tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתב ישנה גם פנייה של בהאא' אללה למאמיניו, שבה הוא קורא להם להשתמש ב"חרבות החוכמה" כדי לכבוש את לבבות האנשים והמושחתים, היות שבין היתר אלה טובות יותר מחרבות רגילות.
משמעות הדברים היא, לכאורה, שבהאא' אללה קורא למאמיניו שלא לנהוג באלימות כלפי אלה שלא מאמינים אלא בדרכי שכנוע ואדיקות דתית.
ואכן, במכתב, בהאא' אללה יוצר דרך האזכורים האלה הקבלה אליו עצמו ואל "פרושים" שגם היום מזלזלים ולא מכירים בו.
כמו כן, לאורך כל המכתב (ועוד מתחילתו), בהאא' אללה קורא לאפיפיור לקרוע מעליו את בגדי סמכותו ותפארתו כדי ללכת בדרכו של אלוהים (קרי, בהאא' אללה).
דברים דומים הוא כתב גם במכתבו אל הצאר אלכסנדר השני (בנוסף למה שהוזכר קודם לכן).
גם המכתב אל המלכה ויקטוריה נחשב ליוצא דופן, וזאת גם בשל החשיבות שייחסו לו מבחינת התרומה שלו להקמת המוסדות הבהאא'יים; אכן, בנוסף לשבחים שבהאא' אללה מחלק למלכה (ושהוזכרו קודם לכן) ולקריאתו אליה ללכת בדרכו, במכתב הוא גם מתייחס לשיטת המשטר הפרלמנטרית בבריטניה ורואה אותה באור חיובי למדי.
כמו כן, הוא מייעץ לנציגים הפרלמנטריים בכל העולם ששיקולי טובת הכלל (ושל כל האנושות) הם שצריכים להנחות אותם בעבודתם ולא שיקולים צרים.
את הדברים האלה מפרשים בתור המקום שבו בהאא' אללה הניח את הבסיס הנורמטיבי למוסדות הייצוגיים הבהאא'יים, הגם שבאל-כתאב אל-אקדס, שכתיבתו הושלמה מאוחר יותר (ב-1873), נכתבו דברים דומים בהקשר הזה.
במכתב, בהאא' אללה מביע גם את תקוותו להקמת שלום ואחדות עולמיים; הוא עושה זאת קודם בפנייה לנציגים הפרלמנטריים בכל העולם, על מנת שיתאחדו ויפעלו לטובת כל האנושות.
לאחר מכן, הוא פונה לשליטי העולם, מזהיר אותם פן יסטו מדרך הישר, וקורא להם להתפייס אחד עם השני, להיפטר מאמצעי הלחימה ולהתאחד.
בין כל המכתבים ניתן לשים לב לכמה מוטיבים מרכזיים.
למשל, בכל המכתבים מצוין ומודגש העיקרון של בלעדיות האל ; בין היתר, חוץ מבמכתב של אלכסנדר השני, בכל המכתבים מופיעה נוסחת השהאדה, כשלרוב היא מופיעה בניסוח הבא: "אין אלוה אלא הוא" ואז שורה של שמות תואר.
בנוסף, במכתבים אל המלכה ויקטוריה ונפוליאון השלישי בהאא' אללה כביכול מצטט את אלוהים שמודיע כי "אין אלוה אלא אני", ובמכתב אל נאצר אל-דין שאה הוא עורך פניות ישירות לאלוהים, בשימוש בנוסחה "אין אלוה אלא אתה".
זאת ועוד, בכל המכתבים בהאא' אללה עומד על כך שדתו היא דת אמת.
למשל, במכתביו לצאר אלכסנדר השני ולמלכה ויקטוריה הוא מציין שאלוהים גם מודע וגם יעיד על דברי האמת שהוא אומר, וכך גם במכתב אל השאה; ובמכתבו לנפוליאון השלישי בהאא' אללה טוען שכוח האמת הוא שזורם דרכו.
לחלופין, במכתביו אל האפיפיור פיוס התשיעי ונאצר אל-דין שאה הוא אומר שאין למעשה הוכחה שיכולה להפריך את דתו, ובמכתב אל האחרון הוא אפילו ביקש לאתגר את אנשי הדת במשפט פומבי, כאמור.
בנוסף על כך, בכל המכתבים הוא מפנה אל כתבי הקודש השונים (בעיקר התנ"ך והברית החדשה) בתור תימוכין לכך שהוא התגלות אלוהית וגם מוביל את דת האמת.
הדבר בולט במיוחד במכתבו אל נאצר אל-דין שאה, שם הוא מצטט גם מהקוראן לצורך דברי ההוכחה שלו.
בכל המכתבים, בהאא' אללה גם מציין את הייסורים שעבר או, לכל הפחות, אודות הימצאותו בכלא בעת כתיבת המכתבים עצמם.
הדבר בולט במיוחד במכתב של נאצר אל-דין שאה, היכן שבהאא' אללה מתאר באופן מקיף את החוויות שחווה וגם את מצב קהילת המאמינים בפרס.
בנוסף על כך, בהאא' אללה קורא לכל השליטים לזכור את אלוהים, בנוסחים ובצורות שונות.
יצוין כי בהקשר שהוא יותר אסלאמי-צופי, המונח של זכירה מקבל משמעויות יותר אמוניות.
אך מוטיב בולט נוסף, שמשתלב ככל הנראה גם עם ההחלטה לאגד את המכתבים בפרשת ההיכל, מדבר על זמניות השלטון הארצי ונצחיות השלטון האלוהי; אכן, בכל אחד מהמכתבים בהאא' אללה מציין בפני השליטים שהשלטון שלהם זמני ובר חלוף, בעוד שהשלטון של אלוהים הוא נצחי ויתקיים גם לאחריהם.
גם במכתב אל המלכה ויקטוריה, בפסקה הראשונה, בהאא' אללה קורא לה לנטוש את כל מה שעל האדמה וכן, כאמור, לעטות מעל ממלכתה "את כתר זכירת אלוהייך", קרי להאמין בדת הבהאא'ית.
עם זאת, לא נמצא בכל המכתב שום דבר מפורש יותר.
"מכתב קטן" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע דני רובס.
השיר נכתב לזכר אחיו שנפטר בעת שירותו הצבאי.
השיר נכתב על ידי דני רובס לזכר אחיו הצעיר יואב, שנפטר ממחלת הסרטן בגיל 21, בעת שירותו הצבאי בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
השיר מבוסס על מכתב שנמצא בתיקו של יואב לאחר מותו והיה מיועד לחברתו.
השיר הופיע באלבום שיצא בשנת 1985, המבוסס על התוכנית "בשערייך יריחו" של להקת פיקוד מרכז.
דני רובס הקליט את השיר שנים לאחר מכן כדואט עם אופירה יוספי, שנכלל באלבום "ככה אני אוהב" שיצא בשנת 1996. "מכתב קטן" היה השיר הבולט באלבום זה.
השורה "לפני שהוא הלך למלחמה" מעידה כי השיר מדבר על חייל.
השיר נחשב כשיר אבל וזיכרון המושר בטקסים וברדיו ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
מכתבי אהבה הוא סרט בריטי-אמריקאי מסוגת דרמה בלשית, שכתב וביים ניל לביוט, בכיכובם של גווינת' פלטרו וארון אקהרט.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופרת הבריטית א.
בייאט, שזכה עם פרסומו בפרס מאן בוקר.
שני חוקרי ספרות, רולנד מיצ'ל (ארון אקהרט) האמריקאי, ומוד ביילי (גווינת' פלטרו) הבריטית, מגלים את דבר קיומו של רומן סודי בין המשוררים מהתקופה הוויקטוריאנית, רנדולף הנרי אש (ג'רמי נורת'ם) וכריסטובל לאמוט (ג'ניפר אילי).
אש היה אדם בעל דעות מסורתיות ושמרן, ואילו לאמוט הייתה ביסקסואלית חופשייה בדעותיה.
גם חוקרים יריבים מודעים למאמציהם של מיצ'ל וביילי, וכל אחד מהם מנסה להיות הראשון לפרסם בגלוי את הממצא החדש על המשוררים.
במקביל מתחיל להיווצר קשר עמוק בין מיצ'ל וביילי.
ארון אקהרט – רולנד מיצ'ל
גווינת' פלטרו – מוד ביילי
ג'רמי נורת'ם – רנדולף הנרי אש
ג'ניפר אילי – כריסטבל לאמוט
לנה הידי – בלאנש גלובר
הולי איירד – אלן אש
טובי סטיבנס – פרגוס וולף
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כתב המחזאי האמריקאי דייוויד הנרי וואנג שלוש טיוטות של תסריטים לסרט, אבל הפרויקט נגרר במשך שנים בשלב קדם ההפקה.
במאים כמו סידני פולאק וג'יליאן ארמסטרונג החלו לעבוד על הסרט אבל לבסוף ויתרו, עד שלביוט קיבל את התפקיד.
לביוט ערך שינויים משמעותיים בסיפור, והתבסס על הערות שכתבה בייאט על טיוטות התסריטים הקודמות.
לדבריה הדמות של רולנד מיצ'ל צריכה "להתקיים על המסך" בצורה שונה מזו שבספר.
לביוט שינה את הלאום של רולנד מבריטי לאמריקאי, והפך אותו לפזיז ולפעיל יותר.
הייתה פנייה לרייף פיינס לגילום התפקיד של רנדולף אש, אבל בסופו של דבר לוהק ג'רמי נורת'ם.
מכתב ראונד רובין או מכתב חג המולד הוא מכתב, בדרך כלל מצורף לברכת חג המולד, שנשלח לנמענים רבים בסוף השנה שבה הכותב מתאר את אירועי השנה שחלו עליו ועל משפחתו.
מכתבי ראונד רובין זכו ללעג רב, בעיקר מאת סיימון הוגארט, עיתונאי הגרדיאן ששם לקלון דוגמאות למכתבים שכאלו בטור שלו בעיתון.
הוא גם כתב ספר: האוגר שאהב פוצ'יני שבעה חטאים מודרניים של מכתבי ראונד רובין של חג המולד.
מכתבה (או שולחן כתיבה) היא רהיט עם משטח עבודה המשמש לכתיבה או קריאה על גביו, ישנן מכתבות במגוון צורות לשימושים שונים, כבר מהמאה ה-14 ישנן התייחסויות לשולחן כתיבה בתור רהיט בפני עצמו.
מכתבה בנויה כשולחן עם משטח עבודה ולידו מקום ישיבה אחד.
בדרך כלל תהיה למכתבה מגירה אחת או יותר, ולעיתים תאים מסוגים שונים לפי השימוש הייעודי, תוספות אלה נמצאות מתחת למשטח ומעל או מצדי רגליו של היושב כדי לא להפריע לישיבה, מיקום נוסף הוא מעל המשטח שם יהיו בצורות שונות של מכתבות ארונות או מדפים.
רוב המכתבות עשויות מעץ אולם יש גם מכתבות ממתכת או מחומרים אחרים.
נראה שלא נעשה שימוש ברהיטים בסגנון שולחן כתיבה לקרוא ולכתוב בעת העתיקה, אך אין לכך הוכחה ספציפית.
איורים מימי הביניים מציגים את הרהיטים הראשונים שנראים כאילו תוכננו ונבנו לקריאה וכתיבה, שכן לפני המצאת הדפוס במאה ה-15, כל ספר היה צריך להיות מועתק ביד.
המכתבות עוצבו עם שקעים לכלי כתיבה.
מאחר שכרכים של כתבי יד היו לפעמים גדולים וכבדים, למכתבות התקופה היו בדרך כלל מבנים מסיביים.
שולחנות כתיבה מתקופת הרנסאנס והתקופות המאוחרות יותר היו בעלות מבנים פשוטים יחסית, ויותר ויותר מגירות נוספו ככל שעיבוד העץ נעשה מדויק יותר ומומחיות הייצור גברה.
אפשר לדעת האם שולחן או רהיט אחר של אותם זמנים תוכנן לשמש כשולחן עבודה, על ידי חיפוש אחר מגירה עם שלוש הפרדות קטנות (לקסת הדיו, כר הספיגה לחותמות ומגש האבקה ליבוש הדיו) ואחסון לעטים.
צורות המכתבה הבסיסיות פותחו בעיקר במאות ה-17 וה-18, המבנה הארגונומי המודרני פותח משולחן השרטוט מסוף המאה ה-18.
שולחן למחשב הוא מכתבה ייעודית למחשב ובו יש תא למחשב בצד, מדף נשלף למקלדת, ופיר לכבלים.
בשולחן לציור או לשרטוט יהיו לפעמים שקעים לכלי הציור והצבעים ותפסנים לדף כדי שלא יזוז.
החל משנת 1973 התגלו בבריטניה, בחפירות במבצר הרומי וינדולנדה סמוך לחומת אדריאנוס כ-35 ק"מ מזרחית לעיר קרלייל, יותר מ-1300 לוחיות עץ ששימשו לכתיבה.
הלוחיות, בגודל טיפוסי של 20 על 8 ס"מ לערך ובעובי עד 3 מ"מ, עשויות מעץ ליבנה, אלמון ואלון מקומיים.
הכתיבה נעשתה בדיו עשוי תערובת של פחם, גומי ערבי ומים.
חלק מהלוחיות נכתבו עוד לפני הקמת חומת אדריאנוס, ומתוארכות לשנים 97–102 לספירה.
הטקסטים על הלוחיות כוללים מסמכים רשמיים בנושאי ניהול המבצר, למשל מכתב המבקש הוראות לפעולה ביום המחרת (כולל בקשה מנומסת לשלוח עוד בירה), דוחות, הזמנות של ציוד ואספקה, חשבונות ועוד.
מכתבים אחרים הם מכתבים אישיים של קצינים, חיילים, סוחרים ואחרים.
אחד המכתבים (לוחית 291) נכתב בידי קלאודיה סוורה , אשתו של מפקד מבצר סמוך, ובו הזמנה למסיבת יום ההולדת שלה המיועדת לסולפיסיה לפידיניה (Sulpicia Lepidina).
זהו אחד הטקסטים הקדומים ביותר בלטינית שנכתבו בידי אישה ואשר נמצאו בבריטניה, ואולי בעולם כולו.
במכתב אחר (לוחית 346) חייל מדווח כי שלח גרביים, סנדלים ותחתונים (גטקס).
מכתבים דומים התגלו בכ-20 אתרים בבריטניה, חלקם לוחות עץ עליהם נכתב בדיו, וחלקם לוחות מצופי דונג (שעוות דבורים, בתוספת מעט צבע שחור), עליהם נכתב באמצעות חרט מתכת.
מכתבי וינדולנדה היו הממצא הכתוב העתיק ביותר שנמצא בבריטניה עד למציאתן בלונדון של טבליות בלומברג ב-2010 - כ-405 לוחיות עץ שהיו מצופות שעווה, ומתוארכות למחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה (שנים 50 עד 80 לערך).
המכתבים הפיניקיים או מכתבי הפפירוס הפיניקיים הם שני מכתבי הפפירוס היחידים שנכתבו בפיניקית ושרדו עד העת החדשה.
הראשון נמצא בארכיון מודרני בקהיר ב-1939, והשני בסקארה ב-1940.
המכתב נמצא בבר פר־ג'ד בסקארה בשנת 1940. הוא ידוע כ־KAI 50.
המכתב מראה במספר מקומות קרבה סגנונית לתנ"ך, כפי שנמצא בכתובות פיניקיות רבות.
נוסחת הברכה בתחילת המכתב (שלום את?
אף אנכי שלום) היא נוסחת ברכה עברית המופיעה גם במקרא, באחת מכתובות חורבת תימן, במכתב העמוני מתל מזאר ובמכתב האדומי מחורבת עוזה, ומיוחדת בכך שלמילה "שלום" לא מצטרפת אות יחס ("אנכי בשלום") אלא במקום המושא העקיף ("לי שלום") באים כינויי גוף.
וברכתיך לאל" דומה במיוחד לנוסח אחד המכתבים מפיטס ב' מחורבת תימן ולאוסטרקון האדומי מחורבת עוזה; ברכת הנמען לאל/אלים בפתיחת מכתבים מופיעה גם בכתובות אחרות מחורבת תימן ובמכתבי ערד.
הביטוי (הוצאתי את הכסף אשר שלחת/שלחה לי ונתת/נתתיו לי) הוא ביטוי של צמד המילים נתן/שלח המופיע גם במקרא.
פפירוס שני, ממקור לא ידוע, נמצא על־ידי מפרסם הפפירוסים נואל אמה־ז'ירו בארכיון המוזיאון המצרי בקהיר (ועל כן ידוע המכתב גם כ"הפפירוס מקהיר").
הכתובת בצדו האחד של המכתב היא:
מכתבי המוצא האחרון הם ארבעה מכתבים זהים בכתב יד מראש ממשלת בריטניה למפקדי ארבע צוללות הטילים הבליסטיים הבריטיים מסדרת ואנגארד.
אם הפקודות יבוצעו, הפעולה שננקטה עשויה להיות המעשה הרשמי האחרון של הממלכה המאוחדת.
אם לא נעשה שימוש במכתבים במהלך כהונתו של ראש הממשלה שכתב אותם, הם מושמדים ללא פתיחה לאחר שאותו אדם עוזב את תפקידו, כך שתוכנם יישאר לא ידוע לאיש מלבד האדם שכתב אותם.
ראש ממשלה חדש כותב סדרת מכתבים מיד לאחר כניסתו לתפקיד ואחרי שנאמר לו על ידי ראש מטה ההגנה "בדיוק איזה נזק עלול לגרום טיל טריידנט".
לאחר מכן מועברים המסמכים לצוללות במעטפות סגורות, ומכתביו של ראש הממשלה הקודם מושמדים מבלי להיפתח.
במקרה מותם של ראש הממשלה וגם של מקבל ההחלטות החלופי המיועד כתוצאה ממתקפת גרעינית, אמורים מפקדי הצוללות הגרעיניות הנמצאות באותה עת בסיור, לבצע סדרת בדיקות כדי לברר אם יש לפתוח את מכתבי המוצא האחרון.
לפי ספרו של פיטר הנסי The Secret State: Whitehall and the Cold War, 1945 to 1970, התהליך שבו מפקד צוללת יקבע אם ממשלת בריטניה ממשיכה לתפקד כולל, בין שאר הבדיקות, בדיקה על מנת לקבוע האם רדיו 4 של ה-BBC ממשיך לשדר.
בשנת 1983, הנוהל של צוללות פולריס היה לפתוח את המעטפות אם הייתה ראיה ברורה למתקפה גרעינית, או אם כל השידורים של הצי הבריטי הופסקו למשך ארבע שעות.
בעוד התוכן של מכתבים אלה סודי, על פי הסרט התיעודי של BBC The Human Button מדצמבר 2008, היו ארבע אפשרויות ידועות שניתנו לראש הממשלה לכלול במכתבים.
ראש הממשלה עשוי להורות למפקד הצוללת:
להשתמש בשיקול הדעת שלו; אוֹ,
להציב את הצוללת תחת פיקוד של מדינה בעלת ברית, אם אפשר.
הסרט התיעודי מזכיר את אוסטרליה וארצות הברית.
הגרדיאן דיווח ב-2016 כי האפשרויות אמורות לכלול: "שים את עצמך תחת פיקוד ארצות הברית, אם היא עדיין שם", "לך לאוסטרליה", "תגיב" או "השתמש בשיקול דעתך".
האפשרות שנבחרה בפועל נותרת ידועה רק לכותב המכתב.
הניסיונות של ה-KGB להשיג את תוכן מכתבי המוצא האחרון הם חלק מעלילת דרמת הריגול של ה-BBC המשחק.
מכתבים לאטיקוס היא אסופת מכתבים שנכתבו על ידי הנואם והמדינאי הרומי מרקוס טוליוס קיקרו לידידו הטוב טיטוס פומפוניוס אטיקוס.
מכתבי האסופה, יחד עם מכתביו האחרים של קיקרו, נחשבים למקורות המידע המהימנים ביותר לתקופה שקדמה לנפילת הרפובליקה הרומית.
המכתבים לאטיקוס יוצאי דופן מכתביו האחרים של קיקרו בכך שהם מספקים אשנב ייחודי לחיי היום-יום האישיים שלו.
באופן מסורתי האסופה משתרעת על פני 16 ספרים, וכוללת מכתבים מהשנים 68 עד 44 לפנה"ס.
היעדרם הבולט של אזכורים מוקדמים למכתבים שבאסופה, מעידים על כך שככל הנראה הם לא פורסמו לציבור הרחב עד אמצע המאה ה-1 לספירה, באיחור ניכר ממכתביו האחרים של קיקרו וזמן רב יחסית לאחר מותם של קיקרו (בשנת 43 לפנה"ס) ואטיקוס (בשנת 32 לפנה"ס).
כתב יד המכיל את אסופת המכתבים, יחד עם מכתבים נוספים שכתב קיקרו לאחיו הצעיר קווינטוס ולידידו ברוטוס, התגלה מחדש בשנת 1345 בוורונה על ידי פרנצ'סקו פטרארקה.
הן כתב היד המקורי והן ההעתק שפטרארקה גילה אבדו, אולם העתק שנעשה עבור קולוצ'יו סלוטי שרד והוא שמור בספרייה הלורנציאנית בפירנצה.
מכתב מוצלב הוא מכתב ששורותיו כתובות גם לרוחב הדף כמקובל וגם בניצב לדף, על גבי השורות הקודמות.
מכתבים כאלה היו נהוגים במאה ה-19, ומטרתם הייתה חיסכון בעלות הדואר ובנייר.
צורת כתיבה זו התחילה בראשית ימי הדואר המודרני.
תעריף הדואר היה תלוי בין היתר במספר הדפים ובמשקל המכתב, ולא אחת המכתבים היו ארוכים והכילו דפים רבים.
לכן, במקום להוסיף דף אנשים סובבו את הנייר ב-90 מעלות וכתבו בשורות לאורכו.
על אף המראה המבלבל התוצאה היא קריאה, אבל קשה יותר.
לואיס קרול כתב על הנוהג הזה במאמר (שיצא לאור בספרון) "שמונה או תשע מילות חוכמה על כתיבת מכתבים" .
העצה התשיעית הייתה לא לכתוב מכתבים מוצלבים.
הוא כתב: אל תשכחו את המימרה העתיקה (שהמציא בעצמו): "Cross-writing makes cross reading" (זהו משחק מילים על המילה cross שפירושה גם 'כועס').
אחיה של הסופרת ג'יין אוסטין שלח לה מכתבים ארוכים עם דפים מוצלבים.
כדי להקל עליה את הקריאה הוא כתב את השורות האופקיות בדיו שחור, ואת השורות החוצות אותן בדיו אדום.
אוסטין עצמה הזכירה מכתבים כאלה ברומן "אמה", כשאחת הדמויות, העלמה בייטס, מתגאה ביכולת שלה לקרוא בקלות מכתבים כאלה.
מכתבי הנאצה של ליטלהמפטון היו סדרת מכתבים שנשלחו לתושבים רבים של ליטלהאמפטון, בדרום אנגליה, על פני תקופה של שלוש שנים בין 1920 ל-1923. המכתבים, שהכילו ניבולי פה והאשמות שווא, נכתבו על ידי אדית סוואן, כובסת בת שלושים; היא ניסתה להפליל בכתיבתם את שכנתה, רוז גודינג, אישה נשואה בת שלושים.
סוואן וגודינג היו פעם חברות, אבל לאחר שסוואן דיווחה דיווח כוזב לאגודה הלאומית למניעת אכזריות לילדים, והאשימה את גודינג בהתעללות באחד מילדי אחותה, המכתבים החלו להגיע.
רבים מהם נחתמו כביכול על ידי גודינג.
סוואן תבעה באופן פרטי את גודינג בגין הוצאת דיבה; בדצמבר 1920 נמצאה גודינג אשמה ונכלאה למשך שבועיים.
עם שחרורה המכתבים התחילו שוב, וסוואן תבעה את גודינג שנית באופן פרטי.
בפברואר 1921 שוב נמצאה גודינג אשמה ונכלאה למשך שנים עשר חודשים.
בזמן שגודינג הייתה בכלא, נמצאו שתי מחברות בליטלהמפטון.
הן הכילו גסויות וכזבים נוספים ונכתבו באותו כתב יד כמו המכתבים.
כתוצאה מכך, המקרה של גודינג הגיע לידיעתו של מנהל התביעה הציבורית, סר ארצ'יבלד בודקין, שחשב כי אירע עיוות דין.
חקירה של הסקוטלנד יארד ניקתה את גודינג ממעורבות בשליחת המכתבים והיא שוחררה מהכלא.
כשהמכתבים התחילו שוב, מוקד תשומת הלב של המשטרה עבר לסוואן והיא הושמה תחת מעקב.
היא נראתה כשהיא שולחת מכתב לשון הרע והועמדה לדין בדצמבר 1921. למרות הראיות נגדה, השופט התערב בתשאול של התביעה והתיק קרס.
בתחילת 1922 המכתבים החלו להגיע שוב.
באוקטובר כבר המשטרה ובלשי הדואר היו מעורבים, כשהם חושדים בסוואן.
בלשי דואר תפסו את סוואן שולחת מכתב לשון הרע נוסף ביוני 1923. היא נעצרה, נמצאה אשמה ונכלאה לשנה.
בשנת 2023 יצא לאקרנים סרט בהשראת אירועים אלה, בשם מכתבים קטנים מרושעים, בכיכובן של אוליביה קולמן בתור סוואן וג'סי באקלי בתור גודינג.
מקרה דומה של מכתבי לשון הרע שנשלחו במשך מספר שנים דווח ב-2024, בכפר שיפטונת'ורפ, מזרח יורקשייר; נצפו הקבלות לאירועים בליטהמפטון.
ליטלהמפטון, סאסקס (כיום ווסט סאסקס), הייתה עיירה של 11,000 איש בשנות ה-20 של המאה העשרים.
היא נמצאת על החוף הדרומי של אנגליה בשפך נהר ארון; בעיירה נמל קטן שקיבל תעבורה ימית מצפון אירופה ושימש כנמל הבית של צי דייגים.
העיירה הייתה גם אתר נופש משגשג על חוף הים.
רוז וביל גודינג גרו בקוטג' שכור בווסטרן רואד 45, ליטלהמפטון.
ביל היה מקנט ופגש את רוז כשעבד על דוברות על נהר אוז של סאסקס בין נמל ניוהייבן ולווס .
לרוז הייתה ילדה, דורותי, ממערכת יחסים קודמת.
בני הזוג נישאו בלווס ב-1913 כשרוז הייתה בת עשרים ושתיים וביל בן שלושים וארבע; הם עברו לליטלהמפטון ב-1916. בשנת 1920 כבר היה לבני הזוג בן, ויליאם.
הם גרו בווסטרן רואד עם אחותה של רוז, רות ראסל וילדיה, גרטרוד, ויליאם ואלברט.
אף על פי שילדיה של רות נולדו מחוץ לנישואים והיא מעולם לא נישאה, היא קראה לעצמה "גברת ראסל", והיא ורוז סיפרו לאנשים שבעלה מת במלחמה.
ההיסטוריון כריסטופר היליארד מציין שבאותה תקופה, אמהות לא נשואות התייחסו לעצמן לעיתים קרובות כאלמנות.
היה ידוע כי רוז וביל נוהגים לריב, ומספר אנשים שהכירו אותה בליטהמפטון תיארו את רוז כחמת מזג.
היה ידוע כי היא נוהגת לקלל, וכמה שכנים החשיבו אותה כטיפוס מוזר.
שוטר במשטרת ליטלהאמפטון תיאר אותה כ"אישה אקסצנטרית למדי".
ביל תואר על ידי בעלת בית אחת כ"אדם מפוכח, חרוץ, שרק פעם אחת השתכר".
ביל האשים את רוז בכך שניהלה רומן עם גבר אחר בזמן שהיה בים.
ביל הכה את רוז והשליך אותה מבית המשפחה.
היא שהתה אצל שכנתה מספר ימים, והראתה לה את החבלות שגרם לה.
בני הזוג התווכחו והיה, לדברי היליארד, "זמזום מתמשך של סכסוך" בין השניים.
משפחת סוואן היו ילידי ליטלהאמפטון והתגוררו בווסטרן רואד 47 במשך כמה שנים.
אדית סוואן הייתה אחת משלושה עשר ילדיהם של אדוארד ומרי אן סוואן; שני ההורים, אדית ושניים מאחיה, גרו בבית המשפחה.
שני האחים, בני 39 ו-40, חלקו את אחד מחדרי השינה; אדית, בת 30, חלקה חדר עם הוריה, שניהם בשנות השבעים לחייהם.
ב-1921 עבדה סוואן ככובסת; היא הייתה בעבר משרתת, אך פוטרה לאחר שהואשמה בגניבת בגדי ילדים.
לפי ההיסטוריון המשפטי ג'יימס מורטון, אדית זכתה להערכה רבה בשכונה.
היא הייתה מאורסת לברט בוקסאל, גבר מהורשאם הסמוכה; הוא היה מניח לבנים לפני שהצטרף לצבא, ובשנת 1921 שירת במסופוטמיה.
היחסים בין סוואן וגודינג היו לבביים כשבני הזוג גודינג עברו לגור ברחוב.
ההיסטוריונית אמילי קוקיין מתארת את סוואן כמחפשת את קרבתה של גודינג בתחילה; סוואן כתבה עבור שכנתה מתכון לצ'אטני, מח עצם ודוגמת סריגה של גרביים.
היא וגודינג היו מבקרות זו בביתה של זו ומשאילות זו לזו חפצי בית, כולל אמבט, בגדים וציוד בישול.
היחסים הטובים בין השכנים נמשכו עד 4 באפריל 1920, יום ראשון של חג הפסחא.
תחילת המכתבים, מאי עד יולי 1920
במאי 1920 כתבה סוואן לאגודה הלאומית למניעת אכזריות לילדים (NSPCC), והאשימה את גודינג האשמה כוזבת בהתעללות באחד מילדיה של ראסל ביום ראשון של חג הפסחא.
סוואן תיארה מאוחר יותר את האירוע למשטרת ליטלהאמפטון, שרשמה:[ביל גודינג] לקח ממנה את התינוק כי היא הכתה את התינוק של אחותה במקל.
הוא אמר שהוא לא יאפשר לה להכות אותו במקל.
היא האשימה את מר גודינג שהוא אבי התינוק האחרון של אחותה.מפקח של NSPCC חשב שהדו"ח של סוואן חשוד בגלל רמת הפירוט שהכיל, אבל ביקר בליטלהמפטון וראיין את משפחת גודינג, את סוואן ושכנים אחרים.
אף אחד מהשכנים האחרים לא אישש את טענותיה של סוואן.
בדחותו את ההאשמות, דיווח החוקר כי "מצא שהבית נקי ללא רבב והילדים במצב מושלם מכל הבחינות".
זמן קצר לאחר הביקור החלו להגיע מכתבים אל משפחת סוואן ואל מיודעיהם.
אלה כללו את לקוחות הכביסה של סוואן, הקצב, מוכר הדגים, מנהל החנות הכללית והמחלבה.
במכתבים נטען כי סוואן פרוצה ובני משפחתה שיכורים.
רבים מהמכתבים נחתמו ,"RG", "בברכה מגברת גודינג" ו"גברת RE גודינג".
גם לבוקסאל במסופוטמיה נשלח מכתב, בו נאמר כי השוטר ראסל, שגר בווסטרן רואד 49, "נעלם עם מיס סוואן שהייתה בהריון ממנו".
בוקסאל השיב לסוואן וביטל את האירוסין.
יש מחלוקת לגבי התוצאה הסופית של מערכת היחסים: היליארד ציין שהם התארסו שוב לאחר מספר חודשים, בעוד שקוקיין טענה שהקשר הגיע לסיומו.
חלקם נשלחו בדואר בדרך הרגילה, אחרים נמסרו ידנית וחלקם נשלחו ללא בול דואר, כך שהנמענים נאלצו לשלם עבור משלוח ההודעות, שזה עלות המכתב בתוספת קנס מהדואר המלכותי.
חלק מהמכתבים היו בצורת מכתב, בעוד שאחרים נכתבו על גבי גלויות, כך שההודעה יכולה להיקרא על ידי מספר אנשים לפני שהגיעה לנמען.
גלויה נשלחה למנהל מלון החוף, בו עבד ארנסט, אחיה של סוואן.
ההודעה האשימה את ארנסט בגניבה מהמלון.
היליארד מציין כי המסר ודאי נקרא על ידי כמה עובדים אחרים במלון לפני שהגיע למנהל.
המכתבים המשיכו להגיע, בין היתר לביל גודינג, שקיבל שתי הודעות במקום עבודתו.
אחד אמר שגודינג נפגש עם גברים אחרים בביתו של מעסיק קודם.
בשני היה כתוב "שאל את אשתך עם מי הייתה ביום שלישי אחר הצהריים בקומון"; היא הייתה חתומה " " גלויה מחוף הים, המציגה אישה בבגד ים, ואשר מוענה לביל, נשלחה לבית המשפחה; היה כתוב עליה "מאהובתך היקרה פיליס".
בני הזוג גודינג לקחו את ההשמצות ואת השפעתן על המוניטין של רוז ברצינות, וביל הלך לרבים מאלה שקיבלו מכתבים והצהיר על חפותה.
המשפט הראשון, יולי עד דצמבר 1920
ב-5 ביולי 1920 פנו סוואן ואמה אל שופטי השלום, אשר יעצו לה לבקש עצה מעורך דין.
היא ביקרה את ארתור שלי, עורך דין מקומי, באותו יום.
שלי כתב לגודינג כדי להודיע לה על מעורבותו, ואז החל בחקירתו.
המכתבים המשיכו, וגם שלי החל לקבל אותם.
גודינג זומנה לשימוע של המשטרה בבית המשפט.
השימוע התקיים בספטמבר 1920. סוואן הביאה עד שנשבע שראה את דורותי גודינג שולחת מכתב הממוען לסוואן.
סוואן טענה שראתה את גודינג מפילה מכתב אחד, שאותו אספה סוואן ומסרה לעורך הדין שלה.
נקבע לגודינג משפט, ונקבעה לה ערבות של 50 פאונד, אך בני הזוג גודינג לא יכלו לגייס את הכסף, והיא נשלחה לכלא בפורטסמות' למשך שנים עשר שבועות לפני משפטה.
המקרה של גודינג נדון בבית המשפט התקופתי של לווס בדצמבר 1920, עם אלכסנדר רוש כשופט.
התביעה לא סיפקה ניתוח כתב יד כדי לחבר את המכתבים לגודינג, דבר שרוש מתח עליהם ביקורת.
למרות הצהרותיה העיקשות של גודינג על חפותה, חבר המושבעים מצא אותה אשמה והיא נידונה לארבעה עשר ימי מאסר בפורטסמות'.
בנוסף נקבע שעליה לשמור על השלום במשך שנתיים, או שתאבד ערבות של 20 פאונד שנאלצה להפקיד.
מכתבים נוספים ותביעה שנייה בבית המשפט, ינואר עד אפריל 1921
לא התקבלו מכתבי לשון הרע בזמן שגודינג הייתה בכלא, אבל שבועיים לאחר ששוחררה, הם החלו שוב.
בתחילת ינואר 1921 פנתה סוואן למשטרה והתלוננה על חידוש המכתבים.
המשטרה התקשרה לאדוארד וואנופ, עורך הדין של גודינג, שפגש את ביל גודינג והודיע לו על המכתבים החדשים; שני הגברים הסכימו לשלוח את רוז להתארח אצל אמה בלווס.
רוז עזבה את ליטלהאמפטון באותו יום.
במשך שבועיים ביל, הילדים וראסל העמידו פנים שרוז נמצאת בבית כדי לנסות להערים על הסוואנים.
המשפחה הייתה קוראת לרוז, הילדים היו נפרדים ממנה ביוצאם לבית הספר, ולשליחים נאמר שהיא בקומה העליונה עם כאב ראש.
כדי לבסס הוכחה שהיא בלווס, רוז קיבלה הוראה לכתוב הביתה באופן קבוע כדי שיהיה להם אוסף של מכתבים עם חותמות דואר של לווס כדי להוכיח היכן היא נמצאת.
ב-12 בפברואר 1921 סוואן טענה כי קיבלה שני מכתבים, האחד ממוען ל"ראסל הזקן הארור המציק", השני ל"זונה הזקנה הארורה מיס סוואן".
היא נתנה את הראשון לשוטר ראסל ולקחה את השני לעורך הדין שלה.
שלושה ימים לאחר מכן נעצרה גודינג והובאה לבית המשפט התקופתי של מרץ בליווס; ערבות לא ניתנה.
השופט בתיק היה הוראס אבורי.
כאשר חבר המושבעים פרש לשקול פסק דין, הם חזרו לאחר שמונה דקות כדי לבקש דוגמה מכתב ידה של גודינג; אבורי אמר שהם לא יוכלו לקבל כזו בשלב זה של התיק.
לאחר דיון נוסף, חבר המושבעים סיפק פסק דין של אשמה במה שקוקיין מתארת כ"ראיות נסיבתיות חלשות".
גודינג נידונה לשנים עשר חודשי מאסר עם עבודת פרך.
מנהל התביעה הציבורית, סר ארצ'יבלד בודקין אמר מאוחר יותר שלדעתו החלטתו של אבורי לסרב לבקשה בנוגע לכתב יד היא "מדהימה", בהתחשב בכך שזה היה "תיק שמתחילתו ועד סופו היה מקרה של כתב יד".
באפריל גודינג ניסתה לערער על פסק הדין, אך הבקשה נדחתה מאחר שלא היו ראיות חדשות.
ביל גודינג כתב מספר פעמים לשר הפנים וביקש לפתוח מחדש את התיק ורוז מחתה בפני מושל הכלא שהיא חפה מפשע.
ניסיונותיהם לא השיגו התקדמות - לא בהשגת שחרורה או במשפט נוסף.
מעורבות הסקוטלנד יארד, אפריל 1921 עד יולי 1921
באפריל 1921 נמצאה מחברת המכילה מילים גסות בסלבורן רואד, המקביל לווסטרן רואד.
המחברת נשלחה בעילום שם למפקח תומאס ממשטרת ליטלהאמפטון.
כתב היד היה זהה לזה של המכתבים.
באותו שבוע נמצאה מחברת בית ספר אדומה בליטהמפטון; היא הכילה את שמה של בתה בת האחת-עשרה של גודינג בכמה מקומות, והיו בה, לפי תיאורו של בודקין, "ביטויים מטונפים בקשר למיס סוואן ובאותו כתב יד כמו ספר ההשמצות הקרוע".
תומאס שלח את שתי המחברות לבודקין, שהגיע למסקנה שהואיל וגודינג בכלא, לא סביר שהיא אחראית לשתי המחברות.
הוא שקל את האפשרות שגודינג "ארגנה כך שכאשר נכלאה בפעם האחרונה, הספר הקרוע והספר האדום יתגלו כך שיולידו את התובנה שמישהו אחר היה אחראי למעשים ולא היא עצמה".
כדי לוודא שזה לא המקרה, נשאל מושל כלא פורטסמות' אם גודינג יכולה היה להבריח את הספרים מהכלא; התשובה הייתה לא, והמושל הוסיף הערה שהוא לא חושב שהיא אשמה.
בודקין העביר את התיק של גודינג לעורך הדין של משרד הפנים, סר ארנלי בלקוול, שציין "יש לי מעט מאוד ספק שהאישה הזו הורשעה פעמיים באופן שגוי".
התכתבות בין ניצב פיל ממשטרת ווסט סאסקס לבין א"ס ויליאמס, השוטר הראשי של ווסט סאסקס, הראתה שמשטרת סאסקס עדיין רואה בגודינג את האשמה; בפרט, הם לא הסכימו לשקול שום הצעה שסוואן יכולה להיות אשמה.
ביוני 1921 פיל דיווח לוויליאמס כדלקמן:עשיתי בירורים לגבי דמותה של מיס סוואן וגיליתי שיש לה אופי טוב מאוד, היא אישה שעובדת קשה מאד, וממה שהתרשמתי ממנה אני לא חושב שהיא תכתוב דברים כאלה על עצמה ותשלח אותם דרך הפוסט בגלויות שכל אחד יראה, גברת גודינג ואחותה...
שתיהן ילדו ילדים לא חוקיים.בודקין, שנזקק לחוקר נטול פניות בעניין, ביקש סיוע ממחלקת החקירות הפליליות של הסקוטלנד יארד, שסיפק את המפקח ג'ורג' ניקולס.
ניקולס ראיין עשרים ותשעה אנשים הקשורים למקרה, ושוחח עם רבים אחרים.
הוא נסע לוורת'ינג - לשם עבר השוטר לשעבר ראסל לאחר פרישתו.
הוא גם נסע ללווס, כדי לבדוק האם גודינג שהתה שם בינואר 1921; הוא ווידא כי היא שהתה שם שבועיים רצופים.
מאוחר יותר אמר ניקולס על סוואן שהיא "לא רק אישה מוזרה במראה ובהתנהגות, אלא נראה שיש לה זיכרון יוצא דופן - במיוחד עבור ביטויים מטונפים - כי נראה שהיא זוכרת את המכתבים הללו בעל פה והיא מסוגלת לדקלם אותם ללא כל היסוס".
כשסיים את חקירתו, היו לניקולס שלושה חשודים עיקריים: סוואן, אביה ורות ראסל.
הוא השיג דוגמאות כתב יד מכולם והשיג את טפסי הרישום הלאומי שלהם (טפסים שאזרחים בריטים היו מחויבים למלא במהלך מלחמת העולם הראשונה).
ניקולס גם חיפש בבתי משפחות סוואן וגודינג, ומצא בבית סוואן כמה גיליונות של נייר סופג.
אחד מהם הכיל את המילה "מקומי" באותו כתב יד כמו ההשמצות; כשניקולס שאל את סוואן על כך, היא אמרה שגודינג וראסל שאלו ממנה נייר סופג.
ביל גודינג וראסל הכחישו שניהם שאי פעם שאלו נייר סופג ממנה.
ניקולס השווה את הנייר עם כמה מהדוגמאות של ההשמצות, ומצא חלק תואם של כתובת במכתב מ-1 בינואר 1921; זה היה שישה חודשים לאחר שסוואן השאילה איזה שהוא נייר לגודינג.
ניקולס דיווח בחזרה לבודקין שכתב ידו או האיות של גודינג לא היו דומים לאלה שבמכתבי ההשמצה; הוא לא הציע האשים את סוואן.
ביולי 1921 נדון ערעור בפני בית המשפט לערעורים פליליים ; טראוורס האמפריז היה עורך הדין שייצג את גודינג.
הוא אמר לבית המשפט כי הוא מופיע לאחר שהונחה אישית על ידי התובע הכללי וכי הערעור קיבל את אישורו של שר הפנים; בית המשפט ביטל את שתי הרשעותיה של גודינג מבלי לשמוע אף אחת מהראיות.
גודינג קיבלה פיצוי של 250 פאונד.
מכתבים נוספים וההתמקדות בסוואן, יולי 1921 עד דצמבר 1921
לאחר שהשוטר ראסל פרש ועבר לוורת'ינג, קוטג' המשטרה שלו הושכר לוויולט ולשוטר ג'ורג' מיי; ויולט ואדית התיידדו.
בספטמבר החלו בני הזוג מיי לקבל מכתבי נאצה.
אחת מהן הופנתה "לזונה הזקנה המזדיינת מאי ווסטרן רואד 49, מקומי" ובהודעה נכתב "את והשחנה [כך במקור] הזונה המזדיינת שלך יכולות להריץ כמה דחקות שאתן רוצות אבל אלוהים יעניש אתכן שועלות תחת כפריות זונות מושתנות." באחר נכתב "יא זונות מזדיינות ארורות כפריות מושתנות לכו תזיינו את הכוס שלכן.
זה הביוב שלכן שמסריח לא ארגז הדגים שלנו.
את גרועה כמו השחנה הזונה שלך." סוואן אמרה לוויולט שגודינג אחראית, אבל ויולט פקפקה בכך; היא העבירה את הפתקים לבעלה.
משטרת ליטלהאמפטון הקצתה את השוטרת גלדיס מוס לחקור את הנושא.
ב-27 בספטמבר מוס ביצעה מעקב מסככה כשראתה את סוואן מפילה מכתב לחצר המשותפת למשפחות סוואן, מיי וגודינג.
ויולט השיגה את הפתק, שנראה כאילו נכתב לכאורה על ידי גודינג; הוא הכיל גסויות והאשמות לגבי סוואן ואחד מאחיה.
מוס התעמתה בנוגע למכתב עם סוואן, שהכחישה שהוא שלה.
עשר דקות לאחר מכן הגיעה סוואן ושינתה את הסיפור שלה, ואמרה שהיא הרימה אותו, ראתה את הכיתוב וזרקה אותו שוב.
מוס זכרה שבזמן שחיכתה שהמפקח יחזור, סוואן "הזיזה את פיה כאילו היא מדברת לעצמה כל הזמן".
כשהמפקח הגיע, סוואן שינתה שוב את סיפורה ואמרה שראתה את הנייר, אבל לא ידעה שיש עליו משהו כתוב.
המשטרה לא נקטה פעולה באותו זמן.
במהלך הלילות בשבועות שלאחר מכן, בני הזוג מיי מצאו כי הפחים שלהם נהפכו וחלקת הגן שלה הושחתה.
מוס המשיכה במעקב שלה, אך לא צוינו אירועים חדשים במהלך השבועיים הבאים.
ב-8 באוקטובר נסעו מוס, תומאס וויליאמס ללונדון לפגישה עם ניקולס ובודקין.
לאחר מכן נסע ניקולס לליטלהמפטון וראיין כמה אנשים הקשורים למקרה, כולל בני הזוג מיי ומוס.
הדיווח של ניקולס לבודקין הוביל לכך שסוואן הואשמה ב-21 באוקטובר בהוצאת דיבה מגונה על "כתיבה ופרסום שלא כדין של עלילה שקרית, שערורייתית ומשמיצה של מישהי בשם ויולט מיי"
השימוע של סוואן התרחש ב-27 באוקטובר בבית העירייה של ארונדל ; נקבע לה משפט בבית המשפט התקופתי של לווס ב-8 בדצמבר 1921 עם סר קלמנט ביילהאצ'ה כשופט; האמפריז היה עורך הדין התובע.
חלק מההגנה של סוואן היה שלמוס הייתה רק ראות מוגבלת של האזור ממקום המחבוא שלה, וייתכן שצד שלישי יכול היה לזרוק את הנייר לחצר.
בחקירת ההגנה נאמר כי סוואן מעולם לא נודעה בכך שניבלה את פיה.
השופט קטע את האמפריז במהלך התשאול כדי לשאול אם בכוונתו להמשיך, ואמר "אם הייתי בחבר המושבעים, הייתי צריך לסרב להרשיע".
בהינתן הכוונה כזו מצד השופט, האמפריז לא המשיך והתיק קרס.
היליארד מציין שלמרות כל הראיות נגדה, ביילהאצ'ה בוודאי השתכנע לזכות את סוואן מכיוון שנראה היה שהיא לא מסוגלת לבצע פשע כזה.
תיק המשפט השני של סוואן, ינואר 1922 עד דצמבר 1923
אף על פי שהייתה הפסקה במכתבי הנאצה שנשלחו בליטהמפטון, הם החלו מחדש בתחילת 1922. עד אוקטובר 1922 התקבל מספר רב של מכתבים כאלה; הנמענים כללו רבים מאלה שהייתה להם נגיעה לתיקים בבית המשפט, כולל שופט, פקידי בית המשפט, שוטרים ומי שסיפקו ערבות עבור סוואן וגודינג.
הפתקים הופנו גם לתושבים אחרים של ליטלהאמפטון.
אחת הנמענות, קרוליין ג'ונסון, הואשמה בהיותה זונה.
ג'ונסון תקפה את גודינג, משכה בשערה והכתה אותה בפניה, והפילה אותה מחוסרת הכרה לרצפה.
ב-17 באוקטובר היא נקנסה ב-1 ליש"ט בגין התקיפה, סכום שהיליארד מתאר כצנוע, אף על פי שהיה כפול מהסכום בו נקנסה אישה אחרת בגין עבירה דומה באותו יום.
פרדריק פיל, המפקח לשעבר, אך אז כבר סגן השוטר הראשי של ווסט סאסקס, נכח בתיק וביל גודינג שמע אותו אומר שהוא עדיין מאמין שרוז אחראית למכתבים.
עד אמצע 1923 החליטו המשטרה ומשרד הדואר הכללי (GPO) לפעול.
בלשי הדואר פיתחו אסטרטגיה כדי ללכוד את סוואן.
הם סימנו בולים בדיו בלתי נראה, שאותם סיפקו לסניף המשנה המקומי; הבעלים קיבלו הוראה למכור אותם רק לסוואן, מה שהם עשו ב-23 ביוני.
תיבת דואר שנחשבה בשימוש על ידי סוואן נשמרה תחת מעקב וצוות משרד הדואר קיבל הוראה לחפש כל דואר שסוואן שולחת בתיבה הפנימית.
לבלשי הדואר היה מה שהיליארד מתאר כ"מראת פריסקופ" שאפשרה למשתמש להציץ לתוך תיבות דואר כדי להסתכל על כל המכתבים שנשלחו; הם יכלו גם לצפות בכניסה לסניף הדואר כשהם נשארים מחוץ לטווח הראייה.
ב-24 ביוני נראתה סוואן שולחת שני מכתבים בתיבת הדואר הפנימית.
מנהל הדואר תפס את המכתבים כשהם נשלחו ומסר אותם לבלש.
בעוד אחד היה לאחותה של סוואן, השני הופנה למפקח המקומי על התברואה המקומי; הוכח שהוא מכיל מילים מגונות.
בלש דואר שני הלך לביתה של סוואן והחזיר אותה לסניף הדואר.
סוואן הוזהרה ותוכן המכתב והחותמת המסומנת הוצגו בפניה; היא ענתה "אין לי הסבר להציע מלבד זה שאני לא אשמה בכתיבה או שליחה של מכתבים למפקח התברואה".
ב-4 ביולי 1923 הלכו פיל ותומס לביתה של סוואן והאשימו אותה לפי סעיף 63 לחוק הדואר ב"ניסיון לשלוח חבילת דואר שהכילה מילים בעלות אופי מגונה, מגונה ופוגעני במיוחד".
השימוע של סוואן נערך בבית העירייה של ארונדל ב-11 ביולי 1923. סוואן בחרה ללהגן על עצמה; נקבע לה משפט.
הערבות נקבעה כ-25 ליש"ט ושתי ערובות בסך 25 ליש"ט.
מאחר שאלו לא שולמו, הוחזקה סוואן במעצר עד למשפט.
התיק של סוואן נפתח בבית המשפט התקופתי של לווס ב-18 ביולי.
האמפריז הופיע שוב לתביעה ואבורי שוב היה השופט.
סוואן נשבעה לחפותה לאורך כל המשפט, למרות הראיות נגדה.
סיכום שלושים הדקות של אבורי היה לטובת של סוואן, הוא ציין שהיא אישה נקייה וישרה, אך חבר המושבעים מצא אותה אשמה.
היא נידונה לשנים עשר חודשי מאסר.
בזיכרונותיו מ-1946, האמפריס תיאר את סוואן בתור...העדה המושלמת.
נקיה ומסודרת במראה, מנומסת ומכבדת בתשובתה, עם המדקרות המדויקות של אותה תחושה המצופה מאדם שיודע שהוא קורבן הנסיבות...
היא כבשה לחלוטין שלושה חברי מושבעים ושני שופטים.עד מהרה ערערה סוואן, והערעור נערך ב-13 באוגוסט 1923 בבית המשפט לערעורים פליליים בלונדון.
הנושא נשקל על ידי לורד היוארט, הלורד צ'יף השופט; סר ארתור סלטר וסר ריגבי סוויפט.
בדצמבר 1923 סוואן עתרה למשרד הפנים הן להפחתת העונש והן לשחרורה בטענה שהיא חפה מפשע.
ארבעה ימים לאחר מכן הגיב משרד הפנים ואמר שלא תינקט כל פעולה וסוואן ריצתה את מלוא עונשה.
היליארד מציין כי העניין הקטן של מכתבים מעליבים שנשלחים בליטלהמפטון הביא לארבעה משפטים ושני ערעורים, וכלל את מנהל התביעה הציבורית והלורד צ'יף השופט.
זה, טוען היליארד, היה בגלל ההנחות שנעשו על בסיס הערכים החברתיים של רבים מהפקידים המעורבים.
ערכים אלה הצילו את סוואן מהרשעה, למרות עדות ראייה ממוס.
היליארד סבור כי "אדית סוואן גילמה את הקורבן המכובד והמכבד של הנסיבות; ה'חספוס' של רוז גודינג, הילדה הבלתי חוקית שלה והמשפחה הלא אורתודוקסית שלה הרשו לאנשים לחשוב שהיא מסוגלת לכתוב את המכתבים הפוגעניים".
לדברי קוקיין, רוז השתנתה לאחר החוויה הקשה שעברה.
היא סבלה מנדודי שינה ו"לא הצליחה להרים את חוט חייה".
גם לאחר הרשעתה של סוואן, גודינג המשיכה להיתקל בעוינות והודחה לשוליים על ידי הקהילה.
בני הזוג גודינג עברו מווסטרן רואד למרכז ליטלהאמפטון, שם מת ביל מת ב-1947, בן שישים ושמונה.
רוז חיה עד דצמבר 1968, אז מתה בביתה של בתה באיסט דין, כפר ליד איסטבורן, איסט סאסקס.
סוואן מתה בבית מגורים בניהול המועצה - בית עבודה לשעבר - במרץ 1959, בגיל שישים ושמונה.
באוגוסט 1975, רבים מהבתים בווסטרן רואד, כולל המספרים 45, 47 ו-49, הוגדרו בניינים רשומים בדרגה II, וקיבלו הגנה מפני הריסה בלתי מורשית או שינוי אחר.
הסרט מכתבים קטנים מרושעים יצא לאקרנים ב-2023. בסרט, המבוסס על האירועים בליטלהאמפטון, מככבות אוליביה קולמן בתור סוואן וג'סי באקלי בתור גודינג.
בשנת 2024 דווח על מקרה דומה של מכתבים פוגעניים או מגונים שנשלחו בעילום שם חוו חלק מתושבי שיפטונטורפ, מזרח יורקשייר; נרשמו הקבלות לאירועים בליטלהמפטון.
ב-שיפטונטורפ, המכתבים נשלחו על פני תקופה של שנתיים.
מכתבים לאוטלה ולמשפחה הוא ספר האוסף את מכתביו של פרנץ קפקא לאחותו אוטלה (אוטילה דוידובה, לבית קפקא), וכן כמה מכתבים להוריו יולי והרמן קפקא.
מכתבים אלה נכתבו בשנים 1909 ועד 1924; למרות שאוטלה נרצחה בשואה (היא הומתה בגז באושוויץ ב-7 באוקטובר 1943), המכתבים נשמרו על ידי בעלה וילדיה.
המכתבים פורסמו במקור בגרמנית בשנת 1974, תורגמו לאנגלית על ידי ריצ'רד וקלרה וינסטון ופורסמו בהוצאת שוקן בוקס בשנת 1982. המהדורה האנגלית כוללת גם תצלומים של קפקא ואוטלה, כמו גם מספר תמונות של גלויות, מכתבים ורישומים שקפקא שלח לאחותו.
את השיר המקורי ביידיש כתב, הלחין וביצע לראשונה שלמה שמולביץ' (1868–1943) שהיה כותב ומלחין פורה, יליד פינסק, בלארוס, שהיגר לארצות הברית ב-1889. שמולביץ' הרבה לכתוב שירים שעסקו בקשיי הקליטה של המהגרים, בתנאי עבודתם ובהווי היהודי בגולה.
השיר מספר על בן יחיד שהיגר לניו יורק והותיר את אמו בעיירה במזרח אירופה.
הבן אינו שולח לאם מכתבים, על אף שכעת הוא עשיר ויש לו אשה יפה ושני ילדים.
בשיא הצלחתו, הוא מקבל מכתב המבשר לו שאמו נפטרה, ומשאלתה האחרונה הייתה לשמוע את בנה האהוב קורא עליה קדיש.
נתן אלתרמן חיבר גרסה בעברית עבור המופע "אוצר אַיֶּךָּ?" של תיאטרון המטאטא שהועלה בסוף שנת 1941. בגרסתו של אלתרמן, האם שולחת מכתבים לבנה המשרת בחזית.
את השיר שר בהצגה השחקן יעקב טימן (1975-1903), ששיחק את דמותו של החייל אריך.
הלחן של בתי השיר בגרסה העברית הוא של מלחין שירי המופע, שמואל פרשקו, ואילו הפזמון הושר למנגינת הלחן המקורי של שמולביץ'.
הזמרת שולמית לבנת הקליטה את השיר בתקליטון בהוצאת מקולית בשנת 1960.
מילות השיר עובדו על ידי דפנה אילת והוא בוצע על ידי הזמרת והשחקנית רחל אטאס בשנת 1967.
השיר הוקלט על ידי חוה אלברשטיין באלבומה "מירדף" משנת 1970.
השיר מופיע באלבום האוסף "במשעולי הזמר ישן וגם חדש" של הזמרת יפה ירקוני שיצא בשנת 2000.
מכתב מאמא ותשובת הבן לאמא, בביצוע חבורת שהם יצא לאור באלבומם "הגדודנים" משנת 2008.
ביצועים הומוריסטיים נעשו גם בידי דודו טופז (1984), טליה שפירא (1989), ואריק לביא (1997).
מַכּתוּם בִן רָאשִד אָאל מַכּתוּם היה ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות וסגן נשיאה, ואמיר דובאי.
מכתום נולד בעיר דובאי, בן למשפחת אאל מכתום.
הוא נבחר לראשונה לתפקיד ראש הממשלה ב-1971 ושירת בתפקיד עד 1979 כאשר אביו, שייח' ראשד בן סעיד אאל מכתום, החליפו.
ב-1990 שוב לקח על עצמו את התפקיד.
מכתום שלט בדובאי יחד עם אחיו שייח' מוחמד (נסיך הכתר, ושר ההגנה) ושייח' חמדאן (שר האוצר).
ב-4 בינואר 2006, בעת ביקור באוסטרליה, מת מכתום מהתקף לב.
אחיו מוחמד החליף אותו כאמיר דובאי וכראש ממשלת האמירויות.
המכתש הוא האזור החלול בין השיניים לבין החך הקשה.
המכתש נקרא כך על שום צורתו דמוית המכתש הנוצרת עקב בליטות שורשי השיניים.
המכתש באינטראקציה עם הלשון משמש בסיס חיתוך להפקת העיצורים המכתשיים.
מכתבים לטליה הוא ספר המתעד חליפת מכתבים בענייני אמונה, יהדות ומחשבת ישראל בין דב אינדיג, תלמיד ישיבת ההסדר כרם ביבנה ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
הנערה המכונה "טליה" התכתבה עם אינדיג במשך למעלה משנתיים עד נפילתו במלחמת יום הכיפורים ב-7 באוקטובר 1973 (י"א בתשרי ה'תשל"ד).
חליפת המכתבים החלה לאחר שהנערה חזרה מסמינר של עמותת גשר, שהעלה לה שאלות רבות בנושאי יהדות.
אינדיג הוא דמות בולטת גם בספרו של הרב חיים סבתו - "תיאום כוונות".
ההתכתבות עסקה באמונה, השקפה יהודית ואורח החיים הדתי, בעקבות השאלות שהעלתה טליה.
לדוגמה: מה הבעיה בחברה מעורבת?
כיצד תיאור הבריאה בספר בראשית תואם את תיאורית האבולוציה?
כיצד אפשר להאמין באלוהים אחרי השואה?
למה הדתיים מונעים מהחילונים תחבורה ציבורית בשבת?
למה בני ישיבות ההסדר משרתים רק שנה וחצי בצבא?
מה העניין של איסורי שבת שונים?
טליה העלתה שאלות אקטואליות כגון: האם כדאי לוותר על חצי האי סיני תמורת הסכם שלום?
האם נהגה ישראל כראוי בכך שסירבה לשחרר מחבלים על מנת להציל את הספורטאים במינכן?
תשובותיו של דב שזרו את מגוון הספרות היהודית החל מהתנ"ך, מדרשי חז"ל וספרי מחשבה כמו ספר הכוזרי וכתבי הרב קוק.
התשובות מגלות גם ידע כללי רב, שדב שאב מספרים רבים שקרא.
בן ארצי, שהיה חברו הטוב של אינדיג ולמד עמו בישיבה, הוא אחד משני גיבורי-משנה בסיפור.
גיבורת המשנה השנייה היא חברתה של טליה, בת קיבוץ המכונה מיה.
חגי, חוזר בתשובה, ייעץ לדב כיצד להשיב לטליה, והצטרף אליו בשתי פגישות שבהן הרצו השניים בפני בני כיתתה של טליה.
אחת מהפגישות התקיימה בזמן השירות הצבאי של דב וחנן.
מיה הלכה שני צעדים לפני טליה בדרך לחזרה בתשובה.
היא התכתבה עם המדריך חנן פורת (לימים רב וחבר כנסת) (תיעוד התכתבות של חנן פורת עם נערה אחרת מופיע בספר "את אחי / ענת אנוכי מבקש"), שמרה שבת וכשרות, ובסיום השמינית הצטרפה לגרעין נח"ל דתי, בעוד טליה המשיכה עם חבריה החילונים לשנת שירות לפני הצבא בבית שאן.
טליה העידה עד כמה היא נפתחה לעולמות חדשים שלא הכירה.
היא עקבה אחרי תהליך החזרה בתשובה של חברתה, החליטה לצום ביום כיפור ואף שקלה לחזור בתשובה.
הספר מסתיים במכתבה האחרון של טליה שעליו דב כבר לא הספיק לענות, משאיר סימני שאלה על המשך דרכה של טליה.
לאחר תום שנת השירות שלה, חזרה טליה לחייה בקיבוץ החילוני.
חגי בן ארצי הסביר את שהניע אותו להוציא את הספר: "דב הרגיש, שיש כאן משהו בעל ערך, במכתבים הללו.
פעם אמר לי: אולי נוציא איזה ספר?
ראיתי בזה צוואה אישית שאני ממלאה כעת, אחרי שלושים שנה".
ד"ר דינה לוין, ראש החוג לספרות במכללת "תלפיות" בירושלים מתארת את כתיבתו של דב: "תשובותיו של דב מצטיינות בעמקות ובאינטליגנציה, בבהירות מחשבה ובניסוח קולח...
התנ"ך עבורו הוא ספר חיים אקטואלי ולא רק ספרות עתיקה".
מכתבים מפליקס הוא הראשון בסדרת ספרי ילדים שנכתבה על ידי הסופרת הגרמנייה אנט לנגן ואוירה על ידי המאיירת קונסטנצה דרופ.
הספר מספר על פליקס, בובת ארנב קטנה, שאבדה לסופי בנמל תעופה בסוף חופשה משפחתית.
יום אחד, מתקבל מכתב מפליקס בתיבת הדואר שלהם, ולאחר מכן שולח פליקס מכתבים בזה אחר זה, כל אחד מעיר אחרת, ומתחנה אחרת במסעו חזרה הביתה.
בספר, המכתבים מגיעים במעטפה, לפעמים בצירוף צילום או מפה, מה שהופך את הקריאה למרגשת עבור הילדים.
הספר יצא לאור בגרמנית בשנת 1995. בשנת 2004 הגיע הספר לראש רשימת רבי המכר (לספרי ילדים) בגרמניה.
הספר תורגם לעברית על ידי ארנו בר ויצא בהוצאת שוקן בשנת 2000. ספרים אחרים בסדרה יצאו בתרגומו של חגי ברקת.
פליקס חוקר את כדור הארץ
היכרות עם כתיבה כאמצעי להעברת מסרים
היכרות עם עולם הדואר הכתוב: מאפייני מכתבים כמעטפה, בולים, כתובת, חותמת דואר
גאוגרפיה בסיסית: מדינות, ערי בירה, אתרים מפורסמים
מנקודת מבטם של מבוגרים, מתקבל הרושם כי שורת המכתבים שמקבלת סופי היא הסחה שנוצרה על ידי הוריה על מנת להסתיר את עובדת היעלמותו של הצעצוע האהוב.
הסיטואציה המתוארת בספר נראית כמו מסכת שקרים ארוכה, שמגיעה לסיומה עם "חזרתו" של הארנב הביתה, שמתרחשת "במקרה" בערב חג המולד.
ביקורות נוספות מובעות על תוכנו בטענה כי הוא נגוע בשוביניזם.
הספר עובד בשנת 2000 על ידי Caligari Film GMBH בשיתוף עם TV-Loonland לסדרת אנימציה טלוויזיונית בעלת אותו השם.
גיבור הסדרה, שלא כמו הספר, הוא פליקס עצמו והסדרה מתמקדת בהרפתקאות העוברות עליו.
לסדרה הופקו 2 עונות שכל אחת מהן בעלת 26 פרקים.
בהשראת הסדרה הופקו גם שני סרטי קולנוע - "מסביב לעולם עם פליקס" שהופק בגרמניה ובהולנד ב-2005 בבימויו של חנן קמינסקי, אנימטור ובוגר בצלאל, וסרט ההמשך בשם "פליקס 2: ארנב הצעצוע ומכונת הזמן" משנת 2007.
הספר עובד בשנת 2005 להצגת ילדים בהפקתו של שלמה צח ובבימויו של עמיר ממן, בה השתתפו אסף אשתר, שרון שחל ועוד.
מִכְתָּם, או אֶפִּיגְרָמָה (מיוונית: ἐπίγραμμα), הוא סוג של שיר, לרוב, שיר קצר בעל אופי סאטירי עוקצני או חידוד.
המכתם התפתח לראשונה כשיר הכתוב על מצבות (ומכאן שמו הלועזי, שמשמעותו כתובת הקדשה על גבי בית, יצירת אמנות, מתנה, או כתובת על מצבה).
שטח הכתיבה המצומצם על גבי המצבה הקנה לו את אופיו הקצר, אשר בדרך כלל אינו עולה על שני בתים.
מכתמים אחרים הם בעלי אופי סאטירי, ומשמשים למתיחת ביקורת או ללעג.
המכתמים הקדומים ביותר שהגיעו לידינו הם מיוון: שתי כתובות יווניות שנשתמרו על גבי כדים מן המאה ה-8 לפנה"ס, כתובות הנצחה בהקסמטר : CEG 1.423, CEG 1.454, הכתובת על אוינוכוה (οἰνοχόη; ; סוג של כד יין) הידועה בשם "כתובת דיפולון" וכן הכתובת על סקיפוס מפיתיקוסה (Pithecusae scyphus).
מ-500 לפני הספירה המכתמים שימשו את הקופלט האלגי (, שיר אלגי המורכב משתי שורות).
מהמאה ה-6 לפנה"ס, המכתם הוא שיר קצר הממצה בצורה מרוכזת את רעיונו של המשורר, רגשותיו, הלך רוחו והגותו.
שיר זה מתפתח לסאטירה שנונה ועוקצנית בעיקר בשירה הרומית.
החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ואילך נמצאו ביוון כתובות בחרוזים, במשקל ההקסמטר או הדיסטיכון (distich) האלגי, על גבי מצבות, לוחות נדרים וכדומה.
תוכנם הוא תיאור קצר ומאופק של דמות או מאורע.
רוב מכתמי המונומנטים שהגיעו לידינו מיוון הקלאסית הם בעילום שם, הראשון בהם שחתום הוא CEG 2.819, 888. ii.
המשורר הראשון שיוחסה לו כתיבת מכתמים היה סימונידס, שחיבר את הכתובות על קברי הנופלים במלחמה עם הפרסים.
אך יש בעיה בשיוך המכתמים אליו: הקושי לאמת יוצרים עם מכתמיהם הכביד מאוד על המחקר של מכתמים שנכתבו לפני 400 לפנה"ס, ולמעשה בלם אותו.
במכתמים שלו ידע סימונידס לסגל תוכן רב-משמעות למסגרת מצומצמת.
במכתמו הידוע ביותר, לכבוד גיבורי קרב תרמופילאי, העלה את זכר קורבנם בשתי שורות קצרות ומאוזנות היטב.
המכתמים היו נפוצים מאוד בספרות היוונית של התקופה ההלניסטית.
בניגוד לאפיגרמה הקלאסית, שלרוב הייתה רק כתובת על מצבה, או כתובת המכילה מילות תפילה או הודייה, האפיגרמה ההלניסטית הקיפה את כל צורות השירה הלירית הזעירה שהיו קיימות עד אז.
צורה ספרותית זו הגיעה לשיאה ביצירותיהם של קאלימאכוס ושל אסקלפיאדס.
יצירותיהם נשאו לרוב אופי ארוטי או כזה שנועד לשמח את לב המסובים במשתאות.
יש גם כתובות המכילות התנצחויות בענייני לשון וספרות, או המשבחות יצירות של אומנים.
מבחינת התוכן, מעניינות במיוחד האפיגרמות של לאונידס מטרנטום , שנושאיהן שאובים מחיי בעלי המלאכה, הדייגים ודלת העם העירונית.
בתקופת האימפריה הרומית שימשה היוונית לשון ביטוי ספרותי גם לסופרים רומיים חשובים.
המכתם התחבב בספרות היוונית של התקופה ההלניסטית והתקופה הרומית.
בראשית המאה ה-1 לפנה"ס ערך מֶלֶאַגְרוֹס מגַדַרה קובץ של מכתמים שכלל אוסף של כ-130 יצירות מפרי עטו, רובן מכתמים ארוטיים.
בהמשך הופיעו אוספים אחרים, שהמשיכו להופיע ביוון עד שלהי ימי הביניים.
בהמאה ה-1 לספירה נכתבו הרבה אפיגרמות: פיליפוס מתסלוניקי כתב מכתמי חצר, גאיוס לוקיליוס כתב מכתמים סאטיריים, רופינוס כתב מכתמים ארוטיים.
בתחילת המאה השלישית לפני הספירה המכתמים הועתקו ממונומנטים לקלף.
אלו מכתמים ארוכים יחסית עם משקל משתנה.
המכתמים האלה שונים מאוד ממכתמי הקומפלט אלגי שהיו בעל משקל יחיד ובני שתי שורות.
יש גידול בשימוש במכתמים מאחר שהם השתלבו והתאימו לזרמים ספרותיים חדשים כמו של המשוררים החדשים באלכסנדריה.
משלב זה התוכן אינו הנצחה בלבד, אלא גם עיסוק בנושאים יום-יומיים ופסטורליים (טבע, דת ומשפחה) כפי שניתן לראות אצל אניטה מטגאה.
רוב המשוררים פרסמו תחת הכותר "מכתמים" (ἐπίγραμμα).
בהמשך היה גם חיקוי של מכתמים גרפיים כמו המכתם הלטיני, שיר 59 של קאטולוס.
עם השנים החלו להיכתב מכתמים בדיוניים המנותקים לגמרי מהנצחת מונומנטים.
מכתמים מהרפובליקה הרומית המאוחרת ותחילת האימפריה הרומית נכתבו, על פי רוב, עבור פטרונים רומאים כשירי הלל .
בסוף המאה ה-1 לספירה, נראית התפתחות של מכתמי הסאטירה, בעיקר בידי לוקיליוס .
בתקופת המאה ה-3 והמאה ה-4 יש התחדשות של מכתמים על מונומנטים וחזרה לכתיבת שורות מרובות.
המכתם הוא הסוג השירי האחד שטופח בהתלהבות במשך כל תקופת האימפריה הביזנטית.
כמעט כל משורריה החשובים והבלתי חשובים, ביניהם גם פטריארכים וקיסרים, חיברו מכתמים, שרבים מהם השתמרו עד ימינו.
ברובם נכתבו לפי דוגמת המכתמים היווניים, אך מתחילת המאה ה-8 ניכר בהם העדרו של היסוד הארוטי.
את מקומו תופסים נושאים הקשורים לדת הנוצרית: כנסיות, חגים דתיים, איקונות קדושי הנצרות, שרידי קדושה וכדומה.
הראשון שחיבר מכתמים במגמה חדשה זו היה תאודורוס מסְטוּדִיוֹן.
בימי המאה ה-9 פעלה המשוררת החשובה האחת שקמה באימפריה הביזנטית, קאסיה (או איקאסיה), שכתבה גם מכתמים.
בתקופת המאה ה-10 והמאה ה-11 הגיע המכתם הביזנטי לכלל שלמות, בכתביהם של יוהנס הגאומטריקן (קִירִיוֹטֶס), כריסטופורוס ממִיטִילֶנֵה ויוהנס מאוֹרוֹפּוֹס.
ביצירותיהם ניכרות השפעות הלניסטיות והן מצטיינות בעדינות, בהתאפקות וברגש, וכן מצויים בהן שנינות מעודנת והומור.
מסוף המאה ה-11 ועד לחורבנה של האימפריה הביזנטית נוצרו מכתמים בשפע, אך בין מחבריהם בתקופה זו ראויים לציון רק שניים: המשוררים-הקבצנים הפוריים תאודורוס פרודרומוס במאה ה-12 ומנואל פילס במאה ה-14, שכתב בין היתר על צרותיו בחיי הנישואין שלו.
באימפריה הביזנטית רווחה גם כתיבת חידות בצורת מכתמים, אך רק למעט מהן יש ערך שירי כלשהו.
כמו כן נכתבו נבואות מחורזות שאת רובן ייחסו מאוחר יותר לקיסר לאו השישי החכם.
מן המכתמים הרומיים שהיו בעלי אופי סאטירי לא נשאר הרבה.
שימוש בכתובות בלטינית מתועד מהמחצית השנייה של המאה השלישית לפני הספירה.
המכתם הלטיני, בדומה למכתם היווני, החל כמונומנט על חפץ.
המכתם הרומי מאבד במהירות את הקשר ההדוק בין המונומט עצמו לכתובת.
התרבות ההלניסטית השפיעה רבות על המכתמים הלטיניים ויש שילוב של זרמי ספרות רומיים עם הזרמים ההלניסטיים.
מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה הראשונה לפני הספירה, ההקסמטר הפך לנפוץ במיוחד.
בדומה לעליה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים באלכסנדריה, כך החלה עלייה חדשה בשימוש במכתמים אצל המשוררים החדשים ברומא.
המכתמים הרומיים מיוצגים בעיקר על ידי יצירותיהם של גאיוס ולריוס קאטולוס ומרקוס ואלריוס מרטיאליס.
מרטיאליס נחשב על ידי כותבים מודרניים כאמן המכתמים הלטיניים.
למעלה מ-1500 המכתמים שלו, שרוכזו ב-15 ספרים, מתארים את חיי היום יום של רומא.
בניגוד לקאטולוס, השירים שלו עוסקים פחות בעולמן הרגשי של דמויות וסיפורי אהבה.
כדוגמה למכתם של מארטיאליס אפשר להביא את שירו המפורסם:
מארטיאליס כלל בכתיבתו במיוחד את המכתם הסאטירי, ובמכתמים שלו יש גם כאלה שמצטיינים בעוקצנותם הבלתי מרוסנת ואף גסים ביותר.
בין המכתמים שלו יש כאלה המכוונים נגד יהודים.
מכתמיו השפיעו באופן ניכר, יחד עם המכתמים היווניים, על התפתחות המכתמים באירופה החל מהרנסאנס.
במשך כמאתיים שנה כתבו כמעט כל המלומדים-המשוררים של הרנסאנס באירופה מכתמים לטיניים לפי דוגמת מארטיאליס או המכתמים היווניים, אך לקראת סוף התקופה החלו לכתוב מכתמים גם באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית.
משוררי איטליה וצרפת במאה ה-15 הושפעו מהמכתמים של מארטיאליס, ודרך צרפת חדרה השפעה זו במאה ה-16 גם לאנגליה.
עניין רב מוצאים במכתמים שלו משוררי הקלאסיציזם ותקופת ההשכלה, ובכלל זה המשוררים העבריים (ראה להלן).
במאה הרביעית הופכים המכתמים לפופולריים שוב.
אוסוניוס חיבר אסופה קצרה של מכתמים, חלקם תורגמו מיוונית או אומצו.
הוא החזיר את השימוש במשקלים חדשים ואת הבדיון עם מעט רטוריקה ודידקטיות.
המכתמים הלטינים התאפיינו בהיותם קצרים, בדקדוקם, בשנינותם, במשלבם הנמוך, בהתעסקות במין ובחיי היום יום, בהתקפות פוליטיות ובמטרון.
במאה החמישית לפני הספירה, הקומפלט האלגי שימש את המטרון עבור המכתמים היוונים.
לעומת זאת, משוררים חדשים, בתקופות מסוימות החזירו את הגיוון למטרוינים.
המכתמים הלטיניים הצטיינו בביטול הפרסונה של הסופר, עולמו האישי, אוהביו ושונאיו, תוך ניסיון לשחזר ולהציץ אל רגע מסוים מהעבר.
כאמור, מהמאה השישית לפני הספירה, המכתם מתפתח לסאטירה שנונה ועוקצנית, בעיקר בשירה הרומית, ומכאן המשמעות של "מכתם" בעת החדשה, המוגבלת לשיר הקצר הממצה את העוקץ הסאטירי.
המכתמים בעת החדשה, שהופיעו החל מסוף המאה ה-16, החלו להצטיין בדרך כלל ביתר שנינות, הומור ורגש פיוטי.
לפרסום גדול זכה האנגלי ג'ון אוון .
באנגלית נכתבו מכתמים בין היתר, על ידי רוברט הריק , אלכסנדר פופ, ג'ונתן סוויפט ומ' פּרַיֶיר.
בצרפת כתב מכתמים קלמאן מארו, ובעקבותיו הלכו פרנסואה דה מאלרב, ניקולא בואלו, וולטר ורבים אחרים.
דוגמה למכתם עוקצני של וולטר מתוך מאות מכתמים:
ברוח דומה, סאטירית-עוקצנית, לגלגנית ואירונית, נוצרו מכתמים רבים באיטליה, בספרד ובארצות אחרות.
המכתמים הגרמניים, לעומת זאת, היו בעיקרם דידקטיים ומוסריים-דתיים.
הראשון בגרמניה שהצטיין בכתיבת מכתמים היה מרטין אופיץ, אך מפורסם יותר היה פרידריך פון לוגאו , שהמכתמים הסאטיריים שלו היו מכוונים בחלקם העיקרי נגד התופעות השליליות שהתלוו להידור החיצוני של חיי החצר בדוכסות שלזיה.
גם הגרמנים גוטהולד אפרים לסינג, יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר ורבים אחרים ניסו את כוחם בכתיבת מכתמים.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 התמעטו כותבי המכתמים.
באנגליה היו וולטר סוואג' לנדור, פרסי ביש שלי, ויליאם בטלר ייטס, הילייר בלוק , רודיארד קיפלינג ועוד.
בגרמניה – פרידריך ריקרט, אוגוסט פון פלטן , פרידריך פון בודנשטט , פאול הייזה ואחרים.
מכתמים שהם בעיקר בעלי צביון דידקטי-מוסרי ודתי או פילוסופי היו מקובלים מאוד בספרויות המזרח התיכון (ערבית, פרסית) והמזרח הרחוק (הודית, סינית, יפנית).
החל מן המאה ה-19 ניכרת השפעתם על הספרויות האירופאיות.
במקרא, מכתם הוא אחד מסוגי המזמור בספר תהילים, והוא מופיע בכותרות של שישה מפרקי הספר (טז, נו, נז, נח, נט, ס).כולם בצמידות לשם דויד, "מכתם לדויד" או "לדויד מכתם", בתרגום השבעים תורגמה המילה כ-Στηλογραφία (סטילוגרפיה: כתובת חרוטה).
פרשני המקרא בימי הביניים פירשו את המונח כ"אחד משמות מיני נעימות הזמר" (רש"י) או כנגזר מהמילה המקראית "כֶּתֶם" (זהב), "ורצה לומר שהיה המזמור הזה חביב לפניו ככתם" (מצודת ציון).
הפירוש המקובל על חוקרי המקרא הוא שהמילה היא צורה תניינית של "מכתב", בדומה לכותרת מזמורו של חזקיהו (ישעיהו לח, ט): "מִכְתָּב לְחִזְקִיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה".
בימי הביניים חיברו משוררים מכתמים על נושאים שונים.
משה אבן עזרא כתב את "ספר הענק" הכולל מאות מכתמים כתובים בקופלטים (מבנים של שתי שורות) בחרוזי צימוד.
המכתמים היו נפוצים בשירה העברית בימי הביניים, ובנוסף לאבן עזרא, גם שמואל הנגיד ואחרים כתבו מכתמים.
ר' יהודה הלוי כתב מכתמים, ובהם כאלה שיש בהם הומור שנון, כמו למשל:
הבעל שם טוב, לא כתב את תורתו, והשרידים שהגיעו אלינו מתורתו בכתבי תלמידיו מעידים שתורתו נמסרה במדרשים, כנראה כביאורים דרשניים קצרים לפסוקים או למאמרי חז"ל.
דבריו של הבעש"ט קוצרו במקומות רבים בכתבי תלמידיו עד כדי פתגמים או סיסמאות, וכך נוצר הרושם המדומה שתורת הבעש"ט נמסרה בצורת מכתמים חריפים שמשמעותם לעיתים סתומה.
בימינו המכתם העברי הוא שיר קצר של בין שתיים לשש שורות, על פי רוב מחורזות, המביע רעיון שנון.
המכתם נועד במקרים רבים להקדשה ולמזכרת, והוא יכול להופיע בצורת מכתב או בצורת חריתה על לוח זיכרון ומצבה.
המכתם משמש הן לגילוי יחס של כבוד והערצה והן להבעת זלזול ולעג.
חנניה רייכמן היה משורר ומתרגם ישראלי שהיה ידוע במיוחד בכתיבה ובתרגום של מכתמים.
מכתש אריסטרכוס הוא מכתש בולט הנמצא בחלק הצפון-מערבי של צדו הנראה של הירח.
הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות של מכתש אריסטרכוס הן 23.7° צפון, ו-47.4° מערב.
קוטרו 40 קילומטרים, ועומקו 3.7 קילומטרים.