tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2000–2001 שימשה כראש התוכנית הרב-תחומית באמנויות באוניברסיטת תל אביב; בשנים 2000–2002 ניהלה את תיאטרון האוניברסיטה, ובין השנים 2005–2009 שימשה כראש החוג לאמנות התיאטרון.
בשנת 2010 הקימה יחד עם פרופ' רות קנר, פרופ' פרדי רוקם וד"ר דפנה בן-שאול את התוכנית לתואר השני "חקר הביצוע בתיאטרון ובאמנויות המופע".
התוכנית זכתה למענק מטעם הקרן למדעי הרוח ופעלה בשנים 2011–2014, ומאוחר יותר המשיכה לפעול תחת המסלול למופע עצמאי.
בשנת 2015 לימדה יערי כפרופסור אורח בחוג לעברית ב-INALCO , המכון הלאומי לשפות ותרבויות של המזרח, באוניברסיטת פריז XIII: פארי - נור.
ב-26 באוקטובר 2025 דווח על היעדרותה של יערי.
היא נצפתה במצלמות אבטחה יוצאת מבית החולים איכילוב, לשם ליוותה את בעלה.
בבוקר 3 בנובמבר אותרה בחיים, כשהיא זקוקה לטיפול רפואי.
שישה ימים לאחר מכן נפטרה יערי, מעט לפני יום הולדתה ה-78.
לאורך השנים הייתה יערי משתתפת פעילה ויוזמת בעולם התיאטרון בישראל: בשנים 1990–1995 שימשה כדרמטורגית וחברת הוועדה האמנותית של הבימה.
מאז 1996 היא שימשה כדרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון החאן בירושלים.
בנוסף, הייתה חברה במועצת התיאטרון של קרן תל אביב לספרות ואמנות במועצה האמנותית של מרכז התיאטרון הניסויי (מת"ן).
במסגרת פעילות הוועדה תורגמו לצרפתית ויצאו לאור מחזות של חנוך לוין ופורסמו בשישה כרכים בהוצאת Théâtrales וכן מחזות מאת מוטי לרנר, תמיר גרינברג, ריאד מסארווי, טאהר נגיב, אמיר ניזאר זועבי וגלעד עברון.
ב-2006 הייתה יו"ר ועדת פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב-יפו, מ-2006 עד 2008 שימשה מנהלת אמנותית של ישרא-דרמה, אירוע שנתי בו מוצגת המחזאות הישראלית בפני במאים ומנהלי תיאטרון מחו"ל.
בשנת 2008 שימשה חברת ועדת פרס ישראל בתחום התיאטרון, שהחליטה להעניק את הפרס לניסן נתיב ורנה ירושלמי.
משנת 2011 הייתה יועצת אקדמית וחברת ההנהלה של המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין.
משנת 1996 יערי שימשה דרמטורגית ויועצת אומנותית בתיאטרון החאן הירושלמי.
היא הייתה מעורבת בעבודה האומנותית של התיאטרון בכל שלביה, מבחירת הרפרטואר וליווי של החזרות ועד לחלק חשוב בדיונים עקרוניים על דרכו האמנותית של התיאטרון.
לנורית יערי שלושה תחומי מחקר עיקריים:
הדרמה הקלאסית היוונית ומורשתה בתולדות התיאטרון המערבי.
התיאטרון הצרפתי הקלאסי והתיאטרון הצרפתי בן זמננו.
התיאטרון הישראלי ומקומו בתרבות הישראלית.
הייחודיות במחקרה של יערי צמחה מתפסיתה שנחשבה בתחילת דרכה כחדשנית, שראתה באמנות התיאטרון מכלול שלם שמשלב בין התאורטי למימוש המופעי של הטקסט.
היא בחנה את היצירות והיוצרים בתחום התמחותה דרך נקודות חתך החוצות תקופות, תרבויות ושפות, וקידמה בתחום לימודי התיאטרון תחום מחקרי רב-תרבותי, תאורטי ויישומי כאחד.
פרופ' יערי שימשה במשך שנים סוכנת פעילה בהפצת הדרמה והתיאטרון הישראליים בעולם.
כחברת הוועדה לתרגום מעברית של Maison Antoine Vitez המכון לתרגום דרמה עולמית לשפה הצרפתית, עודדה את תרגום מחזותיו של חנוך לוין לצרפתית.
המחזות יצאו לאור בליווי מאמרים מבואיים שכתבה לכל אחד מהם.
כמו כן היא הרצתה בכנסים במוסדות אקדמיים ובאירועים תיאטרוניים בתיאטראות הציבוריים והציגה את יצירתו של לוין בפני חוקרים, אקדמאים, ואנשי הממסד התיאטרוני והמקצועי בצרפת.
במחקרה על התיאטרון הישראלי התמקדה נורית יערי ביצירתם של נסים אלוני וחנוך לוין.
המחקר סביב שני יוצרים אלה התמקד בשילוב בין כתיבתם הדרמטית ויצירתם התיאטרונית כמחזאים המביימים את מחזותיהם.
ספרה "Le Théâtre de Hanokh Levin: Ensemble à l'ombre des canons" יצא לאור בהוצאת Paris: éditions Théâtrales בפריז בשנת 2008. מחקר נוסף של נורית יערי עוסק בהתקבלות של המחזאות הקלאסית בתיאטרון הישראלי.
פרופ' יערי הציגה מודל היסטוריוגרפי אלטרנטיבי להתפתחותו של התיאטרון העברי והישראלי מזה שהיה מקובל במחקר התיאטרון הישראלי.
טענתה העיקרית של יערי הייתה שההפקות שמבוססות על המחזאות הקלאסית מחברות את התיאטרון הישראלי למקורות ההשראה הראשוניים של התיאטרון העולמי ומביאות את התיאטרון העברי-ישראלי להישגים שלא היו אפשריים בלי התייחסות מפורשת לחיבור הזה.
יערי זכתה שלוש פעמים במענק מחקר של ה-ISF (האקדמיה הלאומית למדעים).
בשנת 1992 זכתה למענק למחקרה על שפת הדימויים החזותיים של איסכילוס.
בשנת 2016 זכתה למענק למחקרה על שפת הבמה של חנוך לוין.
נורית יערי, שמעון לוי (עורכים), האיש עם המיתוס באמצע : על יצירתו של חנוך לוין הקיבוץ המאוחד, 2004 ,351 עמ'.
נורית יערי) (עורכת), על מלכים, צוענים ושחקנים :עיונים ביצירתו של נסים אלוני.
נורית יערי, "תאוריה ופרקסיס: אריסטו ואריסטופנס על החיזיון בטרגדיה", 1992.
נורית יערי, "חומרי מדאה: שחקנית ובמאי מול המורשת הקלאסית", תפקידה של שחקנית: חנה מרון, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, 1994.
שמעון לוי ונורית יערי, "אדם, חפץ, אדם" חנוך לוין: אדם, חפץ, אדם, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, אוניברסיטת תל אביב, 2003.
נורית יערי, "הסבל האנושי כתמונת במה רב פרספקטיבית: "המדמה" של חנוך לוין כמתווה לטרגדיה בת זמננו", 2006.
נורית יערי, הדרמה העתיקה על במת התיאטרון העברי-ישראלי: נוכחות קלאסית ובניית זהות תרבותית, 2012.
נורית יערי, "הגדרת המקום הבימתי במרחב הפתוח של התיאטרון העתיק", תרבות התיאטרון בארץ ישראל ובעולם הקלאסי, קובץ מאמרים בעריכת ארתור סג"ל, אוניברסיטת חיפה, 1994.
נורית יערי, "התיאטרון וכפילו :אנטונין ארטו בחיפוש אחר תיאטרון טוטאלי", אנטונין ארטו, התיאטרון וכפילו ,תל אביב: הוצאת בבל, 1996.
נורית יערי, "מחזאי משוטט בשבילי תיאטרון: עולמו הדרמטי של יעקב שבתאי", זהבה כספי וגד קינר (עורכים), צפייה חוזרת: עיון מחודש במחזאות מקור.
הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013.
נורית יערי, "תיאטרון לאומי כ'בית גידול': נסים אלוני ו'הבימה'", גד קינר, שלי זר ציון ודורית ירושלמי, הבימה: עיונים חדשים בתיאטרון לאומי, תל אביב, 2017.
נורית יעקב היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר, חברת נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
נולדה בפרדס חנה ללאה ויוסף יעיש, עולים מתימן.
אחיה הבוגר מנחם יעיש נלקח ב-1952 לטיפול רפואי שממנו לא חזר ושמו נקשר בפרשת ילדי תימן.
אחיה מיכאל יעיש נהרג בשירותו הצבאי ב-1969 באזור רצועת עזה.
יעקב מרותקת לכיסא גלגלים והתאמנה מגיל צעיר במרכז הספורט לנכים.
הייתה חברה בנבחרת הנשים של ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים ואיתה השתתפה ארבע פעמים בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים בשנת 1972 ומשנת 1980 עד 1988. בתחרויות 1980 ו-1984 זכתה הנבחרת במדליות כסף ובשנת 1972 במדליית ארד.
בשנות השמונים התחרתה בישראל ובעולם בטניס כיסאות גלגלים.
בשנת 1986 זכתה באליפות ישראל בטניס נכים.
נישאה לספורטאי הנכה ציון יעקב.
היא גרה בזיכרון יעקב ויש לה שני ילדים.
נורית בר-יוסף היא כנרת יהודיה אמריקאית, בת לאב ישראלי ואם אמריקאית.
בשנת 2001 מינה אותה המנצח ליאונרד סלטקין לקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית (הצעירה ביותר שמונתה עד אז לתפקיד זה בתזמורת אמריקאית חשובה).
קודם לכן, משנת 1998 עד 2001 הייתה משנה לנגן הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון ושל תזמורת הטיילת של בוסטון ובעונת 1998-1997 הייתה משנה לנגן הראשי בסקציית הכינור השני של תזמורת סנט לואיס.
נורית בר-יוסף למדה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אהרון רוזנד ואחר בג'וליארד בניו יורק אצל רוברט מאן.
בר-יוסף הופיעה כסולנית עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הסימפונית הלאומית, התזמורת הסימפונית ותזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סנט לואיס ועוד.
בנגינת מוזיקה קאמרית הופיעה בפסטיבל המוזיקה הקאמרית של סיאטל, בפסטיבל המוזיקה של אספן, בטנגלווד ועוד.
עם זאת, היא אינה רואה את עצמה כסולנית אלא ככנרת, המופיעה מדי פעם כסולנית.
מופת הביצוע שאליו היא נושאת עיניה הוא יצחק פרלמן, שאל הקול שלו היא שואפת להשתוות.
נורית בר-יוסף הייתה בין מייסדי קבוצת הנגנים הקאמריים של מרכז קנדי ונמנתה עם חברי הקבוצה במשך תשע שנים, כמו כן, היא ממייסדי רביעיית דריידן.
היא הופיעה בבית הלבן עם מאסטרו כריסטוף אשנבאך.
בר-יוסף נישאה ביולי 2010 לאריך הקשר, נגן בסון.
נורית בר-יוסף מנגנת בכינור ז'אן באטיסט ויום משנת 1871, בהשאלה מן הספרייה.
פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של בוסטון
פרס ראשון בתחרות התזמורת הסימפונית של אוניברסיטת וולסלי
פרס ראשון בתחרות קורפוס כריסטי לאמנים צעירים
פרס ראשון בתחרות הקונצ'רטו של ג'וליארד
נוּרִית הַבִּיצוֹת (שם מדעי: Ranunculus ophioglossifolius) היא צמח ביצה חד-שנתי הגדל לרוב בביצות ובמקווי מים.
תפוצתו רחבה יחסית בעולם, והוא מוגדר ברשימה של IUCN כמין שמצב השימור שלו הוא "ללא חשש".
עם זאת, המין נמצא בסכנת הכחדה בכמה מארצות אירופה, ונכחד מישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20.
תיאור הצמח ובתי הגידול האופייניים
גובהה של נורית הביצות 15-40 ס"מ וגבעוליה חלולים, מחורצים, זקופים או נטויים.
עלי הצמח מסורגים, ועליו התחתונים ביותר בעלי כותרת ארוכה.
חודשי הפריחה של נורית הביצות הם אפריל ומרץ.
הפרחים שעירים מעט, מרובים וקטנים, וגובהם 6-10 מ"מ.
לפרח 5 עלי גביע, ו-5 עלי כותרת בצבע צהוב חיוור.
פרחי נורית הביצות הם דו מיניים בלבד.
זרעיה ופירותיה של הנורית אחידים.
נורית הביצה גדלה במקומות מרובי מים, בשקעים לחים, בתעלות ובקרקעות לחות וחשופות.
הצמח גדל בקרקעות שאינן מלוחות ובבתי גידול טבעיים בלבד.
נורית הביצות נפוצה בעולם בעיקר בדרום אירופה, צפון אפריקה, איי הים התיכון ומערב אסיה.
המין מוגדר ברשימה של IUCN ככזה שמצב השימור שלו הוא "ללא חשש".
עם זאת, הצמח נמצא בסכנת הכחדה בכמה מארצות אירופה.
כך למשל, בבריטניה אובדן בתי הגידול וההשפעה של שינויי האקלים מאיימים על הישרדות נורית הביצות.
בעבר, נוריות הביצות גדלו בישראל בביצות ובמקווי מים.
הצמח תועד בעבר בשרון מחדרה, בחוף פלשת מנחל שורק ובעמק החולה.
במאה העשרים נוריות הביצה נכחדו מן הארץ, וכיום לא ניתן לראותן בה.
ככל הנראה, היעלמות בית הגידול הביצתי בארץ היא שהובילה להכחדתו.
הצמח היה נדיר מאוד בארץ גם לפני הכחדתו.
נורית ישראלי (שם עט: Nora Sarel; נולדה ב-18 בספטמבר 1947) היא סופרת ואשת חינוך ישראלית.
נורית ישראלי נולדה בתל אביב לציפורה ומאיר יוסלוביץ.
אביה, יליד גרמניה עלה עם משפחתו ארצה ב-1933 ואמה ציפורה לבית פרידמן גדלה והתחנכה בארץ.
נורית שירתה בצבא כמורה חיילת באופקים ובמסגרת זו השלימה את השכלתה הפדגוגית וקיבלה תעודת הסמכה להוראה.
אחרי השירות הצבאי, למדה הוראת לקויי שמיעה ושימשה כמורה וכמדריכת מורים בבתי ספר בתל אביב.
בעקבות עבודתה זו כתבה את הספר "שי אינו שומע".
נורית היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית ומוסמכת בחינוך.
ב-1992 הצטרפה לבעלה, דובי ישראלי, ששירת כנספח צבאי ונציג משרד הביטחון בברזיל, פרו ובוליביה.
בעקבות שהייה של כשלוש וחצי שנים בדרום אמריקה, כתבה את הספר "הורטנסיה".
לאחר שחזרה מהשליחות שימשה כסגנית מנהלת המרכז הארצי לחינוך מיוחד, פיקחה על החינוך המיוחד במרכזים הפדגוגים, עסקה בכתיבת ספרי לימוד, ובהשתלמויות מורים, לימדה במכללה לחינוך והייתה שותפה ביצירת סרטי חינוך.
ישראלי נשואה, אם לשלושה, וסבתא לשמונה נכדים.
שי אינו שומע (ספריית הפועלים, 1981), ספר ילדים העוסק בקורות ילד לקוי שמיעה הלומד בגן ילדים רגיל.
הורטנסיה (הוצאת קוראים, 2010), רומן שגיבורו הוא צעיר ישראלי שאומץ בברזיל בהיותו תינוק ועם תום שרותו הצבאי יוצא לטיול תרמילאים בדרום אמריקה, בתקווה למצוא את "הביולוגים" שלו.
Three Voices (הוצאת Amazon, 2017), רומן באנגלית שעניינו מסע חיפוש זהות של אישה שהייתה ילדה בתקופת השואה.
Two Sides of Me (הוצאת Amazon, 2019) רומן באנגלית - תרגום הספר "הורטנסיה"
חתולה ושלום (הוצאת צמרת, 2021) ספר ילדים המתעד חיים בצל הקסאמים מבעד לעיניה של ילדה בת שבע.
Daughter of the desert Sect (הוצאת 2025 ,Amazon) רומן בשפה האנגלית העוסק בשתי דמויות, האחת עכשווית והשנייה מתקופת בית שני.
סיפור מולדת (צוות כתיבה, הוצאת יסוד, 2019), ספר לימוד לכיתה ד' בנושא יישובים בארץ (מולדת, חברה ואזרחות)
המפה המדברת (צוות כתיבה, הוצאת מודן, 1992), ספר לימוד ומדריך למורה בנושא קריאת מפה (גאוגרפיה)
להיות בעניינים (הוצאת "שמע", 1986), ספר לימוד סלנג בשפה העברית
חיים, שואה וזיכרון (צוות כתיבה, הוצאת מעלות, 2006), ספר וערכה להוראת השואה
עושים שולם (צוות כתיבה, הוצאת "יסוד", 2005) ספר לכיתה ד' להוראת כישורי חיים
עושים שולם (צוות כתיבה, הוצאת "יסוד", 2007) ספר לכיתה ב'-ג' להוראת כישורי חיים
הגדרות וקריטריונים להכנת תוכניות הוראה לחינוך המיוחד (צוות כתיבה, הוצאת ת"ל, המזכירות הפדגוגית, משרד החינוך, 2002)
קטלוג הספרייה האור-קולית (צוות כתיבה, הוצאת המרכז הארצי לחינוך מיוחד ולשיקום, 1992)
הם רוצים לשמוע (בימוי: ברק שקין)
קול החיים לפניו (בימוי: ברק שקין)
ואולי אותה שתיקה (בימוי: עליק ותיקאי)
הנגשת הספר שפת הסימנים של נועה לילדים לקוי שמיעה(הפיק וביים: זכריה רז) (לפי ספרה של נירה הראל)
הנגשת הספר דובל'ה בונה לו בית לילדים לקוי שמיעה (הפיק וביים: זכריה רז) (לפי ספרה של חיה שנהב)
הנגשת הספר פטר והזאב לילדים לקוי שמיעה (הפיק וביים: זכריה רז) (לפי ספרו של ארנה פויגט)
נורית הילר (נולדה ב-1960) היא מהרדיולוגיות הבכירות בישראל, מנהלת מכון הדימות ("מכון הרנטגן") ולשעבר סגנית מנהלת בית-החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
תחום מומחיותה הוא פענוח בדיקות CT ו-MRI של כל מערכות הגוף.
נולדה בחיפה וגדלה בבית דתי בקריית-ים.
אביה, מרדכי הוזמי, היה חוקר במשטרת ישראל.
בעקבות שירות לאומי בבית-חולים החליטה ללמוד רפואה.
היא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחתה ברדיולוגיה אבחנתית (רנטגן) בבית החולים שערי צדק בירושלים והשתלמה בדימות השלד בבית-החולים אלברט איינשטיין בניו יורק.
בבית החולים שערי צדק התמחתה בפיענוח בדיקות CT ו-MRI ובשנת 2000 עברה לבית-החולים הדסה.
משנת 2007 היא מנהלת את מכון הדימות ("מכון הרנטגן") בבית-החולים הדסה הר הצופים ובמשך חמש שנים שימשה כסגנית מנהלת בית-החולים ואחראית על מערך שעת החירום.
פרופ' הילר חברה בהסתדרות הרפואית, בהנהלת איגוד הרדיולוגים בישראל, ומשמשת כסגנית יו"ר הוועדה לבחינות ההתמחות ברדיולוגיה.
היא גזברית איגוד הרדיולוגים, יו"ר הוועדה המדעית של הכנס השנתי של איגוד הרדיולוגים הישראלי ומזכירה מדעית של כנס הרדיולוגים הישראלי-צרפתי.
במשך שנים היא עוסקת בהוראה ובהדרכת סטודנטים ומתמחים ברדיולוגיה.
סטודנטים לרפואה באוניברסיטה העברית דירגו אותה כמרצה מצטיינת.
פרופ' הילר פרסמה עשרות מחקרים ומאמרים בתחום הדימות והרדיולוגיה.
היא חברה באיגודים בינלאומיים של רדיולוגים, ומשמשת כסוקרת מאמרים עבור עיתונים מקצועיים בתחומה.
פרופ' הילר מתגוררת בירושלים, נשואה לרופא השיניים ד"ר חיים הילר, ואם לדנה הילר, אשת-מחשבים בחברת היי-טק.
נוּרִית אַרְסִית (שם מדעי: Ranunculus sceleratus) היא מין של צמח בעל פרחים ירוק-עד השייך לסוג נורית במשפחת הנוריתיים.
תחום תפוצת הצמח היא ברחבי חצי הכדור הצפוני באזורים של אקלים ממוזג ובטאיגה של אמריקה הצפונית ואירואסיה (כולל בישראל).
מקור שמו בעברית (וגם בשפות אחרות, דוגמת הגרמנית והצרפתית) הוא ברעילות שלו, שמקורה בריכוז הגבוה של בערך 2.5% של פרוטואנמונין.
רמה גבוה כזו מצויה גם במינים אחרים של נוריות, אבל ברוב המינים היא נמוכה יותר.
נורית ארסית היא צמח עשבוני שנתי עד רב-שנתי המגיע לגובה שבין 10 ל-80 סנטימטרים.
השורשים הסיביים הם כמעט באותו עובי.
הגבעולים חלולים, זקופים ומתפצלים בחלק העליון, הם חשופים למעט פלומה שעירה דלילה.
העלים מסודרים בדור בסיסי ושאר העלים מסורגים על הגבעול.
הן הדור הבסיסי המכיל בין 3 ל-13 עלים והן העלים בחלק התחתון של הגבעול בנויים מפטוטרת וטרף.
הפטוטרת חשופה או מכוסה בדלילות בפלומה ואורכה בין 1.2 ל-15 סנטימטרים.
הטרף הוא באורך בין סנטימטר ל-5 סנטימטרים, וברוחב בין 1.5 ל-6.8 סנטימטרים וצורתו מחומשת, צורת כליה, סגלגל עד עגול כשהבסיס בצורת לב והעלה מפורץ ונחלק לשלושה חלקים.
החלק המרכזי בצורת טריז עד מעוין והאונות הצדדיות הן אלכסוניות סגלגלות עד טריז.
הצד העליון חשוף והתחתון מכוסה פלומה.
נורית ארסית פורחת, כתלות במיקום, בין ינואר לנובמבר בתפרחת שיש בה פרחים רבים.
העוקץ של הפרחים מחורץ ואורכו בין 0.5 ל-1.5 סנטימטרים וחשוף.
הפרחים הם הרמאפרודיטים בקוטר 0.4 ל-0.8 סנטימטרים.
עלי הגביע הם ביצתיים-סגלגלים באורך 2 עד 5 מילימטרים, ורוחב בין 1 ל-3 מילימטרים.
עלי הכותרת הצהובים ביצתיים באורך בין 2.2 ל-4.5 מילימטרים ורוחב בין 1.4 ל-2.4 מילימטרים.
על עלי הכותרת יש את הצוּפנים, שסביבם, אבל לא עליהם, יש קשקשים.
יש בין 10 ל-19 אבקנים ועליהם מאביקים סגלגלים.
יש כמה עלי שחלה, שעליהם אין עמוד עלי, אבל יש צלקת באורך 0.1 מילימטרים.
הפרי הוא באורך 3 עד 13 מילימטרים, ובאורך בין 1.5 ל-7 מילימטרים ביצתי עד גלילי והוא מקבץ של פירות רבים המכונים אגוזיות, זרעונים או פרודות.
אורכן בין 1 ל-1.2 מילימטרים וקוטרן 0.8 עד 1 מילימטרים.
נורית ארסית היא צמח ביצה שנתי המתיישב על קרקעות בוציות כצמח חלוץ.
הצמח גדל במים עם עלים צפים טיפוסיים.
הפרחים מסודרים על ציר פרחים גלילי, בתפרחת צופנים חשופים ועד 100 שחלות.
כמאביקים פועלים בעיקר חרקים בעלי זוג כנפיים יחיד כמו זבובים.
לעיתים רחוקות יותר נצפתה גם האבקה עצמית.
הפירות הדביקים מעט מתפשטים לרוב במים, ולעיתים נדירות נדבקים לבעלי חיים ומתפשטים גם בדרך זו.
החיוניות של הזרעים של נורית ארסית נשמרת לאורך זמן, והם נובטים באביב (ככל שהלילות נעשים קצרים יותר).
לנורית ארסית יש טעם חריף והיא רעילה בכל חלקי הצמח.
המרכיבים הפעילים העיקריים הם: רונונקולין (ranunculin), אנמונין (anemonine) ופרוטואנמונין (protoanemonin).
תסמינים של הרעלה כוללים: תחושות כלליות חמורות כמו חוסר תחושה, סחרחורת, כבדות ראש, עילפון, דופק מהיר וחלש, כאבי בטן עזים; ובמקרים קיצוניים ההרעלה יכולה לגרום למוות.
כל חיות המשק יכולות לחלות אם הן אוכלות את הצמח, אבל הבקר פגיע במיוחד.
מגע של הצמח בעור עלול לגרום לגרד לאודם התנפחות, שלפוחיות ופצעים שאינם נרפאים בקלות.
התופעה דומה לכוויות מדרגה שנייה.
בדנית נוהגים לכנות את הצמח "נורית הקבצנים" (tigger-ranunkel) מהעובדה שקבצנים נהגו למרוח על החלקים החשופים של גופם את המוהל של הצמח על מנת ליצור פצעים ופריחה על מנת לגרום לרגשי חמלה של עוברים ושבים.
נורית ארסית נפוצה בחצי הכדור הצפוני וגדלה הן באירואסיה והן באמריקה הצפונית.
היא משגשגת בביצות ובכרי דשא מוצפים ומקורו בעיקר בקרקעות בוציות עשירות בהומוס עשיר בחומרים מזינים.
בישראל אפשר למצוא נורית ארסית ברמת הגולן, בבקעת החולה, בארץ כינרות ובשרון.
reptabundus – תחום תפוצה בצפון פינלנד ובצפון-מערב רוסיה.
multifidus- תחום התפוצה בצפון-מערב אמריקה הצפונית.
longissimus תחום התפוצה ממינסוטה עד אלבמה.
נורית דאבוש (נולדה ב-23 באוגוסט 1966) היא מרצה בקריה האקדמית אונו לאסטרטגיה תקשורתית.
לשעבר יושבת ראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, יושבת ראש דיקטוריון "הבימה" ודירקטורית בבנק יהב.
נולדה באשקלון לאברהם וניצה (מיסה), שעלו מלוב בשנת 1949. בתחילה הגיעו לירושלים ואחר כך עברו לאשקלון.
הצעירה במשפחה של שמונה אחים ואחיות.
כנערה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה 'זהו זה', בפינה שבה הגשימו חלומות.
את השירות לאומי עשתה כמדריכה במד"צים.
היא סיימה לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וחינוך בלתי פורמלי באוניברסיטה בר-אילן, נבחרה לאגודת הסטודנטים ושלוש שנים הייתה פעילה.
התמודדה ליושבת ראש האגודה אך הפסידה.
במקביל עבדה במחלקת המחקר של המוסד לביטוח לאומי.
והייתה בין המגבשים את הצעת חוק הסיעוד הממלכתי.
לאחר מכן עבדה כעוזרת דובר משרד השיכון תחת שר הבינוי והשיכון אריאל שרון.
בהמשך נבחרה לשמש כדוברת האגודה למען החייל.
שימשה יועצת אסטרטגית לפרויקטים לאומיים.
ב-1995 החלה להרצות בתחומי תקשורת, דוברות, יחסי ציבור והסברה.
בחוג לתקשורת בבר-אילן ובמכללת עמק יזרעאל ובית-הספר לעיתונאות ולתקשורת כותרת.
בבחירות 1996 עבדה עם זבולון המר כחלק מהמערך האסטרטגי.
במרץ 2012 מונתה לסגנית יו"ר דירקטוריון תיאטרון הבימה, ואחר כך ליושבת ראש התיאטרון במשך כשלוש שנים וחצי.
שימשה חברה בוועדה לבחירת מדליקי המשואה וכשנתיים נציגת ציבור בוועדה לסל התרופות, ובוועדת האיתור לדירקטוריון תאגיד השידור הציבורי כאן.
כמו כן שימשה דירקטורית בחברות ממן - מסופי מטען וניטול, חברת כביש חוצה ישראל, המשקם, וקרן קיסריה.
בשנת 2020 מונתה כחברה במועצה של המוסד לביטוח לאומי.
שימשה כיו"ר חברת גני יהושע.
כיום היא מרצה לאסטרטגיה תקשורתית בקריית־אונו ודירקטורית בבנק יהב.
ונשיאת איגוד דוברי רשויות המקומיות לשעבר.
דאבוש היא אם חד הורית לבת ומתגוררת ברמת גן.
בפברואר 2025, החליטה הוועדה לבדיקת מינויים ברשות החברות הממשלתיות להמליץ לדחות את מינויה בידי שרת התחבורה מירי רגב לתפקיד יושבת ראש חברת נתיבי איילון הממשלתית, בטענה להיעדר ניסיון רלוונטי בתחום פעילות החברה.
נורית ליטמן (נולדה ב-8 בדצמבר 1966) היא עורכת דין ישראלית, אשר שימשה בין השנים 2017–2021 כמשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים, ובין השנים 2012–2017 כפרקליטת מחוז ירושלים (פלילי).
נולדה ב-1966 לתמר ויורם זיו, ששימש מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר בממשלת מנחם בגין (1979–1981).
בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1989 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה כסטודנטית ובהמשך כמתמחה.
חברת מחזור 2015 של קרן וקסנר.
ליטמן מילאה שורת תפקידים ניהוליים במחוז ירושלים של הפרקליטות, לרבות תפקידים ניהוליים ובהם המשנה לפרקליט מחוז ירושלים וממלאת מקומו.
בינואר 2012 נבחרה לפרקליטת מחוז ירושלים (פלילי).
במסגרת תפקידיה לאורך שנים ייצגה את המדינה בתיקים פליליים מרכזיים ובהם: פרשת הבנק למסחר, פרשת השר שלמה בניזרי, פרשת השוחד בפיקוח העירוני בירושלים, פרשיית "הכנופיה הירושלמית", תיקי פשיעה חמורה ותיקי צווארון לבן.
כן ליוותה את חקירות תיקי 1000 ו-2000, פרשת מעונות ראש הממשלה (תיק המעונות), פרשת הרב יונה מצגר, פרשת הרב מוטי אלון, תיק חזון ישעיה, רצח מוחמד אבו ח'דיר, רצח בני הזוג מעוז, רצח נועה אייל ועוד.
כן הייתה אחראית במסגרת תפקידה על תיקי הביטחון וההסתה המרובים במחוז ירושלים.
באפריל 2017 נבחרה ליטמן לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים.
במסגרת תפקידה המשיכה לפקח על חקירות תיקי נתניהו, השתתפה בשימוע שנערך לנתניהו והחזיקה בעמדה לפיה היה על היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט להגיש כתב אישום באשמת שוחד כנגד נתניהו בכל התיקים.
בדצמבר 2019 הייתה בין מועמדי היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לתפקיד ממלא מקום פרקליט המדינה.
בפברואר 2020 הייתה בין בכירי הפרקליטות אשר נאבקו, ללא הצלחה, נגד מינוי דן אלדד לתפקיד כממלא מקום פרקליט המדינה.
באפריל 2020 חיברה את מכתבם של בכירי הפרקליטות כנגד אלדד.
בין השאר נטען כנגד אלדד, כי בדיקה שפתח בפרשיית מסמך הרפז משמשת "קרדום לחפור בו לצורך הדיפת הביקורת המוצדקת של היועמ"ש" נגד אלדד.
במאי 2020 הסמיך מנדלבליט את ליטמן לנהל את ההיבטים הניהוליים השונים במשבר הקורונה בפרקליטות.
במסגרת תפקידה הובילה לצד בכירים נוספים בפרקליטות המדינה את חקירתו של חבר הכנסת מיקי זוהר בחשד לסחיטה באיומים של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, אשר נסגר לבסוף בין השאר בהמלצתה.
באפריל 2021 פרשה ליטמן ממשרד המשפטים ומתפקידה כמשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים.
מאז פרישתה מפרסמת ליטמן מאמרים מפעם לפעם בעיתונות בתחומים משפטיים, דוגמת תמיכה באנשי הפרקליטות, בין השאר בעניין משפט נתניהו.
כן מתראיינת בנושאים שונים דוגמת משפטו של רומן זדורוב, פרשת מין תמורת מינוי והסדרי הטיעון עם אריה דרעי ויעקב ליצמן, ועוד, לכלי תקשורת ולהסכתים.
כמי שהייתה שותפה להליכי החקירה והגשת כתב האישום, ליטמן מתראיינת בקביעות בכלי תקשורת בעניינו של משפט נתניהו.
בראיונות טענה שוב ושוב שהתיקים לא קורסים וגם לאחר המלצת השופטים לוותר על האישום בשוחד אמרה ש"יש מספיק אירועים שבהם בית המשפט הצביע על קשיים ובכל זאת התיק נגמר בהרשעה".
ליטמן נשואה לעיתונאי גיל ליטמן, דוקטור להיסטוריה, ואם לשלושה.
נורית יעקבס־ינון (נולדה ב־6 בספטמבר 1973) היא במאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה, בעלת 'סרטי אלומה', אמנית מיצבי וידאו, אוצרת ופעילה חברתית ישראלית.
יעקבס־ינון גדלה במשפחה דתית בעיר רחובות, בתם של אלחנן ונעמי יעקבס, אחות של ירון, יהונתן וידידיה.
נשואה לזהר ינון, בנו של מיכה ינון, אח של איל ינון ואם לארבעה ילדים.
בשנים 1998-1994 למדה קולנוע במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה, במקביל ללימודי הוראת קולנוע במכללת ליפשיץ.
בתקופת לימודיה שודר בערוץ 2 סרט עלילתי קצר בבימויה, 'לא דיברנו עוד על הזקנה' (1997).
סרט הגמר שלה 'משונה להיות אשה פשוטה' (1999) הוקדש למשוררת זלדה ושודר בערוצי הטלוויזיה.
בתום לימודי הקולנוע ב"מעלה" למדה עריכה בבית הספר ג'אמפ קאט בתל אביב.
מאז לימודיה ולאורך שני עשורים עבדה כרכזת מגמות ומורה לקולנוע והייתה מדריכה ארצית לקולנוע במשרד החינוך - במקביל ליצירה קולנועית ואמנותית.
ב־2006 סיימה תואר ראשון בחינוך ותקשורת במכללת ליפשיץ.
לאב של הפדרציה היהודית של ניו יורק 2022.
יעקבס־ינון היא ממייסדות ומובילות "פורום הקולנועניות ויוצרות הטלוויזיה בישראל" וממנהלות קהילת הפייסבוק שלה; חברת עמותת 'אחות גדולה' לקידום נשים במרחבי הקולנוע והטלוויזיה.
חברת עמותת 'התחלה' ארגון חינוכי חברתי הומניטרי לשינוי בארץ ובעולם, חברת 'פרויקט דינה' הפועלות למען צדק והכרה בפגיעות מיניות שהתקימו 7/10 ובשבי, ועורכת ויזואלית של הספר 'למען הצדק, השבעה באוקטובר ומעבר לו' הכולל את הדוח של פרויקט דינה.
חברת האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה; לקטורית, שופטת ומנהלת אמנותית של מיזמי קולנוע בפסטיבלי קולנוע שונים ובקהילה (בין היתר, מנהלת אמנותית של תחרות סרטי סטודנטים בפסטיבל 'אפוס' לסרטי תרבות ואמנות במוזיאון תל אביב, 2018-2010; מנהלת אמנותית ומנחה של מיזם "ישראלים מהסרטים" - סדרות קולנוע המארחות יוצרים עם סרטיהם.
מרצה לקולנוע, תרבות ואמנות, ליהדות ומגדר במסגרות שונות.
קולנוע וטלוויזיה – פילמוגרפיה נבחרת
יעקבס־ינון נעה בין התיעודי לאמנותי ועוסקת רבות בחיבור שבין נשים ודת.
שאלה תשובה (2021) סדרת טלוויזיה שביימה עבור תאגיד השידור הישראלי המפגישה חוזרים בתשובה עם יוצאים בשאלה.
סולו (2018) - סדרת טלוויזיה על האירוויזיון למוזיקאים צעירים שביימה עבור תאגיד השידור הישראלי.
האשה מהסינמטק (2015; 52 דק') - סרט תיעודי העוקב במשך עשר שנים אחרי ספאא דאבור, מוסלמית דתייה מנצרת, שייסדה את הסינמטק הראשון בעיר ערבית במדינת ישראל.
הסרט זכה בתחרות הישראלית בפסטיבל הבינלאומי 'אפוס' לסרטי תרבות ואמנות 2016, והוא הבחירה הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, 2015.
מעשה באשה וחלוק (2014; 30 דק') - סרט העוסק בטבילת נשים מתגיירות, שנוצר בעקבות תערוכה (באותו שם).
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע היהודי בסינמטק ירושלים 2014, ושודר ברשות השידור – הערוץ הראשון בשנת 2016.
ברית: על נשים, אלוהים ומה שביניהם (2005; 52 דק') - סרט העוסק בימים המתוחים שבין הלידה לברית, מנקודת מבטן של נשים – אימהות וגם עקרות.
הסרט שודר בערוץ עשר, זכה לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Religion Today באיטליה 2006.
סוף' (2002; 30 דק') - סרט העוסק בסיפור מפרץ אילת מזווית של מי שבחרו להפוך אותו לבית.
הסרט בוים עבור הסדרה 'אדם אדמה' בעריכת לוי זיני ובהפקת משה אלפי, ושודר ב־yes+.
ראיתי פעם ילד השדה – לזכרו של ערן שמיר (1998) - סרט זיכרון על ערן שמיר, סגן מפקד סיירת צנחנים שנהרג במבצע מרכבות האלים ב־1997. מאז יצירתו, משודר הסרט מדי שנה בערוצי הטלוויזיה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ובכל נפשך – סיפורו של רועי קליין (2007) - סרט זיכרון על רב-סרן רועי קליין, שקיבל לאחר מותו במלחמת לבנון השנייה את עיטור העוז.
הסרט שודר בערוץ הראשון ובערוץ השני, ובמאות הקרנות בארץ ובעולם.
צמאה נפשי לאלחי (2017) - וידאו ארט על אלחי טהרלב, בנם של אביטל והרב אהד טהרלב, חייל גולני שנהרג בפיגוע דריסה במהלך פעילות מבצעית בכניסה לעפרה בשנת 2017.
וידאו ארט, אוצרוּת ותערוכות נבחרות
'נורית יעקבס ינון: מי בפנים; מי בחוץ' תערוכת יחידה (גלריית הביאנלה, מתחם שערי צדק הישן בירושלים, 2022) אוצר: ד"ר דוד שפרבר
תערוכת יחידה שסיכמה מסע אמנותי אקטיביסטי בשלושה חלקים, הטרילוגיה 'מי בפנים; מי בחוץ', שעסקה בקשרים שבין נשים, דת ומדינה.
מיזם רב־תחומי זה כלל תערוכות, מיצבי וידאו ארט, סרטים, ספרים, הרצאות, הופעות בתקשורת ופעילות חברתית להעלאת סוגיות הגיור, הממזרות ומקומן של נשים במרחב לשיח הציבורי וקריאה לתיקון.
'מעשה באשה וחלוק' (2013-2015) – בשנת 2013 יזמה יעקבס־ינון תערוכה קבוצתית שעסקה בטבילת נשים מתגיירות לעיני דייני בית הדין.
התערוכה הוצגה בבית האמנים בתל אביב באוצרות של רז סמירה והוצגו בה מיצבי וידאו־ארט שיצרה יעקבס־ינון, לצד עבודות של אמנים נוספים ומדרש מודרני שכתבה טו"ר רבקה לוביץ.
במקביל לתערוכה ערכה יעקבס־ינון במשותף עם האוצרת קטלוג ואסופת מאמרים בשם 'מעשה באשה וחלוק'.
בהמשך ביימה והפיקה סרט תיעודי באותו שם (2014), וכן הוציאה אסופת מאמרים ומארז וידאו (2015).
'ממזרים: סימון ומחיקה (2017) – מיזם רב־תחומי המוקדש לתופעת הממזרים ביהדות, שהוצג במסגרת הביאנלה של ירושלים, 2017, באוצרות משותפת של יעקבס־ינון ואמילי ד' בילסקי.
המיזם כלל מיצבי וידאו ארט של יעקבס־ינון, שיתופי פעולה עם אמנים נוספים וספר הגות דו־לשוני בנושא.
'הסופרג'יסטיות העבריות: 100 שנים' (2019) – מיזם רב־תחומי העוסק בזכות הבחירה לנשים בארץ ישראל שהוצג במסגרת הביאנלה של ירושלים, 2019, באוצרות משותפת עם אמילי ד' בילסקי.
גם כאן הציגה יעקבס־ינון מיצבי וידאו ארט שיצרה, ושיתפה פעולה עם אמנים נוספים.
אבן להחלפה (2005; 4 דק') - וידאו ארט שתיעד החלפה של אבן בכותל המערבי בשנת 2005. עבודת הווידאו שודרה בערוץ השני (2006), הוקרנה בפרויקט 'מבטים' בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסינמטק ירושלים 2005, ובפסטיבלים רבים בעולם.
עיר עולם (2023; 3 דק') - וידאו ארט על תל אביב כעיר עולם שמוצב בפתח תערוכת הקבע של מוזיאון העיר תל אביב שבבניין העירייה הראשונה בכיכר ביאליק
עמדתי בירושלים (2007; 7 דק') - וידאו ארט על השיר 'עמדתי בירושלים' של זלדה.
עבודת הווידאו הוצגה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים 2007 והוקרנה בפסטיבל אפוס 2016 ו־2021, ובפסטיבלים רבים בעולם.
גוף הטקסט: אמנות פמיניסטית במרחבי הדת והתרבות בישראל (2021) - תערוכה מקוונת במסגרת הכנס הבינלאומי ע"ש טייגר 'פמיניזם בדתות האברהמיות'.
אוצרות: נורית יעקבס־ינון וד"ר דוד שפרבר.
תיקון חצות (2021) - תערוכה קבוצתית של המחלקות לעיצוב תקשורת חזותית באקדמיות לאמנות בישראל.
התערוכה הוצגה במרחב החברתי תל אביב (מועדון הפוסיקט לשעבר) ובמרחב המקוון.
אוצרות: נורית יעקבס־ינון וד"ר אפרת גרוסמן.
הגלריה העירונית רחובות, אוצרות: יערה רז חקלאי.
אוצרות: שולה קשת ויערה רז חקלאי
'שם בדוי, סיפור אמיתי' (2022) תערוכת יחידה של שירי אורון שהוצגה באוניברסיטת בר-אילן.
נשואות לעתיד (2023) (Looking Ahead) אמניות פוגשות נשים כלואות בנישואין.
תערוכה קבוצתית של אמנות עכשווית: ציור, פיסול ומיצב בטכניקה מעורבת.
התערוכה הוצגה בתיאטרון ירושלים ובכנסת ישראל ובגלריית הסנאט של אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
מאה מטר (2020) תערוכת צילום קבוצתית בתקופת הקורונה שהוצגה בשדרות רוטשילד בתל אביב.
תיאטרוןהחבדניקים'' (2022) - מחזמר קומי בתיאטרון הקאמרי.
בימוי: אודי גוטשלק גלעד קימחי.
הופק עבור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע ומפעל הפיס.
מפיק משה אלפי, טושוט הפקות.
בתמיכת קרן ת"א ע"ש יהושע רבינוביץ ובתמיכת קרן גשר, עבור הרשות השנייה.ים, סוף.תסריט ובימויתיעודי30 דק'2002פרק מתוך הסדרה 'אדם אדמה' ביזמת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בעריכת לוי זיני.
מיצבי וידאו ארט, קולנוע ניסיוני, וסטילס
הפקה: מיכה שגריר וסמדר קרןאבן להחלפהבימוימיצב וידאו-ארט4 דק'2005הוקרן בפרויקט 'מבטים' של הקרן החדשה לקולנוע בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסינמטק ירושלים וטלעד 2005. שודר בערוץ השני 2006. הוקרן בפסטיבלים רבים בעולם.
הפקה מיכה שגריר וסמדר קרן.קולות מירושליםבימוי ועריכהמיצב וידאו,20 דק'1999ליווה מיצב סאונד שיצרה אילנה צוקרמן בתערוכה קבוצתית שהוצגה באוהיו - ארצות הברית, ובבית האומנים בירושלים
+שםקרדיטסוגהאורךשנהבמאיהערותפרפרים של שבתבימוי ועריכהכתבות קצרות2004עבור ערוץ הופאפוטרופוסעריכהדרמה30 דק'2004חורחה גורביץ'עבור מרכז אשלדוח מחצוצרה בואדיעריכהתיעודי24 דקות2003צח ניסנבויםמאחורי הקלעים של סרט קולנוע בשם זה בבימוי סלבה ולינה צ'אפלין.
שודר ערוץ 3 - ICPתעלומת האוצר האבודעריכהעלילתי28 דק'2001קלטת ילדיםהשמיטה הראשונההפקה ועריכהעלילתי17 דק'2000עבור מוזיאון במזכרת בתיהדודה דיהעריכהדוקומנטרי27 דק'1998משה חורישודר בקשת במאי 2001. פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת תש"ס בבית הספר מעלה, ציון לשבח בפסטיבל הסרטים היהודי בירושלים.
כמו כן הוקרן בפסטיבל הספרדי בניו יורק, בפסטיבל היהודי בסן פרנסיסקו, בפסטיבל הישראלי בניו יורק, לוס אנג'לס, מיאמי ושיקגו, בפסטיבל סרטי סטודנטים בבלגרד יוגוסלביה ובאילינוי ארצות הברית, בפסטיבל חיפה ובראש פינה, ובהקרנות מיוחדות בבון גרמניה, בניו דלהי הודו, ובמוזיאון היהודי בפריז.
נורית גפן בצר (30 במרץ 1948 – 29 במרץ 1977) הייתה מאיירת ספרי ילדים ישראלית.
נורית גפן נולדה בנהלל לישראל גפן ואביבה דיין, אחותו של משה דיין.
אחיה הבכור יהונתן גפן, סופר ומשורר ואחיותיה הצעירות זהר בצר (שנשואה לאייל בצר, אחיו של מוקי בצר) וענת בן ארי (אמו של גון בן ארי).
ב־1965 סיימה בהצטיינות קורס ציור גרפי בחיפה.
בפברואר 1967 נישאה למוקי בצר, איש צבא אותו הכירה בנעוריה בנהלל.
בספטמבר 1967 נולד בנה היחיד, שאול בצר, לימים במאי, תסריטאי וסופר, והיא הקדישה את זמנה לטיפול בו.
בנובמבר 1967 מתה אמה, מוות שנודע לאחר מכן כהתאבדות.
בתחילת שנות ה-70 הוצגו עבודותיה בתערוכה בבית יד לבנים בגבעתיים.
ב-29 במרץ 1977 התאבדה בעקבות דיכאון ממנו סבלה.
בראיונות ציין אחיה, יהונתן גפן, כי השיר "אופליה הקטנה" נכתב עליה.
גפן בצר איירה מספר ספרי ילדים.
היא איירה את ספרי הילדים של אחיה יהונתן גפן: "שירים שענת אוהבת במיוחד", "יום אחד...
בנוסף איירה את ספרה של לאה גולדברג "גן החיות" ואת ספרו של אוריאל אופק "בוא לטייל אבא, טוב?".
יהונתן גפן, שירים שענת אוהבת במיוחד, הוצאת דביר, 1969
כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד, הוצאת דביר, 1970
לאה גולדברג, גן החיות, הוצאת דביר, 1970
אוריאל אופק, בוא לטייל אבא, טוב?, הוצאת ספרית הפועלים, 1970
יהונתן גפן, הכוכבים הם הילדים של הירח, הוצאת דביר, 1974
נורית יוחנן היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני פלסטינים והעולם הערבי של "טיימס אוף ישראל".
לפני כן עבדה בתאגיד השידור הישראלי "כאן".
יוחנן החלה את הקריירה שלה בתחום העיתונות באתר ynet.
לאחר כשנה עברה לעבוד בתאגיד השידור "כאן" כקשבת, ולאחר שנה החלה לשמש בתפקידה הנוכחי ככתבת לענייני פלסטינים.
בשנת 2025 פרשה מהתאגיד והחלה לפרסם כתבות בעיתון "טיימס אוף ישראל".
בנוסף, החלה לפרסם טור שבועי בשם "סבאח אל-נורית" בעלון השבת "הדור".
יוחנן היא בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ותקשורת וסטודנטית לתואר שני בלימודי מזרח תיכון באוניברסיטת תל אביב, שם היא כותבת תזה על "תפקיד הרווקות הפלסטיניות באינתיפאדה הראשונה" בהדרכת ד"ר הראל חורב.
הייתה עוזרת מחקר והתמחתה בתוכנית לחקר הטרור במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה.
יוחנן נשואה ואם לשתי בנות.
נורית גרונאו (נולדה ב-28 באוקטובר 1969) היא פסיכולוגית קוגניטיבית, פרופסור חבר במחלקה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
פרופסור גרונאו למדה את כל תאריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא סיימה בשנת 1994 תואר ראשון בפסיכולוגיה ומוזיקולוגיה, ובשנת 1997 סיימה תואר שני בנוירופסיכולוגיה.
את הדוקטורט היא סיימה בשנת 2004 בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
נושא עבודת הדוקטור שלה היה השפעתם של גירויים משמעותיים וגירויים תלויי-מטלה על מנגנון הקשב במטלות ממקדות.
העבודה נכתבה בהדרכתם של פרופסור אשר כהן ופרופסור גרשון בן שחר.
בשנים 2004 עד 2007 שהתה בהשתלמות פוסט דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
בשנת 2008 החקבלה כחברה במחלקה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2010 הועלתה לדרגת מרצה בכירה, ובשנת 2017 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
מחקריה של פרופסור גרונאו מתמקדים בתפיסה חזותית, בקשב חזותי ובזיכרון חזותי.
היא בוחנת את היעילות שבה מנגנון הקשב מסייע לנו לברור גירויים בשדה החזותי, ואת הגורמים שמשפיעים על היכולת לבצע אינטגרציה בין הגירויים במצבים של משאבי קשב מוגבלים.
מחקריה עוסקים באופן שבו אנשים זוכרים פרטים של עצמים בודדים ושל סצנות שלמות בעולם חזותי דינמי ובר-חלוף.
בתוך כך, היא חוקרת את המרכיבים הסמנטיים המעורבים בעיבוד וזיכרון של עצמים ושל סצנות.
היא הייתה בין היוזמות והמקימות של האגודה הישראלית לפסיכולוגיה קוגניטיבית (ISCoP), והיא חברה בוועדה המארגנת של הכנס השנתי של האגודה.
נוסף על כך, היא חברה בוועדות שיפוט של כנסים בין-לאומיים, כגון הכנס השנתי של ה-Psychonomic Society, והכנס השנתי של ה-Visual Science Society.
בשנת 2021 הצטרפה לתוכנית מובילים באקדמיה, תוכנית לאומית לפיתוח מנהיגות אקדמית, ביוזמת המועצה להשכלה גבוהה בישראל וקרן אדמונד דה רוטשילד.
עבודותיה של גרונאו התפרסמו בכתבי עת בין-לאומיים רבים והיא גם חברת מערכת במספר כתבי עת.
פסיכולוגיה קוגניטיבית (כרך ב', עם דן זכאי), רעננה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2010.
נורית טל-טנא (נולדה ב-1974) היא אוצרת אמנות עצמאית, חוקרת ומרצה.
מחברת הספרים "הדובה הגדולה – מדברות על דיכאון אחרי לידה", (2019), ו"אמא לא באמת מתה - שנת אבל" (2025), בהוצאת פרדס.
טל-טנא גדלה בפתח תקווה בבית דתי למשפחה חד הורית.
בעלת תואר ראשון מטעם האוניברסיטה הפתוחה, ותואר שני בתולדות האמנות מטעם אוניברסיטת תל אביב.
אצרה תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות מלוות מחקר בגלריות, מוזיאונים וחללים אלטרנטיביים, ביניהם: מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון ינקו דאדא, מוזיאון נחום גוטמן ועוד.
רבות מהתערוכות מתמקדות בזיקה להיבטים חברתיים, חלקן במתן ביטוי בהיבט אוטוביוגרפי.
ההיבט החברתי מוצא את ביטויו באוצרות ובעשייתה האקטיביסטית בחיבור בין אמנים, תערוכות ועמותות.
בשנת 2008 אצרה תערוכת מכירה בשיתוף בית המכירות סותבי'ס שהכנסותיה נועדו לעמותת A.L.S.
בשנת 2012 אצרה תערוכה נוספת בשיתוף סות'ביס "לב שלם הוא לב שבור" לאמנים דניאלה ושי אזולאי שהכנסותיה נועדו לעמותת ת.מ.ר.
ובשנת 2013 אצרה תערוכה לאמן דודו גרשטיין "רוכבים ברוח" שהכנסותיה נועדו לבי"ח אלי"ן לילדים.
טל-טנא יזמה ואצרה במהלך עשור (2013–2022) את התערוכה השנתית "אמני העמק" בעמק יזרעאל בחסות המועצה, בה הציגו כשבעים אמנים, ביניהם: יעקב דורצ'ין, אלי שמיר, נירוונה דאבח ועוד לצד אמני 'ארט ברוט' מכפר תקווה.
התערוכה הוצגה בשנותיה הראשונות בתמרת ובהמשך ב'מוזיאון העמק' בקיבוץ יפעת.
בשנת 2011 אצרה את התערוכה "אי-מהות" אודות דיכאון אחרי לידה, בין האמניות המשתתפות היו פסי גירש, נועה צדקה, מירי נשרי וטלי בן בסט.
כהמשך לעיסוקה במורכבות 'אידאת האם', בשנת 2015 אצרה את התערוכה הקבוצתית: "על שדי (י)ם ובקבוקים" בהשתתפות: שירה ריכטר, מירית כהן כספי, ועוד.
בשנת 2017 אצרה תערוכה רטרוספקטיבית לרקדנית והכוראוגרפית רנה שינפלד "לרקוד" בה עקבה אחר התפתחות יצירתה, בהתייחסות להשפעות פנים וחוץ אמנותיות, קשרים ביוגרפים, מוזיקליים, אמנותיים, חברתיים ואחרים.
המאגדים יחדיו ל"אנטומיה של מחול" ולעשייה האינדיבידואליסטית המיוחדת לה.
והצגת יצירותיהם של אמנים שעסקו בדמותה, ביניהם: הצלם מולה הרמתי, רות צרפתי, משה שטרנשוס ועוד.
בשנת 2019 חיברה והוציאה את הספר "הדובה הגדולה - מדברות על דיכאון אחרי לידה" המלווה ביצירות אמנות ומכיל את סיפוריהן של נשים שחוו דל"ל ממגזרים שונים ביניהם: אחינועם ניני, קרוליין לנגפורד ועוד.
בשנת 2019 אצרה במוזיאון ארץ ישראל את התערוכה "מיתולוגיות ארץ ישראליות" לצלם עדי נס ולצייר אלי שמיר.
תערוכה זו הפנתה מבט על היבטיו המרובדים של מרחבי הארץ והשתלשלות מצבנו התרבותי, הלאומי והפוליטי, הציוני והפוסט-ציוני, החברתי והכלכלי.
בשנת 2020 אצרה במוזיאון ארץ ישראל את התערוכה "Data Mining" לאמן שחר מרקוס התערוכה הציבה את הקונפליקט המרכזי המתקיים בין הסקרנות לחשוף את הידע הקבור, לבין האחריות לשימורו העתידי.
מרקוס נוכח בעבודותיו בתפקיד "הגיבור" הראשי, מחליף זהויות ותפקידים בו זמנית.
בשנת 2020 אצרה בגלריית בסיס, תערוכה מיני רטרוספקטיבה "יש מצב" לצלם אלכס ליבק.
בשנת 2021 אצרה לצלם בועז לניר בשיתוף סרטוני ארכיון של קיבוץ שער העמקים של הצלם הלל לבני את התערוכה "קיבוץ שער העמקים - אנשים" - פסיפס היסטורי משותף, המתעד את פני הקהילה הקיבוצית המשתנה, שראשיתה כקולקטיב, כחברה שיתופית, עד לחברה המדגישה את האינדיבידואל, העוברת להפרטה.
"שער העמקים", שהוקם ב-1935 כמראה מקום, המדגים את פני החברה הקיבוצית המשתנה בנוף הישראלי.
בשנת 2021 אצרה ב'מקום לאמנות' תערוכה שעסקה באונס ופגיעה מינית, "האיש בחליפה החומה – A tale to tell", היצירות הוצגו תחת הכפפה סובייקטיבית לטרמינולוגיה עצמאית, בבחינת "רדי-מייד אוצרותי", לטובת 'תזה' אוטוביוגרפית, האמנים שהציגו: פמלה לוי, אלכס ליבק, רעות פרסטר, חנאן אבו חוסיין ועוד.
התערוכה הוצגה בשיתוף איגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית בישראל.
ב־2022 אצרה תערוכת יחיד לצלם אלדד רפאלי Alenby - Day for night שעסקה בתצלומים של חיי הלילה בתל אביב בשנות ה-90 מתארים את הסצנות חסרות הרסן, המבטאות תרבות אקסטטית ורדיקלית לזמנה – בהתייחסות למועדונים ובראשם "אלנבי 58" אשר הופך למוקד תסיסה חברתית ותרבותית היתוך בין הקהל ההטרוסקסואלי לבין הקהילה הגאה.
בשנת 2022 עסקה בהיבט חברתי נוסף בתערוכה בהשראת נפגעת טרור, בהתייחסות ל"צלקת" בהשתתפות האמנים: ורדי כהנא, ראובן קופפרמן, פריד אבו שקרה, זיו קורן ועוד.
בשנת 2023 אצרה את התערוכה הרטרוספקטיבית בהיבט חברתי- פוליטי: "רות שלוס באום אל פחם - מאה שנה להולדתה", בגלריה אום אל פחם..בשנת 2024 אצרה את התערוכה הרטרוספקטיבית לורדה ברגר והתערוכה "מיינדפולנס ברוטשילד".
בשנת 2025 אצרה את התערוכה "אמא לא באמת מתה - שנת אבל" בהיבט אוטוביוגרפי במקביל להוצאת ספרה השני, הנושא את שם התערוכה.
בין האמנים שהציגו: ערן שקין, ליאב מזרחי, איילת כרמי ועוד, גלריה מנשר.
נורית גל (נולדה ב-10 במאי 1968) היא מומחית לכלכלה ורגולציה של משק החשמל, ויועצת לחברות בתחום האנרגיה.
כיהנה כסמנכ"לית חשמל ורגולציה ברשות החשמל.
במסגרת תפקידה הובילה שינויים מערכתיים במשק החשמל, ובהם הסדרת שוק החשמל הסיטונאי, שהיה בסיס להפרטת תחנות הכוח של חברת החשמל והקמת תחנות כוח חדשות, הסדרות למתקנים פוטו-וולטאיים, כתיבת מפת הדרכים לפיתוח מקטע הייצור במשק החשמל ופרסום דו"חות עומק שנתיים על מצב משק החשמל.
במסגרת שירותה בצה"ל כבוגרת תוכנית תלפיות הייתה האישה הראשונה בתפקידי ראש מחלקת הארגון וראש המרכז לניתוח מערכות (מנת"ם) באגף התכנון בדרגת אלוף-משנה.
נורית גל נולדה ב-1968 בירושלים לתקווה לבית בן-אליהו, ולבן-ציון יהושע-רז, שהיה מנכ"ל הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1986 התגייסה למחזור ח' של תוכנית תלפיות.
ב-1989, קיבלה תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים והחלה את שירות הקבע בצה"ל.
בראשית שירותה הוצבה בחיל החימוש ועסקה במיגון כלי רכב משוריינים.
במקביל לשירותה הצבאי סיימה ב-1996 תואר שני במדעי הניהול מאוניברסיטת תל אביב, עם התמחות בחקר ביצועים.
בשנת 2000 סיימה תואר שני נוסף במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, במסגרת מלגת קרן וקסנר להכשרת מנהיגים במגזר הציבורי בישראל.
בשנת 1993 עברה לאגף התכנון שם התמחתה בחקר ביצועים צבאי ופיקדה על ענף ניתוח מערכות צבאיות.
בשנת 2007 הועלתה לדרגת אלוף-משנה והייתה לאשה הראשונה בתפקיד ראש מחלקת הארגון באגף התכנון במטה הכללי.
בשנת 2010 הייתה לאשה הראשונה בתפקיד ראש המרכז לניתוח מערכות (מנת"ם) באג"ת.
לאחר שחרורה משירות הקבע, סיימה ב-2013 תואר מאסטר במדיניות ציבורית בינלאומית מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בוושינגטון, עם התמחות במדיניות אנרגיה.
בשנת 2014 מונתה לתפקיד סמנכ"לית חשמל ורגולציה ברשות החשמל, בו כהנה שש שנים.
במסגרת תפקידה זה עסקה בעיצוב ויישום הרפורמה במשק החשמל לרבות גיבוש עקרונות השוק הסיטונאי במשק החשמל וכללי הסחר בחשמל, והייתה אחראית לגיבוש ההסדרים הכלכליים של יצרני החשמל הפרטיים ואנרגיה מתחדשת.
בשנת 2018 קיבלה תואר דוקטור במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב, על עבודת דוקטורט, בהנחיית פרופ' אשר טישלר בנושא "השפעת חוסר ודאות במחיר הגז הטבעי על השקעות במשק חשמל תחרותי".
עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל פעלה במכון גרטנר בצוות שהכין תרחיש המדמה את התפשטות הנגיף, והציגה אותו בפני ועדת הבריאות של הכנסת.
בשנת 2020 מונתה למנהלת תחום האנרגיה והתשתיות בארנסט אנד יאנג (EY) שם עסקה בייעוץ כלכלי לחברות אנרגיה.
בשנת 2021 ייסדה את חברת הייעוץ e-nrgY שעוסקת בייעוץ כלכלי ורגולטורי עבור חברות אנרגיה, משרדי ממשלה, חברות ממשלתיות וצרכני חשמל תעשייתיים ומסחריים.
החברה מתמחה בתחזיות להתפתחות המחיר בשוק הסיטונאי ולהתפתחות תעריף החשמל, מודלים כלכליים להשקעות בפרויקטי אנרגיה וחוות דעת בנושאי רגולציה.
בשנת 2022 נכללה בנבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות, בשנים 2022-2025 כיהנה כחברת דירקטוריון בחברת נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים.
במסגרת תפקידה כראש מחלקת הארגון באגף התכנון במטה הכללי תחת הרמטכ"ל גבי אשכנזי, ריכזה את עבודת המטה לארגון מחדש של צה"ל לאחר מלחמת לבנון השנייה, בין השאר בעקבות ועדת וינוגרד.
בכלל זה, חלוקה מחדש של הסמכויות בין אגפי המטה הכללי ובין זרוע היבשה לבין אגפי המטה הכללי.
השינוי הארגוני, עליו המליצה עבודת המטה, יושם בשנים 2008-2009.
כחלק מארגון הצבא, ריכזה גם את עבודת המטה לגיבוש הוראות הפיקוד העליון בעניין המפקדה הכללית של צה"ל, אשר הסדירה את תפקיד הרמטכ"ל וסגן הרמטכ"ל ואת חלוקת האחריות והסמכות בין הרמטכ"ל לבין הממשלה.
המפקדה הכללית אושרה על ידי שר הביטחון אהוד ברק.
המפקדה הכללית קיבלה ביטוי גם באסטרטגיית צה"ל אשר גובשה על ידי הרמטכ"ל גדי איזנקוט בשנת 2015.
עם הצטרפותה לרשות החשמל הייתה גל אחראית לגיבוש הסדרה מעודכנת לתחנות כוח קונבנציונליות במשק החשמל.
ההחלטה אושרה על ידי מליאת רשות החשמל ואפשרה את הקמתן של תחנות הכוח IPM באר טוביה, צומת ואתגל.
במסגרת תפקידה ברשות החשמל הייתה אחראית לגיבוש מפת הדרכים למקטע היצור לשנים 2018–2030. התוכנית הצביעה על הצורך בתוספת תחנות כוח בישראל לפני סוף העשור, צורך שאומץ בתחילת 2025 בהחלטות רשות החשמל.
כמו כן הצביעה התוכנית לראשונה על התרומה האפשרית של אגירה לצמצום תוספת תחנות הכוח הנדרשות בישראל.
לאחר החלטת הממשלה על רפורמה במשק החשמל, הייתה גל אחראית לגיבוש עקרונות השוק הסיטונאי בישראל.
עקרונות אלו אושרו על ידי מליאת רשות החשמל והיוו בסיס לקביעת האסדרה אשר תחול על תחנות הכוח של חברת החשמל לאחר מכירתן: אלון תבור, רמת חובב, חגית מזרח, ואשכול.
בשנת 2019 גיבשה את המענה לשר האנרגיה בעניין הפסקת השימוש בפחם במשק החשמל בישראל.
ההמלצה היוותה בסיס למדיניות השר שטייניץ להפסקת השימוש בפחם.
בשנת 2021 גיבשה יחד עם ברק רשף מפת דרכים לאגירת אנרגיה בישראל.
העבודה הצביעה על צורך בכ- 2400–3600 מגוואט של אגירה בישראל.
צורך זה קיבל תוקף בתוכנית הפיתוח האינטגרטיבית שגיבשה החברה לניהול המערכת בשנת 2022.
עבודה שהכינה בשנת 2021 עבור התאגדות מהנדסי חשמל יחד עם ברק רשף ודן וינשטוק בנושא השפעת המעבר לרכב חשמלי על משק החשמל הצביע על החשיבות של טעינה מנוהלת כדי למתן את ההשפעות על הצורך בפיתוח הרשת ובפיתוח מקטע היצור.
מחקר שהכינה עבור מרכז השל לקיימות הצביע כיצד ניתן להאיץ חיבור מתקני אנרגיה לרשת.
בפרט, הדגיש המחקר את התפקיד המרכזי של אגירת אנרגיה להאצת החיבור.
מחקר שהכינה יחד עם חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד הצביע על הפוטנציאל של שיתוף פעולה אזורי לקידום יעדי האנרגיה המתחדשת.
נייר עמדה שהכינה יחד עם מכון INSS הצביע על החשיבות של אנרגיה מתחדשת לביטחון האנרגטי של ישראל.
עבודה שהציגה בכנס ה-40 להנדסת רכב ותחבורה חכמה של לשכת המהנדסים, ניתחה את מאפיני הטעינה של רכבים פרטיים בבניינים משותפים, לפי נתוני חברת WEVO.
העבודה הצביעה על הנכונות הגבוהה של הנהג לטעינה מנוהלת.
עבודה שהכינה עבור חברת נתיבי איילון, ניתחה פתרונות לטעינת אוטובוסים חשמליים והמליצה על הקמת מתקני אגירה ומתקני ייצור בגז בחניונים הגדולים, על מנת להבטיח את היתכנות הטעינה על אף מגבלות הרשת.
דוח שהכינה בשנת 2024 הצביע על מחסור אפשרי בכושר יצור בשנת 2028, לאור גריטה צפויה של תחנות הכוח הקיטוריות באשכול והגידול בביקוש.
הדוח המליץ על קידום מכסות לתחנות כוח חדשות.
צורך זה הוכר בתחילת 2025 בהחלטות רשות החשמל.
מחקר שהכינה בשנת 2024 עבור הכנס השנתי של התאגדות מהנדסי חשמל, הראה כי הקמת קיבולת אגירה משמעותית בישראל ללא פיתוח מספק של אנרגיה מתחדשת, עלולה להביא לכך שלא יהיה די כושר יצור פנוי לטעינת מלוא קיבולת האגירה בימי שיא הביקוש בקיץ.
מחקר שהכינה עבור הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח סקר את המדיניות והיישום של מתקנים פוטו-וולטאיים בדו-שימוש, עם מיקוד במתקנים אגרו-וולטאיים.
המחקר הוזמן על ידי הבנק על מנת לעודד הקמה של מתקני אנרגיה מתחדשת בדרום אמריקה.
מחקר שהכינה עבור מרכז השל בשנת 2025 הראה כי ניתן לאפשר ביטחון אנרגטי ליישובים באזורי ספר באמצעות רשת עצמאית עם מקורות יצור ואגירה מקומיים.
נורית ברירו (נולדה ב-13 באוקטובר 1975) היא אשת תקשורת ישראלית.
ברירו נולדה ב-1975 למשפחה מסורתית ממוצא מרוקאי.
גדלה בגבעת שמואל ולמדה בתיכון בן צבי בקריית אונו.
ב-2003 סיימה תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ברירו החלה לשדר בשנת 1998 בתחנת הרדיו האזורית "רדיו תל אביב", וב-2005 החלה להגיש בתחנה תוכנית יומית בשעות האזנת השיא 18:00-20:00. במקביל שימשה גם כמנהלת הקריאייטיב של התחנה וכעורכת תוכניות.
ב-2005 החלה גם לכתוב למדור התרבות של אתר וויינט, והמשיכה לפרסם כתבות וטורים במשך כשנתיים.
ב-2007 עזבה את רדיו תל אביב והצטרפה לרדיו 99 שהיה אז בבעלותו של האוליגרך ארקדי גאידמק.
ברירו הגישה וערכה את הגרסה הרדיופונית של התוכנית "ערב טוב", לסירוגין עם גיא פינס ורן לוי.
לאחר כמה חודשים מונתה לתפקיד מנהלת התוכן של התחנה, אך בספטמבר 2008 לאחר שהתחנה נרכשה על ידי אנשי העסקים אלי עזור ודודי ויסמן, הודיעה על פרישתה מתפקידה.
ב-2010 הייתה העורכת הראשית של תוכנית הפאנל "המצעד 7.0" בהנחייתה של דפנה לוסטיג, ולאחר שזו פרשה מההגשה החלה להגיש בעצמה את התוכנית ב-2011, וזוגתה דנה לויט נכנסה לנעלי העורכת.
ב-2012–2013 שימשה כעורכת באולפן ערוץ 24 של שידורי קשת ופיתחה תכנים לתוכניות יומיות כגון "טובים השניים", "העשיריה" ועוד.
ב-2014 מונתה למנהלת התוכן של הערוץ, ושימשה בפועל כעורכת הראשית במקומו של אלון ימין, ישירות תחת המנכ"ל אורי דיקשטיין.
במסגרת תפקידה בערוץ יצרה את התוכניות "שיר השירים" "זמר חתונות", "מהכרם ועד קיסריה", "משפחה בהופעה" ו"להיות זמרת".
ב-2022 הצטרפה לרשת ההסכתים אודיותר ויזמה את הפודקאסט "האחיות ויטלזון" של רביטל ויטלזון-יעקבס ואחותה אורלי ויטלזון.
לאחר שהתארחה באחד מפרקי הפודקאסט שהוקדש לחודש הגאווה, הפכה בהמשך לשותפתה של ויטלזון יקובס בהגשת הפודקאסט "סתמי ותני לה לדבר", שם היא מכונה "השותפה השקטה", בשל התעקשותה שלא להופיע בגרסה המצולמת של הפודקאסט.
מאז 2017 היא העורכת הראשית של תוכניותיה של אופירה אסייג - תחילה לצד אייל ברקוביץ ולאחר מכן לצד חיים לוינסון.
לאורך השנים קריינה עשרות פרסומות בערוצי המדיה השונים.
נמצאת בזוגיות ארוכת שנים עם דנה לויט מאז הכירו בגיל 19 במהלך קורס קצינות.
השתיים יצאו מהארון בפני משפחותיהן לאחר שלוש שנות זוגיות.
הן מתגוררות בתל אביב עם שני ילדיהם.
נורית גשן (נולדה ב-1978) היא ארכאולוגית וחוקרת תרבות חומרית.
מאז 2015 היא האוצרת באגף לארכאולוגיה במוזאון ישראל, ירושלים.
מנהלת המחלקה לארכאולוגיה של התקופות הכלקולית והברונזה בארץ ישראל.
גשן גם מכהנת כחברת הנהלה באיגוד המוזאונים ואיקו"ם ישראל וכן בחל"צ קוקדי (CoCuDi, cosmopolitan Cultural Dialogue).
מאז 2018 היא מרצה בתוכנית הבינלאומית ללימודי אוצרות עיצוב בשנקר.
היא השתתפה כחברת צוות בחפירות ארכאולוגיות בארץ וביוון.
היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בתולדות האמנות ולימודים קלאסיים (2004).
משם המשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן בתוכנית לאמנות וארכאולוגיה של הים התיכון באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
במסגרת הלימודים היא חייתה מספר שנים באתונה כחוקרת בבית הספר האמריקאי באתונה .
היא בעלת תואר שני במנהל עסקים (2022).
נורית גשן היא דודתה של הזמרת-יוצרת עמר גשן.
בפעילות האוצרות נורית גשן שמה לה למטרה להנגיש את הממצאים הארכאולגים לקהל הרחב.
עבודתה מתאפיינת בשילוב בינתחומי בין המחקר הארכאולוגי לעיצוב ולתכנים עכשוויים ורלוונטיים.
אשקלון: רטרוספקטיבה, 30 שנות חפירה של משלחת לאון לוי ביחד עם פאוזי אברהים ודניאל מסטר, במוזיאון רוקפלר (יולי, 2016)
עצבים חשופים: הביתן הישראלי בביאנלה לעיצוב לונדון שיתוף פעולה של מוזיאון ישראל עם שנקר ביחד עם הילה שלתיאלי, גלית גאון ו שרון וייזר-פרגוסון (ספטמבר, 2018).
קו החרסים, מיצג בכניסה לאגף לארכאולוגיה ע"ש שמואל וסיידי ברונפמן.
בשיתוף עם האוצרים לארכאולוגיה של ארץ ישראל באגף (ינואר 2022).
ככל הנראה: מעצבים, ארכאולוגים וחפצים מסתוריים.
ביחד עם עודד פרידלנד (יוני 2024).
מוצג "לאסוף את השברים" בהמשך לקו החרסים (מאי, 2025).
המוצג מורכב משברי חרסים שנשרפו מפגיעת טיל במכולות של אשקלון ב-7 באוקטובר 2023. ההצגה מציבה את שכבת החורבן הנוכחית במקומה ברצף ההיסטורי המיוצג בקו החרסים וראשיתו לפני מיליון וחצי שנים.
בנימה אופטימית בראיה ארכאולוגית במבט אל העתיד.
היא גם אחראית לשילוב מוצגים מיוחדים בתצוגת הקבע של האגף לארכאולוגיה במוזאון ביניהם האדם החושב מיהוד, חווית מציאות מדומה של מקדש האורתוסטטים בחצור שעשה רועי אלבג, תצוגת ראשית המתכות בתקופה הכלקוליתית, פיתוס כלקוליתי מדלהמיה, ועוד.
גשן מקפידה לשתף פעולה עם אמנים פעילים ולהזמינם להתייחס לחפצים ארכאולוגים מאוסף המחלקה שבאחריותה.
ביניהם מיכל בראור (CCA), זוהר גוטסמן וטל ירושלמי (בית האמנים בירושלים).
קטלוג תערוכת המשתה בעברית ובאנגלית
חוברת התערוכה ככל הנראה: מעצבים, ארכאולוגים וחפצים מסתוריים בשלוש שפות
מאמר הארכאולוגיה כחפץ מעבר, לקטלוג התערוכה חפץ מעבר במוזיאון הפלשתים באשדוד בעריכת גאון גלית ותם כהן.
מאמר המטמון מנחל משמר לקטלוג התערוכה החיים בים המוות בקמניץ, גרמניה
נורית חליף (נולדה ב־8 באוקטובר 1936 בתל אביב-יפו) היא עיתונאית, סופרת וביוגרפית ישראלית.
היא שימשה ככתבת צבאית בצה"ל, עיתונאית בעיתונים ישראליים שונים ומנהלת המחלקה לתרבות של עיריית רעננה במשך שנים רבות.
יצירתה הספרותית עוסקת ברובה בחוויית הילדות של בן/בת להורים יוצאי גרמניה שהיגרו לארץ בעל כורחם לפני מלחמת העולם השנייה, ובתחומי זיכרון דורי וסיפורי חיים.
חליף נולדה בתל אביב לבני משפחה יוצאי גרמניה.
אביה, אריך, נולד בברלין ועסק ברפואה.
אמה, ידוויגה, נולדה בלודז' שבפולין ועבדה כאחות בחדר ניתוח.
ההורים נפגשו בברלין, נישאו שם, אך נאלצו לעזוב את גרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשל איומים שהופנו כלפי קהילת היהודים.
הם הגרו לארץ ישראל בעל כורחם, שלא מתוך השראה ציונית, והמשיכו להתגעגע לחייהם בגרמניה.
חייהם אמנם ניצלו, אך חוו קשיים רבים בהשתלבותם בארץ החדשה.
בתעודת הלידה של חליף חתום חותם של הקונסוליה הגרמנית, משום שאביה דאג לה בעל כורחו להשיג אזרחות גרמנית.
בביתה של משפחה זו שלטה תרבות גרמנית קפדנית, וחלק מכך עבר לחליף בעצמה.
בילדותה התגוררה חליף בתחילה בתל אביב, אך משפחתה עברה לרמת גן.
היא נרשמה לספרייה בבית האזרח, שם הבחין בה ספרן בשל יצירת קריאה עשירה שלה.
כבר בגיל שש התחילה לקרוא ספרים שונים, ובמיוחד נמשכה לקריאת ספרות על השואה, אף על פי שלא היו ניצולי שואה במשפחתה.
ספרים אלה השפיעו עליה בצורה עמוקה והנחו אותה לקרוא כל ספר שואה שיצא לאור מאז ועד היום.
חליף החלה את כתיבתה בגיל צעיר.
כאשר הייתה בת 14, שלחה את שירה הראשון לעיתון ילדים והתרגשה לראות אותו מפורסם.
לאחר מכן פרסמה באופן קבוע בעיתון דבר לילדים.
בזמן שירותה הצבאי כיהנה ככתבת צבאית בבמחנה גדנ"ע, כעיתון צבאי שבו השיגה מיומנויות עיתונאיות משמעותיות.
לאחר שחרורה מהצבא עבדה חליף כעיתונאית עצמאית בעיתונים שונים, ביניהם ידיעות אחרונות, הארץ ופרסומים נוספים.
היא שימשה ככתבת ראשית ועורכת בירחון "המפעל" וכעורכת לשונית ומתרגמת בהאוניברסיטה הפתוחה.
עבדה גם בעיתוני נשים לאשה ונעמת.
בשנת 1973 עברו חליף ובעלה לעיר רעננה.
הגעתה לעיר הייתה תוצאה של פגישה בין בעלה, מנחם חליף (גרפיקאי), לבנימין וולפוביץ, ראש העיר.
וולפוביץ קרא לה למשרדו וביקש את עזרתה בגיוס תרומות סמליות של לבנים לצורך השלמת בנייתו של בית יד לבנים בעיר.
זה היה הצעד הראשון שלה לעולם הציבורי של רעננה.
כתוצאה מעשייה זו השתלבה חליף במערכות הציבוריות של העיר.