tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשי המוסד גילו כי היא מוכרת את ביתה בצרפת.
יעקב כרוז ויהודית נסיהו התחזו לבני זוג החפצים לקנות את הבית והצליחו לגרום לה להגיע לדירה שהוכנה לצורך כך בצרפת ולהחזיקה שם.
חוקרי המוסד ושירות הביטחון הכללי בראשות ויקטור כהן חקרו באיומים את בן דוד במשך שבועות אולם לא הצליחו לגרום לה לשתף עמם פעולה.
במקביל נעצר ונחקר באיומים בארץ בנה של בן דוד, אוריאל, והוא הודה שאמו מעורבת בפרשה.
על פי הראל, הוא הצליח בסופו של דבר להוציא מבן דוד את מקום הימצאו של הילד, בעזרת המידע שנתן אוריאל ותוך שכנוע מוסרי.
לעומת זאת, בן דוד כתבה באוטוביוגרפיה שלה, שלבסוף המידע הגיע על ידי חרדי שהיא מכנה "לייבל פרידמן".
ב-1 ביולי 1962 גילו סוכני "המוסד" את יוסל'ה אצל משפחת גרטנר, מחסידי סאטמר, ברובע ברוקלין שבניו יורק.
בפגישה בין יוסל'ה לאמו, שנערכה בניו יורק, התנכר לה יוסל'ה תחילה, וטען ששמו יענקל גרטנר, אך לאחר שהראתה לו תמונות מילדותו חזר לחיקה.
לאחר סיום הפרשה מתח צבי אהרוני, מבכירי "המוסד", ביקורת על פעילות "המוסד" בנושא: "עשרות אנשי מבצעים, חוקרים ודסקאים התעסקו ארבעה חודשים רק בחיפוש אחרי יוס'לה.
זאת הייתה ממש אובססיה של איסר, וזה בא על חשבון מבצעים אחרים".
לפי מיכאל בר-זוהר, אחד הנושאים שנפגעו היה הטיפול ב.
בני הזוג קוט ממושב קוממיות נידונו למאסר על תנאי לשנה לאחר שהודו שביומיים-שלושה האחרונים לשהותו של שוחמכר אצלם ידעו את זהותו.
הדוד שלום שטרקס נדון לשלוש שנות מאסר על חלקו בחטיפה.
לאחר חצי שנה בכלא הוא שוחרר, בעקבות חנינה שקיבל מהנשיא זלמן שזר.
בצאתו מכלא רמלה הכחיש כל קשר לחטיפה.
רות בן דוד שהבריחה את שוחמכר אל מחוץ לישראל הועמדה לדין, אך לפי עדות שוחמכר הדין לא מוצה עִמה.
הסב נחמן שטרקס נעצר והועמד לדין, אך הוא נפטר לפני גזר הדין.
תחילה למד בבית ספר דתי ולאחר שנה עבר לבית ספר חילוני.
בשנת 1969 היה יו"ר פרלמנט הנוער של חולון.
הוא התגייס לצה"ל ב־1970 והיה קצין בחיל התותחנים.
לאחר מכן עבד במשך כמה שנים בחברת IBM.
באוגוסט 1979 התחתן עם איטה הורוביץ בחתונה שעוררה עניין תקשורתי ונולדו להם שלושה ילדים.
הוא מתגורר ביישוב שערי תקווה והיה חבר בוועד היישוב.
באוקטובר 2018 התמודד פעם נוספת לוועד בבחירות ללא הצלחה.
פרשת כִּי תִשָּׂא היא פרשת השבוע התשיעית בספר שמות.
תחילת הפרשה עוסקת במצוות מחצית השקל, ובהוראות נוספות הקשורות למשכן, אך רוב הפרשה עוסקת בסיפור חטא העגל ובהשלכותיו.
בקריאת הפרשה בבית הכנסת, נוהגים ברוב הקהילות לחלק את הפרשה באופן לא פרופורציונלי בין שבעת העולים לתורה, כשרוב הפרשה נקראת בעלייה הראשונה והשנייה של הכהן והלוי, ורק מיעוט הפרשה נשאר לחמש העליות האחרונות.
המטרה בחלוקה זו היא כדי שסיפור חטא העגל ייקרא בעליית הלוי, מכיוון שעל פי המסורת שבט לוי לא חטאו בחטא העגל.
מנהג זה לא מוזכר בראשונים, ויש קהילות, כגון פפד"מ, שלא קבלו את מנהג זה ומחלקים את הפרשה לעליות פחות או יותר שוות.
את פרשת כי תשא קוראים בין התאריכים ט"ו באדר-כ"ב באדר (בשנה מעוברת באדר א').
הפרשה פותחת בסדרה של ציוויים והוראות המשלימים את ענייני הקמת המשכן שנידונו בשתי הפרשות הקודמות.
משה מצטווה לאסוף תרומה בסך מחצית השקל מכל אחד מבני ישראל לצורך הקמת המשכן.
תרומה זו מצטרפת לתרומה של החומרים להקמת המשכן עליה הצטווה משה בתחילת פרשת תרומה.
תרומת מחצית השקל מיועדת לשמש לעבודת המשכן, ומטרתה היא גם על מנת להזכיר את ישראל לפני ה' לכפר על נפשותיהם.
מלבד זאת מצטווה משה להכין את הכיור ואת כנו העשויים נחושת.
אהרון ובניו הכוהנים מחויבים לרחוץ בכיור את ידיהם ואת רגליהם לפני העבודה במשכן.
משה מצווה להכין גם את שמן המשחה המכין שמן זית וחומרי בשמים.
השמן ישמש למשוח את אוהל מועד ואת כל הכלים, ופעולת המשיחה תקדש אותם, להיות קודש קודשים.
נאסר להכין שמן כזה שלא לצורך המשכן, וכן נאסר למשוח אדם זר בשמן המשחה.
הציווי האחרון בסדרה זו הוא על הכנת הקטורת.
בכתובים מוזכרים מספר חומרים מהם נעשתה הקטורת ובהם נטף, שחלת, חלבנה, ולבונה.
בדומה לשמן המשחה, גם על הקטורת ישנו איסור להכין כמותה שלא לצורך המשכן.
ה' מורה למשה למנות את בצלאל בן אורי ואת אהליאב בן אחיסמך לבעלי המלאכה הראשיים בבניית המשכן.
בצלאל הוא משבט יהודה, ואהליאב הוא משבט דן.
חז"ל ראו סמליות בכך שבניית המשכן תובל על ידי נציגים דווקא משני שבטים אלו: "אמר חנינא בן פזי אין לך גדול משבט יהודה ואין לך ירוד משבט דן ...
אמר הקב"ה יבא ויזדווג לו שלא יהו מבזין אותו ושלא יהא אדם רוחו גסה עליו לפי שהגדול והקטן שוין לפני המקום בצלאל משל יהודה ואהליאב מדן"
בסיום הציוויים על בניית המשכן ישנה פרשיה קצרה בה מובאת מצוות שמירת השבת.
בפרשיה זו, השבת מכונה ברית עולם, בין ישראל לבין ה'.
מהפרשיה עולה כי השבת משמשת אות, סימן, במשמעות כפולה: היא מהווה אות לכך שה' מקדש את ישראל: "לדעת כי אני ה' מקדשכם", והיא מהווה אות לכך שה' ברא את העולם בשישה ימים ושבת ביום השביעי.
בנוסף, עולה מהפסוקים כי איסור המלאכה בשבת הוא חמור ביותר, והעונש על חילול השבת הוא מיתה.
חכמים דרשו מסמיכות הפרשיות של שמירת השבת ובניית המשכן שכל מלאכות המשכן אסורות בשבת.
מכאן ועד סיום הפרשה עוסקת התורה בחטא העגל ובהשלכותיו.
משה מקבל את לוחות הברית ופונה לרדת מהר סיני, אך העם הממתינים למרגלות ההר זמן רב מתייאשים ופונים אל אהרן הכהן בדרישה: "קום עשה לנו אלהים אשר ילכו לפנינו, כי זה משה האיש אשר העלנו מארץ מצרים לא ידענו מה היה לו".
אהרן אוסף תכשיטי זהב מבני ישראל.
לפי רש"י אהרון אוסף מתוך מחשבה שהנשים והילדים חסים על התכשיטים ומתוך כך הדבר יתעכב עד שמשה יגיע, אך העם בזריזות הביא את הזהב ואהרון מכין את עגל הזהב.
בני ישראל קוראים "אלה אלהיך ישראל", וקובעים למחרת יום חג.
אלוהים מורה למשה: "לך רד כי שיחת עמך".
לפני ירידתו מתחנן משה לה' שלא ישמיד מיד את העם, וה' מסכים.
משה יורד מן ההר, רואה את העגל משליך מידיו את לוחות הברית ושובר אותם.
הוא לוקח את עגל הזהב, שורף אותו, טוחן אותו, מפזר אותו על המים, ומשקה את בני ישראל במים.
לאחר מכן הוא פונה לאהרון, ושואל אותו מדוע הוא הביא את החטא הגדול על עם ישראל, ואהרון מספר לו את אשר אירע.
משה עומד בשער המחנה ומכריז "מי לה' אלי".
בני שבט לוי מתאספים אליו, והוא שולח אותם להרוג את העובדים לעגל.
אחר כך הוא חוזר אל ה' ושוב מבקש שלא להשמיד את העם, "ואם אין, מחני נא מספרך אשר כתבת".
ה' מכה את העם במגפה, אבל לא הורג את כל העם.
משה יוצא מן העם ומעתיק את אוהלו אל מחוץ למחנה.
הוא מבקש מה': "הראני נא את כבודך".
ה' מסכים להראות למשה רק את צדו האחורי, "כי לא יראני האדם וחי...
וראית את אחורי ופני לא ייראו".
הוא מורה למשה להכין לוחות חדשים ולעלות אל ההר, ושם הוא מלמד אותו את שלוש עשרה מידות הרחמים.
משה קד ומשתחווה, ואז מבקש מה' שילך בקרב ישראל, וכן מבקש שוב רחמים על עם ישראל: "וסלחת לעווננו ולחטאתנו ונְחַלתנו".
ה' מקבל את בקשת משה ואומר לו שהוא כורת ברית עם ישראל, במסגרתה הוא יעשה לישראל נפלאות שלא היו מעולם.
ה' מודיע שעם ישראל ייכנס לארץ ישראל, ושה' יגרש מפני ישראל את עמי כנען.
הוא מזהיר את ישראל מפני כריתת ברית עם יושבי הארץ, ומצווה להשמיד את אתרי העבודה הזרה.
כאן מגיעה פרשיה הלכתית קצרה במסגרתה ה' חוזר על איסור עבודה זרה, על מצוות שלושת הרגלים, פסח, שבועות וסוכות, על מצוות בכור אדם ובכור בהמה, על מצוות ביכורים ועל איסור בשר וחלב.
לפי אחד הפירושים, משמעות בקשת משה הייתה להבין את האופן שבו האל מנהיג את העולם וההסבר לראייה של "אֲחֹרָי" לעומת "פָנַי לֹא יֵרָאוּ" משמעה שניתן להבין בבהירות את הנהגת האלוהים "רק במקום שאלוהים כבר חלף עליו – כלומר, רק ביחס לפעולותיו של האל בעבר".
משה מקבל את לוחות הברית השניים ויורד מן ההר לאחר ארבעים יום נוספים, "והנה קָרַן עור פניו".
כשהוא מדבר עם בני ישראל, הוא שם על פניו מסווה.
כמו כן, יש בפרשה עוד מצוות שחוזרות על ציוויים קודמים, כגון: שמירת שבת, שלוש רגלים, שמיטה ועוד.
השבת בה קוראים את פרשת כי תשא יכולה לחול בעשרה תאריכים שונים:
שנת השא - ט"ו באדר
שנת הכז - ט"ז באדר
שנת גכה ושנת בשה - י"ח באדר
שנת בחג ושנת זשג - כ' באדר
שנת זחא - כ"ב באדר
שנת השג - ט"ו באדר א'
שנת החא - י"ז באדר א'
שנת גכז ושנת בשז - י"ח באדר א'
שנת בחה ושנת זשה - כ' באדר א'
שנת זחג - כ"ב באדר א'
הפטרת הפרשה היא במעשה אליהו הנביא ונביאי הבעל, ב.
בנוסח תימן קוראים את , בנוסח הספרדים, נוסח איטליה, ק"ק פרנקפורט דמיין וק"ק פוזנא את , ובנוסח אשכנז (חוץ מפפד"מ ופוזנא) את .
הפטרה זו נקראת בפועל בשנים מעוברות, בשנים פשוטות מסוג הכז ובשנים פשוטות מסוג השא שלא בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון.
בשאר השנים הפשוטות, פרשת כי תשא חלה בשבת שקוראים בה את הפרשייה השלישית מ"ארבע פרשיות" - פרשת פרה, ומפטירים בהפטרה המיוחדת לפרשת פרה.
בשנים פשוטות מסוג השא, פרשת כי תשא נקראת בשבת בה חל שושן פורים (פורים משולש) ובערים מוקפות חומה קוראים את הפטרת שבת זכור.
פרשת ילדי ראוניון היא פרשה שהתפרסמה בתחילת שנות ה-2000 בתקשורת הצרפתית והעולמית, בעקבות תביעה שהגישו אזרחים צרפתים כנגד ממשלת צרפת על הזנחה והתעללות בהם בילדותם.
בשנות השישים והשבעים הובאו לצרפת אלפי ילדים, רובם ממוצא קריאולי, מהאי ראוניון, שהוא טריטוריה צרפתית.
על פי ההסברה הצרפתית, הילדים הועברו לצרפת מסיבות הומניטריות ובתיאום עם שרותי הרווחה באי ראוניון, על מנת לספק לאותם ילידים, אשר לכאורה באו מחיי עזובה ומסביבת חיים נחשלת, תרבות וסביבה אירופאית, מודרנית ותומכת, ובכך לשפר את איכות חייהם ואת עתידם.
לא היה מדובר בחטיפה בהקשר פלילי, אלא בהעברה בהסכמה של ילדים שהוריהם חתמו על הסכמה בכתב, או שגדלו בראוניון ללא הורה אחראי.
גורמים רשמיים שיקרו להורים כדי לשכנע אותם להיפרד מילדיהם.
רבים בסופו של דבר עבדו כשכירי משק או כמשרתים עבור משפחות צרפתיות.
תוכנית היישוב מחדש הייתה פרי מוחו של מישל דברה, פוליטיקאי צרפתי בולט שמילא תפקיד מרכזי בכתיבת החוקה של הרפובליקה החמישית והפך לראש הממשלה הראשון שלה.
הוא שימש כסגן מושל ראוניון בין השנים 1963–1988. דברה האמין כי צמיחתו המהירה של האי מהווה איום על עתידו.
הפתרון שלו היה פשוט דיו: ליישב מחדש אנשים מהאי המרושש ביבשת.
התביעה עסקה בעוול שנגרם לילדים.
הם נותקו מסביבתם הטבעית, הועסקו בעבודות כפיים ללא תמורה, ובניגוד להבטחות, הפכו בבגרותם לעובדי צווארון כחול.
בשנת 2014 הצביעה האספה הלאומית בעד החלטה להעלאת המודעות לשערוריית היישוב מחדש ולעשות "כל שביכולתה כדי לסייע למחלקות לשעבר [של המדינה] לשחזר את ההיסטוריה האישית שלהם."
פרשת ידלין הייתה פרשת שוחד שנחשפה בישראל בחודש אוקטובר 1976. במרכזה עמד אשר ידלין, אחד האישים הבולטים ביותר במפלגת העבודה הישראלית.
חשיפת הפרשה הביאה למאסרו של ידלין, מנכ"ל קופת חולים כללית שיועד להתמנות לנגיד בנק ישראל.
היא הייתה חלק מתהליך מתמשך שגרם לאובדן ההגמוניה של מפלגת העבודה לאחר יותר משלושים שנה כמפלגת השלטון, שבמהלכן ניהלה את הממשלה ואת כל מוסדות הציבור החשובים.
בשנת 1976 החל השבועון "העולם הזה" לפרסם תחקירים על פעולות כספיות בלתי כשרות שנגעו לבכירים במפלגת העבודה ולקופת המפלגה.
בין השמות שהוזכרו היו אלה של אשר ידלין, שהיה אמור להתמנות לנגיד בנק ישראל, ושל אברהם עופר, שר הבינוי והשיכון בממשלת רבין הראשונה.
מהתחקירים עלה כי השניים היו מעורבים בקבלת שוחד.
כתב העיתון יגאל לביב הגיש תלונה במשטרה, והטיפול בתיק הועבר לראש היחידה לחקירות הונאה, בנימין זיגל.
בעקבות פרסום ההמלצה למנות את ידלין לנגיד בנק ישראל, דיווחה המשטרה לשר המשטרה על השמועות נגד ידלין והוחל בבדיקה מקדמית שלהן.
ידלין זומן לחקירה באזהרה, כחשוד בקבלת שוחד.
כן נעצר החשב של קופת החולים, מאיר קמחי, ובכירי המשטרה זיגל ויעקב קדמי לחצו עליו להסכים לשמש עד מדינה נגד ידלין, אך הוא סירב בטענה שאין לו כל מידע מרשיע נגד ידלין.
לאחר שבוע של חקירות לא נמצאו ראיות למעשים פליליים של ידלין אלא לכל היותר למעשים שיש בהם טעם לפגם.
ואולם היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, החליט לתת אור ירוק למשטרה להעמיק את החקירה ללא הגבלת זמן.
במכתבו כתב היועץ המשפטי שלא נמצא אישוש לשמועות הראשוניות, אבל במהלך הבדיקה עלו חשדות חדשים שכללו:
קבלת עמלות מארבע עסקאות שבהן מכרה קופת החולים נכסים.
התברר שבעסקאות אלו שולמו עמלות והייתה גרסה, שידלין הכחיש, ולפיה חלק מהעמלה שולמה לו.
לימים טען ידלין שהכסף הועבר למפלגת העבודה.
ידלין רכש דירה עם פלונית (היא חווה ארליכמן), מתווכת קרקעות, והדירה נרשמה על שמה של פלונית בלבד.
היועץ המשפטי כתב שעלה חשד לקשירת קשר להימנע מתשלום מס שבח.
ידלין טען שלא היה מודע לבעייתיות והצהיר שיבדוק את העניין, ובמידת הצורך ישלם את המס הנדרש.
נכס של קופת חולים נמכר לפלוני שלא היה הרוכש האמיתי.
ידלין טען שהרוכשת הייתה פלונית, ואילו פלונית טענה שידלין היה שותף לרכישה.
ידלין טען שכל החשדות מבוססים על גרסתה של חווה ארליכמן, שהייתה בקשר זוגי עימו והתאכזבה מכך שדחה אותה.
בעקבות ההיתר שנתן היועץ המשפטי לממשלה נעצר ידלין ב־18 באוקטובר 1976. המשטרה לחצה על מיודעיו לחצים כבדים והצליחה לגייס שני עדי מדינה להעיד נגד ידלין.
מדינת ישראל רעשה, וכל אמצעי התקשורת עסקו במעקב אחרי החקירה והדיונים בבתי המשפט.
ב-25 באוקטובר ביטלה הממשלה את מועמדותו של ידלין לתפקיד נגיד בנק ישראל, וארנון גפני נכנס לתפקיד במקומו ב-1 בנובמבר.
ב־13 בדצמבר 1976 הוגש כתב אישום נגד ידלין, וכעבור כמה ימים הוא נעצר עד תום ההליכים.
בתחילת המשפט כפר בכל ההאשמות נגדו, אבל זמן מה לאחר מכן הבין כי סיכויי הזיכוי קטנים והגיע לעסקת טיעון שלפיה הודה בחמישה מקרים של שוחד וקבלת טובות הנאה.
על פי פסק הדין ידלין העביר למקורביו, עורך דין ומתווכת נדל"ן, טיפול בענייני משפט ותיווך הקשורים לנכסים של קופת חולים, ואלה העבירו לו במזומנים חלק משכר הטרחה שקיבלו.
עורך הדין חיים גושן וחווה ארליכמן שימשו עדי מדינה במשפט, והעידו כי חלקו את שכר טרחתם עם ידלין.
ידלין נדון לחמש שנות מאסר ולקנס של 30,000 דולר.
הוא נשא את מאסרו בכלא רמלה ובכלא מעשיהו, ושוחרר מקץ כארבע שנים.
עם שחרורו פרסם את ספרו "עדות", ובו תולדות חייו וגרסתו למסכת האירועים.
בספרו זה תיאר את דרכה של המפלגה שבה היה חבר, וכלשונו ספרו זה "איננו סיפורו של אשר ידלין בלבד.
על פי גרסתו "חברי בגדו בי והפקירו אותי כטרף קל לציבור ולמערכת המשטרתית והמשפטית".
לדבריו הוא היה קורבן של מערכת מושחתת שהקריבה את ראשו כדי להציל את המערכת המסואבת ממילא.
בתחילת נובמבר 1976 נעצרו מקורבים לידלין ובהם אחותו, שרה הרי.
כתב האישום המקורי נגד ידלין הוגש נגדו ונגד אחותו בצוותא.
אחרי שידלין הגיע להסדר הטיעון המשיך המשפט נגד הרי לבדה, באשמה של מתן שוחד בסך אלפיים ל"י.
בהתחדש המשפט הודתה הרי באשמה ונדונה למאסר על תנאי ולקנס קטן.
בית המשפט התחשב בסבל שסבלה הנאשמת מכך שהעבֵירה הזניחה יחסית שעברה נקשרה במשפטו של אחיה.
כן הביאה השופטת הדסה בן-עתו בחשבון את העובדה שעל פי כתב האישום היוזמה לקבלת השוחד הייתה של מאיר קמחי (כמפורט בהמשך, קמחי זוכה מאשמה).
החשב מאיר קמחי טען כי בליל החקירה הראשון אמר לו יעקב קדמי: "אדון קמחי אנו מכירים אותך, חקרנו עליך.
אתה לא אשם בשום דבר.
עזור לנו להפליל את ידלין ולהכניסו לבית־סוהר".
קמחי סירב להעיד כעד מדינה נגד ידלין, והועמד לדין באשמה של קבלת שוחד בעד מתן תיק הביטוח של קופת החולים לשרה הרי.
באוגוסט 1978 זיכה השופט אהרן אולסקר את קמחי מכל אשמה, וקבע כי שני עדי התביעה המרכזיים שיקרו וכי עדויותיהם היו מלאות סתירות.
קמחי שב לעבוד בתפקיד אחר בקופת החולים, אך הקופה סירבה לשלם לו את הוצאות משפטו.
תוך כדי מאסרו של ידלין הוא הועמד לדין על כתב אישום נוסף, שכלל האשמה בשוחד על קבלת כספים למען אחותו מידי ידידו מרדכי אליסון.
השופט מנחם אילן זיכה אותו מכל אשמה, בקובעו שאליסון שיקר ושגם אילו קיבל את כל דבריו לא היה בכך להוכיח קבלת שוחד, שכן יכלו להיות סיבות רבות למתן הכסף.
הדעה הרווחת היא כי פרשת ידלין קירבה את סוף תקופת השלטון של מפלגת העבודה, והביאה למהפך הפוליטי בבחירות 1977, שבו עלתה לשלטון מפלגת הליכוד בראשותו של מנחם בגין.
בד בבד עם הפרשה התפרסמו בזו אחר זו פרשיות נוספות הקשורות במפלגה, ובהן התאבדותו של השר שנחשד בשוחד, אברהם עופר, סמוך מאוד למעצרו של אשר ידלין; מעצרו של מיכאל צור, גם הוא מקורב למפלגה, שנדון ל־15 שנות מאסר באשמת מעילה; וכן פרשת חשבון הדולרים של בני הזוג יצחק ולאה רבין.
תהליך שקיעתה של המפלגה, שהחל עם השבר שיצרו מלחמת יום כיפור ואובדן האמון של הציבור במנהיגיו, קיבל תאוצה עם חשיפתן של פרשיות השחיתות השלטונית.
על פי מרבית ההיסטוריונים נוצר בציבור הרושם כי ראשי התנועה מתנהגים כאילו הם מורמים מעם, ועושים בכספי ציבור ובמוסדות השלטון ככל העולה על רוחם.
ידלין עצמו טען בחקירותיו כי הכסף שקיבל לא נועד לצרכיו האישיים אלא שימש כצינור להעברת כספים לקופת המפלגה.
הטענה לא סייעה להקל בעונשו; היא אף הגבירה את הכעס על המעשים שיוחסו לו ועל התחושה שהסיאוב פשה בתנועת השלטון.
אהרן ברק – היועץ המשפטי לממשלה, שנדרש לקבל את ההחלטה על פתיחת חקירה נגד אישיות ציבורית בכירה כידלין, ועל הגשת כתב אישום ובקשה למעצר עד תום ההליכים.
ברק טבע באותה פרשה את המונח "מבחן בוזגלו".
בנימין זיגל – ראש היחידה לחקירות הונאה במשטרת ישראל, שנחשב "אימת עברייני הצווארון הלבן" והביא להגשת כתב האישום ובסופו של דבר להודאתו של הנאשם.
טליה לבני – הידועה בציבור של אשר ידלין, שעמדה לצידו לאורך תקופת החקירות והמאסר, ובהיותה עורכת דין סייעה לו במהלכיו המשפטיים.
לבני נישאה לידלין במהלך מאסרו, אך התגרשה ממנו לאחר שירד לארצות הברית.
לאחר שחרורו של ידלין אמרה לבני: "עבורי, פרשת ידלין לא תסתיים לעולם.
למדתי להעריך נכונה את המערך המפלגתי, את המוסכמות החברתיות, את ההתייחסות למושגים כמו צדק ומשפט".
לבני המשיכה לעסוק בעריכת דין וב־2002 נבחרה ליו"ר נעמת.
דליה ידלין – אשתו לשעבר של אשר ידלין, אשר למרות פרידתה ממנו התגייסה לעמוד לצידו ואף חברה לטליה לבני כדי לגייס את דעת הקהל בניסיון להציג את ידלין כקורבן השיטה.
אברהם עופר – שר השיכון בתקופת ממשלת רבין.
שמו נכרך בפרשיות שוחד עם זה של ידלין.
עופר התאבד הואיל ולא יכול לעמוד בלחץ השמועות והחקירות שהתנהלו בעניינו.
החקירה נגדו הופסקה בלי שהוצגה הוכחה כלשהי לאשמתו.
השיטה – מונח אשר ביטא את התהליך שבו כספי חברות וארגונים ציבוריים הגיעו בדרכים מפוקפקות אל קופת המפלגה ושימשו לפעולותיה השוטפות.
המונח עלה לראשונה בפרשת מיכאל צור, ושב והודגש בפרשת ידלין.
מבחן בוזגלו – מונח שטבע אהרן ברק.
כאשר ביקשו ממנו לקיים את חקירתו של ידלין במשרדו הוא הורה לזמנו לחקירה במתקן משטרתי ואמר כי מעמדו של חשוד, רם ככל שיהיה, צריך להיות שווה למעמדו של אזרח פשוט מן השורה (בוזגלו, למשל).
"בית ידלין" – מבנה מצפון לשכונת נווה אביבים שנחשב סמל מוחשי לפרשה.
ב־1962 החליטו כמאה רופאים מדרום אמריקה לבנות בניין של מרפאות פרטיות בתל אביב, ולשם כך ייסדו את החברה ישראל אמריקן מדיקל סנטר ורכשו ממינהל מקרקעי ישראל עשרים דונם אדמה.
בניית השלד החלה ב־1966 ונפסקה כעבור ארבע שנים, בעוד החברה מנסה לאתר שותף.
כשעלו החיפושים בתוהו מכרה את הבניין לקופת חולים כללית, בעסקה שבה טיפל ידלין, בתחילת 1975. הבנייה לא הושלמה והמבנה נותר שלד במשך עשרות שנים, ועל קירותיו כתב אלמוני את המילים "בית ידלין".
ב־1990 מכרה קופת החולים, שהגיעה למסקנה כי האזור אינו מתאים לבית מרפאות, את המתחם.
היא עשתה זאת רק אחרי שרכשה קרקעות סביבו והגדילה אותו ל־33 דונם.
בינתיים התפתחה מסביב רמת אביב ג', שהשטח נמצא במערבה.
ועדות התכנון נעתרו לבקשת הרוכשת, ישרס, והתירו להפוך את השלד לבניין דיור מוגן, אך לבסוף אישרו תוכנית לבניית בתי מגורים והתנו את מתן היתרי הבנייה בהריסת השלד.
הוא נהרס ב־2005 וב, ניצבים במקום בנייני "אביב בגימל" שבנתה אביב־אוסיף, בעלת הקרקע בעת הבנייה.
חלק גדול מהילדים נעלמו על רקע עליית עולי תימן שהתרחשה במחצית 1949. ישראל, שנוסדה שנה קודם לכן, קלטה אז עשרות אלפי עולים מתימן באופן חפוז ומאולתר, בשל תנאי המחיה הקשים במחנות המעבר בתימן.
אחוז גבוה מבין הילדים והתינוקות שהגיעו היו במצב בריאותי גרוע וחלקם סבל מתת-תזונה.
בישראל התקיימו תנאים קשים, של צנע ומחסור בתשתיות רפואיות ולוגיסטיות.
אלה, יחד עם קשיי שפה וזיהוי, הביאו לכך שלעיתים נותק קשר בין ילדים ואף מבוגרים לבין משפחתם, בזמן שאושפזו בבתי חולים.
העדר חקיקה ראויה, נורמות מעקב אדמיניסטרטיבי, קשיי שפה ויחס מתנשא של חלק מצוותי הרפואה, הובילו במקרים רבים, לקבורה ללא ידיעת ההורים.
נוספו על כך בעיות של עומס ואי סדרים ברישום הרפואי וברישומי הקבורה.
נסיבות הפרשה הצטרפו לתחושה קשה ששררה בקרב העולים, שעל רקע פרשות קודמות כפרשת מקוב ותימני כנרת, יחס הממסד למועמדי העלייה במחנה חאשד בעדן והחינוך האחיד במעברות שהוליד כפייה אנטי-דתית לא הייתה משוללת יסוד, בנוגע ליחס מפלה על בסיס עדתי, וגזעני מצד הממסד והחברה.
צווים להתייצבות בלשכת הגיוס, שנשלחו לבתי ההורים כעבור 16–17 שנים, כאשר הגיעו הילדים לכאורה לגיל 18, העלו שוב את העניין לסדר היום הציבורי והוצגו כהוכחה כי הילדים עודם בחיים.
בעקבות הלחץ הציבורי החליטה ממשלת ישראל ב-1967, על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית, ועדת בהלול-מינקובסקי.
לאחר ביקורות קשות על תפקוד ועדה זו, הוקמה בשנות ה-80 ועדת שלגי, שגם היא ספגה ביקורת ציבורית קשה.
ב-1995 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות יהודה כהן, שבהמשך הוחלף בידי יעקב קדמי.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-2001. כל הוועדות קבעו, כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו.
למרות חקירתן של שלוש ועדות חקירה ועמותות פרטיות בנושא, עד היום לא התגלה אף לא מקרה אחד מובהק שבו מי מהילדים המדוברים נלקח לאימוץ ללא ידיעת הוריו, או ללא שנעשו מאמצים ניכרים למצוא את הוריו.
342 תלונות על ילדים שנעלמו הוצגו בוועדת בהלול-מינקובסקי.
ועדת שלגי דנה ב-505 מקרי היעלמות (301 תלונות נוספו ל-342 התלונות שהונחו בפני ועדת החקירה הראשונה) ובפני ועדת קדמי, הוצגו כ-800 מקרי היעלמות (כ-450 תלונות נוספו ל-505 התלונות שהונחו בפני ועדת החקירה השנייה).
לפי ועדת קדמי, כשני שלישים מהתלונות התייחסו לילדים ממוצא תימני, רובם של שליש הילדים הנותר בתלונות היו יהודים שעלו ממדינות במזרח התיכון, וכ-30 ילדים היו ממוצא אירופאי או אמריקאי.
בשנים מאוחרות יותר התגלו מקרים נוספים של ילדים ממוצא אשכנזי.
ארבע תאוריות מרכזיות נשמעו בעניין גורל הילדים.
האחת היא חטיפה ממסדית שאורגנה "מגבוה", כדי לספק ילדים לזוגות אשכנזים אזרחי ישראל או תושבי חוץ.
בשנות ה-90 עמדה תאוריה זו בבסיסה של פרשת עוזי משולם.
תלמידיו של משולם טענו בזכות תיאוריה אחרת, לפיה הילדים אינם אמנם בחיים אולם הם הועברו לחו"ל לשם ניסויים.
סברה זו נבדקה על ידי ועדת קדמי ונפסלה.
תאוריה שלישית גורסת כי אכן היו מקרים של אימוצים בלתי חוקיים ללא ידיעת ההורים, אבל אין מדובר בתוכנית ממסדית אלא בתופעה שנוהלה בערוצים מקבילים, בחסות העלמת עין ואדישות ממסדית, ומתוך אווירה תרבותית שראתה באימוצים כאלה סיוע לילד שהגיע ממשפחה נחשלת.
לפי תאוריה רביעית, המכונה "ממסדית", לא היו דברים מעולם.
רוב הילדים מתו, למעט מקרים בודדים שנבעו מטעויות אנוש ובלבול, שנבעו מהנסיבות שתוארו לעיל.
כך הסיקו שלוש ועדות החקירה.
ועדת החקירה הממלכתית מצאה 69 מקרים שבהם לא נמצאו ראיות לכך שהילדים נפטרו.
משכך, לגבי מקרים אלו עדיין קיימת גם האפשרות של "מסירה מזדמנת לאימוץ" (היינו, מקרה מצומצם של התיאוריה השלישית).
בפברואר 2021 החליטה ממשלת ישראל להביע צער על האירועים ולהקצות פיצויים בסך של 150–200 אלף ש"ח למשפחות של 1,050 הילדים שוועדות החקירה קבעו כי נסיבות פטירתם לא נמסרו למשפחות בזמן אמת או שמקום קבורתם לא אותר.
ראשית הפרשה: עולי תימן בעלייה ההמונית
העלייה ההמונית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הקיפה מאות אלפי יהודים מרחבי העולם, שהגיעו בפרק זמן קצר יחסית.
מדינת ישראל הייתה עדיין בחיתוליה, בשלהי מלחמת העצמאות ובעיצומה של תקופת הצנע, ולא הייתה בארץ תשתית מוכנה לקליטת מספר כה גדול של עולים.
היה מחסור חמור במקומות מגורים ובשירותי בריאות.
רוב העולים נשלחו לגור במעברות ובמגורים זמניים אחרים, במרכזי קליטה וביישובים רחוקים.
מצוקה במחנות המעבר ומצבם הבריאותי של העולים
כבר בשלב הראשון של המבצע שהחל בדצמבר 1948 הגיעו ממחנה חאשד לישראל בין 700 ל-950 יתומים, מהורה אחד או משניהם.
מחנה המעבר "חאשד" הוקם בתימן בחופזה ונועד להכיל עד 1,000 איש, אולם בחודש ספטמבר 1949 היו בו מעל 13,000 פליטים.
המצב במחנה היה קשה והתמותה בקרב העולים התשושים הייתה גבוהה.
אחת האחיות העידה: "באו כל כך הרבה חולים שהקרקע כולה הייתה מכוסה בגופותיהם.
היה עליך להלך ביניהם בזהירות רבה, ובחשכה, למרות הזהירות שבה הייתי הולכת ביניהם, כשאני מאירה את דרכי במנורת הגז, הייתי דורכת על הגופות." תושבי המחנות סבלו ממחסור במזון, במים זורמים ותרופות, וכן מתנאי סניטציה קשים.
המחנות עמדו בפני קריסה והוחלט להעלות את העולים לארץ ישראל מהר ככל שניתן.
קשה במיוחד היה מצבם הבריאותי של תינוקות, ילדים וזקנים.
לפי ד"ר שטרנברג רבים מהילדים נראו כשלדים ומשקלם של ילדים בני שנה היה 4–5 ק"ג, "עור ועצמות ופני זקנים".
בן-גוריון כתב ביומנו בעניין ""ילדים מתים כזבובים...
אמנם גם פה התמותה רבה, אבל פה יש טיפול יותר יעיל ויותר נאמן".
לפי ד"ר דב לויטן, 40% מהילדים בני השנה שעלו מתימן לישראל נפטרו, משום שבתימן לא הכירו את הרפואה המודרנית, וכן בשל תנאי המחיה הקשים של העולים - מסע העלייה המפרך, התנאים הקשים במחנות המעבר והתנאים במחנות בישראל בתקופת המחסור ששררה אז.
לכך יש לצרף את היחס המתנשא של צוותי הרפואה שקלטו אותם, שראו אותם כפרימיטיביים.
"מחד, ניסו לטפל בילדים ולרפא אותם.
מאידך, כשהילד מת לא הודיעו להורים שלו.
הם לא נכחו בקבורה ולא ניסחו תעודות פטירה".
חלק מהילדים הגיעו לבית החולים דג'אני ביפו ישירות משדה התעופה בלוד.
הם היו במצב קשה של תת-תזונה ותחלואה, וללא רישומים.
רבים מהם מתו ונקברו בחלקה של ילדי תימן בבית העלמין בחולון.
רובם הגדול של עולי תימן שמרו על אורח חיים דתי.
לאחר שהגיעו לישראל הם שוכנו בשלושה מחנות מרכזיים, ששימשו קודם לכן מחנות של הצבא הבריטי - ראש העין, בית ליד (פרדסיה), ועין שמר.
בד בבד עם הקמת המחנות, גויס והוכשר צוות מנהלי שיטפל באלפי העולים.
דבר זה השפיע על דפוסי היעלמות של תינוקות שהיו שונים מעט בתקופת המחנות ובתקופת המעברות.
לדבריו, כל תינוק שהובא למחנה הוכנס קודם כל לבית התינוקות, שם נרשם בשם שנמסר למטפלת על ידי הורי התינוק ומדבקה עם שמו הוצמדה לידו הימנית.
הרופא במקום החליט אם תינוק חולה צריך להישלח לבית החולים.
בתי תינוקות ובתי חולים לטיפול בילדים
התחלואה בקרב תינוקות וילדים במחנות ותנאי הטיפול בילדים מהווים חלק מרכזי בפרשה.
בסמוך למחנות פעלו בתי חולים מקומיים לטיפול בעולים שפעלו בתנאים קשים.
ד"ר ג'ורג מנדל, מי שהיה אז רופא צעיר שעלה מדרום אפריקה, תיאר את התנאים הקשים בבית החולים הזמני במחנה ראש העין.
לדבריו, ילדים ותינוקות היו במצב של התייבשות או תת-תזונה ורבים חלו במלריה, טיפוס הבטן, שחפת ומחלות נוספות.
בהמשך חלו ילדים גם עקב תנאי התברואה הירודים.
ההורים גרו באוהלים ובמבנים זמניים.
בשל מצבם הבריאותי של התינוקות ותנאי המגורים במחנות, הוחלט להקים בהם בתי תינוקות שבהם שוכנו עד 50 תינוקות בחדר אחד.
הדבר הגביר את סיכויי ההידבקות.
בין הסגל של בתי התינוקות (שרובו מקרב יוצאי אירופה) לבין המשפחות, היו קשיי תקשורת שהותירו משקעים.
היו מקרים של היעדרות הורים בגלל הנסיבות הקשות של אותה תקופה, והדבר עשוי היה ליצור תחושה אצל המטפלות שהמשפחה נטשה את התינוק ושיש למצוא לו סידור חלופי.
במקרה של מחסור במקום, או במקרים קשים, הועברו התינוקות, כמו חולים אחרים, לבתי חולים אחרים.
במחנה בית ליד ובמחנה עין שמר הוקמו בתי חולים שתופעלו על ידי "השירות הרפואי לעולה" של הסוכנות (שר"ל), וילדים פונו בדרך כלל לבתי החולים הממשלתי בחיפה (כיום רמב"ם) ולבית החולים העמק בעפולה.
במחנה בראש העין הופעל בית חולים מקומי כשלוחה של בית החולים הדסה בירושלים, ובמקרה הצורך הועברו תינוקות לבתי החולים הממשלתיים תל השומר וסרפנד (אסף הרופא כיום), וכן לבית החולים דג'ני ביפו (כיום וולפסון).
חולים במחלות מידבקות, לרבות אסכרה, ודפטריה שיתוק ילדים ושחפת, הועברו לבתי חולים ממשלתיים בפרדס כץ ובדיר עמר (איתנים).
העברה לאשפוז בבתי החולים הממשלתיים נעשתה על פי החלטת הסגל בבית התינוקות או בית החולים המקומי, ואשפוז התינוק התברר להורים בדרך כלל רק בדיעבד כשלא נמצא התינוק בבית התינוקות.
לדברי מנדל, לעיתים קרובות היה צורך דחוף להעביר תינוק, ולא ניתן היה לחכות להורים, בשל קושי לטפל בו או חשש להדבקת ילדים נוספים.
לדבריו: "השיטה למצוא הורים לא הייתה משוכללת.
היה איזה רמקול במשרד של הסוכנות והיו צועקים את השם של אב.
לדוגמה: יחיא יחיא, או אברהם יחיא!
היעלמות ילדים שנשלחו לבתי תינוקות ולבתי חולים
ברבות מעדויות העולים מתוארים מאפיינים דומים: ההורה הגיע לביקור ילדיו (בבתי תינוקות, בבית החולים במחנה או בבית החולים מחוץ למחנה) ונאמר לו כי הם מתו וכבר נקברו.
נטען שמעטים מהילדים נעלמו מבית הילדים כשהם בריאים לחלוטין.
לחלק מההורים לא הראו את הקברים, ולאף אחד מהם לא הראו גופה ופרטי נתיחה שלאחר המוות, ולא ניתנה תעודת פטירה.
ההורים ניסו למחות, אך בדרך כלל ללא הועיל.
באחד המקרים העידה אם שכאשר באה להיניק את בנה נאמר לה כי הוא חלה והועבר לבית חולים בחיפה.
לאחר שחוללה מהומה ורופא הכה אותה, הראתה לה אחות את בנה בבית התינוקות.
כמה בני משפחה מסרו עדויות שאינן מכלי ראשון, על ילדים שהוחזרו להוריהם לאחר שנאמר להם שהם נפטרו, בעקבות מחאה נמרצת.
מתוך 745 מקרי העלמות שהובאו בפני ועדת החקירה הממלכתית, צוין מקום היעלמות לגבי 735 תינוקות.
לפי עדות המשפחות כ-200 תינוקות נעלמו מבתי תינוקות שפעלו במחנות העולים, ומרבית התינוקות האחרים נעלמו מבתי החולים בתקופת המחנות והמעברות.
מתוך התינוקות שנעלמו בבתי חולים כ-220 נעלמו בתקופת המחנות, וכ-240 בתקופת המעברות.
במקום אחר מחלקת הוועדה 745 מקרי היעלמות עם מספרים מעט שונים:
גורם נוסף שגרם לבלבול היה אחיות חדשות שרק החלו לעבוד בישראל וחלקן לא ידעו לקרוא עברית.
לפי יצחק מעוז, ייתכן שילד מסוים נפטר ובמקומו קיבלו הוריו ילד תימני אחר.
ילדים רבים נכנסו לבית החולים כשהם רזים מאוד, ולאחר תקופת אשפוז השתנו פניהם והורים התקשו לזהות אותם.
הורים חיפשו את הילדים בין בתי החולים ובחלק מהמקרים הילדים נמצאו.
המסתורין שאפף את ההיעלמות הוביל לטענה קשה יותר, שלפיהן ילדים רבים שנרשמו כנפטרים למעשה נחטפו ונמסרו לאימוץ.
הפרשה שבה והסעירה את מדינת ישראל מעת לעת והוקמו שלוש ועדות רשמיות לחקירתה.
הוועדות דנו במאות רבות של מקרים, חלקם חופפים או קשורים זה לזה, וקבעו כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו אך ללא הסבר ברור להשתלשלות האירועים עד מותם.
בחלק מהמקרים לא הצליחו הוועדות לקבוע מה עלה בגורל הילדים.
הסערה הציבורית התעצמה בפרשת הרב עוזי משולם.
עדויותיהם של אחדים מאנשי הממסד באותן שנים עולות בקנה אחד עם עדויות משפחות העולים בדבר הדפוס החוזר - הורים המגיעים לבקר את ילדיהם (חלקם לא היו חולים אלא בריאים), ונאמר להם כי הילדים נפטרו ונקברו, ללא הסבר למות הילד או היעלמותו.
הורי הילדים שנעלמו באופן מסתורי וללא כל קצה של חוט לידיעה מה עלה בגורלם, הגישו תלונות שברובן היו מאפיינים משותפים:
כמעט כל הנעלמים היו בני פחות משלוש.
רוב הנעלמים היו ילדיהם של עולים באותן שנים ששהו פחות משנה בישראל.
רוב הנעלמים היו בני עדות המזרח, כאשר המספר הגדול ביותר של תלונות הוא בקרב עולי תימן.
רוב הנעלמים נעלמו במהלך שהותם בבתי חולים, או שהם נעלמו בעודם במקום אחר אבל עם הצגת טענה לפיה הם "נשלחו לבתי חולים", כאשר בפועל הדבר לא בהכרח נכון.
כאשר ניסו לברר מה עלה בגורל ילדיהם קיבלו רוב ההורים הסבר בעל פה שעל פיו ילדיהם נפטרו.
כששאלו בדבר ההלוויה של הילד, נאמר להם שהיא כבר התקיימה שלא בנוכחותם.
רישומי הפטירות לקו בחסר שהוסיף לערפול הנושא, ורבים מההורים לא קיבלו מעולם תעודת פטירה המעידה על מוות שאירע והוכח כיאות.
צווים להתייצבות בלשכת הגיוס הגיעו בדואר לבתי חלק מההורים שילדיהם נעלמו, בהגיע הילדים לגיל המתאים.
בשנת 1985, העיד בוועדת הפנים של הכנסת אביגדור פאר, שהיה בתקופת ההיעלמות סגן מנהל המחלקה לטיפול בעולה, ותפקידו היה לנהל את רישומי הילדים במחנות:
דב שילנסקי, שהשתתף בישיבה, אמר שפאר סיפר לו לפני הישיבה כי העובדות הסוציאליות עמדו נבוכות בפני העולים שביקשו לראות את ילדיהם, ושנאמר להם שהילדים נפטרו.
שילנסקי אף סיפר בישיבה שהסתובב במחנות העולים באותה תקופה וכי במו עיניו ראה את הדברים עליהם מדברים בישיבה.
אחיות ופקידות סעד העידו בוועדת החקירה הממלכתית שהן העבירו ילדים בריאים באמבולנסים מבתי הילדים שבמחנות העולים לבתי החולים.
אחות שעבדה במחנה העולים "עין שמר" העידה שהיא עצמה לקחה בזה חלק, ושמעולם לא החזירה ילדים מבתי החולים למחנה.
חלק מהאחיות קשרו את היעלמות הילדים עם ביקורם של אנשים מחו"ל במחנות.
בעדות לגבי בית ילדים בעין שמר נאמר:
גם נהגי אמבולנסים העידו שלקחו ילדים בריאים ממחנות העולים לבתי החולים ולא החזירו אותם, ועשו זאת בעיקר בלילה.
בוועדת החקירה הממלכתית העידה חנה גיבורי, פקידת סעד ראשית בשנים 1948–1954, וממונה על אימוץ ילדים במחוז הצפון: .
בוועדת החקירה הממלכתית נשמעו גם עדויות של נשים מאמצות.
מציאות זו של אימוצים באופן בלתי חוקי הייתה ידועה באותה תקופה גם לשופט בית המשפט העליון שניאור זלמן חשין, שכתב: .
בספר "בהיקלט עם" כתב ד"ר אברהם שטרנברג, שהיה אחראי על השירות הרפואי לעולה, כי לא היה מנוס מלהעביר "עשרות ומאות" מילדי עולי תימן מבתי החולים לבתי התינוקות של ויצו בירושלים, בתל אביב ובצפת.
קיימות עדויות נוספות של רופאים המעידים כי נשלחו ילדי עולים לויצו לצורך אימוץ.
אהובה גולדפרב, המפקחת הארצית על השירותים הסוציאליים של הסוכנות היהודית, העידה בוועדת החקירה הממלכתית על הצורה השיטתית שבה הילדים נשלחו לאימוץ, ועל כך ש"לא אלפים נעלמו, אבל על מאות לא אתווכח".
כבר בשנת 1949 היה הדרג הבכיר בממשלה מודע לפרשה.
בשנת 1950 שלח ארגון "התאחדות התימנים" מכתבים בנושא אל שר המשטרה בכור-שלום שטרית.
ד"ר ליכטיג כתב לבתי החולים הממשלתיים ב-21 באפריל 1950:
בינואר 1950 נעלם תינוק בן 7 חודשים, משה בן סלים, שהוריו שהו במחנה העולים בבית-ליד.
במרץ 1950 החלה חקירת משטרה על היעלמות זו, שכללה תשאול במחנות העולים ובבית החולים בחודשים מרץ ואפריל של אותה שנה.
מסקנת המשטרה הייתה שהתינוק הבריא לאחר שאושפז.
הוא נשלח בטעות למחנה עין שמר ושם נעלם עקב אי-סדרים ברישום החולים במחלקות הרפואה במחנות אלו.
בספטמבר 1950 תיאר בקצרה העיתון 'דבר' את היעלמו.
הכתב מציין כי "אין זה מקרה ראשון שהילדים אשר נשלחו מהמחנה לבתי חולים נעלמו בדרכם חזרה".
אחד ממכתבי התגובות תהה "הרי התינוק איננו חבילת חפצים הנעלמת בנמל!
מי אחראי לשערורייה זו שילדים נשלחים אפילו לא כצרור דואר רשום?".
במרץ 1950 דווח בעיתון "דבר" על אישה ובנה התינוק, מעולי תימן, שבעלה ואביו מחפש אותם.
בדיווח נאמר כי ידוע על מקרים דומים נוספים.
ועדת החקירה הממלכתית העלתה כי האם ובנה נפטרו זמן קצר לאחר עלייתם.
הדיון הראשון במליאת הכנסת בפרשה זו התקיים ב-20 בנובמבר 1950, במסגרת דיון על המצב במעברות.
בדיון דיבר ח"כ מאיר וילנר ממק"י על השתיקה סביב הפרשה ואמר כי "כל חבר כנסת בלתי משוחד יודע שהמצב הוא בכי רע".
למרות זאת, תינוקות וילדים המשיכו להיעלם.
לפי ועדת קדמי בשנים 54–1951 נעלמו כ-260 תינוקות ברחבי הארץ.
ב-1952 נכתב בדו"ח פנימי של אגף החקירות של המשטרה על היעדרותם של תינוקות מבתי חולים ובתי תינוקות במחנות העולים בית ליד, ראש העין ועין שמר.
שר המשטרה ושר הבריאות התכתבו בעניין.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, שבה והייתה פרשת ילדי תימן נושא לדיון ציבורי אחת לכמה שנים.
שלוש ועדות הוקמו לחקירת הנושא וכן פעלו עמותות וחוקרים לשפוך אור על הפרשה.
חקירה של הוועד הציבורי למען ילדי תימן
בשנת 1966, לאחר שמשפחות ילדים נעדרים קיבלו צווי גיוס עבורם, החלה לפעול קבוצה בשם הוועד הציבורי למען ילדי תימן או "ועדה ציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים".
השתתפו בה פסיכולוגים, רבנים וראשי רשויות.
חברי הקבוצה ערכו בתל אביב מפגש התרמה וגייסו את החוקר עמי חובב.
חובב, בן למשפחה מיהדות תימן שהיה קצין מודיעין בדק כ-200 מקרים.
חקירתו ארכה כ-5 חודשים ובמהלכה הגיע למסקנה כי הילדים נפטרו וכי אין קשר בין היעלמות הילדים לממסד.
לדבריו הוא הגיש את הממצאים לטוב צדוק, ראש הוועד הציבורי למען ילדי תימן, וזה סמך ידיו על הממצאים.
ב-3 בינואר 1967 הוקמה על ידי שרי המשפטים והמשטרה, ועדת בהלול-מינקובסקי.
בראש הוועדה עמדו יוסף בהלול, פרקליט מחוז חיפה והצפון, ורב־פקד ראובן מינקובסקי מהמטה הארצי של המשטרה.
תפקיד הוועדה היה לברר את הטענות בדבר היעלמם של תינוקות ממחנות העולים בשנים 1949–1951 וגורלם.
לדברי העיתונאי עמוס כרמלי בטרם עבודת הוועדה הוערך כי קיימים בין עשרה למאה נעדרים.
בכתב המינוי הודגש כי על חברי ועדת החקירה לעמוד בקשר עם נציגי הוועדה הציבורית .
שניים מבין חברי הוועדה הציבורית, יועצה המשפטי ה.
קהן והחוקר עמי חובב הצטרפו לוועדה כנציגים.
לרשותה הוועדה 4 חוקרים קבועים, ולאחר שהתברר כי החקירה ומסתעפת הצטרפו אליה חוקרי משטרה נוספים.
הוועדה לקחה מסמכים מארכיבים של הסוכנות היהודית, משרד הסעד, משרד הבריאות, בתי־חולים ועוד.
היא פנתה לציבור באמצעות העיתונות והרדיו למסור לה ידיעות הנוגעות להעלמות הילדים.
אנשיה חיפשו חומרים ומסמכים גם בשישה מחנות עולים שבהם גרו עולי תימן.
הוועדה ראיינה עשרות מנהלים ועובדים וגבתה עדות מ-399 הורים מתלוננים ולכל תלונה נפתח תיק.
לטענת כרמלי הקושי העיקרי של הוועדה היה 17 השנים שחלפו מאז התרחשות האירועים.
מרבית המוסדות שבהם שהו העולים התחסלו וחלק מהארכיונים הושמדו או נמצאו חסרים עקב העברתם למקומות אחרים.
בין היתר הגיעה הוועדה, אל י.
אריכא, יהודי דתי יוצא תימן שהיה אחד האחראים על מחנה העולים בעין שמר.
הוא סיפר לוועדה על תחלואה קשה במחנה שכתוצאה ממנה נפטרו רבים מהילדים.
היות שלא היה מנגנון קבורה במחנה הוא ארגן חברה קדישא פרטית.
הוא קיבל חלקת אדמה וקבר בה נפטרים.
הוא רשם את הקבורה בפנקס שנשמר בבית.
באוגוסט 1968 פרסמה הוועדה את מסקנותיה בדו"ח של 196 עמודים שהוגש לכנסת.
הוועדה בדקה 342 מקרי היעלמות שהגיעו לידיה.
לגבי 316 מהנעלמים נקבע כי נפטרו.
לגבי ארבעה ילדים נקבע כי אומצו, ו-22 ילדים הוגדרו כנעדרים.
הוועדה המליצה על עריכת חקירה בחו"ל, כדי לבדוק את האפשרות שחלק מהילדים נמסרו לאזרחים זרים.
היא עצמה חקרה מקרים בישראל בלבד.
ועדת הבירור לא התפתחה לכדי ועדת חקירה, כפי שקיוו אנשי הוועדה הציבורית.
עם זאת, לאחר פרסום מסקנותיה של ועדת בהלול-מינקובסקי סמכה הוועדה הציבורית של יוצאי תימן את ידיה על תוצאות הבדיקה הממשלתית.
דו"ח עמותת "ועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים"
ב-1986 פרסמה הוועדה ציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים דו"ח משלה שקרא להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
הדו"ח הסתמך בין היתר על מחקרו של דב לויטן מאוניברסיטת בר-אילן, שהעלה טענות על ליקויים בפעולת ועדת בהלול-מינקובסקי.
לויטן טען כי שיקול פוליטי מנע הקמת ועדת חקירה ממלכתית.
הוועדה לא חקרה את כל התלונות שהוגשו וייתכן שמספר הילדים שנעלמו היה גדול מ-342. עוד אמר כי הוועדה הסבירה שליקויים מנהליים מנעו מסירת מידע מוסמך להורים והזמנה לטקס הקבורה, אבל הסבר כזה אינו מתקבל על הדעת היות שמדובר במאות מקרים.
כמו כן לא בוצע אימות של אמינות תעודות פטירה על ידי פתיחה מדגמית של קברים.
בפברואר 1986 קראה ועדת הפנים של הכנסת להקים ועדת חקירה ממלכתית.
בעקבות תוכנית טלוויזיה ב"מבט שני", שהוקדשה לילדי תימן, הבטיח ראש הממשלה, שמעון פרס, כי תוקם ועדת חקירה בעניין.
ב-3 במרץ 1986 מינה פרס ועדה של פקידי ממשלה כדי שתהווה "צוות מדריך לוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן".
לטענת הממשלה "הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן" סירבה לשתף פעולה עם הוועדה הממשלתית.
חברת הכנסת מרים גלזר-תעסה מהליכוד דרשה בשנת 1987 הקמת ועדת חקירה ממלכתית.
בעקבות העניין הציבורי שעוררו המסקנות, הקימה הממשלה בראשות יצחק שמיר ב-1988 ועדת בירור על פי חוק ועדות חקירה.
בראשות ועדה זו, ועדת שלגי, עמד שופט - ד"ר משה שלגי.
לוועדה לא הייתה סמכות לברר תלונות על כוונות זדון או לחקור את ההתנהגות של גורמים שונים שטיפלו בנושא בהם גורמי הממסד.
את העבודה ליוו דב לויטן ו"הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים".
בסך הכל קיבלה הוועדה 505 הודעות על נעדרים, מתוכן 204 הודעות על ילדים שגורלם כבר נבדק על ידי ועדת בהלול מינקובסקי ו-301 מקרים שטרם נחקרו.
מרבית הילדים הנעדרים נעלמו מבתי חולים ובתי תינוקות.
בין הילדים שנעדרו היו מלבד יוצאי תימן גם יוצאי ארצות נוספות, באפריקה, אסיה ואירופה.
בשנת 1994 טען חבר הכנסת אריה גמליאל מש"ס בדיון בכנסת, כי במשך 4 שנים הוועדה לא תפקדה, והיא החלה לעבוד באמת רק בשנה האחרונה לעבודתה, וכן נאמר כי השופט שלגי טען בוועדה כי יש לו מחסור בסמכויות ובתקציבים, ואינו יכול לשכור חוקרים.
ועדת שלגי פרסמה את תוצאותיה בסוף שנת 1994. מתוך 204 הודעות שנחקרו על ידי ועדת בהלול-מינקובסקי, נתגלו 34 מקרים שבהם התגלו טעויות בממצאי הוועדה.
מתוך 301 הודעות חדשות - ב-14 מקרים נעלמו הנעדרים בעיר עדן בתימן, ולגבי 3 מהם התגלה מידע על פטירתם שם.
מתוך שאר 287 ההודעות, ב-222 מקרים הגיעה הוועדה למסקנה שהילדים נפטרו.
ל-171 ילדים נמצא תיעוד על הבאתם לקבורה, וביחס ל-51 אחרים לא נמצא תיעוד דומה.
לא נמצאו ממצאים כלשהם באשר לגורל 65 מהנעדרים.
הוועדה גם בדקה 10,000 תיקי אימוץ בשנים 49–1960, אך לא התגלה בהם מידע חדש.
הוועדה נמנעה מפתיחת קברים - בגלל מורכבות הנושא ובגלל חוות דעת מהמכון לרפואה משפטית כי לאחר עשורים רבים לא ניתן לזהות את הטמון בקבר.
יגאל יוסף, אחד החברים בוועדה וראש עיריית ראש העין לשעבר, סירב לחתום על מסקנות הוועדה.
בראיון משנת 2016 טען כי "זו הייתה ועדת מריחה, קומבינה, להשתיק את הפרשה, להתעלם.
ככה משכו אותנו במשך כל השנים".
עוזי משולם היה רב ממוצא תימני שהתגורר ביהוד.
בסוף שנות ה-70 החל לעסוק בפרשת היעלמות ילדי תימן.
משולם הוביל קו חריף שטען כי אלפי התינוקות שנחשבו למתים נחטפו ונמכרו לארצות הברית לצורך ניסויים בנוסח ד"ר מנגלה.
לאורך שנים פעל עם חסידיו כדי להציף את נושא היעלמותם של ילדי "תימן, מזרח ובלקן": הוא אסף עדויות, ארגן כנסים וחילק עלונים.
בפסח 1994 החלה "פרשת חסידי עוזי משולם", ב-22 במרץ התפתח ויכוח קולני בין משולם לנהג מערבל סמוך לביתו ביהוד.
הנהג הזמין משטרה, משולם הזעיק כמה מחסידיו ואלו חסמו את הרחוב.
למחרת ניסו כוחות משטרה לפתוח את הרחוב חסידיו ביצרו את ביתו בשקי חול ואבנים, תוך שהם מתחמשים בנשק, בתביעה להקים ועדת חקירה ממלכתית.
כוחות רבים של משטרה, צלפים ויס"מ כיתרו את הבית במשך 52 יום.
ב-10 במאי בשעה 03:00 לפנות בוקר, יצא משולם מביתו לצורך פגישה עם מפכ"ל המשטרה, אסף חפץ.
באותה עת פרצו שוטרים אל הבית ו-11 חסידים נעצרו.
במהלך ההתבצרות ירו המתבצרים על מסוק משטרתי ולעבר כוחות המשטרה.
שלמה אסולין, מחסידיו של משולם, חייל בשירות סדיר שערק מיחידתו, נהרג מירי השוטרים שהשיבו אש לעבר המתבצרים.
חסידי משולם הורשעו בקשירת קשר לביצוע פשע, ניסיון לחבלה בכוונה מחמירה ועוד ונידונו לתקופות מאסר של בין 15 חודשים לחמש שנים.
הוא נידון למאסר של 8 שנים אך זוכה בערעור מאחת העבירות ועונשו הופחת לשש שנים וחצי.
בעקבות האירועים הוקמה בינואר 1995 ועדת חקירה ממלכתית.
ועדת כהן-קדמי – ועדת החקירה הממלכתית
בינואר 1995, חודש אחד בלבד לאחר פרסום מסקנות ועדת שלגי, ובעקבות סערה ציבורית שעוררה התבצרותם של הרב עוזי משולם וחסידיו, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית ביוזמת שר המשפטים דוד ליבאי.
בראש הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון יהודה כהן, והיו חברים בה גם אלוף (מיל') דוד מימון והשופטת דליה קובל.
השופט כהן פרש מהוועדה בפברואר 1999 ובמקומו מונה שופט בית המשפט העליון יעקב קדמי.
הוועדה עסקה לא רק בילדים מתימן, אלא גם בילדים ממדינות אחרות, בפרט ארצות ערב וצפון אפריקה.
הוועדה בדקה במשך כ-7 שנים למעלה מ-850 עדויות, 27 מהן נותרו חסויות.
היא פרסמה דו"ח ביניים באוגוסט 1997.
מסקנות הוועדה פורסמו ב-4 בנובמבר 2001, בדו"ח בן 1,828 עמודים שהתחלק לדו"ח ראשי בן 322 עמודים, ועוד שני כרכים של דו"חות אישיים למשפחות.
לגבי 733 נעדרים קבעה הוועדה כי הילדים נפטרו, עקב מציאת ראיות מהימנות בדבר מותם.
לגבי 56 תינוקות כתבה הוועדה כי היא לא מצאה קצה חוט לגביהם וגורלם "עלום".
היא העלתה אפשרות שתינוקות אלה נמסרו לאימוץ על ידי עובדות סוציאליות.
הוועדה מתחה ביקורת על מחדלי הסוכנות היהודית במניעת חרושת השמועות על חטיפות ילדים, וקבעה כי הסוכנות יכלה למנוע זאת באמצעות פעולה יזומה.
על תוכן הפרוטוקולים הוטל חיסיון בהוראת ממשלה עד שנת 2071.
מסירה מזדמנת לאימוץ ואחריות הממסד
בעוד הוועדה שוללת מכל וכל חטיפה ממסדית, היא אינה שוללת "מסירה מזדמנת לאימוץ" של 56 ילדים - במקרים שבהם נותק הקשר עם תינוקות שהוחזקו בבתי תינוקות, וכנראה גם במקרה של ילדים שאושפזו והחלימו ומשפחותיהן לא נמצאו.
ייתכן שבעקבות כך הם נמסרו לתהליך אימוץ באמצעות העובדת הסוציאלית כתינוקות "נטושים".
המסירה לא נרשמה באופן מסודר ולא דווחה לגורם מרכזי כלשהו.
הוועדה מתארת מצב שבו הן בתי התינוקות והן בתי החולים הטילו את האחריות לשמירת הקשר עם הילדים על ההורים, כאשר בפועל שמירה על קשר זה הייתה קשה מאוד למשפחות בשל מצבן, חוסר ידיעת השפה ועוד.
כאשר הקשר ניתק - כמעט שלא נעשו מאמצים לאתר את ההורים לשם הודעה על פטירה וקבורה או לשם החזרת הילד.
לטענת פרופ' בועז סנג'רו, "עבודת הוועדה לקתה בליקוי היסודי ביותר שוועדת חקירה עלולה ללקות בו - העדר אפיסטמולוגיה של חשד" - הוועדה לא פעלה מתוך נקודת הנחה שיש חשד לחטיפה, והתייחסה בסלחנות קיצונית למחדלים שבוצעו "מתחת לאפה" בשנות פעילותה.
דוגמה בולטת היא שהוועדה לא מצאה לנכון לחקור את השמדתם, בסמוך לזמן פעילות הוועדה, של שני ארכיונים חשובים הנוגעים לפרשה, והסתפקה בהסבר כי הארכיונים הושמדו בטעות.
ביקורת נוספת היא שהוועדה התמקדה בבדיקת הטענה של "חטיפה ממסדית", אולם לא בדקה ברצינות אפשרות אחרת, שהיעלמות הילדים לא התבצעה מתוך יוזמה ממסדית אלא על ידי גורמים מקומיים, בחסות העלמת עין ואדישות ממסדית.
לדברי סנג'רו הוועדה לא ניסתה לחפש עדויות חדשות כדי לחקור את האמת אלא תפקדה כבית משפט שמסתפק בבחינה של העדויות שמביאים בפניו המתדיינים.
עיתונאים, חוקרים ופעילים ביקרו את הוועדות הציבוריות על כך שנתנו אמון ברישומים של בתי החולים ושל חברה קדישא כראיה לכך שהילדים מתו ונקברו, גם במקרים של סתירה בין רישומים וגם כאשר הרישומים סתרו עדויות של הורי הילדים בפרטים כמו מין הילד.
ממצאי הבדיקה המדגמית בבית העלמין "סגולה"
ועדת בהלול-מינקובסקי וועדת שלגי הגיעו למסקנה כי בבית העלמין סגולה ובבית העלמין בשער מנשה קיימים קברים של ילדים תימנים.
עורך הדין רמי צוברי שימש בשנות ה-90 יועץ משפטי בוועדה ציבורית התנדבותית שהוקמה על ידי משפחות הנעדרים.
צוברי הוביל מהלך משפטי לפתיחה מדגמית של קברים, בניסיון לבדוק את אמינות רישומי הקבורה של חברה קדישא.
הוא פנה לוועדת החקירה הממלכתית ולשר הבריאות אפרים סנה, שדחו את בקשתו.
בעקבות זאת פנה צוברי לבג"ץ וב-1996 אישר שר הבריאות צחי הנגבי לפתוח עשרה קברים בבית העלמין סגולה.
לפי דו"ח ועדת החקירה הממלכתית נאמר שחפירת הקברים נעשתה בשלב ראשון ללא מומחים מן המכון הפתולוגי, ובהם נמצאו שרידי גופות בשלושה קברים בלבד.
לאחר מכן הורו מומחי המכון הפתולוגי להרחיב את החפירה לצדי הקברים, כדי לבדוק את האפשרות ששרידי עצמות נסחפו הצידה, וכן לסנן את העפר במסננת המיועדת לכך, וזאת משום שעצמות תינוקות מתפוררות במשך השנים.
הממצאים נשלחו לבדיקות DNA באנגליה.
הבדיקות העלו שבכל אחד מהקברים נמצאה גופה אחת, שגילה המוערך התאים לגיל הילד ששמו על המצבה.
רק באחד הקברים נמצאו שרידים שניתן להפיק מהם DNA לצורך הבדיקה, ובמקרה זה התאימו הממצאים לאלה של משפחת התינוק שלפי הרישום נקבר במקום.
מאידך, בשנת 2016 אמר צוברי שבעשרת הקברים נמצאו 22 ילדים, ולטענתו הדבר מצביע על כך שרישומי חברה קדישא אינם אמינים.
עדויות מאוחרות בנוגע לסיפורי היעלמותם של ילדים בישראל
בשנת 1995 פרסם העיתונאי יגאל משיח ב"הארץ" מספר כתבות תחקיר בנושא ילדי תימן.
בין היתר תיאר משיח את סיפורה של דליה אברהם.
אמה, בדור אברהם, עלתה מתימן בשנת 1949 ושהתה במעברה בעין שמר.
בתה בת השנתיים, דליה, חלתה והועברה לבית החולים רמב"ם בחיפה.
בדור ניסתה לבקר את בתה בבית החולים לאחר מספר ימים, אך צוות בית החולים הכחישו בתוקף כי הילדה מאושפזת במקום, גם לאחר שעות של חיפושים שביצעה האם.
לאחר ששמעה אחיות מתלמדות מתלחשות על הילדה, הבינה כי בתה בבית החולים וחיפשה את הילדה שוב למחרת.
לאחר שזיהתה את הילדה בפני אדם ממוצא תימני על פי פגם באצבע שלה, הוא הוביל אותה לחדר שבו מצאה את בתה, כשזו לבושה שמלה שאינה שלה, ולאחר עימות עם האחיות במקום הצליחה בדור לקחת את בתה.
סיפור נוסף שחשף יגאל משיח בשנת 1995 הוא של שלום דגו (כיום דגן).
בשנת 1949 עלה דגו עם משפחתו מתימן, למחנה עין שמר.
הוא חלה והועבר לבית חולים לא ידוע כשהוא בן שנה וחצי, ועקבותיו נעלמו.
לאחר תקופת המתנה ממושכת החלו אביו ודודו לעורר מהומות ממושכות במשרד המחנה.
לאחר כ-7 חודשי היעדרות הוחזר שלום למשפחתו.
כרוז במכונית עבר על פתחי האוהלים וקרא "דגו".
כשיצאה דודתו, הוצג לה הילד לזיהוי ועד שהגיעה אמו נעלמה המכונית.
שלום לבש חליפת מלחים כחולה ונראה בריא.
להערכת משפחתו הוא לא שב מבית חולים.
בהנהלת המחנה לא ידעו להגיד מי החזיר אותו ובאילו נסיבות.
בשנת 1995 פרסם העיתונאי אבנר פרחי עדות של אישה בשם רוזה קוצ'ינסקי שהייתה בת 16 באותה תקופה ולדבריה עבדה כאחות מתלמדת בעין שמר.
היא סיפרה כי שלחו אותה מדי יום עם שניים או שלושה תינוקות בריאים לעפולה, שלא הוחזרו ונאמר לה שהם מתו.
קוצ'ינסקי הוזמנה להעיד בפני ועדת החקירה הממלכתית וסירבה להגיע, בנימוק שמצב בריאותה אינו מאפשר זאת.
בעקבות זאת נסעו חברי הוועדה לבית המשפט בחדרה.
קוצ'ינסקי שינתה את גרסתה בעדותה לפניהם ואמרה שמדובר בשני מקרים, שהיא אינה רופאה ולכן אינה יכולה לקבוע אם היו בריאים, ושנאמר לה שהם נשאו וירוס.
בשנת 1997 פרסם העיתונאי אורן מאירי את סיפורה של צילה לוין החיה בארצות הברית.
לוין נמסרה לאימוץ בחיפה וחיפשה את הוריה הביולוגיים בישראל.
לחיפושים נענתה מרגלית עומייסי, ילידת תימן אשר סיפרה שלפני 50 שנה בתה נעלמה.
עומייסי, שראתה את תמונתה של לוין, זיהתה אותה כביתה.
בדיקת דנ"א שביצע ד"ר חסן חטיב מהמחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית העלתה שהשתיים הן אם ובת, בוודאות של 99.99%; ואולם בדיקה נוספת, במכון לרפואה משפטית בראשות פרופ' יהודה היס, סתרה זאת.
גם בדיקה נוספת באוניברסיטה העברית קבעה שהתוצאה הראשונה הייתה שגויה.
מנהל המחלקה שבה עבד חטיב, פרופ' יוסי הירשברג, אמר שהבדיקה של חטיב לא הייתה מקצועית ושהוא לא היה מוסמך לערוך בדיקות גנטיות בבני אדם.
השתיים העידו בוועדת החקירה הממלכתית, אולם התברר שצו האימוץ של לוין ניתן בנובמבר 1948 ואילו עומייסי ובתה עלו בספטמבר 1949 והבת נעלמה בתחילת 1950, כשהייתה בת שנה וחצי.
עומייסי ולוין טענו שהבדיקה המאוחרת היא קנוניה והמשיכו להאמין שהן אם ובת.
בשנת 1997 התראיין מנחם פרוש ואמר כי ידוע לו שהייתה הכוונה לחטוף ילדים מעולי תימן בקרב עובדות סוציאליות ואנשים במפלגות השמאל שלא היו ב"חזית".
אותם אנשים אמרו לו שהם מרחמים על הילדים החיים בתנאים קשים.
לדבריו דוד בן-גוריון לא ידע מכך.
כשנשאל ענה שחלק מהמעורבים עדיין חיים, אך הוא מפחד לגלות שמות.
בעדותו המפורטת בפני ועדת החקירה הבהיר פרוש שכוונתו במונח „חטיפה" הייתה להעברת ילדים לחינוך חילוני, ושאמר שהוא מפחד להגיד שמות משום שלא ידועים לו שמות כאלה.
בשנת 2000 פרסם רמי צוברי את הספר "בעקבות אחיי האובדים".
בספר מובאת עדותה של שולמית מליק, שעבדה כאחות במעברת קדימה, על ילדים שנמסרו מבית הילדים לאימוץ, על ילדים בריאים שנלקחו לבתי חולים, ועל ביקורי משלחות מחו"ל שבעקבותיהם נעלמו ילדים.
הספר היה לעיני ועדת כהן-קדמי והיא כתבה שאין בו כדי לשנות את מסקנותיה.
בדו"ח הוועדה גם אין תלונות על היעלמות ילדים ממעברת קדימה.
ב-2002 פרסמה העיתונאית יהודית יחזקאלי בעיתון "ידיעות אחרונות" את סיפורה של ציונה היימן משדמות דבורה, אשר אומצה על ידי זוג מקיבוץ גינוסר.
לדברי היימן היא אחת מילדי תימן שנחטפו ושמה האמיתי הוא ציונה סאלם.
היא טענה כי להוריה נמסרה הודעה שקרית שלפיה היא נפטרה, ואף נמצא על שמה קבר בהר המנוחות בירושלים.
אולם מאוחר יותר התברר שציונה היימן איננה ציונה סאלם, שעל שמה יש קבר בהר המנוחות.
בשנת 2007 פורסם בשבועון "משפחה" סיפורם של התאומים נחום.
האם ילדה תאומים, וכאשר נלקחו לבדיקה בבית חולים חזר רק אחד.
על השני נמסר שמת, אולם בית החולים מסר שנקבר בבית עלמין שבאותם ימים לא היה פעיל.
הסיפור הגיע לידי העיתונאית ליאת רגב מקול ישראל שפרסמה אותו גם היא.
בפברואר 2012 פורסם ב"מבט שני" בערוץ הראשון מקרהו של אורי וכטל.
וכטל גדל אצל הורים מאמצים בקריית אונו.
על פי הפרסום, הוא נולד למשפחה שעלתה מתימן בשם פלטיאל (או פלתיאל) רדא.
בגיל חמישה חודשים, לאחר פטירת אביו, הוא נלקח עם אחיו למעון ויצו בירושלים.
אמו שמעא ביקרה אותם בקביעות, עד שנמסר לה שהילדים מתו.
שמחה סעיד, אחותו של פלטיאל, סיפרה בתחקיר כיצד הלכה כנערה בת 12 לחפש את אחיה.
עובד במקום אפשר לה לראות כרטיסיות, שבאחת מהן היה כתוב שפלטיאל נמסר לאימוץ אצל משפחת וכטל ושם זכה לשם פרטי חדש, אורי.
לאחר מספר שנים סיפרה שכנה של המשפחה כי סמוך למקום עבודתה ישנו ילד מאומץ הדומה לילדי המשפחה.
לדברי האחות, היא והאם עקבו אחריו עד שהוצא נגדן צו הרחקה.
בפברואר 1959, הגישה שמעה רדא תביעה לביטול צו האימוץ, שנדחתה בבית המשפט בלא שנכחה בדיון.
הקשר של אורי עם משפחת סעיד, שייתכן שהם הוריו, חודש רק בשנת 1979. עם זאת, התברר כי שנים קודם לכן וכטל העיד בוועדת החקירה הממלכתית.
משרד המשפטים קבע לפי מסמכי האימוץ כי אורי וכטל נולד בבית החולים הדסה בתל אביב לצעירה שנטשה אותו ועל סמך זאת דחו בית המשפט המחוזי והעליון את תביעתה של שמעה רדא.
בדיקת רקמות שללה קשר בין וכטל ומשפחת רדא.
לפי מסמכים הועבר פלטיאל לבית התינוקות ראש העין ג', ולא ברור לאן הועבר משם.
בשנת 2016 התגלה כי צבי עמירי, ילד שאומץ בשנות החמישים, הוא למעשה ילדם הנעדר של עולים יהודים מתוניסיה.
הוריו המאמצים, שעלו מפולין ומליטא, טענו בפניו כאשר היה בן 29 כי אימצו אותו מבית אומנה בחיפה.
לדברי חברת משפחתו הביולוגית, היה מידע שילדי עולים חדשים נלקחים בהסעות אמבולנסים מבתי חולים לבתי יתומים בחיפה ומוצעים לאימוץ של משפחות אמידות יותר (לרוב של יוצאי אירופה).
ועדת החקירה הממלכתית בדקה את הסיפור, לפי בקשת עמירי.
אמו אושפזה לאחר הלידה במוסד לחולי נפש, והמדינה פרסמה מודעת אימוץ עם שמו המקורי, כך שלא סביר שהיה ניסיון לחטוף אותו ולמסור מידע שגוי על פטירתו כפי שטענה האם בהמשך.
בשנת 2016 פרסם עופר אדרת כי קיימות עשרות משפחות ממוצא אשכנזי שילדיהן נעלמו בנסיבות דומות לילדי תימן.
גם במקרים אלה נשלח הילד למוסד רפואי ושם נעלם, כשלמשפחתו נאמר שהוא נפטר, בלי ציון סיבת המוות, ובלי הצגת גופה או קבר.
כך למשל במקרה של זליג אף (לימים עוברת השם לאפרת): הוא נולד לזוג יהודים ממוצא פולני, ביוני 1947 במחנה המעפילים בקפריסין.
בגיל 4 חודשים הוא חלה בצינון והושאר במרפאת המחנה.
לאמו לא הרשו להישאר לצידו, למחרת נמסר לה כי הילד נפטר בלילה והצוות הרפואי סירב להציג גופה או קבר.
לאחר מספר חודשים עלה הזוג לישראל ואז נאמר לו להצהיר שהילד חי.
שנים לאחר מכן חיפש אחריו אביו, משה אפרת.
הוא מצא את האחות שטיפלה בו וזו התוודתה בפניו כי התינוק נמכר תמורת 5,000 דולר לזוג חשוך ילדים, וכי זה לא היה המקרה היחיד.
מתוארים מקרים נוספים של היעלמות ילדים אשכנזים התרחשו בישראל בשנת 1949 ובשנת 1954. בהמשך עלו טענות על היעלמות ילדים גם בשנות ה-30 וה-40 המוקדמות.
בשנת 2017 מצא יהודה קנטור את משפחתו בעזרת מאגר דגימות ה-DNA.
קנטור אומץ כחוק בילדותו וסיפורו פורסם לראשונה בידי יגאל משיח ב-1996. המידע בתיק האימוץ שלו היה חלקי.
דגימות ה-DNA שלו נמצאו מתאימות לבני משפחה תימנית, ואיפשרו לו להיפגש עם אחיו למחצה שנולדו לאמם המשותפת זהרה שנפטרה בשנת 2000. קנטור לא נחטף בילדותו אלא ננטש על ידי אמו.
בינואר 2018 נמצאה בעזרת מאגר דגימות ה-DNA של MyHeritage התאמה מלאה (אב ואם) בין ורדה פוקס שאומצה ב-1950, כילדה בת חצי שנה ממוסד לילדים של ויצו בת"א, לבין עופרה מזור, בת לאם תימנייה, ילידת ארץ ישראל.
האחות מזור סיפרה שלדברי האם היא ילדה קודם נישואיה תינוקת בביה"ח של הדסה בת"א, והיא נעלמה.
עוד אמרה האחות שהיא ביררה 30 שנה קודם לכן ולא מצאה תיק אימוץ.
עם זאת, פורסמו ראיות לכך שפוקס נולדה באותו בית חולים לאם שמסרה פרטים שגויים ונעלמה לאחר הלידה.
כחצי שנה לאחר הלידה פרסמו הרשויות בעיתונים מודעות חיפוש אחר האם, שלא הניבו תוצאות.
ב-3 באוקטובר 2018 פורסמה ב"ידיעות אחרונות" לראשונה עדות של שושנה שחם, בת 85. לדבריה, במהלך הכשרתה כמטפלת תינוקות ב"מעון אם וילד" בתל אביב, היא נשלחה בסביבות 1951 עם חברותיה לבית התינוקות במחנה ראש העין.
שחם אמרה כי ראתה אנשים דוברי שפה זרה ולבושים באופן מכובד שהגיעו למקום ולקחו עמם תינוקות ללא ידיעת הוריהם.