tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקור2024פרס סאטורןסדרת גיבורי העל הטובה ביותרסנדמן
סנדר סקוטהיים (בנורווגית: Sander Skotheim; נולד ב-31 במאי 2002) הוא אתלט נורווגי, אלוף עולם באולם (נאנג'ינג 2025) ואלוף אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקרב 7 וסגן אלוף אירופה (רומא 2024) בקרב 10.
זכה במדליית זהב בקרב עשר בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בבאקו.
באותה שנה זכה באליפות נורווגיה בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.08 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין ב-2021 זכה במדליית כסף בקרב עשר.
באליפות אירופה באותה שנה סיים שביעי בתוצאה של 8211, ובאליפות העולם סיים במקום ה-15 בתוצאה של 8,062 נקודות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2023 זכה במדליית כסף בקרב שבע בשיא נורווגיה של 6,318 נקודות, לאחר קווין מאייר שסיים עם 6,348 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2024 זכה במדליית כסף בקרב שבע בשיא נורווגיה של 6,407 נקודות, לאחר סימון איהאמר שסיים עם 6,418 נקודות.
באולימפיאדת פריז סיים במקום ה-18 בקרב עשר, סקוטהיים דורג שלישי לפני תחרות הקפיצה במוט, אך פסל בכל ניסיונותיו, אף על פי כן בחר להמשיך להתחרות ולעודד את יריביו, ועל כך זכה בפרס ההתנהגות הספורטיבית של השנה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2025 זכה במדליית זהב בשיא אירופה של 6,558 נקודות.
באליפות העולם באולם אותה שנה זכה במדליית זהב בתוצאה של 6,475 נקודות.
בתחרות בגוציס באוסטריה שבר את שיאו האישי (והלאומי) והעמיד אותו על 8,909 נקודות, תוצאה השביעית הטובה בהיסטוריה (בשוויון עם פירס לפייג'.
הסנדקית הוא סרט דרמה ביוגרפי הינדי משנת 1999 בבימויו של וינאי שוקלה שיצא לאקרנים ב-1999, לכאורה בהשראת חייה של באנטובקן ג'אדג'ה , שניהלה את פעולות המאפיה בפורבנדר שבגוג'ראט בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, ולאחר מכן הפכה לפוליטיקאית.
הסרט זכה בשישה פרסי הקולנוע הלאומי.
כאשר בצורת קרובה מאיימת להרוס את היבול שלהם, רמבהי ובעלה וירם עוברים מהכפר שלהם לעיר.
באמצעות איום, אלימות וסחטנות, וירם מתחיל קריירה כסוג של מאפיונר במערכת הפוליטית המושחתת, אבל מסתבר שהוא לא יותר מבובה של עורך דין משפיע שרוצח אותו כאשר וירם מחליט לא להרוג יותר.
עורך הדין חושב שהוא יכול לשלוט גם ברמבהי אבל היא מכה בחזרה, נוקמת על רצח בעלה ונלחמת במערכת הפוליטית המושחתת עד שהיא הופכת לסנדקית של מאפיה בעצמה.
לאבלין מישרה - אשתו של ראמדה
סנג'יב אביאנקר (שירה), וישאל ברדוואג' (מוזיקה) וג'אבד אח'טאר (מילים) זכו בפרס הקולנוע הלאומי עבור סרט זה.
"Matee Re Matee Re" (זמרת: לאטה מנגשקאר)
פרסי הקולנוע הלאומי - 1998
פרס הקולנוע הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדי
פרס הקולנוע הלאומי לבימוי המוזיקלי הטוב ביותר: וישאל בהרדוואג'
פרס הקולנוע הלאומי לעריכה הטובה ביותר: רנו סאלוג'ה
פרס הקולנוע הלאומי לשחקנית הטובה ביותר: שבנה עזמי
פרס הקולנוע הלאומי לזמר ההשמעה הזכר הטוב ביותר: סנג'ייב אבהיאנקר
פרס הקולנוע הלאומי למילים הטובות ביותר: ג'אבד אח'תר
פרס הסרט הטוב ביותר לתסריט: וינאי שוקלה
פרס הרקע הטוב ביותר של IIFA: וישאל בהרדוואג'
סנדסטון היא קהילה לא מאוגדת בשטח גלילי במחוז סאמרס , מערב וירג'יניה, ארצות הברית.
היא שוכנת לאורך כביש 20 של מערב וירג'יניה , ולאורכו של נהר ניו ריבר מצפון לעיר הינטון - עיר המחוז של מחוז סאמרס.
הקהילה שוכנת בגובה של 412 מטר מעל פני הים.
יש במקום סניף דואר, עם מיקוד 25985. פורמלית קהילת סנדסטון, על פי המיקוד שניתן לה, משתרעת על פני כ-91.7 קמ"ר של שטח קרקע וכ-0.15 קמ"ר של שטח מים (נהר הניו ריבר).
נכון לשנים 2010 - 2014, אוכלוסיית סנדסטון כללה 286 בני אדם, כמות שהתכווצה ב-45.83% מאז שנת 2000. שיעור גידול האוכלוסייה נמוך בהרבה מהשיעור הממוצע במדינה העומד על 2.52%, ונמוך בהרבה מהשיעור הממוצע הארצי שעומד על 11.61%.
סנדסטון הייתה כפר עם משרד דואר שהוקם בצמוד למסילת הברזל של צ'ספיק ואוהיו , שצמודה לנתיב של נהר ניו ריבר.
הקהילה נקראה החל משנת 1860 ניו ריבר פולס, ובשנת 1870 שונה שמה לניו ריצ'מונד, אך מאז 1880 המקום נקרא סנדסטון.
הכפר נקרא ניו ריצ'מונד, ככל הנראה על שם האדם הראשון שהתיישב במקום.
לאחר שהוקמה במקום מחצבה לחציבת אבן חול קשה, לבניית מסילת הברזל והגשרים לעת ההיא באזור, הוסב שם המקום לסנדסטון.
כך או כך, במפות הקיימות היום, עדיין ניו ריצ'מונד מסומנת כקילומטר אחד מצפון לסנדסטון במורד הנהר.
מרכז המבקרים סנדסטון נבנה על ידי שירות הפארקים הלאומיים על מנת לספק הסברה ומודעות לנושאים הסביבתיים השונים לאורך ערוץ ניו ריבר.
הוא ממוקם במרחק של קילומטר אחד ממחלף כביש I-64 וכביש 20, לא רחוק ממעבר מרי דרייפר אינגלס .
מרכז המבקרים ב-Sandstone משמש כשער לחלק הדרומי של הפארק הלאומי קניון ניו ריבר ולשמורה, שם מבקרים הנוסעים לאורך כביש I-64 יכולים לעצור, ולהתמצא בפארק ובדרום מערב וירג'יניה.
בניין מרכז המבקרים מעוצב בעיצוב ירוק, שבו המבקרים יכולים ללמוד על הפארק ועל אגן הניקוז של הנהר באמצעות תערוכות וסרט על הפארק.
המרכז כולל גם גן צמחים מקומי, אזורי פיקניק וחנות ספרים.
לפארק יש גם מרכז מבקרים צפוני, העיקרי, שנקרא Canyon Rim Visitor Center והוא ממוקם בסמוך לגשר קניון ניו ריבר ולעיירה פייטוויל .
מפלי סנדסטון ממוקמים על נהר ניו ריבר, כ-2 קילומטרים מדרום לקהילה, והם שופעים מים לבנים כל השנה.
מפלים אלה, הם הגדולים ביותר בניו ריבר, והם משתרעים על רוחב של כ-454 מטרים, המופרדים על ידי סדרה של איי סלע.
הנהר צונח כאן מגובה של 3 מטרים ועד 7.5 מטרים.
מפלי סנדסטון מסמנים את אזור המעבר של הניו ריבר מנהר רחב שזורם באופן רגוע על קרקעות תחתית עמוקות, לנהר הררי צר וגועש, דרך ערוץ סלע בצורת V.
המפלים מהווים את קו הזינוק הדרמטי לקטע האחרון של הנהר, דרך קניון ניו ריבר, לפני שהוא מצטרף לנהר גאלי ויוצר יחד איתו את נהר קָאנַאוַוה בעיירה גאלי ברידג' , מערב וירג'יניה, עד שנשפכים לנהר אוהיו ומשם לנהר המיסיסיפי.
מפלי Sandstone נוצרו על ידי זרימתו העוצמתית של הניו ריבר ששחק ועדיין שוחק את שכבת סלע הקונגלומרט הרך השוכן מתחת לשכבת אבן החול הקשה, שממנה מקבלים המפלים את שמם.
במשך עידנים של זמן גאולוגי, כשהנהר שטף את הקונגלומרט מתחת לאבן החול הקשה יותר, נוצרו מצוקי המפלים והסלעים הגדולים למטה.
המפלים הם עדיין סביבה גאולוגית דינמית, שכן לאט אבל בעיקביות המפלים, עם הזמן, מתקדמים במעלה הזרם.
אלבומיה (1988) ו- (1992) זכו לשבחים ביקורתיים ברחבי העולם ונמכרו במאות אלפי עותקים במדינות אירופה.
לפני שהחלה בקריירת סולו, סנדרה הייתה הזמרת הראשית של להקת בנות הדיסקו ערבסקה, שזכתה הצלחה רבה ביפן ובברית המועצות.
כמו כן, בין 1990 ל-2001, היא ביצעה קטעי שירה באלבומים של הפרויקט המוזיקלי הבין-לאומי אניגמה, במסגרתו יצאו עשרות להיטים שזכו להצלחה באמריקה הצפונית ובממלכה המאוחדת.
בתור אייקון פופ, סנדרה נחשבת לאחת מהזמרות הפופולריות ביותר בשנות ה-80 ביבשת אירופה.
בשיא הפופולריות שלה, היא הצליחה להעפיל במצעדים על הזמרת-יוצרת מדונה במספר מדינות ברחבי העולם.
עם מכירות של יותר מ-33 מיליון תקליטים ברחבי העולם, סנדרה ביססה את מעמדה כסולנית הגרמנייה המצליחה ביותר בכל הזמנים.
סנדרה אן לאואר נולדה ב-18 במאי 1962 בעיירה הגרמנית זארבריקן, קרוב לגבול הצרפתי.
אביה יליד צרפת, רוברט לאואר (1937–2021), היה בעל חנות יין בזארבריקן, ואמה ילידת גרמניה, קארין (לבית אלטרן) (1939–2020), עבדה בחנות נעליים.
לסנדרה היה אח גדול, גסטון, משותק שנפטר בשנת 1995. היא גילתה עניין מוקדם במוזיקה ובריקוד, ולמדה בלט קלאסי בגיל חמש ושיעורי גיטרה כשהייתה בת 10. בשנת 1975, בגיל 13, סנדרה הלכה עם אמה לצפות בפסטיבל הכוכבים הצעירים, תחרות כישרונות שהתקיימה בזארבריקן.
היא הייתה רק חלק מהקהל, אך כשהמשתתפים סיימו להופיע וחבר המושבעים דן בתוצאות, עלתה סנדרה לבמה ושכנעה את התקליטן לבצע את הגרסה הגרמנית לשיר של אוליביה ניוטון-ג'ון.
ההופעה המאולתרת זכתה להכרה ניכרת והובילה להוצאת הסינגל הראשון שלה, שיר על כלב מחמד, "Andy mein Freund", שלא זכה להצלחה.
ב-1979, כשהייתה בת 17, הצטרפה סנדרה כסולנית לערבסקה, להקת דיסקו שכללה את מייקלה רוז ויסמין וטר.
באותה תקופה התחברה סנדרה את הקלידן מיכאל קרצו.
הלהקה זכתה להצלחה בשל צבעוניותה ובהמשך לכך, יצא הלהיט "Marigot Bay" שדורג בעשירייה הפותחת בגרמניה.
לאחר הוצאת תשעה אלבומים, הבדלים שהתגלעו בתחומי העניין המוזיקליים של חברי הקבוצה וירידה בפופולריות של מוזיקת דיסקו סימנו את התפרקותה.
סנדרה ומיכאל קרצו, שהיו אז במערכת יחסים, עברו למינכן, שם מיכאל הקים אולפן הקלטות משלו, דטה-אלפא, הנקרא על שם שיר מתוך אלבום הסולו שלו Legionäre.
הסינגל הראשון שלהם ביחד היה "Japan ist weit" משנת 1984, גרסת כיסוי בשפה הגרמנית לשיר של אלפאוויל, "Big in Japan".
עם זאת, גרסתה לא זכתה להצלחה המצופה.
סנדרה זכתה להצלחה בין-לאומית ב-1985 עם השיר "", שהגיע לראש המצעדים בעשרים-ואחת מדינות, והגיע לעשירייה הפותחת בעוד חמש נוספות.
אלבומה הראשון, (1985), הגיע למקום השנים-עשר בגרמניה ולמקום השני בשוודיה.
הסינגל העוקב, "In the Heat of the Night", הגיע למקום השני בגרמניה, ולעשירייה הפותחת במדינות רבות באירופה.
השיר זיכה את סנדרה במקום השני בפסטיבל המוזיקה בטוקיו בשנת 1986. "Little Girl", לווה בווידאו קליפ שצולם בוונציה, ופורסם כסינגל השלישי מתוך האלבום ב-1986, אך זכה להצלחה בינונית.
זמן קצר לאחר יציאתו של The Long Play, סנדרה עברה ללונדון למשך שישה חודשים כדי לעבוד עם המורה לזמרה הלנה שלן ולקחת שיעורי תופים.
היא גם נרשמה לבית הספר לשפות ברליץ בלונדון כדי לשפר את האנגלית שלה, וחזרה לגרמניה בסופי שבוע כדי להקליט שירים חדשים.
אלבום האולפן השני של סנדרה, Mirrors, יצא באוקטובר 1986 עם "Innocent Love" שנבחר להתפרסם כסינגל המוביל, ואחריו "".
שתי רצועות הסינת'-פופ האופטימליות הללו זכו להצלחה ביבשת אירופה.
שני סינגלים נוספים מהאלבום, הבלדה "Loreen" ו-"Midnight Man", זכו להצלחות בינוניות בלבד.
ב-1987 הוציאה סנדרה גרסת כיסוי ל-"Everlasting Love", השיר האהוב עליה מאז ילדותה, וזו זכתה להצלחה בין-לאומית גדולה.
הסינגל דורג בעשיריות הפותחות במדינות דוברות גרמנית ואף דורג בעשרים העליונים במדינות רבות נוספות ברחבי העולם.
השיר נכלל באלבום הלהיטים הראשון של סנדרה, .
סנדרה ומיכאל קרצו נישאו בינואר 1988 ועברו לאי איביזה כדי לעבוד על מה שיהיה אלבום האולפן השלישי של סנדרה.
Into a Secret Land אופיין בז'אנרים מתוחכמים יותר של פופ, שהורגש כבר בסינגל המוביל, "Heaven Can Wait".
הסינגל השני, "Secret Land", זכה להצלחה גדולה עוד יותר, ונחשב לאחד מלהיטי הסולו הגדולים ביותר שלה, בעוד "We'll Be Together", שפורסם כסינגל השלישי, היה השיר הראשון שהיא השתתפה בכתיבתו.
על מנת לקדם את המוזיקה שלה בעולם דובר האנגלית, יצא אלבום האוסף הראשון שלה בסוף 1988, Everlasting Love.
הוא לא זכה להצלחה הרצויה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, אך רמיקס PWL לשיר הנושא דורג במקום ה-45 במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 1989 יצא הסינגל האחרון, "Around My Heart", שזכה להצלחה בין-לאומית.
סנדרה הייתה מעורבת באירועי זכויות בעלי חיים ושימור טבע רבים והשתתפה בהקלטת "Yes We Can" עם חמישה-עשר אמנים נוספים.
אלבומה הרביעי, Paintings in Yellow, יצא במרץ 1990 והפך למצליח ביותר שלה בגרמניה.
"Hiroshima" הוקלט מחדש, פורסם כסינגל המוביל וזכה להצלחה בין-לאומית.
שיר הדאנס "" והבלדה "One More Night" פורסמו כסינגל השני והשלישי מתוך האלבום, בהתאמה, אך זכו להצלחות מתונות.
סנדרה קיבלה פרס בקטגוריית "האמנית הגרמנית הנמכרת ביותר" במהלך טקס פרסי המוזיקה העולמית ב-1990 במונטה קרלו.
כמו כן, בשנת 1990, הזמרת הקליטה ארבעה שירים עבור הפרויקט המוזיקלי של בעלה אניגמה, כולל הלהיט הבין-לאומי "".
בתחילת 1992 יצא אלבומה החמישי של סנדרה, Close to Seven, שהמשיך בסגנון מוזיקלי "בוגר יותר", ופחות אופיין במוזיקת דאנס לפי מבקרי המוזיקה.
האלבום זכה להצלחה בין-לאומית יוצאת דופן בדומה לסינגל המוביל מתוכו, "Don't Be Aggressive".
עם זאת, הסינגל השני, "I Need Love", היה הראשון שלה מאז 1984 שלא הצליח להיכנס למצעד בגרמניה.
מאוחר יותר ב-1992 יצא אלבום אוסף חדש, .
הוא כלל את רוב הסינגלים הקודמים שלה והקלטה מחודשת של "Johnny Wanna Live", שנדלה במקור מ-Paintings in Yellow, ובהמשך פורסם כסינגל והפך ללהיט מקומי בגרמניה ובהולנד.
בשנת 1993 הקליטה אותו הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן כחלק מאלבום האולפן השלישי שלה, Dive.
ב-1993 הוציאה סנדרה גרסה מחודשת של "Maria Magdalena" עם עיבוד טכנו וקליפ עתידני.
ההקלטה המחודשת לא זכתה להצלחה, אך דורגה בעשירייה הפותחת בפינלנד.
אף על פי כן, היא הקליטה שלושה שירים באלבום הבא של אניגמה, The Cross of Changes, כולל הלהיט הבין-לאומי "Return to Innocence" שדורג בחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
בעודה בהיריון עם תאומים, סנדרה הקליטה והוציאה את אלבום האולפן השישי שלה Fading Shades בשנת 1995. האלבום הופק על ידי ינס גאד בשונה מאלבומיה הקודמים.
גאד עבד לצד מיכאל קרצו והאלבום עצמו כלל בעיקר שירי פופ.
גרסת כיסוי של "Nights in White Satin" מאת המודי בלוז פורסמה כסינגל המוביל, ולא זכתה להצלחה בגרמניה – אך בישראל הפכה ללהיט.
האלבום זכה לביקורות פושרות, והסינגל השני, "Won't Run Away", לא הצליח להיכנס למצעדים.
לאחר שילדה את הבנים ניקיטה וסבסטיאן בבית חולים במינכן באמצעות ניתוח קיסרי ביולי 1995, החליטה סנדרה להשהות את הקריירה שלה.
עם זאת, בשנה שלאחר מכן היא השתתפה בהקלטת שני שירים לאלבום השלישי של אניגמה, ביניהם "T.N.T.
בשנת 1999 יצא לאור My Favourites, אלבום כפול הכולל רמיקסים לשירים הישנים של סנדרה וכמה מהבלדות האהובות עליה.
הוא זכה להצלחה, ודורג בעשרים העליונים במספר מדינות באירופה.
גרסה מחודשת של "Secret Land" פורסמה כסינגל, מלווה בקליפ שבו סנדרה מתהדרת בתסרוקת קצרה יותר.
היא השתתפה שוב בהקלטת שני שירים מתוך The Screen Behind the Mirror של אניגמה וכן בסינגל "Turn Around" של הפרויקט מ-2001. היא הוציאה את הבלדה "Forever" ב-2001, שזכתה להצלחה מתונה במצעד בגרמניה.
הדבר קדם לאלבום הבא שלה, The Wheel of Time, שיצא באביב 2002, לאחר מספר עיכובים.
האלבום זכה להצלחה במצעדים וביקורות חיוביות.
מתוכו יצאו שני הסינגלים "Such a Shame", שבמקור בוצע על ידי Talk Talk, ועוד בלדה "I Close My Eyes".
בשנת 2003 יצא אלבום הווידאו The Complete History, הכולל את כל הקליפים שלה.
באותה שנה, הקליטה סנדרה בפעם האחרונה שירים עבור הפרויקט אניגמה – השירים נכללו באלבום, Voyageur.
לאחר הפסקה של מספר שנים, בשנת 2006 התחברה סנדרה לזמר השווייצרי די ג'יי בובו ויחד הקליטו את הדואט "Secrets of Love" שנכלל באלבום הלהיטים שלו, Greatest Hits.
השיר זכה להצלחה גדולה, דורג בחמישייה הפותחת בשווייץ ובעשרים העליונים בגרמניה.
לאחר מכן, סנדרה קיימה הופעות חיות והחלה לעבוד על אלבומה הבא.
בסוף 2006 יצא Reflections, אלבום המורכב מרמיקסים של להיטיה הגדולים של סנדרה.
גרסת בלדה חדשה של "Everlasting Love" פורסמה כסינגל שיווקי בגרמניה בעוד שהרמיקס של "Around My Heart" התגלה כלהיט רדיו בפולין; הוא דורג במקום החמישי במצעד הסינגלים של המדינה.
The Art of Love, אלבומה השמיני, יצא לאור בפברואר 2007. הוא דורג בעשרים העליונים בגרמניה וזכה להצלחה מתונה בעולם.
בפעם הראשונה, קרצו לא היה שותף ליצירתו כיוון שעסק בפרויקט שלו; ינס גאד הפיק את האלבום כולו.
סנדרה השתתפה בהלחנה ובכתיבת האלבום, מה שהפך אותו לשיקוף של ההתמודדויות בחייה האישיים.
בנובמבר באותה השנה, היא וקרצו התגרשו והיא בילתה את השנה שלאחר מכן בסיבוב הופעות באירופה.
"The Way I Am" היה הסינגל המוביל מתוך האלבום, ודורג בשיאו במקום החמישים בגרמניה, בעוד הסינגל השני, "What Is It About Me", נכשל במצעד.
עם זאת, הגרסה שלה ל-"All You Zombies" של ההוטרס הפכה ללהיט בפולין.
אלבומה הבא, Back to Life, יצא לאור במרץ 2009, וכלל שירי דאנס המושפעים מפופ לטיני, ו-R&B עכשווי.
"In a Heartbeat" ו-"The Night Is Still Young", האחרון בהשתתפות תומאס אנדרס ממודרן טוקינג, פורסמו כסינגלים וזכו להצלחה מתונה בגרמניה.
מאוחר יותר ב-2009, יצא לאור אוסף הכולל שלושה תקליטורים בשם The Platinum Collection, שהכיל את כל הלהיטים של סנדרה, כמו גם נספר רצועות וגרסאות מורחבות.
בשנת 2012 יצא לאור Stay in Touch, אלבום האולפן העשירי של סנדרה.
האלבום הופק על ידי צמד התקליטנים הגרמני בלנק & ג'ונס, ושילב צלילים משנות ה-80 שמזכירים את אלבומיה המוקדמים.
"Maybe Tonight" פורסם כסינגל המוביל והגיע בשיאו למקום השבעים-ושבעה בגרמניה, בעוד שהסינגל השני, "Infinite Kiss" לא הצליח להגיע למצעד אך זכה להצלחה בעולם.
עם זאת, האלבום זכה להצלחה נאה וביקורות חיוביות.
באוגוסט 2014, ההנהלה שלה הועברה לידי אלכסיי פרשוקוויץ'.
סנדרה ומיכאל קרצו, שחולקים את אותו תאריך יום הולדת, נישאו ב-7 בינואר 1988, וביולי 1995 הפכו להורים לשני תאומים.
הם נפרדו בנובמבר 2007, בטענה של .
בעוד קרצו מתגורר בגרמניה מאז מאי 2009, סנדרה נשארה באיביזה והתחתנה עם המפיק המוזיקלי אולף מנג'ס ב-2010; הם נפרדו ב-2014.
אלכסנדרה נפתנאילה (ברומנית: Alexandra Năftănăilă; נולדה ב-2 באוקטובר 1991), הידועה בשם הבמה סנדרה אן, היא זמרת דאנס רומנייה.
סנדרה התחילה את הקריירה שלה בגיל ארבע כשהתחרתה במופע מוזיקה לילדים.
היא המשיכה את דרכה במוזיקה בלימודים בבית ספר מקומי למוזיקה.
היא ייצגה את רומניה במספר פסטיבלי מוזיקה באירופה.
היא מנגנת בגיטרה ופסנתר ומלחינה מלודיות ומילים מגיל ארבע-עשרה.
בשנת 2006 הקליטה את אלבום הפופ הראשון שלה, שכלל עשרה שירים אותם ביצעה בהופעות שונות ברחבי רומניה יחד עם שתי רקדניות ליווי.
כמו כן, בשנת 2006, השתתפה בקורסי שירה/טכניקה קולית בבית הספר למוזיקה של קרינה מרדר במשך 3 שנים.
אלבום גרסאות כיסוי יצא לאחר מכן.
בשנת 2011, היא נכנסה באופן רשמי לתעשיית המוזיקה, כאשר אדריאן סינה הפך למנהל שלה.
סנדרה ידועה בשל השתתפותה בלהיט "Angel".
בהמשך לכך, השתתפה גם ב-"I'm Sorry".
שני שיתופי הפעולה זכו לשלוש מועמדויות בטקס פרסי המוזיקה הרומנית בשנת 2012.
ב-2013 היא חתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים רוטון מיוזיק והוציאה במסגרתה מספר להיטים שהוקלטו בשפה הרומנית.
ב-2014 היא הוציאה את "Liar" שזכה להצלחה בין-לאומית וצבר מיליוני צפיות ביוטיוב.
ב-2015 הוציא את הסינגל "Mă dor occi mă dor" שזכה גם הוא להצלחה.
בשנת 2019 הוציאה את הלהיט "Chameleon", ובהמשך לכך הוציאה גרסה נוספת שלו.
ואן דר לינדן (בהולנדית: Sander L.
van der Linden) הוא פרופסור לפסיכולוגיה חברתית הולנדי.
רוב משפחתו מצד אימו ממוצא הולנדי נספתה בשואה.
מילדותו עסק בשאלה "מה גורם לאנשים לעשות דברים רעים", ואיך הטיות מידע משפיעות עליהם וערך ניסויים בניסיון לבאר לעצמו סוגיה זו.
העניין בנושא הוביל אותו ללמוד פסיכולוגיה של שכנוע.
לינדן סיים תואר הראשון באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטת המדינה של קליפורניה.
את תואר הדוקטור קיבל מבית הספר לכלכלה של לונדון בשנת 2014 עם תזה שכותרתה "הגורמים החברתיים-פסיכולוגיים של תפיסות, כוונות והתנהגויות סיכון של שינויי אקלים: מחקר לאומי".
השלים פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה ובית הספר לענייני ציבור וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון.
ואן דר לינדן הוא פרופסור לפסיכולוגיה חברתית בחברה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
הוא מנהל את המעבדה לקבלת החלטות חברתיות בקיימברידג' מאז 2016. בנוסף הוא עמית בצ'רצ'יל קולג', קיימברידג', שלוחת מחקר של תוכנית ייל לתקשורת לשינויי אקלים באוניברסיטת ייל ומרכז וינטון לתקשורת סיכונים וראיות באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא מכהן במערכת של "פסיכולוגיה, מדיניות ציבורית ומשפט, והבדלים באישיות ובאינדיבידואליות, מחקרים עכשוויים בפסיכולוגיה חברתית ואקולוגית", וכתב העת לחקר סיכונים.
ואן דר לינדן היה העורך הראשי של כתב העת לפסיכולוגיה סביבתית בשנים 2018–2021.
הוא פרסם יותר מ-150 מחקרים, שזכו לאלפי ציטוטים וסוקרו בהרחבה ב"ניו יורק טיימס", "רולינג סטון", BBC ,NPR, רויטרס ו"האקונומיסט".
ואן דר לינדן ידוע בעיקר בזכות תוכנית המחקר שלו הבוחנת כיצד להגן על אנשים מפני חדשות מזויפות ומיסאינפורמציה.
מחקרו מסתמך על תאוריית החיסון ובו, בעקבות האנלוגיה הביו-רפואית, אזהרה מוקדמת שניתנת לאנשים וחשיפתם למינון מוחלש מאוד של חדשות מזויפות, יכולה ליצור התנגדות פסיכולוגית נגדה.
כמו חיסון למחלה, שבו מזריקים לגוף וירוס מוחלש, במחקריו מאמנים את המוח לזהות פייק ניוז על ידי חשיפה מבוקרת למניפולציות שעושים מפיצי קונספירציות.
לימוד של שיטות ההטעיה הנפוצות מפחית את האפקטיביות שלהן.
הרעיון עליו הוא מתבסס הוא שלהפרכה בדיעבד של שקרים יש יעילות חלקית בלבד כי ברגע שמידע שקרי נקלט קשה לבטל את השפעתו.
לכן צריך חשיפה מקדימה במינונים נמוכים כדי "לחסן" אנשים מראש מפני המידע השקרי.
בניסויים שערך ותרגם למשחקים יש למידה של זיהוי המיסאינפורמציה ובניית התנגדות לה, כך שבפעם הבאה שתהיה חשיפה למידע שיקרי תהיה פחות רגישות אליו.
חשיפת המנגנונים שנועדו לתמרן את דעת קהל יכולה לחסן נגדם.
מנגנונים אלה יכולים להיות: פגיעה באמינות הצד השני, האשמת קבוצות ספציפיות בחוליי החברה, פנייה לרגש, קיטוב, התחזות לגופים מהימנים, מצג שווא כאילו יש רק שתי אפשרויות מנוגדות, המצאת קונספירציות ופרסום תוכן נפיץ ומעורר רגשות שמאלץ את הקורא להגיב.
כפי שמערכת חיסון תהיה יעילה יותר ככל שיהיו לה יותר דוגמאות לפתוגנים פולשים, כך גם זיהוי המידע המוטעה יהיה טוב יותר ככל שיינתנו יותר דוגמאות למידע כוזב.
ואן דר לינדן פיתח עם שתופים את משחק החדשות המזויפות "חדשות רעות", המדמה פיד של מדיה חברתית ומלמד אנשים על טכניקות המניפולציה המשמשות בהפקת חדשות מזויפות.
המשתתפים במשחק הגדילו את החסינות שלהם מפני פייק ניוז ב-20%–25%.
גרסה עדכנית יותר של המשחק בשם "GoViral!" שואפת לחסן נגד מידע מוטעה ספציפית בנוגע לנגיף קורונה.
שיתוף פעולה של מעבדת קבלת ההחלטות החברתיות בניהולו של ון דר לינדן, עם ארגון הבריאות העולמי, מחלקת המדינה של ארצות הברית, האיחוד האירופי ויוטיוב, הוביל ליצירת סרטון חיסון בן ה-90 שניות, שהגיע לחמישה מיליון צפיות.
התוצאה עבור 'מנה' אחת בלבד של חיסון (צפייה אחת בסרטון) הייתה עליה של 5%–10% ביכולתם של הצופים לזהות תוכן מטעה.
סיפרו "חסינות מפני טיפשות: מדוע אנו נופלים במלכודת המידע מוטעה וכיצד לבנות חסינות" מסכם עשר שנות מחקר שהתמקדו בפיתוח "חיסון" נגד דיסאינפורמציה, בשונה מהפרכה בדיעבד של שקרים.
ואן דר לינדן השתתף בחיבור המאמר הראשי בגיליון כתב העת המדעי Natrue שפורסם ביוני 2024 ועסק במיסאינפומציה.
על פי המאמר קיומה של מיסאינפורמציה בכמויות העצומות בהן הי קיימת, עלולה להגביר קיטוב, לערער את האמון בתהליכי ההצבעה, ולהשפיע על בוחרים באמצעות תעמולה גזענית שקרית, להוביל להשמצות לא מבוססות של מתמודדים ולזיוף תמונות וסרטונים בעזרת בינה מלאכותית.
ואן דר לינדן ידוע במודל אמונת המעבר (GBM), תיאוריה דו-תהליכית של חשיבה.
המודל מניח תהליך דו-שלבי של שינוי גישה.
בשלב הראשון, תפיסות של הסכמה בקרב קבוצה של אנשים משפיעים מהתחום (למשל מומחים), משפיעות על עמדות מפתח פרטיות שאנשים עשויים להחזיק בנוגע לסוגיה (למשל, שהתחממות כדור הארץ נגרמת על ידי אדם).
בתורם, האמונות הקוגניטיביות והרגשיות המרכזיות הללו עשויות לעצב עמדות ציבוריות ותמיכה במדע.
במילים אחרות, המודל מציע שמה שמבסס את עמדותיהם של אנשים כלפי מדע (לעיתים קרובות שנוי במחלוקת) הוא תפיסתם בנוגע לקונצנזוס המדעי.
לתיקון התפיסה (השגויה) של אנשים לגבי הסכמה מדעית הקיימת בנושא, מתייחסים כתפיסת "מעבר" ליצירת שינויים העתידיים באמונות בהן מחזיקים אנשים בנוגע לסוגיות חברתיות ומדעיות שנויות במחלוקת.
המודל מוצא את שורשיו התאורטיים בתיאוריות פסיכולוגיות חברתיות בולטות אחרות כמו המודל היוריסטי-שיטתי ומודל הסבירות של עיבוד.
המודל יושם במגוון הקשרים, כולל שינויי אקלים, חיסון, ויכוח הברקזיט, ו־GMOs.
ניתוח אחד מ־Scepttical Science, הסוקר 37 מאמרים שפורסמו, מציין שכ-86% מהם תומכים בעקרונות הכלליים של GBM.
ואן דר לינדן ואחרים העבירו סקר באינטרנט ליותר מ-5,000 אמריקאים לגבי העדפותיהם הפוליטיות, וביקשו מהם להגיב לשאלות שפותחו במטרה למדוד חשיבה קונספירטיבית ופרנויה.
הם גילו שאנשים בקצוות הקשת הפוליטית היו קונספירטיביים יותר מאלה שבמרכז.
החוקרים גם גילו ששמרנים נוטים יותר לחשיבה קונספירטיבית מאשר ליברלים.
ואן דר לינדן משער שהדבר עשוי לשקף הזדהות חזקה עם קבוצות וערכים שמרניים, וניסיונות לנהל אי ודאות.
חסינות מפני טיפשות (foolproof): מדוע אנו נופלים במלכודת המידע מוטעה וכיצד לבנות חסינות (HarperCollins), 2023.
סיכון ואי-ודאות בחברה של פוסט-אמת (Earthscan Risk in Society), 2019.
סנדר מינסקער (אלכסנדר פולצ'ק; 1786 גומבין - 1869 מינסק) היה חזן מפורסם ממינסק במאה ה־19, אשר פיתח סגנון חזנות ייחודי שזכה לכינוי העם "סנדר-שטייגער" והותיר חותם על מסורת החזנות במזרח אירופה.
סנדר מינסקער נולד בשנת 1786 בעיירה גומבין שבפולין.
חינוכו בחזנות נעשה בעיקר בידי החזן נחום לייב, אחיו של החזן הידוע שלמה וינטראוב.
בהמשך שימש כמחנך ומנהל מוסדי בתחום החזנות ובשנת 1820 מונה לחזן ראשי בעיר מינסק, שבה פעל למעלה מארבעים שנה וכיהן בעמדת הנהגה רוחנית־מוזיקלית בקהילה מקומית שכללה רבות מבתי הכנסת של העיר.
מינסקער התפרסם בסגנון חזק, עמוק ורחב שבני דורו הגדירו אותו בלעג ובשבח כ"סנדר-שטייגער".
השוואה שהובעה בזמנו ציירה את ההבדל בין סגנונו לבין הסגנון הווליני המסורתי: בעוד שסגנון הוולין תואר כעדין, מלודי ונעימת אוזן — סגנונו של סנדר תואר כעמוק, "גס" במובן של עוצמה וביטוי רגשי, והוא יצר רושם מתמשך על מאזיניו.
על פי מקורות בני התקופה, העז להתחרות ולהתגבר על כמה מן הגדולים שבחזנים הוולינים, ואנשי חזנות בולטים בדור שאחרי נחשבו ללומדי דרכו ולנוצרים של השפעתו המוזיקלית (בין היתר צוינו שמות חזנים שהתיצרו מסורתית בהשפעתו).
בימיו ראתה הקהילה בחזן לא רק מבצע אלא גם יוצר ומעצב תרבותי־רוחני; החזן נדרש ליכולת יצירה מקורית, ליכולת לעורר רגשות ולשרת את הקהילה במצבי שמחה ועצב.
מינסקער כיהן בהקשר זה כאישיות מרכזית: חזן, מחנך ובעל השפעה על חיי הקהילה הדתיים והמוזיקליים.
מניין שיריו ותלאיו התבססו במידה רבה על מסורת שבעל פה, ורבים מן הלחנים לא נרשמו רשמית בידי החזן עצמו, כך שחלק מהחומר המוזיקלי אבד או נשמר רק בזיכרון הקהילתי.
עם זאת, שמו והכינוי "סנדר-שטייגער" נשארו עדויות להשפעתו על חזנות מזרח־אירופה במאה ה־19.
אלסנדרו די מריאנו די ואני פיליפפי (באיטלקית: Alessandro di Mariano di Vanni Filipepi, המוכר יותר בכינויו סנדרו בוטיצ'לי (באיטלקית: Sandro Botticelli); 1 במרץ 1445 – 17 במאי 1510) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס האיטלקי המוקדם.
בוטיצ'לי השתייך לאסכולה הפלורנטינית, אשר פעלה תחת פטרונותו של לורנצו דה מדיצ'י.
תקופה זו הוגדרה על ידי ג'ורג'ו וזארי פחות ממאה שנים מאוחר יותר ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" כתור הזהב.
המוניטין של בוטיצ'לי היה נמוך עד סוף המאה ה-19, כשרק אז ראו ביצירותיו ייצוג של הקו העדין שאפיין יצירות מתקופת הרנסאנס המוקדם.
בוטיצ'לי נולד בעיר פירנצה, ובדומה לאמנים נוספים מתקופת הרנסאנס, עיקר המידע על חייו שאוב מספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
כינויו של בוטיצ'לי דבק בו דרך אחיו הגדול, ג'ובאני, אשר כונה בוטיצ'לו (שמשמעו באיטלקית חבית קטנה).
ככל הנראה ב-1462, בעקבות עניינו של בוטיצ'לי בציור, שלחו אביו להתמחות בבית המלאכה של פרה פיליפו ליפי, שנחשב לאחד המאסטרים הנערצים בפירנצה.
השפעתו של פיליפו על בוטיצ'לי ניכרת באופי העדין והמפורט של יצירותיו, אך ניתן למצוא השפעות נוספות ממזאצ'ו ויצירותיו המונומנטליות.
כבר ב-1470 עבד בוטיצ'לי עצמאית ופתח בית מלאכה משלו.
עבודותיו משכו אישים מהמשפחות הפלורנטיניות הגדולות, בהן משפחת מדיצ'י.
בשנת 1472 צייר זוג ציורי טמפרה על לוח עץ בנושא יהודית והולופרנס: שובה של יהודית לבתוליה וגילוי גופתו של הולופרנס.
למרות גודלם הקטן, שני הציורים הם יצירות מופת אמיתיות בשל מורכבות הקומפוזיציה, תשומת הלב לפרטים זעירים ובחירה נכונה של התפאורה השונה לכל סצנה.
בין 1481 ל-1482 הוזמן לרומא על ידי סיקסטוס הרביעי, שרצה שיצטרף לקבוצת אמנים שעבדו על פרסקות בקפלה הסיסטינית.
ניסיון זה השאיר חותם על עבודותיו המאוחרות, והביא לו פרסום ותהילה.
בסתיו 1481 חזר לפירנצה, ובמהלך עשור זה (1489-1480) היה בוטיצ'לי פעיל מאוד ויצר מספר רב של יצירות, ביניהן הטונדו מדונה דל מגניפיקט, תמונתו המפורסמת ביותר של הבתולה.
לאחר חזרתו מפירנצה כתב בוטיצ'לי דברי פרשנות לתופת, מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה, יצירה שהשפיעה עליו רבות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-15, הגיע לפירנצה נזיר דומיניקני בשם ג'ירולמו סבונרולה, אשר החל להטיף בכנסיות לחזרה בתשובה.
סבונרולה שהיה מטיף קיצוני, פעל בפירנצה כשש שנים.
במהלך שנים אלו הטיף לצניעות, למוסר, לחזרה לערכים הנוצריים ולאמונה באל.
בהתייחס לתחום האומנות, ביקר סבונרולה את האמנים ואת אמנותם החילונית והפאגאנית, וקרא לניצול הכישרון הטבעי של האמן לטובת הנצרות.
בתקופה זו ניכר כי חל שינוי סגנוני ביצירותיו של בוטיצ'לי, שנעשו דתיות מאוד, אך קיימת מחלוקת בספרות באשר לתפקיד שמילא בכך סבונרולה ועד כמה היה הצייר אחד מחסידיו.
צויר בסביבות 1475. ציור זה היה בקפלה בסנטה מריה נובלה.
היסטוריונים מאוחרים יותר תיקנו את וזארי ואמרו שהדמויות בציור היו פרשנים של החוג הנאו-אפלטוני של מרסלו פיסינו.
האיש בצהוב מימין הוא כנראה דיוקנו העצמי של האמן.
מטרת הציור הייתה כנראה מתן כבוד, במיוחד בציור חברי משפחת מדיצ'י כשלושת החכמים.
חג ההתגלות הנוצרי היה נושא מוכר מאוד בציור הפלורנטיני של אותו זמן ובוטיצ'לי כבר יצר שתי גרסאות לכך.
זוהי עבודה שגרמה להיסטוריונים לאמנות רבים לחפש פירוש משכנע של האיקונוגרפיה (תיאור בסמלים ודימויים).
הפירוש העקבי ביותר הוא שפרימוורה היא תיאור של מלכות ונוס.
הנאו-אפלטוניזם (מיזוג בין הנצרות לבין הרעיונות הקלאסיים, הנשענים על תורת האידיאות של היופי של אפלטון - זוהי תפיסה פילוסופית שהטביעה את חותמה על המחשבה של המאה ה-15) בא לידי ביטוי ביצירה זו בשילוב בין יסוד חומרני וגופני - נשים חושניות - לבין הרוחני, המיסטי: מלאך בשמיים.
ביצירה דמויות רבות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה).
במרכז היצירה ניתן להבחין בונוס - אפרודיטה, לבושה בצבעים סימבוליים, כחול ואדום, המסמלים קדושה בסכמטיזם של ימי הביניים.
ונוס מסמלת גם את חודש אפריל, חודש האביב, ואת ההומניזם - אחד העקרונות העיקריים ברנסאנס.
מעליה קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו.
משמאל - הרמס, שליח האלים.
הפירוש המשכנע ביותר לציור זה סובב סביב תפיסת המוסריות, הקונפליקט בין מוסריות לפשיעה.
כמה משכילים העדיפו לפרש את הציור במונחים פוליטיים וראו בכך ביטוי לכישרונו הדיפלומטי של לורנצו היפה כניצחון של בני מדיצ'י על הפאצ'י.
התאמת הציור למשפחת דה-מדיצ'י מקבלת אישור מטבעות היהלומים השזורות, שמקשטות את שמלת הבתולה.
הנאו-אפלטוניזם בא לידי ביטוי ביצירה זו בכך שגם כאן ישנו שילוב של העולם הפיזי והרוחני.
מצד אחד - הבתולה, ומצד שני, המיסטי והמטאפיזי - הקנטאור.
ציור זה צויר כנראה כמה שנים לאחר "פרימוורה".
גם כאן, כמו ב"פרימוורה", יש אזכור ספרותי כמו מזמור לוונוס של הומרוס, ולשירה של אובידיוס.
זהו אותו אקלים תרבותי מעודן שצמח בפרימוורה.
גם ביצירה זו מופיע מוטיב הנאו-אפלטוניזם.
מצד שני - העולם המטאפיזי – שתי דמויות: גבר ואישה בדמות מלאכים מרחפים מעל המים.
גם בציור זה, כמו ברבים מציוריו של בוטיצ'לי משמשת כמודל סימונטה וספוצ'י, קרובת משפחתו של הימאי המפורסם אמריגו וספוצ'י.
סנדרה דיי או'קונור הייתה משפטנית אמריקאית, שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1981–2006. היא מונתה על ידי הנשיא רונלד רייגן, והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
בבית משפט מפולג בין שמרנים לליברלים, היה קולה של או'קונור, שמרנית מתונה, פעמים רבות הקול המכריע בפסקי דין.
דבר זה הפך אותה, בעיני רבים, למשפטנית המשפיעה ביותר בארצות הברית, ואולי בעולם המערבי כולו.
או'קונור כיהנה תחת נשיאי בית המשפט העליון וורן ברגר, ויליאם רנקוויסט וג'ון רוברטס (לתקופה קצרה בת מספר חודשים).
קודם למינויה לבית המשפט העליון, הייתה פוליטיקאית מטעם המפלגה הרפובליקנית באריזונה, וכיהנה בראש סיעת הרוב בסנאט המדינתי.
עם ההודעה על הכוונה למנותה בידי הנשיא רייגן, עברה ההצבעה בדבר המינוי, בתמיכה גורפת מקרב הסנאט של ארצות הברית.
בתקופת כהונתה בבית המשפט הֻצְּגָה בפרסומי החדשות השונים בתור אחת הנשים החזקות בעולם.
ביולי 2005 הודיעה על פרישתה והוחלפה ב-2006 על ידי סמואל אליטו.
לאחר פרישתה החליפה את הנרי קיסינג'ר כנגידה של מכללת ויליאם ומרי.
באוגוסט 2009 העניק לה הנשיא ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית.
סנדרה דיי נולדה באל פאסו, טקסס, ב-26 במרץ 1930. הוריה, הארי ועדה מיי דיי, היו הבעלים של חוות בקר גדולה בדרום מזרח אריזונה, שנחשבה למצליחה באזור.
בהתחלה, בחווה המרוחקת לא היו חשמל ומים זורמים.
היא גדלה כאדם בעל תושייה יוצאת דופן, למדה לצרוב סימן זיהוי על בקר ולהתמודד עם תקלות מכניות בחווה באופן עצמאי.
התנסויותיה בילדותה בחוות הוריה סייעו בעיצוב אופייה ודמותה על ידי פיתוח אמונתה בעבודה קשה.
הוריה, בעלי החווה, שאפו שהיא תקבל השכלה ברמה גבוהה, אך אפשרויות הלימודים באזור מגוריה שהיה כפרי ומרוחק היו מוגבלות.
היא מצידה הראתה סימנים של מצוינות כבר בגיל צעיר.
בהיותה בת ארבע למדה לקרוא.
לאחר שבדקו מקומות שונים ובתי ספר במטרה שיתאימו ליכולותיה, שלחו אותה הוריה ללמוד בבית ספר באל פאסו שבטקסס, ובמקביל לגור עם סבתה.
היא למדה בבית הספר רדפורד לבנות ואחריו בתיכון אוסטין באל פאסו.
בחופשות הקיץ הייתה מגיעה לבלות בבית הוריה באריזונה ובמשך שנת הלימודים התגוררה אצל סבתה.
סנדרה הייתה תלמידה מצליחה וסיימה את לימודי התיכון שלה בגיל שש עשרה.
אביה של סנדרה דיי שאף ללמוד באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
אך לאחר מות אביו נאלץ לשוב לחווה המשפחתית ולתחזק את העסק, וזאת לבקשת עורכי הדין שהיו אחראים לתקופה על הנכס בעקבות מות אביו.
סנדרה התכוונה להגשים את חלומו של אביה: לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1946, פנתה לאוניברסיטת סטנפורד למרות הסיכוי שלא תתקבל עקב היותה אישה.
למרות התחרות הרבה מול מועמדים רבים אחרים על המקום באוניברסיטה, הצליחה דיי אוקונור והתקבלה.
סנדרה הצטיינה והפכה לנשיאת הכיתה המצטיינת בסטנפורד.
היא השלימה שני תארים בשש שנים בלבד במקום שבע; סיימה בשנת 1950 תואר ראשון בכלכלה וקיבלה תואר במשפטים בשנת 1952. במהלך לימודי המשפטים הייתה חברה בוועדת העורכים של מגזין הסיקור המשפטי של סטנפורד (Stanford Law Review), מעמד שנחשב לכבוד גדול עבור סטודנט למשפטים.
עם סיום הלימודים, היא הייתה בראש כיתתה וסיימה את לימודיה במקום השלישי במחזור מתוך 102 תלמידים.
סנדרה הייתה רק שני מקומות מאחורי עמיתה לספסל הלימודים, הסטודנט למשפטים ולימים נשיא בית המשפט שכיהנה בו, ויליאם רנקוויסט (1924 – 2005), שסיים במקום הראשון במחזור.
לאחר שסיימה את בית הספר למשפטים, סנדרה המשיכה להגיש מועמדויות למשרדי עורכי דין בסן פרנסיסקו ולוס אנג'לס, אך לא הצליחה למצוא עבודה כעורכת דין על אף הצטיינותה בלימודיה.
הוצע לה תפקיד כמזכירה משפטית, משרה שלא תאמה את השכלתה והכשרתה.
במקום זאת, היא הייתה כה נואשת שהסכימה לעבוד ללא תשלום אצל התובע המחוזי, שהתקשה למצוא לה חדר.
היא לקחה משרה כסגנית עורכת דין מחוזית בסן מטאו, שבקליפורניה, ושם חלקה משרד ביחד עם מזכירה.
במהלך תקופה זו, נישאה לג'ון או'קונור, שהיה כיתה אחת מאחוריה בסטנפורד.
עם סיום לימודי המשפטים, עברו בני הזוג לגרמניה המערבית, שם שירת ג'ון כעורך דין מטעם צבא ארצות הברית.
לאחר מכן עבדה סנדרה או'קונור כעורכת דין אזרחית, והתמחתה בחוזים.
עם שובם לארצות הברית, התיישב הזוג או'קונור באזור פיניקס, אריזונה.
או'קונור ועורך דין נוסף פתחו משרד עורכי דין בפרברי מריוואל.
אך במשך השנים הבאות הקדישה את רוב זמנה לגידול שלושת בניה, שנולדו בין 1957 ל-1962. בנוסף, הצטרפה או'קונור לקבוצות רבות והפכה למתנדבת לשיפור איכות וחיי הקהילה שלה.
שם החלה לקחת תפקיד פעיל בפוליטיקה המקומית, והתחברה עם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1965, חזרה או'קונור לעבודה במשרה מלאה ולשמש כאחד מעוזרי התובע הכללי של אריזונה, כדי לסייע לקצין המשפטים הראשי במדינה.
ב-1969 התפטר סנאטור מדינתי ממחוז החקיקה שלה, מה שהוביל את מושל אריזונה ג'ק ויליאמס (1909–1998) למנות את או'קונור למלא את המושב הפנוי, וכך הייתה או'קונר לסנאטורית בסנאט המדינתי של אריזונה.
כאשר התפקיד עמד לבחירות ב-1970, או'קונור זכתה בבחירות ונבחרה מחדש בשנת 1972 בפער רחב.
נוסף על כך, היא נבחרה למנהיגת הרוב הרפובליקני על ידי עמיתיה בסנאט המדינה ב-1972. אוקונור הייתה האישה הראשונה במדינה שהחזיקה במשרה זו.
ב-1974, או'קונור בחרה לעזוב את הסנאט ואת בית המחוקקים של המדינה כדי להיכנס לזרוע השיפוטית של הממשל, והתמנתה לשופטת מחוזית בבית המשפט של מחוז מאריקופה.
ב-1979 מינה אותה ברוס באביט, מושל אריזונה, לבית המשפט לערעורים של אריזונה.
או'קונור הייתה מייסדת איגוד עורכות הדין באריזונה והאיגוד הלאומי לשופטות.
במהלך החודש האחרון של מסע הבחירות לנשיאות ב-1980, פעל המועמד הרפובליקני רונלד רייגן (1911–2004) לקדם תמיכה בכוח ההצבעה של נשים.
הוא הצהיר שאם ייבחר, הוא ימנה אישה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביולי 1981, רייגן, לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית, עמד בהבטחתו ומינה את סנדרה דיי או'קונור לשופטת בעקבות פרישתו של השופט הרפובליקני פוטר סטיוארט.
הסנאט אישר את מינויה במהירות בהצבעה של 0–99 בעד, כשרק הסנאטור הנעדר מקס בוקוס ממונטנה לא יכול להשתתף בהצבעה שתוצאותיה היו פה אחד.
כך הפכה סנדרה דיי או'קונור לשופטת, האישה הראשונה בהיסטוריה בת 191 השנים של בית המשפט העליון.
בזמן שהיא נבחרה על ידי הנשיא, היא הפכה לאדם הראשון שמונה לבית המשפט העליון מזה 24 שנים, שהיה לו ניסיון בבתי משפט ממלכתיים ולשופטת הראשונה מזה 32 שנים עם ניסיון בחקיקה שכיהנה בבית מחוקקים במדינה.
במשך כהונתה בבית המשפט העליון שנפרשה על פני כמעט רבע מאה, או'קונור מילאה תפקיד מכריע בהחלטות מפתח רבות, וזכתה להערכה רבה כהוגה עצמאית ושופטת רבת השפעה.
במהלך נאום הפתיחה שנשאה בסטנפורד ב-2004, היא שקלה את מינויה על ידי הנשיא רייגן:
אף שרוב פסיקותיה שמרניות, ובעיקר היא מאמינה גדולה בעצמאותן של המדינות מול הממשל הפדרלי, הייתה העמדה השיפוטית הבולטת ביותר שאחזה בה ליברלית: היא סברה שאין לבטל את הפסיקה המתירה לאישה לבצע הפלה מלאכותית.
או'קונור גם אישרה את נוהג האפליה המתקנת, אם כי, כדרכה לבחור שביל ביניים, צמצמה אותו מאוד.
מנגד, או'קונור הייתה חלק מהרוב השמרני שפסק על עצירת ספירת הקולות בפלורידה בבחירות 2000 והבטיח את ניצחונו של ג'ורג' בוש על אל גור, אחת הפסיקות השנויות במחלוקת ביותר בתולדות בית המשפט (במהלך ההצבעה רק השופט ג'ון פול סטיבנס התנגד להחלטת הרוב).
השבועון ניוזוויק חולל סערה זוטא כשגילה שכבר בליל הבחירות הביעה או'קונור צער כשנראה היה שגור עומד לנצח.
דוגמה ייחודית לגישתה שבאמצע נותנת פסיקתה בעניין איסור יחסי מין הומוסקסואליים.
בניגוד לרוב חבריה פסקה או'קונור ב-2004 שמדינה רשאית לאסור על יחסים כאלו, אך רק אם היא אוסרת על "יחסים שלא כדרך הטבע" גם בין גברים לנשים (לדוגמה גילוי עריות או אונס).
דוגמה נוספת היא החלטתה בעניין פורנוגרפיית קטינים.
חוק של הקונגרס קבע כי תמונה של ילד בסיטואציה מינית אסורה להפצה, גם אם למעשה מופיע בתמונה מבוגר בעל חזות של ילד או ילד שתמונתו יוצרה באמצעות תוכנה גרפית.
רוב השופטים פסלו חוק זה, אולם או'קונור בדעת מיעוט סברה כי יש לפסול רק את הסעיף בחוק האוסר על הפצת תמונת מבוגר הנראה קטין (סעיף שהיה מוציא מחוץ לחוק כמה וכמה סרטי קולנוע ידועים).
לעומת זאת היא לא מצאה פסול בסעיף שאסר הפצת תמונה פורנוגרפית של ילד, גם אם דמותו יוצרה רק באמצעות תוכנה.
או'קונר נקטה עמדה מורכבת בפולמוס סוער לגבי הצגת תמונות ישו הצלוב בכרזה מטעם גוף ממשלתי, לכאורה בסתירה לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית המכריז כי לא תהיה דת מדינה לארצות הברית וקובע את הפרדת הדת מהמדינה.
אם התמונה היא חלק מכרזה על חג המולד, קבעה או'קונור, מותר להציגה.
אם התמונה באה לבדה, אין להציגה.
יותר מכל שופט אחר הצטיירה כמי שמוכנה לגבש עמדה לפי טיב העתירה ולא לפי קו אידאולוגי אחיד, העובדה שקולה היה מכריע לעיתים קרובות הפך את בית המשפט למה שכינה אחד הפרשנים "בית משפט של אישה אחת", לא היה שופט אחר שדעתו הייתה דעת הרוב בתדירות כה גבוהה.
מבקריה טענו שהעובדה שפסיקותיה קשורות לעתירה הספציפית שלפניה מונעת מהן להפוך לתקדים מחייב ומבלבלת את שופטי הערכאות הנמוכות.
בזמן שאו'קונור הצטרפה לבית המשפט העליון, הרוב הפדרליסטי נתן למעשה אור ירוק לחקיקות של הקונגרס הנעשות מעל ראשן של המדינות, על אף סדרת עתירות שנגעו לכך לאורכם של העשורים הקודמים.
בית המשפט זנח את אחד העקרונות המסורתיים באמנה החוקתית - הקונגרס היה אמור להיות מוסד בעל סמכויות מצומצמות, והמדינות נועדו להחזיק בכל שאר היכולות לחוקק שנבדלו מהסמכויות שהוגדרו עבור הקונגרס במסגרת פרק 1 לחוקת ארצות הברית.
התוצאה של אי האכיפה של בית המשפט הייתה שהקונגרס העריך את סמכותו כמוחלטת ולגיטימית בכל זירה של מדיניות ציבורית.
למעשה, גורמים מתוך הקונגרס חדלו לשאול או לתהות אם אכן יש לבית המחוקקים הפדרלי כוח לחוקק חוק מסוים.
כאשר רוב בית המשפט קבע בתיק ארצות הברית נ' לופז (United States v.
Lopez) ב-1995 כי הקונגרס חרג מסמכותו במסגרת סעיף המסחר לחוקה כאשר חוקק את חוק מניעת הכנסה של רובים בבתי ספר, הוא הציג מחדש את עקרון הגבלת הסמכויות, ואו'קונור הצטרפה לדעת הרוב של נשיא העליון רנקוויסט.
מאוחר יותר הסבירה או'קונור כי הקונגרס הלך רחוק מדי על ידי חקיקת חוק פלילי למהדרין על ידי חריגה מסמכויותיו.
לדבריה הקונגרס עקף את "תפקידן של המדינות כמעבדות לפתרונות לבעיות מקומיות".
כאשר בית המשפט עמד בפני חוק אחר שציווה על המדינות לפעול לדרישת הממשל הפדרלי, או'קונור הצביעה שוב בעד ביטול החוק מטעמי שימור הפדרליות (Printz v.
החוק המדובר היה הוראה ביצועית של החוק הקודם שחייבה את קציני אכיפת החוק במדינות וברשויות המקומיות לבצע בדיקות רקע לרוכשי אקדח פוטנציאליים, יחד עם משימות ייעודיות אחרות.
או'קונור שילבה את ההבנה המעשית שלה לגבי אופן הפעולה של המדינות עם אמונתה בפדרליזם בהסכמתן של המדינות.
היא טענה כי חוק בריידי כפי שהוא כונה הפר את התיקון העשירי לחוקה האמריקאית, בכך שכפה באופן ישיר על פקידי ממשל מקומיים ליישם מדיניות רגולטורית פדרלית, מה שהפך אותו לחוק "כושל לחלוטין לעמוד בתכנון ובמבנה של המערכת החוקתית שלנו".
למרות מסירותה לקריאה אוריגינליסטית (originalist) של החוקה - אשר ניכרה בהצבעותיה החוזרות ונשנות בעד עקרונות זכויות המדינות - היא לא עמדה בתור דוקטרינה חד-משמעית בנושא.
או'קונור האמינה בפדרליזם כעיקרון חוקתי מהותי ומבני, אבל זה לא אומר שהיא העריכה שיש לאפשר לממשלות של המדינות ולרשויות המקומיות להפר כללים חוקתיים פדרליים.
לדוגמה, היא הצביעה עם הרוב בבוש נ' גור, שקבע כי פלורידה הפרה את סעיף ההגנה על השוויון של התיקון הארבעה עשר באמצעות מערכת ההצבעה הלא אמינה של המדינה.
היא עמדה נחרצת בהתנגדות להחלטה הבלתי פופולרית ביותר בפסק דין קלו נ' ניו לונדון סיטי' (Kelo v.
City of New London, 2005), שהעניקה לממשלות המדינות והרשויות המקומיות סמכות רחבה לתמוך בתאגידים ולפעול נגד בעלי עסקים פרטיים ביריבויות ותחרויות עסקיות.
או'קונור ראתה את הפוטנציאל לניצול לרעה של כוח ממשלתי בכל ערכאה, כולל הרשויות המקומיות.
היא התריעה כי לממשלות מקומיות, כתוצאה מהחלטת פסק הדין בעניין קלו (Kelo), יוענק למעשה רישיון להעביר נכסים מבעלי אמצעים מוגבלים לאלה שיש להם יותר, וכי כוח זה עשוי להועיל למי שכבר החזיק בכמות בלתי מידתית של השפעה פוליטית, כגון תאגידים גדולים וחברות פיתוח.
היא הוסיפה וציינה כי "האבות המייסדים", "לא יכלו להתכוון לתוצאה המעוותת הזו."
ב-2005, פסק דין גונזאלס נ' רייץ' (Gonzales v.
Raich) קבע רוב בבית משפט המפולג, כי לפי סעיף המסחר בחוקה הקונגרס יוכל לבצע ענישה פלילית של גידול או שימוש בקנאביס בייצור ביתי אפילו אם חוקי המדינה הספציפיים מתירים שימוש בקנאביס רפואי.
להתנגדות של או'קונור במסגרת דעת מיעוט בפסק הדין הצטרפו רק רנקוויסט והשופט קלרנס תומאס.
היא האשימה את הרוב, והשופטים סקאליה ואנתוני קנדי, בפרט, על בגידה ביישום העקרוני של עקרונות הפדרליזם:
ב-1988 נאבקה בהצלחה בסרטן השד.
ב-2005 הודיעה שבכוונתה לפרוש מבית המשפט העליון, בנימוק כי רצונה לעמוד לצד בעלה החולה במחלת האלצהיימר.
השופטת סנדרה דיי או'קונור פרשה מתפקידה ב-31 בינואר 2006. עם הודעתה על הפרישה, העריכו הפרשנים כי צפוי מאבק מורכב סביב זהות מחליפה, וכן עלתה השאלה אם ימונה שופט שיהיה בעל עמדה זהה לשלה בנושא ההפלות.
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש מינה תחילה את ג'ון רוברטס לתפקיד שופט במקום אוקונור, ומינויו אושר בסנאט עוד לפני מועד הפרישה הרשמי.
עם זאת, במהלך תקופה קצרה של מספר חודשים, נפטר נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט.
בעקבות פטירתו שונה מינויו של רוברטס והוא מונה לנשיא בית המשפט העליון החדש.
כתוצאה מכך, נאלצה אוקונור להמשיך ולכהן במשך מספר חודשים נוספים תחת נשיאותו של רוברטס.
בהמשך בחר הנשיא והסנאט אישר את מינויו של השופט סמואל אליטו השמרן כמחליף לאו'קונור.
לפני מינויו של אליטו, ניסה בוש למנות את הארייט מאיירס שהייתה היועצת המשפטית שלו, במקום סנדרה דיי או'קונור, אך מינויה נכשל בשל התנגדות נרחבת.
ב-2004 הייתה אוקונור הראשונה להעניק את פרס פרל מייסטר גרינגרד, המוענק לנשים מדעניות מבטיחות.
באוגוסט 2009 קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא האמריקאי ברק אובמה
באוקטובר 2018 הודיעה או'קונור כי היא נמצאת בשלבים מוקדמים של דמנציה ואלצהיימר.
סנדרה שונוולד (נולדה ב-10 באוקטובר 1964) היא שחקנית ישראלית.
שונוולד נולדה באורוגוואי שבדרום אמריקה ובגיל 18 עלתה לישראל.
ב-1987 התקבלה לבית הספר למשחק בית צבי, ושם גם הכירה את בעלה יותם זילברמן.
שונוולד שיחקה בתיאטראות הקאמרי, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון באר שבע, צוותא, תיאטרון הספרייה, התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון הקיבוץ, תיאטרון תהל ותיאטרון השעה.
סולמות – מופע של הכוריאוגרפית אשרה אלקיים רונן (סוזאן דלאל, 1989)
בדלתיים סגורות – לצד יותם זילברמן ואלונה קמחי (תיאטרון הספרייה, 1989)
ליל העשרים – הפקה מחודשת של מחזהו של סובול, לצד גילי בן אוזיליו, דרור קרן, יגאל שדה וגיל פרנק (הבימה, 1990)
הופס והופלה – בכורה עולמית למחזה של חנוך לוין בבימויו של אורי פסטר, בתפקיד הארוסה (הבימה, 1991)
בשפל – מחזה מאת מקסים גורקי בתרגום של עדה צבי ובבימויה של אופירה הניג (הבימה בשיתוף תיאטרון הספרייה, 1992)
הקוסם מברוקלין – בתפקיד בטי (הבימה, 1993)
כריתת ראש – מחזה-גרוטסקה בשתי מערכות מאת חנוך לוין, בו גילמה את דמותה של הגיבנת (הבימה, 1996)
אשכבה – מועמדת לפרס שחקנית המשנה על תפקידה (הקאמרי, 1999)
דבורה בארון – מחזה מאת יהודית קציר, על חייה של בארון.
שונוולד גילמה את דמותה של ורה, המאהבת של ביתה של בארון (הקאמרי, 2000)
הבכיינים – בתפקיד קסנדרה (הקאמרי, 2000)
דוניה רוסיטה הרווקה (הקאמרי, 2001)
הגולם – מחזה מאת דן וסרמן בבימוי רוני סיני המבוסס על אגדת הגולם מפראג (פסטיבל עכו, 2004)
דולפינים – כשחקנית מחליפה של דינה בליי-שור (בית ליסין, 2007)
3 מסיבות – מחזה של אלן אייקבורן, בתפקיד אווה (תיאטרון חיפה, 2009)
חברות הכי טובות – בתפקיד ללי הבוגרת, לצד קטיה זימבריס ונועה גולדברג-רוזן, חברותיה למחזור בבית צבי (תיאטרון הספרייה, 2009)
ארגנטינה – מחזה מאת בעז גאון, לצד עודד קוטלר ואלברט אילוז (תיאטרון חיפה, 2011)
הכל אודות אמא – עיבוד לתיאטרון של סרטו של אלמודובר בבימויו של אבישי מילשטיין, בתפקיד מנואלה (תיאטרון תהל, 2013)
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה – כמחליפה (בית לסין, 2014)
אהבת מוות – מחזה של ענת גוב בבימויו של גלעד קמחי (בית ליסין, 2016)
שיגעון המוזיקה – מחזמר המבוסס על שירי להקת הבי ג'יז (הקאמרי, 2018)
המשחק – זוכת פרס קיפוד הזהב לעבודה קבוצתית (תמונע, 2021)
מועדון בית הקברות (הספרייה, 2022)
מסעות ג'יימס בארץ הקודש (2003) – בתפקיד רחלי
אבנים (2004) – בתפקיד רופאה בבית החולים איכילוב
תהילים (2007) – בתפקיד חוקרת משטרה
סלסה תל אביב (2011) – בתפקיד אם המנזר, מטילדה
שונוולד הופיעה בתפקידי אורח בפרקים בסדרות:
שבט כהן (הערוץ הראשון, 1991)
בשנת 2002 זכתה בפרס השחקנית המבטיחה ע"ש עדנה פלידל
סנדרו מאצולה (באיטלקית: Sandro Mazzola; נולד ב-8 בנובמבר 1942) הוא כדורגלן עבר איטלקי, שיחק בקבוצת אינטר מילאנו בעמדת החלוץ וכקשר התקפי בשנות ה-60 ובשנות ה-70, נחשב לאחד מגדולי השחקנים של אינטר והכדורגל האיטלקי.
יליד טורינו באיטליה, בנו של שחקן העבר ולנטינו מאצולה, שנהרג עם קבוצתו מועדון הכדורגל טורינו באסון האווירי בסופרגה בשנת 1949.
שיחק כל חייו בקבוצת אינטר, בה הבקיע 158 שערים ב-565 משחקים בכל המסגרות.
מאצולה נחשב לכוכב הגדול של אינטר בשנות ה-60 כשהקבוצה זכתה לכינוי "לה גרנדה אינטר" (אינטר הגדולה) ונחשבה לקבוצה הטובה באירופה כשזכתה בארבע אליפויות איטליה, שני גביעי אירופה לאלופות ושני גביעים ביניבשתיים.
בשנת 1965 היה מלך השערים בליגה האיטלקית (יחד עם אלברטו אורלנדו).
שיחק בנבחרת איטליה בכדורגל, והשתתף במונדיאל 1966, מונדיאל 1970 (מקום שני) ומונדיאל 1974. כמו כן, זכה עם הנבחרת ביורו 1968.
בימיו של מאצולה שיחק קשר איטלקי מפורסם נוסף - ג'אני ריברה ששיחק במדי היריבה העירונית מילאן.
סנדרה של אלף התענוגות (במקור: Vaghe stelle dell'Orsa) הוא סרט קולנוע מ-1965 בבימויו של לוקינו ויסקונטי.
הסרט מהווה מעין מחווה לסיפורה של אלקטרה מן המיתולוגיה היוונית, ועוסק בנושאים של מוסר ואשמה.
הסרט הופץ במקור בישראל תחת השם "סנדרה", אך כיום מוכר יותר בשם "סנדרה של אלף התענוגות", שילוב של שמות ההפצה של הסרט בארצות הברית ("Sandra") ובבריטניה ("Of These Thousand Pleasures").
שמו המקורי של הסרט באיטלקית, "Vaghe stelle dell'Orsa", בתרגום חופשי "הכוכבים העמומים של הדובה הגדולה", נלקח מתוך פואמה מאת ג'אקומו ליאופרדי המצוטטת בסרט.
הסרט עוסק בחזרתה של אישה בשם סנדרה לבית ילדותה באיטליה לאחר שנים רבות, יחד עם בעלה האמריקאי, לשם השתתפות בטקס זיכרון עבור אביה שנרצח בידי הנאצים במחנה ריכוז.
שהייתה המחודשת בבית גורמת לפרקים בעייתיים מן ההיסטוריה המשפחתית לצוף מחדש: הקשר האינטימי של סנדרה עם אחיה סורל, שהוא ספק בעל אופי מיני, מעורר אי נוחות בבעלה, בעוד שהיא ואחיה מאשימים את אימם חולת הנפש ואת בעלה החדש בקשירת קשר שגרם למותו של אביהם.
זאב רב-נוף טען כי זכייתו של הסרט בפרס אריה הזהב היא מפתיעה משום שהוא לא מתייחס, אפילו בעקיפין, לבעיות של העולם ושל האדם המודרני ובמקום זאת מתמקד בנושא ה"שולי" של גילוי עריות.
הוא כינה את הסרט "עוד פרנקנשטיין, או דרקולה, בצורה מקורית מאוד".
ב נטען שבהמשך לסרטו הקודם של ויסקונטי, "הברדלס", הסרט עוסק בהתמוטטותו של "המעמד העליון" באירופה ומהווה "זעקה מיוסרת של פרידה מן העבר".
הבמאי מיכאל הנקה סיפר שהוא הוכה בהלם כשצפה בסרט, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה הוא נתקל בטיפול קולנועי בנושא האלימות שלא באופן ראוותני, אלא כפי שהיא במציאות.
סנדרה קים ב-15 באוקטובר 1972) היא זמרת בלגית, שייצגה את ארצה באירוויזיון 1986 שנערך בנורווגיה וזכתה במקום הראשון.
קים נולדה למשפחה ממוצא איטלקי בעיירה מונטנייה הסמוכה ללייז'.
היא החלה לשיר בגיל 7.
ב-1985 השתתפה בפסטיבל סאן רמו כחלק מלהקת "מיוזיק קלאב".
שנה אחר כך, נבחרה, מבין 130 מועמדים, לייצג את בלגיה בתחרות האירוויזיון שנערכה בברגן, עם השיר "J'aime la vie" ("אני אוהבת את החיים").
אף על פי שלפי מילות השיר ניתן היה לחשוב כי קים בת 15, היא הייתה רק בת 13 וחצי בזמן התחרות, משכך, קים היא הזוכה הצעירה ביותר אי פעם בתחרות האירוויזיון.
שיא זה לא צפוי להישבר גם בעתיד, מאחר שכללי התחרות שונו, וכיום אסורה השתתפותם של מי שגילם אינו עולה על 16. קים קיבלה נקודות מכל המדינות שהשתתפו בתחרות, וסיימה במקום הראשון עם 176 נקודות, בפער של 36 נקודות מהשיר השווייצרי שסיים במקום השני.
זו הייתה הזכייה הראשונה של בלגיה באירוויזיון, והיחידה עד כה.
הסינגל "J'aime la vie" נמכר בכ-1.4 מיליון עותקים ברחבי העולם, כרבע מהם בבלגיה.
קים שרה אותו גם בפסטיבל ימאהה למוזיקה שנערך בטוקיו, וחלקה במקום השני עם ארוס רמאצוטי (במקום הראשון זכתה סטייסי לטיסו).
האלבום שכלל את השיר, ונשא אף הוא את השם "J'aime la vie" נמכר בכ-60 אלף עותקים, והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
לאחר ניצחונה בתחרות האירוויזיון, בית הספר בו למדה נהיה לבית ספר מבוקש.
מאז ניצחונה באירוויזיון לא זכתה קים להצלחות.
היא הקליטה מספר אלבומים בשנות ה-80 וה-90, אך הם נכשלו מסחרית: "Bien dans ma peau" (1988, אף ששלושת הסינגלים הראשונים מתוכו הגיעו למעמד של תקליט זהב), "Balance tout" (1991), "Les Sixties" (1993), "Onvergetelijk" (1997) ו-"Heel diep in mijn hart" (1998).
בין 1990 ל-1992 הנחתה לצדו של אלן סימון את תוכנית המוזיקה "10 Qu'on Aime" בערוץ RTL-TVI.
ב-1999 גילמה את דמותה של אפונין בהפקת תיאטרון של "עלובי החיים".
ב-2005 הופיעה בשיר היובל באירוויזיון, וביצעה את השיר "Non ho l'età" שזכה באירוויזיון 1964.
קים שרה את שיר הפתיחה של סדרת האנימציה "היה היה - החיים", שזכתה להצלחה רבה ברחבי העולם.
ב-2020 קים השתתפה ב"זמר במסכה בלגיה" וזכתה במקום הראשון.
סנדרה שדה-מושונוב (נולדה ב-28 באוקטובר 1949) היא שחקנית ישראלית.
זוכת פרס אמ"י למפעל חיים.
סנדרה שדה נולדה ברומניה לשלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שניהם זמרי אופרה, במשפחה בת שני ילדים.
המשפחה עלתה ארצה בשנת 1964 והתיישבה במעברה בבת-ים.
שדה למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון חיפה.
בשנת 1972 שיחקה בהצגת הילדים "מלך האלמוגים" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער לצידו של טוביה צפיר.
בשנת 1974 שיחקה בתיאטרון חיפה, בהצגה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול ובבימוי נולה צ'לטון.
שדה שיחקה במשך כ-17 שנים בתיאטרון הקאמרי.
כמו כן, שיחקה בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון הבימה.
מ-2014 משחקת בתיאטרון הקאמרי בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה.
מ-2016 גילמה (לסירוגין עם חנה לסלאו) את תפקיד ברטה במחזה "פליישר" מאת יגאל אבן אור בתיאטרון הבימה.
באותה השנה תרגמה את המחזה "שירלי ולנטיין" מאת וילי ראסל עבור תיאטרון מראה.
ב-2017 החלה גם לגלם את נעמי שמר המבוגרת (לסירוגין עם גילה אלמגור) במחזמר "סימני דרך", המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר.
החל מאוגוסט 2019 משחקת לסירוגין עם יונה אליאן ב"דברים שאני יודעת" בתיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
ב-2020 החלה להשתתף בתפקיד בובולינה במחזה "זורבה היווני", המבוסס על הרומן, שעלה בתיאטרון הבימה.
באותה השנה השתתפה בסדרת הנוער "זיגי".
ב-2019 החלה גם לשחק במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה.
ביולי 2022 החלה לשחק בתור גולדה במחזמר "כנר על הגג" בהפקה של התיאטרון העברי.
זאת, לאחר שבשתי הפקות קודמות של "כנר על הגג" שיחקו אמה ובתה.
באותה השנה, השתתפה בפסטיגל על פסטיגל וגילמה את מנהלת הפסטיגל, ומלכת הקור.
בשנת 1981 השתתפה שדה בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "ארץ מולדת".
בשנת 1986 השתתפה כשחקנית אורחת בסדרה הקומית "קרובים קרובים" בפרק "אין אהבות שמחות".
ב-2001 השתתפה בדרמה "פרצוף של פוקר" מתוך הסדרה "שיעור מולדת".
בשנת 2010 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "עבודה ערבית", בתפקיד יוכבד.
החל משנת 2011 היא מגלמת את רבקה (ריקי) רוזן בסדרה הקומית "סברי מרנן".
בשתי הסדרות גילמה דמות סטריאוטיפית של פולנייה.
בשנת 2012 השתתפה כשחקנית אורחת בסדרה "תנוחי".
בשנת 2014 השתתפה בסדרה "פלפלים צהובים".
ב-2021 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "הזמר במסכה" בתור התות, והודחה רביעית מהתוכנית.
שדה הופיעה גם בכמה סרטי קולנוע.
ב-1988 הופיעה בתפקיד משני (אליס אלכסנדרוביץ) בסרטו של אלי כהן על פי תסריט של גילה אלמגור, "הקיץ של אביה".
ב־1993 שיחקה בסרט "שלג באוגוסט".
ב-2001 הופיעה בסרט "שישה מיליון רסיסים", ב-2003 שיחקה בסרט "אריה" של רומן קצ'נוב, ב-2004 שיחקה בקלטת הילדים "סוד השוקולד", לצדו של חנן גולדבלט, וב-2006 גילמה את חנה לצד ישראל פוליאקוב בסרטו של דני סירקין "למראית עין".
בשנת 2007 השתתפה בסרט "מתוק ומר" בתפקיד מגדת עתידות.
ב-2017 השתתפה בסרט "האופה מברלין".
שדה נשואה נישואים שניים לשחקן מוני מושונוב, אותו הכירה בעת הלימודים של שניהם באוניברסיטת תל אביב.
בתם אלמה היא זמרת אופרה בברלין, ובנם מיכאל הוא שחקן ומוזיקאי.
אחיה הוא זמר הטנור גבי שדה, גיסתה היא מעצבת האופנה דורית שדה, ואחייניתה היא הזמרת מיקה שדה.
בשנת 2025 זכתה בפרס אמ"י על מפעל חיים.
סנדרה "סנדי" לין נילסון היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב מאולימפיאדת מינכן, כולל המדליה במשחה 100 מטר חופשי ושיאנית עולם.
היא גדלה והתאמנה באל מונטה הסמוכה.