tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 באוגוסט 2021 חתם וייטהד בבשיקטש מליגת העל הטורקית בכדורסל, במדיה העמיד ממוצעים של 11.0 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
ב-23 בספטמבר 2022 חתם בריזן לודוויגסבורג מהבונדסליגה הגרמנית, אך שוחרר ממנה ב-16 בינואר 2023.
ב-17 בינואר 2023 חתם וייטהד בשנית בבשיקטש מהליגה הטורקית והיורוקאפ.
ב-22 באוגוסט 2023 חתם וייטהד בעירוני נס ציונה מליגת העל בכדורסל.
ב-20 במאי 2024 רשם טריפל דאבל של 14 נקודות, 19 ריבאונדים ו-13 אסיסטים בניצחון 84–68 על הפועל חיפה.
אייזק לב הופמן, אדלר פון הופמנסטאל היה בן למשפחה יהודית וסוחר אוסטרי.
ב-1835 מונה לחבר האצולה התורשתי על ידי פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה בשם אדלר פון הופמנסטאל.
משפחת פון הופמנסטאל היא משפחת אצולה אוסטרית שמקורה יהודי.
בשנת 1835 הועלתה המשפחה למעמד אצולה תורשתית, באוסטריה על ידי פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, ומאז נודעה בשם אדלר פון הופמנסטאל.
חברי משפחת הופמנסטאל הצטיינו בתחומים שונים, בהם מסחר, תעשייה, ספרות וכתיבת ליבריות לאופרות.
אייזק הופמן נולד ב-10 ביוני 1759 בעיירה פרצנדורף (Pretzendorf) שבפרוסטיבוז' (בהמשך נקראה הָרֶפּוּבְּלִיקָה הַצֵּ'כִית).
במהלך הרעב באנסבך באמצע המאה ה-18 היגרו הוריו של הופמן מפרצנדורף (שמה הנוכחי של העיירה, הימלקרון), ליד ביירוית, לבוהמיה, שם חיו בתנאים קשים.
את חינוכו הראשוני קיבל בביתו, ומגיל שלוש עשרה למד בפראג כ"בחור" (כתלמיד ישיבה) אצל הרב אברהם פלוהן.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה עבד כמורה בביתו של יואל ברוך, חקלאי שגידל טבק וסיפק את סחורתו לממשלת אוסטריה.
בנוסף להוראת ילדיו של ברוך, הופמן היה אחראי גם על ניהול ספרי החשבונות של מעסיקו.
בשנת 1788 עבר ברוך לוינה ופתח שם בית מסחר סיטונאי, והופמן מונה למנהל העסק כולו.
באותה שנה קיבל אישור מהממשלה האוסטרית לעסוק במסחר בווינה, הוא בחר בשם "אייזק לב הופמן Izak Löw Hofmann".
עם פטירתו של ברוך הפך הופמן לשותף בעסק, ובשנת 1794 היה לבעלים היחיד של החברה, שנקראה "הופמן ולווינגר Hofmann und Löwinger".
בשנת 1796 החל להתעניין בייצור משי, ובשנת 1802 היה בין הראשונים שזכו בזיכיון לגידול משי מהממשלה ההונגרית, זכות שהחברה שבבעלותו החזיקה במשך כמעט חמישים שנה.
בהשראתו כתב בנו עמנואל חוברת בשם "Einleitung zur Seidenzucht" (מבוא לגידול משי), שממנה הודפסו למעלה מ-16,000 עותקים.
הופמן היה פעיל מאוד במסחר, והצליח להפוך את החברה שלו לאחד מבתי העסק המובילים באימפריה אוסטריה-הונגריה.
הופמן גילה עניין רב בקהילה היהודית בווינה.
בשנת 1806 כיהן כנשיא הקהילה, ובשנת 1812 מונה לנציגהּ, תפקיד בו החזיק עד מותו.
בשנת 1822 ייסד את המוסד לעניים ("ארמנמוסד Armenanstalt"), שהממשיך לפעול לאורך שנים רבות.
הופמן נישא לטרזה שפטלס (1773–1850), בתו של וולף בר שפטלס.
לזוג נולדו שישה בנים וחמש בנות.
הופמן פון הופמנסטאל נפטר ב-12 בדצמבר 1849 בווינה ונקבר בבית הקברות היהודי בווארינג.
במהלך שלטון הנאצים באוסטריה, הוצאו שרידיו מקברם וב-5 בינואר 1942 נקברו מחדש בחלקה היהודית החדשה בבית העלמין המרכזי של וינה (שער IV).
הוא היה סבא רבא של מחבר הרומנים, הלברית והמחזאי האוסטרי הידוע הוגו פון הופמנסטאל (1874–1929).
אייזיק רֶמְבָּה (בכתיב יידי: רעמבאַ; 23 בדצמבר 1907, י"ח בטבת תרס"ח – 1 באוגוסט 1969, י"ח באב תשכ"ט) היה עיתונאי ופובליציסט בתקופות היישוב והמדינה, עורך העיתונים "המשקיף" ו"חרות".
כיהן כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי.
אייזיק (יצחק) רמבה נולד בעיר קולנה שבפלך לומז'ה שבפולין הקונגרסאית לאמו פסיה לבית פקרביץ ולאביו זאב רמבה.
מקור השם רמבה לא ברור, ייתכן שהוא ראשי תיבות: רבי מאיר בעל הנס.
בקולנה התקיימה קהילה בת 2,500 נפש, ואחד מבניה היה ההיסטוריון, איש תנועת המזרחי, זאב יעבץ.
אמו החזיקה חנות לדברי סדקית, כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
אביו היה תלמיד חכם, מתנגד ושוחר השכלה.
הוא נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בעיר, כיהן גם כשופט בבית הדין הכללי, ובשנת 1927 נבחר למועצת העיר ואף כיהן כראש העיר שנים אחדות.
אייזיק רמבה למד בבית ספר במתכונת "חדר מתוקן" בהנהלת ר' גדליה אלליֶע.
בבית הספר לימדו יהדות ומצוות הדת, תנ"ך ועברית לצד חשבון ושפת המדינה הפולנית ותרבותה, והוקנתה בו אהבת ארץ ישראל.
אחר כך למד בגימנסיה פולנית נוצרית, היחידה בקולנה.
ורשה ולונדון: ב"תרבות" ובתנועה הרוויזיוניסטית
בגיל 17 יצא לעיר הבירה ורשה בעקבות אחיו הבכור משה יוסף (שעבד כפעיל ציוני בעיר).
הוא למד מדע המדינה באוניברסיטת ורשה.
ומשנת 1925 עבד במשרד המרכזי של רשת החינוך "תרבות".
המשרד שכן בבית מידות ברחוב נאלבקי 2א', ובו שכנו בהדרגה גם משרדי "הוועד המרכזי הציוני", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, ומזכירות ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר).
רמבה התוודע בוורשה אל ההמונים היהודים ותרבותם המגוונת, התוודע אל אישים שהוזמנו להופיע באירועי "תרבות" והתנועה הציונית, אל המשורר יעקב כהן, ואל המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, כאשר הגיע למסע הרצאות בפולין בשנת 1927. ובעקבות המפגש, רמבה הצטרף אל תנועת ז'בוטינסקי ואל תנועת הנוער בית"ר שז'בוטינסקי עמד בראשה.
בשנת 1932 התמנה למנהל הפעילות של התנועה הרוויזיוניסטית בכל פולין, תוארו הרשמי בתנועה היה "משנה לנציב".
בניהולו ובעריכתו של רמבה ראו אור מספר ביטאוני התנועה: "מדריך בית"ר", "מצודה", "תל חי", "הנשר", "המדינה" (בעברית וביידיש).
הצלחתו בתפקידיו, הביאה למינויו לתפקיד קצין שלטון (הנהלת) "בית"ר העולמית" ולראש המחלקה לתרבות וחינוך שבהנהלתה העולמית בשנת 1935, ולאחר כשנה עקר יחד עם השלטון ללונדון.
ובמקביל לנסיעותיו הרבות בין קיני בית"ר והקהילות היהודיות ברחבי אירופה, למד משפטים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
בשנים 1935–1939 כיהן כמזכירו האישי של זאב ז'בוטינסקי.
רמבה העריץ ואהב את ז'בוטינסקי, ורגשותיו אלו בוטאו למשל בחיבורו: במחיצתו של ז'בוטינסקי, שראה אור בשנת 1944, ובחיבורים נוספים.
הוא ראה מקרוב את מאמציו הרבים של המנהיג ופועלו בזירה המדינית, את ניסיונותיו לשכנע בחשיבות תוכנית האווקואציה, ונלווה למסעותיו בקהילות יהודיות.
על כן, ניסה להקל מעליו את עומס העבודה ולסנן ידיעות קשות; אבל כאשר ז'בוטינסקי גילה זאת, הוא גער ברמבה במילים: "אינני רוצה, שתחסכו ממני סבל, כשם שאיני חולם כלל לחסוך מכם סבל.
לו הייתי נכסף לשקט ולמנוחה, הייתה דרכי אחרת ...
צריך להעפיל הרה ולא כולם יעצרו כוח לכך.
כאשר נפטר ז'בוטינסקי בארצות הברית חש רמבה כאב רב, הידיעה הייתה עבורו ועבור חבריו מכה קשה.
בארץ ישראל המנדטורית: עורך "המשקיף"
בסוף שנות השלושים עלה לארץ ישראל.
רמבה הכיר את הארץ מביקוריו האחדים בה בשנת 1932, ביריד המזרח ובהר הצופים, ובשנת 1936, כאשר בא לראות את הוריו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, שהה רמבה בבוקרשט בשליחות התנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1943 נשא את שושנה לבית ברגר, פעילה בתנועת ז'בוטינסקי, ונולדו להם בן ובת.
עם הגיעו לארץ ישראל, התמנה בהמלצת ז'בוטינסקי לתפקיד עורך עיתון "המשקיף", ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר, ובו כיהן בשנים 1940–1948. בתפקידו כעורך "המשקיף" היה, על פי ההיסטוריון יוסף נדבה, "עיתונאי לוחם", שאומר את דעתו ואינו ירא מנחת זרועם של השלטונות הבריטיים הקולוניאליים.
עוזריו במערכת העיתון היו שלום רוזנפלד, שמואל שניצר ומשה ז"ק.
מערכת "המשקיף" שכנה ברחוב צ'לנוב 2 בתל אביב, ובאותו בית שכן דפוס טברסקי, שבו הודפס העיתון.
אנשי אצ"ל בכירים באו לבית המערכת לעיתים מזומנות; בשעות הלילה נהג להגיע דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, ואחר כך נהג לסור מדי יום חבר מפקדת האצ"ל חיים לנדאו.
העיתון ומערכתו היו יעד מודיעיני קבוע של הבולשת הבריטית, ובמיוחד לאחר הכרזת "המרד" של האצ"ל בראשית 1944. רמבה עמד בקשר עם הבריטים, וענה לעיתים לבקשותיהם.
כך למשל פרסם בעיתון תמונות חברי לח"י, ואף הביע במאמריו התנגדות מה לפעולות האצ"ל, אבל קוראי העיתון ידעו כי הדברים הם בעיקר מן השפה ולחוץ, וכדי לרצות את לחצם ודרישותים של השלטונות הבריטיים.
רמבה היה מודע היטב להיותו ניצב בעמדה מורכבת ורגישה, תחת ביקורתם של השלטונות הבריטיים העוינים והמצנזרים, ומול תוכחתם של אנשי תנועת העבודה, שהתנגדה בחריפות לפעולות האצ"ל.
הוא היה חבר ב"ועדת התגובה של העיתונים העבריים" – גוף שהוקם להיאבק בצנזורה על מידע שהפעילו השלטונות הבריטיים.
כאשר הוציאה ועדת התגובה גילוי דעת פומבי של הוועדה כנגד פעולות האצ"ל, נמנע מלחתום עליו והוחלט להוציאו ממנה.
אולם לרוב רמבה היה מקובל ומוערך הן על השלטונות והן על בני פלוגתא ביישוב, ובהם עמיתיו העיתונאים, והוזמן להשתתף באירועים רשמיים רבים.
אחד מהם, בשלהי 1942, היה מסעה של קבוצת עיתונאים מארץ ישראל למצרים, כאורחת "מפקדת המזרח התיכון" של בעלות הברית, לאחר ניצחונות הצבא הבריטי על הצבא הגרמני הנאצי בצפון אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה ולקראת הקונגרס הציוני ה-22 בבזל דצמבר 1946, היה רמבה מהתומכים בחזרתה של תנועת ז'בוטינסקי והצה"ר אל ההסתדרות הציונית.
אולם הקונגרס אכזב מאוד אותו וחבריו.
באותה שנה, ערך מסע התרמה בקהילות יהדות דרום אפריקה.
כאשר פעולות המרד והמרי של מחתרות היישוב היהודי גברו, נעצר יחד עם כחמישים מראשי היישוב בשבת השחורה במחנה המעצר בלטרון.
המאמצים המדיניים להקמתה של מדינת ישראל התגברו, ורמבה כאחד ממנהיגיו המוכרים של הציבור הרוויזיוניסטי, הוזמן להיות שותף בהם.
במאי 1948 התמנה לחבר "הוועדה הפוליטית המייעצת ליד המשלחת הציונית", שפעלה בניו יורק ערב החלטת עצרת האו"ם 29 בנובמבר 1947. כאשר חזר לארץ ישראל ניצבה בפניו התמודדות מכאיבה, בדמותו של הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, וההכנות להקמת שתי מפלגות: "תנועת החרות" ו"הרשימה הרוויזיוניסטית" שבה היה מועמד במקום הרביעי.
הרשימה לא זכתה אף בח"כ אחד.
עיתון "המשקיף" נסגר; גיליונו האחרון יצא לאור ב-22 במאי 1949.
במדינת ישראל: הַבֹּקֶר, חֵרוּת, מעריב
רמבה עבר לעיתון "הַבֹּקֶר", עיתונה של מפלגת הציונים הכלליים (שעורכו היה יוסף הפטמן) והיה סופרו באירופה המערבית בשנים 1949–1951, ואחר כך בארצות הברית, עד 1955. במקביל, כתב גם ב"עיתון מיוחד" (בחתימת א.
במחצית שנות החמישים אוחה הפילוג בתנועת ז'בוטינסקי, כאשר הוקם "האיגוד העולמי של ברית חירות-הצה"ר".
רמבה חזר לישראל, והתמנה לעורך עיתון "חֵרוּת", של "תנועת חרות".
העיתון כלל מאמרי דעה מדיניים, ידיעות ומדורים מגוונים.
אך סבל מקשיים כלכליים שעמהם התמודד רמבה ככל יכולתו, עד לסגירתו בשנת 1965.
בשנות החמישים והשישים, כיהן רמבה בשלל תפקידים ציבוריים, כעיתונאי פורה וכאיש ציבור מייצג של תנועתו.
הוא יצא לנסיעות ארוכות ברחבי העולם, במערב אירופה ובדרום אמריקה, הן במסגרת עבודתו העיתונאית והן לשם התרמה למען "תנועת חרות".
הוא השקיע מאמצים רבים, יחד עם חבריו, להעלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לארץ ישראל.
הוא התנגד לכינון יחסים רגילים או יחסי תרבות הדוקים עם גרמניה, וכמו חבריו, לא האמין בהיתכנותה של "גרמניה אחרת".
הוא נבחר כחבר מרכז וההנהלה העולמית של "ברית חירות-הצה"ר"; התמנה לציר בקונגרסים ציוניים אחדים; והיה לחבר "הוועד הפועל הציוני", "הקונגרס העברי העולמי".
רמבה ערך מפגשים רבים עם עמיתים למקצוע בבית סוקולוב בתל אביב.
בשנת 1964 נבחר לתפקיד יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב.
הוא גם היה חבר הנהלת "האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים".
סגירת "חרות" העציבה אותו מאוד.
לאחריה הוא סבל מבריאות לקויה ומחלת לב.
באביב 1967, החל לעבוד בעיתון "מעריב"; ובו כתב, בין השאר, סדרות על אנשי רוח ומדענים יהודים; האחת, על אישים מתקופת ההשכלה בשם "בנים אכלו בוסר"; השנייה, על סופרים עבריים בשם "סופרים בד' אמותיהם"; והשלישית, על "מדענים צעירים בישראל".
רמבה ניחן בכוח כתיבה ענף ורב.
אלפי מאמריו התפרסמו בשלל כתבי עת ועיתונים, ברובם בשתי שפות: עברית ויידיש.
במרוצת השנים פרסם בעיתונים רבים, בהם ב"הירדן", "מצודה", "דער מאָמענט", "אונזער וועלט", "הדואר", "לעצטע נײַעס" ו"טאָג-מאָרגן-זשורנאל", ולצדם בעשרות עיתונים וביטאונים של התנועה הרוויזיוניסטית.
על חלק ניכר ממאמריו חתם בפסבדונים רבים (בהם: נחום המאיר, מ.
הוא כתב מונוגרפיות רבות על אישים שעמם נפגש בדרכי חייו; חלק מהן הובאו בספרו: כפי שהכרתים - על בני דורו של ז'בוטינסקי".
משנתו ודרכו הציבורית מקופלים בתכתובת הרבה שניהל עם אישים ציבור רבים.
כמו כן, רמבה ניהל בגלי צה"ל תוכנית בשם "שיחות עם...".
פועלו הספרותי והציבורי זכה להערכה רבה.
מסדר ז'בוטינסקי העניק לרמבה את פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו המגן והאסיר בשנת 1961. לשכות "בני-ברית" "תיאודור הרצל" ו"חרמון" העניקו לו את "פרס יעקב לנדאו" "על תרומתו הספרותית-פובליציסטית-עתונאית ברוח הציונות ההרצלאית".
בספטמבר 1969, זכה רמבה בפרס סוקולוב על מפעל חייו כעורך וכפובליציסט.
טקס הענקת הפרס התקיים לאחר פטירתו.
אייזיק רמבה נפטר ב-1969 בתל אביב מהתקף לב, בגיל 61. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחובות בירושלים, בתל אביב, ברמת גן ובנתניה, וספרייה לכתבי עת ועיתונים בבית אריאלה בתל אביב.
במחיצתו של ז'בוטינסקי, הוצאת דפוס הספר, תש"ג-תש"ד 1943
כפי שהכרתים, בני דורו של ז'בוטינסקי, רמת גן, הוצאת תנועת החרות, 1959
המגן והאסיר, הוצאת סטימצקי, תש"ך 1960
זאב ז'בוטינסקי העברי, ירושלים: הוצאת אומה וחברה, תשכ"ג 1963
קריניצי - דיוקנו של איש רב פעלים, רמת גן: הוצאת מסדה, 1968
ישראל רוקח - קברניטה של תל אביב, רמת גן, הוצאת מסדה, 1969
מדענים צעירים בישראל - חייהם, פעולותיהם ותפקידיהם, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1971
בנים אכלו בוסר, (עורך: יוסף נדבה), תל אביב: הַוַּעַד הַצִּבּוּרי להוצאת כתבי אייזיק רמבה, תשל"ג 1973
(עם נ' סברדלין), הקדמה, בתוך: יצחק קבלסקי, די געהיימע דרוקעריי פון יידישן אונטערגרונד: אין ליטע און ווייס-רוסלאנד, ניו יורק, דפוס גריניש (Grenich), תש"יד 1953
זשאבאָטינסקיס טעג און נעכט : ערינערונגען פון זיין פריוואט-סעקרעטאר, פריז 1951
(עם יוסף כרוסט), ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר, ורשה: המפקדה הראשית לבית"ר, תרצ"א 1931
מדריך בית"ר, במה לענייני האידאולוגיה והחנוך, ורשה: נציבות בית"ר בפולניה, תרצ"ב-תרצ"ה 1932–1935
אהבת מולדת, סִפּוּרִים על ילדים גִבּוֹרִים, תל אביב: הוצאת שלטון בית"ר, תרצ"ח 1938
(עם ירחמיאל וירניק וי' רובין), מנהיג הדור – קובץ מוקדש לזכרו של זאב ז'בוטינסקי, תל אביב: המחלקה לתרבות של שלטון בית"ר, תש"ו 1946
זאב ז'בוטינסקי – קובץ לזכרו, תל אביב: הוצאת שלטון בית"ר, תש"ט 1949
(עם יוסף קלוזנר ואריה טרטקובר), השגריר העברי הנודד: אלכסנדר רוזנפלד: פרשת חיים ומעש, תל אביב: הוצאת ש' זימזון, תשי"ז 1957
שמשון יוניצ'מן, תל אביב: תנועת החרות, תשכ"ב 1962
(עם מאיר אהרן גולדשמיט וצבי קוליץ), העלדישע פרויען, ריגה, תרצ"ח 1938
שמשון יוניטשמאן, תל אביב: תנועת החרות, תשכ"ב
יהושע השל ייבין, (אורי צבי גרינברג הקדמה), ירושלים ווארט, ירושלים-ורשה, הוצאת סדן, תרצ"ד 1934
מנחם בגין, דער אויפשטאנד: זכרונות פון קאמענדאנט פון ארגון צבאי לאומי אין ארץ ישראל, בואנוס איירס, תשי"ג 1953
אַייזיק רַאבּוֹי (נקרא גם יצחק, איסאק, אייזיק ראבאי; 1882 – 1944 בניו יורק) היה סופר יידיש.
סופר שהיה שייך לקבוצת די יונגע.
נולד ביער זאווליה ליד קמניץ-פודולסקי, וזמן קצר אחרי לידתו עברה המשפחה לרישקאן (Rîșcani) שבבסרביה.
עד גיל 14 למד אצל מלמדים.
השתלב בקבוצת משכילים והתחיל ללמוד רוסית בכוחות עצמו.
ראבוי וחבריו ניהלו בעיירה ספרייה ופתחו בית ספר יהודי.
ב-1904 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק, שם עסק בייצור כובעים.
הוא כתב הרבה אבל לא הצליח לפרסם, דבר שגרם לו דיכאון והוא תכנן להתאבד בשל כך.
חבריו יואל אנטין ודוד פינסקי עודדו אותו וב-1906 פרסם לראשונה בעיתון "ווארהייט" את סיפורו הראשון.
אחרי שפגש בדוד איגנטוב, מני לייב פרסם את סיפורו "די רויטע בלום" (הפרח האדום) במאסף "יוגענד", שהיה הביטאון הראשון של קבוצת המשוררים והסופרים די יונגע.
רבוי השתייך לקבוצה זו במשך כמה עשרות שנים.
ב- 1908 החליט להיות חוואי ולמד חקלאות בבית הספר לחקלאות של הברון הירש בוודביין.
אחרי תום לימודיו עבד בחוות סוסים בדקוטה הצפונית.
ב-1913 חזר לניו יורק ופתח חנות אך הוא נכשל בעסקיו וחזר לעבוד יצרן כובעים.
הוא נפטר בלוס אנג'לס ב-1944.
ראבוי כותב על הטבע הפראי שבערבות המערב.
הוא נחשב לסופר הרומנטי ביותר שבין סופרי יידיש, ג'ק לונדון ביידיש הוא פרסם שלושה רומנים המהווים, לדעתו של שמואל ניגר יצירה אחת העוסקת בסוסים, ערבות, יערות, שוורים, געגועים, צער ושמחה: הער גאלדענבארג, שפורסם ב-1916, א פאס פון ים (1918), דער יידישער קאובאי (1942).
ב-1918 פרסם עוד רומן העוסק בחיים במערב: אין דער ווייטער וועסט.
הוא כתב גם אוטוביוגרפיה מיין לעבן (1945-1947) שיצאה גם בתרגום עברי: פרקי חייו של סופר עברי
בנוסף לרומנים פרסם גם כמה מחזות: אידישע מנהגים (1926), שטעכיק דראט (חוט תיל דוקר) שהוא עיבוד מומחז לספרו הער גאלדענבארג.
ב-1933 כתב מחזה מיטן פנים צום שאפ (עם הפנים לסדנת היזע).
ניגר אומר שרבוי אינו מספר סיפורים גדול, הוא לא מפתח את דמויותיו מבחינה פסיכולוגית.
הוא לא כותב רומנים כי אם ליריקן מוסווה..
אולגין טוען בהקדמה שכתב לספר דער יידישער קאובאי שרבוי פרש מחבורת די יונגע משום שהיה קרוב יותר ברוחו לעם הפשוט, העמל בבתי החרושת ובסדנאות היזע.
הוא לא כותב, כמו אנשי די יונגע ליושבי בתי הקפה ולאינטליגנציה.
"דרכו, יותר מאשר בני קבוצת די יונגע עברה המסורת של ספרות חברתית לתקופה חדשה".
אייזנשטאדט היא עיר הבירה של מדינת בורגנלנד שבמזרח אוסטריה.
העיר שוכנת על מישור קרוב לגבול עם הונגריה.
העיר נחשבת לאחד ממחוזות בורגנלנד.
עד למלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לממלכת הונגריה.
אייזנשטאדט נמצאת על גבי מישור מעל לנהר וולקה, בקצה הדרומי של רכס הרי לייטה (Leithagebirge), במרחק כ-12 ק"מ מהגבול עם הונגריה.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על יישוב באזור כבר בתקופת תרבות הלשטט.
קלטים ורומים התיישבו במידה מועטת באזור זמן מה מאוחר יותר.
במשך נדידת העמים הגדולה התיישבו באזור שבטים גרמאניים והונים.
בסביבות שנת 800, בזמן שלטונו של קרל הגדול, החלה ההתיישבות הבווארית באזור.
העיר, שהייתה אז מצודה, נהרסה בידי חייליו של לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה, וב-1241 נהרסה שוב בידי המונגולים הפולשים.
ב-1373 עברה העיר לשלטון משפחת קניז'אי, שבנו מחדש את חומות העיר ואת המצודה.
ב-1388 העיר קיבלה זכויות להחזיק שוק על ידי הקיסר זיגמונד.
ב-1445 נכבשה העיר על ידי הארכידוכס אלברט השישי מאוסטריה.
ב-1451 הועברה העיר לידי פרידריך השלישי בידי מתיאס קורבינוס בתמורה לכתר ההונגרי.
מתיאס כבש מחדש את העיר ב-1482, אך ב-1490 היא נכבשה בידי מקסימיליאן הראשון מבית הבסבורג, ונשארה תחת שליטת השושלת עד 1622. ב-1529 ו-1532 העיר נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית, עם התקדמותה לכיוון העיר וינה.
העיר הפכה לעיר מלכותית מאז 1648. היא נהרסה בשרפות פעמיים, ב-1589 וב-1776.
ב-1648 עברה העיר לשליטת המשפחה ההונגרית אסטרהאזי.
נסיכי המשפחה שינו באופן מסיבי את מראה פני העיר בבניות נרחבות שערכו בעיר, שהבולטת מביניהן היא טירת אסטרהאזי.
בשנת 1809 נכבשה העיר בידי הצרפתים, במשך המלחמות הנפוליוניות, וב-1897 היא חוברה לקווי הרכבת.
מאז ה-30 באפריל 1925 העיר היא בירת בורגנלנד ומושב ממשלתה.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה העיר הייתה העיר המרכזית בחבל קישמארטון שבממלכת הונגריה.
בשנת 1921 בעקבות חוזה טריאנון וחוזה סן-ז'רמן צורפה העיר לאוסטריה יחד עם שאר בורגנלנד.
בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הופגזה קשות.
ב-1945 היא נכבשה בידי הצבא האדום, ונשארה תחת כיבוש סובייטי עד 1955.
הקהילה זכתה בתקופה מסוימת למעין אוטונומיה יהודית כאונטרברג-אייזנשטאדט והייתה אחת מאיחוד שבע קהילות, רבי מאיר אייזנשטט התמנה בשנת תע"ז לכהן כרב בקהילה ושל "שבע הקהילות", ועל שמה נקרא.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר מוזיאון יהדות אוסטריה.
אייזנשטאדט היא עיר תאומה של הערים:
אייזנשטדט או אייזנשטט (גרמנית: Eisenstat, Eisenstadt או Eisenstaedt, יידיש: אייַזנשטאָט; צורות נוספות לשם: איזנשטדט, איזנשטט, אייזנשטאט, איזנשטאט, איזנשטאדט, אייזנסטדט, אייזנשטד או אייזנשטת), הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי.
תרגומו לעברית (מגרמנית או מיידיש) הוא עיר הברזל.
רוב האנשים בעלי שם זה הם בעלי שורשים מן הקהילה היהודית של העיר אייזנשטט ומשם מקור השם.
לשם קיימת הווריאציה אייזנשטדטר (גרמנית: Eisenstadter או Eisenstaedter, יידיש: אייַזנשטאָטער; צורות נוספות: אייזנשטטר, איזנשטטר או איזנשטדטר).
אברהם צבי הירש אייזנשטט - היה מגדולי הרבנים והפוסקים ברוסיה.
אלכסנדר מיכאלוביץ' אייזנשטדט - מוזיקולוג סובייטי.
אלפרד אייזנשטאדט - (נולד: 1898 בפרוסיה המערבית, מת: 1995 במסצ'וסטס), היה צלם ופוטוג'ורנליסט יהודי-גרמני, אזרח ארצות הברית.
בן-ציון אייזנשטט - רב, דרשן וסופר ליטאי-אמריקאי
בנימין אייזנשטדט - מעצב את שקיקי הסוכר המודרניים, פיתח את תחליף הסוכר הפופולרי Sweet'N Low (סוויט'נ לוו; בעברית: מתוק ומופחת) ובעל חברה מצליחה לייצור סוכר, תחליפי סוכר וכו'.
בנימין מיכאלוביץ' אייזנשטדט (שם עט: ברוך; Блаженный=בלאז'ני) - משורר רוסי.
ג'יל אייזנשטדט - כותב רומנים, תסריטאי, מורה ופרילנסר יהודי-אמריקאי.
דברה אייזנשטדט - במאית, כותבת, מפיקה ושחקנית יהודיה-אמריקאית.
הארי אייזנשטט - שחקן במייג'ור ליג בייסבול יהודי אמריקאי.
ולדימיר אייזנשטט - דוקטור לגאולוגיה.
יצחק ניימוביץ' אייזנשטדט - היה פרופסור, כימאי ושחמטאי סובייטי.
מאיר איזנשטט - שימש כרב בשידלוביץ (שידלובצא), ורמיזא, פרוסניץ ואייזנשטט.
מאיר איזנשטטר (נודע בכינוי: מהר"ם אַ"ש) - היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
מאיר בנציונוביץ' אייזנשטדט - פסל סובייטי.
מיכאל אייזנשטדט - מומחה לתולדות האופרה ששימש כמתאם אמנותי באופרה הישראלית החדשה.
מימי אייזנשטדט - פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, נשיאת האוניברסיטה הפתוחה בשנים 2018-2023.
מנחם מנדל אייזנשטאדט - רבה של שצ'וצ'ין ומחבר "צמח מנחם"
מרדכי אייזנשטאט - "נביא" ומשיח שקר יהודי שבתאי.
משה אלעזר אייזנשטדט (רוסית: Моисей Гиршевич Айзенштадт; מויסיי הירשביץ' אייזנשטדט) - רב פעיל חברתי, היה רבה הרשמי של סנקט פטרבורג בשנים 1909–1918.
סטיוארט אייזנשטאט - פוליטיקאי יהודי-אמריקאי.
חבר במשרד עורכי דין "קובינגטון & בורלינג" (Covington & Burling) של וושינגטון די.
ואסטרטג בכיר ב-APCO Worldwide (חברת ייעוץ)
שמואל אייזנשטדט - משפטן והיסטוריון של המשפט, בלשן, מו"ל ואיש אשכולות ישראלי
שמואל נח אייזנשטדט - סוציולוג ישראלי.
בצעירותו החל להשתמש בשם "שמואל נח", במקום "שמואל" בלבד, כדי למנוע בלבול בינו לבין המשפטן שמואל אייזנשטדט.
יהושע ברזילי (אייזנשטט) - סופר ופעיל ציוני
אייזנשטט - עיר הבירה של מדינת בורגנלנד שבמזרח אוסטריה.
מחוז אייזנשטט-אומגיבונג - מחוז במדינת בורגנלנד שבאוסטריה.
הדיוקסיה של אייזנשטט - (לטינית: Dioecesis Sideropolitanus) דיוקסיה הממוקמת באייזנשטט במחוז הכנסייתי של הארכידיוקסיה הקתולית של וינה, אוסטריה.
אייזיק מאיר דִיק, אָמָ"ד היה משכיל וסופר יהודי-ליטאי, שכתב ביידיש ובעברית.
דיק נולד בווילנה, העביר בה את רוב ימיו ואף נפטר בה.
היה מעין פולקלוריסט משכילי או היסטוריון עממי, שתיאר בסיפוריו אירועים ופרשיות רבים מחיי היהודים בפולין ובעיקר בליטא.
סיפוריו מלאי הומור ומתארים את סביבת העיירה היהודית הטיפוסית.
"הבהלה אשר הייתה בעיר ההרס בשנת תקצ"ה" הוא סיפור סאטירי המתאר את נישואי הבהלה בעיירה נייסוויז' שבפלך וילנה, לאחר השמועה על אודות הצו אשר יצא בשנת תקצ"ה (1835), ואשר אסר נישואים מוקדמים בקרב יהודים (שמונה־עשרה לנער ושש־עשרה לנערה).
הסיפור התפרסם בשנת 1867 בכתב העת "המליץ".
עוד בין יצירותיו: עיבוד הספר "אוהל הדוד תום".
האורח : ספור ביקורו של משה מונטפיורי בווילנא בשנת תר"ה, תר"ה, 1845 (11 עמ')
לווילנא, קניגסבר, מו"ל לא ידוע, תר"ו, 1846
באורים למדרש רבה ותנחומא, נושא ישן : מדרש, אגדה, פרשנות (באורים על מדרשים), שנת פרסום : מאה י"ט (144 דף)
סדר הגדה של פסח : עם עברי טייטש אויך מיט ניין ציורים ...
אויך האבין מיר מוסיף גיווען ...
מלוקט פון ש"ס אונ מדרשים ..., פרושים ומשלים מהרב המגיד מדובנא ...
/ כל אלה חוברו ונלקטו ונעתקו על ידי הרב צמח יקיר קאדי [=איזק מאיר די ק], ווילנא, דפוס האלמנה והאחים ראם, תרמ"ח, 1887 (64 עמ')
משה חיים לוצאטו, מסילת ישרים : ענייני מוסר...
מוה' משה חיים לוצאטו : דיזען ספר, האבין מיר אוף עברי דייטש גטען איבר זעצן, תורגם על ידי א"מ דיק, מוציא לאור : וילנא, יוסף ראובן ראם, תרי"ג, 1853 (251 עמ')
רייזע בעשריבנוג / הענאך גרייע, ווילנא, ראם, 1856 (מתחבר או תורגם חופשי על ידי א.מ.
בורן, עווגעניע (חלק שני), מו"ל לא ידוע, מאה י"ט (108 דף)
נתן נטע הנובר ספורי גזרות ת"ח ת"ט / שכתב ר' נתן נטע הנובר תורגם ליידיש על ידי א"מ דיק, ווילנה?, דפוס ראם?, תרכ'-.
קלונימוס בן קלונימוס, אגרת בעלי חיים : דער וויכוח צוויסן דיא מענטשיין מיט אלע ברואים אונ חיות פון דער וועלט / וואס אים האט פערפאסט אין לשון הקודש החכם ר' קלונימוס הזקן..., ווילנא, יהודה ליב מ"ץ, תרל"ח, 1877 (40 עמ')
פרידריך שילר, דער פארמאסקירטער פראנט / בעארביינט נאך שיללער, מאת אמ"ד, ווילנא, האחים ראם, תרמ"ז, 1886 (104 עמ')
ספר הדרת זקנים או כבוד תורתנו : חבור אריסטיאה על אודות העתקת תורתנו בימי תלמי המלך, / מיר האבען עס איבערגיזעצט אוף ווארשה, י.
נחמן מייזל, אייזיק מאיר דיק : < צו זיין 50 סטן יארציט > , ניו יארק, לאה קעסמאן ליטעראטורי פאנד ביים איקוף, 1943
אייזנך היא עיר עצמאית במדינת תורינגיה שבגרמניה.
העיר שוכנת במרחק 50 ק"מ מערבה לבירת המדינה ארפורט, 70 ק"מ מדרום-מזרח לקאסל ו-150 ק"מ מצפון-מזרח לפרנקפורט ומהווה את המרכז האורבני הראשי של מערב תורינגיה ושל האזור הצפון-מזרחי של מדינת הסן השכנה.
אייזנך נמצאת בסמוך לגבול בין שתי הגרמניות לשעבר.
על העיר משקיפה טירת וארטבורג, שהוקמה בשנת 1067, והוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית בשנת 1999.
אייזנך הייתה הבירה הקדומה של תורינגיה במאות ה-12 וה-13. אליזבת מתורינגיה חיה בחצר בית המלכות בעיר בין השנים 1211–1228. כמו כן בעיר מרטין לותר תרגם את התנ"ך לגרמנית.
תעשיית הרכב היא הענף התעשייתי הראשי של אייזנך.
ב-1896 הוקם בעיר מפעל אוטמובילוורק אייזנך (Automobilwerk Eisenach).
רכב הווארטבורג (Wartburg) המזרח גרמני יוצר כאן.
אייזנך שוכנת על הנהר הרזל (Hörsel), שהוא יובל של נהר ורה (Werra), בין יער תורינגיה (Thüringer Wald) מדרום, רכס גבעות הייניך (Hainich) מצפון-מזרח ורמות מזרח הסן (Osthessisches Bergland) מצפון-מערב.
זמן הקמתה וראשית תולדותיה של אייזנך לא ידועים.
יישוב פרנקי מהמאה ה-8 ליד גבעת פטרסבורג נחשב לגרעין ההקמה של העיר.
יחד עם זאת, אין כל מקורות כתובים על תקופה זו.
על פי האגדה, לודביג "הקפצן" (Ludwig der Springer) החל ב-1067 להקים את טירת וארטבורג המשקיפה על העיר.
ב-1080 מוזכרת הטירה לראשונה בכרוניקות של סקסוניה.
אייזנך עצמה מוזכרת במסמך משנת 1150, בו היא קרויה Isinacha.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-12 נוסדה העיר כאשר נבנו שלוש עיירות שוק עצמאיות.
הודות למיקומה הנוח בצוואר הבקבוק שבין יער תורינגיה מדרום וגבעות הייניך מצפון, נהנתה אייזנך מתנועת סחר ערה בכיוון מזרח-מערב לאורך הוויה רגיה (Via Regia) שקישרה את פרנקפורט לארפורט וללייפציג וכתוצאה מכך הפכה אייזנך לעיר עשירה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-12 הוקמו חומות העיר (שחלק מהן שרדו עד היום) ונסללה רשת מסודרת של רחובות וסמטאות.
בסוף המאה הפכה הטירה למקום מגוריהם של שליטי תורינגיה לבית לודביג, ובכך הפכה העיר למקום מרכזי בשטח שמהווה היום את מערב תורינגיה וצפון הסן.
ב-1221 נישאה אליזבת מהונגריה ללודביג הרביעי מתורינגיה וחיה באייזנך או בטירת וארטבורג עד לשנת 1228. מאוחר יותר היא הפכה להיות הקדושה המגינה של תורינגיה ושל הסן.
ב-1247 מת האחרון לבית לודביג ופרצה מלחמת ירושה בין בית וטין לבין סופיה, דוכסית בראבנט כתוצאה מכך התפלגה הדוכסות והחלקים המזרחיים שלה עברו לידי בית וטין (והפכו בהמשך לתורינגיה) והחלקים המערביים של הדוכסות עברו לידי סופיה (והפכו בהמשך להסן).
אייזנך שמרה על מעמד מוביל בקרב הערים של תורינגיה שתחת שלטון בית וטין על ידי כך שהוגדרה כחצר המובילה (Oberhof) שלהן, כך שחוקי הערים היו צריכים להתבסס על חוקיה העירוניים של אייזנך והסכסוכים היו צריכים להיפתר בה.
אזרחיה של אייזנך נאבקו ללא הצלחה בין השנים 1306–1308 בבית וטין כדי להפוך את עירם לעיר עצמאית אימפריאלית.
במאה ה-14 חוותה העיר כמה משברים: ב-1342 כילתה שרפה גדולה את רבים מבנייני העיר וב-1349 ו-1393 הכה בה המוות השחור ורבים מתושביה מצאו את מותם.
מאז 1406 כבר לא הייתה אייזנך מקום מושבו של בית וטין, מה שהוביל לשקיעה בהתפתחות העירונית.
ב-1485, במסגרת הסכם לייפציג, עברה אייזנך לידי הענף הארנסטיני של בית וטין.
בין השנים 1498–1501 למד מרטין לותר הצעיר בבית הספר הלטיני של גאורג הקדוש באייזנך כהכנה להמשך לימודיו באוניברסיטת ארפורט.
ב-1521–1522 הוא הוסתר על ידי פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה בטירת וארטבורג כדי להגן עליו מפני חרם קיסרי.
באותה תקופה תרגם לותר את התנ"ך לגרמנית וזה היה צעד חשוב בדרך לכינונה של הרפורמציה הפרוטסטנטית ולהנהגתה של השפה הגרמנית הסטנדרטית.
לותר התייחס לאייזנך כאל מקום נחשל מבחינה דתית, שכן בתקופה זו חיו בעיר 3 נזירים ונזירות על כל 10 תושבים.
ב-1525 התנהלו קרבות קשים באזור במסגרת מרד האיכרים של אלזס.
ב-1528 הוגשמה סופית הרפורמציה הפרוטסטנטית באייזנך.
ב-1596 נעשתה אייזנך שוב למקום מגוריהם של הדוכסים לבית סאקסה-אייזנך.
יוהאן סבסטיאן באך נולד באייזנך ב-1685. אביו יוהאן אמברוסיוס באך עבד כאן כמוזיקאי באותה תקופה.
מוזיקאים מפורסמים נוספים שקשורים לאייזנך באותה תקופה היו יוהאן פכלבל, יוהאן כריסטוף באך וגאורג פיליפ טלמן.
עם מותו של דוכס אייזנך האחרון ב-1741 נעשתה העיר ויחד איתה המדינה לחלק מדוכסות סאקסה-ויימאר.
יחד עם זאת, לא נפגעו חיי התרבות של העיר.
חבורת המשוררים שהתקבצה סביב המשוררת יוליה פון בכטולסהיים (Julie von Bechtolsheim) נפגשה באייזנך עם דמויות מפורסמות כמו יוהאן וולפגנג פון גתה וכריסטוף מרטין וילנד.
ב-1807 התקיים באייזנך פסטיבל וארטבורג, שהיה מפגש של תנועות סטודנטים שדגלו במדינה ליברלית וחוקתית ובאיחוד גרמניה.
המהפכה התעשייתית החלה באייזנך יחסית מוקדם.
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 הוקמו בה בתי החרושת הראשונים.
ב-1847 חוברה העיר למסילת הברזל לארפורט, להאלה וללייפציג במזרח וב-1849 לקאסל ולפרנקפורט במערב.
ב-1858 נפתח קו הרכבת שהגיע עד לנירנברג.
באוגוסט 1869 ייסדו באייזנך המנהיגים הסוציאליסטים אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDAP), אחת משתי המפלגות שמהן הוקמה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SDP).
"תוכנית אייזנך" המשיכה להיות המצע המוביל של המפלגה בשנים הבאות.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 חוותה אייזנך את הגידול העירוני המהיר ביותר בתולדותיה.
מפעל אוטמובילוורק אייזנך (Automobilwerk Eisenach) הוקם באייזנך ב-1896 וב-1897 הוקמה רשת החשמליות.
אנדרטת האחווה (Burschenschaftsdenkmal) נחנכה ב-1902 וב-1907 נפתח מוזיאון באך.
תנועת תיירים, שנמשכו לנופים בסביבה ולאתרים בתוך העיר, החלה באותה תקופה.
בין השנים 1860–1938 התקיימה באייזנך אחת הקהילות היהודיות הגדולות בתורינגיה, עם כמעט 500 חברים בראשית המאה ה-20. יהודים רבים היגרו לאייזנך מהאזור שסביב לשטטלנגספלד לאחר שזכו לאמנציפציה בראשית המאה ה-19. בית הכנסת החדש נבנה ב-1885 ונהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח ב-1938. רוב היהודים עזבו את העיר באותה תקופה.
אחרים גורשו למחנות ריכוז ונרצחו שם.
לפני מלחמת העולם השנייה ייצרה חברת BMW באייזנך אופנועים.
במסגרת ההכנות למלחמה הוקמו בעיר מחנות צבא ותעשיית הרכב עברה לרשות המאמץ המלחמתי.
החל מ-1940, כ-4,000 עובדי כפייה, רובם מברית המועצות, אולצו לעבוד במפעלים של העיר, חלקם מתו עקב תנאי העבודה הקשים.
ההפצצות במהלך המלחמה גרמו להריסת כ-2,000 בתים ורבים ממפעלי הרכב, יחד עם כמה מהבניינים ההיסטוריים במרכז העיר, שנבנו מחדש לאחר המלחמה.
צבא ארצות הברית הגיע לעיר ב-6 באפריל 1945 וב-1 ביולי הועברה השליטה בעיר לידי ברית המועצות.
החל משנת 1949 הייתה אייזנך חלק מגרמניה המזרחית.
הגבול בין שתי הגרמניות עבר במרחק של 10 ק"מ ממערב לעיר והוא נסגר ב-1952 וניתק את העיר מחלק מהעורף הכלכלי המסורתי שלה.
מיקומה של העיר ליד הגבול עיכב את התפתחותה במשך 40 השנים הבאות ואוכלוסייתה של העיר קטנה במשך תקופה זו.
יחד עם זאת, נותרה אייזנך מרכז תעשייתי חשוב.
מפעל הרכב של BMW עבר תהליך של מעבר לכלכלה סוציאליסטית ותחת השם EMW ייצר את רכבי הווארטבורג, שכונו "המרצדס של המזרח".
מצבם הרעוע של בתים ישנים רבים הוביל למחסור ביחידות דיור בשנות השבעים.
הממשלה טיפלה בבעיה על ידי הריסתם של כמה מהרבעים ההיסטוריים של העיר ובנתה במקומם שכונות של רבי קומות מבטון (Plattenbau).
מבין השכונות הללו, הגדולה ביותר נבנתה בצפון העיר בין השנים 1978–1985 ובה 4,000 יחידות דיור.
ב-1975 הופסקה פעולתה של רשת החשמליות בעיר.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 השתנה המצב הכלכלי של העיר.
מפעל הרכב הועבר לידי חברת אופל ומפעלי רכב רבים אחרים נסגרו.
מאידך, מצאה עצמה אייזנך בשלב זה עוברת ממעמד של עיר גבול לעיר השוכנת במרכזה של המדינה המאוחדת החדשה.
תנועת התיירות התחדשה וטירת וארטבורג הוכרזה ב-1999 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
יחד עם זאת, המצב הכללי בעיר המשיך להיות קשה, שיעור האבטלה היה עדיין גבוה מהממוצע הארצי ותעשיית הרכב סבלה מהקשיים העסקיים של חברת אופל.
בית הכנסת אייזיק שוּל (או בית הכנסת איזאק.
בפולנית: Synagoga Izaaka, ביידיש שׁוּל: בית כנסת) הוא בית כנסת בקז'ימייז' שבקרקוב, פולין, שהוקם ב-1644 על ידי אייזיק יעקלס (נפטר 1653), מגבירי הקהילה.
בית הכנסת אייזיק שול הוא הגדול והמפואר ביותר מכל בתי הכנסיות שבקז'ימייז' העתיקה, מהיפים שבפולין בכלל, ואחד המבנים המפוארים בעיר כולה.
הוא אחד משני בית הכנסת בעיר (לצד בית כנסת הרמ"א).
בית הכנסת אייזיק שול משתרע על פני שטח הפונה אל שלושה רחובות איזאקה, יַאקוּבָּה וקוּפָּה.
בשנת 1638 נבנה הבניין כבית כנסת פרטי בידי הבנקאי היהודי העשיר אייזיק יעקלס, ותוכנן בסגנון בארוק קדום בידי האדריכל האיטלקי אוליביירי ששהה באותו זמן בעיר לשם שיפוץ כנסיות.
מי שהעלה את הרעיון לבניית בית כנסת זה הייתה בריינדל, אשתו של אייזיק.
אישורי הבנייה הושגו מידי ובחתימת המלך ולדיסלב הרביעי ב-30 במאי 1638 (י"ז בסיוון ה'שצ"ח) והחלה בניית הבית.
ממסד הכמורה, ובראשה הכומר מארצ'ין קלודזינסקי, שלא ראו בעין יפה את עיצובו של בית כנסת יהודי ברמה כל כך גבוהה, התנגדו ועיכבו את הבנייה בין השנים 1638–1640. מכתב נזיפה של הבישוף יקוב זאדשיק אל קלודזיסקי אִפשר את התקדמות הבנייה והיא הושלמה בשנת 1644 (ה'ת"ד).
בבית הכנסת קיימת עזרת נשים שהכניסה אליה היא ממדרגות חיצוניות הממוקמות בחזית המבנה.
מקובל לראות כי עזרת הנשים נבנתה עם בית הכנסת מראשיתו, וכך גם דעתו של ההיסטוריון מאיר בוסאק, אך קרול ה.
קרינסקי סבורה כי עזרת הנשים והכניסה אליה, הן תוספות מאוחרות יותר למבנה.
הרחבה שלפני בית הכנסת שימשה גם כשוק הדגים של הקהילה היהודית עד 1939.
לאורך השנים שממלחמת העולם הראשונה ועד ראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן יצחק בנימין דים כחזן בית הכנסת.
במקום הושמעו גם לחניהם של לואי לבנדובסקי, סלומון זולצר, אליעזר גולדברג (חזן) ויוסף פישר.
לאחר פלישת הנאצים לקרקוב, ב-5 בדצמבר 1939 הורה הגסטפו ליודנראט על שרפת ספרי התורה.
חבר היודנראט, מקסימיליאן רלדיך, שקיבל את הפקודה סירב ונורה למוות בפתח הבניין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נסגר בית הכנסת בפקודת הגרמנים, נבזז, חולל והפך למחסן עבור להקת תיאטרון.
בשלב מסוים, לאחר המלחמה, המקום פונה ונותר עזוב.
ב-25 ביולי - יום יעקב הקדוש - 1947, הופיעו מספר כמרים מהכנסייה הלאומית יחד עם מספר צליינים, והשתלטו על המקום בטענה שהמקום היה לפני המלחמה כנסיית יעקוב הקדוש.
הם תלו בארון הקודש את תמונתה של מריה, ותמונות קדושים נוספות לאורך כל הקירות.
מעל ארון הקודש נתלה צלב, וצלב נוסף נתלה בחזית הבניין, על גבי המעקה של מרפסת הכניסה לעזרת הנשים.
תפילות החלו להתקיים במקום, ובית הכנסת הפך לכנסייה.
בעקבות פולמוס שהתעורר סביב הבעלות על המקום, בו השתתפו ועד הקהילה והמרכז היהודי בוורשה, ננעל המבנה על ידי הממשלה.
חודשים נוספים חלפו והמקום פונה מתכולת הכנסייה הנוצרית, כשהקהילה היהודית מתבשרת על השבת הבעלות אליה.
בין שנות ה-50 לשנות ה-70 שימש את אגודת הסופרים והפסלים, ולאחר מכן ננטש והפך לחורבה.
שרפה שפרצה במקום ב-1981 הוסיפה גם היא להרס פנים בית הכנסת.
ב-1983, עם החלת המהלכים להשבת המבנה לידיים יהודיות, עבר המקום שימור ושיפוץ במימון המועצה הממונה על שיחזור מבנים היסטוריים של קרקוב, ובמהלכם נחשפו ושוחזרו כיתובי ועיטורי הטיח שבקירות בית הכנסת, שנעשו מסטוקו צבעוני וכללו בעיקר פסוקים, קטעי תפילות ומאמרי חז"ל, עם הנצחות לתורמים.
כתובות אלו מתוארכות בעיקר לתקופת המאה ה-17 וה-18. בפועל, המבנה הועבר לבעלות יהודית רק ב-1989, עם נפילת הקומוניזם.
תקרת בית הכנסת מעוטרת בתבליטים גאומטריים ודקורטיבים.
בית הכנסת משופע במגוון עשיר של תשמישי קדושה, וזאת אף על פי שחלק גדול מיצירות האומנות שבו נשדדו על ידי פולשים שוודיים באזור השנים 1655-1657. בית הכנסת היה עורק ראשי בחיי הקהילה היהודית עד שלהי המאה ה-19, עת התרחבו גבולות מגורי היהודים מחוץ לרובע קז'ימייז'.
ביולי 2019, פרץ סכסוך בין ראשי הקהילה היהודית בקרקוב ובין רב ופעילי חב"ד לגבי שימוש ב"אייזק שול".
ראש הקהילה שכר שומרים שאסרו כניסה של פעילי חב"ד למקום.
האגדה בקרב יהודי פולין רוקמת את שמו של הנדבן אייזיק יעקלס כגיבור המעשייה של האוצר מתחת לגשר.
לפי אגדה זו יהודי ושמו אייזיק יעקלס מהעיר קרקוב (המזוהה עם אייזיק זה) חולם כמה פעמים שאם ייסע לעיר הרחוקה פראג, ימצא שם אוצר מתחת לאחד הגשרים הראשיים.
אייזיק זה מחליט על הנסיעה לפראג הרחוקה, אך בבואו אל פראג הוא נוחל אכזבה, שכן הוא מגלה כי השמירה המלכותית האדוקה על המקום לא מאפשרת כל תנאי חפירה מתחת לגשר.
אגדה נוספת נקשרה אל בית הכנסת, לפיה עם סיום בניית בית הכנסת בשנת 1644 (ה'ת"ד), באו שרים ודוכסים רבים לראותו בתפארתו.
בעקבותיהם נאספו גם גויים מתושבי המקום שלטשו עיניים אחר הממון היהודי.
בשבת הראשונה לפתיחת המקום, נערכה בו חגיגת חנוכת הבית גדולה ברוב פאר והדר, בה השתתפו ראשי הקהל ואנשי כבוד.
במהלך החגיגה, נדחק נער נוצרי אחד בין המון העם, ניגש עד למקום בו ישב אייזיק, על יד ארון הקודש, ודיווח לו בלחישה על כך שגויי המקום רקמו תוכנית לערוך פוגרום ביהודי העיר ולשדוד את בתיהם.
הדברים הובאו אל הרב יום-טוב ליפמן הלר, שהתקבל שנה לפני כן לרב ואב בית דין של קרקוב, והוא תכנן את הגנת התושבים על ידי ביום הרתעה.
עם מוצאי אותה השבת ננעלו שערי הרובע קז'ימייז', וקבוצת יהודים עמדה היכון על המשמר.
לקראת חצות הלילה התקרבו הפורעים אל שערי הרובע בניסיון לפרוץ אליו.
בשלב זה הגיחו 26 יהודים גברתנים מעל חומת בית הקברות כשהם לבושים בתכריכים לבנים ובידיהם נרות דולקים ומקלות גדולים.
הדמויות היו נראות לפורעים כרוחות רפאים או כמתים שיצאו מקבריהם, והם פתחו במנוסה מהירה מהמקום.
היהודים יצאו ורדפו אחריהם עד לנהר הוויסלה, שם התפזרו הפורעים לכל עבר, וחלק מהם אף קפצו אל הנהר, כשכמה מתוכם טבעו אל מותם.
בבית הכנסת אייזיק שול מתקיימים תפילות ומניינים במהלך היום, והוא פתוח בשעות היום למבקרים בתשלום סמלי.
בשבתות ובחגים המקום סגור למבקרים.
המקום משמש כבית חב"ד בקרקוב, ובפתח המבוא שבבית הכנסת קיימים מזנון ופינת יודאיקה ומזכרות.
רב בית הכנסת נכון ל-2019 הוא הרב אליעזר גוראריה (בנו של הרב אליהו יוחנן גוראריה).
ב-1 ביולי 2019 גרשו את המתפללים מהמקום והמקום נסגר בתואנה "לצורך שיפוץ".
אייזיק קפלן היה פרופסור לכירורגיה וכירורגיה פלסטית, מייסד ומנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית וכוויות בבית החולים ביילינסון (1958-1989), מפתח מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגיית לייזר (1972), מהמובילים של כירורגית לייזר בישראל ובעולם, מחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
קפלן נולד בשנת 1919 בדרום אפריקה.
בעת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי בצפון אפריקה.
בשנת 1950 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ויטווטרסנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
קפלן עלה לישראל בשנת 1952. בשנת 1954 סיים התמחות בכירורגיה כללית בבית החולים האוניברסיטאי "הדסה" שבירושלים.
בשנת 1955 סיים קפלן תת-התמחות בכירורגיה פלסטית בחסות סר הרולד גיליס באנגליה.
בשנים 1955–1958 עבד קפלן כרופא בכיר וסגן מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בביה"ח "הדסה" תחת ניהולו של פרופסור צבי נוימן.
בשנים 1958–1989 הקים ועמד בראש המחלקה לכירורגיה פלסטית משחזרת ומקסילופציאלית בבית החולים ביילינסון שם ייסד גם את היחידה לחיך ושפה שסועים.
בשנת 1967 הקים את יחידת הכוויות הראשונה בישראל.
בשנים 1968–1969 עמד בראש צוות בינלאומי בחסות "ארגון רפואי בינ"ל לרווחת ילדים" וייסד את בית החולים לכירורגיה פלסטית ומקסילופציאלית לילדים בסייגון במהלך מלחמת וייטנאם.
קפלן נבחר בשנת 1969 ליושב ראש האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית, והחליף את הפרופ' נחום בן-חור.
בשנים אלה התמנה כפרופסור לכירורגיה ובעל קתדרה לכירורגיה פלסטית בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1975 ייסד את החברה הבינלאומית לכירורגית לייזר ורפואה וכיהן כנשיאה עד 1979.
קפלן ייסד את "החברה הישראלית לכירורגית לייזר ורפואה" וכיהן כנשיאה עד 1995.
קפלן נפטר בשנת 2012. השאיר אישה: מאשה (לבית ויינגרטן, בתו של מרדכי וינגרטן) ובת, כרמי הראל.
מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגיית לייזר
בשותפות עם המהנדס עוזי שרון פיתח בשנת 1972 את מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר.
מאז ואילך עסק קפלן במחקר רפואי בפיתוח מכשירי לייזר רפואיים למיניהם.
מכשיר הלייזר הראשון בעולם המחליף את אזמל הניתוח במקרים רבים.
קפלן אפיין את הצורך הרפואי במכשיר הלייזר ועזר רבות בהפצת המכשיר ברחבי העולם בענפי הכירורגיה השונים.
לורד דייוויד אואן (אז דר' דייוויד אואן, שר הבריאות האנגלי) התעניין בהכנסת כירורגית לייזר לאנגליה, ולאחר שצפה בו מנתח בלייזר רכש מכשירי לייזר לשימוש בענפי הכירורגיה השונים באנגליה.
בשנת 1975 הוענק לקפלן את פרס קריסטיאן ברגר בדנמרק
בשנת 1991 קיבל קפלן פרס ע"ש דיפנבאך עבור כירורגיה פלסטית
בשנת 1999 קיבל קפלן פרס לזכר ויליאם ב.
מרק (איגוד הלייזר בכירורגיה ורפואה בארצות הברית)
בשנת 1999 קיבל קפלן פרס מצוינות אקדמית מטעם הפדרציה הציונית הדרום אפריקאית.
בשנת 1979 הפך קפלן לנשיא כבוד לכל החיים של החברה הבינלאומית לכירורגיה וכירורגיית לייזר
ב-1989 הוענק לקפלן פרופ' אורח באוניברסיטה הלאומית של קורדובה בארגנטינה
ב-1995 פרופ' כבוד באוניברסיטה הלאומית של קורדובה בארגנטינה
בשנת 1993 – פרופ' אורח של אוניברסיטת אסקונסיון בפרגוואי
בשנת 1994 פרופסור כבוד בבית הספר לרפואה בבייג'ינג שבסין
בשנת 1999 קיבל קפלן תואר "חוקר בשיתוף פעולה" מטעם משרד המדע והטכנולוגיה של קובה
קפלן פרסם כ-200 מאמרים מקצועיים
קפלן כתב 2 ספרים בכירורגיה פלסטית כולל הספר הראשון בכירורגיה פלסטית בשפה העברית.
קפלן כתב 4 ספרים בכירורגית לייזר
קפלן כתב מספר פרקים בספרים העוסקים בלייזר ברפואה וכירורגיה.
קפלן הדריך יותר מ-600 רופאים בכל ענפי הכירורגיה על עבודה עם לייזר.
אייזק אדוארד אוסטין הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1991–2004. בעונת זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA כשחקן מיאמי היט.
ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו ב-NBA הם 7.6 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
אוסטין נולד בעיר גרידלי שבקליפורניה.
בין השנים למד במכללת רידלי אשר על יד פרזנו, ובשנת 1989 עבר לאוניברסיטת המדינה של אריזונה ("אריזונה סטייט").
בעונתו האחרונה בליגת המכללות, 1990/1991, רשם ממוצעים של 16.3 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Pac-12".
בדראפט ה-NBA 1991 נלקח אוסטין בבחירה ה-48, על ידי יוטה ג'אז.
בשתי עונותיו ביוטה מיעט לשחק, ונופה מהקבוצה בנובמבר 1993. את עונת 1993/1994 החל בקבוצת "אוקלהומה סיטי קאלברי" מליגת ה-CBA, ובהמשך חתם בפילדלפיה 76' עד לסיום העונה.
בין השנים 1994–1996 שיחק עבור "קרו ליון" הצרפתית ו"טובורג פילזנר" הטורקית.
לקראת עונת שב ל-NBA כשחתם על חוזה במיאמי היט.
לאורך אותה עונה שימש כמחליפו מהספסל של אלונזו מורנינג, וסייע למיאמי להעפיל לגמר האזור המזרחי עם ממוצעים של 9.7 נקודות ו-5.8 ריבאונדים למשחק.
בסיום העונה זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה, ובכך הפכה לזוכה היחיד בפרס אשר לא שיחק כלל ב-NBA בעונה הקודמת לזכייה.
בפברואר 1998 הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לברנט בארי, וב-26 משחקיו עם הקליפרס הציג יכולת טובה עם 15.2 נקודות, 8.7 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים בממוצע למשחק.
בינואר 1999 חתם באורלנדו מג'יק על חוזה ל-4 עונות בסך כ-21 מיליון דולר, אך בעונתו היחידה במדיה לא עמד בציפיות, ובאוגוסט 1999 נשלח בטרייד לוושינגטון ויזארדס עבור בן וולאס, ג'ף מקיניס ושני שחקנים נוספים.
לאחר עונה אחת בוושינגטון נשלח בטרייד נוסף לוונקובר גריזליס, עמה עבר בשנת 2001 לממפיס.
בין השנים 2002–2004 שיחק אוסטין עבור טרבזונספור הטורקית, שינג'יאנג פליינג טייגרס הסינית ו"ג'רזי סקוויירס" מליגת ה-ABA החדשה.
נהר אייזק הוא נהר הזורם במרכז קווינסלנד שבאוסטרליה.
נהר אייזק שוכן בבקעת פיצרוי (Fitzroy basin) שמרכז קווינסלנד, שאקלימו יבש-למחצה.
מקורו של הנהר נובע בסמוך למכרה הפחם מורנבה הממוקם ברכס החוצה הגדול (Great Dividing Range), זורם בכיוון דרומי-מזרחי וחוצה את הכביש המהיר פיק דונס (Peak Downs Highway) במורנבה.
במהלך זרימתו בכיוון מזרח מתפצל הנהר לסדרה של אפיקי משנה קטנים, פונה דרומה פעם נוספת, חולף דרך חלקו המזרחי של היער המדינתי ג'וני (Junee State Forest) ונשפך לבסוף אל תוך נהר מקנזי, לו הוא משמש יובל.
שטח אגן הניקוז של נהר אייזק הוא 22,364 קמ"ר, כאשר 474 קמ"ר מתוכם מורכב מאפיקי משנה היוצרים ביצות.
יטימארלה היא השפה אבוריג'ינית של מרכז קווינסלנד.
השטח המסורתי בו דיברו האבוריג'ינים בשפה זו היה במחוז הרמה המרכזית, בשטחי רכסי ההרים של בומר וברודסאונד, בנהר פיצרוי, תחנת קילרניי והנהרות מקנזי ואייזק.
הנהר נקרא על שמו של הפסטורליסט פרדריק נוויל אייזק על ידי החוקר הגרמני לודוויג לייכהרדט אשר הגיע לנהר במהלך מסע משלחתו ב-1845 לעבר פורט אסינגטון (באזור דרווין של ימינו).
אייזק היה בעליה של תחנת גויירי שבמחוז דארלינג דונס, והיה תומך נלהב של לייכהרדט.
אזור אגן ההיקוות של הנהר מיושב בדלילות, אך מתקיימת בו פעילות כלכלית מגוונת, כגון כרייה, רעייה, חקלאות ויערנות.
ב-2016 פורסם מחקר שעסק בהשפעות שינוי האקלים על יכולת אגירת המים של הנהר.
באמצעות שימוש במודלים לחיזוי, העריכו כותבי המחקר שמשטר זרימת המים של הנהר, המצוי באזור רגיש לשינויים אקלימיים, ייפגע, ויהיה נתון לתקופות של בצורת ושיטפונות בשנים הבאות, אשר יפגעו בפעילות הכלכלית באזור.
על פי המחקר, תגרום העלייה בכמות הסחף שיישא הנהר אל האוקיינוס עקב התגברות אירועי השיטפונות להחמיר את בהלבנת האלמוגים שבשונית המחסום הגדולה.
אייזפוטה (בלטבית: Aizpute) היא עיר במערב מחוז אייזפוטה שבלטביה.
ההתיישבות הראשונה באייזפוטה החלה במאה ה-9 לספירה, כשה, שבט בלטי, הגיעו לאזור.
במאה ה-13, בזמן מסעות הצלב, נכבש האזור בידי צלבנים גרמניים, ומנהיג המסדר הליבוני דיטריך פון גרינינגן, הורה בשנת 1247 על הקמת מבצר במקום, שנודע בשם הסנפוט.
המבצר נועד לשמור על הכניסה הדרומית לעיר, המחברת בין פרוסיה לליבוניה.
במהלך השנים נחרב המקום מספר פעמים באופן חלקי, בעיקר במהלך מלחמות פולין-שוודיה.
בשנת 1665 שופץ המבצר בידי הדוכס הבלטי-גרמני יעקב פון קטלר, שעבר להתגורר במקום.
לאחר מותו בשנת 1682, עבר המבצר שיפוץ נוסף ובשנת 1860 נבנתה במקום הכנסייה הלותרנית סנט ג'ון.
בתקופת רפובליקת לטביה, אייזפוטה הפכה למרכז מסחרי גדול, אך בזמן התקופה הסובייטית נחלשה וסופחה למחוז לייפאיה.
בשנת 2009 הפכה העיר למרכז המחוז אייזפוטה.
באייזפוטה קיים מוזיאון היסטורי, בו מוצגים העוסקים בהיסטוריה המקומית, במסילות הרכבת Liepāja-Aizpute ו-Aizpute-Saldus, בחינוך ובאמנות המקומית.
פארק האמנות Ģirts Brumsons הוא מוזיאון פתוח המציג פסלים ויצירות אמנות המשולבים בצמחייה.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הנטושה של אייזפוטה, שהוקמה במאה ה-18, מהווה מוקד עניין בשל מפל המים הגבוה, גשר אבן עתיק ומבשלת הבירה הסמוכים למקום.
הקהילה היהודית נוסדה במאה ה-16, אז החלו יהודים להגיע לאזור מליטא ומפרוסיה המזרחית.
בית התפילה הראשון נוסד במקום בשנת 1708. בשנת 1750 קיבלו היהודים זכות ישיבה חוקית באיזפוטה, ושנה לאחר מכן ניתנה להם רשות לבנות בית כנסת.
בשנת 1835 מנתה הקהילה 1,599 איש והיוותה את הרוב בעיר.
הקהילה הצטמצמה בעקבות הגירת מספר משפחות לרוסיה וכן בשל מחלת הכולרה שהתפרצה במקום.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-700 יהודים.
עם פרוץ המלחמה, נמלטו מספר משפחות מהעיר, אחרות גורשו לסיביר, רבים גויסו לצבא ונפלו בקרב, ואחרים נותרו במקום.
ב־24 ביולי 1941 נורו למוות ליד בית העלמין 36 יהודים שהוגדרו כשמאלנים או כבעלי רכוש.
386 יהודים נשלחו לגטו שהוקם בבניין גדול, ולאחר מכן נלקחו ליער ליד תחנת הרכבת של קאוויני ונרצחו שם.
לזכר קורבנות השואה נקבעה מצבה בבית העלמין המקומי, בה נכתב בעברית ובלטבית: "בקבר אחים זה נטמנו עצמותיהן של יהודי אייספוטה וקורבנות אחרים, של הקלגסים הנאצים הגרמנים, שנטבחו באכזריות ב-1941. יהי זכרם ברוך!"
אייזפוטה היא עיר תאומה של הערים הבאות:
רבי יצחק אייזיק שטיין (נפטר בא' בתשרי ה'רנ"ו, 1495, רגנשבורג) היה מפוסקי ההלכה באשכנז של המאה ה-15, בן דורם של מהר"י ברונא ומהרי"ק.
נודע בהגהות שחיבר על הסמ"ג.
רבי אייזיק שטיין למד אצל רבי דוד טעבלי שפרינץ ראש ישיבת נירנברג, ומביא דברים בשמו.
אולם, רבו המובהק ככל הנראה היה רבי ישראל איסרלין בעל תרומת הדשן, שכן הוא מביא הוראות רבות שקבל ממנו ומעשים שראה בביתו, ומכנה אותו "הגאון".
לימד תורה בישיבת נירנברג, שבה היו הוא ואחיו ר' אהרן פפאנהיים מראשי הקהילה.
לאחר מכן לימד בגוצנהויזן שבפרנקוניה, שם ייסד שיעור בסמ"ג לתלמידי חכמים מוסמכים ואיתם כתב את המהדורה האחרונה של הערותיו.
לאחר שבזקנותו גורשו היהודים מגונצנהאוזן עבר לרגנשבורג שם לימד תורה עד פטירתו.
היה בקשר תורני עם מהרי"ק.
חלק משמעותי משיעוריו היו מסביב לספר הסמ"ג.
בנו מוסר שבספר הסמ"ג של אביו היו מונחים פתקים של חידושיו, ומהם ערך לפני פטירתו את ביאורו לסמ"ג.
ההערות שנדפסו הן רק מקצת ממה שחיבר.
דבריו מובאים פעמים רבות בספרות התורנית ובכלל ובספרות ההלכתית בפרט.
בנו, רבי אבי עזרי, המשיך את דרך אביו ומסר גם הוא שיעורים על הסמ"ג שמהם השתמרו מספר הערות בכתב שצורפו להערות אביו.
זאת בניגוד לדעת המהרי"ל ורבי ישראל איסרלין, שסברו שהכלל תקף גם כשאין למנהג סיוע ממקור אחר.
מותר לומר לגוי בשבת 'אל תכבה' - הוא מעיר, שמה שנאמר ב שאין לומר לגוי "אל תכבה", הכוונה היא שאם גוי בא לכבות בשבת אין צריך למחות בו, אבל אם היהודי אינו חפץ שהגוי יכבה, מותר לו לומר לגוי "אל תכבה".
אייזנשטאדט-אומגבונג הוא מחוז בצפון מדינת בורגנלנד שבאוסטריה.
וימפסינג אן דר לייטה זיגנדורף
סנקט מרגרטן אים בורגנלנד פורבאך אם נויזידלר זה
סר אייזק ניוטון היה פיזיקאי ומתמטיקאי אנגלי הנחשב לאחד המדענים הגדולים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים.
ניוטון עסק בתחומים נוספים, ביניהם: אסטרונומיה, תאולוגיה ואלכימיה.
ניוטון היה דמות מפתח ב ובתקופת הנאורות שבאה לאחריה.
חיבורו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", שפורסם ב-1687, כלל תיאור של מחקריו הפיזיקליים, כגון: קינמטיקה, שלושת חוקי התנועה וחוק הכבידה האוניברסלי, והניח את הבסיס למכניקה הקלאסית, ששלטה במדע הפיזיקה במשך כשלוש מאות שנים, ויצרה את הבסיס להנדסה המודרנית.
ניוטון איחד לראשונה את תופעות התנועות השמיימיות והארציות תחת אותם עקרונות מדעיים.
כלומר, לפי ניוטון, תנועת עצמים על פני כדור הארץ ותנועת גופים שמימיים פועלות לפי חוקי טבע אחידים: חוקי התנועה של ניוטון וחוק הכבידה האוניברסלית.
המודל המתמטי שהציג לתנועת הגופים התבסס על חוקי קפלר ותצפיות נוספות.
ניוטון הקיש את חוקי קפלר מניסוחו לכוח הכבידה, ונעזר באותם עקרונות כדי להסביר איכותית וכמותית את מסלוליהם של שביטים, את מחזור הגאות והשפל, ותופעות אחרות.
בכך הסיר ניוטון את הספקות האחרונים בתקפותו של המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש, וקבלת תורתו מהווה נדבך אחרון במהפכה הקופרניקאית.
תחזיתו שצורת כדור הארץ היא כשל ספרואיד פחוס אומתה מאוחר יותר, ושכנעה את כל מדעני היבשת בעליונותה של השיטה המדעית של ניוטון על כל השיטות שקדמו לה.
קביעתו של ניוטון שהיקום כולו כפוף לעקרונות מתמטיים אחידים, מדויקים והרמוניים, הייתה בעלת השפעה מכרעת על הפילוסופיה של המדע, על ההגות בכלל ועל הבנת היקום.
באופטיקה המציא ובנה את הטלסקופ מחזיר האור הראשון, פיתח תאוריה חדשה של הצבע המבוססת על תצפית מנסרה המפצלת אור לבן לצבעי הספקטרום הנראה, והגה את התאוריה האטומיסטית של האור, לפיה הוא מורכב מזרם של חלקיקים.
הוא ניסח את החוק האמפירי של הקירור, חקר את התאוריה המתמטית הראשונה של הקול, והציג את המושג זורם ניוטוני.
במתמטיקה תרם ניוטון תרומה משמעותית לא פחות בפיתוח החשבון האינפיניטסימלי ובשימושיו המתמטיים, אף על פי שבספריו דבק בניסוח גאומטרי.
כמו כן תרם רבות בענפי מתמטיקה נוספים כמו חקר טורי חזקות, הכללת משפט הבינום לחזקות לא שלמות, פיתוח שיטה לקירוב שורשים של פונקציה, נוסחאות ניוטון-קוטס לאינטגרציה נומרית, מיון רוב העקומים ממעלה שלישית, הוכחות גאומטריות ועוד.
ניוטון היה בוגר טריניטי קולג' ובהמשך נבחר גם כפרופסור חבר באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה נוצרי אדוק אך לא קיבל את הדוגמות של הכנסייה האנגליקנית, ובאופן חריג בימים ההם, סירב לקבל הסמכה לכהונה בכנסייה, ככל הנראה מכיוון שדחה את הדוקטרינה של השילוש הקדוש וייתכן שהזדהה עם דעותיו של אריוס.
בעוד שהוא זכור עקב מחקרו במתמטיקה ובמדעי הטבע, השקיע יותר מזמנו באלכימיה ובחישוב מועד האפוקליפסה, שהיה אמור לחול לדעתו לא לפני 2060, אך מרבית עבודתו בתחומים אלו לא פורסמה בחייו אלא רק זמן רב אחרי מותו.
מאוחר בחייו התמנה לנשיא החברה המלכותית, בשנים 1703 – 1727. ניוטון גם שירת בשנים אלו את הממשלה הבריטית כשופט, כממונה על המטבעה המלכותית (Master of the Mint) וכחבר פרלמנט במסגרת בית הלורדים.
ילדות, נעורים ותחילת המחקר המדעי
ניוטון נולד ב-25 בדצמבר 1642 (4 בינואר 1643 לפי הלוח הגרגוריאני), באחוזת וולסת'ורפ שבכפר קטן באותו שם, במחוז לינקולנשייר שבמזרח אנגליה, כשלושה חודשים לאחר מות אביו, שהיה חקלאי אנאלפבית.
כאשר היה בן 3, נישאה אמו מחדש לכומר בארנבוס סמית' ועברה להתגורר עמו, בהשאירה את בנה אצל סבתו.
יחסיו עם אביו החורג, בצעירותו, לא היו טובים, וניוטון נטר טינה לאמו על נישואים אלו.
ניתן ללמוד על אופי מערכת יחסים זו מהערה שציין ניוטון ברשימת חטאים שכתב בגיל 19: "איום על אמי ואבי סמית' לשרוף אותם ואת הבית יחד איתם".
ילדותו לא הייתה קלה והוא התקשה ליצור קשרים חברתיים עם בני גילו.
הוא מצא נחמה במדע, ולימים אהב לספר כיצד ניצח בתחרות קפיצות לאחר שחישב את מהירות הרוח.
מגיל 12 עד 17 למד בבית הספר קינגס שבגרנתהם.
באוקטובר 1659 עזב את לימודיו בבית הספר וחזר לכפר הולדתו, על פי דרישתה של אמו, לאחר שהתאלמנה מאביו החורג - סמית', וייעדה אותו לתפקיד מנהל החווה.
לפי דיווחיהם של מכרים בני זמנו, ניוטון היה מאוכזב עמוקות מעבודה זו.
הנרי סטוקס, מנהל בית הספר קינגס, שכנע את אמו לשלוח אותו בחזרה לבית הספר כדי שיוכל להשלים את לימודיו.
ניוטון עשה כן בגיל 18, וסיים את הלימודים בהצטיינות.
הביוגרפים אריק טמפל בל וה.
איבס תיארו תקופה זו בחייו של ניוטון:
ביוני 1661 החל ללמוד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' בהנחייתו של בנג'מין פוליין, והתוודע לפילוסופיה של אריסטו ולרעיונותיהם של פילוסופים מודרניים ובעיקר לדקארט, לאסטרונומים קופרניקוס, גלילאו ותומאס סטריט, שבאמצעות למידת כתביו נחשף לעבודתו החלוצית של קפלר.
הוא כתב במחברתו רשימה של שאלות על פילוסופיה מכנית כפי שהבין אותה באותה עת.
ב-1665 גילה והכליל את משפט הבינום והחל לפתח את התורה המתמטית שלימים תיקרא חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי (חשבון אינפיניטסימלי).
באוגוסט אותה שנה, זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסגרה אוניברסיטת קיימברידג' בעקבות התפרצות המגפה הגדולה של לונדון בשנים 1665 – 1666. את השנתיים הבאות בילה ניוטון בביתו בוולסת'רופ.
מחקריו והגותו בשנתיים אלה גיבשו את הבסיס לתאוריות שלו בענפים השונים: הוא החל לנסח את החשבון האינפיניטסימלי, לערוך את הניסויים הראשונים שלו באופטיקה ולהסיק מהם מסקנות מהפכניות, והחל להרהר על חוקי התנועה וכוח הכבידה.
ב-1669 התמנה למשרת פרופסור למתמטיקה על שם לוקאס בקיימברידג'.
ניוטון ירש את מקומו של אייזיק בארו שביקש לעסוק בתאולוגיה.
שנות הביניים – מתמטיקה ופיזיקה
בעבודתו המתמטית של ניוטון הייתה תרומה משמעותית לכל ענפי המתמטיקה שנחקרו בזמנו.