tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנק השתמש ביכולתו להגדיל את היצע הכסף כדי לספק לשוק אשראי נוסף, זאת למרות התנגדויות לאזהרות השמרנים מפני אינפלציה, והוסיף לכך ריביות נמוכות שישמרו על הכסף נגיש לציבור.
הבנק השתמש גם בשכנוע מוראלי ואמצעים נוספים שהשפיעו על היקף האשראי בשוק ועל הרכבו.
בתקופה זו קיים הבנק ארבעה סוגי פעילות עיקריים בניסיון להבטיח אשראי בשוק, ובחלק מהמקרים ניצלה לשם כך הנהלת הבנק את יכולתה לייצר כסף ולהקצות אותו כראות עיניה, ובמיוחד כאשראי נגיש לממשלה.
ראשית, הבנק התחייב למימון ישיר של גירעון באמצעות רכישת ניירות ערך ממשלתיים ; שנית, הוא הזרים כמויות גדולות של עתודות מזומנים לבנקים הפרטיים באמצעות רכישות איגרות חוב כדי לאפשר לבנקים לשמור על ריביות נמוכות ולהבטיח שתהיה להם נזילות מספקת כדי להמשיך ולממן את הממשלה באמצעות רכישה ישירה של ניירות ערך.
ניתן לראות זאת כסוג של מימון כספי עקיף באמצעות מונטיזציה בנקאית פרטית של חובות ממשלתיים.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, לבנק היה תפקיד מפתח בתוכנית יציאתה של קנדה מהשפל הגדול, כאשר מימן שני שלישים מההוצאות הממשלתיות במהלך 5 שנים.
בשנים אלו התאושש בחדות התוצר לאומי הנומינלי , ואיתו גדלו גם פיקדונות הבנק בקרוב ל-80% ומחזור המטבע בשוק עלה ב-70%, ולמרות זאת נשמרה האינפלציה יציבה.
כך או אחרת, בעקבות האפשרויות המוניטריות הלא-מקובלות שברשות הבנק, מצא עצמו בנק קנדה מתמודד בשנים הראשונות של פעילותו עם אתגרים חסרי תקדים.
בשנת 1938 הולאם הבנק, ומאז נשאר בבעלות ציבורית באופן קבוע.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הופנתה מרבית פעילות הבנק למימון המאמץ המלחמתי, על ידי יצירת כסף וביצוע פעולות שונות שיצרו הלכה למעשה הלוואה ללא ריבית לממשלה במאות מיליוני דולרים קנדיים.
כמו כן פיקח הבנק על מכירת אג"ח הניצחון הקנדיות.
אחריות העיקרית של הבנק במהלך המלחמה ואחריה הייתה לשמור על ריביות נמוכות ככל האפשר, כדי להקל על פעולות כלכליות במשק, ולסייע לבנקים לקנות ניירות ערך ממשלתיים וכך לאפשר זרימה קלה של כסף אל הממשלה והקהל הרחב.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה קנדה תקופה של 15 שנים של שגשוג יחסי, עם צמיחה גבוהה, שמירה על תעסוקה מלאה ועודפי תקציב במרבית התקופה.
בתקופה זו המשיך בנק קנדה את מדיניותו המוניטרית הייחודית כדי להבטיח מימון קל וזול לממשלה כדי לסייע לה לחזק את הכלכלה.
תקופה זו החלה עם לחצים אינפלציוניים שהתפתחו בשלהי שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים.
הבנק והממשלה ניסו לדכא אותם באמצעות הטלת בקרות זמניות על סוגים מסוימים של מימון בנקאי, בין אם באמצעות חקיקה מפורשת, ובין אם באמצעות הסכמות שבוצעו בין נגיד הבנק לבין 10 נשיאי הבנקים הפרטיים.
פעולות אלה התבררו כלא מספיקות, לנוכח עליית מחירי הסחורות בעולם, פריחתה של כלכלת ארצות הברית, תזרים גדול של השקעות זרות, והגדלת הוצאות הביטחון לתמיכה במאמץ המלחמתי בקוריאה.
כל הגורמים הללו הפעילו לחץ כלפי מעלה על הדולר הקנדי והקשו על השליטה בהגדלת כמות הכסף וכוח הקנייה בשוק המקומי.
בחוסר רצון מסוים, ובהשפעתם של כלכלנים ביניהם מילטון פרידמן, נאלצה הממשלה בשנת 1950 לנקוט בפעולה מכרעת יותר ובאותה עת מהפכנית - נטישת הסכם ברטון-וודס ליחסי שערי חליפין בין המדינות השונות, למשל, בין הדולר האמריקאי לדולר הקנדי, וקביעת שער המטבע בהתבסס על תנאי היצע וביקוש למטבעות זרים בקנדה.
והחלטה זו הרגיעה את תזרים ההשקעות הזרות, נטרלה חלק מהלחצים האינפלציונים שהמשק חווה, ושחררה את בנק קנדה מהצורך להתאים את ערך המטבע.
התכנון היה להשאיר את שווי המטבע גמיש לזמן קצר, ולייצר את ערך המטבע לאחר שהכלכלה המקומית תתייצב, אולם בפועל המהלך הפך לניסוי כלכלי שנמשך 12 שנים וגרם להשלכות רבות מהמצופה.
בשנות ה-50 הייתה קנדה הכלכלה הגדולה היחידה שהתנהלה עם שער גמיש, ובהדרגה ויתרה על השליטה שנותרה בידיה על העסקאות במטבע-חוץ, ועל השליטה בתזרים השקעות-חוץ.
השווקים הפיננסיים של קנדה היו כעת פתוחים ונחשפו לזעזועים חיצוניים.
אף על פי כן, קנדה צברה בתקופה זו ניסיון ששימש בהמשך כמודל למדינות תעשייתיות נוספות לאחר קריסת הסכם ברטון-וודס, וגם כזרז לשינויים בתפיסות על הסחר הגלובלי.
בשנת 1954 התחלף נגיד הבנק לג'יימס קווין.
בתקופה זו בשיח הכלכלי הקנדי בלטה דאגה מפני עליה בבעלות זרה על נכסים בקנדה, וקוין שאף להגדיל את החיסכון הלאומי כאמצעי להפחתת התלות בתזרים של הון זר.
תופעה נוספת שהטרידה את קווין הייתה עלייה חדה במחירי הצרכן במהלך מלחמת קוריאה ולחצים אינפלציוניים שנותרו גם לאחר המלחמה.
קווין העריך שהפתרון לשתי הבעיות - החיסכון נמוך והאינפלציה הגבוהה - הוא מדיניות מוניטרית הדוקה יותר.
ריביות גבוהות יותר יפחיתו את הביקוש המקומי ויסייעו, כך קיווה, בגיוס החיסכון הלאומי.
מתוך חשש מפני חוסר בשלות של המנגנונים המוניטריים הקנדיים, קווין קידם מהלך משולב של הפחתות היצע עתודות הכסף של הבנקים, לצד שכנוע מוראלי.
לאחר מספר שנים של מימוש המדיניות האינפלציה ירדה, אולם בד בבד גדלה האבטלה ונחלשה הפעילות הכלכלית, מה שעורר התנגדות לקוין בקרב ממשלת קנדה וכן באקדמיה.
חיכוכים של קווין ושל משרד האוצר גרמו לכך שהממשלה נקטה בצעד חסר תקדים והפעילה סמכויות שונות שבידיה כדי לגרום לו להתפטר.
לעבר עזיבתי של קווין הביעו בממשלה חששות פומביים ששווי הדולר הקנדי גדול מדי, ולצד התרחשויות נוספות, החל הדולר בירידה חדה שהממשלה לא הצליחה לבלום למרות התערבות אגרסיבית בשוק באמצעות מטבע חוץ.
הממשלה החליטה לחזור למערכת ברטון-וודס, ובכך הגבילו את יכולתו של בנק קנדה להשפיע באמצעות מדיניות מוניטרית על המקרו-כלכלה.
תחילה מצא עצמו בנק קנדה ללא יכולת לעצור אינפלציה גואה, אולם לבסוף הדגש הושם על ניהול אינפלציה יציבה גם במחיר של אבטלה באזורים מסוימים.
בזכות המימון הנגיש, עשתה זאת ממשלת קנדה מבלי להיכנס לגירעון משמעותי, ושמרה על גירעון שנתי של 0.3% מהתוצר.
בשנות ה-70 כבר החלה הכלכלה העולמי לצאת ממערכת ברטון-וודס, שהתפיסות השולטות בזמן תכנונה נחשבו למיושנות.
מספר מחקרים פורצי דרך בארצות הברית של שנות ה-60 השפיעו על התפיסות לגבי הכלכלה העולמית, ובנק קנדה, בדומה לבנקים מרכזיים אחרים בכל רחבי העולם, התאים את המדיניות שלו לתפיסות החדשות.
שנות ה-80 נתפסו בעיני רבים כזמן של שגשוג ואופטימיות כלכלית, אולם מאחר שחלק גדול מהמדדים התבסס על פעילויות ספקולטיביות שהתמקדו במיוחד בתחום הנדל"ן, בפועל המצב מעודד פחות, וחלק מהנתונים הוסתרו על ידי שינויים חדים של שער החליפין.
ללא יעד מפורש למדיניות מוניטרית, הבנק התקשה להסביר את פעולות המדיניות שלו.
בנוסף, לא היו יעדים ברורים דים לשפוט את ביצועיו לאורם.
בשנת 1988 ניסה הבנק לאמץ באופן מובהק יותר ואמין יותר יעד אינפלציה יציב, שיאפשר יציבות מחירים ויפחית את ההשפעה הדרמטית של שינויים במטבע האמריקאי על הכלכלה הקנדית.
הבנק התקשה לייצר אמינות מספקת שתסייע לשוק להתייצב בהתאם למדיניות החדשה, גם לאחר שבשנת 1991 הכריז בנק קנדה על תוכנית יעדי אינפלציה מוגדרת.
הייתה זו הפעם השנייה שמדינה מכריזה באופן פומבי על יעדי אינפלציה, אחרי ניו זילנד.
הגבול התחתון והעליון של היעדים המקוריים להפחתת האינפלציה נקבע על 2 ו-4 אחוזים בהתאמה, כאשר נקודת האמצע הייתה של 3 אחוזים.
גבולות אלה היו אמורים לרדת בהדרגה ל-1 ו-3 אחוזים בסוף שנת 1995. בשנת 1995 הוגדר היעד מחדש בהתאם לניסיון שנצבר, ובנק קנדה המשיך להגדיר יעדים נוספים בהמשך.
מגמה חדשה זו השפיעה בדרכים שונות על התנהגות הבנק, ובין השאר אילצה אותו להגביר את השקיפות שלו כלפי הציבור כדי לסייע לחזק את האמינות בכלכלה הקנדית.
בנק קנדה הוא הבנק המרכזי של המדינה.
תפקידו העיקרי, על פי הגדרת חוק בנק קנדה, הוא "לקדם את הרווחה הכלכלית והפיננסית של קנדה".
לבנק ארבעה תחומי אחריות עיקריים:
מדיניות מוניטרית: הבנק מקבל החלטות המשפיעות על היצע הכסף המופץ במשק, ובאחריותו לשמור על אינפלציה נמוכה ויציבה.
מערכת פיננסית: הבנק מנסה להכווין את המערכת הפיננסית כך שתהייה בטוחה, תקינה ויעילה - גם בתוך קנדה עצמה, וגם בנושא לעסקאות בינלאומיות.
הבנק מבצע עסקאות בשווקים פיננסיים במטרה לתמוך ביעדים אלו.
מטבע: הבנק מתכנן, מנפיק ומפיץ את שטרות הבנק הקנדיים.
ניהול קרנות: הבנק מתפקד כ"סוכן פיסקלי" עבור ממשלת קנדה, והוא מנהל את תוכניות החוב הציבורי של הממשלה, ואת יתרות מטבע החוץ.
לצד מדיניות מוניטרית קבועה שמנהל הבנק, שמטרתה העיקרית השגת יעד האינפלציה, בידי הבנק אפשרויות לבצע - בעת משבר או אירוע קיצוני אחר - מספר מהלכים לא שגרתיים במדיניות המוניטרית שהוא מנהל.
אלה כוללים שינוי תכנון שער המטבע הקנדי, דחיפת הכלכלה המקומית באמצעות רכישות נכסים בהיקף נרחב, מימון נרחב כדי להבטיח כי האשראי יהיה זמין למגזרים כלכליים מרכזיים, והעברת שיעור המדיניות שלו (CBPR) מתחת לאפס כדי לעודד הוצאות.
מבנה הבנק מבטיח קשר הדוק עם הממשלה, אולם החקיקה שנתנה לבנק את סמכויותיו שאפה לאפשר לו גם עצמאות רבה למלא את אחריותו, על ידי הפרדה מהמערכת הפוליטית, במטרה לאפשר לו להתעלות מעל למהלכים פופוליסטיים לטווח קצר, ולבצע תכנון אחראי וארוך טווח.
עם זאת, הפרדה זו איננה מוחלטת.
הבנק מנוהל על ידי דירקטוריון.
סגן שר האוצר אמנם חבר דירקטוריון, אולם חסר זכות הצבעה.
הדירקטוריון הוא הגוף הממנה את נגיד הבנק וסגנו הבכיר, אולם המינוי מתבצע באישור קבינט.
הבנק מדווח על הוצאות ומנהל לדירקטוריון עצמו ולמבקרים חיצוניים שמונו על ידי הממשלה.
העובדים מתמנים על ידי האחראיים על כך בתוך הבנק עצמו, ולא על ידי גורמים הקשורים לממשלה.
אף על פי כן, לממשלה ישנה אפשרות להוציא הנחיה שתחייב את הבנק, במקרה של אי הסכמה על מדיניות מוניטרית.
כדי לממש אפשרות זו, המוגדרת כקיצונית, שר האוצר יצטרך לפרסם את הסיבות לחוסר שביעות רצונו, ואת רשימת הצעדים שאמור לנקוט הבנק לאורך משך זמן נקוב.
מהלכים נוספים בוצעו כדי לוודא את עצמאותו של הבנק מהמערכת הפיננסית, שכללה את כלל הבנקים בימי הקמת הבנק.
בין מהלכים אלו איסורים על בעלי מניות או בעלי תפקיד בכיר לעבוד במגזר הפיננסי המקומי.
בנקאות באינטרנט (או בנקאות מקוונת) היא מונח המשמש לתיאור ביצוע מגוון עסקאות פיננסיות בבנק או במוסד פיננסי אחר באמצעות אתר האינטרנט או אפליקציית המובייל של המוסד הפיננסי.
שימוש בשירותי הבנקאות באינטרנט מאפשר ללקוחות לבצע פעולות בנקאיות מחוץ לשעות שבהן הבנק פתוח ומכל מקום בעולם בו יש גישה לאינטרנט.
שירותי הבנקאות באינטרנט מספקים כיום בין היתר את האפשרות לצפות ביתרות בחשבון הבנק, להדפיס דוחות, לבדוק את העסקאות הפיננסיות האחרונות, להעברת כסף בין חשבונות בנק, ולביצוע תשלומים.
ישנם כיום בנקים בעולם אשר מספקים רק שירותי בנקאות באינטרנט.
מנקודת מבטו של הצרכן, לבנקאות מקוונת מספר יתרונות:
השירותים זמינים מהבית 24 שעות ביממה.
ניתן לגשת לשירותים מכל מקום בעולם עם גישה לאינטרנט.
מכשולים או חסרונות המעכבים את אימוץ של בנקאות מקוונת בקרב הציבור:
לקוחות רבים שנמנעים מבנקאות באינטרנט מכיוון שהם סבורים שהם עלולים להסתכן בכך שהם יהפכו לקורבנות של הונאות (כתוצאה מווירוסים, האקרים, וכו').
אמצעי האבטחה הקיימים ברוב השירותים הבנקאיים המקוונים אינם בטוחים ב-100%, אך בפועל מספר הקורבנות להונאות בשל שימוש בשירותי בנקאות באינטרנט הוא קטן מאוד.
הפרדה פיזית בין הלקוח לישות הבנקאית.
מחסור במידע על השירותים המוצעים ומחסור במיומנויות טכנולוגיות בקרב המשתמשים.
שיעור השימוש באינטרנט נמוך יותר באזורים כפריים מסוימים או במדינות מתפתחות.
הבנקאות בפנמה היא מגזר שירותים כלכלי משמעותי.
המגזר גדל וסיפק מימון סחר למסחר שעבר בתעלת פנמה, ובהמשך התפתח להלבנת הון לצורך סחר בסמים בפיקודו של מנואל נורייגה.
עקב מדיניות מיסוי יוצאת דופן, מוכרת מערכת הבנקאות בפנמה כמקלט מס.
בפנמה מאות בנקים פרטיים, ושני בנקים בשליטת המדינה: הבנק הלאומי של פנמה (Banco Nacional de Panamá - BNP) , והבנק לחיסכון (Caja de Ahorros de Panamá).
לפנמה מעולם לא היה בנק מרכזי, שהוא הסמכות המוניטרית המרכזית במדינה, ותפקידיו כוללים את האחריות לקביעת המטבע של המדינה, ואת הפיקוח על המוסדות הפיננסיים במדינה, ועל המגזר הפיננסי בשלמותו.
הבנק הלאומי BNP, הוא שהיה אחראי להיבטים לא כספיים של בנקאות מרכזית בפנמה, בסיוע הוועדה הבנקאית הלאומית (Superintendencia del Mercado de Valores), שנוצרה יחד עם המרכז הפיננסי הבינלאומי במדינה, והיה אחראית לרישוי ופיקוח בנקים.
נכון לינואר 2009, החזיק BNP, פיקדונות בסך של כחמישה מיליארד דולר ארצות הברית ואילו הבנק לחיסכון החזיקו בפיקדונות או בערך של מיליארד דולר.
מכיוון שלפנמה אין בנק מרכזי שישמש מלווה של מוצא אחרון להצלת בנקים שמסתבכים, מנוהלים הבנקים בפנמה בצורה שמרנית מאוד, עם יחס הלימות הון ממוצע של 15.6% בשנת 2012, כמעט כפול מדרישת המינימום החוקית.
ייחודה של המערכת הבנקאית בפנמה, הוא בהיעדר המיסוי.
בשנת 1971 הממשלה העבירה חוק בנקאי שהתיר מערכת בנקאית מאוד ליברלית ופתוחה, ללא חיוב על פיקוח ממשלתי אחיד, ואישרה כי לא ניתן להטיל מיסים על ריבית או עסקאות שנוצרו במערכת הפיננסית.
מספר הבנקים זינק מ־23 בנקים בשנת 1970 ל־125 בשנת 1983, רובם בנקים בינלאומיים.
חוק הבנקאות קידם הלוואות בינלאומיות, ומכיוון שבפנמה יש מערכת מס טריטוריאלית, הרווחים מהלוואות או מעסקאות שבוצעו מחוץ לחוק הם פטורים ממס.
מאז המשבר הכלכלי העולמי (2008), מנסה המדינה להתנער מהמוניטין שלה כמקלט מס, וחתמה על אמנה למניעת כפל מס עם מדינות רבות (בעיקר מדינות ה-OECD).
אף מדינת ישראל חתמה על אמנת מס עם פנמה.
אזרחי ארצות הברית, תושבים ובעלי גרין קארד הפותחים חשבון בנק בפנמה, כמו גם במדינות אחרות, מחויבים מאז 2010 בחוק הציות למס בחשבונות זרים בארצות הברית (FATCA), בנוסף לתקנות פנמה.
בנוסף, באפריל 2011 כרתה פנמה אמנה עם ארצות הברית בנושא חילופי מידע פיננסי.
בנקים בפנמה מורשים ומוסדרים על ידי הרשות לפיקוח על הבנקים (Superintendencia de Bancos).
ניתן לקבל רישיון לבנקים בתור:
רישיון כללי (מלא) Class A - בנקים אלה יכולים לפעול הן בפנמה והן מחוצה לה.
לרוב הבנקים בפנמה יש רישיון זה.
רישיון בינלאומי מחלקה B - בנקים אלו נמצאים פיזית בפנמה, אך יכולים לעשות עסקים רק עם זרים ותושבים שאינם פנמים.
הם יכולים לפתוח חשבונות בלבד ולקבל פיקדונות מאנשים פרטיים או ארגונים הממוקמים מעבר לים.
שני הבנקים בבעלות המדינה בפנמה, רשאים לעשות עסקים רק בפנמה.
"בנקודה שבה נגמר האור" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי רביב כנר והראפר הישראלי טליסמאן.
השיר יצא ב-27 בפברואר 2022 בתור הסינגל השישי מתוך אלבום הבכורה שלו, רסיסים.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-1.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-24 בפברואר 2022 פרסם הזמר הישראלי רביב כנר את עטיפת הסינגל "בנקודה שבה נגמר האור" בו נראים הוא והראפר טליסמאן כשהם מרכינים ראש.
עם יום יצאת השיר ב-27 בפברואר פרסם כנר את הוידאו-קליפ של השיר בעמוד האינסטגרם שלו ובניגוד להרגלו, כנר לא ליווה את פרסום השיר עם פוסט שמסביר עליו אלא כתב בתמציתיות:
ב-11 באפריל פורסם ריאיון של כנר עם העיתונאי אריאל פייגלין מערוץ 7 בו הוא התבטא בהקשר לשיר:
עמי פרידמן מישראל היום כינה את השיר: "קצת מנותק מיתר שירי האלבום, ולא שייך כל כך לאסופה".
לעומתו, אריאל פייגלין מערוץ 7 כתב: "כבר מהשם של השיר ניתן לראות שהוא ממשיך את הקו של קודמיו ומדבר על הכאב והקושי" וציין: "כנר כבר לא מדבר רק על עצמו, אלא שר את סיפורו של דור".
"הליקון ארומה מיוזיק גרופ" כתבו כי "משמיעה ראשונה נשמע המנון, מלא עומק ורבדים" וכן מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר סיקור שלילי.
וכתב שהחיבור בין טליסמאן לרביב כנר מאולץ, וכן העניק לשיר שניים וחצי כוכבים כוכבים מתוך חמישה.
בנקו די רומא (באיטלקית: Banco di Roma) היה בנק איטלקי שהמטה שלו היה בעיר רומא.
בתחילת המאה ה-20, הוא היה אחד מארבעת הבנקים הגדולים במדינה.
בשנת 1992 בנקו די רומא התמזג עם בנק רוח הקודש ושינה את שמו ל"בנקה די רומא", בשנת 2007 נרכש על ידי בנק יוניקרדיט וחדל להתקיים.
הבנק הוקם ב-9 במרץ 1880, ביוזמתם של כמה בני אצולה, בעת שהעיר רומא עברה פיתוח עירוני וכלכלי מהיר, לאחר שהפכה לבירת ממלכת איטליה.
שלושת המייסדים היו הנסיך סיגיסמונדו ג'וסטיניאנו בנדיני, הדוכס מבומרצו פרנצ'סקו בורגזה והמרקיז ג'וליו מרנגי, עם הון ראשוני של 6 מיליון לירות.
הנסיך פלסידו גבריאלי, שהוא בין בעלי המניות הגדולים, נבחר לנשיא הראשון של הבנק.
הבנק, שהחל כמוסד מקומי, עם תחילת המאה ה-20 תחת נשיאותו של ארנסטו פאצ'לי, החל בהתרחבות לאומית ובינלאומית בין השנים 1901–1914. תוך כמה עשורים נפתחו סניפים ברחבי איטליה והוא היה הבנק האיטלקי הראשון שפתח סניפים ברחבי העולם, בעיקר ברחבי מזרח הים התיכון ואפריקה האיטלקית.
בשנות ה-20 וה-30, בעקבות כמה משברים שעבר הבנק, השתנו בעלי המניות שלו מספר פעמים עד שב-1937 הולאם על ידי משטר איטליה הפשיסטית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התחדשה התרחבות פעילות הבנק ונמשכה בשנות החמישים והשישים, הן באיטליה והן מחוצה לה, בשיתוף בנק קרדי ליונה הצרפתי וקומרצבנק הגרמני.
בשנת 1992 בנקו די רומא התמזג עם בנק רוח הקודש ושינה את שמו ל"בנקה די רומא" (Banca di Roma).
לאחר מיזוג זה הפך לבנק החמישי בגודלו באיטליה והונפק בבורסה איטליאנה, כחלק מתוכנית הפרטה של נכסים בבעלות ממשלתית, שיזמה ממשלת איטליה בראשות רומנו פרודי.
בשנת 1999 רכש בנק ABN AMRO ההולנדי 8% ממניות הבנק, זמן קצר אחר כך הבנק סן פאולו די טורינו-אימי, שהיה בשליטת ג'אני אניילי בעלי תאגיד פיאט, הציע לרכוש את בנקו די רומא.
אך אנטוניו פציו, נגיד הבנק המרכזי של איטליה, מנע את רכישת בנקה די רומא על ידי בנק סאן פאולו, בנימוק שהוא אינו יכול לאשר השתלטות עוינת על בנק.
באותה עת הפך בנק ההשקעות מדיובנקה לבעל השליטה בבנק.
בשנת 2002 התמזג הבנק עם בנק ביפופ-קריר ליצירת קבוצת קפיטליה.
בשנת 2004 נחשף כי הבנק סייע לתאגיד פארמלט (חברת המזון הגדולה באיטליה) ביצירת מכשירים פיננסים מורכבים שהסוו הפסדים, אפשרו לתאגיד לגייס הון רב ולמנכ"ל של התאגיד להעלים כספים.
פרשת פשיטת הרגל של תאגיד פארמלט, שכונתה "אנרון" האיטלקית, התרחשה לאחר שהתברר כי 14 מיליארד יורו המופיעים במאזניה לא היו ולא נבראו.
ההונאה גרמה למחיקת חסכונותיהם של אלפי משקי בית ועובדים שהשקיעו באג"ח ובמניות של החברה.
בשנת 2007 מוזגה קבוצת קפיטליה עם בנק יוניקרדיט, מיזוג שייצור את הבנק השני בגודלו באירופה באותה עת.
המיזוג בוצע בעסקת מניות, שבעלי המניות של קפיטליה קיבלו 1.12 ממניותיו של יוניקרדיט, תמורת כל מניה של קפיטליה.
בשנים 1972–1988 נתן הבנק חסות לקבוצת הכדורסל פלקנסטרו וירטוס רומא, שהייתה ידועה בשנים אלו בשם קבוצת בנקו די רומא.
היא זכתה תחת שם זה בגביע אירופה לאלופות ב-1984.
בינואר 1919 פתח "בנקו די רומא" סניף בירושלים, בכיכר עומר אבן אל ח'טאב, וסניף ביפו, בכיכר השעון.
בהמשך פתח סניף גם בחיפה וב-1931 גם ברחוב הרצל בתל אביב.
בשנת 1932 החל הבנק לפרסם דו"חות כספיים בעברית, באותה שנה גם פתח סניף נוסף בירושלים בבניין סנסור.
סניף זה עבר ב-1939 לבית מצפה, שהיה ידוע באותן השנים כ"בניין בנקו די רומא".
בעקבות משבר חבש (המחצית השנייה של 1935) החל גל של הסתערות משיכות מבנקים בארץ ישראל, שהתעצם עקב שמועות על מצוקת מזומנים בבנקים.
"בנקו די רומא" היה אחד הנפגעים הגדולים בעקבות הבהלה.
שני הבנקים הגדולים בארץ ישראל, בנק אפ"ק ובנק ברקליס, נחלצו לעזרת סניפי "בנקו די רומא" וסיפקו לו מימון שייצב את פעילותו.
סניפיו הארץ–ישראליים נסגרו עקב כניסת איטליה למלחמת העולם השנייה, ביוני 1940. רוב הפקידים של סניפי "בנקו די רומא" בארץ ישראל, נאסרו על ידי ממשלת המנדט אך שוחררו, לאחר שכל אחד נתן ערבות כספית.
המשוחררים שבו לעבודתם תחת מנהל בריטי, שהוטל עליו לנהל את הרכוש של האויב.
אחר כך החל הליך של החזרת פיקדונות ללקוחות הבנק, חיסול עסקיו וסגירת הסניפים במהלך 1941.
בשנת 2001, קרן הון סיכון איטלקית בה השקיעה הבנק, אליס ונצ'רס (Alice Ventures), פתחה סניף בישראל.
בניהלו של יגאל ברוכי, שהיה קודם לכן נשיא חברת "אלביט".
אך הקרן פעלה בישראל זמן קצר בלבד.
בנקאות ברזרבה חלקית היא מערכת בנקאית שבה בנקים שומרים רק חלק קטן מהכסף שמופקד אצלם כרזרבה (ככסף מזומן או נכסים נזילים מאוד אחרים) ומלווים את כל יתר הכסף ללווים.
במצב זה, לבנקים אין מספיק רזרבות להספקת כל ההתחייבויות הכספיות, אם כל המלווים, או כמות מספקת שלהם, יבואו לדרוש את כספם בו-זמנית (מצב הקרוי הסתערות משיכות).
בנקאות רזרבה חלקית הונהגה החל מהמאה ה-15 באירופה, והיא מקובלת כיום במערכת הבנקאות בכל מדינות העולם.
על השיטה נמתחת ביקורת מפי מספר גורמים בטענה שהיא מעודדת אינפלציה, יוצרת אליטה נצלנית, פוגעת בעניים ותורמת לאי שוויון כלכלי, תורמת לכך שהמערכת הכלכלית העולמית נכנסת שוב ושוב למשברי מטבע ותורמת לכך שמערכת זו אינה בת קיימא.
מעצם טיבה, מערכת הבנקאות ברזרבה חלקית מרחיבה את היצע הכסף יחסית לבנקאות ברזרבה מלאה.
בגלל שבנקאות רזרבה -חלקית היא דבר נפוץ, רק אחוז קטן מהכסף שמשמש את הציבור ברוב מדינות העולם הוא "בסיס הכסף" - או כסף שנדפס על ידי הבנק המרכזי בכל מדינה.
מכפיל הכסף (Money multiplier) הוא היחס בין כמות הכסף שנוצר עקב מערכת הרזרבה החלקית לבין בסיס הכסף.
גודלו המקסימלי של מכפיל זה נקבע על ידי שער הרזרבה (Reserve requirement).
מאז השפל הגדול של 1929, שלווה בפשיטות רגל רבות של בנקים בעקבות הסתערות משיכות, דורשים הבנקים המרכזיים קיום של שער רזרבה מינימלי - כך שבנקים מחויבים לשמור אחוז מסוים של ההפקדות בהם ככסף מזומן.
דבר זה גורם הן להגבלת כמות הכסף שנוצרת במערכת ההלוואות של מערכת הבנקאות המסחרית, ונועד כדי לנסות להבטיח כי בנקים יוכלו לספק כמות מספיקה של כסף מזומן כדי לענות על דרישה נורמלית לכסף.
עם זאת, קיימת עדיין סכנה של בהלת בנקים אם מספיק אנשים ידרשו את כספם בו זמנית.
במצב קיצוני, דבר זה יכול לגרום לכשל בנקאי ופיננסי מערכתי שבו נפילתו של בנק אחד מובילה אחריה לקריסה של בנקים נוספים, ל"התאדות" כספים וחסכונות, לסגירת עסקים ולשפל כלכלי עמוק.
כדי להחליש בעיות אלה, בנקים מרכזיים (או מוסד ממשלתי אחר) בדרך כלל מקיימים רגולציה ופיקוח על הבנקים המרכזיים, ומשמשים כ"מלווה לשעת חירום" לבנקים מסחריים ומקיימים ביטוח פיקדונות עבור הבנקים המסחריים, כלומר ערבים להחזר ההתחייבויות של הבנקים.
דבר זה כרוך בעצמו בבעיות נוספות שכן שהגיבוי שניתן על ידי הבנק המרכזי והממשלה הוא דבר שגורם לבנקים לרצות לקחת סיכונים גבוהים מידי בציפייה שהממשלה תחלץ אותם במקרה של הסתבכות פיננסית - כשל שוק מסוג סיכון מוסרי).
תופעה זו התרחשה לדוגמה במשבר הכלכלי העולמי (2008).
בתקופות קדומות, היו חפצים רבים ששימשו ככסף.
דבר ששימש ככסף היה צריך להיות נייד, בעל רמת אחידות גבוהה, נדיר מספיק, ושמספיק אנשים תהייה האמונה שניתן יהיה להחליף אותו בחזרה בדברים ממשיים: אוכל, ביגוד ומחסה.
במהלך השנים שימשו צדפים, פוליי קקאו, אבנים יפות ואפילו נוצות שימשו ככסף.
כסף וזהב היו מתכות מבוקשות, רכות ונוחות לעיבוד לשם ייצור תכשיטים.
מקורה של שיטת הרזרבה החלקית היא בצורפים וסוחרי זהב של ימי הביניים.
הצורפים הסכימו לשמור בכספות שלהם זהב ומתכות יקרות עבור סוחרים אחרים, בתמורה לעמלה (על שירותי השמירה).
בתמורה לזהב, הצורפים נתנו קבלות או שטרי ערבות או כתב התחייבות על פי סך כמות הזהב שהופקדה.
קבלות אלה הפכו במהרה לאמצעי חליפין משום שהן היו קלות יותר ובטוחות יותר לשימוש במסחר יחסית לזהב.
כך סוחר היה יכול להפקיד זהב אצל צורף אחד, ובמקום לשלם בזהב לסוחר אחר, הוא היה נותן לו את שטר הערבות שלו.
חלק מהצורפים עבדו במקביל גם במתן הלוואות בתמורה לריבית.
עם התרחבות הנוהג לסחור בשטרי החוב למתכת, במקום במתכת עצמה, הצורף יכל להלוות כנגד הזהב שהופקד עצמו, בנוסף להלוואה כנגד הזהב שלו עצמו.
כל עוד לא ביקשו כולם את הזהב באותו זמן, מערכת זו המשיכה לתפקד לעיתים ללא ידיעת המלווים.
הצורפים בעלי הכספות גילו שהם יכולים לבצע מעשה תרמית ולהדפיס קבלות ללא כיסוי של זהב אמיתי.
כך שצורף שמחזיק 5 ק"ג של זהב, לא היה צריך להנפיק קבלות שוות ערך ל-5 ק"ג זהב, אלא יכל להנפיק קבלות בשווי 10 ק"ג זהב.
כל עוד לא כל המפקידים שלו באו לדרוש את הזהב שלהם באותו זמן, איש לא הבחין בתרמית.
במקביל, הצורף יכול להלוות את הקבלות שהוא ייצר תמורת ריבית, וליצור לעצמו ענף הכנסה נוסף.
דבר זה מהווה למעשה מס אינפלציה על שאר החברה.
כאשר מספר גדול מספיק של מלווים דורשים את הכסף בחזרה, נקרא מצב זה בשם "בהלה לבנק" ובמצב זה ה"בלוף" של הבנקים מתגלה, והבנק מתמוטט.
כאשר נתגלו הרמאויות של צורפים, המלווים לא דרשו את כספם בחזרה.
הדבר נבע מכך שהצורפים הפכו כבר לגופים רבי עוצמה המקושרים לשלטון.
דוגמה לכך היא משפחת דה-מדיצ'י האיטלקית.
זו הייתה תחילת מערכת הבנקאות.
התופעה של בהלה לבנק הרסה בנקים פרטיים וערערה את אמון הציבור בכל המערכת הבנקאית.
היו שדרשו לאסור על השיטה של הפקת כסף על ידי הסתמכות על חובות.
אך האשראי שיצרו הבנקים היו חיוניים למדינות אירופה שנלחמו זו בזו ונזקקו לכסף כדי לממן את הצבאות.
הבנקים הסכימו לקבל הגבלות על כמות הכסף הדמיוני שיכלו ליצור.
היחס היה לרוב 9 דולרים דמיוניים לדולר אמיתי אחד שהיה בכספת.
תקנות אלו נאכפו על ידי ביקורות פתע.
עוד נקבע, כי במקרה של בהלה לבנק, הבנקים המרכזיים יתמכו בבנקים המסחריים על ידי אספקה של זהב.
רק במקרה של בהלות בנקים מרובות שהתרחשו באותו הזמן, האשראי נעלם והמערכת הגיעה לקריסה.
הדפסת כסף מסחרי כתוצאה מחוב
אם אזרח מפקיד לבנק 100 ש"ח, כשיחס הרזרבה הוא 10%.
אז הבנק שומר 10 ש"ח כרזרבה ומלווה 90 ש"ח.
הלווה משתמש בכסף הזה, ומי שקיבל אותו מפקיד אותו בחשבון בנק אחר.
הבנק של המקבל, מחויב לשמור גם 10% מהרזרבה, כלומר 9 ש"ח, ולכן יכול להלוות הלאה 81 ש"ח.
כך נוצר רצף של הפקדות והלוואות שמתרחב כלכלית.
על ידי סכום סדרה הנדסית יורדת, 100 ש"ח הראשונים, ביחס רזרבה של 10% יכולים לייצר עד 1,000 ש"ח של כסף בצורות הלוואות וחובות ().
כדי להסביר את מערכת הרזרבה החלקית בדרך פשוטה, הבה נדמיין שבנק חדש הוקם עכשיו ועדיין אין לו מפקידים.
מייסדי הבנק הפקידו רזרבה בסך 1,111.12$ של כסף מזומן בבנק המרכזי.
יחס הרזרבה הקבוע הוא 9:1.
שלב ראשון: הדלתות נפתחות ולווה ראשון נכנס, הוא צריך 10,000$ כדי לקנות מכונית.
יחס הרזרבה הוא 9:1. הרזרבה שהפקיד הבנק החדש בבנק המרכזי, בסך 1,111.12$ מאפשר לו ליצור פי 9 כסף חדש בסכום של 10,000$ על בסיס ההתחייבות של הלווה בלבד.
10,000$ הללו אינם נלקחים משום מקום, זהו כסף חדש לחלוטין שפשוט מוקלד לתוך חשבון הבנק של הלווה.
ניתן להגיד שהבנק "הדפיס" כסף.
הלווה רושם צ'ק בסכום הזה, כדי לקנות בו מכונית.
שלב שני: מוכרת המכונית מפקידה את 10,000$ החדשים בבנק שלה.
בניגוד לכסף המזומן שמופקד על ידי הבנק המסחרי בבנק המרכזי, את הכסף הזה לא ניתן להכפיל ביחס הרזרבה.
במקום זאת, הוא מחולק ביחס הרזרבה של 9:1 וניתן ליצור הלוואה חדשה של 9,000$ על בסיס הפקדת 10,000$.
שלב שלישי: אם אותם 9,000$ מופקדים על ידי צד שלישי בבנק המקורי שיצר את ההלוואה, הם הופכים לבסיס לאשראי בנקאי חדש, בסך 8,100$.
כל הפקדה מכילה פוטנציאל להלוואה קטנה במעט, בגדלים הולכים וקטנים, אם הכסף החדש שנוצר לא מופקד בבנק התהליך נעצר.
זהו החלק הלא צפוי בתהליך יצירת הכסף.
אך סביר להניח כי בכל שלב הכסף החדש כן יופקד בבנק, ותהליך הרזרבה היחסית יכול לחזור על עצמו שוב ושוב עד שכ-100,000$ של כסף חדש נוצרו על ידי המערכת הבנקאית.
כל הכסף החדש הזה נוצר אך ורק מחוב.
כל התהליך חוקי תודות לפריבילגיה של בנקים להדפיס כסף ובגלל הפיקדון הראשוני של 1,111.12$ אשר עדיין נמצא בשלמותו בבנק המרכזי.
אחת ההשלכות של בנקאות ברזרבה חלקית היא אשראי זול שבתורו תורם לצמיחה כלכלית מהירה.
בנקאות ברזרבה חלקית מקלה על בנקים לספק הלוואות, וליהנות מרווחי ריבית.
הדבר מתרגם לצמיחה מהירה שיש בה יתרונות חברתיים רבים כמו פיתוח טכנולוגי ושיפור ברמת החיים.
בד בבד זו גם אחת הביקורת על שיטה זו - שכן התמריץ לאשראי זול ולצמיחה כלכלית מהירה מתנגש לא פעם עם רצון לשמור על משאבים מתכלים, מערכות אקולוגיות, הון חברתי והיבטי קיימות.
בחברות מסורתיות הצמיחה הכלכלית הייתה איטית וקבלת אשראי הייתה קשה יותר ורובה היה מבוסס על אשראי מצד קהילות.
כאשר יש משבר כלכלי, כל בנק בפני עצמו עומד בפני סיכון של ריצה על הבנק, והמערכת הלאומית של בנקאות ברזרבה חלקית, עומדת בסיכון של פניקת בנקים.
ריצה על הבנק הוא מצב שבו קבוצה גדולה של חוסכים דורשים את חסכונותיהם בבת אחת (או בתוך תקופה קצרה) בגלל משבר אמון.
היות שלבנק במערכת בנקאות ברזרבה חלקית, יש רק כ-10% מכספי החוסכים בכל רגע נתון, הבנק עומד במצב זה בפני סכנת קריסה.
זו דוגמה לציפיות שמגשימות את עצמן.
ריצות על הבנק התרחשו שוב ושוב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 והובילו לסגירת מאות בנקים.
כאשר בנק כזה קורס, רוב הכסף של החוסכים בבנק "מתאדה".
ריצה על הבנק בבנק אחד עלולה לפתוח שרשרת של ריצות על הבנק בבנקים אחרים ובכך ליצור "אפקט דומינו", או לולאת משוב מחזקת של קריסה.
חוסכים בבנקים אחרים חוששים ממצב דומה, ובנאים לבנק שלהם בדרישה לקבל את הכסף.
אם הם עושים את זה בתוך תקופה קצרה, גם הבנק שלהם קורס.
דבר זה יוצר תחושת מרמור קשה, שכן מתגלה לציבור שקבוצה קטנה של אנשים לקחה את כספו.
בנוסף הדבר יוצר משבר כלכלי שכן כמות הכסף ירדה ואיתה היכולת לבצע פעילות כלכלית.
דבר זה גורם למשבר בכלכלה הריאלית של מפעלים מוצרים ועובדים.
כמו כן, הדבר יוצר משבר אמון ביחס לכסף, לממשלה, לאשראי ולכן עלול להקטין את כמות ההון החברתי ולהקשות על הקמת מיזמים חדשים.
בעבר בנקים גדולים היו ה"מלווה לשעת חירום" לבנקים קטנים יותר, בניסיון לספק להם כסף מזומן בשעת ריצה על הבנק ולמנוע קריסה שלהם, אולם ככל שכמות הכסף התנפחה, לא היה בכוח מנגנון זה מספיק כוח כדי למנוע ריצות על הבנק.
כדי לנסות למנוע את המצב של ריצות על הבנק, הוגדרו תקנות רבות של פיקוח על הבנקים, הוקמו הבנקים המרכזיים כמו הפדרל ריזרב, והוגדרה כמות מינימלית של רזרבה שמתחת לה אסור להמשיך ולהלוות.
המלווה לשעת חירום הפך להיות הבנק המרכזי, שלו עתודות המטבע הגדולות ביותר, וגם האפשרות להדפיס כסף פיזי.
הדבר כולל גם חבילות סיוע גדולות לבנקים בזמן משברים, מצד הממשלה.
דבר זה הצליח למנוע בינתיים הישנות של משבר נוסח 1929, אלא שהוא בא גם במחיר של סיכון מוסרי, כאשר בנקים יודעים שהממשלה צפויה לחלץ אותם, בגלל שנפילתם פירושה משבר חברתי גדול, ולכן בנקים נוטים לקחת סיכונים גדולים מידי, בציפייה שאחרים ישלמו את המחיר.
עמידות מוגדרת כיכולת של המערכת להתגבר על משברים.
מבחינה זו מערכת הבנקאות ברזרבה חלקית מהווה בעיה בגלל שהיא בעלת שני מנגנונים להעצמת משברים - האחד הוא נטייה לאופטימיזם מוגזם שמעוניין להתעלם מהתפתחות משברים, והשני הוא שלאחר שמשבר התרחש למערכת יש מנגנוני לולאות משוב מחזקות, שמעצימות את המשבר .
המערכת הכספית של רזרבה חלקית תלויה בציפיות להתרחבות מתמדת של הכלכלה ומעודדת ציפיות אלה.
הציפייה הזאת מאפשרת לצפות להחזרי ההלוואות שניתנות, ולכן לתת עוד הלוואות שמגדילות את כמות הכסף.
כמות הכסף הגדלה אם בגלל אשליית הכסף ואם בגלל היבטים אחרים יוצרת תמריץ לאנשים להוציא כסף ובכך הם גורמים להתרחבות הכלכלה הריאלית - ייצור עוד סחורות.
דבר זה נמשך זמן מה, עד שמתגלה שאין מספיק הכנסות לכיסוי ההלוואות שניתנו, והמערכת מתכווצת בחזרה.
זה אחד הגורמים המרכזיים למחזור עסקים.
בכל מקרה, למערכת הבנקאית עצמה יש אינטרס להכחיש קשיים וסיכונים, כדי להמשיך ככל האפשר את האווירה האופטימית שתאפשר את המשך קיומם של בנקים ולהרחיק ככל האפשר מצב של ריצה על הבנק.
כסף הוא מכשיר למסחר וייצור.
כאשר אספקת הכסף גדלה, ערך הכסף יורד, אלא אם נפח המסחר והייצור בכלכלה הריאלית גדל באותו הקצב.
כאשר הכלכלה גדלה בקצב קבוע של 3% לדוגמה, היא מייצרת פונקציית גידול מעריכי או גידול אקספוננטי.
בעקומה מעריכית ההולכת ונעשית תלולה.
אלא שצמיחה כלכלית דורשת שימוש הולך לגובר במשאבי טבע והאנרגיה.
עוד ועוד דברים צריכים לעבור את המסלול ממשאב לפסולת בכל שנה, לנצח.
כל זאת רק כדי למנוע מהמערכת להתמוטט.
דבר זה נחשב לבלתי מקיים.
חשש מהשפעות שיא תפוקת הנפט
פעילי סביבה וחברה חוששים כי שיא תפוקת הנפט ומשברים דומים כמו שיא תפוקת הפחם עלולים ליצור משבר ריאלי שעלול להתרגם למשבר פיננסי קשה.
היות שמערכת הבנקאות רוצה אווירה כלכלית אופטימית, והיות ושיא תפוקת הנפט עלול לגרור קשיים כלכליים הדבר עלול להוביל לקריסה כלכלית.
שיטה זו מותקפת על ידי גורמים בשמאל ובימין הכלכלי בטענה שהיא מייצרת ניפוח של הכסף, אינפלציה וחוסר יציבות.
הטענות בשמאל ממוקדות בקשר בין שיטה זו לבין אי שוויון כלכלי, ונטייה של המערכת הנוכחית לקדם מצב בלתי מקיים, הטענות בימין הן כי הפדרל ריזרב, ובנקים מרכזיים דומים ברמה הלאומית ומחריפים משבר כלכלי.
מבחינה כלכלית הבנקאות ברזרבה חלקית מעודדת כשל שוק מסוג סיכון מוסרי.
פרדריק סודי היה זוכה פרס נובל בכימיה לשנת 1921, על עבודותיו בתחום הקרינה הרדיואקטיבית והאיזוטופים.
לאחר ההכרה בעבודותיו בתחום הכימיה, הגיע סודי למסקנה כי העולם זקוק לכלכלה טובה יותר ולאו דווקא לכימיה טובה יותר.
הוא הפנה את עיקר המרץ שלו לניסיון לכתוב מחדש את חוקי הכלכלה בהתאם לחוקי התרמודינמיקה.
בין השנים 1921 ל-1944, כתב סודי מספר ספרים שבהם ביטא ביקורת קשה כלפי הכלכלנים בני תקופתו ולמען רפורמה מקיפה בתחום המוניטרי.
המלצות רבות שלו, כולל זניחת תקן הזהב או שערי מטבע בינלאומיים גמישים נתקבלו אבל הביקורת שלו לבנקאות ברזרבה חלקית, נשארה מחוץ לזרם המרכזי בכלכלה.
סודי הבחין בין עושר אמיתי - המושג ונשמר בדברים פיזיים, כמו שדות, אנשים, מכונות, בתים, לבין חוב במונחים של כסף.
בעוד שחוב יכול לתפוח עם הזמן בגלל ריבית, עושר, בהיותו דבר פיזי הוא דבר שמתקלקל בגלל החוק השני של התרמודינמיקה וללא תחזוקה הוא מגדיל את האנטרופיה ומעבד את תכונותיו המועילות.
סודי טען כי אי אפשר להתנגד לתופעות אלה כל עוד מתקיים המנגנון של ריבית ואי ההבחנה בין חוב לבין עושר.
בנק פלסטין הוא ארגון בנקאי רב לאומי פלסטיני שנוסד בעזה בשנת 1960. מטהו נמצא ברמאללה והוא המוסד הפיננסי הפלסטיני המוביל, עם שווי נקי של 6.5 מיליארד דולר.
הבנק מעסיק כ-1,980 עובדים והוא משרת למעלה מ-900,000 לקוחות.
הבנק הוקם בעזה בפברואר 1961. מייסדו, האשם עטא א־שאווה, ייסד אותו כבנק חקלאי כדי לסייע לחקלאים לפתח את עסקי ההדרים שלהם, שכן משפחתו של שאווה עסקה גם היא בעסקי ההדרים באותה תקופה.
הבנק סייע לחקלאים בהלוואות לציוד חקלאי.
הבנק נסגר לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967 בעקבות משיכת רוב כספו על ידי הממשל המצרי ברצועת עזה ערב המלחמה.
באוגוסט 1979 מצרים הפשירה מיליון וחצי לירות מצריות מנכסי הבנק שהוקפאו במצרים עקב המלחמה, כמילוי דרישת בנק ישראל לנזילות פיננסית לבנק לצורך אישור להפעלתו מחדש.
הממשל הצבאי הישראלי ברצועת עזה דרש גם את שינוי שם הבנק כתנאי לפתיחותו, אך הבנק עתר לבג"ץ נגד דרישה זו והממשלה לא הגיבה לצו על תנאי שהוצא נגדה בעניין, והבנק נפתח מחדש באפריל 1981.
בתחילת שנות ה-90, האני א־שאווה קיבל על עצמו את ניהול הבנק.
האשים א־שאווה, בן 31, הפך ליו"ר ומנכ"ל הבנק לאחר שאביו נפטר בשנת 2007.
ב־2007 העביר הבנק את משרדיו הראשיים לרמאללה.
ב-2010 חמושים של משטרת חמאס נכנסו לסניף של הבנק בעזה והחרימו יותר מימיליון שקל השייך לאגודה המזוהה עם הפת"ח, דבר שגרם לשביתה של הבנקים ברצועה.
בשנת 2019, הבנק היה מטרה לתביעה מתוקנת בשם "זינגר נגד בנק פלסטין" (מספר תיק: ) בטענה כי הבנק סייע לחמאס על ידי מתן שירותים פיננסיים וניהול חשבונות עבור הארגון.
בנק פלסטין טען כי אין בסיס משפטי לטענות התובעים וכי הם נוקטים "צעדים מהירים וחזקים" כדי לדחות את התביעה.
בפברואר 2024 צה"ל הפציץ את הסניף של בנק פלסטין בשכונת א-רימאל בעזה.
על פי דיווח בעיתון הצרפתי לה מונד, הבנק הודיע לשותפיו על סדרה של מעשי שוד ועל אובדן של 66 מיליון אירו במהלך מלחמת חרבות ברזל בשנת 2024. גניבת 2.8 מיליון אירו בשקלים חדשים התגלתה ב-16 באפריל, לאחר שהמבצעים פרצו לכספת.
הצוות ניסה לאבטח את יתרות המזומנים הנותרות על ידי יציקת בטון על קופות הכסף, אך גוש הבטון נפתח למחרת בעזרת חומרי נפץ, והתוקפים גנבו סכום שווה ערך ל-29 מיליון אירו במטבעות שונים.
ב-18 באפריל, חמושים נמלטו עם סכום שווה ערך ל-33.6 מיליון אירו מהסניף השני בגודלו של הבנק בעזה, בכך שהזדהו כנציגי הרשויות ופרצו לתוך הבניין.
במאי 2024 דובר צה"ל בערבית פרסם מסמך פנימי של חמאס המעיד כי הארגון עומד מאחורי השוד.
לאחר מכן דווח על עוד מקרי שוד בסניף הבנק בשכונת א-רימאל שבעזה.
בנק פלסטין הוא תאגיד הבנקאות הפלסטיני המפוזר ביותר גאוגרפית, עם 74 סניפים וסניפי משנה.
משרדו הראשי של הבנק ממוקם ברמאללה.
יש לו גם נציגויות בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות, ובסנטיאגו שבצ'ילה.
בשנת 2016 בנק פלסטין השיק את "פרויקט NAHJ" לתמיכה ביזמות בית ספרית בבתי ספר בירושלים.
הבס המהלך הוא מאולתר בדרך כלל, ונבנה על פי ההרמוניה של הקטע.
בכל תיבה מנסה הבסיסט, באלתורו ובדרכו שלו, להעביר את ה"צבע" והגוון של האקורד בצלילים הנמוכים.
בדרך כלל, הרבע הראשון והשלישי בתיבה (שהם הפעמות החזקות בתיבה) יהיו אחד מצלילי האקורד המנוגן על ידי הכלים ההרמונים האחרים.
לדוגמה, כאשר מנוגן ברקע האקורד דו מינור, אשר מורכב מן התווים דו, מי במול וסול, ישתדל הבסיסט לנגן בפעמות החזקות בתיבה את אחד מהתווים הללו.
רבים חושבים שאין לבס המהלך שום פונקציה מלבד שמירת הקצב ונתינת בסיס הרמוני.
דבר זה אינו נכון, מכיוון שלבס המהלך ישנו גם תוכן מוזיקלי.
מאחורי כל תפקיד בס מהלך ישנו רעיון, לעיתים קרובות יצירתי ומרשים.
מלבד זאת, הבס המהלך מהווה חלק חשוב מאוד מהעברת התחושה, הגרוב ומצב הרוח של המוזיקה, בעיקר בג'אז, כמו סווינג, בי בופ והארד בופ.
בסיסט מוצלח יצליח לנגן תפקיד בס מהלך שלא רק ישרת את המטרות הבסיסיות שמאחורי הבס המהלך (שמירת קצב ובסיס הרמוני), אלא יהיה גם מלודי, יצירתי ומעניין.
אליזבת וירג'יניה וואלאס טרומן , המכונה בשם בס טרומן (Bess Truman) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1945–1953.
אליזבת וירג'יניה נולדה למרגרט "מדג'" גייטס (Margaret ("Madge") Gates) ודייוויד ואלאס (David Wallace) ב-13 בפברואר 1885, באינדפנדנס שבמדינת מיזורי.
הארי טרומן, שמשפחתו עברה לאותה עיר בשנת 1890 הכיר אותה החל מכיתה ה' בבית הספר היסודי, עת שניהם למדו יחד עד סיום לימודיהם בבית הספר התיכון.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכוני, למדה בס בבית הספר לנימוסים לנערות של הגברת בארסטו בקנזס סיטי שבמיזורי.
לאחר מות אביה בשנת 1903 שבה בס לאינדפנדנס לבית אימה.
בשל מלחמת העולם הראשונה החליטו בס והארי להתחתן, והם התארסו בטרם יצא טרומן לצרפת בשנת 1918. בני הזוג נישאו ב-28 ביוני 1919, והתגוררו בבית אמה של בס, שם נולדה בשנת 1924 ילדתם היחידה מרגרט טרומן, לאחר מספר הפלות של בס.
עם כניסת טרומן לפוליטיקה, נהגה בס לנסוע עם בעלה ברחבי ארצות הברית, ונכחה בכל העצרות הציבוריות בהן השתתף.
לאחר בחירתו לסנאט בשנת 1934 עברה המשפחה לוושינגטון.
טרומן נבחר לסגן נשיא בשנת 1944 ועם מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-12 באפריל 1945 הפך טרומן לנשיא, ובס לגברת הראשונה.
בס לא אהבה את חוסר הפרטיות שבחיים בבית הלבן.
אף שהיא מילאה את תפקדיה כמארחת רשמית בבית הלבן, היא השתתפה בכנסים ובאירועים ההכרחיים בלבד.
בשל העובדה שהבית הלבן נבנה מחדש במהלך כהונתו השנייה של טרומן, התגוררו בני הזוג בבלייר האוס, ובס צמצמה למינימום הכרחי את מספר האירועים החברתיים בהם השתתפה, והשתדלה להתרחק מהחברה הגבוהה של וושינגטון.
התנהלותה של בס הייתה שונה מאוד מהתנהלותה של קודמתה - אלינור רוזוולט.
בניגוד לאלינור רוזוולט, בס קיימה מסיבת עיתונאים אחת בכל כהונת בעלה, ובה ענתה לשאלות שהוצגו לה מראש בכתב, כאשר התשובות הוכנו אף הן מראש ובס קראה מן הכתב.
למרבית השאלות ענתה "אין תגובה".
כאשר נשאלה מה היא שואפת לעשות בעתיד ענתה "לשוב לאינדפנדנס".
ואכן, לאחר תום כהונתו של טרומן שבו בני הזוג לאינדפנדנס, ולאחר מות בעלה בשנת 1972 בס המשיכה להתגורר בעיר הרחק מעיני העיתונות והציבור, אולם הסכימה להיות יו"ר של כבוד לוועדה לבחירה מחדש של הסנטור הדמוקרטי תומאס איגלטון.
בס נפטרה בשנת 1982 ונקברה לצד בעלה, בחצר ספריית הארי ס.
בס הייתה בת 97 במותה - המבוגרת מבין כל הגברות הראשונות של ארצות הברית, ולמעשה - בגיל מבוגר אף מכל נשיאי ארצות הברית (עד מותו של הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר בגיל 100).
בנקסי הוא צייר, אמן רחוב ואקטיביסט חברתי אנונימי, הנחשב לאחד מאמני הגרפיטי הפוליטי הבולטים בעולם.
בנקסי נמנע מלחשוף את זהותו, ואינו מופיע בציבור.
על פי ההשערה הוא כנראה רובין גנינגהם (Robin Gunningham).
ישנן השערות כי האמן השווייצרי מייטר דה קאסון (Maître de Casson) עשוי להיות בנקסי, אולם הוא מכחיש זאת.
לפי הסופר והמעצב הגרפי טריסטן מאנקו (Tristan Manco), בנקסי "נולד בשנת 1974 וגדל בבריסטול, אנגליה ואביו היה טכנאי מכונות צילום.
הוא למד להיות שוחט אבל החל בפעילות גרפיטי בתקופת ההתערערות של בריסטול בסוף שנות ה-80".
עבודתו של בנקסי צמחה מתוך סצנת האמנות המחתרתית של בריסטול, שכללה שיתופי פעולה בין אמנים ומוזיקאים.
עבודותיו של בנקסי מושפעות מאמן הגרפיטי "Blek le Rat" הצרפתי שהתחיל לעבוד עם שבלונות בפריז בשנת 1981 וחבר בלהקת האנרכו-פאנק "קראס" אשר ערכה קמפיין מחתרת בעבודות גרפיטי בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80.
האומנות הסאטירית שלו ומכתמיו המחתרתיים המשלבים הומור שחור לעגני, נעשים בטכניקת שבלונות ייחודית ואופיינית.
עבודותיו השונות, שמלבד ציורים כללו גם פסלים ומיצגים מיוחדים, מוצגות על חומות, קירות עירוניים, גשרים ורחובות ברחבי העולם.
בנוסף לעבודותיו המוצגות במרחב הציבורי, הציג בנקסי גם במספר תערוכות וכן הוציא ספרי אומנות וסרט דוקומנטרי אחד.
בנקסי החל כאמן גרפיטי בסגנון חופשי בין השנים 1992–1994 כחלק מהצוות DryBreadZ שכלל גם את האמנים טס (Tes) וקאטו (Kato).
הוא הושפע מאמנים מקומיים בבריסטול וכבר בתחילת דרכו השתמש בשבלונות על מנת לצייר, טכניקה המאפיינת את עבודותיו מאז.
בנקסי העיד כי החליט לאמץ את טכניקת השבלונות כאשר התחבא משוטרים מאחורי פח אשפה, והבחין בהטבעת גרפיטי של מספרו הסידורי של הפח.
עבודה בשבלונות נחשבת למהירה, וכמות גדולה של עבודות שלו ברחובות בריסטול הפכה אותו במהרה לחלק מתנועת אומנות האנדרגראונד שהתפתחה באזור באותה התקופה.
באוגוסט 2004 הפיק בנקסי את אחת המתיחות המפורסמות שלו, והדפיס שטרות של עשרה פאונד ועליהם תמונתה של הנסיכה דיאנה.
הכיתוב הסטנדרטי שמופיע בדרך כלל על השטרות - "הבנק של אנגליה" הוחלף בכיתוב "בנקסי של אנגליה".
כמות גדולה של שטרות כאלה הושלכה על ידי אנונימי אל עבר קהל בנוטינג היל, ואנשים ניסו לממש את השטרות בחנויות מקומיות.
מאז פוזרו השטרות, הם נמכרים בחנות המקוונת איביי במחיר של 200 פאונד לשטר.
שטרות נוספים שימשו כהזמנות לאירועי אומנות ופוזרו במקומות נוספים.
שטר חתום אחד נמכר במכירה פומבית שנערכה באנגליה באוקטובר 2007 בסכום של 24,000 פאונד.
במהלך השנים ביצע בנקסי מספר לא מבוטל של 'תעלולים' כנגד הממסד האמנותי, ובהם תליה חשאית של יצירות שלו בתוך מוזאונים ברחבי העולם, כגון המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט בריטניה, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ברוקלין והמוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
בשנת 2015 הוא ארגן את תערוכת "דיסנמלנד" בה השתתפו 58 אמנים מתחומים שונים לרבות דמיאן הירסט ורונית ברנגה.
באוקטובר 2018, יצירה של בנקסי "ילדה עם בלון" שנמכרה במכירה פומבית תמורת 1.4 מיליון דולר, השמידה את עצמה מספר שניות לאחר המכירה.
בנקסי העלה סרטון ובו הוא מראה כיצד הוא מטמין במסגרת של התמונה מגרסת נייר המופעלת באמצעות שלט רחוק.
מיד לאחר רכישת התמונה, הפעיל בנקסי את המגרסה שהשמידה את היצירה באופן חלקי.
לאחר גריסת חלק מן התמונה, קפץ מחירה של היצירה.
לאחר שלוש שנים הועמדה היצירה למכירה בתערוכה בלונדון תחת השם "אהבה בפח הזבל".
והרוכשת מ2018 קיבלה עבור היצירה 25.4 מיליון דולר
עבודות הגרפיטי שלו מגוונות, אך כמעט תמיד כוללות אלמנטים של הומור וביקורת חברתית.
המסרים בעבודותיו רבים: אנטי-מיליטריזם, אנטי-קפיטליזם והתנגדות לתרבות הצריכה, אנטי-פשיזם וצייתנות חברתית, אנטי-אימפריאליזם ופרו-אנרכיזם, ואלמנטים של ניהיליזם.
הדמויות הנפוצות בעבודותיו הן חולדות, קופים, שוטרים, חיילים, ילדים קטנים וזקנים.
בנובמבר 2022 פורסם, שבנקסי נמצא באוקראינה, ויצירות הגרפיטי שלו נמצאות ברחובות העיירה בורודיינקה בסמוך לקייב, כשבאחת מהן מצוירת מתעמלת על גבי ההריסות ממלחמת רוסיה-אוקראינה.
באוגוסט 2005 הגיע בנקסי לרמאללה יחד עם אמנים נוספים, על מנת לצייר על גבי גדר ההפרדה.
בנקסי צייר תשעה ציורי-ענק על החומה, בהם מובעת הכמיהה לחופש, ומתח באתר האינטרנט שלו ביקורת על הקמתה.
בדצמבר 2007 הגיע בנקסי יחד עם 15 אמני רחוב נוספים לבית לחם, שם צייר עבודות המביעות מחאה על הנוכחות הישראלית בשטחים, כגון ילדה עורכת חיפוש גופני על חייל, יונת שלום עטופת שכפ"ץ, וחייל צה"ל שעוצר חמור לבדיקת תעודות.
ביקורו זה השפיע על רבים מאמני הרחוב הישראלים, ביניהם Know Hope, אמן השבלונה Dede Bandaid, ואחרים.
בית המלון בבית לחם Walled Off Hotel
במרץ 2016 פתח בנקסי מלון קטן בבית לחם, שנקרא Walled Off Hotel (המלון הסגור בחומה), משום שגדר ההפרדה עוברת בצמוד לו.
השם הוא משחק מילים אופייני של בנקסי על שמה של רשת מלונות הפאר וולדורף.
במלון הקטן עשרה חדרים, שכולם פונים אל החומה, ומהחדרים בקומה השנייה נראה עמוד שמירה ומתחם קבר רחל שמהעבר השני.
המלון גדוש ביצירותיו של בנקסי, ובכניסה ניצב קוף שימפנזה במדי נער מעלית מהודרים, כבול בשלשלת לגדר.
כל חדר במלון מעוצב בסגנון שונה ומעוטר ביצירות אופייניות; באחד החדרים ציור קיר גדול של פלסטיני רעול פנים וחייל ישראלי בקסדה מנהלים קרב כריות.
במלון יש גם גלריית תמונות ומוזיאון שפתוחים לציבור.
את התערוכה הראשונה שלו, "אקזיסטנציאליזם", הציג בנקסי בלוס אנג'לס ב-19 ביולי 2002 בגלריה "33 1/3 Gallery".
בשנת 2003 השיק תערוכה בשם "מלחמת טריטוריה" (Turf War) ובה צייר בין היתר דוגמה של טפט על גבי פיל שהוצג במיצב ששמו "מתעלמים מהפיל בחדר".
לאחר מכן החל בנקסי לייצר עבודות חתרניות שהתבססו על יצירות מפורסמות.
בנקסי יצר גרסה משלו לציור "Water Lily Pond" מסדרת שושני המים של קלוד מונה, והוסיף לו אלמנטים אורבניים כגון פסולת ביוב ועגלות קניות הצפות במים, ובכך התייחס לזיהום הסביבה שיוצרת תרבות הצריכה.
עבודה נוספת היא "ניצי הלילה" של אדוארד הופר, לה הוסיף בנקסי חוליגן אנגלי הלבוש בתחתוני בוקסר בדוגמת דגל הממלכה המאוחדת מטיח כיסא בחלון הדיינר וסודק את שמשתו.
שני ציורי השמן הוצגו בתערוכה בלונדון בשנת 2005.
מאז הציג כמה תערוכות, כשחלק מהן הוצגו בחללים סגורים וחלק ברחובות ערים ובמתחמים נטושים.
בסוף יולי 2023 תיפתח בגלאזגו בגלריה לאומנות, התערוכה Cut & Run, ממבחר חפציו האמנותיים של בנקסי, שבלונות מקוריות שבהן השתמש בעבודותיו וגם ציורו הידוע Mobile Lovers משנת 2014.
עבודותיו של בנקסי זוכות להערכה והצלחה מסחרית רבה כאשר הן נמכרות במכירות פומביות.
לדוגמה, באפריל 2007 נמכרה יצירתו "נערת חלל וציפור" במכירה פומבית במחיר של 288,000 לירות שטרלינג.
ובחודש פברואר 2014 נמכר במכירה פומבית נוספת דיוקן עצמי של רמברנדט שבנקסי הוסיף לו עיני מדבקה בולטות, ב-398,500 לירות שטרלינג.
למרות הצלחתו, עבודותיו לא זוכות לחסינות מפני רשויות החוק.
בחודש אפריל 2007, לדוגמה, מחקה חברת התחבורה של לונדון מקיר סמוך לתחנת רכבת תחתית את אחד מציורי הקיר הידועים של בנקסי, ציור המתאר את גיבורי הסרט "ספרות זולה" כשהם אוחזים בבננות במקום אקדחים, בנימוק שכתובות גרפיטי יוצרות אווירה של הזנחה וניוון חברתי, שמעודדת פשיעה.
בשנת 2018 קיבלה פרסום רב יצירתו של בנקסי "ילדה עם בלון" בכך שנמכרה במכירה פומבית במחיר של יותר ממיליון ליש"ט.
לאחר מכירת התמונה, ולעיני הצופים באולם המכירות, נגרסה היצירה של בנקסי על ידי מגרסה שהתקין בעצמו בתוך מסגרתה.
למרות גריסתה, היצירה למעשה לא ניזוקה ומומחים מעריכים שערכה הוכפל.
בבית המכירות "סות'ביס" העניקו ליצירה את השם החדש "Love is in the Bin" ("האהבה בפח הזבל").
בכך שנגרסה בעת המכירה, כך כתבו בחשבון האינסטגרם שלהם, הפכה יצירתו של בנקסי ליצירת האמנות הראשונה בהיסטוריה שנוצרה 'בשידור חי', במהלך מכירה פומבית.
הסרט "יציאה דרך חנות המזכרות"
הקרנת הבכורה של סרטו הראשון, "יציאה דרך חנות המזכרות", נעשתה בפסטיבל סאנדנס 2010 והוא יצא לאקרנים בבריטניה ב-5 במרץ באותה שנה.
הסרט מציג, לכאורה, את עבודתו של צלם דוקומנטרי עם אובססיה לאומנות רחוב שנפגש עם בנקסי, וזה החליט לערוך מהחומרים שצילם סרט באורך מלא.
במהלך צילומי הסרט החליט הבמאי להפוך לאמן בעצמו ולפעול כשהוא משתמש בכינוי "Brainwash" ("שטיפת מוח"), ובין לילה הפך לאמן מבוקש בשוק האומנות.
הסרט מלווה בקטעי צילומים אמיתיים של אומנות רחוב בלתי-חוקית, כאשר הבמאי הצטרף לאמנים שונים בעת פעולתם; מתראיינים בו אמני רחוב מהבולטים בארצות הברית, צרפת ובריטניה, אליהם התלווה לכאורה הבמאי בריינווש, כולל בנקסי עצמו.
זמן קצר לאחר הקרנתו עלו ספקות בדבר האותנטיות של הסרט ונטען כי האמן "שטיפת מוח" אינו קיים, והוא בעצם דמות בדויה של בנקסי עבור הסרט, שמטרתו להעביר ביקורת על עולם האומנות המודרנית ועל התמסחרות.
הסרט, כך ככל הנראה, הוא מתיחה נוספת של בנקסי.
בנשי (Banshee) הוא כלי טיס בלתי מאויש המיועד לשמש כמטרה אווירית לצורך אימון טייסי קרב ולוחמי נ"מ מתוצרת חברת מגיט הבריטית.
מעל ל-5,000 כטב"מים מסוג זה יוצרו ונכנסו לשימוש בלמעלה מ-40 מדינות.
הוא בעל כנפי דלתה ומונע על ידי מנוע רוטורי יחיד עם מדחף דוחף.
את הבנשי ניתן לשגר באמצעות מעוט.
הוא יכול לנחות בעזרת שילוב של כריות-אוויר ומצנח וכן לצוף על פני המים.
טיסת הבכורה של הבנשי נערכה בינואר 1983.
שהות באוויר: שעה אחת ו-15 דקות
Banshee 300 - יוצר לראשונה בשנת 1988
Banshee 400 - יוצר לראשונה בשנת 2011
Banshee 500 - הדגם הראשון שיוצר מאפוקסי
Banshee Whirlwind - הדגם הראשון בעל מנוע סיבובי
Banshee Jet 40 - הדגם הראשון בעל מנוע טורבינה, יוצר לראשונה בשנת 2010
Banshee Jet 80 - הדגם הראשון בעל מנוע טורבינה כפולה, יוצר לראשונה בשנת 2014
+Banshee Jet 80 - יוצר לראשונה בשנת 2021
בֶּנְשִׂי (בסינית: 本溪; בפין-יין: Běnxī) היא נציבות עירונית במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-1.326 מיליון תושבים, מתוכם 865,215 בארבעת הרבעים.
העיר נחנכה כמרכז תעשיית ברזל בשנת 1915. חברת הברזל והפלדה של בנשי ("בנגנג") היא המעסיקה הגדולה ביותר בעיר והרביעית בגודלה בכל סין.
המעסיק השני בגודלו בעיר היא התעשייה לכריית פחם.
בעבר הייתה קיימת בעיר בעיית זיהום חמורה בעקבות ייצור מתכת וכריית פחם, עם ההאטה בשנים האחרונות בתעשיית המתכת והפחם בעיית הזיהום החלה לפחות בהדרגה.
בנשי משתרעת על פני 8,428 קמ"ר במזרח מחוז ליאונינג וגובלת בבירת המחוז שֶׁנְיָאנְג מצפון-מערב, במחוז ג'ילין ממזרח ובשלוש נציבויות עירוניות - פֿוּשׁוּן מצפון, מדרום ו ממערב.
לבנשי יש אקלים יבשתי לח (לפי שיטת קפן) המושפע ממונסון, המאופיין בקיץ חם ולח, עקב , ובחורפים ארוכים, קרים וסוערים, אך יבשים, עקב .
הנציבות העירונית בנשי מחולקת לארבעה רבעים ושתי נפות אוטונומיות :
מפהשםכתב סיניפין-ייןאוכלוסייה (מפקד 2020)שטחצפיפותרובע פִּינְגְשָׁאן平山区Píngshān Qū226,059178.81,264רובע שִׂיחוּ溪湖区Xīhú Qū204,660317.3645רובע מִינְגְשָׁאן明山区Míngshān Qū378,936405.3935רובע נָאנְפֶֿן南芬区Nánfēn Qū55,560615.490.28הנפה האוטונומית המנצ'ורית בֶּנְשִׂי本溪满族自治县Bĕnxī Mănzú Zìzhìxiàn230,8503,34968.93הנפה האוטונומית המנצ'ורית חְוָאנְזֶ'ן桓仁满族自治县Huánrén Mănzú Zìzhìxiàn229,9533,56364.54
הפארק הלאומי השוכן בעיר, "מנהרת המים", היא תעלת המים התת-קרקעית הארוכה ביותר באסיה.
התעלה החלה להיווצר לפני חמישה מיליון שנים, בתעלה יכולים המבקרים לשוט בסירות ולחקור את התעלה.
התעלה כל כך גדולה שיש בה מזח ונמל מתחת לאדמה.
בתעלה יש נטיפים, זקיפים וסלעים יוצאי דופן.
במרחק של 35 קילומטרים ממרכז העיר, יש מערה שבתוכה זורם נהר באורך של כ-3 קילומטרים, בעומק של 2 מטרים, ושרוחבו מספיק ללפחות 20 סירות ששטות במקביל.
גם במערה זו יש זקיפים, נטיפים, וצורות סלעים מיוחדות.
האי בנקס הוא אחד האיים הגדולים בארכיפלג הארקטי הקנדי והוא האי ה-24 בגודלו בעולם.
האי ממוקם במחוז אינוביק (Inuvik Region) שבטריטוריות הצפון-מערביות, קנדה.
האי מופרד מהאי הסמוך לו, אי ויקטוריה, על ידי מצר הנסיך מוויילס שנמצא ממזרח לאי, ומהיבשה על ידי מפרץ אמונדסון שנמצא מדרום לו.
ים בופור משתרע ממערב לאי.
מצפון מזרח מפריד מצר מקקלור את האי מאי הנסיך פטריק ומהאי מלוויל.
שמו של האי ניתן לו ב-1820 על ידי סר ויליאם פרי לכבודו של ג'וזף בנקס.
אולם בין השנים 1850-1854, כאשר נחקר האזור בידי רוברט מקקלור, הוא סומן על המפות כאי ברינג.
יישוב הקבע היחיד על האי הוא סאקס הארבור (Sachs Harbour) הקרוי "איחואק" (Ikhuak) בלשון המקומיים ההאִינוּוִיאַלוּיִטים (תת קבוצה של האינואיטים).
היישוב נמצא בחוף הדרום מערבי של האי ונכון לשנת 2006 התגוררו בו 122 תושבים.
הצמח הגבוה ביותר במקום הוא הערבה הארקטית, שלעיתים מגיעה לגובה של ברך אדם, אולם לרוב גובהה כ-10 סנטימטרים.
שטחו של האי הוא 70,028 קמ"ר וככזה הוא האי ה-24 בגודלו בעולם והחמישי בגודלו מבין אייה של קנדה.
שטח האי דומה לשטחה של גאורגיה.
אורכו המרבי של האי הוא 380 ק"מ בקירוב.
הנקודה בה מגיע האי לרוחבו המרבי נמצאת בקצה הצפוני שלו, מקום בו רוחבו הוא 290 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא רמת דורהם (Durham Heights) שגובהה 730 מטרים.
האי הוא חלק מביומת הטונדרה והוא מתאפיין בחורפים קרים במיוחד.
באי שוכנים כשני שלישים מאוכלוסיית אווזי השלג שבעולם, שמגיעים אליו מהיבשת דרך מפרץ אמונדסון.
עונת הצייד שלהם נפתחת באביב באזור סאקס הרבור.
אוכלוסיות נוספות של בעלי חיים החיות באי כוללות מינים של אייל הצפון (Barren-ground Caribou), דוב קוטב, כבש המושק, קיכלי אדום-חזה וסנונית.
בשטח האי נמצא הפארק הלאומי אאולאביק (Aulavik National Park) המקיף שטח של 12,274 קמ"ר בשפלה הארקטית בקצה הצפוני של האי.
בפארק נמצא הריכוז הגדול ביותר בעולם של כבשי מושק וכן של מין מסוים של אייל הצפון (Peary Caribou) הנמצא בסכנת הכחדה.
נהר ת'ומסון חוצה את הפארק והוא הנהר הצפוני ביותר בצפון אמריקה שניתן לשוט בו.
שכווי השלג ועורבים נחשבות לציפורים שנתיות בפארק אף על פי ש-43 מינים שלהם עושים שימוש עונתי באזור.
בנתוריט הוא מינרל סולפטי נדיר מאוד המכיל כרום, ניקל וסידן השייך לקבוצת האטרינגיט שעד היום נתגלה בישראל בלבד.
נוסחת המבנה הכימי של הבנתוריט היא (Ca6(Cr,Al)2(SO4)3(OH)12•26(H2O
הבנתוריט מתגבש במערכת ההקסגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "דיהקסגונלית דיפירמידלית" , וחבורת סימטריות מרחבית P63/mmc.
הגבישים קצרים עבים ומשושים עד 0.25 מ"מ, בדרך כלל במקבצים סיביים, גרגריים או כסרטים דקים.
לבנתוריט פצילות מושלמת על {1010}, ובלתי מובחנת על {0001}.
הקשיות של המינרל נמוכה, 2 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.025 גרם לסמ"ק.
מקדמי השבירה של הבנתוריט הם: nε=1.484 ו-nω=1.478. גבישי הבנתוריט שקופים, צבעם סגול עד סגול בהיר.
הברק של הבנתוריט הוא זגוגי והנפיצה שלו בינונית.
הבנתוריט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
מזווית אחת (X) המינרל כמעט חסר צבע, ומזוויות אחרות (Y ו-Z) הוא ורוד או סגול חיוור.
הבנתוריט נתגלה ב-1980 על ידי הגאולוגית שולמית גרוס בתצורת חתרורים משברי סלעים שהובאו ממחצבות "שיש ערד", והיא קראה למינרל על שמו של יעקב בן-תור (2002-1910), פרופסור לגאולוגיה ומנהל המכון הגאולוגי.
הבנתוריט מצוי בעורקים הידרותרמיים של טמפרטורה נמוכה בשיש שחור של קלציט-ספוריט, ונתגלה עד היום במקום אחד בעולם: בתצורת חתרורים, מזרחית לערד.
מחשוף של בנתוריט נתגלה בקילומטר ה-82 בכביש מעלה אדומים-ים המלח.
בנקים אזוריים לפיתוח הם מוסדות פיננסים ייחודיים, המשתמשים בכלים בנקאיים אך אופן פעולתם שונה מהמקובל בעולם הבנקאות המסורתי.
שלא כמו בנקים מסחריים, מטרתם של הבנקים לפיתוח איננה מקסום שורת הרווח בלבד.
ייעודם הוא להביא לשגשוג כלכלי במדינות מתפתחות.
זאת ועוד, מניות הבנקים לפיתוח נמצאות בבעלותן של ממשלות וארגונים מולטילטרליים, והם היחידים שרשאים להחזיק בהן.
הבנקים לפיתוח נוסדו במטרה לספק הלוואות וכלי מימון אחרים, יחד עם סיוע טכני, במדינות מתפתחות אליהן לא זורם הון בשל כשלי שוק שמרחיקים משקיעים פרטיים.
כשלי שוק אלו נובעים מאי-ודאות מובנית בנוגע להחזר ההשקעה, צורך בהשקעות בהיקף גבוה, יציבות פוליטית נמוכה בהשוואה למדינות מפותחות ועוד.
הבנקים לפיתוח מנהלים קשרים הדוקים עם ממשלות, ארגונים בינלאומיים, קובעי מדיניות וסוכנויות תכנון שונות, במטרה לעודד צמיחה בת-קיימא, כאשר ביצועיהם נמדדים בעיקר במונחי התועלת החברתית שהם מייצרים.
צוות החשיבה של מביא ארבע דוגמאות לבנקים אזוריים לפיתוח.
הרעיון להקמה של בנקים לפיתוח נהגה בשלהי מלחמת העולם השנייה, בוועידת שהתקיימה בעיירה , ניו המפשייר, ארצות-הברית.
הוועידה התקיימה בתאריכים 1–22 ביולי 1944, ובמהלכה התכנסו 730 נציגים של 44 מדינות ב.
מטרת הוועידה הוגדרה כ"ויסות הסדר העולמי המוניטרי והפיננסי לאחר סיום מלחמת העולם".