tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עמית כבוד של דאונינג קולג', קיימברידג' (שם היה סטודנט לתואר ראשון) ועמית IEEE.
פנדרי התחנך בדאונינג קולג', קיימברידג' , וסיים תואר שני במדעי הטבע ותואר דוקטור בשנת 1969.
הוא העדיף ניהול על פני הוראה, וכיהן כדיקן המכללה המלכותית למדעים בין השנים 1993 ל-1996, ראש המחלקה לפיזיקה בין השנים 1998 ל-2001 ומנהל הפקולטה למדעי הטבע בין השנים 2001 ל-2002. הוא חיבר למעלה מ-300 מאמרי מחקר ועודד יוזמות ניסיוניות רבות.
הוא נבחר לעמית בחברה המלכותית בשנת 1984 ובשנת 2004 הוענק לו תואר אבירות.
בשנת 2008 הוקדש לו גיליון של כתב העת "Journal of Physics: Condensed Matter" לכבוד יום הולדתו ה-65.
הוא נשוי לפאט, מתמטיקאית שפגש בקיימברידג' והפכה למפקחת מס.
פנדרי כתב או היה שותף לכתיבת מגוון רחב של מאמרים ומספר ספרים.
קריירת המחקר של פנדרי החלה עם עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בדיפרקציית אלקטרונים באנרגיה נמוכה (LEED), טכניקה לבחינת פני השטח של חומרים שהתגלתה בשנות העשרים אך חיכתה לשיטת חישוב התוצאות של פנדרי כדי להפוך למעשית.
המנחה שלו, וולקר היינה, ציין כי פנדרי "הוא אחד מתלמידי המחקר הבודדים שהיו לי שעשו דברים באופן עצמאי שלעולם לא הייתי יכול לעשות בעצמי".
במעבדות בל, פנדרי עבד עם פטריק לי בספקטרוסקופיית פוטואלקטרונים כדי לפתח את התיאוריה הכמותית הראשונה של EXAFS, עליה הוענק לו פרס דיראק של המכון לפיזיקה בשנת 1996.
פנדרי שם לב שבעיית פליטת אור דומה לעבודתו על LEED וזה היה חשוב מכיוון שהסינכרוטרון בדארסברי בדיוק נכנס לפעולה.
כראש קבוצת התיאוריה שם, הוא פרסם את התיאוריה שלו של פליטת אור עם רזולוצייה זוויתית, שנותרה המודל הסטנדרטי בתחום.
שיטות אלו אפשרו לקבוע את מבנה הפסים של אלקטרונים במוצקים ובמשטחים בדיוק חסר תקדים, ובשנת 1980 הוא הציע את הטכניקה של פליטת אור הפוכה, הנמצאת בשימוש נרחב לחקר מצבי אלקטרונים לא מאוכלסים.
בעודו שומר על מעמדו כפיזיקאי פני-השטח התאורטי המוביל בבריטניה, באימפריאל קולג' הוא החל לחקור את התנהגות האלקטרונים בתווך לא מסודר ומצא פתרון מלא לבעיית הפיזור הכללית בממד אחד וטכניקות מתקדמות לחקר ממדים גבוהים יותר, הרלוונטיים למוליכות של ביו-מולקולות.
בשנת 1994 הוא פרסם את מאמריו הראשונים על מבני פסים פוטוניים המאפשרים גילוי אינטראקציה של אור עם מערכות מתכתיות.
זה הוביל להמצאת רעיון המטא-חומרים שלו.
כיום, רעיון המטא-חומרים התפתח מהתמקדותו הראשונית במערכות גלים אלקטרומגנטיות או אופטיות ע"ב משוואות מקסוול למערכות גלים אחרות והתרחב למערכות דיפוזיה.
מטא-חומרים לדיפוזיה מיועדים לשלוט בדינמיקות דיפוזיה שונות, כאשר אורך הדיפוזיה משמש כמדד מרכזי.
פרמטר זה משתנה לאורך זמן, אך אינו מגיב לשינויים בתדירות.
לעומת זאת, מטא-חומרים של גלים, המותאמים לשינוי דפוסי תנועת גלים מגוונים, תלויים באורך הגל של הגלים הנכנסים כמדד חיוני שלהם.
שלא כמו אורך הדיפוזיה, אורך הגל נשאר קבוע לאורך זמן אך משתנה עם שינויי התדירות.
בליבתם, המדדים העיקריים של דיפוזיה ומטא-חומרים של גלים שונים באופן משמעותי, מה שמדגיש קשר משלים ייחודי בין השניים; פרטים נוספים ניתן למצוא בסעיף IB ב"אבולוציה של פיזיקת מטא-חומרים".
מאמר שפורסם ב-"Physical Review Letters" בשנת 2000, שהרחיב את עבודתו של המדען הרוסי ויקטור וסלגו והציע שיטה פשוטה ליצירת עדשה שהמיקוד שלה מושלם תאורטית, הפך למאמר המצוטט ביותר שלו.
בתחילה, היו לו מבקרים רבים שלא האמינו שמאמר כה קצר יכול להציג רעיון כה רדיקלי.
עם זאת, רעיונותיו אוששו ניסיונית ורעיון הסופר-עדשה חולל מהפכה באופטיקה בקנה מידה ננומטרי.
בשנת 2006 פנדרי הגה את הרעיון של כיפוף אור באופן שיוכל ליצור מכל סביב עצם, מה שהופך את העצם לבלתי נראה, וכתב מאמר עם דייוויד ר.
סמית' מאוניברסיטת דיוק, שהדגים את הרעיון בתדר של גלי מיקרו.
רעיון זה, המכונה בדרך כלל גלימת ההיעלמות, עודד עבודה רבה בתחום המטא-חומרים.
בשנת 2009 הוא הוביל קבוצת מחקר שזכתה במענק גדול מקרן Leverhulme Trust לפיתוח רעיונות של עדשה מושלמת וגלימת היעלמות לגלי אור.
בשנת 2025, פנדרי זכה במדליית קופלי של החברה המלכותית.
בשנת 2024, זכה פנדרי בפרס קיוטו לטכנולוגיה מתקדמת בקטגוריה "מדעי החומרים והנדסה".
בשנת 2023, פנדרי, שלדון שולץ ודייוויד ר.
סמית' נבחרו כחתני פרס Clarivate Citation בפיזיקה "על ניבוים וגילויים של שבירה שלילית ".
בשנת 2019, זכה פנדרי בפרס SPIE Mozi "כהוקרה על תרומתו הבולטת לפיתוח עדשות מושלמות"
בשנת 2016, סר ג'ון פנדרי זכה בפרס דן דייוויד שהוענק לו בטקס באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014, הוא היה חתן שותף של פרס קאוולי לננו-מדעים, שהוענק על ידי האקדמיה הנורווגית למדעים, יחד עם סטפן הל ממכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית ותומס אבסן מאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 2013, הוא זכה במדליית אייזק ניוטון של המכון לפיזיקה.
בשנת 1994 הוא זכה במדליה ובפרס BVC, שהוענקו על ידי מועצת הוואקום הבריטית.
ג'ון פנדלטון קינג היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
הוא התפטר בשנת 1837 לפני תום כהונתו כדי להתמסר לעסקיו ולניהול אחוזותיו, וכיהן במשך כמעט ארבעים שנה כנשיא חברת הרכבות והבנק של ג'ורג'יה (Georgia Railroad and Banking Company).
בנוסף, היה יצרן כותנה ובעל אחוזות גדולות, ובשנת 1860 החזיק ב־69 עבדים שעבדו בשדות הכותנה ובענפים הקשורים אליהם.
קינג נולד ב-3 באפריל 1799 בגלאזגו שבקנטקי.
בילדותו עבר עם הוריו למחוז בדפורד שבטנסי, ובשנת 1815 עברו לעיר אוגוסטה שבג'ורג'יה.
הוא השלים את לימודיו באקדמיית ריצ'מונד קאונטי שבאוגוסטה ולמד משפטים.
בשנת 1819 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין באוגוסטה.
לאחר שהחל את עיסוקו כעורך דין, נישא קינג למרי לואיז וודוורד, בתם של ג'ון וודוורד ואשתו הארייט ביקסבי.
לשניים נולדו לפחות שתי בנות ובן אחד.
בתו גרייס סטרלינג קינג נישאה לג'ון מקפרסון בריאן קונלי ונולדו להם ילדים.
בתו מרי ליבינגסטון קינג נישאה להנרי פגט, המרקיז הרביעי מאנגלסי (1835–1898).
לאחר שחזר, המשיך בעיסוקו בעריכת דין באוגוסטה עד 1829. בשנים 1830 ו־1833 היה חבר בוועידות החוקתיות של מדינת ג'ורג'יה, ובשנת 1831 מונה לשופט בית המשפט לעניינים כלליים (Court of Common Pleas).
בשנת 1833 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם הסיעה הג'קסוניאנית (ובהמשך המפלגה הדמוקרטית) כדי למלא את מקומו של ג'ורג' טרופ שהתפטר.
באותה תקופה הייתה ארצות הברית בעיצומו של משבר פיננסי חריף, אשר קינג ייחס כולו למדיניותו של הנשיא אנדרו ג'קסון – ובעיקר להוצאת הפיקדונות הפדרליים מבנק ארצות הברית ולפקודת "Specie Circular", שחייבה רכישת קרקעות פדרליות בזהב או כסף בלבד, ולא בשטרות או מסמכים בנקאיים אחרים.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, כיהן קינג כנשיא חברת הרכבות והבנק של ג'ורג'יה (Georgia Railroad and Banking Company) בין השנים 1841–1878. הוא היה ממובילי פיתוח הרכבות והיה מעורב בתעשיית ייצור הכותנה.
בשנת 1865 היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת ג'ורג'יה.
במקביל הרחיב את אחזקותיו החקלאיות באופן משמעותי, והקים אחוזות גדולות.
משנות ה-30 של המאה ה-19 שילש ואף יותר את מספר העבדים שהחזיק.
קינג נפטר בעיר סאמרוויל שבמדינת ג'ורג'יה ונקבר בבית העלמין של כנסיית סנט פול באוגוסטה.
העיר קינגסטון שבמדינת ג'ורג'יה נקראה על שמו.
הגן הציבורי Pendleton King Park באוגוסטה נקרא על שם נכדו, ג'ון פנדלטון קינג השני, שנפטר בגיל 29 בעקבות מפרצת מוחית.
גם Kings Mill נקרא על שמו.
ג'ון אורלנדו פסטור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד בשנים 1950–1976 וכמושל רוד איילנד ה־61 בשנים 1945–1950. הוא היה האמריקאי ממוצא איטלקי הראשון שנבחר לסנאט.
פסטור נולד ב-17 במרץ 1907 בשכונת פדרל היל שבפרובידנס, רוד איילנד.
הוא היה השני מבין חמישה ילדים להוריו מיקלה וארמיניה (לבית אספריניו) פסטורה, שהיו מהגרים איטלקים.
אביו, חייט שעבר מפוטנצה לארצות הברית ב־1899, נפטר כשהיה ג'ון בן תשע; אמו עבדה כתופרת לפרנסת המשפחה.
בהמשך נישאה לגיסו, סלווטורה, שגם ניהל חנות חייטות.
בילדותו עבד פסטור במסירת מעילים וחליפות, כשליח במשרד עורכי דין, וכמפעיל מכבש רגל במפעל תכשיטים.
ב־1925 השלים פסטור את לימודיו בתיכון בהצטיינות, ולאחר מכן עבד שנה כרכז תביעות בחברת החשמל Narragansett Electric בשכר של 15 דולר לשבוע.
ב־1927 נרשם למסלול ערב למשפטים של אוניברסיטת נורת'איסטרן שנלמד ב־YMCA בפרובידנס.
ב־1931 קיבל תואר ראשון במשפטים, ובשנה שלאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא פתח משרד קטן במרתף בית משפחתו, אך עקב השפל הגדול כמעט לא היו לו לקוחות.
ב־1934 נבחר פסטור לבית הנבחרים של רוד איילנד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר מחדש ב־1936, ועמד בראש ועדת התאגידים.
בשנים 1937–1938 שימש כעוזר התובע הכללי, אך הודח לאחר שהרפובליקנים זכו ברוב.
ב־1939–1940 היה חבר בוועדת הרפורמה העירונית של פרובידנס.
כששבו הדמוקרטים לשלטון ב־1940, מונה פסטור לעוזר התובע הכללי לעניינים פליליים וכיהן בתפקיד עד 1944. ביולי 1941 נישא לאלנה קייטו; השניים נשארו נשואים עד מותו, ונולדו להם בן ושתי בנות.
בשנת 1944 נבחר פסטור לסגן מושל רוד איילנד.
ב־6 באוקטובר 1945 הפך למושל בפועל לאחר התפטרות המושל ג' הווארד מק'גראת', שהתמנה לפרקליט המדינה של ארצות הברית.
בשנתו הראשונה הנהיג מס מכירות של אחוז אחד.
ב־1946 נבחר לכהונה מלאה, כשהביס את הרפובליקני ג'ון ג'.
היה זה הנבחר הראשון ממוצא איטלקי שנבחר למשרת מושל בארצות הברית ( מניו יורק כיהן זמן קצר אך לא נבחר).
הוא נבחר מחדש ב־1948. בתקופתו הנהיג את חוק הבחירות המקדימות הראשון של המדינה, חוקק מס חברות, יזם תוכנית למאבק בזיהום מים, ומענק בסך 20 מיליון דולר לוותיקי מלחמת העולם השנייה.
בתור יו"ר ועידת מושלי ניו אינגלנד, קרא למס אחיד לביטוח אבטלה בכל המדינה.
ב־1950 נבחר פסטור לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות להשלמת כהונת ג' הווארד מק'גראת'.
ב־1964 נשא את נאום המפתח בוועידת המפלגה הדמוקרטית באטלנטיק סיטי, שבחרה את לינדון ג'ונסון כמועמדה לנשיאות.
בבחירות 1970 ניצח בפער של 68%–32% את הכומר הקתולי ג'ון מקלפלין, שתמך באותה עת במלחמת וייטנאם ולאחר מכן הפך למנחה תוכנית הטלוויזיה "The McLaughlin Group".
פסטור הצביע בעד כל חוקי זכויות האזרח המרכזיים של שנות ה־50 וה־60, בעד התיקון ה־24 לחוקה, בעד מדיקר, ובעד מינוי ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
פסטור עמד בראש ועדת המשנה לענייני תקשורת.
הוא זכור במיוחד מהדיון בשנת 1969 על תקציב PBS.
הנשיא ניקסון ביקש לחתוך את המענק מ־20 ל־10 מיליון דולר בשל מלחמת וייטנאם.
פרד רוג'רס, מנחה "השכונה של מר רוג'רס", הופיע בפני הוועדה והסביר את חשיבות החינוך הרגשי בטלוויזיה ציבורית.
פסטור, שנודע כישיר ולעיתים חסר סבלנות, התרגש והצהיר: "אני חושב שזה נפלא...
נראה שהרווחת את 20 מיליון הדולר." בשנה שלאחר מכן אף עלה תקציב PBS ל־22 מיליון דולר.
בשנת 1969 הושם פסטור ללעג בתוכנית "The Smothers Brothers Comedy Hour" (התוכנית בוטלה לפני ששודר הפרק).
נאמר בתוכנית כי "הכול אצלו זה זוהמה ואלימות בטלוויזיה", וכי מתח ביקורת על הופעת שחקנית צרפתייה בשמלה "יותר מדי חושפנית".
ב־1971 היה אחד מ־25 סנאטורים שתמכו בחוק ה־Health Security Act – הצעה לכיסוי בריאות ממלכתי לכל תושבי ארצות הברית באמצעות ביטוח ממשלתי.
לאחר מכן שימש כחבר בדירקטוריון של Columbus National Bank.
הוא ואשתו אלנה היו הורים לשלושה ילדים ולשבעה נכדים.
הוא חי בקרנסטון שברוד איילנד, עד מותו מאי-ספיקת כליות ב־15 ביולי 2000.
נאומו בוועידת 1964 כונה "הנאום שנשמע ברחבי העולם".
טד קנדי ספד לו: "אחי ג'ק העריך אותו מאוד...
בניין Pastore Hall באוניברסיטת רוד איילנד, שנחנך ב־1953, נקרא על שמו, ושימש בתחילה את החוג לכימיה של האוניברסיטה.
ג'ון פרנסיס לואיס היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את מחוז רוקהינגהאם מטעם המפלגה הוויגית בוועידת הפרישה של וירג'יניה בשנת 1861 וסירב לחתום על מסמך הפרישה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית כיהן פעמיים כסגן מושל וירג'יניה, ונבחר לייצג את וירג'יניה כסנאטור רפובליקני בסנאט של ארצות הברית בתקופת השיקום.
לואיס נולד ב-1 במרץ 1818 במטע "לינווד" שבאזור הכפרי של מחוז רוקהינגהאם, וירג'יניה, בנם של סמואל הנס לואיס (1869–1794) וננסי קמרון לואיס (1841–1795).
הוא התחנך בבית ספר פרטי ועבד בחקלאות בצעירותו.
בשנת 1850 החזיק אישית אישה משועבדת אחת בת 25, ממוצא מולאטי.
בשנת 1860 החזיק (או, ככל הנראה, אדם אחר בשם ג'ון לואיס שהיה נשוי לאשה בשם אמנדה באותו מחוז) שמונה אנשים משועבדים.
לואיס נישא לסרינה הלן שפיי (1901–1823) באוקטובר 1842, והשניים גידלו שני בנים וארבע בנות.
לואיס נבחר כציר לוועידת הפרישה של וירג'יניה בשנת 1861, אך סירב לחתום על תקנת הפרישה.
הוא היה החבר היחיד ממזרח לרכס הרי האפלצ'ים שסירב לאשר את המסמך.
במהלך מלחמת האזרחים התחוללו חלקים מקרב פורט רפאבליק בשטחי משפחתו.
הוא לא התמודד לכהונה נוספת, משום שהרפובליקנים כבר הפכו למפלגת מיעוט בווירג'יניה ב־1874, ולא שבו לשלוט באחד מבתי המחוקקים במדינה עד סוף המאה ה-19.
עם שובו הביתה מינוהו הנשיאים יוליסס ס.
גרנט ורתרפורד הייז לתפקיד המרשל הפדרלי של המחוז המערבי של וירג'יניה (1882–1875), עד שהתפטר.
בשנת 1881 נבחר שוב לסגן מושל, הפעם לצד מועמד "מפלגת המתאמים מחדש" ויליאם קמרון, וכיהן עמו בשנים 1882–1886. לאחר כהונתו לא כיהן רפובליקני נוסף כסגן מושל וירג'יניה עד ג'ון נ.
לאחר סיום כהונתו פרש מן הפוליטיקה וחזר לעסוק בחקלאות.
לואיס מת בביתו "לינווד" שבמחוז רוקהינגהאם, וירג'יניה ב-2 בספטמבר 1895, ונקבר בבית הקברות המשפחתי שבמטע.
סר ג'ון צ'נסלור היה איש צבא ומנהלן קולוניאלי בריטי, הנציב העליון הבריטי השלישי על ארץ ישראל (1928–1931).
ג'ון צנסלור נולד בשנת 1870 למשפחת אצולה בריטית.
הוא היה בוגר אקדמיה צבאית והוסמך לקצין ביולי 1890. שירת כקצין בחיל ההנדסה הבריטי ובין השאר שירת בשנת 1898 במחוז הספר הצפון-מערבי.
בשנת 1904 החל לשרת בשירות הקולוניאלי הבריטי.
בשנת 1909 הוענק לו תואר עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בזכות שירותו.
הוא כיהן כמושל מאוריציוס (1911-1916), וטרינידד (1916-1921) ועם הכרזת דרום רודזיה כמושבת כתר בריטית היה בספטמבר 1923 למושלה הראשון, תפקיד בו החזיק עד 1928. במהלך שנות כהונתו בנה לעצמו שם של מושל מוצלח.
בשנת 1928 הוא נתמנה לנציב העליון על ארץ ישראל לאור ההבנה של הממשלה הבריטית שמדובר במושבה בעייתית.
יחסו ליישוב היהודי היה עוין.
לדעתו, הצהרת בלפור והתמיכה הבריטית ביהודים פגעו באינטרסים הקולוניאליים של הבריטים, ושעליהם לתמוך ברוב הערבי.
בתקופתו התרחשו מאורעות תרפ"ט (1929), שהיו המאורעות החמורים ביותר שהתרחשו בארץ מאז תחילת המנדט.
מאורעות אלה הביאו בסופו של דבר לפרסום הספר הלבן השני ולהגבלה משמעותית של מכירת הקרקעות ליהודים ועלייתם לארץ.
כהונתו כנציב העליון נסתיימה בשנת 1931. צ'נסלור המליץ להפסיק את העלייה ולמנוע מכירת אדמות ליהודים, שכן לטענתו כל האדמות בארץ ישראל היו מעובדות, ומכירת אדמה ליהודים פירושה היה הגדלת מספר החקלאים הערבים חסרי הקרקע.
עם תום תקופת כהונתו תוארה כהונתו בעיתון דבר כתקופה שחורה ליישוב היהודי והונגדו המילים הגבוהות שהכביר בתחילת כהונתו על סיוע לעלייה אל מול פעולותיו כנגדה, מכירת קרקעות ליהודים והקרן הקיימת.
צ'נסלור תואר כבזבזן אשר הובל על ידי הפקידוּת שלו במקום להובילה והנהיג מדיניות של ויתור לערבים במקום לעמוד מולם.
על שמו נקרא באותה השנה רחוב מרכזי בירושלים, שהוקם שנה קודם לכן.
שמו של הרחוב הוחלף בתום המנדט הבריטי וכיום הוא נקרא רחוב שטראוס.
בשנת 1936 פורסם שצ'נסלור השתתף ביוזמה להקמת בנק אנגלי-ערבי בארץ ישראל, שלא יצאה אל הפועל ושהוא מסייע בהפצת שבועון ערבי המטיף לעמדה הערבית בשאלת ארץ ישראל.
בשנים 1937-1938 התבטא בעד תוכנית החלוקה.
בשנת 1947 הוענק לו תואר אביר מסדר האימפריה הבריטית.
ג'ון ג'וזף "בלאק ג'ק" פֵּרְשִׁינְג היה קצין בצבא ארצות הברית, שהועלה לדרגה הגבוהה ביותר שאי פעם הייתה קיימת בצבא האמריקני, גנרל הצבאות.
מלבדו, רק ג'ורג' וושינגטון ויוליסס ס.
גרנט מחזיקים בדרגה עליונה זו, אך להם היא הוענקה לאחר מותם.
פרשינג פיקד על חיל המשלוח האמריקני במלחמת העולם הראשונה והעמיד דור שלם של תלמידים, גנרלים שהובילו את הכוחות המזוינים של האומה באירופה בימי מלחמת העולם השנייה ובהם ג'ורג' מרשל, דווייט אייזנהאואר, עומר בראדלי וג'ורג' פטון.
פרשינג נולד בחווה ליד העיירה לקליד, מיזורי.
אביו, ג'ון פלטשר פרשינג, היה בעליו של המרכול המקומי בלקליד ועבר עם משפחתו להתגורר בעיירה ב-1861. במלחמת האזרחים האמריקנית עסק פרשינג האב באספקת מזון לצבא האיחוד, אך לא שירת בעצמו ולא השתתף בקרבות.
פרשינג ואחיו למדו בבית ספר קטן בלקליד שבו למדו ילדי העלית של העיירה, מתוקף מעמדו של האב כאיש עסקים נכבד באזור.
ב-1878 סיים את לימודיו והחל לעבוד כמורה בעיירה.
הוא לימד גם את ילדי השחורים ופיתח סובלנות בין-גזעית בתקופה ובאווירה שהייתה גזענית מאוד בדרך כלל.
סובלנות זו באה לידי ביטוי בקריירה הצבאית שלו, עת פיקד על יחידות מעורבות של חיילים.
בין השנים 1880–1882 למד בחוג להוראה באוניברסיטת המדינה טרומן (אנ') בקירקסוויל , מיזורי.
באביב 1882 הגיש את מועמדותו לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית.
מה שהניע אותו בראש ובראשונה להצטרף ל"וסט פוינט", הייתה ההזדמנות לרכוש השכלה גבוהה טובה יותר משיכול היה להשיג במיזורי הכפרית.
הרצון לשרת בצבא היה שיקול משני בהחלטה.
פרשינג הושבע כצוער בווסט פוינט בסתיו 1882. במהרה התקדם בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר שפתוחה לצוער באקדמיה, סרן ראשון.
מתוקף תפקידו פיקד על משמר הכבוד של וסט פוינט שליווה את נשיא ארצות הברית לשעבר יוליסס גרנט בדרכו האחרונה.
ב-1886 סיים את לימודיו באקדמיה וזכה לשבחים מהממונה עליה, הגנרל וסלי מריט , שראה בו כושר מנהיגות גבוה ויכולת עילאית.
קודם לכן שקל לבקש דחייה של שירותו הפעיל, על מנת ללמוד משפטים.
אולם לבסוף ויתר על רעיון זה והצטרף לשירות פעיל במקום.
בגיל 26 הוא סיים את לימודיו (במקום ה-30 מ-77) וגויס לצבא בדרגת סגן משנה.
באותה שנה מתו אביו ואימו, בהפרש של שבוע וחצי ביניהם.
פרשינג החל לשרת ב-30 בספטמבר 1886 והוצב בפורט ביארד , ניו מקסיקו במסגרת חיל הפרשים.
הצבא האמריקני עסק באותה עת בלוחמה מתמשכת נגד האינדיאנים.
פרשינג צוין לשבח על אומץ ליבו במערכה נגד האפאצ'י.
בין השנים 1887–1890 הוא הוצב בקליפורניה, אריזונה ודקוטה הצפונית.
בתקופה זו הוא גם היה לצלף מצטיין: ב-1891 הוא דורג במקום השני בירי באקדח וחמישי ברובה מבין כל חיילי צבא ארצות הברית.
ב-9 בדצמבר 1890 הגיע לסו סיטי, איווה ונטל חלק קטן בדיכוי המרד האחרון של שבט הסו המקומי (Ghost Dance Campaign, 'מערכת מחול רוחות הרפאים', 29 בדצמבר 1890 עד 15 בינואר 1891), אשר היה המרד האינדיאני הגדול האחרון בתולדות ארצות הברית.
שנה לאחר מכן מונה למדריך לטקטיקה צבאית באוניברסיטת נברסקה-לינקולן.
הוא המשיך בתפקידו זה עד 1895 אך לא קודם.
בגיל 35 עדיין נותר סגן משנה.
הוא ניצל את זמנו בנברסקה וסיים את התואר הנכסף במשפטים, ב-1893. בשלב זה של חייו פרשינג שקל שוב להמיר את חיי הצבא בקריירה משפטית.
ב-1 באוקטובר 1895 קודם לדרגת סגן וקיבל פיקוד על יחידה מרגימנט הפרשים העשירי , שבו שירתו חיילים שחורים תחת קצינים לבנים.
מבסיסו בפורט אסיניבוין בצפון מונטנה הוא יצא בראש משלחת לדרום ולדרום-מערבה, שאספה והגלתה לקנדה מספר רב של אינדיאנים משבט הקרי .
פרשינג, כרוב בני דורו, לא הזדהה עם סבלותיהם של בני השבטים המגורשים מעל אדמתם.
אולם, לעומת זאת, הוא היה תומך נלהב של החיילים השחורים בצבא, אשר את תרומתם העריך.
ב-1897 הוא התמנה למדריך בווסט פוינט, שם היה חבר בצוות הטקטי.
צוערים שלא אהבו את קשיחותו ואת הדרישות הגבוהות שהעמיד כינו אותו "ניגר ג'ק" (ניגר - כינוי גנאי לכושי), על רקע שירותו הקודם עם השחורים.
הכינוי דבק בו ובימי מלחמת העולם רוכך על ידי העיתונאים - ל"בלאק ג'ק" ('ג'ק השחור', וגם משחק קלפים ידוע), כינוי אשר פרשינג עצמו אימץ.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד קיבל פרשינג, ב-26 באוגוסט 1898, דרגה זמנית של רב-סרן ופיקוד על מתנדבים במסגרת הרגימנט.
הוא ציון לשבח על אומץ ליבו בקרב גבעת סן חואן בקובה.
ב-1918 ושוב ב-1932, קיבל אותות נוספים על ביצועיו בקרב זה.
במרץ 1899, לאחר תקופה בה היה חולה במלריה, התמנה לראש המשרד למכס ולענייני האיים (Office of Customs and Insular Affairs), שתחת סמכותו נפלו השטחים שנכבשו מהספרדים במלחמה - קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם.
אולם אז פרצה מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים והוא נשלח למנילה, שם התייצב ב-17 באוגוסט 1899 והושם במחלקת מינדנאו וג'ולו , שם פיקד על המאמצים לדכא את הכוחות המורדים.
ב-27 בנובמבר 1900 התמנה לשליש אותה מחלקה, תפקיד בו עשה עד ה-1 במרץ 1901. שוב צוין עוזו לשבח, הפעם על חלקו בקרב על מוצב המורדים במקאג'מבו, על נהר קגאיאן .
באביב 1901 בוטל מינויו הזמני כרב-סרן בחיל המתנדבים והוא גויס מחדש כסרן בצבא הסדיר .
הוא נלחם בפיליפינים במסגרת הרגימנט הראשון של הפרשים ואחר כך כקצין מודיעין ברגימנט החמישה עשר .
הוא השתתף בקרבות נגד שבטי המורו וקיבל אות הצטיינות נוסף, על פעולה בקרבת אגם לאנאו .
ביוני 1901 פיקד לזמן קצר על מחנה ויקרס בפיליפינים, בהחליפו קצין אחר שקודם.
ביוני 1903 קיבל פרשינג הוראה לחזור לארצות הברית.
בגיל 43 הוא עדיין היה רק סרן בצבא.
הנשיא תאודור רוזוולט ביקש מהמטה הכללי של הצבא לקדם אותו לדרגת קולונל, אך מפקדיו של פרשינג לא היו מוכנים לשמוע אפילו על קידום לרב-סרן.
רוזוולט כעס, אך לא היה בידו להפוך את ההחלטה, מאחר שהנשיא (כמפקד העליון של הצבא) רשאי לקדם קצינים רק בדרגת הגנרל השונות, ולא מתחת להן.
ב-1904 הוא מונה לסגן ראש המטה של הדיוויזיה הדרום מערבית, שהוצבה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה.
באוקטובר אותה שנה הוא למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, ולאחר מכן נשלח לוושינגטון בלא לקבל משימה או משרה ספציפית.
הנשיא רוזוולט, שלא יכול היה כאמור להעלותו בדרגה, החליט במקום זה לבקש מהקונגרס לאשר מינוי דיפלומטי עבורו.
ב-1905 הוא קיבל מינוי זה, כנספח הצבאי בטוקיו.
באותה שנה הוא נשא לאישה, בטקס בו נכח גם הנשיא, את הלן פרנסיס וורן, בתו של הסנאטור רב ההשפעה פרנסיס וורן מויומינג, יושב ראש הוועדה לענייני צבא של הסנאט.
קשר הנישואים סייע רבות לקידום הקריירה הצבאית שלו, אך לפי חליפת המכתבים בין בני הזוג הם נישאו מאהבה, ולא משיקולים פוליטיים.
במהלך נישואיו נולדו לו שלוש בנות ובן.
לאחר ששימש משקיף במלחמת רוסיה–יפן שב פרשינג בסוף 1905 לארצות הברית.
הנשיא רוזוולט זעזע את הממסד הצבאי כששכנע את הקונגרס לאשר את העלאתו לדרגת בריגדיר-גנרל, דילוג של שלוש דרגות מלאות.
מספר קצינים בכירים זעמו על המינוי והמשיכו לאורך השנים להחזיק בדעה שהוא קודם משיקולים פוליטיים ולא בזכות יכולתו.
ב-1908 נשלח לזמן קצר לשמש משקיף בבלקנים, כשבסיסו היה בפריז.
הוא שב הביתה ונשלח ב-1909 לפיליפינים, שם שירת עד 1912. במהלך שנים אלה פיקד על פורט מקינלי שבמנילה, וכמושל מחוז המורו.
במהלך תקופה זו הוא היה לנוצרי אפיסקופלי.
בינואר 1914 קיבל פרשינג את הפיקוד על הבריגדה השמינית של הצבא בפורט בליס, טקסס והופקד על אבטחת הגבול המקסיקני.
במרץ 1915 הוא הוביל את כוחותיו במסע למקסיקו, פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית.
אחד מעוזריו בימים ההם היה ג'ורג' פטון.
המסע זכה להצלחה מוגבלת - רבים מכוחותיו של וייה, כולל שני גנרלים, נהרגו.
אולם וייה עצמו נמלט, והפשיטות מעבר לגבול לא נפסקו לאורך 1916–1917, בזמן שפרשינג היה במקסיקו.
בשיחות פרטיות הביע פרשינג את אכזבתו מהנשיא וודרו וילסון, שהטיל עליו מגבלות שהקשו עליו את ביצוע המשימה.
אבל הוא לא נתן פומבי לרגשות אלה, והכריז על המסע כהצלחה.
בכל זאת, הקרבות במקסיקו הקנו אימון וניסיון לצבא האמריקני, ולשורה של מפקדים בשורותיו, כולל פרשינג עצמו.
באותן שנים, פקדה את פרשינג טרגדיה אישית: ב-27 באוגוסט 1915, בבית משפחתו בפרסידיו של סן פרנסיסקו פרצה דליקה.
הסובבים טעו לחשוב שלא נותר איש בבית ולא נכנסו לחלץ את הלכודים בבית העץ הבוער.
ממשפחת פרשינג, שכבר עשתה הכנות אחרונות לקראת מעבר לפורט בליס, שרד רק הבן וורן בן השש.
אשתו של פרשינג ושלוש בנותיו ניספו בלהבות.
פרשינג התבשר על האסון במברק ועזב את פיקודו רק למשך הזמן שהיה דרוש לדאוג לסידורי הקבורה ולהפקיד את בנו הנותר בידי אחותו מיי.
רבים מבני זמנו אמרו על פרשינג שלא שב להיות אותו אדם לאחר מות אשתו ובנותיו, אף שלא החצין את רגשותיו והטיל עצמו כל כולו אל תוך עבודתו.
כינוי הגנאי "בלאק ג'ק" קיבל משמעות אחרת לגמרי ונלחש מאז ביראת כבוד.
בעקבות כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם ב-1917 מינה הנשיא וילסון את פרשינג למפקדו של חיל המשלוח האמריקני לאירופה.
כך נפלה עליו האחריות לארגן, לאמן ולדאוג לאספקה לכוח לא מנוסה שגדל במהלך השנתיים האלו מ-27,000 איש ללמעלה מ-2 מיליון.
לזכותו של פרשינג נזקפת יצירת "הצבא הלאומי", שילוב של כוחות מגויסים ואנשי צבא מקצועיים, שלחמו במלחמת העולם הראשונה.
זו המלחמה שבה הפך הצבא האמריקני מכוח דליל ואמורפי שרודף אחרי אינדיאנים, או מורדים בפיליפינים ובמקסיקו, לצבא סדיר ומיומן למלחמה אירופית, ובסדר גודל אחר לגמרי.
פרשינג קודם למייג'ור ג'נרל (גנרל עם שני כוכבים) בצבא הלאומי ויחד עם כוחותיו נחת בצרפת והחל להתכונן לקרב.
מאבק כוח פרץ בינו לבין מפקדי הצבאות של בריטניה וצרפת.
הללו רצו לפזר את הכוחות האמריקאיים תחת פיקודם, ולשם כך ניסו לעיתים לעקוף את פרשינג ולהדבר ישירות עם וילסון ובכירים אחרים.
אולם פרשינג לא ויתר והצליח להשאיר את כוחותיו מרוכזים תחת פיקודו.
אחד ממפקדי החטיבות תחתיו בעת ההיא היה דאגלס מקארתור.
אחד מעוזריו היה ג'ורג' מרשל.
הוא לא הסתיר את הבוז שחש למלחמת החפירות שהתחוללה בחזית המערבית זה שלוש שנים.
במקום זה הורה לכוחותיו להתנייד ולתקוף, בסיוע ריכוך ארטילרי, את עמדות האויב ישירות.
כך, העדיף כי חייליו יתאמנו בירי ברובה, המתאים ללוחמת שדה, במקום בתת מקלע וברימון יד, אשר נהגו בלוחמת חפירות.
עם זאת, יש הטוענים כי אילו לחמו האמריקנים בשיטות שהעדיף פרשינג בעיצומה של מלחמת העולם, ולא לקראת סופה כשהגרמנים היו מותשים, היו נוחלים מפח נפש, ואבדותיהם עלולות היו להיות מחרידות.
המתקפות האמריקאיות במז-ארגון וסן-מייל החישו את ניצחון בעלות הברית במלחמה.
תהילת הקרבות הללו נדבקה בעיקר בפרשינג והוא היה המנהיג האמריקני הפופולרי של המלחמה.
אך לא כולם שיבחו אותו: מקארתור ואחרים גינו אותו על שנשאר הרחק בעורף ולא פיקד על הקרב מהחזית עצמה.
עם תום המלחמה היו היחסים בין פרשינג למקארתור מתוחים.
פרשינג התנגד בתוקף להסכמי שביתת הנשק שסיימו את המלחמה בנובמבר 1918. הוא הזהיר כי אם לא יכבשו כוחות בעלות הברית את ברלין, לא יפנימו הגרמנים את התבוסה.
הוא דרש "כניעה ללא תנאי" (הד לתביעתו הדומה של גרנט במלחמת האזרחים האמריקנית) והתנבא שסיום המלחמה בשביתת נשק יביא למלחמה עולמית נוספת בתוך רבע מאה.
ב-1919 הכיר הקונגרס בתרומתו של פרשינג לניצחון והסמיך את הנשיא לקדמו לגנרל הצבאות של ארצות הברית, דרגה חדשה שנוצרה עבורו ושרק הוא החזיק בה (ג'רלד פורד העניק אותה לג'ורג' וושינגטון ב-1976, לכבוד חגיגות המאתיים של ארצות הברית).
כמו כן הוסמך פרשינג ליצור סמל מתאים לדרגה.
בתחילה סירב והמשיך לעטות את ארבעת הכוכבים הכסופים הסטנדרטיים, אך ככל שיותר קצינים קודמו לדרגת גנרל, הופעל עליו לחץ לשנות את סמל דרגתו, מה שלבסוף הביא אותו לשנות את צבע ארבעת הכוכבים לזהב.
בשנת 1919 הוקם במדינת נבדה מחוז חדש והוא נקרא על שמו - מחוז פרשינג.
נראה היה שפרשינג הפופולרי יזכה בנשיאות ארצות הברית ב-1920, אך על אף שדבק בו החיידק הנשיאותי הוא עצמו סירב לצאת למסע בחירות פעיל.
לעיתון אמר שהוא (בניגוד לוויליאם שרמן) "לא יסרב לשרת" כנשיא אם ייקרא לכך.
כותרות העיתונים בישרו על התבטאותו זו.
אך הוא היה רפובליקני ופרנסי המפלגה הרפובליקנית סברו שהוא היה מזוהה מדי עם וודרו וילסון הדמוקרטי ומדיניותו.
הם העמידו לבחירה את וורן הרדינג, שהטיף ל"שיבה לנורמליות" לאחר שנות המלחמה וזכה בבחירות.
ב-1921 מונה פרשינג לתפקיד ראש מטה צבא ארצות הברית, תפקיד אותו נשא עד 1924. לאחר מכן פרש משירות פעיל, בגיל 60, אך המשיך להופיע ברשומות ההיררכיה הצבאית כגנרל הצבאות.
בשנות הפרישה שלו נהג לשהות כשישה חודשים בשנה באירופה.
ספר זכרונותיו My Experiences in the World War יצא ב-1932 והביא לו פרסום נוסף, ואף את פרס פוליצר להיסטוריה.
ב-1940 קרא פרשינג בגלוי לסייע לבריטניה במלחמת העולם השנייה.
לאחר שארצות הברית נכנסה בעצמה למלחמה, הופיעה דמותו על מדליה שחולקה לו ולכל ותיקי המלחמה שהשתתפו בכיבוש האמריקני בגרמניה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1944 נוספה דרגה חדשה: גנרל הצבא (5 כוכבים) אולם דרגתו הבכירה יותר של פרשינג נותרה בעינה באופן רשמי.
כשנשאל שר המלחמה הנרי סטימסון האם במצב שנוצר פרשינג היה בעצם גנרל עם 6 כוכבים, הוא ענה שלא, מאחר שפרשינג מעולם לא ענד יותר מארבעה כוכבים.
בכל זאת נחשב פרשינג עליון בדרגתו לגנרלים שענדו חמישה.
פרשינג זכה לראות בניצחון בעלות הברית במלחמה.
בערוב ימיו אושפז באגף מיוחד שהוקם עבורו בבית החולים וולטר ריד בוושינגטון.
הוא נישא בחשאי למישלין רסקו, אמנית צרפתייה אותה פגש לראשונה בשנות העשרים, כאשר עיריית פריז שכרה אותה לצייר דיוקן רשמי שלו.
נפטר ב-15 ביולי 1948, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, לאחר הלוויה ממלכתית, לא הרחק מקבריהם של פקודיו מימי מלחמת העולם הראשונה.
על שמו נקראו הטנק פרשינג והטיל פרשינג.
ב-1981 הוקמה בוושינגטון אנדרטה לכבודו ולכבוד אנשי חיל המשלוח שהנהיג.
ג'ון פרספר אקרט היה חלוץ בתחום מדעי המחשב.
אקרט למד בבית הספר מור באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר ראשון בשנת 1941 ותואר שני בשנת 1943. באפריל 1943 קיבלה האוניברסיטה אור ירוק לפרויקט ה"אניאק", אשר פותח בין השנים 1943–1946 בהובלתם של ג'ון מוקלי ואקרט כמהנדס ראשי, והיה למחשב האלקטרוני הדיגיטלי הראשון.
על פי ההסכם שלהם עם האוניברסיטה, אקרט ומוקלי החזיקו בזכויות על פיתוח האניאק, אבל האוניברסיטה הייתה רשאית לתת זיכיונות לשימוש במחשב לממשלה ולארגונים שפועלים ללא מטרות רווח.
במרץ 1946 בקשה האוניברסיטה לשנות את ההסכם כך שכלל הזכויות על המחשב שפותח במימונה יהיו בידיה ובעקבות זאת עזבו אקרט ומוקלי את בית הספר מור (Moore) להנדסת אלקטרוניקה של אוניברסיטת פנסילבניה.
אקרט ומוקלי הקימו חברת אלקטרוניקה (בשם Electronic Control Company) שבנתה את המחשב הבינארי האוטומטי (בינאק).
אחד השיפורים העיקריים של מחשב זה, שפעל החל מאוגוסט 1950, היה שהמידע נאגר על סרט מגנטי.
החברה נהפכה במהרה לתאגיד המחשבים אקרט-מוקלי והוא קיבל הזמנה ממכון התקנים לבנות את המחשב האוטומטי האוניברסלי (יוניוואק).
בשנת 1950, תאגיד המחשבים אקרט-מוקלי סבל מבעיות כלכליות ונרכש על ידי התאגיד רמינגטון ראנד.
בניית יוניוואק הסתיימה בדצמבר 1950.
אקרט נשאר בתאגיד רמינגטון ראנד והפך למנהל בכיר בו.
הוא המשיך לעבוד ברמינגטון ראנד בעוד שהתאגיד התמזג עם התאגיד בורוז, שבשנת 1986 הפך לחברת יוניסיס.
בשנת 1989 אקרט פרש מחברת יוניסיס, אבל המשיך לשמש כיועץ לחברה.
אקרט נפטר מסרטן הדם ב-3 ביוני 1995 בעיר ברין מאוור פנסילבניה, ארצות הברית.
כמה מההיסטוריונים של מדעי המחשב – וכן אקרט בעצמו – סבורים שהמונח "ארכיטקטורת פון נוימן" ראוי להיקרא "ארכיטקטורת אקרט", מפני שעיקרון התוכנה האגורה בזיכרון, שהוא חלק מרכזי מארכיטקטורת פון נוימן, פותח כבר בבית הספר מור, קודם שג'ון פון נוימן החל לעסוק בתחום המחשבים.
ויליאם ג'ון צ'ארלס היה כדורגלן ולשי הנחשב אחד מגדולי הכדורגלנים שקמו לאי הבריטי בכל הזמנים.
צ'ארלס היה הכדורגלן הבריטי הראשון שעזב את הליגה האנגלית כדי לשחק כשחקן זר באחת מהליגות האירופאיות הבכירות.
מלבד הקריירה שלו בנבחרת ויילס, בלט צ'ארלס בשתי הקבוצות בהן שיחק ברוב קריירת המשחק שלו: לידס יונייטד ויובנטוס.
צ'ארלס נחשב כשחקן בעל יכולת לשחק הן כבלם והן כחלוץ מרכזי.
בכל שנות הקריירה שלו, מעולם, לא הוזהר ולא נשלח החוצה על ידי השופט וזאת, בהתאם לגישתו שלא לבעוט ולא לפגוע במכוון בשחקן יריב.
הגינותו וגובהו (1.88 מטר) הביאו לכינויו באיטליה "Il Gigante Buono" - "הענק העדין", וכן כונה "הנסיך מוויילס".
ויליאם ג'ון צ'ארלס נולד בפרבר של סוונסי ושיחק בילדותו כדורגל יחד עם אחיו, מל, שהפך ברבות הימים, גם הוא, לשחקן נבחרת ויילס.
למרות ששיחק במועדון נוער באצטדיונה של סוונסי סיטי לא זוהה כישרונו על ידי הקבוצה הוולשית והייתה זו לידס יונייטד שאיתרה אותו ב-1948. הקבוצה מיורקשייר זימנה אותו למבחנים והחתימה אותו על חוזה.
לאחר שבמשך חצי שנה שיחק בקבוצת המילואים של לידס במגוון עמדות במגרש, ערך באפריל 1949 את הופעת הבכורה שלו ושיחק בעמדת הבלם.
ב-1951 שיחק בשני משחקים בעמדת החלוץ המרכזי וכבש שני שערים במשחק השני.
בעקבות הצטיינותו גם בעמדה הקדמית החל ויכוח לגבי העמדה בה יש להציבו.
עם זאת, הוא המשיך לשחק עוד כשנתיים בתפקיד הבלם בטרם עבר לעמדת החלוץ המרכזי.
בשמונה שנותיו הראשונות בלידס, הבקיע צ'ארלס 150 שערים, מהם - 42 שערים בעונה אחת, עונת 1953/1954.
בין 1950 ל-1952, בעת ששיחק בליגה האנגלית, שרת צ'ארלס בצבא הבריטי ועסק מלבד בכדורגל בעוד סוגי ספורט: אגרוף, קריקט, ריצה וכדורסל.
בתקופה זו סבל מפציעות ספורט שהביאו לכך שהחמיץ את רוב חלקה של עונת 1951/1952 בליגה האנגלית בכדורגל.
ב-1957 נקלעה לידס למצב כספי דחוק והחליטה למכור את צ'ארלס כדי לשפר את מצבה.
אולם הקבוצה סירבה למוכרו לקבוצה מהליגה האנגלית וכך נמכר צ'ארלס למועדון האיטלקי יובנטוס תמורת סכום שיא באי הבריטי באותם ימים, 65,000 ליש"ט.
בכך הפך לכדורגלן המקצועני הבריטי הראשון שעבר לשחק באירופה כשחקן זר.
כבר בשנתו הראשונה הבקיע 28 שערים ב-34 משחקים ויובנטוס זכתה באליפות סרייה א'.
בכל חמש שנותיו ביובנטוס הבקיע צ'ארלס 93 שערים ב-155 משחקים.
באותן חמש שנים, זכתה יובנטוס שלוש פעמים באליפות סרייה א' ופעמיים בגביע האיטלקי.
בעקבות יכולתו של צ'ארלס לשחק בעמדת הבלם ובעמדת החלוץ המרכזי שינתה יובנטוס ברבים ממשחקי החוץ שלה את הטקטיקה.
בחלקו הראשון של המשחק שיחק צ'ארלס בהתקפה.
במידה ויובנטוס הבקיעה שער יתרון, עבר צ'ארלס לשחק כבלם במטרה לשמור על היתרון.
הכבוד לו זכה צ'ארלס, בקרב אוהדי יובנטוס, בא לידי ביטוי ב-1997, בעת שנערך משאל לכבוד יובל 100 שנה למועדון.
צ'ארלס הגיע למקום הראשון במשאל בקטגוריה "השחקן הזר הבולט", לפני כוכבים אחרים ששיחקו במועדון כמו: אומר סיבורי, מישל פלאטיני וזינדין זידאן.
גם שנים רבות אחרי פרישתו מכדורגל, בעת שבא לביקורים ברחובות טורינו, נוצרו סביבו התקהלויות מעריצים.
לאחר חמש שנים באיטליה, שב צ'ארלס לבריטניה וחזר ללידס יונייטד אך התקשה להסתגל לליגה האנגלית ולאחר שהודה כי עזיבת יובנטוס הייתה שגיאה גדולה, חזר לשחק בליגה האיטלקית, הפעם במדי רומא.
תחילה זכה להצלחה, אולם בהמשך סבל משרשרת פציעות ומבעיות אישיות וכך שב לוויילס והצטרף לקארדיף סיטי שם שיחק בשנים 1963-1966 וסיים את קריירת המשחק שלו.
בשנים 1966-1974 אימן את קבוצות הרפורד יונייטד ומרת'ר טידוויל.
בכל שנות הקריירה שלו בלידס יונייטד הבקיע צ'ארלס 164 שערים ב-318 משחקים.
כאמור, בחלק נכבד מאותן שנים הוא שיחק כבלם.
צ'ארלס ערך את הופעתו הראשונה בנבחרתה הלאומית של ויילס בעת שהיה בן 18. הוא היה השחקן המרכזי בנבחרת שהעפילה למשחקי הגביע העולמי ב-1958, הפעם היחידה בה הצליחה נבחרת ויילס להעפיל לטורניר המונדיאל.
ויילס העפילה לטורניר לאחר שסיימה שנייה בבית המוקדמות וזכתה בהגרלה שהעניקה לה הזדמנות להתמודד בשני משחקים מול נבחרת ישראל על ההעפלה לטורניר הגמר.
במשחק הראשון שנערך ב-15 בינואר 1958 באצטדיון רמת גן, לעיני 60,000 צופים, ניצחה ויילס 2:0. במשחק השני, שנערך ב-5 בפברואר בקארדיף ניצחה ויילס שוב 2:0 לאחר ששוער ישראל, יעקב חודורוב, הציג משחק יוצא מן הכלל שזכה להערכה בינלאומית.
במשחק זה, נתקל צ'ארלס בחודורוב ואפו של השוער הישראלי נשבר.
למרות הפציעה, המשיך חודורוב ועמד בשער עד סיום המשחק.
לימים, בעת שנערכה לכבודו של חודורוב תוכנית הטלוויזיה חיים שכאלה, הוזמן ג'ון צ'ארלס לישראל והיה אורח הכבוד של התוכנית.
בבית המוקדם בטורניר הגביע העולמי שנערך בשוודיה, סיימה ויילס את שלושת משחקיה בתוצאת תיקו ובמשחק רביעי מכריע גברה על נבחרת הונגריה 2:1 והעפילה לרבע הגמר.
בשלב זה היא פגשה את נבחרת ברזיל ונוצחה 0:1 משער של פלה בן ה-17. צ'ארלס, שכבש שער במשחק הראשון נגד הונגריה, נפצע במהלך הטורניר ולא שיחק במשחק רבע הגמר.
בסך הכל צבר צ'ארלס 38 הופעות במדי נבחרת ויילס, בהן הבקיע 15 שערים.
לאחר פרישתו מכדורגל ניהל פאב ביורקשייר.
עד זמן קצר לפני מותו נהג להגיע באופן קבוע למשחקי לידס באצטדיון אלנד רואד.
ב-2001 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית.
באותה שנה הוא היה לשחקן הזר הראשון שנבחר ל"היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי" ושנה לאחר מכן הוא נבחר גם ל"היכל התהילה של הכדורגל האנגלי".
בנובמבר 2003 נבחר ל"כדורגלן הזהב של ויילס", תואר שהוענק בפרסי היובל של אופ"א לכדורגלן הבולט ביותר ב-50 השנים של קיום אופ"א בכל מדינה אירופית.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר ומת בפברואר 2004 לאחר שקיבל התקף לב כחודש לפני כן.
לאחר מותו, לבקשת האוהדים, קיבל היציע המערבי באצטדיון אלנד רואד את השם "יציע ג'ון צ'ארלס" ושמו של אצטדיונה של קבוצת המילואים של לידס שונה ל"אצטדיון ג'ון צ'ארלס".
ג'ון צ'ארלס נחשב על ידי פרשנים רבים כאחד מגדולי השחקנים מרובי התפקידים.
הוא שיחק ברמה הגבוהה ביותר גם כקשר אחורי וגם כחלוץ מרכזי.
היה בעל שליטה בכדור בשתי רגליו, בעל נגיעה ראשונית "רכה" בכדור, כוח פיזי ובכושר גופני.
אולם, תכונתו הבולטת ביותר הייתה שליטתו בכדורים הגבוהים ויכולת הנגיחה שלו.
בזמן שירותו הצבאי, בעת ששיחק כדורסל, שיפר את ניתורו ויכולתו זאת, יחד עם גובהו הטבעי, הפכו אותו לחלוץ מסוכן ביותר ובמקביל, לבעל יכולת הגנתית גבוהה בתחום כדורי הגובה.
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו היה מצביא ומדינאי אנגלי, שפעל בשלהי המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. אומץ לבו וכישוריו הדיפלומטיים סייעו בקידומו המהיר, בחסות פטרונו ג'יימס, דוכס יורק, לימים המלך ג'יימס השני.
בשלהי המאה זנח מרלבורו את המלך הקתולי והעביר את תמיכתו למלך הפרוטסטנטי ויליאם מאוראנז'.
מרלבורו שירת בהצטיינות באירלנד ובפלנדריה במהלך מלחמת הברית הגדולה.
תחת שלטונם של ויליאם ומרי השנייה שררו יחסים עכורים בינם לבין מרלבורו ורעייתו רבת ההשפעה, שרה.
מרלבורו נחשד בקשר עם המלך הגולה ג'יימס השני, הודח מכל תפקידיו הצבאיים והאזרחיים ונכלא לזמן מה במצודת לונדון.
רק לאחר מותה של מרי, ובשל החשש מפני מלחמה גדולה נוספת באירופה השתפרו יחסיהם של המלך ומרלבורו.
השפעתו של מרלבורו בחצר המלוכה הגיעה לשיאה משעלתה לשלטון המלכה אן לבית סטיוארט, שהייתה חברתה הקרובה של שרה.
מרלבורו קודם לדרגת קפיטן-גנרל בצבא הבריטי, ואחר כך הוענק לו התואר דוכס מרלבורו.
הוא זכה להכרה בינלאומית בזכות הישגיו בקרבות מלחמת הירושה הספרדית, בהם קרב בלנהיים וקרב ראמיאי.
ברבות השנים הורעו היחסים בין אן לשרה, ובעקבות כך דרשו הטורים מן המלכה להדיחו, מכיוון שרצו לחתום על הסכם שלום עם צרפת.
הוא חזר לגדולה פעם נוספת משעלה לשלטון ג'ורג' הראשון ב-1714, אך אז החלה בריאותו להידרדר במהירות, ולאחר סדרת אירועי שבץ מוחי הוא מת במיטתו באכסניית וינדזור ב-27 ביוני 1722.
ג'ון צ'רצ'יל, לימים הדוכס הראשון ממרלבורו, נולד במחוז דבון בשלהי מלחמת האזרחים האנגלית שניטשה בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה.
אביו, וינסטון צ'רצ'יל, היה אריסטוקרט אנגלי ומלוכן ששירת בדרגת קולונל בחיל הפרשים.
תבוסת המלוכנים גרמה לו הפסדים כספיים, ובשל כך עבר לגור עם משפחתו ב"בית אש" (Ashe House), שהיה שייך לחמותו, ליידי אלינור דרייק, מתומכות הפרלמנט.
וינסטון נישא לבתה אליזבת, שילדה 12 ילדים, מתוכם שרדו רק חמישה את גיל הינקות.
סברה מקובלת היא שמרלבורו הצעיר הושפע במידה רבה מחיי העוני בבית רווי המתחים המשפחתיים, אשר הוחמרו בשל הנאמנויות השונות.
וינסטון צ'רצ'יל, מדינאי בריטי מהמאה ה-20 וצאצאו המפורסם ביותר, אמר על כך:
לאחר השבת המלוכה באנגליה והכתרתו של המלך צ'ארלס השני ב-1660 השתפר מצבו של וינסטון צ'רצ'יל, אף שעדיין רחוק היה מלהיות עשיר.
ב-1661 הוא מונה לחבר בפרלמנט מטעם העיר ויימות'.
כמחוות הוקרה מצד המלך על נאמנותו הוא זכה לפיצוי חלקי על הפסדיו שנגרמו בסיום מלחמת האזרחים, ובין השאר קיבל מינוי ב-1661 כממונה על חלוקת אדמות הקתולים בדבלין.
ג'ון הצטרף לאביו במסעו לאירלנד, ועם שובו של אביו לאנגליה החל ללמוד בבית הספר סנט פול שבלונדון.
חיבתו של הדוכס מיורק ג'יימס (לימים ג'יימס השני) לצי ולצבא הבריטי השפיעה על מרלבורו הצעיר.
הוא ליווה את ג'יימס לעיתים קרובות כאשר זה ערך ביקורות אצל החיילים, ותוך זמן קצר החליט להתחיל בקריירה צבאית.
ב-24 בספטמבר 1667 הוא קיבל מינוי כסגן משנה בפלוגה של רגימנט המשמר הראשון (1st Guards), שמאוחר יותר שינה את שמו למשמר הגרנדירים (Grenadier Guards).
הקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח ב-1668, כשהפליג למוצב הצפון אפריקני בטנג'יר, שהייתה טריטוריה שצ'ארלס השני קיבל זמן קצר לפני כן כנדוניה ממשפחתה של אשתו קתרינה.
הוא שהה בטנג'יר במשך שלוש שנים, ורכש ניסיון בטקטיקה צבאית.
מרלבורו נחשב לאדם יפה תואר, וכאשר חזר ללונדון בפברואר 1671 זכה לתשומת לבה של אחת מהפילגשים של המלך, ברברה וילייר, דוכסית קליבלנד, שהייתה למאהבתו.
מרלבורו והדוכסית ניהלו רומן, וישנה טענה ולפיה הוא היה אבי בתה.
שנה לאחר מכן הפליג מרלבורו פעם נוספת.
בזמן שנלחם נגד הצי ההולנדי בקרב סולבי, שהתחולל ליד חוף סאפוק ביוני 1672, הוא התנהג בגבורה ובזכות כך זכה לקידום ברגימנט לורד האדמירליות הבכיר.
הקידום היה על חשבונם של קצינים בכירים שהתמרמרו על כך.
בשנה שלאחר מכן הוא זכה לקידום נוסף בזכות השתתפותו במצור על מאסטריכט, במהלכו הוביל קבוצה של 30 חיילים שכבשו והגנו בהצלחה על חלק מהמבצר.
מרלבורו נחשב כמי שהציל את חייו של הדוכס ממונמות' במהלך האירוע, בו נפצע באופן קל וזכה להוקרה מבית סטיוארט ומבית בורבון.
המלך לואי ה-14 שיבח את המעשה בעצמו, והחל מהקרב הזה זכה מרלבורו למוניטין כבעל אומץ פיזי ולהערכתם של החיילים הזוטרים.
אף על פי שהפרלמנט האנטי-צרפתי של צ'ארלס השני אילץ את אנגליה לסגת מהמלחמה האנגלו-הולנדית השלישית ב-1674, מספר רגימנטים בריטיים נותרו בשירות צרפתי.
מרלבורו מונה באפריל למפקד אחד הרגימנטים בדרגת קולונל, ושירת לצדו של המרשל אנרי דה לה טור ד'אוברן.
מרלבורו נכח בקרבות הקשים שהתחוללו בסינזהיים ואנטזהיים, וייתכן כי נכח גם בקרב סאסבאך ביוני 1675 שבו נהרג המרשל.
עם חזרתו לארמון סנט ג'יימס החל מרלבורו להתמקד בנושאים אחרים, ובהם חיזורים אחר שרה ג'נינגס.
במכתב ששלח אליה הוא כתב "אני מתחנן שתתני לי לראות אותך כמה פעמים שאת יכולה, דבר שאני בטוח שתעשי אם אכפת לך מאהבתי".
המעמד החברתי של ג'נינגס היה דומה מאוד לזה של מרלבורו - בת המעמד הגבוה שסבלה מעוני כתוצאה מחובות.
לאחר מותו של אביה בילדותה היא עברה ביחד עם אמה ואחיותיה ללונדון.
משפחת ג'נינגס הייתה נאמנה לכתר הבריטי, ובעקבות כך היא זכתה למשרות בחצר המלך.
ב-1673 מונתה שרה לתפקיד משרתת הכבוד של מרי ממודנה, הדוכסית מיורק ואשתו השנייה של המלך ג'יימס.
שרה הייתה בת 15 כאשר מרלבורו חזר מאירופה ב-1675, ונראה היה כי הוא התאהב בה ממבט ראשון.
אולם, היא חשדה כי הוא רואה בה לא יותר מתחליף לווילייר, וכשדחתה אותו אמרה כי הוא לא מעוניין להתארס עמה.
מרלבורו הכחיש זאת, וחיזר אחריה במשך חודשים אחדים עד שהיא נענתה לו.
מרלבורו התחתן עם שרה בחורף 1677, אף על פי שאביו וינסטון היה מעוניין שהוא יתחתן עם קתרין סדלי העשירה, על מנת להקל על הנטל הכלכלי שרבץ על המשפחה.
ככל הנראה נערכה החתונה בבית המגורים של דוכס יורק.
זמן קצר לאחר חתונתו נשלח מרלבורו למשימתו הראשונה באירופה, ביחד עם חברו הטוב סידני גודולפין.
על השניים הוטל לנהל משא ומתן בהאג עם ההולנדים והספרדים על מנת להקים קואליציה שתילחם בצרפת.
ניסיונו של מרלבורו הצעיר בנושאי יחסים בינלאומיים הוכיח את עצמו, וסייע לו ליצור קשר עם ויליאם מארצות השפלה, שהתרשם מכישוריו במהלך המשא ומתן.
בשלהי 1678 חזר מרלבורו לאנגליה, ובמהרה הצטרף לג'יימס שגלה להאג ולאחר מכן לבריסל ואדינבורו בעקבות המזימה האפיפיורית שרקח טיטוס אוטס, שרצה לסלק את ג'יימס הקתולי מסדר הירושה לכתר הבריטי.
לאחר שצ'ארלס השני השלים את ניצחונו ב-1682 חזרו ג'יימס ומרלבורו ללונדון, והקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח.
מרלבורו קיבל את התואר ברון איימות' כהוקרה על השירותים שהעניק לג'יימס בזמן המשבר, ובשנה שלאחר מכן מונה לקולונל של רגימנט הפרשים האישי של המלך.
הונה של משפחת צ'רצ'יל אפשר לה לחיות בנוחות: היא החזיקה בבעלותה בית מגורים בלונדון, ובנוסף לכך רכשה את בית ילדותה של שרה ג'נינגס בסנט אולבנס.
מרלבורו המשיך בקריירה שלו בחצר המלוכה.
ביולי 1683 הוא נשלח לאירופה על מנת ללוות את הנסיך ג'ורג' מדנמרק במסעו לאנגליה, לקראת נישואיו עם הנסיכה אן, בתו הצעירה של דוכס יורק ג'יימס (לימים המלך ג'יימס השני).
אן מינתה את אשתו שרה לתפקיד עוזרת בכירה בעיקר בגלל ההיכרות הארוכה ביניהן, ומערכת היחסים בין שתי הנשים התהדקה.
ג'ון עצמו התייחס לנסיכה בצורה מכובדת והתקרב אליה מאוד, בעיקר בגלל הכבוד הרב שרחש למלוכה הבריטית, ונטל על עצמו תפקיד של אביר עוזר ומגן.
החל מתקופה זו התרחקו ג'ון ושרה ממעגל המקורבים הקתולי של ג'יימס, והחלו להתקרב אל אן.
לאחר מותו של צ'ארלס ב-1685 ירש אותו אחיו ג'יימס, שהוכתר למלך ונקרא ג'יימס השני.
לאחר עלייתו למלוכה של ג'יימס מונה מרלבורו למושל חברת מפרץ הדסון.
באפריל הוא מונה גם לתפקיד שמש חדר המיטות של המלך (Gentleman of the Bedchamber), במסגרתו היה עליו להמתין למלך כשזה אכל בפרטיות, לסייע למלך להתלבש, לשמור על חדרי השינה של המלך, וללוות את המלך למקומות שונים.
במאי הוענק לו תואר הברון צ'רצ'יל מסנדרידג' במחוז הרטפורדשייר, ובזכות כך זכה מרלבורו למושב בבית הלורדים והפך לחבר במעמד האצולה האנגלית.
אולם, הפרלמנט החדש היה תחת איום של מרד, שהובל בסקוטלנד על ידי רוזן ארגייל ובאנגליה על ידי דוכס מונמות', בנו מחוץ לנישואין של צ'ארלס השני, שנתמך על ידי גורמים ויגיים והתכוון לתבוע לעצמו את הכתר האנגלי.
על מנת להתמודד עם מורדי מונמות' קיבל מרלבורו את הפיקוד על חייל רגלים בצבאו של המלך, אך הכבוד של הובלת החיילים במערכה נפל בחלקו של רוזן פברשאם, שהיה פחות מוכשר ממרלבורו.
מונמות' הגיע לעיירת החוף ליים רג'יס שבדורסט ב-21 ביוני, אך כוחותיו הלא מאומנים והנחותים ניגפו בקרב שהתחולל בסדג'מור ב-17 ביולי 1685. מרלבורו עצמו מילא תפקיד משני לעומת זה של פברשאם, אך הצליח להתבלט בזכות כושר הארגון שלו, הטקטיקה שנקט בה והאומץ שהפגין בשדה הקרב.
מרלבורו קודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-14 ביולי, אך היה זה פברשאם שקיבל את עיקר התגמול על דיכוי המרד.
עם זאת, מרלבורו לא הוזנח לחלוטין, ובאוגוסט מונה לקולונל של ה-Third Troop of Life Guards.
אולם, לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר ייתכן כי מערכת סדג'מור וציד המכשפות שלאחריה בראשותו של השופט ג'פריז צמא הדם הניעו תהליך שהסתיים שלוש שנים לאחר המרז, כאשר מרלבורו נטש את מלכו ופטרונו.
צ'רצ'יל זכה לתהילה לאחר קרב סדג'מור, אך היה נחוש לא להביע תמיכה בפעולותיו הקנאיות של המלך נגד הפרוטסטנטים.
תמיכתו של ג'יימס השני במוסדות המלכותיים שנטו לקתוליות, בהם הצבא, גרמה בתחילה לחששות ומאוחר יותר לדאגה מפני קנאותו של המלך; גם בני משפחתו של המלך התפלאו לנוכח תמיכתו העקבית בכל הנוגע לאמונה הרומית-קתולית.
כאשר המלכה ילדה בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, נפתחה האפשרות לקו ירושה של מונרכים קתולים.
אחדים ממשרתיו של המלך בגדו באמונתם הפרוטסטנטית על מנת שחינם לא יסור בעיניו, אך מרלבורו נותר נאמן לאמונתו הפרוטסטנטית, עליה גדל והתחנך, והיה מונע גם מאינטרסים אישיים.
הוא האמין כי מדיניותו של ג'יימס עשויה להוביל לפגיעה בקריירה שלו או למרד מלא, ובניגוד לאביו לא התכוון לתמוך בצד המפסיד.
שבעה אנשים נפגשו על מנת לנסח הזמנה לוויליאם, נסיך אורנז', והזמינו אותו לפלוש לאנגליה ולקחת את הכתר בכוח הזרוע.
החותמים על המכתב נמנו עם הוויגים, הטורים ואף הבישוף של לונדון הנרי קומפטון שהבטיח לוויליאם כי "19 מתוך 20 חלקים של העם...
מרלבורו אומנם לא היה חתום על המכתב כיוון שעדיין נחשב כפוליטיקאי זוטר, אך הצהיר על כוונתו בפני איש הקשר של ויליאם בהאג בכך שאמר כי "אם אתה חושב שיש דבר מה שחובה עלי לעשות, אתה רק צריך לפקוד זאת עלי".
מרלבורו, בדומה לרבים אחרים, המתין להזדמנות המתאימה לנטוש את ג'יימס.
ויליאם הגיע לטורביי ב-15 בנובמבר 1688, ומשם הוביל את צבאו לאקסטר.
כוחותיו של ג'יימס, בהנהגתו של לורד פברשם, הגיעו לסולסברי כאשר רוב הקצינים לא היו מעוניינים להילחם.
מרלבורו קודם לדרגת לוטננט גנרל ב-17 בנובמבר, אך בעקבות השמחה שהפגין לאחר עריקתו של לורד קורנברי קרא פברשאם למעצרו.
מרלבורו עודד בגלוי את העריקה למחנהו של ויליאם, אך ג'יימס המשיך להתנהג בהססנות.
תוך זמן קצר התברר כי היה זה מאוחר מדי מכדי לפעול.
לאחר פגישת מועצת המלחמה בתחילת דצמבר החליטו מרלבורו ו-400 קצינים וחיילים לנטוש את המחנה המלכותי, והצטרפו לוויליאם ששהה באקסמינסטר.
כאשר ג'יימס נוכח לדעת כי הוא לא מצליח לשמור על מרלבורו, משרתו המסור והנאמן, הוא התייאש וברח לצרפת.
במהלך מנוסתו לצרפת הוא לקח איתו את בנו ויורשו ג'יימס, נסיך ויילס.
ויליאם ניצח במערכה כמעט ללא מאמץ, והחל בשלטון משותף עם מרי, בתו הבכורה של ג'יימס השני.
שרשרת אירועים ידועה כ"המהפכה המהוללת".
צ'רצ'יל הוכתר כרוזן מרלבורו באפריל 1689, במסגרת חלוקת תוארי הכבוד עליה החליט ויליאם לאחר הכתרתו; הוא הושבע לחבר במועצה המלכותית, והתמנה פעם נוספת לתפקיד שמשו האישי של המלך.
אולם, עלייתו המהירה בסולם התפקידים גרמה לכך שאחדים מתומכיו של ג'יימס טענו כי הוא בגד במלכו באופן מביש לצורך רווח אישי; ויליאם עצמו שקל מחדש את צעדיו כלפי מרלבורו.
תומכיו של מרלבורו (כולל הצאצא המפורסם שלו וינסטון צ'רצ'יל) טענו כי פעולותיו נבעו ממניעים פטריוטיים, דתיים ומוסריים.
אולם, ההיסטוריון צ'נדלר טוען כי מניעיו של מרלבורו היו גם אמביציה ואינטרס אישי; הוא טען גם כי לא סביר שאדם כלשהו ינהג כפי שנהג מרלבורו כלפי האדם שלו היה חייב את כל רכושו ומעמדו עד אותה תקופה.
פעולתו הראשונה של מרלבורו הייתה סיוע בארגון מחדש של הצבא - ועקב הכוח לקדם או לשחרר קצינים נהנה מרלבורו מן היכולת לבנות רשת קשרים שתוכיח את עצמה כיתרון במשך עשרים השנים הבאות.
משימתו הייתה דחופה, כיוון שכחצי שנה לאחר עזיבתו של ג'יימס השני הצטרפה אנגליה למלחמה נגד צרפת כחלק מקואליציה ששמה לה למטרה להגביל את שאיפותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לאור ניסיונו הוחלט לשלוח את מרלבורו לארצות השפלה באביב 1689 כמפקדם של 8,000 חיילים בריטים; לאורך מלחמת תשע השנים הוא שירת בפועל בשדה הקרב במשך שלוש שנים, ולאחר מכן בתפקידי פיקוד משניים.
אולם, בקרב וולקורט שנערך ב-25 באוגוסט 1689 זכה מרלבורו לשבחים רבים, והמפקד ההולנדי הנסיך וולדק אף אמר עליו "...למרות היותו צעיר הוא הפגין כישורים צבאיים טובים יותר מאלה שרוב הגנרלים מפגינים לאחר שנים רבות של מלחמות...
הוא בוודאות אחד מהאנשים האמיצים ביותר שאני מכיר".
כהוקרה על כישוריו ותרומתו החליט ויליאם להעניק למרלבורו את תפקיד הקולונל של הרגימנט השביעי של חיל הרגלים שחומש ברובי מוסקטים קלים.
לאחר קרב וולקורט חלה דעיכה בפופולריות של מרלבורו בחצר המלך.
ויליאם ומרי חשו חוסר אמון כלפי השפעתם של מרלבורו ורעייתו, שהיו אנשי סודה ותומכיה של הנסיכה אן שהייתה בעלת טענת זכות חזקה יותר לכתר בהשוואה לוויליאם.
שרה תמכה באן בסדרה של מחלוקות עם המלך והמלכה, וגרמה למרי לכעס רב ולעוינות כלפי מרלבורו.
המריבות הללו נזנחו לתקופת מה כאשר ג'יימס הגיע לאירלנד במרץ 1689 בניסיון להשיב לעצמו את כתרו, וויליאם עזב לאירלנד ביוני 1690 על מנת להילחם בו.
מרלבורו מונה למפקד כל הכוחות הצבאיים באנגליה, ולחבר במועצת התשעה שייעצה למרי בנושאי צבא בהיעדרו של ויליאם; מרי לא התאמצה להסתיר את חוסר שביעות רצונה מהמינוי של מרלבורו, וכתבה לבעלה כי "אני לא יכולה לסמוך עליו או להעריך אותו".
בסופו של דבר הובס ג'יימס וגלה לצרפת פעם נוספת.
מרלבורו עזב לאירלנד באוגוסט על מנת למלא את משימתו הראשונה כמפקד עצמאי, שהייתה מערכה ימית ויבשתית נגד הנמלים של קורק וקינסייל.
היה זה ניסיון לשבש את נתיבי האספקה של היעקוביטים, ומרלבורו ביצע אותו בהצלחה רבה.
קורק נכבשה בתחילת אוקטובר, וקינסייל ימים אחדים לאחר מכן.
אף על פי שהמערכה לא הובילה לסיום המלחמה כולה כפי שקיווה מרלבורו, הוא למד לקחים חשובים בכל הנוגע לדקויות של לוגיסטיקה, ועל החשיבות של שיתוף פעולה וטאקט כשעובדים לצידם של קציני שדה בכירים.
הפעם הבאה שפיקד על חיילים בשעת קרב בעצמו הייתה רק כעבור עשר שנים.
ויליאם הכיר באיכויות של מרלבורו כחייל וכאסטרטג, אך סירב להכתירו כאביר מסדר הבירית ולמנותו למפקד חיל החימוש, דבר שהטריד את מרלבורו.
בנוסף, מרלבורו לא הסתיר את אכזבתו מהיעדר הקרדיט שהיה ראוי לו.
הוא השתמש בהשפעתו על הפרלמנט והצבא, וגרם לחוסר שביעות רצון מהעדפותיו של ויליאם בבחירת מפקדים זרים.
ויליאם היה מודע לכך, והחל לדבר בגלוי על חוסר אמונו במרלבורו; נציגיו של הנסיך הבוחר של ברנדנבורג בלונדון שמעו את המלך אומר כי הוא זכה "ליחס כה מזעזע ממרלבורו, עד כדי כך שאלמלא לא היה מלך, הוא בוודאי היה חש צורך לקרוא עליו תיגר ולהזמינו לדו-קרב".
בינואר 1681 התחדש הקשר בין מרלבורו לבין ג'יימס השני הגולה, ששמר על קשר עם תומכיו באנגליה, והוא היה נחוש לקבל מהמלך מחילה על כך שנטש אותו ב-1688. צעד זה היה חיוני להצלחת הקריירה העתידית שלו במקרה שהיעקוביטים יצליחו לחזור לשלטון.
ויליאם היה מודע למערכת הקשרים הזאת (בנוסף לקשרים עם אצילים אחרים כגון סידני גודולפין ודוכס שרוסברי), אך ראה בכך צעד של "תעודת ביטוח" ולא התחייבות מפורשת.
מרלבורו לא תמך במהפכה יעקוביטית, אך ויליאם רחש כבוד לכישוריו הפוליטיים והצבאיים, ולסכנה שמרלבורו היה עבורו.
היחסים בין ויליאם למרלבורו המשיכו להתדרדר לאחר חזרתם מהמערכה בארצות השפלה הדרומיות באוקטובר 1691. בינואר 1692 הורתה המלכה (שזעמה על פעולותיו של מרלבורו בפרלמנט, בצבא ובמקום גלותו של ג'יימס) לאן לפטר את שרה, אך זו סירבה בתוקף.
המחלוקת האישית הזאת זירזה את שחרורו של מרלבורו.
ב-30 בינואר הורה רוזן נוטינגהאם (מזכיר המדינה) למרלבורו לעזוב את כל תפקידיו האזרחיים והצבאיים ולראות עצמו משוחרר מכל המינויים שלו.
הוא אף אסר עליו להיכנס לארמון המלך.
רוזן נוטינגהאם לא נימק את הצעד הזה, אך תומכיו העיקריים של מרלבורו זעמו: שרוסברי הביע את כעסו וגודולפין איים לפרוש מהממשלה.
אדמירל ראסל, שהיה באותה עת המפקד העליון של הצי המלכותי, האשים את המלך בגלוי בכפיות טובה כלפי האיש ש"הניח את הכתר על ראשו".
שפל המדרגה במצבו של מרלבורו טרם הגיע.
באביב 1692 התחדשו איומי הפלישה הצרפתיים, וכן ההאשמות היעקוביטיות בבגידה.
בפני המלכה הובאו עדויות של אדם בשם רוברט יאנג על כך שאנשים אחדים חתמו על מכתב תמיכה בהשבת ג'יימס השני והדחת ויליאם השלישי, והורתה לעצור את כולם.
מרלבורו, שהיה אחד מהחותמים, נשלח למצודת לונדון ב-14 במאי, והיה כלוא שם במשך חמישה שבועות; צערו התגבר עוד יותר כשהתבשר על מות בנו הצעיר צ'ארלס.
האשמותיו של יאנג התבררו לבסוף כבדיה וכזיוף, ומרלבורו שוחרר ב-25 ביוני.
הוא המשיך להתכתב עם ג'יימס, דבר שהוביל לבסוף לתקרית "מכתב מפרץ קאמארה" ב-1694.
כוחות הברית תכננו במשך חודשים אחדים לתקוף את נמל ברסט בחלק הצרפתי של מפרץ ביסקאיה.
הכוחות, בפיקודו של תומאס טולמאץ', תקפו ב-18 ביוני ונחלו תבוסה; רוב אנשיו של טולמאץ' נהרגו או נשבו, והוא עצמו מת זמן קצר לאחר מכן מפצעיו.
למרות היעדר ראיות ממשיות הואשם מרלבורו בכך שהתריע בפני האויב על המתקפה.
סוגיית אשמתו שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
ההיסטוריון הצבאי ריצ'רד הולמס טוען כי יש עדויות קלושות בלבד הקושרות בין מרלבורו לבין מכתב מפרץ קאמארה, וטען כי "קשה מאוד לדמיין אדם כה זהיר כמרלבורו, שרק זמן קצר קודם לכן השתחרר מהאשמה בבגידה, כותב מכתב שיגרום למותו אם ייפול לידיים הלא נכונות".
דייוויד צ'נדלר טען כי "כל המצב הזה מעורפל ולא חד משמעי, ולא ניתן להסיק מסקנה ברורה.
בסופו של דבר, ייתכן ועלינו לתת למרלבורו ליהנות מהספק".
מותה של מרי ב-7 בינואר 1695 הוביל לפיוס רשמי אך קר בין ויליאם השלישי לבין אן, שכעת הייתה היורשת של הכתר האנגלי.
מרלבורו קיווה כי כתוצאה מפיוס זה הוא ימונה מחדש לתפקידים מהם הודח, אך אף על פי שהותר לו ולשרה לחזור לארמון המלך הוא לא קיבל הצעת עבודה כלשהי.
היעקוביט המיליטנטי ג'ון פנוויק טען ב-1696 כי ג'יימס רקם קשר לבגידה עם מרלבורו, גודולפין, ראסל ושרוסברי.
ההאשמות הוכחו לבסוף כבדיה ופנוויק הוצא להורג, כשהמלך לא מייחס לנושא חשיבות רבה.
ב-1698, שנה לאחר חתימה הסכם רייסווייק שהביא לסיום מלחמת תשע השנים, חל מפנה ביחסיהם של ויליאם ומרלבורו.
לפי המלצתו של לורד סנדרלנד, שאשתו הייתה חברה טובה של שרה צ'רצ'יל, מונה מרלבורו לתפקיד מנהל משק הבית המלכותי של הנסיך ויליאם, בנה הבכור של אן; דרגתו הצבאית ותפקידו כחבר המועצה המלכותית הושבו לו.