tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם הרב שמואל מוהליבר והרב יוסף דב סולובצ'יק חתם על ה"קול קורא" הראשון למען ייסוד חברות "ישוב ארץ ישראל".
בהמשך הפך לאחד המתנגדים התקיפים לתנועה הציונית החילונית.
הוא נמנה עם הרבנים המופיעים בקונטרס "אור לישרים" שיצא בקובנה ב-1900 נגד הציונות.
נפטר ביום י"ד באייר תרע"ב כשהוא קרוב לגיל 91 שנים, ונקבר בבית העלמין בלודז'.
בתו -חנה מושה, נישאה להרב גבריאל סגל
בנה - הרב משה מנחם יוסף הלוי, אב"ד לודז'
הרב אליהו יוחנן גוראריה (נולד בכ"ט בכסלו תשי"ב, 28 בדצמבר 1951) הוא רבה הראשי של חולון, חבר בית דין רבני חב"ד, וראש מכון המחקר התורני "אהלי שם".
נולד בתל אביב, לשיינא טעמא (בת הרב אליעזר קרסיק) ולרב נתן גוראריה.
סבו היה הרב חיים שמריהו גוראריה, מנכבדי חסידי חב"ד ומצאצאי הרב נתן גוראריה.
בילדותו היגרה המשפחה לניו יורק, שם למד בישיבת תומכי תמימים.
בישיבה הוסמך על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק, וכעבור זמן קיבל כתב סמיכה גם מהרב משה פיינשטיין ומהרב נחום טרבניק, רבו של כפר חב"ד.
בשנת תשל"ה נישא לרבקה בת הרב דוד ברוומן מראשי 'ועד כפר חב"ד', ולמד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס.
בחודש שבט תשל"ו, 1976 נשלח על ידי הרבי מחב"ד לארץ ישראל, כחלק מקבוצה של שלוחים, שם למד בכולל אברכים בעיר צפת במשך שנתיים, והמשיך בצוות ישיבת חב"ד בצפת.
בשנת תשמ"ד יצא לשליחות בעיר חולון והתמנה לרב שכונת קריית שרת.
בשנת תשנ"ט נבחר לרבה של חולון לצד הרב הספרדי הרב אברהם יוסף.
הרב גוראריה הוא חבר ועדת ההיגוי של מכון 'פאר מקדושים', לההדרת תורת החסידות.
החל מחודש אייר תשע"ו, 2016 הוא הרב היחיד של חולון (כולל מתן הכשרות בעיר), בעקבות כתב אישום שהוגש נגד הרב אברהם יוסף.
בתמוז תשע"ח (2018) הקים את מערכת הכשרות "בד"צ חולון".
בתו לאה וחתנו הרב יהודה טייכטל, רב ושליח חב"ד הראשי בברלין.
בתו חנה וחתנו הרב שניאור זלמן הבלין, רב ושליח חב"ד בדרזדן.
הרב דוד, רב בית הכנסת חב"ד המרכזי שליח חב"ד הראשי ויו"ר מוסדות חב"ד בחולון.
הרב אליעזר, שליח חב"ד לקרקוב ורב בית הכנסת אייזיק שול.
הרב מנחם מנדל, שליח חב"ד באטלנטה.
הרב שמואל, שליח חב"ד בבולטימור.
תולדות יצחק אייזיק, מכון אהלי שם ליובאוויטש, כפר חב"ד תשמ"ז.
ציצית הלכה למעשה - ליקוט על הלכות ציצית, תשמ"ח, יצא במהדורה חדשה בתשע"ט.
חקרי מנהגים (חב"ד) (6 כרכים) - חקירות על מנהגי חב"ד ועל המנהגים הנהוגים בקהילות ישראל, תשנ"ט-תשע"ו.
חקרי מנהגים (ברלין) (2 כרכים) - חקירות מנהגי קהילת ברלין, תשס"ז.
רמ"ח אותיות - אוסף רמ"ח ידיעות, הנהגות, אמרות טהורות, תעלומות חכמה, מלוקט מספרי ראשונים ואחרונים מאלו הקיימים בביתו בלבד, תשס"ו.
ברית נתן - טעמי הלכה ומנהג לברית מילה, תשס"ז.
תולדות ברוך מרדכי - תולדות חייו של הרב ברוך מרדכי אטינגר מבאברויסק, תשס"ח.
תולדות שמואל מונקעס, מכון אהלי שם ליובאוויטש, תשע"א.
ילקוט גור אריה (2 כרכים), תשע"ז.
צדיקים וידידים, סקירה היסטורית אודות קשרי הידידות המופלאים בין אדמו"ר הזקן ורבי לוי יצחק מברדיטשוב וסיפורי נישואי נכדיהם בחתונה הגדולה בז'לאבין, תשע"ז.
אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק א' תשפ"א.
אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק ב' תשפ"ב.
אהלי ליובאוויטש, מאסף לדברי ימי חב"ד נשיאיה וחסידיה, חלק ג' תשפ"ג.
אוצר חסידי חב"ד - חלק א', חסידי אדמו"ר הזקן, ה'תשפ"ב; חלק ב', חסידי אדמו"ר האמצעי, ה'תשפ"ב, חלק ג - חסידי הצמח צדק (ב"כ), ה'תשפ"ד.
האח - עיתון הילדים שראה אור בלובביץ' (בין השנים תרע"א - תרע"ד), בכריכה אחת, תשע"ב.
סדר ברכת המזון מאת רבי נתן בן שמשון שפירא אב בית דין הוראדנא תשע"א.
הרב אליהו יצחק פריסמן (תרס"ב, 1902 – י"ג באדר ב' תשל"ו, 13 במרץ 1976) היה מקבוצת המייסדים של מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה והשתתף בכתיבת ובעריכת חיבורים תורניים.
נולד בריטובה שבליטא לאליעזר זאב פריסמן, תלמיד ישיבות סלבודקה וטלז ופעיל למען יישוב ארץ ישראל.
כשעזב את הישיבה ליווהו ראש הישיבה, הרב יוסף יהודה לייב בלוך.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת מרכז הרב.
הראי"ה קוק והרב יעקב משה חרל"פ למדו איתו לעיתים בחברותא.
הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג, שהכיר את משפחתו מהשנים שבהן כיהן כאב"ד ריטובה ולימד כתשעה חודשים בישיבת מרכז הרב, אמר עליו שהוא היחיד שמבין את כל דבריו בשיעור.
היה מעשרת התלמידים שנבחרו בידי הרב קוק כדי להקים את "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד", ובהמשך במערכת "הלכה פסוקה" על חלק חושן משפט של שולחן ערוך ב"מכון למשפט התורה" שהקים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
עבודתו נכללה בכרך הראשון של המפעל שיצא לאור בתשכ"ב.
השתתף בכתיבת תיקונים והערות לחלק ב' של "שיטה למועד קטן" לתלמיד רבי יחיאל מפאריש (עם הרב מרדכי ליב זק"ש, ירושלים תרצ"ז) ובכתיבת הגהות וביאורים לכרך ד' של 'ראבי"ה' (עם הרב שאר ישוב כהן, שם תשכ"ה).
כתב חומר לערכים עבור "האנציקלופדיה התלמודית".
עם פטירתו של חברו הרב שמעון סטרליץ בשנת תשט"ו ערך עם הרב יוסף כהן את ספר כתביו "שם משמעון".
היה מבאי ביתו של הרב צבי פסח פרנק והיה שותף בעריכת כתביו.
הרב פרנק מזכירו כמה פעמים בספריו.
נפטר בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו הוא אליעזר זאב אפרסמון, מרבני מכון הלכה ברורה.
הרב אליהו זלוטניק (זלאטניק, תרס"ה, 1905 - ח' באדר תשל"ה, 19 בפברואר 1975) היה רב וראש ישיבה ירושלמי, דיין בבית הדין של העדה החרדית.
הרב אליהו זלוטניק היה בנו של הרב יחיאל מיכל.
למד בישיבת עץ חיים, אצל הרב שמואל גדליה ניימן ואצל הרב איסר זלמן מלצר, שמזכירו בספרו "אבן האזל".
נישא לחוה רבקה בת הרב ישעיהו חשין (נפטרה בתשמ"ד).
בשנת תרצ"ו (1936) יסד את ישיבת היכל התורה ועמד בראשה.
כמו כן כיהן כר"מ בישיבת תורה ויראה.
במקביל כיהן כרבה של שכונת כנסת מטעם העדה החרדית.
הוא היה פדגוג בעל ניסיון, סייע בכינון תוכנית הלימודים של מוסדות חינוך חדשים בישראל לאחר מלחמת העולם השנייה והדריך את צוותי החינוך.
האדמו"ר מאלכסנדר, רבי יהודה משה דנציגר, כתב במכתבו לראש ישיבת אלכסנדר בבני ברק, לקראת בואו לביקור בה:
בשנת תשכ"ט, לאחר פטירת הרב ישראל יצחק רייזמן, מונה לדיין בבית הדין של העדה החרדית.
הוא נפטר בח' באדר תשל"ה, 19 בפברואר 1975. בשעת הלוויה הוכרז על ביטול מלאכה כללי מטעם בית הדין של העדה החרדית.
בתו רחל קיילא נישאה לרב אליעזר משה פישר (אחיהם של הרבנים ישראל יעקב ושלמה), שכיהן אחריו כראש ישיבת היכל התורה וכרב בשכונות כנסת ובתי ברוידא.
עד לפטירתו בכ"ב כסלו תשע"ט.
הדפיס את דברי תורתו בספרים "פרי אליהו" (שלושה כרכים) ו"אמרי נועם".
ערך והוציא לאור את הספר "דברי ישעיהו", של חותנו הרב ישעיהו חשין.
הרב אליהו שמחה הלוי חזן (רֶבּ אֶלֶ'ה חזן; תרס"ו, 1906 - י"ט בטבת ה'תשמ"ב, 14 בינואר 1982) היה רב וראש ישיבה אמריקאי, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק.
נולד לחיה ביילע ולרב חיים הלוי חזן, למד במשך שתים עשרה שנים בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, והיה לתלמידו המובהק של רבי ברוך דב ליבוביץ; בזמן שהותו של רבו זה בארצות הברית למטרת גיוס כספים עבור הישיבה, למד בישיבת מיר אצל הרב אליעזר יהודה פינקל.
בשנת ה'תש"א שהה כמו בחורי ישיבה רבים בווילנה ושמע את שיעוריו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק "הרב מבריסק".
ניצל מן השואה, בה נהרגו הוריו ואחיו.
הוא היגר לאמריקה ונישא לפרל בת הרב יעקב בן ציון וייס (נפטרה בי"ד בסיון תשמ"ז).
בתקופה הראשונה אחרי מלחמת העולם השנייה כיהן כרב בית המדרש "חברה ש"ס" במונטריאול שבקנדה, והיה חבר בוועד הרבנים של העיר.
הוא כיהן גם כר"מ בישיבת "מרכז התורה".
בראשית שנות ה-60 הגיע לארצות הברית כדי לעמוד בראש ישיבת תורה ודעת וכראש המתיבתא של חסידי גור בניו יורק.
במקביל היה בשנות ה-60 וה-70 מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, והוציא לאור את ספרו "דברי אליהו" על משנה תורה לרמב"ם בחמישה כרכים.
הוא גם פרסם מאות מאמרים תורניים בכתבי עת שונים.
נפטר מהתקף לב בניו יורק בי"ט בטבת ה'תשמ"ב, 14 בינואר 1982 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
הותיר אחריו את בנו הרב בן ציון חיים חזן, בתו חיה לאה ובעלה הרב יהושע סלומון, ר"מ בישיבת נחלת דוד בפתח תקווה.
לאחר פטירתו הדפיסו תלמידיו ובני משפחתו את חידושיו למסכתות הש"ס.
הרב משה דוד שטיינוורצל - ראש ישיבת באבוב בברוקלין
הרב ראובן שיינר - מראשי ישיבת תורה ודעת
הרב ישראל צבי ברוידא - רב קהילת " שערי אורה" בברוקלין
הרב אליהו יהושע גלדצהלר (בכתיב יידי: געלדצעהלער; באנגלית: Eliyahu Yehoshua Geldzahler; כ"ג באדר ה'תרפ"ו, 9 במרץ 1926 – כ"ט באב ה'תשע"ה, 14 באוגוסט 2015) היה ראש ישיבה חסידי אמריקאי.
מחבר סדרת הספרים "אמונת יהושע" על סדר זרעים, וסדרת הספרים "קדשי יהושע" על סדר קדשים.
נולד באנטוורפן לרב מנחם שלום גלדצהלר ולאסתר בת הנגיד ר' שלמה הכהן מסנדרלנד שבאנגליה.
בילדותו למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בעיר הולדתו.
במלחמת העולם השנייה עם פלישת הצבא הגרמני במאי 1940 לבלגיה, נמלטו בני המשפחה לעיר הנמל אוסטנדה וממנה הפליגו לצרפת.
הם המשיכו במנוסתם לספרד וממנה לפורטוגל בה שהו כחצי שנה, עד שהצליחו להסדיר את הגירתם לארצות הברית.
הם עלו על החוף האמריקאי בראשית ינואר 1941.
עם הגיעו לארצות הברית החל ללמוד בישיבת תורה ודעת, בה היה תלמידם של הרב ראובן גרוזובסקי, הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' והרב גדליה שור.
בשנת ה'תש"ה, 1945, נמנה עם הגרעין הראשון שכלל 18 בחורים שנשלחו לייסד את בית מדרש עליון במונסי.
בסוף שנת 1948 (כ"ב בכסלו ה'תש"ט) נישא להענא פריידל בתו של הרב אליהו אליעזר דסלר.
לאחר נישואיו התגורר בוויליאמסבורג והתקרב לרבי יואל טייטלבוים מסאטמר, לפי הצעתו הקים בשנות ה-50 של המאה ה-20 את ישיבת "אור ישראל" בפורסט הילס, קווינס, ניו יורק, ועמד בראשה עד פטירתו.
בנספחים לספריו הודפסו מאמרים לתולדות רבותיו ולקורות מוסדות התורה בהם למד, נספח מיוחד עוסק בשיטת חמיו הרב דסלר, בדבר הצמצום והבדלי הגישות בין תלמידי הגאון מווילנה המתנגדים לחסידות והוגי החסידות בנושא זה.
סדרת ספרים נוספת פרי עטו, היא סדרת "מועדי יהושע", על סדר מועד.
בשנת 2009 התאלמן גלדצהלר מאשתו הענא.
בנו, הרב אליעזר, כיהן כראש ישיבת אור ישראל, נפצע אנושות בתאונת דרכים בליל כ"ב בטבת ה'תשס"ה (3 בינואר 2005) כששהה בביקור בישראל, בעת שחזר מקבר הרשב"י בהר מירון, ונפטר לאחר חודשים ספורים
בנו, הרב משה חיים, חתנו של האדמו"ר מבוסטון, רב קהילת בית שלמה ודיין בית הדין לממונות בהר נוף
בנו, הרב דניאל, מכהן כראש ישיבת אור ישראל בניו יורק
חתנו, הרב דוד יהודה (לייבל) ויליגר, תלמידו של האדמו"ר מקלויזנבורג.
חתנו, הרב שמואל דב בלוי מגבעת זאב.
חתנו, רבי חנוך העניך טייטלבוים, האדמו"ר מסאסוב מונסי.
הרב אליהו ילוז (ה'תר"ך, 1860 – כ"ב באלול ה'תרפ"ט, 27 בספטמבר 1929) היה רב, פוסק הלכה, אב בית דין בטבריה ושד"ר.
נולד בשנת ה'תר"ך (1860) בעיירה מזגידה שבמחוז תאפילאלת שבמרוקו לרב אברהם ולחנה ילוז.
בשנת ה'תרל"ג (1873) החלה משפחתו במסע עלייה לארץ ישראל.
לאחר מסע שארך כשנה וכלל עצירות בעיר פאס, טנג'יר ואלכסנדריה, התיישבה המשפחה בטבריה.
בשנת ה'תרל"ה (1875) נשא לאישה את שמחה, בתו של הרב דוד א-סודרי.
את השנים הבאות הקדיש ללימוד תורה והתעמק בהלכה.
בשנת ה'תרמ"ב החל לדרוש בבית הכנסת הגדול שבעיר טבריה לבקשת רבני העיר.
בשנת ה'תר"ן (1890) יצא כשד"ר לשליחות בערי מרוקו מטעם קהילת טבריה.
במסעו שארך כשלוש שנים עבר בערים הגדולות פאס, מקנס, צפרו וטנג'יר, ולמד עם חכמי ורבני הקהילות.
כשחזר משליחותו בשנת ה'תרנ"ג (1893) מונה כחבר בית הדין של טבריה, ולאחר מספר שנים מונה לאב בית הדין, תפקיד בו שימש עד סוף חייו.
בשנת ה'תרנ"ט יצא לשליחות נוספת לערי צפון אפריקה.
למסע זה התלווה אליו בנו, הרב יוסף חיים ילוז.
בתחילת שנת ה'תרס"ג פרצה בטבריה מגפה, והוא עבר עם משפחתו לכפר פקיעין והתגורר שם כשנה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, נעצר עם משפחתו על ידי הממשל הטורקי, מכיוון שהיו בעלי אזרחות בריטית.
המשפחה נשלחה לאי כרתים יחד עם יהודים רבים, שם מונה הרב ילוז למנהיג הגולים.
כאשר נכבשה ארץ ישראל על ידי הבריטים, חזרה המשפחה לטבריה.
לאחר מאורעות תרפ"ט (1929), נחלש וחלה, ובכ"ב באלול ה'תרפ"ט נפטר.
לאחר מותו, בשנת ה'תרצ"ג, הוציא לאור בנו הרב יוסף חיים ילוז את הספר "תולדות אליהו" על חיי אביו.
הרב אליהו ילוז היה דרשן, פוסק הלכה ומפרש.
הוא כתב ספרים רבים וחלקם אף הספיק להדפיס בימי חייו.
זמירות ישראל – פירוש על ספר תהילים
תורה ומצווה - חיבור מקיף על תרי"ג מצוות (על הרמב"ם הסמ"ג ועוד) בענייני דרוש והלכה, הספר מעולם לא הודפס בעקבות אבידת כתב היד
אליהו יוסף שמאע (1881 - 18 במאי 1933) היה איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בתקופת המנדט הבריטי, יוזם הקמת המרכז המסחרי בממילא וחבר מועצת העיר.
אליהו שמאע נולד בחלב שבסוריה ליוסף שמאע, נצר לרב אליהו שמאע הלוי, וקיבל חינוך תורני.
בעודו נער התייתם מאביו, ועזב את חלב לארצות הברית.
הוא שהה שנים אחדות בניו יורק, ובהמשך בברזיל ובארגנטינה, עסק במסחר ועשה חיל בעסקיו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר למנצ'סטר שבאנגליה, וכעבור שנים אחדות עלה לארץ ישראל כבעל הון והתיישב בירושלים.
שמאע נודע בירושלים כפילנתרופ והרבה לעסוק בפעילות ציבורית.
הוא היה ממנהלי ישיבת פורת יוסף לאורך שנים, מעסקני אגודת ישראל, חבר בהנהלת התאחדות הספרדים העולמית, שופט בבית משפט השלום העברי וכיהן כנשיא עדת החלבים בירושלים.
בינואר 1924 מונה לחבר במועצת עיריית ירושלים כאחד מ-4 מושבים (מתוך 12) שהוקצו ליהודים, ונבחר לשנית לתפקיד בבחירות הראשונות לעירייה ב־1927 כנציג אגודת ישראל.
ב-1927 רכש שמאע שטח אדמה באזור ממילא, מחוץ לחומות העיר העתיקה, ויזם הקמת מרכז מסחרי מודרני שיתאים לצורכי העיר המתפתחת ויהווה תחליף לחנויות ולדוכנים הצפופים שבשווקים בתוככי העיר העתיקה.
את המרכז המסחרי תכנן האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי, שהיה יועץ אזרחי של ממשלת המנדט הבריטי לפיתוח העיר ירושלים והיה מעורב באותה עת בתכנון פרויקטים רבים בעיר.
למימון הקמת המרכז המסחרי פנה שמאע לבעלי הון מקרב מכריו ביהדות סוריה ויהדות מצרים, וכן נסע ברחבי העולם וגייס משקיעים יהודים מבריטניה וארצות הברית.
אבן הפינה הונחה בפברואר 1928 בטקס חגיגי.
המרכז נפתח לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) ובו 250 חנויות, כשבתוכניתו של שמאע להרחיבו בהמשך ב-150 חנויות נוספות.
סוחרים רבים מהעיר העתיקה, יהודים וערבים, סיטונאים וקמעונאים, אכן עברו למרכז החדש, והוא היה נדבך חשוב בביסוס המע"ר החדש של ירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בראשית ימיו נקרא המרכז "מרכז מסחרי שמאע", אך בהמשך נשתכח שמו של שמאע והמרכז נודע בעיקר בשם "מרכז מסחרי ממילא".
שמעא התפטר מחברותו במועצת עיריית ירושלים ב־26 במרץ 1930 יחד עם שלושת חברי המועצה היהודים האחרים יצחק שמעיה אלישר, חיים סלומון ויצחק בן-צבי במחאה לאחר שסגן ראש העירייה הנוצרי יעקב פראג' מונה לממלא מקומו של נשאשיבי ששהה בלונדון ולא סלומון היהודי, למרות הרוב היהודי בעיר.
אליהו שמאע נפטר בבית החולים שערי צדק בכ"ב באייר תרצ"ג (1933), לשם הובא לאחר תאונה בה נפל מגג ביתו בירושלים.
הוא הותיר אחריו אישה, גאמילה שמאע, ארבע בנות וארבעה בנים.
המרכז המסחרי שהקים נבזז ונשרף בידי פורעים ערבים בדצמבר 1947, ומעולם לא שוקם מהריסותיו שכן נחשב אזור ספר מסוכן בימי ירושלים המחולקת.
בחלק מהחנויות הנטושות התמקמו מוסכים ובתי מלאכה זעירה, ולאחר איחוד ירושלים פונו שאריות המבנים כחלק מהקמת פרויקט ממילא המחודש.
על שמו של אליהו שמאע נקרא רחוב ברובע ממילא, במקום בו עמד המרכז המסחרי (כיום מתחם מגורי היוקרה "כפר דוד"), שוכן מרכז הכנסים בית שמואל - מרכז שמשון.
הרב אליהו יצחק שמש-חזן (נולד ב-1880, ה'תר"מ – נפטר ב-2 באפריל 1938, ראש חודש א' בניסן ה'תרצ"ח) שימש כרבה של העיר אל-חלה הקרובה לבגדאד קרוב לעשרים שנה, ולאחר מכן שימש כרב קהילת יוצאי בבל בהודו, בהונג קונג ובשאנגחאי למשך שלושים שנה.
חיבר את הספר "יד אליהו" לאחר שעלה לארץ ישראל.
בשנת 1880 היה בית הכנסת ובית המדרש בעיר אל-חלה מנוהל על ידי הרב מועלם יצחק מרדכי; עם פטירתו הנהלת המדרש עברה לידי הרב אליהו.
הרב אליהו נחשב לאיש דינמי שהכניס שינויים בשיטת הלימוד.
הוא דאג במיוחד לחינוך ילדי העניים, באומרו: "מבני עניים תצא תורה".
בשנת ה'תרס"ד 1904 פרצה בעיר מגפת כולרה, והרב אליהו אסף כספים וחילק אותם לחולים העניים.
בשנת 1906 עזב הרב את העיר אל-חלה ועבר לשמש כרב קהילת הבבלים בהונג קונג, עד 1920. לאחר מכן שימש כרב קהילת הבבלים בשאנגחאי עד לשנת 1930. לאחר מכן עלה לארץ ישראל וחי בירושלים, שם חיבר את הספר "יד אליהו".
הרב נפטר באמצע עת אמירת מזמור ברכי נפשי פרק 104 שבספר תהילים ב-2 באפריל שנת 1938 ראש חודש א' בניסן ה'תרצ"ח ונקבר בחלקת הספרדים בהר הזיתים.
הרב אליהו יצחק, מתיר לבטל נר התמיד בשמן זית, ולהדליק במקומו בחשמל.
ועל כן לשאול הגיעו אם מותר לעשות כך, כי ידוע שהתורה אמרה: 'וייקחו אליך שמן זית זך להעלות נר תמיד' - והאלכתריך הוא שמן אדמה, לא יקרא שמן ולא נר...
מוכח מדברי השולחן ערוך שאין החיוב בבית הכנסת להדליק דווקא בשמן זית, שהרי בסימן קנ"א כתב: נוהגים להדליק בהם נרות לכבדן.
ולא כתב מצווה מן המובחר בשמן זית.
ובעניין נר שבת כתב: שמן זית מצווה מן המובחר, עיין שם.
ועל כן, אם קשה עליהם להדליק שמן זית, וכוונתם להדליק חשמל לכבוד בית הכנסת להאיר היטב, אין למחות בידם אם נהגו בזה.
וה' יתברך יאיר עינינו בתורתו, אמן (חכם אליהו יצחק חזן, ידי אליהו, חלק א', הקדמה, - דף ט' עמ' ב', ספריה תורנית שמש דוד, ירושלים, תשנ"ב 1992 הובא באתר 'החכם היומי').
"יד אליהו" – ספר שאלות ותשובות.
השאלות בספר דנות בענייני הלכה, חלקן בביאור מקראות בהסבר ומתן טעמים למנהגים שונים.
אליהו זוהר (ליכטנשטיין) (26 בינואר 1927 (כ"ד בשבט תרפ"ז), טרנסילבניה - 6 במאי 2015, ירושלים) היה מפקד פלוגת יהונתן במלחמת העצמאות ומנהל המכון הגאולוגי.
זוהר עלה בהיותו תינוק עם משפחתו המורחבת, ובהם הוריו רחל ויהושע ליכטנשטיין, למושב כפר גדעון, שבו שימש סבו, פנחס ליכטנשטיין, כרב היישוב.
בשנת 1935 עקרה המשפחה כולה לירושלים והתגוררה בשכונת גבעת שאול, שבה מונה לימים הסב לרב השכונה.
הוריו פתחו רפת גדולה בגבול גבעת שאול, שממנה התפרנסו.
בשנת 1943 הצטרף זוהר להגנה.
בשנת 1944 עבר קורס מ"כים של הגדנ"ע בשייח' אבריק.
בשנת 1946 עבר קורס מ"כים של החי"ש בגוש עציון.
זוהר השתתף בקורס הקצינים הראשון של צה"ל, באביב 1948, ומונה לסגן מפקד פלוגת יהונתן.
בתפקיד זה פיקד על מחלקה מהפלוגה בקרב נוטרדאם בירושלים במאי 1948. בקרבות אלה, בהם נפצע זוהר, השתתפה מחלקתו בעצירת הלגיון הירדני.
באותו חודש נשלחה מחלקתו תחת פיקודו להגן על רמת רחל לאחר קרב רמת רחל.
בקרבות עשרת הימים נשלחה הפלוגה לקרב על חרבת אל חמאמה (אזור יד ושם של היום).
מפקד הפלוגה, עודד חי, נפל עם תחילת הקרב.
זוהר לקח את הפיקוד אף על פי שנפצע בשנית, והפלוגה המשיכה במשימה וכבשה את היעד, במחיר 6 הרוגים וכ-25 פצועים.
לאחר מכן השתתפה הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בכיבוש מלחה וכבשה את עין כרם.
באוגוסט השתתפו שרידי הפלוגה תחת פיקודו של זוהר בקרב רב הקורבנות על ארמון הנציב, ושם נפצע זוהר שוב.
לאחר הקרבות המליץ מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, על הענקת עיטור הגבורה לזוהר על תפקודו בקרב על חרבת אל חמאמה.
בשנת 1950 השתחרר זוהר מצה"ל.
הוא היה מג"ד במילואים בחטיבת ירושלים ומפקד אזורי ביישובי פרוזדור ירושלים - אורה, עין כרם, גבעת שאול (דיר יאסין).
הוא שרת במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, ובין השנים 1967–1973 היה שופט צבאי בבית הדין הצבאי של פיקוד מרכז.
בין השנים 1974–1992 היה זוהר קצין היסטוריה אוגדתי בענף היסטוריה.
בין יתר תחומי פעילותו, תיעד את מלחמת לבנון הראשונה בעת הלחימה.
בשנת 1992 שוחרר משרות מילואים, בגיל 65 ובדרגת סגן-אלוף.
זוהר סיים לימודים לתואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1955 היה ראש צוות גאולוגי בחברת מחצבי ישראל.
עיקר עבודתו הייתה בשדות הפוספטים באורון ובשדות נחל הערבה.
הוא היה מעורב במחקרי ברזל בהר רמים (מנרה), מחקר פצלי שמן בעין בוקק ומחצבי נחושת בתמנע.
בשנת 1959 השתלם במחקר פוספטים בסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
בין השנים 1962–1965 היה זוהר מלגאי של ממשלת הממלכה המאוחדת.
הוא השתלם במחקר גיאוכימי של זהב ונחושת באימפריאל קולג'.
במסגרת מחקריו הגאולוגיים היה באיי שלמה, בגוודלקנל בשליחות ממשלת אוסטרליה ועשה מחקרים על מחצבים ביערותיהם של איי האוקיינוס השקט.
לשם עיבוד הנתונים ממחקריו, וכחלק מתנאי המלגה, שהה עם משפחתו בלונדון.
זוהר היה מתאם התכנון והפיתוח במשרד הפיתוח.
בתפקיד זה ריכז את נושאי המחקר והתקצוב שיועדו למימון מחקרים יישומיים בנושאי גאולוגיה בישראל.
בין השנים 1966–1979 היה זוהר מנהל המכון הגיאולוגי לישראל וכיהן בתפקיד במשך מעל עשור.
לאחר מכן עבד במשרד האנרגיה והתשתיות.
בין השנים 1981–1988 השתלב בצוות הגאולוגים של ספ"א (פקר פוספטים ארצי) והיה מחושפי שדה זוהר בבקעת ערד.
הוא תאם פרויקטים בתחום הגאולוגיה בוועדת המנכ"לים לפיתוח הנגב שליד משרד הביטחון.
בין השנים 2000–2015 העביר זוהר, מדי שנה, סיורי מורשת קרב באתרי הקרבות של פלוגת יהונתן בירושלים, בהם מנזר נוטרדאם וחרבת חמאמה.
זוהר היה מעורכי הספר גדנ"ע ירושלים בתש"ח שיצא בשנת 2003 בהוצאה לאור של משרד הביטחון
אליהו יַרקוֹני (גרינפֶלד; כ"ד באלול תרמ"ו, 24 בספטמבר 1886 – י"ז בסיוון תשל"ג, 17 ביוני 1973) היה מחנך עברי ואיש ציבור במושבה פתח תקווה, מורה לטבע שנודע בכינויו "זקן המורים".
ירקוני נולד בשם אליהו גרינפלד בקיץ 1886 בעיר סלוצק שבפלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), בנם של חסיה לבית פיינברג ואברהם גרינפלד, פקיד אצל סוחר יערות.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" ובישיבות שונות ולבסוף בסניף של ישיבת סלובודקה בסלוצק שבהנהלת הרב יעקב דוד וילובסקי (הרידב"ז).
יצא להשכלה, ולאחר שלמד כתלמיד אקסטרני נבחן בחינת בגרות בגימנסיה הממשלתית בסלוצק והוסמך כמורה עממי.
עבד כמורה ב"חדר מתוקן" בסלוצק במשך כשנה, ואחר-כך בקובלקי שבפלך פולטבה.
בנוסף לקח חלק בפעילות הציונית והשתתף בהגנה העצמית היהודית.
בקיץ תרע"ב (1912) עלה לארץ ישראל והיה מורה בשיעורי ערב לעברית בבית הספר לבנות בנווה צדק.
כעבור כשנה (תרע"ג) התיישב במושבה פתח תקווה ועבד בה כמורה.
בפברואר 1920 נישא להניה (בת חנה ואלתר ליבוביץ).
בני הזוג היו הורים לבן ושלוש בנות.
בהגיעו לגבורות הוענקה לו אזרחות כבוד של פתח תקווה.
ירקוני נפטר ביוני 1973, בגיל 87. נקבר בבית העלמין סגולה בעירו.
אלמנתו הניה נפטרה מספר חודשים אחריו, בחודש מרץ 1974.
הותיר את ארבעת ילדיו: עודד ירקוני, חסיה פרויד, שלומית שפירא ונצה כץ, ונכדים.
בנם עודד ירקוני (1921–2002) היה מורה ומחנך כאביו (הארכיון לתולדות פתח תקווה נקרא על שמו).
בתם נצה נישאה ליצחק כ"ץ, ראש עיריית רחובות בשנים 1955–1967.
על שמו נקרא הרחוב "המורה אליהו" בפתח תקווה.
אליהו חברה לביטוח בע"מ הייתה חברת ביטוח שעסקה בשלל ענפי הביטוח בישראל.
כיום היא חברת החזקות המחזיקה ב-69% ממניות מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
החברה בבעלות פרטית של איש העסקים שלמה אליהו שגם ייסד אותה כחברת ביטוח.
אליהו חברה לביטוח נוסדה בשנת 1966 על ידי שלמה אליהו שהיה באותה עת חתם מצליח של חברות הביטוח המובילות בישראל.
החברה עסקה בראשיתה בביטוח רכב בלבד.
פעילותה הורחבה תוך זמן קצר עם קבלת הרישיון לעסוק בביטוח אלמנטרי (1968) וביטוח חיים (1969).
חברת "אליהו" הייתה לחברה הראשונה באותה עת שקיבלה רישיון לעסוק בביטוח לאחר קום המדינה.
בשנת 1980, הקימה החברה את בית אליהו בפינת הרחובות אבן גבירול ויהודה הלוי בתל אביב והעבירה אליו את משרדיה.
בכך למעשה יצאה החברה מעיסוק בתחום הביטוח ישירות - והפכה להיות חברת החזקות.
הרב אליהו יעקב נסים (1804–1869) היה שד"ר ירושלמי וחבר בית הדין של העדה הספרדית בעיר.
נולד בסלוניקי שביוון בשנת 1804 לרב יעקב נסים וריינא נסים.
שורשי המשפחה בחבל קאסטילייה שבספרד עת עוד היו נקראים משפחת 'בנדיטו-ברוך' ממגורשי ספרד.
עלה לישראל בשנת 1832 (ה'תקצ"ב), ונישא לרבקה.
בין השנים 1856–1859 יצא כשד"ר לערי המערב הפנימי בצפון אפריקה מטעם כוללות הספרדים בירושלים, ובשנת 1863 יצא בשנית לשליחות בצפון אפריקה מטעם כוללות חברון.
שימש כדיין של עדת הספרדים בעיר העתיקה בירושלים.
מקום מושבו כדיין היה בית הכנסת ק"ק (קהל קדוש) גדול - בית הכנסת יוחנן בן זכאי - שבארבעת בתי הכנסת הספרדיים בעיר העתיקה.
בשנת 1856 חתום על תעודות ההקמה של בית ספר למל בעיר העתיקה.
נשא לאישה את רבקה ונולדו להם ארבעה ילדים: הרב שמואל נסים, ריינה, רחל, וחיים נסים.
אחד מניניו, משה בר-נסים, היה עוזרו האישי ויד ימינו של אליעזר בן-יהודה בכתיבת המילון לעברית הישנה והחדשה.
הוספד על ידי הרב רחמים שאלתיאל יעקב ניניו בפרשת שלח לך בשבוע הפטירה.
נקבר בהר הזיתים לצד אשתו רבקה בחלקת בוראק של הספרדים.
אליהו טמלר (כונה "יהושע"; 25 באוגוסט 1919 – 30 באפריל 1948) היה לוחם ומפקד במחתרת האצ"ל.
הוביל מספר רב של פעולות נגד הכובש הבריטי שכללו החרמות נשק וחבלה בתשתיות של השלטון העברי והבריטי בארץ.
אליהו אדי טמלר נולד ב-1919 בזאסטוונה שברומניה (בתחומי אוקראינה של ימינו) לאברהם וסבינה טמלר.
למד בבית ספר עממי בעיר הולדתו ובגימנסיה בעיר השכנה צ'רנוביץ.
אביו היה פעיל ציוני, מה שהביא את טמלר להצטרף לתנועת הנוער "חשמונאים".
ב-1939 עלה לארץ כמעפיל באניה פאריטה, שהפליגה מנמל קונסטנצה ב-12 ביולי כשעל סיפונה 857 פעילי תנועת בית"ר, ולאחר 42 ימי הפלגה קשים עגנה בחוף תל אביב.
עם הגיעו הצטרף טמלר לפלוגות בית"ר שפעלו בארץ ובהמשך למחתרת אצ"ל והיה פעיל בשורותיו.
ב-1942 נעצר על ידי הבריטים בחיפה ונשלח למחנה מעצר ליד מזרע משם שוחרר במרץ 1943. לאחר שחרורו מונה למפקד הפעילות המבצעית של האצ"ל במחוז פתח-תקוה ובהמשך במחוז תל אביב.
במסגרת תפקידו זה תכנן והוציא לפועל מספר רב של פעולות כנגד השלטונות הבריטים ושלטונות הישוב:
החרמת משאית חומרי נפץ בדרך למחצבות מגדל צדק.
פיצוץ עמודי תקשורת באזור פתח תקווה (1945)
החרמת נשק ממחסני הצבא הבריטי בסרפנד.
התקפה על משרדי העלייה והמכס בחיפה (12 בפברואר 1944)
פיצוץ קווי נפט (מאי 1945)
החרמת חומרי נפץ ממחסני חברת סולל בונה (אוגוסט 1945)
התקפה על משטרת חיפה (29 בספטמבר 1945)
התקפה על תחנת הרכבת לוד במסגרת ליל הרכבות (1 בנובמבר 1945)
חבלה בבניין הבולשת הבריטית ביפו (27 בדצמבר 1945)
החרמת נשק במחנה בריטי ליד רחובות.
ב-2 באפריל 1946, כשחיכה לחוזרים מההתקפה על מתקני הרכבת בדרום, נתפס על ידי הבריטים כשהוא נושא נשק, נשפט לשבע שנות מאסר ונכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
ב-20 בפברואר 1948 הצליח, יחד עם עוד 11 אסירים נוספים ממחתרות אצ"ל ולח"י, לחפור מנהרה ולברוח מהכלא.
אחרי בריחתו זו מונה לתפקיד מרכזי במטה הארצי של האצ"ל.
במסגרת זו פעל להוצאת נשק וחומרי נפץ ממחנות בריטים:
פעולה נגד הכפר קאקון (8 במרץ 1948)
החרמת פגזי מרגמה מרכבת בריטית כשחנתה ליד בנימינה (אפריל 1948)
ב-25 באפריל 1948 היה טמלר בין מפקדי האצ"ל בפעולה לשחרור יפו.
במהלך פעולה זו נפגע מפגז בריטי ונהרג.
מנחם בגין, שהכירו מקרוב ספד לו: אליהו הלך - לא היה טוב ממנו בארגון.
הובא לקבורה בחלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק.
רבי אליהו חמווי (ה'ת"ר - ה'תרע"ו; 1839–1915) היה ראב"ד חלב (ארם צובא) שבסוריה, פייטן ומקובל.
נולד בסביבות שנת ה'ת"ר (1839) לעזרא ולשרה בארם צובא שבסוריה.
בגיל צעיר התייתם מאביו וחי חיי עוני ומחסור.
על תקופה זו כתב לימים: .
בהמשך עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו עד נישואיו בשנת ה'תרי"ט (1859) לגרז, בתו של יצחק סוויד.
רבו העיקרי היה רבי מרדכי עבאדי שהיה רבם של רבים מחכמי ופוסקי ההלכה המפורסמים של הדור הבא.
כמו רבו, גם הוא עסק בפיוט.
פיוטו הידוע "אור עליון מאיר כספירים" נכנס לשירת הבקשות של יהודי חלב.
בהיותו בן 51 מונה לדיין בבית הדין של חלב ובהמשך מונה לשמש כאב בית הדין.
נפטר ביום הראשון של ראש השנה ה'תרע"ו.
בין מספידיו היה חברו לבית הדין הרב עזרא חמווי ודבריו נדפס בספר "מנחת יהודה".
פה אליהו – פירושים על פרשות השבוע, דרשות ושו"ת.
חיבורים נוספים שכתב וטרם נדפסו הם "שיר מזמור" על ספר תהלים ו"בן יין" - הלכות ודרושים.
תשובות וחידושים ממנו נמצאים גם בירחון התורני "המאסף" אליו שלח מכתביו החל מהופעת הגיליון הראשון, ובספרי חכמי דורו כמו "שערי רחמים" ו"מעשה איש".
אליהו חסין (29 בינואר 1927 - 3 באפריל 2008) היה עיתונאי שכתב ביחד עם דן הורוביץ ספר ידוע על העסק הביש ולאחר מכן היה איש משרד החוץ.
אליהו חסין נולד בתל אביב בשנת 1927. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והשתייך לתנועת הצופים.
במסגרת התנועה יצא למה שנקרא אז "הכשרת הצופים" שנערכה בקיבוצי הגליל והייתה למעשה הכשרה קדם צבאית.
במלחמת העצמאות לחם בגדוד השלישי של חטיבת יפתח של הפלמ"ח שכונה בשם "גדוד הגליל", אשר פעל בגליל העליון ובסביבתו.
לאחר סיום המלחמה חזר אליהו חסין לספסל הלימודים ובראשית שנות החמישים למד בפקולטה למדעי המדינה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1954 פרשה מפלגת אחדות העבודה ממפ"ם.
והחלה להוציא לאור את העיתון "למרחב" כביטאונה של המפלגה.
כחבר המפלגה ואיש הפלמ"ח לשעבר חש קרבה לדעות הכותבים בלמרחב ומצא את העיתון כמקום ראוי לכתוב בו והצטרף אליו.
בתחילה היה סופרו הפרלמנטרי ולאחר מכן סופרו המדיני.
בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ.
ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באגף המודיעין עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי.
בשליחות אמ"ן פעלה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים.
החוליה הופעלה על ידי יחידה 131 שפעלה במסגרת אגף המודיעין, שמטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו.
הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום.
לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה.
האירועים הללו היו בגדר כישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן להם בתקשורת הכינוי "העסק הביש".
בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה שקיבלה את הכינוי "הפרשה".
שבמרכזה השאלה "מי נתן את ההוראה?".
עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או ראש אמ"ן בנימין גיבלי.
שני האישים הטיחו את האשמה על מתן ההוראה זה כנגד זה.
הראשון שניסה לברר מי אחראי לתסבוכת זו היה ראש הממשלה משה שרת שהקים לשם כך ועדת שניים, ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי.
הוועדה, שהוקמה ופעלה בסודיות, לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
בעקבות דברי הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא הוא שנתן את ההוראה.
בשנת 1960 התעוררה הפרשה מחדש כפרשה פוליטית שקיבלה את הכינוי "פרשת לבון".
אברי אלעד, המפעיל של החוליה במצרים, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר.
תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958, בעת ששהה בחו"ל, גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא אשר הסגיר את אנשי החוליה למצרים.
הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר, והועמד למשפט בדלתיים סגורות.
במהלך משפטו טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש.
פרטי עדותו נשארו חסויים עד לשנת 1960, אך בשנה זו נפגש לבון עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש".
בן-גוריון סירב לטהר את שמו ובחר לקיים חקירה נוספת על ידי ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה.
שני עמיתיו של כהן לוועדה היו אנשי צבא – אלופי המשנה מתי פלד ואהרון דורון.
עדות אחת שניתנה לוועדה הייתה קריטית.
הייתה זו עדותה של דליה כרמל מי שהייתה מזכירתו של ראש אמ"ן בנימין גיבלי בתקופת הפרשה שהעידה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים וכ היא הדפיסה מאוחר יותר בהוראת מפקדיה עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה.
בציבור ובתקשורת החל ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה במצרים, שזכתה לכינוי "פרשת לבון".
פרשת לבון העסיקה את התקשורת ואת דעת הקהל בישראל.
חלק מן הציבור צידד בעמדתו של דוד בן-גוריון שהאמין כי לבון הוא שנתן את ההוראה.
בן-גוריון היה באותה תקופה שלאחר הניצחון במלחמת סיני, בשיא תהילתו ועוצמתו, ורבים סברו כי אינו טועה בהטלת האשם על לבון.
האחרים בעיקר מחוגי האינטליגנציה הירושלמית האמינו בצדקתו של לבון.
מתוך חוגים אלה נוסדה בשנת 1962 קבוצת "מן היסוד".
אליהו חסין היה מבין אלה שהאמינו בצדקתו של לבון וכבר בשנת 1961 פרסם ביחד עם העיתונאי דן הורוביץ (שהיה לימים סוציולוג ופרופסור באוניברסיטה העברית), את הספר "הפרשה" בו הם תומכים בעמדתו של לבון.
הייתה זו לא רק תמיכה בלבד אלא כתב הגנה, כפי שכתבו במבוא לספר:
"המשמעות הקשה של שרשרת הפרשיות עיקרה מתחיל דווקא בו במקום שנסתיים המבצע הביש.
אינטריגה בלתי דמוקרטית, אפשר יחידה בסוגה בקורותיה של מדינת ישראל".
בשנת 1974 נתמנה יגאל אלון, מי שהיה מפקד הפלמ"ח, לתפקיד שר החוץ בממשלתו של יצחק רבין.
ב-4 ביוני 1974 נתמנה אליהו חסין לתפקיד ראש לשכתו של שר החוץ.
הוא מילא תפקיד זה עד לפרישתו בשנת 1978. לאחר פרישתו ממשרד החוץ המשיך אליהו חסין בדרכו העיתונאית בעיתון הכלכלי "גלובס".
הוא הגיע לגלובס עם המו"ל והמייסד שלו חיים בר און, אשר שניהם התוודעו זה לזה בהיותם עובדי לשכתו של יגאל אלון.
תפקידו בגלובס היה תפקידו העיתונאי והציבורי האחרון.
אליהו חסין נפטר בשנת 2008. בן 81 היה במותו.
הרב אליהו חיים רוזין (י' בשבט ה'תרנ"ט, 21 בינואר 1899 – כ' בכסלו ה'תשמ"ד, 26 בנובמבר 1983) היה מרבני חסידות ברסלב במאה ה-20.
ר' אליהו חיים נולד לאביו ר' קלונימוס קלמן, בעיר קאמראווע בפלך לומז'ה שעל גבול ליטא פולין, ב-י' שבט תרנ"ט.
בילדותו למד בחדר בעיר אוסטרובה, וכשהגיע לגיל שתים עשרה עבר ללמוד בישיבת לומז'ה.
בסביבות שנת תרע"ד נשא לאישה את אסתר מטפליק.
בבית המדרש בלומז'ה נחשף לספר "השתפכות הנפש" של חסידות ברסלב, אשר השפיע עליו רבות.
במלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ד, יחד עם פליטים רבים שברחו מפולין לרוסיה, ברחה אמו יחד עמו לעיר רוז'אן.
שם הצליח לשכנע את אמו שתתן לו לנסוע לאומן, בטענה שבאומן מכשירים בחורים להיות רבנים, ושם עיצב את אישיותו בהשפעת חסידי ברסלב שבאומן, ובפרט בהשפעת מי שהוא ראה בו את מורו ורבו, רבי אברהם ב"ר נחמן.
באומן נשא את רעייתו ושם הקימו את ביתם.
רבי אליהו חיים יחד עם אשתו בביתם שבאומן, הכניסו אורחים רבים, ביניהם בחורים פליטים מפולין שהם סייעו בידם להינשא.
כן היה אוסף צדקה ומחלק כספי סיוע לאנשי חסידות ברסלב, למרות שהדבר היה אסור על פי החוק הקומוניסטי.
ביום שני ט"ו בחשוון תרצ"ו נתפס רבי אליהו חיים, יחד עם חברו לפעילות רבי לוי יצחק בנדר.
שניהם עונו ונחקרו ונפסק עליהם גזר דין מוות.
אולם הם ניצלו על ידי קצין בכיר יהודי (שבסוף שילם על כך בחייו), שחמיו, חסיד ברסלב, ביקשו שאם יגיעו אליו חסידי ברסלב, יעזור להם ככל יכולתו.
בתקופת המתנתו למשפט, קיבל במפתיע אישור יציאה מרוסיה, ובחודש סיוון שנת תרצ"ו הגיע לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בירושלים הצטרף לחסידי ברסלב, ביניהם רבי אברהם שטרנהרץ, רבי שלמה וקסלר, רבי נתן בייטלמכר ואחרים, שהתפללו ולמדו בבית הכנסת 'בוקרשט' שבשכונת מאה שערים.
בארץ ישראל הדפיס רבי אליהו חיים חלק מהספר ליקוטי הלכות, ועסק בסיוע לעליית חסידי ברסלב מברית המועצות.
הוא קבע שיש צורך בבית כנסת של ברסלב.
בתחילה שכרו שני חדרים במאה שערים, ולאחר מכן השיג אישור לבנות בשטח עליו היה בנויים מלון ארץ ישראל וטחנת קמח קטנה.
לאחר מאמצים רבים וגיוס כספים בחו"ל הצליח לבנות את השול ברחוב סלנט 36 במאה שערים, שם היה מוסר שיעורים קבועים, והקים בו את כולל האברכים "אור הנעלם".
נפטר בשבת לפנות בוקר, בכ' בכסלו תשמ"ד.
נטמן בהר הזיתים, ליד קברו של ר' נחמן ב"ר ברוך אפרים מטפליק.
אליהו ליב חסיד (נולד ב־12 בנובמבר 1976, י"ט בחשוון ה'תשל"ז) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה.
כיום מנהל ישיבת אמרי אמת של חסידי גור בבני ברק.
לפני כניסתו לכנסת ניהל חסיד את ישיבת וכולל 'אמרי אמת' ושימש כמורשה חתימה יחד עם חמיו אברהם מרדכי טרויבע וחבר הוועד צבי הרשל גולומב.
חסיד משמש גבאי בית החסידים דגור זיכרון מאיר ברחוב אור החיים בבני ברק, וממייסדי מועדון אור יהושע - מועדון יום לגיל הזהב הפועל בתחום בתי החסידים, ומשמש בו כמורשה חתימה.
בתחילת שנת 2019 ניהל את קמפיין גיוס ההמונים - מצ'ינג של חסידות גור.
אשר גייס על פי הצהרת איחוד מוסדות גור 72,000,000 ש"ח.
בבחירות לכנסות העשרים ואחת, העשרים ושתיים והעשרים ושלוש שובץ במקום התשיעי ברשימת יהדות התורה, כנציג השני של חסידות גור ברשימה.
בעקבות הפסקת כהונתו של השר יעקב ליצמן בכנסת במסגרת החוק הנורווגי, החל ב-24 ביוני 2020 לכהן כחבר הכנסת.
במהלך כהונתו כיהן כחבר בוועדת העבודה והרווחה, חבר בוועדה למיגור הפשיעה בחברה הערבית, וחבר בוועדה המיוחדת לפיקוח על הקרן לניהול הכנסות המדינה מהיטל על רווחי גז ונפט.
לאחר התפטרותו של ליצמן מהממשלה, התפטר חסיד מהכנסת ב-12 באוקטובר 2020, על מנת לשמור על האיזון בסיעת יהדות התורה.
הוא לא שובץ ברשימת יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
אליהו נולד לנחום חסיד, חסיד גור.
למד בישיבת נזר ישראל ובישיבת חידושי הרי"ם.
לאחר נישואיו לבתו של אברהם מרדכי טרויבע, למד מספר שנים בכולל אברכים.
אחיו הוא צבי חסיד - מנכ"ל זק"א תל אביב.
הרב אליהו חי גג' (1830 – 1915) היה רב ומוציא לאור ממוצא תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גג' (בתוניס מכונה גז' או אלגיז').
הוא כיהן שנים רבות ברבנות בקהילות אלג'יריה, וחיבר ספרים רבים ביניהם ספרי הלכה ומנהג, פיוטים, סיפורי עם וכן תרגומים לערבית יהודית של טקסטים יהודיים מסורתיים.
נולד לרב יוסף גג' (המכונה "הראשון", להבדיל מנכדו הרב יוסף גג' "השני" - ראש אבות בתי הדין בתוניסיה), ולבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י.
למד בצעירותו אצל הרב שלמה זרקא, והוא מביא פיוטים ואמרות ממנו בספריו.
בצעירותו עסק בהדפסת ספרי קודש, בין היתר את הספר "פי המדבר" של אביו הרב יוסף, שבעמוד השער שלו נכתב: "הובא אל בית הדפוס על ידי יד כהה אנא זעירא דמן חברייא הצעיר הבחור אליהו חי יצ"ו בן לאדוני אבי הרב המחבר זלה"ה".
בצעירותו גלה מתוניסיה בה גדל לנדודים בין קהילות יהודיות שונות בצפון אפריקה, במטרה לקבץ ממון להוצאת מהדורה של ספר הזוהר מנוקד ועם פירושים מחכמי תוניסיה.
במהלך מסעו זה, השתקע בקהילות אלג'יריה, ונותר לכהן שם ברבנות למשך כ-20 שנים.
מפעלו זה עלה יפה, והוא הדפיס ארבעה כרכים של זוהר על התורה עם הפירושים 'זר זהב' ו'כתם אופיר' בליוורנו בשנים תרל"ב-תרמ"ד.
במהלך כהונתו באלג'יר, כתב שני ספרים עבי כרס העוסקים במנהגי הקהילות שם: "חסד ואמת" ו-"זה השלחן".
בהקדמה לספר מעיד הרב גג' על נסיבות הגעתו לאלג'יר, ועל הספר כמנחת תודה לקהילה בה כיהן: "אני הגבר ראה עוני מסלסל בצערי.
לקבץ חתימות על ספר זה"ק שהתחלתי להדפיס...
עם פירושים יקרים מחכמי ורבני וגאוני עוב"י [עיר ואם בישראל] תונס...
אנכי בדרך נחני ה' על אחת הערים עוב"י ארגיל יע"א הזאת העיר שיאמרו כלילת יופי.
ראה ראיתי העם היושב בה אנשי אמת שונאי בצע בעלי מוסר...
וכאשר נכסף נכספתי לדור עמהם קיבלו אותי בכבוד גדול אודה ה' מאוד...
ובכן אם לבי בקרבי להודות ולהלל אנשי חסד ואמת...
אמרתי אעלה על ספר בשם אקרא מצדיקי הרבים אבקשה את שאהבה נפשי ותבט עיני בשורי הן כל יקר ראתה עיני מנהגים טובים על אדני פז מיוסדים".
הרב דוד סיטבון מעיד בספרו "עלי הדס" כי לצד היות הספר מקור משמעותי למנהגי יהודי אלג'יריה, הרב גג' מפנה בו מעל מאה פעמים ל"מנהג עירי", כלומר - מנהגים מארץ מוצאו תוניסיה.
אי לכך, הספר מהווה מקור משמעותי גם ללימוד המנהגים של קהילה זו, וכולל שמועות והנהגות מגדולי רבניה, ביניהם הרבנים ישועה בסיס, אברהם חג'אג' ויצחק לומברוזו.
מעשה שעשועים - לייורנו תרכ"ח.
לקט בשני חלקים של מעשי צדיקים מתורגמים לערבית יהודית.
תוכחות מגול"ה - ליוורנו תרל"ב.
ספר משלי בתרגום לערבית-יהודית בדפוס ישראל קושטא וחבריו.
את הספר הגיה חתנו של הרב גג' הרב יעקב אלחאייק.
שירי זמרה - ליוורנו תרל"ב דפוס ישראל קושטא.
אוסף של עשרות פיוטים מתקופות שונות בעברית ובערבית יהודית.
ערכו הרב אליהו חי גג' והרב יוסף סלאמא.
תפילה בכל לשון - ליוורנו תרמ"ג דפוס ישראל קושטא וחבריו.
סידור עם תרגום התפילה לערבית יהודית-אלג'יראית ופירוש ע"פ פירושי רד"ק והמצודות.
לספר מצורפות הסכמות מרבני אלג'יר ומתלמידי ישיבות שם, והוא הוגה על ידי הדיין משה חיים זיתון.
בהסכמות מבואר הטעם להוצאת הסידור: "כי ראה מהמון העם מתעצלים מלהתפלל ותכבד עליהם העבודה מחוסר ידיעתם בשפת קדשנו, ואינם מבינים מה שמוציאים מפיהם, ודומים לעוף המצפצף באין מבין, ויהי כאשר פתר להם פירוש התפלה בלשון אשר הם מדברים בו, אז ימצאו עונג לנפשם ושעשוע בבית קדשם".
פרסומי נסה די פורים בלשון ערבי - אלג'יר תרמ"ז.
סיפור מגילת אסתר והלכות פורים מתורגמים לערבית יהודית.
חסד ואמת - מנהגי קהילת קודש אלג'יר - אלג'יר תרמ"ח, ג'רבה תרנ"ה וגרב"ה תרצ"ח - בדפוס בנו יעקב גג'.
"ספר זה המפואר מכל מנהגי ארגיל מהודר...ורובם ככולם מיוסדים ע"פ הראשונים נוחי נפשם הריב"ש והרשב"ץ והרשב"ש ועד אחרון מורינו הרב רבי יהודה עייאש זיע"א".
זה השלחן - המשך לספר 'חסד ואמת', מנהגי קהילת קודש אלגיר יע"א עם ביאור "ויגש אליהו" - אלג'יר תרמ"ט בדפוס בנו יעקב גג'.
"ספר זה המפואר מכל מנהגי אלגיר מהודר ראו קראתי בשם זה השלחן שמו כן הוא כשולחן ערוך כל הרוצה ליטול יבא ויטול...
קמתי אני ואספתי כל המנהגים חדשים גם ישנים ולהעלותם על משבח הדפוס בסדר נכון למען תהיה יד כל אדם זוכה בהם".
שפתי רננות - אלג'יר תרמ"ח.
אוסף שירים ופיוטים מחכמי ארם צובא בדפוס הרב יעקב גג' (בן הרב אליהו חי).
סדר תיקון ברכת החמה בתקופתה - ליוורנו תרכ"ט וורשא תרס"ד.
הגדה של פסח מתא תפסיר בלגווא מתע אלערבי - ליוורנו תרס"ד דפוס שלמה בילפורטי וחבריו.
הגדה של פסח ושירת הים עם תרגום לערבית יהודית תוניסאית, בתוספת איורים ופיוטים על יציאת מצרים מאת הרב יוסף גג' אבי המחבר, מורו הרב שלמה זרקא ופיוטים שכתב בעצמו - ביניהם הפיוט המפורסם "כלילי נסכר יא יהודי" שנפוץ אצל רבים מיהודי תוניסיה.
דת יהודית בלערבי - אלג'יר תרנ"ד.
הלכות לנשים, דיני נידה, הפרשת חלה והדלקת הנר עם דיני בשר וחלב, תולעים, מליחת הבשר.
פורסם בערבית-יהודית ובלאדינו, הקדמה של הרב יעקב אנקווא.
פרי עץ הדר - אלג'יר תרנ"ד, "והוא סדר ט"ו בשבט שנהגו בו רבים מיראי ה' וחושבי שמו.
גם לרבות כיצד מברכין על הפירות ושמות הפירות בלשון ערבי ובלשון צרפת.
ובסופו הדפסנו סדר ברכת האילנות הם ודיניהם לזכות את הרבים".
בדפוס יעקב גיג בן המחבר.
מעשה צדיקים - אלג'יר תרנ"ח.
תרגום לערבית-יהודית לספר סיפורים ומעשיות שיצא לאור בליוורנו תרכ"ח.
לספר פורסמו נוסחאות שונות, בין היתר של סיפורים על גדולי החסידות במזרחי אירופה.
כלילת יופי - ביאור למגילת אסתר.
העתיק חתנו הרב יעקב אלחאייק, נמצא באוסף הספרייה הלאומית.
ארחא דמלתא - כללים, עניינים ושו"ת על סדר הא'-ב', שנכתבו בצעירותו של הרב גג' ("והוא גרסה דינקותא").
הסימן הראשון שלו הודפס בסוף ספר השו"ת מגן דוד שהוציא הרב אליהו מכתבי דודו הרב מרדכי גז.
דבר אליהו - חידושים על מסכת ברכות, רוב סדר מועד וגיטין.
- אייר ה'תק"ו (1746) היה רב באזמיר בראשית המאה ה-18, מחבר ספר רוח אליהו.
היה ר"מ ומרביץ תורה באזמיר, מתלמידיו ניתן למנות את רבי יעקב שאול, מחבר ספר קול יעקב.
היה חברו של רבי אברהם אבן עזרא, שמביאו בספרו בתי כנסיות.
נפטר באייר שנת ה'תק"ו ונקבר באזמיר.
הספידו רבי יצחק נוניס בילמונטי, בהספד שנדפס בספרו של האחרון, דרך השער.
יש להבחין בינו לבין מחבר ספר מצא חן (אזמיר תרי"א) על הרמב"ם של רבי אליהו בן יהודה חאקו (רבי אליהו חאקו השני) .
בנו היה רבי שמואל חאקו ובתו נישאה לרבי ברזילי יעבץ.
רוח אליהו -חידושים ופלפולים, חידושי הלכות הש"ס וביאור קצת לשונות הרמב"ם.
לספר הסכימו רבני אזמיר, רבי חיים אבואלעפייה ורבי יעקב אלבעלי.
בית המדרש (שאלוניקי תקל"ב) - ביאורים על התורה.
אליהו יהושע לבנון (5 במאי 1903, ח' באייר ה'תרס"ג – 10 במרץ 1985, י"ז באדר ה'תשמ"ה) היה עיתונאי, פקיד ציבור ופעיל ציבור ישראלי.
שניים מבניו, ו, נהרגו במלחמת העצמאות.
לבנון נולד ב-5 במאי 1903 בירושלים לאברהם דב לבנון (לבית קוסובסקי) ולמרים רבקה (לבית ריבלין).
בילדותו למד במוסדות חינוך של היישוב הישן ולאחר מכן למד הוראה בבית מדרש למורים מזרחי, אותו סיים בשנת 1924. לאחר סיום לימודיו עסק בהוראה בבתי ספר בירושלים.
בשנת 1930, במסגרת חידוש היישוב היהודי בחברון לאחר מאורעות תרפ"ט, נשלח לחברון על ידי הוועד הלאומי לשמש שם מורה בבית הספר היהודי בעיר.
במקביל שימש גם כעיתונאי הכותב טורים על העיר בעיתונים עבריים שונים, טורים אלו הודפסו לאחר מכן גם בספרו "ילקוט חברון".
לאחר חיסול היישוב היהודי בחברון על ידי הבריטים בשנת 1936, בזמן המרד הערבי הגדול, חזר לירושלים.
בירושלים פעל לבנון בנושאים שונים, רובם קשורים לפעילות במסגרת הוועד הלאומי.
בוועד היה חבר בוועדות שונות, בעיקר כאלו הקשורות לנושאי דת, כך למשל היה אחראי על אפיית ואספקת מצות לפסח.
בנושאי אספקת מצות לציבור היה פעיל גם אחרי קום המדינה, בתפקידו כממונה על המצות במשרד הדתות.
כחלק מפעילותו בנושאי דת בוועד הלאומי, שימש במחצית השנייה של שנות הארבעים כרב של מחנה המעצר בלטרון ב', והיה נוהג לשבות מפעם לפעם במחנה בשבתות וחגים.
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיך בפעילותו הציבורית בתחום הדת, תחת כנפיו של משרד הדתות.
לבנון היה מנהל לשכתו של שמואל זנוויל כהנא מנכ"ל משרד הדתות וריכז את פעילותן של ועדות ואגודות שונות שהפעיל המשרד כגון ועדת הר ציון וטיפול בקברי צדיקים.
ביוני 1962 פורסמה בעיתונים ההחלטה על דבר חקיקת המילה "נזכור" על יד הזיכרון למגיני ירושלים.
האנדרטה, שתוכננה על ידי האדריכל אשר חירם, עמדה באותה עת כבר כשנתיים ללא כתובת בכניסה לירושלים.
הידיעה בישרה לקהל הקוראים שסוף סוף תושלם "מצבת הזיכרון לחללי מלחמת הקוממיות בירושלים" ההחלטה של עיריית ירושלים על הכיתוב שכולל מילה אחת בלבד נקבעה על פי הצעתו של האב השכול הסופר ראובן אבינעם.
כשלבנון קרא את העיתונים באותו בוקר הבשורה החרידה אותו עד מאוד, וכבר למחרת הוא שלח מכתב בהול בנושא לראש הממשלה דוד בן-גוריון: .
לבנון הצליח לרתום לנושא גם עיתונים שונים ולדחות את ההחלטה הסופית בנושא במשך כשנתיים בהם שלח עשרות מכתבים לכל אישיות בכירה במדינה.
באפריל 1964 נחנכה לבסוף האנדרטה כשהכתובת "נזכור" מתנוססת בראשה, תוך כישלון המאבק של לבנון.
גם אחרי שהמאבק על הכיתוב הסתיים לכאורה, המשיך לבנון להיאבק על שינוי הכתובת עוד שנים ארוכות.
את מכתביו, כמו גם את מכתבי התשובה שקיבל וקטעי העיתונות שדיווחו על המאבק, הוציא לבנון לאור בארבעה ספרים קטנים שהדפיס בין השנים 1962–1972.
מירושלים לטבריה (רשמי מסע), הצדקה בישראל, ירושלים תש"ו
שיחי"ם כארזים, תל אביב תש"ט
המסדר דום (לכבוד ירושלים והמחוזות), ירושלים תשט"ו
יזכור די ירושלם, ירושלים תשכ"ה
משקוף המנורות בעיר האבות, ירושלים תשכ"ו
ברום המור והמכפל (פואמה), ירושלים תשכ"ו
איכה אבדה ירושלים (קנ"ג נתיבות), ירושלים תשכ"ו
קונטרס שמות פרשות התורה, ירושלים תשכ"ט
תהילים עם ילקוט לענקים, ירושלים תשכ"ט
ירושלים ותבל: מנדודי השנירי, ירושלים תשמ"א
שכחת חברון, ירושלים תשס"ו (מהדורת צילום של "במשעולי המולדת" ו"ילקוט חברון", הובא לבית הדפוס על ידי ביתו יונה אבן)
הרב אליהו טבגר (נולד בכ"ג באלול ה'תש"ך, 15 במאי 1960) הוא מייסד עמותת פתיל תכלת, מחבר הספר "כליל תכלת", ור"מ בישיבת תורת חיים במוסקבה.
היה הראשון להטיל פתיל תכלת הצבוע מארגמון קהה-קוצים בציצית, שאותו הוא מזהה כצבע התכלת המקורי.
והתפרסם בזכות פעילותו לחידוש מצוות התכלת לפי זיהוי זה.
נולד בברית המועצות לבן ציון טבגר.
בשנת ה'תשל"ב בהיותו בן אחת-עשרה עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בקריית ארבע.
בבחרותו, עת אביו היה גר בקרית ארבע, סייע לו רבות בפעילותו למען ההתיישבות היהודית בחברון.
בשנת תשל"ה (1975), בזמן שהיה בגיל חמש עשרה, קשר את עצמו יחד עם אביו לסורגים שבפתח ציון קברה של שרה אמנו, כדי להישאר במערה מעבר לשעות המותרות לכניסת היהודים לשם.
וזאת חלק ממאבק אביו נגד הגבלת זכות הכניסה ליהודים למערת המכפלה מעשה זה עורר הד ציבורי בין תושבי קריית ארבע, שהחלו במאבק על זכותם של היהודים לבקר במערת המכפלה במשך כל שעות היום וכל ימות השבוע, מאבק שהביא בסופו לשינוי סדרי התפילה במקום, הקיימים שם עד היום.
בנוסף סייע לו בחודשי בין הזמנים יחד עם חבריו לישיבה לנקות ולשחזר את בית הקברות בחברון.
נשוי למרים לבית קופמן ואב לאחד עשר ילדים, גיסו הוא הרב משה לבל, מתגורר במודיעין עילית.
טבגר למד בירושלים בישיבת עטרת ישראל, וכבר שם החל להתעניין בחידוש מצוות תכלת ולקרוא את הספרות בנושא.
בהוראת רבי שמואל אוירבך, בתחילת שנות ה-90 החל ללמד בישיבת תורת חיים במוסקבה.
כבר בשנת ה'תקצ"ד (1834) זוהה החילזון ארגמון קהה-קוצים (מורקס טרונקולוס) כחלזון התכלת, במחקרו של פרופ' ביציאו.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הביא בעבודתו את ההצעה ודחה אותה, בעיקר מפני שלא הצליח להפיק ממנה צבע כחול.
בשנות ה-80 חלה התעניינות מחודשת בנושא.
בשנת 1987, הוציא הרב מנחם בורשטין לאור את עבודתו של הרב הרצוג עם הקדמתו של ד"ר אדלשטין ובתוספת מאמרים ממספר חוקרים – שכולם כאחד מזהים את חלזונות הארגמון כמקור להפקת הארגמן והתכלת הקדומים.
פרופ' אוטו אלסנר, ממכללת שנקר ברמת גן, אף הציע כמה דרכים לקבלת גוון כחול טהור מן הנוזל המתמצה מן הבלוטה התת-זימית של חלזונות אלו – דבר שגילה בניסויו בחלזונות, שסופקו על ידי המרכז ללימודי ים באוניברסיטת חיפה.
אחת מהן היא חשיפת תמיסת הצבע לאור השמש במהלך הצביעה.
גילויו של פרופ' אלסנר זכה לתשומת לבו של הרב טבגר, אז אברך צעיר, שהחל לחקור את הנושא.
הוא למד שקונכייתו של הארגמון אפורה, אבל חילזון חי צבוע בצבעים עזים של כחול וסגול, שמעניקים לו יצורים חד-תאיים שנצמדים אליו במים, ואז צבעו "דומה לים".
הוא השתכנע שזהו חילזון התכלת המקורי, שממנו הפיקו את התכלת.
במשך כמה חורפים עסק בחוף אכזיב (השוכן בנחלתו של שבט זבולון, אשר הופקד על התכלת) בניסיון לאסוף חלזונות, ולמד רבות על הארגמון.
בשנת תשמ"ח (1988) לאחר ניסויים רבים החל לצבוע תכלת לציצית, ובכך הפך ליהודי הראשון שלבש ציצית עם פתיל תכלת מארגמון קהה קוצים בעת החדשה.
הרב אליהו טבגר הוא תלמיד של רבי שמואל אוירבך, ולאחר שגיבש את שיטתו בעניין התכלת ביקש מרבו שיתן לו המלצה שהוא ירא שמים, כדי שיוכל להציע את הראיות שלו על אמיתות החלזון לגדולי ישראל.
הרב אוירבך הזהיר אותו שהוא יתקל בהתנגדות לדברים חדשים שלא היו נהוגים מקדמת דנא, והציע לו לעבוד מלמטה, מהשטח.
מאמרו הראשון בשם "בחינות חדשות בעניין התכלת" פורסם מאוחר יותר בשנת תשנ"ב (1992) בכתב העת התורני 'מוריה'.
בתחילה הצליח הרב טבגר לאסוף שני חלזונות בלבד, בהמשך, הצטרפו אליו ד"ר ברוך סטרמן, ד"ר ארי גרינשפן ויואל גוברמן שקיימו מסעי צלילה לאיסוף חלזונות.
בשלב זה, היות שארגמון קהה קוצים הוא יצור מוגן בישראל, קיבלו הרב טבגר וחבריו רישיון מיוחד להוצאת אלף חלזונות מהמים.
בשנת 1992 הם הקימו את אגודת "פתיל תכלת", שמטרתה – יצור פתילי תכלת לציצית ופעילות הסברה בנושא.
עם המעבר לייצור המוני הוחל לייבא את החלזונות מקרואטיה.
חידוש זה הביא לפרסומים רבים בנושא חקר התכלת – בעד ונגד.
בשנת ה'תשנ"ג הוציא לאור את הספר "כליל תכלת" הכולל חיבורים רבים בעניין מצוות ציצית מאת רב שמואל בן חפני גאון ומאת רבנו חננאל שיצאו לאור לראשונה מכתבי יד.
כליל תכלת – ביאורים חידושים וליקוטים בענייני מצות ציצית
בחינות חדשות בעניין התכלת – מאמר שפורסם בשנת תשנ"ב (1992) בכתב העת התורני "מוריה"
אסופת מאמרים בענייני תכלת, מוסקבה, תשע"ב.
הלכות דעות להרמב"ם עם פירוש נפש ישרה, תשע"ג
אלי (אליהו) חברה (נולד ב-27 ביוני 1956) הוא קלע אקדח שהשתתף בשלוש משלחות אל המשחקים הפאראלימפיים, חבר נבחרת הקליעה הפאראלימפית.
חברה הוא נכה צה"ל, משותק ברגלו השמאלית וחבר בית הלוחם בתל אביב.
ב השתתף בשתי תחרויות קליעה:
בתחרות ירי אקדח אוויר לדרגת נכות SH1 קלע 552 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 13 במקצה המוקדמות.
בתחרות ירי Mixed Free Pistol .22 לדרגת נכות SH1 קלע 502 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 20 במקצה המוקדמות.
בתחרות ירי Mixed Free Pistol לדרגת נכות SH1 הפעיל למקצה הגמר ובו סיים במקום הרביעי עם 608.2 נקודות.
בתחרות ירי אקדח אוויר לדרגת נכות SH1 קלע 553 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 12 במקצה המוקדמות.
לאחר משחקים אלה שמר במשך מספר שנים על דירוג בין 8 הראשונים בעולם.
בתחרות ירי אקדח אוויר לדרגת נכות SH1 קלע 548 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 28 במקצה המוקדמות.
בתחרות ירי Mixed Free Pistol לדרגת נכות SH1 קלע 513 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
כחבר נבחרת הקליעה הפאראלימפית הלאומית של ישראל, בשנת 2019 השתתף בתחרות הקליעה הקבוצתית (עם יוליה צ'רנוי ועופר צור) ברובה אוויר לעשרה מטרים באליפות הפתוחה של גרמניה וזכה עם הנבחרת במקום השלישי.
בשנת 2022 זכו השלושה במקום הראשון באליפות אירופה ברובה אוויר בתחרות ירי רובה אוויר בשכיבה למרחק עשרה מטרים.
אליהו יוסף ריבלין (ה'תקס"ה, 1805 - י"ב תמוז ה'תרכ"ה, 6 ביולי 1865) היה רב ומשפיע חב"די שפעל ברוסיה הלבנה ואחר כך בארץ ישראל.
ריבלין נולד בשנת 1805 באיליה ליד סמרגון, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לרב אריה לייב ריבלין ולבת-ציון ריבלין, אחייניתו (בתו של אחיו, צבי הירש ריבלין), שהייתה משפחה חב"דית.
בתחילה היה מתומכי תלמידי הגאון מווילנה, ואחר כך חזר להיות מחסידי האדמו"ר האמצעי מחב"ד.
למד תחילה מאביו ואחר כך מרבי מנשה מאיליה (בעל "אלפי מנשה").
שימש תחילה רב העיירה ולאחר מכן רבה של העיר פולאצק (שתיהן בבלארוס של ימינו).
בשנת 1847 עלה לארץ ישראל, לאחר שחלה במחלה קשה, וקיבל לשם כך את אישורו של הצמח צדק, והתיישב בירושלים.
בארץ ישראל הוא עמד בראש עדת חסידי חב"ד, והיה בין מקימי קהילת חב"ד בחברון וממייסדי בית הכנסת צמח צדק בירושלים.
נפטר בירושלים בי"ב תמוז ה'תרכ"ה (6 ביולי 1865) ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אוהלי יוסף, דיני קידוש השם, צדקה וכלאים, ירושלים ה'תרכ"ח (1865).
בשנת 1957 הוציא פרופסור יוסף יואל ריבלין (אביו של הנשיא, ראובן ריבלין) את כתביו של הרב אליהו יוסף ריבלין מחדש, בברכת הרבי מלוּבָּבִיץ'.
רבי אליהו יהושע עובדיה (תקמ"ח - י"ח בטבת תרנ"ה, 14 בינואר 1894) היה מגדולי רבני יהדות בגדאד.
נולד בתקמ"ח לרבי יהושע בן עובדיה.
למד אצל רבי משה חיים מבגדאד.
לאחר פטירת רבי ראובן נאווי בתקפ"א התחיל כהן כדיין בבית דינו של ר' יעקב פתחי שרים.
בתקצ"ה מונה לאב"ד, מבין הדיינים בבית דינו היו רבי יעקב בר יוסף הרופא ועוד.
בתר"ב התפטר ממשרתו ואת מקומו מילא ר' עובדיה הלוי, בתר"ז חזר למשרת דיין אך האב"ד היה כבר רבי יעקב בר יוסף הרופא.
בשנת תר"ט מונה על ידי רבי רפאל קצין שוב לאב"ד.
מתלמידיו היו רבי עבדאללה חנין, הגביר מנחם דניאל ועוד.
עמד בקשרי ידידות עם ה"נקיב" איש הדת המוסלמי הבכיר בבגדאד, אגדה עממית גורסת שחל איסור עישון כללי בימי הרמדאן בבגדאד עד שרבי אליהו יהושע עובדיה הסביר לנקיב שהדבר לא סביר והאיסור בוטל.
נפטר ביום חמישי בצהריים, י"ח בטבת תרנ"ה.
נספד בארוכה על ידי רבי יוסף חיים מבגדאד.
נספד גם על ידי רבי ששון ישראל, רבי שלמה תווינא ואחרים.
רבי יצחק מג'לד ורבי אברהם פלאג'י הדפיסו את הספדם בספריהם.
הספד שלו על הגביר אליה יוסף דוד עזרא התפרסם בעיתון פרח.
תשובות הלכתיות ממנו נדפסו בספרי רבני דורו: רבי חיים פלאג'י, רבי אברהם פלאג'י, רבי שמ"ח גאגין, רבי רחמים פרנקו, רבי מנשה סתהון ועוד.
לאחר פטירתו נדפס ספר מכתב ידו תחת השם "שיחת דקלים", חברת אהבת שלום תשמ"ד, בספר חידושי משניות ושו"ת.
הסכמותיו נדפסו על הספרים: קול ששון (ליוורנו תרי"ט), מדרש אליהו, (כלכתא תרמ"ח), חוטר ישי (כלכתא, תרמ"ט), מעשה נסים (במביי תרמ"ט) ועוד.
פסקיו צוטטו על ידי בני דורו והבאים אחריו, רבי עבדאללה סומך מביא פסק ממנו ומכנה אותו "הרב המובהק".
כך גם רבי יוסף חיים מבגדאד מצטט ממנו פסק ומכנהו "הדיין הזקן".
באחד מההספדים אודותיו נאמר ש"רוב הדינים והמנהגים בבגדאד על פיו יחנו ועל פיו יסעו", יעקב אוברמאייר כותב שהוא "לא יחמיר על ההמון בדברים זרים חדשים לקוחים ממנהגי המקובלים", הרב יהושע משה כתב על פסקיו ש"היה דעתו נוטה להקל על הציבור".
בנימין השני שביקר בבגדאד בתקופתו מתאר אותו כאדם עשיר וחכם.
הרב אברהם אליהו כי טוב (לשעבר מוקוטובסקי; ד' בניסן ה'תרע"ב, 22 במרץ 1912 – ו' באדר א' ה'תשל"ו, 7 בפברואר 1976) היה עסקן ציבורי, איש חינוך ומחבר ספרות תורנית חרדי ישראלי.