tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בניופורט.
בין 1794 ל־1798 שימש כפקיד בית המשפט העליון של מחוז ניופורט.
אלרי היה אחיינו של ויליאם אלרי, נציג רוד איילנד בקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1784 נישאה בתו, בטסי, לסמואל ורנון.
בשנת 1788 מימן אלרי מסע עבדות על גבי הבריג "וושינגטון", יחד עם קונסטנט טייבור וסוחר העבדים הבולט של ניופורט, סמואל ורנון – שהיה חתנו.
הקפטן, ויליאם גרדנר, רכש 200 אפריקאים משועבדים מחוף הזהב, ולאחר מכן הפליג למרטיניק ושם מכר 165 מהם.
מכאן שמעריכים כי 35 מתו במהלך המסע.
אלרי נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של ריי גרין שהתפטר, וכיהן מה־16 במאי 1801 ועד ה־3 במרץ 1805. בבחירות 1804 הוא הפסיד את מושבו לג'יימס פנר, בנו של מושל המדינה, ארתור פנר.
בשנת 1806 מינה אותו הנשיא תומאס ג'פרסון כנציב הלוואות פדרלי בפרובידנס, ובשנת 1820 מונה לגובה המכס של ניופורט – תפקיד שבו החליף את דודו ושבו החזיק עד שנת 1834.
ב־1801 אירע מקרה תמוה: מכתב לנשיא תומאס ג'פרסון נשלח כביכול בשם ניקולס ז'ופרואה, צורף מניופורט.
המכתב כלל האשמות כלפי אזרחים ובעלי תפקידים רבים, וכתב בין היתר כי "נדרש טיהור, ולא נוכל להיטהר אלא אם תנקה כליל את האורוות של אוגיאס".
ז'ופרואה קיבל תשובה מהנשיא, אך פקפק באמיתותה והכחיש ששלח מלכתחילה מכתב כלשהו.
אלרי, תושב מקומי, העיד שהמכתב מהנשיא אמיתי ואף החרים אותו כדי להשיבו לג'פרסון.
לאחר מכן האשים את חבר הקונגרס ג'ון ראטלדג' הבן מקרוליינה הדרומית – שגם התגורר אז בניופורט – בזיוף המכתב הזה ומכתב נוסף שיוחס לז'ופרואה.
"מכתבי ז'ופרואה" פורסמו לאחר מכן בעיתון Newport Rhode-Island Republican ב־18 בספטמבר 1802, תחת הכותרת "מכתבי ראטלדג' לנשיא ארצות הברית".
לפי הכתוב שם, אף שז'ופרואה דיבר אנגלית באופן שוטף, היה ספק אם יכול היה לכתוב "אפילו משפט אחד נכון בשפה".
לאחר גל של האשמות ותצהירים, אתגר ראטלדג' את אלרי לדו-קרב, אך אלרי סירב.
בינואר 1803 תקף ראטלדג' את אלרי, "הכה אותו בפומבי במקל ומשך באפו ובאוזניו".
אף שראטלדג' המשיך לטעון לחפותו, הוא בחר שלא להתמודד על כהונה נוספת באותה שנה בעקבות הפרשה והתדמית השלילית שנלוו לה.
כריסטופר אלרי מת במידלטאון שברוד איילנד ב-2 בדצמבר 1840. הוא נקבר בבית הקברות Common Burying Ground and Island Cemetery בניופורט.
כריסטופר ג'ון בויס ואנדרו דולטון לי הם שני אמריקאים אשר מכרו יחדיו סודות לסובייטים.
בויס היה איש לווייני ריגול אמריקאי וחברו לי היה סוחר סמים.
בויס היה צעיר מחונן שנשר מלימודיו באוניברסיטה עקב חוסר עניין, התמכר לסמים וקשר קשר של ידידות עם אנדרו דולטון לי, בן גילו וחברו מילדות שעסק בסחר בסמים.
אביו של בויס, איש ה-FBI בדימוס, שרצה למנוע את התדרדרות בנו, ניצל את קשריו והשיג לבנו משרה בחברה מסחרית בקליפורניה שפעלה בתחום הלוויינים.
בויס הועסק בחברה במיזם של בניית לוויין ריגול עבור ה-CIA.
כשהושלם הלוויין הוא חג במסלול מעל ברית המועצות וסין וסיפק מידע לתחנות קרקע באוסטרליה ובבריטניה.
בויס עסק בפיענוח המידע המוצפן ששודר מן הלוויין.
לדבריו במהלך עבודתו הוא נחשף למידע על התערבות ה-CIA בפוליטיקה של אוסטרליה, כולל בפרשת הדחתו של ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם, ראש הממשלה הראשון ממפלגת הלייבור מאז 1951, שהיווה איום לנוכחות הפרויקט באוסטרליה.
בהיותו מאוכזב מהתערבות מדינתו בעניינים של מדינה דמוקרטית בעלת ברית ובהיותו מנוכר מחבריו בעבודה, יצר בויס קשר עם לי, חברו משכבר.
לי אשר מגיל צעיר עסק במסחר במריחואנה ובקוקאין, עבר באותה עת לעסוק במסחר בהרואין ונזקק למימון.
השנים החליטו להפיק רווחים מן המידע הסודי ששודר מן הלוויין, אשר עבר תחת ידיו של בויס.
באפריל 1975 פנה לי לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי והציע את מרכולתו לסובייטים, שקפצו על המציאה.
הצמד החל להעביר את המידע ששאב בויס מן הלוויין לסובייטים, כאשר לי משמש בלדר להעברתו.
הצמד החל לקבל מן הסובייטים אלפי דולרים.
לי לא גילה לסובייטים את הזהות האמיתית של מקור המידע וסיפר להם כי המידע מסופק לו על ידי בחור אפרו-אמריקאי שפעל ממניעים של שנאה לארצות הברית.
ב-1976 הציעו הסובייטים ללי להגדיל את התשלום לסכום של 10,000 דולר על כל צרור מידע חדש שימציא להם.
לי סיפק מידע נוסף לסובייטים וקיבל מהם את הסכום המובטח, אך לבויס שילם רק סכום של 3,000 דולר מתוך תשלום זה.
בויס החל לחשוד כי לי מרמה אותו ואינו משלם לו את מלוא חלקו.
לשם אימות החשד הגיע בויס בעצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, נפגש עם נציג הק.ג.ב.
וגילה כי תפקידו הוא לשגר את המידע המגיע מן הלוויין, כשהוא מוצפן, למטה ה-CIA בלאנגלי וירג'יניה.
בויס הציע לספק מידע נוסף וחשוב יותר בתמורה לתשלום סכום של 75,000 דולר.
בחוזרו לעבודתו החל בויס לצלם מסמכים סודיים על לוויין מתקדם יותר שנמצא בשלבי פיתוח.
בטרם הספיק בויס לספק מידע זה לסובייטים, הגיע לי ביזמת עצמו לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, בתקווה להשיג סכום כסף לרכישת סמים שנזקק להם.
בהתקרבו לשגרירות נעצר לי על ידי המשטרה המקסיקנית שחשדה בו כי הוא זומם פעולת טרור.
שני החברים הועמדו לדין ביוני 1977. בויס נדון ל-42 שנות מאסר ולי נדון למאסר עולם.
ב-21 באוגוסט 1981 ברח בויס מן הכלא, התחבר לשני פושעים וביחד ערכו מסע של שוד בנקים בצפון מערב ארצות הברית, במדינות מונטנה, איידהו ווושינגטון.
לאחר 19 חודש נתפס בויס והועמד לדין על שוד הבנקים ונדון ל-90 שנות מאסר בנוסף ל-42 השנים שנגזרו עליו בגין הריגול.
לי זכה לחנינה ושוחרר מן הכלא בשנת 1998. ב-15 במרץ 2003 שוחרר אף בויס מן הכלא לאחר 26 שנות מאסר, אך הושאר להשגחת קצין מבחן לכל ימי חייו.
בשנת 1985 יצא להקרנה הסרט "הבז ואיש השלג" (The Falcon and the Snowman) בבימויו של ג'ון שלזינגר, שסיפר את סיפורם של שני החברים.
בסרט גילם טימותי האטון את דמותו של בויס ושון פן גילם את דמותו של לי.
הכינוי "בז" ניתן בסרט לבויס וללי ניתן הכינוי "איש השלג" הרומז על עיסוקו בסם הלבן.
דאגלס כריסטופר ג'אדג' הוא שחקן טלוויזיה ומדבב אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כטיאלק בסדרת המדע הבדיוני "סטארגייט SG-1".
כריסטופר ג'אדג' נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה ולו אח אחד.
הוא התקבל לאוניברסיטת אורגון באמצעות מלגת פוטבול.
הוא החליף מספר פעמים את המקצועות שהחליט ללמוד באוניברסיטה ולבסוף בחר בתקשורת וקולנוע כמקצוע ראשי ופסיכולוגיה כמקצוע משני.
אחד מתפקידו הראשונים של ג'אדג' היה תפקיד אורח בפרק "תחיה ותלמד" בסדרה "מקגייוור".
הוא השתתף גם בסדרה "הנסיך המדליק מבל אייר" בתפקיד אורח של פועל.
ג'אדג' מוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של טילק מסדרת המדע בדיוני "סטארגייט SG-1", חייזר שהצטרף לצוות SG-1 לאחר שהיה יד ימינו של אפופיס, אל השקר והאויב העיקרי של בני כדור הארץ בימיה הראשונים של הסדרה.
למעשה היה זה שיתוף הפעולה השני בין ג'אדג' לריצ'רד דין אנדרסון ("מקגייוור"), ששיחק בדמותו של ג'ק אוניל, מפקד הצוות.
ג'אדג' גם כתב תסריט לארבעה פרקים מן הסדרה.
בין השאר דיבב ג'אדג' את דמותו של מגנטו בסדרת האנימציה "אקס-מן: הדור הבא".
בשנת 2015 שיחק בסרט הטלוויזיה "שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא!", השלישי בסדרת סרטי "שארקנדו".
בשנת 2018 ג'אדג' לוהק לדמותו של קראטוס מסדרת משחקי "God of War"
ג'אדג' נשוי ויש לו שני בנים ושתי בנות.
כריסטופר ווֹקֶן הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
הוא זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט המלחמה "צייד הצבאים" בשנת 1978, ומאז קנה לו שם של שחקן אופי משובח האהוד על ידי המבקרים והקהל כאחד.
בשנת 2002 קיבל מועמדות נוספת לפרס האוסקר על תפקידו בסרט "תפוס אותי אם תוכל".
ווקן מופיע לרוב בתפקידי משנה בסרטי פשע ופעולה, בדרך כלל בתור הנבל או האנטי גיבור, והוא נחשב מבכירי השחקנים האמריקנים בדורו.
נולד בשם רונלד ווקן (Ronald Walken) בקווינס, ניו יורק שבארצות הברית, לאב ממוצא גרמני ולאם ילידת סקוטלנד.
נקרא על שם השחקן רונלד קולמן.
החל את דרכו בתיאטרון כרקדן במחזות זמר בשנות השישים.
לאחר מכן הפך לשחקן וכיכב במעל ל-100 הצגות תיאטרון ואף היה חלק מצוות השחקנים המקורי של ההצגה "אריה בחורף" (1966).
מהתיאטרון הגיע לקולנוע, בו כיכב לראשונה ב-1969 בסרט זניח בשם "אני ואחי".
סרטו המשמעותי הראשון היה בתפקיד משני בסרט הפשע של סידני לומט "תיקי אנדרסון" (1971), בו כיכב לצד שון קונרי.
ווקן הופיע בווידאו קליפ של מדונה "Bad Girl", כמו גם בווידאו קליפ של פטבוי סלים, "Weapon of Choice" משנת 2001, שביים ספייק ג'ונז.
כמו כן כיכב בהצגה "השחף", מאת אנטון צ'כוב, בבימויו של מייק ניקולס, לצד מריל סטריפ, קווין קליין, פיליפ סימור הופמן ונטלי פורטמן, בין ה-24 ביולי - 26 באוגוסט 2001 בתיאטרון דלקורט שבסנטרל פארק, ניו יורק.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "מר תשע נשמות" לצידם של קווין ספייסי, ג'ניפר גארנר, ורובי אמל.
ב-1963 החל בזוגיות עם ג'ורג'יאן ת'ון, אותה פגש לראשונה במהלך סיבוב הופעות של המחזמר "סיפור הפרברים".
השניים נישאו בינואר 1969 ואין להם ילדים.
לדברי ווקן, עובדה זו היא אחת הסיבות להצלחתו כשחקן.
כריסטופר הוגווד היה מנצח, נגן צ'מבלו, סופר ומלומד בריטי ידוע-שם.
הוגווד נולד בנוטינגהאם ולמד מוזיקה וספרות קלאסית באוניברסיטת קיימברידג'.
בהמשך למד נגינה וניצוח אצל ריימונד לפארד ותרסטון דארט, ואחר אצל רפאל פויאנה וגוסטב ליאונהרדט.
מלגה מן המועצה הבריטית אפשרה לו שנת לימודים בפראג.
בשנת 1967 ייסד הוגווד את "קבוצת נגני המוזיקה העתיקה" (Early Music Consort) עם דייוויד מונרו ובשנת 1973 הקים את "האקדמיה למוזיקה עתיקה", שהתמחתה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק וראשית התקופה הקלאסית בכלים אותנטיים לתקופה.
קבוצת נגני המוזיקה העתיקה התפרקה לאחר התאבדותו הטראגית של מונרו בשנת 1976, אבל הוגווד המשיך לנגן ולהקליט עם האקדמיה למוזיקה עתיקה ואף ניצח בהופעות אורח על ספר רב של תזמורות אחרות.
מאז 1981 הוגווד ניצח בקביעות בארצות הברית.
הוא כיהן כמנהל האמנותי של אגודת הנדל והיידן בבוסטון משנת 1986 עד 2001 ומאז הוא החזיק בתואר מנצח של כבוד.
משנת 1983 עד 1985 היה הוגווד המנהל האמנותי של "פסטיבל מוצרט בעיקר" במרכז ברביקן בלונדון.
מ-1987 עד 1992 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיינט פול, תזמורת קאמרית במינסוטה, שמינתה אותו למנצח אורח ראשי.
הוגווד הרבה לנצח גם על אופרות.
הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה בשנת 1983, כשניצח על דון ג'ובאני בסנט לואיס, מיזורי.
הוא עבד עם האופרה של ברלין, לה סקאלה במילאנו, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון וגראנד אופרה ביוסטון, טקסס.
עם "אופרה אוסטרליה" ביצע, ב-1994 וב-1997, את "אידומניאו" ואת "חסדו של טיטוס", שתיהן של מוצרט.
ריצ'רד איגאר החליף את הוגווד כמנהל מוזיקלי של "האקדמיה למוזיקה עתיקה" ב-1 בספטמבר 2006. הוגווד נשא עד מותו בתואר "מנצח אמריטוס" וקיווה, לדבריו, לנצח על האקדמיה בפרויקט גדול אחד לפחות מדי שנה.
אף כי הוגווד נודע בעיקר ברפרטואר בארוק וראשית הקלאסיקה, הוא ניצח גם על מוזיקה בת זמננו וחש קרבה מיוחדת לאסכולות נאו-בארוקיות ונאו-קלאסיות, הכוללות יצירות רבות משל סטרווינסקי, מרטינו והינדמית.
כתביו של הוגווד כוללים סקירה של פטרונות מוזיקה לאורך הדורות ("מוזיקה בחצר"), מחקרים ביוגרפיים של היידן, מוצרט והנדל, תולדות הטריו סונאטה, וחקר המוזיקה הבריטית, כולל ספר על "מוזיקה על פני המים" ו"זיקוקין די-נור מלכותיים" של הנדל.
עריכות המוזיקה שלו כוללות יצירות משל מלחינים שונים מן הקצה אל הקצה, כמו ג'ון דאולנד ופליקס מנדלסון.
הוא כיהן כיושב בראש ההוצאה לאור של "קרל פיליפ עמנואל באך: מכלול יצירותיו", ששמה לה למטרה להשלים את פרסום המהדורה החדשה של יצירות ק.פ.ע.
באך במלואן עד 2014. הוצאות חדשות שהושלמו לאחרונה כוללות את "אודה ליום ססיליה הקדושה 1692" של פרסל ו"וריאציות אניגמה" של אדוארד אלגר.
הקלטות רסיטלים שלו בנגינת סולו כוללות תקליטורים רבים של יצירות צ'מבלו וקלוויכורד (כלי שעשה רבות לקידומו) והוא החזיק באוסף חשוב של כלי מקלדת היסטוריים.
מאז 1992 כיהן הוגווד כפרופסור בינלאומי לביצוע מוזיקה עתיקה באקדמיה המלכותית למוזיקה וכפרופסור אורח בקינג'ס קולג', לונדון.
משרותיו האקדמיות כללו גם פרופסור של כבוד למוזיקה באוניברסיטת קיימברידג' ופרופסור חבר בקולג'ים בקיימברידג'.
בשנת 2011 גילה המוזיקולוג והמנצח כריסטופר הוגווד בדרך מקרה בארכיון של אוניברסיטת פרינסטון יצירה לא נודעת, שברהמס חיבר בגיל 20 והקדיש למארחו, מוזיקאי גרמני מגטינגן, בשנת 1853, כאשר ביקר בעיר לרגל הופעות עם הכנר אדוארד רמניי.
את תווי היצירה הקצרה, באורך של שתי דקות, כתב לצד דברי תודתו בספר האורחים של המוזיקאי, שם מונצחות גם יצירותיהם של מלחינים אחרים, כאות תודה על האירוח.
הפסנתרן אנדראש שיף אמר על היצירה, כי היא נושאת אופי אלתורי, על אף הוראות הביצוע הכלולות בה, ורואה בה את אחד האינטרמצי של ברהמס.
כריסטופר רוברט בראונינג הוא היסטוריון אמריקני, מחשובי ההיסטוריונים של השואה.
בראונינג קיבל את התואר הראשון שלו ממכללת אוברלין בשנת 1966 ואת הדוקטורט מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1975. הוא הורה באוניברסיטה הפציפו-לותרנית מ-1974 עד 1999, ונעשה לפרופסור בעל שם בעולם.
ב-1999 הוא עבר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם מונה לפרופסור להיסטוריה ומחזיק הקתדרה על שם פרנק פורטר גרהאם.
הם גויסו לגדוד מילואים של האורפ"ו כי נמצאו בלתי-כשירים להישלח לחזית, בשל גילם שלרוב סבב סביב שנות הארבעים.
גברים אלו צוו לכנס יהודים ברכבות, ואף לירות באלפי אנשים מטווח אפס.
הם היו מעורבים בטבח של 38,000 יהודים לפחות ובגירוש 45,000 יהודים נוספים.
מפקד היחידה נתן לאנשיו את האפשרות לבחור שלא להשתתף, אם הדבר יציק להם יתר על המידה; הרוב בחר להשתתף.
בראונינג טען כי חיילי גדוד 101 הרגו מתוך צייתנות בסיסית לסמכות ומתוך השפעת הלחץ החברתי של עמיתיהם, ולא מתוך תאוות דם או שנאה מובהקת.
מסקנת הספר היא שרוב האנשים שישוייכו לקבוצה כלשהי, ושתעמוד בפניהם הברירה בין להרוג ולהשתייך לקבוצה או לא להרוג ולא להשתייך, יבחרו באפשרות הראשונה.
בנוסף לכך מדגים הספר כי אנשים רגילים יבצעו קרוב לוודאי פקודות, אפילו אלו שהם עשויים להטיל בהן ספק, זאת אם הם תופשים את הפקודות כנובעות ממרות.
הספר "אנשים רגילים" קצר שבחים רבים בעולם המחקר, אולם ספג ביקורת מצדו של חוקר אחר, דניאל יונה גולדהגן, שטען כי בראונינג התעלם ממרכזיותה של האנטישמיות הגרמנית בגרימת השואה.
בביקורת ספר בניו רפובליק, כינה גולדהגן את "אנשים רגילים" כחסר ערך מחקרי והאשים את בראונינג בזיוף ראיותיו.
ספרו רב המכר של גולדהגן משנת 1996, "תליינים מרצון בשירות היטלר", נכתב במידה רבה על מנת להפריך את התיזה של בראונינג.
בשנת 2000, בזמן שדייוויד אירווינג תבע את דבורה ליפשטדט על הוצאת דיבה, היה בראונינג אחד מעדי ההגנה המובילים.
הוא הפריך כליל את טענותיו של אירווינג שמספרי ההרוגים בלתי-אפשריים מבחינת הראיות הסטטיסטיות, או שדיווחים על חיילים ושוטרים שמדיהם נספגו בדם לאחר ירי ממושך מטווח אפס הם בדויים בהכרח.
בראונינג משתייך לאסכולת השואה הפונקציונליסטית המתונה.
שיטה זו מסיטה את מרכז הכובד מהיטלר והיא מתמקדת במבנה הרייך השלישי ובמוסדותיו.
הפונקציונליסטים רואים את השמדת היהודים כתוצאת הקצנה הדרגתית.
הפונקציונליסטים אינם מנקים את היטלר מאשמה, אולם הם סוברים כי גורמים רבים אחרים היו מעורבים ב"פתרון הסופי".
בראונינג סובר כי המונח "פתרון סופי לשאלה היהודית", בו השתמשו לראשונה ב-1939, כוונתו הייתה עד לשנת 1941 פתרון טריטוריאלי כלשהו.
בסוף 1941 ותחילת 1942, עקב כישלון התוכניות לכיבוש מהיר והתחוורות העובדה שהמלחמה נגד הסובייטים תהיה ארוכה וקשה, נגוזה האפשרות לגירוש והבירוקרטיה הגרמנית ניצבה בפני רצח-עם כולל כפתרון הקביל היחיד מבחינתה.
בראונינג מחלק את פקידי הממשל של הגנרלגוברנמן בפולין לשתי סיעות: האחת, תומכי הפרודוקטיביות, העדיפה להשתמש ביהודי הגטאות כמקור לעבודת עובדי-כפייה, על מנת לתמוך במאמצי המלחמה.
הסיעה האחרת ביכרה לתת להם לגווע ברעב ולמות ממחלות.
על רקע זה התחוללו מאבקים בין מנגנון האס אס של הימלר למושל הכללי הנס פרנק.
האס אס העדיפו את תוכנית לובלין, שכיוונה להקים "שמורה יהודית" באזור לובלין, שאליה נועדו להיות מגורשים כל יהודי הרייך רבתי והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
פרנק התנגד לכך והתלונן שהאס אס מטילים את כל עומס היהודים לפתחו ויוצרים קשיים מנהליים גדולים בגנרלגוברנמן.
זיכרון של הישרדות במחנה כפייה בוויז'בניק-סטרכוביצה/ כריסטופר ס' בראונינג.
אנשים רגילים: גדוד מילואים 101 של משטרת הסדר ו'הפתרון הסופי' בפולין/ כריסטופר בראונינג.
תל אביב: ספרי עליית הגג ידיעות אחרונות, 2004
הדרך אל הפתרון הסופי: התפתחות המדיניות הנאצית כלפי היהודים, ספטמבר 1939-מרס 1942/ כריסטופר ר' בראונינג, בהשתתפות יורגן מתאוס; תרגום: איה ברויר.
כריסטופר אריק היצ'נס היה עיתונאי וסופר יהודי אמריקאי יליד אנגליה.
כתביו וספריו רבי המכר ומעוררי המחלוקת עשוהו לפרשן ולמתדיין פופולרי.
אביו שירת כקצין בחיל הים המלכותי ובהמשך עבד כמנהל חשבונות.
אמו התעקשה שילמד בבתי ספר פרטיים למרות שמעמדם הכלכלי לא היה גבוה.
מגיל צעיר מאוד התעניין והתמצא בפוליטיקה.
היצ'נס גדל באנגליה ולמד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
הושפע מג'ורג' אורוול ותומאס פיין, עליהם גם כתב ביוגרפיות.
ביוגרפיה נוספת כתב על תומאס ג'פרסון.
הוא הצטרף למפלגת הלייבור, אך סולק ממנה ב-1967, בעקבות תמיכתו של ראש הממשלה הרולד וילסון במלחמת וייטנאם.
היצ'נס היה באותה עת טרוצקיסט.
בשנות השבעים עבד כעיתונאי בניו סטייטסמן, ותקף בחריפות את הנרי קיסינג'ר (תוך שהוא מאשים אותו ברצח עם), את מלחמת וייטנאם ואת הכנסייה הקתולית.
הוריו התגרשו, ובשנת 1973 התאבדה אמו באתונה שביוון עם בן זוגה.
לאחר שהגיע ליוון, הוא גילה עניין במדינה, החל לדווח ממנה, ואף הוציא את ספרו הראשון שעסק בקפריסין.
לאחר מות אביו ב-1987, גילה שאמו הסתירה מאביו וממנו שהייתה יהודייה.
שם פרסם מאמרי דעה וביקורת ספרות במגזינים שונים, בהם סלייט, The Atlantic ו-Vanity Fair.
בספטמבר 2008 היה לעמית מחקר במכון הובר.
הוא היה משתתף חשוב בתוכניות אירוח בטלוויזיה וברדיו והפך למרצה מבוקש.
בשנת 2005 נבחר על ידי כתבי העת פוריין פוליסי ופרוספקט לאינטלקטואל החמישי בחשיבותו בעולם.
עם השנים, דעותיו של היצ'נס השתנו.
על אף שנשאר מרקסיסט, החל להיות יותר ביקורתי כלפי האסלאם הרדיקלי ולהפנות זאת למרכז החשיבה הפוליטית שלו, במיוחד לאחר פרשת הפתווה על ידידו סלמאן רושדי.
על אף ביקורתו כלפי האסלאם, תמך בלאומיות הפלסטינית והצהיר שהציונות הייתה טעות אפילו אם לא היה קיים העם הפלסטיני.
הוא טען שבמקום לתמוך בציונות, על היהודים לסייע בקידום חילון וביצוע רפורמות בקהילות שלהם וש"אלא אם כן אתה דתי, מה לעזאזל יש לך לחפש באזור ירושלים המורחבת מלכתחילה?".
כמו כן הצהיר שלו היה הדבר אפשרי היה מריץ אחורה את הקלטת על מנת למנוע מהרצל להשמיע את הדמגוגיה השקרית בדבר היותה של ארץ ישראל "ארץ ללא עם, לעם ללא ארץ" (אמירה שהשמיע למעשה ישראל זנגוויל).
מאידך, תקף את סטפן וולט וג'ון מירשהיימר על ספרם "הלובי הישראלי ומדיניות ארצות הברית" כשהוא טוען נגדם שהתאוריה שלהם "חלקית מטעה וחלקית מבחילה".
בנוסף, האשים את חמאס באנטישמיות ולאחר מותו של יאסר ערפאת כינה אותו "רוצח", "מושחת", "דיקטטור" ו"אופורטוניסט".
היצ'נס תמך במלחמת עיראק והוסיף לתמוך בה זמן רב לאחר שהיא נזנחה על ידי רוב תומכיה.
בערוב ימיו נחשב לאחד מחברי ה"נִצים הליברלים", קבוצה של אנשי שמאל אשר בניגוד לאנשי שמאל מסורתיים מתנגדים לעמדות אנטי אמריקניות (נצים ליברליים אחרים הם נורמן גראס, ניק כהן ופול ברמן).
בשנת 2010, פרסם היצ'נס אוטוביוגרפיה אינטלקטואלית בשם "היטץ'-22" (משחק מילים באנגלית על "מלכוד 22").
כן השתתף בשנה זו בפולמוס פומבי עם ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר.
ב-15 בדצמבר 2011 נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות שנגרמו כתוצאה ממחלת סרטן הוושט ממנה סבל.
להיצ'נס שני ילדים מאשתו הראשונה ומנישואיו השניים הוא אב לבת.
דעותיו של היצ'נס בנושאי דת
היצ'נס דגל באתאיזם ושלל את קיומו של כל אל ואת נכונותה של כל דת.
ספרו "אלוהים אינו גדול" (משחק מילים על התרגום לאנגלית של הברכה הערבית 'אללה אכבר') הפך לרב-מכר והציב אותו בחזית של האתאיסטים החדשים, ביחד עם ריצ'רד דוקינס, דניאל דנט וסם האריס.
הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן בשנת 2009. ספר קודם של היצ'נס, "התנוחה המסיונרית", תקף את האם תרזה.
היצ'נס שילב בין דעותיו הניציות והאתאיזם שלו בהגנתו על אייאן חירסי עלי, ההולנדית ממוצא סומלי אשר כפרה באסלאם, ואשר חייה הועמדו בסכנה כתוצאה מכפירתה.
היצ'נס ממקד את ביקורתו בדתות התאיסטיות בארבעה הסברים שלדעתו מהווים את ההצדקה שבאמונה:
הדת כהסבר לתופעות טבע – היצ'נס רואה את הדת כשלב בהתפתחות האדם, בתקופה שבה לא היו למין האנושי הבנה בשאלות כגון מהי הארץ – דיסק או כדור, מהם הגורמים למחלות, כיצד נוצר האדם ועוד.
האדם הוא יצור המבקש פתרונות, וגם פתרון שגוי עדיף בעיני האדם על חוסר הידיעה.
הדת היא התשובה הנוחה אך השגויה לשאלות עליהן לא מצאה האנושות תשובה בעת ההיא.
בעקבות המהפכה המדעית, עם ההבנה שקיבלה האנושות הודות למדע, אנו יודעים כי היקום לא נוצר למען האדם - האדם מאכלס שטח זעיר מן היקום ואדם נוצר כחלק מתהליך האבולוציה בן מיליארדי השנים.
לפיכך אין עוד תועלת בהעמדת פנים שעל ידי סגידה לישות על טבעית בני האדם יכולים לשנות את גורלם.
העמדת הפנים הזאת מרעילה לדעתו של היצ'נס את הדיון הציבורי והמחקרי.
לא פלא, לכן, שהדת התנגדה לכל התקדמות משמעותית במחקר מימי גלילאו גליליי ועד לחקר תאי הגזע בימינו.
הדת תמיד תתרץ את התנגדותה למחקר בטענה שהמחקר חותר תחת חוקי הטבע.
הקשר בין מוסר לאלוהים – על פי אנשי הדת קיומו של מוסר תלוי באלוהים אשר נתן לאדם את מצוותיו.
היצ'נס טוען כי קיומה של חברה אנושית מחייב התנהגות סולידרית בין בני החברה.
כך, אינדיבידואלים החיים בחברה פרימיטיבית נטולת מוסר וקודים חברתיים, יהיו חייבים להמציא קודים שכאלו על מנת לאפשר את הישרדותם.
לפיכך כללים כגון לא תגנוב, לא תרצח ולא תענה ברעך עד שקר – אין מקורם בכוח על טבעי אלא מקורם בקודים חברתיים הנחוצים להתגבשותה של חברה.
מי שאינם מקבלים את הקודים החברתיים הללו הם או סוציופתים שאינם מבינים מדוע יש להתחשב במישהו פרט להם, או פסיכופתים המפיקים הנאה מסבלם של אחרים.
על מנת להבהיר את חוסר החשיבות של הדת להתנהגות מוסרית הציב היצ'נס אתגר לכוהני דת מכל הדתות: "הראו לי מעשה מוסרי שנעשה על ידי אדם דתי ולא היה יכול להיעשות על ידי אדם שאינו דתי".
היצ'נס טען כי מעולם לא קיבל תשובה טובה לאתגר זה.
לעומת זאת, ישנן דוגמאות רבות למקרים בהם דת גרמה לאנשים לנהוג בחוסר מוסריות משווע כלפי אנשים אחרים.
הפחד מן החירות – סיבה מרכזית לקיומן של דתות, לדעת היצ'נס, היא הפחד מן החופש הטבוע באדם, פחד הבא לידי ביטוי ברצון שיחליטו עבורו מה לעשות - השאיפה לדמות אב מגן, מחנך ומעניש.
הדת, לפי תפיסה זאת, היא ביטוי לרצון להיות עבד – ישות על טבעית בעלת כוונות טובות המשגיחה עלינו מרגע ההפריה ועד עולם, ישות המורה לנו על הדרך הנכונה לפעול והמרשיעה אותנו אפילו על פשעי מחשבה.
האסתטיקה שבדת – בימי הביניים ובראשית העת החדשה היו הכנסיות והטקסים שנוהלו בהן, המוקד היחידי עבור רובו הגדול של הציבור לאסתטיקה וריגוש.
אך בימינו, כאשר אנו מסוגלים בעזרת טלסקופ חלל לצפות למרחק מיליארדי שנות אור לחלל, ובעזרת מיקרוסקופים אנו מסוגלים לצפות במולקולות יחידות, אנו רואים כי יופיו של עולם הטבע גדול כל כך עד כי אין עוד צורך בגירוי אסתטי של סיפורי הסנה הבוער, או בגיבובי האסטרולוגיה.
תערו של היצ'נס הוא תער אפיסטמולוגי שטוען שנטל ההוכחה בדיון הוא על מי ששוטח את הטענה.
אם הצד הנושא בנטל לא מימש את חובת ההוכחה שעליו, טענתו לא מבוססת והצד השני לא צריך להתווכח איתה.
השם, שמטרתו ככל הנראה להשמע כמו עקרון תערו של אוקאם, הומצא על ידי היצ'נס שכתב בשנת 2003: "מה שניתן לטעון ללא הוכחות ניתן גם להפריך ללא ראיות".
תערו של היצ'נס הוא למעשה תרגום של משפט לטיני, בו עשו שימוש רב מאז תחילת המאה ה־19, אך העיבוד של היצ'נס לאנגלית הפך את המשפט למוכר יותר במאה ה־21.
האם תרזה הייתה נזירה אלבנית שפעלה בכלכותה שבהודו, לכאורה על מנת לסייע ליתומים.
היצ'נס טען שהיא רמאית, ולמעשה הייתה תומכת נלהבת בקידום העוני.
היא האמינה שעוני הוא מתנה מאלוהים ושהסבל מאציל בני אדם, אך לטענת היצ'נס לא יישמה את אמונותיה על עצמה; היא לקחה מיליוני דולרים מתורמים שונים ברחבי העולם ובכללם משפחת דובליה מהאיטי וממגוון של עשירים מושחתים ברחבי העולם, ובכסף השתמשה כדי לבנות מאות מנזרים על שמה שיהללו אותה ואת פועלה.
בכסף לא נעשה שימוש לטובת עניי הודו, לא נבנו בתי ספר מקצועיים, בתי חולים או מוסדות למיגור העוני.
אחרי מותה של תרזה דיווחה אישה מבנגל כי היא הניחה את תמונת הנזירה המנוחה על גידול סרטני ממנו סבלה והגידול נעלם.
בהמשך הוכרזה תרזה כמבורכת על ידי האפיפיור.
היצ'נס גינה את ההכרזה, אותה תיאר כעידוד לרפואה אלילית ושרלטנית כתחליף לרפואה המערבית המבוססת על הוכחות מדעיות.
אלוהים אינו גדול: איך הדת מרעילה את העולם, תרגום: אורי שגיא, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009.
כריסטופר גיבונס היה מלחין ונגן עוגב אנגלי מתקופת הבארוק, בנו השני של המלחין אורלנדו גיבונס.
בילדותו שר גיבונס במקהלת הקאפלה המלכותית בניצוחו של גיילס.
סביר להניח, שלמד מוזיקה אצל אביו.
אחרי מות אביו בשנת 1625, עבר גיבונס לאקסטר לחיות בבית דודו.
בשנת 1638 החליף גיבונס את נגן העוגב תומאס הולמס והחל לנגן בקתדרלה של וינצ'סטר, אך מלחמת האזרחים האנגלית הביאה לדיכוי המוזיקה הכנסייתית ומתוך כך בא הקץ על משרתו.
בהמשך עקר גיבונס ללונדון, שם התגורר מ-1651 עד 1660. בשנת 1653 עבד עם מתיו לוק על המחזה הקצר "קופידון ומוות".
כריסטופר גורהאם הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי.
גורהאם נולד בפרזנו, קליפורניה לדייוויד גורהאם, רואה חשבון מוסמך, ולקת'רין גורהאם, אחות בית ספר.
יש לו תואר ראשון בקולנוע ותיאטרון מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בעת לימודיו בקולג', עסק בסוגי ספורט רבים, בין היתר באמנויות לחימה, סייף, גלגיליות וריקודים סלוניים.
תפקידו הראשון היה בתפקיד אורח של דניאל&לוקאס בסדרה "Spy Game" ב-1997, ובהמשך השנה שיחק במשך ארבעה פרקים בסדרת הנעורים הפופולרית "שולחן לחמישה" ובסרט "חיים לא רגילים".
בשנת 1999 קיבל גורהאם את אחת הדמויות ראשיות, בתפקיד של הריסון ג'ון בסדרה של The WB, "צעירים לנצח", אותו גילם במשך שתי עונות עד לסיומה של הסדרה.
בהמשך הופיע גורהאם במספר סדרות מדע בדיוני, וכיכב בסדרות "אודיסאה 5" ו"ג'ייק 2.0".
שיחק גם בסדרות "פליסיטי" ו"ללא עקבות".
ב-2001, כיכב בסרט הקולנוע "הצד האחר של גן עדן" לצד אן האת'וויי
בשנת 2004 לוהק לתפקיד של ד"ר מיילס מק'ב בסדרה "חקירה רפואית" (NBC).
שנה לאחר מכן, הוא לקח חלק בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "טיפול משפחתי" (CBS).
הוא ביצע את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה של ABC Family, "Relative Chaos".
שלוש שנים לאחר סיום הסדרה "ג'ייק 2.0", גורהאם עבד בשנית עם יוצר הסדרה סילביו הורטה, הפעם על תפקיד משני בסדרה "בטי".
גורהאם משחק בסדרה את הנרי גראבסטיק, מושא אהבתה המרכזי של גיבורת הסדרה בטי סוארז (אמריקה פררה).
החל מהעונה השנייה, הוא החל לעבוד במשרה מלאה בסדרה.
ב-2008, הוא עזב את הסדרה, אך חזר לסיום העונה השלישית והרביעית.
בשנת 2008 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה של CBS, "הארפר'ס איילנד" בתור הנרי דאן.
בשנים 2010–2014 הוא שיחק במשך חמש עונות את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "פרשיות סמויות" ברשת הטלוויזיה USA, בה הוא משחק את הסוכן העיוור אוגי אנדרסון, שמדריך את המתלמדת הצעירה אנני ווקר (פייפר פראבו), סוכנת CIA זוטרה, בעבודתה החדשה.
הסדרה צברה רייטינג גבוה בארצות הברית כבר מן הפרק הראשון, והוזמנה לה עונה נוספת.
בשנת 2000 גורהאם נשוי לשחקנית אָנֵל לופז ששיחקה לצדו בסדרה "צעירים לנצח", והייתה בת זוגו בקולג'.
לזוג שלושה ילדים; שני בנים שנולדו ב-2001 ו-2003 ובת, שנולדה בינואר 2009. בנו הבכור, לוקאס, אובחן כלוקה בתסמונת אספרגר.
כריסטופר הראשון (בדנית: Christoffer I; 1219 – 29 במאי 1259) היה מלך דנמרק מ-1252 ועד למותו.
הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל.
הוא ירש את אחיו, אריק הרביעי ואבל.
כריסטופר נבחר כמלך לאחר מותו של אחיו בקיץ 1252 והוא הוכתר בחג המולד אותה שנה בקתדרלת לונד.
כריסטופר החל ליזום את המאמצים לקאנוניזציה של אחיו אריק הרביעי וכך להטיל את האשמה הישירה לרציחתו לפתחו של אחיו אבל.
אם היה מוכר אריק כקדוש על ידי האפיפיור, הייתה רציחתו של אריק מדירה את בניו של אבל מכס המלכות ומבטיחה אותו לבניו של כריסטופר.
משמעות הדבר הייתה שכריסטופר, כבן הצעיר מבין אחיו, ניסה למנוע מבניהם של אחיו הבכורים מלעלות לכס המלכות הדני, מהלך שלא היה מקובל אז.
כריסטופר בילה את רוב תקופת מלכותו במאבק במתנגדיו הרבים.
על ידי זה שהתיר לבנו של אבל, ולדמר, להיות דוכס שלזוויג, הוא מנע מלחמת אזרחים רחבת היקף, אך כך הוא גם הפך להיות מטרה לתככים ולבגידות.
באותה עת הייתה שלזוויג חלק מדרום יוטלנד והולשטיין הייתה עצמאית משלטון המלך.
כריסטופר גם רכש לעצמו אויב חדש בדמותו של הארכיבישוף של לונד, יקוב ארלנדסן, שהיה מקורב מאוד למשפחתו של אבל.
ארלנדסן תבע לעיתים תכופות את זכויותיו בניגוד לדעתו של המלך.
כריסטופר עמד על כך שהכנסייה תשלם מיסים כמו כל בעלי הקרקעות.
הבישוף יקוב סירב והרחיק לכת עד כדי כך שאסר על האיכרים שחיו או עבדו על אדמות הכנסייה להתגייס לשירות צבאי תחת המלך כריסטופר.
ארלנדסן היה ככל הנראה האיש העשיר ביותר בממלכה ועמד על כך שלממשלה החילונית לא תהיה כל שליטה על הכנסייה, על רכושה, או על נושאי המשרות הדתיות.
הוא פשוט הטיל נידוי על המלך כדי להראות שאין בדעתו להיכנע לרצונו.
לאחר הפלישה של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה להלנד ב-1256, התפייס כריסטופר עם מלכי נורווגיה ושוודיה שזעמו על מעשיו של אבל.
באותה שנה פרצו נגד כריסטופר מרידות איכרים ושוב ב-1258 בשל מס הרכוש החדש שהוא הטיל.
ב-1257 סירב הארכיבישוף יקוב להכיר בבנו הצעיר של כריסטופר, אריק, כיורש בכוח לכתר הדני ואיים בנידוי כנגד כל בישוף שיכתיר את הנסיך כמלך דנמרק.
היה זה הקש ששבר את גב הגמל.
כריסטופר הורה לאחיו של הבישוף ארלנדסן לעצור את הארכיבישוף.
הוא פגע בגאוותו של הארכיבישוף רב העוצמה בכך שאילץ אותו ללבוש בגדים חילוניים ולחבוש כובע של ליצן חצר שאליו הוצמד זנב שועל.
הארכיבישוף הוצעד לכל אורכה של הארץ להנגנסקוב שליד אסנס, שם הוא נכבל והושלך לכלא.
ארלנדסן הורה עוד קודם לכן במועצת הכנסייה בוויילה, שבמידה והוא יאסר, על כל הבישופים להכריז חרם כנגד כל דנמרק, אך אף אחד מהבישופים לא עשה כן.
בישוף רוסקילדה, פדר בנג, נמלט לריגן ושכנע את ראש השבט ירימר השני, לפלוש לזילנד.
כריסטופר ניסה להפוך את אחיו המנוח, אריק הרביעי, לקדוש, אך בלי תמיכתו של הארכיבישוף יקוב, נדון צעד זה לכישלון.
כאשר מת הדוכס ולדמר, ניסה כריסטופר למנוע מאחיו, אריק, לרשת את מקומו.
אלמנתו של ולדמר עודדה כמה רוזנים מצפון גרמניה למרוד.
במבוכה שהשתררה, נמלט כריסטופר לדרום יוטלנד כדי להיות בחסותו של בישוף ריבה.
כריסטופר הראשון מת באופן בלתי צפוי לאחר שהשתתף במיסה.
על פי מקורות בני התקופה, כריסטופר מת לאחר ששתה יין קודש מורעל מידיו של ראש מנזר כנקמה על היחס שהעניק לארכיבישוף ארלנדסן ופעולות הדיכוי שנקט כלפי הכנסייה.
לנידוי שהוטל על המלך כריסטופר לא היה כל משמעות והוא נקבר בחזית המזבח של קתדרלת ריבה מיד לאחר מותו ב-29 במאי 1259. ככל הנראה מת כריסטופר בנסיבות טבעיות.
אחריו מלך בנו אריק תחת השם אריק החמישי.
הוא היה בנו של אריק החמישי, מלך דנמרק.
שמו מקושר לאסון לאומי, שכן תקופת מלכותו כמעט והסתיימה בפירוק מוחלט של ממלכת דנמרק.
כאחיו של אריק השישי, מלך דנמרק, היה כריסטופר יורש אפשרי לכתר.
כבחור צעיר שנשא את התואר דוכס אסטוניה, הוא תמך בצעדי המדיניות של אחיו.
בין שאר פעולותיו הוא היה זה שעצר את הארכיבישוף ינס גרנד ב-1294. אך מאוחר יותר הוא הצטרף למתנגדים לאחיו ויצא לגלות עם מותו של אריק ב-1319.
האצולה הייתה מעוניינת במלך חלש ובינואר 1320 נבחר כריסטופר להיות המלך.
בשובו לדנמרק הוא חתם על כתב זכויות (Haandfæstning), בפעם הראשונה שמסמך כזה נחתם ככתב הכתרה.
הוא קיבל ממלכה במצב של פשיטת רגל, כשאזורים שלמים בדנמרק היו ממושכנים לאצילים גרמנים ודנים.
תנאי כתב הזכויות היו קשים מאוד, בשל העובדה שהם הגבילו את יכולתו להטיל מיסים ועקב כך שהם דרשו תשלום על המשכונות.
כריסטופר לא היה יכול לקבל שום החלטה בנוגע לממלכה בלי הסכמתם של האצילים ושל הבישופים.
זכויות היתר של האצולה ושל הכנסייה נכללו בכתב הזכויות ולאחר מכן נוספו זכויות נוספות.
לא ניתן היה לכלוא, להגלות או לקנוס שום בישוף ללא אישורו של האפיפיור.
שום בית משפט אזרחי לא היה יכול לשפוט שום איש כנסייה.
לא ניתן היה להטיל שום מס על רכוש הכנסייה.
אף אציל לא היה יכול להעלות דמי חכירה או שכירות על האיכרים.
לא ניתן היה לאלץ אף אציל לצאת למלחמה מחוץ לגבולות דנמרק או לשלם עבור ציודם של חיילים שילחמו מחוץ לגבולות דנמרק.
המלך נדרש לשחרר אנשי אצולה שנכלאו תוך שנה.
כל המיסים שהוטלו על האצולה ועל הכנסייה מאז תקופת מלכותו של ולדמר השני, בוטלו, אך את חובות המדינה היה צורך לשלם.
העברת הסמכויות מידיו של המלך החלה אז ונמשכה עד 1660.
למרות שכריסטופר חתם על כתב הזכויות, הוא משל כאילו הוא לא היה קיים.
מאחר שהוא לא יכול היה לגבות מיסים מהכנסייה ומהאצולה הדנית, הוא הטיל מיסים כבדים מאוד על השטחים הגרמנים ועל איכרי דנמרק.
בשנים הבאות ניסה כריסטופר לחזק את מעמדו על ידי השבתה של המדיניות של אריק להילחם נגד הדוכסיות, הרוזנויות והערים בצפון גרמניה.
ההוצאות שהיו כרוכות במהלכים אלה עלו לו בכספים שכדי להשיגם הוא נאלץ למשכן נכסים.
עד מהרה מצא עצמו כריסטופר בעימות עם הכנסייה ועם האצולה.
במהלך המרד של שנת 1326 הוא הודח בעקבות ברית שכרתו האצילים הדנים עם גרהרד השלישי, רוזן הולשטיין ויוהאן הראשון, רוזן הולשטיין-קיל.
כריסטופר אולץ להתפטר ולצאת לגלות.
במקומו הומלך הדוכס ולדמר מדרום יוטלנד בן ה-12 כולדמר השלישי, כשבפועל משל הרוזן גרהרד כעוצר.
הם אילצו את ולדמר לחתום בעת הכתרתו על כתב זכויות נפרד לדרום יוטלנד, ללא קשר לזה שנחתם לדנמרק, כך שמלך דנמרק לעולם לא יוכל למשול שם.
קנוט פורסה קיבל את השלטון על הלנד על עצמו כתמורה לשירותיו עבור הרוזן גרהרד והרוזן יוהאן.
העימותים על אופן חלוקת השליטה על דנמרק פירקו את הבריתות שבעקבותיהם אולץ כריסטופר לגלות מדנמרק.
עד 1329 חי כריסטופר בגלות, אך התוהו ובוהו שהתחולל ב"רפובליקת האצילים" של דנמרק, והחיכוכים בין גרהרד לבין אחיינו, יוהאן, רוזן הולשטיין-פלון, אחיו למחצה של כריסטופר, נתנו לו סיכוי מחודש.
לפתע, בסיועו של היינריך, נסיך מקלנבורג, ניצב כריסטופר בוורדינגבורג בראש 2,000 אבירים רכובים גרמנים.
לרוע מזלו, הם הרשו לעצמם להיות מוקפים ואולצו להיכנע.
לאחר מרידת איכרים ביוטלנד שדוכאה באכזריות על ידי הרוזן גרהרד, התחננו איכרי סקונה בפני מגנוס השישי, מלך שוודיה, שימלוך עליהם.
הוא קיבל את הבקשה בשמחה ודנמרק חדלה להתקיים כממלכה מאוחדת.
כריסטופר הוחזר להיות מלך ב-1329 בשיתוף פעולה עם הרוזן יוהאן, אך בפעם הזאת הורד מעמדו לכזה של מלך בובה כבר מההתחלה.
רוב שטחי ממלכתו היו ממשוכנים ולא היה לו כל סיכוי להחזיק בסמכות מלכותית של ממש.
יוטלנד, לדוגמה, הייתה ממשוכנת בסכום של 100,000 מארקים של כסף לתשלום מיידי.
היו אלה תנאים בלתי אפשריים.
הרוזן גרהרד לקח את כל יוטלנד לעצמו כרכושו הפרטי.
הרוזן יוהאן עשה כן בפין ובזילנד.
ב-1331 ניסה כריסטופר לנצל עימות בין גרהרד לבין יוהאן על ידי הצטרפות לזה האחרון, אך מהלך זה הסתיים בתבוסה צבאית ברורה במערכת הביצורים דנווירגה (Danevirke).
על פי ההסדר שהוסכם עליו בין הרוזנים, הותר לכריסטופר להמשיך להחזיק בתואר מלך, אך ללא סמכות כל שהיא במציאות.
ניתן לו בית פשוט להתגורר בו בסקסקובינג שבלולנד, אך גם בית זה נשרף על ידי שכירי חרב גרמנים.
כריסטופר נכלא בטירת אלהולם שבלולנד, שם הוא מת כאדם שבור ומרושש בשנה שלאחר מכן.
לאחר מותו הפסיקה דנמרק להתקיים כממלכה באופן רשמי ובמשך שמונה השנים הבאות היא נמשלה על ידי גורמים שונים שלהם הייתה הממלכה חייבת כספים באמצעות משטר צבאי גרמני.
ההיסטוריה תשפוט את כריסטופר בחומרה ולעיתים תכופות הוא נחשב כרודן חלש, בלתי אמין וחסר יכולת, "המלך שמשכן את דנמרק לגרמנים".
במובנים רבים הוא פשוט ביצע את המדיניות של קודמו.
המדיניות של משכון חלקים מדנמרק הייתה נוהג מקובל של אצילים ושל מלכים כדי לגייס כספים.
תהיה זו טעות לכנות אותו שליט פסיבי.
כוחן של האצולות הדנית והגרמנית ושיתוף הפעולה שלהן עם מוסד הכנסייה חתרו תחת חופש הפעולה שלו.
כריסטופר ביני היה שחקן אנגלי, שהחל את הקריירה שלו כשחקן בהיותו ילד.
ביני נודע בעיקר מהופעתו בתפקיד המשרת אדוארד בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים" משנות השבעים של המאה העשרים.
תפקידים ידועים נוספים שלו הם בילי הנשו בסיטקום "In Loving Memory" וגובה החובות הלא מוצלח בסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
הוא למד שנים אחדות ב-"Arts Educational School" ואחר כך בבית הספר למשחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הקריירה של ביני החלה בהיותו ילד, כשהיה בן שש רק עם להקת המחול "בלט רמברט" .
התפקיד הראשון של ביני על המסך היה ב-1953 בסרט "The Long Memory" בכיכובו של ג'ון מילס.
בסרט השתתפה ת'ורה הירד, שכיכבה לצדו של ביני בסדרה "In Loving Memory" ובסדרה "בערוב ימי היין".
ביני שיחק בדמות לני גרוב באופרת הסבון הבריטית הראשונה "משפחת גרוב" של ה-BBC.
הסדרה שודרה בימי שישי באמצע שנות החמישים של המאה העשרים.
הפריצה הגדולה שלו הייתה כשהופיע בתפקיד אדוארד ברנס בסדרת הדרמה זוכת הפרסים "על אדונים ומשרתים" ששודרה במשך חמש עונות, ביותר מתשעים מדינות ברחבי העולם.
אחרי כך שיחק ביני בתפקיד ג'פרי בסדרה הקומית "Miss Jones and Son", בתפקיד טוני בגרסה המחודשת של הסיטקום "The Rag Trade" ובתפקיד בילי הנשו לצדה של ת'ורה הירד בסדרה "In Loving Memory".
ב-2001 שיחק ביני בתפקיד אורח בסדרה הקומית "בערוב ימי היין", וחזר להופיע בסדרה פעמים רבות עד 2009, אז הצטרף לצוות השחקנים הקבועים של הסדרה.
בתחילה שיחק בדמות הרמן טיסדייל, ואחר כך בדמות מורטון בימיש.
ב-2006 הופיע ביני בתפקיד קמע באופרת הסבון "אמרדייל".
במקרה הוא שיחק בתפקיד בן דוד של נורין בל בגילומה של ג'ני תומאסין, מי ששיחקה לצדו בסדרה "על אדונים ומשרתים".
ביני השתתף במיני-סדרה "תבונה ורגישות" של ה-BBC, ובסדרה "Honest" של רשת ITV.
בתיאטרון הופיע ביני בין השאר במחזות "עצרו את העולם אני רוצה לרדת", "The Long and the Short and the Tall", "סקאפינו", "How the Other Half Loves" מאת אלן אייקבורן, "Night Must Fall", "אוליבר!", "Who Saw Him Die", המחזה "The Unexpected Guest" מאת אגאתה כריסטי, "בואינג בואינג", "Move Over, Mrs.
Markham" מאת ריי קוני, "Bedroom Farce" מאת אייקבורן, "Run for Your Wife" מאת ריי קוני, "חצייה קשה" מאת טום סטופארד, "Present Laughter" מאת נואל קאוורד, "היכרות חטופה", "Caught In The Net", המחזמר "Crazy for You", המחזה "Ten Times Table" והעיבוד לספר "מלארק רייז לקנדלפורד".
ביני יצא לסיבוב הופעות עם המחזה "There's No Place Like a Home" יחד עם השחקן גורדון קיי.
בנו של ביני, ג'יימס, הקים ב-2009 את הלהקה "Virgin Soldiers", והיה שותף לכתיבה של הפקה לציון 100 שנה למלחמת העולם הראשונה בשם "The Dreamers".
הופעת הבכורה הייתה באוקטובר 2014 בתיאטרון אסמבלי הול בטאנברידג' ולס.
בקיץ 2015 הועלתה ההצגה בתיאטראות וסט אנד.
ביני גילם בהצגה את דמות המספר.
כריסטופר בנג'מין היה שחקן בריטי.
כריסטופר בנג'מין נולד בטרוברידג' שבמחוז וילטשייר.
בנג'מין היה מוכר בזכות הופעותיו בסדרות קאלט בטלוויזיה הבריטית, בהן בדמות פוטר בשתי סדרות דרמה בכיכובו של פטריק מקגוהן, ב-"Danger Man" ובסדרה "האסיר", שגרמו לספקולציות שיש קשר ביניהן.
הוא שיחק בתפקיד איש זקן בקומדיה "It Takes a Worried Man" מאת פיטר טילברי משנת 1981. הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "הגומלים" ובסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו", בה הופיע בשלושה פרקים.
בנג'מין שיחק בדרמות תקופתיות אחדות בהן סדרת ההרפתקאות "דיק טרפין", בדמות צ'אנינג בסדרה "When The Boat Comes In" ובדמות פרוספר פרופונד בעיבוד זוכה השבחים משנת 1967 "ההגדה לבית פורסייט".
את הדמות של הנרי גורדון ג'אגו מהסדרה "דוקטור הו" גילם גם בסדרת תסכיתי אודיו בשם "Jago and Litefoot".
הוא שיחק לצדו של טרוור בקסטר שגילם את פרופ' ג'ורג' לייטפוט.
בקולנוע הופיע בנג'מין בסרטים "Ring of Bright Water" משנת 1969, "הכרות חטופה" מ-1974, "Hawk the Slayer" מ-1980 ו-"The Tichborne Claimant" מ-1980. הוא דיבב את הדמות רוף בסרט האנימציה "מנוסת הכלבים" ב-1982.
בהיותו בעיקר שחקן תיאטרון הרבה בנג'מין להופיע עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
מ-17 ביוני ועד ל-5 באוקטובר 2005 שיחק בדמות פלסטאף במחזה "נשות וינדזור העליזות" בתיאטרון שייקספיר גלוב.
כריסטופר בנג'מין נפטר ב-10 בינואר 2025. התגורר בברנסטייפל שבצפון דבון.
כריסטופר "כריס" גריידי (נולד ב-28 בנובמבר 1962) הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית.
כיהן כסגן יושב ראש המטות המשולבים.
וכממלא מקום יושב ראש המטות המשולבים, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הדיח את יושב ראש המטות המשולבים לשעבר צ'ארלס בראון מתפקידו ב-21 בפברואר 2025.
גריידי סיים ב-1984 תואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם בה למד במסגרת תוכנית הכשרת קצונת המילואים של צי ארצות הברית.
התגייס לצי, שירת כקצין במשחתת "USS Moosbrugger" ובסיירת הטילים "USS Princeton".
פיקד על ספינת הלוחמה בצוללות "USS Chief" ועל ספינת הלוחמה בצוללות "USS Ardent" במשימתה בים הערבי.
בינואר 2003 מונה למפקד משחתת הטילים המונחים "USS Cole" ופיקד עליה עד יולי 2004, בתקופת פיקוד הפליגה המשחתת לים התיכון ונטלה חלק בכוח נאט"ו באזור.
פיקד על פלגת המשחתות 22 שנשלחה למפרץ הפרסי כחלק מקבוצת הקרב של נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט (CVN-71)"
תפקידי המטה שלו ביבשה כללו עוזר לראש המבצעים הימיים, עוזר לראש ענף אירופה ואירו-אסיה, עוזר לראש קצין הקשר לענייני חקיקה במשרד מזכיר הצי של ארצות הברית, ומשנה למזכיר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בדרגות האדמירל שירת כראש מרכז המבצעים הימיים בצי האוקיינוס השקט.
בינואר 2014 מונה למפקד קבוצת התקיפה 1 ונושאת המטוסים "קרל וינסון" שהשתתפה ב"מבצע נחישות טבועה" למלחמה במדינה האסלאמית.
לפני ההגעה למפרץ הפרסי איבדה נושאת המטוסים שלושה מטוסי F/A-18 הורנט בשתי תאונות נפרדות, בהן נהרג טייס אחד שגופתו לא נמצאה.
ביולי 2015 מונה למפקד כלי השיט (למעט צוללות) בפיקוד כוחות הצי (הפיקוד האטלנטי).
באוקטובר 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד הצי השישי של ארצות הברית, המשמש גם מפקד כוחות התקיפה והתמיכה הימיים של נאט"ו וסגן מפקד פיקוד כוחות הצי באירופה ובאפריקה, הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 2018 כאשר ליסה פרנקטי מונתה במקומו.
במאי 2018 קודם לדרגת אדמירל ומונה למפקד פיקוד כוחות הצי ומפקד כוחות הצי בפיקוד צפון.
בדצמבר 2021 מונה לסגן יושב ראש המטות המשולבים.
מפברואר 2025 ועד אפריל 2025 שימש כממלא מקום יושב ראש המטות המשולבים בעקבות פיטוריו של גנרל צ'ארלס בראון.
גריידי בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה הלאומית למלחמה.
מאפריל 2020 ועד פרישתו נשא גריידי בתואר "Old salt" כקצין הימי בעל הוותק הרב ביותר בצי.
כריסטופר "דופן" קרוגר הסטאד (בנורווגית: Kristofer "Doffen" Krüger Hæstad; נולד ב-9 בדצמבר 1983) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת הקשר.
הסטאד שיחק במחלקות הנוער של רנדסונד ושל ויגור.
בשנת 2001 חתם הסטאד בסטארט הנורווגית, ובשנת 2002 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הנורווגית, בעונה בה הסגל הצעיר של סטארט צבר 11 נקודות בלבד וירד לליגת המשנה.
לאחר שתי עונות בליגת המשנה, סטארט העפילה בחזרה לליגת העל בשנת 2004, בה היה הסטאד אחד משחקני המפתח של הקבוצה.
גם לאחר ההעפלה המשיך הסטאד בכושר המעולה שלו, ובחודש אפריל 2004 הוא נבחר לשחקן החודש של רשות השידור הנורווגית.
ב-25 באוגוסט 2006 נחשף כי מנצ'סטר יונייטד צפתה בכישרון הנורווגי במהלך משחק נגד דרוהדה יונייטד במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
היו שמועות נוספות שהסטאד מבוקש בבלקברן רוברס, בבולטון וונדררס, בווסטהאם יונייטד ובלידס יונייטד.
ב-29 בדצמבר 2006 הושאל הסטאד לוויגאן את'לטיק מהפרמייר ליג עד לתום עונת .
העיתון הנורווגי VG חשף מאוחר יותר כי בעסקת ההשאלה נכלל גם סעיף רכישה.
ב-13 בינואר 2007 ערך הסטאד את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק ליגה נגד צ'לסי, אך השאלתו הסתיימה בהסכמה הדדית בין הקבוצות בחודש אפריל, לאחר שערך שתי הופעות ליגה בלבד במדי ויגאן את'לטיק.
ב-2 בינואר 2008 חתם הסטאד על חוזה לארבע עונות בוולרנגה מליגת העל הנורווגית.
ב-29 במרץ הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק הפתיחה של הליגה נגד אלסונד.
ב-1 ביולי 2014, לאחר שבע עונות במועדון, בהן ערך הסטאד 147 הופעות ליגה והבקיע תשעה שערים, הוא הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-24 במאי 2005 ערך הסטאד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, במשחק ידידות נגד נבחרת קוסטה ריקה.
ב-2 ביוני 2007 הוא הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 4-0 על נבחרת מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2008. בסך הכל ערך הסטאד 27 הופעות בנבחרת נורווגיה.
כריסטופר בלצ'ר הוא אצן אמריקאי, המתחרה בריצת 60 מטר, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
בלצ'ר נולד בסייויל שבמדינת ניו יורק.
ב-2013 החל ללמוד במונרו קולג' בה היה חבר בנבחרת האתלטיקה.
ב-2016 עבר ללמוד ולהתחרות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית A&T.
באליפות המכללות באתלטיקה שנערכה ביוני 2017 קבע שיא אישי של 9.93 שניות בחצי גמר ריצת 100 מטר, בגמר סיים במקום השלישי.
באליפות ארצות הברית שנערכה לאחר כשבועיים סיים שלישי בריצת 100 מטר לאחר ג'סטין גטלין וכריסטיאן קולמן.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום ה-13 ולא העפיל לגמר.
כריסטופר ג'ון פילדס הוא במאי קולנוע, מורה ושחקן קולנוע אמריקאי.
בשנת 1997 הקים תיאטרון והוא מנהלו האמנותי עד היום.
הוא נולד בניו יורק בספטמבר 1956 לסידני ודורותי פילדס.
הוא שיחק במספר סרטים בקריירה שלו בין השאר בזודיאק, בדרמה מאת דייוויד פינצ'ר מועדון קרב, אפולו 13, המשחק גם הוא של דייוויד פינצ'ר, פארק היורה של סטיבן ספילברג בתור בילי, והנוסע השמיני 3 בתור ריינז.
כמו כן הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה כמו ER, NYPD Blue, בוסטון פאבליק, אלי מקביל ו"The Guardian".
הוא ביים 2 סרטים קצרים שזכו בפרסים: "Out the Window" ו-"Sunnyslope".
הוא גם משחק בתיאטרון במגוון הצגות בתיאטרון ברודוויי ובאוף ברודוויי, עליהם זכה בפרסים שונים.
כמו כן הוא במאי תיאטרון והיה מנהל אמנותי של התיאטרון "Ojai Playwrights Conference" מ-1995 עד 2000.
כריסטופר היירדאל הוא שחקן קנדי.
היירדאל נולד בקולומביה הבריטית שבקנדה.
אביו, בן דודו של הביולוג הימי תור היירדאל, היגר מנורווגיה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
Lovecraftהווארד פיליפס לאבקרפט2000נירנברגארנסט קלטנברונר2001Varian's Warמאריוס פרנקן2002Matthew Blackheart: Monster Smasherד"ר ג'ייקוב מורטאס2020בניחוש חוקר 2: לאסי שובי הביתהאווה
כריסטופר היברט היה סופר, היסטוריון וביוגרף אנגלי.
הוא כונה "פנינת הביוגרפים" ב"ניו סטייטסמן" ו"כנראה ההיסטוריון הפופולרי הנקרא ביותר בתקופתנו, וללא ספק אחד הפורה ביותר" ב"טיימס".
היברט היה עמית האגודה המלכותית לספרות ומחבר ספרים רבים, בהם ספר על ההיסטוריה של אנגליה, ביוגרפיות של בנג'מין דיזראלי, אדוארד השביעי, ג'ורג' הרביעי, משפחת בית מדיצ'י, וספר על מלחמת האזרחים האנגלית.
נולד בשנת 1924 בשם ארתור ריימונד היברט באנדרבי שבלסטרשייר, בנם של הכומר ה.
הוא למד באורייל קולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני.
הוא עזב את מכללת אורייל כדי להתגייס לצבא, שם קרא להיברט קצין "כריסטופר רובין" (מספרי "פו הדב") על פי מראהו הצעיר, ומאז הוא מכונה "כריסטופר".
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש היברט קצין חי"ר ברגימנט המתנדבים הרובאים האירים של לונדון , נלחם באיטליה והגיע לדרגת קפטן.
הוא נפצע פעמיים וקיבל את הצלב הצבאי בשנת 1945.
בשנים 1945–1959 היה שותף במשרד סוכני קרקעות וכרוזים במכירה פומבית.
הוא החל את קריירת הכתיבה שלו בשנת 1957. היברט זכה בפרס היינמן לספרות בשנת 1962 על ספרו "The Destruction of Lord Raglan", ובמדליית מקולווין של אגודת הספריות בשנת 1989. כריסטופר היברט היה עמית החברה המלכותית לספרות והחברה הגאוגרפית המלכותית, וזכה בתואר דוקטור לשם כבוד בספרות מטעם אוניברסיטת לסטר.
היברט התגורר הנלי על התמזה שבאוקספורדשייר, היה נשוי לסוזן פיגפורד ולזוג נולדו שלושה ילדים: מנהלת עזבונו הספרותי קייט היברט, התסריטאי ג'ימי היברט ועיתונאי המוזיקה טום היברט .
הוא נפטר ב-21 בדצמבר 2008 בהנלי מדלקת ריאות בגיל 84. הוא נשרף לאחר טקס "הומניסטי" באוקספורד ב-2 בינואר 2009.
כריסטופר ג'יימס בייקר הוא שחקן אוסטרלי, אשר ידוע בתפקידו בסדרת הטלוויזיה "סטארגירל" ובסדרה "אוזרק".
בייקר נולד וגדל באוסטרליה, למגי וג'ון בייקר.
בילדותו התגורר באנגליה מספר שנים לפני שחזר לאוסטרליה.
במהלך הקריירה הופיע בייקר בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים.
בייקר הופיע ב-2019 בעונה השישית של "סוכני SHIELD".
משנת 2020 הוא משחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "סטארגירל" בתפקיד ד"ר הנרי קינג.
שנה סרט תפקיד הערות1994Renaissance Manבעל מכבסה 2001 Serendipityחבר להקה #1 2003 קנגורו ג'קקרמבלNed Kellyקורנו2005The Great Raidמונטי2006Kokodaבלו 2007The Condemned אדי סי 2008 האי של ניםמשוגע1 and 0 nlyפרנק ג'יימס מורלי 2011סאנקטום ג'יי.די2014התנהגות הולמתטד2015Peter and Johnג'ייק ריברס 2016 הטיהור 3: שנת בחירות הרמון ג'יימסהדו-קרבמונטי 2017 פלישה ביתיתהיוצר2021Blood Brothersג'ייק2024Unit 234: The Lock Upדוק
כריסטופר וואל היה אמן ויטראז'ים בריטי שעבד משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא זכה להכרה נרחבת כמנהיג בתנועת האומנויות והמלאכה ודמות מפתח בהיסטוריה המודרנית של ויטראז'ים.
כריסטופר וואל נולד בת'ורנינג, נורת'אמפטונשייר, שם אביו ויליאם וואל היה הכומר.
הוא התחנך בבית עם אחיו עד גיל העשרה.
בשנת 1863 הוא נשלח לבית הספר רוסאל בלנקשייר.
אמן הציור שם היה ויליאם קולטר מהאקדמיה המלכותית.
הוא עזב את בית הספר רוסאל בשנת 1865, ובשנת 1867 נרשם לבתי הספר המלכותיים.
ב־8 בינואר 1868 הוא התקבל כתלמיד שם - בניגוד לרצון הוריו.
וואל עבר לאדמונטון כדי לחיות עם אמו לאחר מות אביו בשנת 1874. הוא קיווה למצוא עבודה כצייר פורטרטים, אך הוצעו לו מעט עבודות.
בשנים 1875 ו-1876 הציג באקדמיה המלכותית.
בתקופה זו הוא זכה לחסותה של הברונית פון בוסלאגר, שנתנה לו כספים לנסוע לאיטליה, שם הוא אמור היה לשהות כמעט שלוש שנים ללמוד אדריכלות וציור.
לפני שנסע לאיטליה הוא חיפש עבודה כצייר פורטרטים והיה עוזר בסטודיו לאמנים אחרים, אך לא זכה להצלחה רבה.
כשחזר ללונדון בשנת 1879, כמעט חסר פרוטה, הוא התחבר עם מסדר הצדקה בכנסיית סנט אתלרדה באלי פלייס, הולבורן והפך לחבר במסדר.
שם בכנסייה הוא תכנן את החלונות הצדדיים בקפלה העליונה.
בשנת 1882 הוא עזב את הקהילה הדתית באלי פלייס ולעבוד כמאייר עיתונים, רומנים וספרי ילדים, וכן לסייע לציירים אחרים ולהעביר שיעורי ציור.
הוא ביצע עיצובים בתקופה זו עבור כמה יצרני ויטראז' כולל ג'ון הרדמן סחר בע"מ וכן ג'יימס פאוואל ובניו.
הקריירה של וואל כמעצב עצמאי ומייצר ויטראז'ים החלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19. הדבר התרחש במקביל להופעתה של תנועת האמנויות והאומנויות באמצעות גופים כמו גילדת עובדי האמנות והחברה לתערוכות אומנות ומלאכה.
וואל היה מעורב באופן פעיל בשני הארגונים הללו במשך שלושים שנה והיה דובר בעל השפעה על המדיום של ויטראז'ים.
ואכן, באמצעות ג'יימס פאוואל ובניו הוא הציג בתערוכות של אותה אגודה בגלריה החדשה ב־1888 וב־1889. האדריכלים איתם הוא עתיד לעבוד בכנסיית השילוש הקדוש, ברחוב סלואן, ג'ון דנדו סדינג והנרי וילסון בלטו גם הם בתנועה.
ג'ון דנדו סדינג היה זה שנתן לוואל את העבודה העצמאית הראשונה שלו, עבור חלון של כנסיית סנט מרי בסטמפורד, לינקולנשייר, אותו השלים בשנת 1891.
זו הייתה מחאה ישירה נגד חלוקת העבודה, שרווחה אז כמעט באופן אוניברסלי בקרב יצרנים מסחריים, שוואל ואחרים ראו כבלתי מתאים לייצור ויטראז'ים כאמנות ולא סתם מסחרי.
במהלך שהותו בדורקינג, וואל הסתייע בלואי דייוויס ורג'ינלד הולוורד, שניהם היו אמני ויטראז'.
הסגנון האמנותי של וואל כלל שימוש בתמונות מהטבע, מגוון רחב של צבעי זכוכית ומרקמים וחומרי זכוכית חדשים.
היישום של וואל על זכוכית לבנה על חלונותיו היה ייחודי לתקופת הזמן.
הוא היה אחד מאמני הזכוכית המוקדמת ביותר של תנועת האמנות והמלאכה שכלל זכוכית לוחות בעבודתו.
עבודתו של וואל נחשבת לפורצת דרך בשימושו בזכוכית.
החלון המזרחי שיצר לסנט מרי סטמפורד היה חלון הויטראז'ים הגדול הראשון שהכיל את החומר החדש.
בעשור לאחר עזיבת דורקינג בשנת 1896 לא היה לו מקום להכין ויטראז'ים משלו, ובמהלך תקופה זו עבד בשיתוף פעולה הדוק עם חברת לובנדס ודרורי ובסדנאותיהם הכין את כל חלונותיו בשנים 1897–1906 (החברה הייתה בצ'לסי).
היה זה בית מלאכה שהוקם במטרה לבצע עבודות של מעצבי ויטראז'ים.
בית הספר המרכזי לאומנות הוקם על ידי מועצת מחוז לונדון בשנת 1896.וואל נשכר על ידי מנהלי בית הספר, להיות בין אחד עשר המורים בבית הספר.
הוא לימד את מלאכת הזכוכית הצבעונית.
תלמידים שלמדו בכיתה של וואל היו במגוון רחב של גילאים, רקע ורמת ניסיון.
במהלך שנת הלימודים הראשונה לימד וואל את שיעוריו לבדו, אך בשנת 1897 שכר את אלפרד דרורי, זגג מנוסה ללימוד מלאכת הזיגוג.
שיטת ההוראה של וואל, אותה כינה "שיטת ראסקין", לימדה את התלמידים לשלב תצפיות קרובות וביצוע מפורט לצד כישורים אמנותיים מסורתיים יותר.
הוא עודד את התלמידים בכך שהוא נתן להם משימות קטנות לבצע לפני שהם עוברים לעבודה גדולה ומורכבת יותר.
וואל היה איש נעים ומורה פופולרי.
וואל התפטר מתפקיד ההוראה שלו בשנת 1905, אך המשיך לעבוד עם שיעורי הוויטראז' בתפקיד פיקוח לא רשמי.
יורשו בבית הספר היה קרל פרסונס, סטודנט לשעבר ועוזר אולפן, וחסיד גדול של תורתו של וואל.
וואל לימד גם בקולג' המלכותי לאמנות, באופן לא פורמלי משנת 1897, בסיועו של אלפרד דרורי בתפקיד הוראה רשמי בבית הספר בשנת 1901. כיבשן לא היה זמין במהלך תקופת וואל בבית הספר, והם השתמשו בזה של בית המלאכה של דרורי ולונדס בצ'לסי.
בעודו מדריך בבית הספר המרכזי לאמנות ומלאכה, הוא עודד על ידי מנהל בית הספר, ויליאם לטבי, לכתוב ספר הדרכה על מלאכתו.
הספר "עבודות ויטראז '" פורסם בלונדון על ידי ג'ון הוג בשנת 1905. המדריך של וואל היה חלק מסדרת ספרים על מלאכות שונות.
אף על פי שאין שום תיעוד לכך שוואל ביצע עבודות באירלנד, למעט קתדרלת Loughrea, נראה כי ניתן לקשר אותו לתחיית ויטראז'ים בתחילת המאה ה-20 במדינה זו.
האמנית וילהלמינה גדס הושפעה בהחלט מוואל.
גדס הייתה האמנית שיצרה את היצירה "הצליבה" בכנסיית סנט לוק בוואלסנד.
קצת מאוחר יותר, היה זה ראלף אדמס קראם, האדריכל, שהציג את עבודתו של וואל בארצות הברית בתקופה 1906–1910, זאת באול סיינטס אשמונט, בוסטון ובכנסיית הרפתקה של בוסטון.
עבור כנסיית ההקדמה, השלים וואל חמישה חלונות המתארים את חמשת האזורים של הכנסייה המוקדמת, החל מהחלון הראשון בקצה המזרחי של החזית הדרומית עם סנט איגנטיוס מאנטיוכיה המייצג את הכנסייה הסורית וממערב של אותו הקדוש.
אתנאסיוס המייצג את הכנסייה האפריקאית.
בצד הצפוני מתחיל בקצה המערבי סנט אמברוז של מילאנו עבור הכנסייה הלטינית, ולאחר מכן סנט קריסוסטום עבור הכנסייה היוונית ולבסוף סנט קולומבה, המסמל את הכנסייה הקלטית.
בשנת 1907 החליט וואל להקים סטודיו משלו והתמקם בבניין בפארק רוונסקורט 1, בהמרסמית'.
האתר, שימש בעבר את ידידו צ'ארלס ספונר, האדריכל, כבית מלאכה לייצור רהיטים.
וואל שכר את הקומה העליונה ואת עליית הגג לסטודיו גדול עם כמה חלונות גדולים לציור וציור זכוכית, ואת קומת הקרקע לסדנת זיגוג וחדר כבשן.
הבניין שימש את וואל וחניכיו בשנים 1907–1908, אך ההסבה לא הושלמה במלואה עד 1909. הסטודיו של וואל כלל מכשירים חדשניים לחיסכון בעבודה.
בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, וואל סבל משלבים מוקדמים של לוקמיה.
הוא העביר את ניהול הסטודיו שלו למעצב הויטראז'ים ולתלמיד לשעבר אדוארד וור.
למרות מחלתו, וואל המשיך לעצב ולעשות קצת צביעת זכוכית באמצעות כיסא מתכוונן שנבנה במיוחד.
בשנת 1922, בגיל 73, וואל יצר את חברת Whall & Whall LImited, ומינה את עצמו ואת בתו ורוניקה כמנהלים שותפים.
ורוניקה וואל הייתה אמנית ויטראז'ים מיומנת ויצרנית ויצרה מספר עבודות ויטראז' תחת שם המשרד.
וואל התחתן עם פלורנס צ'פלין ב-10 בנובמבר 1884. בשנת 1884 עברה המשפחה מלונדון לסטונברידג', ליד דורקינג, שם החזיקה אחוזה קטנה עם פרה, חזיר וכמה תרנגולות.
חמשת ילדיהם נולדו בין השנים 1885–1894. כריסטופר ג'ון נולד בשנת 1885 ובתם ורוניקה בשנת 1887. הילדים האחרים היו יו ברנרד, אודרי (שמת בינקות) ולואי.
בשנת 1896, עם הביקוש הגובר לעבודה והצורך לבלות יותר זמן בלונדון, וואל ומשפחתו עברו ללונדון, שם התגוררו בביתו של האדריכל צ'ארלס ספונר.
וואל וספונר היו מקורבים מקצועית וחברים טובים.