tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרויקטים הראשונים לשימוש מודרני בקרקע הוקמו על ידי מתיישבים צרפתיים או מהגרים קריאוליים מאיי מסקארן במאות התשע-עשרה והעשרים.
הם הציגו גידולי יצוא כגון קפה, קנה סוכר, וניל, ציפורן וסיסל.
כמו כן, הם הקימו מכרות קטנים לניצול משאבי הגרפיט, הכרומיט והאורניום של האי.
כדי לסייע בעיבוד ובשיווק של סחורות אלה, הקימו המהגרים מספר מפעלים פיננסיים ומסחריים ובנו מערכת רכבות מודרנית בקנה מידה קטן.
לאחר מכן, הם שילבו חלק מהמלגסים במגזר המודרני של הכלכלה, כפועלי שכר או כחוכרים בחוות בבעלות זרה, או כעובדים זוטרים בשירות הציבורי או במפעלים עסקיים.
עם זאת, הבעלים והמנהלים הזרים שמרו כמעט על כל הרווחים מפעילויות אלה.
לאחר קבלת העצמאות, משטרו של פיליבר ציראנאנה עשה מעט לשינוי השליטה הצרפתית במגזר המודרני של הכלכלה, למרות הזעם הגובר על התלות הכלכלית המתמשכת.
כעס זה, יחד עם דאגה הולכת וגוברת מחוסר השוויון בהתפלגות העושר, שהותיר את החלקים הדרומיים והמערביים של האי בעוני יחסי, הביא להדחתו של ציראנאנה ב-1972 ולשינוי במדיניות הכלכלית.
המשטר הצבאי החדש בראשות גבריאל רמנאנצואה ניתק את רוב הקשרים עם צרפת והחל בתהליך של "מלגסיזציה" של הכלכלה.
התקדמות איטית לעבר מטרה זו תרמה להפסקת שלטונו של רמנאנצואה באמצע 1975. רק עם עלייתו של דידייה רציראקה לנשיאות בהמשך אותה שנה החל תהליך ההשתלטות הרציני על מפעלים שהיו בשליטה צרפתית בעבר.
מדיניותו של רציראקה, שכונתה "מהפכה מלמעלה", חרגה מעבר להפקעה או רכישה של חברות זרות והעברתן לבעלות מלגסית; הוא שאף להפוך את הכלכלה לסוציאליסטית באמצעות הלאמת מפעלים מרכזיים.
המדינה רכשה בעלות מלאה או חלקית כמעט בכל המפעלים הגדולים בתחומי הפיננסים, התחבורה, השיווק, הכרייה והייצור.
החברות שנשארו בבעלות פרטית נדרשו לקנות ולמכור במחירים שנקבעו על ידי המדינה, והמדינה פיקחה מקרוב על החזרת הרווחים.
במגזר הכפרי, רציראקה שאף להקים קואופרטיבים חקלאיים מקומיים.
כמעט באותה מידה של חשיבות לשינוי המוסדי הזה, הייתה כוונת המשטר, שהוכרזה בתוכנית כלכלית לשנים 1978–1980, להגדיל באופן משמעותי את רמת ההשקעה הממשלתית בכל מגזרי הכלכלה כדי לשפר את זמינות הסחורות והשירותים לכולם.
עם זאת, בתחילת שנות ה-80, ניסיונו של רציראקה לעצב מוסדות סוציאליסטיים ברי-קיימא ולהמריץ את הכלכלה באמצעות הגדלת ההשקעות לא הצליח לשפר את הייצור הכלכלי ואת הרווחה.
הצמיחה הכלכלית לאורך שנות ה-70 לא עמדה בקצב הגידול באוכלוסייה.
למרות זמינותם של משאבים חקלאיים ומינרליים משמעותיים, הכלכלה הייתה פחות יצרנית מאשר בתחילת העשור, כאשר ההכנסה הממוצעת לנפש כבר הייתה בין הנמוכות בעולם.
משטר זאפי הפך את החייאת הכלכלה המלגסית לעדיפות המרכזית שלו.
נכון לשנת 1994, רוב המלגסים המשיכו להתפרנס בדרכים שלא השתנו באופן מהותי מאלו של אבותיהם — חוות קטנות התומכות בגידול אורז מושקה מסורתי, חקלאות יבשה של קסאווה ומזונות אחרים, רעיית בקר זבו, או גידול גידולי יצוא.
ב-2 באפריל 2025, הכריז דונלד טראמפ על תעריפים בשיעור של 47% על מדגסקר.
מדגסקר, המייצרת כ-80% מהוניל בעולם, נתקלה בסיכון ליצוא זה בשל המדיניות החדשה של טראמפ כלפי יצואנים ממדגסקר.
חקלאות במדגסקר היא הענף הכלכלי המרכזי במדינה, ומהווה את מקור התעסוקה העיקרי/ כ-82% מכוח העבודה עוסק בחקלאות, בדיג או בייעור.
האקלים המגוון של מדגסקר, טרופי לאורך החופים, מתון באזורים ההרריים וצחיח בדרום מאפשר גידול של מגוון רחב של גידולים חקלאיים, בהם אורז, קסאווה, שעועית ובננות.
נכון לשנת 2011, מוצרים חקלאיים – ובראשם ציפורן, וניל, קקאו, סוכר, פלפל וקפה והם היוו כ-12% מהיצוא של מדגסקר לפי ערך כספי.
המדינה נחשבת ליצרנית הגדולה בעולם של וניל, כאשר הווניל המלגשי תופס נתח של כ-80–85% מהשוק העולמי.
3.1 מיליון טון של קנה סוכר
2.5 מיליון טונות של קסאווה
300 אלף טון מנגו (כולל מנגוסטן וגויאבה)
257 אלף טון תפוחי אדמה
93 אלף טונות של אננס
בנוסף לייצור קטן יותר של מוצרים חקלאיים אחרים, כמו קפה (57 אלף טון), ציפורן (23 אלף טון), קקאו (11 אלף טון), קשיו (7 אלף טון) ווניל (3 אלף טון).
נכון לשנת 2018, רק 15% מאוכלוסיית מדגסקר נהנתה מגישה לחשמל.
למדגסקר פוטנציאל הידרואלקטרי בר-ביצוע טכני של כ-180,000 ג'יגה-ואט-שעה.
עד כה פותח פחות מ-1% ממנו, עם קיבולת הידרו מותקנת של 162 מגה-וואט, המייצרת 61% מחשמל המדינה.
למדינה פוטנציאל עצום לניצול אנרגיה סולארית, אך התשתית הכללית עדיין חסרה.
בשנת 2000, פתחה ממשלת מדגסקר בהכנת תוכנית אסטרטגיית הפחתת העוני (PRSP) במסגרת יוזמת מדינות עניות בעלות חוב כבד (HIPC).
מועצות המנהלים של קרן המטבע והבנק העולמי הסכימו בדצמבר 2000 שהמדינה זכאית במסגרת יוזמת HIPC, ומדגסקר הגיעה לנקודת ההחלטה להקלת חובות.
ב-1 במרץ 2001, מועצת ה-IMF העניקה למדינה 103 מיליון דולר עבור השנים 03–2001 במסגרת ה-Poverty Reduction and Growth Facility (PRGR).
משאבים אלו נועדו לשיפור הגישה לבריאות, חינוך, כבישים כפריים, מים ותמיכה ישירה לקהילות.
בנוסף, ב-7 במרץ 2001 אישר מועדון פריז מחיקת חוב של 161 מיליון דולר.
ב-28 בפברואר 2001, הבנק לפיתוח אפריקאי (ADB) אישר במסגרת ה-HIPC מחיקת חוב של 71.46 מיליון דולר והעניק ביוני 2001 אשראי נוסף של 20 מיליון דולר למלחמה באיידס ובעוני.
באוקטובר 2004, מועצות המנהלים של IMF והבנק העולמי קבעו שמדגסקר הגיעה לנקודת ההשלמה במסגרת יוזמת HIPC המשופרת.
כלכלת מלחמה היא מכלול האפשרויות שעלולות לקרות וגיוס המשאבים שמדינה מודרנית נוקטת כדי לגייס את כלכלתה לייצור בזמן מלחמה.
פיליפ לה בילון מתאר כלכלת מלחמה כ"מערכת של ייצור, גיוס והקצאת משאבים לשמירה על האלימות" לאורך הזמן הנדרש.
כמה צעדים שיכולים להינקט כוללים את כלל טיילור וכן הכנסת תוכניות להקצאת משאבים.
הגישות לתצורה מחדש של הכלכלה שונות ממדינה למדינה.
מדינות רבות מגבירות את מידת התכנון בכלכלתן במהלך מלחמות; במקרים רבים התכנון מתרחב ומגיע ל, ובחלק מהמקרים לגיוס חובה להגנה אזרחית, כמו צבא היבשה הנשי ונערי בווין בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מצבי מלחמה כוללת, מבנים ותפקידים מסוימים נתפסים לעיתים קרובות כמטרות חשובות על ידי הלוחמים.
מצור האיחוד והצעדה אל הים של גנרל האיחוד, ויליאם שרמן, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, והפצצה אסטרטגית של ערי אויב ומפעלים במהלך מלחמת העולם השנייה הם כולם דוגמאות למלחמה כוללת.
לגבי הצד של הביקוש המצרפי, המושג כלכלת מלחמה נקשר למושג "קיינסיאניזם צבאי" , שבו התקציב הצבאי של הממשלה מייצב את מחזורי העסקים ותנודות או משמש למלחמה בזמן מיתון.
בצד ההיצע, נצפה כי למלחמות יש לעיתים אפקט של האצת הקידמה והפיתוח הטכנולוגי עד כדי כך שכלכלה מתחזקת מאוד לאחר המלחמה, במיוחד אם היא נמנעה מההרס הקשור במלחמה.
היה זה המקרה, למשל, עם ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
עם זאת, מספר כלכלנים (כגון סימור מלמן ) טוענים כי האופי הבזבזני של חלק ניכר מההוצאות הצבאיות עלול בסופו של דבר לפגוע בהתקדמות הטכנולוגית.
המלחמה משמשת לעיתים קרובות כמאמץ אחרון למניעת הידרדרות התנאים הכלכליים או משברי מטבע , במיוחד על ידי הרחבת השירותים והתעסוקה בצבא, ובמקביל על ידי פירוק חלקים מהאוכלוסייה כדי לפנות משאבים ולהחזיר את הסדר הכלכלי והחברתי.
ניתן לראות בכלכלת מלחמה זמנית גם כאמצעי למניעת הצורך במיליטריזציה קבועה יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, הצהיר שאם מדינות הציר ינצחו, אז "נצטרך להמיר את עצמנו לצמיתות למעצמה מיליטריסטית על בסיס כלכלת מלחמה".
כלכלת מרכז אמריקה היא הכלכלה האחת עשרה בגודלה באמריקה הלטינית, אחרי הכלכלות של ברזיל, מקסיקו, ארגנטינה וקולומביה.
על פי הבנק העולמי, התמ"ג הנומינלי של מרכז אמריקה הגיע ל-204 מיליארד דולר בשנת 2010. המגזרים הכלכליים העיקריים הם חקלאות ותיירות, אם כי המגזר התעשייתי הראה צמיחה חזקה, בעיקר בפנמה (לאחר בניית תעלת פנמה).
ארצות הברית היא השותפה החברתית-מסחרית העיקרית של כל מדינות מרכז אמריקה.
מדינות סוציו-מסחריות חשובות אחרות הן האיחוד האירופי, יפן, הרפובליקה הדומיניקנית ומקסיקו.
נכון לעכשיו, הגוש המרכזי של אמריקה מבוסס על הסכם סחר חופשי דו-צדדי (FTA) עם ארצות הברית.
תעלת פנמה היא החיבור של מרכז אמריקה עם שאר העולם, ואמצעי התקשורת העיקריים למסחר עם מרכז אמריקה, דרום אמריקה, ארצות הברית, אירופה ואסיה.
ההתפתחות הכלכלית של מרכז אמריקה היא ברמה הבינונית, אם כי התחרותיות בין המדינות יוצאת דופן:
גואטמלה: היא הכלכלה החזקה ביותר במרכז אמריקה והעשירית בגודלה באמריקה הלטינית, בהתבסס על תמ"ג נומינלי (118,655 מיליון דולר) ושווי כוח הקנייה של תוצר (PPP) של 81.51 מיליארד דולר (נתוני 2013).
היא מקיימת קשרים מסחריים חזקים עם ארצות הברית, מקסיקו, טאיוואן, הרפובליקה הדומיניקנית, גרמניה וקוריאה הדרומית.
לפי קרן המטבע הבינלאומית, לגואטמלה יש כלכלה יציבה.
לגואטמלה יש את אחד מהתמ"ג הנמוכים ביותר לנפש באזור.
פנמה: מלבד מדד הפיתוח האנושי (HDI) הגבוה ביותר באזור, פנמה היא הכלכלה הצומחת ביותר באמריקה הלטינית, לאחר שצמחה ב-6.2% ב-2014, לפנמה יש את התמ"ג הגבוה ביותר לנפש באזור.
פנמה מוכרת כמדינה התעשייתית ביותר במרכז אמריקה, והשנייה באמריקה הלטינית אחרי צ'ילה.
יש לה קשרים עסקיים והסכמים חזקים עם ארצות הברית, סין, קולומביה, קוסטה ריקה, יפן וסינגפור.
קוסטה ריקה: יש לה את הכלכלה השלישית בגודלה באזור ויש לה יותר קשרי סחר ממדינות מרכז אמריקה רבות, בעיקר עם ארצות הברית, סינגפור, האיחוד האירופי, מקסיקו, צ'ילה, סין, והקהילייה הקריבית.
אל סלוודור: על פי הבנק העולמי, אל סלוודור היא הכלכלה הרביעית בגודלה באזור, ויש לה תוצר PPP של 50,903 מיליון דולר.
הכלכלה של אל סלוודור צמחה ב-3% ב-2010, לאחר התכווצות חזקה ב-2009.
הונדורס: היא המדינה השנייה בעניותה במרכז אמריקה, כאשר 60% מהתושבים חיים בעוני על פי ספר העובדות העולמי.
באחוזים, בהונדורס יש את כוח העבודה הזול הגדול ביותר במרכז אמריקה, הכלכלה שלה היא חקלאית בעיקרה.
ניקרגואה: היא המדינה הכי פחות יציבה באזור מבחינה כלכלית.
היא המדינה הענייה ביותר במרכז אמריקה והשנייה הכי ענייה בחצי הכדור אחרי האיטי.
לניקרגואה יש את ה-HDI הנמוך ביותר באזור, ויש לה את שכר המינימום הנמוך ביותר במרכז אמריקה (141 דולר אמריקאי).
ניקרגואה משולבת בברית הבוליברית למען עמי אמריקה.
לכל מדינה יש מטבע לאומי משלה, מלבד אל סלוודור, שם הדולר האמריקאי נלקח כמטבע הרשמי במדינה החל מ-1 בינואר 2001, במקום הקולון הסלבדורי.
אל סלוודור הפכה את הביטקוין למטבע רשמי החל מ-7 בספטמבר 2021. בליז היא מדינה שבה הדולר משומש, אבל מסוג בליזאי (לא דולר אמריקאי).
במקרה של פנמה, שני סוגי מטבעות נמצאים בשימוש, הבלבואה הפנמית והדולר האמריקאי.
הבלבוגאה הפנמית מונפקת רק בצורת מטבע.
אך לכל המטרות המעשיות המטבע של פנמה הוא הדולר האמריקאי.
מדינה מטבע רשמי דולר בליזי קולון קוסטה ריקאי דולר אמריקאי וביטקוין קצאל למפירה קורדובה בלבואה ודולר אמריקאי
תוצר מקומי גולמי לפי מדינה (2012)
לגואטמלה יש את התוצר המקומי הגולמי הגבוה ביותר במרכז אמריקה, ואחריה פנמה, קוסטה ריקה ואל סלוודור.
נתוני התמ"ג מבוססים על נתוני הבנק העולמי התואמים לשנת 2012. שיעורי הצמיחה הכלכלית מגיעים מספר העובדות העולמי.
לגבי היצוא והיבוא, המאזן שלילי באזור, כל מדינה צורכת יותר ממה שהיא מייצרת.
המוצרים העיקריים שהאזור מייצא הם מוצרים מסוג חקלאי (קקאו, קפה, אורז, פרחים וכו').
בעוד שמצד שני, האזור מייבא מוצרים לא מסורתיים – מוצרים טכנולוגיים (מכוניות, מכשירי חשמל, אלקטרוניקה וכו').
לפי הבנק העולמי, פנמה, קוסטה ריקה וגואטמלה הן המדינות שמקבלות הכי הרבה השקעות זרות ישירות במרכז אמריקה, וחרגו ממיליארד דולר אמריקאי.
הטבלה הבאה מציגה את הערכים בדולרים, וצמיחת ההשקעות בין שנת 2010 ל-2014:
בנקאות היא אחת הפעילויות הכלכליות העיקריות במרכז אמריקה, המתבצעת בעיקר בפנמה, אל סלוודור וקוסטה ריקה.
מאז 2010, גואטמלה, הונדורס וניקרגואה פיתחו צמיחה חזקה של הבנקאות במדינתן.
אל סלבדור ופנמה הן המדינות היחידות במרכז אמריקה שיש להן מרכז סחר עולמי.
מגזין הכלכלנים "אמריקה כלכלה" פרסם את הדירוג שלו של "250 הבנקים הטובים ביותר באמריקה הלטינית".
בדירוג הכללי של אמריקה הלטינית, First Central American Bank הוא המספר 39 ברשימה, והוא HSBC Panama בפנמה סיטי.
מתוך 100 המקומות הראשונים בדירוג הכללי של "אמריקה כלכלה" מופיעים 7 בנקים מרכזיים: HSBC Panama מדורג במקום ה-39, General of Panama (42), הלאומי של פנמה (57), הלאומי של קוסטה ריקה (70), Bladex of Panama (75), Agricultural Bank of El Salvador (85) ובנק קוסטה ריקה של קוסטה ריקה (92).
כלכלת ספרד המודרנית היא מדינת רווחה באופייה והיא אחת הכלכלות הגדולות והמשמעותיות באירופה.
נכון ל-2024, מדורגת ספרד ככלכלה ה-15 בגודלה בעולם והשישית בגודלה באירופה.
התמ"ג לנפש בה עומד על קרוב ל-35,789 דולר.
ספרד חברה באיחוד האירופי (EU) ובגוש האירו (EZ), בארגון המדינות המתועשות (G7) ובפורום שרי האוצר ונגידי הבנקים המרכזיים (G20) כמו גם בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) וארגון הסחר העולמי (WTO).
נכון ל-2022, ספרד דורגה במקום ה-27 במדד הפיתוח האנושי (HDI) של האו"ם ובמקום ה-33 בתוצר לנפש על ידי הבנק העולמי לשנת 2023. ספרד, שבעברה הייתה מדינה חקלאית בעיקרה, היא כיום בעלת מגזר יצרני הנמנה בין החשובים במערב אירופה.
זאת בשל קצב הצמיחה הגבוה בענפי התעשייה השונים ממנו נהנתה ספרד מאז שנות ה-50.
עם עלייתו של פרנקו לשלטון בשנות ה-30 הייתה כלכלת ספרד כלכלה נחשלת וריכוזית.
בשנים 1959-1973, אירע מה שכונה בשם "הנס הספרדי", כאשר ספרד ידעה צמיחה כלכלית מהירה.
מאז, הלך ופחת לאורך השנים כובד המשקל של מגזר החקלאות בכלכלתה של ספרד.
פרנקו עודד תהליך זה על ידי כך שהפחית במידה ניכרת את ריכוזיות המשק בשנים אלו.
עם זאת, נותר המשק ריכוזי בסטנדרטים מערביים.
תהליך זה הואץ בזכותה של תמיכה אמריקאית מסיבית, שניתנה בתמורה להצבת טילים ובסיסים אמריקאיים בשטח ספרד, שלא נכללה אז במסגרת נאט"ו, על רקע המלחמה הקרה.
אחת מתוצאותיו החשובות של תהליך זה הייתה היווצרותה של שכבת ביניים רחבה, שהקלה על המעבר לשלטון דמוקרטי בעשורים הבאים.
החל משנת 1964 ביצעה ספרד בהצלחה סדרה של רפורמות שנועדו להמריץ את המשק ולעודד את התפתחותו.
חרף זאת, לקראת סוף שנות השבעים נתן משבר הנפט העולמי את אותותיו גם בספרד ובדומה למדינות רבות בעולם אף היא שקעה במיתון עמוק.
יחד חברו לזאת גם ההרעה שחלה במאזן המסחרי, שנבעה מיבוא מוגבר של הסחורות לתחומי המדינה, וכן חזרתה של הדמוקרטיה לספרד ופתיחת גבולותיה.
עם נפילת המשטר הדיקטטורי בספרד עמד התוצר הלאומי לנפש על 80% בערך מהממוצע המערב-אירופי.
מאז שנות ה-80, בעידוד האיחוד האירופי, פיתחה המדינה את כלכלתה, שיפרה את התשתיות, הפכה את התעשייה למודרנית ועידכנה חוקים שונים כדי שיתאימו לקווים המנחים של האיחוד האירופי.
כתוצאה מהרפורמות השונות, הסקטור הפרטי התחיל לגדול והשקעות חוץ לא איחרו לבוא.
באיחור מה, בהשוואה למדינות אחרות במערב אירופה, התפתחו בספרד גם תעשיות הפלדה, המספנות, הטקסטיל והמחצבים.
כיום, בכלכלתה של ספרד מיוחס למגזר השירותים פלח נכבד.
הדבר מתבטא בבירור הן בנתון התוצר המקומי הגולמי (בשנת 2005 - 67% מסך התמ"ג) והן בשיעורי תעסוקה לפי מגזרים (65%).
ההכנסות מענף התיירות מאפשרות להטות את הכף בשיפור מאזן התשלומים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת שנות המאה ה-21, עודדה הממשלה הימנית ליברליזציה, הפרטה, דה-רגולציה והקטנת שיעור המס.
ב-1 בינואר 1999 הייתה ספרד בקבוצה הראשונה של המדינות באיחוד האירופי, שהחליפו את המטבע שלהן באירו.
לאחר הבחירות של 2004 הפחיתה המדינה עוד יותר את המעורבות הממשלתית בעסקים, נלחמה ביתר שאת בהונאות מס, ועודדה יצירתיות, מחקר ופיתוח.
עם זאת, לאחר העלאות מיסים ומגזר ציבורי שהתנפח, סובלת ספרד משיעור אבטלה גבוה מאוד (21% ב-2011), בעיקר בקרב צעירים, מגרעון ממשלתי, ומבועת נדל"ן שהובילה בין 1995 ל-2007 לזינוק של יותר מ-200% במחירי הבתים.
בשנת 2010 התרחש בספרד משבר התעסוקה החמור ביותר במדינות ה-PIGS, וכ-20% מתושבי ספרד לא השתתפו במעגל העבודה.
אחת מתוצאות המשבר המהווה גם אינדיקטור לחומרתו הייתה ירידת השערים ועליית התשואות של איגרות החוב של ספרד הנסחרות בבורסה ומיועדות להיפרע בעוד 10 שנים.
זאת לאור העלאות מיסים, עליות מחירים, ומגזר ציבורי שהלך ותפח.
הבנק המרכזי האירופי (ECB) הגביר את רכישות איגרות החוב שהונפקו על ידי ספרד בניסיון למתן את הירידה החדה בערכן אך המצב הכלכלי של המדינה לא השתפר.
ביוני 2012 הודיעה ספרד כי היא זקוקה לסיוע של האיחוד האירופי, כדי לשמור על היציבות של המערכת הפיננסית שלה.
נכון לפברואר 2018 רמת האבטלה ירדה לשיעור של 15%.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כלכלת ספרד הייתה תלויה בעיקר בענף החקלאות, אך כיום מעסיק הענף רק כ-5% מסך האוכלוסייה הפעילה כלכלית במדינה.
הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, סלק, סלק סוכר, תירס, תפוחי אדמה, דגני שיפון, שיבולת-שועל, אורז, עגבניות ובצל.
ספרד התברכה גם בכרמים, בפרדסי הדרים ובמטעי זיתים נרחבים.
סך התוצרת של דגנים לשנת 2005 עמד על 14 מיליון טונות; מתוכם 3.8 מיליון טונות חיטה, 8.3 מיליון טונות שעורה, 4 מיליון טונות תירס ו-126,1 אלף טונות שיפון.
סך התוצרת השנתית של גידולים אחרים באותה השנה: 6.7 מיליון טונות סלק סוכר, 2.6 מיליון טונות תפוחי אדמה, 5.9 מיליון טונות ענבים, 3.8 מיליון טונות עגבניות, כמעט 3 מיליון טונות של תפוזים ומעט פחות ממיליון טונות בצל.
עקב תנאי האקלים השוררים בספרד והתוואי הטופוגרפי הייחודי לה, נחשבת חקלאות הבעל ככורח המציאות ברוב שטחה.
החקלאות במחוזות הנושקים לחוף הים התיכון מסתייעת מזה זמן רב במערכות השקיה.
כך הפכה רצועת חוף זו מאזור שלפנים שרר בו אקלים שחון, לאחד האזורים הפוריים ביותר בענף החקלאות בספרד, ולעיתים קרובות ניתן להבחין בו בגידולי חממה.
בעמק נהר האברו בוצעו פרויקטים של השקיה בהם שולבו גם תחנות כוח הידרואלקטריות.
אזורים נרחבים באקסטרמדורה מושקים במי נהר גוואדיאנה באמצעות מערכות השקיה שהותקנו במסגרת פרויקטים ממשלתיים ("תוכנית בדאחוס" ו"regadíos de Coria", בין היתר).
מיזמי השקיה בהיקף מצומצם יותר משמשים במידה נרחבת יותר את החקלאים באזורים בהם שורר אקלים לח יותר וכן בפרדסים שסביב הערים מורסיה וולנסיה.
ספרד אחראית לכמעט חצי מייצור שמן הזית העולמי.
בעונת 2021–2022 יצרה הופקו 1.5 מיליון טונות של שמן זית.
בין זני הזית הספרדים: מנזינה ארבקינה ופיקואל.
לגידולי כבשים וחזירים נודעת חשיבות רבה במשק החי בספרד.
בשנת 2005 מנו עדרי משק החי שלה 22.7 מיליון ראשי כבשים, 25.1 מיליון ראשי חזירים, 6.5 מיליון ראשי בקר, 3 מיליון ראשי יעלים, 240,000 ראשי סוסים ו-131 מיליון ראשי עופות לסוגיהם.
בשנת 2001 יוצרו בספרד 32 מיליון קילוגרמים של דבש.
שעם הוא משאב היערנות העיקרי של ספרד.
סך התפוקה של עיסת תאית ועצים מיערות ספרד אינו מספק את כל צורכי המדינה.
חשיבותה של תעשיית הדיג בספרד פחותה כיום יחסית לעבר.
עם זאת, גם כיום נמנית ספרד בין המדינות המובילות באירופה בענף הדיג, הן במונחים של היקף צי הדיג והן במונחים של כמות הדגה.
בשנת 2004 הסתכמה כמות הדגה השנתית בספרד ב-1.2 מיליון טונות.
מרבית הדגה ופירות הים מורכבת מדגי טונה, דיונונים, דגי בקלה, סרדינים (בויגו ובאי כריסטינה), אנשובי (בנמלי מפרץ ביסקאיה), דגי מקרל, עיט הים וצדפות.
26% מסך דגי הטונה נדוגו ב-2004 בשיטת אלמדרבה (almadraba) הנהוגה בדרום ספרד, המנצלת את נדידתם הלוך וחזור של להקות דגי טונה בין האוקיינוס האטלנטי לים התיכון.
דיג הטונה בספרד עומד על 60% מהסך הכולל באיחוד האירופי, כמות המציבה את ספרד במקום שני בעולם בדייג טונה.
מזה מספר עשורים חלה התפתחות ניכרת בחקלאות הימית בספרד, הן בים והן במקווי מים מתוקים ביבשה.
מיני דגי גידול בולטים הם: דגי זהב, דגי לברק, צדפות מאכל, דגי שמך, דגי פוטית וסלמון; סך התוצרת בשנת 2003 הייתה 311,287 טונות.
החל משנת 1996 הסתמנה בתעשיית המחצבים בספרד מגמה של צמצום עקבי ומדורג בהפקת פחם וכן חל קיפאון מסוים בפעילות הכרייה של מתכות.
לעומת זאת, גברה בהתמדה פעילות החציבה של מינרלים וסלעים שונים (כגון סלסטיט, נתרן גופרתי, ספיוליט, פלואוריט, טיח, פלדשפטואיד, פצלות, שיש, גרניט ועוד.).
בשנת 2003, הסתכמה סך התפוקה השנתית הכוללת (בטונות) בכ-20,6 מיליוני טונות פחם וליגניט (פחם חום), 265,000 טונות עפרות ברזל, 70,000 טונות עפרות אבץ, 2,000 טונות עופרת, 6,5 מיליוני טונות טיח ו-2,409,554 חביות נפט גולמי בשנה.
בשנת 2001 היוו הליגניט (פחם חום) והפחם הביטומני (פחם שחור) משאבי המחצבים העיקריים המשמשים את משק האנרגיה בספרד; בתחום המתכות בלטה תפוקת האבץ ובין המינרלים ומוצרי המחצבים התעשייתיים בלטו הנתרן הכלורי (מלח שולחן רגיל) וחרסיות מיוחדות.
מכרי הפחם העיקריים נמצאים במחוז אסטוריאס ובצפון מחוז לאון; מרבצי עפרות הברזל העיקריים ממוקמים סביב הערים סנטנדר ובילבאו; בעיירה אלמדן שבסביבות סיודאד ריאל נרשמה בעבר תפוקה משמעותית של המתכת כספית; יותר מכל, בולט חבל אנדלוסיה בו מופקת יותר ממחצית הכמות של מתכות בספרד כולה.
בספרד מיוצרים, בין היתר, מוצרי טקסטיל, מוצרי ברזל ופלדה, כלי רכב, כימיקלים, מוצרי ביגוד והנעלה, כלי שיט, תזקיקי נפט ומלט.
בולטים בחשיבותם בין ענפי התעשייה - ענף המזון והמשקאות וענף כלי התחבורה, שמביניהם ראוי לציין את תעשיית המכוניות ואת התעשייה האווירית בספרד.
ספרד נמנית בין יצרניות היין החשובות ביותר בעולם; בשנת 2003 עמדה סך התפוקה של יין במדינה על 30 מיליון הקטו-ליטרים.
לפני הרפורמות שעבר ענף הפלדה של ספרד בשנות התשעים, רוכזה תעשייה זו בעיקר בבילבאו, בסנטנדר, באוביידו ובאווילס.
תרומתו של מגזר האנרגיה בספרד לתוצר המקומי הגולמי של המדינה היא בשעור של כ-5%.
עם זאת, חשיבותו היא מעבר לזו שמשתקפת בתרומתו גרידא לתפוקה הכלכלית הכוללת.
זהו מגזר בעל חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה למשק, מכיוון שכל פעילות כלכלית תלויה באספקה סדירה של אנרגיה - בין אם בתחום מתן השירותים ובין אם בייצורן ובאספקתן של סחורות.
אחת הבעיות הבולטות עימן נדרש להתמודד משק האנרגיה בספרד במאתיים השנים האחרונות הוא הדלות היחסית במקורות אנרגיה טבעיים במדינה.
מחסור מתמיד זה במקורות אנרגיה דן את משק האנרגיה הספרדי למצב של גירעון תמידי באספקה ולתלות במדינות זרות.
בשנת 2008, עמד שעור האספקה העצמית של אנרגיה בספרד על 25%, והוא נגזר מתוך שעור צריכה ראשוני של אנרגיה שהסתכם בשנת 2008 ב-148,070 קילוטון שווה ערך לנפט (ירידה של 3.1% לעומת 2007).
מאז שנת 2002 גדל הביקוש לאנרגיה חשמלית ב-3.5% בממוצע כל שנה, עם כמה חריגות, למשל זו של שנת 2003 בה גדל הביקוש בקרוב ל-7%.
50% מסך האנרגיה החשמלית שיוצרה בשנת 2008 בספרד הייתה אנרגיה גרעינית (15.368 קילוטון שווה ערך נפט), 15% מפחם, 6% אנרגיה הידרואלקטרית ו-29% הנותרים יוצרו מאנרגיות מתחדשות אחרות.
בתחום האנרגיות המתחדשות, מדורגת ספרד בשנת 2009 ראשונה בעולם בהפקה של אנרגיה סולארית ושלישית בייצור אנרגיה מרוחות.
לאחר קדחת התקנת לוחות פוטו-וולטאיים שהתרחשה בספרד במהלך שנת 2008, צפוי היה כושר הייצור הריאלי של אנרגיה סולרית במדינה להגיע ל-3,130 מגה-ואט, ובכך לעבור את גרמניה שנחשבה לפני כן למובילה בהפקת אנרגיה מהשמש, על פי נתונים של הוועד הלאומי לאנרגיה של ספרד (Comisión Nacional de la Energía, CNE).
מזה מספר שנים מוערך בספרד כי כושרה התאורטי להפיק אנרגיה מהרוח הוא רב יותר מכושרה לספק אנרגיה גרעינית מכוריה שלה, שבשנת 2008 היה כושר האספקה המותקן שלהם 16,740 מגה-ואט.
בשנת 2003 הובילה ספרד את העולם כיצרן הגדול ביותר של אנרגיה מהרוח.
עם זאת, צפויות ארצות הברית, גרמניה וסין להוביל את הדירוג בשנת 2010. ספרד וגרמניה אף הצליחו בשנת 2005 לייצר אנרגיה רבה יותר בחוות טחנות הרוח שלהן מאשר בתחנות הידרואלקטריות.
בשנת 2010 צפוי כושר הייצור של אנרגיה הידרואלקטרית בספרד להגיע ל-2,220 מגה-ואט, וצפויה בכך להתדרג כיצרן השני הגדול ביותר של אנרגיה הידרואלקטרית באיחוד האירופי, אחרי איטליה.
על פי דו"ח מאוקטובר 2008 של חברת ראיית החשבון העולמית ארנסט אנד יאנג אודות המדינות "האטרקטיביות" ביותר בעולם להשקעות בתחומי האנרגיות המתחדשות, מדורגת ספרד כמדינה החמישית בעולם בתחום זה, אחרי ארצות הברית, גרמניה, הודו וסין.
ספרד מדורגת במקום השני בעולם מבחינת התיירים הזרים הנכנסים אליה, אחרי צרפת המדינה המתוירת בעולם.
עם למעלה מ-80 מיליון תיירים בשנה נכון ל-2019.
הכנסותיה של ספרד מתיירות בשנת 2006 הסתכמו בכ-48.2 מיליארדי יורו ולפי נתונים של משרד התעשייה, התיירות והמסחר של ספרד, סכום זה משקף עליה של 4.7% לעומת שנת 2005. בכך מובילה ספרד מבחינה זו, על צרפת ואיטליה, והיא ממוקמת שנייה אחרי ארצות הברית.
בין החודשים ינואר ודצמבר 2006, ביקרו בספרד 58.8 מיליוני תיירים זרים, 4.5% יותר ממספרם בתקופה המקבילה של שנת 2005, על פי נתונים של המשרד לענייני תעשייה, תיירות ומסחר של ספרד.
חבל קטלוניה הוא יעד התיירות המוביל בספרד.
15 מיליוני התיירים שהגיעו לחבל מהווים סך של 25.3% מסך כניסות התיירים הרשומות בספרד כולה.
זוהי עליה של 6.9% לעומת התקופה המקבילה בשנה הקודמת.
יעד התיירות השני בחשיבותו בספרד הם האיים הבלאריים, אשר במהלך שנת 2006 קלטו 10.1 מיליוני תיירים (עליה של 4.7% לעומת שנת 2005).
האיים הקנריים הם יעד התיירות השלישי בחשיבותו.
באותה השנה ביקרו באיים אלה 9.6 מיליוני תיירים (עליה של 1.8% לעומת שנת 2005).
באנדלוסיה, רביעית במספר התיירים הזרים, ביקרו ב-2006, 8.5 מיליוני תיירים (עליה של 2.3% לעומת שנת 2005).
בקהילה האוטונומית של ולנסיה ביקרו 5.5 מיליוני תיירים ב-2006 (1.5% לעומת 2005) ובקהילה האוטונומית של מדריד - 3.9 מיליוני תיירים ב-2006 (עליה של 14.7% לעומת השנה הקודמת).
מטה הארגון העולמי לתיירות ממוקם במדריד, בירת ספרד.
על פי תחזיות של הארגון העולמי לתיירות, צפוי מספר הכניסות של תיירי חוץ לספרד לגדול ב-5% בממוצע כל שנה ב-20 השנים הבאות, ובהתאם לכך ניתן לחזות כי ספרד תקלוט בשנת 2020, 75 מיליוני תיירי חוץ, כמעט 20 מיליונים יותר מאלה שביקרו בה בשנת 2005.
כלכלת מידע הוא תחום שהתפתח במהלך המאה ה-20 והפך למרכזי בעידן הדיגיטלי.
עוסקת בתפקיד המידע בתהליכים כלכליים ובשווקים.
היא בוחנת סוגיות כמו אי-סימטריה במידע, הגורמת לבעיות כמו בחירה שלילית וסיכון מוסרי, ומציעה פתרונות כמו איתות וסינון.
התחום מתייחס גם לגישות שונות לסיכון ואי-ודאות בקבלת החלטות כלכליות.
במרכז כלכלת המידע עומדת ההבנה של ערך המידע וחשיבותו בהקצאת משאבים יעילה.
מידע כמוצר מציג מאפיינים ייחודיים המשפיעים על אופן המסחר בו: הוא לא-מתחרה, קשה להגביל את הגישה אליו, ושווקיו מתאפיינים בחוסר שקיפות.
תכונות אלו משפיעות באופן מהותי על הדרך שבה מידע נקנה ונמכר, ומחייבות גישות חדשות לתמחור ולמסחר.
בנוסף, השפעות רשת משחקות תפקיד מכריע בכלכלת המידע המודרנית, משפיעות על יצירת ערך, הפצה וניצול של מידע, ומעצבות את הדינמיקה של שוקי מידע דיגיטליים.
הבנת כל אלה חיונית לפיתוח אסטרטגיות עסקיות ומדיניות ציבורית מתאימות בעידן המידע.
שורשי כלכלת המידע ניתנים לאיתור כבר במחשבה הכלכלית הקלאסית, כפי שמשתקף בכתביו של אדם סמית'.
עם זאת, עם עליית הכלכלה הנאו-קלאסית והנטייה להימנע ממידול מתמטי מורכב של השוק, היבטים אלה של תאוריה כלכלית זכו לפחות תשומת לב.
נקודת מפנה משמעותית חלה ב-1955, כאשר הרברט סיימון הציג את מושג ה"רציונליות המוגבלת".
תפיסה זו ערערה על הנחת היסוד של השחקן הרציונלי בתאוריה הכלכלית המסורתית.
סיימון טען כי הרציונליות האנושית מוגבלת על ידי המידע הזמין, ושאף להטמיע הבנה זו במודלים כלכליים.
ב-1961 חקר ג'ורג' סטיגלר את השפעות חוסר המידע על מחירים ועלויות חיפוש.
מחקר זה היווה צעד משמעותי בהבנת תפקיד המידע בשווקים.
בהמשך לכך, ב-1970, ג'ורג' אקרלוף בחן כיצד אסימטריה במידע בין קונים למוכרים יכולה להוביל להערכת חסר או יתר של סחורות בשוק, תוך שימוש בשוק המכוניות המשומשות כדוגמה מרכזית.
תרומתו פורצת הדרך זיכתה אותו בפרס נובל לכלכלה בשנת 2001.
בשנות ה-90 החלו דניאל כהנמן ועמוס טברסקי לפרסם את עבודותיהם המהפכניות, שהניחו את היסודות לכלכלה ההתנהגותית המודרנית.
מחקריהם הדגישו, בין היתר, את תפקידן של היוריסטיקות בקבלת החלטות מהירות בתנאי חוסר ודאות ומידע חלקי.
כיום, תובנות אלו משפיעות באופן נרחב על החשיבה הכלכלית והפסיכולוגית.
אי סימטריות מידע מתארת מצב שבו לצדדים המעורבים באינטראקציה יש רמות שונות של מידע.
למשל, ייתכן שלצד אחד יש גישה למידע רב יותר או איכותי יותר בהשוואה לצד השני.
כאשר צד אחד מצפה שלצד השני יש יתרון בגישה למידע, הדבר עשוי להשפיע על התנהגותו.
הצד בעל המידע המועט יותר עלול לנקוט בצעדים כדי למנוע מהצד המיודע יותר לנצל לרעה את יתרונו.
שינוי זה בהתנהגות עקב פערי המידע יכול לפגוע ביעילות הכלכלית של האינטראקציה.
שתי דוגמאות עיקריות לבעיות הנובעות מאי סימטריות מידע הן בעיית הבחירה החריגה (adverse selection) ובעיית הסיכון המוסרי (moral hazard).
בבחירה החריגה, הצד המיודע פחות עלול בטעות לבחור באפשרות גרועה יותר, בעוד הצד המיודע יותר נהנה מיתרון.
לעומת זאת, סיכון מוסרי מתאר מצב שבו הצד המיודע פחות משנה את התנהגותו לאחר כריתת הסכם, בידיעה שההשלכות השליליות יחולו על הצד השני.
לא-סימטריית מידע קיימים שני פתרונות: איתות וסינון.
לדוגמה של בחירה עיוורת, בשוק ביטוח הבריאות, אנשים בעלי בעיות בריאות חמורות עשויים להיות מוכנים יותר לרכוש פוליסות ביטוח מקיפות, משום שהם מודעים לסיכון הגבוה יותר שלהם.
מנגד, חברות הביטוח, שחסרות מידע מלא על מצב הבריאות של כל מבוטח, עלולות לתמחר את הפוליסות בהתאם לסיכון הממוצע.
כתוצאה מכך, אנשים בריאים עשויים לוותר על רכישת ביטוח, מכיוון שהמחיר אינו משקף את הסיכון האמיתי שלהם.
אי-סימטריה זו במידע יכולה להוביל לכשל שוק, כאשר עסקאות שהיו מועילות לשני הצדדים אינן מתרחשות, או כאשר משאבים מוקצים בצורה לא יעילה.
פתרונות אפשריים לבעיית הבחירה העיוורת כוללים איתות (signaling) מצד בעלי "המידע הטוב" כדי להבדיל את עצמם, או סינון (screening) מצד בעלי המידע החסר כדי לחשוף את המידע הרלוונטי.
הכלכלן מייקל ספנס פיתח את רעיון האיתות כדרך להתמודד עם בעיית אי-סימטריית המידע בשווקים.
לפי התאוריה שלו, כאשר קיים פער במידע בין שני צדדים, הצד המחזיק ביתרון המידע יכול לנקוט בפעולות מסוימות שישמשו כ"אותות" לצד השני לגבי התכונות או הכישורים הבלתי נצפים שלו.
בכך, האיתות מאפשר להעביר מידע אמין ולצמצם את אי-הוודאות.
ספנס המחיש את הרעיון שלו באמצעות דוגמה מעולם שוק העבודה.
נניח שמעסיק מעוניין לגייס עובד בעל יכולות למידה גבוהות.
בעוד שכל המועמדים עשויים לטעון שהם בעלי כישורי למידה מצוינים, למועמדים עצמם יש מידע מלא יותר לגבי יכולותיהם האמיתיות בהשוואה למידע שבידי המעסיק.
מצב זה יוצר אי-סימטריה במידע בין שני הצדדים.
לפי ספנס, מועמדים בעלי יכולות למידה גבוהות יכולים "לאותת" על כישוריהם למעסיקים פוטנציאליים באמצעות פעולה כמו השלמת תואר אקדמי.
ההנחה היא שאנשים בעלי יכולות למידה טובות יותר יוכלו להשלים את לימודיהם ביתר קלות ובעלות נמוכה יותר בהשוואה לאנשים בעלי יכולות נמוכות יותר.
לכן, עצם הפעולה של סיום התואר משדרת מידע אמין על הכישורים של המועמד, גם אם תוכן הלימודים עצמו אינו קשור ישירות למשרה.
מה שמעניין בתאוריה של ספנס הוא שהאיתות עדיין יעיל גם אם התהליך (כמו לימודים אקדמיים) לא תורם ישירות לפיתוח הכישורים הרלוונטיים.
זאת מכיוון שהפעולה של השגת התואר כרוכה בעלויות ובמאמץ שונים עבור אנשים בעלי רמות שונות של הכישורים הבסיסיים.
בכך, האיתות מאפשר למועמדים להפגין את יכולותיהם האמיתיות ולהבדיל את עצמם ממועמדים בעלי יכולות נמוכות יותר.
תאוריית האיתות של ספנס הפכה לתרומה חשובה לחקר כלכלת המידע, והיא מיושמת כיום במגוון רחב של תחומים כלכליים וחברתיים שבהם קיימת אי-סימטריה במידע בין הצדדים המעורבים.
התובנות של ספנס מסייעות להבין טוב יותר את התנהגות השווקים ולפתח מנגנונים להתמודדות עם בעיית פערי המידע.
הכלכלן ג'וזף שטיגליץ נחשב לחלוץ בפיתוח תאוריית הסינון (Screening Theory), שמהווה גישה משלימה לתאוריית האיתות של ספנס בהתמודדות עם אי-סימטריית מידע בשווקים.
בעוד שבאיתות, הצד המחזיק במידע העודף נוקט בפעולה כדי לחשוף מידע זה, בסינון, הצד בעל המידע החסר (כגון מעסיק או מוכר) יוזם מנגנון שיגרום לצד השני לחשוף את המידע הפרטי שלו.
על פי הרעיון של שטיגליץ, הצד עם פחות מידע יכול לתכנן "תפריט" של חלופות או חוזים, באופן שהבחירה של הצד השני מבין החלופות תלמד על המידע הפרטי שברשותו.
כלומר, העדפותיו או בחירותיו של הצד המחזיק במידע הפרטי יחשפו בעקיפין את המידע שהיה חסר לצד השני.
שטיגליץ ממחיש את הרעיון באמצעות דוגמה של פארק שעשועים המבקש למכור כרטיסים יקרים יותר ללקוחות בעלי נכונות גבוהה יותר לשלם, אך אינו יכול לזהות אותם ישירות.
שאלה ישירה על נכונותם לשלם לא תהיה יעילה, שכן סביר שכל הלקוחות יטענו כי הם מוכנים לשלם מעט.
במקום זאת, הפארק יכול להציע שני סוגים של כרטיסים: רגיל ועדיף, כאשר הכרטיס העדיף מאפשר לדלג על תורים במתקנים אך גם עולה יותר.
הלקוחות שמעריכים יותר את זמנם וכספם יבחרו מרצונם בכרטיסים העדיפים, ובכך יחשפו את העדפותיהם ה"אמיתיות", בלי צורך בשאלות ישירות.
התובנה המרכזית של שטיגליץ היא שעיצוב חכם של מערכת תמריצים או חלופות מאפשר וגורם לאנשים לחשוף את המידע הפרטי שלהם באמצעות בחירותיהם.
רעיון זה מיושם כיום במגוון רחב של תחומים כלכליים, כגון עיצוב חוזי עבודה, קביעת תוכניות ביטוח ועוד.
תרומתו של שטיגליץ לחקר כלכלת המידע זיכתה אותו, יחד עם ג'ורג' אקרלוף ומייקל ספנס, בפרס נובל לכלכלה בשנת 2001. תאוריית הסינון, לצד תאוריית האיתות, מהווה נדבך חשוב בהבנת ההתנהגות של שווקים ובפיתוח פתרונות לבעיות הנובעות מפערי מידע.
גירעון המידע הבסיסי ביותר הוא של אי-ודאות וסיכון.
המודל הבסיסי להבנת סיכון בהחלטות הוא של ערך צפוי: ערך התגמול מוכפל בהסתברות לקבלו.
פרדוקס סנט פטרסבורג של ניקולס ברנולי הציג אתגר לתאוריה זו, מה שהוביל את דניאל ברנולי להציע את תאוריית התועלת הצפויה (expected utility).
לפי תאוריה זו, הערך אינו גדל באופן ליניארי: התועלת משתנה באופן לא ליניארי ביחס לערך האובייקטיבי של התגמול.
מחקר ניסיוני הוביל לתורת הערך של כהנמן וטברסקי, המראה כי אנשים מעריכים רווחים והפסדים בצורה שונה ומשנים את הערכת ההסתברויות בהתאם להקשר.
גישה לסיכון היא גורם מרכזי בתגובה לחוסר מידע, עם שונות בין אנשים ומצבים.
הערכת סיכונים משפיעה גם היא על דפוסי החלטות.
נטילת סיכונים משתנה בין מדינות ומגדרים, בעיקר בשל הבדלים בהערכת סיכונים.
חיפוש אחר ריגושים, המושפע מגורמים ביולוגיים, קשור לנטילת סיכונים גבוהה יותר, במיוחד בתחומי בריאות, בטיחות ופנאי.
מושג "ערך המידע" מהווה תחום מרכזי בכלכלת מידע.
הטענה הבסיסית היא שלמידע יש ערך כלכלי משום שהוא מאפשר לאנשים לקבל החלטות מושכלות יותר, אשר מניבות תוצאות עדיפות מאלו שהיו מושגות ללא המידע.
כאשר פרטים מצוידים במידע איכותי ורלוונטי, הם יכולים לבחור חלופות שממקסמות את התועלת או התשואה הצפויה להם.
לאור חשיבות המידע בקבלת החלטות כלכליות, התפתח תחום הערכת נתונים, אשר חותר להבין ולכמת את המאפיינים והשווי הכלכלי של מידע ומאגרי נתונים.
הפילוסוף והכלכלן פרידריך האייק נחשב לאחד הוגי הדעות המשפיעים ביותר על התפתחות הגות כלכלת המידע.
במאמרו "השימוש בידע בחברה" טען האייק כי אחד היתרונות המרכזיים של מנגנון המחירים בשווקים חופשיים הוא יכולתו לרכז ולהפיץ מידע אודות העדפות הצרכנים, עלויות ייצור ותנאי שוק – ובכך לאפשר הקצאת משאבים יעילה.
במהלך התפתחותו של התחום, החוקרים הבינו כי בנוסף למנגנוני מחירים המתווכים בין קונים ומוכרים בשווקים תחרותיים, גם ארגונים ופירמות מהווים זירה חשובה להעברת מידע וקיום עסקאות כלכליות.
בין אם בתוך חברות ובין אם בשווקים פתוחים, ניתן לראות שמאפייני המידע הנדרש והמועבר בכל מצב משתנים בהתאם לסוג העסקה ולמכלול הנסיבות הספציפיות לה.
קביעת מנגנון התיאום האופטימלי (בין אם דרך השוק או בתוך ארגון) עבור סוג נתון של אינטראקציה כלכלית תלויה בסופו של דבר בניתוח דרישות המידע המיוחדות לאותו הקשר ובהתאמת הפתרון המוסדי היעיל ביותר לאותן דרישות.
כך, בעוד שנקודת המוצא של האייק הייתה השוואה בין שני מודלים כלכליים מנוגדים, המסקנות שהתפתחו בעקבות מחקריו הן הרבה יותר עדינות ומתוחכמות – הן מכירות בתפקידים המשלימים שיש הן לשווקים והן לארגונים בהתווית זרימת המידע ותיאום הפעילות הכלכלית, ובצורך להתאים באופן ספציפי את המנגנונים הללו לנסיבות הקונקרטיות של כל מצב.
מסחר במידע שונה באופן מהותי מקנייה ומכירה של מוצרים מוחשיים מסורתיים, וזאת בשל שלושה מאפיינים ייחודיים של מוצרי מידע.
ראשית, מידע הוא מוצר לא-מתחרה (non-rival), כלומר השימוש של אדם אחד במידע אינו מונע או פוגם ביכולתם של אחרים להשתמש באותו מידע בו-זמנית.
יתר על כן, לאחר יצירת העותק הראשוני של מידע, העלות השולית של שכפול ושיתוף נוספים שלו היא אפסית או קרובה לאפס.
תכונה זו הופכת מידע למוצר קל מאוד להפצה נרחבת, אך בה בעת היא מקשה על יישום מודלים של תמחור שולי מסורתיים, שכן העלות האמיתית של הפקת המידע מגולמת כולה בעותק הראשון.
שנית, קשה להגביל או למנוע גישה למידע באופן טבעי (non-excludable), בניגוד למוצרים פיזיים.
אף על פי שניתן לנסות וליצור מנגנוני הגנה מלאכותיים, הרי שמרגע שמידע הופץ ונודע לאחרים, למעשה לא ניתן למנוע מאותם אנשים להמשיך ולהחזיק בו או לעשות בו שימוש.
שילוב התכונות הללו – היותו של מידע מוצר לא-מתחרה ובלתי-מודר מטבעו – הופך אותו בפועל למוצר ציבורי, עם כל ההשלכות הנובעות מכך.
שלישית, שוקי מידע מתאפיינים בחוסר שקיפות (lack of transparency).
בעוד שלגבי מוצרים פיזיים קונים יכולים להעריך בקלות יחסית את האיכות והתועלת שלהם לפני הרכישה, הרי שלגבי מידע נדרשת השקעה מקדימה של זמן ומשאבים על מנת ללמוד ולהפנים אותו בטרם ניתן יהיה לשפוט את ערכו.
כך למשל, להערכת שווייה של תוכנת מחשב יש ללמוד תחילה כיצד להשתמש בה, ועל מנת לקבוע את איכותו של סרט יש לצפות בו עד תום.
חשיבותן של שלוש תכונות ייחודיות אלה של מוצרי מידע לכלכלה נדונה בהרחבה על ידי החוקרים דה-לונג ופרומקין בספרם The Next Economy.
הם טוענים כי ההבדלים המהותיים בין מידע למוצרים מסורתיים מחייבים גישה חדשה ומותאמת להבנת דינמיקת השווקים והתמריצים במשק מבוסס הידע.
השפעות רשת (Network Effects) הן תופעה כלכלית מרכזית בעידן המידע, המתארת מצב שבו הערך של מוצר או שירות עבור משתמש גדל ככל שיותר אנשים משתמשים בו.
ככל שהרשת גדלה, כך עולה התועלת עבור כל משתתף, הן בשל אפשרויות האינטראקציה הגדלות (השפעות ישירות) והן בשל זמינות גבוהה יותר של מוצרים ושירותים משלימים (השפעות עקיפות).
השפעות הרשת קשורות באופן הדוק לכלכלת המידע, שכן הן משפיעות על היצירה, ההפצה והערך של מידע בשווקים מודרניים.
ראשית, ככל שרשת גדלה, נוצר ומופץ יותר מידע על ידי המשתמשים.
שנית, אלגוריתמים של פלטפורמות מבוססות רשת יכולים ללמוד מהמידע הזה כדי לספק תוכן, מוצרים ושירותים מותאמים אישית, ובכך להגביר את הערך עבור כל משתמש.
חברות יכולות לנצל את המידע שנובע מהשפעות הרשת כדי לשפר תהליכי קבלת החלטות, כגון התאמת המלצות מוצרים באתרי מסחר מקוון או עיצוב אסטרטגיות שיווק מותאמות אישית.
עם זאת, השפעות הרשת יכולות גם ליצור השפעות חיצוניות (Externalities), כגון הפצת מידע מועיל (כמו בוויקיפדיה) או מידע מזיק (כמו פייק ניוז ברשתות חברתיות).
יתר על כן, השפעות רשת יכולות להעצים פערי מידע וכוח שוק.
חברות דומיננטיות יכולות לגשת ולנתח מידע רב יותר, ובכך להשיג יתרון תחרותי.
לעומת זאת, שחקנים חדשים או קטנים עשויים להתמודד עם חסמי כניסה גבוהים, שכן הם צריכים להתחרות מול הערך הגבוה שמציעות רשתות בעלות בסיס משתמשים רחב.
לסיכום, השפעות רשת הן מרכיב מהותי בכלכלת המידע המודרנית, המשפיעות על יצירת הערך, ההפצה והניצול של מידע.
הבנת השפעות הרשת ויחסי הגומלין בינן לבין דינמיקת המידע בשווקים חיונית הן עבור חברות המעצבות אסטרטגיות עסקיות והן עבור קובעי מדיניות המעצבים רגולציה, זאת על מנת לעודד חדשנות, תחרות הוגנת וטובת הציבור בעידן הדיגיטלי.
כלכלת עזה תחת שלטון חמאס היא המבנה, המאפיינים וההתפתחויות הכלכליות ברצועת עזה מאז השתלטות חמאס על הרצועה ביוני 2007. מאז ההשתלטות נותר חמאס הגוף השלטוני דה־פקטו ברצועה, אף שאינו מוכר ככזה בזירה הבינלאומית.
בעקבות האירועים הוטל הסגר על רצועת עזה על ידי ישראל ומצרים, אשר השפיע באופן נרחב על פעילות המשק, זרימת הסחורות והכנסות הרשות הפלסטינית.
כלכלת הרצועה מבוססת על שילוב של מיסוי פנימי, תמיכות חוץ, הברחות, סיוע הומניטרי נרחב ומערכת כלכלית מקבילה, לרבות שימוש בארנקים דיגיטליים.
שיעורי האבטלה והעוני ברצועה מהגבוהים בעולם, והתלות בסיוע חיצוני היא גבוהה.
לצד זאת, מתקיימת גבייה עצמאית של מיסים על ידי ממשלת חמאס, ומתקיים פיקוח על תנועת סחורות, שירותים ואמצעי תשלום.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 החריף המשבר הכלכלי ברצועה, כאשר תשתיות פיננסיות קרסו כמעט לחלוטין, ונוצר מחסור חמור במזומנים, מזון, דלק וציוד בסיסי.
בתנאים אלו התעצמה כלכלת שוק שחור וחלפנות, לצד מעקב בינלאומי הדוק אחר מנגנוני מימון של חמאס דרך תרומות, מיסים ואמצעים פיננסיים בלתי פורמליים.
השתלטות חמאס על רצועת עזה
מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, הוטל הסגר על רצועת עזה על ידי ישראל ומצרים.
על פי דו"ח של הבנק העולמי, הסגר גרם לירידה של כ-50% בתוצר המקומי הגולמי ולשיעור אבטלה גבוה, שהגיע לכ-43% בשנת 2014. רוב הסחורות נכנסות לרצועה דרך מעברים רשמיים, בעיקר מישראל, או באמצעות הברחות.
היבוא מישראל כפוף למיסים הנגבים על ידי הרשות הפלסטינית בהתאם לפרוטוקול פריז, בעוד שהברחות (בעיקר של סיגריות ודלק) ממוסות על ידי חמאס בהיקף מוערך של 300 עד 500 מיליון דולר בשנה.
היצוא מהרצועה הצטמצם כמעט לחלוטין, והכנסה לנפש בשנת 2011 עמדה על כ-1,165 דולר, שמקורה בעיקר בתמיכות חוץ ובפיצויים.
תקציב הרצועה מתבסס על מיסים מקומיים והעברות כספים מגורמי חוץ.
חמאס גובה היטלים על ייבוא מכולות, שימוש בנכסי מדינה, מסי שבח ועוד.
סיוע הומניטרי מוענק על ידי גופים בינלאומיים כמו אונר"א ותוכנית המזון העולמית, המספקים מזון, תרופות ומענקים.
בנוסף, מוענק סיוע כספי על ידי מדינות, בהן קטר, המזרימה בממוצע כ-30 מיליון דולר בחודש לצורך תשלומי שכר ורכישת מזון, וכן מגורמים נוספים כדוגמת איראן ועמותות חוץ.
לפי הערכות, התמיכה הכספית הכוללת בשלטון חמאס עומדת על כ-2.5 מיליארד דולר בשנה.
המגזר הציבורי וההומניטרי מהווים את עיקר מקורות התעסוקה ברצועה.
כ-40 אלף עובדי ציבור, בהם מורים, שוטרים ורופאים, אינם מקבלים שכר באופן סדיר בשל המחסור התקציבי.
שיעור האבטלה ברצועה חצה את רף ה-40%, וחלק ניכר מהאוכלוסייה תלוי בסיוע חיצוני או בעבודה בלתי פורמלית.
נתונים מצביעים על כך שהתפוקה הכלכלית לנפש ברצועה לא השתנתה משמעותית מאז שנות ה-90, והיא נמוכה בהרבה מהממוצע העולמי.
מאז אוקטובר 2023 – מלחמת חרבות ברזל
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, חוותה כלכלת רצועת עזה קריסה נרחבת.
פעולות הלחימה והחסימות שהוטלו הובילו להשבתת מרבית פעילות הבנקים ולקריסת מערכות התשלומים.
לפי הצהרת בנק ישראל, כ-98% מתשתית הבנקאות ברצועה נפגעה, ובפברואר 2025 פעלו רק שני כספומטים מתוך כ-94, ובאופן מוגבל בלבד.
בעקבות אכיפת חסימות, מרבית המזומנים יצאו מהמחזור.
פעילים פרטיים גבו עמלות המרה בשיעור של 20%–40% עבור המרת תשלומים דיגיטליים לשקלים משומשים או מזויפים.
במהלך הפסקת האש מינואר עד מרץ 2024 הופחתו העמלות זמנית ל-5%, אך הדבר גרם למחסור במזומנים ולעידוד שימוש באמצעי תשלום דיגיטליים.
המגזר הפרטי בעזה חדל ברובו מלפעול.
הגופים המרכזיים שנותרו פעילים באופן חלקי הם הרשות הפלסטינית, שהמשיכה לשלם שכר לכ-40,000 תושבים, וכן אונר"א, שהעסיקה כ-13,000 עובדים ברצועה.
כלכלת מזומן ואמצעי תשלום דיגיטליים
נכון למאי 2025, לא מוזרמים שטרות חדשים לרצועה.
שטרות קיימים נשחקו והפכו מצרך מבוקש.
ארגוני סיוע כמו UNOCHA ו-תוכנית המזון העולמית החלו להזרים תמיכות כספיות באמצעות ארנקים דיגיטליים.
האפליקציה המרכזית, PalPay (בפי המקומיים: "מחפאתי"), הושקה במאי 2023 על ידי חברת PalPay ובנק פלסטין.
הכספים מועברים כקוד PIN, שניתן להמיר למזומן דרך סוכנים מורשים.
על אף עלות מסוימת לשירותים אלו, היא נמוכה ביחס לשוק השחור.
הערכת גורמים בינלאומיים מצביעה על כך שכ-10 מיליארד שקלים מסתובבים ברצועה, בעיקר בשטרות של 200 ו-100 שקלים.
שחיקה של שטרות בערכים נמוכים הביאה לצורך בתחזוקה ותיקון מקומי של מזומנים ישנים.
נוכח המחסור במזומן, צמחו מנגנוני חלפנות מקומיים בהם הומרו תשלומים דיגיטליים למזומן בעמלות של 20%–35%, בהתאם למיקום ואיכות השטרות.
חלק מהסוחרים קיבלו תשלום רק בשטרות חדשים ובמצב טוב, וסירבו לקבל מטבעות ישנים.
אונר"א חילקה חבילות מזון לכ-1.15 מיליון איש עד יולי 2025, וכן סייעה בהפצת תמיכה של גופים נוספים לכ-1.4 מיליון איש נוספים.
תוכנית המזון העולמית הפעילה מאפיות ציבוריות ומטבחים קהילתיים, אך פעילות זו הופסקה במרץ 2025 בשל מחסור בקמח ובדלק.
במהלך המלחמה נשקל בישראל ביטול תוקפם של שטרות מסדרה מסוימת במטרה לפגוע ביכולת המימון של ארגוני טרור, אך הצעד לא יושם בשל חשש לפגיעה באזרחים פלסטינים מחוץ לעזה המחזיקים בשטרות אלו.
אף על פי שמעמדו הרשמי של חמאס התערער, הוא שימר שליטה בפועל על כניסת סחורות, גביית מיסים ותיעול הסיוע.
בכניסות הרשמיות, כמו מעבר כרם שלום, מתקיים פיקוח צבאי ישראלי, בעוד פעילות שוק שחור, לרבות מנהרות הברחה, נשלטת על ידי חמאס.
על פי דיווחים, מערכת המס של חמאס מיישמת היטלים ואגרות שונים לצורך מימון שכר של עובדי ציבור ברצועה.
בשל סנקציות כלכליות, חמאס נעזר ברשתות פיננסיות חלופיות לגיוס כספים.
לפי דיווחים, נעשה שימוש במטבעות קריפטוגרפיים, עסקאות סחורות והעברות בינלאומיות דרך גורמים צד שלישי.
מימון נוסף מגיע ממסים פנימיים ומתרומות ממדינות תומכות, בהן איראן וקטר.
מדינות המערב פעלו להגבלת פעילות זו באמצעות הקפאת נכסים, אך לפי מקורות מודיעיניים, הרשת הפיננסית נותרה פעילה.
כלכלת פיתוח (Development economics) היא תחום בחקר הכלכלה העוסק בהיבטים הכלכליים של תהליכי הפיתוח במדינות בעלות הכנסה נמוכה ובינונית.
התחום אינו מתמקד רק בדרכים לקידום פיתוח כלכלי, צמיחה כלכלית ושינוי מבני, אלא גם בשיפור הפוטנציאל של רוב האוכלוסייה – לדוגמה, באמצעות בריאות, חינוך ותנאי עבודה – בין אם באמצעות מנגנונים ציבוריים ובין אם פרטיים.
כלכלת פיתוח עוסקת ביצירת תיאוריות ושיטות המסייעות בעיצוב מדיניות ופרקטיקות, שניתן ליישם אותן ברמה המקומית או הבין-לאומית.
הדבר עשוי לכלול שינוי בתמריצי השוק או שימוש בשיטות מתמטיות כמו אופטימיזציה בין-זמנית לניתוח פרויקטים, ולעיתים משלב שיטות כמותיות ואיכותניות גם יחד.
נושאים נפוצים כוללים תיאוריות צמיחה, עוני ואי-שוויון, הון אנושי, ומוסדות.
שלא כמו בתחומי כלכלה אחרים, בכלכלת פיתוח נהוג לשלב גם גורמים חברתיים ופוליטיים כדי לגבש תוכניות פעולה מותאמות.
כמו כן, בניגוד לתחומים אחרים, אין קונצנזוס ברור לגבי מה על הסטודנטים בתחום לדעת.
גישות שונות בוחנות גורמים המשפיעים על התכנסות או אי-התכנסות כלכלית בין משקי בית, אזורים ומדינות.
התיאוריה המערבית המוקדמת ביותר בכלכלת פיתוח הייתה המרקנטיליזם שהתפתחה במאה ה-17 במקביל לעליית מדינת הלאום.
תיאוריות קודמות כמעט שלא התייחסו לנושא הפיתוח – כך למשל סקולסטיקה, שהייתה הזרם הדומיננטי בתקופת הפיאודליזם בימי הביניים, עסקה בעיקר בהתאמת הכלכלה לתאולוגיה ולאתיקה הנוצרית.
אסכולת סלמנקה מהמאה ה-16 וה-17, הנחשבת לאסכולה הכלכלית המודרנית הראשונה, אף היא לא עסקה ישירות בפיתוח כלכלי.
המדינות האירופיות המרכזיות במאות ה־17 וה־18 אימצו רעיונות מרקנטיליסטיים בדרגות שונות, עד שאלה נדחקו הצידה עם התפתחות הפיזיוקרטיה בצרפת והכלכלה הקלאסית בבריטניה.
המרקנטיליזם גרס כי עושרה של אומה נמדד בכמות ההון שלה – מטילי זהב וכסף וערך הסחר המצטבר – ואימץ מדיניות של עודף במאזן סחר (כלומר: מקסימום יצוא, מינימום יבוא), באמצעות מכסים וסובסידיות.
המרקנטיליזם גם תמך בקולוניאליזם כאמצעי לצמיחה כלכלית.
הוגים בולטים בתחום זה כוללים את פיליפ פון הרניק (Philipp von Hörnigk), שבחיבורו מ־1684 Austria Over All, If She Only Will ניסח את התורה המרקנטיליסטית באופן מקיף, ואת ז'אן-בטיסט קולבר, שר האוצר של צרפת במאה ה-17. רעיונות מרקנטיליסטיים ממשיכים להשפיע באמצעות תיאוריות לאומיות כלכלית ונאו-מרקנטיליזם.
בעקבות המרקנטיליזם עלתה התיאוריה של לאומיות כלכלית , שהתפתחה במאה ה־19 עם התיעוש בארצות הברית ובגרמניה, למשל דרך מדיניות המערכת האמריקאית (American System) והזולפיין (איחוד מכסים גרמני).
בניגוד למרקנטיליזם, היא הפחיתה במתן חשיבות לקולוניות והעדיפה ייצור מקומי.
דמויות מפתח כוללות את אלכסנדר המילטון (שר האוצר הראשון של ארצות הברית), את פרידריך ליסט הגרמני-אמריקאי, ואת הפוליטיקאי האמריקאי הנרי קליי.
הדו"ח של המילטון משנת 1791 Report on Manufactures נחשב לכתב היסוד של "המערכת האמריקאית".
המילטון טען כי בלתי אפשרי לפתח תעשייה ללא הגנה מכסית על "תעשיות צעירות".
רעיונות אלו השפיעו רבות על מדיניות המכסים של ארצות הברית עד מלחמת העולם השנייה.
גם ביפן, בארבעת הנמרים של אסיה (הונג קונג, דרום קוריאה, טאיוואן וסינגפור), ובמיוחד בסין, ננקטו מדיניות לאומיות ונאו-מרקנטיליסטיות לצורכי פיתוח.
אחרי ברקזיט ובחירתו של דונלד טראמפ, נטען כי עולה סוג חדש של "קפיטליזם אנוכי" – המכונה "טראמפונומיקס", שיכול להשפיע על השקעות חוצות גבולות והקצאות הון עולמיות.
תאוריות לאחר מלחמת העולם השנייה
מקורותיה של כלכלת הפיתוח המודרנית נובעים מהצורך להתמודד עם פיתוח מזרח אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
חוקרים בולטים כוללים את פול רוזנשטיין-רודאן, קורט מנדלבאום, ראגנאר נורקסה ואת סר הנס זינגר.
רק לאחר המלחמה הופנה העניין הכלכלי גם לאסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית.
מחקרים של סיימון קוזנץ ווו.
ארתור לואיס התמקדו לא רק בצמיחה אלא גם בשינוי מבני.
אחת התיאוריות הראשונות, שהוצגה בשנות ה־50 על ידי וולטר רוסטו, תאורית שלבי הצמיחה של רוסטו טוענת כי קיימים חמישה שלבים רציפים שכל מדינה חייבת לעבור: "החברה המסורתית", "הכנה להמראה", "ההמראה", "הדרך לבשלות", ו"עידן הצריכה ההמונית".
מודל הרוד–דומר מציע המחשה מתמטית לכך שהשקעה הונית מובילה לצמיחה.
אולם, תאוריה זו ספגה ביקורת על כך שהיא מתעלמת מגורמים פוליטיים, חברתיים ומוסדיים, ומתבססת יותר מדי על ניסיון תוכנית מרשל באירופה שלא בהכרח מתאים למדינות מתפתחות.
תאוריית השינוי המבני עוסקת בשינוי ממבנה כלכלה חקלאית המתמקדת בעיקר בקיום עצמי, אל כלכלה מודרנית, עירוניות ומגוונת יותר.
מודל שני המגזרים של לואיס: העברת עובדים עודפים מהחקלאות לתעשייה.
מודל דפוסי הפיתוח של הוליס צ'נרי: כל מדינה תתפתח במסלול שונה בהתאם למשאביה, הכנסותיה ויתרונותיה היחסיים.
הביקורת כלפי תיאוריה זו היא שהתמקדות יתר בפיתוח עירוני יכולה להגביר אי-שוויון בין אזורים, ושההנחה על עודף כוח עבודה חקלאי לעיתים אינה נכונה – לרוב מדובר בעודפים עונתיים בלבד.
תאוריית התלות הבין-לאומית – תאוריות עלו בשנות ה־70 בתגובה לכישלון תאוריות קודמות.
בניגוד לתאוריות שהתמקדו בגורמים פנימיים, תאוריות התלות מזהות את הקושי לפיתוח במדינות עניות כנגזרת של יחסים כלכליים ופוליטיים מול מדינות חזקות.
התיאוריה נאו-קלאסית עלתה בשנות ה־80 עם עליית ממשלות שמרניות בעולם – רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר.
תאוריה זו מדגישה את היתרונות של שוק חופשי בלתי מווסת.
ההנחה היא ששוק תחרותי יביא להקצאה יעילה של משאבים ולצמיחה יציבה.
תורת הבחירה הציבורית – טוענת שהתערבות ממשלתית מזיקה,
הגישה הידידותית לשוק – שצמחה מאוחר יותר, בעיקר בהבנק העולמי, ומכירה בצורך בהתערבות ממשלתית מתונה לתיקון כשלי שוק.
כלכלנים אקדמיים נתנו עצות מדיניות מגוונות, לדוגמה כלכלת צ'ילה (בהובלת ארנולד הרברגר) או היסטוריה כלכלית של טאיוואן (שו־צ'יה ציאנג).
אן קרוגר ציינה ב־1996 כי כישלונות והצלחות של המלצות מדיניות לא תמיד הוטמעו בכתיבה האקדמית על סחר ופיתוח.
לוקסמבורג היא מדינת רווחה מפותחת הנשענת על ייצוא של שירותים בנקאיים, פלדות וחומרי גלם נוספים.
אף על פי שלוקסמבורג היא מדינה קטנה ומעוטת משאבים, היא נמנית עם העשירות שבמדינות העולם: שיעור האבטלה בה הוא הנמוך באיחוד האירופי והתוצר הלאומי לנפש של לוקסמבורג הוא הגבוה בעולם נכון לשנת 2025. לוקסמבורג שותפה באיחוד האירופי, בארגון הסחר העולמי וב-OECD.
לוקסמבורג משקיעה 21.9% מהתמ"ג שלה במדיניות רווחה.
לפני המאה ה-19, לוקסמבורג הייתה מדינה מרוחקת, בהשוואה למדינות שכנות כגון גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת.
עד שנות ה-70 התבססה הכלכלה על תעשיית פלדה, אך עם הירידה בביקוש והתחרות הקשה מצד מדינות המזרח הרחוק השתנה הבסיס הכלכלי ולוקסמבורג החלה לפתח תעשיות פיננסיות.
התעשייה הפיננסית של לוקסמבורג הצליחה למשוך אנשי עסקים רבים, שרצו לשמור על נכסיהם או להימנע ממיסוי.
זאת מכיוון שהיא מקלט מס שבה החברות הרשומות משלמות מס של 1% בלבד.
ב-2009, בעקבות המיסוי הנמוך במדינה, היא נכנסה לרשימת המדינות האפורות של הפורום הכלכלי G20, אך נמחקה ממנה באותה השנה.
הסקטור המצליח ביותר של כלכלת לוקסמבורג הוא הסקטור הפיננסי.
נכון לשנת 2009, היו 152 חברות בנק בלוקסמבורג, בהם הועסקו 27,000 עובדים.
מכיוון שהיא מדינה קטנה, יציבה פוליטית וסמוכה למדינות גדולות, היא מושכת אנשי עסקים רבים.
כלל הבנקים בלוקסמבורג החזיקו יחדיו 929 מיליארד אירו נכון ל-2008. גם בנק ההשקעות האירופי ובנק האיחוד האירופי ממוקמים בלוקסמבורג.
תעשיית הפלדה של לוקסמבורג חזקה במיוחד.
יצרנית הפלדה ArcelorMittal היא החברה הרווחית ביותר בלוקסמבורג נכון לשנת 2024.
לוקסמבורג מקדמת מדיניות המעודדת פיתוח של חברות טלקומוניקציה במדינתה.
במדינה רשומות מספר חברות טלקומוניקציה, ביניהן SES המספקת שירותי לוויין ללקוחות.
כלכלת צ'כיה היא כלכלה מפותחת המתבססת בעיקר על יצוא של שירותים (60.8%), ייצור תעשייתי (36.9%) וחקלאות (2.3%).
צ'כיה חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), באזור הכלכלי האירופי (EEA), באיחוד האירופי (EU) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
המטבע של צ'כיה הוא הקורונה הצ'כית.
צ'כיה מדורגת במקום ה-16 בדו"ח הפיתוח האנושי ובמקום ה-24 במדד ההון האנושי.
צ'כיה מייצאת חומרי הנדסה, אלקטרוניקה, כלי רכב, כימיקלים ותרופות ויש בה שיעור אבטלה נמוך מהממוצע האירופי, 2.6% נכון לספטמבר 2021.
צ'כיה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שחוותו את המהפכה התעשייתית, בתקופת הקונפדרציה הגרמנית.
אז, המדינה החלה לייצר מוצרים תעשייתיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, האימפריה האוסטרו-הונגרית נפלה ובמקומה קמה המדינה צ'כוסלובקיה, שלה היה מפעלים רבים לייצור תעשייתי.
הקורונה הצ'כוסלובקית היה אחד מהמטבעות היציבים ביותר באירופה.
ועידת מינכן שהתקיימה ב-1938 והשלכותיה השפיעו רבות על כלכלת המדינה.
הוועידה התקיימה בעיר הגרמנית מינכן והביאה להסכם מינכן, בו נקבע לספח את המדינה אל תוך גרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה להשתקם, אך ב-1968, הסובייטים פלשו גם לצ'כוסלובקיה במה שכונה "האביב של פראג", מה שהכפיף את הכלכלה הצ'כית לזאת של ברית המועצות.
צ'כיה הייתה אחת מהמדינות העשירות ביותר בגוש המזרחי.
לאחר נפילת ברית המועצות ב-1991, הפכה לכלכלת שוק חופשי מערבית.
הבורסה לניירות ערך בפראג (PSE) כפופה ל"חוק עסקי שוק ההון" ולכללי הבורסה שהיא קובעת בעצמה.
כל פעילויותיה נתונות לפיקוח הבנק הלאומי הצ'כי.
בבורסה רשומות חברות רבות בצ'כיה, ביניהן חברות בנקים ואנרגיה שבהן ניתן להשקיע.
כלכלת פורטוגל מתבססת בעיקרה על סחר בין-לאומי בתוך האיחוד האירופי.
71.4% מהסחורה העוברת באיחוד האירופי מיוצאת דרך פורטוגל נכון ל-2021.
המטבע הפורטוגלי הוא האירו והמדינה היא חלק מהאיגוד הכלכלי "גוש האירו" מאז הקמתה.
הבנק המרכזי של פורטוגל הוא בנק פורטוגל (Banco de Portugal).
פורטוגל הצטרפה לאיחוד האירופי (EU) בשנת 1999, והיא שותפה גם בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO).
כ-24.6% מסך התמ"ג של פורטוגל מושקע בתשתית הסוציאלית שלה.
76.7% מהכלכלה הפורטוגזית מסתמכת על מגזר השירותים, כאשר 20.9% מסתמכת על ייצור תעשייתי וכ-2.4% מסתמכת על חקלאות, נכון ל-2023.
פורטוגל חוותה צמיחה כלכלית משמעותית גם ביחס למדינות אירופאיות אחרות.
גם אחוז המובטלים במדינה ירד מ-6.3% ב-2019 ל-13.9% ב-2024. בפורטוגל מספר חברות ענק המייצאות סחורה מהמדינה, ביניהן טאפ אייר פורטוגל, Sonae, קימפור ו-Corticeira Amorim.
המדינה מייצאת טקסטיל, ביגוד, כלי עץ, נייר, כימיקלים, חלקי רכב, מתכות, מוצרי חלב, יין, פורצלן, קרמיקה, כלי זכוכית, טכנולוגיה, שירותי טלקומוניקציה ועוד.
המדינה סבלה משיעור אבטלה גבוה וחובות חיצוניים אשר נגרמו בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008.
מאז פורטוגל החלה לסחור בעבדים, והפורטוגזים סחרו בהם הן בפורטוגל והן בשאר יבשת אירופה.
תקופה זו הביאה לפריחה כלכלית בפורטוגל והפכו אותה למעצמה עולמית ראשונה במעלה במאה ה-16.
כלכלת סלובקיה היא כלכלה מפותחת המתבססת בעיקרה על ייצור כלים ומכונות.
ב-2004, סלובקיה הפכה לחברה באיחוד האירופי, וב-2009 אימצה את האירו.
בירת סלובקיה, ברטיסלאבה, כוללת את המרכז הפיננסי הגדול במדינה.