tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 באוגוסט 117 מת טראיאנוס בטרסוס שבקיליקיה.
אשתו של טראיאנוס, פלוטינה, בתמיכתו של מפקד המשמר הפרטוריאני פובליוס אכיליוס אטיאנוס (Publius Acilius Attianus), הכריזו בשמו של הקיסר הגוסס על אימוצו של אדריאנוס ועל פי ההיסטוריונים הרומאיים, זייפה פלוטינה את חתימתו של טראיאנוס על מסמכי אימוצו של אדריאנוס לבן לאחר מות טראיאנוס.
הקיסרית ומפקד המשמר הסתירו את מותו של טראיאנוס עד שאדריאנוס תפס את מושכות השלטון, תחילה על הצבאות במזרח ולאחר מכן הוכר כקיסר על ידי כל יחידות הצבא, ובסיכומו של דבר על ידי הסנאט.
עד יולי 118 שהה אדריאנוס במזרח כשהוא מקדיש מאמץ להרגעת הפרובינציות המזרחיות, למעשה נסיגה מכיבושי טראיאנוס, ובמקביל פעל לניקוי הצבא במזרח מנאמני הקיסר הקודם שחשדו בדרך בה הועבר השלטון וחלקם אף ראו עצמם כיורשים ראויים.
כבר בימיו הראשונים כקיסר הודיע מפקד הפרטוריאנים על ניסיונות לארגן קשר נגדו.
אדריאנוס ובעיקר הפרטוריאנים פעלו מהר וללא היסוס והוציאו להורג את החשודים בשני גלי טיהורים.
גל ראשון הביא להוצאתו להורג של הפריפקט של רומא ואחדים מעוזריו ובגל שני, נרחב יותר, עצרו אטיאנוס וחיילי המשמר נאמנים של טראיאנוס ובהם לוסיוס קווייטוס, ממצביאיו המצליחים של טראיאנוס שראה עצמו יורש לגיטימי, ואת קורנליוס פלמה – כובש ומושל פרובינקיה ערביה.
הם הוצאו להורג ביחד עם עוד שני קונסולים.
הסנאטורים הקימו קול מחאה ואדריאנוס פיטר את אטיאנוס מפיקוד על המשמר אך מינה אותו לקונסול ונתן לו מקום בסנאט.
הטיהורים בקרב ארבעת הקונסולים העכירו את היחסים בין הסנאט לקיסר אך מאידך גיסא הטילו אימה על הסנאטורים ואדריאנוס היה חופשי לנהל את ממלכתו בדרכו, ללא התנגדות.
אדריאנוס הסדיר את מסלול התפקידים של בני מעמד הפרשים, חלק מתהליך ארוך שהחל מאז ימי אוגוסטוס, שבנה מנגנון של פקידים ממעמד הפרשים שהיו נתונים לפיקוח הישיר של הקיסר.
אדריאנוס קבע מספר שינויים שעיקרם ביטול החובה של הפרשים לשרת בצבא בטרם מינויים לתפקידי ניהול ויצירת מסלול המאפשר לפרשים כניסה למשרות אזרחיות, למשל מינוי משפטנים לתפקיד ראש המשמר הפרטוריאני.
ההיסטוריה של המשמר הפרטוריאני בחצי השני של המאה השנייה ובעיקר תקופת שלטונו של מרקוס אורליוס לוּט בערפל.
ידוע כי הפרטוריאנים נהנו ממענקים עם עלייתו לשלטון וכי הקיסר הכריז על מתן הטבות למשוחררי המשמר.
עם עלייתו של מרקוס אורליוס שימש המשמר כיחידת צבא לכל דבר תחת פיקודו של טיטוס ויקטורינוס (Titus Furius Victorinus).
הפרטוריאנים השתתפו בקרבות מול צבאות האימפריה הפרתית בשנת 162 בהצלחה.
באפריל 168 יצא ויקטורינוס עם צבא רומאי כנגד השבטים המרקומנים.
הפעם לא נחלו הפרטוריאנים הצלחה, וההיסטוריה אוגוסטה מציין ביובש "הפרפקט ויקטורינוס אבד והצבא הושמד".
השערה אחת היא שההערה מרמזת על תבוסה צבאית מוחלטת והשערה אחרת מתארת אפשרות של מוות ממגפה בשורות החיילים.
ידוע מממצאים ארכאולוגיים ובעיקר מכתובות ארכאולוגיות, כי יחידות של המשמר יצאו מרומא ואף מאיטליה, ושימשו בחלק מהמקרים כחיל מצב זמני (Stationarius).
מחקר היסטורי עדכני מסכם את מעמד המשמר הפרטוריאני ב-82 השנים בין שלטון טראיאנוס למותו של מרקוס אורליוס, תקופה ארוכה מספיק על מנת למחות מזיכרון בני התקופה את המשמר הפרטוריאני, ככוח משפיע הן בניהול האימפריה והן במינוי והדחת שליטים.
המחקר מייחס זאת לאופי שלטונם של קיסרי התקופה, שאחזו בביטחון ותקיפות במושכות השלטון והעברת התואר ליורשים הייתה מאורגנת וללא קריאת תיגר של ממש, מאחר ששיפוטם של השליטים היה נאמן על מרכזי הכוח של האימפריה.
מול ממשל מרכזי נחוש ובעל כוח לא יכלו הפרטוריאנים לתפוס עמדת כוח והשפעה, ובמקום זה הם השתתפו במלחמות על גבולות האימפריה, וחלק מפקידי המשמר שימשו כיועצים, כמפקדים של יחידות צבאיות וכמפקדי משטרה.
המחקר מגדיר אורח חיים זה כפריווילגי, שקט ונוח.
המידע על המשמר רב יותר בתקופת שלטונו של קומודוס, בנו ויורשו של מרקוס אורליוס, קיסר בעל מוניטין של שליט אכזר על גבול הטירוף שניהול האימפריה לא היה בראש מעייניו.
קומודוס מינה אדם בשם טיגידוס פרניס למפקד המשמר הפרטוריאני (לצד טרוטוניוס פטרונוס המפקד מימי אורליוס) שביחד עם משרתו האישי של קומודוס סאוטרוס ניהלו את האימפריה הלכה למעשה.
מעשיו של קומודוס עוררו התנגדות מצד האצולה והסנטורים, שמחד גיסא שיתפו פעולה עם הקיסר בכל מעשיו אך מאידך גיסא קשרו נגדו במסתרים.
ניסיון הרצח הראשון אירע בשנת 182. הרוצח נתפס והקושרים, ובהם אחותו של קומודוס לוקילה, שנתמכה על ידי מספר סנטורים וככל הנראה על ידי מפקד המשמר הפרטוריאני פטרונוס, שבשלב זה חמק מעונש.
המשמר הפרטוריאני, ככל הנראה ביוזמת שני מפקדיו, פתח בגל טיהורים מקיף שכלל גם את סאוטרוס, שהפרטוריאנים האשימו בירידת קרנו של קומודוס בקרב ברומאים – הם פיתו אותו לצאת מהארמון וחיילי המשמר רצחו אותו.
זמן מה לאחר מכן פרניס שכנע את קומודוס לסלק את שותפו לפיקוד פטרונוס מתפקידו, זמן קצר לאחר מכן הופצו שמועות מכוונות שפטרנוס היה שותף לקשר לוקילה.
פרניס המשיך ויצא בהאשמות של בגידה כנגד פטרונוס וכתוצאה מכך הורה קומודוס על גל טיהורים חדש שכלל את פטרונוס, בני משפחתו וסנטורים רבים והשלטון על האימפריה עבר לשלוש השנים הבאות לידי פרניס.
קומודוס, שסבל מפראנויה מחשש מקושרים ומתנקשים, הותיר את מושכות השלטון בידי מפקד המשמר בעוד הוא מתמסר לתענוגות, חגיגות ובמסיבות חשק שאורגנו כטקסים דתיים.
ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה חלוקים בדעותיהם לגבי פרניס ומעשיו.
קסיוס דיו מתאר אותו כאדם מסור שניסה לנהל כיאות ולהבטיח את הסדר באימפריה.
לעומת זאת הרודיאנוס מתאר את פרניס באופן השלילי ביותר, כאדם תאב בצע וחסר מעצורים שהשתמש בכוחו לחסל יריבים ולצבור רכוש רב על ידי גזל וגניבה.
לדברי הרודיאנוס פרניס תכנן לתפוס את כיסא הקיסר וקידם לצורך זה את בניו לתפקידי פיקוד על לגיונות באזור הדנובה.
פרניס לא שרד זמן רב.
הטעות הראשונה שעשה הייתה למנות קצינים מבין מעמד הפרשים למפקדי לגיונות – תפקיד שהיה שמור לבני משפחות הסנטורים.
שלושה חברו כנגד פרניס – קלנדרוס, משרתו האישי החדש של קומודוס, שקרבתו לקיסר הגבירה את תאבונו לכוח.
כ-1,500 חיילים וקצינים מבריטניה שהגיעו לרומא ודרשו את הדחתו של פרניס ומספר קצינים באיליריה ששלחו שליחים לרומא עם פרטים על תוכניתו של פרניס לתפוס את השלטון.
קלנדרוס שיכנע את קומודוס שפרניס קשר כנגדו והסנאט שמח לשפוט אותו למוות.
המפקדים הפרטוריאנים שמונו לאחר מכן הוחלפו בתדירות גבוהה, כך שלא יכלו לצבור כוח.
בשנת 186 מונה קלנדרוס עצמו למפקד המשמר.
זו הייתה הפעם הראשונה שעבד משוחרר מילא תפקיד זה.
לקלנדרוס הוצמד השם "על הפגיון" (לטינית: pugione) על ידי אויביו, רוצה לומר "רב טבחים" ולפי חוקרים אחרים מדובר בשם הרשמי של תפקידו, וההשערה היא שתחתיו שירתו שני מפקדים זוטרים וה"דרגה החדשה" הצביעה על היותו מפקד-על של המשמר הפרטוריאני.
קלנדרוס, שיכור מכוח, פרק כל עול ועסק במכירה סיטונית של משרות ציבוריות לכל המרבה במחיר.
חלק מהכספים הלכו למימון ההוצאות על גחמות הקיסר שלא ידע שובע.
בנוסף לכך נאספו כספים מהאצולה על ידי רציחתם של סנטורים עשירים והחרמת כספם.
באביב 190 סבלה רומא ממחסור במזון.
מושל העיר – יריבו של קלנדרוס, הצליח להסיט את האשמה מעצמו ולהצביע על קלנדרוס כמי שאחראי למצוקה.
באפריל 190, במהלך אירוע ציבורי החל ההמון לקרוא בגנות קלנדרוס, שפקד על חיילי המשמר הפרטוריאני לדכא את המחאות.
תחילה נהדפו האזרחים אל תוך העיר אך שם התארגנה התנגדות שהצליחה לפגוע בפרשים בירי קלעים מהחלונות והגגות.
החיילים הרגליים של המשמר שהיו עוינים ליחידת הפרשים על רקע מתיחות בתוך שורות המשמר החליטו שלא לפעול כנגד האזרחים.
המהומות התפשטו בעיר והפכו לקרבות פנים אל פנים בין האזרחים לחיילי המשמר שסבלו מנחיתות מספרית ונאלצו לסגת תחת הלחץ.
המוני האזרחים החלו לצבוא על דלתות הארמון.
קומודוס החליט להציל את עורו ומסר את קלנדרוס לידי ההמון, שעשה בו שפטים.
אחרי נפילתו של קלנדרוס עבר השלטון באימפריה אל משרתו האישי ופילגשו של קומודוס והמפקד החדש של המשמר הפרטוריאני קווינטוס אימיליוס לייטוס (Quintus Aemilius Laetus).
השלושה המשיכו במדיניות קודמיהם ודאגו למלא את כל רצונותיו של קומודוס, שבשלב זה איבד כל קשר למציאות והגיע לשיאים של אכזריות וטירוף.
מותו של קומודוס פתח תקופה של מאבק על השלטון שמזכירה את אירועי שנת ארבעת הקיסרים אחרי מותו של נירון.
קיסר חסר תמיכה הורד בכוח מהבימה מבלי שנקבע מועמד מקובל על הכוחות השונים שניהלו את האימפריה.
לכאורה היה הסנאט מקור הכוח העיקרי ומקור הבסיס החוקי לשלטון הקיסר אך גורם זה איבד לחלוטין את מעמדו בתהליך שהחל עם שלטון הפרינקפס, והכוח עבר למוקדי הכוח הממשי: הצבא על יחידותיו ומפקדיו השונים.
בראש הפירמידה עמד המשמר הפרטוריאני שהיה מוצב ברומא עצמה.
ההיסטוריונים הרומאים לא חוסכים את שבט לשונם מהמשמר הפרטוריאני ומתארים את מפקדיו ואת המשמר כחסרי משמעת וכאדישים לגורל האימפריה.
הרודיאנוס קובע כי מה שהנחה את המשמר הפרטוראני היה תאוות-בצע, אהבת הביזה ושחיתות מוסרית.
קסיוס דיו קובע כי קרבתם של חיילי המשמר הפרטוריאני למנעמי החיים ברומא גרמה לכך שהם איבדו את יכולתם כחיילים קרביים והפכו ל"חיילי שוקולד".
לאחר רצח קומודוס לקח מפקד המשמר לייטוס את פרטינקס אל מחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להציג לחיילים את הקיסר החדש.
החיילים, שהתרגלו למנעמי החיים תחת שלטון קומודוס, לא היו נלהבים לקבל את פרטינקס, שהיה ידוע כמפקד המקפיד על המשמעת, כקיסר, אך התרצו לאחר שלייטוס הבטיח להם סכום כסף גדול.
מהר מאוד התברר ללייטוס שאין בסיס לתקוותו שפרטינקס יהיה שליט בובה כמו קומודוס והוא התחיל להסית את חיילי המשמר הפרטוריאני נגד הקיסר החדש.
הקשר נתגלה בעקבות הלשנה של עבד, ומספר קצינים של המשמר הפרטוריאני הוצאו להורג.
ביום 28 במרץ התפרצה לארמון קבוצת חיילים מהמשמר הפרטוריאני, פרטינקס ניסה לדבר על ליבם ודרוש מהם משמעת וסדר אך אחד החיילים דקר את הקיסר ורצח אותו.
על פי קסיוס דיו, לצידו של הקיסר עמדו מספר חיילי משמר מיחידת הפרשים הקיסרית אך הוא העדיף שלא להפעיל אותם.
לאחר רצח פרטינקס ערך המשמר הפרטוריאני מכירה פומבית לתפקיד הקיסר.
טיטוס פלאביוס סולפיקיאנוס, שתפקידו הפוליטי אפשר לו לדרוש את הכתר, פנה למשמר הפריטוריאני עם הצעה של 20,000 מטבעות לכל חייל אם יהפוך לקיסר.
במקביל בא למחנה דידיוס יוליאנוס, קונסול בעל רכוש רב, מלווה בשני טריבונים, לבקש את תמיכת המשמר במינויו לקיסר.
תחילה הוא לא הורשה להיכנס למחנה.
הוא עלה על סולם ונשא נאום מעבר לחומה.
שני המועמדים מטעם עצמם ניהלו מכירה פומבית על כס השלטון ובסופה זכה דידיוס בתואר.
קציני המשמר ליוו את הקיסר החדש לסנאט ושם אושר מינויו, אזרחי רומא התנגדו למינוי והפגינו ברחובות העיר אך המשמר הפרטוריאני הגן על מועמד-המחמד שלו.
תחילה נראה היה כי מפקדי הצבא שבפרובינציות משלימים עם רציחתו של קומודוס ועם מינויו של פרטינקס אך משהגיעו הידיעות על התוהו ובוהו השלטוני ברומא, רציחתו של פרטינקס ועלייתו לשלטון של דידיוס יוליאנוס, ראה עצמו כל אחד ממפקדי הגושים העיקריים של הצבא חופשי מחובתו לקיסר ומועמד ראוי לכס השלטון.
ספטימיוס סוורוס מפקד הלגיונות בפנוניה כינס את חייליו ותיאר בפניהם את השתלשלות האירועים ברומא, תיאר את רציחתו של פרטינקס, אותו הוא תיאר כמשרת נאמן של האימפריה, וגינה את התנהגות המשמר הפרטוריאני "המפונקים" שבגדו באזרחי האימפריה ובקיסר וקרא לצאת ולהעניש אותם.
הוא הוכרז כקיסר על ידי הלגיונות והחל במסע לרומא תוך שהוא אוסף תומכים ומחסל מתנגדים מקרב מפקדי הצבא.
שליחיו, שהקדימו את הצבא, נשאו מכתבים ובהם המסר שספטימיוס סוורוס עושה דרכו לרומא לנקום את מותו של הקיסר ולהעניש את הפרטוריאנים שבגדו בו ואת דידיוס יוליוס שתפס את הכיסא.
מהלכיו המהירים של סוורוס הביאו אותו אל תוך איטליה ומול חומות רומא מבלי שתהיה לקיסר אפשרות לארגן התנגדות יעילה.
יוליוס הכריז על סוורוס כאויב רומא – באישור הסנאט מינה מפקדים חדשים לצבא והוציא להורג את לייטוס ומרקיה באשמת רצח קומודוס.
יוליוס איבד שליטה על העיר ועל הסנאט.
סוורוס הורה לפרטוריאנים, עוד בטרם כניסתו לרומא, לאסור את יוליוס ואחד החיילים רצח אותו.
מייד עם עלייתו לשלטון נקט סוורוס סדרת צעדים נגד המשמר הפרטוריאני: הוא מינה מפקדים חדשים למשמר וציווה על חיילי המשמר להתכנס מחוץ לעיר, לכאורה על מנת להישבע אמונים לקיסר, אך באותו זמן יחידה מחייליו פשטה על מחנה המשמר ותפסה את כל הנשק שאוכסן שם.
חיילים אחרים מלגיונות הדנובה תפסו את חיילי המשמר הפרטוריאני שחיכו לבואו של הקיסר.
ספטימיוס סוורוס עלה על במה ופתח בנאום מאשים ותקיף נגד המשמר והפרטוריאנים – הוא האשים אותם ברצח פרטינקס, תמיכה ברוצחי הקיסר ושיתוף פעולה עם בוגדים.
הוא הכריז על פירוק המשמר, פיטורי חייליו ומפקדיו והודיע כי הם מגורשים מרומא ומנועים מלהתקרב לעיר.
צעדים אלה היו הלכה למעשה פירוק המשמר הפרטוריאני, ששימש במשך 200 שנים רצופות כיחידת שומרי הראש הקיסרית ויחידת עילית שכל שאר חיילי הצבא קינאו בחייליה.
עם זאת, ספטימיוס סוורוס לא שינה את שם היחידה ולא את המסגרת הצבאית.
הוא שינה את הרכב המשמר ובמקום טירונים שגויסו רק באיטליה הוא מילא את שורות המשמר ב-1,500 חיילים ותיקים נאמנים ומצטיינים מקרב לגיונות הצבא שעל גבול הדנובה, שרובם היו יוצאי הפרובינציה איליריה.
צעד נוסף להחלשת השפעת כוחו של המשמר הפרטוריאני היה הצבת לגיון של הצבא בעיר אלבה הסמוכה לרומא, זאת בניגוד להסדר של אוגוסטוס שקבע כי הקוהורטות של המשמר הפרטוריאני יהיו הכוח הצבאי היחיד שבסיסו הקבוע באיטליה, עובדה שממנה נגזר בדיעבד כוחו הרב של המשמר במשחקי הכוח ברומא.
השירות במשמר הפרטוריאני הפך חלק ממערך הצבא הרגיל של האימפריה הרומית, החיילים קיבלו קידום על פי שיטת הקידום והתגמול של שאר הלגיונרים וחיילים מכל קצוות האימפריה יכלו להיות מגויסים לשורות המשמר.
מאידך גיסא המשמר נשלח למשימות צבאיות רגילות ברחבי האימפריה ושהה פחות ופחות במחנה המשמר ברומא.
למעשה, המשמר דמה יותר ליחידות המשמר של תקופת סוף הרפובליקה.
את הפיקוד על המשמר הפרטוריאני החדש מסר סוורוס לידי גאיוס פלביוס פלאוטיאנוס (Gaius Fulvius Plautianus), ידידו ובן בריתו שהלך לצידו בדרכו לכס המלוכה.
במשך 12 שנים הוא היה האדם מספר שתיים בשלטון האימפריה.
הוא החזיק את הפיקוד על המשמר ללא שותף בתפקיד, כמקובל.
בראשית 203 הוא מונה לקונסול והצטרף לשורות הפטריקים, אך גם אז לא עזב את הפיקוד על המשמר, כפי שהיה מקובל.
למעשה בהיסטוריה של המשמר והאימפריה רק טיטוס החזיק בשתי משרות אלו יחד.
עובדה זו הביאה את פלאוטיאנוס, ככל הנראה, להבין שגם הוא מועמד לרשת את כס השלטון והוא המשיך וביסס את מעמדו על ידי כך שהשיא את בתו פלאוטילה לקרקלה בנו של סוורוס.
קרקלה שנא את אשתו ואת אביה עד כדי כך שפנה לאביו מספר פעמים בטענה שפלאוטיאנוס קושר נגדו.
בסוף 205 החליט קרקלה לאחוז את השור בקרניו, והזמין את פלאוטיאנוס להופיע לפני הקיסר ללא בני לוויה.
במהלך הפגישה תקף קרקלה בעצמו את פלאוטיאנוס וציווה על חייל מחיילי המשמר לסיים את המלאכה ולהרוג את פלאוטיאנוס.
סוורוס הסתפק בהבעת צער אך אפשר לקרקלה להגלות את אשתו ואת חותנתו ובהמשך להוציאן להורג.
במקום פלאוטיאנוס מונו שני מפקדים למשמר, אחד מהם פפיניאנוס, מגדולי המשפטנים של התקופה.
ההיסטוריון קסיוס דיו, בן התקופה ומי שחזה במו עיניו בחלק גדול מהאירועים, מציין בספרו את מסקנותיו לגבי הלכות השינוי בהרכב המשמר הפרטוריאני על החיים ברומא: לפי דבריו, צעירי איטליה נזנחו ונאלצו למלא את זמנם ואת כיסם בהתאגדות לכנופיות שודדים או כגלדיאטורים.
כדוגמה נותן דיו סיפור על אדם בשם בולה פליקס (לטינית: Bulla Felix), שייתכן שהיה קצין שהודח מהמשמר בטיהור של סוורוס, שאסף סביבו קבוצה של כ-600 גברים שעסקו בשוד בדרום איטליה.
יחידות של המשמר הפרטוריאני עסקו במשך שנתיים בניסיון לתפוס את בולה שחמק מידיהם בכישרון רב ולבסוף נתפס בעקבות בגידת אהובתו.
לפי דיו, משנתפס בולה הוא נשאל על ידי מפקד המשמר הפרטוריאני "מדוע אתה שודד?" ובולה השיב "מדוע אתה פרטוריאני?".
סוורוס מת בשנת 211. לפני מותו ציווה את בניו שלושה צווים: לחיות בהרמוניה אחד עם השני, להעשיר את החיילים ולהתעלם מכל אדם אחר.
לאחר מותו הכריז הצבא על בניו קרקלה וגטה כשליטי האימפריה.
שאיפתו להיות שליט יחיד העבירה אותו על דעתו משינאה לאחיו ומלכתחילה התנהג כשליט יחיד.
תחילה הוא הרחיק את האנשים שעמדו לצד אביו, ובהם מפקד המשמר הפרטוריאני פפיניאנוס, ככל הנראה מאחר שהלה ניסה לפשר בין האחים על פי צוואת האב.
לאחר מכן פעל קרקלה לסלק את גטה ולאחר מספר ניסיונות כושלים הוא הזמין את גטה להיפגש במגורי אימם המשותפת יוליה דומנה, שייתכן שהייתה שותפה למזימה.
בעת הפגישה התנפלו על גטה חיילים, ככל הנראה סנטוריונים של המשמר הפרטוריאני, ששוחדו לבצע את הרצח, והרגוהו, או שהיו מנאמני קרקלה ורצחו את גטה בעוד הוא מבקש מקלט בזרועות אימו.
לאחר הרצח רץ קרקלה למחנה הפרטוריאנים, וביקש את תמיכתם בטענה כי הוא נמלט על חייו מפני גטה.
הוא הצליח להשתיק כל קול מתנגד על ידי כך שהבטיח לחיילי המשמר מענקים נדיבים – כסף וחיטה.
ממחנה המשמר פנה קרקלה למחנה הלגיון באלבנום הסמוכה לרומא.
גם פה נתקל קרקלה בהתנגדות ראשונית אך הצליח לרכוש את תמיכת החיילים במענקי כסף.
לאחר הרצח נאם קרקלה בפני חיילי המשמר והצהיר שהוא שולט על מנת לשרת אותם ולא עבור עצמו.
לדבריו הוא מתיר לפרטוריאנים להיות מאשימים ומוציאים להורג.
עם זאת מחה קרקלה בפני המשמר שפפיניאנוס הוצא להורג באמצעות גרזן ולא באמצעות חרב.
באביב של שנת 217 יצא קרקלה למערכה נגד האימפריה הפרתית, ובאפריל ביקר במקדש שנבנה בסמוך לשדה הקרב של קרב חרן.
אחד ממפקדי המשמר הפרטוראני, מקרינוס, שככל הנראה חשש שהקיסר מתעתד לחסל אותו, קשר קשר ביחד עם קצינים נוספים של המשמר הפרטוריאני ובנוסף מפקד הלגיון השני והצי.
הקושרים שכרו את שירותיו של חייל מהמשמר, שידקור את קרקלה למוות.
לאחר שהחייל רצח את קרקלה, הרג אותו אחד משומרי הראש הזרים של קרקלה וכך לא נחשפה זהותו של מתכנן הרצח.
מקרינוס היה בתוקף תפקידו כמפקד המשמר הפרטוריאני בעל הסמכות והשררה לאחר מות הקיסר ולאחר ארבעה ימים הוכרז לקיסר על ידי משלחת של חיילי הצבא.
הוא הבטיח מענק למשמר הפרטוריאני, כנהוג, על מנת להבטיח תמיכת המשמר.
מקרינוס היה ממעמד הפרשים ולא טרח לקבל את המינוי הרשמי מידי הסנאט ובכך התחיל ברגל שמאל את כהונתו.
אי שביעות הרצון גברה כשמינה מקרינוס את המפקד השני של המשמר הפרטוריאני לתפקיד מושל רומא, תפקיד שהיה שמור מסורתית לסנאטורים.
מקרינוס, שלא היה איש צבא, לא הצליח לאחוז בתמיכת הלגיונות.
אף על פי שחוסר שביעות הרצון ממקרינוס הלכה והתגברה במוקדי הכוח של האימפריה הרומית, הנסיבות שהביאו לנפילתו התפתחו ממקורות הקשורים לשלטון הקיסר הקודם ולכישלונו של מקרינוס בביסוס שלטונו בהחלטיות חסרת מעצורים, שהייתה מחויבת עבור קיסר חפץ חיים באימפריה הרומית.
מקרינוס הוא דמות שולית בהיסטוריה של האימפריה הרומית, אך ציון דרך בהיסטוריה של המשמר הפרטוריאני, כאשר הצליח למנות את עצמו לקיסר האימפריה הרומית מתוך עמדת הזינוק של מפקד המשמר.
הישג זה היה קצר ימים.
על פי אחד המחקרים המודרניים, אמו של קרקלה והשליטה האמיתית של האימפריה יוליה דומנה זכתה לליווי של יחידת חיילים מהמשמר הפרטוריאני באישורו של מקרינוס.
על פי המחקר, הפרטוריאנים שקלו למרוד במקרינוס ולקדם את יוליה דומנה לתפקיד הקיסרית של האימפריה הרומית.
המזימה לא יצאה לפועל מאחר שמקרינוס ציווה על דומנה לעזוב לאנטיוכיה, שם התאבדה, ככל הנראה.
יוליה מאיסה, אחותה של יוליה דומנה, ניצלה את הפופולריות של אחד מנכדיה, סקסטוס ואריוס בסיאנוס, בקרב חיילי הלגיון השלישי ואת הנאמנות של חיילי הלגיון לקרקלה על מנת ליצור בסיס כוח צבאי להפיכת השלטון.
היא התניעה והנהיגה מהלך שבסיכומו עלה בסיאנוס בשם אלאגבאלוס לשלטון.
עם קבלת הידיעה על המרידה שלח מקרינוס, שככל הנראה לא העריך את חומרת האיום, כוח פרשים תחת פיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני אולפינוס יוליאנוס (Ulpius Julianus) עם כוח קטן, אולי מבין הקוהורטות של המשמר, לדכא את המרד.
המהלך נכשל כאשר חיילי הכוח חברו למורדים והרגו את אולפינוס.
לאחר סדרת קרבות קצרה איבד מקרינוס את תמיכת הצבא, ניסה לנוס על חייו, נתפס והוצא להורג.
מפקד הלגיון השני פרטיקה, פובליוס ולריוס קומזון (Publius Valerius Comazon), מתומכי אלגבאלוס בתחילת דרכו, מונה למפקד המשמר הפרטוריאני ולאחר מכן לקונסול לצד אלאגבאלוס בשנת 220 ומושל העיר רומא.
כל זאת כפרס על תמיכתו וכדרך להבטיח את תמיכת המשמר בשלטונו של אלאגבאלוס שהיה נער צעיר וחסר יכולת לשלוט, ולהבטיח את ביטחונן של הנשים לבית סוורוס, שהיו השליטות האמיתיות של האימפריה אך היו ללא בסיס כוח פיזי אמיתי.
לאורך כל שלטונו של אלאגבאלוס היה ברור כי פעולת המשמר היא שתקבע את גורל שלטונו וברור היה שקציני המשמר לא תומכים בו מתוך נטיית לב.
קסיוס דיו מצטט את אלאגבאלוס מתייחס לנושא: "כאשר האנטונינוס המזויף (אלאגבאלוס) זכה לשבחים מהסנאט הוא אמר: אכן, הם חייבים לי וכך בשם יופיטר, האזרחים וכך גם הלגיונות בפרובינציות אבל הפרטוריאנים, להם אני נותן הרבה, לא מרוצים ממני".
משהתגברו מאבקי הכוח בתוך המשפחה השלטת התלקח עימות בין אלאגבאלוס ואמו מצד אחד לבין יוליה מאסה ואלכסנדר סוורוס מצד שני והצדדים פנו למשמר הפרטוריאני בבקשה לסיוע ולהגנה.
מצבו של אלאגבאלוס המשיך להדרדר.
הוא ניסה למנוע מאלכסנדר סוורוס להופיע בפומבי ובמקביל ביקש מהסנאט שהתואר "קיסר" יילקח מסוורוס.
ביום 13 במרץ 222, לאחר שניסה ככל הנראה לפגוע שוב בסוורוס, הופיע אלאגבאלוס בלווית אימו במחנה המשמר הפרטוריאני על מנת להרגיע את התסיסה והכעס נגדו אך נתפס ונאסר.
שתי האחיות יוליה מָמָאֶיאה ויוליה סואימיאס שליוו את בניהן התעמתו והתחרו על תמיכת חיילי המשמר שהוציאו להורג את אלאגבאלוס ולאחר מכן את אימו.
ראשיהם נכרתו, הגופות הופשטו ונגררו ברחובות העיר, גופת אלאגבאלוס נזרקה לנהר הטיבר וגופת יוליה סואימיאס נקברה במקום לא ידוע.
אלכסנדר סוורוס היה שליט חלש, תלוי באימו שאחזה במושכות השלטון, תלוי במשמר הפרטוריאני להגנתו ותלוי במפקד המשמר הפרטוריאני, המשפטן המפורסם דומיטיוס אולפיאנוס, שניהל את ענייני האימפריה ביד רמה.
אולפיאנוס ניצל את עמדתו החדשה כדי לשמור בחסכנות על אוצר הקיסר, זאת בניגוד לפזרנות ולרהבתנות שאפיינו חצרות קיסריות קודמות.
הוא פעל לרווחת אזרחי רומא: תרם בשר ושמן לתושבים רומאים, שיקם מבני ציבור קדומים, תרם כסף לחקלאים ונתן מתנות כסף.
חולשתו של הקיסר והניסיון להטיל מרות על הפרטוריאנים הביאו לעימות שהדגיש את התערערות המשמעת של המשמר בפרט והצבא בכלל.
יש עדויות שחיילי המשמר הפרטוריאני היו מעורבים בהתנגשויות אלימות עם אזרחי העיר בעת שלטונו של סוורוס ובמהלכן נהרגו אזרחים רבים ונזק נגרם לרכוש.
בבסיס העימותים הייתה נוכחות של חיילים לא-רומאים שהובאו מהפרובינציות והוצבו בעיר.
אף על פי שההיסטוריה של המשמר רצופה עימותים עם אוכלוסיית רומא, המחקר המודרני מצביע על הסלמה והידרדרות בתכיפות העימותים ועוצמתם.
זמן קצר לאחר המהומות ברומא הפרטוריאנים תפסו ורצחו אחד ממפקדי המשמר, דומיטיוס אולפיאנוס, שככל הנראה בהיותו אזרח ומשפטן לא היה מסוגל להתמודד עם יחידה צבאית של חיילים למודי קרבות.
הרצח בוצע בארמון וככל הנראה הרוצחים לא נאסרו ולא נדרשו לתת דין וחשבון על מעשיהם.
מדובר באירוע יוצא דופן בתולדות המשמר הפרטוריאני.
דיו מספר שבשנת 229, בעת שהתמנה לקונסול, לא יכול היה לתפוס את מקומו ברומא בגלל אי השקט האזרחי והמתיחות עם חיילי המשמר הפרטוריאני.
על פי האמור הקיסר טען כי אין הוא יכול להבטיח שחיילי המשמר לא יפגעו בדיו מאחר שיצא לו מוניטין של אדם המקפיד על משמעת.
סוורוס נרצח, עם אימו, על ידי חיילים מלגיונות הדנובה בקשר שאורגן ככל הנראה מבעוד מועד במרץ 235.
יש מידה של אירוניה היסטורית בעובדה שבתקופתו של אלכסנדר סוורוס הגיעו היצירה וההגות בתחום המשפטים לשיאה, הגות הנחשבת לאחת מהתרומות המשמעותיות ביותר של האימפריה לתרבות האנושית ומיוחסת למפקדי המשמר הפרטוריאנים שמונו על ידי אלכסנדר סוורוס, ובהם מהוגי הדעות הגדולים של רומא: פפיניאנוס, אולפיאנוס ומודסטינוס.
אלו חיברו ספרי משפט ששימשו כבסיס לתורת המשפט הקונטיננטלי.
משבר המאה ה-3 (235–284) הוא תקופה בהיסטוריה של האימפריה הרומית שבמהלכה האימפריה כמעט קרסה תחת שילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, מגפה ומשבר כלכלי.
המשבר החל עם ההתנקשות בחייו של הקיסר אלכסנדר סוורוס על ידי חייליו בשנת 235. ההתנקשות פתחה תקופה בת חמישים שנה, שבה עשרים ושישה אנשים התקבלו באופן רשמי על ידי הסנאט הרומי כקיסרים, ובכך הפכו לקיסרים לגיטימיים.
רובם היו מצביאים בולטים בצבא הרומי.
התקופה מכוסה באופן חלקי ומעורפל על ידי מעט מקורות היסטוריים.
כתבי הרודיאנוס מסתיימים וכל שנותר הוא טקסט לא אמין בעליל של ההיסטוריה אוגוסטה וחלקי מידע המפוזרים בכתבי היסטוריונים ביזנטים, כמו גם מידע אפיגרפי וממצאים ארכאולוגיים מעטים ומפוזרים אחרים.
ההתייחסות במקורות ההיסטוריים למשמר הפרטוריאני בתקופת המשבר חלקיים ומעורפלים, דבר המקשה לשחזר את ההיסטוריה של המשמר בתקופה סוערת זו.
אין ספק ממעט המידע שקיים, שהמשמר לא טמן ידו בצלחת והיה מעורב לפחות בחלק מהמערבולות הפוליטיות ומלחמות האזרחים, בדרך כלל תוך ניצול ומאמץ לשמור על מעמדו ככוח הצבאי המרכזי ברומא וככוח הצבאי הראשון לצד השליט.
אין ידיעות על התערבות המשמר במותו של אלכסנדר סוורוס ולא במלחמת הכול בכול בין מקסימינוס תראקס, גורדיאנוס הראשון ופופיאנוס ובלבינוס.
סביר להניח שהעובדה שהאירועים אירעו מחוץ לגבולות איטליה ומחוץ לטווח ידו של המשמר מנעו את התערבותו.
אזרחים רומאים וחברי סנאט החלו לאחד כוחות בתמיכה סביב גורדיאנוס השלישי, ילד בן 13 ושאיר משפחה של הגודיאניים שהיו חביבי רומא.
הסנאט נסחף בהתלהבות והצביע על בחירת גורדיאנוס השלישי כקיסר לצד פופיאנוס ובלבינוס.
בין ההמונים שנקבצו למדרגות הסנאט היו מספר קצינים מותיקי המשמר הפרטוריאני שהיו לא-חמושים ולבשו גלימה מעל למדים הפשוטים של המשמר.
תוך כדי הדיונים התחממה האווירה ושני סנאטורים שלפו פגיונות ודקרו למוות שני פרטוריאנים, שאר חיילי המשמר נסוגו למחנה והסתגרו בו בעוד הסנאטורים משלהבים את ההמונים.
האספסוף, מונהג על ידי הסנטור גליקנוס, אסף כלי נשק ממחסנים ברומא וגייס לשורותיו גלדיאטורים, עלה על הקסטרה פרטוריה ושם אותה תחת מצור.
הלחימה סביב המחנה המבוצר השתוללה למשך זמן מה עד שהצרים הצליחו לנתק את אספקת המים למחנה.
בשלב זה פרצו הפרטוריאנים מתוך המחנה והלחימה עברה לרחובות העיר, אזרחים החלו לתקוף את הפרטוריאנים מהגגות ואלו הגיבו בהצתת בתי העיר.
השריפה כילתה חלק גדול מרומא.
בינתיים נרצח מקסימינוס על ידי חייליו, אולי על ידי יחידת המשמר הפרטוריאני שלו.
מששקע האבק על הקרבות באיטליה פופיאנוס חזר לרומא מלווה בשומרי ראשו הגרמנים ונתקבל בכבוד על ידי שותפו לשלטון בלבינוס.
לכאורה הסתיימה מלחמת האזרחים ועל כיסא השלטון ישבו שני סנאטורים בעלי ניסיון ותמיכה של הסנאט, אך השותפים לשלטון היו מסוכסכים והמשמר הפרטוריאני ראה בשליטים אויבים פוטנציאליים, בגלל יחידת שומרי הראש הגרמנים שליוותה את בלבינוס, והחשש שיחידה זו נועדה להחליף את המשמר לחלוטין, כבימי ספטימיוס סוורוס.
ביולי 238, בעת שאזרחי רומא היו עסוקים באירוע ציבורי, נכנסו הפרטוריאנים לארמון.
פופיאנוס הבין את מצבו הנואש, מנותק משומרי ראשו ומבודד בארמון באופן שהותיר אותו נתון לחסדי אויביו, ולכן פנה לבן בריתו היחיד, בלבינוס, וביקש ממנו להכניס את שומרי הראש הגרמנים לאחוזה.
בלבינוס, שחשד כי צעד זה עלול להביא למותו סירב, ופרץ ויכוח בין שני הקיסרים.
הוויכוח הופסק על ידי חיילי המשמר הפרטוריאני, שפרצו לחדר, גררו את זוג הקיסרים אל מחנה המשמר והרגו אותם לפני שיחידת שומרי הראש הגרמנים הספיקה להיחלץ לעזרתם.
גורודיאנוס השלישי נלקח גם הוא למחנה, הוכרז כקיסר והושם תחת "הגנת" המשמר הפרטוריאני.
בשנת 241 מינה גורדיאנוס השלישי את גאיוס אקילה טימסיתאוס (Gaius Furius Sabinius Aquila Timesitheus) לתפקיד מפקד המשמר הפרטוריאני ובהמשך התחתן עם בתו של טימסיתאוס ונתן לו לנהל למעשה את האימפריה.
המקורות לא מציינים מדוע מונה טימסיתאוס לתפקיד הרם ומדוע נכרכו השניים בברית משפחתית, אבל ההערכה במחקר המודרני היא שהמינוי היה ראוי ביותר.
מינוי זה הוכיח שוב את חשיבותו ומרכזיותו של תפקיד מפקד המשמר הפרטוריאני כאחת המשרות המרכזיות לניהול האימפריה וכי הפיקוד על יחידת שומרי הראש של הקיסר היה, הלכה למעשה, תואר ששורשיו בעבר הרחוק.
בשנת 242 יצאו גורדיאנוס וטימסיתאוס למסע מלחמה נגד האימפריה הסאסאנית תחת שלטונו של שאפור הראשון, שהיה הצלחה גדולה, אך בשנת 243 מת טימסיתאוס ובמקומו מונה למפקד המשמר הקצין מַרְקוּס יוּלְיוּס פִילִיפּוּס.
מייד עם מינויו לתפקיד החל פיליפוס לחתור תחת שלטון גורדיאנוס על ידי יצירת משבר מזון, שהביא למרידה בצבא, ובפברואר 244 נרצח גורדיאנוס בידי חייליו שהכריזו על מפקד המשמר הפרטוריאני כקיסר הבא – פיליפוס הערבי, הוא הפרפקט הפרטוריאני השני שתפס את השלטון על האימפריה הרומית.
המידע לגבי חלקים ניכרים מהמשך התקופה קטוע.
ברור שיחידות של המשמר הפרטוריאני שימשו כיחידות צבא לאורך גבולות האימפריה הרומית.
היעדרות יחידות המשמר מרומא הייתה דבר שבשגרה והתפיסה של המשמר הפרטוריאני כיחידת עילית של חיילים בעלי מעמד מיוחד שמוצבים דרך קבע ברומא השתנתה.
המשמר היה למעשה יחידות של שומרי ראש שהורכבו לצורך השעה על מנת ללוות ולהגן על השורה המתחלפת של שליטים והטוענים לכתר.
במהלך שלטונו של אורליאנוס, עבר מחנה הקסטרה פרטוריה את השינוי המשמעותי ביותר מאז הקמתו.
כחלק מפרויקט חומת אורליאנוס, על מנת לחסוך בעלויות, שולבו מבנים שונים קיימים בחומות – בהם אמפיתיאטרון קסטרנסה, קסטרה פרטוריה, אקווה קלודיה ופירמידת קסטיוס.
מעריכים כי כשישית מהחומה נבנתה ממבנים קיימים ששולבו בה.
גליאנוס היה קיסר האימפריה הרומית משנת 253 עד לשנת 260 ביחד עם אביו הקיסר ולריאנוס ושלט לבדו באימפריה משנת 260 עד לשנת 268. גליאנוס הצליח במאמצים רבים להשיג מספר ניצחונות צבאיים וניסה להתניע תהליכי רפורמה על מנת לפתור חלק מגורמי המשבר.
חלק מהרפורמות שהנהיג כללו שינויים מרחיקי לכת בצבא האימפריה וכן הקמת גוף צבאי-מנהלתי חדש שזכה לשם פרוטקטורס .
פירוש השם הוא שומרים או מגינים של הבית וחברי גוף זה, קצינים בעלי דרגות גבוהות שהוצבו ליד הקיסר, נשאו את התואר "שומר הצד האלוהי" (protector lateris divini).
עם חלוף הזמן הצטרפו ליחידת הפרוטקטורס קצינים נוספים והיחידה הפכה ליחידת מטה שממנה בחרו הקיסרים את המועמדים לתפקידי ממשל ובתמורה זכו להטבות מיוחדות ועמדת כוח שנבעה מהקרבה היתרה לקיסר.
עמדת כוח זו הביאה מספר מחברי היחידה לתפקיד קיסרי האימפריה.
לא ברור מה הייתה מערכת היחסים בין הפרוטקטורס למשמר הפרטוריאני אך אין ספק כי הפרוטקטורס תפסו את משבצת הכוח שהייתה נחלת מפקדי המשמר הפרטוריאני בעבר, והקמתם מסמנת את תחילת הידרדרות המשמר ומפקדיו.
דיוקלטיאנוס היה קיסר האימפריה הרומית מ-20 בנובמבר 284 ועד פרישתו מרצון ב-1 במאי 305. תקופת שלטונו סימנה את סופה של תקופת הפרינקיפאט שתחילתה בשלטונו של אוגוסטוס.
הרפורמות שיזם הביאו לשינוי מהותי בכל מערכות השלטון הרומאיות והביאו לעליית מערכת חדשה הידועה בשם תקופת הדומינט.
לפי ההיסטוריוגרפיה המודרנית סיימו הרפורמות את תקופת משבר המאה השלישית.
דיוקלטיאנוס הגה, יישם ועמד בראש שיטת חלוקת שלטון הידועה בשם טטררכיה שבה התחלק עומס השלטון על ארבעה שליטים, שניים מהם בדרגת אוגוסטוס ושני שליטים הכפופים להם בדרגת קיסר.
בשנת 282 מינה אותו האוגוסטוס קארוס לתפקיד פרוטקטורס.
דיוקלטיאנוס החל את עלייתו לשלטון במערבולת של מלחמות בין קציני צבא הטוענים לשלטון, ששיאה היה בעלייתו של קארוס לכס השלטון.
קארוס הספיק למנות את בניו, קארינוס ונומריאנוס, לשליטים לצידו ויצא בשנת 283 להילחם בשטחי האימפריה הסאסאנית.
במהלך המסע, קארוס נמצא לפתע מת באוהלו ליד העיר קטסיפון.
לפי גרסה אחת הוא מת ממכת ברק, ודיווחים אחרים מספרים על כך שהוא מת ממחלה.
השערה נוספת היא שהוא הורעל על-ידי אריוס אפר, הפרפקט הפרטוריאני ואבי אשתו של נומריאנוס.
המחקר המודרני נוטה לייחס מעורבות לדיוקלס (שמו המקורי של דיוקלטיאנוס), שהיה אז מפקד המשמר האימפריאלי.
חשד זה מעוגן במעורבותם של דיוקלטיאנוס ושל אריוס אפר במותו של נומריאנוס.
עם מותו של קארוס התמנו שני בניו לשליטי האימפריה – קארינוס שלט בחלק המערבי ונומריאנוס קיבל את השליטה בחלק המזרחי.
הוא היה מרוחק מענייני שלטון וצבא והפקיד את הכוח דה-פקטו בידי מפקד המשמר הפרטריני של קארוס – אריוס אפר.
ביוזמת אפר הוחלט להפסיק את מסע המלחמה כנגד הסאסאנים ולסגת לכיוון הפרובינציות המזרחיות של האימפריה.
במהלך המסע מנע אפר משאר הקצינים לבקר את נומריאנוס ומשהגיע השיירה לעיר ניקומדיה התגלה כי נומריאנוס מת וככל הנראה הורעל זמן מה לפני כן.
במשפט השדה שאורגן על ידי קציני המטה קם דיוקלטיאנוס והצביע בחרבו על אפר, הכריז כי הוא רצח את הקיסר והרג אותו במקום.
האספה שהתכנסה כבית משפט בחרה מיד בדיוקלטיאנוס לאוגוסטוס.
אם מסתמכים על המקורות הרומאיים, הרי שאריוס אפר הוא מפקד המשמר הפרטוריאני היחיד שרצח שני קיסרים זה אחר זה.
בתקופת דיוקלטיאנוס נערכו רפורמות שעיקרן שינוי בתפקוד הפרפקט הפרטוריאני ופיצול המשמר לכל אחד מחברי הטטרכיה.
כך נותק הקשר בין המשמר הפרטוריאני למפקדיו, בעוד חיל המשמר נותר במתכונתו המצומצמת.
ברומא נתמנו ארבעה פרפקטים פרטוריאנים, אחד לכל שותף בשלטון, שבו היו למעשה ארבעה שותפים ששימשו כמפקדי הצבא, ממלאי מקום בתחום המשפט וראשי המערכת האזרחית, מאחר שהיו ממונים על הפקידים שניהלו את הדיוקסיות תחת התואר "ממלא מקום מפקד חיל המשמר הפרטוריאני" (vice praefecti praetorio).
דיוקטליאנוס הקים יחידות משמר מתוך הצבא ובכך המשיך את הפיחות בחשיבותו ותפקידו של המשמר הפרטוריאני.
כיחידות משמר ראש הוא הקים יחידה חדשה שנקראה בשם "יוביה ווהרקוליה" והורכבה, ככל הנראה, מיחידות מובחרות משני לגיונות חדשים שהוקמו על בסיס מגויסים מאזור איליריקום – מקום לידתו של דיוקטליאנוס – הלגיון החמישי יוביה, והלגיון השישי הרקוליה, שנוצרו כשלעצמם כדי לשמש כיחידות מגן לארמונו של דיוקטליאנוס בסירמיום.
המשמר הפרטוריאני המשיך להתקיים ופעל מבסיסו ברומא, שבתקופה זו חדלה מלהיות מקום מושבו של הקיסר, וכך נותק מעמדת ההשפעה המסורתית של המשמר.
מהלכים של השליטים הרומאים לאורך המאה הרביעית, לאור העובדה שהמשמר הפרטוריאני הוכיח עצמו כמטרד עבור השלטון המרכזי, הביאו לצימצום כוח האדם של המשמר וייתכן שדיוקלטיאנוס רצה לבטל את המשמר לחלוטין.
ידוע שגליאנוס שקל לבטל את המשמר בשנת 306, ככל הנראה מסיבות כלכליות.
מקסנטיוס, בנו של אחד מראשי הטטררכיה, החליט לדרוש את מורשת אביו מקסימיאנוס.
הוא ניצל את רגשי הקיפוח והמירמור ברומא כלפי שלטון הטטררכיה, הוכרז באוקטובר 306 כאוגוסטוס על ידי המשמר הפרטוריאני, וזכה לתמיכת הסנאט ואזרחי רומא, שראו בעיניים כלות איך גובי מיסים של גליאנוס פושטים על רומא, עיר של פריבילגיות שאזרחיה נהנו מפטור מתשלומים.
על פי ההיסטוריון הרומאי, אוסביוס מקיסריה, לאחר עלייתו לשלטון מקסנטיוס לא היסס להפעיל את המשמר הפרטוריאני נגד אספסוף מתושבי רומא.
תיאור זה הוא חלק מהתיאורים על הברוטאליות לכאורה של שלטון מקסנטיוס, אבל ייתכן שהאפיזודה מתעדת פעולות של המשמר הפרטוריאני ככוח השיטור בעיר רומא בניסיון להשליט סדר.
הייתה זו תקופת הפריחה האחרונה של המשמר הפרטוריאני.
המאבק בין שני הנושאים בתואר אוגוסטוס הגיע לשיאו באביב של שנת 312. על מנת לכפות את שלטונו כאוגוסטוס היחיד, קונסטנטינוס, שביסס את שלטונו ברחבי האימפריה, הכריז מלחמה על מקסנטיוס ויצא לאיטליה בראש צבא שמנה כ-40,000 חיילים.
על אף שכוחותיו של מקסנטיוס היו גדולים יותר ככל הנראה, בהתנגשות הצבאית הראשונה בין השניים, שהתרחשה בצפון איטליה בחודשי הקיץ והאביב, ניצח קונסטנטינוס את הכוחות שמקסנטיוס שלח תחת פיקודו של מפקד המשמר הפרטוריאני רוסריוס פומפיאנוס (Ruricius Pompeianus), והחל להתקדם אל עבר רומא.
ההכנות של מקסנטיוס להגנה על רומא כללו הגבהה של חומת העיר וסתימת השערים בחומה באזור הקסטרה פרטוריה.
שירת הברבור של המשמר הייתה בקרב גשר מילביוס.
בשיא המאבק בין הטוענים לשלטון, המשמר, במידה רבה בלית ברירה, בחר להטיל את כובד משקלו על מקסנטיוס מתוך תקווה לבטל את רוע הגזירה של פיזור המשמר ולשמר את מעמד המשמר כממליך קיסרים.
מקסנטיוס בחר לפגוש את צבאו של קונסטנטינוס מחוץ לגבולות העיר רומא ולהימנע מהאפשרות של מצור על העיר, ועל כן יצא עם כוח צבאי לקראת קונסטנטינוס.
הצבאות נפגשו בקרבת גשר מילביוס (Pons Mulvius) שעל נהר הטיבר, ב-28 באוקטובר 312 לספירה.
חיילי המשמר הפרטוריאני נלחמו לצידו של מקסנטיוס ועמדו בלחץ ההתקפה בעוד חייל הרגלים והפרשים נדחפו ונסוגו לכיוון נהר הטיבר.
המומנטום של הקרב נטה לטובת קונסטנטינוס, ומקסנטיוס, מלווה ב"יחידת הפרשים של הקיסר" של המשמר הפרטוריאני, ניסה לחצות את הנהר.
הגשר קרס תחת משקל הגייסות, וחיילי המשמר הפרטוריאני ומקסנטיוס עצמו טבעו בנהר.
שאר הקוהורטות של המשמר נותרו לבדן על הגדה הצפונית של הנהר ונאלצו להילחם לחיים ולמוות מול עיקר הכוח התוקף.
בזאת בא הסוף על המשמר הפרטוריאני.
קונסטנטינוס הקים שער ניצחון לציון האירוע ובו שולב תבליט המתאר את חיילי המשמר לובשים שריון קשקשים אופייני.
קונסטנטינוס המנצח פעל למחוק כל אפשרות לערער את שלטונו.
בשלושת החודשים שבהם שהה ברומא הוצאו להורג רבים מהפרטוריאנים ששרדו את הקרב ואת המעטים שנותרו בחיים פיטר וסילק.
מיעוטם נשלחו לשירות בלגיונות לאורך הגבולות המערביים.
בצעד סמלי אבל ברור הקירות הדרומיים והצפוניים של מחנה המשמר נהרסו ומה שנותר היו הקירות ששולבו בחומה האורליאנית.
המחנה שנשא את שמו של המשמר היה גם שם נרדף לכל מה שהמשמר הפרטוריאני סימל לאורך המאות.
הרס המחנה היה הצהרה ברורה שהפרטוריאנים נמחקו מההיסטוריה ובעיקר מעתידה של האימפריה.
החלטתו של קונסטנטינוס ויכלתו להוציא אותה אל הפועל הייתה הפגנה שאין להבין אותה אלא כהפגנת-כוח פומבית, המביעה את יכולתו של השליט לאכוף את רצונו.
זו הייתה החלטה חיונית עבור קונסטנטינוס על מנת לסלק כוח עוין בעל יכולת לגרום לאי יציבות שלטונית.
בצעד משלים סולק הלגיון הפרתי השני שספטימיוס סוורוס הציב באלבה הסמוכה לרומא, ובכך שלל קונסטנטינוס את האפשרות של רומא להיות מרכז שלטון חלופי ומרכז אפשרי למרד נגדו.
המשמר הפרטוריאני נותר לאורך ההיסטוריה הרומאית סמל לזהותה של האימפריה כישות המבוססת על כוח צבאי.
ההיסטוריון המפורסם ובר הסמכא להיסטוריה של האימפריה הרומית אדוארד גיבון כתב בספרו המונומנטלי שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית כי המשמר הפרטוריאני פעל מתוך אמונה לא מבוססת שראתה בכוח שניתן למשמר כסחורה הניתנת למסחר, אמונה שהתבססה על תנאים פריווליגיים, קרבה של המשמר לכיסא השלטון ולקיסר בעצמו.
לפי אחד המחקרים ההיסטוריים המודרניים מורשתו ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני היא האזהרה שמנהיג המבסס את שלטונו על כוח, גם כוח המוסתר בכישרון בקישוטים וסמלים של סמכות לגיטימיות ותמיכה של אחרים, תלוי באחיזה ושליטה בכוח שגם אם הוא סמוי מעין הציבור יופעל ללא מצרים.
קיסר שהתנהל בשיגיון, בחוסר יכולת לנהל ולהבין את מערך הכוחות, עלול היה לעורר את הכוח הסמוי מאחרי קלעי השלטון ולהפנות אותו נגד הקיסר עצמו.
גיבון קבע בספרו כי האלימות חסרת הגבולות של המשמר הפרטוריאני הייתה התסמין הראשוני וסיבה להידרדרות האימפריה הרומית.
משרת הפרפקט הפרטוריאני לא נעלמה ממערכת השלטון הרומאית, אך עם פיזור המשמר נותקה המשרה מיחידת שומרי הראש ונותרה משרה שלטונית-ניהולית בכירה.
לעיתים שימשו הפרפקטים הפרטוריאנים בתפקיד משנה לקיסר ולעיתים הוטל עליהם הפיקוד על יחידות צבא במערכה.
המשרה התפתחה לכלל מערכת ממשל אזורית וחמש יחידות מוכרות מכתובות משנת 335 שנמצאו באנטיוכיה וקרתגו.
פרפקט פרטוריאני הוצב בראש כל אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים המוגדרים.
במסמך ההיסטורי נוטיטיה דיגניטטום, המפרט את המבנה האדמיניסטרטיבי של האימפריה בסוף המאה הרביעית, מוזכרים הפרפקט הפרטוריאני הממונה על איטליה, הפרקפט הפרטוריאני של גאליה, הפרפקט של המזרח, והפרפקט של איליריה.
בסמוך לתיאור המשרה מצוין כי הם "אנשים מצוינים" (vir illustris), והדבר מצביע על כך שנושאי המשרה היו חלק משדרת השלטון הגבוהה ביותר.
סופו ההיסטורי של המשמר הפרטוריאני לא סימן את הסוף ליחידת שומרי ראש שליוו את שליטי האימפריה הרומית או את שליטי האימפריה הביזנטית, אך עם זאת הזמנים המשתנים דרשו שיחידה זו תהיה שונה באופן מהותי מהמשמר הפרטוריאני.
בראש ובראשונה קיום של יחידה צבאית עם בסיס מבוצר ברומא או בכל אחת מערי הבירה העתידיות של האימפריה היה בגדר חבות ועול, שהיו בגדר איום על יציבות השלטון, ולכן פורקה הקסטרה פרטוריה ולא הוקמה מחדש.
מעבר לכך, צרכים אסטרטגיים של האימפריה שהצריכו את הקיסר ליכולת מוביליות ותנועה על מנת להתמודד עם איומים משתנים לאורך כל גבולות האימפריה חייבו יחידת שומרי ראש קטנה וניידת.
כך נוסדה יחידת סקולאי פלטינאי , שמנתה 500 חיילים – מקבילה יותר ליחידת הפרשים הקיסרית מאשר למשמר הפרטוריאני.
היחידה הייתה תחת כפופה ישירות לקיסר.
המסורת של יחידות משמר אישיות המשיכה לאורך ההיסטוריה, לעיתים כיחידות צבאיות ולעיתים כמשמר סמלי למעמד ושררה, אך יחידות אלו לא החזיקו את הכוח ולא היו במעמד של המשמר הפרטוריאני בשיאו.
המשמר הוורנגי, ששמר על קיסרי האימפריה הביזנטית ונוסד על ידי בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 988, הורכב משכירי חרב גרמאנים וסקנדינבים, שנחשבו לאמינים יותר מחיילים מרחבי האימפריה הביזנטית.
המשמר השווייצרי נוסד על ידי האפיפיור יוליוס השני בשנת 1506. הוא כוח המונה כ־100 חיילים בלבד, שמשימתו להגן על ארמון האפיפיור ועל הכניסה לעיר, והאחראי לביטחונו האישי של האפיפיור.
באנגלית מודרנית, הביטוי "משמר פרטוריאני" מציין יחידה צבאית נאמנה ללא תנאים, הקשורה אישית לאנשים בעלי כוח ושררה.
המפורסמת ביחידות אלו הייתה דיוויזיית האס אס הראשונה (או בשמה המלא דיוויזיית הלייבשטנדרטה אדולף היטלר) רגימנט שומרי הראש של אדולף היטלר.
(לייבשטנדרטה הוא מונח בגרמנית עתיקה שפירושו הוא "שומרי ראש של מנהיג").
במחקר מקיף על יחידות העילית של האס אס מוצא החוקר מקס ויליאמס קווי דמיון בין רומא העתיקה לגרמניה הנציונל-סוציאליסטית של המאה ה-20, ובין יחידות המשמר ושדרת הפיקוד של האס אס, החל מהסממנים החיצוניים ובהם ההצדעה בסגנון הרומאי, הסגנון המילולי של ברכה למנהיג, העיטורים והסמלים של הנשר המעוטר על שלטים ודגלים.
הדמיון הברור ביותר נמצא ביחידות המשמר עצמן, אותן מגדיר החוקר כמשמר פרטוריאני מודרני – ארגון שלא בחל באמצעים והיה בעל אידאולוגיה שראתה את הארגון עצמו כגוף בעל זכות קיום עצמאית ומעורבות עמוקה בכל פניה של המדינה.
גוף נוסף המושווה תדיר למשמר הפרטוריאני הם משמרות המהפכה האסלאמית, שתפקידו העיקרי להגן על המשטר האסלאמי השיעי הפועל באיראן, וכן לשרת את האינטרסים של איראן במדינות זרות.
פעילותם כוללת מימון של ארגוני טרור, אימונם, ארגונם והדרכתם, אספקת אמצעי לחימה ואף ביצוע פעולות טרור עצמאיות.
מחקרים שנערכו מחוץ לתחומי איראן מציירים תמונה של גוף המוגדר בחלק מהמחקרים כ"משמר פרטוריאני" שמשתמש בכלים של כוח גלוי כמו גם במערכות בחירות וכלים סמויים, כדי לחדור אל מוסדות המדינה והכלכלה של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
על פי המחקרים, תהליכים דומים להפיכת המשמר הפרטוריאני מכוח משמר לגוף בעל אחיזה בשלטון מתחוללים במשמרות המהפיכה שחרגו מתפקידם המקורי כמיליציה פרו-חומיינית בשנת 1979 והפכו לגוף חברתי-פוליטי-כלכלי-ביטחוני עצום בעל אינטרסים נרחבים ועצמאיים, שאינו בוחל בשימוש בכל אמצעי להעמקת השפעתו.
על פי המחקרים, האסטרטגיה של משמרות המהפכה כוללת שימוש בכלים של השתלטות על מערכות שלטון על ידי אמצעי כפייה אלקטורליים ובמקביל לחדירתם הסמויה לכלכלה ולמוסדות המדינה.
המונח התרחב לשימוש תדיר במחקרים במדע המדינה על מנת לתאר מערכות יחסים לא מאוזנות בין המוסדות והמערכות האזרחיות למערכות הצבאיות, מערכות יחסים בהן מאזן הכוחות נוטה לכיוון מיליטריזם ובהן הצבא נוטל סמכויות ומשאבים מהמדינה והעומד בראשה.
במאמר בכתב עת העוסק במדע המדינה ונושא את הכותרת "המשמר הפרטוריאני" מתאר החוקר את ההשפעה ההולכת וגוברת של הצבא האמריקאי דרך שדרת הפיקוד העליונה שלו על המערכות האזרחיות, וזאת בתקופה בה אין לצבא עיסוקים הקשורים לאיומים חיצוניים.
תפיסה דומה של תפקידו של הצבא האמריקאי כקבוצה בעלת פריבילגיות משמעותיות עולה בספר המחקר הסוציולוגי של מייקל גמבונה על "וטרנים", מעמד החיילים המשוחררים, שמהווים קבוצה אמריקאית אקסקלוסיבית.
קבוצה זו נוצרה עם סוף מלחמת וייטנאם, שלאחריה רק חלק זעיר מהאמריקאים מצטרפים לשירותים המזוינים, מה שהופך את החיילים המשרתים והמשוחררים, לטענת הספר, לפרטוריאנים מודרניים, המופרדים מהחברה לצמיתות על ידי מערכת ערכים ופריבילגיות ייחודיות.
השימוש בדימוי הישיר של חיל משמר נמצא בשימוש בעיתונות לעיתים קרובות והעיתון וול סטריט ג'ורנל רואה הקבלה בין השירות החשאי של ארצות הברית למשמר הפרטוריאני.
על פי העיתון, כאשר ממשל ביל קלינטון ביקש מבית משפט הפדרלי ליצור הרשאה חדשה וגורפת של "פונקציית הגנה" על מנת להפוך את השירות החשאי מארגון אכיפת חוק לגוף, אותו מכנה העיתון "משמר ארמון", ומציין כי יצירת מעמד הפרטוריאנים החדשים יבואו עם השלכות משפטיות והיסטוריות מסוכנות."
ג'ון סטוקוול , שהיה קצין ב־CIA, השתמש בתואר ה"משמר הפרטוריאני" בהתייחסו לארגון הביון בספרו "המשמר הפרטוריאני: תפקידה של ארצות הברית בסדר העולמי החדש"
Role in the New World Order שפורסם בשנת 1991 ,בו הוא מותח ביקורת וחושף מעשים שלטענתו בוצעו על ידי ה-CIA בשליחות ממשלת ארצות הברית ובניגוד לחוק הבין-לאומי.
בספר זה השימוש במושג "משמר פרטוריאני" מתייחס לארגון שמקדש את המטרה בכל אמצעי ופועל לטובת הארגון ולפי תפיסה שכל האמצעים כשרים.
תוך התמקדות באינדיבידואליזם ובדומיננטיות של הרציונליות הטכנית, שהחמירה בעקבות עלייתה של תפיסת כוחות השוק ככוח היחיד הראוי לגישה זו, קוראים החוקרים "הצבת האכזריות במקום הראשון".
הכותבים גורסים כי הבנת התנאים הנוכחיים כ"פרטוריאניים" מביאה למסקנה שהדרך לשיקום מתחילה בהתמקדות בעוולות נגד הציבור.
פעולה זו עשויה למנוע פגיעה נוספת במרקם החברה והמוסדות.
בתקופת קיומה של האימפריה הרומית
היסטוריונים מציינים כי חיילים רומיים, במיוחד המשמר הפרטוריאני, תוארו בתרבות הפופולרית של רומא העתיקה כבריונים מיוחסים שנהנו ממעמד מועדף של אלו הנמצאים מעל החוק.
דֶקִימוּס יוּנִיוּס יוּבֶנָאלִיס , שהיה משורר סאטירי רומי חיבר את אוסף השירים הסאטיריים הידועים בשם "סאטירות" .
בסאטירות אלו פירט את היתרונות השונים שנובעים ממעמדו של המשמר הפרטוריאני, כגון החופש להכות אזרח ללא חשש מעונש, והידיעה שחייל המנהל תיק בבית משפט יכול להיות בטוח שעתירתו תידון מייד, בניגוד לכולם.
יובנאליס הרשה לעצמו לכתב על האופן שבו התנהגו הפרטוריאנים, המיוחסים מכל החיילים הרומאים.
הקיסר, שהיה תלוי בשיתוף פעולה צבאי ותמיכה של המשמר ומפקדיו, לא יכול היה להרשות לעצמו משמר פרטוריאני לא מרוצה.
הדימוי של המשמר הפרטוריאני בתרבות המודרנית הוא של יחידה המזוהה עם מעשים מרושעים וכמי שלא בחלו באמצעים ואפילו ברצח והחלפה של קיסרים.
לעיתים רחוקות מוצגים הפרטוריאנים באור אחר.
ביצירה אני, קלאודיוס רומן היסטורי וסדרת טלוויזיה בריטית (שנוצרה בעקבותיו) על חיי הקיסר הרומי קלאודיוס וסביבתו הקרובה, ששודרה במקור על ידי ה-BBC בשנות ה-70, קיימת נוכחות של המשמר הפרטוריאני ברוב הפרקים של הסדרה.
הם מופיעים ברקע כמעט כחלק מהתפאורה, יותר מאשר כמשתתפים פעילים.
מדי פעם הם מעורבים בהשלטת מדיניות של טרור כתליינים, כייצוג חזותי של הכוח האימפריאלי.
בסרט גלדיאטור, המתרחש בתקופת הקיסר קומודוס, נוכח המשמר הפרטוריאני לכל אורך העלילה, החל מסצנות הפתיחה בה מוצג המשמר ככוח לוחם.
לאורך שאר הסרט הם נראים בתלבושות שונות, אבל תמיד בתור היריבים חורשי הרע כנגד הגיבור.
באחת הסצנות, הקרובה ביותר לתיאורים של פעילות המשמר במקורות עתיקים, נראית יחידה של פרטוריאנים שנשלחים לעצור את הסנטור הנחשד בקשר כנגד הקיסר.
החיילים מתגלים על ידי עבד, המודיע לאדונו שהם מתקרבים, אך הסנטור הולך בשקט עם הפרטוריאנים לגורלו הקבוע מראש.
בסיפורת, בעיקר בסוגה של רומן היסטורי, המשמר הפרטוריאני, חייליו וקציניו, משמשים כדמויות משכנעות מלאות רוע או כאויב, אך לעיתים מופיעה דמות של איש המשמר הפרטוריאני כגיבור שעשה כברת דרך וחצה את הקווים המפרידים בין טוב לרע.
בספר "אופטימוס: המשמר הפרטוריאני" שפורסם בשנת 2006 מאת פ.מ פרסקוט, איש המשמר הפרטוריאני ממיר את דתו, מאמץ את הדת הנוצרית ומצטרף לקבוצה של נאמנים למען קיסר נוצרי במאה הראשונה לספירה.
הרומן "הפרטוריאני" מאת סיימון סקראו, שיצא לאור בשנת 2011, הוא רומן של תככים, המתרחש בשנת 50 לספירה ובו הגיבור הנאמן לקיסרות מתמודד עם בגידה בשורות המשמר שראשיו תומכים בחזרה של רומא לשיטת השלטון של הרפובליקה.
החוקרת סנדרה בינגהם (Sandra Bingham), המתמחה במחקר על המשמר הפרטוריאני, קובעת כי ספרים אלה אינם דבקים באמת ההיסטורית והתיאורים בהם עוקבים באופן רופף אחר האירועים ההיסטוריים לטובת העלילה הבדיונית.
הסופר הצרפתי ז'אן לרטגוי (Jean Larteguy) כתב בשנת 1961 ספר בשם "הפרטוריאנים", בהתבסס על אירועי מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
הספר מתאר קבוצה של צנחנים צרפתים המשרתים במלחמת אלג'יריה והם למעשה ה"פרטוריאנים".
הם בוחרים לבצע פעולות לא-מוסריות על פי שיקול דעתם, מאחר שלפי אמונתם האידיאל של צרפת הוא מעל ערכי המוסר, ומחשש לאובדן נוסף של כבוד צרפתי.
בספר זה לרטגוי מתאר את המהות הבלתי משתנה של לוחמה: האופי המכוער של המלחמה המודרנית והפער הבלתי ניתן לגישור לכאורה בין חוויותיהם של חיילים ושל חוויות האזרחים שהם משרתים.
בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים מופיעה קבוצה קטנה של 8 לוחמים הקרויה "משמר העילית הפרטוריאני" , שנוצר ופותח עבור מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי הסרט השמיני בסאגת מלחמת הכוכבים, שיצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 2017. הפרטוריאנים הופיעו לראשונה בספר "מלחמת הכוכבים: סיפורי הכוח" שקדם ליציאת הסרט.
ריאן ג'ונסון, התסריטאי והבמאי של "אחרוני הג'דיי", ציין בראיונות כי דמויות "המשמר הפרטוריאני" בסרט נבראו על בסיס המשמר הפרטוריאני הרומאי, אבל הכוריאוגרפיה והלבוש שלהם שאב את השראתו מתרבות הסמוראי, וזאת בניגוד למשמר המלכותי של הקיסר, שנראה מאוד רשמי וטקסי.
בשנת 2003 יצא משחק מחשב בסוגת טקטיקה בזמן אמת בשם "הפרטוריאנים" על ידי חברת "פיירו" הספרדית (Pyro Studios).
המשחק מבוסס על המסעות ההיסטוריים של יוליוס קיסר בגאליה ובבריטניה ואירועי מלחמת האזרחים של קיסר במהלך המאה ה-1 לפני הספירה.
השחקן שולט ברפובליקה הרומית, במצרים או בשבט ברברי.
אף על פי שמו, המשחק לא שם דגש על המשמר הפרטוריאני.
המשחק Civilization IV הוא הגרסה הרביעית של משחק האסטרטגיה ציוויליזציה, שיצא בשנת 2005. המשחק הוא משחק אסטרטגיה מבוסס תורים, שבו השחקן מגלם מנהיג של תרבות עתיקה ועליו להובילה במהלך 6,050 שנות היסטוריה (מ-4000 לפנה"ס עד שנת 2050).
אחת התרבויות היא התרבות הרומאית שעיקר כוחה הוא כוח צבאי שנשען על יחידת העילית "המשמר הפרטוריאני".
"המשפט" הוא כתב העת המשפטי הראשי של הפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס במסלול האקדמי המכללה למינהל.
הכרך המודפס של כתב העת רואה אור פעם-פעמיים בשנה, בהוצאת נבו.
עם גמר עבודת המערכת על המאמרים, וטרם הוצאתם לאור, הם מועלים לאתר האינטרנט של כתב העת והופכים לזמינים באופן מקוון.
בכתב העת מתפרסמים מאמרים אקדמיים בכל תחומי המשפט.
המאמרים מתקבלים לפרסום לאחר הליך שיפוט אנונימי, כמקובל בכתבי עת מדעיים, ולאחר עבודת עריכה.
כמו כן מופיעות בכתב העת סקירות של התפתחויות משפטיות (כגון: פסקי דין או הצעות חוק) וסקירות ספרים.
בכל שנה מתפרסמים עד שני גיליונות.
גיליון אחד הוא בעל אופי נושאי, כך, למשל, עניינו של הגיליון משנת 2023 הוא הגוף במשפט.
הגיליון השני הוא בעל אופי כללי.
כתב העת נוסד בחודש פברואר 1992, על ידי פרופסור דניאל פרידמן, זמן קצר לאחר פתיחתו של בית הספר למשפטים.
משנת 1992 ועד שנת 2010 "המשפט" הופיע בשני פורמטים: בחוברות שצורפו פעמיים בשנה לעיתון "הארץ", אשר מוספרו בספרות (סך הכול 27 חוברות); ובכרך שנתי, שמוספר באותיות.
בדרך כלל הכרך כלל את מאמרי שני הגיליונות שפורסמו במהלך השנה – לעיתים מזומנות בגרסה מורחבת ומעודכנת, וכן מאמרים נוספים שלא נכללו בחוברות.
עורכת כתב העת הנוכחית היא ד"ר עדי יוכט – חברת סגל בפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס.
עורכות המשנה הנוכחיות של כתב העת הן רעות סבן ונועה ברדוגו.
עורכי המשנה הם סטודנטים הלומדים בפקולטה למשפטים, אשר הצטיינו בעבודתם כחברי מערכת.
עורכי כתב העת "המשפט" לדורותיו
ד"ר רענן הר־זהב (כרכים א-ה); פרופ' יובל שני (כרכים ו-ח); פרופ' חיים זנדברג (כרך ט); פרופ' יורם רבין (גיליון 20); ד"ר אורית פישמן אפורי (כרך י); ד"ר נילי קרקו־אייל (כרכים יא-יג); פרופ' צבי טריגר (כרכים טו-טז); ד"ר יוסי נחושתן (כרכים יז-יט); ד"ר לימור זר־גוטמן (כרכים כ עד כח).
על מערכת כתב העת נמנים כ-20 חברים.
חברי המערכת ועורכי המשנה של כתב העת הם סטודנטים מצטיינים הלומדים בפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס, והם אחראים על כל היבטי המערכת: החל מהערכה אקדמית של המאמרים ואישור פרסומם, עובר לעריכה מהותית שבמסגרתה מוצעים לכותב המלצות לשיפור מאמרו, וכלה בעריכה טכנית של המאמרים והבאתם לדפוס.
הכשרת חברי המערכת כוללת הדרכות מהותיות, הדרכות טכניות והדרכות לשוניות, המקנות ידע בעריכת מאמרים אקדמיים.
במהלך שנת הלימודים נדרשים חברי המערכת להציג לעמיתיהם את המאמר שעליו עבדו.
חברי המערכת נבחרים בתום שנת הלימודים הראשונה בפקולטה למשפטים.
החברות בכתב העת היא לשנתיים.
עבודת חבר המערכת מורכבת משני חלקים מרכזיים:
מטרת העבודה המחקרית היא העלאת הרמה האקדמית של המאמר, איתור אסמכתאות נוספות לאמור בו, התמודדות מקיפה עם התזה המוצגת במאמר, העלאת סוגיות שלא נדונו במאמר או שנדונו בו באופן חלקי והתמודדות עם טענות נגד.
מטרת העבודה היא לוודא שהמאמרים שהתקבלו ממגוון אנשי אקדמיה ופרקטיקה מרקעים שונים, עומדים בסטנדרט זהה מבחינת עריכתם והגהתם.
העבודה הטכנית כוללת בעיקר בדיקת אסמכתאות, מקורות וציטוטים, הגהות איות ופיסוק, הקפדה על שימוש בכללי ציטוט אחיד, הצעות לשיפור מבנה המאמר וניסוחו וכיוצא באלה.
כתב העת המקוון "המשפט ברשת: זכויות אדם"
"המשפט" ברשת: זכויות אדם הוא כתב עת משפטי מקוון המשותף לכתב העת "המשפט" ולקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא.
כתב העת מתמקד בכתיבה אקדמית על זכויות אדם, בדיסציפלינות שונות.
העורכת הראשית של כתב העת היא פרופ' ארנה בן-נפתלי.
עורך מבזקי הארות הפסיקה הוא עו"ד אלעד שרעבי.
כתב העת המקוון מכיל שני פורומים: פורום "מבזקי הארות פסיקה" ופורום "הכנסת אורחים".
בחודש מאי 2011 ביקרה פרופסור קרול גיליגן בישראל, כאורחת של כתב העת "המשפט" ביוזמת צבי טריגר.
גיליון ט"ז של כתב העת, שהושק בביקורה, עוסק בנחיצות לימודי המגדר במאה ה-21. כחלק מהסימפוזיון העניקה פרופסור גיליגן לכתב העת מסה פרי עטה שפורסמה לראשונה בעברית בכתב העת.
בחודש נובמבר 2014 ביקרה ד"ר אורית קמיר בכנס שנערך לרגל השקת כרך ב' של כתב העת "המשפט ברשת - זכויות אדם".
מחקרן של ד"ר אורית קמיר, רונית הריס ואחרות, אשר עוסק ביישום החוק למניעת הטרדה מינית בעשור הראשון לו, עמד במרכז סימפוזיון, וזכה להתייחסות מצד עורכת הדין שרון אברהם-ויס, ד"ר דפנה הקר; נעמי לבנקרון, דוקטור רותי לבנשטיין-לזר וחברת הכנסת מרב מיכאלי.
בשנת 2022 נערך כנס לכבוד המשנה לנשיא בית המשפט העליון (בדימוס), אליעזר ריבלין.
הכנס נערך לרגל השקת כרך כ"ח שהוקדש לדמותו של ריבלין ולתחומי העניין המרכזיים של עשייתו השיפוטית.
בחודש יוני 2025 מתוכנן להיערך כנס חגיגי לרגל השקת שני כרכים: כרך ל' המוקדש לזכרו של בוגר הפקולטה, יובל קסטלמן; וכרך ל"א שעניינו הוא טכנולוגיה וזכויות אדם.
כן תינתן במה בכנס לתגובות על מאמרים שפורסמו בכרך כ"ט שעניינו הוא הגוף במשפט.
המשמר העצמאי של הרגימנט המוטס ה-345 של הכוחות הרוסיים המוטסים (Возду́шно-деса́нтные войска́ - ВДВ) הייתה פעילה בין השנים 1994–1998.
היחידה נקראה במקור משמר דיוויזיית הרובאים ה-105, והפכה לאחר מכן למשמר המוטס ה-105 בפרגנה (Фарғона) באוזבקיסטן סס"ר.
היא תיפקדה זמן מה עם הארמייה ה-40 באפגניסטן.
במהלך אותה תקופה יחידות של המשמר השתתפו בקרב על גבעה 3234.
מאוחר יותר, נסוגה היחידה לגודאותה שבאבחזיה אסס"ר (כיום אבחזיה) שבגאורגיה סס"ר, ולקחה חלק בדיכוי ההפגנות במרכז טביליסי ב-9 באפריל 1989, שנקראה הטרגדיה של 9 באפריל, וכן לקחה חלק במלחמת אבחזיה.
לאחר מכן שונה שם היחידה לבסיס הצבאי ה-50, והרגימנט המוטס ה-10.
המשפחה הקדושה הוא הכינוי בנצרות למשפחתו הקרובה של ישו - מרים אימו, ויוסף, אביו המאמץ.
חג המשפחה הקדושה הוא חג דתי נוצרי הנחוג על ידי נוצרים קתולים לכבוד שלושת בני המשפחה הקדושה.
החג נקבע על ידי האפיפיור ליאו ה-13 בשנת 1893. עד שנת 1969 נחוג החוג ביום ראשון בשבוע שחל באוקטבה (שמונת הימים) שלפני חג ההתגלות (היינו יום ראשון בשבוע שבין ה-7 בינואר ל-13 בינואר כולל שני ימים אלה).
מאז שנת 1969 נחוג החג ביום הראשון בשבוע שחל בין חג המולד וראש השנה הנוצרית (היינו בין ה-25 בדצמבר ל-1 בינואר).
בשנים בהם אין יום ראשון בשבוע זה (דבר המתרחש כאשר הן חג המולד והן ראש השנה הנוצרית חלים ביום ראשון - נחוג חג המשפחה הקדושה ביום שישי בשבוע שבין שני חגים אלה.