tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחושות הללו היו לגבי תוכני לימוד, שיטות לימוד ומחקר, ויחס כלפי סטודנטיות ומרצות הן מצד קולגות להוראה והן מצד קולגות לספסל הלימודים, כמו גם בין לומדות למלמדים, כאשר בכל מערכות הקשר הללו נצפו התנהגויות סמויות וגלויות של הדרה, אפליה, סקסיזם ועוד.
ההבנה כי קיימים הבדלים בין חינוך נשים לבין חינוך גברים הייתה הבסיס הראשוני לפריצת המוסכמות והגבולות שהיו נהוגים, והושתתו על תפיסות פטריארכליות וסטריאוטיפיות.
מצד אחד מייחסות תפיסות אלה, לנשים ולגברים תכונות שונות ועל כן מייעדות להם תפקידים שונים בחברה, ומצד שני, מתעלמות מהתכונות ומהשקפת העולם הייחודית לנשים, ומשליטות תפיסות פטריארכליות בתיאוריה ובפרקטיקה החינוכית.
לימודי נשים הפכו לתחום אקדמי נפרד כתוצאה מחבירה בין תחושות אי הנחת מצד הלומדות והמלמדות באקדמיה, לתוצרי מחקרים שהוכיחו, או קראו בשם לתופעות שיצרו את אי הנחת.
אלה התאפשרו בשל הגל השני של הפמיניזם, שהתרחש בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ואשר דחף נשים להתאגד בקבוצות של העלאת מודעות.
בקבוצות התפתח שיח בו נשים שונות שתפו בחוויותיהן בעולם העבודה, ההשכלה ובחיי היום-יום.
המפגש בקבוצות יצר מרחב שתרם לנשים ידע על עצמן ועל עולמן, תחושת סולידריות ושייכות תוך יצירת אפשרויות להסתייעות, תחושת ביטחון והעצמה.
באופן זה נוצרו גם קבוצות של מרצות וסטודנטיות פעילות (אקטיביסטיות), שדרשו לשנות ולהשפיע יותר ויותר על האקדמיה.
הקורס הראשון בלימודי נשים התקיים באוניברסיטת קורנל ב-1969. התוכניות האקדמיות המלאות הראשונות בתחום זה החלה באוניברסיטת המדינה בסן דייגו ובאוניברסיטת באפלו ב-1970, לאחר פעילות אינטנסיבית של קבוצות נשים אקטיביסטיות להעלאת מודעות לתחום זה.
בסן דייגו הקימו את התוכנית הסטודנטית קרול רוול קאונסיל (Carol Rowell Council) והמרצה לספרות ד"ר ג'ויס נוור (Joyce Nower); בבפאלו פעלה לכך המרצה ללימודי ארצות הברית אליזבת לפובסקי קנדי (Elizabeth Lapovsky Kennedy).
תוכנית התואר השני הראשונה בלימודי נשים נפתחה ב-1972 בקולג' שרה לורנס במדינת ניו יורק.
מאז פתחו אוניברסיטאות רבות בארצות הברית וברחבי העולם תוכניות ללימודי נשים.
נכון לתחילת שנת 2012 מתקיימים קורסים ותוכניות כאלו ביותר מ-600 מוסדות אקדמיים בארצות הברית, מתוכם 15 מהמוסדות מציעים לימודי דוקטורט בתחום זה.
בארץ, התרחש תהליך דומה לזה שהתרחש בארצות הברית, כאשר מרשה פרידמן ומרילין ספר הקימו באוניברסיטת חיפה, בשנת 1971, את הקבוצות הראשונות להעלאת מודעות והניחו את התשתית הראשונית להתפתחות לימודי הנשים גם בישראל.
מסלולי הלימוד החדשים הושפעו מהמתרחש בארצות הברית, הן בגלל זהות המקימות והן בגלל הקשר עם חוקרות ומרצות מארצות הברית.
מרבית חומרי הלימוד התבססו על מאמרים וספרים שהתפרסמו שם וההשפעה הזו מלווה את הפמיניזם בישראל עד היום.
מרצות נוספות, מאוניברסיטאות שונות ומתחומי דעת שונים, כמו פרופ' אליס שלוי, העבירו קורסים על נשים כחלק מתכני קורס קיים או יצרו קורסים אחרים, עם זווית על נשים, וסיגלו לעצמן דרכי עבודה ברוח ערכי הפמיניזם.
המרצות נתקלו בקושי לשלב תכנים העוסקים בתכני הלימוד הקיימים, ואלו שניסו לעסוק במחקר בתחום, הוזהרו שהדבר לא יועיל להן מבחינת קידום מקצועי.
למרות האזהרות, התרבו הקורסים, והם עסקו בהיבטים שונים של חיי הנשים, מה שיצר מעין לחץ להקמת מסלולים ייחודיים בתוך תחומי הדעת הקיימים.
בראשית שנות ה-80 של המאה העשרים, באוניברסיטת חיפה, הוקמה ה"החטיבה ללימודי האישה" ובאוניברסיטה העברית "התוכנית להבדלים בין המינים", ובכך היו אוניברסיטאות אלה לחלוצות בייסוד מסלול ללימודי נשים.
מסלולים ללימודי נשים נפתחו בכל האוניברסיטאות וכן ברבות מן המכללות.
בשנת 1998 הוקמה האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, אשר שמה לה למטרה לאגד את כלל תוכניות לימודי הנשים.
הקמת המסלולים: ההתנהלות הייתה לפעמים חשאית ונתפסה כמעין "מרד", או מעשה חריג ולא מובן.
המרצות שהכניסו את ההיבט של נשים בתחום הלימודים בו עסקו, היו בראשית הדרך בודדות, כל אחת בתחומה.
ניסיונות גלויים ומתוכננים לגיבוש תוכנית רחבה יותר ומודעת בתחום העוסק בנשים נתקלו בהתנגדות סמויה וגלויה, כולל איומים על מרצות בכך שקידומן המקצועי עלול להיפגע.
תוכני הלימוד: המרצות החלוצות, רובן לא היו בוגרות מסלולי לימוד בלימודי נשים בעצמן.
הן צמחו באקדמיה והפנימו את חוקיה ודרכי ההוראה בה.
בהיעדר תוכניות וחומרי לימוד בארץ, הסתמכו על חומרים שהגיעו בעיקר מארצות הברית.
המאבקים ניטשו לא רק על התכנים אלא גם על שיטות ההוראה והמחקר.
ויכוח זה השליך על ההתייחסות לקבלת הקרדיט על עבודות המחקר שהוגשו ועל הניקוד לתארים.
תוכני הלימוד כוללים תאוריות ביקורתיות, פמיניסטיות וקוויריות.
התוכניות מציגות גישה פמיניסטית ופוסט-מודרניסטית על הבנת נושא המגדר ואופן השפעתו המשולבת עם גורמים נוספים (גזע, גיל, תרבות, מעמד חברתי וכו') על שוויון ואי-שוויון חברתי.
עם זאת, חלק ממוסדות הלימוד מתנגדים לפן זה של התוכנית, בטענה כי הדבר מבטא העדפה של פוליטיקה על פני חינוך ולימוד.
הקצאת משאבים: ההתנגדות למהלך הקמת מסלולים ללימודי נשים באה לידי ביטוי גם בחוסר נכונות להקצות משאבים למסלולים אלו.
חלק מן המרצות המשיכו לעבוד בתחומי הידע המרכזיים שלהן במקביל להוראה במלול החדש.
חלוקת זמן זו יצרה קושי לחקור ולפרסם בתחום המקצוע, דבר שהאט את התקדמותן בעולם האקדמי.
מיצוב: מיצובם של המסלולים, כמו גם מיצוב נשות הסגל, ממשיך להיות מאתגר עד היום.
מיקומם של המסלולים נע בין חוגים עצמאיים לבין חוגים המשתייכים לחוגים אחרים, כגון המחלקה ללימודים רב תחומיים.
קורסים המדגישים היבטים על חיי נשים קיימים בתחומי דעת רבים.
עם זאת, קיימת שונות בין מוסדות הלימוד מבחינת היקף הלימודים והתארים המוענקים.
לימודי נשים – תרומות ותוצרים
תכנים: היווצרות המחלקות ללימודי נשים יצרו ערוצי מחקר חדשים, אשר אפשרו בתורם הרחבת הידע הקיים, העמקתו, ופיתוח כלים חדשים להתמודדות הן בסוגיות חברתיות והן בתחומים רבים אחרים – כלכלה, פוליטיקה ועוד.
תפיסת עולם: פריצת הפרדיגמה הרואה את העולם בראייה דו-קוטבית (דיכוטומית), אפשרה פיתוח של תפיסת עולם גמישה ורחבה יותר.
היכולת לתפוס את המתרחש כמערכת רבגונית, חייבה פיתוח כלים חדשים כגון חשיבה יצירתית, שיטות עבודה והתנהלות מכילה, סימטרית ועוד.
אחת מתפיסות העולם המרכזיות היא זו הרואה שונות בצרכי אוכלוסיות על בסיס מגדר, מוצא, גיל, מיקום גאוגרפי וכו'.
בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים עברו לימודי הנשים שינוי משמעותי: ראיית החברה כמרחב מרובה מגדרים, בעלי חוויות דומות ושונות, בעלי צרכים דומים ושונים.
ראייה זו באה לידי ביטוי בהחלפת השם מ"לימודי נשים" ל"לימודי מגדר", או הוספה של המילה "מגדר" בלבד ומאז השתרש הנוהג לציין במשפט אחד "לימודי נשים ומגדר".
מחקר: פיתוח והטמעה של שיטות מחקר שונות משיטות המחקר המקובלות באקדמיה.
שיטות לימוד ורכישת ידע: כמו בתחום המחקר, גם בתחום שיטות הלימוד הוכנסו כלים חדשים אשר שילבו בין הידע האישי (הסובייקטיבי) של הלומדת/לומד לבין הידע הקיים.
בפעילויות החינוכיות עודדו דיונים ערים על החומר הנלמד, עודדו חשיבה, קריאה וכתיבה ביקורתית.
מקום רכישת הידע: חלק מהתוכניות מציעות תקופת פרקטיקום או התמחות במוסדות כמו מרכזים קהילתיים ואחרים, בהם ניתן לראות, להבין ולחוש את המתרחש בשטח בתחומי הלימוד השונים.
הלימודים אינם רק חומר מחקרי, אקדמי ומנותק מן השטח.הלימוד מהשטח אינו מסתכם רק בהתבוננות וחוויה אלא נדרשת פעולה (פרקטיקום) והזמנה לעבודות מחקר שיציעו התמודדות מעשית עם המציאות בשטח.
מטרות הלימוד: כל מעשה של לימוד ורכישת ידע מעניקים ביטחון, תפיסת עצמי וניעות חברתית.
לימודי הנשים והמגדר מאפשרים רובד נוסף של העצמה בעיקר לנשים הלומדות אך גם לאלו שמלמדות.
התכנים והמחקר מאפשרים לנשים גיבוש זהות אישית, חברתית ומקצועית חזקה.
מתוך עוצמה זו, לימודי הנשים והמגדר מפתחים שפה חדשה, מידע ושיטות עבודה שחלחלו לכלל החברה וסייעו לגבש דרכי התמודדות חדשים.
תוכניות הלימוד מעודדות פעילות למען צדק חברתי ואקטיביזם לשם הוצאה לפועל של רעיונות מתוך התאוריות הנלמדות ויישומם בחברה.
לימודי מגדר הוא תחום ידע אקדמי בין-תחומי העוסק בחקירת הזהויות, התפקידים והייצוגים המגדריים, וכיצד מערכת המגדר באה לידי ביטוי בזירות חברתיות שונות.
לימודי מגדר צמחו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, עם התפתחות תחומי ידע נוספים מעבר ללימודי נשים שהפכו לתחום אקדמי נפרד כבר בסוף שנות ה-60. כיום לימודי מגדר הם תחום גג שתחתיו מתקיימים תחומי ידע שונים – לימודי נשים, לימודי גבריות, תאוריות פמיניסטיות, תיאוריות של מיניות, לימודי להט"ב ועוד.
עלייתם לחשיבות, במיוחד באוניברסיטאות מערביות לאחר שנות ה-90, חפפה לעליית הדקונסטרוקציה.
בבסיס לימודי מחקר עומדת ההנחה כי הזהות המגדרית היא אחד העקרונות בסיסיים הקובעים את האופן בו הסדר החברתי מתארגן, ומכאן שעליהם לעסוק בדיון ובמחקר של האופן בו קטגוריית המגדר משפיעה על תחומי הפעילות האנושית השונים.
לימודי מגדר מחויבים לתפיסה רב-תחומית ולשיתוף פעולה עם חוקרים מתחומי ידע שונים, הן לצורך שימוש במקורות ידע חיצוניים והן למטרת יישום תיאוריות המגדריות על תחומי ידע ופעולה מגוונים.
במקרים רבים לימודי מגדר במוסדות האקדמיים השונים משותפים לכמה פקולטות - רוח, חברה, אמנויות, משפטים, רפואה, ועוד.
לימודי מגדר עוסקים בבחינה ביקורתית של האופן בו המבנים ויחסי הכוח החברתיים מייצרים ומשעתקים את מערכת היחסים הקיימת בין המגדרים השונים.
חלק מהתוכניות ללימודי מגדר מעודדות אקטיביזם במקרים של זיהוי דיכוי מגדרי.
הצטלבות עם קטגוריות זהות נוספות
לימודי מגדר עוסקים ביחסים בין מגדר לבין מאפייני זהות נוספים, כגון אתניות, מיניות, מעמד, גזע, מתוך ניסיון להבין מה היחס ביניהם.
התפיסה היא שדיכוי על רקע מאפייני זהות אלה ואחרים במקרים רבים משולב בנקודת המבט המגדרית.
היחס בין לימודי נשים ללימודי מגדר
מצד אחד יש הטוענים כי השילוב של לימודי נשים עם תחומי הידע הנוספים שכיום כלולים בלימודי מגדר חיוני להישרדות של תיאוריות פמיניסטיות באקדמיה.
מנגד, הרחבת לימודי נשים ומעבר ללימודי מגדר יצרו את החשש שמא התוצאה תהיה מחיקת ההישג של הבאת נקודת המבט של הנשים לקדמת המחקר, הידע וייצור התרבות, וזניחת ההדגשה של הפערים המיניים, הגופניים והרגשיים בין נשים לגברים.
אחרים רואים את המעבר מלימודי נשים ללימודי מגדר כתחום אקדמי ניסיון לייצר תדמית נייטרלית יותר לתחום, מתוך ההנחה כי כך יקל על העוסקים בו להיות זכאים ליתרונות מוסדיים שונים.
המחיר שהשינוי דורש הוא ויתור על הפן הפוליטי של פרויקט לימודי נשים.
ביקורת נוספת מבטאת חשש שהרחבת התחום תפתח אותו להשתתפות של גברים, במקום שבתחילת הדרך כלל נשים בלבד ונתפס על ידן כמקום בטוח.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 החלה מגמה של צמצום וסגירה של תוכניות אקדמיות של לימודי נשים ומגדר, וזאת במקביל לביטויים של השלטון בהקשר לצמצום זכויות האשה על גופה וזכויות של קבוצות להט"ב.
ניתן לראות תופעה זו בפולין, בהונגריה בברזילובמדינות אחרות, כאשר המונח "תיאוריה מגדרית" החל לסמן את הדרישות של המגדרים והקבוצות השונות לשוויון זכויות וחופש בחירה, לראות בתוכניות הלימודים העוסקות בלימודי מגדר כמקור לדרישות אלה ולנסות לפעול לצמצומן וסגירתן.
מדעי ההתנהגות משלבים בין שלושה תחומי המדעים: סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה.
כל אחד ממקצועות אלו עוסק בתחום אחר הקשור לאדם ולנפש האדם.
הפסיכולוגיה עוסקת באדם עצמו ובהתנהגותו, אנתרופולוגיה עוסקת בחקר התרבויות אשר בונות את החברה שלנו, סוציולוגיה מתמקדת בחקר יחסי הגומלין של האדם עם הסביבה הקרובה והרחוקה לו.
לימודי מדעי ההתנהגות למעשה עוסקים בשילוב של שלושת התחומים הללו ובוחנת את התנהגות בני האדם.
המטרה של לימודי מדעי ההתנהגות היא להקנות השקפה נרחבת בתחום של מדעי החברה, לעסוק בנפש האדם, לזהות את הצרכים שלו ולגלות כיצד הוא פועל בחייו במצבים השונים אליהם נקלע.
תוכנית הלימודים של מדעי ההתנהגות היא רחבה ועוסקת במגוון רחב של תחומים: פיתוח והדרכת כוח אדם, ניהול משאבי אנוש, ארגון חברתי, התנהגות אנושית חברתית.
במהלך השנים, התחום צבר ידע וניסיון והתפתח עד לכדי להיות תחום מכריע בהכשרה של בעלי תפקידי מפתח בארגונים, מוסדות פוליטיים, מוסדות חינוך, מוסדות כלכליים, מוסדות טכנולוגיים ועוד.
תקופת לימודי מדעי ההתנהגות לתואר ראשון נמשכת שלוש שנים, כאשר בכל שנת לימודים אקדמית לומדים הסטודנטים תכנים שונים אשר מאפשרים להם להיות מוכנים לקראת הסמינר שלהם.
בשנה הראשונה, לומדים הסטודנטים את כל קורסי המבוא של מדעי ההתנהגות: סוציולוגיה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה, קרימינולוגיה, התפתחות אישית, משאבי אנוש ועוד.
בשנה השנייה ללימודים, נושאי הקורסים עוסקים בהרחבה במדעי ההתנהגות, הסטודנטים יוצאים לשטח ובוחנים את סביבת העבודה ואת המצבים השונים אליהם בני האדם נקלעים בחיי היום יום.
השנה השלישית מוקדשת לסמינר, אשר בו ממחישים הסטודנטים את כל שלמדו במהלך תקופה זו.
בנוסף, במרבית מוסדות הלימוד, עובדים הסטודנטים על פרויקט מעשי, כאשר הם מבצעים ניתוח אופי של אדם.
בישראל מתקיימים לימודים לתואר ראשון בתחום זה באוניברסיטאות ובמכללות אקדמיות במסלולים המוכרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בוגרי לימודי מדעי ההתנהגות לומדים תאוריות וכלים העשויים לסייע בהבנת התנהגות ואופי של בני אדם.
בסיום הלימודים בוגרי התואר אינם מוסמכים למקצוע ספציפי.
עם זאת, התואר מקנה להם יתרון משמעותי בקבלה לתחומים רבים כגון משאבי האנוש, הדרכה, הדרכה טיפולית, חברות כוח אדם, ארגוני משאבי אנוש ועוד.
בנוסף התואר במדעי ההתנהגות מאפשר לבוגריו להמשיך לתארים מתקדמים באוניברסיטאות ובמוסדות מובילים כגון תואר שני בפסיכולוגיה, תואר שני בייעוץ ארגוני, תואר שני בלימודי עבודה, תואר שני במנהל עסקים ועוד.
תואר מתקדם יותר פותח אף יותר אפשרויות תעסוקה.
לימודי מוגבלות הם תחום לימודים בין-תחומיים באקדמיה.
החלו להתפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים.
לימודים אלה מציגים תאוריה ביקורתית המנתחת באופן ממוקד ומאורגן את ההמַשגה הצרה, הלא מותאמת והלא מדויקת של מושג המוגבלות בחברה.
הביקורת שמציג התחום אִתגרה, מעל הכל, את המודל הרפואי המניח שמוגבלות היא קודם כל קטגוריה רפואית וסירבו לקבל את ההנחה כי מוגבלות היא קודם כל לקות פיזית וכן שהמוקד מצוי באינדיבידואל – באדם עם הלקות (לינטון, 1998).
המושג מוגבלות אומץ על ידי המודעות הציבורית ומוכר כתופעה אוניברסלית.
לימודי מוגבלות הופיעו בעקבות עניין אקדמי בהבנת משמעות המוגבלות בחברה, ובעקבות פעילות חברתית להעצמה והכלה (inclusion), של השונות.
לימודי המוגבלות מציגים את המודל החברתי כמסביר את מהותה של המוגבלות.
מודל זה קורא תיגר על המודל הרפואי ועל הראיה האישית המצומצמת, ורואה את המוגבלות כתוצר של חסמים חברתיים, מבניים וסביבתיים שמערימה החברה על הלקות.
באמצעות חסמים אלה מדירה ומבודדת החברה את האדם מהשתתפות מלאה בה.
הצהרה זו הייתה חדשנית בכך שהצביעה על כך שאת המוגבלות מייצרת החברה, ולא הלקות עצמה.
לימודי מוגבלות אינם מתייחסים רק לשונות הקיימת בהתנהגויות, בהופעה, בתפקוד ובחוויה האנושית, אלא גם למשמעויות שאנו נותנים לשונות זו.
שדה זה חוקר את החלוקות הקריטיות שהחברה שלנו עושה בין הנורמלי לפתולוגי, בין מי שבפנים, למי שבחוץ, בין האזרח בעל המסוגלות, לעומת זה המהווה עול על המדינה (לינטון, 1998).
המודל החברתי מכיר גם בחשיבות התערבויות של השירותים השונים ברמה הפרטנית, ואת היותם בעלי משמעות ומיטיבים עם חיי הפרט.
כמו כן, שינוי סביבתי וחברתי נתפס ככזה שיטיב ויסייע גם בידי אוכלוסיות נוספות ולא רק אנשים עם מוגבלות (לדוגמה, הנגשה פיזית תוכל לסייע לאימהות עם עגלות).
בתחום האקדמי ישנה צמיחה עולמית של לימודי המוגבלות.
בארצות הברית לימודי מוגבלות, כמו גם סוציולוגיה בכלל, הושפעו מהפרגמטיזם.
ניתן לאפיין פרגמטיזם כשיטה בה המשמעות של מושג נקבעת דרך התוצאות, הניסיונות או הפרקטיקה של היישום שלו.
התמה הפרגמטית של מחקרים בהם התוצאות מייצגות עבודה המעצבת מדיניות חברתית ופוליטית, משתקפת גם בגישות האיכותניות וההיסטוריות-חברתיות לסוציולוגיה וללימודי מוגבלות.
בלימודי מוגבלות נכון לשנת 2013 ניתן לראות דגש חזק על ההבניה החברתית של המציאות, החשיבות של חוויית האינדיבידואל, חשיבות התרבות והקונטקסט בפרשנות של התנהגות וטקסטים, הקשבה ל"קולות" של הנחקרים ושיח בין ובתוך חוקרים ונחקרים.
חוקרי מוגבלות עושים גם שימוש בנקודת מבט של אינטראקציה סימבולית.
המהות של נקודת מבט זו היא שאנשים אינם מגיבים לעולם באופן ישיר, אלא שמים עליו משמעות חברתית, מארגנים אותו ומגיבים אליו על בסיס משמעויות אלו.
באופן זה שואלים החוקרים שאלות בסיסיות כגון: מה המשמעות של מוגבלות עבור אנשים עם לקויות שונות ובתרבויות שונות?
איך אחרים תופסים, מגדירים ומגיבים לאנשים עם מוגבלות?
האם מוגבלות היא בפרט, בסביבה או באינטראקציה בין השניים?
איך אנשי מקצוע בתחום הרפואה ואנשי השירות מתנהגים כלפי אנשים עם מוגבלות ולמה?
דרך שאלות אלה חוקרי מוגבלות העמיקו את ההבנה התאורטית והחווייתית שלנו של מה זה אומר להיות אדם עם מוגבלות.
טיצ'קוסקי (2008) מתייחסת לחשיבות קיומה של מסגרת ללימודי מוגבלות באוניברסיטה כמרכיב משמעותי בתוך השיח של האוניברסיטה העוסק במוגבלות ובאמצעותו הנגשת המרחב האקדמי עבור אנשים עם מוגבלות.
"החברה ללימודי מוגבלות" (Society for Disability Studies) שצמחה בארצות הברית לקחה על עצמה באמצע שנות ה-90' ליצור הגדרה רשמית לתחום לימודי המוגבלות.
על פי הגדרתם, אלה הקווים המנחים לכל תוכנית של לימודי מוגבלות:
לימודי מוגבלות מהווים תחום בינתחומי/רב-תחומי.
מוגבלות מהווה חלק מרכזי של דיסיפלינות רבות במדעי הרוח, מדעים ומדעי החברה.
תוכניות בלימודי מוגבלות צריכות לעודד סטודנטים, פעילים, מורים, אמנים, אנשי מקצוע וחוקרים לבחון מוגבלות מנקודות מבט ומתחומי לימוד שונים.
מטרת לימודי המוגבלות היא לשנות את התפיסה כי מוגבלות היא לקות ומגבלה של אדם הניתנת לריפוי אך ורק באמצעות טיפול רפואי או שיקום על ידי "מומחים" ונותני שירות נוספים.
תוכנית לימודים בלימודי מוגבלות צריכה להציג מודלים ותאוריות הבוחנים גורמים חברתיים, פוליטיים, תרבותיים וכלכליים המגדירים ומבנים מוגבלות ואשר מסייעים להיווצרות תגובות אישיות וקולקטיביות לשונות.
בו זמנית, על לימודי מוגבלות לפעול להסרת סטיגמות של מחלות, חולי, נכות ובכללן כאלה שלא ניתן להעריך או להסבירן על ידי הביולוגיה והרפואה.
לסיום, בצד ההכרה שמחקר רפואי והתערבות רפואית יכולים להיות בעלי תועלת, על לימוד המוגבלות לחקור ולבחון את הקשרים שבין הרפואה ויצירת סטיגמות על מוגבלות.
מרכיב נוסף בתוכניות של לימודי מוגבלות הוא בחינה של תפיסות, פוליטיקה, ספרות, תרבות והיסטוריה, ברמה לאומית ובינלאומית, מתוך מטרה לאפשר כניסה של רעיונות עכשוויים על מוגבלות בהקשר הרחב ביותר האפשרי.
כיוון שהיחס והגישה כלפי מוגבלות השתנו לאורך הזמן ובמקומות שונים ניתן ללמוד מהניסיון השונה שנצבר במקומות שונים ובתקופות שונות.
לימודי מוגבלות צריכים לעודד באופן פעיל השתתפות של סטודנטים וסגל עם מוגבלות ולהבטיח הנגשה מתאימה, פיזית ואינטלקטואלית.
כחלק מסדר העדיפויות של לימודי מוגבלות עליהם לקדם השתתפותם של אנשים עם מוגבלות בתפקידי הנהגה ובאותה עת, חשוב ליצור אווירה בה כל מי שעמדותיו תואמות את תפיסת לימודי המוגבלות יוכל לקחת חלק, בין אם הוא בעל מוגבלות או ללא מוגבלות.
החלק המרכזי של לימודי המוגבלות משתנה ממדינה למדינה, למרות המכנה המשותף הבסיסי.
במדינות מסוימות, לדוגמה בבריטניה, נוטים לראות את המקצוע כשייך רק לאנשים עם מוגבלות ולאקטיביזם למעון מוגבלות אותו הם מקדמים.
בארצות הברית, התפיסה היא רחבה יותר, של שיתוף מקצועות נוספים כגון עבודה סוציאלית וסוציולוגיה.
גישה זו מאפשרת גם לאנשים עם מוגבלות וגם מי שאינם להיות מעורבים.
בישראל בשנת 2013 עדיין לא קיימת תוכנית לימודים בתחום של לימודי מוגבלות באף מוסד השכלה גבוהה.
בשנת 2007 התקיימו במרכז לחיים עצמאיים בירושלים מספר הרצאות בנושא ופורסמה חוברת שכללה את תמלול ההרצאות שהתקיימו במסגרת סדרה זו.
אסופה זו מהווה את החומר הכתוב הרשמי הראשון שתחום בשפה העברית.
בשנת 2009 הוקמה במכון ון ליר בירושלים קבוצה שעסקה בתחום, ובה חברו יחד אנשי אקדמיה ואקטיביסטים עם ובלי מוגבלויות על מנת לקדם את התחום.
ראשי הקבוצה היו פרופ' נטע זיו ופרופ' ניסים מזרחי מאוניברסיטת תל אביב, שחברו לפרופ' ארלין קנטר מאוניברסיטת סירקיוז, ניו יורק.
הקבוצה פעלה כשנתיים במהלכן עבדו חברי הקבוצה על מקראה מתורגמת ראשונה בעברית בתחום לימודי המוגבלות.
מקראה זו התפרסמה ב-2016 והכילה תרגומים לעברית של טקסטים קנוניים בלימודי מוגבלות, מלווים בטקסטים שכתבו חברי הקבוצה.
גם "המכון ללימודי מוגבלות – אלין בית נועם" שם לו למטרה לעסוק במחקר, הפצת ידע ופיתוח תוכניות למידה מתקדמות בלימודי מוגבלות.
האגודה הסוציולוגית הישראלית בשיתוף עם אלין בית נועם מפעילים קהילה מקצועית, הפועלת להעמקת ההיכרות של אנשי האקדמיה מתחומים שונים עם תחום לימודי המוגבלות, פיתוח המחקר וההקשר המקומי.
הטענה המרכזית כלפי לימודי המוגבלות היא כי המודל החברתי, שעומד בבסיסם התאים לשנות ה-70' של המאה הקודמת, אך אינו מתאים עוד לימינו ויש מקום לפתחו.
אוליבר (2004) מתמודד עם מספר טענות ביקורת כלפי המודל החברתי, לפיהן מודל זה אינו נותן מקום למציאות של החיים עם לקות, והמודל מתעלם ממרכיב הכאב הכרוך בחיים עם לקות.
אוליבר במאמרו טוען כי המודל נוסח וצמח מתוך חוויות חייהם של אנשים עם לקות.
טענה נוספת היא כי המוגבלות נוצרת מתוך תפיסות ואמונות חברתיות על אחרות (שונות) ומיהו "האחר", ואינה מבוססת על מגבלות וחסמים אישיים או חברתיים.
עוד נטען כלפי המודל החברתי כי אינו שלם ואינו יכול להוות תאוריה של מוגבלות.
אוליבר (2004) עונה למבקרים כי מעולם המודל לא התיימר להיות תאוריה.
אוליבר רואה במודל החברתי כלי שיש ליישמו בפרקטיקה והוא נותן במאמרו דוגמאות כיצד ניתן לעשות זאת.
זאת היא גם הביקורת שלו עצמו על לימודי המוגבלות, כי הם אינם נותנים דגש מספק על תרגום מעשי של המודל החברתי.
ביקורת נוספת על לימודי המוגבלות היא כי הם לא השתלבו בצורות אחרות של דיכוי סוציופוליטי, כגון גזענות, סקסיזם, או הומופוביה.
צורות דיכוי אלה יכולות להיות אף הן רלוונטיות לאנשים עם מוגבלות, ולימודי המוגבלות יכולים לשלב ידיים עם תנועות אחרות למאבק משותף.
כתחום לימוד ומחקר חדש יחסית, תחום לימודי מוגבלות עשה מעט מאוד התקדמות בתחום, אף שקיימות עבודות עדכניות בנושאים אלה ממש.
לינטון (1998) טוענת כי השדה האקדמי של לימודי מוגבלות נותר שולי בתרבות האקדמית אף יותר מאשר אנשים עם מוגבלות בתרבות האזרחית.
השלב הבא בתחום לימודי המוגבלות צריך להדגיש כיצד ידע אודות מוגבלות מיוצר חברתית כדי לחזק פרקטיקות קיימות.
השאלות שדיסציפלינות אחרות, כפסיכולוגיה, שואלות והמתודות והפרקטיקות בהן הן משתמשות, אינן מספקות על מנת לענות לעסוק בבעיות שלימודי המוגבלות מנסים לפתור.
אלברכט (2003) טוען כי לימודי מוגבלות צריכים לחקור את ההיסטוריה של מוגבלות ולהתפתח לפרספקטיבות ומחקר מעבר לגבולות ולדיסציפלינות על מנת לרכוש בגרות כדיסציפלינה ולהדגים כיצד תאוריה ומחקר יכולים ליצור שינוי בפרקטיקה.
במערכת הבריאות בישראל מועסקים רבבות עובדים - רופאים, אחים, טכנאים ועובדי מנהל ומשק - במסגרת קופות חולים, בתי חולים מרפאות פרטיות ועוד.
מדובר בפעילות מורכבת, הדורשת תיאום וניהול קפדניים לשם ניצול נאות של משאבי המערכת, שחלקם יקרים מאוד, ולשם הבטחת יעילות מרבית בתוצרי המערכת, שחלק לא מבוטל מהם הוא הצלת חיים, ולחלק הנותר חשיבות רבה מבחינת רווחת משתמשי המערכת.
למטרה זו מתקיימת דיסציפלינה מקצועית משלה, ניהול מערכות בריאות.
המסלול העיקרי בלימודי ניהול מערכות בריאות בישראל הוא לימודים לתואר מוסמך בניהול מערכות בריאות (MHA - Master of Health Administration) או לתואר מוסמך בניהול (MBA או MA), בהתמחות של ניהול מערכות בריאות.
בחלק מהמוסדות מתקיימים גם לימודים לתואר דוקטור לניהול מערכות בריאות.
לימודי מוסמך בניהול מערכות בריאות מתקיימים בישראל באוניברסיטאות הבאות:
לימודים לתואר ראשון ולתואר שני בהתמחות של ניהול מערכות בריאות מתקיימים במכללות אחדות:
המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט
הלימודים במסלול זה מוצעים לבעלי תואר ראשון לפחות במקצועות הבריאות (רפואה, סיעוד, רוקחות וכו').
בחלק מהמוסדות, מוצעים הלימודים גם לבעלי תואר במדעי החברה (למשל, לבוגרי לימודים בכלכלה, ניהול, מדעי ההתנהגות).
תוכנית הלימודים כוללת שני מסלולים: מסלול ללא עבודת גמר, למי שמייעד עצמו לתפקידי ניהול, ומסלול מחקרי עם עבודת גמר, למי שמייעד עצמו למחקר בתחום, ובפרט ללימודי דוקטורט.
בכל מוסדות הלימוד משלבים הלימודים בתחום זה קורסים בנושאי בריאות הציבור וקורסים בניהול, וכן קורסים המשלבים שני תחומים אלה.
בין הקורסים: סטטיסטיקה, מימון ציבורי, חשבונאות, כלכלת בריאות, אפידמיולוגיה, היבטים חברתיים על בריאות, ניהול משאבי אנוש במערכת הבריאות, ניהול בתי חולים, הנעת עובדים במערכת הבריאות, מדיניות מערכות בריאות, כלכלת תרופות, קבלת החלטות במינהל רפואי, מערכות מידע ברפואה.
בהתחשב בשילוב קורסים זה, באוניברסיטה העברית בירושלים נערכים הלימודים בתוכנית משותפת לבית הספר לבריאות הציבור של הפקולטה לרפואה ולבית הספר למנהל עסקים.
לימודי גבריות הוא תחום ידע אקדמי בין תחומי החוקר סוגיות העוסקות בגברים, גבריות, פמיניזם ומגדר בתוך ההקשר הרחב של חברה, תרבות ופוליטיקה.
לימודי גבריות הוא שדה מחקר אשר התפתח בשנות השבעים כתוצאה מההתעוררות של התנועה לשחרור הגבר ומאז הוא נלמד במוסדות אקדמיים רבים.
עד בואו של הגל השני של הפמיניזם הגברים נתפשו בחברה כמגדר הומוגני, אשר זהותו מולדת ואחידה.
אולם מאז, ארגונים פמיניסטיים ותנועות למען הומוסקסואלים הציעו צורות חדשות של מיניות וזהויות רבות של גברים ובאופן זה חשפו את הגברויות השונות לשיח פוליטי נוקב.
ריווין קונל בספרה "גברויות" שיצא לאור בשנת 1995 אתגרה את השיח על גברים והטביעה את העיקרון של גברויות רבות ושונות, המתקשרות בעמדות כוח נבדלות.
בשנת 1991 הוקם האיגוד האמריקאי ללימודי גבריות AMSA -The American Men's Studies Association אשר נותן חסות ללימודי הגבריות.
האיגוד מארגן אחת לשנה את הכנס העולמי בתחום גבריות וגברים, שמטרתו לחשוף מחקרים מדעיים עדכניים ולייצר הזדמנות לשיח פעיל ומעמיק בנושאים המשיקים למגדר וגבריות.
ההרצאות בכנס עוסקות בדרך כלל בדיון התאורטי על יחסי כוח, פטריארכיה והיררכיה.
כמו גם, במחקרים על גברים בספרות, בהיסטוריה ובפיתוח תאוריות על החוויות של גברים הומוסקסואלים.
לימודי גבריות משולבים בדרך כלל בתוכניות ללימודי נשים או מגדר וקיים קשר חזק בין תוכני הלימוד של גבריות לפמיניזם.
יחד עם זאת, התאוריות הפמיניסטיות מציעות פרספקטיבות שונות על גברים ולכן ההדגשים משתנים עם השנים.
התוכניות ללימודי גבריות, אשר נקטו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגישה פרו- פמיניסטית קפדנית, הפכו למגוונות יותר עם השנים, והן מייצגות זרמים רבים של תנועת הגברים וגברויות שונות .
מרבית הקורסים עוסקים בהרחבה בנושאים של זכויות גברים, תאוריות פמיניסטיות, תאוריות קוויריות, גבריות ודת, מטריארכיה ופטריארכיה.
ובאופן כללי, מנתחים את ההבניה החברתית, ההיסטורית והתרבותית של גברים ומנסים לבדוק האם לגברים מוענקות זכויות יתר וכיצד העידן הפוסט מודרני משפיע על מעמדו ותפקידו של הגבר.
החל משנות ה-2000 ישנו דגש חזק על הוראה ומחקר של ההסדרים המגדריים בשוק העבודה, טיפול בילדים ותפקיד הגבר כמפרנס, בניסיון לחזק את המקום המרכזי של הגברים כאבות לילדים על מנת להביא לשינוי במאזן הכוחות בין המינים.
בקרב אנשי אקדמיה מתנהל פולמוס ער סביב פיתוח תוכניות ללימודי גברים בנפרד מלימודי מגדר.
מצד אחד, יש הטוענים כי לימודי גבריות פועלים כנגד הקול הפמיניסטי והרעיון של העצמה נשית, ומנגד, ישנם אלו המכירים בתרומה החשובה של הפמיניזם לנשים ומבקשים הזדמנות דומה גם לגברים.
עבורם, התוכניות ללימודי גברים מאפשרות שיח אקדמי פתוח ופרודוקטיבי עם חוקרות פמיניסטיות בעניין ההבנייה הנורמטיבית וההתנהגותית של נשים וגברים בחברה.
אלו הסבורים כי לימודי גבריות כדיסציפלינת מחקר נפרדת אינם רלוונטיים, נשענים על הטענה שכל המחקר האקדמי במהלך ההיסטוריה נעשה על גברים וכאשר הוא מוצג דרך העדשה של מגדר, האוניברסיטאות מסתכנות בהחמצת אחת המטרות הבסיסיות שלהן והיא לאתגר את הסטודנטים לרעיונות אחרים.
ד"ר דני קפלן, מרצה לסוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן רואה בחשיבות של נקודת המוצא המשותפת ללימודי מגדר וחקר גבריות דווקא משום "שקטגוריות פוליטיות כלליות בחברה נוצרו בצלם הגבר".
ובנוסף לזאת, התנהגות גברים בדומה לנשים היא תוצר תרבותי חברתי, וגם לגברים דבק דימוי סטריאוטיפי שאינו תואם את המציאות.
Male Studies הוא שדה מחקר נוסף הנוקט עמדה ביקורתית כלפי לימודי הגבריות המבוססים על תאוריות פמיניסטיות.
זרם רעיוני זה התגבש כתגובת נגד לתוכניות הלימוד המניחות כי זהות מגדרית היא תוצר תרבותי חברתי, ומתוך חשש להתחזקות התופעה של שנאת גברים בארצות הברית.
החוקרים בתחום זה מניחים שקיים שוני ביולוגי מהותי בין גברים ונשים, והוא זה שמשפיע על ההתנהגות של שני המינים, כמו כן, הם מוחים על התופעה של גברים המתביישים בתכונות המגדירות את גבריותם.
הטון הלוחמני בו הם נוקטים בא לידי ביטוי בתוכניות לימוד המתמקדות בדיני משפחה, גירושים וזכויות גברים.
על הנחיצות של לימודי גבריות בכלל, כתחום מחקר אקדמי, כתב ד"ר וורן פארל (Warren Farrell) כי לימודי גבריות מסייעים לשני המינים בהבנת הבעיות המורכבות של הגברים כמגדר, כתוצאה מתפישות חברתיות ואמונות שגויות שדרשו מהם להוכיח יכולות כוחניות ולא מוסריות לאורך ההיסטוריה.
ללא מחקרים על גברים מנקודת מבט גברית, לימודי מגדר ונשים אינם מציגים תמונה שלמה של התחום והלימודים מחטיאים את המטרה.
במוסדות האקדמיים בישראל קיים היצע מגוון של קורסים ללימודי גבריות בפקולטה למדעי החברה ולמדעי הרוח בדגש על הגבריות הישראלית.
בשנת 2009, אוניברסיטת בר-אילן פתחה מגמה ייחודית לתואר שני ושלישי של לימודי גבריות במסגרת לימודי מגדר.
לפי התיאור המוצג באתר האוניברסיטה, המגמה מאפשרת: "להתחקות אחר קבוצות שונות של גברים, לבחון את מוקדי הכוח הגבריים בחברה ולנתח את מרחב האפשרויות, כמו גם את המגבלות לשינוי חברתי ומגדרי.
לימודי הפרפורמנס (תורת המופע, Performance Studies), הם לימודים בינתחומיים, בהם לומדים תאוריות אנתרופולוגיות, סוציולוגיות, בלשניות ופסיכולוגיות, לצד תאוריות של פרפורמנס, תיאטרון, מחול ואמנויות נוספות.
לימודים אלו מתבססים על סוגים שונים של מופעים (תיאטרליים, פוליטיים, מוזיקליים וכדומה), ודרכם בוחנים וחוקרים את ההתנהגות האנושית, המכונה בפי העוסקים בתחום: הפרפורמנס התרבותי־אנושי.
אחת הדמויות המרכזיות, המשפיעות והמשמעותיות בתחום הפרפורמנס ולימודי הפרפורמנס בפרט, היא ריצ'רד שכנר () שנחשב עד היום לאחד מאבות לימודי הפרפורמנס.
לימודי הפרפורמנס עוסקים בפיתוח וניתוח האינטראקציה של המשחק על הבמה והאינטראקציה עם הקהל במסגרת התיאטרלית, העיקרון שמשחק אינו מוגבל רק לבמה אלא לכל התנהגות בני האדם כמשוקף בציטוט המפורסם מתוך המחזה "כטוב בעיניכם" מאת ויליאם שייקספיר: .
משל התיאטרון מתייחס לכל אינטראקציה או התנהגות של אדם עם אדם נוסף כאל מופע.
הפיתוח של משל התיאטרון הוא לימודי הפרפורמנס, אשר על פיהם לכל אדם יש מכלול "דמויות" והתנהגויות שעל פיהן הוא מתנהל.
בנוסף, בלימודים אלו נטען שקיים מעין מאגר תרבותי־אנושי של רפרטואר התנהגויות ו"תסריטים" קבועים, לכן ההתנהגות האנושית היא הגשמה של דפוסים ותבניות קיימות ובעקבות כך, גם צפויה ולא מקורית.
בלימודי הפרפורמנס צופים, חוקרים ומבינים את התבניות ההתנהגותיות וכך צופים מראש את ההתנהגות האנושית.
לימודי הפרפורמנס בוחנים את המופעים בשני רבדים: הרובד הראשון הוא המופעים האמנותיים (תיאטרון, מוזיקה, מחול וכדומה).
ברובד זה מתייחסים אל המופע כאל אמנות.
הרובד השני הוא מופעים תרבותיים המתרחשים בחיי היומיום, בכל מקום בו מתבצעת אינטראקציה אנושית.
ברובד זה מתייחסים למופע כאל פרפורמנס תרבותי־חברתי, שעל פיו ניתן לחקור ולהבין את ההתנהגות האנושית.
המופע הנכלל ברובד הראשון דומה במאפייניו למופע הנכלל ברובד השני: בשניהם יש שחקנים, קהל, תפאורה ועוד.
השוני המרכזי בין השניים הוא שבמופע האמנותי, אנו "ממסגרים" את המופע תחת כותרת שגורמת למוח שלנו להבין שאנו צופים במופע שהוא לא חלק מחיי היום יום, אלא אמנות שדרכה האמן יכול להציב מראה לאנשים או להעביר ביקורת על הפרפורמנס התרבותי בו אנו חיים.
לימודי הפרפורמנס התחילו מתוך הנחת היסוד שלימודים מעמיקים ומשמעותיים, נלמדים כאשר נכללות בהם הרבה דיסציפלינות שונות: מוזיקה, מחול, משחק, היסטוריה ועוד.
בנוסף, אין להפריד או לנתק את הדיסציפלינות אחת מן השנייה.
לימודי הפרפורמנס הם הוליסטיים ומטשטשים את הגבולות שבין הדיסציפלינות.
על פי הנחה זו, לימודי הפרפורמנס הם יותר מסך מרכיביהם.
לימודי הפרפורמנס הם לימודים נרחבים מאוד משום שלכל מסורת או תרבות יש רפרטואר התנהגויות מקובלות המאפיינות אותה ומבדילות אותה מתרבויות וממסורות אחרות.
לכן, כאשר אדם לומד פרפורמנס של תרבות מסוימת, לימודיו אינם משליכים גם על פרפורמנס של תרבויות אחרות.
לדוגמה, מעשה הנתפש כמעשה גנאי או אלים בתרבות מסוימת יכול להיתפש כחלק משגרת היומיום בתרבות אחרת ולכן התגובה של החברה למעשה זה תהיה שונה בשתי התרבויות.
המחלקה הראשונה ללימודי פרפורמנס נוסדה באוניברסיטת ניו יורק על ידי הפרופסורים ריצ'רד שכנר, מייקל קירבי (Michael Kirby) וברוקס מקנמרה (Brooks McNamara) בשנת 1979. מאז התחום המשיך להתפתח, וכיום אוניברסיטאות רבות ברחבי העולם מציעות לימודי תארים שונים בנושאים אלו.
חלק מהאוניברסיטאות המפורסמות ברחבי העולם המציעות לימודי פרפורמנס הן: אוניברסיטת אבריסטווית' (Aberystwyth) בווילס, אוניברסיטת רוהמפטון (University of Roehampton) ואוניברסיטת ריצ'מונד בלונדון, אוניברסיטת רוסקילדה (Roskilde) בדנמרק, אוניברסיטת המבורג בגרמניה, אוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru University, Delhi) בהודו, אוניברסיטת סידני באוסטרליה והאוניברסיטה הפדרלית של גויאש (Federal University of Goiás) בברזיל.
לימוד נהיגה הוא רכישה של ידע ומיומנות בנושאי נהיגה, כהכנה לקבלת רישיון נהיגה.
לימוד הנהיגה יכול להתרחש בכיתה, ברכב, באינטרנט, או בכל שילוב של האמצעים הללו.
בין נושאי ההוראה חוקי התנועה המקומיים, הפעלת הרכב והכרת חלקיו.
ניתן לחלק את לימוד הנהיגה לשני חלקים:
לימוד של הידע באופן תאורטי, אם באמצעות חומרי הדרכה כתובים ואם בלימוד בעל פה מפי מורה.
בישראל מתבצע הלימוד הזה לרוב בצורה עצמאית.
יש להבדיל זאת ממקצוע בשם "זהירות בדרכים" (בארצות הברית driver and traffic safety education), שמלמד ילדים בגילאים צעירים יותר על הסכנות הטמונות בכבישים ועל הדרכים להימנע מהן.
לימוד מעשי – נסיעה בכלי רכב – המכין את התלמידים למבחן לקבלת רישיון נהיגה.
במדינות רבות לימוד נהיגה מעשי מתבצע על ידי מורה שהוכשר לכך.
בלימוד זה המורה והתלמיד נוסעים ברכב ייחודי, שבו למורה יש שליטה על מערכות הבלימה (לרוב גם על ההאצה והתמסורת) באמצעות דוושה כפולה, כדי למנוע סכנה בזמן השיעור.
בכל מדינה גיל שונה להתחלתו של לימוד הנהיגה המעשי.
בארצות הברית, לימוד נהיגה מוצע בדרך כלל לתלמידים בני שש עשרה או שיהיו בני שש עשרה עד סוף תהליך לימוד הנהיגה; בישראל, ניתן להתחיל בלימוד המעשי בגיל 16 ושישה חודשים.
לכל מדינה חוקים משלה לגבי רישוי של בני נוער.
לימוד נהיגה מקוון הוא אחת הדרכים הזולות והנוחות ביותר לרכוש ידע על נהיגה.
קורסים רבים ללימוד נהיגה זמינים ברשת.
לימודים ברשת האינטרנט עשויים להוות תחליף לקורסי למידה חזיתית של כללי הנהיגה ב-13 מדינות, אך הם אינם מחליפים לימודי נהיגה מעשיים ברכב.
ישנם מועדוני מכוניות המנהלים תוכניות חינוך לנהגים, המתמקדות בטיפול במכונית בתנאי נהיגה במהירות גבוהה, ולא בלימוד כללי הכביש.
תוכניות אלה, שניתנות לרוב לנהגים מנוסים יותר, שכבר מחזיקים ברישיון נהיגה, מתקיימות בקורסי מרוצי כביש וכוללות הן הדרכה בכיתה והן הדרכה מעשית ברכב.
לימודי השואה (או מחקר השואה) הוא תחום מדעי המקיף את המחקר ההיסטורי וחקר השואה.
מוסדות המוקדשים ללימודי השואה חוקרים את ההיבטים הרב תחומיים והבינתחומיים של מתודולוגיית השואה, בהם היבטי דמוגרפיה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
לימודי השואה כוללים גם את לימודי גרמניה הנאצית, מלחמת העולם השנייה, היסטוריה של עם ישראל, דת, יחסי יהודים-נוצרים, תאולוגיית השואה , אתיקה, אחריות חברתית ורצח עם בקנה מידה עולמי.
חקר טראומות, זיכרונות ועדויות על חוויות ניצולי השואה, זכויות האדם, יחסים בינלאומיים, חיי יהודים לפני השואה, יהדות וזהות יהודית בעולם שלאחר השואה - כל אלה מכוסים גם הם בתחום מחקר זה.
מוסדות מחקר ותוכניות אקדמיות המתמחות במחקר שואה:
המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם בירושלים.
מכון פריץ באואר בפרנקפורט, גרמניה, נקרא על שם השופט והתובע הגרמני במשפטי אושוויץ בפרנקפורט.
תוכנית אופסלה לחקר השואה ורצח עם בשוודיה.
המרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון לזכר השואה בארצות הברית בוושינגטון הבירה.
המרכז ללימודי השואה במכללה ירושלים.
המרכז הפולני לחקר שואה באקדמיה הפולנית למדעים בוורשה, פולין.
התשתית האירופאית למחקר השואה (EHRI) הממומן על ידי ה-FP7 (תוכנית המסגרת השביעית למחקר ופיתוח טכנולוגי) של האיחוד האירופי.
אוניברסיטת סטוקטון הציעה תוכנית ללימודי M.A בתחום שואה ורצח עם בארצות הברית בשנת 1999.
מכון ויזנטל לחקר השואה (וינה).
הנס גינתר אדלר (1910–1988), יהודי צ'כוסלובקי ששרד את השואה והפך לאחד מחוקרי השואה הראשונים.
חנה ארנדט (1906–1975), תאורטיקנית פוליטית גרמנית-אמריקאית שבתקופת משפט אייכמן טבעה את המונח "הבנאליות של הרוע", בו תיארה את אדולף אייכמן.
יהודה באואר (נולד ב-1926), היסטוריון ומלומד ישראלי יליד צ'כוסלובקיה, חוקר שואה ואנטישמיות.
צבי בכרך, ניצול השואה, חוקר שואה ואנטישמיות.
ברהם, ניצול שואה, חוקר השואה בהונגריה ורומניה.
ישראל גוטמן, ניצול השואה, חוקר שואה ואנטישמיות.
דוריס ברגן, חוקרת שואה קנדית.
מייקל ברנבאום (נולד ב-1945), חוקר ורב אמריקני המתמחה בחקר זיכרון השואה.
הוא ניהל את פרויקט מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בשנים 1988–1993.
כריסטופר בראונינג (נולד ב-1944), היסטוריון אמריקני של השואה, הידוע בעיקר בזכות ספרו אנשים רגילים: גדוד מילואים 101 של משטרת הסדר ו'הפתרון הסופי' בפולין.
לוסי דווידוביץ' (1915–1990), מההיסטוריונים האמריקאים הראשונים שעסקו בשואה.
בספרה המלחמה נגד היהודים: 1933–1945 (1975), חקרה את ההקשר הפוליטי והחברתי של אירועי השואה.
מרטין גילברט (נולד בשנת 1936), היסטוריון בריטי.
אלנה חייקובה (1924–2012), לוחמת ההתנגדות הצ'כית, היסטוריונית שחקרה את חלקם של היהודים בהתנגדות בצ'כוסלובקיה (צ'כיה הכבושה וסלובקיה) למשטר הנאצי.
ראול הילברג (1926–2007), מדען והיסטוריון אמריקני יליד אוסטריה.
רפאל למקין (1900–1959), ניצול השואה ועורך דין יהודי פולני שטבע את המונח רצח עם, מונח שאומץ על ידי האומות המאוחדות בוועידת 1948 בנושא מניעה וענישה על פשע רצח העם.
פרנקלין ליטל (1917–2009), חוקר פרוטסטנטי, אחד ממייסדי תחום לימודי השואה.
לאון פוליאקוב (1910–1997), היסטוריון צרפתי שכתב על השואה והאנטישמיות.
ג'רלד רייטלינגר (1900–1978), היסטוריון בריטי שחקר את גרמניה הנאצית.
חוי דרייפוס, חוקרת שואת יהודי פולין
גדעון גרייף, חוקר מחנה אושוויץ והזונדרקומנדו.
אסתר פרבשטין, היסטוריונית חרדית, ראש הקתדרה להוראת השואה במכללה ירושלים ויועצת ב'גנזך קידוש השם'.
חינוך בנושא השואה מתייחס לניסיון - במסגרת פורמלית ולא רשמית כאחד - להורות את נושא השואה.
ההוראה והלמידה על השואה עוסקות בדידקטיקה ולמידה, תחת הנושא הרחב של החינוך אודות השואה.
חינוך זה כולל גם תוכניות לימודים וספרי לימוד.
הביטוי "הוראה ולמידה בנושא השואה" משמש את כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה.
לימודי להט"ב או לימודים קווירים הוא חקר נושאים הקשורים לנטייה מינית ולזהות מגדרית המתמקדים בדרך כלל בתרבות להט"ב, לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים, דיספוריה מגדרית, א-מיניים, קווירים, Questioning, ואינטרסקסים.
התחום, שמרכזו במקור ההיסטוריה והתיאוריה הספרותית של להט"ב, התרחב וכלל את המחקר האקדמי של סוגיות שהועלו בביולוגיה, סוציולוגיה, מחלות נפש, אנתרופולוגיה, תולדות המדע, פילוסופיה, פסיכולוגיה, סקסולוגיה, מדעי המדינה, אתיקה, ותחומים נוספים על ידי בחינה של זהותם, חייהם, ההיסטוריה והתפיסה של אנשים קווירים.
מריאן לה-פרנס, יו"ר לשעבר של יוזמת לארי קרמר ללימודי לסביות והומוסקסואליות באוניברסיטת ייל, אומרת כי: "עכשיו אנחנו שואלים לא רק 'מה גורם להומוסקסואליות?' [אבל גם] 'מה גורם להטרוסקסואליות?' ו-'מדוע מיניות כל כך מרכזית בפרספקטיבה של אנשים מסוימים?'".
לימודי להט"ב אינם זהים לתיאוריה קווירית, שהיא נקודת מבט אנליטית בתוך לימודים קווירים (במרכזם לימודי ביקורת ספרות ופילוסופיה), שמגדירה את הקווירים ל-"מבנה חברתי" של הזהות המינית.
תחום אקדמי של לימודי להט"ב
המושג פרזנטיזם פרוורטי נלמד לעיתים קרובות בשיעורי לימודי להט"ב באוניברסיטאות.
מושג זה אומר שלא ניתן ולא צריך לנתח את ההיסטוריה של הלהט"ב באמצעות נקודות מבט עכשוויות ומודרניות.
בעוד שלימודי להט"ב הופיעו תחילה באקדמיות באמריקה הצפונית, ובמידה פחותה גם באירופה, ומתייחסים בעיקר להקשרים מערביים, לאחרונה הם התפתחו גם במקומות אחרים בעולם.
לדוגמה, מאז תחילת המאה ה-21, קיים תחום מתפתח של לימודי להט"ב באפריקה.
לימוד שפה בעזרת מחשב מקיף מגוון רחב של יישומי טכנולוגיות מידע ותקשורת וכמו גם שיטות שונות לצורך לימוד שפות זרות, החל מתוכניות התרגול ה"מסורתיות" שהיו פופולריות במיוחד בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ללימוד שפות, ועד ליישומים החדשניים יותר כגון סביבת למידה וירטואלית ולמידה מרחוק אשר מבוססת על יישומים מקוונים.
שילוב של לימוד שפה חדשה פנים אל פנים ואפשרויות לימוד שפה בעזרת מחשב/אינטרנט מכונה בדרך כלל למידה מעורבת.
למידה מעורבת נועדה להגביר את פוטנציאל הלמידה והיא נפוצה יותר ללימוד שפות חדשות מאשר הסתמכות על לימוד שפה באמצעות מחשב/אינטרנט בלבד.
לימודי שלום וסכסוכים או ניתוח ופתרון קונפליקטים הוא תחום במדעי החברה המזהה ומנתח התנהגויות אלימות ולא אלימות וכן את המנגנונים המבניים המשתתפים בסכסוכים ומלחמות (כולל קונפליקטים חברתיים), במטרה להבין את התהליכים המובילים למצב חברתי רצוי יותר.
וריאציה על נושא זה, לימודי שלום (אירנולוגיה), היא מחקר בינתחומי שמטרתו מניעה והפחתת הסלמה ופתרון סכסוכים באמצעי שלום, וחיפוש "ניצחון" לכל הצדדים המעורבים בסכסוך.
תחום זה במדע החברה עומד בניגוד לתחום של מחקר צבאי, שמטרתו להשיג ניצחון יעיל בסכסוכים, בעיקר באמצעים אלימים, ולשביעות רצונו של צד אחד (או כמה) מן הצדדים המעורבים, אך לא כולם.
המקצועות המעורבים בלימודי שלום כוללים פילוסופיה, מדעי המדינה, גאוגרפיה, כלכלה, פסיכולוגיה, לימודי תקשורת, סוציולוגיה, יחסים בינלאומיים, היסטוריה, אנתרופולוגיה, לימודי דת, לימודי מגדר, משפטים, לימודי פיתוח וכן מגוון תחומים נוספים.
תת-תחומים רלוונטיים, כגון כלכלת שלום, עשויים להיחשב כשייכים גם ללימודי שלום וסכסוך.
לימודי שלום וסכסוכים הם גם פעילות פדגוגית, שבה מורים מעבירים ידע לתלמידים; וגם פעילות מחקרית, שבה חוקרים יוצרים ידע חדש על מקורות לסכסוכים.
התחום מגדיר את המונח שלום כמצב פוליטי המבטיח צדק ויציבות חברתית באמצעות מוסדות, שיטות ונורמות פורמליות ובלתי פורמליות.
אקדמאים וסטודנטים באוניברסיטאות הוותיקות בעולם מונעים זה מכבר על ידי עניין בשלום.
העניין של סטודנטים אמריקאים במה שמכונה כיום כלימודי שלום הופיע לראשונה בצורה של מועדוני קמפוס במכללות בארצות הברית מיד לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
תנועות דומות הופיעו בשוודיה בשנים האחרונות של המאה ה-19, ובמדינות נוספות זמן קצר לאחר מכן.
אלה היו קבוצות דיון שמקורן בסטודנטים, לא קורסים רשמיים הכלולים בתוכניות הלימודים של המכללות.
בשנת 1888 הוצא קורס לימודי השלום הידוע הראשון בהשכלה גבוהה במכללת סוורתמור, שנוסד כמכללה קוויקרית.
מלחמת העולם הראשונה הייתה נקודת מפנה ביחס החברות המערביות למלחמה.
בוועידת השלום של פריז מ-1919 - שבו נפגשו מנהיגי צרפת, בריטניה וארצות הברית, בראשות ג'ורג' קלמנסו, דייוויד לויד ג'ורג' וודרו וילסון בהתאמה, כדי להחליט על עתידה של אירופה - וילסון הציע את תוכנית ארבע עשרה הנקודות המפורסמות שלו להשכנת שלום.
התכנית כללה את פירוק אימפריות אירופיות למדינות לאום והקמת חבר הלאומים.
מהלכים אלה, שנועדו להבטיח עתיד של שלום, היו הרקע למספר התפתחויות בהופעתם של לימודי שלום וסכסוכים כדיסציפלינה אקדמית.
ב-1919 נוסדה הקתדרה הראשונה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אברסטוויט, ויילס, שתפקידה היה בחלקו לקדם את מטרת השלום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקמת מערכת האו"ם סיפקה תמריץ נוסף ליצירת גישות קפדניות יותר ללימודי שלום וסכסוכים.
במהלך תקופה זו החלו להתפתח קורסים אוניברסיטאיים רבים בבתי ספר להשכלה גבוהה ברחבי העולם אשר נגעו בשאלות של שלום, לעיתים קרובות בהקשר של מניעת מלחמות.
ב-1948 פיתח גלדיס מיור את התוכנית האקדמית הראשונה לתואר ראשון בלימודי שלום בארצות הברית באוניברסיטת מנצ'סטר, אינדיאנה, מכללה לאמנויות ליברליות הקשורה לכנסיית האחים.
בסוף שנות ה-60 בארצות הברית, חששות הסטודנטים ביחס למלחמת וייטנאם אילצו יותר ויותר אוניברסיטאות להציע קורסים בנושא שלום, בין אם בקורס ייעודי ללימודי שלום ובין אם כקורס במגמה מסורתית.
בשנות ה-60 עבודות של אקדמאים כמו יוהאן גלטונג וג'ון ברטון, ודיונים בפורומים כמו כתב העת לחקר השלום שיקפו את העניין הגובר והמעמד האקדמי של התחום.
במהלך שנות ה-80 התרחשה צמיחה במספר תוכניות לימודי השלום ברחבי העולם, על רקע דאגות ממלחמה גרעינית עולמית.
עם סיום המלחמה הקרה, המיקוד בקורסים ללימודי שלום וסכסוך עבר מקונפליקט בינלאומי לנושאים הקשורים לאלימות פוליטית, ביטחון אנושי, דמוקרטיזציה, זכויות אדם, צדק חברתי, רווחה, פיתוח והפקת צורות בר קיימא של שלום.
ארגונים בינלאומיים, וסוכנויות וארגונים לא ממשלתיים בינלאומיים החלו להסתמך על מחקרים בתחום השלום.
הדבר כולל ארגונים כמו האו"ם, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, האיחוד האירופי והבנק העולמי וכן ארגונים כמו International Crisis Group, International Alert ואחרים.
בשנות ה-60 היו ויכוחים נרחבים על אג'נדות הנוגעות לשלום חיובי בהקשרים אקדמיים אירופיים.
עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 עברו תוכניות הלימודים ללימודי שלום בארצות הברית ממחקר והוראה על שלום שלילי, הפסקת האלימות, לשלום חיובי, כלומר התנאים שמבטלים את הסיבות לאלימות.
כתוצאה מכך, התחרחבו מאד הנושאים הכלולים בתחום.
עד 1994, סקירת קורסים בלימודי שלום כללה נושאים כגון: "יחסי צפון-דרום"; "פיתוח, חוב ועוני עולמי"; "הסביבה, גידול האוכלוסייה ומחסור במשאבים"; ו"נקודות מבט פמיניסטיות על שלום, מיליטריזם ואלימות פוליטית".
כיום קיימת הסכמה רחבה בקרב חוקרים ממגוון תחומים במדעי החברה, על חשיבותם של מחקרי שלום וסכסוך, והסמכה זו קיימת גם בקרב קובעי מדיניות משפיעים ברחבי העולם.
בימנו לימודי שלום וסכסוך נחקרים ונלמדים בהרחבה במספר רב וגדל של מוסדות, במדינות רבות.
קשה להעריך את מספר האוניברסיטאות המציעות קורסים ללימודי שלום וסכסוך, בעיקר בגלל שקורסים עשויים להילמד ממחלקות שונות ויש להם שמות שונים.
אתר האינטרנט של האגודה הבינלאומית לחקר השלום נותן את אחד הרישומים המוסמכים ביותר שקיימים.
קרן רוטרי ואוניברסיטת האו"ם תומכות במספר תוכניות הוראה ומחקר אקדמיות בינלאומיות.
סקר משנת 1995 מצא 136 מכללות בארצות הברית עם תוכניות ללימודי שלום: "46% מהם נמצאים בבתי ספר הקשורים לכנסייה, 32% נוספים נמצאים באוניברסיטאות ציבוריות גדולות, 21% במכללות פרטיות שאינן קשורות לכנסייה, ו-1% נמצאים במכללות קהילתיות.
55 אחוז מבתי הספר הקשורים לכנסייה שיש להם תוכניות ללימודי שלום הם רומאים קתולים.
זרמים אחרים עם יותר ממכללה או אוניברסיטה אחת שיש בה תוכנית לימודי שלום הן הקוואקרים, המנוניטים, כנסיית האחים והכנסייה המאוחדת של ישו.
מאה וחמש עשרה מהתוכניות הללו הן תוכניות בתואר הראשון ו-21 בכחלק מהתואר השני.
ל-15 מכללות ואוניברסיטאות אלה היו תוכניות לתואר ראשון וגם לתואר שני."
תוכניות בולטות אחרות ניתן למצוא באוניברסיטת מניטובה, אוניברסיטת לנקסטר, אוניברסיטת הירושימה, אוניברסיטת אינסברוק, אוניברסיטת ג'אומה I, אוניברסיטת סידני, אוניברסיטת קווינסלנד, קינגס קולג' (לונדון), קולג' סולט, לונדון מטרופוליטן, אוניברסיטת סבנסי, אוניבסטית מרבורג, Sciences Po, אוניברסיטת פריז דאופין אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסית אוטאגו, אוניבסרטית סנט אנדרוס, בית הספר הלר של אוניברסיטת ברנדייס ויורק.
בישראל קיימת תוכנית בלימודי שלום וניהול סכסוכים לתואר שני באוניברסיטת חיפה.
התוכנית כוללת קורסים בתחומים שונים כולל מדע המדינה, יחסים בין לאומיים, פסיכולוגיה, סוציולוגיה והיסטוריה.
תוכניות ואג'נדות מחקר שלום הפכו נפוצות גם במוסדות הממוקמים באזורי סכסוך, לאחר סכסוך, ובמדינות ואזורים מתפתחים כמו המרכז לזכויות אדם, אוניברסיטת סרייבו בבוסניה, אוניברסיטת צ'וללונגקורן בתאילנד, האוניברסיטה הלאומית של מזרח טימור, אוניברסיטת קאבול, ועוד.
ב-11 בספטמבר 2014, אוניברסיטת פשוואר, בירת המחוז של מחוז ח'יבר פאחטונקווה בפקיסטן, הקימה את "המכון לחקר שלום וקונפליקט" (IPCS).
מכון שמטרתו העיקרית היא להציע חינוך לשלום לנוער שסבל ממלחמת אפגניסטן ב-1979.
הוגים יחידים כמו עמנואל קאנט הכירו זה מכבר במרכזיותו של השלום .
עם זאת, רק בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. החלו להופיע לימודי השלום כדיסציפלינה אקדמית עם כלי מחקר משלה, קבוצה מיוחדת של מושגים, ופורומים לדיון כגון כתבי עת וכנסים.
משנת 1959, עם הקמת המכון לחקר השלום באוסלו (PRIO), הקשור ליוהאן גלטונג, החלו להופיע מספר מכוני מחקר בתחום.
בשנת 1963, וולטר איזארד , כלכלן אמריקאי והמייסד הראשי של מדעי האזור, כינס קבוצת חוקרים במאלמו, שוודיה, במטרה להקים את "החברה לחקר השלום" (Peace Research Society).
קבוצת החברים הראשוניים כללה את הכלכלן קנת' בולדינג ואת הפסיכולוג-המתמטי אנטול רפופורט.
בשנת 1973, קבוצה זו הפכה לאגודת מדעי השלום (Peace Science Society).
מדע השלום נתפס כמאמץ בין-תחומי ובינלאומי לפתח קבוצה של מושגים, טכניקות ונתונים כדי להבין סכסוכים טוב יותר ולמתן אותם.
מדע השלום (Peace science) מנסה להשתמש בשיטות מחקר כמותניות שפותחו בכלכלה ובמדעי המדינה, במיוחד בתורת המשחקים ובאקונומטריה, טכניקות נדירות למדי בקרב חוקרים במחקרי שלום.
אתר החברה למדעי השלום מארח את המהדורה השנייה של מתאמי המלחמה, אחד מאוספי הנתונים הידועים ביותר על סכסוכים בינלאומיים.
החברה מקיימת כנס שנתי, בהשתתפות חוקרים מכל העולם, ומפרסמת שני כתבי עת אקדמיים: Journal of Conflict Resolution ו-Conflict Management and Peace Science.
בשנת 1964, הוקמה האגודה הבינלאומית לחקר השלום (IPRA) בכנס שאורגן על ידי קוויקרים בקלארנס, שווייץ.
בין הוועד המנהל המקורי היה הסוציולוג יוהאן גלטונג.
ה-IPRA מקיים כנס דו שנתי.
המחקר המוצג בכנסים שלה ובפרסומיו מתמקד בדרך כלל בגישות מוסדיות והיסטוריות, לעיתים רחוקות תוך שימוש בטכניקות כמותיות.
בשנת 2001, הוקמה האגודה ללימודי שלום וצדק (PJSA) כתוצאה ממיזוג של שני ארגונים קודמים.
ה-PJSA הוא השלוחה הצפון אמריקאית של IPRA וכוללת חברים מרחבי העולם עם דומיננטיות לאנשים מארצות הברית וקנדה.
ה-PJSA מפרסם עלון קבוע (The Peace Chronicle), ומקיים כנסים שנתיים בנושאים הקשורים למשימת הארגון "ליצור עולם צודק ושליו" באמצעות מחקר, מלגות, חינוך ואקטיביזם.
בשנת 2008, Strategic Foresight Group הציגה את דו"ח שהציע מנגנון חדשני למציאת פתרון בר-קיימא לסכסוכים במזרח התיכון.
היא גם פיתחה מנה חדשה לשיתוף פעולה בתחום המים (Water Cooperation Quotient), שהיא מדד לשיתוף פעולה פעיל של מדינות בניהול משאבי מים תוך שימוש ב-10 פרמטרים הכוללים היבטים משפטיים, פוליטיים, טכניים, סביבתיים, כלכליים ומוסדיים.
לימודי שלום וסכסוכים יחד עם המושגים של ניתוח קונפליקטים ופתרון קונפליקטים יכולים להיות מסווגים כ:
מחקר רב תחומי, הכולל אלמנטים של פוליטיקה ויחסים בינלאומיים (במיוחד תיאוריות יחסים בינלאומיים ביקורתיות), סוציולוגיה, גאוגרפיה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וכלכלה.
תיאוריה ביקורתית נמצאת בשימוש נרחב גם במחקרי שלום וסכסוכים.
לימודי שלום בוחנים שלום תוך-אישי, שלום בין יחידים, שכנים, קבוצות אתניות, בנישואים, מדינות ותרבויות.
גנדי מצוטט לעיתים קרובות במסגרת הפרדיגמה של לימודי שלום.
עם זאת, רב-תרבותיות אמיתית נותרה שאיפה שכן רוב מרכזי לימודי השלום ממוקמים במערב.
כדיסציפלינה נורמטיבית, לימודי שלום כרוכים בשיפוט ערכי, כמו "טוב יותר" ו"רע".
מתקיים ויכוח ארוך ותוסס בנושאי פירוק נשק, כמו גם ניסיונות לחקור, לקטלג ולנתח סוגיות הנוגעות לייצור נשק, סחר בנשק והשפעותיהם הפוליטיות.
נעשו גם ניסיונות למפות את העלויות הכלכליות של מלחמה, או של הידרדרות חוזרת לאלימות, בניגוד למצב של שלום.
לימודי שלום וסכסוך מבוססים כיום היטב במדעי החברה : הם כוללים כתבי עת אקדמיים, מחלקות, מכללות, אוניברסיטאות, מכוני מחקר לשלום וכנסים, כמו גם הכרה מבחוץ בתועלת של לימודי שלום וסכסוך כשיטה.
לימודי שלום בוחנים את הגורמים למלחמה ולמניעתה, כמו גם את אופי האלימות, לרבות דיכוי חברתי, אפליה ודחיקת אוכלוסייות לשוליי החברה.
באמצעות לימודי שלום אפשר גם ללמוד אסטרטגיות ליצירת שלום כדי להתגבר על רדיפות במטרה לשנות את החברה להשגת קהילה בינלאומית צודקת ושוויונית יותר.
חוקרים פמיניסטיים פיתחו התמחות בתחום חקר הסכסוכים, בוחנים במיוחד את תפקידם של מגדר ומערכות שיש בהן אי שוויון בסכסוכים מזוינים וסכסוכים אחרים.
החשיבות של התחשבות בתפקיד המגדר בעבודה שלאחר סכסוך הוכרה בשנת 2000 בהחלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם שמצהירה על המחויבות של המועצה להגן על נשים ולהבטיח את ייצוגן בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבינלאומית.
דוגמאות למחקר אקדמי פמיניסטי כולל את עבודתן של קרול קון וקלייר דנקנסון.
מסגרת השלום השלילית והחיובית היא הנפוצה ביותר כיום.
שלום שלילי מתייחס להיעדר אלימות ישירה.
שלום חיובי מתייחס להיעדר אלימות עקיפה ומבנית, והוא התפיסה שרוב חוקרי השלום והסכסוכים מאמצים.
המושג מיוחס לעיתים קרובות ל-יוהאן גלטונג אך מונחים אלה שימשו עוד קודם לכם על ידי מרטין לותר קינג ב"מכתב מכלא ברמינגהאם " ב-1963, שבו כתב על "שלום שלילי שהוא היעדר מתח" ו"שלום חיובי אשר הוא נוכחות הצדק".
השימוש הראשון במונחים אלה היה אולי בידי העובדת הסוציאלית, כלת פרס נובל לשלום, ג'יין אדמס בסדרת הרצאות על 'אידיאלים חיוביים של שלום' שהחלה ב-1899, והתגבשה בספרה Newer Ideals of Peace.
הוצעו כמה תפיסות ומודלים שבהם חקר השלום והשלום עצמו עשוי לשגשג.
עיקר העניין הוא ששלום הוא מצב חברתי טבעי, בעוד שמלחמה אינה כזו.
הנחת היסוד עבור חוקרי שלום היא שיש להציג מספיק מידע כדי שקבוצה רציונלית של מקבלי החלטות תבקש להימנע ממלחמה ומעימות.
שנית, הדעה שאלימות היא חטא או חוסר מיומנות, ושאי-אלימות היא מיומנות או סגולה ויש לטפח אותה.
השקפה זו מוחזקת על ידי מגוון מסורות דתיות ברחבי העולם: קוויקרים, מנונים וכנסיות שלום אחרות בתוך הנצרות; בהאים, ג'ינים, מסורת הסאטיאגרה בהינדואיזם, בודהיזם וחלקים אחרים של הדת והפילוסופיה ההודית
שלישית היא פציפיזם : הדעה ששלום הוא כוח עיקרי בהתנהגות האנושית.
גישה נוספת היא שיש מספר אופני שלום.
היו הצעות רבות על צורות השלום השונות הללו.
אלה כוללות יצירות ידועות של עמנואל קאנט, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו, תומאס פיין, לגבי תוכניות בינלאומיות וחוקתיות ליברליות שונות לשלום.
מושגים בתחום זה כוללים שלום דמוקרטי, שלום ליברלי, שלום בר-קיימא, שלום אזרחי, שלום היברידי, שלום פוסט-ליברלי, שלום יומיומי, שלום טרנס-רציונלי ומושגים נוספים.
לפי תפיסות השלום, שלום בר-קיימא חייב להיחשב כגורם חשוב לעתיד משגשג.
שלום בר קיימא חייב להיות בראש סדר העדיפויות של החברה הגלובלית, שבה שחקנים ממלכתיים וגורמים לא ממלכתיים לא עוסקים רק בחיפוש אחר רווחים בטווח הקרוב, דבר שעלול להפר את מצב השלום היציב.
טיפוח, העצמה ותקשורת נחשבים לגורמים מכריעים כדי להגיע לשלום בר קיימא.
טיפוח הכרחי כדי לעודד יציבות פסיכולוגית ובגרות רגשית.
שנית, על מנת להשיג ביטחון אמיתי, יש להבטיח ביטחון פנימי יחד עם מערכות חברתיות מסודרות והגנה על בסיס איתן.
לבסוף, תקשורת נחוצה כדי להתגבר על בורות ולבסס קהילה המבוססת על מידע אמין ושימושי.
דבר זה אמור למנוע את התרחשות של בידוד, ומניעה זו נחשבת קריטית כדי להביא שלום בר קיימא.
משולש הסכסוך של הסוציולוג יוהאן גלטונג פועל מתוך הנחה שהדרך הטובה ביותר להגדיר שלום היא להגדיר את ההפך ממנו - כלומר את האלימות.
המושג משקף את המטרה הנורמטיבית של מניעה, ניהול, הגבלת אלימות והתגברות עליה.
אלימות ישירה (גלויה), למשל, התקפה ישירה, טבח.
מוות מסיבות ברות-מניעה כמו תת תזונה.
אלימות מבנית היא אלימות עקיפה הנגרמת על ידי מבנה לא צודק ואין להשוות אותה למעשה אלוהים.
מתרחשת כתוצאה מהנחות תרבותיות שמעוורות אדם לאלימות ישירה או מבנית.
למשל, אדם יכול להיות אדיש כלפי חסרי בית, או אפילו לראות בגירוש או השמדתם דבר טוב.
כל פינה במשולש הסכסכוך של גלטונג יכולה להתייחס לשתי הפינות האחרות.
טיהור אתני יכול להיות דוגמה לכל השלושה.
אלימות ישירה - פגיעה גוף ובנפש.
אלימות מבנית- ניצול כלכלי ודיכוי פוליטי.