tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריסה של כלכלת המדינה: על פי קרן המטבע הבינלאומית באוקטובר 2017, ההכנסה הריאלית פחתה במחצית מאז 2013 והאינפילציה עלתה ליותר מ-300% לשנה.
מלחמת דוד בעמלק הוא אירוע המופיע בספר שמואל א', בו מסופר על מרדף בפיקודו של דוד אחרי עמלקים, לאחר שאלו שרפו את עירו צקלג ושבו את כל אנשי העיר.
לאחר ששאול ואנשיו רדפו אחר דוד להורגו, דוד ברח לאכיש מלך גת, יחד עם גדודו שכלל 600 איש ושתי נשותיו, אחינועם היזרעאלית ואביגיל.
דוד ביקש מאכיש שייתן לו עיר אחת בה יישבו הוא וחייליו, וזה נתן לו את צקלג.
בזמן שהותו בצקלג, הכה דוד ערים רבות ואת כל תושביהם, ולקח מהם את כל רכושם, אותו הביא לאכיש.
בזכות זאת, האמין אכיש בדוד, וצירף את אנשיו לצבאות הפלשתים להילחם בישראל.
כשצבאות פלשתים האחרים ראו את דוד וצבאו, הם כעסו על אכיש על שהביא את דוד למלחמה, וטענו שהוא יבגוד בהם בקרב על מנת "לקנות" את מחילתו של שאול.
אכיש הסכים להחזיר את דוד, אף על פי שעדיין האמין בו, ובבוקר שלמחרת דוד חזר לארץ פלשתים.
בזמן שדוד ואנשיו לא היו בצקלג, הגיע עמלק, פרץ לצקלג ושרף אותה באש.
בנוסף, הוא לקח את כל אנשי העיר בשבי, ביניהם שתי נשותיו של דוד.
כשדוד ואנשיו הגיעו לצקלג וראו את האסון, הם בכו זמן מרובה, עד שאזל כוחם לבכות.
פרשנות אפשרית לבכייתם המרובה מביא משה וינשטוק: לא רק שנחרבה עירם, אלא קשה למצוא את המחריבים, משום שצקלג נמצאת במדבר, בו מרובים מקומות המסתור.
לאחר שבכו, ביקש דוד מאביתר הכהן את האפוד כדי לשאול את ה' האם לרדוף ולהכות את עמלק.
ה' אמר לדוד שירדוף, ושהוא יצליח במשימתו וינצח את עמלק.
לאחר שה' אישר לו לצאת למלחמה, דוד התחיל לרדוף אחר עמלק, יחד עם 600 חייליו.
כשהגיע דוד לנחל הבשור, השאיר דוד בנחל 200 איש שלא עמדו בקצב והיו בעלי יכולות צבאית נמוכה יותר, שישמרו על חפצם, והמשיך לרדוף יחד עם 400 החיילים שנשארו.
במהלך רדיפתם, פגש גדודו של דוד איש מצרי בשדה.
החיילים לקחו אותו לדוד, ולאחר מכן השקו אותו והאכילו אותו, לאחר שלושה ימים שלא אכל.
אחרי שאכל, סיפר האיש כי הוא נער מצרי, שהיה עבד לעמלקי, ולאחר שחלה, השאיר אותו אדונו שם.
לאחר ששמע זאת, ביקש דוד מהנער שיראה לו איפה נמצא הגדוד הזה, והנער הסכים והורידו לגדוד.
כשהגיעו הנער ודוד, הם ראו את העמלקים יושבים להם בשטח, וחוגגים וסועדים מן השלל שלקחו מערי יהודה, ביניהן צקלג.
בבוקר למחרת, תקף אותם דוד וצבאו, עד הערב, והכה את כל העמלקים מלבד מ-400 נערים שברחו עם גמליהם.
לאחר ההתקפה, דוד שחרר את כל השבויים, ביניהם נשותיו, ואת כל הרכוש החזירו לבעליו.
טענות התוקפים כנגד הנשארים בנחל
כשחזר דוד עם צבאו מההתקפה לנחל הבשור, טענו מספר אנשים מן הלוחמים שתקפו את הגדוד, שרק התוקפים ראויים לקבל מן השלל, אך מי ששמר על הכלים יקבל רק את רכושו שהיה שייך לו לפני ההתקפה, ואת משפחתו.
דוד ענה כנגדם, שכולם לקחו חלק במלחמה, ולכן כולם יקבלו מן שלל עמלק: על חוק זה נכתב: .
במהלך שובו של דוד לצקלג, חילק דוד מן השלל שלקח מהעמלק לזקני יהודה בכל הערים בהן עבר בדרכו לעירו.
מלחמת האזרחים הטג'יקית (בטג'יקית: Ҷанги шаҳрвандии Тоҷикистон), החלה במאי 1992, כאשר אזרחים ממחוזות גארם וגורנו-בדחשאן של טג'יקיסטן החלו להתקומם נגד ממשלה חדשה שהוקמה על ידי הנשיא רחמון נבייב.
אותה ממשלה נשלטה על ידי נציגים ממחוזות ח'וג'נד וקולוב, כך שהמחוזות המתקוממים לא זכו לייצוג בה.
המורדים החלו להתארגן בקבוצות, אשר הונהגו על ידי רפורמים ליברלים דמוקרטיים ואיסלאמיסטים, שלימים יתארגנו תחת דגל האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת.
הממשלה הטג'יקית נתמכה על ידי משמר הגבול הרוסי.
העימותים התרכזו בעיקר בדרום המדינה, על אף שהפרות סדר אירעו בכלל האזורים.
המלחמה נמשכה חמש שנים, כאשר שיא הלחימה היה בשנה הראשונה.
לפי הערכות, הסכסוך גבה את חייהם של בין 20,000 עד 150,000 בני אדם, והביא לכך שכ-10 עד 20 אחוזים מאוכלוסיית טג'יקיסטן נעקרו מבתיהם.
המלחמה הגיעה לסיומה ב-27 ביוני 1997, כאשר נשיא טג'יקיסטן אמומאלי רחמון, יחד עם מנהיג האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת (UTO) סעיד עבדאללו נורי והנציג המיוחד של מזכ"ל האומות המאוחדות, חתמו על הסכם שלום במוסקבה, רוסיה.
למלחמה היו מספר גורמים, בהם המצוקה הכלכלית, אורח החיים המסורתי של האזרחים ותפקידה המשמעותי של הדת בקרב האזרחים.
בנוסף, עוד בתקופת ברית המועצות (שהתפרקה כשנתיים קודם לפרוץ המלחמה), החלה לצוץ מתחת לפני השטח תנועה מוסלמית-דמוקרטית בטג'יקיסטן הסובייטית.
לאחר פירוק ברית המועצות, המאבק בין האליטה הקומוניסטית לשעבר לאופוזיציה החל לקבל גוון אתני וחמולתי.
המתיחות החלה באביב 1992 לאחר שחברי אופוזיציה יצאו לרחובות בהפגנות נגד תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1991. הנשיא רחמון נבייב פעל לפרז את המליציות השונות במדינה, גם אלו הפרו-ממשלתיות, אך האופוזיציה החלה להתחמש בסיוע המוג'אהדין באפגניסטן.
קרבות פרצו ב-5 במאי 1992 בין תומכי ממשלה לבין אופוזיציה, שטרם הייתה מאורגנת והורכבה מקבוצות אתניות ואזוריות מאזורי גרם וגורנו-בדחשאן.
האופוזיציה הורכבה מזרמים רפורמיסטים ליברליים דמוקרטיים ואיסלאמיסטים.
הממשלה, לעומת זאת, נשלטה על ידי נציגים מאזור לנינאבאד, שגם היוו את רוב האליטה השלטת במהלך כל התקופה הסובייטית.
ב-7 בספטמבר 1992, נבייב נתפס על ידי מפגיני האופוזיציה ונאלץ, באיומי אקדח, להתפטר מנשיאותו.
במקביל, קרבות קשים התחוללו בקרבת הבירה דושנבה.
בסיוע הצבא הרוסי ואוזבקיסטן, כוחות הממשלה הדפו את המורדים במהלך שנת 1992. עם זאת, בדצמבר 1992, הפרלמנט השביע ממשלה חדשה בהנהגתו של אמומאלי רחמון, המייצגת שינוי ביחסי הכוחות, לטובת מיליציות מקולוב, ממנה הגיע רחמון.
שיא הלחימה התרחש בין 1992 ל-1993 כאשר מיליציות קולוביות, בתמיכת מדינות זרות, הביסו את כוחות האופוזיציה וביצעו מסע טיהור אתני נגד הקבוצות האתניות פמיריס וגארמיס (כך תואר על ידי ארגון Human Rights Watch).
המערכה כללה רצח של אנשי מפתח, הרג המוני, שריפת כפרים וגירוש אוכלוסיית פמירי וגרמי לאפגניסטן.
האלימות התרכזה מדרום לבירה, ובעיקר קורגונטפה, בסיס הכוח של המפלגה האיסלמית המרכזית.
בעקבות הקרבות, עשרות אלפים נהרגו או נמלטו לאפגניסטן.
לאחר גירוש המורדים לאפגניסטן, החלה האופוזיציה להתארגן מחדש ונסתייעה בגורמים אסלאמיים אפגניים.
המנהיג האסלאמי אחמד שאה מסעוד הפך לדמות מפתח במאבק האופוזיציה הטג'יקית.
בשלב מאוחר יותר של המלחמה, האופוזיציה התארגנה תחת ארגון גג בשם האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת, או UTO, והחלה להשיב מלחמה כנגד הממשלה הטג'יקית.
המלחמה הגיע לסיומה בשביתת נשק בחסות האו"ם בשנת 1997, לאחר שיחות שלום בעידוד ארצות הברית ורוסיה.
הסכם השלום הביא לכך שאזור לנינבאד, ששלט בממשלה ערב המלחמה, איבד את השלטון.
בחירות חדשות לנשיאות נערכו ב-6 בנובמבר 1999.
לאחר המלחמה טג'יקיסטן מצאה עצמה בהרס מוחלט, עם כ-1.2 מיליון פליטים ועקורים בתוך המדינה ומחוצה לה.
התשתית הפיזית של טג'יקיסטן, השירותים הממשלתיים והכלכלה נהרסו, וחלק גדול מהאוכלוסייה נאלצה לשרוד באמצעות תרומות קיום של ארגוני סיוע בינלאומיים.
מלחמת האזרחים באורוגוואי, הידועה בספרדית גם בשם Guerra Grande ("המלחמה הגדולה"), הייתה סדרה של סכסוכים מזוינים בין מנהיגי העצמאות של אורוגוואי.
בעוד שרשמית המלחמה נמשכה מ-1839 עד 1851, היא הייתה חלק מעימותים מזוינים שהחלו ב-1832 ונמשכו עד לתבוסה הצבאית הסופית של סיעת "הבלאנקוס" ב-1904.
תומכי שני הנשיאים המתנגדים ריברה ואוריבה הקימו שתי מפלגות פוליטיות: מפלגת קולורדו והמפלגה הלאומית, שתיהן קיבלו גיבוי ותמיכה ממקורות זרים, כולל האימפריה הברזילאית השכנה, הקונפדרציה הארגנטינאית, מחוז בואנוס איירס וכן מעצמות אירופה, בעיקר האימפריה הבריטית וממלכת צרפת, אבל גם לגיון של מתנדבים איטלקים כולל ג'וזפה גריבלדי.
המגוון הגדול של הלאומים בקרב כוחות הצבא התומכים במפלגת קולורדו העמיד קשיים בטענה למאבקם במונחים של "שחרור לאומי"; במקום זאת, הצד של מפלגת קולורדו טען שהם מגנים על "האנושות" וה"ציוויליזציה" מפני "עריצות".
לאחר הכרזת עצמאותה של אורוגוואי בשנת 1828 נוצר סכסוך על ההנהגה בין מנהיג שלושים ושלושה המזרחים חואן לאוואלחה לבין המפקד הצבאי הוותיק פרוקטואוזו ריברה, שב-6 בנובמבר 1830 נבחר לנשיא הראשון של אורוגוואי.
ביוני 1832 ניסו תומכיו של לאוואלחה להרוג את ריברה וב-3 ביולי התקומם חיל המצב של מונטווידאו, וקרא להפוך את לאוואלחה למפקד העליון.
ריברה, בעזרתם של האוניטאריים הארגנטינאים, הביס את לוואלחה ב-18 בספטמבר 1832 בטופמבה, ואילץ את לאוואלחה לברוח למחוז הברזילאי ריו גרנדה דו סול.
שם ארגן לאוואלחה כוח חדש בתמיכתו של האיש החזק של בואנוס איירס חואן מנואל דה רוסאס ובמרץ 1834 פלש לאורוגוואי, רק כדי להיות מובס על ידי ריברה פעם נוספת.
ב-1 במרץ 1835, מנואל אוריבה, עוד אחד משלושים ושלושה המזרחים, נבחר לנשיא השני של אורוגוואי בעוד ריברה נשאר כמפקד הצבא.
אוריבה המשיך במדיניות משלו ובינואר 1836 הוציא את ריברה מהפיקוד ונתן חנינה לחברו הוותיק לאוואלחה.
ב-16 ביולי 1836, ריברה מרד באוריבה.
כדי לייחד את חייליו, אוריבה הורה להם לענוד סרט זרוע לבן.
לאחר מכן הורה ריברה לתומכיו ללבוש כחול, אך כשהיא דעכה במהירות, הם החלו להשתמש בסרטי זרוע אדומים.
מתוך סימני ההבחנה הצבאיים הללו צצו במהירות "הבלאנקוס" השמרנים ("לבנים") ו"הקולורדו" הליברליים ("אדומים").
"הקולורדו" הונהגו על ידי פרוקטואוס ריברה וייצגו את האינטרסים העסקיים של מונטווידאו; בראש "הבלאנקוס" עמד מנואל אוריבה, שדאג לאינטרסים החקלאיים של הכפריים וקידם פרוטקציוניזם.
על מנת לתמוך באוריבה, ארגן לאוואלחה צבא בארגנטינה ונע נגד ריברה, שנעזר על ידי אוניטרים ארגנטינאים בראשות הגנרל חואן לאוואלה.
ב-19 בספטמבר 1836, ריברה הובס בקרב קרפינטריה ונמלט לברזיל, שם הצטרפו חייליו לרפובליקת ריוגרנדה שהוכרזה לאחרונה.
בעזרת רפובליקה זו פלש ריברה לאורוגוואי ב-1837 וב-22 באוקטובר הביס את כוחותיו של אוריבה בקרב יוקוטוחה וריסק לחלוטין את אוריבה ב-15 ביוני 1838 בקרב פלמאר.
בשנת 1838 החלה צרפת בחסימה ימית על נמל בואנוס איירס לתמיכה בבעלי בריתה הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית שהיו מעורבים במלחמת הקונפדרציה עם הקונפדרציה הארגנטינאית וצ'ילה.
משלא הצליחה לפרוס כוחות יבשה, צרפת חיפשה כוחות בעלות ברית כדי להילחם במנהיג בואנוס איירס החזק חואן מנואל דה רוסאס בשמם.
לשם כך הם תמכו בפרוקטואוזו ריברה ועזרו לו להביס את אוריבה, שהיה ביחסים טובים עם רוסאס.
ב-24 באוקטובר 1838 התפטר אוריבה ונמלט לבואנוס איירס, וריברה תפס את השלטון.
רוסאס לא הכיר בריברה כנשיא לגיטימי, וביקש להחזיר את אוריבה לשלטון.
ריברה וחואן לאוואלה הכינו חיילים לתקוף את בואנוס איירס.
בשלב זה, גם הכוחות הבריטיים וגם הצרפתים התערבו, והפכו את הסכסוך למלחמה בינלאומית.
ב-6 בדצמבר 1842, "הבלאנקוס" בפיקודו של מנואל אוריבה ו"הקולורדוס" בפיקודו של פרוקטואוזו ריברה נלחמו בקרב ארויו גרנדה.
כוחותיו של ריברה הובסו לחלוטין, ואוריבה הטיל מצור על מונטווידאו.
עם השמדת צבא אורוגוואי בקרב ארויו גרנדה, ההנחה הייתה שבירת המדינה, מונטווידאו, תיפול בידי הכוחות המשולבים של מושל בואנוס איירס חואן מנואל דה רוסאס ונשיא אורוגוואי לשעבר מנואל אוריבה.
עם זאת, המצור של אוריבה על מונטווידאו נמשך תשע שנים.
העבדים החדשים ששוחררו, שיצרו קבוצה של 5,000 איש, וקהילת הגולים הזרים היו אחראים בעיקר להגנת העיר.
עד 1843 אוכלוסיית מונטווידאו, שמנתה שלושים אלף תושבים, הייתה קוסמופוליטית ביותר, כאשר אורוגוואים היוו רק שליש ממנה.
במהלך תקופה זו היו לאורוגוואי שתי ממשלות מקבילות:
Gobierno de la Defensa במונטווידאו, בראשות חואקין סוארז (1843–1852)
Gobierno del Cerrito (עם המטה בשכונה הנוכחית Cerrito de la Victoria), השולט בשאר המדינה, בראשות מנואל אוריבה (1843–1851)
האימפריה הבריטית הצילה בסופו של דבר את העיר בכך שאפשרה לה לקבל אספקה.
ראשית, כוחות הצי הבריטי והצרפתי חסמו זמנית את נמל בואנוס איירס במהלך דצמבר 1845. לאחר מכן, הצי הצרפתי והבריטי הגנו על מונטווידאו מהים.
לגיונרים צרפתים, ספרדים ואיטלקיים, בראשות ג'וזפה גריבלדי, חברו לקולורדוס בהגנה על העיר.
כמו כן, בשנת 1846, רגימנט הרגלים ה-73 (פרתשייר), שנשלח על ידי בריטניה, הגיע למונטווידאו והגן עליה במשך שבעה חודשים מפני כוחות המצור של ארגנטינה.
היסטוריונים מאמינים כי הכוחות הצרפתיים והבריטים התערבו באזור כדי להבטיח ניווט חופשי לאורך ריו פרנה וריו אורוגוואי.
עם זאת, בשנת 1850, הן הצרפתים והן הבריטים פרשו לאחר חתימת הסכם שייצג ניצחון עבור חואן מנואל דה רוסאס ומפלגתו הפדרלית בארגנטינה.
לאחר נסיגת החיילים הבריטים והצרפתים, נראה היה שמונטווידאו תיפול בידי חואן מנואל דה רוסאס ואוריבה.
עם זאת, התקוממות נגד דה רוסאס בראשות עמיתו הפדרליסט חוסטו חוסה דה אורקיסה, מושל מחוז אנטרה ריוס בארגנטינה, בסיוע כוח אורוגוואי קטן, שינתה את המצב לחלוטין.
מנואל אוריבה הובס ב-1851, והותיר את "הקולורדו" בשליטה מלאה במדינה.
ברזיל התערבה באורוגוואי במאי 1851, ותמכה ב"קולורדו" עם כוחות פיננסיים וימיים.
זה הוביל למלחמת הפלטינה עם רוסאס באוגוסט 1851. בפברואר 1852, לאחר שהובס בקאסרוס, התפטר רוסאס מתפקידו וכוחות פרו – "קולורדו" של אורקיסה הסירו את המצור על מונטווידאו.
ממשלת מונטווידאו תגמלה את תמיכתה הכספית והצבאית של ברזיל בשלבים האחרונים של המלחמה על ידי חתימה על חמש אמנות ב-1851 שקבעו ברית תמידית בין שתי המדינות.
ברזיל נדרשה להסגיר עבדים ופושעים נמלטים מאורוגוואי.
למעשה, במהלך המלחמה, גם הבלאנקוס וגם הקולורדוס ביטלו את העבדות באורוגוואי כדי לתגבר את הכוחות הצבאיים שלהם.
האמנות גם אפשרו ניווט משותף על ריו אורוגוואי ויובליה ופטרו יצוא בקר ובשר מלוח ממסים.
תעשיית הבקר באורוגוואי נהרסה בעקבות המלחמה.
האמנה גם הכירה בחוב של אורוגוואי לברזיל על סיועה נגד הבלאנקוס והתחייבות של ברזיל למתן הלוואה נוספת.
אורוגוואי ויתרה על תביעותיה הטריטוריאליות מצפון לריו קוארים, ובכך צמצמה את שטחה לכ-176,000 קמ"ר, והכירה בזכותה הבלעדית של ברזיל לשייט בלגונת מירים ובריו יאגוארון, הגבול הטבעי בין שתי המדינות.
ב-1870 הם הגיעו להסכמה להגדיר תחומי השפעה: הקולורדוס ישלטו במונטווידאו ובאזור החוף, הבלאנקוס ישלטו בעורף עם אחוזותיה החקלאיות.
בנוסף, הבלאנקוס קיבלו חצי מיליון דולר כדי לפצות אותם על אובדן חלקם במונטווידאו.
אבל את המנטליות של הקאודיו היה קשה למחוק מאורוגוואי והסכסוך הפוליטי המשיך והגיע לשיאו במהפכת הרומחים (Revolución de las Lanzas) (1870–1872), ומאוחר יותר עם התקוממותו של אפריציו סראביה.
הסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא, ברומן שלו "טרויה החדשה", תיאר את המצור של אוריבה על מונטווידאו כמלחמה טרויאנית חדשה.
מלחמת האזרחים באל סלוודור הייתה מלחמת אזרחים בת 12 שנים בין ממשלת אל סלוודור לבין FMLN – ארגון גג של קבוצות שמאל שגובו על ידי ממשלתו של פידל קסטרו ועל ידי ברית המועצות.
הפיכה צבאית שהתחוללה במדינה ב-15 באוקטובר 1979 ולוותה בהרג של מוחים אנטי מהפכנים נחשבת לאירוע אשר פתח את המלחמה.
המלחמה לא הסתיימה באופן רשמי עד קריסתה של ברית המועצות, כשב-16 בינואר 1992 הסכמי השלום של צ'אפולטפק נחתמו במקסיקו סיטי.
האו"ם דיווח כי במהלך הלחימה נהרגו כ-75 אלף אנשים.
המלחמה התאפיינה בין השאר בהפרות זכויות אדם שהתבטאו בעיקר בחטיפות, בעינויים וברציחתם של חשודים באהדה ל-FMLN על ידי כוחות הביטחון של המדינה ובידי חוליות מוות פרה-צבאיות.
ממשלת ארצות הברית התייחסה אל ממשלת אל סלוודור כאל בעלת בריתה בשל המלחמה הקרה.
במהלך כהונותיהם של ג'ימי קרטר ורונלד רייגן ארצות הברית העניקה סיוע של מיליון עד שני מיליון דולר ביום לממשלה באל סלוודור.
בנוסף סייעה ארצות-הברית באימון הצבא ובציודו.
במאי 1983 דווח כי קצינים אמריקאים משתפים פעולה עם הקצונה האל סלוודורית הבכירה ומקבלים החלטות אסטרטגיות וטקטיות.
ארצות הברית נימקה את עזרתה בכך שהמורדים קיבלו גיבוי מברית המועצות.
במהלך המלחמה יושמו טקטיקות כנגד מורדים על ידי הממשלה האל-סלוודורית שפגעו באזרחים לא לוחמים.
האו"ם העריך כי לוחמי גרילה של FMLN היו אחראים לחמישה אחוזים של פשעי מלחמה אשר בוצעו בזמן מלחמת האזרחים, ו-85 אחוז מפשעי המלחמה בוצעו על ידי כוחות הביטחון האל-סלוודורים.
האחריות על פשעי המלחמה הופחתה על ידי חוק חנינה משנת 1993, אולם ב-2016 בית המשפט העליון לצדק במדינה קבע בתיק Incostitucionalidad 44-2013/145-2013 שהחוק היה לא חוקתי ושממשלת אל סלוודור יכולה לתבוע חשודים בפשעי מלחמה.
זמן רב לפני פרוץ המלחמה התקיים באל-סלוודור אי-שוויון חברתי.
השלטון הספרדי שהיה קיים ברוב מדינות דרום אמריקה קבע את אי השוויון החברתי.
אפליה זו כוונה לא היה רק כלפי הילידים המקוריים אלא גם כלפי צאצאיהם של ספרדים שהתיישבו בעבר בדרום אמריקה, כיוון שהשלטון הספרדי רצה לשמור על שליטתו באזור ועל כפיפותם של המתיישבים למלך ספרד.
במהלך המאה ה-19 אותם צאצאי מתיישבים ספרדים, המכונים קריאולים, בראשותו של סימון בוליבר, מרדו בשלטון הספרדי וסילקו אותו מכמה מדינות בדרום אמריקה.
למרות זאת, עדיין נשמר אי השיווין בין הקריאולים לבין הילידים, אותם החשיבו הקריאולים כנחותים מהם.
בשלהי המאה ה-19 קפה הפך ליבול מכניס שהניב כמעט 95 אחוזים מהכנסות המדינה, שהגיעו ל-2 אחוזים מהאוכלוסייה.
עם הזמן העמיק הפער בין מיעוט מחזיקי הקרקעות העשירים והרוב העני.
בשנות העשרים המשיך פער זה לגדול, בעקבות צניחת מחירי הקפה לאחר התרסקות הבורסה בשנת 1929. ב-1932 קמה באל סלוודור המפלגה הסוציאליסטית המרכז אמריקאית, שהובילה התקוממות של חקלאים וילידים כנגד הממשלה.
לימים התקוממות זו היא שתדלקה את תחילת מלחמת האזרחים.
ה-FMLN נקרא על שם Farabundo Martí, אחד מממנהיגי ההתקוממות.
ההתקוממות דוכאה בצורה ברוטאלית במה שמכונה בהיסטוריה המקומית "הטבח".
במשך שלושה ימים בינואר 1932 הרגו כוחות חמושים עשרות אלפי אזרחים.
טבח זה איפשר בהמשך לדיקטטורה צבאית לקבל מונופול על הכוח הפוליטי באל-סלוודור תוך כדי הגנה על הדומיננטיות של אליטת הקרקעות.
ההתנגדות להסדר זה בקרב בני המעמד הבינוני, מעמד העובדים ועניי אל סלוודור התחזקה לאורך המאה העשרים.
סכסוך גבולות עם הונדורס כגורם למלחמה
בשנת 1969 החליטה הונדורס על רפורמה אגררית.
במסגרת הרפורמה חולקו חלקות האדמה שלה לאיכרי המדינה, ובשל כך גורשו מאדמתם איכרים סלוודורים שעיבדו את האדמות במשך כמה דורות.
ב-14 ביולי 1969 התחולל עימות חמוש בין אל סלוודר והונדורס כתוצאה מההגירה שנבעה מהרפורמה.
הקונפליקט אשר ידוע כמלחמת הכדורגל נמשך ארבעה ימים בלבד, אבל הייתה לו השפעה עמוקה על החברה האל סלוודורית.
שיבוש המסחר בין אל סלוודור והונדורס בשל הקונפליקט גרם לנזק כלכלי כבד לשתי האומות.
300,000 אל סלוודורים בערך נאלצו לעזוב את קרקעותיהם בשל המלחמה והוגלו לאל סלוודור.
חזרה זו גרמה למהפך חברתי והחלו להישמע קולות שדרשו רפורמה בחלוקת האדמות גם באל סלוודור.
קולות אלו העלו חשש כבד אצל ראשי הצבא באל סלוודור שפחדו מהקמת מיליציות חמושות.
הממשלה לא יכלה לספק את צורכי האיכרים הגולים.
המלחמה גם חיזקה את הצבא באל סלוודור והובילה לשחיתות מוגברת.
בשנים שלאחר המלחמה הממשלה הגבירה את רכישות הנשק שלה ממקורות כמו ישראל, ברזיל, מערב-גרמניה וארצות הברית.
הבחירות הנשיאותיות בשנת 1972 אופיינו בשחיתות אלקטורלית מטעם תומכיו של מועמד מפלגת הפיוס הלאומי-PCN, ארתורו ארמנדו מולינה, שהיה קולונל בצבא אל סלוודור.
האופוזיציה למולינה נחשבה לחזקה הן משמאל והן מימין.
הגוף המרקסיסטי-לניניסטי, כוחות השחרור העממיים של Farabundo Martí Marxist–ה-(FPL), אשר נוסד בשנת 1970 כשלוחה של המפלגה הקומוניסטית של אל סלוודור, החל לבצע פעולות גרילה בקנה מידה קטן.
ארגונים אחרים כמו צבא המהפכה העממית, ERP החלו גם הם להתפתח.
עליית מחירי המזון והירידה בתפוקה החקלאית, שהוחרפו בשל משבר הנפט של 1973, הגבירו את התרעומת בקרב ארגוני השמאל.
תהליכים אלה העמיקו את חוסר השוויון החברתי-כלכלי שממילא היה חמור בחברה האל סלוודורית ותרמו להגברת התסיסה.
בתגובה, הנשיא מולינה הנהיג שורה של רפורמות חקלאיות שעסקה בחלוקה מחדש של חלקאות קרקעיות בקרב אוכלוסיות החקלאים.
הרפורמות כשלו בשל התנגדותה של אצולת הקרקעות, ובשל כך התחזקה תחושת חוסר שביעות הרצון מהממשלה.
בעשרים בפברואר 1977, PCN הביסו את איחוד ההתנגדות הלאומי בבחירות הנשיאותיות.
בדומה לבחירות 1972 הושגו התוצאות במרמה, והוטו לטובת המועמד הצבאי גנרל קרלוס אומברטו רומרו.
דווח כי כוחות סמי צבאיים ידועים לשמצה כגון הארגון דמוקרטי לאומני-(ORDEN) שמומנו על ידי המדינה השתמשו באיומי מצ'טות כנגד האיכרים על מנת שיצביעו למועמד הצבאי.
התקופה בין הבחירות לבין התחלת הכהונה הרשמית של הנשיא Romero באחד ביולי 1977 אופיינה במחאות מסיביות של התנועה הפופולרית, מחאות שדוכאו על ידי רשויות המדינה.
ב-28 בפברואר 1977, קהל של מפגינים פוליטיים התכנס בסן סלוודור להפגין כנגד שחיתות הבחירות.
כוחות ביטחון שהגיעו למקום פתחו באש ללא הבחנה.
בטבח נהרגו הן מפגינים והן עוברי אורח.
מספר ההרוגים באירוע מוערך בין 200 ל-1,500.
הנשיא מולינה האשים קומוניסטים זרים בהפגנות והגלה מספר חברי מפלגת UNO בכירים מהמדינה.
הדיכוי נמשך גם לאחר הכתרתו של הנשיא בכך שהממשלה החדשה הכריזה על מצב חירום והשהתה את החירויות האזרחיות.
באזורים הכפריים האליטה האגררית ייסדה וארגנה חוליות מוות סמי צבאיות כגון הכוחות החמושים של רגאלדו-(FAR).
כוחות אשר היו ידועים לשמצה והונהגו על ידי הקטור רגאלדו.
על אף שחוליות המוות היו מלכתחילה אוטונומיות מצבא המדינה ומורכבות בעיקר מאזרחים, (ה-FAR לצורך העניין התפתחה מתוך תנועת הצופים), עד מהרה הן קיבלו את חסותה של סוכנות המודיעין הלאומית המקומית.
חוליות המוות הונהגו על ידי מיג'ור Roberto D'Aubuisson ונהיו חלק משמעותי ממנגנוני הדיכוי של המדינה.
במהלך פעולתם, נרצחו אלפי מנהיגי איגודים, פעילים וכן תלמידים ומורים שנחשבו לתומכים בשמאל.
עדות לזוועות התקופה ניתן למצוא בתיעודים של העזרה החוקית הנוצרית, משרד סיוע חוקי במשרד הארכיבישוף והקבוצה המובילה באל סלוודור למען זכויות אדם באותה התקופה.
בתיעודם נכתב כי 687 אזרחים נרצחו על ידי הצבא בשנת 1978. ב-1979 עלה מספר ההרוגים ל-1,796.
הדיכוי בכח הניע רבים בכנסייה הקתולית להוקיע את הממשלה.
תגובת הממשלה הייתה דיכוי הכמורה.
עם התגברות המתיחות והגעה למצב של סף מרד, החונטה הצבאית אזרחית JRG הדיחה את הנשיא רומרו ב-15 באוקטובר 1979. בארצות הברית עלה חשש כי אל סלוודור כמו קובה וניקרגואה לפני כן יתדרדרו להפיכה קומוניסטית.
בשל כך, שלטונו של ג'ימי קארטר תמך בממשלה הצבאית החדשה בעצמה רבה תוך כדי תקווה לייצוב המדינה.
בשעה שקרטר סיפק תמיכה מסוימת לממשלה, שלטונו של רונאלד ריגן העלה בצורה ניכרת את התמיכה הכספית באל סלודור.
ב-1984 הוציאה ממשלתו של ריגן כמעט ביליון דולר בסיוע למדינה.
ה-JRG הנהיג רפורמת קרקעות שהגבילה את בעלות הקרקעות ל-100 הקטרים לכל היותר.
בנוסף, הולאמו הבנקים, הקפה ותעשיית הסוכר.
נקבעו בחירות לפברואר 1982 ופוזרה יחידת המוות הפרה-צבאיות הפרטית-(ORDEN) בשישה בנובמבר 1979.
רפורמת הקרקעות התקבלה בעוינות בקרב אליטת הקרקעות והצבא המקומי אשר ביקשו לשבשו ישר עם תחילתו.
בעלי קרקעות עשירים בשעה שהבינו את כוונת הממשלה לחלק את האדמות לאיכרים ולארגן קואופרטיבים, החלו להרוג את משק החי שלהם ולהעביר ציוד חקלאי בעל ערך לגואטמלה שם החזיקו קרקעות נוספות.
בנוסף, רוב מנהיגי הקואופרטיבים באזורים הכפריים נרצחו או "נעלמו" זמן קצר בחירתם וחשיפתם לרשויות.
ה-Socorro Jurídico תיעד זינוק רציני בהריגות הממשלתיות מ-234 בפברואר 1980 ל-487 חודש אחר כך.
בעקבות לחץ צבאי, שלושת החברים האזרחים בחונטה פרשו בשלושה בינואר 1980 ביחד עם עשרה מתוך אחד עשר שרי הקבינט.
ב-22 בינואר 1980, המשמר הלאומי תקף הפגנה שלווה, הרג בסביבות החמישים משתתפים ופצע מאות נוספים.
ב-6 בפברואר, שגריר ארצות הברית, Frank Devine הודיע למחלקת המדינה כי הימין הקיצוני מחמש את עצמו והתכוננות לעימות שבו ציפה בבירור להתחבר לצבא.
מטרות הדיכוי האלים בידי החונטה
המטרה המיידית של הצבא הסלוודורי וכוחות הביטחון שהייתה למעשה גם המטרה של ארצות הברית הייתה מניעת השתלטות כוחות גרילה שמאליים וארגונים פוליטיים משתפי הפעולה.
בראשית שנות השמונים, בקונפליקט הסלוודורי, האחרונים היו מהותיים יותר מכוחות הגרילה.
המקורות הצבאיים של המורדים היו מוגבלים וכוחם הגדול נבע בעיקר לא מכוח הנשק אלא מארגוני ההמונים שגיבו אותם.
הארגונים הורכבו מאיגודי עובדים, תלמידים וארגוני חקלאים שיכלו להיות מגויסים באלפיהם בערים הגדולות ויכלו לשתק את המדינה על ידי שביתות.
ביקורת אודות הסיוע האמריקאי בן התקופה, טענה שהיא תהפוך מה שנחשב לאלימות של הדיקטטורה ללגיטימי ושהכוח הפוליטי במדינה נמצא עם המנהיגים הצבאיים הוותיקים בממשלה.
הם בתורם מיישמים מדיניות של רפורמה עם דיכוי.
דובר קתולי בולט מאותו הזמן התעקש כי "כל סיוע צבאי שנשלח למדינה מסתיים בידי הצבא וקבוצות ימין סמי-צבאיות אשר היוו את שורשי הבעיה של המדינה."
מעורבות ארצות-הברית מוכחת במקרה אשר כמעט ולא קיבל תשומת לב והובא לידי הציבור בידי שוחרי זכויות אדם.
פקידי שגרירות ארצות הברית שיתפו פעולה עם חטיפת שני סטודנטים למשפטים על ידי חוליות המוות.
בינואר 1980, חיילי המשמר הלאומי עצרו שני צעירים, Francisco Ventura ו-José Humberto Mejía, בעקבות הפגנה אנטי ממשלתית.
המשמר הלאומי קיבל רשות להביא את החטופים לשטח השגרירות האמריקאית.
זמן קצר לאחר מכן מכונית פרטית חנתה בחניון השגרירות, אנשים בלבוש אזרחי שמו את הסטונדטים בתא המטען של המכונית ונסעו משם.
שני הצעירים לא נראו יותר לעולם.
בשעה שהממשלה הרחיבה את מעשי האלימות כנגד האזרחים הן בעזרת חוליות המוות והן על ידי הצבא, כל קבוצת אזרחים אשר הביעה תמיכה פיזית או מילולית הסתכנה במוות.
למרות חששות אלה, בחרו רבים לקחת חלק במאבק.
האלימות לא הוגבלה כלפי הפעילים בלבד אלא גם כלפי כל מי שקידם רעיונות של הטלת ספק במדיניות הרשמית שנחשבו כחתרניות כנגד הממשלה.
קבוצות מודרות שהתהוו לקבוצות גרילה ואשר בסופו של דבר מצאו עצמן בעימות עם הממשלה היו לדוגמה ה-campesinos או האיכרים.
רבים ממורדים אלה הצטרפו לקמפיינים של פעולה קולקטיבית בשביל הרווח החומרי אך איכרים רבים ציינו סיבות אחרות להצטרפות ללחימה.
אדיקות הייתה סיבה פופולרית להצטרפות למרד.
המצטרפים ראו את ההשתתפות שלהם כדרך לא רק סיבה אישית אלא גם כסנטימנט קהילתי של צדק אלוהי.
כבר לפני מלחמת האזרחים, מספר מורדים לקחו חלק בקמפיינים שהתמודדו עם שינויים חברתיים בצורה ישירה יותר.
לא רק מחסור בייצוג פוליטי אלא גם מחסור בהזדמנויות כלכליות וחברתיות שלא הוצעו לקהילות המצטרפים למרד.
בשעה שה-FMLN יכול להיות מסווג כקבוצת מתקוממים, מלומדים אחרים סיווגו אותם כ"מוסד קבוצתי חמוש".
מוסדות של קבוצות חמושות משתמשות בטקטיקה לשם חיזוק משימתם או האידאולוגיה שלהם.
בסופו של דבר לשם השפעה על ההתנהגות והנורמות של הלוחמים שלהם.
בהקשר זה, ל-FMLN הייתה גישה יעילה יותר מלצבא המקומי בחינוך הפוליטי של חבריו אודות משימתם.
חברים אשר התיישרו עם מטרות ה-FMLN הונעו על ידי תחושה של תשוקה ומטרה.
בנוסף, הראו נכונות לסכן את חייהם לטובת מדינתם.
אסטרטגיית FMLN התמקדה בארגון קהילתי, ביצירת קשרים בתוך הכנסייה ואיגודי העובדים.
לעומת זאת, לצבא אל סלבדור הייתה הכשרה לקויה, ורבים מהלוחמים בו דיווחו על הצטרפות מתוך חוסר ביטחון תעסוקתי או תחת הפחדה מצד הממשלה.
פערים אלו באו לידי ביטוי בשיטות הלחימה שלהם.
יתר על כן, צבא סלבדור גרם ליותר אבדות באזרחים מאשר ה-FMLN.
שנים רבות לאחר מכן, בנובמבר 1989, ה-FMLN פרצו במתקפה מאסיבית שתפסו את הצבא מופתע והצליחו לכבוש נתח רציני מהמדינה ואף נכנסו לעיר הבירה.
בבירה, ה-FMLN השתלטו על שכונות העוני בשעה שהצבא הפציץ את עמדותיהם, כולל אזורי מגורים, כדי לאלץ את ה-FMLN לצאת.
מתקפה גדולה זו של ה-FMLN לא הפילה את הממשלה, אבל היא כן שכנעה את הממשלה שלא ניתן להביס את ה-FMLN בכוח הנשק וכי יש צורך בהסדר משא ומתן.
בראשית 1980, קבוצות גרילה מקומיות, עובדים, קומוניסטים וסוציאליסטים התאחדו לשם יצירת FMLN.
ה-FMLN הכריזו ישר על מרד כנגד הממשלה אשר התחיל ב-10 בינואר 1981 עם המתקפה הגדולה הראשונה של ה-FMLN.
ה-FMLN קיבל את השליטה ברוב המחוזות של Morazán ושל Chalatenango לכל אורך שנות המלחמה.
ההתקפות בוצעו בנוסף על מטרות צבאיות ברחבי המדינה, והותירו מאות בני אדם הרוגים.
מורדי ה-FMLN הורכבו ממגוון אוכלוסיות-ילדים, קשישים, גברים ונשים כאחד.
חלקם הגדול אומנו במחנות FMLN בהרים ובג'ונגלים של אל סלבדור לשם לימוד טכניקות צבאיות.
בפברואר 1980 הארכיבישוף אוסקר רומרו פרסם מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר אשר בו הפציר להשעות את הסיוע הצבאי לשלטון המקומי.
הוא יעץ לקרטר שהכח הפוליטי נמצא בידי הכוחות החמושים ושאלה יודעים רק לדכא את העם ולהגן על האינטרסים של האוליגרכיה המקומית.
רומרו הזהיר כי התמיכה של ארצות הברית רק תחדד את אי הצדק והדיכוי הפוליטי כנגד ארגוני העם אשר נאבקו למען כיבוד זכויות האדם הבסיסיות שלהם.
ב-24 במרץ 1980 הארכיבישופ נרצח בשעה שהעביר מיסה.
הרצח התבצע יום אחרי שרומרו קרא לכוחות הביטחון ולחיילים לא לציית לפקודות של הרג אזרחים.
קרטר הגיב לרצח ואמר שמדובר על מעשה מזעזע ובלתי מתקבל על הדעת.
בזמן לוויותו של רומרו, פצצות עשן התפוצצו ברחובות אשר היו בסמיכות לקתדרלה.
יריות רובה נשמעו מהבניינים הסובבים.
במנוסה וכתוצאה מהירי נהרגו רבים.
מקורות רשמיים דיווחו על 31 הרוגים כשעיתונאים טענו שבין שלושים לחמישים נהרגו.
עדים טענו כי כוחות הביטחון של הממשלה הם שזרקו את פצצות העשן וצלפים של הצבא אשר היו לבושים כאזרחים ירו לתוך ההמולה מהמרפסת של האמרון המלכותי.
אולם, אין הסכמה חד משמעית אודות מהלך האירועים בלוויה.
בשניים בדצמבר 1980, חברי המשמר הלאומי נחשדו כי אנסו ורצחו ארבע מיסיונריות קתוליות אמריקאיות.
המיסיונריות היו במשימה של אספקת מזון, מקלט, תעבורה, עזרה רפואית וסיוע בקבורת קורבנות חוליות המוות.
ב-1980 בלבד לפחות 20 אנשי דת וכמרים נרצחו במדינה.
במהלך המלחמה, מספר אנשי הדת הנרצחים האמיר.
לדוגמה, בהצהרה של האוניברסיטה הישועית של מרכז אמריקה נמסר כי שני בישופים, 16 כמרים, 3 אחיות, סמינריסט אחד ולכל הפחות 27 עובדי כנסייה נרצחו.
בהריגת דמויות כנסייתיות, ההנהגה הצבאית הראתה כמה עמדתה קשוחה לגבי התעוזה לחסל את אלה אשר ראתה כיריבים.
מבחינתם, הם ראו את הכנסייה כאויב אשר הולך כנגד הצבא וחוקיו."
הסיוע הצבאי האמריקאי הופסק לזמן קצר כתגובה למעשי הרצח אך חודש כעבור שישה שבועות.
ממשל קרטר היוצא העלה את הסיוע הצבאי לכוחות החמושים של אל סלבדור לעשרה מיליון דולר אשר חצי ממנו התבטא ברובים, תחמושת, רימונים ומסוקים.
כהצדקה למשלוחי הנשק, רשויות ארצות הברית טענו שהממשל באל-סלוודור עשה צעדים חיוביים על מנת לחקור את רצח הנזירות.
הדבר הוטל בספק על ידי השגריר האמריקאי Robert E.
White שאמר שלא יכל למצוא כל ראייה לכך שהחונטה מבצעת מחקר רציני.
השגריר הודח משירות החוץ על ידי שלטון ריגן אחרי שסירב להשתתף בכיסוי האחריות של הצבא המקומי לרציחות.
ההדחה הייתה בהוראתו של אלכסנדר האיג.
בעלות ברית של ארצות הברית התערבו אף הן בנעשה באל סלוודור.
הממשל הצבאי בצ'ילה סיפק הכשרה משמעותית ועצות טקטיות לכוחות המזוינים של סלבדור.
המצב הגיע לכך שהפיקוד העליון של סלבדור העניק לגנרל אוגוסטו פינושה את אות מסדרו של חוסה מאטיאס דלגאדו היוקרתי במאי 1981 בשל התמיכה המושבעת של ממשלתו.
הדיקטטורה הצבאית בארגנטינה תמכה גם בכוחות המזוינים של סלבדור במסגרת מבצע צ'רלי.
במהלך אותו חודש, החונטה חיזקה את המצור שהוטל על ידי הנשיא רומרו על ידי הכרזת חוק צבאי ואימוץ מערכת תקנות עוצר חדשה.
בין 12 בינואר ל-19 בפברואר 1981 168 אזרחים נהרגו על ידי כוחות הביטחון בשל הפרת חוקי המצור.
במאמציו להביס את המרד, הכוחות המזוינים הסלבדורים נקטו בטקטיקת אדמה חרוכה ואמצו שיטות שדומות לה יושמו במלחמת האזרחים בגואטמלה על ידי כוחות הביטחון.
טקטיקות אלה בתורן קיבלו השראה מאסטרטגיות אמריקאיות כנגד מורדים ששומשו במלחמת וייטנאם.
חלק מובנה באסטרטגיה של צבא אל סלוודור היה חיסול המרד על ידי מיגור בסיס התומכים באזורי הכפר.
מהלך זה כונה ניקוז הים או ייבוש האוקיינוס המטרה העיקרית הייתה אוכלוסייה אזרחית, הריגתם או העברתם למקומות חדשים זאת לשם הסרת כל תמיכה אפשרית בתומכים.
תפיסת ניקוז הים לקוחה מהדוקטרינה של מאו דזה-דונג שהדגיש כי "הגרילה צריכה לנוע בין האנשים כמו דג השוחה במים.
Aryeh Neier, המנכ"ל של משמר זכויות האדם כתב ב-1984 סקירה אודות גישת האדמה החרוכה, "זו עשויה להיות אסטרטגיה אפקטיבית לנצח במלחמה, אבל זו אסטרטיגיה שמערבת את השימוש בטרור של הפצצות, הפגזות ומדי פעם טבח של אזרחים".
החל מ-1984, חיל האוויר של אל סלבדור הצליח לאתר מעוזי גרילה, לפי הדיווחים על ידי שימוש במודיעין שהתקבל מחיל האוויר של צבא ארצות הברית אשר רחפו ברחבי המדינה.
ב-15 במרץ 1981, החל צבא אל סלוודור מבצע במחוז בצפונה של אל סלוודור, בסמיכות לגבול עם הונדורס.
המבצע לווה בשימוש בטקטיקות אדמה חרוכה על ידי צבא אל סלוודור והרג חסר הבחנה של כל מי שנתפס בידי הצבא.
אלה שנעקרו מאדמתם בשל המבצע ושלא נהרגו במקום, נמלטו מהתקדמות צבא אל סלוודור.
התחבאו במערות ותחת עצים על מנת להימנע מנפילה בשבי ובסבירות גבוה להיות מוצא להורג ללא משפט תקין.
ב-18 במרץ באותה השנה, שלושה ימים אחרי תחילת המבצע, ניצולי המבצע, (ברובם נשים וילדים) ניסו לחצות את נהר הלמפה להונדורס על מנת להמלט מהאלימות.
בשעה שביצעו צעד זה, נלכדו בין החיילים של שני הצבאות.
חיל האוויר של אל סלבדור ניצל את ההזדמנות על מנת להפציץ את הנמלטים ואף לקצור אותם עם מכונות ירייה בהורגם בכך מאות פליטים.
התקפה שנייה באותו מחוז בוצעה ב-11 בנובמבר 1981. 1200 חיילים גויסו לשם כך ובכללם גם חברי גדוד Atlácatl.
גדוד זה היה גדוד תגובה מהירה, מתנגד התקוממות שאורגן על ידי צבא ארצות הברית והוכשר על ידי מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני בפנמה ב-1980. הגדוד אומן וצויד על ידי צבא ארצות הברית.
הגדוד אף היה ידוע כגאוות צבא ארצות הברית בסן סלבדור.
הם אומנו בפעולות אנטי גרילה והגדוד עצמו מטרתו הייתה להפוך מלחמות שעלולות להסתיים בהפסד לניצחון.
המבצע ב-1981 הונהג על ידי אלוף-משנה Sigifredo Ochoa לשעבר מפקד משטרת האוצר אשר היה ידוע בברוטליות שלו.
הוא גם היה ידוע כמקורב לרב-סרן Roberto D'Aubuisson ונטען כי היה מעורב ברצח ארכיבישופ רומרו.
מאות אזרחים נטבחו כשחיילי קולונל Ochoa's נעו בכפרים.
Ochoa טען כי מאות לוחמי גרילה נהרגו אבל היה מסוגל להראות רק 15 כלי נשק שנתפסו.
כשמחציתם היו בכלל עתיקים דבר אשר מעיד על כך שלמעשה רוב ההרוגים היו לא חמושים.
לאחר המבצע המדובר, בוצעו סריקות נוספות במחוז Morazán על ידי גדוד Atlácatl.
ב-11 בדצמבר 1981, חודש אחרי האירוע ב-Cabañas, הגדוד כבש את כפר El Mozote וטבח לכל הפחות ב-733 בלתי חמושים כשקיימות סברות שעד 1000 בלתי חמושים כשבתוכם נשים ו-146 ילדים.
לימים כונה המקרה טבח אל מוזוטה.
חיילי Atlácatl האשימו את המבוגרים בשיתוף פעולה עם כוחות הגרילה.
מפקד השדה אמר שהם פעלו תחת ההוראה להרוג את כולם כולל הילדים, אשר לטענתו פשוט יגדלו להיות חברי גרילה אם יתנו להם לחיות.
"הלכנו לעשות דוגמה מהאנשים האלה" הוא אמר.
ממשלת ארצות הברית הכחישה בתוקף את קיומו של הטבח והדפה את הדיווחים כתעמולה שמאלנית.
עד שבשנות התשעים הסרת החסיון הציפה את האירוע לפני השטח.
ממשלת ארצות הברית ובנות בריתה בתקשורת המקומית מרחו את העיתונאים האמריקאים אשר דיווחו על הזוועות ובאופן כללי יותר, נקטו בקמפיין של הלבנת הפרת זכויות האדם של צבא אל סלוודור ותפקידה של ארצות הברית בחימושו, אימונו והדרכתו.
המריחות, לפי עיתונאים אמריקאים, גרמו לעיתונות האמריקאית לצמצם את הדיווחים אודות פשעי שלטון אל סלוודור ומעורבות ארצות הברית בתמיכה בשלטון.
ככל שנחשפו הפרטים, האירוע הוכר כאחד מהזוועות הנוראיות של הקונפליקט.
בין העשרים לעשרים וחמישה באוגוסט 1981, דווח על 83 עריפות ראשים.
בהמשך התגלה כי הרוצחים היו חוליות המוות אשר עשו שימוש בגיליוטינה.
הדיכוי באזורים הכפריים גרם לעקירה של חלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית כשאיכרים רבים נמלטו.
מבין הנמלטים והעקורים, בסביבות ה־20,000 יושבו מחדש במרכזי פליטים מאולתרים על גבול הונדורס במצב של עוני, רעב ומחלות.
הצבא וחוליות המוות אילצו רבים מהם להמלט לארצות הברית אך רבים מהם סורבו.
משלחת של הקונגרס האמריקאי ביקרה בין 17 ל-18 בינואר 1981 את מחנות הפליטים באל סלוודור במטרה לגלות את העובדות אודות המצב.
המשלחת הגישה דו"ח לקונגרס שמצא כי השיטה הסלוודורית של ייבוש הים היא לחסל כפרים שלמים מהמפה, לבודד את הגרילה ולמנוע מהם כל תמיכה כפרית שתוכל להאכיל אותם.
מלחמת האזרחים בספרד (בספרדית: Guerra Civil Española) נערכה בין השנים 1936 ו-1939. המלחמה פרצה עקב מרד של קציני צבא נגד הממשלה הנבחרת של הרפובליקה הספרדית, שאליו הצטרפו שורה של קבוצות פוליטיות וחברתיות שזוהו עם הימין הפוליטי וכונו "הלאומנים".
מולם עמדו "הרפובליקנים", ששמרו על נאמנות לרפובליקה ואיגדו את מרבית תומכי השמאל.
המלחמה הייתה רוויית מאבקים אידאולוגיים, עוררה עניין רב ברחבי העולם ומעורבות בין-לאומית נרחבת, ולכן מתוארת לעיתים כחזרה גנרלית של המעצמות לקראת מלחמת העולם השנייה.
המלחמה נתפסה בספרד עצמה וברחבי העולם כמלחמת מעמדות, מלחמה נגד פשיזם, מלחמה נגד קומוניזם, עימות בין דמוקרטיה לדיקטטורה, מלחמת דת ומאבק בין מהפכה לריאקציה.
המלחמה הסתיימה, לאחר לחימה ארוכה ועקובה מדם, בניצחון הלאומנים, ובהקמת המדינה הספרדית בראשותו של פרנסיסקו פרנקו.
אלימות פוליטית וחוסר יציבות שררו בספרד בשנות ה-30, באופן שבא לידי ביטוי בשביתות כלליות רבות, התנגשויות ברחובות, והתקוממויות כמו זו שאירעה באסטוריאס ב-1934. באביב 1936 הגיעה האלימות לשיאה, וביולי אותה השנה כשל ניסיונם של כמה בכירים בצבא המזוהים עם הימין לתפוס את השלטון בהפיכה צבאית.
כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים.
כוחות הצבא נחלקו בין שני הצדדים באופן שווה יחסית, אך רוב הכוחות המיומנים והקצונה הבכירה של הצבא הצטרפו למורדים.
עד מהרה הפך העימות לסכסוך בין-לאומי, ובעוד הלאומנים זכו לסיוע נרחב בנשק ובמתנדבים מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפשיסטית, קיבלו הרפובליקנים תמיכה מברית המועצות.
צרפת, בריטניה ורוב מדינות אירופה הכריזו על נייטרליות.
עשרות אלפי מתנדבים מכל רחבי העולם, נלהבים מהמאבק האידאולוגי בספרד, הגיעו אליה והצטרפו ללחימה.
רובם לחמו לצד הרפובליקנים במסגרת הבריגדות הבין-לאומיות.
בתחילת המלחמה נכשלו הלאומנים בניסיונם להשתלט על הערים הגדולות מדריד וברצלונה, ואלו נשארו בידי הרפובליקנים.
לעומת זאת, רבים בצפונה של ספרד ובמערבה הצטרפו ללאומנים, שביססו את שליטתם באזורים אלו.
לאחר כמה קרבות גדולים סביב מדריד, הגיעה הלחימה באזור זה לקיפאון, והלאומנים פנו להתקדמות בגזרות אחרות.
בתחילת 1937 הם כבשו את מערב אנדלוסיה בדרום ואת חופי מפרץ ביסקאיה בצפון.
בקיץ פרצה מערכה גדולה באראגון, וכעבור כמה חודשים הצליחו הלאומנים להבקיע את הדרך מזרחה עד חופי הים התיכון, תוך שהם מבודדים את קטלוניה משאר הרפובליקה.
בסוף 1938 פתחו הרפובליקנים במתקפה גדולה דרך הנהר אברו - הקרב הגדול במלחמה , התקפה שנכשלה.
מאוחר יותר יצאו הלאומנים למתקפה אל תוך קטלוניה, שנפלה לידיהם בראשית 1939. לקראת אפריל באותה שנה, כשנתיים ושמונה חודשים לאחר פרוץ הלחימה, נכנעה מדריד ואחרוני הלוחמים הרפובליקנים, והמלחמה הסתיימה.
המלחמה הותירה את ספרד חבולה וחרבה.
על פי ההערכה כחצי מיליון מתושביה נהרגו כתוצאה ממנה.
כמאתיים אלף מתוכם, רובם רפובליקנים ומיעוטם לאומנים, מצאו את מותם בהוצאות להורג, באירועי טבח המוניים ובהפצצות של ערים אזרחיות כמו שאירע בגרניקה.
המלחמה הטביעה רושם עז על עולם התרבות, ואכזריותה, כמו גם ההתנגשות האידאולוגית שעמדה בבסיסה, משכו אליה סופרים ואנשי אמנות רבים, כגון ג'ורג' אורוול וארנסט המינגוויי, ששהו בספרד במהלך המלחמה ויצרו בהשראתה.
קץ הרפובליקה הספרדית ב-1939 היה גם תחילתה של המדינה הספרדית ושלטון הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו.
במלחמת העולם השנייה שמרה ספרד על נייטרליות ונשארה מחוץ למעגל הלחימה, לאחר שפרנקו העדיף להתמקד בביסוס שלטונו ובבנייה מחדש של ארצו.
הוא שלט על ספרד באופן בלתי מעורער במשך כארבעים שנה עד 1975. עם מותו הפכה ספרד לדמוקרטיה.
אז גם החל דיון על זיכרון המלחמה ומורשתה, שנמשך עד היום.
מלחמת האזרחים עדיין משסעת את החברה הספרדית שטרם הכריעה באיזה אופן להנציח אותה, אלו המסרים שיש להפיק ממנה, וכיצד להתמודד עם השלכותיה.
ספרד היא ארץ הררית ורכסי הרים חוצים אותה לאורכה ולרוחבה.
שאר שטחה רצוף בגבעות רבות, במישורים ספורים ובעמקים שבהם זורמים נהרות רבים.
פני השטח המורכבים של המדינה, המרובים במכשולים טבעיים, הקלו במלחמה על שני הצדדים בבואם לבסס קווי הגנה והקשו על הוצאה לפועל של מתקפות יעילות.
כך למשל בתחילת המלחמה השכילו הרפובליקנים לבלום מתקפות לאומניות על מדריד באמצעות שליטה במעברי ההרים שברכס הסיירה דה גואדרמה שמצפון לעיר.
דוגמה ידועה נוספת התרחשה לקראת סוף המלחמה, אז ביססו הרפובליקנים קו הגנה על קטלוניה לאורך גדות נהר האברו.
בנוסף, היעדר מישורים רחבי ידיים בספרד הקשה על מתקפות שריון גדולות, ולכן טנקים במלחמה עסקו בעיקר בסיוע לכוחות הרגלים.
מזג האוויר בספרד מגוון בהתאם לפני השטח המגוונים שלה.
בעוד צפון המדינה המושפע מהאוקיינוס האטלנטי מאופיין באקלים ממוזג, דרום המדינה ומזרחה מאופיינים באקלים ים-תיכוני.
כלל הארץ נהנית ממזג אוויר מתון יחסית, ולכן לחימה ערה התרחשה במשך כל עונות השנה.
עם זאת, לנוכח החום הרב בשיא עונת הקיץ והקור והגשמים בשיא עונת החורף, לא פעם סבלו הכוחות בזמנים הללו מפגעי מזג האוויר ולכן הלחימה התמעטה.
האוכלוסייה בספרד מגוונת מבחינה אתנית, לשונית ותרבותית.
לצד רוב האוכלוסייה דוברת הספרדית, בשולי הארץ מתקיימים זה מאות שנים קבוצות מיעוט השומרות על רמות שונות של התבדלות.
במלחמה בלטו במיוחד דוברי הקטלאנית והבסקית, קבוצות מיעוט בעלות תודעה לאומית משמעותית ושאיפות פוליטיות מרחיקות לכת להגדרה עצמית.
שאיפותיהם של מיעוטים אלו הביאו את מרביתם לתמוך ברפובליקנים, לנוכח סירובם של הלאומנים לשקול פשרה בנושא.
לעומת זאת, מיעוטים אחרים בספרד, כמו הגליסיאנים, שהיו בעלי מגמות בדלניות מוגבלות יותר, לעיתים תמכו דווקא בלאומנים.
אף על פי שרוב מאורעות המלחמה התרחשו בשטחה היבשתי של ספרד בחצי האי האיברי, במלחמה גם לקחו חלק הנחלות השונות של ספרד מעבר לים, כמו האיים הבלאריים שבים התיכון והאיים הקנריים שבאוקיינוס האטלנטי.
בשני הארכיפלגים הללו שהו בחודשים שלפני המלחמה כמה ממנהיגי הלאומנים, ועם פרוץ המרד הם לקחו את השליטה על שתי קבוצות האיים.
תמונת מצב דומה אירעה גם במושבותיה של ספרד באפריקה: מרוקו הספרדית ושכנתה סהרה הספרדית, כמו גם גינאה הספרדית ששכנה הרחק דרומה משם.
שלושת האזורים האלו עברו בחודשים הראשונים למלחמה לידי הלאומנים אשר שלטו בהם באופן בלתי מעורער עד לסוף העימות, ולכן לא אירעה בהם לחימה משמעותית (יוצא דופן היה האי מנורקה שבאיים הבלאריים שנשאר מעוז רפובליקני עד לשלהי המלחמה).
הרפובליקנים, אשר נהנו בדרך כלל מעליונות בזירה הימית, ניסו באמצעות הצי שלהם לנתק את הקשר בין הנחלות הלאומניות שמעבר לים לבין מרכזם ביבשת.
הלאומנים לעומת זאת, שלרוב נהנו מעליונות אווירית, התגברו על המאמץ הימי הרפובליקני בעיקר באמצעות שימוש במטוסי תובלה.
כישלון המלוכה ונפילת הרפובליקה הראשונה
המאה ה-19 הייתה תקופה סוערת בספרד.
היא החלה בהתפרקותה של האימפריה הספרדית חובקת העולם, לאחר שמרבית מדינות אמריקה הלטינית זכו בעצמאות.
ספרד, עד לא מכבר אחת המדינות החזקות והבולטות באירופה, הפכה לצל חיוור של עברה.
בעוד מדינות שונות בצפון היבשת החלו ליהנות מפירות המהפכה התעשייתית, ספרד נותרה מאחור כתוצאה מאוכלוסייה עירונית מצומצמת, השקעות מעטות בתעשייה ושפל כלכלי עקב אובדן מושבותיה באמריקה.
הכלכלה הספרדית נחשבה לנחשלת, ורובה המכריע התבסס על חקלאות.
מלבד התיעוש המוגבל, נבע הפיגור הכלכלי גם מכוחה הרב של הכנסייה, אשר הגבילה את הפעילות הכלכלית על ידי איסור לקיחת ריבית והטפה להסתפקות במועט.
לא היה במדינה מעמד ביניים בורגני של ממש, והעוני היה נרחב.
עיקר הכוח הכלכלי והפוליטי היה בידי שכבה צרה של בעלי קרקעות, אשר החזיקו בלטיפונדיות ובעמדות מפתח בממשלה.
האיכרים היו מחוסרי כוח פוליטי ממשי ושמרו בדרך כלל על נאמנותם לאצולה, לכנסייה ולמלוכה.
באותה תקופה החל בספרד קרע פוליטי הולך ומעמיק, וחוסר ודאות באשר לדרך שבה עליה לצעוד.
אלו ששאפו לרפורמות התעמתו לעיתים תכופות עם כוחות שמרניים שהתנגדו להן.
לצד הרפורמיסטים פעלו בה גם כוחות עם שאיפות מרחיקות לכת הרבה יותר, ששאפו לספרד ליברלית, ואף לרפובליקה שבה יינטל הכוח מהמלוכה ומהכנסייה.
ב-1812, לקראת סופן של המלחמות הנפולאוניות באירופה, החלה ספרד לצעוד לשינוי.
באותה שנה אימץ הקורטס של קדיס, הפרלמנט הספרדי באותה עת, חוקה שהגבילה את סמכויותיו של המלך וקבעה כי ספרד תהיה מונרכיה חוקתית.
כשנתיים בלבד לאחר מכן, בקיץ 1814, שב המלך פרננדו השביעי לכוחו, ביטל את החוקה, והשיב את המונרכיה האבסלוטית באופן שהביא לתסיסה פוליטית.
בשנים הבאות הרבו כוחות מהפכניים ומפלגות פרוגרסיביות להתעמת עם הכנסייה והמלוכה.
בנוסף, אירעו תככים וסכסוכים רבים במשפחת המלוכה על ירושת הכתר.
הפיכות צבאיות היו גם הן לתופעה נפוצה, ובין השנים 1814–1874 פרצו במדינה 37 ניסיונות הפיכה.
ב-1833 עלתה המלכה איזבלה השנייה מבית בורבון למלוכה.
בעשורים הבאים היא הייתה נתונה במאבק מתמיד עם אחיה הבכור קרלוס אשר טען להיותו המלך החוקי.
המאבק ביניהם אף הידרדר לכמה מלחמות אזרחים עקובות מדם.
ב-1868 הודחה המלכה איזבלה מכיסאה בהתקוממות עממית שכונתה המהפכה המהוללת, והחלו השנים שכונו שש השנים הדמוקרטיות.
אמדאו הראשון מבית סבויה הוכתר למלך, אך נאלץ להתפטר מתפקידו כעבור ארבע שנים בלבד עקב הלחץ הפוליטי הגובר במדינה.
עם פרישתו הוכרז על ביטול המלוכה והוקמה הרפובליקה הספרדית הראשונה, ששרדה זמן קצר, והתפרקה תוך כשנתיים עקב האנרכיה הגוברת.
את אי הסדר ניצל המלך הגולה אלפונסו השנים עשר מבית בורבון, ששב לשלטון ברסטורציה הספרדית, ורבים קיוו שהמלוכה תצליח להשיב את המדינה למסלולה.
שיבת המלוכה לספרד לא הביאה את היציבות המיוחלת, והמדינה נאלצה להתמודד עם אופוזיציה חריפה מצד הקרליסטים, שצידדו בזכותו לכתר של קרלוס, דודו של המלך המכהן אלפונסו.
מנגד קמו תנועות פוליטיות מהפכניות רבות אשר תבעו את מקומן בפוליטיקה הספרדית.
מגוון רחב של ארגונים אנרכיסטים וסוציאליסטים הגבירו משנה לשנה את פעילותם נגד המלוכה, ותבעו רפורמה ואף מהפכה.
לצידם פעלו ארגונים מתונים יותר ששאפו לרפובליקה ליברלית, ואף היו שהסתפקו במונרכיה חוקתית.
בלטו במיוחד התנועות האנרכיסטיות הספרדיות, שמאבקן נגד השלטון הלך והחריף, והן זכו לפופולריות רבה בקרב מעמד הפועלים הספרדי, הרבה יותר מהאהדה שזכו לה במדינות אחרות באירופה.
תנועות המחאה העממיות צמחו, בין השאר, על רקע מיאוס הולך וגובר מהשחיתות שרווחה במוסדות השלטון השונים.
הקריאות לשינוי התגברו גם עקב התבוסה הקשה של ספרד במלחמה עם האמריקנים ב-1898, אשר פגעה ביוקרה ובמעמד של מוסדות הכוח המסורתיים במדינה.
בעשור הראשון של המאה ה-20 עברו חלקים שונים בספרד תהליך מואץ של תיעוש.
במיוחד היו אלו קטלוניה וחבל הבסקים אשר הובילו את התהליך ועוטרו במרכזים תעשייתיים, עירוניים וצפופים עם מעמד פועלים הולך וגדל.
הפועלים חשו ניכור מהשלטון אשר ראה בהם מקור לבעיות ולסכנות, ושכונות העוני באזורים המתועשים היוו כר פורה לפעילות מהפכנית אנרכיסטית או סוציאליסטית.
המתח לא פעם התפרץ לידי עימותים אלימים אשר החלו לרוב כתוצאה משביתות כלליות שהכריזו מתנגדי השלטון, שמיהר לדכא את השובתים ביד ברזל.
לדוגמה, השבוע הטראגי בקטלוניה ב-1909, שפרץ כתוצאה ממחאות אלימות נגד גיוס חיילי מילואים למלחמה במרוקו.
במחאות לקחו חלק אנרכיסטים, סוציאליסטים ורפובליקנים שהתעמתו עם השלטון ברחובות ואף הציתו עשרות כנסיות קתוליות, אותן החשיבו כחלק מהשלטון המדכא.
המתקפה על סמלים נוצריים הוסיפה לחרדה בקרב שמרנים בספרד אשר עבורם המאבק החל לשאת סממנים של מלחמת דת נגד מי שנתפס בתור אויב הנצרות.
במלחמת העולם הראשונה שמרה ספרד על נייטרליות.
בתקופת המלחמה היא נהנתה מייצוא הולך וגדל ומהתרחבות התעשייה, ועל כן הפועלים ואיגודי העובדים הגבירו עוד את כוחם.
מול הטינה הרבה של חלקים בציבור כלפי המלוכה והכנסייה, אחרים נרתעו ונאחזו בהלה מפני האפשרות שתפרוץ בספרד מהפכה קומוניסטית בהשראת מהפכת אוקטובר ברוסיה.
הפחד ממהפכה וכישלון הממשלה בשמירת הסדר והיציבות, הביאו ב-1923 להפיכה צבאית ולהקמת דיקטטורה בחסות המלוכה.
את ההפיכה הנהיג הגנרל מיגל פרימו דה ריברה הפופולרי, ורבים קיוו כי שלטון חזק ומבוסס יצליח להבטיח יציבות ולפתור את הבעיות הלאומיות שעל הפרק.
אחת הבעיות הללו הייתה מלחמת הריף שהתנהלה במושבה הספרדית במרוקו לאורך רוב שנות ה-20. המרד של האוכלוסייה הילידית במושבה הגביר את המתחים הפנימיים בספרד עצמה, גבה אבדות רבות, והסתיים רק ב-1927 כשהספרדים הצליחו לדכא אותו.
בין הכוחות שלקחו חלק בדיכוי המרד היה לגיון הזרים הספרדי בפיקודו של הקולונל הצעיר פרנסיסקו פרנקו, שעתיד למלא יחד עם לגיון הזרים תפקיד מפתח במלחמת האזרחים.
בראשית שנות שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה נראה היה שהצליח במשימתו הראשונה: השבת החוק והסדר לרחובות.
פרימו דה ריברה שאף לאחד את האומה ולהוביל מול הימין והשמאל קו מרכזי, תוך שמירה על איזון בין הקבוצות הפוליטיות והחברתיות השונות בספרד.
מצד אחד הוא הקפיד לשמור על מעמד המלוכה, הכנסייה ובעלי הקרקעות, ולעמוד מול הקומוניסטים והאנרכיסטים, אך מנגד שיתף פעולה עם חלק מהסוציאליסטים ולא נמנע מלהוביל רפורמות סוציאליות שונות.
בתוך כך הוא ייסד מנגנון בוררות בין מעסיקים למועסקים, העניק ביטוח בריאות מוגבל לפועלים, והוציא לפועל מספר פרויקטים גדולים של עבודות ציבוריות במטרה להילחם באבטלה.
העבודות היו בזבזניות, לא יעילות, והביאו להעלאות מיסים.
התמיכה בפרימו דה ריברה התמעטה בהדרגה, וב-1930, גם על רקע המשבר הכלכלי העולמי של 1929, התפטר דה ריברה.
לאחר נפילת שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה, ירדה התמיכה בחזרה לסדרי השלטון שהיו לפני 1923, היות שהמלוכה שכשלה בניהול ענייני המדינה נתפסה כחלשה.
ניכר היה כי הציבור מאס במלוכה, המונים יצאו לרחובות והמלך אלפונסו השלושה עשר התפטר ויצא לגלות ב-14 באפריל 1931 במטרה למנוע עימות אלים.
עוד באותו יום הוכרז על הקמת הרפובליקה השנייה.
הרפובליקה נתפסה על ידי השמאל כמקור לתקווה, ומנגד כאיום על הקבוצות המזוהות עם הימין.
לראשות הממשלה מונה הליברל המתון ניסטו אלקלה סאמורה, אשר הוביל קואליציה של סוציאליסטים, ליברלים ורפובליקנים.
אף שכלל מרכיבי הקואליציה נמנו עם השמאל והמרכז הפוליטי, הם היו חלוקים בדעתם באשר לנתיב שבו על ספרד לצעוד.
בעוד גורמים מתונים ראו בביטול המלוכה הישג מספיק, גורמים שמאליים יותר הטיפו לרפורמות מקיפות ואף למהפכה חברתית.
על הכל העיב המצב הכלכלי הקשה של ספרד ברקע המשבר הכלכלי העולמי.
בנוסף לאתגרים הכלכליים עמדו בפני הממשלה שורה של בעיות לאומיות שדרשו פתרון, בהן הקיטוב הפוליטי והחברתי, הבדלנות המתגברת של הבסקים והקטלונים, ומערכת החינוך הקלוקלת.
הממשלה נתקלה באופוזיציה אפקטיבית מצד בעלי הקרקעות, הכנסייה, בכירי הצבא, התעשיינים, מלוכנים ששאפו להשיב את המלך אל כסאו, חלק מהאיכרים המסורתיים, וארגונים פשיסטים אשר צברו פופולריות בציבור.
את הפלנחה, התנועה הפשיסטית העיקרית בספרד, הנהיג חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, בנו של הדיקטטור מיגל פרימו דה ריברה.
הפשיסטים בספרד שאבו השראה מהמשטר הפשיסטי באיטליה, ובציבור היו שהחלו לראות בהם כוח שיכול לבלום את הקומוניזם ולהביא להתחדשות לאומית.
עם זאת ממשלת ספרד לא נתקלה רק בהתנגדות מימין.
האנרכיסטים, שבתחילה שאפו לשתף פעולה עם הממשלה החדשה, לרוב התנגדו לה תוך דבקות בעקרונותיהם ששללו כל צורה של ממשלה מרכזית.
בדצמבר 1931 נכנסה לתוקף חוקה חדשה.
החוקה נחשבה למתקדמת ומרחיקת לכת, וכללה מאפיינים ליברליים, רפורמיסטיים וסוציאליסטיים.
היא הגדירה את ספרד בתור "רפובליקה דמוקרטית של פועלים מכל המעמדות" וקבעה כי ל"מדינה הספרדית אין דת רשמית".
בחוקה נכללו סעיפים רבים אשר נועדו לעקר את כוחה של הכנסייה ולהצר את צעדיה.
החוקה הדגישה את הפרדת הדת מהמדינה, הלאימה את רכוש הכנסיות, העבירה את בתי הקברות לשיפוט אזרחי, ואסרה על הכנסייה לעסוק בחינוך.
גורמים מסורתיים ושמרניים, ואף ליברלים כחוסה אורטגה אי גאסט שתמך למעשה בהפרדת הדת מהמדינה, התרעמו על מה שתיארו כדיכוי דרקוני של הכנסייה ופגיעה בחופש הדת.
בנוסף, התהדרה החוקה בסעיפים פרוגרסיביים, כגון לגליזציה של גירושין וזכות בחירה לנשים.
סאמורה גם התפטר מראשות הממשלה ומונה לנשיא הרפובליקה, תפקיד בו החזיק עד שנת 1936. תחתיו מונה לראשות הממשלה מנואל אסאניה, שבלהט רוחות השינוי הצהיר כי ספרד "הפסיקה להיות קתולית".
כל שנות קיומה של הרפובליקה, המשיכה ספרד לסבול מאלימות פוליטית אשר החריפה משנה לשנה.
כחודש בלבד לאחר הקמת הרפובליקה, פרצו מהומות ברחבי המדינה.
כנסיות רבות הועלו באש ואלימות נגד אנשי דת פרצה ברחבי הערים הגדולות בספרד.
הממשלה, שסלדה מהממסד הקתולי וראתה בו גורם ריאקציונרי אנטי-רפובליקני, נמנעה מלפעול לבלימת הפורעים.
קביעתו של ראש הממשלה אסאניה כי הוא מעדיף ש"כל הכנסיות בספרד יישרפו מאשר שרפובליקני אחד ייפגע", הביאו קתולים רבים להאמין כי הממשלה פועלת לדיכוי ורדיפת הנצרות בספרד.
עקב האלימות וצעדי הממשלה גברה התרעומת בצבא, ומחשש להפיכה צבאית נקטה הממשלה פעולות שונות כדי להצר את צעדיו.
בתוך כך היא פיטרה או העבירה מתפקידם קצינים בכירים רבים שנחשדו בהתנגדות לרפובליקה, כולל את הגנרל פרנסיסקו פרנקו שעתיד למלא תפקיד מרכזי במלחמת האזרחים.
באוגוסט 1932 הוביל הגנרל חוסה סנחורחו, מפקד המשמר האזרחי, ניסיון הפיכה כושל נגד הממשלה.
בתגובה החריפה הממשלה עוד יותר את פעולותיה לריסון גורמים בצבא שנחשדו בחוסר נאמנות.
בעוד השמאל נשאר מפולג, החל הימין לאחד את שורותיו במטרה לשוב לשלטון.
הימין עשה צעד חשוב לאחדות בראשית 1933, כשהוקמה מפלגת CEDA בראשות הפוליטיקאי השמרן חוסה מריה חיל-רובלס.
המפלגה הפרו-קתולית איגדה גורמים מהימין ומהמרכז שהתנגדו לרפובליקה ובמקביל טיפחה מאפיינים פשיסטיים, אם כי לא באופן בוטה.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר 1933 ספג השמאל מפלה ו-CEDA הפכה למפלגה הגדולה ביותר.
במהפך הפוליטי עלה הימין לשלטון.
השנתיים הבאות בספרד כונו "השנתיים השחורות" (bienio negro).
הרדיקלים, שכעת ישבו באופוזיציה, סירבו לקבל את תוצאות הבחירות, שאותן תיארו כ"הונאה".
הם הפכו אגרסיביים יותר והחלו להטיף למהפכה.
מנגד, השמרנים לא בחלו בצעדים לדכא את מתנגדיהם.
אלימות פוליטית הפכה לעניין שבשגרה, ובאותן שנים נרצחו מאות בהתנקשויות פוליטיות.
נוסף לכך אירעו בספרד למעלה ממאה שביתות כלליות, ונהרסו עשרות מבני דת קתוליים.
למרות ההישג של CEDA בבחירות, לא נתן הנשיא השמאלי סאמורה לחיל רובלס, מנהיגה של CEDA, לכהן כראש ממשלה, ומינה לתפקיד את אלחנדרו לרו הפרגמטי שהקים ממשלת מרכז-ימין יחד עם CEDA.
הממשלה החדשה החלה בצעדים לביטול הרפורמות של הממשלה הקודמת.
היא עצרה רפורמות לחלוקה מחדש של הקרקעות, שיקמה את מעמדה של הכנסייה, וביטלה הגבלות שהוטלו על הצבא.
כאמור העימותים בין הממשלה לסוציאליסטים ולאנרכיסטים החריפו.
במקביל ניצלו מנהיגי קטלוניה את חולשת הממשלה והכריזו על עצמאות.
בתגובה השעתה הממשלה את האוטונומיה של החבל המורד ועצרה כמה ממנהיגיו.
התקוממות נוספת אירעה באסטוריאס ב-1934, שם הכריזו סוציאליסטים ואנרכיסטים על שביתה כללית וכשלושים אלף פועלים השתלטו הלכה למעשה על המחוז.
המורדים תקפו גם מוסדות דת ואף הוציאו להורג כמאה כמרים ושוטרים.
בחבל נפרסו אלפי חיילים בפיקודו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו, כולל חיילים מצבא אפריקה אשר נחשב לכוח החזק ביותר בצבא הספרדי.
הצבא דיכא את המרד באכזריות, ובסיכומו של דבר נמנו כאלף אזרחים הרוגים ועשרות אלפי עצורים.
האירוע הציב את פרנקו כגיבור לאומי בימין, בישר את מינויו לראש המטה הכללי שנה מאוחר יותר, והביא את הקיטוב במדינה לשיא חדש.
אסאניה והמנהיג הסוציאליסטי אינדאלסיו פרייטו החלו ב-1935 לפעול לאיחוד השמאל בספרד, מתוך הבנה כי לא יהיה ניתן להתמודד בהצלחה עם הממשלה השמרנית ללא איחוד פוליטי.
בינואר 1936 הוקמה החזית העממית שאיחדה את מרבית מפלגות השמאל.
כמה שבועות לאחר מכן, לאחר שקודם לכן נפלה ממשלת הימין, הלכה ספרד לבחירות כלליות.
בבחירות זכו מפלגות השמאל ברוב המושבים בפרלמנט, ואסאניה הפך לראש הממשלה.
עם זאת, הצלחת החזית העממית בבחירות לא תורגמה לממשלת שמאל יציבה, והסוציאליסטים סירבו להצטרף לממשלה שהייתה מתונה מדי לטעמם.
בעוד אסאניה הרפובליקני רצה במדיניות של איחוד מחדש של החברה וקידום רפורמות סוציאליות, הסוציאליסטים בראשות פרנסיסקו לרגו קביירו תמכו בהעמקת הרפורמות, על אף הסכנה להמשך העימותים האלימים עם הימין.
נוסף על כך, לא רק הסוציאליסטים אתגרו את הממשלה אלא גם האנרכיסטים, שכדרכם לא סיפקו לממשלה תמיכה אלא הגבירו את אי הסדר הציבורי, בין השאר על ידי שביתות חוזרות ונשנות.
לפיכך ממשלת המיעוט החדשה הייתה חלשה, האלימות השתוללה ברחובות, ואיחוד מחדש של החברה נתפס כמשימה בלתי אפשרית.
באפריל הדיח הפרלמנט את הנשיא המתון ניסטו אלקלה סאמורה, שאיבד את אמונם של השמאל והימין כאחד.
אסאניה התמנה לנשיא, וסנטיאגו קסארס הרפובליקני החליף אותו כראש ממשלה.
אך יותר מהשמאל המפולג, היה זה הימין שאיים על עתיד הרפובליקה.