tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 בספטמבר פתחו הזאנג' בהתקפה ישירה על העיר בסיוע שבטים מקומיים, וב-10 בספטמבר סיימו את כיבוש בצרה, שהביא לשריפת העיר ולטבח בתושבים שלה.
מסע נקמה שערך המצביא אבו אחמד בן אל-מותוואקיל (הידוע בכינוי אל-מואפק) נגד המורדים בשנת 872 הסתיים בכישלון, ובני הזאנג' נותרו בעמדת מתקפה במשך השנים הבאות.
אבן מוחמד התקשה לעיתים להשליט משמעת בקרב החיילים.
לדוגמה, בחודש אוקטובר הם תקפו את בצרה כנגד הוראתו המפורשת, ספגו תבוסה כבדה ונאלצו לסגת.
אבן מוחמד שיגר שליח אל בצרה בניסיון להגיע למשא ומתן, אולם אנשי בצרה הרגו אותו.
לאחר ההצלחה שלהם בהדיפה של המורדים, אנשי בצרה הרכיבו כוח צבאי גדול יחסית, שהפליג על ארבות בנהר שט אל-ערב במטרה לתקוף בהפתעה את אחד המחנות של הזאנג'.
עם זאת, הזאנג' הכינו מארב מתוחכם וכמעט כל הכוחות הבצריים הושמדו בקרב שנודע כקרב ברגיס .
ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, אשר חי באותה תקופה, הזדעזע באופן אישי מתוצאות הקרב, אשר עד לאותו הרגע הדיווחים שלו ביחס לאבן מוחמד היו פושרים יחסית, כאשר מאתה ואילך הוא החל לתקוף אותו בחריפות וכינה אותו בשלל גינויים בהם "האחד המתועב" ו-"אויב אללה".
אבן מוחמד מצדו, כרת את הראשים של חיילי הכוחות הבצריים ושלח אותם על ארבה לאורך נהר השט אל-ערב לכיוון בצרה.
אנשי העיר המזועזעים, פנו אל הח'ליף אל-מהתדי בבקשת עזרה, שהחליט להגביר את מעורבות השלטון המרכזי בדיכוי המרד.
חוסר היכולת המתמשך של הצבא העבאסי לדכא את המרד, שנגרם בין היתר עקב העיסוק שלו בלחימה נגד ההתקדמותו של יעקוב בן לית' , מייסד השושלת הצפארית, אל אל-אהוואז ועיראק, עודדה בסופו של דבר את בני הזאנג' להרחיב את הפעילות שלהם צפונה.
מסע של המורדים לכיבוש אדמת הביצות בין בצרה לאל-ואסט בשנת 876 הוגדר כמוצלח, והוביל להתקדמות מהירה שלהם אל עבר העיר כשכר .
עד שנת 879 הגיע המרד לשיאו.
אל-ואסט וראמהורמוז נבזזו והמורדים התקדמו צפון-מערבה לאורך נהר החידקל, עד כדי 50 קילומטרים מבגדאד.
הממשלה העבאסית חזרה להתקפה נגד המורדים בסוף שנת 879, כאשר אל-מואפק שלח את בנו אבו אל-עבאס (הח'ליף לעתיד שנודע כאל-מעתדד הראשון) עם כוח צבאי גדול נגד המורדים.
אל-מואפק בעצמו הצטרף למתקפה שנה לאחר מכן, ובמהלך החודשים הבאים הצליחו כוחות הממשלה להדוף את המורדים ממחוזות עיראק ואל-אהוואז בחזרה אל עבר "עיר הבירה שלהם" אל-מוח'תארה, מדרום לבצרה.
אל-מוח'תארה הוטלה תחת מצור בפברואר 881, ובמהלך השנתיים וחצי הבאות, המדיניות של אל-מואפק, שהציעה תנאים נדיבים לכל מי שיכנע מרצונו, שכנעה רבים מהמורדים לנטוש את המאבק.
אל-מוח'תארה נפלה לידי הכוחות העבאסים באוגוסט 883, בשילוב עם לכידתו ומותו של אבן מוחמד ורוב מפקדי המורדים, מה שהביא את המרד לסיומו, והמורדים הנותרים נכנעו לממשלה או נהרגו.
ראשו של אבן מוחמד הונח על ראש חנית והורכב על סירה, שלאחר מכן הפליגה הלוך ושוב בתעלות האזור על מנת שכולם יוכלו לראות את העובדה כי מנהיג המורדים נהרג.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 883, נכנס אבו אל-עבאס לבגדאד וציין מצעד ניצחון בו הוצג שוב ראשו של אבן מוחמד.
קשה להעריך את מספר ההרוגים בעקבות המרד.
סופרים בני זמנו של המרד מציגים נתונים מגוונים מאוד, בעוד שהיסטוריונים בני זמננו מצהירים שהנתונים שונים ואינם מדויקים.
ההיסטוריון אל-מסעודי מבגדאד דיווח על הערכה "מתונה" של 500,000 נפגעים, אבל הוסיף הבהרה שזו "השערה ריקה.
חישוב קפדני של מספר ההרוגים הוא בלתי אפשרי" וציין בנפרד כי 300,000 נהרגו בקרב בצרה.
המלומד אבו בכר בן יחיא א-סולי הצהיר על מספר של 1,500,000 הרוגים, שצוטט לאחר מכן על ידי מקורות מרובים, בעוד שההיסטוריון אבן א-טקטקי ציין מספר גבוה יותר של 2,500,000 איש.
חלק ניכר מהידע הנוכחי על מרד הזאנג' מגיע מעבודתו של א-טברי, שהייתה לנושא מחקר של מזרחנים מפורסמים כמו תיאודור נלדקה ("סקיצות מההיסטוריה המזרחית") ולואי מסיניון ("התשוקה של אל-חלאג'").
המרד שיבש קשות את הפעילות הכלכלית של הח'ליפות העבאסית וגרם נזק רחב למחוזות שבהם התרחש.
מקורות המרד מתארים ערים ועיירות שנשרפו, תפיסת מזון ומשאבים אחרים על ידי צבאות, נטישת אדמות והפסקת הפעילות החקלאית, שיבושים בסחר האזורי ופגיעה בגשרים ותעלות בשם הצורך הצבאי.
מחסור בצרכים בסיסיים, כגון מזון ומים, הפך לעיתים לחמור, מה שהוביל לדיווחים על מקרים של קניבליזם.
גם המורדים וגם היריבים שלהם עסקו בביזה, השמדת אספקה שעלולה ליפול לידי האויב וטבח או הוצאה להורג של שבויים.
לעומת זאת, קשה יותר לקבוע את ההשפעות ארוכות הטווח של המרד והדעות של היסטוריונים בני זמננו הינן מגוונות.
חלקם, כמו ברנרד לואיס, מאמינים שהמרד "לא הביא לשינויים משמעותיים", בעוד שאחרים, כמו המזרחן הגרמני תיאודור נלדקה, טוענים שהאזורים שנהרסו על ידי המרד "מעולם לא התאוששו במלואם לאחר מכן".
הנשק והמשאבים המשמעותיים שנדרשה הממשלה העבאסית להפעיל נגד מורדי הזאנג' גרמו לכך שהיא נאלצה להסיט את תשומת ליבה מחזיתות אחרות בתקופת המרד שנמשך כ-14 שנים, מה שהביא לאובדן בפועל של מספר מחוזות.
ייתכן שהמרד השפיע גם על יכולתה של הממשלה להתגונן מפני הביזנטים, שהשיגו מספר הצלחות בגבול אנטוליה לו קראו העבאסים "אל-עואצם" (אסיה הקטנה בשטחה של טורקיה) בתקופה הזו, כמו גם תרם בעקיפין לעליית כת הקרמטים של אזור בחריין (מזרח חצי האי ערב) כמה שנים לאחר מכן.
"מרד הגנרלים" הוא כינוי שניתן להתפטרותם של ראשי האגפים במטה הכללי של ההגנה במאי 1948 בעקבות פיטורו של ישראל גלילי, ששימש אז כראש המפקדה הארצית (רמ"א) כממלא מקומו של יעקב דורי, שנעדר מתפקידו עקב מחלה.
כינוי זה נטבע לאחר שקיבל דוד בן-גוריון את מכתבי ההתפטרות של ראשי האגפים: יגאל ידין, אליהו בן חור, יצחק שדה, צבי איילון, משה צדוק ויוסף אבידר.
הפרשה הייתה ביטוי למחלוקת סביב התפיסות המנוגדות שהיו בעת המעבר מיישוב למדינה בנוגע לעתיד התפקודי של צה"ל.
בן-גוריון רצה לבנות צבא ממלכתי, ולפי תפיסתו גופים מחתרתיים כמו "ההגנה" והפלמ"ח היו צריכים להיעלם עם הקמת המדינה, ואילו גלילי שאף להמשיך לקיים את המסגרות המחתרתיות כפי שהיו בתקופת היישוב, ולכן הודח על ידי בן-גוריון.
ראש מנהלת העם, דוד בן-גוריון, כינס ישיבה של מועצת העם, שבהּ הסביר באריכות על הסכנות בקיום מיעוטים מזוינים בעלי השקפות פוליטיות קיצוניות.
לאחר סיום הפרשה היו מאבקים רבים בין בן-גוריון לבין חלק גדול מהפיקוד העליון על אופי הצבא והנהגתו, הוחלט על פירוק המחתרות והקמת גוף הגנה אחד.
בן-גוריון לא הסתיר את כוונתו לשמש כרמטכ"ל עד שישוב יעקב דורי ממחלתו, אך מפקדי המטה הכללי לא תמכו ברעיון, שכן בן-גוריון נהג להתערב בכל החלטה שנעשתה.
ראשי האגפים במטכ"ל, שהיו אנשי "ההגנה", חשו ברובם כי מאחר שלא היו יוצאי הצבא הבריטי, התייחס אליהם בן-גוריון – שדרש למנות לראשי אגפים במטכ"ל את ותיקי הצבא הבריטי – בחוסר אמון.
החלטתו של בן-גוריון למנות את מרדכי מקלף למפקד החזית המרכזית, שהייתה החזית הקריטית ביותר, עוררה סערה, אשר הובילה לקרע חריף בין בן-גוריון לשאר מפקדי המטכ"ל.
לאחר חתימת בן-גוריון על מינויי המפקדים החדשים, שברובם המכריע היו יוצאי הצבא הבריטי, פרצה סערה במטכ"ל ונתקבלו מכתבי ההתפטרות וקטרוג על המשטר הקיים של הצמרת הפיקודית; ידין, גלילי, אליהו כהן, צבי.
ב-3 במאי 1948 הדיח בן-גוריון, שהיה האחראי על נושא הביטחון במנהלת העם, את ראש המפקדה הארצית ישראל גלילי.
ראשי האגפים במטה הכללי התנגדו נחרצות לפיטורי גלילי, מפני שראו בגלילי את ממלא מקום הרמטכ"ל, עקב היעדרותו הזמנית של הרמטכ"ל הממונה יעקב דורי.
גלילי היה נערץ בקרב מפקדי האגפים במטכ"ל, שסברו כי הצליח למתן את הוראותיו של בן-גוריון, שהיו לפעמים בלתי ניתנות לביצוע מבחינה צבאית.
לאחר פיטורי גלילי, הופיעו ראשי האגפים באותו היום לשיחת בירור אצל בן-גוריון לגבי המצב.
הם דחו את הרעיון שהוצע על ידי בן-גוריון.
כעבור יומיים, ב-6 במאי, שוב הופיעו המפקדים ודרשו להחזיר לאלתר את גלילי לתפקידו, בטענה כי אין מפקד לצבא וכי הם אינם יכולים לתפקד.
בתום הפגישה נכנע בן-גוריון ללחצים, והחליט כי יחזיר את גלילי לעבודה אך לא לתפקיד מוגדר וללא סמכויות.
כעבור כמה ימים שיגרו חמשת ראשי האגפים במטכ"ל לבן-גוריון מכתב, שבו הגדירו את המצב – הבלתי-נסבל מבחינתם – של היעדר סמכות פיקודית, לאור היעדרות דורי ופיטורי גלילי, ודרשו להחזיר את גלילי לתפקידו עד שייקבע הסדר מחדש במערכת הביטחון.
ראשי האגפים הציבו אולטימטום, שקבע כי אם לא יוסדר העניין תוך 12 שעות, יפסיקו לראות בעצמם אחראים להנהלת העניינים.
בן-גוריון כינה את המכתב "חסר אחריות", אך פנה לגלילי וביקש ממנו לחזור לעבודה.
עם זאת, השאיר בתוקף את ביטול תפקידו כראש המפקדה הארצית.
בלחץ חבריו לפיקוד של גלילי ותחושת האחריות האישית שלו הסכים גלילי לחזור לעבודה גם ללא חידוש מינויו.
מספר ימים לפני הפלישה הצפויה של צבאות ערב לא עמדה בפני בן-גוריון ברירה אלא להחזיר את גלילי למעמדו הקודם, גם אם ללא הגדרת סמכויות ברורה.
בן-גוריון כתב מכתב לגלילי, שבו תבע ממנו לשוב ולהמשיך בעבודה.
בעקבות מכתב זה זימן בן-גוריון את גלילי לפגישה, והחזיר אותו לעבודה, באומרו כי עם הזמן יוגדרו סמכויותיו.
גלילי הסכים לחזור לעבודה מאחר שצורכי המערכת חייבו זאת.
גלילי שב לעבודתו בפיקוד העליון של ארגון "ההגנה", שנהפך לצה"ל, במעמד של עוזר לשר הביטחון, אך ללא מינוי רשמי ובלי הגדרת תפקידים מפורשת בינו לבין השר.
מרד שני אירע ביולי 1948, לאחר שבן-גוריון הורה על שורת מינויים, בהם מינוי מפקדים חדשים לחזיתות ועוצבות.
בן-גוריון ביקש לקדם את יוצאי הצבא הבריטי וכן למנות קצינים א־פוליטיים במטרה לצמצם את הזהות המפלגתית של המטכ"ל.
בנוס, ביקש לעהביר מתפקידם את ראשאה"ד אליהו בן חור וסגן הרמטכ"ל צבי איילון.
בתגובה הודיעו בן חור, איילון, אגף המבצעים יגאל ידין, ועוזר שר הביטחון ישראל גלילי על התפטרותם מתפקידיהם.
ראש אכ"א משה צדוק וראש אג"א יוסף אבידר לא השתתפו במרד.
בעקבות האירוע נאלץ בן-גוריון לפנות לממשלה הזמנית והוקמה ועדת החמישה כוועדת חקירה לנסיבות המקרה.
מרד הוגֶן (Hōgen no ran 保元の乱; 28 ביולי-16 באוגוסט 1156) היה מלחמת אזרחים קצרה שמטרתה הייתה לפתור את הסכסוך לגבי ירושת כס הקיסרות היפני.
הסכסוך נסב גם על היקף ההשפעה בה החזיק בית פוג'יווארה, אשר היווה שושלת עוצרים
מרד הוגן הניב מספר תוצאות בלתי צפויות: הוא יצר בסיס עליו התבססה בהמשך עליונות מעמד הסמוראים.
המרד נחשב לתחילת השתלשלות האירועים אשר הניבה בסופה את שלוש הממשלות המונהגות על ידי סמוראים בהיסטוריה של יפן.
בשנת 1155 התמקדו מאבקי הכוחות בחצר הקיסרות בשלוש דמויות.
לאחר שהקיסר לשעבר טוֹבָּה והקיסר לשעבר סוטוקו ויתרו על כסם, התכוון כל אחד מהם לשמור על השפעה כלשהי בחצר במהלך שלטונו של הקיסר קונואה.
אולם, כאשר נפטר קונואה הצעיר, הדינמיקה של הכוחות המתמודדים השתנתה.
23 באוגוסט 1155 (קיוג'ו 2, היום ה-24 בחודש השביעי): בשנה ה-14 לשלטונו של קונואה, הקיסר נפטר, ועל אף הסכסוך שבא בעקבות זאת סביב זהות מחליפו כשליט, מלומדי התקופה הכריזו כי תואר הקיסרות עובר לאחיו הצעיר, הבן ה-14 של הקיסר לשעבר טובה.
זמן קצר לאחר מכן, הקיסר גו-שירקאווה קיבל על עצמו את התואר.
כאשר גו-שירקאווה עלה לכס, שלב חדש במאבק הכוחות מרובה המשתתפים החל: עימות מר בין שניים מבניו של טובה התפתח במקביל לחיכוכים בין משפחות האצולה בחצר הקיסרית.
טובה כפה על אחד מבניו לותר על הכס לטובת בנה של אחת מנשותיו האחרות; ולאחר 1142, הקיסר לשעבר סוטוקו טיפח ציפיות שבנו שלו יירש את מקומו של קונואה.
תקוותיו של סוטוקו נגוזו בעקבות השמתו של אח אחר, גו-שירקאווה, על כס הקיסר.
20 ביולי 1156 (הוגן 1, היום השני בחודש השביעי): הקיסר לשעבר טובה נפטר בגיל 54. לאחר מותו של טובה, כוחות הנאמנים לקיסר גו-שירקאווה וכוחות התומכים בקיסר לשעבר סוטוקו התעמתו בנוגע לעלייתו של גו-שירקאווה לשלטון והמשך שלטונו.
הצדדים הניצים התעמתו אף סביב המשך קיומה של המסורת לפיה הקיסר הפורש ממשיך להחזיק בהשפעה בחצר הקיסרית.
פוג'יווארה נו טָדַמיצ'י, בנו של העוצר פוג'יווארה נו טדזאנה, צידד בגו-שירקאווה, בעוד אחיו הצעיר, פוג'יווארה נו יורינאגה, צידד בסוטוקו.
כל צד בעימות זכה לתמיכת שבטי הסמוראים הגדולים מינאמוטו וטאירה.
מינאמוטו נו טָמֵיושי, מנהיג שבט מינאמוטו, וטאירה נו טדמאסה צידדו בסוטוקו וביורינאגה, בעוד מינאמוטו נו יושיטומו, בנו הבכור של טמיושי, וטאירה נו קיוֹמוֹרי, מנהיג שבט טאירה, תמכו בגו-שירקאווה ובטדמיצ'י.
28 ביולי 1156 (הוגן 1, היום העשירי בחודש השביעי): הצדדים הלוחמים התעמתו בבירה בקיוטו.
בצידו של סוטוקו, הציע מינאמוטו נו טָמֵטוֹמו (בנו של טמיושי) מתקפה לילית על ארמון האויב, אך יורינאגה דחה רעיון זה.
בד בבד, מן העבר השני, הציע יושיטומו הצעה דומה, שהתקבלה ואף יצאה לפועל.
29 ביולי 1156 (הוגן 1, היום ה-11 בחודש השביעי): בשעת לילה, קיומורי ויושימוטו הובילו 600 פרשים ותקפו את אחד מארמונותיו של סוטוקו.
קיומורי תקף את השער המערבי, אך נהדף בשל עליונות קשתיו של טמטומו.
מאוחר יותר יושיטומו נהדף גם הוא בידי כוחותיו של טמטומו.
יושיטומו הציע להעלות את הארמון באש, וכך היה.
כעת היה על לוחמיו של סוטוקו להאבק בלהבות תוך הגנה מפני כוחותיו של גו-שירקאווה, ולבסוף נסוגו בהשאירם את כוחותיו של האחרון כמנצחים בשדה הקרב.
כוחותיו של הקיסר גו-שירקאווה הביסו לבסוף את כוחותיו של סוטוקו, ובכך למעשה איפשרו לו לרדת מכס הקיסר תוך שמירה על כוח רב בחצר.
הוא המשיך לשמור על כוחו במהלך כהונתם של חמישה קיסרים (ניג'וּ, רוֹקוּג'וֹ, טָקַקוּרה, אָנטוֹקוּ וגו-טוֹבָּה) עד מותו בשנת 1192. סוטוקו הוגלה לפרובינציית סָנוּקי (כיום מחוז קאגווה באי שיקוקו), יורינאגה נהרג בקרב, וטמיושי וטדמאסה הוצאו להורג.
טמטומו שרד את הקרב אך נמלט לאחריו.
יושיטומו הפך לראש שבט מינאמוטו בעקבות מות אביו, ויחד עם קיומורי, הצליח לבסס את מעמדם של שני שבטי הסמוראים ככוח הפוליטי החדש בבירה.
תוצאות מרד הוגן והיריבות שנוצרה בעקבותיו בין שבט מינאמוטו לשבט טאירה הובילו למרד הייג'י בשנת 1159.
האפוס מתקופת קמקורה עלילות הוגן מתאר את קורות הסמוראים שלקחו חלק במרד.
יחד עם עלילות הייג'י ועלילות הֶייקֵה הם מתארים את עלייתם ונפילתם של שבטי מינאמוטו וטאירה.
מרד הוויסקי היה מרד במדינת פנסילבניה שבארצות הברית בשנת 1794. למרד ולדיכויו על ידי מיליציה בראשות הנשיא, ג'ורג' וושינגטון הייתה חשיבות בעיצוב תפקיד הנשיא בארצות הברית, להתפתחותה של היריבות בין הפדרליסטים לדמוקרטים-רפובליקנים, ובעקבות זאת גם להתפתחותה של המערכת המפלגתית הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1791 הממשל הפדרלי הטיל מס על משקאות חריפים.
מס זה היה הראשון שהוטל על ידי הממשל המרכזי ומטרתו הייתה לצמצם את החוב של האיחוד.
ההתנגדות למס החלה כבר עם הטלתו ב-1791 ואזרחים רבים נמנעו בדרכים שונות מלשלם אותו.
על אף שהמס הוטל על משקאות חריפים באופן כללי, חשיבותו הייתה בעיקר בהקשר של מסחר בויסקי, שהיה משקה פופולרי ביותר.
בארבעת המחוזות המערביים ביותר של פנסילבניה הויסקי היה מוצר כלכלי כה חשוב שהוא שימש, כמו כסף, כאמצעי לתשלום.
בשנת 1794 גברה ההתנגדות למס במחוזות האלה.
ביולי של אותה שנה מרשל פדרלי ופקח מס נאלצו לברוח מהאזור.
ב-7 באוגוסט 1794 וושינגטון פרסם הצהרה בה הוא דרש כי המורדים יתפזרו ויחזירו את השקט למחוזות.
באותה הצהרה הוא הזהיר גם מפני סיוע לאלו שמבצעים מעשים של בגידה.
בנוסף, וושינגטון ביקש וקיבל משופט בית המשפט העליון ג'יימס וילסון הצהרה כי המצב יצא מחוץ לשליטתם של שירות המרשלים ושל שירות בתי המשפט.
הנרי נוקס, ששימש כמזכיר המלחמה בקבינט של וושינגטון, שיגר מכתב עם ההצהרה של וושינגטון למושלים של וירג'יניה, ניו ג'רזי, מרילנד ופנסילבניה.
במכתב נוקס העביר את הפקודה של וושינגטון לגיוס מיליציה של חיילים מאותן המדינות לצורך דיכוי המרד.
על אף ההתנגדות של מושל פנסילבניה, תומאס מיפלין, שסבר שמיליציה ממדינתו תספיק לצורך דיכוי המרד, וושינגטון שעה לעצתו של מזכיר האוצר, אלכסנדר המילטון, וגייס מיליציה של כ-13,000 חיילים מארבע המדינות.
המילטון סבר שהנשיא צריך לדכא את המרד תוך מפגן כוח מרשים, שיפגין את כוחו של הממשל המרכזי וכך היה.
וושינגטון עצמו הוביל את המיליציה שלא נתקלה בהתנגדות.
על פי ההיסטוריון ג'וזף אליס זו הייתה הפעם הראשונה והאחרונה שבה נשיא אמריקאי הוביל אישית את החיילים בשדה הקרב.
מבחינה צבאית הקרב שהוביל וושינגטון לא היה מרשים במיוחד ולא הביא לתוצאות דרמטיות במיוחד מלבד החזרת השקט למחוזות.
הצבא לא נתקל כמעט בהתנגדות; כעשרים אזרחים מורדים נעצרו ונלקחו למשפט בפילדלפיה, מתוכם שניים הורשעו בבגידה.
וושינגטון עצמו המשיך להציג תדמית של מנהיג מתון, שקול ובעל מידות טובות.
בעוד שהמסע הצבאי היווה מפגן כוח ומנהיגות מרשים, הוא הראה גם כי הוא אינו שש אלי קרב וניסה לסיים את הסכסוך ללא כוח צבאי.
את שני האזרחים המורשעים וושינגטון חנן.
ב-19 בנובמבר וושינגטון דיווח לקונגרס על השבת השקט לאזור.
בנאום לקונגרס וושינגטון קבע שסיום התקרית מצביע כך שהאיחוד עומד על יסודות איתנים, על כך שאזרחי ארצות הברית מבינים את הצורך באיחוד ואת העקרונות אמיתיים של ממשלה ושל חירות, ועל כך שהאזרחים מוכנים כעת לשמור על סמכותו של החוק.
מבחינה פוליטית למרד היו השלכות נרחבות יותר.
מפגן הכוח של וושינגטון הדגים את כוחו של הנשיא ושל הזרוע המבצעת הפדרלית.
מחד, דוגמה זו נסכה תוכן היסטורי ללשון החוקה, שהמשמעות של האמור בה לגבי גבולות הסמכות של הנשיא ויחסיו עם הקונגרס והמדינות לא הייתה מוסכמת על כולם.
מאידך, בדיוק בגלל שוושינגטון הצליח בהדגמת כוחו של הנשיא, התקרית חידדה את המחלוקת בין הדמוקרטים-רפובליקנים, שנציגיהם הבולטים היו תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, לבין הפדרליסטים, שנציגם הבולט ביותר היה המילטון.
המילטון, ששאב השראה מהמודל הבריטי, רצה לבסס את כוחו של מוסד הנשיאות ולהסיר מגבלות מעל כוחו.
ג'פרסון, מדיסון והרפובליקנים חששו מפני מצב שבו הנשיא יהפוך למונרך במסווה ושאפו להגביל את כוחו אל מול המדינות ואל מול הקונגרס.
בעוד שהרפובליקנים לא התנגדו לפעולותיו של וושינגטון במהלך המרד, המקרה חידד את התנגדותם לתפיסתו של המילטון, שוושינגטון פעל במהלך התקרית על פי עצותיו.
היריבות הזו לא התפתחה לכדי עימות מזוין כפי שחלק חששו, אבל היא הובילה להתפתחותן של יריבויות פוליטיות ואידאולוגיות, אשר בסופו של דבר הובילו להתגבשותה של המערכת המפלגתית הראשונה בארצות הברית.
מרד החות'ים הייתה התקוממות שיעית נגד ממשלת תימן שפרצה ביוני 2004 בהובלת חוסיין בדר א-דין אל-חות'י.
החות'ים, השייכים לשבט שיעי מהאסכולה הזיידית, מהווים כ-30% מאוכלוסיית תימן.
הם טענו שהם מגנים על קהילתם מפני אפליה, בעוד הממשלה האשימה אותם בניסיון הדחה והקמת מדינת הלכה אסלאמית.
באוגוסט 2009 הכוחות המזוינים של תימן פתחו במתקפה רחבת היקף נגד החות'ים, וכתוצאה מכך מאות אלפים נעקרו מבתיהם.
בתחילה, הלחימה התרחשה בעיקר במחוז סעדה שבצפון-מערב תימן.
בהמשך התפשטה הלחימה למחוזות הסמוכים חג'ה, עמראן, אל-ג'וף ולמחוז ג'יזאן הסעודי.
ב-20 בינואר 2015, תקפו החות'ים את בית הנשיא עבד רבו מנסור האדי והשתלטו על ארמון הנשיאות בצנעא.
בתגובה מועצת הביטחון של האו"ם התכנסה לדיון חירום ובסיומו התקבלה החלטה פה אחד המגנה את האלימות ומביעה תמיכה בשלטונו של האדי, שנותר במעצר בית.
אולם ב-22 בינואר 2015, הנשיא והראש הממשלה התפטרו.
ב-6 בפברואר 2015 החות'ים הכריזו על פיזור הפרלמנט והקמת מועצה נשיאותית שתנהל את המדינה.
ב-1962 אירעה מהפכה בצפון תימן שהביאה לסיום השלטון בן 1,000 השנים של האימאמים הזיידים, פלג באסלאם השיעי, שטוענים כי הם צאצאיו של הנביא מוחמד.
מחוז סעדה, בצפון, היה המעוז העיקרי שלהם, אולם מאז הופל משטרם האזור הוזנח מבחינה כלכלית ונותר לא מפותח.
בזמן מלחמת האזרחים של 1994, הווהאבים, תנועה אסלאמית-סונית שמרנית המפרשת את האסלאם ככתבו וכלשונו ושנוסדה בערב הסעודית השכנה, עזרו לממשלה במלחמתה נגד הבדלנים בדרום.
הזיידים טענו כי הממשלה אפשרה לווהאבים להשיג השפעה גדולה מדי בתימן.
ערב הסעודית, מצידה, חששה שהתרעומת בקרב הפלג השיעי סמוך לגבולה תזלוג גם לשטחה.
אף על פי שהסכסוך, שלמעשה נסוב בין ממשלת הרוב הסונית ללוחמים השיעים, לא סוקר בהרחבה ברחבי העולם, הייתה לו חשיבות בעיני מדינות ערביות רבות באזור, שחששו מהשפעתה הגוברת של איראן בעלת הרוב השיעי.
ההתקוממות המזוינת החלה ב-2004, לאחר שהממשלה ניסתה לעצור את חוסיין בדר א-דין אל-חות'י , מנהיג זיידי של החות'ים וחבר פרלמנט לשעבר, שעל ראשו הציבה ממשלת תימן פרס בסך 55,000 דולר.
כשפרץ לראשונה הסכסוך המזוין בין ממשלת תימן לבין החות'ים בשנת 2004, האשים עלי עבדאללה סאלח, נשיא תימן, את החות'ים ומפלגות אופוזיציה אסלאמיות אחרות בניסיון להפיל את הממשלה והמשטר וליישם את חוקי הדת הזיידית.
מנהיגי החות'ים דחו את ההאשמות, וטענו כי מעולם לא התנגדו לנשיא או למשטר, אלא רק הגנו על עצמם מפני התקפות הממשלה על קהילתם.
החות'ים הצהירו כי הם מגינים על עצמם מפני אפליה ותוקפנות מצד הממשלה.
ממשלת תימן האשימה את איראן בהכוונת המרד ובמימונו.
בפברואר 2015 פורסם בניוזוויק כי מטרת מאבקם של החות'ים היא השגת דרישות בסיסיות של אזרחי תימן, ובהן: ממשל אחראי ושקוף, מיגור השחיתות, אספקת שירותים ציבוריים סדירה, מחירי דלק הוגנים, יצירת הזדמנויות תעסוקה רחבות, וצמצום ההשפעה המערבית במדינה.
חוסיין אל-בוח'ארי, מקורב לחות'ים, ציין בראיון ל-Yemen Times כי שיטת הממשל המועדפת על החות'ים היא רפובליקה עם מערכת בחירות בה נשים תוכלנה אף הן למלא תפקידים פוליטיים.
הוא הוסיף כי החות'ים אינם שואפים להקים ממשלה בהנהגת אנשי דת בדומה לרפובליקה האסלאמית של איראן, שכן "איננו יכולים ליישם מערכת זו בתימן מפני שמספרם של חסידי האסכולה השאפעית גדול יותר ממספרם של הזיידים."
מחודש יוני עד חודש אוגוסט 2004, כוחות הביטחון של תימן לחמו בתומכיו של אל-חות'י בצפון.
מניין ההרוגים בעימותים נע בין 500 ל-1,000 איש.
ב-10 בספטמבר, כוחות הביטחון הרגו את אל-חות'י, ומאז מי שהוביל את המרד היה אחד מאחיו, עבד אל-מלכ אל-חות'י.
אביו, בדר א-דין אל-חות'י, קיבל על עצמו את תפקיד המנהיג הרוחני של הארגון.
בין מרץ לאפריל 2005, כ-1,500 בני אדם נהרגו עקב התחדשות הקרבות בין כוחות המשטר לבין תומכיו של אל-חות'י.
במאי 2005, המורדים סירבו להצעת החנינה של הנשיא עלי עבדאללה סאלח, משום שהתנאים שהם הציבו עבור כניעתם לא התקבלו על ידי הממשלה ועימותים ספורדיים בין הצדדים נמשכו.
ב-21 במאי, הממשלה פרסמה את הערכתה את השפעת ההתקוממות על המדינה והכריזה כי במהלכה נהרגו 552 איש, נפצעו 2,708 בני אדם נוספים וכי היא גרמה לנזק כלכלי בסך 270 מיליון דולר.
ב-23 ביוני נכנע המפקד הצבאי של המורדים עבדאללה א-רוזמי בפני השלטונות לאחר שמתווכים מטעם השבטים הגיעו להסכם עם הממשלה.
סבב לחימה שלישי פרץ בחודש נובמבר 2005 ונמשך עד לתחילת 2006. במהלך הסבב הזה, שבט המדאן הפרו-ממשלתי, שהונהג על ידי שייח' עבדאללה אל-אווג'ארי, לחם בשבטים פרו-חות'יים, שניסו להתנקש בגורם במשרד המשפטים במחוז דמאר.
הלחימה הסתיימה לפני הבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה.
במרץ 2006 ממשלת תימן שחררה יותר מ-600 לוחמים שיעים ששבתה במהלך הקרבות.
אין מספרים רשמיים בנוגע למספר ההרוגים בסבב זה, אך הם היו נמוכים באופן משמעותי מסדרת הקרבות הקודמת.
גל חדש של אלימות פרץ ב-28 בינואר 2007, כשחמושים תקפו בו-זמנית מבני ממשלה במחוז סעדה בצפון המדינה, הרגו שישה חיילים ופצעו 20 נוספים.
תקיפות נוספות אירעו ב-31 בינואר, שבמהלכן נהרגו שישה חיילים ונפצעו עשרה נוספים.
ב-1 בפברואר נהרגו עשרה חיילים ו-20 נוספים נפצעו בהתקפה על מחסום בסמוך לגבול עם ערב הסעודית.
אף על פי שלא היו דיווחים רשמיים על מספר ההרוגים בשורות המורדים השיעים, מקורות ממשלתיים טענו כי שלושה לוחמים נהרגו בפעולה של כוחות הביטחון אחרי ההתקפה ב-31 בינואר.
בחודש פברואר החלה הממשלה במבצע רחב היקף נגד המורדים שכלל כ-30,000 חיילים.
עד 19 בפברואר, כ-200 מאנשי כוחות הביטחון ויותר מ-100 מורדים נהרגו במהלך הקרבות.
במהלך השבועיים הבאים נהרגו עוד 160 מורדים, וגם סטודנט צרפתי.
הסכם הפסקת אש הושג ב-16 ביוני 2007. מנהיגי המורדים הסכימו להניח את נשקם ולצאת לגלות בקטר, שתיווכה בין הצדדים הניצים, וממשלת תימן שחררה מורדים ששבתה, סייעה במימון שיקומו של האזור, ועזרה לעקורים לשוב לבתיהם.
העימותים התחדשו באפריל 2008, כששבעה חיילים מצבא תימן נהרגו במארב שהציבו המורדים ב-29 באפריל.
ב-2 במאי, 15 מתפללים נהרגו ו-55 נוספים נפצעו בפיצוץ שאירע במסגד בן סלמאן במחוז סעדה, כשקהל רב של אנשים סיימו את תפילות יום השישי.
הממשלה האשימה את החות'ים בפיגוע, אולם החות'ים הכחישו כי הם האחראים.
זמן קצר לאחר ההתקפה, שלושה חיילים וארבעה מורדים נהרגו במהלך חילופי אש שהתרחשו בשעות הלילה.
ב-12 במאי נהרגו 13 חיילים מצבא תימן ועוד 26 מורדים בעימותים שפרצו בסמוך לגבול עם ערב הסעודית.
במהלך הלחימה בחודש מאי 2008, נהרגו בסך הכול 1,000 איש מקרב כוחות הביטחון ו-3,000 נוספים נפצעו.
כ-70,000 בני אדם נעקרו מבתיהם בעקבות הקרבות.
הנשיא עלי עבדאללה סאלח הכריז על סיום הקרבות במחוז סעדה שבצפון המדינה ב-17 ביולי 2008.
ב-11 באוגוסט 2009 פתחו חיילים מצבא תימן, כשהם מגובים בטנקים ובמטוסי קרב, במתקפה נרחבת ששם הקוד שלה היה "מבצע אדמה חרוכה" , נגד מעוז המורדים בצפון המדינה.
זאת, אחרי שהממשלה הבטיחה להשתמש ב"אגרוף ברזל" נגד המורדים.
ב-17 בספטמבר, יותר מ-80 בני אדם נהרגו מתקיפה אווירית על מחנה של עקורים בצפון תימן.
העימות זכה להד תקשורתי בינלאומי בהמשך החודש לאחר שפרצו קרבות בין החות'ים לכוחות הביטחון של ערב הסעודית בסמוך לגבול.
כמו כן, הרשויות בתימן השתלטו על ספינה בים האדום ועליה טילי נ"ט.
על פי כמה דיווחים, היו עליה גם חמישה "מדריכים" איראנים, שנשלחו לסייע למורדים.
עימותים עם השבטים הפרו-ממשלתיים 2010
ב-18 באוגוסט 2014, החות'ים החלו בסדרת הפגנות המוניות בבירה צנעא נגד העלייה במחירי הדלק.
ב-21 בספטמבר הם השתלטו על העיר, וראש הממשלה מוחמד בסינדוואה התפטר בעקבות זאת.
המורדים חתמו על הסכם להקמת ממשלת אחדות עם גורמים פוליטיים אחרים.
ההפגנות אופיינו בעימותים בין החות'ים לממשלה וכן בעימות בין החות'ים לאל-קאעידה בחצי האי ערב.
לפחות 340 בני אדם נהרגו בפאתי הבירה במהלך שבוע של לחימה בין המורדים השיעים ללוחמים הסונים בטרם נפלה צנעא.
הממשלה החדשה הושבעה ב-9 בנובמבר 2014, אולם החות'ים ומפלגת קונגרס העם הכללי הודיעו כי לא יהיו חלק ממנה.
המשבר החריף כאשר החות'ים תקפו את ארמון הנשיאות ואת משכנו הפרטי של הנשיא האדי בינואר 2015 והשתלטו עליהם במהירות.
ב-22 בינואר הודיעו הנשיא ושריו על התפטרותם.
המורדים השיעים הכריזו כי הם לוקחים לידיהם את השליטה המלאה על הממשלה ב-6 בפברואר, כשפיזרו את הפרלמנט והקימו מועצה מהפכנית בראשות מוחמד עלי אל-חות'י שתהיה אחראית לענייני המדינה.
ב-20 במרץ 2015, דאעש הוציא לפועל שני פיגועי התאבדות כפולים בשני המסגדים השיעיים המרכזיים בצנעא, שגבו כ-142 הרוגים, והבטיח שזו רק ההתחלה.
ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהנהגת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי ממשל האדי.
מרד הגנרלים באלג'יריה החל ב-21 באפריל 1961, במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
הוא היה ניסיון להפיכה צבאית לשם הפלת ממשל הרפובליקה הצרפתית החמישית והקמת חונטה צבאית תחתיו.
ראשי המרד היו ארבעה גנרלים בדימוס בצבא צרפת, שהיו מוצבים באלג'יריה והתנגדו להעניק לה עצמאות.
המרד לא צלח, ודוכא כעבור חמישה ימים.
אלג'יריה הייתה מושבה צרפתית מאז 1830 ונחשבה לחלק מצרפת עצמה.
מלחמת העצמאות האלג'ירית נגד השלטון הצרפתי החלה בשנת 1954 וגבתה מחיר דמים כבד משני הצדדים.
ב-8 בינואר 1961 קיימה ממשלת צרפת משאל עם אודות מתן זכות הגדרה עצמית לאלג'יריה.
הממשלה הזמנית של אלג'יריה (חלק מהחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה, FLN, הארגון שהנהיג את המרד בצרפת) קראה להחרים את משאל העם, וכך עשו גם 16 גנרלים בדימוס בצבא צרפת וקבוצות שונות בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה (הפייה-נואר).
שיעור ההשתתפות במשאל היה 92.2% (לדברי הממשלה), ולפי טענות אחרות - 60%.
שיעור אומרי ההן הכללי במשאל הגיע ל-75.3%, ובאלג'יריה הצרפתית - 69.5%.
בעקבות תוצאות משאל העם פתחה צרפת בראשות הנשיא שרל דה גול וראש הממשלה מישל דברה במשא ומתן חשאי עם ארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
מתנגדי מתן העצמאות לאלג'יריה, ובהם מספר קציני צבא, התנגדו לקיום המשא ומתן.
ב-21 באפריל הכריזו באלג'יריה ארבעה גנרלים בדימוס ועמם אישים אחרים על מרד.
מוריס שאל (Morris Shall), בן 55, מפקד אלג'יריה הצרפתית לשעבר
ראול סאלאן (Raoul Salan), בן 61, מפקד אלג'יריה הצרפתית לשעבר
אדמון ז'ואו (Edmond Jouhau), בן 56, המפקח הכללי על חיל האוויר הצרפתי לשעבר
אנדרה זלר (André Zeller), בן 63, מפקד כוחות הקרקע של צבא צרפת לשעבר.
על פי תוכנית המורדים נועדה ההפיכה להתקיים בשני שלבים: הראשון - השתלטות על עריה המרכזיות של אלג'יריה הצרפתית; השני - תפיסת פריז הבירה.
השלב השני היה אמור להיערך בהנהגתו של קולונל אנטואן ארגו (Antoine Argoud) על ידי הנחתת יחידות צנחנים בנקודות מפתח.
המורדים השתלטו על העיר אלג'יר באמצעות מספר גדודי צנחנים שסרו למרותם, אך מפקדי הערים אוראן וקונסטנטין סירבו להצטרף למרד.
מספר יחידות רגלים אחרות באלג'יריה הכריזו על התייצבות לימין המורדים, אך בפועל לא נקטו כל פעולה.
המורדים אסרו מספר נושאי תפקידים אזרחיים וצבאיים שנחשבו נאמנים לממשלה בפריז והכריזו על המרד בשידור רדיו בבוקרו של 22 באפריל.
לממשלת צרפת נודע מפי ארגוני המודיעין שלה על הכוונה לתפוס את השליטה בפריז.
היא עצרה בפריז מספר חיילים ואזרחים מהשותפים למרד.
ב-22 באפריל נאסרה כל תנועת מטוסים בנמלי התעופה של פריז, וצבא צרפת נצטווה לדכא את המרד בכל מחיר.
למחרת, 23 באפריל, נשא דה גול נאום לציבור בטלוויזיה, כשהוא לבוש במדיו ממלחמת העולם השנייה.
דה גול הכריז כי המורדים מובילים את צרפת לאסון וכי הוא אוסר על כל הצרפתים, ובראשם חיילי הצבא, למלא אחרי פקודות המורדים.
הוא הכריז כי יאחז באמצעים הדרושים להתמודדות עם המצב, וקרא לציבור להתייצב לימינו ולסייע לו.
דה גול הכריז על הפעלת סמכויות לשעת חירום על פי סעיף 16 לחוקת הרפובליקה החמישית.
בפועל נותרה הכרזה זו בתוקף במשך חמישה חודשים, זמן רב לאחר דיכוי המרד.
נאומו של דה גול נראה ונשמע על ידי המונים בצרפת ובאלג'יריה, ואף נענה.
מרבית יחידות הצבא הצרפתי סירבו להצטרף למורדים והם נתקלו גם בתופעות שונות של מרי אזרחי, לרבות שביתה כללית של שעה אחת שהכריזו האיגודים המקצועיים בצרפת.
ב-25 באפריל, לפי פקודת הממשלה בפריז, נערך בשדה ניסויים בדרום אלג'יריה הניסוי הגרעיני ירבוע ירוק.
היה זה ניסוי שתוכנן מכבר, אך מועדו הוקדם על מנת למנוע את האפשרות שהמורדים יניחו את ידם על המתקן הגרעיני.
באותו יום דעך המרד, כאשר היחידות שהצטרפו אליו נכנעו בזו אחר זו.
ב-26 באפריל הסגיר הגנרל שאל את עצמו לידי כוחות הנאמנים לממשלה והועבר מאלג'יריה לצרפת.
גם זלר נעצר, אך סאלאן וז'ואו הצליחו להימלט.
שאל וזלר נשפטו בפני בית דין צבאי ונדונו ל-15 שנות מאסר.
חמש שנים לאחר מכן ניתנה להם חנינה ודרגותיהם הצבאיות הושבו להם.
חוק חנינה נוסף למורדים התקבל ב-1982.
סאלאן וז'ואו נדונו למוות שלא בפניהם.
עונשם הומתק בהמשך למאסר עולם.
סאלאן ואחרים הקימו את הארגון הצבאי החשאי OAS (Organisation de l'armée secrète), אשר ניסה לסכל ב-1962 את מתן העצמאות לאלג'יריה.
ב-17 באפריל החלה הפלישה למפרץ החזירים, בניסיון להפלת המשטר בקובה, שנערך בתמיכת ארצות הברית.
בעקבות זאת נפוצה השמועה כי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית תמכה במורדים באלג'יריה וסייעה להם, אולם, כך התברר, הייתה זו שמועת שווא שלובתה במסמכים מזויפים אשר הופצו בין עיתונים בצרפת על ידי ה-KGB.
נשיא ארצות הברית קנדי אף התקשר לדה גול במהלך המרד, הביע בו תמיכה והציע את עזרת ארצו.
דה גול לא נענה להצעה.
מרד הגנרלים (1967) הוא כינוי שניתן לישיבה משותפת של ועדת השרים לביטחון בראשות ראש הממשלה אשכול עם אלופי המטכ"ל לקראת סוף תקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים.
בפגישה, אשר נערכה ב-2 ביוני 1967, חלק מהדרג הצבאי (בראשות האלופים אריק שרון ומתי פלד) מתח ביקורת על הממשלה והאשים אותה בהססנות, בשל הימנעותה (באותו שלב) מיציאה למתקפת נגד מקדימה.
בכך הכניס נשיא מצרים נאצר את ישראל למצב חירום, שכונה "תקופת ההמתנה", והסתיים ביציאתה של ישראל למלחמה.
כוחות האו"ם שחצצו בין הצבא המצרי ובין הגבול הישראלי התפנו וב-23 במאי נסגרו מצרי טיראן בפני כלי שיט ישראליים - עילה למלחמה מבחינת ישראל.
בתגובה לצעדים המצריים ערך צה"ל גיוס כללי של כוחות המילואים, גיוס ששיתק חלק גדול מהמשק הישראלי - הדבר הביא למחסור בשמן ומצרכים ולקריסת עסקים ומפעלים.
בשיאה של תקופת ההמתנה, הממשלה ולוי אשכול בראשה, נתפסו כנוהגים בהססנות בסוגיית היציאה למתקפת מנע מול האיום המתגבר.
ראש הממשלה פעל בזירה המדינית כדי למנוע את המלחמה אך הנשיא האמריקני לינדון ג'ונסון לא היה מוכן להתחייב לא על פתיחת מצרי טיראן ולא על פנייה למזכ"ל האו"ם, או-תאנט, שיחזיר את כוחותיו לסיני ויפרז את חצי האי מחדש.
35 אלף חיילים במילואים היו פרוסים במשך כ-3 שבועות של המתנה בחפירות בחולות הנגב עד סיני ועזה.
זהו הרקע לכינוס הקבינט הביטחוני עם פורום מטכ"ל ביום שישי, 2 ביוני, שלושה ימים לפני המלחמה, בקריה בתל אביב.
הדיון נמשך שעתיים וחצי, מ-9 עד 11:30 בבוקר.
לוי אשכול - ראש הממשלה
אבא אבן - שר החוץ
יגאל אלון - שר העבודה
זלמן ארן - שר החינוך והתרבות
ישראל ברזילי - שר הבריאות
ישראל גלילי - שר בלי תיק
זרח ורהפטיג - שר הדתות
משה קול - שר התיירות
חיים משה שפירא - שר הפנים
צבי דינשטיין - סגן שר הביטחון
חבר הכנסת משה דיין - החל מ-5 ביוני כיהן כשר הביטחון.
חבר הכנסת מנחם בגין - החל מ-5 ביוני כיהן כשר בלי תיק.
מטעם המטה הכללי של צה"ל:
חיים בר-לב - סגן הרמטכ"ל
עזר ויצמן - ראש אג"מ
אהרן יריב - ראש אמ"ן
מתי פלד - ראש אג"א
שמואל איל - ראש אכ"א
מוטי הוד - מפקד חיל האוויר
שלמה אראל - מפקד חיל הים
ישעיהו גביש - אלוף פיקוד דרום
עוזי נרקיס - אלוף פיקוד מרכז
דוד אלעזר - אלוף פיקוד צפון
ישראל טל - מפקד גייסות השריון
אריאל שרון - ראש מחלקת ההדרכה
אברהם יפה - אלוף במלואים - מפקד אוגדה 31
אלעד פלד - מפקד עוצבת געש
רחבעם זאבי - עוזר ראש אג"ם
עמוס חורב - סגן המדען הראשי של מערכת הביטחון
הדיון נפתח בסקירה מודיעינית של ראש אמ"ן אהרן יריב שהתייחס לתועלת בהמשך המצב הקיים (תקופת ההמתנה) ודחיית ההחלטה לצאת למלחמה בעוד שבועיים-שלושה:
יריב ממשיך ומוסיף כי יש גם סכנות בהמשך המצב:
בהתייחס לארצות הברית, יריב טוען כי מצד אחד אין לצפות שהאמריקאים יפעלו כדי לפתור את המשבר ומצד שני לא יתנגדו למהלך צבאי ישראלי:
הרמטכ"ל, יצחק רבין, פותח ומבהיר כי המטכ"ל אינו מעוניין במלחמה לשם המלחמה אלא כדי להסיר את האיום הקיומי על ישראל:
מוסיף רבין ואומר כי אף אינו מאמין כי התערבות בינלאומית תביא לתוצאה הרצויה:
לאחר מכן, התפתח דיון בין השרים לבין הרמטכ"ל רבין, מפקד חיל האוויר הוד וראש אמ"ן יריב, ממנו עולה כי רובם הביעו תמיכה בהמשך החיפוש אחר פתרון מדיני וההמתנה:
השרים זלמן ארן, משה חיים שפירא וזרח ורהפטיג מביעים את חששם מהמלחמה:
שיאו של הדיון הגיע כאשר האלופים החלו להביע את מורת רוחם מהססנות הדרג המדיני:
בתחילה, אלוף פיקוד דרום, שייקה גביש:
לאחר מכן, הוסיף אלוף אברהם יפה:
גם אלוף אריק שרון לא חוסך במילים קשות:
לאחר מכן, ראש אג"א, מתי פלד עולה להתקפה:
פלד אמר את הדברים החריפים ביותר מבין האלופים נגד ההמתנה ולמען יציאה למלחמה נגד מצרים.
הוא טען כי הצבא המצרי איננו מוכן למלחמה וכי נאצר פרש את צבאו על הגבול רק משום שסמך על הססנותה של ישראל, ובגלל ביטחונו שלא תעז להכות את צבאו, והוסיף כי הזמן "פועל לרעתנו".
בנוסף, התריע בפני קריסת המשק בתקופת ההמתנה והביע דאגה מפני מצבו ההולך ומידרדר.
כמו כן, דרש לדעת מדוע הממשלה מחכה עם המתקפה על מצרים.
אשכול עונה לשרון ולפלד באותה חדות לשון:
וראש הממשלה מסרב לענות לו וחוזר על עניין התיאום עם ארצות הברית:
בשלב זה מתערב משה דיין בוויכוח:
אך ראש הממשלה ממשיך להחזיק בעמדתו:
הדיון הסתיים ללא קבלת החלטה.
למרות דבריהם הקשים של אלופי המטכ"ל, ראש הממשלה אשכול ורוב שריו המשיכו לדבוק בעמדתם כי יש למצות את המהלך הדיפלומטי לפני פתיחה במתקפה.
בסיום ההתכנסות דחה ראש הממשלה אשכול את דרישת הרמטכ"ל, יצחק רבין, לכינוס מיידי של הממשלה וקבלת החלטה של יציאה למלחמה – אשכול הודיע שהממשלה תתכנס במועד הקבוע הרגיל, ביום ראשון, ה-4 ביוני.
יומיים לאחר מכן, ביום ראשון ה-4 ביוני 1967, אכן התכנסה הממשלה לישיבתה הרגילה והחליטה על יציאה למלחמה: .
בראייה היסטורית, דיון זה נתפס כשיאו של העימות בין המטכ"ל לבין ממשלת אשכול, עימות שהחל בישיבה דומה שהתכנסה בתחילת אותו שבוע ב-28 במאי.
כך תיאר אלוף ישראל טל (טליק) את הדיון ההוא:
ראש הממשלה אשכול הגיב בתקיפות והדגיש בפני האלופים כי צה"ל לא הוקם כדי לנהל מלחמות ברירה:
אף דוד בן-גוריון, שלא היה מתומכיו של אשכול, פרסם הודעה המבהירה לדעתו מהם הקווים האדומים במדינה דמוקרטית ביחסים בין הדרג הצבאי למדיני:
הדיון ב-28 במאי נערך מיד לאחר נאום הגמגום של לוי אשכול.
ראש אג"ם, אלוף עזר ויצמן, שצידד בהנחתת מכה מקדימה על מדינות ערב, הגיע ללשכתו של אשכול ואמר:
לפי כמה מהנוכחים בדיון של ה-2 ביוני, ישראל הייתה קרובה באותם ימים להפיכה צבאית:
ראש אג"מ, אלוף עזר ויצמן:
גם אלוף פיקוד צפון, דוד אלעזר, העיד:
על הדרך שבה נתפס העימות בעיני ראש הממשלה לוי אשכול, ניתן ללמוד מתוך עדותה של רעייתו, מרים אשכול:
עם זאת ישנם שהמעיטו בעוצמת העימות וטענו כי לא היה שום "מרד" או ניסיון ל"פוטש":
לפי מפקד חיל הים באותה תקופה, אלוף שלמה אראל:
מרד האח'ואן החל בשנת 1927, כאשר שבטי מוטייר ועג'מן שהשתייכו לתנועת אל-אח'ואן, התמרדו נגד אבן סעוד מלך נג'ד וחיג'אז ועסקו בפשיטות חוצות גבולות לחלקים של אמירות עבר הירדן, עיראק המנדטורית ואמירות כווית.
האימפריה הבריטית ראתה באבן סעוד את הגורם האחראי לתקיפות על המדינות שתחת חסותה והוא קיבל אזהרה לבלום את התוקפים ולא יותקף על ידי הבריטים.
בסדרת קרבות שנמשכו כ-3 שנים בשטחי ממלכת נג'ד וחג'אז ושכנותיה, אבן סעוד הצליח להכניע את שבטי האח'ואן, והמרד הסתיים בינואר 1930.
בראשית המאה העשרים, הייתה ערב הסעודית זירה של מלחמות שבטיות, שהובילו בסופו של דבר לאיחוד תחת הנהגתו של אבן סעוד.
הגורם המרכזי לאיחוד השבטים הייתה תנועת אל-אח'ואן, צבא שבטים ווהאבי-סוני בראשות סולטאן בן בג'אד אל-עותייבי ופייצל אל-דאוויש.
האח'ואן יצאו מהליבה של סולטנות נג'ד תחת אבן סעוד במסע כיבושים לעבר המדבריות רחבי הידיים של חצי האי ערב, תוך כדי הפיכת השבטים הנוודים הבדואים לחיילים אסלאמיסטים קנאיים בעלי נאמנות לאבן סעוד.
בדרך זו, הם השלימו עד שנת 1925 את כיבוש השטח שעתיד להפוך לממלכת סעודיה, לאחר שכבשו שטחים נרחבים מאמירות כווית, והביסו את ממלכת חג'אז ההאשמית.
עם כיבוש ממלכת חג'אז, אבן סעוד מיצה את ההתרחבות הטריטוריאלית שאפשרה לו האימפריה הבריטית לכבוש, והוא פנה לנהל הסכמים עם שכניו - עיראק, כווית וירדן אשר היו תחת חסות בריטית.
מצב זה לא מצא חן בעיני האח'ואן אשר מאז ומתמיד היו נאמנים יותר לאידאולוגיה הקנאית שלהם מאשר לשליט, והם רצו להמשיך ולהרחיב את הממלכה הווהאבית של סעוד לעבר עיראק, כווית וירדן.
בין 1922 ל-1928, האח'ואן ביצעו פשיטות גדולות על שכניו של אבן סעוד, וגרמו לו לתקריות בינלאומיות מול הבריטים שראו בו גורם אחראי לתקיפות היוצאות משטחו.
מאחר שבתחילה אבן סעוד לא הראה שום נוכחות לעצור את האח'ואן, חיל האוויר המלכותי החל להקדיש משאבים לכווית וירדן, ופשיטות של האח'ואן על המדינות הללו נתקלו בתגובה הולמת של חיל האוויר שאילץ את האח'ואן לסגת חזרה לנג'ד.
לאחר שהבריטים החלו להפציץ מטרות בנג'ד והודיעו לאבן סעוד שארצו תעמוד בפני מתקפה בריטית אם לא יבלום את השבטים, לאבן סעוד לא נותרה ברירה אלא להתעמת איתם.
אם עד 1928 מורדי האח'ואן הסתפקו בפשיטות על יריבי אבן סעוד, החל מדצמבר 1928 הם התקוממו בגלוי נגדו.
הקרב המשמעותי ביותר בין האח'ואן לאבן סעוד היה קרב סבילה שהתרחש ב-30 במרץ 1929 והיה הקרב הגדול האחרון שבו השתתפו רוכבי גמלים.
כוח של 2,400 אח'ואנים רכובי גמלים וחמושים בנשק מסורתי נלחם נגד כוח סעודי שמנה 4,600 חיילים, 200 כלי רכב צבאיים ומספר מטוסים בריטים.
בקרב נטבחו 500 אח'ואנים על ידי הסעודים באמצעות מקלעים ורובים, אולם מנגד, האח'ואן הצליחו להרוג 200 חיילים.
בקרב מצאו את מותם חלק ממנהיגי האח'ואן.
הקרבות שלאחר קרב סבילה, התרחשו בעיקר בין האח'ואן לשבטים אחרים נאמני אבן סעוד.
ב-11 בספטמבר 1929, כוח של 500 אח'ואן משבט מוטייר נלחם מול כוח של 1,500 נאמני אבן סעוד משבט שאמאר.
בקרב ג'בל שמאר שהיה קשה ואכזרי, נהרגו 450 לוחמי אח'ואן ו-500 לוחמי שאמאר כולל המנהיגים של שני הצדדים.
למרות האבדות הכבדות שלהם, האח'ואן המשיכו בפשיטות שלהם זמן קצר לאחר הקרב, וב-5 באוקטובר כוח של 3,500 אח'ואנים משבט עג'מן, נלחם מול כוח של 3,000 נאמני סעוד משבט העוואזים.
בקרב זה יד האח'ואן הייתה על העליונה, ונהרגו בו כ-250 לוחמים משבט העווזאים ו-84 לוחמי אח'ואן.
בעקבות אבדות האח'ואן הם נאלצו להיכנע בסופו של דבר.
פייסל אל-דאויש, המנהיג הראשי של המרד משבט מוטייר, נמלט לכווית באוקטובר 1929 אך נעצר על ידי הבריטים והוסגר לאבן סעוד; הוא מת מאוחר יותר בשבי בריאד ממחלת לב.
המרד הסתיים רשמית ב-10 בינואר 1930, לאחר שכוחות גדולים של האח'ואן נכנעו לבריטים בגבול כווית-סעודיה.
למרות המרד, אבן סעוד דגל בשילוב מחדש של מאות לוחמי האח'ואן בצבאו, בין השאר כדי לא לעורר את זעמם של מרבית שבטי האח'ואן שתמכו במורדים אך למרות זאת לא נלחמו באבן סעוד.
אלו מבין השבטים שהשתתפו במרד נענשו בהפקעת חלק מהצאן והגמלים שלהם.
מרד האבירים (סתיו 1522 – 7 במאי 1523) היה מרד שהתחולל על ידי קבוצה של אבירים הומניסטים ופרוטסטנטים בהנהגתו של פרנץ פון זיקינגן כנגד הכנסייה הרומית הקתולית והקיסר של האימפריה הרומית הקדושה.
המרד, שכונה גם בשם "מרד הברונים העניים", היה קצר מועד, אך היווה השראה למלחמת האיכרים הגרמנית, שהתחוללה זמן קצר לאחר מכן (1524–1526).
בימי הביניים המאוחרים היו האבירים האימפריאליים בתקופה של שקיעה מתמדת.
התפתחותם של המסחר והתעשייה העירוניים על חשבון החקלאות המסורתית, בשילוב עם מחירי ריבית גבוהים וירידה בערך הקרקעות פגעו באבירים מבחינה כלכלית, בעוד שהערים המתעשרות של האימפריה הרומית הקדושה הפכו חזקות דיים לעמוד בפני התקפות צבאיות.
כוחה העולה של האצולה הגבוהה (מעמד הנסיכים) יחד עם החלתו של החוק הרומאי במקומו של המשפט המקובל הקודם, פגעו באבירים מבחינה פוליטית.
בנוסף לזאת נפגעה קשות חשיבותם הצבאית כלוחמים בעקבות חידושים צבאיים טכנולוגיים וטקטיים וכינונם של צבאות שכירים הלנדסקנכט, כאשר תכונות אביריות של יכולות אישיות ואומץ בשדה הקרב איבדו מחשיבותם.
האבירים סירבו לשתף פעולה עם האצולה הגבוהה על מנת לחזק את מעמדם מול הערים או לשתף פעולה עם הערים כנגד מעמד הנסיכים.
על מנת להוציא לפועל את הרפורמות אותם ביקשו האבירים לממש הם נזקקו הן לשיתוף פעולה של הערים והן של האיכרים.
אולם חוסר האמון של האיכרים כלפי מעמד האבירים הניע אותם מלשתף פעולה עמם.
רק תוכנית שהייתה מובילה לביטול מוחלט של הצמיתות המשעבדת וזכויות היתר של מעמד האצולה הייתה עשויה לגרום לאיכרים לחבור לאבירים במאבקם לרפורמות.
ב-1495, באספה של וורמס, הציגו הערים האימפריאליות מסמך דרישות שכלל מספר נקודות באקט של מחאה על העדר הייצוג האפקטיבי שלהם ברייכסטאג.
עם זאת החלק היחיד במסמך שעבר בחקיקה היה האיסור על "מלחמה פרטית".
עם זאת הנסיכים דאגו לוודא שאיסור זה יכול אך ורק על האבירים והנסיכים יוכלו להמשיך ולנהל מלחמות פרטיות.
חוק זה שלל מהאבירים מקור מרכזי של הכנסתם וגאוותם מאחר שכיבוש והחזקה של ערים ונסיכים תמורת כופר היוו עבורם את מקור ההכנסה המרכזי.
פרנץ פון זיקינגן שזכה לכינוי "האביר האחרון" התגורר רוב שנותיו בסמוך לריין.
לאחר ששימש במשך תקופה מסוימת בשירותו של הקיסר מקסימיליאן במאבקו כנגד ונציה, בילה שנים רבות במתקפות כנגד ערים ונסיכים במעלה ובמורד הריין פעולות שהפכו אותו לאדם עשיר ביותר.
בזמן הבחירות של 1519 בפרנקפורט, לתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל שוחד רב מצד פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לזכות בתמיכתו אך בסופו של דבר הוביל את חייליו לפרנקפורט שם אפשרה נוכחותם להבטיח את ניצחונו של קארל החמישי שזכה בתואר הנכסף.
זיקינגן התוודע אל אולריך פון הוטן אביר דתי-הומניסטי וביחד ניסחו שורה של רפורמות מוצעות שקראו לביטול כל הנסיכויות העצמאיות ולאיחודם של כל השטחים הגרמניים תחת ממשלה לאומית אחת, חילונם של כל הבישופויות הנוצריות וכינונה של "דמוקרטיה של אצילים בהנהגת מונרך".
הוטן וזיקינגן קיוו שתוכנית זו תהיה מספקת על מנת לעודד את האיכרים להצטרף למאבקם.
בהשפעתו של הוטן הפכה טירת אברנברג של זיקינגן למרכז של רנסאנס הומניסטי ולאחר מכן של הלותרניזם, שהפיצה את רעיונותיה באמצעות עלונים.
זיקינגן עזר להומניסטים ורפורמיסטים רבים להימלט ממקומות בהם היו שרויים בסכנה והעניק להם מקלט בטירתו ואפילו הציע מקלט למרטין לותר לאחר הדיאט של וורמס, אך לותר בחר להישאר במקום זאת בחסותו של פרידריך מסקסוניה.
ב-1522, כאשר הקיסר שהה בספרד, כינס זיקינגן את "אספת אחוות האבירים".
האספה בחרה בו כמנהיגה והחליטה להפעיל כוח על מנת להשיג את יעדיה לאחר שלא הצליחה להשיגם בדרך חוקית עקב ייצוגם הדל של האבירים ברייכסטאג.
האויב שסומן ראשון כמטרה עם תחילת המרד היה ריצ'רד גרייפנקלאו, הארכיבישוף של טרייר, יריב מר של לותר ותומכיו.
התואנה ששימשה לפתיחת המתקפה הייתה כופר שלא שולם על ידי שני חברי מועצת העיר תמורת שחרורם לאביר אחר ששבה אותם מספר שנים קודם לכן.
בנאום שנשא בפני תושבי העיר עם פתיחת המרד השתמש ברטוריקה דתית משולהבת במטרה לעודד את תושבי העיר להיכנע ולהדיח את הארכיבישוף על מנת לחסוך מהאבירים את הצורך בעריכת מצור על העיר.
המערכה על טרייר וסופו של המרד
זיקינגן החל מארגן צבא בעזרתם של אבירים שכנים כאשר חייליו מניפים את הדגל הקיסרי וטען שהוא פועל בשם הקיסר.
עם זאת הדיאט הקיסרי בנירנברג שהחזיק בסמכויות הקיסר בהיעדרו סירב להכיר בזאת, והורה לזיקינגן להפסיק את המרד באיום של חרם קיסרי.
המתקפה על העיר החלה בסתיו מה שמורה על כך שזיקינגן לא התכוון להתקדם הלאה באותה שנה.
זיקינגן התעלם מהחלטות הדיאט והחליט להמשיך במתקפה.
עם זאת אנשי העיר לא שוכנעו מדבריו וסירבו לצאת כנגד ריצ'רד שהתגלה כמפקד צבאי מוצלח.
בנוסף לכך קיבל הארכיבישוף סיוע מצד רוזן פלטין ומצד הלנדגרף של הסן שבאו לעזרתו.
לאחר 7 ימי מצור שכללו 5 ניסיונות תקיפה, אזל אבק השריפה לכוחותיו של זיקינגן והוא נסוג חזרה לטירתו.
בינתיים הטילה עליו מועצת העוצרים האימפריאלית צו של חרם קיסרי.
במהלך נסיגתו טענו מתנגדיו כי הוא בזז את כל האזור הכפרי כולל את העיר קייזרסלאוטרן.
לעומתם טענו תומכיו שמעשי הביזה היחידים שביצע היו כנגד הכנסיות והמנזרים השנואים.
זיקינגן עזב את אברנברג ובילה את חודשי החורף בטירתו המבוצרת היטב בלנדשטול, משם קיווה להמשיך את מאבקו.
טירה זו נחשבה לאחת הטירות החזקות ביותר בגרמניה וזיקינגן חש בה בטוח.
בינתיים נסוג הוטן לשווייץ כשהוא מנסה ביחד עם תומכיו להשיג תמיכה לפתיחת מערכה צבאית נוספת כעבור שנה.
כאשר פתחו שלושת בעלי הברית הנסיך לודוויג החמישי (רוזן פלטין) פיליפ הלנדגרף של הסן והארכיבישוף ריצ'רד מטרייר במצור על טירתו בלנדשטול ציפה זיקינגן להחזיק מעמד לפחות במשך ארבעה חודשים, בתקווה שעד אז יגיעו תגבורות מבחוץ לעזרתו.
עם זאת הוא לא העריך נכונה את עוצמתה של הארטילריה החדישה שעמדה ברשות התוקפים, שהפגיזו את טירתו באינטנסיביות ובתוך שבוע בלבד הפכו את טירתו לעיי חורבות.
זיקינגן עצמו סבל מפציעות קשות וב-7 במאי 1523 נכנע לשלושת הנסיכים ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
עם מותו איבד מחשיבותו כמעט לחלוטין מעמד האבירים ככוח צבאי משמעותי בגרמניה וסימל את שקיעתה של האבירות באירופה.
הוטן המשיך לחיות עוד מספר חודשים אחרי זיקינגן לפני שנפטר ממחלת העגבת במנזר בשווייץ בו שהה לאחר נסיגתו.
טירותיהם של מרבית המשתתפים והתומכים במרד הוחרמו.
הארכיבישוף ממיינץ אף נקנס בשל החשדות נגדו במעורבות במהלכים שהובילו אל המרד.
האבירים היו עתה ברובם במצב של פשיטת רגל עקב כישלון המרד לנוכח אינפלציה גוברת, פגיעה בחקלאות, דרישות גוברות מצד הנסיכים וחוסר יכולתם להמשיך ולהתפרנס מ"ביזה חוקית".
רוב האבירים המשיכו להתקיים כאדונים פיאודלים פחותים בחשיבותם שהתקיימו על ידי הטלת מיסים כבדים על איכריהם.
לא היה להם עתה עוד מעמד עצמאי של ממש, ואלה שכן הצליחו להתעלות מעל מעמדם עשו זאת על ידי כך שהצליחו לשמש כאנשי מינהל מוכשרים כמרים או אנשי צבא בשירותם של הנסיכים.
מעטים כמו האביר פלוריאן גאייר סירבו להשלים עם הנסיבות שנכפו עליהם (והיו הגורמים לפרוץ המרד) והצטרפו בסיוע למרד האיכרים הגרמני שהתחולל מספר שנים מאוחר יותר.
הסירוב הגורף בקרב האבירים לשלם את מס המעשר לכנסייה במהלך המרד התפשט בהדרגה למעמד האיכרים והיה אחד הגורמים לפרוץ המרד בקרבם.
מרד דּוּנְגָּאן ידוע גם בתור מרד טוֹנְג־גְ'ה חְווֵי (סינית מסורתית: 同治回亂回民叛乱屠杀同族; שיאו-ארג'ינג: توْجِ حُوِ بِيًا/لُوًا; דונגאן: Тунҗы Хуэй Бян/Луан) אשר התרחש בין השנים 1862–1877 היה מרד מרכזי של המיעוטים המוסלמים בסין נגד שלטון שושלת צ'ינג במטרה להקים לעצמם מדינה עצמאית בטורקסטן.
המרד אשר החל לקראת סופו של מרד טאיפינג ופגע קשות בסמכות שושלת צ'ינג אשר הביסה לבסוף את המורדים הביא מחיר כבד ועלה בחייהם של לערך 20,000,000 איש, מה שהופך אותו לאחת המלחמות הקשות ביותר בהיסטוריה.
במהלך מרד טאיפינג מנהיגי המרד סיכמו עם מספר מנהיגי שבטים ורבי סמכויות על האוכלוסייה הטורקית מוסלמית באגן טארים כי יחלו במרד מקביל נגד שלטון שושלת צ'ינג ובעל תיפול השושלת תוקם מדינה עצמאית לטורקים אשר תתפרש על שינג'יאנג, גאנסו, שאנשי ונינגשיה.
המרד החל בספטמבר 1862 בעיר אורומצ'י.
בנקודה זאת ממלכת טאיפינג הייתה על סף קריסה והאימפריה הבריטית אשר ראתה את הניצחון הקרב של שושלת צ'ינג שינתה צדדים והחלה לתמוך במרד המוסלמי למען תגדל השפעתה שלה על האזור.
היה זה רק בפברואר 1865 שהשייח' האוזבקי רב ההשפעה; יעקוב ביי החל במרד מרכזי מקאשגאר.
במהרה המרד התפשט אל אגן טארים ומדבר טקלה מקאן ובאוקטובר 1866 התאחד עם המרד באורומצ'י ויעקוב ביי הכריז על עצמו חאן, בנקודה זאת החלה תמיכה כספית ואספקה אל המרד מידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית.
במשך מספר שנים פשטו הטורקים על המחוזות הצפון-מערביים של סין ושושלת צ'ינג נכשלה בהבאת תגובת נגד מרכזית.
עם ניקוי מרכז סין מכלל המרידות הגדולות בשנת 1873 הפנה הממשל בבייג'ינג תשומת ליבו אל עבר המורדים הטורקים והחל בתכנון מתקפת נגד.
ראשית פעלו הכוחות הסיניים נגד הטורקים המורדים בעיר שיאן הקדושה למוסלמים.
עם סופו של המרד האוכלוסייה המוסלמית בעיר התדלדלה בכדי 93%.
לאחר לקיחת העיר מידי המורדים מונה הגנרל ז'וֹאוּ ג'וֹנְגטָאַנְג לפקד על הכוחות אשר נעו דרך הנהר הצהוב על מרכזי הכוח של המרד.
בקרבות שהתמשכו מאות אלפים נטשו את בתיהם ההרוסים בעודם חסרי כל, משבר פליטים הציף את סין ומיליונים מתו מרעב וממגפות.
לבסוף בשנת 1877 הכוחות הסיניים השיגו את היד העליונה ויעקוב ביי נפטר בעודו נס מהם, בכך הסתיים המרד.
השפעתו של המרד החלישה את סמכות צ'ינג אשר לבסוף תיפול תחת מהפכת שינהאי והיוותה את הפתיח של הסכסוך בשינג'יאנג המודרני.
מרד היזידים היה מרד שהתרחש באוקטובר 1935 בהרי סינג'אר שבעיראק.
במרד התמרדו תושבים יזידים כנגד בית המלוכה העיראקי בעקבות הטלת חובת גיוס לצבא העיראקי על בני השבטים המקומיים.
על פי הדיווחים של צבא עיראק (שהובל על ידי בכר סדקי), נהרגו למעלה מ-200 יזידים במרד.
מרידות דומות חלו גם בקרב הכורדים בצפון עיראק ובקרב האוכלוסייה השיעית שבמרכז הפרת.
המרד האיסלאמי בסוריה התרחש בשנים 1976–1982 במספר ערים בסוריה.
במהלך המרד לחמו אלפי מורדים אסלאמיסטים סונים מתנועת האחים המוסלמים בשלטון הסורי בהובלת נשיא סוריה חאפז אל-אסד ומפלגת הבעת'.
העימותים בין שלטון הבעת' בסוריה לבין האחים המוסלמים החלו מיד לאחר ההפיכה הצבאית במדינה.
ב־1964 הוציא השלטון את האחים המוסלמים מחוץ לחוק.
בשנים 1964–1965 התקיימו מהומות, שביתות והפגנות רבות במדינה כנגד השלטון, כשהתקרית הבולטת ביותר הייתה פרעות חמה בעיר חמה שהיוותה את מרכז השמרנות האיסלאמית בסוריה.
ב-31 בינואר 1973 יישם הנשיא חאפז אל-אסד את חוקת סוריה משנת 1964, וזה הוביל למשבר לאומי.
בניגוד לחוקות קודמות, החוקה החדשה לא חייבה את נשיא סוריה להיות מוסלמי, מה שהוביל להפגנות קשות ברחבי המדינה.
בעקבות הכיבוש הסורי בלבנון ב-1976 נרצחו מספר קצינים וסוכני ממשל בולטים, בהם מפקד חיל המצב בחמה (אוקטובר 1976), הרקטור של אוניברסיטת דמשק (פברואר 1977), מפקד חיל הטילים, מנהל ענייני המשטרה במשרד הפנים, התובע הציבורי ואף רופאו של אסד עצמו.
ב-16 ביוני 1979 נרצחו עשרות צוערים בבית הספר לתותחנות בחלב.
טבח הצוערים היווה התחלה לפעולות טרור וגרילה אינטנסיביות בעיר.
בשנים 1979–1981 נרצחו בעיר למעלה מ-300 איש בפיגועים שונים, רובם עלאווים.
תריסר אנשי דת מוסלמים שגינו את הפיגועים נרצחו אף הם.
ב-8 במרץ 1980 (יום השנה ה-17 להפיכת הבעת' ב־1963) התקיימו שביתות והפגנות ברחבי סוריה, שהפכו במהרה לעימותים אלימים.
מוקד העימותים הארצי היה בחלב, שם נשלחו עשרות אלפי חיילים הנתמכים על ידי טנקים ומסוקים לדכא את המהומות, שבמהלכן נהרגו מאות מפגינים וכ-8,000 נעצרו.
ב-26 ביוני 1980 השליכו חמושים שני רימונים וירו לעבר הנשיא אסד במהלך קבלת פנים רשמית לנשיא מאלי.
באוגוסט הוצאו להורג כ-80 מתושבי חלב שהתגוררו בשכונה בה הותקף מוצב צבאי.
באפריל 1981 בוצע ניסיון כושל לביצוע פיגוע בכפר עלאווי בסמוך לחמה.
ניסיון זה הוביל לרצח 400 מתושבי העיר שנבחרו באקראי.
מאוגוסט ועד נובמבר נרצחו מאות אנשים בפיגועי ענק בדמשק.
האירוע שנחשב לסוף המרד היה טבח חמה בפברואר 1982.
במהלך שנות ה-90 שחרר הנשיא אסד כמה מן הפעלים האיסלאמיים שנכלאו לאחר המרד.
במאי 2001 פרסמה תנועת האחים המוסלמים הודעה הדוחה את האלימות הפוליטית וקוראת למדינה מודרנית ודמוקרטית.
אסירים פוליטיים רבים, כולל אנשי "האחים המוסלמים", קיבלו חנינה ושוחררו.
עם זאת, לאחר כשנה הנשיא החדש בשאר אל-אסד ביטל את תהליך הדמוקרטיזציה.
מרד האיכרים היא סדרת דרמה היסטורית, שהופקה בלבנון ושודרה בשנת 2018 בערוץ הטלוויזיה של (LBCI) ובנטפליקס.
הסדרה נכתבה על ידי קלודיה מרשליאן ובוימה על ידי פיליפ אסמר, והופקה על ידי EagleFilms.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנים 1858–1860 בלבנון הפיאודלית ומציגה את הקונפליקט המעמדי וחוסר הצדק ששורר בין האצולה לכפריים דרך נקודת המבט של שני הצדדים ושואבת השראה מאחת המהפכות בהיסטוריה הלבנונית שהנוהגה על ידי טאניוס שאהין בשנת 1860 - מרד הר הלבנון.
עם זאת, היא לא עוסקת במהפכה עצמה, אלא בשלב ההיסטורי שהכין את הקרקע להמהפכה באותה תקופה.
הסדרה היא הסדרה הטלוויזיה הלבנונית הראשונה שהוצגה בנטפליקס.
הסדרה ושחקניה זכו ב-4 פרסים בטקס 2018 ; הסדרה הוכתרה כהפקה הלבנונית הטובה ביותר, השחקן באסם מורנייה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בלבנון על תפקידו בסדרה, ורד אל-ח'אל לשחקנית הטובה ביותר, ופיליפ אסמר לבמאי הטוב ביותר.
מנטורה (אֵמֶה סיאח) היא כפרייה פשוטה הכורעת ללדת בסתר את בתו של פיאז (קארלוס עאזאר), בנו של אציל מקומי אשר עימו היא מקיימת קשר רומנטי בסתר.
פוטון (סארה אבי-כנעאן) דואגת להחביא את התינוקת ובדרכה פוגשת בנווארס (ויסאם חנא), אומן נודד ובעל סדנה לייצור כלי קרמיקה אשר השתקע במקום לאחר שנהג להפיץ רעיונות מהפכניים בכל המקומות בהם עבר.
נווארס מתגורר עם אחותו, ליליה (יומנה בו-חנא) ובעלה פאריד.
ואילו פוטון גרה עם אמא, סאלחה (ח'תאם א-לחאם), אביה המאמץ איוב (פאדי איבראהים) ואחיה, ניזאר יחד עם מנטורה ובנה שוקרי.
בין השניים נרקם לאיטו סיפור אהבה שמתחזק בכל ביקור של פוטון בסדנה של נווארס.
פיאז מתגורר באחוזה גדולה יחד עם אביו, ניסר (ניקולא דאניאל), אימו, קמלה (ג'נאח פאח'ורי), דודתו נארג'יס (תקלא שמעון), סבתו ואחיו ואחיותיו; סאלים (ניקולא מוזהר), לאמיס (ורד אל-ח'אל), ומייסון (פרח ביטאר).
אביו ירש את הון המשפחה לאחר מות האח הבכור שנקרא גם הוא פיאז.
בתור הבן הבכור לאביו הוא עתיד לרשת את הון המשפחה ומצופה ממנו לנהוג בהתאם למעמדו.
יחד עם המשפחה הגרעינית גרים גם בן דודתו של פיאז, ראמח (באסם מורנייה), יחד עם אימו ראחף (נוואל כאמל), ואחותו עאדלה (טניה פח'רי).
ראמח מתוסכל ממות אביו המנוח שאיבד את הונו ושואף בסתר ליבו להשתלט על הונה של המשפחה.
הוא מוצא בת ברית בדמותה של לאמיס ששונאת שנאה עזה את הכפריים ואת משפחתה שלה.
זו הורגת בהתקף זעם את אחת המשרתות באחוזה, ראבחה.
מנוקדה זו ואילך פוטון ומנטורה נקראות לאחוזה כמשרתות, הרומן בין מנטורה לפיאז מאיים להיחשף ונווארס נחוש בדעתו להציל את אהובתו ולחולל מהפכה חברתית וכלכלית יחד עם קבוצת מורדים מקומית שהולכת וצוברת כוח.
נשים - מאגי בּוּ-רוּסוּן, ופאא טרבייה, סמארה נהרא, ויוויאן אנטוניוס, מארינאל סרכיס, קמיליה ביידון, רולה חמאדה, נהלא דאוד, מיריי אבו ג'רג'ס, פִּיוּ שיחאן, מיריי אבו ג'רג'ס, ראניה מרווה, הינד טאהר, מרסל ג'בור, גרטה עון
גברים - נאזם עיסא, ויסאם סבאג, אלקו דאוד, מארון שרפאן, ויסאם פארס, שריף עייתאווי, סעיד ברכאת, כמיל יוסוף, אוסאמה אל-עלי