tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגסילאוס לא התלהב מהרעיון של אחיינו, אולם הוא היה שקוע בחובות כבדים ושמיטת החובות שתכנן אגיס קרצה לו.
על כן הוא הסכים למהלך ויחד עם אגיס שכנע את אחותו לתמוך בכספה בתוכניותיו של בנה.
בהמשך מונה אגסילאוס לראש האפורים ותמך בשמיטת החובות שארגן אגיס.
אולם לאחר שהתוכנית עברה הוא עיכב את אגיס מלבצע את שאר הרפורמות המתוכננות.
למזלו שליט הליגה האכאית אראטוס מסיקיון ביקש מאגיס לבוא לסייע לו נגד האיטולים.
אגסילאוס תמך בהצעה וקיווה כך להשהות את ביצוע התוכניות הנוספות של אגיס.
הוא הושאר כעוצר בספרטה בזמן שאגיס יצא למסע.
אולם שלטונו היה מושחת ורודני, ומתנגדו של אגיס לאונידס השני חזר לספרטה וביצע הפיכה.
אגסילאוס נמלט מהעיר יחד עם בנו היפומדון.
אגנתה דוידסן (29 באוגוסט 1947, נוק - 25 בנובמבר 2007, נוק) הייתה שרה בממשלת גרינלנד.
היא שימשה במשך 14 שנים כראש העיר של נוק, בירת גרינלנד, עד מותה הפתאומי בגיל 60.
בשנת 1983, דוידסן החליפה את האנס פביה רוסינג בפרלמנט של גרינלנד כנציגה של מפלגת סיומוט.
מאוחר יותר באותה שנה, היא מונתה לחברת הפרלמנט לעניינים חברתיים (עמדה דומה לשר ממשלתי), ובכך הפכה לחברת הפרלמנט האישה הגרינלנדית הראשונה.
בשנת 1989, היא נבחרה למועצת העיר של נוק, שוב כנציגה של מפלגת סיומוט, ובין השנים 1989–1991 היא החזיקה בתפקיד סגנית ראש העיר השנייה.
לאחר הבחירות של 1991, מונתה לסגנית ראש העיר הראשונה ובשנת 1993, היא הפכה לראשת העיר ויושבת הראש של מועצת העיר.
בשנת 1997, דוידסן גויסה על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק למסדר דנברוג .
אגף ההדרכה הוא אגף מטה במשטרת ישראל האחראי על ההכשרה העיונית והמעשית של כלל השוטרים, לוחמי משמר הגבול והמפקדים, לאורך מסלול שירותם במשטרה.
האגף נחנך באוקטובר 2017 ומפקדו הראשון היה ניצב אבשלום פלד.
בספטמבר 2024 נכנסה לתפקידה ניצב הדס שפירא-מדמוני.
אגף ההדרכה כולל את המכללה הלאומית לשוטרים וחטיבת ההדרכה.
האגף אחראי מקצועית על בסיס ההדרכה של משמר הגבול ועל בתי הספר המקצועיים במשטרה.
אגף 121 היא סוכנות סייבר צפון קוריאנית שהוקמה בשנת 1998 ומהווה חלק מזרוע המודיעין של הכוחות המזוינים של צפון קוריאה.
על פי דווחי הרשויות האמריקניות, זרוע המודיעין (Reconnaissance General Bureau) מנהל מבצעים חשאיים ויש לו שישה אגפים.
פעולות סייבר נחשבות דרך חסכונית יחסית עבור צפון קוריאה לשמירה על האופציה הצבאית האסימטרית, וכן כאמצעי איסוף מודיעין; המטרות המרכזיות לאיסוף מודיעין עבור צפון קוריאה הן: דרום קוריאה, יפן וארצות הברית.
יחידה נוספת ידועה (לכאורה) בזרוע המודיעין נקראת משרד מספר 91.
אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי (בראשי תיבות: אַגְאָ"ס) היה אגף במטה הכללי של צה"ל, שהוקם בשנת 2020 במסגרת תוכנית "תנופה", התוכנית הרב-שנתית שהוביל הרמטכ"ל אביב כוכבי במטרה לרכז את פעילות צה"ל אל מול מדינות שאינן שכנות של ישראל.
האגף עוסק בתכנון ובתכלול של האסטרטגיה הצבאית ובריכוז הפעולות לעיצוב המערכה ולתכנונה אל מול הזירה האיראנית ("פיקוד איראן").
עם תחילת פעילותו הוכפפו לאגף החטיבה האסטרטגית וחטיבת תבל, שהיו כפופות עד אז לאגף התכנון.
לראש האגף הראשון מונה האלוף טל קלמן, ששימש קודם לכן ראש החטיבה האסטרטגית וכראש מטה חיל האוויר.
ב-14 ביוני 2020 פורסם כי הרמטכ"ל כוכבי החליט לשנות את השם מ"אגף האסטרטגיה ואיראן" לאגף האסטרטגיה והמעגל השלישי.
שינוי שם האגף נבע מהכוונה שהאגף יעסוק לא רק באיראן אלא בזירת המעגל השלישי כולה.
במרץ 2025, שעות אחרי שנכנס לתפקיד, החליט הרמטכ"ל אייל זמיר על פירוק האגף והעברת מרכיביו לאגפים אחרים במטכ"ל.
ב-31 במרץ 2025 האגף נסגר ומרכיביו הועברו לאגף התכנון.
החטיבה האסטרטגית אחראית לריכוז עבודת המטה בקומה האסטרטגית, הכנת מסמכי עמדה לגיבוש תפיסת הביטחון של צה"ל, וכן על הסדרת היחסים בין הדרג הצבאי לדרג המדיני.
חטיבת תבל – החטיבה לשיתופי פעולה בינ"ל
חטיבת תבל אחראית לשיתופי הפעולה של צה"ל עם כוחות זרים, כוחות שמירת שלום וארגונים בין-לאומיים.
מטה איראן אחראי לריכוז ולתיאום של כלל המאמצים הצבאיים במערכה הלאומית המתנהלת מול האיומים מאיראן.
המטה הוקם ב-8 בנובמבר 2020 כחלק מתר"ש תנופה שהגה הרמטכ"ל אביב כוכבי.
מפקד המטה הראשון היה אל"ם ט', שפיקד קודם לכן על טייסת F-35.
+שםתקופת כהונההערותטל קלמן2020 – ספטמבר 2023מפקד האגף הראשוןאליעזר טולדנוספטמבר 2023 – 2025מפקד האגף עם סגירתו
אגס הלנה היפה הוא קינוח עשוי אגסים עלומים (אגסים שנשלקו בסירופ סוכר) המוגשים עם גלידת וניל וסירופ שוקולד.
בגרסאות פשוטות יותר מחליפים את האגסים העלומים באגסים משומרים ושקדים חתוכים.
הקינוח הומצא בשנת 1864 לערך, על ידי השף הצרפתי אוגוסט אסקופייה.
המאכל נקרא על שם האופרה "הלנה היפה" מאת ז'אק אופנבך.
אגנש שאגווארי (בהונגרית: Ságvári Ágnes; בודפשט, 19 בנובמבר 1928 – בודפשט, 13 ביוני 2000) הייתה היסטוריונית יהודייה-הונגרייה, שידועה בעיקר במחקר ההיסטורי שלה על תולדות שואת יהודי הונגריה.
תחילה שירתה במנגנון הממלכתי הקומוניסטי, אחר כך בחרה בעבודת מחקר.
היא עבדה במכון להיסטוריה של המפלגה ואחר כך מונתה למנכ"ל ראשי בארכיון עיר הבירה בודפשט.
בשנת 1980 הוענק לה עיטור הזיכרון של ארווין סבו על עבודתה כספרנית.
בין השנים 1986–1998 לימדה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
אגנש שאגווארי נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שאגווארי (1883-1941), ושל רוזליה ארדש (1889-1964).
שם המשפחה של אביה היה במקור שפיצר.
היא באה ממשפחה משכילה של מעמד ביניים.
אביה היה עורך דין ידוע, אמה הייתה מורה ופטרונית ידועה, נשיאת קבוצת הנשים של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש וסגנית נשיא MINOSZ (הברית הלאומית של הנשים היהודיות בהונגריה).
דודתה יוזפינה שאגווארי (לשעבר שפיצר) הייתה אמו של הפיזיקאי היהודי-הונגרי אגון אורובאן.
אחיה, אנדרה שאגווארי, היה פוליטיקאי קומוניסטי שנרצח בשנת 1944. בשנת 1944 סיימה אגנש את לימודיה בבית הספר לטיפוגרפיה ולהקלדה בבודפשט.
לאחר סיום לימודיה בתיכון עבדה בבית חרושת בין השנים 1944–1945, ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 במרכז המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
במקביל, הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ול"פדרציית הנוער הדמוקרטי ההונגרי" (MADISZ), שם הייתה "מארגנת סטודנטים".
מאפריל עד אוגוסט 1947 עבדה כבלשית משטרתית במשטרה החשאית ההונגרית הממלכתית (ÁVO) וגם במשטרת המדינה, בדרגת סגן משנה.
בין השנים 1948–1956 עבדה באגף הסגל בהנהלה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית, תחילה כעובדת חברתית ולאחר מכן כעמיתה פוליטית בוועדת הביקרת המרכזית.
באותה תקופה למדה היסטוריה וכלכלה פוליטית באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם קיבלה את התואר בשנת 1951. בשנת 1956 מונתה למנהלת לשכת הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית ובשנת 1960 הפכה לחוקרת בכירה במכון להיסטוריה של המפלגה ולסגנית מנהלת המכון.
ב-1962 הגנה על עבודת הדוקטורט שלה בנושא "תנועות ההמון והמאבקים הפוליטיים בבודפשט בשנים 1945–1947. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1964, הפכה לעמיתה בכירה במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1968 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לסוציאליזם מדעי בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת יוזף אטילה בעיר סגד.
בין השנים 1970 לבין 1985 שימשה בתפקיד מנהלת ארכיון הבירה בודפשט.
מיד לאחר בחירתה החלה לעשות סדר בארכיוני המוסד שהיו במצב מוזנח מאוד.
מכיוון שלא היה מספיק מקום בבניין העירייה הישן והמסמכים היו מאוחסנים אצל גופים שונים ברחבי העיר, משימתה הראשונה הייתה לאסוף ולארגן אותם.
היא עשתה מאמצים משמעותיים לשמר, לשחזר ולאחסן בבטחה את הרשומות.
סדנת רפרוגרפיה החלה לפעול בארכיון (רפרוגרפיה הוא השם הקולקטיבי של ההליכים שבהם נוצר עותק מדויק ונאמן של המסמך) עם יותר תקציב שהתקבל לשיקום, כריכת ספרים וצילומי אבטחה.
הפקת התיעוד הארכיוני, העבודות המתודולוגיות השייכות לסדרה של לימודי היסטוריה של העיר ולקידום הכתיבה של ההיסטוריה המקומית החלה בתנופה רבה.
היא "חלמה" על יצירת סדרת ספרים ביחד עם "איגוד הספרנים ההונגרים" כדי להציג את ההיסטוריה של העיר.
אגנש זכתה במדליית הזיכרון של ארווין סבו בשנת 1980, שלמעשה הוענקה בשל זכויותיה כספרנית.
בשנת 1986 יזמה את הקמת ארגון הארכיונאים ההונגרים.
כבר משנת 1945 החלה שאגווארי לחקור את ההיסטוריה של בודפשט לאחר 1945. העניין שלה עבר לסוגיות המתודולוגיות והתאורטיות של מחקר היסטורי עירוני השוואתי.
היא חקרה את ההיסטוריה של השואה בהונגריה, את נסיבות גירוש יהדות הונגריה בזקרפטיה ואת גורל הרכוש היהודי שנבזז.
לאחר שעזבה את הארכיון, המשיכה בעבודתה באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם לימדה עד פרישתה בשנת 1998.
נפטרה ב־13 ביוני 2000 בבודפשט.
אגסילאוס הוא חיבור קטן מאת הסופר היווני קסנופון (נפטר בשנת 354 לפנה"ס), המסכם את חייו של אגסילאוס השני מלך ספרטה (בערך 440 לפנה"ס – בערך 360 לפנה"ס).
קסנופון היה ידידו הטוב של אגסילאוס.
הוא כתב את החיבור לאחר מותו של המלך, והחיבור כולו מהלל אותו.
קסנופון פגש את המלך אגסילאוס לאחר המסע המתואר בחיבורו "אנבסיס".
קסנופון כיבד מאוד את המלך, וראה בו דוגמה שאין טובה ממנה לכל המידות האזרחיות והצבאיות.
חיי המלך מתוארים בסדר כרונולוגי, מה שהופך את החיבור לאחת הדוגמאות הראשונות לכתבים ביוגרפיים.
חלקים מסוימים בחיבור מושאלים מחיבורו של קסנופון "הלניקה", עם שינויים קלים בלבד בשפה.
אגסילאוס הראשון הוא במיתולוגיה היוונית המלך השישי בשושלת האגיאדית (על שם המלך אגיס הראשון ) של מלכי ספרטה.
אגסילאוס היה בנו של דוריסוס מלך ספרטה.
על פי אפולודורוס מאתונה, אגסילאוס שלט 44 שנים, ומת בשנת 886 לפני הספירה.
על פי פאוסניאס, תקופת שלטונו הייתה קצרה, אך הוא מתארך אותו לזמן החקיקה של ליקורגוס.
את כס המלוכה שלו ירש בנו ארכלאוס , ואחריו מלך נכדו טלקלוס .
אגנש קון (במקור קוהן-כהן, בהונגרית: Kun Ágnes; ברוסית: Агнесса (Агнеш) Кун; נאג'אנד, 21 בינואר 1915 – בודפשט, 19 באוקטובר 1990) הייתה מתרגמת יהודייה-הונגרייה, עורכת, בתם של בלה קון (מנהיג הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) ושל אירן גאל.
אגנש קון הייתה אשתו השנייה של המשורר וסופר היהודי-הונגרי אנטל הידאש.
ביום נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היא ואמה צעדו לתחנת הרכבת קלנפולד ונסעו ברכבת לאוסטריה ברכבת של קרובי משפחתם של קומסרי העם (למעשה שרי ממשלת הונגריה הסובייטית) של הרפובליקה.
משם המשיכה עם אמה לאיטליה.
שם נולד אחיה הצעיר, שהפך לרופא מיקלוש קון (1920–1996), שנולד בבולוניה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הם נסעו לברית המועצות, שם הצטרפו לראש המשפחה לבלה קון.
אגנש נרשמה לאוניברסיטת מוסקבה, שם למדה היסטוריה, ספרות ופילוסופיה, והכירה את הספרות הרוסית.
הוא התחתנה עם אנטל הידאש בברית המועצות.
אגנש קון החלה את עבודתו הרצינית כמתרגמת בשנות ה-40 של המאה ה-20 תחת השם הבדוי "אנה קרסנובה".
היא תרגמה לרוסית את ספרו המפורסם של גזה גארדוני כוכבי אגר, אבל תרגמה גם יצירות מאת שנדור פטפי, ז'יגמונד מוריץ, אנטל הידאש.
עבודות התרגום הספרותיות שלה כוללות את העובדה שבתרגומיה של כמה משוררים הונגרים (מיהאי פזקש, מיהאי ורשמארטי, יאנוש אראן, אנדרה אדי, אטילה יוז'ף, מיקלוש רדנוטי) לרוסית היא פנתה לכמה משוררים רוסיים וביקשה מהם "לשפץ" את התרגום שלה לגרסה רוסית איכותית (פסטרנק, צ'וקובסקי, מרטינוב, סמוילוב ועוד).
אתגר גדול יותר היו הדרמות צ'ונגור וטינדה של מיהאי ורשמארטי, או הדרמה של אימרה מדאץ' טרגדיית האדם.
היא הורשתה לחזור להונגריה בשנת 1959 והייתה אחד ממכיני ציון יובל המאה להולדתו של אביה, בלה קון.
מאוחר יותר עבדה בעריכה לדפוס של כמה מכתבי בעלה.
אגנש קניירש, (לפני נישואיה בולגאר (במקור בריגר), בהונגרית: Kenyeres Ágnes; בודפשט, 22 ביולי 1911 – 2012) הייתה לקסיקוגרפית, פילולוגית, יהודייה-הונגרייה ועובדת של הספרייה האוניברסיטאית בבודפשט.
אגנש קניירש למדה באוניברסיטה בבודפשט, מוריה היו היסטוריון הספרות יאנוש הורבאט והלשונאי זולטאן גומבוץ.
עבודת הדוקטורט שלה פורסמה בשנת 1934 בה חקרה את התפילות ההונגריות במאה החמש עשרה והשש עשרה.
עבדה במחלקת כתבי היד של הספרייה האוניברסיטאית והייתה אחראית לטיפול בקודקסים הלטיניים בהונגריה.
בין 1960 לבין 1966 ערכה את סדרת ספרי החינוך בשם "עולם התרבות", ובין 1967 לבין 1994 ארגנה וערכה את "הלקסיקון הביוגרפי ההונגרי" החשוב בן ארבעת הכרכים.
אגנש נולדה במשפחה יהודית כבתם של אישטוואן בולגאר (בריגר) (1872–1967) סוחר בגדי אופנה ושל רגינה סלקאי (שולסינגר) (1878–1955).
סבה וסבתה מצד אביה היו אברהם בריגר (1844–1909), עצמאי ואתל (אסתר) שטרן (1845–1929), סבה וסבתה מצד אמה היו וילמוש סלקאי (שולסינגר), מורה מקומארנו ורוזה פוירלשר (1848–1935).
ב-31 באוקטובר 1935 נישאה לאימרה קניירש (1911–1962) מרצה באוניברסיטה, לימים סופר והיסטוריון ספרותי.
לפי רישום תעודת נישואיה אגנש קניירש המירה את דתה לפני נישואיה, לנצרות הרומית-קתולית כדתו של בעלה אימרה קניירש.
עיטור הצלב הקטן של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1948)
אגסים, שעועית ובייקון הוא מאכל צפון גרמני שפופולרי במיוחד במדינות הפדרטיביות של גרמניה: שלזוויג-הולשטיין, סקסוניה התחתונה, מקלנבורג-מערב פומרניה ובהמבורג.
הזמינות העונתית של מרכיביו גורמת לכך שהמנה נאכלת בעיקר בחודשים אוגוסט וספטמבר.
המנה היא סוג של נזיד, שבו - כפי שהשם מעיד - המרכיבים העיקריים הם אגסים, שעועית ושְפֶּק (מעין בייקון).
במטבחים כפריים בצפון גרמניה, היו מוסיפים גם תפוחי אדמה, על אף שהם לא מוזכרים במפורש.
בדרך כלל משתמשים בשעועית ירוקה חתוכה (Brechbohnen).
בהמבורג בשווקים ניתן למצוא מדי פעם "אפונה טורקית", למרות שמו זן שעועית זה גדל בגרמניה ושימש בעבר תדיר להכנת מנה זו.
במהלך ההכנה מוסיפים מספר ענפי צתרה לשעועית.
האגסים המשמשים למנה זו הם אגסי בישול, שאינם אכילים והם עדיין לא בשלים.
הם קטנים, ירוקים וקשים כסלע, חסרים את המתיקות של זני האכילה הפופולריים.
באזור המבורג משתמשים בזנים נוספים: ה-Vierländer ואגסי הבישול המתוקים יותר של Finkenwerder.
הם לא מתוקים כשהם בושר.
להכנת המנה בדרך כלל משתמשים בקותל חזיר מעושן.
ההעדפה של המבורג ושלזוויג-הולשטיין היא להוסיף תפוחי אדמה לתבשיל הזה שלהם, שעדיין יציבים בעת בישול, כמו הזנים של תפוחי האדמה בעלי קליפה אדומה.
לפי הטעם, מניחים את הבייקון ברצועות שלמות או חותכים לחתיכות גדולות, מוסיפים למים ומביאים לרתיחה.
בינתיים מנקים את השעועית, שוטפים וחותכים לחלקים.
לאחר 25 דקות בישול מוסיפים את השעועית יחד עם הצתרה לבייקון והבישול ממשיך.
האגסים נשארים את הגבעולים ועם קליפתם לכל אורך הבישול.
לאחר מכן מניחים אותם על השעועית והכל מתבשל יחד.
את תפוחי האדמה הקלופים מבשלים בנפרד במי מלח או מבשלים יחד עם שאר התבשיל.
לקראת סוף זמן הבישול הכולל של כ-50 דקות מערבבים מעט קמח עם מים, יוצקים לסיר ומרתיחים לזמן קצר להסמכה.
כמויות אופייניות לארבעה אנשים הן:
לכל אדם מגישים אגס אחד או שניים, מנה טובה של בייקון, שעועית ותפוחי אדמה ומרק לפי העדפה.
בירה טרייה משתלבת היטב עם המנה.
יש וריאציות שמבטלות את הצתרה, אבל מוסיפים פטרוזיליה טרייה קצוצה לקראת הסוף, ואחרות שמשתמשות במרק במקום מים לבישול (מוכן או ביתי) ושמשתמשים גם בפלפל שחור.
אגס נאשי או אגס אסייתי (שם מדעי: Pyrus pyrifolia) הוא סוג אגס שמקורו במזרח אסיה.
הוא נקרא גם אגס יפני, אגס סיני, אגס קוריאני, אגס חול, אגס תפוח ויחד עם זנים נוספים גם אגס נאשי, כאמור.
אגס נאשי אינו דומה למין המוכר יותר של אגס (אגס תרבותי) שמקורו באירופה.
האגס נאשי הוא עגול, צהבהב, בצורת תפוח.
בשרו עסיסי, ולכן משמש בעיקר כמרווה צימאון, הוא אינו מתאים לעוגות או לריבה, אך הוא משמש כממתיק טבעי בבישול, באפייה, בכבישה, ובסלטים.
מאה גרם פרי מכיל 42 קלוריות.
העץ סובל כפור ואוהב אדמה רופפת.
הפירות בדרך כלל אינם נאפים בפשטידות ולא מכינים מהם ריבות כי יש להם תכולת מים גבוהה ומרקם פריך וגרגירי, שונה מאוד מהזנים האירופיים.
הם מוגשים בדרך כלל גולמיים או מקולפים.
הפרי נוטה להיות די גדול וריחני, וכשהוא עטוף בקפידה (יש לו נטייה לחבול בגלל העסיסיות שלו), הוא יכול להחזיק מעמד מספר שבועות (או יותר) במקום קריר ויבש.
בשל מחירם הגבוה יחסית וגודלם הגדול של פרי על זניו, נהוג באסיה להגיש את האגסים לאורחים, או הם ניתנים כמתנות, או נוהגים לאכול אותם ביחד במסגרת משפחתית.
בבישול, אגסים טחונים משמשים ברטבים המבוססים על חומץ או רוטב סויה כממתיק, במקום סוכר.
הם משמשים גם למרינדת בשר, במיוחד בשר בקר, כאשר דוגמה בולטת היא במאכל הקוריאני בולגוגי, בשל נוכחותם של אנזים לריכוך החלבונים בבשר.
באוסטרליה, אגסים אלה הוכנסו לראשונה לגידול מסחרי החל משנת 1980.
אגף הביטחון של משטרת דרום אפריקה הוקם בשנת 1947 והיה אחראי על ביטחון פנים בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
האגף נחשב ליחידת עילית של המשטרה, ופעל עד לנפילת שלטון האפרטהייד בשנת 1991. בשנת 1987, בשיא כוחו, שירתו בו 13% מאנשי המשטרה.
מטרתו העיקרית הייתה לחזק את משטר האפרטהייד ולדכא את הרוב השחור במדינה.
האגף ביצע איסוף והערכת מודיעין, והיו בו גם יחידות מבצעיות שפעלו בדרום אפריקה וכן במדינות שכנות.
באגף פעל "מדור C1" שתפקידו היה הוצאה להורג ללא משפט.
מפקדת המדור שכנה בחוות ולאקפלאס, כ-20 ק"מ ממערב לפרטוריה.
המדור גייס לשורותיו מודיעים, סוכנים כפולים ועריקים, בהם אנשי אסקרי רבים.
במתקני היחידה נעשה שימוש שיטתי בעינויים, ואירעו בהם מקרים רבים של מוות במעצר.
למדור מיוחסים מקרי רצח רבים, בהם רצח רות פירסט, שלישיית פבקו וסטיב ביקו.
האגף עסק גם בתעמולה שנועדה לצייר את מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני באור שלילי.
ועדת האמת והפיוס מצאה כי אגף הביטחון עסק ב"השמדה מסיבית ושיטתית של מסמכים" בשנים 1992 ו-1993, בעקבות הוראה ממחלקת המשטרה שניתנה ב-1992. כתוצאה מכך, פרטים רבים אודות חברי האגף או פעולותיו נותרו לא ידועים עד היום.
מעטים מאנשי אגף הביטחון הגישו בקשות חנינה לוועדת האמת והפיוס והעידו ארוכות על מעורבותם בהוצאה להורג ללא משפט ובהפרות של זכויות האדם.
אגף הביטחון של משטרת דרום אפריקה הוקם בשנת 1947 בשם "האגף המיוחד" (Special Branch) על ידי הנדריק יאקובוס דו פלוי, במטרה "להילחם בקומוניזם בצורה פעילה".
בשנת 1950 נחקק "חוק דיכוי הקומוניזם" שהגדיר את הקומוניזם בצורה רחבה ומעורפלת, והעניק מסגרת חוקית לפעילות האגף, שדיכא כל פעילות פוליטית של מתנגדי הממשלה בטענה שהיא פוגעת בביטחון המדינה.
שמו שונה אז לשם "אגף הביטחון".
האגף זכה לפרסום בשנת 1956 לאחר סדרה של חקירות, פשיטות ומעצרים שבהן נעצרו 156 מתנגדי האפרטהייד, בהם נלסון מנדלה, והועמדו לדין בגין בגידה.
הם הוחזקו במעצר במשך ארבע עד שש שנים, ולאחר מכן זוכו ושוחררו.
משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך נחקקו חוקים רבים שהרחיבו את סמכויות אגף הביטחון, ביוזמתו של ג'ון פורסטר, שהיה אז שר המשפטים.
חוקים אלה העניקו לאגף הביטחון סמכויות נרחבות למעקב, מעצר וחקירה בעינויים של פעילים פוליטיים ומתנגדי האפרטהייד.
בשנת 1962 נחקק תיקון ל"חוק דיכוי הקומוניזם" שאפשר מעצר ללא משפט עד 12 יום והרחיב את סמכותו של שר המשפטים להוציא ארגונים מחוץ לחוק.
חוק משנת 1963 אפשר מעצר של עד 90 יום ללא צו מעצר וללא גישה לעורך דין, ועם אפשרות להארכת התקופה שוב ושוב "אם יימצא צורך בחקירות נוספות".
בשנת 1966 הותר "מעצר מניעתי" עד 14 יום, עם אפשרות להארכה.
"חוק הטרור" משנת 1967 התיר מעצר בלתי מוגבל בזמן, בכליאה בבידוד, ללא משפט, למטרות חקירה.
הסמכויות בחוקים אלה הורחבו עוד בשנת 1982. בתוקף חוקים אלה נעצרו פעילים פוליטיים רבים ונחקרו תחת עינויים ללא ידיעת משפחותיהם וללא גישה לעורך דין, והתרחשו מקרים רבים של היעלמות כפויה.
טבח שארפוויל (1960) סימל עליית מדרגה במאבקם של מתנגדי האפרטהייד בדרום אפריקה, ואגף הביטחון היה הגוף העיקרי שייעודו היה לדכא את המחאה.
באותה עת החלו הקונגרס הלאומי האפריקני וארגוני מחאה נוספים לבצע פעולות טרור נגד גופי השלטון.
מחתרת בשם uMkhonto we Sizwe, שבה היו פעילים גם נלסון מנדלה וג'ו סלובו, החלה לפעול בדצמבר 1961 וביצעה פיגועים נגד מוסדות ממשלת האפרטהייד ומשטרת דרום אפריקה.
כמו כן אנשיה השחיתו מבני ממשל, תחנות חשמל וציוד מכני, ושרפו שדות ויבול.
בתגובה חוקקה הממשלה חוקים שאפשרו מעצר ללא משפט והוצאת ארגונים מחוץ לחוק.
בשנת 1961 שירתו באגף הביטחון כ-200 איש, כמחציתם שחורים.
משנת 1963 גדל משמעותית תקציב המשטרה, וחלק ניכר ממנו יועד לאגף הביטחון.
בשנת 1964 חל גידול עצום באגף הביטחון, ואנשיו מילאו את כל ארבע הקומות של בניין קומפול בפרטוריה, ששיכן לפני כן את מפקדת המשטרה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 חקרו אנשי האגף מספר רב של עצירים פוליטיים.
בתקופה זו הוקמה באגף יחידה מיוחדת בשם "חוליית החבלה", ביוזמתו של ג'ון פורסטר, שהיה שר המשפטים.
יחידה זו עקבה וחקרה פעילים נגד האפרטהייד, ונודעה בשיטות חקירה אכזריות ועינויים, עליהם העיד בין השאר ג'ו סלובו.
אנשי "חוליית החבלה" עברו הכשרה בשיטות חקירה בעינויים מאנשי הכוחות המזוינים של צרפת, שהשתמשו בשיטות אלה במהלך מלחמת אלג'יריה.
בשנים 1985 ו-1986 הוכרז מצב חירום בדרום אפריקה והופעלו תקנות לשעת חירום המאפשרות מעצרים רבים.
בשנים אלו מתו מאות אנשים במחאות אלימות.
בנובמבר 1989 חשף בוטאנה אלמונד נופומלה, קצין שחור באגף הביטחון, את "מדור C1" שבו פעלו חמש "חוליות חיסול" שהוציאו אנשים להורג ללא משפט.
נופומלה השתייך לאחת המחלקות, שהרגה באכזריות בשנת 1981 את גריפית'ס מקסנג', פעיל נגד אפרטהייד, וביצעה רציחות נוספות.
דבריו הוכחשו, במלואם או בחלקם, על ידי שרים בממשלה שטענו שהחשיפה היא "מזימה קומוניסטית".
בינואר 1990, תחת לחץ גובר מצד גופי המחאה במדינה, מינה נשיא דרום אפריקה פרדריק וילם דה קלרק ועדת חקירה בראשות שופט, שתבדוק את הטענות של נופומלה.
דו"ח הוועדה פורסם בנובמבר 1990 ולא נקבע בו שקיימות "חוליות חיסול" או אחראים כלשהם לרציחות.
פעילים נגד אפרטהייד גינו את הדו"ח וטענו שמדובר בטיוח.
במהלך פעילות ועדת החקירה נהרג בהקי מלנגני, עורך דין שייצג פעילי מחאה, באמצעות מעטפת נפץ שהגיעה לידיו.
אדם נוסף בשם בריאן נגקולונגה טען שהוא חבר ב"חוליית חיסול", וביולי 1990 הוא נרצח על ידי מפעיליו.
אחד ההישגים של האגף היה "מבצע וולה" ביולי 1990, שבו נחשפו דרכי התקשורת בין פעילי הקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה לבין פעילים שברחו לזמביה.
שמונה פעילים נעצרו והואשמו בפעילות טרור, אך זוכו כעבור זמן קצר.
שני פעילים נוספים נחשבו לנעדרים עד 1998, אז נודע ש"חוליות החיסול" רצחו אותם והשליכו את גופותיהם לנהר בקוואזולו-נטאל.
באפריל 1991, לאחר נפילת שלטון האפרטהייד, הוחלט לסגור את אגף הביטחון, ורוב עובדיו נקלטו במחלקת החקירות הפליליות של משטרת דרום אפריקה.
זמן קצר לאחר מכן החלה השמדה מסיבית ושיטתית של מסמכי אגף הביטחון, עקב הוראה ממחלקת המשטרה.
פרטים רבים אודות חברי האגף או פעולותיו נותרו לא ידועים עד היום.
עדויות אנשי אגף הביטחון בפני ועדת האמת והפיוס
כאשר הוקמה ועדת האמת והפיוס שנועדה לחקור הפרות של זכויות האדם בתקופת האפרטהייד, 81 קציני משטרה ששירתו באגף הביטחון הגישו בקשות לחנינה והעידו בפני הוועדה, מתוכם 47 שהיו ב"מדור C1".
אחד הבולטים בהם היה יוג'ין דה קוק, מפקד המדור, שהעיד על מעשי רצח ופשעים רבים שבהם היה מעורב.
חלק ניכר מהמידע על פעילויות אגף הביטחון נודע לראשונה במהלך העדויות בפני ועדת האמת והפיוס.
אגף הביטחון ביצע מעקבים רבים לצורך איסוף מודיעין על חשודים בהתנגדות לממשלה, באמצעות קריאת דברי הדואר שלהם, האזנות סתר, ציתות לשיחות טלפון ומעקב פיזי, לעיתים גלוי ולעיתים סמוי.
עובדי האגף עקבו אחר מנהיגים פוליטיים, בהם גם חברי פרלמנט, ושתלו סוכנים בכל פגישה של ארגוני חברה אזרחית שנאבקה באפרטהייד, כולל פגישות שבהן השתתפו רק חמישה פעילים.
בין הנעקבים נמנו ויני מדיקיזלה-מנדלה, כריס האני, הילדה ברנשטיין, סטיב ביקו, אלה גנדי, רוני כתריאלס, אלברט ג'ון לוטולי ואוליבר טמבו.
רוב האנשים שנעצרו על ידי אגף הביטחון העידו לפני ועדת האמת והפיוס שהם סבלו מתקיפות פיזיות ועינויים בזמן המעצר.
חלקם הותקפו במכות חשמל או חניקה, שהובילו לעיתים קרובות לאובדן שליטה בשלפוחית השתן או במעיים.
תחת מצב משפיל זה, חלק מהעצורים העידו נגד חבריהם.
הם חשו בושה, רגשות חרטה ואשמה ממעשיהם, ולכן בדרך כלל נמנעו מהגשת תלונות על עינויים לאחר ששוחררו.
אגף הביטחון השתמש בחקירות לא רק ככלי לקבלת מידע מהעצורים אלא גם כדרך לגייסם כסוכנים כפולים.
החוק התיר להאריך מעצרים ללא הגבלת זמן, ולא מעט חקירות נמשכו שבועות או חודשים.
שיטות העינויים כללו כליאה בבידוד לזמן ממושך, מניעת שינה, תקיפה פיזית, מכות חשמל, איומים פסיכולוגיים והפחדות.
במתקני האגף התרחשו מקרים רבים של מוות במעצר, הן כתוצאה ישירה מעינויים והן כתוצאה ממצבים שגרמו לעצורים להתאבד.
אגף הביטחון הורכב ממחלקות שסומנו באותיות A עד O, ומחלקה C הייתה אחראית על מאבק בטרור.
הכוחות המיוחדים של מחלקה C כונו "מדור C10", ובהמשך שונה שמו ל"מדור C1".
רוב אנשי המדור היו לבנים, ועברו הכשרות מיוחדות לדיכוי מרידות ושימוש בחומרי נפץ.
בדרך כלל הם שוכנעו לאחר שעברו חקירה בעינויים, ולעיתים מרצון.
במדור פעלו מספר "חוליות חיסול" שהוציאו להורג ללא משפט עשרות פעילים נגד אפרטהייד, בהם רות פירסט, שלישיית פבקו וסטיב ביקו.
בדרך כלל הרציחות בוצעו באמצעות ירי או מעטפת נפץ, אך לעיתים נעשה שימוש ברעל, חניקה, מכות חשמל או מוות במעצר כתוצאה מעינויים.
אגף הביטחון ביצע פיגועים רבים משנת 1982 עד 1987, לבקשת פיטר וילם בותה ובאישור שר המשפטים אדריאן וולוק.
בין הפיגועים נמנים הפצצת משרדים של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני בלונדון, יוהנסבורג ופרטוריה, והפצצת מבנים של איחוד הכנסיות הנוצריות של דרום אפריקה (שתמך במפלגת הקונגרס) ושל ארגוני חברה אזרחית שנאבקו נגד האפרטהייד.
מדור G2 של אגף הביטחון עסק בפעולות דיסאינפורמציה ולוחמה פסיכולוגית.
להלן מספר פעילויות שבוצעו על ידי המדור.
סחיטה של פעילים פוליטיים, הפצת דיבה עליהם והפעלת מניפולציות עליהם ועל בני משפחתם.
הטרדה והפחדה של פעילים פוליטיים על ידי פגיעה ברכושם, מעקב מתמיד וגלוי, ביצוע שיחות טלפון מאיימות, ירי על בתים ויידוי אבנים דרך חלונות.
ריסוס גרפיטי, הפצת כתבי עת למטרת דיסאינפורמציה, השחתת כלי רכב וצמיגים, שימוש בפצצות סירחון או גז מדמיע בהתקהלויות מחאה, הפללת שווא, תקיפה פיזית, הצתות ומטעני נפץ לעבר כלי רכב, בתים ומבנים.
פטריק מהלנגו הוצא להורג על ידי אנשי האגף ב-1986. לפני מותו, שוביו אילצו אותו לכתוב מכתב לבני משפחתו שבו נאמר כי החליט להגר מהמדינה.
משפחתו האמינה בכך, וחיכתה בקוצר רוח לשובו, ורק בשנת 1991 נודע כי נרצח.
ביולי 1988 ראה אור סרט קולנוע אודות סטיב ביקו.
הממשלה לא הצליחה למנוע את הקרנת הסרט, אך אגף הביטחון חשש מהפרות סדר בשעת ההקרנה.
הם הטמינו מטעני נפץ דמה בבתי הקולנוע כדי לספק עילה לאיסור על הקרנת הסרט.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 גברה ההתנגדות לאפרטהייד במדינה, והמדור ניסה לזרוע פילוגים פנימיים בתנועה נגד האפרטהייד, ולעיתים אף לעורר אלימות פנימית.
אגף הביטחון ניסה להחליש את מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, בין השאר על ידי חיזוק המפלגה היריבה, Inkatha Freedom Party.
האגף העביר תקציבים בשווי מיליוני דולרים למפלגה ולאיגוד המקצועי שלה, שהופקדו בחשבונות סודיים של ראשי המפלגה.
פרטים אלה נחשפו בשנת 1991 וגרמו להתפטרותו של אדריאן וולוק, שר החוק והסדר.
בשנת 1994 פורסם דו"ח ועדת חקירה ממשלתית ובו מידע על אנשי "מדור C1" שמכרו נשק בלתי-חוקי לאנשי מפלגת Inkatha.
מאוחר יותר נודע שהנשק המדובר הוא רובי סער AK-47, ואנשי המפלגה העבירו חלק מכלי הנשק למחתרות טרור במדינות שכנות.
אגף הביטחון פעל גם במדינות הסמוכות לדרום אפריקה, בהן נמיביה, סווזילנד, בוטסואנה, מלאווי ולסוטו (לאחר ההפיכה הצבאית ב-1986).
אנשי האגף סייעו למשטרים במדינות אלה להיאבק במתנגדי המשטר, וכן ללכוד מתנגדי אפרטהייד שהיגרו למדינות אלה מדרום אפריקה, וקיבלו מקלט בעזרת גורמי אופוזיציה.
האגף ביצע פעולות דומות גם בבנטוסטנים.
במסגרת 'מבצע אוליבטי' אגף הביטחון, שלח את הסוכנת SR407 אוליביה פורסיית' תחת שם הקוד "לארה" לבוצואנה, זימבבואה, זמביה וטנזניה כדי לעקוב ולדווח אודות סטודנטים מתנגדי אפרטהייד.
אגף הכלכלן הראשי הוא יחידת מטה במשרד האוצר האחראי על חיזוי ומעקב אחר המשתנים הכלכליים המשפיעים על המשק הישראלי, גיבוש מדיניות המס של ישראל וכן על ניהול הקשרים הבינלאומיים של משרד האוצר.
כחלק מכך שותף האגף בתהליך בניית תקציב המדינה בחיזוי הצמיחה והכנסות המדינה, ומעקב אחר הכנסות המדינה בפועל.
האגף גם יוזם מחקרים מקדמי מדיניות, לתמיכה מחקרית בקבלת ההחלטות באוצר, ולהצגת הכלכלה הישראלית לגורמי חוץ.
בנוסף האגף יוזם מדיניות ושינויי חקיקה בתחומי המס ומייצג את ישראל בפורומים בינלאומיים העוסקים בתחומי מדיניות כלכלית ומיסוי.
פרסומי אגף הכלכלן הראשי כוללים בין היתר את דו"ח הכנסות המדינה, סקירות כלכליות שבועיות, סקירות ענף הנדל"ן למגורים ומאמרים המתפרסמים מעת לעת.
בראשות אגף הכלכלן הראשי במשרד האוצר עומד הכלכלן הראשי, הממונה על הכנסות המדינה וקשרים בינלאומיים הכפוף לשר האוצר.
תחת הכלכלן הראשי צוותים המחולקים לתחומים מקצועיים שבראשות כל אחד מהם עומד סגן הכלכלן הראשי:
תשתיות, שוק עבודה ונושאים חברתיים.
פיננסים, ביטחון, יוקר מחיה, והיי טק.
המשנה לממונה על הכנסות המדינה
הסכמי השקעות זרות, סחר בשירותים
ארגונים כלכליים בינלאומיים ודיאלוגים כלכליים
אגף מטה הסנקציות- התומך בפעילות רשויות המדינה וגופים עסקיים בכל הקשור לסנקציות המוטלות על ידי מדינת ישראל ודואג להנגשת מידע בתחום הסנקציות לציבור, לרבות בהקשר של סחר עם האויב.
בנוסף, החל משנת 2020 עומדת הכלכלנית הראשית בראש ועדה בינמשרדית לבחינת היבטי ביטחון לאומי בהשקעות זרות.
אגף דיגיטל וטכנולוגיות מידע (לשעבר אגף תקשוב וניהול מערכות מידע ומרכז לעיבוד נתונים – מל"ן) הוא אגף במשרד הביטחון, האמון על הובלת תהליכי הטרנספורמציה הדיגיטלית של המשרד, פיתוח ותחזוקת מערכות מידע, הגנת סייבר וניהול נתונים.
האגף מפתח ומנהל את כלל "מערכות הליבה" של משרד הביטחון, ובראשן מערכת ה-ERP הארגונית.
לצד המערכות הפנימיות, האגף מקים ומתחזק את אתרי האינטרנט המרכזיים המעניקים שירות לציבור, בהם אתר אגף השיקום, אתר המשפחות השכולות, אתר האגף לחיילים משוחררים ופורטל הספקים המורשים של המשרד.
פלטפורמות אלו פועלות על גבי תשתיות ענן ציבורי של החברות "גוגל", "אמזון" ו"מיקרוסופט", ומשלבות בתוכן כלי בינה מלאכותית.
בתחום התשתיות, האגף מבטיח את רציפות התקשורת והחיבוריות הטכנולוגית של יחידות המשרד, ואחראי על ניהול ציוד המולטימדיה, מערכות הטלפוניה ושירותי הצפנה בארץ ובעולם.
האגף מנהל עשרות רשתות מחשבים, והוא אחראי על הגנת המערכות והאתרים מפני ניסיונות פריצה והתקפות רשת.
במקביל, האגף פועל להפיכת משרד הביטחון לארגון מונחה נתונים באמצעות בניית יכולות לאיסוף, שימור וניתוח מאגרי מידע רחבי היקף, המאפשרים למקבלי ההחלטות להפיק תובנות בזמן אמת.
לצד זאת, האגף עוסק ברכש ובהצטיידות בציוד מחשוב עבור עובדי המשרד, וכן מערך הדרכות והכשרות מקצועיות לשימוש במערכות המידע.
האגף אחראי על ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, האמון על כלל מאגרי המידע בנושא הפעילות הביטחונית והצבאית של ישראל.
אגף המודיעין (בראשי תיבות: אמ"ן) של צה"ל הוא חלק מקהילת המודיעין הישראלית, האחראי על איסוף וניתוח מודיעין צבאי.
אגף המודיעין פועל בתיאום ובמשולב עם שירותי המודיעין האחרים על פי הגדרת ייעודם.
אגף המודיעין נושא באחריות למתן התרעה מפני מלחמה ומפני פעולות איבה וטרור, להערכת המודיעין הלאומית במישור הצבאי והמדיני, למתן מודיעין צבאי שוטף ולהפצתו, לביטחון המידע, ולמודיעין המסכל בצה"ל.
בראש אגף המודיעין עומד קצין בדרגת אלוף, ומפקדו הנוכחי הוא האלוף שלומי בינדר.
אגף המודיעין מנחה מקצועית את כל גופי המודיעין בצה"ל:
גופי המודיעין בזרועות צה"ל: להק המודיעין (למד"ן) בחיל האוויר ומספן המודיעין (מד"ן) בחיל הים.
יחידות המודיעין בפיקודים המרחביים: פיקוד הצפון, פיקוד המרכז, פיקוד הדרום ופיקוד העורף; ובאוגדות והחטיבות שתחתיהם.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוחלט על הפרדה בין אגף המודיעין לחיל המודיעין, אשר בראשו יעמוד קצין מודיעין ראשי, שיהיה כפוף לראש אמ"ן ויבוא במקום תפקיד "עוזר ראש אמ"ן לחמ"ן".
המטרה הייתה לאפשר לראש אמ"ן להתמסר לנושאי המחקר, הערכת המודיעין וההתרעה, ולהסיר ממנו את הצורך לדאוג לטיפול היום-יומי בענייני הלוגיסטיקה והארגון הקשורים לניהול זרוע המודיעין בצבא.
מבנה אגף המודיעין הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), ויחידות עצמאיות אחרות.
מפקד אגף המודיעין הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף.
תחתיו נמצא מטה אגף המודיעין, הגוף העוסק בניהול השוטף של האגף ותהליכי בניין הכוח בו.
בראשות מטה האגף עומד קצין בדרגת תת-אלוף, ולמטה האגף כפופות שתי חטיבות, אשר גם עליהן מפקד קצין בדרגת תת-אלוף – חטיבת המחקר וחטיבת ההפעלה המבצעית.
החטיבות מהוות את הגופים המרכזיים לניתוח תוצרי המודיעין, אשר נאספו על ידי יחידות האיסוף: יחידה 8200 האמונה על השגת מודיעין אותות, יחידה 9900 האמונה על השגת מודיעין חזותי ויחידה 504 האמונה על השגת מודיעין אנושי.
תחת קטגוריה זו נמצאת גם מנהלת המטרות המטכ"לית שמטרתה לאסוף מידע ולסמן מטרות לפעולות צה"ל.
האחריות על גיבוש תמונת המודיעין בחלקי הצבא השונים נתונה גם על היחידות הזרועיות והיחידות הפיקודיות.
את מרבית המערכים של אגף מודיעין מתפעל החיל היחיד אשר כפוף לאגף: חיל המודיעין.
בראשות חיל המודיעין עומד קמנ"ר – קצין מודיעין ראשי, בדרגת תת-אלוף.
יחידות אגף המודיעין תג או סמל שם תפקיד חטיבת ההפעלה המבצעית (חט"ה) אחראית על ריכוז פעילותם של מערכי המודיעין השונים באגף והגברת התיאום ביניהם, אחראית גם על שיתופי הפעולה וקשרי החוץ המודיעיניים של אמ"ן.
בנוסף אחראית על איסוף מודיעין רגיש ומדויק על בכירי ארגוני הטרור.מערך המבצעים המיוחדים (מ"מ)מערך שתכליתו ביצוע מבצעים מיוחדים וכולל יחידות מבצעיות (המפורסמת שבהן היא סיירת מטכ"ל), יחידה טכנולוגית ויחידת מודיעין.
חטיבת המחקר (חט"מ)חטיבת המחקר היא הגוף המוביל את המחקר המודיעיני באגף המודיעין.
לצד ניתוח מודיעין צבאי – עוסקת גם במחקר מדיני, כלכלי, טכנולוגי, חברתי ופוליטי.מערך ביטחון המידע (מחב"ם)גוף שמטרתו להבטיח מניעת דליפה של מידע צבאי מסווג לגורמים לא מוסמכים.
המערך מנחה את כלל גופי ביטחון המידע בצה"ל.
לצד פעולות אכיפה והסברה בתחום אבטחת המידע, המערך עוסק גם בביצוע תחקירים ביטחוניים ושימור העליונות המודיעינית של ישראל במרחב.חיל המודיעין (חמ"ן)חיל המודיעין הוא מטה אגף המודיעין.
המטה אחראי על העניינים הארגוניים ובניין הכוח באגף המודיעין – החל מאיתור מיועדים לשירות ביטחון, קיום ההכשרות השונות, תכנון תקציבי ועד לתפעול הממשקים בין הגורמים השונים באגף וביניהם ליתר חלקי קהיליית המודיעין.
יחידות האיסוף יחידה 8200 (עוצבת מודיעין אותות) יחידה לאיסוף מודיעין אותות (סיגינט) ופענוח צפנים.
היחידה משתמשת בטכנולוגיות מתקדמות על מנת ליירט אותות אלקטרוניים של האויב ושל גורמים זרים ולהפיק מידע מודיעיני מתוכם.
יחידה 9900 (עוצבת מודיעין חזותי) יחידה לאיסוף מודיעין חזותי (ויזינט).
היחידה מתבססת על פענוח וניתוח מודיעיני של תצלומי לווין, תצלומי אוויר, תצפיות שטח וכדומה.
יחידה 504 (עוצבת מודיעין אנושי) יחידה לאיסוף מודיעין אנושי (יומינט).
היחידה אחראית על הפעלת סוכנים מחוץ לגבולות מדינת ישראל, ולצד שימוש בריגול עושה שימוש גם בחקירות לשם השגת מידע חיוני.
היחידות הזרועיות להק המודיעין (למד"ן) (תחת פיקוד חיל האוויר) הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין בזירה האווירית שבה פועל חיל האוויר הישראלי והעברתה לגורמי הפיקוד והתכנון במפקדת חיל האוויר וליחידות הלוחמות של החיל.
במקביל אחראי הלהק על שילוב המרכיב האווירי בתמונת המודיעין הכוללת שמגבש אגף המודיעין.
מספן המודיעין (מד"ן) (תחת פיקוד חיל הים) הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין בזירה הימית שבה פועל חיל הים הישראלי והעברתה לגורמי הפיקוד והתכנון במפקדת חיל הים וליחידות הלוחמות של החיל.
במקביל אחראי המספן על שילוב המרכיב הימי בתמונת המודיעין הכוללת שמגבש אגף המודיעין.
היחידות הפיקודיות יחידת המודיעין פיקוד הצפון הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין בצפון המדינה ובגבולותיה של ישראל עם לבנון וסוריה, והעברתה לגורמי פיקוד הצפון.
יחידת המודיעין פיקוד המרכז הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין במרכז המדינה ושטחי בקעת הירדן ויהודה ושומרון, והעברתה לגורמי פיקוד המרכז.
יחידת המודיעין פיקוד הדרום הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין בדרום המדינה ובגבולותיה של ישראל עם רצועת עזה וחצי האי סיני, והעברתה לגורמי פיקוד הדרום.
יחידת המודיעין פיקוד העורף הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין עבור צרכיו של פיקוד העורף ובכלל זה ניתוח האיומים הנשקפים מצד גורמי אויב על האוכלוסייה האזרחית בישראל.
יחידת המודיעין מפקדת העומק הגוף האחראי על גיבוש תמונת המודיעין עבור צרכיו של מפקדת העומק גופים חיצוניים הצנזורה הצבאית גוף שכפוף לאגף המודיעין מבחינה ארגונית אף כפוף מקצועית לחוק בלבד.
מטרת היחידה היא ביצוע צנזורה מוקדמת בנושאים הנוגעים לביטחון המדינה שלום הציבור או הסדר הציבורי.
הצנזורה הצבאית בודקת שידורי טלוויזיה ורדיו, עיתונים וספרים, מוחקת בעצמה קטעים או מורה למחברים להשמיטם.
במרץ 1949 הוחלט על הפרדה בין שירותי המודיעין הצבאי לאזרחי.
הוקמה מחלקת המודיעין (ממ"ן) במקום שירות המודיעין.
האחריות על ביטחון הפנים הועברה לשירות הביטחון הכללי שזה עתה הוקם.
בראש המחלקה הועמד חיים הרצוג והיא הורכבה ממספר שירותי משנה:
ש"מ 1 – מודיעין קרבי ומחקר, בפיקוד בנימין גיבלי
ש"מ 2 – מערך האזנה, בפיקוד מרדכי אלמוג
ש"מ 3 – ביטחון שדה וריגול נגדי, בפיקוד אברהם קדרון
ש"מ 4 – צנזורה צבאית ודוברות, בפיקוד גרשון דרור
ש"מ 5 – מרכז החקירות וענף ביטחון פנימי לחקירת שוהים בארצות ערב, בפיקוד אריה פינס
ש"מ 6 – מחקר מודיעין שטח ותשתיות אסטרטגיות, הכנת עזרי שטח, מפות וצילומים, בפיקוד עמנואל ילן
ש"מ 7 – מודיעין מקורות גלויים, ספריית מודיעין, מודיעין טכנולוגי, מחקר צבאות לא-ערביים, בפיקוד פנחס פיק
ש"מ 8 – יחידה טכנית כולל מעבדת המודיעין המרכזית, בית הדפוס, פיתוח טכנולוגי, בפיקוד חיים יערי
ש"מ 9 – קישור לנספחים צבאיים, בפיקוד מאיר דה-שליט
ש"מ 10 – יחידה לאיסוף מודיעין גלוי בעיתונות ובניית כרטסת אישים, בפיקוד שמואל טולידאנו
ש"מ 18 – המחלקה לפעולות מיוחדות (המחלקה הערבית/מסתערבים/יחידת השחר), הפעלת קת"מים/סוכנים, בפיקוד שמריה גוטמן
שירות המפות והצילומים (שמו"צ) – בפיקוד פנחס יואלי.
אגף המודיעין הוקם ב-28 בדצמבר 1953 כאגף במטה הכללי של צה"ל.
לפני הקמת האגף פעלה מחלקת המודיעין (ממ"ן), שהייתה כפופה לאג"ם.
ראש מחלקת המודיעין הראשון בצה"ל היה איסר בארי, והחליף אותו חיים הרצוג.
באפריל 1950 מונה בנימין גיבלי לראש מחלקת המודיעין, ובמהלך כהונתו, בדצמבר 1953, הפכה מחלקת המודיעין לאגף במטכ"ל, וגיבלי היה לראש אמ"ן הראשון.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הכשירה והפעיל מחלקת המודיעין חוליית ריגול במצרים, מקרב יהודים מקומיים.
החוליה פעלה במסגרת יחידה 131, שיועדה לפעולות ריגול במדינות ערב.
שיחות שהתנהלו בין מצרים לבריטניה, בתחילת שנות ה-50, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ, גרמו לדאגה בישראל.
אגף המודיעין העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים.
לביצוע פעולות החבלה הפעיל המודיעין הישראלי את חוליית הריגול בפיקודו של אברי אלעד, שהורה לאנשיו להתחיל בפעולות חבלה.
ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי הקבוצה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו.
ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות.
הפעולה השלישית תוזמנה ל-23 ביולי, יום השנה למהפכת הקצינים, וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
פעולה זו נכשלה על מדרגות קולנוע "ריו", כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום.
באף אחד מהמקרים לא גבו פעולות החבלה הללו קורבנות בנפש.
כל חברי החוליה, פרט לאלעד, נלכדו והועמדו לדין, ושניים מהם נדונו למוות.
שליח המודיעין במצרים, מקס בינט, נעצר אף הוא והתאבד בכלאו.
בעקבות פרשה זו הודח גיבלי מתפקיד ראש אמ"ן, ובמקומו מונה יהושפט הרכבי.
עסקת הנשק בין מצרים לגוש המזרחי
ב-1955 אמ"ן לא נתן כל התרעה על התגבשותה של עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, עסקה שגולם בה איום בסיסי על ביטחון ישראל.
"ליל הברווזים" נחשב לאחד המחדלים המשמעותיים ביותר בשנותיה הראשונות של המדינה.
בערב 1 באפריל 1959 שודרו בקול ישראל שלוש סיסמאות לגיוס מילואים נרחב: "חבצלת", "אביב" ו"מנורה".
הדרמטיות שבה הוקראו הסיסמאות, בשילוב עם העובדה שהשידור קטע את רצף התוכניות הרגיל, יצרה רושם מוטעה בקרב הציבור בישראל ובעולם הערבי כי עומדת לפרוץ מלחמה כוללת.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון כלל לא עודכן על הכוונה לבצע תרגיל גיוס פומבי בהיקף כזה.
צבאות מצרים וסוריה הכריזו על מצב חירום וריכזו כוחות בגבולות, מה שהעלה את החשש שדינמיקה של הסלמה לא מכוונת תוביל לעימות צבאי של ממש.
בתוך ישראל נמתחה ביקורת חריפה על צה"ל ועל חוסר האחריות שבהפחדת הציבור ללא צורך.
ועדת חקירה שהוקמה בעקבות האירוע הטילה את האחריות על ראש אגף המטה הכללי, האלוף מאיר זורע, ועל ראש אמ"ן, האלוף יהושפט הרכבי.
סיום תפקידם של השניים סימן זעזוע עמוק בצמרת הצבאית והוביל לשינוי נהלים קפדני בכל הנוגע לגיוס מילואים פומבי ולתיאום בין הצבא לממשלה.
מעבר להדחת הבכירים, הפרשה חשפה את הרגישות העצומה של המזרח התיכון לכל סימן של גיוס כוחות בישראל, לקח שנלמד ויושם בעשורים הבאים.
מינויו של חיים הרצוג לראש אמ"ן במקומו של הרכבי נועד לשקם את אמינות המערכת.
ב-18 בפברואר 1960, בעקבות מידע כוזב שהעבירה רוסיה למצרים על כוונת ישראל לתקוף את סוריה, החלו כוחות צבא מצריים גדולים לחצות את תעלת סואץ.
בתוך שישה ימים הצליח הצבא המצרי לרכז יותר מ-500 טנקים בגבול הנגב ללא כל התרעה מודיעינית.
רק לאחר שהגיעה התרעה מודיעינית מארצות הברית, גילה צה"ל שמול 500 הטנקים המצריים ניצבים רק 30 טנקים ישראלים, והחל להעביר לדרום כוחות גדולים של מילואים וצבא סדיר, במסגרת כוננות רותם.
רק בתחילת מרץ הוציאו המצרים את כוחותיהם מסיני.
ניסוי הטילים הבליסטיים של מצרים
ב-21 ביולי 1962 ביצעה מצרים שיגור פומבי של ארבעה טילים בליסטיים בלי שאמ"ן נתן כל התרעה על היווצרות איום בליסטי על ישראל.
בשנים שלפני מלחמת ששת הימים העריכה מחלקת אמ"ן-מחקר, חד-משמעית, כי גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, לא ייזום משבר כל עוד צבא מצרים מעורב במלחמת האזרחים בצפון תימן.
בפברואר הוא הבהיר שמלחמה לא צפויה לפני 1970. ראש מחלקת אמ"ן-מחקר דבק בהערכה זו גם חודשים ספורים לפני פרוץ המשבר, בהעריכו כי המצרים לא יוכלו להסתכן במלחמה בחמש השנים הקרובות.
ב־6 ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים רשם אמ"ן את אחד מהישגיו המשמעותיים במלחמה, כאשר יחידת מודיעין האותות שלו, יחידה 515 קלטה את שיחת נאצר-חוסיין.
בשיחה זו, נשיא מצרים הוליך שולל את מלך ירדן וטען כי חיל האוויר המצרי הולם מהבוקר בשדות התעופה של ישראל, אף על־פי שידע כי חיל האוויר שלו חוסל לחלוטין יום קודם במסגרת מבצע מוקד.
נאצר עשה זאת כדי לגרום לחוסיין להעמיק את מעורבותו במלחמה ואולי להקל על מצרים.
בשעה זו העולם, כולל תושבי ישראל, עדיין לא ידעו את גודל ההצלחה הכוללת ביבשה ובאוויר בשל דרישתו של שר הביטחון משה דיין לקיים ערפל קרב כבד.
השיחה שנקלטה הושמעה בגלי צה"ל על פי החלטת דיין, מתוך חשש שמצרים מנסה באמצעות השקר לגרור את ברית המועצות למלחמה, כפי שהתחייבה בהסכם ההגנה, במקרה שארצות הברית תתערב לצד ישראל.
כמו כן, הייתה כוונה לסכסך בין נאצר לחוסיין לאחר שיפורסם כיצד הם מרמים זה את זה.
בסוף 1968 החליט הרמטכ"ל חיים בר-לב, על בסיס הערכותיו של אמ"ן, להכין את צה"ל למלחמה באביב ומלחמת ההתשה אכן פרצה כמה ימים לאחר המועד שבו נשלמו ההכנות לקראתה.
אבל במהלכה אמ"ן כשל במתן התרעה על כך שברית המועצות עלולה לשגר כוחות צבא שיסייעו למצרים, ובכך תרם להיווצרות העימות המסוכן בין צה"ל לכוחות סובייטיים.
לקראת מלחמת יום הכיפורים דבקה חטיבת המחקר של אמ"ן ב"קונספציה" שלפיה הסבירות למלחמה נמוכה, גם כאשר הצטברו התרעות רבות וברורות על כוונת מצרים וסוריה לצאת למלחמה.
עמדת ההערכה, שיוצגה בידי יונה בנדמן, אריה שלו ואלי זעירא, פירשה את ההכנות הצבאיות כצעדי מגננה או תרגיל בלבד.
כך נוצר פער חריף בין שפע המידע ההתרעתי שעמד לרשות אמ"ן, לבין איכות ההתרעה שסופקה בפועל.
כישלון זה נחשב לאחד מכשלי המודיעין החמורים בהיסטוריה של המאה ה-20. ועדת אגרנט מתחה ביקורת חריפה על אמ"ן, והמלצותיה הובילו להדחת קצינים בכירים, ובראשם אלי זעירא ואריה שלו.
ב־9 בנובמבר 1977 הודיע אנואר סאדאת על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לקדם שלום עם ישראל.
במקביל ניהלו מנחם בגין, המוסד ושר החוץ משה דיין מגעים חשאיים עם מצרים, מבלי לשתף את אמ"ן וחטיבת המחקר.
הדרת גורמי המודיעין ממהלך שבתחומם אחריותם הישיר, הוביל להערכה שגויה שלפיה ביקור סאדאת הוא מזימה מצרית.
בעקבותיה הזהיר הרמטכ"ל מוטה גור את בגין מפני כוונות תוקפניות של סאדאת.
לאחר שהתברר כי ההערכה הייתה מוטעית, ננזף גור בפומבי בידי שר הביטחון עזר ויצמן.
ב-1987 הופתעה ישראל מעצם פרוץ האינתיפאדה לאחר שחטיבת המחקר (אף כי היא לא אחראית בלעדית לכך) לא ניתחה בצורה נכונה את ההתפתחויות בשטחים.
חטיבת המחקר לא התריעה ב-1990 על פלישת עיראק לכווית, אשר הביאה לפרוץ מלחמת המפרץ ב-1991.
ב־13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם העקרונות בין ישראל לאש"ף והחל התהליך המדיני עם הפלסטינים.
לאחר מכן עלתה השאלה האם בעקבות חתימת הסכם זה, יהיה אפשר לחתום הסכמי שלום עם גורמים ערביים נוספים, ובפרט עם ירדן, ששליטה, המלך חוסיין, קיים מגעים חשאיים ארוכי טווח עם ישראל.
חטיבת המחקר העריכה כי אין למהלך זה כל סיכוי, וחזרה על הערכת המודיעין שהוצגה לראשי המדינה מזה שנים רבות, ולפיה, חוסיין לא יעז לחתום על הסכם שלום פומבי עם ישראל, עד שכל שכנותיה של ישראל, ובעיקר סוריה, יעשו זאת.
ראש הממשלה, יצחק רבין, דחה הערכה זו, והעדיף את הערכת "המוסד", לפיה הגעה להסכם עם ירדן היא אפשרית.
רבין פתח במשא ומתן עם חוסיין, שבסיומו, ב־26 באוקטובר 1994, נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
גם הסכם זה, מאז חתימתו, כמו הסכם השלום עם מצרים, איתן ויציב.
הנסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון
חטיבת המחקר העריכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 חד־משמעית כי לאחר נסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון ימשכו התקפות הרקטות של חזבאללה על יישובי הצפון, וכי בהיעדר רצועת הביטחון, יוכלו אנשי חזבאללה להתקרב לגבול ולהרחיק באמצעות הרקטות שברשותם עד לאזור הקריות, ואף לחדור לשטח מדינת ישראל למטרות ביצוע פיגועים.
החטיבה העריכה כי מספר הפיגועים יגדל וישראל תשלם מחיר דמים גבוה מזה שהיא משלמת בעת שהות צה"ל ברצועת הביטחון.
תחזית זו לא התממשה מספר שנים, ולאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־24 במאי 2000, פחתה כמות הפיגועים מגבול לבנון באופן משמעותי, וכמות הנפגעים קטנה בסדר גודל בהשוואה למצב טרם הנסיגה.
השקט היחסי ששרר בגבול הצפון בשש השנים מאז הנסיגה בא לסיומו באופן חד ב-12 ביולי 2006. לאחר שלוחמי החזבאללה הצליחו לתצפת בצורה נרחבת על הכוחות הישראלים בזכות הנסיגה, ביצע החזבאללה פיגוע קשה בסיור צה"ל על הגבול ובעקבות כך, חטיפה של שני חיילי צה"ל והריגת חיילים נוספים.
בתגובה לאירוע זה, פתחה ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון.
הכח הראשון שנכנס מיד עם החטיפה, היה טנק של גדוד 71 שארבעת לוחמיו נהרגו ממטען גחון רב עוצמה שהוכן מבעוד מועד לכניסה של חיילי צה"ל בעקבות החטיפה.
חזבאללה הראה שהחטיפה לא הייתה מיקרית אלא כהכנה לעימות רציני וגדול עם צה"ל לאחר שש שנות אימון והכנת השטח.
עקב מוכנות חזבאללה, לא נותר לישראל אלא להפציץ מהאוויר ולהיכנס אל עומק השטח תוך לחימה עזה, מה שהתפתח למלחמת לבנון השנייה.
במהלך מלחמה זו, הראה חזבאללה את יכולתו לירות רקטות לא רק לעבר יישובי הצפון, אלא אף להגיע לחיפה, בית שאן ודרומית מכך.
הירי נמשך לכל אורך המלחמה עד לכניסת הפסקת האש לתוקף ב-14 באוגוסט 2006.
ערב הפלישה לעיראק במרץ 2003, גיבשה חטיבת המחקר הערכת מודיעין בדרגת סבירות גבוהה הגובלת בוודאות, לפיה עיראק מחזיקה ביכולות שיוריות בתחומי הנשק הכימי והביולוגי.
הערכה זו כללה זיהוי של עשרות טילי קרקע-קרקע המסוגלים להגיע לישראל ולשאת חימוש בלתי קונבנציונלי.
לצד זאת, העריכו באמ"ן בסבירות נמוכה כי סדאם חוסיין אכן יבחר לתקוף את ישראל בנשק זה, בין אם באמצעות טילים ובין אם באמצעות כלי טיס.
למרות תשתית איסופית דלילה בתחומי הנשק הבלתי קונבנציונלי והטילים, הפגינו ראש אמ"ן והנהגת המודיעין ביטחון עצמי רב בתקפות הערכותיהם.
על בסיס תמונת המצב המודיעינית ששורטטה בפניה, הורתה ממשלת ישראל על נקיטת צעדי התגוננות נרחבים בעלות של מאות מיליוני שקלים.
צעדים אלו כללו גיוס מילואים נרחב למערכי הנ"מ ופיקוד העורף, והנחיה גורפת לציבור לפתוח את ערכות המגן האישיות.
ביטוי מובהק לביטחון המודיעיני ניתן עוד באפריל 2003, כאשר ראש אמ"ן חזר ואישר בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת את סבירותו הגבוהה מאוד של קיום הנשק הבלתי קונבנציונלי.
ככל שמועד הפתיחה במלחמה התקרב, הלכה והתעצמה הערכת היכולות של המשטר העיראקי.
מספר הטילים ארוכי הטווח שיוחסו לו עלה בהדרגה מהערכה של יחידות בודדות לעשרות, ובשבועות האחרונים הגיעו ההערכות לטווח 50–100 טילים.
האמון העמוק של מערכת הביטחון בקיום האיום השתקף גם בשלביה המתקדמים של הלחימה, כאשר צבא עיראק כבר הוכרע ברובו על ידי כוחות הקואליציה.
הכוננות בישראל נותרה בעינה ואזרחי המדינה נדרשו להישאר צמודים לערכות המגן בשל החשש משיגור מאזור "אל קאים" שבצפון-מערב עיראק שטרם נכבש.
בדיעבד, עם סיום המערכה, התברר פער מוחלט בין הערכות המודיעין לבין המציאות בשטח, שכן לא נמצאו היכולות שיוחסו למשטר.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין שקמה בעקבות המלחמה מתחה אמנם ביקורת חריפה על תפקוד הקהילה, אך קבעה בדעת רוב כי הטעויות המודיעיניות נבעו מדלות החומר האיסופי.
לפיכך, קבעה הוועדה כי למרות הכשל, מדובר בטעויות העומדות בגדר הסביר והמקצועי, גם אם בדוחק רב.
הצהרתה של לוב ב-19 בדצמבר 2003 בדבר כוונתה לחדול מייצור נשק גרעיני, הכתה בתדהמה את קהילת המודיעין הישראלית, ובפרט את "אגף המודיעין" ו"המוסד".
עד אז, לא החזיקו גופי המודיעין במידע על אודות המאמצים האינטנסיביים שהשקיע משטרו של מועמר קדאפי בפיתוח תעשייה גרעינית מסועפת, שהתפרסה על פני אתרים רבים והגיעה לשלבים מתקדמים.
התפנית המדינית הלובית הייתה תוצר של מגעים חשאיים שהחלו במרץ 2003 מול ארצות הברית ובריטניה, אשר בחרו למדר את ישראל מהחשיפות המודיעיניות המשמעותיות ומהמהלכים הדיפלומטיים שנועדו להביא לפירוק היכולות הגרעיניות של לוב.
גילוי המידע הוביל לביקורת נוקבת מצד הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, אשר הגדירה את חוסר הידיעה הישראלי ככשל מודיעיני חמור המחייב בדק בית יסודי ושידוד מערכות.
בתגובה לכך, הגיש אמ"ן בנובמבר 2004 דו"ח מפורט לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים בכנסת, שבו נותחו הנסיבות שהובילו לכישלון המעקב אחר התוכנית הלובית, ופורטו המלצות לרפורמה מבנית במערך איסוף המודיעין.
על פי פרסומים בספרו של יוסי מלמן, לבחינה המחודשת של החומר המודיעיני בעקבות הפרשה הייתה השפעה מכרעת גם על חשיפת הקמתו של הכור הגרעיני בסוריה.
טבח שבעה באוקטובר 2023 ומלחמת "חרבות ברזל" חשפו כשל מערכתי בקרב אגף המודיעין והדרג המדיני.
הם אימצו קונספציה לפיה "חמאס מורתע" אשר קרסה באותו יום.
מדיניות הביטחון הלאומי ארוכת השנים שהגדיר הדרג המדיני, ביקשה לבודד את רצועת עזה מיהודה ושומרון בשיטת "הפרד ומשול".
לשם כך נדרש לחזק את שלטונו של חמאס, ולהחליש את הרשות הפלסטינית.
אמ"ן, שתפקידו לשמש "איפכא מסתברא" ולהטיל ספק, הפך לשותף פעיל בקונספציית "ניהול הסכסוך".
בכך, הוביל הדרג המדיני את "מדיניות ההכלה" של ארגון הטרור חמאס, ללא הכרעתו, וללא התנגדות מספקת ממערכת הביטחון.
במסגרת זו התקבעה פרקטיקה של "קניית שקט" דרך הטבות כלכליות והזרמת כספים קטאריים, בעוד חמאס מנצל זאת לבניית צבא טרור, מעל ומתחת לאדמה.
אמנם במערכת הביטחון היו התנגדויות שהתריעו שהכסף מתועל גם להתעצמותו הצבאית, אך המערך המודיעיני לא דחף חלופה אסטרטגית.
הוא אימץ את מדיניות ההכלה של נתניהו שהתוותה את הפרדיגמה "שקט תמורת שקט", מה שאפשר לדרג המדיני להמשיך לדחות הכרעות קשות ולהסתפק בשקט זמני, בזמן שחמאס בנה איום צבאי משמעותי.
בתוך כך, כשל אגף המודיעין בבניית תמונת מצב מחקרית עדכנית די הצורך על היקף ההתעצמות הצבאית של חמאס כ"צבא טרור".
תוכניות מבצעיות מפורטות של חמאס היו ידועות כשנה מראש, ותרגילים גלויים שכללו תרחישים של פריצת גדר המערכת ופשיטה על יישובים, לא הביאו ליצירת התרעה קונקרטית.
בכירי אמ"ן דבקו בהערכה כי חמאס מורתע.
אולם הדרג המדיני לא רק יצר אקלים מדיני שגוי, אלא כשהיה ממוקד ברפורמה המשפטית, הוא תעלם מנורות האזהרה האדומות שכן הוצגו.
בין מרץ ליולי 2023 קיבל ראש ממשלת ישראל מספר מכתבי התרעה רשמיים מאגף המודיעין, שהזהירו כי חולשתה הפנימית של ישראל, המשבר סביב הרפורמה המשפטית והשחיקה בלכידות החברתית נתפסים בעיני חמאס, חזבאללה ואיראן כהזדמנות היסטורית לשינוי מאזן הכוחות.
לדוגמה, כאשר ראש חטיבת המחקר התריע על שחיקה בהרתעה עקב המשבר הפנימי בעקבות הרפורמה המשפטית, אשר מעודד את האויב לבחון את גבולות הכוח.
ב-28 ביולי 2023 הזהיר אמ"ן כי ב"ציר הרשע" מזהים בישראל "נקודת חולשה היסטורית".
למרות זאת, סירב נתניהו לכנס דיונים דחופים שהתבקשו על ידי הרמטכ"ל וראש השב"כ, לבחינה מחדש את הנחות היסוד כלפי חמאס ובעלי בריתו.
הוא אף התנגד יוזמות מבצעיות לפגיעה בצמרת חמאס, כפי שהוצע ב-1 באוקטובר 2023, לאור תחושת חופש הפעולה גוברת בקרב סינוואר.
גם ברמת השטח, אזהרות של תצפיתניות על פעילות חריגה בסמוך לגדר המערכת נענו בביטול מצד מפקדיהן, ותרגיל רחב היקף של חמאס בסמוך למועד המתקפה לא תורגם להבנת איום מיידי.
בלילה שקדם לטבח, אף שהצטבר מידע מחשיד, הוחלט שלא להעלות את רמת הכוננות מתוך הנחה שמדובר בפעילות מוגבלת.
חומרת המחדל מתחדדת נוכח הפער העצום בין המידע שהיה קיים לבין המסקנות שהוסקו ממנו.
בידי אמ"ן הייתה תוכנית "חומת יריחו" המפורטת, אך היא תויגה כלא-ריאלית.
הקיבעון המחשבתי הזה גרם לעיוורון מבצעי מסוכן, עד כדי כך שיחידה 8200 חדלה להאזין לרשתות קשר טקטיות של חמאס.
כך נוצר מעגל קסמים קטלני, שבו הדרג המדיני דרש שקט ונמנע מחיסולים ממוקדים, בעוד אמ"ן, במקום לנפץ את אשליית השקט, סיפק לה צידוקים מודיעיניים.
אולם עם פרוץ מלחמת "חרבות ברזל", עבר אגף המודיעין תהליך של התאמה למציאות הלחימה, תוך שהוא מספק מידע טקטי ומבצעי רב לכוחות המתמרנים ברצועת עזה.
מודיעין זה שימש להגנה על חיי הלוחמים ולאיתור מטרות אויב.
התקיפה האיראנית על ישראל (אפריל 2024)
בליל 14 באפריל 2024, ערכה איראן תקיפה אווירית נרחבת משטחה נגד ישראל, שכללה 110 טילים בליסטיים (ח'ייבר שכן), 185 כטב"מים (שאהד 238) ו-36 טילי שיוט.
התקיפה הייתה תגובה ישירה לתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק שיוחסה לישראל שבועיים לפני כן בה נהרג מפקד כוח קודס בסוריה ולבנון מוחמד רזא זאהדי, והיוותה שלב נוסף בהידרדרות הכללית שחלה ביחסים בין המדינות בעקבות מלחמת חרבות ברזל, והפעם הראשונה במסגרת הסכסוך המתמשך בין המדינות שבה איראן תקפה את ישראל בגלוי משטחה.
כמה שעות לפני התקיפה האווירית, השתלטה איראן על אוניית המכולות MCS Aries.
אגף המודיעין כשל בהערכה המרכזית שסיפק לדרג המדיני לקראת ההתנקשות בדמשק של בכיר כוח אל-קודס האיראני, חסן מהדוי.
ההערכה המוטעית של אמ"ן, העריכה כי איראן לא "תשבור את הכלים", לא תגיב משטחה או בצורה ישירה.
הצפי היה לתגובה חריפה של כוחות שלוחים, כגון חזבאללה והחות'ים, אך בלי חתימה איראנית ישירה.
פרח הפלר דה ליס, שבעברית מתבלבלים בינו לבין פרח החבצלת, נבחר להופיע הן בסמל אגף המודיעין והן בסמל חיל המודיעין (אם כי בשתי צורות שונות).
הבחירה בפרח נבעה מהעובדה שבימי קדם היו כותשים את הבצל שלו, ובחומר שהתקבל מהכתישה השתמשו מרגלים כדיו סתרים.
על פי גרסה נוספת, פרח הפלר דה ליס נבחר לסמל המודיעין מסיבה אחרת או נוספת: הפרחים סגורים ביום ונפתחים בלילה.
עובדה זו מזכירה את עבודתם של אנשי המודיעין, אשר פעמים רבות נעשית בחסות הליל: המודיעין, כמו הפרח, "פורח" בחשיכה ולא ניתן להבחין בו ביום.
צבעי סמל אמ"ן הם ירוק ולבן לסירוגין.
צורת ההופעה לסירוגין של הצבעים בסמל האגף באה להמחיש את ההיגד "החבוי שבגלוי והגלוי שבנסתר", המגלם את הוויית עבודת המודיעין.
החל משנת 2002 משולב בסמל גם מגן דוד.
בשנה זו עוצב הסמל מחדש בעיגול, מתוך מטרה ליצור אחידות עם סמליהם העגולים של יתר הזרועות והאגפים בצה"ל (להבדיל מסמלי החילות, שלסמליהם צורת מגן).
צבע הכומתה של חיילי אגף המודיעין הוא ירוק כהה.
המעבר לכומתה בצבע זה נעשה בראשית שנות ה-90, בהחלטה משותפת של ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, והקמנ"ר אורן שחור.
הודח מתפקידו בשל חלקו בפרשת "העסק הביש" אלוף יהושפט הרכבי מאי 1955 – אפריל 1959 הודח מתפקידו בשל מעורבותו בפרשת "ליל הברווזים" אלוף חיים הרצוג אפריל 1959 – ינואר 1962 כיהן כרמ"ח מודיעין.