tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד האינדוסר ישנם פקטורים נוספים היכולים להשפיע על הפעלת מערכת ההארה כמו הוספת גלוקוז הגורמת להפסקת פעולת הגן בתהליך הנקרא רפרסיה קטבולית (עיכוב על ידי עקיפת המסלול) בחיידקים מהמין V.harvei.
הביטוי של מערכת ההארה מוגבר על-ידי הוספת חמצן.
תופעה זו מסבירה את הופעת ה"ניצוצות" או "כוכבים" הנצפה בלילה בים שבו חיידקים מאירים חופשיים או כפלנקטון.
גורמים נוספים המשפיעים על ביטוי המערכת הם טמפרטורת המים, נוכחות חומצות אמיניות, ריכוז המלח וריכוז האלדהיד המשמש כסובסטרט הממוחזר בתהליך ההארה.
מוטציות בגן LUX יכולות לפגוע בחסימת הגן כולו, על-ידי פגיעה בפרומוטור (הקוד שמפעיל את תחילת השעתוק), אבל גם בכל אחד מקטעי הגן.
מוטציה בגן ליצירת אחד מ-2 חלקי הלוציפרז תגרום ליצירת מוטנט חשוך.
במוטנטים מסוג זה אפשר לקבל תיקון פעילות של לוציפרז בגלל תרגום שגוי של ה־RNA על ידי הריבוזומים.
תופעה זו נקראת קריאה שגויה.
מוטציה בקטע ליצירת האנזימים מריסטיל רדוקטז או אלדהיד רדוקטז גורמת להארה חלשה, המוגברת עם הוספת אלדהיד למצע.
בעוד מוטציות בקטע האחראי על יצירת הכרומופור ו־BFP גורמת למוטנט חשוך.
קיימים מוטנטים שלא מייצרים אינדוסר פעיל, אבל מגיבים לאינדיוסר שמופרש מחיידקם מאירים שבסביבתם.
לכן תרבית מוטנט זה יאירו רק בנוכחות אינדוסר של תרבית מאירה.
מוטנטים שבהם האינדוסר לא מפעיל את המערכת אף כי כל מרכיביה קיימים, הם חשוכים.
אבל ניתן להפעיל את המערכת על-ידי הוספת חומרים הפועלים ישירות על הרצפטור כמו פרופלווין וצבעי אקרידין מאפשרים קבלת הארה מקסימלית גם בריכוזי חיידקים נמוכים וללא אינדוסר.
מוטנטים שהאינדיוסר שבסביבתם אינו חודר לתא, ולכן אינם מושפעים מריכוזו בסביבה.
במוטנטים אלה ההארה נגרמת על ידי האוטואינדוסר העצמי שמופרש לתוך התא, ולכן עוצמת ההארה קבועה.
מוטנטים אלה נקראים קונסטיטטבים בעוד שכאשר המערכת מופעלת על-ידי אינדיוסר חיצוני או צבעי אקרידין עצמת ההארה גדלה בהכפלה לוגריתמית והם נקראים אינדוקטיבים.
שימוש בחיידקים מאירים ברפואה ובמחקר
שימוש בחיידקים מאירים לניטור חומרים טוקסיים במים ובאוויר
עוצמת ההארה של תרבית רגישה במיוחד לנוכחות חומרים טוקסיים המשפיעים על חדירות התא או על המטבוליזם שלו, כמו מתכות כבדות, מלחים, מעכבי חימצון ועוד.
גידול תרבית רציפה מאפשר מעקב אוטומטי רציף על איכות המים ללא צורך בדגימות.
שימוש במוטנטים המוזכרים לעיל מאפשר שליטה ברגולציה על ההארה וקבלת הארה אחידה ובלתי תלויה בצפיפות ולכן אפשר להשתמש בהם לניטור טוקסינים, חומרים אנטיביוטים ומתכות כבדות.
התגובה המהירה של המערכת והרגישות הגבוהה של מכשירים לעוצמת האור הביאו כבר לשימוש מסחרי במערכות בקרה על טיב המים.
שימוש בלוציפרז כגלאי במערכות דיאגנוסטיות
הפקת מערכת התאורה והפעלתה מחוץ לחיידקים (וגם מגחליליות) מאפשרת שימוש כגלאי או סמן מאיר לנוכחות אנטיגנים ונוגדנים או גלאי (פרוב) לסימון קטעי DNA ו RNA או תאים סרטניים.
ומהווה מרכיב בערכות מהירות ורגישות לבדיקות דיאגנוסטיות.
לעיתים מערכת הפיתוח של הקיט מכילה את שאר מרכיבי המערכת בזמן קריאת התוצאות למשל בדיקת RNA לקורונה.
העברת מערכת ההארה לחיידקים ובעלי חיים
כבר בשנות ה־80 של המאה הקודמת הוכיחו חוקרים כי ניתן לבודד את הגן LUX ולהעביר אותו באמצעות פלסמיד לחיידקי E.coli ובהמשך גם לבעלי חיים איוקריוטים ואף לצמחים ועכברי מעבדה שהחלו להאיר עם הוספת אינדוסר.
אף כי כיום משתמשים למטרה זו במערכת ההארה של גחליליות אך המנגנון זהה ומאפשר מעקב על תהליכים פיזיולוגים, רבייה ומחלות שונות בבעלי חיים וצמחים.
חיידקי חומצה לקטית הם קבוצה של חיידקים גראם-חיוביים, שאינם יוצרים נבגים, חסרי יכולת תנועה (ברובם), בעלי סבילות לחומצה, ובעלי מטבוליזם תסיסתי המפיק חומצה לקטית כתוצר עיקרי של פירוק פחמימות.
חיידקים אלו הם מיקרואורגניזמים חיוניים בתעשיית המזון, הממלאים תפקיד מרכזי בתסיסה של מוצרי חלב, בשר, ירקות ודגנים, וכן משמשים כפרוביוטיקה לשיפור בריאות האדם והחי.
חיידקי החומצה הלקטית הם ברובם אנאירוביים פקולטטיביים או אירוטולרנטיים (סובלניים לחמצן).
מורפולוגית, הקבוצה כוללת חיידקים בצורת מתגים (Rods) או נקדים (Cocci).
הם חסרי אנזים הקטלאז (Catalase-negative) ונעדרים ציטוכרומים במצעי גידול סטנדרטיים.
חיידקים אלו מותאמים היטב לסביבות עתירות חומרי תזונה, ותכונותיהם הפיזיולוגיות מאפשרות להם לגדול בטווח רחב של טמפרטורות, החל ממינים פסיכרוטרופיים הגדלים ב-2°C ועד מינים תרמופיליים הגדלים מעל 45°C.
מכיוון שחיידקי החומצה הלקטית אינם מבצעים נשימה תאית במובנה המלא, הם מפיקים אנרגיה באמצעות זרחון ברמת המצע (Substrate-level phosphorylation) במהלך תסיסת פחמימות.
המטבוליזם מחולק לשני מסלולים עיקריים:
תסיסה הומופרמנטטיבית (Homofermentative): במסלול זה, המבוסס על מסלול הגליקוליזה (EMP), פחמימות ההקסוזה (כגון גלוקוז) מפורקות כמעט באופן בלעדי לחומצה לקטית, תוך הפקת 2 מולקולות ATP למול גלוקוז.
תסיסה הטרופרמנטטיבית (Heterofermentative): במסלול הפוספוקטולאז (PKP), הפירוק מוביל ליצירת חומצה לקטית, פחמן דו-חמצני (CO2) ואתנול או חומצה אצטית, תוך הפקת מולקולת ATP אחת למול גלוקוז.
האנזים המפתח בתהליך הוא לקטאט דהידרוגנאז (LDH), אשר הסטריאוספציפיות שלו קובעת האם ייווצר איזומר L(+), D(-) או תערובת רצמית (DL) של חומצה לקטית.
בנוסף לתסיסת סוכרים, חיידקי LAB מסוימים מסוגלים לבצע תסיסה מאלולקטית (Malolactic fermentation), שבה חומצה מאלית הופכת לחומצה לקטית ו-CO2, תהליך החיוני להפחתת חומציות ביין.
חיידקי החומצה הלקטית משויכים למערכת ה-Bacillota (לשעבר Firmicutes), מחלקת ה-Bacilli וסדרת ה-Lactobacillales.
שינוי זה איחד גם את המשפחות Lactobacillaceae ו-Leuconostocaceae למשפחה אחת.
Lactobacillus: מותאמים בעיקר למאכסנים בעלי חוליות (כגון L.
Lactococcus: משמשים כתרביות סטרטר מרכזיות בתעשיית הגבינות (כגון Lc.
thermophilus המשמש בייצור יוגורט, לצד מינים פתוגניים כגון S.
Enterococcus: דיירי מעיים פקולטטיביים המשמשים לעיתים כפרוביוטיקה אך כוללים גם מינים אופורטוניסטיים.
Bifidobacterium: מבחינה היסטורית נחשבו ל-LAB, אך טקסונומית הם שייכים למערכת ה-Actinobacteria.
הם בעלי חשיבות עליונה במיקרוביום של תינוקות.
חיידקי LAB הם מרכיב דומיננטי במיקרוביום האנושי, במיוחד בקיבה, במעי הדק ובמעי הגס.
בנרתיק האישה, מינים כגון L.
jensenii שומרים על סביבה חומצית המגנה מפני זיהומים.
בטבע, הם נמצאים על משטחי צמחים, בפירות וירקות מרקיבים, ובסביבות ימיות.
יכולתם להיצמד לאפיתל (Adhesion) היא תכונה הישרדותית קריטית המאפשרת להם להתחרות מול פתוגנים.
השימוש ב-LAB בשימור מזון נקרא שימור ביולוגי (Biopreservation).
החיידקים מפרישים מטבוליטים כגון חומצות אורגניות, בקטריוצינים (כגון ניסין), ומי חמצן המעכבים צמיחה של גורמי קלקול ופתוגנים כגון Listeria monocytogenes ו-Salmonella.
מוצרי חלב: LAB חיוניים לייצור יוגורט, גבינה, קפיר וחמאה.
bulgaricus מאיצה את ההחמצה ומשפרת את המרקם.
מוצרי דגנים: חיידקי LAB משמשים בייצור מחמצת (Sourdough), שם הם משפרים את הטעם, המרקם והערך התזונתי של הלחם על ידי פירוק פחמימות בלתי נעכלות (כגון חומצה פיטית).
בשר ודגים: מינים כמו L.
curvatus הם דומיננטיים בתסיסת נקניקים (כגון סלמי), שם הם תורמים לצבע, לטעם ולבטיחות המוצר.
ירקות: תסיסה של כרוב כבוש, קימצ'י ומלפפון חמוץ מתבצעת על ידי רצף של חיידקי LAB, החל מ-Leuconostoc ועד L.
חיידקי LAB מוכרים כבעלי השפעות בריאותיות רבות:
שיפור עיכול לקטוז: חיידקים כמו S.
thermophilus מכילים את האנזים בטא-גלקטוזידאז המסייע בפירוק לקטוז במערכת העיכול.
וויסות מערכת החיסון: חיידקי LAB מעוררים ייצור ציטוקינים, מגבירים את פעילות תאי ה-NK ומשפרים את תפקוד המחסום המעי.
מניעת שלשולים: יעילים במיוחד במניעת שלשול הקשור לאנטיביוטיקה (AAD) ושלשול הנגרם על ידי Clostridioides difficile.
ייצור ויטמינים: LAB מסוגלים לסנתז ויטמינים מקבוצת B (כגון חומצה פולית וריבופלאבין) וויטמין K2.
מושג הפוסטביוטיקה (Postbiotics), שהוגדר על ידי ISAPP בשנת 2021, מתייחס להכנות של מיקרואורגניזמים דוממים (לא חיים) ומרכיביהם המעניקים תועלת בריאותית למאכסן.
רוב חיידקי ה-LAB נחשבים לבטוחים באופן כללי (GRAS בארצות הברית) או בעלי חזקת בטיחות מוסמכת (QPS באיחוד האירופי).
עם זאת, קיימים חששות בטיחותיים מסוימים הכוללים:
אמינים ביוגניים: חיידקים מסוימים עלולים לייצר היסטמין וטיראמין במזון, העלולים לגרום לתגובות אלרגיות.
עמידות לאנטיביוטיקה: קיים סיכון להעברת גנים של עמידות לאנטיביוטיקה מחיידקי LAB לחיידקים פתוגניים, במיוחד בסוג Enterococcus.
חומצה D-לקטית: עודף של חומצה זו עלול להוות סיכון לתינוקות או לאנשים עם תסמונת המעי הקצר.
בקטריופאג'ים הם נגיפים התוקפים חיידקים, והם מהווים איום משמעותי על תהליכי תסיסה תעשייתיים על ידי הריסת תרביות הסטרטר.
כדי להתגונן, חיידקי LAB פיתחו מנגנוני הגנה מורכבים הכוללים מניעת הצמדות, מערכות הגבלה ושינוי (RM), ומערכות CRISPR המעניקות חסינות נרכשת נגד DNA זר.
חיידקי LAB משמשים באופן נרחב לשיפור בריאות בעלי חיים:
דבורים: חיידקי LAB מקומיים מסייעים במניעת מחלת ריקבון הוולד האמריקאי (AFB).
חקלאות ימית: שימוש ב-LAB כפרוביוטיקה במדגות דגים משפר את שיעור ההישרדות ומפחית את הצורך באנטיביוטיקה.
שימור מספוא (Silage): LAB תוססים סוכרי צמחים לחומצה לקטית, המורידה את ה-pH ומשמרת את התחמיץ למשך חודשים.
תרביות סטרטר תעשייתיות מיוצרות בתהליכי תסיסה מבוקרים, הכוללים שליטה ב-pH ושימוש בחומרים מגני קור (Cryoprotectants) כדי לשמר את חיוניות החיידקים במהלך ייבוש בהקפאה או ייבוש בריסוס (Spray-drying).
יציבות החיידקים במוצר הסופי תלויה בגורמים כגון טמפרטורת אחסון, זמינות מים (aw) וחשיפה לחמצן.
חייל הוא כל אדם שהתגייס לשורותיו של צבא של מדינה ריבונית בשירות חובה, בהתנדבות, בשירות קבע או בשירות מילואים.
חיילים הם חלק ממבנה היררכי וקפדני הקרוי צבא.
במסגרת הצבא, מחולקים החיילים ליחידות שונות, בהן חיל רגלים, חיל הנדסה קרבית, חיל שריון, חיל ים וחיל האוויר.
לא כל החיילים הם לוחמים, על אף שרובם המכריע עוברים במהלך שירותם הכשרה בשימוש בנשק ברמה כזו או אחרת.
למעשה בכל צבא רוב החיילים משרתים בתפקידים לא קרביים (כדוגמת תפקידי פקידות, לוגיסטיקה או מחקר ופיתוח), ורק מיעוטם (בערך 25%) קרביים.
החיילים מובחנים מאזרחים במשמעת וההיררכיה הפנימית הנוקשה של הצבא, היכולת של הקצינים להטיל עונשים על החיילים ועוד.
אומנם גם בארגונים אחרים קיימים אמצעי משמעת, ובהם פיטורים, אך הצבא יכול להעניש את חייליו בסנקציות פיזיות, במעצר ומאסר בכלא צבאי ובצבאות מסוימים אף בעונש מוות.
המשפט הצבאי שונה מהמשפט האזרחי ומחמיר ממנו ועל אכיפתו ממונה משטרה צבאית.
החיילים לובשים מדים ועליהם דרגות, סמלים וסימני זיהוי המעידים על שיוכם הארגוני.
לרוב, יחידות וחילות שונים מובחנים באמצעות כומתות זהות בצבעים שונים, תגי יחידה וסיכות.
לזרועות שונות בצבא ייתכנו מדים בצבע שונה.
חיילים מובחנים זה מזה באמצעות דרגה המסמלת את מיקומם בהיררכיה הצבאית.
הדרגות מתחלקות לדרגות חוגרים, דרגות נגדים ודרגות קצינים.
מעמד החייל במשפט הבין-לאומי מוסדר בעיקר באמנות ז'נבה ובפרוטוקולים הנוספים להן.
על פי המשפט הבין-לאומי ההומניטרי, חיילים המשתייכים לכוחות המזוינים של מדינה נחשבים "לוחמים חוקיים" (Lawful Combatants).
לוחם חוקי הוא אדם המשתייך לכוחות המזוינים של צד לסכסוך מזוין בין-לאומי.
על פי הפרוטוקול הראשון הנוסף לאמנות ז'נבה משנת 1977, לוחם חוקי חייב לעמוד בתנאים הבאים:
השתייכות לכוח צבאי מאורגן הכפוף למערכת פיקוד ברורה
נשיאת סימני היכר קבועים וברורים המבדילים אותו מאזרחים
המשפט הבין-לאומי מעניק ללוחמים חוקיים מספר זכויות מרכזיות:
חסינות מפני העמדה לדין פלילי בגין פעולות לחימה חוקיות
זכאות למעמד של שבוי מלחמה במקרה של נפילה בשבי
הזכות לטיפול רפואי במקרה של פציעה
הזכות ליחס הומני בהתאם לאמנת ז'נבה השלישית
לצד הזכויות, המשפט הבין-לאומי מטיל על הלוחם החוקי חובות:
החובה להבחין עצמו מהאוכלוסייה האזרחית
האיסור על פגיעה מכוונת באזרחים
החובה לנהוג בהתאם לעקרונות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי
החובה להעניק יחס הומני לשבויי מלחמה
במשפט הבין-לאומי ההומניטרי, סוגיית הפגיעה בחיילים מוסדרת באמנות ז'נבה (1949), בתקנות האג (1907) ובפרוטוקול הראשון הנוסף לאמנות ז'נבה (1977).
מסגרת משפטית זו מגדירה את התנאים בהם מותרת או אסורה פגיעה בחיילים.
המשפט הבין-לאומי מבחין בין מספר מצבים מרכזיים בהקשר של פגיעה בחיילים
בעת עימות מזוין – חייל המשתתף באופן פעיל בפעולות איבה מהווה מטרה צבאית לגיטימית.
חלק מהמערך הצבאי הפעיל – הדבר נכון גם כאשר הלוחם נמצא בשטח צבאי או בבסיס, גם אם אינו מבצע פעולת לחימה באותו רגע, שכן הוא נחשב חלק מהמערך הצבאי הפעיל.
נמצא במתקן צבאי – חייל לובש מדים ונמצא במתקן צבאי, הוא מהווה מטרה לגיטימית גם אם אינו משתתף באופן ישיר בלחימה באותו רגע.
זאת מכיוון שהימצאותו במתקן צבאי בזמן עימות מזוין מסווגת אותו כחלק מהכוח הלוחם.
לעומת זאת, חייל הנמצא מחוץ למסגרת צבאית, למשל בחופשה בביתו או בפעילות אזרחית מובהקת, אינו מהווה מטרה לגיטימית באותה עת.
סוגיית המדים מהווה מרכיב משמעותי בהגדרת מעמד הלוחם.
לוחם במדים מזוהה באופן ברור כחלק מהכוח הלוחם ולכן מהווה מטרה לגיטימית כאשר הוא נמצא בהקשר צבאי.
לעומת זאת, לוחם שאינו במדים ואינו מעורב בפעילות צבאית אינו מהווה מטרה לגיטימית, אלא אם כן הוא משתתף באופן ישיר בפעולות איבה.
לא כל החיילים הם לוחמים, רובם הגדול משרת בתפקידים עורפיים ותפקידם לא כולל פעולות קרביות (כגון עובדי רס"ר, פקידים, מזכירות, אנשי חימוש ולוגיסטיקה, טבחים, מתכנתים וכדומה).
במהלך הכשרתם החיילים (כולל שאינם לוחמים) רוכשים מיומנות והכשרה צבאית בנושא קליעה וירי, שדאות ומצבי לחימה שונים.
בצה"ל יש חלוקה לשלוש רמות קרביות:
לוחמים – חיילים קרביים, שתפקידם העיקרי לחימה, והם משרתים בחזית.
תומכי לחימה – חיילים שתפקידם העיקרי איננו לחימה, והם משרתים בחזית.
עורפיים ("ג'ובניקים") – חיילים לא קרביים המשרתים בעורף.
חיילים קרביים מתחלקים בדרך כלל לכמה סוגים: כבדים, קלים בינוניים וסדירים לעומת לא סדירים.
החלוקה הזאת תקפה הן לפרשים והן לחיל רגלים.
מקורה של החלוקה עוד בעת העתיקה והיא קיימת עד עצם היום הזה.
חיילים סדירים הם חיילים שמגויסים מתוקף צו חוקי של המדינה והם משרתים בדרך כלל תקופה מוגדרת היטב בכוחות המזוינים של אותה מדינה.
חיילים סדירים מקבלים אימון אחיד וכלי נשקם מסופקים ברוב המקרים על ידי המדינה.
החיילים הסדירים הראשונים היו ככל הנראה שומרי ראשם של המלכים בעת העתיקה ושכירי חרב.
חיילים לא סדירים זוכים לרמת חופש גדולה יותר מאשר החיילים הסדירים.
בדרך כלל המשמעת ביחידות אלו רופפת יותר ואימונם לקוי בדרך כלל יחסית לכוחות הסדירים.
אף שרוב צבאות העולם עברו לחיילים סדירים, יש מקום גם ללוחמים לא סדירים.
בכמה וכמה צבאות בעולם מקובל שירות של אנשי מילואים, שמאומנים לתפקיד מסוים ומשוחררים לאזרחות לאחר תום האימון או השירות הסדיר שלהם, ונקראים לשירות רק בעת מלחמה.
מודל זה מוזיל את העלות של החזקת החיילים, ומאפשר לצבא לגדול באופן משמעותי בזמן חירום.
בעת העתיקה וימי הביניים החיילים הלא סדירים היו בדרך כלל מיליציה שגויסה מקרב האזרחים.
גם בעת החדשה השתמשו בחיילים לא סדירים דוגמת הקוזאקים לביצוע משימות שחיילים סדירים מתקשים בביצוען.
חלוקה נוספת שקיימת לצד החלוקה לסדירים ולא סדירים היא החלוקה לקל וכבד.
החלוקה הזאת לא מבטלת את החלוקה הקודמת.
ייתכן שגם החיילים הסדירים וגם הלא סדירים יסווגו בתור הכבדים או בתור הקלים.
החלוקה הזאת לא קיימת בצבאות מודרניים ונוהגים להפריד רק את החיילים הקלים משאר החיילים שאין להם בדרך כלל שם מיוחד או לעיתים קוראים להם "חיילי קו" כי הם נלחמו במערך קווי במאות ה-17 עד ה-19.
בצבאות מודרניים התיאור של החיילים הקלים מתייחס בדרך כלל לנשק מסייע דוגמת תותחים, מרגמות, רכב קרבי משוריין וכיוצא באלה.
פלוגות קלות יהיו חמושות בנשק מסייע במספר קטן יותר יחסית לפלוגות הרגילות.
בדרך כלל אלו הפלוגות הניידות בצבא.
סיירת מטכ"ל, למשל, היא סוג של יחידה קלה.
המשמעות של "כבד", "בינוני" ו"קל" בצבאות של העולם העתיק וימי הביניים מתייחסת למשקל הציוד.
הכוונה בראש ובראשונה לשריון ולסוג השריון.
ככלל שהשריון כבד יותר, כך החייל יחשב לכבד יותר.
כך חיילים ללא שריון או עם שריון דל יחשבו לקלים ואילו ההופליטים בעלי שריון במשקל של כ-30 ק"ג יסווגו ככבדים.
השריון קבע גם את צורת הלחימה של החייל.
חייל בעל שריון כבד איננו נייד כל כך וחשוף מאוד להתקפות של החיילים הקלים, הניידים ממנו.
כתוצאה מכך, החיילים הכבדים התקבצו תמיד לגושים גדולים דוגמת הפלנקס או מבנה צפוף אחר.
סיבה נוספת לגושים גדולים היא גידול בכושר ההבקעה של החיילים הכבדים: לגוש גדול קל יותר להבקיע את שורות האויב.
בימינו ההבדל העיקרי בין החיילים הקרביים היא פלטפורמת הלחימה:
חיל רגלים – לחימה רגלית, רכובה, מוסקת וכבדה באמצעות רכבי שטח, נגמ"שים, רק"ם ועוד.
עם זאת החיל מחזיק בפלוגות סיור, ביחידות נ"ט ללחימה נגד טנקים ובלוחמי הנדסה קרבית.
חיילי הרגלים זוכים להכשרה צבאית קרבית ברמה הגבוהה ביותר (למעט כוחות מיוחדים).
כוחות מיוחדים וקומנדו המתמחות בלוחמה רגלית ולרוב גם חשאית.
חיל שריון – לחימה באמצעות טנקים.
חיל הנדסה – לחימה באמצעות חבלה והנדסה צבאית תוך כדי לחימה רגלית וממוכנת.
חיילי ההנדסה זוכים להכשרה צבאית קרבית ברמה השנייה הגבוהה ביותר וזהה לזו של לוחמי החי"ר ובנוסף מתפקדים כמוהם בלחימה באופן כללי.
חיל תותחנים – לחימה באמצעות ארטילריה כגון תותחים והוביצרים, תותחים מתנייעים ומשגרי רקטות.
חיל אוויר ובו טייסי קרב המפעילים מטוסי קרב ומסוקי קרב.
חיל ים ובו לוחמים המפעילים כלי שיט קרביים כגון אוניות מלחמה, ספינות טילים, צוללות ונושאות מטוסים.
חיידקים קומפטנטים הם חיידקים שיכולים לעבור טרנספורמציה בקלות.
לרוב, הכוונה היא לחיידקים שגודלו בתנאים מוגדרים מסוימים ועברו טיפול (למשל, על ידי החלפת מדיום הגידול שלהם בתמיסות שונות) שמגביר את חדירות הממברנה שלהם ל-DNA.
כאשר מוסיפים DNA (ברוב המקרים, פלסמיד) לתמיסה בה הם נמצאים הוא נכנס לתוך תא החיידק.
לעיתים, משתמשים באלקטרופורציה על מנת להגביר את חדירות הממברנה ובה בעת להניע את ה-DNA על מנת להגביר את יעילות הטרנספורמציה.
חיידקים קומפטנטים אפשר להכין, למשל, על ידי סרכוז תרבית חיידקים בפאזה לוגריתמית והרחפתם בתמיסת קרה עשירה ביוני סידן.
לאחר ההרחפה החיידקים קומפטנטים למשך מספר דקות עד מספר שעות, אך ניתן לשמור אותם בהקפאה עמוקה לתקופות ארוכות יותר.
לאחר מכן החיידקים הקומפטנטיים יכולים לעבור טרנספורמציה.
קיימות שיטות רבות לטרנספורמציה, אך השיטה הנפוצה ביותר היא טרנספורמציה כימית, משהים את החיידק הקומפטנטי בתמיסה עם הפלסמיד תוך שמירה על טמפרטורה נמוכה (קרובה לאפס מעלות צלזיוס) מעלים את הטמפרטורה כדי לגרום לממברנת התא להיות חדירה ולאפשר כניסת דנ"א.
מחזירים את החיידק לטמפרטורה נמוכה כדי לאפשר ל-DNA להישמר בתוך תא החיידק.
אחרי שלב זה, החיידק מועבר למדיום גידול כדי לאפשר לו התאוששות מתהליך הטרנספורמציה, ומשם לצלחת גידול כדי לאפשר בידוד מושבות ובדיקת המצאות הדנ"א בתוך התא.
המחקר המדעי בביולוגיה מולקולרית מושתת על החדרת והחסרת גנים בחיידקים ובאורגניזמים אחרים.
במחקרים אלה משתמשים תדיר בחיידקים קומפטנטים.
בנוסף, חיידקים שונים, ובעיקר Escherichia coli משמשים לייצור חלבונים שונים, חיידקיים ולא חיידקיים.
לצורך כך, מחדירים את הגן המקודד לחלבון המבוקש על גבי פלסמיד ביטוי בעל פרומוטר חזק שיביא לשעתוק הגן ולתרגום ה-RNA לחלבון.
חייל!" (1981) הוא ציור מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
הציור, ברוחב של 100 ס"מ ובאורך של 140 ס"מ, עשוי בטכניקה מעורבת על גבי נייר.
במרכזו של הציור מופיע דמותו של גבר צעיר הלובש חולצה כהה בעלת צווארון.
תווי פניו, המצוירים בצבע צהוב, מודגשים בצבע שחור.
בייחוד בולט פיו המצויר בחושניות.
לצד הדמות מופיע סימן מגן דוד בצבע כחול אשר עבר מעין האנשה לדמות אדם הנועלת נעליים גבוהות.
מתחת למגן דוד מופיע הכיתוב "יצחק!
כיתוב נוסף מופיע בראש הציור והוא אשר העניק את השם ליצירה.
הכיתוב, כמו שאר הציור נעשה בטכניקה של ציור באצבעות, טכניקה אשר מעצימה את האקספרסיביות של היצירה.
היצירה מהווה פרט מתוך סדרה גדולה של ציורים של גרשוני אשר נוצרו בתחילת שנות השמונים ואשר הוצגו בתערוכה במוזיאון ישראל בשנת 1986. קריאה פרשנית של הציור מעלה יחס מורכב ואמביוולנטי בין היחיד אל החברה.
הציור מעלה אלמנטים הומואירוטיים כגון תווי הפנים ה"נשיים" בעיצוב דמות האדם, ציון איקונוגרפי של עקדת יצחק המהווה גם קריאה אל יצחק אחר, בן זוגו של גרשוני באותה עת.
אלמנטים אלו טבועים גם ביחס אל ממסד ציוני-צבאי אשר מבקש מן החייל "לשיר" - פעולה היכולה להתפרש כהצטרפות אל המסגרת הכללית ואשר מופיעה גם בציורים אחרים של גרשוני, או לחלופין כפעולה טרנסגרסיבית של ביטוי מיניות הומוסקסואלית אסורה.
חיידר עבד א-שאפי (, 10 ביוני 1919 – 25 בספטמבר 2007) היה מדינאי פלסטיני, ממייסדי אש"ף ב-1964, ממבקריו העקביים של יאסר ערפאת.
עמד בראש המשלחת הפלסטינית-ירדנית לוועידת מדריד ב-1991.
אביו, שייח' מוּחְיִי א-דין עבד א-שאפי, היה ראש הווקף ושומר המקומות הקדושים בעזה ובחברון.
א-שאפי סיים את לימודיו התיכוניים בקולג' הערבי בירושלים בשנת 1936, ועבר לביירות ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקנית.
במהלך לימודיו הצטרף לשורות התנועה הלאומית הפלסטינית ועם סיום לימודיו ב-1943 התיישב ביפו ועסק ברפואה בבית החולים הבריטי בעיר.
ב-1944 הצטרף א-שאפי לצבא המדבר שהקים המנדט הבריטי בעבר הירדן על מנת לפתוח חזית שנייה במלחמת העולם בבלקנים.
עם תום המלחמה עזב את הצבא וייסד בעזה ב-1945 את החברה הרפואית הפלסטינית, במסגרתה השתתף ב-1946 בקונגרס הרפואי הפלסטיני הראשון.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה באו"ם, ופרוץ הקרבות בין הערבים ליהודים פתח א-שאפי מוקד רפואי בעזה לטיפול בלוחמים הערבים הפצועים, ובאלפי הפליטים שצבאו על רצועת עזה.
לאחר הקמת אונר"א ב-1951 עזב ללימודי כירורגיה בבית חולים בדייטון, אוהיו.
הוא שב לעזה ב-1954 והחל לעבוד כמנתח בבית החולים המצרי בעיר.
כבר משנת 1947 ולאורך כל ימיו דגל ברעיון שתי מדינות לשני עמים: פלסטינית בצד יהודית, כשהוא ראה בחזונו מדינה ערבית חילונית דמוקרטית.
עם פלישת צה"ל לרצועת עזה ב-1956 מונה עבד א-שאפי לאחד מעשרת חברי המועצה העירונית, אך סירב לשבת בה בטענה כי השלטון המצרי עדיף לתושבי הרצועה מהשלטון הישראלי.
לאחר נסיגת הכוחות הישראליים מונה על ידי המצרים לראש שירותי הרפואה ברצועה.
במהלך כהונתו בתפקיד התיידד עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
ב-1962 נבחר למועצה הפלסטינית המחוקקת בעזה, ובמסגרתה השתתף בקונגרס הפלסטיני הראשון שנערך במלון אינטרקונטיננטל (כיום מלון שבע הקשתות), שבו הוכרז על הקמת אש"ף.
א-שאפי הצטרף כחבר לוועד הפועל של אש"ף, והפך לאחת הדמויות המובילות של הארגון בעזה.
א-שאפי נעצר בידי ישראל לאחר כיבוש הרצועה במלחמת ששת הימים באשמת חברות בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של ג'ורג' חבש.
למרות שהודה כי הוא מזדהה עם מטרות הארגון, הכחיש א-שאפי את האשמה.
הוא שוחרר, אך בצו של משה דיין גורש מהרצועה לשלושה חודשים לסיני.
א-שאפי גורש שוב לתקופה של חודשיים ללבנון ב-12 בספטמבר 1970 כתגובה לחטיפת מטוס שביצעה החזית העממית.
ב-1972 ייסד א-שאפי את ארגון הסהר האדום הפלסטיני, שסיפק שירותים רפואיים לתושבי הרצועה.
הוא שיתף פעולה במשך השנים ביחד עם רוחמה מרטון והעמותה הישראלית רופאים לזכויות אדם בחיבור דו"חות רפואיים על הנעשה בשטחים, שגם שיגרו משלחות רופאים לשטחים שהעניקו סיוע רפואי.
א-שאפי היה ממתנגדי הסכמי קמפ דייוויד, והכריז שהם בגידה מצרית באינטרס הפלסטיני.
הוא היה חבר של הוועדה להכוונה לאומית שהתנגדה להסכמים.
ב-1979 הוא נחשד על ידי ישראל שהיה אחד משמונת חברי החזית הלאומית הפלשתינאית, אך הכחיש שגוף כזה קיים.
בהמשך נאסר על א-שאפי לעזוב את רצועת עזה.
עם זאת, הוא לא היה מקובל על כל גוני החברה הפלסטינית ובעיקר בעזה.
בשנת 1982 פרץ גל של הפגנות שאורגנו בידי ארגונים איסלאמיסטיים, ובראשם תנועת אל מוג'מע בראשות אחמד יאסין (תנועה שתהיה כעבור 5 שנים המסד לארגון הטרור חמאס, ויאסין יהיה מייסדו).
ההפגנות כוונו נגד גורמים שנתפסו כנוגדים את הערכים האסלאמיים, וכללו הצתות של חנויות אלכוהול בבעלות נוצרית, בתי קפה, בתי קולנוע ואף את משרדו של א-שאפי, אשר נתפס כקומוניסט.
א-שאפי עצמו ניצל פעם אחת מלינץ' של ההמון הפורע הודות לחילוץ בידי כוח צה"ל.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הופיע א-שאפי לצד חנאן עשראווי וסאיב עריקאת בתוכנית האמריקנית "נייטליין", והציג בפעם הראשונה בפני קהל מערבי את עיקרי הדרישות הפלסטיניות.
תוכנית זו נחשבת לנקודת מפנה ביחסה של דעת הקהל בארצות הברית כלפי אש"ף, ובעקבותיה נבחר א-שאפי לעמוד בראש המשלחת הפלסטינית-ירדנית לוועידת השלום במדריד שהתכנסה ב-1991. לאחר מכן המשיך לעמוד במשך שנתיים בראש הצוות למשא ומתן המדיני בוושינגטון.
אחרי מלחמת ששת הימים היה בין הראשונים שיזמו קשרים פוליטיים גלויים עם ישראלים, תמך בפתרון שתי המדינות, דגל בזכות השיבה, בפתרון בעיית הפליטים ובעיקר בסיום הכיבוש של 1967. א-שאפי ביקר את חתימת הסכמי אוסלו וראה בו מתכון לאסון לפלסטינים.
הוא הזהיר שאם ידחו את הדיון עם הישראלים על ההתנחלויות, הדבר יאפשר את הרחבת ההתנחלויות ואת המשך ההשתלטות הישראלית על אדמות פלסטיניות.
הוא סבר כי שלום לא יושג על ידי התרפסות והסכמי כניעה, והוא מחייב שותפות אמת בין שווים.
דעותיו עלו לו במחיר מעבר ממעמד של אחד מייסדי אש"ף ומנהיגיו למנהיג פלסטיני מהדרגה השנייה.
רוב השמאל הישראלי העדיף אף הוא לא לבוא עימו במשא ומתן, משום דעותיו העצמאיות, והעדיף את נאמניו ועושי דברו של ערפאת, כגון עיסאם סרטאווי, סעיד חמאמי והישאם שראבי.
למרות זאת הוא ניסה להשפיע וכיהן כחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית, אך התפטר ממנה ב-30 בספטמבר 1997, כאות מחאה על תופעות שהוא ראה כשליליות ברשות הפלסטינית.
ב-2002 ייסד עם מוסטפא ברגותי את הארגון הבלתי ממשלתי "היוזמה הלאומית הפלסטינית", שחרת על דגלו קידום רפורמות, דמוקרטיזציה ברשות וכינון הנהגה לאומית מאוחדת לצד המשך המאבק בישראל.
א-שאפי היה נשוי להודא ח'אלידי, בת למשפחת נכבדים ירושלמית שנמלטה ב-1948 לאלכסנדריה.
חיידקים סגולים או חיידקים פוטוסינתטיים סגולים הם חיידקים פוטוטרופיים (כלומר ניזונים מאור) ממערכת הפרוטאובקטריה, אשר מסוגלים לייצר אנרגיה באמצעות תהליך של פוטוסינתזה.
לחיידקים אלו יש פיגמנט בקטריוכלורופיל a או b, וכן מגוון קרוטנואידים.
פיגמנטים אלו מקנים להם צבעים הנעים בין סגול, אדום חום וכתום.
הפוטוסינתזה מתרחשת בתהליך שמרכזו בממברנת התא, אשר עוטפת את התא בשלפוחיות, מנהרות ולוחות אשר מגדילים את השטח הזמין לפוטוסינתזה.
בדומה לרוב החיידקים הפוטוסינתטיים, חיידקים סגולים אינם מייצרים חמצן.
זאת מאחר שהחומר המחזר המעורב בתהליך הפוטוסינתזה הוא לא מים.
בחלק מן החיידקים הסגולים, בקבוצה הנקראת חיידקים סגולים גפריתיים, החומר המחזר הוא סולפיד או גופרית.
חיידקים סגולים אחרים, הנקראים חיידקים סגולים לא גפריתיים משתמשים לרוב במימן, על אף שישנם גם כאלו המשתמשים בתרכובות אחרות.
בעבר נחשבו אלו למשפחות, אולם עצים טקסונומיים שהתבססו על מחקר RNA הראו כי חיידקים סגולים מורכבים ממגוון קבוצות נפרדות, אשר קרובות יותר לחיידקים לא פוטוסינתטיים מאשר אחת לשנייה.
חייט או תופר הוא מקצוע עבודת כפיים ואומנות בתחום עיבוד האריגים (טקסטיל).
חייטים הופכים בדים מסוימים לבגדים, באמצעות חיתוכם ותפירתם.
כלי המלאכה העיקריים של חייט היו, מאז תקופות קדומות, המחט, החוט והמספריים, סרט מידה ומאז המאה ה-19 גם מכונת התפירה.
לעיתים נעשה שימוש במונח "חייט" לתאר רק אדם המייצר חליפות גברים (ואז נקראת המקבילה לתפירת בגדי נשים בשם "תופרת") או חליפות לנשים ולגברים (אך לא סוגים של בגדים אחרים, כמו בגדים תחתונים).
הבדים בהם משתמש החייט הם בדרך כלל צמר, כותנה, משי, פשתן ובדים אקריליים.
בשל תפוצת המקצוע, קיימים יהודים רבים ששם משפחתם הוא "חייט".
באופן דומה, אנשים רבים ממוצא אנגלו-סקסי ששמם "טיילור" (Tailor) או ממוצא אשכנזי ששמם "שניידר" (Schneider בגרמנית, Sznajder בפולנית).
כמו כן מצויים שמות המשפחה קרביץ (מפולנית) ו-פּורטנוֹי (מרוסית), קליירמאקר (Kleermaker בהולנדית).
הכשרת החייטים נעשית בדרך כלל בדרך של התלמדות וחניכות.
חייט-אומן הוא אדם אשר הוכשר להעסיק מספר מתלמדים בבית המלאכה שלו.
חייטים מפורסמים אשר מייצרים חליפות "מחויטות", כלומר, כאלו אשר מותאמות אישית ללקוח, נוסעים לעיתים ברחבי העולם על מנת למדוד את הלקוח ולהתאים לו את החליפה; ולקוחות מגיעים לבתי המלאכה שלהם.
עם זאת, נפוצים כיום חייטים העוסקים בתיקוני חליפות בלבד; או שמייצרים חליפות "מוכנות ללבישה" (לא מותאמות אישית) וחלק ניכר מעבודת החייט בעבר מבוצע כיום על ידי מכונות.
פרקטיקה מרכזית בחייטות האנגלית המסורתית היא ביספוק /biˈspoʊk/, מונח שפירושו אופן ייצור שבו פריט מותאם במיוחד לקונה, ובייחוד ייצור של מלבושים מחויטים לגברים, כגון חליפות וחולצות, המחייב מדידה והתאמה.
זהו מושג מקביל ל-couture אצל נשים, כלומר אופנת גברים הנעשית לפי מידה ובהתאמה אישית.
השימוש במונח החל בבריטניה בשלהי המאה ה-19, ומקורו בביטוי spoken of - "מדובר" - המתייחס להוראה לייצר פריט מסוים, שניתנה בזמנו בעל פה.
המונח נועד להבדיל בין ביגוד תעשייתי, מוכן ללבישה, למוצרים מחויטים בהתאמה אישית.
כיום המונח ביספוק משמש את דוברי האנגלית הבריטית, ובארצות הברית הוא נפוץ בעיקר בתעשיית ההלבשה היוקרתית.
ברבות השנים, מלאכת הביספוק נעשתה מזוהה עם סטנדרטים גבוהים של גזירה, תפירה וגימור.
בבריטניה נפסק כי השימוש במושג מותר גם במקרה של דרכי ייצור שאינן מסורתיות גרידא, וזאת בניגוד למצב בצרפת - שם מי שמבקש להתהדר במונח haute couture, נדרש לעמוד בתנאי הקבלה של איגוד התפירה העילית.
אשה העוסקת בתפירה, גם בתפירה מחויטת, מכונה תופרת.
התופרות עסקו במלאכתן בבתיהן, במפעלי טקסטיל ואף בחנויות אופנה.
משפחות בנות המעמד הגבוה הזמינו "תופרת פרטית" לתכנון המלתחה.
חייל בדיל הוא כינוי לדמות מיניאטורית של לוחם או דמות ידועה מההיסטוריה.
החיילים משמשים בעיקר כחפצי נוי או למשחק.
המונח "חיילי בדיל" או "חיילי צעצוע" שימש במהלך השנים בספרות, בתיאטרון ובקולנוע יוצרים שונים להציג לוחמים זוטרים אשר נשלטים בידי מפקדים אדישים.
במקרים אחרים שימש המונח כתיאור לילדים אשר הפכו ללוחמים בלתי סדירים עקב מצב נואש אליו נקלעו, כך, למשל בסרט "חיילי בדיל".
מחנה הריכוז חיידרי (מיוונית: Στρατόπεδο συγκέντρωσης Χαϊδαρίου), היה מחנה ריכוז גרמני אשר פעל ביוון בין ה-2 בספטמבר 1943 עד ה-20 בספטמבר 1944 ושכן בתוך בסיס צבאי שהוקם עוד בשנת 1936 בעיירה חיידרי הסמוכה לעיר אתונה.
המחנה הופעל על ידי האס אס ובתקופת פעילותו היו עצורים בו 23,000 בני אדם, חלקם יהודים וחלקם שבויי מלחמה וחברי המחתרת היוונית.
כ-2,000 בני אדם נרצחו במחנה עצמו ועוד 21,000 גורשו למחנות ההשמדה אושוויץ וברגן-בלזן.
בממוצע שהו במחנה בין 2,000 ל-3,000 עצורים ברגע נתון.
העינויים הקשים שעברו האסירים וההוצאות להורג זיכו את המחנה בתואר "הבסטיליה של יוון".
לאחר כיבוש הממלכה היוונית בידי הגרמנים, חולקה המדינה לשלושה אזורי שליטה: גרמני, בולגרי ואיטלקי.
אזור העיר אתונה נכלל בשטח האיטלקי ובכלל זה מספר מחנות מעצר בהם נכלאו אסירים פוליטיים.
באביב 1943, כאשר החזית החלה לנטות לרעת מדינות הציר, החלו האיטלקים להעביר את העצורים מהמחנות השונים ולרכזם באזורים שעדיין נשלטו בבטחה על ידם.
ב-29 באוגוסט 1943 הגיע למחנה חיידרי משלוח ראשון של 600 אסירים ובכללם 243 קומוניסטים.
הם הגיעו למחנה ב-2 בספטמבר והושמו במעצר בקסרקטינים השונים.
האיטלקים לא הכבידו את ידם על עצורי המחנה, אך ב-10 בספטמבר 1943 לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית, השתלט הצבא הגרמני על המחנה.
בנייתו של המתקן מעולם לא הושלמה, והמבנים נבזזו עוד בשלהי שנת 1941, כך שעם הגעת האסירים למקום היה המתקן במצב תחזוקתי ירוד.
למחנה היה מבנה מלבני והוא הוקף בגדרות תיל ומגדלי שמירה שמוקמו במרחק של 200 מטרים האחד מהשני.
שער המחנה מוקם בצידה המערבי של הגדר ומבני העצורים 1–4 בחלקו הצפוני של האתר.
המבנים בני שתי קומות כל אחד, חולקו לשני אגפים, מזרחי ומערבי עם כניסה נפרדת לכל אגף.
מבנה (בלוק) 16 יועד לכליאת נשים בבידוד ובצינוק ומבנה 20 שימש את מפקדת המחנה.
מבנה (בלוק) 15 מוקם מזרחית למפקדת המחנה, שימש לכליאת אסירים בבידוד ובצינוק והכיל את מגורי השומרים וחדר האוכל הצבאי.
מבנה זה נודע לשמצה בקרב ניצולי המחנה בשל העינויים ומעשי הרצח שבוצעו בין כתליו.
מבנה מספר 6 מוקם בקצה הדרום מזרחי המבודד של המחנה ושימש כאגף הנשים, כאשר הקומה הראשונה יועדה ליהודיות והשנייה לנוצריות.
ההערכה היא שכ-2,500 נשים יהודיות ולמעלה מ-300 נוצריות בעיקר חברות המחתרת היוונית היו עצורות במחנה.
הגרמנים מינו בתחילה מש"ק לפיקוד על המחנה, והלה החיל בהדרגה את המדיניות הגרמנית הנוקשה כלפי אסירים פוליטיים.
אוכלוסיית עצירי המחנה גדלה בהדרגה כאשר עד תחילת נובמבר 1943 הועברו למחנה 700 עצירים נוספים.
מסיבות שאינן ידועות הודח מפקד המחנה רודי טרפטה ונעצר על ידי הגסטפו, וב-28 בנובמבר מונה למפקד המתקן שטורמבאנפיהרר (רב-סרן באס אס) פאול רדומסקי, לאחר שהמחנה הועבר מידי הוורמאכט לידי האס אס.
רדומסקי היה חבר ותיק במפלגה הנאצית הגרמנית , ושירת תחת ריינהרד היידריך עוד בטרם הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך.
רדומסקי, שנחשב אלים ואכזרי במיוחד אפילו בעיני חבריו לשורות האס אס, כיהן קודם לכן כמפקד מחנה הריכוז סִירֶץ שליד באבי יאר באוקראינה, ונודע גם שם באכזריותו כלפי עצירים: הוא נהג להכותם ואף להוציאם להורג ביריה מאקדחו האישי.
תחת פיקודו חולקו האסירים לקבוצות של 100 וביצעו במשמרות עבודות כפייה במחנה, ללא תכלית מסוימת מלבד שבירת רוחם.
על העצירים הוטל, למשל, לחפור בורות במחנה ולכסותם, או להעביר סלעים ושקי חול בתוך המחנה וחוזר חלילה.
ב-7 בדצמבר בוצעה ההוצאה להורג הראשונה במחנה, כאשר רדומסקי עצמו ירה למוות ביהודי ששם משפחתו לוי, בתואנה שניסה להימלט במהלך מעצר.
במהלך שנת פעילותו של המחנה הוצאו להורג 1,800 עצירים ועוד 300 מתו במהלך עינויים שעברו, מתוכם 30 נשים, 104 נכי מלחמה ו-230 סטודנטים.
בפברואר 1944 הודח רדומסקי מתפקידו לאחר שהשתכר ואיים לירות בשלישו, ובמקומו מונה סגן קרל פישר.
פישר שינה את מדיניותו הברוטאלית של קודמו, הסתמך על מידע מודיעיני שנמסר על ידי משתפי פעולה מקרב העצורים, ונמנע מעינויים בקרב עצירי המחתרת היוונית.
עם זאת, שיא פעילותו של המחנה בכל הנוגע ליהודי יוון היה בתקופת פיקודו של פישר.
משנוכחו הגרמנים שהכף נוטה לרעתם בחזית והם עשויים לאבד את אחיזתם ביוון, רוכז מאמץ מיוחד במאסרם ושילוחם להשמדה של כל היהודים שטרם נאסרו בממלכה, והגירושים נמשכו עד לימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני.
החל מחודש מרץ 1944 החל השלטון הגרמני במאסר המוני של פוליטיקאים יוונים בכירים וכליאתם במחנה חיידרי, בחשד לשיתוף פעולה עם הבריטים.
ב-1 במאי 1944 הוצאו להורג 200 אסירים יוונים חברי המפלגה הקומוניסטית שהיו עצורים במחנה, הצעיר שבהם בן 14, כפעולת נקמה על חיסולו של הגנרל הגרמני פרנץ קרך בידי המחתרת.
אסירי המחנה נרצחו ביחד עם עוד 400 עצורים יוונים אחרים באירוע שכונה מאוחר יותר "הטבח בקסריאני".
200 העצורים מחיידרי ידעו שהם הולכים אל מותם, ובדרך לא דרך הצליחו להשאיר מזכרות ומכתבי פרידה ליקיריהם, אותם השליכו מהמשאיות שהובילו אותם לאתר ההוצאה להורג בקסריאני.
המכתבים נאספו מאוחר יותר והפכו חלק מנרטיב ההנצחה היווני.
ב-20 בספטמבר 1944, לאחר שחרורה של יוון מעול הנאצים, שוחררו גם כ-2,000 עצורים שהיו כלואים עדיין במחנה.
ראשוני העצורים היהודים הגיעו למחנה חיידרי בדצמבר 1943 והם הושמו בבידוד במרתפו של בלוק מספר 3. בהדרגה יהודים נוספים הגיעו למחנה מרחבי האזור שנתון היה לשליטת האיטלקים וכן מרודוס וכרתים.
עיקר היהודים הובאו למחנה בראשית שנת 1944 והוא שימש כמחנה מעבר לקראת גרושם למחנה ההשמדה אושוויץ.
ב-23 במרץ 1944 נעצרו חלק מיהודי אתונה.
לפי גרסה אחת מדובר ב-300 יהודים ולפי אחרת בין 700 ל-1,000 מבני הקהילה.
בהגיעם למחנה הופרדו הנשים מהגברים ונכלאו.
למחרת צורפו אליהם בני משפחותיהם.
מספר ימים מאוחר יותר הגיעו למחנה 614 יהודים שנעצרו בערים ארטא, פרבזה, אגריניון, יואנינה ופטרס, חלקם בעלי נתינויות זרות.
מספר היהודים הכלואים במחנה הגיע לכדי 3,000 נפשות.
ב-2 באפריל גורשו 1,300 יהודים מחיידרי למחנה ההשמדה אושוויץ.
יהודים בעלי אזרחות טורקית ושווייצרית שוחררו.
המגורשים הגיעו לאושוויץ ב-11 באפריל ונרצחו תוך ימים אחדים.
בראשית יוני הועברו למחנה כ-1,850 יהודים מהאיים היוניים, בעיקר מקורפו.
ב-23 ביולי 1944 נעצרו 1,673 מיהודי רודוס, הובלו לנמל העיר רודוס והועלו על מעבורות משא שהפליגו לכוון נמל פיראוס ממנו הובלו היהודים לחיידרי.
בדרך אספו עימן כ-100 מבני קהילת קוס.7 יהודים מתו במהלך המסע מרודוס לנמל פיראוס.
ב-1 באוגוסט הגיעו יהודי רודוס וקוס למחנה חיידרי ולאחר מספר שבועות שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו בני הקהילה להוציא כ-150 מיהודי רודוס שניצלו.
ב-1980 נמצא באקראי במחנה ההשמדה אושוויץ, באתר קרמטוריום מספר 3, חלק ממכתב פרידה ביוונית, שהותיר יהודי אלמוני בן העיר אתונה אשר הוצב לתפקיד בזונדרקומנדו ונרצח במחנה:
החל מסוף שנות ה-40 שימש המחנה כבית ספר צבאי למקצועות חיל הרגלים, הארטילריה והקשר.
בראשית שנות ה-50 שוב שימש מבנה (בלוק) 15 כמתקן מעצר לאחר מלחמת האזרחים ביוון.
להבדיל ממחנות הריכוז הגרמנים סיפורו של מחנה חיידרי נותר מוצנע במשך שנים רבות.
עד ראשית שנות ה-80 לא ניתן היה כלל לבקר במקום.
בשנת 1986 הוכלל ציור בלוק 15 ומסביבו גדר תיל בסמל העיירה חיידרי ושמו של הרחוב הראשי אשר דרכו הובלו העצורים אל הוצאתם להורג שונה ללוחמי מחנה חיידרי.
בפאתי המחנה הוקצה על ידי משרד ההגנה היווני שטח ובו הוקם פארק הנצחה היסטורי, המשלב תיעוד לימודי של האירוע, אנדרטאות ופסלים שונים שעוצבו על ידי אמני יוון.
מבנה 15 הוכרז כאתר הנצחה לאומי יווני, ואחת לשנה נערכים במקום טקסי זיכרון.
בראשית המאה ה-21 עדיין מהווה מרביתו של האתר שטח צבאי והגישה אליו מוגבלת.
ההקשר לשואת יהודי יוון כמעט ואינו מוזכר באתר וגם לא בנרטיב ההיסטורי היווני.
חייו של אמיל זולא הוא סרט ביוגרפי אודות הסופר הצרפתי אמיל זולא בבימויו של ויליאם דייטרל משנת 1937. הסרט מתרחש בסוף המאה ה-19 והוא מתאר את חברותו של זולא עם הצייר פול סזאן, את התפרסמותו של זולא, והשתתפותו בפרשת דרייפוס.
בסרט משחקים פול מוני בתור אמיל זולא, גלוריה הולדן בתור אלכסנדרין זולא, גייל סונדרגארד בתור לוסי דרייפוס וג'וזף שילדקראוט בתור אלפרד דרייפוס.
הסרט הוקרן לראשונה בתיאטרון קארטי סירקל בלוס אנג'לס וזכה להצלחה כלכלית וביקורות מהללות.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר והפך להיות הסרט הביוגרפי השני שזכה בקטגוריה זו.
בשנת 2000, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסופר הצרפתי אמיל זולא (פול מוני) גר ביחד עם חברו הצייר פול סזאן (ולדימיר סוקולוף) בדירת גג רעועה בפריז.
פגישה מקרית עם יצאנית (ארין אובראיין-מור) שאותה הוא מציל מהמשטרה מוביל לרב המכר הראשון שלו "ננה" המתאר את חיי הביבים בפריז.
לאחר הצלחת ספרו אמיל החל לפרסם עוד ספרים מוצלחים.
אמיל מתעשר ומתחתן עם אלכסנדרין (גלוריה הולדן).
יום אחד חברו סזאן מבקר אותו באחוזתו לפני עזיבתו את העיר.
הוא מאשים אותו בשאננות וחוסר התלהבות שאפיינו אותו בצעירותו.
במקביל, סוכן חשאי צרפתי גונב מכתב המיועד לקצין צבאי בשגרירות הגרמנית.
המכתב מעיד על זה שישנו מרגל בשורות הצבא הצרפתי.
לאחר בירור שטחי ראשי הצבא מחליטים שהמרגל הוא הקצין היהודי אלפרד דרייפוס (ג'וזף שילדקראוט).
דרייפוס נשפט ונשלח למאסר באי השדים שבגיאנה הצרפתית.
מאוחר יותר הקולונל ז'ורז' פיקאר (הנרי אוניל), ראש המודיעין החדש בצבא, מגלה ראיות שמייג'ור פרדיננד אסטרהאזי (רוברט בארט) הוא המרגל ולא דרייפוס.
כשפיקאר בא עם טענות אלה למפקדיו הם אוסרים עליו לפרסם את הראיות מחשש לפגיעה בכבוד הצבא והם מציבים אותו במקום נידח.
לאחר מספר שנים, אשתו של דרייפוס, לוסי (גייל סונדרגארד), מבקשת מאמיל שישתתף במאבק להוכחת חפותו של בעלה.
בהתחלה אמיל מסרב להשתתף בפרשה מחוסר רצון לוותר על חייו הנוחים, אך לאחר קריאת הראיות הוא כותב מאמר המאשים את הצבא והרשויות על חוסר הצדק שנעשה לדרייפוס.
לאחר פרסום המאמר אמיל נרדף על ידי ההמון.
זולא הובא למשפט בעוון לשון הרע והוצאת דיבה על הצבא ובפרט על אסטרהאזי.
פרקליטו של אמיל, מאייטרי לאבורי (דונלד קריספ), עושה הכל כדי למצות את הדין אך הוא נתקל בהתנגדות מהשופט המשוחד שלא מאפשר לו לפתוח מחדש את פרשת דרייפוס.
לבסוף אמיל מורשע והוא נידון לשנת מעצר בבית כלא.
אמיל מקבל בחוסר רצון את עצת חבריו והוא נמלט לאנגליה ששם הוא ממשיך לכתוב בעד חפותו של דרייפוס.
כששר ההגנה מתחלף הוא חוקר שנית את פרשת דרייפוס ומכריע בעד חפותו.
השר מפטר את כל האחראים למחדל למעט את אסטרהאזי הנמלט מהארץ.
אמיל נהרג מהרעלת פחמן חד-חמצני עקב דליפה מתנור בית יום לפני טקס זיכויו של דרייפוס.
הסרט מסתיים בהלווייתו של אמיל.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר ועוד שבע מועמדויות בקטגוריות השונות של הפרס:
זכייה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - האחים וורנר, הנרי בלאנק
זכייה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'וזף צ'ילדקראוט
זכייה בפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר - היינז הארולד, גאג הרשזג ונורמן ריילי ריין
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - פול מוני
מועמדות לפרס אוסקר לתפאורה הטובה ביותר - אנטון גרוט
מועמדות לפרס אוסקר לעוזר הבמאי הטוב ביותר - ראסל סאנדרס
מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ויליאם דייטרל
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מקס שטיינר, הוענק ללאיו פ.
מועמדות לפרס אוסקר לסאונד הטוב ביותר - נייתן לווינסון
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - היינז הארולד וגאג הרשזג
חייל בודד הוא חייל המשרת בצה"ל ומנותק ממשפחתו מסיבות שונות.
חייל שהוכר ברשויות צה"ל כחייל בודד זכאי לאפשרויות סיוע מגוונות בעקבות הריחוק ממשפחתו.
חיילים בודדים זקוקים למקום מגורים הולם במהלך השירות וכן למסגרת ולתמיכה רגשית, וצה"ל מעניק להם מגוון הטבות כדי להקל על שירותם.
הכרה בחייל כבודד נעשית לאחר הגשת בקשה בלשכת הגיוס האזורית (למי שטרם התגייס), או הגשת בקשה במהלך השירות אצל מש"ק ת"ש ביחידה.
חייל מוגדר כבודד מסיבות כגון: הורים שהיגרו מהארץ, הורים בשליחות בחו"ל, עולים חדשים שהגיעו לארץ לבדם כדי להתגייס, יתומים מהורים, וחיילים שהקשר עם משפחתם מנותק.
כיום משרתים בצה"ל כ-5,800 חיילים במעמד חייל בודד, למחציתם משפחות שאינן מתגוררות בישראל.
חלקם מחויבי גיוס על פי חוק גיוס חובה וחלקם מתנדבים.
חלקם בעלי קרובי משפחה מדרגה ראשונה בארץ, אך מסיבות שונות אינם יכולים לגור בבתיהם, ולכן מוגדרים כחיילים בודדים.
כמחצית מהחיילים הבודדים משרתים בתפקידי לחימה בצה"ל.
ההכרה הרשמית לקבלת הסיוע מגורמי הממשלה השונים וחלק מהארגונים החברתיים נעשה אך ורק על ידי צה"ל.
נעשית כיום הבחנה בין שני סוגי הגדרות לחייל בודד:
בודד מובהק (עולה) - חייל שעלה לארץ בגפו, חייל יתום מהוריו או חייל שהוריו שוהים בחו"ל מסיבות שונות (בן יורדים, בן שליחים).
בודד חסר עורף משפחתי - חייל אשר הוריו נמצאים בארץ אך הוא לא בקשר עימם או שאינם תומכים בו.
סיוע של צה"ל לחייל בודד
הטבות כספיות: מענק חודשי קבוע בנוסף לשכר חייל, תווי שי בערבי חגים, פטור מאגרת טלוויזיה, מענק נישואין, מענקי חבילות מזון והטבות כספיות חד פעמיות שונות.
ישנה אפשרות לבקש סיוע במימון טיסה לביקור ההורים בחו"ל מהאגודה למען החייל, פעם אחת במהלך השירות.
חייל בודד שנמצא בחופשת מחלה בביתו משלושה ימים ומעלה זכאי לקבל דמי כלכלה בימים אלו כבר מהיום הראשון.
החייל זכאי לדמי כלכלה גם במצב בו הוא יוצא לחופשה מיוחדת מטעמים כלכליים בלבד.
הטבות נלוות: חייל בודד שהוריו שוהים בחו"ל זכאי לקבל מדי חודש כרטיס חיוג לחו"ל.
בעת שהותו בטירונות הוא זכאי לקבל עשר אגרות דואר אוויר לשם התכתבות עם בני משפחתו.
כיום קיימות מספר עמותות המסייעות לחיילים בודדים, בהן:
תוכנית "כנפיים"- מיזם חברתי המשותף לסוכנות היהודית ולקרן מיראז' ישראל.
המיזם פועל למעלה מעשור ומלווה צעירים עולים בודדים המיועדים לגיוס בתוכניות קליטה ראשוניות וחיילים עולים בודדים במעמד.
התוכנית כוללת שלושה חלקי ליווי: 1) קליטת הצעירים העולים במסגרות הסוכנות היהודית, והפעלת "מרכז הכוון" – הנותן סיוע פרטני וקבוצתי לעולים ואף מקיים סדנאות הכנה לגיוס.
2) ליווי במהלך שירות הצבאי, כולל מענה בשעת חירום, סיוע כלכלי \ רווחה בשת"פ עם צה"ל.
3) תהליך ההכנה להשתלבות באזרחות – סדנאות המתקיימות ב-12 מחזורים בשנה (אחת לחודש) במשך חמישה ימים וליווי פרטני הכולל אבחון דידקטי מקצועי, שיחות ייעוץ, והכוונה המתמקדת בהשמה, דיור, ושילוב בהשכלה גבוהה.
המרכז לחיילים בודדים על שם מייקל לוין - מרכז תמיכה לחיילים בודדים אשר מסייע לחיילים בודדים בכל צרכם, בייעוץ לקראת, במהלך ובשחרור מהשירות הצבאי, ציוד, אירועים חברתיים, מלגות ועוד.
עמותה זו נקראת ע"ש , חייל בודד שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
צופים גרעין צבר - תוכנית לחיילים בודדים עולים מרחבי העולם, אשר חיים כגרעינים בקיבוצים ברחבי הארץ ובכפר גרעין צבר ברעננה.
המשתתפים מלווים ונתמכים על ידי צוות התוכנית ובראשם רכזי הגרעינים.
התוכנית כוללת סמינרי הכנה במדינות המקור, פרק קליטה של שלושה חודשים לפני הגיוס ושירות צבאי מלא ומשמעותי בצה"ל, ביחידות שונות ולא כמסגרת מקובצת.
בית חם לכל חייל - עמותת בית חם לכל חייל מספקת פתרונות מקיפים הכוללים דיור, משפחות מאמצות, תמיכה רגשית וכלכלית, עזרה בזמן החלמה מפציעה, טיפול בחובות, סיוע בסבך הבירוקראטי, מלגות לימודים והשמה בעבודה לחיילים משוחררים ועוד.
העץ הבודד-עמותה שמספקת תמיכה וסיוע לחיילים בודדים בצבא על ידי אזרחים ומשוחררים בודדים אחרים
אח גדול - עמותה המסייעת ומלווה חיילים בודדים לקראת השירות, במהלכו ואחריו באמצעות ליווי אישי של חיילים בודדים לשעבר ומתנדבים.
הבית של בנג'י - הכוונה וליווי לחיילים בודדים בהתנדבות מלאה ובמגוון תחומים ע"ש .
בית אלמוג שילוני - עמותה המנהלת בתים חמים לחיילות וחיילים בודדים, ומלווה אותם גם לקראת שחרורם מהצבא כחלק מהכנתם לאזרחות בתחומי השכלה, מקצוע ועבודה.
עמותה זו נקראת ע"ש , שנהרג בפיגוע בתל אביב.
בשנים האחרונות גברה המודעות בקרב אזרחי ישראל לחיילים בודדים, וקיימות משפחות ה"מאמצות" חיילים בודדים ומזמינות אותם לארוחות חג וארוחות ערב שבת.
בשנת 2016 התאגדו כלל הארגונים החברתיים ומשרדי הממשלה העוסקים בתחום החיילים הבודדים בפורום ארגוני החיילים הבודדים בעקבות בקשת ועדת העלייה והקליטה של הכנסת בראשות חבר הכנסת אברהם נגוסה.
בימי מבצע צוק איתן ב-2014 התגייסו אזרחים רבים להשתתף בהלוויותיהם של חיילים בודדים שנהרגו בקרב במהלך המבצע.
הדבר נעשה בעקבות קריאות ברשתות החברתיות באינטרנט, שנבעו מחשש שמספר המלווים בהלוויות יהיה קטן.
מספר האזרחים שהגיעו לאחת ההלוויות הגיע על פי הערכה עד ל-20 אלף איש.
קריאות דומות הועלו להשתתף בניחום האבלים של קרובי החיילים במהלך ימי השבעה.
"חייו הסודיים של וולטר מיטי" הוא סרט אמריקאי דרמה-קומי-רומנטי המשלב הרפתקנות ופנטזיה משנת 2013. הסרט בוים על ידי בן סטילר שגם משחק את הדמות הראשית.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם שפורסם בשנת 1939. גרסה קולנועית נוספת לספר יצאה להקרנה בבתי הקולנוע כבר בשנת 1947.
וולטר מיטי הוא מנהל אגף עריכה ופיתוח סרטי צילום במגזין "לייף".
במהלך היום הוא מרבה לחלום בהקיץ על הרפתקאות.
כמו כן, הוא מאוהב בעמיתה שלו לעבודה - שריל (קריסטן ויג).
צלם מפורסם בשם שון אוקונול (שון פן) העובד בצמוד עם מיטי, שלח לו סרט צילום המכיל 25 שקופיות, ארנק ופתק ובו נאמר שהתמונה בשקופית 25 מהווה "תמצית החיים" של מגזין "לייף" והיא צריכה להופיע בעמוד השער של העיתון.
עקב הפיכת "לייף" לעיתון אינטרנטי, המנהל החדש האחראי על החילוף, טד הנדריקס, דורש שהתמונה תופיע בשער האחרון של העיתון.
לצערו של מיטי, שקופית 25 אבדה, אך מיטי לא מספר על כך להנדריקס.
הוא יוצר קשר עם שריל והיא מעודדת אותו לחפש אחר התמונה החסרה באמצעות הרמזים שבשאר התמונות.
באמצעות הממצאים בשאר השקופיות הוא מגלה שאוקונל נמצא בגרינלנד והוא מחליט לצאת במסע אחריו להשבת התמונה.
בגרינלנד הוא מגיע לפאב ומבין כי אוקונול נמצא בספינה בלב ים.
הוא פוגש בטייס מסוק שתוי שמטיס אותו לעבר הספינה.
המסוק אינו יכול לנחות בים ולכן מיטי נדרש לקפוץ לעבר הספינה.
במקום זאת הוא נופל ללב הים ומתעמת עם כריש, עד שחברי הספינה מצילים אותו.
בשלב זה הוא מתחיל להפנים שאין מדובר בחלום בהקיץ וכי הוא חווה את ההרפתקה במציאות.
בספינה הוא מבין כי אוקונול נמצא בהר געש באֶיְיַאפְיָאטְלָאיֶיקוּטְל אשר באיסלנד.
בשלב זה הר הגעש מתפרץ ומיטי נדרש לסגת ולחזור לניו יורק.
עם הכישלון במציאת אוקונול הוא גם מגלה כי פוטר מעבודתו ושריל כנראה חזרה לגרוש שלה.
הוא חוזר מאוכזב לביתו וזורק את הארנק שקיבל.
במסגרת שיחה תמימה עם אמו הוא מצליח שוב להתחקות אחר דרכו של אוקונול הנמצא הפעם בהרי ההימלאיה בחיפוש אחר נמר שלג.
שם אוקונול מסביר למיטי כי כתב במפורש שהשקופית נמצאת בארנק.
מיטי חוזר לביתו ומגלה כי אמו שמרה לו על הארנק.
מבלי להסתכל בשקופית הוא מעניק אותה להנדריקס.
בשיחה עם שריל הוא לומד שבעלה לשעבר היה בביתה אך ורק כדי לתקן את המקרר.
הוא מזמין אותה לדייט, והם נחשפים לפרסום הגיליון האחרון של "לייף".
בעמוד השער תמונה של מיטי יושב מחוץ לבניין ה"לייף" ובוחן מול אור השמש סרט צילום.
בן סטילר- וולטר מיטי, מנהל אגף עריכה ופיתוח סרטי צילום במגזין "לייף"
קריסטן ויג - שריל מלהוף, אהובתו ועמיתה לעבודה של מיטי
שירלי מקליין - אדנה מיטי, אמו של וולטר
אדם סקוט - טד הנדריקס, המנהל החדש של וולטר
קתרין האן - אודסה מיטי, אחותו של וולטר
שון פן - שון אוקונול - צלם עיתונות
פאטון אוזוולט - טוד מאהר, נציג שירות לקוחות של חברת שידוכים "eHarmony"
קלפור דארי קלפסון - טייס גרינלנדי
ג'ון דאלי - טים נוטון, עמית לעבודה של וולטר
טרנס בארני היינס - גארי מנהיים, עמית לעבודה של וולטר
אדריאן מארטינס - הארנדו, מתלמד ועמית לעבודה של וולטר
קאי לינוקס - פיל מלהוף, הגרוש של שריל
ג'וי סלוטניק - מנהל בית אבות
חייזרים קדומים או אסטרונאוטים קדומים, הידועה גם כאסכולת האסטרונאוט הקדמון, היא תאוריה פסאודו-מדעית שקובעת כי יצורים אינטליגנטיים מהחלל החיצון (חוצנים) ביקרו בכדור הארץ בעבר, יצרו קשר עם בני אדם, והשפיעו על ההתפתחות של תרבויות אנושיות, טכנולוגיות ודתות.
טענה נפוצה היא שהאלים מרוב, אם לא מכל הדתות, הם בעצם חייזרים או חוצנים, והטכנולוגיות המתקדמות שלהם הובנו שלא בצדק על ידי בני אדם פרימיטיביים כעדות למעמדם האלוהי.
הצעות אלו הפכו לפופולריות, בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-20, על ידי סופרים כמו אריך פון דניקן, ג'ורג'יו א.
טסוקלוס , זכריה סיצ'ין, רוברט ק.
טמפל , דייוויד לק , ופיטר קולוסימו .
וכמו כן שימשו כמכשיר עלילה ביצירות מדע בדיוני.
קיומם של אסטרונאוטים קדומים לא נלקח ברצינות על רוב המדענים וההיסטוריונים, וטענות המצדדים בתאוריה זאת הופרכו לא אחת בביקורות עמיתים.
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון, טוענים כי בני אדם הם, או צאצאיהם או יצירותיהם, של יצורים מהחלל החיצון, שנחתו על כדור הארץ לפני אלפי שנים.
טענה נוספת היא, שחלק גדול מהידע האנושי, הדת, והתרבות בא ממבקרים מחוץ לכדור הארץ בעת העתיקה וכי האסטרונאוטים הקדומים פעלו כתרבות האם.
תומכי תאוריית החייזרים הקדומים מאמינים גם כי אותם "מטיילים מהחלל החיצון" בנו או סייעו לבני האדם בבניית רבים מהמבנים המרשימים של העת העתיקה כמו הפירמידות במצרים וראשי האבן (מואי) של אי הפסחא.
התומכים בתאוריה טוענים כי הראיות לאסטרונאוטים קדומים באות מפערים הקיימים לכאורה בתיעוד ההיסטורי והארכאולוגי, והם גם מחזיקים בדעה כי חוסר ההסבר או הסבר חלקי של מידע היסטורי או ארכאולוגי מצביע על קיומם של חייזרים קדומים.
הראיות כוללות ממצאים ארכאולוגיים אנכרוניסטיים או מעבר ליכולות טכניות המשוערות של התרבויות ההיסטוריות עימן הם קשורים, וכמו כן יצירות אמנות ואגדות המתפרשות כתיאור של קשר או טכנולוגיות מחוץ לכדור הארץ.
בניגוד לכך, דעת הקהילה המדעית היא כי פערים בידע על העבר לא מוכיחים את קיומם של רעיונות ספקולטיביים כגון תאוריית האסטרונאוטים הקדומים.
חייזרים מן העבר היא סדרת טלוויזיה הכוללת תומכים עיקריים של תאוריית האסטרונאוטים הקדומים, כגון: ג'ורג'יו א.
טסוקלוס, דייוויד צ'ילדרס , אריך פון דניקן, סטיבן גריר, וניק פופ.
נפילים הם יצורים מיתולוגיים מקראיים, בעלי גודל עצום, שעל פי המסופר ב של ספר בראשית ובכמה ממדרשי חז"ל היו מלאכים או צאצאי זיווג בני-אלוהים או מלאכים עם בני אדם.
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון והמאמינים בראלים טוענים כי למעשה מדובר בבני כלאיים של חייזרים ובני אדם.
הם מוסיפים ומסבירים כי הטכנולוגיה החוצנית המתקדמת הובנה שלא בצדק על ידי בני האדם שחיו לפני המבול, כעדות למעמדם האלוהי של החייזרים.
בספר שמות פרקים - מסופר על המכות שהנחית ה' על ידי משה על המצרים.
ב-3 המכות הראשונות (דם, צפרדע וכינים) גם חרטומי מצרים ניסו לבצע את אותה המכה - ב-2 המכות הראשונות הצליחו ואילו במכת הכינים כשלו והודו כי "אצבע אלוהים היא".
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון טוענים כי התחרות בין משה לחרטומים הייתה למעשה מלחמה אסימטרית בין 2 גזעי חייזרים שנתנו טכנולוגיה מתקדמת למשה ולחרטומים.
מפני שהחייזר של משה היה חזק יותר - משה ניצח.
ב מובא סיפור מלחמת עמלק.
עמלק בא ופותח במלחמה עם בני ישראל.
יהושע בן נון מוביל את בני ישראל לניצחון על עמלק, ומשה עומד על הגבעה עם מטה האלוהים ומסייע בהנפת ידו לניצחון.
כאשר משה מרים ידיו גבר ישראל וכאשר מניח ידיו גבר עמלק.
עוד מסופר כי כבדו ידיו ואהרן וחור תמכו בו.
לאחר המלחמה מורה ה' למשה לכתוב לזיכרון שיש לו מלחמה נצחית בעמלק, ומשה בונה מזבח.
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון טוענים כי מטה משה היה למעשה רובה לייזר שקיבל מהחייזרים ובגלל משקלו הרב, משה נזקק לעזרה על מנת להרימו לצורך ירי בעמלק.
לכן, מובן מדוע כאשר הצליח להרים את הרובה וירה, גברו ישראל וכאשר לא הצליח, גברו עמלק.
אֲרוֹן הַבְּרִית, הקרוי גם ארון האלוהים או אֲרוֹן הָעֵדוּת, הוא הארון בו נשמרו לוחות הברית, לפי המסורת היהודית.
ארון זה הושם בתוך קודש הקדשים שבבית המקדש.
ארון הברית על פי אסכולת האסטרונאוט הקדמון
חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון מאמינים כי ארון הברית הוא פרי יצירה של טכנולוגיה חוצנית, שימש ערכת כלים של מכשירים שונים, והיווה בעת ובעונה אחת הן מקור אנרגיה גרעינית רדיואקטיבית והן אמצעי תקשורת עם החייזרים.
תאוריה נוספת שמוצגת על ידי חסידי אסכולת האסטרונאוט הקדמון טוענת כי יכול להיות שישנו יותר מארון אחד.
הוכחה לדבר היא מוצאת בתורה, ממנה ניתן להבין שנעשו שני ארונות, האחד על ידי משה, שיצא עם בני ישראל למלחמות, והאחד על ידי בצלאל, שנשאר במשכן ובבית המקדש למעט בתקופת שמואל.
טענות תומכי תאוריית האסטרונאוטים העתיקים
בספר מוזכר כי קרנו פני משה לאחר קבלת לוחות הברית ועליהן עשרת הדיברות שנכתבו בידי אלוהים - ה"דיו האלוהי" היה עשוי מחומר רדיואקטיבי שגרם להופעת קרינה בפניו של משה.
הארון נחשב למקודש ולכן נצטוו אהרן ובניו לכסותו בכיסוי מיוחד (תכלת) לפני שבני קהת ישאו אותו () - הכיסוי נועד להגן על בני קהת מפני כוחו של הארון ושימש למעשה כשכבת הגנה או כמבודד כדי שלא ימותו.
ארון הברית הכיל מלבד לוחות הברית גם צנצנת מן כנזכר ב - ב-1976 פרסמו ג'ורג' ששון ורודני דייל מחקר שערכו על מכונת המן.
לפי סברה זו, הארון הכיל מכונה שייצרה את המן.
המכונה ייצרה בעצם סוג של אצות.
זה מסביר כיצד בני ישראל שרדו נדודים במשך 40 שנה במדבר סיני.
על פי ששון ודייל, הכור גרעיני ששימש מקור כוח למכונת המן, אוחסן בארון הברית.
הארון יצר כוח כזה שהספיק להפעלת מכונת הפקת המן במשך שישה ימים ברצף.
ביום ה-7 הארון פורק, נוקה ונטען מחדש, כדי לאפשר את ריצת המכונה למשך 6 ימים הבאים.
זה מסביר מדוע בשבת לא היה מן.
הידע על המכונה נשמר בספר הזוהר.
ב מסופר על קריעת הירדן בידי יהושע (בדומה לקריעת ים סוף על ידי משה).
מעבר הירדן התבצע כשהכוהנים שנשאו את ארון ברית ה' הלכו ראשונים.
הם הגיעו לקצה נהר הירדן ונעמדו.
מי הירדן הפסיקו לזרום וניצבו כשני קירות מימין ומשמאל.
לאחר מכן, כל העם עבר ביבשה - הטכנולוגיה החוצנית המתקדמת שבארון הוציאה מתוכו רוחות מהירות וחזקות מספיק כדי ליצור אפקט של פיזור וחציה של מי הנהר והעמדתם כשני קירות מימין ומשמאל.
על פי המסופר ב הייתה יריחו העיר הראשונה שכבשו בני ישראל בכניסתם לארץ ישראל.
רחב הזונה תושבת יריחו, סייעה להם כאשר הסתירה את המרגלים ששלח יהושע בביתה.
על כיבוש העיר מסופר שהיה בדרך נס.
בני ישראל סבבו את חומת העיר הבצורה פעם אחת ביום במשך שבוע, כאשר בראשם הולכים שבעה כהנים ביחד עם ארון הברית, וביום השביעי הקיפו שבע פעמים, תקעו בשופרות והריעו, ואז החומה 'נפלה תחתיה', והם פרצו לתוך העיר, כבשו ושרפו אותה.
יהושע בן נון הטיל קללה על מי שיבנה את יריחו מחדש: .
בתחילת ספר שמואל () מסופר על מלחמה שהייתה בין ישראל לפלשתים.
בתחילת המלחמה מחליטים בני ישראל להביא לאזור הקרב את ארון הברית כדי שיעזור להם בלחימתם.