tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עות'מאן הבין שאם ברצונו להתקבל על העם, עליו להמשיך במסעות הכיבושים של קודמיו אבו בכר ועומר, להמשיך במיסוי ולהמשיך להגן על האימפריה המוסלמית המתפתחת.
עם זאת, בניגוד לקודמיו אשר קיבלו את הנוהג לפיו הכספים הנגבים בכל מחוז נכבש יושקעו חזרה באותו מחוז, עות'מאן ביקש להבטיח כי המיסים שנגבו על ידי האמירים (נסיכים) השונים יועברו לקופת המדינה במכה, ומשם יועברו בחלוקה צודקת על ידי הח'ליף לכל מחוז.
בכך ביקש עות'מאן לחזק לא רק את מעמדו של מוסד הח'ליפות, כי אם גם את מעמדו האישי כמנהיג בפועל של האומה האסלאמית המתפתחת.
עם עלייתו לח'ליפות, הפרסים ניסו להשיב אליהם את האזור בו נמצאת כיום עיראק, אך נבלמו על ידי חיילי עות'מאן שאף כבשו חלקים נרחבים מהאימפריה הפרסית – כיבושים שלא נעשו למטרות התיישבות, אלא למטרות גביית מיסים.
עד שנת 651 נכבשה כל האימפריה הפרסית על ידי המוסלמים.
כהונתו של עות'מאן גררה התנגדות, בעיקר מבני משפחת הנביא מוחמד שהאשימו אותו בנפוטיזם ומינוי מקורבים רבים למשרות החשובות באימפריה האסלאמית הצעירה, חיי הוללות ופאר בניגוד לחוקי הדת ובזבוז כספים רבים.
אחת ההאשמות נגד עות'מאן הייתה שהוא קידם קרובים לעמדות מפתח והשאיר את הרושם שהוא מעוניין יותר בהעשרת משפחתו מאשר בטובת הציבור המוסלמי.
כל המשרות של מושלי המחוזות היו בידי משפחתו בתום תקופה של חמש שנים.
הוא העניק את כל החלק הממשלתי של השלל מכיבוש צפון אפריקה לבן דודו וכאשר הוכיחו אותו על כך, הוא ניסה להתגונן על ידי ציטוט פסוקים מהקוראן, אותו הוא ערך בעצמו.
ההתנגדות לעות'מאן הייתה בשלושה מוקדים: בכופה (עיראק), מצרים ואלמדינה:
כופה – עות'מאן ניסה להעביר את האחוזות שנכבשו לטובת בני משפחתו וניסה לשלוח את אנשי שבט קורייש כדי לנהל את האדמות.
מספרים שהמושל החדש התרברב שכל עיראק הוא הגן הפרטי של קורייש.
אנשים שניסו להתנגד למדיניות עות'מאן פגשו תגובה חריפה מצידו.
לדוגמה אחד מוותיקי האסלאם וחברי הנביא מוחמד שניסה להוכיח את עות'מאן הוכה בתוך המסגד.
בשנות שלטונו נבנו תחושות של קיפוח ומתח כלכלי ודתי.
הייתה תחושה חזקה של אי צדק כאשר דברים אינם מתפתחים לכיוון הנכון.
מרד אנשי כופה החל ב-655 כאשר אנשי כופה סירבו לתת למושל החדש להיכנס לעיר ובחרו מושל חלופי משלהם שלא קיבל מינוי מעות'מאן וצעדו לכיוון מדינה להתעמת עם עות'מאן.
מצרים – גם במצרים היה חוסר שביעות רצון ודרישה מעות'מאן לתקן את דרכו.
בתחילה המצרים הגישו עצומה לעות'מאן כדי לתקן את מעשיו והוא הבטיח להם שהוא יתקן את מעשיו, אך עם זאת שלח שליח למושל כדי להרוג את האנשים המתנגדים לו.
כאשר התגלה להם העניין הם האשימו את עות'מאן בבגידה באסלאם והתחילו בצעדה לכיוון מדינה כדי לדרוש את התפטרותו.
מדינה – בעקבות קידום אנשי משפחתו של עות'מאן על חשבון מכובדים אחרים, קידום שליטתה של העילית האסלאמית הקוריישית גם במחיר דריסת זכויות היתר של ותיקי האסלאם ותלונות רבות בנושאים כלכליים, אי עשיית צדק ושחיתות, אמרו אנשי מדינה כי לא ייתכן שמישהו המייצג את הדת ומסמל את נציג האל ינהג כך.
אנשים אלו הציגו את המרד כג'יהאד וכאשר אנשי מצרים חזרו למדינה, הם הטילו מצור על ביתו של עות'מאן, במשך 40 יום.
עות'מאן סירב להתפטר וב-656 פרצו המורדים לתוך ביתו.
הוא נותר לבד במערכה רק עם אחת מנשיו, שאיבדה 4 מאצבעות ידה כתוצאה ממכת חרב שהנחית עליה אחד מרוצחיו עות'מאן, בעת שזו ניסתה לגונן על בעלה.
לאחר רציחתו של עות'מאן הוכרז עלי בן אבי טאלב כח'ליפה.
רציחתו של עות'מאן הביאה לקרע המשמעותי הראשון באסלאם, שהביא למלחמת האחים הראשונה באסלאם (הפִתנה הגדולה) על רקע נקמת דם של מועאויה קרובו של עות'מאן בעלי, ולעליית שושלת בני אומיה.
ככל הנראה עלי בן אבי טאלב, לא היה מעורב ברצח של עות'מאן, אבל לאחר שעלה לשלטון שיתף פעולה עם יוזם הרצח מאלכ אל-אשתר.
בשנת 650 החליט עות'מאן על העלאת הקוראן על הכתב, צעד שגרר ביקורת קשה, כאשר השיעים, אליהם הצטרפו גם ההאשמים, טענו כי הושמטו קטעים רבים הטוענים לכתרו של עלי בן אבי טאלב כח'ליפה.
למרות ההתנגדות, הצליח עות'מאן להציג נוסח אחיד לקוראן (בין השאר על ידי השמדת נוסחים שאינם זהים לגרסה שהציג), ותרם בכך תרומה רבה בגיבוש האסלאם.
עות'מאן כונה "ד'וּ נוּרַיְן" (ذو النورين – "בעל שני האורות"), מאחר שהתחתן עם שתי בנותיו (=אורות) של הנביא, אום כולת'ום ורוקיה.
נוסף על כך, עות'מאן היה נכדהּ של אום חכּים בנת עבד אל-מטלב, שהייתה דודתו של הנביא מוחמד מצד אביו.
על שמו נקרא עות'מאן הראשון, מייסד האימפריה העות'מאנית שהעניק לאימפריה את שמה.
במוזיאון איה סופיה ישנו שלט המזכיר את שמו בצד שלטים המזכירים את 3 הח'ליפים המכונים "ישרי הדרך" הנוספים.
שייח' עִז א-דין עבד אל-קאדר מוסטפא יוסף אל-קסאם היה סורי מוסלמי שהנהיג מאבק מקומי נגד השלטון האיטלקי בלוב, והצרפתי והבריטי בלבנט והקים ארגוני התנגדות מיליטנטיים כנגד העלייה הציונית לפלשתינה (א"י).
על שמו נקראים הפלג הצבאי של ארגון הטרור חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, וכן רקטות הקסאם הנורות לעבר יישובים ישראליים סביב רצועת עזה.
אל-קסאם נולד בכפר ג'בלה ליד לטקיה בחבל העלווים (סנג'ק לדיקיה) שבסוריה.
אביו היה מורה, שהשתייך אל אחד המסדרים של האסלאם הסופי.
את השכלתו הדתית רכש אל-קסאם במרכז האסלאמי אל-אזהר שבקהיר, שם הפך לעאלם.
כששב לכפר שלו, עבד כמורה ושימש גם כאימאם במסגד והטיף לחזרה בתשובה.
כבר בנעוריו נתנו בו הקיצוניות והמהפכנות את אותותיהן.
בעקבות הפלישה האיטלקית ללוב העות'מאנית בספטמבר 1911, אסף אל-קסאם כספים מתושבי ג'בלה עבור המורדים באיטלקים, הכריז על ג'יהאד וחיבר ללובים המנון ניצחון.
בשלהי 1912, ארגן משלחת מוג'אהדין שנבלמה על ידי השלטונות העות'מאנים בטרם הפליגה ללוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם במסגרת הצבא העות'מאני.
הוא קיבל אימון צבאי ולאחר מכן שירת ככוהן דת במחנה צבאי ליד דמשק.
לקראת סוף המלחמה, שב לכפרו בסוריה והקים כוח מקומי.
בסוף 1918 השתלטו הצרפתים על אזור החוף הסורי-לבנוני וכפרו של אל-קסאם נכלל בתחום שהוקצה לשלטון הצרפתי.
אל-קסאם סלד ממוסדות השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתארגן עם כמה מאנשיו בהרים לביצוע פעולות גרילה נגדו.
הוא השתתף בלחימה נגד הצרפתים בג'בל צהיון בהרי נוציריה.
בשלב מסוים נסוג לדמשק וחבר אל האמיר פייסל.
בשנת 1920 דנו אותו הצרפתים למוות, שלא בנוכחותו, באשמת פעולות גרילה.
כשצרו על דמשק, הוא נמלט עם כמה מאנשיו מסוריה ובעזרת דרכונים מזויפים הצליחו להגיע לביירות.
ייתכן שבחר להתיישב דווקא בחיפה, משום שהעריך כי בירושלים וביפו, הממסד הוותיק שהיה בעל עוצמה פוליטית המבוססת על קשרי משפחה ומקורב לשלטון הבריטי, לא יאפשר לו לצבור השפעה ותומכים.
מאוחר יותר הגיעו גם אשתו ובנותיו.
סמוך לבואו לימד בבית הספר האסלאמי בחיפה.
ב-5 באפריל 1921 היה בין החותמים על העצומה ששלחו נכבדי המוסלמים בחיפה אל הנציב העליון, בבקשה למנות את חאג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים.
בשנת 1922 הוא מונה על ידי המועצה המוסלמית העליונה לאימאם של מסגד אל-אסתקלאל, הנמצא בשכונת ואדי סאליב, שם החל בפעילות גיוס והטפה אסלאמית, תוך שהוא שוטח את משנתו הדתית הפונדמנטליסטית האנטי-ציונית והאנטי-בריטית בפני ערביי חיפה והגליל התחתון.
הוא הטיף לצעירים לנהל אורח חיים צנוע ולהימנע מלבקר בבתי בושת, מועדוני משחקים ובתי מרזח, והטיף נגד מפגשים משותפים של גברים ונשים.
הוא הטיף גם נגד עריכת טקסי הד'יכר הרעשניים ותקף את האנשים המתפרנסים מתפילות בבתי הקברות.
בשנת 1929 מינתה אותו המועצה המוסלמית העליונה לתפקיד רשם הנישואין (מאד'ון) של בית הדין השרעי בחיפה.
בכך היה למעשה כפוף למופתי של ירושלים.
בתוקף תפקידו היה צריך לבקר בכפרים באזור חיפה והצפון וכך יכול היה להטיף לתורתו בקרב קהלים נוספים.
הוא היה משמיע דרשות לאומיות ועודד אנשים להתארגן בכנופיות טרור נגד הבריטים והיהודים.
הוא היה מטיף כשבידו חרב או רובה, ובין היתר קרא ל"מצחצח הנעליים להחליף את מברשתו באקדח ולירות באנגלים במקום לצחצח את נעליהם".
במאי 1928 הקים אל-קסאם יחד עם רשיד אל-חאג' אבראהים ואנשים נוספים את הסניף החיפאי של "אגודת הצעירים המוסלמים".
ביולי 1932 השתתף בוועידה הארצית של האגודה ונבחר לממלא מקום נשיא הוועידה.
במרץ 1933 היה נציג הסניף החיפאי בכנס הארצי ביפו.
ב-1934 נבחר במקום אבראהים לנשיא הסניף.
כבר בשנת 1925 הקים אל-קסאם רשת של תאים חשאיים, אולם לאחר פרעות תרפ"ט, דרשו כמה מחברי הארגון להכריז מיד על מרד ואילו אל-קסאם חשב שצריך להמשיך בהכנות לכך ולאסוף כסף רק על ידי שכנוע ולא בכוח, והארגון התפצל.
בשנת 1930 הקים אל-קסאם גוף נוסף בשם "כנופיית כף היד השחורה" , הידועה גם בשם "כנופיית עז א-דין אל-קסאם", תוך שהוא דואג לקבל צידוק דתי לפעולותיו האלימות בדמות פתווה שחיברו שייח'ים סורים בכירים.
המעבר לטרור נועד להגשים את תוכניתו של אל-קסאם לבטל את השלטון הבריטי בארץ ישראל ואגב כך את היישוב היהודי, להחליף את ההנהגה הערבית הלאומית בארץ, שהוכיחה חוסר יכולת להוביל את הערבים לקראת מאבק מזוין, להכין את הערבים למרד אלים, וליצור בריתות עם אויבותיה של בריטניה על מנת לחזק את ארגונו.
חסידיו של אל-קסאם היו ברובם פלאחים עניים, מובטלים וחסרי השכלה, חלקם היו אריסים על אדמות שנמכרו ליהודים ולפיכך איבדו את האדמה אותה עיבדו, וחלקם נדחקו משוק העבודה על ידי יהודים.
מלבד פגיעה בעצים שנטעו יהודים ובמסילות ברזל שהניחו הבריטים, ביצעה הכנופיה פעולות רצח וחבלה באזור חיפה והגליל.
מדי כמה חודשים יצאו חבריה לפעולות.
בשנים 1931–1932 הם תקפו מדי פעם יישובים יהודיים וחקלאים יהודים.
ב-5 באפריל 1931, בתקופת חגיגות נבי מוסא, הם רצחו שלושה חברי קיבוץ יגור, כשאלה היו בדרכם חזרה ליישוב מהשדה.
ב-1932 רצחו מתיישב מבלפוריה ומתיישב מכפר חסידים.
בלילה שבין ה-22 וה-23 בדצמבר 1932, חדרו לנהלל, הטילו רימון לתוך בית והרגו אב ובנו.
לאחר חקירה מאומצת של רצח האב ובנו הצעיר (דוד ויוסף יעקבי), התגלו שניים מהרוצחים והוצאו להורג.
אולם החוקרים לא הגיעו אל החוליה כולה.
בעקבות תפיסתם והודאותיהם של הרוצחים, נחשף הארגון של אל-קסאם לראשונה, אולם שמו לא היה ידוע.
בעקבות זאת, הפסיק את פעילותו הטרוריסטית למשך שלוש שנים.
במהלך 1935 פעל להמרדת הבדואים באזור מפרץ חיפה ועודד אותם להתנגד למשטרה ולקוני הקרקע היהודים, כאשר ניסו לקחת את חזקתם עליה.
הוא החל לגייס נוער לארגון ובפברואר אותה שנה, אמר לשומעיו במסגד אסתקלאל: "אתם עם של ארנבות, הפוחדים ממוות ומגרדומים והשקועים עד צווארם בפטפטת.
עליכם לדעת כי דבר לא יושיענו זולת כלי נשקנו".
אל-קסאם ככל הנראה נמנה עם מפלגת אל-איסתקלאל, וייתכן שאחר כך הצטרף ל של המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני (קמה ב-1935).
בתחילת נובמבר 1935 חזר אל-קסאם לפעילות, ככל הנראה בעקבות "פרשת חביות המלט" בנמל יפו, בה נתגלו 800 רובים ו-400,000 כדורים בחביות שנשלחו ליבואן יהודי.
אל-קסאם ניסה לשכנע את המופתי אל-חוסייני לצאת בקריאה משותפת לג'יהאד ומרד המוני נגד הבריטים.
בעקבות זאת, החליט אל-קסאם לעקור לאזור ג'נין, כדי לגייס אנשים, וב-6 בנובמבר יצאה חבורה בת 11 אנשים לצפון השומרון.
ב-7 בנובמבר 1935 עקב סמל משטרת המנדט הבריטי, משה רוזנפלד, אחר אנשי "היד השחורה" שגנבו פירות ובקר מעין-חרוד ומיישובי הסביבה.
הגנבים, מכנופיית עז א-דין אל-קסאם, רצחו את הסמל ליד הר הגלבוע.
בעקבות הרצח, פתחו הבריטים במצוד נרחב אחרי אל-קסאם ואנשיו.
אל-קסאם ואנשיו ישבו בהרים, וכפריי הסביבה סיפקו להם מזון.
במשך השבועיים שנרדפו בשומרון הם קראו בקוראן והקשיבו להטפות אל-קסאם על מעלות הג'יהאד וההקרבה העצמית.
ב-19 בנובמבר הם אותרו וכותרו, ככל הנראה בעזרת מידע מודיעיני, סמוך לכפר יעבד.
ב-20 בנובמבר 1935 החל כוח בריטי של 150 איש בקרב נגד הכנופיה.
בכוח השתתף גם מטוס סיור.
הכוח של אל-קסאם היה חמוש ברובים ופצצות.
אל-קסאם נהרג עם ארבעה מאנשיו.
במבצע נתפסו תשעה רובים, אקדח אוטומטי וכמות גדולה של כדורים.
שמונה נוספים נלכדו ונדונו למאסר.
מכיוון שבית הקברות המוסלמי בחיפה היה מלא, הוחלט לקבור את עז א-דין אל-קסאם בבית הקברות המוסלמי החדש של חיפה בנשר.
זה הוקם בשנת 1934 על ידי הווקף בלב היישוב נשר, אז מקום משכנם של צריפי הפועלים של בית חרושת נשר.
הווקף המוסלמי הוציא הוראת פינוי בהתראה של שבוע לחוכרי השטח, דיירי הצריפים.
כל הפניות לווקף לא לבנות בית קברות זה בלב יישוב יהודי ולהעבירו סמוך לחיפה לא נענו.
בית הקברות קיים עד היום בתחום שיפוטה של העיר נשר.
הלווייתו של אל-קסאם החלה במסגד אל-ג'רינה, המשיכה לכיוון כיכר פייסל שבדרך העצמאות ומשם המשיכה לבית הקברות המוסלמי של חיפה בנשר.
חיים מינא-מנור שהיה קצין בשב"כ, העיד כי בשנות ה-80 היה המקום "מוזנח לחלוטין, צמחייה פראית של קוצים מילאה אותו...
הקברים היו מנותצים, ללא מצבות כלשהן שיעידו מי האנשים שקבורים שם".
הוא גייס לעזרתו איש דת מוסלמי מחיפה ש"הוביל אותנו בביטחון רב לעבר קבר שנראה גבוה ומכובד יותר משאר הקברים, סביבו היו שאריות של גדר.
לא הייתה במקום כל מצבה עם כיתוב שתעיד מי האדם שקבור שם".
הוא ממשיך וכותב כי בתחילת שנות ה-90 מצאו אנשי "בני הכפר" זקן שטען שהיה בהלוויה.
"בהגיעם למקום ניכר היה שהזקן מבולבל ולא מצליח לנווט בין עשרות הקברים...
לאחר חצי שעה של התברברות (וכנראה בגלל שנמאס לו) הצביע הזקן על קבר רגיל בבית הקברות, שלא נמצא אפילו סמוך לקבר שאנו ראינו".
חלקם חיו בכפרים וחלקם היו בתהליכי מעבר והשתקעות בעיר, בה עבדו כשכירי-יום.
אלה היו הרבדים הנמוכים של החברה בחיפה.
ארגונו של אל-קסאם היה הניסיון המשמעותי הראשון של הפלסטינים לנקוט באלימות מאורגנת, וזו העדות הראשונה לכך שעקרונות הלאומיות הערבית הפלסטינית לגבי המאבק בבריטים וביהודים חדרו גם לתודעת פשוטי העם, אלא שחדירה זו התרחשה כאשר הצורך במאבק הובן כעניין דתי ולא לאומי-חילוני.
מותו והלווייתו של אל-קסאם היו לאירועים מכוננים ומעצבים בהלך-הרוח של ערביי האזור, ותרמו להקצנה הגוברת בקרב ציבור זה.
מותם של אל-קסאם וחבריו ליכד את "קואליציית המפלגות" שהוקמה כחודש לפני כן.
העיתונות היללה אותו כגיבור לאומי והמפלגות התחרו זו בזו בשבח למעשיו ובאיסוף כספים למשפחות ההרוגים, מה שהכניס את הציבור הערבי לאווירה של מתח לקראת הבאות.
מותו לא הביא לסופו של ארגונו.
מיד לאחר מכן יצא שיח' פרחאן אל-סעדי אל הרי שכם בראש 15 חברי "אח'ואן אל-קסאם" ואלה חידשו את המאבק האלים.
מאוחר יותר ארגן ח'ליל מוחמד עיסא (אבו אבראהים אל-כביר) את אנשי החבורה בחיפה ובציפורי בקבוצה בשם "הדרוישים".
חברי הכנופיה שהתמקמו בהרי שכם הם אלה שככל הנראה הציתו את המאורעות האלימים בתחילת המרד הערבי הגדול.
ב-15 באפריל 1936 תקפה קבוצה מאנשיו של סעדי מכונית של יהודים בכביש טולכרם-שכם ושני נוסעים נהרגו.
גם רוב אנשיו של מפקד הכנופיה יוסוף אבו דורה התחנכו על תורתו של עז א-דין אל-קסאם.
ב-4 במאי 1936, העריך ברל כצנלסון בוועדה הפוליטית שהריגת אל-קסאם היא "עניין רע" ומוטב היה להשאירו בחיים, והמעיט בנזק שהיה נגרם על ידו במקרה כזה: "מה היה עושה?
(לכל היותר) היה הורג עשרה יהודים".
ב-29 בספטמבר 1936, אמר דוד בן-גוריון במרכז מפא"י על הקרב בו נהרג אל-קסאם שזו הייתה תל־חי ערבית ותיאר את האיש כלוחם קנאי המוכן למסור את נפשו על "קידוש השם".
ב-6 ביולי 1938 אמר במרכז מפא"י על הלוחמים ממשיכי דרכו של אל-קסאם כי "מאחוריהם עומד העם הערבי".
בספר בהוצאת דבר מ-1937, מופיע רוזנפלד בראש רשימת הקורבנות של מאורעות תרצ"ו.
למעשיו ומותו של אל-קסאם הייתה השפעה רבה, והם סייעו לפריצת המרד הערבי הגדול כעבור שישה חודשים.
שנות ה-70 עד העשור השני של המאה ה-21
סביב דמותו של אל-קסאם נוצר מיתוס רב-משמעות, והוא משמש מופת והשראה לפלסטינים הלוחמים בישראל.
בשנת 1973 כתבה בספרה חוטפת המטוסים לילה חאלד כי מאבקה הוא המשך מאבקו של אל-קסאם: "דורו החל במהפכה, דורי מתכוון לסיים אותה".
ארגון "פת"ח" ראה בו גיבור והפיץ את קורות חייו בנוסח של אפוס רומנטי, למשל בספרונים שהודפסו בשטחים בשנות ה-80.
בשנות ה-80 נעשה קסאם סמל עבור אנשי ארגון הג'יהאד האסלאמי, כמי ששילב דבקות בקוראן ונכונות להקרבה עצמית במאבק מזוין.
ביטוי לאהדה שרוחשים הפלגים הקיצוניים בחברה הפלסטינית לאל-קסאם ניתן בזמן האינתיפאדה הראשונה, אז נטל הפלג הצבאי של תנועת חמאס את שמו (גדודי עז א-דין אל-קסאם).
רקטות "קסאם", בהן נעשה שימוש נרחב במהלך האינתיפאדה השנייה, קרויות אף הן על שמו.
קברו של אל-קאסם הפך בתקופה מאוחרת לסמל בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עוד לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, ערבים מעזה נהגו לנסוע לחיפה כדי לחפש את הקבר בשכונת נשר.
ב־1995 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי קורבנות טרור להרוס או לשנות את כיתוב המצבה שעל קברו של אל-קאסם, בטענה שהיא מעודדת טרור, אך העתירה נדחתה.
הקבר הושחת מספר פעמים במהלך השנים..
ב-2025 נקבע דיון בוועדת הפנים של הכנסת להזזת קברו.
במקביל, הקבר מרכז סביבו אירועים בעלי גוון לאומי של ערביי ישראל, כדוגמת הנחת זרים על ידי חברי הכנסת של הרשימה המשותפת במהלך אירועי יום הנכבה ב־2016, ואירועים נוספים.
Osman; בטורקית עות'מאנית عثمان ثاني, 3 בנובמבר 1604 – 20 במאי 1622) או "עות'מאן הצעיר" (Genç Osman) היה הסולטאן השישה-עשר של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה כ-4 שנים, מ-26 בפברואר 1618 ועד יום מותו.
עות'מאן השני נולד בארמון טופקאפי, כבנו של הסולטאן אהמט הראשון ואשתו הראשונה, מהפירוז , האם דאגה לחינוכו ולכן חוץ מהטורקית בה התחנך הוא שלט בשפות רבות כולל ערבית, פרסית, יוונית, לטינית, איטלקית ואף בשפת הסימנים הטורקית.
עם מותו של האב עלה לשלטון אחיו של אהמט הראשון ודודו של עות'מאן השני – מוסטפא הראשון.
מוסטפא הראשון סבל מהפרעה נפשית כלשהי ולכן, לאחר ששלט על האימפריה באופן רשמי במשך כשלושה חודשים, הוא הודח ועות'מאן השני מונה תחתיו ב-1618, בגיל 14 בלבד.
למרות גילו הצעיר הוא הוכיח את עצמו כמנהיג מוכשר וחתם על הסכם סרב , הסכם שלום עם הספווים ובכך השיג שקט בגבולה המזרחי של האימפריה.
מאידך, כחלק ממלחמות המגנאטים המולדביות הוא הוביל את צבאו בפלישה לפולין, ספג מפלה ניצחת בקרב חוטין בשנת 1621 וחזר לקונסטנטינופול בבושת פנים, והאשים את היניצ'רים בהפסד בקרב.
עות'מאן השני היה הסולטאן הראשון שהכיר בנזק להתקדמות האימפריה לו גרם חיל היניצ'רים וסגר את בתי הקפה של חיילי הכוח בו נהגו להפגש ולתכנן את מזימותיהם.
בנוסף הוא החל לתכנן את הקמתו של כוח צבאי חדש, נאמן, שיהיה מבוסס בעיקר על טורקים ומוסלמים.
כתוצאה מכך היניצ'רים השתלטו על הארמון, כלאו את הסולטאן במבצר ידיקולו והוציאו אותו להורג לאחר מאבק קצר.
לגבי אופן מותו יש שתי גרסאות – לפי גרסה אחת הוכה במכת גרזן ולאחר מכן חנקו אותו הקמים עליו במיתר קשת; ולפי הגרסה האחרת מחצו את אשכיו ואז חנקו אותו בחבל.
עות'מאן השני הקדים את זמנו וחיסול חיל היניצ'רים הצליח רק לאחר יותר ממאתיים שנה.
לפי הידוע, היה נשוי לשלוש נשים, נולדו לו שלושה ילדים אולם כולם מתו כילדים.
Osman; טורקית עות'מאנית عثمان ثالث, 2 בינואר 1699 – 30 באוקטובר 1757) היה הסולטאן העשרים-וחמישה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-13 בדצמבר 1754 ועד יום מותו ב-1757. הוא היה בנו של הסולטאן מוסטפא השני ואחיו של הסולטאן שקדם לו מהמוט הראשון.
עות'מאן השלישי נולד ב-2 בינואר 1699 בארמון אדירנה.
אביו היה מוסטפא השני ואימו הייתה סוהר סולטן.
הוא היה אחיו למחצה של מחמוד הראשון.
עות'מאן השלישי חי את רוב חייו כאסיר בהרמון, וכנראה כתוצאה מכך הוא נטה לכמה התנהגויות תמהוניות בגיל 55, על כס המלוכה.
הוא סלד ממוזיקה וגירש את כל הנגנים מהארמון.
כמו כן נודע בשנאתו נשים, לאחר שבילה את רוב שנותיו בהרמון.
מסיבה זו וכדי לא לפגוש בנשים, הוא נהג לנעול נעלי ברזל אשר גרמו לצעדיו להישמע למרחוק ולהזהיר נשים על בואו.
הפעולה הראשונה של אוסמן השלישי הייתה בחירת פקידי שרים ווזיר גדול.
לאחר הסערה הקשה של מרץ 1756 הוא הורה על הקמת מגדלור אחירקפיי באיסטנבול כדי למנוע בעתיד נזקים דומים.
התהלוכה הראשונה להמלכתו נערכה ב-14 בדצמבר 1754. ההיסטוריונים של אותה תקופה לא כתבו את האירועים שהתרחשו באימפריה בגלל קור עז ומקפיא בינואר 1755. עות'מאן פרסם פירמאן (צו מלכותי) בשנת 1757 בו ציווה לשמר את הסטטוס קוו של אתרים קדושים בארץ הקודש לנוצרים, מוסלמים ויהודים.
בשנה השנייה לשלטונו איבד עוסמאן את אמו, סהוואר סולטן.
לאחר מכן, הנסיך הבכור, מחמד, מת ממחלה ב-22 בדצמבר 1756.
בתקופה זו שלח הסולטן צווים נגד שוד באנטוליה ורומליה.
ננקטו צעדים מסוימים נגד שבטי בוזולוס וצ'יהאנביי הארמנים עקב אירועים שונים באיראן, ונגד השודדים סביב הערים ארזורום וסיוואס, והמנהיג המפורסם קראוסמנוגלו האצ'י מוסטפא אגא, שנלכד והוצא להורג, וראשו הובא לאיסטנבול ב-5 בדצמבר 1755.
הסולטן התפרסם בבנייתו של מסגד נורואוסמניה.
המתחם מורכב משלושה בתי ספר, מדרשות, מפעל, ספריה, מזרקה, פונדק, חנויות ועוד.
עות'מאן השלישי מת בליל ה-30 באוקטובר 1757. בשעות הבוקר המוקדמות נערך טקס הכתרה ובן דודו מוסטפא השלישי הוכתר לסולטאן.
הסולטאן החדש הורה לקבור את עוסמאן במסגד מוזוליאום.
עות'מאן נורי פאשא (בטורקית: Osman Nuri Paşa; 1832, טוקט – 5 באפריל 1900, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית) היה קצין עות'מאני בדרגת פילדמרשל (בטורקית: Müşir) ונחשב לגיבור מלחמה בשל תעוזתו בעת המצור על פלבן, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
נורי פאשא זכה לתואר ראזי, המהווה תואר כבוד של "לוחם קודש" הניתן ללוחמים עתירי ניסיון שהוכיחו את גבורתם בקרב.
עות'מאן פאשא נולד למשפחה מיוחסת מהעיר טוקט.
אביו היה פקיד ממשל עות'מאני ועם מינויו של האב לתפקיד בבירה העות'מאנית, עברה המשפחה לעיר זו.
ב-1852, סיים עות'מאן פאשא סיים את האקדמיה הצבאית, הצטרף לחיל הפרשים ולחם במלחמת קרים.
הוא הצטיין בתפקידו וזכה לקידום מהיר.
ב-1861 פיקד על הכוחות העות'מאנים אשר דיכאו את המרד בכרתים וב-1864 טיפל במהומות בתימן.
עם שובו מתימן, זכה לתואר פאשא ומונה למפקד הצבא העות'מאני בחבל שקודרה שבאלבניה.
באפריל 1876 היה עות'מאן פאשא דמות צבאית מרכזית בדיכוי מרד אפריל הבולגרי, אשר בעקבותיו קודם לדרגת מושיר.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877–1878, בעת המצור על פלבן, גילה עות'מאן פאשא תעוזה והקרבה אישיים כאשר בניגוד לסיכויים, ניסה לפרוץ עם כוחותיו את המצור.
לאחר הצלחה ראשונית נפצע עות'מאן פאשא ממספר כדורים ברגלו, המשיך לנהל את הקרב כאשר הוא פצוע ומדמם והצליח להסיג את כוחותיו באופן מסודר יחסית, בחזרה לפלבן.
ב-10 בדצמבר 1877 נכנע עות'מאן פאשא עם כוחותיו ונלקח בשבי הרוסים.
עות'מאן פאשא נלקח לחרקוב ושם הוחזק עד לסיום המלחמה.
בשובו משביו, זכה עות'מאן פאשא לקבלת פנים השמורה לגיבורים כאשר קהל המונים הריע לו.
מאוחר יותר העניק לו הסולטאן עבדול חמיד השני תואר כבוד של מרשל ארמון הסולטאן.
בעשרים השנים הבאות, כיהן עות'מאן פאשא ארבע פעמים כשר המלחמה העות'מאני.
הוא הלך לעולמו ב-5 באפריל 1900 ונקבר באיסטנבול.
אחד מפרברי העיר איסטנבול (בחלק האירופי), מכונה על שמו ובעיר הולדתו טוקט, הוקמה ב-1992 אוניברסיטה הנושאת את שמו.
עז א-דין אבו אל-עייש הוא רופא פלסטיני שבמהלך מבצע עופרת יצוקה נהרגו שלוש מבנותיו ונפצעה בת נוספת עקב פגיעת שני פגזי טנקים של צה"ל בביתו בג'בליה ובחימוש שהוסתר בבית זה.
האירוע קיבל תהודה רבה כאשר מיד לאחר מכן זעק האב לעזרה בטלפון בשידור חי בערוץ 10.
אבו אל-עייש נולד במחנה הפליטים ג'בליה.
הוא סיים לימודי רפואה באוניברסיטת קהיר ב-1983, התמחה בגינקולוגיה ויילוד באוניברסיטת לונדון, וקיבל תואר מוסמך בבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד.
שימש כרופא בעזה, והיה לרופא הראשון מעזה שעבד בבית חולים ישראלי.
עבד באופן חלקי במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ובמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, שם ביצע טיפולי פוריות.
במסגרת עבודתו בסורוקה השתתף גם במחקר על מחלות גנטיות בקרב האוכלוסייה הבדואית.
הוא ניסה ליזום הקמת מרכז רפואי ישראלי משותף בעזה.
אחרי השתלטות החמאס על רצועת עזה המשיך לעבוד בישראל, והיה אחד מתושבי עזה המעטים שנכנסו בקביעות לישראל.
המשיך להתגורר ברצועת עזה, בבניין בן כמה קומות שבנו הוא ואחיו בג'בליה, ועבד גם במערכת הבריאות המקומית.
כשלושה חודשים לפני פרוץ מבצע עופרת יצוקה נפטרה אשתו של אבו אל-עייש נאדיה ממחלת הסרטן, והוא נותר לטפל בשמונת ילדיהם.
הריגת שלוש בנותיו במבצע עופרת יצוקה
פרוץ מבצע עופרת יצוקה מצא את אבו אל-עייש בתוך הרצועה מבלי יכולת לצאת.
כלי התקשורת הישראליים, שהיו מנועים מלדווח מתוך הרצועה, ובייחוד ערוץ 10, שכתבו שלומי אלדר הכיר את ד"ר אבו אל-עייש, השתמשו בקשריהם איתו כדי לקבל דיווחים וראיונות המתארים את המצב ברצועה.
ביום שישי, 16 בינואר 2009, ימים ספורים לפני תום המבצע, ירה טנק ישראלי שני פגזים לעבר ביתו של אבו אל-עייש בג'בליה.
כתוצאה מן הירי התפוצצו חימושים שהוסלקו בביתו של אל-עייש.
מן הירי ומן הרסס שהתפזר מן החימוש שהוסתר בבית נהרגו שלוש מבנותיו ואחת מאחייניותיו.
אחת מבנותיו האחרות נפצעה בכל חלקי גופה.
אבו אל-עייש התקשר לשלומי אלדר, וזה מיהר להעלות אותו לשידור חי שבו הוא זעק לעזרה.
צה"ל איפשר לו באופן חריג להכניס את בתו למדינת ישראל דרך מעבר ארז על מנת לקבל טיפול בתל השומר שהציל את אצבעותיה ואת הראייה בעינה הפגועה.
בשלהי מבצע עופרת יצוקה הפכה סביבת ביתו של ד"ר אבו אל-עייש, באזור עזבת עבד רבו שמצפון לשג'אעיה, לזירת לחימה עיקרית עבור כוחות צה"ל.
כתוצאה מהלחימה נחרבו או ניזוקו קשות למעלה משלוש מאות מבנים ונהרסו למעלה מ-12 ק"מ של דרכים בעזבת עבד רבו.
בפרט נפגעו קשות חמישים מבנים באזור בשבוע שקדם להפגזת בית אבו אל-עייש, ועוד תשעים מבנים נפגעו קשות ביומיים שחלפו מהפגזת הבית ועד להפסקת המבצע.
לטענת צה"ל, ביום שישי ה-16 בינואר 2009 בערב נורתה אש צלפים ומרגמות מבית הסמוך לבית אבו אל-עייש, וזוהו דמויות בבית אבו אל-עייש שנחשדו כתצפיתנים המכווינים את הירי מהבית הסמוך.
לאור זאת הורה מפקד גדוד מחטיבת גולני לירות שני פגזי טנקים לעבר מקור הירי, ושני פגזים נוספים לעבר הדמויות החשודות בבית אבו אל-עייש.
כתוצאה מההפגזה התפוצצו חימושים שהוסלקו בבית אבו אל-עייש, תוך פיזור רסס והעלאת עשן שחור וסמיך שאינו אופייני לפגיעת פגז.
שבעה רסיסים חולצו מגופן של שלוש מהנפגעות באירוע על ידי גורמים רפואיים ישראליים ופלסטיניים, ולגבי שישה מתוכם נקבע כי מקורם בחימוש מאולתר ולא בחימוש המשמש את צה"ל.
לטענת מפקד הגדוד, בעת שפקד להפגיז את הבית ופיקח על ההפגזה לא ידע כי שוהים בו אזרחים או כי מוסלק בה חימוש, ולא היה מתיר את הירי לו ידע על הימצאות אזרחים בבית.
בניגוד למקרים אחרים בזמן המבצע, מקרהו של אבו אל-עייש זכה לתהודה רבה בשל השידור החי.
בראיונות הרבים שהעניק לאחר האירוע טען שמביתו לא נעשתה שום פעילות נגד חיילי צה"ל, והדגיש שלמרות האסון שפקד אותו הוא לא זונח את דרך השלום.
חלק גדול מהציבור הישראלי הביע הזדהות עם כאבו.
מחוץ לבית החולים התקבצו אזרחים והדליקו נרות.
אבו אל-עייש יצא אליהם ואמר: "לכל מלחמה יש את הסמל שלה.
עכשיו, לאחר שאיבדתי את שלוש בנותיי, אני יכול לקוות רק שהן יהפכו סמל למלחמה הזו.
סמל חיובי, סמל שיחזק את התקווה לימים של שלום".
אולם חלק גדול מהציבור ואף מהממסד בישראל לא האמין לדבריו, וניסה לערער עליהם.
כשקיים מסיבת עיתונאים בבית החולים תל השומר, יום לאחר האירוע, התפרצה לעברו אישה וצעקה: "הבן שלי בצנחנים!
מי יודע מה היה לך בבית?
אף אחד לא אומר את זה!" ברשת הופץ גם אימייל שקרי תחת הכותרת "מה נתגלה בביתו "שוחר השלום והדו קיום" של ד"ר עז א-דין אבו אל-עייש" ובו תמונות של כלי נשק שכביכול נתפסו בביתו.
בתחילה גם צה"ל ניסה לטעון שמהבית נורתה אש צלפים.
ד"ר אבו אל-עייש הקים לזכר בנותיו קרן בשם "Daughters for Life" למען הענקת חינוך וגישה לבריאות לנערות ולנשים בעזה ובמזרח התיכון.
בקיץ 2009 הוא היגר לקנדה עם משפחתו, בעקבות קבלת משרה לחמש שנים באוניברסיטת טורונטו.
מעבר לעבודתו הרפואית והמדעית הוא מרצה בקביעות על סיפור חייו, הטרגדיה שפקדה אותו, והצורך בשלום על מנת למנוע קורבנות נוספים.
שמו של אבו אל-עייש אף הועלה כמועמד לפרס נובל לשלום לשנת 2009.
ב-2011 הוציא ספר בשם "לא אשנא", שתורגם לעברית.
בשנת 2012 עוּבד הספר על ידי שי פיטובסקי ושחר פנקס להצגת יחיד בכיכובו של גסאן עבאס.
בשנת 2017 יצא הסרט התיעודי "ארץ זרה" בבימויו של העיתונאי שלומי אלדר, בו השתתף אבו אל-עייש.
בשנת 2010 הגיש אל-עייש תביעת נזיקין נגד משרד הביטחון.
ב-27 בנובמבר 2018 דחה בית המשפט המחוזי בבאר שבע את תביעתו, וקבע שהירי שביצע הטנק היה טעות סבירה במסגרת לחימה שבה מחבלים פעלו במכוון בסביבה אזרחית, ושחלק גדול מהנזק שנגרם לדירה וליושביה נבע מאמצעי לחימה ותחמושת שמחבלים החביאו בדירתו ללא ידיעתו.
אל-עייש ערער לבית המשפט העליון וערעורו נדחה.
עותניאל צ'ארלס מארש היה מדען אמריקאי ומחשובי הפלאונטולוגים של המאה ה-19. גילה מאובנים רבים מאוד בהם מיני דינוזאורים רבים, בהם סוגי הדינוזאורים הידועים ביותר: הטריצרטופס, האפטוזאורוס והברונטוזאורוס, הסטגוזאורוס והאלוזאורוס.
מארש החזיק בתארים האקדמיים הבאים: דוקטור לפלאונטולוגיה, מוסמך לאמנות, ודוקטור למשפטים.
מארש נולד בעיר לוקפורט במדינת ניו יורק בארצות הברית למשפחה לא אמידה, אך הוא היה אחיינו של ג'ורג' פיבודי, בנקאי עשיר ונדבן.
הוא סיים תואר ראשון באקדמיית פיליפס באנדובר בשנת 1856 ובקולג' ייל (לימים אוניברסיטת ייל) ב-1860. אחרי כן למד גאולוגיה ומינרלוגיה בבית הספר המדעי שפילד בניו הייבן, ואחרי שהשלים לימודים אלה הוא פנה ללימודי פלאונטולוגיה ואנטומיה בברלין, היידלברג וברסלאו.
הוא חזר לארצות הברית ב-1866 ומונה לפרופסור לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות באוניברסיטת ייל.
הוא הצליח לשכנע את דודו פיבודי לתרום כסף להקמת מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע בייל.
מארש היה פוליטיקאי מעולה והצליח לשכנע את דודו פיבודי ואת ממשלת ארצות הברית לתמוך כספית במסעות חיפוש המאובנים שלו.
מארש וציידי המאובנים הרבים שהעסיק (הבולט שבהם הוא כנראה ג'ון בל האטצ'ר) חשפו כ-500 מינים חדשים של בעלי חיים מאובנים, להם נתן מארש שמות.
במאי 1871 גילה מארש את המאובן הראשון של פטרוזאור (זוחל מעופף) באמריקה.
בנוסף גילה סוסים מוקדמים, זוחלים מעופפים, זוחלים ימיים כמו טילוזאורוס, דינוזאורים מהיורה והקרטיקון, ביניהם האפטוזאורוס והאלוזאורוס וכן עופות בעלי שיניים מהקרטיקון: איכתיאורניס והספראורניס.
מארש גילה את הצרטופסיים – הדינוזאורים בעלי הקרניים – והגדיר את המשפחה צרטופסיים והתת-סדרה צרטופסים.
הוא גילה את הטריצרטופס, הדינוזאור המפורסם ביותר בתת-סדרה של הצרטופסים ואחד הדינוזאורים הידועים ביותר עד היום.
הוא גילה מינים נוספים של צרטופסיים (חלקם התבררו מאוחר יותר כלא תקפים) והחל בכתיבת מונוגרפיה מאוירת על הצרטופסים.
הוא מת באמצע הכתיבה, ואת כתיבתה השלימו ג'ון בל האטצ'ר וריצ'רד סוואן לול.
המונוגרפיה הנ"ל, שפורסמה ב-1907, נחשבת עד היום לאחד הטקסטים המכוננים והשימושיים בפלאונטולוגיה בכלל ובחקר הצרטופסים בפרט, בין השאר בזכות איורים רבים ומפורטים של מאובנים ועצמות שתרמו מארש וממשיכיו למונוגרפיה.
אחרי מותו, המוניטין של מארש נפגע כאשר תאוריית "אבולוציית הסוסים" שהוצגה בגני חיות ומוזיאונים רבים התגלתה כלא מדויקת.
נטען שבגלל החיפזון שנקט כדי להקדים את יריביו, הוא הניח מספר הנחות ללא ביסוס מדעי נאות.
כישלון זה הוביל להערכה מחדש של עבודותיו, שבעקבותיה חלק מהן נשללו והן הוסרו מגוף הידע הקנוני.
מארש ידוע גם בגלל מלחמת העצמות (או מלחמת המאובנים) שניהל כנגד הפלאונטולוג בן-זמנו אדוארד דרינקר קופ.
במהלך המרוץ הזה הם גילו ותיעדו יותר מ-130 מינים חדשים של דינוזאורים.
מבחינה כמותית, מארש ניצח במרוץ: הוא גילה 80 מינים חדשים לעומת 56 בלבד שגילה קופ.
מארש מת ב-18 במרץ 1899. הוא נקבר בבית הקברות גרוב סטריט בניו הייבן, קונטיקט.
מארש זיהה ונתן שם לאינפרא-סדרות הדינוזאורים הבאות (מסודר לפי שנים): אורניתופודה (1881), סטגוזאוריה (1877), צרטוזאוריה (1884), צרטופסיה (1890) ואת התת-סדרה תרופודה.
מארש זיהה ונתן שם למשפחות הדינוזאורים הבאות (מסודר לפי שנים): אלוזאוריים (1878), סטגוזאוריים (1880), דיפלודוקיים (1884), אנכיזאוריים (1885), קמפטוזאוריים (1885), צרטופסיים (1890), דריפטוזאוריים (1890), נודוזאוריים (1890), אורניתומימיים (1890), פלטאוזאוריים (1895), צרטוזאוריים, צלורידים.
בנוסף נתן מארש שמות למיני דינוזאורים כגון טריצרטופס הורידוס וטריצרטופס פרורסוס.
נוסף על מחקר דינוזאורים הוא גם גילה ונתן שמות למפריטי פרסה קדומים כמו המורופוס.
על שמו נקראו הדינוזאורים עותניאל (1977, על ידי פ.
גלטון), עותניאלוזאורוס (ניתן ב-2007) ומארשוזאורוס (1976, על ידי מדסן).
הממצאים של מארש הרכיבו את לב האוסף של מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע, באוניברסיטת ייל.
באולם הגדול של המוזיאון שולט השלד הראשון שנתגלה של אפטוזאורוס/ברונטוזאורוס וכן נמצאים בו מספר גולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס.
מארש תרם את ביתו בניו הייבן קונטיקט לאוניברסיטת ייל ב-1899. בית זה נחשב כמונומנט היסטורי לאומי של ארצות הברית.
הבית ידוע בשם Othniel C.
Marsh House והגנים שסביבו כ-Marsh Botanical Garden (הגנים הבוטאנים של מארש).
עותר ציבורי הוא אדם או גוף הפונה לבית המשפט למען מטרה ציבורית כללית.
בפני העותר הציבורי עומדת במערכות משפט רבות המגבלה של היעדר זכות עמידה המגבילה את היכולת של העותר הציבורי להעלות נושאים בפני בית המשפט.
מצד שני, במערכות משפט מסוימות, כמו בישראל, זוכה העותר הציבורי לעיתים בהתחשבות, למשל בהשתת הוצאות משפט נמוכות.
עתירות של עותרים ציבוריים הוגשו בישראל עוד משנות ה-50 של המאה ה-20. החל מאמצע שנות ה-80 היה גידול ניכר בפניות של עותרים ציבוריים לבית המשפט, לאחר שבג"ץ הרחיב מאוד את זכות העמידה.
עם זאת, נקבע באופן כללי שבית המשפט לא ייענה לעתירה של עותר ציבורי כאשר קיים נפגע פרטני הנמנע מפנייה לבית המשפט.
אולם היו מקרים בהם בג"ץ נתן זכות עמידה לעותר ציבורי גם במקרים מעין אלו.
המגמה בישראל בשנים האחרונות היא להרחיב את זכות העמידה של העותר הציבורי.
מגמה זאת מופיעה גם בבית הדין הארצי לעבודה, ובעקבות זאת ניתן להסתדרות החדשה להצטרף להליך משפטי פרטי של עובד, כאשר העניין הנדון הוא בעל השלכה ציבורית.
על הבעיות הנלווית למתן זכות עמידה לעותר הציבורי נכתב בפסק הדין בג"ץ 2148/94:
"עם זאת, הניסיון מלמד כי דרך השער של העתירה הציבורית נחפזים להיכנס אל בית המשפט, מפעם לפעם, גם עותרים שאינם ראויים: עותרים שאינם מתמצאים די הצורך בנושא העתירה, ולפיכך אינם מסוגלים או אינם טורחים להכין תשתית עובדתית לעתירה ...
עותרים המחפשים בעיקר את אור הזרקורים הנלווה לא פעם לעתירות ציבוריות הנשמעות בבית משפט זה."
באופן כללי צריך גם עותר ציבורי לשלם הוצאות משפט לצד שכנגד וכשהדבר נדרש עליו להפקיד ערבון להבטחת התשלום.
עם זאת, נקבע שיש למנוע תוצאה לפיה "עותר ציבורי", הפועל בשם אינטרס הציבורי, יורתע הרתעת יתר מנקיטת הליך בשל חובת הפקדת עירבון והחשש מפסיקת הוצאות לחובתו.
במקרים רבים שיעור ההוצאות המושת על עותר ציבורי נמוך מן המקובל בשים לב למעמדו, לחשיבות האינטרס הציבורי שבשמו יזם את ההליך ולהיעדר עניין אישי בהליך.
עותניאל (שם מדעי: Othnielia) הוא סוג של דינוזאור צמחוני שחי בתקופה יורה עליון לפני 150 מיליון שנה.
שמו הוא עיוות שמו של החוקר המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש.
לדינוזאור זה התגלו מעט מאוד עצמות מהם משערים שהוא היה קרוב משפחה של ההיפסילופודון והדריוזאורוס ומאבותיו של האיגואנודון.
יצור זה היה בעל מבנה גוף מהיר והוא הגיע לאורך 1.5-2 מ' ולמשקל 10 ק"ג.
הוא היה בעל זנב ארוך וזרועות קצרות ופיו דמה למקור תוכי קצר.
הוא התגלה בסלעים של תקופת היורה בויומינג, יוטה וקולורדו, בהם היו פעם יערות רחבים של סקויות ורעו בהם עדרי זאורופודים ענקיים.
הדינוזאור מופיע בספר פארק היורה כיצור צמחוני המטפס על העצים בחיפוש עלים, התנהגות שאין הוכחות לקיומה.
הוא הופיע גם בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק על ענקי היורה, שם הוא מופיע לצד הדריוזאורוס, הסטגוזאורוס והדיפלודוקוסים הענקיים.
הוא נראה גם בבלדה של Big Al ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
עותניאלוזאורוס (שם מדעי: Othnielosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הנאורניתיסציה שחי בתקופה יורה עליון לפני 155-148 מיליון שנה.
הוא נקרא על שם החוקר האמריקני המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש.
מאובניו נמצאו לראשונה בידי מארש בתצורת מוריסון שבקולורדו, מערב אמריקה הצפונית אך הוא נחשב לסוג אחר שבוטל - Laosaurus.
מאובנים נוספים שלו הופרדו לסוג אחר - ננוזאורוס (Nanosaurus).
הייתה מחלוקת גדולה בין החוקר מארש ליריבו - אדוארד קופ לגבי מיון הדינוזאור והמינים התקפים לו.
המאובנים שלו שדמו לאלה של האותניליה, גם הוא קרוי על שם אותו חוקר, היו קרובים למאובני ההיפסילופודוניים והוא שויך במשך זמן רב לקבוצה, אך כיום הוחלט להפריד אותו לסוג נפרד.
הוא הגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 10 ק"ג וממבנה השיניים שלו ייתכן שהיה אוכל צמחים או אוכל-כול.
היו לו לסתות קצרות עם מבנה שיניים דמוי-עלה.
הוא היה דו-רגלי ורץ במהירות כדי לברוח מטורפים.
באזור בו חי בעבר היו יערות גדולים של מחטניים, שרכים וכן סוואנות טרופיות בהם הוא רעה בעדרים קטנים לצד זאורופודים וסטגוזאוריים ובהם חמק מטורפים כמו האלוזאורוס והצרטוזאורוס.
אבו מוחמד עז א-דין עבד אל-עזיז בן עבד א-סלאם בן אבי אל-קאסם בן חסן א-סולמי א-שאפעי אשר היה מכונה גם "גדול החכמים", היה אחד מאנשי הדת החשובים ביותר בהיסטוריה של האסלאם, ומפוסקי ההלכה החשובים ביותר באסכולה השאפעית.
בנוסף להיות פוסק הלכה, היה אבן עבד א-סלאם גם תאולוג.
עז א-דין אבן עבד א-סלאם נולד בדמשק, בשנת 1181. כבר בצעירותו קיבל חינוך בתחומים השונים של הסופיזם, תאולוגיה, פיקה ושריעה.
אחד מהמורים אצלם הוא למד היה אבו אל-חסן א-שאד'לי, מייסד מסדר השאד'זליה.
בהיותו נותן דרשות באחד המסגדים בדמשק, הוא התריס ויצא בגלוי נגד המנהגים שהיו נהוגים בקרב הדרשנים האחרים בתקופתו בדמשק, בין היתר הוא סירב ללבוש בגדים שחורים, וסירב לשאת ברכות ושבחים לאנשי השלטון.
כתוצאה מכך הוא נכלא, ולאחר שחרור הוא עזב את דמשק והגר לקהיר.
במצרים, זכה בן עבד א-סלאם למעמד גבוה מאוד, ואף מונה לתפקיד שופט ופוסק הלכה רשמי.
בהמשך חייו הוא פרש מתפקידו כשופט והחל לעסוק בהוראת ההלכה האסלאמית על פי האסכולה השאפעית.
ישנם היסטוריונים הגורסים כי הוא היה בין הראשונים שלימדו את תחום פרשנות הקוראן במצרים, ויש כאלה שאף טוענים שהוא היה הראשון.
עז א-דין עבד א-סלאם נפטר בקהיר בשנת 1262.
בין תלמידיו הבולטים של עז א-דין בן עבד א-סלאם היו: אבראהים בן אל-עז בן עבד א-סלאם, עבד א-לטיף בן אל-עז בן עבד א-סלאם, אבן דקיק אל-עיד, אבו שאמה אל-מקדיסי, עבד א-רחמאן בן אבראהים אל-פזארי, שהאב א-דין אל-קראפי.
עז א-דין עבד א-סלאם כתב טקסטים רבים בנושאים שונים במהלך חייו, ביניהם הכותרים שלהלן:
"תפסיר אל-עז בן עבד א-סלאם" : ספר העוסק פרשנות של הקוראן.
"קיצור צחיח מוסלם" (مختصر صحيح مسلم)
"ההבדל בין האסלאם והאמונה" (الفرق بين الإسلام والإيمان): ספר העוסק בתאולוגיה.
"מקאסד א-צלאת" (مقاصد الصلاة): טקסט העוסק בהלכות הצלאה.
"מקאסד א-צום" (مقاصد الصوم): טקסט העוסק בהלכות הצום באסלאם.
מנאסכ אל-חג' (مناسك الحج): טקסט העוסק בחג'.
"אל-קוואעד אל-כּברא" (القواعد الكبرى): טקסט בנושא שורשי ההלכה באסלאם.
"מסאאל א-טריקה פי עלם אל-חקיקה" (مسائل الطريقة في علم الحقيقة): טקסט העוסק בסופיות.
עֹז 77 הוא ספר שנכתב בידי תא"ל במילואים אביגדור קהלני, אשר יצא לאור בשנת 1976 בהוצאת שוקן.
בספר תיאר המחבר את לחימת גדוד 77, גדוד שריון סדיר בחטיבה 7, שעליו פיקד במלחמת יום הכיפורים.
קהלני פיקד על גדודו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, ובהם קרבות קשים בתנאי נחיתות וביחסי כוחות בלתי אפשריים באזור שקיבל לאחר המלחמה את השם "עמק הבכא, וכן בקרב ההבקעה לסוריה.
בהמשך לחם הגדוד בפיקוד קהלני בקרבות במזרעת בית ג'אן.
על מנהיגותו וגבורתו במלחמה עוטר קהלני בעיטור הגבורה.
את הספר כתב קהלני כשנתיים לאחר סיום המלחמה, בעודו קצין בשירות פעיל בדרגת סא"ל.
הספר היה לרב-מכר ובשנת 1977 זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
עות'מאן ג'רנדי הוא פוליטיקאי ודיפלומט תוניסאי.
הוא משמש כשר החוץ וההגירה של תוניסיה מ-24 באוגוסט 2020.
ג'רנדי נולד בעיירה חמאם ליף, מחוז בן ערוס שלחופי תוניסיה.
הוא נכנס לפוליטיקה התוניסאית בשנת 1979, זאת לאחר שסיים תואר ראשון בתקשורת, ובין השנים 1981–1988 שימש כמזכיר הראשון של שגרירות תוניסיה בכווית.
מעט אחר כך התמנה ליועץ במשרד החוץ של תוניסיה, ובשנת 1990 קיבל את תפקיד שגריר תוניסיה ב.
בשנת 1994 נשלח כשגריר לניגריה, תפקיד אותו מילא עד שנת 1998 אז התמנה לשר לענייני אפריקה; בשנת 2000 היה סגן שגריר תוניסיה באומות המאוחדות.
בשנת 2002 הפך לשגריר תוניסיה בקוריאה הדרומית, ומשם עבר בשנת 2010 לתפקיד זהה בירדן.
לאחר המהפכה בתוניסיה בשנת 2011 ייצג ג'רנדי את הרפובליקה של תוניסיה באו"ם בין החודשים אוגוסט 2011 לנובמבר 2012, ולאחר תקופה קצרה, ב-8 במרץ 2013 מונה לשר החוץ בממשלת קייס סעיד.
הוא משמש בתפקיד זה בממשלתו של הישאם משישי.
ב-7 בפברואר 2023 הודיעה נשיאות הרפובליקה על פיטוריו ועל החלפתו בנביל עמאר..
ג'רדי נשוי עם שני ילדים.
עותניאל לוקר היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו החמישי.
עותניאל לוקר נולד במחוז מוריס שבפרובינציית ניו ג'רזי.
קיימים מקורות שמציינים את מקום הולדתו בלונג איילנד.
בכיתוב על מצבתו רשום מקום הולדתו כמחוז מוריס שבניו ג'רזי.
אביו של לוקר היה צעיר כאשר מת אביו.
בגיל שנתיים הוא עבר יחד עם אמו להנובר טאונשיפ שבניו ג'רזי.
ב-1776 הוא הצטרף למיליציה של ניו ג'רזי ושירת בה עד לתום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1779 נשא לוקר לאישה את פמלה קלארק, ובערך ב-1788 הוא עבר לוורמונט ובהמשך למדינת ניו יורק, ועבד כמורה בבית ספר.
לוקר כיהן כחבר באספה המדינתית של מדינת ניו יורק בשנים 1803–1804. לאחר שקיבל מענק קרקע על שירותו הצבאי, הוא עבר ב-1804 למחוז המילטון שבאוהיו, והיה חבר בית הנבחרים של אוהיו בשנים 1807–1810. לאחר מכן הוא היה חבר הסנאט של אוהיו עד 1817.
כאשר כיהן כיושב ראש הסנאט בשנים 1813–1814, הושבע לוקר מתוקף תפקידו כמושל אוהיו במקומו של ריטרן ג'.
מגז הבן, שהתפטר כדי לכהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד ממרץ ועד דצמבר 1814 במקביל להמשך כהונתו כיושב ראש הסנאט, וביקש להיבחר לכהונה נוספת, אך הובס בבחירות על ידי תומאס וורת'ינגטון.
לוקר המשיך להתגורר באוהיו עד למותה של אשתו, ואז עבר להתגורר בפלסטיין שבאילינוי יחד עם בתו רייצ'ל.
בבחירות לנשיאות של 1816 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'יימס מונרו.
עותניאל לוקר נפטר בפלסטיין ב-23 ביולי 1845. הוא נטמן בבית הקברות קיצ'ל שבעיר.
ביתו שבעיר הריסון שבאוהיו רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
עז א-דין אונאחי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ז'ירונה ובנבחרת מרוקו.
אונאחי גדל במחלקת הנוער של רג'א קזבלנקה ובאקדמיית הכדורגל מוחמד השישי.
בשנת 2018 חתם בשטרסבורג, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-3 באוגוסט 2020 חתם אונאחי באברנש מהליגה הצרפתית השלישית.
ב-14 ביולי 2021 חתם אונאחי על חוזה לארבע עונות באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–0 על אולימפיק ליון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-29 בינואר 2023 חתם אונאחי באולימפיק מרסיי על חוזה ל-4.5 שנים.
שלושה ימים לאחר מכן ב-1 בפברואר 2023 ערך אונאחי את הופעת הבכורה שלו במרסיי במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת 2022/2023 וגם כבש שער בכורה בניצחון של מרסיי 2–0 על נאנט.
ב-4 בספטמבר 2024 הושאל אל פנאתינאיקוס.
ב-15 בספטמבר 2024 עלה כמחליף להופעת בכורה בתיקו נגד פאוק סלוניקי.
ב-30 באוגוסט 2025 חתם בז'ירונה מהלה ליגה תמורת 6 מיליון אירו.
ב-23 בדצמבר 2021 נכלל אונאחי בסגל נבחרת מרוקו לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022. ב-10 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת גאנה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
ב-29 במרץ 2022 הבקיע אונאחי את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 1–4 על נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
עז א-דין אל-חדאד , המכונה אבו סוהייב (أبو صهيب), הוא מחבל פלסטיני אשר משמש כראש הזרוע הצבאית של חמאס.
בעבר שימש כמפקד חטיבת עזה והיה חבר המועצה הצבאית המצומצמת, אך לאחר הריגת בכירי חמאס במאי 2025 הפך לדמות המרכזית במערך הצבאי וליורשו של מוחמד דף, במיוחד אחרי ההתנקשות במוחמד סינוואר.
ניצל ממספר ניסיונות התנקשות ישראליים.
אל-חדאד נולד בשנת 1970 למשפחה שהיגרה לרצועת עזה מלוב.
הוא הצטרף לחמאס בהיותו בן 17, עוד בתחילת דרכו של הארגון, בשנת 1987, כחייל רגלים.
בשנות ה-80 היה כלוא בכלא הישראלי.
במהלך שירותו שימש כאיש קשר בין מפקדי חמאס השונים, והיה מעורב בתכנון וביצוע של מבצעים צבאיים רבים.
הוא צמח "מלמטה" בחטיבת עזה ושימש כמפקד פלוגה, גדוד, ולבסוף מונה גם למפקד חטיבה.
דיווחים אחרים מעידים גם על כך שהיה לו בעבר תפקיד חשוב בארגון "אל-מג'ד" של חמאס, הרודף אחרי משתפי פעולה עם ישראל, לצד יחיא סנואר.
מתוקף תפקידו השתתף לאורך השנים במצעדים צבאיים של חמאס, למשל ב-2013 וב-2014.
בזמן מבצע עופרת יצוקה פיקד על הזרוע הצבאית של חמאס באזור מזרח העיר עזה.
בזמן מבצע עמוד ענן ב-2012 שימש כמפקד חטיבת דרום העיר עזה, ובזמן מבצע שומר החומות ב-2021 שימש גם כמפקד הסיוע הקרבי הכלל-רצועתי.
בשלושת המבצעים הפציץ צה"ל את ביתו.
לאחר מותו של באסם עיסא, מפקד חטיבת עזה, במבצע שומר החומות ב-2021, מונה אל-חדאד כמחליפו.
במאי 2022 התראיין אל-חדאד ואיים על ישראל, במסגרת סרט תיעודי של חמאס על וליד שמאלי, ראש מחלקת הציוד התעשייתי במטה הייצור של הזרוע הצבאית של חמאס, שנהרג במבצע שומר החומות.
ב-6 באוקטובר 2023, יום לפני טבח שבעה באוקטובר, כינס חדאד בחשאי את מפקדי הגדודים שבפיקודו והעניק להם את מסמך הפקודה של מבצע "מבול אל-אקצא" .
בין היתר כתב כי מטרתו העיקרית של המבצע היא "לקחת בשבי מספר רב של חיילים ברגעים הראשונים [של הלחימה] ולשלוח אותם לתוך רצועת עזה", וכן ש"יש לוודא שיתקיים שידור ישיר של ההסתערות וההשתלטות על המוצבים ועל הקיבוצים.
ל[מחלקת] ההסברה של החטיבה יש אישור להעלות את הצילום [לאינטרנט];...
הכוחות יקבלו הסבר [רק] בשעתיים האחרונות".
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, אוגדה 162 של צה"ל פשטה על ביתו שבדרג'–תופאח.
בפשיטה נמצאו תמונות שהעידו על קשרים חמים בינו לבין מפקדים אחרים בארגון, בהם מפקד גדוד שאטי.
בחודש פברואר 2024 הותקף בית בתל אל-הווא שהעריכו כי הוא שוהה בו, אך אל-חדאד לא נפגע.
מאוחר יותר, אחד מבתיו בעזה הושמד ב-3 במרץ 2024.
בינואר 2025 רשת אל-ג'זירה שידרה סרט שבו אל-חדאד התראיין על מתקפת 7 באוקטובר, וחשף פרטים מתכנונה.
במהלך המלחמה היה אל-חדאד אחראי על טיפול בחטופים ולפעולת מסירתם במהלך הפסקות האש.
חטוף אחד אף סיפר כי פגש את אל-חדאד חמש פעמים בהיותו בשבי, כאשר לפעמים ישנו באותה דירה.
באחת מהפעמים, אל-חדאד נכנס לדירה, התיישב בין שני חטופים ושאל "מה שלומכם" בעברית.
הוא אמר להם שהוא אחראי על כל החטופים בעזה, והראה להם תמונות של חטופים בטלפון החכם שהיה ברשותו.
בפעם אחרת, כאשר אחד מבניו נהרג על ידי ישראל, אל-חדאד כיסה את פניו והתלונן על פשעי מלחמה של ישראל.
בשיחה נוספת, אל-חדאד שאל את החטוף כיצד יתאר את היחס אליו בתקופת השבי, והחטוף השיב כי "חלק מהשובים היו טובים יותר מאחרים".
אל-חדאד השיב "ככה זה בחיים.
יש אנשים טובים, ויש אנשים רעים".
לאחר שאיתן מור השתחרר מהשבי, הוא סיפר שפגש מספר פעמים את עז א-דין אל-חדאד, ואמר שהיחס שלו היה מאוד מכבד לשבויים, וכי הוא אמר לשובים "אם קורה לו משהו, אני הורג אתכם".
ביולי 2023 דווח בעזה כי אחיו, פעיל הזרוע הצבאית של חמאס מחמוד אל-חדאד, נהרג.
בנו הבכור סוהייב אל-חדאד נהרג ב-17 בינואר 2025 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
באפריל 2025 נהרגו גם בנו השני, מוּאְמֶן, שהיה אף הוא פעיל בגדודי עז א-דין אל קסאם, וחתנו מחמוד אבו חסירה, שהשתתף במבצע צוק איתן בפשיטה על מוצב צה"ל שבה נהרגו חמישה חיילים.
פטרונה (תת אדמירל) עות'מאן פאשא (בטורקית: Patrona Osman Paşa; 1792 לערך; – 1860 לערך) היה קצין ימי עות'מאני שהוביל את הכוחות העות'מאניים בקרב סינופ והפך לשבוי מלחמה עד ששוחרר בשנת 1855.
עות'מאן החל את הקריירה שלו בצי המצרי.
הוא פיקד על בריג בקרב נאווארינו (1827) ועל פריגטה מצרית לאחר 1830. במהלך המלחמה המצרית-עות'מאנית (1839–1841) הוא הצטרף לצי העות'מאני, פיקד על אוניית קו עות'מאנית בהפגזת עכו (1840) והועלה לדרגת תת אדמירל (פטרונה).
כשהחלה מלחמת קרים הרוסית-עות'מאנית הוא נשלח עם שייטת קטנה להביא חיילים ואספקה לבאטומי.
בגלל מזג האוויר הסוער החליט לעצור ולהמתין בסינופ, שם הותקף על ידי האדמירל הרוסי פאבל נחימוב ב-30 בנובמבר 1853. השייטת של עות'מאן הושמדה, הוא עצמו נפצע ברגלו ונפל בשבי.
הוא שוחרר ב-1855, ולמרות שדרגת הפטרונה בוטלה בינתיים, הוא נשאר חבר באדמירליות.
עז'א (או עיג'ה בערבית מזרח תיכונית) הוא מאכל מטוגן הנפוץ במטבח הטריפולטאי והתוניסאי ובמידה פחותה גם במטבחים הסמוכים להם.
באותם המקומות העז'א נפוץ בתור "מזון מהיר" הנמכר בשווקים ובירידים לצד הספינז והחלווא (ממתקים), הודות לפשטות ההכנה ולמבחר הווריאציות והטעמים בהם ניתן ליצר אותו.
בנוסף את העז'א נוהגים להכין כמוצר לוואי בהכנת המפרום שהינו מאכל פופולרי בלוב וחלק מתוניסיה.
את העז'א נוהגים לאכול עם תיבול לצד משקה או מאכל מרכזי אחר.
בקרב היהודים נהגו להכין את העז'א באירועים וחלק מהחגים ובפרט בחג החנוכה.
בתקופת הצנע מנה זאת הייתה נפוצה, ובפרט ביישובי הפריפריה של יוצאי מטבחי המגרב.
עות'מאן מעמא הוא כדורגלן מרוקאי-צרפתי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ווטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
מעמא גדל במחלקות הנוער של גזלק ספורטיף גרדואה, ארל ומונפלייה.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של מונפלייה.
ב-12 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–2 למונקו במסגרת המחזור ה-33 בליגת העל הצרפתית לעונת 2023/2024. ב-19 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד לאנס במסגרת המחזור ה-34 בליגה.
בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-11 ביולי 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בווטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
מעמא נכלל בסגל נבחרת מרוקו עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וזכה עמה בטורניר.
הוא ערך שבע הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
הוא זכה גם בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.
השם "עזה" מופיע בתנ"ך 22 פעמים ומקורו בשפה הכנענית.
שם העיר עבר גלגולים רבים.
עזה הייתה עיר גדולה וחשובה עוד מתקופת הברונזה, והמשיכה להתקיים אלפי שנים עד לימינו.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר מהאימפריה העות'מאנית ונכללה בשטחי המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בעקבות מלחמת העצמאות עברה לשלטון מצרים, תחילה תחת שליטת ממשלת כל פלסטין ולאחר מכן בשליטת הנציב הצבאי המצרי.
במלחמת ששת הימים נכבשה העיר על ידי ישראל, אך הועברה בשנת 1994 לידי הרשות הפלסטינית.
בעקבות בחירות 2006, פרץ ברצועת עזה עימות בין חמאס לפת"ח, ובסופו השתלט ארגון חמאס על העיר וקרע פוליטי נוצר בין רצועת עזה לרשות הפלסטינית.
מאז השתלטות חמאס על העיר, פיקחו ישראל ומצרים על מעבר סחורות ובני אדם לרצועת עזה.
המטרה המוצהרת של ישראל הייתה מניעת מעבר חומרים אשר יכולים לשמש לייצור אמצעי לחימה.
בטבח שבעה באוקטובר 2023 תקפו חמאס ומספר רב של אזרחים עזתים את יישובי עוטף עזה, ורצחו ישראלים.
בעקבות כך, ישראל הכריזה על מלחמת חרבות ברזל נגד חמאס.
במהלך הלחימה הפציץ צה"ל חלקים נרחבים מהעיר עזה ומאזור צפון רצועת עזה, והרס מבנים ותשתיות רבים.
תושבים רבים נהרגו, ורבים מהשאר נמלטו או פונו לדרום רצועת עזה.
לא ברור כמה תושבים נותרו בעיר.
עזה היא אחת הערים העתיקות ביותר באזור והייתה מיושבת לפני כ-3,500 שנה ואולי אף מוקדם יותר.
עקב מיקומה על דרך הים, בין אסיה ואפריקה, אדמתה הפוריה, וערכה בתור עיר נמל נחשבה עזה כנקודה אסטרטגית וניטשו סביבה קרבות ומערכות לאורך ההיסטוריה.
העיר עזה נזכרת בפרשת נח בדור שאחר המבול:
האזכור ההיסטורי המוקדם ביותר לעזה נמצא בהקשר לפרעה תחותמס השלישי במאה ה-15 לפנה"ס.
תחותמס השלישי כבש ב-1468 לפנה"ס את העיר המכונה בשם "גצת" במסעו לדיכוי המרידה שהונהגה על ידי מלכי מגידו וקדש.
על־פי תעודות אלה ואחרות עולה כי עזה הייתה המרכז הצבאי והאדמיניסטרטיבי בשלטון המצרי בכנען שנמשך 300 שנים.
במאה ה־13 לפנה"ס (במשבר תקופת הברונזה המאוחרת) גויי הים – שחלקם נעשו בהמשך לפלשתים – השתלטו על חוף כנען וכבשו גם את עזה.
עזה הייתה אחת מערי הפלשתים הגדולות.
עיר הפלשתים נבנתה על גבעה בגובה של 45 מטרים מעל פני הים, כ-2.4 קילומטרים מהים התיכון.
הפלשתים מופיעים במקרא כאויביהם המרים של ישראל בסוף תקופת השופטים ובתקופת ממלכת ישראל המאוחדת.
במשך שנים הם שלטו על שטחים נרחבים בארץ ישראל וערכו עם ישראל מלחמות רבות, בין השאר בימי שמשון, שמואל ושאול, עד שהוכרעו על ידי דוד.
שלמה בנו כבר שלט על כל ארץ פלשתים, ועזה הייתה העיר הדרומית ביותר בגבול ממשלתו: .
העיר מוזכרת בנחלת שבט יהודה ב:
תחת שלטון אשור, בבל ופרס
ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) מזכיר את עזה בשם "קאדיטיס".
נראה שהיגוי זה לשמה של העיר הוא מצרי.
לדברי הרודוטוס: "מן העיר קאדיטיס, שלדעתי אינה קטנה בהרבה מסארדיס, מרכזי המסחר שעל חוף הים ועד לעיר יניסוס, הם בידי הערבים" (סארדיס הייתה עיר גדולה באסיה הקטנה ויניסוס היא כנראה אל-עריש).
לעזה הייתה חשיבות בשל היותה נמל-מוצא לסחר הבשמים, שהגיע אליה מחצי האי ערב באמצעות סוחרים ערבים ושווק ממנה אל הארצות שלחופי הים התיכון.
עובדה זאת העניקה לעיר חשיבות עבור הערבים, והשפעתם בה הייתה ניכרת.
ישנו שפע של מטבעות העיר מהתקופה הפרסית, מה שמלמד על חשיבותה הכלכלית.
בשנת 332 לפנה"ס הטיל אלכסנדר מוקדון מצור על עזה.
המצור נמשך כ-9 שָבועות, ואחריהם טבח צבאו של אלכסנדר בכל הגברים הלוחמים.
בסוף התקופה ההלניסטית היו לעיר עזה קשרים פוליטיים וכלכליים הדוקים עם הנבטים.
המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי כבש את עזה בשנת 101 לפנה"ס לאחר מצור שנמשך שנה והסתיים בטבח שבוצע בתושבי העיר.
אלכסנדר ינאי הרג את מועצת העיר שברחה למקדש אפולו, והחריב את העיר.
אלוהי העיר הראשי נקרא "מרנס" ביוונית ו"מרנא" בארמית.
מבחינה גאוגרפית ראו הרומאים את עזה, שעל רצועת החוף בין ארוד לפלוסיום, כחלק מפיניקיה.
עם כיבוש האזור על ידי פומפיוס, בשנת 63 לפנה"ס, עברה העיר להיות תחת שלטון רומי באזור שקיבל מאוחר יותר את השם פרובינקיית פלשתינה ולאחר פיצול הקיסרות במאה הרביעית הפך השלטון המרכזי לביזנטי.
בתהליך ניצור הקיסרות הביזנטית, בלטה עזה הביזנטית כעיר שהתנגדה בצורה המשמעותית ביותר לוויתור על התרבות והדת הפגאנית ורק בכוח הזרוע של השלטון המרכזי בביזנטיון הצליחה הנצרות להתבסס כדת השלטת בעיר.
בעזה הייתה קהילה יהודית גדולה.
אחד מבתי הכנסת המפוארים בארץ מתקופה זו התגלה ב-1965. כתובת ההקדשה של בית הכנסת העתיק בעזה מעידה שרצפת הפסיפס שלו נתרמה על ידי מנחם וישוע בני ישי בשנת 508. בין יתר האלמנטים והדמויות בפסיפס מתואר דוד המלך (בפסיפס כתוב דויד) מנגן בכינור.
עזה נכבשה על ידי הערבים ביולי 634 לאחר מצור קצר.
הם החלו ליישב בה תושבים מוסלמים, לצד התושבים הנוצרים והיהודים ששכנו בה לפָנים.
עזה הייתה הנמל החשוב והגדול ביותר באזור, ובה הסתיימה דרך הבשמים שדרכה הובלו סחורות יקרות מאסיה.
דרך נמל עזה שווקו סחורות אלה לאירופה.
העיר נכבשה על ידי הצלבנים במאה ה-12, אולם לאחר מכן נכבשה שוב על ידי המוסלמים, בשנת 1187. בשנות השלטון הממלוכי 1250-1516 עזה הייתה בירת מחוז ארץ ישראל.
חלק מן התקופה היא חלקה את הראשות עם צפת.
היישוב היהודי בעזה בשלהי התקופה הממלוכית ובראשית התקופה העות'מאנית היה השלישי בגדלו בארץ ישראל (אחרי צפת וירושלים).
האימפריה העות'מאנית נטלה את השליטה על עזה לאחר כיבוש הסולטנות הממלוכית בשנים 7–1516 ובתחילה מינתה מושלים עות'מאנים, לעיתים משותפים למחוז ירושלים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 מונו מושלים מבית רד'ואן שהיה קשור למושלי ירושלים מבית פרוח' ולשבט טורבאי.
בשנת 1662 בקירוב הודחו בני שושלת בית רד'ואן בעקבות כישלונם לאבטח את שיירות החג' שעברו בתחומן והשלטון על עזה עבר לפקידים עות'מאנים.
מחשובי יהודי עזה הוא רבי ישראל נג'ארה, פייטן ומשורר, שכיהן כפוסק בעזה, וכרבה הראשי.
מנגד נודע גם נתן העזתי, מפיץ דבריו של משיח השקר שבתי צבי שפעל בשנות השישים של המאה ה-17. במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל כבש נפוליאון את העיר לאחר קרב קצר ב-24 בפברואר 1799.
בשנת 1881 חודש היישוב היהודי המודרני בעזה כאשר בעיר התיישבו ארבע משפחות יהודיות שעלו מרוסיה לארץ ישראל.
בשנת 1905 מונה הרב ניסים בנימין אוחנה על ידי החכם באשי, הרב שאול אלישר, לרב של קהילת עזה כאשר בעיר היו כבר כחמישים משפחות יהודיות.
יחסי שיתוף פעולה מיוחדים נרקמו בינו לבין המופתי של עזה.
ב־1893 הוקמה עיריית עזה, בעקבות חוק העיריות העות'מאני שנחקק ב־1877.
בתחילת המאה ה-20 מנתה העיר כ-16,000 תושבים ומצבה הכלכלי היה טוב.
אחת הסיבות למצב זה הייתה יצוא שעורה שגודלה בשטחים החקלאיים בסביבתה.
בשנים 1897–1899 עמדה הכמות הממוצעת של יצוא השעורה לבריטניה על כ-30,000 טון בשנה.
עזה נודעה גם בבד המשי הארוג בקלילות, ששווק באירופה כבד גאזה (שם העיר, כפי שמבטאים אותו באירופה) ושימש בעיקר לחבישה.