tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מנצלת אותו ובוגדת בו עם שחר עדן ומכריזה על יחסים פתוחים ולאחר מכן הם מתגרשים.
בסוף הסדרה היא מגלה שהיא לסבית.
תומר הלפרט / ריקרדו (אייל שכטר): בעלה של ריקי ששכח ממנה עקב פגיעה במוחו מתאונה.
ניהל מערכת יחסים עם בתיה אך כשפגש בריקי נזכר בה ועזה את בתיה בשביל לחזור אליה.
נורה על ידי איציק ושריקי שהתבלבלו בינו לבין קובי.
יעל קליין (מיכל טראוריג): משחקת את יוליה בהצגה, אך מחליטה לעזוב לאחר שהתקבלה לתפקיד חשוב בסרט.
לאחר שרותם מקבלת את התפקיד של יוליה והסרט אינו יוצא לפועל היא מנסה להחזיר אליה את התפקיד בדרכים מפוקפקות.
היא הייתה בת זוגתם של ירון וארז ויותר מאוחר של שוב של ירון לאחר שארז בגד בה עם רותם.
היא מבטיחה לאודי ששותף בתיאטרון שתתן לו מה שירצה בתמורה לתפקיד ולאחר שהוא מחזיר לה את התפקיד היא מתחרטת, היא מנסה להסביר לשאול על המקרה והוא מקליט את ההטרדה וגורם לאודי לאבד את חלקו בתיאטרון.
לבסוף היא עושה את התפקיד של יוליה במקביל עם רותם.
תמר פוטרמן/בתיה ליפסקין (נינה קוטלר): מטורפת בעלת פרצופים רבים המתחזה לפסיכולוגית.
חברתה הטובה ביותר היא נירה.
היא מפתחת תלות ואובססיה בריקי ומתאהבת פעמיים, בתומר ובקובי ומנסה לרצוח את ריקי.
בסוף מתברר כי היא נמלטה מבית חולים פסיכיאטרי והיא מוחזרת אליו.
אפרים "אפי" ליכטר (ירון עצמון): אחיה של רותם איתה הוא לא בקשר מאחר שמשפחתם נידתה אותה.
אפי הוא אדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
מאומץ על ידי סוניה כשפגש אותב בבית חולים לאחר שעבר תאונת דרכים ואיבד את הוריו.
לאחר שפוגש שוב את רותם, מחליט שיגור קצת אצל מישל וקצת אצל רותם.
משה אלפסי (אייל רוזלס): מאפיונר, חבר של גנגנה, רודף אחרי ריקי וקובי כדי לנקום בהם על כך שהרגו את גנגנה.
ובסוף נתפס על ידי המשטרה בעזרת קובי וריקי.
בפרק האחרון בורח מהכלא וחוזר לרדוף אותם.
יצחק גנגנה (דוד קיגלר): מאפיונר מסוכן שמתאהב בריקי ומחזר אחריה ואף עוקב אחריה.
לאחר מספר הטרדות מצידו הוא מגיע אליה ומאיים עליה באקדח שישכבו והיא גורמת לו לירות בעצמו.
קובי וריקי מסתירים את גופתו וקוברים אותו.
בהמשך אלפסי אשר מגלה על הרצח ומנסה לחסל אותם כנקמה.
שחר עדן (עפר שכטר): שחקן טלוויזיה ותיאטרון מפורסם.
מנהל מערכות יחסים עם שירן ורותם.
טל (מאיה קורמן): ילדה יתומה.
במהלך הסדרה היא נמצאת בתהליכי אימוץ על ידי ענבר, שלבסוף מאמצת אותה בפרק האחרון.
שריקי (תבור מנצור) ואיציק (שי זביב): עובדים של אלפסי, הרגו בטעות את תומר לאחר שהתבלבלו בינו לבין קובי.
כצנלסון (גיל פרנק): חוקר משטרה אשר ניהל חקירה על ירון בעקבות הסמים שהושתלו על ידי ארז בביתו של ירון, בהמשך הוא חוקר את ריקי וקובי בעקבות הרצח של תומר ולאחר מכן מציב את קובי וריקי כפיתיון במטרה ללכוד את אלפסי ומצליחים בסוף לתפוס אותו.
צפרירה (יעל הדר): כתבת ורכילאית.
פרסמה כתבה בשמו על גירושיהם של קובי וליה, ובהמשך נשלחה מטעם העיתון שלה לסקר את ההצגה של ליה וחושפת את הרומן של קובי עם ריקי בתקשורת.
גילה חסון (דורי נאומנקו): אמם של ארז ושירן.
אמיר (ליאור גרטי): בחור שריקי יצאה אותו במשך מספר פרקים, אחרי שנפרדה מקובי זמן מה ואחר כך נפרדה ממנו ושבה לקובי.
בסדרה "המשאית" נעמה (לירז צ'רכי) משחקת בסרט שנקרא "אהבה בין המכתשים" היא שיחקה שם לצד גיא אריאלי (ירון) מהטלנובלה "משחק החיים".
בתוכנית "ערב אדיר" עם אדיר מילר, הוצגו שלושה מערכונים שמבוססים על הטלנובלה "משחק החיים", שהם כביכול פרקים מהסדרה, בהשתתפות מספר שחקנים מהטלנובלה לצד הדמויות שגילמו אדיר מילר ורועי בר נתן.
במערכון "הטייסת הראשונה בחיל האוויר" שהוצג בתוכנית "המופע המרכזי", מספרת הטייסת (רותם אבוהב) למפקדיה (אודי ואביעד) ש"משחק החיים" היא טלנובלה שנצפית בכל המזרח התיכון.
הטלנובלה "השיר שלנו" ממשיכה בעונתה הראשונה את קורותיה של בתיה הפסיכולוגית, כשמסופר שם שבתיה שבה להיות פסיכולוגית לאחר שנמלטה שוב מהמוסד בו שהתה, וכמו כן נעמי מספרת לה שליה רצתה ללהק את ביתה נועה לתפקיד של יוליה.
בתיה אף מטפלת בנועה שחר (אפרת בוימולד) וכשנועה טוענת שהיא מרגישה שהיא מכירה אותה, בתיה משיבה לה ש"משחק החיים הוא קשה ופרוע".
כמו כן, בעונה השלישית מתארחת בתפקיד עצמה התסריטאית סיגל אבין, ומוזכר שהיא כתבה את הטלנובלה.
כמו כן, באחד הפרקים בעונה השלישית לילי מזכירה לשירי על כך שהציעו לה את התפקיד של ליה ושירי סרבה לקחת את התפקיד.
בעונה השלישית משחקת נינה קוטלר את קארין קורן, שמוצגת כמעריצה של משחק החיים וחברה טובה של יעל שרוני, למרות שהיא טוענת שהשחקנית של בתיה גרועה בעינייה.
בטלנובלה דני הוליווד מטפלת הפסיכולוגית פרידה פרויד (נינה קוטלר) בדמותה של עמליה שטראוס (אפרת בוימולד).
כשעמליה טוענת שהיא מוכרת לה, משיבה לה פרידה ש"משחק החיים הוא קשה ופרוע".
בטלנובלה "מיכאלה","משחק החיים" הייתה הטלנובלה המועדפת על בן (יונתן רוזן) ועל מיה (לוסי דובינצ'יק).
בנוסף, רענן (נירו לוי) מספר למיכאלה על בחור גדול שמת לו בסלון פעם, בהתייחסות לתקרית בין קובי, ריקי וגנגנה.
בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" ירון עצמון (בתפקיד עצמו) רצה לבקש מקייזרמן תפקיד בטלנובלה החדשה שלו על מנת להיפטר מתדמית האדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית שנדבקה לו בעקבות "משחק החיים" וכמו כן, עשה את הדמות של אפי לניצה ומירי (שלא ראתה את הטלנובלה לפני כן).
בפרק אחר של "טלנובלה בע"מ", הושמעה בטעות ההקלטה שבה שומעים את תוכן מכתב ההתאבדות של ליה, במקום את תוכן המכתב של הדמות של אפרת (תמר קינן) בטלנובלה "פירות אסורים", בסצנה שבה הדמות כותבת מכתב.
בפרק אחר, מדברות רננה (טלי שרון) ושירה (מלאני פרס), ובשיחה נאמרות ברצף המילים לגעת באושר, לחיי האהבה, משחק החיים ומיכאלה.
בפרק נוסף, אומר שון (שמשחק רון שחר), שיש לו אח בשם ארז- התייחסות לדמות ששיחק במשחק החיים.
המקצוע של בתיה, הוא פסיכולוגית, שזה כנראה רמיזה לדמות שגילמה נינה קוטלר ב"סברי מרנן" שגם היא הייתה פסיכולוגית.
משחק המוות הוא כינויו של משחק כדורגל לא רשמי שהתקיים ב-9 באוגוסט 1942 בקייב בין שבויי מלחמה סובייטים ובין שוביהם, חיילי הוורמאכט.
השחקנים הסובייטים, כדורגלני עבר מקצוענים, רובם מקבוצת דינמו קייב, ניצחו במשחק את יריביהם הנאצים אף על פי שידעו שניצחון במשחק עלול לסכן את שלומם.
רוב השחקנים נשלחו בהמשך למחנות עבודה וחלקם הוצאו להורג במחנות.
דינמו קייב, שהוקמה על ידי איגודים מקצועיים, המשטרה והצבא האדום, הייתה הקבוצה הבולטת ביותר בכדורגל האוקראיני של אותה התקופה, ואף הגיעה למקום הרביעי בליגת העל הסובייטית ב-1938. עונת 1941 נקטעה עם פלישת הנאצים לברית המועצות, וחלק משחקני דינמו התגייסו למלחמה, כאשר השאר סייעו בהגנה אזרחית על העיר קייב.
עם כיבושה של קייב על ידי הוורמאכט נלקחו חלק מהשחקנים בשבי ונשלחו למחנות ריכוז.
חלק מהשחקנים מצאו עבודה במאפייה בבעלותו של אוהד דינמו קייב בעל שורשים גרמניים, שסייעו לו לזכות במעמד חברתי גבוה יחסית בקייב הכבושה.
עם הגעתו של השוער מיקולה טרוסביץ' למאפייה, החליט בעל המאפייה להקים קבוצת כדורגל שתייצג את המאפייה שלו ואיתר כדורגלנים מקצועיים מרחבי קייב.
הקבוצה החדשה זכתה לשם "מועדון הכדורגל סטארט" (פ.צ.
סטארט) והורכבה משמונה שחקני דינמו ומשלושה שחקני לוקומוטיב קייב.
סטארט שיחקה את משחקה הראשון בליגה המקומית ב-7 ביוני 1942, מול קבוצת
"רוּך", שהייתה בבעלותו של מנהל הליגה גיאורגי שווסטוב, שהיה ידוע בברית המועצות כבוגד.
סטארט ניצחה בתוצאה 7-2. במהלך 1942 ניצחה סטארט בכל המשחקים בהם השתתפה, כאשר רוב המשחקים מסתיימים בהפרש גבוה לטובתה.
המשטר הנאצי החל לפתח מודעות לעליית המורל בקרב תושבי אוקראינה ומדינות הציר בעקבות הצלחתה הבולטת של פ.צ.
בעקבות תבוסתה של קבוצת הלופטוואפה "פלאקלף" לסטארט בתוצאה 5-1 ב-6 באוגוסט, ביקשה הקבוצה הנאצית משחק חוזר וסטארט נענתה לבקשה בחיוב.
המשחק נקבע ל-9 באוגוסט באצטדיון זניט שבקייב, וקצין אס אס מונה כשופט המשחק.
לפני פתיחת המשחק סירבו השחקנים האוקראינים להצדיע ליריביהם במועל יד.
השופט התעלם מטענותיהם של שחקני סטארט על משחק אלים של שחקני פלאקלף, ששיאו הגיע כאשר חלוץ פלאקלף בעט בראשו של השוער טרוסביץ'.
בשעה שהשוער התאושש מחוץ למגרש כבשה פלאקלף את השער הראשון ועלתה ליתרון, אך עד לסיום המחצית הראשונה כבשה פלאקלף עוד שני שערים בעוד שסטארט כבשו רק שער אחד.
במחצית השנייה כבשה סטארט עוד ארבעה שערים כך שהתוצאה הייתה 5-3 לטובת סטארט, סמוך לסיום המשחק, התנהל המגן אלכסיי קלימנקו עם הכדור כאשר הוא חולף על פניהם של מספר שחקני פלאקלף, עבר את השוער ואז, במקום לכבוש שער, הסתובב ובעט את הכדור לכיוון מרכז המגרש.
המשחק הסתיים בתוצאה 5-3 לטובתה של סטארט.
לאחר משחק נוסף מול קבוצת "רוך" בו ניצחה סטארט בתוצאה 8-0 נעצרו ועונו מספר שחקני הקבוצה בידי הגסטפו בשל חברות לכאורה בנ.ק.ו.ד.
(על רקע העובדה שדינמו קייב הוקמה בין השאר על ידי המשטרה).
העינויים הביאו למותו של השחקן מיקולה קורוקטיך.
שאר השחקנים העצורים נשלחו לבאבי יאר, שם מצאו את מותם גם איוון קוזמנקו, אלכסיי קלימנקו ומיקולה טרוסביץ' בפברואר 1943.
כמה מהשחקנים האוקראינים שניצלו ממוות סייעו בהנצחתו של הסיפור.
ב-1958 פורסמה הכתבה הראשונה בנושא, בשם "הדו-קרב האחרון", בעיתון אוקראיני.
בהמשך השנה הוציא מפרסם הכתבה במשותף עם אדם נוסף ספר שנשא את אותו השם ועסק בקורותיה של קבוצת פ.צ.
הסיפור הפך לפופולרי ביותר ברחבי ברית המועצות ובמיוחד באוקראינה.
ב-1981 שונה שמו של אצטדיון זניט ל"אצטדיון סטארט".
שלושה סרטי קולנוע המבוססים על הסיפור נוצרו, "Két félidő a pokolban" ההונגרי מ-1961, "הבריחה לניצחון" האמריקאי מ-1981, בו כיכבו מייקל קיין, סילבסטר סטאלון, בובי מור ופלה, ו"המשחק" מ-2012 הרוסי-אוקראיני.
משחק המלכים היא נובלה שנכתבה על ידי הסופר האוסטרי שטפן צווייג ופורסמה לראשונה בשנת 1942. הסיפור הוגדר כנובלה פסיכולוגית בגלל העיסוק הנרחב בנבכי הנפש של הדמויות בו.
ב-1960 יצר המפיק הגרמני-אמריקאי גרד אוסוולד (Gerd Oswald) סרט בשם זהה שהופץ לקהל דובר האנגלית תחת השם "Brainwashed".
ב-2021 הוקרן עיבוד מחודש לספר באותו שם, הפעם בהפקה גרמנית-אוסטרית בכיכובו של אוליבר מסוצ'י.
העלילה מתרחשת על סיפונה של אונייה המפליגה מצפון אמריקה לדרומה.
אחד מנוסעי האונייה, המספר את הסיפור בגוף ראשון, מגלה להפתעתו כי להפלגה שמשכה 12 יום יצטרף אלוף העולם בשחמט, מירקו צ'נטוביץ, בדרכו לאליפות שחמט שתתקיים בארגנטינה.
היות שהנוסע המספר חובב שחמט, הוא מנסה ליצור קשר עם אלוף העולם ולהזמין אותו למשחק איתו, אולם צ'נטוביץ מסרב.
רק לאחר שהמספר נפגש עם מיליונר חובב שחמט על האונייה, מסכים צ'נטוביץ לשחק נגד המליונר וכלל חובבי המשחק על האונייה וזאת בתמורה ל-250 דולר.
בערב המשחק מתכנסים כל חובבי השחמט באונייה על מנת לצפות במשחקו של אלוף העולם, אך לאחר 24 צעדים בלבד מביס צ'נטוביץ את כל המשחקים נגדו ללא מאמץ כלל.
המיליונר, שגאוותו נפגעה, מבקש משחק גומלין וכל חובבי השחמט מייעצים לו אילו מהלכים לבצע.
במהלך משחק הגומלין מתערב אדם זר ומייעץ למיליונר לבצע מהלכים שונים, שבעזרתם מסתיים המשחק בתיקו.
היות שצ'נטוביץ לא הובס באף משחק בחודשים שקדמו להפלגה, גם לא כששיחק כנגד רבי אמנים רבים, מופתעים כל חובבי השחמט מאוד מתוצאת המשחק.
הזר האלמוני שהציע את עזרתו במשחק מוזמן על ידי המיליונר לשחק לבדו כנגד צ'נטוביץ למחרת בערב, ולאחר היסוסים לא ברורים מסכים האלמוני לשחק, בתנאי שייערך משחק אחד בלבד.
מספר הסיפור נפגש באותו ערב עם הזר, שקורא לעצמו ד"ר ב', ושומע ממנו את סיפורו.
מסתבר שד"ר ב' שמוצאו באוסטריה, נכלא עם עליית הנאצים לשלטון בגלל היותו עורך דין של הכנסייה הקתולית, כיוון שהנאצים רצו לגלות בעזרתו את מקומות המסתור של אוצרות הכנסייה.
החוקרים הנאצים לא חקרו אותו בדרכים קונבנציונליות, אלא שיכנו אותו בחדר מלון ריק לחלוטין, מתוך ציפייה שד"ר ב' ישבר מרוב שעמום, בדידות ובהמשך גם מהחקירות.
בהתחלה ד"ר ב' התחיל לגלות סימני שבירה, אך אז התגלגל לידיו ספר שחמט המתאר מהלכי משחקים של רבי-אמנים.
לאחר שלמד את כל המשחקים בעל פה ושחזר אותם בראשו, החל דוקטור ב' לשחק שחמט נגד עצמו בעזרת דמיונו בלבד או בעזרת אבנים וחפצים שונים שמצא בחדר המלון.
בצורה זו הצליח ד"ר ב' לשרוד שנה שלמה ב"כלאו" במלון.
מאוחר יותר הוא שוחרר בעקבות התמוטטות עצבים שחווה.
לאחר ששומע המספר את קורותיו של ד"ר ב' הוא מחכה בקוצר רוח למשחק בין ד"ר ב' לבין צ'נטוביץ.
במשחק, שנמשך זמן רב, מנצח ד"ר ב' את צ'נטוביץ ובכך גורם להתפעלות בקרב חובבי השחמט בספינה.
הסיפור נגמר בכך שד"ר ב' מבין שבגלל הסבל שחווה בשבי הנאצים הוא לא יוכל להמשיך לשחק שחמט בעתיד למרות איכות משחקו הנדירה.
בסיפור מתאר צוויג בהרחבה את שתי הדמויות של שחקני השחמט, צ'נטוביץ וד"ר ב', ומדגיש את ההבדל שבין גאון האינטואיציה צ'נטוביץ, לבין הלמדן השקדן והמתבודד ד"ר ב'.
משחק המלכים תורגם לעברית במהדורות שונות, ביניהן:
משחק המלכים, הוצאת ליינמן, מגרמנית: פסח ליפובסקי, תש"ט 1949
משחק המלכים, הוצאת מעיין, מגרמנית: אברהם רוזן, 2004 (הסיפור "שברון לב" מופיע גם הוא בספר זה)
הסיפור מופיע גם בספר "לילה מופלא" שיצא בהוצאת זמורה ביתן, מגרמנית: צבי ארד, 1984
נובלת שחמט, הוצאת תשע נשמות, מגרמנית: הראל קין, ירושלים, 2021
באוגוסט 2021 יצא לאקרנים עיבוד גרמני/אוסטרי לספר בשם "משחק המלכים" בבימויו של פיליפ שטולצל.
"משחק הציד" הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן.
חברת ההפצה לאור "ידיעות ספרים" ("פרוזה") הוציאה את הספר מתורגם לעברית על ידי המתרגם ירון פריד.
זהו הספר ה-14 של הרלן קובן שתורגם לעברית, והוא נחשב לרב-מכר.
דן מרסר הוא עובד סוציאלי העובד עם נוער בסיכון.
הוא מגיע לעזור לנערה במצוקה בשם צ'ינה אשר מבקשת ממנו להגיע לכתובת מסוימת, אך כשהוא מגיע הוא מצולם לתוכנית התחקירים של ונדי טיינס אשר מאשימה אותו בפדופיליה, אך בבית המשפט הוא נמצא זכאי, בעיקר בעזרת עורך-דינו הססגוני פלייר היקורי.
בהמשך חוקרת ונדי טיינס את הקשר של דן מרסר לנערה היילי מקווייד הנעדרת מביתה במשך שלושה חודשים ומכשיר ה-אייפון שלה מתגלה בחדר המלון של מרסר.
היא גם עדה לרצח לכאורה של דן מרסר על ידי אד גרייסון, אביו של אחד מקורבנות הפדופיליה של מרסר, לכאורה.
טיינס חושדת שמדובר בהפללה ובניסיון להרוס את חייו, ומוצאת שתהליך דומה של הפללה אך זכאות התרחש אצל ארבעה מחמשת השותפים לחדר באוניברסיטת פרינסטון.
היא מגלה שהחבורה השתתפה במשחק הנקרא "משחק הציד" ובו יש לבצע משימות נועזות על מנת לזכות בנקודות.
באחת המשימות שבה היה לגנוב את תחתוני הבוקסר של הדקאן, נפצעה בטעות אחת מהסטודנטיות (כריסטה סטוקוול) באופן קשה בפניה.
למרות שדן מרסר היה זה שגרם לפציעתה מי שלקח אחריות על הנעשה היה פיל טרנבול.
היא מגלה שמי שהפליל את השותפים לחדר היה פיל שהחליט שחייו נהרסו בעקבות כך שהוא לקח את האחריות על פציעתה של כריסטה והחליט להעניש גם את שאר חבריו לחדר על ידי שיווק ויראלי שלילי.
בתוך כך גופתה של היילי מקווייד נמצאת ולכולם נדמה כי דן מרסר רצח אותה לפני שנרצח בעצמו.
מה שמתברר הוא שהיילי מתה מהרעלת אלכוהול במהלך מסיבה אצל משפחת וילר.
ההורים שהבחינו בילדה המתה החליטו לקבור אותה ביער.
הטלפון של היילי הושתל בחדר של מרסר על ידי ג'נה וילר, אשתו לשעבר של מרסר, שהחליטה לנצל את מותו כדי להעביר את האשמה של רצח היילי אליו.
בסוף מתברר כי מרסר לא נרצח, ואד גרייסון שגילה כי לא מרסר הוא זה שהטריד את בנו, מחליט לעזור לו לברוח ומביים את הרצח שלו, על מנת שמרסר יוכל להימלט לאנגולה.
משחק המוות הוא סרט תיעודי צרפתי משנת 2009 אשר הופק על ידי הבמאי כריסטוף ניק עבור הערוץ France 2. הסרט מציג ניסוי בפסיכולוגיה חברתית, שבמהלכו הופק שעשועון טלוויזיה מזויף בשם "אזור האקסטרים" (The Xtreme Zone).
במהלך השעשועון התבקשו המתמודדים לחשמל את המתמודד המתחרה במקרה שלא ענה נכונה על שאלות שנשאל, בעוד המתח חשמלי עולה בכל פעם עד להגיעו לרמה קטלנית המסוגלת לגרום מוות.
הניסוי הוא הפקה מחודשת של הניסוי של מילגרם שנערך על ידי הפסיכולוג סטנלי מילגרם מאוניברסיטת ייל ופורסם בשנת 1974. הניסוי בחן את הציות לסמכות, כאשר ביקש לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
צוות החוקרים של "משחק המוות" ביקש להתאים את הניסוי של מילגרם לעולם שעשועוני הטלוויזיה, ולבחון את ההבדלים בין התוצאות.
יוצר הסרט, כריסטוף ניק, אמר כי מטרת הסרט היא לבחון את השפעתה של הטלוויזיה על התנהגותם של בני-אדם, ובפרט את השפעתן הפוטנציאלית של תוכניות מציאות.
ניק מבקש לשאול האם תיתכן הוצאה להורג בטלוויזיה כאמצעי בידור, ולבחון את השפעתה של סמכות על האדם היחיד וסיכוייו להתמרד.
הניסוי נערך על ידי קבוצה רב-תחומית של מדענים בראשות הדוקטור לפסיכולוגיה חברתית ז'אן-לאון בובואה אשר ביקשו לבחון את עוצמתה של הטלוויזיה, ולאחר שנה של עבודה משותפת החליטו כי לצורך הניסוי ייבנה אולפן טלוויזיה מיוחד, וכי הצילומים יימשכו עד שיתקבלו נתונים שניתן להציג בצורה מדעית.
הניסוי נערך במשך עשרה ימים.
לצורך הניסוי נבנה אולפן טלוויזיה מיוחד בצורה של שעשועון טלוויזיה טיפוסי.
לצורך איתור המתמודדים פנתה חברת ההפקה לכ-13,000 איש אשר התאימו לפרופיל הנבדקים בניסוי של מילגרם אשר לא השתתפו או ניסו להשתתף בשעשועון טלוויזיה, ונאמר להם שישתתפו בפיילוט לשעשועון טלוויזיה שבו הפרס הראשון הוא מיליון אירו.
מתוך 2,500 איש שביקשו להשתתף, נבחרו 80 מתמודדים אשר הובאו לשיחה מקדימה עם מפיק התוכנית, כביכול.
בשיחה נכח גם המתמודד הפיקטיבי, ונעשתה הגרלה מזויפת שבה הוחלט מי מהם יהיה המתמודד ששואל את השאלות, ומי יהיה זה שיספוג "עונש" במקרה שיטעה.
בשיחה הובהר למתמודדים כי מכיוון שמדובר בפיילוט הם לא יזכו בתשלום אם ינצחו, וכי העונש למתמודד השני יהיה מכת חשמל.
כל 80 המתמודדים הסכימו להשתתף בתוכנית.
בסיום הפגישה הוחתמו המתמודדים על חוזים המחייבים אותם להישמע להוראות המנחה.
ההבדל העיקרי הוא שבהפקה המחודשת הוחלפה הדמות הסמכותית, מנהל הניסוי, במגישת הטלוויזיה הצרפתייה טניה יאנג.
שוני משמעותי נוסף היה קהל הצופים.
מכיוון שהסביבה בה נערך הניסוי הייתה אולפן טלוויזיה, נכח במהלך הניסוי קהל צופים - בעוד הניסוי של מילגרם נערך בתנאי הבידוד של מעבדת מחקר.
הקהל היה אמיתי ולא הורכב מניצבים, מתוך כוונה תחילה לבחון האם יסכימו להשלים עם המתרחש.
בסך הכול צפו בניסוי 2,000 איש בלא ידיעה כי מדובר בניסוי.
תפקידם של המשתתפים בניסוי הוצג להם כעוזר-מנחה: עליהם להציג 27 שאלות למשתתף אחר (אשר הם אינם יודעים כי הוא שחקן), שנמצא בבידוד במרכז האולפן והם אינם מסוגלים לראותו אלא רק לשמוע אותו.
במקרה שאינו עונה נכונה על שאלה, עליהם להעניש אותו בכל פעם במכת חשמל בעוצמה הדרגתית של עד 460 וולט.
מנחת התוכנית הודיעה למשתתפים כי מכות החשמל, אשר גדלו בעוצמות של 20 וולט, אינן קטלניות - אך עלולות לגרום סבל רב; אם יפסיקו לשאול שאלות, יפסידו את סכום הפרס.
זעקות הכאב של המתמודד בבידוד (אשר היו מוקלטות וזהות לכל המשתתפים) נשמעו היטב למשתתף.
הן הלכו והתגברו עד שהשחקן התחנן שיפסיקו.
בשלב מסוים הפסיק השחקן לזעוק והשתתק לחלוטין, ואף הפסיק לענות על שאלות נוספות.
למרות שניכר היה כי איבד את הכרתו או נהרג, המשיכו המתמודדים לשלוח אליו מכות חשמל.
את אלה שביקשו להפסיק לשחק דרבנו להמשיך באמצעות חמישה שלבים (בניסוי של מילגרם, היו אלה ארבעה):
המנחה הודיעה למתמודדים כי הם רשאים להמשיך.
המנחה הודיעה למתמודדים כי הפקת התוכנית מקבלת על עצמה את מלוא האחריות למתרחש, ועל כן הם רשאים להמשיך.
המנחה הודיעה למתמודדים כי המתמודד שהם מחשמלים יודה להם בסיום המשחק, גם אם נדמה כי ברגעים אלו הוא סובל.
המנחה הודיעה למתמודדים כי הם אינם רשאים להפסיק, שכן הם מחויבים לציית לחוקי המשחק.
בכך הפעילה המנחה את סמכותה לתת "פקודה" מתוקף היותה בעלת הסמכות.
המנחה פנתה לקהל, וזה עודד את המתמודדים להמשיך.
מתמודד שלאחר חמשת השלבים עמד על כך שהוא מעוניין להפסיק, היה רשאי לעזוב את האולפן.
לאחר עזיבתו הוא נלקח לחדר הפקה, שם הופגש עם השחקן והוסבר לו כי מדובר היה בניסוי ונערך עמו ראיון מקיף.
80 אחוזים מהמשתתפים המשיכו את המשחק למרות תחנוניו של השחקן, וחשמלו אותו עד לעוצמה המקסימלית האפשרית, 460 וולט.
מתוך 80 משתתפים, רק 16 סירבו בתוקף להמשיך ולחשמל אותו ועזבו את התוכנית.
ניק הודה כי נדהם מכך שאחוז כה גבוה של משתתפים צייתו לכללים הסדיסטיים ואמר כי מצלמות הטלוויזיה הגבירו את נכונות המשתתפים לציית וכי "אצל מילגרם, 65% צייתו לסמכות המרושעת.
ניק חילק את 80 המתמודדים לקבוצות:
המורדים: אנשים בעלי נטייה למרדנות או עקרונות חזקים, אשר המרידה בסמכות הייתה עבורם האפשרות היחידה.
מתמודדים אלה, לרוב, לאחר שהגיעו להחלטה שאינם מוכנים להמשיך, סירבו לכל שכנוע נוסף מצד המנחה.
המורדים בקושי רב: אנשים אשר אין להם נטייה למרדנות, ועל כן ההתמרדות הייתה עבורם קשה במיוחד.
אלו היססו בשלבים מסוימים, אך המשיכו בעקבות ההפצרות, עד לשלב בו כרעו תחת העומס הנפשי ומרדו בסמכות.
המדחיקים: אנשים אשר לא מרדו והמשיכו את המשחק עד תום.
בדיעבד הם הסבירו זאת בכך שידעו (או חשדו) שמדובר בניסוי, ועל כן המשיכו לשחק.
למרות הצהרותיהם, נמצאו בשפת הגוף שלהם סימני הזדהות עם הקורבן בזמן שסבל, וחלקם אף ניסו לרמות כדי לעזור לו ולהדגיש בקולם את התשובה הנכונה.
מקבלי הסמכות: אנשים שנטייתם לציית לסמכות הייתה כה חזקה, עד שעשו זאת גם כשהדבר נוגד את ערכיהם או מצפונם.
על אף שרוב הביקורות הגיבו בחיוב לשחזור הניסוי של מילגרם, רבות גם העלו טענות לגבי הטיות אפשריות של השחזור לעומת הניסוי המקורי, ובשל כך ערערו על אמינותו של הסרט כדוקומנטרי:
העובדה שחברת ההפקה פנתה ל-13,000 איש שמתוכם נבחרו 80 בלבד, העלתה תהיות בנוגע למהימנותו של המדגם הנבחר.
המוביל המדעי של הניסוי, ז'אן לאון בובואה (Jean-Leon Beauvois), טען בתגובה שתהליך המיון נעשה באופן דומה לזה הנעשה לניסוי של מוצר חדש, ועל כן אין סיבה לתהות על יחס המתקבלים לעומת הנבחנים או על סיבת בחירתם.
כל המתקבלים העידו על נכונותם להופיע בטלוויזיה ומכאן על חיבתם לאור הזרקורים ולחשיפה רחבה.
סביר להניח כי אנשים אלו אינם מהווים מדגם מייצג של כלל האוכלוסייה, ולכן קשה להחיל את תוצאות הניסוי על הכלל.
ביקורות על המסקנות והמהימנות המדעית של הניסוי
נטען שתוכנית הטלוויזיה הייתה טוטלית ורק בשל כך נהגו המשתתפים כפי שהתנהגו.
בובואה טען בתגובה שבמובן הזה הטלוויזיה מדמה מצב של סתימת פיות, חוסר פלורליזם וגיוון בחברה.
גם אם הניסוי הראה שלטלוויזיה השפעה על המתמודדים, לא הוכח דבר לגבי הצופים שלגביהם נטען שעמדו מנגד.
זאת משום שלא נאספו נתונים מהימנים על תחושתם וגם לא ניתנה להם הבמה לעזוב.
ביקורת על האתיות של התוכנית
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה המליצה בעבר שלא לחזור על הניסוי של מילגרם בשל הלחץ העצום שמופעל על הנבדקים, ולמרות זאת הניסוי בוצע וגרם סבל לנבדקים.
בובואה טען בתגובה שהוא רק חוקר את תגובתם של בני אדם למצבים שמעמידים בפניהם מנהיגים ובעלי סמכות אחרים מדי יום והוא לא מבין איך אפשר לטעון כנגדו בשל כך.
המגזר הציבורי בצרפת ביקר את התוכנית בשל העובדה שהערוץ שהעניק את המימון הוא ערוץ מסחרי ועל כן קיים חשש לניגוד עניינים.
התוכנית מתיימרת להוקיע תוכניות מציאות, אך משתמשת בדיוק באותם מנגנונים למשיכת הצופים: באז טלוויזיוני, מציצנות והצגת סבלם של המשתתפים.
משחק הזיכרון (מוכר גם בשם זוגות) הוא משחק חשיבה לילדים שמטרתו להתאים זוגות קלפים תוך שימוש בזיכרון.
במשחק זה המשתתפים פורסים חבילת קלפים, המורכבת מזוגות זהים של קלפים, כאשר התמונה כלפי מטה.
כל שחקן בתורו מרים שני קלפים במטרה למצוא שני קלפים זהים.
אם שני הקלפים זהים, השחקן ייקח את הקלפים אליו והם ייצברו לזכותו, אחרת יחזיר את הקלפים למקומם כאשר פניהם כלפי מטה.
בתחילת המשחק, סביר כי יתקשו המשתתפים למצוא שני קלפים זהים, אך ככל שמספר הניסיונות עולה, כך המשתתפים זוכרים את צורת הקלף ומיקומו.
משחק הכיסאות (נקרא גם כיסאות מוזיקליים) הוא משחק ילדים ידוע.
במרכז אזור המשחק מונחים כיסאות שמספרם קטן באחד ממספר המשתתפים.
הכיסאות מסודרים בשורה, כך שפני כל כיסא הוא בכיוון ההפוך מזה שלצידו, או מסודרים באליפסה כשגבותיהם פונים זה לזה.
במהלך כל תור מושמעת מוזיקה וכל זמן שהיא מושמעת, מסתובבים המשתתפים סביב הכיסאות, אך אסור להם להתיישב עליהם.
עם הפסקת המנגינה על כל משתתף לתפוס במהירות כיסא להתיישב עליו.
המפסיד בכל סיבוב הוא זה שנותר ללא כיסא.
לפני כל סיבוב מוציאים כיסא נוסף.
השלב האחרון במשחק הוא התמודדות בין שני משתתפים על הכיסא האחרון והמנצח הוא זה שמצליח לתפוס אותו.
בספר-הקומיקס "אסטריקס הגאלי" הוסבר כי זהו משחק רומאי עתיק.
חבורת חיילים רומאים שיחקה בו על-מנת לבחור את זה שירגל בכפר-הגאלי למען מטרת פיענוח סוד כוחם של תושביו.
את ההוראה הם קיבלו ממפקדם, פנדימדומוס סרדיוטוס לאחר שאיש מביניהם לא נרתם למשימת הריגול.
בגרמנית נקרא המשחק "מסע לירושלים".
מקור השם לא ברור, אך יש המשערים כי הוא קשור למסעות הצלב לארץ הקודש או למקום המועט באניות המעפילים הציונים לישראל.
משחק המפקח הוא מודל מתמטי בתורת המשחקים בו יש "מפקח" ושחקן נוסף אחד או יותר.
ה"מפקח" מוודא את ביצועי השחקנים על פי הכללים במודל.
לרוב יש לשחקנים אינטרס להפר את כללי המשחק.
ניתוח נכון של המודל על פי תאוריות שונות בתורת המשחקים, יעזור לכל צד להגיע לפתרון האופטימלי עבורו.
מודלים מתמטיים מסוג משחק המפקח פותחו מתוך צורך מעשי בשנות ה-60 במהלך המלחמה הקרה.
במסגרת המשא ומתן בין ארצות הברית וברית המועצות בנושא פיקוח על הנשק הגרעיני ופירוקו הוסכמו כללים המגבילים את המעצמות בנושא.
הבעיה שנוצרה הייתה פיקוח על עמידת המדינות בכללים שהוסכמו.
ארצות הברית חששה שברית המועצות תמשיך ותבצע ניסויים בנשק גרעיני וזאת מצידה רצתה לשלוח משלחות פיקוח לתחומי ברית המועצות בכל פעם שעולה חשד לביצוע ניסוי שכזה.
ברית המועצות מצידה לא רצתה לאפשר למשלחות אלו להיכנס לתחומה מתוך חשש שמטרתן תהיה איסוף מודיעין.
כתוצאה מכך הוסכמו כללים נוספים בין המעצמות, המאפשרים פיקוח מוגבל של ארצות הברית על יריבתה.
לארצות הברית היה אינטרס לגרום לכך שלא יהיו ניסויים גרעיניים מחוץ למסגרת ההסכם ושאם יהיו כאלה, אז שארצות הברית תדע על כך ותוכל להגיב בהתאם.
כאמור, אמצעיה לפיקוח היו מוגבלים ולשם פתרון בעיות אלו, חוקרים בתורת המשחקים מידלו את הבעיות ומצאו פתרונות אופטימליים עבורן.
הדוגמה הבאה היא מקרה פרטי פשוט.
נניח וברית המועצות יכולה לבצע ניסוי גרעיני באחד משני מועדים בלבד (מועד א' ומועד ב').
ארצות הברית מורשית לשלוח משלחת לבדיקת ביצוע ניסוי שכזה באחד משני המועדים בלבד.
לברית המועצות ולארצות הברית אין העדפה (תועלת) מביצוע הניסוי או אי ביצועו במועד ספציפי.
התועלת המכומתת של ארצות הברית ושל ברית המועצות בכל אחת מהאפשרויות הן כדלקמן:
אם בוצע ניסוי ולא נשלחה משלחת: 0 לארצות הברית, 1 לברית המועצות.
אם בוצע ניסוי ונשלחה משלחת: 1 לארצות הברית, 0 לברית המועצות.
אם לא בוצע ניסוי (בין אם נשלחה משלחת ובין אם לא): α לארצות הברית, β לברית המועצות.
בהינתן מצב כזה, אפשר לנתחו בצורה הבאה:
לארצות הברית יש אינטרס שלא יבוצעו ניסויים גרעיניים כלל, לכן ניתן להסיק שתועלתה מאי ביצוע ניסוי גרעיני על ידי ברית המועצות תהיה גדולה מביצוע ניסוי שכזה על אף שנתפס.
ולכן α>1. כמו כן לברית המועצות יש אינטרס לבצע ניסוי גרעיני, במידה ולא תיתפס.
כלומר עדיף לה לא להיתפס ולא לבצע ניסוי גרעיני מאשר לבצע ניסוי גרעיני ולהיתפס, מצד שני המקרה האולטימטיבי עבורה יהיה ביצוע ניסוי גרעיני מבלי להיתפס.
מכאן נסיק כי 0<β וכן β<1.
בשלב ראשון של ניתוח המשחק והמהלכים האולטימטיביים לביצוע, ניתן להציג את עץ המשחק בצורה הבאה, אשר מציג את כל אפשרויות המשחק של שני השחקנים.
בשלב שני, ניתן לפסול הרבה מאפשרויות המשחק.
אם ברית המועצות עשתה ניסוי במועד א', אזי היא לא תעשה ניסוי במועד ב', כלומר ניתן להתעלם מכל תת-העץ הנ"ל.
אם ארצות הברית לא שלחה משלחת במועד הראשון, אין סיבה שלא תשלח משלחת במועד השני, שכן אין לה הפסד מכך, אזי ניתן להתעלם מכל תת-העץ שמתייחס לכך שארצות הברית לא שולחת משלחת כלל.
כמסקנה מ-ב', אם ארצות הברית לא שלחה משלחת במועד הראשון, ברית המועצות לא תבצע ניסוי במועד השני, שכן ארצות הברית ככל הנראה תשלח משלחת למועד זה.
נשארנו עם תת-המשחק הבא, המוצג באמצעות טבלה ובכל תא כתובה התועלת של כל אחד מהשחקנים (שחקן השורה ושחקן העמודה כפי שמצוין בטבלה).
לשלוח ב' לשלוח א' ארצות הברית\ברית המועצות 1,0 0,1 ניסוי א' β,α 1,0 ניסוי ב' אם היה ביקור ב-א' β,α β,α ללא ניסוי כלל
כעת, על מנת למצוא שיווי משקל כלשהו (לאו דווקא יחיד), ניתן להוריד אסטרטגיות נשלטות חלש, כגון זו שבשורה האחרונה בטבלה.
במצב זה ניתן להסיק שאין שיווי משקל באסטרטגיות טהורות.
נשאר עם משחק מטריצה בגודל 2X2, שיווי המשקל בו יתקבל בחישוב על ידי אסטרטגיות מעורבות (שאינו מיוחד ל"משחק המפקח").
שיווי המשקל יתקבל בקמור התשלומים של שני השחקנים.
לאחר חישוב, נמצא שבמשחק זה שיווי המשקל היחיד הוא:
נשים לב ששיווי המשקל נמצא על הישר הימני בשוליי הקמור.
כמו כן, זהו שיווי המשקל היחיד הנובע מכך שארצות הברית תהיה מעוניינת להגדיל את תועלתה ותנסה לגרום לברית המועצות לשחק B על ידי כך שתגדיל את הסתברותה לשחק L.
על ידי חישוב נגיע לכך שאסטרטגית המקסמין של ברית המועצות היא
והתשלום שלה עבור משחק באסטרטגיה זו הוא שזהו אותו התשלום כאשר היא משחקת את המשחק הטוב ביותר שלה בתגובה לאסטרטגיה המעורבת של ארצות הברית.
כלומר, ברית המועצות משחקת באסטרטגיה אחת מסוימת ללא תלות באסטרטגיה המעורבת של ארצות הברית.
גאומטרית, נובע מכך, שהתשלום של שתי המעצמות נמצא על קו אנכי לציר ה-.
מכאן ניתן להסיק (עד כדי ε) שארצות הברית אינה יכולה לצפות לתשלום גבוה יותר מאשר זה שהיא מקבלת כאשר היא משחקת באסטרטגיה שמצאנו לעיל (האסטרטגיה המעורבת).
זאת מכיוון שארצות הברית תרצה למקסם את תועלתה והמקסימום יתקבל על שפת הקמור.
משחק המוות הוא סרט קולנוע בכיכובו של ברוס לי, שצולם בשנת 1972 ונקטע בשל מותו של לי.
הסרט הושלם עם כפיל בשנת 1978.
ברוס לי מת בגיל 32 בלבד במהלך צילומי הסרט, מפיקי הסרט הדוקמנטרי "יומנו של לוחם" ניסו לשחזר את הדקות האבודות בעזרת התסריט המקורי והערות הבימוי של ברוס לי עצמו.
בדקות החסרות של הסרט המקורי אמור היה לי להתעמת עם לוחמים בפגודה סינית עתיקה במטרה לזכות באוצר.
למרות מותו של לי צילומי הסרט הושלמו בלעדיו, והסרט הוצג על האקרנים חמש שנים לאחר מותו, ב-1978, כשלי עצמו משתתף רק ב-11 דקות.
מעריציו של לי טוענים שהסרט שהושלם בלעדיו מהווה עלבון למורשתו והתחליף שמצאו לו אינו מספק.
גם שחקן הכדורסל האגדי, כרים עבדול-ג'באר, שהשתתף בסרט טוען כי יכול להיות שמפיקי הסרט היו יכולים למצוא פתרונות טובים יותר.
עוד הוא הוסיף כי הוא שמח שכעת יושלם הסרט כפי שלי עצמו היה רוצה.
בתורת המשחקים, משחק הפיראטים הוא סיטואציה המתארת דילמה של חלוקת שלל משותף בין כמה צדדים.
תחת ההנחה שכל השחקנים במשחק הם רציונליים ומעוניינים אך ורק במיקסום רווחיהם האישיים.
התוצאות המתקבלות במשחק הפיראטים יכולות להיחשב מפתיעות ואף נוגדות את האינטואיציה הראשונית שעולה לשמע תיאור המשחק.
המשחק הוא גרסה של משחק האולטימטום כשזה מורחב ליותר משני שחקנים.
דרך מקובלת לניתוח משחק הפיראטים היא אינדוקציה לאחור.
נתונה קבוצה של חמישה פיראטים.
הפיראטים השיגו שלל משותף של 100 מטבעות זהב ועליהם להחליט על דרך לחלקם (לא ניתן לחלק מטבע בודד).
כל הפיראטים הם רציונליים ומעוניינים להגדיל את הנתח האישי שלהם בחלוקה ככל הניתן.
על קבוצת הפיראטים מוגדר סדר מלא חזק כך ש-, כלומר הפיראט המסומן ב- בכיר יותר מזה המסומן ב-, בכיר יותר מ- וכך הלאה.
המנגנון שלפיו מכריעים הפיראטים כיצד יחלקו את שללם הוא כדלקמן - הפיראט הבכיר מציע חלוקה של השלל.
כל הפיראטים, כולל מציע ההצעה, עורכים הצבעה כדי להחליט האם לקבל את הצעת החלוקה או לא.
אם ההצעה זכתה ברוב או נותרה בתיקו ההצעה מתקבלת.
במידה ולא - הפיראט המציע מושלך מן הסיפון אל מותו והפיראט הבכיר מבין הנותרים מציע הצעת חלוקה משלו.
כאמור, הפיראטים מונעים אך ורק על ידי אינטרסים אישיים ואינם משתפים בהחלטתם שיקולים אלטרואיסטיים.
אין להניח שהפיראטים יכבדו הסכמה כלשהי מלבד הכללים הבסיסיים שתוארו לעיל.
ניתן היה לצפות שהפיראט הבכיר , יציע הצעה שתקנה לו חלק קטן מהרווח כדי להבטיח לעצמו שחבריו לא יצביעו נגדו מתוך מטרה להקטין את הקבוצה החולקת ברווח.
נתבונן תחילה במקרה שבו נותרו שני פיראטים בלבד - ו- .
במקרה כזה יציע פיראט חלוקה של 100 מטבעות לו ו-0 מטבעות לפיראט היות שגם תיקו יספיק כדי לקבל את הצעת החלוקה ולכן אין לפיראט כל סיבה להתחשב בפיראט .
לאחר שברור לנו מה תהיה השתלשלות העניינים בקבוצה של שני פיראטים, ניתן לבחון מה תהיה התוצאה כאשר יוותרו הפיראטים , ו- .
במקרה זה, פיראט יודע שכל רווח גדול מאפס שיוצע לפיראט יתקבל על ידו היות שאם תידחה הצעתו של פיראט הרי שפיראט יוותר לחסדו של פיראט שלא מתכוון לתת לו מאומה.
לאור זאת, פיראט מציע לעצמו 99 מטבעות, לפיראט מוצעות 0 מטבעות ולפיראט - מטבע אחת.
שיקול דומה מראה שפיראט יציע לפיראט מטבע אחת, לשני הנותרים 0 ולעצמו - 99 מטבעות ואילו פיראט יציע ל- ו- מטבע אחת, לשניים האחרים - 0 מטבעות ולעצמו - 98.
+ משחק הפיראטים - פתרון באינדוקציה לאחור פיראט A פיראט Bפיראט Cפיראט Dפיראט E שלב 1 לא משתתף לא משתתףלא משתתף1000 שלב 2 לא משתתף לא משתתף9901 שלב 3 לא משתתף 99010שלב 4980101
הערה - לכאורה, פיראט יכול להציע מטבע אחת לכל צמד שיבחר מארבעת הפיראטים ועדיין לקבל תוצאת תיקו בהצבעה.
עם זאת, אם נוסיף למערכת השיקולים של הפיראטים את ההנחה שבהינתן רווח זהה בשני פתרונות (במקרה שלנו, הרווח הוא מטבע אחת) כל פיראט יעדיף את הפתרון שיאפשר היפטרות מכמה שיותר פיראטים.
ועל כן, פיראט צריך להציע לכל פיראט שהוא מעוניין לקבל את קולו רווח גדול יותר מזה שיציע לו כל פיראט אחר.
תחת הנחה זו, הפתרון לעיל הוא פתרון יחיד.
הישרדות-אימה היא תת-סוגת משחקי וידאו של משחקי פעולה בהשראת ספרות האימה, אשר מתמקדת בהישרדות השחקן.
בעוד ניתן למצוא לחימה במשחקים אלו, היא עלולה להיות שונה ממשחקים אחרים בכך שהשחקן עלול לחוש חלש יותר בשל הגבלות בתחמושת, בריאות, מהירות וכו'.
חקירת האזור היא חלק משמעותי גם כן מהמשחקיות, כמו גם פתירת חידות שונות.
במשחקים אלו ניתן למצוא ייצוג ברור לסגנון האימה באווירה האפלה ובתקיפות מהירות וחזקות שנועדות להבהיל.
המונח "הישרדות-אימה" שימש לראשונה בהוצאה היפנית המקורית של Resident Evil ב-1996, שלקח השראה ממשחקי אימה קודמים כמו Sweet Home מ-1989 ו-Haunted House.
מאז השם נטבע עבור משחקים בעלי משחקיות דומה.
ב-2005 חל שינוי בסוגה כאשר במשחק Resident Evil 4 החלו לשלב יותר ויותר מאפיינים ממשחקי הפעולה והיריות בגוף ראשון ושלישי.
צעד זה גרם לפיצול הדעה הכללית לגבי שם הסוגה, כאשר הוצע רבות לפצל את הסוגה למשחקי "הישרדות-אימה" ומשחקי "אימה-פעולה".
בדרך זו או אחרת, ניתן לראות בבירור את סוגת האימה בשני סוגי המשחקים.
בסוגה זו ניתן למצוא מגוון סגנונות של משחקיות המשתמשים בעלילה ובאווירה מטילת אימה.
בין הסגנונות ניתן למצוא בעיקר: פעולה, יריות בגוף ראשון, יריות בגוף שלישי ופלטפורמה.
בין הסוגות השונות הבדלים במאפיינים בסיסיים, אך משחקי האימה חולקים ביניהם מאפיינים דומים.
האווירה במשחקים אלו היא גורם משפיע וחשוב להגדרת הסוגה.
בעוד ניתן למצוא משחקים צבעוניים, בהירים ועליזים בסוגות השונות, משחקי האימה נוקטים לרוב בבחירת סביבות קודרות וחשוכות, כמו גם עלילה מאיימת שנועדה להפחיד ולהתל בשחקן - כפי שניתן למצוא בספרות האימה.
האווירה מתבטאת בסגנון העיצוב של המשחק - החל מאויבים מעוותים ועד לשחקן חבול ופצוע.
ניתן לחוש בה גם בעיצוב השמע שכולל מוזיקה שקטה או חוסר מוזיקה בכלל.
אותה האווירה נועדת להשרות לשחקן תחושה תמידית שדבר מה אינו כשורה, ומהווה בסיס לאותן התקיפות המבהילות.
במשחקי האימה המטרה היא לגרום לשחקן להרגיש חשוף, חסר הגנות ומפוחד כמו בהישרדות אמיתית.
על מנת להשרות תחושה זו לרוב רמת התחמושת והבריאות של השחקן מוגבלות, כמו שאר משאבים.
בין המשחקים בתחום ישנם הבדלים ברמת ההגבלות על מנת לנסות ולהתאים באופן מיטבי את רמת הקושי ותסכול השחקן, כך שיישאר האיום ההישרדותי אך המשחק עדיין יהיה מהנה לשחקן.
במשחקים אלו לרוב מוטמעת אלימות כבסיס כל הפעולה.
באלימות זו משולבים לעיתים קרובות יצורים מוטנטיים בעלי מאפיינים גופניים רבים שנועדים לגרום לתחושת גועל לצופה בהם.
אותה האלימות מתבטאת לרוב גם בשפה גסה ודם רב.
על אותה האלימות נמתחת לעיתים קרובות ביקורת מצד גורמים רבים ושונים - שקוראים להפסקת מכירת משחקים אלו, או לאכיפת מגבלות הגיל שעליהם.
עם יציאת המשחק המוביל בתחום Resident Evil 4 ב-2005, ניתן היה לראות שינויים רבים באופן המשחקיות.
עיתונאים רבים ושחקנים הכריזו על כך כ"מות הסוגה" ועל היכחדותה ופינוי המקום לסוגת "אימת פעולה".
אך לאחרונה, עם משחקים כמו DayZ, SOMA, Pacify, "בנדי ומכונת הדיו", סדרת "Outlast" ו-Maere, ניתן לומר שמשחקי המחשב חוזרים לתחום.
משחק החיקוי הוא מלודרמה בריטית המבוססת באופן חופשי על פרטים עיקריים מהביוגרפיה של מדען המחשב אלן טיורינג.
הסרט הופק בבימוי מורטן טילדום, ובכיכובם של בנדיקט קמברבאץ' וקירה נייטלי.
הסרט מתמקד בתהליך פיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית "אניגמה" על ידי הבריטים במלחמת העולם השנייה, במקביל לחייו הפרטיים ואחריתו הטרגית של טיורינג.
מסגרת הסרט היא חקירת משטרה שמתנהלת בעקבות פריצה, בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, לביתו של אלן טיורינג, המכהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה.
במהלך החקירה מתגלה שטיורינג הוא הומוסקסואל, נטייה שנחשבה לעבירה פלילית בבריטניה.
במהלך החקירה מספר טיורינג לחוקר את סיפור חייו המתמקד במיזם פיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית "אניגמה", שנערך בבלצ'לי פארק שבאנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במיזם זה היה לטיורינג תפקיד מרכזי.
כרקע מציג הסרט את נעוריו של טיורינג בפנימייה לבנים.
אלן טיורינג בן ה-15 (אלכס לות'ר) הוא תלמיד מופנם בפנימייה לבנים.
הוא קושר ידידות אמיצה עם אחד מחבריו ללימודים, כריסטופר מורקום, והשניים מגלים עניין בצפנים.
טיורינג מתאהב בכריסטופר וכאשר הוא מתכנן לספר לו זאת נודע לו שכריסטופר נפטר ממחלת השחפת בחופשת הלימודים.
טיורינג יוצא לבלצ'לי פארק ביום שבו בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית.
הוא מתראיין למשרת מפענח צפנים בידי קומנדר אליסטר דניסטון (צ'ארלס דאנס), המפתח סלידה מידית מטיורינג, אך בכל זאת מצרף אותו לצוות בראשות יו אלכסנדר (מת'יו גוד), שעליו מוטל לפצח את מכונת ההצפנה הגרמנית "אניגמה".
גם חבריו לצוות אינם מחבבים את אישיותו החריגה של טיורינג.
טיורינג מציע לבנות מכונה שתסייע לפיצוח הצופן, אך אינו זוכה לתמיכה.
באמצעות ראש MI-6, סטיוארט מנזיס (מארק סטרונג), הוא מעביר מכתב בנושא לווינסטון צ'רצ'יל, וצ'רצ'יל מורה למנות את טיורינג לראש הצוות ולתת לו את המימון הדרוש.
טיורינג מפטר שניים מחברי הצוות ומגייס שניים אחרים במקומם, בהם המתמטיקאית ג'ואן קלארק (קירה נייטלי).
טיורינג בונה את המכונה שיזם, אותה הוא מכנה "כריסטופר" (כשם חברו מבית הספר).
בעצתה של קלארק, טיורינג רוכש את אהדת אנשי צוותו.
עם השלמת בניית המכונה מוזן לה צופן לפענוח, אך היא עובדת ללא הרף ואינה מגיעה לתוצאה - מספר הצירופים שעליה לבדוק גדול מכפי יכולתה.
קומנדר דניסטון מורה לבטל את מיזם המכונה, ואף מפטר את טיורינג, אך אנשי צוותו מתייצבים לצד טיורינג ולבסוף מונעים את המהלך, כאשר דניסטון מקציב להם עוד חודש להשלמת המשימה.
לאחר שקלארק מודיעה לטיורינג שעליה לעזוב את בלצ'לי פארק לפי דרישת הוריה, הוא מציע לה נישואים והיא נענית לו.
במהלך מסיבת האירוסים אחד מחברי הצוות, ג'ון קיירנקרוס (אלן ליץ'), מבין שטיורינג הומוסקסואל, ומשביע אותו להסתיר זאת, כדי לשמור על מעמדו.
במהלך בילוי בפאב מקומי טיורינג משוחח עם אחת המאזינות לתשדורת הגרמניות שיש לפענח, ופרט שהיא מספרת לו באקראי, שהתשדורות כוללות פסקאות החוזרות על עצמן, מביא אותו לרעיון המיעל ומזרז את פיצוח הצופן.
הוא וחבריו מיישמים זאת ומצליחים לפצח את ה"אניגמה".
הם מתחילים לפענח תשדורות גרמניות, וטיורינג מחליט שיש להיזהר בניצול בלתי מבוקר במידע שהם מגלים, כדי שלא יגרום לגרמנים להסיק או לחשוד שהצופן אכן פוצח.
כך גם ההחלטה באיזה מידע להשתמש ומאיזה להתעלם מוטלת על טיורינג.
טיורינג מגלה שקיירנקרוס מרגל למען הסובייטים, אך קיירנקרוס משיג את שתיקתו באיום שיחשוף את נטייתו המינית.
לאחר זמן מה טיורינג מגלה זאת למנזיס, ומופתע לשמוע שהדבר ידוע למערכת, המשתמשת בו בחשאי להדלפת מידע מגמתי לסטלין בהתאם לצורכי בריטניה.
טיורינג החושש לגורלה של קלארק מגלה לה שהוא הומוסקסואל ומבטל את אירוסיהם, למרות נכונותה להינשא לו בזכות הקשר האינטלקטואלי המצוין ביניהם.
לאחר כניעת גרמניה, מכנס מנזיס את צוותו של טיורינג ומורה להשמיד כל פרט הנוגע למיזם, כדי לשמור על סודיותו.
שני בלשי משטרה מגיעים לביתו של טיורינג, לאחר שקיבלו הודעה על פריצה לבית, אך טיורינג מסלק אותם מביתו.
הדבר מעורר את חשדו של אחד הבלשים, המחליט להעמיק בחקירה.
הוא מגלה שתיקו הצבאי של טיורינג ריק מתוכן, וחושד שטיורינג הוא מרגל סובייטי.
בהמשך החקירה הוא מגלה שטיורינג הומוסקסואל.
טיורינג עומד לדין, ועליו לבחור בין עונש מאסר לבין סירוס כימי.
הוא בוחר באפשרות השנייה כדי שיוכל להמשיך בעבודתו.
קלארק מגיעה לביתו ונוכחת עד כמה פוגע הסירוס הכימי בבריאותו הפיזית והנפשית, ומציעה לו שתפעל למענו, אך הוא דוחה את הצעתה.
כתוביות בסיום הסרט מספרות לצופים שטיורינג התאבד בשנת 1954, בגיל 41. בשנת 2013 העניקה לו מלכת בריטניה אליזבת השנייה חנינה.
עוד מוצגת ההערכה שפענוח צופן אניגמה קיצר את מלחמת העולם בשנתיים, ובכך הציל את חייהם של 14 מיליון בני אדם.
עוד מציינות הכתוביות את ערכן של "מכונות טיורנג" המקוריות לפיתוח דגמיהן, הנקראים כיום "מחשבים".
שחקן דמות בנדיקט קמברבאץ' אלן טיורינג הבוגר, מתמטיקאי ומפענח צפנים.
קירה נייטלי ג'ואן קלארק, מתמטיקאית ומפענחת צפנים.
מת'יו גוד יו אלכסנדר, ראש צוות המפענחים עד להחלפתו בטיורינג.
מת'יו בירד פיטר הילטון, מתמטיקאי ומפענח צפנים.
מארק סטרונג סטיוארט מנזיס, ראש MI-6. צ'ארלס דאנס קומנדר אליסטר דניסטון.
אלן ליץ' ג'ון קיירנקרוס, מפענח צפנים.
רורי קיניר הבלש נוק, החוקר את טיורינג.
ג'יימס נורת'קוט ג'ק גוד, מתמטיקאי ומפענח צפנים.
אלכס לות'ר אלן טיורינג בנעוריו.
טום גודמן-היל סרג'נט סטהל טאפנס מידלטון הלן
גרהם מור כתב את התסריט תוך הסתייעות בביוגרפיה המקיפה של טיורינג שכתב אנדרו הודג'ס, לאחר שלאונרדו דיקפריו הביע עניין בגילום דמותו של טיורינג, רכשה חברת האחים וורנר את הזכויות על התסריט.
בסופו של דבר תוכנית זו לא התממשה, והזכויות חזרו למור.
חברת ההפקה Black Bear Pictures הביעה נכונות להשקיע 14 מיליון דולר בהפקת הסרט, ובדצמבר 2012 נבחר הבמאי הנורווגי מורטן טילדום כבמאי הסרט (סרט דובר אנגלית ראשון בבימויו).
צילום הסרט החל ב-15 בספטמבר 2013 באנגליה.
אתרי הצילום כללו בין השאר את בית הספר בדורסט שבו למד טיורינג ואת בלצ'לי פארק.
הצילומים הסתיימו ב-11 בנובמבר 2013.
מכונת הפענוח המוצגת בסרט מבוססת על העתק של המכונה המקורית המוצג בבלצ'לי פארק, אך המכונה שבסרט גדולה יותר, וחלק ניכר יותר מהמנגנון שלה גלוי לעין.
את המוזיקה המקורית בפסקול הסרט הלחין אלכסנדר דספלה במשך שלושה שבועות.
המוזיקה נוגנה על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון, והוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון.
הפסקול, שבו 21 קטעים באורך כולל של 51:08 דקות, מופץ על ידי Sony Classical Records.
שם הסרט, "The Imitation Game" - "משחק החיקוי", נלקח ממאמר של טיורינג שהופיע באוקטובר 1950 בכתב העת Mind, ובו הציע טיורינג את מה שידוע כיום בשם "מבחן טיורינג", כתחליף לשאלה "האם מכונה מסוגלת לחשוב?".
המבחן: חוקר מקיים דיאלוג בשפה טבעית עם שני גורמים סמויים מעיניו, האחד אדם והאחר מכונה.
אם החוקר אינו מסוגל לקבוע בביטחון מי האדם ומי המכונה, אזי המכונה עברה בהצלחה את המבחן.
שם הפרק הראשון במאמר זה הוא "The Imitation Game".
בסרט מעלה הבלש נושא זה, בעת שהוא חוקר את טיורינג.
"משחק החיקוי" אינו סרט דוקומנטרי.
אף שהסרט מבוסס על גרעין היסטורי, יש בו סטיות, ניכרות לעיתים, מהדיוק ההיסטורי.
מכונת הבומב (שם שאינו מוזכר בסרט), ששימשה לפענוח הצופן, קרויה בסרט "כריסטופר", על שם ידיד נעוריו של טיורינג, אך למעשה נקראה "ויקטורי".
הסרט מתמקד בגיבור יחיד, אלן טיורינג, ומציג מכונה אחת בלבד (זו הקרויה "כריסטופר") אך למעשה נבנו יותר מ-200 מכונות.
לאחר פיצוח הצופן משכנע טיורינג את חבריו להשתמש בצורה סלקטיבית במידע שהם מפענחים, כדי שהגרמנים לא יגלו שהצופן פוצח.
בסצנה קורעת לב מבקש אחד מחברי הצוות, פיטר הילטון, להשתמש במידע כדי להגן על שיירה ימית שבה נמצא אחיו, אך טיורינג מסרב.
במלחמת העולם השנייה אכן התקבלו החלטות מסוג זה לשם הגנה על מקורות מידע, אך ההחלטות התקבלו בדרג גבוה מזה של מפענחי התשדורות, ולטיורינג לא היה כל חלק בכך.
כמו כן, להילטון לא היה אח בשיירה שהותקפה.
טיורינג מוצג בסרט כחריג ביותר מבחינה חברתית וכחסר חוש הומור, על גבול תסמונת אספרגר.
למעשה טיורינג היה בעל קשרים חברתיים טובים וחוש הומור.
כאשר מנהל בית הספר מודיע בסרט לטיורינג על מותו של כריסטופר מורקום, טיורינג מתכחש לקיומו של קשר מיוחד ביניהם.
במציאות הביע טיורינג צער רב על מותו של מורקום, ושמר על קשר הדוק וממושך עם משפחתו.
לפי הסרט טיורינג נעצר בשנת 1951 ונחקר תחילה בחשד שהוא מרגל למען ברית המועצות.
למעשה טיורינג נעצר ב-1952, ונחקר רק על הומוסקסואליות.
הסרט מציג שהסירוס הכימי פגע ביכולתו האינטלקטואלית של טיורינג, בעוד שלמעשה עד סוף ימיו עסק טיורינג במחקר.
הסרט מציג מפגשים אחדים בין טיורינג לבין סטיוארט מנזיס, ראש MI-6. למעשה אין עדות לקיומם של מפגשים כאלה בעת שהייתו של טיורינג בבלצ'לי פארק.
הסרט מציג שטיורינג גילה שאחד מאנשי צוותו, ג'ון קיירנקרוס, מרגל למען ברית המועצות, אך שתק לאחר שנסחט בידי קיירנקרוס.
למעשה טיורינג וקיירנקרוס פעלו ביחידות נפרדות של בלצ'לי פארק, ואין עדות לכך שנפגשו אי פעם.
ההיסטוריונית אלכס פון טונצלמן ציינה שחירות היצירה אינה מצדיקה את הדיבה שבהצגתו של טיורינג כבוגד, תוך התבססות על הדעה הקדומה שהומוסקסואל מהווה אוטומטית סיכון ביטחוני.
קומנדר אליסטר דניסטון, מפקדו של טיורינג, מוצג בסרט כאיש הרע, שהתנכל ככל יכולתו לטיורינג וחתר להפסקת פעילותו.
משפחתו של דניסטון טענה שהצגה זו אינה נכונה, ופוגעת בזכרו של דניסטון.
בנוסף לסטיות שמטרתן עלילתית, יש בסרט גם אי-דיוקים ללא מטרה כזו:
בסרט מוצג מטוס דורניר Do 17 בטיסת ריגול מעל שיירת אוניות של בנות הברית.
למעשה הטווח של מטוס זה לא הספיק למשימה זו מעל האוקיינוס האטלנטי, ולמשימה זו שימשו מטוסים גדולים יותר, כגון פוקה-וולף Fw 200.
הבלש החוקר את טיורינג בשנת 1951 משתמש בטיפקס לשם זיוף מכתב, אך מוצר זה הומצא שנים אחדות מאוחר יותר.
התסריטאי גרהם מור הגיב לטענות על הסטייה מהדיוק ההיסטורי ואמר כי "שימוש בשפה של 'בדיקת עובדות' בעת שיחה על סרט פירושה חוסר הבנה בסיסי של פעולת האמנות".
גם הבמאי מורטן טילדום התייחס לסוגיה זו ואמר: "סרטים היסטוריים רבים נותנים תחושה כאילו מישהו מקריא דף מוויקיפדיה על המסך.
אנחנו רצינו סרט שיהיה אמוציונלי ומלא תשוקה".
משחק הכוכבים העולים הוא משחק ראווה שנתי שנערך במסגרת ליגת ה-NBA כחלק מסוף-שבוע האולסטאר.
במשחק, שמתקיים ביום שישי שלפני משחק האולסטאר, מתמודדים שחקני NBA מצטיינים בשנתם הראשונה (רוקיז) והשנייה (סופמורז), המתחלקים לקבוצות על פי ארץ מוצאם: בקבוצה אחת משחקים שחקנים ילידי ארצות הברית, ובקבוצה השנייה שחקנים שאין להם אזרחות אמריקאית.
עד שנת 2012 נקרא האירוע בשם משחק הרוקיז (Rookie Challenge), והתמודדו בו נבחרת רוקיז ונבחרת סופמורס אחד כנגד השנייה.
המאמנים במשחק הם שני עוזרי המאמן הבכירים של מאמני משחק האולסטאר.
משחק הרוקיז, שנערך לראשונה בעונת , כלל במקור שחקני רוקיז בלבד שחולקו לשתי קבוצות באופן רנדומלי.
בעונת שונה מעט פורמט המשחק, כאשר הרוקיז שובצו לשתי קבוצות על פי האזור בו משחקת קבוצתם המקורית, ובכך הקביל משחק הרוקיז למשחק האולסטאר, בו מתמודדות קבוצות המזרח והמערב אחת נגד השנייה.
בעונת לא התקיים כלל שבוע האולסטאר בעקבות שביתת השחקנים וקיצור העונה.
כתוצאה מכך, משחק הרוקיז של העונה העוקבת הפגיש בין שחקני הרוקיז לשחקני הסופמורז, שהחמיצו את המשחק הקודם שבוטל.
מאז אותה עונה, נשאר המשחק במתכונת זו בה משתתפים גם שחקני העונה השנייה, בנוסף לרוקיז.
בין עונות - חלוקת השחקנים לשתי הקבוצות נעשתה באמצעות שני "מנהלי קבוצות" שבחרו שחקנים לקבוצתם מתוך כלל הרוקיז והסופמורז שנבחרו למשחק.
בשנתיים הראשונות של פורמט זה, שני מנהלי הקבוצות היו שאקיל אוניל שניהל את "קבוצת שאק" וצ'ארלס בארקלי שניהל את "קבוצת צ'אק", ובעונת 2014 המנהלים היו גרנט היל (קבוצת היל) וכריס ובר (קבוצת ובר).
מתכונת המשחק שונתה שוב בעונת , בה השחקנים המשתתפים חולקו לקבוצת "ארצות הברית" וקבוצת "העולם" שהתחרו זו בזו.
משחק הכדורגל הרשמי הראשון שנערך בהיסטוריה המודרנית בין שתי נבחרות לאומיות נערך בין נבחרת אנגליה לנבחרת סקוטלנד ב-30 בנובמבר 1872. המשחק התקיים על מגרש אשר שימש קבוצת קריקט מקומית בעיר גלאזגו שבסקוטלנד והסתיים בתוצאת בתיקו 0:0. במשחק צפו כ-4,000 צופים.
בין 1870 ל-1872 נערכו 5 משחקים לא רשמיים בין שתי הנבחרות, ומלבד המשחק הראשון שנערך ב-5 במרץ 1870 והסתיים בתיקו 1:1 כל המשחקים הסתיימו בניצחונה של נבחרת אנגליה.
כל השחקנים של נבחרת סקוטלנד שיחקו במועדון שמושבו בלונדון, מלבד שחקן אחד, רוברט סמית' אשר שיחק בקבוצה הסקוטית קווינס פארק מהעיר גלאזגו (מועדון הכדורגל הראשון בסקוטלנד אשר קיים עד היום).
בסקוטלנד נשמעה ביקורת על כך שכמעט אף אחד מהשחקנים בנבחרת לא משחק בסקוטלנד, דבר אשר לטענתם הוא הגורם לתוצאות העגומות במשחקים.
הביקורת הייתה צעד משמעותי בדרך להקמת התאחדות הכדורגל הסקוטית, וכן הוחלט מאותה עת לקיים משחק רשמי בין נבחרת סקוטלנד לנבחרת אנגליה.
המשחק נבחר להתקיים ב-30 בנובמבר, יום אנדרו הקדוש, החג החשוב ביותר בלוח השנה הסקוטי, במגרש הקריקט המילטון שבגלזגו.
לאור הביקורת שהושמעה השחקנים הסקוטים כולם היו המועדון הסקוטי המוביל באותה תקופה, קווינס פארק, בעוד שהשחקנים האנגלים היו מ-9 מועדוני כדורגל שונים.
הסקוטים קיוו כי שני שחקנים, ארתור קיניירד ממועדון וונדררס והנרי רני טיילור ממועדון המהנדסים המלכותי, ישתתפו גם הם במשחק, אך שניהם לא היו זמינים.
המשחק היה אמור להתחיל בשעה 2 אחר הצהריים אך זה התחיל ב20 דקות איחור.
4,000 הצופים שבאו לצפות במשחק שילמו דמי כניסה בסך שילינג אחד בלבד.
חולצת המדים של השחקנים הסקוטים הייתה בצבע כחול כהה ואילו של האנגלים הייתה בצבע לבן.
צבע המכנסיים של שתי הנבחרות היה לבן, השחקנים הסקוטים חבשו כובעים ואילו לראשיהם של הסקוטים היו ברדסים אדומים.
המשחק סוקר על ידי העיתונאים והצופים שנכחו בו.
תואר כי לשחקנים הסקוטים היה יתרון על השחקנים האנגלים עקב היותם משחקים באותו מועדון כולל איום אחד על השער האנגלי במהלך המשחק, אך עם זאת מתואר כיצד הנבחרת האנגלית התאוששה במחצית השנייה.
המשחק הסתיים ללא שערים בתוצאת תיקו 0:0.
השופט במשחק היה ויליאם קיי הסקוטי.
השחקן האחרון שנותר בחיים מבין המשתתפים במשחק הוא בילי מק'קינון הסקוטי, אשר נפטר בשנת 1942 בגיל 90.
שער הניצחון לטובת ארצות הברית הובקע בדקה ה-38 על ידי השחקן יליד האיטי ג'ו גייג'נס .
מונדיאל 1950 היה הראשון עבור הנבחרת האנגלית לאחר שהתאחדות הכדורגל האנגלית החרימה את שלושת גביעי העולם שקדמו לו (ב- 1930, 1934, ו-1938) לאור סכסוך שהיה לה עם פיפ"א בנודע שאלת שכר לשחקני כדורגל מקצועיים, סכסוך אשר נפתר ב-1948.
שתי הנבחרות נבחרו לשחר יחדיו בבית 2, בו התחרו גם נבחרת צ'ילה ונבחרת ספרד.
חוקי התחרות דאז קבעו כי רק הנבחרת שמסיימת במקום הראשון בבית עולה לשלב הנוק-אאוט.
תוצאות המשחקים של שתי הנבחרות טרום המשחק ביניהן היו 0–2 לטובת נבחרת אנגליה במשחקה נגד נבחרת צ'ילה והפסד 1–3 של ארצות הברית לנבחרת ספרד.
נבחרת אנגליה הייתה המועמדת המובילה לניצחון למשחק, עם מאזן של 23 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו ו-4 הפסדים במשחקיה הבינלאומיים שהתקיימו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשני משחקיה האחרונים לפני המשחק ניצחה נבחרת אנגליה את נבחרת איטליה בתוצאה 0–4 ואת נבחרת פורטוגל בתוצאה 0–10.
לעומתה, נבחרת ארצות הברית הפסידה בשבעת משחקיה האחרונים טרם המשחק עם מאזן שערים שלילי של 2–45 כולל תבוסות בתוצאות 1–7 לנבחרת איטליה ו-0–11 לנבחרת נורווגיה.
הוועדה מטעם ההתאחדות האנגלית ומאמן הנבחרת האנגלית וולטר וינטרבוטום החליטו שלא לשנות את ההרכב האנגלי טרם המשחק, והשחקן סטנלי מתיוס, שהיה מבין כוכבי הכדורגל הגדולים של אותה תקופה, לא הוכלל בהרכב של נבחרת אנגליה למשחק וצפה במשחק מהיציע.
נבחרת ארצות הברית הורכבה משחקנים חובבניים בעיקר, אשר רובם עבדו בעבודה נוספת.
השחקן וולטר באהר היה מורה בבית ספר תיכון והשחקן פרנק בורג'י היה נהג של רכבי לוויות.
שחקנים אחרים היו דוורים ושוטפי כלים במסעדות.
שחקן אחר, בני מקלאפין, נאלץ להיעדר מגביע העולם לאחר שלא היה יכול להיעדר מעבודתו האחרת.
הנבחרת האמריקאית הספיקה להתאמן בהרכבה הנוכחי רק פעם אחת לפני המשחק, כאשר שלושה משחקניה, ג'ו גייג'נס, ג'ו מקה, אד מק'אילבני, אשר נוספו להרכב הנבחרת ברגע האחרון, כלל לא היו אזרחי ארצות הברית.
הן הסגל האמריקאי וכלי התקשורת ניבאו הפסד צורם לנבחרת ארצות כאשר בכתבה בעיתון הדיילי אקספרס נכתב כי "זה יהיה הוגן לתת לנבחרת האמריקאית 3 שערי יתרון לפני תחילת המשחק.
על אף שהמחצית הראשונה של המשחק אופיינה בדומיננטיות של האנגלים ניסיונם לכבוש שערים לא נשאו פרי.
השער האמריקאי נכבש על ידי השחקן ההאיטי ג'ו גייג'נס בדקה ה-38, תוצאה שנשמרה עד לסוף המשחק.
מהלך המשחק וההכנות אליו מתוארות בספרו של הסופר ג'פרי דאגלס "משחק חייהם" אשר עובד בשנת 2005 לסרט בעל אותו שם בכיכובם של השחקנים ג'רארד באטלר ווס בנטלי.
שתי הנבחרות הפסידו במשחקיהם הבאים, אנגליה בתוצאה 0–1 מול נבחרת ספרד וארצות הברית בתוצאה 2–5 מול נבחרת צ'ילה, אנגליה סיימה במקום השני שלא אפשר לה לעלות לשלב הנוק-אאוט.
ארצות הברית סיימה במקום הרביעי והאחרון בבית למרות הניצחון.
ספרד אשר ניצחה את שתי הנבחרות בבית זה המשיכה עד לבית הגמר בו הגיעה למקום הרביעי.
במונדיאל זה ניצחה נבחרת אורוגוואי את נבחרת ברזיל במשחק הגמר הידוע.
המשחק לא סוקר בהרחבה לא בארצות הברית בזמנו ואף לא באנגליה, נטען אף, כי עיתונאים רבים בארצות הברית התקשו להאמין שניצחון 0–1 על נבחרת אנגליה היא אכן התוצאה וחשבו שמדובר בשגיאת כתיב, עם זאת שנים מאוחר יותר נמצאו מסמכים ישנים אשר מפריכים את הטענה.
בעיתונות האנגלית המשחק לא זכה לכותרות רבות בעיתונים מכיוון שאלו עסקו בעיקר בהפסד של הנבחרת האנגלית בקריקט לנבחרת האינדים המערביים.
נבחרת אנגליה ניצחה בסופו של דבר בגביע העולם 16 שנים מאוחר יותר ואילו ארצות הברית לא הצליחה להעפיל לגביע העולם פעם נוספת עד מונדיאל 1990.
שתי הנבחרות שיחקו עוד פעם אחת נגד השנייה פעם נוספת במסגרת משחקי גביע העולם 60 שנים מאוחר יותר, במונדיאל 2010, המשחק הסתיים בתיקו 1-1.
גייג'נס, מבקיע השער ההיסטורי, היה קרוב משפחה של לואי דג'ואה, שהפסיד בבחירות לפרלמנט בהאיטי בשנות ה-50 לרודן פרנסואה דובליה.
לאחר שחזר גייג'נס להאיטי בשנת 1953 כל משפחתו הייתה בסכנה.
בשנת 1964 נלקח גייג'נס לכלא פורט דימנש שם עונה והוצא להורג.
אף שחקן מבין המשתתפים במשחק לא נותר בחיים, האחרון, וולטאר בהאר האמריקאי, נפטר ב-18 ביוני 2018 בגיל 91.
"משחק החיים" (מוכר בעולם כ-"Εμεις οι δυο ταιριαζουμε") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד והזמר היווני ניקוס ורטיס.
השיר יצא לאור ב-27 ביולי 2011, כסינגל השמיני מתוך אלבומה ה-20 שקרוי על שם מספרו, 20, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום הרביעי במדיה פורסט TV.
השיר יצא כסינגל רשמי ביוון.
השיר נכתב על ידי וסיליס יאנופולוס ודוד זיגמן, הולחן על ידי קיריאקוס פפדופולוס והופק על ידי יאניס קיפונידיס.
השיר הוא שיר פופ המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה המזרחית וגם את סגנון המוזיקה היוונית.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
עם השיר הופיעו שרית חדד וניקוס ורטיס בשנת 2014, בהופעה שנכללה באלבום ההופעה - פעם בחיים: הופעה חיה באצטדיון בלומפילד.
ההופעה הפכה לויראלית וצברה למעלה מ-2.2 מיליון צפיות.
באותו המופע שרו השניים גם את השיר "חוק החיים", שנכלל באלבומה החמישי של חדד, חוק החיים.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר פורסם ב-31 באוגוסט 2011. הקליפ מציג לאורכו שני מסכים האחד מציג את שרית חדד והשני את ניקוס ורטיס.
לבסוף, שני המסכים מתאחדים וניתן לראות את השניים מופיעים עם השיר.
נכון ל-1 בספטמבר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על 4 מיליון צפיות, ומונה הצפיות של האודיו של השיר עומד על למעלה מ-5.8 מיליון צפיות.
משחק החולדה והדרקון הוא סיפור מדע בדיוני קצר שכתב בשנת 1954 הסופר האמריקאי קורדוויינר סמית, שהיה שם העט של ד"ר פול מיירון אנתוני לינברגר, סוכן ביון.
בארצות הברית פורסם הסיפור במגזין "גלקסי מדע בדיוני" ב-1955, ובישראל הודפס בספר "כוכב ושמו שאול" שיצא לאור ב-1981 בהוצאת עם עובד בתרגום עמי שמיר.
ב-1956 הסיפור היה מועמד לזכייה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר.
"דרקונים" הם ישויות בעל חלל שנראות כמו ענני אבק שחורים.