tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההרכב הסופי של הרשימה לכנסת לוקח בחשבון את מספר הקולות בבחירות המקדימות בנוסף להבטחות ייצוג סקטוריאליים (לדוגמה: בהתאם לחוקת המפלגה, כל אחד מהמגדרים, גברים ונשים, ייזכה לייצוג זהה ברשימה) ואיחודים עם מפלגות אחרות.
נכון ליולי 2019, ישנם כ-65,000 מתפקדים למפלגה, הזכאים להשתתף בבחירות המקדימות.
בעקבות ההכרזה על פריימריז לקראת הבחירות לכנסת ה-24 עלה מספר המתפקדים ועמד במאי על כ-48,000.
סמל המפלגה עוצב על ידי רובי הרטמן, בוגר המחלקה לעיצוב גרפי של בצלאל, בשנת 1991 עם שינוי שמה של הסיעה בכנסת מ"המערך" ל"העבודה".
הסמל כולל את סמל השיבולים של מפא"י בצבע אדום, המזוהה עם התנועה הסוציאליסטית, וכחול, צבעו של דגל ישראל.
ב-2016 עבר הסמל שינוי קל שכלל בחירת גופן חדש, עגול יותר, ישור של האותיות הנטויות וחיתוך פינת השיבולים לצורה עגולה יותר המתאימה לגופן.
מדובר בגופן "טקסטילר" של "פונטביט", ישר ללא הטיה.
מפלגת העבודה תומכת בהסדר ובחתימת הסכם עם הפלסטינים במסגרת מתווה קלינטון שיוביל בסיומו להקמת מדינת פלסטין על שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה ויצירת גבול מדיני חדש לישראל על רקע שנת 1967 לפני תוצאות מלחמת ששת הימים.
במשך השנים המפלגה תמכה וקידמה צעדים מדיניים חד-צדדיים כגון הנסיגה מרצועת הביטחון מדרום לבנון בשנת 2000 ובתוכנית ההתנתקות מרצועת עזה בשנת 2005.
כחלק ממתווה קלינטון, המפלגה תומכת בפינוי כלל ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון למעט גושי התיישבות במחוז עליהן תחיל ישראל את ריבונותה בתמורה לשטחים ישראלים שיועברו לצד הפלסטיני בנגב להרחבת רצועת עזה ויצירת מסדרון עבור "מעבר בטוח" בין הפלסטינים ביהודה ושומרון לרצועת עזה, בעוד ששאר שטחי יהודה ושומרון יהפכו תחת ריבונות פלסטינית.
לא תתאפשר "זכות שיבה" פלסטינית לתוך שטחי ישראל, אם כי שני הצדדים "יכירו בזכות הפליטים לחזור לפלסטין ההיסטורית".
ביחס לעיר בירה, המפלגה תפעל להליך חלוקה של ירושלים לשתי בירות, שיהפוך את מזרח ירושלים לבירת פלסטין, ואת מערב ירושלים לבירת ישראל.
כחלק מהמתווה, לא תהיה ריבונות ישראלית על הר הבית.
ביחס לשאלת אופייה המדיני של ישראל המפלגה תומכת בביטול חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי שמעגן את מעמדה של ישראל כביתו הלאומי של העם היהודי בחוק יסוד, אותו היא מגדירה כ"גזענות".
ביחס להסתננות מאפריקה לישראל, המפלגה תומכת במתן רישיון ביקור זמני למבקשי מקלט, אשר במסגרתו יינתנו אישורי עבודה ויינתן ביטוח בריאות ועידוד פיזור הנוכחות שלהם ברחבי המדינה כולה.
ההשקפה הכלכלית במפלגה פונה לכיוון הסוציאל-דמוקרטי, בו נכללת מדינת רווחה הדואגת לציבור העובדים ולחלשים בחברה ובהעלאת שכר המינימום כחלק ממאבק בעוני לצד העלאת קצבאות הזקנה והנכות.
בנוסף לכך תומכת במגזר ציבורי חזק וקבלת כלכלה מעורבת, רגולציה ממשלתית ופיקוח והתנגדות להפרטת שירותים ציבוריים.
בתחום משבר הדיור העבודה תומכת במעורבות ממשלתית בשוק הדירות להשכרה זאת, באמצעות חקיקה אשר תסדיר את מערכת היחסים בין השוכר למשכיר, ותבטיח את זכויות שני הצדדים.
המפלגה הייתה חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובשנת 2018 פרשה ממנו במחאה על הצטרפות תנועת ה-BDS אליו.
העבודה מוגדרת כמפלגה משקיפה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים הפועלת במוסדות האיחוד האירופי ובמסגרת תנועת העבודה הציונית העולמית, ופועלת במוסדות הלאומיים בהם הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל.
המפלגה תומכת בהפרדת הדת מהמדינה.
כתוצאה מכך היא תומכת בהכשרה של נישואים וגירושים אזרחיים וביכולת לרשום נישואים בישראל רק במסגרת אזרחית ובהפעלת תחבורה ציבורית בשבת במסגרת אשר תוגבל על ידי הסדרים אשר ייקבעו ברשויות המקומיות.
המפלגה פועלת עבור שוויון בין נשים לגברים, צמצום פערי השכר, פמיניזם ובהבטחת ייצוג שוויוני ברשימת מפלגות בכנסת בין המינים.
המפלגה תומכת בלגליזציה של קנאביס בה יתאפשר גידול ביתי מוגבל ומפוקח, הסדרה ופיקוח על שוק הסחר וביטול השוק השחור, הוצאת הסם מפקודת הסמים המסוכנים וביטול הפללת שימוש אישי.
המפלגה מציעה תיקון לחוק יסוד הממשלה שלפיו תוגבל כהונתו של ראש הממשלה לשתי כהונות רצופות.
המפלגה פועלת למען איכות הסביבה בישראל ותומכת במיסוי של מוצרים ושירותים מזהמים ובהטלת מס פחמן.
היא תומכת בהענקת סמכויות ואמצעי אכיפה נרחבים בתחום זה לרשויות מקומיות ולאומיות ובחוק שיקום קרקעות מזוהמות שבו ייכללו דרישות מיפוי וריכוז קרקעות מזוהמות אצל רשם המקרקעין והקמת קרן לשיקום קרקעות.
בתחום האנרגיה המתחדשת, היא תומכת בהרחבת שילובם של מקורות אנרגיה מתחדשים במערך ייצור החשמל בישראל באמצעות חקיקה שתאפשר הקמתם של מתקנים להפקת אנרגיה סולארית על כלל גגות המבנים בישראל ואיתור שטחי קרקע המתאימים להקמתן של תחנות כוח סולאריות.
המפלגה תומכת בתיקון לחוק צער בעלי חיים שלפיו יוחל צמצום הדרגתי של המשלוחים החיים לישראל עד להפסקתם לחלוטין, לצד איסור סחר מכירת פרוות ללבוש.
בתחילת דרכה לא היה למפלגה יו"ר פורמלי ומנהיגות המפלגה התחלקה בין המזכ"ל לבין אלה שעמדו בראש הרשימה לכנסת ובראשות הממשלה.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 נוצר תפקיד היו"ר.
ביולי 2024 בוטל תפקיד מזכ"ל המפלגה ומלוא סמכויותיו הועברו ליו"ר המפלגה.
יושב-ראשכהונהממשלות שבראשן עמדמס'דיוקןשם תחילת כהונהסיום כהונה1לוי אשכול
(1942–)3 ביוני 19976 בפברואר 2001העשרים ושמונה6בנימין בן אליעזר
יושב-ראשכהונהמס'דיוקןשם תחילת כהונהסיום כהונה(4)שמעון פרס
ויצמן שירי מונה כמנכ"ל14 חיליק בר אוקטובר 2010 ינואר 201715 ערן חרמוני ינואר 2017יולי 2024
דוד גולומב, יזהר הררי הסיעה נוצרה ב-23 בינואר 1968 כאשר התאחדו המפלגות מפא"י ואחדות העבודה – פועלי ציון שהרכיבו את סיעת המערך (הראשון), יחדיו עם מפלגת רפ"י, והקימו את מפלגת העבודה.
ב-27 במאי 1968 הצטרף יזהר הררי לסיעה לאחר שפרש מהליברלים העצמאיים.
משה שחל, אביעד יפה, מאיר אביזוהרריצה במסגרת המערך
ב-1 בספטמבר 1971 נפטר מרדכי עופר.
חביב שמעוני, יעקב ז'אק אמיר, עמוס הדר, יעקב פרנק, סנטה יוספטל, יחיאל לקט, צבי אלדרוטיריצה במסגרת המערך
ב-14 בפברואר 1974 נפטר עבד אל-עזיז זועבי חבר מפ"ם.
ב-26 בפברואר 1974 הצטרפו חברי הסיעות רשימה ערבית לבדואים וכפריים וקידמה ופיתוח למערך.
ב-8 באפריל 1974 פרש מהכנסת עוזי פיינרמן.
החליף אותה יעקב ז'אק עמיר.
ב-29 באפריל 1975 פרש אריה לובה אליאב מהסיעה והפך לסיעת יחיד.
ב-12 באוקטובר 1975 נפטר פנחס ספיר.
ב-8 ביוני 1976 פרשו מהמערך חברי קידמה ופיתוח, וב-4 בינואר 1977 פרשו ממנו חברי הרשימה הערבית לבדואים וכפריים.
ב-15 במרץ 1977 פרש מרדכי בן פורת מהסיעה.
ב-10 באפריל 1977 פרשו מהמערך חברי מפ"ם והקימו שוב את סיעת מפ"ם העצמאית.
ב-16 במאי 1977 פרש מהכנסת אהרן יריב.
אברהם כ"ץ-עוז, זאב כץ, אסתר הרליץ, יהודה חשאי, דוד גולומב, מאיר עמיתריצה במסגרת המערך
ב-5 ביולי 1977 פרש משה דיין מהמערך והפך לסיעת יחיד.
החליף אותו אמרי רון חבר מפ"ם.
ב-14 באוקטובר 1979 נפטר יהושע רבינוביץ.
ב-13 במאי 1980 הצטרפו דוד גולומב ומאיר עמית לעבודה לאחר שפרשו מהתנועה לשינוי ויוזמה.
עדנה סולודר, נחמן רז, חיים רמון, אמנון לין, יצחק פרץריצה במסגרת המערך
ב-26 באוקטובר 1982 הצטרפו אמנון לין ויצחק פרץ לעבודה לאחר שפרשו מהליכוד.
ב-22 במרץ 1983 פרש חיים הרצוג מהכנסת עם בחירתו לנשיא המדינה.
עזר ויצמן, בנימין בן אליעזר, שלמה עמר, יעקב גיל, אברהם בייגה שוחט, אורי סבגבמסגרת המערך
ב-22 באוקטובר 1984 פרשו מסיעת המערך ששת חברי מפ"ם והצטרפו אליה חברי סיעת יחד: עזר ויצמן, בנימין בן אליעזר ושלמה עמר.
ב-22 באוקטובר 1984 פרש יוסי שריד מהסיעה והצטרף לרצ.
ב-10 באוקטובר 1986 התמזגה סיעת יחד אל תוך מפלגת העבודה.
ב-15 בפברואר 1988 פרש עבד אל-והאב דראושה מהעבודה והקים סיעת יחיד, אשר ב-7 במרץ 1988 ניתן לה השם מד"ע.
ב-10 במאי 1988 פרש מהכנסת אהרן הראל.
ב-31 באוקטובר 1988 פרש מהכנסת עדיאל אמוראי.
סאלח טריף ב-25 בדצמבר 1990 פרש אפרים גור מהסיעה והקים את סיעת היחיד "אחדות למען השלום והעלייה" שלאחר מכן הצטרפה לליכוד.
ב-7 באוקטובר 1991 הפסיקה להיקרא הסיעה המערך ונקראה מעתה העבודה.
חנא חדד, אברהם כ"ץ-עוז, נאוה ארד, צבי ניר, פיני שומר ב-5 ביולי 1995 פרש אברהם בורג מהכנסת.
ב-4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין.
החליפה אותו למחרת נאוה ארד.
ב-7 במרץ 1996 פרשה נאוה ארד מסיעת העבודה והקימה סיעת יחיד.
ב-7 במרץ 1996 פרשו אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן מהסיעה והקימו את הדרך השלישית.
ב-21 במאי 1996 פרשה אורה נמיר מהכנסת.
ב-28 במאי 1996 פרש אברהם כ"ץ-עוז מהכנסת.
איתן כבל, רפיק חאג'-יחיא ב-15 באוקטובר 1996 פרש דוד ליבאי מהכנסת.
החליף אותו רפיק חאג' יחיא.
ב-23 בפברואר 1999 פרשו נסים זוילי וחגי מרום מהסיעה והקימו את סיעת "ישראל במרכז א' "(מפלגת המרכז).
ב-25 במרץ 1999 פרשו עמיר פרץ, רפיק חאג' יחיא ואדיסו מסאלה והקימו את סיעת עם אחד.
קולט אביטל, אלי בן-מנחם, אפי אושעיה, איתן כבל, דליה רבין, אורית נוקד, צלי רשףריצה במסגרת ישראל אחת ולאחר מכן העבודה-מימד
רשימת מועמדי "מפלגת העבודה הישראלית" לכנסת ה-15
החליף אותו מרדכי משעני חבר גשר.
בעקבות כך שונה שמה ב-15 במאי 2001 להעבודה-מימד.
ב-21 באוגוסט 2002 פרש רענן כהן מהכנסת על מנת לשמש כיו"ר הבנק לפיתוח התעשייה.
הכנסת ה-16 (2003)18 (מתוך 19)עמרם מצנע, בנימין בן אליעזר, שמעון פרס, מתן וילנאי, אברהם בורג, דליה איציק, אופיר פינס-פז, אפרים סנה, יולי תמיר, יצחק הרצוג, חיים רמון, דני יתום, איתן כבל, אברהם בייגה שוחט, קולט אביטל, שלום שמחון, אורית נוקד, אלי בן-מנחם
ראלב מג'אדלה, עמיר פרץ, אילנה כהן, סאלח טריף, סופה לנדבר, אבי יחזקאל, ויצמן שירי, אפי אושעיה, רונן צור, דני קורן, אורנה אנג'ל, נטע דובריןריצה במסגרת העבודה-מימד
רשימת מועמדי "מפלגת העבודה הישראלית" לכנסת ה-16
ב-23 בפברואר 2005 הצטרפו לסיעה אילנה כהן ועמיר פרץ מטעם עם אחד.
ב-18 בנובמבר 2005 פרש עמרם מצנע מהכנסת על מנת לשמש כראש הוועדה הקרואה בירוחם.
החליפה אותו טובה אילן חברת מימד.
הכנסת ה-17 (2006)18 (מתוך 19)עמיר פרץ, יצחק הרצוג, אופיר פינס-פז, אבישי ברוורמן, יולי תמיר, עמי אילון, איתן כבל, בנימין בן אליעזר, שלי יחימוביץ', מתן וילנאי, קולט אביטל, אפרים סנה, דני יתום, נאדיה חילו, שלום שמחון, אורית נוקד, יורם מרציאנו, ראלב מג'אדלה
שכיב שנאן, לאון ליטינצקיריצה במסגרת העבודה-מימד
רשימת מועמדי "מפלגת העבודה הישראלית" לכנסת ה-17
הכנסת ה-18 (2009)13אהוד ברק, יצחק הרצוג, אופיר פינס-פז, אבישי ברוורמן, שלי יחימוביץ', מתן וילנאי, איתן כבל, בנימין בן אליעזר, יולי תמיר, עמיר פרץ, דניאל בן סימון, שלום שמחון, אורית נוקד
עינת וילף, ראלב מג'אדלה, יורם מרציאנורשימת מועמדי "מפלגת העבודה הישראלית" לכנסת ה-18
ב-7 בינואר 2010 הודיע אופיר פינס על פרישה מהכנסת, ואת מקומו תפסה עינת וילף
ב-13 באפריל 2010 הודיעה יולי תמיר על פרישה מהכנסת, ואת מקומה תפס ראלב מג'אדלה
ב-17 בינואר 2011 פרשו מהמפלגה אהוד ברק (אשר כיהן כיושב-הראש שלה עד אז), מתן וילנאי, שלום שמחון, אורית נוקד ועינת וילף.
יחד הם הקימו את סיעת העצמאות.
ב-14 בפברואר 2012 פרש מתן וילנאי מהכנסת; שכיב שנאן, הבא ברשימת העבודה, חבר לסיעת העצמאות.
ב-9 בדצמבר 2012 פרש עמיר פרץ מהכנסת ותחתיו נתמנה יורם מרציאנו.
הכנסת ה-19 (2013)15שלי יחימוביץ', יצחק הרצוג, איתן כבל, מרב מיכאלי, בנימין בן אליעזר, חיליק בר, עמר בר-לב, סתיו שפיר, אבישי ברוורמן, אראל מרגלית, איציק שמולי, מיקי רוזנטל, מיכל בירן, נחמן שי, משה מזרחי
ראלב מג'אדלהרשימת מועמדי "מפלגת העבודה הישראלית" לכנסת ה-19
ב-11 בדצמבר 2014 פרש בנימין בן אליעזר מהכנסת.
הכנסת ה-20 (2015)19 (מתוך 24)יצחק הרצוג, שלי יחימוביץ', סתיו שפיר, איציק שמולי, עמר בר-לב, חיליק בר, מרב מיכאלי, איתן כבל, מנואל טרכטנברג, אראל מרגלית, מיקי רוזנטל, רויטל סויד, דני עטר, זוהיר בהלול, איתן ברושי, מיכל בירן, נחמן שי, איילת נחמיאס-ורבין, יוסי יונה
סאלח סעד, לאה פדידה, רוברט טיבייב, משה מזרחיריצה במסגרת "המחנה הציוני"
ב-19 באוקטובר 2015 פרש דני עטר מהכנסת עם מינויו ליו"ר קק"ל.
החליפה אותו יעל כהן-פארן מהתנועה הירוקה.
ב-1 באוקטובר 2017 פרש מנואל טרכטנברג מהכנסת.
ב-4 באוקטובר 2017 פרש אראל מרגלית מהכנסת.
ב-31 ביולי 2018 פרש יצחק הרצוג מהכנסת.
ב-18 באוקטובר 2018 פרש זוהיר בהלול מהכנסת.
הכנסת ה-21 (2019)6אבי גבאי, טל רוסו, איציק שמולי, סתיו שפיר, שלי יחימוביץ', עמיר פרץ
מרב מיכאלי ב-30 ביולי 2019 פרשה סתיו שפיר מהכנסת עקב מעברה למחנה הדמוקרטי, החליפה אותה מרב מיכאלי הכנסת ה-22
(2019)5 (מתוך 6)עמיר פרץ, איציק שמולי, מרב מיכאלי, עמר בר-לב, רויטל סוידרצה כחלק מסיעת העבודה-גשר הכנסת ה-23 (2020)3 (מתוך 7)עמיר פרץ, איציק שמולי, מרב מיכאלירצה כחלק מסיעת העבודה-גשר-מרצ
ב-29 בינואר 2021, התפטר מהכנסת עמיר פרץ, במקומו נכנס אילן גילאון ממרצ.
הכנסת ה-24 (2021)7מרב מיכאלי, עמר בר לב, אמילי מואטי, גלעד קריב, אפרת רייטן, רם שפע, אבתיסאם מראענה
נעמה לזימי ב-22 ביוני 2021 התפטר עמר בר לב מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי, במקומו נכנסה נעמה לזימי.
הכנסת ה-25 (2022)4מרב מיכאלי, נעמה לזימי, גלעד קריב, אפרת רייטן
מפלגת העבודה הברזילאית (בפורטוגזית: Partido Trabalhista Brasileiro ובראשי תיבות - PTB), היא מפלגה בברזיל, ששורשיה בשנת 1945, בתקופת הרפובליקה הברזילאית השנייה וכהונותיו של הנשיא ז'טוליו ורגאס.
משתפת פעולה עם תנועת O Brasil pode mais.
המפלגה ההיסטורית פוזרה על ידי המשטר הצבאי בברזיל בשנת 1964, אך בשנת 1981 הוקמה המפלגה מחדש, תוך זיקה לקודמתה ההיסטורית.
כיום המפלגה היא מפלגת ימין.
המפלגה ההיסטורית הייתה מפלגת מרכז-שמאל, שעיקר כוחה באנשי האיגודים המקצועיים בברזיל.
בימיה הראשונים של המפלגה הייתה המפלגה אחת משלוש מפלגות דומיננטיות בפוליטיקה הברזילאית.
לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שאף היא הוקמה על ידי אנשי ורגאס כמפלגת מרכז - ימין, ומפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי, ביטאה המפלגה את הזרם השמאלי המתון בפוליטיקה הברזילאית של הרפובליקה הברזילאית השנייה.
המפלגה נוצרה ופעלה בצילו של ורגאס, שהיה הדמות הדומיננטית בפוליטיקה הברזילאית באמצע המאה ה-20. המפלגה נתמכה על ידי השמאל והאיגודים המקצועיים.
בין 1945 ל-1962 הייתה המפלגה הכוח השלישי בגודלו בברזיל, ובבחירות לקונגרס ב-1962 הייתה המפלגה השנייה בגודלה.
המפלגה הייתה אחת מהמפלגות שהביאו לבחירתו מחדש של ז'טוליו ורגאס בשנת 1950 לכהונת נשיא ברזיל.
מאחר שהמפלגה עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהוקמה אף היא על ידי תומכי ורגאס, היא נשארה בעמדת כוח כאשר נבחר לנשיאות נציג הסוציאל-דמוקרטים, ז'וסלינו קוביצ'ק, בשנת 1955.
לאחר התאבדותו של ורגאס, בשנת 1954, הפך ז'ואו גולאר לדמות המרכזית במפלגה, ביחד עם הפוליטיקאי הפופוליסט לאונל בריזולה, שהיה גיסו של גולאר.
על פי החוקה הברזילאית באותם הימים, הבחירות לתפקיד סגן הנשיא נפרדו מן הבחירות לתפקיד הנשיא, וכך, כאשר נבחר לנשיאות איש הימין ז'אניו קאדרוס, בשנת 1960, הצליח גולאר להיבחר לסגנו.
כאשר התפטר קאדרוס בשנת 1961 נבחר גולאר לנשיאות.
גולאר הודח בהפיכה צבאית בשנת 1964. המשטר הצבאי אסר על פעילות המפלגה, והיא פורקה בשנת 1965.
בשנת 1981 התיר המשטר הצבאי את התאגדותן של המפלגות בברזיל.
איבט ורגאס, אחייניתו של ז'טוליו ורגאס, הייתה לנשיאת המפלגה, וייסדה אותה מחדש.
בגלגולה הנוכחי המפלגה היא מפלגת מרכז ימין.
פלג בראשותו של ליונל בריזולה פרש מן המפלגה והקים את מפלגת השמאל - מרכז מפלגת העבודה הדמוקרטית המכונה PTD.
בבחירות האחרונות לקונגרס, שנערכו ב-6 באוקטובר 2002, זכתה המפלגה ל-26 מתוך 513 מושבים בבית הנבחרים, ו-3 מתוך 81 המושבים בסנאט.
כיום המפלגה היא חברה בקואליציה שהקים נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה.
מפלגת העבודה הדמוקרטית (פורטוגזית: Partido Democrático Trabalhista) ובראשי תיבות - PTD, היא מפלגת שמאל בברזיל.
המפלגה נוסדה בזמן המשטר הצבאי בברזיל, בשנת 1979, על ידי המנהיג השמאלי לאונל בריזולה, בניסיון לארגן את כוחות השמאל בברזיל, לקראת סיום משטרה של הכת הצבאית.
המפלגה הצטרפה לאינטרנציונל הסוציאליסטי בשנת 1986.
המפלגה מאורגנת לפי מחוזות ולפי רשויות מקומיות, אך היא משתפת פעולה עם תנועות חברתיות לאומיות, כתנועת השחורים, ארגוני נשים עובדות, איגודי עובדים, ארגון הנוער הסוציאליסטי, וארגוני הסוציאליסטים הירוקים.
במרכז הארצי ישנם 250 חברים, והוועד הפועל של המפלגה מורכב מ-21 חברים.
המפלגה זכתה להישגה הטוב ביותר בבחירות לנשיאות, כאשר מועמדה ההיסטורי, לאונל בריזולה, השיג 17% מן הקולות בבחירות הדמוקרטיות הישירות הראשונות לנשיאות ברזיל בשנת 1989. בריזולה נכשל בניסיונו לעלות לסיבוב השני בבחירות, כאשר מועמד מפלגת הפועלים לואיז אינסיו דה סילבה קיבל תוצאה העולה בחצי אחוז על התוצאה שהשיג.
דה סילבה הפסיד בבחירות אלו לפרננדו קולור דה מלו בסיבוב השני.
בבחירות האחרונות לקונגרס שנערכו באוקטובר 2002 זכתה המפלגה ב-21 מתוך 513 המושבים בבית הנבחרים, וב-5 מתוך 81 המושבים בסנאט.
המפלגה שייכת לאופוזיציה כנגד משטרו של הנשיא אינסיו דה סילבה.
בבחירות האחרונות לרשויות המקומיות בברזיל, שנערכו באוקטובר 2004 זכתה המפלגה להישגים נאים, ולחמישה וחצי מיליוני קולות.
במשבר הפוליטי שפרץ בפרלמנט הברזילאי במהלך נשיאותו של דה סילבה, עברו רבים מתומכי מפלגת הפועלים למפלגת העבודה הדמוקרטית, שנתפסת כנקייה מן השחיתות שדבקה במפלגת הפועלים.
מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית (פורטוגזית: Partido da Social Democracia Brasileira);ראשי תיבות: PSDB), היא מפלגה בברזיל הנמצאת במרכז הפוליטי.
בבחירות האחרונות לקונגרס, שהתקיימו ב-1 באוקטובר 2006, זכתה המפלגה ב-65 מתוך 513 המושבים בבית הנבחרים בברזיל, וב-17 מתוך 81 המושבים בסנאט.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותו הזמן, זכה מועמדה, ז'וזה סרה במקום השני, ועלה לסיבוב השני מול לואיז אינסיו דה סילבה, בו קיבל 38.7% מהקולות.
דה סילבה, מועמדה של מפלגת הפועלים השמאלית, נבחר.
בשנת 2006 מועמד המפלגה לנשיאות ז'רלדו אלקמין, שהיה בעבר מושל מדינת סאו פאולו, הצליח לעלות לסיבוב נשני של הבחירות אך נוצח על ידי דה סילבה.
לאחר המהפכים הפוליטיים שהתרחשו בתקופת כהונת הממשל הנוכחי אוחזת כיום המפלגה ב-53 מושבים בבית הנבחרים וב-15 מושבים בסנאט.
בברזיל מקובל הדבר כי נבחרי ציבור יעברו ממפלגה למפלגה לאחר בחירתם.
המפלגה היא אחת מהמפלגות הגדולות והחשובות בברזיל.
מצעה קובע כי המפלגה היא סוציאל-דמוקרטית אך בפועל המדובר במפלגת ימין כלכלי, נאו ליברלי.
אנשיה אוהבים לראות עצמם כאנשי המרכז הפוליטי.
המפלגה נוסדה ב-25 ביוני 1988 והערך המרכזי לו הטיפה היה הדמוקרטיה המשולבת עם "צדק חברתי".
בעת ייסודה המפלגה ניסתה לאחד קבוצות שונות כ"סוציאל-דמוקרטים", "ליברלים פרוגרסיבים", "נוצרים דמוקרטים", ו"סוציאליסטים דמוקרטים".
עם התמוטטות המשטר הצבאי בברזיל בתחילת שנות ה-80 קבוצה של אינטלקטואלים סוציאל-דמוקרטים ניסתה ליצור מפלגת שמאל.
הם ניסו לעבוד עם התנועה הסינדיקליסטית שהקים לואיז אינסיו דה סילבה, נשיא ברזיל הנוכחי, אך לא הצליחו להגיע למצע משותף.
חלקם הצטרפו לדה סילבה ליצירת מפלגת הפועלים, וחלקם יצר את מפלגת PSDB.
עם מותו של נשיאה הדמוקרטי הראשון של ברזיל, טנקרדו נווס, בטרם הספיק להיכנס לכהונתו, ב-21 באפריל 1985, שסימן את המעבר מהמשטר הצבאי אל משטר דמוקרטי, הוקמה אספה מכוננת אשר ניסחה את טיוטת החוקה, שהתקבלה בשנת 1988. אחוז גבוה מקרב חברי מפלגת PSDB באו מ"התנועה הדמוקרטית הברזילאית" ההיסטורית.
אנשי PSDB לא היו מרוצים מטיוטת החוקה המוצעת, והחליטו לייסד מפלגה שתדגיש את הצורך בחידוש לאומי.
בין מייסדי המפלגה היה ז'וזה סרה, שהפסיד לאינסיו דה סילבה בבחירות לנשיאות בשנת 2002, פרננדו אנריקה קרדוזו, שהיה נשיא ברזיל בין 1994 ל-2002, וז'רלדו אלקמין, שהיה אז מושל מדינת סאו פאולו.
המפלגה גדלה בקצב מהיר יותר מכל מפלגה אחרת בהיסטוריה בברזיל, וזכתה להצלחות בבחירות בכל הרמות.
תקופת כהונת הנשיא קרדוזו, שנמשכה שמונה שנים, הייתה תקופה של יציבות פוליטיות ורפורמות נאו ליברליות, שהתמקדו בהפרטה.
אנשי המפלגה מתנגדים ל"תוויות פוליטיות שחלף זמנן" כ"שמאל" ו"ימין".
קרדוזו טען כי אם השמאל מתנגד לסדר החברתי הקיים, והימין חפץ לשמרו, כי אז מפלגתו היא מפלגת שמאל, הרואה את אי הצדק בחברה ומתנגדת לו.
בפועל היה קרדוזו איש הימין הכלכלי החדש, וניהל מדיניות הפרטה.
כיום, בתקופת נשיאותו של הנשיא דה סילבה, משמשת המפלגה כאחת משתי מפלגות האופוזיציה העיקריות בברזיל לצד מפלגת החזית הליברלית.
מפלגת הנשים הלאומית הייתה מפלגת נשים, שנוסדה בשנת 1916 ופעלה למען תיקון חוקת ארצות הברית להכרה בזכויות נשים ובעיקר בזכות בחירה לנשים.
מפלגת הנשים הלאומית התפצלה מהקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים (Congressional Union for Woman Suffrage) עקב חילוקי דעות בנושא דרכי הפעולה ואזורי הפעולה (מקומי מול ארצי).
המפלגה פעלה, בראש ובראשונה, לתיקון חוקת ארצות הברית ובחרה בדרכי פעילות שנחשבו רדיקליות, בעוד שהקונגרס האמריקאי בחר בשתדלנות בכל מדינה ממדינות ארצות הברית.
מפלגת הנשים הלאומית הוקמה על ידי אליס פול ולוסי ברנס ונקרא בתחילה בשם "הקונגרס המאוחד לזכות בחירה לנשים", ובשנת 1917 שונה שמו למפלגת הנשים הלאומית.
בהתכנסות הראשונה של המפלגה הבהירה פול שהמפלגה לא תהיה מפלגה מן המניין ולא תעמיד מטעמה מועמדת לנשיאות ארצות הברית.
המפלגה בחרה שלא להזדהות פוליטית עם מפלגות קיימות אחרות, אך ביקורת רבה הושמעה מטעמה כלפי התנהלות הנשיא וודרו וילסון בתחום החברתי.
המפלגה התנגדה גם להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
ב-3 במרץ 1913, יום טרם השבעתו של וילסון לתפקיד נשיא ארצות הברית, נערך המצעד למען זכות הבחירה לנשים שדרש זכות בחירה לנשים.
אליס פול יזמה את המצעד ובראשו צעדה העורכת הדין אינז מילולהנד (Inez Milholland).
במצעד שתתפו יותר מחמשת אלפים משתתפות ומשתפים.
החל מ-10 בינואר 1917 והעד 4 ביוני 1919, נציגות המפלגה שכונו המשמר הדומם הפגינו בשערי הבית הלבן.
מחאותיהן נמשכו ללא הפרעה עד שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, אז נעצרו נציגות הארגון בגין "הפרעה לתנועה".
פעילות במשמר הדומם שנכלאו במאסר פתחו בשביתות רעב וחלקן, בהן אליס פול, הואכלו בכפייה.
יחס הממשל כלפיהן, בשעה שהנשיא וילסון ביקש לייצר תמיכה ציבורית בפעילות הממשל בנושא זכויות אדם בזמן המלחמה, ייתכן והיווה זרז להחלטתו של וילסון לתמוך בתיקון החוקה.
בשנת 1920 הושלם התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, על פיו ניתנה זכות בחירה לנשים, ומפלגת הנשים הלאומית הפנתה את משאביה לטיפול באפליות מגדריות אחרות.
המאבק הציבורי הבולט שבו לקחה המפלגה חלק היה בשתדלנות למען תיקון לחוקה בנושא שוויון זכויות, אותו ניסחה פול ב-1923. הביטאון "Equal Rights" יצא לאור מטעם הארגון עבור קהל יעד של נשות אמריקה ועבור הפצת היתרונות שבזכות בחירה לנשים למען כלל האזרחים.
המפלגה המשיכה לפעול כארגון במשך עשורים ספורים והייתה שותפה לניסוח כ-600 הצעות חוק ותיקוני חקיקה להטבה עבור נשים, מהם כ-300 אושרו.
כמו כן פעל הארגון כגוף שתדלנות למען פרק זכויות האדם כתיקון לחוקת ארצות הברית.
משנת 1997 פועל הארגון בעיקר כגוף חינוכי להנחלת מורשת המפלגה בשנותיה הראשונות.
מפלגת הסוציאליסטים האירופאים , הידועה בראשי התיבות PES, היא מפלגה אירופית הפועלת במסגרת האיחוד האירופי ומוסדותיו, והמורכבת משלושים ושתיים מפלגות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות ומפלגות עבודה מכל המדינות החברות באיחוד האירופי ומנורווגיה.
חיזוק התנועה הסוציאליסטית והסוציאל-דמוקרטית באיחוד האירופי ובאירופה כולה.
פיתוח יחסי עבודה הדוקים בין מפלגות לאומיות, קבוצות פרלמנטריות לאומיות, הקבוצה הפרלמנטרית של ה-PES, נשות ה-PES, איחוד הנוער הסוציאליסטי באירופה (ECOSY) ושאר ארגונים סוציאליסטיים וסוציאל-דמוקרטיים.
הגדרת מדיניות משותפת עבור האיחוד האירופי.
אימוץ מצע משותף לבחירות לפרלמנט האירופי.
ב-1961 רצו הסוציאליסטים במסגרת הפרלמנט האירופי ליצור מצע אירופי סוציאליסטי משותף, אך הדבר לא צלח בשל בקשת ההצטרפות של בריטניה, דנמרק, אירלנד ונורווגיה.
הקונגרס הסוציאליסטי ב-1962 תמך בדמוקרטיזציה גדולה יותר ומתן כוחות רבים יותר לפרלמנט האירופי, ורק ב-1969 שבה ונבחנה האפשרות למצע משותף.
ב-1973 הצטרפו דנמרק, אירלנד ובריטניה אל הקהילייה האירופית, והביאו עמן את המפלגות הסוציאליסטיות הפעילות בארצות אלו.
הקונגרס הסוציאליסטי המשותף נפגש בבון, ויזם את "הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות של האיחוד האירופי".
הקונגרס גם החליט באשר למדיניות חברתית, לרבות הזכות לקבלת תעסוקה ראויה, ביטחון סוציאלי, דמוקרטיה ושוויון בכלכלה האירופית.
ב-1978 אישרה הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות את המצע המשותף הראשון שהוצג בבחירות למוסדות האירופיים.
המצע התמקד במספר מטרות, שבין החשובות בהן היו הבטחת הזכות לתעסוקה ראויה, לוחמה כנגד הזיהום הסביבתי, מאבק באפליה, הגנת הצרכן וקידום השלום, זכויות האדם והאזרח.
קונגרס לוקסמבורג ב-1980 אישר את התקנון הראשון של הקונפדרציה של המפלגות הסוציאליסטיות.
ב-1981 הצטרפו המפלגות מיוון ולאחריהן המפלגות מספרד ופורטוגל ב-1986. ב-1984 אושר מצע משותף נוסף בלוקסמבורג, אשר כלל מענה סוציאליסטי למשבר הכלכלי באמצעות יצירת קשר בין הייצור התעשייתי, הגנה על גמלאות סוציאליות בסיסיות ומאבק למען איכות החיים.
ב-1992 נוסד האיחוד האירופי, ואמנת מאסטריכט ביססה את המסגרת לפעילות מפלגות פוליטיות ברמה האירופית.
הקונפדרציה החליטה ברוב להפוך עצמה ל"מפלגת הסוציאליסטים האירופאים".
המצע הראשון של המפלגה החדשה התרכז ביצירת מקומות עבודה, דמוקרטיה, שוויון מגדרי, הגנה על הסביבה ועל הצרכן, שלום וביטחון, רגולציה של ההגירה, התנגדות לגזענות ולוחמה בפשע המאורגן.
ב-2004 הביס פול ניירופ ראסמוסן את ג'וליאנו אמאטו ונבחר לנשיא ה-PES, והחליף במשרה זו את רובין קוק.
הוא נבחר לאחר מכן לתקופות כהונה נוספות.
האישים הבאים היו נשיאי המפלגה, והארגונים שקדמו לה:
במפלגה חברות שלושים ושתיים מפלגות מכל עשרים ושבע המדינות החברות באיחוד האירופי ונורווגיה.
יש חמש מפלגות עמיתות ושש מפלגות משקיפות.
PES היא ארגון מסונף לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
למפלגה יש ארגון נוער בשם ECOSY, וארגון נשים שבראשו חברת הפרלמנט האירופית ההונגרייה זיטה גורמאי.
המפלגות נפגשות ל"קונגרס" אחת לחמש שנים על מנת להחליט על המשך הדרך הפוליטית ואימוץ מצעים לפני הבחירות.
בכל שנה שבה אין הקונגרס נפגש, מעצבת מועצת המפלגה את מטרותיה.
הקונגרס בוחר גם את נשיא המפלגה, את סגן הנשיא ואת ה"נשיאות".
הנשיא כיום (2010) הוא ראש ממשלת דנמרק לשעבר פול ניירופ ראסמוסן, והוא מייצג את המפלגה על בסיס יום יומי ויושב ראש נשיאות המפלגה, הכוללת גם את המזכיר הכללי, מזכיר הסיעה בפרלמנט, ונציג אחד מכל מפלגה וארגון החברים במפלגה.
אם נשיא הפרלמנט האירופי הוא חבר במפלגה חברה, יהיה אף הוא חבר בנשיאות, וכך גם כל חבר הנציבות האירופית שהוא חבר במפלגה חברה, ונציגים ממפלגות עמיתות וארגונים עמיתים.
"מועצת המנהיגים" מפגישה את מנהיגי המפלגות וראשי הממשלה ממפלגות חברות שלוש או ארבע פעמים בשנה לדון ולהסכים על אסטרטגיות משותפות, ולהגיע להחלטות משותפות.
במסגרת הפרלמנט האירופי מאוגדים הצירים מטעם המפלגות החברות בקבוצה פרלמנטרית המכונה "הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים".
חברי הנציבות האירופית אמורים לפעול בצורה עצמאית, והם ממונים לתפקידם ואינם נבחרים.
עם זאת יש בין החברים כאלה המזוהים עם מפלגות החברות ב-PES.
החברות המפלגתית במועצת אירופה אינה ברורה לעיתים, אך נציגיהן של מספר מדינות מזוהים עם ה-PES.
בחירת הנציגים למועצת האיחוד האירופי כפופה לעיתים לשיקולים קואליציוניים, וכך מדינות הנשלטות על ידי מפלגות החברות ב-PES, יכולות לשלוח נציגים שאינם חברי המפלגות הללו, ומדינות שאינן נשלטות על ידי מפלגות חברות PES ישלחו נציג ממפלגה חברת PES.
ועדת האזורים היא גוף אירופי שמטרתו לתת קול במוסדות האירופיים לנציגים של אזורים ברמה התת-לאומית.
גם בגוף זה יש נציגים רבים ל-PES.
מפלגת העבודה (בהולנדית: Partij van de Arbeid ובראשי תיבות: PvdA) היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית הולנדית.
נוסדה ב-1946 המפלגה הייתה בעבר כוח חשוב בחיים הפוליטיים בהולנד, ואף הייתה מפלגת השלטון, בה חבר ראש ממשלת הולנד.
המפלגה היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, וחברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג האירופאית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
מנהיג המפלגה עד 2012 היה יוב כהן, אחריו דידריק סמסום ומדצמבר 2016 לודביק אשר, המנהיג שהוביל אותה למפלתה הכואבת ביותר עד כה בבחירות מרץ 2017. כיום מנהיג המפלגה הוא פרנס טימרמנס, שאיחד אותה עם מפלגת הירוקים בדצמבר 2023.
המפלגה הייתה בקואליציית השלטון עד 2017, עם מפלגת הימין מרכז של מארק רוטה, אך בבחירות שנערכו במרץ אותה שנה ירדה התמיכה בה בכ-75%, מ-38 מושבים ל-9 בלבד, פחות מ-6% מהקולות והיא נמחקה כמעט כליל.
ה-PvdA החלה את דרכה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית המחויבת לבניית מדינת רווחה.
במהלך שנות השבעים חלה רדיקליזציה במפלגה, שהוסיפה למצעה נושאים כשוויון זכויות האישה, שמירת הסביבה, ופיתוח העולם השלישי.
במהלך שנות התשעים, באופן דומה למפלגות סוציאל-דמוקרטיות אחרות באירופה כגון מפלגת הלייבור הבריטית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, חלה התמתנות במצע המפלגה, המפלגה אימצה מצע ואידאולוגיה הקרובים לתנועות הדרך השלישית.
המפלגה נחשבת כיום למפלגת מרכז-שמאל, והנושאים העיקריים בהם היא עוסקת הם תעסוקה, רווחה, חינוך ובריאות.
הארגון החשוב ביותר של ה-PvdA הוא קונגרס המפלגה, אליו נשלחים צירים מהסניפים המקומיים.
הוא מתכנס פעם בשנה, וממנה את מזכירות המפלגה, מחליט על סדר המועמדים בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים ולפרלמנט האירופי, ובעל זכות להחליט על מצע המפלגה.
מאז 2002 החליפו בחירות בהשתתפות כל החברים את הקונגרס בחלק מסמכויותיו.
מנהיגי הסיעות בשני בתי הפרלמנט של הולנד, מנהיג המפלגה ויושב ראש המפלגה נבחרים בבחירות מקדימות מסוג זה.
במפלגה חברים כיום (2010) כ-62,000 חברים בלמעלה מ-500 סניפים מקומיים.
למפלגה ארגון נוער בשם "הסוציאליסטים הצעירים" (Jonge Socialisten).
הארגון חבר בארגון ECOSY, ארגון הנוער של מפלגת הסוציאליסטים האירופים.
למפלגה עיתון בשם "Rood" (אדום), היוצא לאור שמונה פעמים בשנה.
המפלגה מקיימת קשרים עם איגוד העובדים הגדול FNV.
מפלגת העבודה ההולנדית נוסדה ב-9 בפברואר 1946 ממיזוג של שלוש מפלגות: מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, הסוציאליסטית, שהייתה מפלגת השמאל העיקרית בהולנד שלפני המלחמה, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-סוציאליסטית שהיו קטנות יותר.
אליהן הצטרפו אישים מתנועות מחתרת קתוליות שפעלו במלחמה, וממפלגות קטנות אחרות כגון המפלגה הפרוטסטנטית, ו"המפלגה האנטי-מהפכנית".
מייסדי המפלגה רצו ליצור מפלגה עממית רחבה, ולשבור את מבנה השדרות המעמדי שאפיין עד לאותה תקופה את החברה ההולנדית.
המפלגה שילבה רעיונות סוציאליסטיים עם רעיונות ליברליים, הומניסטיים ודתיים.
עם זאת, המפלגה קיבלה אופי שמאלי מובהק, וחידשה את הקשר עם ארגוני שמאל, ובשל כך עזבו אותה בשנת 1948 כמה חברים ליברלים מרכזיים.
בין 1946 ל-1958 הקימה המפלגה ממשלות קואליציה עם מפלגת העם הקתולית, ושותפות קואליציוניות נוספות.
את הממשלות הנהיג ראש המפלגה וילֶם דרֶס.
תחת מנהיגותו החלימה הולנד מההרס שנגרם במלחמה, החלה לבנות מדינת רווחה והעניקה עצמאות לאינדונזיה.
לאחר משבר ממשלתי ב-1958 הפסידה המפלגה בבחירות ונותרה באופוזיציה עד לשנת 1965. בתקופה זו איבדה חלק מציבור הבוחרים הגדול שאפיין אותה בתחילת דרכה.
ב-1965 נקלעה הממשלה, שהונהגה על ידי קואליציה בראשות מפלגת העם הקתולית, ובהשתתפות שלוש מפלגות פרוטסטנטיות למשבר סביב תחילת שידורי הטלוויזיה המסחרית בהולנד.
חלק ממפלגות הקואליציה, ובראשן מפלגת העם הקתולית, פנו אל מפלגת העבודה, ויצרו קואליציה קצרת ימים בראשות הקתולי יו קאלס, בה ניתן לראש המפלגה אנֶה פוֹנדֶלינְג תפקיד סגן ראש הממשלה.
גם ממשלה זו נפלה לאחר זמן קצר עקב חילוקי דעות בשאלות כלכליות.
בתוך המפלגה ניסה הדור הצעיר לקבל את השליטה.
קבוצה של חברי מפלגה שכונו "השמאל החדש" התסיסו את המפלגה ודרשו רפורמה.
הם סברו כי המפלגה צריכה להתאים עצמה לרוח התנועות החברתיות החדשות שקמו בשנות השישים ולהתייחס לנושאים כשחרור האישה, איכות הסביבה ופיתוח העולם השלישי.
בעקבות נפילת ממשלתו של קלאס, הצליחו חברי התנועה להעביר החלטה לפיה לא תשתתף המפלגה בממשלה עתידית בראשות מפלגת העם הקתולית.
בתגובה לכך עזבה, בשנת 1970 את המפלגה קבוצת חברים בראשות בנו של וילם דראס (שנקרא אף הוא וילם דראס), והקימה מפלגה סוציאל-דמוקרטית קצרת ימים בשם "DS70" (סוציאל-דמוקרטים 70).
המפלגה, שנותרה תחת שליטת השמאל החדש, החלה באסטרטגיה של קיטוב, ושאפה להקמת ממשלה המבוססת על רוב פרוגרסיבי בפרלמנט.
לשם כך ניסתה לחבור למפלגת השמאל הליברלית "דמוקרטים 66" ולמפלגה הנוצרית הרדיקלית PPR.
הברית נקראה "ההסכמה הפרוגרסיבית" ובראשי תיבות PAK.
בבחירות הכלליות בשנת 1971 ובאלו שלאחריהן, בשנת 1972 הבטיחו שלוש המפלגות לבוחריהן כי יחברו יחד לממשלה רדיקלית לאחר הבחירות, אך שלושתן לא זכו ברוב בשתי מערכות הבחירות, ונותרו באופוזיציה.
בין הפעילים במפלגה באותה תקופה היה ז'ק ברוך.
לאחר הבחירות ב-1972 נוצר מבוי סתום בו לא יכלו תומכי מפלגת העבודה או תומכי מפלגת העם הקתולית להשיג רוב פרלמנטרי, ונאלצו לעבוד יחדיו.
מנהיג מפלגת העבודה יוֹפ דֶן אֶאוּל הקים ממשלה בראשות חברי מפלגת העם הקתולית ו"המפלגה האנטי מהפכנית" הפרוטסטנטית.
הממשלה ניסתה לערוך רפורמות רדיקליות בממשל ובחברה, אך היא עמדה בפני משבר כלכלי והייתה רדופה בחילוקי דעות אישיים ואידאולוגיים, במיוחד בין ראש הממשלה דן אאול, וסגנו הקתולי ואן אכט.
המשבר הגיע לשיאו בנפילת הממשלה והכרזה על בחירות כלליות בשנת 1977. מפלגת העבודה זכתה בבחירות אלו להישגים והייתה המפלגה הגדולה, אך המשבר האישי בין דן אאול וואן אחט מנע הקמת קואליציה חדשה עם הקתולים, ובסופו של דבר הצליח ואן אחט להקים קואליציה צרה בראשותו והותיר את מפלגת העבודה באופוזיציה.
בבחירות הכלליות ב-1981 איבדה הקואליציה הקתולית את הרוב שלה, ונאלצה לשוב ולשתף פעולה עם מפלגת העבודה.
ואן אחט היה לראש הממשלה ודן אאול לסגנו.
ממשלה זו החזיקה מעמד חודשים ספורים, ובשנת 1982 נערכו שוב בחירות כלליות בהן השיגו הקתולים רוב והותירו את מפלגת העבודה באופוזיציה.
רוב זה נשמר גם בבחירות בשנת 1986. בשנה זו פרש דן אאול, והותיר את הנהגת המפלגה ליורשו וים קוק.
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1989 הצטרפה מפלגת העבודה לממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהנהגת ראש הממשלה רוד לוברס.
המפלגה קיבלה את הרפורמות שערכו ממשלים קודמים בהנהגת לוברס, לרבות הפרטה של תאגידים ציבוריים, ורפורמה במדינת הרווחה.
הממשלה בהנהגת לוברס בה הייתה חברה מפלגת העבודה המשיכה בקו זה, כאשר המפלגה עמדה בפני מחאה של האיגודים המקצועיים, וביקורת חריפה מבפנים על הסטייה מן הדרך האידאולוגית.
בבחירות בשנת 1994 איבדה הקואליציה של הנוצרים דמוקרטים ומפלגת העבודה את הרוב שלה בפרלמנט, אך מפלגת העבודה הפכה למפלגה הגדולה ביותר.
קוק הקים ממשלה ביחד עם מפלגת הימין הליברלית VVD ומפלגת השמאל הליברלית D66. הממשלה המכונה "הממשלה הסגולה" הייתה הראשונה מאז שנת 1918 בה לא השתתפו הנוצרים-דמוקרטים.
הממשלה המשיכה ברפורמות כלכליות, אך עשתה זאת תוך הבטחה לדרך פרוגרסיבית בשאלות של אתיקה, ורפורמה פוליטית פרוגרסיבית.
קוק היה לראש ממשלה פופולרי, שנתפס כדמות העומדת מעל לוויכוח מפלגתי.
בבחירות בשנת 1998 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, והקימה קואליציה רק עם מפלגת הימין הליברלית VVD, כשהיא משאירה את מפלגת השמאל D66 באופוזיציה.
בבחירות בשנת 2002 לא התמודד קוק על תפקיד ראש הממשלה והותיר את מנהיגות המפלגה ליורשו אד מלקרט.
אך עלייתו הפוליטית של פים פורטאון והאירועים הקשורים בהתנקשות בו סיכלו את תקוות מלקרט לזכות בבחירות.
המפלגה הפסידה בבחירות, ומספר מושביה בפרלמנט ירד מ-45 ל-23. מלקרט נתפס כמנהיג לא כריזמטי, שקיבל את ניצחונו כצפוי וכמובן מאליו, ולא הצליח להתמודד עם השאלות שהעלה פורטוין, איש הימין הלאומני שהעלה את נושא ההגירה והנושא האתני לקדמת הבמה הפוליטית.
מלקרט פרש והמפלגה נותרה באופוזיציה.
עם זאת הממשלה הנוצרית דמוקרטית, שהסתמכה על רשימתו של פורטוין כחברה מרכזית בקואליציה, נראתה כבלתי יציבה.
בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה זכה וואוטר בוס, שהיה שר זוטר בממשלת וים קוק.
הוא יצא במסע של דמוקרטיזציה של המפלגה, וניסה ליצור כיוון אידאולוגי חדש.
בבחירות 2003 הצליח בוס להביא את המפלגה להישגים הקרובים לאלו של תקופת קוק, אך עדיין המפלגה הנוצרית דמוקרטית זכתה בקולות רבים יותר.
חילוקי דעות בין בוס ובין מנהיג הנוצרים דמוקרטים יאן פיטר בלקנאנדה מנעו הצטרפות המפלגה לקואליציה.
בבחירות בשנת 2006 ציפו רבים כי מפלגת העבודה תנצח, בין היתר בשל כך שהצליחה היטב בבחירות מקומיות שקדמו להן.
אך, למעשה, המפלגה איבדה חלק ניכר מכוחה, ובלקנאנדה שב וקיבל את משרת ראש הממשלה.
בוס הצטרף לממשלת בלקנאנדה, אך הוביל לפרישה ממנה בפברואר 2010, עקב חילוקי דעות הנוגעים לשהיית כוחות הולנדים באפגניסטן.
בבחירות מקדימות לראשות המפלגה נבחר יוב כהן למועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות שהתקיימו ביוני 2010 איבדה המפלגה 3 מושבים בפרלמנט והגיעה ל-30 מושבים (זכתה ב-19.6% מסך קולות הבוחרים) והיא משמשת נכון לאוקטובר 2011 כחלק מהאופוזיציה בפרלמנט ההולנדי.
מפלגת העבודה הנורווגית או מפלגת הלייבור הנורווגית (בנורווגית: Arbeiderpartiet, A/Ap או Det norske Arbeiderparti) היא מפלגה פוליטית סוציאל-דמוקרטית נורווגית.
המפלגה הייתה שותפה בקואליציה "הירוקה-אדומה" בממשלת נורווגיה - מיזוג של מפלגות שמאל-מרכז והמפלגה הירוקה של נורווגיה.
זוהי המפלגה הגדולה בנורווגיה כיום ומנהיגה הוא יונס גר סטיורה, ראש ממשלת נורווגיה.
המפלגה שואפת למדינת רווחה שבה המיסים נמוכים ובמרוצת 20 השנים האחרונות ניהלה המפלגה מדיניות של כלכלה מעורבת.
המפלגה רואה עצמה כמפלגה פרוגרסיבית במידת מה ואגף הנוער שלה הוא ליגת הצעירים העובדת (Arbeidaranes Ungdomsfylking, AUF).
מאז הקמתה בסוף המאה ה-19, המפלגה גדלה התמיכה בה בהתמדה עד שהפכה למפלגה הגדולה ביותר בנורווגיה החל מ-1927. בשנה זו הסתכסכה המפלגה עם תנועות נוספות סביב העובדה שהייתה חברה בקומינטרן בשנים 1919-1923. בשנים 1945-1961, הייתה למפלגה רוב מוחלט בפרלמנט הנורווגי, תקופה המכונה גם "מדינה המפלגה האחת".
מאז 1935, היו רק 16 שנה שבה המפלגה לא תפסה את משרדו של ראש הממשלה.
מפלגת העבודה, במהלך שנות ה-60 וה-70, נתקלה בתחרות עזה, בעיקר מצד המפלגה העממית הסוציאליסטית.
עם זאת מסוף שנת 1970, המפלגה החלה לאבד מצביעים ממחנה הימין.
במהלך שנות ה-80 החלה המפלגה לנטות ימינה, באמצעות מנהיגהּ דאז, גְרוֹ הארלם ברונדטלנד.
בשנת 2001 השיגה המפלגה את התוצאות הגרועות ביותר שלה מאז 1924, מה שאילץ אותה להתחייב על הסכם שיתוף פעולה עם מפלגות אחרות כדי להקים ממשלת רוב (מהלך המכונה בשם הקואליציה האדומה-ירוקה).
המפלגה נוסדה בשנת 1887 בארנדאל והיא רצה לראשונה בבחירות לפרלמנט הנורווגי ב-1894. היא נכנסה לפרלמנט בשנת 1904 לאחר בחירות 1903, וגדלה התמיכה בה בהתמדה עד שב-1927, הפכה למפלגה הגדולה ביותר במדינה.
מאז הקמת ה-Vort Arbeide (עיתון המפלגה) בשנת 1884, המפלגה הייתה למעסיק הגדול ביותר של עיתונאים ואמצעי תקשורת אחרים.
מערכת העיתונות התרחבה והפכה בסופו של דבר ל-A-pressen.
בחודש ינואר 1913 היו למפלגה 24 עיתונים, עוד שישה עיתונים נוסדו בשנת 1913. בשנת 1920 היו למפלגה 33 עיתונים והמפלגה השיקה את הוצאה לאור משלה, הוצאת Det Norske Arbeiderpartis forlag, שהפכה ל-Tiden Norsk Forlag.
בנוסף לספרים וחוברות, הוצאת Det Norske Arbeiderpartis forlag פרסמה גם את מגזין Maidagen (שפורסם לרגל ה-1 במאי), ומגזין Arbeidets Jul (שפורסם בחג המולד).
המפלגה גדלה מתנועת שמאל אלטרנטיבית קיצונית למפלגה פוליטית באמצעות כמה תחומים: המפלגה התפצלה בשנת 1921 בעקבות החלטה שהתקבלה שנתיים קודם לכן להצטרף לקומינטרן, והוקמה מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית של נורווגיה.
בשנת 1923 עזבה המפלגה את הקומינטרן, כאשר מיעוט ניכר מחבריה עזבו את המפלגה על מנת ליצור את המפלגה הקומוניסטית של נורווגיה.
בשנת 1927, הסוציאל-דמוקרטים התאחדו עם מפלגת העבודה הנורווגית והקומוניסטים הצטרפו גם הם בעוד קומוניסטים אחרים ניסו במאמץ כושל לפלג את המפלגה תוך הקמת ה-Samlingsparti Arbeiderklassens - המפלגה המאוחדת של מעמד הפועלים.
נציג של המפלגה, כריסטופר הורנסרוד, הקים לראשונה ממשלה בשנת 1928, אך זו התקיימה שבועיים בלבד, לאחר שהצהרות קיצוניות הבריחו חלק משותפיה לקואליציה.
בשנות ה-30 המוקדמות, מפלגת העבודה נטשה את מצעה המהפכני והחלה להתקבע על מצע רפורמיסטי.
המפלגה חזרה לשלטון ב-1935 ונותרה המפלגה השלטת עד 1965 (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר יצאה המפלגה לגלות בשנים 1940-1945 וחודש אחד ב-1963).
במהלך מרבית עשרים השנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה, את המפלגה והמדינה הנהיג איינר גרהרדסן, הוא מכונה לעיתים קרובות "Landsfaderen" (אבי האומה), ונחשב בדרך כלל מאדריכליה העיקריים של השיקום של נורווגיה לאחר מלחמת העולם השנייה.
תקופתו נחשבת לעיתים קרובות לתקופת "תור הזהב" של מפלגת העבודה הנורווגית.
המפלגה הייתה חברה בתנועת העבודה והסוציאליסטים הבינלאומית בשנים 1938 ו-1940.
בבחירות בשנת 2001 המפלגה הגיעה לנקודת השפל שלה כאשר השיגה רק 24.3% מקולות הבוחרים, אבל עדיין הייתה המפלגה הגדולה ביותר.
בבחירות של 2005 המפלגה זכתה לתמיכה של 32.7% מקולות הבוחרים והייתה לשותפה מובילה בקואליציה האדומה-ירוקה שהורכבה ממפלגות מרכז-שמאל.
מנהיג המפלגה ינס סטולטנברג הפך לראש הממשלה (לאחר שמפלגת העבודה חתמה על ההסכם הקואליציוני הראשון בתולדותיה).
בשנת 2011, המפלגה שינתה את שמה של מפלגת העבודה הנורווגית (Det Norske arbeiderparti) למפלגת הלייבור (Arbeiderpartiet).
המפלגה טענה שהיה בלבול בקרב המצביעים בקלפיות בשל ההבדל בין השם הרשמי, "מפלגת העבודה הנורווגית", והשם הנפוץ "מפלגת העבודה".
שינוי השם אמור לחסל כל בלבול פוטנציאלי.
ב-22 ביולי 2011, אירעה מתקפת הטרור בנורווגיה שבה אנדרס ברינג בריוויק פתח באש לעבר מחנה הנוער של מפלגת הלייבור באוטויה, ורצח לפחות 68 בני אדם.
בבחירות לפרלמנט בספטמבר 2013 ירד כוחה של המפלגה ל-55 מושבים, ולמרות שנותרה המפלגה הגדולה בפרלמנט, איבדה את השלטון לקואליציה של גוש הימין-ליברלים בהנהגת ארנה סולברג.
בבחירות 2017 איבדה המפלגה שישה מנדטים, ובבחירות 2021 איבדה מנדט נוסף.
עם זאת נשארה המלגה הגדולה ביותר בסטורטינג
עמדתם המסורתית של סוציאל-דמוקרטים בנורווגיה עד מלחמת העולם השנייה ובמהלכה הייתה אנטי-ציונית.
במהלך שנת 1949 החלו הסוציאל-דמוקרטים בנורווגיה לתפוס את האנטישמיות שנותרה עם עזיבת הנאצים כאיום פנימי על התרבות האירופית השברירית והמאוימת, ובעקבות כך נתפס גורלם של היהודים כמקושר לגורלה של התרבות האירופית.
לאור תפיסה זו פנתה מפלגת העבודה הנורווגית לתמוך במדינת ישראל ובציונות, בדומה לרוב תנועות השמאל הסוציאליסטי במערב אירופה.
אסון ילדי אוסלו בנובמבר 1949 אף הביא את מזכ"ל המפלגה לגייס כספים לטובת ישוב ישראלי.
לי עצמו תיאר את רדיפות יהודים באירופה ואת מאורעות השואה כגורם המרכזי להזדהות מפלגתו עם המטרות היהודיות.
הגישה התומכת, ואפילו נלהבת, של מפלגות השמאל כלפי ישראל החלה להצטנן רק עם מלחמת ששת הימים ב-1967, אם כי החזרת ירושלים העתיקה לידיים יהודיות באותה המלחמה עדיין תוארה על ידי הוקון לי כהתגשמות "מאות שנים של חלומות ונבואות".
עמדתה הרשמית של מפלגת העבודה הנורווגית בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני נכון למאה ה-21 היא תמיכה בפתרון שתי המדינות.
המפלגה מצהירה באתר שלה כי הכירה במדינה פלסטינית, מתנגדת לפיתוח התנחלויות וסיפוח שטחים לישראל, טוענת שעזה כבושה ותחת מצור וקוראת להפסיקם, מתנגדת לסחר במוצרים מן השטחים, ומצהירה שהגבירה את התמיכה באונר"א.
באפריל 2025 החליטה הועידה של המפלגה למנוע אקטיבית סחר שלתפיסתם מחזק את הנוכחות הישראלית בשטחים פלסטיניים.
ראשי ממשלת נורווגיה מטעם המפלגה
כריסטופר הורנסרוד (1928: 26 בינואר-15 בפברואר)
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי הייתה מפלגה סוציאליסטית-דמוקרטית שפעלה בגרמניה בשנים 1989–2007.
המפלגה היוותה המשך חוקי והיסטורי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה בגרמניה המזרחית עד 1990. עד שנת 2005 נתפסה המפלגה כמייצגת המסורתית של השמאל המזרח-גרמני וזכתה לתמיכה מזערית בקרב תושבי מערב גרמניה.
בבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית ב-18 במרץ 1990 קיבלה המפלגה 16.3% מהקולות.
בבחירות הפרלמנטריות הכל גרמניות הראשונות בשנת 1990 היא קיבלה 2.4% מהקולות וכך הגיעה ל 17 חברי פרלמנט.
בשנת 1994 היא זכתה ב -4.4% ונכנסה לבונדסטאג.
בשנת 2002, צברה המפלגה 4.0% מהמצביעים.
עם זאת, בתוך המפלגה היו זרמים (למשל הפלטפורמה הקומוניסטית) שהיו עוינים למערכת החברתית של גרמניה.
במחוז מקלנבורג הקימה ה-PDS ממשלת קואליציה בשנת 1998 ובברלין בשנת 2002 יחד עם ה-SPD.
בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2005 התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת עבודה וצדק חברתי - האלטרנטיבה האלקטורלית, שבסיס בוחריה במערב גרמניה.
הרשימה המשותפת זכתה להצלחה כאשר השיגה כ-8.7% מן הקולות ו-53 מושבים בבונדסטאג.
ב-16 ביוני 2007 התאחדו שתי המפלגות ויצרו את מפלגת השמאל די לינקה.
מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה - הוקמה ב-1876 כמפלגת הפועלים.
נחשבת לאחת מפלגות הפועלים הוותיקות ביותר בעולם.
במקור נודעה כ"מפלגת הפועלים של אמריקה" עד שינוי שמה שנה לאחר הקמתה (1877) ל"מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה" פעלה ברציפות מאז ועד לפירוקה הסופי בשנת 2008.
המפלגה דבקה לאורך שנותיה באידאולוגיה של "איגוד תעשייתי סוציאליסטי".
אידאולוגיה אשר ראתה באיגודים המקצועיים את הכלי דרכו החברה תעבור מאורח חיים קפיטליסטי לאורח חיים קומוניסטי.
אנשי המפלגה האמינו שפעולה משולבת של פוליטיקה יחד עם איגוד פועלים המוני, תיצור את השינוי החברתי לו הם קיוו.
בשנת 1872 העביר ארגון האינטרנציונל הראשון את מטהו לניו יורק.
בשלב זה בתולדות הארגון, הוא היה חלש, לא מאורגן ושרוי במאבקים אידאולוגיים פנימיים שפילגו את הארגון.
כעבור שנתיים פעילים מהארגון הקימו בניו יורק ובפילדלפיה את המפלגה המרקסיסטית הראשונה בארצות הברית.
לאחר שינויים אידאולוגיים וארגוניים, התכנסה בשנת 1876 ועידה בפנסילבניה ובה הוקמה המפלגה.
בשנת 1877 קיבלה את שמה הנוכחי.
אמנם בתחילה נהנתה המפלגה מתמיכה תקשורתית, אך בשנת 1878 חל משבר אידאולוגי במפלגה שפיצל אותה וגרם לירידה בתמיכה.
בשנת 1886 ניסתה המפלגה להריץ מועמד לראשות עיריית ניו יורק, ונכשלה כהוגן.
לאחר שנים של פילוגים אידאולוגיים, שנת 1890 נחשבה ל"קו פרשת המים" ב-SLP.
הסיבה היא הגעתו של דניאל דה ליאון.
דה לאון, משכיל שהיגר לניו יורק לאחר תום לימודיו באוניברסיטת ליידן בשנת 1872, נטש את עבודתו האקדמאית על מנת להקדיש את כל מרצו ל-SLP.
דה לאון הסתובב בכל רחבי הארץ בהרצאות אודות המפלגה ורעיונותיה, דבר שחיזק מאוד את הפופולריות שלה.
אמנם דה לאון מעולם לא החזיק בתפקיד רשמי בראשות המפלגה שלה, אבל רבים החשיבו אותו כמנהיג התנועה.
כך היה עד מותו בשנת 1914.
בתחילת המאה ה-21 המפלגה התקשתה לממן את עיתוניה וחבריה היו מועטים.
המרכז הליברלי הייתה מפלגת מרכז ליברלית שהוקמה בתחילת 1986 על ידי גורמים יוניים יחסית מהמפלגה הליברלית הישראלית שביקשו לנתק את הקשר עם תנועת החרות.
המפלגה הייתה חלק מרשימת "המרכז שינוי" בבחירות לכנסת ה-12, אך ללא נציג במקום ריאלי.
בשנות ה-70 וה-80 התגבשו שתי סיעות גדולות בכנסת: הליכוד והמערך.
גורמים שונים דברו על הקמת גוש מרכזי חילוני, אך כל הניסיונות להקים גוש כזה כשלו.
התנועה הדמוקרטית לשינוי אמנם זכתה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית, אך היא התפוררה במהירות.
במחצית הראשונה של שנות ה-80, המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מסוכסכת מבפנים ונחשבה בציבור הישראלי לסרח עודף בתוך הליכוד אשר חבריו נכנסים לכנסת על חשבון הפופולריות של חרות.
בשנת 1985 התקיימו שיחות בליכוד על איחוד מלא של חרות והמפלגה הליברלית למפלגה אחת.
גורמים יוניים יחסית במפלגה הליברלית לא היו מרוצים מהיבלעות בתוך הליכוד, שבה חרות הייתה גורם דומיננטי, והחליטו בסוף 1985 להקים את "המרכז הליברלי", בתקווה שהוא יתפוס את המקום של גוש מרכז חילוני בכנסת.
המפלגה הוכרזה רשמית בינואר 1986, ובראשה עמדו שלמה להט, יצחק ברמן, אריה דולצ'ין, יחזקאל הרמלך, יחזקאל פלומין, יצחק כספי, אלי הללי, ראש עיריית דימונה, דרור זייגרמן וישראל סחרוב.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה מונה יוסף לפיד למזכ"לה ושלמה אהרונסון ויצחק יצחקי הצטרפו למפלגה.
במאי 1986 קיימה המפלגה את ועידת הייסוד שלה.
אנשי המפלגה ביקשו ליצור חזית רחבה לריצה משותפת יחד עם ליברלים עצמאיים, מפלגת שינוי ואומץ, ובתחילה דיברו על כך שהם יובילו את הרשימה המשותפת.
אולם הסקרים לא היטיבו עם המפלגה.
לטענת אנשי המפלגה היה זה בגלל תקדים התנועה הדמוקרטית לשינוי.
סכסוכים בין חלקי המפלגה נתגלעו כבר בוועידת הייסוד.
בספטמבר 1986 הודיע שלמה להט, שהיה אמור לעמוד בראש הרשימה לכנסת, על פרישה מראשות הרשימה.
בתחילת 1987 פרש יוסף לפיד מפעילות במפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוקמה רשימה משותפת בהובלת שינוי ובהשתתפות הליברלים העצמאיים והמרכז הליברלי, כאשר הנציג הבכיר של המרכז הליברלי ממוקם במקום השביעי והלא ריאלי.
בבחירות זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, שניהם אנשי שינוי.
הנקודות המרכזיות במצע המפלגה היו:
לעם ישראל הזכות על ארץ ישראל בגבולותיה ההיסטוריים שירושלים השלמה היא בירתה הנצחית
עיצובה של מדינת ישראל כמדינה יהודית וקביעת גבולות השלום בהתאם לכך ועל פי שיקולי ביטחון
בתקופת המעבר יקום ביו"ש ובחבל עזה משטר של אוטונומיה
לא תוקם מדינה נוספת בין ישראל וירדן
עדיפות עליונה למניעת ירידה ולמלחמה בפשיעה הגואה
חופש מלא לבני כל הדתות
מעמד שווה לכל הזרמים ביהדות
הגבלת תקציב המדינה ליכולת המשק
חיזוק התשתית הכלכלית של עיירות הפיתוח
מפלגת המתונים (בשוודית: Moderata samlingspartiet ובראשי תיבות – M), המוכרת בתור המפלגה השמרנית או המתונים, היא מפלגה שמרנית-ליברלית שוודית.
היא המפלגה הגדולה והמרכזית בגוש המרכז-ימין בשוודיה.
מאז אוקטובר 2022, ראש המפלגה אולף קריסטרסון מכהן כראש ממשלת שוודיה.
המפלגה הוקמה בשנת 1904 תחת השם "ליגת הבחירות הכללית" בידי קבוצת שמרנים בפרלמנט השוודי.
במהלך ההיסטוריה פעלה המפלגה תחת שני שמות אחרים: "ארגון הימין הלאומי" (1938–1952) ו"מפלגת הימין" (1952–1969).
מילולית משמעות השם הנוכחי של המפלגה הוא "אספת המתונים", ומחוץ לשוודיה היא לרוב מכונה כ"מפלגה השמרנית".
לאחר מספר תפקידים זוטרים בממשלות מרכז-ימין, הפכה המפלגה למפלגה המובילה באופוזיציה מול מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, ומאז שתי המפלגות היו למפלגות המרכזיות בפוליטיקה השוודית.
ב-1991 הקים ראש המפלגה קארל בילדט ממשלת מיעוט.
זו הייתה הפעם הראשונה בה מפלגת אספת המתונים קיבלה את ראשות הממשלה.
לאחר הפסד בבחירות 1994 הנהיגה המפלגה במשך 12 שנים את האופוזיציה עד לחזרתה לשלטון בעקבות בחירות 2006. בבחירות 2010 זכתה המפלגה ל-30.06% מקולות הבוחרים, והפכה למפלגה המרכזית בקואליציית הימין-מרכז, הברית, שכללה את מפלגת המרכז, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטים.
ב-10 בינואר 2015, נבחרה אנה קינברג בטרה ליושבת הראש של המפלגה, והחליפה את פרדריק ריינפלט, ראש ממשלת שוודיה בשנים 2006–2014. תחת הנהגתו של ריינפלט, נעו עמדות המפלגה לכיוון מרכז בפוליטיקה השוודית.
המפלגה תומכת בהפחתת מסים ובליברליזם כלכלי.
באוקטובר 2017 נבחר ליושב ראש המפלגה אולף קריסטרסון, שהוביל קו ימני יותר מקודמיו.
מפלגת אספת המתונים חברה ב-האיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי (בראשי תיבות IDU) וב-European People's Party (בראשי תיבות EPP) בפרלמנט האירופי.
המפלגה נוסדה ב-17 באוקטובר 1904 בסטוקהולם, בכוונה להניע ארגון שיתמוך בקבוצת השמרנים שנוצרה בפרלמנט השוודי.
במהלך המאה ה-19 השמרנים היוו חלק מהפרלמנט אולם לא הייתה מפלגה שתמכה בשמרנות.
הימין השוודי אוים בשל הופעתן של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (הוקמה ב-1889) והמפלגה העממית הליברלית (1902).
המפלגה החדשה שהוקמה נקראה "התאגדות האנשים הבוחרים" (בשוודית: Allmänna valmansförbundet).
בראשית דרכה הייתה המפלגה לאומית ושמרנית.
היא הדגישה את חשיבותה של הגנה חזקה, ותמכה במונרכיה במדינה וברעיון מדינת חוק.
תחילה נקטה המפלגה בגישה של פרוטקציוניזם כלפי הכלכלה – תמיכה רחבה במכס על סחורות ייבוא כמו גם התערבות בכלכלה כגון סובסידיות לענף החקלאות.
במהלך משבר מדיניות ההגנה בשנת 1914, המפלגה צידדה במלך גוסטב אך לא קיבלה את ממשלת הימין שמונתה בידי המלך והעדיפה "קבינט-מלחמה" עצמאי שמרני.
בסופו של דבר הוקמה ממשלה ליברלית-סוציאל-דמוקרטית.
ארביד לינדמן הפך לגורם משפיע במפלגה וכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1906–1911 (כיהן בהמשך בקדנציה נוספת בשנים 1928–1930).
בשנת 1907 הציע בפרלמנט השוודי זכות בחירה לכל הגברים ובשנת 1912 נבחר רשמית למנהיג המפלגה.
עם זאת, המפלגה הצביעה נגד זכות בחירה אוניברסלית לגברים ונגד זכות בחירה לנשים.
חקיקה זו עברה לבסוף כיוון שהמפלגה הייתה במיעוט ובשל תמיכת הליברלים והסוציאל-דמוקרטים, למרות התנגדות הימין.
לינדמן והישגיו כמנהיג הוערכו כבעלי חשיבות למפלגה החדשה.
בתחילת המאה העשרים סוציאל-דמוקרטיה ותנועת העבודה החליפו את הליברליזם ככוחות העיקריים המניעים לרפורמות קיצוניות.
בתקופת הנהגתו של לינדמן המפלגה הגבירה את התנגדותה לסוציאליזם.
בו בזמן, סוגיות סוציאליסטיות עוררו עניין פוליטי.
המפלגה קיוותה להפחית מאיומן של המגמות המהפכניות על ידי פיוס מעמד הפועלים, ובממשלות שהנהיג לינדמן נעשו מספר רפורמות לקדמה חברתית.
ממשלתו של לינדמן הייתה הראשונה שהחלה בהנהגת פנסיה ציבורית של המדינה.
בשנות העשרים הימין השוודי שינה מעט את עמדתו לכיוון השקפות הליברליזם הקלאסי בסוגיות כלכליות, בעיקר בשל השפעתו של הכלכלן הליברלי גוסטב קאסל.
זמן קצר לפני השפל הגדול, בבחירות הכלליות שנערכו ב-1928 זכתה המפלגה ב-29.4% מקולות הבוחרים, הצלחתה הגדולה ביותר עד אז, על בסיס מצע אנטי-סוציאלי.
הממשלה שהוקמה בהמשך בידי המפלגה לא קיבלה את הרעיון של כלכלת שוק אלא המשיכה במדיניות ההגנתית באמצעות תמיכה כספית נדיבה.
הממשלה גם החלה בהסדרת הרגולציה בנושא חקלאות.
באותה תקופה נוסדה התאחדות היצרנים, ששמה לה למטרה לנהל את הרגולציה ולקיים מונופולים בייבוא.
ממשלתו של לינדמן הופלה בשנת 1930 לאחר שהסוציאל-דמוקרטים ומפלגת האנשים חופשיי הדעת התנגדו להצעה להעלאת המכס על תבואה.
במהלך שנות השלושים התחבטה המפלגה ביחס כלפי הנאציזם והפשיזם.
תנועת הנוער של המפלגה, האיגוד הנציונאלי של צעירי שוודיה (Sveriges Nationella Ungdomsförbund), הייתה פרו-נאצית במוצהר.
המפלגה האֵם לא אהבה את ההתפתחות הזו – לינדמן הצהיר שהשקפות פרו-נאציות אינן מקובלות במפלגה ובשנת 1933 האיגוד הנציונאלי של צעירי שוודיה הופרד מהמפלגה.
בעוד המפלגה הקימה תנועת נוער חדשה בשם "ליגת הנוער המתון" או "השוודים הצעירים", ליבת הפעילים בתנועת הנוער הישנה הקימה מפלגה חדשה, "הליגה הלאומית של שוודיה".
בשנת 1938 שינתה המפלגה את שמה ל"ארגון הימין הלאומי" (בשוודית: Högerns riksorganisation).
מחוץ לשוודיה כונתה המפלגה לרוב "המפלגה השמרנית".
במהלך מלחמת העולם השנייה, המפלגה נטלה חלק בקבינט השלישי של פר אלבין הנסון.
זו הייתה ממשלת אחדות שכללה את כל המפלגות הגדולות ולא כללה רק את המפלגה הקומוניסטית ואת המפלגה הסוציאליסטית הפרו-נאצית.
ב-1934 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקימה ממשלה חדשה ולמעט תקופת מלחמת העולם השנייה, נותרה בשלטון עד 1976. לאחר מלחמת העולם השנייה איבדה המפלגה בהדרגה תמיכה והמפלגה העממית הליברלית הפכה למפלגה השנייה בגודלה בשוודיה.
מעמדה של מפלגת שלטון עברה המפלגה לעמדת מפלגת אופוזיציה ימנית.
בתחילת שנות החמישים שינתה שוב המפלגה את שמה ל"מפלגת הימין" (בשוודית: Högerpartiet) אך כינויה מחוץ לשוודיה נותר "המפלגה השמרנית".
תחת הנהגתו של יארל יאלמרסון (Jarl Hjalmarson) בשנים 1950–1961 ביטאה המפלגה קול משמעותי נגד העלאת דרגות המס והגנה על צורת הקניין של רכוש פרטי, אותן ראתה המפלגה כחלק ממגמה גוברת לריכוזיות בידי המדינה.
בבחירות 1958 הפכה למפלגה הגדולה באופוזיציה ואולם, בבחירות של 1968 זכתה מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ברוב מוחץ, עם למעלה ממחצית קולות הבוחרים ומפלגת הימין קיבלה כ-12% מקולות הבוחרים, המפלגה השנייה הקטנה ביותר.
תדמיתה של המפלגה בקרב הציבור הפכה לקיצונית יותר ויותר ובמאמץ לשנות דימוי זה שינתה המפלגה את שמה בשנת 1969 ל"מפלגת אספת המתונים" (בשוודית: Moderata Samlingspartiet, לעיתים קרובות Moderaterna).
בשנת 1970 נבחר יסטה בומן למנהיג מפלגת אספת המתונים.
תחת הנהגתו המשיכה המפלגה בשינוי איטי בהשקפתה, משמרנות לאומנית מסורתית לשמרנות אינטרנציונליסטית ליברלית.
החל משנות ה-60 קראה המפלגה להצטרפותה של שוודיה לאיחוד האירופי.
נקודת המבט של המפלגה הפכה ליותר סוציאלית וליברלית, שינוי שנראה כגורם מרכזי בייסוד מפלגת הנוצרים הדמוקרטים ב-1964, מפלגה שמרנית-סוציאליסטית.
מפלגת אספת המתונים הצטרפה לממשלה בהנהגת טורביורן פאלדין, בה כיהן בומן כשר הכלכלה.
המפלגות הלא סוציאליסטיות נותרו בשלטון עד שנת 1982 בהרכבים שונים.
בבחירות של שנת 1979 הייתה המפלגה למפלגה השנייה בגודלה, מעמד עליו שמרה המפלגה גם בבחירות הבאות.