tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לראשונה נדונו אפשרויות שימוש במחשוב במדעי היהדות, נושא שיהפך למדור קבוע בהמשך.
גם קונגרס זה הביע חשש ביחס לגורלם של חוקרים מעבר למסך הברזל ובברית המועצות בפרט.
הקונגרס השביעי התקיים בין ה-8 באוגוסט ל-13 באוגוסט 1977 על הר הצופים בירושלים בראשותו של אפרים אלימלך אורבך ובהשתתפות כ-1,000 חוקרים.
הקונגרס נחנך באמפיתיאטרון הר הצופים על ידי נשיא המדינה, אפרים קציר וכלל מושב מיוחד לזכר הסופרים היהודים שנרצחו בברית המועצות.
הקונגרס ציין את מפעלו של שלמה מורג, מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל, במסגרתו הקליט מסורות לשוניות של עדות ישראל.
בנימין מזר ציין בכנס את ההתקדמות הגדולה בחקר ימי בית שני לאור הממצאים מחפירות הכותל.
הקונגרס השמיני התקיים בין ה-16 באוגוסט ל-22 באוגוסט 1981 בראשותו של אפרים אלימלך אורבך ובהשתתפות כ-1,000 חוקרים.
גם טקס הפתיחה של קונגרס זה התקיים באמפיתיאטרון הר הצופים, דבר שהיה מאז למסורת.
במסגרת הקונגרס תקפו חוקרים את החרדים ואת הרב הראשי שלמה גורן על רקע מהומות ותקיפת ארכאולוגים (ובראשם יגאל שילה) בעיר דוד ("שטח G").
הקונגרס התשיעי התקיים בין ה-4 ל-12 באוגוסט 1985 בראשותו של אפרים אלימלך אורבך באוניברסיטה העברית על הר הצופים, לראשונה במבנה החדש של הפקולטה למדעי הרוח, בו הוא מתקיים מאז במלואו.
הקונגרס העשירי התקיים בין ה-16 ל-24 באוגוסט 1989 בראשותו של אפרים אלימלך אורבך
הקונגרס האחד-עשר התקיים בין ה-22 ל-29 ביוני 1993 בראשותו של עזרא פליישר
הקונגרס השנים-עשר התקיים ב-1997 בראשותו של מנחם אלון בסימן מאה שנה לגניזת קהיר, מאה שנה להקונגרס הציוני העולמי הראשון וחמישים שנה לסיום השואה ותקומת ישראל.
הקונגרס השלושה-עשר התקיים ב-2001 בראשותו של מנחם אלון
הקונגרס הארבעה-עשר התקיים ב-2005 בראשותו של מנחם אלון
הקונגרס החמישה-עשר התקיים ב-2009 בראשותה של שרה יפת
הקונגרס העולמי השישה-עשר התקיים באוניברסיטה העברית בירושלים, הר הצופים, בימים 28 ביולי עד ה-1 באוגוסט 2013 בראשותו של יוסף קפלן.
הקונגרס העולמי השבעה-עשר למדעי היהדות התקיים באוניברסיטה העברית בירושלים, הר הצופים, בסימן 70 שנים לקונגרס הראשון, בימים 6 עד ה-9 באוגוסט 2017 בראשותו של משה אידל.
הקונגרס העולמי השמונה-עשר למדעי היהדות התקיים באוניברסיטה העברית בירושלים, הר הצופים, בימים 8 עד ה-12 באוגוסט 2022 [נדחה בשנה עקב מגפת הקורונה] בראשותו של משה אידל.
במסגרת הכנס התקיימו 1,700 הרצאות במגוון נושאים, חלקם בסימן התחדשות התחום ומתוך פניה לאקטואליה כגון למשל מושב על מגפות, מושב על פרויקט הפירוש הפמיניסטי לתלמוד הבבלי בראשות טל אילן ומושבים רבים סביב הנגשה דיגיטלית ומדעי הרוח הדיגיטליים.
כן התקיימו שני תתי-כנסים, אחד לכבוד 500 שנה להולדת משה קורדובירו והשני כנס לחקר המסורה.
חלק ממושבי הכנס הרלוונטיים התקיימו באולמות היברידיים והיו משותפים בזום עם כנס International Organisation for the Study of the Old Testament שהתקיים במקביל בציריך.
הקונגרס העולמי התשעה-עשר למדעי היהדות התקיים באוניברסיטה העברית בירושלים, הר הצופים, בימים 4 עד ה-7 באוגוסט 2025 בראשותו של אהרן ממן.
במסגרת הכנס התקיימו 320 מושבים (כ-1100 הרצאות) במגוון נושאים.
הפקת הכנס התמודדה עם אתגרים בשל מלחמת חרבות ברזל והעימות מול איראן.
בכנס הייתה אך נוכחות דלה של משתתפים מחוץ לישראל והוא היה לפיכך מצומצם יותר.
מושבים ייחודיים הוקדשו לזכר הרב יונתן זקס, להיבטים פמיניסטיים, לחדשנות דיגיטלית כגון שימוש באינטליגנציה מלאכותית ולחקר החברה החרדית המודרנית בישראל.
הכנס התקיים בצל המלחמה ואירועי השבעה באוקטובר.
מספר מושבים קיימו דיון אקדמי בתגובות לטבח והנצחתו, בתחומי ההגות, התרבות וגיבוש הזהות.
רשמית, לא התייחס הכנס כלל לאירועי השעה, אולם כמעט בכל מושב הייתה התייחסות לאקטואליה.
חלק מן המושבים הצהירו במפגיע שאינם נוגעים כלל באקטואליה ופוליטיקה ונועדו לשמש מפלט אינטלקטואלי מאירועי השעה, בעוד במושבים אחרים ביקשו משתתפים להצהיר הצהרות אישיות בנוסף להרצאתם בנוגע למצב החטופים במלחמת חרבות ברזל והיחס לפרסומים אודות פשעי מלחמה והמשבר ההומניטרי ברצועת עזה.
הכנס כלל מושבים מיוחדים לציון מאה שנה לחברה ההיסטורית הישראלית, מדור מיוחד ליהדות אמריקה הלטינית ותת-כנס לחקר המסורה בראשות יוסף עופר.
הקונגרס הערבי-פלסטיני היה סדרת כינוסים של ההנהגה הפוליטית הפלסטינית בתקופת המנדט.
הקונגרס התכנס שבע פעמים בין 1919 ל-1928. שלטונות המנדט הבריטי סירבו להכיר בו כגורם מייצג של האוכלוסייה הערבית של ארץ ישראל.
עם זאת, הוועד הפועל הערבי שקם כאחת מהחלטות הקונגרס השלישי ב-1920, ייצג את ערביי הארץ מול שלטונות המנדט עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
לקונגרס מעולם לא נערכו בחירות כלליות.
לקראת התכנסות הוועידות שלו, היו חברי ההנהלה של האגודה המוסלמית-נוצרית המקומית או אגודה אחרת שפעלה באותו מקום כמסגרת לפעילות לאומית, מתכנסים ובוחרים מספר פעילים מקומיים כצירים לוועידה.
שיטה זו גרמה לספק מצד השלטון הבריטי בדבר מידת הייצוגיות של המסגרת הזאת.
הקונגרס הראשון כונס על ידי חברי האגודות המוסלמיות-נוצריות מרחבי הארץ.
הוא התכנס בין ה-27 בינואר ל-10 בפברואר 1919 בירושלים.
הוועידה הייתה צריכה להיפתח ב-25 בינואר, אולם לא כל הצירים הגיעו בזמן שנקבע והדיונים התחילו רק ב-1 בפברואר.
בקונגרס השתתפו 29 או 30 צירים (לפי הדו"ח הבריטי: 27 צירים) מערי הארץ, אולם מעכו, חברון ובאר שבע לא הגיעו צירים, למרות שהוזמנו.
בין הצירים היו עיזאת דראוזה ויוסף אל-עיסא, עורך העיתון פלסטין.
הנוצרים היוו 20% מצירי הוועידה ומחצית מצירי ירושלים, בעוד שמספרם באוכלוסייה היה אז עשירית ממספר המוסלמים.
נשיא הוועידה היה נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים, עארף א-דג'אני.
הוועידה החליטה על ניסוח תזכיר לוועידת השלום בפריז, המנמק את שלילת הציונות.
כעבור שני ימי דיונים נוספים, גובש מסמך שכלל חמש החלטות:
"אנו רואים את פלסטין כחלק מסוריה הערבית, שהרי מעולם לא הופרדה ממנה.
אנו קשורים עמה בקשרים לאומיים, דתיים, לשוניים טבעיים, כלכליים וגאוגרפיים".
הצהרת "שר החוץ הצרפתי, שלצרפת יש זכויות בארצנו...
מטרותינו ושאיפותינו מתבטאות אך ורק באחדותנו הערבית ובעצמאותנו המלאה".
"רצוננו הוא שמחוזנו, 'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית ושאיפתנו להיות חופשיים מכל השפעה וחסות זרות".
"אנו רואים כבטלים ומבוטלים כל הבטחה או חוזה שנעשו ביחס לארצנו ולעתידה".
"ממשלת הארץ" תבקש סיוע בריטי, כל עוד אינו מפר את העצמאות והאחדות הערבית, ותקיים ידידות עם בעלות הברית
הקונגרס ביקש לשגר משלחת מטעמו לוועידת השלום בפריז, על מנת לייצג את עמדת הערבים תושבי פלסטין, אך הממשל הצבאי הבריטי מנע זאת מהם ומנע פרסום כרוזים המודיעים על החלטות הקונגרס לציבור.
משלחת מטעם הקונגרס נשלחה לקונגרס הערבי הסורי, שהתכנס ביוני אותה שנה בדמשק.
כן התקבלה החלטה להתכנס כל שלושה חודשים.
המחברים הערביים עיסא אל-ספרי ואמין סעיד מספרים כי "הוועידה הפלסטינית השנייה" התקיימה בדמשק ב-27 בפברואר 1920 והשתתפו בה הפעילים הפלסטינים שכבר ישבו שם.
במרץ 1920 נערך בדמשק הקונגרס הכלל-סורי השני, בו נטלו חלק הפלסטינים שהשתתפו בקונגרס הכלל-סורי הראשון ביולי 1919.
בעקבות החלטת ועידת סן רמו באפריל על מסירת ארץ ישראל לשלטון מנדט בריטי ופרסומה הרשמי של הצהרת בלפור בארץ ישראל, החל ארגון של ועידה פלסטינית של כל סניפי האגודות המוסלמיות-הנוצריות בחודש מאי בשכם, בעוד הקונגרס הסורי עדיין פועל בדמשק.
אולם השלטון הבריטי, שחשש מכינוס כזה זמן קצר לאחר המאורעות באפריל, לא הסכים לקיומו.
על פי יעקב שמעוני, הוועידה הערבית הסורית (הקונגרס הסורי הלאומי) שנתכנסה בדמשק ביוני 1919, והוועידה הערבית השנייה שנתכנסה גם היא בדמשק, ב-27 בפברואר 1920, נחשבות לראשונה והשנייה במניין הוועידות הפלסטיניות ובשתיהן השתתפו גם עסקנים פלסטינים.
על פי חגי ארליך, "הקונגרס הלאומי הסורי" נתכנס לראשונה ב-6 ביוני 1919, והוועידה הפלסטינית הראשונה נתכנסה בדמשק ב-8 ביוני 1919. אולם לדברי יהושע פורת, הוועידה הראשונה הייתה זו שנתכנסה בינואר 1919, ואילו השנייה הייתה זו שהוחלט לכנסה בשכם במאי 1920 אך המינהל הצבאי אסר לקיימה.
לדברי אילן פפה, לעומת זאת, הקונגרס השני התכנס בארץ ישראל ב-31 במאי 1920 בחשאי, עקב המגבלות שהטיל שלטון המנדט על כינוסים פוליטיים ערביים.
החלטות הקונגרס גינו את החלטות ועידת סן רמו ובפרט את החלת הצהרת בלפור בכתב המנדט.
בספטמבר 1920 נערכה בירושלים פגישה של האגודות, אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני לנשיא הארגון ולצדו ועד כלל-ארצי.
בנוסף, פורסמה קריאה לכינוס נכבדי המוסלמים והנוצרים בארץ, שזכתה להיענות חיובית.
היה זה היסוד לכינוס הוועידה הפלסטינית השלישית.
הקונגרס השלישי התכנס בחיפה בין ה-13 ל-19 בדצמבר 1920. נכחו בו 37 צירים (17 מהם מחיפה), ודיוניו נמשכו שישה ימים.
נעשה מאמץ להפוך אותו למפגן אחדות בין המוסלמים והנוצרים, ולשם כך סלימאן את-תאג'י אל-פארוקי, העאלם המוסלמי מרמלה, בולוס שחאדה, יווני-אורתודוקסי מרמאללה, והכוהן בסיליס, ראש העדה הקתולית, נשאו זה אחר זה דרשות בשבח האחדות הן ביום שישי במסגד של חיפה והן ביום ראשון בכנסייה.
מזכירי הוועידה השלישית היו אחמד אל-אמאם (מוסלמי) וודיע אל-בוסתאני (מרוני), שניהם מחיפה.
לנשיא הקונגרס נבחר מוסא כאזם אל-חוסייני.
תביעה מממשלת בריטניה "לכונן ממשלה של בני הארץ (וטניה), האחראית בפני מועצה מייצגת (מג'לס ניאבי), אשר העם הדובר ערבית ושישב בפלסטין עד ראשית המלחמה יבחר בחבריה, כפי שהדבר נעשה בעיראק ובעבר הירדן".
כלומר: הגדרת השלטון על ארץ ישראל כמו המנדט הבריטי על מסופוטמיה, הכולל הקמת פרלמנט.
הקמת מדינה ערבית עצמאית, לפי הבטחת מכתבי חוסיין-מקמהון.
גינוי הצהרת בלפור כנוגדת "חוקי אלוהים ואדם", והוקעת רעיון "הבית הלאומי לעם היהודי" כלשון הצהרת בלפור וכתב המנדט.
דרישה לבטל את הצעדים שננקטו מכוח מדיניות הצהרת בלפור: את ההכרה בהסתדרות הציונית העולמית כגוף רשמי המייצג את היהודים בארץ ישראל, את התרת העלייה של יהודים לארץ ישראל, ואת הגדרת העברית כשפה רשמית בשטח המנדט.
כמו כן, התנגדות להשלמה עם מציאותו של הדגל הציוני ועם כהונת מנהיגים ציוניים בתפקידים עליונים בממשלה.
הגדרת הממשל הבריטי כבלתי חוקי, כיוון שחבר הלאומים לא אשרר את כתב המנדט.
תביעות לפתיחה מחדש של הבנק החקלאי, התרת יצוא הדגנים (שנאסר בשל המחסור בארץ ובארצות השכנות), והטבת מצב האסירים בבתי הסוהר.
כדי לבצע את ההחלטות הללו, נבחר גוף בן תשעה חברים.
הוא הוקם כאחת מהחלטות הקונגרס והיה למוסד הפוליטי העליון של הפלסטינים וייצג אותם אל מול שלטונות המנדט הבריטי.
אל-חוסייני נבחר לכהן כיושב הראש שלו עד יום מותו.
בוועידה השלישית לא היה אף אזכור לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית".
ב-18 בדצמבר שלחה הוועידה השלישית הודעה אל הנציב העליון.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה העלו הפלסטינים את דרישותיהם על בסיס "החוזה האנגלי-ערבי" מ-1915 (התכתבות חוסיין-מקמהון), בו לכאורה הובטחה לערבים עצמאות בשטח הכולל גם את ארץ ישראל.
טענתם זו לא נזכרה בכל העצומות ומכתבי המחאה שהגישו עד אותה עת לשלטונות הבריטים מנובמבר 1918, אולם החל מוועידה זו, היא חזרה ונשנתה בכל פניותיהם אל העולם.
לאחר התכנסות הקונגרס, הטילה ממשלת המנדט ספק בהיותו נציג אמיתי של האוכלוסייה הפלסטינית.
בסוף דצמבר השיב על כך אל-חוסייני: "צירי הוועידה המתכנסת בחיפה חלקם נבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות והאגודות והמועדונים האחרים, שנתכוננו בצורה המסודרת ואשר ייצגו את כל התושבים לפני הוועדה האמריקנית והממשלה המרכזית בכל העניינים; חלקם האחר נבחרו על ידי נכבדי הארץ ונשואי־פניה, שיח'י השכונות והכפרים ונציגי העדות השונות...
על יסוד זה יתברר להוד־מעלתו הנציב העליון כי הוועידה נבחרה על ידי העם, כי היא מייצגת את הרוב המוחלט של העם הפלסטיני, המוסלמי והנוצרי, וכי היא מאגדת בתוכה את נכבדי הארץ ונשואי פניה, אשר ייצגוה בכל עת וזמן".
הקונגרס הרביעי נתכנס לישיבתו הראשונה בירושלים ב-29 במאי 1921. כמו בוועידה השלישית, גם בוועידה הרביעית לא היה זכר ל"סוריה הדרומית".
מוסא כאזם אל-חוסייני דאג שנושא מאורעות תרפ"א בתחילת אותו חודש לא ידון במליאה.
הוועידה דנה בבחירת משלחת לניהול משא ומתן עם בריטניה בשם "העם הערבי של פלסטין".
ב-2 ביוני הוחלט להרכיב את המשלחת באמצעות בחירות.
נבחרו שישה חברים: מוסא כאזם אל-חוסייני (50 קולות), תופיק חמאד (48), אמין אל-תמימי (45), מועין אל-מאדי (41), פואד סעד (מנהיג העדה היוונית-קתולית בחיפה, 31) ואבראהים שמאס (אורתודוקסי מירושלים, 29).
כמזכירי המשלחת נבחרו רוחי עבד אל-האדי ושבלי אל-ג'מל (פרוטסטנטי מירושלים), אולם בסופו של דבר סעד ועבד אל-האדי לא יצאו.
ב-19 ביולי יצאה המשלחת ללונדון ובדרך נפגשה ברומא עם האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
באוגוסט החלה לקיים בלונדון פגישות ולהחליף אגרות עם ראשי משרד המושבות, אולם לא הוכרה רשמית כמייצגת את האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל.
באותו חודש נפגשה שלוש פעמים עם שר המושבות, וינסטון צ'רצ'יל, אך לא הצליחה להפגש כמתוכנן עם צירי חבר הלאומים בז'נבה.
חברי המשלחת סירבו בתוקף להיפגש עם חיים ויצמן ונציגי ההסתדרות הציונית, אך הסכימו להיפגש עם פנחס רוטנברג, מתוך הנחה שהוא מייצג את המתונים ביישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-30 באוגוסט נפגש איתו שמאס ואל-מאדי.
לאחר הפגישה שלח רוטנברג מכתב סיכום לראש המשלחת, אל-חוסייני, וביקש ממנו לתמוך בהקמת מפעל החשמל שלו, על בסיס ההבהרות שעלו בפגישה, אלא שב-17 בספטמבר התקבלה תגובתו הרשמית של חוסייני, בה נאמר: "בני עמנו לא יראו כחוקי כל זיכיון, אם לא יובא קודם־לכן לאישור כל האוכלוסייה של פלשתינה...
דבר לא גורם לנו אושר כה רב, כמו מפעלים התורמים לרווחתה ולעושרה של פלשתינה, אך אנו משוכנעים כי ראוי לתת לנו הזדמנות ליטול על עצמנו מפעלי פיתוח אלה".
הנציב העליון הרברט סמואל הבטיח לקונגרס כי בריטניה לעולם לא תכפה מדיניות בניגוד לאינטרסים הכלכליים, הדתיים או הפוליטיים של הערבים.
ביולי 1922 סיימה המשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון את פעילותה בכישלון.
בסוף אותו חודש אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל בחבר הלאומים.
כתב הסמכות של המשלחת הצריך אישור מוקדם של הוועידה לכל הסדר שהמשלחת עשויה הייתה להגיע אליו.
הצורך הזה החליש את המתונים, שחששו שיוקעו על ידי הקיצוניים בפני הוועידה כבוגדים.
לדברי יהושע פורת, כתב הסמכות הזה העיד על חוסר אמון הדדי בין הציבור ומנהיגיו והיה אופייני למידה הקטנה של האינטגרציה שהאוכלוסייה הפלסטינית נמצאה בה באותה תקופה.
התוכנית המקורית הייתה לכנס את הוועידה החמישית ב-20 ביולי 1922 ביפו, אולם המועד נדחה בשל האיחור שבשיבת המשלחת הפלסטינית מאירופה.
טרם כינוס הקונגרס נערכו פעולות לגיוס כספים והעלאת מודעות כגון שביתה כללית בין ה-21 ל-22 ביולי ומכירת בולים ועליהם איור של כיפת הסלע וכנסיית הקבר והסיסמה "פלסטין לערבים" בערבית ובאנגלית.
ראשי הוועד הפועל הערבי לא רצו בהשתתפות הנשאשיבים ותומכיהם בוועידות, וכשניסה "המועדון הספרותי" להשתתף בוועידה החמישית, מנע זאת ממנו הוועד הפועל, ונציג המועדון, ד"ר עזת טנוס, לא נתקבל אליה.
הקונגרס החמישי נפתח בשכם ב-22 באוגוסט 1922. נשיא הקונגרס ומנהיג המשלחת לאירופה, מוסא כאזם אל-חוסייני, גינה את התסיסה האנטי-בריטית וכל שימוש באלימות, מתוך אמונה שהערבים יכולים להשיג הישגים באמצעות דיפלומטיה.
החרמת הבחירות למועצה המחוקקת (שהייתה אמורה לקום במסגרת שלטון המנדט)
החרמת סחורות יהודיות, כולל חשמל מחברת החשמל הארץ-ישראלית של פנחס רוטנברג
גינוי ובקשה לאסור עלייה יהודית
הגשת בקשה רשמית לביטול כינון הבית הלאומי לעם היהודי
הכח שדחף להחרמת הבחירות למועצה המחוקקת היו החוגים הצעירים המיליטנטיים.
בוועידה הוצעו אמצעים שונים למימוש ההחרמה ושלושה מהם נתגלו אחר כך כיעילים מאד: על המשלחות ללונדון ולחיג'אז הוטל לנהל ברחבי הארץ תעמולה נגד הבחירות; נקבע כי יש להדריך את האימאמים במסגדים, שיתאימו את דרשות יום השישי שלהם לנושא; וכי יש לדרוש מהמוח'תארים של הכפרים התחייבויות בכתב שכפריהם לא ישתתפו בבחירות.
בשנת 1921 חל גידול עצום ברכישת קרקעות על ידי יהודים, מה שהביא מספר צירים להעלות את הנושא לדיון בוועידה, אולם לא נתקבלה שום החלטה, מלבד מינוי ועדה שתבחן את שאלת העברת קרקעות ליהודים.
הוועידה החמישית הייתה בעלת אופי קיצוני יותר מזה של קודמתה.
צירי הוועידה נשבעו "להמשיך במאמצים למען עצמאות" ולא להסכים "לבית הלאומי היהודי ולהגירה היהודית".
בנוסח השבועה הוגדרו משתתפי הוועידה כ"צירי העם הערבי הפלסטיני".
סיסמת הקונגרס השישי, שהתכנס ביפו בין ה-16 ל-23 ביוני 1923 הייתה "אין מיסוי ללא ייצוג" אך הקריאה למרד מיסים שנדונה בו, לא הוכרעה ולא התקבלה כהחלטה.
הקונגרס החליט לשלוח משלחת נוספת ללונדון.
למרות ניסיונות חוזרים, לא הצליח הוועד הפועל הערבי לכנס ועידה שביעית במשך מספר שנים.
לאחר הפסקה בת 5 שנים התכנס ב-20 ביוני 1928 הקונגרס השביעי והאחרון, באולם בית הספר רודת אל-מעארף בירושלים.
השתתפו בו 227 צירים, ביניהם רק 28 ייצגו את ירושלים וכפריה.
בעקבות הסדר מוקדם בין תומכי הוועד הפועל והמועצה המוסלמית העליונה לבין האופוזיציה, נקבעו הצירים בכל מקום במשא ומתן מוקדם בין הנכבדים המקומיים של שני המחנות, כך שיהיה שוויון מספרי בין שני הצדדים.
ועידה זו הייתה הייצוגית ביותר מבין כל הוועידות.
החלטתה המרכזית של הוועידה השביעית סימנה מהפך בעמדה הערבית.
לאחר שבראשית שנות ה-20 טירפדו מהלך לכינונו של גוף מחוקק הרי הפעם העלו את הדרישה לכינון גוף מחוקק ייצוגי, בדומה לגופים שהוקמו בארצות המנדט האחרות.
כדי לקדם את האפשרות הזו, היא נמנעה מלקבל החלטה מפורשת הקוראת לעצמאות או מתנגדת למנדט והצהרת בלפור, וזאת כדי להפיס את דעתם השלילית של היהודים לגבי רעיון הגוף המחוקק הייצוגי.
ב-4 בספטמבר 1928 החליטה ההנהלה הציונית בלונדון לאחר דיון בתזכירו של קולונל קיש בעניין, לשלוח שאלון לאישים בעלי דעות מייצגות בתנועה הציונית במגמה לגבש עמדה ב'שאלה הערבית'.
הקונגרס החליט על הקמת ועד פועל בן 48 חברים ועל שליחת משלחת נוספת ללונדון, אולם לא הצליח להתגבר על חוסר האחדות הפנימית.
הוא החליט "לברך את המשלחת הסורית-הפלסטינית באירופה ולהפציר בה שתמשיך לתבוע את זכויות העמים הסורי והפלסטיני".
לקו המדיני המוסלמי-נוצרי המתון יחסית של הקונגרס קמו מתנגדים רבים שדרשו פעולה רדיקלית יותר.
המסגרת העיקרית בה מצאו בית ארגוני הייתה המועצה המוסלמית העליונה בראשות המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני שריכזה עוד ועוד כוח וסמכויות.
ב-1934, עם מותו של מוסא כאזם אל-חוסייני, שעמד בראש הקונגרס והיה הדמות המרכזית בו, לא נמצא לו יורש מוסכם.
יעקוב פראג' הנוצרי, שנבחר כנשיא מכהן, לא התקבל והקונגרס התפורר למעשה.
הקונגרס הלאומי הסורי (מכונה גם הקונגרס הפאן-סורי או הוועידה הכל-סורית; בערבית: , תעתיק: אל-מואתמר א-סורי אל-עאם) התקיים בשנת 1919 בדמשק, לאחר סילוק האימפריה העות'מאנית מן האזור במלחמת העולם הראשונה, ובעת שבדמשק פעלה ממשלה בראשות פייסל.
באפריל 1919 אישר פייסל את כינונו של הקונגרס כגוף פרלמנטרי לאומי.
משימת הקונגרס הייתה לדון על עתיד "סוריה", כפי משמעותה על פי האוטופיה הפאן-ערבית אודות "סוריה הגדולה".
הקונגרס גם נועד להציג את השקפות הערבים לועדת קינג-קריין האמריקאית.
הקונגרס נחשב לפרלמנט הלאומי הראשון בהיסטוריה המודרנית של סוריה.
בתחילת יוני 1919 נערכו בחירות לקונגרס ברחבי סוריה, והוא נתכנס לראשונה ב-6 ביוני.
הקונגרס אמור היה לכלול 120 חברים, אולם התכנסו בו רק 69 חברים ואליהם הצטרפו נוספים.
רבים מחבריו באו מקרב אישי ה"אעיאן" (הנכבדים) הוותיקים, שניצלו את השפעתם על האוכלוסייה וזכו במושבים רבים, אך דיוניו נשלטו בידי הלאומיים ובראשם אנשי "אל-פתאת".
הקונגרס דחה את רעיון המנדט.
הקונגרס שנתכנס ביולי 1919 נערך בבית "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם שנה קודם לכן בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה.
מזכיר "המועדון הערבי", עזת דרוזה משכם, היה גם מזכיר הקונגרס.
בראש הקונגרס עמד האשם אל-אתאסי והשתתפו בו נציגים מכל חלקי "סוריה".
ככל הנראה, השתתף בו גם נציג יהודי אחד, יוסף לניאדו.
הנציגים הערבים מארץ ישראל היו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות.
בין הצירים היה גם ראע'ב נשאשיבי.
מלבד הנציגים שנשלחו מארץ ישראל, השתתפו בוועידה גם מספר פלסטינים צעירים שכבר ישבו בדמשק באותה תקופה.
צעירים אלה המשיכו לפעול בדמשק והשתתפו גם בקונגרס הכלל-סורי השני.
אזורי עבר הירדן יוצגו בידי עשרה נכבדים.
מספר משתתפים הביעו את תמיכתם בדרישות פייסל, אולם אחרים החלו לפקפק בו בשל מוכנותו להסכים לוויתורים לקבוצות פרו-ציוניות.
בנוסח החלטות הקונגרס מיום 3 ביולי 1919, שהוגשו לוועדת קינג־קריין, קבע סעיף 6: "אנו איננו מכירים בתביעה כלשהי של מדינת צרפת לחלק כלשהו של ארצנו הסורית, ומסרבים לקבל ממנה כל עזרה, ומתנגדים שידה תהיה מעורבת בארצנו באיזו צורה שהיא".
התזכיר שהגיש לוועדה כלל תביעה ל"עצמאות מדינית גמורה, בלי כל חסות, דחיית המנדט הצרפתי", וכן דחיית תביעות הציונים על "חלקה הדרומי של סוריה, הידוע בשם פלסטין, וגם לא של אזור החוף המערבי, הכולל את לבנון, מהארץ הסורית".
בתגובה, ועדת קינג-קריין המליצה כי "אחדותה של סוריה תישמר".
ב-7 וב-8 במרץ 1920 נערך מושבו השני של "הקונגרס הלאומי הסורי".
ב-8 במרץ הכריז הקונגרס על עצמאותה של סוריה רבתי (כולל לבנון, עבר הירדן וארץ ישראל), והכריז על פייסל "מלך סוריה".
בהצהרת העצמאות של הקונגרס ב-8 במרץ, נאמר:
הקונגרס החל בניסוח חוקה למשטר פרלמנטרי במדינה שלשונה ערבית, ודתה האסלאם.
משתתפי הקונגרס העיראקיים נתכנסו בנפרד תחת השם "הקונגרס הלאומי העיראקי", והכריזו על עצמאות ארצם והמלכת עבדאללה עליה.
המדינה החדשה, הממלכה הערבית של סוריה, התיימרה לכלול את סוריה, ארץ ישראל, לבנון וחלקים מצפון מסופוטמיה.
באותו הזמן, הנסיך זייד, אחיו של פייסל, הוכרז כעוצר מסופוטמיה.
האשם אל-אתאסי הוכרז כראש הממשלה ויוסוף אל-עט'מה (يوسف العظمة) הפך לשר המלחמה וראש המטה הכללי.
הקונגרס המשיך להתקיים לאורך חייה הקצרים של הממלכה עד יולי 1920, כאשר הצרפתים הציבו לפייסל אולטימטום להיכנע או להילחם.
פייסל נכנע, פיזר את הקונגרס ב-17 ביולי, והביא לסופה של הממלכה ולפירוק מוסדותיה.
הקונגרס הסורי-פלסטיני היה ארגון שנוסד ב־25 באוגוסט 1921 בז'נבה, שווייץ, על ידי קבוצה של דיפלומטים סורים ופלסטינים שקיבל תמיכה ממפלגת האחדות הסורית .
מטרת הקונגרס הייתה להשפיע על כך שסוריה תקבל את מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל.
הקמת הארגון הושפעה מקונגרסים נוספים שנערכו בין ארצות ולאומים ערביים שונים, כשהראשון היה הקונגרס הערבי הלאומי הראשון בשנת 1913.
הקונגרס היה חידוש של "קונגרס סוריה" שיוסד שנתיים קודם.
הוספת 'פלסטין' לשם באה בעקבות הסכם ניוקומב-פולה בדצמבר 1920, שקבע את הגבולות בין צרפת ובריטניה כך שארץ ישראל (פלשתינה) וסוריה הן מדינות נפרדות.
ב־21 בספטמבר, לאחר עשרים ושישה ימים של דיונים בין חברי הקונגרס, פרסם הארגון הצהרה פומבית בפני חבר הלאומים הנוגעת לשש דרישות:
הכרה בעצמאות ובשלטון הלאומי של סוריה, לבנון ופלסטין כמדינות מוסלמיות ערביות.
הכרה בזכותן של מדינות אלה להתאחד למדינה אחת, שנשלטת על ידי מועצה שנבחרת באופן דמוקרטי על ידי התושבים.
ביטול מיידי של המנדט הבריטי בארץ ישראל והמנדט הצרפתי בלבנון וסוריה.
עזיבת הכוחות הצרפתים והבריטיים מסוריה, לבנון וארץ ישראל לאלתר ובאופן מיידי.
ביטול מוחלט של הצהרת בלפור.
פעולות הקונגרס העלו חרס, ורק הדרישה הראשונה נענתה בסופו של דבר, אך בדיעבד.
חאג' טופיק ח'מד (סגן נשיא)
הקונגרס המחוזי בניו יורק היה ארגון שהוקם בשנת 1775 במהלך המהפכה האמריקאית, על ידי מורדים, כתחליף לאספה במחוז ניו יורק.
הקונגרס החליף את "ועדת המאה".
היו שלושה קונגרסים פרובינציאליים עד להקמת האמנה החוקתית הראשונה.
הקונגרס המחוזי בניו יורק הוחלף ב-10 ביולי 1777.
הקונגרס הלאומי העממי ה-13 של הרפובליקה העממית של סין נבחר מאוקטובר 2017 עד פברואר 2018 וכיהן בתקופה של חמש שנים מ-2018 עד 2023. הקונגרס אמור לקיים חמישה מפגשים בתקופה זו, שיתקיימו בתחילת חודש מרץ בכל שנה, למעט בשנת 2023, אז יתכנס הקונגרס הלאומי ה-14.
המפגש הראשון נפתח ב-5 במרץ 2018 ונסגר ב-20 במרץ 2018. כלל המשרות הממשלתיות הבחירות נבחרו במפגש זה, כולל הנשיא, סגן הנשיא, ראש מועצת המדינה (ראש הממשלה) ויו"ר הקונגרס.
המפגש השלישי נקבע ל-5 במרץ 2020, אך עוכב עקב מגפת הקורונה, הפעם הראשונה שדחייה כזו אירעה מזה עשרות שנים.
לאחר ההודעה על התאריך באפריל, המושב התקיים בין התאריכים 22 במאי עד 28 במאי 2020.
הקונגרס הישראלי הוא מיזם חברתי משותף של קרן מנומדין ואוניברסיטת בר-אילן, הפועל לצד מרכז מנומדין למשפט יהודי ודמוקרטי שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
המיזם הוקם בשנת 2016. נשיאו הראשון של "הקונגרס הישראלי" הוא איש העסקים והפילנתרופ חיים טייב, העומד בראש קרן מנומדין.
על פי אתר האינטרנט של "הקונגרס הישראלי", מטרתו היא לספק מענה למתח המתמשך בין זהותה היהודית לזהותה הדמוקרטית של מדינת ישראל, באמצעות תהליך ציבורי רחב היקף של בניית הסכמות.
מייסד ונשיא הקונגרס הוא חיים טייב, יזם, פילנתרופ ואיש עסקים.
הרעיון להקמת "הקונגרס הישראלי" נולד במפגש של חיים טייב, פרופ' שחר ליפשיץ ואפרים קריאל, שאליהם הצטרפו מייסדים נוספים.
הארגון מחולק לשלוש קבוצות, הכוללות אנשי אקדמיה ומחקר, אנשי עסקים ופעילים ציבוריים: פורום המייסדים והוועד המנהל, הפורום המייעץ, וצוותים מקצועיים.
מנהל "הקונגרס הישראלי" משנת 2024 הוא עו"ד רונן אביאני.
פעילות העמותה מבוססת על מתודולוגיה המשלבת שימוש בידע אקדמי וכלים מחקרים.
התשתית האקדמית לפעילות הקונגרס מבוססת על פעילותו של מרכז מנומדין למשפט יהודי ודמוקרטי שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
פעילות הארגון מתקיימת בין השאר באמצעות פרסום "מדד ההסכמות", הפעלת מועצות הסכמה ארציות ומקומיות, והמיזם הדיגיטלי "מועצת העם", המאפשר לציבור הרחב להשתתף בפעילויות שונות של "הקונגרס הישראלי".
בהיבט המחקרי, מבצע "הקונגרס הישראלי" סקרים ומשאלים על נושאים שונים בחברה הישראלית, ובראשם מדד ההסכמות – כלי מחקרי הממפה את ההסכמות ואי-ההסכמות בחברה הישראלית.
במסגרת פעילות השטח, בונה ומנהל "הקונגרס הישראלי" מועצות שדנות בנושאים כמו יהדות במרחב הציבורי ויחסי יהודים–ערבים.
בנוסף, מקיים הקונגרס אירועים ותוכניות חינוך וגישור שונות, ומפיק כנס שנתי.
"הקונגרס הישראלי" משתף פעולה עם ארגונים בעלי מטרות דומות.
במסגרת הפעילות המקוונת הקים "הקונגרס הישראלי" את אתר "מועצת העם", המשמש כזירה דיגיטלית לקיום דיאלוג ציבורי בנושאים שעל סדר היום, וכמקום לשיתוף הציבור בתהליכי בניית הסכמות.
מדד ההסכמות הוא מחקר שיזם "הקונגרס הישראלי", ומבוצע על ידי מספר חוקרים מאוניברסיטת בר-אילן.
המחקר בודק את הסוגיות השנויות במחלוקת בחברה הישראלית, ונושאים הקשורים בהן.
בין השאר, בוחן המחקר את היחסים בין הקבוצות השונות באוכלוסייה הישראלית, בדגש על ארבעה שסעים חברתיים: השסע הלאומי בין יהודים לערבים, השסע האידאולוגי בין שמאל לימין, השסע הדתי בין חרדים, דתיים וחילונים, והשסע העדתי – בין העדות השונות בישראל.
נבחנות גם גישות ציבוריות ביחס לסוגיות אקטואליות הנמצאות על סדר היום.
כדי לבדוק את נתוני מדד ההסכמות לאורך זמן, מתבצע הסקר שבבסיס המדד באופן מתמשך, מדי מספר חודשים.
נכון לפברואר 2021, בוצעו שלושה סבבים של הסקר.
מועצות ההסכמה של "הקונגרס הישראלי" הן קבוצות דיון שבהן משתתפים נציגים של הקבוצות השונות בחברה הישראלית.
כל מועצת הסכמה ארצית בנויה סביב נושא מסוים, כמו יהדות במרחב הציבורי, יחסי יהודים–ערבים ועוד, ונעזרת בתוצרי מדד ההסכמות והסקרים האחרים כדי למפות נושאים לדיון ופתרונות אפשריים.
מועצת העם היא זירת השיח המרכזית של "הקונגרס הישראלי" במרחב הדיגיטלי.
הפעילות נגישה לכל ישראלי, שיכול להירשם למועצת העם באתר ולקחת חלק בשיח של בניית הסכמות בישראל.
כל חבר במועצה יכול להשפיע על הנושאים בהם יעסוק "הקונגרס הישראלי" ולהיות מעורב בפתרונות המוצעים במועצות ההסכמה.
תוכנית התיכונים - במסגרת תוכנית התיכונים למנהיגות במשפט, מגיעים לאוניברסיטת בר-אילן כמאתיים וחמישים תלמידי תיכון לחמישה מפגשים מרוכזים, העוסקים בסוגיות של יהדות ודמוקרטיה.
במהלך המפגשים, התלמידים נחלקים לקבוצות לימוד בהנחיית סטודנטים של הפקולטה למשפטים, בהן הם לומדים כיצד לנהל דיונים מכבדים ומנומקים בסוגיות שנויות במחלוקת בחברה הישראלית.
התוכנית היא חלק מלימודי האזרחות של התיכונים המשתתפים בה.
בשנת 2019 התוכנית זכתה בפרס "התקווה הטובה" מטעם תקווה ישראלית באקדמיה.
בשנת 2020, בשל מגפת הקורונה, התכנית התקיימה כולה באופן מקוון.
הכנס השנתי – מדי שנה מקיים "הקונגרס הישראלי" כנס בהשתתפות דמויות מרכזיות מתחומי עשייה שונים בציבוריות הישראלית.
במסגרת הכנס מתקיימות ועידות וקבוצות שיח שמטרתן מציאת פתרונות יישומיים לדילמות הזהות בחברה הישראלית, וכן מתקיימת הצגת הישגי השנה החולפת ותוכנית העבודה לשנה הקרובה.
הקונגרס היהודי האירופי הוא הגוף המייצג של הקהילות היהודיות ברחבי אירופה.
הוא נוסד בשנת 1986. הקונגרס היהודי האירופי ממוקם בבריסל, עם משרדים נוספים בפריז, שטרסבורג, ברלין ובודפשט.
הקונגרס היהודי האירופי פעל החל משנות ה-70 של המאה ה-20 כחלק מהקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1986 יזם תיאו קליין נשיא "קריף", ארגון גג של הארגונים היהודיים בצרפת, את הקמתו של הקונגרס היהודי האירופי כגוף נפרד מהקונגרס היהודי העולמי.
קליין שימש כנשיא הראשון של הארגון.
הכינוס הראשון של הארגון נערך באתונה בספטמבר 1987. במאי 1989 ערך הקונגרס כנס בוילנה בהשתתפות נציגי יהדות ברית המועצות.
בספטמבר אותה שנה ניהל הקונגרס את המשא ומתן עם הכס הקדוש על פינוי המנזר הכרמליתי מאושוויץ.
במאי 1990 ארגן הקונגרס היהודי האירופי כינוס של יהדות אירופה בברלין, לראשונה לאחר 60 שנה.
בכינוס נכח קנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
בשנת 1998 נבחר איש העסקים היהודי גרמני איגנץ בוביס כנשיא הקונגרס.
באותה עת הגיע הקונגרס להסכם עם חברות גרמניות שהתחייבו להעניק 100 מיליון מארק לניצולי שואה.
בנוסף, היה הקונגרס מעורב בהסכם עם הבנקים השווייצרים UBS וקרדיט סוויס, להעברת 1.5 מיליארד דולר של כספי קורבנות שואה שהופקדו אצלם לארגונים יהודים, וניהל משא ומתן על הסכם דומה עם דויטשה בנק.
בין השנים 2001–2003 שימש מישל פרידמן כנשיא הקונגרס והוא הוחלף בידי איש העסקים הצרפתי פייר בסנינו.
ביוני 2007, עמד בסנינו שוב לבחירה כנשיא הארגון והתמודד מול איל ההון היהודי-רוסי, משה קנטור, המקורב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
לאחר הצבעה חשאית קנטור נבחר לתפקיד.
בחירותו הובילה לביקרות עקב קשריו עם פוטין.
כמה חודשים אחר כך, חלק מהקהילות היהודיות החברות בקונגרס היהודי האירופי אף קראו לפרק את הארגון, ולהקים ארגון חדש, שלא יכלול את אוקראינה ורוסיה, ויתבסס על רק על הקהילות במדינות החברות באיחוד האירופי.
זאת על רקע העובדה שקנטור לא תמך בקמפיין נגד תוכנית הגרעין של איראן ולא גינה את ביקורו של פוטין בטהראן.
מאז ממשיך קנטור לעמוד בראש הארגון לאחר שנבחר שוב ארבע פעמים ברציפות.
במקור נשיא הקונגרס היהודי האירופי נבחר כל שנתיים על ידי "אספה כללית" ("General Assembly") של נציגי הקהילות היהודיות, ועובד בשיתוף עם "הנהלה" נבחרת של נשיאי הקהילות.
מאז שמשה קנטור נבחר, הנוהל שונה והבחירות הן כל 4 שנים.
הקונגרס הלאומי (מנדרינית: 中国共产党全国代表大会) הוא הגוף העליון ב, מפלגת השלטון ב.
הקונגרס מתכנס פעם בחמש שנים (בעבר היו מרווחים ארוכים בין כל קונגרס, אך מאז הקונגרס התשיעי בשנת 1969, הם מתכנסים באופן סדיר כל 5 שנים).
לפי חוקת המפלגה, הקונגרס לא יכול להידחות אלא אם כן מתקיימים "תנאים יוצאי-דופן".
קונגרס יכול להיערך לפני התאריך המתוכנן אם הוועדה המרכזית של המפלגה מחליטה על כך, או אם שליש מארגוני המפלגה ברמה המחוזית מבקשים זאת.
תחת שלטון מאו דזה-דונג, נציגי הקונגרס מונו, אך מאז שנת 1982 נציגי הקונגרס נבחרים.
בקונגרס הלאומי החמישה-עשר בשנת 1997, למשל, כמה מבני או בנות בכירי מפלגה לא צלחו בניסיון להיבחר לוועדה המרכזית ה-15; ביניהם היו צ'ן יואן, וואנג ג'ון ובו שי-לאי.
הבחירות לנציגי הקונגרס נערכות באופן חשאי.
למרות זאת, הגישה לתפקידים מסוימים אינה באמצעות הצבעה; במקום זאת, הוועדה המרכזית "ממליצה" בחירות מסוימות לכלל הבוחרים.
לדוגמה, בקונגרס הלאומי החמישה-עשר, 60 מושבים ניתנו לחברים שהצטרפו למפלגה לפני שנת 1927 וכמה מהם ניתנו לחברים היוצאים מהוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת (CCDI) ה-15 ולחברי הוועדה המרכזית ה-15.
פגישות הקונגרס נערכות בהיכל העממי הגדול שמול כיכר טיין-אן-מן, בבייג'ינג.
הקונגרס מאשר רשמית את החברות בוועד המרכזי, גוף המורכב ממקבלי ההחלטות הבכירים במפלגה, במדינה ובחברה.
אולם בפועל, רק מעט מועמדים ממושבים פתוחים מועמדים לחברות בוועד המרכזי, מה שמגביל את תפקידו של הקונגרס בתהליך הבחירה לביטול מועמדים מאוד לא פופולריים.
בכל מחזור של חמש שנים של הקונגרס העממי הלאומי יש גם סדרה של מליאות של הוועד המרכזי, שמאז אמצע שנות ה-90 מתקיימות פחות או יותר באופן קבוע פעם בשנה.
מאמצע שנות ה-80 ועד סוף שנות ה-2010, המפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס) ניסתה לשמור על רצף חלק ומסודר ולהימנע מפולחן אישיות, על ידי שינוי גדול בכוח אדם כל עשר שנים בקונגרסים זוגיים של מפלגות ועל ידי קידום אנשים כהכנה לשינוי הזה בקונגרסים בעלי מספר אי זוגי.
בנוסף, כשאנשים בדרג העליון של המפלגה פורשים, יש אפשרות לחברי המפלגה הצעירים להתקדם.
מכאן שקונגרס המפלגה הוא זמן של עירוב כוח אדם כללי ושיאו של משא ומתן הכולל לא רק את ההנהגה הבכירה אלא למעשה את כל העמדות הפוליטיות המשמעותיות בסין.
בגלל מבנה הפירמידה של המפלגה וקיומם של חובת פרישה בהגעה לגיל פרישה, פקידים שאינם מקודמים בקונגרס מפלגתי צפויים להגיע לסוף הקריירה הפוליטית שלהם.
הנציגים לקונגרס נבחרים רשמית מארגוני מפלגות עממיות.
ישנה מערכת של בחירות מדורגות שבהן רמה אחת של המפלגה מצביעה עבור הצירים לדרג הגבוה הבא.
עבור הקונגרס הלאומי, הנציגים נבחרים על ידי הקונגרסים המפלגתיים ברמה המחוזית של המק"ס או היחידות המקבילות להם, בתהליך בחירה הנבדק ומפוקח על ידי מחלקת הארגון של המפלגה לפי הנחיות הוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
חברי קונגרס בולטים מאובטחים על ידי לשכת הביטחון המרכזית של סין כמו יתר מנהיגי המדינה.
בחירת הרשויות המבצעות והמחוקקות של המפלגה, שמיוצגות על ידי הוועדה המרכזית;
בחירת הרשות השופטת של המפלגה, המיוצגת על ידי הוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת;
בחינת דו"חות הוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת היוצאת;
דיון ויישום של מדיניות המפלגה;
עם זאת, נדיר שהנציגים יתדיינו בנוגע לסוגיות באופן מעמיק בקונגרס עצמו; רוב הדיונים נערכים לפני הקונגרס, בתקופת ההכנה לקונגרס עצמו.
אחריות חשובה של הקונגרס היא בחירת מנהיג המפלגה, הלא הוא המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין, הנבחר מדי חמש שנים.
אין מגבלה על מספר הקדנציות, ומנהיג המפלגה יכול להיבחר מספר פעמים, כפי שקרה עם מאו דזה-דונג ושי ג'ינפינג.
מספר תאריך אירועים / החלטות חשובות קונגרס 1 23 ביולי–2 באוגוסט 1921 ייסוד המפלגה, החלטה על קיום הכנס הבא.
בחירת צ'ן דושיו למזכ"ל המפלגה (בהיעדרו) קונגרס 2 16–23 ביולי 1922 אומצה חוקת המפלגה, הובהרה אחריות הסמכויות הביצועיות, הצטרפות לקומינטרן, הוקם הוועד המרכזי של המפלגה.
צ'ן נבחר מחדש למזכיר הכללי.
קונגרס 7 15–27 בספטמבר 1956, 5–23 במאי 1958 הקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית מאז השתלטותה המלאה על סין היבשתית ב-1949 והקמת הרפובליקה העממית של סין.
נערך באולם הוועידות הפוליטיות הלאומיות.
הוכרזה הקפיצה הגדולה קדימה, הוקע פולחן האישיות של מאו.
קונגרס 8 15–27 בספטמבר 1956, 5–23 במאי 1958 הקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית מאז השתלטותה המלאה על סין היבשתית ב-1949 והקמת הרפובליקה העממית של סין.
קונגרס 9 1–24 באפריל 1969 הקונגרס מקדם את דנג שיאופינג וליו שאוצ'י לעמדות מפתח במפלגה.
בוטלו המזכירות המרכזית וועדת הבקרה המרכזית של המפלגה.
מהפכת התרבות בסין יצאה לדרך קונגרס 10 24–28 באוגוסט 1973 אושרה חוקה מתוקנת למפלגה הקומוניסטית הסינית.
נבחרו חברים חדשים למשרות מפתח בעקבות מות לין ביאו והדחת עמיתיו.
חואה גוופנג נבחר ליו"ר הוועד המרכזי של המפלגה ולראשות הוועדה הצבאית המרכזית.
קונגרס 12 1–11 בספטמבר 1982 הוחלט ללכת בנתיב של מודרניזציה דרך סוציאליזם.
דנג שיאופינג הוא יו"ר הוועדה המייעצת המרכזית.
קונגרס 13 25 באוקטובר–1 בנובמבר 1987 אושרה מדיניות הרפורמות והדלת הפתוחה.
דנג שיאופינג יזם אישי את פרישתם של יותר מ-90 זקני מפלגה שהיו מבקרים של רפורמות מוכוונות שוק שאומצו בתהליך ארבעת המודרניזציות שלו.
דנג עצמו ויתר על כל תפקידיו מלבד ראשות הוועדה הצבאית המרכזית באמצעות תיקון חוקתי מיוחד של המפלגה.
הקונגרס הלאומי ה-13 היה בולט מכיוון שנשים נעדרו לחלוטין מהרמות הגבוהות ביותר של המפלגה, מנהיגים כמו ג'או זיאנג התנגדו נחרצות להשתתפות נשים בתהליך הפוליטי.
הקונגרס מאשר את הרפורמה בכלכלת סין.
קונגרס 14 12–18 באוקטובר 1992 אומצה תוכנית לבניית סוציאליזם עם מאפיינים סיניים.
קונגרס 15 12–18 בספטמבר 1992 בחירת חברי הוועד המרכזי והוועדה המרכזית לבדיקת משמעת.
ג'יאנג דזה-מין מתמנה לקדנציה שנייה כמזכ"ל המפלגה ויו"ר הוועדה הצבאית המרכזית.
קונגרס 16 8–14 בנובמבר 2002 חו ג'ינטאו מחליף את דזה-מין כמזכ"ל המפלגה.
ג'יאנג נשאר ראש הוועדה הצבאית המרכזית.
קונגרס 17 15–21 באוקטובר 2007 אומץ רעיון הפיתוח המדעי של חו ג'ינטאו.
שי ג'ינפינג ולי קצ'יאנג מתמנים לחברים בוועדה המתמדת של הפוליטביורו.
קונגרס 18 8–15 בנובמבר 2012 שי ג'ינפינג נבחר לנשיא סין.
אושררו שינויים בחוקה של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הקונגרס סימן את שינוי המנהיגות המשמעותי ביותר מזה עשרות שנים.
הפוליטיקה הסינית לפני הקונגרס הלאומי ה-18 נטתה לכיוון "מנהיגות קולקטיבית", שבה המנהיג העליון היה צריך לחלוק את השלטון עם חוג המנהיגים הבכירים שלו בוועדה המתמדת של הפוליטביורו, במיוחד עם ראש הממשלה.
לפיכך בסופו של דבר לא הייתה צפויה למנהיג העליון אותה כמות כוח שהוענקה לו בעידן מאו ודנג.
קונגרס 19 18–24 באוקטובר 2017 שי נבחר לקדנציה שנייה.
אושר שינוי חוקת המפלגה לאידאולוגיה מנחה חדשה, שכותרתה "שי ג'ינפינג: מחשבה על סוציאליזם עם מאפיינים סיניים לעידן חדש".
זו הייתה הפעם הראשונה מאז מאו דזה-דונג שמנהיג מפלגה חי מעגן בחוקת המפלגה אידאולוגיה הנקראת על שמו.
הקונגרס גם הדגיש את חיזוק הסוציאליזם בעל מאפיינים סיניים, בניית מפלגות, שלטון חוק סוציאליסטי וקביעת לוחות זמנים קונקרטיים להשגת יעדי פיתוח, כגון בניית חברה משגשגת בינונית והשגת "מודרניזציה סוציאליסטית".
הקונגרס בולט גם בגיבוש הכוח תחת שי ג'ינפינג, שסומן על ידי הסרת מגבלות הכהונה מהחוקה הסינית.
קונגרס 20 16–23 באוקטובר 2022 שי ג'ינפינג נבחר לקדנציה שלישית רצופה.
אומצה הצהרה בדבר חובת העם הסיני לפתור את הסוגיה עם טייוואן, ושסין לעולם לא תוותר על השימוש בכוח על טייוואן.
הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים (WCMJ) הוא ארגון לא-ממשלתי בינלאומי המאפשר ליהודים ההרריים המפוזרים ברחבי העולם לשמר ולשתף מסורות וערכי תרבות באמצעות שיתופי פעולה בינלאומיים.
הוא מפגיש בין היהודים ההרריים המתגוררים בישראל, ארצות הברית, רוסיה, קנדה, אזרבייג'ן, גרמניה, אוסטריה, גאורגיה, קזחסטן ובמדינות נוספות.
מאז 2017, לארגון יש מעמד מייעץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות העוסקת בכל נושאי הכלכלה, הפיתוח והסביבה וכן במגוון נושאים הומניטריים.
בשנת 1996 הקים הנדבן המסקוואי תאיר ג'ילאלוביץ' גורשומוב, יהודי יליד קווקז, את היסודות לשימור ולפיתוח תרבות היהודים ההרריים והניח את אבן הפינה לבניית בית כנסת בטירת הכרמל, ישראל.
בכוונתו היה להקים בית כנסת לזכר אימו מירבורי בת האסטיל, אך לא הצליח להגשים את חלומו לפני מותו.
בניו, זאור ואקיף גיללוב, הקימו קרן בינלאומית לשימור ופיתוח תרבות היהודים ההרריים ותרמו את הכספים לבניית בית הכנסת בית תנחום בטירת הכרמל, לזכר אביהם.
בטקס הכנסת ספר התורה לבית הכנסת, שנערך במרץ 2003, השתתפו ראש עיריית טירת כרמל, הרב הראשי הספרדי, אליהו בקשי-דורון, התורמים וקהל רב.
הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים נוסד בכנס שנערך בין 5–7 בפברואר 2003 בתל אביב, ישראל, על ידי איש העסקים ואיש הציבור זאור גיללוב, שהמשיך את עבודתו של אביו והשקיע מאמצים רבים בגיוס קהילות היהודים ההרריים ברחבי העולם.
בין 20 - 24 ביולי 2003, בכנס שנערך במלון שרתון פלאזה ירושלים, הוקמה בתמיכת הקונגרס העולמי, הוועידה הבינלאומית של רבני היהדות ההררית.
בין 150 משתתפי הקונגרס נוכחו הרב יצחק זילבר, הרב שמואל ערבה, הרב יעקב סופר, הרב אלבז, הרב בקשי דורון, והרב יונה מצגר, לצד רבנים צעירים, תלמידי ישיבות ונציגי קהילות רוסיה, אזרבייג'ן, קזחסטן, ארצות הברית וגאורגיה.
ב-13 בנובמבר 2003 ניהל זאור גיללוב את ישיבת מועצת המנהלים של הקונגרס העולמי בניו יורק.
חברי קהילת היהודים ההרריים בניו יורק – יעקב אברמוב, רוברט אזרייב, ליובה יוסופובה, עורכת העיתון הקהילתי "New Frontier" בעיר נורברט אבדאייב, הרב יוסף אלישב, איש העסקים מיכאיל דייווידוב – דיווחו על פעילות הסניף האמריקאי האזורי.
קהילת היהודים ההרריים בניו יורק בנתה בית כנסת עצמאי.
לראשונה בתולדות קהילת היהודים ההרריים בארצות הברית, אריק יבדיי פרסם לוח שנה קהילתי, תוך התחשבות במסורת של היהודים ההרריים.
בנובמבר 2003, זאור גיללוב, נשיא הקונגרס, ערך את ביקורו הרשמי הראשון בבית הלבן ונפגש עם נציגי הממשל האמריקאי ועם נשיא ועידת הארגונים היהודיים הגדולים באמריקה, רון לאודר .
ב-22 בינואר 2004, בחסות הקונגרס העולמי, התקיים כנס באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
את העבודה הארגונית הוביל יו"ר הוועדה ליחסים בינלאומיים של הקונגרס העולמי יחד עם יושב ראש התאחדות יהודי קווקז בישראל, יעקב בר שמעון.
בכנס נאם הרב הראשי הספרדי לישראל, שלמה עמאר .
ב-23 בנובמבר 2017, בקבלת הפנים שנערכה במרכז המידע של האו"ם במוסקבה, הוענק לקונגרס העולמי מעמד מייעץ במועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם, מעמד המעניק לקונגרס העולמי הכרה בינלאומית, ומאפשר לו להשתתף בדיונים בנושאים רלוונטיים כגון כיבוד זכויות וחירויות האדם.
ב-19 בפברואר 2018, בירושלים התקיימה פגישה רשמית בין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לבין נשיא הקונגרס העולמי, אקיף גיללוב.
הפגישה הוקדשה בעיקר לפעילות הקונגרס ולהמשך פיתוחו.
כמו כן נדונה סוגיית בניית המרכז הקהילתי-תרבותי של יהודי רוסיה במוסקבה.
במקביל, נערכו פגישות רשמיות עם יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין והשר לענייני ירושלים זאב אלקין, בהן דנו בפעילות הקונגרס.
ב-9 באוקטובר 2018, נערך בבניין ממשלת מוסקבה ערב המוקדש להצגת הספר "ההיסטוריה והתרבות של היהודים ההרריים", בסיוע הקונגרס העולמי של היהודי ההרריים והסוכנות הפדרלית לענייני לאומים.
ב-5 בנובמבר 2018, בקריית הוותיקן, קיים האפיפיור פרנציסקוס פגישה אישית עם משלחת הקונגרס, בראשותו של אקיף טאירוביץ' גיללוב.
האפיפיור תמך ביוזמת כינוס מועצת ראשי הדתות המונותאיסטיות, כפי שהוצעה על ידי נשאי הקונגרס אקיף טאירוביץ' גיללוב, ובירך עליה.
ב-19 בנובמבר 2018 התקיים בירושלים טקס פרסי "איש השנה 2018".
האירוע אורגן על ידי הקונגרס העולמי של היהודי ההרריים יחד עם התאחדות כל-ישראל של היהודי ההרריים.
ב-13 בדצמבר 2018 התקיימה מצגת של הקונגרס העולמי של היהודי ההרריים במטה האומות המאוחדות בניו יורק, ארצות הברית.
למשתתפים, נציגי קהילת היהודים ההרריים העולמית, אגודות יהודיות בינלאומיות, חברי הקונגרס האמריקני והממשל האמריקאי, הוענק במתנה הספר "היהודים ההרריים", מחקר יסודי על 600 שנות התפתחות היסטורית ותרבותית של הקהילה.
ב-23 במאי 2018, אריק סולהיים, מנכ"ל תוכנית הסביבה של האו"ם ואקיף גיללוב, נשיא הקונגרס העולמי והבעלים של חברת הירידים הרוסית, חתמו על מזכר הבנות שמטרתו קידום צריכה וייצור ברי קיימא ופיתוח ירידים תעשייתיים וחקלאיים ב-85 אזורים ברוסיה.
טקס החתימה על המזכר נערך בבית האו"ם במוסקבה.
ב-27 במאי 2019, מנהל המשרד האירופי של תוכנית הסביבה של האו"ם ואקיף גיללוב, נשיא הקונגרס העולמי של היהודי ההרריים, חתמו על מזכר הבנות שמטרתו יישום היעדים לפיתוח בר-קיימא.
ב-23 במאי 2018, אריק סולהיים, מנכ"ל תוכנית הסביבה של האו"ם, ואקיף גיללוב, נשיא הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים והבעלים של חברת הירידים הרוסיים, חתמו על מזכר הבנות שמטרתו לקדם צריכה וייצור ברי קיימא ופיתוח ירידים תעשייתיים וחקלאיים ב-85 אזורים ברוסיה.
ב-27 במאי 2019, ברונו פוצי, מנהל המשרד האירופי של תוכנית הסביבה של האו"ם ואקיף גיללוב, נשיא הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים, חתמו על מזכר הבנות שמטרתו יישום יעדי הפיתוח בר-קיימא (SDGs) של האו"ם.
הקונגרס הלאומי העיראקי , היה ארגון-גג אופוזיציוני גולה לשלטון מפלגת הבעת' העיראקית בראשות סדאם חוסיין, בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה שאחת ממטרותיו המרכזיות הייתה לרתום את ארצות הברית להפלתו של שלטון הבעת' ולכונן בעיראק משטר חדש.
הארגון, שהוקם בשנת 1992 על-ידי איש העסקים והפוליטיקאי אחמד צ'לבי, ששימש גם כיושב הראש שלו, הציב כמטרתו הראשונה את פתרון הסכסוכים האתניים בעיראק בדרכי שלום ובדרכים דמוקרטיות.
הארגון היה מעורב בהכנות למבצע הפלישה האמריקאית לעיראק ועודד את הממשל האמריקאי להוציא לפועל את תוכניותיו להפלת משטר הבעת' בתקווה שהשלטון החדש בעיראק יתגבש סביב הארגון.
חרף מחלוקות רבות בין בכירי הממשל האמריקאי לבין אנשי הארגון לקראת הפלישה וחרף חשדות שהתעוררו בקרב נציגי הממשל האמריקאי באשר לתחזיות שסיפק צ'לבי בדבר עתידה של עיראק, חזרו אנשי הארגון לעיראק עם הכוחות האמריקאיים והשתלבו בשלטון החדש שהתגבש במדינה לאחר הניצחון האמריקאי.
לאחר השלמת הפלישה האמריקאית לעיראק, הפך הארגון למפלגה פוליטית שהתמודדה בכל מערכות הבחירות שהתקיימו במדינה מאז 2005 במסגרת גושים מפלגתיים שונים.
כינוס ההקמה של הקונגרס הלאומי העיראקי נערך בווינה ונפתח ב-15 באוגוסט 1992, בהשתתפות כ-1,300 נציגים מקבוצות אופוזיציה עיראקיות שונות מן הגולה.
הקריאה המרכזית של הכינוס הייתה גיבוש אג'נדה לאומית דמוקרטית לעיראק על רקע החשש כי משטר הבעת' העיראקי מערער את יציבותה של המדינה ומסכן את קיומה.
בכינוס הונחו התוכניות להפוך את עיראק לדמוקרטיה והדיונים בו נסובו סביב ארבעה תחומים עיקריים: סוגיות פוליטיות ומשטריות, ביטחון, שיקום ופיתוח, זכויות אדם וצדק.
בתום הכינוס נבחרו 81 נציגים לאספה הלאומית, שנקבע כי תפעל לשפר מספר תחומים הנוגעים לתפקודה של המדינה העיראקית: שיפור המצב הכלכלי, שיקום המדינה, מעבר למשטר דמוקרטי וביטול אפליה גזעית, דתית, עדתית או כל סוג אפליה אחר במדינה.
אחמד צ'לבי, איש עסקים ממוצא עיראקי שבילה שנים רבות מחייו בבריטניה ובארצות הברית, היה יוזם הכינוס ומונה במהלכו לנשיא הקונגרס.
צ'לבי נחשב לכוח המרכזי והמניע של הקונגרס הלאומי העיראקי והשקיע מאמצים רבים בניסיון להקים את הקונגרס באזור הכורדי בצפון עיראק, שיעניק לקונגרס בסיס פעולה בתוך שטח עיראק אך הרחק מהישג ידו של משטר הבעת', ויאפשר לו לנצל את השנאה שחשו עיראקים רבים כלפי סדאם חוסיין ושלטונו.
בהקמת הקונגרס הלאומי העיראקי ביקש צ'לבי לעודד את ארגוני האופוזיציה העיראקיים השונים בגולה שלא לפעול בנפרד אלא להתאגד לפעולה משותפת תחת ארגון אחד שיכלול את כולם ויתכלל את פעולתם, תוך מתן אפשרות גם לגורמים אחרים שפעלו מחוץ לקבוצות האופוזיציה הללו להשתלב תחת מטריית הפעולה של הקונגרס.
מטה הקונגרס נקבע בחבל הכורדי בצפון עיראק, שנחשב למקום בטוח בהשוואה לאזורים אחרים בעיראק.
בעקבות מלחמת המפרץ ודיכוי האינתיפאדה הכורדית שפרצה בעקבותיה, הטילה ארצות הברית אמברגו אווירי על שטחי צפון עיראק ומנעו את כניסתם של כוחות צבא עיראק לאזור.
עובדה זו הפכה את האזורים הכורדיים למתאימים במיוחד לבניית מטה הקונגרס.
סיבה נוספת לקביעת ממטה הקונגרס בחבל הכורדי הייתה חיזוק שיתוף פעולה והברית בין הכוחות הכורדים, הקונגרס וגורמי האופוזיציה העיראקיים האחרים, באופן שיאפשר את הגברת הלחץ על משטר הבעת' העיראקי ויוביל להשגת השינוי הפוליטי המיוחל.
על-פי עדויות שונות, נוכחותו של מטה הקונגרס בכורדיסטן העיראקית התקבלה באופן חיובי, ומספר לא מבוטל של מבקרים פקד אותו.
מטה הארגון שימש גם כמקום שבו נערכו מפגשים שמטרתם לפתור סכסוכים בין גורמים עיראקיים שונים בדרכי שלום דמוקרטיות.
כנגד הצלחות אלה, משטר הבעת' הקפיד לומר שנוכחות הקונגרס הלאומי העיראקי על אדמת עיראק מהווה איום על משטרו, וניהל מסעות הכפשה נרחבים בתקשורת העיראקית נגד הארגון במטרה לפגוע בתדמיתו.
מטרה מרכזית של הקונגרס, כגורם שיוביל לשילוב כוחות האופוזיציה העיראקיים, הייתה להפוך את הארגון לגורם שיפעיל לחץ על הנשיא סדאם חוסיין ועל משטרו האוטוריטרי ופעולות הסברה ושכנוע מול מדינות שונות בעולם שיציגו את משטר הבעת' כמקור לבידודה של עיראק ולתוקפנותה כלפי אזרחיה וכלפי הקהיליה הבינלאומית.
התמיכה שזכה לה הארגון בקרב מדינות מערביות ובראשן רבות ממדינות אירופה, הפך את הקונגרס לשחקן מרכזי במאבק נגד שלטון הבעת' ואיפשר לו להפעיל לחץ רב להגביר את הלחץ הבינלאומי והעיצומים על המשטר העיראקי.
הקונגרס הלאומי העיראקי שאף להימנע משימוש בכוח לפתרון סכסוכים אתניים ודתיים בעיראק, שכן מטרתו האמיתית היא להשיג הקמת מדינה עצמאית ודמוקרטית שתפתור סכסוכים ומחלוקות באמצעי שלום.
צירי הקונגרס הדגישו את שאיפתם להשיג דמוקרטיה בעיראק ולהקים בה משטר שיכבד את זכויות האדם.
הם הביעו תמיכה בדמוקרטיה פלורליסטית שתוכל להיות פתרון לבעיות רבות שמהן סבלה המדינה העיראקית תחת שלטון הבעת', כגון רצח עם, דיכוי פוליטי של אזרחי המדינה ומצב המלחמה המתמשך שבו הייתה נתונה המדינה.
האתגרים שעמדו בפני הקונגרס הלאומי העיראקי
הקונגרס הלאומי העיראקי התמודד עם אתגרים רבים בפעולתו למען הגשמת מטרותיו: הארגון התמודד עם קשיים בייצוג כלל הקבוצות הדתיות, העדתיות והאתניות בעיראק.
הארגון היה גם מטרה לניסיונות רבים לערער על הלגיטימיות שלו מצד משטר הבעת' העיראקי וגורמים אחרים שהתנגדו לו, לרבות בשורות האופוזיציה העיראקית הגולה.
הארגון סבל גם מחוסר אחידות ומפערים גדולים בין האינטרסים שאליהם היו מחויבים חבריו מן הזרמים השונים ולצד זאת התקשה לגייס תמיכה ממדינות זרות כדי להשיג את מטרותיו.
חרף האתגרים שעימם התמודד לאורך שנות פעולתו, היה הקונגרס הלאומי העיראקי אחד מארגוני האופוזיציה החשובים ביותר שפעלו בעיראק בתקופה זו, ודבק בשאיפתו המוצהרת להשיג חופש ודמוקרטיה עבור עיראק.
ארצות הברית תמכה בקונגרס הלאומי העיראקי כלכלית, דיפלומטית ופוליטית.
כבר בראשית ימיו של הקונגרס נערכה פגישה בין ראשיו לבין מזכיר המדינה האמריקאי ונציגי הממשל, שהביעו את תמיכתם בקונגרס.
אל התמיכה האמריקאית בקונגרס הצטרפו גם שלטונות כווית, טורקיה ובריטניה.
המטרה העיקרית מאחורי התמיכה המתמשכת שלה זכה הקונגרס הלאומי העיראקי מצד הממשל האמריקאי הייתה הפלת משטרו של סדאם חוסיין על רקע תוצאותיה של מלחמת המפרץ ומשבר כווית.
היחסים בין הממשל האמריקאי לבין הקונגרס נמשכו לאורך שנות ה-90, הן בתקופת נשיאותם של ג'ורג' ה' בוש וביל קלינטון.
הנשיא בוש, שתחת פיקודו הכניע צבא ארצות הברית את עיראק אך הותיר את משטר הבעת' על כנו ונמנע מלהפיל את סדאם חוסיין מהשלטון, קרא לשינוי משטרי בעיראק בשנים שלאחר סיום המלחמה.
ההבנה של ממשל בוש שכיבוש צבאי ושימוש בכוח לא יובילו לתוצאות הרצויות ולשינוי המשטר המצופה במדינה, הובילה אותו לאימוץ פתרון חלופי, שבו ארגון כמו הקונגרס הלאומי העיראקי יוביל את העם העיראקי למרוד במשטרו של סדאם חוסיין ולהפילו, עמדה שנותרה על כנה גם בתקופת שלטונו של הנשיא קלינטון.
כחלק מיחסים אלה, שנרקמו בין הצדדים, קידם צ'לבי את עצמו ואת הקונגרס הלאומי העיראקי וזכה לתמיכה כספית חודשית עבור הקונגרס ומימון פעילויותיו ופעולתו בגובה של 342 אלף דולר.
אף על-פי כן, עוד בזמן ההכנות לפלישה וגם לאחריה נשמעו קולות רבים בממשל האמריקאי ובגופי המודיעין והביון שלו שהטילו ספק בהערכותיו ובניתוחיו של צ'לבי, בייחוד ביחס לנשק להשמדה המונית שהיה בידי שלטון הבעת ואומדני הכמות והאיכות של נשק זה, כפי שהציג צ'לבי בפני בכירים אמריקאי.
גם חשדות אלה לא הצליחו לרופף את הקשר בין צ'לבי והקונגרס לבין הממשל האמריקאי שהיה נחוש לפלוש לעיראק והשתמש בנתונים שסיפקו אנשי הקונגרס כ"אקדח מעשן" שיצדיק את הפלישה.
צ'לבי ואנשי הקונגרס הגיעו לעיראק זמן קצר ארחרי הפלישה בחסות אמריקאית והתיישבו מחדש בבגדאד, אך בתוך זמן קצר, משלא נמצאו ראיות לקיומו של נשק להשמדה המונית בעיראק ומשהערכותיהם של אנשי הקונגרס התגלו כחסרות כל שחר, התרחקו הבכירים האמריקאים מצ'לבי ומאנשי הארגון והחלו לגלות כלפיהם עוינות.
לאחר הפלת משטר הבעת' בשנת 2003, הפך הקונגרס הלאומי העיראקי למפלגה פוליטית, שכן הוא כלל מספר רב של מתנגדי משטר הבעת'.
נציגי הקונגרס השתתפו בתהליכים פוליטיים בראשית ימיה של המדינה העיראקית החדש והנבנית ווהמשיך לדגול בקריאה לדמוקרטיזציה בעיראק במטרה להגביר את יציבות המדינה לאחר עשורים של רודנות, מלחמה וסכסוכים פנימיים.
באשר למעמדו של אחמד צ'לאבי בקרב האמריקנים לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין, הוא הושפע עם הזמן עקב התפתחויות באירועים הפוליטיים בעיראק ובשל שינוי העמדות הפוליטיות, כאשר בתקופה זו נוצרה תחרות בין דמויות פוליטיות ומפלגות.
הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), (בהינדי: भारतीय राष्ट्रीय कांग्रेस (संगठन); באנגלית: Indian National Congress (Organisation)) שכונה גם קונגרס (O) או סינדיקט / קונגרס ישן היה מפלגה פוליטית בהודו שהוקמה כאשר מפלגת הקונגרס התפצלה בעקבות גירוש אינדירה גנדי מהמפלגה על ידי הנהלת המפלגה בנובמבר 1969.
יומיים לאחר מכן התכנסה ועדת הקונגרס האופוזיציוני, כש-111 חבריו בוחרים במורארג'י דסאי ליו"ר המפלגה.
בהמפלגה התפצלה לבסוף עם אינדירה גנדי והקימה מפלגה מתחרה בשם הקונגרס הלאומי ההודי (רקוויזיציוניסטים), שזכה לכינוי הקונגרס הלאומי ההודי (R) או אינדיקציה / קונגרס חדש.
בוועדת הקונגרס של כל הודו, 446 מתוך 705 חבריה הלכו לצדה של אינדירה.
K Kamaraj ומאוחר יותר מורארג'י דסאי היו המנהיגים של הקונגרס (ארגון).
המפלגה שלטה בממשלות ביהר תחת בהולה פאסואן שאסטרי, קרנאטקה תחת ורנדרה פטיל, ובגוג'ראט תחת היטנדרה ק.
המפלגה הייתה חברה בג'נטה מורחה ששלטה בגוג'אראט תחת באבובאי ג'יי פאטל בין השנים 1975–1976 במהלך מצב החירום.
ניתן לראות בפיצול במובנים מסוימים חלוקה שמאלנית / ימנית.
אינדירה רצתה להשתמש באג'נדה פופוליסטית על מנת לגייס תמיכה עממית במפלגה.
האליטה האזורית של המפלגה היו בעלי אג'נדה ימנית יותר, וחוסר אמון בעזרת ברית המועצות.
בבחירות הכלליות של 1971 זכתה הקונגרס (ארגון) בכ-10% מהקולות וב-16 מושבים בלוק סבהה, לעומת 44% מהקולות ו-352 מושבים לקונגרס של אינדירה.
המפלגה קיבלה לשימושה את סמל אישה אורגת בצ'אקרה.
מרבית מנהיגי המפלגה נעצרו במהלך מצב החירום בהודו, מיוני 1975 ועד לינואר 1977. בינואר 1977 הייתה המפלגה אחת מארבע מפלגות שהצטרפו למפלגת ג'נטה, שניצחה בבחירות שהתקיימו במרץ.
הג'נטה הנחילה תבוסה מוחצת למפלגת הקונגרס של אינדירה.
אף על פי כן, שיעור ההצבעה הכולל של הקונגרס (O) ב-1977 ירד כמעט בחצי מ-1971 והם איבדו שלושה מושבים.
מאוחר יותר באותה שנה, המפלגה התמזגה רשמית עם בהרטיה לוק דאל, בהרטיה ג'אנה סנג, המפלגה הסוציאליסטית של הודו, מפלגת סוואטנטרה ואחרות כדי ליצור את מפלגת ג'נטה.
מנהיג המפלגה מורארג'י דסאי כיהן כראש ממשלת הודו הרביעי בין השנים 1977 ל-1979; זו הייתה הממשלה הראשונה של הודו שאינה מטעם הקונגרס.
הקונגרס הלאומי ההודי (ריאקוויזיציוניסטים) ) הייתה מפלגה הודית נוצר ב-1969; הוא נוצר והובל על ידי אינדירה גנדי.
האות 'R' מייצגת Requisition (דרישה).
מפלגת הקונגרס המקורית הפכה לקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), שכונה הקונגרס הישן או הסינדיקט והובל על ידי קמאראג'.
הסיעה של גנדי קיבלה סמל חדש של פרה ועגל על ידי ועדת הבחירות כסמל הבחירות למפלגה.
מספר מפלגות התנגדו לסמל, בטענה שהפרה היא סמל דתי שאין לערב בבחירות, וועדת הבחירות דחתה את הטענה, וכך גם בתי המשפט שדרשו לעתירה.
בבחירות ללוק סבהה ב-1971, הקונגרס (R) השיג רוב מוחץ וזכייה ב-352 מתוך 518 מושבים בלוק סבהה.
גם בבחירות לחמש אספות מחוקקות מדינתיות, הקונגרס (R) הצליח היטב.
מאוחר יותר בשנות ה-70 הקונגרס (R) הוכר כקונגרס הלאומי ההודי.
הקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות נערך בווינה, אוסטריה, בין 6 ל-11 במאי 1923. הוא כלל כ-200 נציגות מלמעלה מ-20 מדינות.
הקונגרס דן בעיקר בציונות ובעלייה לארץ ישראל המנדטורית של פליטים יהודיים מאירופה.
העניין בפעילות בינלאומית צמח מתוך המועצה הלאומית של נשים יהודיות שהוקמה בארצות הברית בסוף המאה ה-19. אחריו הגיעו ארגוני נשים יהודיות באנגליה ובגרמניה וייסוד המועצה הבינלאומית של נשים יהודיות.
נציגות של הארגון האמריקאי נשלחו לאירופה עם תום מלחמת העולם הראשונה על מנת לדווח על המצב.
כך קמה היוזמה להפגיש נשים יהודיות ממדינות רבות ושונות לוועידה במאי 1923, שבה יוכלו "לשקול בעיות שנוצרו בעקבות המלחמה ולהניח תוכניות בונות לעבודה משותפת".
בתמיכת מועצת הנשים היהודיות, ההכנות המקומיות לקונגרס נערכו בעיקר על ידי אניטה מילר-כהן.
בראשות רבקה קוהוט האמריקאית ילידת הונגריה, הקונגרס של וינה ריכז נציגות מיותר מ-20 מדינות.