tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנסטי אינטרנשיונל הצהירה כי "דפוס חוזר זה של אלימות והפרות זכויות אדם, מתועד היטב מאז המחאות בשנה שעברה, חושף את אסטרטגיית ממשלת גאורגיה להפעיל את כל מכונות המדינה כדי להעניש ולדכא התנגדות".
בינתיים, קובחידזה אמר כי המפגינים, ולא המשטרה, אחראים ל"אלימות שיטתית".
הוא כינה את המחאות "הפגנות אלימות" תוך טענה למעורבות של "גורמים זרים", כולל אמירה כי המחאות ממומנות מחוץ לגאורגיה.
כמה אנשים, שזוהו בתחילה כמפגינים, תועדו תוקפים את המשטרה עם בקבוקי תבערה ומכשירים פירוטכניים.
בסוף דצמבר, עריק בכיר ממשרד הפנים הגאורגי טען כי הרשויות שילמו 500 עד 1000 לארי לסוכן פרובוקטור כדי לזרוק חפצים על שוטרי המהומות, במטרה להשחיר את המחאות.
המשטרה השתמשה בגז מדמיע, כדורי גומי ותרסיס פלפל, וכן בתותחי מים שמפגינים ועיתונאים טענו כי היו מעורבבים עם כימיקלים או אלרגנים.
נציב זכויות האדם הגאורגי לוואן יוסליאני אמר כי הפציעות שנגרמו למפגינים מעניקות "רושם אמין" של אלימות עונשית על ידי המשטרה ש"מהווה מעשה עינויים".
ב-2 בדצמבר, שר הפנים הצהיר כי 224 מפגינים נעצרו בימים הקודמים, עם אישומים כולל בריונות קלה ואי-ציות לפקודות חוקיות של המשטרה, וכי 113 שוטרים נפצעו מאז 28 בנובמבר.
ב-2 בדצמבר, מנהיג האופוזיציה זוראב ג'פרידזה נעצר.
הוא שוחרר כעבור מספר שעות.
כחבר פרלמנט, יש לו חסינות ממעצר והעמדה לדין.
מפלגת הקואליציה לשינוי (גאורגיה), ברית הכוללת את מפלגתו של ג'פרידזה גירצ'י – יותר חופש, ראתה במעצרו "מהלך מכוון וממוקד" של הרשויות.
ב-4 בדצמבר, מנהיג אופוזיציה נוסף, ניקה גווארמייה, נעצר.
ממפלגת הקואליציה לשינוי נמסר כי הוא "נזרק למכונית מעצר תוך שהותקף פיזית והיה מחוסר הכרה".
ב-8 בדצמבר, סלומה זוראבישווילי נפגשה עם נשיא ארצות הברית הנבחר דונלד טראמפ ונשיא צרפת עמנואל מקרון בפריז.
היא שיתפה פרטים על הפגישה ב־X, תוך הדגשת "דיון מעמיק" על הבחירות המזויפות וה"דיכוי המדאיג" בגאורגיה.
זוראבישווילי הדגישה את הצורך בארצות הברית חזקה והביעה תודה על תמיכתו של טראמפ, תוך כינוייו כידיד לעם הגאורגי.
זוראבישווילי גם נפגשה עם אילון מאסק, שמונה על ידי טראמפ לעמוד בראש מחלקת היעילות הממשלתית החדשה.
היא תיארה את השיחה כמצוינת והביעה ציפייה לביקורו של מאסק בגאורגיה.
במהלך שהותה בפריז, זוראבישווילי גם קיימה דיונים עם ראש ממשלת איטליה ג'ורג'ה מלוני ונשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי על המצב המתמשך בגאורגיה.
ב-13 בדצמבר, הפרלמנט אישר בקריאה סופית חוק האוסר על עטיית מסכות ושימוש בזיקוקים ומצביעי לייזר במהלך מחאות.
החקיקה החדשה גם הציגה תקנות מחמירות יותר על זיקוקים בגאורגיה, הדורשות רישיון לייצוא, ייבוא ומכירה שלהם.
המחאות נמשכו מדי יום במהלך אמצע וסוף דצמבר.
ב-18 בדצמבר, הן כללו מחאות מול בניין הפרלמנט ובכל רחבי טביליסי.
ב-25 בדצמבר, היום ה-28 של מחאות יומיות רצופות, המחאות כללו צעדות שנקראו "צעדת הנשים", "צעדת בוגרי המערב", "צעדת מגזר הביטוח" ו"צעדת האחדות".
ב-28 בדצמבר, אלפי מפגינים ברחבי המדינה החזיקו ידיים ליצירת שרשראות אנושיות לתמיכה בהצטרפות לאיחוד האירופי.
בטביליסי, AFP דיווחה על שרשרת באורך של מספר קילומטרים; השרשרת התפרקה לאחר מכן כאשר המפגינים עברו לפרלמנט.
ב-29 בדצמבר, קוולשווילי הושבע כנשיא; זוראבישווילי עזבה את ארמון הנשיאות ונשאה נאום בפני אלפי תומכים, תוך טענה כי היא נותרה "הנשיאה הלגיטימית היחידה".
המחאות נמשכו בטביליסי, כותאיסי ובתומי.
המחאות נמשכו בטביליסי ביום ה-36 שלהן ב-2 בינואר 2025.
הפעיל תמור קטמדזה נעצר בשנית ב-16 בינואר, מיד לאחר שסיים מעצר של חמישה ימים בסמטרדיה.
משרד הפנים ציין חוקי הגירה כסיבה למעצרו.
קטמדזה חושד כי הדבר נובע מ"נראה שהייה ממושכת מדי בגאורגיה".
הוא נעצר בתחילה ב-11 בינואר בהפגנה בבתומי והואשם באי-ציות לבקשת שוטר.
קטמדזה, שנולד בשם גפאר ילמז, הוא צאצא של המוהאסיר וחי בגאורגיה מאז 2012, אך לא הצליח לקבל אזרחות למרות ניסיונות מרובים.
אבותיו, שמקורם באג'ריה, התיישבו בטורקיה לפני 150 שנה.
מאז 17 בינואר, הוא שובת רעב.
ב-12 בינואר, מזיה אָמַר'לוֹבֶּלִי , מייסדת ומנהלת כלי התקשורת הגאורגיים בָּתוּמלֶבִּי ונֶטגָזֶתִּי , נעצרה במהלך מחאות בבתומי.
בתחילה היא נעצרה בגלל הצבת מדבקת מחאה, שוחררה לאחר שעתיים, אך נעצרה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
הרשויות האשימו אותה לפי סעיף 353 של הקוד הפלילי הגאורגי בסטירת מפקד משטרת בתומי, אירקלי דגֶבּוּאָדזֶה (ირაკლი დგებუაძე), עבירה שגוררת עונש מאסר אפשרי של ארבע עד שבע שנים.
ב-13 בינואר, מיכאל רות , ראש ועדת החוץ של הבונדסטאג הגרמני, השתתף ביום ה-47 של המחאה היומית בטביליסי והצהיר כי יש צורך ב"בחירות חדשות לממשלה ופרלמנט לגיטימיים".
הוא אמר כי מאחר שהמפגינים מגנים על "ערכים אירופיים", הוא רואה בטביליסי את "הבירה האמיתית של אירופה".
ב-14 בינואר, בית המשפט העירוני בבתומי הורה על מעצר מוקדם של מזיה אמר'לובלי, תוך דחיית הצעת ההגנה לערבות של 100,000 לארי.
אמר'לובלי פתחה בשביתת רעב לאחר מעצרה, במחאה על מה שהיא רואה כמעצר בלתי צודק, אותה סיימה לאחר 38 ימים ב-18 בפברואר.
מעצרה עורר ביקורת נרחבת מצד ארגוני תקשורת וקבוצות זכויות אדם, הרואים בכך התקפה על חופש העיתונות.
גופים בינלאומיים, כולל הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ומועצת אירופה, קראו לשחרורה המיידי, תוך הבעת דאגה לבריאותה ולהשלכות על עצמאות התקשורת בגאורגיה.
ב-15 בינואר, אזרחי גאורגיה קיימו את השביתה הארצית הראשונה אי פעם כדי לדרוש את שחרור המפגינים שנעצרו ולקרוא לבחירות חדשות.
השביתה נועדה לבטא את תסכול הציבור מהבחירות השנויות במחלוקת, העמדה האנטי-אירופית של הממשלה וההתאמה של מפלגת החלום הגאורגי עם ממשלת רוסיה.
המארגנים הזהירו מפני הסיכונים של בידוד פוליטי, כולל קיפאון כלכלי ואבטלה, תוך קידום רפורמות דמוקרטיות ומאמצים מחודשים להשתלבות באיחוד האירופי.
ב-18 בינואר, שני מפגינים, אותר קוורצחליה (18) וראטי טקמלדזה (23), נחטפו על ידי אנשים רעולי פנים לא מזוהים כשחזרו הביתה מהפגנה ליד תחנת המטרו רוסטוולי בטביליסי, גאורגיה.
המפגינים הופיעו לאחר מכן במתקן מעצר והואשמו בהפרת תקנות המחאה ואי-ציות לפקודות חוקיות של המשטרה, אף על פי שהאנשים שחטפו אותם לבשו בגדים אזרחיים ולא היו להם סימני זיהוי.
המחאות נמשכו עד ליום ה-58 של המחאות ב-24 בינואר, עם הפגנות בטביליסי, זוגדידי ובתומי, תוך קריאות לשחרור אסירים פוליטיים וחזרה על הבחירות לפרלמנט.
המחאות כללו קריאות לשחרור העיתונאית מזיה אמר'לובלי, מחאת אמנים בסיסמה "קולנוע נגד טרור" שנערכה ליד מרכז קולנוע, ו עצרת תמיכה בעובדי ציבור שפוטרו מאז תחילת המחאות.
ב-25 בינואר, האקרים השתלטו על מערכות התשלום שהותקנו באוטובוסים של התחבורה הציבורית בטביליסי כדי לנגן שירים וסיסמאות פרו-אירופיות.
בתגובה, עיריית טביליסי השביתה את המערכות והציעה לנוסעים לנסוע בחינם עד שהמערכת תשוחזר מאוחר יותר באותו יום.
ב-2 בפברואר, כאשר המפגינים ניסו לחסום כניסה לכביש המהיר לטביליסי, כוח משטרה גדול נפרס כדי להתמודד איתם.
בין העצורים היו הפוליטיקאים ניקה מליה וגיגי אוגולאווה.
משרד הפנים דיווח על 31 מעצרים במהלך אותו יום.
משרד נציב תלונות הציבור הודיע כי 22 מתוך 25 העצורים התלוננו על יחס לא הולם, ותשעה אנשים ציינו כי הופעל נגדם כוח מופרז במהלך המעצר ולאחריו.
ארבעה מפגינים עם פציעות בפנים ובראש הועברו ממתקני מעצר לבתי חולים, שם אובחנו עם זעזוע מוח.
ב־18 בפברואר 2025 הותקפו בנפרד הנשיאה סלומה זוראבישווילי וראש הממשלה לשעבר גיורגי גאחריה בנמל התעופה הבין־לאומי טביליסי.
זוראבישווילי, ששבה מוועידת הביטחון של מינכן, נתקלה בקבוצת מפגינים שגידפו אותה ויידו לעברה ביצים.
התקרית תועדה והופצה על ידי נטייה ברידזה, עובדת ערוץ הטלוויזיה הממשלתי "PosTV", שקדמה לכך פרסמה אזהרה בזירה הציבורית לפיה על הנשיאה ללבוש "מעיל גשם".
אף על פי שזוראבישווילי עצמה לא נפגעה, מאבטחיה ספגו פציעות.
אירוע דומה התרחש זמן קצר לאחר מכן כאשר גיורגי גאחריה, ראש ממשלה לשעבר, הותקף באותו המקום בקללות וזריקת ביצים.
אף ששני האירועים התרחשו לעיני כוחות משטרה, לא בוצעה התערבות או מעצרים.
בעוד שמפלגת "החלום הגאורגי" ניסתה להמעיט בחשיבות המקרים וייחסה אותם לתסכול אזרחי, מבקרים טענו כי מדובר בדפוס של הפחדה פוליטית.
הימנעות כוחות הביטחון מפעולה עוררה ביקורת ציבורית על אכיפה סלקטיבית והחרפת האיבה כלפי נציגי האופוזיציה במדינה.
ב־25 בפברואר, היום ה־90 למחאות, ציינה גאורגיה את יום השנה ה־104 לנפילת טביליסי במהלך פלישת הצבא האדום בשנת 1921. שבע צעדות סמלים, שנשאו שמות אישים בולטים מהמאבק לעצמאות, חברו בכיכר הגיבורים והמשיכו להפגנת ענק בשדרות רוסטוולי.
בנאומה באירוע, חזרה הנשיאה זוראבישווילי על קריאתה לקיום בחירות חדשות כפתרון למשבר הפוליטי הממושך במדינה.
ב־17 במרץ הודיעו סטודנטים מהאוניברסיטה הלאומית הגאורגית (SEU), לאחר שישבו באולם הלימודים במשך 62 ימים בדרישה לשחרור חברם אירקלי מימינושווילי, כי יעבירו את מחאתם לכיכר הפרלמנט.
מימינושווילי נעצר יחד עם זוויאד צצחלדזה ושישה נוספים באשמת השתתפות באירועי אלימות במחאה שהתקיימה בדצמבר.
ב־22 במרץ, במסגרת היום ה־115 למחאות, התקיימה צעדת מחאה נוספת בטביליסי, בה קראו המשתתפים לתמיכה בחוק MEGOBARI – יוזמה דו־מפלגתית בסנאט של ארצות הברית להטלת סנקציות על ממשלת גאורגיה בשל פגיעות בזכויות אדם ודמוקרטיה.
ב־28 במרץ נערכה הפגנה נוספת מול בניין הפרלמנט, במחאה על אמירות שנחשבו פרו-רוסיות מצד ועדה פרלמנטרית מטעם "החלום הגאורגי", אשר עסקה במלחמת רוסיה–גאורגיה בשנת 2008. במהלך האירוע עצרה המשטרה ארבעה משתתפים, בהם חברת האופוזיציה אלנה חושטריה, באשמות מנהליות.
באותו ערב, שדרות רוסטוולי נחסמו זה היום ה־121 ברציפות.
ב־31 במרץ, יום השנה ה־34 למשאל העם על עצמאות גאורגיה, השתתפו אלפי אזרחים בעצרת המונית.
הנשיאה לשעבר סלומה זוראבישווילי נשאה נאום שבו קראה להקמת חזית מאוחדת של ארגונים פרו-אירופיים, שתדרוש בחירות חדשות ושחרור אסירים פוליטיים.
על אף הגבלות חדשות, חלק מהמפגינים עטו מסכות והפעילו זיקוקים.
ב־2 באפריל הכריזו משפחות העצורים על הקמת תנועת התנגדות חדשה בשם "למען חופש אסירי המצפון".
בהצהרתם קראו לאחדות פוליטית סביב שלוש דרישות: בחירות חדשות, שחרור עצורים פוליטיים, וחרם על הבחירות המקומיות הקרובות.
כמו כן פנו לאיחוד האירופי להטיל סנקציות על תומכי המשטר ובראשם האוליגרך בידזינה איוונישווילי.
בנוסף, קראו לכנסייה האורתודוקסית לקחת חלק פעיל, לעסקים להפסיק לתמוך במפלגת השלטון, ולסטודנטים להצטרף למאבק.
בהמשך, נעצרו כמה אישים פוליטיים מסיבות הקשורות להתעלמות מזימונים של ועדת חקירה פרלמנטרית.
שר ההגנה לשעבר אירקלי אוקרואשווילי נעצר ב־14 במאי, זוראב ג'פרידזה ממפלגת גירצ'י–יותר חופש ב־22 במאי, וניקה מליה – שכבר נעצר בפברואר – הועבר למעצר מוקדם ב־30 במאי.
המחוז היהודי האוטונומי הוא סובייקט ברוסיה הסמוך למנצ'וריה שבסין והוא המחוז האוטונומי היחיד ברוסיה.
העיר המרכזית במחוז היא בירוביג'ן.
לעיתים קוראים בטעות לכל האזור בשם זה.
נכון ל-2021, היו בה כ-837 תושבים ממוצא יהודי המהווים כ-0.6% מכלל תושבי המחוז (כשהשאר ברובם רוסים-נוצרים).
המחוז האוטונומי נמצא במזרח הרחוק הרוסי, מצפון לנהר האמור שהוא גם הגבול עם מחוז חיילונגג'יאנג שבסין, בצפון ובמזרח הוא גובל עם מחוז חברובסק ובמערב עם מחוז אמור.
את צפון המחוז חוצה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית.
מצפון למחוז נמצאים הרי בוריה ובמזרחו שפלה.
ב-28 במרץ 1928 החליטה נשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות להקצות את אזור בירוביג'ן להתיישבות יהודית בלעדית.
בהחלטה זו נאמר כי במידה והתוצאות תהיינה חיוביות, ייתכן שתוקם יחידה מנהלית-טריטוריאלית לאומית יהודית, ואכן, בדצמבר 1934 הוקם באזור מחוז יהודי אוטונומי, שנרשם בחוקה (סעיף 22) כ"מחוז יהודי עצמאי".
הצורך לחזק ולפתח את המזרח הרחוק.
כתוצאה ממדיניות הלאומיות של סטלין שכללה שינויי גבולות וחלוקה מחדש של יחידות טריטוריאליות בהתאם לשיקולים לאומיים ואתניים.
היהדות היוותה איום על האתאיזם.
הציונות שכתנועה לאומית היוותה איום על החזון הבינלאומי הסובייטי.
המחשבה שיהדות העולם תתרום להקמת האזור האוטונומי ותחזוקתו, מחשבה שהתממשה כאשר ארגונים כמו "אורט" ו"איקאר" (יידישע קאלאניזאציע אין ראטן-פארבאנד - הארגון להתיישבות יהודית ברוסיה) תמכו בהתיישבות היהודית מראשיתה והחל ב-1935 תמך גם הארגון אמביג'אן (Ambijan - הוועד האמריקאי למען ההתיישבות היהודית בבירוביג'אן).
על פי גישתו של סטלין לשאלה הלאומית, קבוצה צריכה טריטוריה כדי להיות לאום.
ליהודים אין טריטוריה ולכן הם אינם זכאים לזכויות לאומיות.
קומוניסטים יהודים טענו כי הדרך לפתרון הדילמה האידאולוגית היא להקים טריטוריה יהודית.
הסובייטים היו מעוניינים לספק ליהודים בית לאומי שלא יהיה בארץ ישראל, שכן הציונות היוותה איום מסוים, וראו בה יריבה למרקסיזם.
סיבה נוספת שבעטיה פיתחו הסובייטים את האזור היא שמירה על הגבול עם סין.
באותה תקופה חלקים אלו לא היו מיושבים והגבול היה רגיש.
ליהודים, לעומת זאת, היו קהילות במערב ברית המועצות.
היו הצעות להקים את האזור היהודי בקרים או באוקראינה, אולם הצעות אלו נדחו בשל חשש מאנטישמיות.
היו שטענו כי קרים ואוקראינה התנגדו להקמת האזור בשטחן.
אחרים טענו כי סטלין הונע מאנטישמיות ורצה להרחיק את היהודים ממוקדי כוח אפשריים.
בתוכנית ההתיישבות מדובר על הקצאת 25 מיליון דונם לצורך התיישבות של 100,000 משפחות יהודיות.
אולם בניגוד לתוכנית, בסוף 1932 נמצאו באזור 2,500 יהודים בלבד, ולפי העיתונות הסובייטית, ב-1933 הגיעו לשם עוד 3,200 יהודים, אלא שרק 58 מהם היו חקלאים, בעוד שהיתר היו פקידים ובעלי מלאכה, ושיעור העוזבים הגיע לכ-50%.
נעשו פעולות תעמולה ניכרות כדי לעודד הגירה לאזור.
הוכנו פוסטרים, מסמכים הוצנחו באזורים בהם גרו יהודים, נכתבו ספרים ביידיש על האוטופיה הסוציאליסטית.
הממשלה אף הפיקה סרט ביידיש בשם "מחפשי האושר" על משפחה שעזבה את ארצות הברית בשל השפל הכלכלי והגיעה לאזור.
התעמולה הייתה כה יעילה עד כי כמה אלפי יהודים שאינם סובייטים היגרו לאזור, בכללם גם כמה מאות מארץ ישראל.
האקלים הבעייתי הקשה על ההתיישבות באזור.
על המתיישבים היה להקים יישוב יש מאין.
למרות זאת הם הצליחו בכך.
כאשר האוכלוסייה היהודית במקום גדלה, החלה להתפתח בו תרבות יהודית.
יצא עיתון ביידיש בשם בּיראָבּידזשאנער שטערן (כוכב בירוביג'ן).
במטרה לפתח תרבות לאזור היו מגיעים סופרים יהודים כמו שמואל ניסן גודינר ממרכז המדינה.
חלק מהיישובים נקראו בשמות עבריים: יצירה, עבודה, משמר ותל חי.
רחובות העיר נקראו על שם סופרים יידים כמו שלום עליכם וי.ל.
הכתיב היידי שונה, בתחילה תוך ביטול האותיות הסופיות (למשל: ביראבידזשאנ) ובהמשך נעשה מאמץ לכתוב יידיש באותיות קיריליות ולא עבריות.
התוכנית קיבלה מהלומה כאשר סטלין החל ברדיפת היהודים באמצע שנות השלושים.
מנהיגים יהודים נעצרו והוצאו להורג, בתי ספר ביידיש נסגרו, ארגונים יהודים שטיפלו באוכלוסייה, כמו אוזט-געזערד (ОЗЕТ - חברה לסידור חקלאי של יהודים עמלים בברית המועצות) וקומזט (הרשות להסבת יהודים עמלנים לחקלאות).
בתקופת מלחמת העולם השנייה פסקה הגירת יהודים למחוז, והיא נתחדשה רק לאחר המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה ניסיון לחדש את ההתיישבות כפתרון לפליטים, אולם הרעיון לא צלח.
באותו זמן מספר היהודים הגיע לשיא של כשליש מהאוכלוסייה המקומית.
הקמת מדינת ישראל, משפט הרופאים וגל הרדיפות השני של סטלין סתמו את הגולל על התוכנית.
במהלך גל הרדיפות השני שוב נעצרו מנהיגים יהודים ואוסף היודאיקה שהיה בספרייה המקומית נשרף.
בשנים שלאחר מכן רעיון האזור היהודי נשכח.
כמה משכילים כגון לואיס רפפורט, יונתן ברנט וולדימיר נאומוב טענו כי סטלין תכנן לרכז את כל היהודים באזור.
סטלין ביצע פעולות הגליה דומות למיעוטים לאומיים אחרים כגון הטטארים בקרים והגרמנים בוולגה.
משפט הרופאים היה השלב הראשון בתוכנית.
התוכנית נקטעה על ידי מותו של סטלין ב-5 במרץ 1953.
בביקור של שגריר ישראל יוסף אבידר בשנת 1956 בחבל האוטונומי היהודי התגלו עדויות רבות לכך שהאופי היהודי והתרבותי של החבל נעלמו כמעט לחלוטין.
במערכת החינוך ובבתי המסחר לא נמצאו ספרים מקוריים ביידיש או מילונים.
מערכת החינוך בחבל לא כללה לימודי יידיש או עברית, ורוב הילדים לא הבינו יידיש כלל.
יהודים מקומיים התקשו לשמור על זהותם היהודית.
היהודים שנותרו בבירוביג'אן היו בעיקר אנשים ללא השכלה או קומוניסטים בעלי השפעה באדמיניסטרציה המקומית, מה שהקל על השלטונות לדכא כל פעילות יהודית.
עם נפילת ברית המועצות והנהגת מדיניות הגירה ליברלית עזבו מרבית יהודי האזור לגרמניה ולישראל.
ב-1991 האזור קיבל מעמד של רפובליקה אוטונומית אולם עד אז רוב היהודים עזבו, ואלו שנותרו היוו כשני אחוזים מהאוכלוסייה.
ב-2006 הייתה תחנת רדיו פעילה ביידיש.
נכון ל-2012 נטען בעיתון ה"ביראבידזשאנר שטרן" שבמחוז נותר רק בית ספר בודד שמלמד ביידיש, מתוך 14 בתי ספר שקיימים במחוז.
השפה הרשמית באזור הייתה יידיש ולא עברית.
סמל האזור הוא מגן הרלדי ביחס של 8:9. צבע המגן הוא ירוק כהה.
בתחתית ובראש הסמל נמצאים פסים רוחביים בצבעים לבן-כחול-לבן כאשר כל אחד מן הפסים הוא ברוחב של 1/50 מאורך הסמל.
הפסים הכחולים מסמלים את הנהרות בירה ובידז'אן.
במרכז המגן נמצא טיגריס סיבירי בעל פסים שחורים כצבעיו המקוריים.
הטיגריס פונה ימינה כאות לעבר של האזור וסמל לעתיד בהתפתחות של המקום.
דגל המחוז לבן ובמרכזו קשת בענן.
הגוף המחוקק במחוז הוא האספה המחוקקת של המחוז היהודי האוטונומי (רוסית: Законодательное собрание Еврейской автономной области, יידיש: לעגיסלאַטיווע אַסעמבלי פון די אידישע אַוטאָנאָמאָוס קאנט) שהוקמה בשנת 1997 ומורכבת מ-19 חברים.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2016 מפלגת רוסיה המאוחדת זכתה במרבית המושבים.
יושבת ראש האספה המחוקקת היא ליובוב פאבלובה, המחליפה את אנטולי טיחומירוב (שכיהן בשנים 2001–2016).
סיעה יושב ראש מספר חברים רוסיה המאוחדת ורה טראסנקו 13 המפלגה הליברל-דמוקרטית גלינה טימצ'נקו 3 המפלגה הקומוניסטית ולדימיר פישמן 2 רוסיה הוגנת ולדימיר דודין 1
הוועדה לחקיקה, מדיניות המשפט וענייני שלטון מקומי
הוועדה למדיניות אגררית וענייני איכות הסביבה
הוועדה לקשר עם אמצעי התקשורת, סדר יום ואתיקה
התפקיד הבכיר והעליון ביותר במחוז היהודי האוטונומי הוא תפקיד המושל.
מושל המחוז אחראי לניהול ענייני המחוז וייצוגו בממשל הפדרלי.
מרבית ראשי המחוז שכיהנו לאורך ההיסטוריה היו יהודים.
מושל המחוז נבחר בבחירות ישירות אחת ל-5 שנים ואינו רשאי לכהן יותר מ-2 קדנציות רצופות.
מעון המושל נמצא בשדרות 60 שנה לברית המועצות בעיר בירוביג'ן.
ב-2021 חיו באזור כ-156,500 תושבים, מתוכם היו 88.8% רוסים, לצד מיעוטים של אוקראינים ובני עמים אסיאתים.
רוב היהודים במחוז היהודי האוטונומי מרוכזים בבירוביג'ן הבירה ובעיירות אמורזט, בירה וסמידוביץ'.
על פי מרשם האוכלוסין של שנת 2021, היו במחוז 837 יהודים, שהם 0.6% מאוכלוסיית המחוז.
(לחיים, החבר סטלין!) על התיישבות היהודים באזור.
האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה או המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה הוא אובלסט אוטונומי שנוסד בשנת 1922 כחלק מגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) והתקיים עד להתפרקותה של ברית המועצות.
האובלסט נוסד באפריל 1922 במסגרת מדיניות של יצירת יחידות טריטוריות (אובלסטים) אוטונומיות בברית המועצות עבור מיעוטים אתניים, שנקראה קורניזציה תחת הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז בתחילה ולאחר מכן תחת גאורגיה הסובייטית (רס"ס גאורגיה).
אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות האדמיניסטרטיביות.
כיום אוסטית היא השפה האדמיניסטרטיבית המשמשת את הממשלה הבדלנית בצחינוואלי.
בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, בכל מה שקשור לשפה האוסטית ולימודה בבתי הספר.
באותו זמן החלו לצבור תאוצה קבוצות לאומניות בגאורגיה.
הדבר הביא לחידוש המתיחות הגאורגית-אוסטית, שהגיעה לשיאה בסוף שנות השמונים.
אזור דרום אוסטיה כלל באותם ימים כפרים רבים שהיו מאוכלסים בתושבים שמוצאם האתני היה גאורגי.
האוסטים היו מרוכזים בעיקר באזור העיר ג'ווה (נפת ג'ווה) ובבירת המחוז צחינוואלי.
בשנות השמונים היוו האוסטים 66% מהאוכלוסייה כאשר הגאורגים בה היוו 33% בלבד.
בשנת 1989 התגוררו 60% מהאוסטים בגאורגיה מחוץ לאזור דרום אוסטיה.
לאורך השנים נטמעו הגאורגים והאוסטים, באופן כללי, ונישואי התערובת היו נפוצים, יותר מאשר כל מיעוט אחר בגאורגיה.
בשנת 1988 נוצרה החזית העממית האוסטית כתגובה ללאומניות הגאורגית הגואה.
עד לשנת 1989 הגיעה החזית העממית האוסטית לשלטון במחוז האוטונומי.
ב-10 בנובמבר 1989 תבעה החזית העממית כי מעמד המחוז ישונה מאובלסט לרפובליקה, אולם הממשל הסובייטי של גאורגיה דחה את התביעה.
הדרישה והדחייה הביאו להפגנות סוערות בשני הצדדים.
הממשל הגאורגי לא רק שלא נענה לדרישות האוסטים אלא אף הרחיק לכת והטיל, בספטמבר 1990, חרם על כל המפלגות הפוליטיות במחוז, במהלך הבחירות הפרלמנטריות.
המנהיגים הסובייטים במוסקבה הסכימו לאיחוד של המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה לרסס"א צפון אוסטיה.
לעומתם דחו המנהיגים הסובייטים של גאורגיה הסובייטית את דרישתה של דרום אוסטיה לאיחוד עם צפון אוסטיה.
המחוז האוטונומי הטיבטי (בטיבטית: བོད་རང་སྐྱོང་ལྗོངས་་; תעתיק: בוד-ראנג-סקיונג-לג'ונגס; בסינית: 西藏; בפין-יין: Xīzàng; תעתיק: שִׂידְזָאנְג) הוא מחוז אוטונומי במערב הרפובליקה העממית של סין.
המחוז האוטונומי משתרע על פני כ-1.2 מיליון קילומטרים רבועים – רק שינג'יאנג גדול ממנו בשטחו.
במאה ה-13 כבשו המונגולים משושלת יואן את טיבט, ובתקופת שושלת מינג הקיסר הסיני העניק את התארים לשליטים הטיבטיים, ולכן ההיסטוריוגרפיה הסינית רואה בטיבט חלק מסין זה 800 שנה.
החוקרים המערביים מסכימים שכמו קוריאה גם טיבט הייתה בתקופת מינג ביחסי טריביוט עם הקיסרות הסינית.
בתקופת שושלת צ'ינג, במאה ה-18, חלקים ממזרח טיבט סופחו לסין, אם כי מרכז טיבט נותר וסאל, וגם החלקים שסופחו לצ'ינג, נשלטו בפועל על ידי מנהיגים מקומיים ולא על ידי השלטון המרכזי הסיני-מנצ'ורי.
עם התמוטטות קיסרות צ'ינג ב-1912, התפרקה סין בפועל, ושטחיה, לרבות טיבט ומונגוליה, נשלטו על ידי אילי מלחמה ומנהיגים מקומיים.
הגבולות בין המחוזות היו פלואידיים, אולם הגבולות החיצוניים דרשו הגדרה ברורה, ובמיוחד קו הגבול בין סין והאימפריה הבריטית.
ב-1913 כרתו ממשלת סין וממשלת בריטניה את אמנת שימלה מ-1913 הקובעת קו הגבול.
על פי האמנה, חלקי טיבט בלדאק ובאסאם (היום בארונאצ'ל פרדש, הודו) יהיו חלק מהודו הבריטית.
עוד קובעת האמנה שטיבט תחולק ל"טיבט החיצונית" ו"טיבט הפנימית".
"טיבט החיצונית", (טסאנג ומערב ק'אם), "תישאר בידי ממשלת טיבט בלהאסה תחת סמכות רבה של סין", אך סין לא תתערב בממשל שלה.
"טיבט הפנימית", (אמדו ומזרח ק'אם), תהיה תחת תחום השיפוט של ממשלת סין.
האמנה עם נספחיה מגדירה גם את קו מקמהון המהווה עד היום את הגבול בין סין להודו.
בין השנים 1913–1950 הממשלה הטיבטית הכריזה על עצמה חד צדדית כעצמאית, ייצרה דגל משלה, הטביעה מטבעות, חותמות, הנפיקה דרכונים ושאר סממנים של עצמאות מדינית.
עם זאת, היא לא הייתה מוכרת על יד מרבית אומות העולם.
עם סיום מלחמות האזרחים בסין והקמתה של הרפובליקה העממית של סין ב-1949, החל הממשל הקומוניסטי לאחד את חלקי סין ההיסטורית שנשלטה על ידי שושלת צ'ינג.
במאי 1951 חתמו ממשלת סין והממשל הטיבטי על הסכם 17 הנקודות לשחרור שלו של טיבט.
להסכם הזה יש תוקף בינלאומי והוא מהווה נקודת ייחוס חשובה.
בהסכם נקבע שטיבט היא חלק מסין ושתושביה מקבלים אוטונומיה.
מאוחר יותר התנערו הפלג הטיבטי גלוגפה, בראשות הדלאי לאמה ה-14, מהסכם זה, בעוד שמנהיג הפלג המתחרה, הפאנצ'ן לאמה ה-10, תמך בתחילה במדיניות הרפורמה הקומוניסטית עבור טיבט ונשאר נאמן להסכם.
כוחות סיניים חדרו לטיבט ליישם בכוח את ההסכם.
לגישת ממשלת סין, "טיבט" היא השטח המזהה את האזור האוטונומי הטיבטי.
לגישת הממשלה הטיבטית הגולה, "טיבט ההיסטורית" כוללת בנוסף לאזור האוטונומי הטיבטי גם את המחוז ההיסטורי אמדו, הנכלל כיום במחוז צ'ינגהאי ודרום-מערב מחוז גאנסו, וכן מזרח מחוז ק'אם, היום במערב סצ'ואן וצפון-מערב מחוז יונאן.
באזור האוטונומי הסיני נכלל המחוז ההיסטורי אוּ צאנג וחציו המערבי של מחוז ק'אם, המהווים ביחד כמחצית משטחה של טיבט ההיסטורית.
הממשלה הגולה של טיבט בראשות הדלאי לאמה, שהעתיקה את מושבה להודו, רואה בשליטה הסינית בטיבט כיבוש.
ב-1959 אירעה התקוממות טיבטית כנגד השלטון הסיני.
מרד זה נכשל ובעקבותיו ברח המנהיג הטיבטי, הדלאי לאמה, להודו.
לטענת גולים טיבטים רצחה ממשלת סין למעלה ממיליון איש.
בשנת 2005 הגיש ארגון טיבטי תביעה בספרד כנגד נשיא סין וראש ממשלתה באשמת רצח עם ועינויים.
חלקים נוספים של טיבט, הנמצאים בהודו, נכבשו על ידי הצבא הסיני במלחמת הודו–סין (1962).
בסיום הסכסוך, הודיעו הסינים שניצחו, וחד-צדדית נסוגו לקו מקמהון, המפריד בין הודו לסין, כשהם מכריזים בפועל שקו שנחתם בידי בריטים וטיבטים, ולכן הצהרתית לא מוכר על ידי סין והודו, הוא קו הגבול ביניהן.
מידת האוטונומיה של האזור האוטונומי הטיבטי שנויה במחלוקת.
על-פי ממשלת סין, לאזור האוטונומי הטיבטי מידה רבה של אוטונומיה, כאמור בסעיפים 111–122 בחוקת הרפובליקה העממית ומכוח החוק הסיני בדבר אוטונומיה אתנית אזורית.
כך למשל היושב ראש של האזור האוטונומי הטיבטי מחויב על-פי חוק להיות ממוצא טיבטי אתני.
מנגד טוענים התומכים בעצמאות טיבט כי בפועל אין לאזור האוטונומי הטיבטי כמעט שום אוטונומיה.
מזה למעלה מעשור מצהיר הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, כי הוא מבקש לדון ב"ממשל עצמי אמיתי" לטיבט תחת הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז האוטונומי כ-3.65 מיליון תושבים – מספר העולה רק על זה של מקאו הזעירה.
הצפיפות הממוצעת במחוז היא כ-3 נפשות לקמ"ר, מה שהופך אותו למחוז הדליל ביותר בסין, בעיקר בשל מאפייניו הגאוגרפיים הקשים.
כ-90% באזור האוטונומי הטיבטי מהאוכלוסייה הם טיבטים, רובם מאמינים בבודהיזם טיבטי או בבון.
סינים בני האן, שהיגרו לאזור מיתר חלקי סין, מהווים כ-8% מהאוכלוסייה.
בדרום מזרח האזור נמצאות גם קבוצות שבטיות שונות כגון מוֹנְפָּה ולוֹבָּה, הנוהגות לפי שילובים של בודהיזם טיבטי ופולחן נשמות.
בנפת להאסה הבירה, המרכז השלטוני והכלכלי, אחוז הסינים האנים הוא 34.3% ובעלייה מתמדת.
המחוז האוטונומי הטיבטי מחולק לשש נציבויות עירוניות ונציבות אחת שאינה עירונית:
באופן מסורתי הטיבטים עוסקים בחקלאות למחייתם.
עם זאת, מאז תחילת הרפורמה הכלכלית של סין החל בשנות השמונים, מתאפשרים משלחי-יד נוספים, בין היתר בתחום התיירות.
בשנת 2005 עבר התמ"ג הנומינלי את רף ה-25 מיליארד יואן ($3.1 מיליארד דולר אמריקני) – למעלה מכפליים מהערך של ￥11.78 מיליארד בשנת 2000. הגידול בתמ"ג היה אפוא את כ-12% בממוצע בשנה בחמש השנים האחרונות.
החקלאות ומשק החי ממשיכים אמנם למלא תפקיד חשוב בפיתוח הכלכלי המקומי, אך ענף השירותים צובר תאוצה ובשנת 2005 היה חלקו בגידול בתמ"ג למעלה מ-50%.
כמו כן פתיחתו המחודשת של מעבר נַאטוּ-לָה בין טיבט להודו צפוי להקל על המסחר בין הודו לטיבט, ולתרום את חלקו לפיתוח הכלכלי של טיבט.
הממשלה המרכזית מיישמת מדיניות של פיתוח מערב סין.
בין יישומיה הבולטים של מדיניות זו היא סלילת מסילת הרכבת ללהסה, מיזם הנדסי עתיר אתגרים ותקציב, שבא אל סיומו בשנת 2006.
המחאת תביעה בנזיקין היא מצב של העברת זכות התביעה של הניזוק לצד שלישי, הנקרא "נמחה".
הסכם המחאה הופך את הנמחה באופן מיידי לנושה של הנתבע, אשר זכאי להמשיך בניהול ההליכים המשפטיים נגדו ובאפשרות לזכות בתביעה.
הגדרה ומיקום גאומטרי של הנושא בדיני הנזיקין
המחאת תביעות כחלק מדיני המחאת חיובים
המחאת תביעות היא סוג של המחאת חיובים.
דיני המחאת חיובים קובעים הסדרים להעברת זכויות או חבויות מכוח חוזה ומכוח חקיקה.
החוק המרכזי לעניין זה הוא חוק המחאת חיובים התשכ"ט-1969, שנותן תוקף לסוגי המחאות שונות.
החוק קובע כי ישנן זכויות שלא ניתנות להעברה, מעצם מהותן, על פי הסכם בין החייב לנושה (לדוגמה מתן צ'ק "למוטב בלבד") או מכוח דין, כמו בנושא הנידון.
המחאה של זכות תביעה בנזיקין נמצאת בקטגוריה של הגבלת ההמחאה לפי דין, בהתבסס על סעיף 22 לפקודת הנזיקין.
סעיף 22: אין המחאה בנזיקין הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין.
הסעיף שולל מהניזוק את האפשרות להמחות את זכותו לאחר, וכן שולל את יכולתו של המזיק להמחות את חבותו.
ההמחאה אסורה כל עוד החיוב הנזיקי תקף.
כאשר החיוב הנזיקי פוקע, צומחת במקומו זכות הניתנת להעברה בדרכים המוכרות על פי חוק.
זכות נזיקית פוקעת אם ביהמ"ש מכיר בזכות הניזוק, על ידי פשרה, או מכוח הלכת התחלוף (ה-subrogation) (ס' 62 לחוק חוזה הביטוח).
הבחנה בין עסקת המחאה לבין עסקת תחלוף
בעסקת התחלוף מדובר בתובע ששילם חוב של אחר ובא בנעליו כלפי החייב, כשתקרת תביעתו לעולם אינה עולה על הסכום ששילם לנושה.
דוגמה לכך היא חברת ביטוח המשלמת למבוטחה את נזקי תאונת הדרכים שעבר, ואחר כך דורשת את אותו סכום בדיוק מהפוגע (או מחברת הביטוח שלו).
לעומת זאת, עסקת המחאה היא מטיבה משוערת: הנמחה רוכש זכות תביעה במחיר נמוך ככל האפשר מתוך תקווה להיפרע מן החייב בסכום גבוה ככל האפשר.
התקרה לתביעתו אינה קבועה בגבולות המחיר ששילם תמורת ההמחאה.
ההתפתחות ההיסטורית של פרקטיקת ההמחאה
דוקטרינת המחאת התביעות עתיקה ביותר, שורשיה מגיעים עד יוון העתיקה והמשפט הרומי.
תורות המשפט העתיקות קיבלו מקרים מסוימים של צדדים שלישיים בלתי קשורים הבאים לעזרת אחד מצידי התביעה, ממניעים פטרנליסטיים בעיקרם.
המשפט המקובל הקלאסי התנגד להעברת זכות במהלך ההליכים המשפטיים למימושה, ואף קבע איסור פלילי ועוולה נזיקית על פעולה זו.
זוהי עילת ה-champerty, שהיא סוג קיצוני של עילת ה-maintenance העוסקת בסיוע לאחד מצדדי התביעה ללא הצדקה חוקית לכך.
עילת ה-champerty נבדלת מה-maintenance בכך שמעבר לרכיב הסיוע נוסף בה אלמנט של רווח למסייע.
חוקים אלו התפתחו בתקופה הפיאודלית באנגליה של ימי הביניים, כדרך התמודדות עם ניצולם של אצילים ובעלי אדמות את טקטיקות ההתערבות בתביעות כדי לדכא ולעשוק את פשוטי העם.
שיקוליו של המשפט המקובל בקביעת איסורים אלה היו:
החשש מפני ניצול ההתערבות בתביעות על ידי יריביו של הנתבע לצורכי נקמנות.
רצון להקטין את מספר ההתדיינויות המשפטיות (שנחשב כמנוגד לעקרון הנוצרי של סלחנות).
חשש מכך שהנמחה יקבל פיצויים גבוהים יותר בשל היותו אדם בעל אמצעים.
לשיקולים אלו הצטרפה ההשקפה שליחסי התובע-נתבע מימד אישי ולא ניתן לנתקו.
עם הזמן פיתח המשפט האנגלי חריגים לכלל הנוקשה, מתוך הבנה שהמציאות המשתנה שינתה גם חלק מהטעמים לאיסור (חברה מסחרית וקפיטליסטית, מערכת משפט יעילה והגונה יותר, חברה ניידת).
חריגים עיקריים שנקבעו הם לאפשר את ההמחאה במידה ולנמחה אינטרס מספיק חזק בתוצאות התביעה (נקבע לגבי תביעות קנייניות וחוזיות ב-1780), והאפשרות להמחות את פירות התביעה, כל עוד ניהול התביעה נשאר בידי הניזוק עצמו.
התפתחות איסור ההמחאה במשפט המקובל ובארצות הברית
עילת ה-champerty במשפט המקובל איבדה מחיוניותה החל מאמצע המאה ה-19, כאשר רוב המחאות התביעה נבעו מהסכמים בין עורך דין ללקוח, הקובעים שכר טרחה התלוי בהצלחת התביעה (ה-contingent fee).
הסכמים אלו עברו בקרה באמצעות מערכת נוקשה של קודים אתיים שקבעו בתי המשפט.
השימוש בהסכמים כדוגמת אלו התפתח במקביל גם בארצות הברית, כתגובה לתביעות רבות ומוצדקות של חלוצי מערב היבשת, שלא הייתה להם אפשרות לממנן.
חוקיות הסכם זה עוגן בביהמ"ש העליון האמריקאי בפרשת Stanton v.
העיסוק בעילת ה-champerty שב למרכז הבמה בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-20,
עת החלו חברות, דרך פרסומות רדיו וטלוויזיה, בניסיונות לשדל נפגעי תאונות דרכים להפקיד בידיהם את הזכויות על תביעותיהם.
המחאת תביעות כנוגדת את תקנת הציבור
האיסור החוקי בוטל באנגליה בשנות ה-60, ובמקומו נותרה אפשרות לבתי המשפט לבחור שלא לאכוף עסקאות המחאה הנוגדות את תקנת הציבור.
לדוגמה, בפס"ד Trendex Trading מ-1982 ציין לורד דנינג כי אכן לא קיים יותר איסור גורף על המחאת תביעות אולם אין אפשרות להמחות זכות תביעה אישית.
ממקרה זה וממקרים נוספים ניתן לראות כי למרות שהסוגיה טרם הוכרעה בפסיקה האנגלית, נראה שקיימת רתיעה מהותית לאפשר את דיני ההמחאה ביחס למקרים נזיקיים אישיים, כגון נזקי גוף ופגיעה בשמו הטוב של האדם, וזאת בניגוד לנזקי רכוש.
כרגע אין עדיין הלכות ברורות בשאלה אילו סוגי חוזי המחאה ייחשבו כמנוגדים לתקנת הציבור.
נקודת המוצא היא כי כל מקרה ייבחן על פי מכלול הנסיבות האופפות אותו, ורק אם יוחלט כי מפר את ההגנות העומדות בבסיס האיסור המקורי, היינו הגנה על טוהר המשפט והגנה על אינטרסים של תובעים חלשים, יוחלט לבטלו.
גם בארצות הברית המחאת תביעות מנוגדת לתקנת הציבור ברוב המדינות, בחלקן היא אף בלתי חוקית.
דוגמה לכך היא מדינת ניו-יורק, בה כל תביעה המובאת על ידי נמחה מסולקת על הסף.
גם במדינות בהם אין איסור פלילי, אין לתביעות מומחות יכולת מעשית לשרוד, משום שבתי המשפט לא יאכפו הסכם הנוגד את תקנת הציבור.
למרות האיסורים החקיקתיים, בשנים האחרונות צצו חברות מסחריות המשקיעות בקניית זכויות תביעה מאנשים פרטיים, ומאגדות זכויות אלו על-מנת לממן את ההוצאות המשפטיות.
התביעה הקנויה הראשונה הייתה ב-1978, Thee v.
Parker Bros בניו יורק, החברה הקונה הצליחה לעקוף את האיסורים המשפטיים, אולם התביעה לא הניבה פירות.
תביעה נוספת, Killian V Millard ב-1991 בקליפורניה הצליחה גם היא לעקוף את המכשולים ונחלה הצלחה רבה לחברה התובעת.
במדינת ניו-ג'רזי מעולם לא היה איסור פלילי או איסור באמצעות תקנת הציבור נגד המחאת תביעות.
ההחלטה לא לקבל למערכת המשפט את דוקטרינת ה-champerty עוגנה בהחלטת בית המשפט העליון של ניו ג'רזי בעניין Schomp v Schenk.
שם נאמר במפורש כי זמנים שונים ונסיבות משתנות כבר לא משאירים מקום לאיסורי ההמחאה שנוסחו באנגליה של ימי הביניים.
(החלטה שהתקבלה כבר בסוף המאה ה-19).
חברות העוסקות בהסכמי המחאה יכולות לנצל את אי קיום האיסור על-מנת לעקוף את האיסורים שבמדינות ארצות הברית אחרות, באמצעות שימוע ההסכם במדינת ניו-ג'רזי (על ידי קביעת תנאי כזה בחוזה עסקת ההמחאה או על ידי כריתתו במדינה זו).
במדינת מסצ'וסטס, בשונה מניו ג'רזי, האיסור בוטל אחרי שהונהג במדינה שנים רבות.
ביטול האיסור התקבל בהחלטה בהמ"ש העליון בעניין Saladini v.
Righellis ., שהתבססה במידה רבה על שיקולי מדינת ניו ג'רזי שלא לקבל את האיסור, יותר ממאה שנים קודם לכן.
כיום מתקיים דיון רחב בארצות הברית בנושא רפורמה בדיני הנזיקין, שתביא לייעול הליטיגציה ולצמצום עלויות.
תומכי הרפורמה טוענים שכיום מערכת המשפט מוצפת בתביעות קלות דעת, ומעלים מספר הצעות לשיפור המצב.
הצעה לביטול כולל של איסור על המחאות תביעות טרם עלתה, אך עם התקדמות הדיון סביב הרפורמה ניתן להניח שהנושא יידון בהרחבה.
סעיף החוק הרלוונטי לעניינינו הוא ס' 22 לפקודת הנזיקין: "הזכות לתרופה בשל עוולה, וכן החבות עליה, אינה ניתנת להמחאה אלא מכוח הדין".
כלומר- לא ניתן להעביר את הזכות לפיצויים או את החובה לשלם פיצויים על עוולה שנגרמה לאדם, על פי סעיף 22 ניתן לו מדיני המחאת חיובים, האוסרים על המחאה במקום שאסור על פי דין, על פי מהות ההמחאה או מפני שבאותו חוזה ספציפי הוחלט לאסור על המחאה.
האיסור בסעיף הוא על העברה פסיבית או אקטיבית.
העברה פסיבית היא כאשר אדם מבטיח לחברו כי אם יתבעו את החבר לדין, הוא יתייצב במקומו- חילופי הנתבע.
לעומת זאת, העברה אקטיבית היא העברת ניהול תביעה לתובע חדש – חילופי התובע.
המשפט האנגלי הכיר עם השנים, כאמור, במספר חריגים לאיסור ההמחאה.
השופט ברק כותב בספר "דיני הנזיקין" כי המשפט האנגלי השתרש בארץ, בלי שחריגיו השתרשו איתו, למרות זאת ניתן לראות כי במהלך השנים אומצו החריגים האנגליים גם במשפט הישראלי.
בשנת 1971, בפס"ד פילוסוף נ' מדינת ישראל, אומץ החריג האנגלי לאיסור ההמחאה, כאשר הכיר בית המשפט העליון בהבדל שבין המחאת זכות התביעה וניהולה, לבין המחאת הפירות שיתקבלו מתביעה זו.
השיקול העומד בבסיס הכרה זו הוא חוסר הרצון לפגוע בנתבע.
המחאת פירות התביעה בלבד מונעת מצבים בהם החלפה של תובע בתובע חזק יותר (כספית/מעמדית וכדומה) יגרום לנתבע להפסדים גדולים יותר.
זה מכיוון שאין קשר בין הנתבע לנמחה בשלבי התביעה אלא רק בין התובע לנמחה.
חריג נוסף שהוכר בהמחאת תביעות חוזיות וקנייניות, עלול להעיד על מגמה דומה בתביעות נזיקיות.
בפס"ד אדלסון נ' רייף, בו הוגשה תביעה על ידי בנק הולנדי לפירעון חוב, הגיעו הצדדים להסכם פשרה, אולם לפני ביצוע הפשרה רכש צד שלישי את זכויות הבנק לפי הסכם הפשרה.
כאשר התחיל הצד השלישי לממש את זכויותיו נטען נגדו כי לרכישה אין תוקף, כיוון שזו רכישה של זכות תביעה.
ביהמ"ש דחה את התביעה לפי החריג שנקבע כבר בעניין פילוסוף, והוסיף הערת אגב לפיה מתקבלת גישת המשפט האנגלי כי אין פסול בהמחאת תביעה כאשר לתובע החדש ישנו אינטרס רכושי או מסחרי בתביעה.
לרנר בספרו "המחאת חיובים" מרחיב וטוען כי גם כאשר אין אינטרס רכושי רגיל אלא אינטרס אחר עדיין יש להתיר את ההמחאה.
למרות הכרסום בתחולת איסור המחאת התביעה, כפי שמסתמן בפסיקה, אין זו מגמה חד משמעית.
בפס"ד סמיר נ' סאלח כיואן משנת 2000, דוחה ביהמ"ש תביעה של קבלן הטוען שהעסיק שלושה עובדים, וארבעתם לא קבלו את משכורתם מהמעביד.
הקבלן טוען כי לאחר לחץ מהעובדים הוא שילם להם את שכרם, ולכן הוא עכשיו תובע מהמעביד את שכרו ואת הסכום ששילם לשלושת הפועלים האחרים.
ביהמ"ש דוחה את התביעה, אחד מנימוקי הדחייה הוא שבתשלום לעובדים למעשה נמכרה זכות התביעה, וסחר בתביעות אסור על פי דין.
התייחסות כזאת, במיוחד לאור ההרחבות בשנים האחרונות נראית תמוהה מעט.
ייתכן שנימוק זה ניתן רק לחיזוק התוצאה, והוא אינו הנימוק האמיתי לפסיקה (נראה שבית המשפט אינו מאמין כלל לקבלן), ולכן לא ניתן להסיק מכך כי ההלכה בנושא ההמחאה השתנתה.
הצעת הקודיפיקציה מחוללת שינוי מהותי במצב, כיוון שהיא מוחקת לחלוטין את סעיף 22.
במסגרת השינוי המתוכנן בפקודת הנזיקין בהצעת חוק דיני הממונות, מושמט סעיף 22 האוסר על המחאת תביעה נזיקית.
בדברי ההסבר לקודקס האזרחי מוסברת ההשמטה בכך שאין הצדקה כללית לקיומה של ההוראה, הנשענת על מסורת אנגלית.
בנוסף, מצוין כי במקרים המתאימים תחול ממילא הוראת תקנת הציבור שבסעיף 110, הקובעת בטלות של חוזה אם נוגד את תקנת הציבור.
סעיף 2: בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב.
סעיף 3: בית המשפט רשאי לשלול או להגביל זכות של אדם, בנסיבות שבהן מוצדק הדבר, בשל כך שהזכות צמחה עקב התנהגות של הזכאי הנוגדת חיקוק או הנוגדת את תקנת הציבור.
סעיף 4: לא תוגש תובענה בשל מעשה קל ערך שאדם סביר לא היה מלין עליו.
סעיף 110(א): חוזה שכריתתו, תוכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, או סותרים את תקנת הציבור- בטל.
שתי תמיהות עולות מהנימוקים שנכתבו בהצעת החוק להשמטת הסעיף:
ראשית, ההתבססות על תקנת הציבור המצומצמת המוצעת בסעיף 110 מקבעת את כל המחאות התביעות בתוך דיני החוזים.
כשלמעשה, ישנה אפשרות פשוטה בהרבה, לבסס זאת על סעיפים 2 ו-3 בקודיפיקציה.
ההכוונה לדיני החוזים מצמצמת את הפרשנות לתקנת הציבור בתחומי ההמחאה השונים.
שנית, באופן כללי ניתן היה לצפות שהשמטת הסעיף תלווה בדיון מעמיק יותר בהשלכות הצפויות מביטול איסור ההמחאה.
רציות השינוי אל מול הסיכונים שבו
דברי ההסבר להשמטת הסעיף מאוד כלליים ואינם מספקים מענה למכלול השיקולים בעד ונגד המחאת התביעות, המצויים בספרות ובפרקטיקה נראה כי אכן חלק מהשיקולים שעמדו בבסיס איסור ההמחאה כבר אינם תואמים לחלוטין את ההתפתחויות המודרניות של המשפט, אולם עם התפתחויות אלו נוצרו שיקולים חדשים שיש לתת עליהם את הדעת.
מטרות דיני הנזיקין מתחלקות לפן האישי- במערכת היחסים בין המזיק לניזוק, ולפן החברתי-המערב שיקולי מדיניות שונים כגון הרתעה ותועלת חברתית.
אלו השיקולים אליהם יש להתייחס.
אחד השיקולים הוא שהאיסור נועד להגן על אנשים העלולים, ברגע של חולשה, למכור את זכויותיהם בעתיד, ולהישאר כנטל על החברה בשלב מאוחר יותר, כאשר יזדקקו לכסף.
זאת בדומה להוראות חוק דומות כגון איסור על המחאת חלק ממשכורת או על המחאת קצבאות הביטוח הלאומי.
ההגבלה היא, לדעה זו, הגנה על אינטרס הציבור.
שיקול נוסף הוא הגנה על המזיק מפני הרעה אפשרית שתיגרם על ידי חילופי תובעים, שיקול שאומץ מהמשפט המקובל על ידי ביהמ"ש העליון בפרשת פילוסוף.
בביקורת על פסיקה זו טוען לרנר (2002) בספרו כי ספק אם שיקול זה הוא הסיבה להלכה שהתקבלה, כי אחרת היה בא לידי ביטוי גם בהמחאות חוזיות וקנייניות, כיוון שגם בהן חלה סכנה כזאת.
לרנר מעלה הסבר להבדל בין סוגי התביעות- האופי האישי המאפיין את התביעות הנזיקיות בניגוד למרבית התביעות החוזיות או הקנייניות.
גם להסבר זה מעלה לרנר סייג, בטיעון כי האופי האישי בא לידי ביטוי בעיקר בתביעות שעניינן נזק גוף או פגיעה אישית בשמו הטוב של האדם- ואפילו בתחומים אלו חלים שינויים- יורשיו של אדם יכולים לתבוע פיצויים מחברת ביטוח החיים שלו- על נזק גוף שנגרם לו, למשל.
קיים טיעון כי ההיצע הרב של עורכי דין שמקבלים את שכרם על פי הצלחת התביעה מייתרת את הצורך בהמחאת תביעות על ידי אנשים שאינם עורכי דין.
בנוסף- הקודים האתיים שמציבים גבול לגובה שכר הטרחה שעורכי הדין יכולים לבקש במידה ותהיה הצלחה, לא מחייבים מי שאינו עורך דין.
למעשה, גם לאחר המחאת התביעה יאלץ הממחה להישאר בתמונה, על מנת להעיד ולהיחקר כדי לאפשר לשופט לקבוע את מידת הנזק ואופיו.
כך אמנם נחסכת מהתובע המקורי ההתעסקות בתביעה, אולם הסבל הכרוך בשחזור האירוע נותר על כנו.
שיקול מרכזי בדיני הנזיקין הוא פיצויי הנפגע כדי להשיבו למקום בו היה לולא הנזק מהעוולה הנזיקית.
כיום נפגעים רבים לא מפוצים, מכמה סיבות.
ראשית, כיוון שהם לא מסוגלים לעמוד בהוצאות הכספיות הרבות הכרוכות בניהול הליך משפטי.
שנית, מכיוון שלעיתים אופי הנזק דורש טיפול דחוף.
בנוסף, הסיכון שבאפשרות דחיית התביעה וחיובי תשלום ההוצאות לצד השני כתוצאה מכך גבוה יתר על המידה.
אם יתאפשר לנפגע להמחות את זכותו, יוכל לקבל באופן מיידי את הפיצוי, מבלי להיגרר להליך משפטי.
תובעים מעוטי יכולת, גם כאלו שהיו תובעים אילולא אפשרות ההמחאה, יקבלו באמצעותה גישה לשירותים משפטיים יקרים ואיכותיים.
המצב בו נפגעים לא תובעים את המזיקים (מהסיבות שנמנו לעיל) מעודד הפרת הסכמים והתנהגות רשלנית, משום שהמזיק לוקח בחשבון כי ישנו סיכוי גדול שלא יועמד לדין.
אפשרות ההמחאה תוביל לכך שיותר ניזוקים יתבעו את זכויותיהם, דבר שיגדיל את כוחו של שיקול ההרתעה.
כיום הסתכלות החברה על השימוש בליטיגציה שונה בתכלית מההשקפה כאשר חוקקו חוקי איסור ההמחאה.
כיום זהו כלי לגיטימי ויעיל לפתרון סכסוכים, ולא דבר פסול ואפילו מרושע כפי שחשבו באנגליה של ימי הביניים.
כיום, במיוחד במדינות בהן נהוגים פיצויים עונשיים משמעותיים, ישנו ניסיון של מערכת המשפט לאזן בין כמות הנזק הכללית הנגרמת, לבין מספר המזיקים המגיעים בפועל לתשלום פיצויים.
משום כך נוצר מצב שבו, על מנת ליצור הרתעה יעילה, נפסקים למעוולים הנתבעים פיצויים שעלותם משלימה את הנזקים שנגרמו על ידי מעוולים שלא נתבעים.
בנוסף, ניתן יהיה לשמור כך על שיווי המשקל העדין המאפשר הפרה יעילה.
השלכות אפשריות מהשינוי ודרכי התמודדות
לדעתנו, ביטול ההוראה שבפקודת הנזיקין לא תביא לעלייה חדה בעיסוק בהמחאות תביעה, אלא יהיה תהליך הגדרתי של קביעת כללי המשחק החדשים על יתרונותיו וחסרונותיו לכל הצדדים.
כפי שניתן לראות במדינות אחרות כגון אנגליה, ויילס וארצות הברית, קיימים מנגנונים משפטיים חלופיים בעזרתם אפשר יהיה לפקח על השימוש בהמחאת התביעות.
כפי שטוען Marcushamer במאמרו, מצבו של התובע בניו ג'רזי (שם כזכור מעולם לא היה איסור נגד המחאת תביעות) לא הורע ממצבו של מקבילו בניו יורק (שם כזכור יש איסור חוקי על ההמחאה).
שניהם נהנים באופן שווה מהגנות של חוקים אחרים, כגון איסורים נגד הבאת תביעות קלות דעת, וחובת תום הלב.
לדעתנו, הפסיקה הישראלית תאמץ את נוסחת הגג של המשפט המקובל ותבחן כל מקרה של עסקת המחאה נזיקית תחת כנפיהן של תקנת הציבור ותום הלב.
העוגן החקיקתי לכך הוא ס' 2 וס' 3 להצעת חוק דיני הממונות המחיל את תום הלב ותקנת הציבור על פרשנות כל סעיפי הקודיפיקציה.
בדרך זו יהיה אפשר לפקח ולשלול תוקפן של עסקות שנובעות ממניעים של נקמנות אישית, להבדיל ממניעים כלכליים מסחריים, ולפקח על עסקאות המחאה המנצלות את חולשת הממחה.
בנוסף, ס' 4 האוסר על תביעות קלות ערך ימנע תביעות מיותרות שלא היו מגיעות לבית המשפט לולא אפשרות ההמחאה.
שאלות עמם תיאלץ להתמודד הפסיקה
הסכנה היא שהקונים הפוטנציאליים יינצלו את לחץ הנפגע ויורידו את המחיר אותו יהיו מוכנים לשלם עבור זכות התביעה.
הפסיקה תיאלץ להתמודד עם השאלה האם צריך לקבוע רף מינימום על-מנת להתמודד עם מקרים כאלו.
בנוסף, עולה השאלה הכללית אלו אינטרסים יוזרמו דרך תקנת הציבור ותום הלב- לדוגמה האם ההתמקדות תהיה רק בצדדים או האם יילקחו בחשבון אינטרסים ציבוריים רחבים יותר, וכיצד תשפיע ההכוונה לתקנת הציבור בדיני החוזים.
מבט ביקורתי - בחינת הנושא בעיני גישת המשפט וכלכלה
ניתוח הנושא באמצעות כלי זה בא להדגים את הרווחים הפוטנציאלים משוק חופשי של המחאות תביעה.
הניתוח המוצע כאן הוא על פי מאמרו של Ari Dobner.
מהו הרווח במצב של שוק המאפשר סחר בתביעות?
הנחת היסוד היא שפעמים רבות לתביעה יהיה ערך גדול יותר למשקיע מאשר לתובע המקורי (תורת הערך).
לכן, תובע שבמצב כיום היה נוטש את תביעתו משיקולים שונים של מחיר וסיכון, יעדיף למכור את תביעתו למשקיע, או לחלופין למכור מניות מהתביעה כדי לממנה.
מתוך הנחת ייסוד זו מגיעה המסקנה כי השוני בתפיסתו של ערך התביעה יוצר הזדמנות עסקית שמביאה תועלת לשני הצדדים.
ההבדלים בהערכת התביעה נובעים מכמה גורמים עיקריים:
צד עשיר יותר יפגע פחות משום שהערך העומד בסיכון להפסד מהווה אחוז קטן בהרבה מעושרו בהשוואה לאותו חלק מתוך עושרו של הצד המקורי.
יש שוני בפיזור הסיכון- צד שבבעלותו מספר רב של תביעות בעלות סיכון יכול לשאת טוב יותר את ההפסד של תביעה ספציפית ("חוק המספרים הגדולים") בדומה לעיקרון שמהווה את הבסיס לאסטרטגיה של חברות הביטוח השונות.
נפגע מעוולה נזיקית מונחה פעמים רבות על ידי רגשות נקמנות אשר מערפלים את יכולתו לקבל החלטות רציונליות, ולא תמיד הוא יבחר בפתרון התועלתני ביותר (לדוגמה, יעדיף לעמוד בדוכן העדים במשפט ולהפסיד מאשר להגיע להסדר פשרה הוגן).
נמחה בלתי קשור מונע ממניעים כלכליים ויש לצפות כי החלטותיו יהיו רציונליות כך שימקסמו את הרווח.
רווח משני משוק חופשי של המחאת תביעות נובע מצמצום השימוש באסטרטגיות מיקוח בלתי יעילות, שמכשילות את הניסיונות להגיע להסדר ודוחפות את הצדדים להליכי ליטיגציה בעלי תועלת פחותה.
צד תובע מקורי (ופעמים רבות אדם מן השורה) יתקשה בדרך כלל לשכנע את הנתבע שיש לקחת את איומיו לפנות להליכי ליטיגציה ברצינות, אלא אם כן התובע יוציא סכומים משמעותיים עד אשר חלק גדול מרווחי הסדר אפשרי יבוזבזו.
לעומת זאת, צד נתבע לא יפקפק באיומיו של תובע חזק (הצד הקונה) ולכן ימהר להציע הסכם פשרה, אשר יחסוך משני הצדדים את ההוצאות המשפטיות.
בין התובע לנתבע קיים מונופול דו-צדדי, בכך שהנתבע הוא ה"קונה" המעוניין היחיד בתביעת התובע, ושני הצדדים מתמקחים ביניהם על מחיר העסקה.
מונופול זה מוביל לכך שהצעות מחיר נמוכות מדי (על ידי הנתבע ה"קונה") או גבוהות מדי (על ידי התובע "המוכר") גורמות לקיפאון במשא ומתן ובאיומי ליטיגציה, שממומשים לעיתים קרובות.
סחר בהמחאת תביעות ישבור את המונופול הדו-צדדי, ויפחית מצבי קיפאון במשא ומתן, זאת משום שיהיו הצעות מחיר נוספות וצדדים שאיומי הליטיגציה דווקא משרתים את האינטרסים שלהם.
בחינה מעשית- דגם אפשרי לחברה העוסקת בסחר תביעות
לאחר שהובאו הצדקות לכך שכוחות השוק יהיו מעוניינים לפתח סחר בתביעות, השלב הבא הוא לבחון מעשית כיצד סחר כזה יכול להתקיים.
Dobner מציג במאמרו ניתוח של חברה היפותטית מניו ג'רזי - "צ'מפרקו" שמה (Champerco), המעוניינת להשקיע בסחר תביעות.
החברה מחולקת ל-3 מחלקות: מחלקת השגת/רכישת התביעה, מחלקת ליטיגציה ושירותי השקעה.
המחלקה בוחנת את התביעה מבחינת עובדותיה, חישובי סיכון מול רווח פוטנציאלי, ואם התובע מיוצג על ידי עו"ד- מנהלת משא ומתן עם עורך הדין.
בתום ההערכה, החברה תציע לתובע אחת מ-3 אפשרויות: העברה מלאה של זכות התביעה, העברה חלקית של הזכות, או הלוואה.
באפשרות של העברה מלאה של זכות התביעה, החברה תשלם לתובע במזומן או באמצעות הבטחת אחוזים בליטיגציה העתידית, או שילוב בין השניים.
במידה ועדיין נדרש שיתוף פעולה סביר מהתובע (כגון עדותו), תוודא החברה על ידי בחירת אמצעי התשלום כי לתובע עניין בתוצאת התביעה.
מכיוון שישנה העברה מלאה, אין יחסי עו"ד-לקוח בין התובע לחברה.
אופציה שנייה היא העברה חלקית של הזכות.
במקרה כזה, התובע מוכר לחברה מניות בתשואות ההתדיינות.
החברה בתמורה משלמת במזומן ו/או הסכם לנשיאה בהוצאות ההתדיינות.
במקרה כזה התובע נשאר בשליטה מלאה על ההליכים, ומנגד מקבל את האפשרות לממנם.
אפשרות שלישית היא הלוואה- "צ'מפרקו" מלווה לתובע כספים, ותקבלם בחזרה רק במידה והתביעה מצליחה.
ריבית ההלוואה תהיה באופן טבעי גבוהה מאוד בגלל הסיכון, ובכל מקרה יש להניח שהלוואה כזו תתרחש רק בתביעות בעלות סיכון קטן יחסית להפסד.
מחלקה זו תעסוק הן בסיוע לאומדן ערך התביעה, והן בכל היבטי הליטיגציה, התלויים בסוג הטיפול שנבחר (רכישה מלאה/חלקית או הלוואה)- בין כעורכי דין של התובע לכל דבר ועניין, סיוע לעורך-הדין המקורי, מציאת עורך-דין חיצוני, או במקרה של הלוואה- הצמדת ריבית התואמת את מידת הסיכון.
מחלקה שעוסקת בעסקאות עם משקיעי חוץ להשקעה בתביעות- בין אם השקעה ישירה בתביעה מסוימת (כך שהרווח האפשרי גבוה אבל פיזור הסיכון מאוד נמוך), או בהשקעה במניות של "צ'מפרקו".
המודל שמציג Dobner במאמרו מתייחס למצב המשפטי כפי שהוא בארצות הברית, ולכן חברת "צ'מפרקו" פועלת מתוך מדינת ניו ג'רזי (שם אין איסור על המחאת תביעות), ועל ידי שימוש בדיני החוזים האמריקאיים סוחרת בתביעות מכל רחבי ארצות הברית.
בישראל המצב כיום אינו מאפשר פעילות של חברה כדוגמת זו, אך בהחלט תהיה אפשרות לקיום מודל כזה עם קבלת הקודיפיקציה והתפתחות הסחר בתביעות בישראל.
שלום לרנר, המחאת חיובים, הפקולטה למשפטים אוניברסיטת בר-אילן, עמוד 225-241
ג' טדסקי, דיני הנזיקין – תורת הנזיקין הכללית (ירושלים, תשל"ז)
חוק החוזים (חלק כללי), התשל"ג-1973
תזכיר הצעת חוק דיני הממונות, התשס"ו - 2006
המחוז המערבי הוא מחוז במדינת תיגראי שבאתיופיה.
גובל בצפונו באריתריאה, במערבו בסודאן, בדרומו במדינת אמהרה ובמזרחו במחוז המרכזי, בעבר חלק גדול מהנפה נכללה במחוז בגמדר (גונדר) אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
שטחו של המחוז הוא 12,170.33 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 27.52 נפש לקמ"ר.
המחוז מחולק לשלוש נפות ולעיר חומרה שהיא בעלת מעמד נפה:
צגדה (באמהרית טגדה בטיגרית צגדה)
המחוז המרכזי הוא מחוז במדינת תיגראי שבאתיופיה.
גובל מצפון באריתריאה, ממערב במחוז המערבי, מדרום-מערב במדינת אמהרה, מדרום מזרח במחוז הדרום מזרחי וממזרח במחוז הדרום מזרחי.
ערים מרכזיות בנפה הם אקסום, עדווה והכפר ההיסטורי יחא.
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2005 אוכלוסיית המחוז מונה כ-1,283,388 תושבים שהם כ-30% מאוכלוסיית מדינת תיגראי.
שטח המחוז הוא כ-10,353 קמ"ר והצפיפות הממוצעת היא כ-124 אנשים לקמ"ר.
המחוז מחולק ל-10 נפות ולשלוש ערים (אקסום, עדווה ועדי אבי) שלהם מעמד נפה.
המחוז הכלכלי של אורל הוא אחד מ-12 המחוזות הכלכליים של רוסיה, מורכב מ-7 סובייקטים פדרליים, שטחו 824,000 קמ"ר ואוכלוסייתו כ-19.5 מיליון (נכון לשנת 2010).
מרכז המחוז הכלכלי היא העיר יקטרינבורג.
המחוז עשיר בעפרות, מינרלים ומתכות (כגון בוקסיט, כלקופיריט, מגנטיט, אלומיניום, זהב, פלטינה), בדלקים פוסיליים (פחם, נפט וגז טבעי) ובאבני חן (ברקת, אחלמה, מלכיט, יהלומים), ומרכז בתוכו תעשיות שונות (תעשיית מטלורגיה, תעשיית מכונות, תעשייה צבאית, תעשיית עץ, תעשייה כימית, זיקוק, תעשייה פטרוכימית וכו'), כריית פחם, והפקת נפט וגז.
נחשב לאחד הבולטים ברוסיה בהנדסת מכונות ובעיבוד מתכות.
בעיר מיאס (Миасс) שבמחוז צ'ליאבינסק נמצא "מפעל כלי הרכב אוראל" הנחשב ליצרן המשאיות הגדול ברוסיה.
בעיר ניז'ני טאגיל (Нижний Тагил) שבמחוז סברדלובסק ממוקם "מפעל הקרונות של אוראל" הנחשב ליצרן טנקי המערכה הגדול בעולם ובו מיוצר הטנק הרוסי המודרני ביותר T-90. בנוסף, המפעל מייצר קרונות רכבת, ציוד מכני הנדסי ועוד.
בפאתי העיר אורנבורג שבמחוז אורנבורג, בחלקו הדרום-מזרחי של האגן וולגה-אורל, שוכן שדה הגז טבעי (והקודנסט) אורנבורג.
השדה התגלה ב-1966, פותח על ידי גזפרום ונחשב לאחד משדות הגז הגדולים ביותר ברוסיה ובעולם כולו.
בעיר הסגורה נובואוראלסק (Новоура́льск, הידועה בעבר תחת שם הצופן "סברדלובסק 44") שבמחוז סברדלובסק, פועל המכון להעשרת אורניום ופיתוח טכנולוגיית הסרקזות (צנטריפוגות).
המכון או מילולית המפעל האלקטרו-כימי של אורל (Уральский электрохимический комбинат; ברש"ת: УЭХК) עוסק, בין השאר, בהעשרת אורניום לאספקת דלק לתחנות כוח גרעיניות.
המחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מנהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם במרכז העיר וכולל 10 נפות.
במחוז שוכנים מספר תיאטראות, כמעט כל תחנות הרכבת של העיר ומרבית משרדי הממשל של הפדרציה הרוסית וכך גם הקרמלין, בית ממשלת רוסיה, הדומא ומועצת הפדרציה.
חלק גדול מהמחוז מורכב מבנייני משרדים ובשטחו נמצא גם המע"ר העירוני "מוסקבה סיטי".
בראש המחוז עומד הפרפקט ולדימיר גוברדובסקי.
המחוז האדמיניסטרטיבי הצפוני של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם בצפון העיר וכולל 16 נפות.
בשטחי המחוז כעשרים כנסיות פרבוסלביות.
המחוז האדמיניסטרטיבי הצפון-מזרחי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם בצפון העיר וכולל 17 נפות.
בראש המחוז עומד הפרפקט ולדימיר וינוגרדוב.
מינואר 2000 ועד 2010 פרפקט המחוז הייתה אירינה ראבר שפוטרה לאחר שראש העיר יורי לוז'קוב פוטר וראש העיר החדש סרגיי סוביאנין פיטר את מקורביו של לוז'קוב.
מחוז צפון-מזרח הוא המחוז היחידי במוסקבה שבשטחו פועלים כל סוגי התחבורה הציבורית: רכבת תחתית, אוטובוס, חשמלית, רכבת קלה, מוניות שירות ומונורייל.
בתחומי המחוז נמצאים משרדי הרבנות הראשית לרוסיה ומרכז הקהילה היהודית של מוסקבה.
בית הכנסת שבנפת מרינה רושצ'ה נבנה ב-1926 ושריפה כילתה את המבנה ב-1993. כיום על שטחו ניצב מרכז הקהילה היהודית של מוסקבה (Московский еврейский общинный центр).
במחוז שוכן גם כלא בוטירקה, בית הכלא הגדול ביותר במוסקבה.
במחוז שוכנים גם אתרי תיירות כדוגמת:
הגן הבוטני הראשי על שם ציצין של האקדמיה הרוסית למדעים
מרכז התערוכה של כל רוסיה (ВДНХ)
התיאטרון החדש לדרמה של מוסקבה
עד 1917 רק חלק גדול מהמחוז היווה לחלק מהעיר.
לאחר מהפכת פברואר, הדומה העירונית העבירה החלטה להרחבת העיר ונפות מרינה רושצ'ה, בוטירסקויה, מרפינו, אוסטאנקינו ואלכסייבסקויה הוכנסו לתחומי העיר.
ב-1960 נוספה גם העיירה באבושקין שהפכה לנפה במחוז.
בין 1984 ל-1991 בתחום המחוז התקיימו נפות דזרז'ינסקי, קירוב, באבושקין וטימיריאזב.
ב-1991 הוקם המחוז בשמו הנוכחי ובשנת 2002 אוסטנקינו אוחד עם נפת שרמטייבו.
המחוז האדמיניסטרטיבי המזרחי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם במזרח העיר וכולל 16 נפות.
שטח המחוז נודע בעבר כמקום מנוחה וצייד עבור בני האצולה הרוסית.
בסוף המאה ה-17 הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' בהה כאן את ארמונו והיה נוהג לצאת לצייד.
בנו, פיוטר הגדול, היה אוסף כאן את צבא השעשועים שלו, שהיווה את הבסיס ליחידות הצבא הסדיר.
בתחומי המחוז נמצא מגרשה הביתי של לוקומוטיב מוסקבה, אצטדיון לוקומוטיב.
המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם במזרח העיר וכולל 12 נפות.
המחוז באופן היסטורי ידוע כשכונת פועלים פרברית, לכן התחומי המחוז פועלים מספר מפעלים, כדוגמת מפעל הרכבים AZLK, מפעל פטרוכימי ואחרים.
במחוז שטחים ירוקים ופארקים גדולים כמו פארק קוזמינקי, ליובלינו, פארק לפורטובו ופארק 850 שנה למוסקבה.
בתחומי המחוז פועל גם כלא לפורטובו הפדרלי.
המחוז האדמיניסטרטיבי הדרומי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
זהו המחוז הגדול ביותר מבחינת אוכלוסייה ומתגוררים בו 1,774,351 איש.
בראש המחוז עומד הפרפקט אלכסיי צ'אלישב (מאז נובמבר 2013).
המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מערבי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
בשטח המחוז מתגוררים כ־11.5% מכלל אוכלוסיית מוסקבה.
במחוז ממקום גן בוטני גדול של מכון המחקר המדעי לצמחים ארומטיים וצמחי מרפא
המחוז האדמיניסטרטיבי המערבי של מוסקבה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מינהליים) של העיר מוסקבה.
ממוקם במערב העיר וכולל 13 נפות.
בתקופה הסובייטית נבנו במחוז אוניברסיטאות ומכוני מחקר רבים, מה שהיווה מוקד משיכה לסטודנטים ואנשי אוניברסיטה שעברו להתגורר במחוז.
בנפת ראמנסקו שוכנות שגרירויות זרות רבות, כמו גם נמל התעופה הבינלאומי ונוקובו, בית הכנסת לזכר השואה הממוקם בגבעת פוקלונאיה והיכל הקרח קרילאטסקויה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נבנו במחוז הבתים העגולים.
המחוז האדמיניסטרטיבי של מוסקבה החדשה הוא אחד מ-12 המחוזות האדמיניסטרטיביים (מנהליים) של העיר מוסקבה.