tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי בל, לחברה פוסט-תעשייתית שלושה מרכיבים:
מרכזיות תעשיות חדשות המבוססות על מדע;
עלייתן של אליטות טכניות והופעתם של חוקי ריבוד חברתי חדשים.
מאז פרסום הספר, רבות מתחזיותיו של בל התאמתו: הוא צדק בתחזיתו אודות צריכה המונית, אך נכשל לחזות את המחיר החברתי לכך, כגון אובדן ביטחון תעסוקתי או אבטלה המונית.
למרות זאת, עבודתו של בל מוערכת מאוד בשדה המחקר הסוציולוגי, בין השאר בזכות הבחנתו כי המודרניות הפכה לנרטיב מיושן.
דניאל בארנבוים (נולד ב־15 בנובמבר 1942 בבואנוס איירס) הוא פסנתרן ומנצח יליד ארגנטינה, בעל אזרחות ספרדית, ישראלית ופלסטינית, מנהל מוזיקלי של תזמורות נודעות.
עד שנת 2023 היה המנהל המוזיקלי של האופרה של ברלין ושל התזמורת הממלכתית של ברלין, שהיא גם התזמורת של האופרה הממלכתית של ברלין.
בעבר היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו ופריז ושל בית האופרה "לה סקאלה" במילאנו.
זכה באותות הוקרה רבים, ובהם אביר במסדר האימפריה הבריטית, חבר לגיון הכבוד הצרפתי, חבר מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וחתן פרסי נסיך אסטוריאס.
בארנבוים הוא מבקר בולט של מדיניות ישראל בסוגיה הפלסטינית.
בארנבוים נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, לאנריקה ואידה (עדה) לבית שוסטר.
הוריו היו שניהם יהודים ילידי רוסיה ומורים לפסנתר.
אמו של בארנבוים החלה ללמד אותו נגינה בפסנתר כשהיה בן חמש.
אחריה נטל אביו את תפקיד המורה.
אביו לא האמין בתרגול רב ועל כן בארנבוים הסתפק בשעתיים של תרגול ביממה.
ב-19 באוגוסט 1950, עוד לפני שהיה בן שמונה, ניגן לראשונה בקונצרט בבואנוס איירס.
בשנת 1952 עלתה משפחת בארנבוים לישראל.
באותה שנה הופיע כפסנתרן ברומא ובווינה.
למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב ולאחר מכן בתיכון חדש, שאפשרו לו לפתח את הקריירה המוזיקלית שלו.
בקיץ של שנת 1954 לקחו אותו הוריו לזלצבורג כדי להשתתף בשיעורי הניצוח של איגור מרקביץ', בזכות מלגה של הקרן האמריקנית למוסדות בישראל.
באותו קיץ פגש לראשונה את וילהלם פורטוונגלר וניגן עמו.
בשנת 1955 למד הרמוניה והלחנה אצל נדיה בולאנז'ה בפריז והופיע בפריז לפני קהל.
בשנת 1956 הופיע בלונדון, ובשנת 1957 הופיע בניו יורק תחת שרביטו של לאופולד סטוקובסקי.
מאז יצא למסעות הופעות תדירים באירופה, בארצות הברית, בדרום אמריקה, באוסטרליה ובמזרח הרחוק.
בגיל ארבע עשרה סיפר בריאיון כי אביו דחה הזמנה שקיבל לבוא ולנגן בברלין, משום שלא יכול היה "להרשות לי כישראלי להופיע בגרמניה".
בשנת 1964 החלו להפיק הקלטות של בארנבוים, ומאוחר יותר הוא הקליט את כל הסונאטות לפסנתר של מוצרט ושל בטהובן, והקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט (הן כמנצח והן כפסנתרן), בטהובן (עם אוטו קלמפרר), בראהמס (עם ג'ון ברבירולי) ובארטוק (עם פייר בולז).
בעקבות הופעת הבכורה שלו כמנצח עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון בשנת 1967, הוזמן בארנבוים לנצח על תזמורות אירופאיות ואמריקאיות רבות.
בין השנים 1975–1989 כיהן כמנהל המוזיקלי של תזמורת פריז, שם ניצח על חלק ניכר מהמוזיקה הקלאסית של המאה ה-20.
בארנבוים ניצח לראשונה על האופרה "דון ג'ובאני" של מוצרט ב-1973 בפסטיבל אדינבורו.
הוא הופיע לראשונה בפסטיבל ביירוית בשנת 1981, והיה למנצח קבוע שם עד שנת 1999.
בין השנים 1991–2006 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו, תפקיד שמילא קודם לכן המנצח הנודע גאורג שולטי.
הוא גם מכהן, החל משנת 1992, כמנהל המוזיקלי של האופרה של ברלין, ומשנת 2006 משמש כמנצח אורח ראשי בבית האופרה "לה סקאלה" במילאנו שבאיטליה.
ביוני 1967, בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, במהלך המלחמה ולאחריה נתן עם ארוסתו, הצ'לנית הבריטית ז'קלין די פרה, סדרה של קונצרטים ברחבי ישראל.
במשך שנים רבות שיתף בארנבוים פעולה עם יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן, זובין מהטה וז'קלין די פרה, שרבים כינו אותם בהומור "המאפיה הישראלית".
הם הרבו בהקלטות ובהופעות משותפות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופיע בארנבוים בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
בשנת 1999 הקים עם ידידו אדוארד סעיד את תזמורת דיוואן מזרח-מערב.
באוקטובר 2007 מונה למנהל המוזיקלי ומנצח אורח ראשי של בית האופרה "לה סקאלה" במילאנו.
בשנת 2011 הוא מונה למנהל המוזיקלי ומנצח ראשי קבוע של לה סקאלה.
הוא עזב את לה סקאלה בשנת 2014 לאחר שבע שנים.
בשנת 2016 הקים את אקדמיית ברנבוים-סעיד.
באוקטובר 2022, הודיע על הפסקה בניצוח עקב בעיות רפואיות.
2011 תואר "אביר מפקד" (KBE) במסדר האימפריה הבריטית.
האסטרואיד 7163 Barenboim שהתגלה על ידי אלינור הלין וסקוט דנבר נקרא על שמו.
ב-15 ביוני 1967 נישאו בארנבוים וז'קלין די פרה, בטקס שנערך בכותל המערבי לאחר שדי פרה התגיירה.
די פרה הייתה מוזיקאית מחוננת שהקריירה שלה נגדעה בשנת 1973 עקב מחלת טרשת נפוצה.
בשנים האחרונות לחייה של די פרה, שנפטרה בשנת 1987, חי בארנבוים בחשאי עם הפסנתרנית אלנה בשקירובה ונולדו להם שני ילדים.
הם נישאו בשנת 1988. קורות חיי הזוג, כמו גם יחסי ז'קלין די פרה עם אחותה ובעלה של אחותה, מומחזים בסרט הדוקודרמה "הילרי וג'קי" (1998).
השמעת המוזיקה של וגנר בישראל
ב-7 ביולי 2001 ניצח בארנבוים בפסטיבל ישראל בירושלים על התזמורת הממלכתית של ברלין שביצעה את הפרלוד לאופרה של ריכרד וגנר "טריסטן ואיזולדה".
הביצוע עורר סערה בישראל, משום שהמוזיקה של וגנר נחשבת למוקצה בשל האנטישמיות של וגנר ואהדתם של הנאצים ליצירתו.
בארנבוים היה אמור בתחילה לנצח על המערכה הראשונה של האופרה "הוולקירה" יחד עם שלושה סולנים, בהם הטנור פלאסידו דומינגו.
מחאות מצד ניצולי השואה ומצד שרים בממשלת ישראל הביאו לכך שהנהלת הפסטיבל ביקשה שבארנבוים יעלה יצירה אחרת במקומה.
בארנבוים הסכים לבקשה והחליף את היצירה ביצירות מאת רוברט שומאן ואיגור סטרווינסקי, אך הביע את צערו על הבקשה.
בתום הקונצרט הצהיר בארנבוים שהקונצרט תם, וכי שני ההדרנים כבר נוגנו; הוא המשיך ואמר שברשות התזמורת ישנם התווים לפתיחה של "טריסטן ואיזולדה", אופרה מאת וגנר, וכי אם הקהל ירצה בכך, ינגנו את הפתיחה.
הוא הציע שבשלב זה אלו שעלולים להיפגע יעזבו את האולם.
חלק מהנוכחים הגיבו במחיאות כפיים בעוד אחרים הביעו את מחאתם.
בארנבוים שוחח עם הקהל בעברית במשך כחצי שעה והסביר את עמדתו לגבי השמעת היצירה בישראל.
בארנבוים ציין גם שהחליט להתריס נגד החרם המוטל על וגנר בשל העובדה שבמסיבת עיתונאים שערך בשבוע שלפני ההופעה שמע צלצול של טלפון סלולרי שמנגינתו "דהרת הוואלקירות".
"חשבתי שאם אפשר לשמוע אותה בצלצול טלפון, מדוע אי אפשר לנגן אותם באולם קונצרטים?".
בעקבות דבריו הכריזה עליו ועדת החינוך של הכנסת, בשנת 2001, כאישיות בלתי רצויה וקראה למארגני אירועי תרבות וחינוך בישראל שלא להזמינו יותר.
אולם, ב-2004 הוענק לבארנבוים פרס וולף במשכן הכנסת.
ביוני 1967 השתתף בארנבוים בקונצרט חגיגי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית באמפיתיאטרון בהר הצופים לכבוד הישגי מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים.
מאוחר יותר הפך למבקר חריף של מדיניות ישראל בגדה המערבית וברצועת עזה, ולדבריו המדינה "מאבדת את יתרונה המוסרי [בכך שהיא] נלחמת נגד הזהות של האנשים".
בריאיון למבקר המוזיקה נורמן לברכט בשנת 2003 האשים בארנבוים את ממשלת ישראל בהתנהגות שהיא "תועבה מוסרית וטעות אסטרטגית" ובכך שהיא "מעמידה את עצם קיומה של מדינת ישראל בסכנה".
כמחווה של סולידריות עם הפלסטינים, הופיע בארנבוים בשטחים, בעיקר בגדה.
בשנת 1999 יסד בארנבוים, יחד עם אדוארד סעיד שעמו היה בידידות קרובה, את תזמורת דיוואן מזרח-מערב.
התזמורת היא יוזמה לקבץ בכל קיץ קבוצה של מוזיקאים צעירים מוכשרים מישראל ומארצות ערב.
בארנבוים וסעיד נמנו בשנת 2002 עם מקבלי פרס נסיך אסטוריאס על עבודתם ב"שיפור ההבנה בין האומות".
בשנת 2017 יוזם את הקמת האולם החדש על שם פייר בולז בברלין, ושם פועלת אקדמיית ברנבוים-סעיד שנועדה בעיקר למוזיקאים צעירים מהמזרח התיכון, ותזמורת הדיוואן המערבי־מזרחי, שהוא מנהל אותה.
בארנבוים וסעיד כתבו יחד את הספר "קווי דמיון ופרדוקסים" (Parallels and Paradoxes) על בסיס סדרת דיונים פומביים שערכו בקרנגי הול בניו יורק.
בשנת 2005 הוציאו את הספר ובארנבוים ארגן ערב למכירתו בתל אביב.
הוא סירב להתראיין לכתבת של גלי צה"ל כל עוד היא לובשת מדי צה"ל.
ב-2007 קיבל בארנבוים באופן סמלי אזרחות פלסטינית.
על הופעתו ברמאללה עם תזמורת דיוואן מזרח-מערב ב-2009 נמתחה ביקורת מצד גורמים פלסטיניים, שקראו להחרמת המופע.
בינואר 2009, בזמן כניסת צה"ל לעזה, ביטל בארנבוים שני קונצרטים של תזמורת דיוואן מזרח-מערב שהיו אמורים להתקיים בקטר ובקהיר.
לדברי בארנבוים, הוא ביטל את הקונצרטים "מתוך דאגה לשלומם של הנגנים עקב האלימות המתגברת בעזה".
בשנת 2010 הצטרף בארנבוים לחרם האמנים על היכל התרבות באריאל.
בשנת 2014, בזמן מבצע צוק איתן, קרא בארנבוים לישראלים ולפלסטינים להסכים על העובדה שאין לסכסוך פתרון צבאי, ואחר כך "לדון בשאלת הצדק כלפי הפלסטינים, שמתמהמה להופיע, ועל ביטחון לישראל, שאותו היא דורשת בצדק".
הוא טען שחלוקת הארץ יכולה להתרחש רק אחרי ששני הצדדים יקבלו ויפנימו את העובדה שהם יכולים לחיות יחד אלו לצד אלו.
דניאל בומברג (בומברגי, בומבירגי, בומבירגו, 1483–1549 בערך) היה סוחר ומדפיס נוצרי בוונציה, אחד מחשובי המדפיסים של ספרים בעברית בתקופת ראשית הדפוס.
בומברג הדפיס כמאתיים ספרי קודש עבריים (אך לא ספרות יפה), רובם מהדורות ראשונות בדפוס, כמו אלו של תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך.
דניאל בומברג נולד בשנת 1483 בעיר אנטוורפן, לאגנס ורנקס וקורנליוס ואן בומברגן, סוחר ואינטלקטואל שפתח סניף של עסקי המשפחה בוונציה, ואף הדפיס שם ספר בלטינית על הישגי הימאות של אנטוורפן.
דניאל נשלח לוונציה בגיל צעיר, כנראה ב-1508, לצורך עסקי המשפחה, ובה חי במשך עשרות שנים.
בוונציה פגש יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, שהשפיע עליו הרבה, וב-1515 הוציא לאור בדפוס ותיק בעיר את תרגומו של פראנטסיס לספר תהילים.
במקביל כבר עסק כנראה בהכנות לפתיחת בית דפוס משלו, ובשנת ה'רע"ו (1516) כבר ראה אור ספר ראשון: מחזור כמנהג בני רומא בשני חלקים.
בטבת ה'רע"ז (דצמבר 1516) יצאה הגרסה הראשונה של המפעל למענו פתח את בית הדפוס - מהדורת תורה, חמש מגילות והפטרות עם תרגום ופירוש, שהורחבה אחר כך למהדורת "מקראות גדולות" הראשונה, שנקראה אצלו ארבעה ועשרים.
בסיום דברי הימים במהדורה זו כתב בומברג קולופון:"אמר דניאל בן קרניאל בומבירגי...
מנעורי גדלני הטבע כאב לעורר נפשי החסרה והצעירה לאהוב החכמה ואוהביה...
וכאשר התבוננתי בקוצר ערכי כי תורת ה' תמימה משיבת נפש לה לבדה משפט הבכורה...
הקימותי אצלי אומנים חכמים ויקרים להדפיסה..." ב-1518 סירב הסנאט של ונציה לחדש את רישיון בית הדפוס שלו, ורק אחרי שהציע לשלם עבור הרישיון 500 דוקאטים, הסכימו לחדשו לעשר שנים נוספות.
נכונות לשלם סכום כזה מעיד על הצלחת הספרים שהדפיס בשנים אלו.
לצורך הגהת הספרים והכנתם לדפוס הוא נעזר ביהודים כמו רבי אליהו בחור, אך בעיקר ביהודים מומרים, בהם יעקב בן חיים אבן אדוניהו.
לצורך ההדפסה גם פיתח אותיות דפוס חדשות ובכלל השקיע ממון רב.
מלבד עיסוקו בהדפסה, ביתו הפך לבית ועד לחכמים יהודים ונוצרים, כפי שכותב יוסף הכהן כ-30 שנה אחר כך:"בשנה ההיא התחיל לדפוס דניאל בומבירגי...
ותמיד היו הולכים ושבים בביתו אנשים מלומדים כפי האפשר...
ודניאל הנ"ל הוא נוצרי נולד מאביו ומאמו, ובכל זקיניו לא היה טפה מזרע היהודים"מסיום הדברים ניתן ללמוד שכינויו ודבריו של בומברג בשערי הספרים שהדפיס ובסיומם הטעו רבים כבר בזמנו לחשוב אותו ליהודי.
בשנת 1538 עזב בומברג את ונציה וחזר לאנטוורפן, והדבר מצוין בפירוש רש"י לתורה שהודפס באותה שנה ב"ונציה בית דניאל".
הוא העביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה.
באותה שנה מת בומברג באנטוורפן.
כאמור, הספר הראשון שהדפיס בומברג היה מחזור, ומיד אחריו חומש וחמש מגילות עם תרגום ופירוש רש"י, כשאליהם צורפו גם ההפטרות עם פירוש רד"ק שנמכרו גם בנפרד.
השנים הראשונות של הדפוס, עד רפ"ה (1525), הן האינטנסיביות ביותר ובהן יצאו המהדורות הראשונות, הגדולות והמפוארות על נייר איכותי.
בשנים הבאות, עד רצ"ג (1533), יצאו לאור ספרים קטנים יותר והדפסות חוזרות של ספרי היסוד מהשנים הקודמות.
בשנים אלו הדפיס גם ספרים שאחרים הוציאו לאור, כלומר תמורת תשלום וללא השקעה כספית אישית מצידו.
בשנים 1534-1542 פסק הדפוס מלפעול, למעט תקופה קצרה בשנים רצ"ז-רצ"ט.
הוא המשיך לפעול עד 1548, סמוך למותו של בומברג.
במהלך השנים הודפסו מהדורות חוזרות של חומשים, ספרי תפילה ופירוש רש"י.
בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שלא הצליחו לקבל רישיון הדפסה בוונציה.
חלק מהמהדורות שהוציא בומברג התבססו על עבודתם של בני משפחת שונצינו, למשל בעימוד התלמוד הבבלי.
לאור זאת התפתחה עוינות בין המדפיסים - שהתלוננו על העתקות זה מזה ותקפו את איכותם הירודה של מתחריהם.
בסופו של דבר עברה המשפחה מאיטליה לקונסטנטינופול בין השאר עקב חוסר יכולתם להתחרות בו.
ישנה חשיבות היסטורית רבה לספרים שנדפסו בבית דפוסו של דניאל בומברג, אשר כאמור רבים מהם הם דפוסים ראשונים.
מעת לעת ניתן גם היום לראות את ספריו נמכרים במכירות פומביות במחירים גבוהים, לדוגמה סט שלם של התלמוד הבבלי נמכר בשנת 2015 בבית המכירות סותבי'ס בכ-11 מיליון דולר, וסט מקראות גדולות (רפ"ד-רפ"ו) נמכר בשנת 2008 בכ-170,000 דולר.
ככל הנראה כבר עם הקמת הדפוס החלו לעבוד על עשרים וארבעה, מהדורת "מקראות גדולות" הראשונה, שרבים מהפירושים שבה הודפסו בפעם הראשונה:
התורה עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י
נביאים ראשונים ואחרונים עם תרגום יונתן ופירוש רד"ק.
כתובים עם תרגום רבי יוסף (לחלק מן הספרים) ופירוש או שנים משתנים לכל ספר - בראשם רש"י, רמב"ן, רלב"ג ורד"ק.
עורך המהדורה הראשונה היה פליקס פרטנסיס, והיא הושלמה בדצמבר 1517 (טבת רע"ח).
היא הודפסה בשתי גרסאות - אחת מיועדת לקהל יהודי והשניה לקהל נוצרי הומניסטי.
במהדורה לנוצרים הודפסו גם רישיון ההדפסה משנת 1515 והקדשה מאת פרטנסיס לאפיפיור לאו העשירי.
מפירוש רד"ק צונזרו קטעים בעלי אופי אנטי נוצרי, אם כי אלו נכללו במהדורה הנפרדת של פירוש רד"ק שיצאה מאוחר יותר.
נוסחו שימש יסוד לכל מהדורות המקרא הבאות עד המאה ה-20, ובמידה רבה הדבר נכון גם לבחר הפירושים שצירף למהדורתו.
מהדורה זו יצאה בארבעה כרכים שכללו מסורה גדולה וקטנה, תרגומים ארמיים ופירושים:
התורה עם תרגום אונקלוס ופירושי רש"י וראב"ע
נביאים ראשונים עם תרגום יונתן ופירושי רש"י, רד"ק ורלב"ג
נביאים אחרונים עם תרגום יונתן, פירוש רש"י ופירוש משתנה (רד"ק או ראב"ע)
כתובים עם תרגומים שונים, פירוש ראב"ע (חוץ מלדברי הימים), ופירוש משתנה (רש"י, רלב"ג או רס"ג)
מהדורה שלישית נדפסה בשנים ה'ש"ז-ה'ש"ח, בשם שער בית ה' הקדמוני.
מוזכר שזו מהדורה שנייה עם הוספות.
בשנים ר"פ-רפ"ג, 1520-1523 הוציא ברישיון האפיפיור לאו העשירי מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי, מהדורה זו ידועה בשם 'ש"ס ונציה'.
זו הייתה המהדורה הראשונה שכללה את כל התלמוד, לאחר שחלקים ממנו כבר הודפסו בבית הדפוס של משפחת שונצינו.
מהדורת בומברג קיבעה (בעקבות מהדורת שונצינו) את עיצוב העמוד (צורת הדף) המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי ופירוש התוספות בצד החיצוני.
מהדורה ראשונה של ספר רב אלפס (הלכות הרי"ף), בשנים רפ"א-רפ"ב.
ארבעה טורים, בשנת רפ"ג (כבר הודפס לפניו)
בשנים רפ"ג-רפ"ד (1523-1524) הדפיס מהדורה ראשונה של התלמוד הירושלמי, על פי כתב יד ליידן.
מהדורה ראשונה של קונקורדנציה לתנ"ך "מאיר נתיב", של רבי יצחק נתן בן קלונימוס, בשנת רפ"ד.
מיימוני (משנה תורה לרמב"ם), בשנת רפ"ד.
סדר תפילות קראי, בשנת רפ"ח-רפ"ט.
תשובות של פוסקים חשובים: רמב"ן, תרומת הדשן, רבי יוסף קלון, ואחרים.
הקהילה היהודית בוונציה, שבה היו גם יהודים רבים ממגורשי ספרד, התייחסה בחיוב למפעליו של בומברג, ואף קראה לו "ראש המדפיסים".
הוא מצדו פעל לתת ליהודים שעבדו אצלו הקלות בחובות שהיו חייבים בהם, כגון בלבוש מיוחד ליהודים.
בומברג נעזר בצוות גדול של חכמים יהודים ומומרים שערכו, הגיהו והוציאו את הספרים לאור, ביניהם יש לציין את:
יד ימינו של בומברג והסמכות המקצועית בדפוס, קורניליו אדיל קינד (1519 עד סגירת הדפוס).
הרב חייא מאיר בר דוד, שערך בין השאר את מהדורת התלמוד הבבלי.
יעקב בן חיים אדוניה, עורך מהדורת "מקראות גדולות", שער ה' החדש (עד 1527).
גם הוא המיר את דתו.
דניאל "דן" בורוס היה יהודי אמריקאי, פעיל במפלגה הנאצית האמריקנית.
בנוסף, היה מנהיג (King Kleagle) בארגון הקו קלוקס קלאן והיה אחראי לגייס חברים לארגון.
באוקטובר 1965, כמה שעות לאחר שפורסמה עובדת היותו יהודי, התאבד.
בורוס נולד בברוקלין, ניו יורק, בנם היחיד של ג'ורג' ואסתר סנשיין בורוס, יהודים ממעמד הפועלים בעלי שורשים רוסיים.
המשפחה התגוררה תחילה בברונקס ולאחר מכן בריצ'מונד היל, קווינס.
בילדותו הצטיין בלימודים, עם מדד IQ מעל 150, והיה תלמיד מצטיין בבית הספר העברי המקומי.
בגיל 13 חגג בר מצווה בבית הכנסת "תלמוד תורה" האורתודוקסי בריצ'מונד היל, והרבנים שראו בו תלמיד מבריק אף ציפו שיהפוך לרב.
לצד הישגיו בלימודים, גילה עניין עז בצבאיות, במדים ובסמלים נאציים, ונהג למלא את מחברותיו בציורי קצינים גרמנים.
בשנות התיכון טען כי הושפע מהמורה להיסטוריה שהחזיק בדעות שמרניות, ומאז הלך והקצין בעמדותיו.
בורוס התגייס לצבא ארצות הברית ושירת כחייל מוצנח בדיוויזיית האווירובורן ה־82. בתקופת משבר שילוב בתי הספר בליטל רוק שבארקנסו, נחשף לפריסת חיילים פדרליים לצד תלמידים שחורים, דבר שחיזק אצלו את תחושת ההתנגדות לשוויון זכויות.
חיילים ביחידה כינו אותו בצחוק "דר פיהרר".
בהמשך שוחרר מהצבא בשל "חוסר יציבות" והצהרות קיצוניות, לאחר שגם ניסה לביים התאבדות באמצעות בליעת אספירין.
לאחר שורת ניסיונות התאבדות, שוחרר בשל הפרעות התנהגות.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף למפלגה הנאצית האמריקאית של ג'ורג' לינקולן רוקוול, ואף התגורר עמו במטה התנועה בארלינגטון, וירג'יניה.
הוא החזיק בתפקיד "מתכנן ההשמדה" (Extermination Planner), והתקדם עד לתפקיד מזכיר לאומי של המפלגה.
בתקופה זו נודע בתלבושות נאציות ראוותניות, הפגנות מול הבית הלבן וניסיונות לארגן פעולות פרובוקטיביות.
בהמשך פרש מהמפלגה עקב סכסוך עם רוקוול, והצטרף ל"National Renaissance Party" בהנהגת ג'יימס מ.
ב־1964 נעצר ונשפט לשנתיים מאסר (מהן ריצה ימים ספורים בלבד) בשל אלימות בהפגנת שנאה בברונקס.
במקביל הוציא לאור עיתון תעמולה בשם "The Battle Organ of Racial Fascism".
בשנות ה־60 עבר בורוס לקו קלוקס קלאן, וב־1965 מונה ל"קינג קליגל" של ניו יורק – תפקיד בכיר שעסק בגיוס חברים ובהפצת תעמולה.
הוא נודע בלהט הרטורי ובשנאתו כלפי יהודים ושחורים, וזכה למעמד בולט בקרב חוגי הימין הקיצוני.
בורוס נודע באנטישמיות קיצונית ובדמיונותיו החולניים: הוא נשא עמו סבון עטוף בנייר שעליו נכתב "עשוי מהשומן היהודי המשובח ביותר", הצטלם במדי אס־אס על רקע משרפות אושוויץ, ואף תיאר "מכונת עינויים" בדמות פסנתר עם חוטי חשמל שנועד לגרום ליהודים לקפוץ תוך כדי נגינה.
עובדת היותו יהודי פורסמה ב"" על ידי הכתב ג'ון מק'קאנדליש פיליפ, שהיה נוצרי אוונגליסט, שניסה פעמים רבות להפיל את בורוס בפח ולגרום לו להודות ביהדותו, אך ללא הצלחה.
ב־31 באוקטובר 1965 פרסם "הניו יורק טיימס" כתבה תחת הכותרת "מנהיג הקלאן מסתיר מוצא יהודי", ובה נחשף כי בורוס הוא בן למשפחה יהודית וכי למד בבית ספר עברי ואף חגג בר מצווה.
אותו היום שהה בורוס בדירתו של רוי פרנקהאוזר, "גרנד דרגון" של הקלאן בפנסילבניה.
כאשר קרא את העיתון, זעק "זה ישמיד אותי!", רץ לחדר העליון וירה בעצמו בראש ובחזה באקדח קליבר .32. הוא היה בן 28 במותו.
הוריו זיהו את גופתו, שנשרפה ונקברה בבית עלמין אזרחי ברדינג, פנסילבניה.
גופתו של בורוס נשרפה והוא נקבר בטקס פרטי בבית קברות לא-דתי.
בעקבות מותו, המפלגה הנאצית האמריקנית, שבה היה חבר גם כן, פרסמה הצהרה לפיה בורוס הכחיש את יהדותו בשבועה בעת הצטרפותו, וכי אילו היה בחיים והטענות היו מתבררות כנכונות, הוא היה מסולק מהארגון.
מנגד, "מפלגת הרנסאנס הלאומית" כינתה אותו "קדוש מעונה של הימין הרדיקלי" וטענה כי היה "בן אמיתי לגזע הלבן".
במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מות בורוס, יצא ג'ורג' לינקולן רוקוול, מנהיג המפלגה הנאו-נאצית האמריקנית, נגד יהודים, אותם כינה "עם מיוחד עם מספר רב של חריגויות נפשיות", וייחס את חוסר היציבות של בורוס ל"פסיכוזה היהודית המצערת הזו".
דן בורוס לא היה היהודי היחיד שפעל עבור המפלגה הנאו-נאצית בארצות הברית.
לאונרד הולשטיין, יהודי אחר, היה ראש סניף לוס אנג'לס של המפלגה הנאצית האמריקאית.
סיפורו של דן בורוס הוא הבסיס לסרטו של הנרי בין "המאמין".
דניאל בלוך (18 ביולי 1941 – 4 בספטמבר 2009) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
בלוך נולד בירושלים, לאהרון ודורה בלוך, שנרצחה במבצע יונתן, ובתו של יוסף פיינברג ממייסדי ראשון לציון.
למד בבית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב.
שירת בצבא בגלי צה"ל וביחידת דובר צה"ל.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה והיסטוריה.
בלוך עבד בקול ישראל בתוכניות לנוער, ובהמשך היה עורך חדשות וכתב פרלמנטרי.
בעל טור – במטבחים הפוליטיים ו"נ.ב.".
בלוך עסק גם בפעילות ציבורית.
בשנים 1965 – 1976 היה חבר ועד אגודת העיתונאים בירושלים, ובשנים 1976 – 1978 היה יו"ר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
בשנים 1991 – 1999 היה חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בשנים 1995 - 2004 היה בלוך מנהל היחידה לתקשורת בינלאומית ועורך הירחון "ליצואן" במכון היצוא.
בשנות חייו האחרונות היה בלוך עורך מגזין "הזמן השלישי" לגמלאים.
שידר בקול ישראל ברשת א', שם ערך והנחה את התוכנית "הידברות" ותוכניות בסדרה "מבוקר עד ערב", ובענייני מוזיקה קלאסית ברשת ב'.
אמו דורה בלוך ואחיו אילן הרטוב נמנו עם נוסעי מטוס אייר פראנס שנחטף לאנטבה.
אחיו שימש כמתורגמן של אידי אמין מול החטופים הישראלים.
אמו אושפזה בבית חולים בקמפלה, ונרצחה על ידי אנשיו של אידי אמין.
בלוך נפטר ב-4 בספטמבר 2009 מהתקף לב בחצר קול ישראל בתל אביב, בעת שהיה בדרכו להקלטת תוכנית רדיו.
הובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
היה נשוי ולו שני בנים.
דניאל אראפ טורויטיץ' מוי (באנגלית ובסוואהילית: Daniel arap Moi; 2 בספטמבר 1924 – 4 בפברואר 2020) היה נשיאה השני של קניה, בה שלט בשנים 1978–2002.
ב-1982 אף הנהיג במדינה משטר חד-מפלגתי בכך שהעביר חוק שאסר על השתתפותן של מפלגות מתחרות בבחירות.
ב-1991 נאלץ לבטל חוק זה בשל לחץ של גורמים מבית ומחוץ.
לכל אורך שלטונו, הנהיג מוי משטר עריצי, תוך הפעלת כלי דיכוי מגוונים כמו: צנזורה של אמצעי התקשורת המקומיים והזרים, סגירת אוניברסיטאות, מעצר של מתנגדים ללא משפט ועוד.
בבחירות של 2002 לא השתתף בשל חוק המגביל את מספר הקדנציות המותרות לנשיא.
לאחר בחירות אלו, מפלגתו, לראשונה מאז עצמאותה של קניה, פינתה את מקומה למפלגת "קואליציית הקשת הלאומי" (NARC), ואת משרת הנשיא תפס מוואי קיבאקי.
מוי התנגד לואנגרי מאטאיי ולתוכניותיה, ואנגרי זכתה בפרס נובל לשלום בשנת 2004 וייסדה את תנועת חגורה ירוקה שתכנוניה התפשטו לעולם כולו.
אראפ מוי פרש מן החיים הציבוריים לאחר תום נשיאותו, מלבד הצהרות פוליטיות מעת לעת ושליחות תיווך לסודאן ב-2007, מטעמו של קופי אנאן.
דניאל אראנזוביה אגואדו (בספרדית: Daniel Aranzubia Aguado; נולד ב-18 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בתפקיד השוער.
אראנזוביה שיחק ברוב הקריירה שלו באתלטיק בילבאו ובדפורטיבו לה קורוניה.
לזכותו הופעה בודדת בנבחרת ספרד בשנת 2004.
דניאל בּוּן היה צייד, סייר וחלוץ אמריקאי מפורסם, מראשוני המתיישבים בשטח שממערב לאזור 13 המושבות, שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית.
היותו של בּוּן "פורץ גבולות" (תרתי משמע), הפך אותו לאחד מהגיבורים העממיים הראשונים בארצות הברית.
הוא נודע בעיקר כחלוץ הראשון שיישב את אזור קנטקי, שבתקופה ההיא שכנה ממערב למושבות שהיוו את תחילת ארצות הברית.
למרות התנגדות האינדיאנים, שקנטקי שימשה אותם כאזור צייד מסורתי, פרץ בּוּן דרך במעבר קמברלנד והקים את בונסבורו (Boonesborough), היישוב הראשון מעבר להרי האפלצ'ים, שתושביו היו דוברי אנגלית.
עד סוף המאה ה-18, עברו כ-200,000 איש בדרך שסלל בּוּן לקנטקי (Wilderness Road).
בּוּן השתתף כקצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783), בקנטקי, בעיקר מול אינדיאנים שתמכו בבריטים.
ביולי 1776, בתו של בון, ג'מימה, ושתי נערות נוספות, נחטפו על ידי קבוצת לוחמים אינדיאנים בזמן ששטו על סירה בנהר.
בון וקבוצת גברים יצאו בעקבותיהם, וכעבור יומיים הצליחו להדביק אותם ולשחרר את הנערות.
האירוע שימש השראה לסיפור ברומן הקלאסי "המוהיקני האחרון".
ב-1778 נלקח בון עצמו בשבי על ידי שבט השאווני, אך הצליח לברוח.
לאחר המלחמה שימש כפוליטיקאי וכסוחר קרקעות בקנטקי.
עסקיו לא צלחו ולכן עבר למיזורי, שם נפטר.
חייו של דניאל בּוּן שימשו השראה לאמריקנים רבים, בעיקר לאחר שקורות חייו פורסמו בשנת 1784 ושמו הפך למפורסם ברחבי ארצות הברית ובאירופה.
לאחר מותו כיכבה דמותו בסיפורי עם בדיוניים רבים.
הרפתקאותיו האמיתיות והבדיוניות שימשו כבסיס ליצירת דמותו של החלוץ ב"מערב הפרוע" של ארצות הברית.
דניאל בויארין הוא פילוסוף והיסטוריון יהודי אמריקאי-ישראלי.
חוקר של ההיסטוריה והדת היהודית.
מגדיר עצמו כיהודי הלכתי גלותי (diasporic rabbinic Jew).
דניאל בויארין נולד באסבורי פארק בניו ג'רזי שבארצות הברית, צאצא לארבעה סבים וסבות יהודים מזרח אירופיים מהזרם המתנגדי ("ליטוואקים").
הוא למד במכללת גודאר , בבית המדרש לרבנים באמריקה ובאוניברסיטת קולומביה והשלים עבודת דוקטורט בבית המדרש לרבנים באמריקה.
לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת הרווארד, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1990 התמנה לפרופסור מן המניין לתלמוד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, משרה בה הוא מחזיק מאז.
הוא חבר סמינר חנוך וחבר המועצה המייעצת ל-Journal Henoch , כתב העת של הסמינר.
הוא מחזיק באזרחות כפולה, אמריקאית וישראלית.
ב-2005 נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט למחקר מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
עבודתו של בויארין עוסקת בצומת שבין הפילוסופיה והדת, המסורת והחדשנות.
הוא מגדיר עצמו כיהודי הלכתי-גלותי.
בויארין חוקר תחומים בהם עוסקים גם מלומדים כמו סנדר גילמן וג'יי גלר (Jay Geller), שהחלו לחקור את הזיקה בין פסיכואנליזה ליהדות.
בספרו הראשון, העיון הספרדי: לפרשנות התלמוד של מגורשי ספרד, בויארין מנתח את פרשנויותיו התלמודיות של יצחק קנפנטון, מגדולי חכמי ספרד לפני הגירוש.
בספרו הבשר שברוח: שיח המיניות בתלמוד, בויארין מנתח באמצעות כלים היסטוריציסטיים חדשים את היחס הרבני בתלמוד למיניות.
בספרו A Radical Jew: Paul and the Politics of Identity, הוא מנתח כיצד קריאות שגויות של כתיבתו האוניברסלית של פאולוס הובילו לאלימות וכפייה.
עבור בויארין, תסביך אדיפוס גם מגלם וגם מבטא דחייה של פרויד מלהיות מסווג כנשי בהקשר של הזמן בו הוא חי, ימים בהם האנטישמיות הובילה לבסוף לשואה.
בויארין סבור שהפסיביות היא תכונה מהותית של היהדות, ומכיוון שזהו אפיון המשותף לה ולהומוסקסואליות, יש לה יכולת לחולל בהלה בקרב היהודים שחרדים מעינה הפקוחה של הרשות.
כתוצאה מכך הוא טוען שפרויד ראה בתסביך אדיפוס דרך לדחות את התכונה הנשית ביהדות, על ידי כך שהוא הציע שהיהודים נושאים בקרבם, לא פחות מהגויים, את התשוקה להרוג.
בויארין סבור שהפסיביות היא תכונה הכרחית ליהדות מכיוון שבדת היהודית קיימת דמות אל גברי חזק שדורש ציות.
בויארין מסתמך על ההגדה של פסח ומנסה להראות שהבן החכם הוא תלמיד חכם ושהבן הרשע הוא איש המלחמה.
באופן בלתי נמנע מוליכה השקפה זו את בויארין להתנגד לציונות, מכיוון שהוא חש שהמרכיב ההכרחי של האקטיביות והמלחמה כרוכים יחדיו בשליטה על חבל ארץ והם במחלוקת עם מה שהוא מזהה כזרם האמיתי והקבוע של המסורת.
מרתה נוסבאום זוקפת לזכותה של השקפתו על היהדות את: "עיצוב הנורמות הרומיות של הגבריות, והבאת הטענה המדהימה שהאדם האותנטי שספון כל היום בחדרו וקורא ספר, לובש את הצורה הגופנית של מישהו שזהו כל עולמו."
בקובץ המאמרים Wrestling with Zion, שיצא לאור בשנת 2003, נכלל מאמר מאת בויארין, שבו כתב: "כשם שייתכן שהנצרות מתה באושוויץ, טרבלינקה וסוביבור...
כך אני חושש שהיהדות עלולה למות בשכם, דהיישה, בית אל וחברון." על הטענה הזאת הוא מואשם בזילות השואה ובאוטואנטישמיות.
בויארין קרא לחרם על ישראל ומביע באופן קבוע תמיכה בקמפיין ה-BDS.
לדברין מדינת ישראל היא טעות, בויארין מגדיר את עצמו אנטי-ציוני.
העיון הספרדי: לפרשנות התלמוד של מגורשי ספרד, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, 1989. לקריאת הספר המלא ב"פסיק הספרייה הדיגיטלית"
הבשר שברוח: שיח המיניות בתלמוד, תרגם עדי אופיר, הוצאת עם עובד, 1999.
מדרש תנאים: אינטרטקסטואליות וקריאת מכילתא, מכון שלום הרטמן, תשע"א 2011.
דניאל בולו הוא שף ומסעדן צרפתי, בעל מסעדות בניו יורק, לאס וגאס, פאלם ביץ', מיאמי, ונקובר ובייג'ינג.
הוא נודע במיוחד בשל המסעדה הנושאת את שמו, דניאל, בעיר ניו יורק.
דניאל בולו נולד בסן-פייר דה שאנדייה, צרפת, גדל בחווה מחוץ לליון והתלמד אצל שפים צרפתים בעלי שם כמו רוז'ה ורז'ה, הוא רכש לעצמו מוניטין בניו יורק, בתחילה כשף ולאחרונה כמסעדן.
חברת הניהול שברשותו, The Dinex Group, כוללת כעת שש מסעדות ו- Feast & Fêtes, קייטרינג.
המסעדות כוללות את דניאל, קפה בולו, DB ביסטרו מודרן, בר בולו, DBGB קיצ'ן ובר בעיר ניו יורק.
הוא גם הקים את קפה בולו בפאלם ביץ' ואת בראסרי דניאל בולו בלאס וגאס, שמחזיק בכוכב מישלן.
שתי המסעדות הנושאות את שמו הן דניאל ודניאל בולו בראסרי.
בהיותו בן חמש עשרה, זכה בולו להכרה המקצועית הראשונה בחייו.
הוא עלה לגמר תחרות צרפת כשוליה הקולינארית הטוב ביותר.
בולו התחנך בצרפת אצל רוז'ה ורז'ה, ז'ורז' בלאן, ומישל גראר ואחרי כן בקופנהגן לפני שנהפך לשף פרטי עבור הנציבות האירופית בוושינגטון די.
הוא עבר לעיר ניו יורק, שם פתח את פולו לאונג' במלון ווסטבורי ואז את לה רג'נס במלון פלאזה אתנה.
בשנים 1986–1992 הוא היה השף המבצע של לה סירק.
בתקופת כהונתו בתפקיד, נעשתה המסעדה לאחת מבעלות הניקוד הגבוה ביותר בארץ.
מסעדתו הראשונה הייתה דניאל אותה פתח ב-1993, באפר איסט סייד, מנהטן.
הוא העבירה מקום ב-1998 לשדרת פארק ברחוב ה-65 לאולם שעוצב בהשראת הרנסאנס של ונציה ואכלס בעבר את מסעדת לה סירק.
באתר שהיה משכנה של מסעדת דניאל המקורית השיק את קפה בולו.
הוא פתח עוד מסעדות רגילות ב- theater district של מנהטן ב-2001. DB ביסטרו מודרן וב-2003 את קפה בולו השני בפאלם ביץ', פלורידה.
דניאל בולו בראסרי נפתח ב-2005 בתוך Wynn Las Vegas.
בינואר 2008 פתח השף את בר בולו, ביסטרו צרפתי הממוקם בסמוך למרכז לינקולן בעיר ניו יורק.
הוא פתח את מזו בולו א פקין בבייג'ינג, סין ביולי 2008. הוא פתח את לומייר בוונקובר, קנדה בינואר 2009 ויפתח את DBGB קיצ'ן ובר, בראסרי אירופאי, בעיר ניו יורק בשלהי 2009.
ביוני 2009 התגלה שבולו שואף להשיק את המיזם הבא שלו בלונדון ושכעת הוא מחפש כמה אפשרויות לשם כך.
אחרי שעבר שיפוצים, קפה בולו מיועד להיפתח מחדש בשלהי ספטמבר 2009 עם בר פליידס, הקרוי על שם המסעדה אותה קפה בולו החליף, שיצורף לו.
זמן מה אחרי הפתיחה דורגה מסעדת דניאל כאחת מעשר המסעדות הטובות בתבל לפי International Herald Tribune.
מגזין בון אפטיט הכתירו כשף השנה ומסעדת דניאל קיבלה את אות טופ טייבל מהמגזין גורמה, היא זכתה לדירוג של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס, לפרס גראן אוורד מהוויין ספקטייטור, ולדירוג המקסימלי בעיר ניו יורק עבור הבישול, השירות והעיצוב ממדריך זגאט.
דניאל בולו זכה בפרס ג'יימס בירד כשף הטוב ביותר בעיר ניו יורק בשנת 1992 בעת היותו השף המבצע של מסעדת לה סירק.
קרן ג'יימס בירד תכתיר את דניאל בולו שוב כ"שף המצטיין של השנה" ב-1994 וכ"המסעדן המצטיין" ב-2006 עבור מסעדת דניאל.
באפריל 2007 הוענק לו פרס הקולינאריה ההומניטרי באו"ם מטעם קרן Adopt-a-Mine Field.
נשיא צרפת נתן לבולו את אות לגיון הכבוד במרץ 2006 כאות הוקרה לתרומתו לקידום תרבות צרפת.
דניאל, מסעדת הדגל שלו הנושאת את שמו בעיר ניו יורק, זכתה בשלושה כוכבי מישלן במדריך מישלן האדום לשנת 2010, הניקוד המקסימלי שמעניק המדריך.
בנוסף לכך, מסעדת דניאל בניו יורק קיבלה 19 מתוך 20 נקודות ממדריך גו מיו.
בשנת 2011 דורגה במקום ה-11 בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם.
בולו הנחה את תוכנית הטלוויזיה "After Hours with Daniel", המציגה מבט מאחורי הקלעים לנעשה במסעדה בארוחת הערב ואותה מגישים שפים.
בולו סיים כעת לצלם את העונה השלישית של התוכנית, שמציגה את סצנת המסעדות בניו אורלינס ומיאמי.
העונה הראשונה צולמה במסעדות בעיר ניו יורק והשנייה בחוף המערבי, במסעדות לוס אנג'לס.
בולו כיכב כשף בתוכנית הטלוויזיה Great Chefs.
דניאל בולו תומך במספר פעולות צדקה המתמקדות בהקלת הרעב ובחינוך קולינרי.
הוא היה חבר פעיל בחבר המנהלים של Citymeals-on-Wheels, ארגון שלא למטרות רווח שמספק ארוחות מזינות הנשלחות לביתם של קשישים חלשים בעיר ניו יורק, מאז 2003 והוא מנחה חגיגה שנתית עבור צדקה כל אביב.
ב-13 באפריל 2008 דניאל בולו הנחה ארוחת ערב אינטימית של יום ראשון כדי לציין את יום השנה העשירי של Citymeals – אירוע גורמה שנתי אותו הוא מנחה מאז 1998.
קרן המלגות על שם דניאל בולו נוסדה בידי שותפו העסקי של השף, ג'ואל סמילו, ב-2005. הקרן מאפשרת לטבחים אמריקאיים צעירים ומבטיחים לימודים קולינריים בצרפת.
ב-2008 ביקש פול בוקיז מבולו לייסד מבנה כדי לבחור את נבחרת ארצות הברית של Bocuse d'Or, שביחד עם תומאס קלר וג'רום בוקיז מחבר הנאמנים של קרן בוקיז ד'אור ארצות הברית.
תחרות בוקיז ד'אור הראשונה בארצות הברית התקיימה בספטמבר 2008.
לפי מאמר משנת 2007 במוסף האוכל של הניו יורק טיימס, דניאל בולו נתבע בידי עובדים בעבר ובהווה בשל אפליה בעבודה במסעדה הקרויה על שמו במנהטן.
העובדים טענו שבולו מנע מהם קידום במסעדת דניאל בגלל הגזע שלהם ומוצאם האתני ונקם בכמה שהתלוננו על כך.
הוועדה הפדרלית להזדמנויות שוות בעבודה הגישה תביעה ונערכה חקירה בידי הלשכה לזכויות האזרח מטעם התובע הכללי של מדינת ניו יורק.
בולו הגיע להסדר עם שבעה עובדים בהווה ובעבר שמוצאם מאמריקה הלטינית ובנגלדש ושילם $80,000 והסכים לבסס הסדרים עבור קידום שעליהם יפקחו EEOC ומשרד התובע הכללי של המדינה.
ב-2001 בולו הרשה לסופרת לסלי ברנר גישה כמעט בלתי מוגבלת למסעדת דניאל והתוצאה הייתה הספר מ-2002 The Fourth Star: Dispatches from Inside Daniel Boulud's Celebrated New York Restaurant שהעניק מבט פנימי לתוך מעשיו של השף וכיצד הוא פועל.
דניאל בהריר (נולד ב-20 בינואר 1956) הוא אמן ופסל ישראלי.
עבודותיו, העוסקות בתנועה אנושית, מופיעות במכון וינגייט, בבית החולים אסף הרופא, בבית החולים שיבא ובבניינים ציבוריים אחרים בישראל ובעולם, כגון בניו יורק ובטוקיו.
כמו כן עוסק בתחומי הפיסול השונים כגון מיצבים, קולאז'ים וכדומה.
דניאל בהריר נולד באנגליה בקרויודון לסידני ומרים בהריר.
בגיל 18 החל בלימודי אמנות בקולג' הרטפורדשייר לאמנות ועיצוב, תחת הכשרתם של המורים ג'והן ו.
לאחר מכן המשיך בלימודי פיסול באוניברסיטת סימון דה מונפורט תחת סידני הרפלי.
בשנת 1980 עלה לישראל מלונדון, והחל ללמוד בבצלאל.
לאחר שנה החליט לעזוב את הלימודים מכיוון שחש כי רמת הלימוד איננה מתאימה לו, מאחר שסיים חמש שנות לימודי אמנות אקדמאיות באנגליה.
בין השנים 1981–1982 עבד בבית היציקה בעטרות בירושלים, ולאחר מכן בבית היציקה AP בנתניה.
בבתי היציקה עבד עבור אמנים אחרים ביצירת תשלילים ובתרכובת פטינה לעבודותיהם.
עבודותיו האישיות בתקופה זו עסקו לראשונה בתנועה האנושית, ובהריר יצא פסלים של נשים בתנועות אקרובטיות אשר יוצרות מתח פיזי.
בין השנים 1983–1985 שירת בצה"ל ככוון M61 וולקן, בעיקר בלבנון.
לאחר סיום שירותו הצבאי פתח בית יציקה עם הפסל ברוך סקציאר בראשון לציון.
בין השנים 1985–1987 עבד על הפסל קווים מקבילים המתאר סימטריה שבורה, ומתבסס על נוסחאות מתמטיות.
בשנים 1986–1987 שימש כמרצה לפיסול בבית הספר לאמנות אסכולה-מימד.
בשנת 1988 העתיק את הסטודיו שלו לנמל יפו, שם עבד כ-13 שנה.
בשנים אלו פיתח את סגנונו הייחודי, ויצר את הפסל "ראש" לבית החולים אסף הרופא, בעקבות דיוקנו של דוקטור וים מאלגו.
בשנת 1993 יצר את הפסל "Fantasy of Legends" מחול בלבד, אשר הוצג כחודשיים בחוף ירושלים בתל אביב.
בשנת 1997 השתתף בתערוכה "יד שנייה" במוזיאון תל אביב לאמנות בתל אביב, את פסלו "סימטריה שבורה".
באותה שנה השתתף בתערוכה בלונדון בגלריה Cooltan בשם "Pay Roll", והציג את פסלו "אחד מארבע".
הפסל הציג ארבע דמויות, אשר לכאורה זהות זו לזו, מלבד שינויים בתספורת ובהעמדת הפסל.
בשנת 2001 הציב 21 פסלים קטנים במכון וינגייט, שלושה מתוכם עובדו לפסלי ענק, בגדלים שלושה וחצי מטר גובה בממוצע.
פסליו מוצבים כיום בטוקיו, לונדון, ניו יורק, פריז, יפן ועוד.
סדנתו ממוקמת כיום בגבול יפו ותל אביב.
דניאל בן חיים (נולד ב-8 ביולי 1987) הוא זמר ישראלי.
נולד בעפולה וגדל במגדל העמק ובאזור המרכז.
בגיל 17 עבר לאילת ועבד שם כמלצר מזמר, לצד לימודיו.
השתתף בעונה החמישית של כוכב נולד, והגיע לשלב חצי הגמר.
לאחר התוכנית חתם בחברת ההפקות אבי גואטה וב-21 במרץ 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, "מתפרפר", עליו עבד שנתיים וחצי.
האלבום כולל 15 שירים, מתוכם יצאו לאור שבעה כסינגלים לפני צאת האלבום.
הסינגל הראשון מתוך האלבום שיצא לאור הוא "תסתכלי עלינו", שהוציא במאי 2008, ואותו כתבו והלחינו טל שגב ויעקב למאי.
הסינגל השני היה "קיץ משגע" והשלישי - "מתפרפר", אותו כתב יוסי גיספן והלחין עדי לאון.
הרביעי - "אם תאמיני", החמישי - "חגיגה לעיניים" (מילים: דורון דוידסקו, לחן והפקה: אריק זנתי), השישי - "לא נגמל ממך", שאת הקליפ שלו ביים עוזי ג'ורג' והשביעי - "נסיכת חלומותיי" שכתב דוד זיגמן ללחן של יוסי בן דוד ועיבוד של יעקב למאי.
ב-2014 פרש בן חיים מחברת ההפקות אבי גואטה.
כיום מיוצג בחברת ההפקות תטה - Teta.
בשנת 2019 התמודד בעונה השביעית של הכוכב הבא לאירוויזיון.
עם זאת, לא נכנס לנבחרת.
דניאל אפרת (נולד ב-4 באוגוסט 1982) הוא מחזאי, מעבד, כותב שירים, מתרגם, במאי ושחקן ישראלי.
דניאל אפרת נולד וגדל בתל אביב.
סבא רבא שלו הוא גרשון אגרון, שהיה עיתונאי וראש עיריית ירושלים.
סבו, אביה של אמו, אברהם טמיר, היה אלוף בצה"ל.
אביו, עובד אפרת, הוא מוזיקאי ואמו, פרופ' דפנה אפרת, היא היסטוריונית של האסלאם.
מגיל ארבע עד שש שהה עם משפחתו בבוסטון.
בגיל תשע (1991) השתתף בסדרה אמריקאית בבימויו של קווין קורנר, בשם "Iran: the Days of Terror", שעסקה במהפכה האיראנית וצולמה ביוון.
כמו כן, שיחק בסרט אמריקאי שצולם בישראל.
כילד השתתף בפרסומות ובלהקות נוער.
בשנת 1992 השתתף בקלטת של מתי כספי "בובה מתי" בתפקיד ילד שבובת הטרול שלו מתעוררת בדמות מתי כספי, ונטל חלק בקלטות של "כמו גדולים" עם אריק איינשטיין ו"דו רה מי פה" עם ניצה שאול.
בכיתה ד' החל ללמוד משחק בבית הספר לאמנויות.
בכיתה י"א הופיע בסדרת הטלוויזיה "המכון" בערוץ 2 טלעד בבימוי אורי ברבש, שם גילם את בנם של שני פסיכולוגים, ששולח יד בנפשו בתום העונה הראשונה.
דניאל למד בבית הספר התיכון על-שם תלמה ילין, אותו סיים בשנת 2000. ב"תלמה ילין" כתב עבודת גמר, בהנחיית אהוד מנור, על הפונקציה הדרמטית של השיר במחזמר.
חלקה המעשי של העבודה היה תרגום ובימוי המחזמר "מופע האימים של רוקי".
לימים תרגם מחדש את "אחים בדם", שרץ בתיאטרון בית ליסין והיה אחד מנושאיה של עבודת הגמר שלו בתיכון.
בין חברי כיתתו בתלמה ילין היו יעל טוקר, נילי רוגל, דקלה הדר, אילנית גרשון ומיכאל רונן.
בשנת 2005 כיכב אפרת בסרט הקולנוע העצמאי של יאיר הוכנר "ילדים טובים".
בהמשך, למד בבית צבי, שם הושפע מארתור קוגן, גרי בילו, ואלון אופיר.
הוא סיים את לימודיו בבית צבי בשנת 2003. במהלך לימודיו בבית צבי זכה במלגות שונות, ביניהן מלגה ע"ש עדה בן-נחום.
בבית צבי הכיר את חברו לספסל הלימודים גלעד קמחי, שנעשה שותפו ליצירה.
הם יצרו יחד מופע בשם "אצל הרננדז במרתף", שהוצג בצוותא.
קמחי ביים ואפרת כתב, ערך ושיחק.
אפרת התבקש לכתוב מופע לפסטיבל "פותחים במה" של בית ליסין בשם "ברודוויי פינת פרישמן".
לאור הצלחת המופע החליטו בבית ליסין לאמץ את קבוצת השחקנים (דקלה הדר, רויטל זלצמן, יוסי טולדו, הילה זיתון, ידידיה ויטל, יניב לוי, טל-יה יהלומי לוי) כקבוצת הצעירים של בית ליסין, ואת גלעד קמחי כמנהל האמנותי של הקבוצה ודניאל אפרת ככותב ומתרגם.
חלק מההפקות בבית ליסין משותפות לקבוצת הצעירים ולקבוצת הבוגרים, וחלק מיועדות באופן בלעדי לקבוצה, כמו: "מנדרגולה", "חלום ליל קיץ" וכמה הצגות ילדים.
אפרת כתב שלושה עיבודים להצגות ילדים, וכמו כן כתב בעצמו ארבעה מחזות לילדים: "רוקדים ברחוב", "מועדון ויואלדי", "גיבורים קטנים" ו"חלום בקצות האצבעות" שהוצגו בתיאטרון השעה.
כמו כן כתב שלושה עיבודים להצגות ילדים: "הקוסם מארץ עוץ" (בית ליסין / מדיטק) "בגדי המלך", "ספר הג'ונגל" (מדיטק).
אפרת עסק גם בתרגום שירים: כתב נוסח עברי לשיר "די לה" עבור אלבומה של רוני דלומי "קצת אחרת", ותרגם את שירי הסרטים "פלונטר" ו"ריו" (וידאופילם) וסדרות אנימציה שונות.
עבודתו הראשונה שהוצגה בתיאטרון רפרטוארי הייתה "אביב מתעורר", מאת סטיבן סייטר ודאנקן שיק,על פי המחזאי הגרמני פרנק ודקינד, בהצגה כיכבו נינט טייב, עידו ברטל ועידו רוזנברג, בנוסף, תרגם עבור תיאטרון בית ליסין את המחזה "אחים בדם", שהיה מנושאי עבודת הגמר שלו בתיכון.
ב-2015 כתב עיבוד חדש ל"זרעים של מסטיק", בשיתוף עם עידן עמית, המבוסס על המחזמר מאת לאה נאור.
אפרת זכה בפרס אגודת ידידי בית ליסין על תרומה אמנותית לתיאטרון (2010) ובפרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות ע"ש עדה בן נחום על תרגום "אביב מתעורר" בשנת 2011, ובמלגה מטעם אלי ליאון (2011).
מופע תיאטרון תפקיד במאי ברודוויי פינת פרישמן בית ליסין כתב וערך גלעד קמחי אצל הרננדו במרתף אנסמבל הרננדו / צוותא תרגם וערך גלעד קמחי
הצגה תיאטרון מחזאי במאי הקוסם מארץ עוץ בית ליסין/המדיטק שירים: דניאל אפרת, מוזיקה: אמיר לקנר.
הצגה מחזאי שנה טיפול דחוף מחזות קצרים מאת כריסטופר דוראן 2014
הצגה מחזאי שנה מאמי (אופרת רוק) הלל מיטלפונקט, יוסי מר-חיים ואהוד בנאי 2013
הצגה מחזאי שנההחולה ההודירשף לוי2019 מאמי (אופרת רוק) הלל מיטלפונקט, יוסי מר-חיים ואהוד בנאי 2012 עלובי החיים אלן בובליל וקלוד-מישל שנברג על פי ויקטור הוגו 2012 שיקגו ג'ון קאנדר ופרד אב 2012 איש חסיד היה עריכה: דן אלמגור 2011 פיפן (ביים ותרגם) רוג'ר או.
הירסן 2008 מיקה שלי גדי ענבר (ביים על פי גדי ענבר) 2007 שיער ג'רום רגני, ג'יימס ראדו, גאלט מקדמוט (ביים על פי גדי ענבר) 2006 טומי תם אוראנד האריס (ביים על פי רפי ניב) 2004 תהילה (ביים ותרגם) דייוויד דה סילבה 2004 ההבטחה אלכסיי ארבוזוב 2001
הצגה מחזאי שנה בילי שוורץ אוהד חיטמן 2013
הצגה מחזאי שנה בילי שוורץ אוהד חיטמן ושירלי דשא 2015
ביים את מחזה-הקריאה "למען הסדר הטוב" בפסטיבל פותחים במה (בית ליסין) 2010.
ב-2014 ביים אפרת את המחזמר "הלהקה" במסגרת להקת הנוער "להקת צופי תל אביב", בהפקתו של רוני גלעד וכוריאוגרפיה שבוצעה על ידי עומר זמרי.
כן השתתף במופעי מחווה לחיים חפר, אהוד מנור, דליה רביקוביץ' ונעמי שמר בתיאטרון הקאמרי.
סרט/סדרה במאי שנה המכון אורי ברבש 2001 כן או לא Iran: the Days of Terror קווין קורנר 1991
סרט במאי תפקיד שנה ילדים טובים יאיר הוכנר בתפקיד ראשי 2005 אביב נדב לויתן 1997 פרנק סינטרה מת נדב לויתן 1998
דניאל בוקנץ , היה סיף, שופט סיף ורופא שיניים יהודי-אמריקאי, פעמיים סיים במקום רביעי בשתי אולימפיאדות עם נבחרת ארצות הברית, אלוף ארצות הברית (1949, 1952, 1953 ו-1957) ואלוף המכביה השלישית (1950) ברומח.
הוא השתתף ב-4 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ורומא 1960) ושפט בשמונה אולימפיאדות.
בוקנץ נולד במנהטן, ניו יורק וגדל בברונקס, ניו יורק.
הוא התאמן במועדון הסייפים של מנהטן .
בעל תואר דוקטור ברפואת שיניים בשנת 1938, מאוניברסיטת ניו יורק.
במלחמת העולם השנייה הוא היה קפטן ביחידות של רופאי השיניים בצבא ארצות הברית ושירת בחטיבת חיל הרגלים ה-87 בקרב על הבליטה.
באולימפיאדת לונדון הוא סיים במקום רביעי ברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד סייף יהודי נוסף נתנאל לובל.
בתחרויות הסייף של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה במדליית זהב ברומח אישי לאחר שניצח בקרב על הזה את אלן קוורטלר מארצות הברית במדליית ארד זכה רלף קופרמן מבריטניה.
באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום 19 ברומח אישי ובמקום 7 ברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, הרולד גולדסמית', ביירון קריגר ונתנאל לובל.
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום רביעי ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת רומא הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, הרולד גולדסמית' ויוג'ין גלזר.
בנו, ג'ף בוקנץ, המשיך את דרך אביו כקפטן נבחרת ארצות הברית בסיף בשתי אולימפיאדות (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008).
דניאל בן-נחום (שמו הקודם: דניאל פרוכובניק פרחיהו; 24 במרץ 1910 – 26 בדצמבר 1992) היה משורר, סופר, מסאי, מבקר וחוקר ספרות, עורך ומתרגם.
עלה לארץ ישראל ב-1933 והצטרף לקיבוץ בית זרע.
היה מפעילי הקיבוץ הארצי ומפ"ם.
פרסם שירים, מאמרי ביקורת ומסות בענייני חברה וספרות בעיתונות בליטא ובארץ.
זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון.
למד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, השתלם בשנים 1927–1929 בחקלאות בנאנסי שבצרפת, וכיהן כחבר בהנהגת "השומר הצעיר" ובמרכז "החלוץ" בליטא.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל במסגרת "הגרעין הליטאי" של "השומר הצעיר", הצטרף אל "הקיבוץ הליטאי" בפתח תקווה, ובשנת 1934 עבר איתו לקיבוץ בית זרע שבעמק הירדן.
היה פעיל במוסדות הקיבוץ הארצי ומפ"ם ועשה בשליחות תנועתו בחו"ל (בין היתר שימש כשליח בצ'כוסלובקיה ערב כיבושה על ידי הנאצים וכן היה שליח במחנות המעפילים בקפריסין לאחר מלחמת העולם השנייה).
היה בין עורכי ביטאון צעירי מפ"ם "בשער".
חקר את יצירתו של יוסף חיים ברנר והיה מעורכי ומתרגמי כתבי דב בר בורוכוב.
פרסם ספרי שירה, מאמרים ורשימות שהתמקדו בקיבוץ ודרכו.
כל חייו שילב פעילות תנועתית, מחקר וכתיבה עם עבודת אדמה.
הושפע עמוקות מהפואטיקה של ביאליק, ואף על פי שניסה להטמיע בשירתו את הלשון המתחדשת, נטה תמיד אל המליצה והפאתוס.
בשנת 1963 זכה בפרס קוגל לספרות על ספרו "במעלה דורות: עיונים בספרות ההשכלה".
דניאל בן-נחום נפטר בישראל ב-26 בדצמבר 1992. הוא הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו בית זרע.
דניאל בן-נחום הוא אב לארבעה: שולה בן-נחום, יונתן בן נחום, יזהר בן נחום ודוד בן-נחום.
שולה בן-נחום היא חברת קיבוץ בית זרע, יונתן בן-נחום הוא סופר ואילו בנו הצעיר יזהר בן-נחום - היסטוריון בעל תואר דוקטור וחבר קיבוץ בית קמה.
במעלה דורות: עיונים בספרות ההשכלה, מרחביה: ספרית פועלים, 1962
דברים בשם אומרם [שירים], מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ו 1965
רשות הזעקה: חזרה אל ברנר, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1971
בשעריך פרג: פראג בצל השואה (פואמה), תל אביב: עם הספר, תשל"ג 1972
אתם הדברים הנפלאים: שירים, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ט 1979
"הערות בוויכוח על תורת בורוכוב", יעד: מאסף לחקר תנועת העבודה הציונית והסוציאליזם, מס' 3 (21) (1989), עמ' 69–75
עם מחר ואתמול ואי-אז: אספת שירים, תל אביב: עם הספר, 1990
בית-זרע: כ"ה שנים לקיבוץ על אדמתו, בית-זרע: קיבוץ בית-זרע, תשי"ד 1954
לייב לויטה ודניאל בן נחום, כתבים: דב בר בורוכוב; תרגום: מ' אבידוב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, תשט"ו-תשכ"ו 1955–1966, 3 כרכים
שמריהו ברהון, לוי בן-אמתי, דניאל בן-נחום, ברוך קלס, כנרות - חוברת העשור: המועצה האזורית "עמק הירדן" בעשור למדינתנו ערה"ש תשי"ט ספט' 1958, מרחביה: המועצה האזורית עמק הירדן, 196?
כאם חשה להציל: שליחותה של חביבה רייק, מרחביה: המחלקה לתרבות של הקיבוץ הארצי "השומר הצעיר" וספרית פועלים, תשכ"ה 1965
בדרך: כתבים לחקר תנועת הפועלים היהודית, גבעת חביבה: בית ברוך לין, תשכ"ח 1967 או 1968
חיים שמיר, בטרם שואה: רדיפת יהודי גרמניה ודעת-הקהל במערב-אירופה 1933–1939; ערכו: דניאל בן-נחום וחיים רשף, תל אביב: מורשת - בית עדות על שם מרדכי אנילביץ' וספרית פועלים, תשל"ד 1974
אלכסנדר פרג, שבעה שערים: מבחר כתבים; כינס וערך דניאל בן-נחום, בית זרע: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר - המחלקה לארגון ולהסברה של ההסתדרות הציונית, תשל"ז 1977
יעקב עמית, דניאל בן־נחום, לוי דרור, מראשית עד אחרית: ספר קורות השומר הצעיר בליטא, תל אביב: מתח, מרכז לחקר ותיעוד השומר הצעיר, תשמ"ו 1986
כתבים פילוסופיים: בורוכוב; תרגום, עריכה ומבואות דניאל בן נחום ואברהם יסעור, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ד 1994
פרידריך אנגלס, מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה; תרגם מגרמנית ד.
פרוחובניק [=דניאל בן נחום], מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1940
איליה ארנבורג; תרגם מרוסית דניאל בן-נחום, מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, תש"ג 1943
שירה גורשמן, הצאן והבקר של חנה: רומן; תרגם מיידיש דניאל בן-נחום; ערך: חיים פלג, תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ז 1997
ברוך בן-יהודה, דניאל בן-נחום, שמעון ז"ק, יעקב לנדאו, דב ליפץ ויעקב עמית (ועדת המערכת), בנתיב המורה: ספר זיכרון לא"נ פרחיהו, תל אביב: עם הספר, תשכ"ב 1962 [ספר זיכרון לכבוד אביו של דניאל, אפרים-נחום פרחיהו-פרוכובניק]
מוטל בן פייסי החזן: המחזה ב-5 מערכות (9 תמונות); לפי שלום עליכם, בתרגומו של י"ד ברקוביץ, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, הוועד הפועל, מרכז לתרבות ולחינוך, 196?
כתב במחצית הראשונה של שנות ה-30 את המילים לשיר "סדרן סדרן" (לחן עממי רוסי).
דניאל בוטייל (נולד ב-4 ביוני 1994) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל בקפיצה לרוחק (2014).
בוטייל מתאמן בהדרכת רוגל נחום.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2011 סיים בוטייל במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.67 מטר ובמקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.85 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2012 זכה בוטייל במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.87 מטר, אחרי יוחאי הלוי חבור לאגודה (16.86 מטר) ולפני תום יעקובוב ממכבי חיפה כרמל (11.55 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.10 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה ביוני 2013 זכה בוטייל במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש לנוער של 15.61 מטר, שיפור של 19 ס"מ לשיא הנוער בן ה-21 של אבי טיירי, ו-58 ס"מ לשיאו האישי.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.52 מטר, אחרי יוחאי הלוי חברו לאגודה (16.45 מטר) ולפני תום יעקובוב ממכבי חיפה כרמל (15.31 מטר).
שלושה שבועות לאחר מכן, במסגרת תחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.49 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה יולי 2014 זכה בוטייל במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.34 מטר, לפני תום יעקובוב (7.32 מטר) וגדי אוחיון מעמק חפר (7.26 מטר).
דניאל בֶּלֶטֶה (נולד ב-23 בדצמבר 1969) הוא סופר ישראלי בן העדה האתיופית, העוסק בשימור מורשתה של יהדות אתיופיה.
בלטה הוא אחד הכותבים הראשונים מהעדה האתיופית שספריו יצאו לאור בשפה העברית.
דניאל בלטה נולד בכפר טדה שליד גונדר בשנת 1969 בשם אינאו אזמראו.
אביו אזמראו מקוננט גדל בכפר מאוורי לאחר שהוריו נפרדו כשהיה בן שנה.
אזמראו גדל עד גיל 13 אצל אמו ואחר כך עבר להתגורר עם אביו.
אביו לימד אותו עד כיתה ד', אך לאחר שלא הצליח להמשיך ללמוד מפני שאביו העדיף את עזרתו בעבודות חקלאות, הוא נשאר עם רצון עז ללימודים – ואת רצונו בהמשך לימודים ניסה להעביר אל ילדיו, חינך את ילדיו על חשיבות ההשכלה והצטיינות בלימודים.
אמו של דניאל, זממו גלאיה, היא אחיינית של מנהיג העדה יונה בוגלה.
אמה, הבסט בוגלה, נפטרה כאשר זממו הייתה בגיל חמש, ולאחר מות אמה עברה ממשפחה למשפחה עד שבשנת 1954 החלה ללמוד בפנימייה של הסוכנות היהודית שנפתחה באסמרה על ידי יונה בוגלה ושמואל בארי.
זממו הייתה אחת התלמידות הראשונות שלמדו במקום והייתה מועמדת ללמוד שם כמה שנים - ולעבור להמשך לימודים בישראל.
כיוון שהתגעגעה לדודים שלה ולחברים שלה בכפר, לא התמידה בלימודים וחזרה למקום הולדתה.
כמו בעלה, גם זממו ניסתה לעודד את בניהם ללמוד ולהשקיע בלימודים.
לאחר הגיעה לכפר נישאה לאזמראו מקוננט בגיל 17.
דניאל הוא הבן השני למשפחת בלטה.
הבן הבכור למשפחה נפטר בגיל חמש.
מותו של הבן הבכור השפיע על המשפחה באופן חזק והתוצאה הייתה חיבוק יתר של הילדים מחשש לאבד גם אותם.
הוריו של דניאל שלחו אותו ללמוד ב-1978 בבית ספר בווזבה, שם החל ללמוד את שנתו הראשונה.
לאחר כשנה הוריו עזבו לכפר מאורי, ואת כיתה ב' למד במשך שנתיים כיוון שבית הספר היה רחוק ממקום מגוריו, והיה חייב להתחזק על מנת שיוכל ללכת כל יום 14 ק"מ הלוך ושוב.
ב-1984 עבר לאמבובר לאחר שנפתח שוב, שם למד עד עלייתו לארץ.
את מסעו לישראל עשה דניאל כשהיה בגיל 15, מסע שהשפיע עליו רבות.
בסודאן נפרד ממשפחתו במהלך כישלון העלייה שהיה.
במסע הזה משפחתו ניסתה לעלות דרך המדבר ובעזרת חיל האוויר הישראלי, אך ניסיון זה כשל לאחר שהמשפחה איבדה זה את זה ומתוך אלפי אנשים שהיו שם במדבר, לא הצליחו לפגוש זה את זה.
אביו, שחשב שחלק ממשפחתו עלו למשאית שבאה לאסוף אותם מהמדבר ומשם למטוס, עלה עם בתו בת הארבע ולבסוף התברר לו שאשתו ושלושה מילדיהם נשארו שם והוא עלה לארץ לבד עם בתו בת הארבע.
בסודאן נשאר במחנה פליטים למשך חמישה חודשים וב-17 בספטמבר 1984 עלה לישראל יחד עם משפחתו.
לאחר עלייתו למד בישיבת מירון, שם עשה את דרכו הראשונה בארץ, ולאחר שלמד שלוש שנים ביקש לעבור לבית ספר שלומדים בו לימודים עיוניים יותר.
ניסיון זה לעבור לבית ספר חילוני לא היה פשוט, ולאחר מאבק שעלה לו בהפסקת לימודים של חודשים הצליח לעבור לכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, שם סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1990.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת גבעתי.
לאחר סיום מסלול בגבעתי והצטיינותו במבחני כושר גופני, יצא לקורס מדריכי ספורט, ושימש מדריך ספורט בחלק משירותו הצבאי.
בשנת 1995 החל ללמוד במכללת וינגייט, שם סיים את לימודיו בשנת 1999. הוא נהג לספר את סיפורי הקהילה לחברה הישראלית ולקהילה בכלל.
לאורך חייו שאף תמיד למצוא כלי שיכול להנגיש את הקהילה לחברה הישראלית.
בית הספר באתיופיה, המסע לארץ ובין היתר הישארות במחנה הפליטים בסודאן, דרכו הראשונה בארץ כולל הלימודים במכללת וינגייט, השפיעו עליו רבות והוא הבין שהדרך הטובה ביותר שיוכל לעזור לקהילה להיקלט בישראל היא על ידי כתיבת סיפורי העדה ותיעוד העבר.
משנת 1997 מקדיש בלטה את זמנו לחיפוש חומרים ותיעוד אנשי הקהילה.
הוא מעביר הרצאות רבות בנושא הקהילה וסדנאות הורים וילדים, ואף זכה בפרס מטעם ג'וינט ישראל בשנת 2003 על עבודתו במציאת כלי עבודה להורים וילדים.
בין היתר מעביר הרצאות במערכת החינוך, צה"ל, משטרת ישראל ובקרב בני הקהילה האתיופית.
בשנת 2012 זכה בפרס שרת הקליטה על ספרו "עשן ואמיץ" - ספר פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה.
בשנת 2015 הוציא את ספרו "ראש וראש", במטרה שיהווה גשר בין-תרבותי בין יוצאי אתיופיה לכלל הציבור הישראלי.
בשנת 2017 הוציא את ספרו השמיני - "טביבאן" בגרסתו העברית.
ספר זה מתאר את קורות יהודי אתיופיה במאתיים השנים האחרונות, ומכיל מסמכים ועדויות מהתקופה.
את הספר כתב יחד עם אסלף טקטל, מקהילת הטביבאן של יהודי אתיופיה.
קהילה שהממסד הדתי בישראל ומדינת ישראל אינה מכירה ביהדותם.
משנת 2019 עוסק בכתיבת ספרים נוספים העוסקים בתרבות והיסטוריה של העדה האתיופית וכן ביוגרפיות של אנשים בולטים בעדה.
2001: "המסע הנורא" (אמהרית) – סיפור עליית יהודי אתיופיה דרך סודאן
2012: "עשן ואמיץ" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2013: "עשן ואמיץ 2" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2014: שיחון רפואי (עברי-אמהרי), יחד עם סיגל בלטה בירסאו
2015: "ראש וראש" (עברית) - מסורת אתיופית פוגשת מנטליות ישראלית
2016: "טביבאן - החכמים" (אמהרית) - תולדות יהודי אתיופיה מהמאה ה-19 עד המאה ה-20
2016: "היסטוריה של יהודי אתיופיה" (אמהרית)
2016: "עשן ואמיץ 3" (עברית) - פתגמים מתרבות יהודי אתיופיה
2017: "טביבאן" (עברית) - פרקים בתולדות יהודי אתיופיה
2019: "קדוסן" (אמהרית) - ביוגרפיה של משפחת קדוסן.
הספר מגולל את סיפורה של האם קדוסן שחיה עד אמצע המאה ה-19. סיפור חייה מספר את סיפור חיי הקהילה באזור קוארה וצ'ילגה.
2019: "מלידהו ועד וטזבה" (אמהרית) - ביוגרפיה של משפחת סנדקה אליאס.
2019: "הגיבור מבלסה" (אמהרית) - ביוגרפיה של מקטנן ברוק.
2020: "הגדעונים: תולדות יהודי אתיופיה והמסע לארץ ישראל" (עברית)
2020: "סיפורו של מקוננט בלטה" (עברית) - ביוגרפיה של סבו של המחבר
2021: "הפלשים האבודים" (עברית) - ספר המספר את סיפורם של 5 מבני הקהילה היהודית שיצאו מאתיופיה במאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 לארצות אחרות ומעולם לא שבו.
2021: "יהודי קוארה ומשפחת קס אדגו נגסה"
2021: "ברוק יתיאו - תולדות משפחת ברוק יתיאו בימות"
2021: "נביאו אבא קינדה ומשפחת נגדו וצגיי מירץ"
2024: "מסע המשלחת של ד"ר דן הראל ויונה בוגלה בהרי סמיין, 3-12 בדצמבר 1963", מאמר מאת מנחם ולדמן, דב גולדפלם ודניאל בלטה