tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחכמי העדה הביעו התנגדות נחרצת, שלחה אגודת ישראל את הרב משה פרוש שינהל את הת"ת.
עם בואו למקום שינה את שם הת"ת ל"בני ציון".
בהמשך עבר תלמוד התורה למבנה ברחוב דוד 5, בשכונת הבוכרים בירושלים.
לתלמוד התורה נפתחו שני סניפים נוספים בנחלאות ובמושבה הגרמנית.
בצוות המוסד כיהנו המלמדים; יוסף חיים שרבאני, שלמה מערבי, שאול שרבאני, חיים שבילי, יעקב בלוי, יוסף מועלם, בנימין ג'רג'י, יצחק רוזנטל ועוד.
הרב בן ציון אבא שאול
בני פרנצי (בהונגרית: Ferenczy Béni; סנטאנדרה, 18 ביוני 1890 – בודפשט, 2 ביוני 1967) היה פסל הונגרי, אמן מדליות, גרפיקאי, זוכה פעמיים בפרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), חסיד אומות העולם.
אביו של בני (בנימין) פרנצי היה הצייר קארוי פרנצי, אמו הציירת אולגה פיאלקה והוא אח תאום של אמנית השטיחים נעמי פרנצי.
אחיו הגדול, ולר פרנצי, היה צייר גם הוא.
את נישואיו הראשונים ערך בווינה עם סטודנטית, ממנה נולדו לו שני ילדים, בת שלמדה צורפות, ממנה נולדו נכדיו, ובן, מתיאש (1923 – 1943), שנהרג בתאונת דרכים בגיל 20 כחייל גרמני.
הוא פגש את אשתו השנייה, מריה ארז'בט פּלוֹפּ שכולם הכירו רק בשם ארז'י, אותה הכיר עוד בהיותו מתלמד בבאיה מארה.
בני פרנצי היה פסל, מדליסט, שרטט, צייר צבעי מים, מאייר, סופר אמנות, אדם יוצא דופן באמנות ההונגרית של המאה ה-20. הוא החל את לימודיו במושבת האמנים של באיה מארה, המורה שלו היה אישטוואן רטי.
בשנים 1909-1908 היה תלמידו של יוזף באר בפירנצה.
לאחר מכן, בשנים 1911-1910 הפך לתלמידם של בלתזר שמיט, אמיל אנטואן בורדל ושל אלכסנדר ארכיפנקו באקדמיה של מינכן.
הוא המשיך את לימודיו בפריז בשנים 1913-1912. אחרי 1919, (נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) הוא נאלץ לחיות בחו"ל במשך קרוב לעשרים שנה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא השתתף באופן פעיל בחיי התרבות, אם כי, למרות הדעות שרווחו, הוא לא הפך לחבר ב"מנהלת המוזיאון והאמנות" שבגללה נאלץ להגר.
הוא התגורר תחילה בבאיה מארה, אחר כך בברטיסלאבה ובעיר רוז'ומברוק, והגיע לווינה ב-1921, שם התחתן.
בשנים 1922 – 1924 הזוג חי בברלין ובפוטסדאם.
הוא שהה במוסקבה מ-1932 עד 1935. לאחר מכן עבר שוב לווינה ב-1936. לאחר האנשלוס חזר הביתה לבודפשט ב-1938, אך רק ב-1944 זכה בחזרה באזרחותו ההונגרית.
לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ, הוא ואשתו החביאו יהודים בבודפשט, על כך הוענק להם על ידי יד ושם, (בשנת 1990 לאחר מותם) התואר חסיד אומות העולם.
בין 1945 לבין 1950, הוא היה מורה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
בשנת 1945, הפך לחבר במועצת האמנות בראשות זולטאן קודאי.
בשנים 1948-1947 נסע לשווייץ ולאיטליה.
בשנות החמישים התפרנס מאיור ספרים.
בשנת 1956 לקה בשבץ מוחי והיה משותק בצד אחד.
בעשור האחרון לחייו הוא הכין דגמים ביד שמאל.
בתחילת הקריירה שלו, בני פרנצי היה אמן שעשה ניסיונות רבים, הוא היה מקורב לקוביזם ולאר נובו.
הפיסול שלו נשלט מאוחר יותר על ידי הסגנון הקלאסיסטי.
הפסלים הגדולים והקטנים שלו מאוזנים ועוצמתיים, קרובים לעולם הפסלים היווניים הארכאיים.
יצירותיו נבנו בדרך כלל כדי להדגיש את מבנה גוף האדם ולהגזים בצורות גאומטריות.
הדיוקנאות שלו משדרים אווירה לירית ומקרינים רגשות.
הפסלים שלו משדרים דינמיות, והקומפוזיציות שלו בנויות בצורה מבנית קפדנית.
כאמן גרפי, הוא גם אחד הנציגים הגדולים של אמנות הרישום ההונגרית, וגם פעילותו כמאייר הייתה משמעותית.
הוא גם הפיק ציורי צבעי מים רבים, בעיקר טבע דומם.
לפסליו הקטנים יש זוהר מונומנטלי.
אומנות המדליות שלו יוצאת מן הכלל.
(אפשר לראות רבים מהפסלים ומהמטבעות שלו במוזיאון פרנצי בסנטאנדרה, אבל יש גם יצירות באוסף דיאק בעיסקשפהרוואר).
בנים משחקים (ארד, 1947, סקשפהרוואר, Lakatos Street)
אישה יושבת (ברונזה, 1961, בודפשט, Horváth-kert )
1952, אולם פנייש אדולף, בודפשט
1958, התערוכה העולמית של בריסל, ביתן הונגרי
1959, הסלון הלאומי (עם אוסף), גלריה נוצרית, אסטרגום
1963, בני פרנצי ובני דורו, Künstlerhaus, וינה
1964, מוזיאון Szent István Kiraly, סקשפהרוואר
1965, אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1967, תערוכת זיכרון, מוזיאון Szent István Kiraly, סקשפהרוואר
1971, הביאנלה הבינלאומית הראשונה לפלסטיקה קטנה, היכל האמנות, בודפשט
1977, אמנות הונגרית של המאה העשרים, גלריית צ'וק, סקשפהרוואר
1982, האלם של בני פרנצי, שארוואר
בני פרנצי: כתיבה ותמונה, בודפשט, 1961
בני פרנצי: ספר הפרחים (עורך: Tamás Katona), בודפשט, 1974
שאנדור קונטה: בני פרנצי, בודפשט, 1981
רישומים מאת בני פרנצי (עם הקדמה מאת ג'ולה אייש), בודפשט, 1982
בני פרץ (נולד ב-1 בדצמבר 1962) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
פרץ כיהן, בין היתר, כמפקד חטיבה 847, כסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וכמפקד קורס מפקדי טנקים.
בוגר תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
התגייס לצבא בשנת 1980 שובץ בחיל השריון.
הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקת טנקים וכמ"פ.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 75. בשנים 1993–1995 שירת כמפקד גדוד 82 והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון.
בתפקידו הבא שימש כמפקד גדוד הטירונים של חיל השריון, ולאחר מכן כמפקד גדוד 198. לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ובשנים 2001–2005 שירת כמפקד חטיבת מרכבות הפלדה.
במקביל שימש ראש מטה עוצבת אתגר, וכן סגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל.
לאחר השחרור מהשירות הצבאי הקים פרץ חברת פרסום ובניית אתרים בשם Go443.
בליני שוכנע לכתוב את האופרה לקרנבל המסכות בוונציה של 1830, בהתראה של חודש וחצי.
הוא הצליח לעמוד במשימה הודות לשימוש שעשה במוזיקה, שנכתבה בעבר לאופרה הקודמת שלו זאירה, שנחלה כישלון.
בשנת 1966 עיבד קלאודיו אבאדו גרסה חדשה של האופרה, בה הועבר תפקיד המכנסיים של רומיאו לטנור, אך מאמצע שנות ה-70 הוחזרה הגרסה המקורית, וכך היא מוצגת כיום.
שַׂחְקָן פריסת סאונד יוליה, בתו של קאפליו סוֹפּרן רומיאו, ראש משפחת מונטקי קונטרה אלט קפליו, ראש משפחת קפולט בס טבאלדו, ארוסה של יוליה טנור לורנצו, רופא, חברו של קאפליו ועובד בשירותו בס
העלילה מתרחשת בוורונה במאה ה-13.
טבאלדו מדווח שראש משפחת מונטקי שלח שגריר שלום.
רומיאו הרג את בנו של מונטקי וגורש מוורונה, אך כעת הוא מציע שלום.
המועצה הייתה נענית לפיוס, אבל קאפליו ניזון מתשוקה לנקמה.
טבאלדו מוכן לעזור לחותנו לעתיד לבצע את נקמתו.
קפליו מזרז את חתונתם של יוליה וטבאלדו.
הוא שולח את לורנצו לבתו להכין את יוליה לחתונה.
הרופא מציית לפקודה באי רצון.
הוא טוען שהוא שליח ומבקש שלום בשם משפחת מונטקי ואת ידה של יוליה לעצמו.
קאפליו וחסידיו דוחים את בקשתו.
לבסוף, גם רומיאו שולף את חרבו ומחליט להילחם.
יוליה מחכה בקוצר רוח ללורנצו, שמוביל את רומיאו אליה במסדרון סודי.
האוהבים נופלים בשמחה זה לזרועות של זו.
המערכה מתחילה במקהלת חתונות ובכניסה למסיבת החתונה.
רומיאו מתערבב בין חסידי המשפחה בתחפושת ומתגנב לחגיגות החתונה.
לורנצו מודאג לגביו, אבל הוא יודע שמאות מחסידיו של רומיאו מחכים לאות לתקוף סוף סוף את הקפולטים.
האורחים מושיטים יד במהירות אל נשקם.
לאחר מכן, יוליה נכנסת לחדר, ומצב הרוח נרגע מעט.
רומיאו מבקש מאהובתו לברוח איתו.
השיחה שלהם נקטעת על ידי טבאלדו וקפליו.
הם מזהים את רומיאו כשליח מהסצנה הקודמת, אשר לאחר מכן נותן אות לחסידיו, שממהרים לתוך הבית.
קטטה פורצת בין תומכי שתי המשפחות.
יוליה מחכה בחדרה בקוצר רוח לחדשות על ההתפתחויות.
עד מהרה, לורנצו מביא לה את החדשות, שאנשיו של רומיאו הובסו, רומיאו עצמו התחבא בין הסלעים ליד העיר.
הנערה צריכה לעמוד מול המזבח עם טבאלדו תוך דקות.
כדי להציל אותה מזה, לורנצו נותן לה כדור שינה שמכניס אותה למצב של מוות מדומה.
לפני שיוליה לוקחת את התרופה הוא מבטיח לה שיטפל בה וכשתתעורר, לא יהיה איש לצידה מלבד רומיאו.
בינתיים, רומיאו רץ לתוך הבית כדי לפגוש את אהובתו, אך מתגלה על ידי טבאלדו.
הם מתחילים להילחם, ואז הם מבחינים בגניחה רכה שמגיעה מחדרה של יוליה.
הנערה לוקחת את כדור השינה והם חושבים שהיא מתה.
רומיאו מחפש נואשות את הקריפטה של יוליה מלווה בחסידיו.
הוא מסיר את מכסה הארון ומשלח את אנשיו משם.
לאחר מכן הוא לוקח רעל, נשכב ליד יוליה ומצפה למותו.
בינתיים, יוליה מתעוררת ורומיאו יכול לומר לה שהוא הרעיל את עצמו.
לאחר מות אהובה, היא תוקעת לעצמה פגיון בלב.
בני קטה הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד עוצבת הגולן.
קודם לכן שימש כסגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד בא"ח כפיר ומפקד גדוד שמשון.
קטה התגייס לצה"ל באוגוסט 2005 ושובץ לגדוד דוכיפת בחטיבת כפיר, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך מונה למפקד פלוגה בגדוד נחשון.
ב-21 באפריל 2024 מונה למפקד עוצבת הגולן.
בניגנו אקינו הבן (Benigno Aquino, Jr; 27 בנובמבר 1932 - 21 באוגוסט 1983), חבר הסנאט של הפיליפינים שנרצח ב-1983.
בניגנו אקינו נולד בשנת 1932 בעיר קונספסיון שמחוז טרלק שבפיליפינים.
בגיל 16 היה כתב צבאי.
בצעירותו נכנס לחיים הפוליטיים ובשנת 1955, בהיותו בן 22, כיהן כראש העיר שבה נולד, והיה ראש העיר הצעיר ביותר בפיליפינים.
בשנת 1961 התמנה למושל מחוז טרלק וב-1967 נבחר לסנטור.
השתייך למפלגה הליברלית שהתנגדה לשלטונו הסמכותי והמושחת של הנשיא פרדיננד מרקוס.
משנת 1966 שימש כמזכיר הכללי של מפלגה זו.
בספטמבר 1972 בעת שהנשיא מרקוס הטיל משטר צבאי בפיליפינים, אקינו נכלא והועמד לדין באשמת רצח וחתרנות, ובשנת 1977 נדון לעונש מוות, שהומר בשנת 1980 ביציאה לגלות לארצות הברית, כדי לעבור טיפול רפואי.
בשנת 1983, כאשר הנשיא מרקוס חלה ומצב בריאותו החמיר, החליט אקינו לשוב לפיליפינים ולהתייצב בגלוי בדרישה מהנשיא לפרוש מהשלטון.
ב-21 באוגוסט 1983 הגיע אקינו במטוס לנמל התעופה של מנילה.
למרות שהיה מלווה באנשי ביטחון משל עצמו ובכוחות ביטחון של הממשלה, הוא נורה למוות בידי מתנקש בשם רולנדו גאלמן.
המתנקש נהרג מיד מאש אנשי הביטחון.
לאחר הרצח הקים מרכוס ועדת חקירה.
השאלה הייתה בשירות מי פעל המתנקש.
ועדת חקירה צבאית פסקה שהאחראים לרצח הם אנשי צבא.
הללו הועמדו לדין, אך זוכו במשפט שנערך בשנת 1985.
בבחירות שנערכו ב-1986, לאחר נפילת משטרו של מרקוס, נבחרה קורסון אקינו, אלמנתו, לה נישא בשנת 1955, לנשיאת הפיליפינים.
בעקבות החלטה של בית המשפט העליון של הפיליפינים לבטל את משפט הקושרים מ-1985 נערך משפט חדש בשנת 1990, ובו הורשעו 16 אנשי צבא ברצח בניגנו אקינו.
בנו, בניגנו אקינו, נבחר לתפקיד נשיא הפיליפינים בשנת 2010.
בְּנָיָה הוא מושב המשתייך למועצה אזורית ברנר והוא היישוב המערבי ביותר בשטחה.
נוסד ב-16 באוגוסט 1949 על ידי עולים מפולין, רוסיה, גרמניה, צ'כוסלובקיה, רומניה והונגריה.
לאחר הקמת מושב בניה ב־1949, הגיעו המתיישבים הראשונים – עולים ממדינות שונות – לשטח שיועד להם באזור השפלה.
תחילה התגוררו באוהלים שסיפקה הסוכנות היהודית, ועבדו בעבודות חקלאיות בסביבה.
תנאי המחיה היו צנועים וקשים: האוהלים הוצבו בשטח חשוף לרוחות ולגשמים, והמתיישבים חלקו ציוד ומשאבים בסיסיים.
עם הזמן הוחלפו האוהלים בצריפים, ובהמשך נבנו בתי קבע.
חיי הקהילה התבססו על שיתופי פעולה הדוקים, חלוקת תוצרת, עבודה משותפת בשדות, ואירועי תרבות ודת שנערכו במשותף
תחילה נקרא המושב "יבנה הדרומית", שכן המושב ממוקם דרומית לעיר יבנה.
בהמשך שונה שמו ל"בניה", שיכול אותיות של שם העיר "יבנה".
המושב ממוקם בגבול מערבי של השפלה ליד אשדוד, יבנה, המושבה גדרה ויישובי המועצה האזורית גדרות בצמוד לכביש 42 וצומת בני דרום.
בעבר עסקו בו בחקלאות שלחין, רפתות ולולים, אך כיום נותרו רפתות גדולות בודדות.
המושב מוקף בפרדסים רבים ומשקיף על תל יבנה ותחנת הרכבת של העיר.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי "בית אור" במושב קדרון, ובבית ספר התיכון "ברנר" בגבעת ברנר.
לילדים הצעירים ישנם גני ילדים בשטחי המושב.
במושב כ-200 משפחות, ובשטחו ניתן למצוא מגרשי טניס, כדורסל וכדורגל, גני שעשועים לילדים, גני ילדים לילדי המושב, ספרייה, צרכניה, מועדוני עם, מועדון נוער ופארקים ירוקים.
המושב שייך לתנועת המושבים ופעילה בו תנועת הנוער "בני המושבים", בה מדריכים תלמידי התיכון את כיתות ד–ח.
בניאס הוא אתר ארכאולוגי בו נמצאים שרידיה של עיר קדומה שהתקיימה בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה והגיעה לשיא פריחתה בתקופה הרומית.
האתר ממוקם למרגלות הר דובדבן שבחרמון, בשמורת טבע נחל חרמון.
באתר נמצאים מעיינות מהם נובעים רוב מי נחל חרמון הנקרא גם "בניאס".
אזור נחל הבניאס, והמערה הטבעית הגדולה המצויה במקורות הנחל, היה תמיד בעל חשיבות אסטרטגית, הן בשל המים השופעים בו כל ימות השנה, ופוריותו הרבה, והן בשל מיקומו בנקודה המקשרת בין עמק החולה לבין רמת הגולן והחרמון, על הציר שבין ערי החוף לדמשק.
המקום נזכר לראשונה סביב שנת 200 לפסה"נ בשם Paneion או Paneas, ובהגיה הערבית המשבשת את האות פ', הפך שמו של המקום ל"בניאס".
על פי השם, נראה כי האתר שימש לפולחן האל פאן.
עד כה לא נמצאו באתר שרידי מבנים מהתקופה ההלניסטית, אך עדות החרסים והמטבעות מצביעה על פעילות אנושית במקום, כנראה בהקשר פולחני.
האזכור ההיסטורי הבא של המקום הוא בספרי יוסף בן-מתתיהו, המספר כי הקיסר אוגוסטוס העניק את השטחים סביב פניאס למלך הורדוס סביב שנת 19 לפסה"נ, וכי הורדוס בנה לכבוד הקיסר מקדש מפואר:
אחרי מות הורדוס שלט באזור בנו פיליפוס, וזה הקים את בירתו בפניאס וקרא לה קיסריה, ועל מנת להבדילה מהעיר קיסריה שעל חוף הים, נודעה בשם 'קיסריה פניאס' או 'קיסריה פיליפי'.
לאחר מותו עברה העיר לשליטת אחיינו אגריפס הראשון, ובהמשך לבנו אגריפס השני, אשר קבע בה את בירת ממלכתו.
אגריפס השני הפך את העיר הקטנה לפוליס רומית-יוונית, בנה בה מבני פאר וארמון נרחב, ואף ניסה לשנות את שמה ל'נירוניאס' על שם הקיסר נירון, אך שם זה לא התקבל ונשכח.
בעת שובו של טיטוס ממסע דיכוי המרד הגדול בירושלים, הוא שהה ב"קיסריה פיליפוס", בה הוא ערך משחקי גלדיאטורים בהשתתפות השבויים היהודים, כשהם נאלצים להתגושש אלו עם אלו, או עם חיות טרף, לחיים או למוות.
אחרי מותו של אגריפס השני עברה העיר לשליטת הפרובינציה הסורית, ואחר כך הפרובינציה הפיניקית.
בתקופה זו, בין המאה הב' לסה"נ למאה הה' לסה"נ, השתרעה העיר על שטח נרחב של כ-730 דונם, וכללה מרכז עירוני, אזור מקודש ורבעי מגורים.
האזור המקודש השתרע למרגלות המצוק שמעל המעיין, על פני טרסה מוגבהת, לאורך המצוק שמפתח המערה ומזרחה.
המרכז העירוני השתרע מדרום לאזור המקודש ולמעיין, עד לערוץ נחל סער מדרום, ורבעי המגורים השתרעו ממזרח, מדרום וממערב למרכז העירוני.
השכונות הגבוהות ממפלס מעיין הבניאס ניזונו ממים שהובאו באמת מים ממעיינות מזרחית לבניאס.
ממערב ומדרום לעיר נחצבו ונבנו קברים רבים.
האזור המקודש נבנה החל מסוף המאה הא' לסה"נ, תחילה בפתח המערה כמתחם אירוח פתוח בסגנון 'טריקליניום-נימפאום' רומאי, כנראה על ידי אגריפס השני.
במהלך המאות הב'-ג' לסה"נ נבנו על גבי הטרסה שלמרגלות המצוק, מזרחית למערה, מקדש ומתחמי פולחן פתוחים, המוקדשים לפולחן האלים פאן וזאוס.
נראה כי גם המערה, שהייתה מלאה במים, שימשה כחלק מהפולחן.
עדות מהמאה הד' לסה"נ מתארת טקס השלכת קורבנות אל המים.
אם הקורבן נעלם במצולות ולא עולה אל פני המים, היו אומרים שהתפילה התקבלה.
במרכז העירוני נחשפו בחפירות שרידי רחוב מרכזי (קארדו) בציר צפון-דרום, מבנה עמודים גדול ומפואר סמוך למעיין הבניאס, וכן ארמון רחב ממדים ששימש אולי כארמונו של אגריפס השני.
אחרי מותו של אגריפס השני הוסב הארמון לשמש כבית מרחץ.
במאה הרביעית לסה"נ, עם התפשטות הנצרות, נזכרת העיר כמושב של בישוף בפרובינציה הפיניקית.
העיר מוזכרת במספר מקורות היסטוריים בתקופה הביזנטית, ועד כה נחשפו בתחומה שתי כנסיות: בזיליקה גדולה ומפוארת שניצבה בשטח המרכז העירוני (על חורבות מבנה העמודים הרומי), ומבנה התכנסות אליו צמודה כנסייה או קפלה קטנה שנבנו על יסודות המתחם הרומי שבפתח המערה.
החל באמצע המאה הה' לסה"נ מסתמנת ירידה במעמדה של העיר, וניכרת נטישה של חלק מרבעי המגורים.
גם אמת המים המגיעה ממזרח יצאה משימוש.
בתקופה המוסלמית הקדומה הפכה העיר להיות בירת מחוז הג'ולאן, ומוזכרת במספר מקורות היסטוריים.
העדות הארכאולוגית לתקופה זו מועטת ונראה כי שטח היישוב באותה תקופה הצטמצם מאוד, והתרכז כנראה באזור הסמוך למעיין וברובע הצפון-מערבי של העיר.
הגאוגרף המוסלמי אלמוקדסי, בן המאה העשירית, מזכיר את בניאס כאסם התבואה של דמשק, ונראה כי מצבה הכלכלי בתקופה זו היה טוב למדי, כפי שמעידים ממצא של מטבעות זהב וזוג צמידי כסף.
העדויות ההיסטוריות והארכאולוגיות מראות כי בעיר התקיימו, לפחות עד סוף התקופה האומאית, קהילות של יהודים, נוצרים ומוסלמים.
אחד המבנים שנחפרו זוהה על ידי החופרים כבית כנסת שהוקם במאה הי"א לסה"נ, והוסב מאוחר יותר למסגד.
לאחר השתלטות הצלבנים על שטחי ארץ ישראל הפכה בניאס להיות נקודת המגע בין הצלבנים ממערב למוסלמים ממזרח, כשהיא שולטת על הדרך החשובה לדמשק.
על אף ניסיונות הצלבנים נשארה העיר בניאס בידי שליטי דמשק המוסלמים, אשר העבירו אותה בשנת 1126 לידיהם של בני כת האסמאעיליה, כת שיעית קיצונית.
שלוש שנים לאחר מכן, עלה לשלטון בדמשק טאג' אל-מולוכּ בורי, מוסלמי סוני באמונתו ושונא שיעים מושבע.
מיד לאחר המלכתו החל בורי בטבח בבני האסמאעיליה בדמשק, טבח אשר סימן לתושבי בניאס את אשר עתיד לבוא לפתחם.
כדי להימלט מרדיפותיו של השליט החדש קשרו יושבי העיר קשר עם מלך הצלבנים וחתמו איתו הסכם לפיו השליטה בבניאס תימסר לידי הצלבנים וזאת תמורת מתן חסות לבני הכת בתחומי הממלכה הצלבנית.
בסוף שנת 1129 נכנס לבניאס שליטה הצלבני החדש – רנייה דה ברוס, אציל ממוצא נורמאני, אשר ביצר את העיר, הקים בתחומיה מבצר חזק והפך אותו לתחנת מוצא למסע עתידי לכיבוש דמשק.
אולם שלטונם של הצלבנים בבניאס היה קצר מכפי שציפו.
בשנת 1132 נקראו כוחותיו של רנייה דה ברוס לסייע בדיכוי מרידה נוצרית אשר פרצה בפנים הארץ.
השמועה על העדר כח מגן על המבצר הגיעה לאוזניהם של שליטי דמשק ואלו גמלו בליבם לכבוש את העיר ולהסיר את האיום הטורדני מגבולם המערבי.
הקרב על בניאס נמשך זמן קצר בלבד, ובסופו נפלה העיר בידי המוסלמים, כמו גם שבויים נוצרים רבים אשר שהו בה באותה העת.
בין השבויים הנוצרים, אשר רובם ככולם לא נמנו על הכוחות הלוחמים אשר עזבו אותה, הייתה גם אשתו של מושל העיר – דה ברוס.
תקופת השקט שהביא עמו הכיבוש המוסלמי הסתיימה בשנת 1137 עת עלו על העיר כוחותיו של עבד א-דין זנגי, שליטה הסלג'וקי של העיר מוסול שבעיראק של ימינו.
כמו הצלבנים לפניו, גם שליט זה כבש את העיר במטרה להמשיך ממנה מזרחה ולכבוש את דמשק.
לפני שכבש את בניאס כבש זנגי יעדים נוספים באזור בקעת הלבנון, ועם כיבושה של בניאס יצר טבעת הקפית של כוחות המוכנים לפרוץ אל דמשק מכל עבריה.
שליטי דמשק המבוהלים, אשר השכילו להבין את חומרת מצבם, הזדקקו לבעל ברית חזק אשר יתן ידו למיגור האיום החדש על בירתם.
בעל הברית אותו בחרו לבסוף הדמשקאים היו לא אחרים מאשר אותם הצלבנים אשר הוכו והושפלו על ידי המוסלמים חמש שנים קודם לכן.
צבא ממלכת ירושלים שש לעזרת שליטי דמשק, וזאת בתמורה להתחייבות מצד הדמשקאים לאפשר לצלבנים לשוב ולשלוט בבניאס לאחר שוך הקרבות.
בקרבות שנערכו לבסוף בין המחנות לחמו זה לצד זה כוחות מוסלמים מדמשק וכוחות צלבנים מהמדינות הצלבניות יחד עם תגבורות של חילות משלוח מארצות אירופה השונות.
המגינים הסלג'וקים הגנו על בניאס במשך חודש שלם, במהלכו נערכו במקום קרבות עקובים מדם.
למרות המלחמה הממושכת ונחיתותם המספרית, לא נכנעו הכוחות המגינים, ולמעשה הם ויתרו על שליטתם בעיר רק לאחר שהכוחות התוקפים העבירו לידיהם של המגינים ממון רב בתמורה לוויתורם על העיר.
עם תום הקרבות בשנת 1140 שבו רנייה דה ברוס ואביריו לשבת בבניאס, וזאת תחת הסכם הידידות שנחתם בין הצלבנים לשליטי דמשק טרם המלחמה.
במשך 17 שנה ישבו הצלבנים בבניאס.
למעט תקרית זניחה, בה תקפו כוחות טורקמנים את העיר ובזזו אותה אך הוכרחו לאחר זמן קצר על ידי שליט דמשק להשיב את שלל הביזה לאדוניו המקוריים, התנהלה העיר על מי מנוחות והסכם השלום נותר על כנו.
את הסיבה לביטול ההסכם העניקו דווקא הצלבנים, כאשר כוחותיו של מלך ממלכת ירושלים, בלדווין השלישי החלו פוגעים בתושבים המוסלמים שבאזור בניאס.
כתגובה לעוינות הצלבנית ארבו כוחותיו של שליט דמשק נור א-דין לשיירת אספקה צלבנית אשר הייתה מלווה באבירי המסדר ההוספיטלרי, תקפו אותה לפני הגיעה לבניאס ומנעו למעשה אספקת מזון אשר נועד לשמש את המבצר ואת העיר לתקופה של שישה חודשים.
לאחר ניתוקה של בניאס מהממלכה פשטו עליה כוחות מוסלמים.
האבירים המתבצרים עמדו בפני ההתקפות עד להגעת התגבורת מירושלים אותה הוביל המלך בלדווין אשר הניס לבסוף את המוסלמים מהאזור.
המפלה שנחל בקרב על בניאס לא מנעה מנור א-דין לשוב ולנסות להשיב את המבצר לידיו.
לאחר מספר ניסיונות כושלים הצליח השליט הסורי לכבוש את העיר ב־18 באוקטובר 1164 וזאת עקב עיסוקם של הצלבנים במלחמה בעברה השני של ממלכתם מול מצרים.
לאחר כיבוש העיר בידי המוסלמים לא שבו הצלבנים לשלוט בה מעולם.
העיר ניתנה לשליטי דמשק (אשר איחדו כוחות בינתיים עם כוחותיו של נור א-דין) אולם הם לא שיפצוה והשאירו אותה בשיממונה.
מבחינה ארכאולוגית, העדויות מלמדות שהיקף היישוב בתקופה הצלבנית היה קטן והתרכז בשטח המרכז העירוני הרומי בלבד, כאשר ערוצי נחל בניאס ממערב ונחל סער מדרום מהווים קוי הגנה טבעיים.
נראה כי לא התקיים יישוב של ממש בתקופה זו, אלא רק מצודה מבוצרת.
עם זאת, המקום מוזכר במקורות צלבניים בתור Belinas – שיבוש השם בניאס, אשר משמעותו היא 'היפה'.
בשנת 1179 הפך צלאח אלדין את בניאס לבסיס ממנו יצא לתקיפת הצלבנים בצפון הארץ.
מקור מוסלמי משנת 1185 מתאר את המקום כ'מבצר קדמי של המוסלמים', ומספר כי במישור מתחת לעיר (צפון עמק החולה) היה קו הגבול שלאורכו שטחים חקלאיים שעובדו על ידי הצלבנים והמוסלמים במקביל.
אחרי תבוסת הצלבנים בשנת 1187 עדיין שימרה בניאס את חשיבותה כנקודת גבול, שכן אזור צור נותר בשליטת הצלבנים.
בסוף המאה הי"ב לסה"נ הייתה בניאס בירת אזור עצמאי למחצה, תחת שליט מקומי.
בראשית המאה הי"ג לסה"נ פורק במכוון המבצר בבניאס, במסגרת המדיניות שנועדה למנוע חזרתם של כוחות צלבניים לאתרים ברחבי ארץ ישראל, אך שנים מעטות אחר כך, בשנת 1227, החל השליט אלעזיז עותמאן לבנות מחדש את מצודת הבניאס ובמקביל בנה את מצודת אלסובייבה (מבצר נמרוד) מעל הבניאס, כבסיס צבאי.
זה איפשר לבניאס לחזור ולשמש כיישוב אזרחי (עם מצודה בתוכו).
כתובת חקוקה באבן, המתוארכת לשנת 1226, מעידה על מפעלות הבנייה של עותמאן בבניאס.
השרידים המרשימים של המצודה הנראים כיום למבקרים בבניאס הם אלו שנבנו במאה הי"ג.
הסולטאן הממלוכי ביברס שיפץ את העיר בשנת 1265, והציב בה יחידה צבאית.
בניאס הממלוכית הייתה המרכז המינהלי של המחוז הדרומי של דמשק, ושלטה על כפרים רבים בגולן ובעמק החולה.
העדות הארכאולוגית מלמדת שבמאות הי"ג - י"ד התרחב היישוב בבניאס מעבר לגבולות המצודה, אך עדיין השתרע רק מצפון לנחל סער וממערב לנחל חרמון, באזור הקרוב למעיין הבניאס.
מעט מאוד ידוע על בניאס תחת שלטון העותמאנים, ונראה כי במקום התקיים כפר קטן, והמקום שימש גם כנקודת מכס על הדרך העולה לדמשק.
מעט מאוד ממצא מהתקופה העותמאנית נמצא בחפירות השונות שהתקיימו בבניאס.
ייתכן כי בבניאס היה מרכז ייצור של מקטרות חרס עותמאניות.
מיסיונר ישועי שביקר במקום בראשית המאה הי"ח לסה"נ כתב כי במקום 'מספר בתים חצי-הרוסים'.
רק בראשית המאה הי"ט החלו לבקר באתר נוסעים אירופאים ו'גילו' את המקום.
הראשון מהמבקרים המודרניים היה כנראה זטצן, גרמני שנשלח לארץ על ידי הצאר הרוסי, שביקר במקום בשנת 1806 וכתב כי זהו כפר של כעשרים בתים עלובים, אך ציין את שרידי המבצר, המערה והכתובות שעל המצוק ליד המערה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בניאס בשנת 1870, וכתב כי במקום מתגוררים פחות מ-600 תושבים, רובם מוסלמים.
הוא כתב כי בהשוואה לעיר הקדומה ששרידיה ניכרים במקום, אותם תיאר בפירוט רב, הכפר בן ימיו היה מצומצם כולו לתחום המצודה, הוא ציין כי רוב שטחי העיר הקדומה כוסו בימיו במטעי תאנה ותות, בהם פזורים גם אלונים ואלות.
בשנת 1923 החליטה ועדה בינלאומית כי הנחל עצמו יישאר בשטח המנדט הבריטי בעוד שהכפר והמערה יהיו בשטח המנדט הצרפתי (ובמשתמע, חלק מסוריה).
מלחמת העצמאות קיבעה מצב זה, כאשר רק חלקו הדרומי של הנחל נותר בשליטה ישראלית.
הסורים השתלטו על חלקו הצפוני של הנחל, שהוגדר בהסכם שביתת הנשק עם סוריה כאזור מפורז.
בשנת 1964 ריכזה סוריה ציוד הנדסי כבד באזור, והחלה במפעל שמטרתו הטיית מסלול הנחל מזרחה על מנת למנוע ממימיו להגיע לישראל.
ישראל התנגדה לפעולה זו, והמלחמה על המים החלה בגזרה.
אחד משיאיו היה פעולה גדולה של צה"ל ב-12 באוגוסט 1965 במהלכה הצליח צה"ל להשמיד את ציוד ההטיה, לאחר קרב בו הופעלו ארטילריה וטנקים.
הסורים המשיכו במאמציהם, אך הצליחו לחפור רק חלק קטן מן התעלה.
בליל 10 ביוני 1967, במסגרת מלחמת ששת הימים, נכבש האזור בידי כוחות מחטיבת גולני.
בקרב שנערך במקום נהרגו ארבעה חיילים ונפצעו 12.
בשנת 1977 הוכרזה שמורת נחל הבניאס, והאתר הארכאולוגי נכלל בתוכה.
במקום ישנם מסלולי טיולים רגליים, בנופי הפרא הקדומים של האזור ובין השרידים הארכאולוגים מהתקופה הרומית, הביזנטית והצלבנית.
בניאס מוזכרת 17 פעמים במקורות יהודיים קדומים, וכן מוזכרת מספר פעמים בכתבי הגניזה מקהיר.
אזכורים אלו מעידים על קהילות יהודיות שהתקיימו בבניאס לאורך הדורות, עד לימי הביניים.
האזכורים העיקריים מהמשנה ומהתלמוד מובאים להלן:
ב, בדיון העוסק בכשרותם של מקווי מים, מוזכרת המשנה הבאה:
בדיון העוסק במיני פירות וירקות המחויבים בהפרשת דמאי, מוזכר גבול ארץ ישראל לצורך קיום מצוות:
בדיון העוסק בגבולות ארץ ישראל לצורך קיום מצוות הקשורות באדמה:
מוזכר סיפור על התעמרות הקיסר דיוקלטיאנוס בתושבי פניאס:
בדיון העוסק בתוואי הירדן מוזכר כי מקור הירדן הוא במערת פניאס, ומוזכרת דעה המזהה את פניאס עם דן המקראית:
בדיון העוסק בשאלה של מועד הגעת המשיח:
מספר מסמכים בגניזת קהיר מזכירים את בניאס והקהילות היהודיות בה, וכן קשרים בין בניאס ליישובים אחרים, לדמשק ולמצרים.
במסמך מאמצע המאה הי"א לסה"נ מצוין כי בבניאס היה בית דין עצמאי, עובדה המעידה על קהילה מבוססת וחשובה.
מסמך מראשית המאה הי"ב מציין קיומן של שתי קהילות יהודיות בבניאס, האחת הנוהגת על פי מנהג ישראל והשניה לפני מנהגי בבל.
הברית החדשה מזכירה את "גלילות קיסריה של פיליפוס" כמקום בו ישב ישו עם שנים-עשר השליחים.
שם לראשונה נאמר על ידי פטרוס לישו שהוא המשיח ושם ניתנו לפטרוס מישו "מפתחות השמים והארץ" כמתואר ב:
אוסביוס, בן המאה הד' לסה"נ, מציין בספרו "ההיסטוריה של הכנסייה מישו ועד קונסטנטין" מסורת הקושרת את בניאס לסיפור המופיע בשלושה מחלקי הברית החדשה (הבשורה על פי מתי, מרקוס ולוקאס).
על פי סיפור זה, אישה שסבלה מדימום בלתי פוסק נרפאה לאחר שנגעה בכנף בגדו של ישו.
בברית החדשה לא מוזכר מקום מגוריה של האישה, אך אוסביוס מציין כי מוצאה מפניאס, וכי בפתח ביתה הציבה האישה, לאות תודה, פסל ברונזה של אישה כורעת וידה מושטת לעבר פסל נוסף של גבר לבוש אדרת המושיט את ידו אל האישה.
אוסביוס מציין כי ראה את הפסל בעיניו, וכי למרגלות הפסל צומח צמח מוזר המרפא כל מחלה.
סוזומנוס, איש כנסייה בן המאה הה' לסה"נ, מזכיר אף הוא את פסל האישה זבת הדם בפניאס, ומספר שהקיסר יוליאנוס ציווה להסיר את הפסל ולהציב במקומו את פסלו שלו.
הפסל המקורי נגרר ברחובות העיר ונותץ, אך המאמינים הנוצרים אספו את שברי הפסל ושמרו אותם בכנסייה.
צפיריס ועמיתיו הציעו לראות בכנסיית הבזיליקה שנחשפה בחפירות בניאס (שטח B) את הכנסייה המוזכרת במקור היסטורי זה, והצביעו על חדר הצמוד לאולם הכנסייה כמקום בו נשמרו שברי הפסל.
בני תורתי הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
בני תורתי נולד בעפולה וגדל בשנותיו הראשונות בבית שאן.
בגיל שש עבר עם משפחתו לשכונת התקווה, תל אביב.
בנעוריו, בשנות השבעים לקח חלק בסדנת תיאטרון של עיריית תל אביב, בתקופה שהעלו הצגות מחאה ושיחק במחזה "קרם בוואריה", פרי עטו של יצחק חלוצי.
בד בבד, החל מגיל 16, השתתף בחוג קולנוע לנוער בהדרכת הבמאי שמעון דותן, שם צילם במצלמת סופר שמונה, ערך וביים סרטים קצרים.
לימים למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בתום שירותו הצבאי היה מדריך חבורות רחוב.
במקביל לכך, בשנים 1979–1982 היה ממקימיה של תנועת אל"ה (אזרחים למען השכונות), שהגיעה כעבור חודשים ספורים למאות חברים.
הם הקימו בתי תלמיד, משחקיות לילדים, גייסו קבוצת תיכוניסטים שטיפלו בנוער, צבעו בתים של קשישים ועוד.
תורתי היה ממקימי ומהכותבים המרכזיים של העיתון "הפטיש", שפעל בשנים 1989–1993, שהתמקד בביקורת חברתית, שלא רווחה באותה עת.
הוא פרסם בו ראיונות עומק ראשונים של הזמרים המזרחים בני התקופה וכתב סיפורי שכונה במדור "קו 16", אותו אייר דודו גבע.
הוא כתב לעיתים בעיתון "חדשות".
תורתי השתתף בהקמת באת המוסף החברתי השבועי "לחץ" בעיתון חדשות וכתב בו.
המוסף כלל את הטור הסאטירי "ויקטור המובטל" - יומנו של מובטל בצורה הומוריסטית.
הוא הצטרף כחבר ל"קשת הדמוקרטית המזרחית" עם הקמתה.
במשך שנים רבות עשה כותרות לסרטים באולפני ג.ג..
סרטו הראשון היה הסרט העלילתי הקצר "יוננם" (30 דקות).
דרמה קומית שסיפרה על בחור חריג שמפתח יחסי ידידות עם ג'וק.
בתפקיד הבחור שיחק יונתן דני.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1988.
הוא תיעד את מאבקם של מחוסרי הדיור בראשית שנות התשעים.
הסרט תיעד במשך שנה וחצי את המאהל בגן התקוה בשכונת התקוה.
תורתי החל בעשיית טרילוגיה של סרטים עלילתיים באורך מלא, נעדרי זמן ומקום.
כל אחד מהסרטים נסב סביב מכשיר שעיצב את ההוויה של הפריפריה.
הסרט הראשון בסדרה, "כיכר החלומות" (2001), הוא מחווה לקולנוע השכונתי, שהיה מרכזה של העיירה בימים שטרם הייתה טלוויזיה.
הסרט השני בסדרה "הבלדה לאביב הבוכה" (2012), הוא מחווה לרדיו ולמוזיקה המזרחית.
כעת הוא עובד על הסרט השלישי בטרילוגיה, שהוא מחווה לטלוויזיה ולסרט בערבית.
סרטו העלילתי הארוך הראשון הוא "כיכר החלומות", אותו ביים וכתב בשנת 2001. ב"כיכר החלומות", אשר מספר על ניסים מנדבון, שעוקב אחר חלום אביו לפתוח מחדש בית קולנוע ישן, ועובר תהליך מפנה משמעותי, מככבים יוסף שילוח, מוחמד בכרי, אורי גבריאל, שרון רג'ניאנו, ניר לוי ואיילת זורר.
הסרט זכה לתמיכה כספית מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, זכה בחמישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם עבור תורתי עצמו על בימוי מצטיין.
לאחר מכן זכה תורתי בפרס הראשון בפסטיבל הקולנוע במונפלייה שבצרפת, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר "כיכר החלומות" - פסטיבל ולנסיה, ספרד והשתתף בפסטיבלים שונים לקולנוע בעולם.
רינו צרור בחר בתורתי כיקיר העיר תל אביב בתחום הקולנוע בעיתון תל אביב בשנת 2001.
ב-2011 צולם סרטו הארוך השני "בלדה לאביב הבוכה", שהיה מועמד לתשעה פרסי אופיר בשנת 2012, וזכה בארבעה.
בשנת 2007 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות.
במאי 2012 זכה תורתי באות הוקרה מאת קואליציית הארגונים "לבי במזרח" במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
באוקטובר 2012 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום הקולנוע העלילתי.
תורתי גרוש ולו שני ילדים.
הוא מתגורר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בְּנֵי רְאֵם הוא מושב דתי בשפלת יהודה, הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית נחל שורק.
היישוב משתייך לארגון פועלי אגודת ישראל.
גובהו הממוצע של שטח היישוב מעל פני הים הוא 64 מטרים.
צירופי המילים 'בני ראם' הוא בהשראת הכתוב .
היישוב ממוקם בסמוך לצומת ראם, בסמוך לשרידי הכפר הערבי מסמיה אל כבירה ומשתייך למועצה אזורית נחל שורק.
היישוב הוקם ב-28 באפריל 1949 על ידי עולים חרדים מהונגריה ששרדו את השואה.
עם הקמתו כונה מסמיה, שמו שונה רשמית לבני ראם באוקטובר 1949. העולים החרדים מהונגריה התקשו להסתגל לתנאי החיים הקשים במקום, ומרביתם עזבו.
לאחר כמה שנים הצטרפו עולים מתימן, בני שתי משפחות מורחבות גדולות, שגרו קודם במעברת מסמיה.
בשנותיו הראשונות של המושב לכל משפחה הייתה חלקה חקלאית הצמודה לבית המגורים שהיא עיבדה בעצמה.
הניהול הכלכלי התבצע בידי האגודה השיתופית של המושב, באמצעותה שיווקו את התוצרת ורכשו מצרכים.
כאשר אחד החברים נקלע לחובות נשאו בהם גם החברים האחרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים, רבים מחבריו התקשו להתפרנס מחקלאות וצברו חובות, והמושב לקח חלק בהסדר חובות המושבים.
מאז מרבית תושבי המושב עובדים מחוץ לו.
במקור היו במושב 100 נחלות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בוצעה הרחבה של 30 מגרשים.
במושב סניף של בני עקיבא.
בשנת תשמ"ח הקים במקום הרב יעקב פרידמן ישיבה גדולה בסגנון חרדי ליטאי.
לראש הישיבה מונה הרב שמואל פרידמן.
לאחר פטירתו מונה לתפקיד בנו, הרב משה צבי.
בישיבה כחמישים עד שישים תלמידים.
בשנת ה'תשפ"ב הוקמה במקום מכינה קדם-צבאית 'דרך אבות' ליוצאי אתיופיה על שם סלומון טקה, המכינה היא שלוחה של מכינה קדם-צבאית בני דוד.
הרב הראשון של המקום שכיהן בשנים ה'תש"י–ה'תשט"ו היה האדמו"ר הרב נחמן כהנא מספינקא בני ברק.
בשנים ה'תשט"ז–ה'תשמ"א כיהן הרב ישעיה שנייבאלג כרב היישוב.
בני שליטא (13 בנובמבר 1934 – 4 ביוני 2025) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית מנחמיה וכחבר הכנסת.
בני שליטא נולד לחנה ומיכאל במנחמיה, במשפחה בת ארבעה ילדים.
מיכאל, אביו, עלה בגיל 12 לסג'רה מעיירה הסמוכה לקייב.
אמו, חנה, ילידת כפר תבור, והוריה עלו מטרנסילבניה שברומניה.
בצה"ל שירת ביחידה 101 וגם במילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים במנחמיה רשימה וזכה בבחירות המקומיות ב-1956, בגיל 21 וחצי (ראש המועצה הצעיר ביותר שנבחר בישראל לתפקיד).
לאחר זכייתו פרצה מלחמת סיני והוא יצא למילואים למשך חצי שנה.
לאחר חזרתו הוקמה המועצה המקומית ב-1957.
הוא יזם יחד עם חבר הכנסת רפי סויסה את הקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
שליטא נבחר בפעם האחרונה לראש מועצת מנחמיה בשנת 1989, אך כיהן עם מועצה לעומתית בה היה רוב לאופוזיציה.
במהלך הקדנציה הועלו נגדו טענות לאי סדרים כספיים ובעקבות זאת הורה שר הפנים על פיזור המועצה ועריכת בחירות חדשות שהביאו להחלפת שליטא בנציג האופוזיציה.
כעבור מספר שנים דרש שליטא משר הפנים להדיח את מחליפו ולמנות למנחמיה ועדה קרואה, ומבוקשו נתמלא.
בשנת 1993 הוגש נגד שליטא כתב אישום שייחס לו שלושה אישומים של שחיתות ציבורית.
בית משפט השלום זיכה אותו משניים מהאישומים, אך הרשיע אותו בשלישי, לפיו דאג שליטא שהמועצה המקומית מנחמיה תשכור משרד פרסום, כביכול עבור המועצה, אך למעשה לשם קידום בחירתו של שליטא לרשימת הליכוד לכנסת בבחירות 1988. על שליטא נגזרו שישה חודשי מאסר על-תנאי וקנס כספי.
שליטא ערער לבית המשפט המחוזי, שזיכה אותו מחמת הספק ב-31 בדצמבר 2002. בית המשפט קבע שחלו פגמים בהרשעתו ועל כן היה ראוי להחזיר את הדיון לבית משפט השלום לדיון חוזר.
אולם, בהתחשב בזמן שחלף ופרישתו מפעילות ציבורית הוחלט לזכותו מחמת הספק.
לאחר פרישתו מהכנסת היה חבר הנהלת גמלאי הכנסת ונאבק כנגד המלצות ועדת גרונאו לצמצום הטבות (כמו טלפון ועיתון חינם) לגמלאי הכנסת.
שימש מתנדב בבית החולים פוריה, חבר בוועדת הביקורת וחבר עמותת בית החולים.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "הוד מעלתו האזרח", העוסק בדעותיו ובאירועים מחייו.
את רעייתו, עתליה, שגדלה בתל אביב, הכיר כשהגיעה כמורה למנחמיה.
נפטר ב-4 ביוני 2025, בגיל 90, ונקבר למחרת בבית העלמין במנחמיה.
בני שנון (Benny Shanon, גם בן-ציון שנון; 1948 – 30 בינואר 2025) היה פרופסור לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
שנון נולד בתל אביב לזוג הורים רופאים בשם בן-ציון שנון, והתגורר בירושלים.
למד רפואה לזמן קצר, שנה לאחר שחרורו מצה"ל.
דרכו האקדמית החלה תוך כדי השירות הצבאי, במחזור הראשון של לימודי בלשנות באוניברסיטת תל אביב.
העיסוק בתיאוריה של נועם חומסקי אפשר לו ליישם את אהבתו לשפות, אותה רכש במסעותיו בעולם שהחלו בגיל 16. את עבודת הדוקטורט השלים בתחילת שנות ה-70 באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, ובין 74' ל-76' לימד ב-MIT שבבוסטון, שם עמד בקשר עם חומסקי.
בהמשך למד פילוסופיה ובלשנות באוניברסיטת תל אביב, והשלים דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2002 פרסם את ספרו "Antipodes of the Mind: Charting the Phenomenology of the Ayahuasca Experience" בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, שעוסק במחקר פנומנולוגי של חוויית השימוש בגפן הרוחות (Ayahuasca).
לגפן הרוחות נחשף עוד בשנת 1983 בזמן מסעותיו בדרום אמריקה, אך החל להתנסות בשימוש בו רק משנת 1991 ולקח חלק במאות טקסים.
שנון דיבר מספר שפות מלבד עברית ואנגלית ובהן צרפתית, ספרדית, פורטוגזית והולנדית.
בשנת 2008 עלה שמו של שנון לכותרות בעקבות פרסום התאוריה שלו, הגורסת כי משה היה בהשפעת קוקטייל פסיכדלי הדומה לגפן הרוחות כשראה את הסנה הבוער, ואף במעמד הר סיני.
שנון טען כי הטקסים הדתיים של בני ישראל כללו שימוש בשני צמחים פסיכואקטיביים שהיו מצויים במדבר סיני ובנגב, ומשה עצמו השתמש בצמחים אלה.
התייחס לתלמידיו כאל משפחתו, ונפטר רווק.
בני רבי חייא היו קבוצת חכמים בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים, בניו של רבי חייא ויהודית.
עוד בינקותם ניכרה בהם חכמה מיוחדת, כך מסופר כי אביהם רבי חייא ישב לפני רבי יהודה הנשיא יחד עם בניו, ורבי יהודה רצה שיאמרו דברי תורה, אך מפני כבודו ואימתו הם חששו לומר.
כאשר השקה אותם רבי יהודה הנשיא, הם אמרו כי לא יבוא המשיח עד שתכלה הנשיאות.
רבי יהודה הנשיא אמר להם בתרעומת: קוצים אתם מטילים לי בעיני, ואביהם רבי חייא פייסו באמרו: מה נעשה שכתוב "נכנס יין יצא סוד".
כאשר אחד מהחכמים שוחח עם אליהו הנביא מה נעשה למעלה, הוא סיפר כי הוא מקיץ את האבות משינתם רוחץ את ידיהם ומעמידם לתפילה, אך הוא נזהר שלא להעמידם יחד, פן ירבו בתפילה יחד ואז יבוא המשיח, לפני זמנו.
לשאלתו של החכם האם יש כדוגמתם בעולם הזה, השיב אליהו הנביא - כי רבי חייא ובניו, כוחם רב כשל האבות - אברהם יצחק ויעקב.
כאשר שמע התנא דבר זה, הוא העמידם לתפילה, רבי חייא ובניו יחד, ושלח את אחד מהם לעמוד התפילה.
כאשר הם אמרו "משיב הרוח" נשב רוח, וכאשר אמרו "מוריד הגשם" ירד מיד גשם, והם עמדו להגיע למילים "מחיה המתים", דבר שעלול היה לגרום לתחיית המתים לפני זמנה, העולם רעש, ובשמים שאלו: מי גילה את הסוד?
כאשר התברר כי אליהו הנביא גילה את הסוד, קראו לאליהו הנביא והלקוהו שישים מלקות של אש, עד שהוא הגיע לבית הכנסת ונדמה להם כדוב של אש והפריעם מלהתפלל.
בני רבי חייא עסקו יחד בתורה, ובתלמוד מוזכרים רבים ממאמריהם כשיטה משותפת, בין הדינים המוזכרים:
הם דנים עם רבי יוחנן בנוגע לאבני הר שנעקרו משורשם אבל עדיין מונחות במקומן
בהלכות ציצית הם פוסקים כי אם בשעת עשיית הציצית היה שיעור מספק ולאחר מכן נשאר שיעור קטן יותר הציצית כשרה (אם נשאר כדי לעונבן ולקשרן יחד)
פוסקים כי מי שלא הבדיל בתחילת השבוע יכול להבדיל כל השבוע
אך כנראה שכל ההלכות בהן פסקו היו בדינים ואיסורים, ולא במשפט העברי.
הם היו עובדים יחד לפרנסתם.
באחת מהפעמים בהם ישבו ועסקו במלאכתם, הם שכחו חלק מתלמודם, והצטערו צער רב.
הם שאלו בינם לבין עצמם: האם יודע אבינו רבי חייא מצערינו?
האם יודעים המתים הנעשה בעולם?
הם דנו בנושא, וסוגיא זו ממלאת כדף שלם במסכת ברכות.
על בני רבי חייא נמנים:
בני שטיינמץ (נולד ב-1956) הוא איש עסקים ישראלי-בלגי.
בנובמבר 2019 העריך "פורבס" את הונו בכ־1.1 מיליארד דולר.
בני שטיינמץ נולד בנתניה כבנו הצעיר של היהלומן ראובן שטיינמץ.
אחרי שירותו הצבאי עבר להתגורר באנטוורפן, בלגיה והתמקד בעסקי היהלומים.
"קבוצת בני שטיינמץ" (BSGR) שבה הוא מגדיר עצמו כ"יועץ" בלבד, משקיעה במכרות יהלומים, זהב ומתכות, באמצעות חברות בת הפועלות באפריקה, באירופה וברוסיה, אך עוסקות גם בנדל"ן ובהשקעה בחברות הזנק.
ב-1995 הקים שטיינמץ את קרן הנאמנות "הרמיטאז'", בשותפות עם "ריפבליק בנק אוף ניו-יורק" שבבעלות האחים ספרא.
הקרן משקיעה במניות של חברות הרשומות ברוסיה.
בראשית המאה ה-21 רכשה קבוצת החברות שטיינמץ את השליטה בחברת בייטמן הנדסה, שהיא אחת החברות המובילות בעולם להפקת אוצרות טבע.
בייטמן נמכרה לחברת טנובה האיטלקית בשנת 2012.
ב-2010 רכשה חברה מקבוצת שטיינמץ 42.5% מרישיונות פלאג'יק, שמחזיקה בחמישה רישיונות חיפוש לגז טבעי במים הכלכליים של ישראל.
במרץ 2011 חברת סקורפיו נדל"ן שנמצאת בשליטתו של שטיינמץ נקלעה לקשיים ולא עמדה בתשלומים למחזיקי האג"ח ובמסגרת הסדר חוב שילם שטיינמץ 100 מיליון דולר לחברה לצורך פריסת חוב.
החברה חתמה על הסדר חוב נוסף במרץ 2016 וב-2018 הודיעה פעם נוספת על חוסר יכולתה לעמוד בתשלומים למחזיקי האג"ח.
בסופו של דבר עמדה סקורפיו בתשלומים.
מחלוקות עם הרשויות במדינות שונות
באוגוסט 2009 הועלה בפרקליטות המדינה בישראל חשד כי שטיינמץ העלים מס בהיקף נרחב.
ב-2012 עזב שטיינמץ את ישראל על רקע חילוקי דעות עם רשויות המס.
המחלוקות בין שטיינמץ לרשויות נובעות בין היתר מכך שהוא מגדיר את עצמו כ"יועץ" ולא כ"בעלים" של החברות ב"קבוצת בני שטיינמץ".
החברות בקבוצה פועלות במדינות שונות ומנוהלות על ידי נאמנויות שמשרדיהן ממוקמים באירופה, ואף על פי שבני שטיינמץ מוגדר בנאמנויות אלו כ"נהנה" מהכנסה של חברות שמחזור עסקיהן נאמד במיליארדי דולרים, מאז 1998 הוא משלם בישראל מס בגין "דמי ייעוץ" לפי הכנסה מוצהרת של 1.8 מיליון ש"ח בשנה.
באוגוסט 2017 נעצר שטיינמץ בישראל לצד מעורבים נוספים בפרשה שבמרכזה חשדות לשוחד, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, זיוף מסמך ושיבוש הליכי משפט.
בשנת 2012 דיווח "פייננשל טיימס" על חקירה נגד קבוצת בני שטיינמץ בגינאה, בחשד למתן שוחד וטובות הנאה לבכירים במדינה בתמורה לאפשרות לרכוש מכרה בסכום נמוך.
בהודעה לתקשורת מסרה הקבוצה שמדובר ב"קמפיין השמצה זדוני".
בשנת 2013 דווח כי משטרת שווייץ פשטה על ביתו של שטיינמץ בז'נבה, בהוראת משרד המשפטים של שווייץ, לבקשת ממשלת גינאה.
עוד בשנת 2013 נטען בעיתון "לה קנאר אנשנה" הצרפתי ששטיינמץ שלח שכירי חרב צרפתים, ישראליים ודרום אפריקאים למוטט את הממשל הגנאי.
שטיינמץ הגיש תביעת דיבה נגד העיתון, ובספטמבר 2018 פסק בית המשפט לזכותו.
זאת מכיוון שהעיתון לא הצליח להוכיח את אותנטיות המקורות שעליהם כביכול התבסס.
בית המשפט גזר על העיתון והעיתונאים שמאחורי הכתבה לשלם קנס של 50 אלף יורו ולפרסם תיקונים ב"לה קנאר אנשנה" ובשלושה עיתונים מרכזיים נוספים.
בדצמבר 2016 נעצר בישראל בחשד למתן שוחד של עשרות מיליוני דולרים לעובדי ציבור בכירים בגינאה, בתמורה לקידום עסקיו שם.
בפברואר 2019 הגיעו חברת BSGR ונשיא גינאה אלפה קונדה להסכמה ששני הצדדים ייסוגו מטענותיהם ושתבוטל הבוררות ביניהם בסוגיית מרבץ סימנדו, אחד ממרבצי המינרלים העשירים בעולם.
ההסכם שם קץ לסכסוך סביב סימנדו שפרץ שבע שנים לפני כן.
באוגוסט 2019 הודיעה התביעה הכללית בז'נבה שתגיש כתב אישום נגד שטיינמץ, בחשד למתן שוחד לבכירים בגינאה וזיוף מסמכים.
ב-22 בינואר 2021 הוא הורשע במתן שוחד ונגזר עליו עונש של 5 שנות מאסר וקנס של 50 מיליון פרנק שווייצרי.
שטיינמץ ערער, ועונש המאסר הופחת לשלוש שנות מאסר.
בקשתו לבטל את הרשעתו, בנימוק שהתביעה פעלה שלא כדין, נדחתה.
ב-11 בדצמבר 2015 דווח ששטיינמץ ביחד עם טל זילברשטיין, שמעון שבס, יורש העצר הרומני הנסיך פול ועוד, נחשדים על ידי "הרשות הרומנית למלחמה בשחיתות" בניסיון להשתלט על קרקעות מדינה וזאת באמצעות הונאה ושוחד ובכך שגרמו לנזק של 136 מיליון אירו לרומניה.
ביוני 2019 זוכו שטיינמץ, זילברשטיין ושני ישראלים נוספים שנחקרו, מאישומי ההונאה בתחום הקרקעות ברומניה.
ב-17 בדצמבר 2020 הפך בית המשפט העליון של רומניה את ההחלטה וגזר על שטיינמץ וזילברשטיין חמש שנות מאסר בגין מתן שוחד בעסקת קרקעות.
באפריל 2017 הגישה קבוצת בני שטיינמץ תביעה נגד המיליארדר ג'ורג' סורוס בסך 10 מיליארד דולר בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז הדרומי של ניו יורק.
זאת בטענה שסורוס יזם קנוניה בינלאומית אשר נוהלה באמצעות ארגונים ועמותות הממומנים על ידו במטרה לגרום להפקעת נכסיה של קבוצת שטיינמץ שלא כדין, לחבל בעסקיה ולפגוע בשמה הטוב, באופן שהסב לה נזקים כספיים אדירים.
שטיינמץ נשוי לאניאס לוסי, אותה הכיר כשעבדו בהתיישבות חקלאית במהלך מלחמת יום הכיפורים ולהם ארבעה ילדים.
בשנת 2007 הקימו בני שטיינמץ ואשתו אניאס (אגנס) את "קרן אניאס ובני שטיינמץ", במטרה לאחד את העשייה ההתנדבותית של שניהם תחת ארגון פילנתרופי אחד.
פעילותה העיקרית של הקרן מתמקדת במימון תוכניות בתחומי החינוך, הבריאות והתרבות עבור ילדים בגיל הרך.
הקרן גם תומכת בעמותות המסייעות לנוער בסיכון, מפעילה מועדוניות לילדים ממשפחות מצוקה ומעניקה מלגות לימודים לסטודנטים המגיעים מרקע כלכלי קשה תמורת פעילות חברתית וחונכות.
כמו כן מסייעת הקרן לארגונים ומוסדות נוספים, בהם מוזיאון תל אביב, בתי חולים, האגודה למען החייל (תמיכה בעיקר בחיילי גדוד צבר, גבעתי) והאגודה למלחמה בסרטן.
בסוף שנת 2016 חגגה הקרן עשור להקמתה בהשתתפות נציגי הארגונים הרבים להם סייעה במהלך השנים בסכומים מצטברים של כמה עשרות מיליוני שקלים.
בניאס היא עיר השוכנת למרגלות מבצר מרגט בצפון־מערב סוריה, 55 ק"מ מדרום ללטקיה וכ־35 ק"מ מצפון לטרטוס.
בעבר העיר הייתה מפורסמת בפרדסים שלה ובייצוא העץ, כיום ידועה העיר בבית זיקוק לנפט הפועל מצפון לה, שהוא אחד הגדולים בסוריה, ובתחנת כוח.
על הגבעות סביב העיר עדיין קיימים פרדסי הדרים.
בתקופה הפניקית העיר הייתה עיר נמל חשובה, אותה כינו היוונים והרומאים בשם בלניה (Balanaea או Balanea).
העיר בלניאה הייתה כפופה לארוד.
בישוף העיר בניאס השתתף בוועידת ניקיאה בשנת 325.
ב־7 במאי 2011, בעת מלחמת האזרחים בסוריה, הטיל הצבא הסורי מצור על העיר שנמשך כשבוע ימים, במהלכו נהרגו כ־10 מתושבי העיר וכ־400 תושבים נפצעו.
הרמב"ם זיהה את ההרים הסמוכים לעיר עם האתר המקראי הֹר ההר שמופיע בתורה כגבול הצפון מערבי של ארץ ישראל.
בני שנגול (געז: ቤኒ ሻንጉል) הוא אזור הממוקם במערב אתיופיה בין הנילוס הכחול לגבול סודאן.
שם האזור מגיע מצמד המילים "בלה שנגור" בשפת הבארטים, כאשר משמעות המילה "בלה" היא סלע והמילה "שנגור" שהוא כינוי לאזור קבורה שבו נמצאים, על פי האמונה, רוחותיהם של אבות הבראטים.
לפנים היה האזור מקור לעבדים וזהב וכן עברו בו דרכי מסחר מן הרמה האתיופית לסודאן ולדרום סודאן.
בתחילת המאה ה-17 החלו האתיופים לפלוש לאזור ובשלהי אותה המאה היה תחת שליטת של סולטנות פונג'.
במאה ה-18 וה-19 היה לאזור שבו לא שלטה שום ישות מדינית וב-1898 כבש כוח אתיופי בראשותו של מקונן וולדה מיכאל את האזור וסיפח אותו לאימפריה האתיופית.
במאה ה-20 היה האזור לנפה במחוז ולגה.
כיום האזור נכלל בתוך מחוז אסוסה שמדינת בנישנגול-גומאז שבאתיופיה.
בני שוילי (נולד בשנת 1960) הוא במאי, מפיק, צלם קולנוע, מפיץ סרטי קולנוע ומנכ"ל חברת סרטי שובל.
נולד בירושלים למיכאל שוילי, מפיץ ומפיק סרטים, ממקימי תעשיית הקולנוע הישראלית, זוכה פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ירושלים על תרומתו לענף הקולנוע (2007); ולחנה שוילי, ציירת ומורה לציור.
בשנת 1972, בהיותו בן 12, זכה בפרס קולנוע לנוער על סרטו הקצר "ההרפתקנים", אותו צילם, ביים וערך.
בין השנים 1978–1981 בעת שירותו הצבאי בחיל האוויר הפיק, ביים וערך, למעלה מ-100 סרטי הדרכה וסרטים תיעודיים של חיל האוויר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל בקריירה קולנועית.
בשנת 1979 היה שותף בהפקת סרט הקולנוע "נערת הפרברים" בכיכובה של עפרה חזה.
בשנת 1982 הפיק וביים בשיתוף עם אבי שמש סרט קצר בשם "נקודת מבט" שהוקרן בסינמטק תל אביב במשך כחודש לפני הקרנת הסרטים באורך מלא של התוכניה.
בשנת 1984 יצא לאקרנים סרטו של שוילי "מבצע שטריימל" שאותו ביים וצילם, הסרט זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה, ונמכר למדינות רבות ברחבי העולם.
בשנות ה-90 היה שותף בהפקת והפצה הבינלאומית של ספריית תוכניות שהופקו באנגליה ונמכרו במדינות רבות.
שוילי משמש כמנכ"ל חברת "סרטי שובל", מהחברות הראשונות בישראל להפקה והפצה של סרטי קולנוע, וידאו וטלוויזיה.
בבעלות סרטי שובל ספריה של כ-2,500 סרטי קולנוע זרים.
החברה מפיצה סרטים מסחריים לבתי הקולנוע בישראל, לשידור בטלוויזיה ולשידורי VOD בכבלים, בלוויין, באינטרנט ובסלולר.
בני תורה (שמה ברשומות: נצח) היא מפלגה חרדית ליטאית, שהוקמה על ידי הרב שמואל אוירבך ותומכיה מכונים "הפלג הירושלמי" על שם העיר שבה התגורר.
המפלגה הוקמה בעקבות המחלוקת בציבור הליטאי, שהביאה לפרישת תומכיה ממפלגת דגל התורה, שבה תומך רוב הציבור הליטאי.
המפלגה קמה בשנת 2012, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, תחת השם "נצח".
מספר ימים לפני הבחירות הודיעו ראשיה על פרישה מההתמודדות.
כעבור מספר חודשים, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בנובמבר 2013, שונה שמה ל"בני תורה" והיא התמודדה וזכתה במושבים במועצות של ירושלים, בני ברק ומודיעין עילית.
סמוך לפטירת מנהיג הליטאים הרב יוסף שלום אלישיב בשנת 2012 התפתח סכסוך בין שני פלגים של היהדות החרדית-ליטאית, המיוצגת בכנסת מאז 1988 על ידי מפלגת דגל התורה, שהקים הרב אלעזר מנחם מן שך.
מצד אחד ניצב רוב הציבור הליטאי תחת הנהגת הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, עם הרוב הגדול של חברי מועצת גדולי התורה וחברי הכנסת של המפלגה.
לעומתם, נאמני הרב שמואל אוירבך החשיבו את רבם כממשיך דרכם של הרב שך והרב אלישיב.
עד 2012 שלטו נאמני הרב אוירבך ביומון המפלגה "יתד נאמן", ובמהלך השנה השתלטו נאמני הרב שטינמן על העיתון והדיחו את נאמני הרב אוירבך, ובעקבות זאת הקימו האחרונים את העיתון "הפלס".
בסמליל המפלגה מצוינות השנים תרע"ב – שנת ייסודה של אגודת ישראל, תשמ"ט – שנת ייסודה של דגל התורה ותשע"ד – שנת ייסודה של "בני תורה".
זאת מתוך טענה שהמפלגה היא ממשיכת דרכה האמיתית של קודמותיה.
אנשי המפלגה דרשו תיאום עמם בנושא גיוס חרדים לצה"ל, הכרה בכוחם והפסקת חרם המודעות על העיתון "הפלס".
ב-17 בינואר התפטרו מועמדי המפלגה מהתמודדות בבחירות, זאת לאחר סיכום בין האדמו"ר מגור לרב אוירבך לפיו "הסיעה המרכזית" (המייצגת את חסידות גור באגודת ישראל) תייצג גם את מחנהו של הרב אוירבך, ותהיה מתואמת איתו בקביעת עמדת המפלגה בסוגיית גיוס בני ישיבות ובתחומים נוספים.
בראש הרשימה בבחירות לכנסת ה-19 לפני התפטרותה עמד חיים אפשטיין.
אברהם ישעיהו ברגמן, נכדו של הרב שך, מוקם במקום ה-9 מתוך 10 מועמדים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודדה המפלגה תחת השם "בני תורה" לראשות העיר ולמועצת העיר, בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית.
מועמדיה לראשות הערים היו: חיים אפשטיין בירושלים, חיים רוחמקין בבני ברק ואברהם ברגר במודיעין עילית.
כשבועיים לפני הבחירות, בעקבות פגישת יעקב ליצמן עם הרב אוירבך, הודיעה בני תורה על הסרת מועמדה לראשות עיריית בני ברק.
בירושלים ובבני ברק התמודדה הרשימה תחת האותיות "עץ", ששימשו את דגל התורה בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. במודיעין עילית התמודדה הרשימה עם האותיות "זך".
הרב שטינמן והרב חיים קניבסקי פרסמו מכתבים חריפים נגד המפלגה ותומכיה.
בירושלים קיבלה רשימת "בני תורה" כ-7,000 קולות, הכניסה נציג אחד למועצת העירייה, ומועמדה לראשות העיר, חיים אפשטיין, קיבל 3.5% מקולות המצביעים.
אפשטיין, התמנה לסגן ראש העיר ומחזיק תיקי תרבות תורנית וח"ן חרדי.
בבני ברק זכתה הרשימה בכ-5,000 קולות ובשני מושבים, כחברי מועצה כיהנו חיים רוחמקין ומשה מלאכי.
ובמודיעין עילית זכתה בכאלפיים קולות ובשני מושבים, כחברי מועצה כיהנו אברהם ברגר ויהודה שם טוב.
בשלוש הרשויות יחד הצביעו למפלגה כ-14 אלף איש.
בשלוש הרשויות התמודדה דגל התורה במסגרת יהדות התורה ועבורה הצביע רובו של הציבור הליטאי.
בבני ברק, בה היה ליהדות התורה רוב מוחלט במועצת העיר, נותרה בני תורה כסיעה יחידה באופוזיציה.
יעקב וירז'בינסקי, שנבחר מטעם סיעת יהדות התורה, פרש מסיעתו ומונה למספר ועדות עירוניות, בהן ועדת ההנחות בארנונה.
בית המשפט העליון ביטל מינוי זה וקבע שהמקום בוועדת הארנונה המיועד לאופוזיציה יינתן לסיעת בני תורה, הגדולה שבסיעות האופוזיציה.
בבחירות לכנסת העשרים לא יוצגה המפלגה ברשימת יהדות התורה לכנסת.
גורמים המזוהים עם המפלגה ניהלו קמפיין כנגד הצבעה ליהדות התורה.
יומיים לפני הבחירות נאספו אנשי "בני תורה" באצטדיון הארנה בירושלים לכנס גדול בהשתתפות הרב אוירבך, ובו הוכרז כי "אין לסייע בידי עוברי עבירה", הכרזה שהתפרשה כאיסור הצבעה ליהדות התורה.
יום קודם הבחירות הוכרז בשם הרב אוירבך כי הוא אינו מורה עבור איזו מפלגה להצביע.
עוזרו של הרב אוירבך, יוסף פטרוף, אמר כי משמעות הדברים היא שיש להימנע מהצבעה.
על פי הערכות, כ-4,000 מאנשי בני תורה הצביעו בפתקים פסולים ואחרים הצביעו למפלגות ש"ס ויחד.
בחודש אדר ה'תשע"ח נפטר הרב שמואל אוירבך.
לאחר פטירתו הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה", שאמורה להחליט בענייני המפלגה.
במועצה חברים הרב עזריאל אוירבך, הרב יהושע גרשון ארנברג, הרב בן ציון בורודיאנסקי, הרב אשר דויטש, הרב ברוך שמואל דויטש, הרב דב אהרון זלזניק, הרב שמואל מרקוביץ, הרב צבי פרידמן, הרב צבי רוטברג, הרב זבולון שוב והרב משה שמידע.
הרב צבי שנקר היה חבר במועצה עד לפטירתו בתש"פ, 2020. מאז הוקמה המועצה היא התכנסה פעמים ספורות בסמוך להקמתה בשנת תשע"ח ומאז היא חדלה מלתפקד
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2018 רשימות מטעם המפלגה התמודדו בשש ערים תחת האותיות "עץ".
בירושלים הריצה המפלגה בתחילה את חיים אפשטיין לראשות העיר, אך הוא פרש מהמירוץ והמפלגה הודיעה על תמיכתה בזאב אלקין לראשות העיר.
המפלגה שמרה על כוחה עם נציג אחד וכ־9,000 קולות.
בסיבוב שני תמכה המפלגה בעופר ברקוביץ שהפסיד למשה ליאון בבני ברק התמודד אברהם קאהן מטעם המפלגה לראשות העיר, שלא נבחר, והמפלגה זכתה ל־3 נציגים למועצת העיר.
במודיעין עילית התמודד מטעמה שמואל אלישיב לראשות העיר, שלא נבחר, והמפלגה שמרה על כוחה במועצת העיר עם 2 נציגים.
בבית שמש התמודד מלאכי כי טוב מטעם המפלגה לראשות העיר אך פרש מהמירוץ יומיים לפני הבחירות ומפלגתו הודיעה על תמיכה במשה אבוטבול.
כי טוב נכנס למועצה והתמנה לסגן ראש העיר ללא שכר.
המפלגה התמודדה גם בביתר עילית ובאלעד, שם לא הצליחה להכניס נציגים מטעמה.
בשש הרשויות יחד הצביעו למפלגה כ-22 אלף איש.
בבחירות לרשויות המקומיות ב־2024, התמודדה התנועה לראשונה בבחירות באשדוד ובצפת במסגרת רשימת אגודת ישראל, וכן חתמו הסכמים עם מפלגות נוספות בערי הארץ.
במסגרת ההסכמים שנחתמו עם מפלגות נוספות, הודיעו על שיתוף פעולה עם מפלגת ש"ס בערים אופקים, לוד וטבריה.
בנתיבות עם רשימת הרב חיים יוסף דוד אברג'ל, בחריש עם רשימת אחדות ומסורת ובחדרה הצביעו לרשימה המאוחד.
בעיר אלעד חתמה המפלגה בהוראת מנהיגה הרב אשר דויטש עם נציג תנועת ש"ס יהודה בוטבול על תמיכה בו לראשות העיר, זאת לאחר סערה פנים חרדית שהתקיימה סביב שאלת התמיכה לראשות העיר אלעד.
למעשה חתימת ההסכם ביססה את הציר המשותף שהיה במערכת הבחירות בין תנועת ש"ס, הסיעה המרכזית של גור, הסיעה המאוחדת של ויזניץ ובני תורה.
לקראת הבחירות מונה מנחם כרמל כיושב ראש הרשימה בבני ברק.
במקביל פרשו חלק מחברי המפלגה בהנהגתו של הרב צבי פרידמן והגישו רשימות נפרדות במודיעין עילית ובני ברק, לאחר מכן משכו את הרשימות והגיעו להסכם עם רשימת בני תורה, אך לבסוף תמכו באגודת ישראל.
בבחירות אלה זכו רשימות המפלגה בערים בהן התמודדה עצמאית בכ-18,000 קול בסך הכל, כשהרשימה זוכה במושב אחד בירושלים, שניים בבני ברק, שניים במודיעין עילית ואחד בביתר, שם נכנסו לראשונה למועצה, ומנגד בבית שמש הפסידו את המנדט היחיד שהיה למפלגה.
באשדוד נכנס למועצת העיר נציג מטעמם שהתמודד בתוך רשימת אגודת ישראל הרב אברהם יונה שטרנפלד עד לספטמבר 2024 אז התפטר ברוטציה לטובת נציג מרכז חסידי ויזניץ, ובחצי השני של הקדנציה הוא צפוי לשוב ולכהן כחבר מועצה.
בני שכונתנו הוא רומן מאת הסופר המצרי נגיב מחפוז, שיצא לאור בשנת 1959.
עלילת הספר מבקשת לתאר את ההיסטוריה האנושית לאורך השנים, מנקודת מבטן של שלוש הדתות המונותאיסטיות העיקריות, יהדות, נצרות, ואסלאם, וזאת במסגרת סיפורו של פרבר קהירי נידח בשם שכונת אל-גבלאוי, אשר מתבסס על השכונה הקהירית אל-גמאליה, שבה נולד מחפוז.
השכונה למעשה מהווה בספר את העולם בזעיר אנפין, וסיפורה של השכונה מהווה אלגוריה לקורותיה של ההיסטוריה האנושית, בהתאם למסורות מוסלמיות בשילוב תפיסות ספרותיות מודרניות.
השכונה המתוארת בספר מייצגת במידה רבה שכונות רבות בערי מצרים ובעולם הערבי בתקופה שבה יצא הספר לאור.
מחפוז שם דגש רב על עליבותה של השכונה, שבה תושבים קשי יום מתמודדים עם תנאי הקיום הקשים, ועומדים מול דיכוי כבד מצד בעלי השררה, החומסים את זכויותיהם של התושבים, לשם שמירה על כוחם.
בתרגום העברי לספר, שמם של בעלי השררה הוא גביריונים (שילוב של גביר ובריון), אשר נועד מחד לתאר את הכוח הנמצא בידיהם, ומאידך את הדיכוי אותו הם משליטים על סביבתם.
עם זאת, וחרף התנאים הקשים, המאפיין הבולט ביותר בקורותיה של השכונה הוא התקווה – לעתיד טוב יותר, חופשי מעריצות.
חרף אכזבותיהם החוזרות ונשנות של התושבים, שכל שליט חדש מכביד עולו עליהם יותר מזה שלפניו, התושבים לא זונחים את התקווה לעתיד טוב יותר ואת נאמנותם לשכונה.
הספר מחולק לחמישה ספרי משנה, שכל אחד מהם מבוסס על סיפורו של גיבור אחד, המהווה אלגוריה לנביא במסורת האסלאמית (המסורת האסלאמית מכירה בקיום הנביאים המונותאיסטים בתקופה שטרם עליית האסלאם), כאשר הנביא האחרון הוא למעשה מבשרה של דת חדשה – המדע.
ברקע הדברים, אף כי מופיע רק במהלך הפרק הראשון, נמצאת תמיד דמותו של מקים השכונה ובעל השררה העליונה בה – אל גבלאוי (אלגוריה לאלוהים).
הספר מתאר את קורותיו של אדהם (אלגוריה לסיפור אדם וחוה), בנו הצעיר של אל גבלאוי, אשר גר יחד עם אביו ואחיו בבית הגדול במרכזה של השכונה.