tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת בחירות אמצע הקדנציה של 1994 היה אחד ממנסחי "החוזה עם אמריקה" שהביא את הרפובליקנים לשליטה בבית הנבחרים ואת ניוט גינגריץ' לכס היושב ראש.
ב-2006 נבחר להחליף את טום דיליי כמנהיג הרוב הרפובליקני בבית הנבחרים, לאחר שדיליי נאלץ להתפטר עקב כתב אישום שהוגש נגדו.
עם תבוסת הרפובליקנים בבחירות אמצע הקדנציה שנערכו באותה השנה הפך למנהיג המיעוט.
עם בחירתו של ברק אובמה הדמוקרטי לנשיאות ב-2008 הנהיג מדיניות של התנגדות כמעט לכל יוזמות החקיקה של הנשיא.
במיוחד התנגד לרפורמה במערכת הבריאות, ולאחר שהיא עברה, הבטיח לבטל אותה לכשתחזור השליטה בקונגרס לידיים רפובליקניות.
לאור ניצחון הרפובליקנים בבחירות לבית הנבחרים ב-2010, הוא נבחר ליושב ראש הבית והחליף בתפקיד את ננסי פלוסי הדמוקרטית עם כינוס הקונגרס החדש בינואר 2011. בינואר 2013 ובינואר 2015 נבחר לכהונות נוספות בתפקיד.
כהונתו של ביינר התאפיינה בקיטוב הולך וגובר, הן בין המפלגות, והן בתוך המפלגה הרפובליקנית, בה חברי הקונגרס המזוהים עם תנועת מסיבת התה סירבו לכל פשרה עם הנשיא ברק אובמה, ולרוב הצליחו לכפות זאת על ביינר ועל הסיעה כולה.
כישלון הקונגרס להעביר את חוקי התקציב, וההחלטה שקיבל בית הנבחרים להתנות תקצוב זמני בהפסקת המימון לרפורמת הבריאות של אובמה, הביאו בסוף 2013 להשבתת הממשל הפדרלי, לראשונה מאז 1996, למשך 16 יום.
גם הצעת החוק לרפורמה מקיפה במערכת ההגירה, שעברה בתמיכה דו מפלגתית בסנאט באותה שנה, לא הועלתה כלל להצבעה בבית הנבחרים בלחץ הקיצונים במפלגה הרפובליקנית.
בתחילת 2015, לקראת גיבוש הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הזמין את בנימין נתניהו לשאת את נאומו בפני שני בתי הקונגרס בנושא.
באופן יוצא דופן, הוא עשה זאת ללא תיאום עם הממשל, דבר שהתפרש כקריאת תיגר על הנשיא.
לאחר שהתכוון להיבחר לתפקיד קווין מקארתי, אך הסיר את מועמדותו, החליפו בתפקיד פול ראיין.
סר ג'ון בורינג כיהן כמושל הרביעי של הונג קונג.
בורינג היה פוליטיקאי, כלכלן, ואביר במסדר האמבט.
בורינג נולד באקסטר למשפחה אנגלית פוריטנית יוניטרית.
הוא התחנך בבית ספר יוניטרי, ושאף בצעירותו להיות כומר.
משפחתו רצתה שיעסוק במסחר ולכן בשנת 1805 עזב את בית ספרו והחל לעבוד בעסק המשפחתי של אביו - מסחר בבדים.
ב-1810 החל לעבוד במשרד החברה בלונדון, בה החל ללמוד שפות.
בין השנים 1813–1816 שהה בספרד כנציג החברה המשפחתית.
עם שובו ללונדון, בשנת 1816, נשא לאישה את מרי לווין (Mary Lewin) מהאקני.
בורינג הושפע מכתביו של ג'רמי בנתם, ולימים הפך לידידו של בנתם.
בורינג כתב ב"וסטמינסטר רוויו" והפך לעורך של מגזין זה בשנת 1825 כשהוא כותב בתחום הכלכלה והפוליטיקה וקורא לסחר חופשי.
בשנת 1828 הוא ביקר בהולנד ובפברואר 1829 העניקה לו אוניברסיטת חרונינגן תואר דוקטור במשפטים.
שנה לאחר מכן ביקר בדנמרק במטרה לכתוב על השירה הסקנדינבית.
בורינג היה אחראי על צוואתו הספרותית של בנתם, ופרסם את כתביו בשבעה כרכים בשנת 1843. בשנה זו, בה כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי בורינג תרגם לאנגלית את "כתבי חצר המלכה" (Manuscript of the Queen's Court) - אוסף שירה צ'כית.
בשנת 1835 נבחר בורינג כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז קילמארנוק בורג' (Kilmarnock Burghs).
שנה לאחר מכן מונה לראש הוועדה הממשלתית שנסעה לצרפת במטרה לבחון את הסחר בין שתי המדינות.
בהמשך נסע לשווייץ, איטליה, סוריה וגרמניה במטרה דומה.
בעקבות מסעות אלה כתב שורה של דוחות אשר הובאו בפני הבית התחתון הבריטי.
בשנת 1837 הובס בבחירות לפרלמנט אולם שב אליו ב-1841 וכיהן עד 1849 כנציג מטעם מחוז בולטון.
בתקופה זו לא הייתה פרנסה מצויה בכיסו, וניסיונות להקים חברות ייצור ברזל בוויילס כשלו.
מצבו הכלכלי הקשה הביא אותו לקבל את הצעת הפרלמנט הבריטי לכהן כדיפלומט.
בשנת 1849 מונה בורינג לכהן כקונסול בקנטון שבסין, ולהיות האחראי על הסחר עם סין.
בורינג נשאר בתפקיד זה עד שנת 1853.
לאחר שובו לאנגליה בורינג פעל למען המעבר לשיטה דצימלית באנגליה ופרסם את הספר "השיטה הדצימלית במספרים, מטבעות וחשבונאות" (The Decimal System in Numbers, Coins and Accounts) בשנת 1854.
ב-13 באפריל 1854 מונה בורינג לתפקיד המושל הרביעי של הונג קונג.
בתקופת כהונתו פרצה מלחמת האופיום השנייה (1856–1860).
בעת כהונתו כמושל הוא פעל למתן זכויות לתושבים הסינים של המושבה והרשה להם לשבת בחבר מושבעים ולכהן כעורכי דין במושבה.
בורינג התקין את מערכת המים הציבורית הראשונה של הונג קונג וחוקק צווים שהבטיחו בנייה יציבה ובטוחה.
בורינג פעל לפיתוח את אזור ואן צ'אי בסמוך להאפי ואלי וחצב את תעלת בורינגטון (שנקראה על שמו).
בשנת 1855 ביקר בורינג בסיאם ונשא ונתן עם המלך מונגקוט על חוזה סחר אשר לימים נודע כהסכם בורינג.
בעקבות ביקור זה פרסם את הספר "הממלכה והאומה הסיאמית" (The Kingdom and People of Siam) בשנת 1857.
שנה לאחר מכן, בעת ביקורו באנגליה, נשא לאישה את דברה קאסל (Deborah Castle).
בורינג פרש מתפקידו כמושל במרץ 1859, ובשנת 1861 כיהן כקונסול מסחרי באיטליה.
לאחר תום כהונה זו קיבל את תפקיד הפלניפוטנשרי (שגריר מטעם ממלכת הוואי באירופה.)
בורינג נפטר ב-23 בנובמבר 1872 בהיותו בן 80.
לבורינג היו שלושה בנים ובת אחת.
בנו הצעיר, אדגר אלפרד בורינג כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם אקסטר בין השנים 1868–1874.
בשנת 1854 קיבל בורינג תואר של אביר מסדר האמבט.
כמו כן בורינג היה חבר החברה המלכותית והחברה הגאוגרפית המלכותית.
מספר רחובות בהונג קונג נקראו על שמו ובהם רחוב בורינג מערב ורחוב בורינג מרכז (לימים שונה שמם לרחוב דה וו).
האזור שפיתח, על גדות תעלת בורינגטון, נקרא על שמו בורינגטון או "בורינג סיטי".
פטר שלמיל (תרגום מגרמנית), (1824)
"שירה קדומה ורומנסות ספרדיות" (1824)
דאונתולגיה של כתבי בנתם (עורך), (1834).
"השיטה הדצימלית במספרים, מטבעות וחשבונאות" (1854)
"הממלכה והתושבים של סיאם" (1857)
תרגומי המשורר ההונגרי אלכסנדר פטופי (1866)
ג'ון בל האטצ'ר היה פלאונטולוג וצייד מאובנים אמריקאי.
האטצ'ר עבד עם עותניאל צ'ארלס מארש ויחד עמו גילה את הטריצרטופס ואת הטורוזאורוס.
האטצ'ר נחשב לאחד מגדולי ציידי המאובנים של ארצות הברית במאה ה-19.
ג'ון בל האטצ'ר נולד בקופרסטאון, אילינוי.
בגיל צעיר עזב יחד עם משפחתו ואביו החקלאי לקופר, איווה, שם התחנך.
עניינו בפלאונטולוגיה החל כאשר עבד ככורה פחם כדי להרוויח כסף לקולג'.
הוא נרשם ל"גרינל קולג'" בסתיו 1880 אך כעבור סמסטר אחד עבר לאוניברסיטת ייל.
לפני שסיים בבית הספר המדעי שפילד של האוניברסיטה, בשנת 1884 הוא הראה אוסף מאובנים שאסף לג'ורג' ג'רביס בראש.
בראש התרשם והציג את האטצ'ר בפני הפלאונטולוג הנודע עותניאל צ'ארלס מארש שקיבל את האטצ'ר בתור עוזרו.
האטצ'ר עבד כעוזר למארש עד 1893 והצטיין בעבודת שדה ומציאת מאובנים במערב ארצות הברית.
ב-1888 מצא זוג קרניים של טריצרטופס אך מארש זיהה אותן בטעות כקרני ביזון, רק ב-1889 כאשר נמצאה גולגולת שלמה הכריז מארש על המין החדש כ-Triceratops horridus.
ב-1891 מצא האטצ'ר מאובני דינוזאור חדש שתוארו בידי מארש וקיבלו את השם טורוזאורוס.
למרות ההצלחות בסופו של דבר האטצ'ר לא היה מאושר באוניברסיטת ייל, במיוחד בגלל המדיניות של מארש לא להרשות לעוזרי מחקר לפרסם מאמרים משלהם.
ב-1890 הוא ניהל משא ומתן עם הנרי פיירפילד אוסבורן על תפקיד אוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע אך המו"ם לא צלח.
ב-1893 הוא החל התמחות בת שבע שנים באוניברסיטת פרינסטון כאוצר של פלאונטולוגיה של בעלי חוליות ועוזר מחקר בגאולוגיה.
ב-1896 הוא יזם, ארגן והשיג מימון לשלוש משלחות מחקר לפטגוניה שבארגנטינה, כולל יזימת הרעיון של פרסום תוצאות המשלחות באמצעות מימון מג'יי פיירפונט מורגן.
המשלחות תועדו בספר Princeton University Expeditions to Patagonia, 1896-1899. בגלל דמיון של הפלורה והפאונה בין פטגוניה ואוסטרליה האטצ'ר הסיק שבעבר הן היו מחוברות יבשתית.
ב-1900 נשכר האטצ'ר כאוצר של פלאונטולוגיה ואוסטאולוגיה במוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא היה אחראי על מחקר והצגת דיפלודוקוס מהמין Diplodocus carnegii, שהאטצ'ר קרא על שם הפטרון שלו אנדרו קרנגי (1835–1919).
האטצ'ר מת (1904) בפיטסבורג, פנסילבניה משפעת טיפוס בעת שעבד על השלמת המונוגרפיה על הצרטופסים (Ceratopsia) שהחל לכתוב עותניאל צ'ארלס מארש, שמת מספר שנים קודם לכן.
את המונוגרפיה השלים לבסוף ריצ'רד סוואן לול ב-1907.
על שמו נקרא "האטצ'ר", השלד של הטריצרטופס במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (סמיתסוניאן) בוושינגטון הבירה, שנחנך ב-1905. על שמו נקרא מין של דיינוסוכוס - Deinosuchus hatcheri - שהיה מין ענק של תנינאי פרה-היסטורי שטרף דינוזאורים.
האטצ'ר התחתן עם אנה אייזקסון מנברסקה ב-10 באוקטובר 1887. לזוג נולדו 4 ילדים.
האטצ'ר טמון בבית הקברות הומווד בפיטסבורג.
במשך 91 שנים קברו היה לא מסומן (אלמנתו וילדיו חזרו לאיווה אחרי מותו), אך ב-1995 פגישה שנתית של החברה לפלאונטולגיה של בעלי חוליות בפיטסבורג, מספר חברים רכשו מצבה עליה נחרט שמו וכן איור של טורוזאורוס.
ג'ון ביסקו היה מגלה ארצות וימאי בריטי ששרטט לראשונה את קו החוף של יבשת אנטארקטיקה.
אף על פי שהגיע לחצי האי האנטארקטי עשר שנים לאחר האדמירל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, היה הראשון שרשם את תגליתו בבריטניה תחת השם "ארץ גרהאם".
כן גילה את איי ביסקו הקרויים על שמו () ואיים נוספים.
נולד בעיר אנפילד, מידלסקס, אנגליה.
בגיל 17 הצטרף לצי המלכותי הבריטי ולחם במלחמת 1812 נגד ארצות הברית.
לאחר 1815 שימש כקצין ראשון בצי הסוחר.
ב-1830 התמנה על ידי חברת ציד הליוותנים Samuel Enderby & Sons לרב חובל על ספינת הבריג "טולה" (Tula) וראש משלחת שנועדה למצוא שטחי ציד לווייתנים חדשים באוקיינוס הדרומי.
בדצמבר הגיעה ה"טולה" יחד עם ספינת הליווי "לייבלי" (Lively) לאיי שטלנד הדרומיים.
ב-22 בינואר 1831 חצו הספינות את חוג הקוטב הדרומי.
ב-24 בפברואר התגלה רכס הרים, שזוהה על ידי ביסקו בצדק כחלק מהיבשה.
הוא קרא ליבשה זו בשם "ארץ אנדרבי" () על שם חברת האחים אנדרבי לה הייתה שייכת הספינה ששימשה את משלחתו.
ב-28 בפברואר גילה מפרץ מצוקי לו קרא "קייפ אן", לימים ייקרא ההר שבראש הצוק "הר ביסקו" ().
כל אותה עת שרטט ביסקו את קו החוף אותו גילה.
לאחר כחודש חשו רבים מחברי הצוות ברע, ולאחר ששניים מהם מתו מצפדינה, הפליגו הספינות לטסמניה לשם הצטיידות.
בראשית 1832 יצאה שוב המשלחת לדרכה.
ב-15 בפברואר התגלה האי אדלייד () וב-17 בחודש התגלו איי ביסקו.
ב-21 בפברואר הבחין ביסקו שקו החוף לאורכו הם שטים הוא קו חוף יבשתי (למעשה, חצי האי האנטארקטי) וקרא למקום "ארץ גרהאם" על שם ג'יימס גראהם שהיה הלורד הראשון של הימייה.
עד ה-23 באפריל השלים הקפה מלאה של אנטארקטיקה, תוך שהוא מקפיד על שרטוט קו החוף.
כך היה לאדם השלישי בהיסטוריה שהקיף את היבשת (לאחר ג'יימס קוק ופביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן).
בסיום ההקפה הודיע ללונדון שהוא משוכנע שמדובר ביבשת.
בראשית 1833 חזרה ה"טולה" לבריטניה, לאחר שה"לייבלי" התרסקה ליד חופי איי פוקלנד בדרכם חזרה.
בהמשך סירב להצעות לנהל מסעות נוספים באזור הקוטב והעדיף מסעות לאיי הודו המערבית.
ב-1843, בעת מסע במסגרתו הביא את משפחתו מטסמניה לבריטניה, מת בים והוא בן 48.
בנוסף למקומות הגאוגרפיים שנקראו על שמו הונצח שמו בשתי ספינות של הצי הבריטי: (RRS John Biscoe (1944 ו-(RRS John Biscoe (1956.
סר ג'ון בנט לוז (באנגלית John Bennet Lawes), 28 בדצמבר 1814 רות'מסטד (Rothamsted), הרטפורדשייר - 31 באוגוסט 1900 רות'מסטד.
הקים חוה חקלאית נסיונית, מהראשונות בעולם, בה פיתח לראשונה סופרפוספט שהיווה התחלה של תעשיית הדשנים הכימיים.
בנם היחיד של מריאן ג'ונסטון וג'ון בנט לוז, שהיה בעליה של אחוזה משפחתית בשטח של כ-1000 אקרים (שהם כ-4000 דונם).
למד באיטון קולג' ואחר כך בברייזנוז קולג' (Brasenose College) באוקספורד.
עם מות אביו ב-1822 ירש את אחוזת המשפחה, שם הקים ב-1843 את החווה החקלאית הניסיונית שהייתה בין הראשונות בעולם (נראה שרק חווה נסיונית באלזס קדמה לה).
ב-1846 נבחר כעמית ב"אגודה המלכותית האנגלית לאגרונומיה" ב-1848 נבחר למועצת האגודה, בהמשך מילא שם תפקידים בכירים נוספים.
ב-1854 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
ב-1867 זכה, יחד עם שותפו למחקר ג'וזף הנרי גילברט, במדליה המלכותית בעבור מחקריהם באגרונומיה כימית.
ב-1889 הקים את "הקרן החקלאית של לוז" במטרה להבטיח את המשך פעילות החווה הניסיונית.
את הניסויים בהשפעת סוגי דשן שונים התחיל בעציצים.
הניסויים בעציצים נערכו בשנים 1837 עד 1839 ובהם התגלתה לראשונה ההשפעה החיובית של דישון לפת בדשן כימי שהוכן בעיבוד של פוספאט עם חומצה גופרתית.
בשנים 1840 ו-1841 עבר לניסויים בקנה מידה נרחב בשדות האחוזה.
בעקבות ההצלחה גם בניסויים אלו הוציא ב-1842 פטנט על הדשן שגילה.
ופתח את המפעל הראשון בעולם לייצור דשנים.
ב-1846 רכש מג'יימס מארי, מתחרהו בייצור דשן כימי, את הפטנט שלו.
הדעה המקובלת מיחסת את המצאת הדשן הכימי לג'ון בנט לוז, אולם נראה שהרופא האירי ג'יימס מארי.הקדים אותו בלמעלה משני עשורים.
ב-1843 צרף אליו את הכימאי ד"ר ג'וזף הנרי גילברט.
שותפות מדעית זו, שנמשכה עשרות שנים, התרכזה בעיקר בגידולי שדה ובהזנת בעלי חיים.
את תוצאות מחקריו פרסם, החל משנת 1847, בעיקר בג'ורנל של האגודה המלכותית האנגלית לאגרונומיה (Journal of the Royal Agricultural Society of England) .
בסך הכל פרסם 130 מאמרים ותזכירים.
בשנת 1842 נישא לקרוליין פונטיין.
ב-1843 נולד בנם היחיד צ'ארלס בנט לוז.
ג'ון בילינגסלי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי הידוע בתפקידו כד"ר פלוקס בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
בילינגסלי הופיע בפרק של "תיקים באפלה".
הוא לוהק לתפקיד פרופ' מיילס בלארד בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "The Others" ולאחר מכן גילם את ד"ר פלוקס, החייזר האקסצנטרי, בסדרה החמישית של "מסע בין כוכבים", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
הוא שיחק את עצמו בפרק של "רוזוול", אשר עשה שימוש בתפאורה של "אנטרפרייז".
הוא גם כיכב בסרט העצמאי "Breathing Hard" (2000) באותה השנה.
בשנת 2002, הוא היה כוכב אורח בפרק של "סטארגייט SG-1", ששיחק מדען שהוא גם "טרקי", הסוגד לג'ין רודנברי.
כמו כן, הוא גילם את ידידו של חוקר מקרי המוות (דנזל וושינגטון) בסרט משנת 2003 "עד קצה הזמן".
בילינגסלי מוכר היטב למעריצים של סדרת הפשע "פשע מן העבר" בשל הופעת האורח שלו במהלך העונה השנייה של התוכנית, בה שחק רוצח סדרתי בשם ג'ורג' מרקס, הרוצח היחיד בתוכנית שלא נלכד.
מאוחר יותר, בילינגסלי שב לגלם את דמותו של מרקס בפרק סיום העונה, שבו הוא נהרג.
כמו כן, בילינגסלי הופיע כקורבן תקיפה בפרק של העונה הראשונה של "עמוק באדמה", בפרק "The New Person".
בילינגסלי הופיע בעונה הראשונה של "נמלטים" כטרנס סטדמן המסתורי, אחיו של סגן נשיא ארצות הברית, שמותו זוייף על מנת להפליל את לינקולן בורוז ברצח.
זמן קצר לאחר מכן, הוא לוהק כדמות קבועה בסדרה "The Nine".
כתוצאה מכך, לא היה באפשרותו להמשיך ולגלם את סטדמן, והוא הוחלף על ידי ג'ף פרי.
בשנת 2005, הוא העניק את קולו לדמותו של טראסק בסדרת האנימציה "Ultimate Spider-Man".
בחודש נובמבר 2006, בילינגסלי גילם את דמותו של ויליאם ברדפורד בשני פרקים של הפודקאסט "The Radio Adventures of Dr.
במאי 2007 הוא הופיע ב-"NCIS" כצלם עיוור בפרק "In The Dark".
הוא הופיע בעונה השביעית של "24", כדמות חוזרת.
ב-8 באוקטובר 2007, הוא הופיע כשחקן אורח בסדרה "בJourneyman", בדמותו של אלן פלאט.
בילינגסלי שיחק את פרופ' הארי, ביולוג, בסרט המדע בדיוני העצמאי משנת 2007, האיש מכוכב ארץ (The Man from Earth).
כמו כן הוא הופיע כשחקן אורח בפרק מאוקטובר 2007 של "CSI", ובשנת 2006 הופיע בסדרת הספין אוף שלה, "CSI: ניו יורק".
בילינגסלי הופיע כג'ייקוב נולסטון בפרק הכפול "Crash Into Me", מעונה 4 של סדרת הטלוויזיה "האנטומיה של גריי".
בילינגסלי ואשתו הופיעו בתפקיד עצמם בסדרת רשת הכבלים HGTV "?My House Is Worth What", שבו מומחה נדל"ן מסייר בביתם, ומספק פרשנות לצופים לפני מתן הערכה.
בשנת 2008, היה לבילינגסלי תפקיד משנה במספר פרקים של "דם אמיתי", סדרת HBO, כחוקר מקרי המוות מייק ספנסר.
בחודש מאי של אותה שנה, הוא הופיע ככוכב אורח בדמותו של ג'ון אריס, כאביו של רוצח סדרתי בפרק "Never Tell" של "Women's Murder Club".
הוא הופיע בסרט האסונות "2012", אשר עלה לאקרנים ב-13 בנובמבר 2009, כפרופ' פרדריק וסט, מדען אמריקאי.
לאחר מכן הוא הופיע בסדרת רשת ABC "סקראבס", בחודש דצמבר 2009. בחודש אוגוסט 2010, הוא היה כוכב אורח בפרק בסדרה "Leverage" של רשת TNT, כאחראי האבטחה במוזיאון לאמנות ועתיקות בבוסטון.
בנובמבר באותה השנה הוא היה כוכב אורח בפרק "Red Moon" של הסדרה "המנטליסט".
בחודש פברואר 2011 בילינגסלי שיחק את דמותו של גידג'ר, במחזהו של ריצ'רד גרינברג "The Violet Hour", בלוס אנג'לס.
בחודש אוגוסט 2011 בילינגסלי כיכב בפרק של סדרת הדרמה של USA "Suits", כרואה החשבון של החברה אשר מפוטר משום שמעולם לא סיים לימודי אוניברסיטה.
ב-22 ביולי 2012 בילינגסלי הופיע בפרק של "דם אמיתי", כחוקר מקרי מוות.
באוקטובר 2012 בילינגסלי יככב בסרט "Trade of Innocents" לצידם של דרמוט מלרוניי ומירה סורבינו.
בשנת 2015 התארח בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "הלחישות" בתור אביו של תומאס.
בין השנים 2015–2016 שיחק את סמואל טאונסנד, אביו של המרגל רוברט טאונסנדר, בסדרה "המרגלים של וושינגטון".
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה "מדטאון" בכיכובו של מיילו ונטימיליה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקליבלנד, ויצא להקרנה מצומצמת ברחבי ארצות הברית בינואר 2018. עוד ב-2016, שיחק בעונה השנייה והשלישית של סדרת הטלוויזיה "תפרים" בתור מיטשל בלייר ושיחק בסרט ההתבגרות "נשות המאה ה-20" (אנ') בתפקיד ד"ר ג'ונס, הרופא של אבי.
בשנת 2023 שיחק בסרט המדע הבדיוני הנוצרי "The Shift" בתור רוסו.
בשנת 2024 שיחק וגילם את מזכיר המלחמה של ארצות הברית ג'וזף הולט במיני-סדרה "מצוד" בשירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרת האימה של ראיין מרפי "גרוטסק "(אנ') בערוץ FX Networks ושיחק בתפקיד אורח בסדרת המותחן הקומי "מבוסס על סיפור אמיתי" (אנ') של Peacock.
ג'ון לורנס ביירד, ויקונט סטונהייבן הראשון היה מדינאי שמרן בריטי, שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי, כשר בממשלת בריטניה ומאוחר יותר כמושל הכללי השמיני של אוסטרליה.
ביירד נולד בשכונת צ'לסי שבלונדון, כבנם של סר אלכסנדר ביירד ושל אנט מריה, בתו של סר לורנס פאלק.
הוא התחנך באיטון קולג' ובקולג' כרייסט צ'רץ' באוקספורד, אך לא סיים את לימודיו שם.
הוא התגייס לרגימנט הפרשים של לנקשייר וב-1894 החל לשרת כשלישו הצבאי של מושל ניו סאות' ויילס.
הוא נכנס לשירות הדיפלומטי, קיבל תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ב-1904 ופרש מהשירות הדיפלומטי ב-1908. בינואר 1900 הוא מונה להיות סגן הלורד לוטננט של מחוז קירקרדנשייר (תפקיד טקסי).
בבחירות הכלליות של 1910 נבחר ביירד לבית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגה השמרנית.
בין השנים 1911 – 1916 הוא שימש כמזכירו האישי של מנהיג המפלגה השמרנית, אנדרו בונאר לואו.
במלחמת העולם הראשונה הוא נלחם בחזית וצוין לשבח על ידי מפקדיו ואף הוענק לו אות השירות המצוין.
בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג' הוא שירת כמזכיר הפרלמנטרי למועצת האווירייה.
בינואר 1919 הוא מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי של שר החימוש.
באפריל 1919 הא מונה להיות תת-שר הפנים, תפקיד בו שירת עד לנפילת הממשלה באוקטובר 1922.
באותו חודש נבחר בונאר לואו להיות ראש הממשלה ובייר מונה להיות שר התחבורה ושר העבודות הציבוריות.
כמה ימים מאוחר יותר הוא נהייה חבר במועצה המלכותית.
הוא המשיך לכהן כשר בממשלתו של סטנלי בולדווין עד לבחירתה של ממשלת הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד בינואר 1924.
בדצמבר 1924, לאחר שובם של השמרנים לממשלה, קיבל ביירד את ההצעה להיות המושל הכללי של אוסטרליה.
על פי הנוהג שיושם כבר קודם לכן, קיבל ראש ממשלת אוסטרליה, סטנלי ברוס כמה שמות של מועמדים לתפקיד, אך הוא בחר בביירד, בין השאר בשל ניסיונו הפוליטי וכן בשל היותו דמות צנועה יותר בהשוואה למועמדים האחרים שבאו מקרב חוגי האצולה.
ביוני 1925 הוענק לביירד התואר ברון סטונהייבן ואביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
באוקטובר 1925 הגיע ביירד לאוסטרליה.
עד מהרה נוצרו קשרים טובים בינו לבין ברוס, שאיתו היה לו הרבה במשותף.
אך כמו קודמו בתפקיד, הוא הבין שראש ממשלת אוסטרליה לא מעוניין יותר במושל כללי שיתפקד כמפקח אימפריאלי או כנציגה של ממשלת בריטניה, אלא כדמות ייצוגית.
הוועידה האימפריאלית של 1926 שהתקיימה בלונדון, הכירה בעצמאותם של הדומיניונים, ובכך שמה קץ לתפקידם של המושלים הכלליים כנציגים דיפלומטים וכערוץ תקשורת בין הממשלות.
מעתה והלאה הצטמצם תפקידם של המושלים הכלליים כנציגים האישיים של הכתר.
בתקופת כהונתו של ביירד התחוללו שינויים נוספים.
במאי 1927 הוא פתח באופן רשמי את מושב הפרלמנט האוסטרלי בבניין הפרלמנט החדש בקנברה וסוף סוף נבנה עבורו מעון רשמי קבוע.
משמעות הדבר הייתה הפסקת הנדידה התמידית בין המעונות הרשמיים בסידני ובמלבורן, ובכך הוקטנו באופן משמעותי ההוצאות הכספיות על תפקיד המושל.
הופעתה של התעבורה האווירית, שהחלה באותה תקופה, ושביירד היה צרכן נלהב שלה, הוזילה משמעותית את הוצאות הנסיעה שלו ברחבי אוסטרליה.
במשך רוב תקופת כהונתו של ביירד, הייתה ממשלתו של ברוס יציבה ובטוחה בשלטונה, אך בספטמבר 1929 הוא הובס באופן בלתי צפוי בהצבעה בבית הנבחרים וביקש מביירד לפזר את הפרלמנט.
למרות שהפרלמנט כיהן רק שנה, נעתר ביירד לבקשה מיד.
הימים בהם המושלים הכלליים הפעילו שיקול דעת בתחום זה חלפו להם.
בבחירות שנערכו באוקטובר הובסה מפלגתו של ברוס, שאף איבד את מושבו בפרלמנט.
מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, ג'יימס סקאלין החל לכהן כראש הממשלה בינואר 1930. יחסיו של ביירד עם סקאלין היו תקינים אך לא ידידותיים, עקב הרקע הפוליטי השונה של שני האישים.
היה זה אך מתאים שתקופת כהונתו כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים באותה שנה, לפני שהחל המשבר בממשלתו של סקאלין.
סקאלין לא התייעץ עם ביירד בנוגע לבחירת המושל הכללי הבא וביירד עזב את אוסטרליה באוקטובר 1930.
ביירד היה חבר בבונים החופשיים.
בתקופת כהונתו כמושל הכללי של אוסטרליה הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בניו סאות' ויילס.
עם שובו לבריטניה מונה ביירד להיות יושב ראש המפלגה השמרנית, תפקיד בו שימש עד ל-1936..
ב-1938 הוענק לו תואר ויקונט
ביירד נשא לאישה ב-1905 את אתל סידני קית'-פלקונר, בתו של אלגרנון ק'ית'-פלקונר, שהיה המושל הכללי של אוסטרליה הדרומית בשנות התשעים של המאה ה-19. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
ג'ון ביירד מת ממחלת לב באוגוסט 1941 בהיותו בן 67. אשתו מתה ב-1974, יום אחד לאחר יום הולדתה ה-100.
ג'ון בל אדוארדס הוא עורך דין, איש צבא לשעבר ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 2008–2015 (מתוכן בארבע השנים האחרונות כמנהיג סיעת המיעוט), וכמושל לואיזיאנה ה-56 בשנים 2016–2024.
אדוארדס סיים ב-1988 את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית עם תואר בוגר במדעים בהנדסה, שירת בצבא ארצות הברית כקצין רגלים במשך שמונה שנים, וב-1996 השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
לאחר שעבד כעוזר משפטי עבור השופט ג'יימס ל.
דניס, הוא שב לביתו בעיירה איימיט, והחל את הקריירה שלו כעורך דין במגזר הפרטי.
ב-2007 הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של לואיזיאנה, וב-2012 הוא נבחר כמנהיג סיעת המיעוט של הדמוקרטים.
בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה של 2015 הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית דייוויד ויטר בסיבוב השני, ובינואר 2016 הושבע כמושל.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה, הרחיב אדוארדס את ההגנות ללהט"בים במקומות העבודה, הפעיל את הרחבת תוכנית הבריאות מדיקאייד, חתם על חקיקה לצמצום אוכולוסיית בתי הסוהר בלואיזיאנה, ויישם את האיסור על ביצוע הפלות מלאכותיות לאחר השבוע השישי להריון.
ב-2019 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, והיה לראשון המושלים הדמוקרטים במדינה שנבחר לתקופת כהונה נוספות מאז אדווין אדוארדס (אין קשר משפחתי) ב-1975. במהלך תקופת כהונתו השנייה התרחשו מגפת הקורונה, הוריקן איידה והוריקן ניקולס .
הוא גם חתם על חוק שדרש מבתי הספר הציבוריים להציג את המוטו הלאומי "באל נשים מבטחנו" בחדרי הכיתות.
לאחר סיום כהונתו ב-2024, הצטרף אדוארדס למשרד עורכי הדין מניו אורלינס "פישמן הייגוד", שם עיסוקו מתמקד בעיקר בליטיגציה הנוגעת לאנרגיה מתחדשת.
פרשנים פוליטיים מסוימים מתארים את אדוארדס כדמוקרט שמרן.
אחרים תיארו אותו כמתון, וכפופוליסט.
ג'ון בל אדוארדס נולד במחוז מזרח באטון רוז' שבלואיזיאנה וגדל בעיירה איימיט שבמחוז טאנגיפאהוא, כבנם של דורה ג'ין (לבית מילר) ושל פרנק מ.
אדוארדס הבן, ששימש כשריף המחוז.
הוא נולד למשפחה מבוססת מבחינה כלכלית ופוליטית במחוז, וב-1984 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המקומי.
ב-1988 סיים אדוארדס את לימודיו לתואר בוגר במדעים בהנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם הוא היה ברשימת הדקאן, וסגן יושב ראש הפאנל שאכף את קוד הכבוד של האקדמיה.
ב-1986, כשעוד היה במהלך הכשרתו באקדמיה הצבאית, השלים אדוארדס את הכשרתו בבית הספר ליחידות מוטסות.
לאחר שקיבל מינוי, הוא השלים ב-1988 קורס בסיסי לקציני רגלים בפורט בנינג, שנה לאחר מכן סיים הכשרה בבית הספר לסיירים, וב-1992 סיים קורס מתקדם לקציני רגלים.
אדוארדס שירת בצבא ארצות הברית במשך שמונה שנים, רובן בדיוויזיה ה-25 ובדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא פיקד על פלוגה בבריגדה השלישית של הדיוויזיה המוטסת ה-82 וברגימנט הרגלים המוצנחים ה-505. הוא סיים את שירתו הצבאי מסיבות משפחתיות.
לאחר תום שירותו הצבאי, למד אדוארדס בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, שם סיים את לימודי התואר ב-1999, ולאחר סיום לימודיו עבד כעוזר משפטי עבור השופט ג'יימס ל.
דניס בבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית.
לאחר מכן היה אדוארדס לעורך דין במשרד שהקים באיימיט.
הוא טיפל במגוון של מקרים, אך לא עסק בתחום הפלילי בשל היותו של אחיו השריף המקומי., במשרד זה עבד גם אחיינו, ברדלי סטיבנס.
חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה
ב-2007 התמודד אדוארדס על מושב מחוז הבחירה ה-72 בבית הנבחרים של לואיזיאנה, וניצח בסיבוב השני בבחירות הכלליות את עורך הדין ג'ורג' טאקר.
בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא היה המחוקק היחיד שהחל את כהונתו בבית ומיד נבחר כיושב ראש וועדה, הוועדה לענייני חיילים משוחררים.
הוא גם נבחר כיושב ראש סיעת הדמוקרטים, גם הוא מקרה נדיר עבור בתחילת דרכו.
אדוארדס מתח ביקורת על המושל בובי ג'ינדאל על נסיעותיו התכופות מחוץ ללואיזיאנה לגיוס כספים עבור הרפובליקנים במקומות אחרים, בשעה שלואיזיאנה צמצמה את המימון שלה עבור ההשכלה הגבוהה.
ב-2011 נבחר אדוארדס לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים, לאחר שהביס את ג'וני דנקן ביחס קולות של 83 מול 17 אחוזים.
הוא נבחר שוב כיושב ראש סיעת הדמוקרטים, ובכך היה מנהיג המיעוט של הבית.
ב-21 בפברואר 2013 הודיע אדוארדס על התמודדותו בבחירות של 2015 על משרת מושל לואיזיאנה.
הוא ציין שלואיזיאנה זקוקה "למנה בריאה של שכל ישר וחמלה עבור האנשים הפשוטים".
כדמוקרט היחידי מבין המתמודדים המרכזיים, זכה אדוארדס בבחירות המקדימות הפתוחות ב-444,517 קולות (39.9 אחוזים), ולמקום השני הגיע דייוויד ויטר עם 256,300 קולות (23 אחוזים).
למקום השלישי הגיע נציב השירות הציבורי של לואיזיאנה סקוט אנגל, שקיבל 214,982 קולות (19.3 אחוזים).
בסיבוב השני ניצח אדוארדס לאחר שקיבל 56.1 אחוזים מהקולות.
ב-2019 התמודד אדוארדס על תקופת כהונתו השנייה כמושל.
בסיבוב השני ניצב מולו איש העסקים הרפובליקני אדי ריספון.
על רקע ההצבעה הגורפת בלואיזיאנה עבור דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות של 2016, משך המרוץ למשרת המושל בלואיזיאנה תשומת לב לאומית כאשר ביקר טראמפ מספר פעמים במדינה כדי לתמוך בריספון.
בסופו של דבר הביס אדוארדס את ריספון ביחס קולות של 51.33 מול 48.67 אחוזים.
ניצחונו הפך אותו למושל הדמוקרטי הראשון של לואיזיאנה שניצח בשתי מערכות בחירות רצופות לאחר יותר מארבעה עשורים מאז אדווין אדוארדס ב-1975.
ב-11 בינואר 2016 הושבע אדוארדס כמושל לואיזיאנה ה-56. בעת כניסתו לתפקיד, לא עלה בידו לשכנע את הרוב הרפובליקני בבית הנבחרים של לואיזיאנה לבחור בדמוקרט וולט לגר השלישי לתפקיד יושב ראש הבית.
בסבב ההצבעה השני, לאחר שהרפובליקני קמרון הנרי, בעל בריתו של ויטר, פרש מההתמודדות, נבחר רפובליקני אחר, טיילור בראס.
מאז ימיו של המושל יואי לונג, היה מקובל שהמושלים בחרו את המועמד לתפקיד יושב ראש הבית.
בחירתו של בראס נחשבה כהפתעה, שכן שמו לא הוזכר עד לתחילת ההצבעה.
ב-13 באפריל 2016 חתם אדוארדס על צו מושל להגנת הלהט"בים מפני הטרדה ופיטורים מהעבודה.
הצו אסר על סוכנויות המדינה להפלות על בסיס מגדר או זהות מגדרית או נטייה מינית.
הצו החריג ארגונים דתיים שיכלו לפעול בניגוד אליו במקרים בהם הוא נגד את אמונותיהם הדתיות.
"אנו מכבדים את עמיתינו האזרחים על אמונותיהם, אך אנו לא מפלים בהתבסס על אי-ההסכמות שלנו.
אני מאמין במתן הזדמנות לכל תושב לואיזיאנה להצליח ולשגשג במדינתנו", אמר אדוארדס.
אדוארד גם ביטל צו של קודמו, בובי ג'ינדאל, שהוצא ב-2015, ושהגן על בתי עסק וארגונים ללא כוונת רווח שהתנגדו לנישואים של זוגות מאותו המין מפני ענישה על פעולה על בסיס דעה זו.
צו זה אסר על סוכנויות המדינה להעניש בתי עסק ויחידים שסירבו לתת שירות או הגבילו שירות על רקע "אמונה דתית שנישואים צריכים להיות מוכרים כאיחוד בין גבר לאישה".
ב-2016 הפעיל אדוארדס את הרחבת תוכנית הבריאות מדיקאייד.
עד לשנה שלאחר מכן, מספר תושבי לואיזיאנה שלא היה ברשותם ביטוח רפואי קטן בחצי מ-11.4 אחוזים ל-22.7 אחוזים.
בראשית 2017 הבטיח אדוארדס שיעלה בידו לפעול בשיתוף פעולה עם ממשל הנשיא דונלד טראמפ.
הוא הביע להיטות לעבוד עם הקבינט של טראמפ, במיוחד בנוגע להרחבת המדיקאייד ולמיזמי תשתית פדרליים.
באותו חודש יצא אדוארדס למסע פרטי באיטליה כדי לדון שם בדרכים להיאבק בסחר בבני אדם.
הוא נסע עם חברות המסדר ההוספיטלרי, שהקימו מקלט בבאטון רוז' עבור ילדים שהיו קורבנות של סחר בבני אדם, ונפגש במהלך נסיעתו עם האפיפיור פרנציסקוס.
אדוארדס ניהל מערכה למדיניות לצמצום אוכלוסיית בתי הסוהר בלואיזיאנה.
אחד מצעדיו הראשונים כמושל היה המתקת 22 גזרי דין מתוך 56 שהוגשו לבחינתו על ידי מועצת החנינות של המדינה.
מאז סוף 2016 ועד יולי 2018 הוא לא חתם על אף המתקת עונש על אף ש-70 מקרים הוגשו לבחינתו על ידי מועצת החנינות.
ב-2018 חתם אדוארד על חוק לקיצור העונשים לאנשים שנידונו על פשעים לא אלימים ושלא על רקע מיני ושהפגינו התנהגות טובה במהלך מאסרם.
במאי אותה שנה חתם אדוארדס על חוק לאיסור על הפלות מלאכותיות לאחר השבוע ה-15 להריון.
במאי 2019 הוא חתם על חוק אף יותר מחמיר שהגביל את האפשרות להפלה מלאכותית לששת שבועות ההיריון הראשונים, אף על פי שחוק דומה שהתקבל במיסיסיפי נפסל על ידי בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית.
במענה לתגובות חריפות מצד תומכיו מהצד הפרוגרסיבי של המפה הפוליטית, פרסם אדוארדס הצהרה בה אמר, "כמושל הייתי נאמן למילותיי ולאמונותיי בסוגיה זו.
אך זו גם אמונתי הכנה שלהיות לפני החיים זהו מצב משמעותי יותר מאשר להיות לפני הלידה".
הוא התייחס לניסיונותיו לפעול להרחבת ההשקעה בחינוך, לביצועה רפורמות במערכת המשפט הפלילי בלואיזיאנה, להעברת חוקים להגנה על הלהט"בים מפני אפליה במקומות העבודה, להעלאת שכר המינימום, ולהשוואת השכר בין נשים לבין גברים.
ב-22 במאי 2018 חתם אדוארדס על צו מושל שדרש מספקים של המדינה להצהיר שהם לא יחרימו את ישראל, ושבמשך זמן ההתקשרות החוזית שלהם עם המדינה לא יחרימו את ישראל.
ב-2019, נחקק חוק שהסדיר את הצו הזה בחוק.
בסוף 2018 אמר אדוארדס שבראש סדר העדיפות שלו לשנה הבאה היא להשיג העלאה של 1,000 דולר בשכר המורים ו-500 דולר בשכר הסגל המנהלי בבתי הספר.
בפעם הראשונה מזה עשר שנים, העביר בית הנבחרים תקציב שכלל העלאת מיסים לשני מגזרים אלו.
ב-8 בספטמבר 2021 דחה אדוארדס את מערכת הבחירות במדינה בחמישה שבועות לאחר התרחשות הוריקן איידה שגרמה לנזקים בתשתיות בלואיזיאנה.
ב-12 בספטמבר אותה שנה, פחות משבועיים לאחר הוריקן איידה, הכריז אדוארדס שוב על מצב חירות מדינתי בשל הנזקים שנגרמו כתוצאה מהוריקן ניקולס .
ב-5 בינואר 2022 העניק אדוארדס חנינה שלאחר המוות להומר פלסי , שהיה קשור לפסק דין פלסי נגד פרגוסון של בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1896 שאישר את חוקי ההפרדה הגזעית.
ב-2023 חתם אדוארדס על חוק שחייב את בתי הספר הציבוריים להציג בחדרי הכיתות את המוטו הלאומי "באל נשים מבטחנו".
ב-1989 נשא אדוארדס לאישה את דונה הוטו, בוגרת אוניברסיטת דרום מיסיסיפי בניהול תעשייה ומורה מוסמכת.
אדוארדס הוא קתולי באמונתו, וחבר הכנסייה הקתולת סנט הלנה באיימיט.
אחיו של אדוארדס, פרנק מילארד אדוארדס, הוא מפקד המשטרה של העיירה אינדיפנדנס, ואחיו השני, דניאל ה.
אדוארדס, הוא השריף של מחוז טאנגיפאהוא.
גיסו, בלייר דאונינג אדוארדס, הוא שופט בבית משפט לנוער במחוז השיפוטי ה-21. ב-2011 נהרג אחיו כריסטופר אדוארדס בתאונת דרכים.
ג'ון בירד היה שחקן, סאטיריקן, וקומיקאי אנגלי.
ידוע בעיקר מעבודתו עם ג'ון פורצ'ן .
ג'ון בירד נולד בבולוול שבנוטינגהאם, אנגליה.
כשלמד בקינגס קולג' שבקיימברידג' הכיר בירד את ג'ון פורצ'ן.
בירד התפרסם בתקופת שגשוג הסאטירות בטלוויזיה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא הופיע בקומדיה "That Was The Week That Was" שנקשרה בשמו.
נד שרין הועיד אותו לתפקיד של דייוויד פרוסט, אבל לבסוף הופיע בתפקיד אחר.
בשנות השבעים של המאה העשרים, כשאידי אמין היה בשיא פרסומו, כיכב בירד בהקלטות של "אוסף השידורים של אידי אמין" המבוססים על הטורים שפרסם אלן קורן בשבועון פאנץ'.
ב-1975 לוהק בירד לתפקיד מר רמברנדט שתואר כ"בנו של ואן גוך, וגם מהגר לא חוקי [פקיסטני]", בסיטקום "The Melting Pot".
את הסיטקום כתבו ספייק מיליגן וניל שאנד, אבל הוא בוטל אחרי שידור של פרק אחד בלבד.
בירד, בפנים מושחרות, גילם ראש שבט אפריקאי בפרסומת עבור סיגריות Benson & Hedges.
ב-1979 שיחק בירד בתפקיד ריימונד, בחור לחוץ ומגמגם, במחזה "Blue Remembered Hills" מאת דניס פוטר.
הוא גילם את מנהל התיאטרון המלכותי הלאומי בפרק בקומדיית המצבים של ה-BBC "כן, אדוני ראש הממשלה" ששודרה ב-1988. בשנים 1989 ו-1990 הופיע לצדה של האנה גורדון ב-16 פרקים של הסיטקום "Joint Account".
מ-1981 עד 1984 הופיע בירד בתפקיד מר המפרי אטקינס אביה של מרמלדה אטקינס (בגילומה של שארלוט קולמן) בתוכניות הילדים של טלוויזיית ת'יימז.
בדמות זו התחבב על דור חדש של צופים צעירים.
ב-1984 שיחק בירד בתפקיד ג'ק אורמנד, בוס של כנופיה, בפרק העשירי של הסדרה "Travelling Man".
בסדרה כיכבו לצדו אלפרד מולינה בשתי העונות הראשונות, ואמנדה רדמן בעונה השלישית.
ב-1993 כיכב בירד בתפקיד פרופ' פלאם בעונה הרביעית של הסדרה "Cluedo", וגילם דמות של עורך עיתון בדרמה הפוליטית "שלום אדוני המלך".
בירד כיכב בתפקיד הבריסטר ג'ון פולר-קארפ בסיטקום "Chambers" גם ברדיו וגם בטלוויזיה.
עוד כיכב בסדרה "יחצנים מסוכנים" לצדו של סטיבן פריי.
בירד כיכב בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות, בהן בפרק "The Three Gamblers" של הסדרה "ג'ונתן קריק" בתפקיד מפקח משטרה.
בבריטניה מוכר בירד בעיקר על עבודתו עם ג'ון פורצ'ן ורורי ברמנר בתוכנית "Bremner, Bird and Fortune" שזכתה בפרסים אחדים.
בסדרת המערכונים "The Long Johns" עם ג'ון פורצ'ן, אחד מהם ראיין את השני בדמות של אישיות בכירה, פוליטיקאי, איש עסקים או יועץ, שנקרא תמיד ג'ורג' פאר.
באחד המערכונים האלה "The Last Laugh" ששודר ב-14 באוקטובר 2007, הם קיבלו קרדיט על כך שהיו הראשונים לחזות את חומרת המשבר הכלכלי העולמי (2008).
דאגלס ברומלי סדרת טלוויזיה 1992 A Word in your Era נפוליאון סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1992 Performance ג'ון ריד בפרק "After the Dance" 1993 Cluedo פרופ' פלום סדרת טלוויזיה 1993 Rory Bremner, Who Else?
ג'ון דייוויד בנט היה שחקן אנגלי.
בנט נולד בקיקנהאם שבמחוז קנט, והתחנך בברדפילד קולג' שבברקשייר.
אחר כך הופיע במגוון רחב של מחזות בתיאטרון הרפרטוארי בין השאר בברומלי, בתיאטרון בריסטול אולד ויק, בדנדי, בפסטיבל הפרינג' באדינבורו ובווטפורד.
בהמשך שיחק גם בווסט אנד הלונדוני.
בנט לוהק לעיתים קרובות לתפקיד הנבל.
הוא שיחק בסדרות טלוויזיה רבות בהן "Market in Honey Lane", "פורידג'", "ניצולים", "הגומלים", "Strange Report", "ברז'ראק", "המקצוענים", ובארבעה פרקים של הסדרה "המלאך".
הוא כיכב בתפקיד אורח במיני-סדרות של "דוקטור הו", ב-1974 שיחק בדמות גנרל פינץ' ב- "Invasion of the Dinosaurs", וב-1977 הופיע בתפקיד קוסם סיני ב-"The Talons of Weng-Chiang" (מ-1977).
ב-1967 גילם בנט את דמותו של פיליפ בוזיני בסדרה של ה-BBC "ההגדה לבית פורסייט".
עוד השתתף בהפקות טלוויזיה כגון "Blake's 7", "אני, קלאודיוס", "רומא", "רוזמרי ותיים", "Saracen", הסדרה "Honey Lane", "מדור מיוחד", "Softly, Softly", "לא יאומן כי יסופר" ובמיני-סדרה "אנה קארנינה".
אחד מתפקידיו האחרונים היה בפרק בסדרת הטלוויזיה "ג'ונתן קריק".
ב-1961 גילם שוטר סמוי בסרט "קורבן" בכיכובו של דירק בוגרד.
בתיאטרון שיחק בנט בתפקיד יאשה במחזה "גן הדובדבנים", ובדמות הנרי פרסי (הוטספור) במחזה "ריצ'רד השני" שניהם עבור ג'ון גילגוד.
עוד שיחק בתפקיד אקסטון במחזה "ריצ'רד השני (מחזה)", וסנאטור וולסקי במחזה "קוריולנוס" (תיאטרון אלמיידה), הרוח של מארלי ב"מזמור חג המולד" (התיאטרון המלכותי הלאומי), כמו כן הרבה לעבוד עם תיאטרון רויאל אקסצ'נג במנצ'סטר.
בנט כיכב במחזות זמר רבים בווסט אנד בהם "On Your Toes" (תיאטרון פאלאס), "מרילין" (תיאטרון אדלפי), "צלילי המוסיקה" (תיאטרון אפולו ויקטוריה), "המלך ואני" (לונדון פאלאדיום), "The Baker's Wife" (תיאטרון פניקס).
הוא היה מועמד לפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על הופעתו בתפקיד לואיס אפשטיין במחזמר "ג'ולסון" בתיאטרון ויקטוריה פאלאס ובתיאטרון רויאל אלכסנדרה בטורונטו.
תפקידו האחרון על במת התיאטרון היה בדצמבר 2004 כששיחק בתפקיד קונרד במחזה "Gates of Gold" מאת פרנק מקגינס לצדו של ויליאם גונט בתיאטרון פינבורו בלונדון.
בנט היה חבר של להקת הדרמה של רדיו ה-BBC, והשתתף במגוון רחב של תוכניות משייקספיר ועד פול טמפל.
בין השנים 1953 ל-1979 היה בנט נשוי לפטרישה הייסטינגס.
ב-1979 התחתן עם השחקנית קרוליין מורטימר לה היה נשוי עד מותו.
ג'ון פטריק בִּילַיין הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
ביליין נולד בעיר ניופיין שבניו יורק, ולמד בלוקפורט הסמוכה.
פרדריק נילנד, אשר סיפורו היווה את ההשראה לתסריט סרט הקולנוע "להציל את טוראי ריאן", הוא בן דודו של ביליין.
בין השנים 1971–1975 למד במכללת וילינג אשר בווירג'יניה המערבית, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה לאורך תקופת לימודיו.
עם סיום לימודיו האקדמיים בשנת 1975 חזר לעיר הולדתו, והחל לאמן את קבוצת הכדורסל של "תיכון ניופיין".
בין השנים 1978–1992 אימן את קבוצות הכדורסל של מכללת אירי, מכללת נזארת' ומכללת לה מוין מהליגות הנמוכות של ארגון ה-NCAA.
בשנת 1992 עבר לאמן את מכללת קנישיוס אשר בבאפלו, ועזר לה להעפיל פעמיים ל"" (1994, 1995), ופעם אחת לטורניר אליפות המכללות (1996).
בין השנים 1997–2002 אימן את אוניברסיטת ריצ'מונד אשר בריצ'מונד, וירג'יניה, וכבר בעונתו הראשונה הוביל אותה לטורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 7 שנים.
בשנת 2002 מונה למאמן אוניברסיטת וירג'יניה המערבית, ובעונת 2004/2005 הוביל אותה להישגה הגדול ביותר מאז שנת 1959 – העפלה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Elite Eight").
בעונתו האחרונה בקבוצה, 2006/2007, זכתה הקבוצה באליפות "טורניר ההזמנה הלאומי".
לקראת עונת מונה ביליין למאמן קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA, כמחליפו של לארי דרו.
כבר 54 משחקים, בהם רשמה קבוצתו מאזן שלילי 14–40, התפטר ביליין מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו ג'יי.
ג'ון בטלר ייטס היה צייר ועורך דין אירי, אביהם של ויליאם בטלר ייטס, לילי ייטס, אליזבת' קורבט "לולי" ייטס וג'ק בטלר ייטס.
הגלריה הלאומית של אירלנד מחזיקה בבעלותה כמה מציורי הדיוקן שלו בשמן ובנייר, כולל ציור דיוקן אחד של בנו, ויליאם, משנת 1900. ציור הדיוקן של ג'ון א'ולירי (1904), נחשב ליצירת המופת שלו (Raymond Keaveney, 2002).
ייטס נולד בלורנסטאון, עיירה הסמוכה לדרך טאליליש ולעיירה בנברידג', אשר במחוז דאון.
הוריו היו הכומר ויליאם בטלר ייטס (1806–1862) ואשתו ג'יין גרייס קורבט; ג'ון בטלר היה הבכור במשפחה של תשעה ילדים.
כבוגר טריניטי קולג' (דבלין) וכחבר ה-University Philosophical Society, ייטס החל את הקריירה שלו כעורך דין, תוך כדי שהוא עובד לתקופה קצרה עם אייזאק באט, משפטן ופוליטיקאי אירי.
ב-1867, הוא גמר אומר להפסיק את עבודתו כעורך דין והחל ללמוד אמנות בבית הספר הית'רלי לאמנויות היפות.
ישנו תיעוד דל של מכירותיו, כך שאין בנמצא קטלוג מסודר של יצירותיו באוספים פרטיים.
ישנה אפשרות שכמה מיצירותיו המוקדמות נהרסו ועלו באש בזמן מלחמת העולם השנייה.
אולם, מה שידוע בבירור הוא, שלייטס לא הייתה בעיה לקבל הזמנות לעבודות, מפני שציורי הסקיצות וציורי השמן שלו נמצאים בבתים פרטיים באירלנד, אנגליה וארצות הברית.
ציורי הדיוקן המאוחרים שלו מצביעים על רגישות רבה ליושב מולו.
לעומת זאת, התנהלותו העסקית הייתה כושלת והוא אף פעם לא היה בטוח מבחינה פיננסית.
הוא החליף כתובות מגורים באופן תדיר, תוך שהוא מעביר את מקום מגוריו כמה פעמים, בין אנגליה לאירלנד.
ב-1907, בגיל 68, ביחד עם בתו, לילי ייטס, הוא הפליג לניו יורק, על סיפון האוניה קמפאניה ומאז הוא לא שב יותר לאירלנד.
באוקטובר 1909, הוא עבר לגור בצימר, אשר נוהל בידי האחיות למשפחת פטיפה, אשר מספרו היה 317, ברחוב מספר עשרים ושמונה מערב.
בית זה ישמש כמקום מגוריו האחרון, עד למותו באותו מקום, ב-3 בפברואר 1922. בניו יורק, הוא קיים יחסי חברות עם חברי אגודת הציירים שהשתייכו לאסכולת אש קאן.
אדמונד קווין, הכין לאחר מותו של ג'ון, מסיכת פנים שלו, אשר מהווה כיום חלק מהאוסף השייך ל-Yeats Society, סלייגו.
ייטס טמון בבית הקברות הכפרי של צ'סטרטאון, עיירה השוכנת ברכס הרי אדירונדק שבמדינת ניו יורק, סמוך לקבר ידידתו, ג'ין רוברט פוסטר.
ידוע שסוזאן ייטס, נכנסה למצב של דכדוך ודיכאון, לאחר שבעלה החליט לזנוח את הקריירה שלו כעורך דין ולפנות לקריירה של צייר.
סוזאן תוארה על ידי בעלה ועל ידי הסובבים אותה כ"דמות צללים", אשר הלכה ונהייתה "לשקטה מאוד, מעוררת רחמים ומטורפת".
לג'ון וסוזאן היו שישה ילדים משותפים, מהם שניים נפטרו בינקותם.
שמותיהם של ששת הילדים הללו היו: ויליאם בטלר ייטס, סוזאן מרי, אליזבת' קורבט "לולי" ייטס, רוברט קורבט ייטס (נפטר בילדותו), ג'ק בטלר ייטס וג'יין גרייס ייטס (נפטרה אף היא במהלך ילדותה).
ג'ון מאצ'לין ביוקנן היה פרופסור לביוכימיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וחבר עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים והאקדמיה הלאומית למדעים.
כמו כן תרם רבות לחקר ביוסינתזת פורין.
ביוקנן נולד בווינמאק שבאינדיאנה, ארצות הברית.
בשנת 1938 ביוקנן קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת דפאו באינדיאנה ושנה לאחר מכן ב-1939 סיים תואר שני במדעים מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1943 קיבל תואר דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד בשל מחקר פורץ דרך באשר לביוסינתזת פורין.
בשנת 1951 קיבל את פרס אלי לילי המוענק על מנת לקדם מחקר בתחום הביולוגיה ולאחר מכן את מלגת גוגנהיים למדעי הטבע.
בשנת 1953 מונה לראש המחלקה לביוכימיה באוניברסיטת MIT לאחר מספר שנים בהן כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה ע"ש פרלמן באוניברסיטת פנסילבניה.
ביוקנן עיצב את אחד מהשימושים הראשונים במכשיר שעוקב אחרי קרינה רדיואקטיבית (radioactive label/tracer) על מנת לחקור מטבוליזם.
ביוקנן מת בשנת 2007 בברלינגטון שבמסצ'וסטס.
ג'ון בל היה פוליטיקאי, עורך דין ובעל מטעים אמריקאי.
כאחד מהפוליטיקאים הבולטים ביותר מטנסי של תקופת דרום ארצות הברית שלפני מלחמת האזרחים, הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1827–1841 ובסנאט בין השנים 1847–1859. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים בקונגרס ה-23 ובשנת 1841 שימש כמזכיר המלחמה בתקופת כהונתו הקצרה של נשיא ארצות הברית ויליאם הנרי הריסון.
ב-1860 הוא התמודד לנשיאות מטעם מפלגת האיחוד החוקתי, מפלגה שלישית שנקטה בעמדה נייטרלית בסוגיית העבדות בארצות הברית.
בתחילת דרכו היה בל בעל ברית של אנדרו ג'קסון, אך באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא הפנה לו עורף והחל להיות מזוהה עם המפלגה הוויגית, מהלך שהקנה לו את הכינוי "הבוגד הגדול" (The Great Apostate).
הוא נאבק בעקביות עם בעלי בריתו של ג'קסון, בעיקר עם ג'יימס פולק, על סוגיות כמו הבנק השני של ארצות הברית ומערכת "מתן הג'ובים".
לאחר מותו של יו לווסון וייט ב-1840 הוא נודע כמנהיג של הוויגים בטנסי.
על אף היותו בעל עבדים, היה בל אחד הפוליטיקאים הדרומיים הבודדים שהתנגדו להרחבת העבדות בשנות ה-50 של המאה ה-19 ונלחם כנגד פרישת מדינות הדרום מהאיחוד בשנים שלפני מלחמת האזרחים.
במהלך הקמפיין שלו לנשיאות בשנת 1860, הוא עמד על כך שפרישה לא נחוצה, שכן לדבריו העבדות הייתה מעוגנת בחוקת ארצות הברית, טיעון שנפל על אוזן קשבת בקרב המצביעים במדינות הגבול וסייע לו לזכות בקולות בטנסי, קנטקי ווירג'יניה.
לאחר קרב פורט סאמטר באפריל 1861 פרש בל מהאיחוד ותמך בקונפדרציה.
ג'ון בל נולד במיל קריק, כפר קטן ליד נאשוויל, טנסי.
הוא היה אחד מתשעת ילדיהם של סמואל בל, חוואי ונפח ושל אשתו, מרגרט לבית אדמיסטון.
סבו מצד אביו, רוברט בל, לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית תחת פיקודו של נתנאל גרין וסבו מצד אמו, ג'ון אדמיסטון, לחם גם הוא במלחמת העצמאות בקרב קינגס מאונטיין.
הוא סיים את לימודיו בקמברלנד קולג' (לימים אוניברסיטת נאשוויל) ב-1814 ולמד משפטים.
ב-1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והקים משרד משגשג בפרנקלין שבטנסי.
עם כניסתו לפוליטיקה הוא התמודד ב-1817 בהצלחה על מושב בסנאט של טנסי.
כסנאטור הוא תמך ברפורמה במערכת המשפט והחוקה של המדינה והצביע בעד העברת בירת המדינה למרפריסבורו (רעייתו, סאלי דיקינסון, הייתה נכדתו של הארדי מרפרי, שעל שמו נקראה העיר).
לאחר שכיהן כהונה אחת בסנאט, ויתר בל על התמודדות לכהונה נוספת ותחת זאת עבר לנאשוויל, שם הוא הקים משרד עורכי דין בשותפות עם הנרי קראב.
חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית
ב-1827 התמודד בל על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי של טנסי שהתפנה כאשר הנציג המכהן, סם יוסטון, נבחר כמושל המדינה.
בל ויריבו במרוץ פליקס גראנדי, ניהלו מסע בחירות צורם שבו שניהם טענו שהם תומכים ביוזמותיו של אנדרו ג'קסון.
אף על פי שבסופו של דבר הביע ג'קסון את תמיכתו בגראנדי, זכה בל בתמיכה רחבה יותר של הבוחרים הצעירים וזכה בבחירות בהפרש של כאלף קולות.
כמו חברי קונגרס רבים מהדרום, התנגד בל למכס התועבות של 1828. הוא גם התנגד למימון הפדרלי לשיפורים ב"דרך קמברלנד" , בטענה שהממשלה הפדרלית חסרה את הסמכות החוקתית לממן מיזם שכזה.
אחת היוזמות הגדולות של בל הייתה חוק הקרקעות של טנסי, שבו הוא ועמיתיו חברי הקונגרס הקונגרס מטעם טנסי, ג'יימס פולק ודייווי קרוקט, הציעו שהממשלה הפדרלית תעביר חלק מקרקעותיה בטנסי לרשות המדינה כדי שתוכל להקים בתי ספר ציבוריים.
חברי הקונגרס מהמדינות המזרחיות התנגדו לכך, בציינם שהניהול הכושל של טנסי של משאבי הקרקע שלה היא לא אשמת הממשלה הפדרלית וכי יש לגנוז את החוק.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של בל (1829–1831), הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים של בית הנבחרים.
בתפקידו זה הוא ניסח את "חוק עקירת האינדיאנים", שהוגש על ידי הוועדה בפברואר 1830 ומאוחר יותר אותה שנה הוא נחתם על ידי הנשיא ג'קסון.
חוק זה הוביל להעברתם של שבטי הצ'רוקי ושל שבטים נוספים אל אוקלהומה דרך מסלול הדמעות במהלך המחצית השנייה של העשור.
אחד המתנגדים הקולניים ביותר לחוק היה חבר הקונגרס ממסצ'וסטס, אדוארד אברט, לימים שותפו הפוליטי של בל.
לאחר המהפך בקבינט של ג'קסון בעקבות פרשיית התחתונית ב-1831, המליץ הסנאטור יו לווסון וייט על בל לתפקיד מזכיר המלחמה, אך המינוי ניתן ללואיס קאס.
עם זאת, המשיך בל להיות בעל בריתו של ג'קסון במהלך כהונתו השלישית בקונגרס, התנגד ל"זכות הביטול" ותמך בחוק שהרחיב את סמכויות הנשיא כתגובה ל"משבר הביטול" .
הקרע בין בל לבין ג'קסון החל להתגלע במהלך תקופת כהונתו הרביעית של בל בקונגרס (1833–1835).
ג'קסון התנגד לרעיון של בנק מרכזי ומשך ב-1833 את פיקדונות הממשלה מהבנק השני של ארצות הברית .
בתחילה לא הגיב בל בסוגיה זו, בעוד שפולק הגן על פעולות הממשל.
ביוני 1834, בעקבות התפטרות יושב ראש בית הנבחרים, אנדרו סטיבנסון, שאף פולק לתפוס את מקומו.
יריביו של ג'קסון העניקו את תמיכתם לבל והוא נבחר ברוב של 114 תומכים מול 78 מתנגדים.
בעקבות בחירתו, הצהיר בל שהוא לא בהכרח התנגד למתן זיכיון מחודש לבנק, צעד שג'קסון התנגד לו בתקיפות, ובעלי בריתו של פולק התקיפו את בל בעיתונות כידיד של הבנק.
הקרע הסופי ביחסי בל–ג'קסון הגיע ב-1835 כאשר בל תמך במועמדות לנשיאות של יו לווסון וייט, שהיה אחד משלושת חברי המפלגה הוויגית החדשה שהתמודדו נגד היורש שג'קסון בחר, מרטין ואן ביורן.
ג'קסון כינה את בל, וייט ואת יריבו משכבר הימים דייווי קרוקט כ"בוגדים צבועים".
כאשר התכנס בית הנבחרים באותה שנה, יזם פולק מערכה לזכייה בכס היושב ראש והביס את בל ברוב של 132 תומכים ו-84 מתנגדים.
ידידיו של ג'קסון היו כה שבעי רצון מתבוסתו של בל, עד שהם קיימו חגיגה בגני ווקסהול בנאשוויל עם בקבוקי שמפניה וירי בתותחים.
בל בילה את רוב שנותיו הנותרות בבית הנבחרים ביוזמות חקיקה שברובן לא צלחו ושמטרתן הייתה לחסל את מערכת "מתן הג'ובים".
ב-1837 הוא הובס שוב על ידי פולק בבחירות ליושב ראש הבית, והפעם ב-116 קולות לפולק ו-103 קולות שהצביעו עבורו.
במאי בשנה הבאה התנהל דיון בבית הנבחרים על הצעת חוק שהתייחסה למעשי האיבה של האינדיאנים, כשבל דחף לניהול משא ובעל בריתו של ג'קסון, הופקינס ל.
טרני, דחף לאישור הקמתו של כוח צבאי.
כאשר הטיח בל בטרני שהוא "כלי שרת" של ג'קסון, תקף אותו טרני ובין השניים התפתחה תגרת אגרופים.
ב-1839 ניסה ג'קסון לשכנע את המושל לשעבר של טנסי, ויליאם קרול, להתמודד בבחירות מול בל, אך קרול סירב, בטענה שאף אחד לא מסוגל להביס את בל במחוז הבית שלו.
לבסוף שכנעו חסידיו של ג'קסון את רוברט ברטון להתמודד, אך הוא הובס בקלות על ידי בל בבחירות הכלליות.
במרץ אותה שנה תכננו בעלי בריתו של בל בבית הנבחרים מתקפה אחרונה נגד פולק (שפרש כדי להתמודד עם משרת המושל) על ידי הסרת הביטוי "ללא משוא פנים" (impartial) מדברי התודה המקובלים לפרישתו.
בה בעת שבל ניצח בבחירות של 1839, נאבקו הוויגים בטנסי ברמה המדינתית, כשהמושל המכהן, ניוטון קאנון הפסיד לפולק והדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים של המדינה.
כשהוא נחוש בדעתו לחדש את כוחם של הוויגים בטנסי, בילה בל כמה שבועות בשנת 1840 כשהוא מקושש קולות ברחבי טנסי עבור הפוליטיקאים הוויגים.
אף על פי שבתחילה הוא תמך במנהיג המפלגה, הנרי קליי במועמדותו לנשיאות, הוא העביר את תמיכתו למי שבסופו של דבר היה מועמד המפלגה לנשיאות, ויליאם הנרי הריסון, וסייע לו לזכות בקולות הבוחרים בטנסי במהלך מערכת הבחירות בה הוא ניצח.
מאמציו של בל סייעו גם למועמד הוויגים לתפקיד המושל, ג'יימס ג'ונס להביס את פולק.
כאשר הרכיב הנשיא החדש האריסון את הקבינט שלו ב-1841, הוא הציע את משרת מזכיר המלחמה לבל, זאת על סמך הצעתו של דניאל ובסטר.
במאי 1841 הוציא בל את הדוח שלו על מערכת הביטחון של האומה וגרס שהיא מיושנת.
הוא גם המליץ להחליף את המפקחים האזרחיים על בתי הנשק בבעלי מקצוע צבאיים, מתוך חשש שהמפקחים האזרחיים יחסרו את הידע הדרוש לאחסון תחמושת.
כפי שחששו חברי הקבינט, הוכחה עוינותו של טיילר ליוזמות הוויגיות, והוא הטיל וטו על שורה של יוזמות חקיקה שהוצגו על ידי קליי ובעלי בריתו בקונגרס וסירב להשהות את הצבעות הקבינט על החלטותיו.
לבסוף, ב-11 בספטמבר 1841, יומיים לאחר שטיילר הטיל וטו על הצעת חוק תאגידי הכספים, הלכו בל ועוד כמה חברי הקבינט בעקבות קליי, והתפטרו במחאה.
בל שב לטנסי כדי להתמקד בעסקיו הפרטיים.
הוא המשיך לסייע למועמדים של המפלגה הוויגית במערכות הבחירות שלהם, סייע לג'ונס להביס שוב את פולק בבחירות למושל המדינה ב-1843 וסייע לגייס את קולות מצביעי המדינה עבור קליי בהתמודדותו מול פולק במערכת הבחירות לנשיאות של 1844, אף על פי שבסופו של דבר פולק ניצח.
ב-1847 שב בל לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של טנסי.
הוצע לו להיבחר כיושב ראש הבית אך הוא סירב.
זמן קצר לאחר מכן לקח על עצמו בית הנבחרים, שכעת נשלט על ידי הוויגים, לאייש את אחד משני המושבים של המדינה בסנאט של ארצות הברית.
המושב אויש על ידי הוויגי ספנסר ג'רנגין, שזעם על המפלגה שהצביעה בעד חקיקת מיסוי שלה הוא התנגד ולא היה לו סיכוי להיבחר מחדש.
בל, בתמיכתם של העיתונים Jonesborough Whig בבעלותו של ויליאם בראונלאו וה-Daily Eagle מממפיס, היה בין אלו שהציגו את מועמדותם למושב זה.
לאחר כמה שבועות ו-48 סבבי הצבעה זכה בל בסופו של דבר לרוב הדרוש ב-22 בנובמבר 1847.
זמן קצר לאחר הגעתו לסנאט, החל בל לדבר נמרצות נגד מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בטענה שהיא פעולה רודנית של יריבו הוותיק, ג'יימס פולק, שכעת כיהן כנשיא ארצות הברית.
הוא רמז שגם אם המלחמה נחשבת למלחמת מגן, אין לארצות הברית שום זכות להשתלט על חלקים משטחיה של מקסיקו.
הוא היה מוטרד בין השאר מכך שתוספת שטחים תוביל את סוגיה השנויה במחלוקת של העבדות בחזרה לחזית הוויכוח של הפוליטיקה האמריקאית, במיוחד לאור הצעת "תנאי וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את העבדות בטריטוריות החדשות.
על כל פנים, הוא הצביע בעד אישור הסכם גואדלופה אידלגו במרץ 1848.
כפי שחשש בל, התפרץ סכסוך רוחבי ב-1849 כאשר קליפורניה הגישה בקשה להתקבל כמדינה בה תיאסר העבדות.
בל תמך בכניסתה של קליפורניה לברית והתעמת על הסוגיה בסנאט עם עמיתיו מהדרום הסנאטורים ג'ון קלהון וג'ון מקפרסון ברין.
הוא הציע פשרה שתאפשר לקליפורניה להיכנס לברית ושתפצל את ניו מקסיקו וחלק מערב טקסס לשלוש מדינות חדשות, באחת בה תיאסר העבדות ובשתיים בהן היא תותר.
במאי נגנזה פשרה זו לטובת חבילת צעדי חקיקה שהוצעו על ידי הנרי קליי, שבהמשך נודעה כפשרת 1850. בל תמך בעיקר בפשרה של קליי, והצביע בעד כניסתה של קליפורניה ובעד ההסכם על גבולותיה של ניו מקסיקו, אך הוא הצביע נגד החוק שאסר על סחר העבדים בוושינגטון די.
הוא היה תומך איתן של מילרד פילמור שהיה לנשיא בעקבות מותו של זאכרי טיילור ב-1850 וביולי 1852 הוצעה לו משרת מזכיר הצי אך הוא דחה את ההצעה.
במהלך כהונתו השנייה של בל בסנאט, שהחלה בעקבות בחירתו מחדש ב-1853, הסנאט היה מפולג בסכסוכים חוצי מפלגות.
המאבקים החלו בראשית 1854 על הצעת החוק שבסופו של דבר הייתה לחוק קנזס נברסקה.
כדי להשיג את תמיכתם של הסנאטורים הדרומיים, כללה הצעת החוק תיקון שביטל חלק מפשרת מיזורי כדי לאפשר את קיום העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30. בל התנגד לתיקון זה, והזהיר שביטול פשרת מיזורי תוביל למאבקים חסרי מוצא.
בשל עמדתו זו תקפו אותו הסנאטורים הדרומיים והסנאטור רוברט טומבס מג'ורג'יה גידף אותו באולם הסנאט.
בל היה אחד משני הסנאטורים הדרומיים היחידים (השני היה סם יוסטון) שהצביעו נגד נוסחו הסופי של החוק.
הפילוג בשורות המפלגה הוויגית בין הצפוניים לבין הדרומיים על סוגיית חוק קנזס נברסקה חרץ את גורלה של המפלגה, כשהוויגים הצפוניים עברו למפלגה הרפובליקנית החדשה.
בראשית ספטמבר 1856 נבחר בל להיות נציג בוועידה הלאומית של המפלגה הוויגית.
הוועידה בחרה בנשיא לשעבר פילמור, שכבר קיבל את המינוי מהמפלגה האמריקאית.
בעודו מקדם את המועמדים של מפלגה זו, לא הביע בל את תמיכתו בעמדות היותר שנויות במחלוקת של המפלגה, כמו העמדה האנטי-קתולית שלה.
עיתונים שונים, כמו Knoxville Whig, ה-Delta מניו אורלינס וה-Intelligencer מסנט לואיס, תמכו בבל כמועמדה של המפלגה האמריקאית לנשיאות, אך מועמדות המפלגה ניתנה בסופו של דבר למילרד פילמור.
ב-1857 השיגו הדמוקרטים את השליטה על בית הנבחרים של טנסי.
הם בחרו באנדרו ג'ונסון כדי לאייש את מושבו של הסנאטור ג'יימס ג'ונס שכהונתו הסתיימה.
אף על פי שכהונתו של בל הייתה אמורה להימשך עוד שנתיים, סלדו ממנו חברי בית הנבחרים והם הקדימו ובחרו במחליפו, אלפרד א.
הוא המשיך לתקוף את הסנאטורים הדרומיים האחרים.
בסוף אותה שנה הוא קרא לרוברט טומבס להתמודד עמו בדו-קרב לאחר שזה האחרון כינה אותו מתנגד לעבדות, אך הוא חזר בו מאמירתו.
בפברואר 1858 היו בל וג'ונסון מעורבים בקטטה באולם הסנאט לאחר שג'ונסון הטיל ספק בנאמנותו של בל לדרום.
חודש לאחר מכן היה בל אחד משני הסנאטורים הדרומיים היחידים (השני היה ג'ון קריטנדן) שהצביעו נגד כניסתה של קנזס לברית על פי "חוקת לקומפטון", כשהוא מתעלם מההוראות של בית הנבחרים של טנסי.
ב-1859, בישיבה האחרונה של הסנאט בה הוא השתתף, הצביע בל נגד ההצעה לרכוש את קובה מספרד, התנגד ל"חוקי הענקת הקרקעות" ותמך במתן הסבסוד למסילת הברזל הפסיפית.
מתוך מרמור על הסכסוכים המתמשכים חוצי המפלגות בסנאט, שקל בל במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הקמת מפלגה שלישית שתמשוך אליה אישים מתונים, הן מהצפון והן מהדרום.
ב-1859 הייתה המפלגה האמריקאית כבר בקריסה, אך הוויגים בטנסי התארגנו ל"מפלגת האופוזיציה" , שניצחה כמה פעמים בבחירות לבית הנבחרים של המדינה.
כמה מתומכי מפלגה זו, ביניהם עורך ה-Knoxville Whig, ויליאם בראונלאו, המועמד לסגן הנשיא לשעבר אנדרו ג'קסון דונלסון והתובע הכללי של קליפורניה ביילי פייתון, האיצו בבל להתמודד על הנשיאות כנציג של מפלגה שלישית.