tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשקל שנתקבל בהערכה זו היה כ-.
מחקר שנערך ב-2019 הראה שרוחב הגולגולת בבסיסה (כלומר, בחלקה העורפי) הוא מדד טוב להערכת הגודל הכולל של דמויי תנינאים.
מאחר שמורפולוגית הגולגולת של הסרקוסוכוס דומה לזו של הגוויאל, היא שימשה כבסיס לכיול הרגרסיה ולהערכת אורכו ומשקלו.
לפי הערכות אלו אורכו הממוצע היה ומשקלו כ- ואילו אורכו ומשקלו המרביים היו כ- ו-.
הערכות אלו מציבות אותו כקטן יותר מהדיינוסוכוס, אך עדיין גדול באופן ניכר מהתנינאים בני ימינו.
לשם השוואה, התנינאי הגדול ביותר שחי כיום הוא תנין הים (Crocodylus porosus), שאורכו המרבי מגיע ל-, ומשקלו נע בדרך כלל בין 600 ל-1,000 ק"ג ולא עולה על שתי טונות.
הסרקוסוכוס היה ארוך כמעט פי 1.5–2 מהתנין המודרני הגדול ביותר וארוך כמעט פי 2–3 מהתנין הממוצע.
הוא היה כבד הרבה יותר (פי 2–4) אפילו מתנין הים הגדול ביותר.
כאמור, סרקוסוכוס הגיע לגדלים עצומים, כמעט פי שניים יותר מכל תנינאי מודרני.
סרנו בדק כיצד הגיע לגודל כזה.
הוא מצא מאובן של תת-בוגר (שגודלו כ-80% מהגודל המרבי של פרט בוגר) פרס את אחד האוסטאודרמים בחתך רוחב ובחן את טבעות הגדילה של העצם.
הוא ספר 40 קווי גדילה, דבר שהצביע על כך שלסרקוסוכוס לקח 50–60 שנה להגיע לגודל מלא.
מאחר שתנינאים מודרניים בדרך כלל לא מגיעים לגילאים אלה, סרנו שיער שסרקוסוכוס הצליח לגדול לממדים עצומים על ידי כך שעבר תקופת גדילה מואצת במהלך ילדותו.
אסטרטגיית גדילה כזו יוחסה גם לדיינוסוכוס, תנינאי ענק בעל גודל דומה: ומשקל של 5–8.5 טון.
מחקר מ-2014 שהתבסס על דגם ביומכני של גולגולת סרקוסוכוס, הסיק שבניגוד לדיינוסוכוס והתנינים המודרניים, סרקוסוכוס לא היה יכול לבצע את "גלגול המוות": תמרון אלים בו התנין מתגלגל סביב עצמו בפראות על מנת לבתר גוויות ולתלוש חתיכות בשר.
אין זה אומר שהוא לא צד בעלי חיים גדולים, אלא שכנראה הוא לא ביתר אותם כמו שתנינים מודרניים עושים כיום.
imperator) נמצאו באזור Gadoufaoua של מדבר טנרה ובעיקר בתצורת אלרחז (Elrhaz Formation, ) של קבוצת טגמה, שמתוארכת לסוף גיל האפטיאן ותחילת גיל האלביאן של הקרטיקון התחתון, כ-112 מיליון שנה לפני זמננו.
הסטרטיגרפיה של האזור והימצאותה של פאונה מימית במאובנים שם מעידים שבעבר אזור זה היה אזור יבשתי עשיר בנהרות מים מתוקים ובעל אקלים טרופי לח.
הסרקוסוכוס חלק את המים עם הדג התמים-גרמי לפידוטוס והדג הצלקנתי מאוסוניה.
מבחינת דינוזאורים, הפאונה כלל את לורדוזאורוס ממשפחת האיגואנודונטידים, שהיה הדינוזאור הנפוץ באזור, את קרוביו אורנוזאורוס וארניזאורוס, את הזאורופוד ניז'רזאורוס ועוד מין ללא שם.
הדינוזאורים הטורפים כללו את סוקומימוס ממשפחת הספינוזאוריים, את האאוקרכאריה ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים והקריפטופס ממשפחת האבליזאוריים.
hartti) נמצאו באגן רקונקוו (Bacia do Recôncavo) שבברזיל בתצורה אילהס.
זה היה אזור עם אגמים רדודים בגיל האפטיאן, בערך מאותה תקופה של השכבה בה נמצאו מאובני סרקוסוכוס אימפרטור באפריקה.
גם כאן הפאונה הייתה מימית, וכללה את דגי הלפידוטוס והמאוסוניה.
לרוע המזל, בכל הנוגע לדינוזאורים שם, חומר המאובנים רעוע ביותר, וכל מה שניתן לומר הוא שהיה שם לפחות מין אחד של תרופוד ומין אחד של איגואנודונטיד.
סרקוסוכוס מסווג תחת הענף פולידוזאוריים (Pholidosauridae).
זוהי קבוצה (שבמיון הלינאי הייתה ככל הנראה מסווגת כמשפחה) של זוחלים דמויי תנין שקרובים, אך לא נכללים בסדרת התנינאים, הענף הכולל את כל התנינאים שחיים כיום בהם תנינים, אליגטורים, קיימנים וגאביאליים.
רוב הפולידוזאוריים הם בעלי חרטום ארוך וצר, וכולם חיו בבתי גידול מימיים.
חלקם חיו בים ופיתחו עמידות למים מלוחים, וחלקם (כמו סרקוסוכוס) חיו במקווי מים מתוקים.
המינים היותר קדומים בקבוצה זו, חיו בסביבת חוף הים ושפכי נהרות בהם מי ים מלוחים מתערבבים עם מים מתוקים ויוצרים מים מליחים.
בניגוד לשאר חברי הקבוצה, שהיו אוכלי דגים מתמחים, סרקוסוכוס היה טורף מגוון יותר ולצד דגים טרף גם חולייתנים גדולים וחיות יבשה, בהם דינוזאורים.
בתוך קבוצה זו הסרקוסוכוס הכי קרוב לסוג טרמינונאריס (Terminonaris).
במהלך מספר מסעות מחקר למדבר סהרה שנערכו בשנים 1946–1959, בנהגת הפלאונטולוג הצרפתי אלבר-פליקס דה לאפארן, נתגלו מספר מאובנים גדולים של זוחל דמויי תנינאי.
הם נתגלו בתצורת Continental Intercalaire Formation בארצות מאלי, אלג'יריה ודרום תוניסיה.
מאובנים אלו כוללים חלקי גולגולת, שיניים, קשקשי אוסטאודרם ומספר חוליות.
ב-1957, באזור הידוע כיום כ-Elrhaz Formation בצופן ניז'ר נתגלו מספר שיניים ענקיות על ידי ה' פורה.
הפלאונטולוג הצרפתי דה ברואן חקר אותם וקבע שמקורם בתנין עם חרטום ארוך.
ב-1964, צוות מחקר מטעם הוועדה הצרפתית לאנרגיות חלופיות ואנרגיה אטומית (CEA, ) גילה גולגולת כמעט שלמה ממחוז Gadoufaoua בצפון ניז'ר.
הגולגולת נשלחה למחקר מעמיק בפריז ונהפכה להולוטיפ של סוג טקסונומי חדש ומין טקסונומי חדש, שתואר במאמר מדעי בשנת 1966: Sarcosuchus imperator.
פירוש שם הסוג: "תנין בשר" (סרקו = בשר, סוכוס = תנין), ופירוש שם המין "קיסר", בשל גודלה הרב של הגולגולת.
ב-1977 תואר מין חדש של סרקוסוכוס: Sarcosuchus hartti.
מין זה תואר לא בעקבות ממצאים חדשים אלא בעקבות בחינה מחדש של ממצאים ישנים.
בסוף המאה ה-19 גילה חוקר הטבע האמריקאי צ'ארלס הארט (Charles Hartt) שתי שיניים גדולות ובודדות, באגן רקונקאוו שבברזיל.
הוא שלח אותם לפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש, שתיאר אותם וסיווג אותם תחת הסוג תנין (סוג) (Crocodylus) ומין חדש בשם Crocodylus hartti.
ב-1907, לאחר בחינה מחדש, הועבר המין לסוג גניאופוליס ונקרא Goniopholis hartti.
שרידים אלה נמצאים כיום במוזיאון לתולדות הטבע בלונדון וכוללים שברים מהלסת התחתונה, אוסטאודרם גבי ושתי שיניים.
אחרי בחינה מחודשת נוספת הוחלט שמין זה שייך למעשה לסוג סרקוסוכוס, ומאז ועד היום נקרא Sarcosuchus hartti.
מעט מאוד ידוע על מין זה בגלל חומר המאובנים החלקי והקטן.
התגליות המשמעותיות הבאות התרחשו רק בשנות ה-90 של המאה ה-20, אז יצאו משלחות פלאונטולוגים מארצות הברית, בהובלת הפלאונטולוג ד"ר פול סרנו, למדבר סהרה לחפש מאובנים.
ב-1995 נסעו למרוקו לתצורת אאופוס, וחזרו למסעות נוספים ב-1997 ו-2000. במהלך מסעות מחקר אלו הם מצאו מאובנים רבים שכללו גולגולות, שלדים חלקיים וכ-20 טון של עצמות מאובנות שנחפרו מתצורת Elrhaz Formation, שתוארכה לגילאי האפטיאן והאלביאן של סוף הקרטיקון התחתון, כ-125 עד 105 מיליון שנה לפני זמננו.
הכנת המאובנים למחקר במעבדה לקח שנה נוספת, ובמהלכה זוהו מאובנים של מספר פרטים מהמין Sarcosuchus imperator, ואלו כללו מספר גולגולות במצב טוב, שלד שמחציתו שלם ורוב עמוד השדרה.
בזכות מאובנים אלו ידוע לנו היום הרבה יותר על הסרקוסוכוס הענק.
ב-2010 נמצאו מאובנים נוספים של תנינאי ענק במרוקו ובלוב.
סרקוסוכוס מופיע בסדרה "נרדף בידי דינוזאורים" של נייג'ל מארוון בפרק השני, בו הוא מופיע בנהר רדוד ואורב למקרוגריפוזאורוסים או לארגנטינוזאורוסים צעירים לא זהירים.
הוא כמעט טורף את נייג'ל אך נכשל ולבסוף מוברח בידי עדר ארגנטינוזאורוסים בוגרים אך בסוף מפתיע את הצלם ושובר את המצלמה.
hartti התקיים באמריקה הדרומית, בה הפרק תואר.
בסרט "Dinocroc" מ-2004 נראה סרקוסוכוס דומה לסוקומימוס בתור האויב הראשי.
בסרט "העולם על פי דינו" מ-2012 זוג סרקוסוכוסים מהלכים בשם "האחים סארקו" הם הנבלים של הסרט.
בסרט "פרא" מ-2018 נראה תנין אמריקאי ההופך במהלך ניסוי לגדול ובעל מראה של סרקוסוכוס, אך ניחן גם במאפייני קפרוסוכוס.
תוכנית של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בשם "Super Croc" עוסקת בסרקוסוכוס ומציגה אותו לצד דמויי תנינאים נוספים שחיו לצידו.
כמו כן הוא מופיע בתוכנית "Deadly Dinosaurs" של סטיב בקשאל, המודד את עוצמת הנשיכה שלו.
הוא מוצג בתוכנית "The Most Extreme" של אנימל פלאנט בעונה 4 בפרק 66, בו הוא מוצג כגדול בהרבה מתנין יאור מודרני.
כמו כן מופיע בסרט "Sky Monsters".
סרקוסוכוס מופיע בסדרה "הכוכב דינוזאור" בפרק הראשון והחמישי, כטורף היכול לפגוע בספינוזאורוס ובקרכרודונטוזאורוס ויכול להפיל פרטי פרליטיטאן צעירים.
הופעה זו נראתה גם בסרט התיעודי מ-2014 "Nova: Bigger than T.
הסרקוסוכוס מופיע גם בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה" כיריבו של הספינוזאורוס, אך הספינוזאורוס הורג אותו בחבטות מטפריו הענקיות.
הוא מופיע בסדרה "Giant Monsters" מ-2003, של ג'ף קורווין.
הסרקוסוכוס לא מופיע בסרטי "פארק היורה" אך מופיע במשחקי המחשב: "עולם היורה: המשחק", במשחק "Jurassic World: Alive" וגם מוזכר במשחק "Jurassic World Evolution".
כמו כן הוא נראה כאחד הבוסים הגדולים במשחק "Altered Beast" מ-2005.
סַרקוֹפָג הוא ארון קבורה עשוי אבן, חרס או עץ.
מקורו של השם בשפה היוונית, במילה סרקוֹפגוֹס (σαρκοφαγος), שתרגומה "אוכל בשר".
עדויות לשימוש נרחב בסרקופגים במצרים העתיקה התגלו בחפירות באתרים שונים במצרים.
הפרעונים ובני המעמד הגבוה נחנטו ונקברו בסרקופגים.
סרקופגים בני יותר מ-3,000 שנה נמצאו בסקארה, אתר קבורה עתיק בקרבת קהיר שהיה עיר הקברים של ממפיס.
בארץ נמצאו סרקופגים רבים מתקופות שונות.
קבוצת סרקופגים גדולה התגלתה בסוף המאה ה-19 בשכם, ולימים זוהתה כשייכת לשומרונים מהתקופה הרומית וסייעה בזיהוי מקומות היישוב של השומרונים.
בשנת 2015 נחשף באשקלון סרקופג מהתקופה הרומית, ומאז נחשפו שברי סרקופגים או סרקופגים שלמים נוספים כמו סרקופג אלכסנדר, סרקופג הזוג הנשוי, סרקופג יוניוס באסוס ועוד.
הסרקופגים הופיעו מחדש בארצות הברית במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. הם המשיכו להיות פופולריים עד שנות ה-50, אז מצבות שוכבות (אשר ניתן לתחזק בקלות רבה יותר) הפכו לפופולריות והשימוש בסרקופגים דעך.
מרבית הסרקופגים נעשו מאבן גיר קשה ועוטרו בעיצובים שונים, בסרקופגים שנמצאו באזורים בהם התגוררו יהודים בזמן בית המקדש השני גולפו דגמים גאומטריים וצמחיים, לעומת סרקופגים הלניסטיים בהם גולפו דמויות מהמיתולוגיה היוונית.
חלק מהסרקופגים נועדו להיות בתוך קבר מפואר ומשוכלל, בעוד אחרים נועדו לקבורה צנועה ומוקמו בקברים תת-קרקעיים.
הסרקופג היווה בדרך כלל את שכבת ההגנה החיצונית של המומיות המצריות המלכותיות, עם כמה שכבות של ארונות מתים המונחים בתוכו.
הרודוטוס האמין בטעות, שהסרקופג עשוי מאבן מיוחדת המכלה את הגופה השוכנת בתוכה.
ארונות קבורה אנתרופואידים (דמויי אדם) התגלו בחפירות בארץ ישראל ובסביבתה.
הארונות מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת וראשית תקופת הברזל, למאות ה-14 עד ה-10 לפני הספירה, תקופה בה המצרים שלטו בדרום הלבנט באמצעות מוצבים צבאיים.
הארונות נמצאו בדיר אל-בלח, בית שאן, לכיש, תל אל-פרעה, סחב ובתל שדוד שבעמק יזרעאל.
עיצוב הארונות מעיד על השפעה מצרית, בעיקר עיצוב המכסים וצורת הפנים, בה ניכרות השפעות מצריות בעיצוב העיניים או בהוספת זקן אוסיריס.
ניתן לחלק את סגנון הארונות לשתי קטגוריות אמנותיות, זו הטבעית וזו הגרוטסקית.
חלוקה מקובלת נוספת מתבססת על עיצוב צורת הארון, שיכולה להיות גלילית או מחודדת מאזור הכתפיים.
הקברים הכילו מנחות קבורה עשירות ממגוון מקורות, ביניהם קפריסין, מיקנה, מצרים, פניקיה וכנען.
אופי הקבורה מעיד על האופי הקוסמופוליטי של תקופת הברונזה המאוחרת, כשמנהג קבורה זה מהווה סינתזה של אידאולוגיות מצריות ואידאולוגיות מהמזרח הקרוב הקדום.
סַרְקַזְם (המונח אינו כלול במונחי האקדמיה ללשון העברית ומוצעות החלופות: עוקצנות, לעג מר) הוא סגנון דיבור המתאפיין בעלבון חבוי; להבדיל מהבעת עלבון גלוי, סרקזם נאמר במסווה של רצון תמים "להעביר מסר" או "לחנך" את הצד שאליו כוון, אם כי בהגדרה מטרתו להעביר מסר עוקצני.
לעיתים קרובות הסרקזם נאמר בצורה הומוריסטית.
מאפיינים בולטים של סרקזם הם אמירת דבר והתכוונות להיפוכו (לשון סגי נהור), שימוש בשאלה רטורית, או הצגת מסקנה קיצונית בגנות אדם, על תכונה או פעולה תמימה שביצע.
לעיתים הגבול בין סרקזם להומור נייטרלי או השתאות או מסקנה קיצוניות, אינו מאוד ברור, אך במקרי סרקזם תמיד ישנה כוונה להעלבה או הגחכה של האדם שאליו הופנתה התגובה הסרקסטית.
אמרה סרקסטית איננה בהכרח מניפולטיבית אם כי לעיתים הוא מגיע מתוקף מניפולציה או כחלק מתהליך מניפולטיבי.
בהגדרה מטאפורית נקרא הסרקזם "דיבור מריר" שכן הוא בדרך כלל נובע מתחושה נפשית "מרירה" בעניין מסוים.
מקור המילה ביוונית - סרקסמוס (σαρκασμός).
מילה זו באה מהפועל סַרְקַזין (σαρκάζειν), שפירושו "לקרוע בשר בשיניים", ובהשאלה, לדבר במרירות.
בעברית נפוץ הבלבול בין אירוניה (צחוק הגורל), ציניות (חוסר אמון בטוב לבם של אנשים) וסרקזם (דיבור מריר).
מבחינה מבנית, מאפיינים בולטים של דיבור סרקסטי הם:
שימוש בלשון סגי נהור - אמירת דבר והתכוונות להיפוכו.
לדוגמה: כאשר יוני הפיל את ארוחת הצהריים שלו על רצפת המטבח, אמו אמרה לו "כל הכבוד!".
האם לא התכוונה לשבח את טעותו של יוני – היא אמרה את דבריה בטון מסוים ובהבעה מסוימת שגרמו ליוני להבין שהיא מתכוונת להיפוכו של דבר.
שימוש בשאלות רטוריות (בפרט בטון תוקפני או בהקשר מחלוקתי) - לדוגמה, כאשר אדם א' מבקש מאדם ב' לבצע מטלה מסוימת, ב' עשוי להשיב "למה לא?", או "מה עוד?" וכדומה; חייל יכול לומר לרעהו: "בטח שאני אחליף אותך בשמירה.
למה לא?", כשכוונתו היא למעשה תשובה שלילית, סרקסטית לבקשה.
קיום התוקפנות תלוי בטון או בהקשר בו נאמרים הדברים.
הצגת מעשה נייטרלי כמביך - לדוגמה, פלוני מצהיר שאיננו אוכל בשר ופלמוני עונה לו שהוא "רגיש", בעוד שבפועל ייתכן שהוא בכלל עושה זאת מרחמים, מסיבה של טעם אישי, מסיבה דתית, מסיבה חינוכית, מסיבות אחרות, או ממגוון סיבות גם יחד.
לחלופין, פלמוני מוחא לו כפיים במטרה להגחיכו (מחווה גופנית ללא שימוש במילים).
כדי להבין סרקזם, לעיתים נדרש המאזין להבין לא רק את המשמעות המילולית של הדברים, אלא גם את כוונת הדובר, את הקונוטציה שלו, והאם הוא באמת מתכוון להיות סרקסטי או לא.
על פי כלל, הבנת סרקזם בשיחה מוחשית שונה מהבנת סרקזם בשיחה כתובה (כמו באינטרנט).
קיימים מספר הסברים תאורטיים לסרקזם בפסיכולוגיה.
הפסיכואנליזה נוטה לגישה שאמרות סרקסטיות מסוימות מכוונות מן הלא מודע, ובמקרה זה יש הרואים בה דוגמה לתוקפנות פנימית, היוצאת כפיצוי רגשי על טראומות מן העבר.
גרסה ספציפית יותר נוגעת לצורך להרגיש עליונות לכאורה, על אדם אחר מתוקף פגיעה רגשית כזו.
ייתכנו גם הסברים ביהייביוריסטים לסרקזם כגון חיקוי התנהגות (אימיטציה בנדוריאנית) והרי סוגים נוספים של אלימות, לאו דווקא מילולית קיבלו הסבר אימיטציוני כזה.
סרקזם קשור בציניות, ונתפס כאלימות שמפעיל אדם הנוטה לתפיסת-מציאות צינית.
מיעוט מהאנשים המרבים להשתמש בסרקזם בהזדמנויות שבהן הוא מיותר, ועושים זאת באופן עקבי, עשויים לתאום להגדרה המקובלת בעולם הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה להפרעת אישיות נרקיסיסטית, או אף להפרעת אישיות אנטי סוציאלית.
יש הנמנעים באופן מכוון משימוש בסרקזם, משום שלדעתם שימוש בו, באופן כללי, גורם לעוינות בין בני אדם ופוגע באינטראקציה חברתית לטווח הארוך לפחות (ולפעמים גם לטווח הקצר).
סַרְקוֹאִידוֹזִיס היא מחלה דלקתית גרנולומטוטית רב-מערכתית לא זיהומית שסיבתה אינה ידועה, המערבת בעיקר את הריאות.
שיא היארעות המחלה הוא בגילאי 20–60. שכיחותה של המחלה בארצות הברית היא 30–80 ל-100,000. המחלה שכיחה יותר בנשים, וכן נמצאה שכיחות מוגברת של המחלה בסקנדינבים, יפנים, וכן נשים איריות ואפריקאיות אמריקאיות.
עד שליש מן החולים יכולים להיות א-סימפטומטיים ואצלם המחלה לא תתגלה.
סימפטומים כלליים כוללים עייפות, לעיתים אף עייפות קשה, וכן חום, הזעת לילה וירידה במשקל.
תלונות כלליות ושכיחות הקשורות למחלה כוללות שיעול וקוצר נשימה.
הסימפטומים הבאים בשכיחותם קשורים להפרעות עוריות ועיניות.
מעורבות של הריאות מתרחשת אצל מעל 90% מן החולים.
בצילום חזה ניתן לראות מצב הנקרא bilateral hilar adenopathy בשערי הריאה האופייני למחלה.
צילום חזה רגיל משמש כדרך המועדפת להדגים את מעורבות המחלה הריאתית.
מידת המעורבות מחולקת לפי רמות או שלבים: שלב 1 כולל אדנופתיה הילארית בלבד.
שלב 2 הוא קומבינציה של אדנופתיה יחד עם תסנינים בריאה, ושלב 3 כולל רק תסנינים.
שלב 4 הוא מצב של פיברוזיס, דהיינו התהוות רקמה צלקתית.
לרוב המעורבות תהיה של האונות העליונות בריאות, וניתן להעריך את תפקוד הריאות באמצעות מבחני תפקוד ריאות כגון ספירומטריה.
המבחן הרגיש ביותר הוא מדד הדיפוזיה של פחמן חד-חמצני (מבחן DLCO), המלמד על מחלה רסטריקטיבית של הריאות.
אצל מחצית מן החולים יש מחלה חסימתית של הריאות.
אצל חלק קטן מן החולים יש יתר לחץ דם ריאתי.
חלק מן החולים יגיבו לטיפול רפואי.
מעורבות עורית קיימת אצל כשליש מן החולים ויותר.
הממצאים הקלאסיים כוללים אריתמה נודוסום, המהווה ממצא חולף במרבית המקרים, פריחה מקולו-פפולרית שקשורה יותר למחלה הכרונית ושניתן לדגום ממנה ביופסיה לצורך אבחנה, וכן אזורים המערבים היפר-פיגמנטציה והיפו-פיגמנטציה, היווצרות צלקות קלואידיות ונודולים תת-עוריים.
יש מעורבות ספציפית של גשר האף והלחיים והאזור שבין העיניים.
מצב זה קרוי lupus pernio והוא מהווה סימן למחלה כרונית.
מעורבות של העיניים המחלה משתנה בהתאם לגזע.
ביפן, למשל, מעל 70% מן המטופלים סובלים מהפרעות עיניות, בעוד שבארצות הברית השיעור פחות בהרבה.
ההפרעה הנפוצה היא אובאיטיס קדמית (anterior uveitis), אם כי חלק מהחולים יסבלו מאובאיטיס פוסטריורית וכן מרטיניטיס (דלקת הרטינה) כמו גם מיובש בעיניים, ראייה כפולה ופוטופוביה.
לעיתים ניתן לפתח עיוורון, על כן מומלץ כי כל החולים במחלה יעברו בדיקות עיניים.
כבד: אצל חלק מהחולים מתהוות גרנולומות בכבד, אם כי רק בחלק מן המקרים הללו תהיה מעורבות שתביא למחלת כבד ורק אצל 5% מן החולים יהיו סימפטומים כבדיים שיחייבו טיפול בבעיה הכבדית, לרוב הפרעות הקשורות בסטאזיס (עימדון) של דרכי מרה.
לרוב תהיה עליה באנזים אלקלין פוספטז- ALP, וייתכנו עליות באנזימי כבד נוספים, כאשר עליה בבילירובין מהווה מדד למחלה נרחבת יותר בכבד.
מטבוליזם של סידן: אצל 10% מן החולים ניתן לראות עודף סידן בדם, היפרקלצמיה, או עודף הפרשת סידן בשתן, היפרקלציאוריה.
מצב זה נגרם לאור יצור של 1,25-dihydroxyvitamin D על ידי הגרנולומה.
יצור זה מביא לעליה ביכולת ספיגת המעי של סידן בחזרה לגוף, וכתוצאה מכך היפרקלצמיה.
לאור מצב זה יש לערוך בדיקת דם לאיתור עליה בסידן לכל החולים, כאשר חולים הסובלים מאבני כליה צריכים לעבור איסוף שתן למדידת רמות הסידן.
מעורבות של מח עצם וטחול: ברוב המקרים ההפרעה ההמטולוגית השכיחה היא לימפופניה (ירידה בלימפוציטים).
אנמיה מתרחשת אצל חלק מן החולים, ובבדיקת מח עצם ניתן לראות אצל חלקם התהוות של גרנולומות במח העצם עצמו.
בטחול ניתן גם למצוא מעורבות של גרנולומות.
מעורבות הכליה במחלה מתרחשת בפחות מ-5% מהמקרים, ומקושרת בהיווצרות גרנולומות בכליה העלולות להביא לנפריטיס (דלקת בנפרון).
המחלה הכלייתית עצמה קשורה יותר בעודף הסידן בגוף כאשר אי ספיקת כליה חריפה אירעה אצל חלק מחולים אלו כתוצאה מעודף סידן בדם.
מעורבות מערכת העצבים מתרחשת אצל עד 10% מן החולים, ויכולה להיות הן במערכת העצבים המרכזית או הפריפרית.
ב- MRI ניתן להבחין בגרנולומות ובדלקת גרנולומטוטית כאמור.
ההסתמנות הקלינית יכולה לכלול מנינגיטיס, פרכוסים והפרעות קוגניטיביות, כמו גם מעורבות של ההיפותלמוס הקדמי אשר עלול להביא לסוכרת מרכזית תפלה, diabetes insipidus.
שיתוק חולף של עצב 7 יכול להביא לתמונה הדומה ל-Bell's palsy, אולם מדובר במצב חולף.
בנוסף, לעיתים יש optic neuritis.
לאור ההסתמנויות הקליניות הללו, לעיתים קשה להבחין בין סרקואידוזיס לבין טרשת נפוצה.
מעורבות לבבית קיימת אצל מיעוט מן החולים וקשורה לגזע.
מעורבות זו יכולה להסתמן כהפרעות קצב לבביות או כאי ספיקת לב.
הסיבה לכך היא הסננה של שריר הלב על ידי גרנולומות.
מצב זה עלול אף להביא למוות פתאומי כתוצאה מהתפתחות הפרעות קצב חדריות.
לכן חולים הסובלים מתופעות אלה צריכים לעבור השתלה של קוצב לב.
מעורבות שריר ושלד נובעת מהיווצרות גרנולומות בעצמות ובשרירים, אף על פי שחלק גדול מן החולים שלא הודגמה אצלם גרנולומה כאמור יתלוננו על כאבי שרירים ומפרקים.
ההסבר לפריצת המחלה עדיין לא ידוע.
עם זאת, הוצעו מספר תאוריות:
הסברים סביבתיים: המחלה קשורה ככל הנראה בפתוגנים זיהומיים, כגון עליה בשכיחות של החיידק Propionibacterium acnes בבלוטות הלימפה של חולים אלו בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
כמו כן נמצא קשר לחלבון של חיידקי Mycobacteria שונים ולחשיפה לעובש ולחומרי הדברה.
הסברים גנטיים: ככל הנראה קיימת פגיעות גנטית המביאה למחלה.
רוב צורות המחלה אינן עוברות בתורשה, אולם תוארה צורה משפחתית, ואצל 5% מהחולים יש קרוב משפחה החולה אף הוא.
מבחינה פתולוגית, היווצרות של גרנולומה היא הסממן העיקרי במחלה.
מחקרים שנעשו על סרקואידוזיס הדגימו כי הדלקת הראשונית מתחילה בתגובה לזרם של תאי T לימפוציטים מסוג T helper.
בנוסף לכך, יש הצטברות של מקרופאגים פעילים.
שחרור הציטוקינים בתגובה להצגת אנטיגנים לתא T מביא ליצירת גרנולומות.
לגרנולומות מבנה אופייני והן יכולות להיעלם עם הזמן או ליצור מחלה כרונית על ידי יצירת רקמה צלקתית.
ההבנה כי תאי T מסוג T helper מעורבים במחלה הגיעה גם מתצפיות שהראו שאנשים החסרים תאים אלו (למשל, במחלה מתקדמת של HIV) כמעט ולא מפתחים סרקואידוזיס, וכאשר הם מקבלים טיפול תרופתי הסרקואידוזיס עלולה להתפרץ כתוצאה מהשיפור הנגרם במערכת החיסון שלהם.
הגרנולומות בצורתן הכרונית מקושרות בהפרשה של אינטרלוקין 8- IL-8 וכן בהפרשת יתר של TNF.
ממצאי הדמיה נפוצים הם צילום חזה (בעיקר), בדיקת CT לאבחון מחלה אינטרסטיציאלית של הריאות, וכן ביצוע PET- כדרך לזהות אזורים של סרקואידוזיס נוספים בגוף.
רמות האנזים ACE במחלה יכולות לעזור באבחון.
אצל 60% מהחולים בזמן המחלה החריפה תהיה עליה באנזים זה, ואילו במחלה הכרונית רק 20% ידגימו עליה, ולכן הבדיקה אינה מספיק רגישה וספציפית.
יש לשלול מצבים נוספים המביאים לעליה ברמות אנזים זה, כגון מחלת הצרעת, מחלת Gaucher, יתר פעילות בלוטת התריס ושחפת מפושטת.
אבחנה של מחלת הסרקואידוזיס דורשת הן מאפיינים קליניים והן מאפיינים פתולוגיים.
כלומר, נוכחות של גרנולומות בביופסיה, תלונות קליניות ספציפיות למחלה ומעורבות של איברים כאמור לעיל, וכן הדגמה של עליה בלימפוציטים בשטיפות של הסימפונות של דרכי הנשימה.
אולם, יש לציין כי אין אבחנה מלאה ודאית.
הסרקואידוזיס ייעלם עצמונית, כלומר ללא טיפול, אצל 50% מן החולים תוך כשנתיים.
אצל 25% מן החולים תופיע לייפת (פיברוזיס), אך המחלה תעצר לאחר שנתיים.
אצל יתר החולים המחלה תהיה כרונית.
באופן כללי, קשה לדעת מה תהיה הפרוגנוזה של המטופל בתחילת המחלה וקיימות למחלה צורות שונות.
צורה אחת של המחלה נקראת תסמונת לופגרן ומאופיינת בפריחה מסוג אריתמה נודוסום, אדנופתיה הילארית בריאות, ואובאיטיס בעיניים.
תסמונת זו מקושרת בפרוגנוזה טובה יחסית, ומרביתם הגדול של החולים מחלימים בתוך שנתיים.
הטיפול העיקרי במחלה הוא מתן סטרואידים.
המינון משתנה בהתאם למחלה וחריפותה, כאשר ניתן לעיתים לתת מתוטרקסט כדרך להוריד את מינון הסטרואידים.
טיפול במחלה ריאתית כרונית יכול להיעשות על ידי מתן אינפליקיסימאב שהוכיח שיפור משמעותי אצל חולים אלו במספר מחקרים שנעשו לאחרונה.
בדרך כלל סרקואידוזיס אינו מפריע להריון ולידה מוצלחת.
ברוב המקרים מהלך המחלה אינו מושפע מהריון.
במקרים מסוימים יש שיפור בסימפטומים ובמעט מקרים - החמרה.
סיכונים מוגברים הקשורים לסרקואידוזיס בטווח שבין 30 ל-70% דווחו עבור רעלת הריון/רעלת הריון, לידה קיסרית, לידה מוקדמת וכן מומים מולדים (שאינם לבביים) בהריונות ראשונים.
סרקומה (בעברית, בשרומת) היא גידול ממאיר שמקורו ברקמת חיבור.
הגידול יכול להופיע בכל חלק בגוף ולהתפתח מכל רקמת חיבור.
נהוג להפריד בין סרקומה מרקמה רכה כמו סרקומה של השריר (ליומיוסרקומה/רבדומיוסרקומה), השומן (ליפוסרקומה, בעברית: בשרומת שומנית) וכלי הדם (אנגיוסרקומה), לסרקומה של רקמה קשה כמו סרקומה של העצם (אוסטאוסרקומה, בעברית: בשרומת גרמית) או הסחוס (כונדרוסרקומה).
בניגוד לגידולים מסוג קרצינומה (גידולים סרטניים ממקור אפיתליאלי) המתאפיינים בתכונות פיזיולוגיות דומות לאיבר במקור, גידולי סרקומה אינם מקבלים את תכונות איבר המקור, תכונה זאת עלולה לעורר קשיים באבחון הגידול הראשוני.
סרקומה מהווה כאחוז אחד מכלל הגידולים הסרטניים.
סרקומת קפושי או סרקומה על שם קפושי (Kaposi's Sarcoma) היא מחלת עור סרטנית נדירה.
המחלה הוגדרה לראשונה בשנת 1872 על ידי רופא העור היהודי-הונגרי מוריץ קפושי (במקור כהן).
עד שנות השמונים של המאה העשרים הופיעה המחלה בעיקר בגברים זקנים ממוצא יהודי או ים-תיכוני.
בעשורים האחרונים של המאה העשרים החלה המחלה להופיע באוכלוסיות הסובלות מדיכוי של מערכת החיסון, כגון חולים שעברו השתלת איברים או חולי איידס.
באוכלוסיות אלו מופיעה המחלה גם בנשים.
עם הכנסת הטיפולים החדשים למחלת האיידס ירדה התחלואה בסרקומת קפושי ב-85%.
למחלה חשיבות רבה כיוון שהיא ממחישה את הקשר בין פגיעה במערכת החיסון להתפתחות מחלת הסרטן.
עד לגילוי הקשר בין מחלת האיידס לסרקומת קפושי היה ידוע תפקידה של מערכת החיסון רק במאבק בפתוגנים חיצוניים.
העובדה שהמחלה באה לידי ביטוי בחולים מדוכאי מערכת החיסון מלמדת שלמערכת זו תפקיד בשליטה על התפתחות גידולים סרטניים מסוימים.
המחלה היא גידול מסוג סרקומה המופיע ברקמות התת-עוריות או בממברנות הריריות של הפה, האף ופי הטבעת.
הנגע (הרקמה הלא-נורמלית) נראה ככתמים בהירים, סגולים, חומים או אדומים.
לפעמים מתבטאת המחלה בנפיחות כואבת בעיקר בעפעפיים, במפשעה, בפה ובגרון, אך ברוב המקרים אין לגידול כל תסמין.
למרות אי-הנוחות שבסרקומת קפושי המחלה בדרך כלל אינה מסכנת חיים; המחלה הופכת למסכנת חיים כאשר היא מתפשטת לריאות, לכבד או למערכת העיכול.
נהוג לחלק את המחלה למספר מופעים, ובהתאם למופע נקבע מהלך המחלה ואופן הטיפול בה:
סרקומת קפושי קלאסית: מופיעה בגברים ממוצא יהודי או ים-תיכוני (בעיקר איטלקי) בגילאים 50-70 שנה; המחלה נדירה ביותר גם בקבוצות הסיכון.
יחס הגברים לנשים במחלה הקלאסית הוא 15:1. בדרך כלל הנגעים מופיעים על הגפיים וגדלים באיטיות בטווח של 10–15 שנה.
לחץ מהגידול על כלי הלימפה עלול לגרום להתנפחות ולכאב, אך נדירה התפשטות למערכת הלימפה או לאיברים מרוחקים.
סרקומת קפושי אפריקנית (אנדמית): מופיעה בגברים החיים באפריקה המשוונית.
באזורים מסוימים מהווה המחלה כ-10% מן הגידולים הסרטניים בגברים.
ברוב במקרים המחלה דומה למופע הקלאסי אך בדרך כלל מופיעה בגיל צעיר יותר.
בדרך כלל הגידולים אינם סימפטומטיים ואינם מתפשטים לאזורים מרוחקים בגוף.
לעיתים נדירות יותר המחלה האנדמית מופיעה בילדים, שם מהלך המחלה אלים יותר, מערב את בלוטות הלימפה וגורם למוות בתוך שנים ספורות.
סרקומת קפושי נרכשת (תלוית השתלה): מופיעה בחולים שעברו השתלת איברים.
אנשים אלו מקבלים תרופות לדיכוי מערכת החיסון, לשם מניעת דחיית האיבר המושתל.
בדרך כלל מופיעה המחלה בעור אך לעיתים היא מופיעה גם ברקמות הריריות.
סרקומת קפושי תלוית איידס (קפושי סרקומה מגפתית): מופיעה בנשאי HIV, נגיף האיידס.
מחלת האיידס פוגעת בלימפוציטים מסוג T מסייעים (תאי TH), ובעקבות זאת ביכולתה של מערכת החיסון להתמודד עם מחלות שונות.
פרט למחלות זיהומיות שונות אליהן החולה פגיע יותר, חולי איידס חשופים גם למספר סוגי סרטן ובכללם סרקומת קפושי, לימפומה וסרטן המוח.
סרקומת קפושי כה נפוצה בחולי איידס עד שהיא נחשבת לאחד המאפיינים הברורים להתפרצות איידס בנשאי HIV.
בדרך כלל מבוטאת המחלה בנגעים רבים המתפרצים במהירות על איברים רבים בגוף; הגידולים צצים על העור והפה ונוטים לשלוח גרורות לבלוטות הלימפה, למערכת העיכול, לריאות, לכבד ולטחול.
תסמיני המחלה יכולים לכלול גם חום גבוה, נפיחות במערכת הלימפה ואובדן משקל.
הופעת גרורות של המחלה בריאות או בכלי הדם (Symptomatic visceral disease) עלולה להיות קטלנית.
נמצא כי ב־95% מן הגידולים בחולי איידס מעורב וירוס ההרפס (מס' 8) HHV-8, ההנחה המקובלת כיום היא שהנגיף הוא הגורם הראשי וההכרחי להופעת קפושי סרקומה בחולי איידס.
המחלה מופיעה בחולי איידס כיוון שמערכת החיסון החלשה שלהם אינה יכולה להתמודד עם הנגיף הגורם למחלה.
טיפול מקומי על העור: כל עוד המחלה אינה מפוזרת מדי ואינה נמצאת באזורים רגישים במיוחד כמו העיניים ניתן להשתמש במשחות כמו Alitretinoin gel (Panretin).
המשחה גורמת לנסיגת המחלה בתוך מספר שבועות.
טיפול מקומי אחר הוא טיפול קריוגני (בהקפאה) על ידי חנקן נוזלי.
ניתן להשתמש בטיפול זה כל עוד מספר הנגעים קטן מ-25. טיפולים נדירים יותר כוללים הזרקת אינטרפרון, טיפול בלייזר, כימותרפיה או נתרן טטראדציל גופרתי (Sodium tetradecyl sulfate) לגידול, וכן רדיותרפיה עורית מקומית.
טיפול בנגעים ברקמות הריריות: על הרקמות הריריות כמו הפה או הגרון אין אפשרות למרוח משחות.
הטיפולים ברקמות אלו כולל הזרקת כימותרפיה מקומית כמו Vinblastine ורדיותרפיה ממוקדת ממקור חיצוני הכוללת קרינת פוטונים (קרינת גמא) או אלקטרונים (קרינת בטא).
טיפול בגידול שהתפשט לאיברים מרוחקים: כימותרפיה משמשת לטיפול בגרורות שהתפשטו הרחק מן העור.
הכימותרפיה ניתנת כגלולה, בהזרקה תוך-ורידית או בהזרקה ישירה לגידול (בתנאי שיש רק מספר קטן של מוקדים).
לכימותרפיה בדרך כלל תופעות לוואי קשות, בכללם פגיעה במערכת החיסון (בגלל פגיעה ביצירת תאי דם לבנים).
חולי איידס הנוטלים תרופות כימותרפיות נמצאים בסיכון כפול כיוון שממילא מערכת החיסון שלהם מוחלשת; חשוב שחולים אלו יהיו תחת מעקב רפואי צמוד לניטור מצבם.
פרט לכימותרפיה ניתן לטפל בגרורות מפוזרות על ידי הזרקה תוך-ורידית של חומרים ביולוגיים המתגברים את מערכת החיסון - אינטרפרון, למשל.
טיפול בחולי איידס: לטיפול בסרקומת קפושי בחולי איידס יש אפקט מקל אך אין הוכחות כי הטיפול מאריך חיים.
החלק החשוב ביותר של הטיפול הוא על ידי תרופות אנטי רטרו-ויראליות, הפוגעות בפעילותו הנורמלית של נגיף ה-HIV ובכך מונעות או דוחות את הופעת מחלת האיידס.
פרט לטיפול אנטי וירלי נגד HIV-1 יש גם יתרון בטיפול מונע נגד וירוס ההרפס, טיפול אנטי הרפס מונע בחולי איידס בעלי HHV-8 בדם מפחית במחצית את הסיכוי ללקות בקפושי סרקומה.
גם לאחר הופעת מחלת האיידס עולה יעילות הטיפול בסרקומת קפושי ככל שמערכת החיסון מתפקדת טוב יותר וככל שהחולה סובל פחות ממחלות אופורטוניסטיות.
לטיפול האנטי רטרו-ויראלי יש להוסיף את הטיפול הישיר בסרקומת קפושי.
ככלל הטיפול דומה לטיפול בחולי סרקומת קפושי קלאסית אלא שהסיכוי לנסיגה מלאה מן המחלה נמוך יותר.
בגלל היעילות הנמוכה ותופעות הלוואי הקשות שבטיפול הכימותרפי בחולי איידס נהוג לחשוף חולים לכימותרפיה רק כאשר הגרורות מאיימות על חיי החולה, לרוב עם הופעת הגרורות בריאות.
גם עם טיפול כימותרפי זמן החיים הצפוי לחולי איידס עם גרורות קפושי סרקומה בריאות הוא פחות מחצי שנה.
בגלל נטייתה של המחלה להתפשט בחולי איידס בקצב גבוה יותר מאשר בחולים אחרים, מוקרן לעיתים כל עורם של החולי האיידס במינון נמוך.
לטיפול בחולי איידס יש השפעה פסיכולוגית רבה כיוון שהוא משפר את הופעתו החיצונית של החולה ומוציא אותו מן הבידוד החברתי שבו הוא נתון.
טיפול בסרקומת קפושי נרכשת (תלוית השתלה): הדרך העיקרית להתמודדות עם סרקומת קפושי המושרית כתוצאה מתרופות המדכאות את מערכת החיסון היא על ידי הורדה מפוקחת וזמנית של מינון התרופות.
ישנם דיווחים ראשוניים כי החלפת התרופה ציקלוספורין בסירולימוס גורמת לנסיגת הגידולים.
סֶרְק הוא אי קטן, אחד מאיי התעלה, ומהווה חלק מהביליוויק של גרנזי.
האי מורכב משני חלקים - "סרק הגדול" ו"סרק הקטן".
החלקים המחוברים ביניהם במצר יבשה צר הנקרא La Coupée, שרוחבו 3 מטרים, ומצוקים בגובה 100 מטרים יורדים משני צדדיו.
בשנת 1900 הותקן מעקה במקום על מנת לאפשר מעבר ללא נפילה בשל הרוחות העזות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בנו הגרמנים באמצעות שבויי מלחמה כביש לאורך מצר היבשה.
האי ברצ'ו מהווה חלק מסרק.
ברצ'ו הוא אי פרטי שאינו פתוח למבקרים.
בימי הביניים התגוררה באי סרק קהילה של נזירים.
האי יושב בפועל במאה ה-16 על ידי שודדי ים שהשתמשו באי כבסיס למתקפותיהם אל חופי צרפת.
לכן הליה דה קרטרה (Helier de Carteret), הסניור של סנט אוון (St.
Ouen) בג'רסי, קיבל רישיון מהמלכה אליזבת' הראשונה ליישב את האי סרק עם 40 משפחות מסנט אוון, בתנאי שימנע את התיישבות שודדי הים באי.
ניסיון של המתיישבים לחוקק לעצמם חוקה ולהקים שיטת ממשל שבראשה יעמוד בייליף נכשלה, בשל התנגדות רשויות הממשל בגרנזי, שהתנגדו להוצאת האי מהבייליוויק של גרנזי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה האי תחת כיבוש נאצי בין השנים 1940–1945.
בשנת 1993, האחים המיליארדרים דייוויד ופרדריק ברקלי רכשו (טכנית רכשו את חוזה החכירה שלו) את האי ברצ'ו שהוא חלק מסרק, תמורת 2.3 מיליון ליש"ט.
לטענתם מנהגים ומעשים היסטוריים מצביעים על כך שייתכן שהאי לא הייתה רשמית חלק מהאוחזה הפיאודלית של סרק.
האחים ברקלי גם רכשו רבים מהעסקים בסרק, לרבות בתי מלון ומסעדות והשקיעו בשיפוץ הרחבות והמבנים שהיו מוזנחים שנם רבות.
האחים ברקלי אכן סגרו ב-2014 את שתי המלונות שהחזיקו באי ועסקים נוספים, והשאירו אותם נטושים מאז 2014.
האי סרק היה עד 2008 למדינה הפיאודלית האחרונה באירופה, בו החזיקו אדמות 40 ואסלים.
נערכה הצבעה לשינוי מצב משפטי זה במרץ 2006, והמעבר לדמוקרטיה נכנס לתוקף ב־9 באפריל 2008. כל אחד מהואסאלים באי נקרא "טנאנטס" (tenant), במשמעות הצרפתית של המילה (ואסאל) ולא במשמעות האנגלית (שוכר).
לוסאלים לא הייתה בעלות של ממש על קרקעות האי, והקרקעות נחכרו בחכירה לדורות מהסניור.
ניתן היה להעביר את החכירה דרך ירושה או מכירה.
האדון השליט הוא ה"סניור של סארק", והוא עומד בראש הממשלה הפאודליטית של סארק.
מאז 1974 משמש "ג'ון מישל בומון" (John Michael Beaumont) כסניור ה-22 של סארק.
בשנת 1974, עם מותה של סיביל האת'וויי, הסניור ה-21 של האי, נחקקה בו חוקה דמוקרטית, והועברו זכויות שלטוניות מהשליט למועצה נבחרת המשמשת בית מחוקקים, שנקראת: Chief Pleas.
במועצת האי היו חברים 40 הואסאלים ו-12 תושבים הנבחרים לתקופה של שלוש שנים בבחירות חופשיות.
בהצבעה שנערכה ב-8 במרץ 2006 התקבלה הצעה לשנות את מבנה המועצה (ברוב של 25 למול 15).
לפי החוקה החדשה כלול בית המחוקקים 14 בעלי קרקעות שנבחרים מבין הואסאלים ו-14 שנבחרים מבין כל התושבים.
הדעות באי היו חלוקות - חלק העדיפו להשאיר את השיטה הפאודלית וחלק רצו דמוקרטיה מלאה.
בסקר שנערך בו השתתפו 165 תושבים, 53% הצביעו עבור דמוקרטיה מלאה ו-47% העדיפו את הפשרה שהתקבלה.
הבחירות הראשונות בהיסטוריה של האי נערכו ב-7 בדצמבר 2008.
הסניור והסנשאל הם חברי ה-Chief Pleas.
כמו כן ישנם פרבו, גרפייה ושר אוצר, שנוכחים בישיבות המועצה אך אינם חברים.
הרשות המבצעת של האי היא:
הסנשאל (Seneschall) - האחראי על השופטים.
הפרבו (Prevôt) - האחראי ניהול המועצה ומערכת המשפט.
הגרפייה (Greffier) - הרשם הראשי של האי.
האוצר (Treasurer) - אחראי על תקציב האי.
שוטר (Constable) - אחראי על שיטור באי.
הסנשאל, הפרבו, הגרפייה והאוצר נבחרים על ידי הסניור.
השוטר וסגנו נבחרים על ידי המועצה.
בשנת 2003 הצביעה המועצה לביטול החוק האוסר גירושים באי.
עיקר כלכלת סרק מתבססת על תיירות ובנקאות.
אסורה באי תנועת כלי רכב, והתנועה מתנהלת באמצעות כירכרות רתומות לסוסים, זוגות אופניים, טרקטורים, וכן כלי רכב חשמליים עבור המבוגרים באי.
הגישה לאי מתבצעת באמצעות מעבורת מגרנזי.
סרקסווזית היא ניב של השפה הנורמנית המדובר על ידי המבוגרים בתושבי האי.
עקב ההגירה מבריטניה לאי, השפה העיקרית באי היא השפה האנגלית.
אחד החוקים העתיקים של איי התעלה הוא חוק קלמור דה ארו - מנגנון משפטי שקיים עד ימינו בחלק מהאיים, ובהם האי סרק.
מנגנון זה מאפשר מתן סעד מיידי למתלונן בגין הפרה שנעשתה נגדו או פגיעה בזכויותיו.
אופן הפעלת המנגנון: בעת ההפרה צועק המתלונן בעיני עדים את המשפט בשפה הצרפתית: "Haro, Haro, Haro!
קריאה זו צריכה להירשם במשרד הרשם (ה-Greffe) תוך 24 שעות; כל פעולות הממשל נגד אותו אדם צריכות להיפסק מידית עד לדיון בעניינו, ואותו דיון צריך להיקבע בהקדם האפשרי (בדומה לצו מניעה במשפט הישראלי).
האירוע האחרון בו הופעל חוק זה היה ביוני 1970 כאשר אחד מתושבי האי קרא "קלמור" נגד הרשויות שרצו להקים גדר סביב גינתו.
סרק משתתפת במשחקי חבר העמים.
סרצ'ר הוא כטב"ם טקטי לסיור ואיסוף מודיעין מתוצרת מפעל "מלט" של התעשייה האווירית לישראל.
הסרצ'ר נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי ב-1992 וכונה שם "חוגלה".
סרצ'ר 2 הוא דגם משופר של הסרצ'ר שנכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי ב-1998 וכונה שם "כוכב לבן".
סרצ'ר 3 הוא שיפור של הסרצ'ר 2 בעל מנוע משופר, יחידת ממסר אווירית ויכולת נחיתה אוטומטית מתקדמת.
הסרצ'ר הוא כטב"ם בתצורת מנור כפול המונע על ידי מנוע רוטורי יחיד בעל מדחף דוחף.
לסרצ'ר שלושה כני נסע קבועים.
הוא יכול להמריא ממסלול המראה ולנחות עליו.
השיפורים של הסרצ'ר 2 כוללים כנפיים משוכות לאחור, מנוע בעל ביצועים עדיפים, מערכת ניווט חדשה ומערכות תקשורת מתקדמות.
הסרצ'ר 2 מסוגל להמריא ולנחות באופן אוטומטי.
הסרצ'ר 2 נשלט מתחנה קרקעית באמצעות תקשורת רדיו בקו-ראייה או בעזרת ממסר מוטס לטווחים של מעבר לטווח ראייה.
התחנה הקרקעית משותפת לכל כלי הטיס הבלתי מאוישים מתוצרת חטיבת מלט של התעשייה האווירית.
במידה ואובד הקשר עם התחנה הקרקעית, יכול הסרצ'ר 2 לשוב לבסיסו באופן אוטונומי.
את הסרצ'ר 2 ניתן לצייד במטען ייעודי (מטע"ד) אלקטרואופטי או במכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR).
טווח: 200 ק"מ (עם תקשורת בקו-ראייה), 250 ק"מ (באמצעות ממסר מוטס)
הנעה: מנוע רוטורי בעל 73 כוח סוס עם מדחף דוחף
הסרצ'ר 3 הגיח מהשינויים שנעשו בסרצ'ר 2J, המשמש את חיל האוויר הספרדי.
ההבדלים כוללים את היכולת לעבוד עם ממסר, ובכך להגדיל את טווח הפעולה מקרון השליטה למעל 300 ק"מ, ויכולת המראה ונחיתה אוטומטית בעזרת 2 מערכות סימולטניות לבטיחות מרבית.
ניתן לצייד אותו במטען ייעודי (מטע"ד) אלקטרואופטי או במכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR).
הוא מורכב מחומרים מרוכבים על מנת להקטין חתימת מכ"ם, ובעל מנוע 4 פעימות שקט במיוחד.
טווח: 350 ק"מ (באמצעות ממסר מוטס)
משקל מטען מרבי: 120 ק"ג
הסרצ'ר נכנס לשירות טייסת 200 ("טייסת המל"טים") של חיל האוויר הישראלי ב-1992. ביוני 1998 קלטה טייסת 200 את הדגם המשופר, סרצ'ר 2. במקביל לטייסת 200 הופעל הסרצ'ר גם על ידי יחידת המל"טים של חיל המודיעין עד אשר הוחלט על סגירתה.
בין היתר, שימש הסרצ'ר במשימות סיור ומודיעין בשמי לבנון, בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני, ובלחימה כנגד ארגון חזבאללה במלחמת לבנון השנייה, בו נטל חלק בגילוי משגרי הרקטות של הארגון ששימשו לירי לעבר יישובים בישראל.
עם הכנסתו לשירות של ההרון 1 ("שובל") הוצא הסרצ'ר משירות בחיל האוויר הישראלי.
חיל האוויר של אקוודור מפעיל מספר מערכות סרצ'ר 2.
חיל האוויר של קוריאה הדרומית מפעיל את סרצ'ר 2.
הסרצ'ר 2 נמצא בשירות הצבא ההודי שם הוא מבצע משימות סיור ואיסוף מודיעין לאורך גבולות המדינה עם פקיסטן וסין.
חיל האוויר של סינגפור מפעיל (או הפעיל בעבר) את סרצ'ר 2.
חיל האוויר של ספרד מפעיל את סרצ'ר 2J ואת סרצ'ר 3.
רוסיה רכשה מספר מערכות סרצ'ר 2 ומייצרת העתק שלו ברישיון תחת השם Форпост "פורפוסט".
ב-14 במאי 2015 הפיל הצבא האוקראיני כטב"ם מסוג זה שהופעל על ידי הרוסים.
כמו כן, ככל הנראה מל"ט מדגם זה חדר לישראל ביולי 2016 משטח סוריה, וניסיונות להפילו בעזרת טילי MIM-104 פטריוט וטילי אוויר אוויר נכשלו.
במרץ 2022, במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הופל מל"ט רוסי מדגם זה על ידי צבא אוקראינה.
חיל האוויר של תאילנד מפעיל מספר מערכות סרצ'ר 2.
חיל האוויר של טורקיה הפעיל בעבר מספר מערכות סרצ'ר 2.
ב-2003, בתאונה שהתרחשה במדינת פנג'אב בצפון הודו, התנגש "סרצ'ר" שסופק לחיל האוויר ההודי, במטוס קרב מסוג מיג-21 והתרסק.
טייס המיג-21 הצליח להנחית את המטוס הפגוע בבסיסו.
ה"סרצ'ר" התרסק על בית מגורים, ופצע קשה נערה בת 14.
"סרקופאג יוניוס באסוס" הוא סרקופג העשוי אבן שיש המתוארך לשנת 359 לספירה והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
הסרקופג שייך לאדם נוצרי בשם יוניוס באסוס , בנו של קונסול רומי אשר היה בעל תפקיד בפרפקטורה הרומית.
כתובת על הסרקופג, הכתובה לטינית, מספרת אודותיו:
"יוניוס באסוס, חבר הסנאט, אשר חי ארבעים ושתיים שנה ושני חודשים, הצטרף אל האל במהלך שרותו את השלטון הרומי והמיר את דתו ב-25 בספטמבר, בשנת המועצה של [הסנאטורים] אוסאביו (Evsebio) ויפאטו (Ypatio)."
כתובת נוספת, הממוקמת בחלקו העליון של הארון, מתארת בצורה מליצית את האבל על מותו:
"...הוא עודד נהרות של שפע, בהדריכו את האנשים לטובת המולדת ובית הסנאט.
הוא נפטר, בדמעותיה הנצחיות של העיר לא הותר למשרתיו של האדון לשאת את ארונו כי זה היה נטלם של ההמון הפשוט.
כל הקהל בכה - אמהות, ילדים [ואף] הזקנים, המסדר האדוק של חברי הסנאט השילו בגדיהם ובכו.
אז המצבות [נדמו] כבוכיות והבתים עצמם, לאורכה של הדרך, נאנחו.
כבוד גדול ונעלה לאלו אשר חיים, כבוד גדול ונשגב הוא [המעמד אשר] אפשר לו המוות להשיגו."
הסרקופג סובל מנזק רב, אולם אחד מצדדיו נשאר במצב טוב.
הוא מורכב משתי רצועות אורך (רגיסטרים) הנושאות אופי של מבנה אדריכלי.
מבנה זה שבבסיסו אפריז אופייני לסרקופגים מאזור רומא.
ברגיסטר העליון מופיע אפריז ישר הנקטע על ידי עמודים בסגנון קורינתי, ואילו החלק התחתון מורכב מקשתות ומקשתות מחודדות (המזכירות מעין צורה של גמלון) המופיעות לסירוגין.
גם בין קשתות אלו מופיעים עמודים קורינתיים.
במרכזו של הרגיסטר העליון מופיע דמותו של ישו המתואר כשופט היושב על כיסא.
לצידו מתוארים פאולוס ופטרוס השליחים.
מתחת לכיסאו ישו מופיע דמות מואנשת של השמיים.
תיאור כזה מסמל את אלהותו העל טבעית ואת המעמד אשר מתרחש מחוץ לטבע.
מתחת לתיאור זה מופיע תיאור של כניסת ישו לירושלים.
שני דימויים אלו משלימים האחד את השני בכך שהם מציגים את המימוש הארצי והאלוהי בדמותו של ישו.
ברגיסטר העליון מופיעים גם (משמאל לימין) תיאורים של עקדת יצחק, מעצרו של פטרוס, מעצרו של ישו ופונטיוס פילטוס הרוחץ את ידיו.
ברגיסטר התחתון מופיעים איוב, אדם וחוה בגן העדן, דניאל ומעצרו של פאולוס.
התיאורים מציגים את הדמויות בסביבה בעלת משמעות.
כך לדוגמה מייצג עץ את גן העדן בסצנת אדן וחווה, את המימד הנוף בכניסת ישו לירושלים.
גם בתיאורים אחרים מוצאים ניסיון לכינונה של סביבה ממשית.
אופי פיסול הדמויות שואב הרבה ממסורת הפיסול היוונית והרומית בתיאור התנוחות והטיפוסים המפוסלים.
עם זאת יש בתיאורים אלו מעין נסיגה מן הרצון לתיאור גוף אדם במסורת הפיסול הקלאסית.
פרשנות אפשרית של מבנה הסרקופג יכולה להיחשף בפנינו מתוך אופן הצבת הדמויות כממוסגרות בין העמודים.
מיקום זה מכפיף אותן בצורה סמלית אל סדר צורני המבטא עולם מסודר והרמטי.
גם מערך הדימויים, כלומר בחירת הסצנות ואופן מיקומן בסרקופג, חושף את משמעותו הסמבולית כמבשר על עליונותה של הדת הנוצרית.
משמעות כזו מבוססת על "פרה פיגורציה", כלומר על שיטת הרמנויטיקה של כתבי הקודש הנוצריים, התופסת את סיפורי הברית הישנה כאנלוגיה וכרמז מקדים אל סיפורי הברית החדשה.
"סרקופג הזוג הנשוי" (באיטלקית: Sarcofago degli Sposi) הוא כינויו של סרקופג אטרוסקי המתוארך לסוף המאה ה-6 לפנה"ס.
אורכו של הסרקופג, העשוי טרקוטה צבועה, הוא 190 ס"מ וגובהו הוא 114 ס"מ.
הסרקופג נמצא במאה ה-19 לספירה בבית קברות עתיק בצ'רווטרי (Cerveteri), והוא מוצג כיום במוזיאון האטרוסקי הלאומי בוילה ג'וליה (Villa Giulia) שברומא.
הסרקופג מתאר דמויות של גבר ואישה הנמצאים בתנוחת הסבה, כאשר מכסה הסרקופג משמש גם כמעין מיטה.
הגבר חובק את כתף האישה בידו האחת ואילו ידו השנייה מושטת לעבר ידה של האישה.
זקנו של הגבר וסגנון הצמות של האישה מזכירים את פסלי הקורה והקורוס הארכאים.
על פני הדמויות מופיע אף ה-"חיוך הארכאי" ועיניהן מוגדשות וגדולות.
לעומת הראש והטורסו הפיסוליים של הדמויות, שאר הגוף מתואר כתבליט שטוח.
סרצה דנגל (געז: ሠርጸ ድንግል, "ליבלוב הבתולה") היה קיסר אתיופיה, בנו של הקיסר מינאס מאשתו הקיסרית אדמס מוגסה, נולד באוגוסט 1549 בשם "יצחק" והוטבל בשם "סרצה דנגל".
הוכתר כקיסר אתיופיה לאחר מות אביו ב-12 בפברואר 1563 בשם "מלכ סגד"(መለክ ሰገድ) ("לו סוגדים המושלים") בכנסיית מריאם שבטדבה שבאמהרה.
הוא נבחר למלך על ידי מפקדי הצבא השוואנים ובתמיכת המלכה האם.
עם התבגרותו של המלך בהר נגוס יסחק, שמרד נגד אביו, הציג את עצמו בפניו, נשבע לו אמונים והשלים עמו.
עם זאת, נגד סרצה דנגל התנהלו מספר מרידות נוספות: בשנת 1563 דודנו האמלמאל מרד בו ושנתיים לאחר מכן בן דוד נוסף, פאסיל, מרד בו.
בשנת 1576 בהר נגוס יסחק מרד בו שוב בתמיכת האימפריה העות'מאנית.
לאחר מרד זה סרצה דנגל יצא במסע צבאי אל תיגראי, דיכא את המרד, הביס והרג את הבהר נגוס ובני בריתו אוזדמיר פאשה והסולטאן מוחמד הרביעי של הרר.
לאחר הניצחונות בתיגראי הוכתר מחדש באקסום בירתה העתיקה והקדושה של האימפריה האתיופית, ובכך היה הראשון שהוכתר בה מאז ימי הקיסר זרע יעקב
סרצה דנגל היה ראשון קיסרי אתיופיה להתמודד עם ההגירה ההדרגתית של האורומו, שהביסו את נור אבן מוג'אהיד (יורשו של אחמד גראן) בדרכו חזרה לביתו לאחר שהביס והרג את הקיסר הקודם גלאוודיוס ב-1559 (דודו של סרצה דנגל).
בשנה העשירית לשלטונו (1573), ערך מסע בדרום וניצח את האורומו בקרב ליד אגם זוואי.
סרצה דנגל ערך מסע צבאי גם נגד ביתא ישראל ב -סמיאן בשנת 1580, ולאחר מכן שוב בשנת 1585. הוא גם יצא למסעות צבאיים נגד האגאו בשנת 1581 ובשנת 1585.
"סָרָצֶנִים" או "סָרָקֶנִים" היה הכינוי שנתנו הרומאים העתיקים לכל השבטים "הפראיים" שממזרח לאימפריה שלהם.
בימי הביניים (בייחוד בתקופת מסעות הצלב) היה סרצנים הכינוי לערבים, לפרסים, לטורקמנים, ולמוסלמים בכלל בפי הנוצרים, בין אם מוצאם מחצי האי ערב, מאסיה הקטנה או מכל מקום אחר.
בכתובת דו־לשונית נבטית־יוונית מופיע, במקביל למונח היווני τὸ τῶν θαμουδηνῶν ἔθνος (העם ה), המונח הנבטי "שרקת תמודו"; ייתכן שמדובר בעדות לכך שמקור המונח "סרקנים" הוא בצורת ההתייחסות של הסרקנים לעצמם בשפתם.
יש המשערים כי מקור המילה במונח הערבי شرقيين (שַׁרְקִיִין), שמשמעותו "מזרחים".
מלומדים נוצרים יצרו פרשנויות מקראיות רבות ושגויות למונח; בכתבים הנוצריים מבואר המונח כמכוון ל"אלו שאינם מצד שרה", לאמור צאצאי ישמעאל בן הגר.
בזמנים מאוחרים יותר שימש המונח גם לציון שודדי ים מן הים התיכון.
המונחים "סרצנים", "טורקים", "הגרנים" (בני הגר) ו"פגנים" שימשו לעיתים בערבוביה לתיאור המוסלמים תוך דגש על שיוך דתי.
בתעודה מתחילת המאה ה-9 הנושאת את השם "תזכיר קצר על אודות הכנסיות והמנזרים", מתוארים שודדים סרצנים שהציתו כנסיות ורצחו נוצרים רבים בירושלים.
בתעודה מתוארים אותם סרצנים כפגנים.
אגודת הספורט המלכותית סרקל ברוז' (בהולנדית: Cercle Brugge Koninklijke Sportvereniging) היא קבוצת כדורגל בלגית מהעיר ברוז', המשחקת בליגת העל הבלגית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1899. הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות הליגה הבלגית ב-1911, 1927 וב-1930 ופעמיים בגביע הבלגי, בשנים 1927 ו-1985. במהלך עונת 1927, שחקן שלה אלברט ואן קויל נפטר כמה ימים לאחר המשחק וגם יו"ר הקבוצה נפטר.
הקבוצה הגיעה 5 פעמים נוספות לגמר הגביע הבלגי.
כמו כן, הקבוצה נמצאת שנים בצמרת הליגה הבלגית, ולרוב משחקת במסגרות אירופאיות, אך בדרך כלל לא עוברת את השלבים המוקדמים.
סרצ'שמה (בפרסית: سرچشمه) הוא מכרה נחושת בפרובינציית כרמאן באיראן, נחשב למכרה השני בעתודותיו בעולם.
מכיל בתוכו גם כמויות ניכרות של מוליבדן, זהב ועוד מתכות נדירות.
המכרה נמצא כ-160 ק"מ דרומית-מערבית לעיר כרמאן ו-50 ק"מ דרומית לרפסנג'אן.
סרצ'שמה נמצא ברום ממוצע של כ-2,600 מטרים, כאשר הנקודה הגובה ביותר עומדת על כ-3,000 מטר.
סַרקוֹמֵר הוא יחידת התפקוד הבסיסית של שרירי השלד.
בסרקומר מומרת אנרגיה כימית לתנועה המכווצת את הסרקומר ואת השריר כולו.
כל שריר שלד בנוי מסיבי שריר.
סיב שריר עשוי מאגודת סיבוני שריר (myofibril), וכל סיבון שריר מורכב משרשרת ארוכה של סרקומרים.
סרקומר בנוי מחלבונים שחלקם כמו אקטין ומיוזין משתתפים בפעילות הסרקומר, ואחרים כמו טיטין ונבולין מייצבים את מבנה הסרקומר.
כאשר מגיע אות עצבי לכיווץ השריר, מתחילה שרשרת פעילות בתא השריר שבסופה נעים האקטין והמיוזין זה לכיוון זה ומכווצים את הסרקומר תוך ניצול אנרגיה האצורה במולקולות אדנוזין תלת-זרחתי (ATP).
במיקרוסקופ אור נראים סיבוני שריר כעשויים מפסים של חומר בהיר וחומר כהה לסירוגין.
האזורים הבהירים מכונים פסי I והאזורים הכהים מכונים פסי A, שכן כאשר משתמשים במיקרוסקופ שבמקור האור שלו יש מקטב, ומסובבים בהדרגה את מישור הקיטוב, באזורי I לא רואים שום הבדל (תכונה המכונה איזוטרופיות, באנגלית: Isotropicity), ובאזורי A רואים שינוי עם סיבוב הקיטוב (תכונה המכונה אנאיזוטרופיות, Anisotropicity).
מראה הסיבונים עם הפסים הבהירים והכהים לסירוגין הקנה למבנה שריר שלד את כינויו "שריר משורטט".
בעזרת מיקרוסקופ אלקטרונים נראה שבמרכז פס I עובר קו כהה, המכונה קו Z (מגרמנית: "Zwischenscheibe" - פס הביניים).
במרכז פס A קיים אזור בהיר במקצת, המכונה פס H (מגרמנית: "Heller" - בהיר), ובמרכז פס H עובר קו M (מגרמנית: "Mittel" - אמצע).
כל סרקומר תחום בין שני קווי Z.
המראה הכללי של הסרקומר מעיד על מרכיביו ועל תפקודו; בסרקומר נמצאות שרשראות ארוכות של חלבונים, המכונות קורי שריר (myofilaments).
בפס הבהיר יותר, פס I, נמצאות שרשראות דקות יותר המכונות קורי אקטין, ובפס הכהה, פס A, נמצאות שרשראות עבות יותר המורכבות ממיוזין.
קורי האקטין מעוגנים בקו Z (המכונה גם דיסק Z) ונמשכים אל תוך הסרקומר משני צדדיו - לאורכו של פס I ואל תוך פס A עד שוליו של פס H.
קורי המיוזין מעוגנים במרכזם לקו M ונמשכים לשני צדדיו של הסרקומר לרוחבו של פס A.
בסרקומר במצב מנוחה, חופפים זה לזה שני סוגי הקורים בחלק מאורכם, ברובו של פס A אך לא באזור H.
כאשר מתכווץ הסרקומר גדלה החפיפה בין שני סוגי הקורים, ובהתאם מתקצר אורכו של פס I וגם אורכו של אזור H, שאף עשוי להיעלם.
אורכו של סרקומר במצב מנוחה הוא כ-2 מיקרומטרים.
חלבון מיוזין בנוי משש תת-יחידות; שתיים מהתת-יחידות הן שרשראות ארוכות הכרוכות זו מסביב לזו בצורת סליל כפול.
באחד מקצות הסליל הכפול נפרדות השרשראות זו מזו לשני "ראשים" שאל כל אחד מהם מחוברות שתי תת-יחידות קטנות.
סך הכל, מראהו של חלבון מיוזין כולל זנב ארוך שבקצהו שני ראשים החופשיים לנוע המכונים גשרי הצלבה (cross-bridges).
ראשי המיוזין הם אנזימים שביכולתם לפרק מולקולות טעונות אנרגיה (ATPase) ולהמיר את האנרגיה לתנועה.
קור מיוזין הוא פולימר של כמאתיים חלבוני מיוזין.
גופו של הקור מורכב מזנבות חלבוני מיוזין משולבים יחדיו, ולאורך גופו מבצבצים ראשי המיוזין.
קור המיוזין הוא סימטרי, דהיינו כיוונם של ראשי המיוזין בחציו האחד הוא הפוך מכיוונם בחציו השני.
בשל הסימטריה, מרכז הקור מורכב מזנבות מיוזין בלבד ואין בו גשרי הצלבה.
אורך כל קור הוא 1.6 מיקרומטר.
קור אקטין בנוי משני פולימרים של אקטין הכרוכים זה סביב זה בצורת סליל כפול.
לכל אורך הקור נמצאים אתרים פעילים אליהם יכולים להיקשר גשרי ההצלבה של קור המיוזין.
בנוכחות מולקולות מתאימות, יוני מגנזיום ואדנוזין תלת-זרחתי (ATP), גשרי ההצלבה אכן נקשרים לאתרים על קורי האקטין ומניעים אותם.
אלא שאת קור האקטין מרכיבים שני חלבונים נוספים שבמצב מנוחה של השריר מונעים את תנועת הסרקומר וכיווצו.
לאורך האקטין, סובבים את הסליל הכפול ומשולבים בו חלבונים ארוכים בשם טרופומיוזין.
הטרופומיוזין מונע יצירת קשר בין אתרי הקשירה על קור האקטין לגשרי ההצלבה של קור המיוזין.
על הטרופומיוזין נמצאות מולקולות נוספות בשם טרופונין.
לחלבוני טרופונין שלושה אתרי קשירה, אחד מהם לאקטין, השני לטרופומיוזין והשלישי ליוני סידן.
כאשר נוספים יוני סידן לתוך הסרקומר, הם נקשרים לטרופונין, תהליך היוצר שינוי מבני בטרופומיוזין החושף את אתרי הקשירה על קור האקטין.
מעת שנחשפו אתרי הקשירה מתאפשרת הפעילות ההדדית בין האקטין למיוזין, קרי כיווץ הסרקומר.
אורכו של קור אקטין כמיקרומטר אחד.
תנאי הכרחי לפעילות סרקומר היא חשיפה של קורי השריר ליוני סידן.
יונים אלו נמצאים מחוץ לתא שריר בנוזל הבין-תאי וגם בתוך התא, אצורים בתוך הרטיקולום הסרקופלזמטי (רשתית תוך-פלזמית המתמחה בשחרור ושאיבת יוני סידן) שעוטף את סיבוני השריר.
שריר מתכווץ כאשר דחף עצבי מגיע דרך עצב תנועתי אל צומת עצב-שריר.
הדחף העצבי גורם לשחרור מוליך עצבי מסוג אצטיל כולין.
בקרום תא השריר נמצאות תעלות יונים המופעלות על ידי האצטיל כולין ומאפשרות כניסת יוני סידן לתא.
כניסת היונים באזור צומת העצב-שריר מתחילה פעולת שרשרת לאורך כל הקרום ולתוך התא ופתיחת תעלות יונים נוספות לאורכו ובתוכו, המשחררות יוני סידן לתוך סיבוני השריר ומעלה את ריכוזם פי 100.
במצב מנוחה, בהיעדר יוני סידן בסרקומר, אין תגובה בין קורי האקטין והמיוזין בשל חסימת המגע ביניהם על ידי חלבון הטרופומיוזין.
כאשר נכנס לסרקומר סידן, מתחיל תהליך שבו משנה מערך הטרופומיוזין-טרופונין את תנוחתו ובכך מאפשר את החיבור בין ראשי המיוזין לקור האקטין.
כאשר נוצר חיבור, ראשי המיוזין "גוררים" את קורי האקטין ומקטינים את המרחק ביניהם לקווי Z, במה שנראה מבחוץ כ"התכווצות" של הסרקומר.
לפני הכיווץ, ראש מיוזין נקשר למולקולת אדנוזין תלת-זרחתי ומפרק אותה לאדנוזין דו-זרחתי (ADP) ולקבוצת זרחה.
תוצרי הפירוק נשארים מחוברים לראש המיוזין והמערכת כולה "טעונה" ומוכנה להפעלה.
קשירת ראש המיוזין לאתר פעיל בקור אקטין מתחילה את שלב מתן הכוח, הראש נע לכיוון זנב המיוזין ומניע את קור האקטין לכיוון מרכז קור המיוזין (לכיוון קו M).
לאחר התנועה משתחררים תוצרי פירוק האדנוזין התלת-זרחתי, מולקולה חדשה נקשרת לראש המיוזין והראש מתנתק מקור האקטין ונע בחזרה למנחו ההתחלתי, מוכן להיקשר לאתר פעיל נוסף בהמשכו של קור האקטין.
ראשי מיוזין רבים פועלים בו בזמן תוך שימוש במולקולות רבות של אדנוזין תלת-זרחתי וגורמים להתכווצות הסרקומר.
בשלב מסוים של ההתכווצות, לאחר שהסרקומר הגיע לאורך הדומה לאורכו של קור המיוזין, ממשיכה ההתכווצות וגורמת לקיפול של קצוות קורי המיוזין, אך מפעילה כוח הולך ופוחת שכן מספר האתרים האפשריים להיקשרות בין קורי השריר קטן.
כל סרקומר מתכווץ בסדר גודל זעיר, ורק סך התכווצויות שרשראות הסרקומרים בסיבוני השריר מביא להתכווצות הבולטת לעין של שריר שלד.
תהליך הכיווץ מסתיים עם פירוקו של האצטיל כולין הגורם להפסקת שרשרת האירועים שהכניסה סידן לקורי השריר.
משאבות יונים ברטיקולום הסרקופלזמטי שואבות בהובלה פעילה את יוני הסידן מתוך קורי השריר ומערכת טרופומיוזין-טרופונין שבה ומונעת את היקשרות ראשי המיוזין לקורי האקטין.
ללא כוחות מכווצים, השריר נרפה.
סרקופאגו (Sarcófago) היא להקת מטאל קיצוני ברזילאית אשר הוקמה בשנת 1985 על ידי וונגר למונייר אחרי פרישתו מהרכב המטאל ספולטורה, הלהקה התפרקה בשנת 2000 מסיבות אישיות של חברי הלהקה.
סרקופגו הוקמה על ידי וונגר "אנטיקרייסט" למונייר ב-1985 לאחר פרישתו מספולטורה.
המוזיקה הייתה פרימיטיבית מאוד לאותה תקופה ובלתי מתפשרת, והלהקה הייתה ידועה בזכות איפור הקורפס פיינט, שהשפיע על הרכבי בלאק מטאל שונים מהגל השני של הסגנון.
לאחר מספר דמואים הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה I.N.R.I שהשפיע רבות על להקות הבלאק מטאל מהגל השני, המוזיקה באלבום אגרסיבית, עם סאונד מאוד "מלוכלך" ואנגלית בלתי תקינה.
שנתיים אחרי הוציאה הלהקה את אלבומה השני בשם Rotting (נרקב).
אחרי הפסקה של שנה הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי במספרו בשם The Laws of Scourge.
כיוון הלהקה השתנה, הנגינה נהייתה יותר טכנית, האיכות יותר קלה למאזין והליריקה אף היא השתנתה.
באותה שנה הלהקה התארחה בתוכנית המטאל הבריטית "The Headbangers ball".
שלוש שנים אחרי, הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי במספר "Hate", באלבום ניכרו השפעות של הדת' מטאל הסקנדינבי, ונעשה שימוש במכונת תופים להמחשה.
האלבום היה שנוי במחלוקת וסימן ירידה משמעותית בקרירת הלהקה.
אחרי שלוש שנים של חוסר פעילות הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי והאחרון "The Worst".
שנתיים אחרי, הלהקה הוציאה את האיפי Crust ובו נמצא השיר F.O.M.B.M.
Fuck off the Melodic Black Metal, שיר מחאה נגד הבלאק מטאל המלודי שקיבל תאוצה בשנות ה-90, השיר חולל כעסים ופרובוקציות כלפי הלהקה שבאותה שנה הודיעה על פירוק רשמי.
בשנת 2006 קיבל ווגנר הצעה להופעת איחוד של סרקופגו בפסטיבל המטאל ואקן, אך סירב לה בטענה שאינו יודע היכן חברי ההרכב המקורי.
תרבות איפור הקורפספיינט שהייתה ידועה בקרב מאזיני הבלאק מטאל בשנות ה-90 הודות לסרקופגו שהתחילו כאיפור בדימוי גופה.
השפעותיה של סרקופגו ידועות בקרב הלהקות Darkthrone ,Watain, בלאספמי, טוקסיק הולוקוסט, ארקוגוט, מרדוק, ביסטיאל וורלאסט, Destroyer 666 ומייהם.
הלהקה השפיעה על סאונד הבלאק מטאל ועל רוח ה"טרו מטאל".
מתופף להקת דארקט'רון אף הוא הושפע מההרכב בכתיבת השירים והסאונד ואף הוציא את אלבום האוסף Fenriz Presents...
The Best of Old-School Black Metal, בו הוא שם את השפעותיו כמוזיקאי בלאק מטאל ובו השיר הנודע של סרקופגו Satanic Lust.
סרק סרק הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012. הסרט הוא קופרודוקציה של ישראל וספרד.
ראש השב"כ עמוס שניר (עמוס לביא), מכנס צוות של מומחי ביטחון כדי למנוע התנקשות עתידית בראש הממשלה אריאל שרון, זמן קצר לפני ששרון עומד לבצע את תוכנית ההתנתקות.
שרון נענה לאזהרות האבטחה, נמנע מלהופיע באירועים פומביים, למעט העצרת הממלכתית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה שתיערך ביד ושם.
עמוס שניר משוכנע שבאירוע זה תתבצע ההתנקשות בשרון.
הוא מכנס את הצוות, 60 שעות לפני קיום הטקס.
הם בודקים את הפרופיל של כל אחד מהמשתתפים בכנס, כדי לנסות לזהות מי ביניהם הוא המתנקש הפוטנציאלי.