tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם גם החזיקו בהשקפות פוליטיות דומות ושניהם סברו שהיכרות עם תרבותם של הערבים תביא את היהודים להתקרב אליהם.
מאיר היה ממייסדי "ברית שלום".
במשך יותר מ–25 שנים קיבל מאיר, שהיה לרקטור, תמיכות (גראנטים) מתומכת עלומה, ובמקביל קיבלה האוניברסיטה תרומות למלגות לסטודנטים על שמו.
היא לא רצתה שירגיש שלא בנוח, אך סברה שהתרומות תחזקנה את מעמדו באוניברסיטה.
סלומונס ומאיר נסעו נסיעות מרובות ודיסקרטיות לאירופה, בעיקר לאנגליה ולשווייץ.
רק ב–1956, לקראת טקס הנחת אבן הפינה למכון הארכאולוגי באוניברסיטה, שהיה אמור להיערך בנוכחות מלכת אנגליה, שלח מאיר לפרופסור בנימין מזר מברק, שבו הזכיר אותה בגלוי לראשונה: "מפאת מחלתה החמורה של הגברת ורה סלומונס לא אוכל להגיע לטקס" (המכתב נמצא בארכיון האוניברסיטה).
הייתה זאת תשובה למברק ששלח מזר לז'נבה ובו הודיע למאיר כי הנחת אבן הפינה של המכון לארכאולוגיה תתקיים בנוכחות המלכה אליזבת השנייה, והוא מבקש ממנו בכל לשון של בקשה להיות נוכח.
מאיר שלח תחילה מברק תשובה מז'נבה בו הודיע על התפטרותו ללא כוונת חזור, אך הבטיח שיגיע לטקס.
במברק נוסף ששלח אחר כך הוא הודיע כי מפאת מחלתה החמורה של ורה סלומונס הוא יישאר בשווייץ.
לאחר מותו של מאיר בשנת 1959, החלה סלומונס ב-1965 להקים אנדרטה לאיש שאהבה והעריצה.
האנדרטה היא המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים.
- יד ל' א' מאיר, שנפתח לציבור ב-1974. היא לא קראה למקום על שם אביה - שאחד הנכסים היקרים ביותר של המוזיאון הוא אוסף השעונים הצרפתיים המפואר שלו מהמאה ה-18 שתרמה למוזיאון - או על שם משפחתה, אף שנותרה אחרונה בשושלת.
המוזיאון, הנחשב לאחד הטובים בעולם מסוגו, שוכן בבניין מרשים ברחביה, בגבול השכונות טלביה וקטמון הישנה.
סלומונס קנתה בכספה את רוב האוסף במוזיאון, והיא שמינתה את , האיש שבנה את האוסף האסלאמי של מוזיאון "המטרופוליטן" בניו יורק, לבצע רכישות נוספות כדי להציגן עם אוספיו הארכאולוגיים של מאיר, ספריו ואוספיו האחרים, לרבות שריון וכלי מלחמה.
במקביל היא מינתה את הפרופסור להקמת ספריה שהיוותה את הבסיס למכון חקר אמנות האסלאם על שם הפרופסור מאיר.
אך תרומתה של סלומונס למוזיאון זה הייתה יותר מפיננסית בלבד: היא הייתה מעורבת בעיצובו של המוזיאון ושל חדר השעונים, שבו נתלו בין שני שעוני קיר מרשימים ומעל שידה צרפתית תצלומה ותצלומו של מאיר.
בעיצוב המוזיאון היא עבדה יחד עם הפרופסור מאיר, ולאחר מותו עם הפרופסור אטינגהאוזן.
פחות מוכר הוא אוסף פייזלי במוזיאון שהיא יצרה כנראה בעצמה.
קרן סלומונס וקרן לאורה ג'וליה, אמה של סלומונס, הקימו קתדרה לאמנות וארכאולוגיה אסלאמית על שמו של מאיר באוניברסיטה העברית.
ורה סלומונס מעולם לא עברה לגור בירושלים.
ביתה הקבוע היה עד שנות ה-60 בשווייץ.
היא נפטרה ב-12 בנובמבר 1969 בביקור באירלנד ונקברה בבית הקברות המקומי באדר .
ורה שוש (בהונגרית: Sós Vera; 1926 – 2 או 3 באוקטובר 1968, בודפשט) הייתה קומוניסטית קשוחה, קצינת המשטרה החשאית ההונגרית, יהודייה-הונגרייה, מכינת מסמכים לכמה משפטי ראווה מפוברקים תחת ארנה סיץ', כמזכירתו, ביחד עם בעלה, בלה קוש.
ורה שוש נולדה במשפחה יהודית.
החוקים היהודיים של 1938 ואילך (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ומלחמת העולם השנייה ביחד תרמו לכך שסיימה את לימודיה התיכוניים רק כמבוגרת.
בתחילת 1945, בגיל 19, החלה לעבוד במשרד הפנים עם השכלה יסודית בלבד.
מהסתיו של 1945 עבדה במשטרת העיתונות ומספטמבר 1946 במזכירות לשכת ארנה סיץ' עד מותו ב-1950 יחד עם בעלה, בלה קוש.
מקום עבודתם היה בבית המשטרה החשאית בשדרת אנדראשי (אז סטלין) 60 שמכונה היום בית הטרור.
המשימה שלהם הייתה לרשום את אויבי המערכת החיצוניים ולאחר מכן הפנימיים ולנהל כל מיני אדמיניסטרציות הקשורות לתיקים (דו"חות, כתבי אישום וכו') על פי הנחיותיו של סיץ'.
מלבד סיץ', רק לשניהם ולמוסקבה הייתה גישה למאגר הנתונים והמסמכים שנבנה בצורה זו.
בשנת 1950, בהוראתו של גאבור פטר, (במקור בנימין אייזנברגר, ראש המשטרה החשאית ההונגרית) החלה לכתוב הערות על הבוס שלה, שנעצר באותה שנה והוכה למוות זמן קצר לאחר מכן.
במידת הצורך, ה-ÁVH גם תפסו את הוריהם או אחיהם שלהם, כדי לענות או להכות אותם למוות.
האימפריה של גאבור פטר הייתה הגיהנום עצמו.
מישהו שעדיין היה חוקר יום אחד הוכה למחרת עד שהיה מחוסר הכרה או נהרג על ידי עמיתיו לשעבר.
האופי הפרנואידי של המערכת מעיד על כך שלא רק שני הממונים על שרות הביטחון, שרי הפנים לאסלו רייק ויאנוש קאדאר נתפסו על ידי המשטרה הפוליטית, אך גם, בשל האנטישמיות של סטלין, הוכנסו ב-1953 גאבור פטר, שהיה יהודי, וכמה מעמיתיו מאחורי סורג ובריח.
אחר כך עברה שוש למשרד החוץ ב-1952, שם נעצרה בינואר 1953 באשמת קונספירציה ציונית.
היא בילתה 11 חודשים בבידוד, כמעט כל שנת 1953. היא הורשעה בבית משפט צבאי בפברואר 1954, נשללה דרגתה וגורשה מהמפלגה.
החלק הנותר של עונשה הוכרז כמבוצע לאחר כמעט שנת מאסר.
לאחר המרד ההונגרי של 1956 עבדה תחילה בחברת סחר חוץ (Ferunion Külkerkesdelmi Vállalat) ולאחר מכן בהוצאת הספרים קושוט (Kossuth Könyvkiadó).
בינתיים, למדה בהתמדה ב-1967 או ב-1968 השיגה תואר בהיסטוריה הונגרית מאוניברסיטת אטווש לוראנד בלימודי ערב ובשלב זה היא דיברה כבר שבע שפות בנוסף להונגרית (גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, רוסית, ספרדית ופורטוגזית) ברמה גבוהה מאוד, כדי שתוכל לקרוא במקור את העיתונות המערבית והסובייטית שהגיעה למערכת.
בקיץ 1968 אובחנה כחולת מאניה דפרסיה (הפרעה דו-קוטבית) שבגינה אושפזה במחלקה הנוירולוגית של בית חולים.
היא הזדהתה עם המטרות והאירועים של האביב של פראג, ובמקביל התנגדה לפלישת המדינות החברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה ב-21 באוגוסט, שנגדה אף כתבה מכתב פתוח במקום עבודתה.
חברה שלה הסירה את זה מלוח המודעות, כמעט מיד לאחר הפרסום, ורה הוכנסה למחלקה סגורה (ככל הנראה כדי להגן עליה מההשלכות) משם היא שוחררה בסוף ספטמבר.
לפי תעודת הפטירה שלה נפטרה ב-3 באוקטובר בעוד שלפי התיעוד של בעלה, ב-2 באוקטובר (יום הולדתו השבעה עשר של בנה פטר).
היא התאבדה עם נשק השירות של בעלה, והותירה מאחור את שלושת ילדיה ובעלה, ללא כל רקע מיוחד או מכתב פרידה.
ליד גופתה היה המגזין המערב-גרמני שטרן, שנפתח בדו"ח הצילום המציג את האירועים בפראג.
ילדתה הבכורה, השחקנית אנה קוש, חזרה לבודפשט מניו יורק ב-2002, כדי לחקור את עברם של הוריה כקצינים בשרותי הביטחון של המדינה, שהיה נסתר ממנה עד אז.
היא פרסמה את התוצאות של מחקרה בשנת 2006 תחת השם "הירושה הבלתי רצויה" (The Unwanted Legacy).
ורה ניקולאבנה פדייבה הייתה מתמטיקאית סובייטית שעבדה בין השנים 1930 עד 1980 ועסקה במתמטיקה ליניארית.
פרסמה עבודות רבות בסביבות שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 וזכתה במספר פרסים מדעיים.
לאורך השנים פרסמה מאמרים רבים גם ביחד עם בעלה, דימיטרי קונסטנטינוביץ' פדייב.
פדייבה נחשבת למתמטיקאית חשובה שרעיונותיה משמשים בסיס למתמטיקה בימינו.
בשנת 1927, בגיל 21, התקבלה לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה במוסד הפדגוגי בלנינגרד, אך שנה לאחר מכן עברה לאוניברסיטת לנינגראד וסיימה את לימודיה שם בשנת 1930 בהיותה בת 24.
בין השנים 1930-1934 עבדה במועצה למידות ומשקולות בלנינגראד, כשבמקביל בין השנים 1933 ל-1934 עבדה כחוקרת במכון לסייסמולוגיה של האקדמיה למדע בברית המועצות, בלנינגראד.
בשנת 1935 החלה מחקר במכון להנדסה בלנינגראד שם חקרה במשך שלוש שנים.
בשנת 1942 מונתה כחוקרת זוטרה במכון סקלטוב למתמטיקה, שם עבדה לאורך שאר הקריירה שלה.
מיד לאחר התחלת עבודה במכון, באותה שנה, נאלצו ורה ומשפחתה לברוח מהעיר בזמן הפלישה של גרמניה הנאצית ללנינגראד.
פדייבה ומשפחתה גרו בעיר קאזאן במשך כשנתיים, ואחריהן שבו לביתם.
מחקרים אלו דנים בבעיות בתחום המתמטיקה הליניארית, ומסקנותיהם מיושמים עד היום בתחום זה.
בשנת 1951, בגיל 45, מונתה לראש מעבדה חישובית במכון סקלטוב, תפקיד שהחזיקה עד סוף שנות עבודתה.
פדייבה המשיכה לעבוד עם בעלה במכון ולחקור פונקציות מתמטיאות ומשוואות.
בשנת 1980 הכינה את המחקר האחרון שלה שעסק באלגברה ליניארית בנוסחאות מחשב, אך לא הספיקה לערוך את החישובים והמאמר פורסם בשנת 1984.
לאורך הקריירה שלה פרסה פדייבה למעלה מ־40 מאמרים לבדה וכ20 מאמרים ביחד עם בעלה.
ורה פדייבה נפטרה 15 באפריל 1983, בהיותה בת 76.
פדייבה נולדה ב־20 בספטמבר 1906 למתמטיקאי ניקולאי זמיאטין, בעיר טמבוב באימפריה הרוסית (כיום רוסיה).
היא התחנתה בגיל 24 עם המתמטיקאי דימיטרי פדייב, ונולדו להם שלושה ילדים, בהם לדוויג פדייב, שגדל להיות מתמטיקאי ואסטרופיזיקאי פורץ דרך.
בשנת 1950 פדייבה הוציאה לאור ספר ביחד עם הקולגה שלה, מארק גביורין, והיה הכתב המפורסם ביותר שלה: שיטות חישוביות של אלגברה ליניארית (Computational methods of linear algebra).
הספר, שהיה הראשון מסוגו בתחום, תיאר את האלגברה הליניארית, הציע פטרונות לפטירת משוואות ליניאריות והסביר את החישוב של השורש הריבועי.
בשנת 1959 תורגם ספרה של פדייבה למספר שפות ותפס תאוצה והפשעה רבה במערב ובשנת 1960 הורכב ונכתב מחדש, בשנה זו זכתה ורה בפרס המדיני של ברית המועצות למדע על הספר.
3 שנים לאחר מכן פורסם הספר המחודש באנגלית.
ורה רוזנקה (ביידיש: װעראַ ראָזאַנקאַ, 1893–1985), הייתה שחקנית ומנהלת תיאטרון יידיש אוקראינית, זמרת סופרן, סופרת, אמנית רדיו ואמנית הקלטות.
במהלך הקריירה שלה, היא חלקה את הבמה עם דמויות בולטות רבות מעולם התיאטרון היידי, ביניהם אהרון לבדף, בן בונוס, פריידל אוישר, מרים קרסין ומנשה סקולניק.
היא הופיעה בדמויות רוסיות, אוקראיניות או צועניות לא יהודיות בתלבושות עממיות, תחת השם "אידישע שיקסע".
רוזנקה נולדה בשם שפרה וינר (ביידיש: שפרה װינער) בקונוטופ, פלך צ'רניגוב, האימפריה הרוסית (כיום במחוז סומי, אוקראינה) ב-4 בנובמבר 1893. אביה היה יזם או קבלן.
היא קיבלה חינוך מסורתי בחדר ובבית ספר כללי באותה רמה.
כנערה היא כבר הופיעה כזמרת בבית הספר ובאירועים פרטיים.
עד מהרה היא החלה לגלם תפקידי ילדים בתיאטרון היידיש.
בשנת 1914 נישאה בוורשה לשחקן ומחזאי תיאטרון יידיש יליד פולין, ישראל רוזנברג, והם היגרו לקנדה בשנת 1917. היא שיחקה בתיאטרון היידיש שם וכתבה שירה וסיפורים לעיתונים בשפה היידיש בוויניפג ובטורונטו.
בשלב מסוים היא אימצה את השם ורה רוזנברג כשמה ואת ורה רוזנקה או רוזנקו כשם הבמה שלה.
בשנת 1921 הם עברו לניו יורק סיטי, והתיישבו בברוקלין.
שם היא התפרסמה בהדרגה כשחקנית תיאטרון יידיש והייתה מופיעה לעיתים קרובות במחזות אוקראיניים שתרגם בעלה לשפת היידיש.
היא התפרסמה בזכות משחקה כ"יידישע שיקסע", שם הייתה שרה שירים בשפה הרוסית או האוקראינית, או מופיעה במערכונים במבטא רוסי ואנגלית רצוצה.
בשנות ה-30, היא ובעלה עבדו גם ברדיו ביידיש, כשישראל שימש כקריין וורה כזמרת.
בפרט, היא השתתפה ברדיו ולאחר מכן על הבמה בתוכנית אוטוביוגרפית בשם "יידישע שיקסע".
היא גם המשיכה להופיע על הבמה וניגנה בתיאטרון הופקינסון עם שחקנים כמו מנשה סקולניק.
היא המשיכה לכתוב ופרסמה ספר סיפורים בשנת 1934 בשם "Fun shtot un dorf".
במהלך שנות ה-30 וה-40 היא גם הקליטה מספר תקליטורים של שירים רוסיים ויידיים ב-78 סל"ד בחברות תקליטים קטנות כמו סאן ואיוורו רקורדס.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא המשיכה לשחק, והופיעה במחזות שהפיק בעלה בתיאטרון קלינטון לצד שחקנים כמו אהרון לבדף ומרים קרסין.
ככל שהפופולריות של תיאטרון היידיש ירדה, היא וישראל פנו יותר ויותר להופעות וודוויל והופעות ברדיו, כולל תוכנית שבועית בחסות מנישביץ.
בסביבות 1949, היא עמדה בראש התיאטרון החדש של ישראל שנקרא התיאטרון הלאומי של ורה רוזאנקו, וגילמה שחקנים כמו פלורנס וייס, אירווינג ג'ייקובסון, פייבוש פינקל ומקס קלטר.
היא גם המשיכה להופיע בתיאטרון קלינטון, והופיעה בהפקות עם בן בונוס, פריידל אוישר ואחרים.
בשנת 1951 היא הייתה חברה מרכזית בלהקה חדשה שנוסדה בבית הספר אליאנס.
בשנת 1954 היא שיתפה פעולה בפרויקט חדש שמומן על ידי איגוד השחקנים העברי, שם ניהלה יחד עם בעלה את תיאטרון אלסמיר שנפתח מחדש.
לאחר מכן, למרות שהפופולריות של תיאטרון היידיש המשיכה לדעוך, היא המשיכה להופיע על הבמה עד סוף שנות ה-70.
היא נפטרה ב-27 באוגוסט 1985, בניו יורק.
רוזנקה הייתה דודתו של הסופר הקנדי מרדכי ריצ'לר דרך בעלה ישראל רוזנברג; ריקלר ביקר אותם בניו יורק והשתתף בכמה מהופעותיהם כנער, בנוסף להאזנה לכמה משידורי הרדיו שלהם.
בתם רבקה (בטי) נולדה בטורונטו בספטמבר 1918. בטי רוזנברג פרלוב, הפכה גם היא לשחקנית בתיאטרון היידיש, ובשנת 2013 פרסמה ספר המבוסס על ילדותה כבת להורים שחקנים.
בתורת המשוואות הדיפרנציאליות הרגילות, ורונסקיאן היא פונקציה שמסייעת לפתרון מערכות של משוואות ומשוואות מסדר גבוה.
היא קרויה על שם המתמטיקאי והפילוסוף הפולני יוזף מאריה הנה-ורונסקי (1776-1853).
בהינתן קבוצה של פונקציות, , הוורונסקיאן שלהן מוגדר בתור הדטרמיננטה הבאה:
כלומר, זוהי הדטרמיננטה שמתקבלת מכך שמציבים את הפונקציות בשורה הראשונה, את הנגזרת הראשונה שלהן בשורה השנייה וכן הלאה, עד הנגזרת ה-.
נשים לב שהוורונסקיאן הוא פונקציה: עבור כל הוא מחזיר את הדטרמיננטה כאשר הפונקציות ונגזרותיהן מחושבות בנקודה .
עבור מערכת של משוואות דיפרנציאליות ליניאריות מסדר ראשון נהוג להגדיר את הוורונסקיאן בצורה מעט שונה.
כל פתרון של המערכת הוא פונקציה וקטורית, ולכן כל עמודה של הוורונסקיאן מכילה את הרכיבים של פונקציה אחת, במקום את הנגזרות שלה.
הגדרה זו שקולה להגדרה המקורית במובן זה שאם מתרגמים משוואה ליניארית ממעלה למערכת של משוואות ליניאריות ממעלה ראשונה, הוורונסקיאן של הפתרונות יהיה זהה.
עבור ורונסקיאן של מערכת משוואות כאשר היא מטריצה מסדר מתקיימת זהות אבל: אם הוא הוורונסקיאן של קבוצת פתרונות של המערכת בנקודה אז מתקיים מזהות זו ברור כי הוורונסקיאן מתאפס בכל נקודה או שאינו מתאפס כלל (שכן האקספוננט אינו יכול להתאפס, ולכן אם אז בהכרח גם ).
הוורונסקיאן משמש לבדיקת תלות ליניארית של פונקציות: אם הוורונסקיאן של קבוצת פונקציות שונה מאפס בקטע כלשהו, אז הפונקציות בלתי תלויות ליניארית בקטע זה.
ההפך אינו בהכרח נכון – ייתכן שהוורונסקיאן יתאפס מבלי שהפונקציות יהיו תלויות ליניארית.
המתמטיקאי מקסים בוחר הבחין בכך שאם הפונקציות הן אנליטיות, אז התאפסות הוורונסקיאן מורה על כך שהפונקציות תלויות ליניארית.
עם זאת, כאשר כל הפונקציות הן פתרונות של משוואה דיפרנציאלית ליניארית כלשהי, התאפסות הוורונסקיאן גוררת את תלות הפונקציות.
לכן ניתן להשתמש בוורונסקיאן כדי לבדוק תלות ליניארית בין פתרונות של אותה משוואה דיפרנציאלית.
הוורונסקיאן משמש גם לצורך מספר אלגוריתמים של פתרון משוואות דיפרנציאליות אי-הומוגניות, כמו בתהליך וריאציית הפרמטר למשוואה מסדר ראשון או במציאת פונקציית גרין למשוואה מסדר שני.
ורוניקה מארס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן דרמה ופילם נואר שנוצרה על ידי רוב תומאס ושודרה ברשתות UPN ו-The CW בין השנים 2004–2007. הסדרה קיבלה מעמד של סדרת קאלט בקרב מעריצים ומבקרים.
הסדרה עוסקת בוורוניקה מארס, תלמידת תיכון בעיירה הבדיונית נפטון, שעובדת בזמנה הפנוי כחוקרת פרטית.
הסדרה משלבת מאפיינים של דרמת נעורים כמו לימודים בתיכון ובמכללה ומערכות יחסים חבריות ורומנטיות, לצד שחיתויות, בגידות ופשעים שונים.
בכל פרק, ורוניקה חוקרת מקרה אחד עד לפתרון התעלומה.
בכל אחת משתי העונות הראשונות נמשכת תעלומה ראשית אחת הקשורה בפשע חמור שבו ורוניקה מעורבת אישית.
בעונה השלישית יש שתי תעלומות ראשיות ומתמשכות.
במרץ 2013 פתחו יוצר הסדרה רוב תומאס והכוכבת הראשית קריסטן בל מיזם באתר Kickstarter לגיוס 2,000,000 דולר להפקת סרט קולנוע המבוסס על הסדרה, והסכום המבוקש הושג תוך 10 שעות.
הסרט "ורוניקה מארס" יצא לאקרנים ב-14 במרץ 2014.
ב-19 ביולי 2019 עלתה בהולו עונה רביעית בת שמונה פרקים עם קריסטן בל כשחקנית ראשית ורוב תומאס כיוצר.
לקאסט הצטרפו איזבלה וידוביץ' וג'יי קיי סימונס.
ורוניקה מארס היא נערה שנונה וחכמה המתגוררת בעיירה נפטון.
אביה, קית', הוא בלש פרטי שהיה השריף המקומי.
לאחר שחברתה הטובה, לילי קיין, נמצאה מתה ועליה סימני אלימות המעידים על רצח, קית' פתח בחקירה והסיק שאביה של לילי מעורב בפרשה ומסתיר מידע.
קית' האשים אותו בכך למרות מעמדו החברתי הגבוה של קיין, ועל אף שהרוצח כבר נמצא לכאורה.
קית' הודח מתפקידו, אשתו האלכוהוליסטית נטשה אותו ואת בתם, וחבריה של ורוניקה נידו אותה עקב תמיכתה באביה.
קית' הקים משרד חקירות פרטי.
ורוניקה עובדת כמזכירה במשרד של אביה ויוצאת לפתור תעלומות בעצמה.
ורוניקה עורכת מעקבים ברמה מקצועית ומוכנה להתחזות לאחרים, לזייף מסמכים ולהתפרץ למקומות נעולים.
ורוניקה אוספת מידע שיוביל אותה לאמת לגבי הרצח של לילי ויעזור לה לטהר את שמו של אביה ולהרשיע את הרוצח.
העונה מציגה את התמודדותה של ורוניקה עם נטישתה של אמה ואובדן חברתה הטובה, ואת היחס השלילי ואף ההתנכלויות כלפיה בגלל השנאה לאביה.
נוסף על כך ורוניקה מתמודדת עם ההשלכות של מעשה אונס שעברה לפני אירועי הסדרה, תוך נחישות לגלות מי עשה לה את זה.
ורוניקה ממשיכה לעזור לאביה במשרד, מעמדה החברתי משתפר, יש לה מעגל חברים קרובים והיא יוצאת שוב עם חברה לשעבר, דנקן קיין.
ורוניקה חוקרת תאונת דרכים שבה אוטובוס בית ספר התדרדר מצוק והתרסק, וכמעט כל נוסעיו נהרגו מלבד מג מנינג (אלונה טל), חברתה של ורוניקה וחברתו לשעבר של דנקן, שנכנסה לתרדמת.
ורוניקה משוכנעת שחיבלו ברכב במזיד ומחפשת מי אחראי לאסון.
בהמשך העונה דנקן עוזב לאחר שהכניס את מג להיריון במפתיע על מנת לטפל בילדה, וורוניקה מתחילה לצאת עם ילד נוסף מהשכבה בשם לוגן אקולס.
ורוניקה מתחילה ללמוד במכללה המקומית "הרסט" יחד עם חבריה מהתיכון, בן זוגה לוגן וחברים חדשים שנוספים.
העונה מציגה שתי תעלומות עיקריות: פענוח זהותו של האנס הסדרתי במכללה, ובחינת נסיבות מותו של הדיקן סיירוס אודל; השריף קבע שהדיקן התאבד, אך אלמנתו חושבת שהוא נרצח, ושוכרת את קית' לגלות מי רצח אותו.
מהווה תחייה לסדרה המקורית וממשיכה את עלילת הסרט שיצא 6 שנים אחרי עונה 3. עלתה ברשת הולו ב-19 ביולי 2019.
ורוניקה מארס ואביה קית' הם חוקרים פרטיים בנפטון, קליפורניה, כל אחד מהם עובד לבדו.
יזם הנדל"ן הנודע ריצ'רד "ביג דיק" קזבלנקס מפרסם קמפיינים לחקיקת חוקי היופי בעיר; ובעלי עסקים מקומיים מוחים על ההוצאה הסבירה של קיום חוקים כאלה.
בינתיים ורוניקה דוחה הצעת נישואין מלוגן, שחוזר לאחר שהות ממושכת בחוץ לארץ בשל שירותו הצבאי.
כאשר מופצץ מוטל על שפת הים, נשכרים בני משפחת מארס לחקירה על ידי חבר הקונגרס דניאל מאלוף, שארוסתו של אחיו נהרגה בפיצוץ.
ראש רקטל מקסיקני, שאחיינו גם היה קורבן להפצצה, שולח שני מתנקשים, אלונזו ודודי, כדי לאתר ולהרוג את המחבל.
פן אפנר, חובב פשע אמיתי ושליח פיצה, שנפצע בפיצוץ, ושך את תשומת הלב אליו כאשר מאשים חבר הקונרס מאלוף בפשע המדובר.
בתו של בעל המוטל המנוח, מאטי רוס, חוקרת בעצמה; ורוניקה בסופו של דבר לוקחת אותה תחת חסותה במטרה לפקח עליה.
ורוניקה מתיידדת גם עם בעלת מועדון הלילה ניקול מאלוי, ומדי פעם מתייעצת עם פן ומועדון חקירות הפשע החובבים שלו.
בין היתר, החבר לשעבר של ורוניקה, ליאו דמאטו, סוכן FBI, מגיע לחקור את המקרה.
הפלירטוט שלו עם ורוניקה גורם לה בסופו של דבר להבין עד כמה היא מעריכה את מערכת היחסים שלה עם לוגן.
היא מאבדת את חברותה עם ניקול כשהיא מתוודה שניקול חשודה בתיק ומטרידה את משרדה, אך מיד לאחר מגלה שפן שליח הפיצה היה האחד שהפעיל את הפצצות.
לאחר שורוניקה ואביה הצחלו בית ספר מלא בתלמידים שורוניקה חשבה שהיה המטרה של הפצצה, היא מחליטה לקבל את הצעת הנישואים של לוגן.
הם מתחתנים בפרק הסיום, אך לפני היציאה לירח הדבש היא מבינה שהיא עצמה הייתה המטרה של הפצצה האחרונה של פן, ושהפצצה בתוך המכונית שאליה לוגן כבר נכנס.
היא צועקת לו לצאת, אך הוא לא שומע ומתפוצץ.
העונה נגמרת בקליף האנגר של ורוניקה עוזבת את נפטון, לאחר שהלכה לטיפול פסיכולוגי על מנת לנסות ולחיות לאחר מותו של לוגן.
ורוניקה מארס (קריסטן בל): תלמידה בתיכון ובהמשך במכללה.
עובדת כמזכירה אצל אביה החוקר הפרטי, ופותרת בעצמה תיקים מסוימים לבקשתם של מכריה השונים.
קית' מארס (אנריקו קולנטוני): אביה של ורוניקה, חוקר פרטי.
השריף לשעבר בעיירה והשריף הזמני לאחר מותו של השריף לם.
וואלאס פנל (פרסי דאגס השלישי): חברה הטוב של ורוניקה וכוכב נבחרת הכדורסל.
לעיתים תכופות הוא שותף בפתרון התעלומות.
לוגן אקולס (ג'ייסון דורינג): "הילד הרע", בנו של שחקן הקולנוע אהרון אקולס.
ציני וקשוח כלפי חוץ, אך רגיש ופגיע בנפשו.
בן זוגה של ורוניקה ובעלה.
נהרג בפיצוץ בסוף העונה הרביעית.
איליי "ויביל" נבארו (פרנסיס קפרה): פושע צעיר ומנהיג כנופיית אופנוענים.
יוצר ידידות לא צפויה עם ורוניקה ושניהם עוזרים זה לזה בעת צרה.
דיק קזבלנקס (ריאן הנסן): חובב גלישה.
אחיו הגדול של קסידי וחברו הטוב של לוגן.
הציק לאחיו והתחרט על כך לאחר שאחיו נהרג.
סינדי "מק" מקנזי (טינה מג'ורינו) (עונות 1–3): מומחית מחשבים וחברתה של ורוניקה.
הוחלפה בלידתה עם מדיסון, תינוקת שנולדה יום אחריה.
דון לם (מייקל מיוני) (עונות 1–3): שריף המחוז.
שחצן ושנוא על תושבי המחוז.
היה סגנו של קית' בזמן תקופתו כשריף, והחליף אותו לאחר ההדחה של קית'.
דנקן קיין (טדי דאן) (עונות 1–2): אחיה של לילי ובן זוגה לשעבר של ורוניקה.
אב יחיד לבת שנולדה לחברתו מג לפני מותה.
לילי קיין (אמנדה סייפריד) (עונות 1–2): חברתה הטובה של ורוניקה ואחותו של דנקן.
הירצחה השפיע קשות על ורוניקה.
קסידי "בּיבר" קזבלנקס (קייל גאלנר) (עונות 1–2): אחיו הקטן של דיק.
ננטש של ידי אביו וסבל מהצקות מצד אחיו.
אנס את ורוניקה במסיבה בעונה הראשונה.
בעונה השנייה אחראי על פיצוץ האוטובוס ולאחר שורוניקה חושפת אותו הוא מתאבד.
מג מנינג (אלונה טל) (עונות 1–2): מעודדת.
לה ילדה בשם לילי, מיחסיה עם דנקן.
נהרגת לאחר שהות בקומה, מכיוון שהייתה על האוטובוס שהתפוצץ.
אהרון אקולס (הארי המלין) (עונות 1–2): כוכב קולנוע אהוד ומפורסם.
משליט אימה בביתו ומכה את לוגן.
בסוף העונה הראשונה התגלה שהוא הרוצח של לילי, וניסה לשרוף את ורוניקה בעודה בחיים.
בעונה השנייה הוא שוחרר מהכלא ויצא זכאי במשפט של לילי.
ג'קי קוק (טסה תומפסון) (עונה 2): תלמידה חדשה בתיכון.
בתו של שחקן בייסבול מפורסם.
חוזרת למנהטן כדי לגדל את בנה שהשאירה עם אמה.
ג'יה גודמן (קריסטן ריטר) (עונה 2): תלמידה שעברה מפנימייה פרטית לתיכון נפטון.
בתו של וודי גודמן, בעלים של קבוצת בייסבול מקצועית.
פרקר לי (ג'ולי גונזלו) (עונות 3–4): בחורה עם אופי מוחצן המנוגד לאופייה של מק.
שותפתה לחדר של מק במכללה.
אחת מקורבנותיו של האנס הסדרתי.
הייתה בת זוגו של לוגן לתקופה קצרה.
סטוש "פּיז" פיזנארסקי (כריס לואוול) (עונה 3): חובב מוזיקה ומנחה תוכנית רדיו במכללה.
מתחיל לצאת עם ורוניקה בסוף העונה השלישית.
בן זוגה של ורוניקה במהלך רוב הסרט, אם כי הם נפרדו באמצע.
אלונזו לוזאנו (קליפטון קולינס ג'וניור) עונה 4): שכיר נשק בינוני שעובד עבור קרטל מקסיקני.
דניאל מאלוף (מידו חמאדה) (עונה 4): חבר קונגרס, שאחיו הקטן נפצע בפיגוע במלון.
ניקול מאלוי (קירבי האוול-באטיס) (עונה 4): הבעלים של מועדון הלילה בנפטון.
מרסיה לנגדון (דון לואיס) (עונה 4): מפקדת המשטרה החדשה של נפטון.
פן אפנר (פאטון אוסוולט) (עונה 4): שליח פיצה וחובב פשע אמיתי שמקדיש את זמנו לחקירת פשעים לא מפוענחים.
מאטי רוס (איזבלה וידוביץ') (עונה 4): נערה מתבגרת שמאבדת את אביה בפיצוץ במלון.
קלייד פיקט (ג'יי קיי סימונס) (עונה 4): פושע לשעבר שעובד כיום כפיקסר עבור ריצ'רד קזבלנקס.
קליף מק'ורמאק (דרן נוריס): סנגור ציבורי וחבר קרוב של משפחת מארס.
קליף הוא סנגור ציבורי בנפטון, ששימש בעל ברית לקית' וורוניקה מארס, וכן לקוח קבוע של המשרד של השניים.
ליאו דמאטו (מקס גרינפילד): סגנו של השריף החדש, שמתיידד עם ורוניקה.
חוזר בעונה הרביעית כסוכן FBI כדי לעזור בתיק חקירת הפצצה.
ויני ואן לואו (קן מרינו): חוקר פרטי בנפטון ומהווה כתחרות העיקרית עבור קית' וורוניקה.
ויני הוא בעל סטנדרטים מוסריים נמוכים למדי ולעיתים קרובות לוקח על עצמו תיקים שצוות החקירות של מארס מסרב להם.
מלורי דנט (סידני טמיאיה פואטייה) (עונה 1): המורה לעיתונאות של ורוניקה בתיכון נפטון.
יחד עם ורוניקה, היא הייתה אחראית על חשיפת הונאת ההצבעות שהובילה לכך שדאנקן ניצח את הבחירות בבית הספר באופן לא חוקי.
דנט עזבה את עבודתה לאחר שנכנסה להריון.
טרוי ואנדגראף (ארון אשמור) (עונות 1–2): חבר ילדות של דנקן.
הופך לבן זוגה של ורוניקה בשלב המוקדם של העונה הראשונה, אך מערכת היחסים ביניהם לא נמשכה זמן רב מכיוון שטרוי היה מעורב בהברחת סטרואידים ממקסיקו לארצות הברית.
חוזר בעונה השנייה שם הוא מואשם באונס וגילוח ראשה של תלמידה במכללת הרסט.
ורוניקה בסופו של דבר ניקתה את שמו של טרוי אך לא גילתה מיהו האנס האמיתי עד העונה השלישית.
טרינה אקולס (אליסון הניגן) (עונות 1–2): אחותו המאומצת של לוגן, ושחקנית בהתהוות.
הרמוני צ'ייס (לורה סאן ג'אקומו) (עונה 3): אישה נשואה אשר מנהלת רומן עם קית' מארס.
וודי גודמן (סטיב גוטנברג) (עונה 2): הבעלים של קבוצת הבייסבול "הכרישים" ומפקח של מחוז בלבואה.
נחשד כפדופיל בעת שהטריד כמה נערים בקבוצת הליגה לנערים שלו, כולל קאסידי קזבלנקס.
וודי נהרג כשמטוסו הפרטי פוצץ על ידי חומר נפץ שהטמין קאסידי.
קנדל קזבלנקס (כריזמה קרפנטר) (עונות 2–3): אימם החורגת של דיק וקסידי.
נישאה לאביהם ריצ'רד קזבלנקס, כנראה בשל עושרו העצום.
מנהלת רומן עם לוגן, חבר של דיק.
מינדי אוד'אל (ג'יימי ריי ניומן) (עונה 3): אשתו של סיירוס אוד'אל.
שוכרת את שירותיו של קית' כדי למצוא את סטיבן בתקווה כי מח העצם שלו יתאים לזו של בנה הביולוגי, שאובחן כחולה לוקמיה.
קית' מאתר את סטיבן, שמסרב לתרום את מוחו.
כשזה מתברר כנעדר, קית חושד שהיא ובעלה חטפו אותו ולקחו ממנו מח עצם בעל כורחו.
סיירוס אוד'אל (אד בגלי הבן) (עונה 3): דיקן מכללת הרסט.
בתחילה יריבה של ורוניקה, שהפך בהדרגה לבעל ברית שלה וזוכה להערכה ממנה, ולהפך.
נשוי למינדי הצעירה ממנו בהרבה, הוא חושד בה כי מנהלת רומן, שקית' מוכיח אחר כך כנכון.
סימון (לוגן מילר) (עונה 4): תלמיד קולג' שהיה חבר של אחד מקורבנות ההרוגים בפצצה ומהווה כעזר לחקירה של בני משפחת מארס.
חואן-דייגו דה לה קרוז (טיילר אלוורז) (עונה 4): חבר בכנופיית האופנוענים PCH.
ורונה (באיטלקית: ) היא עיר עתיקה הנמצאת במחוז ונטו שבצפון איטליה.
אוכלוסייתה מונה כ-265,000 בני אדם.
העיר ורונה נוסדה ב-550 לפנה"ס לערך, ובשנת 89 לפנה"ס הפכה לטריטוריה בשליטה רומית.
בשל מיקומה של ורונה בצומת של דרכי סחר, על גדות נהר האדיג'ה, ידעה העיר, עוד מהתקופה הרומית פריחה כלכלית.
בשנת 1117 העיר הייתה במרכז רעידת אדמה בין החזקות בצפון איטליה עד היום.
בשנת 1814 היא נכבשה על ידי אוסטריה ואוחדה עם איטליה רק ב-1866.
בוורונה ישנם ארמונות מפוארים מתקופת הרנסאנס ואתרים חשובים נוספים מהתקופה הרומית, המושכים לעיר תיירים רבים, לדוגמה גשר האבן בוורונה.
בכול שנה בעיר מתקיים פסטיבל יין גדול Vinitaly.
בכל שנה נערכים בעונה החמה, החל מאמצע יולי ועד חודש ספטמבר, מופעי קיץ שונים.
מתקיימות הצגות תיאטרון במקומות פתוחים שונים בעיר.
לעיר יש נמל תעופה בינלאומי משלה, נמל התעופה ורונה-וילפרנקה.
הנמל ממוקם כ-12 ק"מ מהמרכז ההיסטורי של ורונה, ומשרת גם את תושבי ותיירי האזור כולו, לרבות את אזור אגם גארדה.
פיאצה ברה היא הכיכר הראשית של ורונה.
הכיכר ענקית, יש הסבורים שהיא הגדולה באיטליה ובאירופה.
בכיכר ניצבת הארנה של ורונה (אמפיתיאטרון רומי) שנבנה בין 40 ל-42 לספירה, הוא האמפיתיאטרון השלישי בגודלו בעולם.
כיום משמש המקום כבמה המרכזית של ורונה, ומוצגות בו אופרות מידי קיץ, ונערכים בו מופעים שונים.
בעבר יכל היה להכיל עד 30,000 צופים.
בתוך פיאצה ברה וסביבה ארמונות רבים, ביניהם ארמון ברביירי, המשמש כבניין עיריית ורונה, וארמון המשמר הגדול, שבו מועלות הצגות נערכים קונצרטים, ומתקיימות בו תערוכות.
לאורך הפיאצה עוברת טיילת ליסטון, שבה בתי קפה, בתי יין ומסעדות רבות.
בכניסה לפיאצה ניצבים שערי ברה, שער עם קשת כפולה שתחתיו סלול רחוב בו מתנהלת תחבורה ערה.
בין הקשתות מצוי שעון עגול גדול.
עוד בפיאצה גן ציבורי, פסל של המלך ויטוריו אמנואלה השני, ולוח זיכרון לקורבנות הנאצים.
המוקד התיירותי הידוע ביותר בעיר הוא ביתה של יוליה (באיטלקית: Casa di Giulietta) מהמחזה המפורסם רומיאו ויוליה.
הבית הוא בית מספר 23 ברחוב Capello בעיר.
הסופר האיטלקי לואיג'י דה פורטו היה הראשון שכתב את המחזה על שתי המשפחות בעיר ורונה.
המשפחות היו משפחות מוכרות שחיו באותה תקופה בעיר, אולם העלילה הייתה פרי דמיונו של הכותב.
בין רומיאו ובין יוליה לא היה כל קשר, ובין משפחותיהם לא היה כל סכסוך.
מאוחר יותר עיבד ויליאם שייקספיר את המחזה לגרסה המוכרת שלו כיום.
בחזית הבית נמצאת "מרפסת יוליה" שעליה עמדה יוליה במהלך המחזה.
בחצר הבית ניתן למצוא את פסלה של יוליה.
המבקרים נוהגים לשלוח יד אל השד הימני של יוליה.
לפי המסורת המקומית זוהי סגולה לאהבת נצח אמיתית.
על קירות החצר נמצאות מאות אלפי הצהרות אהבה כתובות של המבקרים במקום.
לעיר שתי קבוצות כדורגל בסרייה א', הליגה הראשונה באיטליה: קייבו ורונה והלאס ורונה.
בענף הכדורסל, הקבוצה הבכירה היא סקאליג'רה ורונה שזכתה בשנת 1991 בגביע האיטלקי ובשנת 1998 זכתה בגביע קוראץ' האירופאי.
היהודים הגיעו לעיר כבר במאה ה-9. בשנת 1146–1147 חי בוורונה הפרשן אברהם אבן עזרא.
כמו ברוב הערים באיטליה, בואם של היהודים לעיר היה קשור לעיסוק במתן הלוואות, מקצוע שנאסר על הנוצרים.
בנוסף, הותר ליהודים לעסוק ברפואה.
בתקופת הרנסאנס נוצר עניין בתרבות היהודית ומצבם היה טוב.
הבחירה של היהודים לגור בוורונה נבע מהיחס הסובלני שהיה כלפיהם, חוץ מטלאי צהוב כסמל על בגדם.
היה זה בעקבות הבולה Cum nimis absurdum של האפיפיור פאולוס הרביעי, אשר קבעה כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים, ועליהם לגור בתחום נתון - לימים ייקרא התחום גטו.
תושבי העיר דרשו זאת בשנת 1526, אך שליטי ונציה, אשר משלו בעיר, התנגדו.
רק בשנת 1578 נבחר מקום הגטו, המשפחות התארגנו ותחום הגטו הוגדר רשמית רק בשנת 1599. עברו עוד כעשרים שנה עד שאורגן ורק משנת 1620 הגטו היה לעובדה.
הכניסה והיציאה ממנו נעשתה דרך שערים, אשר נשמרו על ידי נוצרים שקיבלו שכרם מהקהילה היהודית.
העיסוק העיקרי בו הורשו לעסוק היהודים היה מסחר בבגדים ישנים.
בנוסף לכך, נדרשו פעם בשבועיים לשמוע הטפות של כומר נוצרי או לשאת בקנס גבוה.
רוב תושבי הגטו היו מאשכנז ורק מיעוט נמנה עם יוצאי ספרד.
ליהודי ורונה היה נוסח תפילה מיוחד - "אשכנזי - איטלקי".
עם הקמת הגטו מספר היהודים היה כ-400 ולהם היה כ-25 חנויות.
לקראת סוף המאה ה-18 הוכפל מספרם ועד מחצית המאה ה-19 היה ל-1,000.
בשנת 1797 הרס הצבא הצרפתי שנכנס לעיר את שערי הגטו ואפשר ליהודים לגור בעיר כולה, תוך מתן שוויון זכויות מלא.
אזור הגטו הפך להיות לתחום מגורים לעניי העיר.
בשנת 1924 נהרסו מבנה הגטו ונבנו בו מבנים חדשים.
אזור זה נמצא היום במרכז העיר וורונה.
בתחילת המאה ה-16 שימש בה כרב חזקיה מרדכי בשאן; חלק מכתביו נדפס על ידי נינו, הרב והרופא מנחם נווירה, בספר "פני יצחק".
במפקד שנערך בקרב יהודי ורונה בשנת 1942 נפקדו 100 מועסקים: 24 סוחרים, 17 - בעלי מקצוע, 12 - פקידים ועוד.
שיעור הנישואין המעורבים היה 55%.
התנהגות תושבי העיר, בעקבות חוקי הגזע באיטליה לא הייתה חריגה לעומת המקובל.
לפי עדויות באתר האיטלקי הייתה אדישות למצבם.
בתום המלחמה הוקמה הקהילה מחדש.
מספר חבריה היום פחות מ-100 לעומת 340 לפני השואה.
בוורונה בית כנסת מעוטר הנמצא בעיר העתיקה, בסמטא סמוכה לרחוב מציני.
הסמטא נקראת על שם הפרטיזנית היהודיה, ריטה רוזאני.
על קיר הכניסה לבית הכנסת יש שלט לזכרה.
מסביב לדלת הראשית קיימים שישה עיטורים מסורתיים: מגדל דוד, מנורת המאור, יד אבשלום, שער הזהב, תורה עוז (עיטור שבמרכזו לוחות הברית עם האותיות א' - י', שמימינם ומשמאלם אריות ומעליהם כתר) וקבר רחל.
צילום פנקסי הקהילה מהמאה ה-16, המאה ה-17 ועד שנות השלושים של המאה ה-18 נמצא בארכיון הספרייה הלאומית בירושלים.
פנקס הקהילה הוא תיעוד עשיר ומקורי לחיי הקהילה.
בנוסף קיים בספרייה הלאומית אוסף תעודות של הקהילה היהודית מהמאות ה־19 וה20
ורוניקה מחליטה למות (בפורטוגזית: Verônica Decide Morrer; תורגם לעברית על ידי יורם מלצר) הוא רומן מאת פאולו קואלו.
הרומן מגולל את סיפורה של ורוניקה בת ה-24, אשר על אף חייה חסרי-הדאגות והשגרתיים לכאורה, מחליטה להתאבד, מכיוון שהגיעה למסקנה שחייה יהפכו לשגרה מעיקה ואינה רוצה לחיות חיים שכאלו.
בהקשר זה נבחנים נושאים כמו שיגעון, חיפוש עצמי ותחושות הבדידות והניכור שחווה הגיבורה.
הספר מבוסס במידה חלקית על חוויותיו של קואלו עצמו במספר מוסדות לחולי נפש.
המסר העיקרי של הסיפור הוא כי שפיות היא מושג יחסי.
החברה היא שמגדירה מושגים של "מטורף" לעומת "שפוי"; אין נורמליות אובייקטיבית.
(ניתנת בספר דוגמת ה"עניבה", אשר אנשים שפויים לובשים אותה למרות שאין היא מועילה, אלא מוסכמה חברתית.)
הספר עובד להצגות תיאטרון מספר פעמים ובשנת 2009 עובד לסרט קולנוע בעל אותו השם.
למראית עין יש לוורוניקה חיים מושלמים.
לאחר שהיא קוראת מאמר הנוגע לסלובניה, מתכננת ורוניקה להתאבד בעזרת מנת יתר של כדורי שינה.
תוכניתה נכשלת והיא מתעוררת ב"וילט", בית חולים לחולי נפש, שם היא שומעת כי נותר לה שבוע לחיות.
נוכחותה של ורוניקה בבית החולים משפיעה על כל השוהים בו, במיוחד על זדקה החולָה בדיכאון, על מרי (הסובלת מהתקפי חרדה) ועל אדוארד הסכיזופרן, בו היא מתאהבת.
במהלך שהותה של ורוניקה ב"וילט", היא מבינה שאין לה מה להפסיד, ולכן ביכולתה לעשות או להגיד כל דבר, מבלי לדאוג לגבי מה שאחרים יגידו.
מי ימתח ביקורת על מעשיה?
כתוצאה מהתובנה החדשה והמשחררת הזו, ורוניקה חוֹוה את כל התחושות שמעולם לא הרשתה לעצמה לחוות, כמו אהבה, שנאה ועוררות מינית.
דמות נוספת שלה תפקיד בעלילה היא דמותו של ד"ר איגור – אחד מהרופאים הבכירים ב"וילט".
איגור פיתח תאוריה הנוגעת לרעל מנטלי, המכונה "ויטריול".
הקורא מתוודע בסוף הסיפור אל הפואנטה, שהיא תפיסתו של ד"ר איגור: הוא מאמין כי חולה הסבור שנותר לו זמן קצוב על פני האדמה, ימצא בתוכו רצון לחיות והערכה כלפי החיים, ולא ינסה להתאבד פעם נוספת.
ורוניקה סורית (שם מדעי: Veronica syriaca) היא צמח עשבוני חד-שנתי נפוץ ממשפחת הלחכיים (בעבר שויכה ללועניתיים).
הוורוניקה צומחת בשדות צפון ארץ ישראל ומרכזה.
פריחה המונית של הצמח עשויה ליצור מרבד צבעוני כחול-סגלגל.
חלקו התחתון של הצמח הוא לבן וחלקו העליון נע בין כחול לסגול.
שילוב הצבעים כחול ולבן גרם לצמח להיקרא בתקופה מסוימת "ורוניקה ציונית".
הפריחה בארץ ישראל היא בחודשים ינואר עד מרץ.
הצמח, כמו יתר הצמחים בסוג, קרוי על שמה של ורוניקה הקדושה.
טיפוס תפוצתה ים-תיכוני ותפוצתה העולמית מצומצמת ומשתרעת מדרום טורקיה עד מצרים (לא כולל סיני).
היא גדלה בערבות, בקרקעות מעובדות ובשדות בור, בקרקעות כבדות בהן הניקוז גרוע.
היא מאכלסת שדות בצפון ארץ ישראל ובמרכזה: בעמק עכו, בחוף הכרמל, בשרון, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה, בבקעת החולה, בגלבוע, במדבר שומרון, במדבר יהודה, בחרמון, בגולן, בגלעד, בעמון ובמואב.
היא נפוצה במטעי זיתים וגפנים ופורחת בתחילת החורף בין ינואר לפברואר בטרם נחרשה האדמה בכרמים.
ניתן לראותה מדי שנה בצדי הכביש של עמק המצלבה ובמטע הזיתים מצפון למנזר מר אליאס בדרך לבית לחם.
ורוניקה סורית היא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף, גובהו 10 עד 30 ס"מ, מסועף בדרך כלל מהבסיס ומסתעף גם למעלה ושערותיו בלוטיות.
הגבעולים עגולים, בלתי נבובים ושעירים.
העלים פשוטים, העלים התחתונים נגדיים לרוב, החפים או העלים המלווים את הפרחים ומחיקם יוצאים הפרחים, מסורגים.
העלים קירחים, דמוי ביצה, שפתם חרוקה או משוננת, לפעמים תמימה.
העלים התחתונים ביותר בעלי פטוטרת.
טרף העלה מאונה (העלים חרוקים באופן ברור) עם 5 עד 9 אונות לעיתים רחוקות 11 אונות.
צורת המתאר של הטרף עגולה, רוחב העלים שווה לאורכם או גדול מאורכם, בסיסם דמוי לב עד דמוי יתד.
התפרחות הן אשכולות דלילים שיוצאים מחיק חפים ונישאים בקצה הגבעולים וגם בצדדיהם.
החפים האמצעיים תמימים, קטנים בהרבה מכל שאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם והם קצרים בהרבה מעוקצי הפרחים.
החפים אליפטיים עד מוארכים, העליונים תמימים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים (אונות הכותרת בלתי שוות) ומאוחי עלי כותרת, כלומר עלי הכותרת מאוחים בבסיסם לצינור קטן והם נושרים כיחידה אחת.
הגביע מחולק עמקות ל-4 או ל-5 אונות, בדרך כלל לא שוות.
העורקים באונות הגביע אינם בולטים.
הכותרת גלגלית (האונות מפושקות וצינור הכותרת קצר מאוד), בלתי נכונה, האגן בעל 4 אונות מפושקות, שאינן שוות, העליונה רחבה יותר.
הכותרת גדולה לפחות פי 2 מהגביע וקוטרה 7 עד 17 מ"מ.
צבעה כחול שמיים עם אונה תחתונה צרה לבנה.
החלקים הכחולים מעורקים לאורכם ב-3 קוים כחולים כהים יותר.
מרכז הפרח ירוק או זהוב, והמאבקים צהובים.
האבקנים 2, מעורים בכותרת, ארוכים למדי.
המאבקים בעלי 2 לשכות, הנפתחות בחריץ אורך, דרכו משתחררת האבקה.
השחלה עילית, עשויה 2 עלי שחלה מאוחים, היוצרים 2 מגורות.
עמוד שחלה אחד, משתייר בפרי, נימי, הצלקת אחת ותמימה.
עוקצי הפרחים מפושקים, וארוכים פעמים מספר מהגביע.
עוקצי הפירות זקופים או ישרים ונטויים כלפי מטה, ארוכים פי כמה מהגביע.
והוא ארוך מהמפרץ שבתוכו הוא עומד.
הפרי הוא ההלקט פחוס כרגיל מן הצדדים, ריסני (נושאת שערות בלוטיות בשפתה), עטוף גביע משתייר, והוא מחולק כמעט עד הבסיס לשתי מגורות מפושקות.
המפרץ בראשו, עם זווית צרה.
עמוד השחלה ארוך פי 1.5 עד 3 מהמפרץ של ההלקט, שבתוכו הוא עומד.
רוחבה של ההלקט ארוך יותר מאורכה, וההלקט ארוך כמו הגביע או ארוך יותר.
ההלקט נפתח לאורך המחיצה שבין המגורות.
בכל מגורה 8 עד 10 זרעים.
הזרעים זעירים, אורכם 1.3 מ"מ לכל היותר, דמוי ביצה ומקומטים קלות.
בעלי אנדוספרם בשרני, המקיף את העובר הזקוף.
הפריחה בין סוף דצמבר לבין סוף אפריל.
ורוניקה פורומבקו (רומנית: Veronica Porumbacu; 24 באוקטובר 1921 – 4 במרץ 1977) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת יהודייה רומנייה.
פורומבקו נולדה למשפחת יהודים בשם שוופלברג (Schwefelberg).
אחותה הייתה הציירת מריה קונסטנטין ובעלה המבקר הספרותי היה מיכאיל פטרובאנו (Mihail Petroveanu).
כתיבתה של פורומבקו תאמה את הכללים שקבעה המפלגה הקומוניסטית לאומנות הכתיבה באותה תקופה.
היא קיבלה את פרס המדינה לשירה ביום בו עצרו את אביה הזקן, עורך דין ארנולד שוופלברג, במסגרת משפטי הציונים ברומניה.
בשנת 1977 נהרגה, יחד עם בעלה, ברעידת אדמה שפגעה בבוקרשט.
Cer de razboi "שמים של מלחמה".
1953 Ilie Pintilie "איליה פינטיליה".
ורוס, במקור ממואסיה, היה עבד שהפך לגלדיאטור מפורסם בתקופתם של אספסיאנוס ושל טיטוס, בחלקה השני של המאה הראשונה.
הקרב שלו כנגד עמיתו, הגלדיאטור פריסקוס, היווה את שיאו של היום בו נפתחו מאה ימי משחקים לציון חנוכתו של האמפיתיאטרון הפלאבי, אשר כונה מאוחר יותר הקולוסיאום, בשנת 80. הקרב תואר בשירו מלא דברי השבח של מרטיאליס - זהו התיעוד המפורט היחיד ששרד עד היום של קרב גלדיאטורים.
באופן חריג ביותר הכריז טיטוס על שני הגלדיאטורים כמנצחים בקרב והעניק להם חרב עץ, עלה דקל ואת חרותם.
ורוניקה לייק הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, שנהנתה מפופולריות והצלחה כסמל מין, במיוחד בתפקידי פאם פאטאל בסרטי פילם נואר בשנות ה-40, לרוב לצדו של השחקן אלאן לאד.
לייק הייתה ידועה בסגנון תסרוקתה המיוחד: שיער גלי וארוך שקווצה ממנו משתפלת ומסתירה את עינה.
הצלחתה של לייק לא האריכה ימים.
בעקבות שורה של נישואים כושלים ומאבקים במחלת נפש ובאלכוהוליזם, מתה לייק בגיל חמישים, כשהיא כמעט נשכחת מלב.
כיום מזוהה לייק עם הזוהר ההוליוודי של שנות הארבעים, ועם סגנון "הסרט האפל", והיא זוכה לאזכורים ומחוות בתרבות הפופולרית, בסרטים כמי הפליל את רוג'ר רביט וסודות אל איי.
ורוניקה לייק נולדה בשם קונסטנס פרנסס מרי אוקלמן בברוקלין שבניו יורק, ב-14 בנובמבר 1922 (על אף שמספר ביוגרפיות נוקבות בשנת 1919 כתאריך לידתה).
אוקלמן, ממוצא דני עבד כמלח באונייה עבור חברת נפט.
כאשר הייתה בת שנה עברה המשפחה לפלורידה אך שבה לברוקלין כעבור ארבע שנים.
בשנת 1932 מת אביה בתאונת עבודה.
אמה של ורוניקה נישאה לידיד המשפחה אנתוני קין, שעבד כגרפיקאי בעיתון.
ורוניקה החלה לשאת את שם משפחתו והזדהתה כ"קוני קין".
היא נשלחה לבית ספר קתולי לנערות במונטריאול, קנדה, אותו לא אהבה.
משפחת קין עברה למיאמי בפלורידה ושם למדה קוני בתיכון.
בשנים אלו החלה לבלוט בשל יופייה.
על פי דברי אמה, כבר בגיל זה החלה לסבול מפרנויה וסכיזופרניה, אם כי אין בנמצא רישום רפואי המעיד על כך.
בשנת 1938 עברה משפחת קין לבוורלי הילס שבקליפורניה, שם נרשמה קוני לבית הספר הידוע למשחק "בליס-היידן".
הופעתה הראשונה על בד הקולנוע הייתה בסרט של חברת RKO "בית אחוות הבנות" (Sorority House) בשנת 1939, בה שיחקה תפקיד צנוע לצדן של שחקנית מתחילות נוספות.
בעקבות תפקיד זה באו תפקידים זעירים דומים במספר סרטים נוספים.
במהלך צילומי הסרט "בית אחוות הבנות", הבמאי ג'ון פארו שם לב לכך שתסרוקתה תמיד גולשת ומכסה את עינה הימנית, יוצרת אווירה של מסתורין ומדגישה את יופייה הטבעי.
כאשר הוצגה קוני קין בפני המפיק ארתור הורנבלאו מחברת סרטי פרמאונט, שינה זה את שמה ל"ורוניקה לייק", בין היתר בשל התאמת המילה "לייק" (באנגלית "אגם") לצבעם הכחול של עיניה.
בשנת 1940 ביטלה חברת RKO את החוזה שלה עם לייק.
לייק נישאה למנהל האמנותי ג'ון ס.
תפקיד קטן בסרט "ארבעים אמהות קטנות" (Forty Little Mothers) בו שיחקה בשנה זו, הביא לה לתשומת לב בלתי צפויה.
בשנת 1941 חתמה לייק על חוזה ארוך טווח עם פרמאונט, ובאותה השנה ילדה את בתה, איליין דטלי.
פריצת הדרך בקריירה של לייק הייתה תפקידה בסרט "רציתי כנפיים" (I Wanted Wings) בשנת 1941, להיט קולנועי בו שיחקה באחד התפקידים הנשיים הראשיים, לצד הזמרת והשחקנית קונסטנס מור, ולצדם של שחקנים כריי מילאנד וויליאם הולדן.
גם אל מול שחקנים מוכרים ואהובים אלו בלטה לייק.
הסרט הוציא לה מוניטין של שחקנית מבריקה ואינטליגנטית, הקובעת מגמות באופנה.
על סרטים אלו העירה לייק לאחר מכן - "מעולם לא התאמצתי להיות מושכת (cheesecake).
לתקופה קצרה בראשית שנות הארבעים נחשב כל סרט של לייק להצלחה בטוחה, במיוחד כאשר הופיע אלן לאד לצידה.
בתחילה צוותו השניים יחד מסיבה פשוטה: לאד היה נמוך יחסית (1.65 מטרים) והשחקנית היחידה באולפני פאראמאונט שהייתה מתאימה לשחק לצדו הייתה לייק, שגובהה היה אך 1.51 מטרים.
הסתבר כי השניים הם צוות קולנועי מושך קהל ומוצלח, והם הסריטו יחדיו ארבעה סרטים.
על אף שסגנון תסרוקתה הייחודי, בו גלשה קווצת שיער והסתירה את עינה הימנית, הפך לסמלה המסחרי ולמוקד משיכה כשלעצמו, שינתה לייק את תסרוקתה בימי מלחמת העולם השנייה על מנת לעודד נשים עובדות לאמץ תסרוקת מעשית ובטוחה יותר.
על אף הצלחתה והפופולריות שלה, סבלה לייק מבעיות אישיות, ויצאו לה מוניטין של אדם שקשה לעבוד עמו.
בשנת 1943 הצטלמה לייק לתפקיד אוהדת הנאצים דורה ברוקמן בסרט "השעה שלפני הזריחה" (The Hour Before the Dawn).
בזמן הצילומים מעדה לייק על כבל תאורה, והתאונה הובילה ללידתו המוקדמת של בנה השני, ויליאם, אשר מת בהיותו בן שבוע.
עד לסוף השנה התגרשה לייק, והקריירה שלה קרטעה, בעקבות ביקורות שליליות להן זכה הסרט, שהתמקדו בלעג לנסיונותיה של לייק לאמץ לעצמה מבטא גרמני.
בשנת 1944 נישאה לייק מחדש לשחקן אנדרה דה תות'.
באותה עת עדיין הרוויחה 4,500 דולרים לשבוע, על פי החוזה שלה עם חברת פרמאונט, סכום השקול למיליוני דולרים בשנה בערכים של היום.
בנם, אנדרה מישל דה תות' השני, נולד באוקטובר 1945. לייק החלה להתמכר לשתייה בתקופה זו באופן בולט יותר, והקריירה שלה נפגעה בשל כך ששחקנים ובמאים סירבו לעבוד עמה.
היא נשלחה על ידי חברת פרמאונט להופיע בסרטים זניחים, אם כי עדיין זכתה להצלחה רבה בסרטה "הדליה הכחולה" (1946) בו שבה ושיחקה לצד אלאן לאד.
במהלך הצילומים כונתה על ידי התסריטאי, ריימונד צ'נדלר בכינוי הגנאי "מורוניקה לייק".
בשנת 1948 הודיעה לה חברת פרמאונט כי לא תחדש את החוזה עמה.
ילדתה הרביעית, דיאנה דה תות', נולדה באוקטובר 1948. לייק נתבעה על ידי אמה לתשלום מזונות באותה השנה.
לאחר שהסריטה סרט יחיד עבור חברת פוקס המאה ה-20, הקריירה שלה התמוטטה.
ב-1953 הופיעה בסרטה האחרון "מבצר" (Stronghold).
הסרט נכשל, והיא הכריזה על פשיטת רגל והתגרשה מדה תות'.
מס ההכנסה של ארצות הברית החרים את יתרת רכושה בשל אי תשלום מיסים.
לייק החלה להופיע בטלוויזיה ובתיאטרון, ובשנת 1955 נישאה לפזמונאי ג'וזף איי.
לאחר ששברה את קרסולה בשנת 1959 נבצר מלייק להמשיך ולהופיע כשחקנית.
היא התגרשה ממקארתי, ואיבדה את ביתה.
היא נעה ונדה בין מלונות זולים בניו יורק, ונעצרה מספר פעמים בשל היותה שיכורה בציבור והתנהגותה הפרועה.
בתקופה זו איתר אותה עיתונאי כשהיא עובדת כבארמנית במלון מרת'ה וושינגטון שבמנהטן.
בתחילה טענה כי היא אורחת של המלון, ולאחר מכן כי היא מחליפה ידידה.
לאחר מכן הודתה שהיא מועסקת כבארמנית.
דיווחו של העיתונאי הוביל למספר תפקידים שניתנו ללייק בטלוויזיה ובבמה.
בשנת 1966 הגישה תוכנית אירוח בבלטימור, והופיעה בסרט כושל בשם "צעדים בשלג".
במהלך שנות ה-60 הידרדרה בריאותה הפיזית והנפשית של לייק, והיא חיה בפלורידה, כשהיא למעשה משותקת בשל מחלת הפרנויה, והזיותיה כי ה-FBI עוקב אחריה.
בשנת 1970 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "ורוניקה" שזכתה לביקורות חיוביות ולפרסום רב.
הדבר הוביל להסרטת סרטה האחרון, בו שימשה אף כמפיקה, "חגיגת הבשרים" (Flesh Feast) (1970) סרט אימה דל תקציב.
לאחר מכן עברה לייק לבריטניה שם נישאה לתקופה קצרה ל"רב חובל" בשם רוברט קרלטון-מונרו.
בשנת 1973 שבה לארצות הברית ותבעה להתגרש מקרלטון-מונרו.
היא אושפזה בשל מצבה הבריאותי.
הצוות הרפואי שטיפל בה סיפר כי לא קיבלה אורחים וכי ילדיה לא יצרו עמה קשר.
לייק הייתה בת 50 כאשר מתה מהפטיטיס וכשל כלייתי חמור, שנבעו כפי הנראה מאלכוהוליזם.
אפרה פוזר באיי הבתולה, אך בשנת 2004 נמצא כד ובו חלק מאפרה בחנות עתיקות בניו יורק.
לייק זכורה כיום כאחד מסמלי המין הבולטים של שנות ה-40 בקולנוע ההוליוודי, וכאחת השחקניות הבולטות בסוגת הסרט האפל.
גם כיום מהווה דמותה סמל ויזואלי מוכר.
דמותה המצוירת של ג'סיקה ראביט בסרט מי הפליל את רוג'ר ראביט עוצבה על פיה (בשילוב עם שחקניות נוספות מאותה תקופה כריטה הייוורת').
בשנת 1997 שימשה דמותה של לייק כמוטיב חשוב בסרט זוכה פרס האוסקר סודות אל איי, שהוא עיבוד לספרו של ג'יימס אלרוי המתרחש בשנות ה-50. דמיונה של השחקנית קים בייסינגר ללייק הודגש, דמותה הוזכרה, ותמונתה הוצגה.
באחת הסצנות מתרחשת על רקע הקרנת סרטה "אקדוחן שכיר".
ורוניקה ויטנברג היא מתעמלת אמנותית ישראלית.
ויטנברג הגיעה למקום השישי בגמר אולימפיאדת בייג'ינג 2008 כחלק מנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, בצוותא עם קטיה פיסצקי, רחלי ויגדורצ'יק, אלונה דבורניצ'נקו ומריה סבנקוב.
ויטנברג החלה לעסוק בהתעמלות אמנותית בגיל 6 בגרודנו.
בגיל 13 עלתה לישראל ומאז מתאמנת במועדון עירוני חולון.
נכון לשנת 2008, דורגה במקום הרביעי בישראל בענף.
סגנית אלופת הארץ (אישי) 2004
מקום 6 (קבוצתי) באליפות אירופה 2006 ברוסיה
מקום 6 (קבוצתי) אולימפיאדת בייג'ינג 2008 בסין
וֵרוֹנִיקָה (שם מדעי: Veronica) היא אחד הסוגים הגדולים והחשובים ממִשְׁפַּחַת הַלַּחְכִּיִּים (Plantaginaceae, בעבר שויכה ללועניתיים).
הסוג כולל כיום כ־464 מינים, לא רק של צמחים עשבוניים כפי שהיה מקובל בעבר, אלא גם בני שיח, שיחים ולעיתים נדירות עצים קטנים.
הרחבה זו נבעה מתיקון טקסונומי שנעשה בעשורים האחרונים, שבו אוחדו לתוך Veronica הסוג Hebe וסוגים נוספים, בעקבות מחקרים פילוגנטיים מולקולריים.
מרבית המינים נפוצים באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני, בעיקר באירואסיה ובצפון אמריקה, אם כי מינים רבים מצויים גם באזורים טרופיים הרריים, כגון מזרח אפריקה ואי פפואה גינאה החדשה.
באזורים דרומיים יותר — ובייחוד סביב האזור הים-תיכוני — ניכרת עלייה בשיעור המינים החד־שנתיים.
תופעה זו משקפת הסתגלות אבולוציונית עצמאית (convergent evolution), שאירעה גם בסוגים ובמשפחות אחרות של צמחים, כאסטרטגיה להתמודדות עם אקלים יובשני והפרעות סביבתיות.
מגמה זו ניכרת היטב גם בקרב מיני ורוניקה הגדלים בישראל וסביבתה.
ישראל והמזרח התיכון מהווה עבור מינים מסוימים קצה גבול תפוצתם הדרומי.
בישראל וסביבתה תועדו 19 מינים, הגדלים במגוון בתי גידול: ממעונות לחים ועד בתי גידול חמים ויבשים.
חלק מהמינים מותאמים לחיים במים רדודים – עליהם וגבעוליהם התחתונים טבולים במים, והתפרחות שלהם בולטות מעל פני המים.
אחרים מותאמים לתנאים חמים ויבשים, וטיפוס תפוצתם אירנו-טורני – אזור ערבתי-יבשתי המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו, ועד מונגוליה.
באזורים אלה יורדים 100 עד 400 מ"מ גשם בשנה, הקיץ חם ויבש, והחורף קר מאוד ולעיתים מושלג.
פרחיהם של כל מיני ורוניקה מאופיינים בכותרת גלגלית (עלי כותרת פרושים לרוחב), שבה ארבעת עלי הכותרת מאוחים בבסיסם לכדי צינור, בשונה ממשפחת המצליבים שעליהם מפורדים.
לכותרת שני אבקנים בלבד, המעורים בצינור הכותרת.
האבקנים ארוכים ובולטים מעבר לשפת הכותרת, מפושקים בזווית חדה, וביניהם מצוי עמוד השחלה.
שם הסוג העברי הוא ורוניקה, כשמו הלטיני.
מראשית המחקר הבוטני בישראל השם המקובל היה ברוניקה - ייתכן שהשינוי הקל בהגיית השם מקורו בהסתייגות מהשם הנוצרי.
ועדת השמות לענייני צמחים של האקדמיה ללשון העברית משנת 2003 קבעה את השם הנוכחי בווי"ו כבשם המדעי מאחר שהתברר שהכתיב בבי"ת דגושה - השגור בספרות הבוטנית העברית הישנה - אין לו על מה לסמוך.
השם הלטיני המאוחר נגזר מיוונית Berenike/Pherenike.
פירוש תרגומו נושא וניק פירושו ניצחון.
השם העברי ברוניקה הוא צורה משנאית (עברית המשנה) של השם הרומי, כשם המלכה יהודייה שחיה במאה הראשונה לספירה אחותו של המלך אגריפס השני.
השם הלטיני מרמז כנראה על ורוניקה הקדושה, שליוותה את ישו למקום הצליבה וניגבה את פניו במטפחתה.
חלוקות סיסטמטיות אחרונות משייכות את הסוג ורוניקה למשפחת הלחכיים יחד עם סוגים רבים נוספים במשפחת הלועניתיים.
כמו כן נמצאה קרבה בין סוג זה לבין הסוג הבה שכמה ממיניו משמשים כצמחי נוי בארץ, והסוג הבה יחד עם סוגים אוסטרלו-אסיאתיים נוספים כמו Derwentia, Detzneria, Chionohebe, Heliohebe, Leonohebe Parahebe צורפו לסוג ורוניקה.
על-פי חלוקה זו, כולל הסוג כ-463 מינים, והוא הגדול במשפחת הלחכיים.
יש לציין שחלוקה זו אינה מקובלת על כל החוקרים, והיא אינה מיוצגת במרבית המקורות הכתובים והמקוונים בתחום.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים (בישראל), על פי רוב שרועים ומסתעפים מבסיסם.
קנה שורש קיימים או לא קיימים.
המשמעות ריבוי וגטטיבי ולא רק מיני, במיוחד במינים רב-שנתיים.
הגבעולים עגולים, עדינים, ארוכים, מסתעפים, שרועים עד מזדקפים או משתלשלים.
הגבעולים (אך לא עוקצי התפרחות) קירחים לגמרי (למשל, ורוניקת המים) או שעירים במקצת או בצפיפות, לפחות בחלקם העליון, בעלי שערות בלוטיות או ללא שערות בלוטיות.
הפטוטרות קיימות, ארוכות עד קצרות מאוד.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בלתי נכונים (אונות הכותרת בלתי שוות), מאוחי עלי כותרת, כלומר 4 עלי הכותרת מאוחים בבסיסם לצינור קטן והם נושרים כיחידה אחת.
הפרחים ערוכים אחד אחד בחיק העלים שצורתם אינה שונה משאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם (למשל, ורוניקה לבנה) או ערוכים באשכולות או בשיבולים או במכבדים ויוצאים מחיק החפים.
החפים (ובפרט העליונים שבהם) נבדלים בצורתם, גודלם ובשינונם מכל שאר העלים (למשל ורוניקת המים).
הכותרת גלגלית (האונות מפושקות וצינור הכותרת קצר מאוד), בלתי נכונה, האוגן בעל 4 אונות פרושות, שאינן שוות, העליונה רחבה יותר משתי הצדדיות והתחתונה צרה מהן וצורתה כעין לשון.
צבע הכותרת כחול בהיר, לעיתים לבן, ורוד או לילך, לרוב הֶגְוֵנִים (וריאציות) של גוני כחול ולבן.
האבקנים 2, מעורים בכותרת, ארוכים למדי, מזדקרים מתוך הלוע הקצר ובולטים מתוך הפרח, ממישור הכותרת.
שני האבקנים מפושקים בזווית חדה וביניהם עמוד השחלה.
המאבקים דמוי כליה או חץ, בעלי 2 לשכות, הנפתחות בחריץ אורך, דרכו משתחררת האבקה.
עמוד שחלה אחד, משתייר בפרי, נימי, הצלקת אחת ותמימה ולא מחולקת.
הפרי הוא הלקט פחוס כרגיל מן הצדדים ועל פי רוב מפורץ בראשו בין 2 המגורות, או נפוח (ורוניקה לבנה) ועטוף בגביע משתייר, קירח או שעיר, בן 2 מגורות בכל מגורה 2 או הרבה זרעים.
הזרעים זעירים, פחוסים וגבשושיים (ורוניקה לבנה) או קעורים, צבעם מצהוב עד חום, בעלי אנדוספרם בשרני, המקיף את העובר הזקוף.
על סוג זה נמנים עשבים חד שנתיים או רב שנתיים, כאשר מינים רב שנתיים רבים מצטיינים בקני השורש שלהם.
עלי הוורוניקה ערוכים על הגבעול בצורה נגדית, לעומת העלים העליונים הסמוכים לפרח שהם ערוכים בצורה מסורגת.
גביע הפרח מחולק ל-4 או 5 אונות, שלרוב אינן סימטריות.
עלי הכותרת מאוחים- כלומר, הם אינם ניתנים להפרדה, ובלתי סימטריים, כאשר האונה העליונה רחבה יותר.
צורת עלי הכותרת מהווה את אחד המפתחות לזיהוי המינים.
צבע הכותרת לרוב כחול בהיר, ולעיתים לבן או ורוד.
מספר האבקנים 2, והם לרוב ארוכים מהכותרת.
פרי הוורוניקה הוא מטיפוס הלקט, צורתו עגולה, פחוסה.
הוא מחולק לשתי מגורות, ולרוב עלי הפרח בולט ממנו.
מיני ורוניקה בחרמון ובסביבת ישראל
בישראל וסביבתה תועדו 19 מינים.
הרשימה הראשונה המופיעה למטה כוללת 7 מינים בחרמון בסיני ובירדן.
שבעת המינים חלקם אקראיים ואולי נכחדו.
ארבעה מינים הם בלעדיים לחרמון (אבל לא בעולם) ונדירים ואלו הם: ורוניקה אפרפרה, ורוניקה ארוכת-שיבולת, ורוניקה דביקה, ורוניקה מזרחית.
ורוניקה אפרפרה (Veronica pollifolia) - עשב רב-שנתי, בן חלוף, מעוצה בבסיסו, שרוע, אפור-צמיר (מכוסה מעין לבד, בשונה מוורוניקה מזרחית), גבעוליו משתרגים בין האבנים, פרחיו לבנים ולועם מעוטר בטבעת בצבע אדום כהה (בורדו).
טיפוס תפוצתה אירנו-טורני (אזורים צחיחים, שהקיץ בו חם ויבש מאוד והחורף קר מאוד ומושלג).
ותפוצתה העולמית משתרעת ממרכז טורקיה לדרום מערב סוריה ולישראל ולערבות אדום (דרום מערב הממלכה הירדנית).
ורוניקה אפרפרה היא צמח שעיר בשערות בלוטיות ובלתי בלוטיות, שרוע במקצת שגבהו מגיע לכ-30 ס"מ.
הגבעולים (אך לא עוקצי התפרחות) שעירים במקצת או בצפיפות, לפחות בחלקם העליון.
העלים קטנים, אורכם 5 עד 12 מ"מ, שפתם חרוקה ולעיתים גלולה במקצת לאחור בדומה לעלי געדה מצויה.
החפים, שמחיקם יוצאים התפרחות, קטנים בהרבה מכל שאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם.
התפרחות דמויות שיבולת בקצות הענפים.
הפרחים בן 4 אונות בלתי שוות.
האונה העליונה רחבה יותר והתחתונה צרה יותר משתי הצדדיות.
קרוב לבסיס כל אונה יש פס רחב יחסית בצבע אדום כהה.
ארבעת הפסים יוצרים יחד מעין טבעת צבעונית מסביב לאבקנים ולעמוד השחלה.
הפריחה מאמצע מרץ עד תחילת אוגוסט.
ורוניקה ארוכת-שיבולת (Veronica macrostachya) - עשב רב-שנתי, בן חלוף, מעוצה בבסיסו.
תפוצתה העולמית משתרעת מדרום טורקיה ועד איראן וערבות אדום (דרום מערב הממלכה הירדנית) ובספק בחרמון.
הוא גדל גם בערבות של אדום וגם במקומות סלעיים בחרמון ברום 1,650 עד 2,670 מ'.
הגבעולים דחוסים וקצרים, בלתי נבובים ושעירים.
העלים מוארכים או סרגליים, אפורים או לבנים, אורכם 15 עד 30 מ"מ, מכוסים בצפיפות שערות שאורכן 0.5 מ"מ לפחות, ושפתם משוננת עמוקות כמשור וגלולה לאחור (בדומה לעלים של געדה מצויה).
התפרחות שאורכן 2 עד 4 מ"מ.
החפים (ובפרט העליונים שבהם) נבדלים בצורתם ובגודלם מכל שאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם.
הפרי אינו מפורץ, כל שטחו שעיר ורוחבו גדול בהרבה מאורכו.
עוקצי הפרחים אינם כפופים וקצרים מהגביע או שווים לו או גדולים ממנו עד 1.5 פעמים.
הפריחה מתחילת אפריל עד אמצע יולי.
ורוניקה דביקה (veronica viscosa) – עשב חד-שנתי נדיר מאוד.
תפוצתה העולמית משתרעת ממזרח ועד מערב איראן ועד דרום מערב סוריה.
מדרונות החרמון הוא גבול תפוצתו ברום 1600 עד 1700 מ'.
עלים בעלי שינון אחיד ואינם מחולקים לאונות כבוורוניקה הקיסוסית הדומה לה.
הפרחים ערוכים אחד אחד בחיק העלים שצורתם אינה שונה משאר העלים שאינם נושאים פרחים בחיקיהם.
צבע הכותרת כחול או לילך, לפעמים העלה הקדמי של הכותרת לבן.
אורך עמוד השחלה 1.3 עד 1.5 מ"מ, לעיתים רחוקות 1.7 מ"מ, כעומק המפרץ שבראש ההלקט.
ההלקט קירח ומכיל 4 זרעים.
אורך עוקץ ההלקט קצר 3 מ"מ לכל היותר.
ורוניקה דו-אונתית (Veronica biloba) - צמח עשבוני חד-שנתי נדיר, שפרחיו לבנים ושערותיו בלוטיות.
תפוצתה העולמית משתרעת מדרום מזרח רוסיה האירופית ועד דרום ההימלאיה ועד סיביר ועד סיני.
הוא גדל מקומות סלעיים וחוליים בהרי דרום סיני הגבוהים ואולי בחרמון.
החפים נבדלים בצורתם, גדולים מכל שאר העלים, אבל תמיד מסורגים.
עוקצי הפרחים קצרים מהגביע או שווים לו או גדולים ממנו עד 1.5 פעמים.
הפרחים הלבנים זעירים, קוטרם 2 עד 6 מ"מ.
עוקצי הפירות זקופים או ישרים ונטויים כלפי מטה (אינם כפופים באופן בולט).
אורך עמוד השחלה 0.2 עד 1.2 מ"מ והוא ארוך פי 1.5 עד 3 מהמפרץ שבתוכו הוא יושב.
ההלקט מחולק כמעט עד לבסיס לשתי מגורות, כלומר שתי האונות בולטות ושקע עמוק ביניהן.
בכל מגורה 2 או 3 זרעים.
הפריחה בין סוף מרץ לבין סוף מאי.
ורוניקה כפופת-עוקץ (Veronica campylopoda) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר שפרחיו כחולים בהירים.
תפוצתה העולמית משתרעת מהמזרח התיכון עד מערב סין ומערב ההימלאיה.
היא גדלה על סלעים בערבות שיחים ובאדום ובמואב, בספק בסיני ובחרמון.
ורוניקה כפופת-עוקץ היא חד-שנתית, גובהה 5 עד 20 ס"מ, שעירה, מסועפת בדרך כלל מהבסיס.