tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלי מקלדת-מיתר (פסנתר וצ'מבלו, למשל), בהם הקלידים גורמים להפעלת מערכת מנופים, שבסופה פטיש המקיש או מפרט הפורט על מיתר.
כלי מקלדת-הקשה (צ'לסטה, למשל), דומים לכלי המיתר, אך הפטישים מקישים על גופים שאינם מיתרים, כמו פעמונים או מוטות מתכת.
כלי מקלדת-אוויר (עוגב ואקורדיון, למשל), בהם הקלידים מכוונים זרימת אוויר דרך צינורות, פיות או ממברנות בגדלים שונים.
כלי מקלדת אלקטרוניים (סינתיסייזר, אורגן חשמלי ופסנתר חשמלי, למשל), בהם הקלידים שולחים אותות חשמליים, המעובדים על ידי מחשב המתרגם אותם לצלילים.
לעיתים ניתן לנגן בכלי המקלדת ללא שימוש בַּמקלדת, בפריטה בעזרת האצבעות או באמצעות קשת, למשל.
בקטעים מסוימים ביצירות קלאסיות לפסנתר, למשל, מצוין שעל הנגן לפרוט על המיתרים באצבעותיו.
כלי נגינה אלקטרוניים הם כלים להפקת צלילים המערבים רכיבים חשמליים בתהליך ההפקה.
כלים כאלה הומצאו כבר בשנים הראשונות של המאה ה-20, אך הפכו לפופולריים רק בשנות החמישים.
ישנם שני סוגים עיקריים של כלי נגינה אלקטרוניים:
כלים אלקטרו אקוסטיים – כלים בהם הפקת הצליל נעשית על ידי כלי נגינה רגיל, ולאחר מכן מוגבר הצליל ועובר שינויים באמצעות רכיבים חשמליים.
כלים אלקטרוניים – כלים בהם הפקת הצליל מבוצעת ישירות על ידי רכיבים חשמליים.
כלי נשיפה ממתכת הם קבוצה של כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה.
רוב הכלים המשתייכים לקבוצה עשויים פליז.
הצליל שנוצר בכלי הנשיפה ממתכת מקורו בתדר העצמי של הכלי והאוברטונים שלו.
כלומר בלי לשנות דבר בכלי עצמו ניתן להפיק מספר גדול של צלילים במרווחים משתנים בין צליל אחד לשני.
את הצלילים בין הצלילים הללו ניתן לקבל בעזרת הכפתורים המעטים הקיימים בכלי.
הפייה אינה יוצרת את הצליל כמו בכלי נשיפה מעץ אלא עוזרת לתאם בין השפתיים לכלי המגביר אותו ונותן לו את גון הצליל.
האוויר לא יוצא משום חור מאז שנכנס דרך הפייה ועד שיצא מהפעמון.
בניגוד לכלי עץ בהם האוויר יוצא דרך חורים הנמצאים בגוף הכלי.
ישנם מספר משפחות של כלי מתכת כיום, רוב כלי המתכת המודרניים נמצאים באחת מהמשפחות האלו:
כלי מתכת טבעיים – בהם אין שסתומים.
הנגן משנה את גובה הצליל בעזרת מתיחות השפתיים וחוזק הנשיפה בלבד.
החצוצרה הייתה כלי מתכת טבעי עד סוף המאה ה-18, כמוה קרן היער עד שנת 1820 לערך.
כלי מתכת טבעיים עדיין משמשים במוזיקה קלאסית.
ראו גם: חצוצרת בארוק, קרן טבעית.
כלי מתכת עם שסתומים – בדרך כלל שלושה או ארבעה שסתומים, המופעלים בעזרת אצבעות הנגן.
משפחת כלי המתכת עם שסתומים כוללת את החצוצרה, הקורנית, הפלוגלהורן, הסקסהורן , הבריטון, הטובה וקרן היער.
שסתומים ישרים – לחיצה על השסתום דוחפת אותו מטה וקפיץ מחזיר אותו למעלה עם שחרורו.
השסתום מנתב את האוויר לצינור נוסף וגורם לשינוי האורך הכולל של צינורות כלי המתכת.
ככל שהאורך הכולל של הצינורות גדול יותר כך הצליל נמוך יותר, וככל שהאורך הכולל קצר יותר כך הצליל גבוה יותר.
השסתומים הישרים הם הנפוצים יותר.
שסתומים סיבוביים – לחיצה על מנוף מסובבת את השסתום, המנתב את האוויר לצינור נוסף.
שסתומים סיבוביים נפוצים בעיקר בקרן היער ובטובה.
כלי מתכת עם חלקת או סלייד – המשמש להקטנת ולהגדלת האורך הכולל של הצינורות בכלי המתכת.
שיטה זו מאפיינת את הטרומבון.
קיימים גם טרומבונים עם שסתומים.
כלי מתכת עם כפתורים – המכילים חורים על גוף כלי המתכת שמכוסים בעזרת האצבעות או בעזרת כפתורים שמופעלים בעזרת האצבעות, בדומה לכלי נשיפה מעץ.
משפחה זו כוללת את הקורנטו.
כלים אלה התאפיינו בבעיות כיוון ובגון צליל לא אחיד לנגן, וכמעט נעלמו לאחר הופעת השסתומים.
כלי המתכת שונים בצורתם אחד מהשני, אך קיים מבנה כללי המאפיין את רובם:
פייה – פייה היא החלק שדרכו נושפים.
ברוב כלי המתכת יש פייה הניתנת להסרה.
ישנם גדלים, צורות וסגנונות שונים של פיות, המתאימים לפעמים לכלי מתכת שונים.
לחצוצרה מתאים בדרך כלל פית בצורת ספל, בעוד שלקרן היער מתאים פייה משולשת.
צינור – בכל כלי המתכת, בין הפייה לפעמון ישנו צינור המוביל את האוויר, ככל שהאורך הכולל של הצינור גדול יותר כך הצליל נמוך יותר ולהפך.
בטובה האורך הכולל של הצינור הוא הגדול ביותר מכל כלי המתכת, וצלילה של הטובה נמוך מאוד.
הצינור בכלי המתכת אינו עקבי.
כלומר, הוא אינו באותו קוטר לכל אורכו, הצינור מתחיל בפייה בקוטר קטן, ומתרחב עד הפעמון.
צינורות כיוון – בדומה לחלקת של הטרומבון, לכל כלי המתכת יש צינורות כיוון, המאפשרים לכוון את אורך הצינור הכולל ובכך לכוון את גובה הצליל בחלקי הטון.
לכל כלי מתכת יש מספר צינורות כיוון, אחד ראשי – המשמש לכיוון הכללי וכמה משניים המשמשים לכוון את הכלי בזמן הנגינה.
על צינורות הכיוון המשניים יש בדרך כלל טבעת או חצי טבעת שבה מכניסים את האצבע כדי לכוון את הצינור בזמן הנגינה.
חורי הוצאת רוק – כאשר נושפים לתוך הכלי עובר גם רוק, רוק זה חוסם את הצינור ומונע מהאוויר לנוע בחופשיות ובכך יוצר צליל מעוות.
על כל כלי המתכת יש מספר חורים (בדרך כלל שניים) המכוסים בכפתורים דמויי מנוף הנלחצים בעזרת האצבעות.
כדי להוציא את הרוק מתוך הכלי, הנגן לוחץ על אחד הכפתורים האלו ונושף לתוך הפייה.
פעמון – משמש בדומה לתיבת תהודה בכלי מיתר.
לכל כלי מתכת יש גודל פעמון אחר.
בדרך כלל, ככל שהפעמון קטן יותר, כך מנעד הצלילים יותר גבוה.
הטובה בעלת הפעמון הגדול ביותר והחצוצרה בעלת הפעמון הקטן ביותר וכך גם מנעדם.
צבע – רוב כלי המתכת צבועים בצבע דמוי זהב, כלי המתכת הנחשבים יקרים ואיכותיים יותר צבועים בכסף.
ישנם גם כלי מתכת הצבועים בצבעי מתכת פשוטים שונים, כמו כחול, אדום, שחור וירוק, הם נחשבים זולים יחסית ופחות איכותיים.
כלי מתכת מופיעים בהרבה סוגים של הרכבים מוזיקליים ותזמורות:
תזמורות סימפוניות, תזמורות צועדות, רביעית כלי מתכת, תזמורות צבאיות, תזמורות כלי נשיפה והרכבים אחרים.
בתזמורת הסימפונית, כלי המתכת הם מרכיב חשוב שמוסיף הרבה נפח לצלילה של התזמורת.
כלי המתכת נוהגים לנגן בקטעים תרועתיים וכאשר המלחין רוצה פורטה (דינמיקה חזקה).
בתזמורת סימפונית סטנדרטית ישנן שתי חצוצרות, ארבע קרנות, שני טרומבונים וטובה אחת.
ולעיתים רחוקות ישנן ארבע חצוצרות, ארבע קרנות, ארבעה טרומבונים וטובה אחת.
כלי הנשיפה מתחלקים לארבעה קולות עיקריים – החצוצרה נחשבת לקול הסופרן, והיא מכפילה את הטימפני בדרך כלל, הקרן נחשבת לקול האלט ומנגנת צלילים ארוכים בדרך כלל, הטרומבון נחשב לקול הטנור והטובה לקול הבס.
המלחינים נוהגים לתת לכלי המתכת כמה תווים בו זמנית, כל נגן מנגן תו אחר.
סקציית כלי המתכת ממלאת את התזמורת הסימפונית, ומוסיפה לה נפח רב.
כלי נשיפה מעץ הם כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה.
הכלים העיקרים במשפחה זו הם חליל, חלילית, אבוב, קלרינט, בסון וסקסופון.
היסטורית נכללו בקבוצה זו רק כלי נשיפה שהיו עשויים מעץ, אך כיום נכללים בה גם כלים העשויים מסוגים שונים של מתכת.
ההבחנה בין כלי נשיפה מעץ לבין כלי נשיפה אחרים אינה נובעת מהחומר שממנו עשוי הכלי, אלא ממבנה הפייה שלהם, השונה מכלי הנשיפה ממתכת, ומהאופן שבו נוצר הצליל.
כתוצאה מהבדלים אלו, צלילם נוטה להיות רך יותר משל כלי נשיפה ממתכת.
בכלי העץ משתנה גובה הצליל על ידי אורך הצינור.
למשל, הבסון גדול יחסית, ולכן צלילו נמוך.
לכלי העץ חורים רבים לאורך כל הצינור, המכוסים בכפתורים דמויי מכסים ומופעלים על ידי האצבעות.
אחד ההבדלים בין כלי העץ וכלי המתכת הוא שבמרבית כלי העץ הצינור הוא ישר וארוך, ולא מסתלסל כמו בכלי המתכת.
בתזמורת מהווים כלי הנשיפה מעץ מרכיב חשוב, ונותנים גוון צליל מיוחד, שמעשיר את צליל התזמורת.
בתזמורת סימפונית, כלי הנשיפה מעץ מנגנים לעיתים קרובות ביחד עם כלי הקשת.
כלי העץ ידועים ביכולתם לנגן צלילים רגועים, וגם צלילים קצובים.
בתזמורת הסימפונית, החליל משמש לקול הסופרן, האבוב נחשב לקול האלט, הקלרינט נחשב לקול הטנור והבסון, כשמו, משמש את קול הבס.
פעמים רבות מצטרף לסקציה גם הפיקולו, שמנגן גבוה יותר מן החליל.
הפיקולו נשמע חזק ביותר בתזמורת, משום שהוא כה גבוה, ובצליליו הגבוהים הוא אפילו "צעקני".
כאשר נוסף הפיקולו, ישנם בסך הכול חמישה קולות בסקציה.
לעיתים הפיקולו מכפיל את מנגינת החליל, אך באוקטבה אחת גבוהה יותר, מה שמוסיף רבות למנגינה.
כאשר כלי העץ מנגנים בקטעים הרגועים, הם בדרך כלל מנגנים צלילים ארוכים ושקטים.
ערך זה מציג את רשימת כלי הטיס בשירות צה"ל, בעבר וההווה.
רובם המוחלט של כלי הטיס המפורטים להלן הופעלו ומופעלים על ידי חיל האוויר הישראלי.
כלי טיס בודדים היו קשורים לחילות אחרים.
תאים המודגשים בתכלת הם של כלי טיס הנמצאים בשירות פעיל.
תאים המודגשים באפור הם של כלי טיס שהוזמנו וטרם נכנסו לשירות פעיל.
מטוסי סיור, פיקוד, שליטה ובקרה, התראה מוקדמת, ולוחמה אלקטרונית
תמונה שם המטוס כינוי בחיל האוויר הישראלי סוג ארץ ייצור שנות שירות עימותים עיקריים דורניר DO-28 "עגור" מטוס קישור וסיור דו מנועי 1971 – ?
תמונה שם המטוס כינוי בחיל האוויר הישראלי סוג ארץ ייצור שנות שירות עימותים עיקריים R.W.D-13 מטוס תיור וקישור 1947–1949 מלחמת העצמאות RWD-15 מטוס תיור ותובלה קל 1947–1948 מלחמת העצמאות טיילורקרפט BL מטוס חד-כנפי דו-מושבי קל 1947–1949 מלחמת העצמאות דאגלס DC-4 מטוס תובלה 1948–?
מלחמת העצמאות נורדואין UC-64A נורסמן מטוס תובלה קל 1948–?
תמונה שם המטוס כינוי בחיל האוויר הישראלי סוג ארץ ייצור שנות שירות עימותים עיקריים קונסולידייטד ווּלְטִי PBY-A5 קטלינה סיור ימי ארוך טווח 1953 – 1954 ריפבליק RC-3 סי-בי "ברווז" מטוס אמפיבי קל 1948 – 1953 מלחמת העצמאות גראמן G-44 וידג'ן "חמור" מטוס אמפיבי קל 1948 – 1953 מלחמת העצמאות
תמונה שם כלי הטיס כינוי בחיל האוויר הישראלי ייעוד ארץ ייצור שנות שירות עימותים עיקריים נורת'רופ BQM-74 צ'אקר "תלם" מטרה לתרגול נ"מ, צילום אוויר, שיבוש מכ"ם 1971 – ?
מלחמת יום הכיפורים טלדיין ראיין BQM-34 פיירבי "שדמית" מטרה לתרגול נ"מ, שיבוש מכ"ם 1971 – ?
מלחמת יום הכיפורים טלדיין ראיין 124I פיירבי "מבט" צילום אווירי 1971 – ?
מלחמת יום הכיפורים תדיראן מערכות מסטיף 1תדיראן מערכות מסטיף 2תדיראן מערכות מסטיף 3 "סורק 1""סורק 2""סורק 3" איסוף מודיעין 1977 – 19791979–19831983 - ?
מלחמת לבנון הראשונה (מבצע ערצב 19 ) התעשייה האווירית לישראלסקאוט "זהבן" איסוף מודיעין 1979 – 2004 מלחמת לבנון הראשונה (מבצע ערצב 19 ) התעשייה האווירית לישראלהארפי "שיאון" חימוש משוטט מתאבד – תקיפת מערכות "קורנות" (מכ"ם ומערכות בקרה) משנות ה-90 של המאה ה-20 התעשייה האווירית לישראלהארוֹפּ ?
חימוש משוטט מתאבד – תקיפת מטרות מסוגים שונים, כולל מערכות "קורנות" (מכ"ם ומערכות בקרה) ?
התעשייה האווירית לישראלסרצ'ר 1 "חוגלה" איסוף מודיעין 1992 – 2005?
התעשייה האווירית לישראלסרצ'ר 2 "כוכב לבן" איסוף מודיעין 1998 – 2005?
אלביט מערכותהרמס 450 "חץ פלדה"
תקיפה משנת 2014 מבצע צוק איתן, מלחמת חרבות ברזל התעשייה האווירית לישראלהרון TP "איתן" איסוף מודיעין משנת 2010 מבצע צוק איתן, מלחמת חרבות ברזל אירונאוטיקסאורביטר 4 "ניצוץ" איסוף מודיעין משנת 2022 מלחמת חרבות ברזל
כחלק מתוכנית רב-שנתית גדעון זרוע היבשה של צה"ל תעבור שינוי גדול כחלק מתפישת שדה הקרב המשולב, ובין השאר תקלוט ותפעיל רחפנים.
כלי יקר הוא פירוש על חמישה חומשי תורה שנכתב על ידי רבי שלמה אפרים מלונטשיץ במאה ה-17. הספר התקבל כאחד מעמודי התווך של פרשנות המקרא, והודפס פעמים רבות במספר מהדורות.
פעמים רבות הפירוש הוא שכתוב של דרשות ורעיונות אותם נשא הרב מלונטשיץ בדרשותיו השבועיות.
בשנת ה'שס"א (1601) חלה המחבר במחלה קשה, ממנה קיבל דחיפה לכתוב פירוש לתורה, וכך הם דבריו בהקדמתו:
מטרתו העיקרית של הרב הייתה להוציא לאור את המטען הרב שהצטבר אצלו בפרשנות במשך שנות דרשנותו.
את שם הספר קרא הרב בשם "כלי יקר" על שם פסוקים הקשורים לשני שמותיו.
שמו העיקרי 'אפרים' הנזכר בפסוק: "הבן יקיר לי אפרים", ושמו השני 'שלמה' שנתוסף לו בעקבות מחלתו הקשה, נרמז בפסוק במשלי "וכלי יקר שפתי דעת" שאמרו שלמה המלך .
עיקרו של פירוש "כלי יקר" הוא על דרך הפשט, וכן העיד על עצמו המחבר בהקדמתו: "וכל דברי קרובים לפשוטו מאוד".
הפירוש מתייחס לפירושים רבים שקדמו לו כגון: רש"י, רמב"ן, ספורנו, אברבנאל, הרא"ם, הרמב"ם במורה נבוכים ועוד.
פעמים שהוא מוסיף לדבריהם נופך משלו, מוכיח את אמיתות דבריהם או משתמש בדבריהם להוכחת דבריהם, ופעמים גם חולק עליהם ומקשה על דבריהם.
ככל הפשטנים, גם פירוש זה עוסק בשאלות של סגנון הכתוב, סדר המילים בפסוק, כפל במילים שונות, דיוק בדברי הכתוב ויישוב מקראות.
אגב הפירוש על התורה, פזורים בפירוש גם הסברים לפסוקים מהנביאים ומהכתובים, ולעיתים לא רק פסוקים בודדים כי אם רצף פסוקים או עניינים.
מלבד הפשט, מצויים בפירוש מדרשי חז"ל ומאמרים מהתלמוד או מהמדרשים.
פעמים הפירוש מנסה ליישב סתירות בין הפשט למדרש, ובסופו של דבר מסיק: "ומכל מקום, לעולם אין כוונתנו לפרש המקראות חוץ מפשוטם."
עיקר הפירוש בדרך רמז נמצא בענייני המשכן וכליו, זאת בעקבות שאר המפרשים שגם פרשו כך את מעשה המשכן.
בשאר המקומות, ענייני הרמז הם בעיקר תוכחה ומוסר לקורא, זאת מכיוון שלמחבר הייתה מטרה נוספת בפירושו, והיא ללמד מוסר את מי שמוכן לשמוע.
לעיתים נדירות מסביר הכלי יקר דברים על פי דרך הקבלה, למשל: "ולדעת חכמי הקבלה...".
בפירוש ישנן תוכחות מוסר רבות לציבור הקוראים.
המחבר הוקיע תופעות של מינוי רבנים ודיינים שלא לפי גדולתם בתורה, התריע על צרות עין, חנופה, הזכרת שם שמיים לבטלה, קיום מצוות שלא לשמן, אי הדרישה של עם ישראל מה' לשוב אל ארץ ישראל ופירוד לבבות בעם ישראל.
בפירוש פרשת מצורע מופיעה דרשה אותה דרש בלובלין בשבת זכור, וכל כולה תוכחה על חטא לשון הרע.
מקום מיוחד בתוכחות תופסת התוכחה בעניין תאוות הממון והרדיפה אחר המותרות.
בעשרות מקומות בפירוש מוסברים הנזקים שחמדת הממון גורמת לאדם, ולא רק חמדת הממון, כי אם הממון עצמו: "התורה והעושר בורחים זה מזה".
במספר מקומות דן הפירוש בסוגיות של אמונה ויסודות היהדות, ובהגנה עליהן מפני המכחישים אותן.
לדוגמה, על מנת "לסתום פי דוברי עתק על תורתנו הקדושה" הביא הפירוש בפרשת בחוקותי שבעה הסברים קצרים (אותם כתב בתחילה האברבנאל) מדוע לא מוזכר בתורה השכר הרוחני, ומוזכר רק הגשמי.
במקום אחר מוסבר מדוע אין הקב"ה נוקם ברשעים המרעים לצדיקים.
כלי הרמוני הוא כלי נגינה המסוגל להפיק יותר מצליל אחד בו זמנית, כלומר, מספר תווים בו זמנית (מרקם של צלילים עיליים לא נכלל בקטגוריה זו).
כלי שמסוגל להפיק רק צליל אחד באותה עת נקרא כלי מלודי (לדוגמה חלילית, קלרינט, קרן-יער).
להלן רשימת כלים מלודים משויכים לפי קטגוריות:
כלי קשת: כינור, ויולה, צ'לו, קונטרבס, ויולה דה גמבה.
כלי הקשה: מרימבה, קסילופון, צימבלום (Cimbalom), ויברפון.
כלי מקלדת: פסנתר, פורטפיאנו, עוגב, אקורדיון.
כלי נשיפה: מפוחית, חליליות מזרחיות מסוימות, חמת חלילים.
כלי פריטה: עוד, לאוטה, גיטרה, נבל, צ'מבלו.
כלי ירייה הוא אמצעי לחימה הפועל באמצעות שיגור קליעים או חצים קינטיים, אם על ידי חומר נפץ הודף (כמו אבק שרפה) ואם על ידי אמצעים מכניים (כגון לחץ אוויר או מיתר).
לקליעים הנורים באמצעות כלי ירייה מסלול בליסטי.
המושג נשק קל מתאר בדרך כלל כלי ירייה קטנים, הניתנים לנשיאה על ידי אדם אחד.
קיימים גם כלי ירייה גדולים כמו תותחים ומרגמות.
רקטות וטילים אינם כלי ירייה, שכן הם מונעים בכוח מנוע ולא נהדפים מתוך קנה; על אף שהם עשויים להיות משוגרים ממשגר, הוא איננו יורה אותם אלא רק מכוון אותם בהאצתם הראשונית.
השימוש בכלי ירייה נועד לפגוע במטרות.
על מנת לאפשר זאת, קיימים אמצעים שונים הנלווים לכלי הירייה.
האמצעי הנפוץ ביותר לשם כך הוא כוונת, שלרוב מחוברת ישירות לכלי הירייה.
הירי אל המטרות מבוצע באחת משתי דרכים:
כינון ישיר – הקנה של כלי הירייה מכוון ישירות אל המטרה, עם סטייה קלה במידת הצורך על מנת לפצות על המסלול הבליסטי של הקליע.
כינון עקיף (קרוי גם ירי תלול מסלול) – הקנה אינו מכוון ישירות אל המטרה.
שיטת ירי זו מאפשרת פגיעה במטרות ללא קו ראייה בינן לבין הכלי היורה.
שיטה זו מקובלת בעיקר בירי ארטילרי.
כלי מעבדה הוא שם כולל למספר רב של כלים, שיוצרו על מנת לשמש במעבדות.
כלי מעבדה הם דוגמה טובה לייצור לפי צורך: כלי מעבדה רבים, כדוגמת האביק, יוצרו מכיוון שנוצר צורך לעצב כלים בעלי צורה מיוחדת, בעלי ברזים, שפה או מבנה מיוחד.
בעבר, היו קיימים במכוני המחקר ובאוניברסיטאות בתי חרושת לזכוכית שיצרו כלים דרושים לפי הזמנה.
כיום, מרבית כלי הזכוכית הם חד פעמיים ומוזמנים מיצרנים המייצרים כלים לפי מפרט מיוחד.
בכלי מעבדה ניתן לכלול כלים כדוגמת משפך מפריד, מכשור מכני כדוגמת מבער בונזן ומיכשור חשמלי ודיגיטלי כדוגמת מיקרוסקופ ומד pH.
כלי מעבדה משמשים כאמצעים לביצוע ניסוי, לביצוע מדידה או לאיסוף נתונים.
כלי ירייה רב-קניים הם סוג של כלי ירייה חם שלהם יותר מקנה אחד.
המטרה בהוספת קנים רבים היא הרצון להגדיל את נפח האש (כלומר, את כמות הכדורים הנורים ביחד או את קצב הירי) מבלי להוסיף כלי ירייה נוספים בעלי קנה אחד.
בנוסף לכך, כלי הירייה מרובי הקנים אפשרו גם להגדיל את נפח האש שמייצר חייל אחד בזמן הקרב.
הגדלת נפח האש שסיפקו כלי ירייה אלו הייתה משמעותית בעיקר בלחימה מול כמות גדולה של לוחמי אויב רגליים ומול מטרות מתמרנות במהירות, כגון פרשי אויב.
כלי נשק רב-קניים היו שימושיים בעיקר בתקופה שקדמה להמצאת כלי נשק שהוזנו במחסנית או בשרשרת כדורים.
רובים ותותחים אלה (כגון תותח ריבודקן) היו מסורבלים לתפעול ולרוב בעלי משקל כבד, שהגביל את השימוש בהם.
תותח רב-קני מפורסם הוא "מקלע הגאטלינג", שלתפעולו נדרש לסובב ידית וירה בקצב אש מהיר וקטלני.
את מקלע הגאטלינג החליפו מקלעים אוטומטיים אמיתיים דוגמת מקלע מקסים.
כיום, נותרו רובים כאלה רק בשירות הציידים בדמות רובים דו-קניים ובמערכות נשק משוכללות דוגמת M61 וולקן שלרוב מורכבות על פלטפורמת לחימה גדולה כגון כלי טיס או רכב קרבי משוריין.
בתנ"ך מוזכרים כלי נגינה אחדים.
פעמים רבות מוזכר רק שמו של כלי הנגינה, ולעיתים ניתן מידע מצומצם על אופיו של הכלי, כגון אופן הנגינה בו או החומר שממנו הוא עשוי.
מידע עיקרי על כלים אלה מגיע מממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בארץ ישראל ובסביבתה.
השימוש בכלי נגינה החל בראשית התרבות האנושית והשתכלל עם התפתחותה.
כלי נגינה מסוגים שונים נמצאו בחפירות ארכאולוגיות ודימוייהם מופיעים באמנות הקדומה, כגון בתבליטים, פסלים וציורים.
כלי הנגינה המוזכרים בתנ"ך היו חלק מתרבות הסהר הפורה בתקופתם.
כלי הנגינה הוכנו ממגוון חומרים: אבן, מתכת, צמחים, ומחלקי בעלי חיים: עצמות, קרניים, מעיים ועורות.
כלי הנגינה והמגינות, שנקראו בתנ"ך: "כלי שיר", הוזכרו כתחביבם של שאול המלך ודוד המלך; בנבואת אלישע תוארה הנגינה כאמצעי להשראה נבואית, ככתוב בספר מלכים:
המילים: נגינות ונגינת המוזכרות במזמורי תהילים, לא זוהו בבירור אצל החוקרים, האם הם שם למצב הנגינה או שמו של כלי מסוים.
תזמורת מצוידת בשלל כלי נגינה ושירת לויים שהתלוותה אליה, היו חלק מהפולחן בבית המקדש הראשון והשני, כמקובל במקדשים אחרים בעת העתיקה.
חוקרים סבורים שהמילה גתית מכוונת למספר כלי נגינה, ואף אולי לקבוצת "נוגנים ושרים".
מקור המילה, כנראה בגת, שבה היו נוהגים לשיר תוך כדי עבודת הדריכה של הענבים, או על שם העיר גת.
כלי נשיפה עממי שהיו ברשותם של רבים, וממנו באחד מגיגלגוליו התפתח החליל המודרני.
הוכן ממגוון חומרים: קנה סוף, עץ או עצם.
מוזכר בספר מלכים ככלי נגינה בתהלוכות חגיגיות:
וככלי שבאמצעותו ניתן להפיק קולות עצב וקינה; בספר ירמיהו משורר הנביא בצלילי המילים: חלל וחליל בפסוק המקונן על נפילת מואב במילים:
בתרגום השבעים נקרא החליל (בתעתיק עברי:) אולוס; יש הסוברים שממנו התפתח האבוב (אך הוא אינו האבוב שהיה בבית המקדש השני, המוזכר במסכת ערכין).
ובוולגטה tibia טיביה, שהוא קנה עם נקב שבו נושף המחלל וספק רב אם הוא החליל המקראי.
כלי נשיפה עשוי ממתכת, בעת החדשה התפתח לחצוצרה.
מוזכר בספר במדבר:שתי חצוצרות הכסף צוטטו במטבעות בר כוכבא.
בספרות חז"ל פרשו את פסוקי התורה והמסורת הנהוגה, ופירטו את סוגי החצוצרות, ואף את מיקומן במבנה תזמורת המקדש.
הכינור המוזכר במקרא היה כלי מיתרים של פריטה (ולא כלי קשת), עם תיבת תהודה ושתי זרועות, מחוברות על ידי עול, שממנו נמתחים המיתרים (שהותקנו באמצעות מעי כבשים) אל תיבת התהודה.
מוזכר מספר פעמים בתנ"ך; בספר בראשית מסופר על יובל בנו של למך בן מתושאל שנחשב לאבי הנגינה בכינור המקראי:
הכלי הוזכר בספר ישעיהו, ובספר דברי הימים בפסוק שפירט את שלל הכלים שניגנו בבית המקדש:
כמו כן, הוזכר בספרות חז"ל שלאחר חתימת הקאנון המקראי.
ייתכן שהוא כלי הנשיפה הדומה לחליל.
החוקרים לא מצאו זיהוי לכלי זה, אשר מוזכר למשל בספר תהילים: אולם יש לציין כי בסורית-ארמית: מֶנָיא (ܡܢܝ̈ܐ) משמשת כשם כולל: "כלי מיתר" השוו לסורית-ארמית מנא: (ܡܢܐ) כלשון ריבוי של מינָטה (mennəṯā) בהוראת: מיתר.
על פי ספרות המחקר היה עשוי כשיבולת של ריקועי נחושת שנענועיה, על ידי הנגנים, גרמה לנקישתם.
ייתכן, שהייתה בנויה משני חלקים אשר הוקשו זה בזה.
מוזכר למשל בספר דברי הימים.
כלי נשיפה, שקולו דומה לשריקה.
כנראה כליווי לתזמורות ומקהלות, מוזכר בספר דניאל בצוותא עם מבחר כלים במסיבה מפוארת בחצרו של נבוכדנצר:
נודע גם בשמו הנוסף: עשור.
הדעות בין החוקרים חלוקות באשר לצורתו, וייתכן שהיו מספר סוגי נבלים.
יש הסוברים שהכינור המקראי היה כלי מיתרים של פריטה, ויש הסוברים שהיה "כלי נשיפה עם שק של עור".
הנבל היה כלי אהוד ונהגו לנגן עליו ככלי יחיד, עם נגינת כינור, וכחלק מהרכב כלים תזמורתי, למשל בתזמורת בארמונו של המלך שלמה.
מוזכר למשל בספר תהילים, בספר ישעיהו, ובספר דברי הימים.
דימוי הנבל הוטבע במטבעות היהודים בעת העתיקה.
החוקרים לא הצליחו עד כה לזהות את הכלי או ההתרחשות המוזיקלית המדויקת שהמילה מתארת.
יש הסוברים שמדובר בכלי נגינה מנוקב, אולי חליל.
מוזכר מספר פעמים בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר.
מוזכר רק בספר דניאל, כמצוטט לעיל.
החוקרים נחלקו אם מדובר בכלי או בהרכב מוזיקלי של נגנים וכלים.
מוזכר בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר.
יש הסוברים כי נעשה מעץ ששמו הרומי הוא sambücus ויש גורסים, שהיה כלי פריטה בן שבעה מיתרים (סיבֵּי הוא שבעה בלטינית).
החוקרים נחלקו על זיהויו, האם הוא כלי מיתרים של פריטה או שהוא כלי נשיפה, סוג של חליל או בלווית "נאד לנשיפת האוויר".
מוזכר בספר בראשית, בהקשרו של יוּבָל.
כלי שהתלווה לנבל או לתזמורת, ייתכן שהופקו ממנו קולות גבוהים.
מוזכר למשל בספר תהילים, ובספר דברי הימים, כאחד מתזמורת תהלוכת ארון הברית:
מוזכר בספר דניאל לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר;
נראה שהוא כלי מיתרים, נלקח מהמילה היוונית במקורה "פסלתר".
יש הקושרים אותו עם הסנטור, כלי מיתרים פרסי עתיק.
כלי שהופקו ממנו קולות דומים להקשת המצילתיים, על פי אברהם אבן-שושן.
מוזכר בספר שמואל, ובספר תהילים:
נראה ששני הצלצלים מתארים סוגים שונים, או שמדובר במנעד צלילים שונה המיועד לעתות ובמועדים שונים, שניתן להפיק מהם.
מוזכר רק בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר.
יש שקושרים את הקתרוס עם הלאוטה.
מניחים ששני הכלים התפתחו מן העוד הערבי, שהתיעוד המוקדם ביותר שלו הוא בממצא ארכאולוגי ממסופוטמיה, מן האלף השלישי לפני הספירה.
קרן, או בארמית: קרנא, היה כלי נשיפה עשויים מקרן של בקר, כגון: אייל, יעל, צבי ועז.
מוזכר בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר;
שופר הוא כלי נשיפה עשוי מקרני בקר, ויש הסוברים שלהלכה כיום, אך מקרן של אייל.
קול שופר הושמע במעמד הר סיני,
בספרות חז"ל פרשו את פסוקי התורה והמסורת הנהוגה בזמנם, ופירטו את סוגי השופרות, כגון "שופר של בית המקדש" העשוי מקרן של יעל ופיו מצופה בזהב או כסף.
בתנ"ך מסופר על המנהיגים: יהושע, גדעון ודוד, אשר השתמשו בשופר כדי להתריע ולהזעיק בעתות מלחמה, ולרגל שמחה, כגון העלאת ארון הברית.
וכן, מוזכר השופר בספר תהילים, ובספר דברי הימים.
שמותיו הנוספים: יובל, מוזכר בספר שמות, שופרות היובלים, מוזכרים בספר יהושע, וקרן יובל, המוזכר גם כן בספר יהושע.
על פי התורה תוקעים בו בראש השנה הנקרא "יום תרועה" או "זיכרון תרועה" וביום הכיפורים בשנת היובל:
פסוקי התורה הם המקור למנהג לתקוע בשופר במשך בחודש אלול ועשרת ימי תשובה כקול קורא לתשובה ולאמירת סליחות.
השליש מוזכר רק פעם אחת בספר שמואל:
ישנם חוקרים הסוברים שהוא כלי 8 מיתרים.
מוזכר בספר תהילים, בספר דברי הימים, ובשמו הנוסף או אחד מסוגיו נבל עשור, מוזכר בספר תהילים.
כלי נקישה, שהיה בשימוש רב.
מוזכר בין השאר בספרים: בראשית, שמות, שופטים, שמואל, ישעיהו, ירמיהו, איוב, תהילים, ודברי הימים.
כלי טיס ניסיוני הוא כלי טיס לא סדרתי שיוצר בהתאמה מיוחדת שלא הוסמך ולא נבחן לטיסה, ולכן דורש רישיון ייחודי.
ישנם שני סוגים עיקריים של כלי טיס ניסיוניים:
כלי טיס ניסיוני למחקר- זהו כלי טיס שלא ייצרו על בסיסו כלי טיס נוספים, והוא יוצר למטרות מחקר ייחודי.
בארצות הברית נהוג לסמן כלי טיס ניסיוניים למחקר שיוצרו עקב חוזים ממשלתיים באות X.
כלי טיס ניסיוני לבחינה והסמכה או אב טיפוס- זהו כלי טיס שעל בסיסו ייצרו כלי טיס סדרתיים.
כלי הטיס משמש לבחינה של מערכות והסמכה של העיצוב הכללי.
בארצות הברית נהוג לסמן כלי טיס ניסיוניים לבחינה והסמכה שיוצרו עקב חוזים ממשלתיים באות Y.
כְּלִי יְרִיָה מתוצרת פרטית (מכונה גם אקדח רפאים) הוא כינוי לכלי ירייה תוצרת בית אשר אין לו מספר סידורי מסחרי.
נעשה שימוש במונח בעיקר בארצות הברית מצד אקטיביסטים הקוראים להקפיד על רגולציה מצד הממשל של כלי נשק, מצד אקטיביסטים המצדדים בזכות לשאת כלי נשק, מצד רשויות אכיפת החוק ומצד גורמים שונים בתעשיית הנשק.
כלי מנהלי אתרים הוא שירות שמוצע על ידי חברת גוגל ללא עלות עבור מנהלי אתרים, לאיסוף מידע מפורט על הגולשים באתר אינטרנט כולל פירוט של שאילתות שהגולשים מחפשים במנוע חיפוש גוגל.
זהו אחד השירותים הנפוצים לאיסוף מידע על האתר לצורך שיפור ביצועי האתר וקידומו בגוגל.
כלי מנהלי אתרים יכול להציג שאילתות (מילים שהגולשים באתר חיפשו), שגיאות נפוצות באתר (למשל שגיאה 404), התאמת האתר לטלפונים ניידים, שליחת דפי האתר לאינדקס של גוגל ופעולות חיוניות רבות אחרות המסייעות בניהול ובקידום האתר במנוע חיפוש גוגל.
הוא גם מציג מידע על כמות הופעת דפים שונים של האתר בגוגל, מיקום ממוצע של הדפים בגוגל, פילוח כניסות לאתר לפי מכשירים (נידיים, נייחים, טאבלטים) ופילוח משתמשי האתר לפי מדינות.
כדי להתחיל לקבל נתונים על האתר, יש צורך בחיבור הכלי לאתר עצמו.
הדרך הפופולרית לחיבור הכלי לאתר היא באמצעות אימות גוגל אנליטיקס או באמצעות כלי נוסף של גוגל תג מנג'ר (Tag Manager).
זמן קצר לאחר חיבור GSC לאתר, מנהל האתר יכול לאסוף נתונים.
כלי נשק אקוסטי (נקרא גם צעקה או תותח קול) הוא מכשיר אשר משמיע צליל חזק מאוד למרחקים ארוכים.
המכשיר משמש לפיזור הפגנות באמצעות השמעת רעש בעוצמה חזקה מאוד (בדרך כלל למעלה מ-110 דציבלים) ובכך הוא גורם להפגנות ולהתקהלויות להתפזר, אך נמצא בשימוש גם במלחמות ובסירות.
כלי הנשק האקוסטים עלולים לגרום לכאבי ראש, בחילות, צלצולים באוזניים, הקאות, סחרחורות ואף ללקות בשמיעה, ולכן השימוש בהם שנוי במחלוקת רבה.
מגבירי קול שונים נמצאים בשימוש במשך מאות שנים (לעיתים בניווט של סירות או של סיירות צבא), אך טכנולוגיה זו הפכה לנשק למטרת פיזור הפגנות בתחילת שנות התשעים.
נשק זה, שמסוגל לשדר צלילים חזקים למרחקים ארוכים מאוד, הופעל לראשונה בעיראק בידי הצבא האמריקאי בשנת 2004, ולעיתים נעשה שימוש במכשיר הנקרא LRAD (ראשי תיבות של Long-range acoustic device), שהשימוש בהם עושה צלילים בתדרים גבוהים מאד, אשר גורמים לכאבי ראש ולהתפזרות.
יש גם שמשתמשים במכשירים תת-קוליים (Infrasonic) היוצרים צלילים בתדרים נמוכים מאוד, לאותה המטרה.
המותג LRAD (Long-Range Acoustic Device- , 130-110 דציבלים): יכול לגרום לכאב ממרחק של עשרים מטרים.
"": נשק אקוסטי שמשמיע צלילים גבוהים הגורמים כאב לאנשים צעירים - אנשים בני 30 ומעלה לרוב אינם שומעים את הצלילים ואינם מושפעים.
נשק תת-קולי (Infrasonic): טכנולוגיה חדשה זו מצויה בבדיקה.
היא תוכל לשדר צלילים באינפרה סאונד, תדר נמוך מאוד, שיהיו בלתי נשמעים אך יוכלו לגרום לכאב ולחוסר התמצאות.
כלי מטבח הם הכלים והמכשירים המשמשים להכנה או להגשה של מזון.
כלי מטבח משמשים גם לאחסון של מוצרי מזון לפני הכנה או לאחריה.
כלי מטבח כוללים מגוון רחב של כלים, ביניהם:
כלי טיס רוטורי הוא כלי טיס המשתמש ברוטור אחד או יותר (כנף סיבובית) לצורך יצירת עילוי.
לפי סעיף 1 של פרק המשנה א' בפרק I של כותרת 14 בקוד הרגולציה הפדרלי של ארצות הברית, כלי טיס רוטורי מוגדר ככלי טיס כבד אווירי הנסמך בעיקר על עילוי שנוצר על ידי רוטור אחד או יותר.
המערכת של כמה להבי רוטור המחוברים לתורן אחד מכונה רוטור.
הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית (ICAO) מגדיר כלי טיס רוטורי ככלי הנתמך במהלך הטיסה על ידי תגובת האוויר על רוטור אחד או יותר.
כלי טיס רוטוריים כוללים מסוקים, אוטוג'ירו ומסוקים משולבים – בהם הרוטור מספק את העילוי לכל אורך הטיסה.
ישנם דגמים מורכבים יותר, המכונים Compound Rotorcraft, המשלבים רוטור עם אמצעים נוספים ליצירת דחף כמו מנועים, מדחפים או משטחי עילוי קבועים.
חלק מהכלים, כמו מסוקים, מסוגלים לביצוע המראה ונחיתה אנכית (VTOL).
כלי טיס שמשתמש ברוטור רק לשלב ההמראה האנכי, אך עובר לטיסה המבוססת על כנפיים קבועות – אינו נחשב לרוטורי אלא למטוס בעל המרה (Convertiplane).
מסוק הוא כלי טיס רוטורי מונע, שבו הרוטור מסתובב באמצעות מנוע לאורך כל שלבי הטיסה.
תצורה זו מאפשרת המראה ונחיתה אנכית, ריחוף, וטיסה בכל כיוון – קדימה, אחורה ואף לצדדים.
ישנם מסוקים עם רוטור ראשי אחד ויחיד וישנם בעלי מספר רוטורים.
מסוק בעל רוטור עיקרי אחד, המחובר בציר מנוע, זקוק לאמצעי נגד מומנט כגון רוטור זנב, פנסטורן (Fenestron) או מערכת NOTAR, כדי למנוע סחרור הגוף.
יוצאים מן הכלל נדירים משתמשים בהנעה באמצעות Jet tip, היוצרת מומנט מינימלי.
אוטוג'יירו (המכונה גם ג'יירוקופטר, ג'יירופלן או רוטופלן) משתמש ברוטור בלתי מונע, המספק עילוי באמצעות אוטורוטציה – סחרור כתוצאה מזרימת האוויר מבעד לדיסק הרוטור כלפי מעלה.
הדחף מופק באמצעות מדחף מונע מנוע, כפי שמקובל במטוס כנף קבועה.
למרות הדמיון למסוק מבחינת מבנה הרוטור, רוטור האוטוג'יירו אינו מונע ישירות.
הדגמים הראשונים דמו למטוסי כנף קבועה עם מנוע קדמי בתצורת "טראקטור".
הדגמים המאוחרים יותר משתמשים במנוע ומדחף אחוריים (Push configuration).
האוטוג'יירו הומצא בשנת 1920 על ידי חואן דה לה סיירבה.
הגרסה הראשונה עם מדחף אחורי נבחנה על ידי אטיין דורמוי עם דגם Buhl A-1 Autogyro.
בג'יירודיין, הרוטור מונע על ידי המנוע בעת המראה, נחיתה וריחוף – בדומה למסוק.
לעומת זאת, בזמן טיסה אופקית עיקר הדחף מתקבל ממדחפים המותקנים על כנפיים קצרות.
ככל שהדחף מהמדחפים גובר, יש צורך בפחות כוח עבור הרוטור, מה שמפחית את זוויות ההטיה ואת פרפור הלהבים.
במהירויות שיוט, כאשר הדחף מגיע בעיקר מהמדחפים, הרוטור מקבל כוח רק לצורך התגברות על גרר פרופיל ושמירה על העילוי.
כך פועל הכלי בצורה יעילה יותר לעומת אוטוג'יירו, וממזער תופעות כמו הזדקרות להב נסוג שמתרחשות במסוקים במהירויות גבוהות.
דאון רוטורי הוא כלי טיס בלתי ממונע בעל כנף סובבת.
בדומה למסוק או אוטוג'ירו, עילויו של הדאון הרוטורי נוצר באמצעות סיבוב אחד או יותר של רוטורים.
עם זאת, בשונה ממסוק, ובדומה לאוטוג'ירו, אין לו מנוע שמסובב את הרוטור.
אולם בעוד לאוטוג'ירו יש מנוע המספק דחף קדמי שמסובב את הרוטור באוויר, לדאון רוטורי אין כל מנוע, והוא תלוי בגרירה מכלי רכב (כגון רכב או סירה) או בשחרור מגובה על מנת לייצר תעופה.
רוטור בכנף סובבת מאופיין במספר הלהבים שבו, בדרך כלל בין שניים לשישה להבים לציר סיבוב אחד.
לכלי טיס בעלי כנף סובבת עשוי להיות רוטור יחיד או מספר רוטורים.
רוטור אחד – כאשר יש רוטור ממונע יחיד, יש צורך באמצעי לבלימת מומנט הסיבוב שנוצר, לרוב באמצעות רוטור זנב, למעט במקרים של הנעה מסוג Tip jet שאינה מייצרת מומנט.
כלי טיס כזה מכונה לעיתים מונוקופטר.
שני רוטורים – שני הרוטורים מסתובבים בכיוונים מנוגדים, וכך מבטלים את המומנט, כך שאין צורך ברוטור זנב.
טנדם – אחד קדמי ואחד אחורי.
רוחבי – זה ליד זה.
רוטור קואקסיאלי – דיסק רוטור אחד מעל השני, עם צירי הנעה קונצנטריים.
סינכרופטר – רוטורים תאומים בזווית חדה זה מזה, שגירי ההינע הכמעט אנכיים שלהם משולבים יחד כדי לסנכרן את להבי הרוטור שלהם כך שהם משתלבים זה בזה, הנקראים גם סינכרופטר.
שלושה רוטורים – תצורה נדירה.
דוגמה לכך היא המסוק Cierva Air Horse מ-1948. כל שלושת הרוטורים הסתובבו באותו כיוון, והפיצוי על המומנט בוצע באמצעות נטיית ציר הרוטור ויצירת רכיב דחף נגדי.
ארבעה רוטורים – תצורה הידועה בשם קוודקופטר או קוודרוטור.
לרוב שני רוטורים מסתובבים עם כיוון השעון, ושניים נגד כיוון השעון.
יותר מארבעה רוטורים – תצורה זו מכונה לרוב מולטירוטור.
כלי טיס כאלה כוללים גם הקסהקופטרים (שישה רוטורים) ואוקטוקופטרים (שמונה רוטורים), כאשר מחצית מהרוטורים מסתובבים עם כיוון השעון והמחצית השנייה נגדו.
תצורה זו נפוצה בעיקר בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים), ופחות נפוצה בכלי טיס מאוישים בגודל מלא.
בכמה כלי טיס בעלי כנף סובבת (רוטורית), הרוטור נועד לעצור את סיבובו במהלך טיסה אופקית וכך לשמש ככנף קבועה.
בשלב ההמראה והרחיפה (בטיסה אנכית), הרוטור מסתובב ופועל ככנף סובבת.
לאחר מכן, במעבר לטיסה אופקית במהירות גבוהה, הרוטור נעצר במיקום אופקי ומשמש ככנף קבועה, המייצרת חלק או את כל כוח העילוי הנדרש.
לעיתים מותקנות גם כנפיים קבועות נוספות שמסייעות ביציבות, בשליטה וביצירת עילוי נוסף.
אחד מהעיצובים הראשונים בארצות הברית היה ניסיון להסב את מטוס הקרב F-104 סטארפייטר למטוס עם רוטור משולש (בעל שלוש זרועות).
הרעיון נבחן שוב מאוחר יותר על ידי חברת יוז.
מטוס המחקר סיקורסקי S-72 עבר סדרת ניסויי טיסה מקיפה.
בשנת 1986 הותקן רוטור ארבע-כנפי במטוס המחקר RSRA מדגם סיקורסקי S-72, כחלק מתוכנית שכונתה "כנף X" (X-wing).
התוכנית בוטלה בשנת 1988, בטרם הספיק הרוטור לטוס בפועל.
רעיון מאוחר יותר, שנקרא "Canard Rotor/Wing" (CRW), כלל תוספת של משטח חרטום ("קנארד") וזנב רגיל.
עיצוב זה אפשר שליטה טובה יותר במהלך טיסה אופקית, כאשר הרוטור משמש ככנף ראשית.
בטיסה איטית או במהלך המראה ונחיתה, הרוטור מונע באמצעות סילוני קצה המחוברים למנוע סילון, ואין צורך ברוטור זנב.
בטיסה מהירה, הרוטור נעצר ונשאר במצב אופקי, וכך מתפקד ככנף הראשית של מטוס תלת-משטחי.
שני אבטיפוסים מדגם בואינג X-50 דרגון-פליי (בעלי רוטור דו-כנפי) טסו בשנים 2003–2006, אך שניהם התרסקו לפני שהצליחו להשלים מעבר מוצלח בין המצבים.
בשנת 2013 פרסמה מעבדת המחקר של צי ארצות הברית שיטה וטכנולוגיה למעבר בין טיסה אנכית לאופקית, שנרשמה כפטנט בדצמבר 2011. מערכת זו נקראת Stop-Rotor Rotary Wing Aircraft.
החברה האוסטרלית StopRotor Technology Pty Ltd פיתחה אבטיפוס לכלי טיס היברידי הנקרא Hybrid RotorWing (HRW).
העיצוב עושה שימוש בזרימת אוויר בזווית התקפה גבוהה ליצירת זרימה סימטרית סביב כל הלהבים, דבר שמחייב ירידה כמעט אנכית בעת המעבר בין המצבים.
המעבר האווירי הראשון בין מצב "כנף קבועה" ל"כנף סובבת" בוצע בהצלחה באוגוסט 2013.
גישה נוספת מציעה עיצוב של ממריא זנבי (tailsitter), שבו משטחי ההרמה פועלים כרוטורים בעת ההמראה, הכלי מתהפך לטיסה אופקית, והרוטור נעצר ומתפקד ככנף קבועה.
נשק נטען-לוע הוא כל כלי נשק חם שבו היורה טוען את אבקת השריפה או החומר ההודף ואת הקליע דרך הפתח המרוחק מהיורה והפונה למטרה של הקנה של הנשק כלומר, מהצד הפתוח הקדמי של הקנה.
שיטת טעינה זו הייתה נפוצה ואפיינה כלי נשק חמים החל מהמאה השלוש עשרה ושימשה כדרך היחידה לטעון רובים ואקדחים עד לסוף המאה התשע עשרה עם הופעת כלי נשק נטענים אחורית וכלי נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת.
בשונה מכלי נשק מודרניים בהם טעינת הכדור מתבצעת מהחלק האחורי של הקנה הקרוי גם בית הבליעה.
המונח "נשק נטען לוע" מתייחס לכלי נשק עם קנה חלק והן לכלי נשק עם קנה מחורק .
שיטות ההצתה, הציוד הנלווה והמנגנונים הטכניים השונים מחלקים את הכלים האלו לקטגוריות נוספות, כמו גם הקליבר החל מתותחים ועד אקדחים זעירים.
רובים ואקדחים נטעני-לוע מודרניים מיוצרים בעיקר כהעתקים של רובים היסטוריים כמו רובי הארקבוז ורובי המוסקט המשמשים בשחזורי קרבות היסטוריים או כפריטי אספנות.
אך שיטת הטענה זו עדיין משמשת מרגמות שהן סוג של נשק נטען קנה בשימוש מנגנון שעבר שינויים לאורך ההיסטוריה.
השלב הבא והשינוי העיקרי באבולוציה של כלי נשק חמים היו שיפורים במנגנון ההצתה אך מנגנון הטעינה דרך הלוע נותר כמעט ללא שינוי.
כל מנגנוי ההצתה של כלי נשק כלי ינשק נטעני לוע היו בתצורת "סיידלוק" כלי ירייה אלה מאופיינים בכך שמנגנון ההצתה שלהם מותקן בצד הקת.
כלי נשק אלו היו בשימוש החל מהמאה ה-16 ובשימוש נרחב החל מהמאה ה-17.
מנגנון ההצתה המשופר מסוג בריח פתיל היה המנגנון המכני הראשון להצתת מטען אבק השרפה (התחמיש) של כלי הנשק נטעני לוע.
המנגנון באירופה בתחילת המאה ה-15. מצת הפתיל היה בנוי מזרוע מעוקלת על ציר שנקראה "סרפנטינה".
הזרוע אחזה בקצהַ הקדמי פתיל הצתה בעל בעירה איטית.
"לחיצה על ההדק" סובבה את הסרפנטינה וקרבה את הקצה הבוער של הפתיל אל אגן ההצתה; אבק השריפה באגן התלקח, והאש התפשטה דרך קדח פנימי אל מטען אבק השריפה הראשי בתוך הקנה והציתה אותו כך נוצר רובה שחיל רגלי היה יכול להשתמש בו באופן בטוח יחסית.
זהו רובה הארקבוז שהיה הרובה הראשון ששילב את שלושת המרכיבים של כל רובה מאז ועד היום: קנה, בריח וקת.
במאה ה-17 הופיע מנגנון ההצתה בריח הצור בו אבן צור שימשה כמצת על ידי הקשה על לוחית ברזל קטנה וכתוצאה מכך נוצר ניצוץ, שהדליק את אבק השרפה.
ההמצאה הזאת ביטלה את הצורך בפתילים והיתרון החשוב של ההמצאה הזאת היה עלייה נוספת בדיוק, בקצב הירי ובאפשרות לירות גם בגשם ומזג אוויר לח הרובה עם מנגנון צור נקרא מוסקט.
החידוש היה כה מהפכני, שעד אמצע המאה ה-17 ויתרו לגמרי על שימוש בקשתות ולאחר פרק זמן קצר כל החיילים חומשו במוסקטים.
השיפור המשמעותי למנגנון הצתה לרובים נטעני לוע היה מנגנון כיפת הקשה הידוע גם כ"קאפלוק" , חולל מהפכה בכלי נשק נטעני לוע בתחילת המאה ה-19, והחליף בהדרגה את מנגנון מצת החלמיש.
כלי ירייה עם מנגנון כיפת הקשה אינם דורשים אבקת הצתה נפרד באגן הצתה.
במקום זאת, הם משתמשים בתרכובות כימיות רגישות להלם מיבאני, לרוב כספית רועמת, הכלולות בכיסוי מתכתי קטן (קפסולת פיצוץ).
קפסולה זו מונחת על "פטמה" (או קונוס) המוברגת לבית הבליעה של הקנה או לחלק האחורי של תאי הצילינדר באקדחים מסתובבים.
כאשר ההדק נלחץ, הפטיש מכה בקפסולה, גורם לפיצוץ קטן ששולח הבזק דרך הפטמה ומצית ישירות את מטען אבק השריפה הראשי בתוך הקנה.
פיתוח כיפת ההקשה מנחושת בשנת 1822 היה קריטי לאימוץ הנרחב של המנגנון, והפך אותו לפופולרי ביותר.
מנגנון הפיצוץ היה פשוט יותר, זול יותר לייצור וקל יותר לניקוי בהשוואה לפלינטלוק, והציע אמינות וזמן הצתה מהירים יותר, ובכך סלל את הדרך לכלי ירייה חוזרים ולתחמושת עצמאית מודרנית.
אחת הרובים המיוחדים והמפורסמים ביותר מסוג זה היה רובה וויטוורת' , שפותח על ידי המהנדס והממציא הבריטי סר ג'וזף וויטוורת' בשנות ה-50 של המאה ה-19, הרובה נחשב ליצירת מופת של הנדסה וייצור איכותי ומדויק ובתקופתו.
הוא זכה למוניטין בזכות דיוקו יוצא הדופן ויכולותיו לפגוע במטרות בטווח ארוך, עד כדי כך שלעיתים קרובות כונה "רובה הצלפים הראשון בעולם".
התכונה המגדירה של הוויטוורת' הייתה השימוש החלוצי בקנה בעל קדח משושה (הקסגונלי) במקום החירוק המסורתי.
חדשנות זו העניקה לקליע סיבוב ייחודי, שהוביל ליציבות ודיוק מוגברים, ובנוסף הפחיתה את הצטברות הפיח ואיפשרה טעינה קלה יותר.
הרובה הפגין דיוק יוצא דופן, כאשר בניסויים שנערכו בשנות ה-50 של המאה ה-19, הוא השיג דיוק מדהים בטווחים של למעלה מ-1500 מטר, הישג משמעותי לאותה תקופה, שעלה בהרבה על רובים בני זמנו.
הוויטוורת' השתמש בקליע ארוך ודק יותר מהמקובל, בקליבר.451 אינץ', שהיה יציב יותר בטווחים ארוכים.
רובה זה זכה לשימוש נרחב בקרב צלפי צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, השפעתו של רובה וויטוורת' על עיצוב כלי ירייה וטכניקות חירוק חדשניות נמשכה, והותירה חותם מתמשך על התפתחות טכנולוגיית כלי הירייה.
טעינה וירי בכלי ירייה נטעני לוע
המרכיב הראשון במחזור הירי של כלי ירייה נטעני לוע היה חומר נפץ הודף, בדרך כלל אבקת שריפה כאבקה ללא תרמיל, מבחינה היסטורית, אבק שריפה שחור היה חומר ההדף העיקרי, אך מאוחר יותר נעשה שימוש נרחב גם בתחליפי אבק שריפה שחור מודרניים כמו פירודקס .
אבק שריפה שחור היה בשימוש בדרגות גרנולציה שונות כאשר אבקה דקה יותר שימשה בכוסיות ההצתה החיצוניות ברובי מצת חלמיש ואבקה גסה יותר למטען הראשי שהושם בתוך הקנה.
המרכיב השני היה הקליע, כלי ירייה נטעני לוע מסורתיים השתמשו לעיתים קרובות בכדורים עגולים, שלעיתים נעאפו בבד משומן או בנייר כדי לאטום מעבר הגזים בין הקליע לקנה ובמיוחד ברובים בעלי קנה מחורק.
כדור מיני שהחליף במידה רבה את הכדור העגול ביישומים צבאיים בשנות החמישים של המאה ה-19 נוצר עם בסיס חלול שתוכנן להתרחב ולאטום את חיצי חירוק הקנה, כלי ירייה נטעני לוע מודרניים יכולים גם להשתמש בקליעים חרוטיים או קליעים עם סאבוט (sabot).
חומר מילוי שימש ברובי מוסקט בעלי קדח חלק וברבים מהרובים המוקדמים, בעיקר כדי להחזיק את מטען האבקה במקומו בתוך הקנה שלא ישפך במהלך הטעינה או טלטול הרובה
מטענים מדודים מראש שימשו את היורה כדי לזרז את הטעינה, יורים השתמשו היסטורית במטענים מדודים מראש שנישאו במכלים קטנים או ארוזים במנות מדודות מראש בתרמילי נייר או בד.
אביזרי טעינה חיוניים נוספים שהיורה השתמש בהם כללו מכל אבקה או קרן אבקה לנשיאת אבקה בתפזורת, כלי מדידה מכויל למטענים מדויקים, ומוט דחיסה להכנסת ודחיסת מטען האבקה והקליע.
לאחר השלמת הטעינה, כלי הנשק מוכן לירי.
במערכת הצתה מסוג כיפת הקשה, הפיקה מונחת על הפטמה וכאשר לוחצים על ההדק, הפטיש פוגע בפיקה, מצית את הפריים ושולח הבזק אל מטען אבק השריפה הראשי.
במערכת מצת חלמיש, ההדק משחרר מנגנון שגורם לצור לפגוע בלוח פלדה, ליצור ניצוץ ולהצית את אבק השריפה בכוסית ההבזק זה, בתורו, מצית את מטען אבק השריפה הראשי, ודוחף את הירייה מהקנה.
מערכות ההצתה הפרימיטביות יחסית של כלי ירייה נטעני לוע והסטנדרטים הנמוכים והלא-אחידים של הייצור של כלי הנשק עצמם תרמו רבות לסדרה של בעיות טכניות שמנעו תפעול ותפקוד אמין של כלי הנשק ולעיתים היו בגדר סכנה ליורה.
תקלה נפוצה מאד הייתה הצתה לא מוצלחת או כישלון של ההצתה לחלוטין גורמים עיקריים לכך היו פתחים סתומים בין כוסית ההבזק לקנה כתוצאה מהצטברות אבק שריפה, שומן או לחות.
הביטוי האנגלי "פלאש אין דה פאן" שמתאר משהו או מישהו שמצליח באופן פתאומי ומרשים, אך ההצלחה הזו קצרת מועד ואינה מחזיקה לאורך זמן, אירוע חד פעמי שדועך ללא השארת חותם משמעותי.
הביטוי מקורו בתפעול הממשי של הנשק כאשר אבק השריפה במגש היה נדלק ויוצר הבזק - פלאש (flash), אך האש לא התפשטה הלאה כדי להצית את המטען הראשי שבקנה, הירייה לא הייתה מתבצעת.
הצתה מאוחרת הייתה העיה נוספת נפוצה למדי בעת שימוש בכלי ירייה נטעני לוע, שבאה לידי ביטוי בפער בלתי צפוי בין שחרור ההדק לירי הסיכוי לתקלה גדל עקב איכות אבקת שריפה ירודה, לחות, או פגם באחד ממרכיבים של הירי וחייב את המשתמש להמתין פרק זמן קצר בין ירייה ליריה.
בעיה נוספת היא תופעת ירי אקראי עשוי להתרחש זמן קצר אחרי ירייה ניצוץ או חלקיקים בוערים שנשארו בקנה ולעיתים קנה חם לאחר ירי ממשוך יכלו להביא להצתת מטען חדש.
אף שכלי ירייה נטעני לוע נתפשים בעיקר כשרידים מן העבר, עדיין קיימים להם שימושים בני־זמננו, למרות ההתקדמות הרבה בטכנולוגיית הירי, כלי הנשק הנטענים מהלוע משמשים כסמלים למורשת החימוש והירי, וממשיכים לשמש קהילות ייעודיות ברחבי העולם.
הקסם המתמשך של כלי נשק אלו טמון בחיבור שהם מציעים לעבר, לאומנות ולמיומנות אישית.
אף על פי שהם נחשבים כלי נשק פרימיטיביים או טכנולוגיה מיושנת בהשוואה לכלי ירייה מודרניים, ומוכרים כפחות יעילים מבחינת מהירות טעינה וטווח ירי, הם ממשיכים למשוך קהל נישה משמעותי של חובבים.
המשיכה הזו נובעת מהחוויה המסורתית והמאתגרת שהם מספקים, שבה תהליך הטעינה והירי עצמו הופך לחלק בלתי נפרד מההנאה.
הדרישה לדיוק רב יותר בירייה ולמיומנויות ציד מתקדמות.
ההשוואה בין כלי נשק נטעני לוע מודרניים המבוססים על מנגנון מצת חלמיש לכלי נשק המבוססים על מנגנון כיפת הקשה, ממחישה מתח יסודי בעולם כלי ירייה נטעני לוע המודרני.
רובים מצת חלמיש מוערכים בשל האותנטיות ההיסטורית שלהם ומציעים חיבור מוחשי ועמוק להיסטוריה.
עם זאת, הם מתוארים גם כמסורבלים ובלתי אמינים בהשוואה לרובי כיפת הקשה ובעלי זמן הצתה איטי יותר.
לעומת זאת, רובי כיפת הקשה זוכים לשבחים על היותם אמינים יותר, מהירים יותר לטעינה ופשוטים יותר לשימוש ליורים מתחילים.
כלי ירייה נטעני לוע אינליין מודרניים מייצגים אבולוציה פרקטית ברורה על ידי מתן עדיפות לקלות שימוש ואמינות ודיוק משופר באמצעות שימוש בחומרים כמו סגסודגות מתכת מתקדמות, תהליכי ייצור קפדניים ונשלטי מחשב ועיצובים עכשוויים.
כל אלו חושפים את מתח המתמשך בעיצוב ובהעדפת המשתמש בין שימור שיטות מסורתיות בגלל ערכן ההיסטורי והחוויתי לבין אימוץ התקדמות טכנולוגית לשיפור ביצועים.
כלי נשק נטעני לוע אינליין מודרניים מייצגים את שיא האבולוציה רובים שתוכננו ומיוצרים לקלות שימוש, אמינות ודיוק.
תכונתם המגדירה היא מערכת הצתה המבוססת על כיפת הקשה ופטמה הממוקמת בקו ישר עם מטען האבקה, מה שמעניק להם מראה מודרני הדומה לרובה בן זמננו.
בייצור של רובים אלו משתמשים לעיתים קרובות בחומרים מודרניים כמו קתות סינתטיות וחירוק משופר לדיוק משופר, ועיצוביהם בדרך כלל מפשטים את הניקוי והתחזוקה.
חלק ממערכות האינליין המתקדמות, כמו FireSticks של חברת התחמושת "פדרל" , משתמשות במטעני חומר הודף ארוזים הנטענים מבית הבליעה לאחר שהקליע נטען מלוע הקנה, ומציעים הגנה מפני לחות ואפשרות להסיר בקלות את המטען אם הקליע לא נורה.
במדינות שונות, ובעיקר בארצות הברית, קיימות עונות ציד נפרדות המיועדות לשימוש בכלי נשק נטעני לוע.
חקיקה זו נועדה לאפשר לציידים המעדיפים צייד בשיטות מסורתיות תוך שמירה על איזון אקולוגי לפעול על פי החוק.
לשם כך פותחו דגמים מודרניים מסוג "In-line" הכוללים מנגנוני ירי מתקדמים, קפסולות הצתה אטומות, אבק שריפה סינתטי וקליעים מתקדמים, המאפשרים דיוק מרבי בטווחים ארוכים.
קיימות תחרויות ספורטיביות ברחבי העולם הכוללות ירי בכלי נשק היסטוריים.
גופים כמו ההתאחדות הלאומית לירי בנשקי נטען בארצות הברית או התאחדות הירי הבריטית בנשקי אבק שריפה מקיימים טורנירים לפי כללים מדויקים, ולעיתים אף לפי תקני ISSF.
לצורך זה פותחו כלי נשק נטעני לוע הפועלים על פי עקרונות התכנון של נשקי In-line כלומר פיקת ההצתה נמצאת בקו ישר עם הקנה בניגוד לכלי משק בתכנון מסורתי בהם מערכת ההצתה מורכבת לצד החלק האחורי של הקנה.
תכנון זה זה מאמץ עקרונות מודרניים של בטיחות, דיוק ונוחות תפעול, תוך שמירה על עקרון ההטענה מהלוע.
במדינות בעלות רגולציה מחמירה על כלי ירייה מודרניים, כלי נשק נטעני קנה אינם מוגדרים תמיד כ"נשק חם" מבחינה משפטית.
לפיכך, באזורים מסוימים באירופה, בקנדה ובאסיה ניתן לרכוש ולהחזיק כלי נשק מסוג זה בתנאי רישוי שונים מקילים מה שהופך אותם לנפוצים בקרב אספנים וחובבים.
כלי ירייה נטעני־קנה משמשים בטקסים צבאיים, שחזורים היסטוריים, חגיגות לאומיות והצגות תרבותיות.
באירועים כאלה נעשה לעיתים שימוש בירי ללא קליע .
כלי הקשת הם כלי נגינה ממשפחת הכלים הקורדופוניים או כלי המיתר שבהם הנגינה מתבצעת בעיקר בעזרת קשת.
כלי הקשת העממיים בתרבויות שונות וכלי הקשת העתיקים שהיוו שלבים בהתפתחות כלי הקשת המודרניים נקראים בשפה האנגלית בשם הכוללני "פידל" (fiddle ברבים fiddles).
את הצליל בכלי הקשת מפיקים בעיקר בעזרת קשת, ולעיתים באמצעות פריטה באצבעות (פיציקטו).
הקשת, שאותה מעבירים על המיתרים, גורמת לרטט במיתרים אשר מתבטא בצליל, המועצם בדרך כלל על ידי תיבת תהודה.
כלי הקשת העיקריים במוזיקה המערבית הם קונטרבס, צ'לו, ויולה וכינור (מסודרים מהגדול לקטן).
לכל כלי הקשת המערביים אותו מבנה מלבד הקונטרבס, שבמבנהו יש שינויים קלים.
מבנה כלי הקשת מודגם בתמונה: כל כלי הקשת מורכבים מצמרת, צוואר וגוף (שעיקרו תיבת התהודה).
לאורך חלקי כלי הקשת מתוחים מיתרים.
– למרבית כלי הקשת יש בצמרת מפתחות כיוון, בעזרתם מותחים את המיתרים על מנת לשנות את גובה הצליל ההתחלתי המופק מהם.
בכינור, ויולה וצ'לו – מפתחות אלה לא מחוברים לצמרת הכלי (כמו בגיטרה, למשל), אלא תפוסים לצמרת הכלי בעזרת לחץ.
גודל המפתחות תלוי באורך המיתר ובגודל הכלי.
בעת סיבוב המפתח, יש לדחוף אותו כלפי פנים, כדי שייתפס חזק בחורו.
כדי להגביר את החיכוך בין היד למפתח, במפתחות עצמם ישנם שקעים.
במפתחות הכיוון יש חור, ובו מושחלים המיתרים.
מפתחות אלו, מחוברים למוט, שעליו מלופף המיתר.
כאשר מסובבים את המפתחות, המוט מסתובב ומביא למתיחת המיתר ולהרפייתו.
כך ניתן לשלוט על גובה הצליל.
על מנת לכוון את הצליל בקלות, משתמשים בבורגי הכיוון הקטנים הנמצאים בתחתית הכלי.
בעזרתם ניתן לכוון את צלילי המיתרים ביתר דיוק.
בקונטרבס מפתחות הכיוון עשויים מתכת, והם מחוברים אל צמרת הכלי, בדומה לגיטרה, ולכן מאוד קל לסובב אותם.
צמרת הכלי בכלי הקשת המערביים מסתיימת לרוב בצורה של "שבלול".
מתחת למפתחות הכיוון נמצא הצוואר, ועליו יש "שחיף".
הצוואר עשוי מחתיכה ארוכה של עץ, המעוגלת ברוחבה.
השחיף (שצבעו שחור) ממשיך אל גוף הכלי.
את המיתרים לוחצים כנגד השחיף בעזרת אחת מארבע האצבעות, כשמאחוריו מניחים את האגודל.
קיצור המיתרים, הנגרם כתוצאה מהלחיצה משנה את גובה הצליל.
על גבי השחיף מתוחים המיתרים.
המיתרים עשויים ממתכת מלופפת (בעבר היו עשויים ממעי או גיד), המיתרים המפיקים צלילים נמוכים יותר עבים מהמיתרים המפיקים את הצלילים הגבוהים.
המיתרים קשים, וצריך ללחוץ עליהם בעוצמה מרובה (בצ'לו יותר, בכינור פחות) בשביל להפיק צליל ערב.
כתוצאה מכך כריות אצבעות יד שמאל של נגני כלי הקשת הופכות קשות.
הלחיצה על המיתר עלולה להכאיב לנגנים מתלמדים, עד שהם מתרגלים, וכריות אצבעותיהם נעשות קשות.
ישנם גם תרגילים לפיתוח חוזק שרירי האצבעות, ההופכים את הלחיצה לקלה יותר.
בכלי הקשת המערביים אין סריגים (סימונים על גבי השחיף המורים למנגן על מיקום הנחת האצבע, כמו למשל בגיטרה), ישנן "פוזיציות" ששמן נקבע על-פי המיקום של היד על גבי השחיף, והנגנים נדרשים לקלוע למיקום המדויק על גבי השחיף שיתן את הצליל הרצוי.
לעומת זאת ישנם כלי קשת כדוגמת היילי טנבור הטורקי שבהם יש סריגים.
הגוף – בקצה הצוואר ישנה בליטה בחלקו האחורי של הצוואר.
הנגנים מנצלים אותה במעברי הפוזיציות.
מתחת לצוואר, מתחילה תיבת התהודה, שתפקידה להגביר את הצליל ולהוסיף נפח בצליל.
בכינור, למשל, תיבת התהודה קטנה ולכן הצליל המופק פחות עמוק, ולעומת זאת לקונטרבס יש תיבת תהודה גדולה מאוד, ולכן צלילו רם יותר, ישנן עוד תוספות לכלים שמאזנות הבדל זה.
לתיבת התהודה יש שוליים הבולטים החוצה לכל אורך תיבת התהודה, ומחזקים את הכלי שלא יתפרק.
גב הכלי והדפנות עשויים עץ אדר, (מייפל) או עצים אחרים ובטן הכלי עשויה מעץ אשוח.
הגב ובטן הכלי קמורים בדרך כלל, כדי להוסיף עוד נפח לתיבת התהודה.
הצד המחובר לצוואר של תיבת התהודה מכונה כתפיים.
בכינור, ויולה וצ'לו הכתפיים ישרות, ואז מתעגלות כלפי מטה, ואילו בקונטרבס הכתפיים "שמוטות".
בצידי תיבת התהודה של כלי קשת ישנם שקעים התורמים לכך שכאשר מנגנים עם הקשת על המיתרים החיצוניים (בכינור – מי וסול, בצ'לו – דו ולה), היא לא תתנגש בגוף הכלי.
הצ'לנים נעזרים בשקעים אלו כדי לתפוס את הכלי בעזרת ברכיהם ולייצב אותו.
בסמוך לשקעים, ישנם שני חתכים המקבילים זה לזה הדומים לצורת S או f.
החתכים גורמים לכך שהצליל יצא מתיבת התהודה אל חלל החדר.
חתכים אלה נמצאים בכל כלי הקשת, והם הפכו לסימן היכר המאפיין את כלי הקשת.
צורתם של החתכים השתנתה מעט לאורך ההיסטוריה.
בין שני החתכים, נמצא הגשר, עליו מונחים המיתרים.
הגשר גבוה, ומעוגל (שלא כמו בגיטרה, בה הגשר שטוח), כדי שהנגן יוכל לנגן על כל מיתר בנפרד.
הגשר בעל צורה קבועה בכל כלי הקשת המערביים, והוא לא מודבק לכלי, אלא מוחזק באמצעות הלחץ הרב של המיתרים המתוחים – כ-50 ק"ג בכינור, ובצ'לו כ-140 ק"ג.
הגשר עשוי עץ ומונח בצורה אנכית לכלי.
את הגשר לא מורחים בלכה, כמו את שאר הכלי, משום שתפקידו הנוסף של הגשר הוא להעביר רטט לגוף הכלי, ולכן הוא צריך להיות מונח כשכל בסיסו בא במגע עם הכלי.
משום שאינו מצופה לכה, הגשר מתבלה מהר יותר משאר הכלי ולכן לעיתים מחליפים אותו.
על הגשר ישנם ארבעה חתכים דקים שעליהם משעינים את המיתרים.
החתכים מקבעים את המיתרים למקומם.
מיקומו של הגשר קבוע, על תיבת התהודה ישנם שני "חצים" קטנים, ביניהם יש לשים את הגשר.
לשם הדיוק שבהפקת הצליל, חשוב שהגשר ימוקם במרכז הכלי.
מתחת לרגל השמאלית של הגשר, יש חלק הנקרא נשמה, ולו תפקיד מרכזי בכלי.
הנשמה היא מקל עץ ישר הנמצא בין הבטן לגב הכלי, ולה כמה תפקידים, האחד הוא לשמור שבטן הכלי לא תשקע מהלחץ המופעל על הגשר, והשני הוא לקבוע את גוון הצליל ('צבע' הצליל).
הנשמה קובעת את כל גוון הצליל של הכלי, וכל תזוזה קטנה של הנשמה תשנה את אופי הכלי – אם יהיה חריף, עדִין, מתוק, וכו'...
בוני כלי הקשת משחקים עם הנשמה בהתחלה כדי לבדוק מה הנקודה שבה הכלי מצלצל הכי טוב, בדומה למגבר שבו מגבירים את הבס, או את הטרבל.
מאחר שהבטן וגב הכלי קמורים, גם הנשמה בקצוותיה בנויה לפי הקימור של הבטן והגב, ולכן יש כמה סוגי נשמות לפי מיקום הנשמה (שזז במילימטרים).
המיתרים מסתיימים בחלק הנקרא מִשְחָל, שהוא תוספת לכלי הקשת, המתוח בעזרת פלסטיק אל תחתית הכלי.
חלק זה צר בתחתיתו, והולך ומתרחב, ובמעלה ישנם ארבעה ברגים, 'בורגי כיוון' עליהם מלופפים המיתרים.
ברגים אלה עוזרים לכיוון המדויק של הצליל, בחלקיקי-הטון.
יש הסבורים כי המשחל משפר את הצליל המופק מכלי הקשת, ויש החולקים עליהם וטוענים כי המשחל פוגע בצליל.
פעם משחל זה לא היה קיים, וכיוונו את כלי הקשת רק בעזרת המפתחות.
בכינור, לא נוהגים לשים בורגי כיוון בכל המיתרים, אלא רק במיתרים הגבוהים: במיתר מי, ולעיתים גם במיתר לה, ואילו בצ'לו נוהגים לשים בכל המיתרים את בורגי הכיוון מאחר שההשפעה על הצליל קטנה יותר.
בקונטרבס אין בורגי כיוון, מאחר שהוא מתכוון בקלות בעזרת מפתחות המתכת (בניגוד למפתחות העץ בכלי הקשת האחרים).
הקשתות של הכינור, הויולה, הצ'לו והקונטרבס דומות אחת לשנייה מאוד, ובכולן מנגנים באותה שיטה, אך בכל זאת ישנם כמה הבדלים בין הקשתות.
הקשת של כינור ארוכה יחסית לקשתות של קונטרבס וצ'לו.
שערותיה של קשת של כינור יותר "צרות" כאשר הן נמתחות, ואילו שערותיה של קשת הקונטרבס יותר "רחבות".
זאת משום שבכינור, בזמן הנגינה נהוג להזיז את הקשת מהר יותר יחסית לקונטרבס, משום שהזזה מהירה של הקשת נותנת צליל יותר פתוח (ישנם קטעים ביצירות בהם מזיזים את הקשת פחות מהר, אך עדיין לא לאט כמו בקונטרבס).
בקונטרבס נוהגים לנגן עם קשת יותר מתוחה מאשר בכינור.
קשת מתוחה מאפשרת הפעלת משקל רב יותר על הקשת, הדרוש לנגינה בקונטרבס משום שהמיתרים בקונטרבס יותר עבים וארוכים ממיתרי הכלים האחרים.
במהלך ההיסטוריה, השתנה המבנה של כלי הקשת.
שינויים אלה נעשו בניסיון ליצור צליל יפה יותר.
בעבר, הקשת הייתה דומה לחץ וקשת של פעם, אך במהלך הזמן השתנתה.
גם היום בוני הכינורות עושים כל מיני ניסויים כדי להשיג צליל יפה יותר.
בימי קדם, המיתרים היו עשויים ממעיים של כבש (הנקראים מיתרי גידים), כיום הם עשויים ממתכת, המשיגה צליל יותר מבריק וחזק.
ניתן לראות את ההבדלים בין הויולה דה גמבה (כלי קדום הדומה לקונטרבס), לבין כלי הקשת של היום.
מלבד הכלים עצמם, גם הקשת השתנתה, וגם אופן הכיוון של כלי הקשת השתנה .
לכל כלי הקשת המערביים ארבעה מיתרים.
מיתריהם של כלי הקשת עשויים מתכת מלופפת, לרוב פלדה.
המיתרים הנמוכים שבכל כלי (בכינור המיתר סול, בויולה וצ'לו המיתר דו, ובקונטרבס המיתר מי) הם העבים והמלופפים ביותר, ולהם הצליל העמוק יותר, והמיתרים הגבוהים שבכל כלי (בכינור מי, בויולה וצ'לו לה, ובקונטרבס סול) הם הדקים ביותר, ולהם הצליל החזק והבולט יותר.
ביצירות קשות ומאתגרות, נעשה שימוש רב בצלילים הגבוהים, ולכן גם במיתרים הגבוהים, משום שהם הבולטים, וגם הקשים ביותר לנגינה.
מיתריהם של הכינור, הויולה והצ'לו מכוונים לפי קווינטות, ואילו המיתרים של הקונטרבס מכוונים לפי קוורטות (בדומה בגיטרה).
המשותף לכל הכלים הוא שהם מכוונים לפי מרווחים זכים, ולכן הם יותר מהדהדים.
את כל כלי הקשת מכוונים לפי הצליל לה, משום שבכל כלי הקשת נמצא המיתר לה.
בעבר, כיוונו את מיתר לה לפי תדר נמוך יותר (בערך 415), השווה לצליל סול דיאז של היום (בהשוואה לתו לה בתדר 440), וכיום מכוונים את מיתר לה לפי התדר 440 (עד 445).
יש נטייה להעלות את התדר, כדי לקבל צליל מבריק יותר, ולכן התדר של הצליל לה (וגם של שאר הצלילים הקיימים), עולה עם השנים.
זאת משום שכשהצליל יותר גבוה, המיתר יותר מתוח, והצליל המופק ממנו יותר מבריק.
כאשר מכוונים את הכלים ברביעיית מיתרים או תזמורת מיתרים, הכנר הראשי מנגן את מיתר לה, ושאר הנגנים מכוונים את כלי הנגינה שלהם בהתאם.
לשם כך, נגני כלי הקשת צריכים לפתח שמיעה טובה.
נגני כלי הקשת מכוונים לפי מרווח זה משום שהמרווחים קווינטה וקוורטה הם מרווחים זכים אשר ניתן לחוש בהם זיוף ביתר קלות.
כלי הקשת הם חלק בלתי נפרד מן התזמורת הסימפונית, והם מנגנים ברוב הקטעים במהלך היצירה.
בפרטיטורה כלי הקשת מופיעים אחרונים בסדר הכלים, אחרי משפחת כלי הנשיפה והפסנתר.