tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שנשאו חימוש מודרני ואומנו כחיל רגלים, לא ויתרו הפרשים על הסיף המעוקל והרומח והמשיכו להתאמן גם בטקטיקת חיל פרשים.
ב-31 באוגוסט 1920 נלחמו בקרב קומרוב, קרב הפרשים האחרון בהיסטוריה.
בערבו של היום הראשון לפלישה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הסתערו כ-250 (שתי פלוגות) אולאנים פולנים רכובים עם חרבות שלופות על בטליון של הורמאכט, שפתח עליהם בירי מתוך שריוניות ("ההסתערות בקרויינטי"; Krojanty).
היה זה רעיון של מפקד הכוח הפולני שביקש לנצל את יתרון ההפתעה על כוח גרמני נחות.
היינץ גודריאן, מפקד הקורפוס אליו השתייכה היחידה הגרמנית דיווח לברלין בזלזול על "הפולנים המסתערים על טנקים בחרבות וכידונים".
הדיווח הודלף עד מהרה באמצעות משרד התעמולה הנאצי לעיתונאים זרים, בהם ויליאם שיירר האמריקאי, שמיהרו להפיץ את "דבר האיוולת" ותרמו ליצירת המיתוס אודות הפולנים בראשית מלחמת העולם השנייה.
אולאווה (בפולנית: Oława, בגרמנית: Ohlau) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
אולאווה החלה להתפתח בתחילת המאה ה-12. היא הוזכרה לראשונה במסמך מ-1149 על תרומתה למנזר סנט וינסנט בוורוצלב.
בשנת 1206 הפכה אולאווה לאחת מערי המגורים של דוכסות פיאסט בשלזיה, שהעניקה לאולאווה מעמד של עיירה.
אולאווה נהרסה 3 פעמים במהלך ההיסטוריה.
בשנת 1241 היא נהרסה במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, ב-1448 על ידי ההוסיטים, ושוב בשנת 1634 במהלך מלחמת שלושים השנים.
משנת 1335 עד 1806 הפכה העיירה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1527 החלה הרפורמציה הפרוטסטנטית ואיתה החל השימוש בשמה אולאו ("Ohlau").
בשנת 1741, יחד עם רוב שלזיה, העיירה הפכה לחלק מממלכת פרוסיה.
המאות ה-18 וה-19 היו תקופה של צמיחה כלכלית באולאו והיא הפכה לידועה כמרכז לגידול טבק.
בשנת 1842 נפתחה הרכבת הראשונה בשלזיה, בין אולאו לבין ברסלאו (כיום ורוצלב).
אולאו יצאה ממלחמת העולם הראשונה ללא פגע.
עם זאת, במלחמת העולם השנייה, 60% מהעיירה נהרס.
ב-2 בספטמבר 1939, בתקופת המלחמה, מטוס פולני מ-PZL.23 Karaś הפציץ מפעל גרמני באולאו.
לאחר המלחמה, האזור הושם תחת ממשל פולני ובוצע טיהור אתני על פי הסכם פוטסדם.
שמה של העיירה שונה לאולאווה, התושבים הגרמנים בעיירה גורשו והוחלפו בפולנים.
אולאווה הפכה לחיל מצב של הקבוצה הצפונית הצבא האדום ונותרה כך עד 1992.
אולאווה ממוקמת בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית, במחוז אולאווה.
היא משתרעת לאורך נהר אולאווה ואודר כ-26 קילומטר דרום-מזרחית לוורוצלב.
היא גובלת עם הגמיני: אולאווה ו-Jelcz Laskowice.
אולאווה היא 5.2% משטח המחוז 0.1% משטח הפרובינציה.
במתמטיקה, אוכף של קוף היא משטח תלת־ממדי אשר מוגדר על ידי המשוואה
המשטח נקרא כך כיוון שיש לו שלוש "שלוחות", דבר שמתאים להיות כאוכף לקוף כיוון שהקוף צריך אוכף גם לזנבו.
נקודת האפס (0,0,0) היא הנקודה היחידה בה שיפוע המשטח הוא אפס וגם הנקודה היחידה בה העקמומיות הגאוסיינית של המשטח היא 0. בכל השאר הנקודות העקמומיות היא שלילית.
ניתן גם להגדיר את המשטח על ידי הפונקציה המרוכבת התלת־ממדית הבאה:
לכל t ≥ 0. מכאן ניתן לראות כי המשטח תלוי ב-z אשר נמצא על מעגל היחידה.
אם נסתכל על כל נקודה במעגל היחידה כ-z=eiφ, עבור φ בין 0 ו-2π, אז ניתן להגדיר את הפונקציה כ- z(φ)=cos 3φ.
ניתן להכליל את הרעיון של אוכף של קוף לבעל k שלוחות על ידי הנוסחה z(φ)=cos kφ.
אול טיים לואו (מאנגלית: All Time Low) היא להקת רוק אמריקאית שנוסדה בבולטימור, מרילנד, בשנת 2003. הלהקה כוללת את אלכס גסקרת' (סולן, גיטרה), ג'ק ברקאט (גיטרה ראשית, קולות שניים), זאק מריק (גיטרה בס, קולות שניים) וריאן דוסון (מערכת תופים).
הלהקה הוקמה בזמן שחבריה למדו בבית ספר תיכון.
הם עשו גרסאות כיסוי לשירי פופ פאנק.
באותה תקופה הלהקה כללה את אלכס גסקרת' (סולן), ג'ק ברקאט (גיטרה), טי ג'יי איהלה (גיטרה ראשית, קולות שניים), כריס קורטיללו (גיטרה בס) וריאן דוסון (תופים).
כמה חודשים לאחר הקמת הלהקה, איהלה וקורטיללו החליטו לעזוב את הלהקה.
ג'ק ברקאט החליף את איהלה בתור הגיטריסט הראשי של הלהקה, זאק מריק החליף את קורטיללו בתור נגן בס, ואלכס גסקרת' התחיל לנגן בגיטרה.
בנובמבר 2003, אול טיים לואו הוציאו לאור מיני-אלבום ראשון.
בשנת 2004 הלהקה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת Emerald Moon Records.
ב-2006, שנת לימודיהם האחרונה בתיכון, חברי הלהקה חתמו על חוזה עם החברה Hopless Records.
באותה שנה הוציאו לאור מיני-אלבום שלישי שנקרא "Put Up or Shut Up".
בקיץ של שנת 2007 אול טיים לואו הופיעו בואנס וארפד טור.
באותה שנה גם הוציאו את האלבום "So Wrong It's Right" שהגיע למקום ה-62 ברשימת הבילבורד 200.
הסינגל השני מהאלבום, "Dear Maria, Count Me In" הפך לשיר הראשון של הלהקה שהגיע לטבלת הבילבורד.
ב-7 במרץ 2008, אול טיים לואו הופיעו בשידור חי בטלוויזיה בפעם הראשונה בתוכנית "ג'ימי קימל לייב!".
בשנת 2021, הפך פזמון השיר Dear Maria, Count Me In לאתגר טיקטוק בו צעירים רבים אומרים למצלמה באנגלית: "זה לא רק שלב אמא, זה דרך חיים" ואז שרים את הפזמון.
הכוונה היא לסגנון ה-Emo המאפיין את חלק מסצנת הפופ-פאנק.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס הווידאו קליפים של MTV2025הלהקה הטובה ביותר
אוכפית (שם מדעי: Callaeidae) הוא סוג של ציפורים האנדמיות לניו זילנד.
הן קרובות משפחה רחוקות של העורבים ושייכות למשפחת הדבלולניים.
אורכן של ציפורים אלה כ-25 ס"מ ומשקלן 75 גרם.
הן בעלות גוף וראש שחורים, החלק העליון של הכנף חום-אדום.
המקור גדול וארוך, בעל בליטות ורודות (דבלולים) מתחתיו.
ציפור זו משמיעה רעשים חזקים בעזרת גרונה.
האוכפית נפוצה בשני האיים של ניו זילנד ביערות פתוחים והיא מצויה בין העצים ומעופפת לעיתים רחוקות.
היא ניזונה מחרקים שונים, פירות וצוף פרחים.
אלו עופות טריטוריאליים מאוד התוקפים מסיגי גבול ומשתמשים בקולם החזק כדי להבריח יריבים קטנים.
אם לא יצליחו בכך הם יילחמו אחד נגד השני בעזרת הרגליים עד לכניעת אחד הצדדים.
בפגאניזם הגרמאני המוקדם, Wulþuz (וולתוז, תהילה) היה מושג חשוב, שלפעמים הואנש כאל, או כאפיתט לאל חשוב.
המושג הזה המשיך במיתולוגיה הנורדית באל אוּל, שקשור לקשתות ותהילה.
המונח Wolþu "תהילה", שאולי מתייחס לאל, הופיע לראשונה בממצא ארכאולוגי מהמאה ה-3, וישנם מקומות רבים בשם אול ושמות דומים.
על אף זאת, מצוי מידע מועט העוסק באול בכתבים איסלנדיים מימי הביניים.
בימי הביניים עברה המילה לטינזציה ל"אולרוס" (Ollerus).
בשפות הגרמאניות הצפוניות היבשתיות המילה המודרנית היא אול.
המילה מאנגלית עתיקה ומאותו מוצא וולדור אומרת "תהילה" אך היא לא משמשת כשם עצם פרטי.
למרות זאת, המונח מופיע בצירופים המתייחסים לישות כלשהי, כגון Wuldres cyning, "מלך התהילה"; Wuldorfæder, "אב-תהילה"; ו-Wuldor alwealda, "השליט/האדון המפואר".
אוכרה (וגם אוֹכֶּר או אוקר) (מיוונית ὠχρός, אוֹכְרוֹס, פירוש: "צהבהב") היא פיגמנט אדמת-טיט טבעי, שהיא תערובת של תחמוצת ברזל Fe2O6Si-2 וכמויות משתנות של חימר וחול.
צבע האוכרה נע בין צהוב לאדום עד חום, כתלות בריכוז מינרלי הברזל ובדרגות החמצון והמיום שלהם.
לווריאציה של אוכרה המכילה כמות גדולה של המטיט יש גוון אדמדם והיא מכונה "אוכרה אדומה".
המילה אוכרה משמשת גם לציון חומרי טיט צבעוניים המכילים תחמוצת ברזל, הנוצרים כתוצר לוואי של מיצוי פח ונחושת.
באוכרה נעשה שימוש נרחב באזורים שונים בעולם, כבר מהתקופה הפרה-היסטורית.
במקומות מסוימים נעשה באוכרה שימוש גם בימינו.
משפחת צבעי האוכרה היא משפחה של פיגמנטי קרקע הכוללת אוכרה צהובה, אוכרה אדומה, אוכרה סגולה, סיינה (sienna) ואוכרה חומה.
המרכיב העיקרי של האוכרה הוא תחמוצת ברזל (Iron(III) oxide-hydroxide).
האוכרה מופיעה בטבע בשתי צורות מינרליות עיקריות: גתיט (בעל גוונים צהובים) והמטיט (בעל גוונים אדומים).
חימום הגתיט גורם להתנדפות יון ההידרוקסיל וליצירת תחמוצות ברזל המטיטיות אדומות.
אופי הצבע והגוון הנוצרים בתהליך זה נקבעים על ידי שני גורמים עיקריים: הטמפרטורה וההרכב המינרלי של חומר היסוד.
המעבר מן הגתיט להמטיט מתרחש בטווח טמפרטורות של 280–400 מעלות צלזיוס.
תחמוצת ברזל היא מהמינרלים הנפוצים ביותר שנמצאו על פני כדור הארץ, ויש עדויות רבות לכך שאוכרה צהובה ואדומה שימשה בזמנים פרהיסטוריים ועתיקים תרבויות רבות ושונות ביבשות שונות.
האוכרה נוצלה ככל הנראה למכלול רחב של פעילויות חברתיות וטקסיות, ביניהן ציורי קירות וקברים, מנהגי קבורה, עיטור הגוף וכן למטרות יותר מעשיות כגון עיבוד עורות וכהגנה מפני השמש וחרקים.
חלק משימושים אלו מתועדים בתקופות מאוחרות יותר בתרבויות שונות.
האוכרה הייתה אחד מחומרי הגלם השכיחים בשימוש האדם.
השימוש בה תורם להבנה משוערת של התרבות החומרית והחברתית של האדם הפרה-היסטורי, אורחות חייו וכיצד ניצל את המשאבים שבסביבתו.
כבר לפני כ-300,000 שנה נמצאו עדויות לשימוש בצבעי אדמה.
עשרות גושי אוכרה צהובים, חומים, אדומים וסגולים נמצאו באתר הארכאולוגי טרה אמטה , המצוי בניס (דרום צרפת).
הניאנדרטליים שאכלסו את אירופה בראשית תקופת הקרח האחרונה, נהגו לקבור את מתיהם צבועים באוכרה אדומה.
באתר "קרו מניון" התגלו עשרות קילוגרמים של אבקת אוכרה וסוגי צבע אחרים.
גם בוויילס נמצא כי נעשה שימוש באוכרה בקבורה.
'הגבירה האדומה של פאבילנד' הוא אחד הממצאים המרשימים מאזור הממלכה המאוחדת, המתוארך כבן 30,000 שנים.
מדובר בשלד חלקי מהתקופה הפלאוליתית העליונה אשר צבוע באוכרה אדומה ומכאן שמו.
באתרים פלאוליתים ב-Pech Merle בצרפת נמצאו ציורים של בעלי חיים עם פיגמנטים של אוכרה אדומה וצהובה (בני כ 25,000 שנה).
במערת אלטמירה שבספרד נמצאו ציורים דומים המתוארכים ל-15,000-16,500 לפנה"ס.
במערת לאסקו נמצאו מאות ציורי קיר של בעלי חיים, בעיקר פרסתנים וטורפים, המתוארכים כבני 17,300 שנה.
הציורים צוירו על קירות המערה באמצעות אוכרה אדומה, צהובה ושחורה .
המצרים השתמשו באופן נרחב באוכרה צהובה בציורי קירות וקברים.
לרוב נצבעו דמויות הגברים באוכרה אדומה-חומה, ודמויות הנשים באוכרה צהובה או עם פנים מוזהבות.
אוכרה אדומה שימשה גם כסומק וכשפתון לנשים ואף בתור תרופה.
כמו כן, נתגלו פסים בצבע אוכרה על 'האובליסק הלא גמור' באזור הצפוני של מחצבת האבן אסואן.
פסים אלו ציינו אתרי עבודה.
ביוון העתיקה אוכרה אדומה נקראה 'מילטוס' (μίλτος).
כאשר זומנה האספה באתונה, הייתה קבוצה של עבדים ציבוריים מטאטאת את החלל הפתוח של ה'אגורה' שנחשב למקום מקודש, בחבלים טבולים במילטוס.
אזרחים אשר הסתובבו באגורה במקום לעבור לאזור האספה, היו מסתכנים בהכתמת בגדיהם בצבע.
זה היה מעין קנס על היעדרותם מהאסיפה, כיוון שאם בגדיהם הוכתמו, לא יכלו ללובשם שוב בציבור.
בימי קדם הקלאסיים, האוכרה האדומה הטובה ביותר הגיעה ממושבה יוונית על הים השחור, באזור שבו נמצאת כיום העיר סינופ שבטורקיה.
אוכרה זו עברה תהליכי עיבוד קפדניים, ומחירה היה גבוה.
היא סומנה בידי חותם מיוחד ונקראה 'סינופ חתומה' (Sealed Sinope).
מאוחר יותר, השם הלטיני והאיטלקי סינופיה ניתן למגוון רחב של פיגמנטים בצבע אדום כהה אשר שימשו כצבעי בסיס להכנת ציורי הפרסקו.
הרומאים השתמשו באוכרה צהובה בציוריהם כדי לייצג זהב וגווני עור, וכצבע רקע.
ניתן לראות שימוש נרחב באוכרה הצהובה בציורי הקיר שבפומפיי.
האוכרה האדומה משמשת את אוכלוסיית אפריקה במשך כ-200,000 שנים.
הציידים הלקטים שהתגוררו במערת בְּלוֹמבּוֹס לפני 100,000 עד 72,000 שנה, חרטו עיצובים גאומטריים על גבי גושי אוכרה .
בנוסף הם עיטרו את עצמם במחרוזות של חרוזי צדף צבועים אוכרה וצבעים נוספים.
במערה יש עדויות להפקה ואחסון של האוכרה.
האוכרה נטחנה בעלי ומכתש ואוחסנה בכלים שהוכנו מקונכיות של קונכיית 'אוזן הים' (אָבּלון) – הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת לשימוש כזה בקונכיות.
עד היום נשות ההימבה בנמיביה משתמשות לעיטור גופן בתערובת של אוכרה ושומן בעלי חיים, כדי להשיג צבע עור אדמדם.
את תערובת האוכרה הן מורחות גם על שיערן הקלוע לצמות.
גם גברים ונשים משבט המסאי בקניה וטנזניה השתמשו ומשתמשים באוכרה באותו האופן.
השימוש באוכרה הגיע גם לאוסטרליה העתיקה.
ביבשת נמצאו קבורות עם שרידי אוכרה מלפני כ-42,000 שנים.
יש המפרשים את השימוש באוכרה כבעל ממד של הבעה אידאולוגיות ושל סימבוליזם בקרב המתיישבים הראשונים ביבשת.
האוסטרלים האבורג'ינים השתמשו באוכרה במשך אלפי שנים.
האוכרה שימשה לקישוט גופם, להגנה מפני השמש, למנהגי קבורה, לציורי מערות ושאר יצירות אומנות.
כמו כן, הם שימרו עורות של בעלי חיים באמצעותה.
באתרי קבורה שנחפרו באזור אגם מונגו במערב ניו סאות' ווילס, נמצאו עצמות צבועות אוכרה אשר תוארכו למועד הגעתו של האדם לאוסטרליה; אחד הממצאים המרשימים מהאתר הוא "אדם-מונגו" (LM3), שלד צבוע נתזים רבים של אוכרה אשר מתוארך לפחות כבן 32,000 שנה ואולי אף בן 60,000 שנה.
פיגמנטים של אוכרה מצויים בשפע ברחבי אוסטרליה, במיוחד במדבר המערבי, בקימברלי ובארנהם לנד, ונמצאו באתרים ארכאולוגיים רבים.
במוזיאון הלאומי של אוסטרליה יש אוסף גדול של דגימות של אוכרה מאתרים רבים ברחבי אוסטרליה.
המאורים בניו זילנד עשו שימוש נרחב באוכרה לצרכים פונקציונליים ומסורתיים.
הם ערבבו אוכרה עם שומן כרישים ובתערובת צבעו את בתיהם ואת הוואקה-טאוה , סירות הקאנו ששימשו אותם ללחימה.
הצביעה מנעה את ייבוש עץ הסירות והבתים והגנה עליהם.
המאורים, בעיקר הנשים, מרחו אוכרה על פניהם להגנה מפני חרקים.
מריחת האוכרה על הפנים ועל הגוף התרחשה גם כחלק מטקס קבורה, ככל הנראה באופן סמלי מסורתי.
כדי לייצר את אבקת האוכרה, הם כתשו גושי אוכרה מוצקים שמצאו על גבי משטחי אבן שטוחים.
השימוש באוכרה קשור קשר הדוק לאנשי הבאוט'וק , העמים הילידיים של צפון אמריקה.
הבאוט'וקים צבעו את גופם ואת כל חפציהם באוכרה אדומה: חיצים, קשתות, סירות קאנו ועוד.
לרוב, הם ערבבו את האוכרה עם שומן איילים.
תערובת זו הקנתה להם הגנה מפני השמש וחרקים.
השימוש הנרחב באוכרה הוביל את האירופאים הראשונים שהגיעו ליבשת לכנותם "אינדיאנים אדומים" – אדומי עור.
שימוש באוכרה היה נפוץ גם בקרב ה־Maritime Archaic .
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו ב-Port au Choix נמצאו קברים של למעלה ממאה פרטים עם עדויות לשימוש באוכרה.
גם בקנדה ובארצות הברית נמצאו עדויות לשימוש באוכרה המתוארכות ל-100–400 לפני הספירה.
גם שם ניתן לראות שימוש באוכרה לצורכי צביעת הגוף.
ממצאי אוכרה התגלו גם בכמה אתרים ארכאולוגים בארץ.
לדוגמה, במערת אל-ואד התגלתה שכבה נאטופית עשירה בכלי צור, כלי כתישה ושרידי אוכרה.
כמו כן נמצאו שלוש קבורות אדם, הראשונות שנמצאו בכרמל, וקצה ידית מגל מגולפת בדמות ראש חיה – העדות הראשונה לאמנות פרה-היסטורית במזרח הקרוב.
מאסף האוכרה של אל-ואד כולל 49 דוגמאות, מתוכן 37 דוגמאות המטיטיות ו-12 דוגמאות גאתיטיות.
שרידי אוכרה נמצאו גם על שישה עליי בזלת.
באתר הנאטופי עינן אשר נמצא בבקעת החולה נמצאו עשרות שלדים, מבני מגורים, חפצי אומנות וכן כלי בזלת וכלי צור, שעל אחדים מהם נתגלו שרידי אוכרה אדומה.
מאסף האוכרה של עינן כולל 33 דוגמאות שמתוכן 29 דוגמאות המטיטיות וארבע דוגמאות גיאתיטיות.
במערת היונים והטרסה, הממוקמות על הגבול שבין שפלת החוף של הגליל המערבי לבקעת בית-הכרם, נמצא מאסף אוכרה גדול הכולל 66 דוגמאות, מתוכן 60 דוגמאות המטיטיות ושש דוגמאות גיאתיטיות.
בנוסף, במערת היונים נמצאו מספר פריטים עם שרידי אוכרה: שלוש מכתשים מבזלת, 15 עליים (12 מבזלת ושלושה מגיר) ו-11 פריטי צור.
בשלושת האתרים, מערת אל-ואד, מערת עינן ומערת היונים והטרסה נמצא אחוז גבוה של תחמוצת ברזל המטיטיות לעומת אחוז נמוך של תחמוצות ברזל גאתיטיות.
במערת קדומים (קפזה) הנמצאת לרגלי הר הקפיצה, נמצאו קברים של אדם מודרני ובתוכם קרני איל.
על העצמות הקבורות נמצאו שרידי אוכרה אדומה.
ברנסאנס חלה התקדמות משמעותית בטכניקות הציור והצביעה.
עדיין, מרבית הצבעים שהיו בשימוש היו פיגמנטים מינרליים.
פיגמנטי אוכרה צהובים ואדומים היו בשימוש נרחב בציורי לוחות ופרסקאות.
הצבעים השתנו מאוד מאזור לאזור, כתלות בהרכב החימר.
באזורים מסוימים חימר האוכרה היה עשיר לימוניט ובעל גוון צהבהב ובאחרים עשיר בהמטיט אדמדם.
בפוזואולי שליד נאפולי האוכרה הייתה בגוון ורוד סלמון, ואילו הפיגמנט מטוסקנה הכיל מנגן, שהפך אותו לחום אדמדם כהה ששמו 'טרה די סיאנה', או 'אדמת סיאנה'.
את צבע האוכרה הפרידו מחול ומהחומרים האורגניים שבקרקע (רקבובית/הומוס) באמצעות ערבוב של התערובת החולית עם מעט מים.
החול שקע מטה בעוד החומרים האורגניים צפו בהדרגה.
לאחר שנוקו מיתר החומרים, המים הצבועים שנותרו, והכילו את האוכרה, יובשו – והתקבלה אבקת אוכרה.
היה צורך לחזור על פעולת ההפרדה מספר פעמים.
תהליך ההפקה התעשייתי להכנת פיגמנט האוכרה פותח על ידי המדען הצרפתי ז'אן אטיין אסטיר בשנות ה-1780. אסטיר שגדל ברוסיון שבמחוז פרובאנס, הוקסם מצוקי החימר האדום והצהוב שבאזור.
הוא המציא תהליך עיבוד שבו ניתן להפיק את פיגמנט האוכרה בכמויות גדולות.
תחילה הוצא החומר מאזורי משקעים פתוחים או ממכרות.
אחר כך שטף את החמר כדי להפריד בין גרגרי החול מחלקיקי האוכרה והותיר את המשקעים באגנים גדולים, בכדי לזרז את ההפרדה.
לאחר מכן יובשו המים, והאוכרה היבשה נחתכה ללבנים, רוסקה, סוננה, וסווגה לפי צבע ואיכות.
האוכרה באיכות הטובה ביותר הייתה שמורה לשימוש אומנים.
אוכרה מרוסיון הייתה יצוא צרפתי חשוב עד אמצע המאה ה-20, והייתה נפוצה באזורים הכפריים של אירופה.
בצבעים שהופקו מהאוכרה שיוצאה נעשה שימוש הן בקרב אומנים והן לצביעת בתים.
כמו כן, אוכרה שימשה לצורך חיטוי פצעים והיוותה מרכיב חשוב בתעשיית הגומי המוקדמת.
היצוא הצרפתית פסק כאשר השווקים הגדולים קרסו בשל המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים בספרד.
כמו כן החלה תחרות בשוק, בשל כניסת פיגמנטים סינתטיים חדשים.
המכרות ברוסיון נסגרו, אם כי ייצור פיגמנטֵי אוכרה טבעיים נמשך במכרות בקפריסין ובאתרים אחרים.
אומנם השימוש באוכרה אינו נרחב כפי היה בתקופות הקדומות, אך גם כיום נעשה בה שימוש בקרב אוכלוסיות מסוימות כמו אנשי ההימבה ואנשי המסאי שבאפריקה.
אול אין הוא סרט קומדיה ישראלי שיצא ב-18 באפריל 2019, עם שלומי קוריאט, צחי הלוי, עומר עציון,
יוני זיכהולץ וזהר שטראוס בתפקידים הראשיים.
ארבעה חברי נפש בתיכון בשם מורד (שלומי קוריאט), יקי (צחי הלוי), צופי (עומר עציון) ובנסון (יוני זיכהולץ), מושפלים בשידור חי ומפסידים במשחק פוקר גורלי ליריב הגדול שלהם בבית הספר, אורן קלירס (זהר שטראוס).
כעונש, מוטלים עליהם חרפה וקלון והם נותרו מצולקים.
והנה צצה הזדמנות לנקמה עליה חלמו: להביס את קלירס בטורניר פוקר יוקרתי וסודי שייערך בדרום, עכשיו כל שנותר זה להגיע לשם, רצוי בחתיכה אחת.
צחי הלוי - יקי ראובני
שלומי קוריאט - מורד נימני
עומר עציון - צוּפי קירשהיימר
דנה פרידר - רחלי שמעוני
דינה סנדרסון - הילי רוזן
מיכאל הנגבי - אליעד גולדן
יעל בר זוהר - איה שיקלר
זהר שטראוס - אורן קלירס
מאור כהן - עבדאללה בן ארצי
רביב מלול - מרקו וואה וואה
יעל עמית - בובי נחמני
צחי גראד - עוזי באבל
אולאוס לורנטי (בשוודית: Olof Larsson, נפטר ב-25 ביוני 1438) היה ראש הכנסייה השוודית בשנים 1432–1438.
הוא למד באוניברסיטת פראג, אוניברסיטת לייפציג וסורבון.
בשנת 1417 הוא מונה לתפקיד ניהולי בקתדרלת אופסלה.
בשנת 1419 בשליחות אריק מפומרניה הוא נסע לרומא במטרה לשכנע את האפיפיור מרטינוס החמישי להדיח את ראש הכנסייה השוודית המכהן.
לאור הקשרים שהיו לו בחצר, אולאוס לורנטי הצליח במשימה וראש הכנסייה הוחלף.
למרות זאת, כאשר המשרה התפנתה המלך לא מיהר להעביר אותה לאולאוס לורנטי.
אף על פי שהיה לו מינוי מהאפיפיור, המלך הכיר בו רק כעבור שלוש שנים בשנת 1435. באותה שנה הוא חנך את קתדרלת אופסלה שבנייתה החלה עוד במאה ה-13. בשנת 1436, ראשי הכנסייה הצטרפו למרד נגד המלך המכהן, שבסופו של דבר אריק מפומרניה נאלץ לתת זכויות נוספות לאצילות שוודית.
לפי ההשערה, אולואס לורנטיס נפטר מהרעלה וככל הנראה קרל השביעי, מלך שוודיה היה אחראי על זה.
"אוכרנה" הוא גוף פדרלי ממשלתי הפועל בכפיפות לשירות הפדרלי של כוחות המשמר הלאומי של הפדרציה הרוסית ומעניק על בסיס חוזי שירותים להגנה על רכוש ואישים שונים, הגוף הוקם בשנת 2005 כחלק ממשרד הפנים של רוסיה כגוף מרכזי לאבטחת מתקנים ממשלתיים.
זהו גוף ממשלתי לאבטחת מתקנים ורכוש ממשלתי ועל בסיס חוזי גם מספק שירותי אבטחה לבתי עסק פרטיים ולכן רבים רואים בו חברה למתן שרותי אבטחה לכל המרבה במחיר.
יש לזכור כי האוכרנה אינה קשורה לגופים ממלכתיים פדרליים אחרים המספקים שירותי אבטחה, אך עם זאת, היא פועלת באופן חלקי על בסיס החוק הפדרלי "על הגנה מחלקתית", בו הוא מתואר כ"יחידת אבטחה צבאית".
לאנשי גוף זה ישנה הזכות להגן על אובייקטים מכל סוג על בסיס חוזי, ללא קשר לשייכות מחלקתית.
אנשי הגוף משתמשים באמצעים מיוחדים ובחימוש המשמש את כוחות המשמר הלאומי הרוסי בעת ביצוע משימות וכן כלי נשק שונים המותרים להפצה בשטח הפדרציה הרוסית.
ה"אוכרנה" של המשמר הלאומי הרוסי מתחרה עם גופים אחרים לאבטחה ומהווה מיזם פדרלי ממשלתי.
"אוכרנה" הוקמה ב-11 בפברואר 2005 ביוזמתו של אלוף-משנה מ.
סוחודולסקי, כתוצאה מהרפורמה בשירותי השמירה ונועד לספק שירותים עבור הצבא והמשטרה בעיקר אבטחה ותחזוקה של ציוד ביטחוני.
ב-5 באפריל 2016, על בסיס צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 157, הפך המיזם לחלק מהשירות הפדרלי של כוחות המשמר הלאומי ושמו שונה לשמו ל"אוכרנה של המשמר הלאומי".
למנהל הכללי מונה אנדריי קוזנצוב.
לגוף 80 סניפים בכל רוסיה.
על פי נתוני RBC בשנת 2016, הכנסותיה של היחידה הסתכמו ב-17.55 מיליארד רובל.
ב-18 בינואר 2017, על פי צו של ממשלת הפדרציה הרוסית, נוספו ליחידה שירותי הגנה על מתקנים תעשייתיים של הפדרציה הרוסית (ובעך הצטרפו 18 אלף עובדים נוספים מהמחלקה לאבטחה בין-גופית של משטרת הפדרציה הרוסית).
מתן שירותים מסחריים לארגוני פשיעה
ב-17 בנובמבר 2017, אנשי היחידה ליוו במכונית מרצדס גלנדאווגן ושמרו על ראש ארגון פלילי בשם דמיטרי פבלוב, הידוע בעולם הפלילי בשם פאבליק במהלך חגיגות יום ההולדת שלו במסעדה במתחם מוסקבה-סיטי.
בבניין המתחם אירעה תקרית ירי, שכתוצאה ממנה נפצעו 8 בני אדם, בהם ארבעה מאבטחים של חברת האבטחה הפרטית של גבריל יושבייב, הידוע בעולם הפשע כ"גריק מחצ'קלינסקי", המחזיק בבעלות על אותו מגדל וכן שני אנשי האוכרנה מהמשמר הלאומי הרוסי.
אחד הכדורים פגע ברגלו של הדי ג'יי אלכסיי איבקין, שעבד בקונצרט.
בנוסף, נעצר אחד מהאנשים שנפצע קשה מקבוצת אלמונים שהיו אלה שפתחו באש.
באתר הירי אבד אקדח השירות של אחד מאבטחי המשמר הלאומי.
בנאום לתקשורת הצהיר נציג המשמר הלאומי הרוסי כי אנשי האוכרנה לא אבטחה את פבלוב, אלא את מכונית הלקסוס שלו שבה היה סחורה בחניון המתחם.
ברם תקרית זו העלתה שאלות רבות באשר לאופי הפעילות של גוף זה.
אֶוּכַרִיסְטִיַה (מיוונית: Ευχαριστία, "הודיה"; בארמית: ܩܘܪܒܢܐ ܩܕܝܫܐ, "קורבנא קדישא" - הקורבן הקדוש; בעברית: הוֹחָדָה) היא טקס נוצרי שבו מקודשים ונאכלים לחם הקודש ויין הקודש, המייצגים את בשרו ודמו של ישו.
האוכריסטיה היא מעשה הפולחן המרכזי והחשוב ביותר בנצרות, והיא מציינת את קורבנו של ישו על הצלב, המכפר על חטאי האנושות.
לחם הקודש, הקומוניון (communion) והאוכריסטיה הם אותו סקרמנט; אוכריסטיה הוא המונח הרשמי ביוונית, ו"קומוניון" (או "קומוניון קדוש", "סעודת האדון") מדגיש את ההיבט הקהילתי ("קומונה") ואת קבלת גופו ודמו של ישו.
השמות מתייחסים לאותו טקס נוצרי מרכזי של ארוחה מקודשת של לחם ויין.
לפי הברית החדשה, ישו עצמו ציווה על תלמידיו במהלך הסעודה האחרונה לקיים את הטקס, והוא נחגג על ידי המאמינים הנוצרים כבר בימי השליחים.
מקור האוכריסטיה בדברי ישו ב: "קְחוּ וְאִכְלוּ זֶה הוּא גּוּפִי...
שְׁתוּ מִמֶּנָּה כֻּלְּכֶם׃ כִּי זֶה הוּא דָּמִי", המוזכרים בניסוח דומה מאוד גם במרקוס, בלוקאס ובאיגרת השנייה אל הקורינתים.
האוכריסטיה נערכת ברוב המוחלט של זרמי הנצרות.
היא המוקד של המיסה בכנסייה הקתולית ושל הליטורגיה הקדושה בכנסיות האורתודוקסיות, ושל טקסים ותפילות נוספים בכנסיות אחרות, כולל הכנסייה האנגליקנית.
היא מכונה בין היתר "הקורבן הקדוש" בכנסיות דוברות-הארמית, "סעודת האדון" בזרמים פרוטסטנטיים, "האחדות הקדושה" בקרב קתולים ועוד.
זרמי שוליים מעטים, בעיקר הקווייקרים, אינם מקיימים את האוכריסטיה.
בשל מעמדה המרכזי, הייתה האוכריסטיה נושא למחלוקות קשות, בייחוד בתקופת הרפורמציה.
במאה ה-12 לערך חדלה הכנסייה הקתולית (ללא החלטה רשמית, אך התמורה התפשטה במהרה ובאופן גורף) לאפשר לקהל לשתות מן היין, ורק הכומר לגם ממנו.
הדבר נומק בדרך כלל בכך שאין זה יאה ש"דמו של ישו יטפטף מזקניהם".
הדרישה לקבל יין עם הלחם, או "קומוניון משני הסוגים", הפכה לקריאת הקרב של ההוסיטים, ושל הפרוטסטנטים אחריהם.
פולמוס חריף ועמוק נסוב על מהות האוכריסטיה.
התפיסה התאולוגית הקלאסית של הטקס היא שהיין והלחם הופכים לדמו ולבשרו של ישו בפועל ממש, באופן נסי, ועל המאמינים לאכול אותם כדי לקחת חלק בקורבנו ולזכות בטובין הרוחניים שהוא מעניק.
הכנסייה הקתולית הגדירה תמורה זו במושג טרנסובסטנציאציה, והניסוח התאולוגי הרשמי הוא שמהותם הפשוטה של היין והלחם אובדת במהלך השינוי.
הכנסיות המזרחיות נמנעו בדרך כלל מלדון בדקויות של האופן בו מתרחשת התמורה, אם כי השקפתן זהה.
במאה ה-16, הלותרנים סירבו לקבל שהלחם והיין נעשים בשר ודם ממש, אך התעקשו כי ישו נוכח בטקס באופן ממשי, ומהותו מצויה שם לצד זו של העצמים המקודשים.
הצווינגליאנים סירבו להאמין בנוכחות ממשית כזו, והגדירו את האוכריסטיה כטקס קדוש ביותר אך סמלי בלבד, המהווה זיכרון ולא השתתפות בקורבן.
בעמדת הביניים, הקלוויניסטים סברו שישו נוכח באמת אם כי רק באופן רוחני ולא גשמי.
אולאטאנית היא שפה דראווידית דרומית המדוברת על ידי שבט האולאדאן בקרלה שבהודו.
כיום ייתכן שהשפה נכחדה והפסיקה להיות בשימוש יום יומי.
רוב דובריה שנשארו כנראה עברו למלאיאלאם בשל רצון שלא יזהו אותם כאולאדאנים.
כמות דוברי השפה היודעים קרוא וכתוב היא בין 72% ל-82%.
אוכף פריי הוא אוכף צר המכוסה קרח, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
האוכף ממוקם במוצאו של קרחון פריי;
האוכף ממוקם 6 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מהר דאגלס.
האוכף התגלה בדצמבר 1957, על ידי מחלקת הסקר הצפונית הניו זילנדית (New Zealand Northern Survey Party) של המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
שמו של האוכף ניתן לו על ידי מחלקת הסקר.
האוכף נקרא על שם קרחון פריי הסמוך.
קרחון פריי נקרא על שמו של איי.
Fry), תושב העיר בריסטול שבאנגליה, שתרם למשלחת נמרוד הבריטית, אשר גילתה את קרחון פריי.
אוכף פופובו הוא אוכף ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,550 מטרים מעל פני הים.
האוכף מחבר בין פסגת דרינוב שמצפון לו, לפסגת סבלייבסקי שמדרום לו.
האוכף מתנשא מעל קרחון אובץ' שממזרח לו, ומעל קרחון צ'ופרנה שמדרום-מערב לו.
האוכף מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010.
האוכף נקרא על שם העיירה פופובו, שבצפון-מזרח בולגריה.
אוכף קוסטנץ הוא אוכף ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1,520 מטרים מעל פני הים.
האוכף מחבר בין הר פסגה שמצפון לאוכף, לבין השלוחה המזרחית של פסגת דרינוב, שמדרום לאוכף.
האוכף מתנשא מעל קרחון וטרינו שממערב לו.
האוכף מופה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010.
האוכף נקרא על שם העיירה קוסטנץ שבדרום-מערב בולגריה.
אוכף פוינטר הוא אוכף מלא שלג, באזור חוף דייוויס, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האוכף ממוקם בין גבעת פוינטר לבין פסגות אייבורי.
האוכף ממוקם 17 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מכף קיילמאן.
גובהו של האוכף 700 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-4,728 בגובהו באנטארקטיקה.
האוכף מופה לראשונה על ידי משלחת סקר של סקר התלות של איי פוקלנד (FIDS), אשר יצאה ממפרץ התקווה בנובמבר 1948.
שמו של אוכף פוינטר ניתן לו בשנת 1953 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
האוכף נקרא על שם גבעת פוינטר הסמוכה.
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1950 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הגבעה נקראת על שם צ'אלרס ויליאם פוינטר (Charles William Poynter), מהצי המלכותי הבריטי, עוזר-רב חובלים (מאסטרז מייט (Master's Mate)) או עוזר חובל ראשי (מידשיפמן (Midshipman)), שליווה את אדוארד ברנספילד על הבריג "ויליאמס" (Williams) בינואר 1820 כאשר ברנספלד גילה וחקר את איי שטלנד הדרומיים ואת מצר ברנספילד.
אוליבר פארקר הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע אנגלי.
פארקר נולד בלונדון, אנגליה, וגדל בכפר ראדוינטר, ליד עיירת השוק סאפרון וולדן באסקס.
פרקר התחנך בבית הספר Dame Bradbury's, בית ספר פרטי בסאפרון וולדן, שבאסקס, ובקלייר קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2000 כתב את התסריט לסרט הקומי "It Was an Accident".
בשנת 2005 ביים פארקר את הסרט "קליק".
בשנת 2011 כתב את התסריט לסרט הקולנוע "מלון מריגולד האקזוטי", שביים ג'ון מאדן.
שנה לאחר מכן יצא הסרט "עכשיו זה טוב" שאותו ביים ולו כתב את התסריט.
בשנת 2015 יצא סרט ההמשך "מלון מריגולד האקזוטי השני" לו כתב את התסריט.
בשנת 2018 ביים את הסרט "מאמה מיה!
Here We Go Again", שזכה להצלחה קופתית.
בשנת 2021 הפיק את הסרט "ניקולס" לו גם כתב את התסריט.
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "כרטיס לגן עדן" בביומו וגם שימש כתסריטאי יחד עם דניאל פיפסקי, בכיכובם של ג'ורג' קלוני וג'וליה רוברטס.
בשנת 2024 הוא עובד על סרט שתסריט נכתב על ידו על בסיס ספר "מועדון הרצח של יום חמישי"
בשנת 1998 התחתן עם השחקנית טנדי ניוטון, ולהם שלושה ילדים: הבנות ריפלי (ילידת 2000) וניקו (ילידת 2004), והבן בוקר ג'ומבה (יליד 2014).
שנה כותרתתפקיד הערות 2000It Was an Accidentתסריטאי 2005קליק במאי, תסריטאי 2011מלון מריגולד האקזוטיתסריטאי 2012עכשיו זה טוב במאי, תסריטאי 2015 מלון מריגולד האקזוטי השניתסריטאי 2018מאמה מיה!
Here We Go Again במאי, תסריטאי 2021ניקולס תסריטאי, מפיק בפועל 2022כרטיס לגן עדן במאי, תסריטאי
אוכף קארנייר או אוכף קארנארי הוא אוכף הררי סלעי צר הממוקם בין המדרונות הדרום-מזרחיים של הר קראדוק לבין הרכס הצפון מזרחי של הר סטרייבינג, האוכף מקשר את הר קראדוק אל רכס אוון האוכף ממוקם בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של אוכף קארנייר 2,376 מטרים מעל פני הים.
רוחבו של אוכף קארנייר 2.03 קילומטרים (בכיוון מזרח -מערב); בחלקו המזרחי של האוכף יש עמק קטן.
אוכף קארנייר מהווה חלק מקו פרשת הקרחונים שבין קרחון נימיץ לבין זרם קרח רוטפורד, אוכף קארנייר מתנשא מעל קרחון סברינגהאוס שמדרום מערב לאוכף קארנייר ומעל קרחון זלצמן שמצפון מזרח לאוכף קארנייר.
אזור האוכף מופה לראשונה על ידי סוקרים אמריקאיים בשנת 1961. מיפוי מעודכן נערך בשנת 1988.
האוכף נקרא על שם היישוב קארנייר שבדרום בולגריה.
אול סולס קולג' הוא אחד הקולג'ים המנהליים של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
הקולג' ייחודי בכך שכל חבריו הופכים אוטומטית לעמיתים (כלומר, חברים מלאים בגוף המנהל של המכללה).
אין לקולג' סטודנטים לתואר ראשון, אבל בכל שנה סטודנטים לתארים מתקדמים ותואר שני באוקספורד זכאים להגיש בקשה למספר קטן של מלגות בחינה באמצעות בחינה תחרותית שתוארה פעם כ"בחינה הקשה ביותר בעולם".
אול סולס הוא אחד הקולג'ים העשירים ביותר באוקספורד, עם הקדש כספי של 420.2 מיליון פאונד (2018).
הקולג' הוא ארגון צדקה רשום לפי החוק האנגלי.
המכללה נוסדה בשנת 1438 על ידי הנרי השישי מאנגליה והנרי צ'יצ'לי שהיה הארכיבישוף מקנטרברי כדי להנציח את קורבנות מלחמת מאה השנים.
המכללה היא בעיקרה מוסד מחקר לתואר שני.
בעבר היו בה גם סטודנטים לתואר ראשון: רוברט הוונדן (מנהל המכללה מ-1571 עד 1614) הכניס סטודנטים לתואר ראשון ששימשו לעמיתים כמשרתי משק בית, אבל נוהל זה נזנח בסוף תקופת חבר העמים (1660).
במשך למעלה מחמש מאות שנה התקבלו רק גברים לקולג'.
נשים הורשו לראשונה להצטרף למכללה כעמיתות בשנת 1979כמו מכללות רבות אחרות באוניברסיטה שהיו בעבר לגברים בלבד.
בין עמיתיו הידועים נמנים הפילוסוף ישעיה ברלין, תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב"), ליאופולד איימרי וג'ורג' נתניאל קרזון.
ספריית אול סולס קולג' (שנודעה בעבר בשם ספריית קודרינגטון) נוסדה באמצעות עזבון משנת 1710 של כריסטופר קודרינגטון (1668–1710), עמית מהמכללה ובעל מטעי סוכר ועבדים עשיר.
קודרינגטון נולד בברבדוס, וצבר הון ממטע הסוכר שלו באיי הודו המערבית.
הוא למד לתואר ראשון באוקספורד ומאוחר יותר הפך למושל הקולוניאלי של איי ליווארד.
על פי תנאי צוואתו הוריש קודרינגטון ספרים בשווי 6,000 ליש"ט לקולג' בנוסף ל-10,000 ליש"ט עבור בניית הספרייה.
הספרייה החדשה הושלמה בשנת 1751 בעיצובו של ניקולס הוקסמור ומאז נמצאת בשימוש מתמשך.
הספרייה כוללת כ-185,000 פריטים, כשליש מהם פורסמו לפני שנת 1800. האוספים חזקים במיוחד בתחומי המשפט ובהיסטוריה (בעיקר בהיסטוריה צבאית).
סר כריסטופר רן היה עמית משנת 1653, ובשנת 1658 יצר שעון שמש לקולג'.
זה הוצב במקור על הקיר הדרומי של הקפלה, אך בשנת 1877 הועבר למרובע (מעל הכניסה המרכזית לספריית קודרינגטון ).
בשנת 2020, הוחלט להפסיק להתייחס לספרייה כ"ספריית קודרינגטון" כחלק מ"צעדים לטיפול בבעייתיות של מורשת קודרינגטון", שמקורה בעושר שמקורו בניצול עבדים.
בשלוש השנים שלאחר הענקת התואר הראשון שלהם, סטודנטים המסיימים את לימודיהם באוקספורד וסטודנטים נוכחיים לתארים מתקדמים באוקספורד שסיימו את לימודיהם במקום אחר זכאים להגיש בקשה למלגות בחינה (המכונה לעיתים באופן לא פורמלי "מלגות פרס") של שבע שנים כל אחת.
הבחינה פתוחה לכל מי שעומד בקריטריונים לזכאות והמכללה אינה מוציאה הזמנות למועמדים להשתתף.
מדי שנה בתחילת מרץ מתקיים במכללה ערב פתוח המאפשר לנשים המעוניינות במלגת הבחינה הזדמנות לגלות עוד על תהליך הבחינה ולפגוש את חברי המכללה.
בכל שנה ניגשים בדרך כלל כמה עשרות מועמדים לבחינה.
בדרך כלל מוענקות שתי מלגות בכל שנה אם כי המכללה העניקה מקום בודד או שלושה מקומות בשנים מסוימות, ובמקרים נדירים לא העניקה פרס.
התחרות, המוצעת מאז 1878 ופתוחה לנשים מאז 1979, מתקיימת במשך יומיים בסוף ספטמבר, עם כתיבת שני מאמרים כל אחד במהלך שלוש שעות בכל יום.
היא תוארה בעבר כ"הבחינה הקשה ביותר בעולם".
שתי עבודות ('מאמרי מומחים') הן בנושא יחיד לפי בחירת המועמד; האפשרויות הן קלאסיקות, ספרות אנגלית, כלכלה, היסטוריה, משפטים, פילוסופיה ופוליטיקה.
מועמדים יכולים להגיש את שתי העבודות שלהם במקצועות מומחים שונים, בתנאי שכל עבודה היא בנושא אחד בלבד (לדוגמה, מועמד עשוי לעמוד במאמר אחד בהיסטוריה ומאמר אחד בפוליטיקה).
למועמדים הבוחרים בקלאסיקה יש בחינת תרגום נוספת ביום שלישי.
שני מאמרים ('המאמרים הכלליים') הם בנושאים כלליים.
עבור כל אחד מהם המועמדים בוחרים שלוש שאלות מתוך רשימה הכוללות מגוון רחב של נושאים ושאלות.
ראסל טיירון ג'ונס , הידוע יותר בשם הבמה שלו אול' דירטי בסטרד (Ol' Dirty Bastard, המקוצר לעיתים קרובות כ-ODB), היה ראפר אמריקאי.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של הרכב ההיפ הופ וו טאנג קלאן, שהגיעו בעיקר מסטטן איילנד, ניו יורק, שעלתה לגדולה במיינסטרים עם אלבום הבכורה שלה מ-1993 Enter the Wu-Tang (36 Chambers).
הצלחתו המקצועית נבלמה עקב בעיות משפטיות תכופות, כולל מאסרים.
הוא מת ב-13 בנובמבר 2004 ממנת יתר של סמים, יומיים לפני יום הולדתו ה-36.
אול' דירטי בסטרד נודע בזכות "החרוזים החולניים והחופשיים-אסוציאטיביים שלו בצורה שערורייתית שנמסרו בסגנון ייחודי חצי ראפ, חצי מושר".
שם הבמה שלו נגזר מהסרט של אמנויות הלחימה הסיניות משנת 1980 Ol' Dirty and the Bastard (נקרא גם An Old Kung Fu Master, בכיכובו של Yuen Siu-tien).
לפי עמיתו של דירטי, מת'וד מן, שמו היה גם התייחסות לאופי הייחודי של הראפ שלו, ובמיוחד לעובדה "אין אב לסגנון שלו".
חיים מוקדמים, הקמת הוו-טאנג קלאן
ראסל טיירון ג'ונס נולד ב-15 בנובמבר 1968 באזור פורט גרין בברוקלין, ניו יורק.
הוא ובני דודיו רוברט דיגס וגארי גרייס חלקו טעם של מוזיקת ראפ וסרטים בסגנון אמנויות לחימה.
ג'ונס, דיגס וגרייס (שנודע מאוחר יותר בתור Ol' Dirty Bastard, RZA ו-GZA בהתאמה) הקימו את הקבוצה Force of the Imperial Master, אשר נודעה בשם All in Together Now לאחר הסינגל המחתרתי המצליח שלהם באותו השם.
בסופו של דבר הם הוסיפו עוד שישה חברים לקבוצה שלהם, וקראו לה "וו-טאנג קלאן".
הקבוצה הוציאה את אלבום הבכורה שלה Enter the Wu-Tang (36 Chambers) ב-1993, וזכתה להצלחה מסחרית וביקורתית בולטת.
אולאדי הן חביתיות או פריטר קטנות עבות הנפוצות במטבח הרוסי ובמטבח האוקראיני.
הבלילה לאולאדי עשויה מקמח חיטה או (כיום לעיתים רחוקות יותר) מקמח כוסמת, ביצים, חלב, מלח וסוכר עם שמרים או סודה לשתייה.
הבלילה עשויה להכיל גם קפיר, חלב מוחמץ או יוגורט.
אולאדי עשוי לכלול גם תוספות שונות, כגון תפוח או צימוקים .
אולאדי מוגשים בדרך כלל עם סמטנה (שמנת חמוצה), וכן עם תוספות מתוקות כגון ריבה, פובידל, דבש וכו' ניתן להגיש גרסאות מלוחות עם קוויאר, בדומה לבליני .
בדרך כלל, המונח אולאדקי במטבחים המזרחיים הסלאביים עשוי לציין גם לביבות העשויות עם מרכיבים אחרים, למשל לביבות תפוחי אדמה (картофельные оладьи), פנקייק שעועית (оладьи), לביבות אורז (рисовые оладьи), לביבות דלעת (кабачковые оладьи) וכו'.
סירניקי (לביבות מטבורוג) עשויה גם להיחשב כסוג של אולאדי.
המילה הסלאבית המזרחית העתיקה oladya כשם עצם, מקורה באה לידי ביטוי לראשונה בשנת 1470. כמאכל, הוא מוזכר לראשונה בדומוסטרוי , הספר הרוסי מהמאה ה-16 של חוקי הבית, הוראות ועצות.
המילה נובעת מיוונית עתיקה ἐλάδιον, הקטנה של ἔλαιον, "שמן זית", "חומר שמן".
המילה "לטקה" המציין לביבות תפוחי אדמה במטבח היהודי נגזרת מהמילה אולאדקה.
אולאוולה אונאנוגה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בבני יהודה.
בעונות ו- שיחק אונאנוגה בקסטריוטי קרויה מליגת העל האלבנית, במדיה ערך 58 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בחודש יולי 2023 חתם בקפאז מליגת העל האזרית, במדיה ערך 27 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-21 ביולי 2024 חתם בא-נסר מליגת העל הכוויתית.
אולאואיל-אתנול-אמיד (OEA) הוא תרכובת שומן אתנול-אמיד טבעי המווסת צריכת מזון ומשקל הגוף בבעלי חוליות, החל מעכברים ועד פיתונים.
הוא פועל כאגוניסט טבעי של הקולטן המופעל על ידי פרוקסיזום (סוג אלפא) (PPAR-α).
OEA הוא אנלוג קצר, חד-בלתי-רווי, של האנדוקנבינואיד אנאנדמיד.
אך בניגוד לאננדמיד הוא פועל במסלול נפרד ממסלול הקנבינואידים הרגיל, ומווסת את פעילות PPAR-α כדי לעורר ליפוליזה (פירוק שומנים).
OEA מיוצר על ידי המעי הדק, לאחר אכילה, בשני שלבים.
הביוסינתזה של OEA ואמידים ליפידים פעילים-ביולוגית אחרים מווסתת על ידי חומצות מרה.
בשנת 2006 דווח כי OEA נקשר לקולטן הקנבינואידי החדש GPR119. הוצע כי OEA הוא התרכובת הקושרת הטבעית של הקולטן.
על פי ההשערה, בתקופת תרדמת החורף של דובים חומים, יש ל-OEA תפקיד מפתח בעיכוב התנהגות חיפוש מזון ובפירוק שומנים יחד עם שינוי המערכת האנדוקנבינואידית הנדרשת לשינויים מטבוליים.
דווח כי OEA מאריך את תוחלת החיים של התולעת העגולה Caenorhabditis elegans באמצעות אינטראקציות עם מולקולות ליזוזום.
אולבני היא בירת מדינת ניו יורק בארצות הברית.
אולבני שוכנת 233 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק מדרום למפגש הנהרות מוהוק והדסון.
אולבני היא גם עיר המחוז של מחוז אולבני.
העיר היא חלק ממטרופולין אולבני-סקנקטדי-טרוי.
אף על פי שאולבני היא בירת מדינת ניו יורק, העיר הגדולה ביותר במדינה היא ניו יורק.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הנרי הדסון בשנת 1609, כאשר חקר עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית.
אולבני ידועה כיישוב האירופי השני שנוסד במה שעתיד להיות 13 המושבות הראשונות של ארצות הברית, אחרי ג'יימסטאון בווירג'יניה.
ב-1614 נבנה במקום מבצר על ידי ההולנדים שקראו למקום "ניו אורנז'" על שם בית המלוכה ההולנדי, בית אורנז'.
ב־1664 נכבש האזור על ידי הבריטים, והעיר נקראה מחדש אולבני על שם הדוכס של יורק ושל אולבני - שהפך יותר מאוחר למלך ג'יימס השני (בית מלוכה אחד מלך באנגליה ובסקוטלנד; התואר "דוכס אולבני" הוא התואר המסורתי של בנו הצעיר של מלך סקוטלנד).
והייתה לחלק ממושבת ניו יורק.
בשנת 1754 התכנסו בעיר נציגים מהמושבות האמריקאיות.
נציג מפנסילבניה, בנג'מין פרנקלין הציע לראשונה בהיסטוריה מעין איחוד של המושבות.
אמנם הצעה זו אף פעם לא הוכרה באופן רשמי, אך היא השפיעה על חוקת ארצות הברית, שנכתבה כ-33 שנה מאוחר יותר.
בשנים אלו התרחשה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, דבר שהקשה על פיתוח העיר.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, חל בעיר גל צמיחה אדיר.
לעיר הגיעו מהגרים רבים, בעיקר מורמונט ומקונטיקט.
אולבני הפכה בירת מדינת ניו יורק בשנת 1797.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הפכה העיר למרכז תחבורתי.
בתקופה זו הייתה העיר גם העיר העשירית (ולעיתים גם התשיעית) בגודלה במדינה, דבר שלא חזר שוב.
בנוסף על היותה מרכז תחבורתי עצום, הייתה אולבני גם מרכז סחר ותעשייה.
במהלך המאה ה-19 הייצוא העיקרי של העיר כלל פרוות, חיטה, בשר ועץ.
בנוסף על אלו, הוקמו בעיר בנקים וחברות פיננסיות רבות, כאשר הידועה שבהן היא אמריקן אקספרס שהוקמה בעיר בשנת 1850.
אולבני היא העיר הראשונה בארצות הברית ואחת מהערים הראשונות בעולם שפתחה נמל תעופה, בשנת 1908. נמל התעופה הועבר ממקומו בשנת 1928. למרות תוכניות פיתוח רחבות, מרבית מהאוכלוסייה עזבה בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה מתהליכי פרוור.
בשנת 1969 נבנה גשר דאן ממוריאל, גשר חדש מעל הנהר הדסון.
באולבני נמצאות אוניברסיטת אולבני ואוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
כמו כן נמצאות בעיר מספר מכללות.
נכון לשנת 2015, האוכלוסייה מוערכת בכ-98 אלף נפש.
לאורך כל שנות קיומה אוכלוסיית אולבני הייתה מגוונת מאוד.
כיום 52.3% מהאוכלוסייה היא לבנה, 27% אפרו-אמריקאים, 7.4% אסייתים, והשאר ממיעוטים אחרים.
הזרם הדתי הדומיננטי בעיר הוא הנצרות הקתולית, המונה כ-47% מאוכלוסיית העיר.
כ-12% מהאוכלוסייה משתייכים לזרמים נוצריים אחרים.
בעיר יש קהילה יהודית חזקה מאז שנת 1658. בעיר יש בתי כנסת רבים מכל הזרמים, ואף אחד מבתי הכנסת הקראיים היחידים שמחוץ לישראל.
מועצת העיר מורכבת מראש העיר ומחמישה עשר נציגים הנבחרים אחת לארבע שנים מחמישה עשר מחוזות בחירה.
מבחינה ארצית, המפלגה הדמוקרטית דומיננטית בעיר מאז שנות ה-20 של המאה ה-20.
אוּלבֶר (Ulver, "זאבים" בנורווגית) היא להקה נורווגית שהוקמה על ידי כריסטופר ריג (אז בן 16).
ללהקה קריירה ייחודית בהיסטוריה של המטאל.
האלבום הראשון Bergtatt היה בסגנון פולק ובלאק מטאל מסורתי, עם קטעים אקוסטיים ושירה משולבת.
האלבום השני Kveldssanger היה אקוסטי לחלוטין, עשיר במנגינות פולק נורדיות מסורתיות ובשירה, במה שנחשב אז לגישה לא שגרתית לגבי להקה מן הז'אנר.
הטקסטים של האלבום השלישי Nattens Madrigal, עסקו כולם בנושאים הקשורים לזאבים, אנשי-זאב (ליקנטרופיה) ומיני נושאים פנטזיים אחרים מהפולקלור הנורדי כגון טרולים, מוזיקלית האלבום מתאפיין בחזרה אל סגנון הבלאק מטאל הכבד, זניחת הכלים האקוסטיים ושימוש ברעש כאלמנט רקע דומיננטי.
האלבום נחשב ליצירה הכבדה ביותר של הלהקה, וכאחד הכבדים והרועשים ביותר בסצנת המטאל בכללה עד היום.
בשנת 1998, באחד מן המהלכים הקיצוניים ביותר של הלהקה מאז ומעולם, אולבר הוציאה את האלבום Themes From William Blake's The Marriage Of Heaven And Hell וחדלה מלהיות להקת מטאל.
שם האלבום עצמו, הבלתי "מטאלי" בעליל, רמז על כך שלא מדובר באותה הלהקה.
ב-2000 יצא האלבום Perdition City, שכלל שילוב של אמביינט נסיוני, טריפ-הופ ואלקטרוניקה, והלהקה החלה לקחת את המוזיקה שלה לכיוון נסיוני, אלקטרוני יותר.
לאחריו בא האלבום "Blood Inside" שלקח את הלהקה לגבולות האוונגרד.
אלבום זה מורכב מצלילים שונים וייחודיים וכמעט שאין בו כלים חיים.
בשנת 2002 לקחה הלהקה עוד צעד מוזיקלי גדול בכך שהחלה לעבוד גם על הלחנה וביצוע פסקולים לסרטים נורווגיים, עוד כה ביצעה הלהקה אלבומים לשני סרטים
בדצמבר 2007, יצא אוסף הוקרה בינלאומי ללהקה, האוסף המורכב משני דיסקים של להקות ואמנים שונים המבצעים קאברים לשירים ידועים של הלהקה מכל התקופות המוזיקליות שלהן.
האוסף יצא באינטרנט כחינם להורדה, האלבום אמור לצאת באופן פיזי על תקליטורים באמצע שנת 2008.
באותה שנה, יצא האלבום האחרון לעת של הלהקה, בשם Shadows of the Sun (צללי השמש), האלבום ניכר באופי יותר אפל ומלנכולי מקודמיו ומכיל בנוסף לעריכה המוזיקלית האלקטרונית גם נוכחות של הרבה כלים חיים.
כריסטופר ריג (גארם) - שירה
יו סטיבן ג'יימס מינגיי (סקול) (בס )
נפת אולביה-טמפיו (באיטלקית: Provincia di Olbia-Tempio; סרדו Provìntzia de Terranòa-Tèmpiu) הייתה נפה במחוז האוטונומי סרדיניה.
האזור ההיסטורי "גאלורה" (Gallura) שהיה חלק מארבעת ה"ג'ודיקאטי" בתקופת ימי הביניים.
קוסטה זמראלדה (Costa Smeralda) - "חוף הבָּרֶקֶת" רצועת חוף בצפון-מזרחו של האי אשר זכתה לפיתוח בתור אתר תיירות משנת 1992. מרכזו של האזור הוא פורטו צ'רבו.
לה מדלנה (La Maddalena) ארכיפלג, קבוצת של שבעה איים, אף הוא בתהליך פיתוח לאזור נופש.
הערים המרכזיות הן: אולביה (Olbia) - 45,400 תושבים, טמפיו פאוסנה (Tempio Pausania) - 14,000 תושבים, "ארצ'אנה" (Arzachena) - 12,000 תושבים ולה מדלנה (La Maddalena) - 11,400 תושבים.
בצד השימוש בשפה האיטלקית רווחת בנפה שימוש בניב של השפה הקורסית אשר מכונה גלורזה (Gallurese) - התושבים של האזור: Sardinian logudorese.
באזורי התעשייה של הערים טמפיו פאוסנה וקלנגיאנוס מצויה מרבית תעשיית השעם של סרדיניה.
ייצור השעם באי אינו גדול בהיקפו, ועומד על סך של 12,000 טון מתוך 300,000 טונות בעולם לשנה.
ארצות הייצור העיקריות הן פורטוגל, צרפת וצפון אפריקה.
עצי השעם גדלים גם באזורים נוספים באי וכן בצפון איטליה.
העצים גדלים באופן טבעי ואין מטעים שניטעו בידי האדם.
השיטה לכריתת קליפת הגזע נהוגה בסרדיניה מאז המאה ה-19 כאשר מטעי השעם התגלו על ידי הצרפתים והספרדים.
מאז לא חל שינוי בשיטות העבודה.
לאור המחיר הגבוה של הקליפות, השימוש בשעם מסרדיניה הוא רק לייצור פקקים לבקבוקים מובחרים ולמוצרים עדינים לקישוט הבית.
חומר הגלם המופק באי מספק רק שני שלישים מצרכי התעשייה המקומית.
השאר מיובא מארצות ייצור אחרות של השעם.
מלבד ייצור פקקים לבקבוקי המשקאות התעשייה התמחתה גם בבנית דגמים לייצור מוצרי הנעלה ופנלים לבנייה במקרים שדרוש בידוד איכותי.
המחקר המדעי של השעם וחקר היישומים האפשרי מתבצע בתחנת הניסיונות בטמפיו פאוסניה בסרדיניה.
אולביה (באיטלקית: Olbia; בסרדו: Terranoa) היא עיר בת 51,000 נפש לערך בנפת סאסארי בצפון מזרחה של סרדיניה באיטליה.
היא נקראה בתקופה הרומית בשם "Olbia", בימי הביניים – Civita, ועד מלחמת העולם השנייה – Terranova Pausania.
לאחר הפלת המשטר הפשיסטי הושב לה שמה הקודם – אולביה.
העיר היא המרכז הכלכלי של חלק זה של האי (מרכזים מסחריים ותעשיית מזון) והיא קרובה ביותר לאתר התיירות קוסטה זמראלדה (Costa Smeralda).
יחד עם טמפיו פאוסאניה (Tempio Pausania) היא הבירה המינהלית של נפת אולביה-טמפיו, הקיימת מאז 2005.
אולבורג (בדנית: Aalborg או Ålborg) היא עיר בצפון דנמרק, בירת המחוז נוריולן.
היא העיר הרביעית בגודלה בדנמרק אחרי קופנהגן, אורהוס ואודנסה - עם אוכלוסייה של 140,897 תושבים (נכון לתחילת 2020)
אולבורג רבתי כוללת גם את העיר התאומה או הרובע נורסונדבי, השוכנת 600 מ' ממנה, מעבר למצר לימפיורד.
ביבשה אולובורג נמצאת 64 ק"מ דרום-מערבה מפרדריקסהאוון ו-118 ק"מ צפונית מאורהוס.
המרחק מקופנהגן ביבשה הוא 412 ק"מ.
מימי הביניים הייתה אולבורג נמל ומרכז מסחרי.
עם הזמן הפכה למרכז של התעשייה הכבדה, אולם נכון לשנת 2008 עוברת העיר שינוי מעיר תעשייה וצווארון כחול לעיר שהיא מרכז אקדמי.
אחד הגורמים שהאיצו את השינוי היה הקמת אוניברסיטת אולבורג בשנת 1974.
נמל התעופה נמצא בגדה הצפונית של לימפיורד.
בעיר פועל גם בסיס של חיל האוויר הדני.
היא מהווה גם מרכז לאפארכיה של הכנסייה הלותרנית שמושבה בקתדרלת בוטולף הקדוש.
הוועדה האירופית הסיקה שאזרחי אולבורג הם התושבים המרוצים ביותר מעירם בכל אירופה.
במקום נמצאו שרידי התיישבות משנת 700 לספירה.
בימי הביניים שימשה העיר נמל מרכזי של ה.
האזכור הראשון של העיר תחת השם אלבו היה על מטבע בשנת 1035. תרגום חופשי לאלבו הוא "מקום ליד הנחל".
חשיבותה של העיר התחילה כבר בימי הביניים כאשר הפכה לאחת הערים הגדולות בדנמרק.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי הצנחנים הנאצים בשלב מאוד מוקדם של המערכה בנורווגיה.
הגרמנים השתמשו בנמל התעופה של העיר על מנת לפלוש לנורווגיה.
אולבורג ממוקמת על גדותיו של מצר לימפיורד המפריד בין החלק הצפוני של דנמרק לשאר המדינה.
רוב רובה של העיר שוכן על הגדה הדרומית של המצר ורובע אחד שלה, הנקרא נורסנדבי שוכן לגדה הצפונית של לימפיורד.
הרובע מחובר לעיר דרך שני גשרים: גשר סלול לרכבים וגשר עם מסילת ברזל.
ברובע נורסנדבי שוכן גם נמל התעופה של העיר.
אולבורג שוכנת 120 ק"מ צפונית לאורהוס ו-414 ק"מ צפון מערבית מקופנהגן.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 16 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 0 מעלות צלזיוס.
בקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע גם ל-25 מעלות ויותר ובחורף הטמפרטורה יכולה להגיע למינוס 10 מעלות.
אולבורג הייתה העיר הגדולה ביותר ביוטלנד עד שאורהוס השיגה אותה ועברה במקום הראשון באמצע המאה ה-19.
במפקד באוכלוסין ב-1 בינואר 2009 מנתה האוכלוסייה 122,461 תושבים.
אולבורג התמקמה במקום הרביעי בדירוג ערי דנמרק לפי מספר התושבים - אחרי קופנהגן, אורהוס ואודנסה.
נתונים סטטיסטיים מ-2016 מצביעים שבתחום הרשות העירונית אולבורג חיו 210,316 תושבים.
כמו בשאר דנמרק הדת העיקרית היא הנצרות.
אולבורג היא מושב של בישוף של הכנסייה הממלכתית הלותרנית של דנמרק.
הקתדרלה של הבישופות זו היא כנסיית בודולפי, שנבנתה לא מאוחר מ-1132 על ידי בישוף של ויבורג, אסקיל.
במקור הייתה כנסיית פארוכית פשוטה.
המבנה הנוכחי הושלם בשלהי המאה ה-14, על יסודות של לפחות שתי כנסיות ישנות, היא מצוינת לראשונה באטלס של דנמרק ב-1399. נקראה לפי בוטולף הקדוש, אב מנזר וקדוש ממוצא אנגלי.
ב-1554 אולבורג הפכה לדיוקסיה וכנסיית בודולפי הפכה למושב של הבישוף שלך אולבורג.
היא כוללת ספינה ראשית ובצדדים שתי ספינות משניות, מגדל ופורטיקו.
אחרי שהמגדל המקורי נהרס בדליקה ב-1663, המגדל
הנאו-בארוקי החדש, המבוסס על דגם עיריית קופנהגן, הושלם ב-1779. בכנסייה יש ציורי פרסקו ומזבח בעל גילופים מורכבים, מהבארוק המוקדם, משנת 1689, עוצבו על ידי לאוריץ ינסן.
בעקבות ה"בום" הדמוגרפי מסוף המאה ה-19, נבנו כנסיות נוספות בסגנונות שונים.
על יד אולבורג הול נמצאת כנסיית אנסגאר בעל מגדל גבוה, שנבנתה ב-1929 בסגנון בארוקי מודרני על ידי הותר אוגוסט פלודן.
כנסיית מרקוס הקדוש Sankt Markus Kirke תוכננה על ידי איינר פאקנס.
המגדל שלה מעוטר על ידי צריח מרשים.
בפנים בולטות דמויות מקראיות הידועות כ"קבוצת יוהנס" (המבוססת על מפגשו של ישו עם יוחנן המטביל במתי, ג) שנפסלו על ידי ברטל תורוואלסן .
כנסיית מרגרתה בעלת גג משופע ותלול בגובה 22 מ', תוכננה על ידי קרלו אודעארד ואבי סרנסן.
כמה אביזרים בתוך הכנסייה, כולל הצלב מעל המזבח, עוצבו על ידי בנט אקסנר.
הכנסייה הקתולית העיקרית בעיר היא מנזר גברתנו Vorfruekirke, שהייתה במקור מנזר נזירות בנדיקטיניות.
היא תוכננה ב-1878 על ידי יוהנס אמיל גנוצמן ב סגנון רומנסקי.
הכנסייה המקורית מהמאה ה-12 המוקדמת נהרסה אחרי הגעת הרפורמציה מכיוון שהייתה ישנה ובלתי יציבה.
אולם המגדל מהמאה ה-12 והשער המקוריים עם קישוטים מגולפים עומדים עדיין על כנם.
באולבורג פועלים שני מסגדים ראשיים: המסגד המרכזי אולבורג והמסגד המזרחי - מסגד אסט, ועוד בתי תפילה אסלאמיים, ביניהם המסגד הבוסני.
באולובוג חיים תושבים שהיגרו מגרנלנד.
פעילותם הלאומית והתרבותית מתרכזת בעיקר בבית גרנלנד בעיר, ובעת חגיגות יום גרינלנד ב-21 ביוני גם בככר קנדי ובמתחם בגן החיות של העיר.
ב-1807 התיישב בעיר היהודי הראשון, אהרן יאקוב (יאקובסן) שמוצאו היה בשלזוויג
יחד עם הסוחר הנריק וולף בנדיקס קיבל רשות להקים בית כנסת בעיר.
בו זמנית עוד יהודי, רפאל הרטוויג כהן שהתיישב באולבורג, ביקש גם הוא להקים בית כנסת.
נציגי העיר ביקשרו ששני הצדדים יגיעו להסכם.
הרב סלומון מילצינר שירת בו למשך 35 שנה.
אחרי מותו, בשנות ה-1890 בית הכנסת הפסיק להיות פעיל וב-1924 נתרם לעיריית אולבורג, שאחסנה בו למשך עשרים שנה את ארכיב העיר.
הבניין נשרף כליל על ידי כוח שאלבורג ב-19 במרץ 1945 כתגובת "תגמול" למעשה חבלה של התנגדות וספרי תורה בני מאות שנים נהרסו.
בימי השואה ב-2 באוקטובר 1943 מתחנת הרכבת אולבורג יצא רכבת שהובילה יהודים למחנה טרזין.
ב-5 באוקטובר ירדו מהרכבת 88 יהודים.
רוב רובם של יהודי דנמרק ניצלו על ידי ההתנגדות הדנית שהעבירה אותם לשוודיה.
במלפארקן (Mølleparken) הוצב הפסל "תיבת נח", יצירה של הישראלי רולף (רודא) ריילינגר, שהוקדשה לעם הדני עבור מאמציו להצלת יהודים.
כיום בדנמרק יש לפעמים תופעות של אנטישמיות.
ב-1999 תחנת רדיו הופעלה על ידי גרעין נאו-נאצי בפינן, נרסונדבי, בתחום הרשות העירונית אולבורג.
ב-14 בפברואר 1810 נחנך בית העלמין היהודי באולבורג עם קבורתה של הבת הקטנה של אהרן יאקובסן, פיליפינה.במהלך השנים התקיימו בבית העלמין היהודי 149 הלוויות, האחרונה ב-1968. בפסח 2021 אלמונים הניחו בבית הקברות בובות עם צבע דמוי- דם ופליירים אנטישמיים
מועדון הכדורגל אולבורג בולדספילקלוב (שהוקם ב-1885) שיחק במרבית השנים בליגת העל הדנית ואף בעונת 2008/09 השתתף בליגת האלופות, אולם בסוף עונת 2022/23 נשר לליגה הדנית השנייה.
בסיסו הוא אצטדיון "נורדיסקה ארנה" (Nordjyske Arena).
העיר היא גם ביתם של קבוצת כדורעף הנשים אולבורג דמהאנדבולד המשחקת בליגה הבכירה במדינה, של מועדון הכדורסל "הפיראטים אולבורג", של קבוצת הכדוריד-גברים "אולבורג הונדבולד" שהיא מבכירות הקבוצות בכדוריד באירופה, ואף העפילה לשני משחקי גמר של ליגת האלופות, בשנים 2021 ו-2024.
בעיר ישנו גם מועדון ראגבי 'Aalburg RK' ומועדון הקריקט אולבורג.
אוניברסיטת אולבורג שנוסדה ב-1974, מארחת למעלה מ-20000 סטודנטים (2018).
פועלות בעיר עוד שבע מכללות, אחת מהן היא מכללת האוניברסיטה של צפון דנמרק.
בית הספר המלכותי לספרנות ולמדעי המידע RSLIS מספק השכלה בתחום.
בשנת 1974 נבנתה בעיר אוניברסיטת אולבורג.
הקמת האוניברסיטה תרמה רבות לעיר והפכה אותה מעיר תעשייתית של מעמד הפועלים לעיר שהיא מרכז אקדמי עם אוכלוסייה משכילה.
בנוסף לאוניברסיטה הוקמו שש מכללות.
כיום לומדים באוניברסיטת אולבורג כ-14,000 סטודנטים והיא מעסיקה כ-2,000 עובדים.
בימים כשגרם לעיר חיי תרבות משגשגת: פועלים בה תיאטראות, תזמורת סימפונית, להקת אופרה, אולמות מופעים ומוזיאונים כגון המוזיאון ההיסטורי אולבורג והמוזיאון אולבורג לאמנות מודרנית.
בעיר פועל Trænregimentet -המספק צוותים וציוד רפואי למצבי חירום.
ב-1881 הוקם באולבורג הבית חולים האוניברסיטאי, הגדול בצפון יוטלנד.
מרכז העיר שנבנה בימי הביניים, שוכן על שורה של בנקים מחרס בין האפיקים לשעבר של הנחלים וסטרו וליליאו שפנו אל האדמה המוצקה.
על אף הניקוז היעיל, הרחובות הראשיים, כולל אלגאדה, עדיין פונים ממזרח למערב בעוד שהרחובות הצדדיים פונים מצפון לדרום.
בשולי ככר השוק העתיקה גאמלטורי, נמצאים כנסיית בדולפי ובית העירייה הישן.
רחובות הקניות העיקריים הם אלגאדה וביספנגאדה, כשהאחרון עובר בין
ניתן לראות גם אסטרגאדה, הנמל הישן של פעם, עם בתי הסוחרים.
בשטח המסחרי והמנהלי המודרני שבקרבת תחנת הרכבת במערב נמצאים בית הקברות העירוני, הפארק קילדן ומוזיאון האמנות המודרנית "קונסטן".
בהמשך ניתן לראות רובע מגורים עם וילות גדולות ובתים צמודי קרקע.
העיר מתפתחת כיום מצד אחד מן המרכז מזרחה, שם נראים גם הנמל אוסטהאבן, ומפעל למלט, וכן מסביב לאוניברסיטה.
הנמל שנמצא בעבר בצפון-מזרחו של מרכז העיר הפך לאזור בידור עם מרכז אוטזון ובית המוזיקה (Musikkens Hus)
טירת Aalborghus (אולבורגהוס) שנבנה ב-1539 על ידי כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק
בית האבן של הסוחר יינס באנג (Jens Bangs Stenhus) - בית מגורים ומסחר ברנסאנס
מנזר רוח הקודש משנת 1431 - המוסד החברתי בעתיק ביותר בדנמרק.
המוזיאון לאמנות מודרנית KUNSTEN ,מאחסן אמנות דנית ובינלאומית מהמאה ה-20, תוכנן על ידי האדריכל אלוור אלטו
הרחוב "יומפרו אנה גאדה" (רחוב הבתולה אנה ) הוא רחוב עתיק וציורי עם פונדקים אופנתיים ומסבאות בירה אופייניות.
תיאטרון "בית המוזיקה" (Musikkens Hus) בניין מודרני שתוכנן על ידי קופ הימלבלאו
מרכז התרבות "נורדקראפט" שוכן בתוך תחנת כוח לשעבר ומארח תערוכות אמנות חינמיות, במות קונצרטים, אירועי ספורט, בתי קפה וקולנוע.
המוזיאון להיסטוריה - שנוסד בשנת 1863 מוקדש לתולדות התרבות של אולבורג ולארכאולוגיה של האזור, כולל חצי האי הימרלנד.
הוא מצויד בספרייה מצקועית ענפה.
האוסף הארכאולוגי כולל כ-100000 פריטים, במיוחד מהתקופה הנאוליתית, תקופת הברונזה, ימי הוויקינגים ומימי הביניים.
במרכז העיר מתנשאת קתדרלת בודולף הקדוש מהמאה ה-15, שלבנותיה הלבנות מעניקות לה מראה אופייני.
בטיילת על גדת הלימפיורד פוקגשים את גשר וסטרבו, מרכז הכנסים והתערוכות אוטזון שנבנה על ידי האדריכל הדני יירן אוטזון וכן בית המכס המלכותי ההיסטורי Kongeligt Toldkammer.
מזרקה מודרנית עם שמשמיעה את צלילי מוזיקה על פני המים של הנדל
מגדל התצפית של אולבורג, Aalborgtårnet ,טריפוד, בעל אחד מסימני ההיכר של העיר, בעל גובה של 54,9 מ, נבנה ב-1933. הוא מאכסן מסעדה מעגלית.
רובע קטן של חנויות ובתי קפה התפתח ברחוב רברבאנסגאדה Reberbansgade בתוך שכונת הפועלים וסטבי.