tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת שלטונו של קיסר זה הובס מיכאל סהול בשלושה קרבות בסארבקאסה, על ידי שלטון הטריומווירט יחד עם גושו מאמהרה ורוונד בווסן מבאגמדיר.
כל האנדרלמוסיה הזו גרמה לכך שקיסרים עלו לשלטון, הודחו, חזרו לשלטון וחוזר חלילה.
כמו תקלה גיורגיס הראשון המפורסם שקבל את הכתר שש פעמים והודח שש פעמים.
חבר אחר של השושלת - דמטריוס אולץ להיכנס לתוך הארמון הקיסרי בניגוד לרצונו, על מנת שישמש כקיסר-בובה.
בינתיים נהג אמחה ייאסאס מלך שוואה בחכמה ולא נכנס ללחימה האין-סופית.
הוא הקדיש את כוחותיו על מנת לגבש את שלטונו ולייסד את העיר אנקובר.
יורשיו המשיכו בדרכו ולא התערבו במתרחש בגונדר עד אשר עלה לשלטון בשוואה מנליק השני וכמה שנים מאוחר יותר הוכתר כקיסר אתיופיה וממלכת שוואה סיימה את תפקידה.
השנים הראשונות של המאה ה-19 הופרעו על ידי קרבות עזים בין ראס גוגסה מבאגמדיר, ולבין ראס וולדה סלאסי מתיגראי, שנלחמו על השליטה עם קיסר הבובה אגוואל ציון.
לבסוף ניצח וולדה סאלאסי ולמעשה שלט על אתיופיה באופן מוחלט עד מותו ב-1816 בגיל שמונים.
הדג'אזמאץ סבגאדיס מעגמה, ירש בכוח את וולדה סאלאסי ב-1817 על מנת להתמנות למצביא של תיגראי.
מלחמת האזרחים העקובה מדם הזו השאירה את אתיופיה מבודדת, בידוד שהופרע על ידי נוסעים אירופאים מעטים מאוד.
אחד מהם היה הרופא הצרפתי צ'ארלס ז'אק פונכאט שהגיע לשם ב-1698 דרך ממלכת סאנאר והנילוס הכחול.
ב-1769 נכנס לארץ ג'יימס ברוס כשמטרתו לגלות את מקורות הנילוס.
הוא הגיע לנמל מאסאווה ב-ספטמבר 1769 ופנה לכיוון אקסום וגונדר.
הקיסר תקלה היימנות השני קיבל אותו בסבר פנים יפות.
ברוס עזב את אתיופיה ב-1772 דרך ממלכת סאנאר והנילוס.
תקופת התחייה (1632–1769) החלה עם גירוש חילות האימפריה הפורטוגזית הקתולית מאתיופיה, בהוראת הקיסר פאסיל שעלה לשלטון בשנת 1632 ומיהר לשקם את כוחה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
רקע - חרטת הקיסר סוסוניוס
כעבור עשר שנים הצהיר הקיסר על אמונתו הקתולית בגלוי, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמיימי כי כוונתו רצויה.
פאיש נפטר באותה שנה, ובמקומו שלח האפיפיור את הפטריארך הקתולי אפונסו מנדש (Alfonso Méndez) לשירותו של סוסניוס.
מנדש מיהר לכפות שורה של תיקונים דתיים מחמירים על כמרי הכנסייה האתיופית, בהם ביטול שמירת השבת, איסור המילה והטבלה מחדש של כל הנוצרים באתיופיה, בטענה שטקסי ההטבלה שנעשו עד כה היו פסולים.
דרישותיו של מנדש עוררו תרעומת קשה ושורה של מרידות פרצו ברחבי הקיסרות, אותן דיכא סוסניוס ביד רמה.
בשנת 1632 ביקר הנסיך פאסיל, אז דאג'זמץ סאמיאן, את אביו הקיסר בעומדו לעזוב את מעונו בדנקאז.
"אדוני מלכי", אמר לפי הגרסה המקוצרת של הכברה נגסת, "ראה איך הכל ניזוק מאמונת הפרנקים שאיננו יודעים, עליה לא שמענו מעולם ושאינה מופיעה בספרי אבותינו.
אנו יראים ואוהבים את פניך; אנו מאוחדים איתך בקולנו ובלבנו.
התפלל לאלוהים כפי שאמונת אלכסנדריה מורה, שיעניק לך ניצחון על אויביך".
סוסניוס יצא לאדמות הגפנים (ויינה דגה), שם הכריע צבא גדול של מושל מחוז וג המורד.
סוסניוס התכוון לאפשר לאמונה הקודמת להתקיים לצד האמונה הקתולית בה החזיק, כפי שנהג בראשית ימי כהונתו, אך בנו פאסיל לא גילה סובלנות כלפי היישועים.
הוא גירש אותם בטקס משפיל בשנת 1632.
ייסוד עיר הבירה הקיסרית גונדר
בשנת 1635 הורה עלם סגד לייסד את עיר הבירה של הקיסרות האתיופית - העיר גונדר ובלבה הארמון הקיסרי פאסיל גמב.
אומנים יהודיים מביתא ישראל התגייסו למפעל הבנייה ותרמו מכישוריהם בתחומים כמו חרושת מתכת, שהיו זרים לשכניהם הנוצריים.
לחוקר הסקוטי ג'יימס ברוס שסייר באזור גונדר בשנים 1771-1770, נמסר כי גונדר הייתה רק כפר קטן ונידח עד ימי עלם סגד.
יהודים רבים היגרו מיישובי ביתא ישראל בהרי סמיאן אל העיר החדשה ותפסו עמדות בממשל ובצבא הקיסרי.
היהודים שנותרו ביישובים הקהילתיים שבהרים שמרו על דיני הטהרה המחמירים, הכופים היבדלות משכניהם.
הקיסר פאסילדס עצר את הפילוג שגרמו הנוצרים הזרים, והחזיר את שלטונה של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בחזרה תוך שהחזיר את הפטריארך האתיופי מהכנסייה במצרים, החרים את האדמות של הישועים והעביר אותם לעיר פראמונה, ולאחר מכן גירש אותם לחלוטין כשהפורטוגזים הפגיזו את העיר.
לאורך רוב שנות שלטונו פאסילדס נלחם כנגד האגאווים או האורומו.
במישור יחסי החוץ הוא שיגר שגריר להודו ב-1664 (או ב-1665) כדי לברך את אאראנגזאב לרגל הכתרתו לקיסרה של האימפריה המוגולית.
פאסילדס גם חיזק מחדש את שלטונם של מלכי השושלת הסולומונית והכנסייה האורתודוקסית.
כאשר בנו דווית מרד ב-1666 כנגדו הוא כלא אותו וחידש את ההגבלות על חברי בית מלוכה.
הוא בנה מחדש את הקתדרלה באקסום (שהושמדה על ידי אחמד גראן) בנוסף הקים עיר בירה חדשה בשנת 1636, גונדר שבהדרגה נעשתה המרכז התרבותי פוליטי של אתיופיה במשך תקופת שלטונו .
אף על פי שתקופת גונדר יצרה פריחה של אדריכלות ואומנות שהמשיכה יותר ממאה שנה, מלכי גונדר מעולם לא עברו בעושרם את זה שהאצולה האתיופית ירשה במשך המלחמות הארוכות נגד גראן והאורומו.
במשך מלכותם של פאסילדס ושל בנו יוהנס הראשון, התנהל סכסוך בין הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין הקתולים בקשר לדוקטרינה של המינות המונופיזיסטית על טבעו של ישו .
העמדות של שני המנזרים היו לעיתים קרובות קשורות להתנגדויות האזורית לקיסר, ולא פאסילדס וגם לא יוהנס הצליחו למגר אותן.
ייאסוס הראשון, שירש את יוהנס, היה מנהיג צבאי שהצטיין כלוחם.
הוא נלחם כמעט תמיד באזורי הדרום והמזרח בתקופתו ובאופן אישי הוליך את צבאו לשאווה ומעבר אליה.
הוא היה אחראי לבניה של כמה כנסיות, בינם דברה ברהאן סאלאסי, אחד מהכנסיות המפורסמות בגונדר.
ייאסוס, במהלך קיסרותו ראה שהאורומו מתחילם ליטול תפקיד מרכזי בצבא.
הוא קירב קבוצות מהם על ידי הפיכתם לנוצרים ובהדרגה החל לסמוך על יחידותיהם עד שהוליך אותם בקרבות כנגד בני עמם שעוד לא נכללו בשטחיו אמהרה ותיגראי, ייאסוס השני.
כמו כן הסתמך על יחידות צבאיות של האורומו כנגד האצילות המסורתית, כשזו ערערה על סמכותו ולמטרות מבצעים צבאיים בשטחי האורומו שמדרום לממלכה.
בסוף המאה ה-18, האורומו מילאו תפקיד חשוב בעניינים פוליטיים.
במשך המחצית הראשונה של המאה ה-19, האורומו הייתה השפה הראשית באזור, ומנהיגים של האורומו היוו חלק מהאצילות הגבוהה של הממלכה.
ייואס, בנו של ייאסוס השני, ירש אותו.
הדמות הפוליטית החשובה, בתקופתו של יואס היה מיכאל ראס מיכאל סהול התגרי, בן אצולה שהיה הכוח העיקרי מאחורי הכתר.
מקור כוחו של מיכאל היה תיגראי, שנהנה ממידה גדולה של עצמאות.
מיכאל הקים צבא גדול ושלט לפרקים בגונדר ובחלקים גדולים מבאגמדיר.
ב 1769 הוא הזמין את הרצח של שני קיסרים (ייואס ויוהנס השני) והמליך את תקלה היימנות השני, קיסר חלש שהיה תלוי בו.
מיכאל המשיך בשליטתו באזור עד שנת 1770, כאשר קואליציה של יריביו הכריחו אותו לצאת לפרוש ולחזור לטיגראי.
רצח שני הקיסרים מסמן את ההתחלה של תקופת השופטים, בתקופה זו קיסרי גונדר נהפכו לבעלי מעמד טקסי בלבד, בעת שהכוח הצבאי והפוליטי שכן אצל האצילים.
סומליה המוסלמית נהנתה מיחסים ידידותיים עם אתיופיה הנוצרית במשך מאות שנים.
חרף הג'יהאד הכלל עולמי בתקופה זו, הנביא מוחמד הוציא צו הלכה האוסר על המוסלמים מלתקוף את אתיופיה (אם אתיופיה אינה התוקפנית).
לפני המלחמה חלקים מצפון מערב סומליה נשלטו על ידי האימפריה האתיופית בעיקר בתקופתם של הקיסרים האתיופים עמדה ציון הראשון (1314–1344).
בשנת 1403 או 1415 (תחת הקיסר דווית הראשון או יסחק הראשון) לחימה של אתיופיה התנהלה באזור כנגד אדאל.
הלחימה הייתה עיקשת עד שהאתיופים הצליח להביס את אדאל בשנת 1403 או ב- 1415 הקיסר האתיופי הצליח ללכוד את מלך אדאל סעאד א-דין השני כאשר כיתר את זילע והוציאו להורג, שאר משפחתו של מלך אדאל נמלטה לתימן.
אחרי המלחמה, למלך ששלט באדאל נכתבו שירי הלל שמזכירים בהם לראשונה את המושג "סומלים".
אזור אדאל וקרן אפריקה היה בשלטון אתיופי לכמאה שנים.
אך בשנת 1527 האימאם אחמד גראן עלה לשלטון כסולטאן אדאל והתחיל להתמרד ולפלוש לאתיופיה.
הצבא המוסלמי יחד עם תמיכה מהאימפריה העות'מאנית פלשו לתוך האימפריה האתיופית והרגו כל משהתנגד להתאסלם.
בנוסף לכך כנסיות רבות ברחבי אתיופיה הושמדו וכ-80% מכתבי הספרות נהרסו.
אדאל שהשתמשה בנשק חדיש שעדיין לא היה בשימוש באתיופיה ונתן לה את היתרון לכבוש כמעט את כל שטחה של אתיופיה ולהגיע אפילו עד תיגראי.
כיבושה השלם של אתיופיה נמנע הודות לכוחות פורטוגזים שהגיעו ועזרו לאתיופיה כנגד אדאל, בראש המשלחת הצבאית עמד כריסטובאו דה גאמה, בנו של הספן הנודע ואסקו דה גאמה.
ב-21 בפברואר 1543 כוח משותף אתיופי-פורטוגזי הצליח להביס את הצבא האסלאמי בקרב ווינה דגה, שבו אחמד גראגן נהרג והמלחמה הסתיימה בניצחון אתיופי-פורטוגזי.
בעקבות הניצחון המשותף הורשו מיסיונרים פורטוגזים קתולים להיכנס לאתיופיה ולהפיץ את משנתם.
סולטנות אדאל התפוררה לבסוף למספר מדינות עצמאיות כמו אמירות הרר סולטנות אוסה ושבטים סומלים רבים בעקבות ההגירות של האורומו לאזור זה.
בירת אדאל זילע נהפכה לעיר חסות של תימן, ואז נכלל בתוך האימפריה העות'מאנית.
האורומו (נקראים גאלה על ידי האתיופים) הם עם שהחל להגר מדרומה של סומליה לתוך שטחים במרכזה של אתיופיה תחת הנהגתו של האלובה מעלבח.
ההגירות האלה השפיעו גם על הסידמאים, ועל הממלכה המוסלמית בעמקים, אדאל.
האורומו, שמקורם בדרום אתיופיה ומזרח קניה של היום, היו אנשים כפריים ושוויוניים שנחלקו למספר שבטים קטנים או קבוצות אך אורגנו במערכת של גיל ושל ארגון סוציאלי הנקרא מערכת גאדה, ובאופן אידיאלי הותאמה למלחמה.
הנטייה של האורומו למלחמה, יחד עם אוכלוסייה גדולה בעלת הרבה בקר, הוליכה להתרחבות ארוכת טווח של שטחי האורומו על חשבון שכניהם אחרי שנת 1550. שלא כמו הרמה הנוצרית או העמק האסלאמי, האורומו לא ייסדו אימפריה.
בסדרת הגירות ענקיות ללא תיאום במשך החצי השני של המאה ה-16,הם חדרו לרמות הצפוניות, הדרומיות והעמקים במזרח, והשפיעו על הנוצרים והמוסלמים במידה שווה.
הנדידות האלה השפיעו גם על האורומו.
הם תקפו ופשטו בשטחי כל העמים הסמוכים בחיפוש אחר אדמה חדשה.
הם היגרו יותר ויותר רחוק ממולדתם ופגשו מאפיינים פיזיים חדשים וסביבות אנושיות.
קבוצות שלמות של אוכלוסיית האורומו הסתגלו על ידי הפיכת המודל השלטוני שלהם לחיים כלכליים, והארגון הפוליטי הסוציאלי שלהם, ונאמנות דתית.
רבים מאוכלוסיית האורומו התערבבו עם האמהרים (במיוחד בשאווה), ונהפכו לנוצרים, ולבסוף השיגו שלטון בקיסרות במסווה של האנדרסה.
במקרים מסוימים, חברי בית מלוכה באו מאיחוד של אמהרים ואלמנטים של האורומו.
במקרים אחרים, האורומו, בלי לאבד את הזהות שלהם, נעשו חלק מהאצולה האתיופית.
הנדידה של האורומו החלישה את הכוח המוסלמי והנוצרי ויצרה חוצץ בין שתי האומות דרך הקצה המזרחי של הרמות.
באתיופיה הנוצרית, האורומו חדרו לאזורים גדולים במזרח ובדרום, עם מספרים גדולים בשאווה וחלקים סמוכים של הרמות המרכזיות.
אחרים נדדו רחוק כמו תיגראי שבצפון.
הנדידות של האורומו הגדילו את האוכלוסייה הזרה באתיופיה השמית.
אחר כן, האורומו מילאו תפקיד עיקרי בדינאמיקה הפנימית של אתיופיה, שכן הם התבוללו לאט לאט באימפריה הנוצרית האתיופית.
בדרום, הסידאמה התנגדו באופן עז להגירת האורומו, אך כפי שקרה ברמות הצפוניות והמרכזיות, הם הוכרחו להיכנע.
במזרח, האורומו הרסו את מה שנשאר מסולטנות אדאל וגרמו לירידת ממלכה זו.
העות'מאנים פלשו לאתיופיה ב-1557 עם כוח של בין 1,400 - 1,500 חיילים תחת פיקודו של אזדאמיר פאשה בשלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון.
בתחילה הם לכדו את ערי החוף מסוע וחרגיגו ולאחר מכן את עיר הבירה האזורית דאברווה, שם הם הקימו מוצב קדמי מכספי מס גולגולת שהטילו על האוכלוסייה המקומית .
מבצר דומה נבנה גם בחרגיגו, מבצר דומה תוכנן גם במסוע אך התוכנית ננטשה בשל חוסר חומרי בניין מתאימים.
דאברווה ניתנה יותר מאוחר לאצילה המקומית שהייתה כלת אמו של האימאם אחמד גראן.
מסוע על פי התוכנית העות'מאנית הייתה צריכה להיות בסיס האם של הצבא.
העות'מאנים שינו טקטיקה וניסו אחת חדשה שהצליחה בבלקן, לכבוש את שטחם של השליטים המקומיים ובכך להחליש את השלטון המרכזי.
הבהר נגוס יסחק שהיה ביחסים רעים עם הקיסר האתיופי מינאס, ונלחם כנגדו ב-1561 והובס.
יסחק פנה לעות'ומאנים והבטיח להם בתמורה לוותר על הערים דאברווה, מסוע, חרגיגו וכל השטח שבין הערים האלו.
יסחק והקיסר מינאס השלימו והעות'ומאנים הוצאו מדברווה ב-1572 אך הוחזרה אליהם בגלל ההסכם שחתם איתם לפני כן.
סרצה דנגל היורש של מינאס כקיסר אתיופיה, התרגז על החזרת העיר לעות'ומאנים ויצא לקמפיין צבאי כנגד יסחק ב-1576, הוא הצליח להביס את הצבאות של בהר נגוס יסחק העות'ומאנים והאמיר של הרר ב-1579 והוציא את המפקדים שלהם להורג.
כתוצאה מתבוסה זו כ-100 רובאים ו-100 פרשים נשלחו למאסאווה ממצרים.
מאסאווה חוזקה עם עוד כ-300 רובאיים, 100 פרשים ו-10 תותחים.
העות'ומאנים חזרו לטקטיקה הקודמת שלהם להילחם במנהיגים מקומיים ולכן מינו את ווד אזום כבהר נגוס, בשנת 1588 צבאם המשיך דרומה אך הובסו בקרב על ידי אציל מקומי.
הקיסר סרצה דנגל פחד מהתרחבות העות'ומנית, ויצא למתקפה כושלת כנגד העירה חרגיגו ב-1589.
הסכסוך עם אתיופיה נמשך גם כאשר הקיסר סוסניוס "המושפע הפורטוגזי" עלה לשלטון, קרב שהתנהל בין שתי המדינות ב-1615 הוכרעה לרעת אתיופיה.
לבסוף נחתמה אמנת שלום בין הצדדים שכללה פטור ממס לכנסייה האתיופית פטור ממכס לשליחים קיסריים וישועיים.
היחסים עם יורשו של סוסניוס פאסילידס, היו הרבה יותר טובים.
המרת הדת של סוסניוס לקתוליות יצאה בתנועה נגדית כנגד הפורטוגזים-הקתולים והפילה את הקיסר סוסניוס.
הקיסר פאסילידס שהתנגד לקתולים הוציא הריגה לכל הישועיים שרף את ספריהם ובשנת 1648 שינה את ההסכם עם העות'ומאנים ודרש איסור כניסה דרך נמלי הים האדום לאתיופיה של ישועים.
הישועים שליוו את כריסטובאו דה גאמה והגיעו במאה ה-17 הקימו את מרכזם בפרמונה, שם הם דוכאו, הוזנחו אך לא גורשו.
מנהיגם פדרו פאיש (Pedro Páez), שכתבים מתארים אותו כאדם גדול, הצליח להמיר את דתו של הקיסר האתיופי מלאק סגד לנצרות הקתולית בשנת 1612. בשנת 1622 הצהיר הקיסר על אמונתו הקתולית בגלוי ואסר על דתות אחרות למעט הקתוליות.
פדרו נפטר כעבור חודשים ספורים ומחליפו אפונסו מנדש, שהגיע למאסאווה ב-24 בינואר 1624, היה יהיר ופחות סובלני בנוגע לפולחן הנוצרי המקומי.
השינויים שכפה מנדש עוררו התנגדות שגברה לכדי סדרה של התקוממויות שדיכא הקיסר בזו אחר זו, עד שהקיסר עצמו חזר בו מתמיכתו בדרישות הנוקשות של מנדש.
בשנת 1630 הכריז השליט של באגמדיר, סרצה קראסטוס, על בנו של מלאק סגד פאסיל כקיסר אתיופיה.
בעקבות זאת נלכד סרצה קראסטוס והוצא להורג בתליה.
שנתיים לאחר מכן אחיו של סוסניוס, מלטה קראסטוס ארגן מרד כושל בלסתה שעלה בחייהם של כ-8,000 בני אדם.
ההפסד חסר התכלית הזה של חיים דיכאו את סוסניוס, הוא חזר לארמונו בדנקאז והוציא צו שביטל את החוק הקודם והרשה פולחן חופשי ובכך חזרה הכנסייה האתיופית.
לאחר שנפטר בנו פאסיל ירש אותו כקיסר.
פאסיל גירש את היישועים מאדמת אתיופיה וסיים את הסכסוך האורתודוקסי-קתולי.
שיתוף הפעולה הצבאי עם המוסלמים מתועד גם בספר "קול מבשר" מאת רבי יצחק בן אברהם עקריש (ה'ר"ן-ה'ש"ם, 1490–1580 לערך), שהתחקה אחר ידיעות ששלחו לוחמי האימפריה העות'מאנית על בעלי בריתם המקומיים, בני ביתא ישראל היהודים.
לאחר שהקיסר גלאוודיוס ניצח את המוסלמים הוא פנה צפונה לנקום ביהודים והוציא להורג את המלך היהודי יורם על עזרתו למוסלמים.
לאחר מותו של יורם עלה לכס מלכות היהודים, ראדי שנלחם גם הוא כנגד צבא אתיופיה הפעם תחת הקיסר מינאס, ראדי השיג השגים מרשמים והיהודים כבשו תחתיו את מחוז ווגארה דרומית לסאמיאן וחיזקו את ההגנות בהרי סאמיאן הקרבות כנגד מינאס היו מוצלחים וחייליו הובסו בקרב.
יורשו ובנו של מינאס סרצה דנגל נלחם ב-1580 כנגד ביתא ישראל, בקרבות אלו היהודים שרפו את הגוססים בשדה הקרב והעדיפו למות לא בידי אויביהם.
היהודים שלא היו ברשותם כלי נשק מודרניים לחמו כנגד כוחות הקיסר והצליחו להרוג בקרב את הקיסר שהודח זה דנגל בקרב בחבל דאמבייה, היהודים לא יכלו לכוחות הקיסר שכללו רובים ותותחים ולכן נסוגו למבצרם בסאמיאן ומנהיגם ראדי נלקח בשבי והוצא להורג.
לאחר הפסקה של חמש שנים התחדשה המלחמה בשנת 1585, הפעם תחת מנהיג יהודי חדש כלף.
היהודים שהיו נצורים בהרים החלו לגלגל סלעים ולירות חצים על החיילים שהיו למרגלות ההרים.
סרצה דנגל קרא לתותחים שקיבל מהפורטוגזים כאשר נלחמו כנגד אחמד גראן.
התותחים פתחו באש והרגו נשים, ילדים ובעלי חיים.
כאשר חיילי הקיסר נכנסו הם ראו יהודים מתאבדים שלא רצו למות בידיהם, למרות כל זאת התנגדות והלחימה של היהודים היו עזות וחיילי הקיסר נסוגו בסופו של דבר.
לאחר מותו של סרצה דנגל ירש אותו הקיסר הקתולי סוסניוס.
הוא קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה המיושב ביהודים רבים, צפונית לאגם טאנה.
בנו של סוסניוס מרד כנגדו ב-1624 מרד שנכשל, בנו של סוסניוס קיבל מקלט באזורי היהודים, סוסניוס שכעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו יצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה.
בעקבותיו כישלונותיו הוא ארגן שוב, צבא הפעם חמוש היטב כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל, סוסניוס הורה להוציא להורג ולהילחם כנגד היהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי.
בלחימה כנגד היהודים חיילי הקיסר טבחו רבים מהם, מכר רבים לעבדות, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית.
בכך הקיסר גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים ומהשליחים הפורטוגזים שהגיעו.
תקופת צינון היא תקופת ההמתנה הנדרשת מנושא משרה מסוימת המבקש לעבור לתפקיד אחר.
בתקופה זו עובד שסיים לעבוד בעיסוק מסוים או לשאת במשרה מסוימת מוגבל מתחילת עבודה בעיסוק הרצוי, וזאת עקב ניגוד עניינים שעלול להיווצר.
תקופת הצינון מבטאת מתח בין הפגיעה בחופש העיסוק, כלומר, זכותו החוקתית של אדם לעסוק בכל מקצוע או משלח יד שיבחר, לבין מניעת ניגוד עניינים בהקשרים שונים.
הדרישה בחוק הישראלי, המונעת מאנשים מסוימים להתמודד בבחירות לכנסת, מתנגשת עם זכות ההתמודדות האלמנטרית, אך מגנה על ערכים ואינטרסים כמו מניעת פוליטיזציה בצה"ל.
בישראל ישנם שני סוגי תקופות צינון: תקופת צינון לאחר פרישה משירות המדינה, ותקופת צינון בטרם היבחרות לכנסת.
תקופת צינון לאחר פרישה משירות המדינה
תקופת צינון זו נועדה לחצוץ בין משרה בשירות המדינה, לבין משרה תחת מעסיק שנתון לפיקוח אותו גורם מדיני.
בסיס תקופת הצינון מצוי בניסיון לשמור על טוהר המידות.
הפעילות המרכזית של גופי המדינה היא התוויה, יישום ואכיפה של רגולציה (אסדרה).
מידת האפקטיביות של רגולציה תלויה, בין השאר, במערך התמריצים של הרגולטור.
מבנה התמריצים של רגולטורים עשוי להיות מושפע מגורמים רבים, בין היתר שיקולי קריירה.
מסיבה זו, רגולטור אשר צובר התמחות בתחום מסוים, יהיה מעוניין פעמים רבות להיות מועסק בעתיד על ידי אחד מהגופים שעליו הוא מפקח בהווה.
מנגד, מעברים תכופים בין מפקחים למפוקחים, אשר מכונים כתופעת "הדלתות המסתובבות" עלולים לפגוע באפקטיביות של האסדרה.
תקופת הצינון לאחר פרישה משירות המדינה נובעת משני חששות עיקריים: חשש מפני ניגוד עניינים, וחשש מפני פגיעה באמון הציבור במנהל הציבורי.
בנוגע לניגוד עניינים, ישנו חשש כי רגולטור ינצל את מעמדו וסמכויותיו על מנת להיטיב עם מקום העבודה הבא שלו.
לדוגמה, על ידי הענקת זכות עודפת לארגון או פגיעה במתחריו במסגרת תפקידו כרגולטור.
כמו כן, קיים חשש כי רגולטור לשעבר ינצל את הקשרים החבריים והעסקיים שרכש בעבר במשרדי המדינה, לצורך הטבת מצבו של מקום העבודה הנוכחי שלו.
כך, הוא עלול להימצא במצב של אינטרסים נוגדים: מצד אחד הוא אמור לפעול כרגולטור אשר מפקח על השוק ומיטיב עם הציבור בכללותו, באופן שאמור לבוא על חשבונו של הגוף המפוקח, ומנגד הוא מעוניין להיטיב עם הגוף המפוקח.
חששות אלו הם למעשה ביטוי של תאוריית הבחירה הציבורית, אשר מתייחסת בספקנות אל היכולת של המדינה לספק מדיניות נבונה, עקב כניעה של הפקידים לקבוצות לחץ.
באופן ספציפי, מצב זה מכונה "שבי רגולטורי", בו הרגולטור פועל על פי האינטרסים של הגוף עליו הוא נדרש לפקח, ולא לטובת הציבור.
כמו כן, גם אם בעת מעבר של רגולטור אל הגוף המפוקח הוא ינהג בהגינות מלאה, ולא ינצל את מעמדו לצורך הענקת זכות שלא כדין, מתעורר חשש של מראית עין שלילית.
כלומר, מכיוון שהציבור בדרך כלל לא יכול לדעת האם הרגולטור אכן ניצל את כוחו לרעה או לא, יפגע האמון שלו במנהל הציבורי התקין, ובטוהר המידות השורר בה.
תקופת צינון לקראת התמודדות בפרלמנט
במרבית ממדינות העולם לא מוגדרת בחוק תקופת צינון בין מילוי תפקיד בכוחות הביטחון או שירות המדינה לבין בחירה לתפקיד בפרלמנט או בממשלה.
המגבלה היחידה על המשרתים בכוחות הביטחון היא שעליהם לפרוש בטרם יתמודדו על משרה ציבורית בכירה אחרת.
בצבא צרפת, קצינים שהם מפקדי אזורים בדרגת אלוף אינם יכולים להיבחר לפרלמנט, אלא אם עברה לפחות חצי שנה מיום פרישתם מהצבא.
בארצות הברית לא מוגדרת בחוק תקופת צינון בין שירות בכוחות הביטחון לבין התמודדות בבחירות לקונגרס, למעט התמנות לתפקיד מזכיר ההגנה, שבתחום סמכותו מינוי אנשי צבא.
תקופת צינון בין מילוי תפקיד בכוחות הביטחון לבין מילוי תפקיד מזכיר ההגנה עומד על 10 שנים.
החוק האמריקני לא מגדיר תקופת צינון בגלל תהליך הבחירה הארוך והצורך בהשגת מימון, שייאלץ ממילא את המעוניין להתמודד לתפקיד מסוים לפרוש מתפקידו זמן רב לפני שייבחר או יתמנה לתפקיד.
עם זאת, הסנאט רשאי לפטור מועמד לתפקיד מזכיר ההגנה מתקופת צינון, לבקשת הנשיא.החוק מתייחס גם למשרתים פעילים בכוחות הביטחון.
לפי החוק, אדם בשירות פעיל בכוחות הביטחון אינו רשאי להעמיד עצמו לבחירה לבית מחוקקים מדיני או פדרלי בטרם פרש משירות פעיל.
בשנת 2003 הציע נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, לתקן את חוקת ארצות הברית כך שנשיא שכיהן שתי קדנציות יוכל להיבחר שוב לאחר תקופת צינון.
חוק שירות הציבור (הגבלות לאחר פרישה)
חוק שירות הציבור (הגבלות לאחר הפרישה), המוכר בכינוי "חוק הצינון", מסדיר את תקופות הצינון לעובדי המדינה ו החוק מטיל הגבלות, שחלקן תחומות בזמן, על עובד ציבור שפרש מתפקידו.
כאמור, להגבלות המוטלות שתי מטרות עיקריות:
למנוע מעובד ציבור לנצל בתקופת עבודתו את מעמדו וכוחו לטובת קידום ענייניו האישיים של מקום עבודה או גורם אליו הוא מעוניין לעבור לאחר פרישתו.
מניעת ניצול קשרים שיצר העובד במוסד שממנו פרש עם עמיתיו לעבודה או עם גורמים חיצוניים שאותם שירת במהלך עבודתו.
סעיף 4 הוא הסעיף המרכזי בחוק, אשר אוסר על מי שפורש משירות המדינה לקבל טובת הנאה, הכוללת גם הצעת עבודה, ממי שהיה מוסמך להעניק לו זכות.
סעיף 8 לחוק קובע כי הפרת הוראות החוק מהווה עבירה פלילית, שעונשה קנס או שישה חודשי מאסר.
הוראת סעיף 3 (איסור ייצוג מול כפיפים לשעבר) לחוק חלה רק על מי שבשירותו היה ב-5 הדרגות העליונות של הדירוג האחיד (המנהלי) בשירות המדינה, אך הוראות סעיף 2 (איסור ייצוג בעניין שבו טיפל הפורש) וסעיף 4 (איסור קבלת זכות ממי שהוענקה לו זכות) חלות על כל מי שפרש משירות המדינה.
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
במסגרת חוק הצינון, ישנה אפשרות להגיש בקשה מיוחדת לקיצור תקופת הצינון.
לשם כך, העובד הפורש צריך להגיש בקשה לוועדת ההיתרים, ובה הוא מפרט את הנסיבות בגינן הוא מבקש את קיצור התקופה.
הוועדה מנהלת הליך מעין שיפוטי בו נציבות שירות המדינה מופיעה בפניה ופורשת את עמדתה בשאלה האם ראוי לאפשר למבקש את הקיצור, וועדת ההיתרים מקבלת החלטה בעניין.
הוועדה מונה שלושה חברים: שופט בית משפט מחוזי, נציג השירות הציבורי, ונציג הציבור.
סעיף 14 לחוק הצינון מנחה את הוועדה אילו שיקולים לשקול.
השיקול המכריע הוא מניעת פגיעה בטוהר המידות.
שיקולים נוספים כוללים את נסיבות הפרישה: לדוגמה, האם הרגולטורית פורשת כי מיצתה את אפשרויות הקידום או הגיעה לגיל פנסיה, או שמא היא עוזבת את תפקידה כי קיבלה הצעת עבודה מפתה בסקטור הפרטי בעודה בתפקיד?
האם החברה אליה הרגולטורית מבקש לעבור היא פרטית או ממשלתית?
כלומר, ככל שישנו קשר הדוק בין נסיבות עזיבת בעל התפקיד לקבלת הצעת העבודה, תכליות חוק הצינון יצדיקו השארה של התקופה על כנה.
כמו כן, ככל שהעובד המבקש בכיר יותר, קיצור צינון צריך להינתן במשורה.
על אף הוראותיו המפורטות של חוק הצינון, והסנקציה החמורה הקבועה בו, נמתחת ביקורת ציבורית לפיה ועדת ההיתרים מאפשרת לעקוף למעשה את תקופת הצינון.
ממחקר שערך רועי שפירא, עולה כי בין השנים 1997–2018 ועדת ההיתרים אישרה 96% מהבקשות אשר הובאו בפניה.
לטענתו, הוועדה מעניקה משקל רב לנסיבות האישיות של העובד מבקש הבקשה, על חשבון פגיעה בתכליות החוק.
מעבר בכירים אל גופים מפוקחים, ובייחוד גופים מונופוליסטיים, או גופים מוסדיים בעלי השפעה דרמטית על המשק, ללא תקופת צינון ראויה, פוגע באינטרס הציבורי באופן ממשי.
בספטמבר 2020 עדכן היועץ המשפטי לממשלה את הנחיותיו בנושא גיבוש עמדת המדינה לגבי תקופת הצינון הראויה לפורשים משירות הציבור.
בתוך כך, הוטלו מגבלות משמעותיות על הכרה בתקופת ה"צינון הפנימי", אשר שימשה פעמים רבות לצורך ביטול של תקופה הצינון כנדרש בחוק.
"צינון פנימי" הוא הסכם ניגוד עניינים פנימי לפיו העובד מנוע מלעסוק בנושאים הקשורים למקום העבודה בו הוא מתעתד לעבור.
בהתאם להנחיות החדשות, לא ניתן להכיר בתקופת הצינון הפנימית בדיעבד, אלא על ידי אישור מראש מהיועץ המשפטי למשרד או היועמ"ש, לפי הנסיבות.
כמו כן, במקרה שתקופת צינון פנימית תפגע ביכולתו של המבקש לעבוד באופן אפקטיבי בתקופה זו, בדרך כלל עקב בכירותו, היא לא תאושר.
לעמדת ארגון לובי 99, יש להאריך את תקופת הצינון ככל שמדובר במעבר לתאגיד בעל מונופולין, או בעל כוח שוק משמעותי, מכיוון שכוח השוק של מונופולים וההשפעה של הרגולציה שתוטל עליהן גדולה.
בנוסף, כוחם קשור פעמים רבות בקשרים עם הממשל וביכולתם להשפיע על הרגולציה הרלוונטית להם ולשוק בו הם פועלים.
לכן, החשש שמתעורר שמא אותו הרגולטור הושפע מעצם שאיפתו לעבור לעבוד במונופול שעליו פיקח, ופעל באופן מוטה עוד במסגרת תפקידו, הוא חמור במיוחד.
תקופת צינון לקראת כהונה כנבחר ציבור
חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה
לפי נוסחו המקורי של חוק הבחירות לכנסת, לא יתמודדו לכנסת: קציני צבא בכל דרגה שהיא בשירות קבע בצה"ל, שוטר במשטרת ישראל וסוהר בשירות בתי הסוהר, אלא אם חדלו מלמלא תפקידם לפני היום הקובע.
היום הקובע לגבי ממלאי התפקידים: ראש השב"כ, ראש המוסד, קצין צבא בדרגת אלוף ומעלה, קצין משטרה בדרגת ניצב ומעלה, ונציב בתי הסוהר נקבע לשלוש שנים לפני יום הבחירות היום הקובע לגבי עובדי מדינה, קציני צה"ל, שוטרים וסוהרים שדרגתם נמוכה מדרגת ממלאי התפקידים שנזכרו קודם הוא מאה ימים לפני יום הבחירות.
עובדי מדינה פרט למורה, חייל בשירות סדיר וחייל בשירות קבע ששמם נכלל באחת מרשימות המועמדים, יחדלו מלמלא תפקידם מיום הגשת רשימת המועמדים ועד ליום הבחירות, ואם נבחרו לכנסת, גם משך כל תקופת כהונתם כחברי הכנסת.
חוק הממשלה קבע כי לא ימונה בכיר במערכת הביטחון לשר בטרם חלפו שישה חודשים מתום תקופת כהונתו.
החוק נכנס לתוקפו רק ביום הבחירות לכנסת ה-16, כלומר ב-2003, והדבר אפשר לשאול מופז להתמנות לתפקיד שר הביטחון בשנת 2002, פחות מחצי שנה לאחר שפרש מתפקיד הרמטכ"ל.
עם זאת, חוק הבחירות לכנסת מנע את התמודדתו בבחירות לכנסת.
בהחלטתו כתב יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין:
ב-2007 תוקנו חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה, והוגדלה תקופת הצינון הקבועה בהם לבכירי מערכת הביטחון מחצי שנה לשלוש שנים מיום תום כהונתם ועד יום הבחירות בהן הם מבקשים להתמודד או עד יום המינוי לתפקיד שר.
עוד קובע החוק כי אם תמה כהונת הכנסת שנבחרה בבחירות בהן נפסלו המועמדים מלהתמודד בגלל תקופת הצינון, יורשו אותם בכירים להתמודד בבחירות לכנסת הבאה גם אם עדיין לא חלפו שלוש שנים מיום תום כהונתם.
ב-2007 בית המשפט המחוזי בירושלים קבע כי חמישה חודשים וחצי הם תקופת צינון מספיקה לקצין בכיר שעסק בצבא בהובלה מיום פרישתו ועד לכניסתו לתפקיד בכיר בחברה בענף ההובלה.
בית המשפט פסק כי הקצין בדרגת סגן-אלוף רשאי לקצר את תקופת הצינון ובלבד ש"לא יהיה רשאי לייצג את החברה מול בעלי תפקידים בצה"ל ובמרכז הובלה, שהיו כפופים לו".
ב-2011 נדחתה בוועדת השרים יוזמת חקיקה של חברי הכנסת יואל חסון ואיתן כבל לקיצור תקופת הצינון ל-18 חודשים.
ב-2005 החליטה מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לחייב עיתונאים המעוניינים במעבר לפוליטיקה בתקופת צינון בת שלושה חודשים, וזאת במטרה לשמור על נייטרליות ועצמאות התקשורת המשודרת בישראל.
בין 2010 ל-2012 נדונו הצעות חוק בעניין קביעת תקופת הצינון של חצי שנה לאנשי תקשורת (הצעות חוק שכונו "חוק לפיד").
הדיון בהצעות הוקפא עקב הריצה של יאיר לפיד לפוליטיקה.
תקופת עובייד היא תקופה פרהיסטורית שהתקיימה בדרום מסופוטמיה בין השנים 5600–4000 לפנה"ס, כלומר כ-1,600 שנים לפחות, (חלק מהחוקרים מתארכים את התקופה בין 5900–4000 לפנה"ס, ותקופה שהיא קדומה לתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל).
התקופה נקראת על שם תל אל-עובייד, אתר הנמצא מערבית לאור.
התל גם נתן את שמו לתרבות הקרויה תרבות עובייד.
תרבות זו שייכת לתקופת ההתיישבות הטרום שושלתית בדרום מסופוטמיה שהתקיימה על המישור של אדמות הסחף (נקרא סחף אלוביאלי) שנוצרו מסחף הנהרות הפרת והחידקל.
החפירות הארכאולוגיות שהגיעו עד לקרקע בתולה הראו שזו ההתיישבות הקדומה ביותר שהתקיימה באזור זה.
ההתיישבות השתייכה לסופה של התקופה הנאוליתית ונכנסה גם לתקופה הכלקוליתית.
תרבות זו התקיימה עד לתחילתה של תקופת אורוכ אשר תחילתה בשנת 4000 לפנה"ס לערך.
המצאת הגלגל מיוחסת לתקופה זו.
קדמו לתרבות עובייד תרבויות של כפרים קטנים בצפון מסופוטמיה (לימים אזור ממלכת אשור), החל מה- האלף ה-6 לפנה"ס.
השלבים התרבותיים הפרה-היסטוריים של סאמרא-חסונה, ו-תרבות חלף נראה שהיישובים הקדומים ביותר בדרום מסופוטמיה, כמו ארידו, נוסדו בערך בשנת 5000 לפני הספירה, בשלהי תקופת חלף.
תקופת עובייד מחולקת לשלושה שלבים:
לעיתים תקופה זו נקראת תקופת ארידו דרומית מזרחית לתל - אל עובייד אשר היה אתר מפתח לתקופה זו.
שלב זה התקיים רק באזור הסמוך למפרץ הפרסי.
ניתן לראות קשר בין תקופה זו לתרבות השומרית שהתקיימה בתקופה מאוחרת יותר מצפון לה.
אנשי תקופה זו הצליחו לגדל תבואה באזור צחיח בזכות מי הנהרות.
תקופת עובייד הביניימית – בין השנים 4700 – 4500 לפנה"ס.
בתקופה זו נחפרו באזורי ההתיישבות הגדולים רשתות של תעלות השקיה, נבנו סכרים והשתמשו בהשקיה מלאכותית בשדות.
על פי המחקר שיטת השקיה זו פותחה כנראה לראשונה באתר צ'וגָה מָאמי השייך לתרבות סאמרא אשר נמצא במורדות הרי הזגרוס על גבול איראן של היום.
תרבות זאת התקיימה בין השנים 5100 – 4900 לפנה"ס לערך.
בניית מערכת השקיה כה מפותחת מצביעה על עבודה מאורגנת ומאמץ משותף של הקהילה.
זוהי תקופה של עיור מואץ והתפשטות של תרבות עובייד צפונה.
תרבות זו החליפה (לאחר הפסקה) את תרבות חלף שהתגלתה בתל חלף, אשר התקיימה בצפון מסופוטמיה.
בתקופה זו התפשט הסחר בקרמיקת עובייד לאזורי הצפון לאזור חצי האי ערב.
תרבות עובייד התאפיינה בהתיישבות בכפרים גדולים, במבנים מלבניים מרובי חדרים העשויים מלבני בוץ.
בתקופה זו הופיעו לראשונה המקדשים הציבוריים במסופוטמיה.
ההתיישבות נעשתה בשני מדרגי התיישבות, אזור מרכזי שגודלו הגיע עד עשרה דונם מוקף בכפרים שגודלם היה עד דונם אחד.
כלי החרס האופייניים לתקופה עשויים ביד, באיכות טובה, צבועים בצהוב בהיר או ירקרק, מעוטרים בעיטורים גאומטריים בצבע חום כהה או שחור.
בדרום נמצאו כלים כמו חרמשים אשר נעשו מחרס שרוף.
בצפון כלים אלה נעשו מאבן או מתכת.
כלי החרס המעוטרים של תרבות עובייד הגיעו למרחקים ונמצאו באזורים של מערב ערב הסעודית של היום, וגם באזורים הצפוניים.
בתקופת עובייד נכנסו לתקופה הכלקוליתית כאשר הנחושת הופכת להיות חומר גלם חשוב, וכדי להשיגו פיתחו דרכי סחר וקשרים עם אזורים רחוקים.
מקור הנחושת היה מאזור דיאָרבָּקיר שבטורקיה של היום וכן מעומאן.
המידע על המבנה החברתי בתרבות עובייד מתבסס על הממצאים שנמצאו בקברים.
היא הייתה מבוססת על ריבוד וקיטוב חברתי, כאשר חלק מהמשפחות השיגו מעמד חברתי גבוה יותר, אולי בגלל קשריהם המשפחתיים עם עובדי המנהל של המקדשים ומצבורי התבואה שברשותם.
תרבות עובייד נוצרה בדרום אבל היו לה קשרים ברורים עם התרבויות שהיו קיימות בתקופה באזורים שבמרכז עיראק של היום.
מוצאם של אנשי תרבות עובייד משלושה מקורות, איכרים שהגיעו מהצפון, נוודים יושבי אוהלים אשר התפרנסו מעדריהם, וציידים - דייגים אשר מקורם בחצי האי ערב אשר חיו באזור החוף.
למרות שהתקופה והתרבות קרויים על שם תל אל-עובייד, אתר המפתח להכרת התקופה הוא אתר ארידו.
בחפירות שנעשו מתחת לזיקורת השייך לתקופה מאוחרת יותר (לאלף השלישי לפנה"ס) נמצאו 19 שכבות של תקופת עובייד.
נמצאו שש עשרה שכבות עם מקדשים שונים, מקדש על גבי מקדש, עד לתקופה של הזיקורת.
ההמשכיות של בניית המקדשים תמיד באותו מקום אינה מוכיחה בהכרח שמדובר באותם תושבים, אבל מראה המשכיות.
התושבים המאוחרים בארידו היו שומרים.
המקדש הנמוך ביותר, שנמצא בשכבה שש עשרה, היה מורכב מחדר קטן ומסביבו טמנוס (מתחם סגור מקודש), ולעומתו המקדש משכבה שמונה היה מפותח יותר ובעל צורת שלושת המרחבים: סטיו, אולם מרכזי, סטיו.
צורת בנייה זו נמשכה לתקופה מאוחרת יותר.
על יסודות מקדש עתיק שמו במה, כיסו את המקדש הקדום ובנו מקדש חדש.
בשנת 2008 החלה חפירה בתל זיידאן, בצפון סוריה, על גדת נהר הבליח.
באתר נמצאו שרידים של יישוב גדול עם מקדש השייך לתקופת עובייד.
תל אל עובייד הוא תל קטן, נמוך יחסית, במבנה מלבני.
גודלו 500 מטר מצפון לדרום ו-300 מטר ממזרח למערב, ובגובה של שני מטר מעל המישור.
רוב השרידים שנמצאו בתל שייכים לתקופת עובייד.
בנקודה הגבוהה בתל נמצא מקדש לאלה נינחורסג (Ninhursag) שהייתה האדמה והאלה האם.
המקדש שייך לתקופת הממלכה הקדומה של שומר.
האתר נחפר לראשונה ב-1919 על ידי המוזיאון הבריטי, כשבראש החפירה עמד הנרי הול , אשר היה אגיפטולוג.
חפירה נוספת נערכה בשנים 1923 ו-1924 בראשות לנרד וולי.
חפירה נוספת נערכה ב-1937 על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
השכבה הנמוכה ביותר בתל העלתה ממצאים רבים של קרמיקת עובייד וכן תנורים לשריפת הקרמיקה.
בנוסף נמצאו קברים וכן ממצאים מתקופת ג'מדת נצר.
תקופת השופטים היא תקופה המתוארת בתנ"ך בספר שופטים, בתחילת ספר שמואל ובמגילת רות, בה הנהיגו שופטים את עם ישראל.
התקופה מתחילה עם פטירתו של יהושע בן נון בעת התנחלות השבטים בארץ ישראל, בשנת 1200 לפנה"ס בערך, ומסתיימת עם המלכת שאול המלך בידי שמואל הנביא, בשנת 1030 לפנה"ס לערך.
לפי ספר שופטים, התקופה ארכה כ-390 שנה.
האויבים קמו ושיעבדו את ישראל כתוצאה מחטאים ומעבודה זרה.
במגילת רות מתואר שהיה רעב בארץ בתקופת השופטים:
במהלך תקופת השופטים, היו בני ישראל מפולגים לשבטים, ללא שלטון מרכזי ומסודר:
השופט היה מין מנהיג, לעיתים צבאי, שהנהיג שבט מסוים או קבוצה של מספר שבטים, אך לא הנהיג את כל העם.
בתוך העם, כל אחד דאג לנחלתו ולשבטו:
במהלך תקופת השופטים היו מלחמות אחים בתוך העם – מלחמת אבימלך בבעלי שכם ובתבץ, מלחמת יפתח באנשי אפרים ומלחמת העם בשבט בנימין לאחר מעשה פילגש בגבעה.
בסוף הספר, בסיפור פילגש בגבעה, מתואר שפינחס מנהיג את העם.
בספר שופטים מוזכרים שלושה עשר שופטים ששפטו את העם:
עָתְנִיאֵל בֶּן קְנַז משבט יהודה
אֵהוּד בֶּן גֵּרָא משבט בנימין
דְּבוֹרָה אֵשֶׁת לַפִּידוֹת משבט אפרים
אֲבִימֶלֶךְ בֶּן גִדְעוֹן (יְרֻבַּעַל) משבט מנשה (היה מנהיג בתקופת השופטים, אך יש שאינם מונים אותו עם השופטים.)
תּוֹלַע בֶּן פּוּאָה משבט יששכר
אִבְצָן מִבֵּית לֶחֶם משבט יהודה
שִׁמְשׁוֹן בן מנוח משבט דן
על שמשון נאמר כי "הוא יחל להושיע את ישראל", הוא השופט שחותם את ספר שופטים ומכין את הקרקע לספר שמואל.
על פי חז"ל בתקופת השופטים עמדו לישראל שופטים מכל אחד מהשבטים.
בספר שמואל ובדברי הימים מופיעים עוד מספר שופטים, שלאחריהם החלה תקופת המלוכה:
בתקופת השופטים, מצבו הרוחני של עם ישראל היה נמוך.
פעם אחר פעם העם עבד עבודה זרה, וכתוצאה מכך נענש ושועבד לעם אחר.
ה' שולח להם שופט שיושיע אותם, אך העם לא לומד את הלקח וממשיך לעבוד עבודה זרה.
בסוף הספר, מובאים שני סיפורים שמבטאים היטב את מצבו הרוחני הנמוך של העם – מעשה פסל מיכה, שם כסף גנוב הפך לעבודה זרה שגם הוא נגנב לבסוף, ומעשה פילגש בגבעה, שם נעשה מעשה התעללות נורא, שהוביל למלחמת אחים בתוך עם ישראל.
מעשיהם של ישראל מנוגדים לברית שכרת איתם יהושע לפני מותו, שם התחייבו העם:
תקופת השופטים היא בסוף תקופת הברונזה ובתחילת תקופת הברזל.
ישנם מספר ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו, הקשורים לתקופת השופטים:
באתר הארכאולוגי בחורבת אל־ראעי נמצא פך מחרס המתוארך לתקופת השופטים ועליו הכתובת "ירובעל".
ירובעל הוא שמו של השופט גדעון בן יואש.
בחפירות בתל בית-שמש נמצא חותם אבן ועליו חרוט אדם הנלחם בבעל חיים גדול, ויש הטוענים שזוהי עדות ארכאולוגית לשופט שמשון שמתואר עליו שהכה אריה בידיו.
תקופת מגדל דוד, או "ימי מגדל דוד", הוא כינוי המתאר את האמנות הישראלית במהלך שנות העשרים של המאה ה-20. הכינוי נטבע בעקבות תערוכות מגדל דוד, שנערכו במבנה מגדל דוד באותה תקופה.
במקום סגנון אמנותי אחיד, ניתן למצוא בתקופה זו יצירות אמנות בסגנונות מנוגדים, המשקפות את תפיסת העולם של האמנים ביחס למציאות החברתית, הפוליטית והאמנותית בארץ ישראל ומחוץ לה.
לצד האמנות שנוצרה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", והתאפיינה במוטיבים דקורטיביים ובהשפעת האר נובו, יצרו האמנים הארץ-ישראלים הצעירים יצירות אמנות המשקפות מגוון של השפעות המודרניזם.
רקע: ארץ ישראל בראשית המאה ה-20
מגוון האמירות והסגנונות של אמנים בארץ ישראל בתקופת מגדל דוד משקף את פרשת-הדרכים ההיסטורית המכריעה בתולדות עם ישראל, שהקדימה את התקופה ונמשכה בימי "היישוב" תחת המנדט הבריטי.
החברה היישובית הייתה נתונה בתהליכים מואצים של שינוי מאז החלה העלייה הראשונה בשנת תרמ"ב (1881).
שאיפתן של קבוצות אליטה מבין העולים הייתה לא רק להתיישב בארץ הקודש ולהתערות בה מבחינה נפשית ורוחנית, כרוב קודמיהם שהשתייכו אל "היישוב הישן", אלא לעצב אותה בדמותם ועל פי זהותם; זו הכילה, לפי תודעתם העצמית, רכיבים "ישנים" ומסורתיים ו"חדשים" ומהפכניים, שהיו שלובים זה בזה במסכת רעיונית ייחודית.
מראשית המאה ה-20 פעלו אנשי העלייה השנייה לשינוי מעמדה ומצבה של החברה היהודית בארץ ישראל.
התמורה המכרעת הגיעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914 והמאורעות בעקבותיה: ב-1917 התחוללה מהפכה ברוסיה והבולשביקים תפסו את השלטון; האימפריות העות'מאנית והאוסטרו-הונגרית התפרקו למדינות לאום, וגם המעצמות הקולוניאליות המנצחות, ובראשן בריטניה וצרפת, החלו למעשה תהליך של התכנסות.
תערובת של קולות נשמעה בשנים שאחרי המלחמה בציבוריות היהודית, ובכלל זה בקרב פעילי התנועה הציונית.
שימשו בה בערבוביה דתיות ומסורת, לאומיות ומודרניזם, ליברליזם וקומוניזם.
הזרמים הרעיוניים והפוליטיים הללו מצאו כולם מקום בחברה היישובית הקטנה בשנות העשרים, והאמירות האמנותיות השונות היו שלובות בהם ומושפעות מהם.
אנשי תקופת העלייה השלישית בשנים 1918–1923 היו חדורים ברוח מהפכנית מרחיקת לכת, ונתונים בשיח מתמיד עם הסביבה היישובית.
אולם השפעתם הייתה גם בשל מספרם (לאחר המלחמה נאמדה אוכלוסיית היישוב בכ-56 אלף נפש, ואומדן המהגרים-העולים היהודים הרבים שהגיעו לארץ ישראל, בקיזוז מספר היורדים, נאמד בכ-35 אלף נפש) וגם, במידה רבה, בשל מנעד הרעיונות החדש שהביאו באמתחתם לארץ.
רוב הבאים היו ילידי מזרח אירופה, צעירים ובעלי תפיסת עולם ציונית על כל גווניה.
רבים מהם, ובמיוחד הצעירים והיוצרים שביניהם, עברו בשנות העשרים תהליך של עיצוב והתהוות תפיסת עולמם היהודית העברית החדשה, במקביל לעבודתם החלוצית בבניית כבישים ובתים, והסבל הניכר, כתוצאה מעוני, רעב ותחלואה.
אולם, תוך כדי תהליך הבנייתה של הזהות ותפיסת העולם העצמית, הם השפיעו גם על תושבי ארץ-ישראל הוותיקים שקדמו להם: אנשי העלייה הראשונה והשנייה ו"היישוב הישן".
תערוכות מגדל דוד - "מלחמת התרבות הראשונה באמנות הישראלית"
פתיחתן של התערוכות במגדל דוד בירושלים באפריל 1921 ביטאה את השאיפה לביסוסו של מרכז אמנותי בארץ ישראל.
על אף שהתערוכות נועדו לשקף את מכלול העשייה האמנותית בארץ ישראל, הרי שאמנותם של התושבים הערבים, המוסלמים או הנוצרים, הוצגה בעיקר במסגרת היסטורית-ארכאולוגית.
האמנים היהודים, לעומת זאת, ביקשו לשקף את העשייה בת הזמן, ששאבה את השראתה מייצוגים של העבר ההיסטורי היהודי, כמו גם מתנועות האוּמנות והאמנות המודרנית האירופית.
בייחוד בלט הדבר בקרב חברי "אגודת אמנים עברית", שביקשו לפתח אסתטיקה ברוח "עברית".
הקבוצה, שרוב חבריה היוו את דור התלמידים של "בצלאל", ארגנה שורה של תערוכות במגדל דוד ומחוץ לו, והציגה בהן בעיקר יצירות בהשפעת האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית.
אחת התערוכות המרכזיות הייתה תערוכת יחיד של ראובן רובין, שהוצגה במגדל דוד בשנת 1924. רובין הציג בתערוכה עבודות חדשות המשקפות את המעבר מהשפעה דתית-נוצרית, בציוריו אל ציור עמוס בסממנים "ארצישראליים".
בין העבודות שזכו לתשומת לב רבה היה הטריפטיכון "פירות ראשונים" (1924), שזכה לתגובות נלהבות של אנשי רוח שונים כגון חיים נחמן ביאליק, שמואל הוגו ברגמן ואחרים.
אולם, התפיסה של ציור מודרניסטי שהציג רובין לא הייתה נחלת הציבור כולו.
אלבום הדפסי העץ שיצר, "מבקשי אלוהים" (1923), ושנשלח על ידיו כמתנה לנציב העליון, נדחה בטענה שהנציב אינו "רוחש כל אהדה לאסכולה זו של האמנות".
תפיסות כמו אלו של רובין הלכו והתפשטו בקרב האמנים הצעירים במחצית הראשונה של העשור.
באותה עת המשיכה האמנות ה"בצלאלית" לטפח את ערכי הקלאסיציזם, היוגנדסטיל והאר-נובו, ואת הריאליזם המזרח-אירופי.
יצירתם של אמני "בצלאל" התקיימה במרחב אמנותי שימושי בעיקרו, והתאפיינה "בהחדרת מערכות בלתי קאנוניות - כגון עיטור ועיצוב - לתחומי האמנות הגבוהה לשם יצירת סגנון."
אבל יותר מכול החלו האמנים הצעירים להבחין בפער ההולך וגדל בין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" לבין העולם האמנותי העולמי.
דוגמה לניסיונו של בוריס שץ לדחות לחלוטין את האמנות המודרנית הייתה סגירת הספרייה של "בצלאל" בפני התלמידים, מחשש שיושפעו ממנה לרעה.
בביקורת שפורסמה ב-1928 כתב אגן כי לעומת אנשי "בצלאל" הרי שהאמנים המודרניים "מציירים את הארץ מתוך אהבה ורצון להבינה ולתפוש את צבעיה וקוויה בהתאם לזרמים האמנותים המהלכים בעולם".
עד לסופו של העשור הפכו הערכים שעל פיהם פעל "בצלאל" לבלתי רלוונטיים, כיוון שלא הלמו עוד את המצב הפוליטי האידאולוגי של ארץ ישראל.
לבד מביקורת על איכותם המשתנה של תוצרי הסדנאות של "בצלאל", התחזקות גורמי שמאל בקרב היישוב העלתה ביקורת על השימוש בסמלים לאומיים ודתיים כביטוי כמעט יחיד לאמנות עברית.
ב-1929 נסגר בית הספר, לאחר שהגופים הציוניים סירבו לתמוך עוד בהמשך פעילותו.
יגאל צלמונה הציג את העימות בין אנשי "בצלאל" לאמנים ה"מורדים" כעימות בין תפיסה של "מהגרים" לתפיסת "ילידים".
אנשי הדור הוותיק של "בצלאל" ביקשו ליצור אמנות לאומית, שהתמקדה בסממנים סמליים מן העבר היהודי-אירופי.
בכך ביטאו אמנים אלו את הרצון להשתלבות בעולם האמנות האירופי.
מורי "בצלאל" זכו לתמיכת השכבה הבורגנית של היהדות העולמית, ורבות מן ההזמנות לתוצרי הסדנאות של המוסד הגיעו מחוגים מסורתיים או רפורמיים בארצות הברית.
דור התלמידים המודרניים, לעומתם, ראה בצורך לגיבוש תרבות עברית מקומית צורך מרכזי, המשתלב עם רוח תנועת העבודה הארץ ישראלית.
רבים מהם פעלו בהשפעת האוונגרד האירופי, שרבים נחשפו אליו במסגרות שונות, בעיקר בצרפת.
אמנים אלו, טען צלמונה, ביקשו לתאר את המציאות של ארץ ישראל בת זמנם, תוך יצירת זיקות בין העשייה האמנותית והתוכן שלה.
מירושלים לתל אביב - התפתחות המרכז האמנותי בארץ ישראל
הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906 יצרה בעיר מרכז אמנותי ותרבותי שלא היה כמוהו עד אז בארץ ישראל.
אנשי "בצלאל" שאפו להמשיך ולפתח את בית הספר כמרכז אמנותי ואידאולוגי עבור תושבי הארץ, ואף עבור הקהילה היהודית בגולה.
הדבר סומל בעיקר בפתיחתו מחדש של "בית הנכות בצלאל" בשנת 1925 כמוזיאון ציבורי הפתוח דרך קבע.
בשנים אלו נמנע המוזיאון לחלוטין מהצגת האמנות הארץ-ישראלית הצעירה, והתמקד בהצגת ממצאים היסטוריים ואמנותיים בעלי מסר לאומי, התואמים את האידאולוגיה ה"בצלאלית" שהנהיג בוריס שץ.
עד מחצית שנות העשרים הידרדר מאוד מעמדו של "בצלאל" בציבור.
עדות לכך ניתן למצוא במכתב מ-1927, שבו דיווח מרדכי נרקיס לשץ על עיתונים ארץ-ישראליים המשמיטים את שמו של בית הספר ממאמריהם.
במקביל ל"בצלאל" פעלה בירושלים, בראשית שנות העשרים, חבורת אמנים עצמאית שביקשה לנתק עצמה מן המוסד הוותיק.
הקמת "אגודת האמנים עברית" סימלה זאת יותר מכול.
לבד מן התערוכות שארגנה אגודה זו, הוצגו תערוכות עצמאיות נוספות במקומות שונים בעיר, כגון: מועדון מנורה (יוסף זריצקי), מלון אמדורסקי (אברהם נוימן), בית הספר למל (בתיה לישנסקי, אריה אלואיל) ומקומות אחרים.
לעומת ירושלים, התפתחותה המהירה של העיר תל אביב במהלך העשור, ובמיוחד בשנות העלייה הרביעית, אפשרה את קיומה של קהילת אמנים בעלת אוריינטציה מודרניסטית, המנותקת מן המטען של עיר הקודש ההיסטורית.
קהילה זו הלכה ודחקה את מרכזיותה של ירושלים במהירות.
על פי יונה פישר, מייצגת תערוכה של ציירים מודרניים שהתקיימה ב-1926 בבית הספר לבנים בירושלים את סופה של התחרות בין שני מרכזים אלו.
את אחד הניצנים הראשונים לפעילות אמנותית בתל אביב ניתן למצוא בפתיחת בית הספר לציור ואדריכלות, שנפתח ב-1923 בביתו של יוסף ברלין ברחוב גרוזנברג.
בית ספר אחר לאמנות היה "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים" שהוקם על ידי יצחק פרנקל בשנת 1926.
במהלך העשור עברו רוב האמנים המרכזיים לתל אביב, בייחוד אלו ששבו מלימודי אמנות בצרפת ובמקומות אחרים באירופה.
יחד עם זאת, התפיסה ה"בצלאלית" נותרה פופולרית בכל הקשור לאדריכלות ולעיטור בניינים.
הדבר התבטא באימוץ "הסגנון האקלקטי", שעל פיו נבנו רבים מן הבניינים החשובים של התקופה.
ברבים מהם נעשה שימוש באריחי קרמיקה מזוגגים מתוצרת "בצלאל", המשקפים בנושאם את האידאולוגיה ואת התפיסה העיטורית של המוסד הירושלמי.
אחד מן התורמים הגדולים לפיתוחה של התרבות החזותית בתל אביב היה יעקב פרמן, שיזם את הקמת קואופרטיב האמנים "התומר".
בשנת 1920 פתח פרמן את "התערוכה האמנותית הראשונה בארץ-ישראל" ובה הוצגו עבודות שונות, ובכללן של חברי הקואופרטיב.
בשנים 1921–1922 הקים וניהל פרמן את הגלריה הראשונה בתל אביב בשם "התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל" ב"אולם נווה שאנן".
בגלריה זו הוצגו יצירות מודרניסטיות רבות, שאותן הביא עמו פרמן ממזרח אירופה, יצירות של אמנים ארצישראלים מודרניסטיים וכן עבודות של אמנים מבית הספר "בצלאל".
על פי בתיה דונר, הייתה פעילותו הגלריסטית של פרמן השלמה ואלטרנטיבה לפעילות "בצלאל".
ב-14 בינואר 1926 נפתחה בצריף "האוהל" "תערוכת אמנים מודרניים".
המשורר אברהם שלונסקי נאם בפתיחת התערוכה והציע לראות בפתיחתה מאורע מכונן בתרבות העברית: "אני מציע תחליף לאלוהים: התערוכה שנערכה מתוך 'האוהל'.
צריך שיימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו.
שהפייטן יימצא בחוגו של הצייר, והצייר בחוגו של המוזיקאי.
תערוכה זו, ושתי התערוכות הנוספות שהוצגו ב"האוהל" עד שנת 1928, נתפשו בעיני חוקרי תולדות האמנות הישראלית כאירוע המכונן את ההגמוניה של תל אביב בחיי התרבות.
בסוף 1929 נערכה תצוגה של קבוצת "אגד", או "אגד אמני א"י", שהתקיימה בדירה ברחוב אלנבי בתל אביב, ובה הציגו אמנים מודרניים כגון ציונה תג'ר, חנה אורלוף, ראובן רובין ואחרים.
תערוכה נוספת הוצגה באותה תקופה בתל אביב תחת השם "מסד", ובה הציגו אמנים צעירים יותר כגון אהרן פריבר, מנחם שמי, ישראל פלדי, אביגדור סטימצקי ואחרים.
המודרניזם הארץ ישראלי בשנות ה-20
במהלך שנות העשרים נחשפו רבים מן האמנים הארץ ישראליים הצעירים אל האמנות המודרנית.
רק מיעוט מבין האמנים היגרו לארץ ישראל מארצות מזרח אירופה כשהם חשופים כבר לאוונגרד האירופי.
אחרים נסעו לתקופות לימודים, בעיקר בצרפת, שנתפשה כמרכז האמנות של התקופה, אך גם בגרמניה ובמקומות נוספים.
מכלול ההשפעות המודרניסטיות כלל השפעות פוסט אימפרסיוניסטיות בכל הקשור לשימוש בצבע ולאופן הנחתו, לצד השפעות ממותנות מן הקוביזם והאקספרסיוניזם, וכן נטייה לפרימיטיביזם.
בשונה מן האמנים האירופים, רק מיעוט מבוטל מן האמנים הארצישראלים נטה לעבר יצירה אוונגרדית ולהפשטה.
הרוח הכללית ביקשה לבטא את ההווה הריאלי של ארץ ישראל, תוך יצירת שילוב בין מזרח ומערב.
בין הבולטים באמנים בתקופה היה הפסל אברהם מלניקוב.
מלניקוב הציע מילון צורני שונה, הלקוח מתוך אמנות המזרח הקדום כתחליף לצורות האמנות המיובאות מאירופה, שמשלו בכיפה בבצלאל בתקופת שץ וליליין.
"במשך דורות רבים", טען מלניקוב, "נותקו היהודים מיצירות האמנות הפיגורטיביות, והרבה טעמים לדבר - אבל הטעם העיקרי הוא שהאמנות האירופית יסודה בתרבות היוונית-רומית [...] וכל זמן שאתונה הייתה אֵסם למטרת האמנות באירופה היה היהודי בכח אינסטיקטיבי עומד מחוץ לה".
מה שנחשב לסגנון הציור המזוהה ביותר עם התקופה, המכונה לעיתים "אסכולת ארץ ישראל" או "הסגנון הארץ ישראלי", נוצר על ידי קבוצת אמנים ששילבו ביצירותיהם סמלים של המציאות הארצישראלית, הניתנים גם לפרשנות מיסטית.
בעבודותיהם מופיעים תיאורים של ארץ ישראל הפראית המשובצת בצמחייה מדברית ובדמויות השאובות מאקזוטיקה מזרחית.
רבים מן התיאורים הם של דמויות ערביות או מזרחיות, המתוארות כבעלות קשר ישיר עם הטבע הארץ ישראלי או עם ארץ ישראל התנ"כית.
בעבודות כגון "נושאת האלומות" (1926) או "מנוחת צהריים" (1926) מאת נחום גוטמן מתוארות דמויות מזרחיות כשהן עסוקות בפעילות הקשורה לטבע.
אופי הציור מדגיש את המונומנטליות של הדמויות ואת חושניותן.
גישה דומה אפשר למצוא גם בציורו של ישראל פלדי "ספנים ערבים" (1928), המתאר קבוצה של ספנים בסירת דיג כשהם נאבקים בהירואיות בגלי הים.
הקומפוזיציה של הציור, המצמצמת את המבט אל הסירה, מדגישה אף היא את המונומנטליות של הדמויות.
ציורו של פנחס ליטבינובסקי "ערבי עם פרח" (1926) משלב בין סגנון ציור מודרניסטי בבניית הקומפוזיציה ובשטיחות החלל, לבין תפיסה רומנטית של המזרח והמזרחי.
אצל ראובן רובין מופיעים לצד דימויים "מזרחיים" גם תיאורים מן ההווי היהודי של ארץ ישראל.
בציוריו כגון "סופי הבוכארית" (1924), או "הרוקדים ממירון" (1926), בולטת מאוד הנטייה לשטיחות ולדקורטיביות.
ראובן מזהה בעבודות אלו את היהדות הארץ-ישראלית עם שורשיות מזרחית, המתבטאת בריבוי של דמויות תימניות או ערביות, ובדימויי הנוף והצמחייה ה"ארצישראלית".
כבר במהלך שנות העשרים היה הציור מן הסוג הזה מושא לביקורת.
אורי צבי גרינברג, לדוגמה, דחה את הייצוג הסמלי שהציגו אמנים רבים.
בעיני גרינברג, אמנים אלו יצרו אילוסטרציה לנושא הספרותי של דימוי ארץ-ישראל האקזוטית, שעבורו הצייר "סוחב ערבי מן השוק ואת חמורו באזניו אל הבד".
גם הצייר חיים גליקסברג תיאר ב-1933 את השימוש הקלוקל שעשו האמנים במוטיבים אלו: "הציירים שלנו הרעישו עולמות, ציירו בדים גדולים, מין תמונות-אילוסטרציות מצוירות באופן דקורטיווי, בלי שום ניסיונות של פתרון פרובלמות ציוריות; שהרי העיקר היה הנושא והתוכן: התמונה החיצונית הארצישראלית.
הבד והצבע שימשו רק אמצעים לכל זה...
אין זה פלא שראו בכל אחד...
שהיה מעלה על הבד חלוץ גמל חמור או כפר ערבי, אמן ישראלי".
אחד האמנים שדחה את הייצוג הסמלי של ארץ ישראל היה הצייר יוסף זריצקי.
עבודתו בשנים אלו כללה תיאורי נוף רבים בצבעי מים, תוך שימוש בצבעים בהירים.
יצירתו האמנותית הפכה בהדרגה לחופשית יותר.
בעבודה כגון "ירושלים, שער החבשים" (1923) עוד בולט הרצון לתיאור מדוקדק של הטבע, אולם בעבודות מאוחרות יותר בולטת הנטייה האקספרסיבית ביצירת הקומפוזיציה; דוגמאות לכך ניתן למצוא בציור "חיפה, הטכניון" (1924), או בעבודות הנושאות את השם "ירושלים, נחלת שבעה" משנת 1924, שבהן עושה זריצקי שימוש בעצים כאמצעי אקספרסיבי לחלוקת הפורמט למשטחים.
שימוש בקווים בנוף כאמצעי הבעה בולט גם בתיאורי נוף של בתי העיר ירושלים או צפת משנים אלו.
אצל קבוצת אמנים שהושפעו מן המודרניזם הצרפתי ניתן למצוא שילוב בין השפעות קוביסטיות לבין ריאליזם.
בציורה של ציונה תג'ר, לדוגמה, "הרכבת בנווה צדק" (1928), בולטת הנטייה לתיאור גאומטרי ולשימוש במשטחי צבע מונוכרומטיים המשולבים בתיאור ריאלי של העירוניות התל אביבית המתפתחת.
אצל חנה אורלוף ואריה לובין ניתן למצוא, אולי יותר מכל אמן ארץ-ישראלי אחר בן התקופה, את השפעת הקוביזם הסינתטי, ואת הנטייה לשימוש בצורות גאומטריות.
עד 1945 הייתה האימפריה היפנית תחת שלטון לאומני, דיקטטורי ומיליטריסטי שלא בחל בדיכוי זכויות האדם.
שאיפותיה האימפריאליסטיות של יפן הגיעו לשיאן בפלישה לסין ב-1937, בכניסתה למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר, ובמתקפה על פרל הארבור ב-1941, שהובילה למלחמה עקובה-מדם עם ארצות הברית.
כניעתה של יפן בתום המלחמה וכיבושה תחת ארצות הברית במשך שבע שנים, הביאו עמם שינויים קיצוניים ביפן.
בתקופת הכיבוש נערכו רפורמות דמוקרטיות מקיפות, בהן איבד הקיסר את מעמדו כ"אל חי" ויפן הפכה למונרכיה חוקתית.
ב-1952, עם חתימת חוזה סן פרנסיסקו, שבה יפן להיות מדינה ריבונית.
לאחר הכיבוש האמריקאי נהנתה יפן מתקופה של שגשוג כלכלי והפכה לאחת מהמעצמות הכלכליות המובילות בעולם.
בנאום ההכתרה שהתפרסם בציבור התייחס הקיסר החדש לשם התקופה:
בשנות ה-20 הייתה יפן נתונה בתהליך מתמשך של רפורמות דמוקרטיות שהגיעו לשיאן ב-1925, עם חקיקת חוק שהעניק זכות בחירה לכל גבר מעל גיל 25, ובתנאי שהתגורר באחד מאזורי הבחירה מעל שנה ובתנאי שאינו חסר בית.
כך גדל מספר הבוחרים ל-12.5 מיליון.
אולם, עשרה ימים בלבד לפני שהתקבל חוק זכות הבחירה האוניברסלי, בלחצם של גורמים בימין השמרן, התקבל חוק השמירה על הסדר הציבורי ומספר חוקים אנטי-רדיקלים נוספים.
חוק השמירה על הסדר הציבורי דיכא את חירויות הפרט ביפן, ובמסגרתו הפכו כל הקבוצות שדגלו בשינוי שיטת הממשל או ביטול רכוש פרטי.
תנועות השמאל שהושפעו מהמהפכה הרוסית דוכאו, ובסופו של דבר פוזרו.
מעבר לחוק השמירה על הסדר הציבורי, פלגנות בשמאל הפוליטי תרמה גם היא לפירוקו.
השמרנים קידמו את חוק השמירה על הסדר הציבורי מכיוון שמנהיגי המפלגות והפוליטיקאים של תקופת טאישו חשו שהמדינה נמצאת בסכנה בדמות חתרנות מהפכנית.
המדינה היפנית מעולם לא הגדירה כראוי את הגבול שבין נושאים פרטיים ונושאים ציבוריים, ודרשה נאמנות מכל שדרות החברה.
לפיכך, כל שוני אידאולוגי, למשל עריכת רפורמות סוציאליסטיות, נחשב כהתקפה על המדינה.
לאחר קבלת חוק השמירה על הסדר הציבורי, התייצב קוקוטאי כסמל הלאומי.
קוקוטאי - הזהות הלאומית של יפן תחת הקיסר - יצג את החומה כנגד קומוניזם ואנרכיזם ביפן, אך בשילוב עם קשיי השפל הגדול שהחל לתת את אותותיו סימל קוקוטאי את מותה של הדמוקרטיה הפרלמנטרית במדינה.
הוועידה הימית בוושינגטון ותקרית מוקדן
אחרי מלחמת העולם הראשונה ניסו מעצמות המערב, בהשפעת משנתו של וודרו וילסון, להנהיג פירוק נשק עולמי, ובמסגרת ניסיון זה התכנסה הוועידה הימית בוושינגטון בה ניסו המעצמות להטיל מגבלות על החימוש הימי.
אמנת וושינגטון - תוצאתה של הוועידה - הגבילה את מספר אוניות מערכה ונושאות מטוסים שרשאיות ארצות הברית, בריטניה ויפן להחזיק, ביחס של 3:5:5, בהתאמה.
לאומנים קיצוניים ביפן ראו במהלך זה ניסיון של מעצמות המערב לחסום את ההתפשטות היפנית לאזורים בהם לא היה להן אינטרסים כלל.
עם זאת, השלטונות ביפן חתמו על אמנת וושינגטון, בהבינם שהלך הרוח העולמי סוטה הרחק מכיוון המלחמה, ושיחס הציים שנקבע באמנה עדיין אפשר ליפן לשמור על ההגמוניה שלה באוקיינוס השקט.
ב-1924 ספגו יחסי ארצות הברית-יפן מכה קשה, עם קבלתו בארצות הברית של חוק ההגירה של 1924 שסגר את המדינה בפני מהגרים מיפן.
התגובה היפנית, שבאה לידי ביטוי ברמות המדיניות הגבוהות ביותר וגם ברחובות יפן בדמות הפגנות, הייתה עוינת ותקיפה, ותרמה לשינוי המדיני שחל ביפן.
בשנים שלאחר מכן נפגעה יפן מהשפל הכלכלי העולמי, המחירים צנחו ואחוזי האבטלה הרקיעו שחקים, ובעוד תנועות השמאל המשיכו להיות מדוכאות, אי-השקט הציבורי החל לצמוח.
ב-1930 התקיימה בבריטניה הוועידה הימית בלונדון, שמטרתה הייתה להרחיב את ההסכמים אליהם הגיעו באמנת וושינגטון.
ממשלת יפן ביקשה להעלות את יחס הציים ל-7:10:10, אך הצעה זו נדחתה על ידי ארצות הברית.
חוסר יכולתה של הממשלה להגיע להישגים בוועדה עורר חוסר שביעות רצון ואי-אמון בממשלה בקרב הציבור, ואת תחושות אלה ליבו קבוצות לאומניות קיצוניות בכל רחבי המדינה.
על רקע הסערה הפוליטית שעוררו תוצאות הוועדה בלונדון נורה ראש ממשלת יפן המאגוצ'י אוסאצ'י ב-14 בנובמבר 1930 בידי קיצונים, ומת ב-1931.
בשלב זה איבדה הממשלה האזרחית את התמיכה הציבורית בה, והצבא היפני הקיסרי, שבשורותיו פשתה הקיצוניות הימנית, החל לפעול באופן עצמאי, ללא קשר לממשלה.
כך ניצל הצבא את המצב ופלש למנצ'וריה בקיץ 1931. מאז מלחמת רוסיה–יפן ב-1905 שמרה יפן על נוכחות צבאית במנצ'וריה.
אחרי תקרית בה אירע פיצוץ בפסי רכבת יפניים צפונית למוקדן, תקף צבא קוואנטונג את הכוחות הסינים באזור.
על אף כל מאמציה, לא הצליחה הממשלה האזרחית לדכא את הגורמים החתרניים בצבא, שהמשיך וכבש את כל מנצ'וריה ואף הקים את ממשלת הבובות מנצ'וקוו כדי לשלוט בחבל הארץ.
הדיאט, שבשלב זה רווב חבריו היו קציני צבא, הצביע בעד פרישה מחבר הלאומים.
לפני 1868 הגדירו עצמם מרבית תושבי יפן לפי ההשתייכות הפיאודלית שלהם ולא כ"יפנים", והיריבים העיקריים של שוגונות טוקוגאווה היו ההאן סצומה וצ'ושו.