינוס האטלנטי.
במהלך המאה ה-19 בנו הפרואנים את נמל לטיסיה, אך זה הועבר ב-1922 לקולומביה במסגרת הסכם.
הסכסוך היה תוצאה של חוסר סיפוק מהסכם סלומון-לוזאנו והטלת מכסים כבדים על סוכר.
המלחמה החלה בהתקוממות פנימית בפרו, והשתלטות אזרחית על העיר איקיטוס בצפון המדינה.
בתחילת האירועים ממשלת פרו ניסתה להכחיש קשר להשתלטות, אך עקב דעת הקהל החליטה לתמוך בפעולה, כך שב-1 בספטמבר 1932 שלח הנשיא לואיס מיגל סנצ'ז שתי יחידות של הצבא הפרואני ללטיסיה וטרפסה, שתי התיישבויות הממוקמות באזור האמזונס דרומית לקולומביה של אותם ימים.
פעולות אלו זכו להתעלמות מסוימת מצד ממשלת קולומביה באותו זמן.
רק ב-17 בספטמבר של אותה שנה החליטה הממשלה הקולומביאנית להתייחס לאירועים.
הצבא הפרואני שכבר היה ממוקם מצד שתי הגדות של נהר פוטומיו מנע מאוניות מסחר קולומביאניות מעבר ללטיסיה, וגרם להתעוררות פטריוטית בקולומביה וקריאות להילחם באויב הפרואני.
ב-19 בספטמבר דיווח העיתון אל-טיימפו על כך שקיבל מעל 10,000 מכתבים הקוראים למלחמה והחזרת השליטה בלטיסיה.
באותו יום צעדו אלפי סטודנטים קולומביאניים ברחובות בוגוטה כשהם קוראים קריאות נגד פרו ובעד התנגדות.
הנשיא סנצ'ז האמין שלקולומביה לא הייתה היכולת להגן על עצמה בשל מחסור בדרכים, בחיל-ים ראוי, ובשל נוכחות צבאית דלה באזור האמזונס.
רק בדצמבר 1932 הגיע הגנרל אלפרדו וסקז קובו לנהר האמזון עם צי של אוניות אירופאיות ישנות.
רק בתוך 90 יום הצליחה קולומביה לארגן תגובה צבאית הולמת לפלישה הפרואנית.
המתקפה הראשונה של קולומביה כוונה נגד העיר טרפקה, אך זו נכבשה ללא קרב כיוון שהפרואנים לא הציבו בה כוחות.
יום לפני כן, ב-14 בפברואר 1933, ניסה חיל האוויר הפרואני להפציץ את הצי הקולומביאני, אך המטוסים החמיצו את המטרות.
מכיוון שפרו סבלה מאירועים פנימיים בלימה, ומהתנקשות בנשיא המדינה, השתנה המצב כך שהנשיא החדש ציווה על החיילים הפרואניים לעזוב את לטיסיה.
באותו יום ניתק נשיא קולומביה, אנריקה אוליה, לחלוטין את היחסים עם פרו וציווה על התקפת לטיסיה.
ב-30 באפריל 1933 נורה נשיא פרו סנצ'ז, ומחליפו, אוסקר בנאוידס, נפגש עם ראש המפלגה הקולומביאנית הליברלית, אלפונסו לופז פומרחו, כדי להגיע איתו להסכם שימסור את לטיסיה לידי חבר הלאומים.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה חיילים ענדו את סמל חבר הלאומים ותיפקדו ככוח שמירת שלום בינלאומי.
קולומביה ופרו נפגשו בריו דה ז'ניירו כדי לחתום על הסכם שלום.
בפרוטוקול ריו, פרו ציינה כי "אנו מבכים את האירועים שהתרחשו בספטמבר 1932. ספציפית אלו שפגעו ביחסינו עם קולומביה." הסכם סלומון-לוזאנו נחתם מחדש.
תקרית נאנקינג (בסינית: 南京事件, באנגלית: The Nanking Incident) התרחשה במרץ 1927 במהלך כיבוש נאנג'ינג (אז נאנקינג) על ידי הצבא המהפכני הלאומי (NRA) כחלק ממבצע "המשלחת הצפונית".
ספינות מלחמה זרות הפציצו את העיר כדי להגן על תושבי חוץ מפני התפרעויות וביזה.
כמה ספינות היו מעורבות בתקרית, כולל ספינות של הצי המלכותי הבריטי ושל הצי האמריקאי.
נחתים ומלחים נחתו בעיר לצורך פעולות הצלה.
גם חיילים סינים מהפלג הלאומני והפלג הקומוניסטי, במסגרת הצבא הסיני הלאומני, השתתפו במהומות ובביזה של רכוש בבעלות זרה בנאנג'ינג.
נאנקינג בשנת 1927 היה "נמל חופשי" למסחר מערבי, כחלק מחוזה עם המעצמות הגדולות עוד מהתקופה האיפריאלית.
תושבים זרים אירופאים יכלו להתגורר בו ברבעים מיוחדים.
הנמל ממוקם על חופו הדרומי של נהר היאנגצה, שהוא נתיב מים גדול המפריד בין צפון ודרום סין.
מאחר שהאינטרסים הזרים בסין היו ברובם אמריקאיים ואירופיים, הוצבו שייטות של ספינות חילי הים הזרים שפיטרלו לאורך היאנגצה כדי להגן על אזרחיהן בערים השונות.
הצי המלכותי הבריטי הפעיל את השייטת בסין תחת פיקודו של אדמירל סר רג'ינאלד טירווהט ואוניות חיל הים של ארצות-הברית פיטרלו נהר היאנגצה; שתי השייטות האלה תפקדו במשך כ-80 שנה עד מלחמת העולם השנייה.
ב-23 במרץ 1927, כשהצבא המהפכני הלאומני עמד להגיע לנאנג'ינג, נתן המפקד הצבאי ששלט במקום, פקודה לכוחותיו לסגת מהעיר.
חלק מחייליו שלא יכלו לסגת בזמן החלו לפגוע בנכסים של תושבים אירופאיים ותקפו שני זרים שהיו בדרכם.
מוקדם בבוקר של 24 במרץ, הצבא המהפכני הלאומני החל להיכנס לנאנג'ינג ללא התנגדות כלשהי.
לאחר מכן הם נכנסו לקונסוליות בריטיות, אמריקאיות ויפניות כדי לחפש חשודים שחשבו שהסתתרו בפנים.
אבל מיד לאחר מכן החלו חיילים במדים ותושבים סינים מקומיים בהפרות סדר בקנה מידה גדול נגד הגורמים הזרים: שריפת בתים ותקיפת הקונסוליות הבריטיות, האמריקניות והיפניות.
כמו כן הרגו את סגן נשיא אוניברסיטת נאנקינג, האמריקאי ד"ר ג'ון אליאס ויליאמס, וכמעט התנקשו בקונסול היפני.
הארמייה השישית של הצבא המהפכני עם אחוז גדול של חיילים קומוניסטים, בזזו באופן שיטתי את בתיהם ועסקיהם של תושבי החוץ, והרגו מספר אזרחים זרים.
צלפים סינים צלפו לעבר הקונסול האמריקאי וחיילי המארינס ששמרו עליו, מה שאילץ אותם לברוח ל"גבעת סוקוני " שבה היו לאזרחים אמריקאים מקלט מוגן.
במהלך המהומה הזאת הכריז חייל סיני, "אנחנו לא רוצים כסף, אנחנו רוצים להרוג".
בתגובה, שלח חיל הים הבריטי צי גדול של אוניות מלחמה, שולות מוקשים, ספינות תותחים ועוד לכיוון נאנקינג.
במקביל הגיעו חמש משחתות אמריקניות להגנה על האזרחים ברובע הזרים בנאנקינג.
בשעה 3:38 אחר הצהריים, החיילים והמפגינים הסינים נסוגו בעקבות הירי וההפגזות מספינות המלחמה.
לאחר ההפגזה, חולצו אזרחים זרים שהסתתרו בגבעת סקוני, על ידי מלחים אמריקאיים.
שתי הספינות האמריקאיות ירו 67 פגזים בנקודה זו ואלפי כדורי רובים ומקלעים.
לאחר24 במרץ, ננקינג הייתה שרופה והרוסה, מלאה במכתשי פצצות מהקרב.
מוקדם בבוקר המחרת, הרימו שתיים מהאוניות את העוגן כדי לצאת מהאזור, כשעל סיפונן אזרחים מפונים שהיו זקוקים להגנה.
אבל שהחלו לצאת מהנמל, צלפים ירו מגדות הנהר ופגעו בהן.
האמריקאים השיבו באש תותחים והשתיקו את התוקפים אחרי כמה דקות.
שלוש שעות מאוחר יותר, כששתי הספינות שטו על הנהר, הן הותקפו שוב.
הפעם, שתי האוניות היו בין סילבר איילנד לפורט שינג-שאן.
אש רובים נשמעה לראשונה, ואנשי צוות האוניה הכינו את המקלעים שלהם.
כמה יריות החטיאו את האוניות, אך אחת מהן פגעה בסופו של דבר בבקרת האש של האוניה, שלא גרמה לנפגעים.
תותחי האוניה ירו לעבר המצודה הסינית שממנה נפתחה האש ושיתקו אותה.
מאוחר יותר שלחו היפנים, האיטלקים והצרפתים ספינות מלחמה, להגנת ולפינוי אזרחיהם בנאנג'ינג.
ב-26 במרץ, מפקד הצבא הסיני, צ'נג צ'יאן, החזיר את הסדר בנאנג'ינג וריסן את החיילים מהמשך פעולות איבה נגד הכוחות הזרים, תוך שהוא מבקש מהצלב האדום לתווך להפסקת אש עם ספינות חיל הים.
ב-27 במרץ, עם 70 פליטים נוספים, אוניית הקרב "פרסטון" עזבה את נאנקינג ופנתה במורד הנהר.
בסוף אותו יום הסתיימו כל מעשי האיבה.
כ-40 בני אדם נהרגו בסך הכל.
לפחות מלח בריטי אחד נהרג, והיה רק פצוע אמריקאי אחד.
הכוחות האמריקניים המעורבים בתקרית נאנקינג קיבלו את מדליית השירות ביאנגצה.
שלושה אנשי חיל הים האמריקני, ששמרו על תקשורת קונסולרית מגג הבניין, והיו תחת אש מתמשכת קיבלו אותות הצטיינות.
הממשלה הלאומנית פרסמה הודעה המאשימה את העריקים מהצבא של ג'אנג זונגצ'אנג שהם שהתחילו את ההתקפות על הקונסוליות הזרות, וגם האשימה את החיילים הקומוניסטים בתוך הצבא הסיני על ביצוע מעשי זוועה אשר יוחסו בטעות לקוומינטאנג.
מפקד צבא המהפכה הלאומית צ'יאנג קאי שק חשד שהמפלגה הקומוניסטית של סין ויועצים סובייטים בממשלת ווהאן הלאומנית השתמשו ברגשות האנטי-אימפריאליסטיות כדי לעורר את האירוע בנאנג'ינג.
הם קיוו לחזק את מעמד הקומוניסטים אבל פגעו בקוומינטנג.
לכן, אירוע נאנג'ינג הוביל את ציאנג קאי שק בנחישות לטהר באלימות את הקומוניסטים מהקוומיטנג בשאנגחאי ב-12 באפריל 1927 אירוע הידוע בשם "טבח שאנגחאי".
למעשה באופן רשמי הסתיים שיתוף הפעולה של הקומוניסטים והלאומנים, במהלך "המשלחת הצפונית" והחלה את מלחמת האזרחים הסינית.
בשנת 1928, הואנג פו, שר החוץ של הממשלה הלאומנית החדשה בנאנג'ינג, הגיע להסכם עם ארצות הברית ובריטניה כדי להסדיר את הפיצויים על הנזקים שנגרמו בזמן תקרית נאנג'ינג, והקומיטאנג הסכים להתנצל ולשלם פיצוי משמעותי לשתי המדינות.
הסכום המדויק לא נחשף כדי להציל את כבודם של הסינים.
אף כי הקוומינטאנג סבל מהפסד כלכלי כתוצאה מהסכם זה, קיבלה הממשלה הלאומנית הכרה בינלאומית ופיתחה יחסים דיפלומטיים פורמליים עם שתי מעצמות העל בפעם הראשונה לאחר קרבות "המשלחת הצפונית".
תקרית מטוס הורייזון אייר התרחשה ב-10 באוגוסט 2018. עובד קרקע של חברת התעופה הורייזון אייר הפעיל לבדו ללא רשות מטוס נוסעים קל ריק של החברה שחנה בנמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה במדינת וושינגטון שבארצות הברית והמריא אתו מהנמל.
לאחר 71 דקות של טיסה ריסק החוטף את המטוס על אי במפרץ פיוג'יט.
באירוע נהרג רק חוטף המטוס.
המטוס שנחטף והוטס ללא אישור היה מדגם בומברדייה דאש 8 Q400, שנבנה ב-2012 ונמסר לחברת הורייזון אייר באותה שנה.
המטוס הגיע מויקטוריה שבמערב קנדה לנמל התעופה סיאטל-טקומה בשעה ונחת בו בשעה 13:35. הוא לא היה מיועד לטוס שוב באותו היום וחנה ברחבת חנייה בחלקו הצפוני של הנמל.
החוטף, ריצ'רד ראסל (Richard Russell), בן 29, היה איש צוות קרקע של חברת הורייזון שעסק בגרירת מטוסים ברחבי הנמל.
הוא הניע את המטוס והסיע אותו במסלולי הסעה אל מסלול הטיסה 16C.
מגדל הפיקוח של הנמל ניסה להתקשר עם המטוס במהלך ההסעה, ללא הצלחה.
בשעה 19:32 המריא המטוס מהנמל ללא אישור.
בעקבות זאת הופסקו זמנית פעולות הטיסה בנמל ובשעה 20:15 הוקפצו להמראה לעברו שני מטוסי קרב חמושים מדגם F-15 של המשמר הלאומי האווירי של אורגון.
גם מטוס מכלית המריא כדי לסייע למטוסי הקרב.
הם ניסו להנחות את המטוס החטוף לכיוון האוקיינוס השקט ולא ירו לעברו.
פיקוח הטיסה האזורי הצליח ליצור קשר רדיו עם החוטף ראסל שהטיס את המטוס וניהל עמו שיחה.
השידור היה בלתי מוצפן ותוכנו הועלה במהרה לאתרי רשתות חברתיות.
ראסל שידר שאיננו יודע להנחית את המטוס וציין כי "לא באמת תכננתי להנחית אותו וכי "רציתי לעשות כמה תמרונים ולראות מה אוכל לעשות לפני שאוריד אותו".
הפיקוח האווירי ניסה לשכנע את ראסל להנחית את המטוס בשדה התעופה הצבאי בבסיס משותף לואיס-מק'קורד שמדרום לטקומה, אשר המטוס נמצא באותה עת בקרבתו, אך הוא סירב.
ראסל שאל את פקח הטיסה אם יוכל לעבוד כטייס מסחרי אם ינחית את המטוס, קיבל תשובה חיובית והתייחס אליה בספקנות.
הוא ביקש לקבל את פרטי המיקום של לוויתן קטלן שהתפרסם בחדשות באותו זמן כדי שיוכל לצפות בו.
ראסל שידר שהוא "בחור מקולקל, עם כמה ברגים רופפים כנראה.
לא באמת ידעתי את זה עד עכשיו".
הוא ציין שלא התכוון לפגוע באיש, והתנצל על מעשיו בפני מי שהכיר אותו.
לקראת סיום הטיסה נראה המטוס עורך תמרונים אווירובאטיים מעל מפרץ פיוג'יט, וטייס שראה אותם העיד כי הם נעשו ברמה גבוהה.
בשעה 20:43, לאחר רדת החשכה, פגע המטוס באזור מיוער באי הזעיר קטרון (Ketron) במפרץ פיוג'יט, כ-40 קילומטר מדרום מערב לנמל התעופה סיאטל-טקומה.
שטח האי היה 0.89 קילומטר רבוע וגרו בו אנשים בודדים.
בהתרסקות נהרס המטוס וראסל נהרג.
כוחות הצלה וכבאים הגיעו אל האי כשעה וחצי לאחר ההתרסקות.
השרפה שפרצה באי בעקבות ההתרסקות כובתה סופית בבוקר המחרת.
התקרית נחקרה על ידי לשכת החקירות הפדרלית, חוקר מקרי המוות המחוזי והמועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה, אשר איתרה באתר ההתרסקות את הקופסאות השחורות שלו.
החקירה העלתה כי ראסל, יליד פלורידה, נחשב לאדם שקט ולעובד אהוד בנמל התעופה סיאטל-טקומה.
בשנת 2012 התחתן ופתח מאפייה עם אשתו, ובשנת 2015 מכרו אותה והשתקעו במדינת וושינגטון.
אז החל ראסל בעבודתו בנמל התעופה, למד לימודי מדעי החברה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון והיה פעיל בקהילה נוצרית במקום מגוריו.
ב-9 בנובמבר 2019 הודיעה לשכת החקירות הפדרלית כי סיימה את חקירתה בנוגע לתקרית.
נקבע כי היא לא הייתה מעשה טרור, לא הייתה קשורה למעשה פשע רחב יותר וכי ראסל פעל ללא שותפים וללא מניע ברור למעשיו.
נמצא כי ראסל הכיר מתוקף עבודתו את הליכי ההתנעה של מטוסים, אך לא נמצא כי עבר אימוני טיסה כלשהם.
מקליט הקול בתא הטייס לא הקליט קולות מלבד אלו שנקלטו בשידורי הרדיו מהמטוס אל הפיקוח האווירי.
על סמך הקלטת נתוני הטיסה נקבע כי ההתרסקות באי קטרון הייתה מכוונת וכי נראה שראסל בחר להתאבד.
תקרית יאונפיאונג (בקוריאנית: 연평도) היא התקפה של קוריאה הצפונית נגד קוריאה הדרומית שהתרחשה ב-23 בנובמבר 2010 באי יאונפיאונג.
ההתקפה הייתה חלק ממספר התקפות של קוריאה הצפונית כנגד קוריאה הדרומית בשנים 2002 עד 2010, כולל הטבעת הספינה צ'אונאן במרץ אותה השנה.
בתום מלחמת קוריאה בשנת 1953, מפקד כוח האו"ם קבע גבול ימי בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית שנקרא "קו הגבול הצפוני", שמוכר על ידי קוריאה הדרומית.
אבל, הסכם שביתת הנשק נחתם ביולי והקו נקבע רק באוגוסט.
לכן, הוא לא הוכנס כחלק מהמשא ומתן ולא הוסכם על ידי שני הצדדים.
בשנת 1973 קוריאה הצפונית פתחה את המחלוקת לדיון נוסף.
שתי הקוריאות ערכו מספר שיחות ללא הועיל.
ב-15 ביוני 1999 ארעה התקרית הראשונה בין השתיים.
בתקרית קוריאה הצפונית קבעה קו גבול אחר והמחלוקת טרם נפתרה.
מאז ועד נובמבר 2010 היו מספר תקריות נוספות ותדירותם עלתה באופן הדרגתי.
הפער ביכולת הצבאית בין קוריאה הדרומית לקוריאה הצפונית מאוד מובהק.
מאז אמצע שנות ה-70, קוריאה הדרומית החלה בתהליך מודרניזציה של הצבא.
מחד, הברית עם ארצות הברית השרה ביטחון עבור קוריאה הדרומית.
מאידך, קוריאה הדרומית מנסה להשיג עצמאות ולא להיות תלויה רק בארצות הברית.
לכן, החל מאמצע שנות ה-70, קוריאה הדרומית החלה לפתח מאוד את הצבא שלה.
בעקבות הפיתוח, הצבא הדרום קוריאני נעשה לחזק יותר מהצבא הצפון קוריאני.
קוריאה הדרומית נמצאת בחזית הטכנולוגיה הצבאית על ידי שיתופי פעולה בינלאומיים, בניגוד לקוריאה הצפונית שתלויה בכלי נשק ישנים של ברית המועצות או בייצור עצמי.
בשנה שלפני תקרית יאונפיאונג, היו מספר רב של התנגשויות נוספות בין הצבא הצפון קוריאני לצבא הדרום קוריאני.
ב-10 בנובמבר 2009 נפגעה ספינה צפון קוריאנית על ידי הדרום; ב-27 בינואר 2010 הצבא הצפון קוריאני ביצע תרגיל רחב היקף סמוך לאיים של הדרום ומעבר ל"קו הגבול הצפוני"; ב-26 במרץ, קוריאה הצפונית הטביעה באמצעות צוללת את ספינת הטילים צ'אונאן.
בתאריך ה-16 בנובמבר 2010, הממשלה הדרום קוריאנית הכריזה שהיא מתכננת לבצע את התרגיל השנתי הוגוק בתאריכים 22-30.11. חלק מהתרגיל נערך באי יאונפיאונג.
השלטון הצפון קוריאני מגנה את התרגילים האלו בטענה שהם נועדו לתרגל פלישה לקוריאה הצפונית.
בבוקר ה-23 בנובמבר, במהלך התרגיל, קוריאה הצפונית אף שלחה מסר חד לקוריאה הדרומית שהיא מתנגדת לתרגיל שתוכנן לאותו היום מול חופי האי יאונפיאונג.
בתאריך 23 בנובמבר 2010 התרחשה ההתקפה הצפון קוריאנית נגד האי יאונפיאונג ומספר איים סמוכים.
באותו הבוקר, בין השעות 10:15 ו-14:30 קוריאה הדרומית ערכה תרגיל ירי לכיוון הים ליד האי יאונפיאונג.
חרף ההודעה התקיפה של קוריאה הצפונית, המפקד בשטח החליט שלא להפסיק את האימון.
בשעה 14:34 עד 14:46 צבא קוריאה הצפונית החל בירי ארטילרי כנגד האי.
מתוך כ-150 פגזים שנורו, 60 פגעו באי והנותרים נפלו לים.
לאחר שתי הודעות הזהרה של צבא קוריאה הדרומית לצפון, הצבא הדרום קוריאני הגיב בירי של 50 טילי קיי-9 בין השעות 14:47 ו-15:15. בשעה 15:12 עד 15:29 קוריאה הצפונית פתחה במתקפה שנייה של עוד 20 פגזים כנגד הרדאר הדרום קוראני באי.
לבסוף, בין 15:25 ועד 15:41 קוריאה הדרומית הגיבו בירי 30 פגזים והתקרית נגמרה.
בצד הדרום קוריאני דווח על שני חיילים הרוגים ושני אזרחים.
בנוסף, 16 נפצעו, חלקם קשה.
133 בניינים נפגעו באופן מלא או חלקי – 33 מתוכם נהרסו לחלוטין, בנוסף למספר שריפות שפרצו.
קוריאה הצפונית לא דווחה על הנזק שנגרם לה מהתקיפה, אך לפי תמונות לוויין, קוריאה הדרומית טוענת שהפגיעה בצבא הצפון קוריאני הייתה קשה.
בעקבות התקרית, קוריאה הדרומית החלה במספר רפורמות צבאיות.
המשמעותית שבהן היא "רפורמת הביטחון מספר 307" שנועדה לחזק את הגנת החופים של קוריאה הדרומית.
על אף שלקוריאה הדרומית ברור שהצפון לא יכול לנצח אותה בהתקפה קונבנציונלית, קוריאה הדרומית עדיין מנסה להימנע התקפה א-סימטרית כמו במקרה זה.
ההתקפה נעשתה בזמן שסין ארחה את אליפות אסיה בכדורגל.
ההתקפה הביכה מאוד את הסינים שהם נותני החסות לקוריאה הצפונית.
מבחינת סין, קוריאה הצפונית היא מדינת חיץ בין הברית של יפן-קוריאה הדרומית-ארצות הברית, לבינה.
לכן, היא מצד אחד תומכת בשלטון צפון קוריאני שתומך בה, אך חוקרים תוהים האם היא תנסה להחליף את השלטון הצפון קוראני לשלטון שיטיב יותר עימה.
המתיחות בין המדינות המשיכה ובשנים לאחר מכן קוריאה הצפונית בצעה מספר מתקפות סייבר כנגד קוריאה הדרומית.
ב-2011 קוריאה הצפונית אף שיבשה קליטת GPS באזור נמל התעופה הבין-לאומי של אינצ'ון בסיאול.
בכך, סכנה כלי טיס שממריאים ונוחתים בשדה.
תקרית סיגאצ'יוב (ביפנית: シガチョフ事件, ברוסית: Инцидент с Сигачёвым) היה ניסיון של אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגאצ'יוב לבצע פיגועים ביפן, ואחריו דרישות לשחרר את מנהיג כת אום שינריקיו שוקו אסאהרה ותלמידו טומומיצו ניימי, ממבצעי תקיפת הסארין ברכבת התחתית בטוקיו.
לאחר מעצרו של אסהארה, החליט סיגאצ'יוב כי ללא הדרכתו הרוחנית של הגורו, ללא רעיונותיו, האנושות תכחד בקרוב.
האובססיה הזו התדרדרה מאוחר יותר לרעיון לשחרר את אסאהרה, שאותו שיתף בכל הפרטים באינטרנט, ומצא שני אנשים שהיו שותפים לדעה זו: בוריס טופייקו ואלכסנדר שבצ'נקו, שהחליטו לשחרר את אסאהרה ולקחת אותו לרוסיה.
לשם כך סיגאצ'יוב נזקק לכסף וכלי נשק.
השלושה הצליחו ללוות 12 אלף דולר מחברים, כמו גם להשיג 2 אקדחי TT-33 ורובה סער AKS-47 אותם הם בדקו מחוץ לגבולות העיר.
שבצ'נקו, מהנדס חשמל מבריק לשעבר, ייצר טילי חשמל מורכבים מאוד עם אפשרות פיצוץ מרחוק באמצעות אות מהטלפון הנייד, מה שאפשר לפוצץ פצצות מכל מקום.
רכישת הנשק הותירה אותם תקועים, ולכן סיגאצ'יוב יצר קשר עם חסידי הכת ביפן באמצעות האינטרנט.
הוא קיבל מידי ישי שינאיטירו, מנהיג קירן, אותו פגש בווינה, 30,000 דולר וחזר למוסקבה, ובהמשך קיבל 90,000 דולר נוספים.
כדי להתכונן לקראת המבצע בחר סיגאצ'יוב בוולדיווסטוק כבסיס הנוח בשל סמיכות העיר ליפן.
שם הוא שכר 2 דירות.
אבל שבצ'נקו עזב והשאיר מאחור נפצים שאף אחד אחר לא יכול היה להשתמש, כך שסיג'אציוב עבד על הרכבה של מכשירים שיכולים לייצר דחף חשמל באמצעות האינטרנט, אבל המבצע נעצר ונבלם במהירות אחרי שדבר הפיגוע המתוכנן דווח למשטרת ולדיווסטוק ומשטרת פרימוריה.
השוטרים זיהו במהירות את כתובותיהן של 2 דירות שכורות, אך במהלך חיפושים לא מצאו שום דבר חריג, ולסיגצא'יוב היו כל המסמכים הדרושים.
אחריהם עבר סיגאצ'יוב לדירה אחרת ולקח את כל כלי הנשק.
במקביל, שירות הביטחון הפדרלי, למרות חיפוש המשטרה הלא מוצלח אחר ראיות, זיהה את חברי הקבוצה ואת כוונותיהם ומגעיהם.
סיגאצ'יוב המשיך בתכנון ההתקפות, ויצר קשר עם 2 חברי כת נוספים מוולדיווסטוק, וורונוב ויורצ'וק, שמכרו צמיגי רכב.
מפברואר עד מרץ החבורה הצליחה להחליף כמה דירות: סיגאצ'יוב עצמו עבר לדירה ברחוב אובורביץ' ואחרים לדירה ברחוב טוחאצ'בסקי ואז הם שכרו מחסן מקואופרטיב מוסך לאחסון הנשק שהוזמן.
ב-2 במרץ 2000, סיגאצ'יוב נכנס ליפן עם אשרת תייר למחקר מקדים של האזור לבחירת יעדים להתקפות טרור.
בערים אאומורי וניאיגטה הוא בחר באזורים צפופים ובמקומות הנופש המתוירים ביותר, כמו גם במקומות להטמנת פצצות וצילם הכול במצלמה.
בשובו לאזור החוף, השיג רישיון להפעלת סירה קטנה, עליה תכננו הוא ובוריס טופייקו להוציא את אסאהרה החוצה.
טופייקו, באמצעות חלקי חילוף משעונים מעוררים סיניים, ייצר 7 נפצים, אך בטעות הפעיל אחד מהם במהלך ההרכבה ופוצץ אותו ואחריו פונה לבית החולים.
הוא שיקר לשוטר שהגיע על ידי המצאת סיפור.
לאחר האירוע הועברו כלי הנשק והפצצות למקומות שונים לאחסון.
על פי התוכנית, סיגאצ'יוב וטופייקו היו אמורים לחצות את הגבול במטוס, וורונוב עם דרכון של מלח - על הספינה.
ב-13 ביוני הועברו לדירה פצצות עם נשק ונארזו.
ב-22 ביוני נחת סיגצ'ב בשדה התעופה בניאיגטה.
סיגאצ'יוב, בינתיים, עבר לפוקואוקה, מהמקום שבו הוא התכוון ללכת לאוקינאווה, שבו נערכה פסגת G8, אך הודות לשיחה עם קציני משטרה מטוקיו בפוקואוקה, הוא החליט שהוא לא יהיה מסוגל לבצע את התוכנית, שכן הם ידעו על התוכניות וחזר הביתה ב-25 ביוני.
למרות התגובה המאופקת של הצד היפני, שלא רצה לנפח את התיק, ב-28 ביוני, סיגאצ'יוב הסגיר את עצמו מרצונו למחלקת פרימוריה של שירות הביטחון הפדרלי.
ב-4 ביולי נעצרו הוא, טופייקו וורונוב (יורצ'וק נעצר כעבור שנה ב-13 ביולי 2001).
ב-23 בינואר 2001 גזר עליהם בית המשפט המחוזי בפרימוריה את גזרי הדין הבאים: סיגאצ'יוב נידון לשמונה שנות מאסר, טופייקו לשש וחצי שנים, וורונוב - לארבע וחצי שנים, שבצ'נקו - לשלוש שנים, יורצ'וק נשלח לטיפול פסיכיאטרי חובה (הוא הוכר כמסוכן לציבור, לאחר שהצליח לבצע רצח נוסף שאינו קשור לתקרית).
תקרית וושינגטון הייתה סדרה של דיווחים על תצפיות של עב"מים בין התאריכים 12 - 29 ביולי 1952 מעל לוושינגטון הבירה.
התצפיות המתוקשרות ביותר אירעו בשני סופי שבוע רצופים, ב-19–20 ביולי וב-26–27 ביולי.
ביום שבת, 19 ביולי 1952, בסביבות השעה 23:30 בקר הטיסה אדוארד נוג'נט בשדה התעופה האזרחי של וושינגטון הבחין לראשונה בשבעה אובייקטים בלתי מזוהים על גבי מסך המכ"ם.
העב"מים הופיעו בתחילה כ-24 קילומטרים דרומית מערבית לוושינגטון הבירה ולפי ההערכות מהירותן נעה בין 160 ל-500 קמ"ש.
בקר הטיסה הארי בארנס, אשר היה הממונה של נוג'נט, הבחין בהמשך בעב"מים בראדר.
בארנס ציין על כך בהמשך "ידענו מיד שקיים מצב מאוד מוזר...
תנועותיהם היו רדיקליות לחלוטין בהשוואה לתנועות מטוסים רגילים." עם זאת, המכ"ם בבסיס חיל האוויר אדוארדס לא הצליח באותה העת לזהות את העב"מים ברדאר שלהם.
בהמשך טייס של קפיטל איירליינס דיווח כי ראה הבחין במספר אובייקטים בלתי מזוהים בין וושינגטון הבירה ומרטינבורג (בווירג'יניה המערבית).
בהמשך העב"מים טסו מעל לבית הלבן ובניין הקפיטול.
בעקבות כך הוזעקו למקום מטוסי קרב אך העב"מים הצליחו להתחמק במהירות מהמקום וכמו גם ממסכי הראדר והמכ"ם.
עם זאת, לאחר שמטוסי הקרב עזבו העב"מים חזרו לטוס מעל לשמי וושינגטון הבירה.
בעקבות כך נשלחו בשנית מטוסי קרב לאזור בו ריחפו העב"מים, אך גם הפעם העב"מים הצליחו להתחמק במהירות מהמקום וכמו גם ממסכי הראדר והמכ"ם.
העב"מים המשיכו להופיע ולהיעלם פעמים מרובות עד חמש לפנות בוקר.
תושבי רבים בעיר, וכמו גם טייסי קרב, מפעילי המכ"ם בשדה התעופה האזרחי של וושינגטון, ומפעילי המכ"ם בבסיס חיל האוויר אנדרוס היו כולם עדים לתצפית העב"מים בשמי העיר.
האובייקטים זוהו לאחרונה באמצעות מכ"ם בשעה 5:30 לפנות בוקר.
ביום שבת 26 ביולי 1952 בשעה 20:15 טייס ודיילת בטיסת של נשיונל איירליינס שטסה מעל לוושינגטון הבירה הבחינו במספר אובייקטים בוהקים שטסו מעל למטוסם.
מספר דקות לאחר מכן בקרים בנמל התעופה האזרחי של וושינגטון ובבסיס חיל האוויר אנדרוס הבחינו גם הם בעב"מים במכ"מים.
גם הפעם העב"מים טסו מעל וושינגטון הבירה, אך הצליחו להתחמק במהירות מהמקום וכמו גם ממסכי הראדר והמכ"ם כאשר הוזעקו למקום מטוסי קרב.
הדיווחים זכו לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה ב-29 באוגוסט 1952 ציין הגנרל האמריקני ג'ון סמפורד שהסיבה לתצפיות היא תופעת היפוך טמפרטורות (אינוורסיה).
את ההסבר דחו מספר עדי ראייה שהתעקשו כי הם הבחינו בבירור ב"צלחות מעופפות" מתכתיות ולא בעננים יוצאי דופן, או בהשתקפות של הבזקי אור.
הפרק "The Washington Merry-Go-Round", אשר היה הפרק העשירי והאחרון של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "Project Blue Book" בערוץ ההיסטוריה, עסק כולו בתקרית.
תקרית חְװַאנְגּגּוּטוּן (מנדרינית: 皇姑屯事件) אירעה בשן-יאנג ב-4 ביוני 1928 והייתה התנקשות פוליטית באיל המלחמה של מנצ'וריה (צפון-מזרח סין), גָ'אנְג דְזְווֹ-לין.
ההתנקשות הוצאה לפועל בהוראת קצינים ראקציונרים באימפריה היפנית שפעלו על דעת עצמם מחשש לאיחוד כוחות בין ג'אנג וצִ'יאַנְג קַאי-שֵׁק, מנהיג מפלגת הקְווֹמִינְטַנג שפעלה לאחד את סין ובכך להוריד מהשפעתה של האימפריה היפנית בצפון-מזרח סין.
מאז מותו של נשיא הרפובליקה הסינית, יואן שה-קאי בשנת 1916, הרפובליקה הסינית נכנסה לתוך תקופת המצביאים, במסגרתה סין פוצלה בין אנשי צבא ומנהיגים אזוריים אשר נלחמו בשכניהם לכוח והשפעה.
הממשלה הריכוזית לא הייתה קיימת ובבירה בייג'ינג ישבה ממשלת בייאנג, שאמנם נוהלה כממשלה הרשמית של הרפובליקה דה יורה, אך הייתה חסרת כל סמכות בפועל וניתנה לחסדי איל המלחמה ששלט בשטחי הבירה בכל תקופה.
בדרום סין, במחוז גואנגדונג, אבי הרפובליקה הסינית, סון יאט-סן הקים והסדיר את תורתה של המפלגה הלאומית (קוומינטנג) אשר פעלה לאיחוד כל סין.
בשנת 1925 נפטר סון יאט-סן מסרטן ויורשו, צ'יאנג קאי שק החל לתכנן את המשלחת הצפונית, מסע צבאי לאיחוד מרכז וצפון סין תחת ממשלה ריכוזית אחידה.
שטחי המצביאים היו מחולקים בין קליקות, הגדולות שבהם היו קליקת זילי תחת קאו קון, קליקת אנחווי תחת דואן צ'ירוי וקליקת פנג, תחת ג'אנג דזוו-לין אשר שלט על כל צפון מזרח סין (מנצ'וריה) ומעבר.
עם התקדמות כוחותיו של הקוומינטנג ונפילת קליקת אנחווי, קליקת פנג כבשה את בייג'ינג וג'אנג דזוו-לין הפך בפועל לנשיא הרפובליקה הסינית.
מאבקו של ג'אנג בעליית כוחות הקוומינטנג לא צלח ובמאי 1928 התקרבו כוחות צבא הקוומינטנג לבייג'ינג.
לקליקת פנג היו קשרים חזקים עם האימפריה היפנית, אשר צרכה את משאבי הטבע של מנצ'וריה בעזרת סחר.
חלק מצבאו של ג'אנג בקליקת פנג הורכב מצבא קוואנטונג, זרוע של הצבא הקיסרי היפני.
עם היחלשות כוחותיו של ג'אנג ושל קליקת פנג עלה החשש בממשל היפני ובהנהגה הצבאית היפנית שג'אנג יגיע להסדר עם ממשלת הקוומינטנג של צ'יאנג ויעביר את מנצ'וריה לחזקת הקוומינטנג.
מפקד מרכזי בחיל המודיעין היפני, קנג'י דויהארה, הביע תמיכה ברעיון ההתנקשות בג'אנג במטרה למנוע את סיפוח מנצ'וריה אל שאר סין תחת ממשל הקוומינטנג.
בהבינו את המצב המחמיר בשביל קליקת פנג, ג'אנג הגיע ב-3 ביוני 1928 לתחנת הרכבת בבייג'ינג ויצא בחזרה אל בירת הקליקה שלו, מוּקְדֶן (כיום שן-יאנג).
למחרת, בשעה חמש ועשרים לפנות בוקר, בעוד ג'אנג מעשן ברכבת נכנסה האחרונה בשערי מוקדן.
בזמן שעבר קרונו האישי של ג'אנג מתחת לגשר, הגשר התפוצץ ונפל על הרכבת.
יועץ יפני שהיה עם ג'אנג ברכבת עזר לו לצאת מהרכבת המפורקת בעוד ג'אנג דימם מידו השמאלית ואפו.
בתוך 20 דקות מכונית פורד הגיעה לאתר התאונה ובתוכה נהג ורופא.
ג'אנג הובא במכונית לבית חולים יפני בעיר ולאחר מספר שעות הוא מת מפצעיו.
המתנקשים היו קצינים בצבא קוואנטונג.
על רשלנותו ואי יכולתו, ראש ממשלת יפן, טנאקה גיאיצ'י, פוטר בידי הוראת קיסר יפן הירוהיטו.
פעילים פנימיים ביפן ומנצ'וריה פעלו להשתיק את המאורע ובסופו של דבר, על אף שמספר קצינים פוטרו, הקולונל קומוטו דאיסקו, מראשי התוכנית להתנקשות, לא הועמד לדין וקצינים רדיקלים וראקציונרים רבים בצבא הפנימו שאי-ציות למשטר הדמוקרטי ששנאו משתלם.
קנג'י דויהארה הואשם רק לאחר כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה, בפשעי מלחמה בעת הועמד אל מול בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק והוצא להורג בתלייה.
בנו של ג'אנג, ג'אנג סואה-ליאנג, ירש את אביו והסדיר, נגד כל פעולות היפנים, את יחסיו עם הקוומינטנג לאיחוד מנצ'וריה בסין הלאומית.
שלוש שנים מאוחר יותר, ראקציונרים בצבא היפני ביימו את תקרית מוקדן, אשר שירתה כתירוץ למען הפלישה היפנית למנצ'וריה, אשר הביאה להפיכת מנצ'וריה למדינת חסות יפנית בשם מנצ'וקוו אשר השפיעה רבות על יחסי יפן וסין הלאומית אשר לבסוף התפרקו לגמרי בתחילת מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937.
תקרית הצוללת גרינוויל התרחשה ב-9 בפברואר 2001. צוללת תקיפה גרעינית של צי ארצות הברית, שערכה תמרונים ליד האי אואהו שבהוואי עלתה במהירות אל פני האוקיינוס ופגעה באונייה אזרחית יפנית, שטבעה כתוצאה מכך.
בתאונה נספו תשעה מיושבי האונייה, מהם ארבעה בני נוער.
הצוללת גרינוויל (USS Greenville) הייתה צוללת תקיפה בעלת הנעה גרעינית מסדרת לוס אנג'לס.
היא הפליגה מנמל פרל הארבור בבוקר 9 בפברואר כשעל סיפונה 106 אנשי צוות וקבוצה של 16 מבקרים אזרחיים, שעלו על הצוללת במסגרת תוכנית יחסי ציבור של הצי.
מפקדה היה קומנדר סקוט וואדל (Scott Waddle).
הצוללת נועדה לערוך תמרונים שונים בים ולהשיב את אורחיה לחוף אחרי הצהריים.
באותו הזמן הפליגה בקרבת האי אואהו האונייה היפנית אהימה מארו (Ehime Maru), ששימשה להדרכת תלמידי בית ספר תיכון לדיג.
האונייה הפליגה ממחוז אהימה שבדרום יפן ב-10 בינואר להפלגה לימודית מתוכננת של 74 יום.
על סיפונה נמצאו 35 איש, מהם 13 תלמידים חניכים ושני מורים.
מפקד הצוללת קיים מספר תמרונים חריפים שהרשימו את אורחיו.
בשעה 13:43 נערך תמרון של עלייה מהירה על פני הים באמצעות ריקון מהיר של מכלי הנטל של הצוללת על ידי דחיסת אוויר בלחץ לתוכם.
צוות הצוללת ערך לפני התמרון תצפיות באמצעות סונאר ופריסקופ כדי לוודא שאין כלי שיט בקרבת הצוללת, אך החמיץ את נוכחות האונייה היפנית שם.
הצוללת צפה במהירות בזווית ביחס לפני האוקיינוס ממש מתחת לאונייה היפנית והגה הצוללת פילח את גוף האונייה לרוחבה.
בתוך דקות מעטות טבעה האונייה.
צוות הצוללת שידר קריאת חירום לחוף וניסה לסייע לניצולים שנטשו את האונייה, אך תנאי מזג האוויר - אובך וגלים - הכבידו עליהם לעשות זאת.
כלי שיט של משמר החופים האמריקאי הגיעו למקום התאונה ומשו מהמים 26 ניצולים.
תשעה מיושבי האונייה, לרבות שני המורים וארבעה תלמידים, הוכרזו כנעדרים.
חיפושים נערכו אחריהם במשך 22 יום על ידי כלי שיט וכלי טיס.
בין היתר ערך כלי שיט תת-מימי חיפושים סביב האונייה הטבועה, שאותרה על קרקעית האוקיינוס בעומק של 610 מטר מתחת לפני הים.
החיפושים לא הביאו לאיתורם או לגילוי שרידים שלהם.
מאחר שבתאונה היה מעורב כלי שיט אזרחי היא נחקרה על ידי המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה של ארצות הברית וכן על ידי הצי.
דו"ח חקירה ראשוני הוגש למפקד צי האוקיינוס השקט שבוע לאחר התאונה.
מפקד הצי הפסיפי הורה על הקמת בית דין חוקר (Court of Inquiry) בן שלושה קצינים בראשותו של סגן אדמירל - המקבילה של הצי לחבר מושבעים גדול, שבסמכותו להורות על הגשת כתב אישום.
בבית הדין נכח קצין יפני כמשקיף.
בית הדין התכנס כחודש לאחר התאונה ושמע במשך שבועיים את עדויותיהם של 31 עדים, אמריקאים ויפנים.
ביניהם לא נכללו מי מהאורחים האזרחיים שנמצאו על סיפון הצוללת בעת התאונה.
במהלך החקירה התברר כי נוכחות האורחים האזרחיים על סיפון הצוללת השפיעה על פעולת צוותה.
הגשת ארוחת הצהריים לאורחים גרמה לעיכוב בלוח הזמנים של השיט ויצרה לחץ על מפקד הצוללת לסיימו במועד.
14 מהאורחים נכחו בחדר הבקרה של הצוללת במהלך התמרונים, בנוסף ל-18 אנשי צוות.
נוכחותם שם של הקשתה על תפקוד צוות חדר הבקרה.
הבדיקות לווידוא אי הנוכחות של כלי שיט אחרים בסביבת הצוללת לפני תמרון העלייה המהיר אל פני הים נעשו בחיפזון ולא על פי משטר הפקודות המדויק שהיה קיים בנושא זה.
שניים מהאורחים השתתפו בהפעלת מיכשור בחדר הבקרה במסגרת תמרון העלייה המהירה אל פני הים.
בית הדין הגיש את מסקנותיו למפקד הצי הפסיפי ב-20 באפריל.
הוא מצא פגמים רבים ושונים באימוניהם ובתפקודם של אנשי צוות הצוללת ובראשם מפקדה.
בית הדין לא מצא שיש מקום לנקוט הליכים פליליים נגד מי מאנשי צוות הצוללת, בהיעדר מחשבה פלילית מצדם.
הוא המליץ לנקוט צעדים משמעתיים כנגד כמה מהם.
בית הדין גם קבע שאין מקום להפסיק את תוכנית ביקורי האזרחים בצוללות.
מסקנות בית הדין גררו ביקורת חריפה מצד בני משפחות הנספים בתאונה.
מפקד הצי הפסיפי ערך משפט משמעתי למפקד הצוללת וואדל, הטיל עליו נזיפה וקנס כספי והעלה דרישה להתפטרותו מהשירות בצי, אשר אכן הוגשה בהמשך השנה.
שישה אנשי צוות נוספים של הצוללת הועמדו לדין משמעתי.
המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה פרסמה בשנת 2005 דין וחשבון משלה אודות התאונה.
מסקנותיו היו דומות לאלו של בית הדין של הצי, אך כללו ביקורת נוקבת יותר לגבי ההשפעה שהייתה לנוכחות האורחים האזרחים על תפקוד אנשי צוות הצוללת.
לאחר הערכת מצב שרידי האונייה החליטה ממשלת ארצות הברית ביוני 2001 למשות אותה ולהובילה למים רדודים בקרבת האי אואהו על מנת שצוללים יוכלו לערוך חיפושים בתוכה.
הפעולה החלה בחודש יולי באמצעות חברות אזרחיות שנשכרו לבצעה.
ב-14 באוקטובר הוצבה האונייה הטבועה במים בעומק של 35 מטר בקרבת חוף הונולולו.
במהלך החודש שלאחר מכן ערכו 96 צוללים, מהם 30 יפנים, 526 צלילות אל האונייה הטבועה.
הם חילצו ממנה את שרידיהם של תשעת הנעדרים וכן מספר חפצים בעלי ערך סמלי.
לאחר תום החיפושים הובלה האונייה הטבועה ב-25 בנובמבר אל הים הפתוח והוטבעה שם במים בעומק של 1,800 מטר.
עלות מבצע החילוץ והחיפושים עמדה על 60 מיליון דולר.
בשנים 2002-2003 הגיעה ארצות הברית להסכמי פיצוי עם ממשלת מחוז אהימה (בעלת האונייה שטבעה) ועם קרובי ההרוגים והניצולים בתאונה.
ארצות הברית שילמה למחוז 11.47 מיליון דולר ולמשפחות 16.5 מיליון דולר.
הנזק שנגרם לצוללת גרינוויל תוקן במבדוק יבש בהוואי.
התיקון הסתיים באפריל 2002 בעלות של שני מיליון דולר.
השפעה על יחסי ארצות הברית-יפן
זמן קצר לאחר התאונה השמיע נשיא ארצות הברית הטרי ג'ורג' בוש הבן התנצלות עליה כלפי יפן, וכך עשו גם מזכירי המדינה וההגנה שלו, שגריר ארצות הברית ביפן ומפקד צי האוקיינוס השקט.
ההתנצלויות המרובות עוררו מורת רוח מסוימת בארצות הברית על רקע ההיסטוריה העגומה של יחסי ארצות הברית-יפן.
ביפן לעומת זה התעוררה מורת רוח על כך שצוות הצוללת לא מיהר לסייע לניצולים ועל כך שמפקדה לא התנצל בתחילה בפני בני משפחות הנספים בתאונה.
על מנת למתן את האירוע בטרם יפוך לתקרית מדינית חמורה שיגרה ארצות הברית ליפן קצין צי בכיר שפגש את בני המשפחות של הנספים, הסביר את נסיבות התאונה והביע התנצלות.
ביקורת רבה נמתחה ביפן על ארצות הברית, במיוחד בנוגע לנוכחות אזרחים בצוללת בעת התאונה, אך ההתנצלויות האמריקאיות הרבות, חילוץ האונייה הטבועה מהים ותשלום הפיצויים הביאו להרגעת הרוחות במידה רבה.
בדצמבר 2002 ביקר מפקד הצוללת לשעבר וואדל ביפן, פגש את קרובי הנספים והתנצל על התקרית.
עורך דינו טען באותו מעמד שצי ארצות הברית אסר על וואדל לבקר ביפן כל עוד היה בשירות פעיל וניסה למנוע את ביקורו שם לאחר שפרש מהשירות.
ביום השנה הראשון לתאונה נחנכה אנדרטה לנספים בחוף הוואי בקרבת הונולולו.
טקסי זיכרון נערכים לידה מדי שנה.
אונייה חדשה בשם אהימה מארו נבנתה במספנה במחוז אהימה.
היא ביקרה בהוואי ביוני 2003.
תקרית לאג'ו, הידועה גם כחטיפת המעבורת "לאג'ו", הייתה אירוע טרור, שהתרחש ב-31 בינואר 1974 באי פולאו בוקום , סינגפור.
ארבעה מחבלים מארגוני הטרור הצבא האדום היפני והחזית העממית לשחרור פלסטין תקפו את מתחם זיקוק הנפט של חברת האנרגיה "של" באי פולאו בוקום ובהמשך חטפו את המעבורת "לאג'ו", ולקחו את חמשת אנשי הצוות שלה כבני ערובה.
משבר בני הערובה נפתר לאחר שממשלת סינגפור אפשרה למחבלים לשוב בבטחה למזרח התיכון בתמורה לשחרור אנשי הצוות החטופים.
אירוע זה היה אירוע הטרור הבינלאומי הראשון בסינגפור.
ב-31 בינואר 1974, קבוצה של ארבעה גברים חמושים בתת מקלעים וחומרי נפץ, יצאה לבצע פיגוע במתחם בתי זיקוק הנפט של חברת "של" בפולאו בוקום, אי קטן השוכן מדרום לאי סינגפור.
שניים מהמחבלים היו חברים בצבא האדום היפני (JRA) והשניים האחרים השתייכו לחזית העממית לשחרור פלסטין (PFLP).
מטרתם הייתה לשבש את אספקת הנפט הגדולה מסינגפור למדינות אחרות, ובמיוחד לדרום וייטנאם (ימי מלחמת וייטנאם).
ב-1 בפברואר 1974 הצהיר דובר החזית העממית בביירות כי מטרת הפיגוע הייתה לשמש אזהרה לכל חברות הנפט המונופוליסטיות בפרט ולאימפריאליזם בכלל, הגורמים לדיכוים המתמשך של הערבים במזרח התיכון.
בתחילת פעולתם עלתה סירת המחבלים על שונית אלמוגים סמוכה.
הם הצליחו להגיע לחוף פולאו בוקום לאחר ששכנעו ספן חולף תמים לגרור אותם לעבר האי.
כשהם פנו לעבר השער של מתקן הנפט, הם ירו יריות לעבר שני כלי רכב חולפים, אך איש לא נפגע.
שומר בעמדת האבטחה של המתקן הצליח להימלט ולהפעיל את האזעקה.
המחבלים הצליחו לפוצץ 3 מתוך 12 חומרי הנפץ שנשאו אך הם הצליחו לגרום רק לנזק קל.
בניסיונם לברוח לאחר הביצוע הכושל של הפיגוע במתקני הנפט, חטפו המחבלים את המעבורת "לאג'ו" במזח הראשי של האי ולקחו את כל חמשת אנשי הצוות שלה כבני ערובה.
עד מהרה גילו שלטונות סינגפור על חטיפת המעבורת והחל מרדף אחריה.
המעבורת הוקפה במהירות על ידי ספינות תותחים של חיל הים הסינגפורי וספינות סיור של משמר החופים הסינגפורי במעגן המזרחי, ממש מחוץ למפרץ המרינה.
בשבעה הימים הבאים התנהל משא ומתן אינטנסיבי בין ממשלת סינגפור למחבלים.
שניים מבני הערובה הצליחו להימלט משוביהם על ידי קפיצה מסיפון המעבורת באמצע הלילה וחולצו במהירות על ידי הכוחות הסינגפוריים.
לבסוף הסכימו המחבלים לשחרר את כל אנשי הצוות החטופים שנותרו בתמורה לליווי של קבוצת "עֲרֵבִים" שילוו אותם בשלום למזרח התיכון.
קבוצה זו שכללה 13 בני אדם, הורכבה מארבעה אנשי קומנדו מצבא סינגפור (SAF) ושמונה גורמי ממשל בראשות מנהל חטיבת הביטחון והמודיעין (SID) של משרד הביטחון של סינגפור, סלפן רמנתן.
בליל 7 בפברואר הועברה קבוצת המחבלים מהמעבורת למטה משטרת החופים ומשם לשדה התעופה הצבאי פאיה לבאר, שם מסרו המחבלים את נשקם ושחררו את שאר בני הערובה.
לאחר מכן, ארבעת המחבלים עזבו את סינגפור ב-8 בפברואר בשעה 1:25 בבוקר, בליווי קבוצת ה-"עֲרֵבִים" בראשות רמנתן בטיסה מיוחדת של ג'פאן איירליינס לכווית.
בהגיעם לכווית, שבה קבוצת ה-"עֲרֵבִים" חזרה אל סינגפור.
המחבלים התקבלו בכווית ומשם הוטסו לדרום תימן.
כל חברי צוות המשא ומתן קיבלו עיטורי כבוד ב-9 באוגוסט 1974, היום הלאומי של סינגפור (יום העצמאות).
20 שנה מאוחר יותר הפך אחד מדמויות המפתח באירוע, סלפן רמנתן לנשיאה השישי של סינגפור וכיהן בשתי כהונות כנשיא משנת 1999 עד 2011.
תקרית לאקוניה התרחשה באוקיינוס האטלנטי הדרומי במהלך מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר 1942. במהלכה טירפדה צוללת גרמנית אוניית נוסעים של בעלות הברית, ולאחר מכן היא וצוללות אחרות אספו ניצולים מהאונייה על סיפונן החיצוני.
מטוסים של בעלות הברית תקפו שתיים מהצוללות, שנאלצו לצלול ולהותיר את הניצולים שעליהן בים הפתוח.
האירועים הביאו את הפיקוד העליון של הצי הגרמני לאסור על הצוללות לאסוף להבא ניצולי אוניות ולהגיש להם עזרה.
פקודה זו הייתה לימים נושא לדיון באחד ממשפטי נירנברג.
הלאקוניה הייתה אוניית נוסעים בעלת הדחק של 19,695 טון, שנבנתה ב-1921. לאחר פרוץ המלחמה היא גויסה לשירות צבאי וב-1942 הוסבה לנושאת גייסות.
ב-12 בספטמבר 1942 היא הייתה בדרכה מקייפטאון שבדרום אפריקה אל פריטאון שבסיירה לאון הבריטית.
על סיפונה היו 2,732 איש - 463 אנשי צוות, 87 אזרחים, 286 חיילים בריטים, 1,793 חיילים שבויים איטלקים ו-103 חיילים פולנים, ששימשו בתפקיד שמירה על השבויים.
בבוקר 12 בספטמבר אותרה האונייה על ידי הצוללת הגרמנית U-156 בנקודה מול חופי אפריקה המערבית, במחצית הדרך בין ליבריה לבין האי אסנשן.
האונייה שטה לבדה והייתה חמושה בתותחים, עובדה שהפכה אותה למטרה צבאית לגיטימית.
הצוללת שיגרה לעבר האונייה טורפדו (או טורפדות) שפגע בה והיא החלה לשקוע, תוך שידור קריאות מצוקה, שככל הנראה לא נקלטו.
היא טבעה קצת יותר משעה לאחר שנפגעה.
על סיפון האונייה נמצאו סירות הצלה ורפסודות הצלה בקיבולת מספיקה לכל הנפשות שעל סיפונה, אבל הצוות לא הצליח להשיק יותר ממחציתן בטרם טבעה האונייה.
השבויים האיטלקים לא שוחררו ונותרו בחללים שבבטן האונייה, אך רובם הצליחו להיחלץ מהם בכוחות עצמם דרך אשנבים וצינורות אוורור.
הם ניסו לעלות על סירות ההצלה, אך חיילים פולנים דקרו אותם בכידוני רובה כדי למנוע זאת מהם ושבויים אחרים נורו למוות.
רק רפסודה אחת עזבה את האונייה הטובעת כשעליה שבויים.
הדם שניגר למים משך למקום כרישים שתקפו ניצולים.
הצוללת הגרמנית צפה על פני המים במטרה לאתר בין הניצולים קצינים בכירים ולשבות אותם.
להפתעת צוותה הם מצאו במים כאלפיים ניצולים.
כאשר הבין קברניט הצוללת שרבים מהם הם אזרחים ושבויים איטלקים, הוא הניף מיד את דגל הצלב האדום והחל בפעולות הצלה.
בשעה 01:25 ב-13 בספטמבר דיווח קברניט הצוללת על המצב בשידור רדיו מוצפן למפקדת כוח הצוללות הגרמני.
מפקד הכוח האדמירל קרל דניץ הורה לשבע צוללות שנאספו כדי לערוך התקפה על קייפטאון לנטוש את משימתן ולצאת למשות את ניצולי הלאקוניה.
הוא דיווח למנהיג גרמניה אדולף היטלר על הפקודה שנתן.
היטלר התרתח ופקד שפעולות ההצלה יופסקו.
האדמירל אריך רדר, מפקד הצי, הורה לשבע הצוללות, לרבות הצוללת המטרפדת, לשוב למשימתן המקורית.
במקביל הוא פקד על הצוללות U-506 ו-U-507 ועל צוללת איטלקית לאסוף את הניצולים מסיפונה של U-156 ולהמשיך לאתר טביעת הלאקוניה כדי למשות שבויים איטלקים נוספים מהמים.
גם הצי של צרפת של וישי התבקש לסייע מבסיסיו במערב אפריקה.
הצי שיגר מסנגל ודהומיי לאתר ההטבעה סיירת ושתי אוניות קטנות יותר.
דניץ הורה לצוללת U-156 להישאר במקומה ושלח למשימה מול קייפטאון צוללת אחרת תחתיה.
הוא הורה שהצוללות יאספו ניצולים רק עד למידה שתאפשר להן להיות מוכנות לפעולה בצלילה.
הצוללת U-156 כבר הייתה עמוסה באותה עת בכ-200 ניצולים ששהו בתוכה ועל סיפונה.
עוד 200 שהו בסירות הצלה שגררה אחריה.
בבוקר ה-13 בספטמבר פקד קברניטה לשדר שידור לא מוצפן באנגלית שבו ציין את מיקומו, ביקש מכל כלי השיט באזור סיוע והבטיח לא לתקוף אותם אם לא יותקף בעצמו.
ב-15 בספטמבר הצטרפו אליו שלוש הצוללות שנשלחו לסייע בפעולות ההצלה.
סיפוניהן המו במהרה בניצולים וכל אחת מהן גררה סירות הצלה אחריה.
הם יצאו לדרך כדי לפגוש את שלוש האוניות הצרפתיות ולהעביר אליהן את הניצולים.
במהלך הלילה הן נפרדו זו מזו.
השדר ששידרה U-156 נקלט על ידי הבריטים בפריטאון, שסברו כי מדובר בהונאה.
ב-15 בספטמבר הועברה הודעה לכוחות ארצות הברית כי האונייה לאקוניה טורפדה וכי אונייה בריטית יצאה אל אתר הטביעה כדי למשות ניצולים.
השדר נוסח בצורה לקויה, כך שהאמריקאים סברו שהטביעה התרחשה ב-15 בספטמבר ולא ידעו על מעורבות צוללות גרמניות ואוניות צרפתיות בפעולות החילוץ.
בבוקר ה-16 בספטמבר איתר מטוס אמריקני מדגם B-24 שהמריא מהאי אסנשן את הצוללת U-156, שדגל הצלב האדום היה פרוש על סיפונה.
הצוללת אותתה אל המטוס בקוד מורס וביקשה סיוע.
קצין בריטי שהיה על סיפון הצוללת שידר אל המטוס כי על הצוללת נמצאים ניצולים, לרבות אזרחים.
מפקד המטוס לא השיב, התרחק מהצוללת ודיווח לבסיסו על המצב.
הקצין המפקד בבסיס פקד עליו להטביע את הצוללת.
הוא טען לימים שלא ידע כי צוללת גרמנית מעורבת בפעולות ההצלה וכי סבר שדיני המלחמה אינם מתירים לכלי שיט לוחם להניף את דגל הצלב האדום.
הוא חשש שהצוללות יתקפו כלי שיט בריטים שיצאו לאזור הטביעה, הניח שהצוללות מצילות רק שבויים איטלקים וכן חשש שהצוללות יתקפו את שדה התעופה באסנשן, שפעילותו הייתה חיונית להעברת אספקה לזירות אחדות של המלחמה.
המטוס חזר לטוס לכיוון הצוללת ובשעה 12:32 החל לתקוף אותה.
הוא ערך מספר גיחות והטיל פצצות ומטעני עומק.
הצוללת נפגעה קלות בלבד אך שתי סירות הצלה טובעו ועשרות ניצולים נהרגו.
קברניט הצוללת ניתק את כבל הגרירה של סירות ההצלה שגרר ופקד על הצוללת לצלול באיטיות כדי לאפשר לניצולים שעל סיפונה החיצוני לרדת לאט אל המים, ולאחר מכן צלל לעומק הים.
היושבים בשתי סירות הצלה שנותרו מאחור החליטו להפליג אל חוף אפריקה המרוחק.
לשלוש הצוללות האחרות לא נודע מיד על ההתקפה האווירית על U-156. הן המשיכו למשות ניצולים.
לאחר שנמסר להן על ההתקפה דיווחו שתי הצוללות הגרמניות כי אספו יחד 642 ניצולים, מהם 40 נשים וילדים.
הפקודה הבאה ממפקדת הצוללות הורתה להם לנטוש בלב ים את הניצולים הבריטים והפולנים, לרשום את מיקומם ולהורות להם להישאר בו, ואז להפליג במהירות למפגש עם הספינות הצרפתיות.
לא ידוע אם מפקדי הצוללות מילאו את הפקודה לנטוש ניצולים בים.
מטוס ה-B-24 מאסנשן וחמישה מטוסי B-25 מאותו הבסיס המשיכו לסרוק את הים בחיפוש אחר הצוללות.
ב-17 בספטמבר איתר מטוס ה-B-24 את הצוללת U-506 וערך שתי גיחות תקיפה עליה.
הצוללת צללה בצלילת חירום, נטשה את הניצולים שאתה על פני הים ולא נפגעה.
ב-17 בספטמבר דיווח הבסיס הבריטי בפריטאון לבסיס באסנשן על הפלגת האוניות הצרפתיות לאזור.
מפקד הבסיס באסנשן חשש כי משמעות הדבר היא ניסיון פלישה לאי והפסיק את הסריקות האוויריות אחרי צוללות כדי להתכונן לפלישה.
בימים הבאים אספו האוניות הצרפתיות מן הים ניצולים וכן פגשו את שתי הצוללות הגרמניות והעלו את הניצולים שאספו על סיפונן.
ב-25 בספטמבר הגיעו רוב הניצולים לנמל קזבלנקה שבמרוקו.
קצין בריטי בכיר בין השבויים הגיש למפקד הצוללת האיטלקית מכתב תודה על מאמצי ההצלה שנקט.
מתוך 2,732 הנפשות שהיו על סיפון הלאקוניה ניצלו 1,113 בלבד.
הניצולים שהגיעו למרוקו הצרפתית נועדו להישלח למחנות שבויים בגרמניה, אך פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה בנובמבר 1942 הביאה לשחרורם.
לתקרית היו השלכות מרחיקות לכת.
עד שהתרחשה היה זה שכיח שצוותי צוללות גרמניות שטירפדו אוניות סייעו לאחר מכן לניצולי ההטבעה במתן מזון ומים, טיפול רפואי בסיסי, סיוע לסירות הצלה שהתהפכו וכן הדרכה בדבר כיוון המצפן לשיט אל היבשה הקרובה ביותר.
עם זאת, נדיר ביותר היה שהצוללות העלו ניצולים על סיפונן, שכן המקום בתוכן היה צר אפילו לאנשי הצוות שלהן.
ב-17 בספטמבר 1942, בעקבות ההתקפות האוויריות על הצוללות שסייעו לניצולים, הוציא האדמירל דניץ פקודה חדשה לכוח הצוללות.
היא נקראה טריטון נול (Triton Null), אך נודעה לאחר מכן בעיקר בכינוי פקודת לאקוניה.
הפקודה הורתה לצוותי הצוללות להימנע ממתן סיוע לניצולי כלי שיט שטורפדו בכל צורה שהיא, למעט מקרים נדירים שבהם בהצלת ניצולים היה משום חשיבות לצוללת עצמה.
במסגרת משפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה הועמד קרל דניץ לדין פלילי באישומים של פשעי מלחמה, והוצאת פקודת לאקוניה בכלל זה.
ההחלטה להאשים אותו בפשע בגין אותה פקודה התבררה כבעייתית ביותר, שכן היא איפשרה לצוות ההגנה שלו להביא עדויות על מקרים רבים שבהם הגישו צוללנים גרמנים סיוע לניצולי הטבעות, לעומת מקרים שבהם חיילי בעלות הברית לא נהגו כך.
כמו כן הצביעה ההגנה על כך שארצות הברית החליטה לנקוט מיד עם כניסתה למלחמה בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת.
לעניין זה הציגו סנגוריו של דניץ עדות כתובה לטובתו מפיו של אדמירל צ'סטר נימיץ האמריקאי.
דניץ גם טען כי הפקודה הוצאה לאחר שמטוסי בעלות הברית תקפו צוללות שניסו לסייע לניצולים, באופן שפעולת ההצלה העמידה אותן בסכנה.
בעקבות זאת קבע בית הדין הצבאי כי דניץ הורה שלא לסייע לניצולי הטבעות, אך גם לא הורה להוציא אותם להורג.
בית הדין קבע כי דניץ הפר את הוראות אמנת הצי השנייה של לונדון שהורתה כי אין להטביע כלי שיט אם לא ניתן לסייע לניצוליו.
עם זאת, לאור העדויות לכך שבעלות הברית הפרו גם הן את המשפט הבינלאומי לעניין זה, הוא לא ראה לנכון להטיל עליו עונש בשל כך.
לעומת זאת, משפטנים ציינו כי ההוראה למטוסי ארצות הברית לתקוף את הצוללות הגרמניות בעת שצוותיהן הגישו סיוע לניצולי הטבעת הלאקוניה היוותה על פניה פשע מלחמה על פי המשפט הבינלאומי שנהג באותה עת, שכן בעת שעסקו בפעולות ההצלה לא היוו הצוללות מטרה צבאית שהפגיעה בה היא לגיטימית.
פרסום משפטי של מכללת המלחמה של צי ארצות הברית משנת 1993 כלל בצד הקביעה האמורה גם ביקורת על כך שחילות האוויר של צבא ארצות הברית לא ראו לנכון לחקור את פעולת מטוסיהם בתקרית לאקוניה ולהעמיד לדין את אלו שעברו עברות פליליות במסגרת זאת.
בשנת 2011 הופק בבריטניה ובגרמניה סרט הטלוויזיה הטבעת הלאקוניה שעסק בתקרית.
תקרית הסטירה של ויל סמית'–כריס רוק הייתה סטירת לחי אשר קרתה במהלך טקס פרסי אוסקר ה-94 ב-27 במרץ 2022. במהלך הטקס המנחה כריס רוק התבדח בעניין ראשה המגולח של ג'יידה פינקט סמית', בזמן שהיא ובעלה ויל סמית' נכחו בקהל.
בעקבות זאת עלה סמית' לבמת האולם וסטר לרוק לעיני הצופים באולם ובשידור.
התקרית קיבלה יחס בינלאומי והפכה לתופעת אינטרנט.
ג'יידה פינקט היא שחקנית אמריקאית שזכתה להצלחה רבה בשנת 1991, עקב תפקידה בתוכנית הטלוויזיה "עולם אחר".
ב-1994 היא פגשה את ויל סמית' על סט התוכנית "הנסיך המדליק מבל אייר", בה שיחק; השניים התחתנו ב-1997 והיא שינתה את שמה לג'יידה פינקט סמית'.
לפינקט סמית' ולקומיקאי כריס רוק הייתה היסטוריה ארוכה של עבודה משותפת.
בין היתר, הם השתתפו בדיבוב סרטי מדגסקר.
לפני שנת 2022 הנחה רוק פעמיים את טקס פרסי האוסקר, כולל ב-2016, אז החרימו אותו כמה שחקנים (ביניהם גם פינקט סמית') בגלל היעדר מועמדים אפרו-אמריקאים.
רוק התייחס בהומור להיעדרותה של פינקט סמית' במונולוג הפתיחה שלו.
בשנת 2018 חשפה פינקט סמית' בתוכנית האירוח שלה, "Red Table Talk", כי היא סובלת מנשירת שיער, שייתכן שנגרמה בגלל מתח.
היא אובחנה כחולת אלופציה אראטה וביולי 2021 החלה לגלח לחלוטין את ראשה.
ב-8 בפברואר 2022 הוכרז ויל סמית' כמועמד לפרס האוסקר על תפקידו בסרט "משפחה מנצחת".
האקדמיה האמריקאית לקולנוע הכריזה על כריס רוק כאחד ממנחי טקס פרסי האוסקר ה-94.
רוק הכריז על המועמדים לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94, ושם ביצע מונולוג קומדי קצר שבעיקרו נקרא מהתסריט טלפרומפטר.
רוק התבדח על בני הזוג חוויאר בארדם ופנלופה קרוז, שניהם זוכי אוסקר בטקסים הקודמים, והיו מועמדים בקטגוריות דומות בטקס הנוכחי.
לאחר מכן רוק התבדח בבדיחה שערבה את פינקט סמית', אשר ישבה בקדמת הבמה עם בעלה ויל סמית'.
בבדיחה השווה רוק את ראשה המגולח למראה הדרמטי של דמי מור בסרט ג'י איי ג'יין.
על אף שהוא עצמו צחק מהבדיחה סמית' עלה לבמה, סטר לרוק, ואז הסתובב וחזר אל מושבו.
מהמושב סמית צעק על רוק שלא יזכיר את שמה של אשתו, תוך שימוש בניבולי פה.
במדינות רבות המילים הגסות של סמית' צונזרו על ידי השתקת אודיו במהלך השידור החי.
התקרית זכתה לפרסום רב ורשות התקשורת הפדרלית, המסדירה את השידור בארצות הברית, קיבלה 66 תלונות על התקרית.
רוק סירב להצעת משטרת לוס אנג'לס להגיש תלונה על האירוע הפלילי.
התקרית הפכה לתופעת רשת וכן הגיבו לה ידוענים שונים, בעיקר באופן שלילי בשל האלימות שהפעיל סמית'.
ברשתות החברתיות התייחס להתנהגותו שלו כ"בלתי מקובלת" ו"בלתי נסלחת".
ב-1 באפריל הגיש סמית' את התפטרותו מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
ב-8 באפריל הודיעה האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסמית' כי יורחק מטקס פרסי אוסקר למשך עשר שנים.
תקרית מכה הייתה התנגשות עולי רגל שיעים לבין כוחות הביטחון של ערב הסעודית, במהלך העלייה לרגל בחג'.
התקרית התרחשה במכה ב-31 ביולי 1987, ומתו בה למעלה מ-400 בני אדם.
התקרית נבעה מהסלמה במתיחות ביחסי המדינות איראן השיעית וערב הסעודית הסונית.
מאז 1981, עולי רגל איראנים עורכים הפגנה פוליטית שנתית נגד ישראל וארצות הברית, אך ב-1987, משטרת ערב הסעודית והמשמר הלאומי של ערב הסעודית לא נתנו להפגנה להתקיים, מה המוביל לעימות בינם לבין עולי הרגל.
העימות התדרדר להתנגשות אלימה ולהרג המוני.
במשך שנים ניסו עולי רגל איראנים שתמכו ברוחאללה ח'ומייני, לערוך הפגנות במכה בחג' נגד ישראל, ארצות הברית והשאה.
ההפגנות החלו בשנת 1971, כאשר ח'ומייני הורה לחסידיו השיעים להפיץ מסרים פוליטיים בעת העלייה לרגל.
אך על פי שמספר איראנים נעצרו בגין מעשה זה, כוחות הביטחון הסעודים לא התערבו כל כך, מכיוון שהם לא ראו במסרים הפוליטיים הללו איום על בני המלוכה הסעודים.
לאחר המהפכה האיראנית, איראן טענה כי מכה והמקומות הקדושים צריכים להיות בפיקוח בינלאומי ולא תחת ידם הבלעדית של ערב הסעודית.
דברים הללו הביאו למתיחות בין איראן לערב הסעודית.
התקרית הגדולה הראשונה בין עולי רגל שיעים לכוחות הביטחון הסעודים התרחשה ב-1981, בה מת אדם אחד.
בעקבות זאת, כתב ח'אלד, מלך ערב הסעודית לסדאם חוסיין: "תמחץ את האיראנים המטופשים האלה".
לפני תחילת ההפגנות, חומייני הנחה את עולי הרגל האיראנים לשמור על שלום וללא להתגרות בסעודים במהלך העלייה לרגל.
בשנים הבאות ניסו שני הצדדים להרגיע את המצב: חומייני הפציר בחסידיו לשמור על שלום וסדר, לא להפיץ חומר פוליטי מודפס ולא לבקר ממשלות מוסלמיות.
בתמורה, הסעודים אפשרו לעולי הרגל לעשות 2 הפגנות.
עד 1986, המצב היה רגוע מספיק כדי שסעודיה תפתח את בית הקברות אל-באקי לעולי רגל שיעים, ובתגובה הודה נציגו של חומייני רשמית למלך הסעודי על המחווה.
עם זאת, באותה שנה הואשם הרדיקל האיראני מהדי האשמי בהברחת חומרי נפץ במטוס שטס לערב הסעודית.
בתחילת יולי 1987 אמר אחד מאנשי הדת הבכירים באיראן ש"צעדה או הפגנה גרידא של איראנים לא תספיק".
הוא דרש מהמשטר הסעודי לאפשר לצליינים איראנים להיכנס למסגד הגדול במכה בתום ההפגנה שלהם.
ביום שישי, 31 ביולי 1987, החלה הפגנה עם אבטחה מוגברת, לאחר תפילת הצהריים של יום שישי.
עולי הרגל האיראנים קראו "מוות לאמריקה!
עד סוף המסלול המתוכנן, לא היו אירועים חריגים בהפגנה.
אולם, כאשר המפגינים מצאו את דרכם חסומה על ידי משטרת הסעודית ואנשי המשמר הלאומי, חלק מן המפגינים החלו לקרוא למפגינים להתקדם ולהמשיך למסגד הגדול.
בו זמנית, עולי רגל ששהו במקום החלו להשליך לבנים וחפצים אחרים לעבר המפגינים האיראנים.
בעקבות זאת, החלה התנגשות אלימה בין עולי הרגל האיראנים לבין הביטחון הסעודי, כאשר על פי הדיווחים הסעודים השתמשו בשוקרים חשמליים והאיראנים בסכינים ואלות.
על פי מספר דיווחים, אנשי הביטחון הסעודים פתחו באש על המפגינים, אולם סעודיה מכחישה זאת.
גורמים רשמיים באיראן טוענים כי הסעודים ירו על המפגינים ללא פרובוקציה וכי ההפגנות התנהלו בשלום.
אנשי ביטחון סעודים מתעקשים שלא נורו יריות, ושכל מקרי המוות נגרמו כתוצאה מהתגרות בכוחות הביטחון הסעודים.