tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המגילה מתארת את פרשת גיורה ונישואיה עם בועז משבט יהודה.
על פי מגילת רות, דוד המלך הוא אחד מצאצאיהם של רות ובועז.
מסורת חז"ל מייחסת את חיבור המגילה לשמואל הנביא ואילו הדעה הרווחת במחקר היא כי ספר קצר זה נכתב בתקופת בית שני.
מגילת איכה, היא מגילת אבל, העוסקת בחורבן ממלכת יהודה.
מחבר המגילה מקונן על חורבן בית המקדש הראשון, על הגלות, ועל שאר הצרות שעברו על העם היהודי בעקבות החורבן.
חיבור המגילה מיוחס במסורת לירמיהו הנביא שחי בדור החורבן.
את המגילה נהוג לקרוא בתשעה באב, יום הצום והאבל על חורבנם של שני בתי המקדש.
מגילת קהלת היא חיבור מסוגת ספרי החוכמה הכלולים במקרא.
כותב הספר מזהה עצמו עם המלך שלמה שחכמתו המופלגת מצוינת גם במקורות אחרים.
מגילה זו עוסקת בשאלות הגותיות כמו מקומו של האדם בעולם, ההשגחה האלוהית והצדק האלוהי.
רוב המגילה מציגה תפיסת פטאליסטית של הקיום האנושי, לפיה מעשיו של האדם חסרי משמעות ואינם משנים דבר, ולכן גם אין משמעות ל"צדק אלוהי".
כמו כן דנה המגילה מה טוב לאדם ומציגה תשובות אפשריות רבות (חוכמה, אהבה רומנטית, עושר, פרנסה, הדוניזם וכו') ואת שלילתן.
בסופו המפתיע של חיבור זה, לאחר חיפושים ארוכים אחר משמעות, מוצגת התפיסה הדתית לפיה קיום מצוות אלוהים הוא תכלית האדם בעולם.
מגילת אסתר מתארת את סיפור הצלת היהודים שחיו תחת שלטון אחשוורוש הפרסי, סיפור שנודע לימים כ"נס פורים".
המגילה מתארת כיצד תושייתם וחוכמתם של מרדכי היהודי ואסתר המלכה הצליחו להפוך את גזירת המן ולהביא להצלת היהודים.
באופן מפתיע, שמו של האל לא נזכר בספר וההתרחשויות בו נראות כטבעיות-לכאורה.
אף על פי כן, רצף האירועים והפעולות יוצר בלב הקורא את הרושם של התערבות אלוהית והיעדר מקריות.
מסורת חז"ל והמחקר המודרני הציעו פתרונות שונים לשאלת היעדרותו של האל מהמגילה.
על פי עדותה שלה (ט, 29–32), המגילה נכתבה על ידי מרדכי ואסתר שאף תיקנו את קריאתה מדי שנה בשנה.
חמש־חמש, או: העיקר ובת האיכר הוא מחזה מוזיקלי מאת אהרן מגד שעיבד וביים גדעון שמר.
המחזה עלה באמצע שנות החמישים על ידי להקת פיקוד המרכז עם השם פשיטה בכפר.
ב-1980 יצא סרט מוזיקלי ישראלי על פי המחזה.
הסרט, בבימויו של שמואל אימברמן, זכה להצלחה קופתית ברחבי הארץ.
סיפור המחזה נכתב ב-1955 והוצג לראשונה כתוכנית של להקת פיקוד המרכז בשם "פשיטה בכפר" בבימוי גדעון שמר.
5:5 - מחזמר על פי "פשיטה בכפר"
אהל, הצגת בכורה: נובמבר 1956
יוצרים: במאי - גדעון שמר, שירים - נעמי שמר ואברהם בירמן, לחנים - יוחנן זראי, ניהול מוזיקלי - צבי גלזר, תנועה וכוריאוגרפיה -, תפאורה - יגאל תומרקין
שחקנים - ריקה זראי, מזכיר המושב - יעקב איינשטיין, עוזרת למזכיר - גיזלה אנסקי, יוסף גת,
יוצרים: במאי - גדעון שמר, תפאורה - דוד שריר, ניהול מוזיקלי - אריה לבנון, כוריאוגרפיה - יעקב קלוסקי
שחקנים: ישראל גוריון, ישראל אברהמי, שלמה ניצן, שאול צור, אתי גרוטס, רונית כץ, גילה גנור, שי דנון, דודיק סמדר, ג'טה לוקה, מרים אוריה, שולמית קפלנסקי, נורית כהן, יונה אטלס, יוסף אוקסנברג, נתן וולפוביץ', יגאל סרי-לוי.
העלילה מתרחשת בתחילת שנות ה-70. בתחילת הסרט נראית פלוגת חיילים מסיימת מסע רגלי, ולאחר מכן מתכוננת לקראת חופשת "רגילה".
לחברי "מחלקה 5" מוצעת האפשרות להעביר את החופשה במושב הסמוך לבסיס, והם שמחים מאוד על ההצעה ומקבלים אותה.
כאשר החיילים מגיעים למושב, הם לא מבזבזים זמן, ומיד "מתחילים" עם בנות המושב.
במקביל, הם מגלים כי אין בנים במושב וזאת מכיוון שיצאו להכשרה חקלאית.
הנה, נדמה להם כי הם אכן הגיעו ל"גן עדן עלי אדמות", אך עד מהרה מתבדים החיילים מחלום החופשה, זאת כאשר חברי המושב המבוגרים "מנדבים" את החיילים לעבודה מפרכת במשק.
החיילים, שמבינים כי הזמינו אותם לחופשה רק על מנת לתגבר את המשק, מחליטים ללמד את המושבניקים לקח.
החיילים מבקשים מאחד מידידיהם להתחזות למפקד הבסיס, ואז הם מזמינים את המושבניקים לבסיסם הצבאי, ליום אימונים צבאי מפרך.
בזמן שהמושבניקים "מטורטרים", החיילים חוגגים בריקודים עם בנות המושב, וכאשר האבות חוזרים למושב ומגלים זאת, הם זועמים, בעיקר על כך שלא טיפלו במשק ועוד באמצע "העונה החמה".
החיילים ובנות המושב מחליטים לעשות מאמץ לילי ולטפל בכל הבעיות שנוצרו.
כאשר קמים חברי המושב בבוקר, הם מגלים כי כל התקלות תוקנו, וכאות הוקרה לחיילים, נערכת מסיבה ובה כולם חוגגים ושמחים.
בסוף שנות ה-70 החליט הבמאי שמואל אימברמן ביחד עם סרטי רול להפיק גרסה קולנועית למחזמר.
מכיוון שהיה צורך לעדכן את המחזמר לתקופה יותר מודרנית, הוחלט להזמין את היוצר אבי קורן על מנת שישכתב את המחזמר.
קורן שמר על הסיפור המקורי אך העביר את הסיפור לתחילת שנות ה-70. הסיבה שלא העביר את הסיפור לסוף שנות ה-70 (התקופה בה צולם הסרט) הייתה העובדה שחיילים כבר לא הלכו לקיבוצים או מושבים בחופשתם ולכן, נמצאה התקופה הגבולית.
הגרסה הקולנועית נערכה בהתאם לתקופה בה צולם הסרט מבחינת השפה המדוברת, והכנסה של סלנג כמו: "אכלנו אותה עד העצם", "איזה פסיכית" ועוד.
בנוסף, הוחלט להחליף את כל פזמוני המחזמר המקוריים לפזמונים חדשים, למשימה זו נבחר המוזיקאי בני נגרי.
הסרט צולם במושב נווה ירק.
הסרט הוקרן בבכורה בקולנוע מוגרבי וזכה להצלחה קופתית אדירה ברחבי הארץ.
מעל 320,000 אלף איש צפו בסרט בשנה לאחר שיצא לאקרנים.
לאחר הורדתו מהאקרנים הסרט כמעט ונעלם מעיני הציבור בין השאר מכיוון שלא הופץ כמעט בווידאו ולא שודר בתדירות בטלוויזיה.
מאוחר יותר, הסרט זכה לעדנה מחודשת, לאחר שיצא בפורמט DVD, ושודר בערוצי הטלוויזיה.
כל שירי המחזמר הולחנו ועובדו על ידי המוזיקאי בני נגרי.
את פזמוני הסרט כתב אבי קורן.
מבחינה מוזיקלית, זוהי הפקה ברמה גבוהה המשלבת תזמורת פילהרמונית לצד להקת קצב מודרנית (תופים, קלידים, גיטרה חשמלית וכו').
עיבודים בשילוב הקולות ובנגינת התזמורת.
רוב משתתפי הסרט היו זמרים (לירון נירגד, גדעון זינגר, רחל אטאס, אלי גורנשטיין וכו').
עם זאת, לא כל השחקנים שרו בקולם, דוגמה בולטת הם קטעי השירה של השחקן דליק ווליניץ שאת קולו בשירה דיבב יהודה תמיר.
שיר בשם בין אלול לתשרי בביצוע מירי אלוני אשר היה אמור לפתוח את הסרט, אך הורד לבסוף בעריכה.
שירי פסקול הסרט יצאו על גבי תקליט, אך לא זכו להצלחה ברדיו.
שירי הסרט זכו לעדנה מחודשת בשלב מאוחר יותר, לאחר שידורי הסרט בטלוויזיה.
1 עוד מאמץ קטן יהודה תמיר, מנחם עיני, אלי גורנשטיין, אבי דור, יוני חן ומקהלת גברים 2 החיילים באים רחל אטאס, גדעון זינגר, לירון נירגד ומשתתפי הסרט 3 אתה גבר?
חמש וחצי הייתה תוכנית טלוויזיה אשר עסקה באקטואליה ושודרה בערוץ הילדים בין השנים 2003 עד 2011. התוכנית פותחה על ידי דליה בודינגר, יועדה לקהל היעד של הערוץ, ילדים, והביאה תקציר חדשות בלשון קלה ובצורת הגשה המתאימה לילדים.
בתחילת דרכה, "חמש וחצי" הייתה תוכנית חדשות יומית שהוגשה על ידי ירון לונדון יחד עם מנחה צעיר - לרוב עמליה דואק ולירון זייד.
המנחה הצעיר ייצג את הצד של הילדים והנוער, לקח חלק פעיל בהגשת התוכנית וגם יצא לצלם כתבות חוץ.
כעבור חצי שנה, הצטרפו להנחיה אלכס אנסקי ואלי אילדיס.
אנסקי הנחה במשך שלושה חודשים.
בסוף חודש אפריל 2003, עזב ירון לונדון את התוכנית לטובת ערוץ 10, ואת מקומו תפס אברי גלעד.
בבחירות לכנסת בשנת 2006, שודרה תוכנית מיוחדת בה ילדים שואלים שאלות את המנחים בנוגע לנושאים שונים כמו כלכלה, שלטון ועוד.
ב-3 במרץ 2011, עלתה עונה חדשה של חמש וחצי, והפקת התוכנית שבה לערוץ הילדים בשיתוף עם חדר החדשות.
קובי מחט ולירון זייד נבחרו להנחותה.
בתוכנית היו פינות קבועות: תחילה הופיע תומר גולדגרבר שסיפר על האירועים שעניינו אותו השבוע, ובסוף התוכנית הופיעו עודד גרובר שהיה כתב התרבות של חמש וחצי, ומאיה ראכלין, שהייתה אחראית על פינת ההמלצות.
בדצמבר 2011 ירדה התוכנית מהמסך.
בסדרה "הפיג'מות" מופיעה התוכנית מספר פעמים כמקור למבזקי חדשות שונים הקשורים בעלילת התוכנית, בהשתתפותם של אברי גלעד ואלי אילדיס.
באחד הפרקים מגיעה דמותו של קובי פרג' לאולפן חמש וחצי, כשהיא בטוחה שהיא מנחה את התוכנית.
בתחילת דרכה, זכתה חמש וחצי להצלחה רבה ולמקור העיקרי ממנו צרכו ילדי התקופה חדשות ואקטואליה.
בשנת 2008, בשיתוף עם גיא פינס, העלה ערוץ הילדים את תוכנית הבידור "הכל טוב עם גיא פינס", שהייתה מעין מהדורה צעירה יותר של התוכנית המצליחה "ערב טוב עם גיא פינס".
חמש בודהות החוכמה או הבודהות הדהיינים הן חמש דמויות המייצגות בזרם הוג'ריאנה של הבודהיזם חמש תכונות של הבודהה.
הדמויות מופיעות תדיר באומנות הוג'ריאנה הטיבטית בציורי מנדלה, גלגל הקיום וציורים אחרים.
בין הדמויות ניתן להבחין על פי תנוחותיהן השונות.
החוכמה של כל אחת מהבודהות מהווה סגולה כנגד תכונה שלילית אחרת.
ויירוקאנה הוא הבודהה המלמד, כנגד הבורות שהיא אחד מגורמי הסבל (דוקהה) העיקריים בבודהיזם.
רַטְנַסָמבהַאווה - הבודהה המעניק, המחזק כנגד גאווה וחמדנות.
אַמִיטַאבְּהַה (או אַמִידַה בגרסה הקוריאנית/יפנית) - הבודהה בתנוחת מדיטציה, המגדיל את המודעות כנגד ההתאוות וההשתוקקות.
זהו אחד הייצוגים הנפוצים ביותר של בודהה בציור ובפיסול.
פירוש המילה אמיטה הוא אין-סוף ופירוש המילה אבהה הוא אור מכאן שזהו הבודהה של האור האינסופי, אותו בודהה שאליו מתפללים זרמים רבים הבודהיזם.
אמוגַסידהי - המרים ידו לסימון "אל פחד" מייצג את ההתגברות על הקנאה.
אקשוביה - הבודהה הנוגע בארץ, מייצג את התגברות ההכרה על השנאה והכעס.
בבודהיזם הטיבטי מופיעים חמשת ייצוגי הבודהה בחמשת חלקי המנדלה.
הויירוקאנה יהיה תמיד במרכז, כי הוא הכוח המאחד.
האמוגסידהי בצפון, האמיתאבהא במערב והראת'אסאמבאווה בדרום.
בבורמה קיים מקדש בשם חמש הבודהות המוקדש לחמשת ייצוגי החוכמה.
בטקס בחירת הקומארי (האלה החיה) בנפאל משתתפים 5 כהני דת המייצגים כל אחד גילום אחר של בודהה.
חמש ילדות יפות הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1999 שנכתב ובוים על ידי הבמאית סופיה קופולה.
בכיכובם של ג'יימס וודס, קתלין טרנר וקירסטן דנסט.
הסרט מבוסס על הספר "התאבדויות הבתולין" של ג'פרי יוג'נידיס.
הסיפור מתרחש בשנות ה-70 המוקדמות, בשכונת פאר בעיבורי דטרויט.
ארבעה בנים, שכניהן של חמש הבנות, תרז (לסלי היימן), מרי (איי.
קוק), בוני (צ'לסי סוויין), לקס (קירסטן דנסט) וססיליה (האנה ר.
הול), תוהים על חייהן של חמש בנות משפחת ליסְבּוֹן.
המשפחה מנהלת אורח חיים דתי שמרני, והבנות, יפות ובלתי מושגות, נשמרות בקפידה על ידי הוריהן האדוקים.
הסרט נפתח בניסיון התאבדות של האחות הקטנה, ססיליה, והאירועים בעקבותיו.
במסיבה שנערכת כדי לשפר את מצב רוחה לאחר הניסיון הכושל, קופצת ססיליה מהחלון, והפעם הניסיון צולח.
בעקבות התאבדותה משפחת ליסבון מתבודדת עוד יותר, וההתאבדות מגבירה את המסתוריות האופפת את הבנות הנותרות והמשפחה בכלל.
עם פתיחת שנת הלימודים החדשה, לקס, האחות החופשייה מכולן, מפתחת מערכת יחסים עם טריפ פונטין (ג'וש הארטנט).
אביה של לקס מרשה לטריפ לקחת את לקס לנשף אחרי שטריפ מארגן בני זוג לבנות הנותרות, והם מתחייבים לבלות בקבוצה.
אחרי שלקס וטריפ מוכתרים כ"מלכי הנשף", לקס מאבדת את בתוליה לטריפ על מגרש הפוטבול, אך מיד לאחר המעשה היא נזנחת על ידיו.
לקס ואחיותיה נענשות על ידי הוריהן הזועמים אשר מרתקים אותן אל הבית ומרחיקים אותן מבית הספר למשך זמן רב.
האחיות יוצרות קשר עם הבנים על ידי סימני אורות והשמעת מוזיקה בטלפון כדרך לביטוי רגשותיהן.
בעודן מרותקות, לקס מתחילה בסדרת פגישות למין מזדמן על גג הבית עם שותפים אקראיים בשעות לילה מאוחרות, בעוד הבנים צופים בה מעבר לרחוב.
לאחר חודש של ריתוק הבנות מסמנות לבנים לבוא לביתן בלילה, כנראה כדי לברוח.
כשהבנים מגיעים לבית, לקס יושבת לבדה בחדר האורחים ומעשנת סיגריה.
היא מורה לבנים לחכות לאחיותיה, ויוצאת להמתין במכונית.
הבנים משוטטים במרתף ומגלים גופה תלויה מן התקרה ונבהלים, הם עולים חזרה לבית ונתקלים בגופותיהן של שאר בנות ליסבון שהתאבדו כולן, וברור שהבנות תכננו זאת מראש.
תרז לקחה כדורי שינה, בוני תלתה את עצמה במרתף, מרי נעצה ראשה בתנור גז ולקס התאבדה על ידי פחמן חד-חמצני רעיל במכונית שבתוך המוסך.
שבורים מהתאבדותן של בנותיהם, ההורים מסתלקים בחשאי מן השכונה, וזמן קצר לאחר מכן נמכר הבית על כל תכולתו.
נראה שהמבוגרים בשכונה מצליחים להשאיר את הפרשה מאחור ולשוב לחיי היום-יום, אך ארבעת הבנים אינם יכולים להניח למקרה ולתעלומה.
טריפ פונטאין (ג'וש הארטנט) (נער)
טריפ פונטאין (מייקל פר) (מבוגר)
ד"ר הורניקר (דני דה ויטו)
ג'וי היל קונלי (היידן כריסטנסן)
פסקול הסרט הוקלט על ידי צמד המוזיקאים הצרפתי, אייר, ויצא לאור כאלבום בפברואר 2000.
חמש מאות אלף שחור (נכתב גם 500 אלף שחור) הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של שייקה אופיר, במרכזו שני אמנים כושלים המסתבכים עם המאפיה.
הסרט מכר 160,000 כרטיסים בישראל.
סרט זה הוא סרטו היחיד של שייקה אופיר כבמאי.
בני (שייקה אופיר) וסיסי (ז'אק כהן) הם שני אמנים כושלים המצליחים לשכנע את כהן (יוסף שילוח) בעל מועדון ומקורב לארגוני הפשע, להשקיע בהפקת הצגה על פי "מחכים לגודו" סכום של 500,000 לירות.
כשההצגה נכשלת הם נאלצים לברוח על נפשם ולחפש עבודות שונות על מנת להחזיר את הכסף.
בין השאר הם עובדים אצל סוכן ביטוח (זאב רווח), בשוק האפור ולבסוף הם מגיעים לדימונה ומתיידדים עם "הכושים העבריים" שעוזרים להם להיחלץ מהצרה, על ידי כך שהם מסבכים את כהן בעל המועדון ואנשיו, שרודפים אחרי השניים, בצרה הרבה יותר גדולה.
"חמש המשפחות" הן חמש משפחות פשע מאורגן אמריקאיות ממוצא איטלקי המנהיגות את המאפיה האמריקאית מאז שנת 1931 ומנהלות קשרים עם ארגוני פשע נוספים.
חמש המשפחות יושבות בעיר ניו יורק ומאוגדות יחד תחת המועצה, בה יושבים הבוסים של חמש המשפחות.
המאפיה האמריקאית היא ארגון הפשע החזק ביותר בארצות הברית, וחמש המשפחות המובילות אותו מפקחות כמעט על כל העולם התחתון של ארצות הברית וקנדה.
בקיץ 1931, לאחר רצח ג'וזפה מסרייה במהלך שסימן את סוף מלחמת הקסטלמארזים, הבין הבוס סלבטורה מרנזנו שכדי לשמור על יציבות יש צורך בהקמת מסגרת מסודרת שתפעל ותתנהל כמו המאפיה בסיציליה.
בנוסף, החליט מרנזנו ליצור את מבנה המאפיה האמריקאית כמו שהיא מוכרת כיום: בוס, סגן, קונסיליירי (יועץ), קאפו וחיילים.
לעצמו הוא נתן התואר "Capo di tutti capi" - בוס כל הבוסים.
חצי שנה בלבד לאחר רצח מסרייה וסיום מלחמת הקסטלמארזים, נרצח מרנזנו על ידי אנשיהם של לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי.
לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו ולנסקי להקים את מועצת המאפיה, שתפקידה היה להשליט סדר במשפחות, למנוע מלחמות ביניהן ולהפוך את המאפיה לארגון ממוסד כמו חבריהם בסיציליה.
תחת קורת גג אחת ובחסות לוצ'יאנו, התאחדו חמש המשפחות מניו יורק שגיבש מרנזנו ביחד עם משפחות נוספות מכל רחבי ארצות הברית למוסד מאורגן ומסודר.
הסגרת זהותן של חמש המשפחות מיוחסת לג'וזף ואלאצ'י שאחרי מעצרו ב-1959 הפך לסייען המשטרה.
את שם המשפחה החמישית, קולומבו, קבעה המשטרה מאוחר יותר, כאשר ג'וזף קולומבו התמנה לראש המשפחה ב-1964.
חמש המשפחות פועלות בכל האזור המטרופוליני של ניו יורק, אך בעיקר בחמשת רבעי העיר ניו יורק: הברונקס, ברוקלין, מנהטן, סטטן איילנד וקווינס.
בשאר מדינת ניו יורק, פועלות המשפחות בעיקר במחוזות נסאו וסאפוק שבלונג איילנד ובמחוזות וסטצ'סטר, רוקלנד ואלבני.
למשפחות יש גם השפעה חזקה במדינת ניו ג'רזי, הסמוכה לניו יורק.
השפעת המשפחות ניכרת באזורים מרוחקים יותר דוגמת דרום פלורידה, קונטיקט, מסצ'וסטס ולאס וגאס.
"משפט חמש המשפחות" (או בשמו הרשמי .United States v.
התובע הראשי במשפט היה רודי ג'וליאני, לימים ראש עיריית ניו יורק.
בסרט "הסנדק" מ-1972, חמש המשפחות מוצגות בשמות בדויים כשאחת מהן היא משפחת קורליאונה - בה חברים גיבורי הסרט.
ארבע המשפחות הנוספות הן טטאליה, בארזיני, קוניו וסטראצ'י.
כותבי סדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" שאבו השראה רבה ממשפחות הפשע האיטלקיות ד'קבלקנטה ובויארדו מניו ג'רזי, שהיו מן המשפחות החזקות באותה העת, ועבדה יחד עם משפחת לוברטזי מברוקלין.
גם ב"סופרנוס" מדובר על משפחת פשע מניו ג'רזי הפועלת לצד משפחה מניו יורק.
במשחק הווידאו "Grand Theft Auto IV", חמש המשפחות מיוצגות על ידי חמש משפחות בדויות: גאמבטי, פאבנו, מסינה, לופיסלה ואנצ'לוטי.
הסדרה הדוקומנטרית "עיר של פחד: ניו יורק נגד המאפיה" מתארת את הדרך שבה הצליח ה-FBI להאזין לאנשי חמש המשפחות ולהעמיד אותם לדין בשנות ה-80.
הראפר האמריקאי "צילדיש גמבינו" נקרא על שם משפחת גמבינו.
הסרט "אלטו נייטס" עוסק בסכסוך בין שניים מראשי משפחת ג'נובזה - ופרנק קוסטלו , וכן מתוארים בו דיונים והתכנסויות של המועצה.
"חמש" הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית, הפיל הכחול.
האלבום יצא לאור בחודש פברואר 2012, כאשר הקדימו אותו 2 סינגלים: "אני בסדר, גמור" ו"הפוך".
האלבום נוטה להיות "כבד" יותר מקודמו, עד כדי נטייה למטאל, השירים ארוכים יותר, הטקסטים בתקליט בעלי גוון אישי ואפל יותר מאשר במעל המים ועוסקים ברובם בתחושות של ניתוק רגשי וקשיים בהתמודדות עם המציאות היום-יומית.
לאחר צאת האלבום יצא הסינגל השלישי מתוכו "פקיד החלומות" לרדיו.
הסינגל "הפוך" היה הלהיט המצליח ביותר מהאלבום ושאר הסינגלים זכו להצלחה פחותה.
את האלבום הקליטה והפיקה הלהקה בצורה עצמאית לחלוטין, באולפן שנבנה במיוחד לצרכיהם, סמוך לחוף הים באשקלון.
הקלטת האלבום והפקתו ארכו 20 חודשים.
חמש המ"מים (או שאלות המ"ם) הן מושג בסיסי בתחומי איסוף המידע, בפרט בעיתונאות, במחקר ובחקירות משטרתיות.
זוהי דרך מקובלת לסדר את השאלות החשובות להצגת הסיפור המלא על אודות נושא מסוים.
בעיתונאות מקובל כי כדי שדיווח על אודות מקרה כלשהו ייחשב כשלם, על הדיווח לכלול תשובה מספקת לכל אחת מחמש השאלות הבאות, שכל אחת מהן מתחילה במילת שאלה מסוימת:
מקום – היכן זה קרה?
ניתן להוסיף גם שאלה שישית:
ההנחה היא כי לכל שאלה ישנה תשובה עובדתית, וכל התשובות יחדיו מספקות את העובדות הנחוצות.
ניתן להבחין כי על אף אחת מבין השאלות הנ"ל לא ניתן להשיב תשובה קצרה של כן/לא, ויחד הן יוצרות מסגרת לכתבה עיתונאית או לדיווח משטרתי.
לרודיארד קיפלינג מיוחסת אמרה המקבילה למושג: "שישה עוזרים נאמנים לי, והם לימודוני כל אשר אדע, ואלו הם: מי ומה, מדוע ואיך, מתי והיכן".
גם בצה"ל מתבצעים חקירות ותחקירים, בטיחותיים ומבצעיים המתבססים על חמש שאלות המ"ם, על מנת ליצור סדר בהצגת התרחיש או האירוע הבטיחותי.
ביחידות מסוימות בצה"ל חמש המ"מים משמשות לקיצורים, המסייעים ללוחם בשדה הקרב.
לדוגמה בחיל התותחנים חמש המ"מים יסייעו לקצין הפעלת האש בהכנות טרם יציאה לקרב ומסמנות את האמצעים הדרושים לטיווח הארטילריה (מצפן, משקפת, מפה, מכשיר קשר מד קואורדינטות).
בסיטואציות מסוימות חמש המ"מים יורחבו לשש המ"מים, כאשר נוסיף אמצעי נוסף לטיווח הארטילריה, הוא המט"ל (מד טווח לייזר).
שימוש נוסף בחיל התותחנים הוא בבניית התכנית ההתקפית או ההגנתית שבה מתוכנן ביצוע ירי ארטילרי.
מפקד הסוללה ישאל את עצמו למי אני יורה, מה אני יורה (לא רק סוג התחמושת אלא גם אפקט הנזק לאויב), מאיפה (מיקום הסוללה הארטלריה) אני יורה, מתי (שעת ההפעלה) אני יורה, משך (לכמה זמן).
חמש המ"מים עשויים לבוא לידי ביטוי ביחידות השונות בצה"ל ובווריאציות שונות, המשמשות את היחידה לפי נוחיותה.
חמש דקות של גן עדן הוא סרט בריטי-אירי בבימויו של אוליבר הירשבייגל, על פי תסריט של גיא היברט.
החלק הראשון משחזר את ההרג ההיסטורי של ג'ים גריפין בן ה-19 על ידי אליסטר ליטל בן ה-17 בשנת 1975, והחלק השני מתאר מפגש דמיוני בין אליסטר ואחיו של ג'ים, ג'ו 33 שנים מאוחר יותר.
הסרט נפתח בלורגאן שבצפון אירלנד בשנת 1975 בתקופת הצרות.
בצפון אירלנד שוררת מתיחות רבה, כאשר הצבא הרפובליקני האירי שם לו למטרה את נאמני הכתר הבריטי אשר מבצעים פעולות נקם כנגד קתולים אותם הם מזהים כרפובליקנים מיליטנטיים.
אליסטר ליטל, צעיר פרוטסטנטי בן 17, אשר מנהיג תא בכוח המתנדבים מאלסטר, משתוקק להיות פעיל בעימותים.
הוא וחבורתו מקבלים אור ירוק להרוג אדם קתולי צעיר בשם ג'יימס גריפין, כתגמול ואזהרה לאחרים.
כאשר הפעולה יוצאת לדרך הם מגיעים במכונית גנובה אל היעד, וג'ו גריפין - אחיו הצעיר בן השמונה שמשחק בכדור על המדרכה - צופה באימה כיצד אחיו נהרג.
אליסטר הולך לכלא למשך 12 שנים, בעוד משפחת גריפין מתפרקת כולה, אמו של ג'ו מאשימה אותו על כך שעמד מן הצד ולא עשה דבר להגנת אחיו.
בשנת 2005 שלושים ושלוש שנים לאחר הרצח, הסכם שלום נחתם בצפון אירלנד, אליסטר ליטל וג'ו גריפין בדרך להיפגש, מול המצלמה של תוכנית בטלוויזיה, במטרה להתפייס.
אליסטר ליטל ריצה את עונשו, ובכלא אף הפך לפעיל פיוס ומטיף לשלום ודו קיום, אבל ג'ו גריפין לא מגיע לפגישה במטרה ללחוץ יד.
ללא ידיעת צוות ההפקה, הוא מתכוון לרצוח את רוצח אחיו במהלך הפגישה המצולמת, על מנת לזכות בחמש דקות של גן עדן.
עם זאת, הוא הופך להיות רגשי ממש לפני הפגישה ודורש להסיר את המצלמות, דבר המאיים להכשיל את הפרויקט.
לאחר מכן, אליסטר ליטל מסכים להיפגש עם גריפין בבית הישן של האחרון.
גריפין מנסה לדקור את ליטל וקופץ עליו מאחור.
ליטל מתמודד עם גריפין, ושניהם נופלים דרך החלון, ובסופו של דבר הם שוכבים יחד על המדרכה בחוץ.
זמן קצר לאחר מכן, גריפין משתתף בקבוצת תמיכה.
הוא חולק עם הקבוצה את רצונו להיות אבא טוב לבנותיו והוא בוכה.
בסופו של דבר, הוא מתקשר לליטל להודיע לו, "אנחנו סיימנו".
אליסטר הצעיר - מארק דוידסון
אמו של אליסטר - ניב קיוזאק
אביו של אליסטר - פול גארט
ג'ו הצעיר - ניל קווין
אמו של ג'ו - פאולה מק'פטריג'
ג'ו בבגרותו - ג'יימס נסביט
נהגו של ג'ו - בארי מק'אבוי
אליסטר בבגרותו - ליאם ניסן
נהגו של אליסטר - ריצ'רד אור
הסיפור המתואר בסרט הוא סיפור שהתרחש במציאות וכל פרטיו מדויקים אך הפגישה הדמיונית לא התרחשה מעולם, בביקורו בישראל התראיין אליסטר ליטל (הפעיל כיום למען השלום וסיום סכסוכים מקומיים) לעיתונות הישראלית וסיפר:"במציאות עדיין לא נפגשנו - אני לא חושב שאנחנו מוכנים לזה.
אבל כן נוצר בינינו קשר דרך היברט.
אני הייתי יושב עם אתו ארבע או חמש שעות ומספר, ואז הוא היה הולך אל ג'ו ונותן לו לקרוא את זה.
אני מצדי הייתי מקבל את מה שהוא סיפר.
אבל בנוסף לזה הייתי שומע, בפעם הראשונה, מה הוא חושב על החוויות שלי מאז הרצח, והוא היה שומע מה אני חושב על החיים שלו.שנינו הסכמנו שאין כאן עניין של מחילה ושל פיוס.
אבל היה שינוי, ואני חושב שזה היה שינוי חיובי".
חמש מצלמות שבורות הוא סרטם התיעודי של הבמאים עימאד בורנאט וגיא דוידי משנת 2012. הסרט מבוסס בעיקר על חומרים שצילם עימאד בורנאט, פלסטיני תושב בלעין, בשנים 2005–2010. הוא תיעד את מאבק תושבי הכפר נגד גדר ההפרדה, שלשם הקמתה הופקעו חלק מאדמותיהם.
הסרט זכה בפרס אמי הבין-לאומי ונכלל בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי.
הסרט קרוי על שם חמש המצלמות בהן צולם, שנשברו בזו אחר זו בעימותים עם חיילי צה"ל או מתנחלים.
העלילה של הסרט מתפתחת עם הצגת לידתו של בנו הרביעי של בורנאט, ג'יבריל, במקביל לתחילת מאבק אנשי הכפר בילעין נגד גדר ההפרדה שמוקמת בשטחים הסמוכים לכפר.
תוך כדי התקדמות העלילה, מתאר הבמאי כיצד הקמת גדר ההפרדה על ידי מדינת ישראל, עוברת על אדמות בבעלות תושבי הכפר.
במאבק לוקחים חלק תושבי הכפר והכפרים הסמוכים, פלסטינים מיהודה ושומרון, פעילי שמאל ואנשי קבוצת אנרכיסטים נגד הגדר מישראל וכן פעילים מחו"ל, בעיקר מארגון הסולידריות הבינלאומי.
המאבק מזוהה בעיקר עם ההפגנות הנערכות מדי יום שישי.
כל חלק מצולם על ידי מצלמה אחרת, אשר נהרסת לבסוף כתוצאה מעימותים עם חיילי צה"ל.
הסרט מלווה בקריינות מאת עימאד בורנאט, אשר מתארת את הלך הרוח של בורנאט, משפחתו וחבריו לכפר.
הסרט היה אחד מחמשת המועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי ב-2013, יחד עם הסרט הישראלי שומרי הסף.
אף על פי שבניגוד לקטגורית פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בקטגוריה זו הסרטים אינם מייצגים מדינות, בתקשורת הישראלית הם הוצגו כנציגי ישראל - דבר שעורר מורת רוח הן בקרב היוצרים, הן בקרב אנשי בילעין הפלסטינים והן בקרב אנשי ימין ישראלים.
כשהגיע בורנאט עם אשתו ובנו לטקס האוסקר הם עוכבו למשך כשעה וחצי בנמל התעופה של לוס אנג'לס על ידי אנשי רשות ההגירה האמריקנית שלא האמינו שאכן פלסטיני מועמד לאוסקר, ושוחררו לאחר התערבותו של במאי התעודה האמריקני מייקל מור איתו בורנאט יצר קשר.
בסוף 2013 זכה הסרט בפרס אמי הבין-לאומי לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
הסרט התמודד באמי מול שלושה סרטי תעודה: הסרט "The Golden Hour" מניו זילנד, הסרט "My Mother, Lady Bondong" מקוריאה הדרומית והסרט "5 de Mayo, Un Dia de Gloria" ממקסיקו.
כשבורנאט עלה לקבל את הפרס הוא הכריז כי הוא "הפלסטיני הראשון שזכה באמי".
פרס אמי הבין-לאומי 2013: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פסטיבל הקולנוע ירושלים 2012: הסרט הדוקומנטרי הישראלי הטוב ביותר
פסטיבל סאנדנס 2012: פרס הבימוי בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של בוסאן: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (Busan Cinephile Award)
פסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי הבינלאומי של אמסטרדם 2013: פרס חביב הקהל+ פרס חבר השופטים
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ירוואן: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס האוסקר ה-85: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס אופיר 2012: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פרס אסיה-פסיפיק 2013: הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
פסטיבל סאנדנס 2012: פרס חבר השופטים, הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר
חמש עם רפי רשף היא תוכנית אקטואליה יומית ישראלית בהנחיית רפי רשף.
מ-2005 עד 2019 שודרה התוכנית בערוץ עשר, והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בקשת 12, בעקבות מעברו של רשף לקשת ולחברת החדשות, יחד עם תוכנית הראיונות שלו "אינטימי".
התוכנית משודרת בשידור חי, כאשר חלק מהראיונות מוקלטים מראש, בימי חול בשעות 16:50–17:55. התוכנית מכילה כתבות וראיונות בנושאי אקטואליה.
רפי רשף מנחה את התוכנית בימים ראשון עד שלישי, ובימי חמישי (לעיתים גם רביעי) מוגשת התוכנית על ידי עמליה דואק, ולעיתים גם על ידי ירון אברהם.
בדרך כלל, בסוף התוכניות נוהג רשף להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית (נפתח ב-2011), להגיב לאייטמים המשודרים, וגם לשלוח אל הצוות סיפורים שיכולים לשמש אייטם לתוכנית.
בשנת 2005 הצטרף רשף לערוץ 10, וייסד את התוכנית "חמש עם רפי רשף" בהנחייתו.
התוכנית בהפקת "נינה הפקות", שרשף הוא אחד מבעליה.
רשף הביא לתוכניתו את סגנון ההגשה שאפיין אותו בתוכניות אקטואליה קודמות שהגיש, "ערב חדש" במסגרת שידורי החינוכית בערוץ הראשון, ו"חמש עם" בערוץ 2. בתחילה שודרה התוכנית בשעה 16:59, אך בהמשך בשל שיקולי רייטינג הוקדם שידור התוכנית לשעה 16:50.
בשנת 2012, בעקבות המשבר הכספי שאליו נקלע ערוץ 10, קוצץ התקציב של התוכנית ביותר משני מיליון שקלים.
במקביל פרש מהתוכנית נחושתן אוקון, שערך והפיק את התוכנית עם רפי רשף מיום הקמתה, וזאת אף על פי שהתוכנית הניבה נתוני רייטינג גבוהים ביחס לרצועת השידור של 17:00, עם כ-7-8%.
ממועד זה אין בתחילת התוכנית מבזק חדשות קצר, הואיל ורצועת האקטואליה "16:30" ממלאת את התפקיד של עדכון חדשות.
ב-14 בינואר 2019 שודרה התוכנית בפעם האחרונה בערוץ עשר.
החל מ-16 בינואר 2019 משודרת התוכנית בקשת 12, וכעת היא חלק משידורי "חברת החדשות".
זאת הפעם הראשונה של רפי רשף בשידורי החברה מאז עזב אותה לקראת סוף שנות התשעים, כאשר תוכניתו בערוץ 2 שנקראה גם היא "חמש עם רפי רשף", עברה בתחילת שנות האלפיים לשעה 18:00 ושונה שמה ל"שש עם", שמשודרת מאז ועד היום.
יאיר שרקי, הכתב לענייני דתות
אביב בושינסקי, היועץ לשעבר של נתניהו, פרשן.
צבי יחזקאלי, ראש הדסק הערבי
נדב איל, ראש דסק החוץ.
מתן חודורוב, הכתב לענייני כלכלה
עמנואל אלבז-פלפס, כתבת חדשות חוץ
חמש מקורי היה מגזין יומי לאקטואליה, מדע ותרבות של תאגיד השידור הישראלי "כאן" ששודר בימי חול בשעות 17:05–18:00 בהגשת ענת קורול-גורדון ודרור פויר ובעריכת גיל טבת.
לעיתים החליפו אותם מגוון מגישים נוספים.
ב-15 במאי 2017 התוכנית הייתה לשידור הטלוויזיה הראשון של כאן 11. התוכנית האחרונה שודרה ב-10 באוקטובר, ביום בו הסתיים ההסכם עם אולפני הרצליה למיקור חוץ לשלוש תוכניות, והתאגיד כאן החליט לא לחדשה כתוכנית פנימית.
דרור פויר, שהיה מועסק על ידי האולפנים, לא התקבל לעבודה בתאגיד בתום ההסכם.
התוכנית הוחלפה בתוכנית ערב ערב, שמשודרת מדי יום חול בשעות 18:00-19:00, בהגשה זוגית לסירוגין של דב גיל-הר, רינת ספיבק וקרן אוזן.
התוכנית נולדה כתחליף ל"ערב חדש" של הטלוויזיה החינוכית, לאחר שהוחלט כי עם עליית התאגיד לא תעסוק יותר בשידורי החדשות.
התוכנית "הערב החדש" עברה לערוץ 23 בשעה 19:30, ומשודרת במתכונת מגזינית.
חמש העיניים היא ברית מודיעינית שבה משתתפות חמש מדינות: ניו זילנד, ארצות הברית, אוסטרליה, בריטניה וקנדה.
חמש המדינות, שחולקות את המשפט המקובל, חברות בהסכם UKUSA הרב-צדדי לשיתוף מודיעין אותות.
על פי מתכונת ההסכם, המדינות משתפות כל מידע מודיעיני שבידן עם שאר המדינות החברות במועצה, ומתירות הפעלת ריגול של שאר המדינות החברות במועצה בשטחן של שאר המדינות.
פורסם כי ישראל היא חברה משקיפה בברית חמש העיניים, וכי היא למעשה צורפה בידי ארצות הברית.
בשנת 2023 התרחשה דליפת המסמכים מהפנטגון שגרמה למשבר בין המדינות השותפות.
חמש העיניים + שלוש נגד סין ורוסיה
חמש העיניים + שלוש נגד קוריאה הצפונית
חמש נזירות וגבר אחד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1963 בכיכובם של סידני פואטייה וליליה סקלה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם Lilies of the Field מאת ויליאם אדמונט בארט שיצא לאור ב-1962.
העלילה היא על מפגש בן גבר שחור וחמש נזירות גרמניות החיות בדוחק במקום נידח בנוואדה ומשוכנעות שהוא נשלח בידי אלוהים כדי לבנות להן קפלה.
סידני פואטייה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס דוב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין עבור משחקו בסרט זה.
ליליה סקלה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הצילום, התסריט והבימוי.
שם הספר והסרט לקוח מהדרשה על ההר ובו משווה הנזירה מריה את הנזירות לשושנים בשדה.
הספר עובד למחזמר בשם Look to the Lilies שהוצג בברודוויי ב-1970 עם שירלי בות' בתפקיד הראשי.
הומר סמית' (סידני פואטייה) הוא חייל משוחרר הנודד עם מכוניתו המרופטת באזורים נידחים של אריזונה ומציע את שירותיו לתיקון ושיפוץ בתים.
יום אחד הוא עוצר בחווה כדי למלא מים במכוניתו.
תוך המילוי הוא מבחין בחמש נזירות עובדות בשדה.
נזירה אחת המזדהה כמריה (ליליה סקלה) מסתכלת עליו בהערצה ומבקשת ממנו-באנגלית עילגת ובמבטא גרמני-לעזור להן לתקן את הגג הדולף.
הוא מסכים לכך בחוסר רצון, מקווה לתשלום ומסכים להתארח אצלם ללילה.
הן מזמינות אותו לארוחה דלה ומריה מספרת לו שהן ברחו מהמשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה דרך חומת ברלין והתגלגלו למקום הנידח הזה כדי לעזור לאנשים העניים שם.
היא היחידה שמדברת קצת אנגלית במבטא גרמני וקוראת לו שמידט.
סמית' מתחיל ללמד את הנזירות אנגלית בסיסית ובסיום השיעור הראשון הוא שר אתם גוספל כשהנזירות מלוות אותו בפזמון במילה "אמן".
מריה רואה בסמית' שליח אלוהים שהגיע אליהם כדי לעזור להם לבנות קפלה במקום.
הוא מסרב בהתחלה אך מסיע אותן במכוניתו לעיירה הסמוכה.
הן מפיצות את השמועה על רצונן לבנות קפלה ולאט לאט האנשים שראו את הנזירות כמוזרות מחליטים לעזור להן.
בקשות לתרומות מארגונים שונים נדחות.
האנשים מהעיירה מגיעים לחווה עם רכב עמוס בלבנים.
סמית' מתחיל לבנות את הקפלה וכולם מתבוננים בו אך עד מהרה מצטרפים אליו אנשי העיירה והנזירות וסמית' מסיים את העבודה בהצבת צלב על הקפלה.
סמית' חוגג עם הנזירות ומריה מזמינה אותו לבוא למיסה החגיגית למחרת.
הם מתחילים לשיר שוב את הגוספל "אמן" אך תוך השירה יוצא סמית', מתניע את מכוניתו ועוזב את החווה.
חמש דקות של שקט היא שמה של סדרת טלוויזיה רוסית על חיי היומיום של אנשי יחידת חילוץ מספר 21–42 של המשרד למצבי חירום של רוסיה ברפובליקת קרליה, שבצפון רוסיה בסמוך לפינלנד.
שם הסדרה נובע מהדרישה של מפקד יחידת החילוץ בפרק הבכורה ל"חמש דקות של שקט" בניסיונו לאתר לכוד מתחת להריסות בניין שקרס, על ידי הקשבה ובכך זיהוי רעש שיעיד על סימן חיים מתחת להריסות.
דרישה זו היא בפועל אחת משיטות הפעולה האמיתיים של צוותי החילוץ הרוסיים באיתור לכודים.
הסדרה קיבלה את תמיכת המשרד למצבי חירום של רוסיה וחלק קטן מהצילומים בוצעו במשרדי הארגון.
באוקטובר 2019 חברת Lagardere Distribution רכשה את זכויות ההפצה של הסדרה והודיעה על כוונתה להפיק גרסה צרפתית בת 2 עונות.
לוחמי יחידת החילוץ 21–42 ידועים בקרב עמיתיהם, לא רק כמקצוענים ברמה הגבוהה ביותר אלא בשל העובדה שכל מבצע חילוץ והצלה הוא סוג של פעילות ייחודית בפני עצמה.
מבצעי החילוץ הופכים לסיפורים, שהם אוהבים לספר מסביב למדורה.
כל פעולת חילוץ הם מצליחים לפתור בדרך יצירתית, לפעמים על גבול הטירוף או כחלק מהלצה משותפת.
את שגרת מעלליהם של יחידת 21–42 מפרה הגעתו של המתמחה הצעיר, אלכסנדר גרק, שנשלח הישר ממוסקבה כדי לצבור ניסיון שטח לפני שיתקבל לתפקיד משרדי.
רומן קורצין – אלכסנדר גרק, מתמחה שנשלח בעל כורחו לשרת ביחידת החילוץ
איגור ליפאנוב – סרגיי סעידוביץ' (סעיד) גירייב, מפקד יחידת החילוץ ובהמשך מועמד לראשות העיר סברוגורסק
ירוסלאב ז'לנין – בוריס, בנו של ראש עיריית סברוגורסק, המאוהב בלינה
אנה פסקובה – טטיאנה בחובה, חברה ביחידת החילוץ.
בהמשך רופאה בבית חולים העירוני
יבגניה דמיטרייבה – מריה שימקו, מפקדת יחידת החילוץ אחרי גירייב, איתו מנהלת יחסים רומנטיים.
קונסטנטין וורוביוב – ולדימיר (סטאריק) ביקוב, רופא היחידה ומאמנו של כלב היחידה, הרטריבר "בועה" (פוזיר ברוסית) המגולם על ידי רטריבר בשם אינדי.
ארתור ואחה – פיודור פוליאקוב, מפקד המטה המבצעי של המשרד למצבי חירום ודודו של אלכסנדר
אולג אנדרייב – ניקולאי פטרוב, חבר ביחידת החילוץ
אנסטסיה סטז'קו – לינה, כלתו של אלכסנדר
ויטלי טאסק – מקסים שארול, חבר ביחידה ובהמשך עובד בעירייה
איגור גולובין – סרגייב, רופא בבית החולים העירוני
קיריל ז'נדארוב – גאורגי, ראש עיריית סברוגורסק, אויבו הפוליטי של גירייב
חמש השנים האחרונות הוא מחזמר אמריקאי מאת ג'ייסון רוברט בראון.
המחזמר הופק לראשונה באוף ברודוויי במרץ 2002, וזכה להפקה מחודשת עטורת שבחים ב-2013, גם כן באוף ברודוויי.
מאז עלה בהפקות מחודשות בארצות הברית ובכל רחבי העולם.
הסיפור בוחן מערכת יחסים של חמש שנים בין ג'יימי ווילרסטיין, סופר עולה, וקאת'י הייט, שחקנית כושלת.
המחזמר בנוי באופן שבו העלילה לא ליניארית.
הסיפור מנקודת מבטה של קאת'י מסופר בסדר כרונולוגי הפוך (המחזמר מתחיל בסוף הנישואים) והסיפור מנקודת מבטו של ג'יימי מסודר בסדר כרונולוגי נכון (שמתחיל מיד לאחר שהזוג נפגש לראשונה).
לדמויות אין אינטראקציה ישירה למעט שיר החתונה באמצע – כשצירי הזמן שלהם מצטלבים.
חמש השנים האחרונות הושפעו מהנישואים הכושלים של ג'ייסון רוברט בראון לתרזה או'ניל.
או'ניל איימה בפעילות משפטית בטענה שסיפורו של המחזמר ייצג את הקשר שלה עם בראון באופן מדויק מדי, ובראון שינה את השיר "I could be in love with someone like you" ל-"Shiksa goddess" על מנת להקטין את הדמיון בין הדמות של קאת'י לאו'ניל.
האלבום "The Last Five Years" יצא לחנויות באפריל 2002.
עיבוד קולנועי למחזה, בכיכובם של אנה קנדריק וג'רמי ג'ורדן, יצא לאקרנים בפברואר 2015.
מיטל קליקה, סטודנטית לתיאטרון, יחד עם מנהל בית הספר שלה, הבמאי עידן ליפר, הביאו את המחזמר להפקה ישראלית.
חל משלב הגשת הבקשה לקבלת הזכויות מהיוצרים, דרך מלאכת התרגום, ההפקה ועד לתפאורה, ובשיתוף עם המנהל המוזיקלי ארנון זיו, יצרו יחד מחזמר עצמאי של שני שחקנים בלבד בליווי מוזיקה חיה.
ההפקה הישראלית עלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 2018.
תרגום לעברית: מיטל קליקה, עמית לויט, מאי באום.
שחקנים: בן נפתלי, מיטל קליקה.
חמש אצבעות הוא סרט ריגול אמריקאי משנת 1952 בבימויו של ג'וזף ל.
מנקייביץ' עם ג'יימס מייסון ודניאל דארייה בתפקידים הראשיים.
דמותה של הרוזנת סטביסקה הומצאה לצורך הסרט.
צילומי החוץ התקיימו באיסטנבול ואנקרה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר ובפרס אדגר לתסריט הטוב ביותר.
הסרט מתחיל בישיבה של הפרלמנט הבריטי ב-18 באוקטובר 1950. חבר פרלמנט שואל את שר החוץ בקשר לפרשת ריגול חמורה בשגרירות בריטניה באנקרה שמתוארת בספר "מבצע ציצרו" שיצא זה עתה.
השר משיב כי העובדות המתוארות בספר נכונות וכי ננקטו אמצעים למנוע מקרים כאלה בעתיד.
אל קבלת פנים לשגרירים באנקרה הנייטרלית מגיע השגריר הגרמני פרנץ פון פאפן (ג'ון ונגרפט).
באירוע נוכחת גם הרוזנת אנה סטביסקה (דניאל דארייה), אלמנתו של רוזן פולני שירדה מנכסיה.
היא מציעה לפון פאפן את שירותיה כמרגלת תמורת תשלום אך הוא מסרב.
באותו לילה, דיאלו (ג'יימס מייסון), שהוא משרת בבית השגריר הבריטי, פונה לנספח הכלכלי בשגרירות הגרמנית, מויזיץ', ומציע לו צילומי מסמכים סודיים תמורת תשלום.
באישורו של פאפן נקנים המסמכים המצולמים ונשלחים לברלין.
במסמכים החלטות מוועידת טהראן וועידת קזבלנקה, תוכנית הפצצת שדות הנפט בפלוישט ועוד.
הגרמנים נותנים לדיאלו את שם הקוד "ציצרו", ושולחים את קולונל פון ריכטר (הרברט ברגהוף) לנהל את המשך הקשר איתו.
דיאלו נפגש עם הרוזנת אותה הוא מכיר מהתקופה בה שימש משרת של בעלה.
הוא מציע לה שיתוף פעולה, מממן לה שכירת וילה בה הוא משתמש לפגישות עם הגרמנים ורוקם איתה תוכנית לברוח לבסוף עם הכסף לריו דה ז'ניירו.
הבריטים שפיצחו את הצופן הגרמני מגלים בתשדורות הגרמניות כי יש מרגל בשגרירות הבריטית שמכונה "ציצרו" שמעביר להם מסמכים סודיים.
הם שולחים לאנקרה את קולין טראוורס (מייקל רני) כדי לגלות את המדליף.
הרוזנת בוגדת בדיאלו ובורחת לשווייץ עם כל הכסף.
בינתיים מגיע לשגרירות בריטניה מכתב סודי ביותר ובו פרטים על מבצע אוברלורד.
דיאלו מנתק את החשמל כדי לנטרל את האזעקה, ופותח את הכספת כדי לצלם את המסמכים.
עובדת הניקיון מרימה את השאלטר כדי להפעיל את שואב האבק, והאזעקה מופעלת.
דיאלו נמלט אל רחובות אנקרה כשהבריטים אחריו.
הוא מצליח להתחמק מהם, להגיע ברכבת לאיסטנבול, להיפגש עם הגרמנים ולמכור להם את המסמכים עבור מאה אלף פאונדס.
הבריטים עוקבים אחריו אך הוא מצליח להתחמק מהם, ולעלות על אונייה לריו דה ז'ניירו.
הגרמנים קוראים את המסמכים על תוכנית הפלישה לנורמנדיה אך מכתב מהרוזנת (שהיא אנטי נאצית) גורם להם להשתכנע שדיאלו הוא סוכן בריטי ושהמסמכים שסיפק להם מזויפים.
בסצנה האחרונה דיאלו סועד בריו דה ז'ניירו ונראה שחלומו התגשם.
לפתע מגיעים למקום הבנקאי שלו וחוקר, ומבשרים לו שהשטרות הבריטיים שהביא איתו לברזיל מזויפים.
דיאלו נדהם אבל כשהחוקר מודיע לו ששטרות מזויפים דומים נתגלו גם אצל רוזנת בשווייץ, הוא פורץ בצחוק רועם.
חמש הייתה תוכנית אקטואליה יומית, ששודרה בימים א–ה בשעה 16:50 ברשת 13.
במהלך התוכנית משתתפים כתבי ופרשני "חדשות 13" ואורחים שונים בתוכנית ומדווחים על אירועי היום.
התוכנית שודרה תחילה כמשדר מיוחד בהנחיית שרון גל, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בישראל.
ב-8 באפריל 2020 עלתה כתוכנית יומית קבועה בשעה 17:00 בעקבות ההחלטה להוריד מהאוויר את התוכנית "מהדורת חמש" בהנחייתו של יעקב אילון, שעזב בהמשך את הערוץ.
ב-16 בפברואר 2023 הודיע שרון גל כי בכוונתו לעזוב את הערוץ ולעבור לערוץ 14. ב-19 בפברואר 2023 הוחלף מידית, והתוכנית מוגשת על ידי מגישים מתחלפים.
ב-8 במרץ 2023 נודע כי ברשת 13 בוחנים תוכנית משותפת חדשה בכיכובם של מגיש הרדיו נתן זהבי ואשת הטלוויזיה ענת גורן.
ב-2 באפריל 2023 נודע כי גם בוחנים תוכנית משותפת חדשה בכיכובם של לוסי אהריש ויגאל גואטה; יגאל גואטה סירב.
ב-8 במאי 2023 פורסם כי אמנון לוי יעבור להגיש בשעה 17:00 במסגרת שינויים ברצועות הפרה-טיים.
ב-1 ביוני 2023 שודרה התוכנית האחרונה.
חמש אצבעות היא תנועה חברתית-חינוכית, אשר הוקמה בשנת 2014 ומטרתה העיקרית לחנך בני נוער ולמקסם את הפוטנציאל המנטלי שלהם דרך אימון גופני.
לתנועה יש מכינה קדם צבאית בה מתאמנים ומכינים את החניכים לשירות קרבי.
התנועה נוסדה בידי עמיר מנחם, המשמש מאז בתפקיד המנכ"ל שלה, ביחד עם אביו יורם מנחם.
נכון לשנת 2023 חברים בתנועה כ-2,500 בני נוער והיא פועלת בשיתוף עם משרד החינוך, עולם הספורט, צה"ל וארגונים עסקיים.
עמיר מנחם, רב-סרן במילואים בשייטת 13, ייסד את התנועה ביחד עם אביו יורם מנחם, מדריך חינוך גופני במקצועו (לשעבר מאמן כושר ראשי של מכבי תל אביב, הפועל ירושלים ונבחרות ישראל בכדורסל ובטניס), מתוך כוונה בסיסית לפתח מנהיגות בקרב הנוער בישראל.
מטרת המייסדים הייתה טיפוח נוער ערכי ומנהיגות דרך אימון גופני.
התנועה מנסה לפתח יסודיות, מצוינות, אחריות אישית והתמדה.
בראיון עמו הסביר מייסד התנועה עמיר מנחם את מקור השם: "השם בא מביטוי בשייטת, שאומר - לרוץ, לגעת בנקודה ולעשות את הכי טוב שאתה יכול - עם כל חמש האצבעות."."
התנועה מנסה לבנות חוסן אצל בני הנוער, להשפיע בחיוב על החברה הישראלית, ולחנך לערכים של כנות, יושרה, לקיחת אחריות, עזרה לזולת, השקעה, התמדה ומעורבות חברתית.
מתודת העבודה של חמש אצבעות מבוססת על גישת "גוף-נפש" העובדת על פיתוח מקביל של יכולות פיזיות עם יכולות מנטליות, מה שבא לידי ביטוי לעיתים בשינויים קיצוניים ומפתיעים בסוג האימון באמצע אימון עצים, והוספת תרגילים שהם "מנטליים" ובוחנים את המוטיבציה, את ההסתגלות ואת יכולת העמידה בשינויים של המתאמנים.
+שםתפקידיורם מנחםמייסדעמיר מנחםמנכ"ל ומייסדרון אולארצ'יקמנהל קבוצות הנוערדור ברנרמנהל קבוצות הבוגריםדרור ינאימנהל המכינה הקדם-צבאיתטל ליבשטייןמנהל פיתוח אנושי
לתנועה תחומי פעילות שונים והיא מחולקת בין תוכנית הנוער, המכינה הקדם-צבאית ותוכנית הבוגרים.
תוכנית הנוער פועלת לכל אורך השנה במספר קבוצות במוקדים שונים בארץ.
תוכנית זו מורכבת מעשרה מפגשים חודשיים בהם מתבצעת עבודה אישית וקבוצתית.
מפגשים אלו כוללים אימונים פיזיים, הרצאות ופעילות העשרה בדגש על בניית חוסן מנטלי, הקניית כלים לפיתוח ערכים, חיזוק הכושר הגופני ופיתוח המודעות לאורח חיים בריא.
תחום זה מיועד לבני נוער בגילאים 12–20. נכון לחודש דצמבר 2022, בתחום פעילות זה פעילים כ-2000 בני נוער ב-13 מוקדים שונים בארץ המחולקים ל-41 קבוצות.
כמוכן היא עובדת גם עם אגודות ספורט במגוון ענפים, יחידות צה"ל שונות, בתי הספר הממלכתיים ועוד.
שיתופי הפעולה העיקריים של חמש אצבעות מתקיימים עם אגודות ספורט במגוון ענפים (מקבוצות תיכוניות ועד לקבוצות אולימפיות, התאגדות הספורט, איגוד השייט), עם יחידות צה"ל השונות בדגש על קורסי פיקוד, עם עולם בתי הספר הממלכתיים בכלל הגילאים ועם עולם המכינות הקדם צבאיות ברחבי הארץ (בני דוד עלי, אחריי ועוד רבות).
המכינה הקדם-צבאית ממוקמת במרכז חמש אצבעות בזיכרון יעקב.
חניכי המכינה עוברים מגוון אימונים, לומדים לחיות כקבוצה, ומבצעים פרויקטים כגון למידה של נושאים מגוונים.
שנה ב' של המכינה, הנקראת "תוכנית כרמל", בה לוקחים חלק בוגרי מכינות ושנות שירות למשך שבעה חודשים (אוגוסט - מרץ) אשר רוצים להוביל תהליכים ושינויים בחברה.
המשתתפים בתוכנית משתלבים בתכני צוות המאמנים של חמש אצבעות ומקדמים פרויקטים וקבוצות נוער בתנועה.
תחום זה מיועד לבני נוער בגילאים 18–20, בתחום פעילות זו פעילים כ-80 בני נוער.
נכון לשנת 2023, 32% מכל בוגרי המכינה היו בתפקידי קצונה בצה"ל.
המכינה כוללת למידה של ספורט והיסטוריה של ישראל, מעורבות בפרויקטים קהילתיים והתנדבות בבתי הספר באזור של זיכרון יעקב בו היא יושבת ועוד.
תוכנית הבוגרים יוצרת המשכיות לתהליך החינוכי.
התכנית מותאמת לשינויים בחייהם של צעירים ומכווינה להשפעה חינוכית וחברתית על ידי תפיסת עמדות מפתח בחברה הישראלית.
התוכנית מיועדת לגילאי 18 ומעלה אשר סיימו את דרכם בתוכניות השונות, או שהצטרפו לתנועה במעלה הדרך.
במסגרת התוכנית נכללת גם "תוכנית יואב" ליזמות חברתית ומעורבות באתגרים אקטואליים בחברה הישראלית.
חמש אצבעות עצמה היא תנועה ללא השתייכות פוליטית, אך היא מקדמת יוזמות אקטואליות שונות, כגון מעגלי שיח ודיון שהתקיימו במהלך המחאה נגד הרפורמה המשפטית כדי להוות משקל נגד לשיסוי, פילוג והסתה בחברה הישראלית.
במסגרת זאת מאמנים בתנועה קידמו את "שיח לוחמים", פורום לדו-שיח שמבוסס על כבוד הדדי בין בוגרי יחידות מיוחדות בצבא משני צדי המתרס הפוליטי, כדי להגיע להבנות ולאפשר שיח תרבותי חוצה מגזרים.
הקבוצה הראשונה של התנועה נוסדה בידי עמיר מנחם בהרצליה בספטמבר 2014 ועם השנים נפתחו קבוצות נוספות בכל רחבי הארץ.
נכון לשנת 2024 ישנן קבוצות נוער בסניפים בכל רחבי הארץ, המחולקות על בסיס אזורי: תל אביב, הרצליה, רעננה, כפר-סבא, תל מונד, כוכב יאיר, הוד השרון, עמק יזראעל, זיכרון יעקב, עמק חפר (מחולק לשתי קבוצות: מזרח ומערב העמק), כפר יונה, גבעת שמואל, אבן יהודה ומנשה.
בשנת 2018 נוסדה, על בסיס רעיון מקורי של אח מחניכי התנועה, מכינה קדם-צבאית של התנועה היושבת בזיכרון יעקב.
מדי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מקיימים בקבוצות התנועה ברחבי הארץ אירוע "רצים לזכרם" אליו מוזמנים אנשים גם שלא חברים בתנועה, ומכל קבוצות הגילאים, לקיים ריצה סימבולית לזכר הנופלים במלחמות ישראל.
במשך השנים רבים מבוגרי התנועה התקבלו ליחידות מובחרות בצה"ל והתברגו במגוון תפקידים בעמוד השדרה של הקצונה בצה"ל, מה שבין היתר העלה את קרנה של התנועה והוביל להצטרפותם של מתאמנים נוספים.
בתחילת הדרך, התנועה התבססה על השקעה כספית אישית של מייסדיה, והחלה דרכה מהון עצמי, ובהדרגה, עם גדילתה, היא התמסדה ומאז מבוססת על הכנסות מדמי השתתפות של החברים בה.
מושב התנועה נמצא בהרצליה, מקום היווסדה.
נכון לשנת 2022 התנועה מעסיקה 50 עובדים, כולל 35 מאמנים ומאמנות, רובם הגיעו מרקע של שירות קרבי.
רוב המצטרפים אל התנועה לתנועות הנוער מונעים מרצון להתכונן לשירות קרבי מתוך כוונה להתחזק פיזית ומנטלית ובעיקר להיות מוכנים לימי סיירות וגיבושים.
לזה מצטרף, דרך המוסף הערכי שמביאים המאמנים, העקרונות החינוכיים והמוסריים שיושבים ביסודה של התנועה.
בין היתר התנועה כוללת, בנוסף לאימונים מדי שבוע, גם מסעות קבוצתיים, ימי תחרויות ארציים, הרצאות ועוד.
התנועה כוללת גם שידורי פודקאסט שמבצע עמיר מנחם עם אנשים משפיעים בחברה הישראלית ונוגעת לתרבות, חינוך, מנהיגות, מצוינות והשקעה.
בין המרואיינים נמנים: יועז הנדל, אוריאל דסקל, אלעזר שטרן, אלון אולארצ'יק, יגאל לוינשטיין, מיה אוחנה-מורנו (אלמנתו של סא"ל עמנואל מורנו ז"ל) ורבים אחרים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, התנועה הקימה חמ"ל התנדבות ועזרה לתושבי עוטף עזה וקו העימות בגבול הצפון, כמו גם עבור לוחמי המילואים.
תחילה התקיים חמ"ל אחד במרכז התנועה בהרצליה וחמ"ל נוסף במושב המכינה בזיכרון יעקב, ובהמשך העתיקה המכינה את מרכז הפעילות שלה לאילת, לעזור לילדים של משפחות מפונות מהעוטף ולהעניק להם מסגרת חברתית במהלך התקופה.
במהלך המלחמה עלה בצורה חדה מספר הנרשמים לתנועה, רוב המאמנים גויסו לשירות מילואים והתנועה הכשירה במהירות מאמנים חדשים.
במקביל, במהלך המלחמה התנועה לראשונה שכלה את בוגריה שנפלו בקרבות.
במהלך המלחמה התראיין מנחם ודיבר על ההתגייסות של הנוער למאמץ המלחמה ועל דור הלוחמים של צה"ל: "כמעט עשור שאני נמצא בעולמות האלה של ילדים ובני נוער.
בשנים האחרונות היה דיבור שזה דור מאוד שטחי, דור מסכים וטיקטוק ואינסטגרם.
מדברים על זה שזה דור בלי אידיאלים שעסוק בעצמו.
בשנים האחרונות, כמי שעובד הרבה מאוד עם בני נוער כשיש לנו גם מכינה קדם צבאית, אני רואה נוער שמאוד רוצה לעשות משהו משמעותי, הם מאוד רעבים וסקרנים.
[...] המציאות של המלחמה וגם המצב שהיה בארץ לפני, גורם להם להתעורר כשאני רואה שיש ממש טירוף בקרב הנערים." על העלייה החדה במספר הנרשמים לתנועה מאז פרצה המלחמה אמר שישנה "כמות אדירה של נערים שרוצים להתאמן.
אני מדבר על מכיתה ו' עד כיתה י"ב שמגיעים לאימונים עם מוטיבציה מאוד-מאוד גבוהה.
הם רוצים להתגייס כשיש עוד שינוי מעניין, הדיבור פחות 8200 והרבה יותר קרבי.
עוד נקודה מעניינת, הם כבר לא מדברים רק על שייטת 13 וסיירת מטכ"ל כי זה מה שמגניב ונחשב, פתאום הם מדברים על שריון וחי"ר, גדודים.
הצבא האמיתי שאותי זה מאוד מרגש לשמוע ילדים מדברים ככה."
חמש ארובות הוא ספר שיצא לאור במקור ב-1946 בצרפתית בשם "זכרונות מאחורי המוות" (בתרגום חופשי) .
היצירה היא ספר זיכרונותיה של אולגה לנדייל על התקופה בה הייתה אסירה במחנה הריכוז אושוויץ.
אולגה לנדייל נולדה ב-19 באוקטובר 1909 בטרנסילבניה, אז חלק מהונגריה.
ב-1944 גורשה עם הוריה, בעלה ושני ילדיה לאושוויץ-בירקנאו.
כיוון שהייתה אחות חדר ניתוח, בסופו של דבר הוצבה לעבודה במרפאת מחנה ההשמדה, תפקיד שהעלה את סיכויי הישרדותה.
אולגה אכן שרדה את אושוויץ, היחידה מכל משפחתה.
בעלה, מיקלוש לנדייל, מת בצעדת המוות בפינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו שנמשך עד לשבוע האחרון של ינואר 1945.
לאחר המלחמה היגרה אולגה לנדייל לארצות הברית דרך אודסה וצרפת.
היא נישאה שם לגוסטב אגייר (Gustav Aguire) ועברה מארצות הברית להוואנה, אך חזרה לניו יורק ב-1962 והקימה את ספריית הזיכרון (Memorial Library) במנהטן.
המשימה של ספריית הזיכרון הייתה לתמוך בחינוך של תולדות השואה ולעזור למורים מכל רחבי ארצות הברית וכן ממדינות אחרות לקדם אג'נדה לצדק חברתי.
בשנת 1944 עבדה אולגה לנדייל כעוזרת כירורגית בקלוז' (השם הרומני של העיר קולוז'וואר), "בירת" טרנסילבניה, במרפאה בבעלות בעלה מיקלוש, מנתח בעל השכלה מברלין.
כבר ב-1943 שמעו בני הזוג על זוועות הגרמנים נגד אזרחים בשטחים כבושים על ידם.
עם זאת, הם סירבו להאמין למה שנחשבו בעיניהם "שמועות פנטסטיות".
במאי 1944 זומן ד"ר לנדייל לתחנת המשטרה בקלוז' (למרות היותו נוצרי) ולא חזר.
כשנאמר לאולגה שבעלה יגורש מיד לגרמניה היא התעקשה לאפשר לה ולילדיה להצטרף אליו.
כדי שהמשפחה לא תיפרד, הצטרפו גם הוריה של אולגה למיקלוש בתחנת הרכבת למסע לגרמניה.
לפתע, התחנה הוקפה בחיילים ומשפחת לנדייל ונוסעים אומללים אחרים אולצו להיכנס לקרונות בקר צפופים.
עד שהגיעה הרכבת לאושוויץ, ביום השביעי למסע, מתו רבים מהמגורשים והרכבת נראתה לאולגה "כהרבה ארונות קבורה".
עם הגעתם לאושוויץ-בירקנאו נבחרו צעירים, כולל מיקלוש, לעבודות כפייה, ואילו הוריה וילדיה של אולגה נשלחו "לשמאל", כלומר ישירות לתאי הגזים.
לאחר שהקבוצה של אולגה הגיעה לתוך המחנה, נאמר לה על ידי אסירים ותיקים שהריח השרוף והמתקתק מגיע מ"מאפיית המחנה".
במהלך השבועות הבאים, הנאיביות של אולגה פינתה את מקומה להבנה המפוכחת שאושוויץ-בירקנאו היא מחנה השמדה, שבו נשלחו גם האסירים למות בתאי הגזים ונשרפו במשרפות, כאשר נשפטו כחלשים מדי ולא מועילים עוד לעבודת הכפייה.
התנאים בצריפים היו מתועבים, כאשר 1500 איש אכלו מתוך עשרים הקערות ששימשו כסירי לילה בלילות.
את המרק שחולק בצהריים לא ניתן היה לצרוך לעיתים קרובות מבלי להחזיק את האף, בעוד מאתיים גרם הלחם שניתן לכל אסיר בערב הכיל שיעור גבוה של נסורת עץ.
אולגה ציינה שהמחנה התנהל בצורה קפריזית, אפילו מנוגדת.
נשים משכילות, או במצב פיזי ירוד, קיבלו לעיתים קרובות עבודה פיזית שוברת גב, בעוד שבלתי משכילות לחלוטין עשויות היו לקבל עבודות משרדיות.
שלושה שבועות לאחר הגעתה לאושוויץ, הוצעה הצעה לאולגה על ידי אסיר פולני, נגר שעבד במחנה הנשים.
הוא הציע מזון כנגד קיום יחסי מין, אבל אולגה, אף על פי שכמעט גוועה, סירבה.
אישה אחרת בצריף שלה, שקיבלה את ההצעה, חלתה בעגבת.
סידורים כאלה היו נפוצים יחסית במחנה הנשים.
נשים בעלות "חברים" כאלה לא רק זכו לתזונה טובה יותר, אלא נהנו מבידול מסוים, כי גברים היו במחסור.
לאחר שאולגה שהתה מספר שבועות במחנה, הגיעה קריאה לאסירות בעלות ניסיון רפואי.
אולגה הייתה אחת הנשים שגויסו לעבוד במרפאה החדשה, אך הרעועה.
עם צוות של חמש עבור כ-35,000 נשים, עומס העבודה היה עצום.
מה שהטריד את אולגה יותר מכל היה הטיפול במקרים מדבקים, שנשלחו לבית החולים שם הסלקציות לתאי הגזים היו תכופות.
אולגה עושה הבחנה בין "הארגון" (גניבה מהגרמנים) לבין גניבות נפוצות בין האסירות.
חפצים שנגנבו מ"קנדה", שמו של מחסן השירות שבו מוינו ואוחסנו על ידי "קומנדו-קנדה" סחורות שהוחרמו מהיהודים בסלקציות, הופיעו לעיתים קרובות כסחורות חליפין בשוק השחור המשגשג במחנה ובכך הפכו את חייהם של האסירים לנסבלים יותר.
באופן זה, "הארגון" הונצח כאקט של סולידריות והתנגדות חברתית.
אולגה ושאר הנשים במרפאה היו אחראיות על לידות היילודים במחנה.
עם זאת, אלא אם כן ילד מת, הן האם והן היילוד נשלחו מייד לתאי הגזים.
בנות הלוויה של אולגה נאבקו בדילמה האתית הזו ובסופו של דבר החליטו להציל את האמהות על ידי גרימת לידות של וולדים מתים.
"וכך, הגרמנים הצליחו לגרום לכך, שאפילו אנחנו נהפך לרוצחות", כתבה אולגה.
החיסול ההמוני של יהודי הונגריה בקיץ 1944 היה ללא תקדים אפילו בבירקנאו.
עשרה טרנספורטים הגיעו מדי יום ו-400 יהודים יוונים מהגירושים מאתונה ומקורפו נלקחו לזונדרקומנדו.
למרבה הפלא, היהודים היוונים סירבו להרוג את ההונגרים.
הם הצהירו שהם מעדיפים למות קודם.
אולגה עבדה עם קומנדו שונים, כולל ה"אסקומנדו" (הקומנדו של שירות המזון) וה"שייסקומנדו" (נקיון בתי השימוש).
שני אלה היו עדיפים על עבודה חסרת טעם שדרשה נשיאת אבנים, לבנים או בוץ, ואז החזרתם למקומם המקורי.
מטרת עבודה כזו הייתה לשחוק את האסירים פיזית ונפשית ולהפוך אותם למועמדים לסלקציה.
על אף שמפקד המחנה יוזף קרמר, שהכה פעם חולה במרפאה למוות עם האלה שלו לעיני אולגה ובהחלט זכה לתואר "החיה של אושוויץ ובלזן", אולגה ציינה וזיכתה את ד"ר יוזף מנגלה בבוז מיוחד.
כסלקטור הראשי של המגיעים החדשים בתחנת בירקנאו, מנגלה היה המפיק הראשי של שליחת הקורבנות לתאי הגזים.
עם זאת, בחירות מפתיעות היו המומחיות שלו.
הוא היה מופיע במרפאה או בבית החולים לפי גחמתו, שורק אריות אופראיות, ומזמין נשים לימין או לשמאל באדישות.
לפעמים לא ניתן היה לדעת מי הקבוצה הנידונה עד שמנגלה מסר את הצהרתו הסופית.
"איך שנאנו את השרלטן הזה!", כתבה אולגה.
מנגלה ביצע ניסויים רפואיים באסירים.
כאשר המחנה הצ'כי הושמד, מנגלה הורה לחוס על תריסר קבוצות של תאומים.
כשהגיעה משפחה בת חמישה גמדים בטרנספורט אחד, מנגלה היה מאושר ו"יצא מעורו מרוב שמחה".
כמה רופאים נאצים ביצעו ניסויים "מדעיים" באושוויץ לטובת הוורמאכט, כגון לראות כמה זמן אדם יכול לשרוד בתנאים קיצוניים.
כך נקבע, בדייקנות מדעית, תוך כמה זמן הגיע המוות לאיש האומלל לאחר צריבות בטמפרטורות שונות.
מחקרים אחרים נוצרו בהשראת "מדעי הגזע", כמו ניסיונות לשנות את צבע העיניים והשיער ומחקרים על הזרעה ועיקור מלאכותיים.
הסלקציות במחנה הנשים בוצעו על ידי נשים בשורות הנאצים אליזבט האסה ואירמה גרזה.
האחרונה הייתה מרוצה בעליל מהאימה שעוררה בנשים נוכחותה במפקד.
הייתה לה נטייה לבחור לא רק את החולים והחלשים, אלא כל אישה ששמרה על שרידי יופיה הקודם.
גרזה עוררה שנאה אלימה באולגה.
גרזה הייתה רק בת עשרים ושתיים והיו לה במחנה כמה מאהבים בקרב אנשי האס אס, כולל מנגלה.
לאחר שאילצה את המנתח האסיר במרפאה לבצע בה הפלה הבלתי חוקית, אירמה חשפה בפניו שהיא מתכננת קריירה בסרטים לאחר המלחמה.
אולגה הרגישה שהטיפוח המוקפד של אירמה, הבגדים המותאמים אישית ושימוש יתר בבושם היו חלק ממעשה מכוון של סדיזם כלפי האסירות המרופטות.
כחברה בצוות המרפאה, לאולגה הייתה גישה בלתי מוגבלת יחסית לאזורים השונים באושוויץ-בירקנאו והיא גויסה על ידי ארגון המחתרת של אושוויץ.
היא השתתפה בפעילות התנגדות חשאית, כולל הברחת חומרי נפץ.
דרך הקשרים המחתרתיים שלה למדה פרטים על תאי הגזים והמשרפות.
היא אפילו השיגה סטטיסטיקות השמדה מרופא צרפתי שהיה מסונף לזונדרקומנדו ....1,314,000 הושמדו ונשרפו באושוויץ-בירקנאו בחודשים מאי-יולי, 1944 לפי מה שכתבה בספרה (מספר מדהים למשך שלושה חודשים בלבד, שליש מהם יהודי הונגריה).
ב-7 באוקטובר 1944 התמרדו אנשי הזונדרקומנדו, ופוצץ את אחת המשרפות בחומרי נפץ שסיפקה המחתרת.
הזונדרקומנדו של אחת המשרפות השתמש בבלבול הכללי כדי לחתוך את התיל ולברוח.
עם דיכוי המרד, תוך שימוש בחיילי הוורמאכט עם נשק אוטומטי, הוצאו להורג 430 חברי הזונדרקומנדו המורדים.
לאחר חצות ב-17 בינואר 1945 נשרפו כל רישומי החולים מבית החולים, ואולגה ואנשי בית החולים האחרים התבשרו על פינוי אושוויץ בקרוב.
עם זאת, החולים היו צריכים להישאר מאחור.
בבהלה על הסבירות להוצאה להורג אם יישארו מאחור, חולים גררו את עצמם ממיטותיהם עטופים בשמיכות.
אולם אנשי האס אס רדפו אחר כל החולים והחלשים והחזירו אותם אל הצריפים.
אולגה, בעזרת כמה חברים, פרצה למחסן ושחררה כיכרות לחם למסע.
הנשים, כ-6,000 נפשות, היו מסודרות בקבוצות של חמש.
"עזבנו את בירקנאו עדיין בחיים!" התפלאה אולגה בספרה.
במהלך היום הראשון של הצעדה ספרה אולגה 119 גופות, על העמודים שהם חלפו לאורך הכביש בפרק זמן של 20 דקות.
היה ברור שהאס אס הוציאו להורג חלשים חולים ומפגרים בצעידה.
המידע הזה הגביר את נחישותה של אולגה להימלט.
היא וחברותיה מגדה ולואיזה ניסו להישאר בקדמת טור הצועדים כדי שאם יצטרכו לעצור לזמן קצר, הן לא יצנחו לעורף הטור במקום בו שומרי האס אס דאגו שלא 'יינצלו' על ידי היהודים הבולשביקים משחררי המחנה והיו יורים בהם.
את הלילה הראשון בילתה אולגה ברפת, והיא וחברותיה קמו מוקדם כי רצו להיות בחזית הטור.
קבוצה של 25 אסירים שהובלו על ידי אנשי אס אס הייתה חסרת סבלנות והחלה לצעוד מוקדם, כך שנוצר פער גדול בין הקבוצה המובילה לשאר הנשים.
אולגה וחברותיה רצו אחרי הקבוצה המובילה והתעלמו מקריאות "Stehen bleiben!" ("עצור!") ומהכדורים ששרקו מעל ראשיהן, הן נעלמו בחושך ולמעשה ברחו.
שלוש הנשים שברחו בילו את הלילה ברפת ולאחר מכן בביתם של פולנים מסבירי פנים.
כשהגרמנים האחרונים עברו דרך הכפר, לפני הצבא האדום, הם לקחו מספר גדול של נשים פולניות מהכפר כבנות ערובה ולרוע מזלה אולגה הייתה אחת מאלה.