tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדג'רטון השתמש במבזק (סטרובוסקופ) כדי ללמוד סנכרון מנועים עבור תיזת הדוקטורט שלו בהנדסת חשמל ב-MIT, אותה קיבל בשנת 1931. לזכותו נזקף הרעיון אשר הקיים אדג'רטון ציין את המדען והמהנדס צ'ארלס סטארק דראפר כמי שהעלה את הרעיון לצלם בעזרת המבזק חפצים יומיומיים.
החפץ הראשון אותו צילם בעזרת מבזק היה זרם מים היוצא מן הברז.
בשנת 1937 אדג'רטון החל שותפות ארוכת שנים עם הצלם ג'ון מילי, אשר השתמש בציוד עם מבזקים, בעיקר במספר ראשי מבזק אלקטרוני, איתם הפיק תצלומים יפים, שרבים מהם הופיעו במגזין לייף.
בעת צילום בעזרת מספר מבזקים הם יכלו לשגר עד 120 הבזקות בשנייה.
אדג'רטון היה חלוץ בצילום בעזרת הבזקות קצרות במיוחד, והוא השתמש בטכניקה הזו כדי ללכוד תמונות של תנועות מהירות ביותר, כגון שלבים שונים של בלונים במהלך ההתפוצצותם, קליע בשבריר השנייה בו הוא מפלח תפוח, או חובט גולף בפעולה, למשל.
הוא זכה במדליית ארד של האגודה המלכותית לצילום בשנת 1934, במדליה על שם הרווארד נ' פוטס, ממכון פרנקלין בשנת 1941, במדליה על שם אלברט א.
מיכאלסון מאותה אוניברסיטה ב-1969, ובמדליה הלאומית למדע בשנת 1973.
אדג'רטון חבר לקנת' גרמשאוזן והרברט גרייר שהחלו לייעץ ללקוחות תעשייתיים, ובשנת 1947 הקימו את החברה אדג'רטו, גרמשאוזן וגרייר (חברת EG&G).
חברת EG&G הייתה הקבלנית הראשית של הוועדה לאנרגיה אטומית והיה לה תפקיד מרכזי בצילום ובהקלטה של הניסויים הגרעיניים בארצות הברית במהלך שנות החמישים והשישים.
עבור משימות אלו פיתח אדג'רטון את מצלמת הפעולה המהירה האלקטרונית , אשר סופקה על ידי EG&G.
עבודתו סייעה לפיתוח טכנולוגיית הסונר הצדדי, אשר שמשה לסריקת קרקעית הים בחיפוש אחר סדקים.
אדג'רטון עבד עם חוקר הים ז'אק קוסטו, מאבות הצילום התת-מימי, בכך שצייד אותו תחילה בציוד צילום תת-מימי שעוצב במיוחד וכלל מבזק אלקטרוני, ואחר כך על ידי שימוש בסונר כדי לגלות את האניה הטבוע בריטניק (ספינה אחות לטיטניק, שטובעה במהלך מלחמת העולם הראשונה).
אדג'רטון סייע גם לגילויה של אוניית המלחמה האמריקאית USS Monitor שפעלה בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
בזמן שעבד עם קוסטו דבק בו הכינוי, המקובל עד היום בחוגי הצילום, "פאפא פלאש".
בנוסף לתרומותיו המדעיות וההנדסיות לשכלול ותפוצת הפלאש, אדג'רטון מוכר באותה מידה בזכות גישתו ותרומתו האסתטית: רבות מתמונותיו המרשימות מראות תופעות שאי אפשר לראות בעין בלתי מצוידת, והן נמצאות במוזיאונים לאומנות בכל רחבי העולם.
בשנת 1940, סרטו הקצר Quicker'n a Wink ("מהר יותר מקריצה"), שצולם בעזרת מבזקים מהירים, הביא את אדג'רטון לזכות בפרס האוסקר לסרט קצר.
אדג'רטון התמנה לפרופסור מן המניין בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1948. בשנת 1956, אדג'רטון נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאומנות ולמדעים.
הוא היה במיוחד אהוב על ידי תלמידי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשל טוב ליבו והכוח הרצון שלו ללמד.
"הטריק בהוראה," אמר, "הוא ללמד אנשים בדרך כזאת שהם לא מבינים שהם לומדים עד שזה מאוחר מידי".
השיעור האחרון שלו, במהלך סמסטר הסתיו ב-1977, היה סמינר לתלמידים חדשים בנושא: "תצלומים של ציפורים וחרקים".
אחד ממעונות הסטודנטים לתואר שני ב-MIT נקרא על שמו.
בשנת 1957, צילם אדג'רטון במעבדתו ב-MIT את אחת התמונות המפורסמות ביותר בכל הזמנים, כתר טיפת החלב, שבה הצליח לצלם, בעזרת שילוב של אורות מהבהבים ומצלמה עם מנועי צמצם, תמונה של טיפת חלב פוגעת בשולחן ויוצרת צורה הדומה לכתר.
עבודתו של אדג'רטון הייתה מוצגת במאמר באוקטובר 1987 במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק תחת הכותרת: "דוק אדג'רטון, האיש שעצר את הזמן מלכת".
בשנת 1928, לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת נברסקה בלינקולן, התחתן אדג'רטון עם אסתר מיי גארט.
היא נולדה במחוז המילטון, נברסקה ב-8 בספטמבר 1903 ונפטרה ב-9 במארס 2002 בצ'ארלסטאון, דרום קרולינה.
היא קיבלה תואר ראשון במוזיקה, מתמטיקה וחינוך מאוניברסיטת נברסקה לינקולן.
היא הייתה פסנתרנית וזמרת מיומנת, לימדה בקונסרבטוריון ניו אנגלנד למוזיקה ולימדה בבתי הספר היסודיים אורורה, נברסקה, ובוסטון.
במהלך נישואיהם נולדו להם שלושה ילדים: ויליאם, רוברט, ומרי-לו.
הנכדים: נינה אדג'רטון, אריק אדג'רטון, סילביה אדג'רטון, ג'ניס דיקסון, ביל דוקסון, מרי אן דיקסון ואלן דיקסון.
נינים: רבקה קיי, בריאן דיקסון, אמילי קיי, רוזמרי האברד, גארט דיקסון, ריצ'רד האברד, אליסון דיקסון, מלינה אדגרטון, טרוויס לאו, ג'נדי אדג'רטון, בנימין לאו, חנה האברד, קווין אדג'רטון וקיילי לאו.
אחותו, מרי אלן אדג'רטון, הייתה אשתו של ל' וולש פוג (1899-2003 ,Pogue) מחלוצי התעופה ויו"ר מועצת מינהל התעופה האזרחי הישן.
אחיינו, דוד פוג, הוא עיתונאי, פרשן טכנולוגי בניו יורק טיימס, מנחה בטלוויזיה.
אדג'רטון מת לפתע ב-4 בינואר 1990 בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ב-3 ביולי 1990, בניסיון להנציח את מאמציו של אדג'רטון, מספר חברי קהילות באורורה, נברסקה החליטו להקים מרכז מדע אשר יועד בשביל "מוזיאון הוראה", כדי לשמר את עבודתו של אדג'רטון וחפציו, וגם כלל "אזור אקספלורית" שבו אנשים מכל הגילים יכולים להגיע ולהשתתף בתערוכות מדעי החיים.
אחרי חמש שנים של גיוס כספים פרטיים מהקהילה כולה, כמו כן גם השקעות פרטיות על ידי החברים של אדרג'טון, המרכז נחנך באופן רשמי ב-9 בספטמבר 1995.
ב-MIT, מרכז אדג'רטון שנוסד ב-1992, הוא מעבדה מלאת חומרים לכל תלמידי הקולג' וגם לתלמידי תיכון ולמורים.
הרולד מרקוזה (נולד ב-15 בנובמבר 1957) הוא פרופסור יהודי אמריקאי להיסטוריה גרמנית מודרנית.
הוא מלמד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
מרקוזה, יליד ווטרברי קונטיקט, הוא בעל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת וסליאן שבמידלטאון קונטיקט.
הוא קיבל תואר שני בתולדות האמנות מאוניברסיטת המבורג ב-1987, על עבודת הגמר שלו על זיכרון 1949, אשר הוקדש ל" לקורבנות הרדיפה הנאצית ומאבקי ההתנגדות".
ב-1985 מרקוזה הפיק תערוכת צילומים במומנטים ואתרי זיכרון לזכר מאורעות הנאצים ומלחמת העולם השנייה.
ב-1986 החל לכתוב עבודת דוקטורט באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור על ההיסטוריה שלאחר 1945 של מה שהיה מחנה הריכוז דכאו.
מרקוזה טוען שלאחר מלחמת העולם השנייה הרבה אומנות, ספרות ודיון ציבורי בגרמניה סובבים סביב הנושאים של התנגדות ושיתוף פעולה עם הרייך השלישי.
מרקוזה החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ב-1992.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני ילדים.
הוא נכדו של התאורטיקן הביקורתי והפילוסוף הרברט מרקוזה.
הרולד וקומר משתוללים באמריקה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004 מסוגת קומדיית סוטול והסרט הראשון בסדרת סרטי הרולד וקומר.
הסרט נכתב על ידי התסריטאים ג'ון הורוויץ והיידן שלוסברג ובוים על ידי דני ליינר.
סיפור הסרט עוקב אחר הרולד לי (ג'ון צ'ו) וקומר פאטל (קאל פן) כאשר הם מחליטים ללכת אל רשת הפאסט פוד וויט קאסל אחרי שעישנו קנאביס, אבל גומרים בסדרת טעויות קומיות כשהם לא מצליחים למצוא את המסעדה.
בסרט משתתפים גם השחקנים פרד וויליארד, פאולה גארסס, אנתוני אנדרסון, דן בוצ'ארט, אית'ן אמברי, ג'יימי קנדי, בובי לי, כריסטופר מלוני, ראיין ריינולדס, שון מאג'מדר, דייוויד קרומהולץ, אדי קיי תומאס, מולין אוקרמן וניל פטריק האריס אשר משחק בסרט את עצמו.
בנקאי ההשקעות הרולד לי (ג'ון צ'ו) הוכרח על ידי עמיתיו לעבודה לעשות את עבודתם כשהם יעזבו לסוף שבוע.
במקום אחר, קומר פאטל (קאל פן) אשר נמצא בראיון בבית ספר לרפואה בגלל בקשת אביו אבל הורס את הראיון בכוונה כדי לא להתקבל.
כאשר הרולד מגיע הביתה, הוא פוגש את השכנה שלו מריה (פאולה גארסס) אליה הוא נמשך, אך לא מסוגל לספר לה על הרגשות שלו כלפיה.
אחרי שעישן מריחואנה עם קומר וראה את הפרסומת לוויט קאסל, שניהם מרגישים רעבים ומחליטים ללכת לקנות המבורגרים.
הם נוסעים אל רשת הוויט קאסל הקרובה לביתם, ומגלים שהמקום הוחלף לרשת מזון מהיר אחרת בשם "בורגר שאק" אבל מחליטים להמשיך לנסוע למסעדת וייט קאסל.
כאשר קומר חוזר להיות צלול בדעתו, הוא מציע לעצור באוניברסיטת פרינסטון לקנות מריחואנה.
קומר קונה מריחואנה מסטודנט בשם בראדלי בזמן שהרולד עסוק עם סטודנטית קוראנית שמעריצה ומתעניינת בעבודתו.
אחרי שעישנו ביחד עוד מריחואנה, שומרי הביטחון של הקמפוס תופסים אותם והם נאלצים לברוח תוך כדי שאיבדו את שקית המריחואנה.
כאשר השומרים רודפים אחריהם, הם מגלים שהמריחואנה היא של בראדלי ועוצרים אותו.
הרולד וקומר חוזרים לנהוג וקומר עוצר בצד כדי להשתין.
הוא משאיר את הדלת פתוחה, בזמן שהוא משתין דביבון מתגנב פנימה אל המכונית.
הוא נושך את הרולד אשר משכנע את קומר לקחת אותו אל בית החולים שבו אביו ואחיו של קומר עובדים.
קומר גונב את התעודה המזהה מאביו ואחיו כדי להשיג מריחואנה רפואית, אך הוא מוכרח לבצע ניתוח לאיש שנורה לאחר שהרופאים בלבלו אותו עם אחיו.
לאחר שקומר מטפל בפצעיו של האיש כמעט ללא מאמץ, הפצוע מספר להם איך להגיע אל וויט קאסל והצמד ממשיך במטרתם להשיג המבורגרים של וויט קאסל.
הוא מחליט להשיג את תשומת לבה כדי שהרולד יוכל לדבר איתה, אבל הרולד נכנס לפאניקה ולוחץ על הגז, מה שגרם למכונית להתרסק בתוך תעלה.
הם ניצלים על ידי איש בשם רנדי, נהג משאית גרירה מעוות ומכוער אשר מכונה "פריקשואו".
הוא לוקח אותם לביתו ומתקן את המכונית שלהם ואומר להם שהם יכולים להרגיש בבית ולעשות סקס עם אשתו (מולין אוקרמן) שבאופן מפתיע יפהפייה, אבל לאחר שפריקשואו מציע לעשות סקס ברביעייה, הרולד וקומר בורחים מגועל.
כשהם מבחינים בטרמפיסט בכביש, קומר מחליט לעצור ולאסוף אותו.
הטרמפיסט הוא לא אחר מניל פטריק האריס אשר משחק בתפקיד עצמו, ומסומם מאקסטזי.
כאשר הרולד וקומר נוסעים לכיוון חנות מצרכים כדי למצוא עוברי אורח שיעזרו להם להתמצא בכבישים.
האריס נמלט משם עם המכונית של הרולד.
כתוצאה מכך, הצמד נתקל בשוטר גזעני אשר מציק להם ומטריד אותם, קומר מתעצבן על השוטר, ובניסיון של הרולד לעצור את התסבוכת הוא נותן לקומר אגרוף אך הוא פוגע בטעות בשוטר.
בכלא, הרולד רואה את בראדלי משתחרר ואת המריחואנה המוחרמת.
קומר מזייף שיחה למשטרה ומדווח על מקרה חירום, כל השוטרים יוצאים מהתחנה ויוצאים למרדף, קומר נכנס לכלא כדי לשחרר את הרולד.
כשהמשטרה חוזרת, הרולד וקומר שוב בורחים ולוקחים את המריחואנה איתם.
הם פוגשים בצ'יטה ממנה הם מנסים לברוח, הצמד מעשן מריחואנה עם הצ'יטה ולאחר מכן רוכב עליה.
הרולד וקומר מוצאים מסעדה ורואים את חבריהם, גולדשטיין (דייוויד קרומהולץ) ורוזנברג (אדי קיי תומאס) אוכלים נקניקיות.
הרולד מחליט שהוא רוצה להרגיש את ההרגשה של תחושת השובע ולהשיג את מטרתם.
לאחר שנתקלו בקבוצת פרחחים פאנקיסטים שמטרידים אותם, הרולד וקומר גונבים את הטנדר שלהם.
הם נוסעים מהר, שוטר מבחין בטנדר המהיר ורודף האחריהם.
הם מצליחים לברוח מהשוטר אבל נתקעים בקצה צוק.
הם יוצאים מהטנדר ומבחינים במסעדת הוויט קאסל שנמצאת למטה, הרולד וקומר משתמשים בגלשן אוויר מהטנדר כדי להגיע ליעד שלהם.
הם מגלים שאין עליהם כסף.
האריס מופיע ומצטער על מה שעשה ומביא להם כסף כדי לתקן את המכונית שלקח ממנו וכדי שיוכלו לקנות את ההמבורגרים.
קומר מבין שהוא רוצה להיות דוקטור, אבל מפחד להסתגל לסטריאוטיפ שלפיו כל ההודים לומדים והופכים לרופאים.
תוך כדי שקומר מדבר הרולד מבחין בשותפיו לעבודה עם שתי נשים וכועס מכיוון שהם אמרו שהם צריכים לעבוד עם לקוחות באותו הלילה אבל בעצם יצאו לחגוג.
הוא מתעמת איתם על כך שגרמו לו לעשות את העבודה בשבילם ומאיים עליהם שיביא לפיטורם וישפיל אותם אם זה יקרה שוב.
לאחר שחזרו לבניין מגוריהם הם פוגשים במסדרון את מריה אשר מחכה למעלית.
הרולד מתוודה ברגשות שלו כלפיה והם מתנשקים.
היא מודיעה להרולד שהיא עוזבת לאמסטרדם לעשרה ימים.
קומר משכנע את הרולד לטוס איתו לאמסטרדם וללכת אחר מריה ומשכנע אותו שמריחואנה חוקית בהולנד.
ג'ון צ'ו - הרולד לי, בחור דור שני של אמריקנים-קוריאנים ועובד בבנק השקעות.
קאל פן - קומר פאטל, בחור דור שני של אמריקנים-הודים, המשפחה שלו חושבת שהוא יהיה דוקטור כמו אביו ואחיו.
פאולה גראסס - מריה פרז, השכנה של הרולד וקומר, הרולד נמשך אליה.
ניל פטריק האריס - ניל פטריק האריס, גרסה בדיונית של עצמו.
ראיין ריינולדס - אח בבית החולים
דייוויד קרומהולץ - גולדשטיין, שכן וחבר של הרולד וקומר
אדי קיי תומאס - רוזנברג, שכן וחבר של הרולד וקומר
פרד וילארד - ד"ר וולובי
אנתוני אנדרסון - העובד בבורגר שאק
סיו טה - קינדי קים
כריסטופר מלוני - נהג משאית הגרר, רנדי "פריקשואו"
מולין אוקרמן - ליאן, אשתו של פריקשואו
דב טיפנבח - בראדלי תומאס, סטודנט אוניברסיטת פרינסטון
גארי ארצ'יבלד - נתניאל ברוקס
בסוף השבוע הראשון לאחר שחרור הסרט, הוא גרף 5,480,378 דולר ב-2135 בתי קולנוע בארצות הברית וקנדה.
הסרט התקבל בחיוב על ידי מבקרים, הסרט קיבל דירוג של 74% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 143 ביקורות.
בשנת 2008 יצא סרט ההמשך לסרט הראשון בסדרה בשם הארולד וקומאר בורחים מגואנטנמו.
הסרט סובב סביב הרולד וקומר אשר מנסים להגיע לאמסטרדם כדי למצוא את מריה, הם מזוהים בטעות כטרוריסטים בזמן שהם על המטוס והם נשלחים למתקן המעצר בגואנטנמו.
ב-4 בנובמבר 2011 יצא לאקרנים הסרט השלישי, הרולד וקומר חוגגים את חג המולד בתלת־ממד.
בסרט זה הרולד שורף בטעות את עץ חג המולד המשפחתי והוא יוצא למסע ברחבי ניו יורק, יחד עם קומר, על מנת להשיג עץ דומה.
הרולד אדוארד הולט היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר.
להולט הייתה קריירה פרלמנטרית של 32 שנים, כולל שנים רבות כשר בכיר בממשלה, אך כראש ממשלה הוא כיהן 22 חודשים בלבד, עד להיעלמותו בדצמבר 1967 בעת ששחה בחוף צ'ביוט שליד פורטסי שבוויקטוריה, וההנחה היא שהוא טבע.
תקופת כהונתו הקצרה כראש ממשלה הגבילה את השפעתו הפוליטית והאישית, במיוחד בהשוואה לקודמו בתפקיד, רוברט מנזייס, שכיהן כראש ממשלה בסך הכול 18 שנים.
בתקופת כהונתו כשר ההגירה בין השנים 1949–1956, היה הולט אחראי על הרפייתה של מדיניות אוסטרליה הלבנה וכשר האוצר בממשלתו של מנזייס הוא יזם רפורמות פיסקליות משמעותיות, כולל הקמתו של הפדרל ריזרב בנק של אוסטרליה והובלת תהליך המעבר של אוסטרליה לשימוש במטבע עשרוני.
כראש ממשלה הוא פיקח על ציוני דרך משמעותיים, כולל ההחלטה לא לפחת את הדולר האוסטרלי יחד עם הלירה שטרלינג הבריטית ובמשאל העם של 1967 הצביע רוב מוחץ של האזרחים בעד מתן סמכות לממשל הפדרלי לחוקק חוקים מיוחדים בנוגע לאבוריג'ינים.
הולט זכור בעיקר בשל חלקו השנוי במידה מסוימת במחלוקת בהרחבת מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, בשל אמירתו "כל הדרך עם LBJ (נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון)" ובשל נסיבות מותו.
לדעתו של הביוגרף שלו, טום פריים, כל אלה האפילו על ההישגים של הולט בקריירה הפוליטית הארוכה שלו.
הרולד הולט נולד בפרבר סטנמור של סידני כבכור מבין שני בניהם של תומאס ואוליב הולט.
הוא ואחיו קליף בילו את ראשית חייהם בסידני ולמדו בשלושה בתי ספר שונים בסידני ובאדלייד בין השנים 1913 – 1919. ב-1921 רשם תומאס הולט את בניו לקולג' ווסלי במלבורן, שאחד מתלמידיו המצטיינים היה ראש ממשלת אוסטרליה לימים, רוברט מנזייס.
באותה תקופה עזב תומאס הולט את עבודת ההוראה ונכנס לשותפות ברשת תיאטראות.
בתקופה מסוימת בשנת השלושים הוא שהה בלונדון.
ב-1918 התגרשו הוריו של הרולד הולט וב-1924, כאשר הוא היה בן 16, מתה אמו והוא לא נכח בטקס ההלוויה שלה.
המחסור בחיבה הורית, גירושי הוריו ומותה בטרם עת של אמו, החדירו רגש בדידות וחוסר ביטחון בהולט הצעיר, גרמו לו לחפש תמיד את ההכרה בהישגיו והגבירו את הלהיטות שלו לרצות את האחרים ואת הצורך שלו להיות אהוב.
אירוע שעיצב את חייו היה מופע השירה שלו במסיבת הסיום של בית הספר שלו ב-1926. אף אחד מבני משפחתו לא נכח באירוע ותחושת הבדידות שלו באותו ערב נותרה איתו עד יומו האחרון.
הולט קיבל מלגת לימודים בקווינס קולג' באוניברסיטת מלבורן והחל את לימודי המשפטים שלו ב-1927. הוא הצטיין בתחומים רבים בחיי האוניברסיטה.
יחד עם קבוצות הקריקט והפוטבול האוסטרלי של האוניברסיטה הוא זכה בפרסים וכן בפרסים על תחרויות נאום וכתיבת מאמרים.
הוא היה חבר בקבוצת הדיבייט של האוניברסיטה ונשיא הן של קבוצות הספורט, המועדון החברתי ואגודת הסטודנטים למשפטים של האוניברסיטה.
למשך שלוש שנים היה הולט ביחסי זוגיות עם ויולה (לולה) ת'רינג, שאביה היה שותפו של אביו של הולט לעסקים, אך בסופו של דבר היא דחתה את הצעת הנישואין שלו כדי להתחתן עם אביו.
כך הייתה להולט אם חורגת שאתה הוא יצא במשך שלוש שנים.
בעת לימודיו באוניברסיטה הכיר הולט את זארה קייט דיקינס ועד מהרה התאהב בה.
ב-1934 נפרדו בני הזוג וזארה נסעה ללונדון, שם הכירה את קפטן ג'יימס פל, קצין בצבא הבריטי ובמרץ 1935 הם נשאו, הולידו בן ב-1937 ותאומים ב-1939. בתקופה זו חידשו זארה והולט את הקשר ביניהם ונישואיה של זארה הסתיימו זמן קצר לאחר לידת התאומים.
לדעתו של הביוגרף של הולט הוא היה אביהם של התאומים.
זארה ופל התגרשו בסופו של דבר והיא נישאה ב-1946 להולט, שאימץ את שלושת בניה.
אף על פי שהם היו נשואים עד למותו של הולט, אישרה זארה בזיכרונותיה כי להולט היו במשך תקופה ארוכה כמה פרשיות של יחסים מחוץ לנישואין.
ב-1930 סיים הולט את לימודי התואר הראשון שלו במשפטים.
בנובמבר 1932 הוא החל להופיע בבתי משפט בוויקטוריה ושימש כעורך דין זוטר במשרד עורכי דין.
בתקופת השפל הגדול הוא התקשה למצוא תעסוקה.
אביו, שהיה אז בלונדון, רצה שהוא ימשיך את לימודיו באנגליה, אך הקשיים הכלכליים מנעו זאת בעדו.
הולט נמשך לפוליטיקה כבר בראשית שנות השלושים והצטרף לסניף של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ב-1933. בבחירות הכלליות של 1934 הוא התמודד על מושב בפרלמנט, כשמתחרהו היה ראש הממשלה לשעבר ג'יימס סקאלין ממפלגת הלייבור.
במרץ 1935 הוא הפסיד שוב בבחירות ובסופו של דבר הוא נבחר בבחירות ביניים באוגוסט 1935. בגיל 27 הוא היה אחד מחברי הפרלמנט האוסטרלי הצעירים ביותר אי פעם.
מנקודת זמן זו הקדיש עצמו הולט אך ורק לקריירה הפוליטית שלו למעט אהבתו לעיסוק בספורט, בעיקר ספורט ימי.
הוא היה מכור לעבודה ובדרך כלל עבד 16 שעות ביממה והסתפק ב-4–5 שעות שינה כל לילה.
ב-1939 נבחר רוברט מנזייס, שהולט היה בן חסותו, להיות ראש הממשלה לאחר מותו הפתאומי של ג'וזף ליונס ולאחר תקופת הכהונה הקצרה של מחליפו ארל פייג'.
האנרגיות של הולט, מסירותו ויכולותיו גרמו לו להתקדם במהירות ובאפריל 1939 הוא מונה להיות שר בלי תיק שסייע בעיקר לשר האספקה והפיתוח.
באוקטובר אותה שנה הוא מונה להיות השר הממונה על מחקר מדעי ותעשייתי ובחודשים נובמבר-דצמבר הוא שימש כשר האווירייה בפועל.
במאי 1940 מבלי להתפטר מתפקידו, התגייס הולט לכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (2nd AIF) ושירת שם כתותחן.
אך כמה חודשים לאחר מכן נהרגו שלושה שרי ממשלה וכמה מאנשי הצמרת הביטחונית בהתרסקות מטוס בקנברה.
מנזייס קרא להולט לשוב משירותו הצבאי ומינה אותו כשר בלי תיק ועוזר לשר המסחר והמכס.
שירותו הצבאי הקנה לו את הכינוי "הולט התותחן" (Gunner Holt).
באוקטובר 1940 קודם הולט להיות שר בקבינט ומונה להיות שר העבודה והשירות הציבורי.
אחד ההישגים החשובים שלו בתפקיד זה היה העברתו של חוק קצבאות הילדים שחוקק באפריל 1941.
באוגוסט אותה שנה, נאלץ מנזייס להתפטר עקב מרידה בשורות הספסלים הקדמיים במפלגה.
הוא הוחלף על ידי מנהיג מפלגת הכפר, ארתור פאדן.
הולט היה בין אלו שהסירו את תמיכתם במנזייס, אם כי הוא מעולם לא חשף את מניעיו לעשות זאת.
באוקטובר 1941 הובסה הממשלה בהצעת אי-אמון, מנהיג מפלגת הלייבור, ג'ון קרטין הוזמן להרכיב ממשלה חדשה ומנזייס התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
ב-1944 פורקה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומנזייס הקים מפלגה חדשה, המפלגה הליברלית ויצר קואליציה עם מפלגת הכפר.
הולט היה אחד מהחברים הראשונים במפלגה זו.
לאחר שמונה שנים באופוזיציה, נצחה קואליציית האנטי-לייבור בבחירות של 1949 ומנזייס החל את כהונתו השנייה כראש ממשלה, הארוכה ביותר בתולדות אוסטרליה.
בבחירות אלה, מחוז הבחירה שמטעמו רץ הולט כל השנים כמעט ונמחק בעקבות שינוי של גבולות מחוזות הבחירה.
הוא עבר למחוז בחירה חדש שנוצר אז והיה מחוז שהיה די בטוח עבור מועמד ליברלי שאוכלוסייתו הייתה די מבוססת.
הולט זכה בבחירות בקלות יחסית.
הוא מונה לכהן בתפקידים היוקרתיים של שר העבודה והשירות הציבורי (1958-1949) וכשר ההגירה (1956-1949) ובאותה תקופה הוא סומן על ידי התקשורת כיורשו של מנזייס וכראש ממשלה פוטנציאלי.
כשר ההגירה המשיך הולט את תוכנית ההגירה שיזם קודמו בתפקיד, ארתור קאלוול.
עם זאת, הוא נקט בגישה אכפתית וגמישה יותר בהשוואה לקאלוול, שהיה תומך נלהב במדיניות אוסטרליה הלבנה.
בתפקידו כשר העבודה הצטיין הולט והוא תואר כאחד משרי העבודה הטובים ביותר מאז איחוד אוסטרליה.
למרות שהתנאים בשלו אז לאי-שקט תעשייתי, ההשפעה הקומוניסטית על האיגודים המקצועיים הייתה אז בשיאה, והאגף הימני בממשלה הטיף לעימות עם האיגודים.
השילוב של צמיחה כלכלית יחד עם גישתו הנאורה של הולט בנוגע ליחסי העבודה, גרמו לירידה חדה במספר שעות העבודה שהמשק האוסטרלי הפסיד עקב שביתות, מיותר משני מיליון ב-1949 ל-439,000 ב-1958.
הולט קידם שיתוף פעולה נרחב יותר בין הממשלה, בתי המשפט, המעסיקים והאיגודים המקצועיים.
מעמדו האישי והפוליטי של הולט התחזקו במהלך שנות החמישים.
הוא היה חבר בוועדות ובמשלחות לחו"ל רבות, הוא מונה כחבר במועצה המלכותית ב-1953 וב-1954 צוין שמו כאחד מששת הגברים האוסטרלים המקפידים ביותר על לבושם.
ב-1956 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה הליברלית ויושב ראש הסיעה בפרלמנט, ומנקודת זמן זו ואילך הוא סומן באופן ברור כיורשו של מנזייס.
בדצמבר 1958, בעקבות פרישתו של ארתור פאדן, ירש אותו הולט בתפקיד שר האוצר, ובכך רכש לעצמו את המעמד של האיש מספר שלוש בממשלה ומספר שתיים במפלגה הליברלית.
הוא הגיש את התקציב הראשון שלו באוגוסט 1959 והישגיו כללו רפורמות במערכת הבנקאות, כולל הקמתו של הפדרל רזרב בנק של אוסטרליה והתוכנית למעבר למטבע עשרוני.
עם זאת, בנובמבר 1960 עשה הולט את אחד המשגים הגדולים בקריירה הפוליטית שלו.
הוא הגיש תקציב מקוצץ במטרה להאט את קצב הצריכה, לרסן את האינפלציה ולצמצם את הגרעון, אך צעדו זה גרם לצמצום בהיקף האשראי בשיעור שלא היה ידוע מאז 1945. הכלכלה האוסטרלית נכנסה למיתון.
שוק ניירות הערך צנח, ההשקעות הפרטיות, פעילות הבנייה ומכירות כלי הרכב, הואטו באופן משמעותי, שיעור האבטלה עלה לכמעט שני אחוזים (הנתון הגבוה ביותר מאז השפל הכלכלי) וכמה חברות גדולות התמוטטו.
ניצחונו של חבר הפרלמנט ג'יימס קילן העניק לקואליציה את היתרון הדרוש של מושב אחד בפרלמנט.
על הולט נמתחה ביקורת קשה, תדמיתו הציבורית ניזוקה ומאוחר יותר הוא תיאר את השנים 1960–1961 כשנים הקשות ביותר בחייו הציבוריים.
אך כמו שהכלכלה התאוששה עד מהרה, התייצבו מניותיו הפוליטיות של הולט.
הולט המשיך לכהן בתפקיד שר האוצר עד ינואר 1966, כאשר פרש מנזייס מהחיים הפוליטיים.
בתמיכתו של מנזייס, נבחר הולט להיות מנהיג המפלגה הליברלית וראש הממשלה.
באותה עת הוא כבר היה חבר פרלמנט במשך כמעט 31 שנים, הזמן הארוך ביותר בו המתין פוליטיקאי כל שהוא (למעט ממלאי מקום לראשי ממשלה שנפטרו) לתפקיד ראש הממשלה.
ביום אוסטרליה, 26 בינואר 1966 הושבע הרולד הולט כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר.
תקופת כהונתו הקיפה כמעט את רובן שתי השנים הקלנדריות של 1966 ו-1967. משמעות אורכה הקצר יחסית של תקופת כהונתו הייתה שהשפעתו האישית והפוליטית בתפקיד הייתה מוגבלת והוא ייזכר בעיקר בשל הנסיבות הדרמטיות של היעלמותו ומותו המשוער.
האופן חסר המזל בו סיים הולט את חייו האפיל על האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתו, בעיקר חלקו בהמשך המעורבות האוסטרלית במלחמת וייטנאם והרחבתה.
תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה התרחשה במהלך התקופות המתוחות ביותר במהלך המלחמה הקרה וממשלתו התמודדה עם כמה אתגרים הקשורים למדיניות החוץ שאין לקנא בהם.
הקו המדיני, הכלכלי והצבאי של אוסטרליה עוצב מחדש כאשר ארצות הברית וברית המועצות התחרו על השליטה בעולם בכמה זירות מאבק.
קשריה של אוסטרליה עם בריטניה התרופפו במהירות כאשר זו האחרונה פינתה את בסיסיה ממזרח לתעלת סואץ, חיזרה אחר השוק האירופי המשותף וכתוצאה מהגידול בהשקעות האמריקניות באוסטרליה, האויבת לשעבר של אוסטרליה, יפן, תפסה את מקומה של בריטניה כשותפה העיקרית של אוסטרליה בשוק הסחר העולמי.
מבחינה אסטרטגית, עמדה תקופה זו בסימן החלטתו הגורלית של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון להסלים את המלחמה בדרום-מזרח אסיה.
מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם התרחבה באופן משמעותי בתקופת שלטונו של הולט, כשחיילים אוסטרלים נלחמו ונהרגו בקרבות נואשים כמו קרב לונג טן.
אי השקט הציבורי בנוגע למלחמה, מספר החללים שהלך ועלה והוויכוח הציבורי בנוגע למוסריותה של המלחמה, היוו דלק למנועי האופוזיציה מבית, כמו תנועה בעל השפעה משמעותית שהתנגדה לגיוס החובה.
דאגה נוספת התרחשה על רקע טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, שבמסגרתו הודח הנשיא סוקרנו והוחלף על ידי סוהארטו ובמקביל החלה המפלגה הקומוניסטית של סין במהפכת התרבות הרת האסון.
המצב הבינלאומי המסוכן הגיע לנקודת משבר ביוני 1967, כאשר מלחמת ששת הימים הציתה את המזרח התיכון ושישה ימים לאחר מכן ביצעה סין את הניסוי הראשון שלה בפצצת מימן.
המרוץ לחלל החל לצבור תאוצה, ובמקביל התנהלו מלחמות על רקע תהליך הדה-קולוניזציה, הפיכות התרחשו בארצות רבות ורעב ומרידות אלימות התחוללו באזורים נרחבים בדרום אמריקה, מרכז אמריקה, אפריקה ואסיה.
תהליך העברת השלטון ממנזייס להולט בפברואר 1966 היה חלק ולא לווה בבעיות כל שהן ובבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה זכה הולט לתמיכה ציבורית רחבה ונתן לקואליציה רוב של 41 מושבים בפרלמנט, הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה עד לאותה עת.
עם זאת, נוצר מאחורי הקלעים ריק מנהיגותי עקב פרישתו של מנזייס ועד מהרה צצו פילוגים פנימיים.
המשמעות של שליטתו של מנזייס על המפלגה ומשמעות העובדה שירושתו של הולט התבשלה במשך שנים רבות, הייתה שלא נוצר דרג בטוח של מנהיגות משנה.
היעלמותו של הולט בסוף 1967 אילצה את המפלגה לבחור יורש בצורה בלתי מתוכננת מקרב חברי הסנאט לאחר שהמועמד המוביל, סגן מנהיג המפלגה, ויליאם מקמהון, פרש מהמרוץ למנהיגות עקב חילוקי דעות עם השותפה לקואליציה, מפלגת הכפר.
ההיסטוריון ג'יימס ג'פ טוען כי בתחום מדיניות הפנים, הולט היה מזוהה עם האגף החדשני של הליברליזם בוויקטוריה.
אחד מהישגיו הבולטים ביותר היה היוזמה לחסל את מדיניות אוסטרליה הלבנה על ידי הפסקתה של ההבחנה בין מהגרים ממוצא אסיאתי לבין מהגרים ממוצא אירופאי ובאמצעות מתן היתרים לאסיאתים בעלי כישורים מקצועיים להתיישב באוסטרליה עם משפחותיהם.
הוא גם הקים את המועצה האוסטרלית לאומנויות, שהעניקה תמיכה ממשלתית בתחום, יוזמה שהורחבה באופן משמעתי על ידי יורשו של הולט, ג'ון גורטון.
בתחום הרפורמות החוקתיות, האירוע שללא ספק הוא המשמעותי ביותר בתקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, היה משאל העם שנערך ב-1967 ובו רוב מוחץ של אזרחי אוסטרליה הצביעו בעד מתן סמכות לממשלה לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים.
בתחום הכלכלה, תקופת כהונתו של הולט החלה עם המעבר של אוסטרליה למטבע המבוסס על השיטה העשרונית, מהלך שהחל ב-14 בפברואר 1966 והוא ציין את נטישת הקשרים הכלכליים של אוסטרליה עם בריטניה ויצירת קשרים עם ארצות הברית ועם אסיה.
למרות שכל ההכנות לתהליך החלפת המטבע בוצעו במהלך כהונתו של מנזייס, הולט היה מעורב בהן באופן משמעותי בתוקף תפקידו כשר האוצר.
ב-1967 קיבלה ממשלת הולט החלטה שלא לפחת את הדולר האוסטרלי במקביל לפיחות בשערה של הלירה שטרלינג הבריטית, נוהג שהיה קיים מאז ומתמיד, אך החלטה זו נתקלה בהתנגדות בקרב חוגי הקואליציה.
מנהיג מפלגת הכפר, ג'ון מק'איוון, זעם במיוחד על צעד זה.
הוא ראה במהלך זה איום על מאזן התשלומים של אוסטרליה וחשש שהוא יוביל לעלייה בתשומות הייצור של התעשייה.
בתחום הפוליטיקה המפלגתית, אחד המאפיינים הבולטים ביותר של תקופת כהונתו הקצרה של הולט כראש ממשלה היה שמותו הבלתי צפוי פתח תקופה חסרת תקדים של מבוכה במפלגה הליברלית וירידה מהירה בכוחה האלקטורלי של קואליציית האנטי-לייבור.
במשך 22 שנים, מהקמת המפלגה ב-1944 ועד לפרישתו של מנזייס ב-1966, היה למפלגה הליברלית מנהיג אחד בלבד.
לאחר פרישתו של מנזייס, היו למפלגה שלושה מנהיגים במשך תקופה של שש שנים: הולט, גורטון ומקמהון.
בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1969 היו חסרים למפלגת הלייבור בהנהגתו של גוף ויטלם ארבעה מושבים בלבד כדי לנצח את המפלגה הליברלית.
לעומת זאת, ב-1972 הצליחה הלייבור לסיים את תקופת השליטה הארוכה של הקואליציה בניצחון משכנע בבחירות שהתקיימו אז.
במהלך תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, הייתה מלחמת וייטנאם הנושא המרכזי במדיניות החוץ האוסטרלית.
ממשלת הולט הרחיבה באופן משמעותי את מעורבותה של אוסטרליה במלחמה והולט הגן בתוקף על מדיניותה של ארצות הברית באזור.
הוא גם יצר יחסי קרבה עם נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, שאתו הוא נפגש לראשונה במלבורן ב-1942.
בעוד שהולט הצהיר שידידותו עם ג'ונסון השתקפה במערכת היחסים ההדוקה בין שתי המדינות, הדיפלומט האוסטרלי לשעבר, אלן רנאוף, היה יותר ציני בהערכה שלו למצב.
בפרק הדן במלחמת וייטנאם בספרו על מדיניות החוץ האוסטרלית משנת 1979, "המדינה המפוחדת", הציע רנאוף באופן בוטה שלמעשה הולט "פותה" על ידי ג'ונסון, וממשל ג'ונסון מתח ביקורת על ממשלתו של הולט על כך שאינה עושה די ולחץ שוב ושוב על אוסטרליה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם.
עם כניסתו לתפקיד, הכריז הולט שלאוסטרליה אין כל כוונה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם, אך חודש בלבד לאחר מכן הוא הודיע שאוסטרליה תשלש את מספר החיילים שהיא הפעילה בווייטנאם ל-4500, ובכך יצרה כוח משימה עצמאי שהיה מוצב בבסיס נואי דאט.
חמישה חודשים לאחר מכן נאלץ הולט להודיע על נפילתו של החייל האוסטרלי הראשון בווייטנאם, טוראי ארול ויין נואק שהיה בן 21 בנופלו.
זמן קצר לפני היעלמותו, אישר הולט הגדלה נוספת של מספר החיילים והתחייב לשליחתו של גדוד שלישי לווייטנאם, החלטה שבוטלה בסופו של דבר על ידי גורטון.
בביקורו בארצות הברית בסוף יוני 1966, נשא הולט נאום בנוכחותו של הנשיא ג'ונסון.
את נאומו הוא סיכם בדברים שללא ספק ימצו את תמיכתו בג'ונסון, במדיניות האמריקנית בווייטנאם ואת המעורבות האוסטרלית במלחמה:
לאחר ביקורו בוושינגטון נסע הולט ללונדון ובנאום שנשא ב-7 ביולי הוא מתח ביקורת קשה על בריטניה, צרפת ועל בעלות ברית אחרות של ארצות הברית על סירובם להתחייב לשליחת כוחות לווייטנאם.
ב-20 באוקטובר 1966 הגיע הנשיא ג'ונסון לביקור בן שלושה ימים באוסטרליה, על פי הזמנתו של הולט, הביקור הראשון של נשיא אמריקני מכהן באוסטרליה.
הביקור עמד בסימנן של ההפגנות הראשונות נגד המלחמה שהתקיימו באוסטרליה.
בסידני, נשכבו מפגינים לפני הרכב שהוביל את הנשיא ואת ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, רוברט אסקין ומאירוע זה זכורה הוראתו הידועה לשמצה של אסקין "לדרוס את הממזרים".
במלבורן, קיבל את פניו של ג'ונסון המון שהוערך ב-750,000 איש, אף על פי שקבוצה קולנית הפגינה נגד הביקור, השליכה צבע על מכוניתו של הנשיא וצעקה: "ג'ונסון, ג'ונסון, כמה ילדים הרגת היום?" (LBJ, LBJ, how many kids did you kill today?).
בדצמבר, חתמה אוסטרליה על הסכם שנוי במחלוקת עם ארצות הברית שאפשר לה להקים מתקן תקשורת אסטרטגי סודי בטריטוריה הצפונית.
ב-22 בדצמבר 1966 הכריז הולט שהכוח הצבאי של אוסטרליה בווייטנאם לא יוגדל שוב מעבר ל-6300 חיילים, 12 טנקים, שתי שולות מוקשים ושמונה מפציצים.
הולט הוביל את הבחירות הראשונות והיחידות שלו כראש ממשלה ב-26 בנובמבר 1966, כשהוא מתמקד בעיקר בסוגיית וייטנאם ובאיום הקומוניסטי מאסיה.
מנהיג הלייבור, ארתור קאלוול התנגד בתקיפות למעורבותה של אוסטרליה במלחמה והבטיח שאם מפלגתו תנצח בבחירות, יוחזרו החיילים הביתה.
ההתנגדות לשירותם של חיילים אוסטרלים מעבר לים הייתה מאז ומתמיד חלק ממדיניות הלייבור.
למרות ההתנגדות מבית למלחמה שהחלה להתפתח אז, באופן כללי מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם זכתה עדיין לתמיכה ציבורית.
הקואליציה נחלה ניצחון מרשים בבחירות, זכתה במושבים רבים של הלייבור והרוב שלה בפרלמנט היה הגדול ביותר מאז איחוד אוסטרליה.
המפלגה הליברלית הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט מ-52 ל-61 ומפלגת הכפר הגדילה את מספר מושביה מ-20 ל-21 כשמספר המושבים של הלייבור ירד מ-51 ל-41.
בראשית שנת 1967 פרש ארתור קאלוול מתפקידו כמנהיג הלייבור והוחלף על ידי גוף ויטלם.
ויטלם הוכיח את עצמו כאופוזיציונר משפיע יותר, הן בתקשורת והן בפרלמנט ועד מהרה החלה מפלגת הלייבור להשתקם מהתבוסה שלה בבחירות, כשויטלם מתנגח עם הולט שוב ושוב בפרלמנט.
באותה תקופה, החלו גם לצוץ המתחים בין השותפות לקואליציה על רקע המדיניות הכלכלית.
לאורך כל התקופה בה שימש כמנהיג המפלגה הליברלית, כפה מנזייס משמעת סיעתית, אך מהרגע בו הוא פרש, החלו המחלוקות לצוץ מעל פני השטח.
כמה מאנשי המפלגה הליברלית החלו לחוש אי שביעות רצון ממנהיגותו החלשה של הולט מבחינתם.
העיתונאי אלן בירד העריך כי הולט ספג ביקורת פנימית רבה במפלגה בחודשים האחרונים לחייו ושהוא נתפס כ"מעורפל, לא מדויק ומתחמק" ו"נחמד עד לנקודה שבו הגינותו נתפסת כחולשה".
הפופולריות של הולט ומעמדו הפוליטי ניזוקו מטיפולו הלקוי בכמה מחלוקות שצצו במהלך 1967. באפריל, פרסמה רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC תחקיר שמתח ביקורת על החלטת הממשלה שלא להאריך את כהונתו של יושב ראש מועצת הרשת.
הולט הגיב לביקורת ואמר שהטענות נגועות בשיקולים פוליטיים שהיו מעורבים בפרשה.
במאי נגרמה להולט מבוכה רבה על רקע דרישות לחקירת אסון התנגשות של שתי ספינות של הצי המלכותי האוסטרלי בטריטוריית מפרץ ג'רוויס בפברואר 1964 ועקב כך הוא איבד חלק ניכר של התמיכה בו בתוך המפלגה הליברלית.
כמה ימים לאחר הדיון הודיע הולט על הקמת ועדת חקירה מלכותית בנושא.
ביוני, טס הולט ללונדון דרך קנדה, שם הוא פתח את הביתן האוסטרלי באקספו 67' במונטריאול.
בשובו ממסעו הוא נפש יחד עם הנשיא ג'ונסון ורעייתו במעון הנופש הנשיאותי בקמפ דייוויד.
באוקטובר הסתבכה הממשלה בעוד פרשה מביכה על שימוש לא ראוי לכאורה במטוס האח"מים, שעלה לדיונים כאשר ג'ון גורטון (אז מנהיג הקואליציה בסנאט) הניח על שולחן הפרלמנט מסמכים שהראו שהולט הטעה שלא במתכוון את הפרלמנט בדיון מוקדם יותר על הפרשה.
התמיכה במנהיגותו ירדה עוד יותר כאשר הוא סירב להדיח את שר האווירייה, פיטר האוסון, כדי להרגיע את השערורייה, ובכך הוא חיזק את המבקרים בתוככי המפלגה שטענו שהולט "חלש" וחסר את העריצות של מנזייס.
בנובמבר 1967 ספגה הממשלה מפלה נוספת כאשר בבחירות לסנאט זכתה המפלגה הליברלית ב-42.8% של המושבים, מול 45% של הלייבור.
כמו כן איבדה הקואליציה שני מושבים בבית הנבחרים בבחירות ביניים.
בין השאר יוחסו הכישלונות הללו לטיפולו הלקוי של הולט בפרשת מטוס האח"מים.
בדצמבר, ימים ספורים לפני היעלמותו של הולט, נפגש איתו המצליף הראשי של המפלגה, דדלי ארווין, כדי להתריע בפניו על אי השקט ששרר אז במפלגה.
על פי דבריו של רייד, ארווין לא היה מודאג בנוגע למדיניותו של הולט.
חששותיו היחידים היו בנוגע לסגנון מנהיגותו של הולט, תפקודו בפרלמנט ותדמיתו הציבורית.
ארווין גם טען שהולט לא היה צריך להגיב בעצמו על המתקפות של האופוזיציה, אלא להשאיר את התפקיד הזה בידיהם של שריו.
בבוקרו של יום ראשון, 17 בדצמבר 1967 נסע הולט יחד עם שלושה מידידיו ושני שומרי ראשו ממלבורן כדי לצפות באלק רוז, שייט היאכטה שהקיף את העולם במסע שהחל והסתיים בבריטניה.
בצהריים, הגיעה החבורה לאחד מאתרי השחייה והצלילה שהיו חביבים על הולט, חוף צ'ביוט, בפוינט ניפין, ליד פורטסי, בחוף המזרחי של מפרץ פורט פיליפ שבוויקטוריה.
הולט החליט להיכנס למים כדי לשחות, אף על פי שהגלים היו חזקים ועל אף שחוף צ'ביוט היה ידוע לשמצה בזרמים החזקים שלו וזרמי הסחף המסוכנים שלו.
כשהוא מתעלם מהפצרות חבריו לא לעשות זאת, נכנס הולט למים ועד מהרה הוא לא נראה יותר.
מתוך חשש מהגרוע מכול, הם הזעיקו עזרה.
תוך זמן קצר, שרץ החוף כוחות משטרה, צוללנים של הצי המלכותי האוסטרלי, מסוקים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, כוחות צבא ומתנדבים.
עד מהרה התפתחה פעילות זו לאחד ממבצעי החיפושים הגדולים ביותר בתולדות אוסטרליה, אך עקבותיו של הולט אבדו לחלוטין.
יומיים לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 1967 הוציאה הממשלה הודעה רשמית שהכריזה על מותו של הרולד הולט.
המושל הכללי, הלורד קייסי, הזמין את מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, להישבע אמונים כראש ממשלה זמני, עד אשר המפלגה הליברלית תבחר מנהיג חדש.
הולט היה שחיין מיומן וצוללן מנוסה, וניחן במה שהביוגרף שלו, טום פריים, כינה, "כוחות מדהימים של סיבולת מתחת למים".
עם זאת, בריאותו לא הייתה מושלמת בימים שלפני מותו.
מוקדם יותר באותה שנה הוא התמוטט בהיותו בבניין הפרלמנט, וככל הנראה הוא סבל ממחסור בוויטמינים בנוסף לחששות בקרב בכירי מפלגתו על מצב ליבו הלקוי.
בספטמבר 1967 סבל הולט מכאבים בכתפו שנבעו מפציעה ישנה ולצורך טיפול בהם נרשמו לו משככי כאבים חזקים.
הוא התעלם מעצת רופאו האישי, להימנע ממשחק טניס ומשחיה עד שכתפו תחלים וככל הנראה קיבל מרשם למורפין מרופא אחר.
טום פריים ציין גם שהולט נקלע למצוקה פעמיים בשעה שעסק בצלילה מוקדם יותר באותה שנה.
במקרה הראשון, הוא נקלע למצוקה נשימתית כאשר צלל באותו מקום בו נעלם וידידיו נאלצו לסייע לו לצאת מהמים כשהוא מתנשם בכבדות, פניו כחולות והוא מקיא מי ים.
ב-22 בדצמבר נערך טקס אשכבה להולט בקתדרלה האנגליקנית של סנט פול במלבורן, בנוכחות אישים מכל רחבי העולם, כולל הנשיא ג'ונסון וצ'ארלס, נסיך ויילס.
בין המנהיגים האסיאתים שנכחו בטקס היו נשיא דרום וייטנאם, גווין ואן תיו ונשיא קוריאה הדרומית, פאק צ'ונגהי.
טקס זה היה אחד האירועים הראשונים שהועברו בשידור טלוויזיה אל מחוץ לאוסטרליה באמצעות לוויין.
ההשערות של התקשורת התמקדו באפשרות שהולט שלח יד בנפשו.
העיתונאי ריי מרטין יצר סרט דוקומנטרי שהוקרן בנובמבר 2007 ונקרא "מי הרג את הרולד הולט?", שהעלה את ההשערה שהולט התאבד.
המגזין האוסטרלי The Bulletin פרסם כתבה שתומכת בתאוריית ההתאבדות.
לביסוס הטענה, ציטט המגזין שר בממשלתו של הולט, דאג אנתוני, שדיבר על הדיכאון שהולט היה שרוי בו בימיו האחרונים.
טענת ההתאבדות נדחתה בתקיפות על ידי בנו של הולט, סאם, על ידי הביוגרף שלו טום פריים, ועל ידי מי שהיה שר בממשלת הולט ולימים ראש הממשלה, מלקולם פרייזר.
ב-23 באוקטובר 2008 שידרה רשת ABC סרט דוקו-דרמה בשם "ראש הממשלה נעדר" (The Prime Minister is Missing) בכיכובו של רומי ראו בתפקיד הולט.
סרט זה כלל את אותן עובדות שהיו הרקע לתוכניתו של מרטין, אך דחה את האפשרות שהולט התאבד.
הסרט גם ציין את העובדה שהולט סבל מהכאבים בכתף ושהוא קיבל עצה להימנע משחייה.
שום חקירה פדרלית רשמית לא התקיימה על נסיבות היעלמותו של הולט מתוך הנחה שיהיה זה בזבוז של זמן וכסף.
כמו כן לא התקיימה כל חקירה רשמית של מדינת ויקטוריה מאחר שבאותה תקופה זה לא היה בתחום סמכותם של חוקרי מקרי המוות במדינה.
עם זאת, הגישו המשטרה הפדרלית ומשטרת ויקטוריה דוח באורך של 108 עמודים בנוגע להיעלמותו של הולט, כולל הצהרות מפי כל עדי הראייה ופרטים על מבצע החיפושים.
ב-1985 שונה החוק בוויקטוריה וב-2003 פתחה יחידת הנעדרים של משטרת המדינה 161 תיקי נעדרים מלפני 1985 שבהם היה חשד לטביעה, אך אף גופה לא נמצאה.
בנו של הולט, ניקולאס, אמר שאחרי 37 שנים לא נותרו כמעט עדים מהאירוע ובחקירה לא התגלו עדויות חדשות.
ב-2 בספטמבר 2005 קבע חוקר מקרי המוות כי הרולד הולט טבע עקב תאונה ב-17 בדצמבר 1967.
היעלמותו של הולט גרמה למשבר מנהיגות בממשלה.
סגן מנהיג המפלגה ושר האוצר, ויליאם מקמהון תכנן לקיים ישיבת מפלגה ב-20 בדצמבר כדי לבחור מנהיג חדש, מתוך כוונה להציג את מועמדותו לתפקיד.
עם זאת, תוכנית זו סוכלה על ידי מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, שבבוקרו של 18 בדצמבר הכריז בפומבי שהוא לא ישרת בממשלה בראשותו של מקמהון.
לשניים היו חילוקי דעות זה מכבר על נושאים כלכליים.
ב-19 בדצמבר, לאחר דיונים עם מק'איוון ועם חברי פרלמנט נוספים מהמפלגה הליברלית, מינה המושל הכללי, הלורד קייסי את מק'איוון לתפקיד ראש הממשלה.
הבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה הליברלית נקבעו ל-9 בינואר 1968 ומקמהון לא הציג את מועמדותו.
הסנאטור ג'ון גורטון נבחר לתפקיד והחליף את מק'איוון בתפקיד ראש הממשלה.
המקום המפורסם ביותר המנציח את הולט הוא מרכז השחייה הקרוי על שמו בפרבר גלן איריס שבמלבורן.
המכלול היה בבנייה בעת היעלמותו של הולט ומאחר והוא היה תושב המקום, הוא נקרא על שמו.
הנצחתו של הולט באופן זה גרמה מבוכה לאוסטרלים רבים.
במאי 1969 הושקה על ידי אלמנתו של הולט משחתת של צי ארצות הברית.
הייתה זו ספינת המלחמה האמריקנית הראשונה שנקראה על שמו של מנהיג זר.
באותה שנה נקבעה על קרקע הים בחוף צ'ביוט טבלה עם הכתובת:
בנוסף, נקראו על שמו של הולט פרבר של הבירה קנברה, מרכז תקשורת של הצי, מחוז בחירה בוויקטוריה, שעון שמש וגן בגני פיצרוי במלבורן, אגף במעונות של קולג' ווסלי במלבורן ושמורת דייג באזור בו הוא נעלם.
בסלנג האוסטרלי מקובלים הביטויים "לעשות הרולד הולט" (do a/the Harold Holt), או "לעשות הארי" (do a/the Harry) מתוך כוונה לרמז על היעלמות פתאומית ללא כל הסבר, למרות שבדרך כלל מדובר על היעלמות מאירוע חברתי ולא על מקרה מוות.
בשנת 1968 הוענק לזארה הולט תואר דיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית.
מאוחר יותר היא נישאה בפעם השלישית לחבר המפלגה הליברלית, ג'ף בייט.
מרדכי הרולד וינר (Harold Marcus Wiener; 1874 תרל"ה - 23 באוגוסט 1929 י"ז באב תרפ"ט) היה משפטן וחוקר מקרא יהודי-אנגלי שנרצח בפרעות תרפ"ט.
מרדכי, בן לקתרינה ומאיר וינר, ממשפחה יהודית-אנגלית מיוחסת, רכש את השכלתו המשפטית באוניברסיטת קיימברידג' והיה לעורך דין בעל שם באנגליה, אך התפרסם עוד יותר בתור חוקר מקרא שהתמקד בפן המשפטי ונלחם בכל תוקף כנגד השערת התעודות.
בשנת 1923 עלה לארץ, "כדי להבין טוב יותר את רוח התנ"ך", לפרוש מענייני הציבור ולהתמקד במחקריו.
את ביתו קבע בירושלים, שם התקרב לאוכלוסייה הערבית, תרם מהונו למפעלי תרבות ערבית ומימן מלגות לתלמידים ערבים באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
את ביתו קבע קרוב לשער הפרחים.
בשנים 1924-1925 פרסם מספר ביקורות ספרים בכתב העת של בית הספרים הלאומי, על ספרים העוסקים בחקר התנ"ך ובנושאים קרובים, תוך שהוא מקפיד לשבח את מי שזנח את השערת התעודות של ולהאוזן ולהשתלח במי שלא עשה כן.
ביום פרוץ מאורעות תרפ"ט, היה ביתו בעיצומן של עבודות שיפוץ ובמקום שהו שני פועלים יהודים.
מתוך אמונה כי נוכחתו תקנה חסינות לאורחיו, וינר הסיע אותם במכוניתו בחזרה לכיוון השכונות היהודיות.
שלושת הנוסעים נרצחו באזור שער שכם; במוצאי השבת, נקבר וינר בקבר אחים, יחד עם עוד 15 ההרוגים הראשונים של המאורעות בירושלים בחלקה שמאז נקראת "גוש קברות הקדושים" בבית הקברות בהר הזיתים.
הרולד אלברט לם היה סופר והיסטוריון אמריקאי.
נולד בניו ג'רזי שבארצות הברית בשנת 1892, לפרדריק לם ואליזה רוליסון.
הוא היה נכדו של האדריכל צ'ארלס רוליסון לם .
מגיל צעיר התעניין בהיסטוריה של עמי אסיה.
למד באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1929 זכה במלגת גוגנהיים.
בתחילה כתב בעיקר סיפורים בסגנון המדע בדיוני, שבתחילה התפרסמו בעיתונים זולים, אולם בהדרגה החלו להתפרסם גם במגזינים יוקרתיים כדוגמת ה-"Adventure".
לאחר שביוגרפיה שפרסם על ג'ינגיס חאן זכתה להצלחה אדירה, החל לכתוב ביוגרפיות של מצביאים גדולים.
ספריו מצטיינים בדיוק רב והיצמדות להיסטוריה, לצד סגנון ספרותי קולח ובהיר.
דה-מיל התלהב מאחד מספריו ומאז נעזר בו בסרטים שיצר.
הוא נפטר בניו יורק בשנת 1962.
הרולד למב, סולימאן המפואר, שליט המזרח, עברית: ק.[למן] כצנלסון, תל אביב: המתמיד, תשט"ז.
הרולד למב, חניבעל: האחד נגד רומי, תרגמה שולמית חן, תל אביב: מערכות, תשכ"ה 1964.
הרולד למב, ג'ינגיס חאן כובש הערבה, מצרפתית: משה בן-חורין, תל אביב: א' לוין-אפשטיין, תשכ"ח.
הרולד לאמב, אלכסנדר מוקדון: המסע אל קצה העולם, מאנגלית: יעקב עדיני, ירושלים: קריית ספר, 1967.
מייג'ור גנרל הרולד ג'וזף "הארי" גרין היה קצין לוגיסטיקה וטכנולוגיה בכיר בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור ג'נרל, שנהרג במלחמת אפגניסטן.
הוא הקצין הבכיר ביותר שנפל במלחמה זו והקצין האמריקאי הבכיר ביותר שנפל בקרב מאז מלחמת וייטנאם.
סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חומרים ותואר שני בהנדסת תעשייה וניהול במכון הפוליטכני רנסלר ותואר שני בהנדסת חומרים ותואר שני בהנדסה מכנית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1992 קיבל תואר דוקטור במדע חומרים מאוניברסיטה זו.
גרין למד גם במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית ובאוניברסיטה לרכש ביטחוני (Defense Acquisition University).
סיים גם תואר מוסמך בלימודים אסטרטגיים במכללה למלחמה של צבא ארצות הברית.
גרין החל את שירותו הצבאי ב-1980 לאחר סיום קורס קציני מילואים, והיה לקצין הנדסה.
במהלך 34 שנות שירותו מילא מספר רב של תפקידי פיקוד ומטה, לרבות בשירות ביוון, טורקיה וגרמניה.
בשנת 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה לסגן מפקד פיקוד המחקר, הפיתוח וההנדסה של הצבא.
שימש בתפקידים בכירים במטה תת-מזכיר הצבא לרכש, לוגיסטיקה וטכנולוגיה.
בשנת 2012 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בינואר 2014 מונה לסגן מפקד מפקדת כוחות הקואליציה באפגניסטן שהופקדה על אימון הצבא האפגני לקראת פינוי כוחות הקואליציה מאפגניסטן ומסירת האחריות הביטחונית המלאה במדינה בידיו.
גרין עוטר בעיטורים שונים לרבות עיטור לגיון ההצטיינות.
ב-5 באוגוסט 2014 היה גרין בסיור ביקורת במחנה קארגה (Qargha), מחנה של כוחות הקואליציה בעיר קאבול בירת אפגניסטן, אשר שימש לאימון קרבי לחיילים אפגנים.
חייל אפגני שערק אל מחנה הטליבאן הסתתר בתוך מבנה במחנה ופתח באש לעברו של גרין.
גרין נפגע מאחור ונהרג במקום.
14 איש נוספים נפצעו בתקרית, לרבות גנרל גרמני, שלושה גנרלים אפגנים וחיילים מארצות הברית ומבריטניה.
ב-14 באוגוסט הובא גרין לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, במעמד מזכיר ההגנה וראש מטה הצבא.
גרין הותיר אחריו אב, אשה ושני ילדים.
הרולד ומוד הוא סרט קומדיה שחורה רומנטית אמריקאי משנת 1971.
התסריטאי קולין היגינס כתב את התסריט כעבודת גמר בפקולטה לקולנוע ב-UCLA.
הוא העביר את התסריט לחברת פרמאונט וביקש לביים את הסרט.
פרמאונט בחרה בבמאי האל אשבי והיגינס הסתפק בתפקיד אחד המפיקים.
לאחר זאת כתב קולין רומן ומחזה בשם זה.
הוא מתאר קשר בלתי אפשרי בן הרולד, בחור צעיר הנמשך למוות ומנסה להתנתק מאמו השתלטנית ובין מוד, קשישה בת 79 המלמדת אותו לחיות חופשי.
תחילה נכשל הסרט בקופות והפצתו הופסקה.
הקהל לא קיבל בתחילה את ההומור השחור בסרט ואת קטעי ההתאבדויות של הרולד והסרט לא היה משופע בכוכבים מפורסמים.
עם השנים הכירו בייחודו של הסרט והוא הפך לסרט פולחן בארצות הברית וב-1983 הוא הפך לרווחי.
ב-1997 הוא נבחר לשימור על ידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס.
רות גורדון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
את המוזיקה והשירים בסרט חיבור קט סטיבנס שגם שר אותם.
רות גורדון שרה את השיר "If you want to sing out, sing out..." שמשמעותו – עשה מה שאתה רוצה.
המחזה הועלה בתיאטרון באר שבע בתחילת שנות ה-70 עם ג'טה לוקה ודורון תבורי בתפקידים הראשיים.
ב-1995 הועלה בתיאטרון בית ליסין עם ליא קניג ודודו ניב.
ב-2015 הוא הועלה שוב בתיאטרון באר שבע עם ליאת גורן ותום אבני.
הרולד צ'ייסן (באד קורט) הוא בחור צעיר המתגורר עם אמו העשירה והשתלטנית המנסה לנתב לו את חייו.
הוא נמשך למוות, אוהב ללכת להלוויות ולהתבונן במכוניות הקבורה.
הוא מנסה להראות את התנגדותו לחיים הנכפים עליו על ידי ביום התאבדויות שונות: ביום תלייה, ירייה בראש, טביעה, שרפה, "קטיעת יד", חתכים בעור, חרקירי ועוד.
את מכונית הפאר שקונה לו אמו ליום הולדתו הוא הופך למכונית קבורה.
אמו מכירה את הפעולות שלו ואינה מתרגשת.
היא מתעסקת רוב הזמן בבחירת כלות לבנה המופרע.
המועמדות בורחות על נפשן לאחר שהרולד מדגים לפניהן את שיטות ההתאבדות שלו.
היא מפגישה את הרולד עם פסיכיאטר ללא תועלת.
היא מפגישה אותו עם דודו, גנרל גיבור קטוע יד שמנסה להשפיע על הרולד להתגייס ולשרת את מולדתו כמו נתן הייל, גם זה ללא תועלת.
באחת ההלוויות נפגש הרולד עם מוד (רות גורדון) בת שבעים ותשע הגרה בקרון ישן ובו חפצים שאספה בימי חייה ומשמשת לעיתים כדוגמנית עירום.
עם הזמן מסתבר שהיא פליטה מאירופה שמספר של מחנה ריכוז חקוק על ידה.
היא מלמדת את הרולד לנגן בבנג'ו ועל הפסנתר היא מנגנת ושרה לו: "אם אתה רוצה לשיר, תשיר, אם אתה רוצה להיות חפשי, היה חפשי".
מוד מסיעה את הרולד במכוניות גנובות ומתעמתת בהצלחה עם שוטרים שמנסים לעצור אותה.
היא מלמדת את הרולד ליהנות מן החיים, לחיות את הכאן ועכשיו, והאהבה ביניהם פורחת.
אט אט מתהדק הקשר בן הרולד ומוד והופך לרומנטי.
הרולד מארגן למוד יום הולדת שמונים בקרוואן.
בסיום החגיגה מודיעה לו מוד שהחליטה שזה יהיה יום ההולדת האחרון שלה וכי לקחה כבר כדורים להתאבדות.
הרולד מפנה אותה לבית חולים אבל לשווא.
בסצנה האחרונה של הסרט נראה הרולד נוהג במכוניתו לעבר צוק נישא מעל הים.
המכונית מתרסקת אבל המצלמה עולה מתחתית הצוק למעלה ואז רואים את הרולד מנגן בבנג'ו את השיר שלימדה אותו מוד.
הרולד דוויט לאסוול (; 13 בפברואר 1902 - 18 בדצמבר 1978) היה חוקר תקשורת וסוציולוג אמריקאי, מבין חלוצי חקר התקשורת.
לאסוול נולד באילינוי, ארצות הברית.
את לימודי התואר הראשון במשפטים, ולאחר מכן תואר שני בסוציולוגיה ואת לימודי הדוקטורט סיים באוניברסיטת שיקגו, הוא הושפע רבות ממוריו ובמיוחד, מג'ון דיואי ו ג'ורג' הרברט מיד, אותם הרבה לצטט במחקריו לאחר מכן.
הוא כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל.
לסאוול היה חוקר מדעי החברה, ונחשב לבעל ידע "רב אקדמי", כיהן כנשיא של האגודה האמריקאית למדעי המדינה (APSA), ושל האגודה העולמית לאומנות ומדע (WAAS).
הוא נחשב לאחד מהחוקרים המובילים בתחום מדעי החברה, ונחשב לאבי חקר תקשורת ההמונים.
הוא עסק רבות בחקר החברה, המבנה החברתי, התרבות והרבה לחקור תופעות פוליטיות.
מגוון גישות תאורטיות שפיתח נחשבו בעת המצאתן כ"מקדימות את זמנן" אך כיום התאוריות שפיתח מהוות את הבסיס ללימודי התקשורת בעולם המערבי, והרבה מן המחקרים שלו מלומדים באוניברסיטאות השונות בתחומי הפוליטיקה, מדעי החברה והתעמולה.
הוא נפטר בשנת 1978 בעיר ניו יורק.
לאסוול נחשב כאבי חקר התקשורת והוא נחשב לחלוץ בניתוח תוכן תקשורתי.
הוא החל לחקור את תחום תקשורת ההמונים בשנות הארבעים, ופיתח תאוריות שונות אשר נבעו ממחקריו.
המוכרות ביותר בתחום תקשורת ההמונים היא תאוריית המחט התת-עורית ומודל לאסוול שמהווה הבסיס המחקרי לחקר תקשורת ההמונים, ועל בסיסו התפתחו מודלים רבים לחקר התקשורת.
את מחקריו הראשוניים בחקר התקשורת החל לאסוול לעשות בעקבות מחקר שערך בתחום מדעי החברה, במסגרתו ניתח את השפעות חומרי התעמולה על האזרחים בתקופת גרמניה הנאצית.
במחקרו הוא ניתח מגוון יצירות קולנועיות אשר הופקו בזמן המלחמה, את חומרי התעמולה של המפלגה הנאצית אשר הופצו באופן תדיר, את שלטי החוצות ונאומים של אנשי מפתח במפלגה הנאצית.
מחקרו זה הוביל אותו לפיתוח מודל לאסוול, בו הגיע למסקנה כי לתקשורת השפעה רבה ואף בלתי אמצעית על הפריטים בחברה.
הוא טבע את המשפט המפורסם " מי אמר מה, למי, באיזה ערוץ ובאיזו השפעה?".
על פי תאוריה זאת לפריטים בחברה לא קיימת האפשרות לבחור כיצד לקלוט את המסרים אשר מעבירים להם אמצעי התקשורת.
חוקרים רבים ביצעו מחקרים בעקבות תוצאות המחקר של לאסוול, מרבית המחקרים עסקו בהפרכתה של תאוריה זאת, אך חלק מן המחקרים תמכו בה.
כיום הגישה הרווחת בחקר תקשורת ההמונים היא שמודל לאסוול מהווה את בסיסם של כלל המודלים הליניאריים בחקר תקשורת ההמונים.
לאסוול היה חסיד "המהפכה ההתנהגותית" והוא היה ממיסדי תחום הפסיכולוגיה של הפוליטיקה, הוא טבע מושגים רבים שמשמשים הן במדעי החברה והן בחקר הפוליטיקה.
הוא ביצע חקירות פסיכואנליטיות לפוליטיקאים ממלחמת העולם הראשונה באמצעות ניתוח החומרים שהפיצו, צפייה בתיעוד שלהם וראיונות אישיים, ועל בסיסן הפיק מידע רב אשר שימש אותו למחקריו בתחומים שונים במדעי החברה.
מחקריו של לאסוול מהווים התפתחות חשובה של הביהביורליזם והם מהווים התפתחות חשובה בהבנת המשמעויות של תעמולה פוליטית.
הוא טבע את מושג "התעמולה" כפי שאנו מכירים אותו היום ומחקריו היוו פריצת דרך באתיקה של התעמולה הפוליטית וכמסקנה מהם תעמולה רשמית היא מסר גלוי בעל מטרות מוצהרות, ולכן תעמולה סמויה לא תיחשב כתעמולה רשמית במדינות מתוקנות.
הרולד סולומון הוא טניסאי עבר ומאמן טניס יהודי-אמריקאי.
בשיאו דורג במקום חמישי בעולם (1980) ורביעי בעולם בזוגות גברים (1976) ביחד עם אדי דיבס מארצות הברית (הצמד כונה, "תאומי בייגל" "The Bagel Twins")
הישג השיא שלו הוא הגעה למשחק הגמר בטורניר גראנד סלאם באליפות צרפת הפתוחה (1976) בטורניר ליחידים שבו הפסיד לאדריאנו פנטה מאיטליה ב-4 מערכות (1–6, 4–6, 6–4, 6–7).
במהלך הקריירה שלו כטניסאי הוא זכה ב-22 טורנירים.
במסגרת גביע דייוויס ייצג סולומון את ארצות הברית בגביע דייוויס (1972, 1973, 1974 ו-1978) וזכה בשני גביעים, למרות שלא שיחק בטורנירי הגמר עצמם (1972 נגד רומניה, 3–2 וב-1978 נגד בריטניה, 4–1) לזכותו בגביע דייוויס מאזן של 9 ניצחונות לעומת 4 הפסדים.
בין השנים 1980 - 1983 הוא שימש כנשיא הסבב העולמי לגברים (ATP) ובהמשך במועצת המנהלים.
סולומון החל לאמן בשנות ה-90. בין יתר שחקניו נימנים ג'ניפר קפריאטי, מרי ג'ו פרננדז, מרק קורייר, מיריאנה לוצ'יץ'-ברוני, מוניקה סלש, אנה קורניקובה, דניאלה הנטוחובה ועוד.
ב-2004 הונצח הרולד סולומון ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
הרולד אלסטנר טלבוט הבן היה מזכיר חיל האוויר השלישי של ארצות הברית.
הרולד טלבוט נולד בדייטון, אוהיו.
הוא למד בבית הספר היל בפוטסטאון, פנסילבניה ולמד שנתיים באוניברסיטת ייל לפני ששב ב-1911 לחברת הבנייה של אביו.
הוא היה שחקן פולו נודע.
אביו של טלבוט היה מהנדס אמיד שהיה מעורב בבניית תאי השיט סו בימת סופיריור והיה מעורב במגוון של עסקים בתחום הרכבות ובתחום תעשיית הנייר.
האב היה ראש העיר הראשון של אוקווד, אוהיו.
הוא היה גם מעורב בשיקום של דייטון מהשיטפון שפקד אותה ב-1913 ושימש כמנהל בבנק הלאומי של העיר דייטון.
אמו של טלבוט הייתה פעילה בליגה נגד מתן זכות בחירה לנשים בדייטון.
היא גם הייתה מעורבת בליגה נגד הברים והייתה פטרונית של מקהלת וסטמינסטר בדייטון.
אחיו, נלסון "באד" טלבוט, היה המאמן של קבוצת הפוטבול המקצוענית "דייטון טריינגלס, קודמתה של אינדיאנפוליס קולטס של ימינו.
ב-1925 נשא טלבוט לאישה את מרגרט תייאר, בתם של מרגרט לונגסטרת' מוריס תייאר, מניצולות אסון הטיטניק וג'ון תייאר, שהיה בעל תפקיד ניהולי בתעשיית הרכבות וטבע באסון.
ביולי 1962 התאבדה מרגרט בקפיצה מהקומה ה-12 של דירתם בשדרה החמישית בניו יורק.
במלחמת העולם השנייה שכן באחוזת משפחת טלבוט באוקווד, פרבר של דייטון, אתר הניסויים של פרויקט דייטון (חלק מפרויקט מנהטן ליצירת המאיץ לייצור נייטרונים עבור פצצת האטום הראשונה מפלוטוניום רדיואקטיבי).
צ'ארלס אלן תומאס, שהיה כימאי בחברת Delco-GM ובחברת מונסנטו, והאחראי על הפרויקט, נשא לאישה את מרגרט, אחותו של טלבוט.
בין השנים 1906–1913 שימש טלבוט כנשיא של חברת פלאט עבודות מתכת בדייטון יחד עם שותפו למשחק הפולו, אדווין פ.
העניין של טלבוט בתעופה החל מהימים הראשונים לפעילותם של האחים רייט.
הוא היה תלמיד של קתרין רייט, אחותם הצעירה של האחים, ולקוח בחנות האופניים שלהם.
ב-1915 סייע טלבוט לבנות את אחת ממנהרות הרוח הראשונות לניסויים בתעופה בדייטון.
באביב 1916 הקימו אביו של טלבוט, אדוארד א.
דידס וצ'ארלס קיטרינג את חברת דייטון-רייט לאווירונים, שעשתה מחדש שימוש בבניינים שמ-1909 ועד אז היו בשימוש של חברת רייט, אך לתחומי עיסוק שונים לחלוטין.
טלבוט עצמו היה לנשיא החברה, בעוד שאורוויל רייט קיבל משרת כבוד כמהנדס יועץ.
טלבוט הצטרף לטיסתו האחרונה של אורוויל ב-1918.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס דידס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל והיה לאחראי על ייצור המטוסים.
בשדה התעופה מק'קוק, קודמו של בסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, פיקח דידס על רכישת המטוסים.
חברת דייטון-רייט השתלטה על מפעל דלקו-לייט שאך נבנה.
במפעל המורחב נבנו מטוסי קרב דו-מושביים, דה הבילנד 4, ששונו מאוחר יותר לדה הבילנד 9, מהם יוצרו כ-400 מטוסים.
ב-1918, המפעל שהעסיק 12,000 עובדים, הוציא משעריו 38 מטוסים ליום ובמהלך המלחמה ייצר יותר מטוסים בהשוואה לכל מפעל מטוסים אחר בארצות הברית.
בספטמבר 1918 הוצב טלבוט בשירות האוויר של צבא ארצות הברית.
הוטל עליו להיות אחד מקבוצת הקצינים שהיו אחראים על תחזוקת ותיקון המטוסים בצרפת, אך לפני שסיפק בידו להתייצב בתפקידו, תמה המלחמה.
באוקטובר 1918 דיווחו שופט בית המשפט העליון, צ'ארלס אוונס יוז והתובע הכללי של ארצות הברית, תומאס ואט גרגורי, לנשיא וודרו וילסון, על חקירה שקיימו על ייצור המטוסים במהלך המלחמה.
השופט יוז מתח ביקורת על היחסים הקרובים בין דידס לבין חברת דייטון-רייט.
הוא ציין במיוחד את הקשרים הבלתי ראויים בין דידס לבין טלבוט בנוגע לעניינים שהשפיעו על רכישת המטוסים.
יוז המליץ שדידס יישפט בבית דין צבאי, אך הצבא לא פתח בהליכים נגדו.
ב-1919 רכשה חברת ג'נרל מוטורס את דלקו-לייט, את דייטון-רייט ואת חברת דייטון תעשיות מתכת.
כל החברות הללו היו קשורות לטלבוט, דידס וקיטרינג.
ב-1922 הקימה ג'נרל מוטורס את החטיבה לייצור פנים שתבנה הגיים מעץ במפעל דייטון-רייט לשעבר.
ב-1925 הוא עבר לניו יורק והיה למנהל בתאגיד קרייזלר.
בשנות ה-30 הוא היה נשיא קלאוד קלאב שבקומות ה-66, ה-67 וה-68 של בניין קרייזלר בניו יורק.
ג'נרל מוטורס השתלטה גם על נורת' אמריקן אוויאיישן וב-1933 הפכה אותה לחלק מהחטיבה האווירית שלה.