tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1948 הצטרף עם בן-נון לגדוד הרביעי של חטיבת הראל בו מונה למפקד מחלקה ולחם בקרבות בדרך לירושלים.
אחיו, אשר (זיזי) היה מפקד כוח הליווי של שיירת הדסה והיה מהניצולים הבודדים של אותה שיירה.
ביולי 1948 חזר לחוליית החבלה הימית וב-1949 פיקד על הקורס המשולב הראשון של לוחמי סירות הנפץ ויחידת החבלה, הבסיס להקמתה של שייטת 13. לאחר הדחתם של מפקד השייטת בן-נון וסגנו יוסף דרור מהפיקוד על היחידה, מונה רהב למפקדה במאי 1950. בתקופתו ביחידה החלה בניית כוח ה"חזירים", צוללות ננסיות.
הוא עזב את תפקידו כמפקד השייטת במאי 1951 לאחר שגויס על ידי אברהם דר למשימה חשאית באגף המודיעין.
הוא הצטרף ליחידה 131 והוטל עליו להקים רשת ריגול במצרים.
באוקטובר 1951 יצא יחד עם אשתו לדרום אפריקה במטרה לבנות לעצמם סיפור כיסוי לקראת כניסה למצרים תחת השמות הבדויים מייקל ושילה רובינס.
לפני יציאתו ביקש להיות כפוף ישירות לראש אמ"ן ולא ליחידה 131 בה לא נתן אמון.
המשימה לא הוכתרה בהצלחה לאור קשיים אדמיניסטרטיביים.
רהב חזר לישראל במאי 1953 והתריע על תפקודה הלקוי של יחידה 131 והקמת רשת הריגול הרעועה במקים (שבהמשך תהפוך לפרשת העסק הביש).
הוא עבר קורס מפקדי גדודים ושימש קצין לענייני לוחמה זעירה במטה חיל הים.
בסוף 1953 נקרא לשוב ולפקד על שייטת 13. הוא פיקד על היחידה במשך ארבע שנים, בהם החלה בסיורי מודיעין בחופי לבנון ופשיטות במצרים.
לאחר מלחמת סיני סיים את תפקידו כמפקד השייטת.
ב-1957 מונה למפקד אח"י אילת ובהמשך למפקד "שייטת 1" (שייטת המשחתות של חיל הים).
ב-1962 יצא ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מינויו של שלמה אראל למפקד חיל הים בתחילת 1966, מונה לסגנו ולראש מחלקת ים.
בתפקידים אלו נשא במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה לאור חילוקי דעות עם מפקד חיל הים שלמה אראל.
ב-1968 התמנה למנהל נמל חיפה תפקיד בו כיהן עד 1977. תקופתו כמנהל בנמל התאפיינה בביצוע רפורמות ומודרניזציה.
בשנים אלו יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1977 התמנה למנכ"ל רשות הנמלים וב-1984 למנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר.
בשנת 1986 מונה למנכ"ל בנק ישראל ושירת תחת שלושה נגידים עד שעזב את הבנק ב-1993. בשנים 1994 עד 2004 כיהן בדירקטוריון בנק לאומי.
במקביל שימש כדירקטור חיצוני בחברות ציבוריות בולטות נוספות כגון "נכסי אזורים", "מהדרין" ו"אחים עופר השקעות".
התנדב מ-1992 בעמותת "ילדים בסיכוי – המועצה לילד החוסה".
רהב התגורר ברמת השרון משנת 1977, היה נשוי, אב לשניים וסב.
ב-2011 זכה לתואר יקיר העיר.
יצחק (איציק) רוכברגר (נולד ב-31 במאי 1955) הוא איש ציבור המכהן כראש עיריית רמת השרון משנת 2024 בקדנציה שלישית.
כיהן כראש עיריית רמת השרון בשנים 2003–2013. בשנת 2014 הורשע בעבירות מרמה והפרת אמונים, רישום כוזב במסמכי תאגיד וזיוף מסמך, ונדון לעבודות שירות.
רוכברגר נולד בישראל, בנם הבכור מבין חמישה ילדים של נאוה ופרץ רוכברגר.
אביו היה ניצול שואה שעלה מפולין, ואמו עלתה מעיראק.
עקב פציעתו לפני גיוסו לצה"ל, שירת בחיל החינוך כמדריך בגדנ"ע.
בשירות המילואים שימש כקצין נפגעים בדרגת סרן.
רוכברגר כיהן כיו"ר המשמרת הצעירה בסניף מפלגת העבודה ברמת השרון, ולאחר מכן שימש מזכיר עובדי הרשויות המקומיות.
ב-1998 התמודד בראש רשימה בבחירות למועצת רמת השרון.
הוא זכה במנדט בודד ונבחר למועצת העיר.
הוא נבחר לראשונה לראשות העירייה בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2003, לאחר שגבר בסיבוב הבחירות השני על יצחק קאול וזכה בכ-57.5% מהקולות.
הוא נבחר בשנית בבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2008 וזכה ב-87.5% מהקולות.
בחודש נובמבר 2007 המליצה המשטרה להעמידו לדין, בחשד שחתם על חשבוניות פיקטיביות בישראל בתקופה שבה כיהן בשנים 2004–2006 כיו"ר קרן ההשתלמות של עובדי הרשויות המקומיות המסונפת להסתדרות.
באמצע 2008 הוגשה לפרקליטות המלצה נוספת של המשטרה להעמיד לדין את רוכברגר גם בחשד לביצוע עבירות של קבלת דבר במרמה, זיוף מסמך והפרת אמונים, וזאת בפרשה שבה נחשד בקבלת החזרי הוצאות בניגוד לחוק.
במאי 2013 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של רישום כוזב במסמכי תאגיד ומרמה והפרת אמונים בתאגיד.
בבחירות אלה נבחר לתקופת כהונה שלישית בראשות עיריית רמת השרון, אולם זמן קצר לאחר הבחירות הודיע על נבצרות מתפקידו עד לסיום משפטו בבית משפט השלום.
ב-28 בדצמבר 2014 הורשע רוכברגר במרבית העבירות שיוחסו לו.
ב-31 במאי 2015 גזר בית המשפט על רוכברגר שישה חודשי עבודות שירות וקבע כי במעשיו דבק קלון.
במהלך כהונתו סיים רוכברגר תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו ותואר שני במדיניות ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018 הציג רוכברגר את מועמדותו לראשות העיר רמת השרון, וטען שחרף הרשעתו אין מניעה לכך.
ב-8 באוקטובר 2018, 22 יום לפני הבחירות, פסל אותו השופט עידו דרויאן, שהכריע בעניינו וקבע כי: "הדופי שנפל במעשיו של רוכברגר משליך על יכולתו לשרת את הציבור.
המוסר הציבורי מחייב לקבוע כי במעשיו דבק קלון".
רוכברגר ערער לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 שב להתמודד על ראשות עיריית רמת השרון ונבחר ברוב של 43.2%, בפער ניכר על יתר המתמודדים (גיא קלנר 22%, גייל שורש 21% וקרן מקסימוב ברנדס 14%).
ביוני 2024 הודיע שישבית את הפעילות בעירייה ליום כאות מחאה נגד הממשלה, ובדרישה לקיום בחירות כלליות לכנסת.
באוקטובר 2021 אימצה הממונה על מחוז תל אביב במשרד הפנים את המלצות הוועדה לחיוב אישי לחייב את רוכברגר על שני מקרים שנבדקו על ידי הוועדה.
החיוב הראשון נוגע לחריגה בהוצאות פיתוח (תב"רים) בהיקף של עשרות מיליוני שקלים בשנת 2013 (שנת בחירות) וזאת בשלושה תב"רים: דרך השרף, פארק הנצח ואצטדיון הכדורגל.
בגין חריגות אלה חויב רוכברגר ב-15 אלף ש"ח.
החיוב השני נוגע לחריגות בשכר לבכירים בעירייה שנעשו במהלך הקדנציה הראשונה של רוכברגר בתפקיד.
יצחק רוקח (ח' באב ה'תרנ"ד – י"א בתמוז ה'תשל"ד; 1 באוגוסט 1894 – 1 ביולי 1974) היה מחלוצי ומנהיגי ענף ההדרים בישראל.
יצחק רוקח נולד בנווה-צדק לשמעון יליד ירושלים ולרחל שוסטקובסקי מבריסק.
נקרא ע"ש סבו, איצ'ה רוקח.
החל את לימודיו ב"חדר" ואחר כך המשיך בבית הספר של כי"ח ומשם בקולג' של "האחים" הצרפתים ביפו.
להמשך לימודיו נשלח לבית הספר הגבוה למסחר בלוזאן שבשווייץ, אותו סיים בשנת 1912. עם סיום לימודיו נסע לאנגליה והתקבל להתמחות בעסקי ספנות במשרד של בעלי אניות בליברפול.
בשנת 1914, עם חזרתו לארץ ישראל, התמנה לעבוד כמזכירו של אביו בענייני פרדסנות והובלה ימית, באגודת "פרדס", שאביו נמנה עם מייסדיה והיה מנהלה הראשון.
עם פטירת אביו, בשנת 1922, נבחר, על אף גילו הצעיר, לאחד משלושה מנהלי אגודת "פרדס", ולאחר מכן למנהלה היחיד, ופיתח אותה לחברה מסחרית גדולה וחזקה, שפירותיה, בעלי הסמל המסחרי "פרדס גמל" כבשו את המקום הראשון בשוקי פרי ההדר באירופה.
היה, ביחד עם מוריס פישר ואדם בשם גוטהיל, ממקימי חברה בשם "מטעי השרון", שפעלה בשנות ה-30 ועסקה בגידול פירות בעזרת פועלים שכירים על קרקעות שרכשו יהודים מחו"ל בכפר יונה.
בשנת 1940 נקלעה החברה לחובות, וכנראה נסגרה.
בשנת 1933, משדחתה מועצת המנהלים של אגודת "פרדס" את הצעתו לשכלול האריזה על ידי אריזה מרוכזת, התפטר וייסד את "הסינדיקט לתפוזי יפו", והכניס אליה את בעלי הפרדסים החדשים.
בשנת 1939 איחד את הקואופרטיבים לפרי הדר תחת השם "פרדס סינדיקט", כשמם של שני הקואופרטיבים הגדולים "פרדס" ו"סינדיקט", ונהיה המנהל הכללי של האיחוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ושיבוש דרכי שיווק ההדרים לארצות המערב, נוסדה "המועצה לשיווק פרי הדר", משותפת לערבים, בסיוע ממשלתי, והוא נבחר בה כחבר מצד היהודים והשתתף בכל המשלחות לשיווק הפירות והסדרי ההובלות הימיות.
בתחילת 1928 יסד את הירחון "הדר" שעסק בענף הפרדסנות, אותו ערך ביחד עם יוסף ברוורמן.
כמנהל "פרדס סינדיקט" עסק גם בעסקי ההובלה הימית והביטוח, בין היתר של חברת הספנות הממשלתית הרומנית.
בשנת 1936, התמנה חבר ההנהלה בחברת "אוצר מפעלי ים" ופעל אצל שלטונות המנדט הבריטי לקבלת היתר להקמת נמל תל אביב.
ראש העיר מאיר דיזנגוף ציין אותו בין התורמים להקמת הנמל.
בשנת 1947 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה לחבר מועצת תל אביב, ופינה את מקומו לאחר מכן לטובת אחיו, ישראל, לימים ראש העיר.
בין פעילויותיו הרבות היה במשך שנים רבות חבר בהתאחדות האיכרים וחבר לשכת המסחר תל אביב-יפו.
יסד את לשכת המסחר ישראל-צרפת, כיהן כיו"ר ראשון שלה וזכה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
משנת 1925, למשך שנים רבות, היה סגן קונסול רומניה בתל אביב יפו.
בשנת 1932 נבחר לנשיא לשכת בני ברית "שער ציון", אותה יסד אביו.
היה חבר ברשות הנמלים, וחבר במועצת הנפט.
בשנת 1970 התפטר מכל עיסוקיו והקדיש זמנו לכתיבת שני ספרי זכרונות, "פרדסים מספרים" ו"ותיקים מספרים".
רוקח נישא להילדה לבית גזונדהייט.
לשניים נולדו שתי בנות: מרים ונאוה.
יצחק רוקח נפטר בשנת 1974 בביתו שבהרצליה ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ליד הוריו ואחיו יוסף.
השאיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ושבעה נכדים.
אשתו, הילדה (1905–1994), אשר ליוותה אותו שנים רבות בכל פעילויותיו, נקברה לצידו.
יצחק רובין (נולד ב-14 במאי 1950) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע ישראלי.
יצחק רובין נולד בקריית ים, בן להורים ניצולי שואה.
שירת בצה"ל ולאחר מכן עשה תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה בשנים 1974-1971. לימד מתמטיקה ואזרחות בבי"ס התיכון "אורים" בקריית טבעון.
בוגר בית הספר לתיאטרון בבית רוטשילד (חיפה), למד תואר ראשון ושני באמנויות התקשורת באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנים 1979-1975. עם שובו לישראל החליט לפעול במישור החברתי וניהל את מרכז הקליטה בעפולה.
ייסד את התיאטרון הקהילתי ואת הטלוויזיה הקהילתית הראשונה בישראל באור עקיבא וניהל אותה בשנים 1985-1983. בשנים 1982-1985 היה במאי התוכנית "שמונה וחצי" לתרבות ואמנות בטלוויזיה הישראלית.
בשנים 1987-1985 שימש כדובר ראש עיריית קריית מוצקין.
בשנים 1995-1992 היה יושב ראש המועצה לתרבות ואמנות חיפה, במינוי עמרם מצנע, ראש העיר חיפה.
היה שותף, ממייסדי ובעלי חברת טכניוז (מדיה) שעסקה ביחסי ציבור לארגונים עסקיים ולחברות היי-טק, ובהפקות קולנוע וטלוויזיה בשנים 2014-1985.
החל משנת 2003 משמש כמרצה לבימוי ולהפקה במכללה האקדמית כנרת עמק הירדן.
בשנת 2011, עומד בראש מערך הלימודים המעשיים במכללה.
כיהן כיו"ר חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברומא .
ב-1999 כתב וביים את הסרט "שקרים לבנים" בהשתתפות אורנה פורת ושרון אלכסנדר.
לאורך שנות האלפיים ביים רובין טרילוגיית סרטי תעודה בשם "המסדרונות האפלים" (הסרטים: "רצח לכל החיים", "הסניגור" ו"רצח שופט").
בסרטים אלו הוא נעזר בראיונות עם עורכי דין, חוקרי משטרה וצילומים מחדרי החקירות.
לדעתו של רובין קיימת במדינת ישראל מה שמכונה בפיו "אנטומיה של הרשעה".
לשיטתו עורכי דין מטעם הפרקליטות והמשטרה משוכנעים בצדקתם, מגבשים לעצמם תזה ומוכנים לעבור על החוק ועל כללי האתיקה על מנת להרשיע את הנאשם.
הפרקליטות הגישה נגדו תביעות שהגיעו עד לבית המשפט העליון, שפסק בדצמבר 2010 לטובת רובין.
עמד בראש קמפיין נגד הגזענות שהתנהל בעיתונות הישראלית בשנות ה-90. היה פעיל במאמצים להדיח את אריה גוראל, ראש עיריית חיפה, ב-1993. בין מקימי "אגודת ה-40" להכרה בכפרים הערביים הלא מוכרים.
מיוזמי הפגנות המילואימניקים לאחר מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2014 הוציא את ספרו השלישי, "שלג בחולות", בהוצאת פרדס.
בשנת 2016 הוציא את ספרו הרביעי "האיש שלא שרף את קפקא" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
המדריך למשחק מול מצלמה - עם המובילים במורי המשחק בעולם, שחקנים ובמאים זוכי פרס האוסקר.
ההיפוכונדר – גלגולה של חרדה מטורפת, בהוצאת ספרית פועלים, 1993
האיש שלא שרף את קפקא - בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019
לחיות כאן להיות שם (1998) – עוסק בניצולי שואה ומשפחותיהם.
זכה בפרס ציון לשבח, פסטיבל הבינלאומי לקולנוע בשיקגו.
שקרים לבנים (2000) – רובין מספר על חייו עם אימו, ניצולת אושוויץ.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בכלכותא ובמומבי, בפסטיבלים בינלאומיים: ניו-יורק, לונדון, לוס אנג'לס, יוסטון ומיאמי.
הוקרן בערוץ 2. שיחקו בו ג'ק אדליסט, אריה אליאס, שרון אלכסנדר, סלים דאו, ג'ינה לידוני, אלכס מונטה, אורנה פורת וסמדר קילצ'ינסקי.
אודי אדיב - דאוד טורקי (2001) - סרט תיעודי ששודר בערוץ 2. המספר את סיפורו של אודי אדיב שהיה חבר לספסל הלימודים של רובין באוניברסיטה.
בסרט אמר אדיב שהוא לא בגד; לדבריו שגה והולך שולל.
הוא פעל בהשראתו של מהפכן ערבי ישראלי ושמו דאוד תורכי, שגם השתתף בסרט.
אדיב הדגיש שלא ידע שהוא מופעל בידי המודיעין הסורי, ושתורכי הוליכו שולל כששלח אותו לדמשק.
בין שתי נשים (2002) – מפגשה של אימו של רובין עם השחקנית אורנה פורת, שגילמה אותה בסרטו הראשון.
תמונה קבוצתית עם אישה (2003) – מיכל ינאי בתפקיד אירית סלו, שניהלה סיפור אהבה עם בחור בדואי, ילדה בת, מסרה אותה לאימוץ, עזבה את הארץ ושבה אליה לאחר שנים רבות על מנת למצוא אותה.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בישראל ובטלוויזיה, הוצג בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה ובפסטיבל הבינלאומי בקולקטה, וזכה בפרס התסריט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
חלון ישראלי (2004) - סרט תיעודי על חייו של איש העסקים ושחקן נבחרת ישראל בכדורסל בשנות ה-60 יואב כץ.
רצח לכל החיים (2005) – הסרט עוקב אחר עמוס ברנס, שהורשע ברציחתה של רחל הלר וזיכויו מאשמה כעבור 28 שנה במשפט חוזר, אותו ייצגו עורך הדין דייוויד וינר ועמי קובו.
בסרט רובין טוען שהמשטרה הרשיעה את ברנס, בלי שהיו לה הוכחות מספיקות, כדי להציג את פתרון הרצח.
הסרט הוקרן בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של רומא.
הסניגור (2006) – הסרט מספר את שנתו האחרונה של דייוויד ויינר, סגן הסנגורית הציבורית, שייצג את יצחק זוזיאשווילי שנאשם ברצח השופט עדי אזר.
רובין מציג בסרט את הדעה שהמשטרה ניצלה את ויינר על מנת לסחוט מידע מאז וכתוצאה מלחצים אלה ויינר התאבד.
הקרב האחרון על דגניה (2008) – הסרט מספר את סיפור המאבק על הפרטתו של הקיבוץ הראשון, דגניה א', בין התומכים בהפרטה למצדדים בהמשך החיים השיתופיים.
רצח שופט (2008) – הסרט עוסק ברציחתו של השופט עדי אזר ב-2004. לטענת רובין, האשמים האמיתיים לא נתפשו ולמורשעים ברצח נגרמו עיוותי דין חמורים והם הורשעו יתר על המידה.
הפרקליט - אדם לכל עת - סרט תיעודי על עו"ד אדם פיש, בשנת 2014.
הרב יצחק זונדל קרליץ (מכונה: ר' איצ'לה קוסובר; 1880 לערך – אב ה'תש"ב, יולי 1942) היה רבה של קוסובה, מייסד וראש הישיבה הקטנה ולאחר מכן הישיבה הגדולה בעיירה, אשר שימשו מרכז תורה לבני המקום ולבחורים מן הסביבה.
נודע בפרישותו ובצדיקותו, והיה מן הדמויות הרוחניות הבולטות באזור.
היה אחיו של החזון איש, ונספה בשואה יחד עם בני קהילתו.
נולד בקוסובה לרב שמריהו יוסף קרליץ, רבה של העיירה.
מילדותו נודע בפרישותו ובדבקותו בלימוד התורה.
בצעירותו נשא את קיילה, בתו של הרב ראובן, אב"ד נרבה הסמוכה לביאליסטוק.
גם לאחר נישואיו המשיך לנהוג חיי סיגופים ופרישות, חרף חיי עוני ומחסור ששררו בביתו.
לאחר פטירת אביו בשנת 1916 סירב לקבל עליו תחילה את משרת הרבנות באופן רשמי, וביקש שגיסו, הרב אבא סוויאטיצקי, יתמנה כרב העיירה.
עם זאת, מילא בפועל את תפקיד ההנהגה הרוחנית של הקהילה, והכרעות הלכתיות וענייני הציבור הוכרעו על ידו.
לאחר שמונה גיסו לרבה של טיקטין, נתמנה הרב קרליץ כרבה הרשמי של קוסובה והחזיק במשרה זו עד להירצחו בשואה.
בשלב מסוים הביע רצון לעלות לארץ ישראל, אולם אחיו, החזון איש, התנגד לכך והדגיש כי הרוחניות של יהודי קוסובה תלויה בו, ולכן עליו להמשיך לכהן כרב העיירה.
דמותו זכתה להערכה בקרב יהודים מקבוצות שונות ואף בקרב תושבים לא-יהודים בקוסובה.
בני דורו תיארו אותו כאדם עניו ונעים הליכות, שהשפעתו חצתה גבולות זרמים ועדות.
כאשר נוסד בעיירה בית ספר מרשת תרבות, התנגד לכך בפומבי והזהיר את בני קהילתו מפני השפעתו, ואף הצליח למנוע מהורים לשלוח את ילדיהם ללמוד בו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקים מחדש ישיבה קטנה בקוסובה, במקום הישיבה שהקים אביו ונסגרה במהלך המלחמה.
תלמידי הישיבה הצעירים הוכשרו אצלו ללימוד גמרא ולאחר מכן נשלחו לישיבות הגדולות ברחבי ליטא.
בשלב מאוחר יותר ייסד ישיבה גדולה בקוסובה, שקלטה בחורים מן האזור והייתה למרכז תורה חשוב, כך שהצעירים לא נזקקו עוד לנדוד לעיירות אחרות.
לצד פעילותו בקרב הנוער השפיע גם על האברכים ובעלי הבתים בעיירה, וחיזק את רוחם בלימוד התורה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר שאחיו הרב מאיר קרליץ, שכיהן כרבה של לכוביץ, עלה לארץ ישראל והתפנתה משרת הרבנות בעיר, פנה הרב חיים עוזר גרודזנסקי בהצעה למנות את הרב קרליץ כממלא מקומו.
ההצעה נבעה גם מתוך רצון להקל על מצבו הכלכלי הקשה.
אף שתחילה ניאות לקבל את המינוי, בסופו של דבר סירב לעזוב את בני קהילתו בקוסובה והעדיף להישאר כרבם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפצירו בו בני קהילתו ופרטיזנים יהודים מן האזור להימלט ולהציל את עצמו ואת משפחתו, אולם הוא סירב לנטוש את בני קהילתו.
בחודש אב תש"ב (יולי 1942), ביום שבת, בעת שהתפלל תפילת שחרית בביתו, נורה למוות בידי חיילים נאצים.
אשתו קיילה, שעמדה בתקופת הגטו בראש פעילות ציבורית וסייעה בהפעלת מטבח לנזקקים, ובתם – נספו אף הן, ושלושתם נקברו בקבר משותף.
בנו היחיד, אריה לייב, שרד את השואה ועלה לישראל, אך מצבו הנפשי לא אפשר לו להקים משפחה.
יצחק רִיבְקִינְד היה חוקר פולקלור, היסטוריון וביבליוגרף, פעיל מטעם תנועת המזרחי וספרן ספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
יצחק ריבקינד, בן ברוך דניאל, נולד למשפחה של תלמידים חכמים, לודז', רוסיה (פולין) ולמד אצל הרב רפאל שפירא בישיבת וולוז'ין שברוסיה הלבנה (אז חלק מרוסיה, כיום בלארוס) וכן בישיבת פוניבז' שבליטא.
בהשפעתן התקרב לרעיון הציוני ולתנועת "המזרחי".
בשנת תרע"ג , בהיותו בן 18 בלבד, פרסם את חיבורו הראשון, "ישיבת פוניבז'" (נדפס בעיתון "הצפירה", ורשה תרע"ג).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה ממנהיגי תנועת "המזרחי" בפולין, ובשנת 1918 ייסד את "צעירי המזרחי".
כבר בתקופה זו החל להתפרסם ככותב מחונן, בקשר למאמרים שפרסם בעיתונות היהודית, בנושא הציונות והיהדות.
באותו זמן (1918) הוציא לאור בוורשה את ספרו הראשון, המזרחי ותקופותיו, שעסק בחקר תולדות תנועת המזרחי והתפתחותה.
שנה אחר כך הוציא לאור את ספרו על הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), חייו ופעולותיו, ועל יחסו לתנועת חיבת ציון.
את הספר הקדיש לדודו, רבי מרדכי זיסקינד, מחלוצי היישוב היהודי בארץ ישראל וממייסדי פתח תקווה.
בשנת תר"פ נשלח כנציג מטעם יהודי פולין לקונגרס הציוני שנערך בלונדון.
באותה השנה נסע מטעם "המזרחי" לגייס תומכים לתנועה בארצות הברית, אבל לנוכח ההבדל שמצא בין יהודי ארצות הברית ליהודי פולין (את הראשונים מצא פחות חדורי אידיאלים מהאחרונים), החליט לזנוח את פעילותו הפוליטית, להישאר בארצות הברית ולהתמסר למחקר.
הוא ביקש לכתוב חיבורים על הישיבות שבהן למד ועל הפולקלור של יהודי פולין, והחל לבקר לשם כך בקביעות בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת תרפ"א פרסם בעיתון "העברי" בניו יורק את מאמרו "כורעים בשמחת תורה", שבו הפגין את יכולתו כחוקר.
בשנת תרפ"ג התקבל לעבוד בספרייה, ובה למד לראשונה את מקצוע הביבליוגרפיה.
הוא המשיך לעבוד בספרייה זו במשך 36 שנים, עד לפרישתו.
בארצות הברית נשא לאישה את יהודית, ונולדו להם שני ילדים: בן בשם ברוך דניאל ובת בשם ידידה.
ריבקינד נפטר בניו יורק בשנת תשכ"ח והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
ריבקינד כתב עשרות ספרים ומאות חיבורים, בעיקר בשפות יידיש, עברית ואנגלית.
בתחום הביבליוגרפיה, ידועה הייתה סדרת מאמריו בשם: "דקדוקי ספרים", בה עסק בהשוואת טפסים של ספרים מודפסים וההבדלים ביניהם.
כמו כן כתב רשימות ביבליוגרפיות לנושאים שונים (כגון, חיבורים על בר המצווה והנושאים הקשורים בה, הגדות של פסח, שאול גינזבורג ועוד).
ריבקינד עסק רבות גם במחקר הפולקלור היהודי ופרסם מאמרים על משחקים, בר המצווה, שירה יהודית, כסף יהודי, מנהגים וחיים יהודיים.
בנוסף פרסם ספרים על התנועה הציונית וחלק מאישיה וכן על מספר רבנים.
מנחה ליצחק, למלאת עשרים וחמש שנה לכהונת ספרן בישראל, ביבליוגרפיה של כתבי יצחק ריבקינד, ערוכה בידי מרדכי קוסובר, אברהם דוקר; ניו יורק, איגוד הספרנים היהודים, תש"ט.
"המשך מנחה ליצחק", הדואר, כ"ט באדר ב', תשכ"ה (המשך הרשימה הביבליוגרפית של כתביו).
תואר דוקטור של כבוד מטעם בית המדרש לרבנים, על מחקריו ועבודתו.
המזרחי ותקופותיו, וורשה: צעירי המזרחי, תרע"ח-1918.
הנצי"ב ויחוסו ל"חבת ציון", לודז': צעירי-מזרחי, תרע"ט.
די היסטאָרישע אַלעגאריע פֿון ר' מאיר ש"ץ, ווילנע: בדפוס ווילנער פֿאַרלאַג פֿון קלעצקין, 1929.
שאול גינזבורג, ביבליאגראפיע 1892-1937, ניו יארק: שאול גינזבורג 70-יאהריגער יוביליי קאמיטעט, תרצ"ח.
לאות ולזכרון, תולדות "בר מצווה" והתפתחותו בחיי העם ותרבותו, בצירוף ביבליוגרפיה עם הערות; ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"ב.
דער קאמף קעגן אזארטשפילן ביי יידן, א שטודיע אין פינף הונדערט יאר יידישע פאעזיע און קולטור געשיכטע; ניו יארק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט פילאלאגישע סעקציע, תש"ו.
כליזמרים, פרק בתולדות האמנות העממית (בקורת ותוספת פרקי הוי); ניו יורק: דפוס Futuro Press, תש"ך.
יידישע געלט אין לעבנסשטייגער, קולטור-געשיכטע און פאלקלאר, לעקסיקאלאגישע שטודיע; ניו-יארק: האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תש"ך.
ר' חיים ליברמן איש הספר החבד"י, ניו יורק: תשכ"ב.
דיסרטציה על ר' יצחק אלחנן, ניו יורק: תשכ"ב.
מחיבוריו שראו אור בהוצאה מיוחדת
אלהי ביאליק (הוצאה מיוחדת מתוך עין הקורא), ברלין: תרפ"ג-1923.
אגרות ציון (לקורות תולדות חבת ציון, מתוך ספר שמואל, ירושלם: תרפ"ג), ירושלם: דפוס העברי, תרפ"ג.
כבוש הספריות לעם (מתוך: הדואר), ניו יורק: ההסתדרות העברית באמריקה, תר"ץ.
אליה מורפורגו, מסייעו של ויזל במלחמת ההשכלה לאור תעודות חדשות בצירוף מבוא והערות (נדפס בקובץ של פריידוס נ"ע), וויען: דפוס האוניווערזיטי אדולף האלצהויזען ויורשיו, תר"צ.
לתולדות הדפוס העברי בפולין (בקורת ומלואים לספר: תולדות הדפוס העברי בפולניא לחיים דב פרידברג, מתוך: קריית ספר, שנה יא' ספר א' וב'); ירושלם: דפוס עזריאל, תרצ"ד.
ספרות ההגדה של פסח, רשימה ביבליוגרפית (הדפסה מיוחדת מתוך קריית ספר, שנה יב' ספר ב'); ירושלים: חמו"ל, תרצ"ה.
ראש ישיבה אלמוני בוולוזין, רבי יחיאל מיכל מנשויז (מתוך: ספר טורוב, תרצ"ח), בוסטון: חמו"ל, תרצ"ח.
המדפיסים יונה אשכנזי ובניו בקושטא, ניו יורק.
תערוכת רש"י, בספרית בית-מדרש לרבנים באמריקה (הדפסה מיוחדת מהדואר, גליונות י"ג, י"ד), ניו יורק: ת"ש.
מפנקסו של חזן ובדחן (מתוך: מנחה ליהודה, מוגש להרב יהודה ליב זלוטניק ליובלו הששים מאת חבריו וידידיו, בעריכת ש[מחה] אסף יהודה אבן שמואל ור' בנימין; ירושלים, מוסד הרב קוק וההסתדרות העברית באפריקה הדרומית, תש"י-1950, עמ' 235 - 257), ירושלים: תש"י.
דיקס ביבליאגראפישע רשימות, פון שאול גינזבורגס ארכיוו, איבערגעגעבן צום דרוק מיט אן אריינפיר און באמערקונגען (מתוך: ייווא בלעטער, באנד XXXVI; ניו יארק: ייווא, 1952.
ווערטער מיט ייחוס (מתוך: יודא א' יאפע בוך, ניו יורק, 1958); ניו יארק: יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט ייווא, 1958.
הגדת פסח באספקלריה של הדורות (עיון היסטורי תרבותי וביבליוגרפי, מתוך: הדואר, תשכ"א); ניו יורק: תשכ"א.
הגדות כתובות ומצירות במאה הי"ח (תדפיס מהדואר עם הוספות); ניו יורק: תשכ"ג.
חזון יצחק, הקדמה לספר מועדים (מתוך: יצחק ניסנבוים, ס' מועדים, דרשות נבחרות לחגים ולמועדים, תשכ"ה); ירושלים: תשכ"ה.
דפים בודדים, מפיצים אור על קורות הישוב בא"י במאה השישית (תקא - תקצז) (מתוך: ירושלם: קובץ החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, מוקדש לזכר ר' אברהם משה לונץ למלאת עשר שנים לפטירתו (א' אייר תרפ"ח) בעריכת א"ל סוקניק וי' פרס, ירושלים: "דרום", תרפ"ח, עמ' קי"א-קע"ח), ג'נבה, I.D.C Micro Edition, תש"ם.
דפים בודדים, מפיצים אור על קורות הישוב בא"י במאה השישית (סדרה ב', מתוך: ציון, כרך 5, 1933, ע' קמח-קפא), ג'נבה: I.D.C Micro Edition, תש"ם.
יצחק רִילְף היה רב, עיתונאי ופילוסוף יהודי גרמני ופעיל ציוני בולט.
יצחק בן יהודה רילף נולד בשנת 1831 בכפר רַאואִישְהוֹלְצְהַאוּזֶן (Rauischholzhausen) שבהסן-קאסל.
בשנת 1849 קיבל תעודת הוראה, והחל לשמש כעוזר לרב המחוז, וכן לימד ביישובים קטנים אחרים.
הוא עבר את מבחני התיכון וקיבל תעודת גמר מאוניברסיטת מרבורג.
בשנת 1857 נבחן לפני ועדת-רבנים במרבורג, וקיבל מהם "היתר-הוראה", תעודת הסמכה לרבנות.
ואת התואר דוקטור קיבל בשנת 1865 באוניברסיטת רוסטוק.
באותה שנה החל לכהן כרבה של מֶמֶל שבפרוסיה המזרחית (כיום קלייפדה שבליטא).
לפרנסתו עסק החל מאפריל 1872 בעריכת היומון הפוליטי הנוצרי Memeler Dampfboot, והחזיק בעבודה זו 26 שנים רצופות.
באותה עת התפרסם ככותב ופילוסוף, בעיקר בזכות חיבורו "שיטה של מטפיזיקה חדשה", בן חמשת הכרכים: "מדע רעיון העולם" (1883), "מדע עולם הרעיון" (1888), "מדע אחדות הכוח של המיטפיזיקה החדשה" (1893), "מדע אחדות הרוח" (1897), ו"מדע אחדות האלהים" (1902).
בממל, היה רילף מורהו של דוד וולפסון, שירש את הרצל כנשיא השני של ההסתדרות הציונית העולמית.
וולפסון בא לממל בגיל 17 מליטא, ורילף לימדו והשפיע עליו רבות.
הוא גילה עניין מיוחד בסיוע ליהודי רוסיה בעיירות הליטאיות, שסבלו מרעב ומחלת הטיפוס, שהתפשטה במיוחד בשנים 1868–1869. רילף מנע מכ-30,000 יהודים לגווע מרעב בזמן הרעב בליטא 1867–1868. לשם כך, הוא אסף סכום מדהים של 630,000 מארק גרמני, שהעביר אותם ל-230 יישובים בליטא.
פעילות זו הקנתה לו את הכינוי "ד"ר הילף" (הד"ר המושיע).
רילף מצידו התרשם לחיוב מהעובדה שיהודי רוסיה ראו את עצמם בפשטות כיהודים, בניגוד ליהודי "המערב", שחלקם הזדהו עם לאום מדינתם.
הוא נסע מזרחה כדי ללמוד על תנאי החיים הקשים של יהודי רוסיה וליטא.
בעקבות זאת כתב את "המסע שלי לקובנה" (Meine Reise nach Kowno; 1869) ו"שלושה ימים עם יהודי רוסיה" (Drei Tage in Jüdisch-Russland; 1882).
בשנת 1869, רילף הטיף להקמת בתי ספר עבור יהודי רוסיה, הקמת בתי מלאכה בהם יוכלו להתפרנס, וסיוע להגירה אל מעבר לים ולפנים רוסיה.
בשנת 1873 תוארה פועלו בהמגיד:
"הד"ר רילף במעמעל המשתדל להטיב מצב אחינו השרוים בצר ועוני בפלך זאמעט.
רואה אנכי ויודע עד מה רבה פעולתו ומה יקרו חסדיו שהוא עושה עם מבקשי עזרתו.
בחורי עוני אין מספר הנמלטים מחמת המחסר המציק למו בארץ מגורם ימצאו מחסה תחת כנפיו, את זה יתן לחנך למלאכה המחיה את בעליה, את זה יתמוך בידו להרים פעמיו למסעות לחפש הצלחתו ורבים וכן שלמים ימצאו עזרה בצר להם.
הד"ר רילף אשר כמלאך הגואל הופיע למו"
בשנת 1877 השתתף בוועד לסיוע ליהודי וילקומיר.
באוגוסט 1879 ייסד בית ספר לילדי עניים בממל.
כן ייסד בית חולים קטן בממל עבור יהודים מרוסיה.
בשנת 1880 רילף הקים ועמד בראש "ועדה קבועה לסיוע ליהודי רוסיה".
במהלך תקופה זו הוא קיבל דיווחים על הפוגרומים ברוסיה.
אלה תורגמו לגרמנית בממל ונשלחו לאנגליה, שם הם הופיעו מאוחר יותר בשני מאמרים ארוכים בטיימס בלונדון, ב-11 וב-13 בינואר 1882. יהודים רוסים אף הצליחו לברוח לגרמניה במחתרת בהנהגתו של רילף.
בהיות ממל על גבול רוסיה, הגיעו אליה המוני יהודים בדרכם לאמריקה ורילף אסף כספים כדי לסייע להם בדרכם.
בשנת 1890 יצאה חברת כי"ח בקריאה נגד הסיוע של רילף ליוצאים לאמריקה בטענה שהם סובלים שם חרפת רעב ועל כן עדיף שיישארו במקומותיהם.
בתגובה לכך טען רילף שהוא אינו מעודד הגירה לאמריקה, אולם אם כבר מגיעים אליו לממל נשים ובנים של אנשים שנסעו לאמריקה, הוא מחויב לסייע להם.
ביוני 1891 אף פרסם רילף אזהרה ליוצאים שהוועד שלו יתמוך אך ורק בידי אנשים המחויבים לצאת מרוסיה והשאר חייבים לצאת עם מלוא הוצאות הנסיעה ולא יקבלו סיוע.
רילף היה אחד מהתומכים הראשונים בחובבי ציון.
בשנת 1882 פרסם יהודה לייב פינסקר את חיבורו "אוטואמנציפציה!", הקורא להקמת מדינה יהודית בתגובה לאנטישמיות.
רילף הסכים לרעיון הבסיסי, אם כי באופן מעט שונה, מה שהניעו לכתוב את "ארוכת בת עמי" (1883), שבו הוא הלך אף רחוק יותר מפינסקר, וטען כי ארץ המולדת היהודית חייבת להיות בארץ ישראל, ששפתה עברית.
כמו כן קרא לרכוש מיידית קרקעות בישראל.
שלוש שנים מאוחר יותר, רילף היה אחד הדיוקנאות הראשונים שהופיעו בספר השנה "כנסת ישראל" של שפ"ר.
רילף חש פגוע כאשר בשנת 1896 אומצה תוכניתו של הרצל כחזון בינלאומי מוביל של הציונות.
במאמר ביקורת חריף שפרסם רילף ב"ציון", הוא קובל על כך שהרצל "התעלם" מכך שפינסקר ורילף קדמו לו בתוכניתם הציונית, ולא הביא דברים בשם אומרם.
עם זאת, לאחר שהתוודע לספר "מדינת היהודים", הוא סייע ותמך בתיאודור הרצל, במיוחד נגד "רבני המחאה" האנטי-ציוניים אשר עיכבו את הקונגרס הציוני הראשון.
בשנת 1898 הציג רילף את הרצל בקונגרס הציוני השני בבזל שבשווייץ.
עד מותו נטל חלק בכל הקונגרסים הציוניים.
בשנת 1898 פרש רילף מתפקידו ועבר עם משפחתו לעיר בון.
שנות חייו האחרונות בבון הוקדשו לעבודה למען הפצת הרעיון הציוני.
ד"ר יצחק רילף: מבחר מאמריו; סֻדר בצירוף מבוא בידי אברהם לוינסון, תל אביב: י' שרברק (ספרית שרשים: פרקים נבחרים מספרות היסוד של הציונות: ספר ו), תש"ו
יצחק קרייס (נולד ב-30 בספטמבר 1965) הוא מנהל המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כקצין רפואה ראשי.
הוא רופא מומחה ברפואה פנימית ובמנהל רפואי, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וכן פרופסור עמית בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
יצחק קרייס נולד ברמת גן לשמעון ולזיוה קרייס.
אמו עבדה שנים רבות במכון הלב בבית החולים תל-השומר, ואביו עבד ככבאי.
ב-1983 החל את לימודיו בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
ב-1990 קיבל את התואר דוקטור לרפואה, ועם סיום הלימודים החל לשרת כקצין רפואה בחטיבת הצנחנים.
בשנים 1991–1994 שירת כרופא גדודי בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים, ובהמשך כקצין הרפואה החטיבתי, כולל במהלך מבצע דין וחשבון.
מונה למפקד קורס קציני רפואה בבית הספר לרפואה צבאית, ולאחר מכן לקצין הרפואה של עוצבת האש ועוצבת געש.
ב-2001 שימש כראש ענף הרפואה במפקדת קצין הרפואה הראשי, וב-2003 מונה למפקד הרפואה של פיקוד הדרום.
בתקופה זו הוביל את המענה הרפואי ללחימה ברצועת עזה והמאמץ הרפואי במהלך תוכנית ההתנתקות.
ב-2007 מונה לראש מחלקת התכנון באגף התכנון והיה שותף לתכנון ומימוש התוכנית הרב שנתית לבניין כוחו של צה"ל "תפן" בין השנים 2007–2011.
באוקטובר 2011 מונה לקצין רפואה ראשי והועלה לדרגת תת-אלוף.
במהלך כהונתו יזם והוביל את תוכנית "שומר אחי", פרויקט הדגל של חיל הרפואה, שנועד להוריד את שיעור התמותה בשדה הקרב, ויושמה בהצלחה במבצע צוק איתן.
לפרופ' קרייס ניסיון רב בתחום רפואת אסונות וסיוע הומניטרי.
ב-1999 פיקד על יחידת רפואה במשלחת צה"ל למקדוניה לסיוע לפליטים האלבניים מקוסובו.
בשנת 2004 היה מפקד צוות באירוע החילוץ בטאבה, ובשנת 2010 פיקד על בית חולים שדה של חיל הרפואה שהוקם לסיוע לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי.
כקצין רפואה ראשי הוביל את מבצע הסיוע הרפואי לנפגעי מלחמת האזרחים בסוריה שהחל בפברואר 2013, במהלכו זכו אלפי נפגעים סורים לטיפול בבתי החולים בישראל.
הוביל את הוצאת משלחת הסיוע הרפואית לנפגעי "טייפון האיאן" בפיליפינים בנובמבר 2013.
באותה שנה הוענק לו פרס Dr.
Jean Mayer Global Citizenship Award כאות הוקרה להישגיו בתחום הסיוע ההומניטרי בעתות שלום ומלחמה.
בשנת 2014 הוזמן להרצות על תחום מומחיותו - מנהיגות במשבר - במסגרת TED MED.
בשנת 2019 יצא לאור, בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', הספר Comprehensive Guide to Preparation and Operation, שקרייס נמנה עם העורכים הראשיים שלו.
פרופ' קרייס הוא מומחה ברפואה פנימית (התמחה בשנים 1995–1999 במרכז הרפואי שיבא), וכן במינהל רפואי (סיים ב-2016).
הוא בעל תואר שני במינהל מערכות בריאות (MHA) מאוניברסיטת תל אביב (2005) ותואר שני במינהל ציבורי (MPA) מאוניברסיטת הרווארד (2007) (במסגרת תוכנית קרן וקסנר).
הוא פרופסור חבר בחוג לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור חבר קליני עמית בחוג לרפואה צבאית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשי תוכנית MBA in Healthcare Innovation באוניברסיטת רייכמן, וכן פרופסור אורח בפקולטה למנהל עסקים של Florida Atlantic University בארה"ב.
מנהל המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר
בפברואר 2015 החל התמחות במינהל רפואי במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, וב-15 באוגוסט 2016 מונה למנהל המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
בשנת 2018 חתם על הסכם להקמת "עיר הבריאות של ישראל", במסגרתו העבירה המדינה למרכז הרפואי שיבא את תקציב הפיתוח הגבוה ביותר שהושקע בבית חולים ציבורי, וייעודו לייצר תפיסה חדשנית של בריאות לנוכח אתגרי העתיד.
במסגרת זו, הוביל מספר מהלכים לחיזוק הרפואה הציבורית וייסד את ARC – רשת בינלאומית של מרכזי חדשנות בבתי חולים לקידום טכנולוגיות חדשניות ברפואה.
בשנת 2019 נבחר המרכז הרפואי שיבא לאחד מעשרת בתי החולים הטובים בעולם בדירוג שביצע מגזין Newsweek, ובשנת 2020 טיפס במעלה הדירוג והגיע למקום 9.
בשנת 2018 דורג פרופ' קרייס במקום 5 ברשימת 100 המשפיעים שבחר העיתון דה-מרקר, ובשנים 2019 ו-2020 נבחר לאחד מתוך 50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם בדירוג של העיתון ג'רוזלם פוסט.
ביולי 2021 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת רייכמן בהוקרה על שירותו המסור למדינת ישראל ותרומתו הגדולה לקידום מערכת הבריאות הציבורית בישראל.
פרופ' קרייס נשוי לענבל קרייס, מנהלת בתעשייה האווירית שעמדה בראש פרויקט "חץ 3".
לזוג, המתגורר בשוהם, יש שלושה ילדים.
יצחק (איצ'ה) רייך (נולד בשנת 1957) הוא איש ציבור חרדי, ראש המועצה המקומית רכסים.
בעבר ממלא מקום וסגן ראש המועצה.
בשנים 2009–2014 היה ממלא מקום וסגן ראש המועצה וכן מנכ"ל רשת הגנים של אגודת ישראל.
נולד בחדרה למרדכי ולתמר רייך.
למד בישיבת היישוב החדש, ומשם המשיך לישיבת איתרי בירושלים.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל של ישיבת בית מאיר בבני ברק.
היה פעיל בהקמתו של עיתון יתד נאמן, וניהל בו את תחומי ההפצה, הגבייה והמנויים בשלוש השנים הראשונות להקמתו.
בסוף שנות ה-80 היה עוזרו, באופן לא־רשמי, של מנחם כרמל בניהול רשת בר כל (שנקראה אז "צרכניית דגל התורה", ולאחר מכן "ברכת הארץ").
בשנות ה-90 שימש ראש לשכתו של ח"כ משה גפני בתקופת כהונתו כסגן שר הדתות.
כאשר התפטר גפני כחלק מרוטציה, פרש גם רייך מהמשרד והחל לעבוד באופן רשמי בהנהלת הרשת.
בשנת 1994 עבר להתגורר ברכסים בעידוד הרב שך, כדי לשמש כמזכיר המועצה ומנהל תיק החינוך במועצה, תפקיד אותו מילא כעשר שנים.
בשנת 2003 נבחר לראשות המועצה כנציג דגל התורה, לאחר הסכם עם מפלגת ש"ס בו פרש מועמד המפלגה בתמורה להסכם רוטציה.
בבחירות בשנת 2008, בעקבות הסכם רוטציה עם נציג מפלגת ש"ס, דן כהן, לא התמודד לכהונה נוספת ומונה כממלא מקום ראש המועצה וסגנו בתואר.
לאחר עזיבתו את ראשות המועצה חזר לרשת בר־כל בה פעל להקמת סניפיה בצפון הארץ.
ביולי 2009 מונה לעוזרו של יו"ר ועדת הכספים משה גפני ויועצו הפרלמנטרי.
זמן קצר לאחר מכן עבר לשמש כמנכ"ל רשת גני ילדים של אגודת ישראל.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2013 נבחר שוב לראשות המועצה.
שנה לאחר מכן, בסוף 2014 עזב את תפקידו כמנכ"ל הרשת עקב בעיית כפילות תפקידים, והוחלף על ידי ישראל גולומב..
בבחירות 2018 נבחר שוב דן כהן לראש המועצה, ורייך מונה לסגנו.
ב-17 בפברואר 2019 הוצב במקום השביעי ברשימת דגל התורה לבחירות לכנסת העשרים ואחת ובכך במקום ה-14 ברשימת יהדות התורה אך לא נכנס לכנסת.
בבחירות ב-2024, על פי הסכם הרוטציה הקבועה בין ש"ס לדגל התורה, דגל הייתה אמורה להציג את רייך כמועמד יחיד לראשות המועצה, לאחר הסכמה בין כלל הסיעות ובהיעדר בחירות.
אך בש"ס החליטו, כחלק מהמאבק עם דגל בערים אחרות, לפתוח את ההסכם ולהריץ מועמד מטעמם לתפקיד.
רייך התמודד לראשות המועצה מול מוטי ויזגן וניצח בהפרש של 77 קולות.
יצחק רווה (רויס; 10 בנובמבר 1906 – 8 בנובמבר 1989) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, מומחה בדיני מקרקעין.
רווה נולד בשם פרנץ רויס (Franz Reuss) בשנת 1906 בעיר אאוריך (Aurich) שבצפון-מערב גרמניה למשפחת רויס, הצעיר מששת ילדיהם של זֶלמה והיינריך רויס, מורה ומלומד עברי.
ב-1908 עברה המשפחה לבירה ברלין, שם גדל.
בשנת 1924 סיים לימודים תיכוניים בגימנסיה בעיר, ולמד משפטים באוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת האלה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1927, החל להתמחות במשפטים בבתי משפט ואצל עורכי דין פרטיים.
בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
בשנים 1931–1933 כיהן כשופט בבתי משפט השלום ברבעים נויקלן ושרלוטנבורג שבברלין.
בסוף חודש מרץ 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, התפטר ממשרתו, וכעבור חודש עלה עם אשתו בתיה לארץ ישראל.
בארץ עבר את הבחינות לעורכי דין זרים, היה פעיל בהתאחדות עולי גרמניה ואף כיהן כמזכיר ההתאחדות.
בשנת 1939 פתח משרד עריכת דין שהתמחה בדיני קרקעות.
בשנת 1948 היה מנהל רישום המקרקעין (הטאבו), ובשנים 1949–1952 היה פקיד הסדר הקרקעות באזור תל אביב.
בשנת 1952 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ועברת את שמו.
כשופט הוא ישב במשפטים פליליים רבים, ובין השאר היה בהרכב שזיכה את עו"ד יעקב חרותי מהשתייכות לארגון טרור.
בעת משפט רצח בו ישב בדין נורה למוות אחד הנאשמים על ידי קרוב משפחה של הנרצח.
בפברואר 1961 נבחר על ידי בנימין הלוי לכהן בהרכב השופטים במשפט אייכמן.
בתחילת המשפט הוא הקשיב בפסיביות, אולם בהמשך היה מעורב יותר במשפט ושאל שאלות שונות את העדים.
בשאלותיו הוא הצליח להוציא מאייכמן הודאה באחריותו המוסרית.
בינואר 1972 הוא החליט להעדיף את שהותם של עיתונאים באולם בית המשפט על פני קרובי משפחה של הנאשמים כאשר האולם הקטן לא אפשר את שהות כל אלו שבקשו להיכנס אליו.
נפטר בתום מחלה בסוף שנת 1989, בגיל 83. נקבר לצד אשתו בתיה (שנפטרה ב-1983) בבית עלמין הדרום.
בעשור הראשון של מדינת ישראל היה רווה חבר בוועדה בראשות השופט משה לנדוי שהכינה טיוטה לחוק המקרקעין.
בשנים 1965-1969 עמד בראש ועדה ציבורית לבדיקת חוקי הגנת הדייר.
הוועדה הוקמה במאי 1965 על ידי שר השיכון יוסף אלמוגי ובאישור הממשלה במטרה לבחון את הסדרי דמי מפתח והגנת הדייר, לאור תלונות בעלי בתים על שכירות נמוכה מדי ותלונות על הזנחת הדירות המושכרות.
השר אלמוגי ביקש לקבוע מסגרת של מספר חודשים לעבודת הוועדה אולם ויתר על הבקשה לאור דרישתו של רווה שעבודת הוועדה לא תוגבל בזמן.
תחילה עסקה הוועדה בהעלאת שכר הדירה ובסוף שנת 1965 המליצה הוועדה על העלאת שכר הדירה בחוק הגנת הדייר ב-80-120%, המלצות שאושרו על ידי הממשלה והכנסת.
באמצע שנת 1966 המליצה הוועדה בהמלצת ביניים, לפטור מחוק הגנת הדייר את הדירות הפנויות ואת אלו שיתפנו בעתיד, כדי לאפשר השכרתן של אלפי דירות שעמדו ריקות ובעליהן נמנעו מלהשכירן מחשש שהדיירים יתקעו בהם בדמי שכירות נמוכים.
המלצות אלו הוקפאו על ידי שר השיכון, מרדכי בנטוב, אשר הודיע שידון בהמלצות אלו לאחר מתן ההמלצות הסופיות.
בספטמבר 1967 המליצה הוועדה להפוך לקבוע את הפטור הזמני שניתן מחוק הגנת הדייר לבניינים שנבנו משנת 1953. כן הומלץ לפטור מהחוק דירות בהן הגיע המשכיר והשוכר להסכמה לגבי פינוי הדירה.
הוועדה לא התייחסה בהחלטותיה לחדרים שאינם מהווים דירה ורווה סירב לשוב לדון בנושא בוועדה בגלל העומס על הוועדה.
המלצות הוועדה אושרו על ידי הממשלה בנובמבר 1967 ועברו בכנסת באוגוסט 1968.
בהמלצות הסופיות המליצה הוועדה לבטל את שיעורי המקסימום של דמי שכירות על בתי-עסק.
המלצות הוועדה הוגשו לכנסת על ידי הממשלה רק לאחר שנתיים, לאחר שעברו קיצוץ ולאחר דיון בכנסת היו הבסיס לחוק הגנת הדייר, תשל"ב–1972.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן במשך שנות ה-80 כיו"ר ועדת ערר לעניין מס שבח מקרקעין.
הרב יצחק רלב"ג (נולד בשנת 1944) חבר לשעבר במועצת הרבנות הראשית.
משמש כמ"מ תחום הנישואין בעיר ירושלים.
לשעבר יו"ר המועצה הדתית בירושלים.
נולד בירושלים, בנם של אליעזר דן וחיה רלב"ג.
באמצע שנות ה-60 נישא להדסה רלב"ג.
שימש במשך שנים כיו"ר המועצה הדתית בירושלים.
בשנת 1999 דחה את כינוסה של המועצה הדתית על מנת למנוע מנציגי מרצ והתנועה ליהדות מתקדמת להשתתף בדיוניה.
בעקבות זאת הטיל עליו בית המשפט קנס כספי.
במהלך הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון פוזרו בקרב ציבור המפגינים שקים לאיסוף כסף קטן, והציבור התבקש לתרום מטבעות של 10 אגורות או חצי שקל למימון הקנס.
לאחר פטירת הרב שלום משאש מונה לממלא מקום רב העיר ירושלים לעניין נישואין.
בשנת תשס"ב התמנה כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, תפקיד בו הוא שימש עד שלא נבחר בבחירות שהתקיימו בכ' שבט תשפ"ה,
ההדיר כתבי ראשונים על מסכתות מתלמוד בבלי, יצאו לאור בהוצאת מכון הרי פישל.
במהלך מערכת הבחירות לרבנות הראשית לישראל ב-2024, כיהן כממלא מקום נשיא מועצת הרבנות הראשית לאחר שממלא מקום נשיא המועצת הרב יעקב רוז'ה, התפטר בעקבות סירובו לשקול מינוי נשים לאספה הבוחרת את הרבנים הראשיים כבקשת בג"ץ.
כיום מכהן כמ"מ הרב הראשי לירושלים.
ציפורה - נשואה לרב דוד לאו, לשעבר הרב הראשי לישראל ורב העיר מודיעין.
הרב מרדכי - דיין וראב"ד בית הדין הרבני האזורי ירושלים.
הרב אהרן - משיב בישיבת חברון ולשעבר משיב בישיבת דרך חכמה.
אחייניו הם הרב יצחק בן פזי ראש ישיבת עפולה, ופרופסור חנוך בן פזי.
יצחק (איציק) רבין (נולד ב-1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
הוא שימש כקצין שריון ראשי וכנספח צבאי בסינגפור.
רבין נולד ב-1947 בפריז, ובגיל שנה עלה ארצה עם הוריו.
ב-1965 התגייס לצה"ל, לחיל השריון, בו עשה את מרבית שירותו הצבאי.
במלחמת ששת הימים היה מפקד מחלקה, בגדוד טנקים בחטיבה 14 תחת פיקודו של סגן-אלוף נתקה ניר, בקרבות אום-כתף.
השתתף כסגן מפקד פלוגה בפעולת כראמה ב-1968. לאחר מכן היה התמנה למ"פ טנקים, ובהמשך לסגן מפקד גדוד טנקים ברמת הגולן.
שימש מפקד כוח שריון במבצע קיתון 10 ובמבצע קלחת 4.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים כיהן כראש לשכתו של אברהם אדן, מפקד גייסות השריון ובמינוי חירום לחם כקצין המבצעים שלו באוגדה 162. ב-21 באוקטובר מונה למפקד גדוד מילואים 429 בחטיבה 500 שלחמה בגזרת תעלת סואץ ובאזור העיר סואץ.
לאחר המלחמה הקים את גדוד 429, גדוד סדיר בחטיבה 500. שימש כקצין ההדרכה במפקדת גייסות השריון וכסגן מפקד חטיבת טנקים במקביל.
יצא להשתלמות בארצות הברית, שם סיים קורס מתקדם לקציני שריון בפורט נוקס.
בשובו מארצות הברית התמנה תחילה למפקד חטיבת מילואים (חטיבת מרכבות הברזל) ולאחר מכן למפקד חטיבה 401, חטיבת טנקים סדירה בסיני, ולאחריה למפקד חטיבת קורסי הפיקוד של חיל השריון (חטיבה 460).
כן שימש מפקד אוגדה 440 (1984–1986), ובתפקידים נוספים של הדרכה ומבצעים.
ביוני 1990 נתמנה לקצין השריון הראשי.
בתפקיד זה שימש עד יוני 1993.
עם סיום תפקידו כקשנ"ר שימש כנספח צבאי בסינגפור.
יצחק רבין הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, קורס מפקדי אוגדות והמכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
לאחר שחרורו שימש כמנכ"ל בחברת ברינקס ישראל.
בעת שירותו כונה "יצחק רבין הקטן".
יצחק (איציק) רחימוב (30 באוגוסט 1950 – 21 בינואר 1990) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, נהרג בלבנון במהלך שירותו כמפקד חטיבה.
רחימוב נולד בתל אביב, בנם של רינה ושמעון.
למד בבית הספר היסודי ברנר בגבעתיים ובתיכון אורט ברמת גן.
התגייס לצה"ל ב-1969 ושירת בסיירת חרוב.
ב-1976 השתחרר משירות הקבע אך חזר לאחר כשנתיים.
שימש סגן מפקד חטיבה ברצועת עזה, קצין מבצעים של פיקוד הדרום וסגן מפקד חטיבה ברמת הגולן.
באפריל 1989 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון וחונך למפקד חטיבה בצבא דרום לבנון.
הוא נהרג במהלך היתקלות עם מחבלים מארגון אבו נידאל בכפר ירון בינואר 1990.
היה נשוי ואב לשלושה, התגורר בקיבוץ מרום גולן.
נטמן בבית הקברות הצבאי בחולון.
יצחק קשתי (נולד ב-10 באוקטובר 1933) הוא פרופסור אמריטוס לחינוך באוניברסיטת תל אביב; מכהן כיושב ראש הוועד המנהל של "משואה" – המכון ללימודי השואה בתל יצחק.
פרסם מחקרים רבים בתחום הארגונים הפנימייתיים, מדיניות החינוך והיסטוריה חברתית של יהודי הונגריה.
מיוזמי התוכנית לטיפוח אוכלוסיות מקופחות בעליית הנוער וממקימיה ויועץ לענייני חינוך לרשויות ומשרדים ממשלתיים.
ילדות בימי מלחמת העולם השנייה
בנם של לאה ויוסף אלבוגן מהודמזוושרהיי, הונגריה.
ב-1942 גויס אביו ל"פלוגת עבודה" (כפייה) והוא נותר עם אמו ואחיו הבכור.
קשתי השלים ארבע שנות לימוד בלבד כשהונגריה נכבשה על ידי הנאצים.
בקיץ 1944 נשלח עם אמו ואחיו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
מסיבה שאינה ידועה סטתה הרכבת בה שולחו ממסלולה ומקץ חמישה ימי מסע עצרה במחנה המעבר שטרסהוף באוסטריה, משם הועברו לעבודות כפייה בחווה חקלאית באזור.
לאחר שבועות אחדים חלה קשתי ונמצא לא כשיר לעבודה.
מנהל העבודה בחווה העביר אותו לבית חולים בווינה שטיפל בילדי מישלינגה, אזרחים ממוצא מעורב (יהודים ואחרים), ובכך הציל את חייו.
אחיו ואחר כך אמו מצאו מקלט בבית החולים כעבור מספר חודשים, עד שחרור וינה בידי הצבא האדום.
במאי 1945 שב עם משפחתו להונגריה בניסיון להתחקות אחר גורל אביו.
אז אושר סופית, שבדצמבר 1942 אביו נורה למוות על ידי מפקדיו יחד עם 28 יהודים מחבריו לפלוגת העבודה.
המשפחה החליטה לעזוב את הונגריה ולעלות לארץ ישראל במסגרת תנועת "הנוער הציוני".
באמצעות "הבריחה" עלו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", שכל מפליגיה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בתום חודשים של המתנה במחנה העצורים בקפריסין, שם שהה עם אחיו בכפר הנוער, עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין תנועתי ונקלט בקיבוץ כפר גליקסון.
אחיו הבכור שהגיע חודשים מספר לפניו, התנדב לשירות צבאי, ונהרג במבצע דני, בקרבות מלחמת העצמאות.
בשנת 1950 יצא יצחק קשתי בהמלצת חברים בקיבוץ ללמוד בסמינר למורים וגננות בגבעת השלושה והוסמך להוראה.
בתום הלימודים התגייס לצה"ל, בסיומו חזר לכפר הנוער אלוני יצחק ליד כפר גליקסון ועבד בהוראה.
בגיל 25 מונה למנהלו השני של בית הספר בכפר הנוער, וכעבור חמש שנים התמנה למפקח חינוכי בעליית הנוער.
בשנות השלושים לחייו השלים קשתי את לימודיו האקדמיים: הוא סיים תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בהצטיינות במדעי החינוך באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1970. בשנים אלו החל לעסוק בחקר פנימיות וכפרי נוער, בעקבותיו הוזמן ללימודי דוקטורט באוניברסיטת סאסקס בברייטון, אנגליה.
בשנת 1975 התקבל כמרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
במשך שלוש שנים עמד בראש "המערך המסייע" פרויקט שהוקם על ידי בית הספר לחינוך באוניברסיטה, במטרה לשפר את ההישגים הלימודיים בבתי ספר יסודיים ועל יסודיים בעיירות פיתוח נבחרות.
שיטת "המערך המסייע" יושמה במשך 15 השנים הבאות ביישובים רבים.
בשנת 1985 קודם לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, ושלוש שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כראש היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה, תפקיד בו החזיק למעלה מעשור.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
קשתי היה נשוי לסופרת הילדים מטעמה קשתי עד לפטירתה בספטמבר 2019 ולהם שלושה ילדים, כולם עוסקים בחינוך; טל, מפקחת חינוכית במשרד החינוך, גיל, מורה ומחנך בתיכון, ובנם הצעיר אור קשתי הוא פרשן החינוך והחברה של עיתון הארץ.
חקר ארגונים פנימייתיים וקיפוח בחינוך
קשתי נמנה עם מייסדי תחום חקר החינוך הפנימייתי בישראל.
השפעת מחקריו ופועלו הוטבעו במדיניות החינוך במסגרות פנימייתיות, וכן במערכות ארציות כגון "עליית הנוער" ו"האגף לחינוך התיישבותי" במשרד החינוך.
מסגרת עבודת הדוקטור חקר קשתי את המנגנון הסוציו-פסיכולוגי המופעל בפנימיות ובכפרי נוער.
הוא מצא שמסגרות אלו מבטיחות תוצאות חינוכיות רבות יותר עבור תלמידים מקופחים מאשר סביבה פתוחה של בית הספר היומי.
קשתי פיתח תאוריה סוציולוגית-חינוכית המבארת את השפעת בתי ספר הפנימייתיים ואת התאמתם המיוחדת לקידום תלמידים מקופחים.
החידושים בגישתו ובאופן המחקר האמפירי בתחום החליפו במידה מסוימת את הדיון האידאולוגי בנושא שהיה נפוץ בעיקר בקרב עליית הנוער.
בראשית שנות השמונים התמסר קשתי לחקר הסוציולוגיה הפרשנית כמתודה ומתודולוגיה: באחד מפרקי הספר "חינוך כמיקוח חברתי" סימן את המסלול שהוביל לשורה ארוכה של מחקרים במיקרו-סוציולוגיה של בית הספר, לרבות מוסדות פנימייתיים.
מחקרים אלה הזינו עבודות רבות בתחום מדיניות החינוך כמו גם ניירות עמדה שהוגשו למשרד החינוך על פי הזמנתו.
מחקריו בתחום המיקרו-סוציולוגיה של בתי הספר הפנימייתיים ואחרים, תרמו לגילוי מנגנוני הפעולה החברתיים במוסדות אלה.
קשתי תיעד וחקר מהלכים אינטראקטיביים בכיתות הלימוד שהובילו להמשגה ולהכללה מחדשות בתחום המדיניות של בתי הספר.
עבודתו האתנוגרפית בתחום הביוגרפיה והזהות סללו את הדרך לחיבורים פרשניים המתחקים אחר עיצוב זהות והגדרות מצב תרבותיות וחברתיות קולקטיביות.
קשתי נחשב למבקרה החריף של מדיניות ההפרטה והפרת שוויון ההזדמנויות בחינוך, כבר בשנת 1977 פרסם מאמר "על קיפאון ושינוי בחינוך", החושף את פעולתן של קבוצות אינטרס במערכת החינוך הבולמות שינוי מתוכנן במערכת.
מאמרו "לאומיות, מודרניות ומעמד בחינוך בישראל", שפורסם לראשונה ב-1998, נחשב כפורץ דרך בשל חשיפת הקשרים בין מעמד חברתי, לאומיות ואימוץ דפוסים מודרניים בישראל.
המאמר זכה להכרה בינלאומית רחבה ותורגם למספר שפות.
חקר ההיסטוריה החברתית של יהודי הונגריה
ספרו האוטוביוגרפי הראשון "געגועים למיניון", שיצא בשנת 2001, מגולל את סיפור ילדותו בימי מלחמת העולם השנייה.
הספר מכיל פרטים היסטוריים רבים על הקהילה היהודית בעיר הולדתו הודמזוושרהיי, מגורשי שטרסהוף ועל הקהילה היהודית בווינה.
הספר אומנם נושא אופי משפחתי אישי, אך במסגרת המחקר המקדים גילה מסמכים נדירים אודות מוסדות הקהילה היהודית בווינה.
בשנת 2008 פרסם את ספרו "קורותיו של בית ספר יהודי בעיר שדה בהונגריה", החושף את המקורות ואת שלבי ההתפתחות של החינוך היהודי המודרני בהונגריה.
על היבטיו החברתיים והתרבותיים, מסוף המאה ה-18 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
ספרו האחרון בתחום, "הצלה כמחאה ומרי" שראה אור בשנת 2014, מתאר את בתי הילדים היהודיים בבודפשט בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.
יצחק קשתי פעל רבות בתחום החינוך הציבורי בישראל.
בתפקידו הציבורי הראשון היה חבר בוועדה לקידום נוער במשרד העבודה, בין השנים 1984–1980.
בשנת 1981 הקים יחד עם עמיתיו למחקר הפנימייתי את האגודה הישראלית למחקר ופיתוח של החינוך הפנימייתי, ובמשך כחמש שנים שימש כיושב ראש האגודה.
ביו השנים 1989–1986 השתתף קשתי בוועדות המשנה של המועצה להשכלה גבוהה וכן שימש בשנים 1993–1987, כיושב ראש הוועדה המדעית של הארכיון לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות.
ב-1990 התמנה קשתי על ידי שר החינוך יצחק נבון לעמוד בראש ועדה ציבורית לבחינת מעמדם של בתי הספר העל-אזוריים.
מקץ שנתיים של פעילות הגישה הוועדה בראשותו את המלצותיה שעיקרן שמירה על המבנה הבסיסי של הרישום האזורי תוך מתן אפשרות, במקרים מיוחדים, לקיים מסגרות חינוך על-אזוריות בתנאיי הרשאה ופיקוח מיוחדים.
המלצות הוועדה אומצו ויושמו במתכונות שונות במשך שני עשורים.
בין השנים 1998–1999 עמד קשתי בראש הוועדה לחקר בתי ספר בניהול עצמי במשרד החינוך.
בשנת 1999 נבחר לכהן כיושב ראש המועצה האקדמית של מכללת סמינר הקיבוצים, תפקיד בו החזיק במשך 15 שנים.
בין השנים 2002–2005 קשתי כיהן כחבר בוועדה המייעצת של המרכז למחקר התפתחות הילד באוניברסיטת שיקגו בתחום החינוך הפנימייתי.
בשנת 2008 עמד קשתי בראש ועדת העשור לפיתוח כפרי הנוער בישראל.
הוועדה פעלה במשך שנתיים מטעם המנהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך.
בקיץ 2011 עמד בראש ועדת החינוך, כחלק מוועדת ספיבק-יונה, שיעצה למחאה החברתית.
המלצת הוועדה בראשותו, להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילאי שלוש, נכללה בדוח ועדת טרכטנברג ואף בוצעה באופן חלקי.
כיהן כיושב ראש משואה, המכון הבינלאומי ללימודי השואה בתל יצחק.
יוסיפון, חינוך כמיקוח חברתי, הקיבוץ המאוחד, 1985
קשתי, בתי ספר פנימייתיים בצמתים של שינוי, רמות, 1993
קשתי, קורותיו של בית ספר יהודי בעיר שדה בהונגריה, רמות, 2008
קשתי, חינוך כזהות וכפעולה, רסלינג, 2013
קשתי, הצלה כמחאה ומרי - בתי ילדים יהודים בבודפשט 1944–1945, רסלינג 2014 Y.
אריאלי, פנימיות - תהליכי חיברות בסביבה נמרצת, דגה, 1976
איזיקוביץ, פנים המשתקפות במראה: תרבויות בישראל בשנות התשעים, רמות, 1996
שלסקי, לקסיקון החינוך וההוראה, רמות, 1997
אריאלי, קהילות של נוער: עיונים בחינוך הפנימייתי בישראל, רמות, 2000
קשתי, ניעות חברתית תוך שחזור מעמדי: חקר מקרה בתולדות ה-Public School הבריטי במאה ה-19, עיונים במינהל ובארגון החינוך, 18: 35-58, 1992
קשתי, תנועות הנוער הציוניות בגולה כזהות ופעולה, משואה, ל"ד: 19-35, 2006
מבחר פרסומים בכתבי עת ובעיתונות
קשתי, בתי ספר ייחודיים על בסיס אזורי, הד החינוך, מרץ-אפריל 1992, 10-11
קשתי, שיעור לא חינוכי בכלכלת שוק, הארץ, 27 בספטמבר 1996
קשתי, הורסי החינוך הממלכתי, הארץ, 6 במרץ 2001
קשתי, ההחמצות של דו"ח דוברת, הארץ, 14 במרץ 2005
שלסקי ואחרים, חינוך בחברה במשבר – הערות לדו"ח דוברת, פנים, 31: 4-34, 2005
קשתי, לפני שהחינוך קורס, הארץ, 5 בספטמבר 2007
יצחק רובינסון (1874–1932) היה רנטגנולוג, מחלוצי הרנטגנולוגים בעולם, ניהל את מכון הרנטגן בבית החולים הדסה בירושלים במשך מספר חודשים (1927), מחלוצי בדיקת הפלואורוסקופיה.
רובינסון נולד בברודי, גליציה ב-אוסטרו-הונגריה.
למד בוטניקה ובהמשך פנה ללימודי הרפואה.
סיים את לימודי הרפואה בווינה, התמחה בפתולוגיה ולאחר מכן פנה למקצוע הרנטגנולוגיה בנחייתו של הפרופ' הולצקנכט מחלוצי המקצוע בעולם.
בשנת 1907 התמנה רובינסון למנהל מכון הרנטגן של בית החולים היהודי בווינה.
במשותף עם הפרופ' הולצקכנט הקים את מכון הרנטגן בבית החולים הכללי בווינה.
רובינסון היה מחלוצי בדיקת הפלואורוסקופיה (בדיקת שיקוף) בעולם.
בנוסף רובינסון תרם רבות לבדיקת הרנטגן בנושאי אורולוגיה וברפואת השיניים.
בשנת 1927 עלה רובינסון לארץ ישראל.
מספר חודשים כיהן כמנהל מכון הרנטגן בהדסה ירושלים.
תלמידו הד"ר אברהם דרוקמן נישא לבתו ליצ'י לאה ובעקבות נישואיהם הוא ורעייתו עלו לישראל.
יצחק רדשקוביץ' הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת אמן בינלאומי.
יצחק רדשקוביץ' למד לשחק שחמט במועדון הפיונירים בלנינגרד.
לאחר סיום בית הספר הוא למד הנדסה בלנינגרד, וסיים עם קבלת תואר מהנדס.
בשנת 1973 הוא עלה לישראל.
בשנת 1976 השיג דרגת אמן בינלאומי.
1976 - ניצח בתחרות בינלאומית בנתניה.
1977 - היה חבר בנבחרת ישראל שזכתה במקום הראשון במכביה.
בשנת 1974 השתתף רדשקוביץ' באולימפיאדת שחמט:
יצחק רביץ (נולד ב-25 ביולי 1973, ה'תשל"ג) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור חרדי ישראלי, ראש המועצה המקומית קריית יערים.
היה בעבר סגן ראש עיריית ביתר עילית.
רביץ נולד בירושלים לאביגיל ואברהם רביץ, למד בישיבה קטנה של עטרת ישראל, ולאחר מכן בישיבת חברון.
לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, עד מעברו לביתר עילית.
בביתר עילית, הקים ישיבה וכולל בחצר ביתו, שם למד.
פתח בעיר מספר מוסדות ציבוריים, וניהל רשת כוללים.
לשם השגת מימון חלק את מקום מגוריו תקופה בין ביתר עילית לארצות הברית.
היה מעורב בניהול הכספי של ישיבת חברון וממקימי קרן 'ועד הבוגרים' בישיבה שמטרתה לגייס תרומות מבוגרי הישיבה.
ושימש כראש תחום החרדים בג'וינט במקביל לעבודה בקרן וולפסון.
ב-2001 נבחר לכהן כחבר כחבר עירית ביתר מטעם דגל התורה.
באוגוסט 2013, בהתמודדות על המקום הראשון במסגרת בחירות פנימיות לרשימת הסיעה בעיר, ניצח רביץ את יוסף שטרית בסיבוב השני שהתקיים בין שני המועמדים ונבחר ליו"ר סיעת דגל התורה בעיר.
בשנת 2013 הודיע רביץ כי אם ראש עיריית ביתר עילית מאיר רובינשטיין לא יתמודד, הוא יתמודד על ראשות העיר, לאחר הבחירות שמש כסגן ראש עיריית ביתר עילית.
ביולי 2018 דודי זלץ, עוזרו של ח"כ יעקב אשר, גבר על רביץ בבחירות הפנימיות לרשימה.
בספטמבר אותה שנה, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, הודיעה דגל התורה כי תריץ את יצחק רביץ כמועמד המפלגה לראשות מועצת קריית יערים.
לצורך כך עבר רביץ להתגורר בקריית יערים.
ראש המועצה המכהן, אברהם רוזנטל הודיע כי יתמודד למרות כן.
לאחר משא ומתן בין רביץ ודגל התורה לבין רוזנטל, סוכם כי רוזנטל יהיה מועמד דגל התורה בעוד רביץ ישובץ ברשימתו של רוזנטל וימונה לסגנו, ולאחר שנה רוזנטל יפרוש ורביץ יתמודד לראשות המועצה.
בעקבות כך הוגשה רק רשימה אחת למועצה ומועמד אחד לראשות ולא התקיימו בחירות ביישוב.
שבוע וחצי לאחר מועד הבחירות נפטר רוזנטל באופן פתאומי מדום לב, וב־20 בנובמבר נבחר רביץ לראש המועצה הזמני, עד לבחירות שנערכו ב־8 בינואר 2019. בבחירות גבר רביץ על יעקב פלאי, מועמד עצמאי שרץ מולו, ברוב של 60.42%.
בבחירות למועצת קריית יערים בפברואר 2024 התמודד רביץ כמועמד יחיד לראשות המועצה.
רביץ זכה ל־63.9% מקולות המצביעים כשכ־36% מצביעים בפתק ירוק (נגד).
רשימתו של רביץ, שנתמכה על ידי דגל התורה, קיבלה 4 מתוך 9 מושבים בעוד המפלגה המתחרה ש"ץ קיבלה 5.
נשוי לרבקה רביץ, שכיהנה כראש הסגל בבית נשיא המדינה ראובן ריבלין, ולהם 12 ילדים.
יצחק קשת (נולד ב-26 בינואר 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) נבחר לראש מועצה מקומית חריש מטעם מפלגת הליכוד, והוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2025, אז הושעה בעקבות הגשת כתב אישום נגדו בגין חמש עבירות של מעשים מגונים ושבע עבירות של מרמה והפרת אמונים.