tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת משיירות המסחר, בהנהגת מנהיג קוריש דאז, אבו סופיאן, הייתה בדרכה חזרה מסוריה למכה.
סיור מזוין של המוסלמים הבחין בשיירה ומהר לחזור לאלמדינה כדי להודיע להם על השיירה הגדולה ועל מיקומה.
בשיירה היה רכוש רב של מנהיגי מכה.
היו כאלף גמלים עמוסים בסחורה בשווי הגבוה מ־50,000 דינר (בערכים של הזמן ההוא).
שומרי השיירה היו מעל 40 איש.
זאת הייתה הזדמנות פז למוסלמים להכות במכה מכה כלכלית ניצחת.
לכן, הנביא מוחמד, אמר למוסלמים:
"זאת שיירת הגמלים של מכה, ובה כספי ראשי הכופרים, אולי אַלְלָה ירצה שתיקחו את הכספים האלה".
מוחמד לא הכריח אף מוסלמי, והמוסלמים חשבו שזה יהיה אחד הסיורים שמתצפתים על דרך המסחר לאלמדינה בלי קרב.
לכן הרבה אנשים לא יצאו עם מוחמד, ואלה שיצאו לקחו אתם מעט מאוד נשק.
מוחמד יצא ואתו 313 לוחמים, רובם מהתומכים (אלאנצאר) אנשי אלמדינה, ומיעוטם מהמהגרים (אלמוהאג'רון) ממכה.
היו אתם סוס אחד או שניים, ו־70 גמלים.
נס הפיקוד ניתן למוסעב בן עומיר.
הפיקוד העליון נשאר בידי הנביא.
היוצאים חולקו לשניים: חלק בפיקודו של סעד בן מועאד (אלאנצאר), וחלק בפיקודו של עלי בן אבו טאלב (אלמוהאג'רון).
המוסלמים יצאו מאלמדינה, כשכולם חושבים שזה עניין פשוט שאחריו יחזרו בשלום לאלמדינה.
המוסלמים נעו לעבר דרך השיירות.
לאחר מכן, לאחר שנודע להם כי השיירה עברה את האזור, סטו לעבר באר בשם בדר.
באותו זמן ידע אבו סופיאן, מנהיג קוריש וראש השיירה, על בוא המוסלמים.
הוא שלח שליח לקוריש כדי שיודיע להם ולדרוש מהם להציל את השיירה מידי המוסלמים.
המוסלמים רצו לזכות בשיירה, להחזיר לעצמם חלק מהרכוש והכספים שנגזלו מהם, ולא להיכנס לקרב.
אבל אַלְלָה רצה שתהיה הכרעה.
הסיפור מצוי בפסוקים אחדים בקוראן, מתחילת סורת המלקוח, שם נאמר:
אנשי מכה התכוננו לצאת לקרב.
הצטרפו אליהם לוחמים משבטים תומכים אחרים.
בהתחלה מנה צבא קוריש היוצא 1300 לוחמים, ואתם מאה סוסים, שש מאות מגנים, והרבה גמלים.
המפקד העליון של לוחמי קוריש היה אבו ג'הל.
צבא קוריש הלך לכיוון באר בדר במהירות.
בדרך קבלו מסר מאבו סופיאן, האומר להם שהשיירה ניצלה ושהם יכולים לחזור למכה.
כשהגיע מסר זה ללוחמי קוריש, רובם רצו לחזור למכה, אבל מפקדם, אבו ג'הל, התעקש וסירב לחזור, והחליט להגיע לבאר בדר בכל מחיר, ושם לחגוג את ניצחונו על המוסלמים (כדי שתחושת המנהיגות על השבטים תישאר למכה).
חלק מאלה שרצו לחזור לא שמעו להפצרות אבו ג'הל וחזרו למכה בלי מלחמה.
החוזרים היו בני שבט זהרה.
מצבא מכה נשארו כ־1000. המוסלמים חששו שאם ייסוגו עכשיו לאלמדינה, ירדוף אחריהם צבא מכה, והקרב יתרחש בתוך אלמדינה ובין בתיה.
מוחמד, ערך ישיבת התייעצות עם מפקדי ולוחמי המוסלמים.
הם אמרו לנביא, להמשיך בדרכו והם אחריו, ואפילו לפניו.
אחד המוסלמים, בשם אלמוקדאד אמר לו: "המשך, ואנחנו אתך!
לא נאמר לך מה שאמרו אחרים לנביאם: לֵךְ אתה ואלוהיך והילחמו לכם שניכם, ואילו אנו נשארים יושבים.
אנו אומרים לךָ, לֵךְ אתה וריבונך להילחם, ואנו אתכם במלחמה הזאת!".
מוחמד, היה מרוצה מעמדת פקודיו.
הוא, בעצמו, וחברו אבו בכר, יצאו לאסוף מידע על צבא קוריש.
בלילה ירד גשם זלעפות על צבא מכה.
בזמן שהיה גשם קל על צבא המוסלמים.
לאחר איסוף המידע, מהר הנביא מוחמד, לבאר בדר כדי לשלוט במימיו ולא לאפשר לצבא מכה לשתות ממנו.
המוסלמים חנו במקום מסוים ליד הבאר, ואז אמר אחד המוסלמים בשם אלחבאב, שהיה מומחה לענייני צבא, למוחמד: "האם לחנות כאן זאת עצת אַלְלָה או החלטת אדם?" מוחמד אמר: "זאת החלטת אדם!" אלחבאב אמר: "אני מציע שנחנה במקום אחר, כדי שנשלוט על כל מימי בדר, ונמנע מהכופרים לשתות".
אז מוחמד, שמע בעצמת חבאב, וצבא המוסלמים חנה במקום שהציע.
המוסלמים בנו למוחמד חמ"ל קדמי, סוכה שממנה ישלוט בקרב.
המוסלמים נרדמו בלילה לפני הקרב כדי להתכונן לקרב ביום המחר.
"הוא הפיל עליכם תנומה של רוגַע מאִתו, והוריד עליכם מים מן השמים למען יטהר אתכם בהם ולמען יעביר את נגע השטן מעליכם, ולמען יחשל את לבכם ויציב אֵיתן את רגליכם".
המידע של מודיעין מכה על המוסלמים, שהם כ־300 לוחמים, נשקם דל, וציודם דל, אבל ברור שילחמו עד טיפת הדם האחרונה.
המודיעין של מכה הציע לכוחותיה לחזור למכה בלי קרב.
כשראה המפקד אבו ג'הל שחלק גדול מצבאו רוצים לחזור למכה בלי קרב נגד המוסלמים, רצה להתחיל בקרב מיידי.
כשמוחמד הבין שהקרב תכף מתחיל, אמר לאלוהיו לפני לוחמיו: "הוי אַלְלָה, הנה קוריש באה בכל עצמתה, ובכל גאוותה, להילחם במאמינים שלך, ולהכחיש מה שאומר השליח שלך.
הוי אַלְלָה, תן לנו את ניצחונך שהבטחת לנו".
הנביא התחיל לסייר בין לוחמיו ולסדר אותם לקרב ובידו מקל.
הוא דחף במקל בבטנו של אחד הלוחמים שלא עמד במקומו.
הלוחם אמר למוחמד: "הכאבת לי, שליח אללה, תן לי להחזיר לך את הדחיפה".
הנביא חשף את בטנו ואמר לחייל: תחזיר לי וקח את שלך.
הלוחם חיבק את בטנו של הנביא, ונישק אותה.
כשנשאל הלוחם מדוע הוא עושה כך, אמר: שיהיה סוף מעשיי נגיעה בבשרו של נביאי האהוב עלי.
קרב בדר התחיל בקרבות בין יחידים, בין שלושה מקוריש ושלושה מהמוסלמים.
שלושת אנשי קוריש נהרגו מיד.
אחד משלושת המוסלמים נפצע ומת 5 ימים אחרי קרב בדר.
כשאנשי קוריש ראו ששלושה מטובי מפקדיהם ולוחמיהם נהרגו, הם התקיפו בפיקודו של אבו ג'הל כאיש אחד את המוסלמים.
המוסלמים, מעמדות הגנה, הפילו עשרות מהכופרים כהרוגים.
בזמן שהנביא מבקש כל הזמן מאלוהיו שיעזור למוסלמים לנצח בקרב.
"הוי אַלְלָה, אם קבוצת המאמינים הזאת תנוצח היום, לא יהיו מי שיעבדוך אחרי היום הזה".
אַלְלָה שלח את מלאכיו להילחם לצד המוסלמים.
אללה אומר: "הנני מזמֵן לכם אלף מלאכים אשר יבואו בזה אחר זה".
הוא התעורר ממנה ואמר למוסלמים: אני מבשר לכם, שהנה אני רואה את הניצחון בא!".
מוחמד יצא מסוכתו, מילא את ידו בחול וחצץ דק וזרק אותו לעבר פרצופי קוריש, ואז אַלְלָה הוריד את הפסוק:"ולא אתה יָדִיתָ, עֵת יָדִיתָ, כי אם אללה ידה".
אחרי שזרק את החצץ והחול לעבר לוחמי קוריש, פקד מוחמד על לוחמיו להתקיף חזיתית.
הלוחמים המוסלמים התקיפו בחירוף נפש, ובמיוחד כשראו שמוחמד נלחם לפניהם בחרבו.
מוחמד היה אומר בקרב "ציבור זה ינחל תבוסה וייסוג אחור".
הקרב התחמם והרבה ראשים מראשי הכופרים עפו ללא נגיעת חרב.
לכן אמרו המוסלמים שאלה המלאכים.
עד שכוחות מכה התחילו לסגת, ולברוח מזירת הקרב.
המוסלמים התחילו לקחת שבויים מלוחמי קוריש.
אבו ג'הל ניסה להסית את לוחמיו ולאמץ את ידיהם להמשיך בקרב.
אבל אט־אט התחילו שורות הכופרים להתדלדל.
החרבות והקשתות שהגנו על אבו ג'הל התמעטו והיה אפשר להשיגו.
שני נערים מנערי המוסלמים חפשו את אבו ג'הל להורגו, כי הוא מקלל את שליח אַלְלָה.
אחד מהנערים הכה בחרב את רגלו של אבו ג'הל והאחר פצע אותו פצעים אנושים.
עבדאַלְלָה בן מסעוד, אחד מגדולי חברי מוחמד, מצא את אבו ג'הל גוסס, והוא סיים את המלאכה.
כשראה מוחמד את גופת אבו ג'הל, אמר "זה פרעה של הערבים".
בקרב האיתנים הזה, נלחמו אחים באחים, אבות נגד בניהם, וקרובים הרגו את קרוביהם.
תוצאות קרב בדר היו תבוסה מרה לכופרי מכה וניצחון מוחץ למוסלמים.
למוסלמים היו 14 שהידים, שישה מהם היו מהמהגרים ושמונה מהם היו מאלאנצאר.
לקוריש המובסת היו 70 הרוגים ו־70 שבויים.
רוב ההרוגים והשבויים היו מראשי קוריש ומנהיגיו.
אחרי הקרב, פנה מוחמד להרוגי קוריש ואמר "איזה שבט רע הייתם לנביא שלכם.
האנשים האמינו לי ואתם אמרתם שאני שקרן.
אתם נלחמתם נגדי, והאחרים נלחמו בעדי.
אתם הוצאתם אותי, והאחרים קיבלו אותי.".
המושג בדר הפך לפופולרי בקרב צבאות וארגונים מוסלמים.
בשם מבצע בדר נקראה התקפת המצרים בקרבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973. ב בין הודו לפקיסטן השתמשו הכוחות הפקיסטניים בשם זה, וכך גם הכוחות האיראניים במלחמת איראן–עיראק בשנת 1980.
קרב ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan Muharebesi, ברוסית: Эрзинджанское сражение), היה ניצחון רוסי על הצבא העות'אמני במערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה.
במאי 1916 יזם שר המלחמה הטורקי אנוור פאשה מתקפה טורקית שנועדה להשיג השתלטות מחדש על שטחים שנכבשו על ידי כוחותיו של הגנרל הרוסי ניקולאי יודניץ' בקרבות הקודמים.
בפברואר-אפריל הצליח יודניץ' לכבוש את הערים ארזורום וטרבזון ואת כל ארמניה העות'מאנית.
טרבזון היה נמל חשוב שהשליטה בו אפשרה לרוסים אספקה והבאת תגבורות בחזית הקווקזית.
אנוור פאשה הורה על הארמייה העות'מאנית השלישית בפיקוד והיפ פאשה לכבוש מחדש את טרבזון, אולם המתקפה הטורקית נכשלה וב-2 ביולי 1916 יודניץ' התחיל מתקפת-נגד.
בעיר ארזינג'אן נמצאו, פרט לבתי מלאכה למוצרים אזרחיים, גם מטה הארמייה השלישית העות'מאנית, אז בפיקודו של והיפ פאשה, עם קסרקטינים ומפעלים לציוד צבאי.
ב-12 ביולי 1916 כבשו הרוסים את היישוב מאמה חטון.
הכוחות הרוסים השתלטו על רמות נגליקה וכבשו עמדה טורקית סמוכה לנהר דורום דאראסי.
כמו כן הפרשים הרוסים פרצו את הקו הטורקי בוז-טפה-מטרקלי.
ב-25-26 ביולי כבשו הרוסים את ארזינג'אן.
הם תקפו במפתיע במרכז הפיקוד והתקשורת של והיפ פאשה ואילצו את הכוחות העות'מאנים לסגת.
חיילים עות'מאנים רבים נפלו בשבי.
העיר עצמה לא סבלה הרבה נזקים.
הצבא הרוסי מצא בה כמויות גדולות של אספקה וציוד.
כתוצאה מהנסיגה הוצאה הארמייה העות'מאנית השלישית מזירת הלחימה עד סוף אותה שנה.
בעקבות הניצחון התקדמו הרוסים עוד 80 קילומטר לתוך אנטוליה ותפסו עמדה נוחה יותר למתקפות עתידיות אפשריות בכיוון סיווס, אנקרה ואיסטנבול.
הם יכלו כבר לאיים על נמל אדנה ועל קשרי המסחר של טורקיה עם ארצות אירופה.
בהגעתם לארזינג'אן הרוסים מצאו עדויות לרצח העם הארמני, שגרם גם להשמדת בני המיעוט הארמני החשוב בארזינג'אן.
הגנרל יודניץ' המשיך בפעילות התקפית נגד הטורקים עד חודש אוגוסט.
התבוסות של רוסיה בחזית מזרח אירופה והחלשת הצבא הטורקי בחזית הקווקזית הביאה להעברת כוחות רוסים מהמזרח התיכון לרוסיה.
קרב באש אפאראן (בארמנית: Բաշ Աբարանի ճակատամարտ - באש אפאראן צ'ַקטַמַראט, בהיגוי ארמני מערבי באש אבאראן, בטורקית: Baş-Abaran Muharebesi) היה קרב, חלק מהמערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה שהתנהל ב-23 - 29 במאי 1918 בקרבת היישוב באש אפאראן, בימינו אפאראן בארמניה בין הצבא העות'מאני לכוחות הסדירים הארמנים.
במהלך הקרב נהדפו הטורקים צפונה מבאש-אפאראן.
ניצחונות הארמנים בקרבות סרדראפאט, קאראקיליסה ובאש אפאראן עצרו את הפלישה העות'מאנית לארמניה המזרחית וסללו את הדרך להקמת הרפובליקה הדמוקרטית הארמנית קצרת הימים.
במהלך הקרבות בסרדראפאט החליטה המפקדה הטורקית לשלוח לבאש-אפאראן את הדיוויזיה ה-9 בפיקודו של אסד פאשה (במסגרת הארמייה השלישית העות'מאנית בראשות הגנרל והיפ פאשה) על מנת להתקיף את העיר ירוואן מצפון וליפול בעורף הכוחות הארמנים שיצאו למתקפת נגד על בצבא הטורקי בארמביר (סרדראפאט).
על מנת לשבש תוכניות אלה האיצה המפקדה הארמנית מחזית סרדראפאט אל כיוון נפת באש-אפאראן כוח של 6000 לוחמים בפיקודו של דרסטמאט קאנאיאן (דרו).
ב-17–21 במאי 1918, באווירת האימה שנוצרה מהציפייה להתקרבות הפולשים העות'מאנים, לפי הוראתו של ארם מנוקיאן, נציג המועצה הלאומית הארמנית בירוואן, ארסן טר-פוגוסיאן, סרדק ג'לליאן והכומר אובאנס טר-מינסיאן, גויסו ואומנו האיכרים המקומיים להגנה עצמית.
ב-21 במאי 1918 10,000 חיילים עו'תמאנים בפיקודם של אסד פאשה וכזים פאשה, מלווים במיליציות כורדיות מוסלמיות ואחרות (3000 אנשים) תקפו בכיוון ירוואן.
ביומיים וחצי הראשונים הם נתקלו בבאש אפאראן בהתנגדות יעילה של המקומיים.
ב-22 במאי טר-פוגוסיאן הכין לחיילי האויב מארב מוצלח בגשר על יד הכפר מיראק.
בינתיים הגיע לאזור הכוח הצבאי הסדיר של דרו.
אחד משלושת המרכיבים של המתקפה העות'מאנית, הרגימנט 3 של הדיוויזיה הקווקזית 11 ירד מכיוון חמאמלו (ספיטאק של ימינו).
בקניון באש-אפאראן, כשלוש שעות הליכה מירוואן, הוא פגש כוח ארמני נוסף של 1000 רובאים תחת פיקודו של מובסס סיליקיאן.
אחרי שלושה ימי קרבות קשים, ב-25 במאי יצאו הארמנים בפיקודו של דרו, ובתמיכת סיליקיאן, למתקפת-נגד.
ב-29 במאי נסוגו העות'מאנים צפונה אל חמאמלו.
החיילים הארמנים קיבלו סיוע חשוב גם מאנשי מיליציה של כורדים יזידים בפיקודו של ג'נגיר-אגא.
קרב ארטואה השני היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, קרב ארטואה השני גרם להפסקת המתקפה הגרמנית בקרב איפר השני.
רקע – החזית המערבית ב-1915
סיום שלב קרבות התנועה שלאחר הדיפת המתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם הראשונה, מאז 'המרוץ אל הים', בסתיו 1914, הביא למלחמת חפירות סטאטית, בעלת מאפיינים רבים של לוחמת מצור.
בהדרגה החלו להגיע לחזית המערבית גם כוחות בריטיים וכוחות מן האימפריה הבריטית, במספרים הולכים וגדלים, ואלה נטלו חלק גדול יותר ויותר באותם קרבות, שבעיקר עולם בשנים 1914 ו-1915 נשאו הצרפתים.
אלא שכל הניסיונות לשינוי הסטטוס קוו נכשלו תוך אבדות כבדות.
ב-21 באפריל 1915 החל צפונה מגזרת ארטואה קרב איפר השני.
עם זאת, באותו שלב, ולמעשה בכל מהלכה של שנת 1915, הגרמנים החליטו לרכז את מאמציהם בכיוון החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, ופרט לקרב איפר השני, הסתפקו במגננה במערב.
למגמה זו, של פסיביות יחסית גרמנית, מול תוקפנות יחסית צרפתית, תרמה העובדה שקו החזית במערב נמתח ברובו בטריטוריה צרפתית.
הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, למרות האבדות הכבדות, החזיק בדעה כי המשך הסטטוס קוו מועיל לגרמנים יותר מאשר למדינות ההסכמה, שכן הזמן החולף מאפשר להם לייצב את הישגיהם מתחילת המלחמה.
ואכן, הגרמנים חיזקו בהתמדה את קו ההגנה שלהם בחזית המערבית בכלל, ובגזרה האמורה בפרט.
מספר התקפות מקומיות שערכו הצרפתים במרס ובאפריל הוכיחו את עמידות המערך הגרמני.
בכל זאת, שיפורים מסוימים בהתנהלות הצרפתים, כתוצאה מהתקפותיהם רוויות האבדות, כולל סיוע ארטילרי רב יותר, נתנו לדעת ז'ופר מקום לאופטימיות, ולפיכך, לאפשרות לתקוף פעם נוספת.
סיום מלחמת התנועה בסוף סתיו 1914 הביא להיווצרות בליטה בקו הגרמני, החודרת מערבה אל תוך הקו הצרפתי, מצפון לאראס ומדרום ללנס, שם עבר קו החזית מצפון לדרום, ולזו היה פוטנציאל לסכן את קווי התחבורה של כוחות מדינות ההסכמה שבסמוך לחזית באותו מקום.
בליטה זו, יחד עם היותה של לנס צומת כבישים ומסילות ברזל חשוב, היוותה מטרה לשורת התקפות של צבאות מדינות ההסכמה החל מן החודשים האחרונים של 1914. כך הפכה ארטואה למוקד של כמה מן הקרבות המרים ביותר במלחמה.
בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915 לחמה הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה הראשון, תוך שהיא מקבלת סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, בהמשך השנה נערך בסמוך קרב רכס וימי.
עד לאמצע 1915, כל הקרבות האלה הביאו לשינויים מעטים בלבד.
כללית, פני השטח בארטואה מישוריים, אך משובצים בגבעות סלעי גיר נמוכות.
רכס וימי, המורכב משרשרת גבעות המתמשכת מספר ק"מ מדרום מזרח לצפון מערב, נמצא בבסיסה המזרחי של הבליטה בחזית הגרמנית.
מצפון מערב לרכס וימי משתרע רכס נוטרה דאם דה לורט (Notre Dame de Lorette) העובר ממזרח למערב, בקירוב, והוא נכלל בחלקו בשטח שבשליטה צרפתית, וחלקו בשטח בשליטה גרמנית.
בין שני הרכסים הנמוכים עבר מצפון לדרום הכביש מלנס לאראס.
שני נהרות חוצים את הזירה, שניהם ממזרח למערב, סקארפ, מעט מצפון לאראס, וקארנסי (Carency), מלנס ועד לקצה המערבי של הבליטה.
על גזרת ארטואה, ממנן (Menin) בצפון, לאורך 90 ק"מ, ועד דרומה לאראס, הגנה הארמייה השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
אותה ארמייה כללה 13 אוגדות, מהן שתיים בעתודה.
מולה עמדה הארמייה העשירית הצרפתית, בפיקודו של הגנרל ויקטור ד'ורבל (D'urbal).
זו כללה שישה קורפוסי רגלים, קורפוס פרשים ועוד שלוש אוגדות בעתודה.
לצרפתים היו בגזרה 1,075 תותחים.
עם זאת, ייצור הפגזים הצרפתי לא עמד בדרישות מבחינת כמות ואיכות.
כתוצאה, סבלו התותחים ממחסור בתחמושת, ובנוסף, חלק מן הפגזים התפוצצו טרם זמנם.
מפקד חיל המשלוח הבריטי באמצע 1915 היה הגנרל ג'ון פרנץ'.
הבריטים החזיקו בקטע של קו החזית צפונית לארמייה העשירית הצרפתית, עד לאיפר.
בחודשים שלפני קרב ארטואה השני הגרמנים, אשר בחרו באותה שנה באסטרטגיה הגנתית, חיזקו, כאמור, בהתמדה את קו ההגנה שלהם.
עמדות מקלעים נבנו אחת לכל כ-100 מ' של חזית.
בחזית נחפרו שלושה קווי הגנה, לפניהם נמתחו גדרות תיל והוצבו מכשולים אחרים, וכשני ק"מ מאחוריהם נחפר קו הגנה נוסף.
לעמדות, אשר חוזקו בבטון, נוספו חיפויי ראש ושקי חול.
עד אמצע 1915 תהליך זה, אליו נוספו חפירת תעלות גישה ומנהרות, התקדם בהדרגה.
אחד מן האזורים המבוצרים ביותר בקו הגרמני היה 'הלבירינת'.
זה השתרע משני צידי הכביש שבין לנס לאראס, בחלקו הסמוך לעברו הדרומי של בסיס הבליטה, וכלל מערך של מעוזים מקושרים במנהרות, כולל עמדות מוסוות, מוכנות מראש, להתקפת נגד כלפי עורפו של האויב, במידה שיצליח לחדור.
החל מינואר 1915 החלו הצרפתים לחפור מנהרה שאורכה כ-2.4 ק"מ עד אל מתחת לעמדות הגרמנים בקארנסי, סמוך לקצה המערבי של הבליטה בקו הגרמני, וזאת במגמה לפוצץ 30 טון חומר נפץ מתחת לעמדות הגרמנים.
ההתקפה הצרפתית, נועדה להיערך בחזית שרוחבה 15 ק"מ.
עיקר ההתקפה, בחזית שרוחבה 10 ק"מ, נועד להיערך על ידי שלושה קורפוסים של הארמייה העשירית, ומטרתו הייתה השתלטות על רכס וימי, ולאחר מכן התבססות על הרכס כנגד התקפות נגד גרמניות.
בשלב זה יצטרפו הפרשים והאוגדות שברזרבה, וישטפו את הגרמנים מכיוון הרכס למישור סביב דואה (Douai).
ק"מ מספר מצפון לגזרה האמורה, תוכננה התקפה של חיל המשלוח הבריטי.
פרט לכיבוש השטח אותו יתקיפו, נועדה ההתקפה הבריטית להרחיב את החזית עליה יגנו הגרמנית, וכן לרתק ולהסיח כוחות גרמניים, וזאת על מנת להקל על הצרפתים בהתקפתם.
במקרה של הצלחה בריטית, חדירה בכיוון מישור דואה יכולה לנתק קווי תחבורה גרמניים חשובים, ואף בכך לסייע להתקפה הצרפתית.
באשר לסיוע ארטילרי, אם כי ד'ורבאל תכנן הפגזה מקדימה קצרה יחסית, בת ארבע שעות, טרם ההתקפה, נאלץ לבטל את רצונו מפני רצונם של מפקדיו, ז'ופר ופרדיננד פוש, מפקד קבוצת הארמיות 'צפון', שכללה את הארמייה העשירית, אשר הכתיבו הפגזה בת ארבעה ימים.
זאת כיוון שלדעתם כישלון ההתקפות הקודמות נבע מהכנה ארטילרית לא מספקת.
עיכוב בריכוז הארטילריה הוביל לדחיית ההתקפה מ-1 ל-7 במאי.
מזג אוויר גרוע, ועקב כך ראות גרועה, הביא לדחיית ההתקפה הרגלית, ובינתיים ההפגזה נמשכה, וארכה לבסוף כששה ימים, בהם נורו 265,430 פגזים.
9 במאי היה יום בהיר, והוחלט לצאת באותו היום, ב-10:00, להתקפה המיועדת.
בהתאם, בשעות האחרונות להפגזה היא התמקדה בסיוע ישיר להתקפה הרגלית המתקרבת.
כיוון שכך, הופגזו העמדות שבחזית הגרמנית, גדרות התיל, וקו החפירות הראשון של הכוחות שבעתודה.
ואכן, הרס רב נגרם למטרות.
לקראת השעה 10:00 הפכה ההפגזה הצרפתית לאינטנסיבית ביותר, 'הפגזת סופה'.
בשעה 10:00 החלה הארטילריה הצרפתית ב'הפגזה זוחלת', במגמה לסייע ישירות לכוחות הרגליים התוקפים.
הכוחות הרגליים תקפו מזרחה, כאשר מוקד ההתקפה מעט צפונה מ'חוד' הבליטה הגרמנית (צפונה מערבה מסושה (Souchez)).
התוקפים תפסו את שלושת קווי ההגנה הגרמניים שלפניהם, אך ספגו תוך כדי כך אבדות כבדות.
עם חשיכה הקרב נמשך, אך תוך כדי כך החלו הצרפתים להתחפר על מנת לחזק את אחיזתם באותו חלק מן המערך הגרמני אשר נכבש.
התוקפים, אשר כבשו את החפירות הגרמניות בקארנסי, ניסו, בניגוד לפקודות, להיכנס גם לכפר, אך נאלצו לעצור בשל אש הגרמנים.
גורל דומה פקד את התוקפים מעט צפונה משם, את הכפרים קארנסי, סושה ואלבן (Albain).
הם התקדמו קמעא עד למבואות הכפרים, ואש גרמנית עצרה אותם ואף אילצה אותם לסגת מעט.
בסופו של דבר הסתכמה התקדמותם בכ-600 מ' מקו ההתחלה.
ההתקפה על רכס וימי הצליחה יותר, ואם כי נותרו מספר עמדות גרמניות מבודדות בעורף הצרפתים, הושגה התקדמות של כארבעה ק"מ, וכוחות צרפתיים החלו להתחפר על הרכס.
ההישגים יוצבו גם באמצעות תגבורות, אם כי הן התקשו להתקדם לנוכח אש ארטילרית גרמנית, ואלה כללו גם חוליות מצוידות במכונות ירייה.
הצרפתים הגיעו בצהרים עד למבואות סושה ועד לז'יבנשי-אן-גואל (Givenchy-en-gohelle), תפסו כ-500 שבויים ולקחו שלל כ-30 מכונות ירייה, תוך שחלפו על פני הכביש סושה-נוויל (Neuville), אך אש ארטילרית גרמנית והתקפות נגד אילצו אותם לסגת עד לכביש.
בסיכום היום מצבם של הגרמנים בקצה הבליטה, בקארנסי, התערער, שכן רוב תעלות הקשר בינה לבין העורף נכבשו או שנחסמו, והמעבר התאפשר רק דרך אלבן.
מעט דרומה משם, בקצה הדרומי מערבי של הבליטה שטפה אוגדה צרפתית את קווי הגרמנים שמול לה טרגט (La Targette).
עקב תנופת ההתקפה ההתנגדות הגרמנית כמעט שלא הספיקה לבוא לידי ביטוי, והכפר נכבש ב-11:15 לפני הצהרים, תוך לקיחת כ-350 שבויים.
גם כאן מיהרו הצרפתים, אשר המשיכו ולחצו לכיוון נוויל, לייצב את הישגיהם, ובנוסף, החישו קדימה את תותחי השדה שלהם באותה גזרה, על מנת שיעסיקו מטרות בעומק המערך הגרמני.
בהמשך הצרפתים השיגו מדרס רגל בחלק מן הכפר.
בימין (דרום) הגיעו הצרפתים עד למרגלות רכס וימי, אך נעצרו בשל התנגדות גרמנית עזה מכיוון ה'לבירינת'.
מדרום לשם הצרפתים התקדמו רק מעט, אם בכלל, ולכל היותר הצליחו להשתלט רק על חלקים מקו החפירות הגרמני הראשון.
עד הלילה תפסה הארמייה העשירית כ-3,000 שבויים, עשרה תותחי שדה וכ-50 מכונות ירייה.
ההצלחות החלקיות עלו בהוצאת תחמושת מרובה, דבר שחייב, לדעת פוש וז'ופר, את הגבלת המבצעים המתוכננים להמשך.
כך, הצעתו של ד'ורבל לתקוף גם מדרום לאראס, נדחתה.
הבריטים – הקרב על רכס אובר
מעט לפני ההתקפה הצרפתית, וכדי לרתק חלק מכוחות הגרמנים, ולהאריך את חזיתם כלפי צפון, פתחה הארמייה הראשונה הבריטית, בפיקודו של דאגלס הייג, במתקפה בגזרת נב שפל (Neuve Chapelle).
הבריטים תקפו מזרחה, מדרום לנב שפל, ודרומה, מצפון לנב שפל, כאשר שתי זרועות ההתקפה מתמקדות בכיוון רכס אובר (Aubers), רכס נמוך, הגבוה אך מעט מסביבתו השטוחה.
כל אחת מזרועות ההתקפה כללה אוגדה אחת תוקפת ואוגדה אחת כעתודה לאוגדה התוקפת.
ההתקפה החלה בהפגזה בשעה 5:00, אשר עוצמתה גברה ב-5:30. עשר דקות אחר כך החלה ההתקפה הרגלית.
עד מהרה התברר שעוצמת ההפגזה לא היה בה די כדי לכרסם במערך הגרמני, וכן למנוע את תגבורו.
אחת הסיבות לכך הייתה מצבם השחוק של תותחי הבריטים, עקב שימוש יתר.
בנוסף לחוסר היעילות היחסי של ההפגזה, הבריטים לא הכינו עתודות בכמות ובמהירות הדרושים כדי לתגבר את המאחזים שבכל זאת נתפסו על ידי יחידות החלוץ, ואלה ננטשו בשעות הלילה.
כן חסר היה מודיעין על חיזוקו של הקו הגרמני, או שלא ניתנה תשומת לב מספקת למודיעין הקיים.
כיוון שלא הושגה שום הפתעה לגבי מועד ומיקום ההתקפה, הבריטים התוקפים ספגו אש עזה ממכונות ירייה ומרובים כבר בעת יציאתם משוחותיהם שלהם.
ניסיונות לחדש את ההפגזה, או ההתקפה, בהמשך היום, לא העלו דבר.
כך, ההתקפה הבריטית נחלה כישלון חרוץ, ללא שום הישגים קרקעיים, ובמחיר 11,161 אבדות.
כמו כן, אין זה ברור אם אכן ההתקפה הבריטית סייעה במשהו לצרפתים, שלחמו כ-25 ק"מ דרומה משם, שכן תגבורות גרמניות עשו דרכן לגזרות שהותקפו על ידי הצרפתים.
בגזרת ההתקפה העיקרית שררה ב-10 בחודש הפוגה יחסית, עת הצרפתים, כמו גם הגרמנים, התארגנו מחדש.
בנוסף, כיוון שהארטילריה הצרפתית לא ידעה במדויק עד היכן התקדם חיל הרגלים, לא יכלה היא לסייע בהכנת התקפות נוספות, והסתפקה בהפגזת ריכוזי עתודות גרמניים, או באש נגד סוללתית.
סיבה נוספת לעצירת הצרפתים הייתה שכוחותיהם הקדמיים ביותר עמדו בפני התקפות נגד, ואף סבלו ממחסור באספקה בשל קשיים בהובלתה עקב אש הגרמנים.
באותו היום פקד ז'ופר על כמה אוגדות פרשים לנוע לשטח אותו תפסה הארמייה העשירית.
כן פקד על התקפת הסחה צפונה מאזור ההתקפה העיקרית, לכיוון לוס (Loos).
זו נעצרה לאחר התקדמות קלה, על ידי אש ארטילריה גרמנית מכיוון אנגרה (Angres).
דרומה משם, ועד לאזור אלבן וסושה, לא התקדמו הצרפתים באותו יום, ספגו אבדות כבדות, ולנוכח ידיעות על ריכוז כוחות גרמניים להתקפות נגד, ביטלו התקפות מתוכננות נוספות באותה גזרה.
בסופו של דבר הארטילריה הצרפתית מנעה גם מן הגרמנים לתקוף באזור אלבן.
באותו יום נמשכו הקרבות בגזרת קארנסי, והגרמנים, בהתקפות נגד, השיבו לידיהם כמה מן העמדות, התעלות והמנהרות, שאיבדו ביום הקודם.
דרומה משם, נהדפה התקפה צרפתית על נוויל לנוכח אש גרמנית כבדה, אך בית הקברות של הכפר נכבש על ידי הצרפתים, שאף החזיקו במקום חרף התקפות נגד.
עד לבוקרו של אותו היום הכוחות הצרפתיים כבר הספיקו להתארגן מחדש, והיו ערוכים להתקפה נוספת, אם כי דווקא שתי האוגדות אשר מידת התקדמותן הייתה רבה ביותר, קיבלו באופן יחסי מעט תגבורות ואספקה, וזאת בשל האש הגרמנית.
בכל זאת ד'ורבאל, אשר היה סבור שעם חלוף הזמן תתקשח ההגנה הגרמנית, החזיק בדעה שרצוי לחדש את ההתקדמות.
ואכן, הצרפתים השיגו התקדמות נוספת בגזרת אלבן וקארנסי, והצליחו כך לאגף משני הצדדים את הגרמנים שהגנו על אלבן.
אש גרמנית עזה, כמו גם התקפות נגד, גרמו לכך שהישגים אלה עלו בדם רב, וכן שהתקדמות הצרפתים הייתה מתונה.
בכל זאת, האחיזה הצרפתית שהושגה ברכס לורט, שהורחבה בימים הבאים, הייתה בעלות חשיבות טקטית לא מבוטלת, וגררה התקפות נגד גרמניות, שנהדפו.
התקפות צרפתיות מצפון ומדרום לגזרה האמורה נהדפו בדרך כלל, אם כי הושגה התקדמות קלה באזור נוויל והלבירינת.
הארמייה העשירית: 12 במאי - 12 ביוני
בבוקר 12 במאי, בסיוע הפגזה מקדימה, חידשו הצרפתים את התקפתם על קארנסי, ממזרח וממערב, כבשו את רובה, ושבו כ-1,000 מן החיילים הגרמנים שנותרו במקום.
מקארנסי הצרפתים המשיכו ותקפו את אלבן, ושבו עוד כ-2,000 גרמנים.
הנותרים נאחזו בקצהו המזרחי של היישוב.
מכאן ועד 21 במאי כמעט שלא השתנה קו החזית.
במקומות מסוימים הגרמנים נסוגו מעט על מנת ליישר את קו ההגנה.
ניסיונות תקיפה צרפתיים נוספים, נהדפו על פי רוב, תוך אבדות כבדות.
הדבר הביא לשינוי בטקטיקה הצרפתית.
ההתקפות בהמון פסקו, והוחלט להסתפק מכאן ואילך בהתקפות מוגבלות תוך מתן סיוע ארטילרי מסיבי.
אלה אכן הובילו להצלחות מוגבלות, כמו כיבוש שאריתה של שלוחת רכס לורט ב-23 במאי, התקדמות מוגבלת באזור אלבן ב-27 לחודש והתקדמות מוגבלת באזור סושה ב-31. לעומת זאת, התקפות הצרפתים בכיוון אנגרה בין 25 ל-28 במאי – נהדפו.
בתחילת יוני, לאחר הכנה ארטילרית אדירה, הצרפתים רשמו התקדמות מוגבלת באזור נוויל, ועד 11 לחודש התקדמו כמה מאות מטרים.
ב-15 במאי בשעה 23:30 – התקפת הלילה הבריטית הראשונה באותה מלחמה – חידשו הבריטים את התקפתם, זו הפעם לאחר הרעשה בת 60 שעות מ-433 קנים, שירו כ-26,000 פגזים.
ההתקפה, שנועדה שוב לרתק כוחות גרמניים כסיוע לצרפתים דרומה משם, נערכה בגזרה של כחמישה ק"מ באזור הכפר פסטובר (Festubert) שמדרום מערב לנב שפל.
עוצמתה המוגברת של ההפגזה, לקח מן ההתקפות הראשונות של קרב ארטואה השני, התבררה כבלתי מספקת, ככל הנוגע לערעור קווי הגרמנים.
כך, למשל, לגרמנים נותרו קינים רבים של מכונות ירייה ומעט מאחור, גם עמדות רובאים רבות.
בכל זאת, במזג אוויר טוב, הכוחות ההודים-בריטים, אשר נשאו בעיקר נטל ההתקפה, השיגו התקדמות מה.
ההתקדמות התחדשה למחרת, 16 במאי.
עוצמת ההתנגדות הגרמנית גברה, ועד 19 לחודש, מועד בו גם מזג האוויר הורע, הבריטים, שתוגברו בדיוויזיה הקנדית ה-1 ובדיוויזיה הסקוטית ה-51 (היילנדס) ב-18 לחודש, נבלמו, והתחפרו במקום בו נעצרו.
ב-20 עד 25 במאי תקפו הבריטים שוב, כבשו את פסטובר, ובסך הכל התקדמו למן פתיחת המתקפה כשלושה ק"מ במחיר 16,648 אבדות.
נראה שפרט להישג הקרקעי הצנוע, אכן הושגה מטרת ההתקפה בריתוק כוחות גרמניים.
בנוסף, ב-25 במאי הפסיקו הגרמנים את קרב איפר השני.
הצרפתים – 13 ביוני ואילך
באמצע יוני הצרפתים תכננו לתקוף שוב, הפעם בעזרת סיוע ארטילרי גדול בהרבה, מ-805 תותחי שדה ומ-355 תותחים כבדים, שהגיע לשיאו, כולל פגזי גז, בימים 16 עד 18 ביוני, ומספר התקפות הסחה, של הצבא הצרפתי, במקביל, חלקן בגזרות המרוחקות עשרות ואף מאות ק"מ מארטואה (כמו בקולמר).
כן תוכננה במקביל התקפה בריטית בגזרת איפר וכן בצפון גזרת ארטואה.
הסיוע הארטילרי תוכנן כך שייקשה על הגרמנים לנחש את כיוון ההתקפה המיועד.
מטרות התקפה זו הייתה עיבוי וייצוב השטח שנכבש בחמשת השבועות הקודמים.
לשם כך תוכננה התקפה משלוחת רכס לורט לז'יבנשי-אן-גואל (Givenchy-en-Gohelle).
כן תוכננו השלמת ההשתלטות על נוויל, כיבוש סושה, כיבוש ה'לבירינת' וכיבוש רכס וימי.
הגרמנים, מצידם, חיזקו את ביצוריהם, ובין היתר, הוסיפו כ-50 מ' לפני חזיתם גדר תיל נוספת, דבר שהתברר בהמשך כהפרעה רצינית לתוקפים, שכן ההפגזה רק סיבכה את הגדר במקום לפרצה.
ב-13, 14 ו-15 לחודש נערכו מספר התקפות מוגבלות, אשר נהדפו על ידי הגרמנים, או שהשיגו הישגים צנועים יחסית.
ההתקפות ב-16 ביוני, יחד עם התקפה בריטית בגזרת ז'יבנשי, בכוח של קורפוס, לא השיגו דבר כמעט, וחידושן ביום המחרת אף הוא לא השיג דבר.
התקפת הסחה בריטית ב-16 לחודש, בגזרת איפר, למרות הצלחה ראשונית, אף היא נהדפה.
ב-18 ביוני החליט ד'ורבאל להתרכז בהתקפה על רכס וימי, אלא ששוב, הצרפתים נכשלו.
ז'ופר התערב, והפסיק את ניסיונות ההתקפה.
חלק מהתקפות ההסחה הפכו לקרבות עצמאיים שגעשו לעיתים עד חודש יולי ואף עד אוגוסט.
גם אלה נקלעו לבסוף לקיפאון ללא שינויים קרקעיים משמעותיים בקו החזית.
אבדות הצרפתים באותם קרבות היו כ-37,500 איש, שהיוו כ-40% מאבדותיהם בקרב ארטואה השני כולו.
מספר אבדות הצרפתים בקרב ארטואה השני היה 102,533 ולגרמנים היו 73,072 אבדות.
לבריטים, כולל כוחות מן האימפריה, היו 27,809 אבדות.
לאחר קרב ארטואה השני, שלא הביא לשינויים רבים בחזית המערבית, המשיכו להיערך קרבות לא מעטים באותה גזרה, במטרה לשבור את הקיפאון.
בין אלה ניתן למנות את קרב לוס וקרב ארטואה השלישי, שקדם למתקפה בשמפן בסתיו 1915, וקרב אראס (1917).
כל אלה, כפי שמעידה סמיכות המקום של שדות הקרב, אף הם לא הביאו לתוצאות ניכרות ולשבירת הקיפאון בקווי החזית באזור.
קרב ארטואה השלישי , היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הקרב, אשר נערך בין 21 בספטמבר ל-14 באוקטובר 1915, היה מתקפה משולבת של הצרפתים, אשר תקפו בחלקה הדרומי של הגזרה, ושל הבריטים, אשר חלקם בהתקפה זו נקרא קרב לוס, מצפון להם.
למרות אבדות כבדות מאוד, בעיקר לתוקפים, אך גם למגינים, המתקפה לא השיגה כמעט דבר.
סיום שלב קרבות התנועה שלאחר הדיפת המתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם הראשונה, ומאז המרוץ אל הים, בסתיו 1914, הביא למלחמת חפירות סטאטית, בעלת מאפיינים רבים של לוחמת מצור.
בהדרגה החלו להגיע לחזית המערבית כוחות בריטיים וכוחות מן האימפריה הבריטית, במספרים הולכים וגדלים, ואלה נטלו חלק גדול יותר ויותר באותם קרבות.
זאת לאחר שבשנים 1914 ו-1915, נשאו הצרפתים בעיקר העול.
אלא שלמרות התגבור, כל הניסיונות לשינוי הסטטוס קוו נכשלו תוך אבדות כבדות.
ב-21 באפריל 1915 החל צפונה לארטואה קרב איפר השני.
עם זאת, באותו שלב, ולמעשה בכל מהלכה של שנת 1915, הגרמנים החליטו לרכז את מאמציהם בכיוון החזית המזרחית, ופרט לקרב איפר השני, הסתפקו במגננה במערב.
אחת הסיבות ליוזמות ההתקפיות של מדינות ההסכמה בחזית המערב, היה הרצון לנצל מגמה גרמנית זו, כל עוד התקיימה.
דעה זו לא השתנתה גם לאחר קרב ארטואה השני, הגם שזה הביא לתוצאות דלות תוך ספיגת אבדות עצומות.
מטרת ההתקפה הייתה להגיע למישור שבאזור דואה (Douai), שם היה מוקד מערכת האספקה הגרמנית לחזית, ואשר היה ממוקם כ-30 ק"מ מזרחה לקו החזית.
כיבושו, לדעת ז'ופר, היה מאלץ את הגרמנים לסגת מחלק נכבד מאדמת צרפת, עד לגבול בלגיה באזור מונס (Mons).
עם זאת התוכנית לא הייתה ברורה דיה, ועל סמך ניסיון הקרבות הרבים שנערכו בחזית המערב עד שלב זה - אופטימית באופן לא סביר בעליל.
הבריטים - מפקד חיל המשלוח הגנרל ג'ון פרנץ' ומפקד הארמייה הראשונה דאגלס הייג - לא ששו לבצע התקפה נוספת, אך שר המלחמה לורד קיצ'נר כפה זאת עליהם.
מפקד הכוחות המשולבים, בריטים וצרפתים, היה הגנרל פרדיננד פוש.
קרב ארטואה השני הביא לכרסום מה בבליטה בקו הגרמני.
מולה עמדה הארמייה העשירית הצרפתית, בפיקודו של הגנרל ויקטור דורבאל.
באזור לאנס תפסה את קו החזית של מדינות ההסכמה הארמייה הראשונה הבריטית, בפיקודו של גנרל דאגלס הייג.
בעת שתקפו צבאות מדינות ההסכמה בארטואה, הם נעזרו בשלוש התקפות מקבילות, אשר ריתקו את צבאות מעצמות המרכז, האחת באזור איפר, השנייה, של האיטלקים, באיזונצו והשלישית, של הצרפתים, באזור שמפאן (קרב שמפאן השני).
ב-21 בספטמבר 1915 פתחו הבריטים בהפגזה בת ארבעה ימים.
ב-25 בחודש החלו בהתקפה רגלית, לכדו את לוס-אן-גואל (Loos-en-Gohelle) ומכאן ואילך התקדמותם נבלמה.
יתרה מזו, חלק מהשטח שהבריטים כבשו, נכבש חזרה בהתקפות נגד גרמניות.
קרב לוס נמשך עד 13 באוקטובר.
ובסיכומו, הבריטים הצליחו לכבוש שטח קטן תוך ספיגת אבדות מחרידות: כ-60,000 חיילים, כולל בהתקפת הסחה באזור איפר.
אבדות הגרמנים היו כ-26,000 חיילים.
במקביל לבריטים באזור לוס, תקפו גם הצרפתים דרומה משם, בכוח של 12 אוגדות, ועד 26 לחודש הצליחו לכבוש את סושה (Souchez).
לעומת זאת, התקפתם באזור נוויל (Neuville), מעט דרומה משם, העלתה תוצאות דלות.
התקדמות קלה נוספת באזור גבעה 140 שבין סושה לנוויל, הושגה עד ל-28 לחודש.
מכאן ואילך התקשחה ההגנה הגרמנית והגרמנים אף החלו בהתקפות נגד עזות.
ניסיון נוסף של הצרפתים לתקוף בגזרה זו ב-11 באוקטובר, נהדף.
כך, כמו הבריטים, גם הצרפתים, כבשו שטח זעיר, תוך ספיגת אבדות עצומות.
אבדות הצרפתים היו 48,230 חיילים.
לקראת סופה של שנת 1915 הוכח כי, ככל הנוגע לחזית המערב, האסטרטגיה הגרמנית ולפיה על כוחותיהם באותה חזית להחזיק מעמד ולשמור על הקיים, נחלה הצלחה מלאה.
התקפות מדינות ההסכמה התנפצו פעם אחר פעם על מערכי ההגנה הגרמניים וקרב ארטואה השלישי היה רק דוגמה אחת, עקובה מדם, לכך.
יחד עם הצלחתם בקרבות החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, הייתה שנת 1915 שנה מוצלחת למדי לצד הגרמני.
קרב בוקרשט היה הקרב חשוב במהלך המערכה על רומניה במלחמת העולם הראשונה, שבו כבשו מעצמות המרכז את בוקרשט, ואילצו את הצבא הרומני לסגת למולדובה, ולהעביר את עיר הבירה ליאשי.
ב-27 בנובמבר 1916 הדפו כוחות מעצמות המרכז את הצבא הרומני מעבר לנהר אולט, אולם הסתערות פרונארו שנערכה ב-28 בנובמבר על ידי כוחות פרשים רומנית, הצליחה לעכב את כוחות מעצמות המרכז, והקנתה זמן יקר לצבא הרומני לארגן את המגננה מעבר לנהר.
הגנרל הגרמני אריך לודנדורף חשב שהמצב חמור מאוד, ואמר: "ב-1 בדצמבר הותקף האגף השמאלי של ארמיית הדנובה בעצמה רבה מדרום מערב לבוקרשט ונהדף לאחור, ובעקבות כך החיילים הגרמניים שחצו את נהר הניילוב נותקו ונותרו מבודדים, והמצב בהחלט הפך לחמור מאוד."
לאחר הקרב התנהלו קרבות קטנים בביצורים סביב בוקרשט, בין הכוחות הגרמנים לבין יחידות העתודה הרומניים, אולם הרומנים נכשלו בעקבות פעולותיו של אלכסנדרו סוצ'ק, שהיה ממוצא גרמני ופקודו של קונסטנטין פרזאן, וב-6 בדצמבר נכבשה העיר על ידי מעצמות המרכז.
עם זאת, למרות המאמצים הגדולים שנעשו על ידי מעצמות המרכז לאורך כל התקופה, הם לא הצליחו להשיג את מטרתם הפוליטית והאסטרטגית הבסיסית, שהיא התבוסה של רומניה ויציאתה מהמלחמה.
למרות האבדות הכבדות של רומניה, כ-250,000 חיילים, שהיוו כמעט שליש מכוח האדם שגויס באוגוסט 1916, והפסדים כבדים באמצעי לחימה, הצבא הרומני היה עדיין כוח שנלקח בחשבון על ידי בעלי ברית ואויבים כאחד, ועדיין היה מסוגל לצאת להתקפות נוספות.
לפני נסיגתם, שרפו חיילים רומנים את בארות הנפט בפלויישטי, יחד עם שדות החיטה שמסביב, על מנת לשלול אותם מידי מעצמות המרכז.
בעקבות התבוסה עברה ממשלת רומניה לשבת ביאשי, ואילו בוקרשט נותרה תחת שלטון גרמני, ושוחררה בסופו של דבר רק לאחר כניעת מעצמות המרכז בשנת 1918.
קרב אשדון נערך ב-8 בינואר 871 בברקשייר (ככל הנראה חלק מאוקספורדשייר של ימינו).
אלפרד הגדול, אז עדיין נסיך בן 22, פיקד על חלק מצבא אחיו אתלרד הראשון, מלך וסקס, בקרב שהסתיים בניצחון על כוח הפלישה של הוויקינגים הדנים.
תיאור הקרב מבוסס ברובו על הכרוניקה האנגלו-סקסונית ועל הביוגרפיה שכתב אשר, בישוף שרבון, "חיי המלך אלפרד", אם כי קיימות מחלוקות באשר לאותנטיות של דיווחים אלה.
הדנים, שביטחונם גבר לאחר ניצחונם בקרב רדינג, צעדו מערבה כדי לתקוף את האנגלו-סקסונים, אשר נסוגו לאחר מפלתם לעבר גבעות ברקשייר (Berkshire Downs) על מנת לארגן מחדש את צבאם.
אלפרד נאלץ לפעול במהירות כדי להימנע מתבוסה, וצבא המלך היה צריך להשען בעיקר על תושבי הסביבה.
מסופר, כי אלפרד רכב לעבר גבעה עליה ניצבה אבן סארסן גדולה ובעלת חללים אשר כונתה "אבן הנשיפה".
אדם בעל יכולת מתאימה היה מסוגל להפיק צליל עוצמתי באמצעות נשיפה אל תוך אחד החורים, ואלפרד הצליח להשמיע את האזעקה ברחבי אזור הגבעות וכינס באמצעותה את אנשיו להגנה על ביתם.
עד שנת 871 הייתה כבר מרביתה של אנגליה תחת שלטון לא אנגלי (אנגלו-סקסוני).
במהלך השנים שעברו פשטו הוויקינגים הדנים על הממלכות האנגלו-סקסוניות השונות באי הבריטי וכבשו את רובן.
ב-871 נותרה רק ממלכת וסקס כמעוז התנגדות לפלישה.
הממלכה נשלטה בידי המלך אתלרד הראשון, אך שניים מאחיו כבר שימשו כמלכים לפניו ומתו.
כעת, נותרו רק אתלרד ואחיו הצעיר אלפרד כממשיכי השושלת.
בתחילת שנת 871 הוליך אתלרד את צבאו כנגד המחנה המבוצר הדני ברדינג.
ההתקפה נכשלה והאנגלו-סקסונים נסוגו לעבר לוברי היל (Lowbury Hill), כ-25 ק"מ צפונית-מערבית לרדינג, שהייתה נקודת הציון הגבוהה ביותר בגבעות ברקשייר.
תגבורות הגיעו ללוברי היל, ואתלרד ארגן מחדש את כוחותיו לאחר שהגיע למקום עם אלפרד בשעות הערב של 5 בינואר, וחנה סמוך לצומת הדרכים של דרך הרכס (מערכת שבילים ודרכים עתיקה בה נעשה שימוש עוד מתקופת שלטון הרומאים באי).
הצבא הדני, בפיקודו של המלך בגסק, לא מיהר לצאת למרדף לאחר ניצחונם, אך ידיעות על נוכחות צבא אנגלו-סקסוני במרחק לא רב מרדינג גרם לו לצאת לעברו, מתוך ציפייה לניצחון קל.
הדנים התקרבו בערב 7 בינואר והקימו מחנה משלהם על רכס גבוה יותר, מול הרכס עליו ניצב מחנה האנגלו-סקסונים.
בבוקר 8 בינואר נערכו הדנים בשני טורים, אחד בפיקודם של המלכים הדניים בגסק והאלפדן רגנרסון, והשני בפיקודם של חמישה רוזנים.
בתגובה, פיצל גם המלך אתלרד את צבאו לשניים, כאשר יחידה אחת בפיקודו נערכה מול טור המלכים הדנים, בעוד אחיו אלפרד עמד בראש היחידה השנייה, מול הטור בפיקודם של הרוזנים.
בזמן ששני הצבאות ניצבים אלה מול אלה בהמתנה לתחילת הקרב, החליט אתלרד במפתיע לקיים מיסה דתית באוהלו ולהתפלל לניצחון בקרב, וסירב להורות על התקדמות כוחותיו עד לסיום הטקס.
הדנים החלו להתקדם ואלפרד החליט להורות על הסתערות בטרם יגיעו הדנים אל עמדתו.
האנגלו-סקסונים בפיקודו של אלפרד הסתערו על הדנים במורד ופגשו בהם בעמק רדוד בו נפגשו שני הרכסים.
מעוצמת ההסתערות נסוגו הדנים לאחור לעבר צומת בה נפגשו חמישה שבילים עתיקים, בנקודה בה ניצב עץ קוצני אשר שימש בעבר כמקום מפגש לטקסי דרואידים, וסביבו התנהלה לחימה עזה.
אף על פי שלא קיים תיאור של הלחימה עצמה, ככל הנראה השתמשו שני הצדדים בלוחמים אשר יצרו מערך של "קיר מגנים" (Shield wall) באמצעותו דחפו והכו בצד שכנגד.
רק לאחר שהקרב כבר התנהל הצטרף אליו אתלרד בראש כוחותיו והפתיע את הדנים, מערך הלחימה שלהם נשבר, והם נמלטו דרך הגבעות לעבר בסיסם ברדינג כאשר הסקסונים מזנבים בהם.
לסקסונים היה יתרון קל בכוח אדם (בין 800 ל-1,000 איש), אך לדנים היה יתרון מבחינת תוואי השטח.
הקרב, שהיה מעט יותר מהתנגשות הדדית של מגנים הסתיים בניצחון לטובת אלפרד ואתלרד.
אף על פי כן, הניצחון לא היה מכריע ועלה באבדות רבות, וכתוצאה מכך הצליחו הדנים לנצח בקרבות הבאים לאחר שקיבלו תגבורות.
עם זאת, ייתכן שהלחימה העזה שכנעה את הדנים להיות זהירים יותר בפשיטותיהם לתוך וסקס ולהעדיף מטרות קלות יותר.
אשדון (באנגלית עתיקה: Æscesdūn) הוא השם הכולל שניתן לכל אזור גבעות ברקשייר ולא של נקודה ספציפית.
המיקום המדויק של שדה הקרב אינו ידוע, ובין המקומות שהוצעו באזור, ניתן למנות אתרים כגון קינגסטנדינג היל (Kingstanding Hill) או וייטהורס היל (Whitehorse Hill), בעוד מחקרים מודרניים מציעים את אזור דרך הרכס שבין הכפרים אלדוורת' (Aldworth) ואסטון טירולד (Aston Tirrold) כמקום המשוער בו נערך.
האנגלו-סקסונים זכו בניצחון, אך האבדות לשני הצדדים היו כבדות.
הדנים נסוגו מזרחה דרך ברקשייר ובחזרה לרדינג, ומאות גופות נותרו בשדה הקרב.
מלך הדנים בגסק נהרג והכרוניקה האנגלו-סקסונית מציינת את שמות חמשת הרוזנים אשר נהרגו אף הם.
לאבדות הכבדות היו משמעויות שונות לשני הצדדים: בעוד האנשים שאיבדו הדנים היו לוחמים אשר השיגו את האספקה שלהם מביזת סביבם הקרובה, היה עיקר הצבא האנגלו-סקסוני מורכב מחקלאים אשר אובדנם היווה מכה קשה להמשך קיום החקלאות בכפרי האזור.
בנוסף, חזרו מרבית האנשים ששרדו אל כפריהם לאחר הקרב ואתלרד ואלפרד נותרו עם כוח קטן בהרבה, שלא היה מסוגל לתקוף את הבסיס הדני ברדינג ולהשמיד סופית את הפולשים.
שבועיים לאחר הקרב באשדון התאושש הצבא הדני מתבוסתו, יצא מרדינג ונע לכיוון בירת ממלכת וסקס, וינצ'סטר.
הצבא הסקסוני המוחלש נאלץ לחסום את דרכם והובס בקרב בסינג, כ-30 ק"מ דרומית לרדינג, אך ניצחונם של הדנים לא היה מכריע, והאבדות שספגו מנעו את המשך מסעם לווינצ'סטר.
אשדון היה אחד הקרבות הבודדים בהם נחלו האנגלו-סקסונים ניצחון כנגד הדנים, והיחיד שלהם באותה שנה מתוך שישה שנערכו.
במונחים של המצב האסטרטגי, הייתה לקרב השפעה מועטה.
עם זאת, באפריל 871 מת המלך אתלרד, אלפרד קיבל את הכתר והפך לתקוותה האחרונה של ממלכת וסקס.
קרוב לוודאי שלידע ולכבוד אותו רכש בשדה הקרב של אשדון היה תפקיד משמעותי ביכולתו להטות לבסוף את הסיכויים לטובתו, לעצור את התקדמות הפולשים הדנים ובסופו של דבר להתחיל בכיבושה מחדש של אנגליה.
קרב ארטואה הראשון היה קרב במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה שהתרחש בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915, בין צרפת מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז.
לאחר שהסתיים הקרב הראשון על המארן החל המירוץ אל הים, ובמהלכו הועברו צפונה הארמייה הגרמנית השישית בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, והארמייה הצרפתית השנייה בפיקודו של נואל דה קסטלנו, אשר תוגברה בארמייה העשירית החדשה בפיקודו של לואי דה מודהוי, ועד מהרה הם התנגשו בקרב אראס ובקרב איפר הראשון.
בתחילת דצמבר 1914 הסתיים קרב איפר הראשון, והצדדים החלו להתחפר בעמדותיהם.
בניסיון לשבור את הקיפאון החליט ז'ופר על מתקפה מרמת ארטואה מזרחה, ועל מתקפה משמפאן צפונה, ולאחר שיערער את הגרמנים ינחית מתקפה שלישית באזור ורדן כדי לאיים על קו המסילה הטוב היחיד של הגרמנים מדרום לארדנים, ובכך לאלץ את הגרמנים לסגת מצרפת ובלגיה.
בעיקרון זוהי האסטרטגיה שאכן הביאה לניצחון מדינות ההסכמה ב-1918, אך אסטרטגיה זו הייתה מותנית בהצלחה טקטית, אשר לא הושגה ב-1915.
ב-17 בדצמבר שלח מודהוי את כוחותיו לתקוף את עמדות הארמייה הגרמנית השישית של הנסיך רופרכט, תוך שהוא מקבל סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים, שלא יוכלו לתגבר את כוחותיהם בשמפאן.
המתקפה הצרפתית התפתחה במיוחד סביב אראס ובמיוחד נגד רכס וימי, אשר גובהו הגבוה סייע למגינים הגרמנים להדוף את המתקפות הצרפתיות.
הקורפוס הצרפתי ה-35 של הגנרל פיליפ פטן הצליח ללכוד חלק מהקו הגרמני הראשון, אך תנאי מזג אוויר גרועים ותמיכה ארטילרית ירודה מנעו מן הצרפתים להגיע לפריצת דרך מכרעת.
עד 25 בדצמבר הגשמים והערפל הסמיך הובילו לדעיכת מרבית המתקפה הצרפתית, וב-4 בינואר 1915 הסתיימה המתקפה הצרפתית עם הישג טריטוריאלי זעיר.
בין 20 בדצמבר 1914 ל-17 במרץ 1915 לחמה הארמייה הצרפתית הרביעית בפיקוד פרנן דה לנגל דה קרי, בקרב שמפאן הראשון נגד כוחות הארמייה הגרמנית השלישית בפיקוד קרל פון איינם, אולם נחלה כישלון מוחלט, והמלחמה המשיכה להיות מלחמת חפירות נייחת כמעט עד סוף המלחמה.
הקרב על בולימוב היה קרב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שנערך ב-31 בינואר 1915 בין צבאות האימפריה הגרמנית והאימפריה הרוסית, באזור פולין הקונגרסאית (כיום חלק מפולין) בקרבת בולימוב.
הקרב, שהסתיים ללא הכרעה, נחשב כהקדמה לקרב השני על האגמים המזוריים, והיה המתקפה השלישית שערך הצבא הגרמני באזור וורשה.
הארמייה התשיעית הגרמנית בראשות אוגוסט פון מקנזן תקפה את הארמייה השנייה של הצבא הרוסי, תחת גנרל סמירנוב, באזור הכפר הפולני בולימוב, הסמוך לקו הרכבת המחבר בין לודז' ווורשה, והעמקים ממערב לוורשה.
הקרב על בולימוב היה הניסיון הראשון שעשו הגרמנים בשימוש בקנה מידה גדול בגז רעיל.
אולם שמונה-עשר אלף פגזי הגז, ששוגרו במסגרת ההרעשה הארטילרית המקדימה של החזית הרוסית, לא הוכיחו את עצמם, מכיוון שהגז המבוסס על ברום מסוג Xylyl bromide (סוג של גז מדמיע), נישא עם הרוח חזרה לקווים הגרמניים .
הגז גרם לנפגעים מעטים, אם בכלל, משום שמזג האוויר הקר גרם לו לקפוא, ובכך הפך אותו לבלתי יעיל.
כישלונה של מתקפת הגז גרם לפיקוד הגרמני לבטל את המשך המתקפה.
הרוסים הגיבו בשליחת 11 דיוויזיות, בפיקוד וסילי גורקו למתקפת נגד.
אש הארטילריה הגרמנית בלמה את מתקפת הנגד הרוסית, לאחר שהאחרונים ספגו כ-40,000 נפגעים.
הפיקוד הרוסי לא הבין את המשמעות של השימוש שעשו הגרמנים בגז רעיל, ולא ייחס לה חשיבות, בגלל כישלונה, ולכן לא טרח לדווח עליה לבעלות הברית המערביות של רוסיה (צרפת ובריטניה).
השימוש הבא של הגרמנים בגז רעיל היה במסגרת קרב איפר השני באפריל 1915, במהלכו הביא השימוש בגז לתוצאות מרשימות הרבה יותר.
קרב באע'וז פוקאני היה מתקפה של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בהנהגת הכורדים, בסיוע CJTF-OIR, שהחל ב-9 בפברואר 2019 במסגרת המערכה על דיר א-זור במלחמת האזרחים בסוריה.
הקרב, המורכב משורה של תקיפות קרקעיות, התרחש בעיר אל-באע'וז פוקאני ובעמק נהר הפרת, סמוך לגבול סוריה-עיראק, ונחשב גם לקרב האחרון והסופי של המדינה האסלאמית במזרח סוריה.
קרב באוצן היה אחד מהקרבות האחרונים שהתרחשו בזירה האירופית של מלחמת העולם השנייה.
לאחר הבקעת קו ההגנה הגרמני לאורך נהר נייסה, התקדמה החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד איוואן קונייב מערבה לעומק שטח גרמניה, במסגרת המתקפה האסטרטגית של ברלין.
ב-21 באפריל 1945 הנחיתה קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, בפיקוד פרדיננד שרנר, מתקפת נגד על האגף הדרומי של החזית של קונייב, במגמה לנתק אותה מעורפה ולחבור לכוחות הארמייה הגרמנית התשיעית מדרום לברלין.
המערכה העיקרית התקיימה באזור העיירה באוצן במחוז סקסוניה, ונמשכה עד ל-26 באפריל 1945 (לפי מספר מקורות עד 28 בחודש), על אף שקרבות מקומיים המשיכו להתנהל באזור עד ל-30 באפריל.
מתקפת הנגד הגרמנית זכתה להצלחה ראשונית מרשימה, וגרמה אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד לארמייה הפולנית השנייה חסרת הניסיון, בפיקוד קרול שוויירצ'בסקי וכן לארמייה הסובייטית ה-52. אולם היא נבלמה לאחר זמן קצר, בסיוע כוחות עתודה סובייטיים חזקים שהוזרמו לאזור.
העדיפות המספרית של הצד הסובייטי, לא אפשרה לכוחות הגרמניים החלשים יחסית, ליצור איום ממשי על החזית האוקראינית הראשונה.
מאחר שלמתקפת הנגד של שרנר לא הייתה השפעה משמעותית על תוצאות המערכה הסופית על גרמניה, החוקרים הגרמניים של הקרב נטו להתמקד בעיקר בהיבט הטקטי שלו, והציגו אותו כניצחון הגרמני האחרון במלחמת העולם השנייה.
בניגוד לכך, ההיסטוריוגרפיה הפולנית בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית התמקדה בהיבט האסטרטגי של הקרב, והציגה אותו כניצחון אסטרטגי (בלימת מתקפת הנגד הגרמנית), למרות המחיר היקר ששילמו הכוחות הפולניים תמורת השגתו.
לאחר נפילת הקומוניזם, מתחו חוקרים פולניים ביקורת חריפה על תפקודו של קרול שוויירצ'בסקי במהלך הקרב, והאשימו אותו באחריות לתבוסת כוחותיו, בשל שאיפתו לכבוש עיר גרמנית גדולה (דרזדן), על חשבון הזנחת ההגנה על אגפו השמאלי החשוף.
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית האוקראינית הראשונה במתקפה על עמדות ארמיית הפאנצר ה-4, שהגנה על קו נהר נייסה, במסגרת המבצע האסטרטגי של ברלין.
בניגוד לחזית הבלארוסית הראשונה, שתקפה מצפון לה, החזית לא יכלה לתקוף עם כל הכוחות שעמדו לרשותה, משום שהיא נדרשה להחזיק בחזית ברוחב 390 ק"מ, מתוכם רק כ-70 ק"מ לאורך נהר נייסה, שם נערכה המתקפה של החזית.
המאמץ ההתקפי העיקרי של החזית התמקד באגפה הצפוני, בין פורסט לבאד מוסקאו, שם ריכז פיקוד החזית 5 ארמיות, כולל שתי ארמיות הטנקים שלו, ושני קורפוסי טנקים.
כוחות אלו נועדו להתקדם מערבה לקו נהר אלבה, ולאחר חציית נהר שפרה, לפנות לכיוון צפון-מערב ולהתקדם לעבר ברלין.
באגף הדרומי של גזרת המתקפה של החזית, נועדו לתקוף הארמייה הפולנית השנייה וחלק מכוחות הארמייה הסובייטית ה-52, שכללו ביחד 9 דיוויזיות רובאים, קורפוס טנקים, קורפוס ממוכן וקורפוס פרשים.
הדיוויזיות של הארמייה השנייה היו כמעט במצבה מלאה, בעוד שהדיוויזיות של הארמייה ה-52 (כמו רבות מהארמיות הסובייטיות בשלב זה של המלחמה) היו במצבה חסרה (40-30 אחוז מהתקן המלא שלהן).
המשימה שלהם הייתה לאבטח את האגף הדרומי של התקדמות הכוחות העיקריים של החזית מפני מתקפת נגד גרמנית, ולפתח מאמץ התקפי מישני לכיוון העיר דרזדן על נהר אלבה.
באגף השמאלי הקיצוני של גזרת המתקפה של החזית, מצפון לעיר גרליץ, תקפה הארמייה ה-52 עם 4 מתוך 9 דיוויזיית הרובאים שלה, ועם קורפוס המשמר הממוכן ה-7, שסופח אליה מעתודות החזית כקבוצה הניידת שלה.
הכוח התוקף של הארמייה כלל למעלה מ-20 אלף חיילים וכ-190 כלי רכב משוריינים.
שניים מתוך שלושת הקורפוסים של הארמייה נדרשו להחזיק בקו החזית מהנקודה בה הוא נפרד מקו נהר נייסה סמוך לפנזיג (Penzig), ופנה לכיוון דרום-מזרח, ולכן לא יכלו להשתתף בשלב הפתיחה של המתקפה.
היעד הראשוני של הארמייה היה כיבוש צומת הדרכים החשוב בעיר באוצן.
ביומיים הראשונים של המתקפה (17-16 באפריל) הצליחו הכוחות התוקפים להבקיע דרך שתי רצועות ההגנה הגרמניות הראשונות ולהגיע לאזור קודרסדורף.
לאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני הצטרפו קורפוס המשמר הממוכן ה-7 והדיוויזיה ה-254 למתקפה, כדי לנצל את ההצלחה, והתקדמו במהירות לבאוצן דרך ווייסנברג.
ב-18 באפריל בערב כבר הגיעו יחידות החלוץ של הקורפוס הממוכן ה-7 עד למרחק קצר מבאוצן, ועד 20 בחודש השתלטו הכוחות הסובייטיים על מרבית העיר, וכיתרו את חיל המצב הגרמני, שהורכב בעיקר מיחידות פולקסשטורם, בטירת אורטנבורג, ששלטה על העיר.
הפיקוד הגרמני של קבוצת ארמיות מרכז העביר במהירות חלק מעתודותיו הניידות לאזור גרליץ, והחל מ-17 באפריל הנחיתו דיוויזיית הפאנצר ה-20 ודיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג שורת התקפות נגד על האגף הדרומי של המבלט, שיצרה מתקפת הארמייה ה-52, בין נהר נייסה לקודרסדורף, במטרה לנתק את כוחות הארמייה מעורפם.
קורפוס הרובאים ה-73 של הארמייה הצליח אמנם לבלום את התקפות הנגד הגרמניות לאחר התקדמות של מספר קילומטרים, אולם הם ריתקו את כוחותיו, אילצו אותם לעבור למגננה, ולא אפשרו להם להמשיך להתקדם מערבה במקביל להתקדמות הקבוצה הניידת של הארמייה.
כתוצאה מכך, נוצר פער בלתי מוגן כמעט, ברוחב של כ-20 ק"מ באגף הדרומי של הארמייה, בין קודרסדורף לבאוצן.
ב-19 באפריל החל פיקוד החזית האוקראינית הראשונה בהחלפת היחידות של הארמייה ה-52, שהחזיקו בקו החזית ממזרח לנהר נייסה, על ידי יחידות של הארמייה ה-31, שהועברה מפרוסיה המזרחית כדי לתגבר את כוחות החזית.
ההחלפה נועדה לשחרר את אותן יחידות, ולאפשר להעביר אותם מערבה, כדי לסייע לארמייה ה-52 להדוף את התקפות הנגד הגרמניות, ולמלא את הפער שנוצר ממזרח לבאוצן.
אולם יחידות החלוץ של הקורפוס ה-48 של הארמייה הגיעו לזירת המערכה רק בשעות הערב של 20 באפריל.
הפער בחזיתה של הארמייה ה-52 חשף את האגף השמאלי של כוחות הארמייה הפולנית ה-2, שהתקדמו מצפון לה לכיוון דרזדן, להתקפת נגד גרמנית.
לפי מספר מקורות, כבר ב-19 באפריל נאלץ פיקוד הארמייה ה-2 לשלוח את קורפוס הטנקים ה-1 שלו דרומה, כדי לסייע בסתימת הפער בחזית הארמייה ה-52. הכוחות הפולניים הצליחו לבלום התקפת נגד גרמנית באזור דיזה (Diehsa) במחיר אבדות כבדות, אך למחרת הם נדרשו לחזור צפונה ולחדש את התקדמותם לכיוון דרזדן.
נוכחות קורפוס הטנקים ה-1 באזור שממזרח לבאוצן מוזכרת במחקר סובייטי רשמי על המערכה על ברלין שפורסם זמן קצר לאחר תום המלחמה, אך החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, שכתב מחקר עדכני על המערכה, טוען שאין ראיות לכך שהקורפוס אכן לחם באזור זה ב-19 וב-20 באפריל.
הארמייה הפולנית השנייה הוקמה בין אוגוסט לדצמבר 1944, והשתתפה בלחימה בחזית המזרחית רק החל מפברואר 1945. היא הורכבה ברובה ממגויסים טריים (שחלקם לחמו בשורות המחתרת הפולנית) מהאזורים המזרחיים של פולין, ששוחררו על ידי הצבא הסובייטי, ועברו תהליך אימון צבאי מזורז.
הארמייה סבלה ממחסור חמור בקצינים מנוסים ומוכשרים, משום שרוב הקצינים ששרדו מסגל הפיקוד של הצבא הפולני ערב פרוץ המלחמה ב-1939, שירתו במסגרת צבא אנדרס או במסגרת הארמייה הפולנית הראשונה, שלחמה בחזית החל משנת 1943. לכן כמחצית מסגל הפיקוד שלה הורכב מקצינים סובייטיים, חלקם ממוצא פולני.
ערב פתיחת המתקפה הסובייטית באפריל 1945, כללה הארמייה 84–90 אלף חיילים, כ-290 טנקים ו-136 תותחים מתנייעים (לפי מקור אחר כ-490 כלי רכב משוריינים בסך הכל), שאורגנו במסגרת 5 דיוויזיות רגלים, קורפוס טנקים, בריגדת טנקים עצמאית ומספר יחידות קטנות יותר.
ביום הראשון של המתקפה הסובייטית, הצליחו הכוחות הפולניים, שפעלו מצפון לארמייה ה-52, לחצות את נהר נייסה במספר מקומות, ולהבקיע את קו ההגנה הגרמני הראשון.
המאמץ ההתקפי העיקרי של הארמייה התמקד באגף השמאלי שלה, באזור שמדרום לרוטנבורג.
הדיוויזיות ה-8 וה-9 שימשו כדרג הראשון של המתקפה, ואילו הדיוויזיה ה-5 וקורפוס הטנקים ה-1 נועדו לשמש ככוח לניצול ההצלחה בדרג השני.
הדיוויזיות ה-7 וה-10, באגף הימני (הצפוני) של הארמייה, נועדו לשמש ככוח רתק והסחה, ולהצטרף למתקפה רק לאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני.
מערך ההגנה הגרמני בגזרת הארמייה השנייה כלל מספר רצועות הגנה, בעומק מרבי של כ-30 ק"מ, ולכן נדרשו לכוחות הפולניים באגף השמאלי של הארמייה שלושה ימים להשלים את הבקעתו, ולכבוש את נייסקי (Niesky) לאחר קרב קשה.
קורפוס הטנקים הראשון הוביל את התקדמות הארמייה, ולאחר הבקעת מערך ההגנה הגרמני החל להתקדם במהירות לכיוון דרזדן, לאחר שחצה את נהר שפרה מצפון לבאוצן.
הכוחות שפעלו באגף הצפוני של הארמייה הצטרפו למערכה זמן רב אחרי הכוחות שפעלו באגפה הדרומי, ולכן פיגרו מרחק רב אחריהם.
כתוצאה מכך, עד 20 באפריל נמתחו יחידות הארמייה על פני מרחק של כ-50 ק"מ ממזרח למערב, עם פערים גדולים ביניהם.
הדיוויזיות ה-7 וה-10 ורגימנט אחד מהדיוויזיה ה-5 נמצאו עדיין במרחק כ-10 ק"מ בלבד מהגדה המערבית של הנייסה, באזור Rietschen ו-Muskauer forst, ועסקו בחיסול יחידות גרמניות, שכותרו במרחב זה.
הדיוויזיות ה-8 וה-9 נעו בעקבות קורפוס הטנקים ה-1 לכיוון דרזדן, ואילו הכוח העיקרי של הדיוויזיה ה-5 ובריגדת הטנקים ה-16 נמצאו בתנועה בין שני חלקי הארמייה.
הפער הגדול בין חלקי הארמייה השונים, גרם לכך, שמספר יחידות גרמניות (שהשתייכו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ברנדנבורג ולדיוויזיה ה-615 למשימות מיוחדות), שנותקו ונדחקו צפונה כתוצאה מהתקדמות האגף השמאלי של הארמייה השנייה מערבה, התרכזו באזור שפריפורט, בעורפם של כוחות החלוץ הפולניים.
הפיקוד הגרמני העליון הודאג מאוד מההתקדמות המהירה של החזית האוקראינית הראשונה, שאיימה לפצל את גרמניה הנאצית לשתיים ולכתר את ברלין מכיוון דרום.
שתי הזרועות של מתקפת הנגד הגרמנית נועדו לנתק את כוחותיו המתקדמים של קונייב מעורפם, ולאחר מכן להשמיד אותם.
שרנר ריכז את רוב העתודות הניידות שנותרו לו באזור גרליץ-לובאו, מדרום למבלט שיצרה התקדמות החזית האוקראינית הראשונה בחזיתו.
הכוחות שנועדו להשתתף במתקפה הנגד שלו השתייכו בעיקר לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד ולקורפוס הפאנצר ה-57 (שלמרות שמו, לא כלל דיוויזיות פאנצר).
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי ההרכב והכוח של הכוח הגרמני ומספר כלי הרכב המשוריינים שעמדו לרשותו.
הכוח הגרמני כלל לפחות 62 טנקים ו-293 תותחי סער ותותחים מתנייעים (211 מתוכם מבצעיים).
אולם שתי הראשונות לחמו באזור קוטבוס-שפרמברג, מצפון לגזרה אותה תקפה החזית האוקראינית הראשונה, ונדחקו אל תוך "כיס האלבה", ואילו האחרונה לחמה בצפון-מזרח צ'כוסלובקיה במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
כאמור, בין 17 ל-19 באפריל ריכזו הגרמנים את המאמץ ההתקפי העיקרי שלהם בגזרה שבין נהר נייסה לקודרסדורף, בניסיון לנתק את הכוחות המתקדמים של הארמייה ה-52 והארמייה הפולנית השנייה מעורפם, באמצעות מבקע במקביל לגדה המערבית של הנייסה.
אולם לאחר שנסיונותיהם להבקיע את החזית הסובייטית בגזרה זו נכשלו, החליט הפיקוד הגרמני להסיט את נקודת הכובד של המתקפה מערבה, כדי לנצל את הפער המתרחב, שנוצר בין שלוש הדיוויזיות, שלחמו תחת פיקוד הקורפוס ה-73 של הארמייה ה-52, לבין הכוחות הסובייטיים באזור באוצן.
ב-21 באפריל (או, לפי מספר מקורות, כבר ב-20 בחודש) תקפו הגרמנים את הגזרה שבין קודרסדורף לווייסנברג, כבשו את דיזה וקולם (kollm),וניתקו את הכביש בין נייסקי לבאוצן ממערב ל-Sproitz.
הכוח הגרמני – שכלל את הדיוויזיה ה-17, הדיוויזיה ה-72, דיוויזיית הפאנצר ה-20 וחלק מדיוויזיית ברנדנבורג – ניתק את היחידות הסובייטיות באזור באוצן מעורפם, וחבר לרגימנט הפאנצרגרנדיר ה-1 של דיוויזיית ברנדנבורג ויחידות גרמניות נוספות, שתקפו במקביל דרומה מאזור שפריפורט, כדי להיחלץ מהכיתור הסובייטי.
ב-22 באפריל המשיכו היחידות הגרמניות בהתקדמותם צפונה, והגיעו עד לאזור קליטן (Klitten), לאחר שחדרו לעומק של כ-20 ק"מ.
הם הפתיעו את הדיוויזיה הפולנית ה-5, שהייתה במהלך תנועה מערבה, ויחידותיה נמצאו במרחק רב זה מזה.
שני הרגימנטים הקדמיים של הדיוויזיה הספיקו לחצות את נהר שפרה, אולם מפקדת הדיוויזיה, עם גדוד הנדסה קרבית שאיבטח אותה, ומספר יחידות עורפיות, עדיין נמצאו בגדה המזרחית של הנהר.
יחידות אלו הותקפו על ידי מספר יחידות גרמניות מהחזית ומהעורף וספגו אבדות כבדות.
הם ניסו לסגת לכיוון דרום-מזרח, אך כותרו באזור פורסטגן (Forstgen)-דובאן ביחד עם בריגדת הטנקים ה-16, והתארגנו להגנה היקפית.
ניסיון של הכוחות המכותרים לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית בשעות החשיכה נכשל, ורק חלק קטן מהם הצליח להימלט.