tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הפריטים ניתן למנות את יומניו של קוהוט מתקופת המחנה, מכתבים שנשלחו אליו על ידי הוריו, שמעולם לא הגיעו אליו בתקופת היותו במחנה, ואת המשולש הוורוד ביחד עם מספר האסיר שלו שנדרש ללבוש.
משולש זה הוא המשולש הוורוד הראשון שידוע מי האסיר שלבש אותו, שנלקח למוזיאון.
האנס נוימן ערך חמישה עשר ראיונות עם קוהוט בין 1965–1967 וכתב את הספר על בסיסן, תחת שם העט היינץ הגר.
הספר יצא לאור לראשונה ב-1972, ולצד תיאור האכזריות של החיים בתקופה המחנה, ביקר את היחס לשורדי המשטר הנאצי ההומוסקסואלים גם לאחר השחרור.
לאחר שחרור המחנה, קוהוט כמו שאר האסירים ההומוסקסואלים, עדיין נתפס כפושע מכיוון שהומוסקסואליות נותרה עבירה על החוק גם לאחר נפילת המשטר הנאצי.
אף על פי שהגיש מספר בקשות, מעולם לא קיבל פיצויים מממשלת מערב גרמניה.
הספר הוא עד היום מבין הבודדים שמתעדים את חוויותיהם של הומואים בתקופת המשטר הנאצי.
הספר הוא חלק מחומר הלימוד של קורסים באוניברסיטאות, סמינרים ומכללות ברחבי העולם.
פרסום הספר תרם במידה רבה להפיכת המשולש הוורוד לסמל של הקהילה הגאה.
הספר עובד ב-1979 למחזה בשם עקומים על ידי מרטין שרמן, ובשנת 1977 לסרט באותו השם.
יוזף פון גרלאך היה פרופסור גרמני לאנטומיה באוניברסיטת ארלנגן (Erlangen).
הוא היה חלוץ בתחום הצביעה ההיסטולוגית (Staining) והמיקרוגרפיה האנטומית.
בשנת 1858 הציג את השימוש בכרמין מעורבב עם ג'לטין כצבע היסטולוגי.
יחד עם קמילו גולג'י הוא היה תומך מרכזי בתאוריית הרשתית, לפיה מערכת העצבים במוח מורכבת מתהליכים של תאים רציפים שהתמזגו ליצירת רשת מרושתת מסיבית.
גרלאך סיכם את התאוריה שלו:החלוקות העדינות ביותר של התהליכים הפרוטופלזמיים (Protoplasm) לוקחות בסופו של דבר חלק ביצירת רשת סיבי העצבים הדקים שאני מחשיב כמרכיב חיוני בחומר האפור של חוט השדרה.
החלוקות הן תחילתה של רשת סיבי העצבים הזו.
גרלאך היה אחד הרופאים הראשונים שהשתמשו בפוטומיקרוגרפיה למחקר רפואי.
בשנת 1863 פרסם מדריך בשם Die Photographie als Hilfsmittel mikroskopischer Forschung (צילום ככלי במחקר המיקרוסקופי), בו דן בהיבטים המעשיים והטכנולוגיים של הצילום המיקרוסקופי.
על שמו נקרא "מסתם גרלאך" (valvula processus vermiformis), מבנה אנטומי שהוא קפל של קרום הנמצא לעיתים בפתח התוספתן.
במאמרו Ueber das Hautathmen (על נשימה עורית) הוא היה הראשון שהראה שעור האדם משתמש בחמצן מהאוויר.
יוֹזֶף פּוֹטוֹצְקִי (בפולנית: Józef Potocki; ) היה אציל (שלאכטה) פולני, מגנאט וההטמאן הגדול של הכתר.
פוטוצקי נולד בסטניסלבוב ב-1673. הוא היה בנם של ואנה רישינסקה.
יוזף נחשב למגנאט העשיר ביותר בפולין באותה תקופה.
הוא היה הווייבוד של (קייב) מ-1702 עד 1744, (מפקד) כללי של צבא הכתר החל מ-1733, הטמאן הגדול של הכתר החל מ-1735, ווייבוד של החל מ-1743, של קרקוב החל מ-1748 ו ("מושל") של האליץ', ורשה, ליז'נסק, קולומיאה, צ'רבונוגרוד, סניאטין ובולמוב.
ב-1703 הוא דיכא מרד איכרים בהנהגת באוקראינה.
בתחילת המלחמה הצפונית הגדולה היה תומך של המלך אוגוסט השני, אך ב-1705 החליף צד והפך לתומך של המלך סטניסלאב לשצ'ינסקי.
יוזף הובס בקרבות (1706) ו (1708), והחל מ-1709, לאחר קרב פולטבה, חי בגלות בהונגריה ובטורקיה.
ב-1714 חזר לפולין והפך, יחד עם , למנהיג האופוזיציה למפלגת ה ולחצר המלוכה.
כחלק מאופוזיציה זו, הוא תרם לפירוקם של 9 סיים (פרלמנטים) ומנע את הגדלת הצבא.
ב-1733, במהלך מלחמת הירושה הפולנית, תמך שוב בסטניסלאב לשצ'ינסקי.
הוא הפך לרגימנטר של והוביל את צבא הקונפדרציה הפולני נגד כוחות רוסיים וסקסוניים במספר קרבות.
ב-28 בפברואר 1735 הכיר באוגוסט השלישי כמלך פולין, והפך להטמאן הגדול של הכתר, אך קשר קשר נגדו ונגד חצר המלוכה עם טורקיה, שוודיה ופרוסיה.
ב-1719 הוענק לו , העיטור הגבוה ביותר בפולין, וב-1742 הפך לאביר המסדרים הרוסיים של עיטור אנדריי הקדוש ו.
פוטוצקי היה נשוי פעמיים, תחילה לוויקטוריה לשצ'ינסקה.
יחד, הם היו ההורים של: זופיה פוטוצקה וסטניסלאב פוטוצקי.
לאחר מותה, נישא ללודוויקה מנישק.
פוטוצקי מת בזאלוז'צה ב-19 במאי 1751.
יוהאן יוזף ונצל גראף רדצקי פון רדץ היה אציל צ'כי ומצביא של בית הבסבורג באימפריה האוסטרית, המפקד העליון של צבא האימפריה ההבסבורגית (תחת הקיסרים פרנץ השני, פרדיננד הראשון ופרנץ יוזף).
רדצקי הפך לאגדה כבר בחייו, בזכות אומץ לבו ותיקון רושם התבוסות שצבא האימפריה האוסטרית ספג מידי נפוליאון בקרב.
הוא תרם להורדת נפוליאון מהבמה הצבאית והפוליטית, הן בקרב לייפציג שהחיש את קיצו של נפוליאון, והן בפעילותו המדינית בקונגרס וינה ב-1815.
בשנת 1831 חזר רדצקי ומונה למפקד בצבא האוסטרי בחצי האי האפניני.
הוא מונה להיות גנרל-פלדמרשל ב-1836, ותפקודו בשדה הקרב בשנת אביב העמים, 1848, כשהיה בן 82, בסכלו את המרד נגד הכוחות השמרניים, המסתייעים באוסטרים, תוך הבסת הצבא הסרדיני שנחלץ לעזרת המורדים, הוסיף לתהילתו.
הוא פרש סופית לאחר 73 שנה בשרות צבא אוסטריה ויוהאן שטראוס האב הנציחו בקצב המארש, ביצירתו "מארש רדצקי".
יוזף רדצקי נולד למשפחת אצולה צ'כית, בעלת שורשים הונגריים, בטירת טרבניצה (בצ'כית: Třebnice, בגרמנית: טרבניץ, Trebnitz), שליד (כיום בתחומי) העיירה סדלצאני (בצ'כית: Sedlčany) בבוהמיה.
הוא התייתם בגיל צעיר, וסבו הרוזן נטל לידיו את האחריות לחינוכו.
לאחר מות סבו, עבר ללמוד באקדמיה התרזיאנית (על שם מריה תרזה) בווינה.
האקדמיה נסגרה זמנית ב-1785, בעת שעשה בה את שנתו הראשונה, והוא החל בהכשרה כצוער בצבא האוסטרי.
בשנה שאחריה רדצקי התמנה לקצין, וב-1787 קיבל דרגת לוטננט ברגימנט של קירסירים.
במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), ולאחר מכן (1795-1792), בארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו), רדצקי שירת כשליש הן תחת המרשל פרנץ מוריץ פון לאסי והן תחת הפילדמרשל ארנסט גדעון פון לאודון.
בעת שירותו בארצות השפלה השתתף בקרב פלרי , אשר נערך ב-26 ביוני 1794, תחת פיקודו של ז'אן פייר דה בולייה , כנגד הצבא הצרפתי בפיקודו של ז'אן-בטיסט ז'ורדן .
קרב זה הסתיים אומנם בניצחון צרפתי מכריע, אך רדצקי הצטיין בו בהובילו סיור פרשים לעבר שרלרואה, מעבר לקווי האויב.
רדצקי השתתף בקרבות גם בראשית קיץ 1795, בעת שהצבא הצרפתי פלש לחבל הריין, וניצח צבא אוסטרי שיצא לכיוונו מארצות השפלה האוסטריות.
בשנה שלאחריה רדצקי לחם באיטליה, שוב תחת פיקודו של ז'אן פייר דה בלייה, כנגד צבא צרפתי, זו הפעם, בפיקודו של נפוליאון בונפרטה.
אף על פי שגם בקרבות באיטליה הייתה ידו של הצבא האוסטרי על התחתונה, רדצקי התבלט בתפקודו כקצין, ובקרב בוולגיו סול מינצ'יו (באיטלקית: Valeggio sul Mincio), אף הצליח, עם מספר הוסארים, להציל את מפקדו דה בלייה.
בהמשך המערכה באיטליה, רדצקי, שהועלה לדרגת מיור, השתתף במצור על מנטואה (1797-1796), שאף הוא הסתיים במפלה, מנקודת ראות אוסטרית.
בשנים הבאות רדצקי, אשר בלט כקצין אמיץ ומיומן, המשיך להתקדם בסולם הדרגות.
כלוטננט קולונל הוא לחם בטרביה, ב-1799, ובהמשך השנה, הוא לחם בקרב נובי (Novi).
בקרב מרנגו, רדצקי, עתה בדרגת קולונל במטהו של מיכאל פון מלאס, נפצע כאשר ספג חמישה כדורים.
בשנת 1801 רדצקי הוכתר כאביר במסדר הצבאי על שם מריה תרזה.
בשנת 1805, בעודו עושה דרכו לקראת קרב אולם, רדצקי התבשר על קידומו לדרגת גנרל מיור , ואודות הצבתו באיטליה, תחת פיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
באיטליה רדצקי השתתף בקרב קלדיירו (Caldiero), אשר נערך ב-30 באוקטובר 1805, והסתיים בתבוסה אוסטרית.
בשנים הבאות שרר שלום יחסי, והוא עסק בתפקידי הדרכה צבאיים.
בשנת 1809 רדצקי פיקד על בריגדה בקרב אקמיהל (Eckmühl) שבבווריה, אשר נערך ב-21 וב-22 באפריל.
גם בקרב זה האוסטרים ובעלי בריתם נוצחו על ידי הצרפתים.
אחרי הקרב רדצקי קודם לדרגת פלדמרשל-לוטננט, ופיקד על אוגדה בקרב וגראם, אשר נערך בתחילת יולי, שאף הוא הסתיים בניצחון צרפתי.
בשנת 1810 רדצקי הוכתר כמפקד במסדר הצבאי על שם מריה תרזה, וכן זכה כי גדוד הוסרים יקרא על שמו.
בין השנים 1809 ו-1812 רדצקי כיהן כראש המטה הכללי של הצבא האוסטרי וזכה לאהדה רבה (אם כי לתפקיד זה לא הייתה מידת הסמכות והחשיבות של רמטכ"ל צה"ל בימינו, שהרי סמכויות אלה ניתנו לידי הקיסר וגם לא היה זה מטה כללי במובנו המודרני).
ניסיונותיו לערוך, בעודו בתפקידו זה, שינויים ארגוניים וטקטיים בצבא האוסטרי לא עלו יפה, בעיקר בשל התנגדות האוצר (מה גם שהצבא האוסטרי כבר ערך רפורמה מוצלחת למדי בין 1805 ל-1809).
כיוון שכך, רדצקי התפטר מתפקידו.
בשנת 1813 כיהן רדצקי כראש מטהו של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, מפקד הכוחות האוסטריים בקרב דרזדן ובקרב לייפציג.
בתפקידו זה נודעה לו השפעה לא מבוטלת הן על המדינאים, הן על מפקדי הצבא, של בנות הברית השונות הלוחמות כנגד הצרפתים ובעלי בריתם.
במרץ 1814 נכנס רדצקי לפריז עם הצבאות המנצחים.
בקונגרס וינה שימש רדצקי מעין מתווך בין אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה לבין קלמנס מטרניך, אשר לא דברו זה עם זה, וכללית, תרם לא מעט להצלחה המיוחסת לקונגרס זה, אשר ייצב את אירופה למשך כמאה שנים.
עם תום המלחמות הנפוליאוניות חזר רדצקי ומונה כראש המטה הכללי.
שוב, ניסיונותיו לערוך רפורמה בצבא האוסטרי עלו בתוהו, לא מעט עקב עייפות כללית מענייני צבא, יחד עם נטייה לבדלנות, אשר שררה בחוגים הבכירים.
לאלה נלווה קיצוץ חריף בתקציבי הצבא.
קידומו של רדצקי קפא, ואף עלו רעיונות להפרישו משורות הצבא הסדיר.
בכל זאת, בסופו של דבר, ב-1829, קודם רדצקי לדרגת גנרל בחיל הפרשים וכדי להשאירו בשורות הצבא, הוא התמנה למפקד מצודה.
זמן קצר אחר כך, נקרא רדצקי לשרת בשדה הקרב, בשל המצב באיטליה.
באותה העת, מרידות נרחבות פרצו בערים גדולות שהיו חלק ממדינת האפיפיור - בולוניה, פורלי, רוונה, אימולה, פרארה, פזארו ואורבינו.
המורדים קראו ליצירת איטליה מאוחדת, והמרידה התפשטה עד מהרה בכל נחלות האפיפיור.
לאחר דיכוי המרד, האוסטרים השיבו את השליטים השושלתיים הישנים לכיסאותיהם.
רדצקי הוצב תחילה תחת פיקודו של הנסיך יוהאן פרימונט (Frimont).
החל מ-1834 רדצקי מונה למפקד הכוחות האוסטריים באיטליה, וב-1836 הוא קודם לדרגת פילדמרשל.
ב-1848 החל באירופה גל ההתקוממיות הלאומיות המכונה אביב העמים, אשר איים לערער את הסדרי קונגרס וינה.
ב-14 במרץ 1848 פיטר פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה את הנסיך מטרניך בעקבות מהומות בווינה.
האיטלקים החליטו לנצל את ההזדמנות כדי לפרוק את עולה של אוסטריה והתקוממו.
הכול ציפו שהאפיפיור פיוס התשיעי, התומך באיחוד איטליה, יצטרף למלחמה לשחרור איטליה, אלא שב-29 באפריל 1848 פרסם האפיפיור אנציקליקה ובה הודיע כי לעולם לא ישתכנע להשתתף במלחמה כנגד מעצמה קתולית כדוגמת אוסטריה וכי הוא לא יקבל על עצמו לעולם את ראשות הקונפדרציה האיטלקית.
התגובה הזועמת לא אחרה לבוא.
ג'וזפה מציני העלה את הדרישה שרומא תהפוך לרפובליקה.
פרצה מרידה ברומא והאפיפיור פיוס נמלט ב-24 בנובמבר.
הצבא האוסטרי באיטליה, אשר כוחו בתחילת האירועים היה מוגבל, והמצור שערך על מילאנו לא עלה יפה, פעל תחילה כדי להרוויח זמן על מנת לצבור כוח.
לשם כך נסוג הצבא בפיקוד רדצקי לשרשרת מבצרים שהוכנו מראש, מדרום מערב לנהר האדיג'ה, בין ורונה למנטובה.
עם בוא התגבורות, התהפך הגלגל.
הצבא האוסטרי, בפיקודו של רדצקי, התאושש, וב-24 ביולי הובס קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, העומד בראש הכוחות האנטי-אוסטריים, בקרב קוסטוצה.
לאחר התבוסה בקרב נובארה (23 במרץ 1849) התפטר המלך והעביר את המלוכה לבנו ויטוריו אמנואלה השני.
הסכם הפסקת אש החזיר את המצב לקדמותו בלומברדיה, פרט לוונציה, בה הוכרזה רפובליקה.
זו, בעזרת צבא נאפולי, עמדה במצור של הצבא האוסטרי בפיקוד רדצקי, ממאי 1848 עד אוגוסט 1849, ואז נכנעה.
כהוקרה, רדצקי הוכתר ב-1848, כאביר במסדר גיזת הזהב האוסטרי.
כן מונה למשנה למלך בלומברדיה וונציה, תפקיד אותו מילא עד 1857. כמשנה למלך, הראה יחס נוקשה למורדים אשר נשאו נשק, והוא אף הורה לתלות הונגרים אשר הצטרפו אל המרידה.
זאת כיוון שאלה נחשבו בוגדים, מפני שהונגריה הייתה חלק מן האימפריה האוסטרית.
אולם יחסו לאחרים היה ליברלי למדי.
בשנת 1849 העניק הצאר הרוסי ניקולאי הראשון את דרגת גנרל-פלדמרשל של הצבא הרוסי הקיסרי כאות הוקרה על פועלו לדיכוי המרידות באיטליה.
בשנת 1798 נשא יוזף רדצקי לאשה את הרוזנת פרנצקה פון שטרסולדו גרפנברג (Strassoldo Grafenberg) מטרז'יץ' (Tržič, כיום בסלובניה).
לזוג נולדו במרוצת השנים חמישה בנים ושלוש בנות.
כן החזיק במאהבת איטלקייה בשם מרגלי (Meregalli), ממנה היו לו שמונה ילדים נוספים, אשר רדצקי הכיר בכולם כילדיו.
יוזף רדצקי הלך לעולמו כתוצאה מדלקת ריאות ב-5 בינואר 1858.
לרדצקי מיוחסת הבאת השניצל מאיטליה לאוסטריה.
במרוצת השנים, מאכל זה הפך למזוהה הרבה יותר עם אוסטריה.
המלחין יוהאן שטראוס האב חיבר לכבודו את מארש רדצקי.
יוזף רוֹת (לעיתים רוט; Joseph Roth; 2 בספטמבר 1894, ברודי – 27 במאי 1939, פריז) היה סופר ועיתונאי יהודי-אוסטרי ממוצא גליציאני.
משה יוסף רוֹת נולד בעיירה בְּרוֹדִי הסמוכה ללבוב שבגליציה, שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאם יהודייה; את אביו לא הכיר.
הוא גדל בסביבה יהודית מובהקת בברודי.
האירוע המעצב של חייו היה מלחמת העולם הראשונה וקריסת האימפריה שלאחריה.
רות נאלץ לקטוע את לימודיו בווינה ולחזות בהתמוטטות המדינה שבה ראה את מולדתו.
כל שנות מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרי-הונגרי.
ב-1920 הגיע לברלין, ועבד שם כעיתונאי ב- ובעיתונים אחרים.
ב-1925 עזב את ברלין, וב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה.
ב-1928 חלתה אשתו פרדריקה בסכיזופרניה, והדבר היה עליו לנטל כלכלי ופסיכולוגי כבד.
בספריו מתאר רות את גורלם של אנשים חסרי מולדת, התועים ונודדים בעולם: יהודים שגורל עמם כפה עליהם חיים בגולה, אוסטרים שאינם מוצאים את מקומם במדינה הרב-לאומית של האימפריה האוסטרו-הונגרית – המדינה היחידה המאפשרת, לדעת רות, "להיות פטריוט ואזרח העולם הגדול" בו בזמן.
בעוד שבתחילת דרכו כתב רות עלונים קומוניסטיים תחת הכינוי "יוזף האדום", הרי שביצירתו המאוחרת נטה למלוכנות וביקש להשיב לקיסרות האוסטרית את זוהרה שאבד.
פנייה זו אל העבר ניתן לראות כתגובה ללאומנות הגואה, בעוד שהקיסרות האוסטרית נתפסה בידי נתיניה היהודים כמיטיבה עמם.
היצירה הייצוגית של תקופה זו בפועלו היא הרומן "מארש רדצקי" (1932) – סאגה רב-דורית על משפחת קצינים בצבא הקיסרות.
ברומן "קברות הקפוצ'ינים" מתאר רות את המשך קורותיו של גיבור "מארש רדצקי" בשנות השלושים.
המפורסמת מבין יצירותיו העוסקות ביהדות היא הרומן "איוב".
'איוב: סיפורו של איש פשוט' מתאר את ניסיונותיו הקשים של גיבור ושמו מנדל זינגר, מהלומות הגורל פוקדות אותו, בתחילה בגטו שברוסיה הצארית ואחר כך ברחובות ניו יורק, עד שהוא מאבד אמונתו באלוהים; אך אז, לאחר שאפסה כל תקווה, קורה דבר מה שמחזיר למנדל את אמונתו.
רות, שעבד רוב חייו כעיתונאי, הותיר אחריו גם כמות נכבדת של טורי פליטון ותיאורי מסע שחלקם נאספו בספר "מה שראיתי - רשימות מברלין 1920–1932" שטרם תורגם לעברית.
ברומן "אגדת השתיין הקדוש" טיפל ברשמיו מהאלכוהוליזם שלו, שליווה אותו מאז שנותיו המוקדמות.
בשנת 1939 נפטר רות בפריז כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, כשהוא עני ונתון בחובות.
הוא קבור בפריז, ובברודי עיר הולדתו, מציין שלט קטן באוקראינית ובגרמנית את בנה המפורסם של העיר הקטנה.
איוב: סיפור של איש פשוט, תרגם יצחק למדן, ברלין: א.
תרגום נוסף: איוב: סיפור של איש פשוט, תרגם צבי ארד, תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ה 1985.
מארש ראדצקי, תרגמה אילנה המרמן, הספריה לעם, עם עובד, 1980.
קברות הקפוצינים, תרגם צבי ארד, תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ו 1986.
טאראבאס: אורח עלי אדמות, תרגם שלמה טנאי, תל אביב: זמורה ביתן, תש"ן 1990.
הנביא האילם, תרגמה רות לבנית, תל אביב: זמורה ביתן, תשנ"א 1991.
בריחה ללא קץ, תרגם שלמה טנאי, תל אביב: זמורה ביתן, 1992.
מלון סבוי, תרגם יוסף שריג, תל אביב: זמורה ביתן, תשנ"ב 1992.
סיפורו של הלילה האלף ושניים, תרגם צבי ארד, תל אביב: זמורה ביתן, 1993.
יהודים נודדים, תרגם יונתן ניראד, ירושלים: סמטאות, 2011.
אגדת השתיין הקדוש; מנהל התחנה פלמראייר, תרגם אהוד אלכסנדר אבנר, ירושלים: סמטאות, 2012.
תרגום קודם: אגדת השיכור הקדוש, תרגם פ' שדה, בתוך ד' אורן (עורך), מבחר הספור הארופאי, תל אביב: הדר, תשי"ט.
הלוויתן, תרגם גדי גולדברג, תל אביב: זיקית, 2015.
אפריל; בית הפאר ממול; ניצחון היופי, תרגמו שירה מירון ומרט וינטראוב, תשע נשמות, 2017.
תותים, תרגמה שירה מירון, תשע נשמות, 2018.
יוזף שמידט היה זמר אופרה ואופרטה, טנור לירי וחזן יהודי מפורסם, יליד בוקובינה, נודע גם בכינויים "הזמיר מצ'רנוביץ" ו"קרוזו היהודי".
פעל בעיקר בגרמניה ואוסטריה ונחשב לאחד הטנורים הגדולים של הארצות הדוברות גרמנית ובכלל.
יוזף שמידט היה השלישי מבין חמשת ילדיהם של וולף שמידט ואשתו, שרה, בת לבית אנגל.
נולד ב-1904 בכפר דוידני (Davideni) שבבוקובינה, כיום באוקראינה.
היו לו שלוש אחיות:רגינה, בטי ומרים ואח שלמה.
משפחת שמידט, שהייתה משפחה קשת יום, נדדה בין יישובים שונים עד שאחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 השתקעה בבירת בוקובינה, צ'רנוביץ.
יוזף לקח שיעורים פרטיים במוזיקה אצל המלחין א.
זבולוביץ' וכן שיעורי נגינה בפסנתר וכינור.
הוא שר החל מגיל 12 במקהלות בתי הכנסת של צ'רנוביץ (לצד חזנים כמו דוד משה שטיינברג ודוד פלדמן) ושל רדאוץ וקיבל שיעורי פיתוח קול אצל החזן סמואל טנדושטיין ומאוחר יותר אצל המורה הידועה בצ'רנוביץ, פליציטס לרכנפלד-הז'ימאלי.
פרט לשפות אמו - יידיש, גרמנית ועברית, רכש שמידט מגיל צעיר שליטה טובה מאוד ברומנית, צרפתית ואנגלית.
עוד כנער השתתף בהפקות אופרה של קבוצות מקומיות גרמניות ובסיוריהן.
בשנת 1918 נרשם לגימנסיה ובשנת 1922 לקורסים באקדמיה למסחר בצ'רנוביץ.
בנובמבר 1924 הופיע לראשונה כסולן ברסיטל פומבי בצ'רנוביץ עם אריות מתוך אופרות - הטרובדור ואאידה של ורדי, ליצנים של לאונקוואלו, כרמן של ביזה, הספר מסביליה של רוסיני וגם לידר ובלדות רומניות.
בהמשך עבר לגור בברלין, בחסות דודו לאו אנגל, שהיה תושב העיר ובסופו של דבר הפך לאמרגנו.
בברלין קיבל שיעורי פסנתר ולמד פיתוח קול בכיתה של הבריטון והמורה הרמן וייסנבורן, בבית הספר המלכותי למוזיקה.
בשנת 1926 הפסיק את לימודיו ושב לרומניה (אליה השתייך בין 1918–1940 אזור הולדתו) כדי למלא את חובת השירות הצבאי הסדיר.
הוא שרת כמתופף בתזמורת צבאית בעיר רדאוץ.
לפעמים נתבקש לשיר בפני קציני הגדוד.
עם תום השרות הצבאי באותה שנה קיבל משרת חזן בבית הכנסת כורל של צ'רנוביץ, ה"טמפל".
בשנת 1928 חזר שמידט לברלין והשלים את לימודיו.
הוא הפך שם ל"כוכב בן לילה" לאחר שהבריטון ההולנדי קורנליס ברונסחסט, מנהל חטיבת האופרה של רדיו ברלין, ליהק אותו ב-29 במרץ 1929 בתפקיד ואסקו דה גאמה בשידור הרדיופוני של האופרה "האפריקאית" מאת מאיירבר שהתקיים ב-18 באפריל 1929 בשעה 20 ברדיו ברלין.
שמידט שר לאחר מכן גם בתפקידים של הנס ב"הכלה המכורה" מאת סמטנה וליונל ב"מרתה" מאת פלוטו.
הייתה לו עם זאת גם הופעה על הבמה באופרטה של "שלושת המוסקטרים" במסגרת מופעי הרוויו של אריק שארל.
כעבור שבועות מספר כבר חתם על חוזי הקלטות, קודם עם חברת "אולטרפון" ואחר כך עם "אודיאון/פרלופון.
קומתו הנמוכה (1.54 מטר) מנעה ממנו להופיע על במות האופרה.
הוא היה נמוך מדי להופעה במופעי אופרה רגילים, לכן התמקד בהופעות ברדיו, ברסיטלים, הקלטות ובהשתתפות בסרטים בגרמנית ובאנגלית.
דרך גלי האתר הפך מוכר ונערץ בכל קצות תבל.
בשנת 1931 קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט Der Liebesexpress (אקספרס האהבה) בבימויו של רוברט וינה (Wiene).
במקביל להופעותיו ברדיו ברלין, שר שמידט מדי פעם כחזן בבית הכנסת הרפורמי הגדול של ברלין.
שירתו הוקלטה באולפני ברלין, כשהוא מלווה במקהלה בת 100 זמרים, שני עוגבאים ועוד סולנים ידועים.
רפרטואר החזנות שלו כלל יצירות רבות מאת לואיס לבנדובסקי.
הקלטות אלה נלקחו על ידי המנהל המוזיקלי של הקהילה, ד"ר הרמן שילדברגר, שהיגר בשנת 1939 לאוסטרליה, אך חלקן ניזוקו על ידי שומרי הגבול הגרמנים.
הקלטות אלה הגיעו בשנת 1994 לידי בית התפוצות בתל אביב.
שיא הקריירה בעולם הקולנוע במקביל לעליית הנאצים
עם עליית הנאצים לשלטון עדיין התאפשר לו לתקופה קצרה להמשיך בפעילותו האמנותית.
אך במהרה נאסרה כניסתו לאולפני הרדיו והקולנוע בגלל מוצאו היהודי.
מאוחר יותר, בשנת 1937 שמידט והבמאי אוסטוולד, שהיה גם הוא יהודי, יצרו גרסה באנגלית של הסרט My Song Goes Round The World שזכתה גם היא להדים יוצאי דופן.
הוא עזב את גרמניה ועבר לווינה, בה הופקו יתר סרטיו - "כוכב נופל משמים" Ein Stern fällt vom Himmel ,"כשאתה צעיר,העולם הוא שלך" Wenn du jung bist, gehört dir die Welt ,"היום הוא היפה בחיי" Heut' ist der schönste Tag in meinem Leben
למרות עוינות השלטון בגרמניה, קולו החם, בעל המנעד הרחב, הלהיב את ההמונים ונמכרו אלפים מתקליטיו.
בשנים 1934 ו-1936 שיחק גם בסרטים שהופקו באנגליה.
בסרטו האחרון "היום הוא היפה בחיי" גילה שמידט גם כישורי משחק כשנדרש לגלם בו שני תפקידים.
שמידט עשה סיורים עתירי הצלחה בעולם, לרבות בלונדון, בודפשט, קובה ומקסיקו.
ב-1933 התארח בשביל שני רסיטלים באולם החברה המוזיקלית בצ'רנוביץ (בימינו אולם התזמורת הפילהרמונית המקומית).
רסיטלים בצ'רנוביץ כללו, למשל, אריות מ"אאידה", יבגני אונגין ומפיק דאם מאת צ'ייקובסקי, מהחטיפה מן ההרמון מאת מוצרט, מ"ההולנדי המעופף" מאת וגנר וקטע הסולו לטנור מסימפוניית "פאוסט" מאת פרנץ ליסט.
ב-1934 הופיע שמידט גם בארץ ישראל בסיור הופעות שנמשך כשבועיים.
הופיע בחמישה קונצרטים בתל אביב, כמו כן בעין חרוד וביישובים אחרים וביקר בכותל המערבי.
בפני צופים יהודים, בעת הסיור בארץ ישראל, שר גם פרקי חזנות.
יוזף שמידט זכה לפרסום רב ולהצלחה בארצות השפלה בלגיה והולנד.
הוא לא דיבר הולנדית אך ביצועו בהולנדית לשיר "אני אוהב את הולנד " היה להיט שם בשנות ה-30. בשנת 1936 שר בהולנד מול קהל של 100,000 איש בפסטיבל מוזיקה VARA ב (אמרספורט).
בשנת 1937 ערך סיור בארצות הברית והופיע בקרנגי הול וברדיו סיטי לצד זמרים ידועים אחרים כמו גרייס מור וארנה זאק ..
בינואר 1937 ביקר והופיע בפעם אחרונה בברלין.
בעקבות האנשלוס עזב האמן את וינה ובמרץ 1938 התיישב בבריסל, מקום בו היה רצוי ובו יכול היה בינואר 1939 להופיע לראשונה בהפקת אופרה על במה, ב"תיאטר דה לה מונה" בתפקיד רודופלו ב"בוהמה" מאת פוצ'יני, בעוד שבגרמניה ובאוסטריה כבר לא יכול היה להופיע בשום אופן.
החל מיום הבכורה ב-19 בינואר 1939 ובהמשך הזמר קצר במופע זה הצלחה אדירה.
הוא סייר בהמשך ברחבי בלגיה - בליאז', גנט, אנטוורפן, ברוז', קורטרייק, אוסטנדה ו, אחר כך גם בהולנד בדורדרכט, אוטרכט ובתיאטר פרינסס בהאג.
בשנת 1939 ביקר שמידט לאחרונה את אמו בצ'רנוביץ.
מנוסתו מפני הנאצים וסוף חייו בשווייץ
בשנת 1940 שר בשידורים רדיופוניים בשווייץ ובאנגליה.
באותה שנה עמד לגלם שוב ב"תיאטר לה מונה" את אלעזר ב"היהודיה" מאת הלוי אולם הדבר לא יצא לפועל מפני שב-10 במאי 1940 גרמניה הנאצית פלשה לבלגיה ושמידט נמלט על נפשו לליון בצרפת ומשם לניצה.
משם הוא תכנן להפליג באונייה לארצות הברית דרך קובה.
תוכנית זאת השתבשה - הוויזה לקובה שסודרה לו בהתערבותו של האמרגן הידוע סול יורוק בארצות הברית הגיעה לקונסוליה הקובנית במרסיי ב-27 בנובמבר 1941 אך השלטונות הצרפתיים מנעו ממנו את התנועה והגישה למרסיי.
ב-7 בדצמבר 1941 כתב לקונסול הקובני וביקש להעביר אליו את הוויזה למקום מושבו בניס ואכן הקונסול טוב הלב העביר אליו את הוויזה שתוקפה עד סוף דצמבר.
למזלו הרע בעקבות המתקפה על פרל הארבור, נכנסה ארצות הברית למלחמה.
ימים אחדים לאחר מכן פסקה תנועת השיט לכיוון אמריקה ושמידט לא היה יכול לנצל את כרטיס ההפלגה שרכש ל-20 בדצמבר ונותר תקוע בדרום צרפת.
במאי 1942 הופיע לאחרונה באופרה בעיר אביניון.
אך מנוסתו לא הסתיימה, הוא ניסה להגיע לספרד ופורטוגל אך המשטרה הצרפתית מנעה ממנו ובהמשך החרימה את דרכונו הרומני והוא הפך באחת לפליט נטול אזרחות שעליו להתייצב מדי 48 שעות במשטרה.
שלטונות צרפת של וישי החלו בלחץ הנאצים לשלוח באותו זמן יהודים אל המזרח למחנות ההשמדה ותחת חשש זה נטל על עצמו סיכון רב בניסיון מעבר לשווייץ.
לאחר שני ניסיונות נפל הצליח בליל ה-8/7 באוקטובר להגיע לציריך בה הופיע בקונצרט רק שנתיים קודם לכן.
שם מצא קורת גג למשך לא יותר משבוע, עד אשר נתפס על ידי השלטונות.
שמידט הועבר ב-16 באוקטובר על ידי השלטונות השווייצריים למחנה פליטים בגירנבאד ליד ציריך, יחד עם עוד 350 יהודים.
הובהר לו שעד להבהרת מעמדו אסור לו לעסוק בזמרה והצטרך לעמוד בתנאים הקשים של המחנה.
שמידט סבל מבעיות בלב ואף קיבל התקף לב.
נבדק וטופל החל מ-27 באוקטובר בחשד לדלקת גרון בבית החולים הקנטונלי בציריך, אך לבסוף נחשד ב"התחזות" וב"השתמטות מהעבודה".
תוך התעלמות מכאביו בחזה שוחרר ב-14 בנובמבר 1942 מבית החולים בטענה ש"החלים".
כעבור יומיים, ב-16 בנובמבר 1942 בעת שביקש לנוח באכסניית ואלדג הסמוכה, שמידט התמוטט, ככל הנראה בעקבות התקף לב שני ונמצא ללא רוח חיים על ידי המארחת.
הוא נפטר בגיל 38. למחרת היום הוצא עבורו רישיון עבודה שהיה מאפשר לו לנוע חופשי בתוך שווייץ.
יוזף שמידט הובא לקבורה בבית העלמין היהודי "אונטרר פריזנברג" ברובע וידיקון של ציריך.
על מצבתו נכתב: "כוכב נופל".
1992 - חוקר המוזיקה השווייצרי אלפרד פאסבינד פרסם ספר מקיף על חייו ופעלו.
מהדורה מעודכנת יצאה לאחר 30 שנה ב-2012.
ככר בעיר וינה נקראה על שמו
בברלין - רחוב ובית ספר למוזיקה קיבלו את שמו ולוח זיכרון הוצב על קיר הבית שבו התגורר.
ב- 23 בדצמבר 1990 - הוצב לוח זיכרון בשפה האוקראינית, בפואייה של אולם הקולנוע "צ'רניבצי" בצ'רנוביץ, שקם בשרידים המשופצים של בניין בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ.
צוין בה כי הזמר שר במקום בשנות ה-1920-1910. על הלוח תמונת הזמר עם שמו בכתיב ביידיש, ותמונת בית הכנסת הכוראלי עם הכתובת העברית שמעל שערו.
לוח זיכרון הוצב גם על קיר בית הספר בכפר הולדתו.
בסתיו 2000 בשדרת הכוכבים בככר התיאטרון של צ'רנוביץ - נוסף כוכב עם שם הזמר בשפה האוקראינית: "יוסיפ שמידט".
2004 -הדואר הגרמני הנפיק בול לזכרו של יוזף שמידט לרגל מלאת מאה שנה להולדתו
4 במרץ 2004 - אירוע מחווה מיוחד לזכרו התקיים בסינמטק ירושלים במלאת 100 שנה להולדתו
ברומניה קמה אגודת "יוזף שמידט" בחסות הנסיך פאול של רומניה ובראשותו של הזמר אנדראס קיריליוק מסוצ'אבה
בינואר 2008 נחנך בתל אביב, במימון תפוצת יהדות בוקובינה, אבן זיכרון לזכרו של יוזף שמידט ו"משעול יוזף שמידט" בקרבת בית האופרה.
ב-2008 נקרא על שמו אסטרואיד ביוזמת אסטרונום שווייצרי Marcus Griesser יחד עם מגלה האסטרואיד - אסטרונום גרמני לתיקון ולו מזערי של העוולות שנגרמו לשמידט על ידי הנאצים והשווייצרים, אסטרואיד שסובב סביב השמש וגם הארץ בחגורה הראשית כך שכוכב יוזף שמידט לא ייפול שוב.
בתאריך 4 במרץ 2024, לציון 120 שנה להולדתו מתקיימים בגרמניה מספר אירועים לזכרו וביניהם קונצרט בבית הספר למוסיקה בברלין הנקרא על שמו, אירוע המיועד לציין את מורשתו המוזיקלית וגם לתרום למאבק באנטישמיות כשהמטרה היא להעביר מסר נגד אפליה ולנקוט עמדה נגד האנטישמיות באמצעות כוחה של המוזיקה.
Gehetzte Menschen 1932 - סמלי שסרט זה עוסק בגורלם של אנשים ניצודים שנמלטו לדרום צרפת) אנשים ניצודים)
A star fell from heaven 1936 - (כוכב נופל משמים (אנגלית
– מתוך "הדוור מלונז'ימו" מאת אדם
הכרך א כולל 44 הקלטות קלאסיות על 2 תקליטורים, בעוד הכרך ב כולל עוד הקלטות של מוזיקה קלאסית ושירים של המלחין הנס מאי בגרמנית ובאנגלית, שהולחנו בשביל הסרטים בהם כיכב הזמר, בנוסף שיר בצרפתית ושיר אחר בהולנדית.
בסך הכל - 39 הקלטות על שני תקליטורים.
יוזף שלייך (גרמנית: Josef Schleich; 1902 - 7 בפברואר 1949) היה אוסטרי אשר הבריח ככל הנראה אלפי יהודים מן המדינה, בעיקר לכיוון יוגוסלביה, בין השנים 1938 ו-1941.
שלייך התגורר בעיר גראץ, הסמוכה לגבול דאז עם יוגוסלביה וניהל חוות תרנגולות.
הוא היה בעל עבר פלילי, בתחום ההברחות, והיו לו עד 1938 16 הרשעות.
ב-1938 החל לחלק לאנשי הקהילה היהודית בעיר תעודות המעידות על כך שעברו הכשרה חקלאית (תחילה אכן העביר הכשרות כאלו בחוותו, ולאחר מכן חילק תעודות ללא הכשרה), על מנת שאלו יסייעו בידם להגר.
מאוחר יותר פתח משרד נסיעות בווינה אשר סייע ליהודים להימלט מאוסטריה.
שלייך קיבל כסף מהקהילה היהודית בעבור פעילותו זו.
בהתבסס על מסמכים בארכיון העיר גראץ, מוערך כי שלייך הצליח להבריח כ-20,000 איש.
פעילותו משכה את תשומת לב הגסטאפו ושלייך נעצר כ-13 פעמים על ידי הגסטאפו במהלך שנתיים אלו.
יש המסיקים מעובדה זו כי שלייך שיתף פעולה עם הגסטאפו ומקטרגיו טוענים כי גם את הברחת היהודים והצלתם עשה בשל בצע כסף.
עם זאת, שלייך לא היה חבר המפלגה הנאצית או מי מגופי השלטון.
ב-1941 נעצר שלייך על ידי הגסטאפו והועמד למשפט.
ב-1944 התכוונו הנאצים להעמיד אותו למשפט ראווה, אך שלייך שמע על התוכנית מבעוד מועד וברח ליוגוסלביה, שם שהה עד סוף המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, האשימו אותו שניים מהאנשים שהציל, כי נטל מכספם וכי לא העביר אליהם את חפציהם.
שלייך הועמד למשפט ב-1947. בדצמבר 1948 קבע השופט החוקר, שהיה יהודי, כי לא קיימות ראיות המצדיקות הרשעה.
חודשיים לאחר מכן, בפברואר 1949, נפטר משחמת הכבד.
יוזף אלוֹיס קריפס היה מנצח וכנר אוסטרי.
קריפס נולד בווינה והיה תלמידם של אויזביוס מנדיצ'בסקי ופליקס ויינגרטנר.
בשנת 1921 נעשה לעוזרו של ויינגרטנר בפולקסאופר של וינה.
אחר כך היה מנצחן של כמה תזמורות שונות.
בשנת 1933 חזר לנצח בווינה.
כמו כן היה לפרופסור באקדמיה של וינה.
אחרי האנשלוס בשנת 1938 אולץ קריפס לעזוב את אוסטריה.
הוא עבר לבלגרד שם עבד זמן מה עם התזמורת הסימפונית המקומית, עד שיוגוסלביה עצמה נכנסה למעורבות במלחמת העולם השנייה.
במשך שאר המלחמה עבד במפעל מזון.
לאחר תום המלחמה היה קריפס המנצח האוסטרי היחיד שהורשה לעבוד, כיוון שלא עבד בכפיפות למשטר הנאצי.
הוא היה המנצח הראשון שניהל את הפילהרמונית של וינה ואת פסטיבל זלצבורג.
משנת 1950 עד 1954 היה קריפס המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
אחר כך ניהל את התזמורת הפילהרמונית של באפלו ואת התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו.
ב-1970 מונה למנצח הדויטשה אופר ברלין.
בין 1970 ל-1973 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
קריפס מת בשנת 1974 בז'נבה.
יוזף קיילברת (גרמנית: Joseph Keilberth; 19 באפריל 1908 – 20 ביולי 1968) היה מנצח גרמני.
את הקריירה שלו החל בתיאטרון הממלכתי בעיר הולדתו, קרלסרוהה.
בשנת 1940 היה למנהל הפילהרמונית הגרמנית של פראג.
סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה התמנה למנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
בשנת 1949 היה למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של במברג, שהורכבה בעיקר מגרמנים שגורשו מצ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה, לפי צו של הנשיא בנש.
קיילברת מת לאחר שהתמוטט בשעת ניצוח על האופרה "טריסטן ואיזולדה" של וגנר, בדיוק באותו מקום כמו פליקס מוטל, שאותו דבר עצמו קרה לו בשנת 1911.
יוּזֵפוּב (בפולנית: Józefów; ביידיש: יוזעפאף) היא עיירה במחוז בילגוריי, בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יוזפוב נוסדה בשנת 1715, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המאה ה-19 הלך והצטמצם מספר תושביה.
רוב תושבי יוזפוב באותה תקופה עסקו במסחר זעיר ובמלאכה.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עסקו תושבי המקום בסחר עצים מהיערות שסבבו את העיר.
היהודים הראשונים הגיעו ליוזפוב כנראה בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18. בית הכנסת הראשון הוקם כנראה בשנת 1735. לפי הידוע, בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1768, נשרף בחלקו בשנת 1830, ונבנה מחדש בסוף אותה המאה, בעזרת כספים שניתנו על ידי הרשויות.
במאה ה-19 הפכה יוזפוב מרכז להדפסת ספרים עבריים.
בשנת 1824 נוסד בית הדפוס הראשון בשפה העברית להדפסת סידורי תפילה וספרים ביידיש.
בית הדפוס פעל כ-35 שנים ונחשב לגדול ביותר במזרח אירופה באותה התקופה.
ספרים מבית הדפוס הגיעו עד טורקיה.
בשנת 1860 נסגר בית הדפוס ובשנת 1865 הוקם בית דפוס נוסף על ידי האחים ברוך ושלמה זצר.
בשלב מסוים העבירו את בית הדפוס ללובלין, עיר המחוז.
בתי הדפוס של יוזפוב מוזכרים ברומן של יצחק בשביס-זינגר "העבד".
יהודי יוזפוב היו ברובם דתיים שומרי מסורת.
קבוצת החסידים הגדולה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה של חסידי גור.
בין רבני העיר היה הרב אברהם אליעזר מינצברג ("ר' אברומצ'ה דיין") שעלה לארץ ישראל וממנו הסתעפה משפחת מינצברג הירושלמית.
עד שנת 1929 ישב על כס הרבנות הרב שלום יוסף הרצשטארק.
לאחר פטירתו נבחר הרב שמעון פרזנצ'בסקי, שכיהן בתפקיד עד מותו במלחמת העולם השנייה.
הרב פרזנצ'בסקי שהשתייך לחסידות סדיגורה, עמד בראשות סניף של הישיבה של החסידות, "משיבת נפש".
בעת מלחמת העולם הראשונה חוסל היישוב היהודי ביוזפוב ורבים נרצחו, סדרת האירועים והפרעות שבהן חוסלה הקהילה מתוארת במגילת "חורבן יוזפוב" שכתב תושב העיירה יצחק רוזנברג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,056 יהודים.
בתחילת ספטמבר 1939 הופצצה יוזפוב בידי מטוסים גרמניים, ורוב בתיה עלו באש.
בעקבות זאת, נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, אך לאחר כשבוע שבו אליה, והשתכנו במספר בתים ששרדו את ההפצצות.
באמצע ספטמבר כבשו הגרמנים את העיירה, אך נסוגו ממנה כעבור מספר ימים, ואת מקומם תפסו הסובייטים.
בתקופה הקצרה בה שהו הגרמנים בעיירה, נחטפו יהודים בה לעבודות כפייה, והועסקו בפינוי ההריסות שנגרמו מההפצצות.
באוקטובר 1939 נסוגו הסובייטים מהעיירה, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, וכ-300 יהודים מהעיירה נלוו אליהם מזרחה.
עם שובם של הגרמנים ליישוב הובאו אליו יהודים נוספים מסביבה, וכן יהודים שגורשו מאוסטריה, מצ'כיה ומגרמניה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה מפרכות בעיירה.
באפריל 1941 רצחו הגרמנים כ-90 מיהודי היישוב, ובאוקטובר 1941 רצחו כ-180 יהודים נוספים בו.
ביולי 1942 ערכו הגרמנים סלקציה בכ-1,800 היהודים שנותרו בעיירה, ושילחו בין 200 ל-400 גברים מהם למחנות עבודה בסביבת לובלין.
ב-13 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים כ-1,200 מיהודי היישוב ביער הסמוך, אליו הוסעו במשאיות, תוך ירי בחולים, בקשישים ובילדים עוד בשטח העיירה.
כ-70 יהודים שהושארו בעיירה לאיסוף ולמיון רכוש הנרצחים הוצאו להורג ביום 21 בספטמבר 1942.
בבית העלמין היהודי בעיירה, שנמצא בצדו הדרומי של היישוב, נמצאות כ-500 מצבות שחלקן שבורות, אך רבות מהן נמצאות במקומן המקורי.
האותיות החקוקות במצבות מעידות על השנים 1762-1943. אנדרטה לזכר יהודי העיירה הוקמה בשנת 1975 על הכביש הראשי ממערב ליוזפוב, באחד מאתרי ההרג ההמוני של יהודי העיירה.
בספרו של יצחק בשביס-זינגר, "העבד", מתואר סיפור חייו של יהודי מיוזפוב אשר משועבד לאיכר פולני בעת גזירות ת"ח-ת"ט.
יוזף שכט היה מזרחן ואסלאמולוג גרמני-בריטי שכיהן כפרופסור לערבית ולאסלאם באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
יוזף שאכט נולד ברטיבור שבדרום פולין (בעת לידתו הייתה העיר בגרמניה).
הוא היה בזמנו המלומד המוביל בעולם לחקר המשפט האסלאמי, שספרו החשוב ביותר 'מקורות התחיקה המשפטית של האסלאם' (במקור: Origins of Muhammadan Jurisprudence) מהווה ציון דרך בתחום.
שאכט המשיך את דרכו של יצחק יהודה גולדציהר בכך שניסה לקבוע כללים ברורים לפרקטיקות ההלכתיות במשפט המוסלמי.
שאכט הוא מחברם של מאמרים רבים במהדורות שונות של האנציקלופדיה של האסלאם.
הוא גם ערך את הספר 'מורשת האסלאם' (במקור: The Legacy of Islam) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ספריו האחרים כוללים את 'מבוא לחוק האסלאמי' (במקור: An Introduction to Islamic Law) (1964).
כמה מעבודותיו פורסמו בספר 'החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי' (The Quest for the Historical Muhammad) שערך איבן ואראק.
הוא נפטר באינגלווד שבניו ג'רזי.
שאכט בדק את שושלות המוסרים של מסורות החדית' והצליב אותן, וכתוצאה מכך הגיע למסקנה שחלק מהכללים שהתקבלו הם תוצאה של פרקסיס (מלשון פרקטיקה) של התקופה האומאית ורק אחר כך הלבישו עליהם מסורת שיוחסה לנביא מוחמד.
הערכה מחדש של המסורות האסלאמיות
יוזף שטראוס היה מלחין אוסטרי בעל שורשים יהודים, בנו השני של יוהאן שטראוס האב ואנה-מאריה שטריים ואחיהם של יוהאן שטראוס הבן ואדוארד שטראוס.
אביו ייעד אותו לקריירה צבאית בבית המלוכה ההבסבורגי.
אך בסופו של דבר, קיבל הכשרה בתור מהנדס ואכן עבד במשרה זו בווינה.
יוזף שטראוס ניחן בכישרונות רבים והיה אמן, צייר, פואטיקן, זמר, דרמטורג, מלחין וממציא.
הוא הצטרף לתזמורת המשפחתית ביחד עם אחיו בשנות ה-50 של המאה ה-19.
יצירת הואלס הראשונה שלו נקראה: "הראשונה והאחרונה".
בשנת 1853, כשאחיו יוהאן חלה, יוזף לקח את תפקיד ראש התזמורת והמנצח.
והקהל קיבל אותו בזרועות פתוחות והעריך את לחניו הראשונים.
בעקבות התנסות חיובית זו, החליט להמשיך להלחין.
יוזף שטראוס נשא לאישה את קרולין פְּרוּקְמָאייֶר בכנסיית סנט יוהאן-נפּוֹמוּק בווינה ב-8 ביוני 1857.
לשטראוס נולדה בת בשם קרולינה-אנה במרץ 1858.
במרבית חייו, יוזף שטראוס היה חולני.
הוא סבל מהתעלפויות כרוניות וממגרנות רבות.
במהלך מסע הופעות בפולין, בשנת 1870 הוא נפל, מחוסר-הכרה, מבמת המנצח.
אשתו הביאה אותו בחזרה לווינה, וב-22 ביולי 1870 נקבע מותו.
היו שמועות שסיבת מותו הייתה בעקבות מכות שקיבל מחיילים רוסיים שיכורים לאחר ששטראוס סירב להופיע מולם ערב אחד.
סיבת מותו מעולם לא נקבעה באופן חד-משמעי, זאת לאחר שאשתו סירבה בתוקף לניתוח שלאחר-המוות.
עם אחיו יוהאן חיבר את Pizzicato-Polka
יוזף רייכה היה צ'לן, מלחין ומנצח בוהמי, דודו של המלחין ותאורטיקאי המוזיקה אנטון רייכה.
יוזף רייכה נולד בעיירה חודניצה.
בשנת 1761 עבר לפראג, שם למד נגינה בצ'לו אצל פרנץ יוזף ורנר.
ב-1771 התמנה רייכה לצ'לן ראשון בתזמורת של הנסיך קראפט ארנסט פון גטינגן-ולרשטיין.
רייכה אימץ את אחיינו אנטון רייכה בשנת 1780 (יוזף נשא אישה ב-1779, אבל הנישואים לא הניבו ילדים) ובהמשך לימד אותו נגינה בכינור ובפסנתר.
בשנת 1785 התמנה יוזף למנהל תזמורת החצר בבון, אצל מקסימיליאן פרנץ מאוסטריה, נסיך בוחר של קלן; המשפחה עברה לבון ואנטון היה לחבר בתזמורת החצר בהשפעת דודו.
בתזמורת זו היו חברים גם בטהובן הצעיר, שהיה נגן ויולה ועוגב, וניקולאוס זימרוק, מייסד הוצאת התווים זימרוק, שהיה נגן קרן.
בשנים הבאות יוציא זימרוק לאור את יצירותיו של יוזף.
בשנת 1789 היה יוזף למנהל תזמורת התיאטרון הלאומי החדש של בון.
הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה בשנת 1791 עקב מחלת הצינית שתקפה אותו.
הוא מת בבון ארבע שנים לאחר זאת.
רייכה כתב מוזיקה לתזמורת ולהרכבים קאמריים שונים.
יצירותיו כוללות סימפוניות, קונצ'רטי שונים - עשרה מהם לצ'לו - שתים-עשרה פרטיטות לכלי נשיפה מעץ ושאר יצירות.
את רוב יצירותיו כתב רייכה בוולרשטיין, לפני השנים שעשה בבון.
כתיבתו לכלי קשת ובייחוד לצ'לו מצטיינת בווירטואוזיות ומשקפת את כישוריו הוא כצ'לן.
חוקר המוזיקה לודוויג שיידרמאייר מביא בספרו "בטהובן הצעיר" (לייפציג, 1925) דוגמאות ספציפיות מתוך הפרטיטות והסימפוניות של רייכה ומוכיח את השפעתן של יצירות אלה על בטהובן.
גם לאופולד מוצרט ומיכאל היידן התייחסו אל רייכה בהערכה רבה.
יוזפינה "פיני" שטיקר הייתה שחיינית יהודייה אוסטרית, בעלת מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה שטיקר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, יחד עם מרגרט אדלר, קלרה מילך וברטה זאריק בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:31.8 דקות.
יוזף קרמר היה מפקד במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
היה ידוע בכינוי "החיה מבלזן", כינוי שניתן על ידי אסירי המחנה.
הוא היה פושע מלחמה נאצי ידוע לשמצה, שהיה אחראי באופן ישיר למותם של אלפי אנשים.
הוא הורשע בפשעי מלחמה ונתלה בכלא המלין על ידי התליין הבריטי הנודע אלברט פיירפוינט, לאחר מלחמת העולם השנייה.
קרמר נולד במינכן והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931, ולס"ס בשנת 1932. האימון שלו בס"ס הוביל אותו לעבודה כשומר בכלא.
בשנת 1934, הוא הוצב כשומר במחנה הריכוז דכאו.
הקידום שלו היה מהיר, הוא השיג משרות בכירות בזקסנהאוזן ובמחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא היה עוזרו של רודולף הס, מפקד אושוויץ בשנת 1940, ומאוחר יותר מפקד מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף באפריל 1941.
בשנת 1940, הוא ליווה את רודולף הס לבדוק את אושוויץ כאתר אפשרי למפעל חדש עבור פצלי שמן סינתטיים וגומי, שהיה חיוני בתעשייה בגרמניה בגלל המחסור בנפט.
קרמר שימש כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, מחנה הריכוז היחיד שהוקם על ידי הנאצים על אדמת צרפת של היום.
כמפקד נאצוויילר-שטרוטהוף, קרמר ביצע באופן אישי את הרציחה באמצעות גז של 80 גברים ונשים יהודים, שהיוו חלק מקבוצה של 87 אסירים באושוויץ שנבחרו להיות דגימות אנטומיות באוסף השלדים במכון האנטומיה שבאוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, בניהולו של אוגוסט הירט.
שרידי גופות אלו שכנו במקום עד לשנת 2015, אז הובאו לקבורה.
קרמר קודם לדרגת האופטשטורמפיהרר (סרן) ב-1942. במאי 1944, הופקד על תאי הגזים והמשרפות במחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא החזיק בעמדה זו עד דצמבר 1944, והועבר לפקד על מחנה ברגן-בלזן.
באושוויץ, קרמר נודע לשמצה בקרב הכפופים לו כנוגש קשה.
אחד הנאשמים במשפט פרנקפורט, ד"ר פרנץ לוקאס, העיד כי הוא ניסה למנוע את המשימות שניתנו לו על ידי קרמר.
הוא גם ניסה להתנגד למשימה של עריכת סלקציה בקבוצה גדולה של אסירים שהועברו מהונגריה, אך קרמר איים עליו שייאסר אם יסרב לכך.
בדצמבר 1944 הועבר קרמר מבירקנאו למחנה ברגן-בלזן, ליד הכפר ברגן.
ברגן-בלזן שימש במקור כמחנה זמני עבור אנשים (בעיקר נתינים זרים) שנועדו לצאת מגרמניה.
במהלך המלחמה המחנה הורחב ושימש גם כ"מחנה הבראה" ("Erholungslager"), לצורך קליטת חולים ותשושים מכל רחבי צפון מערב אירופה.
למרות שלא היו במחנה תאי גזים, שלטונו הנוקשה של קרמר היה עד כדי כך קשה עד שהוא הפך לידוע בשם "החיה מבלזן".
ב-1 במרץ 1945 הוא הגיש דו"ח לבקשת עזרה ומשאבים למחנה.
ב-19 במרץ 1945, מספר האסירים עלה עד ל-60,000. הגרמנים המשיכו לפנות את שאר המחנות, זמן קצר לפני שחרורם בידי בעלות הברית.
עם קריסת הנהלת המחנה, שומרים רבים נמלטו והשאירו את האסירים לנפשם.
עם כניסת הבריטים למחנה, גופות רקובות רבות נתגלו, ונחשפו שאר זוועות המחנה.
קרמר נשאר גם כאשר הבריטים נכנסו למחנה.
קרמר נשאר אדיש להגעתם של חיילי בעלות הברית ולקח את הבריטים לסיור במחנה.
ערימות של גופות שכבו בכל רחבי המחנה, קברי אחים מולאו, והצריפים היו מלאים אסירים שהיו חולים בטיפוס.
יוזף קרמר נאסר לאחר המלחמה ונכלא בכלא המלין.
הוא ו-44 אנשי המחנה נשפטו במשפט בלזן על ידי בית משפט צבאי בריטי בלינבורג.
המשפט נמשך מספר שבועות בין ספטמבר לנובמבר 1945. הוא נידון למוות ב-17 בנובמבר 1945, ונתלה בכלא המלין יחד עם מאהבתו מברגן-בלזן, אירמה גרזה, על ידי אלברט פיירפוינט ב-13 בדצמבר 1945.
יוּזֶפוּב (פולנית: Józefów; יידיש: יוזעפאף) היא עיר השוכנת ליד ורשה, בפרובינציית מזוביה שבמזרח פולין.
העיר נמצאת במפגש הנהרות ויסלה וסוידר (אחד מיובלי הויסלה).
יוזפוב על נהר ויסלה (בפולנית: Józefów nad Wisłą) הוא כפר במחוז אופולה שבפרובינציית לובלין בפולין, על גדת נהר ויסלה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1667, ועד אמצע המאה ה-18 הוענקו לו זכויות עירוניות.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתח היישוב, בשל מיקומו על הדרך הראשית שיצאה מלובלין, ובשל סמיכותו לאחוזות משפחת פוטוצקי.
יהודי יוזפוב על נהר ויסלה
יהודים ישבו ביוזפוב מעת שקיבל זכויות עירוניות, ומהמחצית הראשונה של המאה ה-19 התקיימה ביישוב קהילה יהודית עצמאית, עם בית כנסת.
בשנת 1867 נמנו ביישוב 1,580 יהודים, אך מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עזבו את היישוב רבים מיהודיו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 736 יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
בשנת 1937 אירעו מספר תקריות אנטישמיות בכפר, תוך פגיעה במבנה בית הכנסת המקומי.
לאחר כיבוש הכפר בידי הגרמנים באמצע ספטמבר 1939, פנו חלק מיהודי היישוב לאופולה לובלסקי, לריקי ולדמבלין אירנה.
בשנת 1941 הובאו ליוזפוב פליטים יהודים מקז'ימייז' דולני, ובד בבד, הוטלו הגבלות תנועה על יהודי היישוב.
בתחילת מאי 1942 גורשו כל יהודי היישוב לדמבלין אירנה, וב-6 במאי 1942 נשלחו יחד עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה סוביבור.
יוזף פרייהר רוט פון לימנובה-לאפאנוב (; 12 באוקטובר 1859 – 9 באפריל 1927) היה גנרל-אוברסט בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
רוט נולד ב-12 באוקטובר 1859 בעיר טריאסטה שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נמצאת העיר בתחומי איטליה המודרנית.
אביו היה קצין בצבא בדרגת אוברסט-לויטננט שהוצב בטריאסטה.
הוא למד במכללה הצבאית בסנקט פלטן, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
ב-4 באפריל 1879 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב כלוטננט ברגימנט ה-21. ב-1 במאי 1884 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ולמד בקריגשולה (Kriegsschule) - בית הספר להכשרת קציני מטה.
ב-1 בנובמבר 1886 הוא הוצב במטה הכללי.
לאחר מכן הועבר למטה הבריגדה ה-71, ולאחר מכן לבריגדה ה-13 ואז לקורפוס ה-12. ב-1 בנובמבר 1889 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1891 נישא למלאני לסנקי אשר ילדה לו שני בנים ושתי בנות.
ב-1 בנובמבר 1895 הוא הועלה לדרגת מיור ומנה לראש מטה הדיוויזיה ה-12 אשר הוצבה בקרקוב.
ב-1896 הוא קיבל את אות מסדר הכתר הפרוסי דרגה שלישית.
ב-1 במאי 1898 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט וב-1900 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-76 בגראץ.
במאי 1901 הוא מונה למפקד לשכה מיוחדת שהייתה אחראית על אימונם והכשרתם של קציני המטה הכללי.
ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא קודם לדרגת אוברסט וכן קיבל צלב מפקד במסדר הכוכב מטעם ממלכת רומניה.
ב-27 במרץ 1905 הוא עוטר באות מסדר כתר הברזל מחלקה שלישית ובצלב האבירים של מסדר לאופולד ב-22 באפריל 1908. ב-1 במאי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-94. ב-1909 הוא הפך לחבר במסדר העיט האדום הפרוסי ובמסדר החרב השוודי.
ב-1 באפריל 1910 הוא מונה למפקד האקדמיה הצבאית הטרזיאנית, וב-1 במאי 1912 הוא קודם לדרגת לוטננט פלדמרשל.
ב-5 באוגוסט 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד הדיוויזיה השלישית אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-14. כחלק מהארמייה הרביעית, לחם רוט במהלך קרב גליציה ובכלל זה בקרב קומרוב וקרב רווה אשר בו נספו כמעט כל חיילי אחד הרגימנטים שלו.
ב-1 באוקטובר 1914 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-14 אשר נכלל במסגרת הארמייה הראשונה של ויקטור דנקל.
ב-14 באוקטובר הוא עוטר בצלב הכבוד של מסדר לאופולד, ובהמשך אותו החודש השתתף בקרב על הוויסלה.
במהלך דצמבר הוא לקח חלק חשוב בקרב לימנובה אשר בו לחם כחלק מהארמייה הרביעית.
במהלך הקרב הורחב הקורפוס שלו באופן זמני והוכפפו תחתיו 8 דיוויזיות חי"ר, 3 דיוויזיות פרשים, דיוויזיה גרמנית ואת "הלגיון הפולני".
על חלקו בקרב קיבל רוט את תואר האצולה "פון לימנובה-לאפאנוב" מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
מאוחר יותר השתתף רוט במתקפת גורליצה-טרנוב ובנסיגה הגדולה, ועוטר בשתי המחלקות של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים והועבר לחזית האיטלקית כמפקד פיקוד הגנת טירול.
מאוחר יותר מונה למפקד הקורפוס ה-20. אויגן, ארכידוכס אוסטריה, אשר היה מפקד קבוצת ארמיות אויגן תיאר אותו כמפקד מעולה אך ראה בו: "ידידותי מדי עם החיילים הכפופים לו" ופירוש הדבר הוא ש"ייתכן כי הוא חלש מכדי להשתמש בהם ללא רחם".
לפיכך, נחסם קידומו למפקד של ארמייה.
באוקטובר 1917, בעקבות החלשת האיום על הגזרה שבה הוצב הקורפוס שלו, הוחלט למצוא עבורו תפקיד חדש.
קונרד פון הצנדורף, מפקד קבוצת ארמיות דרום טירול, אשר הסכים עם הערכותיו של הארכידוכס אויגן ביחס לרוט, כתב שהוא: "דמות אדיבה ואבירית, יותר פייסנית מאשר החלטית".
הוא טען שהוא: "לא מתאים לפיקוד צבאי" והציע למנותו למפקח על מוסדות החינוך הצבאיים משום שיש לו: "את הלב וההבנה לצעירים".
הצעתו של הצנדורף התקבלה, ורוט נכנס לתפקידו החדש ב-15 בפברואר 1918, בד בבד עם קידומו לדרגת גנרל-אוברסט.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק עם האימפריה הרוסית, החלו חוזרים מרוסיה המוני שבויים אוסטרו-הונגרים, אשר רבים מהם הספיקו להיות מושפעים מרעיונות המהפכה הבולשביקית.
כדי לטפל בבעיה זו, מונה רוט ב-21 במרץ 1918 לתפקיד המפקח הכללי על החוזרים, במקביל לתפקידו כמפקח על החינוך.
הוא החזיק בשני התפקידים עד סיום המלחמה באותה שנה.
עם סיום המלחמה פרש רוט מהצבא.
הוא נפטר בווינה ב-9 באפריל 1927 בגיל 67.
יוזפינה, נסיכת באדן , הייתה בתו של קרל, הדוכס הגדול של באדן ואשתו של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן.
יוזפינה נולדה ב-21 באוקטובר 1813 במנהיים, לקרל, הדוכס הגדול של באדן ולסטפני דה בוארנה, בתו של קלוד דה בוהארנה.
ב-8 בדצמבר 1818 מת אביה קרל, וזיגמונד פון גמינגן-הורנברג וטרשקלינגן מונה לאפוטרופוס על יוזפינה ואחיותיה.
ב-31 באוקטובר 1834 התחתנה יוזפינה עם קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
על צאצאיה נמנים כיום בתי המלוכה הרומני, היוגוסלבי, הבלגי והלוקסמבורגי.
ב-19 ביוני 1900 מתה יוזפינה בזיגמרינגן, והיא בת 86 שנים.
ב-31 באוקטובר 1834 התחתנה יוזפינה עם קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1837–1859), התחתנה עם פדרו החמישי, מלך פורטוגל
מריה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן (1845–1912), התחתנה עם הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה
יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה , היה בנו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, ואביו של יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, שהיה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
יוזף קרל נולד ב-2 במרץ 1833 בפרשבורג, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
כמו רבים מחברי בית המלוכה, התגייס יוזף קרל נכנס לצבא האוסטרי, ובשנת 1860 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-12 במאי 1864 התחתן יוזף קרל עם קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקלמנטין, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
יוזף קרל נשאר בצבא עד לשנת 1874, ופרש בדרגת גנרל חיל הפרשים.
יוזף קרל היה אדם אינטליגנטי אשר התעניין מאוד בתולדות הונגריה ובשפה ההונגרית, וכן כתב מדי פעם גם על השפה הרומנית.
ב-2 במרץ 1905 מת יוזף קרל בפיומה, והוא בן 72 שנים.
ב-12 במאי 1864 התחתן יוזף קרל עם קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקלמנטין, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אליזבת קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1865–1866)
מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה (1867–1932), התחתנה עם פיליפ, דוכס אורליאן
מרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1870–1955), התחתנה עם אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני
יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה (1872–1962), התחתן עם אוגוסטה מריה, נסיכת בוואריה
אליזבת קלוטילדה, ארכידוכסית אוסטריה (1883–1958)
יפתח יוסף יוזפא הלוי מנצפך המכונה יוזפא שַׁמֶשׁ ׁ(=יוזפא השמש) מוורמיזא (1604, י"ג באדר א' ה'שס"ד – 1678, י"ג בשבט ה'תל"ח) היה שמש קהילת וורמייזא במשך למעלה משלושים שנה, נאמן הקהל ורושם רשימות.
ידוע כמחבר הספר מעשה ניסים.
יוזפא נולד לנפתלי הרץ בפולדה במדינת הסן שבגרמניה, ולמד בה עד 1623 אצל הרב פינחס הורביץ.
בעת מלחמת שלושים השנים נסע ללמוד בישיבה בוורמס אצל המקובל רבי אליהו לואנץ.
בסביבות גיל 21 נשא לאשה את העלמה פיירכען.
לאחר נישואיו התמנה לשמש הקהילה, תפקיד בו החזיק למשך למעלה משלושים שנה.
שימש כשוחט, אחראי לכתיבת גיטין וכתיבת אגרות ושטרות הקשורים לקהילה.
במהלך תפקידו תיעד את מנהגי קהילת וורמייזא העתיקה (אחת משלוש הקהילות החשובות ביהדות אשכנז - קהילות שו"ם) והעלה על הכתב מאורעות מהן ניתן ללמוד על ההתמודדויות של קהילת וורמיזא בגרמניה.
חי בוורמס עד לפטירתו ב-1678. בנו אליעזר ליברמן הדפיס את ספרו "מעשה ניסים" בתרגום יידי.
בספריו אהב יוזפא להשתמש במליצות ובפיוטים, אולם ספריו מלאים בליקויים לשוניים.
לעיתים העתיק מילים לפי הגייתן האשכנזית, כמו "כוז" (כוס), "צלוכית" (צלוחית) ועוד.
מעשה נסים נדפס לראשונה על ידי בנו, אמסטרדם תנ"ו.
מנהגים דק"ק וורמיישא - י"ל לראשונה על ידי מפעל תורת חכמי אשכנז (עם הערות הרב בנימין שלמה המבורגר ומבוא מאת יצחק זימר), מכון ירושלים 1988. לספר באוצר החכמה (למנויים בלבד): חלק א וחלק ב.
ליקוטי יוסף - סידור תפילה עם פירושו.
חלק הגדה של פסח י"ל על ידי מכון אכסניא של תורה 2023.
יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך , היה נסיך הכתר של פפאלץ-זולצבאך, וסבו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
יוזף קרל נולד ב-2 בנובמבר 1694 בזולצבאך, לכריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולמריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של וילהלם, רוזן הסן-רוטנברג ומריה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
ב-2 במאי 1717 התחתן יוזף קרל עם אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולודוויקה קרולינה רדזיוויל, בנישואים שנועדו למנוע מלחמת ירושה על נסיכות הבוחר מפפאלץ, מכיוון שלחמיו לא היו בנים.
אולם ב-18 ביולי 1729 מת יוזף קרל, ומשום כך ירש לבסוף את חמיו, אחיינו-חתנו קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
ב-2 במאי 1717 התחתן יוזף קרל עם אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולודוויקה קרולינה רדזיוויל, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
גנרל יוזף רייכרט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רייכרט נולד ב-21 בדצמבר 1892 בבורגפלד, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לפקיד המכס פרידריך רייכרט ואשתו מארי.
בשנת 1910 התגייס רייכרט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-21 (פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד מחלקה ברגימנט המילואים הבווארי ה-5, ואף לחם עמו בקרבות על הסום ובאיפר.
ב-3 באוקטובר 1918 הוא נפל בשבי הצרפתי, וב-18 באוקטובר הוא הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1920 שוחרר רייכרט מהשבי, ולאחר שחרורו הוא הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו על ידי הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-6 שנחתה בחוף סורד, כחלק מהפלישה לנורמנדי, אולם, על אף שהדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, היא הצליחה להדוף את התקפות הבריטים ממזרח לנהר האורן.
ב-14 באפריל נפצע רייכרט בתאונת דרכים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי האמריקני.
ב-15 ביולי 1947 שוחרר רייכרט מהשבי, ולאחר מכן התגורר בגאוטינג, שם חי עד למותו ב-15 במרץ 1970.
יוזף קרנץ' (בסלובקית: Jozef Krnáč; נולד ב-30 בדצמבר 1977) הוא ג'ודוקא עבר סלובקי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
קרנץ' התחרה במשחקים האולימפיים באתונה 2004 וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג לאחר שהגיע עד שלב הגמר והפסיד למסאטו אוצ'ישיבה היפני.
קרנץ' מחזיק בשתי מדליות מאליפויות אירופה, מדליית כסף משנת 2002 ומדליית ארד משנת 2001.
במהלך הקריירה הוא זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב מטורנירי 'A-Tournament Prague', 'Czech Cup Prague' ו-'German Open Bonn'.
יוזף קראוטוואלד פון אנאו היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
קראוטוואלד נולד בווינה ב-1 בפברואר 1858. היה לו אח תאום בשם אוטו.
הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בווינה, וב-1879 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי והוצב ברגימנט הארטילריה ה-2 בדרגת לויטננט.
ב-1888 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
בין השנים 1892–1896 הוא שרת ברגימנט ההנדסה ה-2 בלינץ.
ב-1896 הוא הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד ההנדסה ה-4 בפטוי.
ב-1 בנובמבר 1900 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-3 ביוני 1904 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1906 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-96. ב-19 במאי 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד בריגדת הרגלים ה-53 בקושיצה.
ב-1912 הוא התמנה למפקד הדיוויזיה ה-34 בטימישוארה וב-11 במאי 1913 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכללה הדיוויזיה של קראוטוואלד במסגרת הקורפוס ה-7 בפיקודו של אוטו מייקסנר פון זווינשטאם.
הקורפוס הוקצה לפלישה הראשונה לממלכת סרביה, אולם לנוכח ההתגייסות המהירה של צבא האימפריה הרוסית השתנו סדרי העדיפויות של המטכ"ל והקורפוס הועבר לחזית המזרחית כחלק מהארמייה השנייה בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי.
קראוטוואלד פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב גליציה, ובמהלך מתקפת הקרפטים קיבל פיקוד על הקורפוס ה-10. במרץ 1915 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-3 ולחם עמו במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב.
לאחר מכן הוא הועבר לחזית האיטלקית ולחם במהלך קרבות נהר איזונצו.
במאי 1916 הוא הועבר לגזרת טירול ולחם במהלך קרב קפורטו במסגרת הארמייה החמישית.
ב-13 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא המשיך להילחם עד ינואר 1918 עת הורחק מתפקידו מסיבות בריאותיות.
כאות הוקרה על שירותיו הוענק לו תואר האצולה "פון אנאו".
הוא נפטר בפרשבורג ב-13 באפריל 1925.
יוזף קושטיאלק (בצ'כית: Josef Košťálek; 31 באוגוסט 1909 – 21 בנובמבר 1971) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
קושטיאלק נולד ב-31 באוגוסט 1909 בקרוצ'לאבי שבאוסטרו-הונגריה.
מ-1929 שיחק בספרטה פראג אליה נשאר נאמן לאורך כל הקריירה שלו מלבד שנותיו האחרונות בהן היה כשחקן ומאמן במקביל.
תחילה קושטיאלק היה בספרטה לחלוץ ואחר כך שיחק כקשר ימני.
הוא זכה עימה ב-5 תוארי אליפות ובגביע מיטרופה ב-1935.
במדי צ'כוסלובקיה ערך קושטיאלק את הופעת בכורתו נגד צרפת בפריז ב-11 במאי 1930. המשחק נגמר בניצחון 2–3 לנבחרתו כשהוא כובש את השער הראשון להם בדקה ה-7'.