tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השם העברי "נחליאלי" נטבע לראשונה על ידי מנדלי מוכר ספרים ב"ספר תולדות הטבע", והוא ניתן לו על שום שהוא חי במקומות לחים כנחלים, שם נוהגים פרטי הנחליאלי לסמן לעצמם טריטוריה ולאתר מזון על גדת הנחל.
הנחליאלי מגן על נחלתו בקנאות ואף תוקף את בבואתו בשלוליות ובחפצי מתכת.
אף שאוכלוסייתו מצטמצמת באירופה, הנחליאלי איננו מוגדר כמין בסכנת הכחדה.
הנחליאלי נפגע משינוי, מהרס ומזיהום מקומות המחיה הלחים.
בעבר נפגע גם משימוש נרחב בחומרי הדברה רעילים בחקלאות, אך נכון לראשית המאה ה-21 הצטמצמה השפעתו של גורם זה.
השם נחליאלי נטבע לראשונה על ידי מנדלי מוכר ספרים ב"ספר תולדות הטבע".
שמו של הנחליאלי ניתן לו כיוון שהוא חי במקומות לחים, לרבות נחלים.
לנחליאלי כינוי עברי נוסף, זנבנוע, שייתכן ונוצר על ידי מנדלי מוכר ספרים או אברהם שלונסקי, ודומה במשמעותו לשמותיו בשפות אחרות, כגון אנגלית (White Wagtail).
בערבית נקראת הציפור בשם ذُعَرَة بَيْضَاء (בתעתוק מדויק: דֻ'עַרַה בַּיְצָ'אא).
החלק הראשון בשם הציפור שאול, ככל הנראה, מהפועל הערבי ذَعِرَ (בתעתוק מדויק: דַ'עִרַ), שמשמעותו '"לפחוד".
שמו המדעי של הנחליאלי הלבן הוא Motacilla alba (בתעתיק מדויק: מוׁטַצִילָּה אָלְבַּה).
השם Motacilla, "נחליאלי" בלטינית, שאול מהפועל Motare, שמשמעותו "לנוע", עם צורת הקטנה, ההופכת את משמעות שמו של הנחליאלי בלטינית ל"(יצור) נע קטן".
מספר פרשנים מימי הביניים פירשו את cilla כזנב, ובכך, שמו המדעי של הנחליאלי גם הוא זנב-נוע.
לנחליאלי ישנם אף כמה כינויים ישנים באנגלית, כגון "Polly dishwasher" ו-"Peggy dishwasher" עקב קרבתם למים.
בלטבית, הנחליאלי נקרא Cielava (תעתיק: צִיֶלָאבָֿה).
המקור מזרח-בלטי, במילה keilas (זה שנוהג לנוע) הנגזרת מהשורש ההודו-אירופי לתזוזה, kei-.
המילה הלטבית לנחליאלי נגזרה מהמילה ciels וסיומת -ava.
דומה לה מאוד היא המילה הלטגלית לנחליאלי, cīlova (תעתיק: צִילוֹבָֿה).
המילים בשפות ליטאית (kielė, תעתיק: קִיֶלֵה) ו (Kylo, תעתיק: קִילוֹ) נגזרו מאותו המקור.
ב-1758, סווג לראשונה טקסונומית הנחליאלי הלבן על ידי קארולוס לינאוס במהדורה העשירית של ספרו, "סיסטמה נטוראה" (Systema Naturæ, "מערכת הטבע"), תחת השם Motacilla alba.
מין זה הוא מין הטיפוס של הסוג נחליאלי.
קית' ואח' (1992) קשרו בין מיני הנחליאלי השונים, על בסיס הבדלים מורפולוגיים בנוצותיהם, וחילקו אותם לשלושה על-מינים עיקריים: הראשון כולל את המינים הצהבהבים flava, citreola, capensis, ו-flaviventris, השני את המינים clara ו-cinerea, והאחרון מאגד את alba, lugens, aguimp, madaraspatensis, ו-grandis.
לפי גארי (2002), ארבעה מינים (flava, citreola, alba, ו-lugens) היו פוליפילטיים, כפי שהוכרו בתחילת שנות האלפיים.
המינים הקרובים אל הנחליאלי הלבן ביותר הם נחליאלים שחורים ולבנים גם כן, נחליאלי יפני (Motacilla grandis), ו-נחליאלי לבן גבה (Motacilla madaraspatensis), נחליאלי המקונג (Motacilla samveasnae) ונחליאלי עקוד (Motacilla aguimp) אשר בסבירות גבוהה הוא מין אח לנחליאלי הלבן.
מחקר פילוגנטי אחר שהשתמש בדנ"א מיטוכונדרי, מציע כי קיימת זרימת גנים ניכרת בין האוכלוסיות והקרבה שנוצרה הופכת את הנחליאלי הלבן למין יחיד.
עם זאת, הקשרים המיטוכונדריים בין המינים אינם תואמים לטקסונומיה ולקשרים הגרעיניים.
לפיכך, ייתכן שה-DNA המיטוכונדרי (mtDNA) משקף בצורה גרועה את הקשרים האמיתיים בין המינים.
הנחליאלי היפני נחשב בעבר לחלק מהמין נחליאלי לבן, אך הוא פוצל ממנו בשל הבדלים פיזיולוגיים, קוליים וגנטיים.
המינים האירואסייתיים מראים שונות בדו-צורתיות זוויגית, גודל, ניצוי עונתי והבדלים הקשורים לגיל, בעוד המינים האפריקאיים אינם.
זה מצביע על פוטנציאל גדול יותר לברירה מינית אצל המינים האירואסייתיים.
אף על פי כן, ניסויים בשטח נחוצים כדי לאשר את תפקידן של הנוצות בהעדפת בן הזוג.
לנחליאלי הלבן תשעה תת-מינים המוכרים, נכון ל-2022, על ידי איגוד האורניתולוגים הבינלאומי (ה-IUO, לשעבר ה-IOC):
הנחליאלי הוא קטן ממדים, וצבעיו הם לבן, אפור ושחור.
אורך גופו הוא כ-20 סנטימטר, אורך זנבו הוא כ-9 סנטימטר, משקלו נע בין 18 ל-28 גרם ואורך מוטת כנפיו נע בין 26 ל-30 סנטימטר.
הוא בעל מראה ייחודי, ארוך-זנב וקצר-כנף.
הוא עף בגלים ומשמיע קול ציוץ טיפוסי.
אורך אברת היד הפנימית נע בין 53 ל-58.5 מילימטר, וממנה האברות מתארכות עד אברת היד השלישית מהקיצון, שאורכה נע בין 69.5 ל-78 מילימטר.
אורך אברת היד השנייה מהקיצון נע בין 67 ל-77.5 מילימטר ואורך אברת היד הקיצונית נע בין 6 ל-11 מילימטר.
נוסף על כך, לציפור ישנן תשע אברות אמה רחבות ועגולות: אורך אברת האמה הקיצונית נע בין 51 ל-57.5 מילימטר, אורך אמת האמה יד הפנימית נע בין 34.5 ל-40.5 מילימטר, והארוכה באברות האמה היא אברת האמה השלישית מהפנים, שאורכה נע בין 63.5 ל-70.5 מילימטר.
לנחליאלי יש גם 12 אברות זנב ארוכות היוצרות מניפה עגולה עד ממוזלגת קלות.
בעונת הרבייה, תת-המין הטיפוסי M.
alba הוא בעל ראש בצבעי שחור לבן.
הוא קרוי בשמו משום שעורפו, כיפתו, סנטרו וגרונו שחורים, ואילו שאר ראשו לבן.
על חזהו כתם שחור גדול דמוי סינר, הממשיך את גרונו השחור.
עינו כהה ואילו מקורו שחור.
גבו ושכמותיו בצבע אפור כאפר.
כנפיו אפורות וצבען בהיר יותר, בהשוואה לשאר חלקי גופו.
דבר זה יוצר שני פסים דהויים במרכז הכנף.
בטנו ותת-השת לבנים וזנבו שחור.
ירכיו אפרפרות בהירות ופיסת הרגל שחורה.
אצל הנקבה, הראש יותר לבן, וישנו מעבר הדרגתי משחור לאפור בעורף.
בהשוואה לזכר בעת השרת הנוצות ובחורף, הראש לבן הרבה יותר והגרון הופך לבן לגמרי.
הפרט הצעיר הוא בעל ניצוי דהוי יותר.
leucopsis ראש לבן יותר מאשר שאר תת-המינים.
זאת, בעוד חלקים נרחבים מגרונו ומכיפתו לבנים אף הם.
גבו שחור החל מאמצע הכיפה ועד השת, והגוף אפרפר יותר אצל הנקבה.
הסוככות הגדולות והאמצעיות לבנות, והן יוצרות כתם לבן גדול על הכנפיים.
כתם החזה השחור בצורת מגן, והוא לא מחובר לגב השחור, ושאר הגחון לבן.
לאחר לעונת הרבייה, כתם החזה הופך קטן יותר.
דומה לו בצורתו בעת עונת הרבייה הוא תת-המין baicalensis, מלבד ששכמותיו אפורות, וכתם החזה ארוך יותר.
בעונת הרבייה, לתת-המין personata ראש שחור מאוד עם כמה כתמים לבנים על המצח, הגבות, ומתחת למקור.
טבעת העין שלו לבנה, כתם החזה מחובר לראש השחור, גבו שחור, ושכמותיו וכנפיו אפורות.
דומה לו הוא תת-המין alboides, לו שכמות שחורות.
לתת-המינים ocularis ו-lugens גבת עין שחורה, ושכמותיהם אפורות, למעט זכר lugens לו שכמות שחורות וסוככות יד לבנות.
לשני תת-המינים חזה מוכתם בשחור, אבל ל-lugens יש סנטר לבן, ואילו אצל ocularis הסנטר שחור.
תת-המין yarrellii שחרחר יותר מזה הטיפוסי, וכתם החזה שלו מחובר אל הגב השחור.
הנחליאלי הלבן דומה מאוד למינים נחליאלי זנבתן (Motacilla cinerea) ונחליאלי צהוב (Motacilla flava), איתם הוא חולק את בתי הגידול ברוב תפוצתו.
עם זאת, הוא נבדל מהם בצבע כסותו, שאינו מכיל צהוב.
הקריאה האופיינית, המושמעת במנוחה ובתעופה, מורכבת משתי הברות, הנשמעת כ-"צי וויט" או "טי-פיט".
היא מופיע גם כקריאה תלת-הברתית הנשמעת דומה ל-"צי-צ-ליט".
שיר הנחליאלי הזכר פשוט יחסית וכולל רצף הברות חדגוניות, הפסקה, עוד רצף הברות, עוד הפסקה וכן הלאה.
כאשר הוא מאוים, הנחליאלי עלול להשמיע קריאת אזהרה, שהיא סדרה מהירה של הברות.
הנחליאלי הלבן חברותי מאוד, ונכנס לערים לעיתים תכופות.
תוחלת החיים המקסימלית שלו עומדת על 12 שנים ושלושה חודשים.
ניתן למצוא אותו בלהקות על כרי דשא, על אנטנות ועל גגות בתים, בייחוד במהלך עונת הנדידה.
אף על פי כן, בסיום החורף, עם תום עונת הנדידה, מתפצלות חלק מלהקות הנחליאלי הלבן.
בקבוצות כאלה כל אחד מהפרטים עובר לשכון בטריטוריה משלו, בת כמה דונמים, עם בן או בת זוג, שם תרים שניהם אחר מזונם.
הטריטוריה משמשת לאיתור מזון גרידא: לקראת השקיעה יתכנסו פרטי הנחליאלי מהטריטוריות השונות לשינה במקום לינה משותף, שם הם שוהים בצפיפות יחסית, מסרקים את נוצותיהם ומחפשים מזון.
דוחל והנחליאלי הן שתי הציפורים היחידות השוכנות בטריטוריה מסוימת במהלך החורף עם בן זוג בישראל.
הנחליאלי הלבן עשוי לשוב לטריטוריה שאליה פלש, למשך שנים מספר לכל היותר.
הוא נוטה להגן על הטריטוריה שלו בקנאות מול פרטים אחרים, באמצעות נענוע גופו, השמעת קול מאיים ולעיתים אף בתקיפה.
עם זאת, לא כל להקות הנחליאלי הלבן מתפצלות בתום עונת הנדידה, וחלקן אף נשארות מאוחדות כדי לחפש מזון במשכנות האדם.
כאשר נחליאלי זכר פולש לטריטוריה, יתקוף אותו הזכר השוהה בטריטוריה, וכאשר פולשת נקבה, תתקוף אותה הנקבה בת הזוג.
התנהגות טריטוריאלית זו לעיתים גורמת לנחליאלים לתקוף את השתקפותם בשלוליות ועל גבי חפצי מתכת.
הנחליאלי מניע את זנבו תדיר ומזיז את ראשו מעלה ומטה תוך כדי הליכה.
לעיתים הוא מתפרץ בריצה ורודף אחרי חרקים, עוצר בפתאומיות, ואז מניע את זנבו בתנועות ארוכות ומהירות.
מעופו גלי מאוד, ובכל גל משמיע הנחליאלי קריאה טיפוסית, בת הברה אחת.
במעופו הגלי הוא מחליף בין טפיחות כנף קצרות ומהירות בטיפוס מעלה ואז קיפול הכנפיים בצלילה.
אוכלוסייה מטובעת נחקרה באוניברסיטת תל אביב מאז חורף 1966 ועד 1971. תצפיות על האוכלוסייה המטובעת הראו כי ציפורי האוכלוסייה חוזרות בכל שנה לטריטוריות בהן הן חיו בשנות שפע.
מתוך 27 הפרטים שהיו בעלי טריטוריה עד לנדידתם האביב, 11 חזרו לאותה הטריטוריה בסתיו הבא.
ציפורים המגיעות בסתיו מנסות להקים טריטוריות, ולדחוק זו את זו מאתרים מתאימים.
לאחר כמה שינויים ראשוניים של בעלות טריטוריאלית, המנצח בסופו של דבר עשוי לשמור על הטריטוריה שלו לשארית העונה.
לפיכך, דפוס הטריטוריות נשאר יציב יחסית לאחר אמצע נובמבר.
הגבולות בין השטחים הסמוכים היו מוגדרים בבירור.
ניתן היה לראות לחימה ומצגי איום לאורך אותם גבולות לאורך תקופות ארוכות.
ציפורים נלחמות באוויר, ושתי הציפורים מנסות לאחוז זו בזו עם המקורים והרגליים.
תצוגת האיום מורכבת מהטיית ראש, המתרחשת, בדרך כלל, כאשר ציפורים צועדות בהליכה מתוחה במקביל זו לזו, משני צידי הגבול.
מעת לעת הם יקטעו את מצג האיום בקפיצה לגובה של כחצי מטר.
ההגנה הטריטוריאלית מלווה ב"קריאה טריטוריאלית", ציוץ גס חסרת הברות המושמעת לעיתים קרובות בתגובה להופעתם של ציפורים זרות.
טריטוריות קטנות יותר נמצאו בגן החיות המחקרי של אוניברסיטת תל אביב וסביב רפתות במשקים.
שטחים קטנים במיוחד, בקוטר של פחות מ-10 מטרים, נמצאו במזבלה שבה היה אוכל בשפע.
לא ניתן היה לשתי ציפורים להקים טריטוריות בכלוב של 3X4 מטרים, אם כי בכלובים כאלה הוחזקו בכ-20 הזדמנויות.
אם הוכנסו לכלובים אלה שתי ציפורים או יותר, נוצרה היררכיה, אחת מהן שולטת בשאר.
במקביל, הזכר הדומיננטי הראה "הצגת איום גבול" לציפורי בר מחוץ לכלוב.
בכלובים גדולים (7X11 מ') הצליחו יותר מנחליאלי אחד מקבוצה להקים טריטוריה; במקרה אחד נוצרו עד ארבע טריטוריות.
תצפיות בשבי מצביעות על כך שיש גודל מינימלי לשטחים.
לפי מחקר שנערך באנגליה בין 1973 ל-1974, שביקש לבחון את התנהגותו של הנחליאלי הלבן בעונת החורף ואת דרכיו להשגת מזון, נמצא כי רבות מהטריטוריה היו בעלות קוטר של למעלה מ-100 מ'.
המחקר, שנערך ביישוב פורט מידוו , הנמצא בסמוך לאוניברסיטת אוקספורד.
עוד נמצא במחקר כי בתקופת הסתיו הנחליאלי נוהג להתמקם בקרב נחלים; ובחפשו אוכל הוא לא יתרחק למעלה מ-50 מטר מהנחל או מכל מקור מים אחר.
הנחליאלים התפרשו בטריטוריות בגודל של שלושה קילומטרים רבועים לכל היותר, ולגבול בין הטריטוריה של כל אחד מהפרטים ניתן היה לשים לב בבירור.
כל פרט החזיק בטריטוריה, שאורכה היה כ-125 מטרים לאורך גדת הנהר.
טריטוריות של זוגות היו, בדרך כלל, בגודל הטריטוריות של פרט בודד, וגודל הטריטוריות לא השתנה כאשר אחד הפרטים השיג בן או בת זוג.
במהלך חודשי הסתיו, נהגו הפרטים להישאר בטריטוריות שלהם במהלך כל היום, כך שניתן היה לעקוב אחריהם למשך זמן רב בלי שהם יאבדו לצופה.
עם זאת, לעיתים נדירות עזבו הפרטים את הטריטוריות כדי לתור אחרי אוכל במזבלות.
בממוצע, הפרטים נשארו כ-90% משעות הערנות שלהם בתחומי הטריטוריות.
בקצוות הטריטוריה שלהם, אם הם מצאו פרטים מתחרים, הם נהגו לאיים עליהם באמצעות מחווה גופנית, ואז נפרדו - כל ציפור לדרכה.
בהמשך המחקר, נמצא כי אחרי תחילת החורף החלו פרטי הנחליאלי המצוי להתמקם בסביבותיהם של שלוליות חורף.
תחילה, נוהגים הפרטים להתכנס בתחום מצומצם, תוך שמירת מרחק של מטרים בודדים אחד מהשני.
עם זאת, ככל שיורדים גשמים מרובים יותר וכמות האוכל שהם צורכים גדלה, כך יתרחב המרחק שהם שומרים אחד מהשני, לכעשרה עד שלושים מטרים.
עם התייבשות השלוליות שבה, והם מתחילים להיאבק זה מול זה על טריטוריה.
הנחליאלי הלבן הוא אינסקטיבור במובן הרחב, וניזון ממגוון של חסרי חוליות קטנים.
בין סוגי תזונתו הנפוצה של הנחליאלי נמנים חרקים, לרבות זבובים וחיפושיות.
הנחליאלי משתמש בשלוש שיטות לשם איתור מזונו: הראשונה היא באמצעות דידוי על פני הקרקע, שם הוא מלקט מזון מזדמן, לרבות חרקים.
השנייה מעוף על פני המים או האדמה ותפיסת חרקים הנמצאים בתוכו באמצעות המקור שלו.
כיוון שמזונו העיקרי קטן, לנחליאלי מתאפשר לתפוס אותו מהמים ולאוכלו בבליעה אחת.
השלישית היא מציאת חרקים במטמנות.
בחודשים אוקטובר ונובמבר נצפו במטמנות שבישראל להקות נחליאלי רבות התרות אחר חרקים מזדמנים במטמנות אשפה.
בעונת החורף, לעומת זאת, הנחליאלי מתקשה באיתור אוכל, עקב ריבוי הגשמים, ולכן עוברים פרטי הנחליאלי לאכול כל מזון אחר שישביע אותם, דוגמת זרעים ופירורי לחם.
בשל הקושי בהשגת מזון, בעונה זו אף נצפו פרטים של הציפור רבים על פירורים שנמצאו על הקרקע.
יתר על כן, רק עם בוא האביב שב הנחליאלי לתפוס חרקים בדרך שבה הוא נוהג לעשות.
על פי המחקר שנערך באוניברסיטת אוקספורד ב-1974, נצפו פרטי הנחליאלי מלקטים חתיכות אוכל קטנות על גדת הנהר או בשטח הבוצי בסמיכות אליו.
במקומות שבהם ירד הגובה של גדת הנהר במידה ניכרת, לא התאפשר לפרטי הנחליאלי שנצפו לבצע פעולות אלה.
עוד נמצא במחקר כי הפרטים הטריטוריאליים נהגו לפסוע על גדת הנחל בצידה האחד, ומשסיימו עברו לגדה השנייה של הנחל.
עונת הקינון של הנחליאלי הלבן מתחילה מסוף מרץ ונגמרת בראשית יולי, אם כי התאריכים משתנים בהתאם לקו הרוחב.
לעיתים, באזורים בעלי מזג אוויר נוח, הנחליאלי ישלים שניים או אף שלושה מחזורי קינון.
זאת, בניגוד לאזורים צפוניים יותר, שבהם ייערך לרוב מחזור קינון אחד בעונה.
מקומות דגירתו של הנחליאלי מגוונים הם: הוא יכול לקנן על פני הקרקע או בתיבות קינון, אם כי מקום הדגירה הנפוץ הוא בנקיקים.
הזכר פותח את עונת הקינון על ידי בחירת טריטוריה וסימונה על ידי שירה ממקומות גבוהים וחשופים כגון גגות וענפים, ואז מוצא נקבה.
מספר זכרים יכולים להילחם על אותה הנקבה, שבוחרת את הזכר.
לאחר מספר ימים של חיים משותפים הם מזדווגים ומקימים את קינם.
הנחליאלי בונה את קינו בחללים רבים ומגוונים: לרוב על גדות וגבעות סלעיות, במבנים מעשי ידי אדם, בסדקים ועל קורות, ולעיתים רחוקות יותר גם על גשרים.
במקרים נדירים במיוחד, הנחליאלי יקים את קינו בערמות עץ, מעזבות ומזבלות ואף בקן של מין אחר.
קיני הציפורים נבנים, לרוב, מסיבים צמחיים כעשבים וקש, זרדים ושורשים, וטחב, ומרופדים בחומרים רכים כנוצות וצמר.
שני בני הזוג בונים את הקן, אם כי לרוב הנקבה מבצעת תפקיד רב יותר בבנייה.
על פי מחקר שנערך סמוך לאגם קאורוסלקה שבפינלנד בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, הנקבה הייתה מעורבת יותר מהזכר בנושא בחירת המיקום לבניית הקן ולבנייתו.
רק בארבעה מקרים מתוך עשרים ושבעה שנבחנו, הזכר היה מעורב באופן פעיל בבניית הקן.
ברוב הקינים הזכר סייע בבנייתם רק עם תחילת הדגירה, ואילו את שאר העבודה השלימה הנקבה.
גודל התטולה הממוצע של נקבת הנחליאלי מונה כחמש או שש ביצים, בצבע לבן-אפור, ועליהם פסים וכתמים קטנים בצבעים חום או שחור.
גודלן הממוצע הוא 21×15 מילימטרים.
משך הדגירה על הביצה, החל מהטלתה ועד לבקיעת הגוזלים, כמעט שבועיים, והיא מבוצעת בעיקר על ידי הנקבה.
הגוזלים בוקעים עיוורים ובעלי פרווה דלילה, והנקבה דוגרת ושומרת עליהם בחמשת הימים הראשונים.
הגוזלים מואכלים על ידי שני הוריהם, ופורחים מהקן לאחר שבועיים.
אפילו אם עדיין נשארים גוזלים בקן, הנקבה עדיין יכולה לפתוח במחזור קינון נוסף באותו המקום.
בתעופה הראשונה, הזנב של הפרחונים עדיין קצר מהרגיל, ויצמח לאחר זמן קצר לאורכו הרגיל.
במקרים רבים, הזוגות ישובו לקנן באותו המקום בחלוף שנה.
עוד על פי המחקר הפיני, חלק מהנחליאלים שהגיעו לקנן באגמים במדינה פעלו למצוא בני זוג במטרה לקנן, ואילו חלק אחר - לא.
מבין הזוגות שהתחילו לקנן יחדיו, חלק מהם עשו זאת עוד כשהאגם היה עדיין קפוא.
אף על פי שידוע שהוא מין פונדקאי של הקוקייה האירופית, הנחליאלי הלבן נוטש בדרך כלל את הקן שלו אם הוא עבר טפילות.
משערים שהדבר קורה כיוון שהנחליאלי קטן מכדי לדחוף את הביצה הפולשת אל מחוץ לקן, ומקורו חלש מכדי להרוס את הביצה על ידי ניקובה.
הנחליאלי הלבן מצוי במגוון בתי גידול, בין אם יבשים או לחים, אם כי באזורים לחים הוא נפוץ יותר.
בית הגידול האופייני צריך להיות פתוח עם גישה קלה לקרקע, ולחללים וחרכים בהם הנחליאלי מקנן; על כן הוא מצוי בשדות פתוחים ולחים, גנים עירוניים, דרכים, מעזבות וכו'.
בטבע, הנחליאלי מצוי במיוחד בבתרונות ואזורים שעברו בליה ממקור מימי.
טווח הקינון של הנחליאלי הלבן נרחב ונמצא באקלימים קרים וממוזגים באירואסיה ואף באזורים סובטרופיים, מגרינלנד במערב ועד חלקים מאלסקה במזרח, ממרוקו בדרום ועד נובאיה זמליה ברוסיה בצפון, החל מגובה פני הים ועד למעלה מ-5,000 מטרים מעל פני הים בהימלאיה.
בעת החריפה האוכלוסיות הנודדות באזורים הקוטביים נודדות למקומות חמים יותר בעלי אקלים ים תיכוני וטרופי.
באפריקה, תחום החריפה מגיע עד לקו המשווה במזרח היבשת.
באסיה, תחום החריפה עובר דרך חצי האי ערב וכל דרום אסיה, ועד לבורניאו והפיליפינים.
באזורים בעלי אקלים חמים יותר, האוכלוסיות לא נוהגות לנדוד.
בבריטניה, הנחליאלי יציב באיים הבריטיים, למעט אזורים גבוהים בסקוטלנד, בהם הוא מקייץ.
התיעוד האמין הראשון של הנחליאלי הלבן באמריקה הצפונית הוא מ-10 ביולי 1953, כאשר פרנסיס פיי אסף חמישה פרטים באי סנט לורנס שבים ברינג, אם כי יש טענה כי הוא נצפה לראשונה כבר ב-14 במאי 1881, אז תועד באי אטו שבאלסקה.
החוקר הבריטי הנרי בייקר טריסטראם, שסייר בארץ ישראל באמצע המאה ה-19, ציין ברשומותיו כי צפה בנחליאלי הלבן מקנן בארץ.
עם זאת, לא נמצאה כל עדות לקיומו של מין זה כדוגר עד 1951, אז נצפו שני קינים של הנחליאלי הלבן: אחד סמוך לראש הנקרה, והשני בקיבוץ חולתה.
בישראל הנחליאלי הלבן נפוץ מאוד בכל רחבי הארץ כציפור חולפת.
גם כציפור חורפת ניתן למצוא את הנחליאלי במרבית חלקי הארץ, לבד מאזורי המדבר, אך בנגב ובמדבר יהודה הוא מצוי בתחומי יישובים ובנאות המדבר.
כמקייץ ודוגר, הנחליאלי נדיר בעמק החולה, בבקעת כינרות ובגליל המערבי.
אזור המחיה המועדף עליו הוא נופים פתוחים, שדות, ביצות ושטחים חקלאיים - בעיקר במישורים ובעמקים.
בעיר הנחליאלי בוחר בחצרות בתים וגינות עירוניות.
נדידת הסתיו של הנחליאלי הלבן מתחילה בספטמבר עד סוף נובמבר.
ישנה גם נדידת אביב בין פברואר למאי, אך היא בהיקף מצומצם מנדידת הסתיו, וגודלן של הלהקות הנודדות קטן יותר.
האוכלוסייה החורפת מגיעה בדרך כלל בגל אחד בין סוף ספטמבר לתחילת נובמבר.
החל מחודש פברואר עד לשבוע הראשון של אפריל האוכלוסייה החורפת מתחילה להתדלדל.
האוכלוסייה הנשארת לקיץ לדגור מונה עשרות זוגות בלבד.
הנדידה של הנחליאלי הלבן משתנה בין תת-המינים שלו: תת-מינים הנוהגים להימצא באזורים צפוניים יותר ינדדו דרומה במשך זמן ממושך יותר ולאורך דרך ארוכה, ואילו תת-מינים הנוהגים להימצא באזורים דרומיים יותר ינדדו אך מעט.
על אף שאוכלוסייתו מצטמצמת באירופה, הוא אינו מוגדר כמין בסכנת הכחדה.
הנחליאלי נפגע משינוי, הרס וזיהום מקומות המחיה הלחים.
בעבר, הנחליאלי נפגע גם משימוש נרחב בחומרים רעילים בחקלאות, אם כי בתחילת המאה ה-21 השפעת גורם זה הצטמצמה.
הערכת טווח התפוצה (37,800,000 קמ"ר, תחום הקינון, 101,000,000 קמ"ר תחום תפוצה כולל) גדולה, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
גודל האוכלוסייה מוערך גם כן במספרים גדולים מאוד (135,000,000-221,000,000 פרטים), ולכן המין לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה העולמית יציבה, ולכן היא אינה בירידה תלולה דיה בכדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, הנחליאלי הלבן מסווג כמין ללא חשש.
גודל האוכלוסייה המקננת באירופה הוערך בשנת 2013 בכ-16.9-27.6 מיליון זוגות.
הנחליאלי הלבן מוגן על ידי , ככל בני משפחתו.
בבריטניה, הנחליאלי מוגדר כמין ברשימה הירוקה, כלומר במצב שימור ללא חשש, עם אוכלוסייה מקננת של 470,000 זוגות.
נוסף על כך, הנחליאלי מוגן על ידי חוק חיות הבר והכפר (1981), וציד, החזקה ללא אישור, הפרעה לקינון, סחר, הרס קינים וביצים או איסופם אינם חוקיים ויש עליהם עונש מאסר.
הנחליאלי הלבן מקנן נדיר בגליל ובגולן, חורף וחולף שכיח בכל חלקי הארץ.
מעריכים כי 15–25 זוגות דוגרים בישראל בשנה, רובם באצבע הגליל, בגולן, בצפון הכנרת ובגליל המערבי.
בישראל, האוכלוסייה המקננת של הנחליאלי הלבן מצויות במצב השימור פגיע בשל גודלה המזערי, המוערך בפחות מ־50 פרטים בוגרים, יחד עם היותה אוכלוסייה שולית בקצה גבול התפוצה העולמית של המין.
בעבר (2002) הוגדר הנחליאלי הלבן כמין במצב שימור קרוב לסיכון.
ההחמרה במעמד המין נובעת מירידה בגודל האוכלוסייה ובתחום תפוצת הקינון, וגם הבדלים בשיטות ההערכה.
הגורמים המאיימים על הישרדותו בארץ הם שינוי, הרס וזיהום מקומות המחיה הלחים, וייתכן שגם שימוש נרחב בקוטלי חרקים.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, לא בוצעו פעולות שימור בישראל הממוקדות במין זה.
עם זאת, הוא מוגן מתוקף החוק להגנת חיית הבר (1955).
הסוג נחליאלי התפתח לפני כארבעה מיליון שנים, ככל הנראה במזרח אירואסיה.
המינים האפריקאיים והאירואסייתיים התפצלו לפני כ-3 מיליון שנים.
הקלייד המכיל את הנחליאלי הלבן והנחליאלי לבן-הגבה התפצל לפני מיליון ו-700 אלף שנים מהקלייד המכיל את הנחליאלי הצהוב והנחליאלי הזנבתן.
הנחליאלי הלבן התפצל מקרובו, נחליאלי עקוד, לפני פחות מ-500 אלף שנים.
(2015) הראו כי תת-המינים מתחלקים לארבעה קליידים: צפון אירואסיה (קלייד N), דרום-מערב אסיה והאיים הבריטיים (קלייד SW), מרכז ומזרח אסיה (קלייד SE) ומרוקו (קלייד M), אשר התפצלו במהלך הפלייסטוקן.
המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו של הסוג נחליאלי קשורים לאזור הים-תיכוני (הונגריה בתקופת המיוקן המאוחר ובולגריה בשלהי הפליוקן).
הפיצול בין הקליידים N ו-SE+SW התרחש לפני כ-400 אלף שנה, ככל הנראה באיראן של ימינו, והפיצול בין SW ו-SE התרחש לפני 220 אלף שנה.
נחליאלים לבנים מקלייד N התיישבו במזרח האזור הפלארקטי לפני כ-220 אלף שנה.
לאחר תום עידן הקרח, אוכלוסיית הנחליאלי הלבן גדלה והתפשטה, והחלו הכלאות אינטרוגרסיביות מאוחרות יחסית בקצה תחום התפוצה.
ההתפשטות של קלייד N, לאחר הצטמצמות האוכלוסייה בעידן הקרח, התרחשה לפני 28 אלף שנה.
תפוצת הקלייד SE התרחבה לפני כ-134 אלף שנה, לפני עידן הקרח האחרון, והתפשטות תפוצת הקלייד SW הייתה המאוחרת מביניהם, והתרחשה לפני כ-19 אלף שנים, לאחר שחי באיראן במהלך עידן הקרח האחרון.
ידועים מספר מאובנים של נחליאלי לבן מתקופת הרביעון:
ב, ליד באקו, אזרבייג'ן; המאובנים מתוארכים לסוף הפלייסטוקן ושמורים במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בקייב, אוקראינה.
במערות פורט היינון וצ'אדלי, הממלכה המאוחדת; המאובנים מתוארכים לתקופת ההולוקן.
במדבר נפוד, ערב הסעודית; עצם זרוע ימנית ועצם גומד שמאלית, מתוארכות לתקופת הפלייסטוקן.
בקובה דס מורו, מיורקה, ספרד; המאובן מתוערך לפלייסטוקן המאוחר.
הנחליאלי חי לעיתים קרובות בקרבת האדם ולא נדיר לראות אותו מנקר פירורים מדלתות או הולך על גגות בחיפוש אחר חרקים, מתאסף בקבוצות בלילות החורף הקרים על יד בתי מגורים בכדי להתחמם.
כרוב אוכלי החרקים, הנחליאלי ניזון מחרקים מזיקים ובכך מועיל למטעים ולחקלאות.
במספר ערים, בהן דבלין, להקות גדולות מתאספות בחורף כדי ללון.
הנחליאלים ניצודים לעיתים כספורט ולעיתים קרובות לאחר מכן מוכנסים לאוספים.
הם גם נשמרים כחיות מחמד ונאכלים כמזון.
הנחליאלי הלבן נבחר לציפור השנה של רוסיה על ידי בשנת 2011.
הנחליאלי הלבן ידוע בישראל כמבשר על בוא הסתיו והחורף, ותפקיד הנחליאלי כמבשר החורף מוזכר במספר שירים ישראליים.
כך, לדוגמה, בשיר "נחליאלי" מאת סמדר שיר ומשה דץ הוא מוזכר כסימן לתחילת הגשמים.
שיר נוסף, בו נזכר הנחליאלי כמבשר הסתיו, הוא "נחליאלי", שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי מתי כספי.
משמאל מובא השיר "נחליאלי קטן".
לא ידוע מקור השיר, אם כי ייתכן והוא מבוסס על העפרוני (Lerchengesang), שמחבר המילים שלו לא ידוע, והוא שיר למקהלה מעורבת אופוס 48 מס' 4 מאת פליקס מנדלסון.
הנחליאלי הלבן הוא הציפור הלאומית בלטביה; בוועידה ה-12 של המועצה הבינלאומית לשימור הציפורים שנערכה בטוקיו שביפן ב-1960, נקראו מדינות העולם לבחור ציפור לאומית משלהן, לשם חיזוק ערכי הגנה על הטבע וההגנה על הציפורים במדינותיהם.
לקריאה זו נענו בעיקר מדינות מאירופה.
לטביה, שהייתה אז עדיין רפובליקה סובייטית, בחרה בנחליאלי הלבן כציפור הלאומית שלה ב-1965. לאחר שלטביה הכריזה על עצמאותה מברית המועצות ב-1991, הפך הנחליאלי לציפור הלאומית של לטביה החופשית.
בין הנימוקים לבחירתו כציפור הלאומית הלטבית נמנו עובדת היותו מוזכר בלמעלה מ-230 שירי עם לטביים.
דוגמה לשיר לטבי על הנחליאלי הוא "" שנכתב על ידי והולחן על ידי ריימונד פאולס, וזכה במקום הראשון ב- בשנת 1982. בשל היותו ציפור לאומית, הוא מופיע על סמלה של החברה הלטבית לאורניתולוגיה.
העוגה הלטבית Cielaviņa קרויה על שם הנחליאלי; שמה הוא המילה בלטבית לנחליאלי עם סיומת הקטנה.
עוגת שוקולד ואגוזים זו נאפית על ידי חברת "Staburadze" מאז 1984, אז נקראה החברה "17. jūnijs" (תרגום מילולי: 17 ביוני).
שם העוגה רשום כסימן מסחרי של חברה זו.
בשנת 1964 יצא לאקרנים הסרט הסובייטי "".
הנחליאלי הלבן נמצא במרכז מיתוס הבריאה של האיינו: תחילה הייתה תערבות של בוץ ומים ללא חיים.
ואז האל הבורא, שחי בגן העדן שבשמיים, שלח נחליאלי כדי ליצור את היבשה.
הציפור הקטנה פרפרה על פני המים, התיזה מים הצידה, ויצר מספר חלקי אדמה, הם האיים עליהם בני האיינו חיו.
במיתולוגיה של האיינו, הנחליאלי תפקד כמקביל של ארוס, וידוע גם בכינוי "ציפור התשוקה".
הוא נודע גם כמביא מזל טוב.
באירלנד, הנחליאלי נודע כסימן למזל רע בשל תנועות הזנב התכופות שלו, ונחשב למשרת השטן, כאשר הוא הואשם כנושא את דם השטן על זנבו.
האירים האמינו כי כדי ללכוד את הנחליאלי יש לשפוך מלח על זנבו.
הנחליאלי נזכר בפתגם הפולני , מילולית: "כל נחליאלי משבח את זנבו", שמשמעותו היא כי אנשים נוטים להתפאר ולקחת קרדיט לעצמם, לעיתים קרובות ללא בסיס.
זוהי רשימה של נחלים בישראל.
הרשימה מסודרת לפי אגן ניקוז, כאשר היובלים נמצאים מתחת לשם של הנחל הגדול יותר, אליו הם נשפכים.
בעברית הן נחלי האיתן והן נחלי האכזב נקראים נחל, פרט לנהר הירדן ולנהר הירמוך.
בערבית בדרך כלל נחלי האיתן מכונים נהר (نهر) ונחלי האכזב מכונים ואדי (وادي).
רובם המוחלט של הנחלים זורם בכיוון מזרח-מערב או מערב-מזרח ואילו מספר מצומצם של נחלים זורם בכיוון צפון-דרום ולהפך.
מי הגשמים היורדים בישראל מתנקזים דרך הנחלים לכנרת ולים המלח במזרח, לים התיכון במערב ולים סוף בדרום.
קו פרשת המים נמתח לאורכה של ישראל.
נחלים שנשפכים לים התיכון לפי אגני ניקוז מצפון לדרום, ויובליהם.
נחל בצת (ערבית: ואדי כרכרה)
נחל כזיב (ערבית: ואדי אל-קרן)
אגן ניקוז נחל בית העמק
נחל נעמן (ערבית: נהר אל-נעמיין)
היובלים מסודרים לפי סדר זרימתם לנחל, מהמוצא אל השפך.
נחל מעפילים , לשעבר נחל נחש
נחל הבשור , ואדי עזה (החלק המערבי))
אגן ניקוז נחל קדש ברנע
נחלים שנשפכים אל הכנרת מצפון לדרום, בחלוקה למזרח ולמערב.
אגני הניקוז רשומים מצפון לדרום.
אגן ניקוז ואדי אום ר'ורז
ממדבר יהודה ועד ים המלח
נחל ערוגות , ואדי אל-גר (חלק מרכזי) ואדי ארייה (חלק תחתון))
היובלים מסודרים מהמוצא אל השפך.
עקב ירידת מפלס ים המלח התחלק ים המלח לשני אגנים: הצפוני והדרומי ובניהם לשון ים המלח.
לאחר ההיפרדות נוצרו בלשון וממערבה שתי זרימות מים קבועות (המכונות 'הנהר הסודי') שאורכן עשרה קילומטרים זורמות מבריכות האידוי של ים המלח באגן הדרומי עד לחלקו הצפוני של ים המלח ונשפכות במצר לינץ'.
הנחל המערבי – תעלת מי ים המלח שמקורם בבריכת האידוי 5, עם מי נביעות מאקוויפר ההר.
הנחל המזרחי – המשך מלאכותי של נחל הערבה, שבעבר היה נשפך לאגן הדרומי, ולאחר התיבשותו הוארך עד לאגן הצפוני.
הזרימה מכילה בעיקר תמלחת מפעילות מפעלי ים המלח
תעלה מלאכותית באורך כ־5 ק"מ
נחל אשלים (בעבר, כיום זורם בתעלה לאזור נחל אדמון ומלחת סדום)
נחל צין, חלק ממדבר צין
נחל חצרה או נחל ירקעם
נחלים שנשפכים למלחות, אגמים יבשים של מים מליחים ולמישורים בערבה הדרומית, מצפון לדרום.
נחל שיטה (נשפך לקע א-סעידין)
נחל יהלי או נחל יהל (נשפך לקע א-סעידין)
נחל שעלב (נשפך למלחת יטבתה)
נחל יטבתה (נשפך למלחת יטבתה)
נחל ססגון (נשפך למלחת יטבתה)
נחל אורה (נשפך למלחת עברונה)
נחל עברונה (נשפך למלחת עברונה)
נחל צפונות (נשפך למלחת עברונה)
נחל עמרם (נשפך לערבת נטוף, בקצה הדרומי של מלחת עברונה)
נחל שחורת (נשפך לערבת נטוף, בקצה הדרומי של מלחת עברונה)
נחל רודד (נשפך למלחת אילת)
נחלים שנשפכים לים סוף (מפרץ אילת)
נחלים שנשפכים למפרץ אילת שבים סוף, מצפון לדרום.
נחלת יצחק היא שכונה ותיקה שנבנתה בירושלים טרם הקמת מדינת ישראל והייתה קיימת מערבית לשכונת נחלת שמעון ולשכונת מוסררה ובית ישראל.
נבנתה בשנת 1927 בלוח עברי ה'תרפ"ז על שם היזם יצחק אלחסיד.
בצפונה של שכונה זו הוקם ברבות הימים אתר זיכרון לנופלי חללי צה"ל בשם אתר גבעת התחמושת.
מתחילה נבנתה שכונת נחלת שמעון על שם שמעון הצדיק, בשנת ה'תרצ"ה (1935) אוכלסה שכונת נחלת יצחק.
היא הייתה שכונה מודרנית יותר מקודמתה שכונת נחלת שמעון, על ידה היו ממוקמים בתי נבון.
שטחה הוא 15 דונם ובה 25 מגרשים.
יאיר פז בספרו נסיגה יהודית בירושלים כותב: כי הייתה שכונה זו קיימת בין שכונת נחלת שמעון ושכונת שמעון הצדיק לבין שכונת בית ישראל החדשה.
והייתה מאוכלסת עד שנות ה-30 לאחר מכן בשנים 1947 ו-1948 ננטשה השכונה, כמו גם נחלת שמעון שננטשה עם הזמן.
"נחלת בנימין" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי.
את השיר הוציאה ב-12 במרץ 2025 לאור חברת התקליטים רות הפקות כסינגל המוביל של האלבום 11.
"נחלת בנימין" נכתב והולחן על ידי רון ביטון, עילאי אלמקייס, מוטי כוחי ומאור שטרית, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר מתאר דמות אישה שמבלה את לילותיה בברים ובמועדונים של תל אביב-יפו, שותה לשוכרה ומחפשת אחר משמעות או בריחה מהמציאות.
למרות הנוצץ שבסצנת חיי הלילה – האלכוהול היקר, הסיפורים שהיא שומעת, והמעמד שהיא אולי שואפת אליו – האישה מוצאת את עצמה תקועה בלופ אינסופי של חיפושים אחר דברים חסרי תכלית.
הבית האחרון מדגיש את הניגוד בין האשליה שהיא יוצרת לעצמה לבין המציאות הריקה – היא שותה, מחייכת, אך הלב שלה נותר עצוב.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה וכתב: .
"נחלת בנימין" הפך ללהיט בישראל, והושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו.
הוא הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד של "מדיה פורסט ישראל", המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים במדינה.
נחמה ליבוביץ (ג באלול ה'תרס"ה, 3 בספטמבר 1905 – ה' בניסן ה'תשנ"ז, 12 באפריל 1997) הייתה פרשנית ופרופסור למקרא, מורה ומחנכת, כלת פרס ישראל בתחום החינוך (1956).
עסקה בהוראת תורה נביאים וכתובים, וחידשה דרך לימוד חדשה בתנ"ך.
ליבוביץ נולדה בריגה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה) לסוחר העצים מרדכי קלמן ולפריידה (לבית נימצוביץ) ליבוביץ.
הוריה היו אמידים והמשפחה הייתה דתית וציונית.
אחיה המבוגר ממנה בשנתיים, ישעיהו ליבוביץ, היה לימים למדען והוגה דעות נודע.
בילדותם, למדו השניים אצל מורים פרטיים ולא ביקרו בבית-ספר יסודי.
לאביה הייתה השפעה רבה על חייה גם בזכות אישיותו, וגם כי היה אחד ממלמדיה הבולטים בילדותה.
הוא היה ציוני ודיבר עם ילדיו בעברית.
ליבוביץ למדה מפי מורים פרטיים עברית ותנ"ך.
ב-1919, בעקבות המהפכה הבולשביקית, עברה המשפחה לברלין.
בברלין היא סיימה בית ספר תיכון ממשלתי ועמדה בבחינות הבגרות ב-1925. למדה באוניברסיטאות היידלברג, מרבורג, וברלין.
כבר בהיותה סטודנטית החלה ללמד בבתי ספר.
היא הורתה בבית ספר יהודי עממי ובבית ספר יהודי תיכון של קהל "עדת ישראל" מיסודו של רבי עזריאל הילדסהיימר.
ליבוביץ לימדה עברית ותנ"ך בעברית, בלא תיווכה של שפה מקומית, בצורה חלוצית שטרם הייתה נהוגה אז בגרמניה.
באותה תקופה החלה להרצות בדידקטיקה ופרסמה מאמרים על הוראת העברית כשפה חיה.
היא למדה במשך שנתיים בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבברלין, שם למדה מפי לאו בק, פרופסור גוטמן ופרופסור אלבוגן.
ב-1930 קיבלה ליבוביץ תואר דוקטור מאוניברסיטת מרבורג, לאחר שכתבה עבודה על "שיטת התרגום של תרגומי המקרא לשפת היידיש בני המאה ה-15 וב-מאה ה-16", זאת בהסתמך על כתבי יד בספריות של ברלין ושל פארמה.
בד בבד סיימה לימודי הוראה לבית הספר התיכון.
במהלך לימודיה נחשפה לשיטתו של מרטין בובר, הידועה בשם מילה מנחה, בחקר הסיפור התנ"כי והושפעה ממנה כי התאימה לרוח הבית בו גדלה – ניתוח המקרא מבלי להיעזר בביקורת המקרא.
בשנת 1930 עלתה לארץ ישראל יחד עם בעלה.
הזוג השתקע בירושלים, בדירה בדמי מפתח בשכונת קריית משה וליבוביץ החלה ללמד בסמינר המזרחי למורות.
בשנים הראשונות החלה ללמד ספרות, מקרא והיסטוריה של עם ישראל.
לאחר מכן התרכזה בהוראת מתודיקה, לימוד תנ"ך ובהכשרת מורים.
בסמינר המזרחי למורות לימדה עד 1955, וב-1956 נתמנתה מרצה לתנ"ך ולדידקטיקה של ספרות וחיבור באוניברסיטת בר-אילן ולימדה שם כחמש שנים לערך.
היא עזבה את בר-אילן לאחר סכסוך עם פרופ' ברוך קורצווייל כיוון שהאחרון פיטר את ד"ר מאיר וייס וליבוביץ ראתה במעשה עוול הנוגד לצדק הבסיסי.
ב-26 בנובמבר 1957 נתמנתה למרצה באוניברסיטת תל אביב וכעבור 11 שנה לפרופסור חבר.
מאותה תקופה לימדה במוסדות רבים אחרים.
ב-1 בינואר 1972 יצאה לגמלאות.
בשנת 1942 החלה במנהגה המפורסם להפיץ דפי סטנסיל של שאלות על פרשת השבוע (שנקראו בפי העם "דפים" או "גליונות").
אופיינית השאלה "מה היה קשה לרש"י?" שבה ניסתה לרדת למניעיו של הפרשן.
את התשובות שלחו אליה והיא החזירה אותן עם הערות ותיקונים.
ה"דפים" הללו הפכו ל"סמל מסחרי" שלה, ואנשים רבים בציבור הרחב התוודעו לנושאי פרשת השבוע הודות להם.
משנת תשי"ד ואילך פרסמה ליבוביץ את ה'עיונים' שכללו, מלבד השאלות, ציטוטים מפרשנים והתייחסות אליהם.
ה"דפים" וה"עיונים" תורגמו לשפות רבות והגיעו לקהילות יהודיות רבות בכל העולם, עד שבמשך הזמן קובצו ה"עיונים" בצורת חמישה ספרים המקבילים לחמשת חומשי תורה על פי נושאי פרשת השבוע.
נחמה ליבוביץ שימשה במשך שנים רבות כפרשנית תנ"ך בשידורי הרדיו של "קול ישראל".
על אף שעסקה במחקר ברמה אקדמית, נהגה להופיע רבות בציבור הרחב כמרצה עממית ואף כפרופסור הייתה ידועה בפשטות הליכותיה.
הייתה מכונה "נחמה" בפי תלמידיה, והעדיפה את התואר מורה על פני פרופסור, בהתאם לבקשתה זו גם המילה היחידה שנכתבה על מצבתה.
התפרסמה ב'מסעות' שערכה ברחבי הארץ כדי ללמד במקומות רבים ככל האפשר, כולל מרוחקים ומבודדים.
הידע שלה בפרשנות התנ"ך היה רחב ביותר וכלל את מגוון הפרשנים מכל הדורות, החל מרש"י וכלה בפרשנים מודרניים כמו בנו יעקב ובאסכולת ביקורת המקרא.
בדרכה הפרשנית היא נצמדה לגישתם של הפרשנים המסורתיים.
מחקריה הצטיינו בעמקות רבה תוך כדי התייחסות למרכיב הספרותי של הכתוב יחד עם מסורת ורוח היהדות.
היא ראתה לעצמה יעוד להפיץ את ידע התנ"ך ואהבת התנ"ך לא רק בין תלמידיה אלא גם בציבור הרחב.
תשט"ו – פרס כץ לחינוך מבוגרים
תשט"ז – פרס ישראל לחינוך 1956 על פועלה בחקר התנ"ך והפצתו ברבים
תשמ"א – פרס על שם יהודית ליברמן על הפצת ידיעת התורה
תשמ"ג – פרס ביאליק לספרות ולחכמת ישראל של עיריית תל אביב-יפו, על פועל חייה בפרשנות המקרא
תשמ"ו – הפרס לחינוך יהודי על שם שמואל רוטברג מטעם האוניברסיטה העברית, על הצלחה ללא תקדים בהפצת לימוד התורה, בשיפורו ובחיבובו על המוני ישראל
תשמ"ח – פרס השר לענייני דתות
1983 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
תשפ"ג – דמות השנה של החינוך הממלכתי־דתי.
זו הפעם הראשונה שאישה מקבלת תואר זה בזכות עצמה ולא כ'אשת הרב'
על שמה נקראו רחובות בשכונת חומת שמואל בירושלים ("רחוב נחמה") ובאשקלון ("רחוב נחמה ליבוביץ").
ב-1930 נישאה לדודה (אחי אביה) ליפמן ליבוביץ, שהיה מבוגר ממנה ב-29 שנים.
נחמה ליבוביץ נפטרה בירושלים ביום ה' בניסן תשנ"ז (12 באפריל 1997).
ארכיונה הופקד בספרייה הלאומית בחודש ספטמבר 2021.
עיונים בפרשת השבוע – סדרה שביעית, תשכ"א
עיונים בספר בראשית: בעקבות פרשנינו הראשונים והאחרונים, תשכ"ו
עיונים חדשים בספר שמות: בעקבות פרשנינו הראשונים והאחרונים, תש"ל
עיונים בספר ויקרא: בעקבות פרשנינו הראשונים והאחרונים, תשמ"ג
עיונים בספר במדבר: בעקבות פרשנינו הראשונים והאחרונים, תשנ"ו
עיונים בספר דברים: בעקבות פרשנינו הראשונים והאחרונים, תשנ"ד
מדריך ללימוד פרשנים בכיתה י"ב, תשל"ב
לימוד פרשני התורה ודרכים להוראתם: ספר בראשית, תשל"ה
פירוש רש"י לתורה: עיונים בשיטתו, עם משה ארנד, קורס של האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן
ללמוד וללמד תנ"ך: אסופת מאמרים, תשנ"ה
נַחַם (נהגה במלעיל) הוא מושב סמוך לעיר בית שמש השייך לפועל המזרחי.
נוסד בשנת 1950, על ידי עולים מתימן וקוצ'ין.
נקרא על שם ראש בית אב בשבט יהודה, שבתחומו נמצא היישוב:
המושב הוקם על חורבות הכפר הערבי ערטוף שנכבש במלחמת העצמאות.
בין משפחות המייסדים ניתן למנות את צברי, דוד, ערוסי, חוברה ויחיא.
בשנותיו הראשונות סבל המושב מפגיעות של מסתננים בגלל קרבתו לגבול.
בשבת, 10 במרץ 1956 (כ"ז אדר תשט"ז), חדרו מחבלים (פדאיון) ובראשם מוסטפא סמואלי למושב וארבו מתחת לביתו של ר' שלמה סלימאן צובארה (נסים).
צובארה, שישב ולמד משנה ועיין בספר עין יעקב לאור עששית ונרות השבת, שמע רעשים מחוץ לביתו וברגע שקם אל החלון לבדוק את פשר הרעש, ספג צרור כדורים מנשק אוטומטי.
בשארית כוחותיו רשם צובארה על הקיר "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
המתנקש סמואלי נתפס ונהרג כמה קילומטרים משם, ליד המושב מחסיה.
ב-2003 נוסדה במקום ישיבה תיכונית של רשת אמי"ת נחשון, המשמשת כבית ספר מקיף לנוער דתי.
הספר "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם" (2010) מאת נעמי חובארה, ממייסדי המושב, מגולל את סיפור הקמתו של המקום ומתאר את העלייה ההמונית למדינת ישראל בשנות החמישים, דרך סיפורן האישי של נשות יהדות תימן.
לרבים מתושבי המושב קשרי משפחה.
בין המשפחות התימניות הוותיקות והגדולות במושב נמנית משפחת שמריהו (במקור מחפוד, שמשמעותו בתימנית שמירת האל).
סמוך למושב ניתן לראות את שרידי המושבה הישנה הר טוב כמו בית המיסיון, בית הקברות (באזור התעשייה הר טוב)
ומספר בתי אבן, שבאחד מהם מוזיאון קטן לתולדות הר-טוב.
נחלת שבעה היא שכונה ותיקה במרכז ירושלים, שקמה בשנת 1869 (תרכ"ט) כחלק מתהליך "היציאה מן החומות" - ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הייתה זו השכונה השלישית שנוסדה במסגרת זו, לאחר משכנות שאננים ומחנה ישראל.
מאז פברואר 1989, לאחר השלמת עבודות שיקום ושימור, השכונה היא אחד ממוקדי הבילוי של העיר, וברחובותיה הצרים של השכונה ניתן למצוא מסעדות, פאבים ובתי קפה רבים.
השכונה נוסדה ביוזמת שבעה צעירים ירושלמים, בני המשפחות הוותיקות ביישוב הישן של ירושלים בעיר העתיקה, ששאפו לקיים את מצוות יישוב ארץ ישראל ולבנות את ירושלים:
בנימין סלנט (בנו של הרב שמואל סלנט, שהיה רבה האשכנזי של ירושלים),
השבעה שאבו עידוד מהצלחת ניסיונות ההתיישבות הקודמים מחוץ לחומות.
אם כי התיישבות כזו עדיין נחשבה כמסוכנת ולא פופולרית.
כדי להגביר את תחושת הביטחון, נבחר אתר השכונה בסמוך למגרש הרוסים שנבנה שנים אחדות קודם לכן, ועל אם הדרך הראשית מירושלים ליפו, ברחוב יפו של ימינו.
השטח שנקנה עבור השכונה היה בן 24,000 אמות רבועות (כשישה דונם), ונתחם בין דרך יפו לבין בית הקברות ממילא.
הקמת השכונה הייתה חלק מתהליך היציאה מהחומות, שכלל הקמה של שתי שכונות יהודיות לפני הקמתה של שכונה זו - משכנות שאננים ומחנה ישראל.
לבד מהחזון הציוני של חיזוק ההתיישבות היהודית, הונע תהליך היציאה מהחומות מהצורך בהגברת הביטחון בשכונות שמחוץ לחומות ומהידרדרות תנאי התברואה בתוך העיר העתיקה.
היוזמה להקמת השכונה באה לאחר מגפת כולרה בעיר העתיקה שהכתה גם בקהילה היהודית שלה.
ההבדל בין יוזמת ההקמה של שכונה זו לבין השתיים שקדמו לה ביציאה מהחומות היה בכך שהשכונה הוקמה ביוזמת אנשי היישוב הירושלמי הישן בלבד, בלא עזרה מבחוץ.
רכישת האדמה לבניין השכונה, בשנת 1866, לא הייתה עניין של מה בכך.
מרבית יהודי ירושלים היו נתיני מדינות אירופיות שונות, והחוק העות'מאני האוסר רכישת קרקעות ובניית בתים על ידי נתינים זרים בוטל רק בשנת 1867. על כן הוטלה משימת הרכישה על אסתר, אשתו של לייב הורוביץ, שהייתה ילידת הארץ ובעלת נתינות טורקית.
היא ניהלה משא ומתן עם השלטונות תוך שהיא מצהירה כי ייעוד האדמה הוא "שדה לזריעת חיטה למצות", והשדה נרשם על שמה.
על פי מסורת משפחת חרל"פ הירושלמית שעלו בשנת תר"י, סירבו בני המשפחה להשתתף בקניה מאחר שמקרקעין אלו היו 'ואדי', שלא יכול היה להימכר על פי חוקי המקרקעין העות'מאניים.
מקור הביטוי "נחלת שבעה" הוא בדברי מדרש מתוך ספרי דברים (יח, ב), והוא מנציח את שבעת מייסדי השכונה.
ב-1869 התאגדו השבעה בחברה עם "פנקס ייסוד" – תקנון מפורט שקבע את סדרי הבנייה והמימון של השכונה (בהמשך, שימשה צורת התאגדות זו דגם להקמת שכונות נוספות מחוץ לחומות).
על פי התקנון, חולקה הקרקע שנקנתה לשבע רצועות אורך שוות בגודלן, והשכונה תוכננה להיבנות בשלבים – בכל שלב שני בתים לשני חברים, שסדרם ייקבע על פי גורל.
יוסף ריבלין היה הראשון שהקים את ביתו בשכונה, על דרך יפו (במקום שבו עומד היום בניין המשרדים בית יואל).
בסופו של דבר הבתים לא נבנו על פי התוכנית, וגם לא כולם אוכלסו על ידי בוניהם או שאוכלסו באיחור רב.
בשנת 1870, בנו יואל משה סלומון וחיים הלוי קובנר את בתיהם בשכונה וסלומון העביר אליה את בית הדפוס שלו.
בשנה זו הוקמה בשכונה גם ישיבת אח"ד.
ב-1872 פנה יוסף ריבלין בקריאה ליהודי העיר העתיקה ליישב את השכונה, וכדי לסייע בהתיישבות גייס כספים מגבירי העיר, מכוללים ומקרנות.
כמה עשרות משפחות נענו לקריאתו, כולל משפחות ספרדיות שהצטרפו, וב-1875 כבר היו 50 דירות בשכונה, וכן בתי כנסת ומוסדות ציבור.
הקרבה לדרך יפו הראשית סייעה כלכלית לתושבי השכונה, ואפשרה להם למצוא פרנסה במכירת מוצרים, מזון ושירותים לעוברי הדרך, תוך עקיפת התקנות העות'מאניות שאסרו על הקמת בתי עסק בשכונה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, ככל הנראה בשנת 1883, התגוררה בשכונה הקבוצה הראשונה שעלתה ארצה מאירופה מתוך מניעים ציוניים, קבוצת ביל"ו.
ביניהם היה מנחם מנדל סוסניצקי, רופא השיניים הראשון בירושלים, שפתח מרפאה ב"חצר יואל משה סלומון".
בסוף המאה ה-19 גרו רבים מנכבדי יהודי בוכרה בשכונת נחלת שבעה אשר ביססו את המוסדות בשכונה.
בין המפורסמים שבהם נמנו: אברהם ברוכוף, שמעון חכם, מרדכי תילאיוף, רפאל סיידוף ועוד.
על פי מפקד יהודי ארץ ישראל שנערך בידי ההסתדרות הציונית העולמית בשנת 1918, כבר דרו 861 איש בשכונה ב-253 בתי-אב.
המפקד מנה בשכונה את בני העדות השונות ובעלי המקצועות השונים על פי מספר הנפשות ומספר בתי האב.
האוכלוסייה בשכונה הייתה מגוונת מבחינת עדותיהם של תושביה והיה בה רוב בולט לבתי אב שהתפרנסו ממסחר או ממלאכה (כשלא מכלילים את מי שהפוקדים לא ביררו ממה פרנסתו).
בתקופה זו הבתים הפונים לרחוב יפו הפכו לחנויות, והיו בשכונה גם כמה בתי מלאכה ובתי דפוס.
השכונה נעדרה תשתית מתוכננת או תוכנית אדריכלית מוגדרת שאפיינה את יתר השכונות החדשות שנבנו בעיר, והתפתחה על פי הצרכים והאמצעים של מתיישביה.
הבתים היו דו-קומתיים כשבכל קומה דירה אחת והמדרגות לקומה העליונה הן חיצוניות.
בחצרות הבתים נחפרו בורות מים.
הבתים קושרו ביניהם ברשת צפופה של סמטאות צרות ולא-מתוכננות, ברוחב שבקושי הספיק למעבר אדם או בהמה.
סגנון הבניינים והסמטאות הזכיר מאוד את זה של העיר העתיקה.
מאפיין זה היה לרועץ להמשך התפתחותה, אך לימים, לאחר שימור ושיחזור, הפך לאחד ממאפייני השכונה.
בשנת 1949 הפכה ירושלים לעיר ענייה ביותר בישראל.
נחלת שבעה הייתה שכונה בעלת בנייה מיושנת במרכזה הצפוף של עיר זו.
חוקר ירושלים זאב וילנאי כתב על נחלת שבעה בשנת 1960:
בשנות ה-60 אושרה תוכנית להריסת השכונה לצורך חידוש פני מרכז העיר והקמת ה"סיטי" של ירושלים, שיושתת על מבני ציבור ומשרדים.
כמה בתים נהרסו והוקם על מקומם בניין המשרדים "בית יואל" (על שם יואל משה סלומון).
המשך התוכנית לא יצא אל הפועל, ונשקלו תוכניות אלטרנטיביות, כולל תוכנית מ-1970 לסלילת כביש רחב במקום השכונה שיקשר בין רחוב יפו לרחוב הלל וגן העצמאות, וייתן מענה למצוקת התנועה במרכז העיר.
גם תוכנית זו נגנזה, ובינתיים נמשך תהליך ההידרדרות.
בתי השכונה היו לבתי מלאכה ומחסנים, בחצרות ובשבילים הפנימיים נצברו גרוטאות.
שני רחובות השכונה - סלומון וריבלין - היו לסימטאות פקוקות ורועשות, שמעבר הולכי רגל בהם חייב הידחקות בין המכוניות לבין קירות הבתים שהשחירו מפיח.
בשנות ה-80, בעקבות לחץ ציבורי והתעוררות המודעות לשימור אתרים היסטוריים, יצאה לפועל תוכנית שימור, שיקום ושיחזור של נחלת שבעה בהוראתו של ראש העיר טדי קולק.
על התכנון הופקד האדריכל נחום מלצר, והעבודות התבצעו בשיתוף פעולה בין עיריית ירושלים, קרן ירושלים, החברה לפיתוח מזרח ירושלים והמועצה לשימור אתרים.
המחסנים ובתי המלאכה התפנו, הרחובות רוצפו והפכו למדרחובים, חזיתות הבתים נוקו וחודשו, ומערכת הסמטאות והשבילים הפנימיים פונו מגרוטאות ורוצפו מחדש.
נפתחו במקום בתי קפה, מסעדות, פאבים, גלריות וכדומה, ונקבע שילוט אחיד לכל בתי העסק המשקף את רוח המקום.
תוכנית השיקום אושרה במאי 1988. עבודות השיקום החלו בקיץ 1988 והושלמו בפברואר 1989.
בית הכנסת האשכנזי "נחלת יעקב", שהוא בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לחומות (נחנך בראש חודש ניסן תרל"ג), ממשיך לשמש בתפקידו כבית כנסת, וכיום גם משמש כבית חב"ד של שכונות מרכז העיר, המבנה נשמר כפי שהיה מראשיתו.
בשנת תרמ"ח 13 שנים לאחר הקמת "נחלת יעקב", הקים ר' יצחק רקנטי את בית הכנסת הספרדי "אוהל יצחק" הסמוך אליו, והוא נחשב כיום לבית הכנסת הגדול בשכונה.
בשנות ה-2000 הוקם בשכונה מתחם "כיכר המוזיקה" הכולל במת הופעות ציבורית, ובו "מוזיאון המוזיקה העברי".
כיום נחלת שבעה מתפקדת כמוקד בילוי מרכזי של ירושלים ונחשבת כמודל מוצלח של שימור שכונות ואתרים.
בלילה שבין 9 ל-10 באוקטובר 1994, ביצע החמאס פיגוע ירי באזרחים ובתיירים שבילו ברחוב יואל משה סלומון בשכונה.
מבצעי הפיגוע היו שני שוטרי הרשות הפלסטינית שערקו ימים אחדים קודם לכן.
המחבלים הגיעו באוטובוס אל גן העצמאות הסמוך, התחמשו שם ורצו לבצע את הפיגוע בשכונה.
בפיגוע נהרגו שני אזרחים ונפצעו שישה עשר.
חלק מהפצועים היו קשים לאיתור לשם מתן טיפול רפואי משום שהם הסתתרו מאש המחבלים ואיבדו את הכרתם במסתור בשל פציעתם.
משפחתה של אחת ההרוגות, מעין לוי בת ה-19, הקימה בשכונה פינה להנצחתה.
ההרוג השני היה זיאד (בן מוחמד) מוגרבי שישב בבית קפה ברחוב עם אשתו וילדיו.
את הפיגוע סיכלו שלושה אזרחים, מתנדבי המשמר האזרחי מאזור הדרום, ששהו במסעדה לאחר קורס הכשרה: אורלי יוסקוביץ ועמיקם גמליאלי מאשדוד ורון אבני ממצפה רמון.
נחמה (הלנה) הֶנדֶל (22 באוגוסט 1936 – 30 בספטמבר 1998) הייתה זמרת, גיטריסטית, מלחינה, שחקנית ובדרנית ישראלית.
מהזמרות הידועות בזמר העברי בשנות החמישים והשישים.
נחמה הנדל הייתה בתם השנייה של זוג עולים מפולין, חנה (לבית פוירשטיין) וד"ר מיכאל הנדל, מחנך והיסטוריון ששימש במשך שנים רבות מפקח במשרד החינוך.
חלק ניכר ממשפחתה נספה בשואה.
גדלה בשכונת רחביה בירושלים, למדה בבית הספר היסודי "בית הכרם" ובתיכון "בית הכרם", ושאפה לעסוק במשחק.
בין השנים 1954–1956 שירתה בלהקת הנח"ל, שם שיחקה במערכון שכתב אפרים קישון בשם "סאלח שבתי".
לאחר שחרורה יצאה בסוף 1956 לפריז ללמוד משחק ושירה, אולם חזרה ארצה ב-1957 והקימה עם חבריה לשעבר מלהקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק".
הלהקה הפיקה כמה להיטים והנדל שימשה בה כסולנית.
במקביל שיחקה בסרט "עמוד האש" וביצעה בו את שיר הנושא, "היה הוא אפור".
לאחר שעזבה את "בצל ירוק" הקימה ביחד עם הזמר רן אלירן את הצוות "רן ונמה" לקראת מבחני הקבלה לתוכנית הפופולרית של איש המדיה האמריקאי אד סאליבן שנערכו בישראל באוגוסט 1958. לאחר שעברו את המבחנים הם הופיעו בתוכנית והחלו להתפרסם בארצות הברית ובקנדה וקיימו שם הופעות רבות.
שם גם הוציאו את שני אלבומיהם, שרק מאוחר יותר התפרסמו בישראל.
השניים שהו בארצות הברית כשנה וחצי ובמהלכן הכירה הנדל שתי זמרות מפורסמות ומצליחות – אודטה וג'ואן באאז – שהשפיעו על יצירתה בהמשך.
עם האחרונה אף הופיעה יחד במועדון ניו-יורקי מוכר, The Village Gate.
לאחר שחזרה לישראל עסקה בשימור שירים ישראליים.
בשנת 1961 הוציאה נחמה הנדל את אלבומה הראשון, "שירים של אז ושל עכשיו", בשיתוף המוזיקאי יחזקאל בראון, ושלוש שנים לאחר מכן הקליטה שירים שהולחנו על ידי נחום היימן.
היא התפרסמה במיוחד כשזכתה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 יחד עם בני אמדורסקי בשיר "ילדתי אימרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר.
בפסטיבל זה גם שרה את השיר "כשושנה בין החוחים" למילים מתוך שיר השירים וללחן מאת ינון נאמן.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 שרה הנדל את השיר "יפה-נוף" למילים של רבי יהודה הלוי וללחנו של ינון נאמן.
בשנת 1966 גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "המלך ואני", וכשנה לאחר מכן, מעט לפני מלחמת ששת הימים, הוציאה את אלבומה השני, "ואולי".
בשנת 1970 יצא לאור אלבומה "נחמה הנדל בשירי ביאליק", שעבורו ליקטה במשך ארבע שנים משיריו.
באביב 1973 הגיעה לארץ, השתתפה בערב משוררים של גלי צה"ל, ולאחר מכן הופיעה עם בעלה ברחבי הארץ והלחינה משירי לאה גולדברג, שהייתה מורתה.
בסתיו 1979 הגיעה שוב להופעות ולהקלטות בישראל בהפקתו וניהולו של איתן גפני.
בשנת 1984 עברה הנדל להתגורר באוסטרליה, תחילה בפרת' ולאחר מכן בסידני.
שם עסקה בהוראת שירה למבוגרים, כתבה מוזיקה לתיאטרון, הופיעה עם בעלה בצמד וארגנה ערבי שירה בציבור.
כשחזרה לישראל כעבור עשור, ב-1994, עברה להתגורר בדירה שרכשה בכפר סבא.
הנדל החלה להופיע יחד עם הזמרת שולי נתן, הקליטה והוציאה ב-1997 את האלבום "מחוץ לסערה", שבניגוד לציפיותיה ספג ביקורת קרירה ולא זכה להצלחה מיוחדת.
באלבום נכללו גרסאות כיסוי ל"רואים רחוק רואים שקוף" של שמוליק קראוס, "הרדופים" של שלמה ארצי ו"שיר ישראלי" של שלמה גרוניך ומקהלת שבא.
באלבום גם נכלל דואט של הנדל וחנן יובל בשם "זמן טוב", שהלחין יובל למילים של אהוד מנור.
בחוברת המילים באלבום לא נכתב שהשיר מבוצע ביחד עם זמר אחר.
הנדל דיבבה בכמה סרטי אנימציה לפני פטירתה, בהם "פוקהונטס" ו"מולאן" של דיסני.
מולאן יצא לאקרנים שלושה חודשים לפני מותה.
הנדל נפטרה ב-30 בספטמבר 1998, בערב יום הכיפורים בביתה בכפר סבא, לאחר התקף לב קשה שנגרם בעקבות התקף אסתמה.
נטמנה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
לאחר מותה הוציאה לזכרה חברת "הד ארצי" אלבום אחרון בשם "השירים היפים" ובו כל שיריה הידועים, בהם: "דונה דונה", "ואולי", "הכניסיני תחת כנפך", "משירי זמר נודד", "שירו של אבא", "יד ענוגה", "סתיו" ועוד.
רן אלירן, שותפה לצמד "רן ונמה", הקליט לזכרה את השיר "קול פעמונים" שכתב חיים קינן.
בסוף שנות השישים הצטרפה לתנועה הרוחנית "סוּבּוּד", שדוגלת באחוות האדם, ובעקבות כך שינתה את שמה להלנה.
הנדל נישאה לגיטריסט והסופר הגרמני אנטול רנייה.
בנם של השחקנים שארל רנייה ופמלה ודקינד, ונכדו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד.
אותו הכירה כשהתנדב בישראל ועברה איתו לגרמניה.
בעקבות המעבר לגרמניה ושינוי שמה נמתחה עליה ביקורת חריפה בישראל של שנות השישים שהתקשתה להשלים עם עזיבתה את הארץ של זמרת שזוהתה עם הישראליות.
בגרמניה נולדו להם שני ילדים: דיליה ב-1970, ומיכאל ב-1972. ב-1984 המשפחה עברה לאוסטרליה.
ב-1994, הנדל חזרה לישראל, אנטול חזר לגרמניה, דיליה, נישאה לצ'לן אמריקאי והשניים עברו לגרמניה; ומיכאל, שלמד יהדות באוסטרליה, בארצות הברית ובישראל, עבר ללונדון.
בנובמבר 1997 עשרה חודשים לפני פטירתה, הנדל התגרשה.
על שמה של נחמה הנדל נקראו רחובות בכפר סבא (בסמוך למקום בו התגוררה עד פטירתה) ובהרצליה.
1961 – שירים של אז ושל עכשיו
1963 - נחמה הנדל, מרים ילן שטקליס – שיר הגדי
1964 - נחמה הנדל בשירי ילדים של נעמי שמר
1970 – נחמה הנדל בשירי ביאליק
נחלת שמעון היא שכונה יהודית במזרח ירושלים בין שכונת שייח ג'ראח ושכונת בית ישראל.
השכונה הוקמה ממערב לדרך שכם.
שמה הוענק לה עקב קרבתה למערת שמעון הצדיק, אשר נמצאת ממזרח לאותו הרחוב.
שכונת נחלת שמעון הוקמה בשנת 1891 כחלק מתהליך היציאה מהחומות.
התגוררו בה בני עדות שונות, כמו תימנים, חלבים וגאורגים (גורג'ים), ולכל עדה היה בית כנסת משלה.
בתקופת המנדט, דמי השכירות בשכונה היו מהנמוכים בירושלים, וגרו בה ובבתי נבון שמצפון למערת שמעון הצדיק הסמוכה כמאה משפחות יהודיות.
השכונה הוקמה בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח אותה הקימו משפחות ערביות מבוססות ומכובדות.
ככלל, היחסים בין תושבי השכונה ושכונת בתי נבון הסמוכה לבין שכניהם הערבים היו תקינים.
בשנת 1948, ערב סיום השלטון הבריטי בארץ ישראל, הידרדר מאוד מצבה הביטחוני של השכונה.
עזיבת משפחת נשאשיבי את ביתה בשייח' ג'ראח הסמוכה סימנה את התגברות כוחם של הקיצונים מבין הערבים והתקפות על השכונה גברו.
ב-14 במרץ 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות "שמעון הצדיק" ו"נחלת שמעון" לעזוב במהירות את בתיהם.
תושבי השכונה פונו לבית מנדלבאום ולבית ספר אליאנס (כי"ח) ליד שוק מחנה יהודה.
בד' בניסן ה'תש"ח (13 באפריל 1948) נהרגו בשיירת הדסה 78 אנשי צוות בית החולים "הדסה" ואנשי ההגנה ליד השכונה הנטושה.
כוחות "הראל" (פלמ"ח) שחשו לעזרתם נהדפו על ידי הבריטים.
בחול המועד פסח כבש הפלמ"ח את שייח' ג'ראח ושטח השכונות היהודיות.
הבריטים הכריחו אותם לסגת בתואנה שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם ונתנו את מילתם שיעדכנו לכשיסיימו להעביר את גייסותיהם שם.
לבסוף בעוזבם עדכנו רק את הערבים שמיהרו והשתלטו על המקום.
במלחמת העצמאות כבש הצבא הירדני את השכונה, וזו נותרה בשליטה ירדנית עד מלחמת ששת הימים.
השכונה ממוקמת בסמוך לקו העירוני, אבל נמצאת במזרח ירושלים, ולכן הייתה בלתי-נגישה לאזרחי ישראל.
בתיה הנטושים של השכונה נתפסו על ידי "האפוטרופוס לנכסי אויב" של ירדן, והוא שיכן בהם פליטים פלסטינים.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-20 החלו יהודים להתיישב בבתי נבון, הסמוכים למערת שמעון הצדיק.
המתיישבים רכשו את הזכות לגור בבתים אלו מוועד הקהילה הספרדית בירושלים, הבעלים של השטח.
בשנת 2009 התקיימו מאבקים משפטיים בסופם שלושה בתים נוספים יושבו בידי יהודים.
כניסת הדיירים היהודים לבתים בלב השכונה הערבית התבצעה בתמיכת תנועות ימין שראו בהחזרת הבתים לידי יהודים תיקון עוול מתמשך, אך עוררה התנגדות בקרב מדינות העולם, ובקרב תושבי השכונה ופעילי שמאל, אשר הביעו את עמדתם בתהלוכות, הפגנות ומשמרות מחאה על בסיס שבועי.
בשנים 2020 ו-2021 ניתנו בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי פסקי דין נוספים לפינוי דיירים מוגנים תושבי המקום.
הוגשה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון וטרם ניתן פסק דין.
נחלת ישראל - רמה הייתה אגודה יהודית שפעלה החל מסוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה ועד למלחמת העצמאות "כדי לשמש מכשיר של יהדות התפוצות להשבת אדמות ארץ ישראל כחלק מחזון התחייה של העם היהודי בארצו".
האגודה עסקה בגאולת קרקע באזור ירושלים והקמת יישוב דתי בנבי סמואל.
השם 'רמה' מתייחס לזיהוי שרווח בין היישוב המקראי בנחלת שבט בנימין, רמה לבין אזור נבי סמואל.
החל משנות ה-80 חידשו צאצאי חברי 'אגודת נחלת ישראל רמה' את פעילות האגודה על ידי הקמת קרן הנאמנות 'נחלה - גאולת קרקעות ישראל'.
אגודת 'נחלת ישראל' (שיוסדה ונקראה ע"ש מייסדה היהודי האמריקאי ישראל רובינשטיין), נוסדה בשנת 1886, בעת שביקשו יהודים להקים יישוב בקרבת נבי סמואל.
עם מייסדיה נמנו הרב יעקב מנדלבוים, יצחק רובינשטיין ויצחק צבי ריבלין.
60 המייסדים היו ברובם בני היישוב הישן בירושלים, וקבעו כי היישוב יפעל לפי המסורת היהודית, אורתודוקסית חרדית.
עם הקמתה פנתה האגודה לתנועת חובבי ציון ברוסיה ודיווחה כי רכשה 3,500 דונם אדמה פורייה שמעיינות מפכים בה, וכי קיבלה שטרות מקנה מהשלטונות הטורקיים על חלק מהקרקע.
מאוחר יותר מסרה החברה כי קנתה לפי שעה רק 50 דונם במקום, ובשנת 1888 טענו ראשיה כי קנתה 500 דונם.
בשנת תרמ"ח (1888) התאחדה החברה עם אגודת שלום ירושלים.
בשנים תרמ"ט-תר"ן נעו ניסיונות להתיישב על אדמות החברה, אך אלה כשלו.
האגודה החלה למכור קרקעות ליהודים רוסים.
הקרקעות חולקו על פי גורל, אולם ב-1890 קבעו שליחים של הקונים מהעיר סטילאוו, שבאו לבחון את המקום, כי הוא אינו ראוי לעיבוד.
ב-1895 בסיוע רבי יעקב משה מן עלתה על הקרקע קבוצה של 13 משפחות תימניות ששכרו בית בכפר בית איכסא והחלו לעבד את הקרקע.
אולם, מחסור בבתים בכפר בית איכסא, המרחק בין הבית לבין החלקות המעובדות, שנת שמיטה והתנכלויות בלתי פוסקות של ערביי נבי סמואל, שהיו עוקרים את החלקות הזרועות והנטועות, הביאו לעזיבת המקום.
על פעילות האגודה כותב בזיכרונותיו הרב שלום אלשיך, אשר היה הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן בירושלים "...כי רוטשילד קנה הרבה מקומות בארץ ישראל וכי הרשות נתונה מאת המלך ליהודים אשר בכל תפוצות העולם לבוא ולהתיישב בארץ ישראל".