tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר ומכון ויצמן למדע ויועצו הצבאי של דוד בן-גוריון בעת מלחמת העצמאות.
בנם של הלורד ישראל ורבקה זיו.
מרקוס זיו נולד במנצ'סטר למשפחתם הציונית של ישראל זיו ואשתו, רבקה, שהייתה בתו של מיכאל מרקס, מייסד בית המסחר מרקס אנד ספנסר.
עוד בהיותו בן 4 נכח עם הוריו ודודו, הארי סאקר, בכינוס לכבוד הצהרת בלפור.
בשנת 1929 ביקר לראשונה בארץ ישראל עם הוריו והמשיך לבקר בארץ, בחווילת המשפחה בתל מונד מעת לעת.
במלחמת העולם השנייה היה קולונל ארטילריה, נלחם בפלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 (קרב עליו זכה בעיטור קצין מסדר האימפריה הבריטית).
לאחר תום המלחמה היה מוצב במשך שנתיים בירושלים.
במאי 1948 היה יועצו הצבאי של דוד בן-גוריון, תפקיד אותו מילא כשנתיים ובמסגרתו דאג לציוד צה"ל הצעיר, בזכות קשריו בצבא הבריטי ובצמרת הממון הבריטית.
בשנת 1951 חזר לצמיתות לבריטניה, אם כי הרבה לבקר בישראל.
ב-1963 נישא בפעם הרביעית בלונדון ללילי לבית מורצקי.
לילי הייתה, כמו אמו של זיו, לפעילה מרכזית בויצו.
את דרכו בבית המסחר המשפחתי, מרקס אנד ספנסר, התחיל עוד ב-1934, כשולייה, למרות ייחוסו.
לאחר 1951 קיבל לידיו את ניהול מחלקת המזון של הרשת והתקדם עד שהתמנה ליו"ר החברה ב-1972 וכיהן בתפקיד עד 1983. שנים אלה היו השנים שעיצבו את החברה מרשת בריטית לרשת רב-לאומית גדולה ומשגשגת.
הוא הרחיב את מגוון מוצרי הרשת ודאג אישית לייצוג התעשייה הישראלית בחנויותיה.
הוא טיפח קשרים עם ראשי תעשיית הטקסטיל הישראלית כגון לודז'יה וגוטקס, דב לאוטמן, גדעון אוברזון ועוד.
בגין פעילותו לטובת התעשייה הישראלית קיבל ב-1979 פרס מיוחד מאת הנשיא יצחק נבון.
לאחר שפרש זיו מתפקידו כיו"ר, נותר בתפקיד נשיא החברה עד מותו.
במקביל לתפקידו במרקס אנד ספנסר היה גם יו"ר מועצת המנהלים הבינלאומית של מכון ויצמן, שהוקם לזכר אחיו, דניאל זיו.
כמו כן כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-בריטניה (שייסד) ונשיא המגבית היהודית המאוחדת.
ב-1980 מונה ללורד לכל ימי חייו והפך בכך ל"לורד זיו השני", לאחר אביו.
ב-1984 הפך ליו"ר חברת הבת של הבנק הבינלאומי הראשון בלונדון ופעל לשכנוע אנשי עסקים יהודים בריטים כסמי שמעון, רוברט מקסוול וצ'ארלס ברונפמן להשקיע בחברות ישראליות.
בין השנים 1986–1993 כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המנהלים של חברת ההפקה של העיתון הבריטי האינדפנדנט.
ביוני 1992 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בנו היחיד היה דוד זיו.
מרקוס טרנטיוס וארו היה מלומד וסופר רומאי.
וארו נולד ליד ריאטה (כיום העיר ריאטי במחוז לאציו שבאיטליה) למשפחה ממעמד הפרשים.
הוא נשאר קרוב לשורשיו והיה בעל אחוזה חקלאית גדולה בעמק שבו נולד.
וארו, שתמך בפומפיוס, הגיע למשרה של פראיטור אחרי ששימש כטריבון, כקוואיסטור וכאיידיל.
ב-59 לפנה"ס היה חבר ועדה שהכינה את תוכניתו של יוליוס קיסר ליישוב מחדש של קפואה וקמפניה.
במשך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר (49 - 45 לפנה"ס) פיקד על כוחותיו של פומפיוס בקרב אילרדה והשתתף בקרב פארסאלוס (9 באוגוסט 48) שבו צבאו של פומפיוס ניגף בפני כוחותיו של קיסר.
וארו זכה במחילה, וקיסר מינה אותו למנהל הספרייה ברומא, אבל אחרי מות קיסר, מרקוס אנטוניוס הכריז על וארו כאויב המדינה.
רוב רכושו הוחרם והוא איבד את משרתו בספרייה.
כאשר הרפובליקה הרומית הפכה לאימפריה וארו מצא את מקומו לצדו של אוגוסטוס קיסר ולבסוף זכה בחיי שקט ושלווה שאפשרו לו לעסוק במחקר ובכתיבה.
הוא למד אצל הפילולוג לוקיוס אליוס סטילו ברומא, ומאוחר יותר היה תלמיד האקדמיה האפלטונית באתונה אצל אנטיוכוס מאשקלון.
מרקוס טרנטיוס וארו כתב למעלה מ-74 יצירות בלטינית על נושאים רבים ושונים, ובהם תשעה ספרי דיסציפלינה שעסקו בדקדוק, רטוריקה, לוגיקה, אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, רפואה ואדריכלות.
סופרים מאוחרים יותר הגדירו את שבע האמנויות החופשיות (שכללו את שטחי הדיסציפלינה של וארו מלבד רפואה ואדריכלות) שהיוו את נושאי הלימוד הבסיסיים בימי הביניים.
קטעים רבים מספריו שימשו את האנציקלופדיסטים הצרפתיים במרוצת המאה השמונה עשרה.
וארו ערך רשימת אנשים ששימשו במשרת קונסול רומאי - רשימה שנקראה "הכרונולוגיה של וארו".
רשימה זו נועדה לקבוע את השנים המדויקות שבהן כיהנו הקונסולים בהיסטוריה הרומאית.
אם כי נפלו טעויות ברשימה זו, היא הייתה מקובלת בציבור בעיקר משום שהייתה חרותה על שער הניצחון של אוגוסטוס קיסר ברומא.
החיבור "דמויות" (Imagines) היה הספר המאויר הראשון ברומא.
נכללו בו 700 אישים יווניים ורומיים שלכל אחד מהם הוקדשו דיוקן מצויר ומספר שורות.
רק משני חיבורים של וארו נותרו קטעים ניכרים, והם: 'על אודות השפה הלטינית' (De lingua Latina) ב-25 ספרים.
מהם נותרו הספרים 5 ו-6 בשלמותם, וחלקים מן הספרים 10-7. החיבור היחיד שנותר בשלמותו הוא 'על אודות החקלאות' (De re rustica) בשלושה ספרים, שנכתב במתכונת של דו-שיח.
נדונים בו בעיקר עניינים הנוגעים לגידול בקר, צאן, ציפורים ודבורים.
שרדו גם קטעים רבים קצרים מספריו האחרים שצוטטו בכתביהם של מחברי העת העתיקה ובהם קיקרו, פליניוס הזקן, ורגיליוס ואולוס גליוס.
קווינטיליאנוס כינה את וארו "הגדול שבמלומדים הרומאיים".
בין היתר, וארו חזה מראש את המיקרוביולוגיה, כאשר המליץ לאנשי תקופתו להתרחק מאדמת ביצה וטען כי מקומות אלה שורצים ביצורים קטנים שאינם נראים לעין, הנכנסים לגוף דרך הפה או האף וגורמים למחלה ולמגפה.
החיבור "קדמוניות העניינים האנושיים והאלוהיים" ("Antiquitates Rerum Humanarum et Divinarum"), כלל 41 ספרים ונכתב בין 63 ל-47 לפנה"ס והגיע לידינו בתיווך אוגוסטינוס.
וארו נדרש בו להיעדרם של צלמים בדת היהודית והוא משוה אותה לדת הרומית.
על פי אוגוסטינוס, וארו "אומר שבמשך למעלה מאה ושבעים שנים סגדו הרומאים הקדמונים לאלים ללא צלם.
'לו נמשך נוהג זה עד ימינו אנו', הוא אומר, 'או אז היינו אדוקים יותר בעבודת האלים'.
וכתימוכין לדעתו זו הוא מביא כראיה, בין השאר את דוגמת העם היהודי...
הוא העריך בחכמה שאלים בצורת דמויות מטופשות עלולים בנקל לעורר בוז".
זוהי אחת ההתבטאויות האוהדות ביותר של מחבר פגאני על הדת היהודית ומנהגה לעבוד אל ללא צלם.
משתמע ממנה שהיהודים נראים לו "דתיים" יותר במובן המסורתי, מאשר הרומאים, מכיוון שלא בגדו במנהג האבות שלהם.
וארו ראה ביהודים עם שדרכו תואמת את מנהגי רומא העתיקה.
פולחנם נטול הצלמים תואם את מה שהיה פעם גם האידיאל של הדת הרומית המקורית, אך התדרדר לעבודת אלילים המחליפה את האלים האמתיים בפסלים.
בספרות היוונית-רומית הפגאנית, אחת הדרכים להבין את המוזרות של תפיסת האלוהים ביהדות ולשלבה בפנתאון היווני או הרומי, הייתה להכריז על אלוהי היהודים כבכיר האלים וכך לזהותו עם יופיטר או זאוס.
על פי אוגוסטינוס, גם וארו הציע את האפשרות הזאת, ככל הנראה לראשונה: "וארו, אחד מתוכם...חשב שאלוהי היהודים זהה ליופיטר, וסבר שאין זה משנה באיזה שם הוא קרוי, כל עוד מתכוונים לאותו הדבר...
מכיוון שהרומאים בדרך כלל אינם סוגדים לאף ישות העולה על יופיטר...והם חושבים אותו למלך כל האלים, ומאחר שלתפיסתו היהודים עובדים את האל העליון, הוא לא יכול היה אלא לזהותו עם יופיטר".
אוגוסטינוס מזכיר בשני מקומות נוספים את העובדה שוארו מזהה את אלוהי היהודים עם יופיטר ואילו לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) מציין שוארו אומר על האל היהודי "שהוא נקרא 'יהו' (Iao) ב(שירי) המסתורין הכלדיים (Chaldaean mysteries)".
האל "יאו" (יהו) נזכר גם אצל בן דורו של וארו, דיודורוס סיקולוס, ומאוחר יותר אצל קורנליוס לבאו.
מלבד דבריו על היהודים ודתם, וארו מזכיר גם את ארץ יהודה - בדיווחו על אירועים שהתרחשו בזמן שפומפיוס ניהל מלחמה באזורים הסמוכים לה, ובהתייחסו לתמרים שלה: "עצי התמר של סוריה נושאים פירות ביהודה, אבל אינם יכולים להוציא פרי באיטליה".
מרקוס מאגנו מוראלס טבארש (בפורטוגזית: Marcos Magno Morales Tavares ; נולד ב-30 במרץ 1984) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
טבארש שיחק 14 שנים במריבור הסלובנית, בה שימש גם כקפטן הקבוצה, והוא מלך ההופעות ומלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
כמו כן, הוא מלך השערים בכל הזמנים של ליגת העל הסלובנית עם 159 שערים.
טבארש החל לשחק כילד ברחובות עיר הולדתו, פורטו אלגרה.
אליל ילדותו היה רומאריו ולאחר שבגר וזיהה את נטייתו לשחק ברגל שמאל ניסה לחקות את ויולה .
בנעוריו שיחק בקבוצת הנוער של גרמיו ואף בנבחרת הנערים של ברזיל.
רצונו להגיע במהירות למשחק בשורות הבוגרים הביא אותו לחתום על חוזה ב-2002 עם הקבוצה המלזית, קדה.
שנה לאחר מכן, חזר טבארש לברזיל ושיחק שנה במדי אתלטיקו פרנאאנסה.
לאחר שנה נוספת, שב למלזיה ולקדה ושיחק שם שנה וחצי, עד 2006. הוא זכה עם קבוצתו באליפות מלזיה והיה מלך השערים של הקבוצה.
במלזיה הוא צד את עינו של רוברטו דה אסיס מורירה (אחיו וסוכנו של רונאלדיניו) והעבירו לקבוצה אותה קנה ב-2006 בברזיל, פורטו אלגרה.
טבארש לא נקלט בקבוצה ועבר בתחילת 2007 לקבוצה הקפריסאית, אפואל ניקוסיה, מתוך רצון להיכנס לזירת הכדורגל האירופית.
גם בניקוסיה לא הצליח טבארש ובתחילת 2008 עבר לקבוצה הסלובנית מריבור.
טבארש הגיע באמצע העונה בליגת העל הסלובנית ובמהלכה קנה לו מקום של קבע בהרכב הקבוצה וזכה לאהדת הקהל.
בעונת 2008/2009 זכה עם מריבור באליפות סלובניה.
הוא כבש 15 שערים וסיים כסגן מלך השערים בליגה וכמלך השערים של קבוצתו.
כמו כן הוא נבחר כשחקן השנה בסלובניה.
בעונת 2009/2010 כבש טבארש 10 שערים וצבר 7 מסירות שהביאו לשערים.
הוא אף כבש 5 שערים במשחקי הגביע הסלובני וסייע לקבוצתו לזכות בגביע הלאומי.
הודות ליחסיו הטובים עם שאר שחקני הקבוצה והאהדה לה זכה בקרב הקהל, נבחר טבארש לקפטן הקבוצה באוקטובר 2009. בספטמבר 2010 חתם טבארש על חוזה עם מריבור עד תום עונת 2012/2013.
בעונת 2010/2011 סייע טבארש למריבור לזכות באליפות סלובניה.
הוא כבש 15 שערים ומסר 16 מסירות שהביאו לשערים.
הוא נבחר באותה שנה לשחקן בעל הערך הרב ביותר בליגה הסלובנית, הן על ידי השחקנים בליגה והן על ידי כלי התקשורת הסלובנים.
מרקוס סמואלסון (בשוודית: Marcus Samuelsson; נולד בשם Kassahun Tsegie ב-25 בינואר 1970 באתיופיה) הוא שף שוודי ובעלים-שותף של מסעדת "אקוואויט" (Aquavit) בעיר ניו יורק ושל מסעדת "סי-האוס" (C-House), במלון אפיניה בשיקגו, "מרק בורגר" (marc burger) בשיקגו ו"סטריט פוד" (Street Food) בסטוקהולם.
לאחר לידתם נפטרה אמם משחפת, בהיותו בן שלוש, Kassahun Tsegie ואחותו המבוגרת Fantaye, אומצו בידי אן מארי ולנארט סמואלסון, עקרת בית וגאולוג, שהתגוררו בגטבורג, שוודיה.
האחים המאומצים קיבלו שמות חדשים: מרקוס ולינדה סמואלסון.
יש להם גם אחות מאומצת, אנה סמואלסון.
אביהם הביולוגי של האחים, Tsegie, הוא כומר ואב לשמונה אחים חורגים של השף; הוא עדיין מתגורר בכפר באתיופיה שם נולד סמואלסון.
אחרי שהחל להתעניין בבישול בהשפעת סבתו מצד אמו בשוודיה, למד סמואלסון במכון הקולינרי בגטבורג, שם גדל, התלמד בשווייץ ובאוסטריה, והגיע לארצות הברית ב-1991 כטבח במסעדת "אקוויט".
בהיותו בן 24, סמואלסון נעשה השף הראשי של "אקוויט" ומעט אחרי-כן נהיה השף הצעיר ביותר שקיבל ניקוד שלושה כוכבים בביקורת המסעדות של הניו יורק טיימס.
ב-2003 הוא נבחר ל"שף הטוב ביותר: העיר ניו יורק" בידי קרן ג'יימס בירד.
באותה שנה הוא פתח את מסעדתו השנייה ריינגו (Riingo), שמגישה אוכל אמריקאי בהשפעת המטבח היפני.
ספריו של סמואלסון פורסמו באנגלית ובשוודית.
ב-2006 ראה אור ספרו בהשפעה אפריקאית The Soul of a New Cuisine שזכה בפרס "ספר הבישול הבינלאומי הטוב ביותר" מקרן ג'יימס בירד.
סמואלסון הוא פרופסור אורח למדעי הקולינריה הבינלאומיים באוניברסיטת אומאו (בבית הספר למסעדנות ולאמנויות הקולינריה של אוניברסיטת אומאו) בשוודיה.
הוא בעל תוכנית הטלוויזיה Inner Chef, ששודרה ב-2005 בערוץ Discovery Home והגיש תוכנית נוספת ב-2008, Urban Cuisine בערוץ Centric.
סגנון הבישול שלו משלב השפעות בינלאומיות עם מטבחים מסורתיים משוודיה, יפן ואפריקה.
סמואלסון נשוי לדוגמנית גייט (מאיה) הייל.
ב-29 בנובמבר 2009, שימש סמואלסון כשף אורח של ארוחת הערב הרשמית הרשמית בתקופת נשיאותו של הנשיא ברק אובמה.
הארוחה, הייתה לכבודו של ראש הממשלה מאנמוהאן סינג של הודו והוגשה במדשאה הדרומית של הבית הלבן והייתה בעיקרה צמחונית ונכחו בה 400 אורחים.
סמואלסון ניסה להרכיב מאכלים ברי קיימא ואזוריים שמשקפים את המיטב במטבח האמריקאי ועדיין מעוררים טעמים של הודו.
הארוחה התבססה על ירקות ועשבים טריים מגן הבית הלבן, תפריטו של סמואלסון כלל מרק עדשים אדומות, כופתאות תפוחי אדמה צלויות, ופראונים בקארי ירוק.
סמואלסון משמש כיועץ למכון לחינוך קולינרי בעיר ניו יורק.
נכון ל-2010, הוא חי בהרלם, ליד המבנה בו שוכנת מסעדתו החדשה, "רד רוסטר" (Red Rooster), שפתחה את דלתותיה ב-2010.
במרץ 2010, אירחה "רד רוסטר" ארוחת ערב לגיוס כספים לוועדה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית, הנשיא אובמה השתתף בארוחת הערב.
בשנת 2021, השתתף בתוכנית הבישול של סלינה גומז, "סלינה + שף".
מרקוס סמואלסון הופיע בתוכניות בערוצים רבים, בכללם: CNN, בתוכנית The Dylan Ratigan Show של רשת MSNBC, כשופט בתוכניות Top Chef, Iron Chef America וChopped והוא מרבה להופיע בתוכנית Today של רשת NBC.
לאחרונה, הוא חבר לאמריקה און ליין על-מנת ליצור את Kitchen Daily, תוכנית מבוססת-מרשתת, שבה סמואלסון יעביר שיעורי בישול מדי חודשיים למיליוני צופים מקוונים.
בראשית 2010 סמואלסון התמודד לצד 21 שפים בעלי שם בסדרה המצליחה Top Chef Masters בערוץ Bravo.
בתום עשרה פרקים, הוכרז סמואלסון כמנצח, והרוויח $115,000 עבור פרויקט Tap של יוניסף.
הרב מרקוס (מרדכי) יסטרוב היה חוקר תלמוד, ממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה.
חיבורו המפורסם ביותר הוא A Dictionary of the Targumim, Talmud Babli, Talmud Yerushalmi and Midrashic Literature – מילון לתרגומי המקרא לארמית, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי וספרות המדרש.
יסטרוב נולד ברוגוז'נו בדוכסות הגדולה של פוזנן.
אחרי שקיבל הסמכה לרבנות ותואר דוקטור הוא מונה לרבה של קהילת רודף שלום בפילדלפיה, פנסילבניה ב-1866 בגיל 37. ב-1886 התחיל לפרסם את עבודת חייו: מילון לתרגומי המקרא לארמית, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי וספרות המדרש בחוברות.
הוא השלים את המילון ב-1903 שיצא, לבסוף, בשני כרכים ומאז נעשה משאב פופולרי עבור חוקרי תלמוד.
בהקדמה לספר ביקר יסטרוב בחריפות את הבלשנים ומומחי האטימולוגיה שטענו שמונחים מעורפלים בספרות התלמודית, מקורם הראשי הוא ביוונית.
יסטרוב סבר שההשפעה היוונית על הארמית התלמודית הייתה מינימלית וכי המונחים הלא ברורים ניתן לשייך למקורות עבריים.
במחקר המודרני היו רבים שמתחו ביקורת על שיטתו זו, וכיום רבות מן האטימולוגית המוצעות במילונו אינן נחשבות מהימנות.
יסטרוב גם כתב את רוב הערכים העוסקים בתלמוד באנציקלופדיה היהודית.
הוא היה אביהם של יוסף יסטרוב ומוריס יסטרוב.
יסטרוב היה בנם החמישי של אברהם ויטה (הנרייטה) יסטרוב.
עד 1840 הוא קיבל חינוך פרטי.
ב-1844 התחיל את השנה השלישית בגימנזיה על שם פרידריך וילהלם בפוזנן וסיים את בית הספר ב-1852. משם הוא נסע להאלה וסיים את לימודיו שם ב-1855 כשקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בד בבד המשיך את לימודי היהדות שלו וב-1853 בגיל 24 הוסמך לרבנות על ידי הרב משה פיילכנפלד ברוגוז'נו ומאוחר יותר, ב-1857 מהרב וולף לנדאו בדרזדן.
יסטרוב לימד במשך זמן קצר בבתי ספר אורתודוקסיים בברלין.
בתחילה בבית ספר שנוהל על ידי ד"ר דוד רוזן ואחרי כן בבית ספרו של מיכאל זקש.
הפעם כרבה של הקהילה היהודית בוורשה.
הוא התחיל ללמוד פולנית ואת המצב בפולין באותו זמן.
ב-27 בפברואר 1861 הגיעו הרגשות הלאומיים הפולניים לשיא והממשלה שלחה את הצבא.
חמישה אנשים נפלו בפרבר קרקוב בורשה.
הלוויתם וטקסי הזיכרון שנערכו לכבודם הפכו להפגנות פטריוטיות שבהן השתתפו, לראשונה, "האחים בני הברית הישנה" כקהילה יחד עם הפולנים.
אף על פי שהיה זה בשבת הצטרפו שלושה רבנים, כולל יסטרוב לתהלוכת הלוויה.
בטקס הזיכרון שערך בבית הכנסת שלו, גם כן בשבת, נשא יסטרוב את הדרשה הראשונה שלו בפולנית ועורר התלהבות כל כך גדולה עד שהמאזינים לה התאספו שוב והעלו אותה על הכתב.
הם הפיצו בתוך שבוע 10,000 עותקים כשהם עוקפים את הצנזורה.
שלושת הרבנים נעצרו בתירוצים שונים ב-10 בנובמבר 1861 ונכלאו במצודת ורשה.
יסטרוב הוחזק במשך 23 ימים בבידוד.
במשך 72 ימים הוא חלק תא עם הרב דב מייזליש.
הוא השתחרר ב-12 בפברואר 1862. בהיותו אזרח פרוסי הוא נשלח אל מעבר לגבול.
בזמן מאסרו הוא נדרש לענות על שאלות בקשר ליחסם של היהודים לפולנים הנוצרים ולהתנגדותם לממשלה.
יסטרוב, שבריאותו הייתה לקויה, בילה את האביב והקיץ של 1862 בברסלאו, ברלין ודרזדן.
בסתיו הוא נקרא על ידי הקהילה היהודית במנהיים.
כמה שבועות אחרי כן בוטל צו הגירוש שקיבל.
הדבר עורר מחלוקת בין הקהילה היהודית בוורשה (שהמשיכה לשלם את שכרו עד שעזב למנהיים) וקהילת מנהיים.
על פי בקשתו של יסטרוב שחררה אותו האחרונה מהתחייבותו.
כמה חודשים, אחרי שחזר לוורשה פרצה המהפכה.
der Juden von der Zerstörung des Ersten Tempels bis zur Makkabäischen Tempelweihe – ארבע מאות שנה של היסטוריה יהודית מחורבן בית ראשון עד טיהור בית המקדש על ידי המכבים (היידלברג, 1865).
ארגון עזרה של יהודים אמריקאים
בסתיו 1866 הוא נסע לפילדלפיה כרבה של הקהילה האשכנזית "רודף שלום" שאתה היה קשור עד מותו.
הוא נשאר בתפקיד עד 1892 והזדהה עם האינטרסים של הקהילה היהודית.
הבעיה שנדונה באותו זמן הייתה ארגון אותו דרבן יצחק ליסר ובמערב על ידי הרב הרפורמי יצחק מאיר וייז.
הם דנו בחינוך גבוה, בייצוג והסדרה של השינויים הליטורגיים.
יסטרוב נעשה, בתוקף אישיותו, לגורם חשוב בפתרון הבעיות האלה.
בהמרצתו של ליסר נפתח Maimonides College, הקולג' הרבני הראשון בארצות הברית שנפתח בפילדלפיה באוקטובר 1867. יסטרוב לימד פילוסופיה דתית והיסטוריה יהודית ומאוחר יותר פרשנות המקרא.
הוא זוהה עם הקולג' עד סגירתו ארבע שנים אחרי שנפתח.
לאותה תקופה שייך גם שיתוף הפעולה שלו עם הרב החשוב מבולטימור בנימין סולד (Benjamin Szold) בתיקון סידור התפילה של סולד "עבודת ישראל" וסידור "הגיון לב" וכן תרגום של סידורים אלה לאנגלית.
השפעתו גרמה, בקהילה שלו, לגיבוש וגדילה של הקהילה.
ב-1876 הוא היה חולה בצורה קשה ובמשך כמה שנים הוגבלה פעילותו הציבורית על ידי מצב בריאותו שדרש ממנו לצאת לחופשה בדרום אירופה.
במשך החופשה הכפויה הזאת הבשילו התוכניות לעבודת חייו – המילון שיצא לאור בלונדון ובניו יורק בין 1886 עד 1903. כאשר העבודה על המילון התקרבה לסיום בכתב יד (1895) התחילה החברה היהודית להוצאה לאור לעבוד על פרויקט של תרגום חדש של התנ"ך לאנגלית ויסטרוב מונה לעורך ראשי.
עד פטירתו הספיק להגיה יותר ממחצית ספרי התנ"ך.
נוסף על שתי משימות גדולות אלה הוא היה חבר בוועדת ההוצאה לאור של החברה היהודית להוצאה לאור מהזמן בה נוסדה והיה קשור לאנציקלופדיה היהודית כעורך מחלקת התלמוד.
היה לו מושב במועצת המנהלים המרכזית של אליאנס בפריז וכן יש בוועדה של מקיצי נרדמים.
הוא היה אחד מסגני הנשיא של הפדרציה הציונית האמריקאית והיה פעיל בהגשת סיוע חומרי ואינטלקטואלי למהגרים היהודים מרוסיה.
הוא צירף את קהילתו לאיחוד ליהדות רפורמית ועמד בקשרים קרובים עם וייז.
אחרי שהרפורמים פרסמו את מצע פיטסבורג הקיצוני ב-1885, ביטלו יסטרוב ורבנים מתונים דומים לו את חברות קהילותיהם באיחוד.
ב-1886 עזר, יחד עם הנרי פררה מנדס (מייסד האיחוד האורתודוקסי) לשבתאי מוראיס להקים את בית המדרש לרבנים באמריקה, שיהפוך בהדרגה למוקדה של היהדות הקונסרבטיבית.
בספטמבר 1892 הוא הועבר מתפקידו בקהילה שלו לטובת הרב הרפורמי ד"ר הנרי ברקוביץ.
יסטרוב ייחס החלטה זאת לפופולריות הגדלה והולכת של הרפורמים הליברלים ולרצונה של הקהילה להתחרות על חברים מבתי כנסת ליברליים יותר.
בנאום הפרדה שלו הוא נזף בקהילה שלו כשהוא עומד על כך ש"מי שאינו חש בהרמוניה עם עיקרי דת ישראל כפי שנמסרו מדור לדור אינו ראוי שיעמוד על הדוכן שנועד להצהרה על תורות היהדות".
הוא עשה כמה ניסיונות למנוע את כניסת הרפורמים, כולל מאמרים בעיתונות הכללית.
ב-1900 העניקה לו אוניברסיטת פנסילבניה תואר דוקטור בספרות.
מרקוס ליקיניוס קראסוס הצעיר, שהיה ידוע גם בכינויים "החסכן" ו"העשיר", היה נכדו של קראסוס חבר הטריומווירט הראשון, שנהרג בחרן במסעו נגד הפרתים.
הוא נולד בשנת 60 לפנה"ס והיה למצביא רומי.
כמו רבים מן האצולה, החליף קראסוס מחנות מספר פעמים במהלך מלחמות האזרחים הרומיות, והצטרף למחנה אוקטביאנוס (לפני קרב אקטיום).
בשנת 30 כיהן קראסוס כקונסול לצידו של אוקטביאנוס, אך הוא ידוע בעיקר בהצלחותיו הצבאיות שלא זיכו אותו בעיטורים שהיו נהוגים באותה עת.
קראסוס הצעיר היה מצביא רומי אשר לחם בראשית מלחמות האזרחים הרומיות במחנות סקסטוס פומפיוס ומרקוס אנטוניוס (החל משנת 36 לפנה"ס).
לאחר שחבר לאוקטביאנוס ומונה לקונסול לצידו, יצא קראסוס בקיץ שנת 30 לפנה"ס, לפני סיום כהונתו כקונסול, נגד הבסטרנים, בני שבט גרמאני שישבו מעבר לגבולות הפרובינקיה מקדוניה ואיימו לפלוש לאימפריה.
קראסוס יצא נגדם עם כוח צבאי, ובתחילה הניס אותם לאחור מבלי להילחם בהם כלל.
הוא רדף אחריהם במנוסתם למואסיה והבסטרנים שלחו אליו שליחים במטרה לפייסו, וטענו כי טרם עשו לרומאים דבר-מה שיצדיק את רדיפתו.
קראסוס עיכב את השליחים במחנהו בטענה שיתן להם את תשובתו ביום המחרת, ואירח אותם ביד נדיבה באוכל ובמשקאות.
לאחר שהשתכרו למד מהם את תוכניתם.
כך הצליח בעזרת תחבולות להפילם במלכודת ולערוך בהם טבח גדול ליד אחד מיובלי הדנובה.
במהלך הקרב הרג קראסוס במו-ידיו את מלך הבסטרנים.
הוא לא שב מיד לרומא ובשנת 29 המשיך קראסוס בפעולות דיכוי אויבי רומא במחוז מואסיה ובניהם גם התראקים שהתנכלו לו ברדיפתו אחר הבסטרנים.
לאחר ניצחונו, הסנאט העניק לקראסוס ואוקטביאנוס את הכבוד הגדול של עריכת טריומף כבר בחורף שלסוף שנת 29 לפנה"ס.
אוקטווינוס ויתר על השתתפות בטריומף, על אף שכבוד זה היה שיא הקריירה שאזרח רומי היה יכול לקוות לו.
תהילת הטריומף נמשכה לאורך כל חייו של האזרח ואף יורשיו נהנו מפירותיה.
ברומא תהילה צבאית הייתה ונשארה, לאורך כל ההיסטוריה, מרכיב חשוב ביותר של כוח פוליטי.
עריכת תהלוכת הניצחון ברומא לא הייתה רק ציון והוקרה על השירותים הגדולים של המצביא המנצח, אלא הרבה מעבר לכך.
במהלך התהלוכה המצביא היה מקושט וכמעט מחופש לאל.
הוא שימש כנציג של האל מארס ואפילו כהתגלמותו.
עם זאת, לאחר ששב לרומא, לא הסתפק קראסוס בטריומף, אלא דרש גם כבוד נוסף של ספוליה אופימה המוענק למצביא רומי שהצליח תוך כדי קרב להרוג במו ידיו את מנהיג האויב.
כבוד זה הוענק קודם לכן רק 3 פעמים בכל תולדות רומא.
דרישתו של קראסוס, בנוסף לטריומף שכבר הוענק לו, קוממה את אוקטביאנוס.
הנימוק לפסילת התואר היה שהספוליה אופימה הוענקה רק למפקד העליון של הכח הצבאי ובמקרה המדובר היה אוגוסטוס המפקד, וקראסוס היה רק בחזקת שליח (legatus).
תקרית זו הייתה אחד מביטויי השינוי שחל במעמדה של האריסטוקרטיה ברומא עם כינון הפרינקיפט.
גם התואר "אימפרטור" שהיה נהוג לתת לאזרח רומי אשר כובד בטיורמף לא חל על קראסוס.
ערכם של ניצחונותיו הוקטן ככל הנראה מפאת חששות של אוקטביאנוס שהיוקרה שיקבל קראסוס תפגע במעמדו.
מרקוס ליקיניוס קראסוס היה בנו הבכור של מרקוס ליקיניוס קראסוס, בן בריתו הפוליטי של יוליוס קיסר.
מרקוס קראסוס נבחר לקווסטור ושירת בצבאו של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה, אך לא התבלט בה.
לאחר מותם של אביו ואחיו, פובליוס ליקיניוס קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס, המשיך לתמוך בקיסר במהלך מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 49 לפנה"ס, עת קודם לדרגת לגאטוס והיה לנציב גאליה קיסאלפינה.
מרקוס סלוטר הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצה א.א.ק.
בקריירת המכללות שלו, הוא שיחק עבור אוניברסיטת המדינה סן דייגו.
אחרי השנה השלישית שלו, היה זכאי להיבחר בדראפט ה-NBA 2006 ושכר סוכן אך לא הצליח להיכלל בדראפט.
סלוטר עבר לאירופה לשחק בקבוצה פינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית בכדורסל.
הייתה לו עונה פורה עם ממוצע של 13.3 נקודות, 10.1 ריבאונדים, 1.2 חסימות ו-2.3 חטיפות כדור.
הוא נבחר ל-MVP של משחק האולסטאר של ליגת העל הטורקית ב-2007. לאחר מכן חתם על חוזה של שנתיים על קבוצת ה-NBA מיאמי היט ביוני 2007, אך שוחרר ב-29 באוקטובר 2007 בטרם שיחק במדיה.
בעונת 2007/2008 הוא חתם בקבוצה הישראלית הפועל ירושלים איתה הגיע לרבע גמר גביע יול"ב אך נענש משמעתית על כך שבילה עם פרוצה בערב לפני משחק בצרפת ושוחרר מהמועדון.
לאחר מכן חתם בקבוצת גראבלין דנקירק מליגת העל הצרפתית בכדורסל להמשך העונה.
בעונת 09\2008 הוא חתם על חוזה לשנה אחת עם הקבוצה אייסבירן ברמרהאפן מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
באוגוסט 2009, הוא חתם על חוזה של שנתיים במועדון הכדורסל נאנסי מליגת העל הצרפתית בכדורסל.
ב-27 ביולי 2010, הוא חתם על חוזה לשנה במועדון הכדורסל ויאדוליד מליגת העל הספרדית בכדורסל.
ביולי 2011, הוא חתם על חוזה לשנה במועדון הגרמני ברוז במברג.
שנה מאוחר יותר, לאחר שזכה באליפות הליגה הגרמנית ובגביע הגרמני הוא חזר לספרד וחתם במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד מליגת העל הספרדית בכדורסל.
באוגוסט 2013, הוא האריך את חוזהו עם ריאל מדריד עד סוף עונת 14\2013.
מרקוס מינוקיוס רופוס, היה מצביא רומאי, השתתף באופן פעיל במלחמה הפונית השנייה.
היה מהמתנגדים החריפים לאסטרטגיה הפביאנית שהוביל פאביוס מאקסימוס.
אביו וסבו של מינוקיוס שניהם נקראו גאיוס מינוקיוס, אולם לא ידוע עליהם יותר.
הוא שימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה.
לאחר קרב טראסימנוס הוחלט ברומא למנות את פאביוס מאקסימוס המכונה "ורוקסוס" לדיקטטור.
מינוקיוס מונה ל-"מגיסטר אקוויטום", תפקידו של המגיסטר אקוויטום היה לייעץ לדיקטטור ולסייע לו.
פאביוס בחר באסטרטגיה שנודעה כ-"האסטרטגיה הפביאנית", במסגרת תוכנית זו נקטו הרומאים בשיטה של אדמה חרוכה כדי להחליש את צבאו של חניבעל שסבל ממחסור באספקה ונחיתות מספרית.
אסטרטגיה זו לא הייתה פופולרית ברומא, ומינוקיוס היה מהמתנגדים החריפים לה.
פאביוס כונה בשמות גנאי כגון "קונקטטור" (המתמהמה) ו-"מורו של חניבעל", לאחר שחניבעל הצליח להערים על פאביוס ולהימלט מתחת לאפו, כאשר שלח נגד חייליו שוורים עם לפידים קשורים לקרניים, גברה הביקורת הציבורית נגד פאביוס, ובמקביל החל העם לראות במינוקיוס תחליף מצוין.
לקראת החורף של שנת 217 לפנה"ס נקרא פאביוס לרומא במסגרת תפקידו כדי להקריב קרבנות.
הוא התרה שוב ושוב במינוקיוס לא לתקוף בשום מחיר, אולם מינוקיוס לא שעה להזהרות הדיקטטור ותכנן לתקוף את מחנהו של חניבעל.
אולם בהדרגה נאלץ להורות לחייליו לחזור וללקט תבואה שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה.
מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים, והורה להם לא לקחת שבויים.
את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל שהתגונן בקושי וניצל רק הודות לסיוע מהיר שהביא עזרובעל, ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו.
אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות.
חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום ומאז נזהר יותר באיסוף התבואה.
כששמע הניצחון הזעיר הגיע לרומא עלתה קרנו של מינוקיוס, שכן היה זה הניצחון הראשון של מצביא רומאי מאז פלש חניבעל לאיטליה.
אולם כאשר שמע על כך פאביוס הוא הכריז שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מכישלונותיו.
הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" מה שלא נעשה מעולם ברומא.
פאביוס חילק את הלגיונות שווה בשווה, שני לגיונות למינוקיוס ושניים לו.
את חילות בעלי הברית נתן למינוקיוס.
משבויים שתחקר למד חניבעל שמינוקיוס להוט ביותר לקרב.
הוא החליט לנצל להיטות זו, בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד.
חניבעל רצה לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס יתקוף אותו.
הקרקע באזור הייתה נוחה להסתיר בה חיילים, חניבעל החביא שם 5,000 חיילים רגליים ו-500 פרשים.
חניבעל לא הותיר למינוקיוס זמן להתכונן הוא החל להתקדם עם שאר חייליו אל התלולית ולא הותיר לו ברירה אלא לתקוף ולהיכנס למלכודת.
ברגע שמינוקיוס התקיף יצאו החיילים מהמארב והקיפו אותו.
מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס מיהר לסייע לו ושני הצדדים שבו למחנה.
פלוטרכוס מספר שבלילה לאחר הקרב מינוקיוס וחייליו הגיעו אל מחנהו של פאביוס וקראו לחייליו "פטרונים" (תואר שבו עבד ברומא כינה את אדונו).
ומינוקיוס הודה לפאביוס וקרא לו "אבי".
עם תום השנה התפטרו פאביוס ומינוקיוס ממשרותיהם.
מינוקיוס נהרג בשנת 216 לפנה"ס במהלך קרב קאנאי.
מרקוס ליוויוס סלינטור היה מצביא רומאי שפיקד על הכוחות הרומאיים בקרב מטאורוס.
נולד ככל הנראה בשנת 254 לפנה"ס.
בשנת 219 לפנה"ס בתקופת המלחמה האילירית השנייה נבחר לקונסול יחד עם לוקיוס אמיליוס פאולוס, אולם הואשם במעילה בשלל ונאלץ לחזור לרומא.
הוא פרש מהחיים הציבוריים עד שנת 207 לפנה"ס, אז מונה לקונסול יחד עם גאיוס קלאודיוס נרו.
אותה תקופה המלחמה הפונית השנייה השתוללה וחניבעל בזז בנחת את איטליה.
אחיו של חניבעל עזרובעל חצה את האלפים ושלח שליח אל אחיו להודיע לו שהגיע.
אולם השליח נפל בשבי של נרו, שלקח ממנו את המכתב ולמד על כוונותיו של עזרובעל.
בחשאי הוא חמק מחניבעל והצעיד את חייליו במהירות אל מטאורוס, שם ליוויוס חנה בלי לדעת שעזרובעל חונה לא רחוק.
המחנות התאחדו ובקרב מטאורוס הובס עזרובעל.
ליוויוס ונרו הוכתרו כגיבורים, ליוויוס קיבל תפקיד של פרוקונסול 206 לפנה"ס לבין 205 לפנה"ס.
בתחילת שנת 204 לפנה"ס מונה למושל של גאליה קיסאלפינה, הוא המשיך להחזיק בתפקיד עד סוף המלחמה.
במהלך אותה שנה הוא ונרו קיבלו תפקיד של קנסורים.
בנו היה האדמירל גאיוס ליוויוס סלינטור.
מרקוס יוניוס פארה היה דיקטטור רומאי בתקופת המלחמה הפונית השנייה.
הוא היה בנו של יוניוס ברוטוס פארה מצאצאיו של לוקיוס יוניוס ברוטוס.
שימש כקונסול בשנת 230 לפנה"ס יחד עם מרקוס אמיליוס ברבולא, וכקנסור בשנת 225 לפנה"ס יחד עם גאיוס קלאודיוס קנטאו.
לאחר קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס מונה לדיקטטור יחד עם מרקוס פאביוס בוטאו, אולם בוטאו התפטר עוד באותו היום שמונה בטענה שלא ייתכן שיהיו שני דיקטטורים ברומא.
הוא פעל בכל דרך אפשרית להגדלת הצבא הרומאי כולל גיוס פושעים ועבדים לשורותיו.
אם כי סירב לפדות את השבויים שנפלו בידי חניבעל.
חניבעל שלח את אחד מקציניו קרתאלו למשא ומתן, אולם פארה רק הורה לקרתאלו לעזוב את העיר.
הוא ניהל גם את הקונסולאט של שנת 215 לפנה"ס מכאן ואילך לא ידוע עליו דבר.
מרקוס לב היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ומייסד חברת מטרו גולדווין מאייר.
נולד בניו יורק למשפחה יהודית שהיגרה מפולין שנה קודם לכן.
התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקאית באמצעות רכישת אולמות קולנוע בראשית המאה ה-20', בשיתוף עם אדולף צוקור, לימים מייסד חברת סרטי פרמאונט, ועם ג'וזף שנק וניקולס שנק.
בשנת 1904 ייסד חברה שהפעילה רשת אולמות קולנוע, ובשנת 1919 ארגן אותה מחדש תחת השם "Loew's".
בשנת 1920, על מנת להשתלט על כל שרשרת הייצור וההפצה של סרטים, רכש שלושה אולפנים שפעלו בהוליווד, אולפן "מטרו" ואולפניהם של לואי ב.
מאייר ושל סמואל גולדווין, והקים את חברת מטרו גולדווין מאייר, שפעלה בלוס אנג'לס.
נפטר בשנת 1927 כתוצאה מהתקף לב, מבלי לזכות לראות את הצלחתה הרבה של החברה שייסד.
לזכרו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מרקוס זוטנר הוא כדורגלן עבר אוסטרי בינלאומי, ששיחק כמגן.
זוטנר התקדם דרך מחלקות הנוער השונות של קבוצת אוסטריה וינה, עד אשר ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבכיר של המועדון ב-1 ביולי 2007. אחרי 8 שנים במועדון נעוריו, זוטנר חתם ב-2015 בקבוצת הבונדסליגה הגרמנית אינגולשטאדט 04. ב-13 ביולי 2017 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
בינואר 2019 הושאל זוטנר לפורטונה דיסלדורף עד לתום עונת 2018/19.
ב-1 ביוני 2012 ערך זוטנר את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת אוסטריה, במהלך משחק ידידות מול אוקראינה, שבו ניצחה נבחרתו בתוצאה 2–3. הוא נכלל בסגל הנבחרת האוסטרית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
בשנת 2017 פרש מהנבחרת לאחר 20 הופעות.
מרקוס טוליוס טירו היה מזכירו של הפוליטיקאי, הסופר, ההוגה והנואם מרקוס טוליוס קיקרו, שהמציא שיטת קצרנות - 1,100 הסימנים הידועים לפי שמו כ"סימנים הטירוניים", וששימשו לו כדי לרשום את נאומי מעסיקו.
טירו נולד בארפינום (כיום ארפינו, במחוז לציו) כעבד בבית משפחתו של קיקרו והיה צעיר מקיקרו, אולי בשלוש שנים, אם כי שדעות לפיהן היה צעיר בהרבה.
ייתכן כי גדל יחד עם קיקרו אך אין ודאות שהיה עבד שגדל בביתו (verna).
הוא ליווה את קיקרו כשעבר לרומא.
לערך בשנת 50 ציין קיקרו שהוא היה "מדובר בצעיר מצוין" (adolescentem probum).
באותה תקופה שחרר אותו ממעמד העבדות וטירו הפך ל-libertus.
מאותו רגע אימץ טירו, כפי שהיה נהוג, שני השמות של אדונו לשעבר - מרקוס (ה"פרה-נומן" וטוליוס (ה"נומן").
כשהתמנה קיקרו מושל קיליקיה, טירו ליווה אותו לשם.
לעיתים נפרד ממנו מסיבות בריאות.
טירו עבד בשירות קיקרו כמזכיר, אך הפך לו עם הזמן לידיד נפש ואיש אמונים.
הזכיר, בין השאר, כי טירו היה כותב לפי הכתבתו, היה מפענח את כתב ידו, עושה סדר בשולחנו ומטפל בגנו, ואף טיפל בענייניו הכספיים.
היו מלות שבח לגבי יעילות שירותיו.
בשובו ממסע ליוון, ביקש קיקרו ממנו להתאים ללטינית את ה"סימנים היווניים", שיטת קצרנות שהמציא קסנופון ברישום נאומיו של סוקרטס.
טירו המציא אז שיטת קצרנות משלו שסייעה לו ברישום המדויק של נאומיו וטיעוניו של קיקרו בסנאט ובבתי המשפט.
אחרי מות קיקרו פרסם טירו את כתבי קיקרו ואת סיפור חייו.
טירו מת בפוטאולי כשהיה בערך בן מאה.
היה בחייו עד למאה מאוד סוערת בתולדות רומא העתיקה.
במאה השביעית ייחס איזידור מסביליה שיטת קצרנות בת 1100 סימנים למשורר קווינטוס אניוס.
איזידורו טוען שטירו הפיץ את השיטה ברומא, אך לדבריו השתמש בה רק כדי לסמן מילות יחס.
לפי איזידורו היו אלה ויפסניוס, פילרגוס והליברט של מקנס, אקווילה - שהרחיבו את שיטה לסימנים עד שהגיעו לגוף של 5000 סימנים.
הסימנים הטירוניים היו בשימוש, ללא שינוי משמעותי, למשך אלף וחצי שנים, עד למאה ה-17.
יש חושבים כי טירו קיבץ ופרסם את כתבי קיקרו אחרי מות מחברם, ונראה כי כתב ספרים בעצמו.
סופרים עתיקים אחדים מזכירים אותו כמחבר ספרים שאבדו.
אולוס גליוס ציין שטירו "כתב מספר ספרים בתחום התאוריה של השפה הלטינית ועל שימושה ועל סוגיות שונות אחרות" ומצטט אותו בנוגע להבדלים בשמות שהעניקו ביוונית ובלטינית לכוכבים מסוימים.
אסקוניוס פדיאנוס בפירושיו לנאומי קיקרו, מתייחס לביוגרפיה של קיקרו שחיבר טירו בלפחות 4 כרכים.
ופלוטרכוס מצטט אותו כמקור לפחות בנוגע לשתי תקריות בחיי קיקרו.
לטירו מיחסים את המצאת שיטת הקצרנות של ה"סימנים הטירוניים" שהיה מאוחר יותר גם בשימוש הנזירים בימי הביניים.
אין עדות חותכת על כך, אם כי פלוטרכוס מציין שמזכיריו של קיקרו היו הרומאים הראשונים שרשמו נאומים בשיטת קצרנות.
הסימנים הטירוניים (בלטינית - annotationes tironianae) התבססו על עקרון כתיבת מילה באמצעות שני סימנים:אחד שציין את ה"שורש" והשני את "הסיומת".
היו מילים שלא היו צריכות סיומת - שמות פועל, מילים שלא נזקקו להטיה וכו'.
ה"שורש" סומן באמצעות סימן- למשל C עבור "קנטום" = מאה, M עבור " מודסטוס" (Modestus), ω עבור "אופטימוס" S ,Optimus עבור supra.
גם תחיליות וסיומות צוינו בסימנים:למשל סימן לסיומת "um" ואחרת לתחילית "con".
הסימנים נקשרו זה לזה על ידי קשרים ויצרו סימנים מורכבים שיכלו לקצר מילים שלמות, בצורה די דומה לשיטות הטכיגרפיות או סטנוגרפיות שהופיעו בהמשך.
כך נוצר למשל הסימן & בשביל מילת החיבור "ו" (et).
הסימנים הטירוניים היו בשימוש באימפריה הקרולינגית אבל גם הרבה אחריה במיוחד אצל נזירים עד לתקופת הרנסאנס.
2015-2006 טירו מופיע כמספר וכאחד הגבורים הראשיים ברומן-טרילוגיה של רוברט האריס "אימפריום", (2015-2006) שבו מדובר בחיי קיקרו.
2016 -הוא אחד מגבורי סדרת ספרי הבלש "Roma Sub Rosa" מאת סטיבן סילור (2016)
2016 - טירו מופיע גם ספרים בסדרת "SPQR" של ג'ון מדוקס רוברטס
2016 - קלייב ריצ'י מגלם את דמותו בסדרת הטלוויזיה "רומא" בפרקים "בנו של האדס", "ואלו דבריו של מרקוס טוליוס קיקרו", "גבורי הרפובליקה" ו"פיליפיקה".
בסרט טירו מבוגר יותר מקיקרו ומשתחרר מעבדות רק בצוואת אדונו.
מרקוס יורנטה מורנו (בספרדית: Marcos Llorente Moreno; נולד ב-30 בינואר 1995 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר והמגן הימני בקבוצת אתלטיקו מדריד מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
יורנטה נולד במדריד בירת ספרד.
הוא הצטרף בשנת 2008 למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
הוא החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה החל ב-2014 רשם 62 הופעות וכבש שלושה שערים.
ב-17 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל מדריד בליגה בניצחון 0–3 על לבאנטה.
בעונת 2016/2017 הושאל לעונה אחת לדפורטיבו אלאבס, ערך בה 32 הופעות ליגה והציג יכולת גבוהה.
בעונת 2017/2018 חזר יורנטה לריאל מדריד.
בעונה זאת מיעט לשחק והיה מועמד לעזיבה.
בנובמבר 2018, עם הגעתו של סנטיאגו סולארי, השתנה מעמדו והוא התחיל לשחק יותר בקבוצה, ואף כבש בגמר אליפות העולם לקבוצות, נגד אל עין, את השער השני של ריאל במשחק ואת שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת.
יורנטה אף נבחר לשחקן המצטיין במשחק.
לאחר מספר משחקים נפצע ובתוספת חזרתו של זינדין זידאן לאימון הקבוצה מעמדו בקבוצה נפגע.
ב-21 ביוני 2019 חתם באתלטיקו מדריד על חוזה לחמש שנים תמורת 40 מיליון אירו, עם סעיף יציאה על סך 120 מיליון אירו.
מרקוס מינוקיוס פליקס היה אחד האפולוגטים הנוצרים הלטיניים המוקדמים ביותר.
לא ידוע דבר על ההיסטוריה האישית שלו, ואפילו את תאריך כתיבתו ניתן לקבוע רק בקירוב בין 150 ל-270 לספירה.
בחיבורו של הירונימוס, "על אישים מפורסמים", הוא נזכר כאחד מעורכי הדין המפורסמים של רומא, אולם הירונימוס ככל הנראה רק שיפר בכך את דברי לקטאנטיוס (Institutionum divinarum v.
1), שאמר שהוא "אינו בלתי-ידוע בין עורכי הדין".
הוא מת בסביבות 250 לספירה ברומא.
מינוקיוס פליקס ידוע רק בחיבורו "אוקטאביוס" , דיאלוג על הנצרות בין קייקיליוס נטאליס (Caecilius Natalis) הפגני ואוקטאביוס ינואריוס (Octavius Januarius) הנוצרי.
החיבור נכתב עבור לא-נוצרים משכילים, והטיעונים שבו מושאלים ברובם מקיקרו, בעיקר מהדיאלוג הפילוסופי שלו, "על טבע האלים" , ומחומרים נוצריים, בעיקר מהאפולוגטים היווניים.
אין ספק ש"אוקטאביוס" מוקדם יותר מחיבורו של קיפריאנוס, "על כך שאלילים אינם אלים" (Quod idola dii non sunt, סביבות 250 לספירה), השואל מתוכו; אולם לא ברור אם הוא השפיע על "אפולוגטיקום" (Apologeticum) ו"אל האומות" (Ad nationes) של טרטוליאנוס או הושפע מהם.
בחיבור ניתן לראות גם השפעות סטואיות.
מרקוס יוליוס אלכסנדר (16–44 לספירה) היה סוחר יהודי אלכסנדרוני ממשפחה עשירה, בנו של אלכסנדר האלבארכס, אחיו הצעיר של טיבריוס יוליוס אלכסנדר ובעלה הראשון של הנסיכה ברניקי.
מרקוס נולד וגדל באלכסנדריה, מצרים.
דודו מצד אביו היה הפילוסוף פילון.
לדברי יוסף בן מתתיהו, אלכסנדר האלבארכס היה ראשון בקרב יהודי אלכסנדריה בייחוס משפחתו ובעושרו.
היה זה סבו מצד אביו או הסבא רבא מצד אביו, שקיבל אזרחות רומאית מהדיקטטור הרומי יוליוס קיסר.
לאבותיו ולמשפחתו היו קשרים חברתיים וקשרים לכהונה ביהודה, לשושלת החשמונאית, לשושלת ההרודיאנית ולשושלת היוליו-קלאודית ברומא.
השם "מרקוס יוליוס אלכסנדר" נמצא על גבי כמה אוסטרקונים וייתכן מאוד כי מדובר באותו אדם.
מרקוס היה מעורב במסחר באזור תבאיס במצרים.
אלכסנדר האלבארכס והמלך אגריפס הראשון היו חברים ותיקים.
בשנת 41 סידר אגריפס את נישואי בתו ברניקי למרקוס, בהיותה עוד נערה צעירה.
זהו אחד משלושה מקרים בלבד, בהם בת לשושלת ההרודיאנית נישאה לאיש שאינו ידוע כמלך, כנסיך, או כבן משפחת הורדוס בעצמו.
ייתכן ונישואין אלו היו קשורים בהלוואה הכספית הגדולה שהעניק אביו של מרקוס להוריה של ברניקי מספר שנים קודם לכן.
יוסף בן מתתיהו מספר כי מרקוס היה בעלה הראשון של ברניקי, אולם לא מציין אם גם ברניקי הייתה אשתו הראשונה.
נישואין אלו היו קצרים, מכיוון שמרקוס נפטר לפני אוגוסט שנת 44. ככל הנראה לא היו לו ילדים.
מאוחר יותר נישאה ברניקי לדודה מצד אביה, הורדוס.
מרקוס תומאס תיאודור זדר הוא פוליטיקאי גרמני, ראש ממשלת מדינת בוואריה מאז ה-16 במרץ 2018, ויושב ראש המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה, מאז ה-19 בינואר 2019.
הוא מכהן כחבר בית הנבחרים הבווארי מאז 1994, וכיהן במספר תפקידי שר בממשלת בוואריה בין בשנים 2007 ו-2018.
מרקוס מוסורוס היה פילולוג, לקסיקוגרף, משורר ומורה הומניסט יווני-איטלקי שפעל בעיקר בוונציה, אחד מחשובי ההלניסטים והלטיניסטים של תקופת הרנסאנס.
תלמידו, ארסמוס מרוטרדם תיאר אותו כ"פולימאט ואיש אשכולות, שומר אוצרות הלשון היוונית ומומחה נפלא בשפה הלטינית".
מוסורוס נולד בסביבות שנת 1470 בקנדיה, כיום הירקליון, באי כרתים, אז בממלכת קנדיה, מושבה של הרפובליקה של ונציה, למשפחה של סוחרים יוונים מקומיים.
מוסורוס למד בבית הספר "קתרינה הקדושה מסיינה" בעיר הולדתו.
לדבריו, היה תלמידו של הכומר המלומד אריסטובולוס אפוסטוליס.
לא ידוע מתי בדיוק הגיע לאיטליה.
בשנת 1486 למד לטינית ואיטלקית אצל יאנוס לאסקריס, מנהל הספרייה הלורנציאנית בפירנצה, הוא הזכיר זאת באודה שהקדיש לפילוסוף אפלטון (פסוק נ"ט: Λασκαρέων γενεῆς ἐρικυδέος ἄκρον ἄωτον).
בשנים 1491–1492 שלח לורנצו דה מדיצ'י את לאסקריס לאסוף כתבי יד במזרח, וייתכן כי מוסורוס התלווה למורו ושהה לתקופה קצרה בכרתים.
ככל הנראה, מותו של דה מדיצ'י (1492) והפלישה הצרפתית (1494), אילצו את מוסורוס לעזוב את פירנצה (בשלהי 1494/תחילת 1495) ולהתיישב בוונציה.
בוונציה פרצה הקריירה המזהירה שלו כמורה ליוונית, כיועץ ועורך בהוצאתם לאור של כתבים יוונים ורומיים רבים בבית הדפוס של המלומד ההלניסט אלדו מנוציו.
בסוף שנת 1495 נסע שוב לכרתים ושב לוונציה בספטמבר 1497. לפי המלצתו של מנוציו, נסע מוסורוס לעיירה קארפי כדי ללמד את הדוכס אלברטו פיו לטינית ויוונית וכעבור זמן קצר חזר לוונציה ופעל במסגרת האקדמיה החדשה מיסודו של מנוציו שנועדה לקידום התרבות היוונית.
בשנת 1503 מינה אותו הסנאט של ונציה כמנהל משרד הכתבים היוונים (Publica Graecarum Literarum Officina), תפקיד של צנזור אותו מילא עד שנת 1516. בשנת 1504 התמנה מוסורוס למרצה לשפה היוונית בוונציה וכעבור שנתיים באוניברסיטת פדובה.
הוא היה מורה כה נערץ שבאו ללמוד אצלו תלמידים מארצות רבות באירופה.
ארסמוס מרוטרדם, שנכח בהרצאותיו, העיד על ידיעותיו בלטינית.
אולם, כשהאוניברסיטה נסגרה בשנת 1509 במהלך מלחמת ליגת קמברה, הוא שב לוונציה, שם אייש תפקיד דומה.
ב-8 ביולי 1499 פרסם זכריאס קליארגס מהדורה מודפסת ראשונה של ה"אטימולוגיקום מאגנום" עם פתח דבר מאת מוסורוס.
שניהם כתבו יחדיו ספר דקדוק לשפה היוונית.
ב-1512 הוענק לו תואר פרופסור ליוונית בוונציה, ופרסם בעזרת אלדוס מנוטיוס מהדורה של כתבי אפלטון.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה הודפסו הדיאלוגים ביוונית.
ב-5 בדצמבר 1514 נרשם מוסורוס ב"אחוות היוונים האורתודוקסים" בוונציה (Scuola de San Nicolò dei Greci) וחידש בה את חברותו בדצמבר 1515. עקב פרסומו הזמין אותו האפיפיור, לאו העשירי לרומא, שם לימד מוסורוס יוונית ב"גימנסיה היוונית" האפיפיורית, אותה הקים על גבעת הקווירינל יחד עם יאנוס לאסקריס.
האפיפיור מינה אותו לבישוף קתולי של יראפטרה בכרתים, אחר כך ארכיבישוף של מונמבסיה בפלופונסוס אך לא הספיק להגיע כדי למלא את התפקיד, מכיוון שנפטר בשנת 1517 בגיל 47 מ"הידרופיזיה" (בצקת כללית).
סימון מרקוס לארסון (בשוודית: Simeon Marcus Larson; 5 בינואר 1825 – 25 בינואר 1864) היה צייר נוף שוודי מאטווידברג, אוסטרגוטלנד.
הוא הוכר כאחד מהציירים השוודים המובילים ב.
אביו של לארסון היה בעל חווה, אך לארסון לא ירש ממנו כל רכוש כשנפטר ולכן עבר לסטוקהולם כדי לקבל עבודה.
שם הוא נשכר על ידי יצרן אוכפים.
יצרן האוכפים ראה את כישרון הרישום של לארסון וחשב שהוא עשוי להועיל לשרטוטים בכרכרות.
לפיכך, לארסון קיבל אישור להשתתף בקורסים באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות בלימודי ערב.
בעודו באקדמיה גילה לארסון את כישרונו לציור וקיבל את ההחלטה לפתוח בקריירה המוקדשת לאמנות.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר בין השנים 1846–1848 ואז עבר להלסינגבורג כדי ללמד ציור.
בעודו חי שם, הציור שלו הושפע במידה רבה מהאוקיינוס שמסביב.
במהלך ביקור בקופנהגן זכה לארסון לראות את עבודתו של האמן הימי הדני וילהלם מלבי, שהעביר שיעורים ללארסון בציור ימי.
הוא קיבל השכלה נוספת בז'אנר הימי במהלך קיץ 1850, כאשר שט עם במסע לים הצפוני.
לאחר מכן לארסון נסע דרך נורווגיה כדי לחקור מפל מים.
עוד בסטוקהולם התיידד עם הציירים פר וילהלם סדרגרן (1823–1896), מורטן מולר וקיליאן זול.
בשנת 1852 נסע לארסון לדיסלדורף לשם השכלה נוספת.
שם קיבל הכשרה בציור נוף מהאמן הגרמני אנדראס אכנבאך.
המוניטין של לארסון התפשט במהירות והוא קיבל לעיתים קרובות הזמנות מסוחרי אמנות בערים הגרמניות הגדולות יותר.
בשנת 1855 עבר לפריז, שם התגורר שלוש שנים וצייר מספר ציורים בולטים.
אחד הציורים הללו היה "נוף עם מפל מים", אשר זכה בתואר מכובד ביריד העולמי בשנת 1857.
לארסון חזר לשוודיה בשנת 1858 עם הון קטן והחליט להתיישב במחוז סמאלנד.
הוא בנה וילה גדולה מחוץ לווימרבי, מתוך כוונה להקים שם בית ספר לאמנות עבור ציירי נוף צעירים.
הצלחתו האמנותית והכלכלית התבססה על הצורך החברתי, באמצעות ציור הנוף - המיוצג על ידי נהרות הרים פראיים וחופי ים מסוכנים - יוצרים אוירת רומנטיקה לאומית כ"נוף שוודי " ייחודי.
לפני שהחל את בית הספר נסע לארסון לקופנהגן להציג את ציוריו.
הוא בילה את סתיו 1858 ואביב 1859 בנסיעה בין קופנהגן למחוז שוודיה הסמוך סקאניה.
כשלארסון חזר לבסוף לווילה שלו, היא נשרפה באש.
בשנת 1860 עזב האמן את שוודיה.
לאחר ששהה זמן מה בהלסינקי ובסנט פטרסבורג, נסע לארסון ללונדון בשנת 1862 ליריד העולמי.
בשלב זה, כישרונו והמוניטין שלו פחתו והוא נשאר ללא נכסים וסבל משחפת.
לארסון נפטר בלונדון ב־25 בינואר 1864.
בשנת 1850 נישא לאדליין רוז, בתו של סוחר ילידת 1827. השניים נפרדו בשנת 1860. מחוץ לנישואין נולד לו בן, קרל רוברט מגנוס לארסון (1861–1936), שהפך גם הוא לצייר.
הבן נולד מקרולינה האמרלונד, שהייתה עוזרת במשפחת לארסון.
מרקוס לאובנטל הוא סגן המפקח הכללי (מקביל לתפקיד הסגן הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה).
לאובנטל נולד באאכן ב-4 בדצמבר 1962 והתגייס לבונדסוור ב-1982. הוא הוצב בגדוד הפאנצר ה-33 בנוישטאדט אם ריבנברגה.
בין השנים 1983–1985 הוכשר כקצין מילואים וכקצין שריון בבית הספר לקצינים בהנובר ובבית הספר לשריון במינסטר.
בין השנים 1985–1989 הוחזר לגדוד הפאנצר ה-33 ומונה למפקד מחלקה.
לאחר מכן מונה לקצין במטה הגדוד ואז במטה דיוויזיית הפאנצר ה-1 בהנובר.
ביולי 1991 הועבר למטה גדוד היגרים ה-1 בברלין, ואז כמאמן נוער בבית הספר בשוורין.
בין 1993–1997 מונה למפקד פלוגה בגדוד הפאנצר ה-203. בין 1997–1999 השתתף בקורס המטכ"ל באקדמיית הפיקוד של הבונדסוור בהמבורג.
ב-1999 הוצב בקלן כראש מחלקת המבצעים של המטכ"ל.
לאחר מכן נסע לבריטניה והשלים תואר בלימודי הגנה בקינגס קולג' לונדון.
ב-2003 חזר לגרמניה ומונה למפקד גדוד הפאנצר ה-203 עד 2005 אז הועבר למטה הכללי.
בין 2007–2008 היה ראש תחום תכנון, ארגון, הדרכה ותרגילים בדיוויזיית התגובה המהירה.
בין 2008–2010 מונה לראש מחלקת המבצעים בפיקוד הצבא בקובלנץ.
ב-2010–2012 הועבר למלא תפקידים אזרחיים עבור שר ההגנה הפדרלי.
ב-1 בספטמבר 2012 מונה למפקד בריגדת הפאנצר ה-12 באמברג, ובאוגוסט 2014 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית באירופה ובאפריקה אשר בסיסו בוויסבאדן.
זו הייתה הפעם הראשונה שגנרל גרמני קיבל את התפקיד.
לאחר שסיים את התפקיד הוענק לו אות לגיון ההצטיינות מטעם ממשלת ארצות הברית.
ב-16 בפברואר 2017 הועבר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-1. ב-1 במאי 2018 מונה לראש מחלקת הכוחות המזוינים במשרד ההגנה והועלה לדרגת הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1 באפריל 2020 מונה לסגן המפקח הכללי של הבונדסוור תחת אברהרד צורן.
מרקוס לאונרדו סנטוס אלמיידה (בפורטוגזית: Marcos Leonardo Santos Almeida; נולד ב-2 במאי 2003), הידוע בשם מרקוס לאונרדו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ באל-הילאל.
מרקוס לאונרדו, יליד איטפטינגה, באהיה, עבר לטאובטה, סאו פאולו במאי 2014, והצטרף למערך הנוער של סנטוס באוגוסט 2014. ב-23 באוקטובר 2019 הוא חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ליגת העל הברזילאית ב-20 באוגוסט 2020, בניצחון 0–1 על רסיפה.
הוא כבש את השער הראשון שלו ב-4 באוקטובר בניצחון 3–2 על גויאס.
ב-5 בינואר 2024 חתם לחמש וחצי שנים בבנפיקה ליסבון.
ב-14 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 4-1 על ריו אבה בו כבש את שערו הראשון.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם באל-הילאל הסעודית לחמש שנים.
לאונרדו ייצג את ברזיל בנבחרות הנוער, וכיום משחק בנבחרת ברזיל עד גיל 20.
מרקוס טיטיוס לוסטריקוס ברוטיאנוס היה מושל פרובינקיית יהודה בין השנים 118–120 בקירוב.
ברוטיאנוס מתואר בכתובת מוזו-לה-רומן בדרום צרפת, מתקופתו של אדריאנוס.
הכתובת, שחלקים גדולים ממנה נמצאו, הייתה משיש ואורכה מעל לשני מטרים, בבסיסו של פסל שבו דמות (כנראה ברוטיאנוס) רוכבת על סוס.
האתר נמצא במחוז הרומאי גאליה נארבוננסיס.
יש המשערים שזו עיר הולדתו של ברוטיאנוס.
הכתובת מתארת את מסלול המשרות של ברוטיאנוס.
התפקיד הראשון שידוע כי ברוטיאנוס מילא היה כקוואיסטור של המחוז הציבורי של אכאיה.
כתובת זו מציינת גם שהוא היה טריבון צבאי בימי הקיסר דומיטיאנוס, בלגיון לא ידוע, אך לא ברור אם הוא החזיק בתפקיד זה לפני או אחרי טקס הקוואיסטורציה שלו.
הכתובת מעידה עליו גם כמי שמונה כעוזר למושל של פרובינקית אפריקה.
לאחר מכן הוא שימוש בשני תפקידים כמגיסטראט כרומא, הוא היה אידיל של הפלבאים לאחר כמה שנים שירת בתור פראיטור.
לאחר מכן הוא שירת פעמיים כמפקד לגיון או שפיקד על שני לגיונות במקביל.
הלגיון הראשון היה הלגיון הראשון איטליקה והשני היה כנראה הלגיון העשירי גמינה.
הוא שירת בהם בזמן המלחמה הדאקית הראשונה של טראיאנוס בשנים 101–102. במהלך פיקודו, הפגין ברוטיאנוס גבורה שהביאה להענקת העיטור דונה מיליטריה על ידי הקיסר טראיאנוס.
לאחר מכן ברוטיאנוס היה מושל של הפרובינקיה קיליקיה בשנים 103–105, ואז הוא חזר לפרובינקית אכאיה לשמש כמושל בשנים 105/6–106/7., ואז הוא התמנה לקונסול בשנת 108, כפי שמופיע בדיפלומה צבאית רומית שם הוא מופיע כ-"...]tius Lustricus Bruttianus".
מכתבו של פליניוס הצעיר המספר על אירוע בחייו של ברוטיאנוס מתוארך סביב השנים 106–107, בזמן שלפני תקופת הקונסוליה שלו.
הוא תפס חבר קרוב, מונטניוס אטיקינוס (Montanius Atticinus), מעורב בפעילות פלילית ודיווח על כך במכתב לטראיאנוס; אטיקינוס הגיב בהאשמה נגד ברוטיאנוס.
לדברי פליניוס, שהיה עורך דין בדיון, ברוטיאנוס הציג את צוואתו, שנכתבה בכתב ידו של אטיקינוס, כהוכחה לכך שהם חברים קרובים, ולאחר מכן הציג ראיות ברורות לפשעיו של האחר, שככל הנראה כללו בין היתר חבלה במסמכים משפטיים רשמיים.
טראיאנוס פסק נגד אטיקינוס, וגירש אותו לאי.
פליניוס מציין שהמוניטין של ברוטיאנוס עלה בעקבות היושר שגילה ותהילתו גדלה.
לאחר מכן הוא היה המושל בגרמאניה סופריור ובגרמאניה אינפריור, לאחר מכן כיהן כ-septemviri epulonum , אחת מארבע הכהונות הרומיות העתיקות היוקרתיות ביותר, ולבסוף היה מפקד הצבא בפרובינקיות יהודה הרומית וערביה הרומית.
עם עליית אדריאנוס לשלטון באוגוסט 117, ולאחר הדחתו של לוסיוס קווייטוס, נשלח ברוטאניוס ליהודה, הכתובת מציינת ששימש בתפקיד מפקד הצבאות בפרובינקית יהודה ובפרובינקיה ערביה.
אפשרות נוספת היא שברוטאניוס נשלח לשמור על הסדר בפרובינקיות בגלל מהומות שהתרחשו בהן וידועות במקורות התלמודיים כפולמוס קיטוס.
מרקוס סימונס הוא כדורגלן גיאני-קנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בוולטה.
סימונס התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של אדמונטון גרין אנד גולד ובהמשך עבר לזו של אדמונטון.
בשנת זכה במדליית הכסף עם פרובינציית אלברטה במשחקי הקיץ בקנדה.
במקביל שיחק בליגות הקולג' במדי מקאוון גיפינס ויורק ליונס.
ב-10 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ואלור.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת רשם 24 הופעות בליגה, אך בסיום העונה התפרקה הקבוצה וחתם בוונקובר לקראת עונת .
בספטמבר 2023 חתם בוולטה מליגת העל המלטזית.
במאי סימונס זומן למחנה האימונים של נבחרת גינאה.
ב-22 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-6 נגד במסגרת ליגת האומות של CONCACAF.
מרקוס ויניסיוס ברבוסה מלוני (בפורטוגזית: Marcus Vinicius Barbosa Meloni, בערבית: ماركوس فينيسيوس باربوسا ميلوني, בתעתיק מדויק: מארכוס פיניסיוס בארבוסא מילוני; נולד ב-25 ביוני 2000 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי-אמירתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת א-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות הערביות.
מלוני גדל במחלקת הנוער של פלמיירס.
בשנת 2019 עבר לא-שארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-10 באוקטובר 2024 ערך מלוני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוריאה הצפונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אברהם מרקוס קְלִינְגְברג (7 באוקטובר 1918 – 30 בנובמבר 2015) היה פרופסור לאפידמיולוגיה וחוקר במכון למחקר ביולוגי בישראל שבשנת 1983 הורשע ונידון לעשרים שנות מאסר באשמת ריגול למען ברית המועצות.
מרקוס קלינגברג נולד ב-1918 כ"אברהם מרדכי" למאיר והינדה קלינגברג, במשפחה חרדית בוורשה, בירת פולין.
סבו היה רבי משה חיים קלינגברג, האדמו"ר מזאלושיץ משושלת קומרנה.
בנעוריו עזבו הוריו את פולין בשל מחלת אביו והפקידו אותו בידי סבו שוחר הידע, שטיפח את זהותו האינטלקטואלית של נכדו.
בשנת 1935 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ורשה, שם התוודע לאידאולוגיה המרקסיסטית.
בסוף שנת הלימודים הרביעית, בספטמבר 1939, קטעה מלחמת העולם השנייה את לימודיו.
אמו של קלינגברג דחתה ניסיונות להציל את עצמה ומשפחתה מהנאצים, ולמעשה חרצה את גורלה וגורל המשפחה כשנותרה בצד הפולני.
קלינגברג עצמו הצליח, בעידודו של אביו, להימלט לשטחי ברית המועצות, שם המשיך בלימודיו באוניברסיטת מינסק והיה פעיל בקומסומול.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, התנדב לצבא האדום, שבו שירת כרופא המתמחה באפידמיולוגיה בדרגת קפיטן (מקביל לסרן).
במהלך המלחמה הגיע לעמדה רפואית בכירה למדי במנגנון הבריאות הסובייטי של בלארוס.
על פועלו בצבא האדום הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
לקראת סוף המלחמה שב קלינגברג לפולין.
הוא גילה כי בית הוריו והפנסיון שאותו ניהלו נתפש על ידי פולנים.
קלינגברג ניסה לברר פרטים אצל שכניו לשעבר על אודות משפחתו שנרצחה בטרבלינקה ונתקל בסרוב לסייע לו אך הצליח להבחין בביתם בחפצים מבית הוריו.
בפולין הכיר את אשתו לעתיד, יהודייה בת למשפחה עשירה שנספתה, ששינתה את שמה מ"אדג'יה אייסמן" לשם בעל צליל פולני נוצרי: ונדה וישינסקיה.
אייסמן-וישינסקיה הייתה מיקרוביולוגית בהשכלתה, שהצליחה לשרוד בגטו ורשה עד למרד, ולאחר מכן עברה לחלק הפולני של העיר בזהות בדויה של נוצרייה קתולית, בעזרת מסמכים מזויפים ובזכות המראה הארי שלה.
לאחר המלחמה, עזבו השניים לשוודיה, שם נולדה בתם היחידה, סילביה.
בנובמבר 1948 כחצי שנה לאחר קום מדינת ישראל עלה קלינגברג כאיש מח"ל לארץ עם אשתו ונדה ובתו התינוקת סילביה.
ביומו הרביעי בארץ הוא גויס לצה"ל והוצב בחיל הרפואה.
כבר בשנת 1950 הגיע לדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1952 השתחרר מצה"ל ונמנה עם ראשוני העובדים במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
במכון התקדם לתפקיד סגן המנהל המדעי ומנהל המחלקה לאפידמיולוגיה, ולמעשה נחשף לכל המידע שהצטבר בנושאים ביולוגיים.
גם במישור האקדמי התפרסם קלינגברג בזכות מאמריו, היה לפרופסור מן המניין לאפידמיולוגיה ועמד בראש החוג לרפואה מונעת וחברתית בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
קלינגברג שימש גם כנשיא האגודה האירופאית לטרטולוגיה, היה יו"ר הוועדה הבינלאומית לאפידמיולוגיה של מומים מולדים, וכן היה נשיא הוועדה המדעית הבינלאומית לאסון סווסו באיטליה (מ-1976 ועד היעלמותו).
במשך השנים התעוררו בשב"כ חשדות על היותו מרגל.
הוא נחקר לראשונה בשנת 1965 על ידי השב"כ בחשד לריגול לטובת פולין.
קלינגברג הכחיש בתוקף את החשדות והסכים לבדיקת פוליגרף.
בבדיקה הכחיש שריגל לטובת פולין ונמצא דובר אמת.
לאחר יום חקירות אינטנסיבי שוחרר.
מספר ימים לאחר החקירה לקה בהתקף לב.
בשנת 1976 נחקר שוב על ידי השב"כ ונשאל בעיקר אם נפגש עם סוכן זר במהלך ביקוריו הרבים במדינות אחרות.
בשנת 1977 בעקבות מידע שמסר סוכן כפול שמכונה "השומרוני", פתח השב"כ בחקירה סמויה שכללה מעקב ממושך של כשנתיים שבסופו הוחלט לעצור את קלינגברג.
זמן קצר לפני שהתכוון לצאת לשנת שבתון באנגליה, הוא התבקש מטעם משרד ראש הממשלה לצאת לנסיעה חשאית לסינגפור, בטענה שאירעה שם תאונה קשה במפעל, שבמהלכה דלפו חומרים כימיים מסוכנים לאוויר הפתוח.
ב-19 בינואר 1983, לפנות בוקר, הוא נאסף מביתו אך במקום לשדה התעופה הוא הובא לדירת מסתור בצפון תל אביב בטענה ששם יקבל כרטיס טיסה, כסף ותדריך ביטחוני.
בדירה נעצר ונחקר על ידי שלושה חוקרי שב"כ.
במהלך החקירה הופעל עליו לחץ נפשי כבד.
החוקרים הטיחו בו האשמות ישירות ובוטות שבגד במדינתו ובבני משפחתו.
בלילה שלאחר היום השני לחקירתו כשהוא לבדו בחדר שבו נחקר ניסה לשים קץ לחייו באמצעות החדרת מספריים לשקע החשמל אולם בדירת המסתור היה מותקן התקן נגד התחשמלות.
לאחר ארבעה ימי חקירה רצופים שבהם דבק בגרסתו לפיה לא קיים מעולם קשר עם סוכן זר, נשבר והודה במיוחס לו.
במהלך חקירתו חשף קלינגברג את קשריו עם מפעיליו תוך שהוא מסתיר או מעוות חלקים מהפרטים.
בתחילה טען שגויס כמרגל בשנת 1960 על ידי עמית לעבודה שנפטר.