tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופה זו, בגיל 16, הצטרף לשורות המפלגה הליברלית, שהייתה חלק מגח"ל.
בשנת 1973 עמד בראש רשימת גח"ל למועצת פועלי רעננה, וזכה בהתמודדות.
לאחר זכייתו שימש בתפקיד זה במשך שתי כהונות רצופות, במקביל להן מונה לשתי כהונות כחבר המועצה הדתית העירונית.
לאחר עליית "הליכוד" לשלטון היה כהן עוזרו של השר שמחה ארליך ולאחריו עוזר השר משה ניסים ומתומכיו הבולטים של נסים במפלגה.
כהן היה פעיל בולט במפלגת "הליכוד", וזכה לפרסום ציבורי בשל עסקנותו הנמרצת במרכז המפלגה.
הוא הרבה להתבטא בתקשורת בזכות עליית כוחו של מרכז "הליכוד" ותיאר את השפעתו על מינויים.
בפרט נהג להתגאות ב"סידור ג'ובים" לחברי מרכז ומקורבים.
כוחו במרכז המפלגה ניכר בתקופת תכנונה ויישומה של תוכנית ההתנתקות, במהלכה היה כהן קול בולט בקרב המתנגדים לתוכנית.
עם זאת, על אף מעמדו במפלגה, כהן סירב להתמודד ולשמש כחבר הכנסת והעדיף להוות גורם רב-השפעה במרכז.
לדבריו, הוא העדיף "להשפיע על כל 40 חברי הכנסת (של המפלגה)" (נכון לכהונת הכנסת ה-16).
חזון שאפתני ושנוי במחלוקת שיזם נגע להקמת מדינה פלסטינית בצפון-מזרח ירדן, סמוך לגבול עם סוריה, תוך העברת אוכלוסין לחבל ארץ זה.
רעיון זה עורר דאגה בקרב הירדנים, ושר החוץ דאז סילבן שלום, הבהיר למלך עבדאללה שאין מדובר בהצעה רצינית.
בשנת 1982 נכנס לראשונה למועצת העיר רעננה.
במשך שש שנים שימש כראש האופוזיציה לראש העירייה בנימין וולפוביץ' ופעל לקידום איכות הסביבה ופיתוח תשתיות.
בתקופה זו זכה לסיקור תקשורתי מקומי עקב פעילות המחאה שהוביל נגד הנהלת העירייה, בהן הופעתו לישיבת המועצה מלווה בחמור ועליו שלט: "אם כולם חמורים פה, אז גם החמור הזה יכול להיות חבר מועצה".
בבחירות בשנת 1989 פינה את מקומו בראש רשימת המפלגה למועצת העיר לזאב בילסקי, תחתיו החל לכהן משנת 1990 כסגן וממלא מקום ראש העיר.
לאורך 26 שנות כהונתו במועצת העיר כיהן כהן במגוון תפקידים, בהם סגן ראש העיר במשך שמונה עשרה שנה.
בתפקידו זה היה חבר הנהלת העירייה ותחת אחריותו הופקד מינהל חזות פני העיר ואיכות הסביבה.
בסמכות המינהל היה כהן ממונה על רישוי עסקים, ניקיון וחזות העיר, הפיקוח העירוני, ממונה על תחום השילוט ופרסום חוצות, ממונה על התברואה וראש רשות החנייה.
כמו כן שימש כיו"ר אגודת תרבות הדיור, יו"ר ועדת בטיחות בדרכים ויו"ר ועדת שכונות.
בתקופת כהונתו זכתה רעננה 14 פעמים ברציפות בפרסי המועצה לישראל יפה.
בין תוכניותיו השאפתניות הועלתה הצעה לכריית תעלות מים מרעננה לתל אביב והפיכתה של העיר ל"ונציה של המזרח התיכון", כפתרון לעומסי התנועה בעיר וניסיון להפכה לאתר תיירות.
תוכניות אחרות כללו הקמת רכבל ואתר סקי מלאכותי בעיר.
לאחר מינויו של בילסקי לראשות הסוכנות היהודית, מילא כהן את מקומו עד לבחירות חדשות לראשות העירייה.
במערכת בחירות זו התמודד על התפקיד והפסיד, כשהוא שלישי במניין הקולות.
כהן זכה לתמיכתם של 12% מהמצביעים.
תחת ראש העיר הנבחר, נחום חופרי, המשיך עוזי כהן לכהן כסגן.
לצד תפקידו בעירייה נבחר כהן ליו"ר פורום סגני ראשי הרשויות, הפועל במסגרת מרכז השלטון המקומי.
בשנת 1977 השתתף כהן בסרט "מבצע יונתן" בתפקיד שולי, בו גילם לוחם ישראלי שהתחפש לאידי אמין.
בשנת 2003 תפס כהן כותרות ראשיות בעיתונים המרכזיים במדינת ישראל כאשר כחבר מרכז הליכוד וכסגן ראש עיר סיכל חלק גדול מתוכניתו של שר האוצר, בנימין נתניהו, לאיחוד רשויות מקומיות.
פעילותו זו מנעה מתקציב המדינה קיצוץ של מיליארד דולר לשנה.
כהן הפך בשנת 2003 לסמל תרבותי בשל החיקוי הסאטירי שהתבסס על דמותו בתוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת" בערוץ 2 והוא חוקה על ידי החקיין אלי פיניש.
החיקוי לעג למראהו ולסגנון דיבורו (תוצאה של ליקוי שמיעה) והדגיש את יכולתו למצוא משרות שונות ומשונות למקורביו.
בחיקוי, אשר זכה גם לביקורת, בלטו הביטויים "אני סגן ראש עיריית רעננה", "אתה חמוד אתה" ו"סדר לי ת'בחור".
כהן החליט שלא לצאת נגד החיקויים, ואף ניצל את המומנטום כאשר בשנת 2005 נתן את הסכמתו לייבוא תחפושות לפורים בדמותו.
באותה תקופה נענה בחיוב למספר הצעות יחסי ציבור והיה בעל פינה קבועה בתוכנית "איפה אתה חי?" של ארז טל והופעות אורח רבות בתוכניות שונות.
לבקשתו של פעיל "הליכוד" הוקלט אחד משיריו של הפעיל, "הכל עובר ביום", על ידי כהן ואורית פוקס.
הצעות להשתתפותו בפרסומות מסחריות נשללו על ידי היועץ המשפטי לעירייה, ובתגובה הגיש חבר הכנסת משה כחלון תיקון לחוק העיריות, שעל פיו יתאפשר לנבחרי ציבור לעסוק בשיווק מסחרי ולתרום את רווחיהם לצדקה.
בתחילת ינואר 2008, בעקבות חקירת משטרה, הומלץ להעמידו לדין בחשד לעבירות מרמה והפרת אמונים וחריגות בנייה בביתו הפרטי.
כהן דחה את ההאשמות וכינה את הפרשה בשם "דרייפוס של רעננה".
כהן נפטר ב-18 בינואר 2008 (י"א בשבט ה'תשס"ח), בגיל 55, מהתקף לב, והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
לפני מותו ניסה לקדם בניית שכונה חדשה לזוגות צעירים במערב רעננה.
בהמשך נקראה השכונה "נאות עוזי", לזכרו.
עוזי לנדאו (נולד ב-2 באוגוסט 1943) הוא איש ציבור ישראלי.
לאחר פרישתו מפעילות פרלמנטרית כיהן כיושב ראש עמית של קרן קיימת לישראל, ובשנים 2017–2023 הוא שימש יושב ראש חברת רפאל.
כיום משמש לנדאו דירקטור בחברת נגה - ניהול מערכת החשמל.
לנדאו נולד בחיפה לאולגה ולאיש האצ"ל חיים לנדאו, לימים חבר הכנסת ושר מטעם תנועת החרות.
גדל ברמת גן ולמד בתיכון "אהל שם".
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח.
עם סיום הקורס שב לחטיבה אולם נפצע בתאונת אימונים והשתחרר משירות בצה"ל.
לאחר מספר שנים חזר לשירות והשלים את שירות החובה.
במסגרת שירות המילואים לחם לנדאו במלחמת ששת הימים בחטיבה 80, באום כתף ובגולן.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, שב ארצה מלימודיו בבוסטון לשירות המילואים בחטיבת הצנחנים שבפיקוד דני מט, אשר לחמה בגזרה המצרית, והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב.
גם לאחר היבחרו לכנסת המשיך במשך שנים רבות בשירות המילואים, בין היתר ביחידת מודיעין קרבי והגיע לדרגת רב-סרן.
ללנדאו תואר ראשון (.B.Sc) ושני (.M.Sc) בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון, ותואר דוקטור (.Ph.D) בהנדסה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בארצות הברית.
שימש מנכ"ל משרד התחבורה, מרצה בטכניון, חבר בדירקטוריונים של אל על, רשות הנמלים ורשות שדות התעופה.
היה חבר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע וחבר הוועד המנהל של "שיח ושיג" - האגודה הישראלית לתרבות הדיון.
בשנת 1984 נבחר לראשונה לכנסת ה-11 ברשימת הליכוד, ושימש בין היתר כמשקיף הכנסת למועצת אירופה וחבר המשלחת הישראלית לוועידת מדריד ב-1991. כיהן כיו"ר ועדת המשנה לתקציב הביטחון (בכנסת ה-12), כיו"ר ועדת החוץ והביטחון (בכנסת ה-14) וכיו"ר הוועדה לביקורת המדינה (בכנסת ה-15).
בשנת 2001 מינהו אריאל שרון לשר לביטחון הפנים, תפקיד בו כיהן עד 2003. בתקופת כהונתו נאלצה המשטרה להתמודד עם פיגועי הטרור הקשים שהתחוללו בארץ במסגרת האינתיפאדה השנייה ובמחסור של כוח אדם במשטרה.
בפברואר 2003 מונה לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה, ובאפריל קיבל את האחריות לפיקוח על השירותים החשאיים.
באותה השנה, כאשר התפרסמה תוכנית ההתנתקות, הוביל את ההתנגדות לתוכנית בליכוד ויצר חזית משותפת עם עוד ח"כים מהליכוד ("מורדי הליכוד") למניעת מימושה, כולל הצבעה נגדה בכנסת.
כתגובה פיטר אותו שרון מהממשלה ב-26 באוקטובר 2004.
בשנת 2005 הציג לנדאו את מועמדותו לראשות הליכוד, במקביל לבנימין נתניהו, שאול מופז, סילבן שלום, משה פייגלין וישראל כ"ץ, כאלטרנטיבה ימנית.
בעצתו של שמואל חייק הודיע לנדאו על פרישתו מההתמודדות, ותמך במועמד בנימין נתניהו.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב לנדאו במקום ה-14 ברשימת הליכוד, ולא נבחר לכנסת עקב זכיית המפלגה ב-12 מנדטים בלבד.
בפברואר 2007, עם התפטרותו של דני נוה מהכנסת, היה לנדאו אמור להיכנס לכנסת על פי מיקומו ברשימה, אך ויתר.
בשנת 2006 הקים את עמותת ארץ נהדרת.
שימש נשיא האגודה לזכות הציבור לדעת מינואר 2008.
בנובמבר 2008 הודיע על עזיבתו את הליכוד, ומעברו למפלגת ישראל ביתנו.
הוא הוצב על ידי אביגדור ליברמן במקום השני ברשימה, נבחר לכנסת ה-18 וב-31 במרץ 2009 מונה לשר התשתיות הלאומיות, תפקיד ששמו שונה בתקופת כהונתו לשר האנרגיה והמים.
בתפקידו זה התנגד ליישום מסקנות ועדת ששינסקי להעלאת נטל המס על הפקת נפט וגז טבעי בישראל.
בשנת 2011, במסגרת דיון בכנסת בחוקים שנועדו לשנות את פני בית המשפט העליון, מתח לנדאו ביקורת חריפה על בית המשפט העליון: "אין בהרכב שופטי בית המשפט העליון פלורליזם, אלא יש בו אליטיסטיות אשכנזית.
הוא שמאלני, פוליטי, מנותק מיהדות ולעיתים מהמציאות, ומרשה לעצמו לפלוש לתחומים לא לו".
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום השביעי ברשימת הליכוד ביתנו, ובמרץ 2013 מונה לשר התיירות.
ב-28 בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הכריז על פרישה מפעילות פרלמנטרית.
כיהן כיושב ראש עמית של קרן קיימת לישראל עד התפטרותו ב-20 ביוני 2016.
ביולי 2016 מינה אותו שר הביטחון אביגדור ליברמן ליו"ר רפאל, והוא שימש בתפקיד זה עד אפריל 2023.
בספטמבר 2024 מונה לדירקטור בחברת נגה - ניהול מערכת החשמל.
לנדאו נשוי לנעמי, אב לשלושה ילדים.
עוזי וייל (נולד ב-29 במאי 1964) הוא סאטיריקן, מתרגם, תסריטאי, עיתונאי וסופר ישראלי.
עוזי וייל נולד בקיבוץ גזית, ובגיל שנה וחצי עבר עם הוריו לתל אביב.
קובץ סיפוריו הראשון "ביום שבו ירו בראש הממשלה - סיפורי אהבה" (בעריכת גבריאלה אביגור-רותם) יצא לאור בנובמבר 1991 ונחשב לאחד הספרים המייצגים של ז'אנר הכתיבה הרזה והתל אביבית (עם מבשריה נמנים גם אתגר קרת ואורלי קסטל-בלום), וזכה להצלחה רבה אצל קהל הקוראים.
סרט המבוסס על הנובלה "בקרוב יקרה לך משהו טוב" מתוך הקובץ, עובד לסרט קולנוע בבימויו של אייל שיראי ובכיכובו של אסי דיין.
ב-1990 התחיל וייל לערוך ולכתוב את "השער האחורי" של המקומון התל אביבי "העיר".
וייל יצר כמה דמויות קבועות והזויות (ובהן שלום טוקשה, פרופ' קרל גוסטב, דב הכותל וצל הרים אביגדור), והרחיב את המשפטים שאמרו.
הטור נחשב לטור קאלט שלא היסס להתייחס בהומור לנושאים לא מקובלים, כמו השואה, מיניות פרברטית, רצח רבין.
הטור כלל גם סיפורים קצרים, שירים וציורים מפעם לפעם (עם כותבי 'השער' נמנו גם יוסף אל דרור ומודי בר און).
בשנת 2000 פסל עורך העיר טור של וייל שעסק בפדופיליה, וייל בתגובה פרסם את הטור באינטרנט והתפטר מהעיתון, ובכך גם הגיע לסיומו "השער האחורי".
טורו בנענע "הגבול הדק" היה במתכונת "השער האחורי" והתפרסם מדי יום באתר (כאשר בכל שבוע הופיע גם תרגום של וייל לשירה אמריקאית מודרנית).
אך גם שם עורר וייל את זעמם של הגולשים בקטעי הומור שהתעקשו לעסוק בפרות קדושות (השואה למשל) ובעקבותיהם החליט וייל למנוע את אפשרות התגובות למאמרים.
קובץ מטורי "הגבול הדק" התפרסם גם כספר.
וייל היה מהכותבים הראשיים של החמישייה הקאמרית.
יצר יחד עם המוזיקאי יוסי בבליקי את סדרת האיגיון "8 דקות ביום" (ערוץ 1, 2003), שהייתה ההמשך הישיר של השער האחורי, וכתב טקסטים לשני שירים באלבום דצמבר של בבליקי ובועז כהן שיצא בדצמבר 2005, ולאלבום הרביעי של להקת פונץ', "פינוקיו".
מ-2003 עד 2006 היה וייל הכותב הראשי של התוכנית הרצועה בערוץ הטלוויזיה בכבלים ביפ.
ב-2006 עבר להיות כותב משני בתוכנית, לאחר שהחל לעבוד על פרויקט בחברת הלוויין yes.
ב-2007 כתב במשותף עם שירי ארצי פרקים לעונתה השנייה של "בטיפול".
ב-2008 כתב לסדרה "גם להם מגיע" בערוץ 10 שירדה משידור לאחר זמן קצר לאחר בקורת על אחת הדמויות בתוכנית שהייתה עם תסמונת טורט.
ב-2010 כתב את התסריט לגרסה הישראלית של סדרת הטלוויזיה המשרד.
בשנת 2019 כתב את התסריט לסדרת המתח "עיר מקלט" שמשודרת ב–yes.
וייל מתרגם מאנגלית סופרים ומשוררים אמריקאים כדוגמת מארק סטרנד, ארנסט המינגוויי וריימונד קארבר שאסופת שירים שלו בתרגומו ועריכתו של וייל זכתה להערכה רבה (בנוסף תרגם וערך וייל טקסטים להצגה על פי סיפורי קארבר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה").
בחודש אפריל 2013 פנה וייל לציבור בבקשת מימון המונים, בניסיון לגייס 55 אלף ש"ח, לצורך סיום כתיבת ספרו "חמישה חלומות".
הפניה זכתה להצלחה: תוך שעות גויס הסכום המבוקש ובימים שלאחר מכן גויס סכום העומד על 230% מסכום היעד.
לתורמים הבטיח וייל כי יקבלו את ספרו בהקדשה אישית ובמחיר זול יותר, עוד בטרם יופיע בחנויות הספרים.
אולם הספר, אשר יצא לאור בהוצאת מודן, החל להימכר בחנויות הספרים בשבוע הראשון של חודש יוני 2013, עוד בטרם קיבלו התורמים עותק ממנו.
בתגובה למחאות תורמיו הכחיש וייל כי יצר מצג שווא ולפיו הספר יצא בהוצאה פרטית והתנצל על האיחור במשלוח הספר לתורמים.
נשוי לאמנית איריס דה בוטון, ולהם בן אחד.
ביום שבו ירו בראש הממשלה: סיפורי אהבה (עם עובד, 1991)
לאן הולך הזיכרון אחרי שאנחנו מתים?
הגבול הדק: מילון ציתותים (כנרת זמורה-ביתן דביר, 2002)
חייו ומותו של השער האחורי (הוצאת ידיעות ספרים, 2006)
חמישה חלומות (מודן הוצאה לאור, 2013)
האיש שמחק את העולם (הוצאת כתר, 2020)
קורה שאדם נולד לתוך ארץ זרה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023)
אוזניים \ אף \ עיניים \ פה - סדרת ספרי ילדים בשיתוף איריס דה בוטון (מודן, 2001)
פנדה פנדה- איירה: איריס דה בוטון (עם עובד, 2001)
מקס הילד הלוחם - איירה: איריס דה בוטון (הוצאת ידיעות ספרים, 2006)
שלוש ילדות ציירו שלוש פיות איירה: איריס דה בוטון (הוצאת ידיעות ספרים, 2008)
שירים ריימונד קארבר (מודן, 1997)
טאו שיאצו : ריוקו אנדו (בשיתוף צביקה קליסר, הד ארצי, 1997)
שירים - מבחר מארק סטרנד (הוצאת ידיעות ספרים, 2007)
10 סיפורים - ארנסט המינגוויי (מתרגם שותף, הוצאת פן, ידיעות ספרים, 2007)
סיפורי ניק אדמס - ארנסט המינגוויי (מתרגם שותף, הוצאת פן, ידיעות ספרים, 2010)
כמעט בלתי נראה - מארק סטרנד (הוצאת ידיעות ספרים, 2014)
התעוררתי לבד - פיונה מאזל (הוצאת כתר, 2015)
המשרד - יוצר הסדרה (הישראלית), ותסריטאי יחיד.
להרוג את הסבתא - תסריטאי 3 פרקים.
בטיפול - תסריטאי (ארבעה פרקים) ובמאי (פרק אחד).
גם להם מגיע - תוכנית סאטירה שבועית בערוץ 10. עורך ראשי, תסריטאי ראשי.
בקרוב יקרה לך משהו טוב - תסריט לסרט קולנוע.
החמישייה הקאמרית - חמש עונות.
פלורנטין - תסריט של שני פרקים לסדרת הטלוויזיה.
טייק אווי - תסריטאי של שני פרקים לסדרת הטלוויזיה של אופק ומדמוני.
הרצועה - תוכנית סאטירה יומית בערוץ ביפ.
שמונה דקות ביום - סדרת מערכונים יומית בערוץ 1. כתיבה ובימוי.
לילה גוב - כתיבת מערכונים לתוכניתו של גידי גוב בערוץ 2.
סיפור מהסרטים - סדרת מוקיומנטרי על תולדות הקולנוע הישראלי.
החנות שיש בה הכל - עונה אחת, 8 פרקים, כאן 11. יוצר הסדרה.
מרי לו (סדרה) - עורך תסריט.
עבודה ערבית - עורך תסריט.
פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה - התסריט הטוב בסדרת דרמה בטיפול (2008) (עם אורי סיון, קרן מרגלית, יעל הדיה, שירי ארצי, אסף צפור ודפנה לוין)
עוזי נרקיס (6 בינואר 1925 – 17 בדצמבר 1997) היה מפקד פיקוד המרכז של צה"ל במלחמת ששת הימים ומייסד המכללה לביטחון לאומי.
עוזי נרקיס נולד בירושלים (1925) לפרידה לבית שטורכיין ויצחק נרקיס (ינובסקי), יוצאי פולין, במשפחה בת שלושה ילדים.
אביו היה מעובדי בית הנכות בצלאל בירושלים והיה האחראי על מכירת התוצרת האמנותית של תלמידי בית הספר בצלאל.
דודו הוא מרדכי נרקיס (יצחק ומרדכי נרקיס היו שני גיסים שנישאו לשתי אחיות ונשאו שם משפחה זהה).
שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל, שליד בית הספר בצלאל.
זיכרון הילדות הראשון של עוזי נרקיס היה הסתתרותו במרתף, בגיל ארבע, בימי מאורעות תרפ"ט, אירוע שלדבריו עיצב את מהלך חייו.
בנעוריו למד בגימנסיה העברית רחביה.
בשנת 1934 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים ובחורף של שנת 1937 הצטרף לארגון ההגנה.
בתום לימודיו בגימנסיה הצטרף ל"חוג העולה" של תנועת הנוער לאחר שהצטרף להגנה שימש כבלדר.
לימים סיפר כי בנערותו נהג ללכת מדי שבת עם חבריו לבקר בכותל המערבי.
כמו כן, יצא עם חבריו למסעות ארוכים ברחבי ארץ ישראל.
ב-1941 הצטרף לפלמ"ח ולאחר קורס מפקדי כיתות יצא לאשדות יעקב בה עבד במשך שנה בבית חרושת לקופסאות ריבה.
ביולי 1944 יצא לקורס מפקדי מחלקות.
פעולתו הקרבית הראשונה הייתה השתתפות בהריסת גשר אלנבי ביוני 1946 במסגרת ליל הגשרים.
בימי תנועת המרי העברי שהה גם ברמת רחל והשתתף בפעולות נגד הבריטים, ובפרט פיצוץ פסי רכבת .
החל ללמוד פילוסופיה, ערבית וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית אך עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לפלמ"ח ומונה על ידי יגאל אלון למפקד אזור ים המלח.
בינואר 1948 הוא התמנה למפקד גוש עציון במקום דני מס.
לאחר הדיפת ההתקפה הערבית על גוש עציון בג' בשבט תש"ח, דרש נרקיס תגבורת של תחמושת ואמצעים רפואיים ולבקשתו נשלחה מחלקת הל"ה.
ב-25 במרץ 1948 סיים נרקיס את תפקידו כמפקד גוש עציון, לבקשתו ומונה לסגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח, במסגרת חטיבת הראל, אשר חנתה בקריית ענבים.
הוא השתתף באבטחת שער הגיא לקראת בואה המתוכנן של שיירת חולדה ולחם ברחבי ירושלים והדרך אליה.
ב-8 באפריל 1948 הוא נשלח בראש כוח תגבורת לעזרת מגיני הקסטל, הביא להם רימוני יד וחזר לבסיס בקריית ענבים.
לאחר לכתו נכבש הקסטל על ידי הכוחות הערביים.
בליל ה-27 באפריל 1948, הלילה הראשון של קרב סן סימון הוביל כוח שביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין.
נרקיס השתתף גם בקרב השני בו נכבש המנזר ושכונת קטמון.
ב-10 במאי השתתף נרקיס בקרב על בית מחסיר ויצא יחד עם החבלנים לפוצץ את בתי הכפר.
ב-18 במאי הוביל כח שתקף את הר ציון כפעולת הסחה במסגרת ניסיון לפרוץ לעיר העתיקה ולבוא לעזרת הנצורים ברובע היהודי.
הכח הצליח לכבוש את הר ציון כמעט בלי משים, אך ההתקפה על העיר העתיקה נכשלה.
בלילה הבא הצליחה מחלקה שלו, בפיקוד דוד אלעזר, לחדור דרך שער ציון אל העיר העתיקה, ולהתחבר אל מגיני הרובע היהודי.
אולם לאחר שתגבורת מתאימה לא הגיעה הוא הורה לחייליו לסגת משער ציון.
בריאיון לאחר מלחמת ששת הימים הוא הסביר:
כאשר יוסף טבנקין קודם לפקד על חטיבת הראל מונה נרקיס למפקד הגדוד הרביעי.
ב-7 ביוני 1948, בעקבות חיכוכים בין אנשי הפלמ"ח לחטיבת עציוני, החרימו חיילים של נרקיס, ג'יפ של חטיבת עציוני בו נסע יצחק לוי וכן כלי נשק שהיו בג'יפ.
כשהדבר נודע לבן-גוריון הוא דרש בירור מעמיק בנושא.
אף על פי שבן-גוריון סבר שמפקדיו של נרקיס היו מעורבים גם הם באירוע, הוא ראה במעשה דוגמה למכלול הבעיות בקיום נפרד של מטה הפלמ"ח וביקש להעמיד את נרקיס למשפט ובינתיים השעה את נרקיס מתפקידו עד לקיום המשפט.
יגאל אלון אמר לדוד בן-גוריון שנרקיס הודה בלקיחת הנשק, לטענתו מכייון שהיה חסר לו נשק.
לטענת נרקיס, הוא לא ידע דבר על החרמת הג'יפ אלא לאחר מעשה, ואף הודיע לאלון כי אם יועמד לדין, יפנה את האצבע אל האשמים האמיתיים.
סמוך לאחר מקרה זה עבר נרקיס לפקד על הגדוד השביעי בחטיבת הנגב שהשתתף במערכה על הנגב, צעד שיגאל אלון סבר שירגיע את בן-גוריון.
לאחר זמן הודיע יגאל אלון לדוד בן-גוריון שהתבצעה בדיקה של התובע החטיבתי והוחלט לא להעמיד את נרקיס לדין, ובן-גוריון הסתפק בעיכוב דרגתו של נרקיס.
במבצע אנ-פאר ניסה גדודו של נרקיס לכבוש את משטרת עיראק סווידאן אך הגיעו באיחור ולא הצליחו לכובשו.
בהמשך, נרקיס היה אחד משני מפקדי הגדודים שהובילו את כיבוש באר שבע ב-20 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע יואב.
לאחר כיבוש באר שבע נתמנה למפקד העיר.
בן-גוריון הגיע לעיר כאורחו של נרקיס והעניק לו את הדרגה שעוכבה.
לאחר מכן הוא נתמנה לקצין המבצעים של חטיבת הנגב ובמסגרתה השתתף במבצע חורב ובמבצע עובדה.
לאחר המלחמה הדריך בקורס מפקדי גדודים (מחזור ב'), שימש קצין אג"ם בפיקוד הדרום, פיקד על חטיבה 11, חטיבת חיל רגלים במילואים.
בשנת 1951 יצא לסייע ל-4 מעברות בדרום הארץ, לאחר החורף הקשה של אותה שנה והשיטפונות שפקדו אותן.
שימש מדריך ראשי בבית הספר המתקדם לקצינים.
בשנת 1953 נסע לצרפת והיה הקצין הראשון של צה"ל שהשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.
בשנת 1956 נתמנה לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי ובהמשך לעוזר ראש אגף המטה הכללי, תפקיד בו שירת במבצע קדש.
ב-1958 עבר לכהן כסגן ראש אגף מודיעין.
באפריל 1959 התמנה לתפקיד הנספח הצבאי הישראלי למערב אירופה בפריז.
במסגרת תפקידו סידר בעזרת קשרים אישיים את הפגישה בין דוד בן-גוריון ושארל דה גול ביוני 1961. עם סיום תפקידו ביוני 1962 קיבל את אות לגיון הכבוד.
מששב לארץ נתמנה ביולי 1962 לראש צוות ההקמה של המכללה לביטחון לאומי של צה"ל לקראת הקמתה באוקטובר 1963 והיה מפקדה הראשון ב-15 בדצמבר 1965 החליף את יוסף גבע בתפקיד מפקד פיקוד המרכז.
במלחמת ששת הימים פיקד נרקיס על הכוחות בחזית המרכז, שכללו חמש חטיבות, ותפקידם היה לבלום מתקפה ירדנית אפשרית.
כשכוחות הלגיון ירו לכיוון ירושלים העברית והשתלטו על מטה האו"ם בארמון הנציב, הוא ניצל את ההזדמנות ודחף לפעולה לכיבוש ירושלים.
בהמשך היה בין הלוחצים על משה דיין לאשר את כיבוש העיר העתיקה ותחת פיקודו השלימו הצנחנים של מוטה גור את כיבוש העיר העתיקה מידי הלגיון.
כמו כן נכבשו כל העיר וסביבותיה והושלם איחוד הבירה.
במהלך הקרבות על ירושלים במלחמת ששת הימים נהרגו 182 מחיילי צה"ל.
בכניסתו לעיר כמנצח ב-7 ביוני 1967, תועד בתמונה המפורסמת, לצדם של הרמטכ"ל רבין ושר הביטחון דיין.
לאחר כיבוש העיר העתיקה הוא אמר ללוחמים:
לאחר כיבוש העיר העתיקה הורה שלמה להט, באישור נרקיס, על הרחבת רחבת הכותל המערבי בהריסת הבתים בשכונת המוגרבים.
לעומת זאת, נדב שרגאי מספר שהרב שלמה גורן ביקש מנרקיס לנצל את ההזדמנות ולפוצץ את כיפת הסלע אך נרקיס סירב ואיים להורות לעצור את גורן אם לא יפסיק לדבר עמו בנושא.
במלחמת ששת הימים גירש צה"ל את תושבי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא (היום מבוא חורון), והרס את הבתים.
נרקיס אמר שהכפרים נהרסו בשל השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור במלחמת העצמאות.
במרץ 1968 תכנן ופיקד על פעולת כראמה, אשר הסתיימה באבדות רבות לצה"ל.
עם תום הזמן שהוקצב למבצע, חיילי צה"ל היו שקועים בתוך העיירה כראמה והרמטכ"ל חיים בר-לב הטיל על ישראל טל את משימת חילוץ הכוחות.
ההיסטוריון אורי מילשטיין טוען שמינוי זה היה הדחה בפועל של עוזי נרקיס מפיקוד על המבצע.
ביולי 1968 סיים נרקיס את כהונתו כמפקד הפיקוד ופרש מצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל הוא התמנה ביוני ב-1968 למנכ"ל מחלקת העלייה בסוכנות היהודית.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1978.
בשנת 1971, אל מול מחאת הפנתרים השחורים פעל להבאת הממשלה לסייע לתושבי הארץ כדי לרכך את המתח בין ותיקים לעולים.
בשנת 1969 עמד בראש הוועד המנהל של מכון טכנולוגי חולון.
באותה שנה התמנה לתפקיד ראש המשלחת הציונית בצפון אמריקה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1994 התמנה ליושב ראש החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.כמו כן הקדיש מזמנו לטיפול באתר ההנצחה ומורשת הקרב בגבעת התחמושת.
זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
בשנת תשנ"ב זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "חייל של ירושלים".
עוזי נרקיס נפטר בירושלים בשנת 1997. על שמו נקראת דרך עוזי נרקיס המחברת בין שכונותיה הצפוניות של ירושלים ובין שאר חלקי העיר.
חייל של ירושלים, 1991 - הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית
היה נשוי לאסתר - בתו של דוד הכהן, ולהם שלושה ילדים:
תמר - נגנית אבוב בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, נשואה לפיזיקאי ד"ר עזר מלצר.
האלוף (במיל') עמוס ידלין הוא אחיינו.
עוזיאל שלמה פרס (21 בפברואר 1951 – 31 ביולי 1992) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
עוזי פרס נולד בשווייץ וגדל בתל אביב.
אביו, גרשון "גיגי" פרס (אחיו של שמעון פרס), היה קבלן בניין שבנה בתים רבי קומות בתל אביב ומחוצה לה, אמו, כרמלה פרס, הייתה ספורטאית ומדריכה לחינוך גופני.
פרס שירת כקצין קשר בצה"ל ולאחר שחרורו מהצבא נסע לטיול בעולם.
ב-1973 חזר לישראל, לחם במלחמת יום כיפור והחל ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב.
לאחר שנת לימודים עבר להתגורר בצרפת וסיים את לימודי הקולנוע בסורבון.
בתחילת דרכו עבד פרס כעורך בסרטיו של במאי הסרטים הדקומנטריים פרדריק רוסיף, והנהיג את קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר) של במאים ישראלים שקראו לעידוד סרטי איכות על חשבון הקולנוע המסחרי.
פרס כתב וביים את כל סרטיו, בהם הסרט "דומה לא דומה" (1979) "Pareil Pas Pareil", והסרטים "אהבה ראשונה" (1982) עם גילה אלמגור ו"אני והמאהב של אשתי" (1983) עם אלברט כהן ואושיק לוי אותם הפיקה אחותו הבמאית רותי פרס.
לעומת סרטיו הישראלים שלא זכו להצלחה, זכו סרטיו הצרפתיים להצלחה ביקורתית ומסחרית:
סרטו "דומה לא דומה" זכה לשבחי הביקורת ושני סרטים - "Ombre d'un jeu, L" ,"Artiste, L" היו מועמדים בפרס בפסטיבל קאן.
בשנת 1985 החל לעסוק בנדל"ן בצרפת.
פרס נהרג ב-1992 בהתרסקות טיסה 311 של תאי איירווייז מעל הרי ההימלאיה.
דודו שמעון פרס ודודתו סוניה השתתפו באזכרה לזכרו בסינמטק תל אביב ושמעון פרס הספיד אותו.
בשנת 2012 נקרא בסינמטק תל אביב אולם על שמו.
"אהבה ראשונה" (1982) עם גילה אלמגור
"אני והמאהב של אשתי" (1983) עם אלברט כהן
עוזי ושות' הוא טור סאטירי יומי שנכתב בתחילה בשם 'דעתו של עוזי' על ידי בנימין תמוז בעיתון הערב של הארץ "יום יום" מ-1948 עד 1949 והמשיך אותו עמוס קינן ב"הארץ" מ-1949 עד 1952 בשם 'עוזי ושות''.
לאחר קינן הפסיק לכתוב את הטור (בעקבות פרשת הנחת פצצה בביתו של שר התחבורה) כתב את הטור אריה זיו מ-1952 עד 1954. הטור נכתב מנקודת מבטו של ילד (רעיון שנלקח מהעיתון הסאטירי הגרמני "זימפליציסימוס") והיה יוצא דופן בתקופתו בשימוש בשפה צברית צעירה.
גיבורי הטור, בנוסף לעוזי, היו ירחמיאל המפא"יניק (ממנו נוצרה כנראה מילת הגנאי 'ירחמיאליות'), אל.
גאוני ממפ"ם, זרח קלונימוס הכהן ממאה שערים, ד"ר יור.
פרידריך וילהלם בראונשוויגר הציוני-גרמני, נביא החורבן מחירות ועוד.
בטור הייתה בקורת רבה כלפי שלטון מפא"י ותופעות שונות בחברה הישראלית, כגון שחיתות, רדידות תרבותית ופערים חברתיים.
שתי אסופות שיצאו של הטור:
דעתו של עוזי (1949) מבחר מטוריו של תמוז.
בשוטים ועקרבים (1952) מבחר מטוריו של קינן.
אלוף-משנה עוזי יאירי (31 ביולי 1936 – 6 במרץ 1975) היה מפקד סיירת מטכ"ל ומפקד חטיבת הצנחנים.
נהרג במהלך הפריצה למלון סבוי בתל אביב.
עוזי יאירי נולד ברמת גן ב-31 ביולי 1936, בנם של חביבה וברוך יאירי.
בהיותו בן שנתיים עברה משפחתו לחולון.
מתוקף תפקידו של אביו ב"הגנה", עברה המשפחה לגור בשכונת מולדת שבגבול חולון–בת ים, ובמסווה של בית חרושת לעורות הפעילו סליק ענק וערכו בו אימוני נשק.
יאירי הכיר מנעוריו את השימוש בנשק להגנה, וספג את הלהט להשתייך ללוחמים.
במרץ 1955 התגייס לצה"ל לשירות בנח"ל, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
יאירי לחם במבצע קדש, ושירת תחת פיקודו של מוטה גור.
לאחר מכן המשיך ושימש בתפקידי פיקוד בחטיבה, בין היתר שימש כמפקד פלוגה בנח"ל המוצנח.
ביוזמתו של דב תמרי, מפקד סיירת מטכ"ל, עבר יאירי לשרת בה, כסגנו של תמרי.
יצא ללמודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים אותם בהצטיינות.
בשנת 1967 קיבל יאירי את הפיקוד על סיירת מטכ"ל.
יאירי פיקד על הסיירת במשך שלוש שנים, בין היתר במלחמת ששת הימים, בה פיקד על מבצע מיוחד במצרים.
תחת פיקודו נערכו מבצעים רבים של הסיירת, בהם הפשיטה על נמל התעופה של ביירות ב-1968 (מבצע תשורה).
בשנת 1969 יצא יאירי לארצות הברית, ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא האמריקני, וכן סיים שם קורס טיס צבאי.
עם חזרתו ארצה מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
לאחר מכן מונה לראש לשכת הרמטכ"ל חיים בר-לב.
ב-1972 הועלה יאירי לדרגת אלוף-משנה, התמנה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה והוביל אותה באימונים ובלחימה.
בעת שערך את אימון החורף של חטיבת הצנחנים הטיל עליו קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל עמנואל שקד לפקד על מבצע ברדס 54–55. אף על פי כן לא הפסיק יאירי את אימון החטיבה, כי אם בחר נבחרת מן היחידות בחטיבה והוביל אותה במבצע.
יאירי פיקד על החטיבה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ביום העשירי למלחמה הוטלה עליו המשימה לטהר את החווה הסינית מחוליות נ"ט, שעל-פי המודיעין היו פזורות בשטח.
יאירי שלח לביצוע המשימה את גדוד 890, בפיקודו של יצחק מרדכי.
הגדוד נקלע למארב, ובסיומו נספרו 38 חיילים הרוגים וכמאה פצועים.
האבדות שנגרמו במלחמה הקשו על יאירי לשוב ולתפקד כרגיל, ותחושת האשמה בנוגע למותם של חייליו לא עזבה אותו.
יש האומרים כי לקה בהלם קרב.
הוא ביקש לסיים את תפקידו כמפקד חטיבה, וביצע מספר תפקידי מטה באגף המודיעין בהם סגן ראש חטיבת המחקר למודיעין ומבצעים.
ב-5 במרץ 1975 השתלטו מחבלים על מלון סבוי בתל אביב והחזיקו בבני ערובה.
יאירי הגיע למקום חמוש בנשקו האישי, למרות שלא היה אמור ליטול חלק בפעולת הפריצה.
ארבע חוליות של סיירת מטכ"ל פרצו פנימה, ויאירי החליט להסתער בעקבותיהם.
הוא נהרג מירי מחבל שלא נהרג במהלך הפריצה.
בפעולה זו נהרגו עוד שני לוחמים, סמל וטוראי משה דויטשמן, ושבעה בני ערובה.
מאז שהיה בן עשרים ועד מותו היה נשוי לדליה יאירי (צִדְקוֹני), עורכת ומגישה בקול ישראל, בתו של יעקב צדקוני (רֶכטמַן), אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע עם" ומראשוני ייווא.
על שמו נקרא מושב רועי, שהוקם בבקעת הירדן בשנת 1976 (רמת עוזי יאירי).
כמו כן, משנת 1976 מוענק "פרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת על שם אל"ם עוזי יאירי ז"ל".
עוזי פוגלמן (נולד ב-6 באוקטובר 1954) הוא משפטן ישראלי אשר שימש כמשנה לנשיא בית המשפט העליון וכממלא מקום נשיא בית המשפט העליון.
כיהן גם כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-24.
פוגלמן נולד בתל אביב לאם ילידת תל אביב ולאב ניצול שואה.
בשנת 1972 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר עירוני א' בתל אביב במגמה מתמטית-פיזיקלית.
בין השנים 1972–1975 שירת בצה"ל ביחידת שדה במסגרת הנח"ל ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית.
ב-1979 סיים את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ב-1980 הוסמך כעורך דין, וב-1982 החל לעבוד בפרקליטות המדינה – תחילה במחלקה הפלילית, ומאוחר יותר במחלקת הבג"צים, שבראשה עמד החל מ-1995.
בשנת 1985 סיים לימודי מוסמך למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 סיים לימודי מוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, במסגרת התוכנית של קרן וקסנר.
ב-14 בנובמבר 2000 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
ניהל דיונים רבים בבית משפט זה בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים.
ב-2004 היה אחד משלושת המועמדים עליהם המליצה הוועדה המקצועית-ציבורית להצעת מועמדים למשרת היועץ המשפטי לממשלה, לצד דוד חשין ומני מזוז, שנבחר לבסוף לתפקיד.
ב-1 באפריל 2007 מונה, יחד עם השופט יוסף אלון, לכהן כשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון, כהונה שנמשכה עד 31 במרץ 2008. ב-23 באוגוסט 2009 נבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים למינוי קבוע בבית המשפט העליון, וב-14 באוקטובר 2009 החל לכהן בתפקיד.
החל מ-18 בספטמבר 2017 פוגלמן משמש גם כיושב ראש ועדת האתיקה לשופטים.
ב-26 במאי 2020 מונה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
החל מ-30 באוגוסט 2020 ועד ל-29 באוגוסט 2023 כיהן פוגלמן כחבר הוועדה לבחירת שופטים.
החל ממאי 2022 פוגלמן כיהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
לפי שיטת הסניוריטי היה פוגלמן צפוי להתמנות לנשיא בית המשפט העליון, אך עקב רצונו שלא להתמנות לשנה אחת בלבד ויתר על המועמדות לטובת השופט יצחק עמית.
פוגלמן הוא השופט השני שוויתר על תפקיד נשיא בית המשפט העליון (לפניו היה זה אליעזר ריבלין אשר ויתר על התפקיד לטובת אשר גרוניס ב-2012).
עם זאת, מכיוון ששר המשפטים, יריב לוין, נמנע מלכנס את הוועדה לבחירת שופטים, פוגלמן, שהיה המשנה לנשיא, שימש כממלא מקום נשיא בית המשפט העליון לאחר פרישתה של הנשיאה אסתר חיות ב-16 באוקטובר 2023. הוא כיהן בתפקיד ממלא המקום עד לפרישתו ב-6 באוקטובר 2024, אז הוחלף על ידי יצחק עמית.
פוגלמן נשוי לליאורה ולהם בן ובת.
בתחום המשפט הציבורי נחשב פוגלמן לשופט אקטיביסט וליברלי.
בשנת 2010 קבע כי גביית מיסים במחסומים משטרתיים איננה חוקית, בהיעדר הסמכה מפורשת בחוק.
בפרשת סרן ר', שבה הגיש סרן ר' תביעת לשון הרע נגד העיתונאית אילנה דיין והתוכנית "עובדה", קבע כי לא פגעה בשמו הטוב של סרן ר'.
פוגלמן קבע את עקרון האחריות העיתונאית, ופסק שדיין עמדה ברף הדרוש.
השופט פוגלמן עסק רבות בנושאי ההגירה לישראל.
נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, הסמיכה אותו לטפל בבקשות רשות ערעור בנושאים מינהליים בהיותו מומחה במשפט מינהלי, בין השאר לאור עברו כראש מחלקת הבג"צים בפרקליטות.
בתפקידו זה, הוא ועמיתתו השופטת דפנה ברק ארז טיפלו בכ-96% מבקשות רשות הערעור בנושאי הגירה ממאי 2012 עד שנת 2020, וקבלו את הערעורים בכ-22% מבקשות רשות הערעור.
בהליכים אלו קבע פוגלמן בין השאר ששר הפנים איננו מוסמך לדחות על הסף בקשות של עובדים זרים שהוגשו באיחור רק בגלל שהוגשו באיחור ובקשות לעבוד במקום הנמצא מחוץ לאזור שנקבע ברישיון על פיו נכנסו לישראל.
בשנת 2013 קבע השופט פוגלמן שבקשה להכרה בשוהה בלתי חוקי כפליט יכולה להתבסס על קשיים שעבר השוהה הזר בדרכו לישראל.
בספטמבר 2014 כתב פוגלמן את דעת הרוב בפסק הדין שביטל את תיקון מס' 4 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) שהסדיר את הפעלתו של מתקן חולות.
בדיון נוסף של שבעה שופטים היה פוגלמן בעמדת יחיד שצו הורות פסיקתי איננו מכונן הורות אלא מצהיר על הורותם הקיימת של בני הזוג.
באיזון שבין זכויות הפרט לענייני ביטחון פוגלמן הוא בין השופטים המדגישים יותר את זכויות הפרט.
בשנת 2009 היה השופט פוגלמן שותף להחלטה שביטלה את האיסור הגורף שהוטל על פלסטינים מלנהוג בכביש 443. פוגלמן גם היה בעמדת המיעוט שלמדינה אין סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן על שחרור גופות חיילי צה"ל.
באוגוסט 2018 קבע שהמדינה אינה רשאית למנוע טיפול רפואי בישראל של קרובות משפחה של אנשי חמאס, כמנוף לחץ לשחרור חטופים שבידי החמאס.
בנובמבר 2019 ביקש לקבוע בדעת מיעוט כי על המדינה לאפשר לפלסטינים השוהים בישראל מכח איחוד משפחות עם אישורי מת"ק לטוס דרך נמל התעופה בן-גוריון, בניגוד לעמדת מערכת הביטחון שדרשה להגביל שימוש זה למקרים הומניטריים חריגים.
בספטמבר 2017 היה בעמדת הרוב שביטלו את שלילת תושבותם של 4 מתושבי מזרח ירושלים אשר נבחרו לפרלמנט הפלסטיני מטעם רשימה המזוהה עם החמאס.
בפסק הדין נכתב: "הסעיפים בחוק הכניסה לישראל אינם אוצרים את הסמכות לשלול רישיון ישיבת קבע של תושב מזרח ירושלים מחמת 'הפרת אמונים', ועל מנת להוציא לפועל החלטה מנהלית דוגמת זו נדרשת הסדרה חקיקתית מפורטת ומפורשת".
כמו כן נכתב: "הכרעתנו הפרשנית אינה מתמקדת בעניינם של העותרים דווקא, כי אם בשאלה פרשנית בעלת תחולה כללית הנוגעת לתושבי מזרח ירושלים.
משכך, הכרעתנו זו הוגבלה למישור הסמכות בהקשר שעליו עמדנו, ולכך בלבד.
אין היא באה לרפות את ידי העוסקים במלחמה בטרור.
כלל יסוד הוא כי גם במלחמה בטרור מגבילה עצמה מדינת ישראל לפעולה בגדר הוראות הדין.
שמירה על שלטון החוק והכרה בחירויות הפרט מהוות מרכיב חשוב בסדר יומה של הדמוקרטיה הישראלית....".
ביולי 2022 היה בדעת יחיד מול שישה שופטים אחרים, שלא ניתן לשלול אזרחות ממי שעשה מעשה שיש בו משום הפרת אמונים למדינת ישראל ואין לו אזרחות אחרת, ללא הסדר חקיקתי שיעניק להם רישיון ישיבת קבע ייעודי.
פוגלמן הוא מהמתנגדים להריסת בתי מחבלים כאשר לא הוכח שבני הבית היו שותפים לפיגוע.
עם זאת, לאחר שנפסק ברוב דעות בבית המשפט העליון לאפשר הריסת בתים של מחבלים, הוא פוסק בהתאם, תוך הסתייגות במקרים מסוימים, למשל כאשר צו ההריסה הוצא זמן רב אחרי הפיגוע וכאשר המפגע הוא קטין.
בעקבות החלטת פוגלמן להוציא צו מניעה זמני על הריסת בתי מחבלים באוקטובר 2015, כתב חבר הכנסת מוטי יוגב כי הוא "שם את עצמו בצד של האויב".
בתגובה תבע מנהל בתי המשפט, מיכאל שפיצר, מיושב ראש הכנסת לפעול נגד יוגב, וכן הורה לתגבר את האבטחה סביב פוגלמן.
עוזי פוקס (נולד ב-6 בפברואר 1947) הוא זמר רוק-פופ ומדבב ישראלי.
פוקס נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1947. כשהיה בן 3 חודשים עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו וגר ביפו.
מגיל צעיר החל להתעניין במוזיקת נשמה.
מגיל 15 ועד גיוסו ב-1964 ניגן בהרכב מוזיקלי עם עוזי ומשה בויאנג'ו.
בצבא שר בתזמורת חיל השריון.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פתח בקריירת זמרה.
באמצע שנות ה-60 השתתף בלהקת הקצב "השמנים והרזים" כסולן הלהקה ונגן גיטרת קצב.
עם הלהקה הקליט והוציא תקליטון 7 אינץ' בן ארבעה קטעים, והיה שותף לכתיבת אחד מהם " I'm A Travelin' Man".
בשנת 1969 הצטרף ללהקת הרוק "הסגנונות", שנקראה מאז ועד התפרקותה כעבור שנים אחדות "עוזי והסגנונות".
הלהקה הוציאה תקליטון רוק עברי לפני הצטרפותו של פוקס אליה ותקליט באנגלית בהשתתפותו.
חברי הלהקה לא היו קבועים.
המפורסמים ביניהם היו אלדד שרים, מאיר ישראל ואייב אורצ'בר.
בשנת 1971 כיכב במחזמר "קפוץ" לצד אבישי אביבי, שעיקרו היה שירים שהלחין עבור המחזמר דני סנדרסון.
בשנת 1972 השתתף במחזמר "אל תקרא לי שחור" שאת שיריו כתב דן אלמגור והלחין בני נגרי ושעסק באפליית האפרו-אמריקאים בארצות הברית, לצידם של רותי נבון, דודו זר ואברהם פררה.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים ב-1973 הקליט פוקס את הלהיט "אין לך מה לדאוג" (המוכר גם בשורה "שילחי לי תחתונים וגופיות") על הווי החיילים בחזית.
השיר, שכתבה תלמה אליגון-רוז והלחין קובי אשרת, נכלל באלבום הבכורה שלו "כן כן", שיצא במאי 1974. באלבום הבכורה של פוקס נכללו שני להיטים נוספים שכתבה אליגון והלחין אשרת: "ילדונת" ו"כן כן, לא אז לא".
בשנת 1974 השתתף בפסטיבל שירי המשוררים לילדים בשיר "קשת בענן" שכתבה לאה גולדברג והלחין מוני אמריליו שזכה להצלחה גדולה.
באפריל 1975 השתתף בפסטיבל הזמר עם להקת "הסגנונות החדשים" וביצע את השיר "אבי" (מילים: שמרית אור, לחן: עוזי חיטמן, עיבוד: קובי אושרת).
בינואר 1976 הוציא לרדיו את "בארץ הרוק", שכתב אילן גולדהירש, והלחין ועיבד חברו ללהקות הקצב - צביקה פיק.
באביב 1977 הוציא את השיר "נעים להיזכר" (מילים: אילן גולדהירש, לחן ועיבוד: צביקה פיק) שזכה להצלחה.
בתחילת 1979 הוציא את "הלילה האחרון" למילים ולחן של רוני דמול ועיבוד של גרי אקשטיין.
באמצע 1980 הוציא את השיר "נה נה נה נשיר כולנו" (מילים: אמיר ברונשטיין, לחן ועיבוד: מרקו בכר) שזכה להצלחה.
בדצמבר אותה שנה, הופיע בשירוויזיון מספר 2 עם "מי מצייר את הקשת?" (מילים: יוסי בכר, לחן ועיבוד: אלדד שרים).
בעקבות תאונת דרכים קשה, שפצעה אותו גופנית ונפשית, פוקס עזב את ישראל בשנת 1981. הוא חזר בשנת 1990, אחרי שהתגרש
עם חזרתו לישראל ב-1990 הקים את אולפן הדיבוב, אולפני נ.ל.ס ברמת השרון.
ב-1993 הפיק את הדיבוב של הסדרה "ממלכת עכברי השן".
ב-1994 הפיק את הדיבוב של הסדרה "נאדי", וב-1998 הפיק את הדיבוב של סדרת ההנפשה "גן עדן לכלבים".
ב-2002 העלה מופע נוסטלגי של שירי שנות ה-70 יחד עם שרי עם הזמן הצטרף אליהם גם גבי שושן.
המופע של השלישייה בו הם הופיעו עם להיטיהם הגדולים זכה להצלחה רבה.
באותה השנה הוא גם דיבב את השיר "זה טוב לזכות בכל" מפרק 35 של "בובספוג מכנסמרובע".
לאחר מותו של שושן המשיך פוקס לקיים הופעות עם שרי.
בשנת 2010 הקליט עוזי את השיר "תקווה אחת" לסרט ה-12 של פוקימון "פוקימון: ארקאוס ותכשיט החיים" בביצוע משותף עם לירון לב והזמרת שרי, ובנוסף, דיבב מספר דמויות בסרט.
זה היה הסרט האחרון של פוקימון שדובב באולפניו (אולפני נ.ל.ס) של עוזי לפני שנסגרו.
ב-2016 הקליט עוזי פוקס את השיר "הפרחים של אתמול" (מילים: ניסן פרידמן.
לחן ועיבוד: איציק ינקלביץ') לפרויקט "שיר וזיכרון" מטעם רשת ג', ynet, לינקטון וארגון "יד לבנים".
עוזי פוקס גם שר את חמשת הפתיחים הראשונים של "פוקימון".
בשנת 2023 השתתף פוקס בפסטיבל "השיר הבא" בניהולו האומנותי של אלי ניסמן וזכה בפרס מפעל חיים על תרומתו הייחודית למוזיקה הישראלית.
עוזי והסגנונות - חברים - 1971
עוזי פוקס - האוסף הכפול - אן אם סי גולד - 2002
עוזי והסגנונות - חברים - מבראשית - 2007
עוזי והסגנונות - חברים - 1990
פסטיבל הקצב הישראלי - 1969
קפוץ - מחזמר פופ ישראלי - 1970
רוק ישראלי - שנות השישים - 1989
עוזי פוקס, גבי שושן ושרי - המופע המשותף - 2003
פסטיבל הקצב הישראלי - מבראשית - 2003
עוזי רובין (נולד בתל אביב בשנת 1937) הוא זוכה פרס ביטחון ישראל פעמיים ששימש כראש הראשון של "מינהלת חומה" - המנהלה של משרד הביטחון שבמסגרתה פותחה מערכת הנשק חץ.
משמש כמומחה לאיום והגנה מפני טילים במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
עוזי רובין הוא בעל תואר ראשון מהפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ותואר שני בהנדסה אווירונאוטית מ-Rensselaer Polytechnic Institute.
רובין היה אחראי על פיתוח משגר הלוויינים הישראלי "שביט".
בשלהי 1990 הוקמה מנהלת פרויקט החץ, הנמצאת בתוך משרד הביטחון וכפופה לשר הביטחון.
תפקיד המנהלה, המכונה "חומה", הוא לרכז, לפקח ולתאם את כל הפעילות בנושא ההגנה מול האיום הבליסטי.
המנהלה מרכזת את כל המידע בנושא תוכנית החץ.
בשנת 1999 שימש בתפקיד בכיר במועצה לביטחון לאומי.
לאחר פרישתו ממערכת הביטחון הקים חברה לייעוץ ביטחוני בשם "רובינקון".
רובין פועל רבות במסגרת מכוני מחקר אקדמיים שונים, ובהם המכון למחקרי ביטחון לאומי ומרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים הפועל באוניברסיטת בר-אילן.
במחקריו עוסק רובין בסוגיות הקשורות לתוכניות טילים בליסטיים במדינות ערב ובאיראן, במערכות הגנה נגד טילים ובנושאים קרובים.
רובין מרבה להשתתף בכנסים מקצועיים בינלאומיים בתחומי מומחיותו.
מיוזמי הקמת העמותה הישראלית להגנה בפני טילים וחבר הדירקטוריון שלה.
רובין נוהג לפרסם מחקרים ומונוגרפיות בנושאי הגנה נגד טילים.
ב-2011 פרסם את מחקרו "ממטרד לאיום אסטרטגי" העוסק בהפעלת רקטות כנגד העורף הישראלי.
זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל: האחד על חלקו בפיתוח מערכת הנשק חץ והשני על חלקו בפיתוח לוויין הריגול אופק.
בשנת 2018 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה בהנחייתו של אפרים ענבר שכותרתה "כושר הסתגלותה של מערכת הביטחון בישראל לשינויים מהפכניים בסביבה האסטרטגית⁰: ההגנה האקטיבית כמקרה בוחן".
בסוף 2019 יצא לאור ספרו "ממלחמת הכוכבים עד כיפת ברזל, המאבק על ההגנה האקטיבית בישראל", המבוסס על עבודת הדוקטור שלו.
הוא חוקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
הפרס הוענק כהוקרה על 19 שנות תרומה משמעותית לוועידת ההגנה מטילים הרב-לאומית ולקהילת ההגנה מטילים העולמית.
ועדת הפרס ציינה את מסירותו יוצאת הדופן בהתמודדות עם אתגרי ההגנה מטילים, ואת יכולתו לקדם פתרונות חדשניים ושיתופי פעולה פוריים, אשר השפיעו באופן משמעותי על הקהילה הבינלאומית והיוו השראה לרבים בתחום.
עוזי פיינרמן (1924 – 8 באפריל 1975) היה מזכ"ל תנועת המושבים וחבר הכנסת מטעם המערך.
פיינרמן נולד בשנת 1924 במושב כפר יחזקאל שבעמק יזרעאל, בן למייסדי המושב (1921).
בצעירותו הצטרף לארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה בחטיבת גולני.
בין היתר, נטל חלק בקרב על משלט 86 שממזרח לח'אן יונס, במסגרת מבצע חורב.
בהמשך הגיע בשירות מילואים לדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1955 הצטרף פיינרמן לקבוצות ההדרכה של עולים חדשים בנקודות התיישבות של תנועת המושבים.
כעבור שלוש שנים נבחר לתפקיד מזכיר התנועה, בראשה עמד בשנים 1958–1969.
נמנה עם מפלגת רפ"י והיה מקורב למשה דיין.
בשנת 1969 נבחר מטעם המערך לכנסת השביעית.
בשנת 1974 נבחר בשנית, לכנסת השמינית, וכיהן בה עד פטירתו.
במהלך כהונתו היה חבר ועדת הכספים ויזם את הקמתה של השדולה החקלאית בכנסת.
עוזי פיינרמן נפטר במושבו כפר יחזקאל ב-1975 באופן פתאומי מהתקף לב, כבן 51 במותו.
הניח אם, אישה, שלושה ילדים ונכד.
בנו, פרופ' אלי פיינרמן, כיהן כראש מכון וולקני.
נכדו הקרוי על שמו, עוזי פיינרמן (רמירז) הוא מוזיקאי שהיה חבר בהרכב בום פם, ונכד נוסף הוא הפיזיקאי פרופ' עופר פיינרמן ממכון ויצמן למדע.
עוזי דן (נולד ב-28 באוקטובר 1964) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כעורך וכראש דסק העולם במדור הספורט של עיתון "הארץ".
דן נולד וגדל בתל אביב, בוגר הגימנסיה העברית הרצליה.
את שירותו הצבאי עשה בתותחנים בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
למד מתמטיקה, סטטיסטיקה ולימודים כלליים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1989 הצטרף למדור הספורט של העיתון "חדשות" כעורך וכראש דסק העולם.
הוא מילא מגוון תפקידי עריכה במדור הספורט בעיתון ובמחוצה לו, והיה סגן עורך מדור הספורט של העיתון עד סגירתו ב-1993.
לאחר סגירת "חדשות" הצטרף לעיתון "הארץ", שם שימש כראש דסק בעריכה וראש דסק העולם.
הוא בעל טור אישי במוסף העיתון, ובעל המדור "שווה בדיקה" העונה לשאלות קוראים בענייני ספורט.
דן סיקר כמה מתחרויות גביע העולם בכדורגל, אליפויות אירופה בכדורגל, את ליגת האלופות ואליפויות אפריקה וכן את המשחקים האולימפיים.
בדצמבר 2007, זכה, יחד עם אברהם טבק מ"מעריב", בפרס משה לרר לעיתונאי הספורט המצטיין, פרס שחולק לראשונה.
עוזי עילם (במקור: טרכטנברג, נולד ב-19 במאי 1934) הוא תת-אלוף (בדימוס) בצה"ל, שימש מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה וראש המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון.
כיום חבר הנהלה בחברת השקעות הפועלת בישראל, בסינגפור ובסין וחבר בגופים ציבוריים שונים בתחומי מחקר ופיתוח.
עוזי עילם נולד כעוזי טרכטנברג בקיבוץ תל יוסף בשנת 1934. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1952, והחל את שירותו בצה"ל במסגרת הגדנ"ע, הוא עבר הכשרה כמדריך בגדנ"ע וקורס קצינים בסיסי.
בשנת 1953 למד שנה לימודי הנדסה במסגרת העתודה האקדמאית.
בשנת 1954 התנדב לצנחנים, ומונה למפקד כיתה בפלוגה א', פלוגת קורס המ"כים של הגדוד.
עילם השתתף בפעולת התגמול "חץ שחור" ברצועת עזה, וקיבל צל"ש הרמטכ"ל (שהוסב באפריל 1973 לעיטור העוז) על עוז רוחו ועל הדרך שבה לחם ופיקד במהלך הפעולה, על אף שנפצע במהלכה.
בשנת 1955 נמנה עילם עם מקימי סיירת צנחנים תחת פיקודו של מאיר הר-ציון.
בהמשך שימש מפקד פלוגה א' בגדוד.
עילם שימש קצין מודיעין של חטיבת הצנחנים תחת פיקודו של אריק שרון ומפקד פלוגה ב' בגדוד הנח"ל המוצנח במלחמת סיני.
בשנת 1957 השתחרר מצה"ל והשלים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בשנת 1960. במקביל לעבודתו כמהנדס בחברת ייעוץ, המשיך את לימודיו בטכניון לתואר שני בחקר ביצועים שהוענק לו בשנת 1964. כיהן כאסיסטנט ומרצה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1964 החל בלימודי מנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
עם שובו לישראל, שימש במשך שנתיים מנהל הייצור של מפעל "אמנור" בבית שמש ולאחר מכן שב לשרת בצה"ל כראש ענף באג"ם אמל"ח.
במקביל, שימש מפקד גדוד 71 בחטיבת הצנחנים 55 ופיקד עליו בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, ואף היה הראשון שתקע בשופר בכותל המערבי, עוד לפני הרב הראשי שלמה גורן.
ב-1968 מונה על ידי עזר ויצמן לחבר בצוות בראשותו של אברהם אדן, שיבחן את נושא ההתגוננות בקו תעלת סואץ ויציע תפיסות היערכות ומיגון חדשות, עילם ייצג בצוות את נושאי חיל הרגלים ונושא הטכנולוגיה, פעולות הצוות הביאו לבניית קו בר-לב.
עילם שירת כסגן מפקד חטיבת הבקעה 1970-1969 ולאחר מכן כמפקדה.
בשנת 1971 מונה לראש מחלקת אג"ם אמל"ח.
בשנים 1973–1972 שימש עילם כסגן ראש היחידה למחקר ופיתוח שבהקמתה השתתף.
שלושה ימים בטרם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, מונה עילם לתפקיד ראש היחידה, והיה לחבר במטכ"ל.
מתוקף תפקידו לקח חלק בניהול המלחמה במוצב הפיקוד העליון.
בספטמבר 1975 הוחלף בידי שלמה ענבר ובאזרחות התמנה כמרצה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, משרה בה נשא כשלוש שנים.
בינואר 1976 התמנה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1985. בשנת 1983 התמנה לבורר בעניין תביעות השכר של הרופאים, אך התפטר מהתפקיד בעקבות חקירה של מס הכנסה נגד אשתו, שהייתה רופאה.
בשנת 1986 החל לכהן כמדען ראשי של מערכת הביטחון וכראש המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת), תפקיד בו שימש עד שנת 1997 ובמסגרתו היה אחראי לפיתוחן של מספר מערכות נשק חדשות ובעלות חשיבות למערך ההגנה של ישראל.
עם תום תפקידו זה כיהן כראש המשלחת של משרד הביטחון במערב אירופה שמושבה בפריז בין השנים 1998–2001.
עם פרישתו משירות המדינה הצטרף כחוקר בכיר לצוות "המכון למחקרי ביטחון לאומי" באוניברסיטת תל אביב.
כיום (2011) עילם הוא איש עסקים, מנהל חברת ייעוץ אסטרטגי, חבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, משמש כחבר בוועד המנהל של העמותה הישראלית להגנה בפני טילים (עי"ט), חבר בוועד המנהל של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב על שם תד אריסון וחבר בהנהלת האופרה הישראלית החדשה.
עילם הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2009 ראה אור ספרו "קשת עילם: הטכנולוגיה המתקדמת - סוד העוצמה הישראלית", אוטוביוגרפיה המאפשרת הצצה אל הוויית המחקר והפיתוח הביטחוני של מדינת ישראל.
ביולי 2011 ראה אור תרגום לאנגלית של הספר בהוצאת הספרים הבריטית Sussex Academic Press.
עיטור העוז על פעולת "חץ שחור" בשנת 1955
אות הצטיינות מטעם משרד הביטחון הסינגפורי בשנת 1997 על תרומתו לפיתוח הקשרים הטכנולוגיים בין ישראל לסינגפור
פרס רבין בראון על תרומה לפיתוח הקשרים הטכנולוגיים בין ארצות הברית לישראל בשנת 2000
פרס ביטחון ישראל לשנת 2002 על מפעל חיים
"קשת עילם: הטכנולוגיה המתקדמת - סוד העוצמה הישראלית", הוצאת משכל, 2009,
"עדות מן הבור: מלחמת יום הכיפורים: יומן אישי", ידיעות ספרים, 2013
משולש קליפורניה, הוצאת סטימצקי - החממה הספרותית, 2013
מלכודת בפריז, כנרת, זמורה-ביתן, 2016
סייבר בסינגפור, כנרת, זמורה-ביתן, 2017
נתיב הדמים, כנרת, זמורה-ביתן, 2019
פשיטה לילית, הוצאת ידיעות ספרים, 2020
עשן לבן בוותיקן, כנרת זמורה דביר, 2021
מחול הדבורים, ידיעות ספרים, 2024
עוזי רבי (נולד ב-5 בדצמבר 1957) הוא פרופסור מן המניין, לשעבר ראש מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, ומרצה ברחבי הארץ ובעולם בנושאים הקשורים לגאופוליטיקה אזורית, ישראל והמזרח התיכון.
עוזי רבי (נולד בשם "אוסקר" ובילדותו החליף את שמו הפרטי לעוזי) גדל בעיר רמת גן, ולמד בבית הספר "אוהל שם" במגמה המזרחנית.
את לימודיו הגבוהים, מהתואר הראשון ועד השלישי, עשה באוניברסיטת תל אביב: הוא למד לתואר הראשון בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, ובחוג למדע המדינה.
את התארים השני והשלישי, עשה בתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון.
את עבודת הדוקטור שלו כתב בנושא 'צמיחתן של מדינות בחברות שבטיות - המקרה של סולטנות עומאן, 1970-1932', בהנחייתו של פרופסור יוסף קוסטינר.
משסיים רבי את הדוקטורט, בשנת 2000, החל לעבוד כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה.
בין השנים 2004–2005 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת סן-דייגו, קליפורניה.
בשנת 2006 הצטרף כחוקר בכיר למרכז ללימודים איראניים, שהוקם באותה שנה באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 2008 מונה לראש החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה, ובינואר 2009 נבחר כמרצה מצטיין מטעם הרקטור לשנת הלימודים תשס"ח.
במרץ 2009 מונה לראש המכון לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי באוניברסיטת תל אביב, ובאוגוסט 2010 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
רבי משמש כפרשן לענייני המזרח התיכון בכלי התקשורת השונים ובעיתונות הכתובה.
החל מ-2022 הפך לחבר קבוע בפאנל התוכנית "שישי" בחדשות 13.
במרכז תפיסתו הקביעה שישראל, בהיותה דמוקרטיה המתקיימת במרחב לא-דמוקרטי, "נלחמת מהרגע הראשון עם יד אחת קשורה מאחורי הגב".
עוזי רבי חוקר את ההיסטוריה המודרנית של איראן, סעודיה ושאר מדינות המפרץ הפרסי.
מחקריו מתמקדים בחברות המפרץ על שני עבריו – הערבי והפרסי.
רבי פרסם מחקרים רבים, המתמקדים בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של מדינות המזרח התיכון.
בצד מחקרים העוסקים במדיניות הנפט והגאופוליטיקה האזורית, פרסם רבי מחקרים אינטרדיסציפלינריים, העוסקים בשאלות על תרבות וחברה, זהות שבטית וזהות מדינתית.
ספר זה הוא אסופת מאמרים בעריכתו של רבי, שראה אור בשנת 2008, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
מאמרים אלה עוסקים בהיבטים שונים של המציאות האיראנית מבית ומחוץ.
לצד התמקדות בבעיות הכלכלה, החברה והפוליטיקה ברפובליקה האסלאמית של איראן, מספק הקובץ שורת מאמרים העוסקים במדיניותה האזורית והבינלאומית של איראן.
במסגרת אסופה זו, כתב רבי את המאמר: "הסהר השיעי: חזון איראני וחשש ערבי" (עמ' 77–98).
המאמר דן בסוגיית "הסהר השיעי" ובקונפליקט המתגבר בין איראן לבין המדינות הערביות.
סעודיה: ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה
זהו ספרו של רבי שיצא לאור בשנת 2007 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
הספר סוקר את ההיסטוריה המודרנית של סעודיה ודן בשילוב בין נפט לפוליטיקה והדת הוהאבית.
הוא מציג את סעודיה כמקרה מיוחד ושונה במזרח התיכון - נעדרת היסטוריה קולוניאלית ומתאפיינת בצמיחה אורגנית של שבטים והפיכתם למדינה מודרנית.
הספר מגולל את תהליך בניית המדינה בסעודיה במהלך המאה העשרים ואת התמודדותה של ממלכת הנפט עם רצף התמורות באזור ובעולם.
הספר מחדד את הדילמה הסעודית ומדגיש את מורכבות האתגרים הניצבים בפני הממלכה, בעיקר הבעייתיות הנובעת מצמיחתה של אופוזיציה אסלאמית קנאית מבית ומחוץ, והכורח המתמשך בהישענות על ארצות הברית.
צמיחת מדינות בחצי האי ערב ובמפרץ הפרסי
ספר זה "The Emergence of States in Tribal Societies", ראה אור בשנת 2006 ומציג את המקרה הפרטי של סולטנות עומאן, מדינה שהייתה חבויה במשך שנים באגפיו הנידחים של המזרח התיכון.
הספר חושף את בניית המדינה בעומאן ואת דרך השתלבותם של השבטים בה, וככזה הוא מהווה מדריך לתהליכים של בניית מדינות בחברות שבטיות.
עוד מבליט הספר את עברה המפואר של עומאן - מדינה בעלת עבר של מעצמה ימית בקנה מידה אזורי וכזו שלא הייתה מחוברת תרבותית לעולם הערבי, אלא לתת-היבשת ההודית – ואת הדיאלוג המתנהל בין העבר המיתולוגי לבין צרכיה של המציאות המשתנה במפרץ הפרסי והאוקיינוס ההודי.
בחזרה לעתיד: המזרח התיכון בצל "האביב הערבי"
ספרו "בחזרה לעתיד" (רסלינג), שיצא בשנת 2016 והפך לרב-מכר למשך מספר חודשים עם יציאתו לאור, עוסק במזרח התיכון שלאחר "האביב הערבי" ומציע כלי חשיבה חדשים להבנת הגאופוליטיקה שנוצרה במזרח התיכון.
האביב הערבי הביא לטשטוש גבולות מדיניים, התמוטטות של מבנים שלטוניים ברחבי האזור ועלייתם של כוחות מיליטנטיים צמאי כוח.
על רקע כל אלה, צמח ארגון 'המדינה האסלאמית', שהחריף עוד יותר את הסכסוך בין האסלאם השיעי לאסלאם הסוני.
ספרו של רבי תורם לעיון מחודש במפת המזרח התיכון על כלל היבטיה - דמוגרפיים, תרבותיים, חברתיים, טריטוריאליים ופוליטיים.
בשל הפופולריות שלו והניתוח הרלוונטי שהוא מציע למזרח התיכון, ספר זה נכנס גם לרשימת הספרים המומלצים של מאקו בחודש יציאתו.
ספרו החדש (2019) של רבי, The Return of the Past, בהוצאת Lexington Books פורסם בעיצומם של שינויים דרמטיים המתחוללים במזרח התיכון, כשהאזור הערבי עומד במרכזם.
אירועי "האביב הערבי" עוררו שינוי משמעותי בגאופוליטיקה ובתרבות הפוליטית של מדינות וחברות במזרח התיכון.
פרדיגמות שהוגדרו בעבר במסגרת לימודי המזרח התיכון ומדעי החברה לא הצליחו לתפוס את השינויים הטקטוניים בפוליטיקה הערבית.
התרעמות מצד העם הערבי, לאחר דורות של משטרים סמכותיים, הגיעה לשיאה בהפגנות עממיות שהביאו להדחת משטרים אלה.
בשילוב עם שינויים פוליטיים אלה, עבר האזור תהליך של מהפך חברתי-פוליטי משמעותי, אולי החשוב ביותר מאז הקמתן של מדינות הלאום המודרניות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הסערה שחווה העולם הערבי עדיין בעיצומה - ולכך יש השלכות ארוכות טווח על המזרח התיכון במאה ה-21. ספר זה מבקש לחשוף את הקורא לכמה מ"סודות" המזרח התיכון המשתנה ולאפשר מבט מאוזן יותר על ההתפתחויות באזור.
●עומאן החדשה (מרכז דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, 2000)
סעודיה: ממלכת נפט במבוכי הדת והפוליטיקה (האוניברסיטה הפתוחה, 2007)
תימן - אנטומיה של מדינה כושלת (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014)
בחזרה לעתיד: המזרח התיכון בצל 'האביב הערבי' (הוצאת רסלינג, 2016)
דאעש וחזון המדינה האסלאמית, יחד עם מיכאל ברק (הוצאת רסלינג, 2021)
עלייתו ונפילתו של משטר האייתולות (הוצאת סלע מאיר, 2026)
זמן איראן (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008)
עוזי מוסקוביץ' (בשמו המלא: עזריאל מוסקוביץ'; נולד ב-26 במרץ 1964) הוא אלוף במיל' בצה"ל, בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף התקשוב.
עוזי מוסקוביץ נולד וגדל ברמת גן.
התגייס לצה"ל ב-1982 לחיל השריון, את רוב שירותו שירת בחטיבה 500, במלחמת לבנון הראשונה שירת כלוחם בגדוד 195 של החטיבה.
בהמשך עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
מוסקוביץ' שירת במגוון תפקידי פיקוד והדרכה של החיל ובהם מפקד פלוגה מפקד גדוד 195, מפקד גדוד בחטיבה 460, קצין אג"ם עוצבת הפלדה.
ב-1998 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד "עוצבת הסוס הדוהר" (חטיבת מילואים משוריינת 217) ומפקד המרכז לאימונים באש.
ב-2001 מונה למפקד חטיבה 500, והוביל אותה במבצע חומת מגן.
ב-2003 מונה לקצין אג"ם פיקוד המרכז.
ב-2004 מונה למפקד עוצבת עידן- אוגדת מילואים, בדרגת תת-אלוף.
בשנים 2007–2005 כיהן כמפקד עוצבת סיני והמרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
ב-2007 מונה למפקד עוצבת הפלדה ובאוקטובר 2011 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התקשוב.
לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל בשנת 2016.
לאחר שחרורו מונה ב-2017 למנכ"ל חטיבת הטילים של התעשייה האווירית לישראל.
מאפריל 2018 עד דצמבר 2021 כיהן בנוסף כחבר דירקטוריון בחברות מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים ומגדל חברה לביטוח.
כמו כן, מאז יוני 2021 מכהן כחבר דירקטוריון בחברת האב אבטחת מידע (ישראל) בע"מ, מונה ליו"ר דירקטוריון החברה הזו ביום 1 במאי 2022.
מוסקוביץ' הוא בעל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית מהטכניון, תואר שני במנהל עסקים מהשלוחה הישראלית של אוניברסיטת ניו יורק ותואר שני נוסף בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
נשוי ואב לשישה ילדים, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
עוזי לבצור (לנצ'נר) (נולד ב-1 בינואר 1943) הוא תת-אלוף במילואים, קצין שריון, בעל עיטור המופת, שלחם בארבע מלחמות.