tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-21 בנובמבר 2020 הבקיע שער שוויון בדקה השישית של תוספת הזמן בתיקו 2–2 נגד אויפן במסגרת המחזור ה-13 בליגה לעונת .
ב-9 בינואר 2025 חתם במץ מליגת המשנה הצרפתית עד לסוף העונה.
ושימש כשוער הראשון של הקבוצה ב-17 משחקים עד לתום העונה, שבסיומה הצליחה מץ להעפיל לליג 1.
ב-1 ביולי 2025 חתם בודאר על חוזה לשנתיים בליל מהליג 1.
דודו הוא שוער העבר של נבחרת בלגיה ז'ילבר בודאר .
ארנו ויקטור דוריאן הוא דמות בדיונית בזיכיון סדרת משחקי Assassin's Creed של חברת יוביסופט.
הוא משמש כפרוטגוניסט המשחק "Assassin's Creed Unity" משנת 2014, אותו מגלם השחקן הקנדי דניאל ג'נוט באמצעות דיבוב ולכידת תנועה.
יש לדמות הופעות נוספות בעיבוד הספרותי של הסדרה, "Assassin's Creed: Unity", וכן כהופעת אורח במשחק "Assassin's Creed Rogue" ובסרט הלייב אקשן "אמונת המתנקש" משנת 2016.
בהיסטוריה הבדיונית של הסדרה, ארנו דוריאן נולד למשפחת אצולה צרפתית-אוסטרית שהייתה נאמנה הרבה שנים לאחוות המתנקשים, ארגון סודי בדיוני שמבוסס על מסדר החשישיון בחיים האמיתיים.
ארנו התייתם בגיל צעיר, כאשר אביו נרצח, ואומץ בידי משפחת דה לה סר, שלקחה עליו חסות ושימשה כאפוטרופוס.
אולם ללא ידיעתו, משפחת דה לה סר היו ממסדר הטמפלרים, אויביהם המושבעים של המתנקשים, אשר מבוססים על מסדר אבירי היכל שלמה.
מערכת היחסים הרומנטית בין ארנו לבין חברת ילדותו אליז דה לה סר היא מרכזית בסיפור המשחק, ואירועי המשחק מתחילים כאשר אביה נהרג.
ארנו חוקר את הנסיבות שהובילו למותו, ומצטרף לאחוות המתנקשים עם פרוץ המהפכה הצרפתית.
דמותו של ארנו דוריאן זכתה לביקורות מעורבות ממבקרים, כאשר חלקם מתחו ביקורת על כך שהדמות משעממת ונשכחת למדי יחסית לפרוטגוניסטים אחרים בסדרת המשחקים, בעוד אחרים שיבחו אותו כדמות חביבה עם סיפור רקע מעניין.
התסריטאי טרוויס סטאוט, שכתב את הסיפור לשחקן היחיד במשחק "Unity", מציין שארנו דוריאן הוא דמות ראשית שמפקפק ללא הרף בלגיטימציה של אחוות המתנקשים ובמערכת האמונות שלה.
הוא יצר את הדמות כ"איש צעיר ומחונך שגדל בבית אצולה, שיש לו גישה למחנכים פרטיים ולספרים, והוא בעל השכלה רחבה".
בנוסף, יש לו נטייה להתבדח כאשר הוא נמצא במצב פגיע ורגשי, וכמעט תמיד מצטט מהכתבים הקלאסיים כשההזדמנות נקרית בידו.
סטאוט ציין שניסה בכל כוחו לפתח דמות מעניינת שמרגישה כמו אדם אמיתי, ו"ההפך הגמור מהגברים הנוקשים שפולטים משפטי מחץ ואשר פוקדים באופן קבוע את משחקי הפעולה והאקשן".
הוא התייחס לאיות שמה הפרטי של הדמות, והסביר שמעבר לעובדה שאיות פונטי הופך את הגיית השם לפשוטה יותר, מדובר למעשה בווריאציה צרפתית-גרמאנית פחות נפוצה מהשם הצרפתי המקובל Arnauld.
סטאוט מבסס את הבחירה בשם בהיסטוריה המשפחתית של דוריאן, ומציין ש"משפחתו של ארנו היא עתיקת יומין, והמתנקשים בה היו קיימים למשך עשרות שנים, אז רצינו להעניק לו שם מיושן יותר".
בראיון למגזין המשחקים Game Informer, המנהל האמנותי של המשחק אלכס אמנציו הסביר את הקונפליקט שבין קשת הסיפור של ארנו לבין מטרתה של אליז בחיפוש אחר נקמה.
אמנציו מדגיש שארנו מצטרף למתנקשים במטרה לפתור את המסתורין סביב הירצחו של אביה.
בסופו של דבר, ארנו מאמין בדרכם של המתנקשים ועבור מה הם נלחמים, אך עדיין מפקפק ללא הרף בשיטות שלהם ומסרב ללכת בצורה עיוורת אחרי ערכיהם, במיוחד לאור העובדה שהאדם שגידל אותו ואביה של אהובתו היה טמפלר.
אמנציו הסביר שלשתי הדמויות יש את אותן מטרות למרות שנקודת ההתחלה שלהן היא מסיבה שונה - בעוד אליז מונעת בידי נקמה להירצחו של אביה, ארנו מבקש כפרה ולדעת את נסיבות התרחשותו.
לדברי אמנציו, צוות המפתחים רצה להדגיש את הקשר שבין אליז לבין ארנו, ושסיפור אהבה רציני ובוגר היה משהו שיוביסופט רצתה לתאר במשך זמן רב במשחק וידאו.
לטענתו, צוות המפתחים ראה הזדמנות לפתח את העלילה הזו בדור השמיני של קונסולות המשחקים.
עוד הוא מציין, שקשה לשרטט סיפורי אהבה במשחקי וידאו משום שהם יכולים בקלות להפוך לדבר נדוש, ועל ידי כך שעיצבו את דמותה של אליז כטמפלרית ושמדובר בחלק מהותי מהזהות שלה, הדבר למעשה מתאר את המאבק הפנימי שלה ומונע ממנו להפוך "לעלילת משנה או לנדוש".
מקורות להשראה למשחקים מסוג זה היו Ico ו-Passage משנות ה-2000, שתיארו סיפור אהבה בנרטיב שלהם.
אמנציו מציין גם ששתי הדמויות מחויבות בידי חוקי המסדרים של השניים, שהיו יריבים מרים למשך אלפי שנים, והנרטיב חוקר את הדרכים השונות שהשניים משתמשים בהן כדי לפעול, וככל שארנו מתקרב יותר לאליז ולשיטות הפעולה שלה, הוא מתרחק יותר מהמתנקשים ומשיטות הפעולה שלהם.
אולם, בסופו של דבר מטרתם היא להשיג משהו ומדובר בדברים שהם מוכנים לעשות בשביל לקבל אותו.
אמנציו מתאר את הדילמה שארנו ניצב בפניה כשמגיע הרגע לבחור בין אהבה לחובה כ"בחירה בלתי אפשרית".
אמנציו מסביר שמבחינה פוליטית, ארנו אינו מתערב כל כך במהפכה הצרפתית, והאידיאלים והקיצוניות שבתקופה ההיסטורית הזו רק משמשים כרקע למאבקיו הפנימיים.
מטרותיו של ארנו עם המתנקשים מתיישרות בכך שהוא והארגון מנסים למנוע מוות מיותר של חפים מפשע.
"המתנקשים הצרפתים מנסים למנוע מאותו כוח להתפרץ, אך באותה מידה מנסים כמה שפחות להתערב משום שהם מאמינים שהאנשים צריכים לעבור לבדם על הטעויות שלהם.
אולם, הם מודאגים מכך שמישהו מושך בחוטים, אז הם מנסים למצוא מיהם ומה הם מנסים להשיג מכך".
סגנון הלחימה של ארנו הוא הוצאה חלקה להורג של מטרותיו.
הוא מסוגל לנוע בזריזות לעבר אויבו, להפיל אותם מרגליהם בבעיטה, ולנקב את החזה שלהם בעזרת הלהב הנסתר המסורתי של המתנקשים.
לרשותו גם כלי נשק חדשים כמו להב הפנטום - תוסף דמוי קשת מוצלבת שמוסיף מכניזם של הטלה ללהב הנסתר שלו, ויעיל לחיסולים בהתגנבות או מרחוק.
חבילת ההרחבה "מלכים מתים" מציגה את רובה הגיליוטינה, גרזן שמתפקד כמטול רימונים או רובה עתיק המורחב בקצהו עם התקפה לטווח ארוך שפוגע במספר אויבים בבת אחת.
השחקן הקנדי דניאל ג'נוט מדובב את הדמות ומגלם אותה באמצעות לכידת תנועה.
ג'נוט שיבח את התסריט ואת כותב המשחק על הסיפור המורכב והרגשי, מה שמשך אותו במקור לגלם את הדמות.
הוא תיאר את הדמות כאחת שניתן להזדהות עמה ושהיא ניתנת להערצה, שמשתמשת בהומור כאמצעי התמודדות בצורת הערות בזק ומשפטי מחץ סרקסטיים.
ג'נוט מציין שארנו הוא טיפוס סקפטי שתמיד מפקפק בכל מה שקשור לאחוות המתנקשים, כולל במטרתם והדרך בה הם פועלים.
כמו כן, שאישיותו העוקצנית של ארנו ונטייתו להעלות שאלות לגיטימיות נחוצה מאוד במשחק וידאו שבמידה רבה מתעכב על הרצון להאמין בעלילה שתהיה הגיונית.
למרות שהמשחק "unity" מתרחש בפריז וכולל דמויות צרפתיות רבות, שורות הדיאלוג שלהן לא נאמרות בניב צרפתי.
כמו דמויות אחרות במשחק, ג'נוט השתמש במבטא בריטי עבור ארנו, כשמספר מועט של משפטים נאמרו בשפה הצרפתית.
הוא הסביר שצוות המפתחים חשב על הוספת מבטא צרפתי בדיאלוגים, אך ההחלטה הסופית הייתה להשתמש במטפורה הקולנועית למבטא בריטי היסטורי כמו למשל בסרט הקולנוע "גלדיאטור".
ג'נוט האמין שהדבר אינו ראוי משום שאנגלית שנאמרת במבטא צרפתי אינה "מגניבה" כמו מבטא בריטי, וכי הדבר שגרתי בעיבודים קולנועיים שבשפה זרה במדיום האנגלי.
ג'נוט העריך שאורכו של התסריט עבור סיפור המשחק היה בין 350 ל-400 עמודים, לא כולל דיאלוגים למשימות הצדדיות.
לצורך השוואה, תסריט רגיל של סרט קולנוע הוא באורך של 120 עמודים לכל היותר.
התסריט לאפקטים קוליים, שכולל משפטי מחץ, ארך כ-60 עמודים.
ג'נוט ציין שלא הייתה אפשרות לאימפרוביזציה של משפטים חדשים או אלתורים על המקום, למרות שהוא למד להבין את הדמות היטב והיו לו פרשנויות משלו כיצד הדמות תגיב במצבים מסוימים.
הוא ציין שהמפיקים היו פתוחים לשיתופי פעולה עם שחקני הדיבוב, ולקחו מהם משוב לשינוי פוטנציאלי של הדיאלוג.
עבור לכידת התנועה של הדמות, ג'נוט לבש חליפה עם סימונים מיוחדים לצורך התייחסות בשעת מידול הדמות, בנוסף למצלמת פנים ומיקרופון ללכידת הבעות הפנים.
לכידת התנועה התקיימה בסטודיו שאובזר בכמות גדולה של מצלמות שילכדו את התנועתיות מזוויות שונות, וכאשר הוא מבצע סצנה מסוימת, גם מצלמות ועזרי הקלטה ידניים עקבו אחר תנועותיו.
לדבריו, לקח לו זמן להתרגל למצלמת הפנים, והוא היה צריך ללמוד איזה הבעות פנים היו נכונות לעשות ואיזה לא בהתאם להגבלות המכשיר.
לסצנה רומנטית קרובה בין דמויותיהם של ארנו ואליז, הוא ביצע חזרה ראשונה עם השחקנית שמגלמת את דמותה ללא מצלמת הפנים כדי להבין תחילה את ההרגשה הכללית והעומק הרגשי, ואז ביצעו שוב את הסצנה עם מצלמות הפנים, אולם במרחק כף רגל.
ג'נוט סיים את דבריו באומרו שהיה זה תענוג לעבוד עם חליפה שלוכדת כל תנועה, ולגלם את הדמות באופן פיזי, מה שגם עזר לו לדקלם את שורותיו בצורה יעילה יותר.
ארנו הוא הפרוטגוניסט הראשי במשחק "Assassin's Creed Unity", והוא נולד בוורסאי שבממלכת צרפת בשנת 1768 לצ'ארלס דוריאן, מתנקש צרפתי, ולאשתו האוסטרית מרי.
אמו של ארנו עזבה את המשפחה כשארנו היה צעיר מאוד, כשגילתה את נאמנותו של צ'ארלס לאחוות המתנקשים, והיא השאירה אותו לגידולו.
כמו שאר הפרוטגוניסטים בסדרת המשחקים, זיכרון חייו וחוויותיו כמתנקש נחקרים בידי פרוטגוניסט נוסף מהזמנים המודרניים, וזאת באמצעות מתקן שמסוגל לשחזר את הזכרונות הגנטיים של דמות היסטורית מסוימת לפי דגימות DNA.
אחרי שביקר בארמון ורסאי יחד עם אביו כשהיה בן שמונה, ארנו משוטט לו ברחבי הארמון עם ילדה אותה פגש, אליז דה לה סר.
מספר דקות לאחר מכן, הוא מגלה שאביו נרצח ומשאיר איתו את החפץ היחיד שניתן לו בידי אביו קודם לכן - שעון כיס מוזהב.
בהיותו יתום מאב ומאם, ארנו מתקבל לחסותם של משפחת דה לה סר.
אבי המשפחה פרנסואה הוא הגראנד מאסטר של מסדר הטמפלרים, שמתוך כבוד לזכרו של צ'ארלס דוריאן אינו מספר לארנו את נאמנותו האמיתית של אביו או את נסיבות הירצחו.
ארנו מתקרב אל משפחתו החדשה ובמיוחד אל אליז, כאשר מאוחר יותר בחייו הוא מתאהב בה.
אולם, הוא שוב נאלץ להתמודד עם המוות כאשר פרנסואה נרצח בשנת 1789. ארנו מופלל ברצח ונשלח אל הבסטיליה, שם הוא חובר לאסיר בשם פייר בֵּלֵק.
בלק מגלה לו שהכיר באופן אישי את צ'ארלס דוריאן, ואחרי שזיהה בארנו פוטנציאל אימן אותו לנהל קרב חרבות והזמין אותו להצטרף לאחוות המתנקשים אחרי שנמלטו בזמן נפילת הבסטיליה.
אליז מסרבת להתקרב אל ארנו בגלל שלא הצליח למסור מכתב שהיה מיועד לאביה והיה יכול למנוע את מותו.
ארנו שוקל את הצעתו של בלק ומצטרף לאחוות המתנקשים כדי לנקום את מותו של פרנסואה.
במהלך חמש השנים הבאות, ארנו יוצא למסע כפרה בעוד הוא מתנקש במספר טמפלרים שלקחו חלק במזימה לרצוח את אביו המאמץ, אולם שיטות הפעולה שלו לא תמיד תואמות להוראות המסדר, והם מתחילים לפקפק בנאמנותו למטרתם.
במהלך חקירתו, ארנו חושף את זהותו של הטמפלר שעמד מאחורי המזימה - פרנסואה תומאס ז'רמיין, מנהיג סיעה קיצונית בתוככי המסדר שמתכוון להמשיך בדרכו של הטמפלר ז'ק דה מוליי.
ארנו מגלה שז'רמיין מתכוון להרוג את אליז, והוא מגן עליה ומשכנע אותה למצוא מקלט באחוות המתנקשים כבת בריתם.
בלק מתנגד בחריפות לרעיון בשל שנאתו הרבה לטמפלרים, והוא רוצח את מנהיג המתנקשים אונורה מירבו כדי למנוע את הברית ביניהם - מה שמוביל את ארנו לרדוף אחריו ולהרגו במרומי סנט שאפל.
במהלך השנים המאוחרות יותר של המהפכה הצרפתית ובתחילתו של שלטון הטרור, ארנו עובד במשותף עם אליז מאחורי גבה של מועצת המתנקשים כדי לרדוף אחר ז'רמיין ושאר קושרי הקשר.
ההיסטוריה החלופית של המשחק מציגה את מעורבותו של ארנו במספר אירועי מפתח שהתרחשו בתקופת זמן זו, בהם ההוצאה להורג של המלך לואי, מעצרו של מקסימיליאן רובספייר והכרותו עם נפוליאון בונפרטה.
אחרי שארנו נותן לז'רמיין לחמוק מידיו כדי להציל את אליז, היא מסרבת להתקרב אליו שוב ונוטשת אותו כדי להמשיך במסע הנקמה לבדה.
בנוסף, מועצת המתנקשים מגלה את מעשיו ומגלה אותו בשל חוסר צייתנותו.
במהלך החודשים הבאים, ארנו מתדרדר לדיכאון ולשיכרות, אך משתכנע להציל את פריז בידי אליז, שמוצאת אותו.
השניים עובדים יחדיו כדי למצוא את ז'רמיין בקטקומבות שמתחת למקדש פריז, אך אליז נפצעת אנושות במהלך הקרב ומתה.
סיום המשחק מתרחש מספר שנים מאוחר יותר, כשארנו חזר לשורות אחוות המתנקשים, בקריינותו שאמונתו במתנקשים השתנתה והוא מבטיח להגן על פריז.
בחבילת ההרחבה "מלכים מתים" שמשמשת כאפילוג המשחק ומתארת את חוויותיו של ארנו לאחר מותה של אליז, הוא מתדרדר שוב לדיכאון בעקבות מותה ואינו מעוניין להמשיך להיות מתנקש.
הוא מסרב לפעול גם כשהוא מגלה שנפוליאון מנסה להשיג פיסת עדן רבת עוצמה בקטקומבות של סן-דני.
אולם, בעידודו של ילד קטן בשם ליאון, הוא מגיע להשלמה עם עברו ומשיב לעצמו את נחישותו, בעודו מוצא מטרה אחרת ללחום למענה מלבד אליז.
בעזרתו של ליאון, ארנו משיג חזרה את פיסת עדן לפני שהקפטן הבוגדני של נפוליאון יצליח להשיג אותה, ושולח אותה לאחוות המתנקשים במצרים למשמורת.
דמותו של ארנו מופיעה בנובליזציה על המשחק באותו שם.
ארנו הצעיר מופיע בארמון ורסאי במהלך סצנת הסיום של המשחק "Assassin's Creed Rogue".
במשחק זה, השחקן מגלם את דמותו של שיי פטריק קורמק, המתנקש שהפך לטמפלר והרג את אביו של ארנו, צ'ארלס דוריאן.
בנוסף, תלבושתו של ארנו ניתנת לפתיחה במשחק "Rogue", וגם בגרסה בהפרדה גבוהה של המשחק "Assassin's Creed III", אם כי היא אינה דומה לגרסה הסופית שמופיעה במשחק "Unity".
דמותו של ארנו מופיעה בהופעת אורח בסרט הלייב אקשן "אמונת המתנקש" משנת 2016, וזאת בתור חיזיון שאותו רואה קאלום לינץ' (בגילומו של מייקל פסבנדר) אחרי שהוא מסכים לקבל את מורשתו לקראת סופו של הסרט.
הנובליזציה של הסרט מאשרת שארנו הוא אבי אבותיו של לינץ'.
ניתן לשחק בדמותו של ארנו במשחק המובייל בגלילה צדדית "Assassin's Creed Unity: Arno's Chronicles", ששוחרר לסדרת הסמארטפונים של וואווי הונור בשנת 2017. המשחק עוקב באופן רופף אחרי עלילת "Unity".
דמותו של ארנו זכתה לביקורות מעורבות מהמבקרים, והיא מופיעה במספר רשימות המדרגות את הדמויות הטובות ביותר בסדרת המשחקים.
קימברלי וואלאס ממגזין Game Informer ציינה שדמותו של ארנו היא "של טיפוס שאינו אוהב לעשות שטויות ועם פיקחות חריפה, אך שאינו מהסס להיות אלים".
לדבריה, ארנו כמתנקש יהרוג אם המצב יידרש, ומכיוון שהוא משתמש רק בחרב אחת, הוא ימצא דרכים יצירתיות לכך, במיוחד כאשר יתמודד מול מספר אויבים.
היא קבעה שללא קשר לטקטיקות שלו, ארנו הוא בחור שניתן לחבב אותו - הערה שהאנשים ביוביסופט הרבו לציין בזמן משחק ראשוני לפני צאתו לשווקים.
היא מוסיפה ואומרת שמכיוון שעולמו מלא בגוונים של אפור ולא בשחור-לבן, הוא מפקפק בכל דבר, החל בבני בריתו וכלה באישה אותה הוא אוהב.
ברנה הילייר שיבחה את הנרטיב של המשחק, בציינה שמדובר בסיפור אמיתי וכנה בשל ההתמקדות על המסע האישי שכל דמות עוברת, שלא כמו "התוכן השטותי" אותו הוסיפו הכותבים כדי להתאים למשימות הצדדיות.
היא מציינת שדמותו של ארנו כתובה באופן אחיד, ושיש לו מטרות ומוטיבציות ברורות למעשיו.
כריס קרטר ממגזין Destructoid מצא שדמותו של ארנו "אינה זכורה כמו אציו או נועזת כמו אדוארד, אך עדיין מדובר בדמות חביבה ואמינה בדרך בה מתקשרת לנרטיב המשחק".
טום פיליפס ממגזין Eurogamer משבח גם את פיתוח דמותו של ארנו לאחר מאורעות הסיפור הראשי, כפי שהופיע בחבילת ההרחבה "מלכים מתים".
מנגד, כמה מבקרים החשיבו את סיפורו של ארנו ואת מערכת היחסים שלו עם אליז לנשכח.
במאמרו למגזין קוטאקו, סטיבן טוטילו מצא שמדובר בדמות משעממת, ש"מאפייני האישיות היחידים שמעניינים בו הם שהוא מאוהב בטמפלרית".
אנדרו ובסטר ממגזין The Verge ציין שמדובר בדמות ראשית מאוד לא חביבה והשווה את דמותו עם זו של איידן פירס מ-Watch Dogs.
הוא מתח ביקורת על הדמות ש"אין לה כלל מאפייני אישיות זכורים לטובה, מלבד העובדה שמדובר ברוצח סוציופתי".
הוא הביא כדוגמה סצנה שבה הוא יוצא למסע הרג "רק כדי שיוכל לגנוב יין ולשתות לשוכרה", ללא כל הבעת חרטה מלבד כאשר שעון הכיס שלו נגנב כשהוא היה מעולף משכרונו.
גם אליז פאביס מוושינגטון פוסט וגם מרטי סילבה מ-IGN מתחו ביקורת על הדמות בכך שהיא חד-ממדית, שאינה מחדשת דבר בתחום מכניקת המשחקיות.
אנדי קלי ממגזין PC Gamer העיר על כך שארנו התחיל את המשחק עם סיפור רקע יציב, אך בהדרגה הופך לדמות לא מעניינת ככל שהסיפור מתקדם כשהוא מאמץ את זהות המתנקש.
הביקורת שלו היא אחת מני רבות שמדרגות את דמותו של ארנו במקומות הנמוכים, לצד פרוטגוניסטים אחרים בסדרת המשחקים.
היעדר מבטא צרפתי לארנו משך גם הוא ביקורות שליליות מהמבקרים.
פיטר נובאק מ-The Globe and Mail נדהם מהעבודה שקאסט הדמויות הצרפתיות של המשחק דיברו כולן במבטא בריטי, והחשיב זאת לאספקט הגרוע ביותר במשחק.
גם סילבה מתח ביקורת על ההחלטה להשתמש במבטא בריטי לדמויות שהיו מיסודן צרפתיות, ומצא שמדובר בהחלטה "בלתי מתקבלת על הדעת ששוברת את ההשתקעות במשחק".
לפאנליסטים בתוכנית הגיימינג האוסטרלית "Good Game" של תאגיד השידור האוסטרלי הייתה תגובה דומה, וציינו את העובדה שיוביסופט היא חברה צרפתית ושפרוטגוניסט נוסף של הסדרה, אציו אודיטורה דה פירנצה, מדבר במבטא איטלקי במשחקים קודמים.
לדעתם - למרות שג'נוט עשה עבודה טובה עם הדמות שניתנה לו - מבטא צרפתי היה מעניק לדמות איכות מיוחדת.
האתר הצרפתי Gameblog הביע אכזבה על הערותיו הלא מחמיאות של ג'נוט על אנגלית מדוברת במבטא צרפתית, והתעקש על כך שהשימוש במבטא בריטי לא בהכרח מפיק חוויה קולית טובה יותר.
ארנה שילינג , מכונה גם קירכנר (Kirchner) (25 בדצמבר 1884, ברלין – 4 באוקטובר 1945, דאבוס), הייתה רקדנית במועדוני לילה ודוגמנית אמנות גרמנייה.
היא הייתה בת זוגו, המוזה שלו, וכן מנהלת עיזבונו הראשונה של הצייר האקספרסיוניסטי ארנסט לודוויג קירכנר.
אידה קלרה ארנה שילינג נולדה בברלין, בתו של עורך ספרים.
בגיל שמונה-עשרה עזבה את בית הוריה יחד עם אחותה הבכורה, גרדה, ושתיהן הפכו לרקדניות במועדוני לילה בברלין.
באוקטובר 1911 הכירה את האמן ארנסט לודוויג קירכנר, הפכה לבת זוגו ולדוגמנית המועדפת עליו.
שילינג ואחותה מופיעות גם בציורו המרכזי של קירכנר מתקופת ברלין, "כיכר פוטסדאם" (1914).
דרך קירכנר הכירה שילינג אמנים נוספים מקבוצת "הגשר" ושימשה כדוגמנית גם עבור אריך הקל ואוטו מולר.
נוסף על כך, עסקה בעיצוב תפאורות עבור סטודיו של קירכנר.
הוא עצמו יצר את הדגמים לרקמות, והיא ביצעה את מלאכת הרקמה בפועל.
בשנים מאוחרות יותר החלה לטפל בענייניו העסקיים של קירכנר, אשר חווה התמוטטות עצבים בשנת 1915. היא הצליחה להבטיח את עצמאותו הכלכלית באמצעות מכירת יצירותיו.
בשנת 1921 עברה עמו לשווייץ, ולמרות שלא היו נשואים, נהגה להציג את עצמה כ"ארנה קירכנר".
בשנת 1923 עברו השניים להתגורר ב-"וילדבודנהאוס" בעיירה דאבוס-פראונקירך, שם אירחו דמויות בולטות בעולם האמנות, ובהן אלפרד דבלין, פריץ וינטר, אוסקר שלמר וגרט פלוקה.
בשנת 1937 קיבלה אזרחות שווייצרית.
ביוני 1938 הציע לה קירכנר נישואין, וב-10 במאי פנה לרשויות דאבוס בבקשה לפרסום הודעת נישואיהם.
זמן קצר לאחר מכן, ב-15 ביוני 1938, שם קץ לחייו בירייה.
לאחר מותו נותרה שילינג כמנהלת עיזבונו, ולראשונה קיבלה רשמית את שם המשפחה קירכנר.
ארנה שילינג-קירכנר נפטרה בשנת 1945 בדאבוס.
לאחר מותה נשמר עיזבונו של קירכנר עד 1954 במוזיאון האמנות של בזל, תחת פיקוחו של גאורג שמידט.
בהמשך הועברה האחריות לניהול העיזבון לידי רומן נורברט קטרר.
אַרְנוֹבְּיוּס היה אפולוגטיקן נוצרי ממוצא ברברי בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס.
לפי הירונימוס, טרם התנצרותו היה ארנוביוס רטוריקן נומידי בעל מעמד בסיקה ונריה, מרכז נוצרי באפריקה הפרוקונסולרית.
עוד טען הירונימוס כי התנצרותו באה בעקבות התגלות בחלום, אולם ארנוביוס שולל בספרו חלומות מסוג זה.
לפי הירונימוס, על מנת להפיג על ספקותיו של הבישוף המקומי באשר לרצינותו באמונתו הנוצרית, כתב ארנוביוס לבקשתו של הבישוף חיבור אפולוגטי בשבעה כרכים, שאותו מכנה הירונימוס Adversus gentes ("נגד העמים", כלומר נגד הפגאנים), אולם העותק היחיד שנשתמר מן המאה ה-9 נושא את השם Adversus nationes.
עוד הירונימוס מציין כי לקטאנטיוס היה תלמידו של ארנוביוס.
"נגד העמים" חובר בתגובה לטיעונים המצדיקים את רדיפתו של דיוקלטיאנוס את הנוצרים בתואנה כי הנוצרים הביאו לזעם האלים על רומא העתיקה.
ארנוביוס טען כי האלילים הם ישויות קיימות, אך כפופות לאל הנוצרי.
הוא גם גרס כי הנשמה האנושית אינה יצירת האל, אלא של ישות ביניים, ושהיא אינה בת-אלמוות מטבעה, אולם היא יכולה לקבל תכונה זו מתוך חסדי האל.
לדבריו, האמונה בהיות הנשמה בת-אלמוות תביא להסרת מגבלות המוסר ובעלת השפעה מזיקה על חיי האדם.
ארנוביוס מעולם לא ציין בשם את בני הפלוגתא הפגניים, וייתכן שחלקם הם אף אנשי קש לצורך ההפרכה.
הוא יוצא להגנת המונותאיזם, הנצרות ואלוהיותו של ישו, וכמו כן הוא משבח את התפשטותה המהירה של הנצרות, מייחס לה את תִרבות הברברים ומתארה כעולה בקנה אחד עם הפלאטוניזם.
במטרה לטעון נגד עבודת האלילים, ארנוביוס נכנס לפירוט רב באשר לפולחן הפגני, בהסתמכו על מקורות כמו קורנליוס לבאו.
בכרכים ג'-ה' הוא מתאר את המקדשים, את האלילים ואת עבודת הפולחן היוונית-רומית של זמנו, ובכרכים ו'-ז' את הקורבנות ואת פולחן הצלמים.
בכרך ב' מביא ארנוביוס את הגרסה הראשונה לטיעון, שלימים ייקרא ההימור של פסקל, ולפיו במקרה של ספק לגבי עצם הדת, עדיף לחיות לפיה מאחר שהגמול בכך עולה על הסיכון שלא לעשות כן:
נראה שחיבורו של ארנוביוס נכתב זמן קצר לאחר התנצרותו, שכן מחיבורו עולה כי לא היה ברשותו ידע נרחב למדי בכתובים.
בפרט, לא היה לו ידע על הברית הישנה, ובאשר לחייו של ישו בברית החדשה הוא לא ציטט במישרין מהבשורות.
ארנוביוס הושפע רבות מלוקרטיוס והוא קרא את כתבי אפלטון.
דבריו לגבי המיתולוגיות היוונית והרומית מבוססים, בהתאמה, על פרוטרפטיקוס מאת קלמנס מאלכסנדריה ועל קורנליוס לבאו, שהשתייך לדור הקודם וניסה לשחזר את הנאופלאטוניזם.
ארנוביוס ראה במעשי הנסים של ישו אמת היסטורית, והגיע לכדי מסקנה שנסים, אפשר שיקרו רק עבור המאמינים, אף אם מידותיהם של הלא-מאמינים טובות ביותר.
"נגד העמים" השתמר בכתב יד יחיד מן המאה ה-9 בפריז.
כתב יד צרפתי זה גם כולל גם את אוקטביוס מאת מרקוס מינוקיוס פליקס.
ארנו פולדי (בהונגרית: Erno Földi; 1911–1944) היה שחקן טניס שולחן יהודי-הונגרי, אלוף עולם (1938) בטורניר הקבוצתי ואלוף הונגריה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1929 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר יחידים והפסיד לבן ארצו היהודי מיקלוש סבדוש שזכה במדליית כסף.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1931 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר זוגות גברים ביחד עם אישטוון בורוש שבו הפסידו למיקלוש סבדוש וויקטור ברנה יהודים מהונגריה, שזכו במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1933 הוא הגיע לשלב רבע הגמר בטורניר זוגות גברים שבו הפסידו לפאול פלוסמן וארווין קוהן יהודים מאוסטריה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1938 הוא זכה במדליית זהב ביחד עם ויקטור ברנה, לאסלו בלאק, טיבור האזי היהודים ופרנץ שוש.
נוסף לכך, הוא הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם פרנץ שוש ב-5 מערכות לסול שיף וג'יימס מקלור מארצות הברית שזכו במדליית זהב ובשמינית הגמר בטורניר לזוגות מעורבים ביחד עם דורה ברגי והפסידו לסול שיף ומילדרד וילקינסון מארצות הברית.
הוא מת במהלך השואה בנסיבות לא ידועות.
ארנולד ג'וזף טוֹיְנְבִּי היה היסטוריון בריטי שהמגנום אופוס שלו בן שנים עשר הכרכים, המנתח את עלייתן ונפילתן של תרבויות, מחקר של ההיסטוריה, 1961-1934, היה סינתזה של היסטוריה עולמית, מטא-היסטוריה המבוססת על מקצבים אוניברסליים של עלייה, פריחה והידרדרות.
טוינבי ניסח תאוריה כללית של היסטוריה ותרבות, לה רוב ההיסטוריונים המקצועיים התנגדו.
למחקריו של טוינבי לא היה המשך משמעותי בתחום ההיסטוריה ההשוואתית שעניין אותו ביותר.
טוינבי היה האחיין של היסטוריון כלכלי חשוב, שאף שמו היה ארנולד טוינבי.
הוא נולד בלונדון, ולמד בווינצ'סטר קולג' ובבייליול קולג' באוקספורד.
הוא החל את קריירת ההוראה שלו בבייליול ב-1912, ולאחר מכן לימד גם באוניברסיטת לונדון, בבית הספר הלונדוני לכלכלה, ובמוסד המלכותי לעניינים בינלאומיים (RIIA) בבית צ'אנתאם.
טוינבי עבד עבור מחלקת המודיעין במשרד החוץ הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ומונה על ידי משרד החוץ לחקור את רצח העם הארמני על ידי האימפריה העות'מאנית ואת מספר הקורבנות.
טוינבי העריך את מספר המתים בין 600,000 לבין 800,000, דבר שהיווה בסיס להאשמות נגד הממשלה העות'מאנית בוועידת השלום בפריז ב-1919.
טוינבי עצמו שימש ציר בוועידת השלום בפריז.
עם עוזרת המחקר שלו, ורוניקה בולטר, שהייתה לימים אשתו השנייה, הוא היה אחד מעורכי השנתון של RIIA, "סקר של עניינים בינלאומיים".
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא עבד שוב עבור משרד החוץ והיה נוכח בשיחות השלום לאחר המלחמה.
בפברואר 1940 הכין דו"ח למשרד בו נקבע, בין היתר, כי "הגופים היהודיים בפראג נצטוו לארגן את יציאתם לחוץ לארץ של 120 יהודים מדי יום ביומו".
נישואיו הראשונים היו לרוזלינד מארי, בתו של גילברט מארי.
הם התגרשו, וארנולד נישא לוורוניקה בולטר ב-1946.
את גישתו של טוינבי ניתן להשוות עם זו אוסוואלד שפנגלר בספרו "שקיעת המערב" (The Decline of the West).
טוינבי הציג את ההיסטוריה כעלייתן ונפילתן של תרבויות, בניגוד להיסטוריה של מדינות-לאום או של קבוצות אתניות אחרות.
הוא זיהה את התרבויות על פי קריטריונים תרבותיים, ולא לאומיים.
כך, ה"תרבות המערבית", שכללה את כל האומות שהתקיימו באירופה המערבית מאז נפילתה של האימפריה הרומית, נדונה כישות אחת, והובדלה מהתרבות ה"אורתודוקסית" ברוסיה ובבלקן, ומהתרבות היוונית-רומית שקדמה לה.
טוינבי דחה את הגישה הדטרמיניסטית של שפנגלר שתרבויות עולות ונופלות על פי מחזור טבעי ובלתי נמנע.
טוינבי הביע את הערצתו הגדולה לאבן חלדון, ובייחוד ל"מוקדימה", ההקדמה להיסטוריה האוניברסלית של חלדון עצמו, שמציין הטיות שיטתיות רבות שקיימות בניתוח ההיסטורי.
טוינבי הציג את ההיסטוריה של כל תרבות במושגים של אתגר ותגובה.
תרבויות קמו כתגובה למערכת של אתגרים קשים, כש"מיעוטים יצירתיים" יצרו פתרונות לאתגרים אלה, שנתנו כיוון חדש לכל החברה שלהם.
כמה מהאתגרים והתגובות היו פיזיים, לדוגמה כאשר השומרים ניצלו את הביצות העצומות בדרום עיראק על ידי ארגון מחדש של התושבים הנאוליתיים בחברה שתוכל ליצור מפעלי השקיה רחבי היקף.
ואילו חלק מן האתגרים היו חברתיים, כמו במקרה של הכנסייה הקתולית אשר הגיבה לכאוס של אירופה הפוסט-רומית על ידי הכללה של הממלכות הגרמאניות החדשות בקהילה דתית אחת.
כשתרבות עונה על האתגרים שלה, היא גדלה.
כשהיא לא מגיבה להם, היא נכנסת לתקופה של הידרדרות.
טוינבי טען ש"תרבויות מתות מהתאבדות, לא מרצח".
מבקריו של טוינבי טענו כי הוא מדגיש את הדת יותר מדי בניתוח הכללי שלו של תרבויות.
מבחינה זו, הוויכוח דומה לזה הקיים כיום כלפי התאוריה של סמואל הנטינגטון של "התנגשות הציביליזציות".
כמו כן, נטען כי החלוקה לתרבויות של טוינבי שרירותית למדי, וכי ניתן היה לחלק את העולם ליותר או פחות מ-21 התרבויות בהן בחר, וכן כי ישנן תרבויות להן לא התייחס כלל.
לבסוף, נטען כי הוא בחר את העובדות בצורה סלקטיבית על מנת להצדיק את התאוריה הכללית שלו, ולא הסביר עובדות המתנגדות לתאוריה זו.
מאמר שנכתב בידי יו טרבור-רופר, "המילניום של ארנולד טוינבי" – המתאר את מחקריו של טוינבי כ"פילוסופיה של מיש-מש" – פגע רבות במוניטין של טוינבי.
בבואו לדון בהיסטוריה של היהודים, נתקל טוינבי בבעיה חמורה.
ההיסטוריה שלהם אינה עומדת באף אחד מהקריטריונים שהציב לגבי כל שאר התרבויות.
טוינבי ניסה לנסח תאוריה ייחודית ליהודים בכך שטען שהיהדות אינה אלא בגדר "מאובן" כמו תרבויות אחרות למשל הפרסים של הודו המאמינים בדת זרתוסטרה שממשיכים להתקיים גם כשלתרבותם אין שום מטרה חיובית שהיא.
לדעתו של טוינבי שייכת היהדות לתרבות הסורית שהגיעה לשיא יצירתה 1100 שנה לפנה"ס ותגליותיה העיקריות היו המונותיאיזם, האלפבית והאוקיינוס האטלנטי (שהתגלה בידי הפיניקים) ומאז אבד עליה הכלח.
הנקודה הבעייתית בתאוריה של טוינבי היא שהיהודים מתעקשים להמשיך להתקיים מעבר לזמן שבו היו שותפים פעילים ביצירת תרבות זאת וכעת הם מתקיימים ללא מטרה שהיא.
הוא מסרב להכיר בהישגים מאוחרים יותר של תרבות זאת פרט לכך שהיא השפיעה על יצירת הדת והתרבות הנעלה באמת של הנצרות.
למעשה חזר בכך טוינבי אל העמדה הנוצרית השגרתית שרואה זכות קיום ליהדות רק בכך שיצרה את הנצרות ומעבר לכך שוב אין לה שום תפקיד.
עם הקמת מדינת ישראל, חלה שוב פגיעה בתאוריה שלו על העם ה"מאובן", שקם לתחייה והוא כבר לא "מאובן".
הסברו היה שאף על פי שהיהודים הם "מאובנים" ואינם ראויים למדינה משלהם וכי לא היו ראויים למדינה משלהם בארץ ישראל, וכי בכל מקרה במלחמת העצמאות התייחסו היהודים לערבים כפי שהנאצים התנהגו כלפיהם (אם כי סייג זאת בכך שההשוואה לנאצים הייתה מוסרית ולא סטטיסטית).
הערבים הם בעיניו הקול האמיץ, שהפריך את התואנות הציוניות והרס כל תירוץ יהודי היסטורי.
במילים אחרות אמר כי היהודים התנהגו לעיתים באכזריות שדומה לאכזריות הנאצית ולמעשה המלחמה שלהם נגד הערבים היא מלחמת הנאצים בערבים דרך יהודים.
לאורך השנים הקצין טוינבי ללא הרף את טענותיו כנגד הציונות ומדינת ישראל והחל להשוות את יציאת הערבים במלחמת העצמאות ופעולות כמו פרשת דיר יאסין לפעולות הג'נוסייד של הנאצים.
כתוצאה הוא הפך למושא להתקפות נגד של אינטלקטואלים יהודיים שונים ובהם אבא אבן שנשא כנגדו ב-1955 הרצאה ידועה בשם "כפירתו של טוינבי".
נקודת השיא במאבק הישראלי-יהודי כנגד טוינבי הייתה בינואר 1961 כאשר החליט שגריר ישראל בקנדה יעקב הרצוג לעשות מעשה חסר תקדים או המשך בתולדות הדיפלומטיה הישראלית.
הוא הזמין את טוינבי לוויכוח פומבי.
הוא לא קיבל לכך אישור מאיש ואף לא אחד האמין שהדיפלומט יוכל לגבור על ההיסטוריון המקצועי המפורסם.
היו רבים בשירות הדיפלומטי שהתנגדו בתוקף לדו-קרב זה גם בגלל חשש שנציג ישראל עלול להפסיד בוויכוח כנגד ההיסטוריון המפורסם.
הם גם זכרו היטב את הוויכוחים בין נוצרים ויהודים מימי הביניים שללא קשר לתוצאותיהם תמיד הזיקו ליהודים.
מנגד יצחק בן-צבי תמך בוויכוח.
הוויכוח הסתיים בניצחונו של הרצוג, וטוינבי הסכים לחלק מטיעוניו ומתן מעט את הצהרותיו.
הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ובאותו ערב שודר בישראל.
בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה כתוצאה מפרשת לבון.
ולמרות זאת הוויכוח עורר עניין עצום בישראל, שכן דיונים אינטלקטואליים היו בעלי חשיבות לכל הפחות שווה לאירועים פוליטיים.
הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה.
תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
לרעיונותיו של טוינבי לא הייתה השפעה רבה מאוד על היסטוריונים אחרים.
התאוריה הכללית שלו נחשבת על ידי כמה היסטוריונים, כגון רוברט קורטיוס כסוג של פרדיגמה לתקופה שלאחר המלחמה.
הרעיונות של טוינבי נהנו מעדנה מסוימת בזמנו (הוא הופיע על השער של "טיים" ב-1947).
טוינבי היה כנראה משפיע ביותר בקרב הוגים אסיאתיים.
כמה מהמונחים שלו, כמו "מדינה יורשת", וכן "פרולטריון חיצוני", מצויים בכתביהם של מחברים אחרים.
רבים רואים בו אנטישמי, בעקבות התבטאויות שלו כמו זו לפיה חלק ממעשי היישוב היהודי בזמן מלחמת העצמאות כלפי הערבים (כמו הטבח בדיר יאסין) היו דומים למעשי הנאצים כלפי היהודים, וכן מכיוון שבספריו הוא הגדיר את העם היהודי כ"שריד מאובן" וביטויים דומים נוספים.
יחד עם זאת טען שליהדות היה תפקיד חשוב מאוד בעיצובה של ההיסטוריה בעת העתיקה בגלל אמונתה באל אחד.
שמו של טוינבי שימש בטקסט מסתורי שהופיע על גבי כבישים בערי ארצות הברית בסוף המאה העשרים וידועים בשם אריחי טוינבי.
ארנולד סטארק לובל היה סופר ילדים ומאייר אמריקאי פופולרי.
לובל מוכר בעיקר בשל סדרת הספרים שכתב: .
נולד בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה.
לאחר שסיים לימודי אמנות, נישא ב-1955 לאניטה קמפלר ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1974 לובל יצא מהארון, ובתחילת שנות ה-80 נפרד מאשתו והחל להיות בזוגיות עם הווארד ויינר.
בשנת 1981 זכה לובל במדליית קולדקוט, הניתנת כפרס שנתי לספר הילדים המאויר הטוב ביותר לאותה שנה, עבור ספרו "משלים".
לובל היה מאייר מוכשר שאייר גם ספרים של סופרי ילדים אחרים, ביניהם ספרו של נתניאל בנצ'לי, "סם והמינוטמן".
בין ספריו ניתן למנות את "צפרדי וקרפד ביחד" - סדרת ספרים לגיל הרך שהחלה להתפרסם ב-1970. עלילת "צפרדי וקרפד" נסובה סביב שני חברים, צפרדי וקרפד, שאי אפשר להפריד ביניהם.
הם יוצאים למסע מעבר להרים, מגלים דברים, מכינים עוגיות, מטפלים בגינות ועוד הרפתקאות דומות.
הסיפורים מתובלים בהומור, מסופרים בפשטות ותמיד מובילים את הילדים והמבוגרים לשמוח יחד איתם על חברות אמת.
על פי בתו, אדריאן, קיים מימד נוסף שגרם לפופולריות של הסדרה: "צפרדי וקרפד הם בני אותו המין, והם אוהבים אחד את השני."
ב-4 בדצמבר 1987 מת לובל כתוצאה מדום לב, שככל הנראה נבע ממחלת האיידס בה חלה.
בסוגריים, השנה בה יצא הספר לאור בארצות הברית:
אני יודע לקרוא (1970) - צפרדי וקרפד חברים, הוצאת אדם
אני יודע לקרוא (1972) - צפרדי וקרפד ביחד, הוצאת אדם
אני יודע לקרוא (1976) - צפרדי וקרפד כל השנה, הוצאת אדם
אני יודע לקרוא (1979) - צפרדי וקרפד יום יום, הוצאת אדם
משירי אמא אווזה (איורים), הוצאת מודן
ינשוף בבית, הוצאת פעמון, 2025
ארנולד דה לאנטינס (בפלמית: Arnold de Lantins; פעל בשנות ה-20 של המאה ה-15, נפטר לפני 2 ביולי 1432) היה מלחין פרנקו-פלמי מסוף ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס.
הוא בין המלחינים המעטים, שיצירתם מגלה היבטים סגנוניים הן של ימי הביניים והן של הרנסאנס, פעל במקביל לגיום דופאי בשנים שדופאי שהה באיטליה.
מעט מאוד ידוע על חייו של דה לאנטינס, להוציא את התקופה שבין 1420 בקירוב ל-1430. ההנחה היא, שמוצאו מפלנדריה או מסביבותיה.
בראשית שנות ה-20' של המאה ה-15 היה כנראה בשירותה של משפחת מלאטסטה, או ברימיני או בפזארו, כיוון שדופאי הזכיר אותו בטקסט של רונדו שנכתב בין 1420 ל-1424. לאנטינס היה בוונציה ב-1428 וברומא ב-1431, בזו האחרונה כזמר במקהלת הקאפלה של האפיפיור, יחד עם דופאי.
ברומא שהה רק שישה חודשים; אחר כך נעלם מדפי ההיסטוריה.
רומא נכנסה לתקופה של חוסר שקט עקב פעילות המועצה לאחר מותו של האפיפיור מרטינוס החמישי בפברואר 1431; מוזיקאים רבים עזבו באותה תקופה או זמן קצר אחריה, וייתכן שלאנטינס היה ביניהם.
לא ידוע בוודאות, אם ארנולד דה לאנטינס היה קרוב משפחה של הוגו דה לאנטינס, מלחין שהיה פעיל באותה תקופה, אך מאחר שיצירותיהם מופיעות, במקרים רבים, יחד באותם קבצים ונראה שנמצאו באותם מחוזות גאוגרפיים, אין זה בלתי סביר.
(שוני סגנוני חד בין יצירותיהם של שני המלחינים מלמד, שלא ייתכן שמדובר באותו אדם.)
למוזיקה של ארנולד נודעה הערכה רבה והיא התפרסמה לצד זו של גיום דופאי, ז'יל בנשואה ויוהנס צ'יקוניה בכתבי יד מקובצים מאותה תקופה.
מוטט אחד בייחוד - Tota pulchra es - נמצא במקורות שזכו לתפוצה רחבה; כיוון שמדובר בתקופה שקדמה להופעת טכנולוגיית הדפוס, מקובל לראות בתפוצה רחבה של העתקים אות לתהילתו של מלחין ולפופולריות שלו.
ארנולד כתב מיסה שלמה, שנמצאה ב"בולוניה Q15" (כל הפרקים מצויים ב-OX 213, אם כי השניים האחרונים נפרדים - רק שלושת הפרקים האחרונים נמצאים ב"בולוניה 2216"), וכן נמצאים ב"בולוניה Q15" כמה חלקי מיסה לא שלמה, שנועדו להרחיב פרקים שכתב יוהנס צ'יקוניה.
יש כמה דוגמאות למלחינים, שהוסיפו פרקים למיסות חלקיות שכתבו מלחינים אחרים, לדוגמה זאקארה דה טראמו, בייחוד בבולוניה Q15. מבחינה מוזיקלית, פרקי המיסה של ארנולד פשוטים למדי; הוא משתמש בשלושה קולות ובטכניקה של מוטיב ראשי ונמנע מכתיבת אימיטאטיבית.
חלק משאר מוזיקת הקודש שלו, כמו המוטטים המריאניים שלו, מכילה כתיבה מלודית עתירת קישוטים ושימוש מסוים באימיטאציה.
ארנולד דה לאנטינס כתב גם מוזיקה חילונית, הכוללת בלדות ורונדו, כולם בצרפתית, וכן כמה יצירות דתיות קצרות יותר.
כמה מהן מתייחסות לאירועים או אנשים מוגדרים, אבל אף לא אחת מאלה לא זוהתה באופן חותך ומכריע.
ארנולד ואן פורייסט (בהולנדית: Arnold van Foreest; 1863–1954) היה שחמטאי הולנדי.
אחיו הצעיר של דירק ואן פורייסט, זכה שלוש פעמים באליפות הולנד, בשנים 1889, 1896 ו-1902.
הוא הגיע למקום השמיני בתחרות האג בשנת 1878 בגיל 15 (אליפות הולנד, ניצח: פולק דניאלס) והגיע למקום החמישי בתחרות אוטרכט 1886 (אליפות הולנד, ניצח: דירק ואן פורייסט), הגיע למקום השלישי בתחרות רוטרדם 1888 (אליפות הולנד, ניצח: רודולף לומן, שני דירק ואן פורייסט).
בשנת 1889 הגיע ואן פורייסט למקום השמיני בתחרות אמסטרדם (ניצח: עמוס ברן).
בתחרות שהתקיימה בגודה, בשנת 1889 (אליפות הולנד) ניצח ואן פורייסט.
הוא חלק מקום ראשון בתחרות חרונינגן בשנת 1893, ניצח בתחרות חרונינגן בשנת 1896, הגיע שני, אחרי בלייקמאנס בתחרות ליידן 1896, חלק מקום 3-4 בתחרות האג בשנת 1898 (ניצח: טרסלינג), הגיע למקום השלישי בתחרות הארלם 1901 (ניצח: אדולף אולנד) וניצח בתחרות רוטרדם בשנת 1902.
ואן פורייסט חלק מקום ראשון עם פרנק מרשל בתחרות אמסטרדם בשנת 1911 והגיע למקום ה-14 בתחרות שבינגן בשנת 1913 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
ארנולד שלדון דנקר היה שחמטאי יהודי-אמריקאי, מאלופי ארצות הברית בשחמט.
ארנולד דנקר נולד בניו יורק, ארצות הברית ובגיל צעיר זנח עתיד מבטיח בעולם האיגרוף למען השחמט.
דנקר היה אלוף ארצות הברית בשנים 1944 ו-1946. הוא הוכתר כאמן בינלאומי ב-1950 והוענק לו תואר כבוד של רב-אמן ב-1981.
ארנולד אורבך (בפולנית: Arnold Aurbach; 1888, ורשה – 31 בדצמבר 1952) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
בתחילת המאה ה-20 אורבך עזב את ורשה והיגר לפריז.
שם ניצח בדו-קרב מול אדולף סילבר בתוצאה 1–3, ניצח בתחרות פריז 1909, הגיע למקום ה-12 בתחרות אבציה 1912, לאחר שנאלץ לפרוש עקב מחלה (ניצח: רודולף שפילמן), סיים בתיקו דו-קרב קצר עם חוסה ראול קפבלנקה 1-1 בשנת 1913 והפסיד לחוסה ראול קפבלנקה 0–2 שנה מאוחר יותר; שני הדו-קרבות התקיימו בפריז.
בשנת 1917 ניצח אורבך בתחרות פריז, מיד אחריו סיים אדולף סילבר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפסיד בדו-קרב קצר 0.5-1.5 לאלכסנדר אלכין (פריז, 1922) וסיים במקום השני, בתחרות ברן 1925 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
ססיל ארנולד ביוורס היה פיזיקאי בריטי שהתמחה בקריסטלוגרפיה.
תחילה קראו ספרות מקצועית ואחר כך נסעו למנצ'סטר על מנת להיוועץ בחתן פרס נובל לפיזיקה, פרופ' ויליאם לורנס בראג, שהקים מרכז קריסטלוגרפיה חשוב באוניברסיטת מנצ'סטר.
Taylor), סייעו לשניים בידע ובעידוד.
בעודם בליברפול, וללא מימון משמעותי, יצרו ליפסון וביוורס בעצמם את רוב הציוד המחקר שלהם.
תחילה פענחו השניים את המבנים הסימטריים הפשוטים של כמה מינרלים באמצעות ניסוי וטעייה, ואז ניסו לפענח את המבנה של תצורת הפנטהידריד של נחושת גופרתית (CuSO4).
הציוד שהיה בידם, שפופרת קרני רנטגן שייצרו בעצמם, היה פשוט, ולכן מידת הדיוק שאליו יכלו להגיע הייתה מינימלית.
בכל זאת הצליחו השניים במאמץ לאתר את מיקומם של אטומי הנחושת והגופרית.
להשלמת התמונה הם היו צריכים למצוא את מיקומם של אטומי החמצן.
על פי הצעתו של ביוורס נסעו השניים שוב למנצ'סטר ותוך שימוש בספקטרומטר של בראג וביצוע חישובים מייגעים על פי טרנספורם פורייה הצליחו לאתר את כל תשעת אטומי החמצן.
במהלך ביצוע החישובים המייגעים גילו השניים, כי הם מבזבזים ימים שלמים כשהם מכפילים ערכי סינוס וקוסינוס בגורם המשרעת.
בסופו של דבר הבינו השניים כי עדיף לשמור על רצועות נייר את כל טורי החישובים.
מרעיון זה נולדו "רצועות ביוורס-ליפסון", שפרסמו את שמם בתחום.
כלי עזר חשוב ששימש קריסטלוגרפים במשך עשרים השנים הבאות, עד שהמחשב הדיגיטלי הפך אותו למיותר.
לאחר שהות קצרה בהאל התקבל ביוורס ב-1938 כעמית דיואר (Dewar Fellow) בקריסטלוגרפיה באוניברסיטת אדינבורו, משרה שהוצעה במשותף על ידי מחלקות הכימיה והפיזיקה באוניברסיטה, והוא נבחר עמית בחברה המלכותית של אדינבורו מאוחר יותר באותה שנה.
ביוורס נשאר באדינבורו עד סוף חייו, וגם אחרי שפרש מהאוניברסיטה הקפיד לבקר בה, עד חודשיים לפני מותו.
מלבד "רצועות ביוורס-ליפסון" ידוע ביוורס בשל המחקר שערך עם ד"ר מריון רוס (Marion Ross) בנושא הבטא-אלומינה (β-alumina NaAl11O17).
במבנה הגביש של תרכובת זו, שבתחילה נחקרה כזיהום מטריד בהפקת Al2O3, גילו השנים שני אתרים במבנה המכונים על שמם "אתר ביוורס-רוס" ו"אנטי אתר ביוורס-רוס".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח ביוורס שהיה חבר באגודת הידידים (המכונים גם קווייקרים), ועקב כך מתנגד מטעמי מצפון להשתתפות בלחימה, לעזרה בבית החולים בתחום היישום של אלקטרואנצפלוגרם.
ביוורס מצא את הנושא מרתק והמשיך לעסוק גם אחר כך בייחוד בחקר השינה.
אחרי המלחמה הצטרף ביוורס למחלקה לכימיה והקים בה את המעבדה לקריסטלוגרפיה, כשאת הציוד (מקרנים ומצלמות) הוא תכנן בעצמו.
בתקופה זו הוא חקר את מבנה הסוכרים, כולל גלוקוזה, וסוכרוזה.
ב-1946 הוא פרסם את הפענוח של פלואוראפטיט, המינרל האידיאלי לחיזוק השיניים והעצמות.
הוא השתכנע שאפשר לשפר את בריאות השיניים על ידי הוספת פלואוריד למי השתייה, ונאם לעיתים קרובות בתמיכה בנושא.
העניין שלו בבריאות השינים התבטא גם בכך שלימד כימיה לתלמידים ברפואת שיניים.
כשפרש מהאוניברסיטה ב-1978 הוא התקבל כעמית קבוע לחברה לרפואת שיניים של אדינבורו (Edinburgh University Dental Society).
במשך שנים רבות היה ביוורס פעיל באגודת העזרה לנכים של אדינבורו (Edinburgh Cripple Aid Society), ונהג לשמש כמנחה בהצגות ובקונצרטים לתרומות למענם.
התרומה המדעית האחרונה של ביוורס, תכנון דגמים זעירים למולקולות, הקרויים כיום הדגמים הזעירים של ביוורס (Beevers Miniature Models), קשורה לפעילותו למען הנכים.
עד אז הדגמים הסטנדרטיים היו מבוססים על יחס של אינץ' אחד לאנגסטרם, וביוורס חש שקנה מידה זה גדול מדי.
בתחילת שנות ה-60 הוא תכנן דגם חדש שקנה המידה שלו היה ס"מ לאנגסטרם המבוסס על כדורים צבעוניים מפרספקס בקוטר של 7 מ"מ ומוטות מפלדה באורך משתנה על פי אורך הקשר הכימי בדיוק של עד 0.1 מ"מ.
לשם כך היה צריך להכין מקדח זעיר שגם אותו תכנן ביוורס.
ביוורס לא רשם פטנט על הרעיון, ובבניית הדגמים הוא העסיק נכים ממרכז תעסוקה למוגבלים באדינבורו.
הדגם הראשון נוצר ב-1961 והיה דגם של המולקולה של מיוגלובין, החלבון הראשון שמבנהו פוענח (על ידי ג'ון קנדרו).
29 דגמים של המולקולה נמכרו תמורת 600$ במהלך שנות ה-60. ב-1980 הועברה הפעילות למחלקה לכימיה של אוניברסיטת אדינבורו שהקימה יחידת רווח עצמאית לשם כך.
היחידה פעילה עד היום, וכיום יש מעל ל-500 דגמים של גבישים.
ארנולד ביוורס מת באדינבורו ב-2001 בהיותו בן 92.
סר ארנולד וסקר היה מחזאי בריטי-יהודי הידוע בתרומתו לזרם "תיאטרון כיור המטבח" (Kitchen Sink Drama) שגיבוריו כונו "הצעירים הזועמים" (Angry Young Men) בדרמה הבריטית של שנות ה-50 וה-60. זהו סגנון של ריאליזם חברתי, שגיבוריו הם ממעמד הפועלים והם מתמודדים עם קשיי הקיום בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
וסקר כתב 44 מחזות, ארבעה קובצי סיפורים קצרים, שני כרכי מאמרים, ספר בנושא עיתונות, ספר ילדים, כתיבה עיתונאית וספר שירה.
קובץ מחזותיו הראשון נקרא "הטרילוגיה של וסקר" והופיע לראשונה על הבמה בתיאטרון בלגרייד בעיר קובנטרי ב-1958. קובץ זה כלל את המחזות "שורשים", "מרק עוף עם שעורה", ו"אני חושב על ירושלים".
המחזה הראשון, "מרק עוף עם שעורה", מספר על משפחת כהאן היהודית בלונדון בשנת 1936 ועוקב אחר התמוטטות האידיאלים שלהם בעולם משתנה, במקביל להתפוררות המשפחה עד 1956. הדמויות המרכזיות הן שרה והארי, וילדיהם - עדה ורוני.
הם קומוניסטים יהודים, המנסים לשמור על תפיסת עולמם לנוכח מלחמת העולם השנייה, הסטליניזם, והמרד ההונגרי ב-1956.
ב-1977 כתב וסקר מחזה בשם "הסוחר" או "שיילוק" בו הוא מספר את עלילת "הסוחר מוונציה" מנקודת מבטו של שיילוק היהודי.
המחזה עלה באותה שנה בניו יורק וזכה לפרסום דווקא בשל מותו, בערב הבכורה, של מי שהיה אמור לשחק את שיילוק במחזה, השחקן היהודי זירו מוסטל.
מחזותיו תורגמו לכ-17 שפות (שלושה: "המטבח", "שורשים" ו"צ'יפס עם כל דבר" תורגמו גם לעברית).
תיאטרון הבימה הציג את ה"מטבח" בבימוי עמרי ניצן בשנת 1978.
בשנת 2005 פרסם וסקר את הרומן הראשון שלו, "דבש", שתיאר את חוויותיה של ביטי בראיינט, גיבורת מחזהו המוקדם "שורשים".
המחזה מתרחש בשנות ה-60 המוקדמות כשביטי בת 22, וב"דבש" היא גדלה ב-3 שנים בלבד למרות שהסיפור התרחש ומוקם מחדש בשנות ה-80.
בשנת 2006 קיבל תואר אבירות מהמלכה, עם התוספת של "סר" (Sir) לשמו.
בשנת 2008 פרסם וסקר את מקבץ שיריו הראשון, "כל הדברים מתעייפים מעצמם" (All Things Tire of Themselves).
המקבץ הוא של שירים שכתב בשנים עברו, ומייצג את מה שהוא רואה כשיריו האופייניים והטובים ביותר.
מחזות רבים של וסקר עסקו בנושאים פוליטיים.
הוא הזדהה אידאולוגית עם מעמד הפועלים.
הוא השתתף בהפגנות למען פירוק הנשק הגרעיני כבר בשנת 1959.
וסקר היה ציוני-שמאלי נלהב וכתב כמה מאמרים שנונים מאוד להגנת מדינת ישראל והציונות.
המטבח 1957 The Kitchen - הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה ב-1977
שורשים 1958 Roots - עובד לעברית
צ'יפס עם כל דבר 1962 Chips with Everything - עובד לעברית
גברים מתים, נשים שורדות 1990 Men Die Women Survive
ארנולד יו מרטין ג'ונס Jones; 9 במרץ 1904 - 9 באפריל 1970) היה היסטוריון בריטי חשוב של העת הקלאסית, במיוחד של שלהי הקיסרות הרומית.
עבודתו הידועה ביותר הייתה The Later Roman Empire, 284-602 (1964), עבודה היסטורית חשובה על רומא וראשיתה של האימפריה הביזנטית, שפותחת בטטררך דיוקלטיאנוס ומסתיימת בקיסר הביזנטי מאוריקיוס.
אחת מהביקורות המודרניות הנפוצות ביותר על עבודתו היא שהוא הסתמך באופן כמעט בלעדי על מקורות ראשוניים מהספרות והאפיגרפיה, מתודולוגיה ששיקפה את הכשרתו ההיסטוריוגרפית של ג'ונס.
המחקר הארכאולוגי של התקופה אותה חקר היה בחיתוליו באותה עת, עובדה שהגבילה את המינון של הממצאים בהם הוא היה יכול להיעזר לצורך עבודתו.
הוא פרסם את ספרו הראשון, The Cities of the Eastern Roman Provinces, ב-1937. הוא מונה כפרופסור להיסטוריה של העת העתיקה ביוניברסיטי קולג' לונדון ב-1946. בשנת 1951 הוא עבר לאוניברסיטת קיימברידג' והחזיק באותה המשרה שם.
ג'ונס נבחר לאקדמיה הבריטית ב-1947.
לפי המסופר ג'ונס היה קורא מהיר במיוחד והיה בעל זיכרון אנציקלופדי.
הוא הסתייג משיחות חולין, דבר שהפך אותו לקר בעיני אלו שלא הכירו אותו, אולם תלמידיו כיבדו אותו מאוד.
נמתחה עליו ביקורת על כך שהוא לא תמיד הזכיר עבודות של מלומדים קודמים בהערות השוליים של מחקריו, הרגל לו היה מודע ושהוא התנצל עליו במבוא לספרו הראשון.
הוא הלך לעולמו כתוצאה מהתקף לב בשנת 1970 כשערך סבב הרצאות בסלוניקי.
מאז מותו של ג'ונס פחתה הפופולריות של עבודתו באקדמיה, בשל התרחבות המחקרים בנושא שלהי העת העתיקה, תקופה שלא הייתה קיימת כשדה מחקר נפרד בזמן חייו.
עם זאת, חוקרים של העת העתיקה מזכירים לעיתים קרובות את תרומתו העצומה למחקר התקופה.
סר ארנולד אדוארד באקס היה מלחין ומשורר אנגלי.
סגנונו המוזיקלי ממזג יסודות של רומנטיקה ואימפרסיוניזם ומושפע במקרים רבים
יצירותיו התזמורתיות מצטיינות במורכבותן ובאינסטרומנטאציה הססגונית שלהן.
שירתו וסיפוריו של באקס, שאותם כתב בשם העט דרמוט או'ביירן, משקפים את הקרבה הרוחנית העמוקה שהייתה לו עם המשורר האירי ייטס וכתובים במידה רבה במסורת הספרות האירית המתחדשת.
באקס נולד בלונדון למשפחה ויקטוריאנית ממוצא הולנדי.
הוא גדל בבית מפואר בפסגת האוורסטוק היל (המפסטד) ולמד בבית הספר הית' מאונט.
בספר "באקס, מלחין ותקופתו" (2007) מעלה לואיס פורמן סברה, שהודות לעושר המשפחתי, לא עמד באקס מעולם בפני הכורח להשתכר למחייתו והיה חופשי לעסוק ברוב תחומי העניין שמשכו את לבו.
מגיל צעיר התבלט בכוחותיו הרוחניים ובכישרונו המוזיקלי הרב, שבא לביטוי בייחוד בנגינה בכלי מקלדת.
הוא נהנה מנגינת אופרות של וגנר בפסנתר.
אחד ממפגשיו האינטימיים הראשונים עם מוזיקה אמנותית היה באמצעות טריסטן ואיזולדה והשפעתו ניכרת ברבות מיצירותיו המאוחרות יותר, לדוגמה, "טינטייגל".
באקס למד בבית, אבל הכשרתו המוזיקלית הרשמית החלה כשהיחה בן 16, אצל ססיל שארפ ואחרים בקונסרבטוריון של המסטד.
הוא התקבל לאקדמיה המלכותית למוזיקה בשנת 1900 והמשיך בלימודיו שם עד 1905. באקדמיה למד הלחנה אצל פרדריק קורדר, פסנתר אצל טוביאס מאטאיי וקלרינט אצל אגרטון.
קורדר שם דגש בשיעורי ההלחנה שלו על דוגמאות מיצירותיהם של ליסט ווגנר והצביע על גישתם הליברלית לצורה הקלאסית, ובהשפעתו פיתח באקס גישה דומה.
הוא ניחן ביכולת יוצאת דופן לקרוא מן הדף ולנגן בפסנתר פרטיטורות תזמורתיות מורכבות, וכישרונו זה זיכה אותו בכמה מדליות באקדמיה.
כמו כן זכה בפרסים על חיבור מוזיקלי מצטיין, בהם פרס באטיסון-היינס ומדליה בתחרות צ'ארלס לוקאס.
באקס היה אדם רגיש וחקרן ושאב השראה מקשת רחבה של מקורות.
הוא הרבה בקריאת ספרות ושירה וכך, בשנת 1902, התוודע אל שירתו של ייטס.
הלך הרוח הרך והנוגה של הספרות הקלטית המתחדשת שבה את לבו וייטס היה לו למקור השראה איתן למשך כל ימי חייו.
הוא הרבה במסעות באירלנד, במקומות נידחים ומבודדים, ובמהלכם גילה את גלנקולומבקילה, כפר קטן במחוז דניגול, אליו חזר מדי שנה במשך קרוב ל-30 שנים.
נופי הסביבה, מראות הים והתרבות היו לו למקור השראה, יחד עם חיי האיכרים המקומיים, שעם רבים מהם התיידד במשך הזמן.
היכרותו עם שירת ייטס ועם נופי אירלנד הביאה לכתיבת מספר רב של יצירות חדשות, הן מוזיקליות והן ספרותיות.
רביעיית המיתרים במי מז'ור (1903), שאותה עיבד לאחר זמן (1905) לפואמה סימפונית בשם Cathaleen-Ni-Houlihan היא דוגמה נאה לביטוי, שאירלנד החלה לקבל במוזיקה שלו.
לא זו בלבד, שבאקס התגלה כמלחין בשל להפתיע ביצירות אלה, הוא אף פיתח בהן מרקמים מוזיקליים מרחפים, גליים, "אימפרסיוניסטים" באופיים, תוך שימוש בטכניקות תזמורתיות שלא נודעו עד אז - אף לא אצל קלוד דביסי.
רבות מן היצירות שכתב בתקופה שבין 1903 ל-1916 יכולות להיחשב למקבילות מוזיקליות לספרות האירית המתחדשת.
בפואמות הסימפוניות "אל הדמדומים" (1908), "בגבעות פרי" (1909) ו-Rosc-catha (מזמור קרב) (1910) מהדהדים נושאי ההתחדשות ובייחוד הלך הרוח הרך והחולמני, המאפיין הרבה פואמות וסיפורים.
ההשפעה האירית היא רק אחת מרבות שאפשר למצוא במוזיקה של באקס.
קרבה מוקדמת לנורווגיה ולספרות של ביורנסטיירנה ביורנסן הביאה למוזיקה שלו נושאים והלכי רוח מן המדינות הנורדיות.
משנת 1905 עד 1911 השתמש באקס לסירוגין בנושאים נורדיים וקלטיים ביצירותיו.
הוא ניסה אפילו ללמוד בכוחות עצמו מעט נורווגית ובשיר "החליל" (1907), לקול ופסנתר, התאים בהצלחה מוזיקה לפואמה מקורית של ביורנסן.
דוגמאות מאוחרות יותר לקשר הנורדי של באקס כוללות את "הארדנגר" לשני פסנתרים (1927) והפואמה הסימפונית "הסיפור שהאורנים ידעו" (1931).
בשנת 1910 הביאה פרשיית אהבים תוססת לנערה אוקראינית, נטליה סקרגינסקה, את באקס לסנקט פטרבורג, מוסקבה
ולובני (ליד קייב), שם נשבה בקסמיהם של נושאים רוסיים וסלביים.
הקשר עם סקרגינסקה הסתיים במשבר רגשי מייסר, שממנו לא התאושש כליל מעולם.
רגשותיו הסותרים משתקפים אולי בסונאטה הראשונה שלו לפסנתר בפה דיאז מז'ור (1910, עברה שינויים ב-1917–1920).
בהשפעה הרוסית והאוקראינית אפשר להבחין גם בשתי יצירות לפסנתר סולו מ-1912, "נוקטורן-ליל מאי באוקראינה" ו"הופאק (ריקוד רוסי)".
ב-1915 הופיעה "בחנות וודקה", גם היא לפסנתר סולו (היצירה הוקדשה לפסנתרנית הבריטית היהודייה, מיירה הס).
ב-1919 היה באקס אחד מארבעה מלחינים בריטים שהתבקשו לכתוב מוזיקה תזמורתית לשמש נעימות ביניים בבלט רוס של סרגיי דיאגילב בלונדון.
להזמנה זו שילב באקס את שלוש יצירות הפסנתר הנזכרות לעיל על נושאים רוסיים ל"סוויטה רוסית" לתזמורת.
ב-1920 כתב מוזיקה נלווית למחזה ההיתולי של ג'יימס מתיו ברי "האמת על רקדנים רוסים", יצירתו האחרונה המבוססת על נושא רוסי מובהק.
את ההשפעה הרוסית אפשר למצוא בפרטיטורות אחרות של באקס והיא בולטת במיוחד בשלוש הסימפוניות הראשונות שלו.
ביחנואר 1911, זמן לא רב אחרי שובו לבריטניה, נשא באקס לאישה את אלזיטה סוברינו, חברת ילדות.
אחיו של באקס, קליפורד, הביא אותם אל חוג אנשי הרוח שהתכנס בביתו של המשורר, צייר ומיסטיקן ג'ורג' ויליאם ראסל.
באקס פרסם כבר כמה משיריו ומסיפוריו הקצרים בדבלין ובין אנשי החוג נודע פשוט בשם העט שלו, דרמוט או'ביירן (שם שאפשר ואימץ לו בהשראת משפחה של מוזיקאים מסורתיים בדניגול).
כדרמוט או'ביירן נודע בעיקר ב"קצף הים ואור האש" שלו, שיצא לאור בלונדון בהוצאת אורפאוס, בשנת 1909, ובמספר רב של סיפורים קצרים ושירים, שהתפרסמו באמצעים שונים בדבלין.
בבית ראסל פגש באקס באחד הלילות את הרפובליקאי האירי פטריק פירס.
לדברי באקס, השניים מצאו מיד שפה משותפת ואם כי הייתה זו פגישתם האחת והיחידה, הוצאתו להורג של פירס בעקבות מרידת חג הפסחא ב-1916 הניעה את באקס לחבר קינות אחדשות, שהידועה ביותר בהן היא "לזכרו של פטריק פירס" (1916), המכילה את ההקדשה 'I gCuimhne ar Phádraig Mac Piarais
איום המלחמה הוביל להתפרקותו של חוג רת'גאר, כיוון שרבים מן החברים נסו מאירלנד ומאירופה.
באקס ומשפחתו חזרו ללונדון; היה זה קצם של ימי אושר.
מחלת לב מנעה את גיוסו של באקס, והוא עשה את שנות המלחמה בהלחנה שופעת.
אף כי מלחמת העולם הראשונה הציפה את העולם בזוועות שלא נודעו ולא עלו קודם בדמיון, היו אלה מרידת חג הפסחא וחורבן דבלין שהסעירו ביותר את באקס.
בעוד אירלנד שלו - חוף מבטחים ונווה רוגע - שוקעת אל אובדנה במאבק מר ובמלחמה, ביקש באקס מפלט במערכת יחסים חשאית עם נגנית העוגב הצעירה הריאט כהן.
מה שהיה בראשיתו יחסי עבודה מקצועיים בתכלית - כהן ניגנה את המוזיקה לפסנתר של באקס ועודדה את הפצתה - התפתח לקשר יצרי לוהט.
אולם אהבתם לא מצאה אישור ותמיכה בקוד החברתי ששלט בתקופתם ומצב זה גרם לשני הצדדים סבל רגשי ניכר.
תקופה קשה זו בחיי באקס הביאה לחיבורן של כמה פואמות סימפוניות מצודדות, הכוללות את "מוזיקת קיץ" (1916), "טינטגל" (1917) ו"יערות נובמבר" (1914-1917).
ב"טינטגל" חזר באקס לעבר, אל אגדות וחלומות - בפרט אלה העוסקים במר גורלם של הנאהבים טריסטן ואיזולדה.
"טינטגל" היא ללא ספק הנודעת בפואמות הסימפוניות של באקס וכוללת תיאור ססגוני של הים.
יחסיו של באקס עם כהן הניעו כמה פרשנים להניח קיום קשר פרוידיאני בין להט היצרים המיני של באקס לנושא הים בטינטגל.
עם זאת, מכתביה הפרטיים של כהן ומן המחקר המלומד שנעשה בהם, כגון זה של המוזיקולוג הנורווגי תומאס אלנס עולה, שקשר כזה הוא, במקרה הטוב, בגדר השערה בלבד.
יצירותיו של באקס מתקופה זו משקפות קונפליקטים פסיכולוגיים עמוקים, המבשרים את הסימפוניה הראשונה במי במול מז'ור, שכתיבתה הסתיימה ב-1922 והמציגה להט רגשות לצד מצוקה עמוקה.
אחרי המלחמה גברה באנגליה הדרישה למוזיקה בריטית במידה שלא נודעה כמותה בעבר ויצירותיו של באקס קצרו תהילה ובוצעו ברחבי המדינה.
מ-1928 ואילך הפסיק באקס את נסיעותיו לגלנקולומבקילה ותחת זאת יצא מדי שנה לעבוד במוראר, ברמותיה המערביות של סקוטלנד.
הוא נהג לכתוב טיוטות ראשוניות ליצירותיו בלונדון ולקחת אותן למלון התחנה במוראר כדי לתזמר אותן שם במשך החורף.
בשנים אלה מצא לו אהבה חדשה בדמותה של מרי גליבס והיא נלוותה אליו במסעותיו לסקוטלנד.
בתקופת מוראר, שנמשכה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, חידש באקס את התעניינותו בנורווגיה ובארצות הנורדיות, ומצא גיבור מוזיקלי חדש בסיבליוס.
במוראר תזמר את הסימפוניות השלישית עד השביעית וכמה מיצירותיו התזמורתיות המעולות ביותר, בהן שלוש "באלאדות צפוניות".
(מס' 5 אף הוקדשה לסיבליוס ויש בה משהו מן החומרה המאפיינת את סגנונו.)
כל שבע הסימפוניות של באקס חוברו תוך משך זמן קצר יחסית ואפשר שהן מהוות את מחזור הסימפוניות הלכיד ביותר מאלה של כל המלחינים באשר הם.
הן משקפות את ההשפעות הרבות שפעלו עליו והן יצירות אמנות מעמיקות, שמאפיין אותן הקשר בין מימד פסיכולוגי עמוק לבין תיאורי נופים מעוררי זכרונות.
הסימפוניות הקנו לבאקס מוניטין כממשיכו של אלגר, כיוון שווהן ויליאמס, למשל, השלים רק ארבע סימפוניות בזמן שבאקס סיים את השביעית שלו.
באקס קיבל תואר אבירות בשנת 1937, אבל לא היה מוכן ליהנות בכל לבו מן הכבוד הזה.
הוא טען, שיש סתירה בין תואר האבירות לבין קרבת הנפש העמוקה שלו אל אירלנד, אך קיבל את התואר, על אף זאת.
התחושה, שכוחות היצירה שלו הולכים ונדלים, החלה לבוא לידי ביטוי.
באקס הסביר לידידיו, שהוא חש עייפות, חוסר מנוחה ובדידות.
הוא טען, ש"קשה לו לגדול".
גילו המתקדם דיכא אותו, והוא החל להפריז בשתייה.
נוסף לכך, האופנות המודרניסטיות החדשות במוזיקה היו זרות לו.
הוא חש מנוכר לעולמו והבין, למגינת לבו, שסגנונו איננו מוצא עוד מהלכים בקרב מבקרי המוזיקה.
בשנת 1942 התמנה באקס ל"ממונה על המוזיקה המלכותית", החלטה שהממסד המוזיקלי הבריטי לא היה שלם עמה לגמרי.
בעיני רבים לא נחשב באקס למלחין בריטי טיפוסי והיו בהם שהתייחסו בפירוש ל"איריות" של יצירותיו.
מבין יצירותיו המאוחרות, רק פסקולי הסרטים "מלטה G.C." ו"אוליבר טוויסט" נחלו הצלחה של ממש.
הם זיכו את באקס בהערכה ציבורית מחודשת (ומוצדקת), אבל הפופולריות שלהם לא יכלה לפצות על תפיסתו כמיושן בעיני מלחינים ומבקרי מוזיקה צעירים רבים.
הוא פרש מן הזירה הציבורית וחי חיים שקטים במלון "הסוס הלבן" בסטורינגטון, סאסקס.
ארנולד יוהנס וילהלם זוֹמֶרְפלד (Arnold Johannes Wilhelm Sommerfeld; 5 בדצמבר 1868, קניגסברג, ממלכת פרוסיה – 26 באפריל 1951, מינכן, גרמניה המערבית) היה פיזיקאי תאורטי, חלוץ בתחום מכניקת הקוונטים ופיזיקה אטומית.
לזכותו נזקף קבוע המבנה הדק, שאותו הגה בשנת 1916, כמו גם עבודה ראשונית על מספרים קוונטיים ועל קרני רנטגן, ספקטרום פליטה אטומי, ותרומות בתחומי האלקטרומגנטיות ותורת היחסות הפרטית.