tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכת כאן 88 שיבצה את השיר במקום השמיני ברשימת שירי השנה לשנת תשע"ט.
בשנת 2023 חובר לשיר ריקוד עם על־ידי אור בלילטי, שהוצג בפסיטיבל מחול כרמיאל.
בפברואר 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל ביצע גיא מחדש את השיר בשיתוף הפילהרמונית הישראלית.
"אנחנו זה גורל" הוא שיר של הזמרים הישראלים שרית חדד ועדן חסון.
השיר יצא לאור כסינגל ב-12 בנובמבר 2023, באמצעות חברות התקליטים שרית חדד הפקות ושרית הפקות.
את השיר כתבו, הלחינו והפיקו בת זוגה של חדד, תמר יהלומי, ושותפה ליצירה יונתן קלימי בהשפעת מלחמת חרבות ברזל שפרצה ב-7 באוקטובר 2023. חדד וחסון פרסמו הצהרה משותפת אודות השיר: .
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-12 בנובמבר 2023, לצד הסינגל עצמו.
הקליפ כולל צילומים מתוך הופעותיהם של חדד וחסון בבסיסי חיילים, בבתי חולים ובמפגשים עם המפונים מעוטף עזה והדרום.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-2 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם12 בנובמבר 2023סטרימינג הורדה דיגיטליתשרית חדד שרית
אנחל ליברל לוסיני (בספרדית: Ángel Liberal Lucini; 19 בספטמבר 1921 - 2 באוקטובר 2006) היה אדמירל ספרדי, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) הראשון של ספרד.
לוסיני נולד בברצלונה ב-19 בספטמבר 1921. אביו היה אנחל ליברל טרוויזיו - קצין בצבא הרפובליקה הספרדית השנייה, שנהרג בתחילת מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1938 הוא התגייס לצי הספרדי ולמד בבית הספר הצבאי הימי בקדיס.
ב-1942 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת כקצין ימי.
ב-1945 הוא מונה למפקד הטרפדת LT 25. בין 1949-1950 הוא שימש כמפקד ספינת משמר החופים "ארצילה", ובין 1957-1958 פיקד על שולת המוקשים "אאולו".
ב-1974 הוא הועלה לדרגת קונטראלמירנטה ובתפקיד זה שימש כראש פיקוד הליווי של הצי בין השנים 1976–1977. ב-1982 הוא הועלה לדרגת אלמירנטה.
ב-11 בינואר 1984 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) הראשון של ספרד.
הוא הוביל את ספרד להצטרפות לנאט"ו, ואף שימש כנציג ספרד בוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1984–1985. הוא כיהן בתפקיד ראש מטה ההגנה עד 31 באוקטובר 1986, אז פרש מהצבא.
הוא נפטר במדריד ב-2 באוקטובר 2006.
סיפור הדינוזאורים הוא סרט קומדיית הרפתקאות מונפש משנת 1993 בבימויו של דיק זונדג, ראלף זונדג, פיל ניבלינק וסיימון וולס מתסריט מאת ג'ון פטריק שנלי.
מבוסס על ספר הילדים של הדסון טלבוט מ-1987 באותו השם, הוא מספר את סיפורם של שלושה דינוזאורים ופטרוזאור אחד שנוסעים עד ההווה והופכים לאינטליגנטיים על ידי אכילת "דגני מוח" שהומצאו על ידי המדען קפטן עיניים-חדשות.
הסרט הופק על ידי הסטודיו Amblimation של סטיבן ספילברג וכולל את הקולות של ג'ון גודמן, פליסיטי קנדל, צ'ארלס פליישר, וולטר קרונקייט, ג'יי לנו, ג'וליה צ'יילד, קנת מארס, ירדלי סמית' ומרטין שורט .
בשנת 1993 בניו יורק, ציפור כחולה צעירה בשם באסטר בורח מאחיו ופוגש טירנוזאורוס כתום אינטליגנטי בשם רקס, שמשחק גולף.
הוא מסביר לבאסטר שהוא היה פעם דינוזאור הרסני, וממשיך לספר את סיפורו האישי.
בתקופת הקרטיקון, רקס רודף אחרי תסקילוזאורוס קטן, רק כדי לקחת אותו על סיפונה של ספינה מעופפת מטיילת בזמן בבעלותו של קפטן עיניים-חדשות, שרוצה שילדים של ימינו יראו דינוזאורים אמיתיים מתקופת המזוזואיקון.
הוא ועוזרו החייזר וורב באו לאסוף דינוזאורים - רקס, טריצרטופס כחול בשם ווג, פטראנודון סגולה בשם אלזה, ופראזאורולופוס ירוק בשם דוויב - ולתת להם את הדגן 'גרעין המוח' כדי להעניק להם תחושה.
עיניים-חדשות מקבל אותם בברכה על סיפון ספינתו, מסביר את תוכניתו לקחת אותם לדוקטור ג'וליה בליב, שתדריך אותם למוזיאון להיסטוריה של הטבע, ומזהיר אותם להימנע מפרופסור עין-רעה, אחיו הבלתי תלוי שגורם לשובבות לאחר שאיבד את עינו השמאלית.
עיניים-חדשות מפיל את הדינוזאורים באיסט ריבר בשנת 1993, אך הם אינם מסוגלים להיפגש עם דוקטור בליב.
הם נתקלים בשני ילדים שמוכנים לעזור להם למצוא את המוזיאון - ילד בשם לואי, שבורח להצטרף לקרקס, וילדה בשם ססיליה, שמוזנחת על ידי הוריה העשירים.
כדי שלא יבחינו בהם כדינוזאורים אמיתיים, הם מתחזים לבובות מכניות במצעד חג ההודיה של מייסיס.
עם זאת, כאשר רקס מוציא בטעות בלון אפאטוזאורוס לאחר ביצוע קטע מוזיקלי במהלך המצעד.
האזרחים נכנסים לפאניקה, ואילצו את הדינוזאורים לברוח לסנטרל פארק בזמן שהם נרדפים על ידי המשטרה והצבא.
בינתיים, לואי וססיליה פוגשים את פרופסור עין-רעה, שמנהל את "קרקס אקסצנטרי" בנושא האימה.
הילדים לא מודעים לטבעו האפל, חותמים על חוזה להופעה בלהקתו.
כשהדינוזאורים מגיעים להציל אותם, עין-רעה הופך את הילדים לשימפנזים חסרי מוח באמצעות "בריחת מוחות", כדורים שהם הקוטב המנוגד לדגני מוח.
הדינוזאורים צורכים את הכדורים, שגורמים להם לאבד את האינטליגנציה שלהם ולחזור לצורותיהם הטבעיות, בתמורה לכך שעין-רעה יהפוך בחזרה את לואי וססיליה לבני אדם וישחרר אותם.
למחרת בבוקר, ליצן ידידותי בשם סטאבס, שעובד אצל פרופסור עין-רעה, מודיע לשני הילדים על התוכנית של עין-רעה לנצל את הדינוזאורים למען פוטנציאל ההפחדה שלהם.
באותו לילה, סטאבס עוזר ללואי וססיליה להתגנב לקרקס, שם הדינוזאורים מבצעים את המעשה המפחיד שלהם - עין-רעה מהפנט את רקס - לפני שהטריק נהרס על ידי עורב שמדליק אבוקות.
רקס חוטף ומתכונן לאכול את עין-רעה, אבל לואי נכנס פנימה ומדבר על הטירנוזאורוס מנקמתו.
הפצרותיו הנלהבות והמגע האוהב שלו ושל ססיליה משחזרים את תחושתם של הדינוזאורים.
סטאבס מתפטר מהעסקתו של פרופסור סקרווייס וקפטן עיניים-חדשות מגיע בספינתו כדי להרים את הילדים והדינוזאורים מהקרקס, ומותיר את עין-רעה חסר תשובה שייטרף על ידי עורבים, בעוד העורב האחרון (שאולי אכל את עינו) לוקח את הבורג ומוציא את הקסם ממנו.
הדינוזאורים מגיעים למוזיאון ופוגשים את דוקטור בליב, ואז נחשפים בחשאי להמון ילדים למחרת, מגשימים את התוכנית של עיניים-חדשות, בעוד לואי וססיליה מתפייסים עם הוריהם והופכים לזוג.
בחזרה להווה, באסטר חוזר למשפחתו, מתעלם מתגרותיהם של אחיו בזמן שהוא מחבק את אמו, ורקס מברך אותו בברכת לילה טוב ומבקש ממנו להיזכר בסיפורו כשהוא עוזב כדי להצטרף לחבריו במוזיאון.
ג'ון גודמן בתור רקס, טירנוזאורוס חביב.
רנה לה וואנט בתור ווג, טריצרטופס זללן.
פליסיטי קנדל בתור אלזה, פטרנודון אלגנטית.
צ'ארלס פליישר בתור דוויב, פראסאורולופוס ממוצע (אפאטוזאורוס בלוח התכנון המקורי ובקו העלילה).
וולטר קרונקייט בתור קפטן עיניים-חדשות, ממציא שמביא את הדינוזאורים להווה.
ג'יי לנו בתור וורב, חייזר שעובד עבור קפטן עיניים חדשות.
ג'ואי שיאה בתור לואי, נער צעיר ואמיץ מרקע מהמעמד הנמוך שבורח ממשפחתו השתלטנית כדי להצטרף לקרקס.
ג'וליה צ'יילד בתור דוקטור ג'ולייט בליב, עובדת במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
קנת מארס בתפקיד פרופסור עין-רעה, אחיו התאום המרושע של קפטן עיניים-חדשות שמנהל קרקס.
ירדלי סמית' בתור ססיליה, נערה צעירה ממשפחה עשירה שאביה המכור לעבודה ואמה חברתית עוזבים אותה לעיתים קרובות לבד.
מרטין שורט בתור סטאבס הליצן, ליצן שעובד בעל כורחו עבור פרופסור סקרוויס.
בלייז ברדהל בתפקיד באסטר הציפור, ציפור כחולה צעירה שבורחת מהבית ומסופרת על עלילת הסרט על ידי רקס.
ריאה פרלמן בתור אמא של באסטר
אנו יוצרים עולם חדש הוא ציור מאת האמן הבריטי פול נאש, שצויר בשנת 1918 בטכניקת שמן על בד.
היצירה נחשבת לאחת מהבולטות ביצירתו של נאש כאמן מלחמה, והיא מוצגת באוסף הקבוע של מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
הציור מתאר נוף הרוס לאחר קרב פשנדל בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, ומשקף מסר אירוני וזעקה אנטי־מלחמתית חריפה.
היצירה "אנחנו יוצרים עולם חדש", שצוירה בשנת 1918 בטכניקת שמן על בד, משתייכת לזרם האקספרסיוניזם ונמצאת באוסף מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון.
ממדיה של היצירה 71.1 על 91.4 סנטימטרים.
הציור מציג נוף עזוב ונטול חיים, שבו שרידי עצים עומדים כגזעים קטועים על רקע שמיים קודרים ושמש מסנוורת באורה.
הקרקע מתוארת כמצולקת, שבורה ומעוותת - עדות אילמת לנזקי המלחמה.
מבעד לדימויים אלה עולה תחושת הרס לצד שמץ תקווה עגומה להתחדשות, והיצירה כולה משקפת את הטלטלה הרגשית והפיזית שהותירה מלחמת העולם הראשונה.
במכתב ששלח מהחזית לרעייתו מרגרט, הגדיר פול נאש את עצמו כ"שליח", שתפקידו לדווח לאלה שתומכים בהמשך המלחמה על המציאות בשטח – מסר חלש, לדבריו, אך טעון באמת מרה.
בניגוד למסורת ההרואית של תיעוד מלחמות, נאש שאף לבטא את עומק הזוועה באמצעות נוף עקר, שקט ורדוף.
בציור מועצם המסר האירוני שבכותרת על רקע מראה של אדמה מצולקת במכתשי פגזים, עצים מרוטשים ושמיים אדומים ומאיימים.
בכך הפך הנוף עצמו לדובר בשם החיילים הפגועים, גופנית ונפשית, והפך לסמל של סבל אנושי מתמשך - גם כאשר הדמויות האנושיות נעדרות מהקנבס.
ביצירה הביע פול נאש מסר מפורש ונוקב נגד המלחמה, כפי שעשה לאורך כל יצירתו כאמן מלחמה רשמי.
הציור מתאר את ארץ לא־אדם בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה – נוף חסר בעלים, מת, מזוהם, כזה שאינו ניתן למיפוי משום שהוא משתנה תדיר תחת הפגזות והתקפות.
על פי פרשנותו של ההיסטוריון רוג'ר טולסון, כי הזריחה המופיעה בציור איננה נושאת תקווה אלא מהווה מעין משפט מתמשך: מדי יום חושפת השמש את ההרס ומעידה נגד האחראים לו.
העולם החדש שבכותרת הציור הוא עולם בלתי רצוי, בלתי ניתן לאהבה - אך בלתי נמנע.
הציור נוצר בעקבות חזרתו של פול נאש לזירת הקרב בבלגיה בסוף 1917, הפעם כאמן מלחמה רשמי.
בניגוד לחזית השלווה יחסית שזכר מהאביב, מצא נאש נוף זר ורווי הרס לאחר קרב פשנדל - בוץ, מכתשי פגזים, ועצים שחורים מנופצים.
מתוך זעזועו הפיק סדרה של כ־50 רישומים, שעליהם התבססו ציורי שמן חדשים, ובהם גם "אנו יוצרים עולם חדש".
בציור זה, אחד המוכרים ביצירתו, מבעד לערפילי אדום וקרני שמש חריפות, נשקף נוף חסר חיים של אדמה מצולקת ועצים חרוכים.
התמונה כולה משדרת אירוניה צורבת כלפי שמה - לא עולם חדש נברא כאן, אלא שממה שבורה שאין בה זכר לחיים.
הציור מדגיש את גישתו של נאש: לא תיאורי גופות ביטאו את תיעובו מהמלחמה, אלא ההרס הסביבתי שהפך את הטבע עצמו לקורבן אילם של הקונפליקט.
במבט כולל על מכלול יצירתו של נאש, ניכרת חוויית ההלם הרגשי שאובחנה אצלו לאחר המלחמה.
השפעתה חורגת מתקופת הקרבות עצמה: גם ביצירותיו משנות ה־20 נראים אלמנטים נופיים המדמים מכתשי פגזים, מחסומים גאומטריים ודימויי טבע פצוע.
התצוגה הרטרוספקטיבית שהתקיימה בגלריית טייט בשנת 2016 הצביעה על חוט מקשר בין זיכרון המלחמה, מודרניזם ונוף – מגמה שהציור ממחיש בצורה חריפה.
הכותרת האירונית, הדימוי הקפוא והאדמה הדוממת הופכים את הצופה לעד – לא של גבורה, אלא של אובדן שאין לו מזור.
יש שהשוו בין היצירה לבין ציורו המאוחר יותר של נאש, דרך מנין משנת 1919. שני הציורים עוסקים בהרס הנוף בחזית המערבית, אך בדרכי ביטוי שונות.
בעוד שבציור "אנחנו יוצרים עולם חדש" נפקדת כל נוכחות אנושית, ב-"דרך מנין" מופיעות דמויות חיילים קטנות בתוך סביבה קודרת של עצים מרוטשים, מכתשים מוצפים וקרני אור מוזרות.
בשני המקרים, הנוף הוא המרכז – פצוע, אלים ובלתי ניתן ליישוב – והוא נושא את חותם הסבל האנושי.
ההשוואה מדגישה את מגמתו של נאש לבטא את אימי המלחמה דרך ניכור סביבתי וסימבוליקה טבעית, ולא באמצעות הצגת האלימות עצמה.
ב־"דרך הפרדות" נראים פרדות נבהלות מפיצוץ קרוב, בעוד השמיים מתמלאים בענני עשן עכורים -ייצוג דינמי ומאיים יותר של זירת הקרב.
יש שבחנו את קווי הדמיון הסמליים בין הציורים והצביעו על מגמה עקבית ביצירתו של נאש: הנוף כישות חיה, פצועה, אשר מחליפה את פניו של האדם בשדה הקרב.
הדימויים האיקוניים - עצים שבורים, אדמה חרוכה, שמיים אחוזי סערה – יוצרים שפה חזותית אחידה המעבירה את אימי המלחמה בעוצמה חרישית.
אנחל אונוריו רופו (בספרדית: Ángel Honorio Roffo; 30 בדצמבר 1882 – 23 ביולי 1947) היה רופא וחוקר ארגנטינאי שהקדיש את הקריירה הרפואית שלו לחקר וטיפול במחלת הסרטן.
היא אחד מראשוני החוקרים שהצביעו כך שעישון גורם לסרטן.
רופו נולד בעיר בואנוס איירס ולמד באוניברסיטת בואנוס איירס, שם סיים את לימודיו בשנת 1909 עם תזה שכותרתה "תרומה לחקר הסרטן".
הוא מונה לראש העבודה המעשית במחלקה לאורולוגיה באוניברסיטה, ובין השנים 1912–1915 כיהן כפרופסור לאנטומיה פתולוגית.
בין השנים 1915–1931 שימש כפרופסור חבר בתחום זה.
בשנת 1912 הציג דניאל קרנוול מאמר בשם "סרטן ניסיוני" בפני האקדמיה הלאומית לרפואה של ארגנטינה, שבו פירט את תוצאות ניסוייו בבעלי חיים.
עבודה זו הובילה להקמתו של מוסד ייעודי לחקר וטיפול בסרטן.
רופו היה המייסד של המכון ומונה כמנהלו.
בשלב זה נחשב לרופא המוביל בתחום הסרטן באמריקה הלטינית.
במהלך שנות ה-20 נסע רופו מספר פעמים לאירופה, שם פגש מדענים בולטים, ביניהם מארי קירי, עמה שוחח על השימוש בטיפול קרינתי בסרטן.
רופו היה מהראשונים שהדגימו קשר בין זפת טבק להתפתחות גידולים סרטניים.
כמנהל המכון לרפואה ניסיונית, לרופו הייתה גישה לחולי סרטן רבים, ועוד בסוף שנות ה-20 הוא הבין כי עישון טבק גורם למגוון סוגי סרטן.
בין השנים 1920 ל־1940 פרסם רופו מספר מאמרים מדעיים שבהם הראה כי ניתן לגרום להיווצרות סרטן בניסויים בבעלי חיים באמצעות חשיפה לזפת שנוצרת מבעירת טבק.
רופו ועמיתיו אף הראו כי גם טבק נטול ניקוטין, דבר שהצביע על כך שהזפת לבדה – עם או בלי ניקוטין – היא חומר מסרטן.
לדוגמה ב-1954 הם פרסמו בתפוצה רחבה את הפרסום "הודעה כנה למעשנים".
רופו קיבל פרסים והוקרה ממוסדות מדעיים בארגנטינה, ברזיל, פרו, בוליביה, ונצואלה, צרפת, ספרד, פורטוגל, איטליה וגרמניה.
אנחל רופו נפטר ב-23 ביולי 1947, ומכון האונקולוגיה של אוניברסיטת בואנוס איירס נקרא על שמו.
אנחנו שנינו (תורגם גם כ"שש, גיל לא רגיל"; באנגלית: Now we are six) הוא ספר ילדים מאת א.
מילן ובו 35 שירי ילדים.
הספר יצא לאור ב-1927 ואויר בידי ארנסט שפארד.
ל-11 מהשירים מצורפים איורים שגיבוריהם הם פו הדב וכריסטופר רובין.
הספר מתאר רגשות וחוויות של ילדים מול מבוגרים והורים; למשל, מה קורה כאשר מבוגרים מצפים מהם להתנהג יפה, כאשר הם חולים, וכדומה.
אנחנו שנינו, תרגום יעקב אורלנד, תל אביב : מחברות לספרות, תשי"ז
שש, גיל לא רגיל, תרגום אורה מורג, עריכה בן בר-שביט, מחברות לספרות, תשנ"ד 1993
אנט פרנסין בנינג היא שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ופרס BAFTA.
כמו כן, הייתה מועמדת לחמישה פרסי אוסקר.
בנינג נולדה בטופיקה שבקנזס שבארצות הברית, הוריה הם שירלי קת'רין (לבית אשלי), זמרת, וארנט גראנט בנינג איש מכירות ויועץ להדרכת מכירות.
לבנינג אחות בשם ג'יין ושני אחים, בראדלי וביירון.
משפחתה של בנינג עברה לגור בוויצ'יטה, שם בילתה את מרבית ילדותה, לאחר מכן עברה משפחתה לסן דייגו לצורך עבודתו של אביה.
בנינג החלה את צעדי המשחק הראשונים שלה בתיכון "הנרי פטריק" שם שיחקה בתפקיד ראשי במחזמר "צלילי המוסיקה" ולאחר מכן עסקה בבישול ובצלילה.
בנינג למדה במכללת סן דייגו מסה ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו שם רכשה תואר אקדמי בתחום התיאטרון.
בזמן לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לחברת שחקני התיאטרון "חממת התיאטרון האמריקאי", ובאותה העת ביססה עצמה בתחום התיאטרון ואף השתתפה במספר מחזאות שייקספיריים.
במטרה לפתח את יכולות המשחק שלה על בימת התיאטרון עברה בנינג לניו יורק שם השתתפה במספר הצגות אוף ברודוויי, ביניהן "המולות חופיות".
את הופעתה הראשונה בתחום הטלוויזיה ערכה בסדרה מקומית בשם "המצוד אחר קלוד דאלאס".
את התפקיד הקולנועי הראשון שלה קיבלה ב-1988, בקומדיה לצידו של דן אקרויד "העולם הגדול והרחב".
שנה לאחר מכן הופיעה בדרמה של מילוש פורמן, "הפיתויים האסורים של ואלמונט", לצידו של קולין פירת'.
בשנת 1990 שיחקה בנינג במותחן הפשע "הנוכלים" שם גילמה את מרי לנגטריי, חברתו של רוי דילון (ג'ון קיוזאק).
על תפקידה בסרט השלישי שעשתה מעולם קיבלה בנינג מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ומועמדות לפרס באפט"א.
בשנה שלאחר מכן קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמת הפשע הביוגרפית זוכת 2 פרסי האוסקר של בארי לוינסון, "באגסי", שם גילמה את וירג'יניה היל, כוכבת קולנוע מצליחה ומאהבתו של הגנגסטר הנודע באגסי סיגל, המוכר בכינויו "באגסי" (וורן בייטי).
בנוסף שיחקה בנינג לצידו של האריסון פורד בדרמה "בנוגע להנרי".
ב-1995 גילמה בנינג את דמותה של המלכה אליזבת וודוויל, אשתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה, בדרמת המלחמה המועמדת ל-2 פרסי האוסקר, "ריצ'רד השלישי".
כמו כן הופיעה בדרמה הקומית של רוב ריינר, "הנשיא מאוהב", לצידם של מייקל דאגלס ומרטין שין.
בסרט זה גילמה את סידני אלן וויד, פעילת איכות הסביבה, המנהלת מערכת יחסים עם נשיא ארצות הברית.
על תפקידה בסרט קיבלה בנינג מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן השתתפה בקומדיה הבדיונית של טים ברטון, "הפלישה ממאדים", לצד ברוס ויליס, ודנזל וושינגטון בדרמת הפעולה "המצור".
ב-1999 הופיעה בנינג בתפקיד ראשי בדרמה זוכת 5 פרסי האוסקר של סם מנדס "אמריקן ביוטי".
בסרט שיחקה את תפקידה של קרולין ברנהם, אישה קרה ויומרנית שדאגתה נתונה למה שהשכנים יחשבו ופרט לכך ולקריירה שלה דבר לא מטריד אותה, בוודאי לא מערכת היחסים הרעועה שלה עם בעלה, לסטר (קווין ספייסי).
על תפקידה בסרט קיבלה בנינג את פרס באפט"א ומועמדות שנייה לפרס האוסקר, הפעם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, אותו הפסידה להילרי סוונק.
על תפקידה קיבלה בנינג גם מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-2004 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה הקומית "להיות ג'וליה" לצידו של ג'רמי איירונס.
בסרט גילמה בנינג את ג'וליה לאמברט, שחקנית התיאטרון המתחילה לסבול מהתמוטטות עצבים בהגיעה לגיל הארבעים.
על משחקה בסרט קיבלה מועמדות שלישית לפרס האוסקר, בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אותה הפסידה גם כן להילרי סוונק.
ב-2005 קיבלה בנינג מועמדות לפרס אמי ומועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמת המתח "גברת האריס".
בסרט גילמה את ג'ין האריס, אישה שהואשמה ברצח דוקטור הרמן טרנהאור (בן קינגסלי), גבר איתו חיה במשך 14 שנה.
ב-2006 שיחקה בדרמה הקומית "לרוץ עם מספריים", על תפקידה בסרט זה קיבלה מועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-2010 זכתה בנינג בפעם השנייה בקריירה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי על הופעתה בדרמה הקומית "הילדים בסדר" בתפקיד מומחית הגינקולוגיה הלסבית ניק.
ב-2011 זכתה על כך בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לו הייתה מועמדת הפסידה לפייבוריטית של אותה השנה נטלי פורטמן.
ב-2015 שיחקה לצד אל פצ'ינו בסרט "דני קולינס", על זמר רוק מזדקן שמכתב מפתיע משנה את חייו.
ב-2017 שיחקה בקומדיית הדרמה של הבמאי מייק מיילס, "נשות המאה ה-20", לצד גרטה גרוויג, בילי קרודופ ואל פנינג.
ב-2018 שיחקה בשלושה סרטים, "השחף" - דרמה היסטורית שביים מייקל מאייר, "כוכבים חיים לנצח" - סרט ביוגרפי על חייה של השחקנית גלוריה גראהם שביים פול מקגיגן, ו"החיים האלה" דרמה שביים דן פוגלמן.
ב-2019 שיחקה בסרט "קפטן מארוול" את מאר-וול.
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "תפוחים לעולם לא נופלים", בשירות הזרמת המדיה "Peacock".
ב-1985 נישאה בנינג לכוריאוגרף סטיבן וויט, אך הזוג נפרד כעבור שנה.
ב-1992 נישאה בשנית, לשחקן וורן בייטי אותו הכירה על סט הסרט "באגסי".
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס גלובוס הזהבהשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמהניאדפרס גילדת שחקני המסךההופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד ראשיפרס אוסקרהשחקנית הטובה ביותר
"אנחנו לא צריכים" (ידוע גם כ"כבר יבשו עינינו מדמעות", "את הגשם תן רק בעיתו" ו"יותר מזה אנחנו לא צריכים") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי שלמה ארצי מתוך אלבום הבכורה שלו, שלמה ארצי (1970), ובגרסה מחודשת משנת 1998. את השיר כתב אבי קורן ללחן של שמואל אימברמן.
ברפרן של השיר יש נוסח תפילה לגשם וכן לשובו של יקיר לביתו, והוא שימש כשיר במאבקים לשחרור חטופים, בין היתר במאבק לשחרור גלעד שליט ובמאבק לשחרור חטופי טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2023 הקליט ארצי את השיר בשם "יותר מזה אנחנו לא צריכים" ביחד עם משתתפי "ארץ נהדרת" לזכר הנרצחים ולמען החטופים והנעדרים במלחמת חרבות ברזל.
מילות השיר נכתבו על ידי אבי קורן ללחנו של הבמאי שמואל אימברמן.
אימברמן הלחין מספר לחנים, ובהם לאריק איינשטיין ("הרחק בלילה") ולשלישיית גשר הירקון ("ליל קרב").
בסוף שנות ה-60 הוא פגש את אבי קורן במסדרונות אולפני הצילום, והשמיע באוזניו את הלחן.
קורן הוקסם מן הלחן, וכתב לו את המילים.
הימים היו ימי מלחמת ההתשה ומילות השיר נכתבו לזכר , חברו של קורן, שנפל במלחמת ששת הימים, וכתפילה למען שובו בשלום של חבר נוסף, יוסף (יוסקה) ריין, שהשתתף אז במלחמה.
כשאסף ארצי חומרים לאלבום הבכורה שלו הוא בחר להכליל שיר זה באלבומו, בעיבודו של בני נגרי השיר זכה להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל ב-1970 כשהגיע למקום שלישי.
השיר הפך לשיר תפילה ומושמע באירועים שונים ובהם אירועי זיכרון לחללי צה"ל.
בקהילות של זרמים חדשים ביהדות הוכלל שיר זה ברפרטואר התפילות.
השיר הושמע בסרט "המאהב" שביימה מיכל בת-אדם על פי ספרו של א.
יהושע, שסיפורו מתרחש על רקע מלחמת יום הכיפורים.
השיר המקורי הושר בסגנון נאיבי שאפיין את ארצי בשנותיו הראשונות כזמר.
בשנת 1998 חידש ארצי את השיר, בהגשה שונה ובעיבוד מחודש וקצבי של בנו בן ארצי, מאיר ישראל, גיל פלדמן וארצי עצמו.
השיר יצא בתקליטון, שכלל קליפ של השיר, ובתוך זמן קצר נמכר בלמעלה מ-30,000 עותקים וזכה ב"תקליטון זהב".
אף על פי שאין מדובר בשיר מקורי אלא בגרסה מחודשת הוא צעד במצעד הפזמונים העברי של רשת ג' אותה שנה, והגיע למקום השני במצעד השבועי ובמצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"ט (1999) של התחנה הוא נבחר השיר במקום השמיני.
ארצי הכליל אותו באלבום החידושים שלו "אהבתיהם" שיצא בשנת 2000.
הגרסה החדשה של "אנחנו לא צריכים" בעיבודה החדשני דחקה את הגרסה המקורית, ומאז נכלל השיר בגרסתו החדשה ברפרטואר השירים בהופעותיו של ארצי.
לאחר נפילתם בשבי של אלדד רגב, אהוד גולדווסר וגלעד שליט, בשנת 2006, הקדיש ארצי שיר זה בהופעותיו לשלושת השבויים הישראלים.
לאחר שהוחזרו גופותיהם של רגב וגולדווסר הפך השיר לשיר תפילה לשובו של שליט.
בעת ביצוע השיר בהופעותיו של ארצי הוקרנה ברקע תמונתו של שליט, תוך הדגשת המשפט: "ותן לנו לשוב ולראותו, יותר מזה אנחנו לא צריכים".
ב-5 ביולי 2010 הופיע ארצי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בפארק אשכול ב"קונצרט זעקה לעולם" לשחרורו של גלעד שליט, ובו השמיע את "אנחנו לא צריכים".
בצל ביטויי מלחמת חרבות ברזל במוזיקה, ביצע ארצי את השיר עם משתתפי ארץ נהדרת בסיום התכנית.
אחד מספרי האוסף של שיריו של אבי קורן, שיצא בשנת 1998, נקרא על שם שירו – "אנחנו לא צריכים".
לשיר יש ביצוע נוסף של סאבלימינל במשותף עם איציק שמלי.
ביצוע זה לווה במילים נוספות שכתב סאבלימינל בנושא הקטל בכבישים.
אנט אוטול היא שחקנית, רקדנית וזמרת-יוצרת אמריקאית.
שיחקה כשחקנית משנית בתפקידים רבים, וכשחקנית ראשית במספר מיני סדרות טלוויזיה, המפורסמת מכולן היא "זה".
נולדה בשם אנט טול ביוסטון, טקסס.
אמהּ הייתה מורה לריקוד, ואוטול החלה ללמוד ריקוד בגיל שלוש.
כשהייתה בת 13, משפחתה עברה ללוס אנג'לס והיא החלה ללמוד משחק.
הופעתה הראשונה הייתה בגיל 15 בתוכנית הטלוויזיה The Danny Kaye Show .
אוטול היא אמא לשתי בנות מנישואיה הקודמים לשחקן ביל גילינגר.
היא נשואה מאז 1999 למוזיקאי והשחקן מייקל מקין.
+קולנועשנהשם הסרטשם הדמות1975חיוךדוריה1977One on Oneג'נט הייס1978King of the Gypsiesשרון1980משתעשעיםסוזן1982Cat Peopleאליס פרין48 Hrsאיליין1983סופרמן 3לאנה לאנג1987Cross My Heartקת'י1990אהבה במעקבגברת קינג1994Andreטוני (דיבוב)Imaginary Crimesג'יני2000Here on Earthג'ו קוואנו2003Temptationנורה2009Falling Upגרייס אושיי2014Beach Pillowsריטה מידווד2016We Go OnשארלוטWomen Who Killליילה2018סטפני קניThe Incoherentsגברת גרהאם2019לפוצץ את האישגייל מגווייר
"אנחנו שנינו מאותו הכפר" (ידוע כ"שנינו מאותו הכפר") הוא שיר זיכרון שכתבה ב-1966 נעמי שמר, המושמע לרוב בטקסים ובשידורי הרדיו של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר מספר על חברותם והתבגרותם של שני ידידים, שאחד מהם נופל בקרב.
ההשראה לכתיבת השיר הייתה סיפור חברותם יוצא הדופן של ויוסף "יוסל'ה" רגב (גרבר).
כבר ב-1955 כתב המשורר יצחק שלו, שיר על חברות זו.
ב-1964 נפגשה שמר בפריס עם צמד החברים.
באחד המפגשים עימה סיפרו לה זאבל'ה ויוסל'ה (בני גילה ודור תש"ח) על אחד הקרבות בהם השתתפו בדרך לנגב במלחמת השחרור.
באחד הקרבות המרים ("הקרב שלא נגמר") ליד מצודת יואב, נפל בן מושבם (הרמוז בשיר בשם "הכפר") .
אף על פי שהפקודה באותם הימים הייתה לקבור את הנופלים קבורת שדה מאולתרת, ביקשו זאבל'ה ויוסל'ה ממפקדם משה דיין לנסוע ולקבור את יוסף בנהלל.
דיין (נהללי אף הוא) אישר להם לצאת, וכך נסעו שני החברים בג'יפ עם גופת חברם חזרה לכפר וקברו אותה באדמתו.
השיר הודפס בספרה של שמר "כל השירים" (1967) תחת הכותרת "אנחנו מאותו הכפר", עם הערה: "זכות הביצוע הראשון ליוסי בנאי".
השיר לא הוקלט על ידי בנאי, ובוצע לראשונה בחלק האמנותי של פסטיבל הזמר והפזמון של 1969 על ידי להקת פיקוד מרכז בעיבודו של יאיר רוזנבלום, בביצוע הסולן דני וסלי ובלוויית קולות רקע של עמרי ניצן ושלמה בראבא ונגינת חלילו של שם-טוב לוי.
לאחר הופעה ראשונה זו, שולב השיר בתוכנית הלהקה, "רד אלינו לבקעה" והגיע עד מהרה לראש מצעד הפזמונים ולמקום החמישי במצעד הפזמונים העברי השנתי תשכ"ט.
כמו כן צולם לשיר קליפ ששודר בטלוויזיה ב-1970.
במלחמת יום הכיפורים התנדב זאבל'ה להצטרף למפקדת אוגדה 143 בפיקוד חברו, אריאל שרון, בקרבות בסיני.
ב-17 באוקטובר 1973 נהרג בהפגזה מצרית על חצר הצליחה, והבית האחרון בשיר קיבל משמעות חדשה (לימים קראה בתה של שמר, ללי, לבית זה "נבואי").
יוסלה רגב הלך לעולמו ב-6 במרץ 2024.
השיר נחשב עד היום לאחד משירי יום הזיכרון המוכרים ביותר בישראל.
את השיר כתבה שמר לזכר לוחמי תש"ח, "אחיה" בני כנרת ואחרים, אשר נפלו בקרבות על הגנת מדינת ישראל.
השיר הפך עם השנים, כמו הרבה שירים אחרים של שמר, לשיר שלא איבד מערכו האקטואלי, כשרבים רואים בו את סיפורם האישי או את סיפור יקיריהם.
ב-1993 נבחר השיר, במצעד שירי נעמי שמר ששודר ברשת ג', כשירה האהוב ביותר (פרט ל"ירושלים של זהב", שלא השתתף בתחרות).
בערב יום הזיכרון 2010 שודר בערוץ 10 סרטה של יסמין קיני "אנחנו שנינו מאותו הכפר", המגולל את סיפור השיר וגיבוריו.
בשנת 2011 הוצא בול יום הזיכרון המעוצב על סמך השיר.
השיר, בביצועה של שרית חדד, היה השיר היחיד בטקס האשכבה הממלכתי של אריאל שרון שהתקיים ברחבת הכנסת ב-13 בינואר 2014.
מבקר הספרות אריאל הירשפלד מציין את השיר כדוגמה מרכזית ל"ערך האיפוק" בשירת הזיכרון העברית.
המוות אינו מוזכר במפורש אלא במרומז ושיר הזיכרון אינו מלא פאתוס אלא מינורי.
החריזה ההדוקה והמלודיה השלווה, האלגית, מכסה על האירוע הנורא וממסגרת אותו.
לפי הירשפלד, "השיר בונה מתח גבוה מאוד בין ה"תוכן" ל"צליל".
המתח הזה מייצג רמת-הדחקה גבוהה באשר לתכניו המאיימים של המוות, אך הוא גם בונה אתוס של איפוק ושתיקה".
לדעת מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, השיר הוא "מהשירים הנוגים המחלחלים ביותר שנכתבו בזמר העברי...
שיר שביטא את כאב השכול והגעגועים של כל המלחמות, מהשירים שמתמצתים את האתוס הישראלי של מן הישוב-מושב-קיבוץ – על כל הטרגיות שבו, המלחמות שקוטעות מסלול חיים של חברות".
בנוסף ללהקת פיקוד מרכז ביצעו את השיר גם שרית חדד, יוסי בנאי, עבורו נכתב, דודו זכאי, דני גרנות, עוזי מאירי, שולי נתן, יהורם גאון, נורית גלרון, אריק לביא, הגבעטרון, דודו פישר, אריק סיני, אלי לוזון, בועז שרעבי וארכדי דוכין, אביתר בנאי וערן צור, דני רובס, דודו אהרון ודודו אלהרר.
הביטוי "שנינו מאותו הכפר" ופרפרזות עליו כגון "אנחנו לא מאותו הכפר" או "אנחנו כמעט מאותו הכפר", השתרשו בשיח הישראלי לציון מקור ורקע משותף, או היעדרו.
אנט אינגאגרד אולסון (נולדה ב־21 ביוני 1971) הידועה בשם הבמה שלה, אנט אולזון , היא זמרת שוודית.
ידועה בתור סולנית העבר של להקת המטאל סימפוני נייטוויש.
בנוסף, אולזון הייתה הסולנית בלהקת הרוק קלאסי השוודית "Alyson Avenue".
לאחר הצטרפותה לנייטוויש, התארחה אולזון במספר שיתופי פעולה עם הלהקות "Pain", "Brother Firetribe", ו־"The Rasmus".
אולזון ציינה כי קולם של קרולה הגקוויסט, שרה ברייטמן, Amorphis, נטלי קול, וסלין דיון השפיעה עליה רבות.
עוד אמרה, כי היא נהנת להאזין ללהקות מטאל אחרות, דוגמת Within Temptation, סונטה ארקטיקה, וקמלוט.
בנוסף, הודתה אולזון שהיא מעריצה את להקת The Rasmus עוד לפני שיתוף הפעולה איתם.
אנט אולזון נולדה בעיר הלסינגבורג בשוודיה.
גדלה במשפחה מוזיקלית, ושרה כבר מילדות.
היא גם ניגנה, לאחר שאימה אילצה אותה לנגן באבוב למשך 8 שנים.
אולזון מספרת שהייתה נוסעת לסיבובי ההופעות יחד עם הלהקה של אימה ואף שרה איתם במספר הזדמנויות.
לאחר מכן היא הצטרפה לתוכנית כישרונות צעירים וזכתה בתור "ראוי לשבח".
הלהקה הראשונה אליה הצטרפה נקראה "Take Cover", להקה שהתמקדה בגרסאות כיסוי.
עם זאת, אולזון הצטרפה למספר פרויקטים קצרים וצדדיים.
בגיל 21 היא שיחקה את התפקיד הראשי במחזמר "Gränsland" בעיר הלסינגבורג.
בנוסף, היא שרה במספר מקהלות, עבדה באולפנים שונים, והייתה גם זמרת חתונות.
אולזון אף שרה יחד עם Michael Bormann (זמרה הקודם של להקת "Jaded Heart") באלבומו "Conspiracy".
בתחילה, אולזון הצטרפה ללהקה רק כזמרת באולפן, אך לאחר מכן החליפה את הסולן הגברי והפכה לסולנית.
הלהקה קיבלה משובים חיוביים רבים על אלבום הדמו שהוציאו ב־1999, והלהקה החלה בחיפוש אחר לייבלים שונים.
בנובמבר 2000, אלבום הבכורה שלהם, "Presence of Mind" שוחרר והלהקה קיבלה משובים חיוביים רבים.
אנט עזבה את "Alyson Avenue" ב־2006. במאי 2009, Alyson Avenue הציגו את Arabella Vitanc כזמרת החלופית של אולזון.
אולזון הצטרפה לנייטוויש באופן רשמי בתחילת 2007, לאחר שנבחרה על פני יותר מ־2000 מועמדים.
היא החליפה את הזמרת הקודמת, טאריה טורונן, שפוטרה מהלהקה במכתב פתוח בסתיו 2005. הקלטת של אולזון, שהייתה בין הקלטות הראשונות שהגיעו לידי הלהקה מבין המועמדים, נדחתה בתחילה על ידי מוביל הלהקה תואומס הולופאינן, לאחר שגילה שהיא אם לילד צעיר.
עם זאת, המשיכה אולזון לנסות, ושלחה ללהקה צילום DVD שלה עם להקת "Alyson Avenue" למנהל הלהקה Ewo Pohjola, מה שהוביל אותה לקבלת התפקיד בפברואר 2007. תואומס הגיב על הבחירה "אנחנו (הלהקה) קיימנו הצבעה רשמית, אך היה ברור שהיא האחת והיא נבחרה פה אחד, זה היה עניין של הרגשה".
זהותה של אולזון נשארה בדויה, עד כדי הצגתה כבת הדודה של מנהל הלהקה במספר הזדמנויות, עד חשיפתה כזמרת החדשה ב־24 במאי 2007.
יום לאחר חשיפת זהותה, ב־25 במאי 2007, שחררה הלהקה סינגל ראשון מתוך אלבומם השישי, "Eva", בגרסת הורדה בלבד.
במקור אמור היה הסינגל לצאת חמישה ימים מאוחר יותר, ב־25 במאי 2007, אך התאריך שונה עקב דליפתו של השיר לאינטרנט.
ב־13 ביוני 2007, חשפה הלהקה את שם אלבומם החדש, Dark Passion Play, ואת עטיפת האלבום לאתר הרשמי, יחד עם שם הסינגל הבא, Amaranth.
Amaranth זכה למעמד זהב במצעד המכירות הפיני, לאחר יומיים בלבד מצאתו.
Dark Passion Play שוחרר באירופה בסוף ספטמבר 2007, בבריטניה ב־1 באוקטובר, ובארצות הברית ב־2 באוקטובר.
האלבום זכה למעמד פלטינה כפולה בפינלנד יומיים בלבד לאחר צאתו, ובמקום הראשון במצעד התקליטים בגרמניה, שווייץ, הונגריה, פינלנד וקרואטיה, והגיע ל־100 התקליטים הנמכרים ביותר ב־16 מדינות אחרות, כולל ארצות הברית.
מהאלבום נמכרו יותר מ־1.5 מיליון עותקים.
ההופעה הראשונה שבה הופיעה אולזון הייתה בתל אביב, ישראל, ב־6 באוקטובר 2007. סיבוב ההופעות כלל את מרבית אירופה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ואסיה.
סיבוב ההופעות ב־2007 היה הארוך ביותר שהלהקה השתתפה בו, מסוף 2007 ועד לספטמבר 2009, שנסגר בהופעה ההלסינקי, בירת פינלנד, יחד עם להקת אפוקליפטיקה הפינית.
הפעם האחרונה שהלהקה הופיעה בבירה הייתה ההופעה האחרונה של הלהקה עם הזמרת הקודמת, טאריה טורונן.
באחת ההופעות בארצות הברית בסיבוב הופעות שאחרי יציאת אלבומה השני עם הלהקה, Imaginaerum, חלתה אנט לפני ההופעה ובהחלטה של רגע החליטו חברי הלהקה האחרים שאת מקומה יתפסו זמרות הליווי של להקת "קאמלוט", החלטה שנתפסה בעיני אנט כלא תקינה.
בעקבות תקרית זו וחיכוכים אחרים, החליטו אנט ונייטוויש כי דרכיהן ייפרדו ב־1 באוקטובר 2012.
אלבום הבכורה של אולזון, Shine, הופק במשותף עם המוזיקאי/מפיק השוודי אנדראס באגה, שעבד בין היתר בעבר עם מדונה, סלין דיון, ג'נט ג'קסון וג'סיקה סימפסון.
הוא גם שופט בתוכנית הטלוויזיה השוודית "Idol", ומפיק תוכנית הטלוויזיה "Made In Swedwn".
לפני יציאת האלבום, אולזון קבעה ש"האלבום לא יהיה אלבום מטאל, אבל סביר להניח שיהיה רוק".
עוד אמרה אולזון: "זה כל כך נפלא שיש מלחינים ותמלילנים גדולים שיכולים לעזור לי בשיריי.
צורת העבודה שלנו להתיישב ליד פסנתר או גיטרה ופשוט להתחיל לזמזם מנגינות.
לאחר מכן אני כותבת את המילים, ואז אנחנו עובדים על המבנה של השירים.
לאחר מכן יוהאן מוסיף תופים, וגיטרה בס במחשב ונותן לי לבדוק איך אני שרה אותו, ומשם אנו ממשיכים.
פשוט נפלא ליצור שירים בצורה כזו, לא עשיתי כך מאז ימי Alyson Avenue, כך שעבר זמן רב.
אך בקרוב אתגבר על זה.
בינתיים, אני כבר ממש אוהבת איך שהוא נשמע".
ב־3 בפברואר 2010, הודיעה אנט כי הכנת אלבום הסולו הופסקה לאלתר.
לדבריה, "הסיבה היא בעיקר כי אני רוצה להתמקד במשפחה שלי, כל עוד אני בהפסקה זה מ־Nightwish.
אני בטוח אקליט אלבום סולו בפעם אחרת, אבל כרגע זה לא מתאים לחיים שלי, אז עדיף שלא אעשה זאת, מאשר שאעשות כשאני לא מרגישה שזה טוב".
ב־3 במרץ 2010, הודתה אולזון שהסיבה המקורית שבגללה נפסקה פעילות האלבום היא כניסתה להריון בבנה השני: "בסתיו האחרון, באמצע הקלטות הדמו של אלבום הסולו שלי, התחלתי להרגיש עייפות ובחילה.
עשיתי בדיקת הריון והופתעתי מאוד לגלות שאכן, אני בהריון!
החבר'ה מ־Nightwish יודעים מזה שבועות רבים, וכולם תומכים".
בנה נולד ב־30 ביולי בניתוח קיסרי.
לבסוף האלבום הוקלט ויצא בתאריך 28 במרץ 2014.
בניגוד לסולנית הלהקה הקודמת, טאריה טורונן, לאנט אין קול אופראי, אלא טון השירה שלה הוא בדרך כלל בטווח סופרן.
מעריצים רבים של הלהקה חלוקים לגבי צורת שירתה של אנט.
אוהדים אחדים טוענים כי קולה לא מיומן או חזק מספיק כדי להתאים למוזיקה של Nightwish בסגנון מטאל סימפוני, וטוענים שקולה מתאים יותר לסגנון הרוק פופ.
מעריצים אחרים טוענים כי קולה העוצמתי, בנוסף לשאר כלי הנגינה, הוא מה שגורם ל־Nightwish לשמור על סגנון המטאל הסימפוני שלהם.
מאז שהצטרפה ל־Nightwish בשנת 2007, המיומנות הטכנית של אולזון וסגנונה המשיך להתפתח.
לפני יציאתו של האלבום השביעי והסרט Imaginaerum, הזמין Tuomas Holopainen, הקלידן והמלחין של הלהקה, עיתונאים לאולפני "Finnvox" כדי להאזין לאלבום טרם צאתו.
המבקרים הסכימו כי קולה היה הרבה יותר מעודן, חזק, וגרנדיוזי.
אנט חיה עם בן זוגה, Johan Husgafvel (בסיסט להקת "Pain"),
אֲנַחְנוּ שָׁרִים לָךְ הוא שיר מאת המשורר יעקב אורלנד שנכתב בשנות ה-30. הוא הולחן בלחן עממי, ועל ידי המלחין דוד זהבי.
השיר זכה לפופולריות ואהדה ביישוב וגם לאחר הקמת המדינה.
זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21. נהגו לשיר אותו בהתכנסויות ובאירועים חגיגיים, בדרך כלל במקהלה.
נושא השיר הוא בניין החברה היהודית בארץ ישראל ברוח ערכי הציונות ותנועת העבודה, כדי שתהא, במילותיו של המשורר: "מוֹלֶדֶת עָמָל וְשָׁלוֹם".
ערכה של ארץ ישראל, וזכרה נשמר באומה במשך דורות רבים, וגם חיי היומיום העכשוויים בה מודגשים בשיר ומנוגדים אל החיים בגולה, במילים: "בָּרַחְנוּ מִנֶּכֶר בְּעֹנִי, בִּבְלִי מַה.
המשורר ממשיך את המקובל בשירה העברית לדורותיה, כאשר הוא מדמה בשירו את ארץ ישראל לדמות אישה אהובה, לאם.
האני השר, בגוף ראשון רבים, מתאר נס שורה של ערכים כדי להלל את ארצו:
בבית הראשון, העבודה והעמל כערכים חיוניים לכינון חברה חזקה: "אֲנַחְנוּ שָׁרִים לָךְ, מוֹלֶדֶת וָאִמָּא, / אֶת שִׁיר הַשִּׁירִים לֶעָמָל".
בבית השני, הנאמנות והמסירות לכברת ארץ, ובלעדיותה בתודעה: "אֲנַחְנוּ בָּנִים רַק לְאִמָּא, לְאִמָּא.
בבית השלישי, התקווה לבניין מערכי חיים: "אֲנַחְנוּ רוֹצִים לֶאֱהֹב אוֹתָךְ, אִמָּא.
בשנת תרצ"ח-1938 כתב בנימין זרעוני גרסה למילות השיר בלחנו של זהבי, שתכניה היו גם כן ציונות ובניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
אנט וייביורקה ( בצרפתית: Annette Wieviorka, נולדה ב-10 בינואר 1948) היא היסטוריונית ומסאית צרפתייה, יהודיה.
התמחתה בעיקר בתולדות השואה ובהיסטוריה של היהודים במאה ה-20.
סביה מצד אמה, וולף וגיטל, היו יהודים יוצאי פולין.
הם נעצרו בניס על ידי מיליציה צרפתית בימי מלחמת העולם השנייה ונשלחו למותם באושוויץ.
הסב וולף וייבורקה (1898- ינואר 1945) היה סופר יידיש שהתיישב בפריז בשנת 1923. הוא פרסם סיפורים קצרים וביקורת ספרים בעיתונים ביידיש בבירת צרפת - "דער פאריזער הַַיינט" ו"די פאריזער בלעטער" אך גם בעיתונים ביידיש בארצות הברית, ארגנטינה ופולין.
אביה של אנט וייבורקה, אברהם אבי וייבורקה (1991-1921) ודודה הצליחו להימלט לשווייץ ושהו שם במחנה פליטים.
אמה, בת של חייט מפריז, ניצלה לאחר שנמלטה לגרנובל.
בשנות ה-1970, וייביורקה הייתה מגויסת בתנועה המאואיסטית בצרפת.
בשנים 1976-1974 לימדה שפה וספרות צרפתית במכון לשפות זרות בעיר גואנגג'ואו בסין העממית והיכרותה מקרוב עם שרירות המשטר הקומוניסטי הסיני מאותם הימים גרמה לה לאכזבה מרה ולניסיון התאבדות.
בשנת 1989 עברה את מבחני ההסמכה למורה בכירה (agrégation) להיסטוריה ובשנת 1991 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה על "גירוש ורצח-עם בין זיכרון ושכחה" תחת הדרכתה של אני קריגל באוניברסיטת פריז XIII נאנטר.
היא הפכה למנהלת מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי ומלמדת באוניברסיטת פריז 1 פנתאון-סורבון.
הייתה חברה במשלחת מאטאולי מטעם ראש ממשלת צרפת לחקר נישול יהודי צרפת בימי השואה.
היא מעורבת ב"אגודת פרימו לוי", העוסקת בין השאר, בתמיכה בקורבנות עינויים ואלימות פוליטית בעולם.
אנט יווביורקה היא אחותם של הסוציולוג מישל וייביורקה, סילבי וייביורקה וההיסטוריון אוליבייה וייביורקה.
אנט וייבורקה הייתה נשואה בפעם הראשונה לרולאן טרוטיניון ולבני הזוג נולד בן בשם ניקולא טרוטיניון.
היא נשואה שנית לסופר אנרי רצ'ימוב איתו יש לה בת, מתילד רצ'ימוב.
אות המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת, בדרגת אביר (1998), קצין (2005) ואחר כך מפקד (2013)
2016 - אות מסדר האמנויות והספרות של צרפת בדרגת מפקד
L'Écureuil de Chine, Paris,, 1979 ("סנאית של סין", שם המשפחה הפולני של המחברת wievorka משמעותו - סנאי)
מתאר איך העדויות של ניצולי השואה הפכו מעין שיח מועדף בנוגע לשואה, מעל ומעבר למחקר ההיסטורי השגרתי,
ראיונות עם וייבורקה על ידי סוורין ניקל ) - מסא סינתזה על תולדות זיכרון השואה וגלגוליו, על האי הבנות הכרוכות במושג, על תחושת החובה שבזיכרון, ועל הגדרת העד, והשלכות המושג.
המחברת מתארת המפגש שהתרחש בין רצון נשאי הזיכרון להביא עדותם ובין ההיסטוריונים.
זיכרון השואה הפך לאחת מאבני היסוד של האיחוד האירופי, על השלכות העניין לגבי השחזור ההיסטורי, העדויות והסוגיות המתעוררות.
עם יצחק ניבורסקי Les Livres du souvenir (ספרי ה"יזכור")
המנתח את ספרי היזכור של ניצולי קהילות יהודיות מזרח אירופיות
2015 - "Puisque le ciel est sans échelle" ביחד עם מרסל כהן, על בסיס רישומים של ארתור גולדשטיין מגטו טרזיינשטאט בשנים 1942-1945.
2016 - יחד עם סילבי לינדפרג (עורכים) - Le moment Eichmann - (שעת אייכמן) הוצאת Albin Michel, ]ריז
אנט וייוורקה - אושוויץ כפי שהסברתי לבתי, תרגום מאת ראובן מירן, ידיעות אחרונות-הוצאת חמד, 2000
אנטאו זמבוני (Anteo Zamboni; 11 באפריל 1911 – 31 באוקטובר 1926) היה נער בן 15, אנרכיסט, אשר ניסה להתנקש בחיי ראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני ונהרג על ידי המון זועם מיד לאחר מכן.
ניסיון ההתנקשות התרחש במהלך מצעד פשיסטי שהתקיים בעיר בולוניה בהשתתפות מוסוליני ב-31 באוקטובר 1926, לציון המצעד על רומא, שהתקיים ארבע שנים לפני כן.
זמבוני ירה ירייה אחת לעבר מוסוליני, אשר החטיאה.
הוא נעצר ומיד לאחר מכן הותקף על ידי פעילים פשיסטים שהשתתפו במצעד והרגו אותו.
מאוחר יותר דן בית משפט צבאי את אביו של זמבוני ואת דודתו ל-30 שנות מאסר כל אחד באשמה שהשפיעו על זמבוני לבצע את ההתנקשות.
ממשלת מוסוליני ניצלה את האירוע כמנוף תעמולתי כדי להרחיב את דיכוי חירויות האזרח ומפלגות האופוזיציה באיטליה.
היה זה ניסיון ההתנקשות השני נגד מוסוליני בתוך חודשיים: ב-11 בספטמבר 1926 השליך האנרכיסט ג'ינו לוסטי (Gino Lucetti) פצצה לעבר מכוניתו של מוסוליני ברומא, אך הוא לא נפגע.
שלט זיכרון לזמבוני נקבע במקום מותו בבולוניה ורחוב בה נקרא על שמו.
בשנת 1978 הופק באיטליה סרט אודות ניסיון ההתנקשות שעשה.
אנט קרוסבי היא שחקנית אופי סקוטית.
קרוסבי נולדה בגורברידג' במחוז מידלותיאן שבסקוטלנד להורים פרסביטריאנים שהסתייגו מרצונה להיות שחקנית.
עם זאת הצטרפה עוד כשהייתה בגיל העשרה לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
הפריצה הגדולה בקריירה שלה הייתה ב-1970 כשגילמה את דמותה של קתרין מאראגון בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "שש נשותיו של הנרי השמיני", ועל תפקיד זה זכתה ב-1971 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1973 כיכבה לצידה של ונסה רדגרייב בסדרה "A Picture of Katherine Mansfield".
ב-1975 גילמה קרוסבי שוב מלכה, את המלכה ויקטוריה, בסדרת הדרמה התקופתית "אדוארד השביעי" של ITV, וב-1976 זכתה בפרס באפט"א נוסף כשחקנית הטובה ביותר.
היא שיחקה בתפקיד הפיה הטובה בגרסת המחזמר סינדרלה ("The Slipper and the Rose") שנבחר כ-"Royal Film Première" לשנת 1976. בסרט היא שרה את שירם של האחרים שרמן "Suddenly It Happens".
ב-1978 דיבבה קרוסבי את דמות האלפית גלדריאל בסרט האנימציה של ראלף באקשי עיבוד לספר "שר הטבעות".
ב-1980 שיחקה את אם המנזר בסרט "Hawk the Slayer".
ב-1986 השתתפה בסדרה "Paradise Postponed" בתפקיד אשת הכומר.
התפקיד הגדול הבא של קרוסבי היה כמרגרט מלדרו, אשתו למודת הסבל של ויקטור מלדרו (ריצ'רד וילסון) בסיטקום הבריטי "רגל אחת בקבר".
הסדרה רצה מ-1990 עד 2000 וזה תפקידה הידוע ביותר.
ב-1993 שיחקה בתפקיד ג'נט, סוכנת הבית של ד"ר פינלי, עיבוד מחודש לסיפוריו של א.
תפקידים נוספים של קרוסבי היו: אינגריד סטריינג' חובבת הקופים בפרק בסדרה "ג'ונתן קריק" (1997), אדית ספרשוט בסדרה "An Unsuitable Job for a Woman" (1997–2001) וג'סי בסרט הקולנוע "נערות לוח השנה" (2003).
בשנת 2004 הופיעה קרוסבי בהופעת קמע בעונה השלישית של הסדרה "Black Books".
ברדיו ה-BBC השתתפה בעונות השישית והשביעית של התוכנית "Old Harry's Game" בה גילמה את אדית', היסטוריונית שמתה לא מכבר.
ב-2008 שיחקה בעיבוד של ה-BBC לרומן "דוריט הקטנה" מאת צ'ארלס דיקנס ובפרסומות טלוויזיה ל-"AXA Sun Life".
ב-2009 גילמה את סיידי קיירנקרוס בסדרה "הופ ספירנגס".
ב-2010 הופיעה קרוסבי בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "השעה האחת עשרה".
ב-2014 שיחקה בסרט "החופשה הסקוטית שלי" עם דייוויד טננט ובילי קונולי.
ב-1998 הוענק לקרוסבי אות מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
קרוסבי היא גרושה ממייקל גריפיתס, אבי שני ילדיה אואן וסלינה.
היא פעילה לקידום רווחתם של כלבי גרייהאונד.
מאז 2003 היא נשיאת ארגון הפועל לרווחתם של בעלי חיים "League Against Cruel Sports".
אנט לנגן היא סופרת גרמנייה הכותבת ספרי מבוגרים וילדים.
היא ידועה בעיקר בשל סדרת הספרים "פליקס".
אנט לנגן נולדה בלברקוזן שבגרמניה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, היא עברה לארצות הברית על מנת לעבור שם קורס (Radcliffe Publishing Course).
כשחזרה לגרמניה היא החלה לעבוד כאחראית על בחירת הספרים שיוצאו לאור בבית הוצאות לאור, במקביל היא החלה לכתוב את ספריה הראשונים, ובשנת 2000 החלה לעבוד כעצמאית.
יש לה בן ובת והיא מתגוררת בקלן שבגרמניה.
לנגן כתבה מעל ל-60 ספרים שתורגמו ליותר מ-29 שפות.
ספר הילדים הראשון שלה פורסם ב-1989. הפריצה של לנגן כסופרת באה עם כתיבת סדרת הספרים "פליקס" המתארת את קורותיו של פליקס, בובת ארנב קטנה השייכת לסופי, המטייל בעולם כולו ומספר את חוויותיו במכתבים.
רבים מהסיפורים והרעיונות בסדרה לקוחים מחייה של לנגן, שנהגה לטייל בעולם עם משפחתה עוד בילדותה.
כל הספרים הללו הוצאו לאור בהוצאת שוקן
פליקס חוקר את כדור הארץ (2002)
תיבת ההפתעות של פליקס (2002)
פליקס מבקר ילדים בעולם (2005)
מסיבת המוצץ של תמר (2009)
אנט מארי שרה קלרמן הייתה שחיינית אוסטרלית מקצועית, כוכבת וודוויל, שחקנית קולנוע, סופרת ובעלת עסק.
קלרמן הייתה אחת הנשים הראשונות שלבשו בגד ים העשוי חלק אחד, במקום המכנסיים שהיו מקובלים בזמנו ועוררה השראה אצל נשים אחרות ללכת בעקבותיה.
בגדי הים של קלרמן הפכו כל כך פופולריים, כך שהיא פתחה קו אופנה משלה של בגדי ים העשויים חלק אחד.
קלרמן הקנתה לשחייה צורנית פופולריות רבה; ואף חיברה מדריך שחייה.
היא הופיעה במספר סרטים, בדרך כלל בנושאים המשלבים מים.
בתור כוכבת הסרט "בת האלים", קלרמן הייתה השחקנית הראשית הראשונה שהופיעה בעירום בהפקה הוליוודית.
קלרמן הייתה חסידה של בריאות, כושר ויופי טבעי במהלך כל חייה.
קלרמן נולדה במריקוויל, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, ב-6 ביולי 1887 לכנר יליד אוסטרלי בשם פרידריך וילהלם קלרמן, ואשתו הצרפתייה אליס אלן צ'ארבונט, מורה לפסנתר ולמוזיקה.
בגיל 6, חולשה ברגליה של קלרמן חייבה אותה ללבוש פלטות פלדה על מנת לחזק אותן.
כדי להתגבר על נכותה, רשמו אותה הוריה לשיעורי שחייה ב"מרחצאות של קאוויל" בסידני.
בגיל 13, רגליה החלימו כמעט לחלוטין ובגיל 15 היא שלטה בכל תנועות השחייה וזכתה בתחרות הראשונה שלה.
בשלב זה היא גם הופיעה בתצוגות צלילה.
בשנת 1902, זכתה קלרמן בתחרות ה-100 מטרים והמייל של הנשים בניו סאות' ויילס, בשיא של דקה אחת, 22 שניות, ו-33 דקות, 49 שניות בהתאמה.
באותה שנה, החליטו הוריה לעבור למלבורן, והיא נרשמה ללימודים בבית הספר לבנות "מלטון" לדקדוק, היכן שאימה קיבלה משרת הוראת מוזיקה.
במהלך זמנה בבית הספר, השתתפה קלרמן בתערוכות שחייה וצלילה במרחצאות לבורן, שיחקה בתור בתולת ים במרכז הבידור "בית משפט הנסיכים" (Princes Court entertainment center) והשתתפה בשתי הופעות ביום, בשחייה עם דגים במכל זכוכית בתערוכת אקווריום.
בחודשים יוני ויולי 1903, היא ביצעה צלילות גובה בסצנת הקוגי (Coogee) של בלנד הולט (Bland Holt) המרהיב, "שבירת הבצורת" (The Breaking of the Drought) בתיאטרון המלכותי מלבורן.
קלרמן וביאטריס קר, שנחשבה לאלופת השחייה והצלילה של אוסטרליה, היו יריבות.
אף על פי כן, האתגר הציבורי של ביאטריס קר להיפגש באליפות תחרותית עם קלרמן לא נענה.
ב-24 באוגוסט 1905, בגיל 19, הייתה קלרמן אחת הנשים הראשונות שניסתה לשחות את התעלה האנגלית.
לאחר 3 שחיות לא מוצלחות היא הכריזה: "הייתה לי הסיבולת אבל לא כוח הזרוע".
האישה הראשונה שהצליחה לחצות תעלה בשחייה הייתה ברונס ולברגה פון איזשיצו האוסטרית, בספטמבר 1900.
מאוחר יותר קלרמן אתגרה והביסה את ברונס בתחרות הדנובה.
קלרמן הקנתה לשחייה הצורנית פופולריות רבה לאחר הביצוע שלה של בלט המים הראשון במכל זכוכית בהיפודרום של ניו יורק.
קלרמן התפרסמה כתומכת בזכותן של נשים ללבוש בגדי ים העשויים מחלק אחד, דבר שהיה שנוי במחלוקת באותו זמן.
על פי מגזין אוסטרלי; "בתחילת המאה ה-20, נשים היו מצופות ללבוש שמלה מסורבלת בשילוב מכנסיים כשהן שוחות.
בשנת 1907, בשיא הפופולריות שלה, קלרמן נעצרה ברביר ביצ' (Revere Beach), מסצ'וסטס, על חוסר צניעות – היא לבשה אחד מבגדי הים שלה העשויים מחלק אחד.
הפופולריות של חליפות השחייה העשויות חלק אחד של קלרמן, הביאו להקמת קו בגדי ים משלה.
ה"אנט קלרמנס", כפי שנקראו, היו הצעד הראשון בדרך לבגדי הים המודרניים.
בשנת 1916, הפכה קלרמן לשחקנית הראשית הראשונה שהופיעה בסצנת עירום כשהיא הופיעה בעירום מלא ב"בת האלים" הסרט "בת האלים", שנעשה על ידי חברת סרטי פוקס (Fox Film Corporation), היה הסרט הראשון בעל הפקה של מיליון דולר.
רוב סרטיה של קלרמן עוסקים בהרפתקאות ימיות.
היא ביצעה בעצמה את הפעלולים, הכוללים צלילה של 28 מטרים לים, וצלילה של 18 מטרים לבריכת תנינים.
פעמים רבות היא שיחקה בתולת ים בשם אנט או וריאציות של שמה.
"סרטי האגדה", כפי שהיא כינתה אותם, התחילו ב"בת הים" (1911), בו היא הייתה השחקנית הראשונה שלבשה תלבושת של בתולת ים בסרט (מרמיידינג), דבר שסלל את הדרך לסרטים אחרים כמו גליניס ג'ונס (בסרט מירנדה – Miranda), אסתר ויליאמס ודריל האנה (בסרט ספלאש).
קלרמן עיצבה את תלבושות בתולות הים בעצמה, ולפעמים גם תפרה אותן.
קלרמן הופיעה באחד מהסרטים האחרונים בצבעי פריזמה, "ונוס של הים הדרומי" (Venus of the South Seas) בשנת 1924, הפקה משותפת של ארצות הברית וניו זילנד, שבו סליל של 55 דקות סרט היה בצבע ומתחת למים.
"ונוס של הים הדרומי" שוחזר בידי ספריית הקונגרס ב-2004 והוא הסרט העלילתי היחיד בכיכובה של קלרמן הקיים בצורה המוחלטת שלו.
בנוסף לקריירה הקולנועית שלה, כתבה קלרמן מספר ספרים וביניהם "כיצד לשחות" (1918), "יופי פיזי: איך לשמור את זה" (1919), ספר של סיפורי ילדים שכותרתו "אגדות הים הדרומי" (1926), ו"הסיפור שלי", ספר אוטוביוגרפי שלא פורסם.
היא כתבה בנוסף גם חוברות רבות על בריאות, יופי וכושר.
קלרמן נישאה למנהל האמריקאי שלה, ג'יימס סאליבן, בתאריך 26 בנובמבר 1912 בדנברי, קונטיקט.
קלרמן, צמחונית כל חייה, הייתה בעלת חנות מזון בריאות בלונג ביץ', קליפורניה.
היא נשארה פעילה גם בגיל מבוגר, המשיכה לשחות ולהתאמן עד זמן קצר לפני מותה.
היא ובעלה חזרו להתגורר באוסטרליה בשנת 1970 ובשנת 1974 חלקו לה כבוד בבריכת היכל התהילה הבין-לאומי של פורט לודרדייל, פלורידה.
קלרמן מתה לפני בעלה, בבית החולים בסאות'פורט, קווינסלנד, אוסטרליה, ב-6 בנובמבר 1975, בגיל 88 ונשרפה בטקסים קתוליים.
שרידיה פוזרו בשונית המחסום הגדולה.
סרג'נט מאוניברסיטת הרווארד כינה אותה "האישה המושלמת" בגלל הדמיון של התכונות הפיזיות שלה לוונוס ממילו.
האוסף הגדול של קלרמן של תלבושות ומזכרות תיאטרליות הורש לבית האופרה של סידני.
מספר רב מהתלבושות המקוריות שלה והחפצים האישיים מוחזק בידי מוזיאון תחנת הכוח בסידני, אוסטרליה.
קלרמן הוצגה על ידי אסתר ויליאמס בסרט "בת ים השווה מיליון דולר" (1952), ושמה נמצא על כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, בשדרות הוליווד.
סרט אוסטרלי תיעודי עטור פרסים בשם "בת הים המקורית", שנכתב על קלרמן, הופק בשנת 2002.
מכלול שחייה חדש שנפתח במריקוויל בשנת 2010 נקרא על שמה.
הכלה של למרמור: טרגדיה של בוני סקוטלנד (1909)
תחרות הצלב האדום הלאומית (1917)
ונוס של הים הדרומי (1924)
מעללי הצלילה של גברת קלרמן (1907)
האישה בעלת הצורה המושלמת (1910)
אנט קלרמן מבצעת בלט מים (1925)
אנט קלרמן חוזרת לאוסטרליה (1933)
אנט בדלנד היא שחקנית אנגלייה הידועה ממגוון תפקידים שביצעה בטלוויזיה, ברדיו ובקולנוע.
היא גילמה את מרגרט בליין בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", את דורה "יום הדין" בסדרה "תעלומת ספרטיקל", בירדי הנשל בסדרת הדרמה "קצוות מפוצלים", מייוויס בעונה השישית של הסדרה "סקינס", אורסול קרו בסדרת הפנטזיה לילדים "Wizards vs Aliens", ובדמות בייב סמית באופרת הסבון "איסטאנדרס".
בדלנד משחקת בתפקיד הייזל וולי בסדרה הרדיופונית "The Archers".
ב-2005 הופיעה בסרט הקולנוע "צ'ארלי בממלכת השוקולד".
בדלנד נולדה באדג'בסטון שבעיר ברמינגהאם, ולמדה בבית הספר למשחק איסט 15 בלונדון.
היא הופיעה בתפקידים רבים בטלוויזיה ובהם בסדרה "ברז'ראק" (1981–1984), "2.4 ילדים בממוצע", "Making Out", "סאמר היל", "תחרה", "ג'קאנורי", העיבוד לרומן "Archer's Goon", הסדרה "The Demon Headmaster", "הנסיכה הקטנה", "The Worst Witch", העיבוד לספר הילדים "The Queen's Nose" ובאופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ב-1989 שיחקה בדלנד בפרק "The Rough and The Smooth" בסדרה "כל היצורים גדולים כקטנים".
ב-2005 השתתפה בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בדמות סלית'ין המופיעה בשם מרגרט בליין.
היא גם הייתה קריינית בסדרת "מאחורי הקלעים" של "דוקטור הו" עבור הפרקים "מלחמת העולם השלישית" ו"בום טאון".
ב-2006 הופיעה בסדרת הדרמה "נערות רעות" ב-ITV1 בתפקיד אנג'לה רובינס הסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית.
בטלוויזיה שיחקה בעיבוד ל"מסעות גוליבר" מ-1996 בתפקיד אשתו של האיכר, ובדמות גברת פזיוויג בסרט "מזמור חג המולד" משנת 1999. היא השתתפה בתסכיתי דרמה ברדיו בין השאר בשנת 2001 ב-"Rolling Home", ב-2003 ב-"Smelling of Roses", ובעיבוד לרומן "At the Back of the North Wind" מאת ג'ורג' מקדונלד.
עוד שיחקה בתפקיד ראשי בדמות בלשית גוון דנבורי בתסכית רדיו בשם "An Odd Body".
ב-2005 החלה להופיע בדמות הייזל וולי באופרת הסבון הרדיופונית הוותיקה "The Archers".
ב-2008 השתתפה בעיבוד לספר "The Way We Live Right Now" מאת אנתוני טרולופ בתפקיד טילי קרבורי.
בדלנד הייתה המגישה של תוכנית הטלוויזיה "You and Me" של ה-BBC בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים.
ב-2008 שיחקה בסרט הקומדיה "פעם שלישית החוצה".
עוד הופיעה בדמות אתל טונקס בסדרת הדרמה " All the Small Things" מ-2009 לצדם של שרה לנקשייר, ניל פירסון, שרה אלכסנדר ובריאן דיק.
ב-2009 השתתפה בדלנד בסדרה "חדר מיון" בדמות אם מעורערת שדואגת באופן תמידי לבנותיה.
הופעת הבכורה של בדלנד בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר הייתה בתפקיד מאדאם ארקרטי במחזה "Blithe Spirit".
ב-2010 שיחקה במחזה "Far Away" מאת קריל צ'רצ'יל בתיאטרון אולד ויק בבריסטול.
ב-5 ביול 2010 הופיעה בדלנד בסדרה "רופאים".
ב-2012 שיחקה בתפקיד אורסולה בסדרת המדע בדיוני "Wizards vs Aliens" של ערוץ CBBC.
עוד השתתפה בסדרה "קצוות מפוצלים" במשך ארבע עונות.
בתוכנית המצליחה של CBBC "תעלומת ספרטיקל" גילמה בדלנד את דורה "יום הדין" ואת הולו-דורה.
היא שיחקה בארבעה פרקים בדמות דורה "יום הדין", ובשמונה פרקים בדמות הולו-דורה.
ב-2014 שיחקה בדלנד בתפקיד גברת פיצגיבונס בסדרה "זרה" של רשת הטלוויזיה Starz.
ב-12 בדצמבר 2013 פורסם שבדלנד תופיע בתפקיד קבוע באופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" בדמות בייב סמית'.
הופעת הבכורה שלה בסדרה שודרה ב-31 בינואר 2014. ב-18 בספטמבר 2015 פורסם שדמותה של בדלנד קוצצה מהסדרה, והופעתה האחרונה תהיה בסוף 2016.
Aliens 2014–2015 זרה Outlander 2016 A Quiet Passion הדודה אליזבת' 2014–2016 איסטאנדרס EastEnders בייב סמית' 2019 Criminal: UK דונה סוויפט בפרק "סאנדיפ" 2026 הרלן קובן: הבריחה Run Away לו
אנחנו על השחור: סיפורה של חטיבה 500 במבצע שלום הגליל הוא ספרו של אבירם ברקאי אשר יצא לאור בשנת 2016, המגולל את ימי הלחימה הראשונים של מבצע שלום הגליל ומתאר את חוויותיהם של לוחמי חטיבת השריון 500 והיחידות המסופחות לה.
העלילה מתארת את משימתה של חטיבה 500, בפיקודו של מפקדה הטרי דורון רובין, להוביל את אוגדה 162 לכביש ביירות-דמשק ("השחור") תוך עימותים תכופים עם כוחות שריון וקומנדו סורים.
הספר מבוסס על מקורות ראשוניים: הקלטות קשר וראיונות עם 170 לוחמי החטיבה.
כמו כן, משובצות בו תמונות שצולמו על ידי לוחמי החטיבה בזמן המבצע.
לעיתים מובעת בספר ביקורת מתונה על הדרגים המדיניים והצבאיים מצד המחבר.
אנטאל סֶרְבּ (במקור שטרן, בהונגרית: Szerb Antal, 1 במאי 1901 בודפשט – 27 בינואר 1945 באלף) היה סופר, מסאי, מבקר ספרות, היסטוריון של הספרות, עורך ומתרגם הונגרי-יהודי.
סרב נולד בשנת 1901 בבודפשט במשפחה יהודית מתבוללת בבית ברחוב פרנץ דיאק 15. הוריו היו קארוי סרב, בעל מפעל שעונים וסוחר ולפי גרסה אחרת מנהל הסניף ההונגרי של חברת הנסיעות "גלובטרוטר", ואלזה, בת לבית הרצפלד.
הם השתייכו למעמד הביניים היהודי המתבולל והתחתנו בבודפשט ב-19 באוגוסט 1900.
ב-20 בדצמבר 1907 אנטאל הוטבל לנצרות הרומית-קתולית יחד עם אביו כשהסנדק שלו היה הכומר אוטוקאר פרוהאסקה, תאולוג וסופר קתולי הונגרי ממוצא צ'כי, בישוף סקשפהרוואר.
סירב קיבל בהמשך חינוך קתולי ונרשם בשנת 1911 לגימנסיה הפיאריסטית בבודפשט.
במשך 8 שנים היה סירב פעיל בתנועת הצופים והגיע לדרגה פיקודית בה.
בשנה האחרונה 1919 נבחר ליושב ראש התלמידים בגימנסיה.
המנטור שלו בתיכון הפיאריסטי היה המורה לשפה ולספרות הונגרית שאנדור שיק (שהוריו היו יהודים והמירו את דתם לנצרות בטרם נולד בנם שאנדור), שהיה כומר ומשורר דתי.
הוא טיפח את משיכתו של סירב לכתיבה ספרותית.
את שיריו ואת סיפוריו הראשונים פרסם סירב במסגרת החוג לספרות של התיכון.
כעבור זמן פרסם במסגרת זו גם מספר מסות ודרמות.
אחרי שסיים בהצטיינות את בחינות הבגרות בשנת 1919, למד במשך שנה פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת גראץ והשתכלל שם בשפה הגרמנית.
בספטמבר 1920 עבר ללימודי פילולוגיה הונגרית וגרמנית באוניברסיטת בודפשט.
הוא למד לבד באותה תקופה גם אנגלית וצרפתית.
ב-24 ביולי 1924 סיים סירב את הדוקטורט שלו עם עבודה על יצירות המשורר פרנץ קלצ'יי.
היה בן 20, בפברואר 1921 כשפרסם שישה שירים בכתב העת "Nyugat" (ניוגט - "המערב"), החשוב שבמגזינים לספרות בהונגריה.
הוא כתב בהמשך בקורת ספרים באותו המגזין.
גם מגזין אחר "Napkelet" (נאפקלט - "המזרח") התחיל לפרסם מכתביו.
בימי לימודיו באוניברסיטה התאהב בצעירה בשם דורה שולץ לה נקדיש את השיר "ויולן" (Violaine).
היא הייתה לימים מורה ואמנית.
בהמשך נמנה סירב עם עורכיו של המגזין המדעי "מינרווה".