tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך התנהלו הדברים עד 1964. ב-1968 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, והחל מאולימפיאדת גרנובל (1968), הן יוצגו במשלחות נפרדות.
במשחקים אלה ובאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שתיהן השתמשו באותו ההמנון ובאותו הדגל, המשלחת המערב-גרמנית בשם "גרמניה" והמשלחת המזרח-גרמנית בשם "גרמניה המזרחית".
מאז איחוד גרמניה ב-1990 מייצגת את גרמניה משלחת אחת.
מאחר שלשתי המדינות היו המנונים שונים, כאשר זכה ספורטאי מהמשלחת במדליה, נוגנה האודה לשמחה, מתוך הפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
ב-1956 לשתי המדינות היה דגל זהה (טריקולור שחור-אדום-זהוב), אך גרמניה המזרחית הוסיפה לדגלה את הסמל שלה ב-1959, ולכן החל מאולימפיאדת רומא (1960) היה צורך במציאת דגל חדש.
הדגל שנבחר כלל את הטריקולור הבסיסי, ועליו 5 הטבעות האולימפיות בלבן.
קוד המדינה שניתן למשלחת בידי הוועד האולימפי היה GER, למעט באולימפיאדת אינסברוק (1964), שבה המארחים האוסטרים השתמשו באות D, כקיצור ל-Deutschland.
עם זאת, ברישומים של הוועד האולימפי הבינלאומי מופיע הקוד EUA (ראשי התיבות של המשלחת בצרפתית: Équipe Unifiée d'Allemagne).
המשלחת הכלל-גרמנית הגיעה להישגים גבוהים באולימפיאדות בהן השתתפה, ובסך הכל צברה 118 מדליות, מהן 28 מדליות זהב.
אף שהשתתפה ב-3 אולימפיאדות בלבד, היא עדיין מדורגת במקום ה-34 בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים.
הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה (30 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), רכיבה (14 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) וקאנו/קיאק (11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב).
נושא הדגל באולימפיאדת מלבורן היה האתלט המערב-גרמני קארל פרידריך האס, שאף זכה בהמשך במדליית הכסף בריצת 400 מטר.
המשלחת זכתה ב-26 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ודורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
הרוכבים הגרמנים זכו בשש מדליות.
הנס גינטר וינקלר, רוכב הסוסים המעוטר ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים בתחרויות הקפיצות שזכה במדליית זהב הן בתחרות האישית והן בתחרות הקבוצתית.
אאוגוסט ליטקה-וסטהואס זכה במדליות כסף בתחרויות האיוונטינג, האישית והקבוצתית, ובדרסאז' זכתה ליזלוט ליזנהוף במדליית ארד אישית ובמדליית כסף עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית.
הקיאקיסטים מיכאל שוייר ומיינרד מילטנברגר זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, ושוייר זכה גם במדליית ארד במקצה היחידים ל-10,000 מטר.
פריץ בריל ותאודור קליינה זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-10,000 מטר, ותרזה צנץ זכתה במדליית כסף במקצה היחידות ל-500 מטר.
המתאגרף וולפגנג ברנדט זכה במדליית זהב, והארי קורשאט זכה במדליית כסף.
בשחייה קבעה אורסולה האפה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה, ואווה-מריה טן אלזן זכתה במדליית ארד.
במדליית הזהב השישית זכה המתעמל הלמוט באנץ בתרגיל הקפיצות, והוא חלק את ניצחונו עם הסובייטי ולנטין מורטוב.
באתלטיקה זכו הגרמנים ב-7 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
כריסטה שטובניק זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
גיזלה בירקמאייר זכתה במדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות, קארל-פרידריך האס זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ובמדליית כסף נוספת זכה קלאוס ריכצנהיין, בריצת 1500 מטר.
נבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר זכתה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכתה מריאנה ורנר, בהדיפת כדור ברזל.
ההיאבקות וילפריד דיטריך זכה במדליית כסף, וכך גם צמד החותרים עם הגאי.
הנבחרת הגרמנית במרוץ אופני כביש זכתה במדליית ארד.
בענפי הכדור, בלטה נבחרת ההוקי שדה, שזכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 1-0 להודו, וגברה 1-3 על בריטניה במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, אך דורגה במקום השישי והאחרון.
באולימפיאדת רומא חל שיפור ניכר בהישגי המשלחת הכלל-גרמנית.
ספורטאיה זכו ב-42 מדליות, מהן 12 מדליות זהב, והיא דורגה במקום הרביעי מבין כלל המשלחות, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית והמארחת איטליה.
נושא הדגל היה רוכב הסוסים המערב-גרמני פריץ טידמן, שהיה שותף לזכייה במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית.
באתלטיקה צברה המשלחת 13 מדליות.
ארמין הארי השווה את השיא האולימפי בריצת 100 מטר (10.2 שניות), והשתתף גם במירוץ השליחים ל-100X4 מטר, שבו השוו הרצים הגרמנים את שיא העולם (39.5 שניות).
בריצת 400 קבעו קארל קאופמן והאמריקני אוטיס דייוויס שיא עולם חדש (44.9 שניות).
דייוויס נקבע כמנצח באמצעות פוטו פיניש, וקאופמן הסתפק במדליית הכסף.
קאופמן זכה במדליית כסף נוספת, במרוץ השליחים ל-400X4 מטר.
הנס גרודוצקי זכה בשתי מדליות כסף, בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר, ויוטה היינה זכתה אף היא בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר ובריצת 100X4 מטר.
במדליות כסף נוספות זכו ולטר קריגר (בהטלת כידון) ויוהנה ליטגה (בהדיפת כדור ברזל).
גיזלה בירקמאייר זכתה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, ובמדליות ארד נוספות זכו אורסולה דונאת בריצת 800 מטר והילדרון קלאוס בקפיצה לרוחק.
שלושה צוותי חותרים גרמנים זכו במדליות זהב, צמד החותרים עם הגאי, רביעיית החותרים עם הגאי ושמיניית החותרים.
אכים היל זכה במדליית כסף במקצה היחידים.
אינגריד קרמר זכתה בשתי מדליות זהב בקפיצה למים, בקפיצה מ-3 ומ-10 מטר.
המתאבק וילפריד דיטריך התחרה במשקל כבד הן בסגנון חופשי והן בסגנון יווני-רומי.
בראשון זכה במדליית זהב ובשני במדליית כסף.
שני מתאבקים נוספים זכו במדליות כסף, גינתר מריטשניג ולותר מץ.
רביעיית הקיאקיסטים זכו במדליית זהב במקצה ל-500 מטר.
תרזה צנץ זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה היחידות, ויחד עם אינגריד הרטמן זכתה גם במדליית כסף במקצה הזוגות.
הסייפת היידי שמיד זכתה במדליית זהב ברומח, ונבחרת הגברים ברומח זכתה במדליית ארד.
נבחרת הרכיבה זכתה במדליית זהב בקפיצות, ויוזף נקרמן זכה במדליית ארד בדרסאז'.
גם בקליעה זכו הגרמנים במאזן מדליות דומה: פטר קונקה זכה במדליית זהב בירי בשכיבה וקלאוס צרינגר זכה במדליית ארד בירי בשלושה מצבים.
רוכבי האופניים זכו בארבע מדליות כסף: דיטר גיזלר במרוץ נגד השעון, יורגן זימון ולותר שטבר במרוץ אופני טנדם, הנבחרת במרוץ המרדף והנבחרת במרוץ אופני כביש.
גם בשחייה זכו הגרמנים בארבע מדליות: במשחה ל-200 מטר חזה זכתה ויטרוד אורזלמן במדליית כסף וברברה גבל זכתה במדליית הארד.
נבחרות השליחות במשחים ל-100X4 מטר חופשי ומעורב זכו במדליות ארד.
המתאגרף גינתר זיגמונד זכה במדליית ארד, וכך גם שייטי ההולנדי המעופף אולף מולקה ואינגו פון ברדוב.
נבחרת הכדורמים דורגה במקום השישי ונבחרת ההוקי שדה סיימה במקום השביעי.
האולימפיאדה האחרונה שבה השתתפה המשלחת הכלל-גרמנית, אולימפיאדת טוקיו (1964), הייתה אף היא מוצלחת מבחינתה.
הספורטאים הגרמנים זכו ב-50 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, שדירגו אותה גם הפעם במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, והמארחת, יפן, שזכתה בפחות מדליות ממנה, אך ביותר מדליות זהב.
אולימפיאדה זו הייתה היחידה שבה נושא הדגל היה ספורטאי מזרח-גרמני - הקופצת למים אינגריד קרמר.
באתלטיקה זכו הגרמנים ב-10 מדליות.
בקרב עשר זכה ויל הולדורף במדליית הזהב, והאנס-יואכים ואלדה זכה במדליית הארד.
גם בקפיצה במוט עמדו שני גרמנים על הפודיום: וולפגנג ריינהרדט זכה במדליית כסף וקלאוס להנרץ זכה במדליית ארד.
הראלד נורפות זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר ודיטר לינדנר רשם הישג דומה בהליכה ל-20 ק"מ.
ביידוי פטיש, זכה אווה באייר במדליית ארד.
אצל הנשים בלטה קארין בלצר שזכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות.
רנטה צולמברגר זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ואינגריד לוץ זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס.
ברכיבה זכו הגרמנים בשתי מדליות מכל סוג.
נבחרת הדרסאז' זכתה במדליית זהב, והארי בולדט זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים.
נבחרת הקפיצות זכתה אף היא במדליית זהב, והרמן שרידה זכה גם במדליית כסף אישית.
באיוונטינג, זכה פריץ ליגס בשתי מדליות ארד, אישית וקבוצתית.
הקיאקיסטיות רוזוויטה אסר ואנמריה צימרמן זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר.
רביעיית החותרים זכתה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר והיינת ביקר והולגר צנדר זכו במדליית ארד במקצה היחידים לאותו המרחק.
חותר הקאנו יורגן אשרט זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-1,000 מטר.
רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב, אכים היל זכה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה היחידים, שמיניית החותרים זכתה אף היא במדליית כסף, והצמד וולפגנג הוטרנוט ומיכאל שוואן זכה במדליית ארד.
אינגריד קרמר שמרה על תוארה בקפיצה למים מ-3 מטר, ובקפיצה מ-10 מטר איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף.
השייט וילהלם קוויידה זכה במדליית זהב בדגם פין וצוות הדרגון זכה במדליית כסף.
נבחרת רוכבי האופניים הגרמנית זכתה במדליית זהב במרוץ המרדף וצמד הרוכבים וילי פוגרר וקלאוס קובוש זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם.
בשחייה זכו הגרמנים ב-6 מדליות.
פרנק ויגנד זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי, הנס-יואכים קליין זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי וגרהרד הץ זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
בשלושת משחי השליחים זכו הגרמנים במדליות כסף.
במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה קליין, במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה לצדו גם ויגנד, ובמשחה ל-200X4 מטר חופשי התחרו שלושתם.
המתאגרף הנס הובר זכה במדליית כסף, לאחר שנוצח בקרב הגמר בידי ג'ו פרייז'ר.
אמיל שולץ זכה אף הוא במדליית כסף והיינץ שולץ זכה במדליית ארד.
המתאבק קלאוס רוסט זכה במדליית כסף, ושלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד: לותר מץ, היינץ קיל ווילפריד דיטריך, לו הייתה זו מדליה אולימפית רביעית.
סייפת הרומח הלגה מס זכתה במדליית כסף אישית ובמדליית ארד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית.
המתעמלת בירגיט רדוכלה חלקה עם לאריסה לטינינה את מדליית הכסף בקפיצות, ונבחרת הגברים זכתה במדליית ארד.
הג'ודוקא וולפגנג הופמן זכה במדליית כסף, וקלאוס גלאהן זכה במדליית ארד.
נבחרת הכדורגל שכללה רק נציגי גרמניה המזרחית זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 2-1 לצ'כוסלובקיה, וגברה 1-3 על הרפובליקה הערבית המאוחדת במשחק על המקום השלישי.
נבחרת ההוקי שדה סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורמים במקום השישי.
באולימפיאדות החורף זכתה המשלחת הכלל-גרמנית ב-19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
הישג זה ממקם אותה במקום ה-21 בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) רשמה המשלחת הישגים צנועים יחסית.
גולשת הסקי האלפיני אוסי רייכרט זכתה במדליית זהב בסלאלום, וקופץ הסקי הארי גלאס זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה.
בהוקי קרח, העפילה הנבחרת לבית הגמר, אך סיימה במקום השישי והאחרון.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) השתפרו הישגיה של המשלחת באופן משמעותי, והסתכמו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות.
בסקי אלפיני זכתה היידי ביבל במדליית זהב בגלישה במורד, הנס-פטר לאניג זכה במדליית כסף בתחרות המקבילה לגברים, וברברה הנברגר זכתה במדליית ארד בסלאלום.
בהחלקה מהירה זכתה הלגה האזה במדליית זהב במרוץ ל-500 מטר ובמדליית כסף במרוץ ל-1,000 מטר.
הלמוט רקאנגל זכה במדליית זהב בקפיצות סקי וגאורג תומה זכה במדליית זהב בסקי נורדי משולב.
צמד המחליקים האמנותיים מריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכה במדליית כסף.
נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכו הגרמנים ב-9 מדליות, 3 מכל סוג, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
גולשי הלוז' זכו בחמש מהמדליות.
בתחרות הגברים כל זוכי המדליות היו גרמנים, תומאס קלר, קלאוס בונזאק והנס פלנק.
בתחרות הנשים זכתה אורטרון אנדרליין במדליית הזהב, ואילזה גייסלר זכתה במדליית הכסף.
מנפרד שנלדורפר זכה במדליית הזהב השלישית, בהחלקה אמנותית, ומריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכו במדליית כסף שנייה ברציפות.
גאורג תומה איבד את תוארו בסקי נורדי משולב וזכה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת גולש הסקי האלפיני וולפגנג ברטלס, בגלישה במורד.
נבחרת ההוקי קרח סיימה במקום השביעי.
המשלחת הצבאית לאתיופיה הייתה משלחת עונשין של הצבא הבריטי שנשלחה למדינה בשנת 1868, לאחר שהקיסר תוודרוס השני כלא שני דיפלומטים בריטים ומספר מיסיונרים.
המערכה שעלתה הון תועפות ונמשכה כמעט שנה שלמה, הסתיימה בקרב קצר בן שעתיים.
פעולת המשלחת, הביאה, בין היתר, להתאבדותו של הקיסר.
בשנת 1862 התערערה שליטתו של תוודרוס השני במדינה, ומרידות פרצו ברוב שטחי הקיסרות.
בניסיון אחרון להשיב לעצמו את השליטה במדינה פנה הקיסר למעצמות העיקריות, האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, האימפריה האוסטרית ופרוסיה, בבקשת סיוע.
מבין החמש, רק צרפת טרחה להשיב לקיסר, והציבה לו דרישות משלה.
בתגובה לחוסר ההיענות כלא הקיסר את האירופים הראשונים שניקרו בדרכו, שני מיסיונרים בריטים בשם הנרי אהרן שטרן ורוזנטל.
שטרן אף התייחס בספר שכתב למוצאו חסר הייחוס של הקיסר, דבר שהעלה את חמתו של הקיסר, אשר ניסה להוכיח את מוצאו הרם מהשושלת הסולומונית.
כאשר הקונסול הבריטי באתיופיה ומספר מיסיונרים נוספים התערבו בפרשה, הורה הקיסר לאסור גם אותם, ועד מהרה הוא כלא את רוב האירופים ששהו במחנה הקיסרי.
המלכה ויקטוריה שלחה את הדיפלומט הבריטי הורמוזד רסאם לנהל משא ומתן לשחרור השבויים, אך הקיסר שבתחילה קיבל אותו יפה גילה בהמשך התנהגות לא יציבה, כלא אותו עם יתר בני הערובה והעביר לבסוף את כל האסורים לבירתו במקדלה.
ב-21 באוגוסט 1867 פקעה סבלנותה של מלכת בריטניה ויקטוריה, והיא החליטה לשלוח לאתיופיה משלחת צבאית שתביא את הפרשה לסופה.
המשימה הופקדה בידי כוח צבאי מהודו בפיקודו של רוברט נפיר, אשר מנה 13,000 חיילים, 26,000 אנשי שירות וכ-40,000 בהמות משא לשינוע הציוד.
בנוסף הובאו מהודו 44 פילים לנשיאת התותחים.
כוח מקדים הפליג מבומביי, ובאוקטובר 1867 הכשיר נמל בזולה שלחופי ים סוף, כ-48 ק"מ מדרום למאסאווה (כיום באריתריאה).
במקום נבנו שני מזחים, והחלה סלילת מסילת רכבת באורך של 48 ק"מ, מזולה לפנים הארץ, ודרך בהמשכה.
הכוח העיקרי הגיע לזולה בינואר 1868 ב-280 ספינות.
הצבא הבריטי עשה את 640 הק"מ מחוף הים למקדלה בשלושה חודשים, ונפיר יצר קשר עם הקיסר לעתיד יוהנס הרביעי וזכה בסיועו.
בשלב זה כבר איבד תוודרוס את שליטתו במדינה ורוב חייליו ערקו משירות.
צבאו שמנה 4,000 חיילים בלבד הגיע למקדלה עשרה ימים לפני הבריטים, לאחר מסע בן שלושה חודשים דרך שטח עוין שכבר לא סר למרות הקיסר.
ב-10 באפריל 1868 נערך הקרב למרגלות מקדלה השוכנת על אמב, ובתוך שעתיים הובס הכוח האתיופי.
הבריטים ספגו שתי אבדות בנפש ו-18 פצועים, בעוד ש-700 מחייליו של תוודרוס נהרגו ו-1,400 נפצעו.
הקיסר שחרר את השבויים ושלח יד בנפשו ב-13 באפריל, בעת שהצבא הבריטי החל בהתקפה על מקדלה עצמה.
הבריטים בזזו את מקדלה והעלו אותה באש.
עוד לקחו עימם החיילים תבותים רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הגונדרית.
חלקים מאלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות שונות ברחבי אירופה.
ממקדלה לא שרד כמעט דבר, למעט התותח "סבסטופול", תותחו הענק של הקיסר האתיופי במשקל 6.7 טון.
בתמורה לסיוע שהעניק להם, מסרו הבריטים ליוהנס הרביעי ציוד ששוויו נאמד בכחצי מיליון ליש"ט, וזה סייע לו, מקץ ארבע שנים, לתפוס את השלטון בקיסרות.
ביוני הגיע הכוח הבריטי לזולה ועזב את אתיופיה.
לנפיר הוענק תואר אצולה - ברון מקדלה, ולכוחות שהשתתפו במבצע הוענק אות המערכה "אביסיניה" (Abyssinia - "חבש").
עלותה של המשלחת הבריטית לאתיופיה מוערכת בסכום עתק של 9 מיליון ליש"ט, והרולד מרכוס קבע כי הייתה זו:
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1914–1917), הידועה גם בשם "משלחת אנדיורנס", נחשבת למשלחת הגדולה האחרונה של העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
תכלית המשלחת, פרי הגותו ותכנונו של סר ארנסט שקלטון, הייתה לחצות לראשונה ברגל את יבשת אנטארקטיקה.
לאחר כיבוש הקוטב הדרומי בידי רואלד אמונדסן בשנת 1911, נשארה חצייה זו מים אל ים, במילותיו של שקלטון, "המסע הגדול האחרון לקוטב ...
עכשיו עומד בפנינו האתגר הגדול מכולם - חציית היבשת".
המשלחת כשלה בניסיונה להשיג מטרה זו, אך הוכרה תחת זאת כמעלל אפי של כוח עמידה, התמדה ודבקות במטרה.
שקלטון שירת באנטארקטיקה במשלחת דיסקברי של קפטיין סקוט, 1904-1901, ועמד בראש המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, 1909-1907. במשלחת חדשה זו התכוון להפליג אל ים ודל ולהנחית קבוצת חוף סמוך למפרץ ואסל, כהכנה לצעדה חוצה-היבשת דרך הקוטב הדרומי אל ים רוס.
המשלחת הייתה זקוקה לשתי ספינות: אנדיורנס בפיקודו של שקלטון לקבוצה של ים ודל, ו"אורורה", בפיקודו של קפטיין אניאס מקינטוש, לקבוצת ים רוס.
יומיים לאחר שיצאה מג'ורג'יה הדרומית נתקלה "אנדיורנס" בקרח קוטבי נטרד (polar pack ice) שהאט את התקדמותה.
במשך שבועות אחדים פילסה הספינה את דרכה בעד הקרח, כשהיא גומאת פחות מ-30 מיל ימיים (56 קילומטרים) ביממה.
למחרת בבוקר הבחינו אנשי הספינה כי הקרח הנטרד הולך ונעשה עבה יותר, ובשעות אחר הצהריים החלה מתפתחת סערה עזה.
הספינה לא יכלה להוסיף ולהתקדם בתנאים אלה, ותפסה מחסה בצלו של הר קרח גדול.
טריד הקרח נישא עם הרוח והתרחק והספינה החלה מתקדמת באיטיות, אך שעות אחדות אחר כך נתקלה בו שוב.
שקלטון ואנשיו החליטו לנוע דרך טריד הקרח עצמו, ובשעה 5 אחר הצהריים החלה הספינה מפלסת לה דרך בעדו.
במשך חמישה חודשים התקיימו חברי המשלחת בתנאים קשים ביותר על מצוף קרח, שהתבקע והצטמצם יותר ויותר, אך ללא נתיב מים פתוח שיאפשר להם לממש את תוכניתם להיחלץ ממנו בסירות הצלה אל אחד האיים.
ב-25 במרץ הם חלפו על פני הר הדינגטון שבאי ג'יימס רוס, מבלי יכולת להגיע אליו.
ב-9 באפריל, כשכל אנשי המשלחת מלבד שני השומרים ישנו באוהליהם, נבקע בבת אחת מצוף הקרח במקום שבו ניצב אחד האוהלים.
שני חלקי האוהל נמשכו לכאן ולכאן על בקיעי המצוף עד שנקרעו, ואחד מן הימאים שישן באוהל נפל עם שק השינה שלו המיימה.
שקלטון, בהפגנת תושייה וכוח פיזי יוצאים מגדר הרגיל, הסתער מיד על הבקע בקרח ועל אף החשיכה, הצליח למשות את הימאי בתוך שק השינה שלו ולהרימו אל פני המצוף.
שניות לאחר מכן התנגשו שני חלקי המצוף שנבקע זה בזה בעוצמה.
התבקעות המצוף חייבה את האנשים לנוס ממנו על נפשותיהם ולהתחיל במסע ימי רב-תלאות, נתונים לחסדי רוחות סערה וזרמי ים, בשלוש סירות הצלה, שאותן הצליחו להשאיר יחד ולא להיסחף אל הים הפתוח.
ארנסט שקלטון, טום קרין ופרנק וורסלי הנהיגו את שלוש הסירות ולאחר שישה ימים הצליחו לנווט אותן בקשיים רבים אל מפרצון מוקף סלעים בחופו של אי הפיל השומם.
שקלטון, קרין, וורסלי, הארי מקניש, וינסנט ומקארתי הפליגו מרחק של 1,300 ק"מ בסירה הגדולה והחזקה מבין שלוש הסירות, "ג'יימס קיירד", אל ג'ורג'יה הדרומית, להזעיק עזרה.
לפני צאתם להפלגה, מינה שקלטון את פרנק ויילד למפקד בהיעדרו והפקיד בידיו מכתב, שבו הטיל עליו לעשות כמיטב יכולתו לחילוץ המשלחת מן האי.
יתר האנשים נשארו על אי הפיל, בתנאים קשים מכל שידעו עד אז, בעיקר משום שלא הייתה להם שום ודאות ששקלטון ואנשיו יצליחו להתגבר על קשיי הדרך ולהגיע לג'ורג'יה הדרומית.
אמצע אוגוסט נקבע כמועד האחרון הסביר לחילוץ, שאחריו לא תישאר להם ברירה אלא לצאת בעצמם להפלגה בסירה שנשארה להם - קטנה, משוללת תרנים ומפרשים, עם צוות שחלקו חולה ונכה וכולו חלש ומורעב.
במרץ 2022 האנדיורנס נמצאה במצב שימור טוב תחת מעטה הקרח, על ידי משלחת חיפוש endurance22.
בינתיים, שקלטון, וורסלי, קרין, הארי מקניש, ג'ון וינסנט וטים מקארתי, היטלטלו במשך שבועיים בגלי ענק שאיימו להטביעם, בתנאים שסיכנו את עצם קיומם והכבידו יותר ויותר על חייהם.
לבסוף, ב-10 במאי 1916 בשעה 5 אחר הצהריים, הצליחו להידחק במעבר צר כל כך שחייב אותם להרים ברגע האחרון את המשוטים אל תוך הסירה, ונחתו על היבשה.
הדבר הראשון שעשו היה להסתער על פלג מי-קרחון שפיכה על החוף ולהרוות את צמאונם הנורא, לאחר שהמים שלקחו עמם אזלו לחלוטין.
ב-19 במאי, אחרי שנחו והשיבו לעצמם משהו מכוחותיהם שתשו במסע הימי המפרך, יצאו שלושה מחברי המשלחת - שקלטון, וורסלי וקרין - לטיפוס על ההרים, ללא אוהלים או שקי שינה, עם קרדום, חבל, מצפן, פתילייה ומזון לשלושה ימים.
בטיפוס, ירידה וגלישה במדרון ארוך ותלול, שלא ידעו מה בסופו, הגיעו לבסוף ב-21 במאי אל תחנת ציידי הלווייתנים במפרץ סטורמנס וזכו, לראשונה לאחר חצי שנה, לרחצה, גילוח ובגדים שלמים ונקיים.
למחרת הפליג וורסלי בספינת התחנה אל צדו השני של האי, שם השאירו את שלושת חבריהם.
עוד למעלה משלושה חודשים של ניסיונות חוזרים ונשנים נדרשו עד שהצליחו לבסוף, ב-30 באוגוסט, להגיע אל אי הפיל ולחלץ משם את עשרים ושניים חברי המשלחת הנותרים, שכמעט נואשו משובם.
"אורורה" הפליגה מהובארט ב-24 בדצמבר 1914, לאחר עיכוב עקב בעיות מימון וארגון.
הגעת הספינה אל מצר מקמרדו ב-15 בינואר 1915 הייתה מאוחרת בעונה מכפי שתוכנן, אבל מפקד המשלחת אניאס מקינטוש ערך תוכניות מיידיות למסעות הנחת מצבורים על מדף הקרח רוס, מתוך הנחה ששקלטון עשוי לנסות חצייה מים ודל במשך העונה הראשונה.
האנשים והכלבים לא הורגלו באקלים והקבוצה הייתה, בכללה, חסרת ניסיון בתנאי הקרח.
המסע הראשון המזורז על פני הקרח הסתיים באובדנם של עשרה מ-18 כלבי המשלחת, שני מצבורי אספקה לא מלאים, וקבוצת חוף נגועה בכוויות כפור ומדוכדכת באופן כללי.
ב-7 במאי נעקרה "אורורה" ממעגנה במטה המשלחת בכף אוונס במהלך סופה עזה וסחף הקרח שנשא אותה הרחק אל מרחבי הים מנע את שיבתה.
היא נשארה כלואה בקרח עד 12 בפברואר 1916, לאחר ששייטה למרחק של 1600 ק"מ לפני שנחלצה ונמלטה כל עוד נפשה בה אל ניו זילנד.
על הספינה הייתה רוב אספקת הדלק, מנות המזון, הביגוד והמכשירים, אם כי מנות המגררות שנועדו למצבורים נפרקו אל החוף.
כדי להמשיך במשימתה נאלצה קבוצת החוף לחדש את ציודה משיירי משלחות קודמות, בעיקר של משלחת טרה נובה של קפטיין סקוט, שישבה בכף אוונס כמה שנים קודם.
הודות לאלתורי הקבוצה החלו מסעות הנחת המצבורים של העונה השנייה במועדם, ספטמבר 1915.
בחודשים הבאים צוידו המצבורים הדרושים, ברווחים של מעלה אחת לרוחב מדף הקרח רוס אל מרגלות קרחון בירדמור.
במסע חזרה מן הקרחון נפלה הקבוצה קורבן לצפדינה; ארנולד ספנסר-סמית', הכומר וצלם המשלחת, התמוטט ומת על הקרח.
שאר חברי הקבוצה הגיעו למחסה הזמני של האט פוינט ושם התאוששו.
ב-8 במאי 1916 החליטו מקינטוש וויקטור הייוורד לחצות ברגל את ים הקרח הלא-יציב אל כף אוונס, נלכדו בסופת שלג ולא נראו שוב.
שבעת הנותרים נאלצו לחכות בתנאים קשים עוד שמונה חודשים, עד שב-10 בינואר 1917 הגיעה "אורורה" המתוקנת והמצוידת מחדש להשיבם לציוויליזציה.
שקלטון ליווה את ה"אורורה" כקצין נוסף, לאחר שבקשתו לפקד על הספינה נדחתה על ידי ממשלות ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה, שארגנו במשותף את חילוצה של משלחת ים רוס.
ארנסט שקלטון - ראש המשלחת
פרנק ויילד - סגן ראש המשלחת
ליונל גרינסטריט - קצין ראשון
יוברט ט' האדסון - נווט
תומאס קרין - קצין שני
אלפרד צ'יתאם - קצין שלישי
לואיס ריקינסון - קצין מכונות ראשון
אלכסנדר קר - קצין מכונות שני
ג'יימס מק אילרוי - רופא
ג'יימס פרנסס הארלי - צלם
תומאס אורד-ליס - מכונאי ולאחר מכן מחסנאי
פרס בלקבורו - נוסע סמוי שהפך לעוזר טבח
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הייתה משלחת שיצאה לאנטארקטיקה בין השנים 1955–1958 בחסות חבר העמים הבריטי, במטרה להגיע ל.
המשלחת הייתה הראשונה בהיסטוריה שהשלימה בהצלחה חצייה יבשתית של אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי, והייתה השלישית שהגיעה לקוטב הדרומי, 46 שנים לאחר שעשו זאת משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן ומשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1911 ו-1912.
בראש המשלחת עמד החוקר הבריטי ד"ר ויוויאן פוקס, ואת צוות הסיוע של ים רוס שהורכב מניו זילנדים הנהיג סר אדמונד הילרי, שהתפרסם כשכבש את פסגת האוורסט.
הקבוצה הניו זילנדית כללה מדענים שהשתתפו במחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית (IGY), ואילו צוות IGY אנגלי פעל בנפרד מבסיסו שבמפרץ היילי.
בהתאם למסורת של משלחות קוטב מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, גם משלחת חבר העמים הייתה יוזמה פרטית, אם כי נתמכה במימון ממשלתי של הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, לצד מספר רב של תרומות מחברות ומאנשים פרטיים, בחסותה של המלכה אליזבת השנייה.
פוקס עוטר בתואר אבירות על הישגו.
החצייה השנייה של היבשת התרחשה רק בשנת 1981, במשלחת טראנס-גלוב בראשות ראנולף פינז.
הרעיון הראשוני לתכנון משלחת שתחצה את יבשת אנטארקטיקה מצד אל צד, במקום לחזור על עקבותיה לנקודת המוצא, נולד בדצמבר 1949 בראשו של סר ויוויאן פוקס, כאשר המתין עם חבריו למשלחת הגאולוגית לשוך סופת השלג, שעיכבה אותם במסעם בארץ אלכסנדר.
המשלחת שחזה בעיני רוחו, הייתה עתידה לצאת מן המחוזות הכפופים לממשל איי פוקלנד ולעבור דרך חלקי אנטארקטיקה הכפופים לניו זילנד ולאוסטרליה, עד הַגיעהּ לים רוס.
לכן, סבר שאפשר יהיה לעניין את ראשי המדינות הללו בביצוע תוכנית המשלחת, ויחד עמן גם את דרום אפריקה, שתגלה אולי עניין בחקר האזור המשפיע על מזג האוויר בכל היבשות בחצי הכדור הדרומי, בו שוכנת דרום אפריקה.
פעולתו הראשונה של פוקס הייתה לשלוח מברק אל ג'יימס וורדי, נשיא סנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' וראש המטה המדעי של ארנסט שקלטון לשעבר.
כעבור שלוש שנים, ב-1953, התוכנית החלה להתגבש, בהשתתפותו של סר מיילס קליפורד, מושל איי פוקלנד.
המשלחת תוכננה לעבור מקצה ים ודל אל מצר מקמרדו שבים רוס, מרחק של שלושת אלפים קילומטרים, באמצעות זחלילי שלג ממונעים, כלבים ובסיוע מטוסים.
מן העבר הנגדי, מים רוס, תצא קבוצה שנייה בנתיב שתמצא ותפלס לה דרך מרמת הקוטב במורד ההרים ואל הבסיס, שיוקם במצר מקמרדו.
קבוצה זו נועדה לצייד מחסני מזון ודלק בנתיב המשלחת, כדי לצמצם את המטען שיובל לרוחב היבשת.
האזור הזה, בין ים ודל לקוטב, היה כולו בחזקת לא-נודע, וכמוהו גם צדם המערבי של ההרים, שמשלחות סקוט ושקלטון מיפו כבר את צדם המזרחי.
תוכנית המשלחת כללה גם משימות מדעיות דוגמת הקמת תחנה מטאורולוגית בפנים הארץ, מדידת עובי שכבת הקרח ובדיקת תצורת פני הסלע שתחתיה.
מימון המשלחת התחלק בין ארבע ממשלות בחבר העמים הבריטי ותרומות מקרנות, ארגונים וגורמים שונים, בהם החברה הגאוגרפית המלכותית, שתרומתה היוותה אישור לחשיבות המשלחת, וכן מגבית מן הציבור, שגילה עניין רב בתוכניות המשלחת.
מתנדבים רבים מכל קצווי תבל הגישו בקשות להצטרף למשלחת, ולוועדת המיון היו דרישות משלה להתאמת המועמד למשלחת.
בנוסף לאישיות מתאימה, בריאות איתנה, מומחיות מקצועית, ניסיון קודם בארצות הקוטב ונכונות לתת יד לכל עבודה שתידרש, הייתה הוועדה מחויבת לכלול במשלחת נציגים מכל אומות חבר העמים הבריטי.
האנשים שנבחרו התגלו כמוכשרים ביותר לתפקידם, והם שובצו מיד לעבודות ההכנה, כל אחד בתחומו:
דייוויד סטראטון - טיפל בהכנת רשימות הציוד, על כל הכרוך בכך, ולצורך זה ניצל את ניסיונו כמודד בארץ גרהאם מטעם ממשל איי פוקלנד.
בהמשך היה לסגנו של פוקס במשלחת.
דייוויד פראט - מונה לעמוד בראש המחלקה ההנדסית, כאחראי על התובלה והדלק, תחום שאת הידע והניסיון בו רכש בתקופת שירותו הצבאי.
ג'ון לואיס - בעל ניסיון מוקדם בטיסות מעל אנטארקטיקה; הצטרף לצוות כטייס ראשי, ועסק בכל הקשור לאספקת מטוסים ובכל הדרוש להטסתם.
גורדון הסלופ - טייס בחיל האוויר המלכותי.
פיטר וסטון - היה חבר במשלחת הנורווגית-בריטית-שוודית לאנטארקטיקה בשנים 1950–1951.
ראלף לנטון - חובב רדיו נלהב, שהיה לאלחוטאי המשלחת.
קן בלייקלוק - בעל ניסיון קודם של ארבעה חורפים באנטארקטיקה; התמנה לראש קבוצת החילוץ.
ג'ון סטיבנסון - יחד עם בלייקלוק עתיד היה לנהוג בלהקות הכלבים הראשונות שהגיעו לקוטב מאז משלחת אמונדסן בשנת 1911.
ג'ורג' לאו - העפיל בשעתו לפסגת האוורסט; צורף למשלחת כצלם הרשמי שלה.
סר אדמונד הילרי - התמנה לראש קבוצת ים רוס.
בנובמבר 1955 הושלמו ההכנות, כל הציוד הוטען על האונייה "תירון" בפיקודו של רב החובל הארלד מארה, וב-14 בנובמבר הפליגה המשלחת לדרכה.
ב-14 בנובמבר 1955 הפליגה האוניה "תירון" ממבדוק מילוול, מלווה בברכות הצלחה מן העומדים על החוף ובצפירות ברכה מאוניות אחרות.
ב-9 בדצמבר, הצטרפו במונטווידאו אדמונד הילרי ובוב מילר, סגנו, שנועדו לשהות קיץ אחד עם שאר אנשי המשלחת באנטארקטיקה לפני שיעברו לצדה השני של היבשת.
עד 26 בדצמבר לא אירעו תקלות משמעותיות, אך אז החלו מצבורי הקרח הדחוס לסגור על האוניה ולהסיט אותה מן הנתיב הרצוי, כך שאנשי המשלחת נאלצו לרדת אל הקרח עם גרזנים, אתים, קרשים ואנקולי סירות ולפנות את הקרח מדפנות האונייה.
לעיתים נעזרו גם במטעני נפץ כדי לנפץ את הקרח.
ב-18 בינואר התכופף הגה האונייה כתוצאה מהתנגשות בקרח עד שהניווט נעשה כמעט בלתי אפשרי.
רב החובל מארה נחלץ ממצב זה על ידי תחבולה מסוכנת כשדחק את האוניה אל תוך שדה קרח מוצק.
הסיכון היה רב, אך ההימור עלה יפה וסטיית ההגה תוקנה ואיפשרה לאונייה להגיע אל חלקת מים פנויה, הראשונה מזה שלושה שבועות.
באגם זה ניסה הטייס ג'ון קליידון להמריא לטיסת סיור, והצליח להתרומם ממש ברגע האחרון לפני התנגשות בקרח שבקצה האגם.
לאחר שובו אל הסיפון, התקדמה האוניה בהדרגה אל אזור נוח יותר לניווט, ובהמשך נפגשה עם אוניית הצי הבריטית "פרוטקטור".
ב-28 בינואר 1956 הגיעה אוניית המשלחת אל מפרץ היילי, שם נפגשו אנשיה עם הקבוצה שהקימה בסיס במקום.
משם המשיכו פוקס ואנשיו דרומה, אל עבר מפרץ ואסל.
כאן המריאו שוב במטוס לחפש מקום נוח לנחיתה ולהקמת בסיס קבע למשלחת.
בבוקר 30 בינואר החלה פריקת המטען והקמת בסיס שקלטון, להנצחת זכרו של ארנסט שקלטון, שיצא בשנת 1914 לחצות את יבשת אנטארקטיקה והתכוון לקבוע את בסיסו ממש באותו מקום שם עגנה עכשיו "תירון".
פריקת הציוד מן האוניה והעברתו אל הבסיס הייתה רצופה קשיים וסכנות.
הטרקטורים שקעו בשלג וחדרו את קליפת הקרח עד לסכנת שקיעה בבתרונים העמוקים שמתחת למדף הקרח, שחייבה את העושים במלאכה להקים גשרוני עץ מעל לפרצות.
כעבור זמן קצר, ניתקו כבליה הקדמיים של האוניה "תירון".
פוקס הורה מיד לכמה מאנשי הצוות לרוץ אל האוניה ולנסות לטפס אל סיפונה; מיד לאחר שנמצאו לבטח על הסיפון, ניתקו גם כבליה האחוריים של האוניה והיא החלה נסחפת ברוח ומתרחקת מן המעגן.
חלק מן האנשים נמצאו על מדף הקרח ואלה שנשארו על הקרח שעל שפת המים עסקו בבהילות בהצלת הציוד שנסחף במים, בבלי דעת מתי תחזור האוניה לאסוף אותם ואם תוכל בכלל לחזור ולעגון שם.
בעיקר הדאיגה את פוקס רטיבות רגליהם, שהיוותה סכנה של ממש בטמפרטורה נמוכה וללא בגדים להחלפה, אך כעבור חצי שעה שבה האוניה ואספה את האנשים, שהצליחו לטפס אל סיפונה תוך כדי תנועה, שכן עגינה לא הייתה אפשרית.
חלק מאנשי המשלחת נשארו על החוף, ללא ודאות אם ומתי תחזור האוניה, אך "תירון" שבה למחרת, עגנה במקומה הקודם ועבודת הפריקה נמשכה כסדרה.
בטיסת סיור, ב-6 בפברואר 1956, הזדמנה לפוקס התגלית הראשונה של המשלחת, בדמות רכס הרים לא נודע.
בטיסה למחרת אל ההרים נקבע, שגובה הפסגה הגבוהה ביותר הוא כ-1350 מטרים ושרשרת ההרים נמשכת מצפון-מזרח לדרום-מערב ויוצרת חומה סלעית הפונה צפונה.
בזמן שהמטוס היה בטיסת הסיור, הורעו התנאים סביב "תירון" וגבר החשש, שהצטברות הקרח סביבה תמנע את ההפלגה.
החיפזון מנע את השלמת הצריף, שנועד לאכסן את קבוצת החלוץ, והיא נאלצה להתגורר במשך כל החורף האנטארקטי בתיבה, שבה היה ארוז חתול השלג, טרקטור קאטרפילר מצויד בזחלילי שלג.
"תירון", שהייתה עכשיו קלה לאחר פריקת המשא מעליה, לא יכלה עוד לשבור או לדחוף את הקרח הכבד, ורב החובל נאלץ לשוט אחורנית ולתמרן בתוך שדות קרח צפופים.
סכנת ההילכדות בקרח, הגורל המר שמצא את אנדיורנס, ריחפה מעליהם, אך לאחר שעתיים הצליחו להתקדם אט-אט צפונה בידיעה, שעזבו את בסיס שקלטון ברגע האחרון ממש.
החורף עבר על הנשארים בבסיס שקלטון במאמצים בלתי פוסקים להשלים את הצריף, במאבקים בסופות שלג, בקור גובר והולך ובאבדן חלק ניכר מציודם, כאשר חלק מקרח הים, שהטעה אותם במראיתו המוצקה, ניתק ונסחף אל הים.
למזלם הספיקו להעלות את כל המזון לבסיס, בכמות שתספיק לשוכניו לשלוש שנים, אבל אבדן חלק ממלאי הדלק כפה עליהם חיסכון קפדני בשימוש בו.
כמו כן אבדו הכימיקלים הדרושים לייצור מימן, ועמם תוכנית בדיקות הרדיו ששלושת המטאורולוגים קיוו לערוך.
בחודש מאי 1956, כמעט שלושה חודשים לאחר ש"תירון" הפליגה מבסיס שקלטון, הצליחו לקיים קשר רדיו עם האי הוֹרסְשוּ ועם פורט סטנלי שבאיי פוקלנד, ומכאן ואילך דיווחו באופן סדיר על מצבם, הזמינו השלמות למלאי והחליפו ידיעות עם בני משפחותיהם.
ב-21 ביוני 1956, יום אמצע החורף, חגגו לפי מיטב המסורת האנטארקטית ועם התחדשות אור היום בחודש אוגוסט החלו להתקין את כל המכשירים המטאורולוגיים וניהלו סדר יום מלא לכל שעות היממה.
בספטמבר החלו באילוף הכלבים לגרירת מזחלות ובאוקטובר כבר קיימו קשר עם הבי.בי.סי.
בלונדון ובהזדמנות זו עם כמה מאנשי המשלחת הנותרים, שהורשו לשהות באולפן בשעת השידור.
בהמשך החלו במסעות להקמת מצבורי מזון ודלק, תחילה בקרבת מקום לבסיס ובהמשך למרחקים גדלים והולכים, במסעות שכללו סיורי שטח ותצפיות שמש לקביעת מיקומו המדויק של קצה המסע הדרומי, וכן איסוף דגימות סלע מעניינות.
חודשי האביב והקיץ עברו על אנשי המשלחת, שחזרו לאנגליה, בהכנות מקיפות להמשך המשלחת.
ארבעה חברים נוספים הצטרפו למשלחת, האל ליסטר, חוקר קרח, אלן רוג'רס, קצין רפואה שבא להחליף את קודמו בתפקיד, ג'ון סטיבנסון האוסטרלי, גאולוג, שהשתלם בהמשך בנהיגת כלבי מזחלת, וג'פרי פרט, גאופיזיקאי שהושאל למשלחת מחברת בריטיש פטרולאום כמומחה לסייסמולוגיה וגראווימטריה.
ב-15 בנובמבר 1956, לאחר ביקור מלכותי של אליזבת השנייה, הפליגה האונייה "מגה דן" הדנית אל מפרץ היילי ובסיס שקלטון, ועליה המשלחת לחציית אנטארקטיקה והמשלחת האנטארקטית של החברה הגאוגרפית המלכותית, על כל ציודן.
עוד סיור אווירי נדרש לאיתור נתיבי מים פתוחים הן ל"מגה דן" והן לאוניה "טוטאן", שהייתה בדרכה עם אספקה לבסיס החברה הגאוגרפית המלכותית, אך לאחר מכן המשיכו שתי האוניות לשייט ללא קשיים נוספים וב-4 בינואר 1957 הגיעו שתיהן אל מפרץ היילי.
טיסת סיור לאיתור הרים מזרחה למפרץ היילי כמעט הסתיימה באסון, כשהמטוס הקל סטה במידה רבה מדרכו והתרחק מחוף הים.
הדלק אזל והלך במכלי המטוס ואי אפשר היה לקיים קשר עם הבסיס.
לבסוף, לאחר טיסה ממושכת מעל צוקי קרח מבותרים שאינם מאפשרים נחיתה, התגלו סוף סוף בפרצת ענן שדות קרח צפים במי הים וכעבור זמן קצר הגיע המטוס אל האוניה.
ב-12 בינואר 1957 הגיע פוקס עם הטייס ג'ורג' לאו וכתב הבי.בי.סי.
דונלד מילנר אל בסיס שקלטון, עם דואר של שנה תמימה לאנשי הבסיס וציוד חיוני נוסף; למחרת הגיעה ה"מגה דן" ולאחר שפילסה לה דרך בתוך שדות הקרח הדחוסים יצרה לעצמה מעגן בטוח.
החבורה, שנועדה לסייע לקבוצת ויוויאן פוקס בדרכה מן הקוטב אל ים רוס, בהנהגת אדמונד הילרי, גדלה והסתעפה, ככל שנוספו לה מדענים לביצוע תוכניות המחקר של השנה הגאופיזית הבינלאומית.
הילרי החליט גם לצרף עוד כוח אדם במספר מספיק לעריכת מדידות ופעולות גאולוגיות רחבות-יריעה.
כך קרה, שמן המספר המתוכנן תחילה - 12 איש - גדלה הקבוצה ל-23 אנשים, ובהתאם לכך גדל היקף הצריפים והציוד של בסיס סקוט.
קבוצת הילרי הייתה מעתה לא רק מסייעת לקבוצת פוקס בהנחת מחסני מזון ודלק לאורך נתיבם, אלא גם נציגת ניו זילנד בחקר הבינלאומי של שטח ים רוס, הנתון לחסותה.
בין אנשיה היו שלושה חוקרים מניו זילנד, שהצטרפו לקבוצה של צי ארצות הברית וירדו עמה לים רוס.
בין המצטרפים היה איש הצי המלכותי של ניו זילנד, שהיה ממונה על מציאת מקומות מתאימים לפריקת הציוד מאוניית חיל הים המלכותי של ניו זילנד, "אנדבר".
לשם כך בדקה קבוצתו את הצד המערבי של מצר מקמרדו לאיתור מקום מתאים להקים בו את בסיס סקוט.
מן הדוח"ות של סקוט נראה שקרחון היבשה פראר יוכל להתאים כנתיב לרמת הקוטב.
שניים מאנשי משלחתו של סקוט, דבנהאם ורייט, המליצו על שני מקומות אפשריים להקמת הבסיס, והסיירים מצאו שטח מתאים להקמת בסיס הכולל משטחי נחיתה למטוסים, לרגלי שלוחת ההר שמעבר לכף באטר, שהציע רייט.
מגבלות המימון שהוטלו על המשלחת מנעו שימוש בטרקטורים ואילצו אותה להסתפק בשני מטוסים, שרק אחד מהם התאים להעברת משאות כבדים.
לפי כך החליטו הילרי ואנשיו להסתמך במידה רבה על להקות כלבים בסיוע אווירי.
מלאי הכלבים שעמד לרשותם בא בחלקו מאוסטרליה ובחלקו מגרנלנד.
מחברת פרגוסון הבריטית וסוכניה בניו זילנד ומן הצי האמריקאי קיבלו בהשאלה להק טרקטורים.
חברת "בריטיש פטרולאום" תרמה את הכמויות האדירות של דלק ושמני סיכה, שנדרשו לפעולת המשלחת ובלעדיהן לא הייתה אפשרית כלל.
לשיכון חברי המשלחת הוקמו שישה צריפים גדולים ושלושה קטנים יותר, מבודדים היטב.
סר אדמונד הילרי, מפקד המשלחת
ה.' מילר, סגן ומודד בכיר
מארש, רופא ונוהג כלבים בכיר
ברוק, איש חיל הים המלכותי, מודד ונהג כלבים
איירס, מטפס הרים ונוהג כלבים
דאגלס, מטפס הרים ונוהג כלבים
מלגרו, הצי המלכותי של ניו זילנד, אלחוטאי בכיר
קליידון, חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, טייס ראשון
קרנפילד, חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי, טייס משנה
טאר, חיל הים המלכותי הניו זילנדי, מכונאי מטוסים
הצוות המדעי של השנה הגאופיזית הבין-לאומית
אתרטון, מדען בכיר וחוקר הזוהר הדרומי
בתרגיל שהתקיים ביולי 1956 על קרחון טסמאן, התהפך מטוס ה"אוטר" של המשלחת בנחיתה על תשלובת הגלגלים-מגלשיים שפותחה בשבילו, ולאחר שתוקן, הותקנו לו מגלשי מטוס רגילים, ששימשו אותו היטב באנטארקטיקה.
חברי המשלחת אומנו היטב בטיפוס הרים ובנהיגת טרקטורים בתנאי קרקע קשים.
ב-21 בדצמבר 1956 הפליגה לבסוף ה"אנדבר" ליעדה, מלווה בשתי פריגטות של חיל הים הניו זילנדי, שהמשיכו עמה עד 27 בחודש, אז אילץ אותן קרח הים המתעבה לשוב על עקבותיהן.
עד 31 בדצמבר נהנו מים שקט יחסית ומנתיבי מים פתוחים רוב הזמן, אך אז עטה עליהם סערה דרומית איומה, שבשיאה הציפה את הסיפון הקדמי, הרסה את מלונות הכלבים והרטיבה את שוכניהן, אך כולם ניצלו ללא פגע.
ב-3 בינואר 1957 התקרבה "אנדבר" אל מצר מקמרדו, בעזרתה של "גלקסייר", שוברת קרח אמריקאית חזקה במיוחד, שנמצאה בסביבה.
דרכם אל האתר שנבחר לבסיס הייתה קשה ומפרכת, ובסופו של דבר הגיע הילרי למסקנה, שעדיף למצוא מקום אחר, ובסיור אווירי, שנערך למחרת בבוקר, נמצא מקום כזה מעבר למצר, בכף פראם.
בימים הבאים התנהלה הקמת הבסיס בקצב מזורז, אך הנתיב המשוער למסע אל רמת הקוטב נפסל מכל וכל, ובהמשך נקבע מקום למצבור המזון והדלק הראשון בקרחון סקלטון וציודו הושלם ב-8 בפברואר 1957, היום שבו הצליחה קבוצת הסיור להגיע אל רמת הקוטב.
לאחר השלמת מלאכת הבנייה בבסיס סקוט, התפנו אנשי הקבוצה לסיורי שטח ופעולות שדה.
תחילה יצאו לקבוע נתיב מבסיס סקוט למצבור סקלטון, על גבי מדף הקרח רוס, ובמקביל יצא מטוס ה"ביבר" עם מטעני מזון ודלק למצבור, שנועד לשמש את קבוצת פוקס בדרכה מן הקוטב אל בסיס סקוט.
עם השלמת ציוד המצבור, היו בו שבע טונות של מזון ודלק.
קבוצה של שני גאולוגים ומטפס הרים מנוסה יצאה לבחון את הסלעים ולאסוף דגימות מהם.
שיא המסע היה העפלה מפרכת אל פסגת הר הרמסוורת', שגובהה 2,700 מטרים ויותר, במאמץ מרתוני של 23 שעות למעלה ולמטה.
המשימה הבאה הייתה ציוד מצבור הרמה בטיסות הלוך ושוב ובמקביל, השלמת כל עבודות החוץ בבסיס סקוט, כולל קשירת הצריפים אל הקרקע בכבלי פלדה והקמת רשת תרני רדיו.
בבוקר 22 בפברואר 1957 הפליגה "אנדבר" לניו זילנד עם צוות הבנאים ושאר אנשי המקצוע שסיימו את עבודתם בבסיס.
רכבת אווירית פינתה את האנשים והכלבים ממצבור סקלטון ועכשיו נמצאה כל קבוצת החורפים יחד בבסיס, זו הפעם הראשונה.
עם ההכנות לימות החורף וחלוקת התפקידים בבסיס, נמשכו גם מסעות הסיור, שתוכננו עד לרדת החשכה הגמורה של החורף האנטארקטי.
מצבור "קרח הדרום" נמצא במרחק כ-770 ק"מ מבסיס שקלטון ונועד לשמש הן כתחנה לחקר הקרח ולמטאורולוגיה והן כנקודת היציאה המיועדת של הקבוצה לחציית היבשת.
את שמו נתן לו האל ליסטר, חוקר הקרח, שעשה בעבר חורף אחד בתחנת המשלחת הבריטית בצפון גרנלנד, שנקראה "קרח הצפון".
איתור מקום מתאים להקמת התחנה והמצבור התבצע מן האוויר, תוך פסילת אזורים בלתי נגישים ומסוכנים למעבר.
תוך כדי כך הושלמו ההכנות לחורף בבסיס שקלטון, כולל צייד נרחב של כלבי ים להזנת כלבי המזחלות.
האונייה "מגה דן" עמדה להפליג עם הצוות, שנשאר לסייע לקבוצת החורף בהכנות.
נשף פרידה נערך לחברי שתי המשלחות ולחלק מצוות האונייה והנשארים הזדרזו לכתוב את המכתבים האחרונים, שייצאו מבסיסם, שעמד להיות מנותק כליל במשך החורף.
בהמשך נודע, שאם כי המקום מתאים למטרתו, חקר הקרח, הרי שום נונאטק אינם נראים משם ואנשי התחנה המאוכזבים לא יראו דבר פרט למרחבי שלג אינסופיים במשך חודשים רבים.
בימים הבאים יצאו טיסות עמוסות מטען, כל אחד במשקל 900 ק"ג, שהכיל ציוד לתחנת המחקר, מזון, דלק ורדיו בטיסה הראשונה ובהמשך חומרי בנייה לצריף וכלי עבודה וכן הלאה, לפי סדר החשיבות.
לאחר צאתם הגיע מטוס "אוטר" אמריקאי עם קפטן פין רון וקפטן מק-דונלד, שהקימו באותו זמן תחנה אמריקאית בשם "אלסוורת" לשנה הגאופיזית הבינלאומית, כ-80 ק"מ ממערב לשקלטון.
הם בישרו לאנשי הבסיס, שהיחידה המוטסת הגיעה בשלום ליעדה ועוסקת בפריקת המטוס.
ב-22 בפברואר 1957 היה הצריף מוכן למגורים ומצויד בכמות מספקת של מזון ונפט לשלושה אנשים.
פוקס מצא לנכון להחזיר את אנשי "קרח הדרום" אחד אחד לשקלטון לימים אחדים, למטרת מנוחה ואיסוף חפצים אישיים, שירצו להחזיק עמם במשך ששת או שמונת החודשים הבאים.
ב-5 במרץ 1957 פרצה בבסיס שקלטון שרפה, אך בעזרת מכבה להבות חנקני של אבקה דחוסה הצליחו לכבותה תוך רגע ושמחו להיווכח ביעילותו.
דרמה אחרת התחוללה כשחוליה של שניים, קן בלייקלוק וג'ון סטיבנסון, שנלקחה אל שרשרת הנונאטאק "ויצְ'וֶויְיס" לצורך מדידות ועבודה גאולוגית ליומיים-שלושה, נתקעה שם בגלל סופות שלג, שלא איפשרו למטוס לחזור לקחתם.
היה חשש, שמנות המזון שלקחו עמם לעשרה ימים לא יספיקו, וההנחה הייתה, שמתוך ראיית הנולד ינסו השניים לחזור בכוחות עצמם אל "קרח הדרום".
התחנה קיבלה הוראה לשגר זיקוקי איתות מדי ערב בשעה שש, בתקווה שהחוליה העושה דרכה עם מזחלת קטנה ורדיו בקור עז ובתוך סחף שלג, תראה אותם ותצליח למצוא את דרכה חזרה.
במקביל יצא פוקס במטוס בתקווה למצוא את האנשים ולפחות לזרוק להם תוספות מזון ודלק, אך כשהגיעו אל הנונאטאק לא ראו סימן לאנשים, וגם את תחנת המחקר התקשו למצוא בשלג הסמיך לאחר שנחתו בסביבתה, עד שנתיב עשן גבוה סימן להם את מקומה.
בינתיים קפאו מגלשי המטוס והנעתו הייתה לבלתי אפשרית.
פוקס ניסה להתקדם ברגל אל התחנה, אך לאחר 50 מטר נעלם המטוס מעיניו והוא מיהר לשוב על עקבותיו מחשש שיאבד את דרכו כליל.
בסופו של דבר יצא האל ליסטר לקראתם בעקבות רעש המנוע ומיהר לשוב על עקבותיו לפני שייטשטשו.
החוליה האבודה לא נמצאה בטיסה זו, ורק ב-15 במרץ הצליחו להוציא טיסת חילוץ נוספת.
המחלצים מצאו את הנקודה שבה חנו בלייקלוק וסטיבנסון, נחתו שם ומצאו בתוך אחד הארגזים פתק שציין את הנתיב המיועד להתקדמותם וכן שב-11 במרץ 1957 יצאו עם מנות לארבעה ימים ומנות חירום ליומיים.
המחלצים השאירו במקום מנות לשני אנשים לעשרה ימים ועשרים ליטר של נפט, למקרה שלא יצליחו לאתר את האנשים, אך מחסן זה נשאר שלם כשהיה, משום שבדרכם לתדלוק ב"קרח הדרום" הבחינו, במרחק כעשרים ק"מ מן התחנה, במשולש שחור קטן בתוך מרחבי הלובן.
מקץ רגעים הגיע המטוס למקום ונחת ליד האוהל, ובתוכו נמצאו שני האנשים בריאים ושלמים, שותים ספל קקאו חם.
הסתבר, שלאחר צעידה של שש שעות מדי יום, בתנאי שטח קשים, נותרו להם עוד חצאי מנות ליום אחד ונפט לפרימוס ליום אחד.
הם סבלו כוויות קור מינוריות ועמדו להמשיך בדרכם טרם בוא המחלצים, עד שיגיעו ל"קרח הדרום".
בבסיס שקלטון התבצרו האנשים והכלבים מפני קפאון החורף האנטארקטי.
סדנת רכב גדולה ומשוכללת הוקמה, כדי להחליף את סדנת הגומי המתנפחת, ששימשה אותם עד שהקור הגדול עשה את הגומי לשביר והוציא אותה מכלל פעולה.
מנהרות נחפרו כדי לאכסן את הכלבים, שסבלו מן הקור שבחוץ, כשהרוח העיפה את השלג ומנעה מהם להתגונן באמצעות התחפרות בתוכו.
במלונותיהם שבתוך המנהרות נהנו מטמפרטורה גבוהה יחסית, ובמשך 12 שעות ביממה אף מתאורה חשמלית.
בתחנת "קרח הדרום" עסקו ליסטר, בלייקלוק וסטיבנסון בהכנות לקראת מטלותיהם המטאורולוגיות.
בבסיס שקלטון התנהל מחקר באנרגיה האנושית, בשעת עבודה ומנוחה, זאת באמצעות מסכת גומי וילקוט-גב, שליוו אותם במשך שעות, במצבים שונים.
משתתפי המחקר לא התלהבו מן הניסוי, אך נכנעו לו, בעיקר ג'פרי פרט, שהסכים לשאת את המסכה והילקוט במשך כל שעות היום והלילה (מלבד בשעת הארוחות) לאורך שבוע שלם, בליווי צמוד של החוקר, אלן רוג'רס.
כרופא, היה עיקר עיסוקו של רוג'רס בטיפולי שיניים, בנוסף לטיפול בפציעות, חבטות ונקעים; אך הזריזות והדייקנות שלו שימשו גם לתיקוני שעונים ומכשירים אחרים.
גלאי מתכות שימש אותם לגילוי חלקי ציוד או יתדות סימון שנקברו בשלג, אך מהימנותו הוטלה בספק, לאחר שפעם אחר פעם איתר מסמרים או חתיכות תיל חסרות תועלת, ופעם אף איתר קרש נטול כל מתכת שהיא.
ב-15 באפריל 1957 נוצר קשר רדיו ראשון עם התחנה של חיל האוויר האמריקאי בקוטב הדרומי.
קשר זה היה חשוב ביותר להמשך דרכה של המשלחת, דרך הקוטב אל בסיס סקוט.
קשרי רדיו התקיימו גם עם תחנות אחרות באנטארקטיקה ועם חובבי רדיו ברחבי העולם, ופעם בשבוע עם הדואר הראשי בלונדון, הישג מרשים למשדר קטן.
הקשר החשוב ביותר היה עם בסיס סקוט, לחילופי מידע חיוני.
ב-23 באפריל שקעה השמש פעם אחרונה לעונה זו.
דיירי החורף בשקלטון עסקו במחקרים ובגילויים שונים הקשורים בחיי היום-יום בחורף האנטארקטי, כגון הדרך הטובה ביותר להיפטר משפכי המטבח וממי האמבט - העמקת בור קטן על ידי שפיכת בנזין והצתתו, עד שנוצר בור עמוק וגדול דיו להכלת כל השפכים.
גילוי אחר ומפתיע היה מציאתם של נתיבי מים פתוחים בקרח הים הדחוס גם במהלך החורף, הודות לזרמים ולרוחות מצפון.
אל תוך נתיבי המים הפתוחים הטילו האנשים בקבוקים חתומים ובתוכם פתקים עם התאריך, המקום והוראות למוצאיהם, בתקווה שחלקם לפחות יימצאו, אולי כעבור שנים רבות, וילמדו על משך הזמן הדרוש למסע כזה מקצה ים ודל.
סכנת ממשית לבריאות הייתה צפויה לתושבי הצריף, כשהאוויר הקר, שחדר מחלקה העליון של ארובת התנור, התגבר על זרימת האוויר כלפי מעלה וגרם לפרץ עשן וגזים מתנור הפחמים הקטן.
כמות תחמוצת הפחמן בחדר הרדיו הייתה עלולה להביא למוות תוך שעה, אלמלא נמצא פתרון לבעיה בחימום צינור הארובה המתכתי.
השגחה מתמדת על התנור הוטלה אפוא על התורן ב"אשמורת המטאורולוגית".
(בעיה זו גרמה למחלתו האנושה וכמעט למותו של אדמירל ריצ'רד בירד, שעשה חורף שלם בבדידות בשנת 1934 על מדף הקרח רוס באנטארקטיקה, אלא שבמצבו לא נמצא כל פתרון לדילמה - התנור קירב את מותו בהרעלה, אך לו כיבה אותו היה קופא למוות.)
בחודש יוני 1957 שופץ הצריף ונצבע כהכנה לחגיגות "אמצע החורף" ב-21 ביוני, יחד עם התקנת כיבוד כיד המלך.
החגיגות עצמן נערכו בבית המלאכה, וכללו גם זיקוקין די נור ובלון מטאורולוגי גדול, שחובר למפלט של טרקטור ויזל ונופח לממדי ענק עד שהתפוצץ, לקול תשואות החוגגים.
בכך תמה מחציתו הראשונה של החורף וליושבי שקלטון חיכו עוד חודשיים של קור וחשכה עד שתשוב השמש ב-18 באוגוסט.
ב"קרח הדרום" היו הטמפרטורות נמוכות עוד יותר והקשו מאוד על העבודה המדעית במקביל לעבודות היום-יום ההכרחיות, לרבות הקפדה על זמני שידורים ותחזוקת הציוד במצב תקין.
בראשית אוגוסט החל להופיע אור מוחזר גובר והולך מעל האופק, עד לנצנוץ האדום הראשון לאורך האופק, שהקדים להופיע כבר ב-14 באוגוסט, הודות להשתברות האור.
בסיס סקוט הוקם סמוך לשרשרת הרים גבוהים, שהשתרעו למרחק מאות קילומטרים צפונה ודרומה.
בקיץ הגיע הים הנקי מקרח לקרבת הבסיס, שהוקם על סלע איתן.
במרחק 9.2 ק"מ ממנו נמצא הבסיס האמריקאי בהאט פוינט.
בבסיס סקוט היה אדמונד הילרי המפקד על קבוצת ים רוס.
באמצע מאי פגשו אנשי הבסיס את הסערה הראשונה הממשית שלהם, עם רוחות סופה שמהירותן הגיעה בשיאה עד 79 קשר, או 150 קמ"ש.
הצריפים, שהוקמו במקום גבוה, לא התכסו עדיין שלג ומשום כך היו פגיעים לעוצמת הרוח המייללת.
לאחר שלושה ימים של סופה ודאגה לשלמות הצריפים, שככה הרוח והבדיקות גילו, שהבסיס יצא ממנה בשלום.
עם הפסקת הפעילות מחוץ לצריפים, גברה הפעילות המדעית בתוכם.
פתיחת השנה הגאופיזית הבינלאומית נועדה אומנם ל-1 ביולי 1957, אך מדעני הקבוצה החלו בתצפיותיהם כבר ב-1 באפריל, ובראשם ד"ר התרטון.
התרטון עסק גם בתצפיות הזוהר הדרומי, פעילות קשה ומקפיאה במיוחד, שיכלה להתבצע רק בלילות בהירים, והתרטון קידם בברכה כל לילה מעונן או סוער שאיפשר לו לנוח מעמלו המפרך.
לא תמיד הצדיק הזוהר את הציפיות, שתלו בו לאחר שראו את ציוריו של אדוארד אדריאן וילסון, אך לפחות פעם אחת התלקח באודם עז כל כך, שאנשי הבסיס האמריקאי שאלו בבהלה, אם בסיס סקוט עולה באש.
תנאי האקלים הקשים חייבו אמצעי בטיחות, כגון קשירת חבל בין צריף המעבדה לצריף למגנטיקה, שנבנה במרחק מה מן המעבדה תוך הקפדה על חומרים בלתי מגנטיים.
אלמלא אמצעי בטיחות פשוט זה, היה ג'רארד, האחראי לתצפיות מגנטיות, עלול לאבד את דרכו ולתעות לאין השב במרחק הקצר.
בין השאר עסקו חברי המשלחות בהקלטות סייסמיות, שאיתרו רעשים שונים בטווח הקרוב והרחוק.
התחנה המטאורולוגית עסקה בקריאות טמפרטורה, לחץ אוויר, רטיבות, מהירות הרוחות וכיוונן, ועננות.
לקריאת הברומטרים נאלץ בלהאם, האחראי למטאורולוגיה, לצאת אל סככות מרוחקות מעט, תפקיד קשה ומאתגר בעתות סערה.
לצד העבודה המדעית לענפיה השונים, היו חברי המשלחת טרודים בעבודות יום-יום, כגון בישול, תיקון בגדים ואוהלים, טיפול במזחלות וברתמות הכלבים ועוד.
בלילות ירח מלא היו מוציאים את הכלבים לטיולי מזחלות ונמצא, שהכלבים עומדים ללא קושי רב במסע מזחלת גם בקור של 40 מעלות מתחת לאפס.
שידורי הרדיו חייבו ידיעת כתב מורס, ולאחר קורס מיוחד התגברו הכל על הקשיים הראשוניים ורכשו די ידע בתהליכי רדיו לטיפול אחראי בתקשורת החיונית.
קורס חשוב אחר הקנה לאנשי המשלחת ידע יסודי בניווט, לפחות די הצורך למצוא את דרכם חזרה לבסיס אם יקרה משהו לנווט בקבוצתם.
הגאולוגים של המשלחת הרצו לפני חבריה, כדי להקנות למאזינים ידע מספיק לאיסוף דגימות סלע לבדיקת המומחים.
סדנת הרכב עמלה על הכשרת הטרקטורים למסע אל הקוטב, תוך הכנסת שכלולים ואמצעי הגנה ובטיחות.
לטיפול קפדני זכו גם מזחלות הכלבים, לרבות הקמת תא מחסה, קל אך איתן, בחלקה האחורי של אחת המזחלות, שעל אף ממדיו הקטנים - 4 מטרים על מטר - יכול היה לספק הגנה מן הקור ומקומות שינה לארבעה אנשים.
אחד משני המטוסים, ה"ביבר", הושבת למשך החורף, אך ה"אוטר" נשמר לפעילות והמריא בלילות ירח מלא לסיור בסביבה.
באחת הסערות נקבר כולו בשלג, ורק הודות לכמה סנטימטרים מזנבו הכתום שבצבצו מעל פני השטח הצליחו לאתרו ולחלץ אותו בקשיים רבים, שחייבו לאחר מכן עבודות תיקון ושיפוץ.
מדי שבוע התמנו שניים מחברי המשלחת לתורנים, שעסקו בכל עבודות התחזוקה השגרתיות של הבסיס, לרבות הכנת ארוחות בימי ראשון, שהיו ימי המנוחה של הטבח.
היה זה שבוע מפרך, שבסיומו ששו התורנים לשוב לשגרה, הנוחה היחסית.
חברי המשלחת מילאו את זמנם הפנוי בעיסוקי פנאי שונים.
בבוקר יום ראשון ערכו תפילה, מלווה שירת מזמורים נלהבת.
בסך הכל היו חייהם נוחים ונעימים יחסית, ללא תחושת הבידוד שהייתה מנת חלקן של משלחות קודמות, ושיחות טלפון תכופות לבני משפחותיהם הפיגו אף הן את תחושת הניתוק.
כבר ב-1 בספטמבר 1957 החלה עבודת השדה בבסיס שקלטון, על אף האפשרות לקור ולסופות קרח במועד מוקדם זה.
תוכניות רבות נערכו לתקופה זו והחשובה בהן, סיור בדרך ל"קרח הדרום".
היציאה למסע אל מעבר ליבשת נקבעה ל-14 בנובמבר, אך בהמשך נעשו שינויים רבים בתוכניות, מחמת תנאי מזג האוויר.
מטוס האוטר יצא לחלץ את רובין סמארט, ראש המשלחת במפרץ היילי, שנפצע.
המטוס תעה בדרכו, החמיץ את אורות הבסיס ונאלץ לנחות בגלל מחסור בדלק.
רק לאחר קרוב לשבועיים איפשרו תנאי מזג האוויר ומצב המטוס השני את חילוץ הטייסים, ששרדו בתנאי קור ומחסור, אך בתושייה ובתבונה.
ב-8 באוקטובר 1957, לאחר דחיות ועיכובים, יצאה שיירת כלי הרכב למסע הסיור המתוכנן אל "קרח הדרום".
מטרות המסע היו, ראשית, מציאת דרך במעלה חומת הקרח, שחסמה את הדרך בפני שיירת כלי הרכב שנעה כבר מצפון; שנית, להעביר קבוצת מיפוי עם להקת כלבים על שרשרת ההרים עד לקצה המזרחי ולחזור, במידת האפשר, מצדם השני של ההרים; ושלישית, לקבוע את האזור המתאים ביותר למחקר הגאולוגי של סטיבנסון.
סיורי הטיסה לימדו על מספר רב של קרחוני-עמקים היורדים מאזורי ההרים, המחוברים ביניהם במעבר הרים מושלג בגובה של בין 1200 ל-1800 מטרים.
בין המדרון הסלעי, שהיווה את הצלע הצפונית של ההרים, לבין קרחון סלסור ניצבו כמה שלוחות נונאטאק.
הכלבים הוטסו אל יעדם, כדי לחסוך בזמן ועמל.
בדרך, שסומנה בהמשך, נתקעו דגלי סימון, ואל הדגלים המתריעים על סכנה נקשרו הודעות בנוסח מונופול - "אם תקבל שש בהטלה הבאה, תוכל לקפוץ כאן".
ב-20 באוקטובר 1957 זכו אנשי הקבוצה, לאחר טיפוס קשה, ליהנות מנוף הרים מרהיב, לאחר חודשים על מדף הקרח השטוח והמונוטוני בשקלטון.
עם המראה משמח העין נתגלו גם הקשיים הרבים בהמשך הדרך, שנפתחה לפניהם באוויר הקוטב הצלול עד מאה קילומטרים ויותר.
מזג האוויר, בהמשך המסע, היה בהיר ונוח לעריכת מיפוי.
בלילה שבין 22 ל-23 באוקטובר חל ליקוי חמה כמעט מלא, שהרעיף אור כחול זר ומוזר על הקרחון וההרים, אך בניגוד לחששות, הכלבים לא גילו כל התרגשות לנוכח העלטה הפתאומית.
באותו יום קרא פוקס לכל צוותי הכלבים לחזור למחנה האוויר כדי להכין את הטרקטורים והציוד למסע העיקרי.
במסע אל "קרח הדרום" היו תקלות רבות בכלי הרכב.
בגלל תנאי הדרך הקשים, חרף סיורי אוויר למציאת נתיב נוח יותר, לא מצאו דרך חופשית מסכנות, בגלל ריבוי הבתרונים והתהומות, שכמה מהן היו עשויות להכיל אוטובוס קומתיים, לו נפל אל תוכן, ועל אחת כמה וכמה טרקטור זחלילים.
הזהירות הרבה, שנקטו חברי המשלחת, מנעה תקלות כאלה.
במשך הזמן התקלקל אחד הטרקטורים והיה הכרח לנטוש אותו עם אחת המזחלות וחלק מן המטען.
רק ב-50 הקילומטרים האחרונים עד "קרח הדרום" השתרעה הדרך על קרקע מוצקה וחופשית מבתרונים.
מסעות האביב והקיץ מבסיס סקוט
בחודש ספטמבר 1957 החלו אנשי הבסיס את מסעותיהם, חלקם עם מזחלות כלבים וחלקם בשיירת טרקטורים.
בדרכה עצרה חוליית הטרקטורים לבדיקת המצבור שהונח שם בסתיו הקודם והוסיפה לו עוד טונה וחצי של צידה.
מצבור נוסף צויד בכף גנייס, בבשר משומר לכלבים ובמנות לאנשים, לשימוש קבוצת הצפון העתידה להגיע לשם.
בהמשך ביקרו כמה מאנשי המשלחת במושבת פינגווין קיסרי שבכף קרוזייה, לצפות בהתפתחותה מאז ביקורו של ד"ר וילסון בשנת 1911. המושבה נמצאה במצב טוב וגדולה פי כמה משהייתה אז.
בסוף ספטמבר וראשית אוקטובר היו חברי הקבוצה עסוקים בהכנות האחרונות למסע הארוך דרומה.
שלושה מטוסי מגלשיים אמריקאים הביאו לאנשי המשלחת המבודדים את הדואר הראשון אחרי חודשים רבים.
ב-4 באוקטובר 1957 יצאו אנשי הקבוצה הצפונית לדרך, במזג אוויר בלתי יציב.
ב-14 בחודש יצאו הילרי, אליס, מולגרו ובלהאם בארבעה כלי רכב, הגוררים מזחלות עמוסות.
שקיעה בשלג ונפילה לבתרונים חייבה פריקת חלק מן המטען מעל המזחלות, ועל כן החליט הילרי על עקיפת השטח המבותר, תוך הקפדה שלא להרחיק יותר מדי בעקיפה כדי לא לתעות ולהגיע אל הבתרונים הארוכים של כף קרוזייה.
מדי שלוש שעות של נסיעה מפרכת במושבי טרקטורים נטולי חימום ובטרטור בלתי פוסק, היו עוצרים להשיב את נפשם בקקאו חם ובארוחה קלה בתא המחומם, ואחר ממשיכים עוד שלוש שעות וחוזר חלילה.
ב-20 באוקטובר, לאחר מסע בן 300 ק"מ, הגיעו אל המחנה של מילר, מארש ובייטס, שהוטסו לשם יום קודם עם שתי להקות כלבים.
בימים הבאים נעו הטרקטורים ונהגי הכלבים על מזחלותיהם ככל שאיפשר זאת מזג האוויר.
בהמשך נתקלו במדרונים תלולים, שהצריכו פריקה והעברה של מטענים, אך מזג האוויר הבהיר והשמשי פיצה על הקשיים.
במהלך הזמן הזה ניתקו להקות הכלבים מן הטרקטורים ורק לאחר ימים אחדים, כשהשתפר מזג האוויר, השיגו אותם.
מטוס הנחית לקבוצה שקית דברי דואר, לשמחת אנשיה.
מחנה נוסף של נוהגי כלבים הוקם בהמשך הדרך, במרחק 493 ק"מ מבסיס סקוט, ועם הגיעם אליו סיימו אנשי הקבוצה את השלב הגדול הראשון של מסעם, בתחושת הישג והצלחה.
במהלך 150 הק"מ הבאים נתקלו הנוסעים בקשיים רבים, ובעיקר אובדן טרקטור ה"ויזל", שהתקלקל ללא יכולת לתקנו באין חלקי חילוף מתאימים.
מטוס הביבר השלים את ציוד מצבור העזר לרגלי מפרצון שקלטון, ובכך הושלמה רשת המצבורים המצוידים היטב לאורך כל הדרך עד בסיס סקוט.
הילרי גמר אומר להמשיך עד לקוטב, אם רק יאפשר זאת מצב הדלק והטרקטורים.
כיוון שפוקס הודיע ב-20 בנובמבר 1957 שהוא מקווה להגיע אל הקוטב לפני סיום השנה, היה סיכוי שקבוצת הילרי וקבוצת פוקס תיפגשנה בתחום 150 הקילומטרים האחרונים אל הקוטב, מן הצד של בסיס סקוט.
ב-30 בדצמבר נמצאה קבוצת הילרי במרחק של פחות מ-320 ק"מ מן הקוטב, אך הייתה מודאגת מן הצריכה המוגברת של מלאי הדלק הזעום שנותר ברשותה.
ב-2 בינואר 1958 היו עדיין במרחק 120 ק"מ מן הקוטב ומצוידים ב-350 ליטר דלק בלבד לשלושת הטרקטורים, כמות שתספיק להביאם לשם אם לא יבזבזו דלק וזמן בחיפושים אחר מקום הקוטב המדויק.
ב-4 בינואר הגיעה סוף סוף קבוצת הילרי אל תחנת הקוטב של ארצות הברית והתקבלה בשמחה ובידידות.
אנשיה שמחו לרדת ממושבי הטרקטורים, שעשו את שלהם על אף כל הקשיים והתקלות וצלחו מסע של 2000 ק"מ.
מסע קבוצת פוקס אל הקוטב הדרומי
ב-24 בנובמבר 1957 יצאה קבוצתו של ויוויאן פוקס מבסיס שקלטון לדרכה אל הקוטב הדרומי, עם מזחלות עמוסות ב-20 טון צידה, דלק וחומרים שונים.
כבר ביום השני למסע ארעה תאונה, כשגשרון שלג התמוטט תחת חתול השלג של פוקס וסטראטון והשאיר אותם תלויים על בלימה מעל נקיק רחב ועמוק.
לאחר חילוץ שני הנוסעים ופריקת כל המטען מעל הטרקטור, הוזעקו חמישה טרקטורים ובכוחם המשותף ובתבונת הכפיים של המחלצים, הצליחו לאחר חמש שעות עבודה מפרכת להעלות את חתול השלג ולהביאו אל המחנה שהוקם מעבר מזה לבתרון.
תאונות דומות חזרו על עצמן גם בימים הבאים וב-10 בדצמבר הגיע מטוס האוטר עם חלקי חילוף ושאר ציוד נחוץ.