tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוחרר מן הצבא באוקטובר אותה השנה.
חזר לקייב ובהמשך עבד במפעל ניסוי למכשור לא שגרתי.
הוא שחיין עבר סובייטי-יהודי, בעל שתי מדליות אולימפיות במשחי שליחים(מקסיקו סיטי 1968), אלוף אירופה (אוטרכט 1966), אלוף האוניברסיאדה (בודפשט 1965) ושיאן עולם (1966) במשחה ל-800 מטר חופשי משחה שאינו אולימפי לגברים.
בגיל 29 שימש בליץ-גיימן כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
בליץ-גיימן נולד במוסקבה, אביו, ויקטור, יוצר סרטי תעודה ובן דודו בעל אותו השם, היה שחקן טניס מצטיין.
הוא החל לשחות בגיל שמונה והצטרף לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962. הוא בוגר תואר בכלכלה מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה בהנדסת רכבות ובוגר עיתונאות מאוניברסיטת מוסקבה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים בליץ-גיימן במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:21.4 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 4:19.4 דקות.
מקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:15.1 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 2:02.7 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:02.3 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה בליץ-גיימן בארבע מדליות, אחד זהב ושלוש כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:15.6 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:17.8 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
בתחרות שנערכה בחרקוב אוקראינה ב-3 באוגוסט 1966 קבע בליץ-גיימן במשחה ל-800 מטר חופשי (משחה שאינו אולימפי לגברים) שיא עולם חדש של 8:47.4 דקות, שיפור לשיא עולם בן הארבע שנים של מארי רוז אוסטרליה (8:51.5 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כחמישה חודשים.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:58.5 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (8:00.2 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות, אחרי פרנק ויגנד מגרמניה המזרחית שקבע שיא עולם חדש של 4:11.1 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה בליץ-גיימן בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:31.7 דקות ולפני אוסטרליה (3:34.7 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.6 דקות, אחרי ארצות הברית (7:52.3 דקות) ואוסטרליה (7:53.7 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.5 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:22.7 דקות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד כעיתונאי ספורט.
בגיל 29 הוא שימש כסגן נשיא הצעיר איגוד השחייה הסובייטי בשנים 1980-1974, הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היגר בשנת 1993 לסטמפורד, קונטיקט, ארצות הברית.
ב-2017 הונצח בליץ-גיימן ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
במהלך הקריירה שלו זכה בליץ-גיימן בתשעה תוארי אליפות אישיים ברית המנועצות ובארבעה תוארי אליפות קבוצתיים.
במהלך הקריירה שלו קבע בליץ-גיימן 67 שיאים לאומיים
סֵמיוֹן אֶלישבִיץ' שִילִינְגֶר (או שפּרִינְגֶר, ברוסית: Семён Элияшевич Шилингер (Шпрингер); 1925 או 1919 - אחרי 1 בינואר 1945) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
התגייס מעיר טרנופול ב-6 במאי 1941. נפצע מספר פעמים במהלך המלחמה ב-9 בספטמבר 1941, ב-10 במאי, 27 באוקטובר ו-11 באוקטובר 1944.
ב-16 באוקטובר 1944 במהלך מבצע ריגה ליד עיירת באלדונה חיסל 2 מקלענים ובניהול אש עזר להשתלט על העיירה ללא נפגעים.
על כך הועמד להענקת עיטור הכוכב האדום אך אושר לקבל עיטור התהילה מן הדרגה השלישית.
ב-1 בינואר 1945 במהלך הלוחמה עם כוחות ורמאכט באזור סמיגליה (כעת בשטח לטביה) חדר עם יחידתו דרך שדה מוקשים חדר ראשון ליחידת אויב, השתלט על שומר במקום והשיב את הכוח ללא פגע.
על כך הוענק לו עיטור התהילה מן הדרגה הראשונה.
מקום קבורתו לא נודע אך יש מסמך ממפקדו לאביו על התאריך בו נהרג: 30 בינואר.
סמיון איליץ' בוגדנוב (; 29 באוגוסט 1894 - 12 במרץ 1960) היה קצין בכיר בצבא האדום, פיקד על כוחות שריון במהלך מלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא האדום.
בוגדנוב נולד ב-29 באוגוסט (17 באוגוסט לפי הלוח היוליאני) 1894 בסנט פטרסבורג, שהשתייכה לאימפריה הרוסית.
בשנת 1915 התנדב בוגדנוב לשירות צבא האימפריה הרוסית.
הוא שירת כנהג ביחידת חיל האוויר הרוסי הקיסרי בהחזית הצפונית של מלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1917 סיים קורס קצינים מזורז וקיבל דרגת סגן משנה.
פיקד על מחלקה ביחידת חיל רגלים.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ובמהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
במאי 1932 מונה בוגדנוב למפקד החטיבה הממוכנת ה-134, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-45, ופיקד עליה עד אוקטובר 1935. בשנת 1938 נעצר בוגדנוב ונידון לשנתיים מאסר, אך עד מהרה קיבל חנינה.
ב-22 ביוני 1941 היה בוגדנוב מפקד חטיבת הטנקים ה-30, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית, ולחם עמה במהלך קרב ביאליסטוק-מינסק.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הארמייה החמישית, ולחם עמה במהלך הקרב על מוסקבה.
בשנת 1942 מונה בוגדנוב למפקד הקורפוס הממוכן ה-6, ובשנת 1943 מונה למפקד ארמיית הטנקים השנייה, שהפכה בהמשך לארמיית המשמר המשוריינת השנייה.
בוגדנוב לחם עם הארמייה שבפיקודו במהלך מבצע קוטוזוב, ולאחר מכן בקרבות באוקראינה, ובכלל זה קרב קורסון-צ'רקאסי.
לאחר מכן לחם עמה במבצע לובלין-ברסט, מבצע ויסלה-אודר, ולבסוף לחם עמה בקרב על ברלין.
לאחר המלחמה מילא בוגדנוב תפקידים בכירים בצבא האדום.
בשנת 1948 מונה למפקד כוחות השריון של הצבא האדום, ובשנת 1953 מונה למפקד ארמיית הטנקים השביעית.
בשנת 1954 מונה למפקד האקדמיה הצבאית על שם סטלין, ובשנת 1956 פרש מהצבא מטעמי בריאות.
ב-12 במרץ 1960 מת בוגדנוב בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סמיון גרפמן (באוקראינית: Семен Графман; נולד ב-27 בפברואר 1975) הוא אושיית רשת וטלוויזיה, שחקן, איש עסקים לשעבר ופעיל חברתי ישראלי, יליד אוקראינה הסובייטית.
הורשע בעבירות הלבנת הון בארצות הברית וריצה בפועל עונש שנת מאסר שם.
גרפמן נולד בדניפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית ולמד בבית הספר "67" בעיר הולדתו, עד שעלה לישראל בשנת 1990. בין השנים 1990–1993 למד בבית הספר התיכון גמנסיה סוקולוב לאור שבתל אביב, במגמת טכנאות שיניים.
לאחר מכן המשיך ללימודי טכנאי שיניים מוסמך במכללת אורט יד שפירא.
התגייס לצה"ל בשנת 1994 ושובץ כנהג משאית תובלה בבסיס התובלה בית נבאלא.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד תקופה קצרה כסוכן מכירות בחברת "שקם אלקטריק", אך בשנת 1998 עזב את ישראל לטובת ניו יורק, שם החל לעבוד עם אביו במפעל לייצור בגדי ילדים.
לאחר מכן, בעקבות סכסוך עם אביו, הקים מפעל מתחרה לייצור בגדים.
המפעל הצליח מאוד והוא השקיע את כספו בתחום הבריאות והציוד הרפואי.
בשנת 2001 אף הקים מרפאה פרטית בניו יורק.
לאחר שנה, סגר את מפעל הבגדים, ונשאר בעסקי הבריאות בלבד.
לאחר חקירת היחידה נגד הלבנת כספים של מנהטן וה-FBI בשנת 2009 הורשע במעורבות ברשת הלבנת הון ובהונאת ביטוח ומס, על גרפמן נגזר עונש מאסר של שלוש שנים בכלא פדרלי.
בעקבות פנייה של חברת ביטוח לגרפמן במטרה למצוא היכן נגנב הכסף בבתי החולים הגדולים, החברה שילמה את כל הקנסות והחובות לממשלת ארצות הברית וכך ריצה רק שנת מאסר אחת בפועל במקום שלוש.
לאחר שחרורו גורש גרפמן מארצות הברית חזרה לישראל.
בסוף שנת 2010 (שנת חזרתו לישראל לאחר גירושו) עזב שוב את ישראל לטובת מוסקבה.
בשנת 2015 שב לישראל כתושב חוזר.
בשנת 2020 השתתף בעונה השנייה של "נינג'ה ישראל VIP" (מקצה 2).
בהמשך 2020 השתתף גם ב"הישרדות VIP" עונה 3, ולאחר מכן היה במערכת יחסים עם מלכת היופי לשעבר ניקול רזניקוב שהשתתפה עמו באותה עונה.
בדצמבר 2022 עלתה לשידור עונה של תוכנית הדוקו-ריאליטי הישראלית "גולסטאר" שצולמה במרוקו, בה התמודד גם גרפמן, אך דמותו נחתכה בעריכה, והוא כמעט ולא הופיע בקטעים ששודרו בתוכנית.
בשנת 2025 התארח בסדרה "סברי מרנן" בתור גרגורי, ראש עיריית שווינידציה.
הוא גרוש, ולו שלושה ילדים מאישה אמריקאית.
ב-15 ביולי 2015 פרסם גרפמן סרטון הומוריסטי בעמוד הפייסבוק שלו שהפך לוויראלי ובעקבותיו נערכה עליו כתבה בתוכנית האקטואליה "הצינור" שחשפה את סיפורו האישי.
לאחר שידור הכתבה הפך לחלק מצוות התוכנית והחל לעסוק בסוגיות חברתיות, בעיקר כאלה הנוגעות ליוקר המחיה ולהתמודדות היומיומית של אזרחים עם תאגידים גדולים כגון בנקים, חברות הסלולר וחברות האשראי.
מאז צבר גרפמן מעל 194 אלף עוקבים בעמוד הפייסבוק שלו וכ־214 אלף עוקבים בעמוד האינסטגרם.
בשנת 2015 העלה לסדר היום הציבורי את פרשת החייל אריק מרטויאן שנסע לביקור שורשים בארמניה ואולץ להישאר שם ולשרת בצבא המקומי, על אף שאינו אזרח ארמני ותושבותו בוטלה כאשר עלה לישראל בגיל צעיר.
מרטויאן פנה לגרפמן באמצעות הפייסבוק, וזה העלה סדרת סרטונים ויראליים במטרה להפעיל לחץ ציבורי על מקבלי ההחלטות לפעול בעניין חזרתו לארץ של מרטויאן, שלבסוף חזר לישראל לאחר פעילות דיפלומטית גלויה וסמויה מול הארמנים.
בנוסף הוביל קמפיין רשת לתמיכה בחייל אלאור אזריה שהורשע בהריגת מחבל.
במסגרת פרויקט "החזית" של התוכנית "הצינור" זכה סמיון לפינה קבועה בשם "סמיון לא-טוב", במסגרתה העלה על סדר היום נושאים חברתיים כגון: מחירי הנסיעה ברכבת בדרום הארץ, מחירי המזון בדיוטי פרי בנתב"ג וסוגיית קליטתם של הדור השני של יוצאי מדינות חבר המדינות בחברה הישראלית.
בשנת 2016 השתתף גרפמן, יחד עם אושיות הרשת יבגני זרובינסקי ודניס צ'רקוב, בסרטון ברכה הומוריסטי לכבוד חג הפסח עם יו"ר מפלגת ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן, ובשנת 2021 בסרטון הומוריסטי נוסף לכבוד השנה החדשה האזרחית עם יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הקים גרפמן מפלגה בשם בט"ח - ביטחון חברתי ורץ לכנסת בראשותה.
המפלגה ראתה בבירוקרטיה והשחיתות הרב-מערכתית כבעיה המרכזית של מדינת ישראל.
במצע המפלגה נכתב: "אזרחים מן השורה מנוצלים ונאנסים על ידי מערכת מיושנת, כבדה, עצלנית ונהנתנית." המפלגה התכוונה לפעול לקידום כלכלה חופשית, להורדת יוקר המחיה, להורדת המיסים, להגברת התחרות במשק, לקידום נישואים אזרחיים, לשקיפות וייעול המערכות הציבוריות, לקידום וחיזוק זכויות אזרחיות וזכויות הפרט ועוד.
במהלך קמפיין הבחירות נחשף דו-שיח חריף שהתקיים בין גרפמן לחבר הכנסת לשעבר אורן חזן, במהלכו תקף גרפמן באופן בוטה את הציבור החרדי.
דבריו עוררו הד בציבור והוא התנצל על דבריו וטען שהם נערכו באופן מגמתי.
לבסוף, המפלגה קיבלה רק 0.11% מקולות הבוחרים ולא עברה את אחוז החסימה.
סמיון החליט שלא לרשום את מפלגתו ל.
סמיון דבויריס הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-88 ברוסיה לפי מד כושר.
דבויריס, יליד צ'ליאבינסק, השתתף מספר פעמים בתחרויות לאמנים צעירים של רוסיה (המקום הגבוה היה בשנת 1981 - המקום החמישי) ובאליפות ברית המועצות בשחמט (הישגו הטוב ביותר היה חלוקת מקומות 10–11 בשנת 1990).
פעמיים הוא זכה במקום השני באליפות רוסיה הסובייטית בשחמט (1981 ו-1989).
בשנת 1993 הוא העפיל לתחרות בינאזורית (שלב מוקדם להעפלה למשחק על התואר נגד אלוף העולם המכהן).
בשנת 1996 דבויריס חלק מקומות 2–3 במשותף עם אלכסיי דרייב באליפות רוסיה בשחמט.
דבויריס עלה לישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2013 הוא זכה בתחרות השחמט של המכביה (הקדים את אלכסנדר פינקל, שסיים במקום השני).
הוא זכה באליפות ישראל לגיל 50+ בשנת 2015.
משחק בליגה הלאומית בקבוצת מועדון באר שבע והיה שותף לזכייתה באליפות ישראל מספר פעמים.
בשנת 2021 הוא השתתף בתחרות בינלאומית בראשון לציון וזכה במקום השמיני (אותו מספר נקודות כמו טל אברג'יל שזכה במקום השביעי).
סמיון גבריקוב (נולד ב-1985) הוא כנר ישראלי.
גבריקוב נולד ברוסיה ועלה לישראל בשנת 1998. הוא למד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, אצל אירינה סבטלובה.
בשנת 2013 השתלם בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד בבוסטון.
הוא נגן ראשון בחטיבת הכינור השני בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
גבריקוב הופיע כסולן עם תזמורות רבות ברחבי העולם, בהן התזמורת הלאומית של אוקראינה והתזמורת הקאמרית של מוסקבה.
בישראל ניגן כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית ירושלים.
הוא הופיע עם מוזיקאים ידועי-שם, בהם שלמה מינץ, מישה מייסקי, עתר ארד, איתמר גולן, יצחק פרלמן, אידה הנדל ואחרים.
הוא מנגן בכינור סטרדיוואריוס "אקס הבמאייר", שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
סמיון גבריקוב חבר סגל במחלקה למוזיקה קאמרית בבית הספר למוזינקה בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
מלגות "צפונות תרבות", קרן בוכמן-היימן וקרן ריצ'רד סטרלינג
פרס תחרויות האביב מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות
סמיון איסאקוביץ' גורביץ' היה יהודי, שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות על פועלו כסגן מפקד טייסת של גדוד התעופה ההתקפי מס' 431 בחטיבת התעופה ההתקפית מס' 299 של ארמיית האוויר ה-16 שפעלה בחזית הבלארוסית הראשונה במלחמת העולם השנייה, בדרגת סגן.
נולד ב-3 ביולי 1923 ברוסטוב על הדון במשפחת פועלים יהודית.
בשנת 1939 סיים את לימודיו ברבפק שהופעל מטעם המכון לטכנולוגיות כימיות של וורונז' והשתתף גם בחוג טייס.
בצבא האדום מאז 1940. בשנת 1942 סיים את לימודיו בבית הספר לטייס צבאי של בלשוב וקיבל דרגת סגן משנה.
השתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה מאז מרץ 1943 ונלחם בחזית המרכזית, בחזית הבלארוסית ובחזית הבלארוסית הראשונה.
הטיסה המבצעית הראשונה שלו התרחשה ביולי 1943 בקרב קורסק.
2–3 פעמים ביום במטוס איליושין Il-2 תקף את עמדות ה וצבר ניסיון קרבי במהלכו.
באמצע יולי 1943 כחלק מגף של ארבעה מטוסים תקף ארטילריה וחי"ר גרמניים באזור פונירי, שם נמשכה מתקפת כוחותיהם.
הגף הותקף על ידי מטוסי פוקה-וולף.
גורביץ' הפיל מטוס אחד, אך גם מטוסו נפגע אך הוא הצליח לחצות את קו החזית חזרה והנחית את המטוס בשטח שבשליטת הצבא האדום.
עם המעבר להתקפה השתתף בקרבות לשחרור מחוז בריאנסק, ואז הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
הוא הועלה לדרגת סגן ונהיה למפקד הגף.
הוביל לתקיפה גף של 4–6 מטוסים.
ב-29 בנובמבר 1943, באזור ז'לובין, למרות הנ"מ החזק עם גף המטוסים שלו חיסל רכבת עם 30 קרונות מטען צבאי ומחסן תחמושת, והדף 7 התקפות מטוסי לופטוואפה במהלך הפעולה.
במהלך הקרבות לשחרור הומל כמפקד גף מטוסי התקיפה, לאחר שהתגבר על ירי נ"מ, שיתק סוללות ארטילריה ומרגמות בגדה המערבית של נהר סוז' והבטיח בכך צליחת הנהר על ידי יחידות הסיור.
במהלך ההתקפה הנוספת לכיוון דנייפר, עם שני גפים במהלך שלוש גיחות בשילוב פצצות, טילים, ירי תותחים חיסל טנקים, שיירות כלי רכב עם כוחות חיל רגלים ותותחים של ורמאכט שהתקדמו לעמדות הגנה.
במהלך אחת הגיחות הבאות, למרות כוח נ"מ חזק, הפציץ וחיסל את הגשר ברצ'יצה וחסם אפשרות להביא תגבורת גרמנית לגדה המזרחית של דנייפר.
על כך הוענק לו עיטור הדגל האדום.
בקיץ 1944 השתתף בתקיפות אוויריות במהלך שחרורו של בוברויסק.
אז גם הפך לסגן מפקד טייסת.
ב-25 ביוני 1944 באזור הלוסק, כחלק מגף, השמיד 40 כלי רכב, רכבת הובלה, מצבר תותחי שדה ולמעלה מ-200 נאצים.
בהמשך השתתף בקרבות לכיוון ברסט.
מיולי 1943 עד יולי 1944 ביצע 114 גיחות תקיפת ביצורי כוחות ורמאכט.
השמיד 19 טנקים, 40 תותחים, 95 כלי רכב, קטר אדים ו-30 קרונות מטען, כמה סוללות נ"מ, והרבה כוח אדם בחיל רגלים.
הפיל מטוס תקיפה אחד אישית ושניים כחלק מגף.
בהמשך השתתף בקרבות לשחרור פולין במהלך צליחת אודר.
ב-26 באפריל 1945 הוביל גדוד התעופה ההתקפי מס' 431 בקבוצה של 24 מטוסים מסוג Il-2 לתקיפת מטרות בברלין.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1955 סיים את לימודיו באקדמיה לחיל האוויר.
ב־1966 יצא לגמלאות בדרגת פולקובניק (אלוף-משנה).
המשיך להתגורר ברוסטוב על דון.
עבד כמנהל מתחם הספורט בעיר.
מאמן מוערך של הרפובליקה הרוסית הפדרטיבית בירי למטרה.
נפטר ב-20 באוקטובר 2004 ונקבר בשדרת הגיבורים בבית העלמין הצפוני.
בתו – לריסה (גורביץ') צורנובה – דוקטור, מאמנת הספורט המוערכת של ברית המועצות אלופת עולם ובעלת שיאים עולמיים, אירופה וברית המועצות בירי למטרה.
סמיוטיקה גרעינית הוא תת-תחום של סמיוטיקה, העוסק ביצירת סמלים וסימנים שמטרתם למנוע מבני אדם לחדור לאתרי הטמנת פסולת גרעינית בעתיד הרחוק, בסדר גודל של 10,000 שנים ומעלה.
המחקר הראשוני בתחום נעשה החל משנת 1981 במסגרת כח המשימה להתערבות אנושית .
WIPP, המתקן השלישי בגודלו בעולם לאחסון לטווח ארוך של פסולת גרעינית, עסק רבות בפיתוח סימנים או הודעות שיזהירו את הדורות הבאים מפני סכנותיו.
במסגרת המחקר הועלו פתרונות בשני מישורים שונים:
כיוון שלא סביר שהשפות הכתובות של ימינו ישרדו פרקי זמנים ארוכים כל כך, כח המשימה הציע ליצור מבנה של מעגלים קונצנטריים, עם כיתובי אזהרה בכל השפות הכתובות הנוכחיות.
כל פרק זמן מוסכם מראש הכיתוב ייחרת במעגל נוסף בשפה מעודכנת כך שהמידע יישמר לאורך השנים.
בנוסף להודעות כתובות, ניתן להשתמש בפיקטוגרמים וארכיטקטורה עוינת להעברת מסר מאיים, לדוגמה "נוף קוצני": מאסת דוקרנים עצומים המזדקרים מהאדמה לכל הכיוונים, ולצידם איורים של פנים אנושיות מעוותות בכאב.
סמיון גריגורייביץ' גלפרג (בחלק מן התעודות גלפר) (1924–1943) היה לוחם יהודי סובייטי, מפקד כיתה בגדוד הסיור הממונע של החטיבה הממונעת מס' 69 (הקורפוס הממוכן ה-9, ארמיית הטנקים השלישית בחזית וורונז') ב.
עוטר באות "גיבור ברית המועצות".
נולד באודסה במשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
לאחר שסיים 7 שנות לימוד של בית הספר, עבד כמכונאי רכב.
בשנת 1942 גויס לצבא האדום ממקום האוואקואציה של משפחתו בטשקנט.
נמצא בחזית מאז 1943. נפצע קל במהלך הקרבות טרם הגעה לדנייפר.
כיתת הסיור הממונע בפיקודו בליל לקראת 22 בספטמבר היה בין הראשונים בגדוד לצלוח את הנהר ולאחר יצירת מובלעת בוקרין בגדה הימנית שלו ניהל קרב עם כוחות ורמאכט.
במהלך הלחימה, ליד כפרים לוקוביצי ו גריגורובקה (בין מחוז צ'רקסי למחוז קנייב) הצליחה כיתתו לחסל שני טנקים ואופנוע וכחמש עשרה חיילים.
ב-29 בספטמבר, בקרב על גבע שולטת, החליף את מפקד המחלקה שנהרג, הוביל מחלקה לתקיפה שחיסלה כוח של כ-50 חיילים, וחיסל עוד טנק באופן אישי.
הוא נהרג בקרב הזה, בהיותו בדרגת סמל זוטר.
נקבר בכפר מאלי בוקרין בנפת מירונוב של מחוז קייב.
במקום הוצבה אנדרטה לגיבורי צליחת דנייפר.
סמיואל רולס דרייבר היה תאולוג אנגלי וחבר באקדמיה הבריטית, אשר הקדיש את חייו למחקר הטקסטואלי והביקורתי של הברית הישנה.
סמיואל רולס דרייבר נולד בסאות'המפטון.
בשנת 1883 ירש את תפקידו של אדוארד בוברי פוזי למשרת וכקאנון של כרייסט צ'רץ'.
דרייבר היה חבר בוועדת הגרסה המתוקנת (1876–1884, עדכון לתרגום המלך ג'יימס של הביבליה), ובוועדת איתור לתפקיד הבישוף מסאות'וול (1884-1904).
הוא קיבל תוארי דוקטור של כבוד מאוניברסיטת דבלין (1892), ודוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1901) ומאוניברסיטת קיימברידג' (1905).
ב-1902 נבחר לעמית האקדמיה הבריטית, וב-1908 התכבד לשאת בה את הראשונה בסדרת הרצאות שווייך.
דרייבר התחתן בשנת 1891 עם מייבל, בתו של אדמונד באר, ליד איילשם, נורפוק, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
הוא נפטר באוקספורד בשנת 1914.
עבודתו החשובה ביותר הייתה "מילון העברית המקראית" (A Hebrew and English Lexicon of the Old Testament ידוע כיום כ-Brown–Driver–Briggs, או BDB, בראון דרייוור ובריגס) שיצא בשנת 1906, עליו עבד יחד עם צ'ארלס אוגוסטוס בריגז תחת העורך הראשי פרנסיס בראון.
מילון זה הרחיב את מילון העברית המקראית של וילהלם גזניוס בתרגום לאנגלית של אדוארד רובינסון.
סֶמיון הוא זן ענבים לבן עם קליפה זהובה המשמש לייצור יינות לבנים יבשים ומתוקים, בעיקר בצרפת ובאוסטרליה.
קליפתו הדקה ורגישותו לבוטריטיס (הגורם לריקבון אציל).
גורמים לו להיות הזן העיקרי לייצור היין המתוק היוקרתי Sauternes , יין בעל כינוי מקור מבוקר של חבל היינות של בורדו.
מקורו של הזן הוא בחבל היינות של בורדו.
במקור נקרא "סֶמיון דה סן אמיליון" (על שם העיר סנט-אמיליון), על פי תעוד משנת 1736. סֶמיון דומה להגייה המקומית של שם העיר סנט-אמיליון.
הוא הגיע לראשונה לאוסטרליה בתחילת המאה ה-19 ובשנות ה-20 של המאה ה-20 כיסה הענב מעל 90% מכרמי דרום אפריקה, שם נודע בשם Wyndruif, שפירושו "ענב יין".
בעבר נחשב לענב הנטוע ביותר בעולם, אם כי זה כבר לא המקרה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הורכבו הכרמים של צ'ילה מעל 75% סמיון.
כיום הוא מהווה רק 1% מגפני דרום אפריקה.
את הסמיון קל יחסית לגדל ולעבד, הוא מייצר בעקביות שישה עד שמונה טונות של ענבים לדונם מהגפנים הנמרצים שלו.
הוא עמיד למדי בפני מחלות, למעט ריקבון.
הענב מבשיל מוקדם, כאשר באקלים חם יותר הוא מקבל גוון ורדרד.
מכיוון שהענב בעל קליפה דקה, קיים גם סיכון לכוויות שמש באקלים חם יותר; הוא מתאים ביותר לאזורים עם ימים שטופי שמש ולילות קרירים.
ענב הסמיון כבד למדי, עם חומציות נמוכה ומרקם כמעט שומני.
יש לו תפוקה גבוהה ויינות על בסיסו יכולים להתיישן זמן רב.
לצד סוביניון בלאן ומוסקדל, סמיון הוא אחד משלושת זני היין הלבן היחידים המאושרים באזור בורדו.
הענב הוא גם המפתח לייצור יינות מתוקים כמו סאוטרן.
כדי שהענבים ישמשו לייצור יין מתוק, עליהם להיות מושפעים מבוטריטיס (המכונה גם "ריקבון אצילי").
פטרייה זו מייבשת את הענבים, ובכך מרכזת את הסוכר והטעמים בגרגרי הענבים, הענבים מתכווצים ורמות החומצה והסוכר מועצמות.
בצרפת הזן גדל בעיקר באזור בורדו, שם הוא משולב עם סוביניון בלאן ומוסקדלה.
כשהוא יבש, מכנים אותו בורדו בלאן.
עקב הפופולריות הפוחתת של הזן, משתלות מסחריות הפחיתו את מספר שיבוטי הסמיון שהן מגדלות, והיצרנים החלו לחשוש ממחסור עתידי בענבים איכותיים.
בשנת 2008, 17 יצרני יין בורדו, בהם שאטו ד'אקם, שאטו אוליבייה, שאטו סודויראט ושאטו לה טור בלאנש, הקימו עמותה לגידול שיבוטים משלהם.
הסמיון גדל באופן נרחב באוסטרליה, במיוחד בעמק האנטר בצפון סידני, שם היה מכונה במשך זמן רב "האנטר ריזלינג".
בעמק האנטר מייצרים ארבעה סגנונות של יינות מבוססי סמיון:
סגנון מסחרי, המשולב לעיתים קרובות עם שרדונה או סוביניון בלאן;
סגנון מתוק, הדומה ל"סאוטרן" הצרפתי;
סגנון מורכב, מינרלי, שנבחר מוקדם ובעל אורך חיים רב;
וסגנון יבש איכותי לא פחות, שניתן לשחרר למכירה זמן קצר לאחר הבציר.
הסמיון נפוץ גם אצל יצרנים אוסטרלים מחוץ לעמק האנטר באזור עמק בארוסה ונהר מרגרט וגבעות אדלייד, עם האקלים הקריר שלהם שמייצר כמה יינות במורכבות רבה.
יקבי רמת הגולן ייצרו לראשונה את היין "ירדן סמיון" בשנת 1988, לאחר שפטריית הריקבון האציל (בוטריטיס) הופיעה באחד הכרמים של היקב.
יקב דלתון גם הפיק לתקופה קצרה יין סמיון בשם "סמיון כרם אלקוש".
יקב בנימינה מייצר יין מענבי סמיון מכרמי היקב אשר ברמת סירין.
סמיון אלכסייביץ' טרסקונוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
סמיון טרסקונוב נולד במוסקבה, רוסיה.
אמו, מרינה טרסקונובה, היא נציגה אזורית של מגזין הילדים OWL ולאביו, אלכסיי טרסקונוב, יש חברה משלו שעוסקת בגרפיקה.
בבית הספר כילד השתתף כל הזמן בתחרויות יצירה וגם חיבב שחייה.
הוריו מילאו תפקיד משמעותי בבחירת מסלול הקריירה שלו כשחקן.
הופעת הבכורה הקולנועית של סמיון הייתה בשנת 2010. אמו לקחה את סמיון בן ה-10 להצטלם לפרסומת של חברת MTS.
לפני כן הייתה שנה של ניסיונות לשווא בהשתתפויות בפרסומות שונות.
בחורף 2011 הוצע לו תפקיד מחליף בסרט "מצב חירום" (2012) על ידי וסבולוד בניגסן.
עם זאת, כשראה את סמיון העניק לו הבמאי את התפקיד הראשי, שהיה הראשון שלו בקולנוע.
לאחר מכן לוהק לתפקיד בסרט "אורח הלילה" (2011) מאת סטניסלב נזירוב, שם גילם סמיון את בנה של הדמות הראשית קיריל.
בקיץ של אותה שנה שיחק במותחן הפשע "פלדת הפרפר" (2012) מאת רנאט דבליארוב בתפקיד משני אך בולט כילד חסר בית בשם קרליק.
בחורף 2012 יצא לאקרנים סרט האנתולוגיה אמהות (2012), שם כיכב טרסקונוב.
לאחר מכן לוהק לסדרת תפקידים בסדרות טלוויזיה שונות.
בסרט "אני נותן לך את המילה שלי" (2013) מאת אלכסנדר קרפילובסקי, שיחק סמיון את התפקיד הראשי - החלוץ מישקה חרוסטליוב.
הסרט לא הצליח בקופות, אך התקבל בחום על ידי המבקרים.
בפרט, הסרט עצמו וסמיון קיבלו פרסים רבים בפסטיבלי קולנוע שונים.
הוא לוהק לתפקיד בסרט בבימויו של ולדימיר קוט "בתחתית" (2014), המבוסס על מחזהו של מקסים גורקי, הסרט הוקרן לראשונה בשנת 2014 בפסטיבל "חלון לאירופה" – בסרט זה גילם סמיון את לוקה.
העיבוד המודרני זכה לביקורות מעורבות.
עם זאת תפקידו של סמיון, קיבל ביקורות חיוביות.
בקיץ 2014 הושלמה במוסקבה צילומי קומדיית הפנטזיה "רוח הרפאים" מאת אלכסנדר וויטינסקי, שם שיחק סמיון לצד פיודור בונדרצ'וק.
השחקן שיחק את דמות "הילד של אמא" שזוכה ללעג מחברי הכיתה, שמתחיל לרדוף אחר רוחו של מעצב מטוסים שמת.
העבודה על הסרט, שיצא לאקרנים במרץ 2015, הוכרה על ידי מבקרי הקולנוע כהישגו היצירתי הגדול של טרסקונוב.
בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט הילד הטוב, שם שיחק סמיון בתפקיד הראשי.
בין השחקנים האחרים שהשתתפו איתו בסרט היו קונסטנטין חבנסקי ומיכאיל יפרמוב.
הסרט זכה לשבחים על ידי המבקרים וקיבל את פרס הגראן פרי בפסטיבל קינוטאבר ה-27.
בשנת 2022 נישא לבת זוגו אניטה אחמדולינה ועבר איתה להתגורר בספרד באפריל 2022. ב-2025, השניים התגרשו.
מישקה חרוסטליוב 2018 גבול 2019 T-34 וסילי 2020 אשליות קטלניות יגור 2021 קרובים סניה 2021 דרום רוסי ארטיום
סמיון דוקאץ' הוא איש עסקים ושחקן בלאק ג'ק מקצועי אמריקאי יליד-רוסיה הסובייטית.
דוקאץ' נולד וגדל במוסקבה בירת ברית המועצות לשעבר, וכעשור לאחר מכן משפחתו היגרה לארצות הברית, ב-1979. הוא סיים תואר במדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה בשנת 1990 ותואר שני במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 1993.
דוקאץ' החל להתעניין במשחקי מחשב בגיל צעיר.
הוא התעניין במיוחד במשחק "פק-מן" והחל לקרוא ספרים על הנושא.
בהמשך הוא קרא ספר על משחק בלאק ג'ק והבין את המחשבה שמאחורי המשחק.
במהלך לימודיו ב-MIT הוא נכלל בקבוצת בלאק ג'אק של האוניברסיטה.
בשנת 1995 הוא עזב את הקבוצה והקים קבוצה חדשה בשם Amphibians.
תיאור פעילות הקבוצה מתואר בסרט ההוליוודי "21" שיצא לאקרנים בשנת 2008 – המבוסס על ספר מאת המחבר האמריקאי-יהודי בן מזריץ'.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 דווח כי דוקאץ' הצהיר כי פרש ממשחקי הקלפים.
על בסיס הון שדוקאץ' צבר במשחקי הקלפים, הוא החל לפעול בתעשיית ההיי-טק בה הוא פועל כאנג'ל.
בשנים 2014–2017 הוא היה מנכ"ל של חברת Techstars ובשנת 2017 הקים One Way Ventures שפועלת למימון חברות הזנק של מהגרים לארצות הברית.
הקרן מתרכזת במימון חברות הזנק בשלבים הראשונים.
בין החברות שקיבלו מימון מהחברה נמנים Brex, LovePop, Chipper Cash ו-Preply.
בסך הכול דוקאץ' מימן מעל ל-100 חברות.
דוקאץ' הקים פרס Troublemaker Award שבשנת 2012 הוענק לזאק קופלין, בשנת 2013 לנדז'דה טולוקוניקובה מפוסי ריוט.
סמיון יוסיפוביץ' אלטמן (באוקראינית: Семен Йосипович Альтман; נולד ב-21 באפריל 1946 בצ'והוייב) הוא מאמן כדורגל אוקראיני-יהודי.
בעבר היה כדורגלן ששיחק בעמדת שוער.
אלטמן החל את הקריירה שלו בקבוצת קולחוזניק רובנו מהליגה הסובייטית השנייה.
לאחר עונה אחת עבר לקבוצת ווהלין לוצק.
בשנת 1966 עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מלהליגה הבכירה.
הוא שיחק בשורותיה במשך 6 שנים, אך רק בשנתו האחרונה בקבוצה היה לשוער ראשון של הקבוצה (עד אז היה למעשה שוער מחליף).
בשנת 1972 עזב את צ'רנומורץ, שיחק עוד שנתיים בקבוצות מהליגה השנייה ובשנת 1975 פרש ממשחק פעיל.
אלטמן למד חינוך גופני במכון הפדגוגי באודסה (במקביל לקריירת השחקן שלו).
בשנים 1976 - 1982 אימן אלטמן ילדים ונוער בביתה ספר לכדורגל של המועדון צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1982 הצטרף לצוות המאמנים של הקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 1988 עבר למוסקבה, שם אימן את דינמו מוסקבה.
בסוף 1991, עם התפרקות ברית המועצות, שב לאוקראינה, חזרה לצ'רנומורץ.
בשנים 1996 עד 1999 אימן את קבוצת זימברו קישינב.
בהנהגתו זכתה זימברו בשתי אליפויות ובשני גביעי מולדובה.
מ-2003 עד 2007 היה אלטמן המאמן הראשי של צ'רנומורץ אודסה.
במקביל לאימון הקבוצה היה גם יועצו של מאמן הנבחרת הלאומית של אוקראינה בהכנותיה למונדיאל 2006.
בשנת 2010 הצטרף אלטמן לצוות אימון של נבחרת אוקראינה.
בשנים 2011 - 2012 אימן את קבוצת טאבריה סימפרופול.
לאחר מכן פרש למעשה מאימון קבוצות.
בשנת 2019 מונה באופן מפתיע, לממלא מקום המאמן הראשי של נבחרת מולדובה, לאחר פיטורי המאמן הראשי הקודם.
מילא את התפקיד במשך 3 חודשים.
בשנים 2021 - 2022 היה עוזרו של מאמן קבוצת בלקני מהליגה האוקראינית השנייה.
לסמיון אלטמן יש בן אחד- גנאדי אלטמן (יליד 1979).
גנאדי (כמו אביו) היה שוער כדורגל מקצועי - שיחק בקבוצות צ'רנומורץ אודסה, זימברו קישינב ואולקסנדריה.
סֶמְיוּאֶל רוֹגֶ'רְס היה משורר אנגלי, אחד המפורסמים ביותר במהלך חייו, אם כי האפילו עליו חבריו ועמיתיו הרומנטיים וורדסוורת', קולרידג' וביירון.
זיכרונותיו מחברים אלה ואחרים כמו צ'ארלס ג'יימס פוקס הם מקורות מרכזיים למידע על האישים הבולטים בחיי האמנות והספרות בלונדון, שאיתם היה בקשרים קרובים, ושתמך בהם תוך שימוש בעושרו.
הוא הרוויח את כספו כבנקאי והיה גם אספן אמנות.
רוג'רס נולד ב, אז כפר צפונית לאיזלינגטון, וכיום בלונדון הפנימית.
אביו, , בנקאי ולזמן קצר חבר פרלמנט ממחוז הבחירה של קובנטרי, היה בנו של יצרן זכוכית מ, שהיה גם סוחר ב.
תומאס התחתן עם מרי, בתו היחידה של השותף של אביו, דניאל רדפורד, והפך לעצמו לשותף זמן קצר לאחר מכן.
מצד אימו היה סמיואל רוג'רס קשור לכמרים הוולשים ה הידועים ו, גדל בחוגים נון-קונפורמיסטיים, והפך לחבר ותיק בקהילה האוניטרית בניוינגטון גרין, אז בראשות ד"ר יוצא הדופן.
שני אחיינים, שהתייתמו צעירים ועליהם קיבל אחריות, היו , האגיפטולוג ומתרגם התנ"ך, ו, מראשוני הגאולוגים.
סמיואל רוג'רס שאף להפוך לכומר פרסביטריאני, אבל אביו שכנע אותו להצטרף לעסקי הבנקאות ב.
בחופשות ארוכות, שנדרשו בשל בריאות רופפת, החל רוג'רס להתעניין בספרות אנגלית, במיוחד ביצירתם של סמואל ג'ונסון, תומאס גריי ואוליבר גולדסמית'.
הוא למד בעל פה את שיריו של גריי, והעושר המשפחתי שלו אפשר לו את זמן הפנאי לנסות לכתוב שירה בעצמו.
הוא התחיל בתרומות ל-The Gentleman's Magazine, ובשנת 1786 פרסם כרך המכיל כמה חיקויים של גולדסמית' ו"אודה לאמונות תפלות" בסגנון גריי.
בשנת 1788 מת אחיו הבכור תומאס, מה שהגדיל את אחריותו העסקית של סמיואל רוג'רס.
בשנה שלאחר מכן ביקר בסקוטלנד, שם פגש את אדם סמית, , הסטר ת'רייל ואחרים.
ב-1791 הוא היה בפריז, ונהנה מ בפאלה רויאל, שרבים מאוצרותיו עתידים מאוחר יותר לעבור לרשותו.
באמנות זו של "העלאת נושא", כפי שהיה הביטוי מהמאה ה-18, "הנאות הזיכרון" מושלם הרבה יותר מ"הנאות התקווה" של , שפורסם כמה שנים לאחר מכן כחיקוי.
ביירון אמר על השיר, "אין שורה וולגרית אחת בשיר".
מותו של אביו ב-1793 העניק לרוג'רס את החלק העיקרי בבית הבנקאות בקורנהיל, והכנסה ניכרת.
הוא עזב את ניוינגטון גרין והתבסס באכסניות המשפט.
במעגל האינטימי שלו בתקופה זו היו חברו הטוב ביותר, הפוליטיקאי ריצ'רד שארפ, והאמנים ג'ון פלקסמן, ג'ון אופי, מרטין ארצ'ר שי והנרי פוסלי.
הוא גם ערך היכרות עם צ'ארלס ג'יימס פוקס, עמו ביקר בגלריות בפריז ב-1802, ואשר ידידותו הפגישה אותו עם בית הולנד.
בשנת 1803 הוא עבר להתגורר ברחוב מספר 22, שם במשך חמישים שנה הוא אירח את כל הידוענים של לונדון.
לפלקסמן ול היה חלק בקישוט הבית, שרוג'רס בנה מחדש למעשה, והמשיך למלא ביצירות אמנות.
האוספים שלו במותו היו שווים 50,000 ליש"ט.
באמצע המאה התשע-עשרה, ארוחות בוקר חברתיות היו באופנה בלונדון.
רוג'רס אירח ארוחות בוקר חברתיות עם אורחים כמו תומאס בבינגטון מקולי, , ורבים אחרים.
הזמנה לאחת מארוחות הבוקר של רוג'רס הייתה כניסה רשמית לחברה הספרותית, וארוחות הערב שלו היו מובחרות עוד יותר.
הצלחתו החברתית נבעה פחות ממעמדו הספרותי מאשר מכישוריו כאיש שיחה, טעמו המשכיל בכל ענייני האמנות, וללא ספק מהשנינות העוקצנית והמרה שלו, שעליה התנצל באומרו שיש לו קול חלש כל כך שאיש לא הקשיב לו אם אמר דברים נעימים.
"אין ספק שהיה לו את הלב הטוב ביותר והלשון הכי לא נחמדה מכל אחד שהכרתי אי פעם", אמרה השחקנית .
הוא עזר למשורר , הוא פייס את עם ועם ביירון, והוא הקל על קשייו של ריצ'רד שרידן בימים האחרונים לחייו.
מור, שסירב לעזרה מכל חבריו, והיה מוכן להיות חייב רק למוציאים לאור שלו, הסכים לקבל עזרה מרוג'רס.
הוא רכש מעון עבור , המתרגם של דנטה, והשיג לוורדסוורת' את הסינקורה שלו כמפיץ בולים.
, תוך שמירה על חייו הכפריים, שכר מגורים קבועים ברחוב סלואן, שם נהנה "מהאינטימיות המושלמת ביותר עם סמיואל רוג'רס במשך יותר מעשרים שנה".
רוג'רס היה למעשה דיקטטור ספרותי באנגליה.
הוא רכש את המוניטין שלו בשיר "הנאות הזיכרון" בטרם התפרסם ויליאם קופר.
הוא הפך לידידם של וורדסוורת', וולטר סקוט וביירון, וחי מספיק שנים כדי לחוות דעה לגבי כשירותו של אלפרד טניסון לתפקיד "".
מזמן ההיכרות הראשונה שלו עם רוג'רס נהג לכתוב את האנקדוטות שבהן שפעה שיחתו.
בשנת 1856 הוא סידר אותן ופרסם מבחר כ"זיכרונות משיחות הסלון של סמיואל רוג'רס".
רוג'רס עצמו החזיק מחברת שבה הוא רשם רשמים משיחתם של רבים מחבריו המכובדים - פוקס, אדמונד ברק, הנרי גרטן, , , טליראן, לורד ארסקין, סקוט, לורד גרנוויל והדוכס מוולינגטון.
הם פורסמו על ידי אחיינו ויליאם שארפ ב-1859 כ"זיכרונות מאת סמיואל רוג'רס"; הספר "זיכרונות ושיחות סלון של סמיואל רוג'רס, בנקאי, משורר ופטרון האומנויות, 1763–1855" (1903), מאת ג.
פאוול, הוא שילוב של שני הספרים הללו.
רוג'רס מילא משרות כבוד שונות: הוא היה אחד מהנאמנים של הגלריה הלאומית; והוא כיהן בוועדה לחקירה על ניהול המוזיאון הבריטי, ובוועדה אחרת לבנייה מחדש של בתי הפרלמנט.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית בנובמבר 1796.
התפוקה הספרותית שלו נותרה איטית.
"איגרת לחבר" ("An Epistle to a Friend"), שפורסם ב-1798, מתאר את האידיאל של רוג'רס לחיים מאושרים.
אחריו הגיעו "המסע של קולומבוס" ("The Voyage of Columbus"; 1810), ו"ג'קלין" ("Jacqueline"; 1814), , שנכתב בטטרמטר יאמבי של הסופרים החדשים יותר, ופורסם באותו כרך עם "לארה" ("Lara") של ביירון.
שירו המהורהר על "חיי אדם" ("Human Life"; 1819), שאותו כתב במשך שתים עשרה שנים, נכתב בסגנונו הקודם.
בשנת 1814 ערך רוג'רס סיור ביבשת אירופה עם אחותו שרה.
הוא נסע דרך שווייץ לאיטליה, כשהוא מנהל יומן מלא של אירועים ורשמים, ועשה את דרכו לנאפולי כשהידיעה על בריחת נפוליאון מאלבה חייבה אותו למהר הביתה.
שבע שנים לאחר מכן חזר לאיטליה, וביקר את ביירון ופרסי ביש שלי בפיזה.
מהקודם מבין הסיורים הללו צמחה עבודתו האחרונה והארוכה ביותר, "איטליה" ("Italy").
החלק הראשון פורסם בעילום שם ב-1822; השני, עם שמו מצורף, בשנת 1828. זה היה בהתחלה כישלון, אבל רוג'רס היה נחוש בדעתו להפוך אותו להצלחה.
הוא הרחיב ושיפר את הפואמה, והזמין איורים מויליאם טרנר, תומאס סטות'ארד וסמואל פרוט.
אלה נחרתו על פלדה במהדורה המפוארת של 1830. הספר היה אז הצלחה גדולה, ורוג'רס המשיך אחריו במהדורה מפוארת לא פחות של "שירים" ("Poems"; 1834).
ב-1850, עם מותו של וורדסוורת', התבקש רוג'רס לרשת אותו כ"משורר החצר", אך דחה את הכבוד בשל גילו.
בחמש השנים האחרונות לחייו הוא היה מרותק לכיסאו בעקבות נפילה ברחוב.
הוא מת בלונדון בגיל 92, גיל יוצא דופן לאותה תקופה, והוא קבור בקבר המשפחה בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, הורנסי היי סטריט, הארינגיי.
סמיון וולפקוביץ' היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בניצול זרחן ופיתוח מוצרים על בסיסו (בעיקר דשנים).
סמיון וולפקוביץ' נולד בעיירה אננייב למשפחת רוקח יהודי.
לאחר סיום בית ספר וולפקוביץ' לא הצליח להתקבל לאוניברסיטה בה רצה ללמוד עקב מגבלות לקבלת יהודים לאוניברסיטאות שהיו נוהגות באימפריה רוסית.
בכל זאת הוא התחיל לימודים במוסד להשכלה גבוהה במוסקבה בשנת 1915. במקביל ללימודים הוא עבד למחייתו.
בשנת 1920 סיים את לימודיו וקיבל הסמכה כמהנדס כימיה.
הוא עבד במספר מפעלים עד שעבר לתחום המחקר.
בשנת 1926 התחיל וולפקוביץ' ללמד באוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב ובשנת 1929 קודם לפרופסור.
בשנת 1930 החל ללמד באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל להקמת מפעלים לייצוד דשנים על בסיס זרחן ועליה קיבל בשנת 1941 פרס ברית המועצות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה והיה ראש קתדרה.
ב-1946 וולפקוביץ התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום פיתוח תעשיית ייצור דשנים קיבל וולפקובץ' עיטור לנין חמש פעמים.
מטעם האקדמיה הרוסית למדעים הוא קיבל "מדליית מנדלייב" ו"מדליית לומונוסוב" שהוא הפרס הגבוה ביותר של האקדמיה.
וולפקוביץ' כתב כ-120 מאמרים מדעיים וכתב מספר ספרים.
סמיון חייקין היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
מנצח בוריס חייקין הוא אחיו.
ויקטור ארדוב הוא אחיו למחצה (מאשתו השנייה של אביו).
פיזיקאי מויסיי חייקין היה בנו.
חייקין נולד בשנת 1901 במינסק למשפחה יהודית.
אביו היה אגרונום יליד זרסאי ואמו מורה לצרפתית ילידת וילנה.
הם התחתנו בוילנה ובשנת 1901 עברו למינסק.
סמיון חייקין למד בבית ספר יהודי-פרטי מיסודו של אביו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לפנזה ובשנת 1919 התיישבה במוסקבה.
בשנים 1919-1924 חייקין שירת בשורות הצבא האדום.
בשנת 1928 חייקין סיים לימודים באוניברסיטת מוסקבה והמשיך ללימודי תואר שלישי.
הוא החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1935 מונה לפרופסור.
הוא היה דיקאן הפקולטה לפיזיקה וראש קתדרה לפיזיקה כללית.
רוב מחקריו התרכזו בתחום חקר רדיו ושיטות לגילוי מיקום בעזרת גלי רדיו.
בשנת 1942 חייקין הציע שימוש בגלי רדיו באסטרונומיה.
בשנת 1945 חייקין החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
החל משנת 1948 הוא ניהל הקמת רדיו טלסקופ ראשון של ברית המועצות.
בשנת 1953 הוא עבר ללנינגרד והיה מנהל תחום רדיו-אסטרונומיה במצפה הכוכבים פולקובו.
בנו מויסיי חייקין היה פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטה.
חייקין היה תלמיד של לאוניד מנדלשטם.
הוא היה בין התורמים העיקריים של כרך מס' 3 בספר ללימוד פיזיקה של גריגורי לנדסברג.
על פעילותו בתחום המדע הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל בשנת 1953 ומדליית זהב על שם פופוב בשנת 1965.
בשנת 1944 הוא חתם על "מכתב 14 חברי אקדמיה" שנוסח ביוזמת פיוטר קאפיצה ובהמשך "מכתב 4 חברי אקדמיה" על המצב הבעייתי של מצב קידום חקר פיזיקה בברית המועצות.
סֶמְיוּאֶל רִיצֶ'רְדְסוֹן היה סופר ומדפיס אנגלי הידוע בשלושה רומנים של מכתבים: Pamela; or, Virtue Rewarded ("פמלה, או הצניעות ושכרה"; 1740), Clarissa: Or the History of a Young Lady ("קלריסה, או סיפורה של עלמה צעירה"; 1748) ו-The History of Sir Charles Grandison ("סיפורו של סר צ'ארלס גרנדיסון", 1753).
הוא הוציא לאור כמעט 500 יצירות, כולל כתבי עת ומגזינים, ועבד מעת לעת עם מוכר הספרים הלונדוני .
ריצ'רדסון למד אצל מדפיס, שעם בתו הוא התחתן בסופו של דבר.
הוא איבד אותה יחד עם ששת ילדיהם, אך נישא בשנית ונולדו לו שישה ילדים נוספים, מתוכם ארבע בנות הגיעו לבגרות, ולא הותירו יורשים גברים שימשיכו את הפעלת בית הדפוס.
כשבית הדפוס פסק לעבוד, הוא כתב את הרומן הראשון שלו בגיל 51 והצטרף לסופרים הנערצים של ימיו.
בין המכרים המובילים היו סמואל ג'ונסון ו, הרופא , והתאולוג והסופר , שאת ספריהם הדפיס.
לבקשתו של לאו, ריצ'רדסון הדפיס כמה שירים של .
בספרות הוא התחרה בהנרי פילדינג; השניים הגיבו כל אחד לסגנונות הספרותיים של השני.
ריצ'רדסון נולד לנגר, ולמד בתחילה את מקצוע המדפיס.
הוא זכה להצלחה רבה כמדפיס וכמוציא לאור והפך לבעלים של בית דפוס בלונדון, כאשר בשנת 1740, בגיל 50, הוזמן לכתוב אוסף של מכתבים לדוגמה לגברות צעירות.
העבודה על רומן המכתבים הזה, שפורסם לבסוף ב-1741 תחת הכותרת Familiar Letters ("מכתבים מוכרים"), העניק השראה לריצ'רדסון לכתוב רומן מכתבים.
העבודה שכותרתה Pamela; or, Virtue Rewarded ("פמלה, או הצניעות ושכרה"), משנת 1740, שבה משרתת חסודה צריכה להתגונן מפני ההטרדות הגסות והאכזריות של אדונה, ממירה לבסוף את אדונה המושחת מבחינה מוסרית ואז מניחה לו להינשא לה, זכתה להצלחה מיידית.
הרומן לא רק ייסד את הז'אנר של הרומן הסנטימנטלי, שאחת הדוגמאות הגרמניות הידועות ביותר שלו היא ייסורי ורתר הצעיר של גתה, אלא היה גם אחת היצירות פורצות הדרך בתולדות הרומן, שכן זו הייתה הפעם הראשונה שבה הקול האישי החליף את המספר יודע כל.
העבודה גם ייסדה את האסכולה של ספרות סנטימנטלית.
עד מהרה התפתחה התנגדות לסוג זה של רגשנות, כפי שבאה לידי ביטוי, למשל, בפארודיה של הנרי פילדינג Shamela ("שמלה", 1741), אשר גינתה את הצביעות המוסרית של הספר והדחיקה את העמימות.
עם זאת, זה לא השפיע על הצלחת הרומן של ריצ'רדסון.
ריצ'רדסון השקיע בסך הכל 22 שנים (1739–1761) בתיקון של פמלה (1739–1740), תוך שהוא תמיד שם עין על הטון והאסתטיקה של התקדמות העידן.
לכן הוא לא רק סימן את תחילתו, אלא גם סייע בכתיבת התפתחותו בהיסטוריה הספרותית.
ספרו הבא, Clarissa: Or the History of a Young Lady ("קלריסה, או סיפורה של עלמה צעירה"; 1748), נמכר אפילו טוב יותר מפמלה, אף על פי שהוא כלל 547 מכתבים ואורכו יותר ממיליון מילים, מה שהפך אותו לרומן הארוך ביותר בתקופתו.
כתוצאה מכך, הוא עורר ביקורות נרחבות של סופרים בני זמנו, כמו אחותו של הנרי פילדינג (הערות על קלריסה, 1749), שנשארה ידידותית כלפי ריצ'רדסון למרות הביקורת הסאטירית של אחיה.
הרומן השלישי של ריצ'רדסון, The History of Sir Charles Grandison ("סיפורו של סר צ'ארלס גרנדיסון", 1753), בניגוד לשני קודמיו, הציב גבר במרכז העלילה, ואדם טוב לב.
בעוד שפמלה וקלריסה היו באופן עקבי קורבנות של גברים מרושעים וחולניים, ברומן האחרון שלו ריצ'רדסון מצייר את תמונתו של הג'נטלמן הנוצרי האידיאלי בסר צ'ארלס גרנדיסון.
גם הרומן הזה זכה להצלחה רבה, אף על פי שהיה מעט ארוך יותר מקלריסה.
ז'אן-ז'אק רוסו המשיך את הצלחתו של ריצ'רדסון עם Julie ou la Nouvelle Héloïse ("ז'ולי, או האלואיז החדשה") מ-1761.
הרומנים של המכתבים של ריצ'רדסון נקראו רבות והשפיעו בגרמניה.
סר צ'ארלס גרנדיסון היה הספר האהוב על קורנליה גתה (אחותו של גתה) מכיוון שהיא הזדהתה עם דמותה של הארייט ביירון.
עשה את הניסיון הראשון לרומן מכתבים גרמני עם הרומן "חיים של הרוזנת השוודית פון ג***" (1746).
Geschichte des Fräuleins von Sternheim ("סיפורה של פרוליין פון שטרנהיים; 1771) מאת סופי פון לה רוש זכה להצלחה עצומה.
סיפור זה של נערה או גברת צעירה שהידרדרה, המבוסס על ריצ'רדסון, היה חשוב כמודל ל"ייסורי ורתר הצעיר" של גתה (1774).
הפקת רומנים של מכתבים גרמניים לא נעצרה בתקופת הספרות הסנטימנטלית, אלא נמשכה לתקופת הקלאסיציזם של ויימאר: גיסתו של פרידריך שילר, קרוליין פון וולצוגן, פרסמה את הרומן שלה "אגנס פון ליליאן" בשנת 1797 (בתחילה בעילום שם), אשר שילב אלמנטים רבים מהרומנים של ריצ'רדסון ולעיתים יוחסו לשילר וגתה.
לרומנים של ריצ'רדסון, פמלה וקלריסה, הייתה השפעה רבה גם על הטרגדיה הבורגנית הגרמנית, למשל ב"מיס שרה סמפסון" של גוטהולד אפרים לסינג (1755).
אף על פי שהרומנים של ריצ'רדסון פונים רק לקוראים מעטים כיום, חשיבותו בהיסטוריה הספרותית הייתה עצומה.
גם הפילוסוף והסופר הצרפתי דני דידרו היה מעריץ של יצירותיו, כמו הרומנים פמלה (1740) וקלריסה (1748).
בספרו של דידרו Éloge de Richardson ("שבחו של ריצ'רדסון"; 1760), הוא שיבח את תשומת הלב של ריצ'רדסון לפרטים בנוגע לדברים היומיומיים ואת יכולתו להציג נושאים מוסריים בצורה חיה ומרגשת תוך שימוש באירועי היומיום של חבריו.
הרומנים שלו גם גרמו לקורא לשכוח שהם בדיוניים.
הוא היה הסופר הראשון שהתמקד כולו בדרמה הפנימית של הדמויות ולא בפעולה החיצונית, והוא היה הראשון שיצר פרופיל פסיכולוגי מפורט של גיבורה נשית.
ריצ'רדסון קבע אפוא את הטון לסופרים מאוחרים יותר כמו ג'יין אוסטן, הנרי ג'יימס, האחיות ברונטה, תומאס הארדי ואפילו ודייוויד הרברט לורנס.
סמיון גרשטיין פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
סמיון גרשטיין נולד בשנת 1929 בחרבין למשפחה יהודית.
הוריו עבדו בסין בשליחות הממשל הסובייטי.
בשנת 1936 המשפחה חזרה לברית המועצות.
תוך זמן קצר הם הואשמו בבגידה ונשלחו למחנות גולאג (שמם טוהר מכל אשמה כעבור כ-20 שנים).
סמיון הצעיר התחנך במשפחת סבתה ודודתה.
בשנת 1946 גרשטיין סיים עם מדליית זהב את לימודי בית הספר והחל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1951, ולמרות מאמציו של המנחה שלו בתקופת הלימודים, גרשטיין לא התקבל לעבודה בשום מוסד מדעי והחל לעבוד בבית ספר בכפר במחוז קלוגה.
בהיותו מורה לפיזיקה גרשטיין עבר בחינות בפיזיקה תאורטית אצל לב לנדאו, והיה האחרון שעבר בחינה זו אצלו אישית.
בשנת 1954 אחרי שפיוטר קפיצה חזר לניהול המכון לחקר בעיות פיזיקה, גרשטיין התקבל לעבודה במכון והחל לעבוד על תואר שלישי.
בהמלצת לנדאו, גרשטיין החל לעבוד עם יעקב זלדוביץ' והם פרסמו מספר מאמרים מדעיים.
בשנת 1958 הוא סיים את הדוקטורט, עבר ללנינגרד והחל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
בשנת 1960 חזר למוסקבה לעבודה במכון לפיזיקה.
בשנת 1963 גרשטיין סיים פוסט-דוקטורט.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 עבד במכון לפיזיקת אנרגיות גבוהות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במקביל הוא לימד בסניף של אוניברסיטת מוסקבה, מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה (בדרגת פרופסור).
הוא הדריך עבודות תואר שלישי ופוסט דוקטורט רבות.
פרסם מעל ל-250 עבודות בתחומים שונים של פיזיקה גרעינית.
על תרומות לקידום המדע בשנת 1984 הוא התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ומשנת 2003 הוא היה חבר בפועל באקדמיה הרוסית למדעים.
לגרשטיין הוענקו מספר עיטורים, פרס ברית המועצות, בשנת 2011 הוא קיבל את הפרס על שם פומרנצ'וק ובשנת 2013 מדליית זהב על שם לנדאו.
בשנת 1957 גרשטיין התחתן עם קרובת משפחה של לב לנדאו ומשה ברודרזון.
לזוג נולד בן בשם אלכסנדר שבשנת 1991 עלה לישראל.
הם התגרשו בשנת 1961 ובהמשך גרשטיין התחתן פעם שנייה.
אחד מהם הלך ללמוד פיזיקה גרעינית ומכהן פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ראטגרס
היה חבר מערכת של כתב עת המוקדש למדע פופולרי של האקדמיה הרוסית.
סמיון גרשטיין נפטר בשנת 2023 בגיל 94 ונטמן בבית העלמין בעיירה פרוטבינו במחוז מוסקבה.
סמיון אלטשולר היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא פעל בתחום חקר פאראמגנטיות.
סמיון אלטשולר נולד בשנת 1911 בויטבסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
בשנת 1928, לאחר סיום בית ספר, הוא התחיל לימודי פיזיקה באוניברסיטת קאזאן ובשנת 1932 סיים את הלימודים.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי במכון לבדב לפיזיקה וסיים את העבודה בשנת 1935. לאחר קבלת התואר אלטשולר חזר לקאזאן והתחיל ללמד.
לאחר פלישת נאצים לברית המועצות אלטשולר התנדב לשורות הצבא האדום.
הוא שוחרר מהצבא בשנת 1945 בדרגת מייג'ור.
בשנת 1946 אלטשולר חזר לאוניברסיטה.
בשנת 1955 הוא מונה לפרופסור ובהמשך היה ראש קתדרה.
אלטשולר הדריך מעל ל-40 עבודות תואר שלישי ו-10 עבודות פוסט-דוקטורט.
הוא היה חבר מערכת של מספר כתבי עת מדעיים.
אלטשולר היה מומחה בתחום רדיוספקטרוסקופיה וחקר פאראמגנטיות.
בשנת 1948 הוא היה שותף לגילוי השפעת שדה מגנטי על ספקטרום של תהודה מגנטית אלקטרונית.
בשנת 1952 הוא חזה באופן תאורטי תופעה של תהודה פרמגנטית אקוסטית.
בשנת 1961 אלטשולר פרסם ספר על תהודה מגנטית אלקטרונית שעברה שתי מהדורות ותורגמה לאנגלית וגרמנית.
על פעילתו לאלטשולר הוענקו מספר עיטורים ופרסים.
בשנת 1976 הוא התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה רוסית למדעים.
אלטשולר נפטר בשנת 1983 ונטמן בקאזאן.
סמיון ברסלר היה כימאי יהודי סובייטי - רוסי, מומחה בכימיה פיזיקלית.
סמיון ברסלר נולד בשנת 1911 בכפר באזור ברסט (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס למשפחה יהודית.
הוריו התגוררו באופן קבע בסנקט פטרבורג ושהו באזור בחופשת קיץ.
הם חזרו לסנקט פטרבורג בה אביו עבד כמהנדס.
ברסלר למד בבית ספר בה רוב שיעורים עברו בגרמנית.
בשנת 1926 הוא סיים את הלימודים ועבר בחינות במכון הפוליטכני ובמכון לרפואה.
הוא החליט ללמוד פיזיקה וסיים את הלימודים בשנת 1930.
עוד לפני סיום הלימודים ברסלר החל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
לאחר קבלת התואר הוא עבר למחלקה של דוד תלמוד.
בשנת 1934 הם פרסמו ספר עם תוצאות המחקרים.
בשנת 1934 ברסלר עבר לחרקוב בה עבר השתלמויות בתחום ביצוע ניסויים בטמפרורטות נמוכות במיוחד.
בשנת 1936 הוא קיבל תואר שלישי ללא ביצוע עבודה ספציפית.
בשנת 1939 הוא התחיל לעסוק בחקר פולימרים ביחד עם יעקב פרנקל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברסלר שהה בקאזאן ועסק במחקרים שתמחו במאמץ המלחמתי.
על פעילות זו בשנת 1945 הוענק לו עיטור הכוכב האדום.
בשנת 1945 הוא נסע לשוודיה כחלק של משלחת רכש לרכישת ציוד לחקר חלבונים.
בהמשך של אותה שנה ביחד עם דוד תלמוד הם פרסמו תאוריה על מבנה החלבונים.
בשנת 1946 ברסלר החל ללמד במכון הפוליטכני אותו סיים בעבר.
בשנת 1950 במסגרת המאבק נגד קוסמופוליטיות אברם יופה פוטר מניהול המכון וברסלר שפעל להגנתו נאלץ לעזוב את העבודה ומעבדתו פורקה.
לאחר פטירת יוסיף סטלין ברסלר חזר לפעילות מדעית.
בשנת 1957 הוא השתתף בכנס מדעי בפראג.
בשנת 1960 הוא נסע למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והכיר שם שיטות ניסויים חדשות.
בשיטות אלו הוא השתמש בהמשך מחקריו והעביר את הידע לתלמידיו במכון הפוליטכני ובה חזר ללמד ומונה לפרופסור.
בשנת 1976 הוא הקים דתדרה לביופיזיקה.
במהלך פעילותו ברסלר כתב מספר ספרים ופרסם כ-300 מאמרים.
הוא היה חבר מערכת של כתבי עת בנושא התמחותו שיצאו לאור בברית המועצות ומחוץ לגבולותיה.
הוא היה יושב ראש מושב במספר כנסים בין-לאומיים.
ברסלר נפטר בשנת 1983 בלנינגרד.
סמיון אראנוביץ' היה במאי קולנוע סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
סמיון אראנוביץ' נולד בשנת 1934 בעיירה דרז'ניה (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
בשנת 1955 אראנוביץ' סיים לימודים בבית ספר של חיל האוויר של ברית המועצות ושירת בתוך נווט במטוסי חיל האוויר של הצי הצפוני.
הוא נפצע קשה בתאונה אווירית ושוחרר מהשירות.
אראנוביץ' החל לימודים בפקולטה של בימוי במכון לקולנוע במוסקבה אצל רומן קארמן.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1965.
בשנים 1964–1970 אראנוביץ' עבד בלנינגרד באולפנים שפעלו בתחום סרטי תעודה.
ללא אישור השלטונות הוא לקח חלק בצילומי תהליך לוויה של אנה אחמטובה.
בשנת 1989 הוא ניצל את החומר בסרט תיעודי על המשוררת.
בשנת 1971 אראנוביץ' החל לעבוד ב"לנפילם".
סרטו הראשון "הדיפלומט האדום" הוקדש לעפילות של לאוניד קראסין.
בסרט זה הוא התשתמש בטכניקה של שילוב צילומי תעודה בסרט עלילתי.
בהמשך הוא ניצל טכניקה זו בסרטים אחרים.
בשנת 1983 אראנוביץ' ביים סרט "נושאי טורפדו" על פעילות אנשי חיל האוויר של הצי הצפוני במלחמת העולם השנייה.
סרט זה זכה להצלחה וקיבל מספר פרסים לרבות פרס ברית המועצות בשנת 1986.
בשנת 1985 אראנוביץ' סיים עבודה על סדרת טלוויזיה בת 6 פרקים על אירועי מלחמת העולם השנייה על פי רומן של יוליאן סמיונוב.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 אראנוביץ' חזר לסרטי תעודה וביים סרטים על פעילות של דמיטרי שוסטקוביץ', מקסים גורקי, יוסיף סטלין ועוד.
בסך הכול אראנוביץ' ביים כ-10 סרטי עלילה וכ-20 סרטי תעודה.
אראנוביץ' היה מלמד במכון ללימודי קולנוע בלנינגרד וכיהן כראש קתדרה.
על פעילותו בתחום הקולנוע אראנוביץ' קיבל מספר פרסים בפסטיבלים לקולנוע לרבות פרס ניקה בשנת 1988 ו"דוב הכסף" של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין בשנת 1994. בשנת 1994 הוא קיבל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
אראנוביץ' נפטר בשנת 1996 בהמבורג בה עבד על סרטו האחרון.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי בעיר.
בשנת 2002 צולם סרט תעודה על פעילותו.
החייכן, הידוע יותר בשמו האנגלי, סמיילי (Smiley), הוא סקיצה של פנים מחייכות, בדרך כלל צבוע בצהוב (לעיתים המונח משמש גם כשם כללי ל"רגשונים").
הפעם הראשונה בה הופיע סימן גרפי לפרצוף "שמח" ו"עצוב" הייתה בסרט "נמל בית" של אינגמר ברגמן משנת 1948. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הופיע הפרצוף פעמיים בכרזות לסרטי קולנוע: "לילי" (1953) ו"ז'יז'י" (1958), שניהם בכיכובה של לסלי קארון.
במהלך שנות ה-50 חולקו גם חולצות פרסומיות עם פרצוף שמח על רקע ירוק.
עם זאת, "המצאת" הפרצוף החייכן, הבנוי מחיוך ושתי נקודות לעיניים, מיוחסת בראש ובראשונה למעצב הגרפי האמריקאי הארווי בל שפיתח את ה"סמיילי" במסגרת מסע פרסום עבור חברת ביטוח בשנת 1963. תמורת עבודתו קיבל בל שכר של 45 דולר.
הפופולריות העצומה של העיצוב של בל גרמה לכך שהסמל הפך לנחלת הכלל לפני שבל יכול היה להפיק ממנו רווחים באמצעות זכויות יוצרים או רישום פטנט.
הסמיילי הופץ בתחילת שנות השבעים על ידי זוג אחים, מארי וברנרד ספיין, שהשתמשו בו לקידום מכירות שונות.
הם הפיקו כפתורים וספלי קפה, חולצות, סטיקרים ועוד מוצרים רבים עליהם הוטבע הסמל, בצירוף הכתובת "שיהיה לכם יום שמח".
הסמיילי הפך לסימן רשום במספר מדינות החל משנת 1971. השם "סמיילי" והלוגו שלו נמצאים בשימוש ביותר ממאה מדינות עבור 25 סוגים שונים של סחורות ושירותים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 רשם עיתונאי צרפתי את ה"סמיילי" כסימן רשום בצרפת, וניסה לתבוע עסקים המשתמשים בסמל (ובעיקר את ענק הקמעונאות וול מארט) על הפרת זכויותיו, אך התביעות נדחו.
הסמל אומץ על ידי תרבות מוזיקת האסיד שהתפתחה בסוף שנות השמונים.
היו שינויים שנערכו בסמיילי, כגון הפיכת פיו על מנת ליצור פרצוף עצוב, או הוספת עין על מנת להפכו לחייזר.
הסמיילי הפך למרכיב עיקרי בתרבות האינטרנט - מאנימציות GIF ושאר ייצוגים חזותיים, עד לרגשון הטקסטואלי הנפוץ ":)" (מופיע לעיתים קרובות גם בתרבות המסרונים בטלפונים סלולריים).
בגרסה הנדפסת של גופן ברירת המחדל של ה־IBM PC, הסמיילי מיוצג במקומות 1 ו־2 (☺ ☻).
במאי 2002 ניסה לוק הלדר, שהתעסק במטעני צינור, ליצור פרצוף חייכן על ידי מטעני חבלה באמצעותם מלכד תיבות דואר.
16 המטענים הראשונים יצרו שני עיגולים לעיניים.
עוד שניים היוו התחלה של חיוך, אך הוא נתפס לפני שהשלים את מלאכתו.
שישה אנשים נפצעו בעקבות פיצוץ מטענים אלה, ביניהם ארבעה דוורים.
במרץ 2006 פרסם המדען פאול רותמונד במגזין המדעי היוקרתי נייצ'ר שיטה ליצירת מבנים ננומטרים על ידי שרשראות DNA.
הוא הדגים את השימוש בשיטה זו ביצירת הסמיילי הקטן בהיסטוריה משרשרת DNA.
סֶמיוֹן יעקובלביץ' נַדסוֹן היה משורר רוסי ממוצא יהודי.
אביו היה יהודי שהמיר דתו לנצרות יוונית אורתודוקסית.
אמו, אלכסנדרה, הייתה רוסייה אורתודוקסית.
אף על פי שפרסם רק ספר שירים אחד טרם נפטר משחפת בגיל 24, הוא נחל הצלחה רבה, אף כי מבקרים לא העריכו אותו במשך זמן רב.
Smile הייתה להקת רוק בריטית, אשר על בסיסה הוקמה הלהקה הפופולרית קווין.
הלהקה פעלה בלונדון בשנים 1968–1970 ובנוסף להופעות רבות הקליטה 6 שירים.
בטרם הקימו את ההרכב בשם סמייל, הקים בריאן מיי את ההרכב 1984. ההרכב נוצר בשנת 1964 כשמיי היה בן 17 בלבד, יחד עם חבריו לספסל הלימודים.
ללהקה צורף טים סטאפל, לאחר שראו אותו מנגן במפוחית.
הלהקה ביצעה בעיקר גרסאות כיסוי, אך הצליחה להשיג הופעות מרשימות באזור לונדון.
הופעה מרשימה אחת הייתה בתחילת 1967 כמופע חימום לג'ימי הנדריקס בקמפוס של אימפריאל קולג', שבו החלו ללמוד מאוחר יותר סטאפל ומיי.
הופעה מרשימה אחרת שהצליחו להשיג הייתה באירוע "Christmas On Earth" שנערך ב-23 בדצמבר 1967 ב"אולימפיה תיאטר" בלונדון, ובו הופיעו להקות רבות, ביניהן פינק פלויד, ג'ימי הנדריקס, T-REX וטראפיק.
הלהקה אף הקליטה מספר קלטות דמו באולפני "Thames TV", ביניהן לשיר שכתבו מיי וסטאפל "Step on Me", אשר לימים הוקלט בשנית על ידי להקת סמייל.
הלהקה התפרקה ב-1967, כשמיי החליט להקדיש את זמנו ללימודי הפיזיקה בקולג'.
בסתיו 1968 החליט מיי כי הוא מסוגל לשלב את לימודיו עם עיסוקו במוזיקה.
הוא שמר על קשר עם חברו טים סטאפל, שכעת למד ב-"Ealing College" והם החלו לחפש אחר נגן נוסף.
באוקטובר פרסם בריאן מיי מודעה בלוח מודעות הסטודנטים ב-"Imperial College" בו למד, ובה חיפש נגנים להרכב שהתכוונו להקים.
לאחר כמה נגנים שלא משכו את עיניהם של מיי וסטאפל, פגשו במתופף רוג'ר טיילור, אשר לדבריהם הדהים אותם מהשנייה הראשונה בה כיוון את מערכת התופים.
כעת, עם גיטריסט, מתופף וסולן שמתפקד גם כבסיסט, ההרכב סמייל יצא לדרך.
השלישייה החלה להופיע בתשלום במועדונים קטנים באזור לונדון ואף הקליטה מספר שירים.
חברו מלימודי האומנות של סטאפל ושותפו לחדר, פארוק בולסרה (לימים פרדי מרקיורי וחברם ללהקת קווין) עקב אחר ההתפתחות המוזיקלית של הלהקה ואף ייעץ להם רבות.
החל מאוקטובר 1968 ועד אמצע 1969 הופיעה הלהקה במועדונים קטנים באזור לונדון, בעיקר באזור הקמפוס.
הלהקה הופיעה גם בעיר הולדתו של טיילור, טרורו.
הלהקה הופיעה במועדון בשם PJ's אשר היה בבעלות מכר של טיילור, מייק גרוס.
גרוס ניסה לאחר מכן את מזלו בניסיון להצטרף כבסיסט בלהקה המתחילה קווין, בטרם נבחר ג'ון דיקון לתפקיד.
הופעה מרשימה שהצליחו להשיג הייתה כחימום ללהקת פינק פלויד בקמפוס ב-26 באוקטובר 1968 והופעה מרשימה נוספת התקיימה ב-27 בפברואר, לצידו של ג'ו קוקר באלברט הול בלונדון, כחלק מאירוע התרמה שנערך על ידי אימפריאל קולג'.
בהופעה זו התכוונו חברי הלהקה להיעזר בקלידן כריס סמית ואף ערכו חזרות עמו, אך לבסוף הוחלט להופיע בשלישייה.