tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר איילין לי טבעה במקור את המונח "חד קרן" בשנת 2013, היו רק שלושים ותשע חברות שנחשבו לחד-קרן.
במחקר אחר שנעשה על ידי הרווארד ביזנס רוויו, נקבע כי חברות הזנק שהוקמו בין 2012 ל-2015 גדלו בהערכת שווי פי שניים מחברות הזנק שהוקמו בשנים 2000–2013.
בשל הצמיחה המהירה במספרן של חברות החד-קרן נוצרו מונחים נוספים כדי לתאר חברות ששווין מעל 10 מיליארד דולר - דקהקורן, וחברות ששווין מעל 100 מיליארד דולר - הקטוקורן.
הסיבות מאחורי צמיחתן המהירה של חדי-הקרן
על פי מאמר בכתב העת המדעי "Management Science", משקיעים וחברות הון סיכון מאמצים את אסטרטגיית ה-get big fast עבור חברות סטארט-אפ.
GBF היא אסטרטגיה בה סטארט-אפ מנסה להתרחב בקצב גבוה דרך סבבי מימון גדולים וקיצוץ מחירים כדי להשיג יתרון בנתח השוק ולדחוק את המתחרים במהירות האפשרית.
נראה כי התשואות האקספוננציאליות המהירות באמצעות אסטרטגיה זו אטרקטיביות לכל הצדדים המעורבים.
עם זאת, תמיד יש את הערת הזהירות של בועת הדוט-קום של שנת 2000 והיעדר הקיימות לטווח הארוך ביצירת הערך של החברות שנולדו מעידן האינטרנט.
חדי-קרן רבים נוצרו באמצעות רכישות על ידי חברות ציבוריות גדולות.
בסביבת ריבית נמוכה וצמיחה איטית, חברות רבות כמו אפל, פייסבוק וגוגל מתמקדות ברכישות במקום להתמקד בהשקעות הון או השקעות בתוך החברה.
כמה חברות גדולות מעדיפות לחזק את עסקיהן באמצעות רכישת טכנולוגיות ומודלים עסקיים מבוססים במקום ליצור אותם בעצמן.
הגיל הממוצע של חברת טכנולוגיה לפני שהיא מונפקת בבורסה הוא 11 שנים, לעומת אורך חיים ממוצע של ארבע שנים בשנת 1999. דינמיקה חדשה זו נובעת מגדילה בהיקף ההון הפרטי הזמין להשקעה בחברות הזנק, וכן בעקבות תקנה אמריקאית משנת 2012 שהגדילה פי ארבעה את מגבלת בעלי המניות בחברה פרטית.
סכום ההון הפרטי שהושקע בחברות תוכנה גדל פי שלושה משנת 2013 עד 2015.
באמצעות סבבי גיוס רבים חברות אינן צריכות לעבור הנפקה ראשונה לציבור כדי להשיג הון או הערכת שווי גבוהה יותר; הם יכולים פשוט לחזור למשקיעים ולגייס הון נוסף.
הנפקות מסתכנות גם בסיכון של פיחות ערך החברה, אם השוק הציבורי מעריך את החברה פחות מהערך שמייחסים לה המשקיעים.
מספר דוגמאות אחרונות למצב זה הייתה חברת השירותים הפיננסיים סקוור, וטריווגו, מנוע חיפוש גרמני פופולרי למלונות, שניהם ירדו בערכם לאחר ההנפקה.
היה זה בגלל הערכת יתר ניכרת של שתי החברות בשוק הפרטי על ידי משקיעים וחברות הון סיכון.
השוק לא הסכים עם הערכות השווי של שתי החברות, ולכן צנח מחיר כל מניה מטווח ההנפקה הראשוני שלהן.
בנוסף, משקיעים וסטארט-אפים לא רוצים לבזבז משאבים על הרגולציות הנלוות להנפקה.
תקנות כמו חוק סרבנס-אוקסלי החילו רגולציות מחמירות על חברות ציבוריות, בעקבות מספר מקרי פשיטת רגל בשוק האמריקאי.
חברות הזנק מנצלות את שטף הטכנולוגיות החדשות של העשור האחרון כדי להשיג מעמד של חד-קרן.
עם התפוצצות המדיה החברתית והגישה למיליוני משתמשים בפרסום ממוקד, לחברות הזנק יש את היכולת להרחיב את העסק שלהן מהר מתמיד.
חידושים טכנולוגיים רלוונטיים כוללים סמארטפונים ניידים, פלטפורמות P2P ומחשוב ענן בשילוב של יישומי מדיה חברתית סייעו לצמיחת חדי-הקרן.
הערכות השווי המובילות את חברות ההזנק הללו להפוך לחדי-קרן הן ייחודיות בהשוואה לחברות מבוססות יותר.
הערכת שווי לחברה מבוססת נובעת מביצועים של שנים עברו, ואילו הערכת שווי של חברת הזנק נגזרת מהזדמנויות הצמיחה שלה ומההתפתחות הצפויה שלה לטווח הרחוק לשוק הפוטנציאלי שלה.
הערכות שווי לחד-קרן נובעות בדרך כלל מסבבי מימון של חברות הון סיכון גדולות.
הערכה משמעותית נוספת של חברות הזנק היא כאשר חברה גדולה בהרבה רוכשת אותה ומשלמת בפועל את הערכת השווי.
לדוגמה כאשר יוניליוור רכשה את מועדון "דולר שייב קלאב" וכאשר פייסבוק רכשה את אינסטגרם עבור מיליארד דולר, מה שהפך למעשה את החברות הנרכשות לבעלות שווי של מיליארד דולר.
לא כל חד-קרן מגשים את תקוות המשקיעים בו, ויש שהערכת שוויים יורדת בצורה תלולה לאחר שהפכו לחד-קרן.
דוגמה לכך היא חברת ואיאר הדמאה, שביוני 2022 הפכה לחד-קרן בספטמבר 2024 הוערך שוויה שווי ב-55 מיליון דולר בלבד.
גיוסי הון בישראל לפי שווי של מיליארד דולר ומעלה.
חלק מהמספרים הם הערכות של כלי תקשורת ולא נתונים רשמיים.
או.2024 1001.6ניהול אמצעים לאחסון נתוניםנקסט סיליקון2024 1001.6שבבים למחשבי-עלדרים סקיוריטי2025 1001.1אבטחת מידעקוראלוג'יקס2025 1151.0ניטור תוכנה
עם חדי-הקרן לשעבר נמנות מובילאיי שהונפקה ב-2014 לפי שווי של 5.3 מיליארד, ומלאנוקס שנמכרה לאנבידיה ב-6.9 מיליארד (לאחר שהייתה חברה ציבורית וחזרה להיות חברה פרטית).
בשנת 2021, 21 חברות ישראליות בשווי של מיליארד דולר ומעלה הונפקו ואיבדו את סטאטוס החד-קרן שלהן, כולל Monday.com לפי שווי של 6.8 מיליארד, איירון סורס לפי שווי של 11 מיליארד, SentinelOne שהונפקה לפי שווי של 9 מיליארד, וסלברייט בשווי של 2.4 מיליארד.
חד־צדדיות היא מדיניות או גישה דיפלומטית לפיה מדינה פועלת בזירה הבינלאומית על פי האינטרסים שלה בלבד, ללא תיאום עם מדינות אחרות, ולעיתים אף תוך התעלמות מהסכמים, מוסדות בינלאומיים או קואליציות רב־לאומיות.
כביטוי, המילה Unilateralism החלה להופיע משנת 1926, בהתייחסות ספציפית לפירוק חד־צדדי מנשק.
המשמעות הנוכחית, הרחבה יותר, מופיעה ב-1964.
המדיניות החד־צדדית עומדת בניגוד לרב־צדדיות (Multilateralism), שבה מדינות משתפות פעולה זו עם זו, מתאמות עמדות ופועלות באמצעות מוסדות בינלאומיים כגון האומות המאוחדות, ברית נאט"ו או ארגון הסחר העולמי.
חד־צדדיות ורב־צדדיות מייצגות גישות מדיניות שונות לבעיות בינלאומיות.
כאשר נדרשת הסכמה של מספר צדדים - למשל, בהקשר של מדיניות סחר בינלאומית - הסכמים דו־צדדיים (המערבים שני משתתפים בו־זמנית) עדיפים בדרך כלל על ידי תומכי החד־צדדיות.
גישה חד־צדדית מאופיינת בין היתר ב:
קבלת החלטות מדיניות חוץ באופן עצמאי, ללא היוועצות עם מדינות שותפות.
פעולה צבאית או כלכלית ללא קואליציה או גיבוי בינלאומי.
הסתמכות על עוצמה לאומית (צבאית, כלכלית או פוליטית) כאמצעי למימוש אינטרסים.
סקפטיות כלפי מוסדות בינלאומיים או מגבלות על ריבונות המדינה.
מדיניות חד־צדדית באה לידי ביטוי כאשר מדינה בוחרת לפעול על דעת עצמה בעניינים בינלאומיים, תוך התעלמות מהסכמות רב־צדדיות, מנורמות בינלאומיות או ממוסדות בין־מדינתיים.
יציאת ארצות הברית מהסכם קיוטו בשנת 2001, ומהסכם פריז בשנת 2017, מהוות דוגמה לגישה חד־צדדית כלפי מדיניות אקלים.
פלישת ארצות הברית לעיראק (2003) התבצעה ללא אישור מועצת הביטחון של האו"ם, ונחשבת לפעולה חד־צדדית מובהקת.
פלישת רוסיה לאוקראינה (2022) היא מהלך צבאי חד־צדדי הנעשה בניגוד מוחלט לדין הבינלאומי, וללא כל הסכמה מצד הקהילה הבינלאומית או פורומים בינלאומיים.
הפלישה גונתה על ידי הרוב המכריע של מדינות העולם בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, וגררה סנקציות חסרות תקדים נגד רוסיה.
הכרזת ארצות הברית על הכרה בירושלים כבירת ישראל (2017) – צעד חד־צדדי שנוגד את עמדת רוב הקהילה הבינלאומית.
ישראל יישמה תוכניות חד־צדדיות כמו תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה (2005), שבוצעה ללא הסכם עם הרשות הפלסטינית, או הקמת גדר ההפרדה, שהיוותה "קביעת עובדות בשטח" ללא הסכמה דו־ או רב־צדדית.
חוקרים כמו ג'ון אייקנברי טוענים כי חד־צדדיות, במיוחד מצד מעצמות, מאיימת על מושג הצדק הבינלאומי ועל הרעיון של סדר עולמי מבוסס-כללים (rules-based order).
מנגד, יש הסבורים כי מדינות אינן מחויבות למוסדות שאינם דמוקרטיים או שאינם מייצגים נאמנה את האינטרס שלהן.
לעיתים היא נתפסת כביטוי להתבדלות או הגמוניה.
גישה חד־צדדית עלולה להוביל להסלמה, לאובדן אמון הדדי ולערעור מוסדות בינלאומיים קיימים.
עם זאת, יש מי שרואה בה ביטוי לריאליזם פוליטי ולצורך ביעילות מדינית.
יש להבחין בין חד־צדדיות להתבדלות (isolationism): בעוד חד־צדדיות מדגישה פעולה עצמאית, אך לעיתים יוזמת ואקטיבית, התבדלות שואפת להימנע מכל מעורבות בענייני חוץ.
חד-צלע הוא סוג של עקרב ממשפחת העקצניים.
החד-צלע מכיל מינים רבים, ביניהם:
חַד-צֶלַע כַּרְמְלִי (שם מדעי: Compsobuthus carmelitis) הוא מין של עקרב ממשפחת העקצניים, שאנדמי לישראל.
הוא נחשב לאחד הנדירים שבעקרבי הארץ, ונצפה בכרמל, הגליל התחתון, בקעת הירדן, והרי יהודה.
המין תואר לראשונה במאמר שפורסם ב-1973 על-ידי גרשם לוי, פנחס אמתי ואהרן שולוב לצד מיני חד-צלע נוספים: חד-צלע גדול (C.
jordanensis והמין מחצי האי ערב C.
החד-צלע הכרמלי הוא עקרב קטן, בדרך כלל בצבע צהוב עד חום-צהבהב.
כמו במיני חד-צלע אחרים, על לוחיות הגב ישנם רכסים עם בליטות, הבטן האחורית דקה יחסית ועם רכסים מובלטים והרגליבחנין צרים עם צבתות מוארכות ודקות עם גרגור רב.
המין נדיר מאוד, גם במקומות הידועים ככלולים בטווח התפוצה שלו.
הוא אנדמי לישראל, ותצפיות בו דווחו מהר הכרמל, הגליל התחתון, בקעת הירדן וחלקים מהרי יהודה, אך התיעודים נותרו מעטים ומפוזרים.
המין קשור לסביבות ים תיכוניות וערבות על מדרונות סלעיים וגבעות, לעיתים קרובות במקומות בהם אבן גיר או מצעים סלעיים אחרים מספקים סדקים ואבנים רבים למחסה.
עקיצתו עלולה לכאוב, אך לא נחשבת למסוכנת לבוגרים בריאים.
חַד נֵס הוא יישוב קהילתי על גדתו המזרחית של הירדן בתחום המועצה האזורית גולן.
מקור השם בראשי תיבות של שלושה מיישובי סיני שפונו ונהרסו: חרובית, דקלה ונאות סיני, ובסיסמתו של זאב ז'בוטינסקי מייסד תנועת בית"ר שהקימה את היישוב, "חד נס", שמשמעותו דגל אחד לכל עם ישראל.
הגישה ליישוב מתבצעת דרך כביש 888, המחבר בין כביש 87 לכביש 91. ביישוב גרות כ-280 משפחות, רובן חילוניות.
לאחר פינוי היישובים מסיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, התארגנה תנועת בית"ר להקמת יישובים למפוני סיני.
בשנת 1987 פנתה התנועה בעיתונות למשפחות הרוצות להצטרף לגרעין, וב-1989 הוקם היישוב, אך לבסוף ללא אף משפחה ממפוני סיני.
עיקר כלכלת היישוב מבוססת על תיירות ומפעלי נופש (אירוח, טיולי רכבי שטח ופעילויות נהר).
בחד נס פועלים בית כנסת, בריכה, חדר כושר ומגרשי ספורט.
החינוך לגיל הרך מתקיים בתוך היישוב.
מרבית הילדים מתחנכים בבתי הספר במרום גולן, קצרין, טבריה, חיספין ורמות.
חדוה בן-ישראל (14 באוגוסט 1925 – 12 במאי 2023) הייתה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטה העברית.
חדוה בן-ישראל נולדה וגדלה בירושלים להורים בני העלייה השנייה והשלישית.
אביה, יצחק בן-ישראל, היה מורה, סופר ומוכר ספרים, חבר אספת הנבחרים הראשונה, מראשוני המורים לעברית, שלפני עלייתו, הכשיר מורים לעברית בקרקוב.
המציא את השיטה הראשונה של סטנוגרפיה בעברית.
לאחר סיום תיכון בית הכרם, ושנת שירות בקבוצת כנרת, למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה, פילוסופיה, ואנגלית וסיימה תואר שני בהצטיינות יתרה.
עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "ג'ון מילטון והמהפכה הפוריטנית", בהדרכתו של פרופסור ריכרד קבנר.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התנדבה לצבא הבריטי, ל-ATS, ושירתה כשנה וחצי במצרים בתפקיד מחסנאית.
כחברת ההגנה גויסה למחרת כ"ט בנובמבר 1947 ושרתה במלחמת העצמאות, תחילה בגדוד מכמש (חי"ש) בתפקידים שונים כולל שידורים מירושלים הנצורה, ועם ייסוד הח"ן, כמפקדת פלוגה וקצינת הסברה גדודית בגדוד 202 של הח"ן, בחיפה ובגליל המערבי.
אחרי שנת הוראה באוניברסיטה, זכתה במלגה מטעם המועצה הבריטית ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, והייתה תלמידת מחקר ב-Girton College.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית", בהדרכתו של פרופסור סיר הרברט בטרפילד.
בזמן לימודי הדוקטורט הייתה הממונה על החינוך הציוני ב-Jewish Society של הסטודנטים היהודים, וגם שידרה בעברית מה-BBC.
אחרי קבלת תואר הדוקטור (ב-1955) חזרה לאוניברסיטה העברית, בה לימדה כ-36 שנים, עד לפרישתה כפרופסור מן המניין.
מ-1976, הופקדה על הקתדרה לחקר תנועות לאומיות על שם אריה בן-אליעזר ובשנים 1984-1980 כיהנה כראש החוג להיסטוריה.
הרצתה גם במוסדות אקדמיים נוספים: ב-1956 העבירה קורס על תרבות המערב בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, בשנים 1965-1963 לימדה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב וכן באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1985-6 הייתה חברה-חוקרת ב-National Humanities Center צפון קרוליינה, בארצות הברית, ב-1989-1988 ושוב ב-5–1993. שמשה כפרופסור אורח בטריניטי קולג' בהרטפורד קונטיקט, ולאחר מכן, באוניברסיטה הלאומית בקנברה אוסטרליה, ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1999–2000 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת מינכן בגרמניה.
שהתה מספר פעמים בשבתונים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
ב-2004 ארגנה (ביחד עם פרופ' שלמון ופרופ' סיון) קבוצת מחקר על דת ולאומיות במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
כמו כן הייתה חברה בחברה ההיסטורית הישראלית; וב-Association for the Study of Ethnicity and Nationalism (לונדון), חברת המערכת של סדרת הספרים על תולדות האוניברסיטה, חברת המועצה הציבורית של "תרבות לעם" מטעם קול ישראל, השתתפה ביסוד האגודה להיסטוריה צבאית, והייתה חברת הפורום למען ציונות ודמוקרטיה.
בן-ישראל עסקה בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של אירופה וחוגי השפעתה מהמהפכה הצרפתית ועד המאה ה-21, ובמיוחד בהיסטוריה בריטית (כולל היסטוריה אימפריאלית, דיפלומטית, תרבותית וספרותית), בחקר כתיבת ההיסטוריה (היסטוריוגרפיה), ובלאומיות השוואתית כולל הציונות.
מאז עבודת הגמר שלה לתואר השני על ג'ון מילטון, התעניינה במיוחד בהשפעת הגומלין בהיסטוריה בין ספרות ופוליטיקה, בין דברים הנכתבים ודברים הנעשים.
מאז אמצע המאה ה-20, הזמן בו התחילה במחקר היסטורי, התפתחו מחקרים בין תחומיים שהיום נפוצים מאוד.
מילטון, מגדולי המשוררים של אנגליה, היה גם תאולוג, הוגה פוליטי, ותומך נלהב במהפכה הפוריטנית באנגליה במאה ה-17, שהייתה במובנים רבים המהפכה הדמוקרטית הראשונה בעולם המערבי המודרני.
עבודת הדוקטורט על ההיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית עסקה גם היא בקשר שבין כתיבה היסטורית, והתפתחויות פוליטיות.
ספרה הראשון, המבוסס על הדוקטורט, מראה כיצד הפירושים ההיסטוריים שניתנו למהפכה הצרפתית על ידי היסטוריונים היו מכריעים בהשפעה שהייתה למהפכה הצרפתית על אירופה והעולם כולו.
הספר סוקר ומנתח מאות כתבים על המהפכה הצרפתית שנכתבו באנגליה במשך המאה ה-19, עוקב אחרי שיטות המחקר והשחזור, הצטברות הידע, ומבסס את הטענה שהייתה למעשה אסכולה בריטית בפרשנות של המהפכה שהייתה ספוגה בהנחות הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של החברה בה צמחה; והשפיעה במישרין על ההתפתחויות הפוליטיות באנגליה.
לצד נושאים אלה התרחבו תחומי מחקרה למאה העשרים, למלחמות העולם והתקופה שביניהן.
היא חקרה את גורמיהן ותוצאותיהן מבחינה פוליטית ומפרספקטיבה היסטוריוגרפית.
בין הנושאים העיקריים מתקופה זו עליהם פרסמה מחקרים היו הסדרי השלום אחרי המלחמה הראשונה, הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה, הסכם מינכן, התייחסות הבריטים לאופוזיציה האנטי-היטלרית בגרמניה ועוד.
מאז שנות השמונים ועד למותה עסקה בן-ישראל בעיקר בלאומיות, אליה הובילו מחקריה הקודמים על התמוטטות האימפריות האירופיות במלחמת העולם הראשונה, והתפרקות האימפריה הבריטית אחרי מלחמת העולם השנייה.
בנושא הלאומיות גישתה הייתה השוואתית, היא בחנה את חלותן של התאוריות הכוללניות על מקרים היסטוריים של לאומיות כולל הציונות, וכן את מקומה של הדת בתנועות לאומיות.
בן ישראל הייתה בין מקדמי הוראת נושאי הלאומיות בארץ וכן הגישה ההשוואתית לציונות.
מאז שנת 2000 ועד למותה השתתפה בן ישראל בפרויקט מחקרי על תולדות האוניברסיטה העברית.
היא הייתה חברת המערכת של הפרויקט וכן תרמה פרק על מעורבותם של האוניברסיטה, הסגל והתלמידים, בהתפתחויות הפוליטיות של היישוב, ושל המפעל הציוני, בתקופת המנדט.
מחקרה בנושא זה עובד גם לספר.
היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית
בספרה הראתה כיצד לפרשנות היסטורית, שהיא בעצם טקסט כתוב, יכולה להיות השפעה מעשית על תמורות היסטוריות.
ספרה היה אחד הספרים שבטאו גישה חדשה לחקר ההיסטוריוגרפיה.
בעוד שהגישה המסורתית הייתה ביבליוגרפית, הצגת שורת מחקרים שונים על נושא היסטורי מסוים, והערכתם, הרי הגישה החדשה רואה בספרות ההיסטורית עצמה חלק אורגני של חיי הרוח והתרבות של תקופתם, שמשפיע על דעת קהל ועל מנהיגים והופך לגורם היכול לחולל תמורות היסטוריות ממשיות.
בנושא הספציפי של פירוש המהפכה הצרפתית בן-ישראל הראתה כיצד במהלך המאה ה-19 השפיעה שורה ארוכה של היסטוריונים, על התפתחות הפוליטיקה האנגלית ועל התחלת תהליך הדמוקרטיזציה באנגליה.
כמו כן הראה מחקרה של בן-ישראל עד כמה נטועים הפירושים ההיסטוריים בתרבות של החברה בה הם צומחים.
היסטוריונים לכאורה מחפשים את האמת האובייקטיבית, אבל למעשה הם נושאים בתוכם גם הנחות גלויות וסמויות שהן חלק מתרבותם.
בספר היא סוקרת שורה של היסטוריונים חשובים של המאה ה-19, כמו למשל תומאס קרלייל, ג'ון וילסון קרוקר, לורד אקטון, ועוד, ומראה, בין היתר, שמתחת לחילוקי הדעות, ישנו מסד משותף של מוסכמות הנטוע בתרבות הפוליטית הבריטית, וכן בגישה היסטורית הכוללת גם שיפוט מוסרי, תכונה שציינה את ההיסטוריוגרפיה האנגלית גם בתחומים אחרים.
הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה בין שתי מלחמות העולם
בן-ישראל הרבתה לעסוק בפייסנות הבריטית כלפי גרמניה.
היא סברה, כי הפייסנות הייתה גורם ראשון במעלה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, לא פחות מאשר יצר ההתפשטות הטריטוריאלית של גרמניה הנאצית, שכן היא גרמה לנאצים לצפות שבריטניה לא תגיב על הפלישה לפולין כפי שקבלה את כיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בן-ישראל הצביעה על כך שהפייסנות הבריטית החלה מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה וכבר בדיוני המשלחת הבריטית לוועידת השלום ב-9–1918 רואים שהרוב במשלחת הוביל קו פיוס כלפי גרמניה ורצון עז להתנער מהעוינות של זמן המלחמה.
בן-ישראל הצביעה על ספרו של הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס (שהיה זמן מה חבר במשלחת) שנכתב במגמה למנוע הטלת שילומים כבדים על גרמניה.
היא טענה שהפייסנות הייתה המדיניות העקבית של כל ממשלות בריטניה בין המלחמות.
היא נבעה מהזעזוע העמוק מן הנזקים העצומים של המלחמה, ומהטפה של אינטלקטואלים אנגלים חשובים נגד נקמנות, ובעד פתיחת דף חדש ביחסים עם גרמניה.
ברקע היו גם תחושת אשמה וחרטה על האימפריאליזם של אנגליה עצמה, וניסיון להתעלות מבחינה מוסרית מתוקפנות לאומנית.
הלך רוח זה אפיין אנשים מגוונים שונים של הקשת הפוליטית והשדרות החברתיות.
הרחיקו לכת בכיוון זה, מצד אחד אצולה של אינטלקטואלים פרו-גרמנים, ומצד שני אנשי השמאל הקיצוני שהיו נגד המלחמה גם בזמן שהתרחשה, ואחר כך ראו בעלית הפשיזם והנאציזם תופעות כלכליות של הון ושלטון שקימות גם באנגליה עצמה.
עמדה זו של מנהיגי השמאל בבריטניה חיזקה את הפייסנות אף על פי שאחרי מלחמת העולם השנייה, השמאל בחר להציג את עצמו כחלוץ האנטי–פשיזם.
בן-ישראל הציגה את הסכם מינכן וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה כיוזמה בריטית שחשבה על ידי כך להרגיע את דרישות היטלר, ולהביא אותו לידי שתוף פעולה.
היא טענה שהיטלר זעם על הסכם מינכן שנכפה עליו והכשיל לזמן מה את כוונתו האמיתית לכבוש את כל צ'כוסלובקיה, ולקבל יד חופשית במזרח אירופה.
מנהיגי השמאל הבריטי שקודם לכן ראו בהקמת צ'כוסלובקיה עם מעוט גרמני גדול בתוכה פשע, ברכו על הסכם מינכן כתיקון העוול הנורא שנעשה לדעתם לגרמניה.
אחד מגדולי ההיסטוריונים הבריטים A.J.P Taylor כתב על הסכם מינכן שזה היה מעשה מוסרי למופת ביחסים בינלאומיים.
אחר כך התפכחו כולם, ואחרי מלחמת העולם השנייה הפך הסכם מינכן לסמל של מדיניות שיש בה חרפה כי הסגיר עם חלש יחסית (הצ'כים), למבקשי נפשו, וגם גרם לפרוץ המלחמה.
בין מחקריה על מלחמת העולם השנייה התפרסם במיוחד מאמר על התייחסות בריטניה לאופוזיציה האנטי-נאצית בגרמניה המנסה להסביר את העובדה שבריטניה לא עודדה ולא עזרה לאופוזיציה זאת.
למשל, מתנגדי היטלר והנאציזם השמרנים לא התכוונו לוותר על הכיבושים.
אלא להחליף את השלטון של היטלר, להביא לסיום המלחמה ואולי אפילו להטותה נגד רוסיה.
הרצאה על נושא זה העבירה בן ישראל בכנס בינלאומי גדול שארגנה ממשלת גרמניה ב-1984, 40 שנה אחרי ניסיון ההתנקשות בהיטלר, במגמה להאדיר את ה"מחתרות" האנטי-נאציות בגרמניה.
המאמר פורסם באנגלית, גרמנית ועברית.
בן-ישראל הייתה בין הראשונים שעסקו בארץ בנושא הלאומיות כתופעה היסטורית כללית.
לפניה, פרסם פרופסור בנימין אקצין את ספרו לאומיות ומדינות,
וגם פרופסור שמואל נח אייזנשטדט פרסם מחקרים סוציולוגיים רבים הכוללים את תופעת הלאומיות.
חקר תולדות הציונות הוא נושא מרכזי בהיסטוריוגרפיה הישראלית אבל רק מעטים (למשל דוד ויטל, גדעון שמעוני, בן ישראל), יישמו לנושא זה גישה השוואתית בין הציונות ותנועות לאומיות אחרות.
כמו כן היא הציגה לראשונה בעברית את תולדות חקר הלאומיות שהפך במשך שמונים השנים האחרונות לדיסציפלינה עצמאית.
במשך המאה ה-19 בה פרצה הלאומיות הפוליטית למרכז הזירה האירופית, נכתבו כתבים פילוסופיים רבים בעד ונגד הלאומיות, אבל המחקר השיטתי התחיל במאה העשרים בעקבות הסדרי השלום של 1919 שהכירו בלגיטימיות של התביעה להגדרה עצמית לאומית.
חקר הלאומיות התפשט לדיסציפלינות שונות ביניהן, היסטוריה, פילוסופיה, מדע המדינה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה, תקשורת ועוד.
בן-ישראל הראתה שאפשר להבחין בשלבים בהתפתחות המחקר, ואפשר לציין גם המשכיות של ויכוחים בחלקם פוליטיים, בחלקם מוסריים, ובחלקם קשורים בהשקפות עולם.
בתחילה ראו את הלאומיות כאידאולוגיה ואלה שכתבו עליה כמו הנס קון, עסקו בעיקר בתולדות הרעיון, ובטיפוסים שונים של לאומיות.
בשלב השני מאמצע המאה העשרים ובהשפעת המלחמה, סלדו מן העיסוק באידאולוגיה של הלאומיות שקיבלה שם רע בגלל הנאציזם.
החוקרים, רובם ממדעי החברה, ניסו בעיקר לבדוק באילו תנאים חברתיים, תקשורתיים, כלכליים ופסיכולוגיים, נוצרת לאומיות.
בשלב זה עלו גם התאוריות ששללו קיום ממשי, היסטורי, מן האומות ומן הלאומיות, וראו בהן תוצר של המצאות אנושיות, חלקן לספוק צרכים שיצרה הכלכלה, בעיקר התיעוש, וחלקן תוצר של אינטרסים, קפיטליסטים, צבאיים ואחרים.
אבל לקראת סוף המאה העשרים כשנראה היה בעליל שהלאומיות קיימת ככוח ממשי המעורר פעילות פוליטית, התחזקה שוב ההכרה שהלאומיות היא תופעה היסטורית אמיתית, הנשענת על נטיות של בני אדם כיחידים וכקולקטיבים.
כמו כן התחזקה הדעה שאי אפשר למצוא נוסחה אחת המסבירה את הופעתן ותפקודן של כל התנועות הלאומיות, אלא כל אחת תלויה בקונטקסט ההיסטורי שלה גם אם יש דפוסים חוזרים פה ושם.
גם שאלת הלאומיות והדת עברה שינויים לאחרונה.
בעבר שררה דעה שהלאומיות היא תוצר של תהליכי חילון ואילו היום מתחזקת גישה הקושרת את הלאומיות בשורשים דתיים מסוגים שונים.
תאוריה אחת גורסת שהלאומיות באירופה קשורה בהשפעת תרגומי התנ"ך, שלראשונה הפיצו בין עמי אירופה את המושג של אומה, שהיא ייחודית בלשונה, תרבותה, ארצה, ובייעוד המיוחד שלה.
תאוריה זו קושרת את הופעת הלאומיות המודרנית עם מורשתו של עם ישראל המקראי בעולם הנוצרי.
בימינו יש גם ביטוי שלילי לקשר הזה בטענה הנשמעת לפעמים כאילו בעולם המתנתק מלאומיות ובוחר בשתוף פעולה גלובלי, היהודים ובעיקר הישראלים, הם השומרים הקנאים של הפרטיקולריזם הלאומי.
טענה זו מבליטה את ההיבט הפוליטי החזק בדיונים על הלאומיות בזמננו.
בן-ישראל הדגישה במחקריה את רב גוניותה של תופעת הלאומיות.
היא טענה שאף אחת מן הנוסחאות התאורטיות אינה מתאימה לכלל תופעות הלאומיות.
כהיסטוריונית היא הדגישה דווקא את הייחודיות של כל מקרה.
למשל תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של התיעוש, אינה מתאימה להתעוררות לאומית של איכרים למשל בספרד נגד נפוליון.
או בקרב העם היהודי, שלא התקיים בו המצב של חברה אגררית ההופכת למתועשת וזקוקה ללשון משותפת של כוח העבודה, ולכן מתעוררת בה לאומיות.
כמו כן תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של תרגומי התנ"ך לשפות המדוברות באירופה, אינה מתאימה לתנועות הלאומיות בעולם שאינו נוצרי כמו למשל בקרב היפנים, הסינים, ההודים.
תאוריה הקושרת התעוררות לאומית בהזנחה או ניצול כלכלי של פריפריות, כמו למשל בבריטניה לגבי הוולשים או האירים, אינה מתאימה למשל ללאומיות ההולנדית, אחת המוקדמות באירופה, שמרדה בספרד, לא בגלל סבל כלכלי, אלא להפך בגלל עושר שלא רצתה להתחלק בו עם ספרד.
או למשל תאוריה של לאומיות הבונה אך ורק על לשון ותרבות אינה מתאימה למקרה האמריקני בו התפתחה לאומיות חזקה, תוך שמירת הלשון של השליט האימפריאליסטי שהודח.
או תאוריה המבססת את הלאומיות על מוצא משותף כמרכיב העיקרי גם היא לא מתאימה לארצות הברית ולארצות אחרות המעורבות מבחינת המוצא.
כמובן שאפשר למצוא דמיון רב ברטוריקות הלאומיות בהן נוקטות הנהגות לאומיות או רוחניות, בנאומים, בספרות, בשירה.
ישנם מוטיבים חוזרים של זיכרונות גבורה, הקרבה, שדות קרב, נוף מולדת, נצחיות האומה, אך יש להבחין בין הרטוריקה ובין הדינמיקה ההיסטורית.
המקרה הציוני בולט בדמיון שבין הרטוריקה הלאומית לזו שנקטו אומות אחרות, ולעומת זה, בהבדל העמוק בתנאים המוחשיים בהם צמחה הציונות.
בעוד רוב התנועות האירופיות צמחו בקרב ריכוזים אתניים היושבים על אדמתם ומבקשים להשתחרר משלטון זר, הרי היהודים היו מפוזרים, ללא טריטוריה ממשית מתחת לרגליהם, מלבד הזיכרון של המולדת ההיסטורית אליה שאפו לחזור, ללא שפה יום יומית משותפת, ללא אחידות כל שהיא במצב הכלכלי, האזרחי, התרבותי, ואפילו האתני של התפוצות הרבות.
ישנם חוקרים בימינו שמדברים על שני סוגים של לאומיות.
האחת היא לאומיות אזרחית טובה, שמדגישה במדינה את השוויון, משטר חוקתי, זכויות אזרח והשנייה היא לאומיות אתניות רעה, המדגישה את כוח המדינה ואת המוצא האתני של האזרחים.
חוקרים רבים ובן-ישראל ביניהם טענו שאין במציאות הגשמה מלאה של לאומיות אזרחית מצד אחד ולאומיות אתנית מצד שני; אלא שבמדינות הלאום הקיימות המרכיבים האזרחיים והאתניים מופיעים ביחד, במידות שונות.
דוגמה קלאסית לכך היא צרפת, שמתברכת בהיותה מדינה אזרחית בה כולם צרפתים שווי זכויות ואין בה הכרה במיעוטים.
אבל דווקא צרפת, יותר ממדינות רבות אחרות כופה על כל אזרחיה את התרבות הצרפתית, ויוצרת תחושת אפליה אצל לא צרפתים כגון המוסלמים המבקשים לשמור על מסורתם למשל בעניין כיסוי הראש.
וכוח מרכזי נוסף בין חוקרי לאומיות הוא על התחלותיה של תופעת הלאומיות.
האם זו המצאה מודרנית הקשורה בתנאים מודרניים בלבד, או שהלאומיות הפוליטית המודרנית, התפתחה במהלך ההיסטוריה מתוך קבוצות אתניות מוגדרות ומובחנות בתרבותן ובסמליהן, שהתקיימו גם בתקופה הטרום מודרנית, והוו בסיס לעליתן של אומות מודרניות עם שאיפות פוליטיות לשלטון עצמי, כפי שטוען למשל אנתוני סמית.
בראש האסכולה המודרניסטית, הדמות הבולטת היא של אריק הובסבאום ששלל כל קשר בין הלאומיות המודרנית לבין הקבוצות שהיו קודם, קבוצות אתניות או לשוניות, או דתיות או תרבותיות.
בהקשר זה יש לציין כי בן ישראל עמדה על כך שבין החוקרים שממעיטים בערכה או בממשותה של תופעת הלאומיות בולטים חוקרים יהודים שנדדו מארץ לארץ, החליפו זהויות, ועברו אקולטורציה נלהבת בעיקר לתרבויות אנגלו-סכסיות.
יש קשר, גם אם הוא בלתי מודע בין גורלם האישי ובין התאוריות שפתחו נגד חשיבותה או אף קיומה של הלאומיות כתופעה היסטורית לגיטימית.
לקבוצה זו שייכים גם הנס קון, אלי כדורי, קרל דויטש, ארנסט גלנר ועוד.
בן-ישראל הייתה בין הראשונים בארץ שחקרו את ההיסטוריה של הלאומיות האירית.
אירלנד היא דוגמה קלאסית של לאומיות אנטי-קולוניאלית, ומשהגיעה לעצמאות הייתה לדגם אותו ניסו לחקות מחתרות לאומיות, כמו הלח"י (למשל שמו המחתרתי של יצחק שמיר היה מיכאל, על שם מייקל קולינס, אחד מלוחמי החירות האירים.), גם במטרות וגם בשיטות הלחימה של גרילה עירונית.
במאמרה "התקוממות חג הפסחא אירלנד 1916" בדקה בן-ישראל את האסטרטגיה שאימצה המחתרת האירית בשלב זה, כשיצאה למרד שכישלונו היה מובטח, אבל כוונתו הייתה להביא בכוח ההקרבה העצמית של הלוחמים לתמורה עמוקה בדעת הקהל האירית ולהביאה להתלהבות כלל לאומית והערצה כמו דתית, ללוחמים שהוצאו להורג.
המורדים ראו את קרבנם כדומה לקרבן של ישו.
במאמרים אחדים השוותה בן ישראל את מקום הדת בלאומיות האירית ובציונות.
במאמר על תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, מבוסס כולו על חומר ארכיוני (ארכיון האוניברסיטה, הארכיון הציוני, הארכיון המרכזי לתולדות עם ישראל, ארכיון העבודה ועוד), יוצאת בן-ישראל נגד הגרסה הרווחת, שהאוניברסיטה בתקופת המנדט הובלה על ידי קבוצת פרופסורים מקורבים לברית שלום בראשות נשיא האוניברסיטה מאגנס, והייתה מרוחקת מהמפעל הציוני.
בן ישראל טענה שתדמית זאת שגויה ובמידה מסוימת הופצה מתוך מגמות אינטרסנטיות.
היא הראתה שבאוניברסיטה התקיים מגוון רחב של דעות ופעילויות פוליטיות, וכל מפלגות היישוב היו מיוצגות בה.
כמו כן, בן ישראל הציגה את התרומה המדעית והמעשית העצומה של האוניברסיטה להתפתחות הכלכלה, הרפואה, ההתיישבות, החקלאות והחינוך ביישוב היהודי בארץ ישראל ואת המעורבות הגדולה של האוניברסיטה בחיי היישוב.
היא טענה, שגם מאגנס וקבוצת הפרופסורים של ברית שלום האמינו שהם משרתים את הציונות האמיתית, הרוחנית לפי אמונתם, ועל כל פנים השפעתם הפוליטית באוניברסיטה הייתה אפסית לעומת ההשפעה של המוסדות הנבחרים של היישוב שייצגו את הציונות הפוליטית.
בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004.
"זהות ועמדה בכתיבה היסטורית: הערות על חקר הלאומיות" בספר ע.
אטקס ואחרים (עורכים), אבני דרך: מסות ומחקרים בהיסטוריה של עם ישראל, מרכז שזר, 2015, עמ' 291–306.
"ויצמן והאוניברסיטה העברית", בספר, ב"ז קדר (עורך), חיים ויצמן – המדען, המדינאי, ומדינאי המדע, ירושלים, האקדמיה הישראלית למדעים, 2015, עמ' 102–113.
"שפוט מוסרי בחקר הלאומיות", בספר, א.
השיח הציוני והשאלה הערבית, ירושלים, הוצאת כרמל, 2014, עמ' 25–44.
"מחוץ לקונצנזוס: י"ל מאגנס באוניברסיטה העברית בירושלים ובמדיניות הציונית", זמנים, סתיו 2014, מספר 128, 2014, עמ' 94–101.
"כיצד נתפסה הציונות במחקר על לאומיות: תמונה חלקית", בספר של יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת: מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו.
"דת ולאומיות " בספר, בן רפאל, אבי בראלי ומאיר חזן (עורכים), היהודים בהווה: כינוס ופיזור.
המדינה המודרנית לאומיות וריבונות, ירושלים, מכון זלמן שזר, 2009, עמ' 135–152.
"פוליטיקה על הר הצופים בתקופת המנדט" בספר, ח.
לבסקי (עורכת), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים התעצמות אקדמית תוך מאבק לאומי, ירושלים, 2009, עמ' 3–86.
"היהודים והלאומיות" בספר של נ.
עיונים בשאלות של זהות לאומית, עם ולאומיות, ירושלים, מכון ון ליר, 2008, עמ' 47–55.
"י"ל מגנס ו'ברית שלום', בספר ע.
גורדון (עורך) ברית שלום והציונות הדו-לאומית: השאלה הערבית כשאלה יהודית ירושלים, 2008, עמ' 111–122.
"תורת הרצל במבחן תורת המדינה על הספר הרצל של ש.
"התקוממות חג הפסחא אירלנד 1916", בספר, בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004, עמ' 199–222.
"הסוציאליזם והלאומיות: המקרה של הלייבור הבריטי", בספר, בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004, עמ' 327–349.
"הנס קוהן ממייסדי חקר הלאומיות", בספר, בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004, עמ' 361–388.
"תרומתו של יהושע אריאלי לחקר הלאומיות", בספר, בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004, עמ' 413–426.
"על טבעה של הלאומיות", בספר "בשם האומה: מסות ומאמרים על לאומיות וציונות", אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 2004, עמ' 451–491.
"האנטישמיות היום - שלב חדש באנטי-לאומיות " כיוונים חדשים, אפריל 2004, עמ' 69–74.
"מקוסמופוליטיות לציונות במפנה המאה על ספרו של מיכאל סטניסלבסקי", כיוונים חדשים, אפריל 2003, עמ' 184–198.
"ההיבטים הפוליטיים בחיי האוניברסיטה", תגובות ל ח.
לבסקי, 'משמעות הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים ומקומה בחיי העיר בתקופת המנדט', בספר י.
בן אריה (עורך), ירושלים בתקופת המנדט.
"התנאים המצדיקים את קיום החברה", מפנה.
"יוסף שלמון על היהדות בין לאום ודת", ישראל כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, אוניברסיטת תל אביב, סתיו 2003.
"גדעון שמעוני על האידאולוגיה הציונית", עיונים בתקומת ישראל, כרך 12, המרכז למורשת בן-גוריון, 2002.
שלמון, Religion and Zionism ישראל כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל היסטוריה תרבות חברה .תל אביב, סתיו 2002. עמ' 189–196.
יעקובי (עורך) מתנועה לאומית למדינה, ירושלים 2002, עמ' 20–23.
"האידאולוגיה הציונית – מחקר מעודכן", על ספרו של ג.
שמעוני, האידאולוגיה הציונית, בספר עיונים בתקומת ישראל, כרך 12, שדה בוקר 2002. עמ' 591–598.
"הציונות והלאומיות באירופה – מבט השוואתי" מפנה.
"הציונות והלאומיות האירופית" בספר א.
"מהיסטוריה סיפורית לניתוחית ולאינטגרטיבית: הסכם מינכן כמשל" בספר ר.
"ציונות ולאומיות: הערות השוואתיות על הציונות", כיוונים כתב עת לציונות וליהדות, דצמבר 1996 עמ' 7–18.
"שילוב מאלף של נתוח והיסטוריה" על הספר של ג.
שמעוני The Zionist Ideology גשר כתב עת לעניינים יהודיים, חורף 1996, עמ' 90–92.
"תאוריות על הלאומיות ומידת חלותן על הציונות" בספר של פ.
"חקר הלאומיות כפנומן היסטורי" בספר י.
ריינהרץ ואחרים (עורכים), לאומיות ופוליטיקה יהודית: פרספקטיבות חדשות, ירושלים ובוסטון 1996, עמ' 57–80.
"הנהגה לאומית ואופי לאומי", בספר ע.
"הייעוד של האדם הלבן באימפריאליזם הבריטי", בספר של ש.
"תנועות לאומיות ומתנגדיהן: הארות השוואה", בספר ג.
אבני (עורכים), הציונות ומתנגדיה בעם היהודי.
"הכנסייה הקתולית והתנועה הלאומית האירית", בספר י.
"מטרות מצטלבות: התגובות הבריטיות להתנגדות האנטי-נאצית הגרמנית", בספר מ.
צימרמן (עורך), ההתנגדות לנאציזם, ירושלים, האוניברסיטה העברית הוצאת מאגנס, 1986, עמ' 66–80.
שאלתיאל (עורך), יהודים בתנועות מהפכניות, ירושלים, הוצאת זלמן שזר, 1983, עמ' 161–180.
"הזדהות לאומית בדורנו", סיכום הדיונים בבית הנשיא, ירושלים, 1983, עמ' 9–16.
"מאתיים שנה של הגירה והתיישבות בדרום אפריקה", בספר א.
שנאן (עורך), הגירה והתיישבות בישראל ובעמים, ירושלים, הוצאת זלמן שזר, 1982, עמ' 283–296.
"יעקוב טלמון – חקר ההיסטוריה כפתרון למצוקת הזמן", לזכרו של יעקוב טלמון, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, 1981, עמ' 7–16.
"גורמי מלחמת העולם השנייה – לא בצבעי שחור-לבן", דבר, 1975, 9 במאי.
"עלייתה ושקיעתה של מדינה קטנה: צ'כוסלוואקיה בין ורסאי ומינכן", מולד, כרך ו', חוברת 32, 1974, עמ' 184–192.
"המהפכה הצרפתית והתנועה הרומאנטית בהיסטוריוגרפיה", היסטוריונים ואסכולות היסטוריות, החברה ההיסטורית הישראלית, 1963, עמ' 144–155.
"המהפכה הצרפתית והתנועה הרומאנטית בהיסטוריוגרפיה", עיון רבעון פילוסופי, כרך י"ג, חוברת ב', 1962, עמ' 91–100.
בתוך האנציקלופדיה העברית (כרך יח', עמ' 778–779).
בתוך האנציקלופדיה העברית (כרך כב', עמ' 355–362).
בתוך האנציקלופדיה העברית (כרך כז', עמ' 899–901).
עמותת חדו"ש לחופש דת ושוויון היא עמותה ישראלית שנוסדה באוגוסט 2009 ומגדירה את מטרתה כקידום חופש דת ושוויון בנטל בין חילונים לחרדים בישראל.
העמותה פועלת למען שוויון בנטל.
יוזמי הקמת הארגון הם הרב הרפורמי אורי רגב ואיש העסקים היהודי-אמריקאי סטנלי גולד.
ההכרזה על הקמת הארגון התקיימה בהיכל העצמאות בתל אביב, כצעד סמלי לביטוי מחויבותם של אנשי עמותת חדו"ש ליישום הבטחות מגילת העצמאות לחופש דת ומצפון ולשוויון זכויות ללא הבדל דת.
הארגון שואף לאגד סביב מטרות אלה את כלל הציבור היהודי, בישראל ובתפוצות.
מנכ"ל העמותה הוא אורי רגב, וסטנלי גולד משמש היושב ראש שלה בארצות הברית.
שחר אילן, בעבר כתב עיתון "הארץ", היה סמנכ"ל מחקר והסברה בארגון, והוא אחראי לעריכת המחקרים והסקרים שמפרסם הארגון.
בין הנושאים שהארגון פועל לקידומם:
ביטול המונופול של הרבנות הראשית על נישואים, גירושים וגיור בישראל
גיוס בני ישיבות שנמצאים בהסדר תורתו אומנותו לדחיית השירות בצה"ל, קידום יציאתם של גברים חרדים לעבודה, ופעילות לאכיפת תוכנית הליבה בכל מערכת החינוך לרבות החינוך החרדי בישראל.
על פי דו"ח פעילות שפרסם הארגון הוא התמקד עד כה באיסוף מידע אודות יחסי דת ומדינה בישראל ואודות עמדות הציבור בסוגיות השונות שלהם, ועסק בפרסום המידע בציבור בערוצים שונים של התקשורת האלקטרונית (אתר האינטרנט של הארגון, דף פייסבוק, בלוגים וכלי התקשורת).
בהזמנת הארגון נערך עם הקמתו סקר על עמדות הציבור בסוגיה של יחסי דת ומדינה, וסקר דומה נערך גם בהמשך פעילותו של הארגון.
לקראת יום ירושלים במאי 2010 פרסם הארגון ממצאים של סקר דעת קהל שיזם בנוגע ליחסי דתיים וחילונים בירושלים.
הארגון פעל להעמדת המידע שהוא אוסף לרשות חברי הכנסת בניסיון להשפיע על הפעילות בכנסת בנושאים אלו.
אנשי הארגון מלווים את עבודת צוות המעקב אחרי יישום חוק טל של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת ומעמידים לרשותו מידע בנושא.
בשנת 2009 עמד היקף התרומות לעמותה על למעלה מ-300,000 ש"ח והיא הוציאה למעלה מ-700,000 ש"ח בפעילותה, מהם כ-657,000 ש"ח למשכורות לשלושת עובדיה.
בשנת 2010 גדל היקף ההכנסות מתרומות ועמד על כ-1.5 מיליון ש"ח, מהם הוקצו למעלה ממיליון ש"ח למשכורותיהם של רגב ואילן.
התורם המרכזי שלה הוא סטנלי גולד.
בסוף שנת 2011 הודיעה הקרן החדשה לישראל כי תחל לתמוך בפעילות העמותה.
היקף התרומות לעמותה של כ-1.5 מיליון ש"ח נשמר גם בשנים 2013-2014.
המשוררת חדוה הרכבי נולדה וגדלה בקבוצת דגניה ב', לאלן רוטשילד (ילידת גרמניה) ומישה הרכבי (יליד רוסיה), אחות לאביגיל הרכבי.
היא למדה בבית החינוך המשותף עמק הירדן.
אם לבן, אלישע, שנהרג ב-2003. עד מותה התגוררה בשכונת אבו תור בירושלים.
בין 1963–1967 למדה באקדמיה לאומנות בצלאל.
את שיריה הראשונים של הרכבי פרסמה לאה גולדברג בעיתון "על המשמר", והיא הכינה להוצאה לאור גם את ספר שיריה הראשון של הרכבי: "כי הוא מלך" (1974).
מאז פורסמו עוד שבעה קבצים, בהם "ציפור שבפנים עומדת בחוץ" (2009), (המאגד את שיריה הקודמים של הרכבי בנוסח חדש) לצד שירים חדשים: "ראנא" (2014), שזיכה אותה בפרס ביאליק ו"מיגו" (2017), עליו זכתה בין השאר בפרס לאה גולדברג.
("מיגו" היה כינויו של בנה אלישע, קיצור מהמילה "אמיגו", "חבר" בספרדית).
את חווית האמהות תארה הרכבי בראיון לאלעד זרט, שפורסם אחרי מותה במוסף "ספרות ותרבות" של ידיעות אחרונות.
בין 1991–1998 יזמה ואצרה הרכבי סדרת תערוכות שהוקדשה ליצירות יוצרים פגועי נפש, אוטיסטים והלוקים בתסמונת דאון; מביניהן בחרה ואצרה את אלבום "האומן החבוי".
תערוכה באותו שם ייצגה את מדינת ישראל במסגרת "שנת בריאות הנפש הבין לאומית", תערוכה שהוצגה ב"ארמון האומות" בז'נבה.
אחדים משיריה של הרכבי הולחנו והוקלטו, מהם מוכרים לחניו של נחום היימן לשירים "סוס מעץ", "את כל פנייך" ו"אבל בחלומי", שביצעה נורית גלרון, והשיר "שוב את מסתובבת לך", שביצעה חני ליבנה.
אחדים משיריה נבחרו למופעי תיאטרון ומחול: את הידוע בהם יצרה הרקדנית תימי קידר, והוא הוצג במוזיאון ישראל.
מופע זה הוקדש לשירי לאה גולדברג, אהרון אמיר, חדוה הרכבי ומבחר משירי הייקו.
בציור התרכזה הרכבי ביצירות בצבעי מים וברישום אקספרסיבי.
היא הרבתה להשתמש במצעים שונים, בהם קרטון, ואחרים.
פרס רחל ניומן – 1973 (מטעם בית הסופר ע"ש חיים הזז, ירושלים)
פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול – 1982, 1992
פרס מיוחד לשירה מטעם דירקטוריון אקו"ם – 2013
פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הספרות (ע"ש דליה רביקוביץ) – 2017
פרס ראשון ליצירה ספרותית מטעם הקרן ע"ש יצחק לייב ורחל גולדברג – 2018
פרס אריק איינשטיין לאומנים ותיקים – 2022
כי הוא מלך – הוצאת ספרים מ.
אני רוצָה רק להגיד לךְ – ספרית פועלים, תל אביב תשמ"ו (1985)
ציפור שבפנים עומדת בחוץ (שירים 1962–2008) – הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, תל אביב וירושלים תש"ע (2009)
ראנא – הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ד (2014)
מיגו – הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ח (2017)
עד שוב אשמע אותך – מבחר שירים (עורכת הלית ישורון), סדרת זוטא, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשע"ט (2019)
הלית הלית – הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשפ"ה (2025)
"קבוצת קוראים אבות ישורון" - דף פייסבוק שנוסד באפריל 2013, מתוך קידה עמוקה לשירתו, ביוזמת חדוה הרכבי ובשיתוף שי מנדלוביץ' ואמיר מנשהוף.
"שישיר" – פינת פייסבוק בפרופיל של חדוה הרכבי שבה התפרסם מדי יום שישי שיר של אבות ישורון.
הפינה החלה ב-30 ביוני 2017 (בשיתוף עומר ולדמן).
ציורים בצבעי מים - גלריה אנגל, שלומציון המלכה, ירושלים, 1969.
ניירות להיינריך - בית האמנים בירושלים, 1979.
ניירות לראנא - בית האמנים בירושלים, 2009.
חברים חדשים בבית-האמנים, בית האמנים בירושלים, 1973.
אמני ירושלים למען מלווה מלחמה מרצון, חנוכה תשל"ד, בית האמנים בירושלים, 1973.
תערוכת אמני ירושלים בשכונות, בית הנוער על שם בכר, ירושלים, 1982.
חמש שנים לאלון, גלריה אלון, ירושלים, 1983.
תערוכת אמני ירושלים בפריז, גראנד פלה בפריז, צרפת, 1985.
חתך-4, בית האמנים בירושלים, 1989.
מחילות הלילה יאיר גלריה לאמנות, תל אביב, 2014.
בין שתיקה לדיבור, בית אות המוצר הירושלמי, ירושלים, 2017.
רשמים IV: נאחז בסבך - הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, בית האמנים בירושלים, 2020.
על הספר "כי הוא מלך" – שירים
מאוויין – "שירים של עולם מופלא" – מאזניים – 1974.
אריה ליפשיץ – "שתיים שנכנסו לפרדס השירה" – "ספרות אמנות ביקורת", עיתון מעריב – 2.8.1974.
על הספר "עֲדִי" - שירים
על הספר "אני רוצָה רק להגיד לךְ" - שירים
אריאל הירשפלד – "הכל אמת וחלק גם שירה" - "תרבות ספרות אמנות", ידיעות אחרונות, 16.5.1986, ע' 23.
על הספר "האחר" - שירים
על הספר "ציפור שפנים עומדת בחוץ" - שירים
דפנה שחורי - על חדווה הרכבי במדור שירה - ישראל היום - 27.2.2010.
על הספר "ראנא" - שירים
דרור בורשטיין - קריאה גדולה אל הפתוח.
על הספר "מיגו" - שירים
על הספר "הלית הלית" - שירים
יעל אדמוני – ולא הייתה לי הגדרה לזה, דבר, 22 באוגוסט 1986 (ריאיון עם המשוררת).
אבנר ברנהיימר – לא מתביישת, לא מתחרטת, מעריב, סופשבוע, 3 בספטמבר 1993 (ריאיון עם המשוררת).
אורציון ברתנא - "כיוונים עצמאיים" (שירה ישראלית במצוקה, ב.
על צבי עצמון וחדוה הרכבי).
אורציון ברתנא - "'שירת נשים' ישראלית: אפשרויות, קיפוח, מוגבלויות (א)".
אורציון ברתנא - "'שירת נשים ישראלית (ב)" (על: שולמית אפפל ורחל חלפי).
אורציון ברתנא - "'שירת נשים ישראלית (ג)" (על: חדוה הרכבי).
גדעון עפרת - חדווה הרכבי: ביום היא מציירת רעש של פחדים.
הכרזה על פרס עמיחי 2010.
פרס רמת גן 2011 - ציפור שבפנים עומדת בחוץ.
הכרזה על פרס ביאליק 2014.
תמי ישראלי, אלים יושבים מאחורי גבי: עיון בשירת חדוה הרכבי, הקיבוץ המאוחד–ספרית פועלים, 2019.
חדוה אלמוג (נולדה ב-23 במאי 1948) היא אשת ציבור ישראלית, ממלאת-מקום וסגניתו של ראש עיריית חיפה לשעבר.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת "השומר הצעיר" ובשנת 1967, התגייסה לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל של התנועה.
לאורך השנים עשתה מסלול שירות צבאי שכלל תפקידי פיקוד והדרכה, עד מינויה לקצינת הח"ן של הנח"ל, בשנים 1978-1976. בשנת 1981 שימשה קצינת ח"ן בפיקוד הצפון ובשלוש השנים שאחר-כך, הייתה מפקדת בסיס ההדרכה המרכזי של צה"ל.
היא מונתה לתפקיד קצינת ח"ן ראשית, בדרגת תא"ל בשנת 1987, ובתפקיד זה כיהנה עד 1991. במקביל, הייתה יועצת ראש אכ"א והמטה הכללי של צה"ל בנושאי שירות נשים בצבא.
לאחר שפרשה מצה"ל, החלה בהתנדבות במסגרת נעמת, וב-1994 מונתה לתפקיד יושבת ראש נעמת בחיפה.
בשנת 1998 נבחרה ליושבת-ראש נעמת בישראל, ואחר כך, ליושבת-ראש נעמת העולמית.
אלמוג היא חברת מרכז מפלגת העבודה ומשתתפת בהנהגת ההסתדרות החדשה.
כמו כן, היא דירקטורית בחברת "שקמונה" וממלאת מקום יושב ראש דירקטוריון "התיאטרון".
בשנת 2002 נבחרה למועצת העיר חיפה.
מאז דצמבר 2008 היא משמשת ממלאת מקום וסגנית ראש העיר ומחזיקה בתיק מינהל ההנדסה בעירייה.
היא חברה בוועדות מחוזיות וארציות לתכנון ובנייה, לשמירת חופים, מ"מ יו"ר הדירקטוריון של תיאטרון חיפה, חברה בוועדות מחוזיות וארציות לתכנון ובניה, ומשמשת יושבת-ראש ועדת גיל"ן (נגישות למוגבלים).
בפברואר 2020 נבחרה להיות יו"ר העמותה להנצחת חללי הנח"ל ובכך הפכה לאישה הראשונה הנושאת בתפקיד זה בעמותת הנצחה צבאית רשמית.
אלמוג היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
בעלת תואר ראשון בחינוך ומדע המדינה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מתגוררת בשכונת נווה שאנן בחיפה.
חדוה אלמוג, להיות חיילת - מדריך למתגייסת, (עורכת: סיגל בר-קובץ דינר), ירושלים: הוצאת כתר, 1993
חדוה בר (נולדה ב-10 במרץ 1968) היא כלכלנית ישראלית.
משמשת ככמשנה למנכ"ל וסמנכ"לית התפעול בחברת איטורו, וקודם לכן כיהנה כמפקחת על הבנקים בבנק ישראל.
בר נולדה לאם ניצולת השואה, גיטה אופלגר (לימים טובה בר-טוב), שורדת מחנה ריכוז בטרנסניסטריה (קריירה דה פיאטרה), רומניה, שעלתה לישראל עם אמה, סבה וסבתה ב-1950; ואב, יעקב בחבוט (לימים בר-טוב) שנולד בחיפה, כבן למשפחה ספרדית שורשית (ס"ט), בעלת 11 ילדים, פרופסור לפיזיקה גרעינית וממייסדי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אחיה, יאיר בר-טוב, הוא מומחה מערכות מידע וסייבר שהיה בתפקידי ניהול בכירים בשוק ההיי-טק ובמשרד ראש הממשלה.
בר גדלה ביישוב עומר, והיא בעלת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומדע המדינה, תואר שני בהצטיינות בכלכלה עם התמחות במאקרו כלכלה ובמסחר בינלאומי ותואר דוקטור בכלכלה בנושא "שוק הכספים וממשל תאגידי", כולם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
החלה את עבודתה בבנק ישראל ככלכלנית ביחידת המחקר בחטיבת הפיקוח על הבנקים.
בר שימשה ראש תחום שוק ההון במחלקת המחקר של הבנק, ובמשך שלוש שנים שימשה נציגת ישראל בדירקטוריון הבנק האירופאי לשיקום ופיתוח (EBRD) בלונדון.
ב-2008 מונתה לסגנית ראש חטיבת שוקי הון בבנק לאומי ומנהלת הסיכונים של החטיבה.
ב-2010 מונתה למנהלת הסיכונים הראשית (CRO), ראש החטיבה לניהול סיכונים וסמנכ"לית בנק לאומי.
באוגוסט 2015 נכנסה לתפקידה כמפקחת על הבנקים בבנק ישראל.
במסגרת הסכם ניגוד עניינים נקבע עם כניסתה לתפקיד כי לא תטפל בענייני בנק לאומי למשך שנה וחצי ובתקופה זו הפיקוח על הבנק נוהל על ידי נגידת בנק ישראל, קרנית פלוג.
בר קבעה כיעדים של הפיקוח על הבנקים את הנושא של קידום התחרות בבנקאות ובתחום התשלומים, יעד אשר חלקו בוצע יחד עם משרד האוצר במסגרת ועדת שטרום; ואת קידום החדשנות הטכנולוגית והגברת היעילות של המערכת הבנקאית.
כל זאת, לצד המשך שמירה על היציבות של המערכת הבנקאית וניהול סיכונים הולם.
ב-16 ביוני 2016 הודיעה כי הגופים המוסדיים הגדולים יוכלו להגדיל את אחזקתם במניות הבנקים, ובפרט האחזקה במניות עבור לקוחותיהם (בקרנות פנסיה, קופות גמל וקרנות השתלמות) ובהמשך איפשר הפיקוח בהובלתה לבנקים להגדיל את חלוקת הדיבידנדים, בעקבות הגעה ליעדי ההון הרגולטוריים הגבוהים יותר שנדרשו.
הגברת מודעות פיננסית של אזרחים וסיוע לאוכלוסיות מוחלשות, הוא יעד שקודם על ידי צוות הפיקוח על הבנקים בראשותה של בר.
באפריל 2020 סיימה את עבודה בבנק ישראל.
לאחר פרישתה עסקה בייעוץ לחברות מימון ישיר, Wix ואיטורו.
באפריל 2021 מונתה למשנה למנכ"ל וסמנכ"לית התפעול בחברת איטורו.
בדצמבר 2025 מונתה לדירקטורית בבנק מזרחי טפחות.
בר תושבת מבשרת ציון, נשואה ואם לשלושה.
חדגוניים (מאנגלית: Monotones) הוא בלט במערכה אחת בשני חלקים של הכוריאוגרף הבריטי פרדריק אשטון ללחנו של המלחין הצרפתי אריק סאטי.
היצירה מורכבת משני קטעים שכרונולוגית נוצרו בסדר הפוך.
'חדגוניים II' נוצר במקור כקטע לערב גאלה שהופק בסיוע הקרן לנדיבות של הבלט המלכותי בשנת 1965.
אשטון הושפע עמוקות מ'Gymnopédies' של סאטי (יצירה משנת 1888) ובחר תזמורים מאת קלוד דביסי ואלכסיס רולנד מנואל כבסיס לפה דה טרואה לשני רקדנים ורקדנית.
הופעת הבכורה הייתה ב-24 במרץ 1965 ובוצעה על ידי הרקדנים ויויאן לוריין, אנת'וני דוול ורוברט מיל.
היצירה זכתה להצלחה גדולה עד כדי כך
שבשנת 1966 האריך אשטון את היצירה כדי להיות ארוכה דיה להימנות כחלק מהרפרטואר הרגיל של הבלט המלכותי, והוסיף אוברטורה בשם 'חדגוניים I' המבוסס על היצירה 'Gnossiennes' של סאטי.
מכמה סיבות חלק זה יוצר תמונת מראה לחלק 'חדגוניים II'.
חלק זה אף הוא פה דה טרואה אך בשונה מקודמו- לשתי רקדניות ורקדן.
את הופעת הבכורה של חלק זה ביצעו אנטויינט סיבלי, גיאורגינה פרקינסון ובראיין שאו.
אשטון שאב את רעיונותיו כשיצר את הכוריאוגרפיה מהתצורה, המבנה וההשראה העולה מלחנו של סאטי.
המבנה המשולש של Gymnopedies ו- Gnossiennes סייעו במובן זה ל'אובססיה המשולשת' של אשטון.
כוריאוגרפיית היצירה משתמשת בשפה הקלאסית וכמו וריאציות סימפוניות, מציגה את פסגת הקלאסיקה האישית של אשטון.
במותו, ציווה אשטון את הבלט לאחריותו של טוני דיסון, כיום יושב ראש קרן פרדריק אשטון.
חדב אל-פוואר הוא כפר פלסטיני הממוקם שבעה ק"מ דרומית מערבית לחברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,918 תושבים.
חדד הוא דמות מקראית, בנו של ישמעאל.
לחדד היו 11 אחים: נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, תימא, יטור, נפיש, קדמה, בשמת.
בכתבי יד רבים מוזכר השם הדד במקום חדד ובדברי הימים גם נכתב חדר במקום חדד, אך כל אלו הם כנראה שיבושים ותו לא.
פירוש השם חדד הוא ככל הנראה, הפועל הנהוג בעברית, ארמית וערבית, ופירושו בעל שכל חד וחודר.
כך גם תרגום יונתן מתרגם את שמו "חריפא".
אין ידיעות על שבט ישמעאלי זה.
חֻדוּד אל-עאלם הוא ספר גאוגרפיה שנכתב בשנת 982 על ידי מחבר שזהותו עלומה.
הספר נכתב בג'וזאן (צפון אפגניסטן של היום) והוקדש לשליט השושלת הפריע'ונית , אבו אל-חארת' מחמד בן פריע'ון .
הספר מתאר את העולם הידוע באותה תקופה.
המחבר חילק את העולם לשלושה אזורים: אסיה, אירופה, ו"לוב" (אפריקה).
הספר הוא חלק מכתב יד נרחב יותר שכולל גם העתק של ה"ג'האן נאמה" (ספר העולם) מאת מוחמד בן נג'יב בכראן, חיבור קצר על מוזיקה, וג'אמע אל-עולום (אוסף הידע) מאת פח'ר א-דין א-ראזי.
לאחר הקדמה בה מופיע תיאור כללי של העולם, הכולל הכרה בכך שהוא עגול, המחבר כותב בתמצות על 45 ארצות שונות.
המחבר לא ביקר בארצות אלו, אלא מסתמך על כתביהם של אחרים אשר שמם לא צוין בספר.
הספר עוסק בעיקר בהיבטים הגאוגרפים של הארצות שעליהן הוא כותב - הרים, נהרות, מדבריות, ימים, וערים, אך גם עוסק בתיאור העמים, מנהגיהם, ומצבם הפוליטי.
המזרחן הרוסי אלכסנדר טומנסקי , שתחום התמחותו היה אוריינטליזם, מצא כתב יד עם עותק של הטקסט בשנת 1892 בבוכרה.
עותק זה הוכן במקור על ידי הכרונוגרף הפרסי אבו ל-מואייד עבד אל-קיום בן חוסין בן עלי אל-פארסי בשנת 1258. מהדורת פקסימיליה יצאה לאור ב-1930 על ידי ואסילי ברטולד .
התרגום לאנגלית הראשון שפורסם לכתב בוצע בשנת 1937 על ידי ולדימיר מינורסקי.
חַדַּ֫אתַ'א הוא כפר בנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה שבדרום לבנון.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את ביקורו בכפר כחלק ממסעותיו בארץ ישראל.
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה הפכה חדאת'א לחלק מרצועת הביטחון שבשליטת ישראל.
ב-24 בפברואר 1989 נורה למוות חייל יוניפי"ל אירי על ידי חיילי צבא דרום לבנון הנתמך על ידי ישראל.
באותו זמן שירתו ביוניפי"ל 600 חיילים אירים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הפציץ חיל האוויר הישראלי בשוגג בית בחדאת'א עם 6 אזרחים בגילאי 50 עד 80, כולם נהרגו.
"חד קרן" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה.
השיר יצא לאור ב-19 בדצמבר 2022, על ידי חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר יצא לאור שנה לאחר צאת הסינגל האחרון של בוסקילה, "ממך וממני".
במהלך 2022, הוציאה גרסת כיסוי ל"שמש" מאת חנן בן ארי.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב על ידי סהר חגי והופק על ידי יונתן דניאל ונתנאל "דידה" עבו (JD).
את הסינגל הוציאה בוסקילה לכבוד 20 שנים מתחילת הקריירה שלה, בליווי אלבום חדש שאת שמו לא פרסמה.
בסמוך ליציאתו, הודיעה כי היא תופיע במספר מקומות, כדוגמת: יהוד, תל אביב-יפו ומודיעין.
מספר כתבות התפרסמו אודות בן זוגה שנחשף בווידאו קליפ של "חד קרן".
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-19 בדצמבר 2021, ביום יציאתו של "חד קרן" כסינגל.
נכון לדצמבר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-130,000 אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם19 בדצמבר 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתדי-מיוזיק
חדירה לאטמוספירה היא מעבר של עצם כלשהו, מעשה אדם או לא, מהריק של החלל לאטמוספירת כוכב לכת או גרם שמימי כלשהו (להבדיל מחדירה לגופים ללא אטמוספירה, כמו הירח).
באשר לכדור הארץ, מדובר בחדירה מעבר לקו קרמן, קרי גבול האטמוספירה, בגובה 100 ק"מ מעל פני כדור הארץ.
חדירה מבוקרת לאטמוספירה משמעה הליך יזום ומבוקר של כניסת העצם לתוך האטמוספירה.
ההליך מחייב תכנון מראש של מבנה העצם וביצוע סדרת פעולות במהלך החדירה לאטמוספירה, שמטרתם להבטיח שהעצם יבצע את החדירה מבלי שהוא או תכולתו ינזקו.
במצבים בהם אין חשיבות לכך שהעצם החודר יצלח את החדירה לאטמוספירה מבלי שיינזק, או שלחלופין התוצאה המקווה היא שהעצם יושמד, לא מתבצעת האטה של העצם או התאמה של זווית החדירה שלו טרם תחילת החדירה.
לוויין שסיים את תקופת פעילותו או אחד משלביו של טיל רב-שלבי שסיים את תפקידו הם דוגמאות למצבים שכאלו, בהם מסתמכים המתכננים על השמדת העצם בזמן החדירה לאטמוספירה כדי למנוע ממנו מליפול לפני כדור הארץ ולגרום לנזק.
חדירה לאטמוספירה היא פעולה המבוצעת ברגע שעצם שמימי כלשהו פוגע באטמוספירה של כדור הארץ בזווית ובמהירות הנכונה.
על הגוף להיכנס לאטמוספירה בזווית של כ-45 מעלות.
בזווית קטנה מדי העצם פשוט יקפץ מעל האטמוספירה כמו אבן שנזרקת על פני מים, ובזווית גדולה מדי החום יהיה גדול מחום שמגן החום עומד בו והוא ישרף כליל.
עצם שמימי, כדוגמת אסטרואיד, החודר לאטמוספירת כדור הארץ, חודר ועובר את האטמוספירה במהירות עצומה, דבר הגורם לחיכוך עצום המחמם אותו לטמפרטורות גבוהות מאוד, לעיתים עד 3000 מעלות צלזיוס.
טמפרטורה זו גורמת לעצם השמימי להתלהט עד שהוא זורח, וכאשר תופעה זו נראית אצל אסטרואידים, הם מכונים כוכבים נופלים.
יותר ממאה טונות של עצמים ידי-אדם חודרים לאטמוספירה בכל שנה.
רובם המכריע נשרף לפני שהוא מגיע לקרקע.
בממוצע, בכל יום עצם ידוע חודר לאטמוספירה.
בערך רבע מכל העצמים הם של ארצות הברית.
חדירה מבוקרת נוגעת לחפצים מעשי ידי אדם, קרי רכבי חלל.
האתגר העיקרי בחדירה מבוקרת הוא האטה ממהירות מסלולית גבוהה.
הדבר נכון בעיקר באשר לחדירה אטמוספירית של טיסה מסלולית, אף על פי ששיקולים דומים מתקיימים גם בחדירה מטיסה תת-מסלולית, אך ברמה נמוכה יותר.
כאמור, על מנת שחללית תימנע מ"נחיתה מטאורית", היא חייבת להאט.
משום שעסקינן במהירות גבוהה של החפץ, יש להתמקד בהיעלמותה של האנרגיה הקינטית של החפץ.
אנרגיה זו יכולה להיעלם על ידי ההמרה לחום.
עם זאת, המרה מהירה לחום משמעותה טמפרטורות גבוהות.
טמפרטורות שכאלו אינן רצויות, שכן החום עלול להשמיד את כלי החלל.
לפיכך, נדרש מעבר איטי ככל האפשר דרך האטמוספירה.
שיטה פשוטה לכאורה להביא להאטת החפץ היא בלימה אטמוספירית, על ידי חיכוך אטמוספירי או גרר.
אולם, חיכוך אטמוספירי שכזה עלול ליצור כמות עצומה של חום מהר מאוד, ובכך להשמיד את החפץ.
אסטרואידים קטנים רבים נשרפים על ידי חיכוך שכזה ולעולם אינם מגיעים לפני כדור-הארץ.
שיטה נוספת היא מעבר מהיר ככל האפשר דרך האטמוספירה, אשר יקטין את "זמן החשיפה" של החללית לחיכוך.
אולם, מהירות גבוהה מדי תביא לחיכוך גדול יותר, במיוחד בעת הגעת החפץ לשכבות עבות ודחוסות יותר של האטמוספירה, מה שיביא לטמפרטורה גבוהה בהרבה, שעשויה אף היא לגרום להשמדת החפץ.
המפתח לחדירה מבוקרת מוצלחת הוא לבלום ככל האפשר כאשר נמצאים עוד בשכבות הגבוהות של האטמוספירה ולהימנע מליפול למטה מהר מדי.
בלימה אקטיבית מינימלית נדרשת כדי לחדור לאטמוספירה מלכתחילה.
עד אז גרר אטמוספירי לא קיים.
בתאוריה, את כל ההאטה ניתן לייצר על ידי הבערה של מנוע רקטי בכיוון הנגדי לנפילה.
דבר זה ידרוש כמות עצומה של דלק.
דלק זה צריך להילקח לחלל מלכתחילה ולכן יגדיל בצורה משמעותית את החללית אלא אם היא תתודלק במסלול.
לפיכך, הדרך האפשרית והיחידה שקיימת להאטה ממהירות מסלולית היא על ידי בלימה אטמוספירית.
בשנות השישים, עם תחילת משימות מרקורי, ג'מיני ואפולו, מדעני נאס"א היו מודעים לבעיית החדירה לאטמוספירה וחיפשו דרך להגן על תא הנחיתה של החללית מפני הישרפות בכניסה לאטמוספירה.
ג'וליאן אלן פיתח לראשונה את תיאורית הגופים הקהים שהביאה להצלחה של תכנוני מגיני החום של חלליות אלו ואפשרו לאסטרונאוטים לשרוד את החדירה האלימה לאטמוספירת כדור-הארץ.
הם מצאו את הפתרון בדמות אריחים קרמיים העמידים בטמפ' גבוהה דיה אך ניתנים לשימוש פעם אחת בלבד.
לאחר סוף תוכנית אפולו, העלו מדעני נאס"א את רעיון מעבורת החלל.
רכב זה מיועד לשימוש חוזר, לכן גם מגיני החום שלו ניתנים לשימוש חוזר.
אריחי החום במעבורת החלל מורכבים מצורן ופחמן, עמידים בטמפ' גבוהות, מ-1300 עד 3000 מעלות צלזיוס (בחלקים שונים של המעבורת).
בלימה אווירית, שיטה זו מבוצעת על ידי הטיה של החללית החוזרת ביחס לציר התנועה שלה ליצירת גרר גבוה, כדי להמיר את האנרגיה הקינטית הגבוהה של החללית לאנרגיה תרמית (חום) על ידי חיכוך אטמוספירי.
גוף שנע בזווית קהה ביחס לציר התנועה שלה יוצר גל הלם בחזית החללית שבעצם מגן על החללית מהחום הרב.
כתוצאה מכך, גופים שנעים בזווית קהה יכולים להישאר קרים יותר מאשר כלים בעלי גרר קטן יותר.
המרת החום הבלתי-נמנעת הזו של אנרגיה קינטית לחום יוצרת טמפרטורות גבוהות מאוד, ולכן מגן החום צריך להיות עמיד בטמפרטורות גבוהות ולהיות אמין מאוד.
ההתבססות על מגן החום (וההכוון בעל צורת הגרר הגבוה) הופכת את זמן החדירה לקריטי ביותר.
שגיאות כלשהן בזמן הטיסה הזו קשות מאוד לתיקון ויהיו להן השפעות חמורות על הצלחת המשימה.