tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמל חיל ההנדסה הוא החרב של צה"ל, שנמצאת בתוך צריח (המסמל את יסודות ההתבצרות, הבנייה הקרבית ועבודות ההנדסה) שמוקף בהילה של פיצוץ (שמסמלת את יסודות החבלה, סילוק הפצצות והעיסוק בחומרי נפץ).
מתחת לצריח ישנה כרזה בצורת מגילה (banner) ובה שם החיל, שמופיע לעיתים כ"חיל ההנדסה הקרבית" ולעיתים פשוט כ"חיל ההנדסה".
תג היחידה החילי כולל את החרב של צה"ל על רקע פיצוץ צהוב-לבן, הכול על רקע אדום המסמל קרביות, ומוקף במסגרת כחולה עבה שעליה ברגים, שמסמלת את ההנדסה והבנייה.
תג זה משמש את מקהנ"ר – מפקדת קצין הנדסה ראשי, ואילו יחידות אחרות בחיל זוכות לתג יחידה משלהם (שלרוב משלב חלק מהמוטיבים של התג החילי).
לחיל ההנדסה כומתה בצבע אפור בהיר, המוגדר רשמית ככסוף, שעליה סמל החיל.
דגל זה הוא הבסיס לדגלים השונים של יחידות החיל, כאשר על המשולש הכתום מוטבע סמל או תג של כל יחידה.
נס חיל ההנדסה הקרבית – הדגל הראשי והטקסי של החיל, שמשמש גם בטקסים, לרבות טקס הדלקת המשואות – מורכב מהדגל החילי כאשר על המשולש הכתום מוטבע סמל החיל, והדגל מוקף בגדילים זהובים.
ביוני 2020 השיק חיל ההנדסה הקרבית סיכת לוחם חדשה.
הסיכה הוגדלה, הפומה הוחלפה בנמרה (לסמל את המעבר מהפומ"ה לנמר"ה) והכנפיים עוצבו בצורת גשרי צליחה.
אלמנטים מהסיכה הישנה שנשארו כוללים פיצוץ אדום שעליו צריח המסמל הנדסה וחרב צה"ל המסמלת את היותו חיל לוחם בצה"ל.
עד שנות ה-2000 המנון החיל היה "לך בעקבות הכסופים".
ב-2002 נכתב והולחן המנון חדש לחיל על ידי ניב גולן.
ההמנון בוצע על ידי נינט טייב, אז חיילת בחיל ההנדסה ולימים זוכת כוכב נולד וידוענית מפורסמת.
ההמנון מתייחס לכלל היחידות המרכיבות את החיל ("יהל"ם בכתר, עוצמה בכלי צמ"ה, גדוד המח"ץ להב ואסף פלסים מהשורה הראשונה.
כל אנשי האב"כ, טוהר המשימה...") ולתפקידו של החיל כפורץ הדרך, תוך ציון המוטו של החיל "הנדסה קרבית – ראשונים תמיד" וצבע הכומתה של החיל כפי שהוא מוגדר בצה"ל – כסף.
קליפ וידאו וביצוע של ההמנון, אתר עמותת חה"ן
אתר ההנצחה של חיל ההנדסה הקרבית ממוקם בין משמר דוד ליער חולדה, במקום ממנו נפרצה "דרך הגבורה" (דרך בורמה הישראלית).
ב-1950 הוקמה במקום אנדרטה לפורצי הדרך וב-1982 היא נהפכה לאנדרטה לחיל ההנדסה ונוסף לה קיר ובו שמות כל חללי החיל.
ב-22 בספטמבר 2009 הוקם במקום ביתן הנצחה ובו חדר זיכרון ותערוכה על חיל ההנדסה.
בעתיד מתוכנן לקום באתר מוזיאון לחיל ההנדסה ובו חדר זיכרון, תצוגת מורשת, תערוכות, תצוגת כלים ואודיטוריום.
ביוני 2017 חנכה עמותת חיל ההנדסה את "שביל אבני המורשת" ובו 24 סלעים ועליהם שלטים עם תיאור מורשת והיסטוריית חיל ההנדסה ויחידותיו, כולל ברקוד סלולרי המקשר לתוכן מורשת מקוון ומולטימדיה.
הסלעים מחולקים לפי יחידות ולפי מלחמות ומבצעים צבאיים.
ביוני 2023 נחנך חלקו השני של שביל המורשת ובו 60 אבני זיכרון.
בשנת 2007 הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ומטבעות מדליה להנצחת חיל ההנדסה הקרבית בעיצובו של מאיר אשל, המדליה כוללת את סמל החיל והמוטו מצד אחד, ודחפור D9L משוריין עם פלס מצד שני.
חיל החינוך והנוער הוא חיל הכפוף לאגף כוח האדם בצבא ההגנה לישראל.
החיל הוא הסמכות המקצועית הראשית בתחום הפיקודי-חינוכי ובתחום הלאומי-חברתי, המסייעת למפקדי צה"ל במימוש יעדי הצבא.
חיל החינוך הוקם בשנת 1984 על בסיס "מפקדת קצין חינוך ראשי" ומערך קציני ומש"קי החינוך של צה"ל שהוקמו בשנת 1948.
ב־1992 נסגר פיקוד הגדנ"ע ואוחד עם החיל ששמו שונה לחיל החינוך והגדנ"ע.
ביוני 1997אוחד פיקוד הנח"ל עם החיל ושמו שונה לחיל החינוך והנוער.
מש"קי החינוך עונדים סיכת חינוך, שרוך בצבע אפור וחובשים כומתה בהתאם ליחידה בה הם משרתים.
פיתוח יכולתם של המפקדים למיצוי מרחב העשייה הפיקודי, החינוכי והמנהיגותי.
חיזוק תחושת השייכות והמחויבות של מפקדים וחיילים בצה"ל למדינת ישראל, לארץ ישראל, לעם ישראל ומורשתו.
הפיכת המפגש הבין תרבותי המתרחש בצבא העם לכלי לפיתוח מודעות ורגישות למורכבות החברה הישראלית, הגברת האחדות והחוסן החברתי.
סיוע בטיפוח אקלים יחידה של קשב, דיאלוג ושמירה על כבוד האדם לקידום מימוש יעדי היחידה.
סיוע בהטמעת "רוח צה"ל" בקרב מפקדים וחיילים בצה"ל וביחידותיו כחיילים וכאזרחים במדינת ישראל.
צבא העם במדינה דמוקרטית: חיזוק וטיפוח תודעת מקומו ומשמעות פעולתו של צה"ל – צבא העם במדינה דמוקרטית, בקרב מפקדים, חיילים, נוער וקהילה.
הובלת קידום קליטת העלייה בצה"ל.
טיפוח הנכונות והמוכנות של הנוער לשירות משמעותי בכלל וקרבי בפרט.
ריכוז וביצוע משימות לאומיות בדגש על משימות חינוכיות-חברתיות וטיפוח אוכלוסייה מיוחדת, בצה"ל ובחברה.
פיתוח ערכים וסיוע בהטמעת רוח צה"ל, נורמות ההתנהגות הנגזרות ממנה בקרב מפקדים וחיילים בצה"ל וביחידותיו כחיילים אזרחים במדינת ישראל.
פיתוח יכולתם של מפקדים למיצוי מרחב העשייה הפיקודי, חינוכי, ומנהיגותי.
ריכוז וביצוע משימות לאומיות בדגש על משימות חינוכיות חברתיות וטיפוח אוכלוסייה מיוחדת בצבא ובחברה.
מיצוי ופיתוח מיטבי של כל אחד בחיל הסדיר ובמילואים.
מיצוי מיטבי של יכולת החיל תוך קיום תהליכי עבודה משולבים בין מרכזי החיל ובין המרכזים ומטה החיל.
הטמעת נורמות של ארגון לומד בחיל.
תג היחידה של חיל החינוך והנוער מורכב מארבע לשונות המשתלבות ללהבה אחת: שלוש מהן מייצגות את שלושת המרכזים השונים של החיל, והרביעית – את מפקדת החיל.
יחד, בפעילות משותפת מתואמת – הם יוצרים להבה המסוגלת להניע אחרים.
התג החילי משקף את שילוב הכוחות.
התג מיועד לשימושם של החיילים בקורסים השונים שבבה"ד, אנשי מטה/מפקדת החיל, ויחידות שאינן כפופות למרכזים השונים, ביניהן בה"ד החינוך והנוער ויחידות ההסברה השונות.
בה"ד החינוך והנוער או בשמו שערי אברהם היה ממוקם בעבר בסמוך לצומת רא"ם.
בה"ד החינוך עבר ביולי 2015 לקריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון שבנגב.
בבה"ד עוברים הכשרה כמעט כל בעלי התפקידים בחיל והם:
השלמה חילית של צוערים בוגרי בית הספר לקצינים
מד"נים בסיס (גדנ"ע), מד"ן חינוך ומפקדי פרק משימה
החל ממאי 2017 גם משק"י הו"ד בני ישיבות עוברים את בבה"ד את הכשרתם (עד אז עברו את הכשרתם במתקן האזרחי של קורס נתיב לגיור בכפר עציון)
המורות החיילות, אשר גם שייכות לחיל, עברו את הכשרתן (הכוללת טירונות וקורס הכשרה) עד סוף 2008 במתקן אזרחי בשם "רמות שפירא" הנמצא במושב בית מאיר ליד ירושלים ולא בבה"ד החינוך.
החל מסוף שנת 2008, טירונויות מורות חיילות וכתבי במחנה מתקיימים בבה"ד, אך קורס ההכשרה ממשיך להתקיים במתקן האזרחי "רמות שפירא".
הענף אחראי, בין היתר, על:
מיון ללהקות הצבאיות ואיתור חבריהן, העברת סדנה מקצועית, חלוקה ללהקות, בחירת רפרטואר, הפקת הלהקות ושיבוצן בפיקודים השונים.
חברי הלהקות הצבאיות מופיעים גם בפני קהילות יהודיות מחוץ לישראל במסגרת משלחות של ארגונים יהודיים בינלאומיים.
משנת 1986 פועלת גם התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער.
מדור הפקות שנותן מענה לכלל ההפקות והאירועים בצה"ל.
תיאטרון צה"ל, שמעלה מחזות קלאסיים, וכן מחזות מקוריים שעוסקים בחיי חיילי צה"ל וערכים מרכזיים.
אמן חושים צבאי ומנטליסט צבאי אשר עוברים בבסיסי צה"ל ומקיימים מופעי בידור וטלפתיה.
פרויקט "תרבות יום א'" ופרויקט "תרבות ברשות" החושפים מדי שנה חיילים מיחידות צה"ל לאירועי תרבות של תיאטרון, מחול, מוזיקה וקולנוע.
מוקד שירותי חינוך הנותן מענה לכל הצרכים החינוכיים של השטח (אמנים בשכר, מילואים, להקות והרכבים, תיאטרון צה"ל, הגברה ותאורה, מפעילי סדנאות ועוד).
יחידת ההסרטה של חיל החינוך והנוער
יחידת ההסרטה מפיקה סרטים ועזרים מצולמים בנושאים שמשרתים את מטרות החינוך בצה"ל.
עד לשנת 1982 היה בחיל החינוך "מדור אמצעי המחשה", שהורכב מתא גרפיקה והוצאה לאור, ומתא ערכות שקופיות.
באמצע שנות ה-90 שירתו בתא ההסרטה כ-20 חיילים, והוא אימץ את התואר "יחידת ההסרטה".
בראשית שנות ה-2000 הוכנס לשימוש מחשב העריכה הראשון ביחידת ההסרטה.
בשנת 2005 חודד יעוד המדור, ושמו של "מדור אמצעי המחשה" שונה ל-"מדור פיתוח כלים חינוכיים".
היחידה מנוהלת על ידי מפקדת היחידה ומפוקחת מקצועית על ידי במאי.
ביחידה ארבעה צוותים: הפקה, עריכה, טכני וארכיון.
לכל צוות יש ראש צוות, ראשי הצוותים אחראים על רמתו המקצועית של הצוות ועל תפקודו.
הם מהווים חונכים מקצועיים של החיילים שמשרתים בו.
במסגרת חיל חינוך מוציא צה"ל מזה שנים רבות משלחות של "עדים במדים".
משלחת זו יוצאת לפולין כחלק ממסע למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית אשר בהם נרצחו יהודים במהלך השואה.
במהלך המסע החיילים לוקחים חלק בהכנת הטקסים במחנות וביערות.
החיילים מכלל החילות והאגפים נוסעים במדי צהל ולוקחים חלק רגשי וערכי.
לאחר שבמסגרת המסע הוצגה לחיילים דילמה לפיה ייתכן והם ייהפכו בעצם לנאצים.
והדברים נחשפו בידי ארגון תורת לחימה תוחקרו הדברים וטופלו באופן אישי על ידי קצין חינוך ראשי תא"ל צבי פייראיזן.
בעבר נקרא גם מערך קידום אוכלוסיות ומערך מג"ן.
במערך כלולים: מקא"ם, מורות חיילות, גדנ"ע (מד"נים) ונח"ל.
המערך נוצר לאחר פירוק מרכז נוער ונח"ל ומכיל ארבעה גופים עצמאיים בעברם:
מורות חיילות – הפועלות במסלולים שונים בעבודה עם הקהילה.
גדנ"ע – מדריכי נוער במרחב ובבסיסי הגדנ"ע שבראש עיסוקם הכנת הנוער לשירות משמעותי בצה"ל.
נח"ל – חיילי הנח"ל במסלול גרעינים מגדוד 50, גדוד קרקל וגדוד ברדלס, וחיל חינוך החוזרים לאחר שירות בפרק הצבאי הראשון בתפקידים השונים בצה"ל למשימות חינוכיות בפרק המשימה.
טירונות מיוחדת לחיילי אוכלוסיות ייחודיות (למשל עולים חדשים או חיילי מקא"ם – בעבר "נערי רפול") על ידי מש"קי ההוראה ומפקדי צוות של חיל החינוך בבסיסי חוות השומר ומחו"ה אלון.
משק"יות סיבה – תפקיד המסביר על האוכלוסיות הייחודיות של המערך ויכולות פיקודיות בשלל תפקידי ובסיסי צה"ל.
מש"קי תקומה- תפקיד שנוצר בדצמבר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל ובהתחשב בצורך שנוצר בקהילות המפונות בצפון הארץ ובדרום ומטרתו סיוע בשיקום האוכלוסיות המפונות ותמיכה בהן.
המש"קים עוזרים לילדי הקהילות להשלים פערים לימודיים שנוצרו בעקבות הפינוי ומענה רגשי לילדים ולקהילות ככלל.
בראש המערך עומדת נכון לשנת 2023 אל"ם עינת אלבלק.
מַחְצַבִּי"ם (מנהיגות חינוכית צה"לית בירושלים), היא אחת מיחידות חיל החינוך והנוער הפועלת במסגרת מדרשת חינוך ירושלים.
היחידה הוקמה במאי 2007, ומתקיימות במסגרתה השתלמויות חינוכיות לקצינים בדרג הבכיר (סא"ל-תא"ל).
תחומי התוכן כוללים שני צירים מרכזיים: יחסי צבא-חברה ופיקוד ממלכתי.
ההשתלמויות נועדו לחזק את הזיקה ותחושת השייכות של מפקדי צה"ל לעם, למדינה ולארץ, להגביר את מודעותם של המפקדים לצורך בעיסוק החינוכי, ולסייע להם במתן כלים לשם מימוש תפקידם.
היחידה נמצאת באתר גבעת התחמושת שבירושלים.
ממלא מקום מפקד היחידה נכון לשנת 2025 הוא סרן עידו פלומבו.
במרץ 1943 קיבל עזריהו ארנן את המשימה להקים את מערך קציני ההסברה והמורשת של ההגנה, ארנן אסף ומיין מועמדים וערך קורס הכשרה לקציני המורשת, הקורס התקיים בגבעת השלושה ונמשך כשבועיים, בין המרצים היו דוד בן-גוריון, משה שרת, אליהו גולומב, ישראל גלילי ומשה סנה.
ביוני 1944 התקיים הקורס השני אשר התמקד בתולדות הציונות, עלייה והתיישבות, מצב החזיתות במלחמת העולם השנייה, מדינות ערב, שואת יהדות אירופה וגילויי הגבורה, ההעפלה ומורשת ההגנה והפלמ"ח.
בסיום ההכשרה נשלחו קציני המורשת לכל פלוגה.
עם הקמת גדודי הפלמ"ח מונו קציני הסברה גדודיים, במרץ 1948 לאחר הקמת החטיבות יפתח הראל והנגב מונו קציני הסברה ומורשת חטיבתיים.
קצין ההסברה והמורשת היה חלק ממטה החטיבה ומאוחר יותר פעלו תחת שירותי תרבות של ההגנה ולאחר הקמת צהל תחת מחלקת התרבות.
קציני ההסברה והמורשת דאגו להנגיש את המורשת כולל פעילויות תרבות, אספקת ספרים, עיתונים, סיוע בהזמנת מרצים ואמנים, טקסים בחגים, ימי זיכרון וימי ציון לאירועים מרכזיים בתולדות עם ישראל והיישוב.
בראשית שנות החמישים עסקה מחלקת התרבות (מחת"ר) בסיוע לקליטה עולים לשורות צה"ל, לימודי עברית, פעילויות תרבותיות, עם השנים הופסקה פעילות קציני ההסברה והמורשת והתכנים הועברו במסגרת היחידות אך לא באופן מערכתית.
ב-21 באפריל 2021 הוקמה היחידה מחדש, התקיים קורס קציני מורשת בחוות השומר ובית הפלמ"ח ל-30 קצינים מורשת.
נכון ל-2022, מונה היחידה כ-80 קציני מורשת הפועלים בזרוע היבשה, האוויר והים ומטרתם הנגשת המורשת וחיזוק רוח לחימה לקצה המבצעי והתומך.
ב-12 בדצמבר 2022 זכה המערך בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות מהרמטכ"ל אביב כוכבי.
במרץ 2020 הנחה הרמטכ"ל אביב כוכבי על הקמה בחיל החינוך יחידת מורשת מיוחדת – "מעבירי הלפיד", אשר מטרתה לאגד לוחמים ומפקדים שיספרו סיפורי מורשת קרב לחיילי צה"ל במסגרות שונות.
הנחלת המורשת באמצעות סיפורים בזווית אישית ממלחמות ומבצעים.
בראש חיל החינוך והנוער עומד קצין החינוך והנוער הראשי, הקָחָ"ר, קצין בדרגת תת-אלוף.
התווית דרכו המקצועית והערכית של החיל, בניית ופיתוח הכוח ועיצוב המטרות הרב-שנתיות.
לשמש הסמכות העליונה בצה"ל בענייני חינוך ותרבות, הן פנים-צה"ליים והן בפעילות צה"ל בקהילה (באמצעות מערך מג"ן של החיל).
הקח"ר אחראי לפיתוח ההדרכה והחינוך בצה"ל, לפרסום הוראות מקצועיות וכדומה.
ב-2012 הוקמה "עמותת חיל החינוך והנוער" ביוזמתם של קצין החינוך הראשי, תא"ל אלי שרמייסטר, ואחדים מבוגריו הבכירים של החיל לדורותיו.
יו"ר העמותה הראשון היה ד"ר דובי אורבך, בעבר מפקד מקא"ם.
מנכ"ל העמותה בהתנדבות הוא רוני קלינסקי.
סמל העמותה מבטא את הקשר לחיל החינוך והנוער כשהכוונה היא לגבות ולסייע להשגת אתגרי החיל בצה"ל ובחברה בישראל.
באוקטובר 2014 נערכה אספה כללית של העמותה בה הוחלט על שינוי שם העמותה ל"עמותת החינוך בצה"ל".
כמו כן ביקש דובי אורבך לסיים תפקידו כיו"ר העמותה ובמקומו נבחר מנשה סמירה.
שיתופי פעולה עם ארגונים אזרחיים
בנוסף לפעילות החינוכית המתקיימת בצה"ל ישירות על ידי קציני ומפקדי חיל החינוך, מקיים צה"ל פעילויות חינוכיות רבות המופעלות על ידי ארגונים אזרחיים.
עשרות ארגונים אזרחיים אושרו על ידי חיל החינוך לבצע פעילויות חינוכיות בצה"ל, וזאת בשלוש צורות:
קיימת רשימת ארגונים מאושרים שמהם רשאים מפקדי יחידות להזמין באופן עצמאי פעילות חינוכית
חיל החינוך מזמין הפקה של תוכניות חינוכיות מארגון מסוים בשיתוף פעולה עם החיל.
לתוכניות אלה מגיעים מחזורים שלמים של חיילים ומפקדים.
בדרגי הקצונה הבינוניים בצה"ל (לרוב בדרגות רס"ן וסא"ל), נשלחים קצינים לתוכניות לימוד אקדמיות המנוהלות על ידי גופים חוץ צה"ליים.
הבולטת בתוכניות אלה היא "תוכנית מנדל למנהיגות חינוכית בצה"ל", המופעלת על ידי מכון מנדל.
חיל החלל הרוסי הוא החיל האחראי על פעילות החלל הצבאית של רוסיה.
החיל הוקם לראשונה ב-10 באוגוסט 1992, בעקבות התפרקות הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
ב-1997 שולב החיל בתוך חיל הטילים האסטרטגיים, אך ב-1 ביוני 2001, זכה מחדש לעצמאותו כזרוע נפרדת בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, כחלק מרפורמה צבאית אותה הוביל שר ההגנה סרגיי איוואנוב.
מהלך זה נועד לחזק את מעמדם של כוחות החלל הצבאיים הרוסיים, ולהשוותם לשאר זרועות הכוחות המזוינים, כגון חיל היבשה, חיל האוויר וחיל הים.
ב-1 בדצמבר 2011, במסגרת הרפורמה הצבאית ברוסיה, חיל החלל הרוסי פורק ואוחד עם חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה שהוקם כדי לאחד את חיל האוויר הרוסי עם חיל החלל הרוסי שהוקם מחדש כזרוע מבצעית ב-1 באוגוסט 2015 במסגרת כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
חיל החלל הרוסי אחראי על שני בסיסי שיגור צבאיים לחלל - קוסמודרום סבובודני (שנסגר בינתיים) וקוסמודרום פלסצק.
כמו כן הוא שותף להפעלת בסיסי החלל המרכזיים של רוסיה, בייקונור, הממוקם בקזחסטן וקוסמודרום ווסטוצ'ני.
בין תפקידיו של חיל החלל הרוסי ניתן לציין:
הפעלת מערך התרעה מפני התקפת טילים בליסטיים על רוסיה
הפעלת מערכי הגנה נגד טילים בליסטיים
שליטה ובקרה על נכסי החלל הרוסיים השונים (לוויינים וחלליות)
ברשות החיל כ־100 חלליות מהם 40 יועדו לצורכי צבא בלבד.
סוכנות החלל הצבאית הוקמה לראשונה בשטחי ברית המועצות בשנת 1955, כאשר ממשלת ברית המועצות החליטה לבנות אתר מחקר, שלימים התפרסם בעולם כקוסמודרום בייקונור, הגוף שהוקם הוכפף למשרד ההגנה הסובייטי.
בשנת 1957, לקראת השקת הספוטניק הוקם פיקוד שליטה ובקרה ומינהל בקרת החלל (כיום - המרכז הניסויי העיקרי לבקרת אמצעי החלל על שם טיטוב, Главный испытательный центр испытаний и управления космическими средствами имени Г.
באותה שנה בעיר מירני במחוז ארכנגלסק החלה בנייתו של בסיס צבאי, המיועד לשיגורי טילים בליסטיים בין יבשתיים (טילים מונחים), מדגם R-7 ואחרים - בסיס שהפך לקוסמודרום פלסצק.
ב-4 באוקטובר 1957 שוגר הלוויין המלאכותי הראשון, "PS-1", וב-12 באפריל 1961 בוצעה הטיסה הראשונה המאוישת של החללית "ווסטוק" עם הקוסמונאוט יורי גגארין בסיפונהּ.
מאז, כל התוכניות המקומיות והבינלאומיות לשיגורי חלל בוצעו בהשתתפות ישירה של יחידות צבאיות.
בשנת 1964, על מנת לרכז את פעולות החלל בייצור רכיב חלל חדשים, כמו גם בנושאים תפעוליים של רכב החלל הוקם המינהל המרכזי לאמצעי החלל (Центральное управление космических средств).
בשנת 1970 אורגן מחדש כמינהל ראשי (Главное управление космических средств) הכפוף לחיל הטילים האסטרטגיים.
עד שנת 1981, המרכז היה אחראי לפיתוח ויישום של מערכות השיגור לחלל.
בשנות ה-70 המאוחרות הופיעו סימנים להתדרדרות בתפקוד חילות השיגור השונים ובנסיבות אלה, משרד ההגנה של ברית המועצות החליט בשנת 1981 על הכפפת המינהל הראשי לאמצעי החלל ישירות למטכ"ל.
בשנת 1992 הוא הפך לכוחות החלל צבאיים (Военно-космические силы), שהיה לחלק ממפעילי אתר השיגור בייקונור, פלסצק וסבובודני (1996), הכוחות היו אחראים גם על המרכז העיקרי לפיקוד ובקרה של רכיבי חלל ע"ש טיטוב, הממוקם 40 קילומטרים מזרחית למוסקבה - בגוליצינו-2 (הידוע גם בשם אובייקט 413 או קראסנוזנאמנסק).
יחידות של כוחות החלל היו גם באולנגורסק ובכפר לחטוצי במחוז לנינגרד.
בשנת 1997, הכוחות היו לחלק מחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בהתחשב בתפקיד הגדל והולך של מערכות החלל במערכת הביטחונית הצבאית והשפעתן על הביטחון הלאומי של רוסיה, ההנהגה הפוליטית והמדינית של רוסיה החליטה בשנת 2001 להקים על בסיס כוחות החלל הצבאיים, עוצבות ויחידות ולהכפיפן לזרוע עצמאית — חיל החלל הרוסי.
על חיל החלל הוטל לפעול לשיתוף פעולה הדוק בין מפעלי תעשיית החלל הרוסית, תוך הבטחת הייצור והפיתוח של התעשייה הרוסית בנושא החלל.
נמל החלל הניסויי הממלכתי "פלסצק"
יחידות מעקב ובקרה אחר חלליות ולוויינים
בסיס קורה - תחנת מחקר מדעית נפרדת
החיל מפעיל גם את אקדמיית החלל הצבאית ע"ש מוז'אייסקי, האקדמיה הצבאית להגנת האוויר והחלל ע"ש ז'וקוב ואת המכון המרכזי למחקר מדעי וטכנולוגיות חלל.
תוכנית החלל הצבאית של ברית המועצות נוהלה על ידי:
דיוקן שם כהונה כניסה עזיבה1ולדימיר איוואנוב19921996בשנים 1997—2001 היה חלק מחיל הטילים האסטרטגיים2אנאטולי פרמינוב200120043ולדימיר פופובקין200420084אולג אוסטפנקו20082011-ולדימיר איוואנוב20122012בשנים 2011—2015 היה חלק מחיל הגנת האוויר והחלל וכונה פיקוד החלל (Космическое командование).בראשו עמד אלכסנדר גולובקו מדצמבר 2012 עד 2015.5אלכסנדר גולובקו1 באוגוסט 2015מכהן
חיל הז'נדרמים המיוחד או גיס הז'נדרמים הנפרד היה משטרה פוליטית של האימפריה הרוסית שעסקה בהוצאה לפועל של צווי משפט, רדיפת עריקים, מאבק במהומות ופיזורם, מעצר פושעים מסוכנים וסיוע למשטרות מקומיות בעת הצורך.
בהתאם להנחיות משנת 1871 חקירת פשעים נגד המדינה היו באחריות בלעדית של החיל.
אם במהלך החקירה התגלו פשעים נוספים, הם היו מועברים למשטרה.
בהקמתו החיל היה חלק מצבא האימפריה הרוסית ובהמשך הוכפף למשרד הפנים.
נכון לשנת 1892 בחיל שירתו כ-15 אלף חיילים וקצינים.
עוד בתקופתו של פיוטר הגדול היה נהוג שהצבא זוכה לסיוע של כוחות המשטרה באמצעות פרשים.
מספר הפרשים המסייעים היה משתנה בהתאם לצורך והיה נפוץ במיוחד במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
לצורך הסדרת הנושא, ב-1 בפברואר 1817 הוקמו קבוצות ז'נדרמים בסנקט פטרבורג, מוסקבה, ערים שהיו מרכזי המחוזות (גוברניות) ובשלושה ערי נמל: אודסה, פאודוסיה וטגנרוג.
בהמשך השנים הוקמו קבוצות בערים נוספות.
קציני הז'נדרמים באו לרוב מקרב הצבא.
מכיוון שקידום קצינים בחיל היה מהיר יותר, על כל מקום פנוי היו מספר מועמדים מקציני צבא.
ב-26 ביוני 1826 הוקם משרד ראש הז'נדרמים כאשר הרוזן אלכסנדר בנקנדורף מהמחלקה השלישית של הקיסר היה לראשו, ב-1871 החיל קיבל סמכות לחקור תיקים פליליים ופוליטיים והפך בפועל למשטרה פוליטית.
בהתאם לצו מ-25 ביוני 1882 שר הפנים קיבל תואר מפקד הז'נדרמים.
בעקבות ההתנקשות בחיי שר הפנים דמיטרי ספיאגין ב-1902 גדודי הז'נדרמריה ככוח ביטחון המדינה הוכפפו סופית למחלקת האוכרנה.
בתחילת 1917 מספר הערים בהן היו יחידות ז'נדרמים הגיעה ל-75. לאחר מהפכת פברואר, במרץ 1917 החיל בוטל וחלק ממשרתי החיל גויסו לצבא והיתר הוצאו לגמלאות.
כל התיקים שטיפולם לא הסתיים הועברו לידי משרד התובע הכללי והפרקליטות ותיקים שקשורים לריגול הועברו לצבא.
נכון לשנת 1913, מבנה החיל היה כדלקמן:
המינהל הראשי שכלל מנהל החיל (שר הפנים), מפקד החיל (סגן שר הפנים), מפקד כוח שיטור ומטה החיל
מנהלות בערים שהם מרכזי הגוברניות, אודסה ומבצר שליסלבורג
מינהל הסיבירי עם מרכזו בטובולסק
יחידות החיל שהיו ממוקמות ב-18 מבצרים
חטיבות החיל במוסקבה, סנקט פטרבורג וורשה
חיל ההנדסה של צה"ל נטל חלק מרכזי ומכריע במלחמת יום הכיפורים.
מלחמת יום הכיפורים פרצה ביום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973 בהתקפה של צבאות סוריה ומצרים על ישראל, ונמשכה עד ל-24 באוקטובר 1973. למרות ההפתעה והאבדות הכבדות בהתחלה, הצליח צה"ל להדוף את התקפות האויב, לפגוע קשות בכוחותיו ולהעביר את הלחימה לשטחו הוא.
בעקבות התערבות של ארצות הברית, ברית המועצות והאו"ם הסתיימה המלחמה בהפסקת אש שהובילה בחזית הדרומית להסכם השלום עם מצרים ב-1978 ובחזית הצפונית לאזור חיץ עם נוכחות האו"ם (כוח UNDOF) בין ישראל לסוריה, בו השקט נשמר עד היום.
המלחמה התאפיינה בשימוש בטקטיקות ובטכנולוגיות חדשות.
כך לדוגמה נעשה בה השימוש המבצעי הראשון בעולם בטיל ים-ים בקרב ימי סדור במהלך קרב לטקיה.
חידושים טקטיים אחרים כללו שימוש נרחב בנשק אנטי-טנקי דוגמת טילי נ"ט מסוג סאגר ורקטות נ"ט דוגמת ה-RPG-7, בעיקר על ידי הכוחות הערביים.
אמנם כלי נשק אלה היו מוכרים גם לפני המלחמה, אך השימוש המסיבי בנשק זה היה חידוש.
גם השימוש הנרחב במערכות נ"מ מתוחכמות היה חדש באזור והצליח לשבש את חופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי.
המלחמה נפתחה בהפתעה לצד הישראלי שהופתע לחלוטין מהתקיפה ומאיכות הגיסות הערביים.
בימים הראשונים ספג צה"ל אבדות קשים: בלוחמים, בטנקים ובמטוסי קרב.
חיל ההנדסה עסק אז בהתגוננות, מיקוש, סילוק פצצות והדיפת האויב.
בהמשך הלחימה, כאשר כוחות צה"ל החלו להדוף את האויב, הפך תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה לסער ופריצה, כאשר השיא היה במבצע אבירי לב - צליחת תעלת סואץ והפלישה לאפריקה, והפריצה לסוריה ולשיא החרמון אחרי כיבוש מחדש של רמת הגולן.
חיל ההנדסה היה אחראי לרגעי המפנה במלחמה:
כוחות ההנדסה הקימו סוללות וגשרים שאיפשרו את צליחת תעלת סואץ (החל מ-15 באוקטובר 1973).
בחרמון, מפעילי הצמ"ה של חה"ן פרצו דרך למוצב החרמון ודחפור די-9 ישראלי אף הצליח לפרוץ דרך לשיא החרמון (הפסגה הגבוהה ביותר ברכס החרמון) לפני הסורים (בכך הוא נהיה כלי הרכב הממונע הראשון שהגיע לשיא החרמון).
במהלך הלחימה ספג החיל אבדות כבדות, אך לוחמיו זכו גם לעיטורים וצל"שים רבים על הגבורה והתושיה שהפגינו במהלך המלחמה.
הגדוד הסדיר העיקרי של החיל היה גדוד הנדסת שדה 601 שהיה הגדוד של אוגדה 252 בסיני.
גדוד הנדסה משוריינת 601 הפעיל טנקי גישור וטנקי מורג בכל גזרות הלחימה.
בנוסף להם היו לכל אוגדת שריון גדוד הנדסת שדה במילואים.
במפקדת ההנדסה הפיקודית (מהנ"פיה) היו לכל פיקוד במילואים גדוד הנדסת שדה וגדוד פלסי משמר נוספים.
כל אוגדה כללה כאמור גדוד הנדסה, שכלל אז 3 פלוגות פלסים ופלוגת צמ"ה אחת.
באוגדות פיקוד הדרום היו אלה:
גדוד ההנדסה 271 בפיקודו של רס"ן עודד ליבנה - באוגדה 162.
גדוד ההנדסה 229 בפיקודו של סא"ל נסים בן-ששון - באוגדה 143.
גדודים נוספים שפעלו כללו את: גדוד 604 הפיקודי, גדוד פלסי המשמר 263, גדוד צמ"ה פיקודי 572 ו גדוד צמ"ה מטכ"לי 573.
כאמור שימש הגדוד הסדיר - גדוד 601 כגדוד הנדסת שדה של האוגדה הסדירה 252 שהייתה ערוכה בסיני.
בנוסף פעלו בחזית הדרומי גדודי מערך הצליחה (605, 630 ו-634).
באוגדות פיקוד הצפון היו אלה:
גדוד הנדסת שדה משוריין 641 בפיקודו של סא"ל איזי הוד - באוגדה 36.
גדוד הנדסת שדה משוריין 923 בפיקודו של סא"ל יהודה כהן - באוגדה 210.
באוגדה 146, של פיקוד המרכז שהועברה לפיקוד הצפון ב-7 באוקטובר, גדוד הנדסת שדה משוריין 751 - בפיקודו של סא"ל אלי ארד, גדוד שחלקו סדיר על בסיס קציני וחיילי בה"ד 14 (בית הספר להנדסה צבאית).
כמו כן תגברו את הכוחות מפקדת ההנדסה הפיקודית ובה פעלו הגדוד הפיקודי 602, גדוד פלסי משמר 261 וגדוד הצמ"ה הפיקודי 570 וחלק מגדוד צמ"ה 571 של פיקוד המרכז.
גדוד 606 הוצב במחנה נתן והפעיל מגוון טנקי הנדסה בהם טנקי גישור (כגון "טירן מספריים", טג"ש M60A1 AVLB) וטנקי-דחפור (מדגמי M4 שרמן ו-M60 פטון ומגח), וכן טנקים הכוללים מגוב נוכרי.
ייעודו היה פריצת שדות מוקשים ותעלות נ"ט וסיוע בגרירת גשר הגלילים.
במלחמה עצמה פוצל הגדוד בין החזית הצפונית לחזית הדרומית.
חטיבות שריון לא כללו פלוגות הנדסה.
אלה שימשו לפני המלחמה את הבסיס לבניית הגדודים האוגדתיים.
לצד הגדודים המשוריינים הוקמו עוד לפני מלחמת יום הכיפורים גדוד סדיר ושני גדודי מילואים גדוד 605, גדוד 630 וגדוד 634 שהתמחותם וייעודם הייתה צליחה קרבית, ובפרט התכוננות לתרחיש של צליחת תעלת סואץ.
על גדודים אלה יפורט בהרחבה בפרק #הכנות חיל ההנדסה למבצע צליחה.
ההצלחות ונשק השלל הרב שנתפס במבצע לקט בעקבות מבצע קדש ב-1956 ולאחר מכן בסיום מלחמת ששת הימים תרמו חלק נכבד לציוד של חיל ההנדסה.
למרות הציוד המכני ההנדסי הרב שנלקח שלל, צה"ל עדיין התבסס על מערך כלים מגויסים ובפרט על כלי צמ"ה מגויסים כדי להשלים את שורותיו לעת מלחמה.
כמעט כל כלי הצמ"ה לא היו ממוגנים.
כלי הצמ"ה הכבד ביותר של החיל היה דחפור קטרפילר D9G, ששקל כ-45 טון והיה בעל עוצמה של 385 כוחות סוס (כושר דחיפה של 61 טון), והכף הכבדה שלו סיפקה לו הגנה חלקית מפני ירי.
לצד הדחפור הזחלי שירתו גם כלי צמ"ה אחרים, בהם יעה אופני ומפלסות.
מאחר שרוב יחידות ההנדסה שויכו ונלחמו תחת פיקוד יחידות משורייניות הן גם הפעילו כלי הנדסה מבוססי טנקים בהם טנק-דחפור המבוסס על M60 פטון, טנקי גישור ומגובי נוכרי לפריצת שדות מוקשים.
הכנות חיל ההנדסה למבצע צליחה
אחרי הניצחון במלחמת ששת הימים החזיק צה"ל בכל הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
מאחר שסכנת המלחמה עם מצרים לא חלפה כליל, חיל ההנדסה (חה"ן) החל להתכונן לאפשרות שבעת מלחמה, יצטרך לאפשר לכוחות הצבא לצלוח את התעלה.
יתרה מכך, צה"ל ביסס את תורת הלחימה שלו בדרום, על כך שצליחת התעלה תהיה מהלך מכריע שיסכל כל התקפת אויב.
כבר בשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה שיתאימו למטרותיו.
ברם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם בנה חה"ן דוברות.
בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של רכבים אמפיביים מתוצרת גרמניה מסוג EWK Gillois type I (2a) amphibian truck/bridge layer - "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל בשם "תמסח").
כלי רכב אלו הם בעלי יכולת נסיעה עצמית, ויכולת צליחה, הובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), וגישור.
חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה, ופריסת מיסעות הגשר שעל סיפונם, איפשרה ליצור מעבורת במעמס של 60 טון.
ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב ירוד מאוד, ונדרש שיפוץ מאסיבי כדי להשמישם.
לפי פרסומי צה"ל, עלות ההשקעה ליחידה, הגיעה לסך כמיליון לירות ישראליות במחירי אותה תקופה.
מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש רק כדוברות בודדות, או כמעבורות בלבד.
ב-1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות ולפתח תו"ל עבורן ולבדקו.
את הדוברות הפעילו מספר גדודי גישור:
גדוד סדיר 605 - גדוד סירות וגשרים
כבר מתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להתאמן באתר אימונים שבדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתו"ל (תורת לחימה) של חה"ן והשריון.
חלק מן האמצעים שימשו את צה"ל בהצלחה גם בחציית נהר הירדן במהלך פעולת כראמה.
בנוסף נרכשו סירות גומי לצליחת מכשולי מים של כוחות קומנדו וחיל חלוץ שיתחילו בטיהור הצד השני של המכשול ויעזרו בהקמת הגשר מהצד השני.
עבור הדוברות הכבדות - ששקלו למעלה מ-60 טון כל אחת - היה צריך לפתח אמצעי תובלה שיעבירו אותן אל שפת התעלה.
צוותי יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר תו"ל שפותחה ייעדה לטנקים את תפקיד הגרירה אל אתר הצליחה.
לדוברות חוברו גם יחידות הנעה חיצוניות, שאיפשרו הנעת הדוברות על פני המים וחיבורם האחת לשנייה באמצעות פינים לשם יצירת משטח גשר רציף, ללא צורך בשימוש באמצעים חיצוניים.
יחידות ההנעה היו מורכבות ממנוע בן 80 כ"ס, מדחף הטובל במים, ותא מפעיל מוגן.
היחידות היו עצמאיות לחלוטין, וניתן היה להרכיבן ולפרקן בשלמותן מהדוברות בנקל.
יחידות ההנעה העצמית איפשרו גם השטת מספר דוברות מחוברות, כשהן נושאות עליהן מספר טנקים, מצד אחד של התעלה לצידה האחר, מבלי להיעזר בסירות גרר.
ברם, מערך הדוברות וה"תמסחים" לא היה מספיק ליצירת נתיב שיאפשר מעבר מאסה קריטית של כוחות שיחצו את תעלת סואץ.
הכלים היו פגיעים מדי, לא היה בהם די כדי להקים מספר נאות של גשרים באורך כ-200 מטר (רוחב תעלת סואץ), והיה צורך באמצעי גישור נוספים כדי לעבות את מערך הצליחה.
תא"ל דוד לסקוב מפקד יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה (יחידת יפת"ח) פיתח באותה עת את גשר הגלילים.
גשר הגלילים היה גשר מודולרי שהורכב מגלילי פלדה גדולים, שחוברו באמצעות מסגרת שהיוותה את מיסעת הגשר.
הגלילים, שנועדו הן להסיע את הגשר למקומו, והן להוות את אמצעי הציפה, מולאו בקצף פלסטי כדי להבטיח ציפה גם במקרה של פגיעות פגזים או נק"ל.
הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בצירי התנועה באמצעות טנקים, כאשר עם ההגעה לשפת המים, ניתן להשיקו מהיבשה, באמצעות הטנקים הגוררים, שנרתמים לגשר ודוחפים אותו אל המים, ללא צורך במגע אדם שיעמוד חשוף על הגשר ויחבר חיבורים.
גם גשר זה, תורגל ונבחן פעמים רבות באגם אתר האימונים.
על פיתוח זה קיבלו תא"ל דוד לסקוב ואלוף ישראל טל את פרס ביטחון ישראל.
ציוד הגישור שנועד לצליחת התעלה היה מאוחסן באזור מחנה רפידים שבמרכז סיני, והיה ערוך ומוכן לפרישה, באמצעות יחידות חה"ן המאומנות.
כתוצאה מההצטיידות מראש בציוד הצליחה, והאימונים המתאימים, היה חה"ן בפיקוד הדרום ערוך כראוי לצליחת התעלה, והעברת כוחות צה"ל לשטח מצרים - ובמלחמת יום הכיפורים, כשהועמדה יכולת הצליחה של צה"ל במבחן, ביצע חיל ההנדסה את תפקידו בהצלחה מלאה, הצליח להשיט כוחות ולהנחיתם בשטח האויב, ופרש שלושה גשרים תוך כדי לחימה.
יחידת סילוק הפצצות של חיל ההנדסה הועסקה רבות בפינוי ונטרול פצצות, מוקשים, נפלי תחמושת ואף פצצות השהיה ממולכדות.
במהלך נטרול פצצת השהיה מזרחית בבסיס חיל האוויר נהרג קצין סילוק פצצות כתוצאה מהפעלת מרעום ממולכד.
יומיים לפני המלחמה, גם חניכי קורס המש"קים וצוערי בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ) נקראו להטות שכם למשימה.
בבוקר 7 באוקטובר ניתנה ההוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ.
את המשימה ביצעו מחלקה של חיילי נח"ל מקורס מש"קי חבלה ומחלקת הנדסה במילואים ששירתה ברמה"ג בחודש שלפני פרוץ המלחמה.
הפקודה להכין את הגשרים לפיצוץ ניתנה בחמש בבוקר וכבר כשלוש שעות לאחר מכן היו גשר בנות יעקב וגשר הדרדרה מוכנים לפיצוץ, כשעה וחצי לאחר מכן הסתיימה ההכנה לפיצוץ של גשר אריק.
בשעות אחר הצהרים באותו היום ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ.
עצם מתן הפקודה וביצועה הוצנעו במשך שנים רבות.
ב-11 באוקטובר, פרצו אוגדת רפול ובה חטיבה 7 ואוגדת האלוף דן לנר את "הקו הירוק", כאשר יחידות ההנדסה האוגדתיות ומהנ"פ צפון (מחלקת הנדסה פיקודית) פילסו להן את הדרך.
את הכוחות הובילו דחפורי חה"ן, בראשם דחפורי D-9 שהיו הכלים המסיביים ביותר של החיל והכף הכבדה שלהם סיפקה להם הגנה חלקית מפני אש האויב שהומטרה עליהם לאורך כל מאמצי הפריצה.
לגדוד 77 של אביגדור קהלני צורף כוח מגדוד 641 במילואים.
לאחר שבאזור מסע'דה נכשלו מאמצי הפריצה באמצעות טנקי "נכרי" וטנקי דחפור, הזעיק המג"ד את מחלקת ההנדסה שפרצה מעברים בשדות המוקשים באמצעות "מטעני צינור" ואפשרה את מעבר הכוחות.
אחרי כיבוש מוצב תל א-שמס, הוטל על כוחות ההנדסה להפוך את הביצורים הסוריים כנגדם.
את עבודת הביצורים ביצעו שני דחפורי D-9, פלסים וכלי צמ"ה נוספים תחת אש והמשיכו למרות ההרוגים.
כמו כן באותו היום יחידה של מהנ"פ צפון התבקשה לקבע את קו הגבול בכביש שירד ממוצב החרמון הסורי לארנה, כפר סורי במורדות המזרחיים של החרמון.
חמישה מש"קי חבלה וקצין ירדו בכביש וקיבעו את נקודות הגבול כשני ק"מ מזרחית לנקודה האחרונה שאליה הגיע צה"ל בסיום המלחמה.
הטמינו מוקשים וסימנו את הגבול על דרך הבטון שהובילה מארנה למוצב.
בעזרתם של אנשי מע"צ וציוד מיוחד לעבודה בקור עז שהותקן על כלי הצמ"ה ומעילים מחממים שסופקו למפעילים - גם מאמץ זה הוכתר בהצלחה.
אחרי בניית הדרך הקים חיל ההנדסה בונקרים, ביצורים ותשתיות במוצב הישראלי ובמוצבים הסוריים שנכבשו.
שיא החרמון היא הפסגה הרמה ביותר של רכס הרי החרמון ומתנשאת לגובה של 2814 מטר מעל פני הים.
על חיל ההנדסה היה עתה להיאבק לא רק כנגד תנאי הדרך הקשים, אלא גם כנגד הזמן, כאשר פלסי ומפעילי הצמ"ה התחרו נגד הסורים מי יגיע ראשון לפסגה.
בעקבות מאמצי תיווך של האו"ם הוצב בפסגה כוח בינלאומי והוא יצא מרשותם של הסורים.
למרות זאת, הוקמו מספר מתקני הצתה ומתקני דמה, לצורך הטעיה.
ביום שישי, ערב המלחמה, נשלח צוות של יחידת יפת"ח, להכין את המתקנים להצתה.
לאחר תחילת המלחמה, הפלסים מיחידת יפת"ח סייעו לאנשי המעוזים בהתבצרות ונפלו בשבי המצרי יחד עם חיילי המעוז בו שהו.
למרות שלא הופעל, מבצע ההטעיה הצליח בחלקו והמצרים הקצו כוחות למעקב ונטרול מתקני ההצתה.
במהלך הקרבות בסיני, עזרו כוחות ההנדסה לחלץ טנקים פגועים, לפנות שדות מוקשים ואף להילחם שכם אל שכם עם הטנקים והחי"ר בתור חרמ"ש (חיל רגלים משוריין).
ב-1968 הוקם גדוד 605 שהיה אחראי על הצליחה ובהמשך הפך לגדוד ההנדסה הקרבית הסדיר השני בצה"ל.
כבר ב-13 באוקטובר החלו כוחות ההנדסה במאמץ להוביל את אמצעי הצליחה אל עבר התעלה.
ברם, עקב הקרבות הקשים שהתנהלו ברחבי סיני, והעומס הגדול של יחידות וכוחות על צירי התנועה, נוצרו פקקי תנועה שגרמו לעיכוב גדול בהעברת סירות הגומי, הדוברות וגשר הגלילים.
רק ב-16 באוקטובר צלחו סירות הגומי הראשונות את התעלה והנחיתו ביבשת אפריקה את היחידות הראשונות של חטיבת הצנחנים 247. הצליחה בוצעה באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול.
בעוד שגשר הגלילים נתקע דוברות ה"תמסח" המתנייעות הצליחו להגיע לאזור הצליחה ובהמשך גם דוברות היוניפלוט שנגררו על ידי טנקים.
עם זאת, את עיקר מאמצי הגרירה וההשקה של ציוד הצליחה אל המים ביצעו דחפורי D9, שהיו חזקים יותר מהטנקים ומנעו התחפרות של הכלים בחולות.
אור ליום 16 באוקטובר צלחו 27 טנקים מחטיבה 421 את התעלה על גבי התמסחים, וחברו לראש הגשר שהוקם במשך הלילה על ידי הצנחנים בגדה המערבית של התעלה.
כח הטנקים נע במשך יום שלם (16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, רכב ומתקנים של הצבא המצרי.
פעילות זו פתחה מסדרון אווירי נקי מטילים לחיל האוויר הישראלי.
ב-17 באוקטובר, בליווי דחפורים הגיעו דוברות המצופים ("יוניפלוט") אל החצר, מתחם היערכות לצליחה שנבנה בסמוך למעוז "מצמד".
ב-11:30 כבר החל מאמץ הצליחה וכל הדוברות הושקו אל המים.
סא"ל אהרון טנא (ג'וני), קצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום פיקד על הקמת הגשר, שהושלם בשעה 16:30 אחר הצהריים למרות הפגזה מצרית כבדה.
בשעה 23:00 בלילה ארעה תקלה בגשר ואחד המצופים ניתק.
בחיל ההנדסה אלתרו מהר פתרון: הדוברות נקשרו זה לזה בכבלים ועל הרווח ביניהם נפרשו גשרונים של טנקי גישור.
כך התאפשר המשך מעבר הטנקים.
גשר הגלילים עצמו סבל מבעיות בגרירה והושק ב-19 באוקטובר אחרי מסע ממושך שגרר תלאות ותקלות רבות.
במהלך ניסיון הגרירה נהרג מהנ"פ דרום סא"ל אהרון (ג'וני) טנא מאש נק"ל מצרית.
מבצע הצליחה תפס את המצרים בהפתעה.
רק ב-17 באוקטובר הבינו המצרים שכוחות צה"ל חצו את התעלה, וב-18 באוקטובר פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על הגשרים שהקים צה"ל על התעלה.
לוחמי חיל ההנדסה החזיקו את הגשרים למרות ההפגזה הארטילרית הכבדה ואפשרו מעבר של כוחות מסיני אל תוך יבשת אפריקה.
החל מ-20 באוקטובר תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה היה להחזיק את הגשרים ויהי מה, ולתקן אותם כל אימת שהם נפגעים מהתקפות מצריות.
המצרים התקיפו את הגשרים באש כבדה, והפלסים תחזקו את הגשרים תחת אש.
על כך זכו מספר פלסים לעיטור המופת ואף לעיטור העוז.
לוחמי וחובשי החיל גם קיבלו עיטורים על גבורה ותושייה בלתי רגילה בפינוי הפצועים והטיפול בהם.
הגשרים שבנה חיל ההנדסה נקראו על שם מפקדי חיל ההנדסה שנהרגו במבצע הצליחה מהפגזות מצריות:
הגשר הראשון נקרא ע"ש סרן (א"כ רס"ן) יהודה חודדה, שזכה לעיטור העוז.
הגשר השני, גשר הגלילים, נקרא "גשר ג'וני", ע"ש סא"ל אהרון טנא (ג'וני) מפקד ההנדסה הפיקודי, בעל עיטור המופת.
הגשר השלישי, "גשר הצנע", נקרא "גשר ברוך", ע"ש סא"ל ברוך דה-ליאון, קצין ההנדסה של אוגדת שרון.
אחרי שיוצבו הגשרים היה צורך לפרוץ את סוללת העפר ושדות המוקשים שהקימו המצרים בצד המערבי של התעלה.
דחפור די-9 הובל על דוברה לצד השני, פרץ את הסוללה ואף פינה נתיב בתוך שדה המוקשים.
במוקשים שגרף הדחפור הכבד השתמשו אנשי חיל ההנדסה כדי לפוצץ פרצה גדולה יותר בסוללה ובכך להרחיב את ציר הפריצה.
בעקבות מאמץ הצליחה המוצלח ופריצת ביצורי התעלה, החלה הזרמה של כוחות שריון לגדה המערבית, שהביאה את כוחות צה"ל עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר, ולכיתור הארמייה השלישית של מצרים באזור סואץ.
בעקבות הכיתור המוצלח נאלצו המצרים להסכים להפסקת אש וב-24 באוקטובר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
חשיבות עליונה נודעה להגנת 3 הגשרים הצפים מפני טיבוע, מאחר שהיה ברור שבמקרה שתופר הפסקת האש, ימקדו המצרים את מרב המאמצים בטיבוע הגשרים הצפים, לשם ניתוק כוחות צה"ל שנמצאים בגדה המערבית של התעלה.
המשימה הוטלה על גדוד הצמ"ה 572 (מילואים), של פיקוד הדרום, (כיום: גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום) בפיקודו של סא"ל טוביה לביא.
גדוד זה, שהשתמש אך ורק בכלי צמ"ה, רכב, וציוד אזרחיים שגויסו בתחילת המלחמה, היה מורכב רובו ככולו מאנשי מקצוע מנוסים בתחום ההנדסה והתשתיות: המפקדים היו מהנדסי דרכים ובניין, וקבלני עבודות עפר ותשתיות, והמפעילים היו אנשי עבודות עפר ותיקים, מפעילי כלים כבדים במכרות הפוספטים והנחושת, ובמפעלי ים המלח שבנגב.
מפקדי הגדוד תכננו במהירות את "הגשר היבשתי", כאשר מטרתם הייתה יצירת סכר של ממש בתעלת סואץ, שישמש תשתית מוצקה לכביש בטוח וסלול, שאינו פגיע לתקיפות ו/או הפצצות מהאוויר.
מיד החלו חיילי הגדוד, מפעילי הכלים, לדחוף אלפי טונות של עפר אל תוך התעלה, כאשר העבודה נעשתה במקביל משני צדי תעלת סואץ.
מאחר שהיה צורך בשינוע כמויות אדירות של אבנים ועפר לאתר לצורך ביצוע המשימה, צורפו לגדוד כוחות נוספים, שכללו בין השאר יחידות תובלה שהשתמשו בצי משאיות רכינה אזרחיות מדגם מרצדס בשלל צבעים (שנרכשו באירופה בדחיפות לצורך המבצע, ונשלחו בדרך הים לישראל), והוקם "אגד צמ"ה" מיוחד שהיה כפוף למפקדי הגדוד.
כדי להתגבר על הזרימה החזקה שנבעה כתוצאה מהבדלי הגאות והשפל בין ים-סוף (המחובר לאוקיינוס ההודי) לים התיכון, נערך ביצוע השלב האחרון של הגשר, באמצעות הטבעת דוברות ישנות שהובאו מנמל ת"א, מולאו באבנים, ונדחפו על ידי הדחפורים לפתח שנותר.
בפועל, זהו אחד הגשרים המפוארים בתולדות ההנדסה הצבאית.
נתוני הגשר - כפי שתוארו באתר עמותת חיל ההנדסה הם:
בעקבות הסכמי השלום עם מצרים, ושלבי נסיגת צה"ל משטחי סיני, היה חיל ההנדסה אחראי לתכנון וביצוע סלילת תוואי הכבישים החדשים שנמתחו לאורך הגבול עם מצרים, פריצת דרכים חדשות, ויצירת תשתיות לבסיסים החדשים בסיני ובנגב (מבצע "רמון").
כל העבודות בוצעו על ידי אנשי גדוד הצמ"ה הפיקודי במילואים (אז גדוד 572 וכיום גדוד 8163), באמצעות כלי הצמ"ה שנרכשו, ללא כל צורך בגיוס כלי צמ"ה ואמצעים אזרחיים.
חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה (Войска Воздушно-космической обороны) היה החיל הצעיר ביותר בצבא רוסיה.
המפקדה הראשית של החיל הייתה הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל שממוקם בבלאשיחה, מחוז מוסקבה ומאז משמש כמרכז ראשי להגנת האוויר והחלל של חיל החלל הרוסי.
עם הקמת החיל, כוחות חיל החלל הפכו לחלק אינטגראלי ממנו וחיל החלל במעמדו כחיל עצמאי, בוטל.
חיל הגנת האוויר והחלל היה אחראי על מערכות ההגנה האווירית של רוסיה, לצד חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה והפעיל תחנות מעקב וניטור לווייני.
חלק מהתחנות היו ממוקמות מחוץ לגבולות רוסיה.
החיל הוקם על פי צו נשיאותי של נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב.
בנובמבר 2011 בראש החיל הועמד גנרל-לוט
ננט אולג אוסטפנקו, שעד למינוי היה ראש חיל החלל.
הוא פיקד על החיל עד לסוף שנת 2012 כאשר בראש החיל הועמד אלכסנדר גולובקו.
החיל שפעל תחילה ברמה חצי מבצעית נכנס לפעילות מבצעית ב-1 בדצמבר 2011. ב-1 באוגוסט 2015 החיל פורק והוחלף על ידי כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
על פי צו הנשיאותי מה-3 באוקטובר 2002, ה-4 באוקטובר הוא יום של כוחות החלל הרוסיים, כשהחג מתוזמן ליום השקת הלוויין המלאכותי הראשון, שפתח את המרוץ לחלל והופעל למעשה על ידי תוכנית החלל הסובייטית, שכולה הייתה בניהול צבאי.
מרכז התרעה על תקיפת מהחלל
מרכז ניסוי ראשי על שם הרמן טיטוב
תחנת ניסוי ומחקר במחוז קמצ'טקה המהווה שטח מטרות לטילים בליסטיים במהלך ניסויי ירי.
מערך בדיקת כלים שברשות החיל "ארסנל" (Арсенал)
קציני החיל עברו הדרכה באקדמיה צבאית למדעי החלל על שם מוז'איסקי בסנקט פטרבורג.
בנוסף לכך, בסנקט פטרבורג מוקם בית ספר להכנת טכנאי החיל.
ברשות החיל היו תחנות התרעה ברוסיה, בלארוס (תחנה הופעלה בשנת 2003), קזחסטן (אתר לניסוי טילים ותחנת התרעה), אזרבייג'ן (תחנה עובדת מתקופת ברית המועצות), ואוקראינה.
החל משנת 1992 תחנות התרעה באוקראינה היו מופעלות על ידי אזרחי אוקראינה וכל המידע היה מועבר לרוסיה.
בשנת 2005 התרחש משבר בין המדינות על רקע גובה התשלום שאוקראינה הייתה מעוניינת לקבל תמורת המידע.
למרות שהמדינות היעו להסדר על גובה התשלום, רוביה החליטה להתחיל במהלך של בניית תחנות התרעה חלופיות בשטחה ונכון לשנת 2012 היא כבר לא מבקשת לקבל מידע לתחנות התרעה הממוקמות באוקראינה.
אוקראינה הודיעה על הכוונה לפרק את המתקנים.
תחנת מעקב ראשית על החלל נמצאת בצפון קווקז עם תחנות נוספות הפרוסות ברחבי רוסיה.
בשנת 2006 החל תהליך החלפת ציוד והקמת תחנות מדור חדש.
חמש תחנות מדור חדש כבר נמצאות בשרות מבצעי ו-5 תחנות חדשות בשלבי תכנון ובנייה שונות.
כחלק ממערך בקרת החלל בשנת 2004 הופעלה תחנת בקרה שנמצאת בהרי פמיר בטג'יקיסטן.
מערך הגנה נגד טילים כלל בין היתר מערכת А-135 להגנת מרחב מוסקבה.
צי החלל הרוסי (רכיבי החלל המשרתים את רוסיה) מורכב מ-100 לוויינים.
מבין אלה, 40 הם לוויינים צבאיים, 21 למטרות אזרחיות וצבאיות כאחד, ו-39 למטרות מדעיות וחברתיות.
לשם השוואה, ארצות הברית, שמחזיקה בעלותה את צי החלל הגדול ביותר בעולם, מחזיקה ב-413 לוויינים מלאכותיים.
במקום השלישי נמצאת סין עם 34 לוויינים.
סוכנות החלל הצבאית הוקמה בברית המועצות כבר בשנת 1955, כאשר ממשלת ברית המועצות החליטה לבנות אתר מחקר, שלימים התפרסם בעולם כקוסמודרום בייקונור, הגוף שהוקם הוכפף למשרד ההגנה הסובייטי.
בשנת 1957, לקראת תחילת שיגור לווייני תוכנית ספוטניק הוקם פיקוד שליטה ובקרה ומינהל בקרת החלל (כיום - המרכז הניסויי העיקרי לבקרת אמצעי החלל על שם טיטוב, Главный испытательный центр испытаний и управления космическими средствами имени Г.
ב-4 באוקטובר 1957 שוגר הלוויין הראשון, "PS-1", וב-12 באפריל 1961 בוצעה הטיסה הראשונה המאוישת של החללית "ווסטוק" עם הקוסמונאוט יורי גגארין בסיפונהּ.
בשנת 1970 הוא אורגן מחדש כמינהל ראשי (Главное управление космических средств) הכפוף לחיל הטילים האסטרטגיים.
בשנות ה-70 המאוחרות הופיעו סימנים להתדרדרות בתפקוד מערכות השיגור ובנסיבות אלה, משרד ההגנה של ברית המועצות החליט בשנת 1981 על הכפפת המינהל הראשי לאמצעי החלל ישירות למטכ"ל.
בשנת 1992 הוא הפך לכוחות החלל צבאיים (Военно-космические силы), שהיה לחלק ממפעילי קוסמודרום בייקונור, פלסצק וסבובודני (1996), הוא היה אחראי גם המרכז העיקרי לפיקוד ובקרה של רכיבי חלל ע"ש טיטוב, הממוקם 40 קילומטרים מזרחית למוסקבה - בגוליצינו-2 (הידוע גם בשם אובייקט 413 או קראסנוזנאמנסק).
בשנת 1997, הכוחות נהפכו לחלק מחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בהתחשב בתפקיד הגדל והולך של מערכות החלל במערכת הביטחונית הצבאית והשפעתן על הביטחון הלאומי של רוסיה, ההנהגה הפוליטית והמדינית של רוסיה החליטה בשנת 2001 להקים על בסיס כוחות החלל הצבאיים, עוצבות ויחידות ולהכפיפן לזרוע עצמאית - חיל החלל הרוסי.
על חיל החלל הוטל לפעול לשיתוף פעולה הדוק של מפעלי תעשיית החלל הרוסית, תוך הבטחת הייצור והפיתוח של התעשייה הרוסית בנושא החלל.
ב-2010 קרא הנשיא דמיטרי מדבדב להקים גוף שיהיה אחראי על כל תחום החלל וההגנה האווירית ברוסיה.
בדצמבר 2011 חיל החלל בוטל ויחידותיו הפכו לחיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה, שהפעיל במקומו את תעשיית החלל הצבאית וההרתעה מפני טילים.
באוגוסט 2015 הוחלף החיל בכוחות האוויר והחלל של רוסיה כשחיל החלל הרוסי הוקם מחדש.
חיל ההגנה האווירית הסורי היה זרוע ההגנה האווירית של הכוחות המזוינים של סוריה.
החיל הכיל כ-40,000 חיילים סדירים המחולקים בין שתי דיוויזיות, אלו היו מחולקות ל-25 חטיבות אשר מחולקות ל-130 סוללות הגנה אווירית.
חיל ההגנה האווירית הוקם שנתיים לאחר הקמת הרפובליקה הסורית ב-1946 לצד שלוש הזרועות הנוספים של הכוחות המזוינים.
מאז הוא שימש להגנה אווירית ברחבי סוריה במשך כל המערכות הצבאיות.
מאז הקמת החיל ועד למלחמת ששת הימים הוא צויד בתותחי נ"מ בקטרים שבין 23 מ"מ לבין 100 מ"מ שנועדו להגנה מקומית כאשר הגנת שמי המדינה הכללית הייתה באחריות חיל האוויר הסורי.
לאחר כישלון חיל האוויר וחיל ההגנה האווירית הסורי להגן מפני חיל האוויר הישראלי במלחמת ששת הימים החל תהליך התעצמות משמעותי של החיל שבמסגרתו נרכשו סוללות טילי קרקע אוויר.
בשנת 1968 נקלטו סוללות ראשונות של טילי SA-2.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה במבצע ערצב 19, השמידו כלי טיס של חיל האוויר הישראלי 19 מתוך 20 סוללות SA-6 שנפרסו בעמק הבקאע במזרח לבנון, בהמשך הושמדו סוללות נוספות של הכוחות הסורים.
ב-22 ביוני 2012, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, הפילו כוחות ההגנה האווירית מטוס מקדונל דגלס F-4 פנטום של חיל האוויר הטורקי שהיה באימון בים התיכון וככל הנראה חדר למרחב האווירי של סוריה.
הוא הופל ללא התרעה מוקדמת, שני הטייסים הטורקים נהרגו וגופותיהם לא נמצאו.
התקרית יצרה מתח רב בין המדינות שהיו כבר במצב מתיחות לאור מלחמת האזרחים.
ב-17 במרץ 2017 תקפו מספר מטוסי F-15I רעם של חיל האוויר הישראלי מטרות בשטח סוריה.
צבא סוריה שיגר לעבר המטוסים, שהיו בשמי ישראל, מספר טילי SA-5. אחד הטילים הסוריים יורט באזור בקעת הירדן על ידי מערך ההגנה האווירית של צה"ל, באמצעות טיל חץ 2.
ב-10 בפברואר 2018, במהלך תקיפה שערכו שמונה מטוסי F-16I סופה של חיל האוויר הישראלי ובה שיגרו משמי הגליל חימוש מדויק אל שדה התעופה T-4 שבסוריה, נורו לעבר המטוסים הישראלים למעלה מ-20 טילי נ"מ מסוג S-200, והפילו אחד מהמטוסים התוקפים.
בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי 12 מטרות בשטח סוריה, בהן שלוש סוללות הגנה אווירית סוריות.
לדברי ראש להק המטה בחיל האוויר, תת-אלוף תומר בר, הייתה זו התקיפה הנרחבת ביותר נגד מערך הנ"מ הסורי מאז מלחמת לבנון הראשונה, ובין הסוללות שנפגעו היו סוללות SA-5, SA-17 ומרכז שליטה ובקרה של סוללת SA-2.
בתקיפה של צה"ל שנערכה בלילה שבין 20 ל-21 בינואר 2019 נורו טילי נ"מ לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי, ובתגובה הושמדו מספר סוללות הגנה אווירית סוריות, בהן לפחות שתי סוללות מדגם S-1 פנציר.
באוגוסט 2020 פורסם שחיל האוויר הישראלי השמיד כשליש ממערך ההגנה האווירית הסורי בתקיפות שערך בשנים 2018–2020, אף על פי ששוגרו למעלה מ-950 טילי קרקע-אוויר נגד כלי טיס ישראליים.
חיל ההגנה האווירית מורכב משתי דיוויזיות: דיוויזיית הגנה אווירית 24 אשר אמונה על מרחב דרום סוריה, ודיווזיית הגנה אווירית 26 האמונה על מרחב צפון סוריה.
טילי קרקע-אוויר; 4 רגימנטים (אחד בכל דיוויזיה ו-2 עצמאיות):
גדוד (עצמאי) - 4 סוללות SA-8
תקיפת מערכי ההגנה של סוריה בשנת 2024
לפי מקורות רבים ובכללם ערוצי טלוויזיה, ערוצי אינטרנט בישראל ובעולם, דיווחים רשמיים של צה"ל ועוד, במהלך חודש דצמבר 2024, סביב ה-10.10.2024 - רוב מערכות הגילוי הארציות, סוללות טילי הקרקע - אוויר שהיו בידי סוריה הושמדו על ידי חייל האוויר הישראלי, מייד אחרי כיבוש שטח סוריה על ידי "המורדים".
על פי הערכות שונות כ-80% ממערכות ההגנה הושמדו.
חלק מסרטי הכוונת שמתעדים את התקיפות פורסמו רשמית על ידי דובר צה"ל ואמצעי תקשורת שונים.
חיל ההנדסה המלכותי או בקיצור המהנדסים המלכותיים (Royal Engineers; RE) הוא החיל המהווה את מרכיב ההנדסה בכוחות היבשה של הצבא הבריטי ומשרת את כלל הכוחות המזוינים של בריטניה.
החיל מכיל 15 רגימנטים סדירים הפזורים ברחבי בריטניה, צפון אירלנד וגרמניה, מפקדתו כמו גם בסיס הכשרת מקצועות ההנדסה ממוקם בצ'טהאם שבמחוז קנט.
לצד אלו ישנם מספר רגימנטים של צבא המילואים, כמו גם יחידות סיוע, הכשרה ופיקוד, לצד מספר יחידות קטנות יותר השייכות לחיל אך משרתות כחלק מיחידות שדה שונות.
כוחות הנדסה ופלסים האמונים על בניית תשתיות לסיוע הצבא, היו חלק חשוב מהכוחות האנגליים מאז ימי הביניים.
חיל ההנדסה עצמו הוקם בשנת 1717 והורכב תחילה על ידי קציני הנדסה שפיקחו על עבודות בנייה ותשתיות של עובדים אזרחים בשירות הצבא.
בשנת 1782 החלו לשרת בחיל גם חיילים סדירים עם הצורך בבניית התשתיות בגיברלטר, מספר שנים לאחר מכן פלוגת ההנדסה בגיברלטר אוחדה לתוך החיל ובהדרגה הוא החל לגדול.
בשנת 1787 חיל ההנדסה קיבל את התואר מלכותי ונקרא החל מ-1812 חיל הפלסים והכורים המלכותי.
בשנותיו הראשונות ועד לשנת 1855 היה החיל מרכיב של 'ועדת החימוש' של ממשלת בריטניה, עד שזו נסגרה והחיל סופח לתוך הצבא הבריטי.
במהלך המאה ה-19 ובמיוחד במחציתו השנייה, הצבא הבריטי היה מעורב במספר רב של עימותים מקומיים ברחבי האימפריה, אשר לרוב התרחשו באזורים נידחים ללא תשתיות מתאימות לניוד הצבא וניהול מערכה.
בכל מקום אליו נשלחו יחידות הצבא, נשלחו גם יחידות הנדסה שעסקו בבנייה ושיקום גשרים, מסילות ברזל, כבישים וביצורים בסיוע למאמץ המערכתי.
כך התרחבו בהדרגה תפקידי יחידות ההנדסה מהקמת ביצורי שדה במצור ועבודות על ביצורים צבאיים, לכדי בנייה של מבניים מסוגים שונים, ניתוח טופוגרפי, מיפוי, שיפור תשתיות, הקמת רשתות תקשורת ותפקידים רבים נוספים.
חיילי החיל נחשבו מקצועיים מאוד וזכו להערכה רבה ברחבי הצבא.
חיילי החיל נחשבים כחיילי רגלים לכל דבר ועניין ומקצועיים גם בתחום זה.
רבים מקציני החיל פיקדו על כוחות צבאיים משולבים במערכות שונות ואף המשיכו לשרת בתפקידי מטה גבוהים במשרד המלחמה.
בנוסף היו קצינים שעסקו בתכנון והקמה של מבנים אזרחיים ברחבי האימפריה, כגון האלברט הול בלונדון שתוכנן על ידי פרנסיס פוקה ותעלת רידו בדרום מערב קנדה אשר תוכננה על ידי ג'ון ביי, שניהם קציני המהנדסים המלכותיים.
בית הספר המלכותי להנדסה צבאית
בית הספר הוקם בתור מוסד ההנדסה המלכותי בשנת 1812, בשנת 1868 שונה שמו לבית הספר להנדסה צבאית.
המוסד קיבל את התואר מלכותי בשנת 1962. החלק העיקרי של בית הספר נמצא בצ'לטהאם, בעוד שישנם חלקים נוספים הפזורים במספר מוקדים סביב בריטניה, המוסד מרכז את כלל ההכשרות למקצועות ההנדסה הצבאית, הבנייה הצבאית ומרכיבי סיוע נוספים.
בית ספר לסריקה וביטחון מחימוש נפיץ (סילוק פצצות)
אסקדרון האימון 28, רגימנט האימון של הצבא
יחידת הנהיגה של הצבא (בית ספר לנהיגה צבאית)
חטיבת ההנדסה של הכוח השמיני
קבוצת ההנדסה ה-12 (סיוע אווירי)
קבוצת סילוק פצצות וסריקה ה-29
רגימנט ההנדסה ה-33 (סילוק פצצות)
רגימנט ההנדסה ה-101 (סילוק פצצות)
רגימנט כלבי העבודה הצבאי הראשון
קבוצת ההנדסה ה-170 (סיוע תשתיות)
רגימנט ההנדסה ה-23 (תקיפה אווירית) - חלק מחטיבת התקיפה האווירית ה-16.
רגימנט הנדסה קומנדו ה-24 - חלק מחטיבת הקומנדו השלישית, חיל הנחתים המלכותי.
רגימנט ההנדסה ה-33 (סילוק פצצות) - רגימנט משולב סדיר ומילואים.
רגימנט ההנדסה ה-36 (חיפוש וסריקה)
אסקדרון סיוע קפריסין ה-62 - חלק מכוחות הצבא בקפריסין.
רגימנט ההנדסה (של לונדון) ה-101 (סילוק פצצות) - רגימנט משולב סדיר ומילואים.
רגימנט ההנדסה המלכותי של מונת'שייר
רגימנט ההנדסה ה-71 (מתנדבים) (סיוע אווירי)
רגימנט ההנדסה (מהנדסי חשמל טיין) ה-72 (מתנדבים) (סיוע קרוב)
רגימנט ההנדסה ה-73 (מתנדבים) (סיוע אווירי)
רגימנט ההנדסה ה-75 (מתנדבים) (שדה)
אסקדרון הנדסה מלכותי גאוגרפי עצמאי ה-135
אסקדרון שדה עצמאי ה-591 (צפון אירלנד)
חיל החפרים המלכותי היה חיל הנדסה קל בצבא הבריטי.
החיל הוקם בשנת 1939, ואוחד עם חיל הלוגיסטיקה המלכותי בשנת 1993. יחידות חפרים ביצעו מגוון משימות רחב בכל זירות המלחמה, כולל נשיאות אלונקות, הנחת מסלולים בנויים מראש בחופים, וביצוע משימות לוגיסטיות שונות.
תחת פיקוח חיל ההנדסה המלכותי החיל בנה שדות תעופה, כבישים וגשרים; החיל בנה את נמל מאלברי וביצע את מבצע פלוטו.
התיעוד הראשון לחפרים בצבא הבריטי הוא ממגילות תשלום וגיוס משנת 1346 ממחנות צבאיים באזור קאלה המראים רישומי תשלומים לחפרים.
באופן מסורתי, לכל פלוגה בגדוד היה מיועד חפר, עד אשר שבשנת 1750, הוצע להקים חיל חפרים.
במשך כמעט מאתיים שנים הרעיון לא מומש, עד שבמהלך מלחמת קרים בשנת 1854 הוקם חיל לביצוע עבודות צבאיות.
חיל החפרים הוקם כחיל העבודה בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה והעסיק 325,000 חיילים בריטים, 98,000 סינים, 10,000 אפריקאים, ולפחות 300,000 פועלים אחרים.
בספטמבר 1939, הוקמו פלוגות עבודה מחיילי מילואים רגליים ופרשים, אשר הקימו את חיל העזר של החפרים (Auxiliary Military Pioneer Corps); הוקמה הנהלה לשליטה בכל ענייני כוחות העבודה.
מספר גדול של חפרים שימש בצרפת עם חיל הסיור הבריטי.
במהלך המערכה על צרפת אולתרה חטיבת חיל רגלים מכמה פלוגות חיל העזר של החפרים תחת פיקודו של לוטננט-קולונל ג'יי.
Diggle), החטיבה כונתה "Digforce" והפכה לחלק מאוגדת ביומן ונלחמה בהגנה על נהרות אנדל ובת'ון ב-8 ביוני 1940 נגד דיוויזיות הטנקים החמישית והשביעית.
חטיבת Digforce ואלפי חפרים אחרים פונו לאנגליה מבצע אריאל.
מספר לא ידוע של חיילי חיל העזר של החפרים נהרגו כאשר ספינת הנוסעים לנקסטריה טבעה מחוץ סן-נאזר ב-17 ביוני.
ב-22 בנובמבר 1940 השם חיל העזר של החפרים שונה לחיל החפרים.
במרץ 1941 הוענק לג'יימס סקאלי צלב ג'ורג' היחיד שהוענק לחייל מהחיל.
חיילים נוספים מהחיל זכו כ-13 מדליות ג'ורג' ועוד עיטורים בעלי חשיבות נמוכה יותר רבים.
סך של 23 פלוגות חפרים לקחו חלק בפלישה לנורמנדי.
ב-28 בנובמבר 1946, כהוקרה על הביצועים שלהם במהלך מלחמת העולם השנייה, המלך ג'ורג' השישי קבע כי חיל החפרים צריך שההבחנה "מלכותי" תתווסף לכותרת שלו.
באפריל 1993, בעקבות תוכנית השינוי בצבא הבריטי , חיל החפרים המלכותי התחבר עם חיל התחבורה המלכותי, חיל החימוש המלכותי, חיל ההסעדה, ועם שירותי הדואר ושירות השליחים של חיל ההנדסה המלכותי כדי ליצור את חיל הלוגיסטיקה המלכותי.
בחלקה הראשון של מלחמת העולם השנייה, חיל החפרים היה, ככל הנראה, היחידה הצבאית הבריטית היחידה בה זרים ממדינות אויב יכלו לשרת.
אלפי גרמנים ואוסטרים הצטרפו לחיל החפרים על מנת לסייע לבעלות הברית במלחמה לשחרור מולדתם.
הם היו ברובם יהודים ויריבים פוליטיים של המשטר הנאצי אשר נמלטו לבריטניה, כולל מעצב הסרטים קן אדם, הסופר ג'ורג' קלייר, והמוציא לאור רוברט מקסוול.
מאוחר יותר, כמה חברים של חיל החפרים—שזכו לכינוי "נתיני האויב הנאמנים ביותר למלך"—הועברו לשרת במספר יחידות לוחמות.
חלקם גויסו על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) לשמש כסוכנים חשאיים והיו שצנחו מעבר לקווי האויב.
גרמנים ואוסטרים ששירתו בצבא הבריטי לקחו סיכון מיוחד כי במקרה של נפילה בשבי, היה סיכוי גבוה להיחשב בוגד ולהוציא להורג.
עדיין, מספר היהודים ממוצא גרמני שהצטרפו לכוחות הבריטיים היה גבוה במיוחד; עד סוף המלחמה, אחד מכל שבעה פליטים יהודים מגרמניה הצטרף לכוחות הבריטיים.
הידע שלהם בשפה ובמנהגים הגרמניים הוכח כשימושי במיוחד; רבים שירתו במינהל הכיבוש הבריטי הצבאי בגרמניה ואוסטריה לאחר המלחמה.
בטעות נטען מספר פעמים, במקומות שונים שסרבני מצפון בריטים נשלחו לחיל החפרים על ידי בתי דין צבאיים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בפועל בתי הדין הצבאיים הורו לסרבני מצפון להתגייס ליחידות לא לוחמות, ולעיתים לחיל הרפואה המלכותי.
חיל החפרים היה חיל לוחם, לכן בתי הדין לא הורו לגייס סרבנים אליו.
ב-8 ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה בתגובה לירי מסיבי של פצמ"רים ורקטות ארטילריות על יישובי הדרום ועוטף עזה בידי חמאס.
במבצע זה נטל חיל ההנדסה הקרבית חלק מרכזי וחשוב, בעיקר בלוחמת מנהרות והשמדת מנהרות הטרור של ארגוני הטרור הפלסטיני, כולל מנהרות שחדרו לתוך שטח ישראל.