tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעילות הצבאית-ביטחונית כללה בנוסף ל"רשף", יצרנית המרעומים האלקטרוניים, גם את "אמקורם", יצרנית מערכות אימון לכוחות חי"ר ומערכות אימון לשריון; וחברת סי-טי-אס, שהייתה בעלת פטנט לייצור טכנולוגיה בתחום הסימולטורים.
מטרת המהלך הייתה שחברת האם תתמקד בהשקעות חדשות בתחום ההיי-טק והרפואה.
ואכן תוך זמן קצר השקיעה "ארית תעשיות" בארבע חברות: "סיגמד" שעסקה בפיתוח וייצור מערכות רובוטיות ורפואיות, המיועדות לאבחון מוקדם של מחלת הסרטן; "אלסינטק" שהייתה חברת בת של אלסינט שעסקה בפיתוח וייצור מערכות ממוגרפיה לאבחון מוקדם של סרטן השד; סנסוטק שעסקה בפיתוח וייצור חיישנים אלקטרוניים מתקדמים לשימושים בטיחותיים.
וחברת "יומן קול" שעסקה בפיתוח מחשב כף-יד המופעל באמצעות קול.
במהלך 2002 כל ארבע החברות כשלו ונסגרו והיא נאלצה למחוק מהמאזן כ-50 מיליון ש"ח בגין השקעות אלו.
באותה תקופה רכשה החברה שלד בורסאי שני שקיבל את השם "ארית מדיקל", לתוכו תכננה להכניס את ההחזקות שלה בחברות בתחומי הרפואה, אך הוא נמכר לאחר פחות משנה.
בתחילת 2003 נפל שווי השוק של החברה בבורסה למיליון דולר בלבד, זאת לאחר שהודיעה על פיטורי רוב עובדי מפעל "רשף", בעקבות צמצום היקף ההזמנות ממשרד הביטחון ותע"ש, הלקוחות העיקריים שלה, ואי קבלת הזמנות חדשות לייצור.
בני שבתאי ומשפחתו החליטו למוכר את השליטה ליו"ר החברה, שמואל מאירסון, ולסמנכ"ל הכספים, רן אקהאוס, תמורת סכום סמלי של 4 דולר בלבד בתוספת זכות ליהנות מ-20% מהדיבידנדים העתידיים במשך 10 שנים.
הם הגיעו להסדר נושים עם בעלי איגרות החוב שלה בדבר פריסת תשלום החובות מחדש, וחצי שנה אחר כך שילמו את יתרת החוב.
בינואר 2004 החלו ברה-ארגון שכלל העברת החזקות חברת הבת "ארית מערכות" ב"רשף טכנולוגיות" וב"אמקורם" חזרה לחברת האם, כאשר "ארית מערכות" הפכה לשלד בורסאי נקי מחובות והתחייבויות ובעל הון עצמי אפסי.
שלד זה נמכר לאחר כמה חודשים לאיש העסקים יהושע הרשקוביץ, שמכר אותו זמן קצר אחר כך לאנשי העסקים זאב ברונפלד ואייל שרצקי.
באמצעות השלד גייסו הון ורכשו את חברת "נילימד" שעסקה בפיתוח משאבת אינסולין, ושם החברה שונה מ"ארית מערכות" ל"די-מדיקל".
במאי 2004 חתמה החברה על הסכם למכירת פעילותה של חברת הבת "אמקורם" בתחום המאמנים והמטווחים לחברה מקבוצת אלול של דוד קוליץ, תמורת 7 מיליון ש"ח.
במהלך 2007 רכש צבי לוי את השליטה בחברה בהשקעה של כ-5 מיליון שקל ומאז הוא מחזיק ב-50.5% מהמניות.
בספטמבר 2010 רכשה "ארית תעשיות" 41% מחברת "תסד"ק", חברה שהייתה במקור חטיבה בתוך תדיראן קשר ועסקה בהקמה ובאספקה של מרכזי שליטה ובקרה לאבטחת מתקנים, ו-50% מנכסי חברת "מדיס טכנולוגיות", שעיקרם חברת הבת "מור אנרגיות" שעסקה בפיתוח ובייצור סוללות בטכנולוגיית תאי דלק.
חברות אלו היו בהליכי פירוק, אולם היא לא הצליחה לשקם אותן והן נסגרו.
ב-2022 מונה חיים שטפלר למנכ"ל החברה.
עיקר פעילות החברה מתבצעת באמצעות חברת הבת "רשף טכנולוגיות" העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק מרעומים אלקטרוניים לשוק הצבאי המיועדים לארטילריה, למרגמות, לטנקים, לארטילריה רקטית ולחימוש משוטט מדויק.
מרעומים אלקטרוניים החליפו את המרעומים המכניים המסורתיים, והם אמינים יותר ובטיחותיים יותר.
"רשף טכנולוגיות" הוקמה בשנת 1984 על ידי יורם אורון וירון איתן.
השניים נפגשו בעת שלמדו בבית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
אורון שימש קודם כמנהל הייצור של מפעל המרעומים "טלכור" (שהיה בבעלות קונצרן כור תעשיות), וביקש לפתח ולייצר מרעומים אלקטרוניים חדשניים.
ירון איתן שימש כאיש הכספים של המיזם והצליח לגייס השקעה ראשונית מחברה אמריקאית בשם "פטלקס" (Patlex).
בקיץ 1985 גויסו 2 מיליון דולר נוספים בהנפקה פרטית, ששימשו להשלמת הפיתוח והקמת קו ייצור ראשוני.
באוקטובר 1988 חנכה החברה, בהשתתפות שר הביטחון יצחק רבין, מפעל ייצור מתקדם בשדרות⁩ בהשקעה של ארבעה מיליון דולר.
המפעל בשדרות היה למעסיק השני בגודלו בעיר, לאחר מפעל "אסם".
במשך השנים חווה המפעל שורה ארוכה של משברים, ועמד שוב ושוב בפני איומי סגירה, נדרש לתוכניות הבראה ופיטורי עובדים.
תחילה סירבה התעשייה הצבאית, יצרן התחמושת העיקרי בישראל, לרכוש מרעומים מהמפעל.
החברה הייתה תלויה בהזמנות מלקוחות מחוץ לישראל, ובשנים 1996–1997 נקלעה החברה לקשיים, בשל ירידה בהיקף המכירות עם סיום המלחמה הקרה והירידה בתקציבי הביטחון בעולם.
בהמשך הפך משרד הביטחון ללקוח העיקרי.
בשנת 2000 חתמה על הסכם עם חברת סולתם מערכות לפיו תרכוש את פעילותה של סולתם בתחום המרעומים האלקטרוניים בתמורה להקצאת מניות רשף.
בעקבות ההסכם קבלה הזמנה ראשונה מסולתם למרעומים שסולתם שילבה בהזמנות ללקוחותיה ברחבי העולם.
בתחילת 2003 המפעל היה שוב על סף סגירה עקב אי קבלת הזמנות חדשות ממערכת הביטחון ורוב עובדי המפעל פוטרו.
ביוני 2003 אף הודיעה החברה על סגירת המפעל.
הסגירה נמנעה לאחר שהמפעל קיבל הזמנות חדשות ממשרד הביטחון, כולל למרעום קרבה ייחודי שפיחתה.
בשנת 2004 החלה "רשף טכנולוגיות" לעבוד בשיתוף פעולה עם התעשייה הצבאית, לשילוב מרעומים במוצריה.
כולל עבור פצצה חכמה שמותאמת למטול רימונים M203 ללוחמה בשטח בנוי, ומרעומים עבור פגזי כלנית.
על פיתוח פגזי כלנית זכו החברות בפרס ביטחון ישראל ב-2011. באותה שנה החלה החברה לספק מרעומים גם לפגזי חצב.
בשנת 2009 חתמה לראשונה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת (BEL) Bharat Electronics, חברה ביטחונית ממשלתית מהודו, לאספקת מרעומים לצבא הודו, והחלה להתמודד במכרזים שלו.
רק ב-2016 החלו להתקבל הזמנות בפועל מהודו.
רשף גם סייעה ל-BEL בהקמת מפעל להרכבת מרעומים אלקטרוניים בהודו, וסיפקה סיוע טכני בכל הקשור לייצור והרכבת מרעומים.
במרץ 2023 זכתה בהודו במכרז במכרז לאספקה של 500 אלף מרעומי ארטילריה בשנה לתקופה של 10 שנים, בסכום כולל של כ-180 מיליון דולר.
בשנת 2014 שוב נקלעה החברה למשבר, ההנהלה החליטה להוציא את רוב העובדים לחופשה מאולצת על רקע ירידה חדה בהזמנות.
לאחר שהתקבלה הזמנה חדשה ממשרד הביטחון, חזר המפעל לפעילות בסוף השנה.
בעקבות פריצת מלחמת חרבות ברזל בחודשים אוקטובר-דצמבר 2023, מפעל רשף בשדרות פעל במתכונת מצומצמת, עקב הנחיות הצבא, וחזר לפעול באופן מלא בתחילת שנת 2024. במקביל קיבל המפעל הזמנה לעשרות אלפי מרעומים ממשרד הביטחון, בהיקף של כ-120 מיליון ש"ח.
במהלך 2024 קיבל המפעל הזמנות נוספות ממשרד הביטחון ולראשונה גם הזמנה משמעותית מלקוח בצפון אמריקה.
צבר ההזמנות גדל לכ-700 מיליון ש"ח והחברה שכרה מבנים נוספים בסמוך למפעל הקיים, הוסיפה קווי ייצור והגדילה משמעותית את מספר העובדים.
סוגי המרעומים אותם מייצרת החברה כוללים:
מרעומי קרבה המיועדים לנשק תלול מסלול (מרגמות, ארטילריה ורקטות) וגורמים להפעלת התחמושת בגובה מדויק מעל הקרקע, גובה שנקבע מראש ועל ידי כך מגדילים בצורה משמעותית את אפקטיביות התחמושת.
מרעומי זמן - מפעילים בתזמון מדויק תחמושת נושאת מטען, בעיקר תאורה ועשן על ידי מדידת הזמן מרגע הירי של נשק תלול מסלול, כך שההפעלה תהיה בגובה ובמרחק הנדרשים.
בנשק שטוח מסלול – טנקים, גורמים להפעלת התחמושת לפני מטרה, מעליה או אחר מעבר דרכה ומאפשרים פגיעה מדויקת ויעילה ביותר במטרה.
מרעומי הקשה - מרעומים הגורמים להפעלת התחמושת עם הפגיעה במטרה ובהשהיה לאחר הפגיעה.
מרעומים לחימוש מונחה מדויק - אשר נושאים ראש קרב, בעל יכולת תקשורת עם המפעיל המאפשרת גמישות בביצוע ובביטול משימות.
אריקה שלווין לי נולדה ב-2 בפברואר 1980 לשילה ג'קסון לי, עורכת דין ופוליטיקאית, ולאלווין לי, פרופסור למשפטים.
יש לה אח בשם ג'ייסון קורנליוס בנט לי.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל עם תואר ראשון, ולאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת דיוק.
בטרם נכנסה לפוליטיקה של ארצות הברית עבדה לי כרכזת איכות אזורית במוסד ללא כוונת רווח בתחום בריאות הציבור וכמורה במחוז בית הספר העצמאי של יוסטון.
בנוסף, היא הייתה חברה בצוות שסייע בהכנת תקציב חינוך בן 21 מיליארד דולר עבור מושל ניו יורק אליוט ספיצר.
בשנת 2011 הגישה לי מועמדות לייצוג המחוז הראשון במחלקת החינוך של מחוז האריס, והסבירה כי החלטתה להתמודד הושפעה בין היתר ממעורבות משפחתה בשירות הציבורי.
היא העפילה לסיבוב שני מול חבר מועצת העיר יוסטון לשעבר ג'רוויס ג'ונסון, אך בשל טעות של המחוז נמנעו הבוחרים מלהצביע.
לי ניצחה בסיבוב השני וניצבה מול הרפובליקנית ג'ולייט ברטלט-פאק, אותה ניצחה לאחר מכן בבחירות הכלליות ונבחרה לנאמנה במחלקת החינוך.
בשנת 2016 התמודדה לי לבית הנבחרים של טקסס על מקומו של חבר בית הנבחרים הפורש בוריס מיילס, שנבחר להחליף את רודני אליס בסנאט המדינתי.
עם זאת, היא הפסידה לשון ת'יירי כאשר מנהיגי המחוז הצביעו בבחירות הפנימיות.
מאוחר יותר שימשה כמנתחת מדיניות עבור אליס.
ב-19 ביולי 2024 נפטרה שילה ג'קסון לי, אמה של קרטר, והותירה את מושבה בקונגרס ריק.
מושל טקסס גרג אבוט הודיע כי בחירות מיוחדות למילוי מקומה של ג'קסון לי תיערכנה ביום הבחירות הכלליות.
ראש עיריית יוסטון לשעבר, סילבסטר טרנר, נבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות, וקרטר ואחיה הביעו בו תמיכה.
עם זאת, קרטר קיבלה עידוד מהקהילה במחוז להתמודד בעצמה, וכעבור ימים אחדים הודיעה כי תתמודד בבחירות המיוחדות להשלים את כהונתה של אמה המנוחה.
בעקבות זאת פרש טרנר מהבחירות המיוחדות והביע בה את תמיכתה, אך נשאר מועמד המפלגה בבחירות הכלליות.
קרטר נבחרה לבית הנבחרים ב-5 בנובמבר 2024, והושבעה לתפקידה ב-12 בנובמבר.
כהונתה הייתה עד להתפזרות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2025. עם כניסתה לקונגרס מונתה לחברה בוועדת המשפט של בית הנבחרים.
אריקה נוריץ' (בנורווגית: Erika Norwich; נולדה ב-20 באוקטובר 1999) היא זמרת ופזמונאית נורווגית.
בשנת 2016, בגיל 16, השתתפה נורוויץ' בתוכנית הטלוויזיה "איידול", והגיעה לשלב חצי הגמר.
בשנת 2018 החלה ללמוד במוסד ליברפול לאמנויות הבמה, אך נשרה לאחר כשנה וחזרה לנורווגיה.
בשנת 2020 לקחה חלק בביצוע השיר "Vertigo" שהושר על ידי תומאס לוסטה במסגרת תחרות מלודי גרנד פרי, הקדם הנורווגי לאירוויזיון, מבלי להיות מצוינת כמשתתפת רשמית.
בהמשך צברה פופולריות דרך פעילותה ברשתות החברתיות, ובייחוד בטיקטוק, שם פרסמה תכנים אישיים לצד יצירתה המוזיקלית.
בשנת 2022 נכנסה לראשונה למצעד הסינגלים הנורווגי עם השיר "Til lillebror".
באוקטובר 2023 יצא המיני-אלבום הראשון שלה, Fra hjertet til hodet og ut.
בינואר 2024 הוכרז כי תשתתף במלודי גרנד פרי לצדו של סופר רוב, שזהותו נחשפה לאחר מכן כגאוטה אורמסן, עם השיר "My AI".
אריקה ליין קירק היא אשת עסקים ופודקאסטית אמריקאית.
בשנת 2012 זכתה בתואר מיס אריזונה.
היא ייסדה את "Everyday Heroes Like You", עמותה התומכת בארגוני צדקה שאינם מוכרים מספיק, ומנחה את הפודקאסט "Midweek Rise Up".
קירק היא אלמנתו של הפעיל השמרני צ'ארלי קירק.
אריקה ליין פרנצבה נולדה ב-20 בנובמבר 1988 בסקוטסדייל שבאריזונה.
היא גדלה במשפחה קתולית, ואמה לקחה אותה לבתי תמחוי כדי להתנדב, כחלק מחינוכה.
היא השתתפה בתחרויות יופי כדרך לתרום לקהילה.
בשנת 2006 היא הקימה את "Everyday Heroes Like You", ארגון ללא מטרות רווח, אותו תיארה כדרך "לקדם ולהדגיש את גיבורי היומיום בקהילות שלנו, שיש להם רצון פילנתרופי לעשות שינוי אמיתי בחייהם של אחרים", באמצעות תוכניות לאומיות.
קירק למדה בבית הספר התיכון של נוטרדם בסקוטסדייל.
לקירק תואר ראשון מאוניברסיטת אריזונה סטייט במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים.
בנוטרדאם, היא שיחקה כדורסל וכדורעף, וזכתה בפרסי הספורטסמנט והחברה לקבוצה ע"ש מאט ארנולד.
מאוחר יותר היא שיחקה כדורסל בקבוצת הנשים של אוניברסיטת רג'יס בדנוור, קולורדו, במשך שנתיים.
בשנת 2012 היא השתתפה בתחרות מיס אריזונה ארצות הברית 2012, בה זכתה ביום הולדתה ה-23, ולאחר מכן ייצגה את אריזונה בתחרות מיס ארצות הברית 2012, אך לא הצליחה להגיע למקום הראשון.
בשנת 2017 היא למדה באוניברסיטת ליברטי, שם השלימה תואר שני במשפטים ותואר דוקטור במנהיגות נוצרית.
בשנת 2019 היא השיקה את הפודקאסט "Midweek Rise Up".
קירק היא המנכ"לית של "Proclaim Streetwear", מותג בגדים, ו-Bible in 365, פרויקט משרדי.
נכון לשנת 2025, היא עובדת כסוכנת נדל"ן בקבוצת Corcoran בניו יורק.
אריקה ראתה את צ'ארלי קירק לראשונה במהלך טיול משפחתי דתי בישראל, אך לא דיברה איתו.
מספר חודשים לאחר מכן, בצירוף מקרים חריג, אריקה נתקלה שנית בקירק בניו יורק.
אריקה החלה לצאת עם צ'ארלי קירק ב-2018 והתארסה לו בדצמבר 2020. צ'ארלי היה שותף להקמת Turning Point USA, ארגון אמריקאי הפועל למען פוליטיקה שמרנית.
הם נישאו ב-8 במאי 2021 בסקוטסדייל.
Turning Point מימן קבלת פנים לחתונה, שנערכה במלון Fairmont Scottsdale Princess, במקביל לציון יום השנה התשיעי לארגון.
אריקה השתתפה לעיתים קרובות באירועים של צ'ארלי.
ב-10 בספטמבר 2025, צ'ארלי, בעלה של אריקה, נורה ונרצח בעת שנאם באוניברסיטת יוטה ואלי, אורם.
בנאום לאומה לאחר הרצח אמרה אריקה: "צ'ארלי, אני מבטיחה שלעולם לא אתן למורשת שלך למות.
אני מבטיחה שאהפוך את Turning Point USA לדבר הכי גדול שהמדינה הזו ראתה אי פעם.
התנועה שבעלי בנה לא תמות – אני לא יכולה לחכות לראות אותך שוב יום אחד".
ארכאולוג הוא אדם העוסק בארכאולוגיה.
ארכאולוג אוסף וחוקר נתונים חומריים על עברה של האנושות, החל מהופעת הסוג אדם ועד לעבר הקרוב ביותר.
הנתונים יכולים להיות כלים עתיקים, עצמות, מבנים וכל שריד אחר הנוגע לאדם, לפעולתו ולסביבתו, הנאספים באופן שיטתי (למשל בחפירה ארכאולוגית המנוהלת בידי ארכאולוג).
הארכאולוג משתף פעולה עם חוקרים מתחומים משיקים כגון גאולוגים, היסטוריונים, אנתרופולוגים, פיזיקאים וביולוגים.
הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי נחשב לאבי הארכאולוגיה המדעית המודרנית.
לימודי הארכאולוגיה כוללים תאוריה (הכרת התקופות הקדומות, הממצא החומרי שלהן ושאלות המחקר) וגם התנסות מעשית בעבודת שטח ובטיפול בממצאים.
בישראל, דרך המלך להכשרת אדם כארכאולוג היא לימודים בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטה, בפקולטה למדעי הרוח.
לימודי ארכאולוגיה מתקיימים באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת חיפה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף מתקיימים לימודים בארכאולוגיה גם במכללות לרוב במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל למשל במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן ובמכללת תל-חי.
העיסוק בארכאולוגיה מקובל גם אצל חובבים, אם בצורה של הצטרפות לחפירה באתר ארכאולוגי, הנעשית בפיקוחם של ארכאולוגים מקצועיים, ואם באופן חובבני וחסר פיקוח, הגולש לעיתים לשוד עתיקות.
חובב ארכאולוגיה נודע בישראל היה הרמטכ"ל והשר משה דיין, אשר ביצע חפירות בלתי חוקיות מספר רב של פעמים.
ארכאולוגים מועסקים בעיקר במקומות העבודה הבאים:
במוזיאונים שלהם יש אגף עתיקות, כגון מוזיאון ישראל או המוזיאון הבריטי;
בגופי מחקר, פיקוח ושימור של אתרים ארכאולוגיים ואתרי עתיקות, כגון רשות העתיקות.
ארכאולוגיה מקראית היא תחום בארכאולוגיה שעוסק בממצאים מתקופת המקרא בארץ ישראל ובסביבתה, ומנסה לשחזר את תולדות עם ישראל ושאר עמי הארץ על בסיס ממצאים אלה.
העוסקים בתחום זה חושפים את העדויות הארכאולוגיות ומנסים לפרש לאורן את ההיסטוריה וכן להעריך עד כמה הכתוב בתנ"ך וטקסטים עתיקים נוספים מדויק כמקור תיעוד היסטורי.
השם "ארכאולוגיה מקראית" בהוראתו המצומצמת והרווחת ביותר מתייחס לאזורים שבתחום ארץ ישראל המקראית (דרום הלבנט: השטחים שכיום הם חלק ממדינת ישראל, יהודה ושומרון, ירדן וחלקים מלבנון, סוריה ומצרים), החל מסוף תקופת האבן ועד לתקופה הפרסית בישראל.
אולם לעיתים משמש המושג בהוראה רחבה יותר וכולל את כל הארצות הנזכרות תכופות במקרא כמו אשור, בבל, מצרים, חתים, ממלכת כוש ארמים ועוד מן התקופה הפרה־היסטורית עד תום תקופת המקרא.
לפיכך, בפרסומים מסוימים מתייחסים גם לממצאים בבליים כאל "ארכאולוגיה מקראית".
המושג "Biblical archaeology" – "ארכאולוגיה של הביבליה" – רווח באנגלית ובשפות נוספות, והוא כולל בנוסף לתקופת המקרא גם את תקופת הברית החדשה ובה ממצאים מהתקופה ההלניסטית ומהאימפריה הרומית, בעיקר התקופה הרומית בארץ ישראל.
בישראל, המחקר הארכאולוגי של תקופות אלה נכלל בארכאולוגיה קלאסית .
בהתאם למקום, לזמן ולאקלים הפוליטי־דתי, יש הנמנעים משימוש בשם "ארכאלוגיה מקראית" ומעדיפים במקומו שמות חלופיים כגון ארכאולוגיה של תקופת המקרא והברית החדשה, ארכאולוגיה של המזרח הקרוב הקדום, ארכאולוגיה של ארץ הקודש, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, ארכאולוגיה של המרחב הסורי־פלסטיני וכדומה.
שיקולים דומים מובילים לשינויים במינוחים המתייחסים לתקופות השונות.
כך, לצד הוויכוחים הרגילים על מועד תחילתה וסיומה של כל תקופה ותקופה, מקורות שונים, בעיקר בספרים שהתפרסמו עד שנות ה־80, אך גם מאוחר יותר, מתייחסים לתקופת הברונזה המאוחרת (או אף לתקופת הברונזה כולה) כאל "התקופה הכנענית" ולתקופת הברזל כאל "התקופה הישראלית".
למעשה, מינוחים אלו מתארים תקופות היסטוריות ולא ארכאולוגיות, אך גם בשימוש כזה אינם מדויקים.
תחומי העניין של הארכאולוגיה המקראית
הנושאים בהם מטפלת הארכאולוגיה המקראית הם למעשה סיפורי המקרא, ובעיקר: תקופת האבות, הירידה מצרימה, שעבוד מצרים, יציאת מצרים והנדודים במדבר, כיבוש הארץ והתנחלות השבטים, והממלכה המאוחדת המיוחסת לשאול, דוד ושלמה, ממלכות ישראל ויהודה, וימי שיבת ציון עד תום התקופה הפרסית.
בתחילה, כאמור, בניסיון לאשש את אמיתות המקורות המקראיים, ובהמשך – באופן יותר מדעי־היסטוריוני, כדי לנסות לשחזר את תולדות עם ישראל והעמים השכנים.
בהגדרה רחבה יותר ומקובלת, כל הארכיאולוגיה של תקופת הברונזה התיכונה ועד התקופה הפרסית מכונה ארכיאולוגיה מקראית, גם אם אינה מתייחסת במישרין לסיפורי המקרא.
הכנסייה הקתולית הרבתה להתעניין בארכאולוגיה מקראית, ומימנה משלחות מחקר רבות בתחום זה.
בשנת 1943 המליץ האפיפיור פיוס השנים עשר להיעזר בממצאים ארכאולוגיים לפירוש המקרא והברית החדשה.
תחילת הארכאולוגיה המקראית קשורה קשר ברור לתחילת הארכאולוגיה בכלל, במקביל לחפירה המפורסמת הראשונה בעולם – טרויה, בעת שהארכאולוגיה הייתה רק נבירה וחפירה באתרים לשם מציאת ממצאים מעניינים אותם ניתן להציג במוזיאונים.
הסקרים הראשונים בארץ ישראל נערכו בראשית המאה ה־19 על ידי פלינדרס פיטרי, אדוארד רובינסון, צ'ארלס וורן, צ'ארלס וילסון, שארל קלרמון גנו, גוטליב שומאכר ואחרים.
וורן ווילסון גילו את פיר וורן ואת קשת רובינסון, וגאנו פענח את כתובת מישע ואת כתובת השילוח.
סר פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המודרנית, ניהל בשנת 1890 בתל חסי שליד קריית גת את מה שניתן לכנות החפירה המדעית הראשונה בארץ ישראל.
הוא זיהה בטעות את המקום כלכיש, אבל דרך ניהול החפירה התוותה את הדרך לרבות מן החפירות בארץ.
פיטרי ערך את החפירה לפי שכבות, וקבע לראשונה את הממצא הקרמי כאמצעי לתארוך השכבות.
מבחינת המחקר המקראי קדמו לארכאולוגיה המקראית סדרת פרסומים של חוקרים דוגמת יוליוס וולהויזן וממשיכי דרכו הרמן גונקל, מרטין נות ואחרים, שטענו כי ספרי המקרא ההיסטוריוגרפיים משקפים את חייהם ודעותיהם של ישראל בסוף ימי ממלכת יהודה, ואולי אף בימי שיבת ציון.
על כן אין לראות במקרא, ובמיוחד לא בספרים בראשית עד מלכים ב', מסמכים היסטוריים המשקפים מידע אמין.
תורת המקורות שוולהויזן היה מנסחה הבולט, התפרסמה בעבר כדרך מדעית לניתוח כתבי הקודש.
בשנות ה-1930, כתגובת נגד לביקורת המקרא החל ויליאם פוקסוול אולברייט – ארכאולוג, בלשן והיסטוריון, במסע המכוון למצוא קשר בין הממצאים הארכאולוגיים במקומות מרכזיים בארץ לכתוב במקרא, תוך רצון עז להוכיח שניתן לראות בתיאור המקראי מקור היסטורי.
אולברייט עשה זאת ביותר מאלף פרסומים מדעיים, תוך הבאת ממצאים מאתרים רבים ברחבי הארץ.
תרם לכך בין השאר החינוך הנוצרי שקיבל בילדותו (הוא נולד בצ'ילה לזוג מיסיונרים מתודיסטים).
בעקבותיו הלכו בין השאר ג'ורג' ארנסט רייט, שהיה בן לכומר פרסבטריאני, הכומר הדומיניקני רולאן דה וו, הרב והארכאולוג נלסון גליק ואחרים.
גם אלברכט אלט ראה בתנ"ך מקור היסטורי אמין, אם כי עובד בתהליך מסירה ארוך.
הוא הציע כי מהלך חדירת השבטים לארץ כנען היה הדרגתי וממושך וכלל גם דו־קיום בין הכנענים לישראלים.
באמצע המאה ה-20 ניסו רוב החוקרים לאשש את הכתוב במקרא באמצעות ממצאים אריכאולוגים מישראל ומהמדינות סביבה.
טקסטים שנמצאו במסופוטמיה הראו מנהגים דומים לאבות האומה בישראל, חפירות בארץ ישראל אישרו לכאורה את כיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון ואת מלכות דוד ושלמה.
בין הארכאולוגים המקראיים הישראלים המוקדמים בלטו יגאל ידין, בנימין מזר, יוחנן אהרוני ואחרים, שתמכו בדעותיהם של אולברייט ואלט.
עם השנים הגיעו רוב החוקרים לתזה אחרת.
ההקבלה בין הטקסטים ממסופוטמיה לבין תקופת האבות התגלה כבלתי משכענת, חוקרים הצביעו על תאורים אנכרוניסטים בספר בראשית (לדוגמה מועד הגעת הפלשתים לישראל) וחוקרים רבים הגיעו למסקנה כי האבות הם דמויות מיתולוגיות.
כמו כן עלו סתירות קשות בין הממצאים הארכאולוגים לבין סיפור המקרא על כיבוש הארץ.
סקרים אריכאולוגים נרחבים משנות ה-70 הובילו למסקנה כי תהליך ההתיישבות בישראל היה איטי מדורג וברובו לא אלים.
הזרם המרכזי סובר כי העברים לא הגיעו ממצרים אלא מכנען.
העדר ממצאים שיכולו לתת אישוש לכיבושים הצבאיים של דוד ולפעילות הבניה המפוארת של שלמה הובילו להטלת ספק במסופר עליהם.
חוקרים רבים סבורים כי האמונה באל אחד התפתחה רק לאחר גלות בבל.
באותו הקשר, האסכולה המינימליסטית של חקר המקרא טוענת כי במקרא אין מידע היסטורי מועיל, וכי הוא נכתב בעיקר בתקופה הפרסית וההלניסטית.
בין הארכאולוגים המקראיים בדור האחרון נמנים, מהאוניברסיטה העברית: אמנון בן תור (תל יקנעם, תל חצור), עמיחי מזר (גילה, תל קסילה, תל בטש, בית שאן ותל רחוב), אילת מזר (עיר דוד), יוסף גרפינקל (ח'רבת קייאפה, תל לכיש, ח'רבת א־ראעי).
מאוניברסיטת תל אביב: אנסון פ' רייני, דוד אוסישקין (לכיש ומגידו), נדב נאמן (היסטוריון של תקופת המקרא), ישראל פינקלשטיין (שילה, עזבת צרטה ומגידו), זאב הרצוג (חופר ערד ותל באר שבע), שלמה בונימוביץ (בית שמש), ועודד ליפשיץ (רמת רחל).
מאוניברסיטת בר־אילן: אברהם פאוסט (תל עיטון), אהרן מאיר (תל צפית-גת (עיר פלשתית)), משה גרסיאל (עזבת צרטה, תל זית).
מאוניברסיטת חיפה: אדם זרטל (סקר הר מנשה, מזבח הר עיבל, אל־אחוואט).
בנוסף, ישנם חוקרים "חוץ ממסדיים" הטוענים כי התארוך הארכאולוגי המקובל (המבוסס על הכרונולוגיה המצרית) מוטעה בכשש מאות שנה.
נמנים עליהם עמנואל וליקובסקי שבספרו תקופות בתוהו טען למתאם בין המיתוסים של שני העמים הקדומים – המצרים והעברים, ויהושע עציון שבספרו התנ"ך האבוד מפרש את הממצאים הארכאולוגיים לאור תיארוך המבוסס על התנ"ך.
אף על פי שרוב הארכאולוגים שוללים את דבריהם, היו חוקרים כמו אברהם נגב ויהודה אליצור שאמרו שראוי שהדברים יישמעו.
'תקופת האבות' בחקר המקרא מתייחסת לעדות המקראית על תקופת אברהם, יצחק ויעקב החל מראשיתם באור כשדים, מוצא המשפחה, ועד להשתקעות בני ישראל בכנען.
חפירתו הידועה של לנרד וולי באור חיזקה אצל חוקרים וארכאולוגים את המחשבה כי האווירה המשתקפת מן הסיפורים בספר בראשית מתאימה מבחינות רבות לבדואים הנודדים, שעיסוקם במרעה, נדידה, מאבק על שאיבת המים לא השתנה מאות בשנים.
בישראל ראו החוקרים את הבדואים נודדים, ותארו כי בנתיבים דומים נדד אברהם בהר ובמדבר.
החפירות של וולי באור חשפו שכבת סחף בת 3.5 מטרים כאשר מתחתיה נחשפה שכבת קיום עתיקה ובה קברים מהאלף השלישי לפנה"ס, ביניהם של המלכה פו־אבי.
החופר לנרד וולי הציע, כי מדובר בעדות ארכאולוגית לסיפור המקראי על המבול.
על פי המקרא, נדדה משפחת אברהם מאור כשדים לחרן, בצפון סוריה דהיום, שהייתה אז מרכז הפולחן לאל הירח סין.
יש סברה כי תקופה זאת חרטה את שרידיה בתולדות ישראל באמצעות: לוח השנה הירחי (שהוחלף אחרי כן ללוח שנה שמשי), ברכת קידוש הלבנה, קיום מועדי החגים בזמן ירח מלא באמצע החודש העברי ועוד.
אולם ניסיונות הארכאולוגים למצוא ממצאים שיאששו כי אכן סיפורי האבות ונדידתם באמת יסודם – נכשלו ברובם המכריע.
נמצא שאין תקופה ארכאולוגית שניתן לומר בבירור כי היא משקפת את תקופת האבות, כפי שהם מסופרים בספר בראשית.
בהקשר זה נפסלה "התאוריה האמורית", בה טענו אולברייט, דה וו וגליק כי אברהם חי בתקופת הברונזה התיכונה (המאה ה-21– 20 לפנה"ס) ואולי אף היה אמורי.
גליק, שחקר את עבר הירדן, זיהה מאות אתרים בעבר הירדן מתקופה זאת.
הארכאולוג והאשורולוג אפרים אביגדור ספייזר, בעקבות חפירותיו ליד נינווה ומציאת תעודות נוזי, טען כי את אברהם יש למקם במאה ה־15 לפנה"ס, כיוון שמנהגים המשתקפים בלוחות דומים להפליא למנהגי אברהם ומשפחתו.
מציאת חוקי חמורבי (המאה ה-18 לפנה"ס) וחוקי אשנונה (המאה ה-20 לפנה"ס והדמיון בינם לבין חוקי התורה גרם לחוקרים רבים להקדים את יצירת התורה לתקופה זאת.
הארכאולוג הישראלי בנימין מזר היה כנראה הראשון שטען כי את הרקע לסיפורי האבות אפשר למצוא רק בתקופת הברזל.
חלק מן הנימוקים שהציג היו נוכחות פלשתים בגרר, מאבקי האבות בארמים, וכן השימוש בגמלים כחיה מבויתת, שלושה תהליכים מכריעים שלדבריו החלו בין המאה ה־12 לפנה"ס למאה התשיעית לפנה"ס.
ואולם, גם כנגד הצעתו זאת הועלו השגות רבות, בין השאר על ידי הארכאולוגים זאב הרצוג וישראל פינקלשטיין, שטוענים כי הרקע המתאים לסיפורי האבות הוא לא מוקדם מהמאה השמינית לפנה"ס.
בנוסף, חוקרים רבים חושבים כי חלף זמן רב בין זמן הסיפורים לבין כינוסם לטקסט כתוב אחד.
חסידי האסכולה המינימליסטית מקרב חוקרי המקרא וההיסטוריונים של תקופת המקרא מתארכים את מועד העלאת הסיפורים על הכתב לשלהי תקופת המלוכה ואף לראשית התקופה הפרסית.
היסטוריונים וחוקרי המקרא התומכים באותנטיות של סיפורי האבות, נוטים למקם את תקופת האבות בכלל, ואת זמנו של אברהם והגעתו לארץ כנען בפרט, בתקופת המאה ה־18 לפנה"ס או לתחילת האלף השני לפנה"ס.
כך לדוגמה, קנת' קיטשיין מצביע על כמה הקבלות ייחודיות שיש בין תקופת האבות במקרא, לבין המאה ה-18 לפנה"ס, כמו מצב גאוגרפי של ערים מיושבות באותו זמן, שמות שכיחים, ומנהגים תרבותיים דומים.
סיפורי האבות, אצל אברהם ויעקב, מתארים שימוש בגמלים.
מאידך, נמצאו במסופוטמיה כתובות שלכאורה מתייחסות לגמלים מבויתים כבר בתקופה הבבלית הקדומה, ולפיכך יש הטוענים, כי היו גמלים מבויתים עוד בסוף האלף השלישי או תחילת האלף השני לפנה"ס, מה שמתאים, מבחינת תקופת הזמן המשוערת והרקע הגאוגרפי, להופעתם בחלק מסיפורי האבות.
העיר אֶבְּלָה, שנמצאת בשטחי סוריה של ימינו, ידועה מעדויות רבות כעיר ממלכה חשובה לאורך האלף השלישי לפנה"ס ועד קרוב לאמצע האלף השני לפנה"ס.
בחפירות שנערכו בה בשנות ה־70 של המאה ה־20 נמצא ארכיון ובו למעלה מ־20,000 לוחות־חמר ועליהן כתובות בכתב היתדות, בשפה השומרית ובשפה נוספת, ייחודית לאתר.
בין שלל הממצאים נמצאו השמות עבר-אום (עבר?), אב-ר-אום (=אברם/אברהם?), איס-ר-איל(-ום) (=ישראל?), א-ס-או (=עשו?), וכן שמות של אתרים גאוגרפיים, המוכרים מן המקרא: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד.
ממצא בולט נוסף הוא שני לוחות ובהם רשימה גאוגרפית ורשימת־ציפורים (שתי רשימות אלה נכנסו מאוחר יותר ל"אנציקלופדיה הגדולה" של המזרח, שכל אדם משכיל היה מודע לה ).
על סמך ממצאים אלה, הציע זאב ארליך כהשערה, כי המרכז הלימודי באבלה הוא המכונה על ידי חז"ל "בית המדרש של שם ועבר" (, ועוד הרבה).
השערה זאת משתלבת עם השערותיו של בן־ציון לוריא לעיל על יישוב עברי קדום באזור סוריה, וכן עם ההשערה שהוצגה לעיל לפיה עבר היווה "אב רוחני" לתלמידיו ממשיכי דרכו.
עם זאת, לא כל שם עברי שייך רק לאוצר השמות העבריים.
העברית היא חלק מהענף המערבי של משפחת השפות השמיות, שכללה גם את הפיניקית, הארמית, המואבית והעמונית.
על כן, שמות כמו 'יעקב' הופיעו גם בקרב עמים אחרים ולא רק בקרב בני ישראל.
בנוסף, קשה לקבל את עדותו של חכם מהאלף הראשון לספירה לגבי "בית מדרש" מהאלף השני לפנה"ס, למעלה מאלפיים שנה קודם לזמנו.
חוקר המקרא, משה ענבר, מאוניברסיטת תל אביב, הביא בספרו 'נבואות, בריתות ושבטים בתעודות מארי' וכן 'תעודות מארי וההתנחלות' עדויות לשמות אמוריים ממארי באזור צפון סוריה, מהאלף השני לפנה"ס, הזהים לשמות מתקופת האבות: אברהם, יעקב ועוד, שמות שלא מופיעים במקרא לאחר תקופת האבות אך זכרם נשתמר אצל הסופר המקראי.
זאת עדות לאותנטיות של השמות המקראיים מתקופת האבות או לכך שמקור סיפורי האבות מקורו באזור סוריה.
ראשית ההתנחלות בעבר הירדן המזרחי
עדויות לראשית התנחלות בני ישראל נתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במסגרת 'פרויקט מישור מידבא', בירדן, בראשותו של הארכאולוג הקנדי פרופסור לארי הר (Larry G.
הר העריך כי מדובר בהתנחלות שבט ראובן.
הסוגייה הארכאולוגית של סיפורי כיבוש ארץ כנען ("כיבוש הארץ")
חפירתו החשובה ביותר של אולברייט התרחשה ב-1933 ל-1936 בתל בית מירסים, תל ארכאולוגי בו חשף עיר מפוארת ומבוצרת אותה זיהה כעיר הכנענית דביר.
מעל שכבת ההרס והשריפה של העיר הכנענית זיהה אולברייט התיישבות, שאותה כינה "התנחלות ישראלית".
שני המאפיינים הבולטים ביותר היו "קנקני שפת הצווארון" ו"בורות ההתנחלות", מאפיינים שמצא אולברייט גם במקומות אחרים ביהודה.
פרשנותו הארכאולוגית "התלכדה" עם התיאור המקראי: על חורבות העיר הכנענית המפותחת, בנו הישראלים המתנחלים, בעלי התרבות החומרית הפרימיטיבית, את בתיהם העלובים.
בזיהוי דביר המקראית טען אולברייט לאמיתות כיבוש יהושע את העיר, ומכאן לאמינות המקור המקראי.
אותם אלמנטים ארכאולוגים נתגלו במספר גדול של תלים: בית אל, תל לכיש, ואף תל חצור.
יגאל ידין, שחפר את תל חצור, ב-1955–1958, היה אחד התומכים הנלהבים של מסורת "הכיבוש המהיר", מסורת המשתקפת בסיפורי כיבושיו של יהושע.
התברר כי העיר הכנענית אמנם חרבה בשריפה, אך נושבה מחדש רק זמן רב לאחר מכן, לכאורה בניגוד למסופר בתנ"ך.
מנגד, יש הסוברים שהתיאור המקראי בספר יהושע איננו מתאר כיבוש מהיר, אלא כיבוש מדורג, כפי שאפשר לראות בתיאורים שעוסקים במקומות שיהושע לא כבש.
חפירות בראשות אמנון בן־תור עדיין מתנהלות בתל חצור, בין השאר כדי למצוא את הקשר בין הרס העיר הכנענית המפוארת לבין הכפר המפורז שנבנה על חורבותיה, ואשר מתפרש כישראלי.
בן־תור כתב שהממצא הארכאולוגי בחצור, מתאימים לתיאור המקראי, הן לגבי חשיבות חצור כ, והן לגבי חורבן העיר.
ביריחו עמד לבחינה סיפור נפילת חומותיה במלחמת יהושע.
קתלין קניון, החוקרת העיקרית שחפרה ביריחו, טענה כי החומות ששרדו הן מתקופת הברונזה התיכונה, ושאם הייתה חומה בתקופה בה לפי המקרא בני ישראל כבשו את העיר – שרידיה נסחפו במשך הזמן, בדומה לחלק גדול מהאתר.
אולם סחיפה כזו לא היתה מעלימה את הממצא הקראמי מתקופת הברונזה המאוחרת בתל ובסביבתו, ממצא שאיננו קיים.
בחפירות בחרבת א־תל, אותה רוב החוקרים מזהים עם העי, אותן ערכה יהודית מרקה־קראוזה בשנות השלושים של המאה העשרים, נמצא כי העיר נהרסה כאלף שנים לפני תקופת הכיבוש המשוערת של בני ישראל, ולא יושבה אלא לאחר מכן.
גם שם העיר, העי, רומז לכך שנבנתה בתקופת הברזל על גבי עיי חורבות קדומים.
לדעת רוב החוקרים, הממצא הארכאולוגי והמידע ההיסטורי לאור המחקר האקדמי העדכני מפריכים מכל וכל את המסורות המקראיות על מסע כיבושי יהושע.
כאמור, חלק מהממלכות והערים שכיבושן מתואר לא התקיימו כלל בתקופה הנדונה (כגון יריחו, העי וחברון).
אלה שכן התקיימו חרבו בתהליך ארוך של כ-200 שנה, ולא בימי דור אחד; סביר כי מרבית חורבנות אלו נגרמו בידי מהגרים מממלכות ואימפריות שקרסו אז ברחבי הלבנט, במה שקרוי משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
בזמן שהמשפיעים ביותר מבין הארכאולוגים תמכו בתאוריית "הכיבוש המהיר", החלה עבודת שטח ארכאולוגית מסוג שונה לגמרי: סקר ארכאולוגי.
סקר כזה ערך יוחנן אהרוני בגליל העליון.
הוא מצא מספר לא מועט של אתרי התיישבות מתקופת הברזל, במקומות שבהם לא היה יישוב קודם מתקופת הברונזה המאוחרת.
סקרים דומים ערך זאב הרצוג מאוחר יותר גם בבקעת באר שבע, וגם בהם נמצאו אתרים עם מאפיינים דומים.
בצפון נערכו סקרים באזור הגליל התחתון, בנוסף להרחבת הסקרים בגליל העליון.
אזור הרי יהודה והרי השומרון נחקרו באופן זה רק לאחר מלחמת ששת הימים, על ידי משה כוכבי, ישראל פינקלשטיין, אבי עופר, ואדם זרטל – סקר הר מנשה.
הממצאים היו אחידים להפליא ברוב חבלי הארץ: נתגלו מאות אתרי התנחלות חדשים, במקומות שלא נושבו קודם לכן בתקופת הברונזה המאוחרת.
האתרים, כפי שקבע כבר אולברייט, התאפיינו בקרמיקה דומה, ובייחוד בקנקני שפת הצווארון, בבורות התנחלות, בתכנון מבני היישוב בתבנית דומה, ובכך שרוב אתרים אלה המשיכו להיות מיושבים ברציפות עד למאה השמינית והשביעית.
עובדה זאת הובילה גם את הארכאולוגים הספקנים לכנות אתרים אלה בשם "ישראלים".
מאפיין נוסף של החפירות בכפרים אלה, הוא שבניגוד לממצאים בקרב קבוצות אוכלוסייה אחרות באזור, לרוב לא נמצאו בהם עצמות חזיר.
עוד התגלה, שמגמת ההתפשטות של אתרי ההתנחלות שהתגלו, היו מכיוון מזרח לכיוון מערב.
וזאת בהתאם לתיאור המקראי, המתאר כניסה מעבר הירדן המזרחי לכיוון מערב.
חוקר המקרא הגרמני אלברכט אלט טען, בתחילת המאה ה־20, שמקור עם ישראל בהתנחלות של נוודים למחצה שהגיעו מעבר הירדן המזרחי באטיות, דרך צפון בקעת הירדן, והתנחלו בהדרגה בדרכי שלום.
הסוציולוג האמריקאי ג'ורג' מנדהול, הציע שמוצא עם ישראל באיכרים כנענים מורדים שנמלטו לאזור ההר שהיה ריק יחסית באותה תקופה.
תאוריות חדשות המבוססות על רעיונות אלה, שבתחילה נשמעו מופרכים, המשיכו לצוץ ועדיין לא הגיעו לכלל הכרעה.
מילה המזכירה את השם "ישראל" מופיע לראשונה במצבת מרנפתח שהקים פרעה מרנפתח משנת 1209–1208 לפנה"ס, המזכירה ניצחון על קבוצה (ללא שליט) הנקראת "ישראל" והשמתה: .
אולם לא ברור מהי קבוצה זאת.
במספר ספרי תנ"ך מופיע הסיפור המוזר על הצרעה שפינתה את הדרך להתיישבות בני ישראל בכנען במחקר הועלתה הצעה כי הצרעה, שהיא הסמל של מלך מצריים, היא פרעה מרנפתח, שכבש והרס את ערי־המדינה בכנען ובכך פתח את הדרך להתנחלות בני ישראל, על חורבות אותן ערים.
בהר עיבל שמעל לשכם נמצא על ידי אדם זרטל מזבח אותו הוא מזהה עם המסופר בפרק ח' בספר יהושע.
למשל, שרידי הקרבנות שנמצאו שם מתאימים באופן כללי לדיני הקרבנות בתורה והחיות והבהמות שמותר להקריב על פיהם, מידות המזבח מתאימות למידות מזבח בהלכה כפי שמובאות במסכת מידות, ותיארוך הממצאים מתאים לתקופת ההתנחלות על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע לפי המסורת המקראית.
עם זאת, התאוריה של זרטל לא התקבלה בקרב חלק מהארכאולוגים.
המקורות המצריים מזכירים את פעילותם של העפירוּ, שמיעוט חוקרים כיום מזהים קשר בינם לבין העברים, במאה ה־14 לפנה"ס (מקורות באכדית מזכירים את פעילותם עוד במאה ה־19 לפנה"ס).
כנען נשלטה באותם ימים על ידי מצרים, ובין מכתבי אל־עמארנה נמצא מכתב של לבאיו מלך שכם, ("לביא" בעברית), המודה כי בנו התחבר אתם והוא פעל בברית עם העפירוּ.
ממלכות שכם, גזר, לכיש וקעילה כורתות ברית עם קבוצות אנשי העפירוּ, כוח חדש שעולה באותו זמן בכנען, ומאיימות גם על שלטונה של ירושלים וגם על צפון הארץ.
עבדיחבה מלך ירושלים מבקש את עזרת אחנתון מלך מצרים כנגד ניסיונות ההתפשטות האלה של שכם.
וכך כותב עבדיחבה לאחנתון: "הלא אלה מעשי מִלכאִלֻ (מלך גזר) ובן לבאיו, שנתנו את ארץ המלך לעפירו".
אדם זרטל טען כי לבאיו, שבירתו הייתה בתל בלאטה המבוצר (שכם העתיקה), פעל רבות, בדרכי עורמה ובהתנפלויות צבאיות, כדי להגדיל את הטריטוריה שלו, ולשם כך נעזר בע'פירוּ.
אחרי מותו המשיכו בכך שני בניו של לבאיו.
ייתכן, כי שיתוף הפעולה של בני ישראל עם בית לבאיו בשכם משתקף בסיפור המקראי על דינה בת יעקב, שבנו של מלך שכם רצה להינשא לה והסכים בתמורה להתגיירותם של כל בני שכם (בראשית לד).
על פי אדם זרטל: "ליעקב קשר הדוק עם שכם החוית, ובתוך זה מתרחשת פרשת דינה".
כמו כן, הסיפור על אבימלך בן גדעון מלך שכם, שהוא בנם של גדעון ואחת מבנות העיר שכם (; ) מעיד גם הוא על ההתנחלות האיטית והמדורגת של השבטים בארץ, תוך נישואי תערובת.
העדות התנ"כית מתיישבת גם עם כך ששכם לא מוזכרת כלל בסיפורי הכיבושים של יהושע בן נון בכנען אלא שמדובר על הגעה לשכם ללא לחימה ().
המאה ה-10 לפנה"ס ושאלת הממלכה המאוחדת
עד לשנות התשעים מקובל היה התיאור המקראי לראשית ההתנחלות הישראלית ולקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת בקרב רוב החוקרים, אם כי היו חילוקי דעות לגבי גבולותיה, תחומי שלטונה, ומוסדותיה.
הגם שלא נמצאו שרידים לבית המקדש של שלמה, קיומו לא הוטל בספק, והעדר הממצאים הוסבר במחזורי ההרס והבנייה שעברו על הר הבית במרוצת הדורות והעובדה שעדיין לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת באתר.
"הממלכה המאוחדת" המיוחסת לדוד ולשלמה נחשבת במקרא כתור הזהב בהיסטוריה של עם ישראל.
כבר בראשית המחקר ביקשו חוקרים למצוא התאמה בין הממצא הארכאולוגי לתיאור המקראי אודות הממלכה המאוחדת.
משום כך, טען בנימין מזר שהמעבר בין השלב הראשון של תקופת הברזל, תקופת הברזל 1, המאופיינת ביישובים כפריים קטנים ותרבות חומרית דלה, לשלב השני, תקופת הברזל 2א', בה התפתחו העיור והתרבות החומרית, חל בסביבות שנת 1000 לפנה"ס – שנים ספורות לאחר עליית דוד לשלטון, לפי הכרונולוגיה המקראית.
כרונולוגיה זאת הייתה מקובלת כארבעים שנה, וכך נמנו אתרים שעל פי החופרים נמצאו בהם ממצאים מתקופת הממלכה המאוחדת: תל גזר, תל מגידו, תל חצור, ירושלים (עיר דוד), תל לכיש, מצודת תל ערד, תל אל פול היא גבעת שאול, תל בית שמש, ועוד.
שערי הערים חצור, מגידו וגזר אף היו במוקד מאמר מפורסם של יגאל ידין משנות השישים, בו זיהה ידין את שערי גזר מתוך התבוננות בדוחות החפירה של מקליסטר.
דעות אלה שלטו בשיח הארכאולוגי־ההיסטורי במשך שנים רבות, עד שעומתו מול ממצאים סותרים, כמו אלה שעלו במחקרו של דוד אוסישקין, שהראה ששערים כמו "שערי שלמה" נחשפו גם בערים שלא היו חלק מממלכת ישראל, ושערים אחרים נבנו שנים קודם לימי שלמה ולאחריהם.
בעיות נוספות עלו מניתוח הממצא הארכאולוגי.
לדוגמה: הארכיטקטורה שנחשפה לצד "שער שלמה" במגידו הייתה זהה לזאת של אתרים כמו שומרון ויזרעאל, שנבנו מאה שנה לאחר מלכותו, בימי עמרי ואחאב מלכי ישראל.
משום כך הציע ישראל פינקלשטיין את הכרונולוגיה הנמוכה, לפיה המעבר בין שלביה של תקופת הברזל אירע לאחר מסע שישק לארץ בשנת 925 לפנה"ס בערך ().
הצעתו של פינקלשטיין לא התקבלה, בפרט בתחילה, על ידי רוב החוקרים, בעיקר משום משמעותה – שכבות היישוב המפוארות של ארץ־ישראל נותקו משלמה ותוארכו כ־80 שנה לאחר מכן, לימי בית־עמרי בישראל.
כפתרון פשרה אפשרי למחלוקת, הרצוג וזינגר־אביץ הציעו על בסיס ניתוח כלי החרס של התקופות השונות למקם את המעבר בין שלביה של תקופת הברזל לאמצע המאה העשירית לפנה"ס, ובהתאמה להצעה זאת הוצעה הכרונולוגיה המעודכנת בידי עמיחי מזר, לפיה אירע המעבר בשליש הראשון של אותה המאה.
בדיקות תיארוך פחמן־14, היכולות לתארך שכבות ארכאולוגיות לפי בדיקות כימיות, תמכו בכרונולוגיה הנמוכה של פינקלשטיין.
ואולם סער גנור, יחד עם פרפ' יוסי גרפינקל, פרסמו בדיקת פחמן 14 שסותרת את שיטתו של פינקלשטיין, ותומכת בתיארוך המסורתי.
הדיון אודות הממלכה המאוחדת ממשיך להתקיים גם עתה.
יש שמכירים בקיומה של ישות מדינית שמושבה בירושלים, אבל טוענים שהממלכה המאוחדת לא הייתה גדולה או בעלת השפעה, וכי את המהפכה העירונית/תרבותית יש לייחס רק לימי הממלכה המפולגת.
בספרו ראשית ישראל טען פינקלשטיין כי אין ראיות ארכאולוגיות לקיומה של הממלכה המאוחדת.
לדבריו, הממלכה הראשונה שנוסדה היא ממלכת ישראל הצפונית, ורק לאחר חורבנה של זאת הופכת ממלכת יהודה למשמעותית באזור.
פינקלשטיין כתב שירושלים הייתה בתקופה המיוחסת לדוד ושלמה כפר עני קטן, ולא בירה של ממלכה עשירה.
ד"ר אילת מזר רואה בממצאים החדשים (מבנה האבן הגדול בעיר דוד שהתגלה בשנת 2005 ומזר העריכה כי הוא ארמון דוד, וחומות ירושלים המיוחסות לשלמה שנתגלו ב־2010), ערעור על טענת פרפ' פינקלשטיין לחוסר ממצאים.
לדברי פרופסור גרפינקל, גם הממצאים שנחשפו במבצר האלה מספקים הוכחה קדומה לקיומה של ממלכה ביהודה ולקיומו של מלך חזק וממשל ריכוזי בירושלים בתקופת דוד המלך.
גרפינקל חשף בחורבת קייאפה עדות לקיומו של הכתב העברי העתיק במאה העשירית לפנה"ס.
השם אשבעל בן בדע נחרט על אחד הכדים באתר.
ייתכן שמדובר במגיש מנחה או מס שחרט את שמו על הכד, כחלק ממערכת גביית המיסים בממלכה.
השם 'אשבעל' מופיע במקרא כשם בנו של שאול שמלך אחרי מותו.
במחקר הועלתה השערה כי מדובר באחד מנכבדי משפחת דוד שהתגוררו בנטעים ובקרית יערים.
בנוסף, יש הגורסים שישנו מתאם גבוה בין מקורות ההיסטוריה והארכאולוגיה לבין התיאור המקראי של הארכיטקטורה והמצב הכלכלי והביטחוני, ובפרט בתקופת דוד ושלמה, וששיטתו של פינקלשטיין מתעלמת ממתאם זה.
הממסד הארכאולוגי המסורתי, במיוחד זה של האוניברסיטה העברית, איננו מקבל את המסקנות של פינקלשטיין, והן רחוקות מלהפוך לקונצנזוס ארכאולוגי.
בשנים האחרונות החל גל של חפירות ארכאולוגיות באתרים המזוהים עם נחלת שבט יהודה, מה שקודם לכן נעשה בהיקף מצומצם מאוד.
בין האתרים האלה אפשר לכלול את חורבת קייאפה וח'רבת א־ראעי (על יד לכיש), שנחפרו על ידי גרפינקל.
כמו כן, ריכוז התיישבותי באתרים קטנים הסמוכים זה לזה המזכירים את סגנון ההתיישבות של המצודות בנגב.
לדוגמה – ריכוז יישובים ישראלים קטנים סביב לכיש הכנענית: ח'רבת א־ראעי, תל בורנה, תל צאפי, תל זית ותל עיראני.
צורת התיישבות זאת משקפת את התאוריה של אלט.
חפירות ארכאולוגיות שבוצעו על־ידי אברהם פאוסט בתל עיטון העלו גם הן ממצאים התומכים בקיומה של ממלכה ריכוזית בירושלים בתקופת דוד המלך.
בראש התל, המזוהה לרוב עם העיר המקראית עגלון, נמצא מבנה מרשים מאבני גזית שתוארך על פי הממצא האורגני לשלהי המאה ה־11 או לראשית המאה ה־10 לפנה"ס.
עדויות חוץ מקראיות לדוד ושלמה
קיימת לפחות עדות חוץ מקראית אחת לקיומו של דוד המלך, ואולי אף שתי עדויות.
כתובת תל דן המזכירה שם של מלך יהודה משושלת בית דוד ("ביתדוד"), עדות הנחשבת במחקר כוודאית ומכרעת; ומצבת מישע המזכירה את סחיבתו ולקיחתו בשבי למואב של "אראל דודה" המכוונת אולי לאחד מגיבורי בית דוד, כפי שהוצע לאחר גילוי כתובת תל דן - אלא שהצעה זו שנויה במחלוקת.
מדובר בכתובות מן המאה התשיעית לפנה"ס, כמאתיים שנה לאחר התקופה המיוחסת לדוד, עדות לכך כי שמו מוכר ומפורסם ומוזכר בכתבים חיצוניים כמייסד שושלת מלוכה גם מאות שנים אחרי זמנו.
אודות שלמה המלך לא נמצאו כתובות בהן הוא נזכר או ממצא ארכאולוגי אחר הנקשר אליו ישירות.
עם זאת, יגאל ידין וההולכים אחריו סבורים שהממצא בחצור, מגידו וגזר מוכיח את הפסוק המקראי המספר על כך ששלמה ביצר ערים אלה.
כמו כן, יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו את דיוס שכתב את "דברי ימי כנען":
בחפירות מבצר האלה נתגלו בשנת 2011 כלי פולחן ובהם דגם מוקטן ומפורט של מבנה בית מקדש חצוב באבן שתוארך לראשית המאה ה־10 לפנה"ס, תקופת ממלכת ישראל המאוחדת, הכולל מאפיינים ארכיטקטוניים שזוהו על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואמים את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים.
בחפירות של גרפינקל בחורבת קייאפה נתגלה הכתב העברי העתיק ביותר שנמצא עד אז, מהמאה העשירית (או אחת עשרה) לפנה"ס.
מדובר בשתי כתובות שנחרטו על גבי חרסים.
בכתובת אחת מופיע שם של אישיות מאותה תקופה 'אשבעל בן בדע' ביחד עם מילה נוספת שלא שרדה ואולי מתארת את הסחורה.
בכתובת השנייה מופיע משפט עם מילים המיוחדות לשפה העברית כגון: עבד, שפט.
כתב מאפיין ממלכה ריכוזית עם מערכת מינהל וגביית מיסים וייתכן שהכד מקייאפה היה חלק ממערכת כזאת של גבייה והפצה של המס.
אתרים ארכאולוגיים המיוחסים למאה ה-10 לפנה"ס ולממלכה המאוחדת
עצם קיומה של הממלכה המאוחדת נמצא במחלוקת במחקר, ובין הממצאים החשובים ביותר בהם נעזרים החוקרים בניסיון לגשר על המחלוקות, נמצאים אתרי חבל יהודה ממפנה האלף הראשון לפנה"ס.
בחפירות בעיר דוד שניהלה ד"ר אילת מזר, נתגלו ממצאים של מבנה גדול שנבנה במהלך תקופת הברזל.
לדעתה של אילת מזר יש לתארכו למאה ה־11 לפנה"ס, והיא מזהה בו את הארמון של דוד המתואר במקרא.
אולם ארכאולוגים אחרים מבקרים זיהוי זה, שאיננו מסתמך על ממצאים כלשהם.
במבצר האלה (חורבת קייאפה) נחשף אתר מראשית תקופת הברזל השנייה, המחצית השנייה של המאה ה־11 לפנה"ס והשליש הראשון של המאה ה־10 לפנה"ס, המוקף בחומה מבוצרת, מהקדומות ביותר בתקופת הברזל.
ממצאים אלה תומכים בעובדה שבאותה תקופה הייתה ממלכה חשובה באזור שיכלה לבצע פרויקט ביצור שכזה.
עם זאת, גם ביחס לאתר זה רבות השאלות ומאמרים רבים כבר פורסמו בנושא.
בעוד שעל תקופת הממלכה המאוחדת והתקופות הקודמות לה נתגלו ממצאים רק לאחרונה, ועדיין אין מידע היסטורי עליהן חוץ מאזכורו של בית דוד, הרי לגבי ממלכות ישראל ויהודה המאוחרות יותר יש מידע כזה.
שישק הראשון – התיאור המצרי למסע המלחמה של שישק הראשון לארץ ישראל, הנזכר במקרא (מל"ב י"ד 25).
תיאור זה אמנם מעיד שהתקיים מסע כזה ואף מהווה עוגן כרונולוגי לתקופת המלוכה המוקדמת, אולם מכתובותיו ורשימותיו של שישק עולה תמונה שונה מאד מהתיאור המקראי.
המסע כוון בעיקרו נגד שטחי הצפון, וכן הנגב, בניגוד לתיאור המקראי המתמקד בירושלים.
ירושלים וממלכות יהודה וישראל אינן נזכרות כלל בתיאורי המסע.
המונולית מכורח – כתובות של שלמנאסר השלישי המזכירות את אחאב והשתתפותו בקואליציה נגדו בקרב קרקר בשנת 853 לפנה"ס.
קרב זה הוזכר גם באובליסק השחור.
כתובת תל דן – כתובת שנמצאה בתל דן, ושהוצבה כנראה על ידי חזאל מלך ארם המזכירה ניצחון על מלך ישראל (כנראה יורם בן אחאב) ומלך "בית דוד" (כנראה אחזיהו).
זהו האזכור החוץ מקראי הראשון שנמצא לבית דוד.
מצבת מישע – של מישע מלך מואב המזכירה את עמרי ובנו (אחאב)
לפי אנאלים אחרים שנמצאו הוא אף מתאר תהליך שבו החליף את אוכלוסיית העיר שומרון באנשים שהביא מרחבי אזורים שונים באימפריה האשורית (כפי שמתואר ב).
בשבר חרס שנמצא בכלח ושתוארך לסוף המאה השמינית לפנה"ס או לתחילת המאה השביעית לפנה"ס, רשומים בכתב ארמי שמות אנשים שייתכן שהם גולים מישראל או גולים פיניקים מסוריה, שמותיהם הם: "חנאל בן עזאל", "מנחם בן בידאל", ו"שבאל בן עזא".
כתובת השילוח – כתובת המתארת את חציבת נקבת השילוח שנערכה בימיו של חזקיהו מלך יהודה.
סנחריב מתאר כי את השטחים שכבש ממלכת יהודה נתן למלכי אשדוד, עקרון ועזה, והטיל על חזקיה מס נוסף בנוסף למס שנקבע לתשלומים מדי שנה.
לוח נבו שרסכים – לוח טין קטן הנמצא במוזיאון הבריטי עליו כתב יתדות.
ייתכן כי שם המוזכר בו זהה לדמות המוכרת מספר ירמיהו.
להלן רשימת סקרים וחפירות ארכאולוגיים הקשורים לארכאולוגיה מקראית.
שנה שם האתר זיהוי מקראי החופרים הערות 1841 סקר אדוארד רובינסון 1871–1877 סקר צ'ארלס וורן 1890 תל אל חסי עגלון סר פלינדרס פיטרי פיטרי סבר שתל אל חסי היא לכיש המקראית, המזוהה עם תל אֶ דֻוֵיר.
חפירה זאת נחשבת לחפירה המדעית הראשונה בארץ.
בכך נהרס כל רצף הסטרטיגרפיה.
מציאת לוח גזר על פני השטח.
החפירות נסתיימו באופן טרגי ב־10 בינואר 1938 כאשר סטרקי נרצח באכזריות בדרכו לחגיגות הפתיחה של מוזיאון רוקפלר בירושלים 1936–1940 בית שערים בית שערים בנימין מזר 1948–1950, 1952–1955 יפו העתיקה יפו יעקב קפלן 1954, 1959–1962 רמת רחל בית הכרם?
עודד ליפשיץ (פרופסור) 2005 נחל תות ג'רלד פינקלשטיין ואמיר גורזלזני 2006– תל עיטון עגלון (עיר מקראית) אברהם פאוסט 2007 ח'רבת קייאפה שעריים?
ארכאולוגיה ימית היא ענף בארכאולוגיה.
הענף עוסק בחשיפת שרידי העבר על קרקעית הים ובחופים כדי ללמוד על הסחר הימי בימי קדם ועל יחסים בין תרבויות שהתקיימו לפני מאות שנים.
הייחודיות בענף זה של הארכאולוגיה היא האפשרות לבחון "קפסולות של הזמן".
ביטוי זה משמש את החוקרים כדי להדגיש מכלול חד זמני שלא הופרע מעולם על ידי אדם, כמו ספינה טבועה, שכלי האוכל שמוצאים בה, מראים בדיוק באילו כלים השתמשו בזמן נתון מוגדר, להבדיל מארכאולוגיה ביבשה שבה שרידי העבר מתערבבים אלה עם אלה והממצאים משקפים תקופות שונות לאורך ההיסטוריה.
שרידים הקשורים לפעילות הימית בימי קדם - תחום זה כולל אתרי עגינה המתאפיינים בממצא של עוגנים, אתרי כלי שיט טבועים על מטענם, מתקני נמל, רציפים, שוברי גלים, תעלות שיט.
שרידים יבשתיים טבועים - אלה אתרים ארכאולוגים שבעת קיומם היו אתרים יבשתיים אבל בגלל שינוי קו החוף וגובה פני הים, הם מצויים היום בקרקעית הים, ולכן שיטות החפירה הארכאולוגית באתרים אלה שונה מחפירה רגילה.
דוגמה לכך הוא הכפר הנאוליתי בעתלית-ים שהתגלה ליד מבצר עתלית בעומק של 6–11 מטר מתחת לפני המים.
בישראל החל המחקר הארכאולוגי התת-ימי בשנת 1960, בחפירה ארכאולוגית של משלחת של א' לינק עם ספינת המחקר Sea Diver בחלקו החיצוני של הנמל ההרודיאני בקיסריה.
בנוסף, איתרה המשלחת דרך רומאית סלולה בתוך מי הכנרת באזור הרדוד מול מגדל.
בחפירה השתתפו צוללים ישראלים שהתאגדו בשנת 1961 באגודה למחקר תת-ימי בישראל, האגודה הוקמה ביוזמתם של הארכאולוגים אלישע לינדר, אבנר רבן, יוסף גלילי וי' שפירא.
האגודה התבססה על עבודת מתנדבים צוללים אשר חפרו בנמל קיסריה, נמל עכו, נמל עתלית.
האגודה עסקה גם בחפירות של ספינות טרופות מול שבי ציון וכפר פילדלפיה.
בנוסף עסקו בסקרים ימיים בחופי ארץ ישראל.
בסיס הפעילות של המתנדבים היה המוזיאון הימי הלאומי בחיפה ונמל קיסריה.
באוניברסיטת חיפה קיים החוג לציוויליזציות ימיות העוסק במחקר בנושא, וכן המכון ללימודי ים על שם רקנאטי.
מדינת אֵריתריאה (בתיגרינית: ሃገረ ኤርትራ, בליטון: Hagärä Ertra; בערבית: إرتريا - אִרִתְרִיָא, בליטון: Iritriyā) או בקיצור אריתריאה היא מדינה בצפון-מזרח אפריקה הגובלת באתיופיה מדרום, בג'יבוטי מדרום-מזרח, בסודאן ממערב, ובים האדום ממזרח ומצפון-מזרח.
איי דהלכּ ומספר איים קטנים נוספים נמצאים בשליטת מדינת אריתריאה.
אריתריאה משמשת כמדינה משקיפה בליגה הערבית.
כמחצית מאוכלוסיית אריתריאה היא נוצרית וכמחצית היא מוסלמית, בעיקר סונים.
בשנת 1993 קיבלה אריתריאה את עצמאותה מממשלת המעבר האתיופית.
כבשאר מדינות קרן אפריקה, ההתיישבות במקום החלה לפני למעלה מ-5,000 שנה.
מהמאה הרביעית לספירה היה חבל הארץ המוכר היום כאריתריאה חלק מאתיופיה, עד שנכבש במאה ה-16 בידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1885 כבשה איטליה את צפון אתיופיה, שכללה את אריתריאה של היום, והפכה אותה למושבה איטלקית בשם "קולוניה פרימיג'ניה" ("המושבה הבכורה", בתרגום עברי).
אריתריאה נשארה בשלטון האימפריה האיטלקית עד 1941 כאשר בעלות הברית השתלטו על הטריטוריות האיטלקיות.
בעת ששלטו האיטלקים בארץ, השקיעו רבות בבניה ובתשתיות.
פרויקט בולט מהעת ההיא היה הנחת מסילת ברזל מעיר הנמל מאסאווה, השוכנת לחוף הים האדום, ועד לאסמרה, בירת המדינה.
זוהי המסילה היחידה הקיימת במדינה עד לימינו אנו.
כמו כן, שילבו האיטלקים בעיר אסמרה את הסגנון הארכיטקטוני המודרני.
באותה התקופה התיישבו כ-100,000 איטלקים במדינה.
בימי השלטון הפשיסטי, הייתה אריתריאה חלק ממזרח אפריקה האיטלקית, שכלל לצידה את אתיופיה הכבושה ואת סומלילנד האיטלקית.
ב-10 ביוני 1940, איטליה, שהייתה בת ברית של גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה, הצטרפה למלחמה, קרבות פרצו בין בריטניה לאיטליה במזרח אפריקה.
בינואר 1941 החל הצבא הבריטי להתקדם לתוך אריתריאה, ב-1 באפריל נכבשה אסמרה ועד 9 באפריל השלים הצבא הבריטי את כיבוש אריתריאה.
לאחר ההשתלטות על אריתריאה הוקם בה ממשל צבאי בריטי.
בין השאר הבריטים הקימו בסמבל (Sembel) שליד אסמרה מחנה מעצר, אליו הוגלו אנשי המחתרות מארץ ישראל.
בתום מלחמת העולם השנייה, החלו בעלות הברית לדון בגורלן של המושבות האיטלקיות לשעבר, אך לא הצליחו להגיע להסכמה.
על כן, ובהתאם להסכם השלום בין המעצמות לאיטליה הועברה ההכרעה, בספטמבר 1948, לידי האומות המאוחדות.
אתיופיה דחפה לכך שאריתריאה תסופח אליה כדי לקבל גישה לים.
התנועות הפוליטיות באריתריאה נחלקו בדעתם, חלקם רצו בצירופה לאתיופיה – בעיקר התנועות הנוצריות – וחלקם רצו בעצמאות, אבל שררה ביניהם הסכמה שיש לשמור עליה מאוחדת.
ב-2 בדצמבר 1950 החליטה אספה הכללית של האומות המאוחדות על הקמת פדרציה בין אריתריאה לאתיופיה.
כאשר לממשל באריתריאה תהיה סמכות מלאה בענייני פנים.
ענייני יחסי חוץ, ביטחון, מטבע ועניינים פיננסיים יהיו בסמכות הממשל הפדרלי.
בנוסף נקבע שהפדרציה תהיה תחת הריבונות של הכתר האתיופי, קביעה שפתחה פתח לקיסר אתיופיה להתערב בענייניה של אריתריאה.
באפריל 1952 נערכו בחירות כלליות לאספה הלאומית וספטמבר 1952 בוצעה ההחלטה והממשל הבריטי עזב את אריתריאה.
עם כינונה של הפדרציה החלה אתיופיה להתערב בענייניה הפנימיים של אריתריאה, לכרסם בסמכויות הממשל המקומי, ולצמצם את החופש שניתן לאזרחים, עד שב-14 בנובמבר 1962 בוטלה הפדרציה ואתיופיה סיפחה את אריתריאה.
מיעוט של אריתריאים ששאפו לעצמאות מאתיופיה במסגרת "אריתריאה ערבית" הקימו את "החזית לשחרור אריתריאה" (ELF) ופעלו בשנות ה-60 המוקדמות כנגד השלטון האתיופי המרכזי, כאשר הם זוכים לתמיכתן של מדינות ערב.
המטה הראשי של הארגון היה בסודאן.
השלטון האתיופי פעל לדיכוי המרד, אם כי לא פעלו כנגד האוכלוסייה שלא הייתה מעורבת במאבק.
לאחר שמאסו בשלטון האתיופי הריכוזי, הצטרפו גם חלק מהנוצרים למרד במסגרת ארגון בשם "החזית העממית לשחרור אריתריאה" (EPLF), שאיגד בתוכו גם מוסלמים מאזור החוף וגם נוצרים.
בין הפלגים התנהלו קרבות, עד שלבסוף ארגון EPLF זכה ליתרון וקיבל לשורותיו חלק מאנשי ה-ELF.
המאבק כנגד אתיופיה התפתח למלחמת העצמאות של אריתריאה שנמשכה 30 שנה, במהלכן הודח היילה סלאסי, קיסר אתיופיה מתפקידו והוקם משטר החונטה הצבאית האתיופית.
ב-1991, הכוחות האריתריאיים גברו על הצבא האתיופי.
שנתיים מאוחר יותר, לאחר משאל עם, ותוך כדי תיאום עם ממשלת אתיופיה שבה הופל שלטון החונטה, הוכרזה עצמאות.
ב-1998 פרצה מלחמת גבול עם אתיופיה, שבה נהרגו אלפי חיילים משני הצדדים.
המלחמה, שהשאירה את אריתריאה במצוקה חברתית וכלכלית ניכרת, הסתיימה ב-12 בדצמבר 2000 בהסכם שנודע כ"הסכם אלג'יר".
אחד התנאים בהסכם היה הקמת כוח שמירת שלום של האו"ם, ולמעלה מ-4,000 שומרי שלום של האו"ם נשארו במדינה.
כוחות האו"ם פעלו באזור במשך כשמונה שנים, עד 30 ביולי 2008, אז הודיעה מועצת הביטחון של האו"ם על סיום המנדט שלהם בעקבות מגבלות קשות שהציבה אריתריאה על פעילותם, בשילוב של ניתוק אספקת הדלק.
תנאי נוסף בהסכם היה תחימה סופית של הגבול השנוי במחלוקת בין שתי המדינות.
ביולי 2018 חתמו ממשלות אתיופיה ואריתריאה על הסכם שלום הנשען על תנאי הסכם אלג'יר ומסיים את מצב המלחמה בין שתי המדינות.
ב-2008 נוצר סכסוך גבולות בין אריתריאה לג'יבוטי על אדמה בגבול ביניהן..
ביוני 2010 נחתם הסכם כוונות לסיום הסכסוך עם ג'יבוטי.
בנוסף, בין אריתריאה לתימן קיימים יחסים מתוחים, זאת בעקבות סכסוך גבולות על איים וארכיפלג בגבולות הימיים של ים סוף המפרידים בין שתי המדינות.
בנוסף, אריתריאה נמצאת בסכסוך עם סודאן, איתה היא חולקת גבול בצפון, אותה האשימה אריתריאה בתמיכה בארגוני איסלאמסיטיים ובפרט ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי האריתריאי שבשטחה.
המשטר באריתריאה הוא רפובליקה נשיאותית.
הנשיא נבחר באספה הלאומית הראשונה, בשנת 1993. איסאייס אפוורקי עדיין מכהן כנשיא והוא ראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של הצבא.
המפלגה היחידה במדינה היא "החזית העממית לדמוקרטיה ולשוויון" (PFDJ).
האספה הלאומית מונה מאה וחמישים נציגים.
חל איסור על התאגדות פוליטית שאינה מטעם המפלגה, או המעבירה ביקורת על מפלגת השלטון.
כלומר, כל אופוזיציה היא לא חוקית.
מאז זכתה אריתריאה בעצמאות ב-1993, לא התקיימו בה בחירות כלליות.
מועד לבחירות נקבע כמה פעמים, אך הבחירות בוטלו בטרם נערכו.
הממשלה, הרשות המבצעת על משרדיה השונים, ממונה על ידי הנשיא ומאושררת במושב האספה הלאומית.
הקבינט מורכב מראשי המשרדים הממשלתיים ומהנשיא, אשר יושב בראשו.
שמונה עשר משרדים יש בממשלה, הייחודי שבהם הוא המשרד לדיג ולמשאבים ימיים.
הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית.
חבריה הם חברי המפלגה או נציגי ציבור פופולריים.
סמכויותיה רחבות במיוחד: היא בוחרת את הנשיא, קובעת את סדר העדיפויות בנושאי פנים וחוץ ארציים ומאשרת את התקציב.
תחתיה פועלות האסיפות האזוריות, אשר רשאיות לחוקק בנושאים שלא נידונו ברמה הלאומית.
כל אספה אזורית מקיימת בחירות סדירות, אך אינה קובעת מי יעמוד בראשה.
החלוקה לשישה אזורים התבצעה על סמך כמות הנכסים ההידרולוגיים, זאת משני טעמים עיקריים: מתן אפשרות מלאה לשליטה על החקלאות, והחלשת היריבות הבין-שבטית.
הרשות השופטת מוגדרת כעצמאית, נפרדת ומורכבת משלוש רמות היררכיות: בית משפט קהילתי, בית משפט אזורי, ובית משפט לאומי.
מרבית המקרים נפתרים בבתי המשפט הקהילתיים, בהם מכהנים זקני הכפר המכובדים.
הפסיקות מתבססות על החוקים המקומיים ועל מנהגים מקובלים.
מבחינה מנהלית, המדינה מחולקת לשישה מחוזות.
למדיניותה של המפלגה השלטת היחידה באריתריאה (PFDJ) יש השלכות חמורות על זכויות האדם, ובכללן:
חופש הביטוי: חלים איסורים והגבלות על התקהלות, התאגדות וחופש הביטוי.
העברת ביקורת פומבית על המשטר עלולה להסתיים במאסר ללא משפט.
אלפי מתנגדי משטר נעדרים, אך הממשלה מכחישה את קיומם של אסירים פוליטיים.
שירות צבאי: על כלל האזרחים, גברים ונשים, חלה חובת שירות בצבא, שבאופן רשמי מוגבלת ל-18 חודשים, אולם עשויה להיות מוארכת בתקופות משבר.
בפועל מאז שנת 1998 תהליך השחרור ארוך ומסובך ותקופת השירות עשויה להיות מוארכת אף לתקופה של עשור ויותר.
אולם ביולי 2018 ממשלת אריתריאה הודיעה לחיילים החדשים שבעקבות הסכם השלום עם אתיופיה הם יחויבו ב-18 חודשי שירות בלבד.
אזרחים המסרבים לשרת בצבא או נמלטים ממנו נעצרים, מעונים ואף נרצחים.
המדינה מתנכלת גם למשפחותיהם של עריקים ומטילה עליהן קנסות ועונשי מאסר.
השירות הצבאי אינו מוגבל לעיסוקים צבאיים, והוא מתואר על ידי ארגוני זכויות אדם כעבודת כפייה בשכר זעום.
הממשלה טוענת שתוכנית השירות מפצה את המחסור בהון במדינה ומפחיתה את התלות בסיוע זר.