tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הרבה לטייל במדבר יהודה, וליד הרודיון הוא גילה לראשונה את הסתוונית הזאת כמין חדש למדע.
המין תואר למדע בשנת 1953 על ידי הבוטנאית פרופסור נעמי פיינברון-דותן.
סתוונית טוביה היא צמח שגובהו 3 עד 6 ס"מ, הפרחים לבנים מסודרים כאגודה על פני האדמה.
העלים השעירים (סימן האבחנה) או הקירחים עולים מן האדמה לקראת סוף הפריחה או לאחריה.
בבסיס האבקנים תוספות מצויצות החופנות שקע דמוי כוסית.
הצופנים בבסיסי האבקנים נראים דרך העטיף הלבן.
הפריחה בסתיו מתחילת נובמבר ועד תחילת ינואר.
סתוונית ירושלים (Colchicum hierosolymitanum) - הפרח הגדול בישראל.
& Schweinf) - מין נדיר שפורח בסתיו ללא עלים (בדומה לסתוונית שימפר ובשונה מסתוונית הנגב).
עליו הבוגרים מעוקלים ולרוב שעירים, ופרחיו ורדרדים המאבקים צהובים.
בית גידולו בערבות-שיחים, תפוצתו מצומצמת ממזרח מצרים הרי דרום סיני ועד דרום ירדן ומערב ערב הסעודית.
brachyphyllum) - תת-מין נדיר, תת-אנדמי, מוגן ובסכנת הכחדה שגדל בגולן הצפוני, בגליל העליון המזרחי ובחרמון, ב-11 אתרים מתועדים, אך ייתכן שיש 14 אתרים.
סתוונית שימפר (.Colchicum schimperi Janka ex Stef) - הצמח נפוץ בהרי אדום ויש מחלוקת האם האוכלוסיות בנגב הדרומי במישר סעיפים משתייכת למין זה או משתייכות לסתוונית הנגב.
סתוונית שימפר מאד דומה וקרובה לסתוונית הנגב, היא קטנה יותר בממדיה עליה צרים ולא יוצרים גביע בשלב הפרי ואין לה שיניים על כרסי הצוף.
סִתְוָנִית הַיּוֹרֶה (שם מדעי: Colchicum stevenii ) היא גאופיט שכיח מאוד במזרח הים־התיכון ממשפחת הסתווניתיים, בעל פקעת חד-שנתית הטמונה בעומק רדוד יחסית בקרקע.
המין פורח בסתיו, לרוב מאמצע אוקטובר ועד דצמבר, ופרחיו הוורודים-לילכיים מגיחים בגובה הקרקע או סמוך לו, בד בבד עם העלים — ולעיתים מספר ימים אחדים לפניהם.
סתוונית היורה היא המין הנפוץ ביותר מבין 13 מיני הסתוונית בישראל, ודומה מאוד לסתוונית ירושלים הנדירה.
תפוצתה משתרעת בכל החבל הים-תיכוני ובחגורת הספר, מן הגליל העליון והגולן ועד צפון הנגב.
תפוצתה העולמית מוגבלת למזרח הים התיכון: טורקיה, קפריסין, איי הים האגאי המזרחיים, לבנון, מערב סוריה, ירדן וישראל.
המבדיל בין סתוונית היורה לסתוונית ירושלים
למרות הדמיון הרב בצורת הפרח ולעיתים גם בחפיפת בתי הגידול, סתוונית היורה וסתוונית ירושלים נבדלות זו מזו בשלושה מאפיינים ברורים.
בסתוונית היורה העלים מופיעים בד בבד עם הפרחים, ולעיתים רק ימים אחדים אחריהם; הם צרים מאוד, ברוחב של 1 עד 2 מ"מ (לעיתים רחוקות 3 מ"מ), דמויי סרגל ומרזביים.
בסתוונית ירושלים, לעומת זאת, העלים מופיעים רק לאחר שהפרחים התייבשו לחלוטין - תופעה היסטרנטית מובהקת - והם רחבים יותר, ברוחב העולה על 3 מ"מ ולעיתים מגיע ל-1 עד 2 ס"מ בעלה החיצוני; רבים מן העלים נוטים להיות קמורים מעט או חרמשיים בעדינות, תכונה שאינה קיימת בסתוונית היורה.
גם גודל הפרח מבדיל בין שני המינים: פרחי סתוונית היורה קטנים יחסית, באורך 2.5 עד 3.1 ס"מ, ואילו פרחי סתוונית ירושלים גדולים מאוד, לרוב מעל 4 ס"מ, ונחשבים מן הבולטים שבפרחי הבר בישראל.
תפוצתה העולמית של סתוונית היורה מצומצמת למזרח הים התיכון: דרום מערב טורקיה, קפריסין, איים במזרח הים האגאי, לבנון, מערב סוריה, ירדן וישראל.
היא גדלה בקבוצות או בפרטים בודדים בבתי גידול טבעיים בלבד, בבתות ובשדות ובסדקי סלעים, בעיקר בהרים במעונות סלעיים ואבניים פתוחים שטופי שמש.
בישראל היא נפוצה בכל החבל הים-תיכוני ובחגורת הספר, מהגליל העליון, הגולן וחוף הגליל ועד צפון הנגב, אך לא בעמק החולה.
הפריחה בסתיו, מאמצע אוקטובר עד תחילת ינואר בעיקר בנובמבר.
הפעלת הצמח בסתיו מתרחשת כאשר הפקעת מקבלת שילוב של ירידת טמפרטורה וחדירת לחות לקרקע.
כבר יומיים–שלושה לאחר גשמי סתיו משמעותיים (מעל 5 מ"מ) עשויים להופיע ניצני הפרחים, ולעיתים אף מוקדם יותר בכיסי קרקע בסדקי סלעים ובשקעים שנרטבים בקלות.
במישור החוף, שבו הגשם הראשון מקדים לרדת, הפריחה נפתחת כבר באוקטובר — בעיקר בשרון ובחוף הכרמל — בעוד שבאזורים אחרים הפריחה חלה ברוב השנים בנובמבר–דצמבר.
במעונות יובשניים ובספר המדבר נצפות לא אחת אוכלוסיות הפורחות ללא עלים, משום שדרישות הקור הדרושות לעלווה לא התקיימו בעוד שתנאי הפריחה התקיימו.
בכל פרט פורחים לרוב 1–2 פרחים בעת ובעונה אחת.
משך הפריחה של צמח בודד נע בין 5 ל־31 ימים, ואילו משך חיי פרח יחיד נע בין 2.4 ל־6.1 ימים.
סתוונית היורה היא גאופיט רב-שנתי בעלי פקעת חד-שנתית, רדודה (עומקה 4 עד 7 ס"מ ואף יותר) עם ציצה של שורשים מתכווצים (פקעת היא איבר אגירה תת-קרקעי שהוא גבעול מעוּבֶּה של צֶמח בתוך האדמה והיא בעלת רקמה אחידה ללא גלדים שמשמשת גם לרבייה וגטטיבית).
כל פקעת מוציאה קבוצה צפופה של עד 9 פרחים.
הפקעת עטופה בקליפות קרומיות חומות (דמוית בצל) צורתה כדורית עד חצי כדורית, וליתר דיוק היא קמורה בצדה האחד, שטוחה ומתמשכת במקצת בצדה השני, קוטרה על פי רוב כ-2 ס"מ או מעט יותר גדולה.
הפקעת, שמכילה את הרעלן קולכיצין, מוגנת מאכילתה על ידי רוב בעלי חיים למעט מספר בעלי חיים כמו חזירים, דורבנים וחולד תת-קרקעי.
העלים יושבים (חסרי פטוטרת ולוואים) וערוכים כשושנת בבסיס הצמח.
העלים מרזביים, מוארכים וצרים מאוד (כ-5 מ"מ או פחות).
הם פשוטים, תמימים, שטוחים, דמויי סרגל-אזמל (קציהם הולך ומצטרר), עטופים בנדן קרומי, מעורקים לאורכם בעורקים מקבילים והעורק המרכזי כהה ושקוע.
התפרחות בת פרח אחד, חסרות עמודי תפרחת והפרחים פורחים ממש בגובה הקרקע.
השחלה ממוקמת בראש הפקעת עמוק בתוך האדמה.
הפרחים גדלים באגודות של עד 9 פרחים, והם מופיעים עם העלים, לעיתים רחוקות קצת לפניהם (עד מספר ימים).
אורכם של הפרחים 2 עד 4.5 ס"מ, צבעם ורוד וגוונים של לילך.
לפרחים ריח עדין וחלש לאף האנושי והם מואבקים על ידי חרקים קטנטנים: כמו זבובי-רחף ודבורי-דבש, שחלקם מעדיפים את האבקה וחלקם את הצוף.
הפרח בעל עטיף פשוט כותרתי (ללא גביע), דמוי משפך, בעל צינור ארוך מאוד וצר, מאוחה עלים ו-6 אונות ששווות פחות או יותר זו לזו בצורתן ובגודלן, ורודות הומוגניות חסרות עורקים (בשונה ממיני הכרכום).
הצינור ארוך מאוד וצר בבסיס הפרח ורובו טמון מתחת לפני הקרקע.
הצופנים 6, מרוחקים זה מזה וכל אחד ככתם כהה, כתפיחה צהובה כתומה.
הצופן ממוקם בחיק שבין בסיס האבקן לאונה.
האבקנים 6, והם מסודרים בשני דּוּרִים, שלושה קצרים ושלושה ארוכים.
הזירים מפורדים דקים ונעוצים בפי צינור העטיף (בלוע העטיף), על בסיס האונות, וקצרים מהן.
המאבקים צהובים ובני שתי לשכות, והם מתחברים מבסיסם אל הזיר (basifixed anther) או מגבם באזור צר יחסית (dorsifixed anther) ופונים לכל מיני כיוונים.
הפרי הלקט, דמויי ביצה או אליפסה, הנפתח תוך הפרדות המגורות זו מזו (פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה) על ידי 3 סדקים מתהווים בין המגורות.
הפרי מתפתח בשחלה התת-קרקעית, ועם ההבשלה, הוא עולה מעל פני הקרקע וזרעיו מפזרים.
הזרעים מכילים אנדוספרם שמנוני, חסר עמילן ואת האלקלואיד קולכיצין.
כל מיני הסתווניות פורחים על בסיס הפקעת שנבנתה בשנה הקודמת ומתעוררת עם בוא הסתיו.
חלק מהמינים היסטרנטיים – פורחים לפני הופעת העלים; ואחרים סיננתיים – פורחים במקביל להופעת העלים.
סתוונית היורה היא מין סיננתי או תת־סיננתי: פרחיה הוורודים-לילכיים מגיחים בגובה הקרקע או סמוך לו בד בבד עם העלים, ולעיתים מקדימים אותם במספר ימים בלבד.
בסתוונית היורה, כמו בגאופיטים רבים, לטמפרטורה תפקיד מרכזי בבקרת התרדמה וההנצה של הפקעת.
הפרחים דורשים סף נמוך יותר של ירידת טמפרטורה, ומגיבים במהירות ללחות הקרקע ולהתקררות של הסתיו.
לעומתם העלים מצויים בתרדמה עמוקה יותר, הנשלטת גם באמצעות עיכוב הורמונלי (בעיקר ABA), ודורשים תקופה ממושכת יותר של טמפרטורות נמוכות ("קור מצטבר") לשבירת התרדמה.
כאשר הסתיו חם מהרגיל או קצר, ייתכן שהפרחים יופיעו כרגיל אך העלים יתעכבו או לא יתפתחו כלל.
לכן, בעונות סתיו חמות או במעונות יובשניים מצויות לעיתים אוכלוסיות של סתוונית היורה הפורחות ללא עלים - תופעה הנובעת מכך שדרישות הקור לצמיחת העלים לא התקיימו, בעוד שהתנאים הדרושים לפריחה כן התקיימו.
באופן כללי, הפריחה מתרחשת מאמצע אוקטובר ועד דצמבר.
העלווה הירוקה שורדת את חודשי החורף ומתייבשת בהדרגה במהלך אפריל, לאחר שהפקעת החדשה התמלאה בחומרי תשמורת.
במקביל הפקעת הוותיקה מסתיימת את תפקידה, מתרוקנת, מצטמקת ונדחקת הצדה.
הפרי מתפתח ומבשיל מתחת לפני הקרקע, ועולה על פניה רק באביב; הפצת הזרעים מתרחשת במהלך אפריל ותחילת מאי.
לאחר מכן הפקעת נכנסת לתרדמת קיץ.
לפרטים נוספים והרחבה על מחזור החיים והפנולוגיה של מיני הסתוונית ראו בפרק "פנולוגיה ומחזור החיים" בערך סתוונית.
פרחים זכריים — תופעת פוליגמיה עונתית
בסתוונית היורה ישנה תופעה מיוחדת (בדומה לצלף זהבית, ולסתוונית הקליפות) של הופעת פרחים זכריים (ללא עמוד שחלה) בסוף תקופת הפריחה של כל פרט שבו מספר הפרחים הראשונים גדול משלוש.
אחוז הפרחים הזכריים מכלל הפרחים הפתוחים עולה עם התקדמות עונת הפריחה.
בשבוע האחרון לפריחה רוב הפרחים הם זכריים.
בסוף עונת הפריחה כמעט אין פרחי נקבה זמינים להפריה.
הפרחים הזכריים קטנים יותר בהשוואה לפרחים הדו-מיניים.
מערכת הרבייה של סתוונית היורה היא מטיפוס אי-תאימות עצמית, כלומר אי-יכולת של גרגר אבקה להפרות ביצית של צמח בעל מטען גנטי זהה.
בנוסף, מיקום הצלקות מעל האבקנים מפחית את שיעור ההאבקה העצמית.
בפרחי סתוונית היורה מבקרים בעיקר מאביקים קטנטנים: דבורי דבש צעירות, ומספר רב של מיני דבורי בר (בעיקר מן הסוג Andrena), זבובי רחף ומספר פרפרים.
דבורי הדבש הצעירות אוספות בעיקר צוף ונוגעות בצלקות האמצעיות והנמוכות.
דבורי הבר אף הן נוגעות בצלקות האמצעיות והנמוכות אך אוספות גם צוף וגם אבקה שנחוצה לשם גידול צאצאיהן.
זבובי הרחף אוספים אבקה בלבד והן נוגעים בדרך כלל בצלקות האמצעיות והגבוהות.
לסתוונית היורה מספר התאמות בולטות לפריחה בעונת הסתיו, תקופה המאופיינת במיעוט מאביקים ובתנאי מזג אוויר בלתי יציבים:
פרחים גדולים ובולטים, הנראים היטב בעונה שבה מרבית הצמחים העשבוניים עדיין נמוכים.
גודל הפרח וצבעם הבולט הם בראש ובראשונה אמצעי פרסומת המאפשר לחרקים לאתר את הפרחים המעטים הפעילים בסתיו.
משך פריחה ארוך, הן של כל פרח והן של הפרט כולו, המהווה פיצוי על מיעוט מאביקים ועל נזקי הגשם העלול לפגוע בפרחים.
ייצור צוף מועט החוסך משאבים ומזמן מאביקים שונים המשוועים לצוף בסתיו.
שונות באורך עמודי השחלה, המאפשרת האבקה יעילה על ידי מאביקים שונים בעלי דרישות שונות בתקופה שבה זמינות המאביקים נמוכה.
חלוקה זו של גילויי הצוף ואזורי האבקה יוצרת מבנה מרחבי רב-קומתי בפרח, שבו מאביקים שונים מנצלים שכבות שונות — וכך הסיכוי שכל טיפוסי הצלקות יקבלו אבקה עולה.
זבובי־רחף אוספים אבקה בלבד ונוגעים בעיקר בצלקות הגבוהות והאמצעיות, דבורי בר מהסוג Andrena נוחתות על האבקנים ונוגעות בדרך כלל בצלקות האמצעיות והנמוכות, ודבורי דבש צעירות, היורדות לעומק הפרח כדי לאסוף צוף, מגיעות בעיקר לצלקות הנמוכות.
חלוקה מרחבית זו, שבה מאביקים שונים "מתמחים" בשכבות שונות של הפרח, מגבירה את הסיכוי שכל טיפוסי הצלקות יקבלו אבקה גם בעונה דלה במאביקים.
סתווניתיים (שם מדעי: .Colchicaceae DC) היא משפחת צמחים עשבוניים רב-שנתיים, חד-פסיגיים בעלי פקעת או קנה שורש (בסוג Gloriosa), בעבר שויכה למשפחת השושניים.
המשפחה מונה 15 סוגים ו-280 מינים ונפוצה באזורים ממוזגים ובאזורים טרופיים ברוב העולם למעט אמריקה הדרומית.
בישראל ובסביבתה (כולל סיני והרי אדום) מיוצגת משפחת הסתווניתיים על ידי הסוג סתוונית בלבד, שממנו נגזר שם המשפחה כולה.
הסוג כולל 13 מינים, בהם גם בצלצייה ארץ-ישראלית (המכונה לעיתים "סתוונית בצלצייה"), אך אינו כולל את סתוונית רמון, שעדיין לא תוארה למדע.
שלושה מהם נדירים ובסכנת הכחדה: סתוונית קצרת-עלים, סתוונית התשבץ וסתוונית רמון (עדיין לא תוארה למדע).
כל מיני הסתווניתיים מכילים את הרעלן קולכיצין (colchicine), שנקרא גם הוא על שם הסתוונית.
חומר זה אינו אופייני למשפחת השושניים, ומייחד את הסתווניתיים מבחינה ביוכימית.
במהלך השנים עבר מיקומה הסיסטמטי של משפחת הסתווניתיים שינויים משמעותיים.
במיונים בוטניים מסוימים המשפחה כלל לא נחשבה כקיימת, בעוד שבאחרים היא שויכה לתת-משפחה בתוך משפחת השושניים.
במיונים העדכניים (החל מ-APG II מ-2003) היא מוקמה תחת סדרת השושנאים כמשפחה עצמאית.
בעבר, חלק ממיני הסתווניתיים נחשבו כשייכים לתת-משפחת הסתווניתיים (Melanthiodeae) בתוך משפחת השושניים.
ישנם חוקרים הממשיכים לראות אותם כך גם כיום.
אופייני לכל בני משפחת הסתווניתיים הוא קיומה של פקעת, שהיא למעשה קטע מעובה של אחד ממפרקי הגבעול, או לחלופין קנה שורש.
מבנים אלה אינם נפוצים במשפחת השושניים.
שאר תכונות הפרח במשפחת הנרקיסיים זהים לאלה של משפחת השושניים (במובן הרחב הקלאסי): עטיף הפרח על פי רוב כותרתי (ללא גביע), וערוך בשני דורים בני שלושה עלים או אונות.
האבקנים ערוכים אף הם בשני דורים בני שלושה אבקנים בכל דור.
השחלה עילית מורכבת משלושה עלי שחלה מאוחים.
הצלקת נישאת על עמוד שחלה ברור.
הביציות נטויות כלפי מטה, הפרי הלקט, בן שלוש מגורות מרובות זרעים.
שמה של המשפחה, בעברית ובלטינית, נגזר משמו של הסוג הנפוץ ביותר בה – סתוונית.
על מקור השם ראה ערך סתוונית.
סוגי המשפחה הם גאופיטים, בעלי פקעת או קנה שורש (במיני הסוג Gloriosa).
העלים ערוכים כשושנת בבסיס הצמח, או שהם מסורגים לאורך הגבעול, לפעמים נגדיים או מאוגדים.
העלים פשוטים, תמימים, יושבים (חסרי פטוטרת), דמויי סרגל-אזמל, שטוחים, לעיתים קרובות עוטפים את הגבעול (בבסיסם נדנים), מעורקים לאורכם בעורקים מקבילים, לעיתים-נדירות (בסוג Gloriosa) קודקודם מסתיימים בקנוקנת.
הגבעולים זקופים או מטפסים, פשוטים או מסועפים, לעיתים חסרים.
התפרחות מסוג סוכך, אשכול או שיבולת, או פרחים יחידים, עם או בלי חפים.
הפרחים, נכונים, בעלי עטיף פשוט, על פי רוב דו-מיניים, בעל שחלה עילית, בעלי פטוטרת או מחוסרים.
העטיף בעל עלים כותרתיים השווים פחות או יותר זה לזה בצורתם ובגודלם, מופרדים לאורכם או יוצרים צינור ארוך וצר בבסיס הפרח (למשל, מיני סתוונית), לפעמים ישנם צופנים בבסיסם.
האבקנים 6, הזירים מפורדים, או נעוצים בבסיס אונות העטיף, דקים או לעיתים מעובים בבסיסם.
המאבקים בני שני לשכות מתחברים מבסיסם אל הזיר (basifixed anther) או מגבם באזור ציר יחסית (dorsifixed anther) ופונים לכל מיני כיוונים.
השחלה עילית יושבת (מחוסרת עוקץ של עצמה), בעלת 3 עלי שחלה מאוחים, 3 מגורות, בכל מגורה 5 עד 50 ביציות, השיליה חיקית (זוויתית).
עמוד השחלה יחיד או שלושה, אם יחיד אז עמוד השחלה מתפצל בחלקו העליון ל-3 אונות, זקופות או כפופות בזווית ישרה מהשחלה.
אם שלוש, אז הם מפורדים, ישרים או כפופים לאחור.
כל אונה או עמוד שחלה נושא צלקת זעירה, יבשה או רטובה.
הפרי הלקט, הנפתח לאורך המחיצות בתפר הגב (פְּתִיחָה חוֹצַת חַיִץ) או בין המגורות (פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה) בשלוש קשוות בשרניים או בעלי מרקם של עור.
הזרעים רבים אדומים-חומים, כדוריים או לעיתים רחוקות כמעט עגולים, לעיתים עם תוספות קטנות בבסיסם אדומים ובשרניים.
הזרעים מכילים אנדוספרם שמנוני, חסר עמילן.
תחת המשפחה מסווגים, על פי רוב המיונים, 15 הסוגים הבאים:
גלוריה (Gloriosa) מוכרת בשם הנרדף ליטוניה (Littonia).
בישראל גדלה גלוריה הדורה (Gloriosa superba) הידועה גם כ"שושנת אש" או "לילית התהילה".
מין זה מקורו באזורים הטרופיים והדרומיים של אפריקה, האוקיינוס ההודי המערבי, תת-היבשת ההודית ואיי סונדה הקטנים.
מדובר בצמח גאופיט בעל פקעת, הגדל בעיקר בבתי גידול טרופיים עם עונות יובש מוגדרות.
הצמח משמש כרעל וכתרופה, ויש לו שימושים סביבתיים, חברתיים ואף כמזון.
באביב, לאחר תרדמת החורף הפקעת מלבלבת והגבעול המטפס צומח בקצב מהיר עד שמגיע לגודלו הסופי ואז במהלך הקיץ חלה הפריחה.
כל פקעת מייצרת מספר רב של פרחים ועם השנים ככל שהפקעת גדולה יותר, מספר הפרחים עולה וכך גם משך הפריחה.
ויורמבי (Wurmbea) - Neodregea, Onixotis הם שמות נרדפים לוויורמבי.
מקור חלק מהשמות בעברית, משרד החקלאות.
משפחת הסתווניתיים מיוצגת בישראל וסביבתה על ידי 13 מינים הנמנים עם הסוג סתוונית.
הסוג בצלצייה (Androcymbium palaestinum Baker) הועבר לסוג סתוונית ובצלציה ארץ-ישראלית שונתה לשם סתוונית ארץ-ישראלית (Colchicum palaestinum) בשנת 2008.
סת גודין הוא סופר, מרצה ואיש שיווק.
סת גודין הוא מומחה שיווק ואחד הבלוגרים העסקיים הפופולריים בעולם.
גודין טבע את המונח שיווק מורשה Permission Marketing – פנייה ללקוח פוטנציאלי לאחר קבלת הסכמה ממנו, בדרך-כלל בעקבות מתן ערך ללקוח לפני ניסיון המכירה.
זאת בניגוד לשיווק המקובל בטלוויזיה, שיווק לתיבת הדואר וכו', ובו נעשית פנייה לצרכן ללא בקשה או הסכמה מצידו.
גודין גם טבע את הדימוי פרה סגולה.
בהקשר של חברות יצרניות "פרה סגולה" (Purple Cow) היא מוצר או שירות מצוינים או מדהימים, המביאים את הלקוח לשתף אחרים בחוויית הצריכה החיובית, והופכים את החברה, המספקת פרה סגולה, לבחירה המועדפת של לקוחות פוטנציאליים בשוק שלה.
גודין נחשב למומחה בפרזנטציה, ועל-כן הוא מרצה מבוקש.
בשנת 1995 גודין השיק את Yoyodyne, שהשתמשה בתחרויות ובמשחקים מקוונים כדי לשווק חברות למשתתפים.
באוגוסט 1996 השקיעה Flatiron Partners 4 מיליון דולר ביודיין בתמורה להחזקה של 20%.
ב-Yoyodyne פרסם גודין את המאמר Permission Marketing: הופכים זרים לחברים וחברים ללקוחות .
תמורת כ-30 מיליון דולר והפך לסגן נשיא יאהו לשיווק ישיר.
במרץ 2006 השיק גודין אתר תוכן משתמשים בשם Squidoo .
ביולי 2008, סקווידו הפך לאחד מ-500 האתרים מרובי הכניסות בעולם.
עם זאת, עד 2014, האתר כבר לא נחשב כדאי כלכלית ונמכר ל-HubPages.
סת גודין כתב עד היום מספר רב של ספרים כאשר 19 מתוכם הפכו לרב-מכר.
פרה סגולה (Purple Cow, 2003), תרגמה מאנגלית: אפרת אביסרור, הוצאת אופוס
להנהיג את השבט (Tribes, 2008), תרגמה מאנגלית: אפרת אביסרור, הוצאת אופוס
ציר האופן (Linchpin, 2010), תרגמה מאנגלית: אפרת אביסרור, הוצאת אופוס
סתוונית ירושלים (שם מדעי: Colchicum hierosolymitanum) היא גאופיט ים־תיכוני נדיר ממשפחת הסתווניתיים, בעל פקעת חד-שנתית הטמונה בעומק רב בקרקע.
המין פורח בסתיו (אוקטובר–נובמבר) ללא עלים – פריחה היסטרנטית – ופרחיו הגדולים, הוורודים והצמודים לקרקע הם מן הבולטים והגדולים שבפרחי הבר בישראל.
המין נדיר ובלעדי ללבנון ולישראל, ובעיקר נפוץ בגליל העליון, בגליל התחתון ובמרכז ההר; הוא מצוי בסכנת הכחדה ונזקק להגנה.
סתוונית ירושלים היא אחד מ-13 מיני הסתוונית בארץ, ודומה מאוד לסתוונית היורה הנפוצה ממנה.
המין תואר לראשונה למדע על-ידי הבוטנאית נעמי פינברון-דותן (Naomi Feinbrun) בשנת 1953 באזור ירושלים, והיא שהעניקה לו את שמו המדעי והעברי.
ייחודה של סתוונית ירושלים – ובדומה למינים קרובים בקבוצה המורפולוגית שאליה היא משתייכת – בכך שהפרח יושב על פני הקרקע בעוד השחלה מצויה עמוק באדמה; צינור העטיף הארוך מחבר בין השניים.
ההאבקה מתרחשת מעל פני הקרקע, ואילו ההפריה, התפתחות ההלקט והבשלת הזרעים מתרחשות במעמקי הקרקע.
עם הבשלת הפרי מתארך עוקץ ההלקט, דוחף את ההלקט כלפי מעלה אל פני הקרקע, ושם מתרחשת הפצת הזרעים.
סתוונית ירושלים היא מין שתפוצתו העולמית מוגבלת ללבנון ולישראל.
לעיתים מוזכרת בספרות פופולרית האפשרות כי היא מצויה גם בסוריה ואף בדרום טורקיה, אך אין לכך כל עדות בפלורות המקומיות או באוספי העשבייה, ולכן תפוצה זו אינה מוכרת במחקר הבוטני.
המין גדל בעיקר בקרקעות טרה-רוסה עמוקות בעמקי הרים ובשדרת ההר, בשטחים עשבוניים ובבתות סירה קוצנית, שהם בתי גידולו הטבעיים.
בנוסף, לעיתים הוא נמצא גם בשולי שדות מעובדים, בכרמים ובמטעי זיתים, ככל הנראה כשריד לאוכלוסיות טבעיות ששרדו עיבוד מסורתי.
הפקעת טמונה בעומק רב בקרקע, ולכן בעיבוד מסורתי שרדו רבות מן האוכלוסיות; אולם בעידן העיבוד הממוכן אוכלוסיות רבות נפגעו והצטמצמו.
בשל כך הוא נחשב מצוי בסכנת הכחדה ונזקק להגנה.
בלבנון המין נרשם באזורים ההרריים הלחים יותר, אך המיקומים המדויקים אינם מתועדים היטב בספרות הבוטנית.
בישראל תפוצתו כתמית אך רחבה יחסית, והוא נצפה בעיקר בגליל העליון (ובכללו רמת דלתון), בגליל התחתון (סביב צומת גולני), ובעמק החולה – כולל אזור שדה התעופה מחניים.
תצפיות נוספות ידועות מן השומרון, מגולן ומן החרמון הנמוך, וכן מאתרים אחדים באזור ירושלים (למשל בית צפפא).
חלק מן האוכלוסיות ההיסטוריות במרכז ההר ובגליל לא נמצאו מחדש בעשורים האחרונים.
סתוונית ירושלים היא צמח רב-שנתי בעל פקעת חד-שנתית.
הפקעת עטופה קליפות קרומיות חומות, קמורה בצדה האחד ושטוחה ומתמשכת במקצת בצדה השני; מדי שנה היא מתחלפת בפקעת חדשה המתפתחת בצדה השטוח של קודמתה.
צורתה דמוית ביצה, באורך 4 עד 6 ס"מ וברוחב 2.5 עד 5 ס"מ.
הקליפות הקרומיות, בצבע חום-ארגמני, נמשכות כלפי מעלה לאורך הרבע התחתון של הקטפיל (עלה נדן תת-קרקעי), שאורכו 12 עד 25 ס"מ.
העלים והפרחים עטופים בבסיסם בנדן קרומי - הוא הקטפיל.
העלים צצים ומתפתחים לאחר הפריחה, מספרם 5 עד 9, ולעיתים נדירות 4 (בסתוונית בכירה מספר העלים לרוב 3 או 4).
הם מוארכים עד אזמלניים, מרזביים (בעלי תעלה צרה לאורכם), וקודקודם קהה.
רבים מן העלים נוטים להיות קמורים מעט או חרמשיים בעדינות, תכונה המסייעת להבחין בין סתוונית ירושלים לבין סתוונית היורה.
רוחב רוב העלים גדול מ-3 מ"מ, בניגוד לסתוונית היורה, שרוחב עליה 1 עד 2 מ"מ ולעיתים רחוקות 3 מ"מ.
רוחב העלה החיצוני (העלה הראשון או החיצוני במניפה) הוא 1 עד 2 ס"מ, בשונה מסתוונית בכירה, שרוחב העלה החיצוני שלה 2.5 עד 7 ס"מ.
בכל פקעת עשויים להופיע פרחים רבים (עד 20), וכולם פורחים בסתיו.
ניצני הפרחים לבנים, אך עם פתיחתם צבעם הופך ורוד-ארגמני או ורדרד.
העטיף דמוי משפך, בעל שישה עלי עטיף כותרתיים השווים זה לזה בגודלם ודומים בצורתם.
עלי העטיף מאוחים בבסיסם ויוצרים צינור ארוך וצר בבסיס הפרח, שרובו טמון מתחת לפני הקרקע.
צבע העטיף ורוד-ארגמני עז עד ורדרד חיוור, ולעיתים הוא משובץ בעדינות דוגמת לוח שחמט אבל באופן לא ברור, בניגוד לסתוונית התשבץ שבה הדגם ברור ומודגש.
צינור העטיף התת-קרקעי בהיר, ואורכו עד 20 ס"מ.
אונות העטיף מוארכות-אליפסיות עד מוארכות-דמויות ביצה הפוכה, וארוכות פי 2.5 עד 3 מן האבקנים.
אורך האונות 2.5 עד 4 ס"מ, ורוחב האונות החיצוניות 8 עד 12 מ"מ.
בבסיס כל אונת-עטיף, משני צידיו של בסיס הזיר, מצויות שתי בליטות מוארכות ומקבילות הנושאות זיזים או שיניים - מאפיין מובהק של קבוצה זו בסוג.
האבקנים שישה, קצרים מאונות העטיף.
הזירים מפורדים ויושבים בלוע העטיף (בבסיס אונות העטיף).
בבסיסי הזירים אין בליטות אורך משוננות, ריסניות או כל בליטה אחרת, בניגוד למינים כגון סתוונית הנגב וסתוונית טוביה.
הצופנים 6, נראים כתפיחות צהובות הממוקמות במרזב שבין בסיס הזיר לעטיף, ומרוחקות זו מזו.
השחלה עילית מבחינה מורפולוגית - כלומר בסיס העטיף מחובר למצעית מתחתיה, אך בשל מבנה הצמח היא טמונה עמוק בקרקע, ועמודי השחלה בלבד נשלחים מעלה דרך צינור העטיף.
השחלה בעלת 3 עלי שחלה מאוחים, 3 מגורות, בכל מגורה ביציות רבות, השיליה זוויתית.
מאחר שהשחלה טמונה במלואה בקרקע, שלושת עמודי השחלה חייבים להיות ארוכים מאוד - לפחות כאורך צינור העטיף - כדי לבלוט מעל פני הקרקע ואל תוך הפרח.
עמודי השחלה מפורדים, גבוהים מן האבקנים, ומתעבים בחלקם העליון עד שהם נעשים דמויי אֵלָה; קצותיהם מעוקלים.
בראש כל עמוד מצויה צלקת זעירה ואלכסונית.
במבט מלמעלה עשויים שלושת עמודי השחלה להיראות כעמוד שחלה יחיד המחולק לשלוש אונות חוטיות
הפרי הלקט, דמויי ביצה או אליפסואידי, אורכו 1.5 עד 3 ס"מ ורוחבו 1.25 עד 1.5 ס"מ, והוא מכוסה כולו נקודות זעירות בצבע חום-זהבהב.
ההלקט מתפתח תחילה בתוך הקרקע, כל עוד הוא בלתי-בשל.
במהלך החורף עוקץ ההלקט מתארך מאוד - לעיתים פי 5 עד 10 מאורכו ההתחלתי - ודוחף את הפרי כלפי מעלה עד שהוא מגיח מעל פני הקרקע.
רק לאחר שההלקט נמצא מעל הקרקע הוא נפתח, תוך הפרדות המגורות זו מזו (פְּתִיחָה חוֹצַת-מְגוּרָה) באמצעות שלושה סדקים הנוצרים בין המגורות, וחשיפת הזרעים.
הזרעים כדוריים עד קמעה-זוויתיים, בקוטר 3.5 עד 5 מ"מ.
הם מכילים אנדוספרם שמנוני נטול עמילן, ועשירים בקולכיצין - בדומה להלקט.
מספר הכרומוזומים: 2n = 18.
לפרטים על מחזור החיים והפנולוגיה של מיני הסתוונית ראו בפרק "פנולוגיה ומחזור החיים" בערך סתוונית.
סֶתִי הָרִאשׁוֹן היה פרעה במצרים העתיקה מהשושלת ה-19 בתקופת הממלכה החדשה.
היה בנו של רעמסס הראשון והמלכה סיתרע.
תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1304-1318 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הגבוהה או 1279-1290 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה.
בגלל בעיית התיארוך הבאה לידי ביטוי בכרונולוגיה המצרית יש המתארכים את שלטונו לתחילת המאה ה-13 לפנה"ס.
השם סתי פירושו "שֶׁל סֶת", כלומר המקודש לאל סת.
חלק מהחוקרים משערים שסתי הראשון צירף את בנו רעמסס השני לשלטון שש שנים לפני מותו.
שליטה הראשון של השושלת ה-19 היה רעמסס הראשון, שמלך שנתיים.
הוא מונה לתפקידו על ידי חרמחב.
רעמסס הראשון היה חייל מקצועי.
מכיוון שמונה לתפקידו בהיותו מבוגר, שיתף את בנו סתי בשלטון.
מסע המלחמה הראשון של סתי היה לנוביה.
אבל את עיקר שלטונו הקדיש למסעות לכוון צפון-מזרח.
תקופה זו נקראת בהיסטוריה של הלבנט "תקופת הברונזה המאוחרת ג".
הוא חידש את מדיניות הכיבושים שהייתה נהוגה בתחילת השושלת ה-18 בימיהם של תחותמס השלישי ואמנחותפ השני.
סתי הראשון ערך שלושה מסעות בכנען וסוריה וזאת כדי לחזק את שלטונה של מצרים, שהתרופף שם לאחר תקופת שלטונו של אחנתון.
מסעו הראשון היה כדי לדכא מרד שפרץ בבית שאן.
לזכר ניצחונו הציב שתי מצבות בבית שאן, אחת מהם מדברת על ניצחון על החבירו מרמות יששכר.
במסעו השלישי שב סתי הראשון להתמודד עם ממלכת החתים.
הוא הצליח להכותם בקדש שם הציב מצבת ניצחון שנמצאה במקום בחפירות ארכאולוגיות.
אך לא כבש מחדש את סוריה.
סתי הראשון בנה בנייני פאר רבים.
הוא בנה מקדש מתים לאביו רעמסס הראשון בכרנך ומקדש מתים לעצמו באבידוס.
במקדש זה נמצאת רשימת המלכים מאבידוס המפרטת 75 מלכים שקדמו לסתי ואת סתי עצמו.
הוא פיתח את מכרות הזהב באזור ים סוף ובנוביה התחתונה.
קברו של סתי הראשון נמצא בקבר KV17 בעמק המלכים.
אורך הקבר הוא 136 מטר והוא הקבר העמוק ביותר שנכרה מכל מלכי הממלכה החדשה.
הקבר נמצא מעוטר בכל המסדרונות והחדרים.
המומיה של סתי הראשון נמצאה בשנת 1881 בקבר בדיר אל-בחרי.
מפניו נדמה כי מת בגיל 40 או אולי אף פחות מזה - צעיר ביחס לחורמחב, לאביו ובנו והוצע כי ייתכן שסבל ממחלה שליוותה אותו במשך שנים.
הלב שלו הונח בצד ימין של החזה במקום בצדו השמאלי לאחר החניטה והוצע כי ייתכן שסבל ממחלת לב וכי החונטים ייעדו לשינוי המקום לאחר המוות שיפור של תפקוד הלב בעולם הבא, אך זאת רק תאוריה.
המומיה שמורה במוזיאון המצרי בקהיר.
את סתי הראשון ירש בנו רעמסס השני, שהיה בנה של האישה המלכותית הגדולה תויא.
מצבות סתי הראשון בבית שאן
בחפירות בבית שאן נתגלו שתי מצבות ניצחון מימיו של סתי הראשון.
מצבות אלה מעידות שכבר במסעו הראשון עבר דרך בית שאן והשליט בה סדר.
הכתובת על המצבה כוללת את הטקסט הבא: .
לאחר מכן מופיע טקסט המפרט את שבחי פרעה ולאחריו הקטע הבא: .
מצבה זו שימשה כאבן סף בתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
האותיות נשחקו עם הזמן ופיענוח הכתובת התעכב זמן רב.
התאריך המדויק של הכתובת נמחק.
במצבה מופיעה פתיחה המפארת את המלך ולאחריה הטקסט הבא: .
"הר יַרְמְתוּ" המוזכרת במצבה היא רֶמֶת שמופיעה בנחלת שבט יששכר.
סתיו בניו יורק הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית שיצא בשנת 2000 בבימוי ג'ואן צ'אן ובכיכובם של ריצ'רד גיר, וינונה ריידר ואנתוני לפאליה.
וויל קין (גיר), בעל מסעדה בן 48, הוא גבר החרד ממחויבות ביחסים זוגיים.
כאשר הוא פוגש את שרלוט פילדינג (ריידר), אישה שגילה הוא מחצית מגילו, הוא מצפה לעוד רומן מהיר וקליל.
בפועל, הפגישות שלהם רוויות עימותים בין-דוריים ועימותים בין פילוסופיות שונות בהן מחזיק כל אחד מהם.
כאשר ויל מתפתה לצאת ממערכת היחסים עם המשפט הרגיל שלו "אני לא מבטיח שזה יהיה לנצח", שרלוט מגיבה עם סיבה משלה למה היא מרגישה שהקשר הזה לא יכול להימשך לנצח: היא גוססת, כי יש לה נוירובלסטומה בלב.
שרלוט מגלה שויל בגד בה ועוזבת אותו.
ויל מבקר את שרלוט ומבקש ממנה סליחה.
שרלוט כועסת, אך לבסוף סולחת, והם ממשיכים להיות ביחד למשך זמן קצר.
בסופו של דבר, שרלוט מתה וויל נשאר לבד.
מושפע מהשינוי שחל בו, הוא חוזר לדבר עם ליסה, בתו המנוכרת, ומכיר את נכדו שזה עתה נולד.
ריצ'רד גיר - ויל קין
וינונה ריידר - שרלוט פילדינג
אנתוני לפאליה - ג'ון וולף
ורה פרמיגה - ליסה טיילר
שרי סטרינגפילד - שרה וולף
ג'יל הנסי - לין מק'קייל
ג'יי קיי סימונס - ד"ר טום גרנדי
מרי בת' הרט - ד"ר פול סיבלי
ג'ורג' ספיילווגל השלישי - נאטו
דניאלה ואן גראס - דוגמנית בבר
רייצ'ל ניקולס - דוגמנית בבר
הסרט צולם במיקומים שונים בניו יורק, בהם מנהטן, מרכז רוקפלר וסנטרל פארק.
הוא אף היה מועמד לפרס פטל הזהב לזוג הקולנועי הגרוע ביותר (ריצ'רד גיר ווינונה ריידר).
באתר "Rotten Tomatoes", הסרט קיבל דירוג של 20% על בסיס 70 ביקורות של מבקרי קולנוע בכירים.
לעומת זאת, דירוג הקהל היה 55%, בהתבסס על 32,613 חוות דעת.
הסרט פתח במקום הרביעי בהכנסות בצפון אמריקה, כשהכניס 10,987,006 $ בסוף השבוע הראשון שלו.
סתיו אלימלך (נולד ב-9 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי והיה קפטן קבוצת הפועל באר שבע וכיום כמאמן מכבי יבנה
אלימלך החל את דרכו במחלקות הנוער של הפועל באר שבע.
את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים של המועדון ערך בעונת 1987/1988 במשחק מול בית"ר ירושלים.
הוא שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת נעוריו, מלבד עונת 1997/1998, בה הושאל לקבוצת בני יהודה.
בשנת 1993 הופיע אלימלך במדי נבחרת ישראל, ושיחק בשלושה משחקי ידידות מול נבחרת פולין ונבחרת קפריסין.
עם פרישתו שימש כעוזר מאמן הפועל באר שבע בעונת 2007/2008.
בעונת 2009/2010 שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
בעונת 2010/2011 אימן את מכבי עירוני נתיבות מליגה א', ובאמצע העונה חזר להכח עמידר רמת גן מתחתית הליגה הלאומית, ומונה למאמן הקבוצה.
לאחר כחודש פוטר עקב חילוקי דעות עם ההנהלה.
ב-21 ביולי 2024 חתם באדומים אשדוד מליגה א'.
ב-25 ביוני 2025 חתם במכבי יבנה מליגה א'.
כיום אלימלך משמש כמאמן ילדים ונוער במספר חוגים בבאר שבע.
אלימלך לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
אלימלך התחתן עם אורלי, מורה לחינוך גופני ומדריכת כושר, ולהם נולדו 3 ילדים: שובל, יובל ואופק.
בערב פסח, יום שישי ה-22 באפריל 2016, מתה בתו, יובל, לאחר שנפלה ממרפסת ביתה בעת שניקתה את חלון הבית לפסח.
הייתה תוכנית מתיחות ישראלית ששודרה בערוץ הילדים, נוצרה ובוימה על ידי יגאל שילון.
את התוכנית הנחה עודד פז והשתתפו בה טל מוסרי, יגאל שילון ודנה פרידר.
התוכנית מהווה ספין אוף לתוכנית "פספוסים" שגם אותה יצר יגאל שילון.
התוכנית עוסקת במתיחות, בה ידוענים מוזמנים לערוץ באמתלת שווא ומשמשים מטרה למתיחה (נמתח).
ישנם שלושה חלקים בכל פרק.
מתיחה טלפוניות- המנחה עודד פז מתחרה נגד טל מוסרי.
בכל פרק, המותח (טל או עודד, מלבד הפרק האחרון, בו הילדים הם המותחים) רושם את הבסיס הרעיוני של המתיחה על לוח.
הילד שמצליח לשוחח עם הנמתח במשך פרק הזמן הארוך ביותר, מנצח.
בעונה השנייה נשמרה התחרות בין טל מוסרי לעודד פז שהפסיד בעונה הראשונה וקיבל את דנה פרידר כעזרה.
בעונה השנייה ניצחו עודד פז ודנה פרידר.
המתיחה - הנמתח מגיע לערוץ, לרוב לתוכנית המזויפת: "הכוכבים של דנה", בהגשתה של דנה פרידר.
בעונה השנייה שונתה התוכנית והנמתח אינו יודע שמצלמים אותו מהרגע שהוא מגיע, עד הרגע שהוא מבין שהוא נמתח.
בין הנמתחים במהלך העונה הראשונה נמצאים תובל שפיר, אנה ארונוב, אילנית לוי, מירב פלדמן, ימית סול, ליאור כהן, עידן יניב ועמית פרקש.
בעונה השנייה נמתחו בין היתר משה דץ, אליאנה תדהר, אסף אשתר, מיקי מוכתר, יניב פולישוק, גיא סלניק, חיים אוסדון, ירדן הראל ויוליה פלוטקין.
בעונה זו ילדים מבצעים את המתיחות ומותחים מפורסמים בעזרת חברו המפורסם של הנמתח המסייע במתיחה.
בעונה השלישית נמתחו בין היתר אילן רוזנפלד, יהודה לוי, קובי פרג', עדי הימלבלוי, דון לני גבאי, שיר מורנו, לי בירן, רן דנקר, ג'יימס מאסלו ונינט טייב.
הסרטון המצחיק ביותר (עונה ראשונה) - שני מוזמנים משכבת גיל שונה, אחד בן 16 - 22, והשני בן 9 - 14, מציגים סרטון "פספוס".
הקהל בבית מצביע באתר האינטרנט של ערוץ הילדים, וקובע מהו הסרטון המצחיק יותר.
יגאל שילון - אחראי ויצר מתיחות.
עודד פז - מנחה, עזר ליגאל שילון במתיחות.
דנה פרידר - בעונה הראשונה מתחה בעזרת תוכנית פיקטיבית בשם "הכוכבים של דנה" בעונה השנייה מתחה בטלפון.
טל מוסרי - מתח בטלפון.
הילדים: להב גולן, מאי סספורטס, אנדי פטשקה, אורי בן ברוך, אנאל פרץ, שחר טבוך, רוני ברקן, מאיה שבירנסקי, מאיה בן ארוש וימית קורפק והתאומות נוי והדר קרקו ומאיה רונן.
סתיו ימי הביניים (בהולנדית: Herfsttij der Middeleeuwen; לפעמים מתורגם גם בסתיו ימי הביניים) הוא ספרו של יוהאן הויזינחה, אשר ראה אור בשנת 1919, העוסק בחברת ימי הביניים במאות 14 ו-15, ובו הוא מנסה להראות כי ימי הביניים לא היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסאנס, אלא היו בהם מאפיינים ייחודיים משלהם.
בהקדמתו למהדורה האנגלית משנת 1924, כתב הויזינחה כי מטרתו היא לקשר את שלהי ימי הביניים לתרבות של התקופה שקדמה לה, ולא לבוא בגישה בה נקטו בני זמנו, לפיה ימי הביניים היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסנאס, וכי לא התחדש בהם דבר.
ככל שהוא מעמיק במחקרו, הוא מביא עוד ועוד ציטוטים, בעיקר ממקורות בני המאות 14 ו-15, על מנת להוכיח את טיעוניו.
אף על פי שהויזינחה מתבסס בעיקר על רעיונות מקוריים שלו, הוא מביא מדי פעם ציטוטים מחוקרים אחרים, בני זמנו וקודמים להם, אשר גם כן העלו השערה דומה לשלו בנושא מסוים.
הויזינחה נזהר מהמקורות המדיאבליים שברשותו, והוא די ביקורתי כלפיהם.
הוא טוען שישנם מקרים בהם הסיפורים מנופחים, במידה כזו או אחרת, ובמקרה אחר הוא טוען כי הסיפור, אף על פי שנלמד ממקור מהימן יחסית, לוקה בחסר בפרטים חשובים.
הוא גם שם דגש רב על העניין הרגשי, וטוען שמעשים רבים במהלך ימי הביניים, היו תלויי רגשות ולאו דווקא רציונל.
כמו כן הוא מציין כי כותבי העיתים של ימי הביניים, אפילו בני המאה ה-15, התאפיינו בפסימיות גדולה ונהגו להדגיש יותר את השלילי והרע מאשר את החיובי והטוב.
התמונה שהצטיירה בייתה בדרך כלל קודרת, והיא שונה מהאווירה האופטימית ששררה ברנסאנס.
הויזינחה בדק ומצא כי אנשי ימי הביניים יצרו לעצמם מודל לחיקוי, על מנת לנסות ולהינתק מקשיי היום-היום שסבבו אותם.
הגיבור האידיאלי היה האביר, אשר הרפתקאותיו שימשו השראה לאנשי התקופה ומפלט מדאגות העולם.
המקבילה הרנסאנסית של האביר המדיאבלי היה החכם הקדמוני, בן יוון ורומא, אשר ביטא את תמצית הרעיון ההומניסטי.
הוא מרבה להשוות את ימי הביניים לרנסאנס, הן משום סמיכות הזמנים עליהם הוא כותב, והן משום השפעת ספרו של יעקב בורקהארט, תרבות הרנסאנס באיטליה, עליו.
עיקר ההשוואה של הויזינחה מתבססת על ספרו של בורקהארט.
בבוחנו את התחום הדתי, הויזינחה בחר להסתכל על תמונה נרחבת יותר מאשר ההווי השגרתי של החיים בימי הביניים, והוא כותב כי מלבד המשמעות הדתית שלהם, הטקסים הדתיים היו חלק מהאסתטיקה החברתית של התקופה וכי הייתה להם גם משמעות מאגית.
הויזינחה גם מרבה לציין את האכזריות שפשטה בימי הביניים, וטען כי הטקסים הדתיים וגינוני החצר של האצולה היוו רק מסיכה של המציאות האלימה והאכזרית של התקופה.
בפן המחקרי, הויזינחה מעביר ביקורת מסוימת על החוקרים המודרניים הראשונים של ימי הביניים, בני המאה ה-19, וטוען כי הם התמקדו יתר על המידה בהשפעתם של האצולה ומסעי הצלב על החיים בימי הביניים התיכונים והמאוחרים, והתעלמו כמעט לחלוטין מהתנאים הכלכליים והחברתיים של התקופה.
מאידך, הוא גם מעביר ביקורת על כותבי העיתים המדיאבלים בטענה כי הם עצמם, אפילו במאה ה-15 (אותה הוא לוקח כמקרה בוחן) הפריזו יתר על המידה בתיאור השפעתה של האצולה עם מרקם החיים הימי ביניימי.
לדעתו, ייתכן כי זוהי הסיבה שחוקרים מודרניים טעו בהערכתם נכונה את החברה המדיאבלית.
למשל, כשהוא מתאר את ההיסטוריוגרפיה המדיאבלית כמפריזה בערכה של האצולה, הוא גם מביא מקור אחד שדווקא שם דגש על חשיבותם של פשוטי העם, ולאו דווקא של האצילים, כדי להראות שהתמונה היא לא חד משמעית, כפי שעשויים להסיק מקריאת המקורות ההיסטוריים השונים.
הויזינחה מציין כי על אף שההיסטוריונים בימי הביניים נהגו לכתוב בשבחה של האבירות, הרי שבפועל הם תיארו מציאות הפוכה של תאוות בצע, אכזריות, ערמומיות דיפלומטית ועוד תכונות אשר אינן יאות לאביר האידיאלי אותו הם היללו.
לדעתו, השימוש במונח "אבירות" נבע מכך שההיסטוריונים בימי הביניים לא ממש הבינו את התהליכים סביבם, ובחרו במודל האביר כמפלט.
למרות הביקורת, הויזינחה בוחר לדון לכף זכות את הכרוניקאים המדיאבלים, והוא כותב כי על אף שגישתם היא שטחית ומוטעית הרי שהייתה זו הדרך הטובה ביותר שהייתה ברשותם על מנת לתאר את עולמם.
בהמשך הוא מציין כי לא האבירים עצמם (בני התקופה) היו האידיאל, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר הגדול, קיסר וחניבעל.
הוא בוחן את טענותיהם של היסטוריונים מודרניים, ומגיע למסקנה כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס.
בהמשך הוא אף כותב כי: .
ככל שהמציאות הייתה רחוקה יותר מהאידיאל האבירי אותו שבחו ההיסטוריונים המדיאבלים, כך תיאורו של האביר הפליג יותר ויותר אל מחוזות הדמיון.
גם שעשועי האבירים ומשחקי המלחמה היו בעלי תפקיד סיפורי ורגשי, ולא ספורטיבי.
שלא כמו תחרויות האתלטיקה ביוון העתיקה או בימינו, תחרויות האבירים לא היו פשוטות וטבעיות, אלא הן היו מלאות בתפאורה רומנטית, שתפקידה היה לחזק את רגשותיהם של הצופים בה.
כמו תיאורי מעשי האבירים, גם תיאורי התחרויות היו לא מציאותיים, והתבססו בעיקר על סיפורי אגדות.
כמו שעשועי האבירים, גם שורשיהם של מסדרי האבירות נמצא בתרבויות אליליות מהעת העתיקה.
נדרי האבירות של החברים במסדרים באו להדגיש את השאיפה למוסריות עליונה של חברי המסדר.
הנדר היה חלק מטיפוח אידיאל האביר המוסרי, שכפי שציינתי לעיל, היה שונה מהמציאות.
הנדרים היו מנוסחים בצורה ספרותית, והיו בהם מוטיבים אשר היו שאובים מאגדות האבירים העתיקות.
הויזינחה ממשיך וכותב כי ההיסטוריונים בימי הביניים גם הבחינו בין קרב, אשר מועדו וזירת התרחשותו נקבעו מראש, לבין תגרה, בה הצדדים הלוחמים נפגשו במקרה.
ניצחון בקרב היה אפוף תהילה יותר מאשר ניצחון בתגרה, ועיקר שירי האבירות היו על ניצחונות בקרבות.
ככלל, המלחמות בימי הביניים נתפשו יותר כ"ריבים" בין אצילים מאשר מלחמות בעלות רקע אידאולוגי, כאשר היוצאים מן הכלל הם מסעי הצלב והרקונקיסטה הספרדית.
ההכנות לקרב הזכירו יותר הכנות למשחק ספורט אצילי או קרב אבירים מאשר הכנה למלחמה כפי שאנו מכירים זאת היום.
כשהויזינחה בא לסכם את נושא האבירות, הוא כותב כך:
ציטוט זה מראה כי למרות ביקורתו את הכתיבה ההיסטורית של ימי הביניים, הוא מצליח להבין, מנקודת מבטם של בני הזמן, מה הייתה משמעותה של האבירות לגביהם, ואיך היא עיצבה את החברה המדיאבלית בדרכה הייחודית ובאידיאלים שבה.
הויזינחה כתב כי החל מהמאה ה-12, עת הגיעו הטרובדורים לדרום צרפת, החלה לפרוח במערב אירופה שירת האהבה החצרונית.
שירת אהבה זו שימרה חלק מהמוטיבים של שירת האהבה מהעת העתיקה, אך הייתה שונה ממנה.
בשירה המדיאבלית הושם דגש על מידותיו הטובות של המאהב החצרוני, וכיאה לחברה דתית, יוחסה לאהבה גם היכולת להביא את האדם ליראת שמים.
ביטויים בשירת האהבה המדיאבלית הושפעו מספרות האבירים של התקופה וממושגים בתחום המוזיקה, אך הסגנון האהוב ביותר על הקהל היו הפרודיות על הדת.
הטרובדורים השתמשו במשחקי מילים על מנת להעניק למילים בעלי משמעות דתית – משמעות מינית.
הוא גם מציין שהכנסייה (באופן לא מפתיע) לא תמכה במגמה ספרותית זו, אך מאידך, לא הפריעה להמון "לפרוק יצרים" בצורת שירה, גם אם הייתה גסה.
גישה זו השתנתה בעקבות ועידת טרנט.
השינוי היחיד שנעשה על ידי הכנסייה עוד בימי הביניים, היה הוצאת טקס הנישואים מידי העם והפיכתו לסקרמנט דתי.
שירת האהבה של ימי הביניים לא שמה דגש על תכונות נשיות, כמו חמלה ורחמים, אלא הדגישה בעיקר תכונות מלחמתיות-גבריות כמו אכזריות וסבל, עקב האהבה הנכזבת שהופיע בשירים ובסיפורים.
הסיבה העיקרית לכך הייתה שנשים לא כתבו את שירת האהבה, אלא המונופול על הכתיבה היה בידי הגברים.
במקביל לכתיבה ההיסטורית המבוססת על סיפורי אבירים ועד האידיאל האבירי, החל מהמאה ה-14 החלה מגמה במערב אירופה של סלידה מאידיאל זה.
אידיאל החיים שנתפס כראוי היה זה של חיי כפר פשוטים ושל אהבה טהורה.
תיאורי הקרבות, למשל, נכתבו כאוסף של אירועים רצופים, ולא כאוסף של סיפורי גבורה מרהיבים.
הבוז לחייהם של אצילי-החצר החל להיות מקובל יותר ויותר על קבוצות של מלומדים, וסימן במידה מסוימת את תחילת מגמות ההומאניזם, אשר יביאו לרנסאנס של המאות ה-15 וה-16.
ההיסטוריונים החדשים (של שלהי ימי הביניים) בחרו כאידיאל דווקא את חיי הכפר, משום שהם סימלו את האידיאל של השלווה והשקט, בעוד חיי האבירות היו מלאי מלחמות, אי-שקט ולמודי סבל.
הכפרי הוצג כאדם שנהנה מהחיים בחיק הטבע ונטול דאגות, בעוד האציל או איש הכנסייה הוצגו כאנשים הוללים, שיכורים ורודפי תענוגות.
המוות נתפס כניגוד מוחלט לחיים, בין של אצילים בין של אנשי כפר.
אנשי ימי הביניים חיו את המוות בכל עת ובכל שעה, והקריאה המתמדת momento mori (מלטינית: "זכור את המוות") הייתה משותפת לכולם.
המוות נתפס כדבר דוחה ומבזה, אך עם זאת – בלתי נמנע.
אנשים היו נמדדים לפי מצבם לאחר המוות, שכן האמונה הייתה שמי שהיה צדיק בחייו או הוכר כקדוש – גופתו לא נרקבה – ולפיכך לא נאכלה על ידי תולעים.
בעקבות אמונה זאת, הקדושים סימלו אידיאל מוות, בו האדם גם זוכה לכבוד על פני האדמה (שכן גופתו לא נרקבת) וגם בשמיים (כי הוא מגיע לגן העדן).
הויזינחה כתב כי תקופת שלהי ימי הביניים הייתה תקופת פריחה של המיסטיקה הדתית.
אמנם הדת והכנסייה שלטו בכיפה במשך כמעט אלף שנים, אך המאות ה-14 וה-15 התאפיינו בהופעה של קבוצות דתיות קטנות רבות, בין אם בצורה של מסדרים דתיים ובין כקהילות, והביטוי לכך ניתן על ידי בנייה מאסיבית של כנסיות חדשות, התחזקות פולחן הקדושים ועלייה של מספר ימי החג בשנה.
בעיה נוספת איתה היה צריך להתמודד היא השגרה הרבה מידי שהייתה לדת בחברה המדיאבלית.
הויזינחה גרס כי דברים שבקדושה נתפסו כבר כדברים יום-יומיים, והיה חשש שהאדיקות הדתית תיפגע בעקבות הבנאליות של הטקסים והמנהגים.
הוא מציין כי בביקורות שהושמעו על ידי הרפורמיסטים במאה ה-16, עלתה בין היתר הטענה שהכנסייה מעורבת יתר על המידה בחיי היום-יום, מה שמעמיס עליה מבחינה ביצועית, והופך אותה לשגרתית למדי בעיני הבריות.
הוא מביא כדוגמה את המוזיקה חילונית, שהתערבבה עם המוזיקה הדתית כמעט ללא הבחנה.
מקהלות כנסייתיות למשל, שרו שירים חילוניים לחלוטין בשעת המיסה הדתית.
גם בתחומי חיים אחרים, הגבולות שבין החילוניות לדתיות התערבבו בצורה כזו, עד שכבר לא היה ניתן לדעת מה הוא מה.
בעקבות העירוב בין עולם המושגים החילוני לדתי, היה קשה לקבוע מהו קו התיחום בין האמונה לבין המינות.
הויזינחה מסתמך על מקורות התקופה בכתבו כי כמרים התנהגו בצורה שאינה ראויה לאיש דת, ועל כן בוּזו, בעוד אנשים שאינם שפויים טענו כי ראו חזיונות.
פרטים אלו גרמו לאי נוחות לאנשי כנסייה שנחשבו לצדיקים, שכן כשהם טענו כי ראו חזיון אמת, לעגו להם.
בסופו של דבר, הכנסייה, אשר אפשרה את פולחן הקדושים העממי, הייתה צריכה להטיל משמעת חמורה על כל סטייה מהדוקטרינה שלה, שכן סטיות אלה הן שהביאו להופעתן של כיתות מינות מגוונות (דוגמת האלביגנזים במאות 11 – 13), ולפריחתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית בתחילת הרנסאנס.
דרור לוי, בהקדמה למהדורת 2009, כתב כי כבר בראשית דרכו כהיסטוריון ידע הויזינחה שאין ספר היסטורי אובייקטיבי, וכי ישנה רק שאיפה לאובייקטיביות ומחויבות מצפונית להגיע אליה.
בעוד היסטוריונים אחרים בתקופתו של הויזינחה הבליטו את צמיחתם של האבסולוטיזם, הקפיטליזם וההומניזם בימי הביניים המאוחרים, הויזינחה שם דגש דווקא על הדפוסים הישנים של סנטימנטים, טקסים, נדרים, חלומות, פנטזיות הליכות ונימוסים וכו'.
ספרו של הויזינחה הוא בעצם סוג של ניתוח אנתרופולוגי של חברת ימי הביניים המאוחרים במערב אירופה.
על פי לוי, הויזינחה העמיד את התיזה שלו על בחינת תאוריות של מה שהוא מכנה "מילות רשמים".
ייחודן של מילים אלה הוא בהיותן מילים שאין לסווגן סיווג פשוט.
מילים אלה עשויות להרחיב את משמעותן באמצעות המטפורה, והוא עצמו מבין בין שני סוגי מטפורות: מטפורה "לוגית" ומטפורה "לירית".
ב"מטפורה לוגית" כוונתו היא למקרים בהם נשענת המטפורה על דמיון כלשהו בין הדברים השונים המקושרים בקשר המטפורי.
ב"מטפורה לירית" כוונתו למקרים בהם אין בסיס קונקרטי להשוואה בין המתואר לבין המציאות.
בביקורתו על עבודתו של הויזינחה כהיסטוריון, כתב רוברט אנקור (Robert Anchor) כי הויזינחה האמין שמקצוע ההיסטוריה הוא לא פחות מהצורה האינטלקטואלית בה החברה נותנת ערך לעברה, וכי הוא גם האמין במסורתו של קאנט לפיה ההיסטוריון הוא זה שמעצב את ההיסטוריה עליה הוא כותב.
כהיסטוריון של התרבות, הויזינחה תמיד התעניין יותר באומנות, ספרות, דת, ריטואלים, נימוסים ומוסר וניתן לראות זאת בספר, שכן הויזינחה מתמקד בעיקר בפן התרבותי של התקופה, ופחות בפן הפוליטי-כלכלי.
עוד טוען אנקור כי חקירתו את תחומים אלה מציבה אותו באותה שורה עם מלומד אחר שקדם לו: יעקב בורקהארט.
ספרו של הויזינחה לא השפיע מיידית על כותבי ההיסטוריונים המדיבאליסטים של המאה ה-20, אלא לאחר זמן.
בקרב הציבור לעומת זאת, הוא הפך לרב-מכר, והוצאו לו 4 מהדורות עוד בטרם מלחמת העולם השנייה (תוך 20 שנה), והוא תורגם למספר שפות בתקופה זו.
הסיבה העיקרית להצלחתו של הספר בקרב הציבור הייתה הדרך בה העביר הויזינחה את מחקרו לקורא.
סגנון הכתיבה של הויזינחה גורם לקורא "להרגיש" כאילו הוא חי בתקופה המתוארת.
למרות זאת, הספר לא נכתב כתיאור היסטורי מוחלט, אלא התבסס רבות על מקורות משניים, ונראה היה כי הוא מנסה לתת תשובות לשאלות שנשאלו כבר בתחילת המאה ה-20. עם סיום הקריאה, נראה כי התשובות שניתנו הן ברורות.
למרות הפופולריות הרבה שלו, מטרת הספר איננה מובנת.
הויזינחה לא מנסה להראות את עלייתו ונפילתו של בית בורגונדיה, אלא מנסה להעביר לקורא את התחושה של החיים בתקופה זו של ימי הביניים.
סתיו ימי הביניים תורגם לעברית פעמיים.
בפעם הראשונה, בשנת 1977 על ידי אהרון אמיר, אשר השתמש בתרגום הספר לאנגלית, משנת 1924, זאת משום שהויזינחה השתתף אישית בתרגום הספר לשפה זו, ולכן תרגומו היה אמין מאוד.
בתרגום זה בחר אמיר בכותר בסתיו ימי הביניים.
עם זאת, בשנת 2009, שנה לאחר פטירתו של אמיר, בחרה קרלה פרלשטיין לתרגם את הספר מחדש, הפעם ישירות מהמקור ההולנדי.
פרלשטיין שינתה את הכותר כך שיתאים בדיוק למקור ההולנדי (סתיו ימי הביניים), והיום שתי הגרסאות מקובלות.
כמו כן, שלא כמו במהדורת 1977, המבוא למהדורה זו (מאת דרור לוי) הוא באורך 41 עמודים, לעומת 4 העמודים שתרם משה ברש בתרגום של 1977.
סתיו סטרשקו (נולדה ב-24 בספטמבר 1992) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית ילידת-אוקראינה.
סטרשקו היא הטרנסג'נדרית הישראלית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה בסרט הקולנוע "הנשף".
נולדה בשם סטניסלב (סטס) סטרשקו (באוקראינית: Станіслав Страшко) בדניפרו שבאוקראינה.
ב-1994, בגיל שנתיים, עלתה לישראל עם משפחתה.
ב-1997, כשהייתה בת חמש, התגרשו הוריה ואמה התחתנה בשנית.
מנישואים אלו יש לה שתי אחיות-למחצה.
היא עברתה את שמה הפרטי ל"סתיו".
את התקופה הזו סטרשקו תיארה במילים: .
בגיל 16 חתמה חוזה דוגמנות בסוכנות הדוגמנות של אלינור שחר כדוגמנית אנדרוגנית.
אף על פי שבשני העשורים הראשונים לחייה היא לא הגדירה את עצמה כאישה, היא דגמנה בעיקר אופנת נשים.
ב-2012 פרצה לראשונה בעולם בפרסומת הטלוויזיונית לחברת הרכב היפנית "טויוטה".
השתתפה בפרסומות ותצוגות אופנה שונות, בהן קמפיין הבחירות של מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים, "אופטיקנה", "קסטרו", במגזינים "ווג" ו-"Elle" האיטלקיים, "דיזל", "מוגלר", "Moncler", "ריי באן", "TopTen" ו-"L'Oréal".
בספטמבר 2014 התפרסם ראיון של סטרשקו בכתב העת "Elle" האמריקאי בו היא סומנה כאחת התגליות של שבוע האופנה בניו יורק, לאחר שצעדה בתצוגות של DKNY מבית דונה קארן, ושל המעצב האמריקאי טום בראון.
בשנת 2015 נבחרה לדגמן בקמפיין של רשת האופנה הישראלית "TopTen", לצדה של נועם פרוסט.
ב-2016 נבחרה להוביל את הקמפיין העולמי של מותג האופנה האיטלקי "דיזל".
במאי באותה שנה התפרסם ראיון מיוחד עם סטרשקו ב-TeenVogue, והיא כיכבה על שער המגזין "Grazia".
ביוני 2021 הובילה ביחד עם טרנסג'נדריות נוספות, ביניהן רומי אברג'יל, קמפיין ייעודי של מותג ההלבשה התחתונה הישראלי "FIX".
בשנת 2013 גילמה את סופי בסדרת הדרמה הישראלית "בלו נטלי" ב-yes.
באותה שנה השתתפה בסרט הישראלי "שבלולים בגשם".
בשנת 2015 השתתפה כדיירת בעונת ה-VIP השנייה של "האח הגדול" בערוץ 2 של קשת, והודחה לפני הגמר.
כמו כן, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "סקס, אהבה ויחסים" של רשת נטפליקס האמריקאית.
באוגוסט 2015 הופיעה על שער כתב העת הישראלי "Go Style".
ב-2017 כיכבה בתפקיד הראשי לצד אסי לוי, מיכה סלקטר, נצנת מקונן ונועם לוגסי בסרט הקולנוע "הנשף".
סטרשקו גילמה את דמותה של עדן, תיכוניסטית ירושלמית.
על תפקידה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018, והיא הטרנסג'נדרית הראשונה שמועמדת לפרס בקטגוריית המשחק.
בעת שהשתתפה בתוכנית "האח הגדול" ב-2015, אמרה כי אינה אוהבת הגדרות ואינה רוצה להגדיר את עצמה לא כגבר ולא כאישה, אך ביקשה שיפנו אליה בלשון זכר.
בסוף 2016 העלתה פוסט בדף הפייסבוק שלה וביקשה שיפנו אליה מעתה והלאה בלשון נקבה.
בראיונות לעיתונות סיפרה שתמיד הרגישה כאישה, וכי היא מגדירה את עצמה כטרנסג'נדרית.
סטרשקו התגוררה לסירוגין ברמת גן עם משפחתה, במילאנו, ובניו יורק.
מאפריל 2019 הייתה בזוגיות עם השחקן עמית גיל.
ב-28 בנובמבר 2020 הודיעו השניים על פרידה.
שנה סרט/סדרה הערות2013בלו נטלי 2סדרת דרמה של yesשבלולים בגשםסרט דרמה2015סקס, אהבה ויחסיםסדרה של נטפליקס2017הנשףסרט דרמה של טל גרניט ושרון מימון סטרשקו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר2021ציפורי גן עדןסרט אמריקאי
סתיו פיניש (נולד ב-26 במרץ 1992) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר במ.ס.טירה.
פיניש התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי יבנה, ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
ב-10 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 5–1 על הפועל באר שבע במסגרת ליגת העל.
בסיום עונה זו סיים את גיל הנוער והצטרף לקבוצה הבוגרת, אך התקשה לקבל את ההזדמנויות בהרכב הראשון ולרוב פתח על הספסל.
עם ירידתה של בני יהודה לליגה הלאומית בסיום עונת 2013/2014 הפך פיניש הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-29 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 6–1 על מכבי יבנה, ובתום עונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום הראשון ועלתה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2015/2016 המשיך פיניש לשחק בהרכב הקבוצה וערך 28 הופעות בליגה.
בעונת 2016/2017 כבש פיניש שער אחד ב-16 הופעות ליגה, וב-26 במאי 2017 זכה עם בני יהודה בגביע המדינה, כאשר נכנס כמחליף בהארכה במשחק הגמר וכבש את בעיטת ההכרעה השישית והאחרונה בדו-קרב הפנדלים בניצחון על מכבי תל אביב.
ב-17 בספטמבר 2018 חתם פיניש בקבוצת מכבי נתניה, וב-29 בספטמבר ערך הופעת בכורה בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 4–1 על מועדון ספורט אשדוד.
ב-15 בינואר 2019 כבש בבעיטות ההכרעה במשחק גביע המדינה בו ניצחה קבוצתו את הפועל באר שבע, ואת שער הליגה היחיד שלו בעונת 2018/2019 כבש בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים.
באותה עונה הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה קבוצתו 4–5 בפנדלים לבני יהודה.
לקראת עונת 2020/2021 חזר פיניש לבני יהודה.
ב-17 באוגוסט 2021 שוחרר לבקשתו מהקבוצה.
סתיו בגר (נולד ב-21 באוקטובר 1991) הוא מפיק מוזיקלי, מעבד, מלחין, זמר ומנהל אמנותי ישראלי.
בין הפקותיו הידועות השיר שני משוגעים – להיטו של הזמר הים תיכוני עומר אדם, ו-Toy של הזמרת נטע ברזילי – השיר שייצג את ישראל וזכה באירוויזיון 2018, שכתב, הלחין, הפיק ועיבד עם דורון מדלי.
שותף בכתיבת ובהלחנת השיר הוריקן של הזמרת עדן גולן, שהגיע למקום החמישי באירוויזיון 2024.
בגר נולד במושב דור לענת בגר ולאלברט בגר.
הוא אחיינו של הזמר והגיטריסט מני בגר.
אביו, אלברט בגר, הוא סקסופוניסט ג'אז, מרצה באקדמיה בירושלים, בעל תואר שני ודיסקוגרפיה של 15 אלבומים.
את הזיקה למוזיקה קיבל סתיו בבית, ובגיל 14 החל ללמוד סאונד, סינתזה ותכנות אצל מורים פרטיים.
בגיל 17–20 יצר מוזיקת טכנו ותקלט במסיבות במועדונים הגדולים בארץ.
לאחר שהכיר את תום לואיס, די ג'יי נוסף בז'אנר הטכנו, הם חברו לפרויקט משותף בשם Kick The Habit.
ההרכב ניגן דאבסטפ, אלקטרו ומוזיקת בייס, ובמשך חמש שנות קיומו פרסם מוזיקה בלייבלים בארצות הברית, באוסטרליה ובאנגליה והשיג עשרות מיליוני צפיות ברשת.
לאחר מספר שנים כמוזיקאי תחת הרכבים וכותרות שונות החל לעבוד כמעבד, מפיק ומלחין של מוזיקת פופ.
בתחילה עבד כטכנאי הקלטות עבור המפיק ינון יהל, לו עזר בהפקת השיר "גולדן בוי" של נדב גדג'.
לאחר שיצא לדרכו העצמאית כמפיק וכמלחין, הפיק את הלהיט "זנזיבר" של טליסמאן, שזכה למיליוני צפיות, הגיע לראש המצעד השבועי של גלגלצ, וסימן את תחילת דרכו בתעשייה.
בנוסף בגר כתב והלחין עוד שירים לברזילי: "Bassa Sababa" ו-"Nana Banana".
בגר כתב, הלחין והפיק את סינגל הבכורה של ים רפאלי שיצא לאור ביולי 2018 "שהכאב ימצא לו חברים".
בשנת 2020 הלחין ביחד עם נתן גושן, את השיר "Roots", אחד מארבעת השירים שהתמודדו על ייצוג ישראל באירוויזיון 2020.
ב-10 בפברואר 2022 הוציא את שירו הראשון כזמר, "הסדקים זה כל היופי" אותו כתב, הלחין והפיק.
ב-3 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "כל יום מחדש".
במקביל להיותו מפיק מוזיקלי, סתיו בגר כתב והלחין להיטים רבים, בהם "למה ככה עצובה" של עידן רייכל, "חיים מאושרים" של נתן גושן ועדן בן זקן ו-"סיבובים" של עדן חסון.
בגר ניהל זוגיות עם לירון כרקוקלי, חברה בצמד כרקוקלי, אותו מפיק ומנהל מוזיקלית.
צמח הסתוויון הוא זן של דורה ממוצא דרום אפריקני, שגודל בישראל כמספוא ירוק לבקר בעונת הסתיו, משנות ה-40 ועד שנות ה-60.
הסתוויון הוא זן רב-שנתי ממין הדורה התרבותית (Sorghum bicolor).
הסתוויון נבדל מן הזן העיקרי של הדורה התרבותית בגובהו הרב, המגיע למעל ארבעה מטרים, ובהיותו רב-שנתי ולא חד-שנתי.
הסתוויון גדל בצפיפות רבה, הוא אינו מתעצה והוא נותר ירוק עד לאחר הפריחה.
עונת הצמיחה שלו הוא לקראת הסתיו, ומשך הגידול הוא כ-3 חודשים
כגידול חקלאי הסתוויון מושקה בהמטרה והיבול מגיע לכ-10 טון לדונם.
הסתוויון משמש כמספוא ירוק לבקר כאשר יחידת מזון אחת דורשת בין 7.5 ל-8 קילוגרם סתוויון.
תכולת החלבון המתעכל בסתוויון היא נמוכה יחסית לסוגי מספוא אחרים ועומדת על כ-50 גרם ליחידת מזון.
בין המזיקים של הסתוויון בישראל נמנים דרור הבית וחזיר בר.
מקורו של זן הסתוויון בדרום אפריקה, שם הוא נקרא באנגלית Kaffir Corn או Kafir Corn, אך שם זה איננו בשימוש כיום מסיבות של תקינות פוליטית, שכן המונח "כאפירים" היה שם גנאי לילידי אפריקה שחורי-עור.
מספר זנים דומים יובאו גם לארצות הברית, כבר בסוף המאה ה-19, וגודלו שם כמספוא לבהמות וכצמח גרעינים להאכלת עופות, בעיקר בקנזס.
הסתוויון הובא לארץ ישראל מדרום אפריקה על ידי המחלקה לחקר החקלאות ברחובות בתחילת שנות ה-40, כדי לספק מספוא ירוק לפרות החולבות בעונת הסתיו, בין אספסת לתלתן.
הוא נזרע בסביבות חודש מאי.
בשנת 1945 גודל הסתוויון בארץ ישראל על שטח של כ-1000 דונם ובראשית שנות ה-50 על כ-10,000 דונם.
בין השאר, הוא גודל במשמר השרון, בארות יצחק, עין חרוד, ומרחביה.
בבוסתן הגליל שגשג הסתוויון למרות האדמה המלוחה יחסית, שהקשתה על האספסת והתירס.
בשנת 1958 היה הסתוויון סוג המספוא הזול ביותר למעט מרעה.
היקף השימוש בסתוויון היה שונה במשקים שונים.
במאמר משנת 1953 הומלץ להשתמש בשמינית השטח המוקצב לגידול מספוא לצורך סתוויון ושהסתוויון ישמש להאכלת הבקר בחודשים אוקטובר - נובמבר, בהם אין מרעה.
במשמר הנגב עמד היקף הסתוויון מכלל החציר הירוק על כ-2% בשנת 1955. בגניגר מצאו אנשי המשק שהסתוויון פחות טוב מגידולי התירס והפסיקו לגדלו במהלך שנות ה-50. בבית זרע היווה הסתוויון 4.6% ממספוא הבקר בשנת תשי"א ובשנת תשט"ו לא נעשה בו שימוש.
בחוקוק מצאו שהסתוויון, כגידול שלחין, הוא יקר ועברו למרעה טבעי וגידולי בעל.
במזרע היה הסתוויון פחות מאחוז ממספוא הבקר בשנת תשי"ד.
בבית אלפא בתש"ך (1960) סיפק הסתוויון כ-1.5% ממספוא הבקר.
בסוף שנות ה-50 כמעט ופסק השימוש בסתוויון בעמק יזרעאל בגלל עלויות המים.
בשנות ה-50 עשה דוד ליבנה בעין חרוד ניסיונות הכלאה של סורגום וסתוויון.
קציר הסתוויון נעשה תחילה במגל שכן החרמש לא התאים לקצירתו.
בשנת 1950 נעשו ניסיונות לשימוש בקומביין לקצירתו.
לקראת סוף שנות ה-50 שיווק מפעל גל-נע מנהריה מקצצת שהתאימה לקציר הסתוויון.
בשנת 1963 הציגה חברת מ.ה.ל מכסחת המתאימה לקציר סתוויון.
סתאתירה (נפטרה בסביבות 400 לפנה"ס) הייתה מלכת הממלכה האחמנית, אשתו של המלך ארתחששתא השני.
סתאתירה הייתה בתו של האציל הפרסי הידרנס.
היא התחתנה עם ארתחששתא השני, הבן הבכור של דריווש השני מלך פרס ואשתו פריסאטיס.
דריווש השני רצה לבסס יחסים טובים עם הינדרנס ומשפחתו ולהודות לו על פועלו.
אחיה טריטוכמס התחתן עם אמסטריס, בתו של דריווש השני.