tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כתבה שלו שייחסה ליקויים תברואתיים קשים למשחטת "עוף הגליל" בקריית שמונה הגיש המפעל תביעת לשון הרע נגד ערוץ 20. התביעה הסתיימה בגישור שבו חויב ערוץ 20 לפצות את המפעל ב-18 אלף ש"ח, למחוק את הכתבה, להכחיש את תוכנה ולהתנצל על הפרסום.
מאוגוסט 2020 ביטון רוזן מגיש את מהדורת מוצאי שבת "שבוע טוב ישראל".
החל מספטמבר 2021 עבר לתפקיד כתב לענייני צבא וביטחון של ערוץ 14, במקום תפקידו ככתב מדיני ופוליטי.
במאי 2024 קיבל, לצד כ-70 אנשי עיתונות נוספים, תעודת הוקרה מוועדת פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על אומץ לב, חושים עיתונאיים מחודדים ואנושיות בעקבות עבודתו ב-7 באוקטובר.
בדצמבר 2025 פורסמו שני סרטיו הדוקומנטריים של ביטון רוזן, "אסד - רות, סוף", העוסק במבצע חץ הבשן, וכן הסרט "ברגע האחרון", העוסק במבצע עם כלביא.
שני סרטיו הגיעו למעלה ממיליון צפיות בכל המדיות השונות.
במרץ 2024, במסגרת הסדר פשרה בין צלם העיתונות שאול גרינפלד לבין הלל ביטון-רוזן, התנצל גרינפלד בפני ביטון-רוזן על ציוץ מפוברק ושילם לו פיצוי עבור הוצאותיו המשפטיות בסך 7,500 שקלים.
ברקע ההסכם, מצבו הבריאותי של גרינפלד.
ביטון רוזן הגיש תביעת לשון הרע נגד מטה "הייטק למען הדמוקרטיה" ורועי נוימן, ותביעתו נדחתה בפסק דין בו חויב לשלם הוצאות משפט בסך 80,000 ש"ח.
בעקבות זאת נפתח מיזם מימון המונים למען ביטון רוזן, שיעד הגיוס שלו הוא 250,000 ש"ח.
ביטון רוזן ערער על פסק הדין.
ביטון רוזן הגיש תביעת לשון הרע נגד רשת מדיה וסטלה ויינשטיין, ובהמשך נסוג מתביעתו נגד רשת מדיה.
בינואר 2026 נפסק שעל ויינשטיין לשלם לביטון רוזן פיצוי של 30,000 ש"ח.
בפסק הדין השופט מתח ביקורת על מקצועיותו של ביטון רוזן, והדבר בא לידי ביטוי בפסיקת הוצאות משפט בסך ש"ח אחד בלבד.
ביטון-רוזן מנהל אורח חיים מסורתי ומתגורר בירושלים.
התחתן בנובמבר 2023 ולאחר כשנה התגרש.
- י"ז באלול ה'תרס"ט, 3 בספטמבר 1909) היה רב, פוסק הלכה ומחבר ספרים, מגדולי רבני ארם צובא.
נולד בארם צובא, כבן בכור לרבי מנשה סתהון.
אחיו הם רבי יצחק, רבי משה, רבי מטלוב ורבי חיים סתהון - רבה של צפת.
נשא לאישה את בתו של רבי שלום כ'אסכי, אב בית דין ארם צובא.
היה פעיל גם בענייני ציבור, ופעל להקמת ועד חברת "תלמוד תורה" לחיזוק לימוד התורה בארם צובא.
במסגרת זו פנה לגבירים רבים כדי שיסייעו לתמוך ולהחזיק את לומדי התורה.
הרב יעקב שאול אלישר מכנה אותו "הרב המובהק", וכתביו וחידושי תורתו מוזכרים רבות בספריהם של רבני ארם צובא, ביניהם הרב ישעיה דיין, הרב שאול מטלוב עבאדי, רבי רחמים יוסף פרנקו, רבי יצחק שחיבר ועוד.
נפטר בערב שבת אחר חצות, בי"ז באלול ה'תרס"ט 3 בספטמבר 1909, ונטמן בחלב.
הותיר אחריו שני בנים; הרב מנשה עזרא, והרב יעקב.
נכדו רבי דוד סתהון הקרוי על שמו, הוא מייסד ארגון צדקה ומרפא בירושלים, ומרבני העדה החרדית הספרדית.
חיבורו "ארוכה ומרפא" הוא אינדקס מושגים בחכמה ומוסר, כגון "אהבת השם", "בושה", "הריגת נפש" ועוד, כשכל כל אחד מהם מובאים דברי חז"ל מהתלמוד ומהמדרשים, וכן מדברי הראשונים.
חידושי תורתו נדפסו בכתב העת המאסף, ובשו"ת 'מעשה איש' ושו"ת 'שאל האיש' לרבי יעקב שאול אלישר.
אחר פטירתו מצאו בניו את כתבי ידו, ולימים הוציאום לאור.
ארכה ומרפא - אמרי מוסר על פי חז"ל, ארם צובא ה'תרע"ג.
יצא לאור במהדורה מחודשת בירושלים ה'תשס"ז, על ידי מכון הכתב
להאיר על השולחן - על הלכות פסח
פרקי אבות - פירוש על מסכת אבות
שמירת שבת - על הלכות שבת ונוסף עליו הלכות מאכלות אסורות, יצא לאור לראשונה בערבית
הלל גורדין (9 בספטמבר 1937 - 8 ביולי 2022) היה ביולוג ימי וחוקר דגים.
ממייסדי החקלאות הימית הים-תיכונית ואבי החקלאות הימית בישראל.
הוא הקים את המרכז הלאומי לחקלאות ימית שבאילת (שלוחה של חקר ימים ואגמים לישראל), אותו ניהל במשך כעשרים וחמש שנים, והיה חוקר בעל שם עולמי בתחום החקלאות הימית וביות דגי-ים כמו דניס, לברק, טונה כחולת סנפיר ואחרים.
גורדין, ממקימי קיבוץ יטבתה, שילב בין חלומו החלוצי ליישוב הערבה לבין חזונו לפיתוח מקורות מזון מהים.
הלל גורדין נולד בתל אביב לעדנה ומשה גורדין.
למד בתיכון עירוני א' במגמה ביולוגית-ריאלית, בוגר מחזור 1955. התגייס לנח"ל, שרת בסיירת, בהיאחזות "עין רדיאן", ולחם במלחמת סיני.
בשנת 1957 הפכה ההיאחזות ליישוב הקבע יטבתה, וגורדין התבקש לרכז את מטע התמרים.
תחת ניהולו התפתח המטע ונקלטו אלפי חוטרים, שבחלקם הובאו מעיראק במסגרת פועלם של בן-ציון ישראלי ויאני אבידוב.
לאור הצלחתו נבחר למרכז המשק, תפקיד אותו מילא עד 1961. במהלך השנתיים בהן כיהן כמרכז התקבלו בקיבוץ ההחלטות להגדיל את ענף הרפת ולהקים את המחלבה, שנפתחה בשנת 1962 ומוכרת כיום כמחלבות יטבתה.
בשנת 1962 עברו גורדין ואשתו רחל לירושלים ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית.
במהלך הלימודים נמשך לנושא משאבי הים ועבד עם חוקר הדגים והים הפרופסור היינץ שטייניץ.
בשנת 1965 התקבל ללימודי דוקטורט באוקיינוגרפיה במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה ואוניברסיטת קליפורניה.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים חזר גורדין לישראל והצטרף לסיירת של חטיבת ירושלים.
בהמשך מונה לעמוד בראש משלחת של האוניברסיטה העברית לסקר ים סוף, שם פגש לראשונה את יוחאי בן-נון, שלא מכבר ייסד את המכון לחקר ימים ואגמים לישראל (חיא"ל).
בתום תקופת שהייה של כמה חודשים בישראל, חזרה המשפחה לקליפורניה.
גורדין התמסר להשלמת לימודיו, כאשר במהלך כל התקופה נשמר הקשר עם האלוף בן-נון.
ביות הדניס והקמת המרכז הלאומי לחקלאות ימית
בשנת 1971, נקרא גורדין לקדם את פרויקט חקלאות הצדפות של חיא"ל באילת.
לאחר שבחן את הנושא לעומק, הגיע למסקנה שיש לשנות כיוון.
ועדה ציבורית, שבחנה כיצד להתקדם, קיבלה את המלצתו להתחיל במחקר לגידול ולביות דגי ספרוס זהוב (דניס) ולברק חלק.
בשנת 1972 יצא הפרויקט לדרך בהובלת המעבדה לחקלאות ימית של חיא"ל באילת.
את הדגיגים, ששימשו כבסיס לתוכנית הביות, אספו גורדין וחבריו בכל שנה בימת ברדוויל שבצפון חצי האי סיני.
באוגוסט 1973 גויס למילואים במסגרת תפקידו במערך המבצעים המיוחדים בחיל המודיעין ונשאר מגויס עד יוני 1974. בגמר תקופת השרות חידש גורדין את המאמצים להרבות את דגי הדניס במתקנים חקלאיים והתמקד בטיפולים לאילוץ הטלה והפריה.
באותן השנים התחילה להתגבש אצלו התפיסה הרב-תחומית.
לפי גישה זו, לצורך הצלחת ביות הדניס יש להביא חוקרים מתחומים מדעיים שונים.
באופן כזה, קבוצת המחקר תוכל לאתגרים בתחומים המגוונים של רבייה, גנטיקה, גידול, תזונה, פתולוגיה וממשק איכות המים, אשר בכללותם הכרחיים להשגת המטרה של ביות מיני הדגים.
גישה זו הייתה מקורית וחדשנית באותה התקופה.
לימים היא אומצה על ידי מכוני מחקר ברחבי הים התיכון ומוכרת כיום כאסטרטגיה משמעותית בביות דגי-ים.
בשנת 1975 התקבלו ההטלות הראשונות של דגי הדניס, כאשר גורדין וצוותו החלו לפתח את השיטות להשריית הטלה מבוקרת בדגים וייצור רציף של דגיגים בשביה.
לאחר פינוי סיני עקב הסכם השלום בין ישראל למצרים, המעבדה לחקלאות ימית השלימה את מחזור החיים המלא של דג הדניס באופן עצמאי.
לאור הצלחת ההטלות המבוקרות, פנה גורדין למשרד האוצר לצורך מימון הקמת מעבדה ייעודית לחקלאות ימית.
בינואר 1983 נחנך "המרכז הלאומי לחקלאות ימית (מלח"י)" בחוף הצפוני שבאילת.
מאז גורדין וצוות המכון מיצבו את המעבדה כמובילה עולמית בתחומי ביות דגי-ים וחקלאות ימית.
בהמשך להכרה זו, היה גורדין אחד משני חוקרי אוקיינוגרפיה, אשר זומנו להעיד בפני בית הנבחרים האמריקאי על פתרונות למשבר המזון העולמי.
בסקירתו עמד על האתגרים והפוטנציאל של החקלאות הימית כמקור מזון בעל חשיבות עליונה לאוכלוסיית העולם.
עבודותיהם של גורדין ועמיתיו בנוגע למחזור הרבייה ולשיטות אילוץ ההטלה של דג הדניס פורסמו בכתבי עת מדעיים.
בשנת 1985 עברה פעילות ייצור דגיגי הדניס לחברת ערד"ג, שהקימה חווה מסחרית לגידול דגי דניס.
בשלהי שנות התשעים ולאחר כעשרים וחמש שנות ניהול, סיים גורדין את תפקידו כמנהל מלח"י בחקר ימים ואגמים לישראל, ונקרא להקים את תחום החקלאות הימית באגף הדיג שבמשרד החקלאות.
הוא היה משוכנע כי רק חקלאות ימית תוכל לתמוך במאמץ העולמי לספק את דרישות המזון העתידיות.
בעקבות סקירה שביצע הגיע למסקנה כי המועמד המוביל לביות הוא דג הטונה כחולת הסנפיר.
זאת למרות, שבתקופה זו עדיין לא התקיימה בים התיכון חקלאות של המין הזה.
בשנת 2002 גיבש קבוצת מחקר בינלאומית בנושא ביות טונה כחולת סנפיר.
כעבור שנה, במימון האיחוד האירופי, התחיל פרויקט ראשון (מתוך שלושה) לביות המין.
קבוצת המחקר כללה חוקרים מישראל, איטליה, יוון, ספרד, צרפת, גרמניה ומלטה, ומהווה עד היום את הגרעין המוביל בחקר ובביות הטונה בים התיכון.
שיתוף הפעולה הזה הוביל לפיתוח הפרוטוקולים לאילוץ מבוקר של הטלה, להדגרה של ביצים ולגידול פגיות.
תוכניות ביות נמשכות כיום בישראל ובספרד.
מחקריו של הלל גורדין ועמיתיו סייעו רבות לקידום החקלאות הימית וביות דגי-ים.
ענף זה מגדל כיום כ-500,000 טונות מדי שנה של דגי דניס ולברק חלק במדינות הים התיכון.
ממשיכי דרכו כיום מתמקדים בפיתוח שיטות לביות ולגידול דגי-ים, בהם ביות דגי טונה כחולת-סנפיר.
הלל גורדין נפטר בביתו שבקיבוץ יטבתה ב-8 ביולי 2022, והובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ .
היה נשוי לרחל, אב לבת ושני בנים, אורי גורדין, אבנר גורדין, לי גורדין.
מנהל תחום החקלאות הימית, אגף הדיג, משרד החקלאות: 1997–2007
הייניש, ג., גורדין ה., 2012. טונה כחולת סנפיר.
הייניש, ג., רוזנפלד, ח., גורדין, ה., 2006. טונה לא מה שחשבתם: טונה כחולת סנפיר אטלנטית.
אקולוגיה, פיזיולוגיה ומבט אל העתיד.
הרב הלל דוד (דייוויד) הוא רב ליטאי אמריקאי, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית, וראש הקהילה ישיבת שער התורה (Kehillas Yeshiva Shaarei Torah) בברוקלין, ניו יורק.
הוא מכהן כפוסק הלכה בארגון האיחוד האורתודוקסי (OU) ומעביר שיעורים תורניים במסגרות שונות.
דוד למד תורה בישיבת רבנו חיים ברלין בברוקלין לתקופה מסוימת, אך עיקר לימודיו התקיימו בישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, תחת הנהגתו של רבי יצחק יעקב רודרמן.
הוא מתמחה בשיטת בריסק, והתבלט בבקיאות בספרות הפוסקים והאחרונים.
דוד סיפר לעיתים קרובות סיפורים על הגרי"ז מבריסק (הגאון רבי יצחק זאב סולובייצ'יק) ועל רבותיו, וידוע בסגנונו החריף והישיר בשאלות הלכתיות.
לאחר סיום לימודיו, שימש כרב בקהילת שער התורה בברוקלין, שם הוא מכהן כיום כראש הקהילה.
הוא מונה לפוסק בארגון האיחוד האורתודוקסי (OU), ומשמש כיועץ הלכתי בנושאי כשרות וחיי יום-יום.
בשנותיו המוקדמות יותר, העביר שיעורים שבועיים בישיבת מיר בברוקלין, כולל סדרות שאלות ותשובות (שו"ת) בנושאי הלכה.
באלול ה'תש"ף (ספטמבר 2020), מונה הרב דוד לחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה, לצד רבנים מרכזיים כמו הרב אהרן דוד גולדברג, הרב יהודה שווי והרב אליהו ברודני.
הוא משתתף באירועי מועצת גדולי התורה, כולל ביקורים במחנות קיץ כמו מחנה אגודת ישראל, ומעביר נאומים בכינוסים של ארגון תורה ומסורה.
דוד נשוי למלכה, בתו היחידה של רבי מנדל קרביץ, ראש ישיבת תורה ודעת בברוקלין.
הרבנית פעילה בקהילה ומעורבת ביוזמות למען נשים יהודיות.
היא מחנכת ומלמדת שיעורים על ספר תהילים ומכהנת כמנהלת תוכנית אנגלית בבית הספר לבנות תפארת אלימלך.
הלל סלובק היה מוזיקאי רוק אמריקאי-ישראלי.
הוא ידוע כאחד ממקימי הרד הוט צ'ילי פפרז והגיטריסט הראשון של הלהקה.
סלובק נולד בחיפה, להורים ניצולי השואה.
את ילדותו המוקדמת בילה בנהריה ובקיבוץ וב-1967 עברה משפחתו לניו יורק ומשם לאחר גירושי הוריו עבר עם אמו ואחיו ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בחטיבת הביניים חבר לג'ק איירונס (Jack Irons), עמו חלק חיבה ללהקת קיס (Kiss) ועמו ניגן את שיריהם.
בשנות התיכון למדו שניהם בתיכון Fairfax שם הכירו את שאר חברי להקת ה"רד הוט צ'ילי פפרז" לעתיד.
באותה תקופה, למד סלובק לנגן בגיטרה חשמלית ועד מהרה הקים להקה עם חבריו לתיכון, ג'ק איירונס כמתופף ואליין ג'והנס (Alain Johannes) כגיטריסט, בשם Chain Reaction (תגובת שרשרת) שהפכה ל-Anthym לאחר ההופעה הראשונה.
אחרי התיכון שונה שם הלהקה ל-What Is This?
בעקבות חבירה לאנתוני קידיס (Anthony Kiedis) ומייקל בלזארי "פלי" ("Micheal Blazary "Flea) בחרו חברי הלהקה את השם "רד הוט צ'ילי פפרז" (שמשמעותו היא פלפלים אדומים חריפים) - שילוב שמות של שני פאבים בלוס אנג'לס - "רד הוט פפרז" ו"צ'ילי ווילי".
בשנת 1983 הופיעה הלהקה לראשונה תחת שם זה.
סגנון הלהקה היה פאנק (Funk) משולב ברוק.
הרד הוט צ'ילי פפרז הוציאו אלבום ראשון בשנת 1984 אך סלובק לא היה שותף לו מאחר שבמקביל הוצע חוזה ללהקתו What Is This?
לאחר שהוציא 3 אלבומים עם להקת What Is This?
ופעילותה גוועה, חזר סלובק לרד הוט צ'ילי פפרז בשנת 1985 והיה שותף לאלבומה השני של הלהקה, Freaky Styley.
הלהקה הספיקה להוציא אלבום נוסף עם סלובק (The Uplift Mofo Party Plan), בעקבותיו החלה להצליח ברחבי ארצות הברית ואף יצאה לסיבוב הופעות באירופה.
עם עלייתה של הלהקה, החלו חבריה להשתמש בסמים.
לאחר האלבום המשותף הראשון החלו להתגלע מחלוקות בין חברי הלהקה עקב שימוש בסמים, והשפעתם על התפקוד בהופעות.
העבודה על אלבומם השני המשותף נעשתה לאחר החלטה משותפת על גמילה אך זמן קצר אחרי חזרת הלהקה ממסע הופעות באירופה, ב-25 ביוני 1988 נפטר סלובק ממנת יתר של הרואין.
מותו של סלובק גרם לזעזוע קשה בלהקה.
קשה מכולם הגיב המתופף ג'ק איירונס, שהיה חברו הקרוב של סלובק מאז התיכון.
הוא אושפז בבית חולים עקב מספר התמוטטויות עצבים, ובסופו של דבר עזב את הלהקה תוך האשמת שאר חברי הלהקה במותו של סלובק.
משפחתו של סלובק, בייחוד אימו, האשימה את אנטוני קידיס בהידרדרות בנם לסמים.
קידיס, שהפך בשנים אלו קרוב לסלובק וסבל אף הוא מהתמכרות דומה לסמים, הגיב אף הוא קשה להודעה על מותו.
הוא בילה חודש במקסיקו תוך התאבלות ושימוש אינטנסיבי בסמים.
בסופו של דבר הצליח קידיס להגמל מהסמים והלהקה המשיכה בפעילותה, ללא סלובק וללא ג'ק איירונס.
את מקומו של סלובק בלהקה תפס ג'ון פרושיאנטה, מעריץ צעיר שהלך בדרכו של סלובק בסגנונו המוזיקלי.
את מקומו של איירונס תפס שנה מאוחר יותר צ'אד סמית.
האלבום המצליח הראשון בקנה מידה בינלאומי של הלהקה "Mother's Milk" שיצא שנה לאחר מותו של סלובק ולאחר הצטרפותו של פרושיאנטה ללהקה, הוקדש לסלובק.
על קברו של סלובק חרוטים שמו בעברית וציור של גיטרה חשמלית.
בסוף שנות ה-90 איגד אחיו של סלובק, ג'יימס סלובק, את הזיכרונות שנמצאו ביומנו האישי של סלובק משנותיו האחרונות וציוריו של סלובק בספר Behind the Sun המספר על נשים, מסעות עם הלהקה, על סמים ואף על המוות.
בספר מופיעות הקדשות אישיות מאת קידיס ופלי.
הלל יפה (י"ז בתשרי תרכ"ה, 17 באוקטובר 1864, בריסטובקה, פלך יֶקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – כ"ג בטבת תרצ"ו, 18 בינואר 1936, חיפה, פלשׂתינה-א"י) היה רופא המושבות בתקופת העלייה הראשונה, מבולטי חוקרי המלריה, איש ציבור ונציג "חובבי ציון" בארץ ישראל.
הלל יפה נולד בחול המועד סוכות תרכ"ה (1864) בכפר הקטן בריסטובקה שבפלך יֶקטרינוסלב (כיום דניפרו), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), אח לארבע אחיות: קלרה, ויטיה, רחל ורוזה-שושנה.
אביו ירמיהו היה סוחר משכיל ובעל אמצעים שמשפחתו באה מיהדות ליטא, והוא העניק לבנו חינוך יהודי מסורתי.
משבגר הלל נשלח ללמוד בגימנסיה בעיר ברדיאנסק, על מנת להרחיב את אופקיו.
לימודים אלו הניחו את הבסיס לרצונו ללמוד רפואה, וקירבו אותו לתנועה הציונית.
בברדיאנסק הכיר את הסופר מרדכי רבינוביץ' ("בן עמי"), שלימים התחתן עם קלרה, אחותו של יפה.
עם סיום לימודיו בגימנסיה נסע לז'נבה שם החל לימודי רפואה.
בשנת 1889 קיבל תואר דוקטור לרפואה, לאחר מכן התמחה בפריז ברפואת עיניים.
הוא החל לפרסם עבודות מדעיות בתחום התמחותו, מחקריו ועבודותיו זכו להערכה רבה בקרב הקהילה המדעית.
בחירתו של הלל יפה במקצוע הרפואה, ובתחום מחלות העיניים בפרט, הייתה פועל יוצא של חלומו להיות רופא בארץ ישראל.
בחודש מאי 1891 (תרנ"א) עזב יפה את רוסיה לעלות לארץ ישראל.
תחנת מעבר בדרכו הייתה טורקיה, שבה היה עליו להיבחן על מנת לעסוק ברפואה באימפריה העות'מאנית.
לאחר שעבר את הבחינות, באותה השנה, עלה על ספינה לארץ ישראל, וירד בחוף יפו.
עם הגיעו לארץ החל יפה, בליווי מספר חברים, לתור את ארץ ישראל.
הייתה זו הפסיעה הראשונה בהכרת הארץ ותושביה.
בראשון לציון התוודע יפה לראשונה למערכת היחסים הבעייתית בין איכרי המושבות ופקידי הברון.
הכוח הרב שבידי הפקידים גרם להם לנהוג בעריצות כלפי המתיישבים.
בנס ציונה גילה שרבים מאנשי המושבה חולים; יפה לא ידע כיצד לזהות את המחלה ולהקל על סבלם.
אולם כאן גילה את העזרה ההדדית, כאשר צעירות מיפו ומהמושבות באו לנס ציונה כדי לסעוד את החולים, ולסייע בתרומות מזון.
רחובות הייתה הנקודה הבאה במסעם, ממנה פנה למושבות עקרון וגדרה, הכיר את הביל"ויים ושמע על פועלם.
עם תום סיום ההכרות חזר יפה לראשון לציון, והחל בחיפוש אחר עבודה כרופא.
עבודתו הראשונה בארץ הייתה כרופא בעיר טבריה.
טבריה זימנה להלל יפה היכרות עם תרבות חדשה וזרה.
יפה, שחונך על ברכי התרבות האירופית, נתקל לראשונה בתרבות מזרחית ובעדה חרדית.
הוא עבד כרופא בטבריה במשך כשנתיים (1891–1893), ורכש לעצמו מוניטין של רופא מצוין ואדם נהדר.
עם זאת לא חש יפה שבטבריה הוא ממלא את ייעודו, וכאשר בשנת 1893 התפנתה משרת רופא בזכרון יעקב, עבר לשם.
יפה הגיע לתפקיד שייחל לעצמו בעלותו ארצה.
הוא עשה חיל בזכרון יעקב ונודע בעיקר בטיפולו המסור באנשי חדרה, מוכי המלריה.
הוא ביקר במושבה חדרה לפחות פעמיים בכל שבוע, והצליח לרפא מקצת מהאנשים, אולם אחוז התמותה היה גבוה מאוד.
לאט לאט התגבשה ההכרה שיש צורך בטיפול יסודי ומקיף על מנת למגר את מחלת הקדחת מן היישוב ואין די בטיפול הפרטני.
יפה אהב את המושבה זכרון יעקב, את תושביה ואת נוף הים שנשקף ממנה.
בשנת 1895, שנתיים לאחר שהפך לרופא המושבה, קיבל יפה הצעה להיות נציג "חובבי ציון" בארץ ישראל, הצעה שפתחה פרק נוסף בחייו, מנהיג.
החלטתו של יפה לשלב בין עבודתו המקצועית כרופא לעיסוק בפוליטיקה נבעה מן ההכרה כי על מנת להצליח למלא את שליחותו למען היישוב היהודי, עליו לחבור למוסדות נוספים, וכי שילוב זה עשוי לתת את הכוח החסר לפרט בהתמודדותו כנגד מכת המלריה.
יפה הבין כי על מנת להצליח במיגור המלריה עליו ליטול תפקיד המשלב את העבודה הפרקטית מול חוליו, בנוסף למחקר, עבודה קהילתית ופוליטיקה.
הכוח הטמון ביחסי ציבור, גיוס תרומות ובהפצת רעיונות הוא זה היכול לעזור בהגשמת המטרה.
עם קבלת התפקיד עבר להתגורר במרכז, ביפו, ומשם הצליח לגייס כספים לייבוש הביצה הסמוכה לחדרה.
הוא נסע לאירופה על מנת לגייס כספים למטרות שונות, כגון הצלת בית הספר העברי הראשון לבנים ביפו, אשר עמד על סף קריסה וכדברי יפה: "הרעיד שמים וארץ בעזרת מכתביו לברון".
יפה הפך לבר סמכא בנושא המלריה, מניעתה וריפוייה.
הוא פרסם מאמרים רבים ואף הרצה בפריז בוועידה בינלאומית בנושא המלריה בשנת 1900. הוא פעל כמיטב יכולתו לשיפור בריאות הציבור, למד וחקר מחלות נוספות אשר היו נפוצות באזור, תוך שימת דגש על דרכי מניעה והפחתת הדבקה בהן.
בשנת 1902 פרצה מגפת כולרה קשה בארץ.
יפה מונה מטעם השלטונות הטורקיים לעצור את המגפה.
הוא קבע שאסור לצאת מהיישובים, ואסור להיכנס או לצאת מביתו של חולה, על מנת שלא להעביר את המחלה; המגפה נעצרה.
בשנת 1903 השתתף יפה במשלחת של התנועה הציונית לחקירת אזור צפון סיני ואל עריש, כאזור אפשרי להקמת מדינה יהודית, רעיון שהעלה הרצל בקונגרס הציוני.
כחברי המשלחת מונו, פרט לד"ר יפה, האדריכל אוסקר מרמורק, האגרונום זליג סוסקין ומומחים להשקיה.
חוות-הדעת של המשלחת הייתה שלילית עקב המחסור במים באזור ובגלל תנאי המדבר, ומהתוכנית לא יצא דבר.
בשנה זו השתתף הלל יפה יחד עם מנחם אוסישקין ונציגי היישוב הישן והחדש באספה שכונתה "הכנסייה הארצישראלית", שם נוסדה ה"הסתדרות הכללית בארץ ישראל" ו"הסתדרות המורים".
יפה מונה לעמוד בראש הוועד, ופעל רבות למען ביסוס המשקים של היישובים כדי לחלצם מהתלות בכספי התמיכה.
הוא אף פעל לשכנע את החברות שעסקו בחינוך על חשיבות השפה העברית, ודאג לטיפוחה.
בשנת 1905 עזב את ועד "חובבי ציון" והחל לעבוד בבית החולים ביפו.
במהלך עבודתו לקה בדלקת ריאות, ונסע לאירופה להחלים.
בשנת 1907 שב ארצה, והחל לנהל את בית החולים שבזכרון יעקב.
זכרון יעקב הייתה באותה תקופה מרכז הרפואה הראשון בצפון ארץ ישראל.
בשנת 1890 נחנך במושבה בית חולים, שנבנה בעזרת הברון רוטשילד.
בית החולים היה בקצה הצפוני של המושבה.
הבניין היה מוקף בחורשת אקליפטוסים ואורנים.
היו בו חדרי חולים שהכילו כעשר מיטות וכן חדר לקבלת קהל, חדר ניתוחים, מטבח, אמבטיה עם מקלחות וחדרים לאחים ולמבשלת.
ד"ר יפה היה מנהל בית החולים בשנים 1893–1896 ולאחר מכן בשנים 1907–1919. בימי מלחמת העולם הראשונה אשפז ד"ר יפה בבית החולים חולים רבים מבין הפליטים שנהרו אל המושבה.
הודות לפעולתו ולפעולת עובדי הרפואה לא עלתה התמותה.
המחלות הנפוצות בתקופת המלחמה היו מלריה, טיפואיד, טיפוס הבהרות, דיזנטריה, כולרה והשפעת הספרדית.
על ד"ר יפה היה גם לדאוג לעצם קיומו של בית החולים, שכן התמיכה מפריז נפסקה.
ד"ר ארתור רופין וועד העזרה האמריקני שלחו כספים שאיפשרו פעילות מוגבלת של בית החולים.
ב־1914 התקיימה הוועידה הארצית בנושא מיגור הגרענת.
הוועדה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", ב-ירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ו-מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ו-נפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אריה לייב שמעוני-מקלר, אריה פייגנבאום, מנחם שטיין, וקורבקוב מירושלים.
בשנת 1922 נפתח בית החולים "הדסה" בחיפה, וחברת יק"א החליטה לסגור את בית החולים בזכרון יעקב, למרות מחאות רבות.
בניין בית החולים נשאר שומם ועזוב, ונהרס בשנות ה-50 של המאה ה-20. במקומו נבנה בית הספר "יעבץ".
במקום שבו עמד בית החולים, ברחוב "המייסדים", הוקמה אנדרטה צנועה ולידה שלט המספר את פועלו של ד"ר יפה.
המעבר לפריפריה לא מנע ממנו להמשיך לשלב פעילות ציבורית למען הקהילה יחד עם טיפול בחולים.
הבנתו הרחבה את חשיבות בריאות הציבור, אשר נבעה מן השילוב של ידע מקצועי רחב והכרת התנאים הפיזיים והאנושיים בארץ ישראל, הובילה אותו לבניית מערך מניעתי רחב.
הוא הכשיר צוותים של אחיות וחובשים בעלי ידע ויכולת לטפל במתיישבים, צוותים אלה נפרסו בכל הארץ והעלו את רמת המניעה והטיפול באוכלוסייה.
איבה עמוקה שררה בין יפה ואהרן אהרנסון.
אהרנסון סבר שידיעותיו של יפה על חשיבות האנופלס הן מיושנות, וכאשר נוסד בירושלים המכון לבריאות הציבור הוא בחר את ד"ר זאב ברין לעמוד בראשו.
יפה נפגע עד עומק נפשו, ופנה למנהיגי האומה וזעק על העוול שנעשה לו, אך ללא הועיל.
האיבה בין שני אישים אלה הייתה רבה.
יפה כתב לאחר חשיפת אנשי ניל"י כי "הוי לרוצחים קרי־דם אלה, רוצחי אב בלי רחמים שהעמידו את מושבתם ואת היישוב כולו בסכנה איומה — בגלל האמביציות שלהם.
מכון הנועד למדע ולתועלת הצבור הפך לקן מזימות ולריגול".
באופן אירוני משהו, יפה היה זה שמינו הטורקים לטפל בשרה אהרנסון בתחילת אוקטובר 1917 ולנסות להצילה, לאחר שירתה בעצמה עם חשיפת רשת הריגול ניל"י, כדי לא ליפול בידיהם.
שרה אהרונסון התחננה בפני יפה להמיתה מיד כדי שלא תיפול בידי הטורקים, אך נפטרה רק לאחר שלושה ימים.
עם שחרור הארץ משלטון הטורקים עלתה השפעתה של משפחת אהרנסון, והיחסים המעורערים בינה לבין יפה גרמו, או לפחות תרמו, להחלטת יפה לעזוב בשנת 1919 את זכרון יעקב ולעבור לחיפה.
בשנת 1919 עבר להתגורר בחיפה, עבד כרופא ועסק רבות במחקרים רפואיים.
מאמריו בנושא שמירת הבריאות פורסמו בעיתונים בחוץ לארץ, והוא הוזמן לקונגרסים בינלאומיים לרפואה.
בחיפה הקים את סניף הסתדרות הרופאים שמנה שישה חברים, ובהם ד"ר נחום שימקין, ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון, וד"ר יצחק גליקר.
יפה המשיך בעבודתו עד פטירתו ב-18 בינואר 1936, הוא נקבר, על פי בקשתו, בזכרון יעקב.
המלריה, מחלה קוטלת המונים, הייתה גורם רב משקל בעיכוב התקדמות ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
המושבה חדרה, לדוגמה, לא הייתה שורדת אלמלא הצליחה המלחמה במחלה.
חוסר הידע לגבי המלריה, דרכי העברתה, גורם המחלה והתנאים שבהם היא מתפרצת, גרם לכך שאת המחלה אפפו שמועות משמועות שונות.
עם הזמן התברר הקשר שבין הקרבה לביצות לבין המחלה.
לכן הניסיונות הראשונים למיגור המחלה התרכזו בצורך בייבוש הביצות.
הבנה זו הובילה את יפה להוביל מהלכים לייבוש הביצות.
האמצעים שננקטו היו מגוונים: שימוש נרחב בעצי אקליפטוס עקב המחשבה שמכיוון שהעץ גדול ממדים, הוא שואב מים רבים מן הקרקע.
במקביל לנטיעת העצים נעשה גם ניסיון לייבוש ידני של הביצות.
תושבי חדרה ופועלים זרים מאפריקה (שהגיעו לאחר השתדלויותיו של יפה אצל הברון), החלו בעבודה המפרכת של ייבוש הביצות על ידי יצירת רשת נרחבת של תעלות וחיבור הביצות אל נחל חדרה.
כיוון נוסף שאליו פנה יפה היה המחקר.
הוא יצא לאירופה ולמד תאוריות חדשניות בנושא המלריה.
בין המחקרים היה גם אחד שהעלה את הטענה שהמעבירים של המחלה הם היתושים מזן ה"אנופלס" המתרבים בביצות.
לאחר שבחן עובדות שהיו בידו השתכנע יפה בנכונות התאוריה.
הוא החל להפציר באיכרים לתלות כילות סביב המיטות, רשתות סביב החלונות, ולנקז כל מקווה מים עומדים.
כמו כן שכנע יפה את הברון רוטשילד לשלוח אנשים כדי להדביר את היתושים.
בעקבות ההדברה פחתו מקרי המלריה ופעולות הייבוש נמשכו ביתר עוז.
חשוב לזכור כי זיהוי הביולוגיה המסובכת של המחלה, איפשר פיתוח של דגמים טיפוליים, שכללו הן טיפול בכינין ברמה האישית והקהילתית והן טיפולים שחייבו שינויים מקיפים, בדרך שבה ניצל האדם את הסביבה, האדמה, המים והצומח.
ייעור שטחים נרחבים באזור חדרה באקליפטוסים היה חלק מדגם הטיפול שקידם יפה את התהליך של שימוש בשינוי סביבתי כחלק מטיפול כולל במחלה.
יישומו של דגם טיפול הכולל זאת היה אפשרי בחברה צעירה ופתוחה לרעיונות חדשים, כפי שהייתה בקרב המתיישבים החדשים בארץ.
הצלחת המאבק במלריה נזקפת משמעותית ליפה, שהצליח לגייס משאבים, דעת קהל ועזרה רבה דרך פעילות ציבורית נרחבת ופעילות כרופא במסגרת ציבורית ופרטית.
כמו כן חקר והתעדכן באופן שוטף בתוצאות המחקר העיוני והמעשי בארץ ישראל ומחוצה לה.
הוא פרסם כ-25 עבודות מדעיות, מהן כעשרה פרסומים מדעיים בתחום חקר המלריה וריפויה.
יפה פרסם הנחיות להתמודדות גם עם מגפת השפעת הספרדית שפשטה בעולם, כולל בארץ ישראל, בין השנים 1920–1918 ועם מגפת טיפוס הבהרות
יפה נשא לאישה בשנת 1898 את רבקה גליקשטיין (אחותה של אסתר גליקשטיין, שנישאה לימים לחיים מרגליות קלווריסקי).
רבקה, אשר למדה עם אחותו של יפה בצרפת, שבתה את לבו מיד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ירמיהו, שרה ויעקב.
ירמיהו שירת כקצין בגדוד העברי ולאחר מלחמת העולם הראשונה סיים דוקטורט במדעי הכימיה.
שרה למדה חקלאות באנגליה ונישאה ליוסף בנטוויץ', זוכה פרס ישראל לחינוך בשנת 1962.
יעקב היה רופא, התמחה ברפואה טרופית והיה אחראי על ביעור המלריה בצפון הכנרת.
שירת בצבא הבריטי בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף), וכיהן מאוחר יותר כאפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות.
התגורר בירושלים, עד לפטירתו ב-1993.
אחיינו של הלל יפה, ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ), בנה של חיה אחותו של הלל יפה, היה מראשוני הרנטגנולוגים בארץ-ישראל.
אחייניתו הייתה ד"ר שרה בן-עמי סולודר, אשר עימה פעל במשותף להדברת המלריה ביסוד המעלה.
על שמו נקראו בית החולים הלל יפה בחדרה ורחובות בחיפה, חדרה וזכרון יעקב, וכן המושב בית הלל.
דור מעפילים: זיכרונות, מכתבים ויומן, הוצאת "דביר", תל אביב, תרצ"ט-1938. מהדורה שנייה בהוצאת הספרייה הציונית: ירושלים, תשל"א-1971
"שמירת הבריאות בארץ-ישראל" (1904 ?)
הלל נשיאה (הנשיא, בארמית), המכונה גם הלל השני והלל האחרון, היה נשיא הסנהדרין בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל, במאה הרביעית לספירה.
על פי המסורת, הוא אחראי על המעבר ללוח העברי המחושב.
במחקר, הלל מזוהה עם הפטריארך "יולוס", הנזכר באיגרת של הקיסר יוליאנוס.
הלל חי ופעל בארץ ישראל במקביל לזמנם של אביי ורבא בבבל, ומעט אחריהם.
הוא היה צאצא למשפחת הנשיאים של רבן גמליאל ורבי יהודה הנשיא, השושלת של הלל הזקן.
בכתבי הגאונים והראשונים הוא נזכר כ"הלל בנו של רבי יהודה נשיאה", אך קיימות מספר השערות לגבי ייחוסו המדויק:
בנו של רבי יהודה נשיאה הראשון
בנו של רבי יהודה נשיאה השני (נכד של הראשון)
בנו של רבי יהודה נשיאה השלישי
"הלל נשיאה" או "הלל השני" - להבדילו מהלל הזקן
"הלל השלישי" - לפי חלק מהחוקרים, בהתחשב בהלל נכדו של רבי יהודה הנשיא
על פי המסורת, כל "הלל" שנאמר בתלמוד כוונתו להלל הזקן, או לרבי הלל נכדו של רבי יהודה הנשיא (שחי בדור הראשון לאמוראים).
במקום אחד בתלמוד הבבלי, יש אזכור של השם הלל אשר יעקב עמדין (המאה ה-18), שיער בהגהותיו על התלמוד שמדובר בהלל נשיאה, אך רבים גורסים שם "רב הלל".
ישנו אזכור גם לחכם בשם רבי הלל בריה דרבי וולס, שנדרש לשאלה שרבן גמליאל ברבי כבר ענה עליה.
הלל אינו מוזכר במפורש באף אחד מן התלמודים.
המידע עליו מגיע בעיקר מספרות הגאונים והראשונים.
יצחק אייזיק הלוי (המאה ה-19), טען שהסיבה להיעדרו מהתלמודים היא שלאחר דיכוי מרד גאלוס לא נשארו חכמים בישיבות ארץ ישראל, ולכן לא היה משא ומתן הלכתי בין הלל השני לאמוראים.
תקופתו של הלל נשיאה התאפיינה בשינויים משמעותיים במעמד היהודים באימפריה הרומית:
עליית הנצרות: הנצרות זכתה להכרה מהקיסר קונסטנטינוס, מה שהוביל להגמוניה נוצרית באימפריה.
רדיפות: כתוצאה מכך, החלו רדיפות נגד היהודים, המתוארות באיגרתו של רב שרירא גאון.
פגיעה במוסדות: רבות מישיבות ארץ ישראל נחרבו, וחלה פגיעה במעמדה של ההנהגה היהודית בארץ ישראל.
מרד גאלוס: שיא הרדיפות היה במה שמכונה "מרד גאלוס", במהלכו נחרבו ציפורי וערים נוספות על ידי הצבא הרומי.
מועד עלייתו המדויק של הלל לנשיאות אינו ידוע, אך ישנן עדויות לכך שהוא כיהן כנשיא עד תקופת שלטונו של יוליאנוס (361-363 לספירה).
מקובל לזהות את הפטריארך (הנשיא) "יולוס", הנזכר באיגרת של הקיסר יוליאנוס, עם הלל נשיאה.
יוליאנוס גילה יחס אוהד כלפיו וכיבדו.
יוליאנוס שלח מכתב אישי לנשיא, בו הבטיח לו את ידידותו והתחייב לשפר עוד יותר את מצבם של היהודים.
לפני צאתו למלחמה עם פרס, יוליאנוס שלח איגרת למנהיגי הקהילות היהודיות.
באיגרת זו הוא הודיע כי "שרף את ספרי מס היהודים".
באותה איגרת, יוליאנוס ציין כי ברצונו להעניק ליהודים טובות נוספות, ולכן הנחה את "אחיו, הפטריארך הנכבד 'יולוס'" לבטל את מה שכונה "מס השליחות" (send-tax).
אמנם, יש המפקפקים בזיהוי זה וטוענים כי הפטריארך המוזכר במכתב הוא רבי יהודה נשיאה השני.
הלל נשיאה מפורסם בעיקר כמי שהוביל את מעבר הלוח העברי לקביעוּת על פי חשבון, במקום על פי ראיית הלבנה, כפי שהיה מקובל עד אז.
לפי המסורת, המובאת לראשונה בכתביו של אברהם בר חייא (המאה ה-11) בשם רב האי גאון (המאה ה-11), תקנה זו תיקן הלל בשנת ד'קי"ט (359).
תאריך זה מקובל גם לפי ראיות היסטוריות עקיפות.
הרמב"ן (המאה ה-13), מציין זאת גם כן: "משנת תר"ע לשטרות, מימי הלל בנו של רבי יהודה הנשיא בטלה (סמכות) סנהדרין בארץ ישראל, ובטלו מומחין ממנה, והוא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים לדורות".
תקנתו זו של הלל הייתה צורך השעה.
הצרות התגברו, וגזירות שמד רבות נגזרו על היהודים.
בנוסף לכך, היו ניסיונות שונים של נוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של התאריכים והמועדים היהודיים.
גם סמכויותיה של הסנהדרין קוצצו ונשללו ממנה בזו אחר זו.
לנוכח כל הצרות הללו, שתכפו ובאו, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות שהעם המתפזר בגלות יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים, וכתוצאה מכך עלול להתבלבל התאריך האחיד שלפיו נקבעים המועדים, ולא יהיה אפשרי לחגוג אותם בזמנם.
הלל עמד הוא ובית דינו ותיקנו שמעתה לא ייקבע ראש החודש על פי מופעי הירח, אלא לפי חשבונות מסודרים וקבועים, שיסודם הוא המולד ומהלך הירח הממוצע (="אמצעי" בלשון הראשונים).
גם קביעת השנה המעוברת נתונה לחשבון קבוע, במקום בית דין שישב ודן בכל פעם האם לעבר את השנה.
ראשונים רבים דנו בתקנת הלל, ויש מחלוקות מה בדיוק היה כלול בה, ומנין הייתה להלל הסמכות לכך.
יש שטענו, שהסמכות לכך היא מתוקף הלכה למשה מסיני, שקובעת שהלוח ייקבע לפי חשבון במקרים מסוימים או בכלל.
אולם יש שטענו שלהלל הייתה סמכות לכך מכח היותו נשיא הסנהדרין, בית דין של סמוכים היכולים לקדש את החודש, והלל קידש את כל החודשים והשנים העתידים מראש.
רמת פירוט הלוח של הלל שבוצע על ידו
גם בנושא זה היו מחלוקות במשך הדורות.
ואולם, מניתוח של מסמכים שנתגלו בגניזה הקהירית ומראָיות אחרות עולה, שכללי הלוח התגבשו במשך השנים מאז תקנתו של הלל ובמשך הדורות, והגיעו לחתימה סופית רק כחמש מאות שנה אחריו.
בתוך תקופה זו, ומעט אחריה, היו הכללים שמורים בסוד, ולכן קשה לעקוב אחרי התפתחות הפרטים, וחוקרים שונים העלו כמה השערות בנושא זה.
אפיפניוס מסלמיס (המאה ה-4), מאבות הכנסייה, מזכיר את הלל השני בספרו "פנאריון" (ספר הרפואות), העוסק בתנועות כפירה בדורות הראשונים של הנצרות.
הוא מביא סיפור ששמע מפי יוסף הקומס (המאה ה-4), ממקורבי הלל הנשיא ששימש אצלו כאפוסטול (שליח).
על פי תיאורו של אפיפניוס, כאשר הלל הנשיא היה על ערש דווי הוא פנה לבישוף טבריה וביקש ממנו שיטביל אותו בסתר לנצרות.
לאחר מותו של הלל, מצא יוסף הקומס בגנזך של הלל את חלק מספרי הבשורה הנוצרית מתורגמים לעברית.
צבי גרץ וחוקרים נוספים, סוברים שאפיפניוס החליף בין האב ובנו.
סיפור הטבילה לנצרות, שהוא מייחס בטעות להלל הנשיא, אמור היה להתייחס לאביו רבי יהודה נשיאה השלישי.
לעומת זאת, הסיפור שהוא מספר על יהודה בנו של הלל, שנהג בצעירותו באופן מופקר מבחינה מינית, אמור היה להתייחס להלל הנשיא בנו של רבי יהודה נשיאה.
הִלֵּל מִיטְלְפּוּנְקְט (נולד ב-18 בספטמבר 1949) הוא מחזאי, מתרגם ובמאי תיאטרון ישראלי, מהבולטים במחזאים הישראלים החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
מיטלפונקט, בנו של הצייר והמשורר מרדכי מיטלפונקט ונכדו של הסופר האידי יוסף דוד מיטלפונקט, גדל והתחנך בחולון.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני, שבה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת כסמל מחלקה.
הוא בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם גם לימד.
כתב מחזות לתיאטרון חיפה, התיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע ותיאטרון בית ליסין.
הוא ביים חלק ממחזותיו בעצמו, וכמו-כן ביים מחזות מהקלאסיקה העולמית, בהם "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"המים זוכרים".
הוא תרגם מחזות כמו "עקומים" ו"כותרת ראשית".
במחזותיו מרבה מיטלפונקט לעסוק בחברה הישראלית ובפניה של מדינת ישראל, בנושאים כמו המיליטריזם הישראלי, היחס לחריגים ולאנשים בשולי החברה, יחסים בתוך המשפחה, הבורגנות ותאוות הכסף, והשפעת השואה על חיי החברה.
במחזה "מכולת" שהוצג בתיאטרון הבימה ב-1982, מציג מיטלפונקט תמונה רבת פרטים של המשפחה היהודית שהגיעה ממזרח אירופה, על אופייה, דרך חשיבתה ובעיקר קשיי ההסתגלות במדינה, שלא מסתיימים גם שנים רבות לאחר העלייה.
במחזה טמונה ביקורת על החשיבות הרבה המוקנית לכסף, בעיקר על ידי ניצולי השואה, שמחשבים כל פרט בחייהם - ואף ביחסים ביניהם - על פי ערכו במטבעות.
מחזה הרוק "מאמי", שכתב וביים ב-1986, עסק בכיבוש הישראלי והיחס לפלסטינים, ובקיפוח ובאפליה של תושבי הדרום.
המחזה הוצג שוב על ידי הבימה ב-2002 ועל ידי בית הספר למשחק בית צבי ב-2012. ביוני 2018 החלו צילומי סרט המבוסס על אופרת הרוק בבימויה של קרן ידעיה.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אופיר וזכה בשניים: פרס המוזיקה המקורית ופרס עיצוב הפסקול.
הסרט הוצג לראשונה לציבור בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2019, ויצא לאקרנים להקרנות מסחריות ב-12 במרץ 2020.
המחזות שכתב החל משנות ה-90, "גורודיש", "עיר הנפט" ו"איסמעיליה", עוסקים בהרואיות הניצחון של מלחמת ששת הימים, אשר סחפה אז את החברה הישראלית והפריחה בה חלומות גדולים.
חלומות אלה התנפצו בשבר הלאומי שהגיע במלחמת יום הכיפורים, שגרר גם שבר פרטי בחיי הגיבורים.
ב"גורודיש" היה זה אלוף שמואל גונן, גיבור הניצחון בששת הימים שהודח בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ב"עיר הנפט" מדובר על עיוות מוסרי של ישראלים (כולל גיבורה ניצולת שואה) המחפשים את הכסף הקל והמהיר בסיני בין שתי המלחמות, ו"איסמעליה" עוסק בשלושה חברים מאז מלחמת יום הכיפורים, והתנפצות החלומות והאידיאלים שלהם לאורך השנים.
במחזהו "מדריך למטייל בוורשה" (1995), עסק מיטלפונקט בהשפעת השואה על גיבוריו הישראלים, על יחסם של בני הדור השני להוריהם ולעבר, מול המציאות בהווה.
זאת, דרך ביקור של אם ניצולת השואה ובנה בוורשה המודרנית.
במחזה "תאונה" (2004), בדק את המצפון של בני האדם והיחס לזר בחברה הבורגנית, דרך תאונת 'פגע וברח' שבה נהרג עובד זר סיני.
בשנת 2009 הועלה המחזה באנגלית ב"תיאטר ג'יי", בוושינגטון, ובגרמנית בתיאטרון בעיר קיל שבגרמניה, ובהמשך בציריך.
בשנת 2010 הוצג המחזה "מסילה לדמשק" של מיטלפונקט בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
ב-2006–2013 שימש מיטלפונקט כמחזאי הבית וכיועץ אמנותי של תיאטרון בית ליסין.
במסגרת תפקידו זה שימש ב-2010 כשופט בפסטיבל "פותחים במה - פסטיבל בית ליסין למחזאות ישראלית".
כמו כן נמנה ב-2012 על חבר השופטים של פרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על-שם עדה בן-נחום.
כתב ארבעה תסריטים לסרטי קולנוע: "שרגא קטן" (1978) ,ספר נשים (1984) ו"בובה" (1987), סרטיו של זאב רווח, הסרטים "בובה" ו"שרגא קטן" הוצגו כמחזה בתיאטרון ולאחר מכן נכתבו כתסריט.
כמו כן כתב מיטלפונקט את תסריט לסרט "שחקנים" (1995).
מיטלפונקט היה נשוי לאירית סלע מנישואיו אלו יש לו שני ילדים דניאל ושאול.
מיטלפונקט נשוי לעיתונאית יעל דן ולהם שני ילדים, אלון כתב חדשות 13 בעבר, והשחקנית והמדבבת מאיה מיטלפונקט.
בשנת 2009 השתתף בתפקיד קטן, לצד אשתו יעל, בסרט סטודנטים של בנם אלון "בשידור חי".
התקווה האחרונה של רחוב נחמני, תיאטרון חיפה, 1974
שרגא קטן, תיאטרון חיפה, 1975. נכתב גם כתסריט לסרט.
ויהי חור, צוותא, 1979 (נכתב עם יהושע סובול)
סטריפטיז אחרון, הוצג בצוותא ב-1980 ושוב ב-1988 וב-1995 הגרסה הראשונה נכתבה עם יהושע סובול.
בובה, תיאטרון חיפה, 1982. נכתב גם כתסריט לסרט.
מכולת, הוצג בהבימה, בבימוי עמית גזית, בשנת 1982, הוצג בשנית, בבימויו של מיטלפונקט, בקופרודוקציה של הקאמרי ובית ליסין ב-2010.
עמוד העץ, צוותא, 1983 (נכתב עם יהושע סובול)
אנשים בלילה, צוותא, 1984 (נכתב עם יהושע סובול)
פירוד זמני, הוצג בהבימה, בבימוי מיטלפונקט, בשנת 1985.
טירונות, הוצג בתיאטרון צה"ל, 1985, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער 2005
מאמי (אופרת רוק), הוצגה בצוותא ב-1986, ובהבימה, אוקטובר 2002, הוא עצמו ביים, מוזיקה יוסי מר-חיים ואהוד בנאי, תלבושות יובל כספין, תפאורה איתן לוי.
נהג, ציירת, תיאטרון באר שבע, 1988; גרסה שנייה הוצגה ב-2006 בבית ליסין
שם המשחק, תיאטרון באר שבע, 1989
מפיסטו, (על פי קלאוס מאן), תיאטרון באר שבע, 1989; התיאטרון הקאמרי, 2016
שלושה בלילה, בית לסין, 1990
הנאהבים, תיאטרון באר שבע, 1991
סמארה (אופרת רוק) צוותא, 1992
אחים לנשק, תיאטרון באר שבע, 1992
אם הבית, תיאטרון באר שבע, 1993. גרסה שנייה עלתה בתיאטרון הבימה ב-2013
גורודיש, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בבימוי מיטלפונקט, בשנת 1993 ופעם נוספת ("גרסת 2015") בקאמרי בעונת 2014/2015
בויטרה, הוצג בקאמרי, בבימוי מיטלפונקט, בשנת 1995
אדון וולף, הוצג בקאמרי, בבמוי אילן רונן, בשנת 1997
השחקן, הוצג בקאמרי, בבימוי מיטלפונקט, בשנת 1998
מדריך למטייל בוורשה, הבימה 1999; גרסה שנייה עלתה בתיאטרון היידישפיל ב-2013; גרסה שלישית עלתה בתיאטרון העברי ב-2023
עיר הנפט, הוצג בקאמרי ב-2004
התאונה, הועלה בתיאטרון בית ליסין ב-2003, ועלה גם בתיאטראות באירופה וארצות הברית
ריגוש, הועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007
גוד ביי, אפריקה, הועלה בבית ליסין בשנת 2007
אנדה, הועלה בבית ליסין בשנת 2008
מסילה לדמשק, הוצג בתיאטרון הבימה, 2010
מקסי ואני, הוצג בתיאטרון בית ליסין, 2012
אז, בפראג, הוצג בתיאטרון בית ליסין, 2013
חברים של חברים, הוצג בקאמרי, 2014
הנוקמים, סיפור אהבה, הוצג בהבימה, 2022
אמא הוצג בתיאטרון בית ליסין, 2025
מי תהום, הקיבוץ המאוחד, 1979.
המדריך למטייל בוורשה, גוונים, 1999. הוצג בהבימה, הבמאי הלל מיטלפונקט, מוזיקה רונן בן-דוד, תפאורה אדריאן ווקס, מרס 1993.
חבילות מאמריקה ; אסמעיליה, גוונים, 2003. הוצג בהבימה, הבמאי רוני פינקוביץ', מוזיקה אבי בללי, דצמבר 2000.
תמורה קטנה, מחזה בשני חלקים, מאת פיטר גיל, בית צבי, 1982.
קומיקאים, מאת טרבור גריפית, מרכז ישראלי לדרמה, 1984.
צילו של אקדחן, טרגדיה בשתי מערכות, מאת שון או'קייסי, מרכז ישראלי לדרמה, 1984.
עקומים, מאת מרטין שרמן, אור עם, תל אביב, 1983.
כותרת ראשית, מחזה, מאת בן הכט וצ'ארלס מקארתור, מרכז ישראלי לדרמה, 1984.
מראה מעל הגשר, מחזה, מאת ארתור מילר, 2009
הלל זְלָטוֹפּוֹלְסקי (בכתיב יידי: זלאַטאָפּאָלסקי; 1868, יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 11 בדצמבר 1932, פריז, צרפת) היה איש עסקים, פעיל ציוני ותרבותי, נדבן וסופר יהודי.
מהפעילים והתומכים של מפעלי תרבות רבים, בהם אגודת חובבי שפת עבר (לימים: תרבות) וקרן היסוד.
נרצח בפריז על ידי עובד בכיר שלו לשעבר.
זלטופולסקי נולד בי"ב בתמוז תרכ"ח (2 ביולי 1868) לשפרה בת רבי אלחנן סנדומירסקי ולרבי חיים שלמה זלמן זלטופולסקי ביקטרינוסלב שבאוקראינה.
גדל והתחנך על ברכי חסידות חב"ד בקרמנצ'וג, אוקראינה.
התעניין והשתלם גם בלימודי חול ובהנהלת חשבונות.
עם נישואיו לפייגה בת אהרן מירקין ופסיה לבית מזא"ה, עבר להתגורר בקייב, שם הצטרף לעסקי חותנו, שהיה אחד מגדולי הסוחרים בענף הסוכר באזור.
זלטופולסקי הרחיב את עסקיו והפך לגדול סוחרי הסוכר ברוסיה, מה שאיפשר לו לתרום ולהשקיע בענייני ציבור יהודיים רבים בהם התעניין.
זלטופולסקי היה פעיל מאוד בתחומי התרבות העברית ותמך בעיתונות העברית ("השילוח" ו"העם") ובהוצאות הספרים העבריות.
הוא היה אחד מהפעילים הנמרצים של אגודת חובבי שפת עבר.
פעיל ציוני נלהב בתנועה הציונית של הרצל, גם אם התנגד חריפות לתוכנית אוגנדה שהוצעה בקונגרס השישי, 1903. בהיותו איש עסקים ובקי בהנהלת חשבונות שימש כמזכירו האישי של נציג ההסתדרות הציונית באזור, מקס עמנואל מנדלשטם, ובסופו של דבר ניהל את המרכז הפיננסי של ציוני רוסיה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר במוסקבה, וביתו היה בית ועד לפעילות עברית וציונית.
טיפח ותרם להקמת מוסדות חינוך, ועבודתו היא זו שהפכה את "אגודת חובבי שפת עבר" למפעל "תרבות" הגדול, עם רשת ענפה של מוסדות חינוך, של בתי-ספר יסודיים, תיכוניים וגבוהים, בתי מדרש למורים וגננות, ישיבות, אשר התנהלו רובם ככולם בשפה העברית.
זלטופולסקי תמך בכל מפעל תרבות עברי באשר הוא.
בין המוסדות שמונה דוד תדהר ניתן למנות את "הבימה", הגימנסיה העברית "הרצליה", בית הספר הגבוה לאמנות "בצלאל", ועוד.
בתום המלחמה עבר בשנת 1919 להתגורר עם משפחתו בפריז, המשיך בפעילותו הציבורית, והיה ממייסדי קרן היסוד.
זלטופולסקי פרסם רשימות פובליציסטיות ופיליטונים משלהי שנות התשעים, ב"המליץ" וב"הצפירה", ואחר כך בעיקר ב"העולם", שקצתם נקבצו לכתבי הלל זלטופולסקי.
הלל זלטופולסקי נרצח בפריז בי"ב בכסלו תרצ"ג על ידי אחד העובדים הבכירים שלו לשעבר, שניהל את אחד מבתי החרושת שהיו בבעלותו של זלטופולסקי, אך נסגר עקב קשיים כספיים.
היורה התאבד מיד לאחר הרצח.
זלטופולסקי הותיר אחריו בן, משה, ובת, שושנה פרסיץ, מייסדת הוצאת הספרים "אמנות" וחברת הכנסת הראשונה עד השלישית.
פרסיץ העלתה את עצמות אביה לארץ ישראל, והן נקברו בהר הזיתים.
"התחיה", ברלין: דפוס איטצקאָווסקי, תרע"א.
בתקופת התחיה: קבוצת מאמרים, אודסה: דפוס מוריה, (הקד' תרע"ז).
"די אָרגאַניזירונג פון די יודישע פאָלקס כחות", לונדון: צענטראל ביורא פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציאן ('פלוג שריפטען פאר'ן פאלק'), תר"ף.
כתבי הלל זלטופולסקי, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרפ"ט.
רבי הלל ליכטנשטיין (מכונה "בעל משכיל אל דל" על שם ספרו וכן "רבי הלל מקולומיאה" ע"ש עירו; י"א בכסלו ה'תקע"ה, 24 בנובמבר 1814 - י' באייר ה'תרנ"א, 18 במאי 1891) היה מתלמידי החת"ם סופר, כיהן כאב"ד מרגרטן, קלויזנבורג, סיקסו וקולומיאה.
נולד בעיר וועטש (Vágvecse) בהונגריה (כיום סלובקיה) לרבי ברוך בנדיקט ליכטנשטיין.
למד בפרשבורג, מקום שבו אביו היה אב בית הדין הרבני, צאצא ל-26 דורות של רבנים פולנים.
הוא למד חמש שנים אצל החת"ם סופר.
נישא בתקצ"ז (1837) לרייזל בת הנגיד דוד בן קולונימוס קאליש מהעיר גלנטה, בה התקיימה החתונה.
שהה בגלנטה 13 שנים, במהלכן פתח שם ישיבה וניהל אותה עם 30 לומדים בין השנים 1837–1850. כאשר התפנה כיסא הרבנות במרגיטה, לאחר עזיבתו של הרב שלמה זלמן מינצנט, רצו ראשי הקהילה למנות כרב את הרב יהושע אהרן צבי ויינברגר (המהריא"ץ).
הרב ויינברגר, גם הוא מתלמידי רבי משה סופר, סירב מפני שחותנו ביקש מחתניו שלא יקבלו עליהם משרת רבנות בחייו, והוא פעל למינויו של חברו, הרב ליכטנשטיין, כך שבשנת תר"י (1850) מונה ל"ראב"ד מרגרטן והגליל".
שנה מאוחר יותר נבחר לרבה של קלויזנבורג, שם התבלט בהתנגדות לניאולוגים.
דבר זה הביא לסכסוך עם הרב אברהם פרידמן ששימש בתפקיד הרב הראשי של טרנסילבניה בקרלסבורג לאחר שנתמנה לתפקיד בידי השלטונות.
הרב ליכטנשטיין לא הסכים לקבל את מרותו וחשד בו שהוא הולך בדרכו של הרב אהרן חורין מארד.
העימות ביניהם הגיע לשיא כשהרב אברהם פרידמן נאם בקלוז' בהונגרית.
הוא התלונן אצל השלטונות שלא הוגשה בקשה רשמית מצד קהילת קלויזנבורג למינויו, והרב ליכטנשטיין נאלץ לעזוב את משרתו.
הרב ליכטנשטיין הסתכסך גם עם הרב עזריאל הילדסהיימר שניסה להנהיג דרשות בגרמנית, המובנת לקהל המתפללים.
לאחר שנאלץ הרב ליכטנשטיין לעזוב את קלויזנבורג עבר לאוראדיה (גרוסוורדיין) וישב שם בחיי דחקות אצל הנגיד לייב פרנקל.
הרב ויינברגר ופרנקל פעלו אצל ראשי קהילת מרגיטה שיסכימו לקבל עליהם שוב את הרב ליכטנשטיין כרבם.
הפעם הייתה התנגדות של חלק מראשי הקהילה כיוון שחשו עלבון על כך שהרב ליכטנשטיין נטש אותם לאחר כשנה לטובת קהילה אחרת, אף שמדובר בעיר גדולה יותר.
המהריא"ץ ולייב פרנקל שכנעו את המתנגדים למינוי ובסופו של דבר הרב ליכטנשטיין מונה שנית בתרי"ט (1859) לרבנות זו.
לאחר שבתר"ך (1860) נפטר חותנו העשיר של הרב ויינברגר, שנותר בחוסר כל, הרב ליכטנשטיין העביר אליו בתרכ"ב את רבנות מרגיטה ועבר לכהן כרב בסיקסו בצפון-מזרח הונגריה.
בתרכ"ח (1868) נבחר כרבה של קהילת קולומיאה בגליציה, ומכאן כינויו "ר' הלל קולומאייר".
בתרמ"ג (1883) היה מיוזמי כנס רבנים בלבוב שבו נוסדה "חברת מחזיקי הדת".
התנגד להשתלבות היהודים בתרבות המקומית בגולה וללימוד שפת המדינה.
השקפה זו הייתה בסיס לכנס הרבנים במיכאלוביץ שאותו ארגן עם חתנו.
סמוך לאותה תקופה נקלע למחלוקת חריפה עם הרבי מוויז'ניץ בנושאי שחיטה.
הרב ליכטנשטיין שלח לחתנו, הרב עקיבה יוסף שלזינגר, סכום כסף שהספיק לרכישת 10 חלקות אדמה בפתח תקווה וייעד אותן לבני משפחתו.
כשנודע לו שאי תשלום מיסים שנתיים על האדמה יגרום להפקעתה על ידי השלטון העות'מאני, העבירן ליעקב בלומנטל ולרב יוסף חיים זוננפלד, ראשי כולל הונגריה בירושלים.
לאחר מותו מכר הכולל את נחלתו בניגוד לרצונו ועל אף המחאות התקיפות של חתנו.
היה נשוי לרייזל, ולהם ארבעה ילדים:
ליבע - אשת הרב עקיבה יוסף שלזינגר.
הרב ליכטנשטיין הוציא לאור מספר ספרי מוסר וכן ספר תשובות:
הלל זיידל (9 באוקטובר 1920 – 14 בפברואר 1999) היה חבר הכנסת ופעיל ציוני.
זיידל נולד בקרקוב שבגליציה, פולין.
למד בבית הספר הגבוה לכלכלה בווילנה.
היה חבר בתנועת הנוער הציונית המסורתית "עקיבא" בפולין.
חבר נערות שלו היה אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל"), ולימים הקדיש לו זיידל פרק בספר זיכרונותיו על תקופת השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק במחתרת האנטי-נאצית בגטו וילנה ועמד בראש המחתרת היהודית במחנה העבודה וההשמדה קלוגה שליד טאלין (אסטוניה).
בשנים 1945–1947 עמד בראש תנועת "הנוער הציוני – עקיבא" והיה מראשי תנועת הבריחה.
במרץ 1948 עלה לארץ ישראל.
בארץ כיהן כראש המדור לקליטת עולים של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המזכיר הכללי של העובד הציוני וממנהיגי המפלגה הפרוגרסיבית (שנוסדה על ידי העובד הציוני ומפלגת עלייה חדשה).
בשנים 1952–1973 היה פעיל בהסתדרות מטעם העובד הציוני (שהיווה, במשך השנים, חלק ממסגרות מפלגתיות שונות: המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית וליברלים עצמאיים).
שם שימש ראש המחלקה לקליטת עלייה, ועם היבחר יהודה שערי לכנסת בשנת 1961 נבחר במקומו כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המדור לפנסיה של ההסתדרות.
בפברואר 1977, בסוף כהונה פרש מהמפלגה הליברלית העצמאית והקים את סיעת "אחדות" בכנסת, שהצטרפה כחטיבה לליכוד.
נבחר מטעם הליכוד לכנסת ה-9 (בה שימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור וחבר בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת העלייה והקליטה).
בבחירות לכנסת ה-10 לא שולב ברשימת הליכוד לכנסת ואחריהן פרש מפעילות פוליטית.
אדם במבחן: פרקי שואה, תל אביב: דפוס מפא"י, תשל"א 1971.
הלל כהן (נולד ב-5 באוקטובר 1961) הוא פרופסור חבר בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
שימש כראש החוג החל משנת 2018 ועד ינואר 2021. הוא מתמחה ביחסים ההדדיים בין החברה הפלסטינית לציונות ולמדינת ישראל וביחסים בין יהודים למוסלמים לאורך ההיסטוריה.
קודם לכן עמד בראש מרכז צ'ריק לחקר הציונות באוניברסיטה העברית.
הלל כהן נולד בירושלים למשפחה מעורבת ממוצא אפגני ואשכנזי.
למד זמן קצר בישיבה מקצועית ובישיבה תיכונית; אחרי שעזב את הלימודים בגיל 15, החל לשוטט בכפרים באזור ירושלים ויהודה, בהם לן כאורח, תוך שהוא לומד את השפה הערבית.
היה מראשוני ישיבת בית אל ב' אך העדיף לשהות בכפרים הפלסטינים שבסביבה ובמחנה הפליטים ג'לזון הסמוך.
לאחר שירותו הצבאי השתתף בקורס ריצוף מטעם משרד העבודה ועבד כשלוש שנים בשיפוצים ובבניין בירושלים (לרוב לצד פועלים מהר חברון), ובינתיים השלים תעודת בגרות.
בעת לימודיו לתואר ראשון שימש מדריך לנוער במצוקה.
בהמשך, בזכות קשריו הטובים וידיעת השפה הערבית, עבד ככתב השטחים בשבועון "כל העיר".
בתקופת האינתיפאדה הראשונה התנדב במוקד להגנת הפרט במזרח ירושלים.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה היה פעיל בתנועת תעאיוש ובקבוצת "בני אברהם", חבורת פעילים פוליטיים בחברון, של דתיים ודתיים-לשעבר.
את התזה כתב על העקורים הפלסטינים החיים בתוך ישראל והתפרסם כספר: "הנפקדים הנוכחים: הפליטים הפלסטינים בישראל" (2000).
עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהנחיית משה מעוז, דנה בנושא משתפי הפעולה בחברה הפלסטינית עם היישוב העברי בזמן המנדט הבריטי ויצאה לאור כספר בשם "צבא הצללים: משת"פים פלסטינים בשירות הציונות 1948-1917".
ספרו "ערבים טובים" (ירושלים, 2006) עוסק בחדירה העמוקה של גורמי המודיעין הישראלים לקהילות הערביות בישראל, ובהשפעה של החדירה הזו על חיי היומיום ועל המערך הפוליטי של הערבים בישראל.
הספר "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי" עורר פולמוס מסוים בשל הצגתו את מהלך האירועים בשנת תרפ"ט (שנת 1929) מזוויות מבט שונות - כולל מתן מקום נרחב לנקודת המבט הערבית על המאורעות והתהליכים שקדמו להם, ובשל התייחסותו הנרחבת למעשי לינץ' שבוצעו על ידי יהודים במהלך המאורעות באופן שאינו מקובל בהיסטוריוגרפיה הישראלית.
ספר זה תורגם לאנגלית ויצא לאור בשנת 2016 בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס.
באלול תשפ"ה פרסם ממואר בשם "פה ושם בין הירדן לים: מסעותי בין שני העמים".
הספר אויר על ידי יאנה בוקלר, ובו מתאר כהן מקטעים ממפגשיו עם פלסטינים כנער משוטט, כמתנחל, כחייל, כפועל בניין, כעיתונאי וכחוקר ומורה באקדמיה - ומתחקה אחר התגבשות הבנתו ההיסטורית ותודעתו הפוליטית.
הנפקדים הנוכחים: הפליטים הפלסטינים בישראל מאז 1948, הוצאת מכון ון ליר בירושלים המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 2000. (תורגם לערבית וראה אור בביירות).
צבא הצללים: משת"פים פלסטינים בשירות הציונות, הוצאת עברית 2004. (ראה אור גם באנגלית; זכה בפרס יצחק רבין לחקר ישראל).
ערבים טובים: המודיעין הישראלי והערבים בישראל, הוצאות עברית וכתר 2006. (ראה אור גם בערבית ובאנגלית).
כיכר השוק ריקה: עלייתה ונפילתה של ירושלים הערבית 1967-2007, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007.
תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, הוצאת כתר, 2013. (זכה בפרס יצחק בן-צבי לחקר ארץ ישראל לשנת תשע"ה.
שונאים סיפור אהבה, הוצאת עברית, 2022.
פה ושם בין הירדן לים: מסעותיי בין שני העמים (איורים: יאנה בוקלר), הוצאת אלטנוילנד, 2025.
"הפליטים הפנימיים במדינת ישראל: המאבק על הזהות", המזרח החדש מ"ג, תשס"ב
"חייו ומותו של היהודי-הערבי בארץ ישראל ומחוצה לה".
הספד שכתב על רבו, הרב שלמה מן ההר, התפרסם בשנתון הרבנות הראשית בשנת תשס"א.
שתי המלחמות של 48', מגזין הזמן הזה, אוגוסט 2018.
הציונות והר הבית, התנועה הלאומית הפלסטינית ואל-אקצא: מבט משווה, המזרח החדש, 2018.
הלל לנדסמן (יולי 1897–1973) היה איש העלייה השנייה, ממנהיגי ההתיישבות בגליל העליון המזרחי.
היה ממגיני תל חי, ממייסדי קיבוץ איילת השחר, סוכן מודיעין של ההגנה, ממנהלי זיכיון החולה ומזכיר ועד הגוש ליישובי הגליל העליון.
שימש כראש מועצה אזורית הגליל העליון ומועצה מקומית חצור הגלילית.
לנדסמן נולד בעיירה סוסניצה בפלך צ'רניגוב שבאוקראינה הרוסית לחסיה ומנחם מנדל, חסידי חב"ד מדורי דורות.
הוא נינו (מצד האם) של הלל מפאריץ'.
לנדסמן למד בילדותו בחדר אך לאחר הבר מצווה חדל לקיים מצוות.
בזיכרונותיו ציין את הסיבה לכך - היותו עד לפוגרום ב-1905 שהתרחש בעיירה.
הוא הצטרף בגיל 15 לחוג של חובבי ציון.
בשנת 1913 עלה לארץ ישראל באוניה הרוסית ירושלים והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1916, עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה, התגייס הלל לצבא האימפריה העות'מאנית ועבר קורס קצונה בקושטא.
הוא שירת כקצין מודיעין ומתורגמן.
בשנת 1919 שב ארצה והשלים לימודיו.
הוא נשלח להיות מורה ופועל בגליל אך החליט לעלות להגן על תל חי לאחר שהגיעה אליו דבר הבשורה על מותו של אהרן שר.
הוא שהה בחצר תל חי במשך שלושה שבועות ונכח שם בעת המאורעות בתל-חי (1 במרץ 1920) השתתף בקרבות, ולאחריהם התיישב בקיבוץ איילת השחר.
לאורך השנים החזיק בתפקידים מרכזיים בהנהגת הקיבוץ והשלטון המקומי.
כבר מלכתחילה התבלט הלל בקרב חבריו במרצו ובמנהיגותו.
תחילה עבד בפלחה וכאשר הוחלט ביק"א להקים רפת ביישוב, נסע להביא פרות מדמשק והיה לרפתן.
בזכות שליטתו בשפה הערבית והאנגלית, הפך לבא כוחה של הקבוצה במגעים עם מוסדות השלטון הבריטי ועם נכבדי הכפרים הערביים.
הוא מונה למוכתר של האזור וחתר לשיתוף פעולה בין היישובים העבריים לכפרים הערבים.
הוא כיהן כמזכיר ועד הגוש ליישובי הגליל העליון (1936–1950).
ב-1932 היה הלל בין מייסדי ועד הגוש ליישובי הגליל העליון.
הוועד איגד את המושבות - ראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן ומטולה ואת שתי קבוצות - איילת השחר וכפר גלעדי.
מטרת הוועד הייתה לקדם אינטרסים משותפים של היישובים העבריים באזור הספר המבודד של הגליל, מול השלטון הבריטי והסוכנות היהודית בכל הקשור בחקלאות שירותים ביטחון והתיישבות.
ב-1934 רכשה הקרן הקיימת את אדמות זיכיון החולה.
ביחד עם נחום הורביץ מכפר גלעדי, עמיתו לוועד הגוש ואיש השומר לשעבר, התמנה הלל לנהל את חצר הזיכיון.
מעט אחר כך, עלה על הקרקע קיבוץ חולתה והלל ליווה את אנשיו בהכשרתם כדייגים באגם החולה.
בשנת 1939 הצליח ועד הגוש בראשותו של הלל, להשיג אישור מיוחד להעלות על הקרקע את היישובים דן ודפנה בחלקו הצפוני של עמק החולה.
בתשע השנים הבאות, עד קום המדינה, עלו על הקרקע בעמק החולה עשרות יישובים, רובם בחשאי ועל אפו וחמתו של השלטון הבריטי.
ועד הגוש בראשותו של הלל פעל לסייע לפלמ"ח בהעלאת יהודי עיראק וסוריה דרך גבול לבנון.
בזמן מלחמת השחרור עצמה, עסק הוועד בשינוע אספקה, לוחמים ונשק מיישוב ליישוב לפי הצורך, וכן הגשת סיוע בעבודות חקלאיות ושירותים למשקים במצוקה.
בסוף שנות השלושים פעל הלל כסוכן מודיעין מטעם מפקדת ההגנה והפעיל סוכנים בתוך הכפרים הערביים בניסיון למגר את טרור הכנופיות שהלך וגבר.
במרץ 1946 פינו הבריטים את היישוב ביריה.
בי"א באדר הוביל הלל צעדת מחאה המונית שעלתה לביריה כדי למחות על החלטת השלטונות לפנות את היישוב.
היא כיהן כראש המועצה האזורית גליל עליון (1950–1951).
לאחר מלחמת השחרור התמנה הלל לראש המועצה האזורית הראשון של הגליל העליון.
בתקופת כהונתו פעל להבאת עולים לגליל ולהקמת מעברות בראש פינה ובקרית שמונה.
בנוסף, היה ראש המועצה המקומית הראשון בחצור הגלילית (1956–1966).
באמצע שנות החמישים, נבחר הלל לעמוד בראש יישוב העולים חצור הגלילית והתמנה לראש המועצה הראשון של העיירה.
הוא פעל נמרצות במשך כעשר שנים לסייע לתושבים לצאת ממעגל העוני והאבטלה.
הוא דאג להקמת שיכונים ותשתיות, מוסדות חינוך ותרבות.
לאחר שסיים את תפקידו חזר הלל לאילת השחר ועבד בהנהלת חשבונות.
במקביל, מבלי שאיש מהקיבוץ או ממשפחתו יידע, פעל כאיש צללים של הסוכנות היהודית להעלאת יהודים שביקשו לחצות את מסך הברזל.
חלק מתפקידו היה לסייע בהברחת כסף של יהודים מברית המועצות לישראל, היות שהשלטונות הרוסים לא אפשרו לעולים להוציא את כספם מחוץ למדינה.
בשנת 1973 הלך הלל לעולמו בגיל 75 כשהוא מוקף בשבט מפואר שהקים באילת השחר.
בהלווייתו אשר נערכה באיילת השחר השתתפו רבים ובלטו בנוכחותם אנשי דת יהודים ונכבדים ערבים שעימם היה בקשרים הדוקים.
תבוא היה נשוי לרחל לנדסמן.
לבני הזוג נולדו 4 ילדים.
בנו יצחק לנדסמן כיהן אף הוא כראש מועצה אזורית גליל עליון, ולאחר מכן היה מנכ"ל תנובה.
נכדתו, נילי לנדסמן, היא סופרת ועיתונאית.
לאחר מותו הוקם בחצור הגלילית "גן הלל", גן ציבורי ופארק תרבות ופנאי לזכרו והנצחתו.