tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן ישנם תארים עיוניים באדריכלות כגון תואר ראשון במדעי הארכיטקטורה (.B.Sc) ותואר שני מחקרי (M.A).
ישנם גם מסלולים לתואר הנדסאי אדריכלות.
בנוסף, רבים מבוגרי תואר ראשון באדריכלות פונים לתואר שני בתכנון ערים וכדומה.
בישראל ניתן ללמוד את מקצוע האדריכלות במסלולים שונים במספר מוסדות:
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל שבחיפה, תואר ראשון עיוני (.B.Sc) ולאחריו תואר שני מקצועי (M.Arch) במספר התמחויות.
בנוסף בטכניון קיים מסלול לדוקטור באדריכלות.
אוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון מקצועי (B.Arch) ותואר שני (M.A).
אוניברסיטת חיפה, תואר ראשון (B.Arch).
אקדמיה בצלאל בירושלים, תואר ראשון (B.Arch).
אוניברסיטת אריאל, תואר ראשון (B.Arch), ותואר שני בשני מסלולים, מקצועי (M.Arch) ועיוני (M.A).
המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, תואר ראשון (B.Arch).
על פי דיני מדינת ישראל התואר הראשון מאפשר רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים ומאפשר תכנון מבנים במגבלות מסוימות.
על מנת להפוך לאדריכל רשוי, ולהסיר מגבלות אלו, יש להתמחות במקצוע במשך 3 שנים לפחות ולעבור בהצלחה בחינה הנערכת על ידי רשם המהנדסים והאדריכלים.
ב מופיע האדריכל כבעל אחריות למלאכת התכנון שהופקדה בידיו: "הבנאי שמסר לאדריכל, אדריכל חייב", ובמקום מפרש רש"י כי אחריות האדריכל ("אבי האומנין") לפקח על יציבות המבנה וגימורו.
בתלמוד ירושלמי מופיע המונח "ארכיטקט" במסכת ברכות (פרק י"א) כמייצג את אומן הבניה.
בפירוש בית הבחירה למאירי, בפרק שני של מסכת עירובין, מתאר את האדריכל כך: "ואדריכל הוא האומן הגדול המושיב אבני הפנות ואחר כך הוא מורה לאחרים היאך יעשו ולשון אדריכל שמהדר את הכל".
בספר שמות מוזכרים בצלאל בן אורי (על שמו גם קרויה האקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל") ואהליאב בן אחיסמך כאדריכלים בוני המשכן.
אדריאנה סקלנריקובה (בסלובקית: Adriana Sklenaříková Karembeu; נולדה ב-17 בספטמבר 1971 בברזנו, צ'כוסלובקיה) היא דוגמנית סלובקית.
אמה של סקלנריקובה היא סלובקית ואביה הוא צ'כי.
סקלנריקובה החלה ללמוד רפואה בפראג ושם הפכה להיות דוגמנית.
ב-22 בדצמבר 1998 התחתנה עם הכדורגלן הצרפתי, כריסטיאן קארמבו, בשנת 2012 התגרשו בני הזוג.
ספר השיאים של גינס משנת 1998 קבע שהיא "הדוגמנית עם הרגליים הארוכות בעולם".
אורך רגליה מהאגן לעקב הוא 124 ס"מ.
הסרט הבלגי-צרפתי Trois petites filles (הופק ב-2004)
אדריכלות אסלאמית כוללת את כל המגוון של האדריכלות שהתפתחה מהאסלאם כתופעה חברתית, תרבותית, פוליטית ודתית.
לפיכך המושג כולל מבנים דתיים יחד עם מבנים חילוניים, מהעבר הרחוק או מהעת האחרונה, במקומות שהיו תחת רמות שונות של השפעת האסלאם.
הסגנון האדריכלי החל להופיע במזרח התיכון במאה ה-7 והתפשט במהלך ימי הביניים לצפון אפריקה, דרום ספרד, אסיה הקטנה, פרס והודו.
בעידן המודרני נבנים מסגדים בסגנון האסלאמי גם בקהילות מוסלמיות באפריקה, מזרח אסיה, צפון אמריקה ואירופה.
אלמנטים אדריכליים ומאפיינים של הסגנון האסלאמי
אפשר לזהות את האדריכלות האסלאמית עם מרכיבי הסגנון הבאים:
מינרט (צריח) אחד או שניים או מספר זוגי של מינרטים במסגדים גדולים מאוד.
חצרות גדולות, פעמים רבות מחוברות לאולם תפילה גדול.
חצרות בדרך כלל מעוצבות כגן מוסלמי – טיפוס גן שמתאפיין בגאומטריה ברורה ונוקשָה, תעלות מים וקולונדות עמודים היקפיות.
שימוש בצורות גאומטריות ובאמנות רפטטיבית (חוזרת על עצמה) – ערבסקות
שימוש רב בקליגרפיה עיטורית בערבית
מִחְרַ֫אבּ בתוך המסגד המציין את הכיוון למכה
התמקדות בחלל הפנימי של הבניין לעומת החיצוניות שלו
מוקרנס – סוג של תמיכה קישוטית של קשת.
משרבייה – קיר לבנים חלול או גילוף עץ המונח על חלון, ומאפשר להביט אל הרחוב מבלי להיחשף.
שימוש במוטות מתיחה בבסיסי קשתות.
פרשנויות שכיחות של האדריכלות האסלאמית כוללות:
כוחו האינסופי של אללה מוזכר על ידי סגנון החוזר על עצמו, וכך מזכיר את האינסופיות
כמעט לעולם אין מציירים צורות בעלי חיים או בני אדם באמנות, בגלל האיסור על פיגורטיביות באסלאם.
צמחייה, לעומת זאת, היא מוטיב רווח, אך בדרך כלל היא מסוגננת או מפושטת בשל אותה הסיבה.
הקליגרפיה מוסיפה לפנים הבניין על ידי ציטוטים מהקוראן, וזאת בשל חשיבות השפה הערבית באסלאם.
יש שכינו את האדריכלות האסלאמית כ"אדריכלות הרעלה" מכיוון שהיופי נמצא בחללים הפנימיים (חצרות וחדרים), שלא ניתן לראותם מבחוץ.
השימוש בצורות מרשימות כמו כיפות גדולות, מגדלים גבוהים, וחצרות עצומות מיועד לבטא כוח ועוצמה.
סגנון אסלאמי מיוחד שהתפתח זמן קצר לאחר מותו של מוחמד משנת 661 בהקמת הח'ליפות האומיית ועד לשנת 750. מתחילתה, אדריכלות זו שאבה השראה מהאדריכלות הרומאית, הפרסית-סאסאנית והאדריכלות הביזנטית ובהמשך החלה לפתח סגנון מקורי שבישר את התפתחות הסגנון האסלאמי באדריכלות ובאמנות.
דוגמה בולטת היא כיפת הסלע בירושלים, תופעה נוספת שהייתה שכיחה בתקופה זו היא מצודות המדבר שנבנו בירדן, סוריה, ובישראל.
בניית המסגד הגדול בקורדובה מ-785 מסמנת את תחילת האדריכלות האסלאמית בספרד ובצפון אפריקה.
המסגד ידוע בקשתות הפנימיות המרשימות שלו.
האדריכלות המורית הגיעה לשיאה עם הבנייה של האלהמברה, הארמון/מבצר המרהיב של גרנדה, עם חלליו הפנימיים הגדולים המעוטרים באדום, כחול וזהב.
הקירות מעוטרים במוטיבים צמחיים מסוגננים, כתובות ערביות וערבסקות, ומכוסים באריחים מזוגגים.
האדריכלות הטימורית נחשבת כשיאה של האדריכלות האסלאמית באסיה המרכזית.
מבנים מרשימים שנבנו ביוזמת טימור ושושלתו בסמרקנד והראט עזרו להגדיל את ההשפעה של האמנות האילח'אנית בהודו, וכך צמחה האסכולה המוגולית באדריכלות.
האדריכלות הטימורית התחילה במאוזוליאום של אחמד ייאסווי בקזחסטן של ימינו והסתיימה במאוזולאום של טימור, "גור-י אמיר" בסמרקנד.
סימטריה היא מאפיין של כל המבנים הטימוריים החשובים, וכן קיימות כיפות כפולות רבות, והמשטחים החיצוניים מכוסים באריחים צבועים בצבעים עזים.
האדריכלות של האימפריה העות'מאנית מהווה יחידה נפרדת, ובמיוחד המסגדים הגדולים בסגנון סינאן, כמו מסגד סולימניה מאמצע המאה ה-16. מסגד סולטאן אהמט מתחילת המאה ה-17 מציג את הפיתוח של כמה מהצורות הקיימות בהאגיה סופיה, שנבנתה אלף שנה קודם לכן.
אחת מהתרבויות הראשונות שהאסלאם פגשהּ בזמן ולאחר לידתה, הייתה התרבות הפרסית-סאסאנית.
הבירה הפרסית הייתה על הגדות המזרחיות של הפרת והחידקל במאה ה-7. קרבה זו הביאה אדריכלים של האסלאם הקדום לשאול, ולמעשה לרשת את המסורות והדרכים של האימפריה הפרסית-סאסאנית שנפלה.
האדריכלות האסלאמית שאלה רבות מהפרסית.
בגדאד, לדוגמה, התבססה על תקדימים פרסיים כמו פירוזבאד בפרס.
למעשה, כיום ידוע ששני המעצבים שאל-מנסור שכר על מנת לתכנן את העיר היו נאובאחט, זוראסטרי לשעבר פרסי, ומאשלה, יהודי לשעבר מח'וראסאן שבאיראן.
המסגד הגדול של סאמרא הוא דוגמה נוספת, שם המגדל הספירלי התבסס על אדריכלות פרסית, כמו המגדל הספירלי באמצע פירוזבד, בירה סאסאנית לשעבר.
סגנון מיוחד נוסף הוא האדריכלות של האימפריה המוגולית בהודו ובפקיסטן במאה ה-16 עד המאה ה-18. הסמן הראשון לסגנון אדריכלי זה, הוא קבר הומאיון שבניזמודין שבדלהי, שבנתה חאג'י בגום (Haji Begum), אלמנתו של הומאיון, בשנים 1562–1571.
בנה, הקיסר אכבר, בנה את העיר המלכותית פטהפור סיקרי (כ-35 קילומטר מערבית לאגרה) בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-16, ואף הוא שילב בה אלמנטים פרסיים, אסלאמיים והינדואים.
הדוגמה המרהיבה ביותר של האדריכלות המוגולית הוא קבר אִעְתִמַאד א-דאולה שבנתה נור ג'האן לזכר אביה מירזה גהיאס בג בין השנים 1622–1628.
הטאג' מהאל הוא כמעט סימטרי, לבד מהסרקופאג של שאה ג'האן שמוסט מהמרכז בחדר הקבר שמתחת לקומה הראשית.
סימטריה זו כוללת גם בניית מסגד-מראה מאבן חול אדומה על מנת להקביל למסגד הפונה למכה ממערב למבנה העיקרי.
וכמו בכל המבנים בסגנון אדריכלי זה, ובכללם גם קבר אכבר בסיקאנדרה הצמודה לאגרה, קבר ג'האנגיר בלאהור וקבר אורנגזב באוראנגאבאד.
המאפיין הבולט באדריכלות זו הוא קיומו של הצ'אר-באג – גן מחולק לארבע, עם תעלות מים החוצות אותו, המייצג את גן העדן.
האדריכלות המרוקאית מתוארכת משנת 110 לפני הספירה עם בנייני הבזאר המאסיביים של הברברים שהקימו בתים עשויים לבני בוץ.
האדריכלות הושפעה מאיסלאמיזציה בתקופת השושלת האידריסית, גולים מוריים מספרד, וגם על ידי צרפת שעסקה במרוקו ב-1912. המאפיינים העיקריים של הסגנון המרוקאי הם קירות מצופים קרמיקה הקרויה "זליג'" ובתים הבנויים סביב חצר עם בריכה הקרויים "ריאד מרוקאי".
ניתן לאפיין את האדריכלות התימנית כ"שמרנית", שכן העם התימני משלב בין עברו הפרה-אסלאמי והאסלאמי.
פילוסופיה זו מודגמת בבניית המסגד של שלמה במאריב, שנבנה היישר על גבי מקדש ישן.
אדריכלות תימנית היא האדריכלות המאפיינת בתים שנבנו בכמה קומות ונחשבים בעיני היסטוריונים רבים בתור הארץ הראשונה בעולם בה הוקמו גורדי שחקים, חלק מהקומות המשמשות כמחסן קו עם מדרגות נשלפות.
הבתים עשויים מלבני בוץ מעורבבות עם גבס.
חלק מן הבתים והארמונות הוקמו על גבי סלעים או בתוך סלעים ומאוד מזכירים את האדריכלות של הנבטים שהיו "עם נווד" החי במדבריות ערב ואזור הנגב.
האדריכלות הטטרית היא סגנון מוסלמי שהיה נפוץ במדינות מוסלמיות במרכז רוסיה.
אדריכלות זו היא שילוב אדריכלי של סגנון רוסי ביחד עם מוטיבים מוסלמים.
אדריאנוס הרביעי היה האפיפיור בשנים 1154–1159, והיחיד ממוצא אנגלי.
לפני שנבחר לאפיפיור שימש כנונציו (שגריר אפיפיורי) לסקנדינביה.
במקביל למינויו לתפקיד האפיפיור, הוכתר פרידריך ברברוסה לקיסר גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה.
האפיפיור אדריאנוס הרביעי ראה עצמו כפטרונו של פרידריך ברברוסה ונתן גיבוי למלחמותיו.
בשנת 1155 השתמש בסמכותו כאפיפיור (בולה אפיפיורית – ) ו"העניק" למלך אנגליה הנרי השני את השליטה על אירלנד, מטעם הכס הקדוש.
בכך הביא לתחילת הכיבוש האנגלי הממושך באי האירי (עד 1921).
אדריאנוס השישי היה אפיפיור משנת 1522 ועד מותו.
עיקר פעילותו של אדריאנוס הייתה בניסיון לערוך רפורמות (שלא צלחו) בכנסייה הקתולית על מנת לבלום את התפשטות הרפורמציה.
אדריאנוס השישי נולד וגדל באוטרכט, עיר שכיום נמצאת בהולנד ותושביה דיברו ניב של גרמנית אך אז הייתה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה.
במונחים מודרניים, אדריאנוס היה האפיפיור ה"הולנדי" הראשון (והאחרון עד כה); האפיפיור ה"גרמני" האחרון עד מינויו של בנדיקטוס ה-16 ב-2005; ולמעשה, הוא היה האפיפיור הלא-איטלקי האחרון עד מינויו של יוחנן פאולוס ה-2 בשנת 1978.
ד'אדל למד באוניברסיטת לובן (כיום בבלגיה) ומ-1491 לימד שם תאולוגיה, פילוסופיה ודיני הלכה קתוליים בין תלמידיו היה ארסמוס.
ב-1507 הוא מונה למורו הפרטי של הנסיך קרל, לימים קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1515 הוא מונה כשליח דיפלומטי לספרד וב-1516 מינה אותו קרל כאינקוויזיטור הראשי של אראגון.
שנה לאחר מכן מונה לחשמן על ידי האפיפיור ליאו העשירי.
הוא המשיך לשמש כאינקוויזיטור ראשי עד למינויו לאפיפיור.
מותו של לאו העשירי בשנת 1521 הותיר את הותיקן במצב של פילוג בין פלגים שונים - בני משפחת מדיצ'י והחשמנים האיטלקים תמכו במועמדותו של ג'וליו ד'מדיצ'י בעוד שהחשמנים הצרפתים והספרדיים התנגדו למינויו.
המחלוקת הסתיימה רק עם הצעת הפשרה - למנות את אדריאנוס (ג'וליו ד'מדיצ'י מונה לאפיפיור, קלמנס השביעי, עם מותו של אדריאנוס השישי).
כאמור, אדריאנוס ניסה במהלך תקופת כהונתו ליזום רפורמות, אשר היו אמורות להגן על הנצרות הקתולית מפני הרפורמציה מחד, והכיבושים של האימפריה העות'מאנית מאידך.
ניסיונותיו לבטל של האינדולגנציות נחל כישלון, בשל התנגדות החשמנים.
האיטלקים שטמו אותו גם בגלל אדישותו לאמנויות ואי עידודם של אמנים כנסייתיים.
גם ניסיונותיו לאחד את אירופה אל מול העות'מאנים נחל כישלון חרוץ והוא מצא עצמו חלק מברית של הקיסרות הרומית הקדושה, אנגליה וונציה נגד צרפת.
אך כישלונו החמור ביותר היה חוסר יכולתו להתמודד עם גל מרידות שהתפתחו בגרמניה בעקבות הרפורמציה.
אדריאנוס השישי מת זמן קצר יחסית לאחר שמונה, ועל פי סברות חלק מהחוקרים סבורים שהורעל.
בשל חוסר הפופולריות שלו ושל הרפורמות שניסה להנהיג, מרבית מסמכיו הרשמיים ואגרותיו נעלמו (וככל הנראה הושמדו או הוטמנו) זמן קצר לאחר מותו.
בהתחלה נקבר אדריאנוס השישי בבזיליקת פטרוס הקדוש ולאחר מכן הועבר קברו לכנסייה הלאומית הגרמנית ברומא, סנטה מריה דל אנימה, שם ניתן עוד היום לראות את מצבתו בצד הימני של המזבח.
אדריאנו לייטה ריביירו (בפורטוגזית: Adriano Leite Ribeiro; נולד ב-17 בפברואר 1982 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הידוע בקיצור כאדריאנו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
אדריאנו התחיל את הקריירה בקבוצת הנוער של פלמנגו בליגה הברזילאית, בשנת 1999. בשנת 2000 הוא קודם לקבוצה הבוגרת.
הפריצה הגדולה שלו הגיעה בשנת 2001 כשהוא עבר לאינטר מילאנו ואת הגול הראשון הבקיע מול ריאל מדריד.
בשנת 2002 הושאל השחקן לפיורנטינה ובקיץ 2002 הוא עובר לפארמה, שם שיחק עם אדריאן מוטו, והבקיע 22 שערים ב-36 משחקים.
אדריאנו חזר לאינטר בשנת 2004 עם חוזה לארבע שנים וחצי והבקיע 15 שערים ב-16 משחקים בעונת 2004/2005. החל מה-11 ביולי 2004 ועד ה-25 ביוני 2005, אדריאנו הבקיע 40 שערים בכל המסגרות, כולל בנבחרת.
כיבושיו הרבים הביאו לחתימת חוזה עם אינטר עד ל-30 ביוני 2010.
למרות כיבושיו הרבים ויכולת גבוהה שהציג החלוץ, עתידו של אדריאנו באינטר הוטל בספק עקב תפקוד לא ספורטיבי בין המשחקים הכולל בילויים ליליים לפני משחקים, תזונה לא נכונה ואף חשד לשימוש בחומרים אסורים.
יש האומרים שמותו של אביו, אליו היה קשור מאד, בשנת 2004, שבר את נפשו.
אביו היה בן 45 במותו, ואדריאנו צעיר בן 24, שהחל לנהל אורח חיים לא ספורטיבי שכלל לשתיית אלכוהול מרובה.
לבאוקטובר2006 מאמן נבחרת ברזיל, דונגה, ניפה אותו מההרכב, ואף קרא לו "לשנות את ההתנהגות ולהתרכז בכדורגל".
בפברואר 2007 החליט מאמן אינטר דאז, רוברטו מאנצ'יני, לספסל את השחקן עקב בילויים ליליים של השחקן.
ב-9 באפריל 2009 הודיע השחקן כי הוא לוקח הפסקה מעולם הכדורגל ופורש מכדורגל מקצועני עקב "אובדן שמחה".
הוא חזר לשחק כדורגל כחודש אחרי הפרישה, בקבוצת פלמנגו הברזילאית שבה התחיל את הקריירה, והבקיע שער ניצחון כבר במשחק הבכורה.
בדצמבר 2009 זכתה פלמנגו באליפות ברזיל לאחר ניצחון במחזור הסיום, רבות בזכות אדריאנו אשר הבקיע 19 שערים, והכריז כי סוף כל סוף "שמחת החיים" שלו שבה.
במאי 2010 חתם ברומא מהסרייה א' על חוזה לשלוש שנים בו הוא אמור היה להשתכר ברוטו קרוב ל-5 מיליון אירו בשנה.
במרץ 2011 החליטה רומא, בגלל בעיות משמעת חוזרות ונשנות של השחקן, לסיים את ההתקשרות עמו.
אדריאנו חזר לברזיל לקבוצת קורינתיאנס במדיה זכה באליפות ברזיל בשנת 2011. ב-13 במרץ 2012 שוחרר אדריאנו מקורינתיאנס וחזר לקבוצת פלמנגו אך לא שיחק באף משחק של הקבוצה.
ב-6 בינואר 2014 חתם בקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה.
ב-26 בדצמבר 2014 חתם בלה האבר מליגת המשנה הצרפתית לחצי שנה, אך בסופו של דבר המעבר לא יצא אל הפועל ואדריאנו לא שיחק בקבוצה.
ב-29 בינואר 2016 חתם אדריאנו במיאמי יונייטד מהליגה הרביעית בארצות הברית, וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש את שערו הראשון בקבוצה.
בזמנו, נחשב אדריאנו בעיני רבים ליורשו של רונאלדו.
בגביע הקונפדרציות של 2005, אדריאנו היה השחקן המצטיין ואף קיבל את תואר מלך השערים עם חמישה כיבושים.
בגמר הוא הוביל את ברזיל לניצחון 4-1 על ארגנטינה כשכבש שני שערים.
אדריאנו היה בסגל הברזילאי למונדיאל 2006. הוא פתח במשחק הפתיחה שנערך ב-18 ביוני, והבקיע את השער הראשון בניצחון 2-0 על אוסטרליה.
הוא גם הבקיע את השער השני בניצחון 3-0 על גאנה.
ב-16 ביוני 2006 נולד בנו הבכור בריו דה ז'ניירו.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 17: 1999
אליפות אמריקה הדרומית לנבחרת הצעירה: 2001
קופה אמריקה של 2004: מלך השערים
גביע הקונפדרציות של 2005: מצטיין הטורניר, מלך השערים
אדריה איירווייז הייתה חברת התעופה הלאומית של סלובניה ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה-ברניק.
אדריה איירווייז נוסדה בשנת 1961 כחברת שכר בשם Adria Aviopromet והפעילה צי של מטוסים מדגם DC-6.
בשנת 1968 שנתה החברה את שמה ל-Inex Adria Aviopromet ורכשה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם DC-9. בשנת 1980 רכשה החברה מטוסים מדגם MD-80, הצטרפה ליאט"א והחלה בהפעלת טיסות סדירות.
למרות זאת המשיכה החברה להתמקד בעיקר בהפעלת טיסות שכר.
בסוף שנות השמונים החלה החברה ברכש מטוסים מדגם איירבוס A320, ועם פירוק יוגוסלביה, אימצה את שמה הנוכחי והפכה למוביל הלאומי של סלובניה.
ב-18 בנובמבר 2004 הצטרפה אדריה איירווייז אל ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס במעמד של חברה אזורית, ובמקביל השתלבה במועדון הנוסע המתמיד של לופטהאנזה - Miles & More.
בשנת 2006 יצאה החברה בצעד מקורי של מכירת גופי מטוסיה כשטח פרסום לחברות מסחריות.
בשנת 2016 הופרטה החברה ומניותיה נקנו מהממשלה הסלובנית על ידי קבוצת משקיעים הרשומה בלוקסמבורג.
בספטמבר 2019 הודיעה החברה על הפסקת טיסותיה באופן זמני בשל מחסור במזומנים.
ב-30 בספטמבר הודיעה החברה על התחלת הליך פשיטת רגל וטיסותיה הופסקו.
צי המטוסים של החברה נכון ליום פשיטת הרגל:
החברה הפעילה 2-3 טיסות שכר שבועיות בין נמל התעופה בן-גוריון לבין נמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה, טיסות אלו הופעלו רק בחודשי הקיץ.
בהתחשב בגילה ובהיקף פעולתה, היו מטוסי החברה מעורבים במספר גדול של אסונות תעופה קשים:
ב-30 באוקטובר 1975 התרסק מטוס החברה מדגם DC9-32 על גבעה סמוך לפראג צ'כוסלובקיה (בשל ערפל כבד ששרר אותה עת, היה המטוס בגישה לנחיתת מכשירים).
האירוע נחשב לאסון התעופה הכבד בתולדות צ'כוסלובקיה.
ב-10 בספטמבר 1976 התנגש מטוס החברה במטוס מדגם הוקר סידלי טריידנט של חברת בריטיש איירווייז מעל זאגרב יוגוסלביה.
התאונה שגבתה את חייהם של 176 איש, נחשבה לאסון התעופה האווירי הכבד ביותר עד אותה עת, ונבעה מטעות של פקח טיסה על הקרקע.
ב-1 בדצמבר 1981 התרסק מטוס חברה מדגם DC-9 על הר בעת גישה לנחיתה בשדה התעופה קמפו דל'אורו באז'אקסיו קורסיקה.
באירוע זה נהרגו 178 איש.
אדריאנו בנקיירי (באיטלקית: Adriano Banchieri; 3 בספטמבר 1568 – 1634) היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה, נגן עוגב ומשורר איטלקי מסוף תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
בנקיירי ייסד את ה"אקדמיה דאי פלורידי" בבולוניה.
בשנת 1587 היה לנזיר במסדר הבנדיקטינים.
הוא נדר את נדריו ב-1590 ושינה את שמו המקורי, טומאזו, לאדריאנו.
אחד ממוריו במנזר היה ג'וזפו גואמי, שהיה בין מעצבי סגנונו.
כמו אורציו וקי, גילה עניין בהמרת המדריגל למטרות דרמטיות.
בפרט, היה בין מפתחי צורה שכונתה "קומדיית מדריגל" - קבצים לא-מבוימים אך דרמטיים של מדריגלים, שהצטרפו, כאשר הושרו בזה אחר זה, לסיפור.
קומדיית המדריגל נחשבה פעם לאחת ממבשריה החשובים של האופרה, אבל רוב חוקרי המוזיקה רואים בה כיום התפתחות נפרדת, חלק מן העניין הכללי שהתעורר באיטליה של התקופה ביצירת צורות מוזיקליות-דרמטיות.
בנוסף לכך, נודעת לבנקיירי חשיבות כמחבר קנצונטות, חלופה קלילה יותר ופופולרית מאוד למדריגל בשלהי המאה ה-16. בנקיירי לא ראה בעין יפה את המונודיסטים ונטיותיהם ההרמוניות המהפכניות, שבעניינן התבטא בחריפות ב-Moderna Practica Musicale שלו (1613), ובה בשעה ארגן בשיטה את השימוש הלגיטימי של אמנות המונודיה בבס ממוספר.
אדריכל הקפיטול הוא נושא משרה בקונגרס ארצות הברית האחראי לתחזוקה, הניהול השוטף, הפיתוח והשימור של אתרי הקפיטול בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
אדריכל הקפיטול הוא אחד משלושת חברי ועדת המשטרה של הקפיטול האחראית על משטרת הקפיטול, וכן אחד משלושת חברי ועדת ההדרכה של הקפיטול האחראית על שירות ההדרכה של קפיטול ארצות הברית.
עד שנת 1989 מונה אדריכל הקפיטול על ידי נשיא ארצות הברית לתקופה שאינה מוגבלת בזמן.
בשנת 1989 נחקק חוק הקובע כי הנשיא ימנה את האדריכל לתקופה של 10 שנים, בהסכמת סנאט ארצות הברית, מתוך רשימה בת שלושה מועמדים שתינתן לנשיא על ידי ועדה של קונגרס ארצות הברית.
שינוי חקיקתי זה הפך את האדריכל לנציג ממונה מטעם הרשות המחוקקת (ולא נושא משרה של הרשות המבצעת, כפי שהיה קודם לכן).
האדריכלית הנוכחית היא שר רקסרוט.
אדריכל הקפיטול כהונה נשיא ממנה הערות ויליאם ת'ורנטון 1793 ג'ורג' וושינגטון ת'ורנטון תכנן את מבנה הקפיטול.
וולטר 11 ביוני 1851 – 26 במאי 1865 מילרד פילמור יחד עם מונטגומרי סי.
מייגס פיקח על השלמת בניין הקפיטול.
וייט 27 בינואר 1971 – 21 בנובמבר 1995 ריצ'רד ניקסון לאחר פרישתו כיהן סגנו, ויליאם נ.
אנסיין כאדריכל בפועל עד למינוי מחליף.
הנטמן 6 בינואר 1997 – 2 בפברואר 2007 ביל קלינטון הנטמן היה האדריכל הראשון שנבחר בהתאם לחוק החדש.
אדריאנוס השלישי כיהן כאפיפיור בין 17 במאי 884 עד למותו ביולי 885.
אדריאנוס נולד ברומא למשפחת האצולה קולונה מטוסקולום, כמו האפיפיורים אדריאנוס הראשון ואדריאנוס השני.
ב-17 במאי 884 מונה לאפיפיור, במקומו של מרינוס הראשון, שמת יומיים קודם לכן.
אדריאנוס מת בספטמבר 885 במודנה בדרכו למועצת הרייכסטג בוורמס (כיום בגרמניה).
בפגישת המועצה הוא היה אמור לפגוש את קרל השמן ולסייע לו לפתור מחלוקת ירושה שהתעוררה באימפריה הרומית הקדושה ולדון בבעיית הסרצנים.
אדריאנוס השלישי נחשב לקדוש נוצרי, אם כי ההגיוגרפיה שלו אינה מלאה.
נטען כי סייע לבני רומא להתגונן מפני בצורת.
יום הקדוש שלו מצוין ב-8 ביולי, שרידיו טמונים בכנסיית סן-סילבסטרו ליד מודנה.
אדריכלות אקספרסיוניסטית הייתה תנועה בתחום האדריכלות אשר התפתחה באירופה במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20 במקביל להתפתחות האקספרסיוניזם בתחומי אמנות אחרים.
המונח "אדריכלות אקספרסיוניסטית" תיאר בתחילה את פעילותם של פעילי אוונגרד בגרמניה, הולנד, אוסטריה, צ'כיה ודנמרק, בין השנים 1910 עד 1924 לערך.
בהגדרות מאוחרות יותר הורחב המונח וכלל אף עבודות החל משנת 1905 וכן עבודות שנעשו במדינות אחרות באירופה.
המונח "אדריכלות אקפרסיוניסטית" בימינו רחב עוד יותר ולמעשה כולל עבודות אדריכליות מכל תקופה או מקום, שלהם מאפיינים בולטים בעבודות ראשוני האדריכלות האקספרסיוניסטית, כגון: עיוות, פרגמנטציה, או מבנים המביעים רגשי אלימות ומתח.
סגנון זה התאפיין באימוץ מודרניסטי-מוקדם של חומרי בנייה חדשים, חדשנות עיצובית, מיקום חריג של עיקר מסת הבניין, מבנים השואבים לעיתים השראתם מצורות שבטבע, ניצול שיטות בנייה חדשניות המאפשרות ייצור המוני של לבנים, קורות פלדה ובמיוחד זכוכית.
אדריכלים אקספרסיוניסטים רבים לחמו במלחמת העולם הראשונה וניסיונם, יחד עם אי היציבות המדינית בגרמניה בעת מהפכת נובמבר, הניבו השקפה אוטופית וסדר יום סוציאליסטי רומנטי.
התנאים הכלכליים בגרמניה, בין 1914 ושנות ה-20 של המאה ה-20, הגבילו עד מאוד את מספר המבנים שנבנו, ולכן רבים מן הרעיונות בתחום האדריכלות האקספרסיוניסטית מאותה תקופה נותרו על הנייר בלבד.
בין האירועים הבולטים בתולדות האדריכלות האקספרסיוניסטית ניתן לציין את תערוכת ורקבונד (Werkbund Exhibition) שנערכה בקלן בשנת 1914. השלמת התיאטרון הגדול בברלין בשנת 1919, שרשרת הזכוכית(,) בין נובמבר 1919 ודצמבר 1929 בין אדריכלים גרמנים ופעילות אסכולת אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse School) בין 1910 ל-1930 לערך.
המבנה המזוהה יותר מכל עם זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית הוא מגדל איינשטיין בפוטסדאם.
עד לשנת 1925 נטשו רוב הדמויות המובילות באדריכלות האקספרסיוניסטית, בהם ברונו טאוט, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה והנס פולציג, כמו גם אקספרסיוניסטים בתחומי אמנות אחרים, תנועה זו לטובת זרמים חדשים, מעשיים יותר, באדריכלות.
בשנת 1933, עם עליית הנאציזם בגרמניה, הוכרזה האמנות האקספרסיוניסטית כאמנות מנוונת והוצאה אל מחוץ לחוק.
עד לשנות ה-70 המעיטו חוקרי אדריכלות בהשפעת האדריכלות האקספרסיוניסטית על הסגנון הבינלאומי, אולם מאז קיימת הערכה מחודשת להשפעתה של תנועה זו באדריכלות.
אדריכלות אקספרסיוניסטית הייתה יצירה של יחידים ובמידה רבה דחתה דוגמה אסתטית, אולם עדיין ניתן לנסות ולזהות קריטריונים מסוימים שאפיינו אותה.
בעבודתם של אדריכלים אקספרסיוניסטים ניתן למצוא מאפיינים החוזרים על עצמם ומתבטאים במידה זו או אחרת בעבודותיהם.
עיוות הצורה ליצירת תגובה רגשית.
הכפפת הריאליזם לביטויים סימבוליים או סגנוניים של ניסיון רגשי.
מאמץ לבטא חדשנות, מקוריות וחזון.
שפע של עבודות על הנייר ומודלים, בהם גילוי החדש וייצוג של רעיונות חשוב יותר מאשר העבודה המעשית המוגמרת.
לעיתים קרובות פתרונות היברידיים, שלא ניתן לבטאם ברעיון בודד.
נושאים של תופעות טבע רומנטיות, כגון מערות, הרים, ברק, גבישים, ותצורות סלע.
נטייה רבה יותר לצורות מינרלים וליסודות בסיסיים, מאשר לפלורה ולמודלים אורגניים אשר אפיינו את האר נובו.
שימוש בפוטנציאל היצירתי של אומנים.
נטייה רבה יותר לאדריכלות גותית מאשר לאדריכלות קלאסית, ואף נטייה רבה יותר לאדריכלות רומנסקית ורוקוקו מאשר לאדריכלות קלאסית.
אף שתנועה זו מולדתה באירופה, יש בביטוייה האמנותיים אותה מידה של תרבות מזרח ומערב.
יצירותיה שואבות השראה במידה שווה מאדריכלות מורית, אסלאמית, מצרית עתיקה, והודית, ומאדריכלות רומית, ויוונית.
התפיסה כי אדריכלות היא יצירת אמנות.
שינויים מדיניים, כלכליים ואמנותיים מהווים את הרקע לביטויים המוקדמים של אדריכלות אקספרסיוניסטית.
הדבר בולט באופן מיוחד בגרמניה, שם האיכויות האוטופיות של אקספרסיוניזם אומצו על ידי הקהילה האמנותית השמאלנית, אשר בקשה לספק תשובות לחברה הגרמנית חסרת המנוח לאחר מלחמת העולם הראשונה.
תבוסת גרמניה במלחמה, התפטרותו הכפויה של וילהלם השני, קיסר גרמניה, תקופת המחסור ועליית הסוציאל-דמוקרטיה והאופטימיות של רפובליקת ויימאר, הולידו חוסר רצון מצד אדריכלים להשלים פרויקטים שהחלו לפני המלחמה, ולחפש פתרונות אדריכליים חדשים.
חלק משמעותי בקהילה האמנותית הגרמנית, שבה אף היו אדריכלים, חיפשו אחר מהפכה דומה לזו שהתרחשה ברוסיה.
תנועות אמנותיות אשר קדמו לאדריכלות האקספרסיוניסטית והמשיכו עימה בחפיפה מסוימת היו האמנויות והאומנויות ואר נובו.
עבודה משותפת של אדריכלים עם אומנים הייתה חלק מגישת תנועת האמנויות והאומנויות והמשיכה אף בפעילותם של אדריכלים אקספרסיוניסטים.
הטבע כהשראה אמנותית אשר אפיין את האר נובו, ואשר היה אף נפוץ בתנועת הרומנטיקה, המשיך אף באקספרסיוניזם אולם נושאי ההשראה הטבעיים היו דוממים ולא מן הפלורה.
תנועת האדריכלות הפוטוריסטית והקונסטרוקטיביסטית וכן זרם הדאדא פעלו במקביל לאקספרסיוניזם ולעיתים קרובות הכילו ביטויים אמנותיים דומים.
אולם, בניגוד לאקספרסיוניזם, זרמי הפוטוריזם וקונסטרוקטיביזם הדגישו מיכון ואורבניזציה.
מן הבחינה הזו האדריכל מנדלסון היה יוצא דופן בין האקספרסיוניסטים בכך שעבודתו גבלה בפוטוריזם וקונסטרוקטיביזם.
תנועת האדריכלות האקספרסיוניסטית אף הושפעה מעבודתם של אדריכלים בולטים כגון פרנק לויד רייט ואנטוני גאודי.
שרטוטיו של רייט הוצגו בהרצאותיו של אריך מנדלסון והיו מוכרות בחוג האדריכלים האקספרסיוניסטים.
גאודי השפיע והושפע מאדריכלי ברלין.
אף עבודתו של האדריכל צ'ארלס רני מקינטוש הייתה מוכרת בקרב אדריכלי ברלין האקספרסיוניסטים ובחלק מעבודותיו ניכרת השפעה אקספרסיוניסטית.
בשם אדריכלות האשורית מכנים את סך הישגי הבנייה שהתקיימו בשלוש הממלכות האשוריות במסופוטמיה, הלא הן ממלכת אשור הקדומה, התיכונה והמאוחרת.
בעיקר ידועים ההישגים האדריכליים של הממלכה האשורית המאוחרת, הן במרכז האימפריה שבצפון מסופוטמיה, הן באזורים שסופחו על ידה בעת התרחבותה לכדי אימפריה, ואפילו בקרב המדינות הווסאלית שהיו נתונות למרותה.
שרידיהן של שתי ערים שהתקיימו בתקופת הממלכה האשורית התיכונה ידועות כיום היטב מן החפירות הארכאולוגיות שבוצעו בהן והן העיר אשור (באתר המכונה בערבית קלעת שרגאת) והעיר כַּר תֻכֻּלתִ נִנֻרתָ.
העיר אשור הייתה עיר המקדש העיקרית של האל אשור.
אשור הייתה מקום פולחנו של האל השומרי הקדום אנליל (שזוהה במידה מסוימת עם האל אשור).
העיר חזרה להיות עיר המקדש העיקרי בתקופה האשורית התיכונה (אחרי השליטה של ממלכת מיתני במאה ה-15 לפנה"ס במרכזה של מסופוטמיה).
גם כשמלכי אשור בתקופת בממלכה האשורית המאוחרת, העבירו את עיר הבירה של הממלכה צפונה לכלח, דור שרוכין ונינוה המרוחקות למדי, נותר מקדשו הראשי של האל אשור בעיר אשור.
בשלהי המאה ה-10 או ראשית המאה ה-9 לפנה"ס קמה הממלכה האשורית החדשה (המאוחרת), בצפונה של מסופוטמיה.
ממלכה זו התפשטה באמצעות כיבושים צבאיים רצופים ברחבי המזרח התיכון, ובסופו של תהליך אף כבשה את מצרים.
מרכז ממלכה זו, בצפון מסופוטמיה היה סמוך למקום מפגש הנהרות הזב הגדול והחידקל.
במקום זה נבנו שלוש ערי ענק כלח (נמרוד), דור שרוכין (חורסבד) ונינווה (קויונג'יק).
ערי בירה אלה החליפו האחת את השנייה.
האשורים בנו במסופוטמיה ערים עצומות בגודלן.
גודל העיר ניתן לקביעה על פי קווי החומות שבהם הייתה מוקפת.
הערים היו ממוקמות כולן במישור.
האשורים לא ייחסו חשיבות מיוחדת לטופוגרפיה.
לא ניתן היה למצוא גבעה במידות הדרושות, ולמעשה גם לא היה צריך.
ההגנה לעיר נעשתה על ידי בניית חומות בעלות עובי רב, וצבא שהיה מן המיומנים ביותר בעת העתיקה.
מן התקופה האשורית התיכונה מתבלטת העיר אשור (קלעת שרגאת).
מתארה בלתי רגולרי, קרוב לצורת משולש.
העיר הותאמה לפיתול של החידקל (ויובל של החידקל קדום ממערב).
במקום שהטופוגרפיה והנהר הם מיטביים.
במקום שבו הסלע מוגבה בקרבת הנהר, נבחר למקם עליו את העיר.
אורך צלע אחת של העיר כ-900 מ'.
אורך החומה הדרומית כ-1,700 מ', ובסך הכל ההיקף הכללי של חומת העיר 3,200 מ', ושטחה כ-635 דונם.
מן התקופה האשורית המאוחרת בולטות שלוש ערי ענק:
דור שרוכין (חורסבד) במתאר מלבני שאורך צלעותיו 1,560 ו-1,800 מ'.
שטח העיר בין החומות: 2,935 דונם (כלומר מעט פחות משלושה קילומטר מרובע).
נינוה (קויונג'יק) הייתה הגדולה בערים האשוריות.
נינוה נזכרת בספר יונה כעיר עצומה בגודלה שלוקח זמן לחצות אותה, הן כעיר בעלת אוכלוסייה רבה - 120,000 נפש (כנראה מספר טיפולוגי), אך הוא בוודאי מבטא נכונה את גודלה העצום, והן כעיר שמוחזקים בה גם בהמותיהם של התושבים.
לתוכנית העיר האשורית בתקופת הממלכה האשורית המאוחרת (בכלח, בדור שרוכין ובנינוה) הייתה מתכונת שחזרה על עצמה.
עיר פנימית (או אקרופוליס) ובה ארמון המלך;
עיר פנימית נוספת בחלק אחר של העיר ובה הארמון הצבאי או בית הנשק (Ekal Mašarti), שהוא הארמון "שבו כל דבר נאסף".
שתי הערים הפנימיות הופרדו כל אחד באמצעות חומה פנימית מן העיר עצמה שבה התגורר העם.
שתי הערים הפנימיות היו צמודות לחומת העיר מבפנים.
דבר זה נתן בידי בעלי השררה אפשרות לצאת היישר מתוך העיר בשעת הצורך מבלי לעבור בעיר עצמה.
האזור שבין הנהרות פרת וחידקל (שכונה על ידי היוונים בשם מסופוטמיה) הוא עמק נרחב ושטוח שבו זורמים שני נהרות גדולים.
בשטח העצום הזה נמצא רק חומר אחד העשוי לשמש לבנייה והוא הטין (חומר) הבונה את העמק, שממנו ניתן להכין אך ורק לבנים לבנייה.
את כל יתר חומרי הבנייה (אבן, קורות עץ, מתכת) היה צורך לייבא מהארצות השכנות.
את הטין ערבבו בחומרים נוספים (בעיקר תבן) ויצרו טיט.
את הלבנים יצרו על ידי שפיכת הטיט נוזלי למחצה, לתוך מסגרת עץ, חסרת קרקעית וחסרת מכסה, המכונה במקרא בשם "מלבן", כפי שמתואר במקרא: (נחום ג 14).
באמצעות מלבן ניתן ליצור לבנים בכמות בלתי מוגבלת כאשר כל הלבנים בעלות צורה ומידות זהות.
לאחר יצירת הלבנים הן נותרו לייבוש בשמש, שורות שורות.
המונח הגאומטרי בן ימינו "מלבן" נגזר למעשה מכלי העבודה הפשוט הזה ששימש ליצירת לבנים.
אף על פי שמרבית הלבנים האשוריות היו דווקא רבועות.
מידה ממוצעת של לבנה במאה ה-8 לפנה"ס הייתה 37X37 ס"מ ועוביה 10 ס"מ.
מאחר שהאשורים בנו ערי ענק עם ביצורים עבים, ארוכים וגבוהים מאוד, נדרשו לשם כך כמויות עצומות של לבנים.
העיר דור שרוכין, עיר בירתו של המלך סרגון השני, נבנתה במתאר שהוא ריבוע ענק שאורך צלעו כ 1.7-1.8 קילומטר, מוקף בחומה.
עובי חומותיה היה כ-28 מ'.
זהו עובי עצום, שאפשר אפילו תנועת מרכבות רתומות לסוסים על החומה.
נינוה, בירתו של סנחריב, יורשו של סרגון השני, הייתה גדולה עוד הרבה יותר.
אורכה המרבי הגיע ל-4.6 קילומטרים, היקף חומותיה - כמעט 12 ק"מ.
האשורים מציינים, לא פעם, בכתובות הבנייה שלהם, לאיזה גובה נבנו חומות הערים, לפי מספר נדבכי הלבנים (tipki).
גובה מקובל לחומות היה 180 נדבכי לבנים.
מאחר שגודלה של לבנת טיט ממוצעת ידוע מן החפירות (בממוצע 37X37 ס"מ בגובה 10 ס"מ לערך) וידוע כי החומות התנשאו ל-18 מ' בממוצע.
מהנתונים האלה ניתן בנקל לחשב את נפח החומות, ומתוך כך את הכמויות העצומות שהיו דרושות לבניית החומות.
החישובים מראים שנדרשו לבניית חומת דור שרוכין כ-240 מיליון לבני טיט, ולבניית חומת נינוה - כ-470 מיליון לבנים.
זו הייתה עבודה עתירת כוח אדם מובהקת.
למשל, כדי לבנות את חומת דור שרוכין בפרק זמן של כשנתיים, נדרש לייצר כמיליון לבנים ביום, כל יום, לייבש אותן, להוביל אותן לאתר הבנייה ולשלבן בבנייה, על מנת שבניין החומות יסתיים במהלך שנים ספורות.
בידי האשורים הייתה נקוטה שיטת בנייה נוספת, ככל הנראה מהירה יותר, והיא יציקת טיט נוזלי למחצה בין שתי תבניות עץ ('יציקת טיט' Terre pisée).
עבור ריצוף באיכות טובה נהגו האשורים גם לצרוף לבנים שטוחות בכבשן.
פעולה זו יצרה לבנה קשה שאיננה מתבלה במגע עם מים.
במקרים רבים היה החומר המלכד בין הלבנים אספלט שחור (אזור מוסול שבעיראק עתיר בבארות נפט הפעילות עד ימינו).
בסיפור המקראי - "מגדל בבל" נכתב
האשורים ידעו את מלאכת זיגוג לבני החרס והשתמשו בהן, אם כי בכמויות מוגבלות, לעיטור חזיתות של ארמונות וחדרים נבחרים.
אף שהרים הבנויים אבן גיר מצויים כבר במרחק של כ-10 ק"מ מדור שרוכין, האשורים מיעטו להשתמש בחומר בנייה זה, אולי חוסר מיומנות בעיבודה.
אבן הגיר שימשה בעיקר בבניית קירות תמך.
יוצא דופן היה הגשר הבנוי אבן גיר שקישר בין מקדש האל נבו ובין ארמון סרגון.
אלבסטר הוא מסלע של גבס (סולפט ולא קרבונט כמו אבני הגיר), נוח לעיבוד, בעל גוון חום בהיר, והוא החומר המקובל לגילוף תבליטים ופסלים.
בזלת הוא מסלע נדיר למדי בשימוש במסופוטמיה.
האבן יובאה על-פי רוב מסוריה, ושימשה בשל קושיה הרבה, ליצירת צירי דלתות ואבני פותה שבהן סבבו הצירים.
בסוריה שימשה הבזלת גם ליצירת בסיסי עמודים, אך עמודים נדירים באדריכלות האשורית.
במסופוטמיה לא גדלים עצים שמתוכם ניתן להפיק קורות ועמודים לבנייה.
את אלה היה על האשורים לייבא מבחוץ.
לשם כך ערכו מסעי מלחמה חוזרים ונשנים לאזור הלבנון, שממנה הביאו את גזעי עצי הארז.
התבליטים בארמון סנחריב בנינוה מרבים להראות עבודות בנייה שונות, ובהם גרירת גזעי ארזים באמצעות ספינות.
הברונזה הייתה חומר ששימש בבנייה למטרות מיוחדות.
לוחות ברונזה מרוקעת בעזרת מסמרים ציפו דלתות של שערים.
דוגמה לכך הם השערים של אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי שנמצאו בעיר בלואת.
קווי הבניה של הביצורים ושל הארמונות היו ישרים וארוכים מאוד.
לעומת זאת האשורים לא ידעו כיצד להקצות זווית ישרה.
בניית ארמונות ומקדשים נעשתה על גבי משטח מוגבה (Tamlu) הנתמך על ידי קירות תמך שיסודותיו (Uššu) לרוב עשויים אבן גיר.
המושגים האלה מצויים במקרא: המסד המוגבה שעיקרו עפר בממלא מרווח בחן קירות תמך הוא ה"מילוא" שמופיע במקרא (למשל: ; ; ; ; ).
ארמון על מסד מוגבה נחשף במרכזו של תל לכיש.
המושג השני מקביל למילה המקראית אשיה ().
האשורים הרבו לקרות את האולמות הגדולים שבארמונותיהם בקמרונות עשויים לבנים.
בישראל התגלו קמרונות עשויים לבנים בארמון האשורי שנחשף בתל ג'מה שבדרום.
לעומת זאת עמודים הם מרכיב אדריכלי נדיר בשימוש בבנייה האשורית.
בתוך הערים הפנימיות שבעיר האשורית נבנו ארמונות המלכים ומבני השרד של הפקידים הגבוהים.
מבני השרד דמו מאוד לארמונות המלכים, אבל היו קטנים יותר ופחות עשירים בעיטורם.
ארמונות נחפרו בשלושת ערי הבירה הגדולות של הממלכה האשורית המאוחרת כלח, דור שרוכין ונינווה.
היה זה הארכאולוג האמריקאי גורדון לאוד (Gordon Loud), בעקבות החפירות של משלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בדור שרוכין, שעמד לראשונה בשנת 1936 על העובדה שהארמונות האשוריים נבנה על פי מתכונת או נוסחה אדריכלית מסוימת.
בשנת 1970, הקדיש הבריטי ג'פרי טרנר (Goeffrey Turner) מחקר מקיף לסוגיית הארמונות, וניסח את המאפיינים שלהם.
המונח האשורי לארמון הוא ekallu (היכל).
המונח הזה מתייחס למבנה כולו, וגם לחלק מן הארמון, לפי טיב הציפוי (בעץ, באבן וכו').
גם המונח בית - Bit מתייחס לארמון.
גם במקרא מופיעים המונחים המקבילים: בית המלך, ארמון וגם היכל.
הארמון האשורי - סגנון קדום
בין הארמונות ומבני השרד שחפר לאוד בדור שרוכין, הוא זיהה כי בכל ארמון מצויות שתי חצרות גדולות (לפחות).
נוסף על כך יש חצרות קטנים נוספים.
הכניסה אל המבנה נעשתה באמצעות חדר כניסה הממוקם דווקא בפינת החצר הקדמית, במקום צנוע למדי.
החצר הקדמית מכונה אצל האשורים באבאנו (babānu), לאמור חצר השער.
לעיתים של מרחב אחד, לעיתים של חדר וחדר מבוא לפניו.
החדרים הסמוכים לצד החזית של החצר הקדמית (מול הכניסה לאגף חדר הכס) הם הפחות רגולריים.
אגף הכס מצוי בכל ארמון ומבנה שרד.
במתכונת הראשונה לבניית ארמונות אגף זה נתון בין החצר החיצונה ובין החצר הפנימית (שתתואר להלן).
מן החצר הקדמית קיימת כניסה מונומנטלית, של פתח בודד או של שלושה פתחים.
פתחים אלה עוטרו בשני צידיהם בפסלים גדולי מידה המכונים למסו (Lamassu).
פסלים אלה הם של יצורי כלאיים שראשם ראש אדם, גופם גוף פר ולהם כנפי נשר.
פסלים אלה נועדו לגונן על המלך שישב על כיסאו באולם שעל פתחיו שמרו.
אין ספק שפסלים אלה הטילו אימה על כל מי שבא בשערי חדר הכס.
הכניסה לאולם הכס הייתה בקיר האורך של האולם (כניסה רוחבית).
בקיר הצר השמאלי (מבחינת הנכנס בפתח) של אולם הכס מצויה גומחה רחבה, לפניה משטח מוגבה שעליו ניצב הכס ששימש מושבו של המלך.
לפני הכס היו מסילות עשויות אבן עליהן נע תנור נייד שנועד לחימום.
סמוך לכס מצוי פתח אל חדר צדדי ששימש מרחץ ושירותים למלך.
אולם הכס היה הגדול באולמות הארמון או הבניין (אם מדובר בארמון שרד לפקיד גבוה כלשהו).
אורך אולם הכס של סרגון השני, למשל, עלה על 50 מטרים.
קירות אולם הכס, סביב, עוטרו בתבליטי אבן גדולים.
התיאורים המועדפים היו ממלחמותיו וכיבושיו של המלך, וכן תהלוכות של מלכים נכנעים המובאים אליו בשבתו על כסאו.
לעיתים נעשה שימוש בציורים על גבי טיח האולם, ולעיתים גם באריחי חרס צבעוניים ומזוגגים.
בקיר הצר השני, שממול לכס, מצוי פתח רחב וממנו יציאה אל חדר מדרגות שעלו אל הגג או קומה שנייה אם הייתה כזו.
אחד הפתחים בקיר האורך השני של חדר הכס יצא אל חדר מעבר, ובאמצעותו ניתן היה להגיע אל החצר הפנימית ואגף החדרים הפרטי של הארמון.
מערך הפתחים בין חדר הכס וחדר המעבר היה כזה שלא ניתן היה להציץ מחדר הכס אל עבר האגף הפרטי.
החצר הפנימית מכונה בשם ביתנו (bitānu) כלומר חצר הבית.
המונח הזה מופיע במקרא בתיאור ארמון המלך אחשוורוש "חצר גינת ביתן המלך" (אסתר א 5).
בין הדירות הסדורות סביב החצר הפנימית ניתן תמיד להבחין באחת מיוחסת (ע"פ גודל החדרים, או מן העובדה שהם מעוטרים בתבליטים או בציורי קיר.
לכל הדירות יש בדרך כלל מבנה של מבוא, חדר מגורים, חדר רחצה.
המבנה המתואר במגילת אסתר הוא מבנה נפרד ששימש למשתה והוא בעל חצר וגינה.
והמלך שב מגנת הביתן אל בית משתה היין..".
אגף השירות מרוכז באזור אחד בבניין.
בתוך אזור זה אין חוקיות בתכנון.
ניתן להבחין בו בעיקר ע"פ התנורים והמתקנים השונים.
חלק מחדרי המטבח הם מעין גומחות, כאשר יש קירוי וחסר קיר כלפי החצר.
הארמון האשורי - סגנון מאוחר
בימי סנחריב שונתה המתכונת לבניית אגף חדר הכס בארמון האשורי.
בעוד שבמתכונת הראשונה הכניסה אל חדר הכס הייתה בלתי ישירה, כי על הנכנס בשער חדר הכס היה לפנות שמאלה כדי לראות את פני המלך, כעת נבנה אגף חדר כס בעל כניסה וגישה ישירה אל המלך.
מן החצר הגדולה נפתחו שלושה פתחים אל אולם רוחבי.
מי שנכנס לא פנה לצד כלשהו אלא המשיך הלאה.
לעיתים עבר אולם רוחבי נוסף ולעיתים אולם רוחבי נוסף.
הכס ניצב ממול לפתח, או שורת פתחים שכולם מסודרים בקו אחד.
אם דלתות כל הפתחים האלה היו פתוחות, יכול הניצב בחצר שלפני חדר הכס לראות במרחק מה ממנו, מבעד לכל הפתחים, את המלך על כסאו.
בארמון סנחריב שבנינוה מצויים שני אגפי חדר כס.
האחד במתכונת הראשונה, הקדומה יותר; השני במתכונת השנייה, המאוחרת יותר.
אגף הכס של המתכונת השנייה הוא זה שהעובר בקו ישר דרך שלושה אולמות רוחביים הגיע אל חדר קטן שבו ניצב הכס, על הקיר מאחוריו, היה ממוקם התבליט המפורסם המתאר את המצור שהטיל סנחריב על העיר לכיש שבארץ ישראל.
המתכונת הזו המשיכה בארמונות האשורים עד סוף ימיה של הממלכה האשורית המאוחרת.
לאחר מכן היא מצויה בארמונות הבבליים, ולבסוף בארמון מלך פרס שבשושן הבירה.
במגילת אסתר מופיע תיאור המזכיר את מבנה הארמון האשורי, (מגילת אסתר, פרק ה, פסוקים א-ב).
דומה שהכתוב מתאר בדיוק את הסיטואציה שתוכנית הבניין מאפשרת, כלומר כניסה בציר ישר כפי שהונהג במתכונת השנייה.
בכל אחת מן ערים האשוריות הגדולות היה, כאמור, מתחם מלכותי שני, נפרד מן העיר בחומה פנימית, וגם בו נבנו ארמונות.
בכלח (נמרוד) היה זה מתחם גדול שבנה שלמנאסר השלישי.
בדור שרוכין זהו ארמון שסומן באות F.
בנינוה מצוי מתחם זה בתל אבו יונוס (המקום בו על פי המוסרת הערבית קבור הנביא יונה, שניבא על נינוה).
בכל הערים האלה הארמון מכונה בשם אקל משרתי (Ekal Masarti) כלומר, הבניין שבו כל דבר נאסף.
תפקיד הבניין (לפי הכתובות של סנחריב ואסרחדון): "לשם סידור המחנה, איסוף הסוסים, הפרדות, המרכבות, הרתמות, כלי המלחמה ושלל האויב, וכל דבר למינהו שאשור מלך האלים חלק לי חלק כמלך, לשם תרגול הסוסים ואימון המרכבות".
סנחריב מכנה אותו גם Ekal Kutalli, כלומר הארמון האחורי (יחסית לארמון המרכזי.
אסרחדון, יורשו, שלא בנה בנינוה ארמון ממש, הוסיף עליו אגף מגורים וכנראה גר בו, בקרב צבאו, שעזר לו לעלות לשלטון.
תפקיד: בית הנשק, מטה הצבא (כולל אגף כס וחדר כס)
בסך הכל ידועים כיום מן התקופה האשורית המאוחרת כעשרים ארמונות ומבני שרד גדולים, שנשתמרו בשלמותם או בחלקם.
רק מבנה שרד אחד נחפר בשלמותו (בדור שרוכין: ארמון K).
כולם נבנו לפי נוסחה אדריכלית שזוהתה לראשונה על ידי גורדון לאוד וג'פרי טרנר.
גם אם נחפר קטן קטע, או שהשתמר קטע קטן, ניתן לעיתים קרובות לדעת היכן בארמון הוא מצוי.
הנוסחה האדריכלית הזו מתחילה בארמונות של מלכי הממלכה האשורית החדשה (מאשורנצירפל השני במאה ה-9 לפנה"ס) והיא ממשיכה עד לימיו של סנחריב (סוף המאה ה-8 לפנה"ס.
בימיו של סנחריב הנוסחה האדריכלית משתנה באופן דרסטי.
בארמון סנחריב בנינוה מופיעות שתי הנוסחאות זו בצד זו, אך מימיו של אסרחדון, יורשו של סנחריב, ואילך, ממשיכה הנוסחה החדשה בלבד.
נוסחה זו מצויה עדיין בארמונו של המלך האשורי אשורבניפל, והיא ממשיכה אל עבר הארמונות של הממלכה הבבלית החדשה שירשה את זו האשורית המאוחרת, ואפילו אל ארמון דריווש בשושן הבירה של הממלכה הפרסית שירשה את זו הבבלית.
רשימת מבני שרד באתרים ארכאולוגים
מבנים בפחוות האשוריות - תיל ברסיפ, ארסלאן טאש
מבני שרד אשוריים, בבליים ופרסיים בארץ ישראל - איילת השחר, תל חצור, תל מגידו, אשדוד, תל גמה, תל לכיש, בית צור, תל אבו סלימה, בוצרה
זיקוראת הוא מעין גבעה מלאכותית גבוהה, בנויה לבני טיט, שבראשה ולרגליה מקדשים.
פירוש השם זיקוראת (Ziqqurratu) הוא מקדש-מגדל, פסגה של הר (מן המלה זקור שפירושה בולט לגובה) זהו מבנה פולחני מסופוטמי טיפוסי.
סממנים טיפוסיים מצויים כבר החל מתקופת עובייד (מן האתר ארידו, סביב 5000 לפנה"ס).
מקדשי-טרסה קדומים הם למעשה המקדים לבניין הזיקוראת המפותח.
הפרטים כבר ניכרים זיקוראת האל אָנוּ בארך (אורוק), ובזיקוראת באל-אוקיר.
עם זאת, אופן העלייה אליהם – פרט שמאוחר יותר יהיה חלק מהותי מן המבנה - אינו ברור עדיין.
הזיקוראת התקני הראשון נבנה על ידי אור-נאמו (ראשון מלכי שושלת אור 3 (2112-2095 לפנה"ס) באור.
זהו מבנה מאסיבי בעל בסיס רבוע, שאלי עולים שלושה גרמי מדרגות מצטלבים הנפגשים בנקודה אחת.
כך גם בזיקוראת לאל מרדוך שבבבל (שהווה ככל הנראה השראה לתיאור מגדל בבל שבמקרא, בראשית יא 4) מן המאה ה-18 לפנה"ס ואילך, המכונה: Etemenanki שפירושו 'מקדש יסוד השמים והארץ'.
רק בימי שמשי אדד הראשון עובר הרעיון צפונה לאשור.
כאן המקדש התחתון קשור עם זיקוראת והגישה לזיקוראת היא ככל הנראה מגג המקדש התחתון.
מדרגות חיצוניות עדיין אינן קיימות.
מן הממלכה האשורית המאוחרת ידועים מבני זיקוראת מכלח ומדור שרוכין.
הם ניצבים עד ימינו לגובה רב.
בנינוה ידוע זיקוראת רק מן הכתובים.
יש להניח כי המבנה שהיה כאן נהרס עד היסוד לאחר כיבוש נינוה בידי בבל.
טיב הטקסים שהתנהלו במקדש שבראש המבנה אינם ידועים לאשורם.
תיאור מאוחר למבנה, מן המאה ה-5 לפנה"ס מופיע אצל הרודוטוס (היסטוריה, סעיף 181) עם הערה ביחס לפולחן המתאר נישואין מקודשים בין האל, שככל הנראה מגולם על ידי המלך, ובין כוהנת, וזאת על מנת להבטיח את המשך שגשוג הארץ.
כיום ידועים 16 זיקוראתים, הן משרידים והן מן הטקסטים.
מבחינת המבנה שלהם קיימים שלושה טיפוסים:
טיפוס דרומי (קדום) - עם גרמי מדרגות משלושה עברים.
טיפוס דרומי זה ממשיך להתקיים בבל גם בתקופה מאוחרת.
טיפוס צפוני - המקושר למתחם שלם.
בהם היה גרם מדרגות לולייני סובב סביב הבניין (כך בדור שרוכין, וכך גם בתיאור הרודוטוס לבבל).
קיים עוד טיפוס נוסף של זיקוראת כמו זה שנמצא בצ'וגה זנביל שבעילם.
גרם המדרגות שלו פנימי ואינו נראה מבחוץ.
ייתכן שהרעיון הכללי בא מן הפירמידה המצרית, אך יש הבדל בשימושים שנעשו בין שני סוגי המבנים, במצרים העתיקה משמשות הפירמידות לקבורת מלכים ואילו במסופוטמיה למקדש.
המחקר הארכאולוגי של התרבות האשורית הביא לכך שהתמונה העולה ממנו איננה מאוזנת.
יש מידע רב על ביצורים, ארמונות ומקדשים, ואילו על בתי מגורים פשוטים המידע הוא דל.
הסיבה לכך היא שמאז ראשית המחקר במחצית המאה ה-19 הפנו החוקרים את מרצם ומשאביהם אל המבנים הגדולים, שחורבותיהם בולטים בשטח וקל לאתרם.
אבל בעיקר חפרו בהם מפני שכאן רב היה הסיכוי לגלות פרטי אומנות כגון פסלים, תבליטים וחפצים מעוטרים, ובעיקר לגלות תעודות כתובות.
רק בעת החדשה מפנים חוקרים את התעניינותם לחקר בתי המגורים.
אדריאנו קורייאה קלארו (בפורטוגזית: Adriano Correia Claro; נולד ב-26 באוקטובר 1984 בקוריטיבה, ברזיל) הידוע בשמו הפרטי, הוא עבר כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדות המגן והקשר.
בצעירותו שיחק אדריאנו בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורגל המקומי קוריטיבה ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, אותה הוביל לשתי זכיות באליפות מדינת פרנה ב-2003 ו-2004. בינואר 2005 עבר לשחק בסביליה הספרדית, וב-29 לחודש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 4-0 לברצלונה.
עד סיום העונה ערך 19 הופעות נוספות בכל המסגרות ועם שלושה שערים הוביל את קבוצתו למקום השישי בליגה הספרדית ולשמינית גמר גביע אופ"א, שם הודחה סביליה על ידי פארמה.
בעונתו השנייה בסביליה, , הפך אדריאנו לאחד השחקנים המשמעותיים בסביליה ועם 3 שערים ב-13 משחקים בגביע אופ"א הוביל את הקבוצה לזכייה בתואר, לאחר ניצחון 0-4 על מידלסברו במשחק הגמר.
גם בליגה הפגין יכולת טובה במיוחד ועם שלושה שערים ב-32 משחקים הוביל את קבוצתו למקום החמישי.
בתחילת העונה הבאה, , הוביל את קבוצתו לזכייה בתואר אירופי נוסף, הסופר קאפ האירופי, בו זכתה לאחר ניצחון 0-3 מרשים על אלופת אירופה, ברצלונה.
בהמשך העונה הוביל את סביליה לזכייה נוספת בגביע אופ"א, לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על אספניול במשחק הגמר ולזכייה ראשונה בתולדותיה בגביע המלך הספרדי, לאחר ניצחון 0-1 בגמר על חטאפה.
בסך הכול סיים את העונה עם שלושה שערים ב-41 משחקים בכל המסגרות, מתוכם שני שערים ב-26 משחקי ליגה.
בתחילת עונת , זכתה סביליה בסופר קאפ הספרדי, לאחר ניצחון 3-6 בסיכום שני המשחקים נגד אלופת הליגה הספרדית, ריאל מדריד.
בהמשך העפילה הקבוצה לשמינית גמר ליגת האלופות וגביע המלך הספרדי, אך שם הודחה על ידי פנרבחצ'ה וברצלונה בהתאמה.
בליגה הפגינה סביליה יכולת בינונית, אך למרות זאת הצליחה לסיים במקום החמישי והעפילה למוקדמות גביע אופ"א.
מבחינה אישית, עונה זו לא הייתה מוצלחת עבור אדריאנו שכבש שער אחד בלבד ב-35 משחקים בכל המסגרות.
עונת הייתה אחת מעונות השיא של אדריאנו בסביליה.
כבר בתחילת העונה סייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבתים של גביע אופ"א, לאחר שהבקיע את השער השני בניצחון 0-2 על רד בול זלצבורג במשחק הראשון של סיבוב המוקדמות השלישי (0-2 לסביליה במשחק הגומלין).
עם זאת, סביליה הודחה מהמפעל כבר בסיבוב הבא לאחר שסיימה את הבית המוקדם במקום הרביעי בלבד.
בליגה הספרדית הבקיע אדריאנו שלושה שערים ובישל שלושה נוספים ב-29 משחקים והוביל את קבוצתו למקום השלישי, ממנו העפילה ישירות לשלב הבתים של ליגת האלופות.
כמו כן, הוביל את סביליה לחצי גמר גביע המלך, לאחר ניצחונות מרשימים על דפורטיבו לה קורוניה וולנסיה בשמינית ורבע הגמר בהתאמה, אך לא הצליח להוביל את קבוצתו לגמר, לאחר שזו הפסידה 4-2 בסיכום שני המשחקים נגד אתלטיק בילבאו.
בעונתו השישית והאחרונה בסביליה, , הוביל את הקבוצה לזכייה נוספת בגביע המלך, לאחר ניצחון בגמר על אתלטיקו מדריד, כאשר בדרך לגמר היא מדיחה את מחזיקת הגביע, ברצלונה וקבוצות נוספות מליגת העל, כגון דפורטיבו לה קורוניה וחטאפה.
אף על פי כן, סביליה הודחה מליגת האלופות כבר בשמינית הגמר, לאחר הפסד מפתיע לצסק"א מוסקבה.
בליגה הספרדית, איבדה הקבוצה את המקום השלישי לוולנסיה וסיימה במקום הרביעי בלבד.
אדריאנו סיים את העונה ללא שערי ליגה, אולם עם חמישה בישולים ובסך הכול סיים את חמש שנותיו בסביליה עם 19 שערים ב-216 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 11 שערים ב-157 שערי ליגה.
בעונת עבר אדריאנו לשחק בברצלונה תמורת 9.5 מיליון אירו וב-14 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כאשר נכנס כמחליף לגבריאל מיליטו במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי נגד קבוצתו הקודמת סביליה, בו הפסידה ברצלונה 3-1.
אדריאנו היה שותף לזכייתה של נבחרת ברזיל הצעירה בגביע העולם עד גיל 20 בשנת 2003 ועוד באותה שנה זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל הבוגרת לגביע הזהב של CONCACAF 2003, בו הגיעה ברזיל עד לגמר, אך הפסידה ל.
שנה לאחר מכן, סייע לברזיל לזכות בקופה אמריקה 2004, אך מאז לא זומן לנבחרת, אף על פי שהפגין יכולת מרשימה במשחקיו בסביליה.
ביולי 2016 חתם בבשיקטאש הטורקית.
ב-2019 חזר אדריאנו לברזיל וחתם באתלטיקו פרנאאנסה, ולאחר שנה הצטרף לקבוצת אויפן הבלגית.
אדריאנוס הראשון (לטינית: Hadrianus I, הדריאנוס) היה אפיפיור מ-1 בפברואר 772 עד יום מותו ב-25 בדצמבר 795. הוא היה בן למשפחת אצולה רומאית (קולונה מטוסקולום), ושם אביו היה תאודור.
יותר מכך לא ידוע על חייו שלפני האפיפיורות.
זמן קצר לאחר כניסתו של אדריאנוס לתפקיד, פלש דסידריוס מלך הלומברדים לשטח מדינת האפיפיור, ואדריאנוס נאלץ לבקש את עזרתו של קרל הגדול מלך הפרנקים, שהגיע לסייע בראש צבא גדול.
קרל כיתר את כוחותיו של דסידריוס וצר על עיר הבירה הלומברדית, פאביה.
ב-774 הכניע את העיר, הגלה את המלך למנזר בצרפת ונטל לעצמו את התואר "מלך הלומברדים".
קרל הגדול אישר את מתת פפין והעניק למדינת האפיפיור את האקסרכיה של רוונה, שכללה את הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה).
אדריאנוס חגג את המאורע בהטבעת מטבעות על שמו ובהתאם למגמת ההתנתקות מהאימפריה הביזנטית ששלטה אז במערב אירופה, לא חתם עוד על מסמכיו במניין השנים של שנות שלטון הקיסר המזרחי, אלא של קרל הגדול.
כמו כן, בנה אדריאנוס אחוזה מפוארת בצפון ויי, שממנה הנהיג את דוכסות רומא, והיא נקראה Domusculta Capracorum.
האחוזה מתוארת בליבר פונטיפיקליס, אך שרידיה נמצאו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בתחרות שהתנהלה כל העת בין קרל הגדול לבין האימפריה הביזנטית ולבין דוכסות בנוונטו הלומברדית, נותר אדריאנוס בעל ברית נאמן לקרל, למרות חילוקי הדעות בנושא הסגידה לאיקונין שהיו ביניהם.
אדריאנוס תמך בגישתה של הכנסייה המזרחית להתיר את האיקונין, ואף הביע את דעתו בעניין באמצעות נציגיו בוועידת ניקיאה השנייה ב-787.
אדריאנוס תחזק את אמות המים הרומיות שהובילו מים לרומא, ושיפץ כנסיות רבות, בהן בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, כנסיית סן מרקו וכנסיית מריה הקדושה בקוסמדיני.
במותו, בגיל 95, היה האפיפיור בעל הכהונה הארוכה ביותר, עד שפיוס השישי שבר את שיאו זה.
רק שלושה אפיפיורים, פיוס התשיעי, לאו השלושה-עשר ויוחנן פאולוס השני, כיהנו זמן רב יותר מאז.
אדריאנו אוליבטי (באיטלקית: Adriano Olivetti; 11 באפריל 1901 - 27 בפברואר 1960) היה תעשיין איטלקי הנחשב כמי שיחד עם אביו, הביא במחצית הראשונה של המאה ה-20 להפיכת חברת אוליבטי מחברה משפחתית קטנה לאחת מחברות התעשייה הבולטות באיטליה.
אוליבטי, שנמנה עם החוגים הסוציאליסטים והאנטי-פשיסטים באיטליה, שילב קידום שיטות עבודה וניהול תעשייתי מודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית הקפיטליסטית יחד עם עקרונות סוציאליסטים של דאגה לעובדים ושיתופם ברווחי החברה.
אוליבטי אף ניסה ליישם במפעל החברה שבאיווריאה ובאזור הסמוך שיטה אוטופית שנקראה "Movimento Comunità" (תנועת הקהילה), דגלה ביחסי גומלין בין החברה התעשייתית ובין הקהילה.
ונסמכה בנקודות רבות על הגותם של רוברט אואן ושארל פורייה.
התנועה זכתה לתמיכה פוליטית באזור איווריאה אולם ימיה היו קצרים והיא התפוגגה לאחר מותו של אוליבטי ב-1960. תחום נוסף בו נחשב פועלו כבעל חשיבות קידום מחויבות לערכים של אמנות, ארכיטקטורה ועיצוב המוצר בחברה התעשייתית ובקהילה שסביבה.
אדריאנו אוליבטי נולד לקאמילו אוליבטי, מהנדס חשמל ויזם יהודי שהקים ב-1906 את חברת אוליבטי וללואיזה רבל, בת לכומר וולדנסי.
האב האמין כי שבעת ילדיו יזכו לחינוך טוב יותר בבית המשפחה ולא בבית הספר.
מחנכתו של הבן הייתה האם שהייתה אשה משכילה ומפוכחת.
החינוך בבית היה ליברלי-חילוני וילדי המשפחה לא הוטבלו ולא נימולו.
כמי שדגל בעקרונות הסוציאליזם ובשוויון ערך העבודה והלימודים, שלח אוליבטי האב את ילדיו לעבוד בחופשות במפעל בתנאים שווים לאלו בהם עבדו הפועלים.
המשמעת והעקרונות שהושלטו במשפחה הביאו למרדנות מסוימת בבחרותו של אוליבטי הבן, דבר שהתבטא, בין היתר, בכך שלמד הנדסת כימיה כלימודים גבוהים בפוליטכניקו די טורינו (Politecnico di Torino) ולא הנדסת מכונות כפי שרצה אביו.
ב-1924, לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד בחברה המשפחתית, אך פעילותו הפוליטית הייתה לצנינים בעיני השלטון הפשיסטי של מוסוליני ואביו שחשש לו שלחו להשתלם בארצות הברית ומאוחר יותר לאנגליה וללמוד את יסודות הניהול התעשייתי המודרני.
לאחר שובו לאיטליה נישא לפאולה לבית לוי, בתו של ג'וזפה לוי ואחותה הבוגרת של מי שהייתה לסופרת ידועה, נטליה גינצבורג.
לזוג נולדו בן ושתי בנות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הם התגרשו.
שהותו בארצות הברית וביקורו במספר מפעלים גדולים ובמיוחד בחברות פורד ורמינגטון, שכנעו את אוליבטי כי הפריון התעשייתי הוא תלוי המערכת הארגונית במפעל.
באישור אביו הוא ארגן את מערכות הייצור בחברת אוליבטי על פי חלק מעקרונות הניהול המדעי והפך את ארגונו הפנימי של המפעל המשפחתי המצליח מארגון של "חנות" לארגון המסודר על פי מחלקות וחטיבות.
אוליבטי היה למנכ"ל החברה ב-1932 ולנשיאה ב-1938. בתוך חמש שנים מיישום שינוי המבנה הארגוני הוכפלה התפוקה לפועל ויש הרואים ברה-ארגון אחת הסיבות המרכזיות לכך.
ב-1933 השיגה אוליבטי מחצית מנתח שוק מכונות הכתיבה באיטליה.
בעקבות עליית הפריון ורווחיה שעלו, העלתה חברת אוליבטי את שכר עובדיה והעניקה להם הטבות ושירותים שונים.
הצלחתו בעסקים לא הפחיתה מהאידיאליזם שלו.
במשך שנות ה-30 הוא החל להתעניין בארכיטקטורה כמו גם בתכנון ערים ובתכנון קהילתי.
הוא פיקח על תוכנית שיכון שהוקם באיבריאה עבור עובדי אוליבטי ועל תוכנית אזורית של עמק אאוסטה הסמוך.
התערבות ושליטה זו בחיי העובדים לא היוותה בעיה בזמן השלטון הפשיסטי ואף הייתה בקו אחד עם עקרון התכנון המרכזי שהיה אחד מעקרונות המשטר.
על אף שאוליבטי הביע בפני המקורבים אליו תיעוב כלפי המשטר הפשיסטי, הוא הצטרף למפלגה הפשיסטית האיטלקית והפך לקתולי.
למרות זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה שותף לתנועת המחתרת האנטי-פשיסטית ואף נכלא, כנראה על רקע מסרים שהעביר לאמריקאים על כך שאל להם לסמוך על באדוליו, יורשו של מוסוליני.
לקראת סיום המלחמה הוא נמלט ומצא מקלט בשווייץ, שם התחבר לגולים אינטלקטואלים אחרים והמשיך לפתח את משנתו הפילוסופית-חברתית שהפכה מאוחר יותר ל"תנועת הקהילה".
בשנים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, התרחבה אימפריית אוליבטי במהירות, אולם, בסוף שנות ה-50, עמדה על סף פשיטת רגל לאחר שרכשה את גרעין השליטה בחברת מכונות הכתיבה האמריקאית הגדולה, Undrewood .
בשנים אלו החליפו מכונות החישוב החשמליות והמחשבים המרכזיים הראשונים (דוגמת האוליבטי אלאה ) את מכונות הכתיבה כמוצרים בהם התמקדה החברה.
אדריאנו אוליבטי חילק באותן שנים את זמנו בין ניהול החברה ובין ניסיונות ליישם ולהפיץ את האידאולוגיה האוטופית שלו של "חיי קהילה".
אמונתו הייתה כי אנשים שיכולים לכבד איש את רעהו ואת הסביבה בה הם חיים יכולים בדרך זו להימנע ממלחמה ומעוני.
רעיונתיו אלו דמו לאלו של הוגי הדעות בני המאה ה-19: שארל פוריה ורוברט אואן.
במיזמיו האוטופיים ניסה אוליבטי לתרגם את חזונו הלכה למעשה לדרך של ניהול נאור ושל קורפורטיזם.
הוא הפחית את שעות העבודה לעובדיו, העלה את שכרם וסיפק להם הטבות ושירותים שונים.
ב-1957 היו עובדי אוליבטי בעלי השכר הגבוה ביותר בתעשיית המתכת באיטליה ובמקביל, בעלי הפריון הגבוה ביותר.
הקורפורטיזם שלו הצליח גם בכך שעובדיו התאגדו באיגוד נפרד של החברה ולא צייתו לאיגוד הארצי החזק של עובדי המתכת באיטליה.
אוליבטי נפטר באופן פתאומי בפברואר 1960 (בן 58), בעת שנסע ברכבת ממילאנו ללוזאן.
בספרה האוטוביוגרפי, "לקסיקון משפחתי", תיארה נטליה גינצבורג מספר פעמים את אדריאנו אוליבטי ואת פעולותיו.
תיאור כניסתו הראשונה לבית המשפחה, בעת ששירת בצבא האיטלקי עם אחיה הבכור, איננו מחמיא במיוחד: