tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך קריירת המחקר שלה פרסמה הוג מעל 200 מאמרים, והייתה סמכות מובילה באסטרונומיה.
הוג לא הגבילה את עצמה לפרסום ההתמחות האסטרונומית של הכוכבים המשתנים באשכולות הכדוריים, ופרסמה את ההיסטוריה של האסטרונומיה באמצעות הטור שלה "מחוץ לספרים ישנים", שפורסם בכתב העת "האגודה המלכותית האסטרונומית של קנדה".
היא הייתה ידועה גם ב-30 השנים שבהן כתבה את הטור השבועי שלה "עם הכוכבים", שיצא לאור בטורונטו סטאר.
נוסף על כך, הוג שיווקה את האסטרונומיה עם ספרה "הכוכבים שייכים לכולם" ב-1976, סדרה של שמונה סדרות בטלוויזיה הקנדית החינוכית ב-1970, ותפקידה כנשיאה המייסדת של החברה האסטרונומית הקנדית.
היא גם תמכה באופן אקטיבי בנשים על מנת שתעסוקנה במדע.
הלן סויר הוג נישאה לפרנק סקוט הוג, סטודנט באסטרונומיה בהארוורד, בשנת 1930, והשניים עברו לגור בויקטוריה, קולומביה הבריטית בשנת 1931. היא ילדה את בתם סאלי שם ביוני 1932. הוג המשיכה בעבודת התצפית שלה והביאה את בתה הישנה איתה אל המצפה בלילה בסל.
מנהל מצפה הכוכבים, ד"ר ג'יי אס פלאסקט, העניק לה מענק מחקר על סך 200$, שאפשר לה להעסיק עוזרת בית במשרה מלאה במשך שנה שלמה ולהמשיך בעבודת המחקר שלה.
בשנת 1935, בני הזוג עברו לאונטריו לעבוד במצפה של דוד דאלאפ באוניברסיטת טורונטו, שם נולד הילד השני דוד בינואר 1936, ואחרי זמן קצר נולד ילדם השלישי ג'יימס בספטמבר 1937. פרנק נפטר בשנת 1951 מהתקף לב, והלן לקחה על עצמה את האחריות המקצועית שלו בנוסף לגידול שלושת ילדיהם.
פריסטלי, עמית ופרופסור לשעבר לאנגלית באוניברסיטת טורונטו, שמת ב-1988.
הלן סויר הוג נפטרה מהתקף לב ב-28 בינואר 1993, בריצ'מונד היל, אונטריו.
פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה של החברה האסטרונומית האמריקאית בשנת 1950.
פרס קלומפק-רוברטס מן החברה האסטרונומית של האוקיינוס השקט בשנת 1984.
פרס סאנדפורד פלמינג מהמכון המלכותי הקנדי בשנת 1985.
מדליית כסף מהחברה האסטרונומית ריטנהאוס בשנת 1967.
מדליית המאה של קנדה ב-1967.
מונתה לקצינה במסדר של קנדה ב-1968, הועלתה לדרגת שותף בשנת 1976 - נחשב לאחד מתארי הכבוד הגבוהים ביותר של האומה הקנדית.
האסטרואיד 2917 סויר הוג נקרא על שמה.
המוזיאון הלאומי למדע באוטאווה אונטריו מוקדש להלן, וכך גם הטלסקופ של אוניברסיטת טורונטו במצפה הכוכבים של אוניברסיטת דרום צ'ילה.
הלן צ'רצ'יל סמפל הייתה גאוגרפית אמריקאית והנשיאה הראשונה של אגודת הגאוגרפים האמריקאים (AAG).
היא תרמה באופן משמעותי לפיתוח מוקדם של מדע הגאוגרפיה בארצות הברית, במיוחד במחקריה על הגאוגרפיה האנושית.
היא קשורה קשר הדוק בתחום האנתרופוגאוגרפיה והסביבתיות, וכן בהתפתחות הדיון סביב "דטרמיניזם סביבתי".
הלן סמפל נולדה בלואיוויל, קנטקי, הצעירה מבין חמשת הילדים של אלכסנדר בונר סמפל ואמרין פרייס.
אביה היה בעל חנות קטנה, ואמה טיפלה בחינוך והחזקת הבית מרובה הילדים.
החינוך המוקדם שניתן להלן סמפל על ידי אמה בסיוע מורים פרטיים.
הלן סמפל יצאה בעקבות אחותה, פאטי סמפל, ללמוד במכללה לנשים במדינת ניו-יורק, והייתה הבוגרת הצעירה ביותר בכיתה.
בלימודיה התרכזה בלימודי אנתרופולוגיה והיסטוריה, וסיימה ב-1882, בגיל 19, את התואר הראשון בהיסטוריה במכללת ווסאר והמשיכה שם לתואר שני.
לאחר סיום לימודיה חזרה הלן סמפל ללואיוויל, שם לימדה גאוגרפיה בבית ספר פרטי בבעלות אחת מאחיותיה הגדולות והחלה את הקריירה שלה בגאוגרפיה תרבותית על ידי עריכת עבודת השטח הראשונה שתוביל למאמרה המשפיע ביותר "האנגלו-סקסים של הרי קנטקי".
בתקופה זו החלה הלן סמפל לפתח את המבנה התאורטי שייקרא בסופו של דבר דטרמיניזם סביבתי – הרעיון שתרבות נקבעת על פי הסביבה שבה האנשים חיים.
בזמן לימודיה בקולג' לנשים, הלן סמפל פיתחה קשרי ידידות לכל החיים עם Stematz Yamakawa תלמידת הכיתה, שהייתה האישה היפנית הראשונה שקיבלה תואר אקדמי.
עם שובה ליפן, נישאה Yamakawa למי שהיה נסיך, והפך לשר המלחמה היפני.
הנסיכה החדשה ניצלה את מעמדה ואת כוחה כדי להעניק גישה להלן סמפל לעם היפני ולהיסטוריה שלו.
מה שהפך את הלן סמפל לאחד החוקרים המערביים הראשונים שחקרו את החקלאות והחברה היפנית.
היא כתבה את הממצאים שלה במאמר "השפעות התנאים גאוגרפיים על החקלאות היפנית", שפורסם בשנת 1912.
היא הרחיבה את התעניינותה האקדמית בגאוגרפיה בעת ביקורה בלונדון, שם נתקלה בספריו של פרידריך ראצל.
היא נסעה לגרמניה לחפש את ראצל וללמוד אצלו באוניברסיטת לייפציג.
באותם ימים – כאישה אסורה היה לה לקבל תעודת בגרות, אבל למרות זאת, הצליחה לקבל אישור להשתתף בהרצאותיו של ראצל.
היא הייתה האישה היחידה בכיתה של חמש מאות תלמידים.
היא המשיכה לעבוד עם ראצל והוציאה מספר מאמרים אקדמיים בכתבי עת אמריקאיים ואירופיים, אך מעולם לא קבלה תואר.
אף על פי שסמפל הייתה ידועה בחוגי הגאוגרפיה של גרמניה, היא לא הייתה ידועה בגאוגרפיה האמריקאית.
כשחזרה לארצות הברית, היא החלה לחקור, לכתוב ולפרסם מאמרים והחלה להשיג לעצמה שם בגאוגרפיה האמריקנית.
המאמר שלה ב-1897 בכתב העת Journal of School Geography, "השפעת המחסום האפלצ'י על ההיסטוריה הקולוניאלית" היה הפרסום האקדמי הראשון שלה.
במאמר זה, היא הראתה כי מחקר אנתרופולוגי אכן ניתן לבצע בתחום הגאוגרפיה.
פרסום ספרה הראשון פתח את הקריירה של סמפל.
בשנת 1904, היא הפכה לאחד ארבעים ושמונה המייסדים של "איגוד הגאוגרפים האמריקאים" (AAG) תחת הנשיאות של ויליאם מוריס דייוויס.
לימים (1921) התמנתה לאישה הראשונה כנשיאה של האגוד (אחת מתוך שש נשים שמילאו את התפקיד הנכבד עד היום).
באותה שנה התמנתה גם לעורכת כתב העת "Journal fo Geography", תפקיד שהמשיכה בו עד 1910.
הלן סמפל הייתה חלוצה בגאוגרפיה האמריקנית ועזרה להרחיב את ההתמקדות של הדיסצפלינה מעבר לתכונות הפיזיות של כדור הארץ ולהביא לתחומי המקצוע אספקטים אנושיים של הגאוגרפיה.
גישתה ותאוריה החדשניים, השפיעו על התפתחות הגאוגרפיה האנושית כתשתית משנה משמעותית שהשפיעה על מדעי החברה ומדעים נוספים כולל היסטוריה ואנתרופולוגיה.
הלן סמפל לימדה באוניברסיטת שיקגו מ 1906 עד 1920, אבל המשרה האקדמית הקבועה הראשונה הוצעה לה בשנת 1922 באוניברסיטת קלארק.
היא הייתה האישה הראשונה כחברת סגל בהוראת סטודנטים לתואר שני בגאוגרפיה, אבל משכורתה הייתה תמיד נמוכה בהרבה מעמיתיה הגברים.
היא גם הרצתה באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1912 ו-1922.
ספרה הראשון, "ההיסטוריה האמריקאית ותנאיה הגאוגרפיים" (1903) והשני "השפעות הסביבה הגאוגרפית" (1911), הפכו לספרי לימוד בשימוש נרחב בקרב תלמידי הגאוגרפיה וההיסטוריה בארצות הברית בתחילת המאה העשרים.
לאחר פרסום ספרה השני, ב-1911, נסעו סמפל וכמה חברים לטיול באסיה וביקרו ביפן, סין, הפיליפינים, אינדונזיה והודו.
המסע סיפק לה כמות של מידע עבור מאמרים נוספים והרצאות לשנים הקרובות.
בשנת 1915 פיתחה סמפל את תשוקתה לגאוגרפיה של אזור הים התיכון ובילתה זמן ניכר בחקר ובכתיבה על חלק זה של העולם במשך שארית חייה.
הלן סמפל הייתה דמות מפתח בתאוריה של דטרמיניזם סביבתי, יחד עם אלסוורת הנטינגטון וגריפית טיילור.
בהשפעת עבודתו של צ'ארלס דרווין בהשראת המורה הרוחני פרידריך ראצל, חשבה הלן סמפל כי הפעילות האנושית נקבעת בעיקר על ידי הסביבה הפיזית.
אף על פי שכיום גישת הדטרמיניזם הסביבתי איבדה את משקלה והשפעתה בתאוריות חברתיות, היא הייתה מקובלת מאוד באקדמיה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. עם זאת, השפעתה של הלן סמפל נראית בעבודותיהם של כמה מהגאוגרפים המודרניים, כגון ג'ארד דיימונד.
בסדרה של ספרים ומאמרים היא העבירה היבטים מסוימים מעבודתו של הגאוגרף הגרמני פרידריך ראצל לקהילה דוברת האנגלית.
תפיסה מקובלת בתחומי הגאוגרפיה מייחסת לעיתים קרובות להלן סמפל את ההפצה של רעיון הדטרמיניזם הסביבתי.
בתאוריה זו מניחים שהסביבה הגאוגרפית הפיזית ולא התנאים החברתיים, היא שקובעת את התרבות.
אולם עבודתה המאוחרת יותר של הלן סמפל הדגישה את המושג "השפעות סביבתיות" יותר מהמושג "דטרמיניזם סביבתי", באשר להשפעה על התרבות האנושית.
שינוי סמנטי עדין זה, שיקף חוסר שביעות רצון אקדמית רחבה יותר מהמושג דטרמיניזם סביבתי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בספרה "השפעות הסביבה הגאוגרפית על האנתרופוגאוגרפיה של ראצל" (1911) היא מתארת אנשים ונופים הקשורים בהם, וחילקה את העולם לסוגי סביבות שונות.
כך לדוגמה נחקרו פרקים בנושאים האדם באזור הטרופי, האדם באזורים הרריים, האדם באקלימים הממוזגים ועוד.
הלן סמפל זיהתה ארבע דרכים עיקריות להשפעת הסביבה הפיזית:
1) השפעות פיזיות ישירות (אקלים, גובה)
2) השפעות נפשיות (תרבות, אמנות, דת)
3) פיתוח כלכלי וחברתי (משאבים ופרנסה)
4) תנועה של אנשים (מחסומים טבעיים, נתיבים, כגון הרים ונהרות).
סמפל משקפת גם דיונים וקונפליקטים בתוך הגאוגרפיה והתאוריה החברתית על נושאי הדטרמיניזם והגזע.
ואכן, בכמה עבודות היא מאתגרת את הרעיונות הפופולריים של זמנה, על גזע כקובע הבדלים חברתיים ותרבותיים, ומציעה שהסביבה היא גורם חשוב יותר בהתפתחות התרבותית.
התאוריה של סמפל שימשה לעיתים למטרות שליליות: המפלגה הנאצית, למשל, ציינה את התאוריה שלה על הדטרמיניזם הסביבתי כראיה לנחיתות הגזע היהודי, ואמרה כי התאוריה שלה הוכיחה כי אנשים וחברות מסוימים מתורבתים יותר וטובים יותר מאחרים.
טיעון כזה לא היה טיעון שתמכה בו הלן סמפל, אשר הדגישה את הרעיון של גיוון תרבותי הנובע מגיוון סביבתי, אך מעולם לא באופן היררכי.
התאוריה של סמפל על הדטרמיניזם הסביבתי ספגה ביקורת כי נראתה פשטנית מדי ולעיתים קרובות משכפלת את אותם נושאים שמופיעים בגישות הגזעניות, וממירה אותן רק במושגי "הטבע".
עם זאת, עבודתה של סמפל זכתה לאחרונה לבחינה מחודשת של נושאים מרכזיים באקולוגיה פוליטית.
הלן סמפל ניהלה את עבודת המחקר שלה בקנטקי ובים התיכון, מחקר חדשני שהיה נדיר בגאוגרפיה באותה עת.
היא רשמה הערות על יחסי אנוש והסביבה, תכונות תרבותיות של הנוף וערכה תצפיות מפורטות על מגורים, מבנים, פרנסה וחיי היומיום.
סמפל סבלה מהתקף לב בשנת 1929, שממנו לעולם לא התאוששה לחלוטין.
לאחר שעבדה ממיטת בית החולים, ומאוחר יותר מביתה הסמוך לקמפוס האוניברסיטה, הוציאה סמפל את ספרה השלישי והאחרון, "גאוגרפיה של אזור הים התיכון: הקשר להיסטוריה עתיקה" בשנת 1931. הספר סקר את ההיסטוריה של העת העתיקה והנוף הים תיכוני, המתמקד באופן שבו הים התיכון, ההרים והמדבריות שסביבו הקימו את הציוויליזציה המערבית.
בעקבות מחלתה היא עברה מ-Worcester, מסצ 'וסטס (המיקום של אוניברסיטת קלארק) לאקלים חם יותר של בצפון קרוליינה בסוף 1931, בניסיון לשפר את בריאותה.
רופאיה המליצו על אקלים מתון, ובגובה נמוך יותר, היא עברה למערב פאלם ביץ ', פלורידה.
היא מתה במערב פאלם ביץ' ב־8 במאי 1932 ונקברה בבית-הקברות "Cave Hill" בעיר הולדתה לואיוויל, קנטקי.
בשנת 1914 קיבלה את המדליה מהחברה הגאוגרפית האמריקנית, "בהוקרה על תרומתה המכובדת למדע האנטרופוגאוגראפיה".
היא הייתה נשיאת אגודת הגאוגרפים האמריקאים (כיום האגודה האמריקאית לגאוגרפים) ב-1921.
זכתה במדליית הזהב של הלן קלובר על ידי החברה הגאוגרפית של שיקגו, בהוקרה על מנהיגותה בגאוגרפיה האמריקאית.
בית הספר היסודי "סמפל" בעיר הולדתה, לואיוויל, נקרא לכבודה.
למרות טענתו של הגאוגרף התרבותי פרופ' קארל סאוהר, כי סמפל הייתה "רק שופר אמריקאי לאדונה הגרמני", הייתה הלן סמפל גאוגרפית פוריה, ששימשה את המקצוע היטב והצליחה מאוד, למרות מכשולים עצומים למגדרה בחצרות האקדמיה.
היא בהחלט ראויה להכרה על תרומתה לקידום הגאוגרפיה.
הלן פון דרוסקוביץ הייתה פילוסופית, סופרת, ומבקרת מוזיקה אוסטרית.
היא הייתה האישה השנייה שקבלה דוקטורט בפילוסופיה, באוניברסיטת ציריך.
דרוסקוביץ בדרך כלל פרסמה את כתביה תחת מספר שמות עט גבריים בגלל יחס סקסיטי ומתנשא לנשים באקדמיה.
סיפרה, שלוש סופרות אנגליות הוא המחקר החשוב ביותר על היצירה הנשית האנגלית, שיצא לאור בגרמנית בסוף המאה ה-19, והוא תרומה ייחודית פמיניסטית לדיאלוג ספרותי האנגלו-גרמני, בתקופה שבה התמקדו בעיקר בשייקספיר, סקוט, ביירון ודיקנס.
חשיפתה של דרוסקוביץ, שלוש סופרות אנגליות, ג'ואנה ביילי, אליזבת בארט בראונינג, וג'ורג' אליוט האיר את מסורת הכתיבה הנשית באנגלית, והיה מקור לעידוד והשראה לכותבות גרמניות.
דרוסקוביץ נולדה בשם הלנה מריה דרוסקוביץ בהיצינג שבווינה, אביה נפטר שהייתה צעירה ואמה נתנה לה גישה יוצאת דופן לחינוך, הרבה מעבר למה שהיה מקובל באותה התקופה.
היא למדה פסנתר בקונסרבטוריון של וינה וב-1873 אחרי שקבלה שיעורים פרטיים נגשה לבחינות לקבלת תעודה (Matura) כמועמדת חיצונית לתיכון היוקרתי לבנים Piaristengymnasium.
שנה לאחר מכן, עברה לציריך יחד עם אמה, ולמדה פילוסופיה, ארכאולוגיה, ספרות גרמנית, אוריינטליזם ולימודי שפות מודרניות.
דרוסקוביץ הייתה לאישה האוסטרית הראשונה והאישה השנייה שקבלה דוקטורט בפילוסופיה (הראשונה הייתה סטפניה ווליקה מפולין).
היא חקרה את יצירתו של הסופר ביירון, דון חואן.
אוניברסיטת ציריך הייתה האוניברסיטה הראשונה באירופה שהוקמה על ידי מדינה ולא על ידי הכנסייה או השליט וזו כפי הנראה הסיבה שנשים רבות יחסית למדו שם.
אולם, למרות האווירה היחסית מקבלת של נשים, הסטודנטיות זכו ליחס מזלזל, מתנשא ואף להתעלמות מקולגות גברים.
שלא כמו נשים אחרות, דרוסקוביץ לא כתבה על נשים או נושאים שנחשבו נשיים את עבודת הדוקטורט שלה.
לאחר סיימה את לימודיה, דרוסקוביץ לימדה תולדות הספרות באוניברסיטאות שונות (וינה, ציריך, מינכן, בזל).
בשנת 1881 היא פגשה את הסופרת הגרמניה מארי פון אבנר-אשנבך שהכירה לה את החוג הספרותי שלה.
שלוש שנים מאוחר יותר, הסופרת הגרמניה מאלוידב ואן מייסנבוג, הפגישה את דרוסקוביץ עם לו אנדריאס-סלומה ופרידריך ניטשה.
דרוסקוביץ זכתה לקבל עותק מהכרך הרביעי של הספר כה אמר זרתוסטרא, שפורסם על חשבון המחבר.
עם זאת, מערכת היחסים עם ניטשה לא נמשכה זמן רב.
ניטשה התרשם מאוד מכתיבתה של דרוסקוביץ והמליץ לאמו ואחותו לקרוא את כתביה.
קרול דיאטה, מציינת בספרה שדרוסקוביץ הייתה האישה היחידה בסביבתו של ניטשה שהתנגדה בצורה גלויה לרעיונותיו.
הביקורת שלה נגעה לסוגיות מוסריות ולא ליחסו לנשים.
בחיבורה משנת 1886, Modern Attempts as a Substitute for Religion, היא עסקה בשאלות הנוגעות לחיים מוסריים בעולם חילוני והתכתב עם התפיסה של ניטשה בנושא.
האחרון הביע את מורת רוחו לפרסומה של דרוסקוביץ במכתב שכתב לקרל שפיטלר ובו כינה אותה אווזה.
בשנת 1884 פרסמה חיבור על המשורר האנגלי פרסי ביש שלי ושנה לאחר מכן ספר על "שלוש סופרות אנגליות", "ג'ואנה ביילי", אליזבת בארט בראונינג, וג'ורג' אליוט.
במחקר של דרוסקוביץ על הספרות האנגלית, יש תחושה חזקה של מודעות מגדרית, ורגישות פמיניסטית.
היא הוכיחה את האיכות והחשיבות של סופרות וכתיבה נשית על ידי שילוב של רטוריקה משכנעת ושיח רציונלי, מבלי להזדקק להתפלמסות וביקורתיות נגד גברים.
מלבד פעילויותיה האקדמיות והספרותיות, היא הקימה שני כתבי עת בנושאים הקשורים לשחרור נשים שהיו רדיקלים לתקופתם.
דרוסקוביץ לא הסתירה את אהבתה לנשים ובשנת 1887, היא וזמרת האופרה הגרמניה, תרז מלטן, ניהלו מערכת יחסים וחיו יחד בדרזדן.
הפרדה ממלטן ב-1891 הובילה אותה לאלכוהוליזם ושימוש בסמים ובסוף אותה שנה היא אושפזה בבית החולים הפסיכיאטרי בדרזדן.
עם זאת, דרוסקוביץ המשיכה לכתוב ולפרסם עד 1905.
דרוסקוביץ נפטרה בסוף מאי 1918 מדיזנטריה, לאחר שהות בת 27 שנה במוסד פסיכיאטרי.
הלן פרנסוורת' מירס הייתה פסלת אמריקאית.
הלן מירס נולדה ב־21 בדצמבר 1872 באושקוש, ויסקונסין, בתם של ג'ון הול מירס ואליזבת פרנסוורת מירס (משוררת, בשם עט "נלי ווילדווד", המכונה המשוררת הראשונה של ויסקונסין) הלן הייתה האחות הצעירה מבין שלוש אחיות.
הלן למדה בבית הספר הממלכתי באושקוש, ואמנות בעיר ניו יורק.
בניו יורק למדה במשך שנתיים אצל אוגוסטוס סנט גאודנס ועבדה כעוזרתו לפני שהמשיכה לפריז בשנת 1895 כדי להמשיך לעבוד עם דניס פוש, אלכסנדר צ'רפנטייר ופרדריק מקונוני.
ההצלחה הראשונה שלה, לפני ההכשרה רשמית באמנות, היה הפסל "גאון מוויסקונסין", יצירה שהוזמנה על ידי מדינת ויסקונסין כשהייתה רק בת 21. היצירה הוצגה בבניין ויסקונסין בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893. פסל השיש בגודל 2.7 מ ' הוא שוכן כעת בבירת המדינה של ויסקונסין.
גם היא וגם הפסלת ז'אן פונד כורה נקראו "אמני הבית" בבניין ויסקונסין, וכאן היא יצרה את "הגאון מוויסקונסין", בעוד ז'אן כורה הפיקה את הפסל "קדימה".
מירס הייתה אחת מקבוצות של פסלות שעבדו אצל לורדו טאפט בהכנת הפיסול לתערוכה הקולומביאנית העולמית.
בשנת 1907, מירס ואחותה, הסופרת מרי מירס, היו המתיישבות הראשונות במושבת הסופרים מק דואל.
העבודות החשובות ביותר שלה כוללות פסל שיש של פרנסס א.
וילארד (1905, קפיטול, וושינגטון) הכלול באוסף אולם הפסלים הלאומי.
תבליטי דיוקן של אדוארד מקדואל (מוזיאון המטרופוליטן, ניו יורק); ואוגוסטוס סנט גאודנס.
פורטרטים של ג'ורג' רוג'רס קלארק ויליאם (מוסד סמיתסוניאן, וושינגטון).
בשנת 1904 זכה הפסל "מעיין החיים" שלה (בתערוכת סנט לואיס) במדליית ארד.
היא עשתה את ניו יורק למקום מגוריה והציגה שם ובשיקגו.
בשנת 1910 ניסה ג'ורג' פוסט, אדריכל קפיטול מדינת ויסקונסין, לשכור את שירותיו של הפסל הידוע דניאל צ'סטר פרנץ' כדי ליצור פסל של ויסקונסין שיוצב בראש הכיפה בבניין.
פרנץ, דחה את ההצעה ופוסט המליץ על הלן מירס לתפקיד.
מתוך אמונה שיש בידה את החוזה, היא החלה לעבוד על דוגמאות.
בסופו של דבר היא יצרה שלושה דגמים, כאשר שניים מהם קיבלו משוב מהנציבות.
באוגוסט 1911 טען פוסט כי מירס לא תוכל להשלים את העיצוב במסגרת הזמן שלהם, ובסופו של דבר הוועדה בחרה בפרנץ שישלים את הפסל.
למירס שילמו 1,500 דולר עבור העבודה שכבר ביצעה, אולם אובדן העמלה היה הלם שממנו מעולם לא התאוששה.
בעקבות הכישלון סביב פסל קפיטול ויסקונסין, בריאותה של הלן מירס התדרדרה, כמו גם מצבה הכלכלי.
היא נפטרה ממחלת לב ב-1 בפברואר 1916, בגיל 43.
בזמן מותה היא עבדה בסטודיו שלה בכיכר וושינגטון, בגריניץ' וילג'.
הלן מרי נולטון הייתה אמנית, מדריכת אומנות וסופרת אמריקאית.
היא לימדה בבוסטון משנת 1871 עד אמצע שנות ה -1910. המדריך שלה ומעבידה לימים, ויליאם מוריס האנט, היו נושא לביוגרפיה שהיא כתבה עליו.
הלן מרי נולטון נולדה בליטלטון, מסצ'וסטס, השנייה מתוך תשעה ילדים שנולדו להוריה.
היא גדלה בווסטר, מסצ'וסטס ולמדה בבתי ספר פרטיים וציבוריים.
החל משנת 1834, אביה היה בעלים וניהל את "פלדיום ווסטר".
הוא נפטר בשנת 1871 ואחריו שלוש האחיות של נולטון ניהלו את העיתון במשך מספר שנים.
במשך ארבע שנים, החל משנת 1865, העבירה שיעורי גיטרה.
היא למדה אצל האמן והמורה ויליאם מוריס האנט, שהיה בעל "גישה ניסיונית" כלפי אמנות.
החל משנת 1868 האנט החל לתת שיעורים לנשים לאחר שהודיעו לו על 40 נשים המעוניינות ללמוד אמנות.
למרות ביקורת מצד אלה שחשבו שהוא מבזבז את זמנו, האנט הציע לתלמידותיו כישורים טכניים, השראה ותחושת ערך עצמי.
את מאמציו המשיכה תלמידתו הלן נולטון (1832–1918), שהשתמשה בשיטותיו בכיתותיה במשך שנים רבות.
האנט העצים את האמניות המוקדמות הללו, והלן נולטון שמרה על מעגל התמיכה והידידות שלהן.
בשנות השמונים של המאה ה-19 למדה אצל פרנק דובנק במינכן, גרמניה.
בהמשך, בקיץ 1881, הייתה נולטון תלמידתו של דובנק בגלוסטר, מסצ'וסטס, שם הוא קיים שיעורי אמנות "בין הנסיעות לאירופה".
הלן כתבה מאוחר יותר על אותה תקופה ואמרה "גלוסטר מעולם לא היה מלאה עם כל כך הרבה אמנים, ולכן קיבלה את הכינוי בריטני של אמריקה." איתה יחד למדה אלן דיי הייל, שהייתה תלמידה בשנת 1874. הן הפכו לחברות ועמיתות אמניות.
שתיהן יצאו למסע לימודים באירופה באיטליה, בלגיה והולנד.
לאורך חלק מהמסע הצטרפה אליהן בת דודה רחוקה של הייל, הציירת מרגרט לסלי בוש-בראון.
בבוסטון, נולטון הייתה ציירת ומבקרת אמנות עבור העיתון "בוסטון פוסט" ועיתון נוסף.
נולטון הקימה סטודיו בבוסטון בשנת 1867. היא הכינה ציורי שמן של דיוקנאות ונופים ורישומי פחם.
עבודותיה הוצגו בלונדון, ניו יורק באקדמיה הלאומית לעיצוב, פילדלפיה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, ובבוסטון בין השנים 1873 ל־1897 במועדון האמנות בוסטון.
בשנת 1878 נשרפו רבים מציוריה.
היא התמקדה בנופים בתחילה ובשנת 1880 החלה לצייר דיוקנאות.
הדיוקן הראשון שלה, היה של ויליאם מוריס האנט, והוצג במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
הציור נרכש על ידי מוזיאון האמנות בווסטר בשנת 1896 זה היה הציור הראשון של המוזיאון.
עבודותיה נמצאות במוזיאון האמנות בווסטר ובמוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון במסצ'וסטס ובמוזיאון טלפייר לאמנות בסוואנה, ג'ורג'יה.
נולטון, שהייתה תלמידו של ויליאם מוריס האנט, השתלטה על הוראת הרישום והציור של האנט בשנת 1871 ולימדה במשך ארבע שנים.
החל מקיץ 1877 שימש הסטודיו שלה ככיתה.
אחת התלמידות שלה הייתה הציירת אלן דיי הייל.
אחרת הייתה הציירת מארי דנפורט פייג'.
עם מותו של האנט, נולטון תרמה כסף לחדר ייעודי ליצירותיו במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
היא סייעה גם בתיאום תערוכת רטרוספקטיבית של עבודתו בבוסטון במוזיאון לאמנויות יפות והייתה "הביוגרפית הראשית שלו".
בשנת 1910 אחיותיה התגוררו עמה ביישוב נדהאם במסצ'וסטס.
היא נפטרה בגיל 85 ב־5 במאי 1918 בנדהאם, מסצ'וסטס.
היא קבורה בווסטר בבית העלמין הכפרי.
דיים הלן דיאנה וינקלמן היא נשיאת בית המשפט העליון ה-13 והנוכחית של ניו זילנד, שהושבעה לתפקידה ב-14 במרץ 2019. היא האישה השנייה המכהנת בתפקיד זה, לאחר קודמתה בתפקיד שאן אליאס.
הלן וינקלמן היא בתם של קתלין (לבית פאפיץ', ממוצא קרואטי) ושל דאגלס וינקלמן.
היא גדלה בפרבר בלוקהאוס ביי שבאוקלנד והתחנכה בבית הספר לינפילד קולג'.
היא המשיכה את לימודיה בהיסטוריה ובמשפטים באוניברסיטת אוקלנד, עם התמחות במשפט מסחרי וסיימה שם תואר ראשון.
על הצטיינותה בלימודיה הוענק לה פרס יובל המאה של המחוז המשפטי של אוקלנד וב-1985 היא התקבלה ללשכת עורכי הדין.
וינקלמן החלה לעבוד כפקידה משפטית במשרד עורכי הדין "ניקולסון גריבין", בהמשך "פיליפס פוקס" וכיום משרד עורכי הדין הבינלאומי "DLA פייפר" .
ב-1988, בגיל 25, היא הייתה לשותפה האישה הראשונה במשרד ואחד מהשותפים הצעירים ביותר מעולם בהיסטוריה של 117 שנות קיום המשרד.
היא המשיכה לעבוד בחברה עד מאי 2001 כאשר היא החלה לעסוק כפרקליטה עצמאית בהתמחות בדיני חדלות פרעון, בהתדיינות מסחרית ובהתדיינות רפואית.
ביולי 2004 מונתה וינקלמן כשופטת בבית המשפט הגבוה של ניו זילנד, ובאותה עת היו הצעירים מבין ארבעת ילדיה, תאומים, בגיל חמש.
בפברואר 2010 היא מונתה כנשיאת בית המשפט הגבוה, תפקיד בו היא כיהנה עד למינויה לבית המשפט לערעורים ב-2015.
כנשיאת בית המשפט הגבוה, הנהיגה וינקלמן רפורמות שמטרתן שיפור הנגישות לתהליכי בית המשפט בהליכים האזרחיים שלו, קיצור משך ההליכים של בית המשפט, הן האזרחיים והן הפליליים, ושיפור הבנת הציבור את עבודת בתי המשפט.
יוזמות אלו כללו את חידוש פרסומם של הדוחות השנתיים של בית המשפט הגבוה, שכללו את התלונות על הפרת הסטנדרטים למשך ההליכים ופתיחת חשבון טוויטר של בית המשפט לשיפור התקשורת עם הציבור.
וינקלמן דיברה באופן שוטף על עניינים הקשורים לפעולות הצודקות והיעילות של בתי המשפט והגישה הפתוחה אליהם.
בעקבות רעידת האדמה בכרייסטצ'רץ' ב-2011, פעלה וינקלמן יחד עם השופט מילר לארגון פעולות לייעול השירות לציבור בעקבות רעידת האדמה.
היא גם פעלה יחד עם ראשי ערכאות שיפוטיות אחרות כדי להנהיג הליכים משפטיים, כולל הנהגת ימי הסגירה של בתי המשפט, כך שיתאימו לשתי התרבויות הראשיות של ניו זילנד, המאורים והלבנים.
ב-2013 הוענק לוינקלמן פרס המצוינות של המכון לניהול משפטי של אוסטרלאסיה, עבור עבודתה בעקבות רעידת האדמה.
ביוני 2015 הצטרפה וינקלמן לבית המשפט לערעורים.
היא מונתה כנציגת נשיא בית המשפט למועצה לדיווח חוקתי.
היא גם מונתה כיושבת ראש המכון ללימודים משפטיים, הגוף האחראי ללימודי ההמשך של השופטים.
כיושבת ראש מכון זה, היא מפקחת על תוכנית הלימודים שמסייעת לשופטים בפיתוח מיומנויות ליבה שיפוטיות ושכוללת גם קורסים המעניקים לשופטים את הידע הנחוץ המאפשר להם לשפות בחברה מגוונת.
ב-17 בדצמבר 2018 הוכרז שווינקלמן תחליף את שאן אליאס כנשיאת בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ב-14 במרץ 2019 הושבעה וינקלמן לתפקידה והייתה האישה השנייה בתפקיד זה.
ב-4 במרץ 2019, לקראת השבעתה, הוענק לווינקלמן התואר גבירה עמיתה בכירה של מסדר ההצטיינות של ניו זילנד.
הלן פון טאוסיג הייתה ציירת יהודיה אוסטרית מומרת, שנרצחה בשואה.
פון טאוסיג נולדה ב-10 במאי 1879 בווינה אוסטריה.
היא הייתה החמישית מתוך 12 ילדים.
אביה תאודור פון טאוסיג, נשיא חברת הרכבות האוסטרו-הונגרית וחבר דירקטוריון הרכבת האוסטרית הצפון-מערבית .
בשנת 1910 נסעה עם אמה שלגנהאוזן לאושוונד, שווייץ שבה הן למדו ציור אצל קונו אמייט.
משנת 1911 ועד 1914 פון טאוסיג למדה באקדמיה רנסון בפריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא שירתה בצלב האדום בחזית איזונזו.
לאחר המלחמה היא התיישבה באזור אניף בזלצבורג.
בשנת 1923 התנצרה פון טאוסיג.
בגלל מוצאה היהודי גורשה פון טאוסיג לגטו איזביצה בפולין בשנת 1942, שם נפטרה ב-21 באפריל 1942.
בשנת 2012 רבים מציוריה הוחזרו ליורשיה על ידי מוזיאון זלצבורג כחלק מהחוק הפדרלי להשבת יצירות אמנות.
לאחר מכן מכרו היורשים אחד עשר מתוך תשעה עשר הציורים חזרה למוזיאון זלצבורג.
פון טאוסיג הונצחה באבן נגף בקירשנפלאץ באניף, שהוטבע בשנת 2014.
עבודותיה נכללו בתערוכת "עיר הנשים: אמניות בווינה בין השנים 1900–1938", בגלריה לאמנות בארמון בלוודר.
הלן מלס היא שחקנית וזמרת אריתראית.
הוציאה כמה אלבומים והופיעה בסרטים אריתראיים רבים.
למלס יש שתי אחיות, אסתר וסנאית, ואח גדול בשם מיקאל.
מיקאל היה, כמוה, זמר ולוחם בארגון החזית העממית לשחרור אריתריאה.
בשנת 1982, הוא כמעט מת מפצעיו שקיבל בזמן הלחימה, אך הצילו את חייו בבית החולים.
בשנת 2007, מלס התחתנה עם נגן הסקסופון האריתראי אייזק אספו באסמרה, בירת אריתריאה.
בשנתיים לאחר מכן לזוג נולדו שני בנים.
היא עברה בחייה להתבסס במערב לונדון והופיעה בפסטיבלים בממלכה המאוחדת כנציגה של אריתריאה.
מלס החלה מוקדם את הקריירה המוזיקלית שלה כאשר הצטרפה בגיל 8 ללהקת הפרחים האדומות המבוססת בקסלה שבסודאן.
קבוצה זו הוקמה על ידי סניף החינוך המקומי של החזית העממית לשחרור אריתריאה.
היא הופיעה עם הלהקה ברחבי סודאן כסולנית הראשית.
בשנת 1965, בגיל 13, היא הצטרפה לחזית העממית לשחרור אריתריאה ולמדה בבית ספר המהפכני של הארגון.
היא ידועה בכך שעשתה שינוי ממיליטנטית של הארגון לזמרת ידועה.
בשנת 2011, מלס הופיעה, יחד עם להקתה, בג'ובה, בירת דרום סודאן.
בשיריה, מלס עזרה לתמוך ולשבח את איסאייס אפוורקי, נשיא אריתריאה, אך הוא התאכזב כאשר היא הופיעה בעיר מקלה, בירת מחוז תיגראי באתיופיה, וכתוצאה מכך אסר עליה להופיע.
הלן הרון טאפט מאנינג הייתה פרופסור אמריקאית להיסטוריה ודקאן קולג'.
היא הייתה ילדתם האמצעית ובתם היחידה של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט ואשתו הלן הרון טאפט.
כמו אחיה הבכור רוברט ואחיה הצעיר צ'ארלס, הלן טאפט הייתה בעלת הישגים לימודיים גבוהים.
היא הצליחה להגיע למטרות שאמה לא קיבלה גישה אליהן בגלל המגבלות החברתיות שהוטלו על נשים בתקופת אמה.
היא קיבלה מלגת לימודים במכללת ברין מאר בפילדלפיה, שם למדה כשאביה נבחר לנשיא בשנת 1908.
לימודיה באוניברסיטה הופסקו לזמן מה כשאמה לקתה בשבץ מוחי ונותרה נכה.
היא עברה לגור בבית הלבן עם משפחתה ועזרה לאמה להתגבר על הבעיות בתנועה ובדיבור כתוצאה מהשבץ.
טאפט שימשה גם כמארחת רשמית בתפקידים רבים בבית הלבן בזמן שאמה הייתה מוגבלת.
בדצמבר 1910 נערכה לה מסיבת הצגתה לראשונה בחברה בבית הלבן.
לאחר שאמה התאוששה, היא חידשה את לימודיה בברין מור, וסיימה את לימודיה בשנת 1915 עם תואר ראשון בהיסטוריה.
היא הייתה סופרג'יסטית שנסעה ברחבי המדינה ונאמה נאומים למען תמיכה בהצבעה למען זכות הצבעת נשים וזכויות נשים.
ב־15 ביולי 1920 התחתנה עם פרופסור להיסטוריה מאוניברסיטת ייל בשם פרדריק ג'ונסון מאנינג (1894–1966), שעבר אז ללמד במכללת סווארת'מור.
שתי הבנות המשיכו גם בקריירה בהוראה.
בשנת 1917, בגיל 26 בלבד, מונתה טאפט לדקאן של מכללת ברין מאר, וכיהנה כנשיאת המכללה בפועל בשנת 1919.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת ייל, שם סיימה דוקטורט בהיסטוריה.
תחומי העניין של המחקר שלה התמקדו בהיסטוריה של צפון אמריקה בסוף המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה.
בשנת 1925 חזרה לברין מאר כדיקנית ופרופסור להיסטוריה.
היא שימשה כדיקנית עד 1941, ולימדה היסטוריה עד שפרשה בשנת 1957, לאחר שהייתה ראש המחלקה.
היא המשיכה לחקור ולפרסם מאמרים במהלך פרישתה.
כתביה, הכוללים אוסף של התכתבויות אישיות, עבודה מקצועית ועבודות בעלה מאוחסנים בארכיון מכללת ברין מאר.
טאפט נפטרה בשנת 1987 בגיל 95 מדלקת ריאות בבית אבות בפילדלפיה.
היא נקברה בבית הקברות של כנסיית הגואל בברין מאוור, פנסילבניה.
הלן מק'ניקול הייתה ציירת אימפרסיוניסטית קנדית.
היא הייתה אחת האמניות הבולטות בקנדה בראשית המאה העשרים וזכתה להצלחה ניכרת במהלך הקריירה שלה.
מק'ניקול מילאה תפקיד חשוב בפופולריות של האימפרסיוניזם בקנדה, בתקופה בה הוא עדיין לא היה ידוע יחסית, עם ייצוגיה של נופים כפריים, נושאי ילדים אינטימיים ודמויות נשיות מודרניות.
מק'ניקול נולדה בטורונטו למשפחה אמידה.
הוריה היו דייוויד מק'ניקול ואמילי פאשלי שהיו מהגרים בריטים.
למק'ניקול היו שישה אחים - שלוש אחיות ושלושה אחים.
הוריה של מק'ניקול היו חברים בעלית הפרוטסטנטית האנגלופונית במונטריאול.
אביה דייוויד עבד בתעשיית הרכבות בסקוטלנד ובאנגליה, ואפשר להלן לבוא במגע קרוב עם משפחות בולטות במהלך תנופת הפיתוח.
מק'ניקול, בתמיכתה הכספית של משפחתה באמצעות קשרים עם אספני אמנות ידועים, יכלה לצייר בחופשיות ללא חשש.
ככל הנראה החשיפה הראשונה של מק'ניקול לאמנות נובעת מהתבוננות בהוריה - אביה עשה רישומים במהלך נסיעותיו ברכבת בזמן שאמה ציירה וכתבה שירה.
מק'ניקול איבדה את השמיעה בגיל שנתיים בגלל מחלה, היא הסתדרה בצד החברתי באמצעות קריאת שפתיים וסיוע מחברים ובני משפחה.
בשנת 1899 השתתפה בפעילויות במכון מקאי לאילמים חרשים פרוטסטנטים.
עם זאת, היא לא הייתה רשומה ברשומות הרשמיות בבתי הספר ולא נרשמה כחרשת במפקד 1901 בגלל אי ההבנה של תרבות החירשים בצפון אמריקה בשלב זה.
בין 1902 ל -1904 מק'ניקול עברה ללונדון ללמוד בבית הספר לאמנות של סלייד בהנהגתו של פיליפ וילסון סטיר.
כאן פגשה מק'ניקול את בת זוגה לכל החיים דורותיאה שארפ.
את התלמידים עודדו לצייר בגישה נטורליסטית תוך שימוש באוויר הפתוח.
מק'ניקול עברה ללמוד בסנט אייבס בקורנוול.
בשנת 1905 למדה בבית הספר לציור נוף של יוליוס אולסון.
לאחר מכן החלה את לימודיה הרשמיים באמנות באגודת האמנות במונטריאול בשנת 1906, זה היה בית ספר עם גישה מתקדמת להוראת אמנות בכך שהוא אפשר לסטודנטיות ללמוד לצייר עירום.
היא החלה ללמוד בהנהלת ויליאם ברימנר, אחד האמנים הקנדים הראשונים שלמד בפריז בין השנים 1878–1880. כמנהל, ברימנר עודד גם מגמות חדשות באמנות הצרפתית כמו נטורליזם ואימפרסיוניזם.
מק'ניקול הושפעה מברומנר שכן הוא עודד אמניות נשים להמשיך בקריירה מקצועית.
מק'ניקול הופיעה לראשונה והציגה שישה ציורים בתערוכה השנתית של בית הספר.
היא הציגה גם עם האקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה ובחברת האמנים באונטריו בין השנים 1906–1914.
מקניקול שמרה על סטודיו בלונדון בזמן שטיילה ברחבי אירופה משנת 1908 ועד מותה.
מק'ניקול ושארפ עבדו בצרפת כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
מק'ניקול כתבה לאביה ואמרה כי הם "מעדיפות להיות כאן מאשר בכל מקום", אולם בשל קשריה של מק'ניקול לחברת הרכבות הפסיפיק דרך אביה, היא נשלחה הביתה.
במהלך לימודיה בבית הספר סלייד, פגשה מקניקול את הציירת הבריטית דורותיאה שארפ עמה יצרה קשר לכל החיים, וכינתה זו את זו "נלי" ו"דולי ".
[2] שתי הנשים טיילו יחד, חלקו חללי סטודיו והצטלמו זו לצד זו.
במקרה של מק'ניקול, לוויה של בת זוג היה מועיל במיוחד בגלל נכותה.
מקניקול הסתמכה על כישוריה של שארפ במשא ומתן עם דוגמניות - במיוחד ילדים.
מק'ניקול נפטרה בסוואנאג', דורסט, בגיל צעיר שלושים ושש עקב סיבוכים מסוכרת בשנת 1915. בהספד תיארו אותה "כאחת המקוריות והמבוססות ביותר מבחינה טכנית של אמנים קנדים." מקניקול תרמה יותר מ -70 עבודות לתערוכות בקנדה ובבריטניה.
הגלריה לאמנות של אונטריו אירחה תערוכה מעבודותיו של מקניקול בשנת 1999.
המבקרים שיבחו את עבודותיה של מק'ניקול על האיכויות שטופת השמש שבהם.
נושאי הציורים כללו בדרך כלל נשים, ילדים ונופים כפריים.
הלן מייטלנד ארמסטרונג הייתה אמנית ויטראז' אמריקאית שעבדה לבדה וגם בשיתוף עם אביה, מייטלנד ארמסטרונג.
עבודותיה נחשבות בין הטובות ביותר שהופקו באמריקה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הלן מייטלנד ארמסטרונג נולדה בשנת 1869 בפירנצה שבאיטליה לאמן והדיפלומט האמריקאי מייטלנד ארמסטרונג ואשתו הלן, שהייתה צאצא של פיטר סטויבסנט ואחייניתו של הפוליטיקאי המילטון פיש.
ששת אחיה כללו את מעצבת הספרים והסופרת מרגרט נילסון ארמסטרונג ועורך כתב עת המילטון פיש ארמסטרונג.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק אך קיבלה חלק ניכר מהכשרתה האמנותית מאביה, מה שהפך אותה לשותפה זוטרה בעסק של אביה "ארמסטרונג ושות'"
יצירתה של הלן ארמסטרונג התמקדה בחלונות ויטראז' לכנסיות אך כוללת גם פסיפסים, ציורי קיר ואיורים לספרים.
עבודות הזכוכית הצבעונית שיצרה לבדה ובשותפות עסקית עם אביה עד מותו בשנת 1918 נחשבות בין הטובות ביותר בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, מדורגת לצד עבודותיהם של לואיס קומפורט טיפאני וג'ון לה פרג', שניהם היו חברים של הלן ארמסטרונג ואביה.
היא חברה בדור הראשון של נשים אמניות המנצלות את הטכניקות החדשות של ויטראז' שהביאו לה פארג' וטיפאני, יחד עם לידיה פילד אמט ואחותה רוזינה אמט שרווד.
עבודותיה המוקדמות ביותר הן משנות ה-90 של המאה ה-19; בשנת 1893 הוצג ויטראז' לאחד מחלונות הזכוכית הצבעונית בבניין הנשים בתערוכת הקולומביאנית העולמית בשיקגו.
ארמסטרונג ואביה יצרו יחד ציורים לחלונות ויטראז' - רבים מהם אנדרטאות - לכנסייה הקהילתית הראשונה (סנט לואיס, מיזורי), כנסיית כריסט (ריי, ניו יורק), קפלת האי ג'קיל (ברונסוויק, ג'ורג'יה), הפרסביטריאן הראשון.
כנסייה (ניובורג, ניו יורק), הכנסייה האפיסקופלית של כל הנשמות (בילטמור, צפון קרוליינה), קפלת ארל ממוריאל (טרויה, ניו יורק), ומכללת ואסר.
עבודת היחיד של הלן ארמסטרונג - שאותה כינה הניו יורק טיימס "יוצאת דופן" - כללה עיצובים של חלונות ויטראז' לעשרות כנסיות וקפלות, כמו גם בניין ממשלתי וכמה בתי מגורים פרטיים.
היא עיצבה 16 חלונות בטכניקת זכוכית מצוירת מהמאה ה-15 למאוזוליאום פרטי בבית הקברות וודלאון.
אחד מחלונותיה לכנסייה של סנט אנדרו בסאות'המפטון, ניו יורק, התנפץ בזמן ההוריקן הגדול משנת 1938 ונמצא בשלמותו במרחק של חצי קילומטר משם.
יצירת המופת של ארמסטרונג עשויה להיות החלון המזרחי בכנסייה האפיסקופלית של סנט פול בבולטימור, מרילנד, שנוצר בזמן השיפוץ הכללי של הכנסייה בשנת 1904.
ארמסטרונג איירה גם מספר ספרים - הלן אמסטרונג ואחותה מרגרט איירו כמה ספרים יחד, ביניהם מקס מילר משנת 1906: סיפור אהבה גרמנית.
ארמסטרונג נפטרה בבית בו גדלה בעיר ניו יורק ב-26 בנובמבר 1948.
מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק מחזיק באוסף רישומיה וצבעי מים לחלונות ויטראז' וכן עיצובים עבור לוח מזבח וציור קיר.
הלן אליזבת לונג'ינו היא פילוסופית אמריקאית המתמחה בפילוסופיה של המדע ובאפיסטמולוגיה חברתית.
לתפיסתה של לונג'ינו, לערכים ולאינטראקציות חברתיות יש תפקיד מרכזי בחקר המדע.
היא כתבה על תפקידן של נשים בחקר המדע והחלק המשמעותי שלו באפיסטמולוגיה פמיניסטית ובאפיסטמולוגיה חברתית.
לונג'ינו היא פרופסורית לפילוסופיה באוניברסיטת סטנפורד, ובשנת 2016 היא נבחרה לאקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע.
לונג'ינו נולדה בג'קסונוויל שבפלורידה, לג'יימס צ'ארלס ג'וניור ולהלן לונג'ינו.
לונג'ינו קיבלה את התואר הראשון שלה בספרות אנגלית בשנת 1966 ממכללת ברנרד.
בשנת 1967 קיבלה את התואר השני שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת סאסקס, ובשנת 1973 קיבלה את הדוקטורט שלה בפילוסופיה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בהדרכת פיטר אצ'ינסטיין .
עבודת המחקר שלה עסקה במסקנות ובגילויים מדעיים.
לונג'ינו לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בין השנים 1973–1975 מילס קולג' באוקלנד בין השנים 1975–1990, אוניברסיטת רייס ביוסטון בין השנים 1990–1995 ובאוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1995–2005. בשנת 2008 הצטרפה למחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת סטנפורד.
במקביל לכך, היא הייתה פעילה בתנועה לשחרור האישה ובהקמת לימודי מגדר במספר מוסדות.
לונג'ינו כיהנה כנשיאת איגוד הפילוסופיה של המדע בין השנים 2013–2014, וכאישה הראשונה המכהנת כסגנית הנשיא של החטיבה להיגיון, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה של ה-IUHPST (האיגוד הבינלאומי להיסטוריה ופילוסופיה של המדע) בין השנים 2016–2019.
לונג'ינו דנה ברבדים החברתיים של ידע מדעי וביחסים בין ערכים חברתיים לערכים קוגניטיביים.
בעבודותיה לונג'ינו בוחנת אפיסטמולוגיות פמיניסטיות וחברתיות והשלכותיהן על פלורליזם מדעי.
לונג'ינו טוענת שבמקום להצביע על כך שישנה דרך נשית אחת מובהקת לדעת, יש להדגיש את הרעיון של "לעשות אפיסטמולוגיה כפמיניסטית": גישה המביאה עמה מודעות לדרכים הרבות שבהן ניתן לאפיין שאלה.
בספרה הראשון, "מדע כידע חברתי" (1990), טענה לונג'ינו לרלוונטיות של ערכים חברתיים, או ערכים שהם חלק מההקשר האנושי של המדע, להצדקת הידע המדעי כאובייקטיבי.
באמפיריציזם ההקשרי שלה, היא טוענת שתצפיות ונתונים מהסוג שנאספו על ידי מדענים, אינם בעצמם הוכחה בעד או נגד השערות מסוימות.
במקום זאת, הרלוונטיות של נתונים מסוימים לכל השערה נתונה נקבעת על פי אמונות אנושיות והנחות לגבי אילו נתונים יכולים לתמוך באילו סוגי השערות.
יתרה מזאת, גם כאשר ההחלטה רלוונטית לראיות נותר פער לוגי בין הראיות לבין הצדקה מלאה של תיאוריות מדעיות (הבעיה הפילוסופית המסורתית של תת-ההיקבעות של תיאוריות).
גם פער זה חייב להיות מגושר על ידי אמונות והנחות רקע מוצדקות על מנת שהראיות יסייעו לנו להחליט אילו השערות לקבל כנכונות.
בשנת 2002, ספרה של לונג'ינו "גורל הידע" (2001) קיבל את הפרס המקצועי של רוברט ק.
מרטון לספר הטוב ביותר מהמדור למדע, ידע וטכנולוגיה של האיגוד הסוציולוגי האמריקאי.
בשנת 2014, ספרה של לונג'ינו "חקר ההתנהגות אנושית" (2013) זכה בפרס הספר הטוב ביותר לפילוסופיה פמיניסטית לשנת 2014 על ידי איגוד הקהילות לנשים בפילוסופיה של המדע.
הלן הובס היא פרופסור במרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס וחוקרת בתחום הביו–רפואה במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
הובס זכתה בפרס פריצת דרך במדעי החיים בשנת 2016 ובפרס הרינגטון לחדשנות ברפואה בשנת 2018. משנת 2011 היא מכהנת בדירקטוריון של חברת "פייזר".
הובס נולדה ב-1952 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
הוריה של הובס נישאו בגיל צעיר כאשר אביה חזר ממלחמת העולם השנייה.
לפני צאתו למלחמה הוא הספיק ללמוד מנהל עסקים במשך שנה וחצי באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שובו מהמלחמה ולאחר ניסיונות מרובים, הרווארד הסכימו לקבל אותו חזרה ללימודים, ושם (בבוסטון) הובס נולדה.
בתיכון, אף על פי שנהנתה מלימודי מדע, הייתה לחוקרים ומדענים תדמית קריקטורית בעיניה.
במכללה למדה תולדות האומנות, אך תוך כדי כתיבה ועיסוק בציור הבינה שאלו לעולם יהיו 'אובייקטיביים', ומשום שהיה חשוב לה שבעבודתה תגלה 'אמיתות מוחלטות', היא החליטה לעסוק באומנות כתחביב ולא כמקצוע.
לאחר עידוד מצד אביה החליטה ללמוד רפואה.
הובס עשתה את התואר הראשון שלה בתחום הביולוגיה האנושית, באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן הצטרפה ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
עם סיום ההתמחות ברפואה פנימית במרכז הרפואי קולומביה-פרסביטריאן, עברה לדאלאס, טקסס, שם סיימה את הכשרתה הקלינית ושימשה כמתמחה ראשית ברפואה פנימית בבית החולים פארקלנד ממוריאל.
עבדה כעמיתת פוסט-דוקטורט במעבדה של ד"ר מייקל בראון וג'וזף גולדשטיין לפני שהצטרפה לאוניברסיטת דרום מערב טקסס בשנת 1987.
הובס נשואה לדניס קיט סטון ויש להם שני ילדים; לנגדון גאונדרי סטון (1984) והנטר הובס סטון (1985).
כיום היא המנהלת של מרכז מקדארמוט לצמיחה והתפתחות אנושית והיא חברה בדירקטוריון של חברת "פייזר".
הובס מתגוררת כיום בדאלאס, טקסס.
בשנת 1987 הובס הצטרפה לסגל ההוראה של המרכז הרפואי של אוניברסיטת דרום מערב טקסס, שם היא מכהנת כיו"רית הכבוד של מרכז יוג'ין מקדרמוט לחקר הצמיחה וההתפתחות האנושית.
בשנת 1999 היא ייסדה את מכון מחקר הלב של דאלאס (Dallas Heart Study) בעזרת מענק מקרן דונלד וו.
מחקר זה לקח דגימות גנטיות מפלח מייצג של אוכלוסיית מחוז דאלאס, ובדק את התאמתן למדדי הבריאות של הנבדק.
באמצעות מחקר זה, שארך 15 שנה, היא גילתה כי וריאציות בגן PCSK9 הובילו להורדת כולסטרול מסוג LDL ולהגנה מפני מחלות לב וכלי דם.
בראיון לכתב העת למחקרים קליניים (JCI), ציינה הובס: "התוצאות היו טובות מכפי שציפינו.
ראינו ירידה דרמטית במחלות לב באוכלוסייה האפרו-אמריקאית: ירידה של 28% בכולסטרול LDL המובילה לירידה של 88% באירועים כליליים".
מוקד מרכזי נוסף בקריירה שלה הוא הבנת הבסיס למחלות כבד שומניות; היא וג'ונתן כהן הראו כי וריאציות ברצפי הדנ"א של PNPLA3 ו-TM6SF2 מעורות חשד למחלת כבד שומני, ובקרוב הן יהוו אינדיקציה מרכזית לצורך בהשתלת כבד.
הם גם מצאו קשר בין מוטציה היפומורפית בגן PCSK9 לבין רמות נמוכות של כולסטרול מסוג LDL (low-density lipoproteins "כולסטרול רע") בדם.
כיום הם מנהלים יחד מעבדה לצמיחה והתפתחות אנושית במרכז יוג'ין מקדרמוט.
הלן מריל לינד הייתה סוציולוגית, פילוסופית ומרצה אמריקאית.
לינד ידועה בעיקר בזכות מחקריה הסוציולוגים פורצי הדרך, שערכה ביחד עם בן זוגה, רוברט לינד .
בנוסף לכתיבת המחקרים "Middletown: A Study in American Contemporary Culture" ו-"Middletown in Transition: A Study in Cultural Conflicts", בשיתוף עם בן זוגה, מחקרים שנחשבים לקלאסיקה סוציולוגית, לינד כתבה מחקרים רבים נוספים, רובם עוסקים בחקר משמעות ופעולות האדם.
לינד עבדה גם בתור מרצה במכללת וואסר ובתור פרופסורית במכללת שרה לורנס.
הלן מרל לינד, נולדה בשם הלן מרל (Helen Merrell) ב-17 במרץ 1896 בלה גראנג' אילינוי, ארצות הברית.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון, משפחתה עברה למסצ'וסטס, בעקבות אב המשפחה שהחליף את עבודתו.
שם היא החלה ללמוד פילוסופיה במכללת ולסלי.
בשנת 1919, סיימה את לימודי התואר הראשון שלה, ובשנת 1921 נישאה לסוציולוג רוברט לינד.
לבני הזוג לינד נולדו שני ילדים, סטטון קרייג לינד, עורך דין, היסטוריון ופעיל חברתי ואנדראה מרל נולד.
בשנת 1920, לינד סיימה את לימודי התואר השני שלה באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1924 החלה לעבוד על פרויקט ה "Middletown Studies" ביחד עם בן זוגה.
משנת 1926 ועד 1928 היא עבדה כמחנכת בבית הספר החדש ע"ש לינקולן בניו יורק.
בשנת 1929 היא החלה ללמד בשרה לורנס קולג', ובו בזמן לינד גם עבדה כמרצה במכללת ואסר עד שנת 1930. בשנת 1944 לינד סיימה את לימודי הדוקטורט שלה, בהיסטוריה של הרעיונות, גם מאוניברסיטת קולומביה.
לינד לימדה במכללת שרה לורנס עד יציאתה לגמלאות בשנת 1964 ושימשה כפרופסור אמריטה לפילוסופיה חברתית עד מותה בשנת 1984 בוורן, אוהיו, ארצות הברית בגיל 85.
בשנת 1924 הלן מרל לינד ורוברט ס' לינד הגיעו למאנסי, אינדיאנה כדי לחקור את החיים בעיירה אמריקאית ממוצעת.
המחקר שלהם, "Middletown: A Study in American Contemporary Culture" שפורסם בשנת 1929 נחשב לפורץ דרך ועד מהרה קיבל מעמד של קלאסיקה בתחום הסוציולוגיה.
במחקר, הלן ורוברט היו בין הראשונים להשתמש בשיטות של סקרים חברתיים.
הם תכננו שאלות ולוחות זמנים שנענו על ידי אנשי העיירה.
בנוסף, הם היו הראשונים לחקור את החיים היום יומיים בעיירה מערבית ממוצעת.
במחקר, בני הזוג ניסו למדוד את השפעת המהפכה התעשייתית על ארצות הברית על ידי השוואה בין מאנסי ב-1890 למאנסי בשנות העשרים.
במחקר, הם מחלקים את החיים החברתיים לשישה חלקים: פרנסה, בניית בית, חינוך הצעירים, פעילויות פנאי, לקיחת חלק בפעילויות דתיות וקהילתיות.
בשנת 1935, בני הזוג חזרו למאנסי כדי לבצע מחקר חדש.
בשנת 1937 התפרסם המחקר החדש "Middletown in Transition: A Study in Cultural Conflicts" שחקר את השפעות השפל הגדול על קהילה אמריקאית ממוצעת.
לינד הייתה גם אקטיביסטית פוליטית בנוסף להיותה חוקרת וסוציולוגית.
במהלך תקופת המקראת'יזם בארצות הברית לינד סבלה מהטרדות ודרשו את פיטוריה ממכללת שרה לורנס.
היא הואשמה בחברות במפלגה הקומוניסטית, הועמדה לדין בפני ועדה ממשלתית ואפילו הייתה צריכה להעיד בפני הקונגרס שהיא אינה קומוניסטית.
עוד לפני זה, לינד פרסמה כתב מחאה במגזין "American Scholar" על פיטורי מלומדים וכתבה על החשיבות של חופש אקדמי.
בעקבות לינד ובן זוגה, עשרות רבות של חוקרים הגיעו למאנסי וחקרו את תושבי העיר במהלך המאה, שם נפתח "The Center for Middletown Studies" בשנת 1980 שנועד להמשיך את החקר בעיר.
בין 1979 ל-1982 פיטר דייוויס, יוצר סרטים אמריקאי, יצר סדרה דוקומנטרית בת שישה פרקים בשם "Middletown" שעלתה לאוויר ברשת PBS.
הלן ניסנבאום היא פרופסור למדעי המידע בקורנל טק.
היא ידועה בעיקר בזכות המושג "שלמות הקשרית" ועבודתה על פרטיות, דיני פרטיות, אמון ואבטחה בעולם המקוון.
באופן ספציפי, שלמות הקשרית השפיעה על החשיבה של ממשלת ארצות הברית על נושאי פרטיות.
ניסנבאום למדה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת וויטווטרסרנד בדרום אפריקה, וסיימה את לימודיה ב-1976. לאחר מכן היא המשיכה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם השלימה תואר שני במדעי החברה של החינוך ב-1978, ותואר דוקטור בפילוסופיה ב-1983.
לפני שהצטרפה לקורנל טק ב-2016, היא שימשה כפרופסור למדיה, תרבות ותקשורת ולמדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק, שם הייתה גם מנהלת המכון לדיני מידע.
קודם לכן שימשה כמנהלת שותפה של המרכז לערכי אנוש באוניברסיטת פרינסטון.
באוניברסיטת קורנל היא מנהלת את פרויקט "יוזמת החיים הדיגיטליים", שהושק ב-2017, כדי לחקור נקודות מבט חברתיות סביב הפיתוח והיישום של טכנולוגיה דיגיטלית, תוך התמקדות באתיקה, מדיניות, פוליטיקה ואיכות חיים.
ניסנבאום קיבלה מענקים מהקרן הלאומית למדע בארצות הברית, משרד חיל האוויר למחקר מדעי, קרן פורד, משרד הבריאות האמריקאי ושירותי אנוש של המתאם הלאומי, וסוכנות ההגנה לפרויקטים מתקדמים למחקר.
היא גם תרמה למספר הרחבות דפדפן עבור Firefox ו-Chrome.
טראק-מי-נוט הייתה ההרחבה הראשונה שהיא יצרה במשותף עם אחרים ב-2006. טראק-מי-נוט משתמשת ברעיון של פרטיות דרך ערפול כדי להגן על המשתמש מפני זיהוי מקוון, מעקב ויצירת פרופילים.
AdNauseam, שנוצרה ב-2009, פועלת לפי אסטרטגיית ערפול דומה עבור מודעות מקוונות.
Adnostic נוצרה בשנת 2013 כדי לאפשר מיקוד מודעות מקוון מבלי לפגוע בפרטיות המשתמש.
ניסנבאום כתבה מאמרים וספרים רבים.
פרס ברוויס לשנת 2014 של האגודה האמריקאית לפילוסופיה
דוקטור לשם כבוד לשנת 2017 מאוניברסיטת ליאופנה של לונבורג
עמית מכובד לשנת 2019 של מכון סטנפורד לבינה מלאכותית ממוקדת באדם
פרס Covey לשנת 2021 של האיגוד הבינלאומי למחשוב ופילוסופיה
הלן סירל, באנגלית: Helen Searle (1834–1884), הידועה גם בשמה הנשוי הלן סירל פטיסון, הייתה ציירת טבע דומם אמריקאית שהייתה קשורה מבחינה סגנונית לאסכולת הציור של דיסלדורף.
סירל הייתה בתו של האדריכל הנרי סירל.
היא נולדה בברלינגטון, ורמונט, וגדלה מגיל עשר ברוצ'סטר, ניו יורק.
היא החלה לצייר טבע דומם של פרחים ופירות בשלב מוקדם בחייה; בשנת 1863 היא הציגה כמה ב"באזאר בית החולים לתינוקות" ובשנה שלאחר מכן באקדמיה לאמנויות יפות באפלו.
היא לימדה ציור ורישום בסמינר הנשים של גברת בריאן בבטאוויה.
בשנת 1866 היא ערכה את התערוכה הראשונה שלה, באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
מ-1867 עד 1871 למדה אמנות בדיסלדורף, גרמניה, ועבדה באופן פרטי עם יוהאן וילהלם פרייר, שהיה קשור לתנועה הידועה כבית הספר לציור בדיסלדורף.
פרייר מיעט לקחת סטודנטים פרטיים אך עשה חריגה במקרה שלה.
הסגנון הבוגר שלה דומה מאוד לשלו, עם פחות פרטים וצבע עדין יותר, והיו שציינו שהיא כמעט שווה לו כציירת אמן.
התצוגות שלה בתקופה זו, למשל אצל סוחרי האמנות של דיסלדורף Bismeyer & Kraus במרץ 1870, זכו לשבחים רבים בעיתונות.
בשנת 1872, חזרה סירל לארצות הברית והקימה סטודיו בוושינגטון הבירה.
מאוחר יותר היא תשוב לאירופה לזמן מה, והיא הציגה טבע דומם של פירות בסלון פריז של 1879.
סירל הייתה ציירת טבע דומם מבוססת אשר כונתה "אחת מציירי הפירות והפרחים הטובים ביותר" של סוף המאה ה-19 באמריקה.
היו לה הזמנות ותערוכות מרכזיות ברחבי גרמניה, בסלון פריז ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
רוב הציורים שלה נמצאים כעת בידיים פרטיות, אך חלקם נמצאים באוספים הנראים לציבור, כגון המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ומוזיאון האמנות של ווסטר.
בזמן שהתגוררה בדיסלדורף, פגשה סרל צייר אמריקאי אלמן, ג'יימס ויליאם פטיסון (1844–1915); ב-1876 הם נישאו.
במשך זמן מה הם חיו במושבת האמנים מצפון לפריז.
החל משנת 1882, בני הזוג בילו בשיקגו ובניו יורק, לפני שעברו לג'קסונוויל, אילינוי, שם מונה ג'יימס פטיסון לראש בית הספר לאמנויות יפות באקדמיה הנשית של ג'קסונוויל.
הלן סירל פטיסון מתה בג'קסונוויל בנובמבר 1884.
הלן מריה טרנר הייתה ציירת ומורה אמריקאית הידועה בעבודותיה בשמנים, בצבעי מים ופסטלים בהם יצרה מיניאטורות, נופים, טבע דומם ודיוקנאות, לעיתים קרובות בסגנון אימפרסיוניסטי.
טרנר נולדה בלואיוויל, קנטקי, הוריה, מורטימר טרנר והלן מריה דוידסון, היו בביקור ארוך אצל המשפחה בעיר.
היא הייתה נינתו של ג'ון פינטרד מניו יורק, נכדתו של רופא ידוע מניו אורלינס, ובתו של איש עסקים עשיר מלואיזיאנה.
טרנר בילתה חלק ניכר מנעוריה בין אלכסנדריה, לואיזיאנה וניו אורלינס, והפכה בגיל צעיר לפליטה ממלחמת האזרחים האמריקאית, שחיסלה את הונו של אביה והובילה לאובדן עסקיו אמה נפטרה ב-1865 לאחר מחלה ממושכת; מות אביה כשהייתה בת שלוש עשרה הותיר אותה בטיפולו של דוד אלמן בניו אורלינס.
טרנר החלה לצייר בגיל עשרים ושתיים; יצירותיה המוקדמות היו דיוקנאות ונופים.
טרנר נסעה עם צ'ייס וכיתתו לאיטליה בשנים 1904, 1905 ו-1911, אך נראה כי חוץ מזה גילתה עניין מועט בלימודים באירופה, בניגוד לאימפרסיוניסטים אמריקאים אחרים.
טרנר לימדה ב-YWCA במשך שבע עשרה שנים.
החל משנת 1906 היא הייתה בקיץ במושבת האמנים בקרגסמור, ניו יורק, שם הכירה את צ'ארלס קורטני קארן היא המשיכה להיות שם עד 1941. בשנותיה הראשונות שכרה מקום, אך ב-1910 היא בנתה בית וסטודיו .
אחותה לטי נפטרה ב-1920; בשנת 1926 היא חזרה לניו אורלינס והתמקמה שם מחדש, ונסעה צפונה רק לשהייה בקיץ.
בניו אורלינס היא המשיכה ללמד במועדון האמנויות והאומנות של ניו אורלינס, שם הנושא שלה היה ציור מודלים.
היא נבחרה למקורבת באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1913, קיבלה 61 מתוך 64 קולות, ונבחרה לחברה מן המניין ב-1921, והייתה האישה השלישית שהשיגה את התואר בהצטיינות ואחת מהאקדמיות הראשונות מהדרום.
יתר על כן, בשנת 1916 ויליאם טי אוונס מינה אותה כחברה אמנית במועדון האמנויות הלאומי; גם שם היא הייתה אחת הנשים הראשונות שזכו לכבוד.
היא המשיכה לצייר בשנות ה-30, אך ראייתה הידרדרה בהדרגה; בסופו של דבר היא פיתחה קטרקט, ולא הצליחה לצייר כלל לאחר 1949.
טרנר חיה עד גיל כמעט מאה.
במותה נקברה בבית הקברות מטאירי.
עם הטכניקה ה"שבורה", הפלטה הבהירה והדאגה להשפעת האור על המצוירים שלה, הסגנון של טרנר תואר כאימפרסיוניסטי.
באופן חריג, נראה שהוא פותח כמעט אך ורק בארצות הברית, עם מעט השפעות חיצוניות.
סביר להניח שהיא הייתה אקדמית באופייה בהתחשב במה שידוע על המדריכים הראשונים שלה.
מבין המורים המאוחרים שלה, היא נתנה קרדיט רק לוולק ולקוקס על פיתוח הסגנון שלה.
עבודתה תוארה כ"לא יומרנית" וחושפת, "באופן לא מודע, נקודת מבט של אישה." נושאיה היו לעיתים קרובות נשים, לעיתים קרובות מתוארות בעיסוקים מוזיקליים.
היא התנסתה גם בעבודת אריגה.
קומץ מציוריה של טרנר בוצעו במגוריה במנהטן, אך רובם נוצרו במהלך שהות הקיץ שלה בקרגסמור.
המושבה השפיעה רבות על עבודתה של טרנר.
כשהיא שם היא פיתחה אהבה לגינון מה שמופיעה כרקע פרחוני ברבים מציוריה.
טרנר קיבלה פרסים רבים לאורך הקריירה שלה, כולל מדליית הארד של קופר יוניון (ניו יורק); פרס אלינג לנוף ממועדון האמנות של ניו יורק; הפרס הלאומי לאמנויות מטעם איגוד הציירים והפסלים; פרס האקדמיה לעיצוב; ופרס ג'ון ג'י אגר מהאיגוד הלאומי של נשים ציירות ופסלות.
היא הציגה תערוכות רבות: הציגה במועדון צבעי המים של ניו יורק, האקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה, האגודה האמריקאית לציירים מיניאטוריים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, וניכללה בתערוכה שש נשים אמריקאיות שאורגן על ידי המוזיאון העירוני של סנט לואיס.
הלן הדסה לווינטל (1910–1989) הייתה דמות משמעותית בהיסטוריה של קבלת נשים יהודיות לשמש כרבניות.
הלן לווינטל הייתה בתו של ישראל ה' לווינטל, נשיאת סניף הדסה המקומי במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, רבה מפורסמת בעיר ובעלת השכלה יהודית משמעותית.
בשנת 1939 הייתה לאישה האמריקאית הראשונה שסיימה את כל מסלול הלימודים בבית ספר לרבנות, אותו עשתה במכון היהודי לדת בניו יורק.
התזה שלה הייתה על זכות הבחירה לנשים מנקודת מבט של ההלכה היהודית.
עם זאת, בסיום לימודיה, היא קיבלה רק תואר שני באותיות עבריות (ותעודה המכירה בהישגיה), ולא תואר שני באותיות עבריות והסמכה כפי שקיבלו הגברים, שכן הפקולטה סברה שעדיין לא הגיע הזמן להסמכת נשים לרבנות.
בשנת 1939, בעקבות סיום לימודיה הפורמליים של לווינטל במכון, ולאחר ויכוח פנימי בתוך הפקולטה, העניק הרב ד"ר סטפן ס.
תעודה סטנדרטית באנגלית ותעודה בעברית, שהעניקה לה את התואר רבנית מוסמכת.
במרץ 1939, לפני סיום לימודיה, הזמין אותה אביה להטיף בבית הכנסת שלו, נושא הדרשה שלה היה "האישה היהודייה מול עולם חדש".
היא גם דיברה באותה שנה בפני קהל של 900 איש באודיטוריום של קהילת שראל ציון בנושא "עתיד היהדות".
בשנת 1940 הטיפה בתקופת הימים הנוראים בקהילת בני שלום בברוקלין, כפי שצוין במגזין טיים.
זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לאחת משלוש נשים (האחרות היו יהודית קפלן ואוויס קלמיץ), שנבחרו על ידי לשכת ההרצאות של המרכז היהודי להרצות ברחבי ארצות הברית בנושאים יהודיים.
ב-1 ביולי 1939 נישאה לווינטל ללסטר ליונס.
בשנת 1988 העניק לה ה-היברו יוניון קולג' "תעודת הכרה מיוחדת".
בשנת 1989, בגיל 79 נפטרה מגידול במוח.
בהספד עליה ב"ניו יורק טיימס" היא כונתה "חלוצה בחינוך יהודי לנשים".
בשנת 1991 הוקמה לכבודה מלגת זיכרון בשם הלן לווינטל ליונס ב-ניו רושל קרן חניכים, על ידי בעלה לשעבר לסטר ליונס.
הלן מצגר הייתה פילוסופית מדע יהודיה צרפתית והיסטוריונית של המדע.
בכתביה התמקדה בעיקר בהיסטוריה של הכימיה.
מצגר נולדה ב-26 באוגוסט 1889 בשם הלן ברול, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני גבוה בצ'אטו, צרפת.
היא הייתה אחייניתו של לוסיאן לוי-בריהל, אנתרופולוג צרפתי רב השפעה.
אביה התעקש שהיא ואחותה יפסיקו את לימודיהן, לאחר שלוש שנים בלבד באוניברסיטה.
רק בשנת 1912, היא סיימה את לימודיה בקריסטלוגרפיה.
מצגר נישאה ב-1914, התאלמנה כמה חודשים לאחר מכן, ואז חזרה למחקר.
בשנת 1918, הגישה מצגר תזה על הופעתו של מדע הגבישים.
במהלך שנות ה-20 וה-30, היא פרסמה שישה ספרים על תולדות הכימיה במאות ה-17 וה-18, תוך שהיא מפרנסת את עצמה בעזרת כסף הנדוניה שלה.
עבודתה של מצגר לא תמיד זכתה להכרה במהלך חייה, והיא מעולם לא החזיקה בתפקיד אקדמי, אבל היא אחת ההיסטוריונים הצרפתיים הבודדים של המדע לפני המלחמה, שעבודותיהם נקראות רבות גם כיום.
בשל מותה המוקדם, יצירתה מוגבלת בגודלה, אך בכל זאת הייתה בעלת השפעה.
היא פרסמה תשעה ספרים, שלושים ושישה מאמרים וביקורות רבות.
בני זמננו כמו גסטון באצ'לארד ואמיל מאיירסון התייחסו לא פעם ליצירותיה וגם תומאס קון, בהקדמת ספרו המבנה של מהפכות מדעיות (1962) התייחס אליה כאחת ההשראות העיקריות שלו.
הלן מזוז (נולדה ב-1987) היא חברת מועצת העיר רעננה במסגרת סיעת באמונה - סיעה ציונית דתית, ומשנה לראש העיר.
מחזיקת תיק מנהל קהילה וקליטת עלייה.
בבחירות המוניציפליות בפברואר 2024 נבחרה למועצת העיר רעננה והיא האישה החרדית הראשונה שנבחרה למועצה מקומית.
נולדה וגדלה בראשון לציון, בבית מסורתי.
לאחר השירות הצבאי עברה לתל אביב שם פגשה את בעלה, עולה חדש מצרפת, שניהל אורח חיים חרדי.
היא בוגרת תואר ראשון בממשל ומשפט במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
ב-2007, בעקבות אירועי ההתנתקות, הצטרפה למפלגת הליכוד והפכה לפעילת שטח בקרב הקהילה הצרפתית.
ב-2015 הקימה מזוז את הפורום הצרפתי בליכוד.
בהמשך, בכנסת העשרים הקימה את השדולה למען עולי צרפת בכנסת והייתה שותפה לקידום חקיקה למען העולים.
בין היתר הכרה בתארים אקדמאיים, הכרה ברישיונות נהיגה וקידום תוכניות מול משרדי הממשלה השונים.
הייתה חברת ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ל מטעם הליכוד.
מכהנת כחברת ציר בקונגרס הציוני העולמי.
מזוז ניהלה את קמפיין הבחירות לקהילה הצרפתית בישראל במספר מערכות בחירות שונות עבור מפלגת הליכוד.
ב-2024 השתתפה בבחירות המקומיות למועצת העיר רעננה מטעם סיעת "באמונה הסיעה הדתית המאוחדת".
מזוז נתמכה על ידי קבוצת פעילות חרדיות שפעלו לקדם מועמדות חרדיות למועצות ברחבי הארץ.
מתוך 14 מועמדות חרדיות ברחבי הארץ היא המועמדת היחידה שנבחרה לכהן במועצת העיר, ובכך הפכה לחברת המועצה החרדית הראשונה בישראל.
כנערה התנדבה בעמותה נגד אלימות.
בגיל 22 הקימה פורום בשם "אהבת חינם", שנועד לגשר בין חרדים לחילונים באמצעות שיח.
התנדבה בפעילות "שמים סוף לסמים ולאלימות".
בעקבות אירועי 7 באוקטובר ומלחמת "חרבות ברזל" הקימה את חמ"ל ההסברה ברעננה שפעל בשיתוף פעולה עם משרד ההסברה הלאומי.