tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם לאחר שמוסיפים חישובים גאומטריים המתחשבים בהיותו של כדור הארץ אליפטי, עדיין פני הים של כדור הארץ הגיאואידי, חורגים מן הנוסחאות, בשל העובדה שפני כדור הארץ אינם משטח אליפטי אחיד, אלא חורגים ממנו, הן כלפי מעלה והן כלפי מטה במספר אזורים.
לכן, נוצר צורך מיוחד ליצור מערכות ייחוס שונות לאזורים גאוגרפיים שונים על פני כדור הארץ, באופן שמתחשב בחריגות של פני כדור הארץ מנוסחת האליפסה.
רשתות יחסיות אלו שאותן קובעות רשויות המדידה שבכל מדינה, הן מערכות ייחוס של קואורדינטות קרטזיות "שטוחות", הנמדדות בקילומטרים ומטרים, ומתאימות בדיוק לאזור שנועדו לו.
כך למשל, בניווט באמצעות GPS נעשה שימוש במערכת ייחוס הקרויה WGS-84, אשר קרובה בחישוביה למשטח הגיאואידי של פני כדור הארץ.
בעיה נוספת בהצגת פני כדור הארץ על פני מפה שטוחה, בעיה המשותפת לשתי מערכות הקואורדינטות, הן הארצית והן העולמית, היא המרת פני השטח הכדוריים של כדור הארץ לפני שטח של מפה שטוחה.
כדי לעשות זאת יש צורך להשתמש בהיטל.
ישנם היטלים מסוגים שונים כמו היטל קסיני סולדנר, היטל רובינסון והיטל מרקטור רוחבי.
רשת UTM למשל, משתמשת בהיטל גלילי, שהוא היטל מרקטור רוחבי, שבו כדור הארץ מוטל על פנים גליל, המושטח לאחר מכן.
לפי Theorema Egregium לא קיים היטל מושלם השומר על כל הגדלים במדויק.
קרחת אזורית (בלעז: אלופציה אראטה, Alopecia areata, ובר"ת: AA) היא מצב רפואי אצל בני אדם ובעלי חיים, המתרחש באופן פתאומי, ובו נגרמות התקרחויות באיברים מסוימים בגוף או בכולו.
למחלה אין תסמינים נוספים, היא אינה גורמת למגבלות רפואיות או גופניות כלשהן והיא לא משפיעה על תוחלת החיים של החולה.
לעומת זאת המחלה עלולה לגרום לקשיים רגשיים ונפשיים.
אצל בני אדם מופיעה המחלה בשני המינים באופן שווה, והיא שכיחה יותר בגילים צעירים, אך יכולה לקרות גם בגילים יותר מבוגרים.
כ-0.15% מהאוכלוסייה, חולים במחלה בכל זמן נתון, וכ-2% מהאוכלוסייה חולים בה מתישהו בחייהם.
הסימנים הראשונים של קרחת אזורית הם איבוד שיער במקומות קטנים בשיער הראש, שלעיתים צורתם הם עיגולים או אובלים, שבסופו של דבר משאירים קרחות מעוגלות.
אלופציה הכי נפוצה בקרקפת ובזקן, אך יכולה להתרחש בכל מקום בגוף בעל שיער.
אזורים שונים בעור עשויים להפגין נשירת שיער וצמיחה מחודשת בו-זמנית.
המחלה בדרך כלל מופיעה אצל ילדים ועוברת אחרי זמן מסוים, אך במקרים מסוימים היא גם עשויה להישאר.
אנשים עשויים להרגיש תחושות פיזיות במקום שבו איבדו את שיערם למשל עקצוץ, גירוד או תחושה של שריפה.
לעיתים קרובות עשויות להופיע "שערות סימן קריאה" (דקיקי שיער חתוכים וקצרים בגודל של 3–4 מ"מ) לאורך המקומות שבהם החלה הקרחת.
כאשר השיער נתלש או מסופר, הוא בדרך כלל לא גדל באופן שווה בקרקפת או במקומות אחרים בשיער, בו הזקיקים מותקפים על ידי המערכת החיסונית.
סימפטום נוסף של קרחת אזורית הוא פגיעה בציפורניים הנקראת טרכיוניכיה .
הפגיעה בציפורניים יכולה להתבטא בחספוס, בהופעה של שקעים ובליטות (בצורת פסים למשל), ובמקרים החמורים שבירה של הציפורניים.
מעורבות של הציפורניים היא אחד הסימנים המעידים על מחלה חמורה.
המחלה מתאפיינת בדרך כלל בהתקרחות מקומית, אשר באופן פתאומי, מתחילה מנקודה אחת, ומתפתחת למספר מוקדים.
בהמשך המחלה יכולה לעבור לאיברים נוספים בגוף, או שהמוקדים גדלים ומגיעים למצב של התקרחות גדולה.
הסוגים השונים של המחלה מתייחדים זה מזה בהיקף המחלה, ובמיקומה בגוף:
אלופציה אראטה מונולוקולאריס - התקרחות בנקודה אחת בגוף.
אלופציה אראטה מולטילוקולאריס - התקרחות במספר נקודות בגוף.
אלופציה אראטה ברביאה - התקרחות בה נושר אזור הזקן בלבד.
אלופציה אראטה טוטאליס - התקרחות בה נושר כל שיער הקרקפת.
אלופציה אראטה אוניברסליס - התקרחות בה נושר השיער באופן משמעותי מכמה איברים בגוף.
התקרחות בראש או בזקן ובמקומות כמו גבות, ריסים, בית השחי והמפשעה.
קרחת אזורית היא מחלה אוטואימונית.
היא מתאפיינת בכך שהמערכת החיסונית, תוקפת תאי שיער וזקיקי שיער במקום לתקוף פולשים חיצוניים.
תגובה זו גורמת לדלקת בזקיק השערה שגורמת בסופו של דבר לנשירת השערה.
אצל הלוקים במחלה, ניתן לזהות תאי T הפולשים לאזור זקיק השיער.
הסיבות לשבירת החסינות של השיער על-ידי מערכת החיסון ולהפעלתה כנגד תאי השיער אינן מובנות, והמחקר העלה בעניין השערות מרובות.
קרחת אזורית גורמת להתקרחות לא צלקתית.
המשמעות היא שלא נוצרת צלקת בעור שחוסמת את צמיחת השיער, ולכן אם המחלה חולפת או מדוכאת השיער יכול לצמוח מחדש.
התקרחות צלקתית אופינית למחלות אחרות כמו זאבת, ילפת שטוחה ועוד.
קרחת אזורית היא מחלה שאינה משפיעה על האדם באופן פיזי מעבר לנשירת השיער, אם כי היא יכולה לגרום בעקיפין למטרדים שונים עקב המחסור בשיער.
היעדר שיער הגבות יכול לגרום למטרד של כניסת זיעה לעיניים כיוון שלשיער הגבות תפקיד חשוב במניעה וצמצום התנקזות זיעה לעיניים.
היעדר שיערות הריסים יכול לגרום ליובש בעיניים כיוון שהריסים עוזרים לשמור על לחות העיניים.
היעדר שיער הראש יכול לגרום לחוסר נוחות במזג אוויר קר כיוון שכארבעים אחוזים מהחום שהגוף מאבד במזג אוויר קר, נפלטים מהראש.
לחלופין, במזג אוויר שמשי, היעדר שיערות הראש מפחית מאוד את ההגנה הטבעית שמעניק השיער מפני קרינת השמש ושיזוף יתר.
כיום יש מספר דרכים לטיפול במחלה, אם ברפואה הקלאסית (הקונבנציונלית), ואם ברפואה אלטרנטיבית או בתרופות סבתא.
גישה טיפולית אחרת היא בתחום של טיפול רגשי ונפשי, למאמינים שמקור המחלה הוא לחץ או קושי נפשי.
עם זאת, אין למחלה ריפוי ידוע, ולכן גם אי-טיפול זו אפשרות סבירה.
אפשרות נוספת היא שימוש באמצעים קוסמטיים להסוואת הקרחות, אמצעים אלה כוללים תכשירים לעיבוי השיער, פאה נוכרית, גבות מלאכותיות, ריסים מלאכותיים, איפור קבוע וכדומה.
עבור קרחת אזורית במוקדים בודדים, הרפואה הקלאסית מציעה טיפולים מקומיים במשחות או זריקות מקומיות שמבוצעות אצל רופא עור.
זריקה מקומית מחדירה תרופה סטרואידית לשכבת האפידרמיס.
מחקרים חדשים מצאו כי ניתן לטפל במחלה בתרופות ממשפחת מעכבי JAK.
שתי תרופות מסוג זה נמצאות בסל הבריאות בישראל - ריטלציטיניב ו-baricitinib.
טיפולים אלו מתאימים למצבים החמורים של המחלה ומעוררים תקווה רבה בקרב חוקרי המחלה ובקרב החולים.
עם זאת, גם תרופות אלה מטפלות רק בסימפטומים ולא מרפאות את המחלה.
הנשירה תחזור לאחר הפסקת הטיפול.
קרחת אזורית מעוררת קשיים רגשיים ונפשיים רבים בגלל מספר סיבות:
הבולטות הגבוהה והחריגות של הקרחת.
ברוב המקרים ההתקרחות בקרחת אזורית אינה דומה לקרחת רגילה.
קרחת אזורית אינה תופעה שכיחה.
התקרחות אצל ילדים ונשים נדירה מאוד, למעט אם זו התקרחות שנובעת מטיפולים כימותרפיים לטיפול בסרטן.
נשירה של גבות וריסים אינן תופעות רגילות.
הבולטוּת והחריגוּת של הקרחת האזורית עלולות לגרור תגובות חריפות מהסביבה החברתית.
חוסר שליטה וחוסר וודאות מפני שאין טיפול יעיל מוכח, אין דרך טיפול ברורה או מועדפת, והחולים מתלבטים קשות מהי צורת ההתמודדות הנכונה.
בכל דרך שיבחרו, התוצאה לא ידועה ואי הוודאות שולטת.
כתוצאה מכך הדימוי והביטחון העצמי של חולי קרחת אזורית עלולים להיפגע.
הם חווים קשיים רגשיים ונפשיים בחיים הפרטיים ובמעגלים החברתיים השונים.
קשיים אלה הם בעצם הנזק העקרי של המחלה והחזית החשובה ביותר להתמודדות.
הורים לילדים וילדות עם קרחת אזורית חווים את הקשיים הללו בצורה שונה וזאת מתוקף האחריות שלהם לטיפול בילד ובמחלתו.
בישראל אלופציה אוניברסליס מזכה ב-20% נכות בביטוח לאומי.
קרחונים בארץ החמסינים: הקולנוע הישראלי החדש - שיחות עם במאים הוא ספר עיון מאת פבלו אוטין שראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2008. בספר כלולות שיחות עם במאי קולנוע ישראלים צעירים על אודות סרטיהם שנוצרו בשנים 2004–2007 ושזכו להצלחה בפסטיבלי קולנוע ברחבי תבל וכן בבתי הקולנוע.
ראשיתו של הספר בכתב העת "סינמטק", שבו אוטין החל לכתוב.
עורכי כתב העת, דן ועדנה פיינרו, פנו לאוטין כדי שיערוך ראיונות עם יוצרי קולנוע ישראלים.
אוטין הבחין בכך שקיים פער בין הצלחתם של חלק מסרטי הקולנוע הישראליים בפסטיבלים החשובים ביותר, בהם קאן, ונציה, ברלין וטרייבקה, לבין הדיון המועט יחסית של אנשי האקדמיה והמבקרים באיכויות האסתטיות של הסרטים.
עד ספרו של אוטין, רוב הכתיבה על הקולנוע הישראלי התמקדה בחייהם של היוצרים ובסרטים כמשקפים אג'נדה פוליטית וחברתית של הבמאים או מערך כוחות בחברה, בעיקר יחסי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, יחסי יהודים-ערבים, יחסי מזרחים-אשכנזים, גברים-נשים, צבר-יהודי גלותי, גבריות וצבא.
גישתו של אוטין ב"קרחונים בארץ החמסינים" הייתה להתייחס אל קולנוע בראש ובראשונה כאמנות ולא רק כטקסט תרבותי.
הוא שאל את הבמאים ממה נובעות בחירותיהם בהפקת ובבימוי הסרטים: עיצוב הסאונד, זוויות הצילום, גון הצבעים, עיצוב הדמויות, תנועות המצלמה ועוד.
בעקבות הדיון בבחירות האסתטיות התקדמו השיחות גם לדיון במשמעויות שלהן (חברתיות, תרבותיות, אתיות, פילוסופיות, פוליטיות).
ספרים דומים שעניינם שיחות עם במאים יצאו במערב מאז שנות השישים.
הידוע שבהם הוא הספר "היצ'קוק/טריפו", שבו ראיין הבמאי פרנסואה טריפו את הבמאי אלפרד היצ'קוק.
אוטין כתב מבוא לפרק הראשון של הספר ובו ניסה לשרטט מגמה בולטת בכמה מהסרטים הישראליים החדשים, שעליה הוא סיפר גם בריאיון למרט פרחומובסקי.
1. הקרחון - המגמה העיקרית שזיהה אוטין, וממנה לקוח שמו של הספר:
קרטוגרפיה של ירושלים היא היצירה, העריכה, העיבוד וההדפסה של מפות העיר ירושלים, מאז העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה.
ירושלים היא עיר קדושה לשלוש הדתות המונותאסטיות הגדולות: יהדות, נצרות ואסלאם, על כן היא עוררה עניין רב בקרב בני אומות וקבוצות אתניות רבות ברחבי העולם.
כך, נוצרו מפות רבות שלה, בחומרים וסגנונות רבים, מאז ראשית הקרטוגרפיה.
המפות חוברו מתוך נסיבות שונות של תרבות וידע, ועל פי היכולות הטכניות של הקרטוגרפים בתקופתם.
המפות שונות באופיין ובתוכנן המהותי; חלק מהן נוצרו על סמך נתונים ממשיים ועובדות (בין שהקרטוגרף חקר בעצמו ובין שהובאו לפניו), וחלקן יצירות אמנות המבטאות את דמיונם, עולם הרעיונות ואמונתם של היוצרים; גם מנעד הסגנונות רחב: חלקן מפות המנגישות תיאור ריאלי (כמידת היכולת הטכנית של המחברים), וחלקן מפות סכמתיות.
קווי המתאר של ירושלים מופיעים במפות ייחודיות לעיר, או נכללים במפות ארץ ישראל וסביבתה, או מפות העולם.
המניעים להכנת המפות ולהעסקת הקרטוגרפים היו מגוונים; הן נוצרו בשל חשיבותה הדתית, וכפועל יוצא בשל עניינים מדיניים וצבאיים, ולצדן מחקר היסטורי וגאוגרפי, ולמען צליינות ותיירות בעיר.
המפות נוצרו בשלל חומרים, בהם: קלף וצבעי טמפרה, אבני פסיפס צבעוניות, נייר, קרטון וצבעי דפוס ואחרים.
בימי הביניים התגברה הכמיהה הדתית לעיר, ובהתאמה הפכה השליטה בה לסמל של יוקרה, בהתמודדות בין הדתות: הנצרות והאסלאם.
מצב זה הביא הן ליצירתן של מפות דמיוניות, מפורטות או סכמטיות, שביטאו את הכיסופים הדתיים לשהות בעיר, והן ליצירתן של מפות שחתרו לתיאור ריאלי של העיר וסביבתה, והועמדו לרשותם של אנשי הצבא והמדינאים, ולתיאור ההיסטוריה של הקרבות לאחריהם לשם תהילתם של הלוחמים.
מפת מידבא היא מפעל קרטוגרפי מרשים שנערך בראשית התקופה, על גבי רצפת פסיפס בכנסייה בעיר מידבא, בין המאה ה-6 לבין המאה ה-8 (על פי השערות החוקרים).
במפת ירושלים שנכללה בה, מתוארים תוואיה העיקריים בצירי הדקומנוס שנבנה בנחל צולב (עליו נבנו אחר כך, רחוב דוד ורחוב השלשלת) והקארדו, שנבנו בתקופה הרומית, וטופחו בתקופה הביזנטית.
הרטמן שדל הוציא לאור את מפתו בספרו "כרוניקה של העולם מאת שדל" שראה אור בנירנברג בשנת 1493, כאשר ירושלים הייתה בשלטון ממלוכי.
בתחילת התקופה העות'מאנית, בשנת 1581, ראתה אור מפת העולם שחיבר הכומר היינריך בונטינג, וביטא בה את האמונה הקדומה, שירושלים היא מרכז העולם.
נזיר איטלקי חיבר בשלהי המאה ה-16, את המפה ג'רוזלמה, כנראה על סמך הכרות ממשית עם העיר.
ז'אן-בטיסט נולין חיבר את מפת נולין בצרפת בשנת 1700.
דה פייר הכין את מפת דה פייר בווינה, בשנת 1728.
פרנץ וילהלם זיבר הוציא לאור את מפתו (בספר: Reise von Cairo nach Jerusalem בפראג ובלייפציג) בשנת 1823.
צ'ארלס ויליאם מרדית ון דה ולדה יצר מפה של ירושלים, שראתה אור (בספרו של טיטוס טובלר) בשנת 1858.
סטפן אילש חיבר את המפה ירושלים ממעוף הציפור, בין שנת 1872 לבין שנת 1879.
קרטגו (בספרדית: Cartago) היא בירת מחוז קרטגו בקוסטה ריקה.
העיר שוכנת למרגלות הר הגעש אירסו במרחק של 25 קילומטרים מבירת קוסטה ריקה סן חוסה.
העיר נוסדה ב־1563 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי חואן ואסקס דה קורונדו, והיא הייתה התיישבות הקבע הראשונה בקולוניה של קוסטה ריקה.
קרטגו הייתה גם בירת הקולוניה ומקום מושב המושל הספרדי עד עצמאות מדינות מרכז אמריקה ב־1821. בשנים הראשונות לאחר מכן הבירה עברה בין קרטגו וערים אחרות, כמו סן חוסה, עד שב־1823 הבירה עברה סופית לסן חוסה.
רעידות אדמה שאירעו בשנים 1822, 1841 ו־1910 גרמו לנזקים כבדים לעיר.
כלכלת העיר מבוססת על תוצרת חקלאית מהאזורים הכפריים באזור.
ישנו גם פארק תעשייתי שבו נמצאות חברות קוסטריקניות ובינלאומיות.
למרות זאת, חלק גדול מתושבי העיר עובד באזור המטרופולין של סן חוסה הסמוכה.
בעיר נמצאים מספר אתרים תיירותיים, כמו בזיליקת נואסטרה סניורה דה לוס אנחלס והריסות כנסיית סנטיאגו אפוסטול.
העיר היא מקום משכנו של מכון קוסטה ריקה לטכנולוגיה, אחד ממוסדות החינוך היוקרתיים ביותר בקוסטה ריקה, ואחד ממוסדות החינוך להנדסה החשובים ביותר במרכז אמריקה.
בקרטגו משחקת קבוצת הכדורגל קרטחינס, המשחקת בליגת העל של קוסטה ריקה.
הקבוצה זכתה שלוש פעמים באליפות קוסטה ריקה והגיעה לגמר גביע אינטראמריקנה ב־1994. הקבוצה משחקת באצטדיון חוסה רפאל "פייו" מסה איבנקוביץ' בעיר.
קרטגו (בספרדית: Cartago) הוא מחוז בקוסטה ריקה.
המחוז, שנמצא במרכז קוסטה ריקה, גובל במחוז לימון בצפון ובמזרח ובמחוז סן חוסה בדרום ובמערב.
מבחינה מנהלית מחוז קרטגו מחולק ל-8 קנטונים.
שם הקנטון שם בספרדית בירת הקנטון אוכלוסייה(נכון ל-2011) קרטגו Cartago קרטגו 147,898 פראיסו Paraíso פראיסו 57,743 לה אוניון La Unión טרס ריוס 99,399 חימנס Jiménez חואן ויניאס 14,669 טוריאלבה Turrialba טוריאלבה 69,616 אלברדו Alvarado פקאיאס 14,312 אוראמונו Oreamuno סן רפאל דה אוראמונו 45,473 אל גוארקו El Guarco אל טחר 41,793
קרחת יער או מַעֲרֶה היא שטח פתוח בתוך יער, שלא צומחים בו עצים, אלא צמחייה עשבונית.
קרחות יער יכולות להיווצר בגלל תנאים מקומיים, כגון: קרקע שונה שאינה מעודד צמיחת עצים או בגלל אירועים, כמו מפולות, דליקות יער וכדומה.
קרחת היער אופיינית גם ליערות הטרופיים וגם ליערות ממוזגים, ויש לה השפעה רבה על חיי היער.
לקרחות יער יש חשיבות עבור בעלי חיים מסוימים הניזונים וחיים בתוך היער.
קרחת יער יכולה להוות מקלט לבעלי חיים בעת דליקת יער וגם מכשול להתפשטות הדליקה.
הקרטוגרפיה של ארץ ישראל היא תהליך הפקת המפות שבהן מופיעה ארץ ישראל, החל מהתקופה העתיקה ועד ימינו.
ארץ ישראל הופיעה במפות החל מהתקופה העתיקה.
בשל חשיבותה הדתית לדתות המונותאיסטיות היא זכתה להופיע במפות העולם (ברבות מהן, כאשר היא וירושלים בפרט מצוירות כמרכז), ובמפות בעלות הקשר דתי.
חשיבותה הדתית הקנתה לארץ ישראל רצף קרטוגרפי לאורך ההיסטוריה, אם כי רבות מהמפות שבהן הופיעה היו מפות לשם הצגת השקפת העולם הדתית של מכין המפה, ולא מפות מדויקות שמציגות את המציאות הגאוגרפית בארץ ישראל.
המיפוי המודרני של ארץ ישראל, התחיל עם מיפוי ז'אקוטן בשנת 1799. פייר ז'אקוטן היה קרטוגרף בחיל ההנדסה של נפוליאון בונפרטה בעת מסעו בארץ ישראל.
האזור בו עבר מסעו של נפוליאון (בעיקר במישור החוף) מופה באמצעות מדידות מדויקות לזמנו, ויתר אזורי הארץ הושלמו לפי תיאורים של מורי דרך מקומיים ומפות קדומות יותר, ועל כן סובלים מחוסר דיוק.
הוא הראשון שיצר מפה של ארץ ישראל באמצעות מכשירי מדידה מודרניים.
העבודה על המפה, שנעשתה לשם צרכים צבאיים, החלה ב־1799 ונמשכה בהפסקות עד הדפסתה ב־1808. אולם אז אסר נפוליאון את פרסומה בשל הגדרתה כ"סוד מדינה".
עם בוא הרסטורציה, בשנת 1818, התפרסמה המפה והפכה לאבן דרך חשובה בחקר ארץ ישראל.
המיפוי הטופוגרפי הראשון שכולו התבסס על מדידות בשטח, היה המיפוי שנעשה על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בין השנים 1871–1878. מיפוי זה לא כלל את הנגב, שמופה לראשונה ב-1948 על ידי יחידת המיפוי של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
מפות הקרן לחקר ארץ ישראל שימשו את הצבאות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה בשטח ארץ ישראל, והצבא הגרמני אף הוציא מפות המתבססות על תצלומי אוויר (תצלומי האוויר הראשונים של הארץ).
לאחר המלחמה ותחילת המנדט הבריטי בארץ, הוקמה מחלקת המדידות של המנדט ותחתיה נערכו כמה סקרים גאוגרפיים של הארץ.
שתי סדרות מפות מרכזיות נערכו על ידי מחלקת המדידות המנדטורית בקנה מידה של 1:100,000. בתום המנדט והקמת מדינת ישראל הוקמה מחלקת המדידות של מדינת ישראל על בסיס מחלקת המדידות של המנדט.
לימים הפכה מחלקה זו למפ"י – המרכז למיפוי ישראל.
מפ"י הוא המרכז המקצועי הלאומי לתחום הקרטוגרפיה, תשתית המיפוי והמדידה של מדינת ישראל.
מפ"י כפוף למשרד הבינוי והשיכון.
מיפוי עתיק של ארץ ישראל
המפה העתיקה ביותר המפרטת את ארץ ישראל מכונה מפת מידבא.
ייצור מפה זו מתוארך לשנים 542–570 לספירה.
המפה התגלתה ב-1884 בפסיפס על רצפת הכנסייה הביזנטית על שם גאורגיוס הקדוש, בעיר מידבא בירדן.
מפה זו מציגה את ארץ ישראל ממצרים ועד סוריה ועליה מופיעים אתרים המוזכרים באונומסטיקון, שנכתב על ידי הנזיר אוסיביוס במאה ה-4 לספירה.
האומניסטיקון, הוא ספר המרכז מחקר גאוגרפי-היסטורי מקיף שערך הנזיר, בו הוא זיהה את מיקומם של האתרים המוזכרים בכתבי הקודש הנוצריים (הברית הישנה והברית החדשה), עם אתרים ונקודות ציון מתקופתו.
במפת מידבא ניתן למצוא את האתרים המוזכרים באונומסטיקון כאשר גודלם מציין את חשיבותם, כך שירושלים ממקומת במרכז המפה, ומופיעה בקנה מידה גדול במיוחד וברמת פירוט גבוהה.
המפה ברובה היא מפה היסטורית, במובן זה שהיא מתארת את האזור הגאוגרפי כפי שהיה בתקופה קודמת לתקופת הכנתה, אך היא משלבת גם אלמנטים עדכניים לתקופתה כמו כנסיית הקבר.
מיקומה של כנסיית הקבר הוסט למרכז ירושלים כדי להדגיש את חשיבותה.
הפסיפס בו צוירה המפה ניזוק בחלקו בעת שיפוץ הכנסייה.
מפה נוספת מהתקופה הרומית, המתארת בין היתר גם את ארץ ישראל, היא מפת פויטנגר המתוארכת לשנת 365 לספירה לערך.
היא נתגלתה במנזר בדרום גרמניה במאה ה-16 ופורסמה על ידי המדינאי ואספן העתיקות הגרמני קונרד פויטינגר (Konrad Peutinger).
המפה, המציגה את הדרכים ואת המחוזות של האימפריה הרומית, היא ריאלסטית יחסית ועדכנית לתקופתה.
המפה מקיפה את כל השטח מגאליה במערב ועד הודו במזרח.
מופיעות בה הערים באימפריה לפי חשיבותן (באמצעות סימנים מוסכמים) ויש בה ציון מרחקים במיילים רומיים.
מפה זו נוצרה למטרות מעשיות כמו מסחר, מיסים ומטרות צבאיות, וניתן למצוא את ארץ ישראל כפי שהייתה בתקופה זו.
בתקופת ימי הביניים באירופה יוצרו מפות שחלקן נשתמרו עד לימינו.
רובן המוחלט לא שימשו למטרות מעשיות אלא למטרות סמליות, ועל כן לא נשמר בהן דיוק גאוגרפי, ובחלקן אף הופיעו ציורים של חיות או אנשים מיתולוגיים.
מטרתן המרכזית הייתה להמחיש את תפיסת העולם הדתית, או להציג מקומות וסיפורים מכתבי הקודש בהקשר גאוגרפי.
ברבות ממפות העולם שצוירו באותה התקופה (מפות O-T) ירושלים הוצבה במרכז, וסביבה שלוש היבשות של ה"עולם הישן" : אסיה מלמעלה, אירופה מלמטה ושמאלה ואפריקה מלמטה וימינה.
מפות אלו היו ערוכות לכיוון מזרח (כך שהמזרח היה החלק העליון של המפה), ולא כפי שנהוג כיום לכוון מפות לצפון.
מפות אלו היו מבוססות בעיקרן על כתובים ודברי הגות ולא על מדידת השטח בפועל.
בשלהי ימי הביניים, במאה ה-13, עקב שיפור בתחבורה הימית, החלו להופיע מפות לניווט ימי.
מכיוון שלמפות אלו היה שימוש מעשי, הן היו מדויקות יותר וחפות מאלמנטים תאולוגיים.
במפות אלו הודגשו יישובי החופים, ועל כן הן כונו מפות פורטולאנו (מהמילה הלטינית לנמל, Portus).
במפות הניווט בים התיכון ניתן למצוא את ערי החוף של ארץ ישראל.
מפות אלו עזרו לשפר את טכניקות המיפוי ודרכי ההצגה של אלמנטים גאוגרפיים במפה, ובעקבות המפות הימיות החלו להופיע גם מפות מדויקות יותר של פנים הארץ.
המפות בכתביו של הגאוגרף והמדינאי הוונציאני מארינו סאנודו מתארות את ארץ ישראל של התקופה הצלבנית.
סאנודו שהה במזרח וביקר בארץ ישראל ערב כיבוש עכו בידי הממלוכים בסוף המאה ה-13. לאחר נפילת המדינות הצלבניות התמסר סאנודו לתכנון מסע צלב נוסף לארץ ישראל.
את התכנון הוא פרסם בחיבור "תנאי ארץ הקודש" (Condisiones Terra Sanctae) שהושלם בשנת 1310, וכתוספת, כהבהרה ויזואלית לכתוב, הוא הזמין את הכנתו של אוסף מפות ארץ ישראל מהקרטוגרף הגנואזי פייטרו וסקונטה .
במפות אלו ניתן למצוא אלמנטים טופוגרפיים, כמו מקורות מים, נחלים ומעיינות, הרים, ערים, מבצרים ומצודות.
שמות המקומות המופיעים במפות כתובים בעירוב של לטינית מתקופות שונות וצרפתית של התקופה הצלבנית.
המקומות המופיעים במפה גם הם עירוב של מקומות עם חשיבות לתקופת המאות ה-12 וה-13 ומקומות שמוזכרים במסורות עתיקות יותר, שאומצו על ידי הצלבנים.
במפה זו יש שימוש באלמנטים הלקוחים ממפות הניווט הימי.
כמו כן, הארץ מחולקת בהם לרשת של משבצות שאורך כל אחת מצלעותיהן היא לאוקה אחת.
רשת זו דומה במקצת לרשת הקוארדינטות המודרנית ועוזרת להתמצאות במפה.
מפות אלו מתארות את ארץ ישראל מדן ועד באר שבע, ומהים התיכון ועד המדבר שבעבר הירדן המזרחי.
המפות סובלות מאי-דיוקים רבים, אך נותנות מבט ריאלסטי על ארץ ישראל בתקופה הצלבנית.
כמו כן, ירושלים כבר איננה מופיעה במרכז המפה.
בתקופת הרנסאנס עם החזרה למקורות הידע העתיקים, שופרו משמעותית דרכי ייצור המפות והמדידות וכך גבר גם דיוק המפות.
בתקופת הגילויים, חשיבותה של הגאוגרפיה עלה, וקרטוגרפים דגולים רבים כמו גרארדוס מרקטור (יוצר היטל מרקטור) פעלו בזמן זה.
הקרטוגרפים הוסיפו לייצר מפות של ארץ ישראל, אך ברובן הן עדיין היו בעלות הקשר דתי ונסמכו על מקורות קדומים ועל תיאורים כתובים ולא על מדידות מדויקות.
רוב המפות הללו עדיין היו מפות היסטוריות שתיארו את ארץ התנ"ך, ולא את ארץ ישראל בתקופתם.
בתקופה זו גם יוצרו כמה מפות עבריות, דתיות גם כן, שהציגו בעיקר את חלוקת ארץ ישראל ל-12 השבטים ואת מסע בני ישראל במדבר.
המיפוי המודרני של ארץ ישראל
המדע ויכולות המדידה הוסיפו להשתפר והחלו להופיע מפות מדויקות יותר ויותר.
מפות אלו נסמכו על מדידות מדויקות בשטח בלבד.
למרות הקידמה, מיפוי מדויק בתקופה זו, היה תהליך ארוך שדרש משאבים כספיים רבים, ועל כן, ההתקדמות ובחירת אזורי המיפוי נטתה בעיקר לפי אינטרסים כלכליים ופוליטיים של מדינות וגופים פרטיים.
לארץ ישראל הייתה חשיבות דתית רבה, אך חשיבות כלכלית ופוליטית פחותה ועל כן, היא זכתה למיפוי מדויק רק לקראת סוף המאה ה-19.
תחילתו של מיפוי מודרני בארץ ישראל הייתה בשנת 1799 בעת מסעו של נפוליאון בארץ ישראל ומצרים.
נפוליאון הקפיד לצרף למסעותיו מדענים וחוקרים משלל תחומים כמו אסטרונומיה, וארכאולוגיה, וכמו כן מיפוי וגיאודזיה.
לראשות החוקרים הללו עמדו כלים מדעיים מתקדמים למאה ה-18 ותפקידם היה לחקור ולהפיץ את הידע, כחלק מרעיונות המהפכה הצרפתית.
ביניהם היה פייר ז'אקוטן, קרטוגרף וקולנול בצבא נפוליאון, שפיקד על צוות מהנדסים, שמיפה את השטחים שבהם עבר הצבא בלוב, מצרים וארץ ישראל.
תוצרי המיפוי נאספו באטלס ז'אקוטן שנדפס לראשונה בשנת 1804 בצרפת, אך הותר לפרסום רק ב-1818, עקב חשיבות הצבאית.
מבין המפות, 6 מפות (43–47) כוללות שטחים של ארץ ישראל.
מפות אלו כבר דומות למפות מודרניות, כוללות סימונים מוסכמים, אך עדיין אין בהן קווי גובה, אלא הצללות של אזורים גבוהים.
המפות צוירו בקנה מידה של 1:100,000. הן היו מדויקות בחלקן, במיוחד באזורים שבהם עבר הצבא (בעיקר אזור מישור החוף) ואזורים נוספים מופו מתיאורים של מקומיים ומפות קודמות, ועל כן סבלו מחוסר דיוק רב.
באזור עכו השתמשו לראשונה במיפוי המבוסס על שיטת הטריאנגולציה, שבסיסה היה במזרח עכו.
מפות אלו מראות את יישובי ארץ ישראל של המאה ה-18, בכיתוב ערבי וכיתוב צרפתי, והן נכס חשוב לחקירת הארץ בתקופה ההיא, עקב תיעוד ממופה מועט תחת השלטון העות'מאני בארץ ישראל.
מסעו של נפוליאון הפנה את תשומת לבו של העולם המערבי והקהילה המדעית לארץ ישראל, ומשלחות חוקרים נוספות הגיעו בעקבותיה לחקור את הארץ.
בין החוקרים הבולטים שהגיעו לחקור את הארץ היה חוקר המקרא האמריקאי, אדוארד רובינסון, שבמסעותיו בארץ ישראל בשנים 1838 ו-1852 ניסה לאתר מקומות המוזכרים במקרא והחל את המחקר הגאוגרפי ההיסטורי המודרני בארץ.
לכתביו התווספו גם מפות בקנה מידה של 1:400,000 שהכין היינריך קיפרט (Kiepert, Heinrich), מגדולי הקרטוגרפים של אותה התקופה.
כמו כן, מפת ון דה ולדה יוצרה גם כן בזמן זה.
בנוסף, הגאוגרף היהודי הרב יהוסף שווארץ שניסה להתחקות אחר מיקומם של אתרים בעלי חשיבות ליהדות, צירף מפות לכתביו.
הסקר הגאוגרפי הראשון המלא של ארץ ישראל שכלל מדידות מדויקות של הארץ היה סקר שנערך על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F) בין השנים 1871–1878 הידוע כ"The Survey of Western Palestine".
הקרן הזו הוקמה בשנת 1865 בבריטניה על מנת לחקור את הארץ מבחינה ארכאולוגית, היסטורית, טופוגרפית, גאולוגית, מטארולוגית ומבחינת החי והצומח.
היא חרטה על דיגלה שפעולותיה יהיו מדעיות, ולא בעלות אופי תאולוגי או פוליטי.
קרן זו ממשיכה להתקיים גם היום.
מבין מפעליה היו חפירות ארכאולוגית רבות בארץ וגם מיפוי מדויק של ירושלים לצורך התקנת מערכות מים וביוב מודרניות.
המיפוי המלא של הארץ היה אחד מהפרויקטים הגדולים ביותר שבהם היא לקחה חלק.
תוצרתו הייתה מפה טופוגרפית מפורטת המחולקת ל-26 גליונות, מנהר הליטני בצפון ועל נחל באר שבע בדרום ומהים התיכון ועד נהר הירדן במזרח.
המפה הייתה בקנה מידה של מייל לאינץ' כלומר 1:63,360, כפי שהיה נהוג באימפריה הבריטית באותה התקופה.
המדידות נעשו על ידי צוות של 3–6 מודדים מחיל ההנדסה המלכותי הבריטי ועוזרים מקומיים בראשות קלאוד קונרד בתחילה והרברט קיצ'ינר לאחריו.
המיפוי כולו התבסס על רשת טריאנגולציה שקו הבסיס שלה היה ליד רמלה.
הגבהים יוצגו באמצעות צבע: מירוק למקומות נמוכים עד לחום למקומות גבוהים.
המפה מציגה ערים ויישובים לפי גודלם.
שמות המקומות מופיעים בכתיב ערבי ובתעתיק אנגלי.
כחלק מהסקר, נעשה ניסיון להתחקות אחר ההיסטוריה של כל שמות המקומות המופיעים במפה ולהשוותם עם שמות עבריים, יוונים ורומיים קדומים.
אחד מרעיונותיו החשובים של אדוארד רובינסון בחקר גאוגרפי-היסטורי היה החשיבות של שמות המקומות בפי המקומיים, והדמיון שלהם במצלול או במשמעות לשמות קדומים לזיהוי אתרים עתיקים.
אחת ממטרותיו של הסקר הייתה לזהות מקומות מימי המקרא, הנצרות המוקדמת ומהתקופה הצלבנית.
כרך שלם הוקדש רק לשמות מקומות, ולהסבר המשמעויות שלהם.
העבודה שנעשתה בסקר הייתה מקיפה ביותר ומוזכרים בו בפירוט רב, כל מקום בעל חשיבות: ערים, יישובים, וקברים עתיקים.
באתרי עתיקות מצורפים גם צילומים או ציורים מדויקים, שממחישים את הממצאים.
גם אתרים בעלי חשיבות גאולוגית ומאובנים נבחנו לעומקם, מופו והוכנסו ל-13 הכרכים שמסכמים את ממצאי הסקר.
למרות קשיים בדרך כמו מהומות של בדואים באזור באר שבע, מלריה שפשטה בקרב הסוקרים ומתקפה של מקומיים על הסוקרים ליד צפת, הסקר הושלם ב-1878 והציג את המפה המדויקת ביותר של ארץ ישראל במאה ה-19 והמפה הראשונה שכולה הייתה מבוססת על מדידות מדויקות בשטח.
במלחמת העולם הראשונה צוותי מודדים של הצבא הבריטי ושל הצבא הטורקי-גרמני בארץ ייצרו מפות טופוגרפיות של אזורי הקרבות בארץ.
המפות של הצבא הבריטי התבססו על מיפוי ה-PEF עם עדכונים לזמנם, ויצאו בקנה מידה של 1:40,000. המפות הגרמניות התבססו, בנוסף למפות קודמות, גם על תצלומי אוויר - לראשונה בהיסטורית המיפוי של ארץ ישראל.
מיפוי בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל
במלחמת העולם הראשונה ארץ ישראל נכבשה בידי הצבא הבריטי מידי האימפריה העות'מאנית ששלטה בה עד אז.
כחלק מכינון המנדט הבריטי בארץ ישראל, הוקמה מחלקת המדידות של המנדט ב-1920. המשימה הראשונה שעמדה בפנייה היא סקירת השטח ועריכת מפות לשם הכנת הסדר מקרקעין, שיאפשר מכירת קרקעות ופיתוח כלכלי של הארץ.
היה קיים מעט מאוד מיפוי קדסטרי עות'מאני שהציג את חלקות הקרקע והבעלות עליהן, ועל מחלקת המדידות היה להשלים במהירות מיפוי זה.
התנועה הציונית הייתה בין הגופים שהאיצו בשלטונות המנדט להשלים את הסדר הקרקעות לשם רכישת אדמות לאחר הצהרת בלפור שניתנה ב-1917. בנוסף, עלה צורך במפות טופגרפיות שמציגות את התכסית והתבליט של הארץ, לצורכי לימוד ותכנון, קביעת גבולות לחלקות לפי תוואי השטח ומיפוי למטרות צבאיות.
לצורך המיפוי הכינה מחלקת המדידות את התשתית הגיאודטית, שכללה רשתות טריאנגולציה, מדידת נקודות גובה בשיטת האיזון המדויק (מדידת גובה באמצעות מאזנת), ובחירת ההיטל המתאים למפות הארץ (היטל קסיני - סולדנר).
על בסיס תשתית זו נערכו הן המדידות הקדסטריות והן המדידות הטופוגרפיות.
המפות הראשונות שהוכנו על ידי מחלקת המדידות היו מפות קדסטריות, שמראות גושים וחלקות ואת הבעלות על הקרקע.
קנה המידה המקובל למפות אלו היה 1:2,500. לאחר מכן, המנדט הוציא סדרת מפות טופוקדסטריות שהציגו את מאפייני השטח הפיזיים ואת גבולות החלקות.
המפות כללו גבולות יישובים, דרכים, גבולות חלקות קרקע, כמו גם מאפיינים פיזיים כמו אגני ניקוז וזרימה.
קנה המידה המקובל למפות אלו עד 1933 היה 1:20,000. בסדרה זו מופו אזור מישור החוף, עד הר הכרמל.
החל משנת 1933 שונה קנה המידה למפות ל־1:100,000 למטרות ייעול התהליך, כך שכל השטח מבקעת באר שבע ועד הגליל העליון יכלל ב-14 גליונות בגודל של 45X45 ק"מ (פרט לגליונות של ירושלים ויפו שהיו קצת גדולים יותר).
סדרת המפות הללו הייתה תקפה בין השנים 1934–1938 וכונתה "הסדרה הישנה" (Old Series).
היא יצאה ב-4 גרסאות שונות והודפסה בעותקים רבים, בעיקר לטובת הצבא הבריטי בימי המרד הערבי.
על בסיס מפות אלו, הודפסו לעיתים עדכונים בהדפס חופה (הדפס של שכבת מידע חדשה על גיליון של מפה ישנה.
שימש לתוספות כמו הוספת דרכים או קווי טלגרף כשאין צורך במיפוי מחודש).
אך הסדרה לשימוש הצבא הבריטי שנערכה באותן השנים וכללה 16 גליונות בגודל של 40X40 ק"מ, יצאה לאור ונשארה תקפה עד 1960. בימי המנדט הודפסו גם מפות ערים מפורטות בקנה מידה של 1:10,000 או 1:2500 וליישובים קטנים יותר וכפרים בגודל 1:4000.
לקראת סיום המנדט בארץ ישראל הארגונים היהודיים "ההגנה והאצ"ל, כמו גם ארגוניים ערביים ניסו לשים את ידם על אוספי המפות של מחלקת המדידות כהכנה למלחמת העצמאות הקרבה, וידועים מספר מבצעי גנבה של מפות ממחלקת המדידות.
מיפוי לאחר קום מדינת ישראל
העובדים היהודיים במחלקת המדידות הבריטית והמשרתים ביחידת המיפוי הארצישראלית בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, היוו את הגרעין הראשוני למחלקת המדידות של מדינת ישראל.
בתחילת דרכה מנתה מחלקת המדידות רק כעשירית מהעובדים שהיו במחלקת המדידות בתקופת המנדט.
סדרת המפות של מחלקת המדידות המנדטוריות, הוסיפו להיות מודפסות על ידי מחלקת המדידות של מדינת ישראל, בתוספת מיפוי הנגב עד אילת שנעשה במהלך מלחמת העצמאות על ידי יחידת השמו"צ, יחידת המיפוי של ארגון ההגנה בתחילה, ולאחר מכן של צה"ל.
מיפוי הנגב, הרחיב את סדרת המפות המנדטורית בקנ"מ 1:100,000 מ-16 ל-24 גליונות.
בנוסף, תורגמו המפות הבריטיות לעברית.
תשתית המיפוי הבריטית נשארה התשתית למדידות של מדינת ישראל.
בראשית קיומה מחלקת המיפוי עסקה במיפוי לצורכי פיתוח בעקבות גלי העלייה, בניית יישובים וסלילת כבישים.
החל משנות ה-50 החלו במחלקה בהכנת סדרת מפות חדשה בקנ"מ 1:50,000 באמצעות טכנולוגיה מתקדמת יותר של פוטוגרמטריה (המתבססת על תצלומי אוויר).
בנוסף, התחילו בהכנת סדרת מפות טופוקדסטריות בקנה מידה של 1:100,000 גם כן בשימוש בפוטגרמטריה (סדרה זו הושלמה רק בחלקה).
החל משנות ה-70 עם פיתוח של מכשירי מדידת מרחקים אלקטרו–אופטיים מדויקים שיטת הטריאנגולציה, ששימשה בימי המנדט, נדחקה בפני הטכנולוגיות החדשות.
בשנות ה-70 הוכנסו טכנולוגיות נוספות למיפוי הארץ.
הותקן המחשב הראשון ביחידת המיפוי, שחישב שטחים וביצע פעולות מרחביות נוספות בצורה אוטומטית.
כמו כן, גבר השימוש בלוויינים לצורכי מיפוי, ויצאה המפה מבוססת לוויין הראשונה של הארץ.
לקראת סוף שנות ה-70, הוכנסו מערכות מידע גאוגרפי (ממ"ג, GIS) לשימוש.
מערכות אלו מקשרות בין מיקום גאוגרפי למידע נושאי הרלוונטי אליו.
החל משלב זה, מפות היו מקושרות למאגרי מידע נושאיים רבים.
חברות פרטיות וממשלתיות הקימו לעצמן מערכות ממ"ג רלוונטיות לעיסוקן, אבל מפ"י קיבל את תפקיד ההקמה והתחזוקה של מערכת הממ"ג הלאומית.
על בסיס מערכת הממ"ג יצאה סדרה של מפות טופגרפיות בקנה מידה של 1:25,000. טכנולוגית מיפוי חדשה נוספת הייתה המיפוי הקדסטרי התלת־ממדי, שקרנו עלתה בעקבות בנייה תת-קרקעית נרחבת.
סדרת המפות המרכזית שמפ"י מוציא היא מפות בקנה מידה של 1:50,000 (כפי שמחלקת המדידות מימי המנדט האמינה שמתאים לארץ ישראל, אך מחוסר תקציב וכוח אדם הוכנו מפות של 1:100,000).
מהן נגזרת סדרת המפות בקנה מידה של 1:100,000 (על ידי הקטנת המפות מהסדרה המרכזית).
בנוסף היא מפיקה בהיקף מצומצם מפות ערים, מפות ימיות ואת אטלס ישראל.
מפ"י אחראי גם לייצר כיסוי בתצלומי אוויר של ארץ ישראל וטריאנגולציה אווירית.
הכיסוי האווירי מתעדכן כל כמה שנים.
מחלקת המדידות בראשית דרכה עסקה בעיקר במיפוי קדסטרי וטופוגרפי.
לאחר ייסוד המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הועלה הרעיון להפיק אטלס לאומי, כפי שהיה נהוג בכמה מדינות אירופאיות.
האטלס יצא לאור לראשונה בשנת 1956 וכלל 720 מפות, ולמנויים התווספו כל חצי שנה גליונות מפות נוספים עם דברי הסבר.
באטלס הופיעו מפות נושאיות מגוונות.
ב-1995 יצאה מהדורה מוקטנת שלו בשם: "אטלס ישראל החדש".
מיפוי נושאי החל מתבצע בגופים ממשלתיים ומסחריים כאחד.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מפיקה מפות נושאיות רבות, השירות המטאורולוגי מפיק את מפותיו הסינופטיות אחת לכמה שעות, והמכון הגאולוגי עורך סדרה של מפות גאולוגיות בקנה מידה של 1:50,000. בנוסף "הוועדה לסימון שבילים" בחברה להגנת הטבע מוציאה מפות סימון שבילים גם הם בקנה מידה של 1:50,000.
חברות בולטות במיפוי מסחרי של ארץ ישראל הן: הוצאת "כרטא" בירושלים, שתחילה התמקדה במפות כבישים ואטלס תחבורתי ולאחר מכן הוציאה אטלסים נושאיים נוספים, בעיקר היסטוריים; והוצאת "מפה" שמתמקדת במפות המופקות לתיירים.
כמה הוצאות ספרים נוספות, הוציאו אטלסים עולמיים שהתבססו על חומר זר, בתוספת מפות נושאיות וטופוגרפיות של מדינת ישראל.
קרחון רניק הוא קרחון גדול ממדים, והוא אחד מהגדולים בקרחוני אנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 320 קילומטרים ורוחבו בין 32 ל-48 קילומטרים, כאשר בקרבת חוף הים רוחבו של הקרחון כ-16 קילומטרים.
הקרחון נשפך למפרץ רניק, וקרוי על שם המפרץ.
הקרחון זורם על רמת הקוטב, לכיוון מערב מרכס מסה.
הקרחון מקיף בזרימתו את הר שורט.
גובהו של הקרחון במוצאו 806 מטרים מעל פני הים.
חלקו של הקרחון הקרוב לחוף הים צולם על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה גבוהה (מבצע היי ג'אמפ) בין השנים 1946–1947.
חלקו העליון של הקרחון נחקר על ידי משלחת חציית ארץ ויקטוריה (Victoria Land Traverse) בפברואר 1960, במסעם לטפס על הר ולקאם ב-10 בפברואר 1960. הראשונים שטיפסו על הר ולקם היו ג'ון וייהאפט (John Weihaupt), אלפרד סטיוארט (Alfred Stuart), קלוד לוריוס (Claude Lorius) וארנולד היין (Arnold Heine) ממשלחת חציית ארץ ויקטוריה.
לאחר הטיפוס על ההר פונתה המשלחת על ידי טייסת VX-6 של צי ארצות הברית, אשר ביצעה תצלומי אוויר של האזור.
קרחון שקלטון הוא קרחון גדול באנטארקטיקה.
הקרחון, שאורכו מעל 96 קילומטרים, ורוחבו בין 8 ל-16 קילומטרים.
קרחון פורמן הוא קרחון יובלי שנשפך אל קרחון שקלטון.
הקרחון זורם מרמת הקוטב, בסמוך למאסיב רוברטז, וזורם צפונה דרך הרי המלכה מוד, ונשפך אל מדף הקרח רוס בין הר ספיד וצוקי וולדרון.
הקרחון התגלה על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941).
הקרחון נקרא על שם סר ארנסט שקלטון, חוקר אנטארקטיקה.
קרחון תומאס הוא קרחון בחלקו הדרומי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון המנקז את מדרונותיו הדרום מזרחיים של מסיב וינסון.
הקרחון, שצורתו כצורת האות האנגלית Z, זורם לאורך 31 קילומטרים ועוזב את רכס סנטינל, בין רמת דויראן ורמת פטוואר דרומית למצוק ג'ונסון.
הקרחון התגלה על ידי טייסת צי ארצות הברית VX-6 במסגרת טיסות הצילום שביצעה בין ה-14 וה-15 בדצמבר 1959.
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר אלה.
הקרחון נקרא על שם אדמירל משנה צ'ארלס וו.
Thomas) ממשמר החופים של ארצות הברית, שהשתתף במשלחות החקר לאנטארקטיקה בשנות ה-50.
קרחון שיפלי הוא קרחון בצפון-מרכז הרי האדמירליות בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 40 קילומטרים.
הקרחון מנקז את מידרונותיו הצפוניים של הר אדם, וזורם לאורך צידו המזרחי של רכס דוברידג'.
זרוע אחת של הקרחון נשפכת למפרץ פרשר, וחלק אחר של הקרחון נשפך לים מערבית לאיי פלט.
שפך הקרחון שלחוף הים מופה לראשונה על ידי המשלחת הצפונית של משלחת טרה נובה, שחקרה את האזור בהנהגתו של ויקטור קמפבל.
הקרחון כולו מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1960.
ויקטור קמפבל נתן לקרחון את שמו.
הקרחון נקרא על שם סר ארתור שיפלי (Arthur Shipley) המאסטר של מכללת קרייסט בקיימברידג', אנגליה.
קרטובה (בקזחית: Қаратөбе; ברוסית: Каратобе) הוא כפר שהוקם ב-1860 והוא נמצא במחוז מערב קזחסטן שבקזחסטן.
קרטובה נמצא כ-1,261 ק"מ מעיר הבירה אסטנה וכ-222 ק"מ מבירת המחוז אורל.
החודש הכי קר הוא ינואר (-18 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 393 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (47 מ"מ גשם), וחודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (19 מ"מ גשם).
קרטובה נמצא ליד הכביש R-90.
קרחון שינאן הוא קרחון בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב ונשפך אל האוקיינוס הדרומי מזרחית לסלעי שינאן בחוף הנסיך אולף.
הסלעים מסמנים את נקודת הגבול בין ארץ המלכה מוד, לבין ארץ אנדרבי.
הקרחון מופה בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר, על ידי משלחת החקר האנטארקטית היפנית (Japanese Antarctic Research Expedition)(בין השנים 1962–1957).
המשלחת היפנית קראה לקרחון "קרחון שינאן" - שמשמעו - "קרחון הדרום החדש".
קרחון שיהאן הוא קרחון ברכס אקספלוררז בהרי באוורס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את אזור פסגת מילר.
הקרחון נשפך אל קרחון רניק, דרומית לקרחון אלווארז.
הקרחון מצוי בגובה של 17 מטרים מעל פני הים.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי קבוצת המחקר הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1964–1963).
הקרחון נקרא על שמו של מוריס שיהאן (Maurice Sheehan), מטפס הרים אשר שהה בבסיס סקוט בחורף 1963, ואשר סייע למשלחת הניו זילנדית.
קרחון רנאר הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך אל הקצה הדרומי של מפרץ שארלוט.
הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטיקת הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש, שחקרה את האזור בשנים 1899–1897.
הקרחון נקרא על שמו של שארל רנאר (Charles Renard) אשר בנה והטיס את ספינת האוויר (צפלין) הראשונה שניתן לשלוט בתנועתה בשנת 1884.
קרחון רש הוא קרחון בדרום האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 7 קילומטרים, והוא מנקז את המדרונות הצפון מערביים של הרי סולוואי, וזורם לכיוון מערב בין הר אקיאר והר סארנגור ונשפך אל מפרצון בוראגארה, שיוצא אל מפרץ דאלמאן.
גובהו של הקרחון 516 מטרים מעל פני הים.
הקרחון מופיע לראשונה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1953. במפה זו אין לקרחון שם.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי חברת האנטיג אירוסרוויירס בע"מ כשצילמה את חצי האי בשנים 1957–1956, ומופה מתצלומים אלה בשנת 1959.
הקרחון נקרא על שמו של בנג'מין רש (Benjamin Rush), רופא ופילנתרופ אמריקאי, אשר חתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
קרחוני מאת' הם קבוצת קרחונים המוקמים ממזרח לקו פרשת המים בהרי סיירה נבדה, במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
הקבוצה כוללת 10 קרחונים קטנים בגובה של 3,738 מטרים מעל פני הים..
הקרחונים מצויים 3.5 קילומטרים ממזרח לכיפת פביליון..
אורכה של קבוצת הקרחונים כ־160 מטרים.
הקרחונים מצויים בשטח אזור הפרא ג'ון מיור, שביער הלאומי סיירה.
שמם של הקרחונים ניתן להם רשמית על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1972..
הקרחונים נקראים על שמו של פרנסואה אי.
מאת' (Francois E Matthes), גאולוג שחקר את הקרחונים בהרי סיירה נבדה מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
קרחוני וירלווינד היא קבוצה של ארבעה קרחונים בולטים הזורמים לצד המערבי של מפרצון וירלווינד בחוף המזרחי של חצי האי אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
ארבעת הקרחונים הם: קרחון פלינט, דמורסט, מאת' וצ'מברלין.
ארבעת הקרחונים, ומפרצון וירלווינד התגלו על ידי סר יוברט וילקינס בטיסת החקר שערף באזור ב-20 בדצמבר 1928.
לאחר מכן הקרחונים והמפרצון צולם מהאוויר על ידי השרות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940, ומופו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947.
וילקינס ראה את ארבעת קרחוני וירלווינד הזורמים אל המפרצון, ובשל מיקומם ביחס למפרצון הם הזכירו לו את המנוע הכוכבי במטוס הרייט-וירלווינד (Wright Whirlwind) בו ביצע את טיסת החקר שלו, ולכן קרא למפרצון - מפרצון וירלווינד, ולקרחונים קרחוני וירלווינד.
קרחון שטרנה הוא קרחון באי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון, שאורכו 3.6 קילומטרים (בכיוון מזרח-מערב) ורוחבו 2.2 קילומטרים (בכיוון צפון-דרום), מנקז את המורדות הצפוניים של הרי ברוגמאן, וזורם לכיוון צפון אל תוך מפרץ בואהגאנייוק.
הקרחון ממוקם צפונית-מזרחית לקרחון סיגמן.
הקרחון נקרא על שם הכפר שטרנה שבדרום בולגריה.
קרחון שארפ הוא קרחון יובלי, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון ונשפך אל ראשו של פיורד לאלמאנד.
הקרחון מופה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בין השנים 1948–1959, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון נקרא על שמו של רוברט פיליפ שארפ (Robert P.
Sharp), גאולוג וחוקר קרחונים אמריקאי.
שם זה ניתן בהתאמה לשמות אתרים רבים באזור הנקראים על שמות גאולוגים.
קרחוני קמרון הם קבוצה של קרחונים הממוקמים על הר קמרון, ברכס הרי אולימפיק, במחוז ג'פרסון במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הקרחונים ממוקמים בשטח הפארק הלאומי אולימפיק.
הקרחונים ממוקמים בארבעה קרקסים קרחוניים, הפונים לכיוון צפון - צפון מזרח, בגבהים שבין 2,000 ל-1,800 מטרים מעל פני הים; גב חדיד (ארטס) מפריד בין הקרחונים.
גובהם הממוצע של הקרחונים 1,895 מטרים מעל פני הים.
שני הקרחונים המערביים ביותר שווים בגודלם והם הגדולים יותר.
הקרחונים הפונים לכיוון צפון-מזרח קטנים יותר ושווים בגודלם.
מי הקרחונים הנמסים זורמים לנחל קמרון (Cameron Creek) שמצפון להם.
קרטה (בהונגרית: Kerta) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקרטה מספר התושבים נמצא בירידה.
בכפר קיימות שאריות של בית קברות יהודי.
בקרטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
קרחון של הוא קרחון בקצה הצפוני של האי רוס, סמוך לארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון הוא האונה המערבית של כיפת הקרח המכסה את פסגתו הר בירד.
הקרחון זורם בתלילות בעמק שמצפון לגבעת טרכייט ולראש האריסון, במרכז האזור החשוף מקרח, בחלק התחתון של המורדות הדרומיים של הר בירד.
ראשו של הקרחון בגובה 600 מטרים מעל פני הים; קצהו התחתון של הקרחון בגובה של 75 מטרים מעל פני הים.
הקרחון התגלה ומופה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
הקרחון נקרא בשם זה - בשל העובדה שהמורנות שבקצה הקרחון מכילות כמות גדולה של קונכיות (באנגלית "של" משמעו "קונכייה").
קרטוגרמה (Cartogram) היא סוג של מפה בה השטחים הגאוגרפיים במפה מעוותים על סמך נתונים סטטיסטיים כגון מספר התושבים, הכנסות, הוצאות הממשל, צריכת אנרגיה, ייצור סחורות, מספר האלקטורלים, התוצר הלאומי הגולמי, וכו'.
בדרך כלל השטחים של כל האזורים הגאוגרפים בקרטוגרמים יוגדלו או יוקטנו כאשר גודלם מותאם לערכי הנתונים הרלוונטיים.
באופן כללי בקרטוגרמות ניתן להציג באופן ויזואלי כל מה שניתן לכמת ולייחס לאזורים גאוגרפים ספציפיים.
קרחון שומייקר הוא קרחון יובלי, בהרי הצלב הדרומי, באזור חוף בורכגרווינק בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מזרח, לאורך המורדות הדרומיים של גבעות דיילי.
הקרחון נקרא על שמו של לוטננט (לימים קפטן) בריאן ה.
Shoemaker), מצי ארצות הברית, שהיה טייס מסוקים בטייסת VX-6, בתחנת מקמרדו בשנת 1967.
קרחון שלדון הוא קרחון יבשתי הממוקם באי אדלייד, מול חופי לובט, בחלק המערבי של ארץ גרהם, אנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם דרומית מזרחית להר מנגין, בחלק הדרום מזרחי של האי, שם הוא זורם לכיוון דרום מזרח עד שהוא נכנס למפרץ ריידר.
קרחון רנל הוא קרחון תת־ענפי באנטארקטיקה, השוכן ב שברכס הריטג', בחלק המערבי של ארץ אלזוורת'.
אורכו מוערך בכ־18 קילומטרים, והוא זורם לכיוון צפון-מערב לאורך , עד שהוא מתמזג עם קרחון ספלטסטוסר.
הקרחון מופה לראשונה במהלך משלחת גאולוגית מטעם אוניברסיטת מינסוטה בעונות 1963–1964. הקרחון נקרא על שם ביולוג המשלחת, קיי.
קרטון הוא משטח העשוי נייר המשמש בעיקר לצרכים תעשייתיים כחומר אריזה, אחסון ועוד.
הקרטון בנוי בדרך כלל משלוש שכבות של נייר אשר דבוקות זו לזו כאשר השכבה האמצעית מקופלת לצורת סינוסואידה (צורה גלית) ובכך כולאת בתוכה חלל.
קיימים גם סוגי קרטון בהם שכבות הנייר צמודות זו לזו (במבנה שאין בו חללים) או שמתווספת אליהן שכבת פלסטיק המאפשר את החוזק האופייני לקרטון.
הקרטון הפך לפטנט באנגליה ב-1856.
הקרטון משמש בעיקר כחומר אריזה של מוצרי תעשייה, חקלאות או מוצרים ביתיים וכן לאחסונם של מוצרים אלה.
(לדוגמה: קרטוני ביצים, חלב, משקאות קלים, מוצרי חלב, תוצרת חקלאית טרייה).
בנוסף יכול לשמש הקרטון כחומר בידוד, כחומר בסיס המסייע לבניה קלה וגם לשימושים כלליים אחרים.
הקרטון הוא מוצר זול בשל משקלו הסגולי הנמוך.
מבנה הקרטון הגאומטרי מקנה לו חוזק כפיפה שאינו קיים בנייר.
שימושי הקרטון השכיחים אינם מחייבים רמת גימור גבוהה ולפיכך מתאפשר הייצור של הקרטון מנייר ממוחזר.
גם הקרטון עצמו ניתן למיחזור.
במקומות שבהם קיימת פסולת קרטון מרובה קיימות בדרך כלל עמדות לאיסוף קרטון למיחזור ומתקן לדחיסתו.
הפסולת נמסרת למפעלי מיחזור נייר.
תכונותיו של הקרטון הממוחזר פחותות: חוזק לכפיפה, עמידות פחותה לרטיבות והיכולת לעמוד בתנאי הקפאה.
קרטחנה (Cartagena) היא עיר נמל בקהילה האוטונומית של מורסיה בספרד, לחוף הים התיכון.
היא משמשת כבירתה האדמיניסטרטיבית של הקהילה האוטונומית (בית הנבחרים נמצא בה).
כלכלת העיר מתבססת על הנמל, מספנות, תעשייה כימית ותיירות.
קרטחנה הוקמה בשנת 228 לפנה"ס בידי המצביא הקרתגני עזרובעל, תחת השם קַרְתְּ חַדַשְתְּ (זהה לשמה של קרתגו עצמה).
בשנת 209 לפנה"ס נכבשה בידי סקיפיו ועברה לידי הרומאים, שכינו אותה Carthago Nova.
כבר אז היה בה נמל משגשג ששימש לייצוא הכסף והזהב שנכרו בסביבה.
בשנת 425 בזזו אותה הוויזיגותים.
בתקופת הכיבוש המוסלמי שוקמה והורחבה.
בזמן הממלכה הספרדית שימשה כבסיס של חיל הים הספרדי (הארמדה).
ב-1873 פרצה בה המרידה הקנטונליסטית ברפובליקה הספרדית הראשונה.
בעת מלחמת האזרחים הספרדית היה בה בסיס ימי של הצבא הרפובליקני.
קרטוקונוס (בלועזית: Keratoconus, בעברית מכונה גם ניוון קרנית או קרנית חרוטית) היא מחלה הגורמת לעיוות בצורת קרנית העין, כך שהקמירות שלה אינה אחידה ואינה יוצרת צורת כיפה, אלא מעוותת ויוצרת צורת חרוט.
משמעות עיוות זה של הקרנית היא אסטיגמציה – עיוות של התמונה המתקבלת על ידי העין.
מקור המילה מהשפה הלטיניות: "קרטו" (קרנית) ו-"קונוס" (חרוט).
המחלה מטופלת לרוב על ידי שימוש במשקפיים, עדשות מגע או התערבות כירורגית.
המחלה אינה מובילה לרוב לעיוורון, אך קיימים הבדלים בין חולה לחולה והיא פוגמת ביכולת הנהיגה, הקריאה וראיית הלילה.
המחלה אינה מובנת עד תומה וחלק מן הטיפולים המוצעים לה עודם בתהליכי בדיקה ופיתוח.
המחלה הוזכרה לראשונה בשנת 1748 בעבודתו של הרופא והחוקר הגרמני בורכרד מאוכארט תחת השם Staphyloma diaphanum , אם כי רק בשנת 1854 פרסם הרופא והפיזיקאי ג'ון נוטינגהאם תיאור מפורט של המחלה, אבחונה קשרה לקוצר ראייה, בהשוואה למחלות קרנית אחרות, תוך אזכור מקרים של "קרנית חרוטית" ותיאור הסימפטומים הבסיסיים שלה.
בשנת 1859 נעשה השימוש הראשון באופטלמוסקופ לאבחון המחלה על ידי הבריטי ליאם בוומאן, אשר תיאר כיצד יש לעשות שימוש נכון במכשיר כדי לראות את הצורה החרוטית בצורה מיטבית.
כמו כן, תיאר כיצד הצליח לשפר מעט את ראייתה של אישה בת 18 על ידי טיפול במיקומם של הקשתית והאישון של העין.
המחלה קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1869 כאשר יוהאן הורנר, הנחשב לחלוץ בתחום, פרסם את מאמרו "על טיפול בקרטוקונוס".
הטיפול המקובל באותה תקופה כלל ניסיון לשנות את צורתה של העין על ידי שימוש בכסף חנקתי וטיפולים המיועדים להצר את האישון.
בשנת 1888 החל השימוש בעדשות מגע לטיפול בקרטוקונוס על ידי הפיזיקאי הצרפתי אז'ן קאלט.
במאה העשרים חלו התקדמויות נוספות בהבנת המחלה, אך הידע עליה והבנתה טרם הושלמו.
חולי קרטוקונוס מתלוננים לרוב על מספר סימפטומים:
קושי בראיית עצמים רחוקים וקטנים עקב ירידה בחדות הראייה.
קיומן של "תמונות צללים" בשדה הראייה, במיוחד כאשר ניגודיות התמונה היא גבוהה מאוד (למשל, במבט על מקור אור בלילה או על נקודה בהירה על רקע כהה).
הופעתן של "הילות אור" סביב מקורות אור או עצמים בוהקים.
לעיתים ישנן תלונות על ירידה בחדות התלת-ממדית של הראייה, בעיקר כאשר בעין אחת המחלה מפותחת יותר מאשר ברעותה.
בבדיקת ראייה פשוטה הנעשית לאנשים המתלוננים על קשיי ראייה, ניתן לאבחן את המחלה בטעות כקוצר ראייה ולכן האבחון המדויק של המחלה נעשה בדרך כלל בבדיקה מעמיקה יותרת, על ידי מיפוי הקרנית.
ישנם שלושה קריטריונים עיקריים לקביעת חומרת המחלה: עובי הקרנית, עצמת העדשה המקסימלית של הקרנית ועקמומיות החרוט,
עובי הקרנית: מעל ל- : עובי בסיסי, ודק יותר: מצב מחלה מתקדם.
עצמת עדשה מקסימלית: מתחת ל-45 דיופטר: בסיסי, עד ל-52 דיופטר: מתקדם, מעל ל-52 דיופטר: חמור.
עקמומיות החרוט: קרטקונוס התחלתי מתאפיין במעין "אי" (לרוב באחד מהרביעים של העין), ואילו במצב חמור יותר ישנה התפתחות של העקמומיות החרוטית לעבר כל משטח העין.
נהוג לקבוע את רמת העקמומיות על ידי שימוש במדד SF - Shape Factor; ככל שזה קיצוני יותר, כך מצב המחלה חמור יותר.
מחלת הקרטוקונוס יכולה להיות כמעט בלתי מורגשת בשלביה הראשוניים, אך יכולה להגיע עד למצבים בהם כושר הראייה המעשי נמוך מאוד, בעיקר כאשר הקרנית מצטלקת), בשלב בו נדרשת התערבות רפואית עד כדי השתלת קרנית.
היות שלעיתים החולה אינו מבחין בבעיה עד לשלב מתקדם יחסית בהתפתחותה, מומלץ לאנשים בעלי סיכון גנטי גבוה בהיותם בעלי קרובי משפחה חולים, לעבור בדיקות תקופתיות.
לרוב, המחלה מתחילה להתפתח בחלקו השני של העשור השני לחיי האדם ויכולה להמשיך להתפתח עד לראשית העשור הרביעי לחייו.
מחלה זו מתפתחת כאשר הקרנית מידקקת, וכתוצאה מכך מקבלת צורה חרוטית במקום צורתה התקנית דמויות הכיפה, דבר הגורם לכך שקרני האור אינן מגיעות בצורה "מדויקת" לרשתית עקב שבירה לקויה של גלי האור.מחלה זו מתפתחת לרוב בשתי העיניים, אך לא תמיד בקצב זהה.
הגורם להתפתחותה של המחלה אינו ידוע לחלוטין, אם כי ישנן מספר הערכות בדבר גורמים תורשתיים הנמצאים ביסוד התפתחותה.
כמו כן, ישנן מספר הערכות לגבי הקשר הסטטיסטי בין קיומם של קרובי משפחה הלוקים במחלה לבין הלקות בה.
ישנן הערכות הנוגעות לגורמים נוספים, כגון חברתיים, גזעיים ואחרים.
השערה שהועלתה באוניברסיטת וושינגטון מייחסת את המחלה למותם של תאי קרנית הנגרם כתוצאה ממיני-טראומות העוברות עליה.
השערה נוספת מייחסת את הקרטוקונוס לפעילות אנזימטית בלתי מאוזנת היוצרת תוצרי לוואי חומציים הגורמים להדקקות הקרנית.
על פי חלק מהדיווחים, נאמדת תפוצת המחלה ב-1 לכל 2,000 אנשים בריאים ובאחרים על 1 לכל 500 אנשים, אם כי מקובל לרוב לאמוד את תפוצת המחלה בארץ ב-1 לכל 1,000 אנשים בריאים.
בראשיתה של המחלה, ניתן לעשות שימוש במשקפיים לשיפור הראייה אם האסטיגמציה הנה קלה, אך כשהאסטיגמציה מחמירה.
לרוב לא ניתן לשפר את חדות הראייה בצורה הטובה ביותר בעזרת משקפיים בלבד, ויש צורך לעבור לשימוש בעדשות מגע מיוחדות.
פעמים רבות, הצורה החרוטית המיוחדת של העדשות יוצרת אתגר מסוים ונדרשים מספר שלבי ניסוי וטעיה עד למציאת העדשה המתאימה.
לרוב, העדשות הקרטקוניות הן עדשות "קשות", אם כי ישנן גם עדשות קרטקוניות "רכות", אך הן אינן מתאימות לכל המטופלים.
ההשערה על פיה שימוש בעדשות מגע מעכב את החמרת המחלה בכך שהעדשות יוצרות לחץ על הקרנית, לא הוכחה כנכונה.
כ־20-25% מן החולים נאלצים לעבור בסופו של דבר ניתוח של השתלת קרנית, כתוצאה מהידקקות של הקרנית עד כדי מצב של איבוד כושר ראייה מעשי או היווצרותן של צלקות על הקרנית.
היות שלקרנית אין אספקת דם ישירה, אין צורך בהתאמת סוג דם בין התורם למושתל ולרוב רק נדרש כי הקרנית המושתלת תהיה בריאה ומתאימה למבנה העין הנדרש.
ההחלמה מן הניתוח אורכת בין ארבעה לשישה שבועות אך עוברת כשנה עד שהשתל מתפקד ביעילות מקסימלית.
לפי הערכות סטטיסטיות, כ-16% ממושתלי הקרנית בארצות הברית בשנת 2004 סבלו מבעית קרטוקונוס או מתסמונות קרובות.
בניתוח זה אין השתלה מלאה של הקרנית, דהיינו, לא מחליפים את כל שכבות הקרנית (אנדותל, ממברנת דצמט, סטרומה, שכבת באומן והאפיתל) אלא רק את שלוש השכבות העליונות של הקרנית: אפיתליום, שכבת באומן והסטרומה.
ניתוח זה נחשב ליעיל יותר מאשר השתלת קרנית מלאה, מאחר שקטן הסיכוי לדחיית השתל ולזיהומים נלווים.
הניתוח מתבצע בחולים עם קרטוקונוס או מחלות קרנית אחרות המצריכות ניתוח להחלפת קרנית ובתנאי ששכבת האנדותליום בעין המנותחת שמרה על מבנה ותפקוד תקינים.
בטיפול זה מוחדרים שתלים דמויי טבעת אל תוך קרניתו של החולה בעומק השווה בקירוב לשני שלישים מעביה.
שתלים אלה משנים את פני הקרנית והחרוט שבה וגורמים ליצובה בצורה "כדורית" יותר.
בהתאם לחומרת הבעיה, לעיתים יידרש צורך במשקפיים או עדשות מגע אף לאחר הטיפול.
בימינו נעשה השימוש בעיקר בטבעות מסוג Intacs, אם כי טבעות מסוג Ferrara ממתינות אף הן לאישור ה-FDA האמריקני לשימוש עבור טיפול בקרטוקונוס (כיום משמשות לטיפול בקוצר ראייה).
לעיתים, טיפול זה משפר את איכות הראייה של המושתל.
טיפול זה איננו מקובל לרוב אצלי חולי קרטוקונוס שכן הסיכון בו עבורם גבוה.
קיים פרוטוקול ניתוחי המשלב טיפול בקרוס לינקינג עם ליטוש בלייזר - "פרוטוקול אתונה", אך נכון להיום פרוטוקול זה עדיין שנוי במחלוקת ורופאים רבים מסתייגים ממנו וחולקים עליו.
קרוס לינקינג (שנקרא לעיתים גם צילוב קולגן או קשרי צילוב) היא שיטת טיפול אשר מטרתה לעצור את התקדמות מחלת הקרטוקונוס.
הטיפול בקשרי צילוב של הקרנית נהפך כיום לטיפול מקובל בקרטוקונוס המתגלה בשלבים הראשונים, והוא נחשב כיום לטיפול היעיל ביותר והיחיד שמסוגל לעצור החמרה של קרטוקונוס ולייצב את הקרנית.
ההחמרה בקרטוקונוס תביא לירידה בראייה, וככל שהקרנית מתקמרת – כך קשה יותר להתאים עדשות מגע, ולבסוף יש צורך בהשתלת קרנית.
מסיבות אלו חשוב האבחון המוקדם של קרטוקונוס, וההפניה המוקדמת לטיפול בקשרי צילוב של הקרנית.
הטיפול מבוצע בהרדמה מקומית ומורכב משלושה שלבים: בשלב הראשון מתבצעת הסרת שכבת תאי האפיתל מהקרנית.
בשלב השני מתבצעת הזלפת טיפות ריבופלאבין (ויטמין B2) על פני הקרנית, ובשלב השלישי מתבצעת חשיפת הקרנית לקרינה אולטרה סגולה (UVA).
שרשרת פעולות זו גורמת ליצירת קשרים פנימיים (קשרי צילוב) בין מולקולות הקולגן המרכיבות את הקרנית.
קשרים אלו תורמים להקשחת הקרנית, למניעת ההתקמרות הגוברת שלה ולעצירת הקרטוקונוס.
בעולם ובארץ הצטבר ניסיון רב בטיפול הזה.
הטיפול מתאים במיוחד אם הוא ניתן זמן קצר לאחר גילוי הקרטוקונוס או כשיש עדות להתקדמותו.
הטיפול לא מחזיר את הקרנית למצבה התקין, אך הוא מייצב את הקרנית ומונע את החמרת הקרטוקונוס והידרדרות הראייה.
נעשה שימוש בטיפול זה מאז 1999. התוצאות ועדויות הבטיחות של קרוס לינקינג הודגמו כחיוביות מאוד במספר רב של מאמרים שפורסמו בכל העולם.
בספטמבר 2006, טיפול הקרוס לינקינג אושר על ידי כל 25 המדינות החברות בגוש האירו.
קרוס לינקינג מבוצע כיום על פציינטים כבר מגיל 10 על מנת למנוע את הידרדרות הקרטוקונוס.
ב-18 באפריל 2016, אושר טיפול הקרוסלינקינג (באמצעות מכשירי Avedro) על ידי ה־FDA.
בשנת 2016 דווח על קבוצת חוקרים מאוניברסיטת אוקלנד אשר פיתחו טיפות עיינים חדשניות לטיפול בקרטוקונוס.
אלו אמורות לעבות את הקרנית (בדומה למטרת הקרוסלינקינג) בשיטה חדשנית ולהביא בעצם לעצירת התקדמות המחלה.
החוקרים דיווחו על הצלחה בניסוי על קרנית אנושית בתנאי מעבדה, וכעת נבדקות ההשפעות על כבשים.
טיפול זה נמצא בפיתוח, אך ייתכן ובעתיד יהווה כלי יעיל לטיפול במחלת הקרטוקונוס.
קרטייה (Cartier SA) היא חברה צרפתית לייצור תכשיטים ושעוני יד, שהיא חברת בת של החברה השווייצרית רישמון .
החברה נושאת את שמה של משפחת הצורפים קרטייה אשר שליטתה בחברה הסתיימה בשנת 1964 והייתה ידועה בעיצובי תכשיטיה.
למשפחת קרטייה היסטוריה ארוכה ומכובדת של יצירת תכשיטים לבני מלוכה ולידוענים.
קשרים הדוקים אלה עם בני המלוכה הביאו את הנסיך אלברט אדוארד לכנות את קרטייה: "צורף למלכים, מלך הצורפים" .