tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 הגיש סדרה תיעודית - "ממלכת הכוזרים", בשלושה פרקים.
פרסם מאמרים בשורה של עיתונים, בהם: הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט, וול סטריט ג'ורנל, אטלנטיק, אל-חיאת, "אוסטרליין", "נובוייה", "ורמיה".
שנת היונה (על הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1980) הוצאת כנרת זמורה ביתן, יחד עם זאב שיף ואיתן הבר
מלחמת שולל (על מלחמת לבנון הראשונה ב-1984) (עם זאב שיף)
אינתיפאדה (על האינתיפאדה הראשונה ב-1990) (עם זאב שיף)
פתח, 1970 (על תנועת הטרור העומדת בבסיס אש"ף, מקורותיה הרעיוניים ותפיסותיה)
ב-1978 זכה בתואר עיתונאי השנה מטעם ועדת העורכים - על סיקור הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1982 זכה בפרס סוקולוב על סיקור מלחמת לבנון הראשונה.
ב-1991 קיבל את "פרס רשות השידור" על סיקור מלחמת המפרץ.
אהוד טננבאום (נולד ב-29 באוגוסט 1979) הוא האקר ישראלי שכונה "האנלייזר".
הוא התפרסם בשנת 1998 כשנתפס על ידי ה-FBI לאחר שפרץ למחשבים של נאס"א, הפנטגון, הכנסת והצבא האמריקאי, ובחלק מהם שתל תוכנות מסוג רחרחן וסוס טרויאני.
הוא נשפט בישראל ונידון לשנה וחצי מאסר, שמתוכן ריצה רק שמונה חודשים בשל שחרור מוקדם.
בפסק הדין שניתן בערעור של טננבאום על גזר דינו כתבה השופטת דבורה ברלינר:
לאחר שנתפס אך קודם שנגזר דינו שירת זמן קצר בצה"ל, ושוחרר לאחר שעבר תאונת דרכים.
בשנת 2005 פעל כבעל חוות סוסים בחגור ויועץ לחברות אבטחת מידע.
בספטמבר 2008 נעצר בידי משטרת קנדה במונטריאול והואשם, יחד עם שלושה שותפים, בהונאה בסך של יותר מ-1.8 מיליון דולר קנדי.
בנובמבר 2013 נעצר באשמת הלבנת הון.
בשנת 2015 נסגר תיק החקירה נגדו מחוסר ראיות.
בשנת 2014 עבר לגור ולעבוד בסין בתחום אבטחת מידע .
שמש (סדרת טלוויזיה): בפרק "אין חדש תחת השמש" (עונה 2, פרק 9), עוגן ואחיה הופכים לצמד האקרים בשם "אנה ואלייזר" אשר פורצים אל מחשבי הפנטגון.
ה-FBI מגיע לעצרם ופשר הפריצה מכה גלים בחדשות.
התסריט מתייחס לפרשת טננבאום, שהייתה אקטואלית בעת שידור הפרק.
אהוד רצאבי (נולד ב-30 ביולי 1953) מנהל ופוליטיקאי ישראלי, רואה חשבון בהכשרתו, כיהן כמנכ"ל אמד (חברת הנכסים של דן), בשנים 2006–2022 שמש כיו"ר ארגון איל"ן.
כיהן כחבר הכנסת מסיעת שינוי בכנסת ה-16.
בבגרותו שירת בחיל האוויר, ולאחר מכן למד חשבונאות וכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הצטרף למשרד רואי החשבון של אביו, ועמד בראשו לאחר שזה יצא לגמלאות.
בין השנים 1996-1993 שימש גם כדירקטור וכיו"ר ועדת הביקורת של חברת הפחם הלאומית בישראל.
במקביל, עסק בפעילויות ציבוריות שונות, כחבר בעמותת "אעלה בתמר" למורשת יהדות תימן, כחבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-יפן וכיו"ר ועדת האתיקה במחוז תל אביב של לשכת רואי החשבון.
רצאבי הצטרף ל"שינוי" ב-1985. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב במקום השמיני ברשימת המפלגה לכנסת, אך נותר מחוץ לכנסת, לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים.
בשנת 2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם שינוי.
היה חבר בוועדת הכספים, ועדת העבודה והרווחה, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, ועדת המדע והטכנולוגיה, וכן במספר ועדות שאינן קבועות.
במסגרת פעילותו בוועדת הכספים עמד בראש ועדת המשנה למסים והיי טק.
רצאבי היה פעיל בדיוני הכנסת על התוכנית לרפורמה בשוק ההון בישראל, ביניהם דיונים על שינויים בעמלות הבנקים, והמאבק במס הבורסה.
רצאבי היה אחד המחוקקים הבולטים בכנסת ה-16. עם החוקים שחוקק נמנים חוק הנהיגה הספורטיבית, חוק עדכון כתובת, תיקון לחוק החברות הקובע תנאי כשירות לדירקטורים חיצוניים, וחוק שילוב סטודנטים במערכת החינוך.
בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות הוא הוביל לחקיקת תיקון לחוק השיפוט הצבאי המטיל איסור על ציון דרגה ושם יחידה בפרסום המעודד סרבנות.
לימים, בימי המחאה נגד הרפורמה המשפטית הוא הביע התנגדות לחוק.
בזמן כהונתו בכנסת היה יו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-יפן
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה התפצלה שינוי על רקע בחירת רון לוינטל למקום השני ברשימה.
רצאבי ואילן ליבוביץ' היו חברי הכנסת היחידים שנשארו בסיעה.
עם פרישתו של יו"ר המפלגה, יוסף לפיד, הוצב רצאבי במקום השני ברשימה, אחרי רון לוינטל, שנבחר ליו"ר המפלגה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
שנה לאחר הכישלון בבחירות, הודיע על פרישתו מהמפלגה ומכל תפקידיו בה.
בשנים 2007–2014 כיהן רצאבי כמנכ"ל אמד (חברת הנכסים של קואופרטיב דן לתחבורה ציבורית).
בין השאר ניהל את הקמתם של פרויקטים למגורים על מגרשים שהיו בבעלות הקואופרטיב.
בשנים 2012–2015 שימש כנשיא "להב - לשכת העצמאים והעסקים בישראל".
במרץ 2022, מונה ליו"ר התאחדות ספורט הנכים.
אהוד מנור (13 ביולי 1941 – 12 באפריל 2005) היה פזמונאי, מתרגם, משורר, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת תשנ"ח (1998).
אחד מהפוריים שבפזמונאי ישראל, שהרבה גם בתרגום וכתיבה לתיאטרון ולבידור.
נולד בשם אהוד ויינר בבנימינה, לישראל ולרחל ויינר, זוג עולים מבלארוס.
משפחת ויינר הגיעה לבנימינה בשנת 1936 והקימה בה תעשיית אבן לבנייה.
מנור למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
שירת בצה"ל כלוחם בחיל ההנדסה קרבית וכקצין חבלה.
לאחר שירותו הצבאי למד פסיכולוגיה וספרות אנגלית ב.
בתקופת עבודתו ב"קול ישראל" עיברת את שם משפחתו למנור.
שנה לאחר מכן נסע ללמוד תקשורת המונים בניו יורק, שם פגש ב-1964 את הזמרת עפרה פוקס, סטודנטית לתיאטרוו ובתו של השחקן יהודה פוקס, שהופיעה במועדון הישראלי "סברה".
השניים נישאו לאחר שלושה חודשים וחזרו לישראל.
לזוג נולדו שלושה ילדים: גלי, ליבי ויהודה-ישראל (על שם אחיו של אהוד, יהודה ויינר).
בקיץ 1968, במלחמת ההתשה, נפל אחיו הצעיר .
מנור, שהיה קשור עד מאוד לאחיו הצעיר, כתב עליו את השיר "אחי הצעיר יהודה", אשר הוקלט בחורף 1969 על ידי להקת גייסות השריון, ואת השירים "בן יפה נולד" ו"בשנה הבאה".
הכאב על נפילתו של אחיו הצעיר ליווה אותו במשך השנים, ובא לידי ביטוי גם בשירו "אין לי ארץ אחרת".
בשנת 1981 השלים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך לימודיו שימש כתב ידיעות אחרונות בבריטניה.
בשנת 1962 התקבל לעבודה בקול ישראל כעורך מוזיקלי.
מראשית שנות השבעים וכמעט עד סוף ימיו ערך והגיש תוכניות מוזיקה, תרבות, ואירוח אמנים ואח"מים ברדיו ובטלוויזיה.
מנור היה מנחה מבוקש למופעים ותוכניות שעסקו בתרבות ומוזיקה.
בין תוכניות הטלוויזיה בערוץ הראשון שהגיש מנור היו "הערב עם...", "מפגש אמנים", "מסך גדול-מסך קטן", "בצוותא", "זמרת הארץ", "עד פופ", "מסך אישי", "סוף שבוע", "הילוך חוזר" ו"איפה היינו".
לצד זה, פרסם פזמונים שהפכו לפופולריים ביותר בביצועם של מיטב הזמרים של התקופה ותרגם מחזות לתיאטרון.
אהוד מנור תרגם וכתב למעלה מאלף שירים.
המלחינה הראשונה שעבד עימה הייתה נורית הירש, כשכתב את "הבתים שנגמרו ליד הים".
אחריו באו להיטים נוספים ללחניה ובהם "בשנה הבאה" ו"ללכת שבי אחרייך".
באמצע שנות השבעים החל מנור לעבוד עם מתי כספי, שהלחין בלדות מורכבות למילותיו הנוגעות בחיים האישיים, כמו "ברית עולם", "ילדותי השניה", "לא דיברנו עוד על אהבה" ו"לא ידעתי שתלכי ממני" לצד שירי פופ קלילים והומוריסטיים כמו "אמור שלום" ו"נחליאלי".
מנור תיאר את עבודתם המשותפת כ"השלמה הדדית שלנו זה את זה".
מנור כתב גם לאשתו, עפרה פוקס, בין השאר את "שיר אהבה", שהלחין כספי.
במופע "ימי בנימינה" שעלה ב-1982 והוקדש לשיריו של מנור, החל שיתוף הפעולה הפורה שנמשך שנים בינו לבין חנן יובל.
ב-1985 הקליט יובל את האלבום "דור", אשר כלל שירים שכתב מנור והלחין יובל.
האלבום הניב את השירים "ואם השיר הזה נשמע לכם מוכר", "דור" ו"ים תיכוני".
האלבום "באמצע החיים" שיצא באותה השנה הניב את השירים "אמצע החיים" ו"אחרת לא הייתי שר".
בשנות השמונים הרבה מנור לשתף פעולה גם עם הזמר בעז שרעבי.
בין להיטיהם המשותפים היו "הלוואי", "משאלה", "כשאת נוגעת בי" ו"לשיר איתך", שמנור כתב כמחווה לזמרת שהעריץ מאז ילדותו, שושנה דמארי, והוא בוצע כדואט בינה לבין שרעבי.
החל משנות התשעים העלה מנור עם המוזיקאי פרדי ברק את המופע "אין לי ארץ אחרת".
ברק, מנור ורעייתו, עפרה פוקס, העלו גם את המופע "שפה משותפת" והוציאו דיסק בשם זה הכולל אוסף משיריו בביצועים מחודשים.
מנור עבד עם זמרים רבים ומפורסמים, כגון אילנית, אריאל זילבר, ירדנה ארזי, רבקה זהר, חוה אלברשטיין, צביקה פיק, ריקי גל, עפרה חזה, מאיה בוסקילה (מילות השיר "כשאתה נשבר") ושרית חדד.
בשנת 2004, כמה חודשים לפני מותו, כתב מנור לזמר רן דנקר את השיר "כמו רובין הוד", שאיתו הופיע דנקר במופע הפסטיגל.
שיריו של מנור הולחנו גם לאחר מותו.
בשנת 2011 הלחינה היוצרת קרן פלס את שירו "מחר יגיע בחצות" וביצעה אותו בדואט עם הזמר אמיר דדון בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות.
בשנת 2020 הלחין רמי קליינשטיין את שירו "ארץ מולדת ארץ בוערת", שיצא לאור בביצוע הזמר טל סונדק במסגרת אלבומו "שירתם".
ביולי 2021 יצא לאור שירו של מנור "שיר גיל" - דואט משותף של אילנית וטל סונדק.
את השיר הלחין קובי אשרת.
השיר יצא לכבוד ציון יום הולדתו ה-80 של מנור.
מנור חיבר שירים רבים לתחרויות זמר שונות.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 בוצעו שיריו "בדרך חזרה", אותו שר אבי טולדנו ו"שיר בארבעה בתים" בביצוע אילנית.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1972 זכה עם השיר שכתב ללהקת הטוב הרע והנערה "טוב לי לשיר" ללחן של שמוליק קראוס ולעיבוד של אלכס וייס.
בשנת 1978, ביצע אריאל זילבר באותו פסטיבל את שיר הפופ "תן לי כוח" ויהודית רביץ ביצעה שם את הבלדה "מישהו", שנהפך לשיר זיכרון ידוע, שכתב מנור בהיותו בגיל 14 לזכר אביו.
לתחרות הראשונה של ישראל באירוויזיון 1973, כתב לאילנית את השיר "אי שם" שזכה במקום הרביעי.
שירו של מנור "אמור שלום" ייצג את ישראל באירוויזיון 1976 בביצוע שלישיית שוקולד מנטה מסטיק, ובשנת 1978 כתב את השיר "אבניבי" שייצג את ישראל באירוויזיון 1978 ללחן ולעיבוד של נורית הירש וזיכה את יזהר כהן במקום הראשון בתחרות, שנערכה בפריז.
בשיר זה הוא כתב על שפת הבית מימי ילדותו (פירוש הפזמון "אבניבי אובוהבב אובותבך" הוא "אני אוהב אותך").
עפרה חזה ייצגה את ישראל באירוויזיון 1983 והגיעה למקום השני עם שירו "חי".
באופן סימבולי ומכוון, בשיר חזרו המילים "עם ישראל חי", כאשר התחרות התקיימה באותה שנה בגרמניה (מנור כתב בהמשך לחזה גם את מילות "אדמה", "רוח צפונית רוח דרומית", "עוד מחכה לאחד" ועוד).
שיריו הנוספים שייצגו את ישראל בתחרות האירוויזיון היו "את ואני" (שלמה ארצי, 1975), "בן אדם" (ירדנה ארזי, 1988) ו"זה רק ספורט" (דפנה דקל, 1992).
מנור כתב שירי ילדים רבים לפסטיבל שירי הילדים ולפסטיגלים.
מוכרים במיוחד השירים שכתב בשנות השבעים על ילדיו שלו, בהיותם בגיל הילדות: "גלי" בביצועים של רבקה זהר ונועם קניאל, "אחותי הקטנה" ("קוראים לה ליבי") בביצוע יפה ירקוני, "כשאחינו הקטן יגדל" ו"בן" (שניהם על בנו יהודה) בביצועים של נועם קניאל ונתנאלה.
עוד משירי הילדים שלו: "מי אוהב את השבת?", "ילדים טובים ילדים רעים", "מי ראה את באני?", "שלום היא מילה שימושית" ועוד.
חלק משיריו הידועים קשורים לחוויות ילדותו ונעוריו במושבה בנימינה, בהם: "ימי בנימינה", "בשנה הבאה" (שהפך ללהיט גדול), "הבית ליד המסילה" (ביתם היה קרוב למסילת הרכבת והשיר מדבר על ביתו), "ברוש" ו"נחל התנינים".
מנור כתב גם מספר להיטים ללהקות צה"ל, בהם "בוא איתי אל הגליל" ו"גשם אחרון" ללחניו של יאיר רוזנבלום (האחרון בוצע במקור בסרט "לופו בניו יורק"), ו"רק בישראל" ללחנה של נורית הירש.
על רון ארד כתב את השירים "כשתבוא" ו"לא מפקירים חבר".
בין הפרויקטים המוזיקליים שמנור תרגם היו שירים מברזיל לאלבום "ארץ טרופית יפה", שירים דרום אמריקאיים לצמד הפרברים, שירים מסרטים אמריקאיים ישנים להרכב "הטוב הרע והנערה", שירים צועניים לאלבום "נשמה צוענית" של ירדנה ארזי ושירים ערביים לאלבומה "דמיון מזרחי", ושירים צרפתיים לאלבומה של קורין אלאל "שפת אמי".
בשנת 1971, תרגם את המחזמר המפורסם "שיער".
מחזמר זה זכה לביקורות טובות, ופתח בפני מנור את הדלת לתרגום מחזות נוספים: "אילוף הסוררת", "הלילה השנים עשר" ו"רומיאו ויוליה" של ויליאם שייקספיר, "מנהל הבית" של הרולד פינטר, "הקמצן", "טרטיף", "דון ז'ואן", "בית ספר לנשים" של מולייר, "חתולה על גג פח לוהט" של טנסי ויליאמס ועוד.
הייתה לו גם חיבה למחזות זמר, והוא תרגם את "שיקגו", "קברט", "סוויני טוד", "אחים בדם", "סיפור הפרברים", "עלובי החיים", "צבי הנינג'ה - הופעה חיה" ו"אופרה בגרוש".
"בני בום" הוא שמה של אופרת רוק משנת 1978, שכל שיריה נכתבו על ידי מנור והולחנו על ידי קן גלובוס.
השירים שהצליחו מתוך המופע היו: "אני רוצה אותך" ו"זה אני" בביצוע של ריקי גל וויקי תבור, "הכל בסדר" בביצוע אריה מוסקונה, ו"ילד רע", בביצועה של ריקי גל, שנחשב ללהיט הכי זכור מהמופע.
1995: פרס אקו"ם על מפעל חייו בפזמונאות.
1998 בשנת היובל לישראל, פרס ישראל בתחום הזמר העברי.
מרץ 2005: תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
תואר זה הוענק לו על תרומתו הגדולה לתרבות העברית (המנון שנת היובל של האוניברסיטה, "אני שייך", הוא שירו האחרון של מנור).
אחיו הצעיר, יהודה, נהרג בתקרית אש במהלך מלחמת ההתשה בתעלת סואץ.
מנור סיפר על אחיו "הוא היה ילד מאוד בוגר בנפשו...
מאוד חכם, ובלי אף נמש." הוא מספר כיצד יהודה הושפע ממות אביהם, כשהיה בן 7 בלבד, והחליט לשנות את שם משפחתו מוויינר לבן-ישראל.
שנים אחדות לאחר נופלו של יהודה, החליט מנור לקרוא לבנו יהודה-ישראל.
אחיו הבכור, זאב ניר, היה חקלאי ושם קץ לחייו ב-20 במאי 2003, בגיל 67, עקב סיבות כלכליות.
מנור, שהיה מעשן כבד, חלה בסרטן הריאות בשנת 2000, ממנו החלים זמן קצר לפני מותו.
בהלווייתו, שנערכה בבנימינה, השתתפו אישי ציבור, יוצרים ומבצעים רבים, והושרו בה שיריו "אין לי ארץ אחרת" (גלי עטרי), "מישהו" (מתי כספי) ו"ימי בנימינה" (חנן יובל).
מנור הותיר אחריו אישה, עפרה פוקס, שלושה ילדים ונכדים.
תרומתו של אהוד מנור לזמר העברי הייתה רבה ביותר.
הוא נחשב במשך שנים רבות כפזמונאי הפורה ביותר במדינת ישראל.
שיריו הם מהמושמעים ביותר ברדיו בישראל.
מנור היה מהיוצרים המוזיקליים שהחלו מתחילת שנות השבעים לבטא את עצמם בגוף ראשון, דבר שהיווה ניגוד לשירי המולדת שהושרו עד אז, אשר מוקד ההתייחסות בהם היה על החברה בכללותה.
לכך התייחסה גם ועדת פרס ישראל בנימוקי הזכייה שלו לפרס:
לאחר מותו, הוחלט במשרד החינוך להכניס את שיריו לתוכנית הלימודים של בתי הספר.
ב-22 במאי 2009 הנפיק דואר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של אהוד מנור שעליו מופיע דיוקנו.
האמנית מירי ניסטור סופר עיצבה את הבול.
על השובל, כיתוב של שורה מתוך להיט שחיבר מנור : " אין לי ארץ אחרת".
ביולי 2005, הוסב שמו של אולפן רשת ג' בתל אביב ל"אולפן אהוד מנור".
על שמו פארק בהרצליה, בית ספר יסודי באור יהודה, פתח תקווה וגן יבנה.
נקראו על שמו רחובות בערים הבאות: ראשון לציון, נתניה, באר שבע, חולון, כפר יונה, רעננה, רמלה, קריית מוצקין, בת ים, קריית ביאליק, כפר סבא ובאר יעקב.
עיריית תל אביב, הציבה לוחית זיכון בבניין בו התגורר מנור בשכונת למד, החל משנות השבעים.
אולם ההופעות בתיאטרון הספרייה ברמת גן נקרא על שמו.
בשנת 2015, שונו שמות הכיכרות בבנימינה לכאלו הנושאות את שמות שיריו.
על שמו נקראת גם "כיכר מנור" בגבעת שמואל.
ב-13 ביולי 2015, יום הולדתו ה-74, הקדיש מנוע החיפוש גוגל בישראל דודל למנור, ובו הופיעה דמותו על רקע קטע משירו "לעולם בעקבות השמש".
"אות הוקרה ע"ש אהוד מנור" מוענק החל משנת 2015 מטעם הארגון "הרוח הישראלית", שמנור התנדב בו, תרם רבות לבנייתו ואף העניק לו את שמו.
האות מוענק על ידי עפרה פוקס מנור וטל ברודי.
בנובמבר 2018 חנכה ארקיע מטוס איירבוס A321neoLR שנקרא על שמו של אהוד מנור.
ביולי 2023 התקיים מופע מחווה לזכרו והענקת אות גיבור התרבות הישראלית - הבימה לאהוד מנור ז"ל.
אהוד נצר (מנצ'ל, 13 במאי 1934 – 28 באוקטובר 2010) היה ארכאולוג ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה באדריכלות של תקופת בית שני ובפרט בתקופת הורדוס.
נולד לפועה מנצ'ל לבית בן-טובים וליוסף.
בשנת 1958 השלים תואר בוגר באדריכלות מהטכניון.
בשנות ה-60 השתתף כאדריכל בחפירות במצדה בניהולו של יגאל ידין, ובעבודות השיקום ובניית אתר המבקרים במקום.
בין 1972 ל-1978 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בארמונותיו של המלך הורדוס בהרודיון וביריחו.
בתקופה זאת נהג לנהל חפירות בחורף בארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו ובקיץ בהרודיון.
נצר החל להרצות באוניברסיטה העברית ב-1981, ונתמנה לפרופסור ב-1990.
בעקבות מלחמת ששת הימים השתתף בשיקום שכונות עתיקות בירושלים – משכנות שאננים, ימין משה והרובע היהודי.
בין 1985 ל-1993 ניהל את החפירות הארכאולוגיות בציפורי.
תקופה זו התאפיינה בתגליות מרשימות של פסיפסים, מרכז עיר עם מבנים מונומנטליים, ורצפת פסיפס של בית כנסת.
בעקבות תגליות אלה הפך אתר ציפורי לגן לאומי ולאתר ביקור פופולרי לקבוצות מרחבי הארץ והעולם.
לאורך השנים ניהל נצר גם חפירות באתרים הרודיאניים בבניאס, בקיסריה, במבצר קיפרוס, ביריחו ובקפריסין, וכן ניהל חפירות נוספות במצדה, וערך את הכרך השלישי בדו"ח המסכם של תוצאות החפירות במצדה.
ב-1996, כמדריך-שותף של אורנה אליהו-אורון, ארכאולוגית וחוקרת אומנות אשר עבדה עמו בחפירות ציפורי, גילה נצר יחד עם אליהו-אורון בעליית הגג של בית הכנסת טקומבאגם ברובע ארנקולם של העיר קוצ'י בדרום הודו, היכל בן למעלה מ-400 שנה מטיפוס סגנוני שלא היה ידוע עד אז לעולם המחקר.
ההיכל מוצג כיום באולם בית-הכנסת.
נצר חפר שנים רבות באתר ההרודיון, החל מ-1972. הוא חשף את מערכות בורות המים והמנהרות מימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא ומבנים רבים בעיר התחתונה.
שנים רבות הוא חיפש את קברו של הורדוס, לאור תיאורו של יוסף בן מתתיהו.
לבסוף, ב-2007 חשף נצר בהרודיון קבר שלהערכתו הוא קברו של הורדוס (מה שאכן אושש), לאור הפאר של המאוזוליאום והסרקופג.
ב-2008 חשף ממצאים ארכאולוגיים נוספים, בהם תיאטרון ושני קברים נוספים, המחזקים לדבריו את השערתו.
ב-25 באוקטובר 2010, בעת ביקור עם קבוצת ארכאולוגים, נפל נצר בהרודיון, נפצע באורח קשה ונפטר כעבור שלושה ימים בבית החולים "הדסה" עין כרם בירושלים.
הותיר אישה (דבורה) וארבעה ילדים ביניהם ד"ר יעל נצר.
התגורר בשכונת גבעת המבתר בירושלים.
בשנת 2013 הוצגה במוזיאון ירושלים תערוכה: "הורדוס – מסעו האחרון של מלך יהודה", התערוכה במוזיאון הוקדשה לזכרו של פרופ' נצר.
אהוד עין-גיל (נולד ב-23 במאי 1950) הוא עיתונאי, סופר ופעיל שמאל ישראלי.
נולד בפתח תקווה בשם אהוד אנגל לטובה, ילידת גרמניה, וליצחק אנגל, יליד פולין, שניהם אנשי העלייה החמישית, וגדל בחולון, בנצרת עילית ובבת ים.
במשך שנה (1965) למד בפנימייה הצבאית בחיפה, התגייס לצה"ל במאי 1968 ושירת במלחמת ההתשה כנהג טנק.
לאחר השחרור היה פעיל בקבוצה אנרכיסטית שהוציאה לאור עיתון בשם "ספרטקוס".
למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, שם היה חבר בקבוצה שהוציאה עיתון סטודנטים שמאלני בשם "אלטרנטיבה"; כמעט כל חברי הקבוצה הצטרפו בהדרגה לארגון הסוציאליסטי הישראלי, הידוע יותר על שם ביטאונו, "מצפן".
ב-1974 הצטרף עין-גיל לארגון הסוציאליסטי "מצפן".
מאמרים שכתב התפרסמו ב"מצפן" וב"חמסין" – כתב עת של סוציאליסטים מהפכנים מהמזרח התיכון, שיצא לאור בצרפת ולאחר מכן באנגליה.
ב-1988 הצטרף לעמותת "אור אדום", שהוקמה כדי להגן על אזרחים, בעיקר פלסטינים, מפני אלימות שוטרים, ופעלה רבות להפקעת הסמכות לחקירת שוטרים אלימים מסמכות המשטרה.
ב-1992, השנה שבה הוקמה המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים, התפרקה העמותה והעבירה את תיקיה אל האגודה לזכויות האזרח.
מתוך "אור אדום" יצאו כמה פעילים ובראשם חנה זהר, שהקימו את "קו לעובד" ב-1991, במטרה להגן על זכויות העובדים בישראל בכלל, והעובדים הפלסטיניים בפרט.
מאז 1992 פעיל עין-גיל ב"קו לעובד".
עין-גיל לימד בתיכון היסטוריה ואזרחות במשך שנה (1980) והפיק שני סרטים תעודיים לטלוויזיה הגרמנית ("מחאה בישראל", 1982; "ישראל - בחיפוש אחר זהות", 1984).
לאחר מכן החל לעבוד כמגיה בשבועון "צומת השרון" של קבוצת שוקן, ובהמשך היה עורך לשוני ועורך מדור התרבות בעיתון.
משם עבר לעיתון "העיר" כעורך כתבות, וב-1988 היה עורך כתבות בשבועון "כותרת ראשית", עד לסגירתו באותה שנה.
היה שותף לניסיון של כמה מעובדי השבועון לקנות אותו ולהוציאו לאור בכוחות עצמם, ניסיון שנכשל בגלל התנגדות הבעלים - "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל".
עין-גיל התקבל לעבודה בעיתון "חדשות" והיה סגן עורך המוסף במשך חמש שנים, עד לסגירת העיתון ב-1993, אז עבר לעיתון "הארץ".
הוא שימש כסגן עורך "מוסף הארץ", ומפרסם מדי פעם כתבות ורשימות.
בשנת 2007 נבחר לחבר ועד העיתונאים החדש שהוקם בעיתון.
ביוני 2012 הפסיק להיות סגן עורך במוסף, ועבר להיות עורך בכיר בעיתון "הארץ".
עין-גיל נשוי לאביבה, מעצבת גרפית ומטפלת ברפואה סינית.
ספרו של אהוד עין-גיל, שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הספריה החדשה/הוצאת הקיבוץ המאוחד.
זהו רומן סמי-אוטוביוגרפי, על צעיר שגדל בשנות החמישים והשישים במשפחה מפא"יניקית האמונה על הנראטיב של התנועה הציונית ומדינת ישראל, חווה כילד את ימי הממשל הצבאי בגליל, התלהב מכיבושי 1967, עבר את מלחמת ההתשה בחזית התעלה, התפכח מאשליותיו ומרד באתוס הציוני.
סיפור זה ארוג בתוך סיפור מסגרת על נסיעת המספר לדרום תימן, באמצע שנת 1973, מסע שהוא ספק מציאות ספק פנטזיה ובו נפגש האנרכיסט הישראלי הצעיר עם הנשיא הסוציאליסטי סאלם רובייע עלי, המכונה "סאלמין".
בגב הספר נמצא קישור המפנה את הקוראים אל מאמר שכתב עין-גיל על ייחודו ההיסטורי של המשטר בדרום תימן, "למה חיסלו את סאלמין – סוציאליזם בדואי עם פנים אנושיות".
דגלים שחורים באוקראינה – אנרכיסטים במהפכה הסובייטית, 1921-1917
ספר שתרגם עין-גיל (אנגל), הדן בתנועה האנרכיסטית באוקראינה בהנהגת נסטור מאכנו בשנות המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים.
עין-גיל כתב מאמרי פתיחה וסיום לספר.
הספר ראה אור בהוצאה עצמית ב-1976.
אסופת מאמרים בעריכתם של עין-גיל וגיורא נוימן.
הספר כולל את נוסח ההרצאות שנשאו משתתפי כינוס בינלאומי שנערך בתל אביב ב-1996, ביוזמת הוועד הישראלי למען מרדכי ואנונו ולמען מזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי.
בין המשתתפים-המחברים: חתן פרס נובל לשלום לשנת 1995, פרופ' ג'וזף רוטבלט, אביגדור פלדמן, רוחמה מרטון, עזמי בשארה, סוזאנה יורק כלת פרס האוסקר, ודניאל אלסברג, שהתפרסם כשהדליף ב-1971 לעיתון ניו יורק טיימס את "מסמכי הפנטגון" על מלחמת וייטנאם.
"אוניברסיטה ערבית בנצרת", מצפן, גיליון מס' 81, מאי 1977
ימי הביניים הטובים, נגה: כתב עת פמיניסטי, גיליון מס' 5, קיץ 1982
הפתרון האוטונומי, מצפן, גיליון מס' 90, קיץ 1983
ארץ טרופית דפוקה (גרנדה אחרי הפלישה האמריקאית), העיר, 11 באפריל 1986
המשקפיים הכחולים של המצרי צנוע, כותרת ראשית, 3 בנובמבר 1988
אברהם צרפתי הראשון (אסיר פוליטי במרוקו), מוסף חדשות, 15 ביוני 1990
של מי המרד הזה לעזאזל (50 שנה למרד גטו ורשה), מוסף חדשות, 19 במרץ 1993
בעקבות הכרובים האבודים (מה הכיל "קודש הקודשים" בבית המקדש), מוסף הארץ, 14 באפריל 1995
סטריאוטיפ נולד (מהגרי עבודה בישראל), הארץ, 21 באוגוסט 1996
שאלות לחברי הוועדה (לחקר היעלמותם של ילדי תימן), מוסף הארץ, 7 בדצמבר 2001
אהוד רפאל טולידאנו (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ובהיסטוריה חברתית-תרבותית של המזרח התיכון.
כיהן כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ושימש כנציג הסנאט בוועד המנהל.
מונה לשגריר ישראל בטורקיה, אך לא כיהן בתפקיד בשל מחלוקת עם ממשלת טורקיה סביב רצח העם הארמני.
היה מועמד לנשיאות אוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן מועמד למשרת סגן נשיא האוניברסיטה במעמד מיוחד.
בין השנים 2007 ו-2013 היה המופקד על "הקתדרה ללימודים עות'מאניים וטורקיים", ומ-2013 ועד היום עומד בראש "התוכנית ללימודים עות'מאניים וטורקיים".
מייסד פורום בר של האגודה הישראלית ללימודי המזה"ת והאסלאם (אילמ"א) וממקימי אילמ"א וחבר הוועד המנהל שלה.
בריאיון ל"מזרח החדש", אשר פורסם בקיץ 2018 כינה עצמו טולידאנו "בן לאליטה יהודית-עות'מאנית".
אהוד טולידאנו הוא בן למשפחה המתגוררת בארץ ישראל זה כמאתיים שנה.
מקור משפחתו בטולדו, משם עברה לאחר גירוש ספרד לסלוניקי שביוון, בה שהתה במאה ה-17, לאחר מכן עברה למקנס שבמרוקו, ולבסוף התיישבה בטבריה שבגליל במחצית הראשונה של המאה ה-19. סבתו הייתה בת למשפחת אבולעפיה, שהתיישבה בחברון כבר במאה ה-16, מיד לאחר גירושה מספרד, ואשר ב-1738 ייסדה מחדש את היישוב היהודי בטבריה.
אבי המשפחה, הרב חיים אבולעפיה, עמד בראש הקהילה כ"חכם באשי", וגם בניו ונכדיו אחריו הנהיגו את הציבור היהודי.
סבו, הרב ברוך טולידאנו, היה חוקר ספרות ההלכה בערבית-יהודית (הוציא לאור את "המדריך המספיק" לרבי תנחום הירושלמי) ושימש כאב בית דין רבני ביפו.
אחי סבו, הרב יעקב משה טולידאנו, כיהן כרב הראשי לתל אביב-יפו וכשר הדתות בממשלתו של דוד בן-גוריון.
דודו, שמואל טולידאנו, שימש בתפקידים בכירים בשב"כ ובמוסד, היה יועץ לענייני ערבים לשלושה ראשי ממשלה (לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין), וכיהן כחבר הכנסת וכיו"ר ועדת הביקורת של הכנסת.
אהוד טולידאנו, יליד שנת 1949 נולד וגדל בתל אביב-יפו.
את התואר הראשון השלים ב-1974 באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת החוגים להיסטוריה של ארצות האסלאם ולשפה וספרות ערבית.
תואר שני קיבל מאוניברסיטת מישיגן שבארצות הברית (1975), ואת לימודי הדוקטורט סיים באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1979. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "סחר העבדים באימפריה העוסמאנית וביטולו, 1890-1840", שהוא גם כותר ספרו הראשון (The Ottoman Slave Trade and Its Suppression, 1840- 1890), אשר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
בשנים 1979 ו-1980 השלים מחקר פוסט-דוקטורט בקהיר, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב בשנת 1980. במהלך השנים כתב וערך 11 ספרים ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת מובילים בתחומי מחקרו.
בין 2004 ל-2008 שימש כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ובין 2005 ל-2009 היה חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה.
שהה בשבתונים כעמית מחקר בכיר בקולג' של סנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת פנסילבניה וכפרופ' אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
אהוד טולידאנו היה חבר במפלגת העבודה הישראלית מ-1972, והחזיק בחברת ייעוץ בשיתוף עם אבא אבן ואפרים סנה, שהתפרקה עם מינויו של סנה לשר בממשלת רבין ב-1992. במסגרת זו הצטרף לצוות האישי של שמעון פרס (שחבריו כונו אז "הבלייזרים"; מאוחר יותר היה חבר בצוות האסטרטגי של יצחק רבין).
בשנת 1997 מונה טולידאנו על ידי שר החוץ דוד לוי לשגריר ישראל בטורקיה.
ב-1 באוגוסט הודיע על כך משרד החוץ באופן רשמי, אולם בסוף אותו חודש מסרה סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה.
טולידאנו טען שהראיון איתו תורגם שלא כהלכה, אולם הושמעה טענה שבעבר ביטא "עמדה פרו-ארמנית".
בריאיון לעיתון "הארץ" ב-10 בספטמבר אותה שנה עשה טולידאנו מאמצים נוספים לזכות במינוי ואמר: "תמיד תמכתי בטורקיה...בכל נושא שהיה על הפרק...
במסגרת מחקרי תרמתי רבות לבניית דימויה החיובי של המורשת העות'מאנית".
משרד החוץ הישראלי ניסה להסביר שדבריו של טולידאנו הוצאו מהקשרם, אולם מינויו לא יצא לפועל, ובפברואר 1998 מונה לשגריר בטורקיה אורי בר-נר.
במהלך שנות השמונים והתשעים כתב מאמרים רבים בעיתונות בנושאי מדיניות מזרח-תיכונית, בעיקר ב"הארץ", ב"חדשות", במסגרת טור במדור "דעות" ב"ידיעות אחרונות", ומאוחר יותר גם ב"ישראל היום", בו כתב גם ביקורת טלוויזיה.
במהלך השנים הרבה להתראיין גם לאמצעי התקשורת האלקטרוניים השונים בארץ ופרסם מאמרים בעיתונות הטורקית.
אהוד טולידאנו עוסק בשלושה תחומי מחקר עיקריים: האחד הוא סחר העבדים והעבדות באימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19, השני הוא חקר התהוותן וצמיחתן של האליטות העות'מאניות-ערביות באגן המזרחי של הים התיכון ובצפון אפריקה, והתחום השלישי הוא פיתוח חקר ההיסטוריה החברתית-תרבותית של המזרח התיכון העות'מאני והפוסט-עות'מאני.
סחר העבדים והעבדות באימפריה העות'מאנית במאות ה-18 וה-19
ראשית עיסוקו של טולידאנו בתחום היה בהצגת רשת סחר העבדים אל שטחי האימפריה העות'מאנית, תוך מיפוי סוגי העבדים (מעבדות בקרב האליטה הצבאית-מינהלית, דרך עבדות בחקלאות, במכרות, בשליית פנינים ועוד, וכלה בתחתית הסולם בו שימשו שפחות במשקי הבית של ארמונות האליטות השונות).
בכך דן ספרו הראשון ("סחר העבדים באימפריה העות'מאנית וביטולו, 1890-1840).
לאחר מכן פנה לתיאור וניתוח מוסד העבדות עצמו, ולכך הקדיש את ספרו השני בתחום זה "העבדות וביטולה במזרח התיכון העות'מאני" שראה אור בהוצאת אוניברסיטת וושינגטון ב-1998 (Slavery and Abolition in the Ottoman Middle East).
חקר התהוותן וצמיחתן של האליטות העות'מאניות-ערביות באגן המזרחי של הים התיכון ובצפון אפריקה
כאן חשף טולידאנו, עם כמה עמיתים בישראל ומחוצה לה, תהליכים שהתרחשו במרחב זה למן המאה ה-17 ועד לקץ האימפריה.
במסגרת זו, כתוצאה משינויים מרחיקי לכת בטכנולוגיית המלחמה, עברה האליטה הצבאית-מינהלית של האימפריה תהליך של "לוקאליזציה", כלומר השארות הדרגתית מתמשכת ולבסוף קבועה במחוזות האימפריה, במקום מצב הרוטציה המתמדת שניידה אותה ממחוז למחוז כל מספר שנים.
במקביל לכך, עברו האליטות המקומיות במרחב דובר הערבית תהליך של "עות'מאניזציה", שהפך אותן לחלק ממנגנון האימפריה וממשלה.
לקראת המאה ה-18, נוצרו עקב כך אליטות עות'מאניות מקומיות (כלומר, אליטה עות'מאנית-מצרית, עות'מאנית-סורית, עות'מאנית-עיראקית, עות'מאנית-אלג'ירית, וכו'), אשר יחידת הבסיס שלהן היה ה"בית" העות'מאני-מקומי.
ברבע הראשון של המאה ה-18, ולאחר מאבקים בין קואליציות הבתים השונות, עלה בכל מחוז בית אחד למעמד של הגמוניה (כך בית מחמת עלי במצרים, בית עזם בסוריה, בית איוביזאדה בעיראק, בית חוסייני בתוניס, ועוד).
במהלך המאה ה-19, הפכו חלק מהבתים הללו לשושלות מלכותיות וחלקם האחר הופל על ידי הממשל המרכזי שהחל לנהל את המחוזות ישירות מהבירה איסטנבול.
ראייה זו, אשר לגיבושה שותף טולידאנו, מעבירה את כובד המשקל לנקודת המבט הפנימית העות'מאנית, על חשבון הראיה האירופוצנטרית, המעמידה במרכז את השפעת אירופה במזרח התיכון ככלי הסברי-ניתוחי עיקרי.
כמו כן, היא משחררת את ההיסטוריוגרפיה על האימפריה מכבלי הראיה המסורתית-אוריינטליסטית, שגרסה את קיומו של "תור זהב" בתקופת שלטונו של סולימאן המפואר באמצע המאה ה-16, שלאחריו שקעה האימפריה לתקופת ניוון וקיפאון בת 300 שנה (ממנה התעוררה רק עקב ההשפעה האירופית והמודרנה שהביאה עימה).
פרשנות מחודשת זו מעמידה את החברה העות'מאנית במרכז ומעניקה לממשל ולנתינים תפקיד מרכזי בעצוב הווייתם.
במילים אחרות, היא מעניקה להם היסטוריה משלהם, שאינה נגזרת של היסטוריה אירופית-חיצונית.
במסגרת זו ניתן להציב את ספרו של טולידאנו על מצרים במחצית המאה ה-19 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-1990 "מדינה וחברה במצרים של אמצע המאה ה-19".
לאחרונה הוא עובד על השלמת ספר שיסכם את פרשנותו המחודשת בחקר האליטות העות'מאניות המקומיות במאות ה-17 – 19.
פיתוח חקר ההיסטוריה החברתית-תרבותית של המזרח התיכון העות'מאני והפוסט-עות'מאני
טולידאנו ביקש להעתיק במעט את מרכז הכובד מהעיסוק בהיסטוריה פוליטית-דיפלומטית בת-זמננו לתחום שהוא מוביל באקדמיה המערבית מזה שלושה עשורים, ואשר בישראל נחשב עד לשנים האחרונות שולי.
במסגרת זו, הקדיש לחקר תולדותיהן של קבוצות שוליים (חלשות או מוחלשות לפי נקודת ההשקפה), בהן עבדים, עניים, מפירי חוק, פועלי דחק, בדרני רחוב, זונות, ועוד.
כאן היה מראשוני הכותבים מנקודת ראיה מגדרית על חייהן של נשים באימפריה העות'מאנית, הן בהרמונות האליטה והן בשולי החברה.
בחיפוש אחר מקורות המשמרים את קולותיהם האבודים של אנשי ונשי השוליים, תרם טולידאנו להפקת תובנות חברתיות מתיקי בתי המשפט העות'מאניים, הן בבירה והן במחוזות.
כאן הוא מצטרף אל קבוצה גדולה של חוקרי בתי הדין הללו, שאינם מחפשים בחומר זה את המרכיב המשפטי-הלכתי או משפטי-רפורמי-מודרני, אלא את התכנים החברתיים-תרבותיים.
לאחרונה השלים ופרסם קובץ מאמרים בעריכתו אודות השתלבותן של קהילות עבדים אפריקאים בחברות שבאגן האוקיינוס ההודי ובאגן הים התיכון.
מדובר במחקר בתחום המתפתח במהירות של חקר הדיאספורות (קהילות גולות, קהילות מהגרים, diasporas) האפריקאיות; סחר העבדים נתפש כתהליך של הגירה כפויה, בשונה מהליכי ההגירה הוולונטריים, אך גם בדומה להם.
אהוד טולידאנו, מבוא לתולדות האימפריה העות'מאנית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 1985.
אהוד טולידאנו, מצרים בפתח העידן המודרני — פרשנות מחודשת, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 1996.
אהוד (אודי) פראוור (נולד ב-1951) הוא איש חינוך ישראלי, כיהן בתפקידים בכירים במגזר הציבורי, ובהם סגן קצין חינוך ראשי, מנהל הגימנסיה העברית רחביה, ראש האגף לתכנון מדיניות במשרד ראש הממשלה, ממלא מקום נציב שירות המדינה.
פראוור הוא בנם היחיד של הדסה לבית אייגס וההיסטוריון יהושע פראוור.
גדל בשכונת טלביה בירושלים ולמד בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1969).
בנעוריו היה פעיל בשבט מצדה - צופי ירושלים של תנועת הצופים.
התגייס לצבא ושירת שירות סדיר ושירות קבע בחיל החינוך.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת אלוף-משנה, ובמהלכו כיהן כסגן קצין חינוך ראשי, כראש ענף תורת חינוך והסברה, כעורך העיתון הצבאי "במחנה" וכמפקד מרכז החינוך של צה"ל בירושלים (המדרשה הצבאית לחינוך).
לפראוור תואר ראשון בחינוך ובהיסטוריה של עם ישראל ותואר שני בחינוך, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת ה-MA בחינוך כתב בהנחייתו של עמנואל אטקס, והיא עסקה בהיסטוריה של הטיולים לידיעת הארץ בארץ ישראל.
בשנים 1992–2003, לאחר פרישתו לגמלאות משירות קבע, כיהן כמנהל הגימנסיה העברית רחביה בירושלים והיה למנהלה השמיני.
בשנים 2004–2006 שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי לנושא חברה ותשתיות.
בשנת 2006 הפכה היחידה שתחת ניהולו לאגף במשרד ראש הממשלה, ופראוור מונה לתפקיד ראש האגף לתכנון מדיניות.
לימים האגף שינה שמו ופראוור מונה לסמנכ"ל ממשל וחברה במשרד ראש הממשלה.
ביוני 2017 מונה לממלא מקום נציב שירות המדינה, כהונה שהוארכה מספר פעמים עד מינוי דניאל הרשקוביץ לנציב בספטמבר 2018.
בשנת 2019, לאחר פרישתו משירות המדינה, שימש כיו"ר מועצת מרכז זלמן שזר וכעמית בכיר בארגון מעוז.
מאז 2021 משמש ראש צוות חברה ואוכלוסיות במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
בשנים 2023–2024 הוביל יחד עם ליאור שילת את פרויקט "עתידים לישראל: החממה לפיתוח הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש".
לחממה נבחרו ארבע יוזמות אשר ביקשו להציע מתווה רעיוני ומעשי למבנה הממשל בישראל ולסמכויותיו, ליחסי הקבוצות המרכיבות את ישראל ול"סיפור הישראלי" החדש.
הספר המסכם את הפרויקט יצא לאור בשנת 2024 בעריכת פראוור ושילת וזכה להד ציבורי נרחב.
פראוור עמד בראש צוות שמונה ליישם את מסקנות ועדה בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג, שבדקה את סוגיית הפזורה הבדואית בנגב.
בדו"ח גולדברג שהוגש ב-2008, תוארה הבעיה במרכזה עשרות יישובי בדואים לא מוכרים, בהם מתגוררים קרוב ל-100 אלף אזרחים.
דו"ח גולדברג המליץ למסד כמה וכמה יישובים לא מוכרים, על מנת לשים קץ לתופעת ההתפשטות הלא-חוקית בנגב, שהשלכותיה החברתיות, ביטחוניות וכלכליות עלולות להיות מרחיקות לכת.
הדו"ח הצביע על הבעיה המשפטית המאפשרת לצאצאי בעלי קרקעות בדואים לא להסכים למתווה כזה או אחר, ולשבש את הסדרת הנושא.
בינואר 2009 אומצו המלצות דו"ח גולדברג על יסוד החלטת ממשלה מספר 4411. הממשלה הטילה מאוחר יותר על פראוור להקים צוות ליישום ההחלטה.
ב-31 במאי 2011 הוגשו לממשלה "המלצות צוות היישום לדו"ח גולדברג להסדרת התיישבות הבדואים בנגב", המוכרות גם בכינוי 'מתווה' או 'דו"ח פראוור'.
המתווה אושר בישיבת ממשלה ב-11 בספטמבר 2011.
לאור התנגדות נרחבת שהתבססה על מגוון טיעונים שונים ומנוגדים, החליטה ממשלת ישראל בדצמבר 2013 בראשות בנימין נתניהו לקבל את המלצת בני בגין ולעצור את קידום חוק פראוור.
סוגיית הפזורה הבדואית נותרה עקרונית כפי שהיא, ומעשית חמורה ובעייתית פי כמה.
אהוד פראוור, למה בגין לא דפק על השולחן - ומה לומדים מזה על הנעת שינויים במערכות ממשלתיות, אוניברסיטת תל אביב, 2020
אהוד פראוור וליאור שילת (עורכים), עתידים לישראל: ארבע הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2024
אהוד לוּז (2 בספטמבר 1936 – 19 בדצמבר 2023) היה פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובסמינר אורנים.
מחקריו עסקו בהגות היהודית בעת החדשה, בהגות ציונות ובשאלות של זהות יהודית ולאומית.
לוז נולד ב-1936 בדגניה ב', בן לרחל וקדיש לוז, איש מפא"י ולימים יו"ר הכנסת השלישי.
שני הוריו עלו מבלארוס ב-1920. בשנים 1959–1964 למד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה והיסטוריה של עם ישראל וסיים תואר ראשון (1962) ותואר שני (1970).
שימש כמורה ומחנך בתיכון של קיבוצי עמק הירדן ולימד תנ"ך, היסטוריה ומחשבת ישראל.
בשנת 1971 נסע עם משפחתו לבוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, כמורה-שליח, ולימד שם במכללה העברית.
בשנים 1974–1976 לימד במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת קונקורדיה בקנדה.
במהלך התקופה הזאת הוא השלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס וסיים את עבודת המחקר שלו, שפורסמה מאוחר יותר כספר בשם "מקבילים נפגשים - דת ולאומיות בתנועה הציונית בראשיתה 1882–1905".
הספר תורגם לאנגלית וזכה בפרס החברה ההיסטורית הישראלית.
בשנת 1976 שב לישראל והתקבל כמרצה בחוג להיסטוריה ומחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
בשנים 1984–1985 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת הרווארד, בשנים 1988–1989 היה מרצה אורח במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, ובשנים 2000–2001 היה מרצה אורח במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת ייל.
משנת 1995 היה במשך מספר שנים עמית-חוקר במכון שלום הרטמן ללימודים מתקדמים בירושלים.
משנת 2006 לימד בהתנדבות במכינת עין פרת.
נפטר ב-19 בדצמבר 2023 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין מנוחה נכונה בקריית טבעון.
אחיו, צבי לוז, היה פרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
תחום התמחותו של לוז היה המחשבה היהודית בעת החדשה.
רוב מחקריו עוסקים בהגות היהודית המודרנית (המאות ה-19 וה-20), בדגש על ההגות הציונית.
הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים בכתבי עת שונים בעברית ובאנגלית.
כחלק מתחום זה העלה לוז במחקרו כי הציונות הייתה למעשה "פוסט רפורמית" במובן זה שמנהיגים יהודים המזוהים עם "ערכי הנאורות" שקודם לכן נאבקו באורתודוקסיה וניסו להנהיג רפורמות דתיות, משעה שהפכו מנהיגי התנועה הציונית "כרתו עמה ברית כדי לגבש זהות לאומית".
כך כבר בשנת 1842 פרש זכריה פרנקל מהתנועה הרפורמית והפך ללוחם כנגדה, על רקע שאיפתו "לעצמאות המדינית היהודית" וגישה דומה ניתן לראות גם אצל צבי גרץ ואצל משה הס.
ספרו השני, "מאבק בנחל יבוק - כוח מוסר וזהות יהודית", עסק בסוגיית היחס לכוח בהגות הציונית ובמחשבה היהודית בכלל.
הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1999. גם ספר זה תורגם לאנגלית.
הוא ערך את הספר "פציפיזם לאור התורה", שבו מבחר כתביו של הרב הפציפיסטי אהרן שמואל תמרת, הידוע יותר בפסאודונים שלו 'אחד הרבנים המרגישים'.
בשנים האחרונות עסק לוז בפרסום כתביו של הפילוסוף היהודי-אמריקאי ליאו שטראוס והבאת משנתו לקורא הישראלי.
עד עתה יצאו לאור שלושה ספרים בעריכתו: "ירושלים ואתונה", "הזכות הטבעית וההיסטוריה" ו"הליברליזם ומשבר ההגות היהודית המודרנית".
מקבילים נפגשים: דת ולאומיות בתנועה הציונית במזרח אירופה בראשיתה, 1904-1882, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, 1985
מאבק בנחל יבוק: עוצמה, מוסר וזהות יהודית, הוצאת מאגנס, 1998
כלים שלובים: מחשבות על ציונות ועל חינוך יהודי, מכון מופ"ת, 2016
בין אמת לנאמנות - פילוסופיה פוליטית ויהדות בהגותו של ליאו שטראוס, הוצאת כרמל, ירושלים, 2021
אהרן שמואל תמרת, פציפיזם לאור התורה: מבחר כתבים, מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, 1992 (כולל מבוא מאת העורך)
ליאו שטראוס, ירושלים ואתונה: מבחר כתבים, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק, 2001 (כולל מבוא מאת העורך: "ליאו שטראוס כהוגה יהודי")
ליאו שטראוס, הזכות הטבעית וההיסטוריה, שלם, 2005 (כולל מבוא מאת העורך: "הפילוסופיה הפוליטית המודרנית בעיניו של ליאו שטראוס")
ליאו שטראוס, הליברליזם ומשבר ההגות היהודית המודרנית, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק, 2012 (כולל מבוא מאת העורך)
קינן נולד ברמת השרון, למד בתיכון חדש בתל אביב ועם סיום לימודיו ב-1965 התגייס לנח"ל, במסגרת גרעין של הנוער העובד והלומד, שיועד להשלמת קיבוץ נווה איתן.
את השירות הצבאי סיים בשנת 1969 בדרגת סרן לאחר 4 שנות שירות, שבמהלכן השתתף במלחמת ששת הימים.
בשנת 1968 החל ללמוד בטכניון לקראת תואר ראשון בכימיה.
במהלך הלימודים עבר לאוניברסיטת תל אביב ושם סיים את התואר בהצטיינות ב-1971. שנה לאחר מכן סיים תואר שני בכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהנחייתו של פרופסור ליאון זלקוב בנושא בידוד ואפיון חומרי טבע ממקורות צמחיים.
בשנת 1972 החל את השתלמותו לתואר דוקטור בהנחייתו של פרופסור יהודה מזור במכון ויצמן למדע בנושא סינתזה של חומרי טבע ממשפחת הפרוסטגלנדינים.
ההשתלמות נקטעה על ידי מלחמת יום הכיפורים בו שירת בחזית המצרית ולאחר שחזר מהשירות חזר לחקור אצל פרופסור מזור, והפעם בנושא של תגובות כימיות ללא ממס.
במסגרת עבודתו פיתח את הטכנולוגיה הידועה בעולם בשם "אוזונציה יבשה", באמצעותה ניתן לחמצן פחמימנים רוויים באופן סלקטיבי לכהלים שלישוניים.
לאחר שסיים את הדוקטורט, בקיץ 1977, הצטרף לקבוצת המחקר של פרופסור בארי טרוסט באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון.
שם השתתף בהנחת היסודות לכימיה הסינתטית בקטליזה של פלדיום.
בנוסף לכך, החל לחקור באופן עצמאי את השימושים הסינתטיים של אנזימים חדשים מבקטריות תרמופיליות.
בשנת 1981 חזר קינן עם משפחתו לישראל והצטרף כחוקר למחלקה לכימיה אורגנית.
קבוצת המחקר שלו עסקה בפיתוח שיטות סינתטיות חדשות, תוך שימוש בקטליזה של מתכות מעבר וכן על ידי אנזימים, שבודדו מבקטריות תרמופיליות.
מחקרים אלו הובילו לסינתזה טוטלית של חמרים בעלי חשיבות ביולוגית, כגון תרופות, וחשיבות פיזיקלית, כגון גבישים נוזליים דיסקוטיים.
במקביל לעבודתו המדעית, חזר קינן לשירות צבאי במילואים, התנדב לשרת כסגן מפקד פלוגת סיור של חטיבת שריון, היה מעורב במלחמת שלום הגליל ובפעולות קרביות נוספות.
בשנת 1987 עבר קינן עם קבוצת המחקר שלו לטכניון והמשיך במחקריו בתחומים של כימיה אורגנומתכתית וביוקטליזה.
כדי לקדם את תוכניות המחקר שלו בתחום הנוגדנים הקטליטיים, יצא בשנת 1991, יחד עם 5 דוקטורנטים ופוסט-דוקטורנטים מהטכניון, למכון סקריפס למחקר בקליפורניה, ארצות הברית.
במהלך שהות של שלוש שנים בסן דייגו, הקים קינן מעבדת מחקר עצמאית, שעסקה בעיקר בנוגדנים קטליטיים.
בשנת 1994 חזר לישראל והמשיך בניהול שתי קבוצות מחקר בטכניון ובסקריפס, שם הוא משמש כפרופסור נלווה במחלקה לביולוגיה מולקולרית.
לאחר חזרתו לישראל התמקד בעיקר בנושאי הביוקטליזה ובפיתוח תרופות.
בנוסף למאמרים, פרסמה קבוצת המחקר שלו מספר רב של פטנטים, חלקם בא לידי ביטוי בהקמה של שתי חברות הזנק: חברת וורדנט, שעסקה בפיתוח נוגדנים קטליטיים למטרות של השבחת זני צמחים חקלאיים, ונאלצה לסיים את פעילותה לאחר מספר שנות פעילות.
חברת אקרו, המתמחה בפיתוח מכשירים לגילוי וזיהוי של חומרי נפץ, במסגרת המלחמה בטרור, היא חברה ציבורית, שמוצריה נמכרים כיום בכל העולם.
ב-1997, על פי בקשתו של נשיא הטכניון, פרופסור זאב תדמור, הקים קינן את המכון לביוקטליזה בטכניון (Institute of Catalysis Science and Technology, ICST) וכיהן כמנהלו הראשון.
המכון, שבו השתתפו 32 חברי סגל מחמש פקולטות, גייס בשנות קיומו תרומות מעל 7 מיליון דולר, מענקי מחקר גדולים ופרסם מאות מאמרי מחקר ופטנטים.
בשנים 1995–1998, כאשר כיהן כסגן דיקן, ובעיקר בשנים 2003–2005, כאשר כיהן כדיקן הפקולטה לכימיה בטכניון, עסק בקידום תחומי המחקר והוראת הכימיה בטכניון, גיוס חברי סגל צעירים לטכניון, בניית מעבדות והקמת מסלולי לימוד חדשים לתארים חדשים בשיתוף פעולה עם הפקולטות לביולוגיה ולהנדסת חומרים.
מעבר לכל אלו, יזם קינן ועודד פעילויות ארציות ובינלאומיות לקידומה של הכימיה, במיוחד בקרב הדור הצעיר.
הקים את פרויקט ארכימדס, אשר מאתר תלמידי תיכון מחוננים מכל הארץ, במיוחד משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות, ומעניק להם לימודים אקדמיים במשך כל 3 השנים של בית הספר התיכון.
תלמידים אלו מגיעים לדרגה של כמחצית התואר הראשון בכימיה עם סיום בית הספר התיכון, וחלקם אף משתתף במחקר פעיל בתקופת לימודיהם.
בתקופת כהונתו כדיקן הכימיה ובמיוחד לאחר מכן בתקופת כהונתו כנשיא החברה הישראלית לכימיה, קידם את הכימיאדה, האולימפיאדה הארצית לכימיה, לפרויקט המקיף כ-5,000 תלמידי תיכון מכל הארץ, ומנוהל על ידי הפקולטה לכימיה בטכניון.
מאז שנת 2005 מתחרות נבחרות ישראליות באופן קבוע באולימפיאדות הבינלאומיות לכימיה, וכל שנה הן חוזרות מהתחרויות הבינלאומיות עטורות פרסים ומדליות.
בשנת 2005 הקים עמותה בינלאומית שלא למטרות רווח, הרשומה בבוסטון, ארצות הברית, בשם: International Forum of Bio-Inspired Engineering, IFBIE.
בנוסף לקינן, נשיא העמותה, מכהנים במועצת המנהלים של העמותה פרופסור ג'ורג' מ.
וייטסיידס מאוניברסיטת הרווארד ופרופסור סמואל סטופ מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
מטרתה העיקרית של העמותה לקיים כנסים מדעיים בינלאומיים בנושאי התפר שבין מדעי החיים וביולוגיה לבין מקצועות ההנדסה והמדעים המדויקים.
קינן מכהן כיו"ר ועדת המקצוע כימיה במשרד החינוך.
הוא מפרסם בעיתונות מאמרי דעה, העוסקים בחינוך למדעים, בהם הוא מבקר בחריפות את ארגון לימודי המדעים על ידי משרד החינוך ומתריע מפני התדרדרות לימודי הכימיה בישראל.
כמו כן מביע קינן עמדה נחרצת בעד העצמאות של האקדמיה בישראל ונגד התערבות בשיקוליה.
קינן עמד בראש ועדת מומחים לבחינת נושא האמוניה במפרץ חיפה.
הדו"ח שהגישה הוועדה לעיריית חיפה בינואר 2017, קבע כי מכל האמוניה של חיפה כימיקלים אינו נכס אסטרטגי של ישראל, אלא איום אסטרטגי עליה.
קינן מתגורר בתמרת ונשוי לחני.
הקתדרה ע"ש ג'וזף ומדליין נאש (1985)
פרס ניו-אינגלנד למצוינות אקדמית (1990)
פרס שאנון של מכוני הבריאות האמריקאיים (1992)
הקתדרה לביוטכנולוגיה ע"ש בנו גיטר ואילנה בן עמי (1997)
פרס המכון לחקר ביטחוני עתידי (2004)
פרס הנרי טאוב להצטיינות אקדמית (2006)
אהוד קוקיה (נולד ב-4 באפריל 1950) הוא רופא ישראלי, כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
אהוד שלום קוקיה נולד ב-1950 בירושלים לבן ציון ושרה קוקיא, נצר למשפחת קוקיה הירושלמית.
הוא נקרא שלום על שם סבו שלום קוקיה.
הוא השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב והתמחה בגינקולוגיה במרכז הרפואי שיבא, ובמקביל סיים לימודי תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא עבד בבית החולים שיבא כרופא בכיר במחלקת נשים ויולדות.
לאחר מכן כיהן כמנהל חטיבת הבריאות ומנהל השירותים הרפואיים של מכבי שירותי בריאות.
קוקיה שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון ועמית מחקר באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית.
הוא פרסם מאמרים בתחומי האנדוקרינולוגיה, הפריון ומדיניות הבריאות.
קוקיה שימש מפקד מרכז הרפואה של חיל האוויר בדרגת סגן-אלוף.
הוא בוגר הקורס לרפואה תעופתית של צי ארצות הברית.
במרץ 2011 נבחר קוקיה על ידי מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה למנכ"ל הארגון.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בנובמבר 2011 ובינואר 2013 הודיע כי הוא מתפטר מתפקידו.
ב- 2013 מונה פרופ' קוקיה לראש התוכנית לתואר שני (M.A) במנהל מערכות בריאות במכללה האקדמית לישראל, והחל מינואר 2015 הוא מכהן כנשיא המכללה.
נשוי לעירא לבית אפרת ולה שני ילדים.
בנו הוא הכדורסלן אורי קוקיה.
אהוד הְרוּשוֹבסקי (Ehud Hrushovski; נולד ב-30 בספטמבר 1959) הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד ועמית בקולג' מרטון.
מכהן במקביל כפרופסור במכון ויצמן למדע.
זוכה פרס שאו במתמטיקה (2022).
הְרוּשוֹבסקי השלים דוקטורט ב-1986 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחיית לאו אנתוני ארינגטון בנושא "תרומות לתורת מודלים יציבה".
הוא בעל שם עולמי בתורת המודלים ובשימושיה בתורת המספרים ותורת החבורות הסופיות.
"אחת מתרומותיו החשובות הייתה הבנת הסימטריה הפנימית בתורת המודלים.
הוא עבד על המבנה העדין של תורות קטגוֹרִיּוֹת (שהן תורות שלהן מודל יחיד בעוצמות מתאימות) וביחד עם בוריס זילבר גילה אפיון לוגי של הגאומטריה האלגברית שלימים הוכיח שיש לו, ולתורת היציבות בכלל, השלכות על תכונות של אובייקטים מרכזיים בתוך הגאומטריה האלגברית, ומכך גזר מסקנות לתורת המספרים."
נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2007 ולאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-2008. בשנת 2022 זכה יחד עם נגה אלון בפרס שאו בשל "תרומה משמעותית למתמטיקה דיסקרטית ותורת המודלים אשר השפיעה גם על גאומטריה אלגברית, טופולוגיה ומדעי המחשב".
כיהן כחבר סגל במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-2025 עבר למכון ויצמן למדע.
אביו, בנימין הרשב, היה מומחה לספרות השוואתית, מתרגם, ומשורר יידיש.
הוא שימש כפרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת תל אביב ופרופסור מן המניין באוניברסיטת ייל.
הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וזוכה פרס א.מ.ת.
אמו היא הפסיכואנליטיקאית רנה מוזס הרושובסקי.
פרופ' אהוד חבצלת נולד בירושלים, לרב פרופ' מאיר חבצלת, מרצה בכיר בישיבה אוניברסיטה בניו יורק.
אביו הוא בנו של זישא ברנדוויין, מצאצאי הבעש"ט וממשפחת האדמו"ר מסטרטין.
אמו, שרה, היא בתו של הרב פרופ' שמואל קלמן מירסקי ושולמית, בתו של יוחנן דוד סלומון.
דודניתו היא הסופרת החרדית מנוחה פוקס.
בגיל שנתיים הוא עבר עם משפחתו לארצות הברית.
עד גיל 18 הוא קיבל חינוך ישיבתי.
בגיל 18 הוא נכנס ללמוד בקולג' של אוניברסיטת קולומביה.
באותה תקופה הוא עזב את אורח חייו הדתי, והצטרף לחוגי השמאל הרדיקלי שפעלו באוניברסיטאות בתקופת כהונתו של ריצ'רד ניקסון.
הוא השתלם במספר מוסדות אקדמיים בתחום של כתיבה יוצרת.
משנת 1989 לימד באוניברסיטת אורגון כתיבה יוצרת.
במקביל הוא עסק בכתיבה של רומן וספרי סיפורים קצרים.
ספריו וסיפוריו עוסקים בדרך כלל בדמויות יהודיות, ומעורבים בהם מוטיבים ביוגרפיים מחיי המחבר.
ספריו זכו בפרסים רבים, ובהם מלגת גוגנהיים.
חבצלת נפטר ב-2015 ממחלת הסרטן.
בעברית: לעולם לא, תרגמה מאנגלית: מרים שפס, כנרת, 2002
בעברית: צל חיים, תרגמה מאנגלית: אביטל ארז, כנרת, זמורה-ביתן, תשס"ט 2009
אהוד (אודי) וינשטיין (נולד ב-1950) הוא פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב, מומחה עולמי לעיבוד אותות ולתקשורת דיגיטלית.
ויינשטיין נולד ב-1950 להוריו יצחק וחיה.
הוא מחזיק במספר פטנטים הרשומים על שמו.
ביוני 2013 הוערך הונו על ידי מגזין TheMarker בסכום של בין 200 ל-250 מיליון דולר.
ויינשטיין סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון בשנת 1975. ב-1978 קיבל תואר דוקטור בתחום מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1980 הצטרף למחלקה להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב.
שם כיהן בשנים 1989–1992 כראש המחלקה להנדסת חשמל באוניברסיטת תל אביב.
ב-1990 הפך לעמית מחקר במעבדת המחקר לאלקטרוניקה של MIT.
הוא פרסם למעלה מחמישים מאמרים.
1994 - הקים את חברת ליבית, שפיתחה מודמים לתקשורת מהירה.
וינשטיין היה מנכ"ל ונשיא החברה והחזיק כ־20% ממניותיה.
2006 - הקים עם אריאל מייסלוס ועם אחד משותפיו בליבית, אופיר שלוי, את הסטארט אפ "אנוביט", שווינשטיין משמש בו כמנכ"ל ויו"ר.
וינשטיין הוא מבעלי המניות של חברת פיינל העוסקת במסחר אלגוריתמי.
יחד עם שותפיו להקמת "אנוביט", אופיר שלוי ואריאל מייסלוס, מחזיק וינשטיין כ־5% ממניות ויז'ן מאפ.
בנוסף, השקיעו וינשטיין ושלוי בפודינג-מדיה, חברה שניהל מייסלוס ואשר עסקה בפרסום מבוסס ניתוח דיבור בשיחות קוליות על גבי רשת האינטרנט.
ב-2001 תרם לאוניברסיטת תל אביב סכום של מיליון דולר לשם הקמת מכון למחקר עיבוד אותות על שם הוריו, יצחק וחיה וינשטיין.
בשנת 1999 נמכרה ליבית, אותה ייסד, ל"טקסס אינסטרומנטס" ב־365 מיליון דולר במזומן, וחלקו של וינשטיין במכירה היה 77 מיליון דולר.
רכישה זו היא תחילתו של מרכז הפיתוח של טקסס אינסטרומנטס בישראל.
בשנת 2006 - נמכרה, בה שימש כאנג'ל תמורת 305 מיליון דולר ל-PMC-סיירה.
בשנת 2006 נמכרה ג'אנג'ו בה שימש כאנג'ל, בדצמבר 2006 ל-NDS בסכום של כ-107.5 מיליון דולר.
כשנה לאחר מכן, ב-2007 נמכרה טרנסצ'יפ, בה שימש כמשקיע, לסמסונג בספטמבר בכ־70 מיליון דולר.
ב-2011 נמכרה אנוביט, אותה ייסד, לחברת אפל בסכום של כ-400 מיליון דולר.
אהוד (אודי) שמחוני הוא איש צבא ישראלי, השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף לאחר שפיקד על אוגדת יהודה.
לאחר פרישתו מצה"ל עבד בתעשיות הביטחוניות המובילות בתפקידים בכירים שונים, כיום בעל חברת ייעוץ לתחום הביטחון.
אודי שמחוני התגייס לצה"ל בשנת 1968 והתנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר שמחוני מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
לאחר מכן עבר קורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב שמחוני לסיירת כמפקד מחלקה.
השתתף כמפקד כוח במבצע ויקטוריה, בהמשך השתחרר מצה"ל וחזר לקיבוצו, אולם לאחר מלחמת יום הכיפורים שב לשירות קבע בצה"ל כמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון) של גולני.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 12 (ברק)., במלחמת שלום הגליל שימש כמפקד גדוד 17, קורס המ"כים של חטיבת גולני, בחטיבת ביסלמ"ח, אשר לחם תחת פיקודה של עוצבת הגליל, בין היתר בקרב לכיבוש משולש הברזל וביירות.
לאחר מכן שימש כמפקד גדוד חי"ר בבה"ד 1 ושם השתתף כמפקד כח גדודי בכיבוש העיר ביירות, בשנת 1984 יצא לארצות הברית ללימודים, חזר וקודם לדרגת אלוף-משנה ומפקד חטיבה, בשנת 1986, והוא כבר אל"ם, פיקד על חטיבת הנגב.
המשיך כסגן קצח"ר, ולאחר מכן פיקד שמחוני על חטיבת ביסלמ"ח (בית הספר למ"כים), בהמשך מונה למפקד אוגדה והועלה לדרגת תא"ל.
בשנים 1995- 1992 פיקד על אוגדת יהודה.(אוגדה 720 בפקמ"ז), בתקופה זאת האוגדה הייתה אחראית על כלל פעילות הבט"ש בגזרת הבקעה ובגזרת עמק הירדן.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש שמחוני כנציג משרד הביטחון בסינגפור.
לאחר שהשתחרר מצה"ל שירת אודי שמחוני במילואים כמפקד הלחימה הפיקודי של פיקוד הצפון במשך כ-5 שנים.
שמחוני הוא בעל תואר ראשון כללי ותואר שני במדעי המדינה, שניהם מאוניברסיטת חיפה, כמו כן בוגר פו"מ, קורס מפקדים מתקדם (בצבא ארצות הברית), המכללה לביטחון לאומי (מב"ל), וקורס מפקדי אוגדות.
אודי שמחוני נשוי לאתי, ולהם שלושה ילדים.
הוא אחיו של האלוף במיל.
אהוד רזין (Razin; נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולארית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעל הקתדרה על שם מרקוס רבוין לחקר הסרטן.
נולד ב-1947 בקיבוץ שמיר לדורה ומוסיא רזין, אשר היו חברים בקבוצת המייסדים של הקיבוץ.
שם גר עד תום שירותו הצבאי.
בשנת 1980 סיים את עבודת הדוקטור שלו במכון ויצמן בשיתוף עם מכון מקס פלאנק שבגרמניה.
בתום פוסט דוקטורט במרכז לחקר הסרטן בניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד, הוא הצטרף לקראת סוף שנת 1983 לסגל המורים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1998 ל-2001 היה ראש המחלקה לביוכימיה בפקולטה לרפואה, וב-2005 היה דיקן הפקולטה עד שנת 2009.
מחקריו עוסקים בהבנת המנגנונים המולקולאריים של תהליכי העברת מסרים בתאי פיטום (Mast cells), המשתתפים בתגובה האלרגית בגוף.
עמד בראש צוות מחקר מטעם האוניברסיטה העברית אשר נבחרה להצטרף למוסדות אחרים בעולם המשתתפים בתוכנית למצוינות מחקרית בסינגפור.
אחיו, פרופ' אסף רזין, הוא כלכלן ישראלי בולט.
בתו היא איילת רזין בית-אור מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה לשעבר.
אהוד (אודי) דקל (נולד ב-31 באוגוסט 1957 בישראל) הוא קצין צה"ל במילואים, אשר השתחרר מן הצבא בדרגת תת-אלוף, לאחר ששימש ראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת.
כיהן כמנהל המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) במשך כעשור (החל מ-2012).
כיום עומד בראש תוכנית המחקר "מסכסוך להסדרים" במכון למחקרי ביטחון לאומי.
אהוד דקל גדל והתחנך בשכונת יד אליהו בתל אביב.
אביו, אלי דקל היה ניצב במשטרת ישראל.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1975 שובץ דקל בלהק המודיעין של חיל האוויר.
הוא השלים קורס קצינים, והגיע להיות ראש מחלקה בלהק המודיעין ובהמשך היה סגן ראש להק המודיעין (למד"ן) בדרגת אל"ם.
לאחר מכן קודם לדרגת תא"ל ושימש כראש החטיבה לקשרי חוץ באגף המבצעים.
בהמשך מונה דקל לראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת ושימש בתפקיד זה במלחמת לבנון השנייה.
בין היתר עמד דקל בראש צוות חשיבה עליו הוטל לתכנן מצבי סיום למלחמה.
בשנת 2008 השתחרר מצה"ל, ומונה לראש יחידת המטה למשא ומתן עם הפלסטינים.
בעקבות זאת טען שאין אפשרות להגיע להסכם כולל עם הפלסטינים וסיפר שהפלסטינים לא היו מוכנים לסגת מ-100% דרישותיהם.
דקל טען שהניסיון להגיע להסכם כולל היה שגוי ומנע התקדמות במשא ומתן והיה עדיף להגיע להסכמות חלקיות וליישם כל דבר מוסכם.
בין השאר הוא טען שיש לאפשר הקמת מדינה פלסטינית עוד לפני הגעה להסכם סופי.
הוא גם טען שהמעורבות של נציגי ארצות הברית הפריעה למשא ומתן, שכן הפלסטינים קיוו לקבל כך ויתורים נוספים.
דקל שימש כסגן ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי ולאחר מכן מונה למנהל המכון.
במסגרת המכון הוא טען שלאחר מלחמת חרבות ברזל יש לשלב בהדרגה את הרשות הפלסטינית בניהול רצועת עזה, וכן שיש צורך להניע מחדש תהליך מדיני עם הפלסטינים.
בשנת 2009 השתתף דקל בקורס מדריכי משלחות לפולין ביד-ושם, ויצא להדרכת משלחות נוער מספר פעמים בשנה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, במסגרת שירות מילואים, הוא הוזמן על ידי האלוף אליעזר טולדנו לייעץ לגבי רצועת עזה לאחר המלחמה.
אהוד נצר (נולד ב-1954 בערך) הוא מנהל בכיר בתעשייה הביטחונית בישראל, בהכשרתו מהנדס מכונות.