tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קו פיליובסקי הסתבר כניסוי מצער, וב-2003, יותר מ-50 שנה לאחר פתיחת סיום הקו במערב, תחנת פארק פובדי נפתחה.
לקחו 15 שנה כדי לבנות את התחנה העמוקה ביותר ברכבת התחתית (עם זאת רוב הזמן הבנייה הושהתה עקב המחסור במימון בסוף שנות ה-90).
ב-2008 החלק המערבי של הקו הורחב אל מחוז סטרוגינו עם סיפוח כמה תחנות מקו פיליובסקי והרחבת הקו הנוכחי ב-16 קילומטרים.
בסוף שנת 2009, קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה נהיה הקו הראשון במערכת שחצתה את גבולות העיר מוסקבה וסיפק שרותי תחבורה מהירה לעיר קרסנוגורסק.
מקטע תאריך הפתיחה אורך ניתוק קייבסקאיה - אלכסנדרובסקי סאד מקו סוקולניצ'סקאיה.
בעקבות מסלול חדש לקייבסקאיה במקום לסגור אחת דרך אלכסנדרובסקי סאד.
עם סוף 1961 נסגרה התחנה הזמנית פרוומייסקאיה יחד עם קטע מסלול.
תחנה שמות קודמים שנים פרטיזאנסקאיה פארק איזמילובסקי קולטורי אי אוטדיחה אימני סטלינה 1944–1946 איזמילובסקאיה 1946–1962 פארק איזמילובסקי 1962–2005 איזמילובסקאיה פארק איזמילובסקי 1961–1962 סמיונובסקאיה סטלינסקאיה 1944–1961
+מעבר לבקו סוקולניצ'סקאיה (1)ארבטסקאיהקו זמוסקבורצקאיה (2)פלושאד רבוליוצייקו פיליובסקאיה (4)קייבסקאיה
קייבסקאיהקו סולנצבסקאיה (8A)פארק פובדיקו סרפוכבסקו - טימיריאזבסקאיה (9)ארבאטסקאיהליובלנסקו - דמיטרובסקאיה (10)קורסקאיה
הקו משורת על ידי דפו אחד: איזמאילובו (#3) וכיום משויכים אליו 43 מערכי רכבות, שבעה קרונות כל אחד.
היסטורית, אף אחת מהרכבות ששומשו בקו הזה היו מהחדשות ביותר.
יותר נכון רוב מערכי הרכבות בו נחשבו כישנים יותר וכבר לא שומשו בקווים אחרים.
כך, כל המערכים שהוצאו משימוש בקו הזה נשלחו אל מגרש הגרוטאות.
כרגע קו משורת על ידי סדרות 81-74x.
בשנת 1953, לאחר סגירת התחנות הרדודות בין פלושאד רבוליוצי לקייבסקאיה והחלפתן בעומק הנוכחי, תוכננו להתחיל הרחבות מערבה יותר.
עם זאת, השראתו של ניקיטה חרושצ'וב לאחר ביקור במטרו של העיר ניו יורק הובילה לביטול כל העבודות ולפתוח מחדש את התחנות הרדודות באמצעות מסלול פנים מערבי היוצר את קו פיליובסקאיה.
אף על פי שבניית תחנות עיליות הגיעה למחוזות המערביים של מוסקבה באמצע שנות השישים, אקלים החורף הרוסי גבה את אותותיו על תפעול וניהול קו פיליובסקאיה.
נוסף על כך, המחוזות הצפון-מערביים של מוסקבה, כולל מחוזות סטרוגינו ומיטינו, שנבנו בשנות השבעים והשמונים נותרו מבודדים.
כל קווי אוטובוסים והחשמליות באזור שהובילו לתחנות שוקינסאיה וטושינסקאיה של קו טגאנסקו-פוקרובסקאיה, מה שהפך את הקו הזה לעמוס ביותר.
באמצע שנות השמונים היה ברור שצריך שחזור מורכב כדי לפתור את בעיות התובלה במערב מוסקבה.
התוכניות הראשונות לקישור סטרוגינו למרכז העיר התגבשו בסוף שנות ה-60 לפני שהן נבנו.
בתוכנית הכללית של אמצע שנות ה-60 הוצעה הצעה שקו מספר 2, יקיים הסתעפות מפוליז'ייסקאיה מערבה לכיוון חורוסובו, סרברני בור ובסוף לסטרוגינו ואחר כך לכיוון קרסנוגורסק.
אף על פי שפוליז'ייבסקאיה נפתחה בשנת 1972 עם שלושה רצפים, מעולם אלה לא היו אמורים לשמש למטרות הללו.
בשל חסרונותיו של המרכז הצפוף יותר, הוצעה בשנות השמונים קבוצה של קווים אקורדיים וחצי אקורדיים שיעקפו את מרכז העיר וקו קולצביה.
קו מיטינסקו-בוטובסקאיה מתחיל במיטינו, ממשיך דרומה לסטרוגינו ואז לחורושובו, פילי, לאורך מסילת הטבעת הקטנה במוסקבה דרך אצטדיון לוז'ניקי לפני שהוא סוף סוף מגיע דרומה למחוז בירויובו וממשיך לבוטובו.
בשנת 1988 החלה הבנייה בהארכה של קו ארבטסקו – פוקובסקאיה לפארק פובידי, שהיה אמור להיות מחלף חוצה פלטפורמות עם האקורד החדש.
במקביל, החלה בנייה ברצינות בשלוש תחנות האקורד: סטרוגינו, ווולוקולמסקאיה ומיטינו יחד עם גשר חדש מעבר לנהר מוסקבה מוסקבה שבין סטרוגינו לוולוקולמסקאיה ודפו אחרי מיטינו.
בשנות התשעים לאחר התפרקות ברית המועצות קוצץ המימון הממלכתי לסכומים זניחים ובניית קווי האקורדי הופסקה לצמיתות.
במרץ 1993 פרסמה המטרו במוסקבה תוכנית מתוקנת למה שהיה אמור להחליף את האקורד.
יש להשלים את הקטע שכבר התחיל במיטינו וסטרוגינו, ולחבר אותו לקו פיליובסקאיה, ובמשך עשר השנים הבאות כל מפות המטרו במוסקבה משכו את שלוש התחנות בדרך זו.
עם זאת, באופן מציאותי, למעט תחנת קריילטסקוי החדשה (שנפתחה בשנת 1989) מולודיוז'נאיה, קו פיליובסקאיה התמודד עם עומס הנוסעים הנוסף, המורכב מתחנות ממוקמות קרוב עם רציפים קצרים.
עם זאת אותה תוכנית הציעה גם כי קו קלינינסקיה ייסע דרך מוסקבה סיטי לחורושובו וסטרוגינו, ולקחת את ההסתעפות למיטינו.
התוכנית גם בפרספקטיבה שהציעה כי פארק פובידי בקו ארבסקו- פוקרובסקאיה יושלם ואז הקו ימשיך להכפיל את קו פיליובסקאיה, עם שתי תחנות לפני העגינה בקומצבסקאיה וסיפוח הקטע התת-קרקעי של קו פיליובסקאיה.
מכייון שלקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה הייתה תנועת נוסעים די נמוכה, הוחלט כי היא תיקח את החלק המרכזי של העומס.
רק בתחילת שנות ה-2000 הבנייה של פארק פובדי, שנשארה בשיחה, הוחזרה, עם פתיחתה בשנת 2003. התוכנית המקורית הציעה שתי תחנות חדשות בין קונצבסקאיה ופארק פובדי: מינסקאיה וסלאביאנסקי בולוואר, למרות זאת, כדי להגביר את קצב הבנייה, הוחלט כי יקצרו את התוכנית ותיבנה תחנה אחת.
אף על פי שמינסקאיה הייתה הראשונה בהעדפה, לאחר הרבה לחץ מהתושבים בסלאביאנסקי בולוואר נבחרה לבסוף.
התוכנית של כריתת קו פיליובסקאיה בתחנת פיונירסקאיה נשקלה מחדש.
השאר של קו פיליובסקאיה, תחנות: מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה, נוספו לקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה.
בנייה של כביש מהיר רדיאלי שיחבר את מרכז העיר עם הכביש M9 החלה בשנות ה-2000, והוחלט כי הוא יעבור מתחת ליערות סרברני בור, דרך מנהרה צפון מערבית שהאזור העליון שלה ישמש לכלי רכב, ובתחתון לרכבת התחתית.
מנסיבות בטיחותיות, הייתה הוראה לבנות תחנה חדשה, טרויצה-ליוקובו, נבנתה בין המנהרה לסטרוגינו, כאשר בנייתה הושלמה, החלה באזור בנייתם של בנייני מגורים.
התוכנית המקורית לתחנת סטרוגינו, הייתה לבנות אותה דו-קומתית, אך תוכנית זו ננטשה בשביל לבנות תחנה חד-קומתית.
הייתה הוראה לבנות שכונה חדשה כאשר קו חדש יגיע לסטרוגינו.
הדרך למיטינו גם הציגה תחנה חדשה, מיאקינו, התחנה הראשונה מחוץ למוסקבה במחוז מוסקבה.
בשנת 2008 נפתחו התחנות: סלאביאנסקי בולוואר וקונצבסקאיה המעוצבת מחדש, כמו כן נפתחו התחנות בקו פיליובסקאיה: מולודיוז'נאיה וקרילאצקויה.
באותו הזמן ההרחבה לסטרוגינו הושלמה, ההרחבה זו כמעט הכפילה את אורך הקו ותנועת הנוסעים בו.
ב-2009, הקו הגיע למיטינו, עם תחנה נוספת פיאטינצקויה שאסה, שנפתחה מאוחר יותר ב-2012.
חלק מהתחנות בחלק המזרחי של הקו הן ישנות מאוד ורבות נבנו בשנות הארבעים, וגילן נראה בבירור במראה שלהן כמו גם בטכנולוגיה המבצעית שלהן כמו מדרגות נעות.
במאי 2005, תחנת סמיונובסקאיה נסגרה לשנה לצורך החלפת הדרגנועים בה ושדרוג אולם הנוסעים.
אלקטרוזאבודסקאיה נסגרה במאי 2007 ונפתחה בסוף נובמבר 2008. התחנה הבאה שעברה שיפוץ על הקו היא גם העמוסה ביותר, באומנסקאיה, שתכננו לסגור אותה באביב 2009, אך זה עוכב ל-2015, כניסות שניות תוכננו להרבה מהתחנות גם כן אך התוכניות הללו התבטלו.
בנוסף לעבודות השיפוץ, תוכננו תחנות חדשות לקו.
בשנת 1938, בשלב הראשון של הקו בין פלושצ'ד רבוליוצי לקורסקאיה, הזמנות לשתי תחנות עתידיות נבנו.
התחנות נקראו מרוסייקה ופוקרובקה, שתי התחנות הללו תוכננו להיפתח במועד מאוחר יותר.
תחנת מרוסייקה יכולה הייתה להיות מאוד מיוחדת, במיוחד מכיוון שיכלה להיות העברה ישירה בה לתחנת קיטאי גורוד שבה עוברים עוד שני קווים.
הבנייה של התחנות הללו עוד לא קרתה, אף על פי שכאשר יפתחו את מקטע סטרוגינו, יש צפי לעלייה בכמות הנוסעים על הקו מה שיעזור להצדיק את פתיחתן של התחנות האלה.
במזרח, עוד הרחבה מוצעת לגוליאנובו.
תחנת שיולקובסקאיה לאחרונה עברה שיפוץ מקיף, ועבודות שימור והחלפת אריחי הקרמיקה הישנים עם פאנלים של אלומיניום.
קו בוטובסקאיה (קו מס' 12) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו מסמל ניסוי בבניית תחבורה מהירה באזורים בהם כריית מנהרה זה יקרה מדי ולא פרקטית.
בעבר נוסתה בניית קווי מטרו עיליים.
כמו כן, עם בניית קו פיליובסקאיה החורפים הרוסים הקשים והעובדה שתחנות כאלה מבזבזות הרבה מקום יקר ושימושי, הוכיחו שקווים כאלה הם לא פרקטיים.
למרות זאת, שכונות חדשות בקצוות העיר במיוחד כאלה שנמצאות מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה עדיין היה בהן צורך לתחבורה מהירה.
מכיוון שהפרקטיות של בניית מנהרה לא ידועה, ההנהלה תכננה רכבת עילית מאז סוף שנות ה-80, כאשר לשכת העיצוב של הרכבת התחתית תכננה מספר פרויקטים של קווי מטרו שיגיעו אל מחוץ לכביש הטבעתי, כאשר מחוז יוז'נויה בוטובו היה הראשון.
המונח מטרו קל הושמש לפרויקטים החדשים האלה, מכיוון שהם יהיו מבנים עיליים מתמשכים.
בשביל הפרויקטים הללו היה צורך בתכנון קרונות רכבת חדשים, שיהיו עמידים לאקלים החורפי ולפניות חדות.
כדי לחסוך עלויות, הקרונות הללו יכולים לשמש גם בקווים רגילים אם יהיה צורך.
קו בוטובסקאיה בעצם מרחיב את קו סרפוכבסקו-טימיריזבסקאיה אל מעבר התחנה הסופית של הקו הזה.
הקו באורך של 5.6 קילומטרים נפתח ב-27 בדצמבר 2003.
1.6 קילומטרים מהקו היו תת-קרקעיים, מה שאפשר מעבר נוח לתחנת בולוואר דמיטריה דונסקובו בקו סרפוכובסקו-טימיריזבסקאיה.
כל המשך הקו לאורל הוא עילי, והמסילות עליו נסע היו כפולות, כאמצעי בטיחות לנפילה של הקרונות כמו כן, עוד אמצעי בטיחות שהותקן היה מחסומי קול, שגם עזרו להפחתת הרעש מהרכבות.
כיום יש 4 תחנות עיליות והן זהות אחת לשנייה.
לכל אחת מהן, חוץ מתחנת אוליצה סטארוקצ'לובסקאיה יש מעלית להנגשת התחנה לנכים.
ההעברות של הקו הן: בתחנת סטאורצ'קלובסקאיה עם קו סרכפוכבסקו-טימיריזבסקאיה ובתחנת ביטסבקי פארק עם קו קאלוז'סקה-ריז'סקאיה.
הקו מתחלק בדפו שלו בדפו ורשאבסקאיה (מס' 8) עם קו סרפוכבסקו-טימיריזבסקאיה.
את הקו משרתים קרונות מסוג רוסיץ שעברו שיפוץ מיוחד כדי להתאים אותם עם התנאים של הקו שכללו בין היתר את הימצאות הקו ברובו בחוץ, חשוף לכול מזגי האוויר השונים.
12 מערכי רכבת המורכבים משלושה קרונות כול אחד משרתים את הקו.
אף על פי שהרעיון של מטרו קל היה חדשני, הוא קיבל הרבה ביקורת מקבוצות אוכלוסייה, מה שיכול להשפיע על עתידו.
הבעיות העיקריות שהיו, חוץ מכלכלית, הרי העיצוב במקור היה אמור להיות חסכני בכסף, למרות זאת, הקו הפך ליותר יקר מקווי רכבת תחתית רגילים.
אי נוחות של נוסעים התעוררה עקב מרווחי הזמן הגדולים בין רכבות, והקיבולת הנמוכה של נוסעים בקו זה.
במיוחד מפני שהמעבר בין התחנות אוליצה סטארוקצ'לובסקאיה ובולוואר דמיטריה דונסקובו, איפה שתחנת המטרו הקל מורכבת משני רציפים נפרדים בשני הצדדים של הקו.
כתוצאה, נוסעיה שצריכים להחליף קו, חייבים לחכות זמן ממושך על הרציף ולהתמודד עם עומס גדול ברכבות.
נזקים נוספים הם למשל הריסת קו הנוף עם הגשרים שעליהם הקו עובר.
יתרה מזאת, שיפורים יקרים ומביכים היו חייבים להתבצע רק כמה חודשים לאחר הפתיחה.
ראשית, היה צורך לבצע שיפורים ברכבות החדשות הפגומות, מכיוון שהן דורשות שיפוצים מיידיים ולא צפויים; בנוסף, למרות מחסומי הקול, היה צורך לבצע עבודות נוספות להפחתת רעש על המסילות עצמן על ידי תיקון המפרקים שלהן.
עוד הרחבה שהוצעה היא להרחיב את הקו לכיוון דרום-מזרח, מכיוון ששכונת בוטובו ממשיכה לגדול.
התחנות שהוצעו: אוליצה סטארופוטאפובסקאיה, אוליצה אוסטאפייבסקאיה ונובוקוריאנובו כמו כן גם לבנות דפו חדש.
ההרחבה הזאת כנראה תהיה מכריעה, מכיוון שהיא תאפשר לקו להיות יותר עצמאי.
הבעיות עם קו בוטובסקאיה השפיעו על התוכניות לבנות עוד קווי מטרו קל כאלה וקו מטרו קל סולנצבסקאיה בוטל.
בנייתו תוכננה להתחיל בשנת 2004, והפתיחה שלו הייתה מתוכננת להיות ב-2006, אבל אחרי הסקת מסקנות, הנהלת הרכבת התחתית החליטה כי מעשה יותר פרקטי יהיה להפוך את אותו פרויקט לפרויקט יותר קונבנציונלי, קו קלינינסקו-סולנצבסקאיה.
אחרי ביטול קו סולנצבסקאיה, היו הרבה שדאגו שעתידו של קו בוטובסקאיה יהיה חמור הרבה יותר, מכיוון שנערכו דיונים על סגירת הקו והחלפתו בהרחבה תת-קרקעית של קו סרפוכבסקו-טימיריזבסקאיה.
יאקובוס "קו" אדריאנסה (; נולד ב-21 ביולי 1947 באמסטרדם) הוא כדורגלן ומאמן עבר הולנדי.
ככדורגלן שיחק אדריאנסה בעמדת הבלם, וערך קרוב למאתיים הופעות ליגה במדי אוטרכט.
כמאמן הוביל אדריאנסה קבוצות בליגות הבכירות בהולנד, פורטוגל, אוקראינה, קטר ואוסטריה.
בין הישגיו הבולטים הייתה העפלה עם קבוצת וילם II לשלב הבתים של ליגת האלופות, זכייה בדאבל עם פורטו ובאליפות אוסטריה עם רד בול זלצבורג, וכן זכייה בתואר מאמן העונה בהולנד ובפורטוגל.
אדריאנסה החל את קריירת המשחק הבוגרת בגיל 17, כאשר הצטרף ב-1964 לקבוצת העבר דה וולווייקרס מעיר הולדתו אמסטרדם.
לקראת עונת עשה את המעבר לליגת העל ההולנדית, כאשר חתם במדיה של אוטרכט.
הוא שיחק בקבוצה במשך שש עונות, בהן רשם 176 הופעות בליגה הבכירה, אך פרש ממשחק ב-1976, כשהיה בן 29 בלבד.
ב-1979, כשלוש שנים לאחר פרישתו, זכה אדריאנסה לתפקיד אימון ראשון, בקבוצת זילברמיוון החובבנית, בה אימן כארבע שנים.
אלקמאר, בה שימש כסקאוט וכמאמן במחלקת הנוער של המועדון.
לקראת עונת , התמנה לראשונה לתפקיד מאמן בליגה הבכירה, בקבוצת זוולה.
עונתו הראשונה על הקווים הסתכמה באכזבה, כאשר קבוצתו נשרה לליגת המשנה עם ארבעה ניצחונות ליגה בלבד ב-34 משחקים.
אדריאנסה הוביל את זוולה לחזרה מהירה לליגה הבכירה, כאשר כבר בעונה הבאה סיים עמה במקום השני בליגת המשנה.
הוא סיים את דרכו לאחר שתי עונות נוספות בליגה הבכירה, ובתום ארבע שנים בתפקיד.
לקראת עונת , עבר לאמן את דן האג מליגת המשנה.
הוא הוביל אותה להעפלה לליגה הבכירה כבר בעונתו הראשונה בתפקיד, כאשר במקביל העפיל עמה עד לחצי גמר הגביע ההולנדי.
במהלך עונת , עונתו הרביעית בתפקיד, פוטר לראשונה בקריירה מתפקיד המאמן.
הוא פוטר ב-12 בפברואר 1992, כאשר קבוצתו נלחמת כנגד הירידה.
בסיום אותה העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
ב-1992 התמנה אדריאנסה לתפקיד המאמן והמנהל המקצועי של מחלקת הנוער של אייאקס, יונג אייאקס, המשמשת גם כקבוצת המילואים של המועדון.
הוא שימש בתפקיד במשך חמש שנים, ומיוחס לו חלק ניכר בהצלחת הקבוצה הבוגרת בזכייתה בליגת האלופות 1995, ובהעפלתה לגמר ליגת האלופות שני ברציפות עונה לאחר מכן, תחת לואי ואן חאל.
לקראת עונת חזר אדריאנסה לתפקיד מאמן ראשי בליגה הבכירה, כאשר התמנה לתפקיד מאמן וילם II.
עונה קודם לכן עוד נלחמה הקבוצה כנגד הירידה, אך תחת אדריאנסה רשמה הקבוצה שיפור משמעותי, וסיימה את העונה במקום החמישי, הגבוה ביותר שלה בליגה מזה עשור, והבטיחה את השתתפותה בגביע אופ"א עונה לאחר מכן.
עונת הייתה מהמשמעותיות בקריירת האימון של אדריאנסה.
הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בטבלה, מיקום השיא של המועדון בכל תולדותיו בליגה המקצוענית, ובכך הבטיחה קבוצתו את השתתפותה הראשונה אי פעם בליגת האלופות.
במסגרת עונת 1999/2000 בליגת האלופות, וילם II לא צלחה את שלב הבתים, וסיימה אחרונה בבית שכלל את ספרטה פראג, ספרטק מוסקבה ובורדו, עם שתי נקודות בלבד וללא ניצחון.
בליגה המקומית סיימה הקבוצה במקום התשיעי בלבד, ובעקבות הכישלון להשיג את הכרטיס למפעל אירופי, התפטר אדריאנסה מתפקידו בתום העונה, ולאחר שלוש עונות בתפקיד.
לקראת עונת , חזר אדריאנסה לאייאקס, הפעם בתפקיד המאמן הראשי.
לאחר שנתיים בהן לא הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת האלופות, שוב לא הצליחה אייאקס של אדריאנסה להיאבק על תואר האליפות, אך סיימה במקום השלישי בטבלה והבטיחה את השתתפותה במוקדמות הטורניר האירופי הבכיר.
באותה העונה שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אך כשלה כבר בסיבוב השני והודחה על ידי לוזאן.
בפתיחת עונת , הודחה אייאקס כבר במוקדמות ליגת האלופות על ידי סלטיק, ולא הצליחה להעפיל לשלב הבתים.
סדרת תוצאות חלשה בליגה הובילה לפיטוריו של אדריאנסה ב-29 בנובמבר 2001, לאחר כשנה וחצי בתפקיד.
יורשו, רונאלד קומאן, הוביל את הקבוצה לזכייה בדאבל באותה העונה.
הקדנציה הקצרה של אדריאנסה באייאקס הייתה זכורה גם בעקבות התבטאויותיו השנויות במחלוקת בתקשורת, כולל התבטאויות חריגות כנגד נשיא קבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן, וכנגד כוכב העבר מרקו ואן באסטן שהיה מועמד להצטרף לצוות האימון.
בנובמבר 2002, לאחר שנה מחוץ למגרשים, התמנה אדריאנסה לתפקיד מאמן א.ז.
בעונת הבכורה שלו ייצב את מצבה של הקבוצה שסיימה עשירית בליגה, ועונה לאחר מכן, בעונת , הוביל אותה למקום החמישי בליגה, הגבוה ביותר שלה מזה 22 שנים, ולהעפלה לגביע אופ"א.
עונה לאחר מכן הוביל את הקבוצה להישג מרשים כאשר היא סיימה במקום השלישי בטבלת הליגה.
במסגרת גביע אופ"א באותה העונה, הצליחה קבוצתו של אדריאנסה להדיח את פאוק סלוניקי ולהעפיל לשלב הבתים, שם סיימה בפסגת הבית.
את אלמניה אאכן, שחטאר דונצק ואת ויאריאל, בדרך לחצי הגמר, שם נעצרה על ידי ספורטינג ליסבון עקב חוק שערי חוץ.
לאחר העונה המוצלחת הביע אדריאנסה את רצונו לעזוב את הקבוצה.
הוא הוחלף בלואי ואן חאל, וב-24 במאי 2005 הוצג כמאמנה החדש של פורטו, שהייתה לקבוצתו הראשונה כמאמן מחוץ להולנד.
בכך, היה למאמנה הרביעי של פורטו מאז עזיבתו של ז'וזה מוריניו ב-2004, והראשון מאז מוריניו שמוביל את פורטו לזכייה בדאבל, לאחר שכבר בעונת הבכורה שלו סיימה פורטו בראש טבלת הליגה הפורטוגלית, בפער שבע נקודות מספורטינג ליסבון, וזכתה בגביע לאחר ניצחון 0–1 בגמר על ויטוריה סטובאל.
דווקא לאחר עונה מוצלחת, עלו היחסים בין הצוות המקצועי להנהלת הקבוצה על שרטון.
המחלוקות נגעו במישור הכלכלי, לאחר שאדריאנסה לא קיבל תקציב להחתמת חלוץ בכיר, ואף טרם קיבל את המענקים על הזכייה בתוארי העונה החולפת, וכן נגעו במישור המקצועי, ובאכזבת ההנהלה מיכולתה של הקבוצה בטורניר אמסטרדם, שם הפסידה הקבוצה בשני משחקיה מול מנצ'סטר יונייטד ואינטר מילאנו.
ב-9 באוגוסט 2006 התפטר אדריאנסה מתפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-6 בדצמבר, ארבעה חודשים לאחר עזיבתו את פורטו, התמנה לתפקיד מאמן מטאלורג דונצק מליגת העל האוקראינית.
הקדנציה של אדריאנסה בקבוצה הסתיימה מוקדם מהצפוי, כאשר כחצי שנה בלבד לאחר מינויו, ב-17 במאי 2007, התפטר מתפקידו ארבעה מחזורים לתום העונה, כאשר קבוצתו איבדה סיכוי להעפיל לטורניר אירופי.
ב-27 באוגוסט התמנה לתפקיד מאמן א-סד מליגת העל הקטרית, אך שוב סיים את תפקידו כעבור חצי בלבד, ב-28 בינואר 2008, בעקבות התרחקותה של הקבוצה ממאבק האליפות.
באותו החודש פסקה ועדת הבוררות של פיפ"א כי על אדריאנסה לשלם פיצוי של מעל למיליון יורו לקבוצת פורטו על הפרת חוזה.
ב-13 במרץ חתם אדריאנסה על חוזה ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית, אליה הצטרף בקיץ, לקראת עונת , כמחליפו של ג'ובאני טרפטוני.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות אוסטריה, ותחתיו הפך מארק יאנקו לשיאן השערים בעונה אחת של המועדון, לאחר שכבר לאחר מחצית העונה כבש שלושים שערי ליגה, ובסך הכול סיים את העונה עם 39 כיבושים.
על אף ההצלחה, לא חודש חוזהו של אדריאנסה והוא סיים את דרכו במועדון בתום עונה אחת בלבד.
ב-12 בינואר 2010, לאחר כחצי שנה מחוץ למגרשים, חזר אדריאנסה לקטר, שם התמנה לתפקיד מאמן הנבחרת האולימפית.
במרץ 2011, לאחר 14 חודשים בלבד, סיים אדריאנסה את תפקידו.
ב-20 ביוני 2011 חזר אדריאנסה להולנד, כשש שנים לאחר שעזב את א.ז.
אלקמאר, כאשר התמנה לתפקיד מאמן טוונטה במקומו של מישל פרודום.
כבר במשחקו הרשמי הראשון קטף את מגן יוהאן קרויף לאחר ניצחון 1–2 על אייאקס, קבוצתו לשעבר.
את שערה הראשון של טוונטה כבש שחקנו לשעבר בזלצבורג, מארק יאנקו.
על אף ההצלחה של המועדון בחצי העונה תחת אדריאנסה, פוטר המאמן מתפקידו ב-3 בינואר 2012, והוחלף על ידי סטיב מקלארן שחזר למועדון לאחר כעונה וחצי.
במאי 2014 התמנה לתפקיד היועץ הטכני של אוטרכט, המועדון המקצועני היחיד בו שיחק.
כבר בחודש מרץ 2015 הודיעה הנהלת הקבוצה כי המאמן רוב אלפלן, יחד עם יועצו אדריאנסה, לא ימשיכו בקבוצה לעונה נוספת, והשניים סיימו את תפקידם עם תום העונה.
קו K בנגב הוא שמו של אתר קדום מתקופת הברונזה בשמורת הטבע "הר הנגב".
צורתו צורת סוללה ישרה הנמתחת לאורך של כארבעה ק"מ וחצי והוא מורכב מכמאה טון סלעים ואבנים ובכך הוא דומה בהיקפו לאתרים פרה-היסטוריים נוספים בישראל כמו גלגל-רפאים וגל יתרו.
לאורך השנים הועלו השערות שונות באשר לתכליתו – ללא הסבר חד משמעי.
בשנים 1985–1989 ערך ד"ר מוטי היימן סקר מקיף באזור הר רמון שבו נמצא כי הקו נמשך לאורך של כארבעה ק"מ וחצי, רוחבו כ־1.8 מטרים וגובהו הממוצע הוא כ־0.7 מטר.
ישנם מקטעים רציפים באורך מצטבר של כ-1.5 ק"מ.
באזור הר רומם שרד קטע באורך 115 מטרים שהיה רציף במקורו ובעל מתאר של שני קירות עם מילוי אדמה ביניהם המזכירים מבנה של סולם.
לא כל הקו בנוי בצורת סוללה.
במקרים רבים מדובר בשרשרת של מבנים עגולים בקוטר ממוצע של מטר אחד ומבנים מרובעים בעלי צלעות של כמטר אחד, שבניהם יש מרווח של כמה מטרים.
בסמוך לשני קצות הקו נמצאו רגמים (בערבית, רוג'ומים), האופייניים לתקופת הברונזה הקדומה (לפני כ-4,800 שנה).
ניתן למצוא קוים דומים נוספים ברחבי המזרח התיכון, כאשר הקו הארוך ביותר (שבעה ק"מ וחצי) נמצא בדרום ערב הסעודית.
בישראל ישנו מספר רב של קווים בנגב (למשל בסמוך למעלה עקרבים) ובמדבר יהודה (בסמוך למצפה שלם והר מונטר).
השערות לגבי תכליתו של האתר
הראשון שחקר את הקו היה יוחנן אהרוני, שהעריך בשנת 1957 שמדובר במבנה מתקופת הברונזה הביניימית, וכי יעודו הוא לשמש כקו גבול או חומה.
אחרי אהרוני חקר את האתר בסוף שנות ה-50 הארכאולוג נלסון גליק אשר לא קיבל את התארוך שקבע אהרוני, ואף קבע כי תאוריית החומה אינה מתיישבת עם העובדה שלא נמצאו ישובי קבע שעליהם היה צורך להגן, וכי הסוללה אינה גבוהה דיה.
גם ד"ר יעקב ורדי הסכים עם הביקורת.
מקובל לראות באתר מונומנט פולחני, אם כי אופי הפולחן אינו ברור.
האתר בנוי בצורה ישרה כך שביום הארוך בשנה (21 ביוני, יום ההיפוך) צלו של אדם שעומד בכל מקום על הקו, נופל בדיוק על הסוללה.
בדומה לאתרים מגליתיים ברחבי העולם כמו סטונהנג', שנבנה כך שהשמש מגיעה למיקום מדויק בין אבניו ביום ההיפוך.
ד"ר עוזי אבנר, ממרכז מדעים ים המלח והערבה, שחקר את אתרי הקבורה הקדומים באזור הנגב, טוען כי "מעגל האבן נחשב כרחם.
הקו משמש כפאלוס ואמור להפרות את הרחם, כדי שהנפטר יוכל להיוולד ממנו.
החל מהאלף השישי לפני הספירה אתרים אלו מסמלים את המעבר מהאמונה הקדומה במוות כמצב סופי – לאמונה המעגלית המודרנית של לידה מחדש, מוות כמצב זמני ותחיית המתים".
עם זאת, העובדה שישנם שני רוגמים, אחד בכל קצה של הקו (כלומר רחם-פאלוס-רחם), מערערת על תקיפותה של ההשערה.
קו K נמצא בשמורת הטבע המוכרזת "הר הנגב", אך אין לטייל לאורכו משום שהוא אינו עובר בשביל מסומן.
ניתן להשקיף עליו מהר רמון והר רומם.
קו ארכנגלסק–אסטרחן (בקיצור קו A–A) היה המטרה הצבאית של מבצע ברברוסה.
המושג "קו A-A" הוזכר לראשונה ב-18 בדצמבר 1940 בפקודת הפיהרר מספר 21, אשר ביטאה את המטרות של מבצע ברברוסה, מבצע הפלישה הגרמני לברית המועצות, הפקודה תיארה את כיבוש "הקו הכללי וולגה-ארכנגלסק" כיעד הצבאי הכולל של המבצע.
מקורו של הקו היה במחקר צבאי מוקדם יותר שבוצע בקיץ 1940 על ידי הגנרל אריך מרקס, דו"ח זה דגל בכיבוש ברית המועצות עד לקו "ארכנגלסק-גורקי-רוסטוב" וזאת על מנת למנוע ממנה להוות איום על גרמניה בעתיד ו"להגן עליה מפני מפציצי אויב".
מרקס חזה שהמערכה, כולל כיבוש מוסקבה ומחוצה לה, תימשך בין 9 ל-17 שבועות (בין חודשיים לארבעה חודשים).
קו ה-AA ההיפותטי היה אמור להימתח מעיר הנמל ארכנגלסק שלחופי הים הלבן בצפון רוסיה, ימשיך ללאורך הוולגה ועד לעיר הנמל אסטרחן שבשפך הוולגה, לחופי הים הכספי.
לאור כישלון מבצע ברברוסה והפסדיה של גרמניה במערכה שפתחה נגד ברית המועצות, הגרמנים לא הצליחו להגיע ליעד זה ולא כבשו אף אחת מהערים לאורך הקו.
התכנון היה שהצבא האדום יובס בבליצקריג בקיץ וסתיו 1941, עוד לפני תחילת החורף הרוסי הקשה ובכך יושלם כיבוש ברית המועצות עד שטחי קו A-A.
הורמאכט הניח שרוב האספקה הצבאית הסובייטית ועיקר פוטנציאל המזון והאוכלוסייה של ברית המועצות קיימים בארצות השוכנות ממערב לקו ה-AA המוצע, בנוסף לאסקפה הצבאית ומצבורי הנשק שהגרמנים היו משיגים, ברית המועצות הייתה כבר בתחילת הכיבוש כ-86% משדות הנפט שלה, רובם בקווקז.
קו ה-A-A כיעד הסופי של מבצע ברברוסה נבחר משום שכיבוש כולל של ברית המועצות כולה במערכה צבאית אחת נחשב לבלתי אפשרי לאור ממדיה הגאוגרפיים העצומים.
על פי התכנון, הנאצים תכננו להפציץ ולהרוס את מרכזי התעשייה הסובייטיים שנותרו מזרחה יותר (בעיקר מעבר להרי אורל) באמצעות הפצצות אוויריות, כאשר עבור מבצע ההריסה של המפעלים היו אמורים להיות מוקצים מאות מטוסים.
קו B (באיטלקית: Linea B) הוא קו מטרו המשרת את רומא, איטליה, והוא חלק ממטרו רומא.
למרות שמו, קו B היה הקו הראשון שנבנה בעיר.
הוא חוצה את רומא באלכסון, מתחיל בדרום בתחנת לאורנטינה שברובע EUR, ולאחר מכן מתפצל ל-2 זרועות שונות, מצפון-מזרח, מסתיים בתחנת רבּיבּיה, ומצפון בתחנות ג'וניו.
הקו חוצה את קו A בתחנת טרמיני, בנוסף, בעתיד יבנה חיבור בינו בתחנת קולוסיאום ובין תחנת פורי אימפריאלי העתידית בקו C.
זאת ועוד, הקו חולק 3 תחנות עם קו הרכבת רומא-לידו (פירמיד, בזיליקת סן פאולו, EUR מאליינה).
הקו מסומן בצבע כחול, אורכו של הקו הוא כ-23.5 ק"מ ובו 26 תחנות.
הרכבת הראשונה יוצאת ב-05:30 בבוקר, והאחרונה ב-23:30 בלילה, החל מ-18 בינואר 2008, הרכבת האחרונה בימי שישי ושבת יוצאת בשעה 1:30 בבוקר.
היא נושאת 345,000 נוסעים ביום ומפעילה 377 רכבות ביום, בתדירות שיא של רכבת אחת כל 3 דקות בחלק המשותף, וכל 4.5 דקות בזרועות בזמני העומס, ובזמני השפל 6–9 דקות.
למרות שמו של הקו (B) היה הוא קו המטרו הראשון ברומא ובאיטליה כולה.
התערוכה מעולם לא התקיימה עקב כניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה ב-1940. כאשר הופסקה העבודה, חלק מהמנהרות במרכז העיר (בין טרמיני ו-פירמיד ) הושלמו ושימשו כמקלטים בזמן התקפות אוויריות במהלך המלחמה.
העבודה על המטרו החלה שוב בשנת 1948, במקביל עם הפיכת האזור שיועד לתערוכה בעבר, לרובע מסחרי תחת השם Esposizione Universale Roma (EUR).
הקו נפתח ב-9 בפברואר 1955 על ידי נשיא הרפובליקה לואיג'י אינאודי, וכלל בתוכו 12 תחנות לרבות קירקוס מקסימוס, הקו החל לפעול יום למחרת.
כאשר קו חדש החל את שירותו ב-1980 מאנגנינה לאוטביאנו, קראו לו קו A, על כן החליט ראש העיר בתקופה (לואיג'י פטרוסלי) ששמו של קו E42 (מטרמיני - לאורנטינה) ישונה לקו B.
בשנת 1990 הוארך קו B מטרמיני לרבּיבּיה במזרח העיר, ובמקביל נערכו עבודות תשתית על הקטע הקיים, הקו כולו עבר מודרניזציה, יתר על כן, חלק מן המסילות הוכפלו.
בעת ובעונה אחת, נפתחה תחנה נוספת בשם מרקוני, מה שהוביל לשינוי שמה של תחנה הקיימת על הקו מ-EUR מרקוני ל-EUR פלאספורט.
בנוסף, תחנת גברטלה נבנתה מחדש.
בהמשך נוספו התחנות החדשות פונטה מאלמו ב-1995 שהיום משמשת כמרכז מחלף חשוב עם קווי אוטובוס חוץ עירוניים, ותחנת קווינטיליאני בשנת 2003.
כבר בשנת 1984 כאשר הוצג הקטע הביצועי של טרמיני - רבּיבּיה היה צפוי שתחנת בולוניה תשמש כמקום יציאה לשלוחה חדשה, על כן, התחנה תוכננה בשני מפלסים חופפים כך שהרכבות יוכלו להגיע משני מסלולים שונים מבלי שיהיו בעיות חצייה.
בסתיו 2005 החלו עבודות הבנייה על הרחבה צפונה, אך, בעקבות חשש ליציבות המבנים הסמוכים לתוואי הרכבת, שונה מסלולה מעט.
במקום תחנת נומנטנה הוחלט להאריך את הקו ב-700 מטרים מעבר לתחנת קונקה ד'אורו ולבנות תחנה נוספת באזור פיאצלה ג'וניו, ממנה התחנה לוקחת את שמה.
עבודות הבנייה זכו לעניין רב, בזכות השימוש בטכניקות בנייה חדשות, ושימוש במכונות מנהור.
המעבר של הקו מתחת לנהר אניין הוסיף עוד יותר לעניין הציבורי, וגם למחיר הפרויקט.
בסוף פברואר 2008 פתחה הנציבות האירופית בתביעה בגין אי-מילוי התחייבות בגלל הקריטריונים להענקת המכרזים של הרכבת, מה שהאט בפועל את ביצוע ההארכה ואת הקמת תחנת ג'וניו.
תחילה החלק בין בולוניה לקונקה ד'אורו.
וההארכה עד ג'וניו נפתחה בשנת 2015 לאחר עיקובים רבים.
9 בפברואר 1955: טרמיני - לאורנטינה
הרחבה עתידית תוכננה מעבר לרביביה עם שתי תחנות נוספות: סאן בזיליו ו- טורצ'ה/קזאל מונסטריו.
ב-29 בספטמבר 2010 הודיע מנכ"ל רומא מטרופוליטן כי, עבודות להארכת קו B מעבר לרביביה יחלו במהלך הרבעון הראשון של 2011, אך זה מעולם לא קרה.
לפי הצהרות של ראש עיריית רומא דאז (ג'יאני אלמנו), העבודות היו אמורות להתחיל עד סוף שנת 2013 ולהסתיים ב-2017, אבל, העבודות לא התחילו מעולם.
בנוסף, הייתה גם תוכנית להארכה דרומית מעבר לתחנת לאורנטינה לאורך של כ-6 ק"מ עם ארבע תחנות חדשות, אך רעיון זה הוחלף בתוכניות מסלולי תחבורה ממוקדים
במרץ 2025, הקצתה עיריית רומא 44 מיליון אירו לתכנון הרחבה של רביביה-סטוויל, שלב התכנונים צפוי להסתיים בשנת 2026, ולבקש מימון עד שנת 2027.
לאחר פתיחתו של קו B1, היו תוכניות להארכתו על מעבר לג'וניו, ב-2010 אושר פרויקט ההרחבה באורך של 3.850 ק"מ עם שלוש תחנות חדשות, אך פרויקט זה נגנז זמן קצר לאחר האישור.
בשנת 2019 אושר פרויקט חדש, להארכת הקו עם 5 תחנות חדשות באורך של 5.1 קילומטרים.
כאשר קו B נפתח ב-1955, בעיקר נעשה שימוש ברכבות מסוג MR100 ו-MR200 (הידועות גם בשם Automotrice Stanga -TIBB).
בשנת 1976 התווספו גם רכבות מסוג MR300.
בשנת 1987, עם ההרחבה לרביביה הרכבות הוחלפו ברכבות מסדרה MB100 וMB300, מהלך זה עזר להכיל יותר נוסעים.
רכבות ה-MR100, ה-MR200 וה-MR300 הישנות, הועברו אל רכבת "רומא-לידו".
במקביל להקמת הקווים החדשים בשנת 2010, הוחלט להכניס לקו B רכבות חדשות מסוג MA300 (הידועות גם כ-CAF), ולשפץ את רכבות הMB 100 הישנות.
החל מ-2014, יש שימוש ברכבות מסדרת MB400 הדומות לאלו בקו A.
ההוצאה הסופית משירות של דגמי ה-MB100 החלה, עד שנת 2025 רוב יחידות הסדרה הושבתו, והיום מעט רכבות מדגם זה ממשיכות לפעול בשירות סדיר.
הוחלט להחליפן ברכבות של חברת היטאצ'י, תהליך זה בתנועה, כשחלק מהן כבר נמסרו ל-ATAC.
רכבות אלו מורכבות משישה קרונות, אורכן הוא 106 מטרים, ולהן הקיבולת להכיל 1,204 נוסעים, מתוכם 204 בישיבה.
רכבות היטאצ'י - מ-2025 (האספקה עדיין לא הושלמה)
"קו בר-לב" (נקרא גם קו המעוזים) היה מערך מבוצר, שבנתה ישראל לאורך תעלת סואץ החל מדצמבר 1968, לשם הגנה על חיילי צה"ל המשקיפים על הגבול שבין ישראל למצרים לאורך התעלה.
הקו נקרא בפי התקשורת על שמו של הרמטכ"ל באותה עת, חיים בר-לב, ומאז התקבע שמו בפי הציבור.
המוצבים שלאורכו נקראו "מעוזים", והמוצבים העורפיים שנמצאו כ-10 ק"מ מזרחה נקראו "תעוזים".
במלחמת יום הכיפורים התמוטט הקו הראשון של המערך - כאשר כל המוצבים הסמוכים לתעלה, למעט מוצב בודפשט, נכבשו.
מיד אחרי כיבוש סיני במלחמת ששת הימים, הציב צה"ל חטיבת שריון מתוגברת לאורך תעלת סואץ.
ממשלת ישראל ניסתה לקדם תהליך שלום עם מצרים, אך הצהרתו של נאצר בוועידת חרטום שמה קץ לגישושים אלה.
המצרים שאפו להחזיר את הכבוד האבוד במלחמה וכבר ב-1 ביולי 1967 (כשלושה שבועות בלבד אחרי סיום מלחמת ששת הימים) החלו בהתקפות על מוצבי וחיילי צה"ל (התקפות שהתפתחו למלחמת ההתשה), כולל הפעלת צלפים, פשיטות חיילי קומנדו וירי ארטילרי (מטנקים, מתותחים וממרגמות).
בהמשך גדל כוח זה וערב מלחמת יום הכיפורים הוצבו בסיני דרך קבע 18,000 חיילים ישראלים.
כאמצעי התגוננות הקימו יחידות שונות ביצורים מאולתרים ללא תכנון מרכזי (שקי חול, גדרות תיל, סוללות עפר, תעלות, בונקרים, קירות מגן וכדומה).
משהתברר שהיוזמות המקומיות אינן מספיקות, בדצמבר 1968 החלה הקמת קו הגנה אחיד לאורך כל התעלה.
כשהתברר שההתקפות אינן פוסקות הוחלט על הקמת קו ביצורים לאורך כל 160 הק"מ של התעלה, קו שמטרתו מיגון לכוחות צה"ל המקיימים נוכחות קבע על קו המים.
במטה הכללי היו שתי גישות הגנתיות - הגישה המשולבת שמייצגיה העיקריים היו בר לב, ישעיהו גביש ואברהם אדן והגישה הניידת שמייצגיה היו ישראל טל ואריאל שרון.
תומכי הגישה המשולבת טענו שיש להחזיק נוכחות קבועה בקו המים וכדי להחזיק נוכחות זו יש להקים מוצבים מבוצרים היטב שיעמדו בכל הפגזה מצרית.
ה-'מעוזים' הללו יכללו בונקרים עמידים ותעלות לחימה ותעלות הקשר.
בנוסף למיגון, המעוזים יספקו תנאי מחיה נוחים.
המעוזים יוקפו בסוללות עפר גבוהות, המשמשות כמגן מפני צלפים וירי נק"ל וכן חוסמות את קו הראייה, כך שאי אפשר לראות את הנעשה בתוכם מהצד המצרי.
בין המעוזים, שייבנו במרווחים גדולים זה מזה, ינועו סיורים שיוודאו שהמצרים לא צלחו את התעלה ומקימים מאחז בצד הישראלי.
במידת הצורך יוזעקו כוחות שריון שיחנו בעומק לסייע בהדיפת הכוח המצרי.
תומכי הגישה הניידת דגלו בהחזקת הכוחות כולם במרחק מהתעלה כדי שלא יהיו חשופים לאש ארטילרית מצרית.
בכל יום ייצאו סיורים משוריינים מהמחנות העורפיים הללו וינוע לאורך התעלה או יתפסו עמדות שולטות כדי לאתר ולהדוף חזרה ניסיונות מצריים לצלוח ולהקים מאחז בצד הישראלי.
בר לב הכריע בעד קו קבוע על גדות התעלה, קו שהוקם בשנת 1968 משום שהעריך שבשיטה הניידת יתקשה צה"ל לאתר ולהדוף כוחות מצריים בזמן.
תפיסת ההגנה של מערך ההגנה הזה נועדה לשמש הן בלחימה השוטפת לאורך התעלה במלחמת ההתשה והן אל מול פלישה מצרית כוללת.
המעוזים יהוו בעיקר עמדות תצפית ממוגנות היטב המסוגלות גם להגן על עצמן מפני ניסיונות מצריים לכבוש אותן, ועל-פי הדיווחים מתצפיות אלה יופעלו הכוחות המשוריינים.
קו בר לב כלל שני קווי מוצבים.
הקו הראשון הורכב מ-32 מוצבים קטנים מבוצרים, המכונים "מעוזים".
חיל המצב בכל מעוז מנה בדרך כלל בין 20 ל-40 חיילים.
בזמן מלחמה, המוצבים היו אמורים לקבל תגבורת של חי"ר ושריון.
מוצבים אלה היו עמידים בפני הרעשה ארטילרית והתפרסו לאורך קו חזית של כ-160 ק"מ.
מערך הגנה זה תוכנן בידי אלוף פיקוד הדרום, ישעיהו גביש, ומפקד הכוחות המשוריינים בסיני (עוצבת סיני), האלוף אברהם אדן.
מערך הביצורים נבנה על ידי חיל ההנדסה (עם חברות בנייה אזרחיות כגון "יובל גד") ותוחזק על ידו גם תחת ההפגזות הכבדות של מלחמת ההתשה, אותן הצליח לשרוד תוך שהוא מספק מחסה ראוי לחיילים.
האזור הצפוני של התעלה הוא אדמת ביצה ובלתי עביר לרכב כבד.
ביוזמת האלוף שרון, אלוף פיקוד הדרום אחרי גביש, הוקם קו מוצבים נוסף, כ-10 קילומטרים מזרחית מהתעלה (על ציר האורך המרכזי שכונה "דרך החת"ם"), שיועד לכוחות שריון ותותחנים - על פי גישת ישראל טל.
12 המוצבים בקו זה זכו לשם "תעוזים".
קו בר לב היה רק נדבך אחד בהגנת תעלת סואץ.
לבד מהמוצבים הנייחים הוצבה דרך קבע חטיבת שריון ישראלית שהייתה אמורה לתגבר את המעוזים עם פריצת מלחמה.
תוכנית זו המכונה "פקודת שובך יונים" הניחה בבסיס תכנונה שתהיה התרעה מודיעינית מספקת שתאפשר תגבור המעוזים בחיילים נוספים וקידום השריון לעבר התעלה.
בנוסף לכך, תוכנית שובך יונים התבססה על שלושה קווים: קו המעוזים הצמוד לתעלה המוחזק על ידי כוחות חי"ר מחוזקים במחלקות טנקים, קו שני במרחק של כחמישה עד עשרה ק"מ המוחזק על ידי חטיבת טנקים וכן עוד קו עורפי (רפידים - ביר תמדה) המוחזק על ידי חטיבה נוספת.
בפועל, במלחמת יום כיפור לא הופעלה תוכנית שובך יונים, עקב זמן ההתרעה הקצר והבלבול הרב ששרר בפיקוד העליון.
אריאל שרון, שמונה ב-1969 כאלוף פיקוד הדרום, מתח ביקורת על שיטת ההגנה הסטאטית שאפיינה את "קו בר-לב", והציע לאמץ את שיטת ההגנה הניידת של ישראל טל.
בהוראתו נזנחו מרבית המעוזים ונותרו 16 מעוזים פעילים.
על פי גישתו של שרון בשעת מלחמה אין למעוזים כל תרומה, וצריך לפנותם עם פרוץ המלחמה.
בהתאם לכך צוידו המעוזים בזחל"מים בכדי שיהיה אפשר לבצע פינוי מהיר של הלוחמים.
עם זאת, פעל שרון להמשך ביצורו של הקו, על-מנת שיספק הגנה סבירה לחיילי צה"ל במלחמת ההתשה.
למעשה, נוצר מצב שבו ההגנה בחזית הדרום הייתה פשרת ביניים, "שעטנז", בין הגישה הניידת לגישה הנייחת, כך שקו ההגנה לא מילא את תפקידו המלא על פי אף אחת מן הגישות.
בנוסף לכך, סדר הכוחות שנמצא בפועל בקו המעוזים הקדמי ובקווים האחוריים לא תאם את הפקודה.
עובדות אלו ואחרות תרמו לכך שההגנה בחזית הדרום התמוטטה.
לצד שתי התפיסות ההגנתיות הנוגדות באשר לבניית קו ההגנה בתעלה (הגישה הנייחת של בר לב, ישעיהו גביש ואברהם אדן והגישה הניידת של ישראל טל ואריאל שרון), הייתה קיימת גם תפיסת הגנה שלישית של שמואל גונן (גורודיש), שיושמה בפועל כשילוב של שתי הגישות הראשונות.
גונן התמנה ב-15 ביולי 1973 לאלוף פיקוד הדרום וקידם רעיון חדש אותו הוא הגה עוד קודם לכן: ליצור לאורך התעלה סוללות שמתחילות בתעלה וממשיכות מזרחה, כ-5–6 ק"מ לתוך עומק סיני בצד הישראלי, בצורת משולשים שכונו "סנפירים".
לפי תפיסה זו, טנקים יתפסו את קודקודי ה-W וכל כוח אויב שייכנס אל תוך המשולשים שה-W יוצרת ייכנס למעין שטח הריגה שבו הטנקים של צה"ל, המוצבים בעמדות מוגנות על הסוללות, ישמידו אותו.
לטענתו, ההגנה על רמת הגולן נשענה על אותו היגיון מבצעי של קו מוצבים קדמי על קו הגבול וכוחות גיבוי מאחור.
מכל המוצבים, רק מוצב החרמון נפל ומוצבים אחרים החזיקו מעמד אף שלא היו רלוונטיים לבלימת הצבא הסורי, כך שלדעת דניאל נפילת קו בר-לב לא מלמדת בהכרח על תפיסה שגויה, כיוון שכאמור – הקו המקורי כפי שתוכנן למעשה לא היה קיים עוד בשטח.
בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים חולקו המעוזים למעוזים מאוישים ומעוזים מדוללים:
מעוז מאויש – מעוז שאויש באופן קבוע בכ-15 לוחמים ובכ-10 אנשי שירותים.
מעוז מדולל – מעוז שאויש רק בשעות היום על ידי ארבעה לוחמים לצורך תצפית וקיום נוכחות ובערב שבו למעוז המאויש שממנו יצאו.
להלן שמות המעוזים והתעוזים כפי שכונו במפת סיריוס בתקופת מלחמת יום הכיפורים:
מעוזים (מוצבים) גזרה צפונית גזרה מרכזית גזרה דרומיתמעוז בודפסט (לחוף הים התיכון)
אורקל (מתחם שכלל שלושה מעוזים: א' – מאויש, ב' – מדולל, ג' – מאויש).
מילנו (מתחם שכלל ארבעה מעוזים: א', ב', ג', ו-ד'.
מהם ב' מאויש והאחרים מדוללים)
מפרקתחיזיון (מתחם שכלל שני מעוזים: א' – מדולל, ב' – מאויש)
פורקן (מתחם שכלל שני מעוזים: א' – מאויש, ב' – מדולל)
נוח (מדולל) (כונה מוצב "הלשון" – ליד אגם תמסח)
מצמד (מתחם שכלל שני מעוזים: א' – מאויש, ב' – מדולל)
ליטוף (מתחם שכלל שני מעוזים: א' – מאויש, ב' – מדולל)
מפצח (מתחם שכלל שלושה מעוזים: א' – מדולל, ב' – מדולל, ג' – מאויש)
<div align="center">תעוזים (מוצבים עורפיים)<div> גזרה צפונית גזרה מרכזית גזרה דרומיתטרקלין (סמוך לרומני)
כישלון הקו במלחמת יום הכיפורים
בדעת הקהל הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים נחשב קו המעוזים לקו לא חדיר, שאפשר היה לבטוח שיעמוד בהתקפות המצרים.
ביטוי לכך ניתן למצוא בשירה של נעמי שמר "שבחי מעוז" שבו נכתב בין היתר, "מעוז צור ישועתי, לך נאה לשבח...מבצר עיקש וקישח...
במלחמת יום הכיפורים לא היווה "קו בר-לב", שרק שישה עשר ממוצביו היו מאוישים, מכשול בפני החיילים המצרים שצלחו את התעלה.
המצרים בחרו לצלוח בשטחים שבין המעוזים בחסות הרעשה ארטילרית והבטיחו לעצמם חצייה שלא הופרעה מצד הכוחות הישראליים שבקו.
מיד עם הצליחה הציבו המצרים מארבי נ"ט של כוחות חי"ר בעורף המוצבים הישראלים וכיתרו אותם.
המוצבים הפכו לנטל על צה"ל, שנאלץ להטיל מול מערכי הנ"ט והנ"מ כוחות קרקע ואוויר לחילוץ החיילים המכותרים והגנה עליהם במוצבים.
אבדות רבות נגרמו לצה"ל בניסיונות חילוץ אלה.
בסופו של דבר נכנעו חמישה מהמעוזים לכוחות התוקפים ולוחמיהם נפלו בשבי, ובאחד-עשר מן המעוזים הצליחו הלוחמים לנטוש את המעוז ולהיחלץ לאחור.
רק מעוז בודפשט שעל שפת הים התיכון נותר בשליטה ישראלית לכל אורך המלחמה ולא ננטש.
אחת הסיבות לכך היא שמוצב זה היה בנוי על לשון חוף מוקפת ביצות, מה שהקשה על המצרים את ההגעה אליו, לעומת הגישה מהצד הישראלי שהייתה מוסדרת.
בשל כך יכלו טנקים ישראלים להגיע למעוז ולסייע לו, בניגוד לכל שאר המעוזים שכותרו מכל צידיהם.
ערב המלחמה שרתו בקו המעוזים 505 חיילים.
מתוכם 126 נהרגו במלחמה (או נעדרים), 162 נפלו בשבי, 135 נחלצו, ו-65 החזיקו מעמד במעוז 'בודפשט'.
לאחר המלחמה ניטש ויכוח האם כישלונו של "קו בר-לב" נבע מחוסר התאמה בסיסית שלו למשימת ההגנה מפני פלישה מצרית, או שהכישלון נבע מן ההפתעה בפרוץ המלחמה, אשר גרמה להיערכות לקויה של צה"ל בתעלה ולאי-יישום תורת הלחימה שגובשה.
בזיכרון הציבורי נותר "קו בר-לב" כאחד מסמלי המחדל של מלחמת יום הכיפורים.
לטענת חלק מהמומחים תפיסה זו שגויה, מאחר שהקו לא היה אמור לעצור את פריצת המצרים; מעוזי קו בר לב, לטענתם, היו למעשה רק עמדות תצפית
מנגד, האלוף טל כותב בספרו שהמעוזים הוקמו לשם הגנה ממש על הגבול:
בספרו של אלוף (מיל') אמנון רשף "לא נחדל!
- חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים", ייוחד פרק שלם, בן כ-60 עמודים, למחקר בנושא 'הגנת סיני'.
בסיום הפרק מדגיש רשף את טענתו, כי
עלות הקמת קו בר לב מוערכת בכשני מיליארד לירות בערכי 1968.
בגלל הדחיפות בהקמת הקו נמסרו עבודות ללא מכרזים וללא בקרה כספית וביצועית מספקת.
היו מבין הקבלנים כאלו שכנראה ניצלו עובדה זו ל"ניפוח חשבונות" ורמאויות, וגם מבין הקבלנים שביצעו עבודתם נאמנה היו כאלו שמראש, בגלל הסיכון והדחיפות, תמחרו את העבודה בסכומים גבוהים.
אותם קבלנים, ובייחוד אלו שהתהדרו בעושרם, זכו לכינוי "מתעשרי קו בר לב".
אחד מהקבלנים הללו היה יצחק תשובה, שצבר את הונו הראשוני בפרויקט זה, ולאחר ביסוסו הכלכלי החל בבניית מאות יחידות דיור בנתניה.
קו בר לב לאחר פינוי חצי האי סיני
לאחר חתימת הסכם השלום ופינוי חצי האי סיני מנוכחות ישראלית, שאפה מצרים לשמר את האתרים שבהם נתחוללו קרבות ההבקעה המצרית לסיני אולם בשל הצורך להרחיב את תעלת סואץ נהרסו המוצבים הישראלים ועמם מכשול סוללת העפר.
המעוז היחיד ששימרו המצרים הוא מעוז לקקן שנמצא בסמוך לאגם המר הגדול ולאזור הצליחה הישראלית.
המעוז שנקרא על ידי המצרים "תל אל סאלאם" שופץ, תעלותיו שוחזרו ובחצרו הוצבו טנקים שהופעלו על ידי צה"ל.
קו הינדנבורג (או קו זיגפריד) היה קו ביצורים גרמני במלחמת העולם הראשונה, שנבנה בחורף 1916–1917 בחזית המערבית, מאראס עד לאפו, ליד סואסון על האן,אשר היווה בעיה קשה לכוחות מדינות ההסכמה,שנחלו פעם אחר פעם כישלון בהבקעתו.
ב־1916 נחלה המתקפה הגרמנית בקרב ורדן כישלון יקר.
המתקפה האנגלו־צרפתית ב אילצה קרב הגנה על הגרמנים והותירה את הצבאות המערביים מותשים.
בחזית המזרחית גרמה מתקפת ברוסילוב הרוסית לאבדות גדולות בקרב הצבא האוסטרו-הונגרי ברוסיה ואילצה את הגרמנים להשתלט על חזית נוספת.
הכרזת המלחמה של רומניה הטילה לחץ נוסף על הצבא הגרמני ועל כלכלת המלחמה.
בניית קו הינדנבורג בצרפת החלה על ידי הגרמנים בספטמבר 1916, כדי לסגת מחזית הסום, וכדי להתמודד עם העלייה הצפויה בכוחן של התקפות אנגלו־צרפתיות ב־1917.
עמדת ההגנה הקצרה יותר, שמאחורי נויון, נבנתה כדי לחסוך בכוח אדם, להכיל פריצת דרך של בעלות הברית ולגרום לנסיגה גרמנית מכוונת לעמדות מוכנות.
על ידי השמדת התשתית והריסת מבנים אזרחיים במקום לפני נסיגה, יכלו הגרמנים לגרור את ההכנות ההתקפיות של צרפת ובריטניה, על ידי כך שהכריחו אותם להתקדם לשממה.
צבאות הבריטים והצרפתים יזדקקו לשמונה שבועות כדי לבנות מחדש כבישים, גשרים ורכבות באזור הנטוש לפני שיוכלו לתקוף מחדש.
חזית מערבית קצרה יותר יכולה להתקיים עם פחות חיילים ולהכיל את הלקחים של מאבק הגנה על הסום, את חשיבות פיזור הכוחות, עמדות שיפוע לאחור, הגנה לעומק והסוואה, אפשר לצמצם את מספר חיילי חיל הרגלים הגרמני.
בעוד הצבא הגרמני התאושש מן ההפסדים של 1916, מוגן על ידי קו הינדנבורג עמדות הגנה דומות בשאר החזית החלו להיבנות.
מס' הדוויזיות הגרמניות בחזית המערבית היה 133 ב־25 בינואר 1917, צמצמו את המחסור בכוח האדם הגרמני, אך לא די בהרהור על מתקפה.
הנסיגה לקו הינדנבורג התקיימה במסגרת מבצע "אלבריך ביוונג" (מבצע אלבריך או תמרון אלבריך) מפברואר־מרץ 1917, לאחר נסיגות מקומיות על הסום, שנכפו על הארמייה הגרמנית הראשונה בינואר ובפברואר, על ידי התקפות בריטיות בעמק אנקרה.
חדשות ההריסות ומצבם הצפוי של אזרחים צרפתים שהושארו מאחור, היו מהלומות קשות ליוקרה הגרמנית במדינות נייטרליות.
העבודה הועברה דרומה בפברואר 1917, מלה פרא עד לרתל ועל עמדות קדימה בחזית האן, אשר הגרמנים ידעו שהם היו אמורים להיות מותקפים על ידי הצבאות הצרפתים.
חטיבות ששוחררו על ידי מבצע אלבריך ותגבורות אחרות, הגדילו את מספר הדיוויזיות בחזית האן עד 38 בתחילת אפריל.
קו הינדנבורג הותקף מספר פעמים בשנת 1917, בעיקר בסן קנטן, בולקור, האן וקמברה והובקע רק בספטמבר 1918, במהלך מתקפת מאה הימים.
באוגוסט 1916 היו הצבאות הגרמניים על הסום נתונים ללחץ רב.
חיל המילואים 11 היה "מרוסק" בהגנה על פוזייר.
עשר חטיבות טריות הובאו אל חזית הסום ודיוויזיה נוספת הוכנסה לקו מול הבריטים.
התנועה מאחורי החזית הגרמנית נעשתה קשה על ידי הפצצה מתמדת של הארטילריה האנגלו־צרפתית, שהוסיפה למחסור בציוד על ידי עיכוב משלוחים ברכבת והפסקת תחזוקת כבישים.
הרס, לכידה, נזק, בלאי ותחמושת פגומה גרמו ל־1,068 תותחי שדה ו־371 מתוך 820 אקדחים כבדים שיצאו מכלל פעולה עד סוף אוגוסט.
המצב הארטילרי השתפר רק לאט־לאט על ידי תוכניתו של הגנרל מקס פון גאלוויץ, כדי למקד את הפיקוד על הארטילריה שנותרה לירי נגד סוללות ולהשתמש בתגבורות מטוסים כדי להגדיל את כמות הירי הארטילרי שנצפה, שבסופו של דבר הגבירה את הדיוק והיעילות של ההפצצות הגרמניות.
הצבא השני גווע ברעב באמצע שנות אוגוסט, כדי להחליף דיוויזיות מותשות בצבא הראשון ותוכניות למתקפת־נגד ננטשו מחוסר כוחות.
מצב החירום ברוסיה שנגרם על ידי המתקפה של ברוסילוב, כניסת רומניה למלחמה והתקפת הנגד הצרפתית בוורדן כבר הרסה את הצבא הגרמני.
גנרל אריך פון פאלקנהיין, ראש המטה הכללי הגרמני, פוטר ב־29 באוגוסט 1916, והוחלף על ידי פילדמרשל פאול פון הינדנבורג.
הפיקוד העליון החדש הורה על סיום המתקפות בוורדן ועל משלוח חיילים משם לרומניה ולחזית הסום.
ב־5 בספטמבר התבקשו מפקדי הארמיות המערביות, לפגוש את הינדנבורג בקמבריי, ב־8 בספטמבר.
למפקדי החזית המערבית נאמר כי אין עתודות למבצעי התקפי, למעט אלה המתוכננים לרומניה.
סגן מפקד כוחות הפיקוד, גנרל גאורג פוקס, המליץ על הקמת קו הגנה מאראס למערב לאון, כדי לקצר את החזית ב־40 ק"מ ולשחרר עשר דיוויזיות, אשר עם חיילים אחרים יוכלו לשמש למתקפה באלזס או לורן.
לודנדורף יד ימינו של הינדנבורג מתח ביקורת על הנוהג של החזקת הקרקע ללא קשר לערכו הטקטי ודגל בעמדת עמדות קדמיות עם מינימום של חיילים והשתלטות של עמדות אבודות על ידי התקפות־נגד, נוהל שכבר נכפת על הצבא הגרמני את הסום.
ב־15 בספטמבר הוטל על הגנרלפלדמרשל, הנסיך רופרכט, מפקד קבוצת הארמיות רופרכט, להכין קו הגנה אחורי, וב־23 בספטמבר החל לפעול על הקו החדש של קו הינדנבורג.
ב־21 בספטמבר, לאחר קרב פלירס־קורסלט (15–22 בספטמבר), הורה הינדנבורג, כי חזית הסום תהיה בעלת עדיפות במערב לחיילים ולאספקה.
בסוף קרב מורו (25–28 בספטמבר) לא היה לרופרכט כל עתודות בחזית הסום.
במהלך חודש ספטמבר שלחו הגרמנים עוד 13 דיוויזיות חדשות למגזר הבריטי ולקחו חיילים בכל מקום שבו ניתן היה למצוא אותם.
הופעתו הראשונה של הטנק של, התבוסה בקרב תייפל (26–28 בספטמבר) ומספר הנפגעים (ספטמבר היה החודש היקר ביותר של הקרב על הצבאות הגרמניים) היו מכות קשות למוראל הגרמני.
ב־7 באוקטובר ציפה רופרכט התקפה בריטית מצפון לנהר אנקרה באמצע אוקטובר, והחרדה מהמצב בוורדן גדלה אף היא, וב־19 באוקטובר הושעה שיגור תגבורות מוורדן לסום.
תבוסות שנגרמו על ידי הארמייה העשירית הצרפתית (10–21 באוקטובר) הובילו לפיטור הרמטכ"ל השני של הצבא, ברונסארט פון שלנדורף.
הינדנבורג ולודנדורף דרשו שינויים בתעשייה הגרמנית כדי להשלים את השינויים באסטרטגיה שלהם.
עובדים גרמנים היו כפופים לחוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz), שחשף את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה, מנובמבר 1916. התוכנית החדשה נועדה לשלש את תפוקת התותחים ותותחים של מקלעים והכפלה של תחמושת ופצצות מרגמה.
הרחבת הצבא ותפוקת חומרי המלחמה גרמה להגברת התחרות על כוח האדם בין הצבא לתעשייה.
הצבא הגרמני החל ב־1916, באותה מידה, להיזקק לארטילריה ולתחמושת, בהסתערות של 8.5 מיליון פגזים לתותחי שדות ו־2.7 מיליון פגזים ארטילריים כבדים לתחילת הקרב על ורדן, אך ארבעה מיליון סיבובים נורו בשבועיים הראשונים והצבא החמישי היה זקוק 34 תחמושת רכבות ביום כדי להמשיך את הקרב.
הקרב על הסום הפחית עוד יותר את עתודת התחמושת הגרמנית, וכאשר חיל הרגלים אולץ לצאת מהמיקום הקדמי, גבר הצורך בספרפייר (מטחי הגנה), כדי לפצות על המחסור במכשולים.
לפני המלחמה, גרמניה הייתה מיובאת חנקות לייצור מניע לרובה והמלחמה הייתה יכולה להימשך רק בגלל גילוי תהליך הבר לסינתזה של חנקות מחנקן אטמוספירי, אך פיתוח תהליך הבר ומפעלי בנייה לניצול זה לקח זמן.
כדי לענות על הביקוש הקיים ועל מנת ליצור נשק חדש, הינדנבורג רצה עלייה גדולה של התפוקה ל-12,000 טון בחודש.
אך תוכנית זו גרמה למשבר בכוח האדם הגרמני מכיוון שהרבה אנשים שהיו אמורים להתגייס לצבא עבדו בתעשייה.
הצבא הגרמני היה רחוק מתבוסה, אך ב־1916 נסוג בסום ובורדן, וכך גם הצבא האוסטרו־הונגרי בדרום רוסיה.
בוועידת שאנטי, בנובמבר 1916, הסכימו בעלות־הברית לפתוח במתקפה כללית נוספת.
התרומה האנגלו־צרפתית הייתה חידוש של הסום עם כוחות הרבה יותר גדולים, והרחבת ההתקפה צפונה לאראס ודרום לאויז, ובעקבותיה התקפה צרפתית בין סויסון וריימס.
הבריטים היו אמורים לתקוף את המרחב שהשתרע בין באפאום ל"וימי רידג" עם שני צבאות וצרפתים עם שלושה צבאות מן הסום אל נויון.
ההתקפות היו אמורות להתבצע בחזיתות הרחבות ביותר ולהתקדם מספיק כדי לאיים על עמדות הארטילריה הגרמנית.
כאשר המרשל ג'וזף ז'ופר הוחלף על ידי גנרל רוברט ניבל, "אסטרטגיית שנטילי" השתנתה.
מדיניות של פריצת דרך וקרב מכריע שיושג בתוך 24–48 שעות ולהוביל ל"הרס מוחלט של כוחות אויב פעיל על ידי תמרון קרב" הוחזר.
התקפות מתמשכות במאבק שיטתי הופלו והוחלפו דחפי פרץ מתמשכים, כדי לשלול מן הגרמנים את הזמן לחזק את הגנותיהם.
כמות גדולה של אש ארטילרית כבדה עד 8 ק"מ לתוך קווי האויב, עד הקצה האחורי של ההגנות הגרמניות.
התקדמות החי"ר הייתה אמורה להגיע עד לארטילריה הכבדה הגרמנית בהתקפה אחת ולאחר מכן להרחיב את הפריצה בהתקפות לרוחב.
עתודה אסטרטגית תעבור דרך הפער ותהרוס את הרזרבות הגרמניות.
ההתקפות הצרפתיות המקוריות בין הסום לאויז צומצמו, והמתקפה המשנית בין סויסון וריימס התחזקו והפכו למתקפה העיקרית.
ההתקפה של ניבל תוכננה להתחיל עם התקפה בריטית על באפאום בתחילת אפריל 1917, כדי לסייע למתקפות הצרפתיות העיקריות שבוע לאחר מכן על ידי החזקת חיילים גרמנים בחזית אראס והסטת עתודות מהאייסן.
מטוס סיור גרמני סקר את כל החזית המערבית בחורף 1916–1917 כדי לחפש סימנים של הכנות התקפיות אנגלו־צרפתיות.
עיצובו של זיגפרידסטלונג (עמדת זיגפריד, שנודעה מאוחר יותר על ידי כוחות בעלות־הברית כקו הינדנבורג), נערך על ידי קולונל קרמר, מהנדס מהמפקדה העליונה וגנרל לאוטר, המפקח הכללי של הארטילריה.
הבנייה אורגנה על ידי רופרכט וקוהל; כאשר התוכניות היו מוכנות, הקו נחלק למגזרים ולקצינים מהמטכ"ל, התותחנים והמהנדסים מונו לפקח על הבנייה, שצפויה להימשך חמישה חודשים.
ההגנות נבנו על ידי חברות בנייה גרמניות, שהביאו פועלים מיומנים לבנייה של עמדות בטון מזוין, ואילו 12,000 גרמנים 3,000 עובדים בלגים ו־50,000 שבויי מלחמה רוסים בעיקר חפרו את התעלות.
רכבת, שהביאה 1,250 מטענים של חנויות הנדסה, אם כי תקופת הבנייה מאוקטובר 1916 עד מרץ 1917 פירושה שרק שמונה רכבות ביום נוספו לתנועה רגילה.
הקו היה באורך של 140 ק"מ ונבנה עבור עשרים דיוויזיות, אחת כל 7.2 ק"מ.
כבלי הטלפון היו קבורים עמוק ורכבות קלות נבנו כדי לספק אספקה למנגנוני ההגנה.
שדות של גדר תיל עד 90 מטר עומק.
עמדות תצפית ארטילריות וקני מקלעים נבנו לפני קווי התעלה ומאחוריהם.
במקום שבו השתרעה קרקע הקרקע מאחורי המערכת, היא נבנתה על מדרונות הפוכים (Hinterhangstellung), עם שדה אש קצר של חיל הרגלים, על פי הניסיון של קרבות ההגנה החזית המערבית של 1915 ו־1916, כאשר עמדות מדרונות קדמיים נשברו על ידי אש תותחים צרפתית־בריטית שנצפתה.
הנוהג של הגנה נוקשה על שוחות קדמיות, ללא קשר לנפגעים, בוטל, לטובת הגנה ניידת על השטחים המבוצרים שנבנו במהלך הסתיו והחורף של 1916–1917. Allgemeines über Stellungsbau (עקרונות ביצור השדה) פורסם בינואר 1917, שבו ניתנו הוראות לבניית מערכי הגנה לעומק, על פי עקרונות העומק והמסווה על ידי פיזור והסוואה.
שוחות נועדו בעיקר לאירוח, למזבלות של אספקה ופתיון ולא כקו ירי.
חפירות עמוקות בקו הקדמי הוחלפו על ידי הרבה יותר קטנות ורדודות של מבצרים קטנים.
ערך הקרקע נקבע על ידי חשיבותו האסטרטגית והטקטית.
במקום שבו נתנה הקרקע לשטח יתרון טקטי, שבאמצעותו ניתן היה להביס את התוקף עם מינימום נפגעים למגינים, עם ירי מנשק קל, בעמדות מוסוות, היה צריך להיאבק על ידי חיל המצב ועל די רזרבות מקומיות, אשר היו עושים מתקפת נגד כדי להחזיר את כל הקרקע שנאבדה.
השינויים בוצעו בחוברת ההדרכה של "גראנדסאץ'" ("התנהגות בקרב הגנתי במלחמה"), שפורסמה ב־1 בדצמבר 1916, שהפכו את גדודי חיל הרגלים ולא את הגדוד ליחידה הטקטית הבסיסית.
חילות קטנים היו אמורים להדוף התקפות.
התוכניות הבריטיות והצרפתיות ל־1917 הוסכמו בוועידה של בעלות הברית בשאנטילי בין ה־15 ל־16 בנובמבר 1916. פעולות קיימות היו אמורות להימשך בחורף, כוחות חדשים שהגיעו ליחידות קדמיות היו אמורים להתאמן ובאביב חזית ההתקפה הייתה אמורה להתרחב, מן הסום אל אראס ואל האויז.
חזית ההתקפה הייתה אמורה להיות כ־80 ק"מ, עם שתי התקפות פתע צרפתיות ליד ריימס ובאלזס, כדי להסיח את הגרמנים מהמתקפה העיקרית, כדי לנצל את חוסר הארגון הגרמני וחוסר בעתודות.
בעלות הברית ציפו שיהיו להן 168 דיוויזיות נגד 129 דיוויזיות גרמניות, על ההתקפות המתואמות.
כמו כן הוסכם על מבצע בריטי בפלנדרס, שיחל כמה שבועות לאחר שההתקפות העיקריות ימשיכו דרומה.
מזג אוויר חורפי באמצע נובמבר 1916, עצר את ההתקפות האנגלו־צרפתיות על הסום, ולא את מאמצי ההגנה של הצבא הגרמני.
ב־1 בינואר, תקיפה גרמנית לקחה את הופ פוסט ליד ביומונט האמל, שאבדה למתקפה בריטית ב־5 בינואר.
בליל ה־10 בינואר, התקפה בריטית כבשה את תעלת מאק, שכיסתה את האגפים של ההתקפה על תעלת מינכן במהלך היום; הכוחות הבריטים התקדמו קדימה מעל רדאן רידג 'לשאר החודש.
ירידה בטמפרטורה שנוספה לקשיים הגרמניים, על ידי הקפאת הבוץ בעמק אנקרה, מה שמקל על חיל הרגלים לנוע.
ב־3 וב־4 בפברואר הצליחו ההתקפות הבריטיות לעבור את השוחות בפויסיו ונהר, למרות התקפות־נגד גרמניות ב־4 בפברואר.
ב־7 בפברואר איימו התקפות בריטיות על החזקות הגרמנים בגראנדקור ובסר.
כל התקדמות קטנה חשפה למשקיפים בריטיים, חלק נוסף של ההגנות הגרמניות הנותרות.
במהלך החורף בוצעו פעולות הטעיה גרמניות, וסימנים למתקפה דרך שווייץ הסיטו את תשומת הלב הצרפתית בסוף 1916. הבריטים היו תפוסים על ידי דיווחים על חיילים ותותחים כבדים שנסעו לפלנדרס ומספר גדל והולך של דיווחים של סוכנים על תנועות חיילים מליל, טורקינג וקורטרי.
עד ינואר 1917 לקחו הבריטים ברצינות אפשרות שהגרמנים יתקיפו בהתקפה מוגבלת לעבר נמלי הערוץ והפכו את פלנדרס לנושא רוב טיסות הסיור ארוכות הטווח שלהם.
רופרכט, מפקד קבוצת ארמיות הצפון בחזית המערבית, היה אחראי לתכנון ההרס של התשתית בתוך המרחב של נויון והנסיגה לתפקידי הגנה חדשים לאורך קו הינדנבורג.
הגרמנים הכינו לוח זמנים בן 35 ימים; התשתיות ומבנים נהרסו מ־9 בפברואר עד ה־15 במרץ.
עצים היו צריכים להיכרת, בארות היו צריכים להיזדהם והאוכלוסייה האזרחית תהיה לעזוב את האזור.
רופרכט התנגד למדיניות זו מטעמים מוסריים ומעשיים, שהחורבן יהיה אסון תעמולה, יספק מחסה לאויב, חומר לתקן את הנזק לכבישים ולערער את המורל והמשמעת של החיילים הגרמנים המעורבים בהרס.
המבנים של כמה כפרים היו מחוץ לתוכנית ו־10,000-15,000 אזרחים צרפתים נשארו מאחור בהם, בעוד 150,000 אזרחים בעלי גוף חזק היו פונו לעבוד בשאר צרפת הכבושה ובלגיה.
עמדות ההגנה של הצבא הגרמני על הסום אחרי נובמבר 1916 היו במצב גרוע, החילות היו מותשים, והתקשורת דיווחה על עייפות ומורל נמוך, מה שהשאיר את הפיקוד הגרמני בספק אם הצבא יכול לעמוד בחידוש הקרב.
ההגנות הגרמניות על אנקרה החלו להתמוטט תחת מתקפה בריטית בינואר 1917, מה שגרם לרופרכט לדחוק ב־28 בינואר, כי תחילת הנסיגה לקו הינדנבורג צריכה להתחיל.
לודנדורף דחה את ההצעה למחרת, אך ההתקפות הבריטיות על הארמייה הראשונה גרמו לרופרכט בליל ה־22 בפברואר להורות על נסיגה ראשונית של כ־6.4 ק"מ בין אסארט ללטרנסלוי.
ב־4 בפברואר, ההוראה ניתנה כדי להתחיל את תמרון אלבריך, עם 9 בפברואר להיות יום התמרון הראשון ו־16 מרץ יום הצעידה הראשון.
הדוויזיות הקדמיות, שנשחקו על ידי התקפות בריטיות, נסוגו מאחורי קו הינדנבורג.
ב־17 במרץ נסוגו הכוחות הגרמניים בקצה הצפוני של "חוף הבפאום" במהירות, שכן לא היו קווי ביניים.
ב־19 במרץ בוייר וברקורלה פונו.
הנסיגה היישר לקו הינדנבורג, הייתה בכל העמדות הגרמניות בצפון צרפת למעט בבהנין סור קויול, סנט מרטין סור קויול והחלק המערבי של נואוויל ויטאסה.
הגנות גרמניות ננטשו מצפון לאנקרה.
ב־17 במרץ החלו הנסיגות מצפון לאבר וב־18 במרץ החלו הכוחות הגרמניים האחת להתרחק מקו החזית הישן.
סיוסון הייתה נטושה, כבישים המובילים לנויון הוצפו, וגשרים של רכבות פוצצו.
התקפת־נגד גדולה הותחלה בחזית הצרפתית ב־22 במרץ, אשר אילצה את חיל הפרשים הצרפתי לחזור אל מאחורי תעלת קרוזאט עם נפגעים רבים, אך החלה מוקדם מדי כדי לארוב לכוח גדול שכלל ארטילריה, כפי שהיה מיועד.
כפרים הסמוכים לקו הינדנבורג דרומית לקיאנט היו הגרמנים צריכים להחזיק זמן רב מהצפוי, בשל הצורך להשלים את התוספות להגנות שנבנו כדי לתקן פגמים בעמדה המקורית.
הכפרים סורל הינכורט וסנפירים אבדו ב־30 במרץ.
כפרים הצפוניים לקו אבדו ב־2 באפריל, וממפר נפל ב־5 באפריל.
בתחילת מרץ ניתנו הוראות מפקדי הגייסות הארמיים של הצבא הבריטי, ליחידות מתקדמות לשמור על קשר אם הגרמנים ייסוגו, עם כוחות גדולים יותר שיבואו ויחפרו מאחוריהם באדמה ניתנת להגנה, כדי שהיחידות המתקדמות יוכלו לסגת בחזרה אם יותקפו.