tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה מתוארכת לשנת 480 שנה לצאת בני ישראל ממצרים ().
זמנו של שלמה ידוע (בקירוב) מתעודות חיצוניות על הדורות שלאחריו, וכך מגיעים בערך לתאריך המדובר.
את הנאמר בנאום יפתח על חלוף 300 שנה מאז כיבוש עבר הירדן המזרחי (), המסייע אף הוא למספר של 480 שנה, הם מפרשים כהגזמה.
התיארוך המוקדם למאה ה-15 לפנה"ס נתקל, לדברי אותם חוקרים, גם בבעיה, שעל פי סקר שנערך בעבר הירדן המזרחי נראה שאותו אזור לא היה מיושב, והדבר עומד בסתירה למתואר בתורה על הקפת אותן ארצות מפחד מיושביהן.
פרופסור יהודה אליצור תקף את התאוריה המתארכת את יציאת מצרים לימי רעמסס השני.
פשוטו של מקרא מורה שבניית פיתום ורעמסס הייתה בתחילת השעבוד, ולא בסופו.
רעמסס השני היה מלך תקיף, ששלט גם על הדרכים המובילות למצרים ונלחם אף בסוריה.
קשה לתאר את יציאת מצרים והתנחלות בארץ כנען בתקופת כובש תקיף זה.
הכרונולוגיה המקראית של 480 שנה, אם מניחים את דיוקה, תומכת בהקדמת תאריך היציאה למאה ה-15 לפני הספירה.
בפרט אמורים הדברים לגבי יפתח, שהיה איש גס ופשוט, וודאי נתן תיארוך מקורב ולא מספר טיפולוגי מתוחכם.
"רייט" (Wright) בספרו "Biblical Archaeology Today" טוען שעל מנת לקבוע את תיארוך יציאת מצרים, צריך לקבוע קודם כל מאין יצאו בני ישראל, כלומר מהו מיקומה של ארץ גושן.
בהנחה שארץ גושן הייתה בדלתה של הנילוס ("תל רוטאבה - ארטבי" זוהה כעיר רעמסס המקראית) אפשר לקבוע שהבניה שם לא התרחשה לפני השושלת ה-18. עיקר פעילות הבנייה הפרעונית התרחשה במצרים העליונה ורק מיעוטה בתחתונה.
יוסף בן מתתיהו ותרגום השבעים מזהים את גושן-רעמסס עם הליופוליס-און באזור קהיר של היום.
יש המצביעים על כך כי אין תיאור חד משמעי של מסלול הנדודים עד לכניסה לארץ-ישראל.
לפי תיאור אחר, ניסו הישראלים לחדור לנגב מקדש, אך לאחר שנוצחו בידי הכנענים ירדו דרומה לכיוון ים סוף, ומשם פנו צפונית מזרחית לכיוון אדום.
אמנם, זיהוי המקומות והמסלולים אינו ודאי, אך לדעת החוקרים המזהים את המסלולים כלמעלה, הרי שייתכן שהיו שני מסלולי כניסה לארץ, ולא אחד.
לא ברור היכן שרידי מחנותיהם הגדולים, של אותם שש מאות אלף איש, אם הללו שהו במדבר 40 שנה (עם זאת, יהושע עציון מתאר בספרו ממצאים ארכאולוגיים שהוא מייחס לבני ישראל על סמך כרונולוגיה אלטרנטיבית שהוא הציע לכרונולוגיה המצרית המקובלת במחקר הארכאולוגי וההיסטורי).
השליו מגיע באביב לחופים הצפוניים של סיני.
הצירוף של ים וסוף (ים סוף) אינו קיים בחופי ישראל ובוודאי לא באזור יהודה אלא רק בלגונות שלחופי מצרים.
אפשרות נוספת, ביקורתית יותר, שהועלתה על ידי חוקרי מקרא שונים לאורך השנים, היא שסיפור יציאת מצרים, וסיפור הנדודים במדבר ומעמד הר סיני, היו במקורם שתי מסורות שונות ונפרדות.
לפי שיטה זו, אפשר שמסורת יציאת מצרים, ומסורת הנדודים במדבר, מקורן בשתי קבוצות שונות אשר נפגשו רק בכנען, ושמהן הורכב בסופו של דבר עם ישראל.
קבוצה אחת שברחה ממצרים בתקופת גירוש החיקסוס במאה ה-16 לפסה"נ והתיישבה באזור שכם, וקבוצה שנייה של שוסים נוודיים שעלתה מהמדבר במאה ה-13 לפסה"נ, בהתאמה.
פרשנות למספרים בסיפור יציאת מצרים
בכמה מקומות בתנ"ך נמנים הדורות ששהו בגלות מצרים, ומתברר שמדובר בשושלות קצרות.
כך בדברי הימים א' ב': יהודה שיורד למצרים מוליד את פרץ שמוליד את "חצרון" שמוליד את "רם" שמוליד את "עמינדב" שמוליד את "נחשון", שהיה נשיא שבט יהודה במדבר.
קשה מאוד להניח שחמשת הדורות, מיהודה ועד נחשון, נמשכו 430 שנה כפי שכתוב בתורה.
ואכן כבר תרגום השבעים ומדרש סדר עולם רבה פירשו שהמספר 430 אינו מתייחס רק למשך ישיבת בני ישראל במצרים, והרש"ר הירש ביסס פרשנות זו על לשונם החריגה של הכתובים.
עם זאת, ריבוי של 70 צאצאי יעקב בתוספת נשותיהם, לעם הכולל 600 אלף גברים בתוספת נשים וטף, תוך 210 שנים (משך הישיבה במצרים לפי פרשנות חז"ל) אינו אפשרי בצורה טבעית, ואכן המקרא מציג אותו כריבוי עצום ויוצא דופן.
כמו כן היו שהציעו (כגון שד"ל) שהשושלת של נחשון נכתבה בצורה מקוצרת.
פירושים אלו מקשים על ראיית הסיפור כמקור היסטורי מדויק וברור.
כימות היוצאים בשש מאות אלף איש
רבים החוקרים אשר אינם מקבלים כפשוטה את העדות המקראית בדבר יציאתם של שש מאות אלף גברים (דהיינו, כ-2–3 מיליון אנשים כולל הנשים והטף) ממצרים, בין השאר בשל היעדר ממצאים ושרידים למסע רב-שנים של אוכלוסייה כה גדולה במדבר סיני.
על כן שיערו חלק מהחוקרים שמדובר, שוב, במספר טיפולוגי.
הוצע למשל שהמילה "אלף" מייצגת יחידה צבאית, וכי "אלף איש" מייצגים גדוד, לכן נמסר שיצאו 600 גדודים (כאשר גם מספר זה נחשב "עגול" במזרח הקדום, ולא בהכרח מדויק).
אחרים שיערו שפירושה של המילה "אלף" בהקשר זה היה בתחילה "משפחה" - דהיינו, יצאו 600 משפחות בסך הכול.
אחד העם בחר בדרך ייחודית להתמודד עם הביקורת על סיפור יציאת מצרים.
במסתו "משה" הוא מבדיל בין אמת ארכאולוגית - אירועים שהתרחשו בהיסטוריה; לבין אמת היסטורית - אירועים הנתפסים כאמת אף אם הם מיתוס.
הוא טען כי אף אם משה לא היה קיים וסיפורו לא התקיים מבחינה מדעית ארכאולוגית, הרי שעובדת קיומו של משה כ"אמת היסטורית" אינה מוטלת בספק.
מכיוון שאמיתות היסטוריות, גם אם הן מיתוסים, הן אלו שמעצבות את המציאות, שאלת האמת הארכאולוגית היא בעלת משקל קטן.
יציאה בשאלה היא מהלך אישי, להבדיל מתהליך חילון שבמסגרתו חברה שלמה הופכת חילונית יותר.
המונח נטבע לגבי יהודים, אם כי לפעמים משתמשים בו בהשאלה גם לגבי בני דתות אחרות, והוא אינו משמש לציון התבוללות.
היהודי הדתי מחויב במגוון רחב של מצוות המקיפות את כל היבטי חייו.
לדוגמה: חלק מסדר יומו של הגבר מיועד לתפילה, הפעילות העסקית נפסקת בשבת ובחגי ישראל, ותחום האישות מתנהל על פי ההלכה.
עם זאת, יש הבדלים רבים בין היהודים הדתיים במידת אדיקותם במצוות.
בנוסף, יש שומרי מסורת המקפידים על קיום חלק מהמצוות ממניע דתי או לחלופין, מתוך קרבה מסוימת לדת.
הביטוי "יציאה בשאלה" מיוחס לרוב לתהליך בו איש או אישה שהשתייכו לציבור הדתי או החרדי מפסיקים באופן גלוי לשמור את המצוות המייחדות את הציבור הדתי ולרוב גם עוזבים ציבור זה.
זה להבדיל מהמונח חרדי אנוס המתאר אדם מהציבור הדתי או החרדי אשר הפסיק, באופן חבוי, להחזיק בכל או רוב התפיסות הדתיות, והוא למעשה חילוני אשר מסיבות שונות משמר את אורח חייו הדתי למראית עין, לפחות עד שיעזוב את חברה זו.
הביטוי יציאה בשאלה בדרך כלל אינו משמש לציון מקרים פחות קוטביים, כגון צמצום זמני בשמירת מצוות אצל אנשים דתיים, ותופעה זו מכונה "היחלשות דתית".
ההיסטוריה גדושה באישים ידועים שעזבו את הדת.
מאלישע בן אבויה, הידוע בכינויו "אחר", שהיה תנא חשוב מתקופת התנאים ונטש את דרך הדת (המאה ה-1 וה-2 לספירה), ועד לפילוסוף ברוך שפינוזה, במאה ה-17.
קשה להעריך את אחוז העוזבים את הדת בעת העתיקה ובימי הביניים, במקום ובזמן מסוים.
עם זאת, מניחים כי במקומות בהם הייתה קהילה יהודית גדולה אשר נעלמה באופן חלקי או מלא, כאשר לא ידוע על אסונות או הגירה רחבת-היקף באותה תקופה, הגורם להתדלדלות הקהילה היה נטישת הדת בנוסף להתבוללות.
בספרות השו"ת ישנן שאלות רבות לגבי התמודדות עם אנשים שהמירו את דתם או הפסיקו לשמור חלק מהמצוות או את כולן, אולם קשה להעריך מה היה האחוז של אנשים אלו.
במאה ה-18 וה-19 הייתה במערב אירופה תופעה של נטישה המונית של הדת, ורק מעטים נשארו שומרי מצוות.
לעומת זאת, במזרח אירופה היו היקפי היציאה בשאלה קטנים יותר, אף על פי שעדיין, היו משמעותיים מאוד.
בתקופת ההשכלה, התפשטות הליברליזם, ומאוחר יותר, תקומת המרקסיזם, ותחילת הציונות, החל הגל הגדול הראשון של עזיבת העולם החרדי בשל תפיסות חילוניות ואתאיסטיות.
עם גל זה נמנים רופאים, אנשי מדע, סופרים ופילוסופים ואיתם ראשי הציונות והתחייה העברית כמו יל"ג, אחד העם, אליעזר בן-יהודה, בוריס שץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מנדלי מוכר ספרים, חיים ברנר, יהושע חנא רבניצקי, חיים נחמן ביאליק, אד"ם הכהן ורבים אחרים.
יציאתם בשאלה של רבים מהם הייתה מתונה, והתבטאה בקריאת תיגר על הנורמות הדתיות המקובלות, החזקה בדעות חריגות על המסורת, ונקיטה באמונות ובאורח חיים אשר במרכזו לא הייתה הדת היהודית, אלא המדע ורעיונות אוניברסליים או אידאות כמו הסוציאליזם.
במסגרת היציאה בשאלה הייתה תופעה של "הגירה" של בוגרי החינוך התורני (חרדי לאומי) לעבר דתיות פושרת יותר.
לעיתים הקפידו היוצאים בשאלה רק על חלק מהמצוות: למשל, א.ד.
גורדון הקפיד על מצוות לא תעשה עד סוף ימיו, בזמן שוויתר לחלוטין על קיום מצוות עשה.
לעיתים היה חוסר הקפדה על מצוות שבין אדם למקום, אך הקפדה על מצוות שבין אדם לחברו.
בנוסף, יש שהקפידו על מצוות שמקורן בתורה (מצוות דאורייתא) אך לא על מצוות שמקורן בחז"ל (מצוות דרבנן).
על היקף היציאה בשאלה ניתן ללמוד מדבריו של הרב קוק, שכתב לאב שילדיו חדלו מלקיים את מצוות הדת, שהתופעה נובעת מרוח הזמן אשר מושך רבים מהצעירים.
בימי העליות הראשונות לפני קום מדינת ישראל, בקרב תנועות הנוער באירופה שהתכוננו לעלייה לישראל וכן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי היו אחוזי נטישה גבוהים של הדת.
דבר זה גרם לגורמים מסוימים במדינות המזרח ולחלק מהרבנים במזרח אירופה לייעץ לאנשים שלא לעלות לארץ ישראל.
תופעה דומה התחוללה בארצות הברית, דבר שהוליך להתנגדות מסוימת להגירה לארצות הברית ממזרח אירופה.
השואה במלחמת העולם השנייה גרמה למשבר אמוני נרחב ונטישת אורח החיים הדתי.
לאחר קום המדינה, קליטת המוני פליטים יהודים ממדינות ערב ובפרט בתקופת המעברות, התחוללה תופעת חילון נרחבת אצל בני הדור הצעיר שנקלטו בחברות נוער בקיבוצים, וזאת עקב קריסת המסגרות החברתיות המסורתיות, ניתוק חלקי ממשפחתם, חוסר באמצעים הנדרשים לשמירת מצוות, והשפעת כור ההיתוך הסוציאליסטי הישראלי, החילוני בעיקרו.
בעשור השני של המאה ה-21, נוהגים להבדיל בין הציבור החרדי לשאר הדתיים בהערכת היקף התופעה.
מחקרים של הסוציולוג פרופ' מרדכי בר-לב שנערכו בשנות השבעים והתשעים ביקשו לבחון את היקף תופעת החזרה בשאלה בקרב בוגרי החינוך הממלכתי-דתי, וטענו כי כ-20% מבוגרי החינוך הממלכתי-דתי יוצאים בשאלה.
בראשית המאה ה-21, נערכו מספר סקרים המבקשים לאמוד את היקפי החילון בישראל באמצעות השוואה בין ההגדרה הדתית של אנשים כיום לעומת האופן שבו הם מגדירים מבחינה דתית את בית הוריהם.
לעומת זאת, בקרב אלו שהגדירו את בית הוריהם כדתי, שיעור המגדירים את עצמם כיום כמסורתיים-דתיים, מסורתיים לא כל כך דתיים או חילונים גבוה בהרבה, אם כי הוא נמצא בירידה הדרגתית: בשנת 2007 עמד שיעור זה על 50.5% ואילו בשנת 2018 הוא עמד על 41.8%.
סקר מקיף שערך מכון הסקרים האמריקאי פיו (pew) בישראל במהלך השנים 2014–2015 הצביע על מגמות דומות: בקרב מי שגדלו בבית חרדי 97% הגדירו את עצמם כחרדים או דתיים ורק 2% הגדירו את עצמם כמסורתיים ו-1% כחילונים.
לעומת זאת, בקרב מי שגדלו בבית דתי 35% הגדירו את עצמם כמסורתיים ועוד 5% כחילונים, כך ש-40% לא הגדירו את עצמם כדתיים.
סקר מקיף נוסף שערכו העיתונאי שמואל רוזנר והסוקר קמיל פוקס בשנת 2018 מצא כי מבין אלו שגדלו בבית חרדי 9% הגדירו את עצמם כמסורתיים או חילונים ומבין אלו שגדלו בבית דתי 32% הגדירו את עצמם כמסורתיים או חילונים.
לאור סקרים אלו טען פרופ' דן בן דוד ששיעורי היציאה בשאלה הנוכחיים בחברה הדתית-לאומית עומדים על כ-40%, ואף למעלה מכך.
לדבריו, הציבור הדתי-לאומי אינו מצטמק באופן הדרגתי בשל היקף הילודה הגבוה בחברה זו.
מנגד, מחקר שערך אריאל פינקלשטיין המבוסס על נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומכון פיו טען ששיעורי היציאה בשאלה נמוכים בהרבה מאלו שמתאר פרופ' בן דוד.
פינקלשטיין הראה שישנם הבדלים משמעותיים בין צעירים ומבוגרים, כך שבקרב אלו שגדלו בבית דתי והם בני 20–50 שיעור המגדירים את עצמם כמסורתיים או חילונים עומד על כ-30% ואילו בקרב מבוגרים מעל גיל 50 שגדלו בבית דתי שיעור המגדירים את עצמם כמסורתיים או חילונים גבוה בהרבה ועומד על 53%.
לדבריו, הפערים הללו נובעים מהיקפים גבוהים של חילון בתקופת הקמת המדינה שהלכו והצטמצמו לאורך השנים.
לאור זאת, העריך פינקלשטיין ששיעור הדתל"שים האמיתי כיום בחברה הדתית-לאומית עומד על כ-25%.
בדומה לכך, סקר שערך ד"ר עדו ליברמן בקרב 1,500 בוגרים של החינוך הממלכתי-דתי בגילאי 19–30 מצא כי מבין בוגרי החינוך הממלכתי-דתי שגדלו בבית דתי 21.2% מגדירים את עצמם כמסורתיים או חילונים.
באשר להיקפי היציאה בשאלה לפי מגדר הצביעו המחקרים השונים על מגמות נגדיות.
בעוד בסקר החברתי של הלמ"ס לשנת 2018, בסקר מכון פיו, ובסקר של ד"ר עדו ליברמן נמצא כי שיעורי החילון בקרב גברים גבוהים יותר, הרי שבנתוני הסקר החברתי שנערכו במהלך השנים בשנים 2007–2017 נמצא כי דווקא בקרב נשים שיעור החילון גבוה יותר.
"יציאה בשאלה" הוא ביטוי מודרני, המהווה פרפרזה היפוכית של המושג חזרה בתשובה.
הסופר אשר רייך מייחס לעצמו את טביעת הביטוי "חזרה בשאלה", אך חלקו הראשון של הביטוי, המילה 'חזרה', מוחלפת פעמים רבות במילה 'יציאה'.
על הביטוי "יציאה בשאלה" כתב רוביק רוזנטל ש"הוא יוזמה לשונית מאוחרת ונכונה".
יש המפרשים את המונח "יציאה בשאלה" כיציאה מהמסגרת הדתית שחיו בה עד אז בשל הטלת ספק במסגרת זו ושואלים שאלות כביכול על מהותה ונחיצותה, כלומר שמים את כל אורח החיים הדתי שלהם בסימן שאלה.
יש המתנגדים לביטוי הזה משתי סיבות:
"חזרה בתשובה" אין היפוכה חזרה בשאלה, שכן "התשובה" איננה מענה לשאלה (Answer) אלא שיבה (Return) אל ה"מקור", "שורש" (אדם שמתחזק בקיום המצוות ובאמונה באלוהים – חוזר לשורשיו היהודיים).
על כן, היפוך המושג אינו חזרה בשאלה, אלא "התרחקות מהדת", או ביטוי דומה.
מן ההיפוך הזה משתמע שלאדם מאמין יש תשובות, או שאדם שמתרחק מהדת עשה זאת עקב שאלה בלתי פתורה.
משמעות זו אינה תואמת את חוויתם של רבים מהמאמינים ושאינם.
ביטויים נוספים, נרדפים או דומים במשמעותם לביטוי "יציאה בשאלה", הם:
פריקת עול תורה ומצוות – ביטוי שמקורו במסכת אבות (ג', ה').
חזרה בשאלה – היפוך חלקי של הביטוי "חזרה בתשובה", אשר מתייחס לחילוני שנעשה דתי.
המילה "תשובה" אמורה אמנם להתפרש בתור מילה נרדפת ל"חזרה" (אל האל), אך כשנטבע המונח "חזרה בשאלה" כהיפוך של "חזרה בתשובה" – הובנה המלה "תשובה" בטעות כ"מענה" (כביכול, מענה לתהיות על אודות העולם והאמונה).
התפקרות – ביטוי שנגזר מן המילה "הפקרות" (כלומר, חופש מוגזם, היעדר פיקוח), וככל הנראה גם מן השם אפיקורס (פילוסוף יווני שתורתו הפכה סמל לחילוניות).
ביטוי זה יוצר הקשר שלילי של אדם המבקש לצאת ממסגרת החוק והנורמות החברתיות.
מילה זו מופיעה בשפה העברית כבר בספרות מתקופת התלמוד, אך מקובלת בימינו בעיקר בקרב הציבור הדתי והחרדי.
התחלנות – ביטוי חדש יחסית שנגזר מהמילה "חילוני" במשמעותה המודרנית.
יציאה לתרבות רעה - ביטוי הנשמע בעיקר מפי אנשים חרדים ודתיים המתנגדים לתופעה, שמקורו במונח המופיע בספרות חז"ל, שמשמעותו הידרדרות מבחינה מוסרית-דתית.
דתל"ש – ראשי תיבות של "דתי לשעבר" – ביטוי שנפוץ כיום, ומתייחס לרוב לחברה הדתית-לאומית ולא לחברה החרדית.
חרדל"ש – ראשי תיבות של "חרדי לשעבר" – נגזר מהביטוי דתל"ש.
חזרה בתבונה – פרפרזה על "חזרה בתשובה".
כינוי זה נטבע על ידי נאור נרקיס.
כאשר יהודי מגיע למסקנה שאין אלוהות, או שהפרשנות היהודית לרעיון האלוהות שגויה, או שאלוהי היהדות אינו מחייב את שמירת המצוות הכתובות בתורה במתכונתן, הוא עשוי להפסיק לקיים את המצוות או חלקן, כצו אלוהי או בכלל.
החל מהמאה ה-17 החל באירופה תהליך של הצגת סימני שאלה לדת, שהשפיע גם על היהודים.
תהליך זה נבע ממספר רב של גורמים כלליים (בין היתר: אידאולוגיות חברתיות, התפתחות המדע והמודרניזציה, ביקורת המקרא), וספציפית אצל היהודים (אמנציפציה, התבוללות, עליית הציונות, השואה, התפצלות היהדות לזרמים שונים), והוא היווה את האטמוספירה הכללית שבתוכה יצאו בשאלה אנשים כפרטים.
בדו"ח שחיבר חוקר מדע המדינה נרי הורביץ, נבחנו דיווחיהם של יוצאים בשאלה מן החברה החרדית.
גם שרית ברזילאי, בספרה "לפרוץ מאה שערים", טוענת – על סמך ראיונות עם כחמישים יוצאים בשאלה – שלמעט בודדים, הפסקת האמונה אינה הסיבה הראשונית ליציאה אלא מהווה חלק מתהליך, אשר מונע בדרך כלל מסיבות אישיות אחרות.
בנוסף ניתן למצוא כאלו שיצאו בשאלה אך נותרו באמונתם בצורה כלשהי.
משיכה לאורח החיים החילוני והכמיהה לעצמאות
האדם הדתי, המוקף באיסורים ובחובות הלכתיים המחייבים אותו בכל אשר יפנה, עשוי לראות באורח החיים החילוני חלופה שאינה כובלת אותו לחובות ולאיסורים רבים.
בנוסף, השתחררות מהקהילה החרדית מאפשרת ליוצאים בשאלה להשתלב בכלכלה ובתעסוקה, מעבר ללימודי התורה התמידיים וגידול הילדים שמכתיבה החברה החרדית.
לא מעט יוצאים בשאלה מדווחים שעזבו את הדת כי חשו שהיא פוגעת בעצמאותם ובחירותם הבסיסית.
לתפיסתם, הדת דורשת ציות מוחלט, שוללת את תחושת ה"אני" והרצון האישי, ואינה מאפשרת חקירה חופשית וביטוי אישיות.
בהקשר זה מוזכרים גם האיסורים וההגבלות בנוגע למין ומיניות, שלעיתים אינם עומדים בקנה אחד עם צרכיו ורצונותיו הטבעיים והבסיסיים של הפרט.
כאשר פרט בחברה הדתית חש שאין תכלית לאיסורים המוטלים עליו או שאינו מעוניין או יכול לעמוד עוד במצופה ממנו בחברתו, הוא לעיתים עוזב את קהילתו ומהגר לסביבה חופשית יותר.
הוא עשוי להתערות בקרב החילוניים ולאבד את מנהגי הדת, אך לעיתים אין אמונתו מתערערת ורק בחירותיו משתחררות מהשפעת הסמכות הדתית.
ישנם הטוענים שבקרב אנשים המצהירים על נטייה מינית שונה, דוגמת הומוסקסואלים ולסביות, יש אחוזי יציאה בשאלה גדולים יותר מאשר בקרב הטרוסקסואלים, בגלל האיסור המוחלט בתורה על משכב זכר.
עם זאת, קיימות כיום קבוצות של הומוסקסואלים ולסביות דתיים המשלבים בין הנטייה המינית ואורח החיים הדתי, או לפחות, עמדות ומנהגים המקובלים בציבור הדתי הכללי, כמו ההתארגנויות "בת קול", חברותא, הו"ד, וכמוך.
צעירים בגיל ההתבגרות לעיתים מתמרדים נגד הוריהם ונגד המוסכמות החברתיות בהן הם גדלים.
ייתכן שהשפעות שונות מזרזות את המרד, כמו השפעה חברתית וחשיפה לגירויים ותרחישי חיים שונים, בנוסף לרצון להתגייס לצה"ל, דבר שהקהילה החרדית מתנגדת לו.
מרד הנעורים אינו פוסח על בני החברה הדתית והחרדית.
לעיתים, כתוצאה ממרד נעוריו, המתבגר הדתי או החרדי עוזב את הדת לגמרי, לרוב בגלל התנגדות ההורים וחוסר רצונם להכיר ברצונות הילד.
אלימות קשה, התעללות מינית, אונס והתעללות פסיכולוגית שאדם עבר מצד רב או אדם אחר שהוא מזהה עם מסגרת דתית, עלולים לגרום טראומה שתוביל את הקורבן לסלידה מהחברה בה גדל ולרצון לעזוב.
במהלך העת העתיקה וימי הביניים, אחד החסמים העיקריים ליציאה בשאלה היה מבנה הקהילה היהודית הגדול יחסית, והיעדר אופציה חברתית חלופית ליהודי המפסיק לקיים מצוות.
יהודי שהפסיק לקיים מצוות נרדף וספג סנקציות פליליות בתוך קהילתו.
כדי להסתפח לחברה הלא־יהודית היה עליו להתנצר.
בתקופת האמנציפציה ועליית תנועת ההשכלה הוסרו חסמים אלו כשהחברה הלא־יהודית נעשתה ליברלית יותר.
רוב היהודים נטשו את עול המצוות, חלקם הצליחו להתערות בחברות הנוצריות בלא להמיר את דתם, אולם בדרך כלל הקהילה היהודית עברה מודרניזציה ורוב חבריה לא הרגישו מחויבים לשמירת המצוות.
מצב זה הקל מאוד על עזיבת הדת המסורתית.
כאשר קהילה יהודית התפרקה, בגלל הגירה, השמדה או חילון המוני, הנשארים נותרו ללא משענת קהילתית ונטו להתבוללות.
כך קרה גם למהגרים לארצות חדשות בהן לא היו קהילות יהודיות מסודרות.
אדם הנמצא בחברה מושפע במקרים רבים מהסובבים אותו.
דתי הנמצא בחברה חילונית עשוי לרצות להידמות לרוב או לפחות לטעום מאורחות חייו.
כך גם, אנשים היוצרים קשר משמעותי עם אדם נערץ חילוני, מורה דגול או בן זוג, עשויים להיות מושפעים מהם ולסגל את אורח חייהם החילוני (או הדתי).
במקרים מסוימים, נוטשים דתיים את החברה החרדית או הדתית מסיבות חברתיות או אישיות, ולא בגלל אופייה של החברה עצמה.
לעיתים חשים יוצאים בשאלה כי שינוי באורח החיים יהווה מעין קרש הצלה או פתרון לבעיות אישיות וחברתיות מסוימות.
במקרים כאלה, ההעדפה לחברה החילונית אינה בשל ערכיה או אורח החיים הנהוג בה, אלא פשוט משום שהיא שונה ולפי שעה, אין לה חלופה דתית.
היציאה בשאלה בראי החברה הדתית והחרדית
בחברה החרדית רווחות גישות שליליות כלפי היוצאים בשאלה, ונדיר מאוד לשמוע הכרה בכך שייתכן שהמניע לעזיבת הדת מושכל ונעשה מסיבות לגיטימיות.
תקווה שזהו שינוי זמני ושהיוצא עוד ישוב לחיק הדת.
לעיתים קרובות בני משפחת היוצא תולים תקווה שהשינוי שחל בבנם או בתם הוא זמני, ומנסים להשפיע באמצעים שונים על מנת להחזירם אל הדת והמסגרת המשפחתית בה חונכו.
יוצאים בשאלה מתוארים לעיתים כאנשים חלשי אופי המוותרים בקלות על עול המצוות, משולי החברה החרדית, שיצאו בשאלה עקב בעיות פסיכולוגיות או משפחתיות, עקב היעדר חום ואהבה בחייהם, או כתוצאה של כניעה לפיתויי העולם החילוני.
כמו כן מתוארים אלו כ"מורדים" במלכות שמיים, או כטיפוסים חומרניים אשר אין מעיינם אלא ליהנות מחיי העולם הזה.
יציאה בשאלה לעיתים פוגעת בבני המשפחה הלומדים במוסדות קהילתיים מסוימים, או בסיכוייהם של אלו מהם שנשארו חרדים למצוא שידוך בשל החשד שהם מושפעים מקרובם שיצא בשאלה.
בחסידות בעלזא הורה האדמו"ר בהחלטה תקדימית על הקמת ארגון שנקרא "אהבת קדומים" שידאג ליוצאים בשאלה מקרב החסידות.
בחברה הדתית לאומית ישנם לעיתים קווי אופי מקבילים להתייחסות החרדית ליוצאים בשאלה, ולעיתים התגובות פחות שליליות.
ככלל, במשפחות וחברות שהדבר נפוץ יותר בקרבן התגובות לרוב רכות יותר.
בתהליך היציאה בשאלה עומד היוצא בפני אתגרים שונים, בגלל השינוי הדרסטי שחווה באורח חייו.
לעיתים הקשר עם המשפחה נפגע או אף מתנתק לחלוטין.
בעבר, בתקופת ההשכלה ובין מלחמות העולם, היו משפחות שישבו שבעה על היוצא בשאלה, בעיקר כאשר היציאה הייתה מעורבת בנישואי תערובת, או מעורבות בפעילות אנטי דתית; כיום נוהג זה אינו מקובל, אבל יש עדיין שנוהגים בו.
פעמים רבות, היוצא בשאלה חי חיים כפולים ומסתיר את השינוי שעבר מהמשפחה ומהחברה שיצא ממנה.
השינוי באורח החיים עשוי להביא עמו תחושה של חירות ויציאה משעבוד, אך גם עלול ליצור בדידות, ייסורי מצפון, התחבטויות ועימות פנימי בין המעשים והרצון לבין השקפת העולם.
היוצא עלול להתקשות להסתגל ולהשתלב בחברה החדשה, השונה ממה שהכיר עד אז, ואף להיראות בה כנטע זר.
במקרים רבים, הוא מאבד את מקור פרנסתו הקודם ועליו למצוא מקום עבודה חדש.
במקרים מסוימים, בני הזוג של היוצא בשאלה אינם עוברים את התהליך עמו, מה שמוביל למחלוקות ולגירושין.
רבים מהיוצאים בשאלה מבקשים לרכוש השכלה כללית שאינה מקובלת בחברה שיצאו ממנה.
החברה הדתית המסורתית כוללת דתיים-לאומיים המגלים יותר סובלנות כלפי יוצאים בשאלה, וחרדים המגלים בדרך כלל פחות סובלנות.
מסיבה זו, נטישת החברה הדתית כרוכה פעמים רבות גם בשינוי מקום המגורים.
קשיים ייחודיים לחרדים שיצאו בשאלה
המרחק מהעולם החרדי לחילוני עצום במובנים רבים, ולכן יציאה בשאלה פירושה עבור חרדי מהפך קיצוני ביותר, ודורשת סיבות חזקות מאוד.
מאידך, בחוגים דתיים פחות, יציאה בשאלה מתרחשת לא פעם באופן הדרגתי בגיל ההתבגרות ואחריו.
סוציולוגים שהתייחסו לתופעה דימו את היציאה בשאלה להגירה.
בפני חרדים היוצאים בשאלה ניצבים קשיים, שאינם ניצבים בדרך כלל בפני דתיים שיצאו בשאלה.
אין להם השכלה המתאימה לדרישות התנהלות בעולם החילוני.
חרדים רבים אינם לומדים לימודי ליבה בבית הספר.
חסר להם ידע בסיסי במקצועות כמו חשבון ואנגלית.
בעיה זו משמעותית יותר לגברים שלמדו לימודי קודש בלבד, מאשר לנשים.
במקרים רבים הם אינם נבחנים במבחני בגרות ואין להם תעודות על השכלה.
הם אינם מכירים את ההתנהלות היומיומית בעולם החילוני.
טענה זו נכונה בעיקר לגברים רווקים היוצאים בשאלה בגיל צעיר ולמדו בישיבות, בהן התגוררו, ולנשים שהתחתנו בגיל צעיר ובעליהן עובדים.
כך למשל, הם אינם נדרשים לנהל חשבון בנק ולכן אינם יודעים כיצד עושים זאת.
בהרבה מקרים אין להם קשרים חברתיים עם אנשים מחוץ לעולם החרדי.
בלא מעט מקרים הם אינם מבינים את קוד ההתנהגות הבלתי כתוב בעולם החילוני.
כך למשל, עלולה להיות להם תפיסה מעוותת של מהות היחסים בין נשים לגברים בעולם החילוני.
היציאה בשאלה של צעירים חרדים תביא ברוב המקרים לשלילת הפטור שלהם מגיוס, אף שנתוני האיכות שלהם יהיו נמוכים לנוכח היעדרם של לימודי ליבה.
כך, חרדי היוצא בשאלה לפני גיל 26 עלול להתמודד עם 3 שנות שירות חובה בצה"ל (לא פעם כאשר הוא כבר נשוי עם ילדים) בתפקידים שדרישות האיכות בהם מהנמוכות ביותר בצבא.
בעקבות הקשיים הרבים שעוברים היוצאים, אבדן תחושת השייכות והבדידות גבוהים אחוזי ההתאבדויות בקרב אוכלוסיית היוצאים ביחס לשאר האוכלוסייה.
על פי סקר שנערך ב-2013 על ידי עמותת "בשביל החיים" ופורסם בעיתון הארץ, כ-40% מהיוצאים לשאלה הם בעלי נטיות אובדניות ובקרב אלו הנמצאים בעיצומו של תהליך היציאה לשאלה אחוז בעלי הנטיות האובדניות אף מגיע ל-45%.
כמו כן, רווחת בדיווחים של יוצאים תקופה בה היו דפוסי שתייה ועישון סמים קלים בצורה בלתי מבוקרת כביטוי של מצוקה רגשית, בדידות ודיכאון.
בשנת 2014, לאחר גל התאבדויות בקרב קהילת היוצאים ומתוך חשש לתופעת "הדבקה", כאשר התאבדות של יוצא קרוב מאיצה אובדנות אצל יוצא קרוב אליו אמרו בעמותת הל"ל כי נחוצים מנגנוני תמיכה וסיוע נרחבים יותר ליוצאים בשאלה.
העמותה החלה מציעה סיוע טלפוני לנזקקים, ושר האוצר יאיר לפיד, הודיע כי יקצה לעמותה שלושה מיליון שקלים.
"טרנס-יוצא" הוא מונח שטבעה הסופרת שרית ברזילאי, ומתייחס ליוצאים בשאלה מסוג ייחודי – אלה שאיבדו את אמונתם הדתית האורתודוקסית ואינם מקפידים עוד על שמירת המצוות, אך עדיין חיים בתוך חברה חרדית ומציגים כלפי חוץ חזות חרדית.
כבר משנות השלושים תיאר הסופר יהושע בר יוסף מקרה ייחודי זה בספריו.
פתח לעולמם של הטרנס-יוצאים נותנת רשת האינטרנט.
אלו יכולים למצוא בה בימה חופשית ומוגנת יחסית באמצעות כתיבה בבלוגים ובפורומים.
טרנס-יוצאים משתמשים בכינויים כמו "חסיד מורד", "כופר עם שטריימל", "מאמין בעל כורחו" ו"אנוסים".
היהודים בארצות הברית מכנים חברים בקבוצה זו בשם "אורתופרקס" (Orthoprax), שפירושו "נוהג על פי הדת", בניגוד ל"אורתודוקס" (דהיינו "אורתודוקסי"), שמציין אדם דתי מאמין.
בין הסיבות שמונה ברזילאי לתופעה: החשש לפגוע במשפחה, תחושה שהשהות בקהילה הדתית נוחה על אף הדיסוננס באמונה ובקיום המצוות, תלות כלכלית, תחושה שאין בידי הפרט הכישורים הנדרשים או המוטיבציה להתערות בחברה החילונית, והשתייכות רגשית לחברה הדתית או החרדית.
בעת תהליך היציאה בשאלה נדרש הפרט, מבחינה חברתית, לכונן זהות השונה מזו שבה הורגל או הזדהה, לא בהכרח מרצונו, בתקופה בה החלו ספקותיו להדהד בו.
חלק ניכר מהיוצאים בשאלה למעשה עוברים תהליך של בנייה או גילוי של זהותם האמיתית בענייני אמונה ודת בעת תהליך יציאתם ומזדהים על פי המונח אשר לפי שעה מתאר את השקפתם על הצד הטוב ביותר, כאשר הזהות תכונה לרוב בכינויה הנפוץ.
היות שלא כל היוצאים בשאלה מפרידים את הדת מחייהם לחלוטין ולעיתים גם לא במידה רבה במיוחד, וחלקם ממשיכים לתרגל אספקטים שונים שלה ואף להתהדר בהם, הרי לעיתים הדבר יוצר דילמת זהות, שהיוצאים בשאלה פותרים בדרכים מגוונות.
רובם מזדהים כדתל"שים, או (הרבה פחות נפוץ) "דתי לפעמים", אך מבחינה סוציולוגית, רובם תופסים את עצמם או מזדהים כחילונים או לא דתיים.
אחרים מדגישים יותר את עמדתם התאוסופית, ומגדירים עצמם כאגנוסטים, אתאיסטים, דאיסטים, או פנתאיסטים, הגדרות שנפוצות בקרב חילונים, ומעידות בעקיפין על זיקתם לפרקטיקה הדתית כשלעצמה.
יש גם יוצאים בשאלה שמביעים סלידה משימוש בתיוג סוציולוגי או בהגדרות שמתיימרות לשקף את תפיסתם המדויקת בסוגיות של דת ושל אלוהות, ונמנעים מלהגדיר עצמם בדרך כלשהי מסיבותיהם שלהם, או משתמשים בהגדרה הסולדת מהגדרות תוך הדגשת החשיבה הדינמית והניתוח העצמי של כל פרט ברגעי חייו.
בשנים האחרונות, החלו להתגבש קהילות של יוצאים בשאלה שמקיימים מפגשים ואירועים על בסיס זהותם המשותפת כיוצאים בשאלה.
קהילות אלו שונות מהארגונים והעמותות המסייעים ליוצאים: בעוד המטרה העיקרית של הארגונים והעמותות היא לסייע לעוברים את תהליך היציאה ולתמוך בהם, מטרת הקהילות היא ליצור תרבות וחיי חברה וקהילה על בסיס מכנה משותף.
רובם המכריע של היוצאים בשאלה עושים זאת בתהליך איטי והדרגתי.
במהלך התהליך, הכולל לרוב שאלות ותהיות לגבי דת ואמונה, קשה ליוצאים בשאלה למצוא בסביבתם הקרובה אנשים אחרים איתם יוכלו לדבר ולהתייעץ בגילוי לב.
רק מעטים מהיוצאים בשאלה מגיעים בשלב הזה לגופים חיצוניים שנועדו לתמוך בהם, ורבים נעזרים בפורומים באינטרנט המיועדים לקהל יעד זה.
בשלב הבא, חלק ניכר מן היוצאים בשאלה מנתקים קשר עם המסגרות (לרוב ישיבות) בהן הם נמצאים, וממשפחותיהם.
כאשר צעירים אלו מגיעים לראשונה לרחוב החילוני, אין להם מושג רב איך מתנהלים החיים החילוניים, או השכלה פורמלית או כישורים שיאפשרו להם למצוא עבודה.
מסיבות אלו, נוסדו מספר ארגונים ועמותות שנועדו לעזור ליוצאים בשאלה להשתלב בחברה החילונית: למצוא מקומות לינה, תעסוקה, סיוע ברכישת השכלה פורמלית או בהשלמתה, הכשרה מקצועית, ואף מציאת משפחה מאמצת שתעזור לצעיר להתמודד עם החיים החדשים.
כחלק ממנגנון התמיכה מפעילות עמותות אלו פורומים באינטרנט שנועדו להפגיש בין אנשים במצב דומה, לענות על שאלותיהם ולבנות סביבה תומכת.
העמותות הפועלות בתחום זה בישראל הן הל"ל, יוצאים לשינוי, חוזרים בתבונה, בראת, ובחרת, ועמותת דרור שפעלה בעבר.
בארצות הברית פועלת עמותה בשם Footsteps.
יצחק שקולניק (1908 – 19 בפברואר 1990) היה ראש מועצת רעננה מטעם מפא"י.
יצחק שקולניק נולד בשנת תרס"ח-1908 בצ'רניבצ'י שבפודוליה, באימפריה הרוסית.
הוא היה בנם של דובה ופנחס.
בצעירותו היה חבר בתנועת נוער ציונית.
בשנת 1928 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בדגניה ובנהלל.
בסוף אותה שנה עבר למושבה (דאז) רעננה, והקים בה משק חקלאי.
במלחמת העולם השנייה התגייס לשורות הצבא הבריטי ושירת במשך שש שנות המלחמה.
בשנת 1959 נבחר למועצה המקומית, ובנובמבר 1960 הפך לראש המועצה.
בתקופת כהונתו הונחו היסודות להרחבת היישוב ואושרה תוכנית המתאר שאפשרה קליטת תושבים רבים נוספים.
כמו כן, הוקמו בתקופתו מפעלי תעשייה בסביבות העיר באזור התעשייה שהוקם בתחילת שנות ה-50 בתקופת כהונתו של ברוך אוסטרובסקי, ראש המועצה הראשון של רעננה.
הוא גם יזם את הקמת שכונת קריית שרת, הקמת מוסדות עירוניים-מחוזיים והרחבת רשת המים ורשת ה￼￼ביוב￼￼.
בתקופת כהונתו השתפר מאזנה התקציבי של המועצה.
כמו כן נחתמה ברית ערים תאומות ראשונה עם אופסטרלנד שבהולנד.
שקולניק שירת בתפקיד עד לפרישתו בנובמבר 1969, כעבור תשע שנים, אך המשיך לכהן כחבר מועצה עד לפרישתו הסופית בספטמבר 1971.
בשנת 1987 הוכתר בתואר יקיר העיר רעננה.
שקולניק נפטר בביתו ב-1990, ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
יציאה מהארון (במקור מאנגלית: Coming out of the closet; ובקיצור: Coming out) הוא ביטוי המתייחס לאנשים מהקהילה הגאה החושפים את זהותם המינית או המגדרית בפני אנשים אחרים.
ה"ארון" במקרה זה, הוא מונח מתחום הלהט"ב, שמשמעו שמירת הנטייה המינית בסוד.
מכיוון שמדובר בנושא פרטי, יציאה מהארון מתוארת לרוב כתהליך פסיכולוגי או כמסע – היות שבתהליך משולבים אלמנטים של קבלת החלטות ולקיחת סיכונים; ביטוי אישי; תחושות טקס מעבר; זהות אישית; מעבר מדיכוי לאמנציפציה; ומבושה ותחושות סטיגמה לגאווה אישית.
תהליך היציאה מהארון הוא תהליך מורכב של השלמה וקבלה עצמית, כמו גם יצירת הזדהות קהילתית קולקטיבית.
במובן הרחב יותר, מתייחס ביטוי זה לנכונות של אנשים לחשוף חלקים מסוימים בזהותם שבעבר היה פחות מקובל לדבר עליהם ולהודות בקיומם, דוגמת השתייכות דתית ופולחנית.
הביטוי "יציאה מהארון" הוליד ביטויים דומים לתיאור תופעות באותו התחום: אדם ש"נמצא בארון" מכונה ארוניסט, ו"הוצאה של אדם מהארון" מכונה אאוטינג.
הארון משמש כמטפורה למקום מסתור אפל, בו נאלצים "הארוניסטים" לשהות (ברוב המוחלט של המקרים) מחוסר ברירה, מבושה או מחשש מפני תגובת הסביבה.
בעוד הביטוי "יציאה מהארון" מתייחס לחשיפה מרצון של האדם (שמחליט "לצאת מהארון"); הביטוי "אאוטינג" (מאנגלית: Outing) או "הוצאה מהארון" מתייחס לחשיפתו בניגוד לרצונו, על ידי אדם אחר.
בשנת 1869, כמאה שנים לפני מהומות סטונוול, הציע קרל היינריך אולריכס, הוגה דעות ולוחם זכויות אדם גרמני, את רעיון החשיפה העצמית כאמצעי לאמנציפציה.
בטוענו כי חוסר הנראות הוא אחד המכשולים הגדולים של הקהילה הגאה, לסביות וביסקסואלים בשינוי דעת הקהל, דחק היינריך אולריכס באנשים המשתייכים לקהילה הגאה לחשוף בפומבי את נטייתם המינית.
איוואן בלוך (Iwan Bloch), רופא יהודי-גרמני נודע, קרא בשנת 1906 להומוסקסואלים מבוגרים לחשוף את נטיותיהם המיניות בפני משפחותיהם ומכריהם.
את קריאתו פרסם בספר "חיי המין של תקופתנו והקשר לחברה המודרנית".
כמה שנים לאחר מכן חזר מגנוס הירשפלד לעסוק שוב בנושא ההומוסקסואליות, בספרו משנת 1914 "הומוסקסואליות בנשים וגברים".
בספרו דן הירשפלד בפוטנציאל החוקי והחברתי שיהיה ליציאה המונית מהארון של אלפי גברים ונשים אשר יחשפו את נטיותיהם המיניות בפני המשטרה מתוך מטרה להשפיע על שינוי החקיקה ודעת הקהל.
היציאה מהארון הבולטת ביותר בארצות הברית הייתה זו של המשורר רוברט דאנקן.
בשנת 1944 הוא פרסם תחת שמו האמיתי מאמר במגזין האנרכיסטי "Politics", ובו טען כי הקהילה הגאה הם מיעוט חברתי אשר סובל מדיכוי קשה.
החשאיות המוחלטת של אגודת מאטאשין, הקבוצה המבוססת הראשונה של הומוסקסואלים בארצות הברית אשר הוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1950, התפוגגה בשנת 1953 ופעילותה הפכה פומבית לאחר שהאקטיביסט הול קול החל לעמוד בראשה בסן פרנסיסקו – שינוי שעודד רבים לצאת מהארון.
בשנת 1957 פוטר פרנק קמני ממשרתו בוושינגטון די.
כאסטרונום בצבא ארצות הברית מכיוון שהיה הומוסקסואל.
הפיטורים דחפו אותו "להוביל מאבק ענקים נגד המוסדות האמריקאיים, ולעמוד בראש החנית של מאבקים כוחניים של התנועה למען זכויות הומוסקסואלים בתחילת שנות ה-60 בארצות הברית".
את מאבקיו ברשויות הוביל קמני במקביל לשכנוע הציבורי כי "אנו חייבים להחדיר בקהילת ההומוסקסואלים תחושת שווי-ערך להומו האינדיבידואל.
את זה נוכל להשיג רק דרך הפגנות ציבוריות אשר יובילו אותן בפתיחות ההומואים בעצמם".
בשנת 1961 פרסם הפרופסור לסוציולוגיה וקרימינולוגיה והסופר אדוארד סאגרין תחת שם העט דונלד ובסטר קורי (Donald Webster Cory) את הספר הנחשב לציון דרך בחקר הנושא: "The Homosexual in America", אשר התיאורים הכנים והאישיים שתוארו בו היוו תמריץ משמעותי בהתפתחות המודעות-העצמית של הקהילה הגאה, ובהמשך להתפתחות תנועת ההומופיל.
בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה למנוע מקהילת הלהט"בק, וכל מי שתומך בזכויות להט"בק מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות של הקהילה הגאה בארצות הברית.
הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו פעלו על מנת להביא לביטול היוזמה.
Wherever you are" (בתרגום חופשי: "צאו!
איפה שתהיו!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון.
במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים מהקהילה הגאה מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי שיוזמה זו עלולה לגרום.
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בקים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינים למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם.
מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי אנשים מהקהילה הגאה הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
בצבא ארצות הברית, חוק הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שנודע בכינויו העממי "אל תשאל, אל תספר" ושהיה תקף בין 1993 לשנת 2011, אסר שירות צבאי של הומוסקסואלים ולסביות רק אם יצאו מהארון "על ידי הצהרה שחייל הוא הומוסקסואל או ביסקסואל".
החוק אסר לשאול חיילים לגבי נטייתם המינית.
במקביל לעדויות המחקריות המציינות כי להומואים, לסביות וביסקסואלים שיצאו מהארון יש רווחה נפשית גבוהה יותר, דימוי עצמי גבוה יותר ובריאות נפשית רבה יותר, ישנם מחקרים המצביעים על כך שיציאה מהארון בפני ההורים ובני המשפחה היא המשימה הקשה ביותר הטומנת בחובה סיכונים וסכנות בריאותיות ורגשיות – בעיקר לבני נוער.
ממחקר שערך ד"ר גיא שילה, רכז מחקר בארגון הנוער הגאה ומחבר הספר 'החיים בוורוד', במסגרת עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, עולה כי גיל היציאה מהארון הממוצע של להט"בקים צעירים בישראל נמצא במגמת ירידה: בתוך עשור, מסוף שנות ה-90, ירד הגיל הממוצע מ-22 ל-16 וחצי.
תרומה נכבדה ליכולת לצאת מהארון תרם האינטרנט, המאפשר לערוך שיחות, בעיקר אנונימיות, במגוון נושאים ועקב כך, לתת לאנשים תחושה שהם "לא לבד".
גם העובדה שרבים מ"היוצאים מהארון" (במובן הרחב של הביטוי), הם אנשים מפורסמים ובעלי תדמית של "מצליחנים", כמו גם "הוצאה מהארון" שעושים לדמויות מהעבר, יכולה לעזור לאנשים רבים להתמודד יותר טוב עם בעיותיהם ולבטיהם ואולי אף להתגבר עליהן, תוך גיבוש תחושת גאווה והשלמה.
במדינות בהן הומוסקסואליות נחשבת לעבירה פלילית, להט"בקים עלולים לסבול מהשלכות חוקיות בעקבות יציאה מהארון וחשיפת נטייתם המינית בפומבי.
על כן, ישנן מדינות בהן יציאה מהארון מהווה למעשה הפללה עצמית.
גיבוש זהות ויציאה מהארון אצל בני נוער
גיל ההתבגרות מאופיין בעוררות מינית, פנטזיות ומשיכה לשני המינים אצל חלק מהמתבגרים, ולעיתים עד סוף גיל ההתבגרות קשה לדעת בביטחון מהי הנטייה המינית.
תקופת ההתבגרות של הומוסקסואלים ולסביות עלולה להיות תקופה המאופיינת בבלבול ובכאב רב.
עם ההתנסויות ההומוסקסואליות הראשונות – המחשבות, הרגשות, הפנטזיות, או המגע המיני – חשים מתבגרים רבים, הומוסקסואליים, ביסקסואלים או לסביות, שמשהו "לא נורמלי" קורה להם.
רבים פוחדים לחשוף את נטייתם המינית ומעדיפים להימנע מפעילויות חברתיות, כדי לא לחלוק את רגשותיהם עם חבריהם.
בגיל ההתבגרות, מתחזק הדחף "להיות כמו כולם", ולכן צעירים הומוסקסואלים, ביסקסואלים ולסביות רבים ינסו לקשור מערכות יחסים עם בני המין האחר.
מעט מן הצעירים הללו מוצאים להם מסגרת התייחסות שעם חבריה הם יכולים לחלוק את חוויותיהם וקשייהם.
מחקרים שנעשו בארצות הברית מצאו ששיעור ההתאבדות בקרב בני נוער מהקהילה הגאה גבוה בצורה משמעותית מזה של בני נוער שאינם מהקהילה הגאה.
יציאה מהארון בפני ההורים מעלה בפני בני הנוער דילמות עמוקות: מחד גיסא, קיים הרצון לשתף את ההורים בחלק חשוב זה של חייהם כך שלא יצטרכו לחיות בשקר; מאידך גיסא, קיים הפחד המתמיד שההורים לא יקבלו את נטייתם המינית ויגיבו באופן קשה.
ההתלבטות בשאלה זו כרוכה בהערכת המחיר שהצעיר או הצעירה עלולים לשלם בעקבות הגילוי.
חשוב להדגיש כי כל מקרה הוא ייחודי.
הנער או הנערה שמשתייכים לקהילה הגאה צריכים לשקול ולהעריך את היתרונות והחסרונות היכולים להתלוות לחשיפה, עוד לפני החשיפה להורים או לכל אדם אחר.
ייתכן בהחלט, במקרים מסוימים, שחשיפת הנטייה המינית תתבע מחיר כבד מדי שעלול להקשות על ההתמודדות, כגון המשפחה המביעה התנגדות ודחייה, הרחקת הצעיר או הצעירה מן הבית או הקהילה וכדומה.
יצחק תשובה (שרון) (נולד ב-7 ביולי 1948) הוא איש עסקים, יזם, משקיע ונדבן ישראלי.
העוסק בתחומי הנדל"ן, התשתיות והאנרגיה, באמצעות החברות בקבוצת דלק ו"אלעד השקעות" שבשליטתו.
ביוני 2023 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-1.7 מיליארד דולר, ברשימת 500 עשירי ישראל שפרסם.
לעומת זאת העריך המגזין הכלכלי פורבס את הונו של תשובה בכ-4.2 מיליארד דולר, נכון לספטמבר 2024.
תשובה נולד בלוב וגדל בנתניה.
החל את דרכו העסקית כקבלן בנייה, תחילה בישראל ובהמשך בארצות הברית.
ב-1998 השתלט על קבוצת דלק, והרחיב את עסקיו גם לתחום האנרגיה ותחומים נוספים.
במשבר הכלכלי של 2008 ובשנים שאחריו נקלעו עסקי הנדל"ן של הקבוצה לקשיים וזרוע הנדל"ן שלה אף הגיעה להסדר חוב עם נושיה ב-2012, אך הודות להצלחות בחיפושי הגז הטבעי מול חופי ישראל התאוששו עסקיו של תשובה במהירות והוא חיזק את מעמדו כאחד מאנשי העסקים רבי העוצמה במשק הישראלי.
בהמשך העשור התמקד תשובה בענף האנרגיה, והשקיע בחיפושי נפט וגז ברחבי העולם.
יצחק תשובה נולד בטריפולי, בירת לוב בשנת 1948. כשהיה בן חצי שנה עלו הוריו, רחמים וג'וליה, יחד עם שמונת ילדיהם לישראל והתגוררו במעברת שבות עם ליד פרדסיה.
אחר כך עברו לצפון נתניה.
אביו של תשובה, היה סיטונאי מזון ובעל מכולת.
סבו מצד אביו, הרב יוסף (סוסו) תשובה, נרצח בסמוך לעלייתם ארצה במהלך פרעות שביצעו הלובים ביהודים.
כילד קטן התגורר זמן מה עם אחיו אברהם אצל סבתו.
למד בבית הספר היסודי "יבנה" ובגיל 12 החל לעבוד כדי לסייע בפרנסת המשפחה, בין השאר עבד בחקלאות, במשקים במושבים כפר מונש וכפר חיים.
שירת בצה"ל ביחידת בינוי של חיל ההנדסה, שם עשה חיל ומפקדיו ביקשו להחתימו לקבע, אך תשובה דחה אותם.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1968 הציע את עצמו למפקדיו כקבלן משנה והוא הועסק על ידי מחלקת הבינוי וההנדסה של משרד הביטחון, לעבודות שיפוצים במחנות צה"ל וכן בביצורים בתעלה בתקופת הקמת קו בר לב.
את ההון הראשוני שצבר בעבודות עבור משרד הביטחון השקיע תשובה ברכישת מגרשים בצפון נתניה, עליהם בנה קוטג'ים כקבלן בניין עצמאי.
במקביל החל ללמוד מזרחנות באוניברסיטת תל אביב אך פרש לאחר שנה להתמקד בעסקים.
במהלך שנות השבעים עסקיו החלו להתפתח במהירות, הוא קנה מגרשים ובניינים בכל אזור נתניה, עסק בבניית מאות יחידות דיור, וטיפח מוניטין של קבלן שבונה באיכות טובה.
באותן השנים הקים עם חברו ושותפו, דוד לוזון, את חברת תשלוז (חיבור של השמות תשובה ולוזון), באמצעותה הקים רבים מהפרויקטים שלו.
ב-1984 רכש את חלקו של לוזון בחברה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-1978 הקים יחד עם המזרחן יצחק בן־גד, שגם הוא יליד לוב, רשימה א־פוליטית בשם "מנוף", ראשי תיבות של "למען נתניה ופיתוחה", אשר זכתה לארבעה מושבים במועצת העיר נתניה.
בכהונתו כחבר מועצת העיר היה אחראי בין השאר על תחום הבינוי והשיכון ושיקום השכונות.
הוא פרש ממועצת העיר נתניה במהלך הקדנציה השנייה שלו.
בתחילת שנות השמונים החל לשמש גזבר של קבוצת הכדורגל מכבי נתניה.
בשנת 1987 רכש, יחד עם איש העסקים הנרי רוט, את הבנק למשכנתאות "יעסור", אך רישיון הבנק שלו בוטל על ידי בנק ישראל זמן קצר אחר כך.
"יעסור" הפכה לחברת מימון לבנייה.
לאחר פחות משנה וחצי מכרו תשובה ורוט את הבנק לאיש העסקים דן רייך, במחיר כפול ממחיר הרכישה.
בשנת 1988 עבר להתגורר עם משפחתו בארצות הברית למשך מספר שנים, שבמהלכן היה מעורב במיזמי בנייה בניו ג'רזי ובמנהטן.
עם עזיבתו החלו שמועות שעזב בגלל קשיים כספיים, אך הוא חזר מיד לישראל לְהָזֵם אותם והתראיין לתקשורת.
את עסקיו בישראל באותה עת ניהל חתנו רוני אלרואי.
עם שובו לישראל בשנת 1990 השתלב בתנופת הבנייה שליוותה את גל העלייה הגדול מברית המועצות.
בתוך כך בנה אלפי יחידות דיור בחדרה, בדימונה, באשקלון ובערים נוספות.
את הפעילות הזאת ניהל עבורו האלוף יוסי פלד, לאחר שפרש מצה"ל.
בשנת 1991 הקים את חברת תחנות הדלק "שוהם".
בשנת 1992 הנפיק ב את חברת "תשלוז השקעות", חברה שעסקה בהשקעות בנדל"ן, ושנה אחר כך הפך אותה לחברת החזקות, שתחתיה הקים חברות בת ("תשלוז נכסים", "אלעד מלונות" ו"גל-שוהם") שגם הונפקו בבורסת תל אביב וייצרו פירמידת שליטה.
בשנות התשעים היה תשובה בעליה של קבוצת הכדורגל מכבי נתניה במשך שלוש שנים, אחר כך העניק חסות כלכלית לקבוצה באמצעות קבוצת דלק.
ביולי 2001 רכש תמורת כ-16 מיליון דולר את השליטה בחברת התקשורת דלתא שלוש, חברה אמריקאית-ישראלית שעסקה באספקת שירותי טלפוניית IP הונפקה בתקופת שיא בועת הדוט-קום, אך שווי המניה שלה קרס אחר כך.
בעקבות ההתאוששות בעסקי החברה, מחיר המנייה עלה ותשובה הצליח לממש את השקעתו במניות החברה ברווח ניכר, של כ-80 מיליון שקל.
בשנת 1992 ייסד את קבוצת "אלעד החזקות" (ידועה גם בשם "אלעד גרופ"), הקרויה על שם בנו, שבמסגרתה מתנהלים מאז מרבית עסקיו בתחומי הנדל"ן בצפון אמריקה.
באמצע שנות התשעים רכש באמצעות "אלעד גרופ" אלפי נכסים למגורים ולמסחר בניו יורק ובפלורידה שבארצות הברית.
באותה תקופה בוצעו הנפקות ציבוריות בהיקף של מאות מיליוני שקלים של מספר חברות בבעלותו (בהן אלעד מלונות, תשלו"ז נכסים וגרין הון סיכון).
בשנת 2004 רכש באמצעות אלעד גרופ את מלון פלאזה בניו יורק תמורת 675 מיליון דולר מידי המשקיע הסעודי אל-וליד בן טלאל.
בדצמבר 2012, כשמונה וחצי שנים לאחר הרכישה, מכרה אלעד גרופ את החזקותיה במלון על השטחים המסחריים שבו בכ-2.2 מיליארד ש"ח.
הרווח הכולל שהניב המלון ודירות היוקרה שבו לתשובה נאמד בכמיליארד דולר.
באותה תקופה השלימה אלעד גרופ רכישת מספר גדול של נכסים בטורונטו ובמונטריאול שבקנדה, בשווי כולל של כ-700 מיליון דולר.
כמו כן רכשה הקבוצה אלפי יחידות דיור להשכרה בחוף המזרחי של ארצות הברית.
בשנת 1998 השיג את השליטה בחברת "דלק", בעזרת חבריו אליעזר פישמן ותד אריסון.
תחילה רכש תשובה מחצית מהמניות פישמן, בנק הפועלים ומשקיעים מוסדיים.
כמה חודשים אחר כך רכש 37.5% מקבוצת השקעות דיסקונט, שהייתה עד אז בבעלות .
כמה חודשים אחר כך נחקר תשובה בידי רשות שוק ההון על חשד לאי סדרים במימון העסקה, אך החקירה נסגרה לא כתב אישום.
העסקה הייתה בלתי צפויה, כיוון שהציבור הישראלי לא היה מודע באותה העת להיקף הכנסותיו של תשובה מעסקיו בארצות הברית.
על בסיסה של חברת "דלק" הקים את קבוצת דלק, שצמחה לממדי ענק.
מחברה המתמקדת בעיקר בתחום הדלק, התרחבה לעסוק גם בנדל"ן בגז טבעי, בביטוח, בביוכימיה, בכלי רכב משוריינים, בתקשורת ועוד.
נכון למרץ 2014, שווי השוק של הקבוצה הוא כ-16 מיליארד ש"ח והיא אחת החברות הגדולות בשוק ההון הישראלי.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, חלה ירידה חדה בערכן של מניות חברת דלק, והונו של תשובה, שהוערך ערב המשבר בכ-4.5 מיליארד דולר, נאמד בעקבות המשבר בכ-1.3 מיליארד דולר.
חברת דלק נדל"ן שבשליטתו הפסידה בשנים 2008–2011 יותר מ-4 מיליארד ש"ח.
בעקבות הפסדים אלה צנח שווי השוק של החברה מ-4.6 מיליארד ש"ח בחודש מרץ 2007 ל-75 מיליון ש"ח בנובמבר 2011.
בינואר 2009 דווח כי בקידוחי הגז "תמר 1" ו"דלית", שנערכו מול חופי ישראל על ידי קבוצת דלק וחברת נובל אנרג'י האמריקנית, נתגלו עתודות גדולות של גז טבעי, אשר מוערך שהיקפן כ-270 מיליארד מטר מעוקב.
בשנת 2010 התגלו עתודות גז גדולות אף יותר בשדה הגז "לווייתן", בהיקף של כ-700 מיליארד מטר מעוקב.
לאחר מכן התגלו מצבורי גז גם בקידוחים "דולפין", "תנין" ו-"בלוק 12" שבקפריסין.
בנובמבר 2019, לאחר משא ומתן ממושך, רכשה חברת איתקה אנרגיה, חברת בת של דלק, את קידוחי חברת שברון בים הצפוני בתמורה כוללת של כ-1.7 מיליארד דולר.
העסקה מומנה בחלקה ממכירת החזקות דלק בחברת הביטוח "הפניקס" וברובה באמצעות הלוואות ואיגרות חוב, שדלק הסתמכה על תקבוליה ממכירת גז ונפט לצורך פרעונן.
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בפברואר 2020 החלה ירידה בביקוש לנפט, ובמקביל עלה ההיצע כתוצאה ממאבקים בין מפיקות נפט וגז גדולות.
מחירי הנפט והגז ירדו בחדות, והתעורר ספק בקשר ליכולתה של דלק לפרוע את חובותיה.
כדי להתמודד עם המשבר פתחה דלק במסע חירום למימוש נכסים והגדלת הנזילות, וב-2021 דלק הצליחה להשתקם לחלוטין מהמשבר.
לאחר שרכש את השליטה בחברת "דלק", החל להתערב בניהול "קרן דלק למדע לחינוך ולתרבות", קרן שפועלת כחברה לתועלת הציבור על בסיס תרומות מרווחי החברה.
תשובה קבע שרוב המלגות יינתנו לסטודנטים הלומדים במכללה האקדמית נתניה, מכללה פרטית שאינה מתוקצבת, שהוא נתן לה חסות ונושא בתואר "נאמן המכללה".
במהלך השנים נשמע גם ביקורת על כך שתשובה מציג בתקשורת את המלגות כתרומה אישית שלו ולא של הקרן הממומנת מרווחי החברה.
הן אף זכו לכינוי "מלגות תשובה".
בספטמבר 2012 אישרה השופטת ורדה אלשיך הסדר חוב ("תספורת") לדלק נדל"ן, שבמסגרתו נמחקו למחזיקי איגרות החוב של החברה, אשר לא היו מגובות בביטחונות, כשני שלישים מהחוב, שהם 1.4 מיליארד ש"ח.
בהחלטתה מתחה השופטת אלשיך ביקורת חריפה על תשובה, בטענה כי התנהלותו בפרשה נועדה רק כדי "להציל את עורו" וכי מדובר "בהסדר בעייתי, שאף אם הוא תואם את דרישות החוק, הוא רחוק מלהוות פתרון אופטימלי".
במסגרת ההסדר העמיד תשובה לטובת מחזיקי איגרות החוב של החברה סכומים של מאות מיליוני שקלים כדי לסייע לאשרור ההסדר.
בתו של יצחק תשובה החזיקה עד 2021 ב-20% מזכיינית ערוץ 2, שידורי קשת.
עידן וולס, מנכ"ל קבוצת תשובה, היה דירקטור בחברת החדשות.
בעיתונות הכלכלית נטען שהסיבה להשקעה זו היא רצון להשפיע על סדר היום הציבורי באמצעות סיקור אוהד.
בשידורי הערוץ, בניגוד לגופי תקשורת אחרים, התעלמו לאורך תקופה ארוכה מהמשבר הקשה שהקבוצה נקלעה אליו בשנת 2020.
תשובה נשוי לחיה והוא אב ל-5 ילדים.
אלה היו החזקותיו הבולטות של יצחק תשובה לפני המשבר שאליו נקלע ב-2020:
קבוצת דלק (61.2%) - חברת החזקות ענקית הכלולה במדד תל אביב 35.
מהדרין (18.6%) - חברה העוסקת בנטיעה, עיבוד, אריזה ושיווק של מטעים ופרי הדר, נכסים מניבים ומתן שירותי אחסנה בקירור.
דלק קידוחים - שותפות מוגבלת (54%) - עוסקת בחיפושי נפט וגז.
רציו פטרוליום אנרגיה - שותפות מוגבלת (17.49%) - עוסקת בחיפושי נפט וגז בחו"ל
יציאתו של האדמו"ר מבעלז מהונגריה אירעה בימי השואה, בתחילת שנת 1944. האדמו"ר מבעלז רבי אהרן רוקח, מנהיגה של חסידות בעלז, הצליח להימלט בעזרת חסידיו, יחד עם אחיו, הרב מרדכי רוקח, מפולין הכבושה בידי הנאצים להונגריה.
לאחר ששהו בה במשך כשמונה חודשים, עזבו אותה השניים בטבת תש"ד ועלו לארץ ישראל.
כחודשיים לאחר יציאתם כבשו הנאצים את הונגריה וכעבור חודשיים נוספים החלה השמדת יהודי הונגריה באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה היו שהאשימו את האדמו"ר כי הדברים שנשא אחיו בשמו בדרשת הפרידה, יצרו רושם שהאדמו"ר צופה שלווה ומנוחה לנשארים בהונגריה, וכך תרמו לתחושת הרגעה שלא התאמתה.
האשמה זו זכתה לתגובה מצד חסידיו ומצד היסטוריונים, והוויכוח שהתפתח סביבה נודע כ"פולמוס הדרשה".
הפרשה קיבלה ממד חריף יותר, כאשר התברר שממהדורות מודפסות מאוחרות יותר של הדרשה (שהודפסו בישראל בשנות ה-60) הושמטו מן הדרשה השורות הכוללות דברי חיזוק והרגעה.
היו שהאשימו עקב כך את חסידי האדמו"ר בניסיון להסתרת האמת ובשכתוב ההיסטוריה.
האדמו"ר הרביעי לבית בעלז, הרב אהרון רוקח, היה מן האדמו"רים המפורסמים בפולין שבין שתי מלחמות העולם.
הוא ירש את אביו, האדמו"ר יששכר דב מבעלז, בשנת 1926 בהנהגת חסידות בעלז - אחת החצרות החסידיות הגדולות בתקופתו.
אחיו הצעיר, הרב מרדכי רוקח, שכיהן כרב בבילגוריא, הצטרף למסע הנדודים של האדמו"ר בשהותו בפרימישלאן והפך ל"יד ימינו" של האדמו"ר.
בעלז נכבשה על ידי הגרמנים כשבועיים לאחר תחילת המלחמה.
ואולם, לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הייתה בעלז שייכת לאזור הרוסי, ולפיכך הועברה לידי הרוסים.
חסידי הרבי ראו סכנה לחייו דווקא מצד השלטון הקומוניסטי האתאיסטי.
בעקבות זאת ברח הרבי ביום שמחת תורה, לעיירות בסביבת בעלז, שהיו בשליטת הגרמנים.
הם שהו בעיירה סוקאל, שבה שימש כאדמו"ר דודו וחותנו של רבי אהרן, רבי שמואל רוקח, עד שבועות שנת ת"ש - אמצע יוני 1940, ובעיירה פרמישלני עד שבועות תש"א - תחילת יוני 1941 שם הצטרף אל הרבי אחיו הרב מרדכי.
תמונתו של הרבי פורסמה בעיתון הגרמני "דר שטירמר" והנאצים חיפשו אחריו.
לאחר פלישת הגרמנים לפולין המזרחית (מבצע ברברוסה, יוני 1941), שרפו הנאצים ב-8 ביולי את בית הכנסת בפרמישלני, שרפה שבה נספו בנו של הרבי וחלק גדול ממשפחתו.
חסידיו של הרבי הצליחו להבריח אותו ואת אחיו לאזור קרקוב.
הרבי שהה כשבעה חודשים בזהות בדויה בגטו בעיירה וישניצה עד לתחילת השילוחים ההמוניים למחנות ההשמדה מאזור זה בקיץ 1942. אז הועברו הרבי ואחיו לקרקוב עצמה, שם שהו במסתור כחמישה חודשים.
למרות המסתור הפך ביתו של הרבי בקרקוב למקום עלייה לרגל של החסידים.
עם חיסול גטו קרקוב הועברו הרבי ואחיו לגטו בוכניה בספטמבר 1942. גטו בוכניה שימש כמחנה עבודה, והיה מקום מסתור עבור אדמו"רים נוספים.
שם שימשו הרבי ואחיו כחייטים, והרבי הסתתר תחת השם אהרון זינגר.
לאור הסכנה הגוברת לחיי הרבי, הועברו הוא ואחיו לבודפשט במבצע מסובך, במכוניתו של קצין פולני שמילא תפקיד גם בשירות הביטחון ההונגרי (מאי 1943).
יציאת האדמו"ר מהונגריה לארץ ישראל
מיד עם בואו לבודפשט הוטל על הרבי מעצר בית, ואילו הרב מבילגורי הושם במאסר זמני בתחומי בית החולים היהודי.
בבודפשט, שעדיין לא הייתה תחת כיבוש גרמני, שימש ביתו של הרב – שוב - כמקום עלייה לרגל של פליטים וחסידים מפולין ומהונגריה.
הרבי דאג לפעילות הצלה למען הנשארים בפולין (אשר כונתה בפי הרבי "גיא ההריגה"), ומאידך – פנה למקורבים בשווייץ, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית לעשות כל שביכולתם, על מנת לאפשר את עלייתו לארץ ישראל.
במשך כחצי שנה שבה שהה בהונגריה התקיימה פעילות והתכתבות קדחתנית בין נציגי החסידות ואנשי שלומו של הרבי לבין ההסתדרות הציונית, על מנת להשיג סרטיפיקט לרבי כדי לחלץ אותו מאירופה.
חסידות בעלז הייתה אחת מהחסידויות הגדולות שבין שתי המלחמות, אך לא הייתה חברה באגודת ישראל, שייצגה את היהדות החרדית בהסתדרות הציונית והרבי עצמו היה ממתנגדי הציונות.
השתדלנות הענפה נשאה פרי, והסוכנות היהודית נתנה את הסכמתה הסופית להנפקת סרטיפיקטים לרבי ואחיו בספטמבר 1943, סרטיפיקטים שאושרו על ידי הבריטים בדצמבר.
ב-17 בינואר 1944 נפרדו הרבי ואחיו מחסידיהם ויצאו לארץ ישראל דרך רומניה, בולגריה, יוון, איסטנבול וביירות; וב-ט' בשבט תש"ד (3 בפברואר) הגיעו לארץ ישראל.
הגעתו של האדמו"ר לארץ ישראל סימנה את תחילת תחייתה של חסידות בעלז; האדמו"ר ואחיו הניחו את היסודות לצמיחתה מחדש של החסידות, שהפכה לאחת החסידויות החשובות במדינת ישראל.
ב-19 במרץ פלשו הנאצים להונגריה, וב-15 במאי החלו המשלוחים מהונגריה לאושוויץ שכללו כ-5,000 איש מדי יום; עד יולי 1945 הושמדו כחצי מיליון מיהודי הונגריה.
יום לפני יציאתם של האדמו"ר ואחיו מבודפשט נשא אחי האדמו"ר, הרב מרדכי רוקח (ששימש כמעין דובר, וכונה, כאמור, הרב מבילגוריא), דרשת פרידה בפני החסידים ששהו באותה עת בהונגריה.
אף שהדרשה נאמרה על ידי אחיו של האדמו"ר, היא נתפסת כדבריו של האדמו"ר עצמו.
הדרשה נאמרה ב-כ"א בטבת תש"ד, 16 בינואר 1944. הדרשות הודפסו בסוף חודש שבט תש"ד, או בתחילת חודש אדר, כלומר בפברואר או במרץ 1944.
הייתה זו דרשה חסידית אופיינית, המשלבת מקורות תלמודיים והלכתיים, שבהם עושה הרב שימוש חופשי ונרחב.
בדרשה טען הרב שמאורעות אותם ימים הם חבלי משיח וקרא לחסידיו לעשות את המאמץ הנדרש כדי להביא את הגאולה, על ידי חזרה בתשובה ושמירת המסגרת הדתית, הלבוש ואורח החיים החרדי.
חלק נכבד מהדרשה מוקדש להתמודדות עם השאלה הקשה שנשאלה באותם ימים: מדוע לא התריעו הרבנים מפני האסון ההולך ומתקרב ומדוע לא הורו לעלות לארץ ישראל כפי שעשה המחנה הציוני, שעל פני השטח נראה כי צדק בדרכו?
לכאורה, לו היו גדולי ישראל מקבלים את הדרך הציונית, היו קהילות שלמות ניצלות ממוות.
הרב מכנה את השואלים "חלושים באמונתם ובפקפוקם".
הציונות, טוען הרב מבילגוריא, היא נבואת שקר ושליחיה הם נביאי בעל, נביאי שקר.
העובדה שדבריהם של אותם נביאים התקיימו אינה מוכיחה את צדקתם, מכיוון שזהו ניסיון שה' מנסה את הציבור החרדי, כדי לראות אם יתפתה אחריהם.
חלק מרכזי וחשוב בדרשה הוא קריאתו של הרב רוקח, כנראה בשם אחיו האדמו"ר, לתמיכה בפליטים מפולין.
בהונגריה היו באותה עת פליטים רבים; חלקם הוחזרו לארץ שממנה באו, כלומר למוות, וחלקם היו במחנות באזור בודפשט או חיו במסתור.
הדברים נאמרו בהתרגשות רבה, במרירות ובכעס כלפי התרבות המערבית, ובכאב רב על חורבנה של יהדות פולין:
הרב מסביר שהוא ואחיו, האדמו"ר, יוצאים מהונגריה ומשאירים, לכאורה, את חסידיהם לגורלם; הפחד והחשש מצד החסידים הוא רב, והקשר העמוק לצדיק ניכר כאן: מי יציל אותנו?
הרב מרגיע באומרו כי נסיעתו של האדמו"ר היא משום רצונו העז, מזה שנים, לעלות לארץ, והיא מטעמים רוחניים בלבד.
אך דברי הרגעה אלו אינם הכול; לא רק שאין לדאוג בשל עזיבת האדמו"ר, אלא –
(השורות המודגשות הן השורות שהושמטו במהדורות מאוחרות יותר.
ההדגשה מופיעה במקור על ידי מרווח אותיות גדול יותר).
הרב טען בשם אחיו כי עלייתו לארץ ישראל היא בשל שאיפתו העזה לעלות אליה, אך הוא "רואה" – חוזה, מנבא, שלא תהיה סכנה ליהדות הונגריה, וכי טוב וחסד מחכה לאנשי מדינה זו.
תחזית זו הוכחה, למרבה האסון, כלא נכונה.
הקושי גדל עוד יותר, לאור העובדה שמשפט זה הושמט ממהדורות מאוחרות יותר, ועליו נסב הפולמוס.
דרשת הפרידה הודפסה כמה פעמים בהונגריה, ועותקי הדרשה התפשטו במהירות רבה.
בפתח אחת מן המהדורות מציין העורך את אמונתו שכל ההבטחות שבדרשת הרבי יתמלאו.
יציאתו של האדמו"ר מהונגריה עוררה פולמוס חריף.
המבקרים העלו כלפיו כמה טענות:
האדמו"ר נטש את חסידיו, דבר שאינו ראוי למנהיג;
מעבר לנטישת חסידיו, האדמו"ר גם הטעה אותם, בהבטחתו שלא יקרה דבר ושבהונגריה ישררו שלום ושלווה;
האדמו"ר, שהתנגד בחריפות לציונות, עשה שימוש בסרטיפיקט ציוני ונעזר בציונים, כלומר למען טובתו האישית נטש את האידאולוגיה שלו;
ולבסוף, חסידיו הוסיפו חטא על פשע עם השנים, והשמיטו מן הדרשה את השורות המרשיעות.
כלפי טענות אלו הועלו כמה תשובות:
האדמו"ר לא התגורר באופן קבוע בבודפשט, ולמעשה מעת שעזב את ביתו בבעלז נדד ממקום למקום.
יהודי בודפשט לא היו חסידיו.
האדמו"ר קיווה שתפילותיו יגרמו להצלת יהודי הונגריה, תקווה שנכזבה.
דבריו לא התיימרו להיות נבואה.
החסידים רצו בהצלתו של האדמו"ר, כדי שימשיך להנהיג את החסידות.
איש לא יכול היה לחזות את פלישת הגרמנים והשמדת יהודי הונגריה, כולל האדמו"ר.
חסידיו של האדמו"ר טוענים כי אין זה נכון שניצל בזכות סרטיפיקט ציוני, אלא היה בתוך המכסה של אגודת ישראל, מה גם שההסתדרות הציונית עצמה הייתה צריכה לדאוג להצלתו, ללא קשר לדעתו הפוליטית.
השמטת השורות מן הדרשה מוסברת גם היא, כפי שמפורט להלן.
מנדל פייקאז' ביקר בכמה פרסומים את האדמו"ר.