tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסע הבחירות של בסיג'ה נעצר באופן פתאומי ב-14 בנובמבר כאשר בסיג'ה נעצר באשמת בגידה ואונס.
פרשת הבגידה התייחסה לקשריו לכאורה ל-PRA ולצבא ההתנגדות של האל בצפון אוגנדה.
פרשת האונס התייחסה לאירוע שהתרחש בנובמבר 1997 בו לכאורה אנס בסיג'ה בת של אחד מחבריו.
מעצרו עורר גל פרעות בקמפלה וברחבי הארץ.
מוסווני הואשם בכך שתגבר את האשמות נגד יריבו העיקרי בניסיון להכפיש את בסיג'ה, בניסיון למנוע ממנו אפילו את עצם ההתמודדות לבחירות.
הקהילה המקומית והבינלאומית התנגדו בכבדות נגד המהלך של מוסווני, וקראו לו לשחרר את בסיג'ה בערבות.
ב־25 בנובמבר, בית המשפט העליון באוגנדה קיבל ערבות ובסיג'ה שוחרר, אך הוא הוחזר מיד לכלא באשמת החזקת נשק בלתי חוקי.
בסיג'ה הכחיש את האישומים נגדו.
הוא שוחרר בערבות על ידי בית המשפט העליון של אוגנדה ב-6 בינואר.
בסיג'ה היה המתמודד העיקרי נגד מוסווני לנשיאות.
מוסווני נבחר לכהונה נוספת של חמש שנים, לאחר שזכה ב -59% מהקולות מול 37% של בסיג'ה.
בסיג'ה טען כי התרחשה הונאה לכאורה ודחה את התוצאות.
בית המשפט העליון קבע מאוחר יותר כי הבחירות נפגעו מאיומים, אלימות, ביטול זכויות מהבוחרים ואי סדרים אחרים.
עם זאת, בית המשפט אישר ברוב של 4–3 את תוצאות הבחירות.
בחירות ופברואר 2011 לאחר מכן
בסיג'ה הפסיד בבחירות 2011 בפעם השלישית ברציפות ליריבו הקבוע, יורווי מוסווני, הנשיא המכהן.
בסיג'ה נעצר בפעם הרביעית ב-28 באפריל.
במהלך מחאת "הליכה לעבודה" על מחירי המזון והדלק הגבוהים, הוא רוסס בגז פלפל ונעצר.
מעצרו גרם להפגנות נוספות שהובילו להתפרעויות ברחבי קמפלה, בהן נהרגו כ-2 אנשים ונפצעו כ-120 איש, ונעצרו כ-360 מעצרים.
בסיג'ה נעצר ב-1 באוקטובר 2012 לאחר ניסיון לנאום בפני ספקים בשוק קיסקה בקמפלה.
הוא נלקח לתחנת משטרה מרכזית בעיר.
בבחירות ב -2016 שוב התמודד בסיג'ה כמועמד לנשיאות.
בסיג'ה שוב הפסיד למוסווני, וקיבל רק 34% מהקולות, בעוד מסווני זכה ב-62%.
ב־11 במאי 2016 הוא השביע את עצמו בסתר כנשיא אוגנדה, יום לפני טקס ההשבעה הרשמי של הנשיא יוורי מוסווני.
הוא נעצר על ידי צבא אוגנדה ברגע שנשבע.
שאלת קיומו של אלוהים הוא נושא דיון פילוסופי, המעסיק את הדת והתרבות האנושית אלפי שנים.
ניתן לסווג מגוון רחב של טיעונים בעד ונגד קיומו של אלוהים כטיעונים מטאפיזיים, לוגיים, אמפיריים, סובייקטיביים או מדעיים.
במונחים פילוסופיים, שאלת קיומו של אלוהים כוללת את תחומי תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) ותורת ההוויה (אונטולוגיה), וכן את תורת הערך, שכן ישנן הגדרות של אלוהים, הכוללות את תפיסת ה"שלמות".
בפילוסופיה המערבית הדיון הפילוסופי בקיומו של אלוהים החל עם אפלטון ואריסטו, שהעלו טיעונים שבימינו מסווגים כטיעונים קוסמולוגיים.
טיעונים אחרים לקיומו של אלוהים הוצעו על ידי אנסלם מקנטרברי, שגיבש את הטיעון האונטולוגי הראשון; אבן רושד ותומאס אקווינס, שהציגו גרסאות משלהם לטיעון הקוסמולוגי (טיעון קאלם וטיעון הדרך הראשונה); רנה דקארט, שאמר כי קיומו של אל מיטיב הכרחי מבחינה לוגית לראיות החושים שלנו להיות משמעותיות.
ז'אן קלווין טען לאלוהות של החושים, המעניקה לכל אדם ידע על קיומו של אלוהים.
אתאיסטים רואים בטיעונים לקיומו של אלוהים כלא מספיקים, לא נכונים או טיעונים שמופרכים בקלות על ידי טיעוני הנגד לאי קיומו של אלוהים.
בין הפילוסופים שסיפקו טיעונים נגד ההוכחות לקיומו של אלוהים נמנים עמנואל קאנט (ביקורת התבונה הטהורה) וברטרנד ראסל (קנקן התה של ראסל).
תפיסה מוטעית נפוצה היא שהתאיזם הוא קדום ואילו האתאיזם הוא מודרני.
אך האנושות מעלה טיעונים בעד ונגד קיומן של אלוהויות משחר ההיסטוריה האנושית, גם באזורים ובתקופות שנשלטו על ידי אמונות מונותאיסטיות.
טקסטים מתקופת הברונזה, כגון הוודות, מציגים טיעונים שונים כנגד האלים, כגון בעיית הרוע והטיעון הטלאולוגי, לצד טיעונים בעד קיומן של אלוהויות, כגון הטיעון מן המוסר וההימור של פסקל.
מימי יוון העתיקה עבור ביפן של ימי הביניים וכלה בעמים ילידים ביבשת אמריקה, הטיעונים בעד ונגד אלוהויות קדומים כמו רעיון האלוהות עצמו.
יש אתאיסטים ותאיסטים שסוברים שקדמות הטיעונים הופכת אותם למסורת ראויה לשימור, בעוד שאחרים סבורים כי הוויכוח על קיומו של אלוהים הוא סיבובי ומעוט תוחלת.
ניתן לחלק עמדות על קיומו של אלוהים לאורך צירים רבים, לייצר מגוון סיווגים אורתוגונליים.
תאיזם ואתאיזם הם עמדות של אמונה (או חוסר אמונה), ואילו גנוסטיקה ואגנוסטיות הן עמדות של ידע (או היעדרו).
איגנוסטיות נוגעת לאמונה בקוהרנטיות הרעיונית של אלוהים.
אפתאיזם הוא אדישות או חוסר עניין כלפי נושא האמונה או חוסר אמונה באל.
לצורכי הדיון, ריצ'רד דוקינס תיאר שבע "אבני דרך" בספקטרום ההסתברות התאיסטית שלו:
כלשונו של קרל גוסטב יונג: "אני לא מאמין, אני יודע"
סבירות גבוהה מאוד אך פחותה מ-100%.
"אני לא יודע בוודאות, אבל אני מאמין מאוד באלוהים וחי את חיי מתוך הנחה שהוא שם"
גבוה מ־50% אך לא גבוה במיוחד.
"אני מאוד לא בטוח, אבל אני נוטה להאמין באלוהים"
"קיומו של אלוהים ואי-קיומו הם בסבירות שווה"
נמוך מ-50% אך לא נמוך במיוחד.
"אני לא יודע אם אלוהים קיים, אבל אני נוטה להיות ספקן"
סבירות נמוכה מאוד, אך גדולה מאפס.
"אני לא יודע בוודאות אבל אני חושב שאלוהים מאוד לא סביר, ואני חי את חיי מתוך הנחה שהוא לא שם"
"אני יודע שאין אלוהים, באותה אמונה כמו שיונג יודע שיש אחד"
הכנסייה הקתולית, בעקבות תורתם של פאולוס השליח (שאול התרסי), תומאס אקווינס ומועצת הוותיקן הראשונה, מאשרת כי ניתן לדעת בוודאות את קיומו של אלוהים מהעולם הנברא על ידי האור הטבעי של התבונה האנושית.
הגדרה דתית מסורתית של אלוהים
בתאיזם הקלאסי, אלוהים מאופיין כהוויה האולטימטיבית המטאפיזית (ההוויה הראשונה, הנצחית, הפשוטה והריבונית לחלוטין, הנעדרת כל איכויות אנתרופומורפיות).
תאיסטים קלאסיים אינם מאמינים שניתן להגדיר את אלוהים לחלוטין.
הם מאמינים שזה יסתור את טבעו המתעלה של אלוהים בכך שבני אדם בלבד יגדירו אותו.
רוברט בארון מסביר באנלוגיה שנראה כי בלתי אפשרי שאובייקט דו-ממדי יתפוס בני אדם תלת-ממדיים.
בחברות מערביות מודרניות, מושג האל מתייחס בדרך כלל לישות מונותאיסטית, עליונה, אולטימטיבית ואישית, כפי שנמצא במסורות הנוצריות, האיסלאמיות והיהודיות.
בדתות מונותאיסטיות שמחוץ למסורות הדתות האברהמיות, נדון קיומו של אלוהים במונחים דומים.
במסורות אלה, אלוהים מזוהה גם כמחבר (ישירות או על ידי השראה) של טקסטים מסוימים, או שטקסטים מסוימים מתארים אירועים היסטוריים ספציפיים הנגרמים על ידי האל המדובר או תקשורת מאלוהים (אם בדיבור ישיר או באמצעות חלומות או סימנים).
מסורות מסוימות מאמינות גם שאלוהים הוא ישות שעונה בכל עת על תפילות.
חוקרים אסלאמיים רבים השתמשו בטיעונים פילוסופיים ורציונליים כדי להוכיח את קיומו של אלוהים.
לדוגמה, אבן רושד, חוקר, פילוסוף ורופא אסלאמי מהמאה ה-12, קובע כי ישנם רק שני טיעונים ראויים לדבקות, שניהם נמצאים במה שהוא מכנה "הספר היקר" (הקוראן).
רושד מצטט "השגחה" ו"המצאה" בשימוש במשלים של הקוראן לטענה לקיומו של אלוהים.
רושד טוען כי דפוסי מזג האוויר של כדור הארץ מכוילים לתמיכה בחיי אנשים; לפיכך, אם כוכב הלכת מכוון כל כך טוב לשמור על החיים, זה מצביע על מכוון עדין, כלומר אלוהים.
השמש והירח הם לא רק עצמים אקראיים שצפים בחלל, אלא הם משרתים אותנו יום ולילה, והאנושות מרוויחה מאופן הפעולה של הטבע.
רושד בעצם מגיע למסקנה שצריך להיות ישות עליונה יותר שיצרה את הכל בצורה מושלמת, כדי לשרת את צורכיהם של בני האדם.
הרמב"ם הציג את האל כסיבה הראשונית לקיום העולם.
מהיותו הסיבה הראשונית שבעצמה אינה תלויה בדבר, נובע לדבריו שהאל יחיד ואינו מורכב, וכן שהוא משולל מהגשמיות.
הרמב"ם ניסה להוכיח את קיומו של האל על בסיס רציונליזם (שכלתנות).
הרמב"ם הציע הוכחות לקיומו של אלוהים, אך הוא לא התחיל בהגדרת האל, כמו רבים אחרים.
במקום זאת, הוא השתמש בתיאור כדור הארץ והיקום כדי להוכיח את קיומו של אלוהים.
הוא דיבר על גופי השמים וכיצד הם מחויבים לתנועה נצחית.
הרמב"ם טען שמכיוון שכל אובייקט פיזי הוא סופי, הוא יכול להכיל רק כמות סופית של כוח.
אם כל דבר ביקום, הכולל את כל כוכבי הלכת והכוכבים, הוא סופי, אז צריך להיות כוח אינסופי שדוחף את התנועה של כל דבר ביקום.
הדבר היחיד שיכול להסביר את התנועה הוא ישות אינסופית (כלומר אלוהים) שהיא לא גוף ולא כוח בגוף.
הרמב"ם האמין שטענה זו נותנת לנו בסיס להאמין שאלוהים ממשי, ולא מושג מופשט.
הוא האמין שלא ניתן להבין או להשוות את אלוהים לדברים אחרים.
הגדרות של אלוהים שאינו אישי
בפנתאיזם האל והטבע הם ישויות זהות.
בראייה זו מדעי הטבע עוסקים בעצם בטבעו של האל.
הגדרה זו של אלוהים יוצרת את הבעיה הפילוסופית שיקום עם אלוהים ויקום ללא אלוהים זהים, מלבד המילים המשמשות לתיאורו.
הדאיזם והפנאנתאיזם טוען כי יש אלוהים שהוא נפרד, או נפרש מעבר ליקום (נפרש מעבר לזמן או המקום, או בצורות אחרות).
הדאיזם מכחיש כי אלוהים מתערב בתפעול היקום, כולל תקשורת עם בני אדם באופן אישי.
התפיסה שאלוהים לעולם לא מתערב או מתקשר עם היקום, או שאולי התפתח ליקום (כמו בפנתאיזם), מקשה, אם לא בהגדרה, על הבחנה בין יקום עם אלוהים לבין אחד בלי.
ויכוח לגבי האופן שבו ניתן להוכיח תאיזם
הטענה כי קיומו של אלוהים יכול להיות ידוע לכל, עוד לפני חשיפה לכל התגלות אלוהית, קדמה לנצרות.
פאולוס השליח טען טענה זו, כשאמר כי עובדי האלילים הם ללא תירוץ מכיוון ש"מאז בריאת העולם טבעו הבלתי נראה של אלוהים, כלומר כוחו הנצחי והאלוהות שלו, נראה בבירור בדברים שנבראו".
בכך מצביע פאולוס על ההוכחות לקיומו של יוצר, שהונחו מאוחר יותר על ידי תומאס אקווינס ואחרים, אך הן נטענו גם על ידי הפילוסופים היוונים.
אסכולה אפולוגטיקית נוספת, כולל של הוגים הולנדים ואמריקאים קלוויניסטים (כמו אברהם קויפר, בנג'מין וורפילד, הרמן דויוורד), הופיעה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. אסכולה זו נוסדה על ידי קורנליוס ואן טיל, וכונה בכינוי העממי "אפולוגטיקה מראש" (אם כי ואן טיל עצמו הרגיש ש"אפולוגטיקה טרנסצנדנטלית" תהיה כותרת מדויקת יותר).
ההבחנה העיקרית בין גישה זו לבין הגישה הראייתנית הקלאסית היא, שהיא מניחה מראש שאין כל יסוד משותף בין המאמין ללא-מאמין, למעט מה שהלא-מאמין מכחיש, כלומר הנחת האמת של תפיסת העולם התאיסטית.
במילים אחרות, המחזיקים בתפיסת ה"אפולוגטיקה מראש" אינם מאמינים כי ניתן להוכיח את קיומו של אלוהים על ידי פנייה לעובדות גולמיות, לא מפורשות, שמשמעותן (תאורטית) זהה לאנשים בעלי תפיסות עולם שונות במהותן, מכיוון שהם מכחישים כי כזה מצב הוא אפילו אפשרי.
לטענתם, ההוכחה האפשרית היחידה לקיומו של אלוהים היא שאותה אמונה ממש היא התנאי ההכרחי להבנת כל החוויה והפעולה האנושית.
הם מנסים להוכיח את קיומו של אלוהים באמצעות ערעור על נחיצותה הטרנסצנדנטלית של האמונה - בעקיפין (על ידי פנייה להנחות היסוד של תפישת עולמו של הלא מאמין) ולא באופן ישיר (על ידי פנייה לאיזושהי עובדה משותפת).
בפועל אסכולה זו משתמשת במה שמכונה טיעונים טרנסצנדנטיים.
הם טוענים כי הם מוכיחים כי כל ניסיון אנושי ופעולה (אפילו מצב של חוסר אמונה, עצמו) הם הוכחה לקיומו של אלוהים, מכיוון שקיומו של אלוהים הוא התנאי ההכרחי להבנתם.
המסקנה האתאיסטית היא שהטיעונים והראיות מצביעים על כך שאין סיבה מספקת להאמין שקיימים אלים כלשהם, וכי חוויות דתיות סובייקטיביות אישיות אומרות משהו על החוויה האנושית ולא על הטבע והמציאות עצמה; לכן, אין שום סיבה להאמין שאלוהים קיים.
אתאיזם חיובי (המכונה גם "אתאיזם חזק" ו"אתאיזם קשה ") הוא סוג של אתאיזם הטוען כי לא קיימים אלוהויות.
האתאיסט החזק טוען במפורש את אי קיומם של אלים.
אתאיזם שלילי (המכונה גם "אתאיזם חלש" ו"אתאיזם רך") הוא כל סוג של אתאיזם שאינו חיובי, בו אדם אינו מאמין בקיומם של אלוהויות, אך אינו טוען במפורש שהם לא קיימות.
אגנוסטיזם הוא התפיסה לפיה ערכם האמיתי של טענות מסוימות - במיוחד טענות בדבר קיומה של אלוהות כלשהי, אך גם טענות דתיות ומטאפיזיות אחרות - אינו ידוע או שאינו ניתן לידיעה.
אגנוסטיות אינה מגדירה את האמונה או חוסר האמונה באלים; אגנוסטים עשויים עדיין להזדהות כתאיסטים או אתאיסטים.
אגנוסטיקה חזקה היא האמונה שלא ניתן לבני אדם לדעת אם קיימים אלוהויות או לא.
אגנוסטיות חלשה היא האמונה כי קיומם או אי קיומם של אלוהויות אינו ידוע אך לא בהכרח בלתי ניתן להכרה.
תאיזם אגנוסטי הוא התפיסה הפילוסופית המקיפה גם תאיזם וגם אגנוסטיקה.
תאיסט אגנוסטי מאמין בקיומם של אל או אלוהים, אך רואה את בסיס התפיסה הזו כבלתי ידועה או כלא ניתנת לידיעה מטבעה.
תאיסטים אגנוסטיים עשויים גם להתעקש על בורות באשר לתכונות האלים שהם מאמינים בהם.
אתאיזם אגנוסטי הוא עמדה פילוסופית המקיפה את האתאיזם והאגנוסטיות.
אתאיסטים אגנוסטיים הם אתאיסטים משום שאינם מחזיקים באמונה בקיומה של אלוהות כלשהי ואגנוסטים מכיוון שהם טוענים כי קיומה של אלוהות אינו ניתן לעקרון או שאינו ידוע כרגע למעשה.
אפתאיסט הוא מי שאינו מעוניין לקבל או להכחיש טענות לפיהן אלים קיימים או אינם קיימים.
אפתאיסט חי כאילו אין אלים ומסביר תופעות טבע ללא התייחסות לאלים כלשהם.
קיומם של אלים אינו נדחה, אך עשוי להיות מוגדר מיותר או חסר תועלת; אלים אינם מספקים מטרה לחיים ואינם משפיעים על חיי היומיום, על פי תפיסה זו.
האיגאיסט בדרך כלל מסיק כי לא שווה לדון בשאלת קיומו או אי-קיומו של אלוהים, מכיוון שמושגים דוגמת "אלוהים", בדרך כלל אינם מוגדרים מספיק או אינם מוגדרים בבירור.
איגנוסטיות (או איגתאיזם או איגנוסטיציזם) הוא העמדה התאולוגית שכל עמדה תאולוגית אחרת (כולל אגנוסטיזם ואתאיזם) מניחה יותר מדי לגבי מושג האל ומושגים תאולוגיים רבים אחרים.
ניתן להגדירו כמקיף שתי השקפות קשורות לגבי קיומו של אלוהים.
התפיסה שיש להציג הגדרה קוהרנטית של אלוהים לפני שניתן לדון בצורה משמעותית בשאלת קיומו של אלוהים.
יתר על כן, אם הגדרה זו אינה ניתנת להפרכה, האיגאיסט לוקח את העמדה הלא-קוגניטיבית התאולוגית לפיה שאלת קיומו של אלוהים (לפי הגדרה זו) היא חסרת משמעות.
במקרה זה, מושג האל אינו נחשב לחסר משמעות; המונח "אלוהים" נחשב לחסר משמעות.
ההשקפה השנייה היא שם נרדף לאי-קוגניטיביזם תאולוגי, ומדלגת על השאלה הראשונה לשאול "מה הכוונה ב'אלוהים'?" לפני שהכריז על השאלה המקורית "האם אלוהים קיים?" כחסרי משמעות.
את המונח "איגנוסטיציזם" טבע בשנות השישים הרב שרווין ויין מייסד יהדות חילונית-הומניסטית.
את המונח "איגתאיזם" טבע ההומניסט החילוני פול קורץ בספרו "הספקנות החדשה" מ-1992.
הרלטיביזם רואה בכל אמת שמתייחסת לאלוהים כמייצגת נקודת מבט מצומצמת.
ככזו, ניתן להגדיר לה נקודת מבט הפוכה שמייצגת אמת הפוכה המתבססת על אותם נתונים.
בפרט, לנקודת המבט שאלוהים טוב ומיטיב ניתן להגדיר נקודת מבט הפוכה שאלוהים הוא ארכי-רמאי.
שתי האמיתות ההפוכות יכולות להניח שאלוהים קיים, ברא את העולם והתגלה במעמד הר סיני, אך לפרש את קיומו ופועלו בצורה שונה, ולהסיק מסקנות סותרות ביחס לאמונה לאלוהים.
ומכאן שקיומו של האלוהים לא גורר מסקנות ברות תוקף מחייב.
הטיעון מן הנס (נקרא גם: טיעון העד): טיעונים הנסמכים על התגלות או נס על טבעי שהתרחש בעבר, לצד עדות רציפה המאמתת את התרחשותו.
הבולטת בסוגת טיעונים אלו היא הטענה היהודית בדבר התגלות האל בפני מיליוני בני האומה היהודית במעמד הר סיני אחר צאתם ממצרים ועדות רציפה מדור לדור המתקיימת מאז ועד ימינו, המהווה את הבסיס לדת היהודית, וממילא גם לנצרות ולאסלאם.
הטיעון הטלאולוגי: עובדת היות היקום מסודר ומאורגן, לצד ניסיוננו כי לכל דבר מסודר ישנו מתכנן, מלמדת על מתכנן תבוני שיצר אותו.
על פי ספרות חז"ל טיעון זה עורר את אברהם לאמונה באל עוד קודם ההתגלות.
הטיעון מהיופי: טוען כי האלגנטיות של חוקי הפיזיקה, שהתגלו באופן אמפירי, או החוקים האלגנטיים של המתמטיקה, שהם מופשטים, אך הוכיחו שהם מועילים באופן אמפירי, מהווים עדות לאל יוצר, שארגן את הדברים האלה להיות יפים ולא מכוערים.
הטיעון מהתודעה: טוען כי לא ניתן להסביר את התודעה האנושית על ידי המנגנונים הפיזיולוגיים של גוף האדם ובעיקר המוח, ולכן חייבים להיות היבטים מטאפיזיים בתודעה האנושית.
תורת הגמול: קו טיעון נוסף המתבסס על ראיית הטובה או הרעה המגיעה לבני האדם בעולם הזה בהתאם למעשיהם וללא הסבר נטורליסטי.
קו טיעון זה מחייב הסבר של מקרים שלכאורה חורגים מכך.
ספר הכוזרי מפתח טיעון זה, ובעת המודרנית התחייה הלאומית של עם ישראל ושיבתו לארצו כהבטחות הנביאים, מוצגת כטיעון לקיום האל והשגחתו הן בידי יהודים והן בידי נוצרים אוונגליסטים.
טיעונים אינדוקטיביים: יש שהעלו טיעונים לקיומו של אלוהים על בסיס חשיבה אינדוקטיבית.
לדוגמה, סוג אחד של פילוסופים טוען כי ההוכחות לקיומו של אלוהים מציגות סבירות גבוהה אם כי לא בטוחה לקיומו.
מספר נקודות לא ברורות, הם אומרים, נשארות תמיד; נדרש מעשה אמונה כדי לבטל קשיים אלה.
בספר מכלול התאולוגיה יצירה שחוברה במאה ה-13 על ידי התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס, מוצגים חמישה טיעונים לוגיים לקיומו של האל.
טיעונים אלה מבוססים על אונטולוגיה אריסטוטלית ומשתמשים בטיעון הרגרסיה האינסופי.
אקווינס לא התכוון להוכיח במלואו את קיומו של אלוהים, אלא הציע את חמשת הטיעונים כשלב ראשון, אותם פיתח מאוחר יותר בספר.
הדיון מתחיל בשאלה כלשהי, לדוגמה: "האם האל קיים?"; "האם ניתן לתאר את האל במילים?" וכדומה.
בנוסף, בהנחה והגדרת אלוהים היא עצם בלי חסרונות ואין סופי, שפינוזה הציע כמה ראיות משלו לקיומו:
ראשית כל, בהתבססות על טענת דיקארט שקיים עצם מושלם ואין סופי, שהרי כל החושב יודע בוודאי שמחשבתו קיימת - "אני חושב, משמע אני קיים" (מלטינית: Cogito ergo sum, קוֹגִיטוֹ אֶרְגוֹ סוּם, ובקיצור הקוגיטו), במילים אחרות, מושכל השלימות תובע את ההנחה שמצוי עצם שלם, וממנו מתחייבות בהכרה כל המחשבות הקיימות.
מכאן מוכח קיום של עצם מושלם שאינו מוגבל כל עיקר, הוא העצם המוחלט שמציאותו בו בעצמו.
בנוסף, סיבת מציאות העצם מונחת בתוכו הוא, ומאחר שכלל הסיבתיות מחייב שכל עצם שיש לו סיבה להתקיים מן הדין שיתקיים, הרי שיש לו תמיד סיבה למציאותו, ובכך העצם השלם מוכרח המציאות הנצחית הוא.
אין דבר היכול לגרום את עצמו.
על כן, כל דבר נגרם חייב להיגרם על ידי משהו אחר.
לא ניתן למתוח שרשרת סיבתית באופן אינסופי לאחור.
מכיוון שכך, חייבת להיות סיבה ראשונית.
המילה "אל" משמעותה סיבה ראשונית שאינה נגרמת.
בנוסף, ויליאם ליין קרייג פיתח בעקבות תאוריית המפץ הגדול גרסה עדכנית יותר של ההוכחה הקוסמולוגית:
טיעונים של חוסר התגלות מתמודדים עם קיום האלוהות כמתואר בכתובים, דוגמת הוודות ההינדיות, התנ"ך היהודי, הברית החדשה הנוצרית, הקוראן המוסלמי, ספר מורמון או האל-כתאב אל-אקדס של הדת הבהאית, על ידי זיהוי סתירות לכאורה בין כתבים שונים, בתוך כתבי קודש בודדים, או בין כתבי הקודש לבין עובדות ידועות.
הטיעון מ"השראה היסטורית" מסיק כי מכיוון שרוב הדתות התאיסטיות לאורך ההיסטוריה (למשל דת מצרים העתיקה או דת יוון העתיקה) והאלהויות שלהן נחשבות בסופו של דבר כלא נכונות או לא קיימות ונעלמו מן העולם, לכן כל הדתות התאיסטיות, כולל העכשוויות, הן ככל הנראה לא נכונות על ידי אינדוקציה.
מנקן כתב קטע קצר על הנושא שכותרתו "שירות הזיכרון" בשנת 1922. ממנו משתמע חלק מהציטוט הפופולרי של סטיבן פ 'רוברטס: "אני טוען ששנינו אתאיסטים.
אני פשוט מאמין באל אחד פחות ממך.
כשתבין מדוע אתה מבטל את כל האלים האפשריים האחרים, תבין מדוע אני מבטל את שלך"
בעיית הרוע - טענה העוסקת בשאלה כיצד קיימים רוע וסבל בעולם, בהתחשב בהנחה המקובלת בדתות רבות שאלוהים הוא טוב ורוצה להיטיב.
התגובות של תאיסטים לטיעון נקראות תיאודיזיות.
בספרו "דיאלוגים על הדת הטבעית", מצטט הפילוסוף דייוויד יום את הטיעון כסדרה של שאלות, המיוחסות במקור לפילוסוף היווני אפיקורוס: "האם אלוהים מוכן למנוע רוע אך לא מסוגל?
אז הוא לא כל יכול, האם הוא יכול אבל לא מוכן?
אז הוא רע, האם הוא לא יכול וגם לא מוכן?
אז הוא לא אלוהים, האם הוא כן יכול וכן מוכן?
לא ייתכן, כי יש רוע בעולם".
טיעון התכנון הלקוי - הטיעון מעיצוב לקוי מסיק שאם שאלוהים הוא יוצר כל יכול ומיטיב הוא לא היה יוצר צורות חיים, כולל בני אדם, כמפגינים עיצוב גרוע, על פי נקודת שיפוטנו.
לדוגמה, כמה פגמים באנטומיה האנושית עלולים לגרום למוות, במיוחד ללא טיפול רפואי מודרני:
קיומו של הלוע, המשמש הן לבליעה והן לנשימה, גורם כתוצאה מכך לעלייה דרסטית בסיכון לחנק.
התוצאה היא שבגבהים גבוהים, חסר חמצן יכול להתרחש אצל אנשים שלא הורגלו לגובה, מכיוון שאינם מגבירים במודע את קצב הנשימה שלהם.
התוספתן משמש במאמרים רבים כדוגמה לאיבר שאינו משרת מטרה ידועה.
דלקת התוספתן, זיהום של איבר זה, גורמת למוות בטוח ללא התערבות רפואית.
(אמנם משנת 2007 ואילך ישנם מחקרים המצביעים כי לתוספתן ישנה מטרה של שימור חיידקים מועילים במקרה זיהום).
טיעונים לוגיים מסיקים, בעיקר באמצעות סתירה פנימית, את אי קיומו של אלוהים כ"בורא":
לא נמצאו עדויות מדעיות לקיומו של אלוהים.
לכן, הקונצנזוס המדעי הוא כי קיים אלוהים אינו ידוע.
כמו שאיננו מעלים על דעתנו, שחוקר חלל יקבע כי בכוכב כלשהו חיים בוודאות חיזרים, מבלי שיספק לנו הוכחה מדעית לכך.
ולא נוכל להסתפק בטיעון שזו תחושה שלו.
כך עיקרי האמונה העוסקים בבריאה, בהשגחה, בשכר ובעונש ובעולם הבא, שיש להם יומרה מדעית־אונטולוגית.
מחייבים גם הוכחה מדעית מספקת.
המאמין הקובע שיש בורא לעולם ויש שכר ועונש, השגחה פרטית ואולי גם העולם הבא קיים, למעשה קובע שהתרחש אירוע ממשי ואמיתי, או רצף של אירועים ממשיים בטבע.
לפיו אנו, בני האדם, לא רק חווים זאת, אלא מצויים תחת מנגנון אמיתי של שכר ועונש בין בורא העולם לבינינו.
הקביעה שאלוהים משגיח עלינו באופן פרטי, גם היא בעלת אופי מדעי.
כך גם הקביעה שלעיתים הוא גומל לנו, בעולם הזה או בעולם הבא, ועושה כן על פי מפתח כלשהו שאינו ידוע לנו, שהרי נסתרות הן דרכי האל.
כל האמירות האלה הן בעלות יומרה מדעית המחייבת הוכחה, וזו לא קיימת בנמצא.
סטיבן הוקינג ולאונרד מלודינוב בספרם "תוכנית אב" העלו את הטענה שמכניקת הקוונטים ותורת היחסות יחד עוזרות לנו להבין כיצד יקומים היו יכולים להיווצר יש מאין.
הביולוג הבריטי ריצ'רד דוקינס בספרו יש אלוהים?, בסוף פרק 4, הנקרא "מדוע כמעט ודאי אין אלוהים", מסכם את טיעוניו לאי-קיומו של אלוהים: .
קנקן התה של ראסל הוא אנלוגיה אשר טבע לראשונה הפילוסוף הבריטי ברטראנד ראסל, ואשר נועדה להפריך את הטיעון שגורס כי במקרה של אמונה דתית, שאי אפשר להפריכה, נטל ההוכחה עובר אל הספקן ועליו להוכיח שהאמונה לא נכונה.
הטַענה נכתבה לראשונה במאמר "הֲיש אלוהים?", ששלח ראסל למגזין Illustrated ב-1952, אולם המגזין לא פרסם את המאמר.
הטיעון מהחיסכון (תוך שימוש בתערו של אוקאם) טוען כי מאחר שתיאוריות טבעיות (לא על טבעיות) מסבירות כראוי את התפתחות הדת והאמונה באלים, קיומם האמיתי של גורמים על טבעיים כאלה מיותר, וניתן לדחותו אלא אם כן אחרת הוכח כי נדרש להסביר את התופעה.
בעיה אחת שמציבה שאלת קיומו של אלוהים היא שאמונות מסורתיות בדרך כלל מייחסות לאל כוחות על-טבעיים שונים.
יצורים על-טבעיים עשויים להיות מסוגלים להסתיר ולחשוף את עצמם למטרותיהם שלהם, כמו בסיפורם של באוקיס ופילימון מהמיתולוגיה יוונית.
בנוסף, על פי מושגי האל, בחלק מהאמונות אלוהים אינו חלק מהסדר הטבעי, אלא היוצר האולטימטיבי של הטבע ושל החוקים המדעיים.
כך בפילוסופיה האריסטוטלית, אלוהים נתפס כחלק ממבנה ההסבר הדרוש לתמיכה במסקנות המדעיות, וכל הכוחות שיש לאלוהים, הם לכאורה חלק מהסדר הטבעי הנגזר ממקומו של אלוהים כמקור הטבע (גישה פילוסופית המכונה מונאולוגיה).
בפילוסופיה של המדע על פי קרל פופר, האמונה באל על טבעי היא מחוץ לתחום הטבעי של החקירה המדעית, מכיוון שכל ההשערות המדעיות חייבות להיות בעלות קריטריון ההפרכה בעולם הטבע.
תפישת "המגיסטריה הלא חופפת" שהציע סטיבן ג'יי גולד גורסת גם כי שאלת קיומו (או אי קיומו) של האל אינה רלוונטית למדע ומעבר לה.
מדענים פועלים לפי השיטה המדעית, שבתוכה יש לאמת תיאוריות על ידי ניסוי פיזי.
רוב התפיסות הבולטות של אלוהים מעידות במפורש או ביעילות על הוויה שלא ניתן לבחון את קיומה על ידי הוכחה או הפרכה.
לכן, שאלת קיומו של אלוהים נמצאת מחוץ לתחום המדע המודרני בהגדרתו.
הכנסייה הקתולית טוענת כי הידיעה על קיומו של אלוהים היא "האור הטבעי של התבונה האנושית".
פידאיסטים טוענים כי האמונה בקיומו של אלוהים אינה יכולה להיות מודגמת או מופרכת, אלא נשענת על אמונה בלבד.
פוזיטיביסטים לוגיים דוגמת רודולף קרנפ ואלפרד ג'ולס אייר ראו בכל דיון על אלים כשטות מילולית.
מבחינת הפוזיטיביסטים הלוגיים וחסידיהן של אסכולות דומות, אמירות אודות חוויות דתיות לא יכולות להיות בעלות ערך אמת, והן נחשבות חסרות משמעות, מכיוון שאמירות כאלה אינן כוללות אמות מידה ברורות.
כפי שניסח זאת הביולוג הנוצרי סקוט סי טוד: טענה זו מגבילה את תחום המדע לנצפה אמפירית.
ומגבילה את נחלת האל ללא ניתן להוכחה.
יחד עם זאת, הרמב"ן טוען שהטבע בעצמו שווה לעל טבעי, כי אלוהים מוגדר ככזה שיכול לעשות את שניהם, מכאן שבעצם הטבע והפיזיקה עצמה הם גם כן סוג של "נס", רק שאלוהים החליט שהם יהיו הנורמה של המציאות, ועל כן הגדרת שלילת אלוהים על ידי ייחוסו לעל-טבעיות לא רלוונטית.
הפיזיקאי ג'ון פולקינגהורן מציע כי האנלוגיה הקרובה ביותר לקיומו של אלוהים בפיזיקה היא רעיונות מכניקת הקוונטים, שהם לכאורה פרדוקסלים אך הגיוניים לנתונים שונים מאוד.
אלווין פלנטינגה משווה את שאלת קיומו של אלוהים לשאלת קיומם של "מוחות אחרים", וטוען כי את שניהם לא ניתן "להוכיח" כנגד ספקן נחוש.
פילוסופים, דוגמת לודוויג ויטגנשטיין, בעלי תפיסה הנחשבת אנטי-ריאליסטית, מתנגדים לטיעונים פילוסופיים הקשורים לקיומו של האל.
למשל, צ'ארלס טיילור טוען שהאמיתי הוא מה שלא ייעלם.
אם איננו יכולים להפחית את הדיבורים על אלוהים לכל דבר אחר, או להחליפו או להוכיח שהוא כוזב, אז אולי אלוהים אמיתי כמו כל דבר אחר.
בספרו "מסה על עקרונות דעת האדם", משנת 1710 ג'ורג' ברקלי טען ש"מחשבה עירומה" אינה יכולה להתקיים, וכי תפיסה היא מחשבה; לכן ניתן להוכיח שרק תודעה קיימת, שכן כל השאר הוא רק רעיון המועבר על ידי תפיסה.
מכאן ברקלי טען כי היקום מבוסס על התבוננות ואינו אובייקטיבי.
עם זאת, הוא ציין כי היקום כולל "רעיונות" שאינם מורגשים עבור בני האדם, וכי על כן, חייב להתקיים ישות-על יוֹדֵעַת הַכֹּל, אשר תופסת דברים כאלו.
ברקלי הביא טיעון זה כהוכחה לקיומו של האל הנוצרי.
לואיס, בספרו "נצרות גרידא" ובמקומות אחרים, העלה את ה"טיעון מרצון".
הוא הציג שלכל הרצונות הטבעיים יש חפץ טבעי.
אחד צמא, ויש מים להרוות את הצמא הזה; אחד רעב, ויש אוכל שישביע את הרעב הזה.
לאחר מכן טען כי הרצון האנושי לצדק מושלם, לשלום מושלם, לאושר מושלם ולערכים לא מוחשיים אחרים מרמז מאוד על קיומם של דברים אלו, אם כי הם נראים בלתי ניתנים להשגה בעולם הזה.
הוא הוסיף כי הרצונות הבלתי ניתנים לסיפוק של חיים אלו מרמזים מאוד על כך שאנו מיועדים לחיים אחרים, בהכרח נשלטים על ידי אלוהים שיוכל לספק את החומרים הלא מוחשיים הרצויים.
קיום האמת המוחלטת הוא יסוד מרכזי בתורת ההכרה בודנטה, אסכולה בפילוסופיה ההודית, אשר עוסקת בטבע המציאות.
בתפיסת ה"אצ'ינטיה בהדה-אבהדה" בתרגום מסנסקריט "הבדל-אי-הבדל בלתי-נתפש".
היחס הבו-זמני של הבדל ואחדות בין העולם לאלוהים אינו נתפש על ידי השכל, אך ניתן לחוותו במהלך ההתמסרות לאלוהים (בהאקטי).
בקרב מאמיני דתות שונות מקובל לראות כפירה באל (אפיקורסות) אמצעי פסיכולוגי שנועד להתיר לכופר לפרוק מעליו את המחויבות למוסר ולנהוג בנהנתנות.
מאידך, מספר חוקרים הציעו הסברים פסיכולוגיים או סוציולוגיים לאמונה בקיומו של אלוהים.
חלק נרחב מענפים בעולם הפסיכולוגיה והפילוסופיה כדוגמת ויקטור פרנקל מתבססים על ההנחה שהאדם סובב סביב משמעות "שאלות הקיום" ("האדם מחפש משמעות").
רוב בני האדם שואלים לעיתים קרובות שאלות קיומיות כמו "מדוע אנחנו כאן?" ו"האם לחיים יש מטרה?".
מספר פסיכולוגים העלו השערה כי אמונות דתיות עשויות לגייס מנגנונים קוגניטיביים על מנת לענות על שאלות אלו.
כך לדוגמה, קל מאוד לשכנע אנשים שהעולם הבא קיים, פשוט כי הם מאוד רוצים שזה יהיה נכון.
ויליאם ג'יימס הדגיש את המאבק הדתי הפנימי בין מלנכוליה לאושר, והצביע על טראנס כמנגנון קוגניטיבי.
זיגמונד פרויד הדגיש הפחד והכאב, את הצורך בדמות הורית חזקה, את האופי האובססיבי של הטקס הדתי ואת המצב המהפנט שקהילה יכולה לגרום לעצמה, כגורמים תורמים לפסיכולוגיה של הדת.
הפסיכולוג האבולוציוני פסקל בויר, בספרו "הדת מוסברת" (Religion Explained), המבוסס בין השאר על עבודתו בשטח האנתרופולוגי, מתייחסת לאמונה באלוהים כתוצאה של נטייתו של המוח האנושי לגילוי סוכנות.
בויאר מציע שבגלל לחצים אבולוציוניים, בני האדם נוטים לשייך אירועים לגורם או כוח מתווך, גם במקרה שאין הוא קיים.
לדעתו של בויר, האמונה בישויות על טבעיות מתפשטת ומתקבעת תרבותית מפני שהם מתקבעים בזיכרון הקולקטיבי.
הפסיכולוגיה האבולוציונית, רואה בדת כתוצר לוואי של התפתחות המוח והיכולות הקוגניטיביות הגבוהות שלו, שלא קיימות אצל בעל חיים אחר.
האמונה דתית "מתלבשת" על אותן נטיות שכבר קיימות במוח למטרות אחרות.
למשל, לבני אדם יש נטייה טבעית להתייחס ולזכור אירועים לא צפויים ויוצאי דופן, אבל לא מוזרים בצורה קיצונית.
מחשבות על אלוהים או על כוחות על טבעיים אחרים מתאימים היטב להגדרה הזו.
הם פועלים בניגוד להיגיון בצורה מינימלית, מוזרים מספיק כדי למשוך את תשומת ליבנו, אבל לא מוזרים מדי כך שנדחה אותם על הסף.
האנתרופולוג סקוט אטראן, בספרו "In Gods We Trust: The Evolutionary Landscape of Religion" מביא טענות דומות ומוסיף את ההיבטים החברתיים של אמונה משותפת.
קיונגי (בהנגול: 경기도; בהנג'ה 京畿道; מילולית: "האזור שמקיף את הבירה") הוא המחוז המאוכלס ביותר בקוריאה הדרומית.
המחוז שוכן בצפון-מערב המדינה והוא מקיף את עיר הבירה סיאול מצפון, מדרום וממזרח, שטחו 10,170 קמ"ר, אוכלוסייתו מנתה כ-13.5 מיליון תושבים ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 ובירתו היא העיר סוואן.
בשנת 1946 סיאול חדלה להיות חלק אינטגרלי ממחוז קיונגי.
בשנת 1981 גם העיר אינצ'ון חדלה להיות חלק אינטגרלי ממחוז קיונגי.
אזור המטרופולין שכולל את קיונגי, סיאול ואינצ'ון כולל כ-27.3 מיליון תושבים.
זהו המטרופולין הגדול ביותר באסיה אחרי טוקיו, והשביעי בגודל אוכלוסייתו בעולם.
קיונסואה (שם מדעי: Cyonasua; מילולית: "כלב חוטמן") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הראקוניים אשר התקיים באמריקה הדרומית של המיוקן עד הפליסטוקן לפני 7.3 מיליון שנה עד לפני 900,000 שנה מימינו.
המאובנים של סוג זה התגלו בתצורות רבות לאורך ארגנטינה, בוליביה, אורוגוואי וונצואלה והוא נחשב לאחד מראשוני הטורפים אשר חצו את הגשר היבשתי של מצר פנמה לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה.
הוא הגיע מוקדם בהרבה ממיני טורפים עוקבים כמו הגריזון ושועל דרום-אמריקני (שהגיעו לפני 2.7 מיליון שנה בקירוב), כך שסוברים שאבותיו היגרו דרומה מאמריקה הצפונית לעבר אמריקה המרכזית ודילגו בין האיים השונים עד שחצו את מצר פנמה לאמריקה הדרומית, בה התפשטו בהדרגה.
הוא היה אחד מהמצליחים שבטורפים שהתפשטו באמריקה הדרומית, אשר הייתה מלאה בגומחות של טורפים גדולים כמו הספרסודונטים, הטרטורניסים והפורוסרקוסיים, אשר מילאו את הגומחות של טורפי-העל ביבשת עד הגעתם של יונקים טורפים גדולי ממדים כמו דוביים, זאבי בלהות והסמילודון, כשהיו גם אופוסומיים טורפים ילידים.
עם זאת הקיונסואה היה אוכל כל שחי בין העצים הגבוהים, דבר שעזר לו להימלט מטורפים ולהתחרות על מזון אחר עם קופים או מכרסמים בהצלחה.
למעשה הוא היה יותר קרניבור מאשר קרוביו החיים למעט הסוג בסריסקוס.
יונק זה דמה במראהו לחוטמן או לראקון אך היה בעל גפיים עבות יותר והגיע לגודל של כלב בינוני, במשקל 15 עד 25 ק"ג, גדול בהרבה ממרבית הראקוניים ועדיין קטן מקרובו שחי בהמשך המיוקן - הצ'מפלמלניה.
הוא גם ידע כנראה לחפור, כפי שאולי התגלה ממספר עקבות של טפריו, אם כי אולי השתייכו לארמדילאים.
קיונטה דארנל ג'ורג' הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע, בקבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
ג'ורג' נולד וגדל בלואיסוויל, טקסס, ושיחק בתיכונים מקומיים, אביו הוא כדורסלן העבר ג'ייסון סיגרס ששיחק שנים רבות בליגות הכדורסל בישראל.
בעונתו הראשונה בתיכון העמיד ממוצעים של 21 נקודות, 4 ריבאונדים ו-1.9 חטיפות למשחק.
בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 23.9 נקודות, 5.1 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בעונתו השלישית עבר לתיכון מקומי אחר והעמיד בו ממוצעים של 24.8 נקודות למשחק, ובעונתו האחרונה בתיכונים בחר לעבור ל-IMG Academy שבפלורידה.
באוגוסט 2021 ייצג את נבחרת ארצות הברית בגביע העולם עד גיל 18 בכדורסל 3x3 בטורניר שנערך בהונגריה, הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב ונבחר ל-MVP של הטורניר.
לאחר שסיים תיכון, קיבל ג'ורג' הצעות ממספר אוניברסיטאות, אך בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ביילור.
בעונת 2022/2023 העמיד ממוצעים של 15.3 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים ב-28.6 דקות למשחק, וב-11 בינואר 2023 קלע שיא קריירה של 32 נקודות בניצחון קבוצתו 83–78 על מערב וירג'יניה.
קִיזַ֫אן א-נַּגַּ֫'אר הוא כפר פלסטיני בנפת ח'אן יונס, הנמצא בדרך סלאח א-דין, בין ח'אן יונס לרפיח.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, ב־4 באוקטובר 2003 ביצע הג'יהאד האסלאמי פיגוע התאבדות במסעדת מקסים בחיפה בו נרצחו 21 בני אדם.
בעקבות הפיגועים, שיטח צה"ל כ-200 דונם מהשטחים החקלאיים של הכפר, הרס באר השקיה, פגע בתשתיות המים של הכפר, הרס דרכי עפר בכפר ואטם את דרכי הגישה לכפר באמצעות תלוליות עפר.
אספקת המים נותקה ל-30% מהאוכלוסייה.
במהלך מלחמת חרבות הברזל, היא עברה לשליטתו של כוח הלחימה בטרור (CSF), קבוצה חמושה נגד חמאס בראשותו של חוסאם אל-אסטל.
קיזי אדג'ל הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בתפקידו כדארסי אולסון בסדרת הטלוויזיה "עוצר נשימה" המשודרת בנטפליקס.
אדג'ל נולד ב-15 באוגוסט 2002 בוונדסוורת', דרום לונדון, אנגליה.
הוא למד בבית ספר אורלינס פארק ולמד פסיכולוגיה לפני שנכנס לתחום המשחק.
אדג'ל ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה כדארסי אולסון, בסדרת הנעורים של נטפליקס, "עוצר נשימה" (2022–הווה), עיבוד לקומיקס מאת אליס אוזמן.
דמותו של אדג'ל, דארסי, היא לסבית שמקיימת מערכת יחסים עם חברתה הטובה ביותר, טארה ג'ונס (קורינה בראון).
אדג'ל הופיע עם שאר השחקנים הראשיים של "עוצר נשימה", על השער של מגזין Attitude..
אדג'ל מזוהה כא-בינארי והשתמש אך ורק בכינויי הם.
+שנהפרויקטתפקידהערות2022–2024"עוצר נשימה"דארסי אולסון21 פרקים2026עוצר נשימהדארסי אולסוןסרט של נטפליקס
קיון טייריס אליס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת סקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
בין השנים 2018–2020 למד במכללת פלורידה סאות'ווסטרן, ובשנתיים הבאות למד באוניברסיטת אלבמה.
בעונתו האחרונה בליגת המכללות, 2021/2022, העמיד ממוצעים של 12.1 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
אליס לא נבחר בדראפט ה-NBA 2022, אולם חתם אחרי הדראפט על "חוזה דו-כיווני" בסקרמנטו קינגס.
בפברואר 2024, לאחר כעונה וחצי בסקרמנטו, הומר חוזהו לחוזה NBA סטנדרטי.
לקראת סיום עונת תפס את מקומו של קווין הרטר הפצוע בחמישייה הפותחת של הקינגס.
קיטו (בספרדית: Quito), רשמית סן פרנסיסקו דה קיטו (בספרדית: San Francisco de Quito), היא בירת אקוודור.
העיר ממוקמת בצפון-מרכז המדינה, על אגן הניקוז של נהר הגואייאבמבה, ועל גדותיו המזרחיות של הר הפיצ'ינצ'ה, הר געש כבוי בהרי האנדים.
נכון לשנת 2005, בעיר מתגוררים כ-1,504,991 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במדינה מבחינת אוכלוסייה, לאחר גואיאקיל.
העיר היא מושב המחוז המטרופוליטני של קיטו, הידוע גם כקנטון קיטו, בו מתגוררים כ-1,842,201 תושבים.
כמו כן, העיר היא גם בירתה של פרובינציית פיצ'ינצ'ה.
מאז 2008, קיטו היא גם מושבו של מטה איחוד אומות דרום אמריקה.
שורשיה של העיר מתוארכים לאלף הראשון, כששבט הקיטוּ התיישב באזור, והפכהּ למרכז מסחרי.
על פי ספרו של חואן דה ולאסקו משנת 1767, "היסטוריה של ממלכת קיטו", שטחו של שבט הקיטו נכבש על ידי שבט הקראס, שהקים את ממלכת קיטו בסביבות שנת 980 לספירה.
בשנת 1426 האינקה כבשו את ממלכת קיטו.
ב-1533, רומינהוי, גנרל מלחמה משבט האינקה, שרף את העיר כדי למנוע מהספרדים לכובשה, ובכך הרס כל זכר לתקופה הפרהיסטורית בעיר.
התנגדות המקומיים לכיבוש הספרדי נמשכה עד שנת 1534. פרנסיסקו פיסארו הקים את העיר ב-15 באוגוסט אותה השנה.
ב-6 בדצמבר 1534, לעיר הגיעו כ-204 מתיישבים בהנהגתו של סבסטיאן דה בנאלקאסר, שהוציא להורג את רומינהוי, ובכך סיים את ההתנגדות המקומית.
ב-14 במרץ 1541, הוכרזה קיטו כעיר, וב-14 בפברואר 1556 ניתן לה התואר "סן פרנסיסקו דה קיטו, עיר אצילית ונאמנה עד מאוד" (Muy Noble y Muy Leal Ciudad de San Francisco de Quito).
ב-1563, קיטו הפכה למושב הנהלת מחוז ספיין, וחלק ממלכות המשנה של פרו, שבירתה הייתה לימה.
מיד לאחר הקמתה, החלו הספרדים להביא אליה את הנצרות הקתולית, בהקמת כנסייה ראשונה (אל בלן), שהוקמה עוד לפני שהוכרזה כעיר.
בינואר 1535, מנזר סן פרנסיסקו הוקם בעיר, הראשון מבין 20 כנסיות ומנזרים שהוקמו בה במהלך התקופה הקולוניאלית.
הספרדים הטיפו נמרצות לנצרות בקרב התושבים, אך גם השתמשו בהם כעבדים לצורכי בנייה, בייחוד בתחילת התקופה הקולוניאלית.
בישופות קיטו הוקמה ב-1545, ושודרגה לארכיבישופות קיטו בשנת 1849.
ב-1809, לאחר כמעט 300 שנות שלטון ספרדי, בקיטו התגוררו כ-10,000 תושבים.
ב-10 באוגוסט 1809, תנועת עצמאות קמה בקיטו, ששאפה לעצמאות פוליטית מספרד.
הם תכננו תוכנית לממשלה בהנהגתו של חואן פיו מונטופר, שבה יישבו עוד מספר פעילים ציבוריים בולטים.
אך תנועה התחלתית זו נפלה סופית ב-2 באוגוסט 1810, כשכוחות ספרדים מלימה הגיעו לעיר, והרגו את מנהיגי ההתקוממות יחד עם עוד 200 מתושבי העיר.
סדרת מאבקים הסתכמו ב-24 במאי 1822, כשסימון בוליבר הוביל את כוחותיו לקרב פיצ'ינצ'ה.
ניצחונם זה סימן את עצמאות קיטו והשטחים שמסביבה.
ימים אחדים לאחר קרב פיצ'ינצ'ה, מנהיגי העיר הכריזו על עצמאותם והתירו לרפובליקת קולומביה הגדולה לספח את העיר לשטחה.
כשהתפרקה קולומביה הגדולה בשנת 1830, קיטו הפכה לבירת הרפובליקה החדשה של אקוודור.
בשנת 1833 חברי אגודת התושבים החופשיים של קיטו נרצחו על ידי הממשלה, לאחר שקשרו קשר נגדם, וב-6 במרץ 1845, החלה המהפכה המרסיסטית.
מאוחר יותר, ב-1875 נשיא המדינה גבריאל גרסיה מורנו נרצח בקיטו.
שנתיים לאחר מכן, ב-1877, הארכיבישוף חוסה איגנסיו צ'קה אי ברבה הורעל ומת.
ב-1882, מרד קם נגד שלטונו של הדיקטטור איגנסיו דה ויינטמייה.
ב-9 ביולי 1883, המפקד הליברלי אלוי אלפארו לקח חלק בקרב גואיאקיל, ומאוחר יותר, לאחר מאבק נוסף, הפך לנשיא אקוודור ב-4 בספטמבר 1895. לאחר סיום כהונתו השנייה ב-1911, הוא עבר לאירופה.
לאחר חזרתו לאקוודור ב-1912, וניסיונו המחודש לעלות לשלטון, הוא נאסר ונרצח על ידי המון שפרץ לכלא.
גופתו הובלה ברחובות קיטו עד לפארק העירוני, בו הוא הועלה למוקד.
ב-1932, פרצה מלחמת ארבעת הימים, מלחמת אזרחים שפרצה בעקבות עלייתו של נפטלי בוניפס לשלטון, לו היה פספורט פרואני.
עובדי מפעל טקסטיל חשוב בעיר יצאו לשביתה בשנת 1934, ואי שקט תעשייתי דומה שורר בעיר עד היום.
ב-12 בפברואר 1949 משדר רדיו ריאליסטי של הנובלה "מלחמת העולמות" גרם לבהלה בעיר ולמותם של שישה אנשים שמתו בשרפות שנוצרו על ידי ההמון.
בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הייתה קיטו מוקד להפגנות רבות שהובילו להתפטרותם של הנשיאים אבדלה בוקראם (1997), ג'מיל מחואד (2000), ולוסיו גוטיירס (2005).
המרכז ההיסטורי בעיר קיטו הוכרז בשנת 1978 כאתר המורשת העולמית הראשון בדרום אמריקה.
על אף רעידת אדמה שפקדה את העיר בשנת 1917, היא משומרת היטב.
בית הספר לאמנות של קיטו הוא מיזוג של אמנויות ספרדיות, איטלקיות, מוריות, פלמיות ואקוודוריות.
בעיר העתיקה ממוקמים כיכרות רבים, שהחשובה שבהם היא כיכר העצמאות או כיכר פלאזה גראנדה, שמסביבה ממוקמים הקתדרלה המטרופוליטנית, הארמון הנשיאותי ומשכנו של נשיא אקוודור, הנקרא גם "ארמון קרונדלט", מלון פלאזה גראנדה ובית העירייה.
בעיר כנסיות בארוק ומנייריזם; בהן כנסיית פרנציסקוס הקדוש, שהיא המבנה הקולוניאלי הגדול ביותר שבנו הספרדים בדרום אמריקה, כנסיית אל סגרריו, כנסיית סנטו דומינגו, וכנסיית ישועים הנקראת "לה קומפניה", שנבנתה על פי המודל של כנסיית הג'זו שברומא.
ממוקמים בה גם מוזיאונים, שרבים מהם מוקדשים לאמנות הקולוניאלית.
הידועים ביותר הם מוזיאון העיר - מוזאו דה לה סיודאד, המרכז התרבותי המטרופוליטני ומוזיאון המזרח של סנטו פרנציסקוס.
בצפון-מזרח העיר ממוקמת בזיליקת דל ווטו נאסיונל המרשימה שנבנתה בחלקים.
בנייתה החלה בסוף המאה ה-19 והושלמה בשנת 1988.
צפונה של העיר קיטו מכילה את אזור העסקים העיקרי בעיר ומבנים רבים.
בה גם ממוקם שדה התעופה הבינלאומי של העיר ואתרי תיירות רבים.
בקיטו הצפונית ממוקם גם פלאזה דה טורוס דה קיטו, זירת השוורים היחידה בקיטו המשתמשת ללוחמת שוורים.
האצטדיון נבנה בשנת 1960, והוא מכיל כ-15,000 מקומות ישיבה.
במוזיאון דל בנקו סנטרל מוצגות תערוכות של האמנות, ההיסטוריה והתרבות האקוודורית.
בקומת הקרקע מוצג אוסף מקיף של כלי חרס, פסלים, זהב, אבנים וחפצי אדם אחרים מהתקופה הפרה-קולוניאלית.
המוצג המרשים ביותר בתערוכה היא מסכת שמש מתקופת תרבות הלה טוליטה.
הקומה השנייה מוקדשת לאמנות, ציורים, ופסלים מן התקופה הקולוניאלית.
הקומה השלישית מוקדשת בעיקרה לאמנות אקוודורית עכשווית.
בנוסף לכך בעיר נפתח לאחרונה מוזיאון המוקדש לצייר אוסוואלדו גוואיאסמין.
בעיר קיטו ארבעה פארקים עיקריים; פארק מטרופוליטנו גואנגוילטגואה, שגודלו 5.5 קמ"ר, והוא הפארק האורבני הגדול ביותר בדרום אמריקה, הממוקם בצפון העיר.
פארק לה קרולינה, שגודלו 670,000 מ"ר הממוקם במרכז העיר.
פארק אל אג'ידו הממוקם בין העיר העתיקה לעיר החדשה.
ופארק לה אלמנדה, בו ממוקמים מצפה הכוכבים העתיק ביותר בדרום אמריקה, ומצבה לזכרו של סימון בוליבאר.
אל פנסייו היא גבעה הממוקמת במרכז העיר בגובה 3,016 מטרים מעל לפני הים.
מצבה לזכר מרים הבתולה ממוקמת בקצה הגבעה.
את הפסל בנה ברנרדו דה לגרדה, והוא נקרא בתקופה הספרדית "הבתולה של קיטו".
ב-1976, האמן הספרדי אגוסטין דה לה הרמן מונה על ידי המסדר האובלטי לבנות פסל בגובה 41 מטרים בדמותם של המדונה והילד, שיוצב בפסגתה של הגבעה.
הפסל נבנה מ-7,000 חתיכות אלומיניום, ונחנך ב-28 במרץ, אותה השנה על ידי הארכיבישוף ה-11 של העיר, פאבלו קרדינל מונוז וגה.
קיטו היא הרמה הצפונית ביותר באקוודור, על אגנו של נהר הגואייאבמבה.
הרי הגעש ברכס המרכזי, מזרחית לקיטו, הם קוטופקשי, סינצ'ולגואה, אנטיסנה וקיאמב.
ההרים שברכס המערבי הם איליניזה, אטקזו, פיצ'ינצ'ה ופולולהואה.
קיאמב, הממוקם צפונית-מזרחית לקיטו, לא התפרץ מאז שנת 1786, והוא ההר היחיד בעולם הממוקם בדיוק על קו המשווה (קו המשווה עובר על אגפו הדרומי).
כמו כן, ההר מכוסה באופן קבוע בשלג וקרחונים.
קיטו היא הבירה היחידה בעולם הממוקמת סמוך להר געש פעיל.
בהר הגעש פיצ'ינצ'ה, הממוקם כ-21 קילומטרים מערבית לעיר, יש פעילות מתמשכת, והוא נמצא תחת ניטור קבוע.
ההתפרצות הגדולה ביותר של ההר התרחשה בשנת 1660, כש-25 סנטימטרים של עפר כיסו את פני העיר.
התפרצותו האחרונה של ההר ארעה ב-5 בנובמבר 1999, כשכמויות גדולות של אפר הושלחו אל עבר העיר.
על אף שלא הרסה את העיר, ההתפרצות גרמה להפרעות בפעילותה, ובין היתר סגירת נמל התעופה הבינלאומי שבעיר.
פעילויות של הרי געש אחרים בסביבה גם עלולים להשפיע על העיר.
בנובמבר 2002, לאחר התפרצותו של הר הגעש רוונטדור, נשטפה העיר בגל עפר שכיסה אותה למשך מספר ימים.
כמויות העפר שהצטברו מהתפרצות זו היו גדולות אף מאלו ששטפו את העיר עם התפרצותו של פיצ'ינצ'ה ב-1999.
העיר היא גם מוקד לרעידות אדמה.
רעידת האדמה החזקה ביותר שהכתה בקיטו התרחשה בשנת 1797, וכתוצאה ממנה נהרגו כ-40,000 תושבים.
הפעילות הסייסמית החזקה ביותר שהתרחשה בזמן האחרון באזור הייתה בשנת 1987, בעוצמה של 7 בסולם ריכטר.
מוקד הרעש היה כ-80 קילומטרים צפונית לעיר.
כתוצאה ממנה נהרגו בערך 1,000 איש, אך קיטו עצמה סבלה נזק קטן בלבד.
ב-16 באוקטובר 2006, בעיר הורגשה רעידה בעוצמה של 4.1 בסולם ריכטר, אך שום נזק חמור לא נגרם לעיר.
בפיזיקה, קִיטוּב הוא תכונה המאפיינת גל רוחבי במרחב תלת-ממדי.
גל הוא הפרעה מחזורית המתפשטת במרחב, כך שערכיה נשמרים בנקודות שנעות בכיוון כלשהו במהירות קבועה.
למשל, גל במיתר הוא תנודה של המיתר המתקדמת לאורך המיתר, ואילו קיטוב הגל הוא הכיוון שבו מתנודד המיתר.
כיוון זה בדרך כלל מאונך לכיוון ההתקדמות של הגל.
לעין האנושית רגישות נמוכה ביותר לתכונה זו, ולכן היא אינה אינטואיטיבית, והתגלתה רק במאה ה-17.
אם הפונקציה היא שדה סקלרי כמו פוטנציאל חשמלי או פונקציית גל, הכיוון היחיד הדרוש לתיאור הגל הוא כיוון ההתפשטות (כיוון וקטור הגל).
אולם רוב הגלים המוכרים לנו, כמו גלי אור, גלי קול וגלים במיתר, הם גלים של גודל בעל כיוון.
למשל, גל אלקטרומגנטי כמו אור הוא גל של שדה חשמלי, שהוא גודל וקטורי.
גלי קול וגלים במיתר הם גלים של וקטור ההעתק של חלקיקי התווך.
במקרים כאלה, שבהם הגל הוא של וקטור, כיוון הווקטור נקרא קיטוב הגל והוא נדרש על מנת לתאר את הגל באופן מלא, בנוסף לכיוון התפשטות הגל.
גלים שבהם כיוון התנודות הוא ככיוון התפשטות הגל נקראים גלי אורך.
לדוגמה, גלי קול באוויר הם תנודות של חלקיקי הגז בכיוון התקדמות הגל.
גלים שבהם התנודות הן במישור המאונך לכיוון התקדמות הגל נקראים גלי רוחב, והכיוון על פני המישור הוא קיטוב הגל.
למשל, גל אלקטרומגנטי בריק מורכב מתנודות של שדה חשמלי ושדה מגנטי במאונך אליו, ושניהם מאונכים לווקטור הגל.
קיטוב הגל נקבע על ידי כיוון השדה החשמלי, והוא יכול להשתנות עם הזמן.
קיימת גם קרינה אלקטרומגנטית שאינה רוחבית; בתוך מוביל גלים, למשל, ייתכן שדה חשמלי או מגנטי עם רכיב מקביל לכוון ההתקדמות.
אור מקוטב הוא גל אלקטרומגנטי בעל קיטוב מוגדר; זאת בניגוד לאור שאינו מקוטב, כמו אור השמש או אור הנפלט מנורת להט, המורכב מאוסף של גלים בעלי כיווני קיטובים שונים כך שכיוון השדה השקול משתנה באופן אקראי.
באיור הבא מתוארים גלים מישוריים בשלושה סוגי קיטוב, כולם מתקדמים בקו ישר לאורך הציר האנכי.
השדה החשמלי מסומן בצבע שחור, וההיטלים שלו בכחול ואדום.
כיוון השדה החשמלי בגל הימני אינו משתנה בזמן, וקיטובו נקרא קיטוב קווי (ליניארי).
קיטוב הגל האמצעי נקרא קיטוב מעגלי משום שכיוון השדה החשמלי משתנה בצורה מעגלית אך עוצמתו קבועה, כך שההיטל של קצה הווקטור על חזית הגל הוא מעגל.
ניתן לתאר גל כזה כסכום של שני גלים בעלי אותה משרעת, מקוטבים קווית בכיוונים מאונכים ובעלי הפרש מופע של 90 מעלות.
אם הרכיב האנכי מקדים את הרכיב האופקי, הקיטוב משתנה עם כיוון השעון כאשר מסתכלים בכיוון המקור (נגד כיוון התקדמות הגל) והוא נקרא קיטוב מעגלי ימני, ואם הוא משתנה נגד כיוון השעון הוא נקרא קיטוב מעגלי שמאלי.
באיור השמאלי השדה החשמלי משנה את גודלו בנוסף לכיוונו, והקיטוב נקרא אליפטי.
זהו המקרה הכללי ביותר של גל מקוטב.
קיטוב קווי (ליניארי) קיטוב מעגלי קיטוב אליפטי
המשוואה המתארת גל מישורי היא:
זהו גל אלקטרומגנטי שמתקדם בכיוון ציר .
הוא וקטור השדה החשמלי בזמן בנקודה (,,).
הוא מאונך לכיוון התקדמות הגל ובמקרה הכללי יש לו רכיב בציר ורכיב בציר .
הוא מספר הגל, התדירות הזוויתית ו- הפרש המופע בין שני הרכיבים.
עבור ערך קבוע, וקטור זה הוא תיאור פרמטרי של עקומה במישור xy.
בהתאם לערכים שונים של עקומה זו יכולה להיות קו, מעגל או - במקרה הכללי - אליפסה.
במקרה של קיטוב קווי אין הפרש מופע ().
בקיטוב מעגלי הפרש המופע הוא 90 מעלות () והמשרעת שווה בשני הצירים ().
פגיעה של גל בקיטוב רוחבי ליניארי במשטח
כדי לתאר באופן פיזיקלי תופעות הנובעות מפגיעת הגל במשטח, כגון החזרה והעברה, מגדירים את מישור הפגיעה, שהוא המישור הנוצר מהרכבת כוון התנועה של הגל והניצב למשטח.
גלים מקוטבים רוחבית מחולקים לקיטובי s או p: קיטוב s מאונך למישור הפגיעה וקיטוב p מקביל לו.
באיורים מוצגים קיטובי s ו-p: גל (השדה החשמלי מסומן בקו אדום) המתקדם לכוון המשטח (כוון ההתקדמות מסומן בחץ אדום), מישור הפגיעה הוא המישור הדק האופקי, והמשטח בו הגל פוגע הוא המשטח האנכי העבה.
בטבע ניתן למצוא דוגמאות הן לאור מקוטב והן לאור לא מקוטב.
אור השמיים, למשל, הוא דוגמה לשני המקרים, שכן אור זה הוא מקוטב כשצופים בשמיים בכיוון מרוחק ביותר מכיוון השמש, אך הוא אינו מקוטב כשמסתכלים בזוויות הקרובות לשמש.
כדי "לראות" את הקיטוב של האור צריך בדרך כלל להשתמש במקטב, אם כי לאחר אימון מתאים יש אנשים שמסוגלים, בנסיבות מסוימות, להבחין בקיטוב בצורה של גוונים עדינים מאוד של כחול וצהוב במרכז שדה הראייה.
תופעה זו נקראת המברשת של היידינגר.
מין אחד מסדרת טרפידים הוא היצור היחיד הידוע שרואה ומשתמש לתקשורת דרך ראייה של אור מקוטב מעגלית.
בעלי חיים שונים רואים אור מקוטב.
מְקַטֵּב הוא רכיב אופטי ההופך אור למקוטב.
בדרך כלל יצירת קיטוב ליניארי נעשית על ידי רכיב אחד - מקטב ליניארי ואילו קיטוב מעגלי נוצר על ידי העברת אור מקוטב ליניארית דרך חומר בעל שבירה כפולה.
ישנן מספר דרכים לייצר מקטבים, הנפוצה ביותר נקראת מקטב פולארויד.
מקטב זה עשוי מפיסת פלסטיק המעבירה אור רק בקיטוב שכיוונו ניצב לכיוון שרשראות הפולימרים בפלסטיק.
שיטה אחרת לקיטוב האור היא באמצעות החזרה מחומר מבודד בזווית ברוסטר, אשר חוסמת לחלוטין את כיוון הקיטוב המקביל למישור הפגיעה.
כמו כן, ניתן לקטב אור באמצעות פיזור (למשל אור השמיים) ובאמצעות התקנים המבוססים על גבישי שבירה כפולה.
כאשר אור עובר דרך מקטב, האור הופך להיות מקוטב בכיוון הנקבע על פי המקטב.
כאשר האור הפוגע במקטב אידיאלי הוא מקוטב ליניארית מלכתחילה, עצמת האור נקבעת על פי הזווית בין כיוון הקיטוב של האור הנכנס ובין כיוון המקטב, על פי חוק מאלוס:
כאשר הוא עצמת האור ההתחלתית ו- היא הזווית בין מישור הקיטוב המקורי של האור לכיוון המקטב.
ניתן להבין כי כאשר מניחים שני מקטבים ניצבים זה לזה, עוצמת האור שתעבור דרך שניהם תהיה אפס.
באופן מפתיע, אם נכניס ביניהם מקטב שלישי בזווית שונה, יעבור אור, וניתן לחשב את עוצמתו על ידי הפעלת חוק מאלוס פעמיים.
קיטה רותמית (שם מדעי: Tolpis virgata) היא צמח עשבוני דו שנתי ממשפחת המורכבים.
מצוי ברוב אזורי ארץ ישראל.
מגיע עד לגובה של כמטר.
בעל גבעולים ארוכים ועלים מעטים.
הפריחה צהובה בחודשים אפריל עד אוקטובר.
קיזיקוס הייתה עיר יוונית עתיקה במיסיה שבאסיה הקטנה, לחוף ים מרמרה, בחצי האי קאפו דאג (בעת העתיקה היה חצי האי בעצם אי – וחובר בסוללה מלאכותית אל היבשה).
כיום מהווים שרידי העיר אתר מוגן.
ככל הנראה העיר נוסדה על ידי פלאסגיאנים מתסליה.
על פי המסורת – העיר נוסדה על ידי הארגונאוטים.
מתיישבים רבים באו לעיר בשנת 756 לפנה"ס ממילטוס, אולם העיר גדלה לאחר מלחמות הפלופונסוס עם שקיעתה של אתונה ועלייתה של מילטוס.
במהלך מלחמות הפלופנוסיות (431–404 לפנה"ס) עברה העיר חליפות בין אתונה לספרטה.
לאחר שלום אנטאלקידאס (387 לפנה"ס) עברה העיר לשלטון האימפריה הפרסית, ונותרה בשליטה פרסית עד כיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 334 לפנה"ס.
בשל מיקומה של העיר – בקרבת דרכי המסחר, הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב, ומטבעות הסטאטר מזהב שנטבעו בעיר היו בשימוש נרחב בעולם העתיק, עד שהוחלפו על ידי מטבעותיו של פיליפוס ממוקדון.
מטבע הקיזיקנוס הייחודי לעיר היה שווה 28 דרכמאות.
בתקופה ההלניסטית הייתה קיזיקוס קשורה בקשרי מסחר רבים עם שושלת אטאליד מפרגמון ולאחר שקיעת פרגמון, עברה לתחום ההשפעה של רומא העתיקה.
העיר תמכה ברומא ועל כן הותקפה על ידי המלך מיתרידטס השישי, מלך פונטוס אשר צר עליה בשנת 74 לפנה"ס עם 300,000 לוחמים.
המצור הופסק על ידי כוחות בראשות לוקולוס ורומא גמלה לקיזיקוס על נאמנותה בשטחים רבים ובמתן אוטונומיה לעיר, וזמן קצר לאחר מכן הפכה קיזיקוס לעיר המרכזית בצפון מיסיה.
תחת שלטונו של הקיסר טיבריוס הפכה העיר לחלק מהאימפריה הרומית אולם נותרה בירת מיסיה ולאחר מכן הפכה להיות בירת הלספונטוס והפכה למעשה לאחת הערים החשובות בעולם העתיק.
העיר נכבשה ואוסלמה על ידי הערבים במהלך המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול.
לאחר סיומו חזרה העיר לשליטה ביזנטית.
העיר נהרסה בסדרה של רעידות אדמה, הראשונה שבהם אירעה בשנת 443 והאחרונה בשנת 1063 – רעידה שהובילה לנטישת העיר.
במאה ה-13 נכבש אזור העיר על ידי הצלבנים.
תחת השלטון העות'מאני הייתה העיר חלק מהקזה של ארדק בוילאייט ברוסה.
שרידי העיר ידועים כיום כ"באל קיז".
השרידים הבולטים ביותר הם שרידי חומת העיר ההרוסה מהמאה הרביעית לספירה.
נשתמרו מלוא תווי החומה, וכן שרידי מקדש הדריאנוס, האקוודוקט הרומי ומבנה תיאטרון רומי.
האמפיתיאטרון שנבנה במאה השלישית לפנה"ס היה השלישי בגודלו בעולם העתיק.
עמודי התיאטרון, שנותרו עומדים עד 1444 נלקחו לשימושים חוזרים.
מקדש אדריאנוס היה רחב ממדים, גובה עמודיו היו 21.35 מטרים (ככל הנראה הגבוהים ביותר בעולם העתיק).
ממבנה זה נשתמרו יסודות המבנה.
אבני המקדש וכן אבני מבנים אחרות שנשתמרו נלקחו על ידי הקיסר הביזנטיני יוסטיניאנוס הראשון לצורך בניית קתדרלת סנטה סופיה.
קיזילאירמאק (בטורקית: Kızılırmak – "הנהר האדום") הוא הנהר הארוך בטורקיה.
מוצאו של הנהר ברמת אנטוליה, סמוך לעיר סיוואס.
הוא זורם דרומה ומערבה ולאחר מכן פונה צפונה ומזרחה בקשת גדולה, ונשפך אל הים השחור בדלתה שהוא יוצר, בין הערים סינופ ממערב וסמסון ממזרח.
בדלתת הנהר מספר אגמים קטנים, והיא נחשבת לבית הגידול החשוב ביותר לציפורים בטורקיה.
מחקרים לאורך עשרים שנה גילו כי ספיקתו הממוצעת של הנהר עומדת על 184 מ"ק לשנייה, אך זו נעה בין עשירית מכמות זו לבין כמות גדולה פי תשעה (1673 מ"ק לשנייה).
הנהר אינו משמש לשייט אך שבעה מפעלים הידרו-אלקטריים נבנו לאורכו ומפיקים חשמל ממימיו.
שמו של הנהר נובע מגוון אדמדם שמעניקה לו תכולת המתכות הגבוהה שבמימיו.
ביוונית נקרא הנהר "אליס" (Άλυς) (או "האליס"), מילה שמקורה במילה היוונית למלח.
החתים כינוהו "מאראשאנטיה" (Maraššantia) או מאראשאנטה (Maraššanta).
בתקופה זו שימש הנהר את גבולה הצפוני של לב האימפריה החתית, ולאחר מכן סימן את גבול תחום השפעתן של אשור ומדי.
בעת העתיקה נחשב הקיזילאירמאק לקו הגבול שבין אסיה הקטנה לבין יתר חלקי יבשת אסיה.
בשנת 585 נערך קרב האליס סמוך לנהר והוא שימש כקו הגבול בין לידיה לבין הממלכה האחמנית, עד שכורש הסיט את מסלולו על מנת שיוכל לחצות אותו והגיע עד לחופי הים האגאי בשנת 547 לפנה"ס.
מי הנהר משמשים לגידול אורז וכן מתגוררים בו עדרי תאו מים.
כריסטופר "קיט" סבסטיאן למברט היה מפיק אלבומי מוזיקה והאמרגן של להקת הרוק הבריטית המי.
למברט נולד לשושלת אמנים ידועה, בשנות בחרותו שירת בצבא הבריטי לאחר תקופה בה למד באוניברסיטת אוקספורד.
עם שחרורו, שב למברט לבריטניה ועבד כעוזר במאי בסרטים "תותחי נברון" ו"מרוסיה באהבה".
בשנת 1966, בחר עם חברו כריס סטאמפ ליצור סרט על להקה אנונימית בראשית דרכה.
הלהקה שנבחרה נקראה The High Numbers, ולימים שינתה את שמה ללהקת המי.
במהלך ההפקה, עזב למברט את תפקידו בסרט והפך לאמרגנה של הלהקה הצעירה.
למברט היה זה שדחף ותמך בפיט טאונסנד, לעבור משירים קלילים שאפיינו את ראשית דרכה של הלהקה, ליצירות כבדות ועמוקות יותר, מה שהוביל ליצירת אופרות הרוק ובראשן Tommy.
למרות זאת, הופיעו חילוקי דעות בינו לבין חברי הלהקה ובשנת 1971 פוטר למברט מתפקידו ופנה ללהקות פאנק שזכו להצלחה.
למברט היה מכור לסמים, דבר שסיבך אותו לא מעט עם שלטונות החוק, יחד עם זאת, הודות לכישרונו כאמרגן זכה להון גדול אותו השקיע בנכסי מקרקעין.
בשנת 1981 נפל למברט במדרגות ביתה של אימו ונפטר כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי.
לאחר מותו יצא לאור ספר המבוסס על זיכרונותיו ובו סיפורים שטרם סופרו על סצנת המוזיקה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
באלקטרומגנטיות, קיטוב חשמלי או פּוֹלָרִיזַצְיָה חשמלית היא מדד לקיטוב החומר, כלומר להפרדה בין מטענים חיוביים לשליליים בתוך החומר, ברמה המיקרוסקופית.
מתמטית, הפולריזציה מתוארת על ידי וקטור ששווה לצפיפות הדיפולים החשמליים בחומר, כלומר מומנט הדיפול הכולל של החומר הוא .
דהיינו, הפולריזציה גדולה יותר ככל שהדיפולים חזקים יותר, או לחלופין ככל שהם צפופים יותר.
פולריזציה היא תכונה של חומר דיאלקטרי הנמצא בתוך שדה חשמלי, והיא יחסית בקירוב לגודל השדה.
הפולריזציה היא וקטור שכיוונו בחומר יכול להיות שונה מכיוון השדה החשמלי.
עבור חומר דיאלקטרי לא טעון חשמלית, כל נפח שיחתך מתוך החומר יהיה נייטרלי כאשר סוכמים את כל המטענים הקשורים שבו.
לפיכך צריכה להיות לצפיפות המטען הקשור תכונה מיוחדת: על כל צורה של חומר דיאלקטרי.
ניתן לעשות זאת על ידי הגדרת שדה וקטורי הקיים רק בתוך החומר ומקיים .
במקרה כזה אפשר להשתמש במשפט הדיברגנץ ולקבל:
כאשר מגדירים שהאינטגרל על השפה נלקח מעט מחוץ לחומר, כלומר בתחום שבו לפי ההגדרה.
מהדיון שלעיל, הגדרת הפולריזציה היא מופשטת במקצת: "הווקטור שהדיברגנץ שלו נותן את המטענים הקשורים".
הגדרה זו מתיישבת עם ההגדרה הראשונית של "צפיפות הדיפול".
בחומר הומוגני ואיזוטרופי, כיוון הפולריזציה זהה לכיוון השדה החשמלי וגודלה יחסי לגודל השדה:
כאן הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק, ו- היא הסוספטיביליות החשמלית של החומר.
בחומר לא איזוטרופי (תלוי כיוון), כיוון הפולריזציה לא מקביל לשדה, ולכן הוא טנזור.
בחומר שאינו ליניארי הפולריזציה אינה יחסית לשדה, וניתן לרשום אותה כפולינום של השדה:
המבנה המיקרוסקופי של חומרים דיאלקטריים בנוי ממספר גדול של מטענים חיוביים ושליליים שמאורגנים בצורה מסוימת שאופיינית לחומר.
הכוחות המיקרוסקופיים שמחזיקים אותם בצורה זו חזקים בהרבה מכוחות חשמליים חיצוניים שאפשר להפעיל על החומר בדרך כלל.