tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שקופי מקוק נכשלו במבחן המקורי, דווח שהם מפגינים התנהגויות אחרות המעידות על זיהוי עצמי.
מקוקי רזוס נצפו כשהם משתמשים במראה כדי לחקור חלקים מוסתרים בגופם, כגון איבר המין שלהם ושתלים בראשם.
הטענה הייתה כי עובדה זו פירושה מודעות עצמית חלקית לפחות, אך נדרש מחקר נוסף.
חזירים יכולים להשתמש במידע חזותי המשתקף במראה כדי למצוא מזון.
בניסוי משנת 2009, שבעה מתוך שמונה חזירים שבילו 5 שעות עם מראה הצליחו למצוא קערת אוכל שהוסתרה מאחורי קיר ונחשפה באמצעות מראה.
חזירים שלא היה להם ניסיון עם מראות, הסתכלו מאחורי המראה כדי לחפש את המזון.
BBC Earth הציג מבחן זה, ומבחן של "התאמת צורות לחורים", בסדרה "חיות יוצאות דופן".
קיימות עדויות למודעות עצמית כאשר חזירים מתבוננים בהשתקפות שלהם במראה.
עם זאת, עד כה לא נצפו חזירים שעברו את מבחן המראה.
שתי מנטות ענק בשבי הציגו תנועות חריגות תכופות וחוזרות על עצמן מול מראה, דבר המצביע על אפשרות של זיהוי עצמי.
דגי מנטה ניחנו במוח הגדול ביותר מכל הדגים.
בשנת 2016 בדק Csilla Ari דגי מנטה בשבי באקווריום אטלנטיס באיי בהאמה על ידי חשיפתם למראה.
נראה שהם התעניינו מאוד במראה.
הם התנהגו בצורה מוזרה מול המראה, כולל התהפכויות והזזת סנפירים, וכן הפריחו בועות.
הם לא קיימו אינטראקציה עם ההשתקפות ולא ניסו להתיידד איתה.
עם זאת, רק מבחן מראה שיבוצע בפועל יוכל לקבוע אם הם אכן מזהים את ההשתקפות של עצמם, או שהם רק מפגינים התנהגות חקרנית.
דג נוסף שעשוי לעבור את מבחן המראה הוא דג קשת מצוי, Toxotes chatareus.
מחקר משנת 2016 הראה שדגי קשת יכולים להבחין בין פנים אנושיות.
הדגים ירקו זרם מים לעבר תמונה של פנים כאשר זיהו אותן.
הם אומנו לצפות לאוכל כשהם יורקים על תמונה מסוימת בלבד.
כשהראו להם תמונות של פנים אנושיות אחרות, הם לא ירקו.
דגי קשת בטבע יורקים נוזלים כדי להעביר טרף מלמעלה למים עמוקים יותר.
הדגים גם הצליחו לזהות את תמונת הפנים גם כשהיא סובבה ב-30, 60 ו-90°.
מבחן האודם הוא גרסה של מבחן המראה שנעשה בו שימוש עם ילדים אנושיים.
נסיינית צובעת בחשאי נקודה על פניו של הילד תוך שימוש בסומק.
לאחר מכן מעמידים את הילדים מול מראה ועוקבים אחר תגובותיהם; בהתאם להתפתחות הילד, מוצגות קטגוריות שונות של תגובות.
מבחן זה מצוטט בהרחבה כמדד העיקרי לזיהוי עצמי במראה אצל ילדים אנושיים.
נמתחה ביקורת על כך שעמידה במבחן האודם עשויה להיות תלויה בגורמים תרבותיים, וכי מה שנהוג לחשוב עליו כעל זיהוי עצמי במראה חל למעשה רק על ילדים ממדינות המערב.
מחקר משנת 2010 בדק ילדים מקהילות כפריות בקניה, פיג'י, סנט לוסיה, גרנדה ופרו, וכן בערים בארצות הברית ובאזורים כפריים בקנדה.
רוב הילדים מארצות הברית ומקנדה עברו את מבחן המראה, אך פחות ילדים משאר האזורים.
במבחן בקניה, רק 3% מהילדים בגילאי 18-72 חודשים נגעו בסימן שעל גופם שנראה רק במראה.
במבחן בפיג'י, אף אחד מהילדים בגילאי 36–55 חודשים לא נגע בסימן.
שאר הילדים מאזורים כפריים לא-מערביים אחרים קיבלו ציון טוב בהרבה, אך עדיין גרוע בהרבה מעמיתיהם המערביים.
במחקר שנערך בשנת 1972 על פעוטות מגיל 6 עד 12 חודשים, הם זיהו בדרך כלל את השתקפותם במראה כ"חבר למשחק".
הערצה עצמית ומבוכה החלה להתגלות בדרך כלל בגיל 12 חודשים, ובגיל 14 עד 20 חודשים, רוב הילדים הפגינו התעלמות.
בגיל 20 עד 24 חודשים עלה שיעור הזיהוי העצמי ל-65%.
הדבר ניכר בהתנהגות המכוונת לסימנים: הפעוטות נגעו באפם או ניסו למחוק את הסימנים.
במחקר אחר משנת 1974 על פעוטות בגיל 18 חודשים, מחצית מהילדים זיהו את השתקפותם במראה כשייכת להם.
זיהוי עצמי במראה אינו תלוי כנראה בהיכרות עם משטחים המחזירים אור.
במקרים מסוימים היו למבחן האודם תוצאות שונות, בהתאם לאוריינטציה החברתית-תרבותית.
לדוגמה, מדגם Nso קמרוני של תינוקות בגילאי 18 עד 20 חודשים הגיע לכמות נמוכה ביותר של תוצאות זיהוי עצמי בשיעור 3.2%.
המחקר מצא גם שני גורמי ניבוי חזקים לזיהוי עצמי: גירוי אובייקט (מאמץ אימהי למשוך את תשומת לבו של התינוק לחפץ שהוא נגע בו) וקשר עין הדדי.
גם מתאם חזק בין זיהוי עצמי וקביעות אובייקט הוכח באמצעות מבחן האודם.
מבחן האודם הוא מדד לתפיסה עצמית.
הילד שנוגע בסימן אדום שעל אפו במהלך התבוננות במראה מדגים יכולת בסיסית של מודעות עצמית.
בעלי חיים, ילדים צעירים, ואנשים שזכו ביכולת ראייה לאחר שהיו עיוורים מלידה, מגיבים לפעמים להשתקפותם במראה כאילו הייתה פרט אחר.
תאורטיקנים העירו על המשמעות של תקופה זו בחייו של הילד.
לדוגמה, הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן השתמש במבחן דומה לציון שלב המראה כתלוי גיל.
השקפות עכשוויות על העצמי בפסיכולוגיה מציבות את העצמי כממלא תפקיד אינטגרלי במוטיבציה האנושית, בהכרה, ברגש ובזהות החברתית.
בשנת 2012 ננקטו צעדים ראשוניים כדי לגרום לרובוט לעבור את מבחן המראה.
מבחן אַשְׁהַיים-צוֹנְדֶק היה בדיקת היריון בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20 לאיתור גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG) בשתן כמצביע על היריון, וזאת באמצעות הזרקת שתן של אישה לנקבת עכבר או חולדה.
המבחן פותח על ידי הגינקולוגים זלמר אשהיים וברנרד צונדק מבית החולים שאריטה.
בשנים לאחר מכן פותחו גרסאות נוספות למבחן: האחת על ידי מוריס פרידמן ומקסוול אדוארד לפהם, שבה נעשה שימוש בארנבות, ואחרת על ידי לנסלוט הוגבן, שהשתמש בצפרדע רפואית מצויה.
ההורמון גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG) מופרש מתאי השליה במהלך היריון, וזיהויו בבדיקת דם או בבדיקת שתן, כבר כשבוע לאחר איחור הווסת, עשוי להעיד על נוכחותה של ביצית מופרית שהשתרשה.
אשהיים וצונדק הראו שכאשר מזריקים שתן של אישה בהיריון בחודשיו הראשונים, שתן אשר מכיל hCG, לנקבת עכבר או חולדה לא בוגרת, שחלותיה גדלות וניכרת בה הבשלה של זקיקים.
שינויים פיזיולוגיים נוספים שנצפים הם היפרמיה ושטפי דם של זקיקי השחלה ויצירה של גופיפים צהובים בשחלה.
השינויים הפיזיולוגיים הללו נצפים בתוך שעות ממועד ההזרקה לחולדה, ובתוך ארבעה ימים ממועד הזרקה לנקבת העכבר.
באותו אופן הודגם היריון בסוסים עם הזרקת נסיוב הסוסה לנקבת העכבר ובקופים.
המבחן שפיתחו נחשב אמין, עם שיעור טעות של פחות מ-2%.
מוריס פרידמן ומקסוול אדוארד לפהם מאוניברסיטת פנסילבניה פיתחו מבחן זהה, מבחן פרידמן, אלא שבמקום עכבר הם השתמשו בנקבת ארנבון.
על כן נקרא גם התבחין שפיתחו rabbit test (מבחן ארנב).
בגרסה נוספת של המבחן, מבחן הוגבן, שפיתח לנסלוט הוגבן, נעשה שימוש בצפרדע רפואית מצויה.
במבחן זה, בניגוד לקודמיו, לא היה צורך להקריב את החיה.
איתור hCG ורמתו בדם או בשתן גם אפשר לאבחן היריון חוץ-רחמי, מות עובר תוך-רחמי וגידול תא נבט.
במחצית השנייה של המאה ה-20 פותחו תבחינים לאיתור hCG בשתן ובדם, שייתרו את הצורך בחיות מעבדה.
מבחן הכדוריות של מאוצ'לי הוא מבחן סטטיסטי המשמש לבחינה של הנחת הכדוריות (sphericity).
הנחה זו משמשת לניתוח שונות של מדידות חוזרות (repeated measure ANOVA) .
המבחן פותח בשנת 1940 על ידי הפיזיקאי האמריקאי ג'ון מאוצ'לי, מחלוצי המחשוב האלקטרוני, וממפתחי המחשב הדיגיטלי הראשון (ENIAC).
במאמר המקורי של מאוצ'לי משנת 1940 הוא הגדיר כי מטרת המבחן היא לבחון סטייה של מערך נתונים מהתפלגות רב-נורמלית עם שונות אחידה לכל המשתנים, וללא מתאם בין המשתנים השונים.
התפלגות רב-נורמלית שעונה לתנאי זה מוגדרת ככדורית (Spherical).
התפלגות כדורית ניתנת לתיאור על ידי סט של וקטורים היוצרים צירים, כך שכל וקטור מאונך לשאר הווקטורים.
הדגימות מתוך ההתפלגות הרב ממדית אינן מתואמות בין הצירים.
המבחן מבוסס על מבחן יחס הנראות, המחשב את היחס בין פונקציית נראות מקסימלית של התפלגות רב-נורמלית כללית, לזו המוגבלת על ידי תנאי הכדוריות.
מידע הנאסף במסגרת מערך מחקר המכיל תנאים תוך נבדקיים הוא כדורי, אם מתקיים שוויון שונויות בין ההפרשים של כל הזוגות האפשריים של הפרשי התנאיים התוך נבדקיים.
ניתן לראות בכדוריות תנאי נוסף להנחת שוויון השונויות, הנדרשת לניתוחי שונות בעל תנאים תוך נבדקיים.
אם המידע אינו כדורי אז חישובי ניתוח שונות עלולים להיות מוטים, ויחס ה-F המחושב עלול להיות מנופח.
עבור מקרה זה פותחו תיקונים כמו התיקון על שם גרינהאוס-גייזר (Greenhouse–Geisser) והתיקון על שם הוין-פלדט (Huynh–Feldt).
במתמטיקה, ובפרט בחשבון אינפיניטסימלי, מבחן המנה (נקרא גם מבחן המנה של ד'לאמבר או מבחן המנה של קושי) הוא מבחן התכנסות לטורים המאפשר לבחון אם טור אינסופי מתכנס או לא.
המבחן נוסח לראשונה על-ידי ז'אן לה רון ד'אלמבר ומופיע בכרך החמישי של סדרת מאמריו Opuscules mathématiques.
הסימונים , ו- מתייחסים לגבול, הגבול העליון והגבול התחתון בהתאמה.
תהי סדרה של מספרים ממשיים חיוביים ויהי .
אם המבחן איננו מספיק כדי לקבוע את התכנסות הטור.
תהי סדרה של מספרים ממשיים חיוביים ויהי ו-.
ניתן לראות שהגרסה החלשה של המבחן נובעת מהגרסה החזקה למקרה שבו .
מספיק להוכיח את הגרסה החזקה של המבחן כדי להוכיח את הגרסה החלשה.
אין צורך להוכיח את אי-הכרעת המבחן למקרה שבו שכן ניתן להראות את אי-הכרעתו באמצעות דוגמאות נגדיות .
לפי תכונות הגבול העליון, קיים כך שלכל מתקיים ש-.
בגלל שהדבר נכון לכל , אפשר להראות כי:
לפי הגדרת הגבול התחתון, קיים כך שלכל מתקיים ש-.
כלומר, הסדרה לא מקיימת את התנאי ההכרחי להתכנסות טור אינסופי, ולכן היא לא מתכנסת.
כלומר, כאשר הגבול של המנות הוא 1, המבחן חסר-הכרעה.
ניתן לנסח גרסה דומה למבחן המנה לכל סדרה כללית, גם כזו שאיבריה שליליים או מרוכבים:
תהי סדרה של מספרים מרוכבים שאינסוף מאיבריה אינם מתאפסים (אחרת הטור הוא טור סופי ובהכרח מתכנס).
הוכחת המקרה הזה זהה להוכחת המקרה החיובי, עם שינויים קלים.
מבחן טיורינג הוא כינוי למבחן שהציע אלן טיורינג בשנת 1950, במאמר שפרסם בכתב העת Mind, כמדד אפשרי למידה שבה יש למכונה כלשהי אינטליגנציה.
במקור טיורינג כינה מבחן זה "משחק החיקוי" .
המבחן נעשה בדרך הבאה: חוקר מקיים דיאלוג בשפה טבעית עם שני גורמים סמויים מעיניו, האחד אדם והשני מכונה.
אם החוקר אינו מסוגל לקבוע בביטחון מי האדם ומי המכונה, אז המכונה עברה בהצלחה את המבחן.
כדי לפשט את המבחן, הוא נערך בערוץ תקשורת טקסטואלי בלבד.
מטרת הניסוי הוא לבדוק האם מערכת של בינה מלאכותית הגיעה לרמה של מוח אנושי.
טיורינג הציע מבחן זה כתחליף לשאלה הטעונה רגשית, "האם מכונות מסוגלות לחשוב?" (שאלה שאליה התייחס מאוחר יותר מדען המחשב אדסחר דייקסטרה, ואמר "השאלה האם מחשב יודע לחשוב דומה לשאלה האם צוללת יודעת לשחות", וגם טיורינג עצמו ציין שהיא "כה חסרת משמעות שאין טעם לדון בה").
קשה לצפות מתי תהיה מכונה שתעבור את "מבחן טיורינג", אך בגרסה מוגבלת של מבחן זה, שבה השאלות מוגבלות לתחום צר מסוים, ניתן להצביע כבר היום על תחומים שבהם יכולתו של המחשב אינה נופלת מזו של האדם (אם כי ניתן לטעון שגם מצב זה אינו מהווה הצלחה במבחן טיורינג).
דוגמה לתחום כזה היא משחק השחמט, שבו תוכנת השחמט כחול עמוק של IBM ניצחה את גארי קספרוב בשנת 1996, גדול השחמטאים אז.
דוגמה עם תחום מעט יותר רחב היא הצלחתו של המחשב ווטסון (Watson) בשעשועון הטריוויה ג'פרדי!
(!Jeopardy) (הגרסה המקורית האמריקאית ל"מלך הטריוויה" ששודרה בישראל).
פרס לובנר ניתן מדי שנה למפתח של תוכנית שיחה, ובו זוכה התוכנית שנחשבת לאנושית ביותר (בהתאם למבחן טיורינג) באותה שנה.
בשנת 2008 התוכנית הזוכה הצליחה לשטות ברבע מהשופטים.
הפרס שנוי במחלוקת בקהילת חוקרי האינטליגנציה המלאכותית, ומרווין מינסקי- מאבות תחום הבינה המלאכותית - קרא לבטלו בטענה שאינו תורם להתפתחות התחום.
אחת התוכנות שהשתתפה במספר תחרויות היא "יוג'ין גוסטמן" (Eugene Goostman) המדמה ילד בן 13 מאוקראינה (שאינו דובר אנגלית כשפת אם).
בתחרות ב-2014 טען מארגן התחרות קווין ווריק כי היא ראויה לתואר התוכנה הראשונה שעברה את מבחן טיורינג, שכן שיטתה ב-33% מהשופטים (10 מתוך 30) ששוחחו עימה 5 דקות.
טענה זו זכתה לביקורת רבה בקהילת החוקרים.
אתרי אינטרנט המעוניינים לוודא שהמשתמש שמולם הוא אדם ולא בוט, נותנים למשתמש מעין מבחן טיורינג, שאדם יעבור אותו בקלות, אך בוט יתקשה בכך.
טכניקה נפוצה לכך היא הצגת טקסט קצר בגופן משובש, תוך דרישה להקליד את הטקסט בשדה המתאים.
תפיסתו של טיורינג בנוגע למבחן
במאמר שבו מציג טיורינג את המבחן, הוא טוען לגביו שתי טענות עיקריות: א.
שעלינו להתייחס לשאלה "האם מכונות יוכלו לעבור את המבחן" במקום לשאלה "האם מכונות יוכלו לחשוב".
שמכונות יעברו בעתיד את המבחן, כנראה בתוך כ-50 שנה מעת כתיבת המאמר.
טיורינג מציין במאמר שאין בנמצא הרבה טיעונים חיוביים על-מנת לתמוך בעמדותיו אלה, ותחת זאת הוא מציג התנגדויות רבות שניתן להעלות נגד טענותיו, ומשיב להן.
בין ההתנגדויות העיקריות שטיורינג מציג:
ההתנגדות המתמטית (The Mathematical Objection) - הטענה שיש להסיק מתוצאות מסוימות מהלוגיקה המתמטית, ובהן משפטי גדל ומשפטי האי-כריעות של טיורינג עצמו, שהחשיבה האנושית בהכרח עושה משהו שהוא מעבר לחישובי (כלומר, משהו שלא יכול להיעשות על ידי מחשב כלשהו, או מכונת טיורינג).
זאת, כיוון שניתן להוכיח שמכונת טיורינג (או כל מכונה הפועלת על פי קבוצה סופית של חוקים) לא יכולה להנפיק את כל אמיתות המתמטיקה, ואילו אצל מתמטיקאים אנושיים לא ידוע על מגבלה כזו.
בשנים האחרונות מתקיים דיון אקדמי בנוגע לתשובתו של טיורינג להתנגדות זו.
ההתנגדות של עדה לאבלייס (Lady Lovelace's Objection) - הטענה כי מכונות לא יכולות להציג דבר מקורי משלהן, אלא רק למלא הוראות.
התנגדויות הנוגעות לתודעה (Argument From Consciousness) - התנגדויות המשתמשות בקיומה של התודעה כדי לטעון שמכונות לא יוכלו לבצע את מה שמבצעת החשיבה האנושית.
התנגדויות הנשענות על אי-יכולות שונות (Arguments from various disabilities) - התנגדויות המציגות דוגמה לדבר ספציפי שמכונות, לטענת מציגי ההתנגדות, לא יוכלו לעשות.
בין הדוגמאות שטיורינג מונה - נטען שמכונות לעולם לא יוכלו: לטעות, ללמוד מניסיון, לגלות יוזמה, להשתמש כהלכה במילים, לעשות משהו חדש לגמרי, לחשוב על עצמן ועוד.
מבחן טיורינג נתפס באופן מסורתי כמבחן התנהגותי לאינטליגנציה.
על רקע זה נמתחה במהלך השנים ביקורת על המבחן, בטענה שהוא אינו מלמד דבר על יכולתה של המכונה להבין.
להמחשת טענה זו הביא הפילוסוף ג'ון סרל את דוגמת "החדר הסיני": אדם הדובר אנגלית בלבד יושב בחדר נעול, ובידו ספר המכיל הוראות באנגלית ובהן תשובה בסינית לכל שאלה בסינית.
האדם מקבל שאלה בסינית דרך חריץ בדלת החדר, ובאמצעות הספר שברשותו מחזיר תשובה בסינית.
לצופה מבחוץ ייראה אדם זה כמבין סינית (כלומר הוא עובר גרסה מוגבלת של מבחן טיורינג), אולם ברור לכל - אומר סרל - שאדם זה כלל אינו מבין סינית, ואין לו שמץ של מושג על משמעות השאלות ומשמעות התשובות.
הוא פועל בצורה טכנית בלבד, על פי ההוראות שבספר.
במהלך השנים הוצעו מספר פרשנויות חליפיות לדבריו של טיורינג אודות משחק החיקוי.
לדעת דיאן פראודפוט, טיורינג ראה אינטליגנציה (או חשיבה) כתכונת תלוית-תגובה (response dependent), וסבר שיצור בעל אינטליגנציה הוא יצור שנתפס/נחווה על ידי אדם ממוצע כיצור אינטליגנטי; השופט במשחק החיקוי אמור לייצג את האדם הממוצע.
ברנרדו גונקלבס טוען שמשחק החיקוי הוא ניסוי מחשבתי שבאמצעותו טיורינג מעביר את תפיסת עולמו לגבי טבעה של החשיבה.
שלמה דנציגר משלב את שתי הגישות ומציע פרשנות סוציו-טכנולוגית, לפיה טיורינג ראה את משחק החיקוי לא כמבחן אינטליגנציה אלא כאתגר טכנולוגי שפיצוחו יהיה כרוך בשינוי האופן שבו מכונות נתפסות על ידי בני האדם.
מבחן לחץ הוא אמצעי הנדסי לבחינת יכולתו של מבנה, או מוצר אחר, לעמוד בלחץ המופעל עליו.
נהוג ליצור אב טיפוס או מודל מוקטן של המוצר, לצורך בדיקות או ניסיונות לבדיקת עמידותו בלחץ גבוה.
נוהגים לבצע מבחן לחץ גם במדגם של מוצר תעשייתי, לבדיקת איכותו של המוצר.
לדוגמה: נוהגים לבצע בדיקות לחץ על בלוקים לבנייה, לבדוק את כשירותם לשמש בבנייה.
מבחן השלכה הוא סוג של מבחן אישיות בפסיכולוגיה, שבו מוצג גירוי רב משמעי, שעל הנבחן להציג לו פירוש.
ההנחה היא שהפירוש ישקף דבר מה על נותן הפירוש.
הנחת היסוד במבחנים אלה גורסת כי רגשותיו של האדם, יצריו, עמדותיו, משאלותיו וצרכיו, מושלכים על הגירויים העמומים ותגובותיו הן לפיכך ביטוי לעולמו הפנימי והלא מודע.
קיימים סוגים שונים של מבחני אישיות השלכתיים הנבדלים ביניהם באופי הגירויים ובאופי התגובות.
יש שמציגים לנבדק גירויים חזותיים עמומים יותר או פחות (כתם דיו או ציור), והוא מתבקש להגיב מילולית.
דוגמה: מבחני רורשאך ו- TAT.
יש המציגים לנבדק גירויים מילוליים (מילים או חלקי משפטים), ועליו להגיב מילולית.
יש המציגים לנבדק גירוי מילולי, ועליו להגיב בציור, כמו מבחן ציור איש.
בדרך כלל אפשר להעבירם לקבוצות מיוחדות עקב היותם, בחלקם, לא מילוליים.
עם זאת, המעמד המדעי של שיטות אלה מוטל בספק מכיוון שהנתונים הפסיכומטריים שלהם אינם טובים דיים.
מציגים עשרה כתמי דיו, והנבחן אמור לתאר את מה שהוא רואה בהם.
הניקוד שיינתן לו יתבסס על גודל הפריטים שבהם התמקד וצורתם, מידת התייחסותו לצבעים, תוכן הפירוש שלו ומידת השכיחות של פירוש זה בקרב אוכלוסיית הנבדקים.
הרמן רורשאך, שהיה מפתחו של המבחן, תיאר את שיטתו כבר בשנת 1921. הוא היה למעשה הראשון שהשתמש בכתמי דיו כדי לחקור את האישיות השלמה.
מבחן זה מכיל 10 כרטיסים, שעל כל אחד מהם מודפס כתם דיו בעל סימטריה דו-צדדית.
5 מן הכתמים מודפסים בגוני אפור ושחור בלבד, 2 כוללים כתמים אדומים, וב–3 משולבים גוני פסטל אחדים.
כל כרטיס מוצג לנבחן בנפרד ומבקשים ממנו לומר מה יכול הכתם לייצג.
הבוחן רושם בקפדנות את כל התגובות לכל כרטיס, וכן את זמן התגובה, כיצד מחזיק הנבדק את הכרטיסים, הערות ספונטניות, תגובות רגשיות והתנהגות אחרת.
במהלך התחקיר ניתנת לנבדקים הזדמנות להסביר ולהבהיר את תגובותיהם.
פירוש המבחן מתבסס על שלוש קטגוריות נקידה: מיקום, מגדירים ותוכן (location, determinants, content).
מיקום פירושו אותו חלק של הכתם שאליו מייחס הנבדק כל תגובה.
האם הוא משתמש בכתם כולו, בפרט שכיח, בפרט יוצא דופן, בחלל לבן, או בצירוף כלשהו של שטחים אלה.
המגדירים של התגובה כוללים צורה, צבע, צללים ו"תנועה".
הטיפול בתוכן שונה בכל שיטת ניקוד, אולם השכיחה והמרכזית היא דמויות אנושיות, פרטים אנושיים, דמויות ופרטים של בעלי חיים ותרשימים אנטומיים.
יש החולקים על שיטה זו ויש המצדדים בה.
במרוצת השנים שופרו תהליכי המדידה וכן תוקפו לתחומים ספציפיים, בהם נמצא תימוכין מעשי לתוצאות.
לדוגמה: ספר שכתבו גודפריד, סטריקר וויינר בשנת 1971, פיתוח שיטתו של רורשאך על ידי ג'ון אקסנר ב-1981 ועוד.
במבחנים אלה נעשים שימוש במיונים ליחידות מיוחדות בצבא ובמשרד הביטחון ועוד.
את מבחן הרורשאך מוסמכים להעביר רק פסיכולוגים קליניים.
מבחן כתמי הדיו של הולצמן
שיטה נוספת של מבחן השלכה להערכת מאפייני אישיות באמצעות כתמי דיו, היא שיטת כתמי הדיו של הולצמן (Holtzman Inkblot Technique ,HIT).
זהו מבחן הדומה במהותו למבחן רורשאך, ונוצר במטרה להתגבר על חלק מהמגבלות של מבחן זה.
המבחן פותח על ידי ויין הולצמן והוצג לראשונה ב-1961. הוא כולל שתי סדרות של 45 כרטיסי כתמי דיו בכל אחת, שמוצגים לנבדק, והנבדק מתבקש להגיד כמו מה זה נראה לו.
הנבדק יכול לתת תגובה אחת בלבד לכל כרטיס.
מתן הציונים (ציינון) והפירוש של תגובות הנבדק, נעשה על פי 22 מדדים, ביניהם זמן התגובה, תוכן התגובה, מיקום הגירוי בכרטיס, צבע, תנועה, אינטגרציה, חרדה, איזון ועוד.
במבחן התפסת נושא (Thematic Apperception Test (TAT מוצגים לפני הנבחן עשרים ציורים המתארים דמויות במצבי קונפליקט רגשי, ועל האדם לספר עליהם סיפור.
ההנחה היא שמוטיבים באישיות, פנטזיות וקשיים, ישתקפו בסיפור.
מבחן זה מציג גירויים מובנים יותר, ומצריך תגובות מילוליות מורכבות יותר ומאורגנות מבחינת המשמעות.
הפירוש שניתן במבחן זה מבוסס בדרך כלל על ניתוח איכותי למדי של התוכן.
המבחן פותח על ידי הנרי מארי ועמיתיו במרפאה הפסיכולוגית של אוניברסיטת הרווארד והוא נפוץ בעבודה הקלינית ובמחקר.
הוא מורכב מ-19 כרטיסים ועליהם תמונות לא לגמרי ברורות בשחור-לבן וכרטיס ריק (לבן) אחד.
המשיב מתבקש להמציא סיפור לכל תמונה, שיסביר מה קדם לאירוע המתואר בתמונה, יתאר מה קורה באותו רגע ומה הדמויות עושות, מרגישות וחושבות, ויאמר מה יקרה בסופו של דבר.
בהגיעו לכרטיס הריק מתבקש הנבדק לדמיין לעצמו תמונה כלשהי, לתאר אותה ולספר עליה סיפור.
השיטה המקורית שקבע מארי במדריך למבחן מצריכה שני מפגשים בני שעה אחת כל אחד; במהלך כל מפגש מציגים עשרה כרטיסים.
למפגש השני נבחרו בכוונה תחילה הכרטיסים שהם יוצאי דופן, דרמטיים ומוזרים יחסית לקודמים, וההוראות הנלוות להצגתם מעודדות את המשיבים לקרוא דרור לדמיונם.
כמו כן ישנם מבחני השלמת משפטים, מבחן אסוציאציות, מבחני ציורים (מבחן ציור איש או HTP), ומבחן בנדר.
אף על פי שמבחנים השלכתיים נמצאים בשימוש, המעמד המדעי שלהם אינו גבוה.
במאמר סקירה פופולרי סוכם כי רוב המדדים של הרורשאך וה-TAT אינם נתמכים מדעית.
העדויות של מבחני ציור איש נמוכים אף יותר.
למרות ניסיונות לפתח מערכת בדיקה אחידה, נראה שההערכה במבחני רורשאך משתנה ממעריך למעריך.
במתמטיקה, מבחן לוקאס להמר הוא מבחן ראשוניות למספרי מרסן.
המבחן פותח במקור בידי אדוארד לוקאס ב-1878 ולאחר מכן שופר בידי דריק הנרי להמר בשנות ה-30 של המאה העשרים.
על-שם אותם שני מתמטיקאים קרוי גם מבחן ראשוניות כללי, מבחן לוקאס-להמר.
המבחן מחשב בצורה מהירה את האיבר ה- בסדרת לוקאס ובודק האם הוא שקול ל-0 מודולו (כאשר הוא המספר שצריך לבדוק את ראשוניותו).
נתונים מספר ראשוני , ומספר מרסן המתאים לו, .
המשימה היא לבדוק האם M ראשוני.
נגדיר סדרה ברקורסיה: , ולכל מוגדר .
המספר M הוא ראשוני אם ורק אם .
זהו מבחן יעיל ביותר, והוא משמש עד היום לבדיקת ראשוניות של מספרי מרסן.
החישוב מבוצע כולו מודולו M, ודורש כ- p פעולות של העלאה בריבוע מודולריות.
בייצוג בינארי אלו פעולות מהירות יחסית: הריבוע האמיתי של מספר מתקבל מסיכום ההזזות שלו כלפי מעלה, וחישוב השארית מודולו M מהיר במיוחד מכיוון ש- , כך שתוצאת ההעלאה בריבוע מודולו M היא סכום שתי המחציות בריבוע שהתקבל.
בסך הכול מדובר בכ- פעולות בינאריות, מהיר יותר ממבחני הראשוניות האחרים כדוגמת אלגוריתם מילר-רבין הנחשב למהיר ביותר.
נסתפק כאן בסקירה של ההוכחה לכיוון אחד של המשפט: אם M ראשוני, אז .
מכיוון ש-p אי-זוגי, ולכן M הוא שארית ריבועית מודולו 3. אבל , ולכן משפט ההדדיות הריבועית מבטיח כי 3 איננו שארית ריבועית מודולו M.
מכיוון שכך, סיפוח השורש הריבועי x של 3 לשדה יוצר את השדה הסופי מסדר .
כעת קל להווכח (באינדוקציה) ש- , ובסופו של דבר אם ורק אם .
מכיוון שהשדה בעל מאפיין M, מתקיים , כלומר .
כדי להשלים חלק זה של ההוכחה, יש להראות שלשורש של אין, בתורו, שורש ריבועי.
הכיוון ההפוך דומה, אלא שבמקום השדה בגודל יש לחשב בשדה בגודל כאשר Q הוא גורם ראשוני של M שעבורו 3 איננו שארית ריבועית.
בתורת המספרים, מבחן לוקאס-להמר הוא מבחן ראשוניות – העשוי לספק הוכחה מהירה לכך שמספר נתון הוא ראשוני.
המבחן הוצע על ידי המתמטיקאי הצרפתי אדוארד לוקאס בשנת מותו, 1891, ושופר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי האמריקאי ד.
מבחן אחר בעל שם דומה הוא מבחן לוקאס-להמר למספרי מרסן, המותאם במיוחד לבדיקת מספרי מרסן.
לפי המשפט הקטן של פרמה, אם מספר ראשוני שאינו מחלק את a, אז .
בניסוח אחר אפשר לומר שהסדר של בחבורת אוילר של מחלק את .
אם השוויון אינו מתקיים, זוהי ראיה מיידית לכך ש- אינו ראשוני; אבל שוויון אינו מוכיח כי ראשוני – הוא עלול להיות מספר פסאודו-ראשוני.
מבחן לוקאס-להמר מהווה מעין כיוון הפוך למשפט פרמה.
אם הסדר של בחבורת אוילר של שווה ל-, אז מוכרח להיות ראשוני.
כל מבחני הראשוניות שפותחו מאוחר יותר הם וריאציות על רעיון זה.
חסרונו הגדול של המבחן הוא שנדרשת ידיעת הפירוק לגורמים של .
בנוסף, הבדיקה דורשת עֵד, מספר שיקרא כאן .
כל עד עשוי להוכיח כי ראשוני, אבל אם עד מסוים נכשל, לא ניתן להסיק מכך כי אינו ראשוני.
ב-2004 התברר שאין צורך לבדוק עדים הגדולים מ-; אם כל העדים עד מספר זה נכשלו, המספר אינו ראשוני.
מתוצאה זו נובע שהוכחת ראשוניות של היא בעיה בעלת סיבוכיות פולי-לוגריתמית.
משפט: אם לכל גורם ראשוני של קיים מספר המקיים , אזי הוא ראשוני.
הוכחה: אם נגלה כי מחלק את (כאשר פונקציית אוילר), אז נוכל להסיק כי (מכיוון שתמיד ), כלומר אין אף מספר קטן מ- המחלק אותו, ולכן ראשוני.
נניח, אם כן, כי הוא ראשוני שחזקתו מחלקת את .
לפי ההנחה קיים שהסדר שלו בחבורת אוילר, , מחלק את אבל לא את .
אם כך, מוכרח לחלק את (אחרת היה מחלק את ), ולכן גם את , המתחלק תמיד ב- (לפי משפט לגראנז').
הוכחנו שכל חזקת ראשוני המחלקת את מחלקת גם את , כפי שרצינו.
בדרך כלל מספיקה גם הגרסה החלשה הבאה של המבחן: אם קיים מספר המקיים לכל גורם ראשוני של , אזי הוא ראשוני.
כאן מחפשים שיתאים בבת-אחת לכל הגורמים הראשוניים (אף כי על-פי המשפט הראשון תנאי זה אינו הכרחי).
ההוכחה של הגרסה החלשה מיידית: אם מספר המקיים את התנאים, אז הסדר שלו בחבורת אוילר שווה ל-, ולכן (לפי משפט לגראנז') סדר החבורה מתחלק ב-, כפי שרצינו להוכיח.
כדי להוכיח כי נתון הוא ראשוני, יש למצוא שיקיים את הדרישות.
אם אכן ראשוני, אז יש עדים פוטנציאליים אפילו למבחן החלש (כל היוצרים של חבורת אוילר, שהיא ציקלית במקרה זה).
מכיוון שהיחס קרוב בדרך-כלל ל-1, קל למצוא את העדים והמבחן נחשב למבחן הסתברותי יעיל.
מבחן ויגמור הוא מבחן משפטי לקביעת קיום חיסיון מפני הפללה עצמית בין עבריין בכוח לבין איש סוד.
המבחן נהוג בארצות ששיטת המשפט שלהן מושפעת מהמשפט האנגלי.
המבחן נקרא כך על שם ג'ון הנרי ויגמור.
על מנת שיתקיים המבחן והחיסיון יעמוד בתוקף צריכים להתקיים כל ארבעת התבחינים:
התקשורת בין הצדדים צריכה להיות מושתתת על הבנה שהנמסר לא יועבר לצד שלישי.
אלמלא החיסיון לא היה המידע מועבר.
היחסים בין שני הצדדים הם כאלה שלחברה יש אינטרס בקיומם.
הנזק שייגרם לתקשורת בין הצדדים על ידי הסרת החיסיון צריך להיות גדול יותר מהתועלת שתצמח מההתנהלות התקינה של ההליך המשפטי.
מבחן נהיגה עיוני (נפוץ גם בכינוי מבחן תאוריה, שמקורו בשם המבחן באנגלית: "Theory test") הוא המבחן העיוני של לומד נהיגה בישראל.
למבחן זה ניתן לגשת מגיל 15 ו-6 חודשים והוא בודק את שליטת התלמיד בחוקים ובתקנות העוסקים בנהיגה ובעקרונות תפעול הרכב, ובכלל זה תמרורים, תפעול מנוע הרכב, תפעול פנים הרכב, נהיגה נכונה ובטוחה בכבישים ועוד.
הלימוד מתבצע בדרך כלל באופן עצמאי, בעזרת חומרי לימוד (ספרים, חוברות, אתרי אינטרנט ועוד) המופצים על ידי משרד התחבורה ומו"לים פרטיים.
חומרי לימוד אלה מכילים את הידע העיוני הדרוש, ותרגולים ומבחנים לדוגמה המאפשרים לאמוד את סיכויי ההצלחה במבחן האמיתי.
כיום קיימים גם קורסי הכנה למבחן העיוני.
לאחר שנים רבות של תפעול המבחן על ידי משרד הרישוי, עבר כל תפעול המבחן למפעילים חיצוניים, אשר מפעילים את מבחני התאוריה בכל רחבי הארץ.
שלא כבעבר, כיום מבחן התאוריה הוא ממוחשב, והתוצאות מתקבלות מיד בסיום הבחינה.
המבחן כולל 30 שאלות שנבחרות באקראי לכל נבחן, מתוך מאגר שאלות קיים.
כלומר, עשויים להיות טופסי שאלון שבהם מעט מאוד שאלות הבוחנות היכרות עם תמרורים, ובניגוד לזה, טפסים שבהם רוב השאלות דנות בנושא זה.
באג במנגנון האקראיוּת שלפיו בוחר המחשב את השאלות עשוי להוביל לכך ששאלה מסוימת תופיע בבחינה יותר מפעם אחת.
הנושאים המופיעים במבחן: תמרורים, תפעול מנוע כלי הרכב, תפעול פנים כלי הרכב, נהיגה בטוחה בכבישים ללא סיכון הולכי רגל ועוד.
המבחן ניתן באחת מהשפות הבאות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית.
זכאים לבחינה בעל-פה בעלי ליקוי למידה שבידם אישור מתאים, עולים חדשים שעלו לפני שלוש שנים או פחות, אשר אינם בקיאים בשפות בהן ניתן להיבחן, ואנשים בעלי בעיות בקריאה וכתיבה של השפות הללו, שבידם תצהיר מיוחד מבית המשפט.
לפני שייגש למבחן נדרש הנבחן לשלם אגרה, לבצע בדיקות רפואיות ובדיקות עיניים, ולהחתים את הרופאים הבודקים על טופס הבקשה לרישיון.
במבחן ניתן לטעות לכל היותר בארבע מתוך 30 השאלות (על הנבחן לענות נכונה על 26 שאלות לפחות).
מעל מספר זה של טעויות ייכשל הנבחן, וייאלץ להיבחן פעם נוספת.
מספר הבחינות החוזרות לאדם אינו מוגבל, אך יש לחכות לפחות יום עד לבחינה החוזרת, ולשלם שוב עבור הזכות להיבחן.
ציון "עובר" במבחן העיוני תקף לשלוש שנים מיום הבחינה, ובאם לא קיבל הנבחן רישיון נהיגה במשך אותן שלוש שנים, עליו לעבור שוב את הבחינה לצורך קבלתו.
למבחן ניגשים המעוניינים ללמוד נהיגה.
בנוסף, נהג שקיבל שלילת רישיון מנהלתית, או שלא חידש את רישיון הנהיגה יותר משלוש שנים, חייב לעבור מבחן עיוני חוזר בטרם יקבל את רישיון הנהיגה.
מאז 2018 מקיים משרד החינוך אופציה להבחנות בבחינת תיאוריה בבתי הספר לתלמידי כיתות י' בתיכונים מסוימים.
בחינה זו שונה בכמה דברים מהבחינה דרך משרד הרישוי בעיקר בזה שיש אפשרות לטעות 6 פעמים (במקום 4 ), ושאורך הבחינה הוא שעה (במקום 40 דקות).
מבחן ממוחשב הוא מבחן, שבו הנבחן עונה לשאלות שמציג לו מחשב, בעזרת הזנת נתונים במחשב.
מבחן ממוחשב יכול להגיע למחשב הנבחן, למשל, באמצעות רשת האינטרנט (מבחן מתוקשב), רשת פנימית או באמצעות התקן אחסון מקומי, כגון תקליטור או החסן נייד (Disk-on-key).
מבחן ממוחשב יכול להתבצע במקום ובזמן הנוחים לנבחן, או תחת השגחה – בכיתת מחשבים ובזמן שנקבע על ידי מפעילי המבחן.
המבחן מועבר באמצעות מחשב כך שהנבחן קורא את השאלות מצג המחשב שלפניו ומסמן או מקליד את תשובותיו באמצעות המקלדת או העכבר.
השאלות במבחן הממוחשב יכולות להיות פתוחות או סגורות ולהכיל, פרט לאובייקטים הקיימים גם במבחן מודפס – כמו טבלאות, תרשימים, תמונות ומפות – גם אובייקטים, פעילויות ואופני תשאול ייחודיים למחשב, כמו:
טקסטים הניתנים לעריכה (למשל, דרישה לחלוקה מחודשת לפסקאות, או שינוי סימונים/הדגשות)
טבלאות הניתנות לעריכה (למשל, דרישה להוספת שורות/עמודות או שינוי סדר שלהן)
גרירת עצמים (כמו, טקסט או תמונה)
גיליון אלקטרוני (למשל, דרישה לשינוי משתנים, עיבוד נתונים או יצירת תרשימים)
אנימציות (דרישה להפעלה ולניתוח שלהן)
סימולציות (דרישה לביצוע שלהן ולניתוח תוצאותיהן)
מפות רב-שכבתיות (למשל, דרישה להעלאת שכבות ולמענה על שאלות המתייחסות אליהן, או סימון על גבי המפה)
הדמיה של אתרי אינטרנט (למשל, צפייה באתר משוחזר ומענה על שאלות בהסתמך על המידע שבו)
מידענות (למשל, דרישה לחיפוש במאגר מידע – סגור או פתוח)
המבחן הממוחשב יכול לכלול גם אמצעי הנגשה שמאפשרים לנבחנים עם צרכים מיוחדים לתת ביטוי לידע וליכולות שלהם באופן מיטבי, כגון אפשרות להאזין לטקסטים מוקלטים, אפשרות להגדיל טקסטים, אפשרות להשיב לשאלות בהקלטה נוסף על האפשרות המובנית להקליד את התשובות.
לסיכום, השימוש בכלים הטכנולוגיים ובאמצעי הייצוג השונים במבחן הממוחשב, מאפשר הערכה של ידע, הבנה, ויכולות קוגניטיביות ברמות שונות, בעיקר בגלל השימוש בכלים שאינם זמינים בבחינות נייר ועט.
למבחן המתוקשב מספר יתרונות על פני המבחן המסורתי:
יעילות בניהול: צמצום עלויות באלמנטים שונים בטווח הארוך, נפח אחסון גדול, בדיקת המבחן מהירה, מבוקרת ואובייקטיבית יותר, ההמתנה לציון מתקצרת ובכך מאפשרת קבלת החלטות מהירה יותר, זיהוי טעויות באופן יעיל יותר.
אבטחה: שיפור באבטחה (נובע מההעברה והקידוד האלקטרוניים).
אמינות: מתן ציון ללא משוא פנים.
תוכן: עקביות ואמינות, שיפור ביכולת התרגום וההתאמה לנבחנים המאפשרת זמינות אוניברסלית של תוכן, מאפשר גמישות וחדשנות בסוגי שאלות.
במקביל ליתרונות יש לשים לב למספר אספקטים: איכות התוכנה, אבטחת העברת המבחן והמבחן הפתור, רשת אינטרנט אמינה, נפח, תמיכה, תחזוקה, עלויות פיתוח תוכנה ורישוי.
מבחן בעל סדר שאלות קבוע
הנבחנים עונים על המבחן במחשב, ושולחים אותו בסיומו לבדיקה.
המחשב מתוכנת לבדוק את שאלות ה"רב-ברירה" של הנבחנים ולציינן אותן, והשאלות ה"פתוחות" נבדקות על ידי הבוחנים באמצעות מחוון מפורט שניתן להם.
הבוחנים מזינים את הציונים שניתנו לשאלות ה"פתוחות" ומתקבל ציון סופי במערכת.
במבחן אדפטיבי ממוחשב (אינטראקטיבי) המחשב "בוחר" ומתאים את השאלה הבאה על פי התשובות לשאלות שכבר נענו.
במבחן כזה נחסכים מהנבחן הזמן ואי הנעימות שבניסיונות השבה על שאלות שאינן מתאימות לו.
נבחן שהוכיח חוסר בקיאות או בקיאות רבה בתחום מסוים, לא ייאלץ לענות על שאלות רבות בתחום זה.
מבחן ממוחשב אינטראקטיבי באינטרנט יכול לשמש גם כתחליף לסקרים טלפוניים או סקרים בדואר-נייר.
יתרונו הגדול על הסקרים הטלפוניים והסקרים בדואר-נייר הוא שהמחשב מזין ומעבד את התוצאות לבד וחוסך את הצורך להקליד או לסרוק את תשובות הסקר אל תוך המחשב.
ההקלדה והסריקה של התשובות גוזלת זמן רב ומלווה בשגיאות הקלדה.
מעבר למבחנים ללימוד עצמי ולתרגול בדיסקים ובאינטרנט, ישנם בישראל כמה מבחנים ממוחשבים המשמשים מגוון של גופים בארץ:
החל מ-1999 ישנן בחינות בגרות ממוחשבות.
בחינת התאוריה של לימודי נהיגה.
מבחן אמיר"ם - למיון לקורסי באנגלית באקדמיה
מבחן יעלנט - למיון ידע בעברית באקדמיה
אחד הגופים פורצי הדרך בתחום המבחנים הממוחשבים בישראל הוא "המרכז לטכנולוגיה חינוכית" בשנים 2000–2005 נכתבו בעיקר מבחנים במקצועות הטכנולוגיים: ביוטכנולוגיה, הנדסת בנייה ואדריכלות, עיצוב ושרטוט אדריכלי ופיזיקה.
משנת 2005 פותחו גם בחינת בגרות (ישראל)מבחני בגרות בגאוגרפיה ובביולוגיה, ומבחנים לבית-הספר היסודי במקצועות: מתמטיקה, מדעים וחינוך לשוני.
בשנת 2011 פותחו מבחנים בתחומי ידע נוספים כמו תנ"ך, אנגלית וערבית.
בשנת הלימודים תשע"ג (2014), התקיימו בחינות בגרות מתוקשבות במקצועות: ביולוגיה, ביוטכנולוגיה, גאוגרפיה, היסטוריה, ימאות, צרפתית, תורה שבעל-פה, תנ"ך, כימיה, פיזיקה ותקשורת וחברה.
נוסף על כל אלה, בשנת הלימודים תשע"ד (2014) משרד החינוך הנחה את בתי-הספר להגיש לבחינות הבגרות
המתוקשבות באנגלית את כל התלמידים לקויי הלמידה הזכאים לבחינה בעל-פה.
בשנה זו גם פותחו ארבע בחינות הסמכה של
הנדסאים וטכנאים בכיתות י"ג וי"ד במקצועות: מערכות טלוויזיה
וקולנוע, הנדסת בניין וארכיטקטורה, הנדסת תוכנה ומינהל רפואי.
כמו כן התקיימו בחינות מתוקשבות לטכנאים והנדסאים במקצועות: חומרי בנייה, מערכות טלוויזיה וקולנוע, מינהל במערכות בריאות ועיצוב מדיה.
בסך הכל, יותר מ־42,000 תלמידים מ־712 בתי ספר נבחנו בתשע"ח בבחינות מתוקשבות.
מבחן כתמי הדיו של רורשאך , או בשמו המקוצר מבחן רורשאך, הוא מבחן השלכה שמיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ותפקודים חשיבתיים ורגשיים של האדם, אותו יצר הרמן רורשאך.
זהו אחד מחמשת המבחנים מהם מורכבת סוללת המבחנים הפסיכולוגיים הבסיסית, לאבחון פסיכודיאגנוסטי (בנוסף למבחן וקסלר למבוגרים או לילדים; בנדר; ציורים; ו-TAT או CAT).
המבחן נחשב שנוי במחלוקת בקרב אנשי המקצוע והציבור הרחב, בין השאר בשל מהימנות ותוקף נמוכים ובעיות אובייקטיביות בקביעת הציונים והפירוש של המבחן, והוא אף נחשב לפסאודו-מדע בעיני ספקנים.
שיפורים שנעשו בשיטת הפירוש של המבחן לאורך השנים ניסו לתת מענה לבעיות אלו.
בשנים האחרונות המבחן תוקף פעם נוספת, אשר התבססה על אוכלוסיות מחקר נוספות ורחבה יותר.
שיטת ניתוח ממצאים זו נקראת R-PAS.
אולם, גם ממצאים אלה ספגו ביקורת דומה, ובעיקר במסגרות פורנזיות.
המבחן נקרא על שמו של הפסיכיאטר השווייצרי הרמן רורשאך, שפיתח אותו בשנת 1921. רורשאך השתמש בכתמי דיו לצורך מחקריו על תפיסת הצורה.
תוך כדי עבודתו גילה הבדלים בתגובותיהם של חולים במחלות נפש שונות לכתמי הדיו שהוצגו להם.
גילוי זה המריצו לשכלל את שיטתו כדי להיעזר בה באבחון מחלות נפש ובחקירת האישיות כמכלול.
הוא ערך מחקרים בהם הציג כרטיסי דיו לנבדקים בריאים ובעלי הפרעות נפשיות, ובחר עשרה כרטיסים שהבחינו בין קבוצות קליניות שונות באופן הטוב ביותר.
שיטת מתן הציונים (ציינון) והפירוש של רורשאך לתגובות הנבדקים לכרטיסים עברה שינויים לאורך השנים.
בין השאר הציע ברונו קלופפר ב-1946 שיפורים לשיטה, בהמשך הוצעה שיטתו של פייטרובסקי שהדגישה ניתוח תוכן בפרשנות, וב-1971 פורסמה שיטת ניתוח צורנית יותר של גודפריד, סטריקר וויינר.
ג'ון אקסנר אסף את השיפורים שנערכו בשיטה לאורך השנים, ערך מחקרים רבים בתחום, וב-1974 יצר את השיטה המקובלת יותר כיום לניתוח מבחן רורשאך, "מערכת הפירוש המקיפה של אקסנר" ("the comprehensive Exner system") (הגרסה העדכנית של מערכת הפירוש של אקסנר המשמשת כיום היא זו שיצאה במהדורה הרביעית, ב-2003).
באירופה עדיין מקובלת יותר שיטתו של אוורלד בוהם, שמושפעת מרעיונות פסיכואנליטיים קלאסיים, בעוד במדינות כמו ארצות הברית וישראל מועדפת שיטת אקסנר.
ב-8 בנובמבר 2013 הקדישה גוגל ליוצר המבחן, רורשאך, לוגו דודל אינטראקטיבי מיוחד, בהשראתו של המבחן.
מבחן רורשאך כולל עשרה כרטיסים, שעל כל אחד מהם מודפס כתם דיו סימטרי.
חמישה מן הכתמים מודפסים בגווני אפור ושחור בלבד, שניים מהם כוללים גם כתמים אדומים, ושלושה הם צבעוניים.
הבוחן מציג לנבדק כל כרטיס לפי הסדר, ומבקש ממנו לענות על השאלה "כמו מה זה נראה לך".
תגובותיו נרשמות בפירוט על ידי הבוחן.
השלב השני הוא שלב התחקיר - הנבדק מתבקש להסביר ולהבהיר כל תגובה שאמר בשלב הראשון.
לפי שיטת מתן הציונים (ציינון) של אקסנר, הבוחן רושם לכל תגובה של הנבדק (כולל ההסברים שניתנו לה בתחקיר) מספר ציונים, המתייחסים למרכיבים שונים בהתייחסותו לכתם הדיו:
מיקום - היכן בכתם ראה הנבדק את הצורה.
מגדיר (דטרמיננט) - איזה גירוי בכתם עורר את התגובה - הצבע, הצורה, תנועתיות שנראתה בכתם ועוד.
תוכן - מה תוכן התמונה שראה הנבדק.
עמימות - עד כמה התגובה מתייחסת לגירוי עמום או ברור.
אינטגרציה - עד כמה התגובה מחברת מספר חלקים בכתם או עוסקת בגירוי נתפס אחד.
ציונים מיוחדים לתגובות יוצאות דופן.
כל תגובה מקבלת ציונים בהתאם למרכיבים אלו.
הנתונים של כל התגובות נספרים, וסיכומם נרשם בטבלה מיוחדת שנקראת "פסיכוגרם".
בעזרת הפסיכוגרם נערכים חישובים של מדדים כלליים שונים שמאפשרים לנתח את הנתונים ולבטא מרכיבים של מאפייני אישיות שונים, כגון רגש, "תפיסת עצמי", תפיסת יחסים בין-אישיים, בוחן מציאות, פרשנות מציאות, כוחות לעומת מצוקות קבועות ומצביות, ועוד.
מחושבים גם מדדים כלליים שעשויים לבטא נטייה לדיכאון, אובדנות, קשיים בין-אישיים, כפייתיות, ועוד.
כל המדדים והנתונים מושווים לנורמות סטטיסטיות של שכיחותם באוכלוסייה, ומסקנות על מבנה האישיות של האדם נקבעות בהתאם לידע המחקרי שנצבר לגבי הקשר בין פרופילים של תגובות ומדדים מסוימים שבין מאפייני אישיות מסוימים.
בנוסף לניתוח הפורמלי והמבני באמצעות הפסיכוגרם, נערך לרוב גם ניתוח תוכן מעמיק של התגובות, שחלקו מבוסס על הגישה הפסיכואנליטית.
בניגוד לדעה הרווחת, תוכן התגובה הוא כאמור רק אחד המרכיבים בניתוח רורשאך, בנוסף לניתוח המרכזי שהוא הניתוח המבני לפי שיטת אקסנר.
שימוש מפורסם מאוד במבחן נעשה במשפטי נירנברג, בעקבות קריאת קבוצה של פרופסורים ידועי שם מארצות הברית, אשר ייצגו קבוצה מגוונת של התאגדויות מקצועיות, לערוך במהלך תקופת המאסר של הנידונים מחקר על מוחותיהם של המנהיגים הנאצים.
לצורך איבחונים אלו נשלח בתחילה דוקטור דגלס קלי, שהיה פסיכיאטר ראשי בבית חולים צבאי של ארצות הברית ומומחה למבחני רורשך, ובהמשך הצטרף אליו פסיכולוג חברתי אשר שירת אף הוא בצבא ארצות הברית בשם ד"ר גוסטב מאלר גילברט, אשר לא ידע הרבה על כתמי רורשאך.
שני החוקרים ערכו לאסירים הנאצים מספר פעמים מבחנים אלו על מנת לעמוד על טיבם של אותם פושעי מלחמה ולתת הערכה פסיכולוגית לגביהם.
מטרת הערכה זו נועדה הן לבדוק את כשירותם לעמוד למשפט והן למטרות מחקר.
אף על פי שמתוך תיעודי המבדקים עולים בסך הכול תיעודים דומים, ניתוח הממצאים היה שונה בין שני החוקרים.
קלי לא ראה בנאצים דבר מה שונה במהותו, וכי הם פשוט נמצאים על קצה אחד על הרצף של ההתנהגות האנושית.
גלברט לעומת זאת הסיק כי הנאצים מייצגים קטגוריה ייחודית של פסיכופתולוגיה.
כעבור כמה שנים הוציאו פולרנס מייל, אשר הייתה מומחית ידועה למבחני רורשאך, ומייקל זלצר אשר היה איש מדעי המדינה, ספר אשר נקרא The Nuremberg Mind.
בספר זה הם מסיקים בעקבות המבחן כי כל הנאצים היו פסיכופתים מדוכאים.
ספר זה גרר תגובות ביקורתיות, נטען כלפיו כי אינו נעשה באופן מקצועי, אלא משקף את הלכי הרוח של שני הכותבים.
כמו כן, אף הכותבים עצמם הודו כי אכן ישנן דרכים רבות לבחון את תפיסתם של בני אדם, וכי אכן גם את מבחני רורשאך אי אפשר לאמת מפני שפרשנותם תלויה מאוד במיומנות של המעריך.
בעקבות הטלת ספק במסקנותיהם של פלורנס וזלצר, וכן בעקבות ספק שתוצאות מבחני רורשאך עלולים להיות מוטים כאשר הבוחן מכיר את הרקע של הנבחן העומד מולו, החליטה ד"ר מולי הרוור, מומחית למבחני רורשאך, לבצע ניסוי אשר יבדוק האם באמת ניתן להבחין בעקבות המבחנים, בסטייה יוצאת דופן וייחודית אצל הנאצים.
באמתחתה של הרוור היו רשימות מגוונות מאוד של נבדקים במבחני רורשאך, אשר כללו 1500 אנשי כהונה אוניטריים, מאות תלמידי רפואה, מאות עבריינים צעירים, פושעים, סטודנטים לפסיכולוגיה, אחיות, מנהלי עסקים ועוד 1600 חולים מהקליניקה הפרטית שלה.
מתוך כל אלו היא בחרה בשתי קבוצות מבחן שונות זו מזו על מנת לבצע את ההשוואה למבדקים של הנאצים.
קבוצה אחת של חולים פסיכיאטרים לא מאושפזים וקבוצה שנייה של אנשי כהונה אוניטריים.
ההנחה הייתה שאם המומחים שיקבלו לנתח את המבדקים לא יצליחו להבדיל בין הפושעים הנאצים לבין שתי הקבוצות האחרות, המסקנה תהיה כי בניתוח של מייל וזלצר היה משהו מאוד שגוי.
הרוור בחרה נבדקים, מקשת מגוונת של תפקודים שונים, על מנת שההבדלים בין הקבוצות לא ינבעו מכך שבקבוצה אחת לדוגמה יהיו חולים בעלי תפקוד נמוך מאשר בקבוצה אחרת.
אחרי שהיא השמיטה את כל המידע המזהה, היא ביקשה מעשרה מומחים, במבחני רורשאך, לבצע מיון של התגובות במבחנים לשלוש קבוצות, על פי המידע שהם יכולים להסיק מהם.
הם מיינו את הקבוצות על פי יכולות התפקוד של הנבחנים, כפי שעולה מהמבדקים.
התוצאות היו כי נמצאו תכונות משותפות בין שלוש קבוצות הנבחנים השונות בכל הרשומות.
לאחר מכן היא ביצעה מבחן נוסף, שבו היא עדכנה את המומחים, כי יש בפניהם מבדקים של שלוש קבוצות, כגון אנשי כמורה מהמעמד הבינוני, פושעי מלחמה ומנהיגי תנועה לזכויות האזרח, וכי הם מתבקשים לזהות לאיזו קבוצה שייך כל נבחן.
גם הפעם המומחים לא יכלו לזהות את הקבוצות.
הניסוי לא העיד על יכולת מרשימה של מבחני רורשאך לאפיין הלך נפש יוצא דופן בקרב פושעי המלחמה הנאצים.
נוסף על ניסוי זה, נערכו על ידי חוקרים אחרים עוד שישה מחקרים, כאשר חלקם אף נעזרו ב"מערכת הפירוש המקיפה של אקסנר".
אף אחד מהם לא העלה שום הפרעה נפשית מוגדרת אצל נאשמי נירנברג.
רורשאך נחשב לאחד המבחנים הפסיכולוגיים השנויים ביותר במחלוקת.
הביקורות נוגעות למאפיינים שונים של המבחן:
אחת הביקורות המרכזיות על המבחן נוגעת להיותו מבחן השלכתי.
מבחן רורשאך מבוסס על גירוי עמום וחסר משמעות של כתם דיו, מתוך הנחה שהנבדק משליך עליו את רגשותיו, ודרך הפירוש האישי והמשמעות שהוא נותן לכתם משתקפות ונחשפות דינמיקות פסיכולוגיות לא-מודעות שלו.
תומכי המבחן טוענים שיש לו יתרונות רבים כמבחן השלכתי, בכך שהוא חסין במידה רבה מפני הטיות והעמדות פנים, וכך מאפשר ללמוד ולהבין לעומק על מניעים ומאפייני אישיות לא מודעים.
אך מתנגדי המבחן טוענים כי אין הסבר על "איך" מתבצע תהליך כזה, בו תגובה לגירוי חסר משמעות מובילה לתובנה משמעותית על אישיות האדם.
כמו כן, מחקרים עדכניים מראים כי כתמי הדיו אינם חסרי משמעות לחלוטין, וכי נבדקים בדרך כלל מגיבים הן למרכיבים משמעותיים בכתם, והן למרכיבים עמומים.
חלק מהמבקרים את המבחן טוענים כי גם לפסיכולוג הבוחן יש השלכות אישיות משלו על הגירוי העמום של כתם הדיו.
למשל, הבוחן בודק עד כמה ניתן לראות בכתם את מה שהנבדק אמר שראה, ונראה שזה נתון לראייה ולשיפוט הסובייקטיביים של הבוחן עצמו.
שיטת הפירוש של אקסנר מצליחה להתמודד עם הבעיה באמצעות טבלאות מפורטות המתארות עד כמה תגובה היא שכיחה בקרב האוכלוסייה, ברפרטואר רחב של תגובות אפשריות.
בעיה נוספת שמעידה על השלכות הבוחן קשורה במהימנות בין שופטים הנמוכה של המבחן.
מחקרים הראו שכאשר אותו מבחן מפורש על ידי שני בוחנים שונים, מתקבלות תוצאות שאינן זהות לחלוטין.
תומכי המבחן טוענים כי מהימנות כל מדדי המבחן היא בערך 0.85 (יחסית גבוהה), אך מתנגדיו טוענים כי מהימנות זו מבוססת על קריטריונים שאינם מחמירים מספיק, וכן כי מהימנות זו אינה נכונה לגבי חלק מהמדדים.
מבקרי המבחן טוענים שכמבחן השלכתי, קשה לאמת ולתקף את תוצאותיו של המבחן בעזרת קריטריונים חיצוניים, ולוודא שהוא אכן בודק את מה שנועד לבדוק.
שיטת אקסנר מנסה להתמודד עם טענה זו.
מחקרים מראים שחלק מהמדדים נמצאו במתאם גבוה עם אינטליגנציה של הנבדקים, דבר המחזק את תוקף המבחן.
מדדים נוספים נמצאו קשורים להפרעה ביפולרית.
כמו כן נמצאה תקפות מסוימת באבחון הפרעות נפשיות כמו סכיזופרניה, הפרעות חשיבה וכמה הפרעות אישיות כמו הפרעת אישיות גבולית.
אך חוקרים רבים טוענים כי לא ניתן להוכיח קשר עקבי וברור בין רורשאך המנותח בשיטת אקסנר לבין הפרעות וסימפטומים רבים, כולל "מאפייני אישיות, פוטנציאל לאלימות או סיכון לסרטן" (נכתב כתגובה למיעוט מתומכי המבחן, שטוענים כי יש לו יכולת לנבא אפילו סיכון למחלת הסרטן).
כדי להפחית את בעיות התוקף, פסיכולוגים משתדלים כיום לא לבצע הערכה פסיכולוגית לאדם רק לפי המבחן הזה, אלא לתקף את התוצאות גם באמצעות מבחנים פסיכולוגיים נוספים בסוללת המבחנים הבסיסית.
מבקרי המבחן טוענים כי מהימנות המבחן נמוכה, וזאת בשל גורמים כמו מיקום הישיבה של הבוחן והנבחן (כלומר, מבחנים חוזרים שהועברו לנבדקים במקומות ישיבה שונים הראו תוצאות שונות), הוראות מקדימות שונות שניתנות לנבחן, תגובות מילוליות ולא-מילוליות שונות שניתנות על ידי הבוחן להערות ושאלות של הנבחן במהלך ההעברה, ועוד.
אקסנר ניסח הוראות מפורטות ומדויקות לגבי אופן העברת המבחן, כדי להימנע מחוסר עקביות זו.
אך מחקרים מראים כי לא תמיד הוראות אלו מולאו במדויק.
כמו כן, נטען כי קיימת מהימנות נמוכה בשל מתן ציונים ופירוש לא עקביים של התגובות, ולמרות ההוראות והטבלאות המפורטות בשיטת אקסנר שנועדו למנוע זאת, נטען כי לא פעם פסיכולוגים "מעגלים פינות" בעת בדיקת המבחן, דבר הפוגע במהימנותו.
אחד מהיתרונות של שיטת אקסנר הוא הגיבוי שלה בנורמות סטטיסטיות של אוכלוסיות רבות ומגוונות.
אך בשנות ה-90 החלו חוקרים לנסות ולחזור על המחקרים שמהם נגזרו הנורמות, וחלקם לא הגיעו לאותן תוצאות.
כך למשל נמצאו סתירות בנורמות של מדדים הבודקים נרקיסיזם, הפרעות חשיבה, וקשיים ביחסים בין-אישיים.
לילנפלד ועמיתיו טענו כי תוצאות אלו מוכיחות שמבחן רורשאך נוטה לאבחן "פתולוגיית-יתר" אצל אנשים שהם נורמליים, כלומר הוא נוטה למצוא ממצאים של הפרעות נפשיות כאשר בפועל אין הפרעות כאלו לנבדק.
תומכי המבחן טוענים כנגדם שהנורמות באוכלוסייה הן אלו שהשתנו, והן משקפות עלייה משמעותית בפתולוגיות הקיימות בחברה כולה, עלייה שהתרחשה בעשורים האחרונים, במיוחד בהפרעות כמו נרקיסיזם.
לגבי מדד הקשיים ביחסים בין-אישיים, נמצא כי הוא קשור לגירושין ופרידות, תופעה שגם היא נמצאת במגמת עלייה בעשורים האחרונים בחברה.
מבחן רורשאך מצוי במחלוקת גם משום שהוא משמש להערכת אישיות בהוראת בתי המשפט, ומהווה גורם חשוב במדידת מסוגלות הורית לשם קביעת משמורת של ילדים אצל הוריהם, החלטות לגבי שחרור מוקדם של אסירים מבית הסוהר ועוד.
ההתנגדות למבחן נובעת מכך שלעיתים המבחן משמש ככלי בלעדי לקביעת אבחנה נפשית רשמית על פי המדריך האבחוני DSM, ובשל ההשלכות מרחיקות הלכת של אבחנה כזו, שנעשית ללא תיקוף עם נתונים נוספים.
כדי להימנע מכך, לרוב נקבעות כיום הערכות פסיכולוגיות רק בהסתמך על מספר מבחנים פסיכולוגיים, ולא על מבחן רורשאך לבדו.
תומכי המבחן משתדלים לשמור על כרטיסי כתמי הדיו שלו בסוד, כדי שתגובות הנבדקים אליהם תהיינה ספונטניות ככל האפשר.
העקרונות האתיים של האגודה הפסיכולוגית האמריקאית (APA), קובעים כי על הפסיכולוגים לשמור על יושרה וחשאיות של פריטי המבחנים הפסיכולוגיים.
ערכת המבחן הרשמית נמכרת רק למומחים בעלי רישיון מתאים.
הכרטיסים ושיטת ההעברה של המבחן פורסמו לראשונה לציבור ב-1983, בספרו של ויליאם פאונדסטון, "סודות גדולים", ובהמשך פורסמו גם באינטרנט.
"חברת רורשאך" טוענת לזכויות יוצרים של הכרטיסים, אך לפי החוק בארצו של הרמן רורשאך, שווייץ, פגו זכויות היוצרים של הכרטיסים 50 שנה אחרי מות רורשאך, ב-1973. הכרטיסים מותרים על פי החוק לשימוש חופשי גם בארצות הברית ומדינות רבות אחרות.
מבחן כתמי הדיו של הולצמן , או בשמו המקוצר מבחן הולצמן או HIT, הוא מבחן השלכה שמיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות של האדם.
הוא דומה במהותו למבחן כתמי הדיו של רורשאך, ונוצר במטרה להתגבר על חלק מהמגבלות של מבחן זה.
המבחן פותח על ידי ויין הולצמן והוצג לראשונה ב-1961. הוא כולל שתי סדרות מקבילות שבכל אחת מהן ישנם 45 כרטיסי כתמי דיו בצבעי שחור-אפור או צבעוניים, ועוד שני כרטיסי הדגמה ואימון לנבדק שמוצגים לו בתחילת הבדיקה.
הבוחן מציג את הכרטיסים לנבדק לפי הסדר, והנבדק מתבקש להגיד כמו מה זה נראה לו.
קביעת הציונים עשויה לארוך זמן רב, אך ניתן לבצע אותה בתוכנת מחשב.
הבדיקה, קביעת הציונים והפירוש צריכים להיעשות על ידי אנשי מקצוע מנוסים היטב במבחן.
המבחן מתאים להעברה במיוחד לילדים, סטודנטים, ומטופלים הסובלים מסכיזופרניה, פגיעת ראש או דיכאון.
עם זאת, המבחן עדיין לא נפוץ ופופולרי בעולם כמו מבחן רורשאך.
מבחן התפסת נושא או מבחן TAT (ראשי התיבות של שם המבחן באנגלית: Thematic Apperception Test), הוא מבחן השלכה פסיכולוגי, המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ומערכות יחסים של האדם.
המבחן מהווה אחד מחמשת המבחנים המקובלים המועברים לנבדקים על ידי פסיכולוגים במסגרת סוללת המבחנים הבסיסית להערכה פסיכולוגית.
מבחן ה-TAT פותח החל משנות ה-30, ויצא לאור ב-1943, על ידי הפסיכולוגים הנרי מארי וכריסטיאנה מורגן.
הם עבדו במרפאה באוניברסיטת הרווארד, ופיתחו את המבחן ככלי לבדיקת מאפייני אישיות של נבדקים במחקרים שונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התרחב השימוש בו גם לצרכים קליניים של פסיכולוגים, לאבחון מטופלים ונבדקים.
לטענת חסידיו, המבחן מסייע לחשוף רגשות, צרכים ומניעים של הנבדק, שהם מודחקים ולא מודעים.
בשנות ה-70 עודדה תנועת הפוטנציאל האנושי (תנועה מייסודם של פסיכולוגים הומניסטים ואחרים), את השימוש במבחן על ידי פסיכולוגים מול מטופליהם, במטרה לסייע למטופלים להבין טוב יותר את עצמם ולתרום לצמיחתם האישית.
המבחן כולל 31 כרטיסי תמונות, שרובן מתארות דמויות במצבי חיים שונים או במהלך דילמה רגשית.
התמונות הן בצבעי שחור-לבן, אחד מהם ריק (לבן).
הן מובְנות יחסית למבחן אחר בסוללת המבחנים, מבחן כתמי הדיו של רורשאך, אך יש בהן מידה מסוימת של עמימות, שאמורה לגרות את הנבדק להשליך עליה תכנים לא מודעים.
חלק מהתמונות מיועדות לגברים בלבד, חלקן לנשים, וחלקן לשני המינים.
במהלך האבחון, נעשה שימוש רק בחלק מהתמונות.
מתוכן בוחר הפסיכולוג לפחות 10 תמונות, חלקן "כרטיסי חובה" שמוצגים לנבדק (בהתאם למינו), וחלקן נתונות לבחירתו של הפסיכולוג.
בתחילת האבחון, הפסיכולוג אומר לנבדק כי הוא עומד להראות לו מספר תמונות, בזו אחר זו, וכי הוא מבקש שהנבדק יבנה סיפור דרמטי לכל תמונה.
הסיפור צריך לכלול תיאור לגבי מה קורה בתמונה עכשיו, מה הוביל לכך (מה קרה קודם), מה האנשים חושבים או מרגישים, ואיך לדעתו הסיפור יסתיים בסוף.
לאחר ההעברה, הסיפורים שהנבדק סיפר על התמונות מנותחים ונבדקים, במטרה להבין מתוכם את הרגשות, הצרכים והקונפליקטים הלא-מודעים שמניחים שהוא השליך על התמונה.
לאורך השנים פותחו מספר מערכות ציינון (מתן ציונים) לניתוח הסיפורים, במטרה ליצור שיטתיות ועקביות בציינון ובפרשנות הסיפורים.
מערכת ציינון מקובלת יחסית היא ה- Short Form של לאופולד בלאק, חוקר שעבד עם הנרי מוריי על פיתוח המבחן בשנות ה-40. לאחר מספר שינויים שעשה בלאק במערכת הציינון לאורך השנים, קבע לבסוף עשרה קריטריונים, ביניהם ניתוח הנושא העיקרי (תמה) בכל סיפור, הגיבור המרכזי, צרכים, תפיסת הסביבה, חרדות, מנגנוני הגנה ועוד.
בסיום הניתוח מסוכמים הממצאים מכל הקריטריונים בכל הסיפורים, למציאת מכנה משותף ודפוסים שחוזרים על עצמם, ולהפקת תמונה רחבה של אישיות הנבדק.
מערכות ציינונים נוספות שנחשבות מקובלות כיום, הן ה-DMM (Defense Mechanisms Manual), שמעמיקה בניתוח מנגנוני ההגנה של הנבדק כפי שהם מתבטאים בסיפורים; וכן ה-SCOR (Social Cognition and Object Relations), שעוסקת בהערכת מספר ממדים הקשורים למערכות יחסים חברתיות, על פי תאוריית יחסי אובייקט.
מבחן ה-TAT נועד במקור לילדים ומבוגרים כאחד, החל מגיל ארבע.
עם זאת, לאורך השנים נטען כי הדמויות מעוררות הזדהות של הנבדק רק מגילאי 7-8 ומעלה.
לאופולד בלאק בנה ב-1949 את מבחן ה-CAT (Child Apperception Test), גרסה לילדים בגילאי 3-10, שמורכבת מעשר תמונות, בהן מופיעים ציורי בעלי חיים, במקום דמויות אנושיות.
דמויות בעלי החיים בתמונות עוסקות בפעילויות אנושיות, שהן רלוונטיות לגילאי הילדים.
התמונות נוצרו בהתאם להשערה כי ילדים מזדהים בקלות רבה יותר עם תמונות של בעלי חיים, ומרגישים פחות מאוימים מהן.
לפיכך, התמונות עשויות לתרום יותר בעירור דמיונם ובסיפור הסיפורים, בדומה לדמויות בעלי חיים בסיפורי ילדים.
לילדים בתחילת גיל בית הספר, נבנתה גרסת CAT-H (Child Apperception Test - Human), שכוללת עשר תמונות עם דמויות אנושיות במקום בעלי חיים, באותם מצבים שמופיעים ב-CAT.
ציינון וניתוח הסיפורים ב-CAT וב-CAT-H נעשה על פי אותן מערכות ציינון המקובלות ב-TAT.
ב-1973 בנה בלאק גרסה נוספת של מבחן התפסת הנושא, ה-SAT (Senior Apperception Test), המיועדת לקשישים.
ההנחה היא שתמונות שיכללו דמויות קשישות יותר מאלו שב-TAT, במצבי חיים שרלוונטיים יותר לגיל הזקנה, יעוררו יותר הזדהות בקרב נבדקים קשישים, ויניבו סיפורים עשירים יותר.
בדומה ל-CAT, גם ציינון הסיפורים ב-SAT נעשה לפי מערכות הציינון של ה-TAT.
כמבחן השלכה, ספג מבחן התפסת הנושא לא מעט ביקורת.
בדומה למבחן רורשאך, נטען כי המבחן מבוסס על הנחות פרוידיאניות מיושנות בדבר קיומם של מנגנונים כגון הדחקה והשלכה, שלא ניתן להוכיח את קיומם במחקרים אמפיריים.
לפיכך נטען כי למבחן אין תוקף מדעי (כלומר הוא לא בודק את מה שהוא נועד לבדוק), וגם לא מהימנות (למשל הציינון של סיפורים אינו עקבי בין בוחנים שונים, בשל מערכת הציינון שאינה מספיק שיטתית ונתונה לפרשנויות).
ביקורת נוספת נוגעת לכרטיסי התמונות - נטען כי הדמויות שבאיורים נראות מיושנות מאוד, דבר שיוצר ריחוק מסוים בין הנבדק לדמויות, מפחית את מידת ההזדהות שלו עימן, ולפיכך הסיפורים שהוא מספר עליהן לא משקפים נאמנה את אישיותו.
כן נטען כי התמונות מעוררות בנייה של סיפורים שליליים יחסית לצילומים או תמונות אחרות.
למרות הביקורת, המבחן משמש כיום כחלק מסוללת המבחנים הפסיכולוגים הבסיסית לאבחון בארץ ובעולם.
בנוסף לצרכים קליניים של אבחון אישיות או הפרעות נפשיות שונות, הוא משמש גם לצורכי מחקר, למשל בחקר תכנים לא מודעים כגון חלומות ופנטזיות.
בנוסף הוא משמש לעיתים במבחני מיון תעסוקתיים למקומות עבודה.
בישראל הוא משמש לעיתים במיון לתפקידים מסוימים בצה"ל, כגון מבחני המבד"ק (מבדקי קצונה) הממיינים מועמדים לקורס קצינים.
מִבְחַן כִי בָּרִבּוּעַ (, נהגה בכ' רפה, לעיתים נכתב חי בריבוע) הוא למעשה אוסף של מבחנים סטטיסטיים שמטרתם לבדוק את טיב ההתאמה של מודל התפלגותי לנתונים איכותיים או בדידים.
המשותף לכל המבחנים האלה הוא שההתפלגות של סטטיסטי המבחן היא התפלגות כי בריבוע (במדויק או בקירוב).
מבחנים אלה משמשים גם כבסיס למגוון מקדמי קשר (או מתאם), כגון מקדם הקשר של קראמר.
לאחר שקרל פירסון פיתח את המדד הידוע כ"מתאם פירסון" למדידת עוצמת הקשר בין משתנים כמותיים, הוא פנה לפיתוח מקדם דומה למדידת הקשר בין שני משתנים איכותיים (קטגוריים), שנתוניהם מוצגים בלוח שכיחות דו־ממדי.
בשנת 1900 הציג את סטטיסטי כי-בריבוע, שמבטא רעיון דומה לרעיון של מקדם המתאם.
בעוד שמקדם המתאם התבסס על ההפרשים בין התצפיות והממוצע שלהן.
סטטיסטי כי בריבוע מבוסס על ההפרש בין מספר התצפיות בתא מסוים בלוח השכיחות הדו־ממדי, והמספר הצפוי של התצפיות באותו תא בהנחה כי יש אי תלות בין משתנים.
פירסון הראה כי ההתפלגות האסימפטוטית של המדד שפיתח היא אכן התפלגות כי בריבוע, ומכאן שמו של המדד.
מבחן כי בריבוע לבדיקת השערת אי תלות
יהיו ו- שני משתנים איכותיים (כלומר נמדדים בסולם מדידה שמי או סודר).
נסמן את הערכים שהמשתנה יכול לקבל ב- ואת הערכים שהמשתנה יכול לקבל ב-.
בהינתן מדגם בגודל , נסמן ב- את מספר התצפיות במדגם עבורן ו-.
אם ו- הם משתנים בלתי תלויים הרי שמתקיים לכל ולכל .
תחת הנחה זו, ניתן לאמוד את הערך הצפוי של מספר התצפיות עבורן ו-, שנסמן ב- על ידי:
סטטיסטי כי בריבוע לבדיקת ההשערה כי ו- הם בלתי תלויים מוגדר כ-
והתפלגותו האסימפטוטית היא התפלגות כי בריבוע עם דרגות חופש.
השערת אי התלות תידחה אם הערך המחושב של גדול מערך קריטי הנקבע על פי רמת המובהקות α שנקבעה מראש, או אם ערך ה-p המחושב קטן מרמת המובהקות הזו.
מבחן כי בריבוע לבדיקת טיב ההתאמה של מודל מולטינומי
יהי משתנה איכותי שיכול לקבל את הערכים.
התפלגותו של היא התפלגות מולטינומית.
בהינתן מדגם בגודל , נסמן ב- את מספר התצפיות במדגם עבורן .
מודל מולטינומי עבור הוא מפרט (ספציפיקציה) של על ידי פרמטר (שיכול להיות גם וקטור של פרמטרים, או וקטור ממימד 0, כלומר מפרט אי פרמטרי).
בהינתן המודל , ניתן לאמוד את , ובעזרת אמדן זה אפשר לאמוד את הערך הצפוי של מספר התצפיות עבורן , שנסמן ב-, על ידי .
סטטיסטי כי בריבוע לבדיקת ההשערה כי המודל מתאים לנתונים מוגדר כ- , והתפלגותו האסימפטוטית היא התפלגות כי בריבוע עם דרגות חופש.