tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ובהגיע יאש, יעקב גלטשטיין, רומן, תרגם שלמה שנהוד, 1957.
כשיאש נסע, יעקב גלטשטיין, תרגום נוסף של דן מירון, 1994.
מכל עמלי, שירים ופואמות של יעקב גלטשטיין, תרגם שלמה שנהוד, 1964.
משורר בניו יורק, מבחר משירי יעקב גלטשטיין, תרגם בנימין הרשב, 1990.
שירת היחיד בניו יורק, מבחר ממשוררי יידיש ובהם משוררי האינזיך באמריקה, תרגם בנימין הרשב, 2002.
אינטרוספקטיביזם בניו יורק, מבחר משירי אהרון ליילס, תרגם בנימין הרשב, 1997.
שירים וחזיונות, אהרון ליילס, תרגמו הרושבסקי הרשב ושמשון מלצר, 1960.
יאבדו שמים וארץ, שירת האפוקליפסה היידית, תרגם עידו בסוק, 2002.
אינוקנטיוס השישי , אפיפיור מ-18 בדצמבר 1352 עד מותו.
אטיין אובר נולד בכפר לה מונט (כיום בסק ) שבחבל לימוזן בצרפת.
ב-1338 נתמנה לבישוף העיר נויון שבצפון צרפת, וב-1340 לבישוף העיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן) שבדרום צרפת.
ב-1342 נתמנה לקרדינל וב-1352 לראש "לשכת התשובה" בחצר האפיפיור, שעניינה היה בעיות של תשובה וחרטה.
באותה שנה נפטר האפיפיור קלמנס השישי, וחבר הקרדינלים בחר באטיין אובר לאפיפיור בשם אינוקנטיוס השישי.
אינוקנטיוס השישי שם קץ לבזבוז בחצר האפיפיור באביניון, וכדי לכסות את הגרעון מכר את תכשיטיו ואת חפצי האמנות שלו.
הוא פיטר את משרתיו של קודמו, קלמנט השישי, וציווה על כל הכמרים להתגורר במחוזות כהונתם.
הוא עצמו היווה דוגמה לחיי צניעות ודרש מן הקרדינלים התנהגות דומה.
אינוקנטיוס השישי שאף לשחרר את האפיפיורים מתלותם במלך צרפת, באמצעות החזרת מקום מושבו של האפיפיור מאביניון לרומא.
אולם לשם כך הוא נזקק להכנסות מנחלות הכנסייה באיטליה, שבהן שלטו עריצים מקומיים.
הוא שלח לאיטליה את הקרדינל הספרדי חיל דה אלבורנוס, שבאמצעים צבאיים ומדיניים הצליח להחזיר את נחלות הכנסייה באיטליה לרשות האפיפיור.
בגלל מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה התערער ביטחונו של האפיפיור.
אביניון הותקפה על ידי חיילים משוטטים ואינוקנטיוס השישי נאלץ להוציא סכומי כסף גדולים כדי לבנות ביצורים בארמון האפיפיורים.
ב-1355 הגיע האפיפיור לרומא והכתיר את קארל הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אך קארל הרביעי לא הסתפק בכך ופרסם צו שבו עמד על זכותו לאי תלות באפיפיור (1356).
צו זה היה דומה לצו של קודמו, הקיסר לואי הרביעי מבוואריה, שטען כי בחירתו לקיסר איננה זקוקה לאישור האפיפיור.
אינוקנטיוס השישי ניסה לפשר בין צרפת ואנגליה במלחמת מאה השנים.
ב-1360 נחתם בתיווכו הסכם ברטיני בין ז'אן השני מלך צרפת לבין אדוארד השלישי מלך אנגליה.
במהלך תקופת כהונתו, פנה אליו גם יוחנן החמישי קיסר ביזנטיון, בהצעה שיכפיף את הכנסייה המזרחית לסמכותו של האפיפיור, אם הלה יתן לו מענקים להדיח את שותפו לשלטון, יוחנן השישי קנטקוזנוס.
אינוקנטיוס דחה את ההצעה בשל משאבים מוגבלים של הכס הקדוש בתקופה זו.
אינוקנטיוס השישי מת באביניון ב-1362 ונקבר במנזר בעיר וילנב-לז-אביניון, שמעברו השני של הנהר רון.
במקומו נבחר לאפיפיור אורבנוס החמישי.
אינוקנטיוס השמיני , אפיפיור מ-29 באוגוסט 1484 עד מותו.
ג'ובאני באטיסטה סיבו נולד בשנת 1432 בג'נובה שבצפון מערב איטליה לאראנו סיבו, שהיה סנטור ברומא.
בילה את ימי נעוריו בחצרו של מלך נאפולי ואחר כך למד בפדובה וברומא.
בבחרותו התנהג באופן חופשי והיו לו ילדים רבים, ובהם בן ובת שהכיר בהם כילדיו, אם כי לא נישא מעולם.
הפך לכומר ברומא בפמלייתו של הקרדינל קאלאנדניני, שהיה אחיו של האפיפיור ניקולאוס החמישי.
ב- 1467, בזכות חבריו שהיו מקורבים לאפיפיור פאולוס השני, נתמנה לבישוף העיר סאבונה שמדרום לג'נובה.
ב-1473, בתמיכתו של הקרדינל ג'וליאנו דלה רוברה (לימים האפיפיור יוליוס השני), נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
ב-1484, אחרי מות סיקסטוס הרביעי, פרצו מהומות ברומא.
המון זועם תקף את הוותיקן ואת ארמונות הקרדינלים.
הקונקלווה של חבר הקרדינלים התכנסה בחופזה כדי לבחור אפיפיור חדש.
שני המועמדים היו: הקרדינל רודריגו בורג'יה (האפיפיור אלכסנדר השישי לעתיד), והקרדינל ג'וליאנו דלה רוברה.
איש מהם לא הצליח לגייס רוב קולות כדי להיבחר, למרות שעשו שימוש בכל האמצעים, כולל שוחד.
מפחד שייבחר הקרדינל מארקו בארבו מוונציה, שהיה אדם נקי כפיים, הם התאחדו בתמיכה בקרדינל ג'ובאני באטיסטה סיבו שנבחר לאפיפיור בשם אינוקנטיוס השמיני.
אינוקנטיוס השמיני העניק עושר לבנו המושחת פרנצ'סקו, וב-1486 השיאו למאדלנה, בתו של לורנצו דה מדיצ'י.
הוא מינה לקרדינל, תמורת בצע כסף, את בנו של לורנצו, ג'ובאני בן ה-14 (לימים האפיפיור לאו העשירי).
כל משרות הכס הקדוש הועמדו למכירה לכל המרבה במחיר, והשחיתות הפכה לנגע ממאיר.
ניתן היה לקנות כל דבר ברומא, החל במחילה ועד לכס האפיפיור עצמו.
ב-1488 הוצאו להורג שני בעלי משרות על שזייפו ומכרו חמישים כתבי מחילה שלא בידיעתו של האפיפיור.
הקרדינלים התנהגו כנסיכים, התגוררו בארמונות מפוארים, ערכו סעודות מפוארות ועסקו בצייד ובהימורים.
ב-1487 אישר אינוקנטיוס השמיני את מינוי של תומאס דה טורקמדה לראש האינקוויזיציה הספרדית, ונתן גושפנקא חוקית לעונשים שהוטלו על האנוסים.
כמו קודמו, סיקסטוס הרביעי, הכריז אינוקנטיוס השמיני על מסע צלב, שלא יצא אל הפועל, נגד הכופרים העות'מאנים.
ב-1489 הוא הסכים לקבל מתנת כסף גדולה מן הסולטאן באיזיט השני, כדי שיחזיק במעצר את ג'ם, אחיו של השולטאן שהיה יריבו.
ג'ם, שהועבר לוותיקן על ידי ההוספיטלרים מן האי רודוס, התקבל בכבוד מלכים על ידי האפיפיור ברומא.
היה בדעתו של אינוקנטיוס להשתמש בג'ם כדי לגרש את הטורקים מאירופה, אך היות שמסע הצלב שהכריז עליו לא נשא פרי, נשאר "הטורקי הגדול" כבן חסותו של האפיפיור ברומא.
באותה שנה הכריז אינוקנטיוס השמיני על נידויו של פרננדו הראשון, מלך נאפולי, שסירב לשלם מס לאפיפיור עבור הכתרתו למלך, והאפיפיור הבטיח לשארל השמיני מלך צרפת את כתר ממלכת נאפולי.
בינואר 1492 נפלה גרנאדה, מעוזם האחרון של המוסלמים בספרד, מאורע שאותו האפיפיור חגג בוותיקן בשמחה רבה.
הוא קיבל במתנה מאות עבדים מוּרים, שאותם חילק בין חבריו הקרדינלים, והעניק לפרננדו השני, מלך אראגון את התואר: "הוד מלכותו הקתולי".
כעבור שישה חודשים בלבד, אינוקנטיוס השמיני מת ברומא ובמקומו נבחר לאפיפיור אלכסנדר השישי.
אינולינים הם קבוצה של פוליסכרידים טבעיים המיוצרים על ידי מספר סוגי צמחים.
האינולינים שייכים למשפחה של סיבים הידועים בשם פרוקטאנים (פולימרים של פרוקטוז).
הצמחים משתמשים באינולין כאמצעי לאחסון אנרגיה, ובדרך כלל ניתן למצוא את האינולין בשורש או בקנה השורש.
רוב הצמחים המסנתזים ומאחסנים אינולין לא מייצרים פחמימות אחרות כגון עמילן.
אינולין משמש כתוסף פרוביוטי, ונחשב לממתיק היחיד (חוץ מסוכר תמרים) שאינו סיתנטי.
אינולין נחשב לממריץ עיכול אך הבוטיראט שבו יכול להפחית רגישות להתכווצויות במעיים.
בבדיקת פינוי אינולין, האינולין משמש לצורך מדידה של קצב הסינון של הכליה בדרך של הזרקתו לגוף האדם ומדידת כמות האינולין בשתן.
לאינולין שתי תכונות שהופכות אותו לחומר מועדף למדידה:
משקלו המולקולרי קטן מ-400 דלטון, ולכן הוא יכול לחדור לתוך הנפרון.
האינולין לא נספג מחדש בניגוד לסוכר.
קצב הסינון הכלייתי נתון בנוסחה הבאה:
אינטאראבוס הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית והדת הגאלית - רומית.
אינטאראבוס היה חלק מהפנתאון של אלי שבט הטרוורי, ופולחנו היה נפוץ באזור בו התגוררו (בבלגיה, לוקסמבורג, מערב גרמניה ומזרח צרפת של ימינו).
כתובות רבות המוקדשות לאטל התגלו באזורים אלה.
לאחר המפגש בין התרבות הגאלית לתרבות הרומית, זוהה אינטאראבוס עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית - כתובת המוקדשת ל"מרס אינטאראבוס" התגלתה בטריר באתר בו ניצב מקדש של האל.
פסל ברונזה של האל התגלה בפוי-נוויל (Foy-Noville).
בפסל זה מתואר האל כגבר צעיר, ללא זקן, בעל שער ארוך ולובש גלימה.
בידיו הימנית ככל הנראה החזיק הפסל חנית (שלא נשמרה).
התיאטרון שהתגלה באכטרנאך היה, ככל הנראה, מוקדש לאינטאראבוס.
אינוצ'נטי (באיטלקית: Innocenti), הייתה חברה איטלקית לייצור רכב שנרכשה על ידי פיאט ב-1989, והמשיכה להתקיים שם כחטיבה עד 1997.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הקים פרדיננדו אינוצ'נטי חברה לייצור מכונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה אינוצ'נטי לייצר קטנועים תחת המותג למברטה, שהורכבו ברישיון גם בישראל, והפכה למתחרה הגדולה של הווספה.
כל הפעילות התעשייתית של הקבוצה התרכזה במפעל ענק ברובע למברטה (Lambrate), במזרח מילאנו.
אינוצ'נטי הקימה מספר חברות בנות ברחבי העולם, ביניהן חברת הפלדה פלאנטה אינוצ'נטי אורינוקו באמריקה הלטינית.
קבוצת אינוצ'נטי התחלקה לשלושה חלקים נפרדים:
אינוצ'נטי הנדסה שהתעסקה בישומי מכניקה, ויצרנית של בתי מתח גבוה ומערכות ייצור.
אינוצ'נטי רכב, יצרנית מכוניות של מודלים בריטים תחת רישיון של יצרנים זרים.
עם מותו של מייסד החברה בשנת 1966, החברה נוהלה על ידי בנו לואיג'י, אשר בשנות ה -1970 המוקדמות, החליט להופך את שלוש החטיבות הנפרדות לחברות עצמאיות.
בשנים אלה נמכרה חברת ההנדסה לחברת סנטאוסטקיו (Santeustachio) שבבעלות קונצרן IRI השייך לממשלת איטליה.
חרף ההצלחה של הלמברטה באיטליה, נפגעה החברה עקב העדפת המכונית על ידי האיטלקים, והמפעלים הועתקו לחברות בנות בספרד ובהודו.
בין השנים 1961 ל-1976 הפעילה אינוצ'נטי מפעל הרכבה (ברישיון) של דגמי מכוניות מתוצרת BMC (בריטיש מוטורס קומפני), ואחרי שחברת BMC נרכשה על ידי בריטיש ליילנד המשיכה אינוצ'נטי להרכיב מכוניות של ליילנד.
המכונית הראשונה שייצרה הייתה האוסטין A40 פארינה.
בהמשך, ייצרה אינוצ'נטי את ה IM3,J4 ו I5 שהיו גרסאות של אינוצ'נטי ל BMC ADO16 (לימים ה מוריס 1100).
לאחר מכן, ייצרה אינוצ'נטי את מכונית הקבריולה הראשונה שלה ה 950S שהייתה למעשה אוסטין הילי ספרייט אך בעיצוב איטלקי.
באמצע שנות השישים החלה אינוצ'נטי לייצר את המיני, תחת השם האינוצ'נטי מיני וזאת ברישיון מבריטיש ליילנד, ייצור שנמשך למעלה מעשור.
מכוניות מדגם זה ייבאו לישראל במשך תקופה קצרה.
ב-1972 השתלטה בריטיש ליילנד על אינוצ'נטי, והחליטה על הפסקת ייצור קטנועי הלמברטה.
באותה תקופה, החלה אינוצ'נטי לייצר את הריג'נט שהייתה בעצם גרסה זהה לאוסטין אלגרו.
ב-1976 נקלעה בריטיש ליילנד לקשיים ומכרה את אינוצ'נטי לממשלה האיטלקית ולקונצרן דה תומסו בראשות אלחנדרו דה תומסו.
המכונית הראשונה שיצרה אינוצ'נטי לאחר שינוי הבעלים הייתה הברטונה, שהייתה עדיין מבוססת על מכלולים ומנוע בריטיים.
ב 1982 החליפה אינוצ'נטי את כל המכלולים ואת המנוע באלו של דייהטסו.
ייצורה של הברטונה המשיך כך עד 1992 תחת שמות שונים כגון דה תומסו.
ב-1993 מכרה דה תומסו את המפעל ואת המותגים שלה אינוצ'נטי ומזראטי לפיאט.
פיאט סגרה את המפעל באותה שנה, והשתמשה בשם אינוצ'נטי עבור מותגים שייבאה לאיטליה, כגון אינוצ'נטי קורל עבור היוגו 45 של זאסטבה שהייתה חברה בת של פיאט ואינוצ'נטי אלבה שהייתה בעצם פיאט אונו תוצרת ברזיל.
ב-1997 הפסיקה פיאט להשתמש במותג אינוצ'נטי ומאז המותג אינו בשימוש.
אינוקנטיוס הרביעי או אינוסנטיוס הרביעי שמו בלידה סיניבלדו פיֶאסקי (באיטלקית: Sinibaldo Fieschi)) היה אפיפיור מ-25 ביוני 1243 עד מותו.
הוא נולד בעיר ג'נובה בתאריך לא ידוע, ככל הנראה במהלך שנת 1195, כבנו של רוזן העיר לבאנה שבמחוז ליגוריה שבאיטליה.
למד משפטים והתמחה במשפט קאנוני באוניברסיטת בולוניה ובאוניברסיטת פארמה.
שמו כעורך דין מומחה הביא אותו לשירות הכס הקדוש ברומא בשנת 1226. הוא שימש בתפקידי מנהל שונים ובהם מושל נפת אנקונה, וזכה לתואר קרדינל דה-פיֶאסקי.
ביום 25 ביוני 1243, לאחר שנה וחצי של דיונים בקרב הקרדינלים במהלכן היה הכס הקדוש ללא מנהיג, לקח על עצמו דה-פיֶאסקי את תפקיד האפיפיור בשם אינוקנטיוס הרביעי.
מצבה של מדינת האפיפיור היה בכי רע, ושנים של עימותים בלתי פוסקים עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גרמו לאי שקט פוליטי בתוך מדינת האפיפיור שהקרינו על כל איטליה.
בשנת 1244 נאלץ האפיפיור לעזוב את רומא ולצאת לגלות בליון שבצרפת.
במהלך שלושה ימים בחודש יולי 1245 התנהלה בליון תחת ניהולו של אינוקנטיוס ועידה אקומנית ה-13 במספר שנסבה על השאלה כיצד לפתור את המשבר עם הקיסרות.
בוועידה נכחו מספר מועט של אנשי דת, רובם מצרפת ומספרד, ולאחר דיונים מקיפים הטילה הוועידה חרם ונידוי על הקיסר ושחררה את כל נתיניו מחובת נאמנות לכתר.
עם זאת הוועידה לא הצליחה להכניע את הקיסר ורק מותו בדצמבר 1250 אפשר לאפיפיור לחזור לאיטליה.
אינוקנטיוס הרביעי לא שקט על שמריו עם מות הקיסר ופנה לעימות עם יורשיו במטרה להשמיד את בית שטאופן בו ראה סכנה קיומית למוסד האפיפיורות.
פעולתו העיקרית הייתה נגד מנפרד מלך סיציליה בנו של פרידריך, אך בסיכומו של דבר נכשלו כל מאמציו והוא נפטר ביום 7 בדצמבר 1254 בנאפולי לאחר קבלת ידיעה על תבוסת צבאו בקרב נגד הצבא הסיציליאני.
במכתב Impia Judæorum perfidia מ-9 במאי 1244, הפציר אינוקנטיוס הרביעי במלך לואי התשיעי לשרוף בפומבי את התלמוד וספרים יהודיים אחרים בממלכתו.
אולם בשנת 1247 הוא הוציא בולה אפיפיורית ליהודי גרמניה שביטלה את ההאשמות בדבר שימוש של היהודים בדם לצורכי פסח.
הוא יצא בתקיפות כנגד עלילות הדם נגד היהודים.
הוא קבע כי בעטיין "היהודים חיים תחת שלטון הנסיכים והאצילים בתנאים הגרועים מאלו שחיו בהם אבותיהם תחת פרעה במצרים".
עמדתו הייתה מאז לקו הרשמי של הכנסייה בנושא.
מורשתו העיקרית היא הבולה המתירה שימוש בעינויים על ידי האינקויזיציה על מנת להשיג הודאות מכופרים.
אינוקנטיוס העשירי היה אפיפיור מ-15 בספטמבר 1644 עד ליום מותו ב-7 בינואר 1655.
נולד ברומא כג'ובאני בטיסטה פמפילי (Giovanni Battista Pamphilj) למשפחה שהגיעה מגוביו.
למד תאולוגיה ועריכת דין באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית.
הוא התקדם בהיררכיה הכנסייתית, וב-1621 שלח אותו גרגוריוס החמישה עשר כנונציו לנאפולי.
ב-1626 מינה אותו אורבנוס השמיני לקרדינל ולשגריר הוותיקן בספרד.
לאחר מותו של אורבנוס השמיני, זכה אינוקנטיוס בתמיכת הקרדינלים הספרדים ונבחר לאפיפיור למרות ההתנגדות הקרדינלים הצרפתים.
הקרדינל מאזארן, ראש הקבוצה הצרפתית היה יכול להטיל וטו על בחירתו, אולם הוא איחר לקונקלווה והגיע רק לאחר שהסתיימה ההצבעה.
אינוקנטיוס התנגד להסכמי שלום וסטפאליה לאור הפגיעה החמורה במעמדה של הכנסייה שנבעו מהם, הפקעת שטחים משליטה קתולית והכרה במדינות פרוטסטנטיות כדוגמת הולנד ושוודיה והורדת השפעתה של הדת על שלטונות המדינות באירופה.
התנגדותו הייתה ללא הועיל והסכם זה קבע את פני המדיניות באירופה מאז ואילך.
במהלך כהונתו היה אינוקנטיוס נתון להשפעתה של גיסתו אולימפיה מאידלצ'יני (Olimpia Maidalchini) שהואשמה בתאוות בצע, ובעקבותיה נחשבת כל כהונתו כמושחתת.
זמן קצר לאחר תחילת כהונתו, נקט אינוקנטיוס בצעדים חוקיים בשל אי סדרים כספיים נגד משפחת ברבריני (Barberini) - אחת המשפחות החשובות והעשירות ברומא באותה תקופה ומשפחתו של האפיפיור הקודם שזכתה בעת שלטונו לטובות הנאה מפליגות.
שלושת בני המשפחה המרכזיים, הקרדינל פרנצ'סקו, אנטוניו וטדאו ברבריני ברחו לפריז, שם מצאו מקלט בחסותו של הקרדינל מאזארן.
בתגובה, עיקל אינוקנטיוס את ארמון ברבריני ופרסם בולה אפיפיורית שקובעת כי כל קרדינל שייעדר ממדינת האפיפיור שישה חודשים ללא אישור מהאפיפיור, ייענש בשלילת הבנפיקיום שלו ובסופו של דבר לשלילת מעמד הקרדינל עצמו.
הסנאט קבע כי צו האפיפיור לא חל בתחומי צרפת, אך אינוקנטיוס לא נכנע עד שמאזארן הודיע על הכנות לפלישה צבאית לאיטליה.
לאחר מכן התחממו יחסי האפיפיור וצרפת, ושוקמו באופן מלא כאשר בנו של טדאו, מפאו ברבריני נשא לאישה את אחייניתו של האפיפיור.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית תמך אינוקנטיוס באירלנד הקתולית למרות התנגדותו של מאזארן, ושלח כנונציו מיוחד לאירלנד את ג'ובאני בטיסטה רינוצ'יני (Giovanni Battista Rinuccini), ארכיבישוף פרמו.
רינוצ'יני הגיע לקילקני בראש כוח צבאי ועימו אספקה וכסף לכוחות האיריים, אך הוא נכשל במטרתו כשכוחות הפרלמנט האנגלי גברו על אירלנד והוא חזר לאיטליה.
אינוקאי צויושי (ביפנית: 犬養 毅; 20 באפריל 1855 - 15 במאי 1932) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-29.
אינוקאי נולד למשפחת סמוראים בכפר ניוואסה שבנחלת ביזן (כיום מחוז אוקיאמה) ולמד באוניברסיטה טוקיו.
תחילה עבד אינוקאי כעיתונאי, והצטרף לצבא היפני הקיסרי במשימתו לדיכוי מרד סצומה, משם דיווח לעיתונו.
אינוקאי היה ממקימי מפלגת ריקן קוקומינטו ב-1882, בעלת אידאולוגיה ליברלית שהתנגדה לשליטת בני צ'ושו וסצומה בפוליטיקה היפנית.
אינוקאי נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1890, בפעם הראשונה מתוך שבע עשרה פעמים.
תפקידיו הממשלתיים הראשונים היו שר החינוך בממשלתו הראשונה של אוקומה שיגנובו ב-1898, ושר התקשורת בממשלתו השנייה של ימאמוטו גונבאה.
מפלגת ריקן קוקומינטו הפכה ב-1922 למפלגת קאקושין קוראבו, שחברה למפלגות נוספות להקמת קואליציה עם ממשלתו של קאטו טקאקי ב-1924. בתקופה זו כיהן אינוקאי בתפקיד שר התקשורת פעם נוספת.
לאחר מכן התמזגה קאקושין קוראבו עם מפלגת ריקן סייוקאי, ואינוקאי המשיך בה בתור חבר בכיר.
לאחר מותו הפתאומי של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, תפס אינוקאי את מקומו כמנהיג המפלגה.
אינוקאי התמנה לראש ממשלת יפן ה-29 ב-13 בדצמבר 1931. באותה עת הייתה יפן נתונה במשבר כלכלי בעקבות השפל הגדול, והיא שבה לתקן הזהב.
ממשלתו של אינוקאי נקטה בצעדים מיידיים לשיקום הכלכלה, ואסרה על יצוא זהב.
עם זאת, אינוקאי לא הצליח לקצץ בהוצאות הצבא, ואף לא למנוע פעילות צבאית בסין בעקבות תקרית מוקדן.
מאבקו של אינוקאי בממסד הצבאי הגיע לשיאו בהתנקשות בחייו במהלך ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, שלמעשה סימל את סופו של השלטון האזרחי ביפן עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
אינוקטיטוט (ᐃᓄᒃᑎᑐᑦ) או בשמה המלא האינוקטיטוט של קנדה המזרחית, ושפת האינואיטים המזרח-קנדיים, הוא שמן של מספר שפות אינואיטיות המדוברות בצפון-מזרח קנדה.
על פי מפקד האוכלוסין הקנדי ב-2016, ישנם בקנדה כ-75,000 אנשים המזדהים כאינואיטים, מתוכם כ-37,000 דיווחו על האינוקטיטוט כשפת האם שלהם.
לשם השוואה, שפת הקרי, הנחשבת לשפה הילידית המדוברת ביותר בקנדה (על כלל ניביה), מדוברת בפי כ-115,000 איש.
השפה קרובה מאוד לשפה הגרינלנדית, גם היא שפה אינואיטית.
אינוקטיטוט מדוברת בכל האזורים שמצפון לקו העצים, (הקו המהווה את גבולו הדרומי של האזור הארקטי) כולל חלקים של הפרובינציות של ניופאונדלנד ולברדור, נונאוויק בקוויבק, ובמידה מסוימת אף בצפון מזרח מניטובה, ובמקומות נוספים.
כמו כן, בצפון-מערב גרינלנד מדובר דיאלקט נוסף של השפה בשם אינוכטון.
היא מוכרת כשפה רשמית בנונאווט ובטריטוריות הצפון-מערביות, וכן כאחת משמונה שפות ילידים רשמיות בטריטוריות הצפון-מערביות.
המונח אינוקטיטוט מתייחס גם לשפת מאקרו , הכוללת כמעט את כל הדיאלקטים האינואיטיים בקנדה.
לפני המגע עם האירופאים, האינוקטיטוט הייתה אך ורק שפה מדוברת, ולא הייתה בה מערכת כתב.
האינואיטים למדו מיומנויות על ידי צפייה במבוגרים והשתתפות על פי גילם, ולא בבתי ספר.
הקולוניאליזם הוא שהביא את מערכת החינוך האירופאית לקנדה, ומיסיונרים נוצרים היו הראשונים שהעבירו חינוך פורמלי לאינואיטים בבתי ספר.
המורים השתמשו בשפות המקומיות להוראה ופיתחו מערכות כתב כבר במאה ה-18.
בשנת 1928 נפתח בית הספר הראשון לאינואיטים, ואנגלית הייתה שפת ההוראה בהם.
כשהאינטרסים של הממשלה בצפון גברו, היא החלה להשתלט על החינוך של האינואיטים.
בתום מלחמת העולם השנייה, גורמים רשמיים הביעו דאגה לגבי הקושי של האינואיטים למצוא עבודה אם הם לא היו מסוגלים לתקשר באנגלית.
לשיטתם, האינואיטים היו אמורים להשתמש באנגלית בבית הספר, בעבודה ואפילו בין הורים לילדיהם.
בשנות ה-60, הגישה האירופית לשפת האינוקטיט החלה להשתנות.
החלו לחלחל ההבנות שידע, במיוחד בשנים הראשונות לבית הספר, מועבר בצורה הטובה ביותר בשפת האם, וכמו כן, שבשפה ישנן מילים ייחודיות לתיאור תופעות טבע שונות, ובכך היא אוצרת ידע סביבתי רחב, שאובד במעבר לאנגלית.
האינואיטים עברו לשיטה של בתי ספר דו-לשוניים, עד שבשנת 1969, הצביעו בעד חיסול בתי ספר פדרליים והחלפתם בלימודים בשילוב של אינוקטיטוט, אנגלית וצרפתית.
בנונאווט מוכרות ארבע שפות רשמיות: אנגלית, צרפתית, אינוקטיטוט ואינונאקטון.
המילים אינוקטיטוט, או יותר נכון אינוקטוט ('שפת אינואיט') משמשות יותר ויותר להתייחסות הן לאינואינקטון והן לאינוקטיטות יחד, או "שפות אינואיט" באנגלית.
נונאווט הוא ביתם של כ-24,000 אינואיטים, למעלה מ-80% מהם דוברי אינוקטיט.
נתון זה כולל כ-3,500 אנשים שדווחו על עצמם כחד לשוניים.
נתוני מפקד האוכלוסין של 2001 מראים כי השימוש באינוקטיטוט, למרות שהוא נמוך יותר בקרב צעירים מאשר קשישים, הפסיק לרדת בקנדה כולה ואולי אף גדל בנונאווט.
הניב הדרום באפיני (Qikiqtaaluk nigiani, ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ ᓂᒋᐊᓂ) מדובר בחלקו הדרומי של האי באפין, כולל עיר הבירה איקאלוויט.
עובדה זו תרמה לכך שבשנים האחרונות השימוש בו גבר, מכיוון שחלק גדול מהתקשורת אינוקטיטוט מקורו באיקאלוויט.
קוויבק היא ביתם של כ-15,800 אינואיטים, שכמעט כולם חיים בנונאוויק.
על פי מפקד האוכלוסין של 2021, 80.9% מהאינואיטים בקוויבק מדברים אינוקטיטוט.
הניב הנונאוויק (Nunavimmiutitut, ᓄᓇᕕᒻᒥᐅᑎᑐᑦ) קרוב יחסית לדיאלקט הדרום באפיני, אך אינו זהה.
בגלל הגבול הפוליטי והפיזי בין נונאוויק לנונאווט, לנונאוויק יש מוסדות ממשל וחינוך נפרדים מאלה שבשאר העולם דובר האינוקטיטוט, וכתוצאה מכך סטנדרטיזציה גוברת של הניב המקומי כמשהו נפרד מצורות אחרות של אינוקטיטוט.
בניב הנונאוויק, אינוקטיטוט נקרא ` (ᐃᓄᑦᑎᑐᑦ).
יש מערכת כתיבה מובהקת, שפותחה בגרינלנד בשנות ה-60 על ידי מיסיונרים גרמנים.
מסורת כתיבה נפרדת זו, והריחוק של קהילה זו מקהילות אינואיטיות אחרות, הפכה אותה לניב מובהק עם מסורת ספרותית נפרדת.
עם זאת, רק 550 דיווחו כי אינוקטיטוט היא שפת האם שלהם במפקד של 2001. אינוקטיטוט נמצא בסכנת הכחדה חמורה בלברדור.
ניב נפרד, שלכאורה היה קרוב הרבה יותר לניבים האינוקטיטוטיים המערביים, המדוברים באזור סביב ריגולט, כמעט ונכחד בסביבות שנת 2000. לפי דיווחים בחדשות, ב-1999 היו לו רק שלושה דוברים מבוגרים מאוד.
+פונמות בניבים אינואיטיים סדקי ענבלי וילוני חכי כפוף מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיŋːnm סותם q*ɡk(ɟ) t p חוכךצדי (h)*ʁ(ʐʂ) sv ɬ מקורב(צדי)jl* תוספת פונמה בהתאמה
רק בניב נַאצִילִינְגְמִיאוּטוּט; בשאר הניבים התמזג עם /j/
בניב סִיגְלִיטוּן מוחלף ב-[ɣ], ועשוי להישמע כך בין תנועותוביניהן למקורבים בניבים אחרים
תחת /s/ בניבים כִּיבַלִּירְמִִיאוּטוּט ונַאצִילִינְגְמִיאוּטוּט, ותחת /s ɬ/בניב אִינוּאִינַּאקְטוּן
+תנועות בניבים אינואיטיים אחורית קדמית סגורהuː iː פתוחה aː* תוספת פונמה בהתאמה
ההבדלים נובעים בעיקרם מניב ואזור, אך לעיתים גם מסיבות פוליטיות והיסטוריות.
במהלך שנות השישים של המאה ה-18, מיסיונרים תרמו ליצירת אלפבית לשפת האינוקטיטוט בגרינלנד המבוסס על האלפבית הלטיני על מנת להפיץ את הדת הנוצרית, ובפרט את התנ"ך, בשפת המקום, כפי שהיה נהוג על ידי המסיונרים בכל העולם.
למעשה, ההבדל היחיד בין כתב זה לכתב הלטיני הקלאסי הוא הוספת האות קרא המיוצגת על ידי הסימן ĸ שבהמשך הוחלפה באות Q.
הקַנִיאוּיָאקְפַּאיט (ᖃᓂᐅᔮᖅᐸᐃᑦ), הוא כתב אבוגידה המשמש את האינואיטים דוברי האינוקטיטוט בטריטוריית נונאווט ובחבל נונאוויק.
בשנת 1976 הפכה להיות הכתב הרשמי של השפות האינואיטיות, לצד האלפבית הלטיני.
הוא מבוסס על כתב הילידים הקנדי.
בכתב זה כל אות מיצגת עיצור, וכל תנועה מיוצגת על ידי הרוטציה של אותה האות.
אינוקנטי סמוקטונובסקי היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
הוא זכה בפרס לנין והוענק לו התואר האמן העממי של ברית המועצות (1974).
על גבורתו בשדה הקרב קיבל מספר עיטורים, על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל עיטורים נוספים כולל עיטור לנין וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1990.
אינוקנטי סמוקטונובסקי נולד למשפחת איכר בכפר בקרבת העיר טומסק שבדרום סיביר.
משפחתו שהייתה ממוצא בלארוסי נקראה "סמוקטונוביץ'".
בשנת 1929 המשפחה עברה לטומסק ואחר כך לקרסנויארסק.
בתחילת מלחמת העולם השנייה אביו גויס ונהרג במהלך שנת 1942.
לאחר גיוס ראש המשפחה לצבא, אינוקנטי הצעיר עזב את בית הספר, סיים קורס חובשים ועבד בבית חולים צבאי.
בינואר 1943 הוא גויס ולאחר סיום הטירונות השתתף בקרב קורסק.
בדצמבר 1943 נפל בשבי אך הצליח להימלט בינואר 1944. אינוקנטי סמוקטונובסקי הוסתר על ידי משפחה מקומית ובפברואר 1944 הצטרף לקבוצת פרטיזנים.
במאי 1944 הצטרף לכוחות הצבא האדום, השתתף בקרבות סביב ורשה וסיים את המלחמה בשטח גרמניה.
על השתתפות בקרבות הוענק לו פעמיים עיטור האומץ.
לאחר שחרור מהצבא סמוקטונובסקי חזר לקרסנויארסק.
תחילה רצה ללמוד במכון ליערנות אך בסופו של דבר החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ליד התיאטרון המקומי.
כיוון שתקופת מה הוא היה בשבי הגרמני, סמוקטונובסקי היה מוגבל מלהגיע לערים הגדולות.
לכן ביקש להתקבל כשחקן בתיאטרון עירוני בעיר נורילסק שבצפון סיביר.
רוב שחקני התיאטרון שם היו משוחררי גולג.
בשנת 1951 בלחץ הנהלת התיאטרון הוא החליף את שמו ל"סמוקטונובסקי".
בשנת 1952 סמוקטונובסקי עבר למחצ'קלה בקווקז ואחר כך לוולגוגרד בהם שיחק בתיאטרון המקומי.
לאחר מותו של יוסיף סטלין בוטלו המגבלות על שבויים לשעבר וסמוקטונובסקי יכול היה להגיע למוסקבה.
הוא ניסה להתקבל בתיאטראות העיר אך ללא הצלחה יתרה.
הוא הצליח להתקבל לתיאטרון זוטר וקיבל תפקידים משניים בלבד.
בהיותו במוסקבה הוא התחיל להופיע גם בקולנוע.
בשנת 1957 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את סמוקטונובסקי לתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד.
התפקיד הראשון שלו בלנינגרד היה הרוזן מישקין ב"אידיוט" על פי פיודור דוסטויבסקי.
הצגת בכורה התקיימה ב-31 בדצמבר 1957 והייתה הצלחה גדולה.
עד עכשיו תפקיד זה נחשב לאחד משיאי הקריירה של השחקן.
במקביל להצגות חדשות בתיאטרון סמוקטונובסקי המשיך לשחק בקולנוע.
לאור לוח הזמנים הצפוף יחסיו עם טובסטונוגוב התקררו ובשנת 1960 סמוקטונובסקי עזב את התיאטרון.
במהלך שנות ה-60 סמוקטונובסקי שיחק במספר סרטים של מיכאיל רום, גריגורי קוזינצב ואלדר ריאזנוב שזכו להצלחה גדולה.
כתוצאה מכך הוא זכה לפופולריות כלל ארצית בברית המועצות.
על השתתפותו בסרט הזהר מהמכונית זכה בשנת 1966 בתואר "שחקן השנה".
בשנת 1972 סמוקטונובסקי הוזמן לתיאטרון מאלי במוסקבה ושיחק בו מספר שנים.
בשנת 1976 הוזמן על ידי אולג יפרמוב לתיאטרון האמנותי.
תוך זמן קצר הוא הפך לשחקן מוביל של התיאטרון.
בנוסף הוא היה קריין שירים.
ביחד עם מיכאיל קוזקוב וסרגיי יורסקי השתתף בהכנת סדרת תקליטים "שירה רוסית במאה ה-18 - מאה ה-20".
סמוקטונובסקי המשיך לעבוד בקולנוע, בין היתר שיחק בסרט הרוסי-איטלקי "עיניים שחורות" משנת 1987 של הבמאי ניקיטה מיכאלקוב לצד שחקנים איטלקים מובילים כמו מרצ'לו מסטרויאני, סילבנה מנגנו ואיזבלה רוסליני.
הסרטים האחרונים בהשתתפותו צולמו בתחילת שנות ה-90. בסך הכול הוא שיחק בכ-90 סרטים.
הוא נפטר ב-3 באוגוסט 1994 ממחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
סמוקטונובסקי היה נשוי לשלומית קושניר (ביתה של שירה גורשמן).
מנישואים אלו נולדו לזוג שלושה ילדים.
הבת הבכורה נפטרה כחצי שנה לאחר לידתה.
1961 תשעה ימים של שנה אחת
1980 מוסקבה אינה מאמינה בדמעות
האפיפיור אינוקנטיוס התשיעי , נולד כג'ובאני אנטוניו.
היה האפיפיור בין 29 באוקטובר ל-30 בדצמבר 1591.
לפני כהונתו כאפיפיור, היה עורך דין, דיפלומט ומנהלן בכיר בזמן כהונתו של האפיפיור הקודם, גרגוריוס הארבעה עשר.
אינוקטיוס נולד בשנת 1519 בבולוניה שבאיטליה, לאחר שמשפחתו היגרה מצפון המדינה.
למד משפטים באוניברסיטת בולוניה ושם קיבל תואר דוקטור במשפטים.
לאחר מכן עבר לרומא ועלה בסולם הדרגות הדתי.
כיהן כראש הפטריארכיה הלטינית בשנים 1572–1585.
בשנת 1591 מונה לאפיפיור, וכיהן בתפקיד זה רק כחודשיים.
הוא הספיק למנות מספר קרדינלים לתפקידם ולעזור בניהול מלחמות הדת בצרפת, אך מותו לא אפשר לו לממש את תוכניותיו.
אינוק הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום באבל קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת "אינוק 1" (Инок #1) מאוקטובר 2012 ונוצרה על ידי המאיירים אדוארד פטרוביץ' ואנדריי ואסין והכותבים יבגני פדוטוב וארטיום גברליאנוב.
אינוק הוא האלטר-אגו של הנזיר אנדריי ראדוב, בן לשושלת שנלחמה למען הגנת המולדת הרוסית מאז ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
הבן הראשון לשושלת ראדוב נקרא אנדריי והוטל עליו להגן מפני הרוע באמצעות אבני כוח וצלב מגן.
המגן הראשון היה אינוק הראשון, סבו של אנדריי ראדוב, האינוק הנוכחי.
בשנת 988 ראדוב קיבל לידיו צלב מגן והוזמן לחסות בצלו של הנסיך ולדימיר אך סירב.
צבא פרשים בראשות המגיסטר תקף אותו אך הוא הצליח להימלט.
בשנת 1240, במהלך מסעי הצלב הצפוניים, ראדוב גבר בקרב על אולריך פון מיינהוף ולאחר מכן קיבל לידיו אבן איזמרגד רבת עוצמה.
אינוק הפך לנוסע בזמן ולאורך ההיסטוריה תפקד כמגן האדמות הרוסיות.
אינוקנטיוס האחד עשר היה האפיפיור משנת 1676 ועד מותו בשנת 1689. ידוע בבודפשט בתור "המושיע של הונגריה".
רוב שנותיו עברו במתיחות עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
אינוקנטיוס ידוע בכך שהוריד מיסים במדינת האפיפיור וצמצם את תקציב המדינה.
נולד ב-16 במאי 1611 בקומו, לומברדיה שבצפון איטליה למשפחת אצולה בשם בנדטו אודסקלצ'י.
אחיו הגדול הקים בנק מצליח.
בנדטו עסק בתחילה בלימודים ובגיל 15 עבר לג'נובה על מנת לעזור בעסק המשפחתי שבאותה העת כבר פתח סניפים בנירנברג, מילאנו, קרקוב ורומא.
בשנת 1630 הוא שרד מגפה המונית אשר הרגה את אימו.
בשנת 1669 היה בנדטו מועמד בולט לתפקיד האפיפיור לאחר מותו של קלמנס התשיעי, אך נדחה לאחר שהשלטון הצרפתי הטיל וטו על מועמדותו.
בשנת 1676 אודסקלצ'י ניסה להתמודד שוב על התפקיד.
לואי ה-14, מלך צרפת ניסה פעם נוספת להטיל וטו, אך אישר את המינוי לאחר לחץ ציבורי.
אודסקלצ'י נבחר לתפקיד ב-21 בספטמבר 1676 ובחר לעצמו את הכינוי אינוקנטיוס האחד עשר על שם האפיפיור אינוקנטיוס העשירי אשר מינה אותו לקרדינל שנים קודם לכן.
הוא הוכתר רשמית לתפקיד ב-4 באוקטובר.
עם כניסתו לתפקיד ניסה אינוקנטיוס לצמצם את הוצאות מדינת הוותיקן וניסח תקנות מחמירות כנגד נפוטיזם בקרב הקרדינלים.
בנוסף על כך, ניסה אינוקנטיוס להעלות את הרמה המוסרית של אנשיו.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא סגירת כל התיאטראות ברומא שנחשבו לזילות מוסרית.
בנוסף על כך, אינוקנטיוס פעל כנגד בתי ההימורים וכתב תקנות מחמירות הקשורות ללבוש הנשים.
מדיניותו כלפי היהודים הייתה סלחנית יחסית.
אינוקנטיוס תרם רבות לגירוש האימפריה העות'מאנית מבודפשט והונגריה.
קונפליקט מרכזי בתקופות כהונתו של אינוקנטיוס היה סביב מלכותו האבסולוטית של לואי ה-14 ושררה בין השניים מתיחות רבה בנוגע לחלוקת הכוח בין השלטון הצרפתי לבין עליונותה הדתית של הכנסייה.
המתיחות החריפה עד כדי כך שלואי כבש את שטח הכנסייה באביניון וכמעט ניתק את צרפת מריבונותה של הכנסייה הקתולית.
לאחר מותו של אינוקנטיוס המחלוקות הוסדרו לטובתה של הכנסייה.
בשנת 1689 בריאותו של אינוקנטיוס הידרדרה והוא היה משותק למיטתו החל מיוני.
הוא נפטר ב-12 באוגוסט בשעה 22.00 (זמן רומא) ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
אינופוליס היא עיר בנפת ורחנאוסלונסקי בטטרסטן שברוסיה.
זו אחת הערים החדשות ברוסיה שנבנתה מאפס ונחנכה בשנת 2012 ומהווה אחת משתי ערי מדע בפדרציה הרוסית (יחד עם מרכז ההשקעות סקולקובו), שנוצרו על מנת לפתח את תחומי טכנולוגיות מידע, יזמות חדשנית והיי-טק.
3955 תושבים מתגוררים בעיר (נכון למפקד ב-2021).
הפרויקט זכה לתמיכת הממשל הפדרלי ונשיא הרפובליקה אף חתם על הסכמים בנושא בפגישה עם סגן ראש הממשלה ארקדי דבורקוביץ'.
אינופוליס הוקמה ב-9 ביוני 2012 כאשר ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב ורוסטם מיניחאנוב הניחו את היסודות לעיר העתידית עם קפסולת זמן.
בשלב הראשון של הבנייה יצא לדרך בשנים 2012–2014, עם הקמת פארק התעשייה על שמו אלכסנדר סטפנוביץ' פופוב, בניית אוניברסיטת אינופוליס, קמפוס, מרכז ספורט ובתי מגורים.
אינופוליס נחנכה באופן רשמי ב-9 ביוני 2015, 3 שנים לאחר ההכרזה על הקמתה.
בטקס השתתפו דמיטרי מדבדב, רוסטם מיניחאנוב וניקולאי ניקיפורוב, ש"השיקו" את העיר החדשה בלחיצה על "כפתור" סמלי.
ביום פתיחת העיר הושלם השלב הראשון של הבנייה, אשר משרד התקשורת העריך בסכום של 26 מיליארד רובלים והסתיימה בנייתם של הטכנופארק על שם פופוב, מתחם הספורט, מבני אוניברסיטת אינופוליס וקמפוסים, בתי מגורים ותשתיות הנדסה.
רישום התושבים הראשון נערך באוגוסט 2014. לאחר קבלת מעמד של עיר אינופוליס הייתה לעיר הקטנה ביותר מבין 1,114 ערי רוסיה.
בנובמבר 2016 בשטחה של העיר התגוררו 102 איש .
על פי משרד התקשורת של טטרסטן בסוף 2016, 52% מכלל העובדים והתושבים היו מהגרים מאזורים אחרים של רוסיה.
מעמד העיר וארגון גופי השלטון בעיר אושרר באמנה מ-20 בפברואר 2015. התפקיד הגבוה ביותר של העיר הוא ראש העיר, שנבחר לתקופה של 5 שנים ועומד בראש הממשל המקומי — הוועד המנהל של העיר אינופוליס.
על פי תוצאות ההצבעה, שהתקיימה ב-25 בדצמבר 2014, לראש העיר הראשון של אינופוליס נבחר יגור איבנוב, לשעבר מנכ"ל חברת התקשורת "סקארטל".
ב-24 נובמבר 2016 נבחר ראש עיר חדש, רוסלן שבאלייב.
כל אדמת העיר מנוהלת על ידי חברת הניהול "אינופוליס", שמהווה גם הבעלים של המבנים של האוניברסיטה, ואילו בנייני המגורים שייכים לקרן הדיור ציבורי.
בנוסף, רוב החברות הרשומות באינופוליס פטורות מתשלום מיסים מאחר שהעיר מהווה לאזור כלכלי מיוחד.
ביוני 2016 אינופליס הכריזה על תחרות פתוחה לעיצוב לוגו, דגל וסמל העיר, אשר הסתיימה באוגוסט אותה שנה.
קרן הדיור של אינופוליס מנהלת 4 רבעים ובהם 16 בניינם עם 840 דירות שנבנו על ידי קרן הדיור הממלכתי של נשיא טטרסטן, שמיועדים להשכרה עבור תושבי אינופוליס.
באוקטובר 2014, המבנים הועברו לקבוצת "טריטוריה", שמתכננת להפעיל דיור להשכרה עבור התושבים, אבל בקיץ 2016 החוזים ברוב הבתים הסתיימו.
ביולי 2016, שירות העיתונות של העיר דיווח על אכלוס 4 מבני מגורים עם 420 דירות.
בעיר יש גם חברת מפתחים פרטית, שעוסקת בבנייה נמוכה של בתים בסגנון בית טורי, פרויקט של 24 בניינים עם 80 דירות להשכרה.
בין קאזאן לאינופוליס ישנו שירות אוטובוסים.
ב-2015, שר התחבורה הביע את האפשרות של בניית גשר אגרה, אשר יקצר את משך הנסיעה מנמל התעופה הבינלאומי קאזאן לאינופוליס עד 15 דקות נסיעה, אשר יחד עם גשר זאימישצ'נסקי יהיה חלק מכביש הטבעת של קאזאן.
במדריך שפורסם על ידי Rusbase, ראש העיר יגור איבנוב אמר שבשל המספר הקטן של מכוניות, לעיר אין רמזורים, או תחנות דלק, אבל פועלות בה 2 תחנות טעינה לרכב חשמלי.
בקיץ מזג האוויר חם, בחורף — קר, מושלג, טמפרטורת המינימום שנרשמה -45.1 °C, במקסימום בקיץ +35.5 °C.
בעיר נמצאת אוניברסיטה פרטית בשם אוניברסיטת אינופוליס המשמש להכשרה בתחום של טכנולוגיות גבוהות ולביצוע מחקר מדעי בתחום של טכנולוגיית מידע ורובוטיקה.
בשנים 2015–2016 למדו בה 300 סטודנטים ובשנים 2016–2017 תוכנן להגדיל את מספר הסטודנטים ל-575. הלימודים אינם בחינם אף שחלק מהסטודנטים מקבלים מלגה המכסה את עלות הלימודים.
בטקס פתיחת העיר האוניברסיטה חתמה על הסכם להכשרת מומחים וביצוע מחקר ופיתוח עבור משרד ההגנה, ועבור חברות כמו NVision, Mail.ru וחברות נוספות בתחום טכנולוגיות מידע.
בנייתו של הקמפוס האוניברסיטאי בוצע במימון מתוך התקציב הפדרלי.
האוניברסיטה יצרה שותפות עם אוניברסיטת קרנגי מלון, המכון הטכנולוגי של ציריך, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, אוניברסיטת אמסטרדם, מכון KAIST בדרום קוריאה, מכון מוסקבה לפיזיקה ולטכנולוגיה , האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, אוניברסיטת המחקר הלאומית - בית הספר גבוה לכלכלה , אוניברסיטת ITMO , אוניברסיטת המחקר הטכנית הלאומית קאזאן על שם א.נ.
טופולב , אוניברסיטת קאזאן ואוניברסיטאות נוספות ברוסיה.
מאפריל 2016 בעיר יש מרכז רפואי שההשקעה בבנייתו הסתכמה לסך של 326 מיליון רובל.
באינופוליס ישנו מרכז ספורט בשטח של 9 אלף מ"ר עם ברכת שחייה ומתקנים מיוחדים, כמו האצטדיון העירוני ובו מגרש כדורגל, מסלול ריצה, מגרש כדורסל ואזורי משחק לילדים.
בתחום העיר ממוקם גם מועדון גולף, סקי, קומפלקס "קאזאן" ומתקנים שנותרו מאוניברסיאדת 2013 שהתקיימה בקאזאן ובסביבתה.
אינוקנטיוס השלושה עשר היה אפיפיור מ-8 במאי 1721 ועד מותו.
שם לו למטרה לחולל רפורמות בהנהגת הכנסייה הקתולית, ובפרט נלחם בנפוטיזם שהיה נוהג שהשחית את מנהל מדינת האפיפיור וכלל חלוקת כיבודים, תארים ונחלות לקרובי משפחתו של האפיפיור המכהן.
האפיפיור האחרון שנקרא בשם "אינוקנטיוס".
נולד בפולי שבלאציו למשפחת אצולת בעלי האדמות דה קונטי (dei Conti).
אביו היה קרלו השני, דוכס פולי.
משפחה זו העמידה שמונה אפיפיורים נוספים ובהם אינוקנטיוס השלישי, גרגוריוס התשיעי ואלכסנדר הרביעי.
הוא למד באנקונה ולאחר מכן בקולג' הישועי ברומא ובספיאנצה – אוניברסיטת רומא.
בנוסף ללימודי הסמכה לכהונה התמחה במשפט קאנוני ומשפט אזרחי.
ב-26 ביוני 1695 מונה על ידי אינוקנטיוס השנים עשר לארכיבישוף טרסוס (תואר בלבד, ללא סמכויות כנסייתיות) ונונציו לשווייץ.
בין השנים 1697 ל-1710 הועבר לכהן כנונציו לפורטוגל.
ב-7 ביוני 1706 הועלה לדרגת קרדינל.
ב-1709 מונה לארכיבישוף אוזימו וב-1712 לארכיבישוף ויטרבו וטוסקנלה, כן כיהן בתפקיד מזכיר אוצר הקרדינלים בקוריה הרומאית.
ב-1719 התפטר מתפקידיו בשל מחלה.
לאחר מותו של קלמנס האחד עשר התכנסה קונקלווה, שנקרעה בין תומכי בית בורבון (נציגיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ופליפה החמישי, מלך ספרד) לבין תומכי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הקונקלווה, שנפתחה ב-31 במרץ הייתה סוערת ולא הצליחה להגיע להכרעה במשך למעלה מחודש ימים.
לבסוף זכה דה קונטי, שהוצע על ידי סיעת בית בורבון, ל-54 מתוך 55 קולות ונבחר לאפיפיור ב-8 במאי בעיקר בזכות ההכרה בתכונותיו כלמדן מעמיק של החוק הכנסייתי, אדיקותו הדתית ואופיו המפשר.
הוא נטל לעצמו את השם אינוקנטיוס השלושה עשר לזכר בן משפחתו, אינוקנטיוס השלישי.
בתקופתו המשיכה המחלוקת על הטקסים הסיניים, שהחלה בימי קודמו והוא אסר על פעילות המיסיונרים הישועים בסין.
בתקופתו התכנסו שתי קונסיסטוריות והוא מינה שלושה קרדינלים חדשים בלבד.
שלושה אישים הועלו על ידי לדרגת מבורך, יאן מנפומוק, דלמציו מונר ואנדראה דה קונטי ואיזידורוס מסביליה הוכרז על ידו לדוקטור של הכנסייה.
מבחינה מדינית הבטיח האפיפיור סיוע לונציה ולמלטה במאבקן נגד האימפריה העות'מאנית.
באנגליה תמך בטענתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט לכתר, והלה שהה ברומא תחת חסותו.
אינוקנטיוס השנים עשר , היה אפיפיור מ-12 ביולי 1691 ועד מותו.
נאבק בנפוטיזם (נוהג רווח במדינת האפיפיור של חלוקת משרות, כיבודים ונחלות לבני משפחתו של האפיפיור) והוציא בולה אפיפיורית שאסרה על כך לחלוטין.
נולד בספינצולה (Spinazzola) שבפוליה (דאז בממלכת נאפולי) כבן רביעי (בין חמישה) לאחד מבתי האצולה החשובים של הממלכה.
התחנך ברומא וקיבל תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי.
כבר בגיל 20 התקבל לתפקיד בקוריה של האפיפיור אורבנוס השמיני.
כיהן כמושל נפות פאנו וויטרבו.
בין 1646 ל-1649 שירת כאיקוויזיטור במלטה.
ב-1652 מונה לבישוף טיטולרי (בתואר בלבד) של לאריסה.
בין 1660 ל-1668 כיהן כנונציו לפולין ובין השנים 1668 ל-1671 כיהן כנונציו לממלכת הבסבורג (אוסטריה).
ב-1671 מונה לבישוף של לצ'ה וב-1681 מונה לקרדינל על ידי אינוקנטיוס האחד עשר.
עם מותו של האפיפיור אלכסנדר השמיני ב-12 בפברואר 1691 התכנסה קונקלווה לבחירת מחליפו בתפקיד.
הקונקלווה נקלעה למבוי סתום כאשר כוחות מספר התנגדו לבחירת גרגוריו בארבאריגו, שהוצע על ידי סיעות השמרנים ונחשב לפפאביל (מועמד מוביל לאפיפיורות), אך לא הצליחו למצוא מועמד נגדי מקובל.
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה טען שברבריגו לא בא בחשבון משום שהוא ונציאני כקודמו בתפקיד, דבר שיעניק כוח פוליטי רב וממושך מדי לרפובליקה של ונציה.
מאידך, גם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת דחה את מועמדותו, אך השניים לא יכלו להסכים על מועמד אלטרנטיבי.
עד אפריל התברר מצב בו כל מועמד מקרב הקרדינלים נפסל מסיבה זו או אחרת ונשקלה אף בחירתם של מועמדים מחוץ לשורות הקרדינלים.
לאחר שהובטח שפיניאטלי, על אף מוצאו מנאפולי, יהיה נייטרלי ולא יתמוך בספרד כנגד צרפת, הובטחה תמיכה ניכרת במועמדותו, שנדחתה בשל חשש צרפתי זה בחודש מרץ.
גם החום הגובר, מחלותיהם של מספר קרדינלים ומותם של שלושה, האיץ את ההחלטה ולבסוף זכה פיניאטלי ונבחר ב-12 ביולי.
הוא נטל לעצמו את השם אינוקנטיוס השנים עשר, כהצהרת המשכיות לדרכו של קודמו בשם זה, אינוקנטיוס האחד עשר.
הייתה זו הקונקלווה הארוכה ביותר מאז 1305.
בהקשר זה הצהיר שהעניים הם "אחייניו".
מבחינה פוליטית נטה האפיפיור לטובת צרפת (ולפיכך נגד בית הבסבורג).
ב-1696 הכריז על זיטה מלוקה כעל קדושה.
אינוסטרנסביה (שם מדעי: Inostrancevia) הוא סוג של זוחל גדול מקבוצת התראפסידה שחי בתקופת הפרם לפני 254–260 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו בצפון רוסיה ומהם נמצאו גולגולת ושני שלדים כמעט מושלמים.
הוא קיבל את שמו משם החוקר הרוסי אלכסנדר אינוסטרנצב (Aleksandr Inostrantsev).
זה היה הגדול שבבני משפחת הגורגונופסיים.
הוא הגיע לאורך 3.5 מטר ואורך הגולגולת הגיע ל-60 ס"מ.
היו לו ניבים בולטים באורך 15 ס"מ, לסתות ארוכות וכבדות, צוואר שרירי ושרירי כתפיים חזקים.
הוא יכל לנוע מהר בעזרת רגליו הארוכות אך היה לו זנב קצר.
יצור זה היה טורף על בתקופת הפרם והוא טרף כל יצור קטן ממנו.
לידו נמצאו מאובנים של היצור דמוי הצב סקוטוזאורוס שכנראה למרות גופו החסון היה טרף נפוץ שלו.
אינוצ'נטי למברו 550 (באיטלקית: Innocenti Lambro 550, קרוי גם:Lambro 550) הוא רכב קטן בתצורת תלת אופן ששימש להובלות מטען ובווייטנאם משמש עד היום להובלת מטען ונוסעים, מתוצרת יצרנית הקטנועים האיטלקית 'Innocenti Lambretta' חברת בת של אינוצ'נטי אשר יוצר בין אוגוסט 1965 - דצמבר 1967.
במהלך שנות הייצור, יוצרו 34,756 יחידות.
"אינוצ'נטי למברו 550" יוצא ל-וייטנאם, ויחידות רבות מהדגם התלת - גלגלי פועלות בווייטנאם כמוניות.
דגם ארגז מטען - פתוח,
דגם ארגז מטען - סגור
מושב בודד (נהג בלבד) - בקבינה
צבעים מקורים של היצרן: אפור, כחול, ירוק
תאורה קדמית: 2 פנסים קדמיים (בדגמים הקודמים הותקן פנס 1 בלבד)
מערכת היגוי - תצורה זהה למערכת היגוי בקטנוע
אינוקנטיוס השביעי היה אפיפיור כשנתיים - מ-17 באוקטובר 1404 ועד מותו בשנת 1406. שלטונו היה בתקופת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית ובמקביל לכהונתו ברומא, כיהן באביניון האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר.
נולד בעיר סולמונה במחוז אברוצו (אברוצי).
הצטיין בלימודי משפט אזרחי וקאנוני ולימד באוניברסיטת פדובה ואוניברסיטת פרוג'ה.
בהמלצת מורו, נטל אותו האפיפיור אורבנוס השביעי תחת חסותו, צירף אותו לקוריה הרומאית ומינה אותו לגובה חובות הוותיקן באנגליה, שם שהה כעשר שנים.
ב-1386 מינה אותו אורבנוס השביעי לבישוף בולוניה.
שנה לאחר מכן התמנה לארכיבישוף רוונה.
ב-1389 מינה אותו בוניפקיוס התשיעי לחשמן ולתפקיד כומר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה ברובע אסקווילינו שברומא.
ב-1390 מונה לשליח אפיפיורי (לגאט) ללומברדיה וטוסקנה.
דה מיורטי נבחר לאפיפיור פה אחד בקונקלווה קצרה שמנתה שמונה חשמנים בלבד, לאחר שנציגי בנדיקטוס השלושה עשר לא הסכימו לקחת חלק בתהליך בחירה או מינוי מועמד מוסכם בתמורה לפרישת מועמדם מאביניון.
מלך נאפולי, לדיסלאוס, מלך נאפולי הבטיח את התקבלותו של האפיפיור החדש לאחר שדיכא התקוממות של אנשי המפלגה הגיבלינית ברומא.
כך הפך למעשה האפיפיור לבעל-חובו של לדיסלאוס וכלי שרת בידיו.
אינוקנטיוס השביעי נטה לנפוטיזם (מינוי קרובי משפחה) ומינה את אחיינו לודביקו, שהיה מצביא-שכיר (קונדוטיירי) ששירת את ג'אן גלאצו ויסקונטי למפקד מיליציית מדינת האפיפיור.
בתפקידו זה עיכב לודביקו מספר מתנגדים רומאים נודעים של האפיפיור, כאשר יצאו מפגישה עמו.
הוא הזמין מתנקשים שיירצחו אותם והשליך את גופותיהם מחלונות בית החולים סנטו ספיריטו (Ospedale di Santo Spirito in Sassia) אל הרחוב.
האפיפיור, משפחתו, תומכיהם וחברי הקוריה נאלצו לנוס לויטרבו.
לדיסלאוס שלח כוחות על מנת לדכא את ההתפרעויות, שעלו בחייהם של שלושים מאנשי האפיפיור.
בינואר 1406 שקטו הרוחות בעיר והאפיפיור חש שהוא יכול לחזור אליה.
במרץ אותה שנה הפך האפיפיור את לודביקו אחיינו למרקיז ורוזן פרמו.
עם זאת, לדיסלאוס לא הסיג את כוחותיו מהעיר לאחר שהאפיפיור שב אליה, והתבצר במבצר סנט אנג'לו החולש על הוותיקן.
לאחר שהתגלה שלדיסלאוס טרח לשמר תסיסה אנטי-אפיפיורית בעיר, על-מנת לשמר את חיוניותו בעיני האפיפיור (למשל תוך סיוע לאנשי משפחת קולונה מן המפלגה הגיבלינית), הוא נודה מהכנסייה וגורש מהעיר.
בשל ההתכתשויות בעיר רומא, לא הצליח אינוקנטיוס השביעי לפעול לסיום הקרע המערבי.
שארל השישי, מלך צרפת ורופרכט, מלך גרמניה הצליחו ב-1405 לארגן ועידה בהשתתפות תאולוגים מאוניברסיטת פריז, שתפעל לפתרון המצוקה המרכזית של הכנסייה, אולם בשל הסתבכות המצב ברומא טען האפיפיור שלא יוכל להבטיח ליריבו, בנדיקטוס השלושה עשר, מעבר בטוח אם יגיע הלה לרומא.
בנדיקטוס השלושה עשר טען מנגד, שהסיבה היחידה שקרע לא הגיע לידי סיום הייתה חוסר רצונו של האפיפיור בפתרונה.
מותו היה פתאומי, ועורר שמועות על רצח, התנקשות או הרעלה, אף שלא נמצאו להאשמות אלה כל ראיות.
אינוקנטיוס החמישי היה האפיפיור מ-21 בינואר 1276 עד מותו.
פייר דה טארנטייז נולד בשנת 1225 בשמפאני-אה-וזואז, שהשתייכה לרוזנות סבויה.
מאז 1264 הוא היה ראש מחוז של המסדר הדומיניקני.
בשנת 1272 הוא מונה לארכיבישוף של ליון, ובשנת 1273 מונה לבישוף של אוסטיה.
הוא היה גם פרופסור באוניברסיטת סורבון בפריז.
כתלמיד של תומאס אקווינס ואלברטוס מגנוס הוא התפרסם בתחום המדע, ואף צבר בתחום זה מוניטין רב יותר מאשר צבר במהלך כהונתו.
במהלך תקופה זו החלו לכנות אותו "הדוקטור הנכבד ביותר" (famosissimus).
הוא נבחר לאפיפיור ב-21 בינואר 1276, יום אחד בלבד אחרי כינוס המועצה, אשר התכנסה לראשונה על פי הכללים הקפדניים של קודמו גרגוריוס העשירי, ולפיהם הקרדינלים לא הורשו לעזוב את הבניין לפני שנבחר אפיפיור חדש.
אינוקנטיוס היה הדומיניקני הראשון שנבחר לאפיפיור.
אף על פי שנטה לנייטרליות, עד מהרה הוא נסחף בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, שהתגורר כסנטור רומי ברומא.
כמו כן הוא תמך בשביעות רצון במדיניותו כלפי רודולף פון הבסבורג, וגם ניסה לשווא לעודד את איחוד הכנסייה עם האימפריה הביזנטית.
אינוקנטיוס כיהן תקופה קצרה בלבד, וב-22 ביוני 1276 הוא מת ברומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור אדריאנוס החמישי.
אינוקנטיוס השני היה האפיפיור מ-14 בפברואר 1130 עד מותו.
גרגוריו פפרסקי נולד ברומא, למשפחת אצולה מקומית.
האפיפיור אורבנוס השני מינה אותו לקרדינל דיאקון ב-1088, ובתפקיד זה, הוא התלווה לאפיפיור גלסיוס השני כשנסע לצרפת.
הוא נבחר על ידי האפיפיור קאליקסטוס השני למשימות חשובות וקשות, כמו זו שבה נשלח לוורמס לסיום קונקורדט וורמס, הסכם השלום שנעשה עם הקיסר היינריך החמישי בשנת 1122, והסכם השלום עם ממלכת צרפת בשנת 1123, עם המלך לואי השישי.
ב-1130, כשהאפיפיור הונוריוס השני שכב גוסס, החליטו הקרדינלים להפקיד את הבחירות בפני ועדה של שמונה אנשים ובראשם הקנצלר האפיפיורי היימריק, שהמועמד שלו, הקרדינל גרגוריו פפרסקי, נבחר בחופזה לאפיפיור אינוקנטיוס השני, וב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של הונוריוס, הוא הוכתר.
הקרדינלים האחרים הודיעו כי אינוקנטיוס לא נבחר בבחירה חוקית, והקרדינל פייטרו פיירליוני, רומאי שמשפחתו הייתה אויבת של היימריק, נבחר ונטל את השם אנקלטוס השני.
קבוצת תומכיו של אנקלטוס הייתה חזקה דיה להשתלט על רומא, ואינוקנטיוס ברח צפונה.
בהתבסס על רוב פשוט של מכללת הקרדינלים כולה, אנקלטוס היה האפיפיור הנבחר בקאנו, ואינוקנטיוס היה אנטי-אפיפיור.
עם זאת, כלל זה השתנה על ידי המועצה הלטראנית השנייה בשנת 1139, ולכן אינוקנטיוס נחשב לאפיפיור לגיטימי.
ברנאר מקלרבו נלחם לטובת האפיפיור אינוקנטיוס, ובכך הוא זכה לתמיכתם של צרפת ואנגליה נתמכת; אולם אלנקלטוס, שנתמך על ידי הנורמנים הסיציליאנים, זכה לעמדה חזקה יותר של כוח בתוך איטליה.
המלך הגרמני לותאר השלישי לא התלבט בשאלה האפיפיורית, ועל פי התעקשותו של נורדברט מקסנטן, ארכיבישוף מגדבורג, תמך באינוקנטיוס ואף עבר עם צבאו לאיטליה.
ב-4 ביוני 1133 הוא הוכתר ברומא לקיסר על ידי אינוקנטיוס, אבל החגיגות התקיימו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, מאחר שבזיליקת פטרוס הקדוש הייתה כבושה על ידי אנקלטוס השני.
בשנת 1134 גייס אינוקנטיוס את בישופי לונד בהנהגת הקיסר לותאר השלישי, ובכך זכה לתמיכת הכנסייה הסקנדינבית וארכיבישוף המבורג-ברמן.
לאחר שובו של לותאר לגרמניה, גורש אינוקנטיוס לפיזה, שם נשאר עד 25 בינואר 1138, עד מותם של אנקלטוס ויורשו, האנטי-אפיפיור ויקטור הרביעי.
ב-29 במרץ 1139 אישר האפיפיור אינוקנטיוס בבולה אפיפיורית את הקמת מסדר האבירים הטמפלרים.
באותה שנה התקיימה המועצה הלטראנית השנייה, שאותה גינו רוג'ר השני, מלך סיציליה.
קצת מאוחר יותר, אינוקנטיוס עמד בראש צבא נגד רוג'רו, אבל נתפס בשבי והוצרך להכיר בדרישות רוג'רו.
אחר כך, עם זאת, אינוקנטיוס היה יכול לחזור לרומא, שם הוא השיג בשנותיו האחרונות תחייה תרבותית של העיר.
הוא מת ב-24 בספטמבר 1143, וסלסטינוס השני נבחר במקומו.
אינזה היא עיר ברוסיה, במחוז אוליאנובסק.
אינזה נוסדה בשנת 1897 כתחנת רכבת, באותו שם, על המסילה אשר חיברה בין מוסקבה לבין קאזאן.
כשנה לאחר מכן הושלמה בנייה של התחנה אשר הייתה בנויה מלבנים.
בצמוד לתחנה החל להתפתח כפר בשם קיטובסקי.
בשנת 1913 בתחנת אינזה היו 8 בתי אב, בהם התגוררו 48 תושבים, כמו כן היו תחנת דואר-טלגרף ומפעל לעיבוד עץ.
בכפר קיטובסקי היו 67 בתי אב ובהם 542 תושבים.
בשנת 1919 אינזה וקיטובסקי אוחדו לכדי ישות מוניציפלית אחת.
ב-1920 נבנתה תחנת כוח וב-1925 נבנתה תחנת כוח נוספת.
בימיה של מלחמת העולם השנייה באינזה טופלו חיילים סובייטים פצועים.
בשנת 1946 הוכרזה אינזה כעיר.
אינופינאווס (שם מדעי: Inopinaves) הוא ענף של עופות בתראים והוא כולל את מרבית הסדרות של העופות הבתראים.
לא כל החוקרים מכירים בקבוצה זו ויש הרואים בה קבוצה פוליפילטית.
קבוצה זו הופרדה משאר העופות לראשונה מתחילית הפלאוקן שלפני 64 מיליון שנה, מעט לאחר הכחדת הקרטיקון הגדולה.
המאפיינים שלה המבוססים על מורפולוגיה פרימיטיבית דומה, אך ייתכן שהדמיון המורפולוגי נגרם עקב אבולוציה מתכנסת או שרידים אבולוציונים והקבוצות שבה אינן קרובות.
קבוצה זו הוגדרה ב-2015, ובתוכה ישנם 2 קבוצות: סדרת ההואצינאיים (Opisthocomiformes) הכוללים את ההואצין המוזר מאמריקה הדרומית (בעבר ראו בו מין הקרוב לקוקיתאים) ו-Telluraves הנחלקת לשתי קבוצות: אפרואווס, הכוללת את הסדרות הקרובות לכחלאים ולעופות הדורסים ואוסטרלאווס, הכוללת את הסדרות הקרובות לציפורי השיר והתוכים.
סדרה קורולאים (Leptosomiformes) - ייתכן ששייכת לכחלאים
אינז בוורלי פרוסר (באנגלית Inez Beverly Prosser), מורה ומנהלת בית ספר, נחשבת לעיתים קרובות לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שקיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה.
לאחר שגדלה בטקסס, פרוסר למדה בקולג' פראירי וויו נורמל, באוניברסיטת קולורדו ובאוניברסיטת סינסינטי.
היא נהרגה בתאונת דרכים זמן קצר לאחר שקיבלה את הדוקטורט שלה.
למרות טענות קודמות שהועלו לפיהן פרוסר נולדה לסמואל אנדרו ולואולה המילטון בוורלי ביואקום, טקסס ב-30 בדצמבר 1897, גם מיקום וגם שנת לידתה של אינז אינם ברורים לחלוטין.
כשזה מגיע למקום הלידה, זיכרונות משפחתיים מצביעים על כך שאינז נולדה בסן מרקוס, טקסס, עיירה קטנה בין אוסטין לסן אנטוניו.
האמונה היא שהמשפחה לא עברה ליואקום לפני שנת 1900. אמה הייתה עקרת בית ואביה היה מלצר.
פרוסר הייתה הבת הבכורה והשנייה מבין אחד עשר ילדים.
במהלך נעוריה, היו הזדמנויות חינוכיות מעטות עבור אפרו-אמריקאים, ומשפחתה עברה פעמים רבות לחפש את החינוך הטוב ביותר שיכלו למצוא עבור ילדיהם.
עובדה זו מסבירה בצורה הטובה ביותר את המעבר ליואקום בשנת 1900, שכן בשנה זו אינז ואחיה הגדול ליאון היו אמורים להתחיל את לימודיהם.
בשנת 1907, פרוסר ומשפחתה עזבו את יואקום לקורפוס כריסטי, טקסס, אך אינז ואחיה ליאון נשארו שם רק כשנה מכיוון שלקורפוס כריסטי לא היה תיכון שחור.
גם אינז וגם אחיה חזרו ליואקום, נשארו אצל קרוב משפחה עד שסיימו את בית הספר הצבעוני יואקום - שם פרוסר הייתה וולדיקטורית - ב-1910. פרוסר כמעט ולא קיבלה את תמיכת משפחתה כדי ללכת לקולג'.
הוריה של פרוסר הרגישו כאילו הם יכולים לשלוח רק אחד מילדיהם לקולג', והם תכננו לשלוח את ליאון.
אבל כשפרוסר הביעה עניין רב בחינוך וליאון לא, הצליחה פרוסר להירשם לקולג'.
כדי לתרום למשק הבית, פתחה פרוסר קרן מכללה לתמיכה בחינוך של אחיה הצעירים.
מתוך אחד-עשר הילדים, כולם סיימו את בית הספר התיכון ושישה המשיכו לקבל תארים אקדמיים.
פרוסר קיבלה תואר בהכשרת מורים מקולג' פראירי וויו נורמל (כיום אוניברסיטת פראירי וויו איי&אם), שם היא גם הייתה וולדיקטורית.
היא חזרה ליואקום ולימדה תקופה קצרה בבתי הספר המופרדים שלהם.
לאחר מכן, פרוסר הפכה לעוזרת מנהל בבית הספר לתעשייה קלייטון במנור, טקסס, לפני שקיבלה תפקיד יותר ארוך טווח בבית הספר התיכון אנדרסון.
לאורך כל תקופתה באנדרסון, היא לימדה אנגלית ואימנה בתחרויות האיות של הליגה הבין-שכלית, ארגון שנתן חסות לאירועים לתלמידי תיכון שחורים בתחרויות אתלטיות ואקדמיות ברחבי המדינה.
בתקופה זו פרוסר פגשה ונישאה לאלן רופוס פרוסר, שעבד כמפעיל מעליות בחנות כלבו באוסטין, והשניים נישאו ב-1916. בזמן שעבדה באנדרסון ב-1921, פרוסר החלה גם לעבוד לקראת התואר הראשון שלה במכללת סמואל יוסטון.
היא סיימה את התואר הראשון שלה באמנויות בשנת 1926, התמחתה באנגלית ופסיכולוגיה וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
פרוסר קיבלה מספר פרסים ואימצה את ההזדמנות להמשיך את לימודיה.
היא המשיכה וסיימה תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת קולורדו.
פרוסר החלה בעבודה זו בקיץ של 1924, ולקחה ארבעה קורסים לתואר ראשון (שניים באנגלית, אחד בפסיכולוגיה אבנורמלית ושיעור חינוך גופני) כדי לפצות על מה שחסר לה בקולג' סמואל יוסטון שבקלורדו.
בקולורדו, פרוסר למדה מספר קורסים שהיו רלוונטיים במיוחד לתזה שלה שעסקה במבחנים נפשיים, מבחנים ומדידות ושיטות מחקר.
התזה שלה, "המהימנות ההשוואתית של מבחני אובייקטיביים בדקדוק האנגלי", בחנה ארבעה סוגים של מבחני דקדוק באנגלית (באמצעות הסטנדרטים המוצעים על ידי איגוד החינוך הלאומי).
ארבעת סוגי המבחנים שלה כללו שאלות אמת-שקר, בחירה מרובה, השלמה והתאמה.
כל המבחנים כיסו את אותם תחומי נושא ורמות קושי, כמו גם מספר דומה של שאלות עובדתיות והנמקה.
התזה שלא פורסמה לא שינתה את מהלך הערכת הדקדוק, אבל היא הניעה את פרוסר להמשיך את השכלתה ונראה שהציתה את תחומי העניין שלה בפסיכולוגיה.
עם קבלת התואר השני שלה, ב-1927 פרוסר עזבה את בית הספר התיכון אנדרסון כדי לקבל תפקיד כחברת סגל במכללת טילוטסון, קולג' שחור באוסטין.
טילוטסון עסק בחינוך משותף, אבל ב-1926, שנה לפני שפרוסר הגיעה, זה הפך לקולג' לנשים.
בטילוטסון, היא לא רק הפגינה את כישורי ההוראה והמנהיגות שלה, אלא התמסרה באמת להתפתחות החינוכית והפסיכולוגית של תלמידים שחורים.
בטילוטסון ניתנה לה ההזדמנות לארגן סדרה של הרצאות מ-1929 עד 1930, שאף כללה הרצאה של ג'ורג' וושינגטון קארבר.
בסך הכל, פרוסר הייתה במכללת טילוטסון מ-1921 עד 1930, כיהנה כדקאן, רשמת ופרופסור לחינוך.
מלבד הנשיא, פרוסר הייתה השנייה מבחינת הסמכות המנהלית בטילוטסון.
השפעותיה התפשטו הרבה מעבר לכותלי הכיתה או למשרדי המנהלה.
פרוסר הועברה בסופו של דבר לתפקיד הוראה וניהול כפול אחר במכללת טוגאלו בטוגאלו, מיסיסיפי.
אפילו כדיקן ורשמת מכללת טוגאלו, פרוסר קיבלה את התפקיד כמנהלת בית הספר התיכון טוגאלו.
הקריירה שלה קיבלה תפנית חשובה כשהגישה בקשה וקיבלה סיוע מהמועצה לחינוך כללי (הוקמה על ידי ג'ון ד.
בפנייתה ציינה, "אני מעוניינת בסוג זה של מחקר שיוביל להוראה טובה יותר בבתי ספר יסודיים ובתיכונים".
היא קיבלה 1,000 דולר כדי להגיש בקשה לשנה נוספת של לימודים לתואר שני.
פרוסר בילתה את שנת הלימודים האקדמית של 1931–1932 באוניברסיטת סינסינטי במגורים.
לבסוף ב-1933, היא הפכה לאחת הנשים השחורות הראשונות שזכו לתואר דוקטור בפסיכולוגיה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת סינסינטי.
וורן מצהירה כי "פרוסר חונכה מקרוב על ידי יועצי הדוקטורט שלה ופיתחה איתם ידידות קרובה." היא מילאה תפקידים בבתי ספר רבים, ולא רק לימדה, אלא גם הפכה לעוזרת מנהלת.
למרות שהאפליה הגזעית השתוללה, פרוסר המשיכה לקבל שכר מינימלי עבור עבודה שהתחרתה או עלתה על זו של עמיתיה הלבנים.
במקרה של פרוסר, לדברי וורן, "למרות שחקר עבודת הגמר שלה היה בפסיכולוגיה, המנחה שלה לדוקטורט וחברים אחרים בוועדה שלה היו פסיכולוגים, וחלק ניכר מהקורסים שלה היו בפסיכולוגיה, לעיתים קרובות נמנע ממנה התואר הראוי לה כפסיכולוגית.
פרוסר חזרה למכללת טוגלו לשנת הלימודים 1932–1933 בעודה עדיין עבדת על עבודת הדוקטורט שלה כדי לעבוד כחברת סגל.
עבודת הגמר שלה אושרה ביוני 1933. הדיקן לואיס אוגוסטוס פצ'שטיין, שהיה ראש תוכנית הדוקטור לפילוסופיה של פרוסר באוניברסיטת סינסינטי, כתב לוויליאם הולמס, נשיא מכללת טוגאלו, ואמר, "גברת פרוסר התקבלה לתואר דוקטור לפילוסופיה בחינוך.
גברת פרוסר התפתחה לסטודנטית מהשורה הראשונה לתואר שני, הוגת דעות נלהבת וחדורה, ולפי דעתנו תהיה מנהיגה מצוינת בעבודה החינוכית עם תלמידי המכללה הכושים.
אני שמח להעניק לה את ציון השבח המיוחד שלי, כי זו אף פעם לא משימה קלה עבור חבר בגזע שלה להמשיך בהצלחה את המסלול המפרך להשתתפות בהשגת תואר הדוקטור.
את זה היא השיגה בכבוד ובקרדיט."
פרוסר הגיעה לאוניברסיטת סינסינטי כמועמדת לתואר דוקטור בפסיכולוגיה חינוכית ב-1931. היא הגיעה בתקופה שבה הייתה תוכנית מחקר ש"התמקדה באפרו-אמריקאים בסביבות בתי ספר שונות".