tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד הצטרף לפלוגה K של רגימנט הרגלים ה-12 של ורמונט, ושירת בשנים 1862–1863. לאחר שחרורו, הוא סיים את לימודיו במידלברי ב-1864. בעת לימודיו שם הוא הצטרף לאחוות דלתא-קאפא-אפסילון.
ב-1868 קיבל מיד תואר דוקטור לרפואה מהקולג' לרופאים ולמנתחים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1872 נשא מיד לאישה את מרי מדליה שרמן, ולשניים נולדה בת אחת, מרי.
בנה של מרי ונכדו של מיד, ג'ון א.
הינסמן, כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ורמונט בשנים 1945–1947.
מיד עסק ברפואה בניו יורק במשך שנתיים, ובראטלנד בשנים 1870–1888, אז הוא מונה כיושב ראש המחלקה הרפואית של אוניברסיטת ורמונט.
בשנים 1892–1893 כיהן מיד כחבר הסנאט של ורמונט.
כאשר העיר ראטלנד הפכה לרשות מקומית נפרדת מהעיירה ראטלנד, כיהן מיד כראש העיר הראשון שלה בשנים 1893 - 1894. ב-1893 הוא היה חבר הוועדה של ורמונט לתערוכה העולמית של שיקגו.
בשנים 1906–1908 כיהן מיד כחבר בית הנבחרים של ורמונט, ולאחר מכן ועד 1910 כסגן מושל ורמונט.
ב-1910 נבחר מיד כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד עד 1912. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הוא ניהל את החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה לקונגרס של המדינה שבוצעה על ידי בית הנבחרים, והועברו חקיקות להקמת בית הספר המדינתי לחקלאות, לרישום אחיות, ולקיום בחירות מקדימות ישירות.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש מיד את פעילויותיו העסקיות.
הוא היה נשיא הבנק הלאומי בקסטר, חברת המאזניים האו, וחברת הייצור ג'ון א.
מיד הוא גם היה דירקטור בחברת הרכבות ראטלנד.
מיד היה חבר בחבר הנאמנים של מידלברי קולג', של אוניברסיטת ורמונט ושל אוניברסיטת נורוויץ', כולם העניקו לו ב-1911 תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
הוא העניק תרומות משמעותיות למידלברי, כולל מימון קפלת הזיכרון שלה שנבנתה ב-1916. שמו של מיד הוסר מהקפלה ב-2021 בשל מעורבותו בתנועת האיגניקה בעת כהונתו כמושל, וכיום שמה הוא קפלת מידלברי.
ב-1912 הוא היה נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים, וחבר ב.
ג'ון מיד נפטר בביתו שבראטלנד ב-12 בינואר 1920 כתוצאה מדלקת ריאות.
ג'ון מייקל שטיינר (3 באוגוסט 1925, פראג – 6 במאי 2014, נובאטו, קליפורניה) היה סוציולוג וחוקר השואה צ'כי-אמריקאי.
ג'ון מ' שטיינר חונך כנוצרי בפראג ולמד בגן ילדים אנגלי, בבית ספר יסודי גרמני ובבית הספר התיכון הצ'כי Neruda Realgymnasium.
שטיינר נרדף על ידי המשטר הנאצי כי סבו וסבתו היו יהודים.
לאחר ניסיון חיים שכלל את היותו סגן מגן הרייך ריינהרד היידריך ב-1942, נעצר שטיינר ונכלא במספר מחנות ריכוז: טרזינשטט, אושוויץ-בירקנאו, בלכהאמר, רייכנבך ולבסוף דכאו, שם שוחרר על ידי כוחות אמריקאים ב-1945. אימו ובני משפחה נוספים נרצחו באושוויץ; אביו שרד.
לאחר שחזר לפראג הצליח לגשת למבחני כניסה לאוניברסיטה והמשיך ללמוד רפואה באוניברסיטת צ'ארלס בפראג בין השנים 1946 ל-1949. הוא קיבל מלגת יאן מסריק אך נקלע לעימות פוליטי עם המשטר הקומוניסטי החדש ונכלא זמנית.
לפיכך עזב שטיינר את פראג והיגר לאוסטרליה, שם למד פילולוגיה ופסיכולוגיה גרמנית באוניברסיטת מלבורן ועבד כמתורגמן וכיועץ למהגרים.
שטיינר סיים את לימודי התואר הראשון ב-1952. מלגה שקיבל אפשרה לו לנסוע לארצות הברית בשנת 1952, שם סיים תואר שני בסוציולוגיה ובפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת מיזורי בקולומביה, מיזורי, ב-1955. לאחר מכן מונה ליועץ במוסד ממלכתי לנפגעי נפש ובכלא הקליפורני של סן קוונטין.
הוא לימד בבית הספר לדיבור, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי מ-1956 עד 1959, וקיבל אזרחות ארצות הברית ב-1958.
בשנת 1962 הוא נסע לפרייבורג, גרמניה, כדי להשיג חומר לעבודת הדוקטורט שלו על המבנה החברתי והיחסים הבין-אישיים במחנות הריכוז הנאציים.
שטיינר עבד כפרילנסר במכון ארנולד ברגסטרסר של פרייבורג בין השנים 1963 ל-1964 ויזם גישות חדשות בנוגע לשיקום פושעים בכלא פרייבורג תוך שימוש בייעוץ קבוצתי, בשיתוף המכון לקרימינולוגיה והמכון לפסיכולוגיה באוניברסיטת אלברט לודוויגס בפרייבורג.
מלגה מקרן אלכסנדר פון הומבולדט אפשרה לו להשלים את פרויקט המחקר הראשון שלו עם עבודת הגמר שכותרתה "כוח פוליטיקה ושינוי חברתי בגרמניה הלאומית-סוציאליסטית.
תהליך של הסלמה להשמדה המונית".
הדוקטורט שלו היה בהנחיית הסוציולוג האמריטוס פרופסור אדוארד באומגרטן בפרייבורג.
שטיינר מונה לפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת סונומה סטייט, קליפורניה, ב-1968, שם לימד עד שהגיע למעמד אמריטוס ב-1997. הפרויקטים המחקרים בהם עסק לאחר מכן בגרמניה ובאוסטריה מומנו באמצעות מענקים מוועדת פולברייט ב-1974/1975 ומקרן אלכסנדר פון הומבולדט ב-1981/1982. שטיינר זכה בצלב ההצטיינות הפדרלי הגרמני בשנת 2004 עבור מחקרו.
במהלך עבודתו המחקרית כסוציולוג וכפסיכולוג, היה שטיינר אחד מניצולי השואה הבודדים שחיפשו קשר ישיר עם מבצעי הפשעים במחנות הריכוז.
הוא ערך ראיונות עם שומרי מחנה כלואים ועם מספר רב של חברים בדרגים גבוהים ובדרגים נמוכים ב־SS וב- Waffen-SS .
הראיונות עסקו בביוגרפיה שלהם ובתפקודם במדינה הנאצית, במהלכם חשף שטיינר את זהותו כניצול אושוויץ רק אם נשאל ישירות.
ראיונות אלה, למשל עם "התליין מבוכנוולד" מרטין זומר, וטקסטים אוטוביוגרפיים רבים, זמינים כתמלילים ולעיתים גם כסרטוני וידאו.
חלק מהחומר הזה ניתן למצוא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון הבירה.
בדרכים שונות השיג שטיינר גישה לאנשים נוספים ולעדים בני זמננו, למשל פליקס שטיינר גנרל מהוואפן-אס-אס וגנרל וקרל וולף – גנרל בכיר מהאס-אס, וכן למזכירתו של היטלר כריסטה שרדר ואלברט שפיר (שר החימוש והייצור המלחמתי של היטלר).
מחקר זה על הפסיכולוגיה החברתית של מבצעי הפשעים ועל נושא האישיות הסמכותנית בגרמניה שלאחר המלחמה היה קשה ממגוון סיבות.
סוציולוגים ופסיכולוגים גרמנים נמנעו כמעט ללא יוצא מן הכלל מהצורך הברור למדי במחקר אמפירי בנושא זה, אשר לאור גילם של המעורבים היה כה דחוף.
שטיינר זכה לעידוד של אריך פרום, שמילא חלק מרכזי בפיתוח התיאוריה הפסיכולוגית החברתית של אופי סמכותני (אישיות סמכותנית).
הוא נתמך על ידי היועץ המשפטי לממשלה בהסן ד"ר פריץ באואר, פקיד המשרד ד"ר היינץ מאייר-ולדה והקרימינולוג פרופ' ארמנד מרגן.
למרבה האירוניה, התבקשתי לשאת נאום קצר שהיה, בנסיבות העניין, משימה קצת קשה" (נכתב ל-Erich Fromm the Steiner 15, 15 November 19).
שטיינר גם היה יועץ של ניסוי הכלא המדובר בסטנפורד שערך הפסיכולוג החברתי הקליפורני פיליפ זימברדו.
הראיונות שערך מספקים תובנות על הדפוס הטיפוסי של הרקע האישי והמשפחתי, על סיפורי חייהם ומניעיהם להצטרפות ל-SS או לוואפן-אס-אס, ליחידת ראשי המוות (שומרי המחנה) או לגסטפו.
הוא גם מצא ראיות המראות שארגונים אלו היו חדירים יחסית, כלומר רישומים או משלוחים בין הארגונים והסניפים לא היו חריגים.
פרויקט שני שלו שנעשה באמצעות שאלונים, כלל השוואה של הנתונים הסוציו-אקונומיים ומעל לכל, של עמדות חברתיות ופוליטיות (במיוחד המאפיינים האופייניים של אישיות אוטוריטרית) בין חברי הוואפן-אס-אס וה-SS לבין חברי הוורמאכט.
חברי הוואפן-אס-אס וה-SS לשעבר נבדלו מאלה של הוורמאכט באמונותיהם הפוליטיות ובאוריינטציה הערכית.
בממוצע, הם נמשכו יותר לסמכות, היו יותר קונפורמיסטיים וצייתנים, חסרי סובלנות, צרי אופקים ונוקשים, בנסיבות מסוימות גם הפגינו עוינות סמויה.
עמדות טיפוסיות נמשכו אפילו עשרים שנה לאחר תום המלחמה וכשלושים שנה לאחר התנדבותם או גיוסם, דבר המעיד על נטיות שהן ללא שינוי באופן יחסי.
תכונות אלו של אישיות סמכותנית נקבעו רק ברמת העמדות, ויש לדון בהן בהקשר של התנהגות צייתנית: באילו תנאים ודרישות מצבים של ציות מעוררים הבדלים אינדיבידואליים של נטייה סמכותנית, כך שקונפורמיות ועוינות סמויה הופכים לאלימות גלויה?.
המציאות הפוליטית והאידאולוגיה של הנציונל-סוציאליזם זירזו באופן שיטתי את ההסלמה הזו.
עבודה נוספת של שטיינר הוקדשה ל"פיצול המצפון", כלומר לפיצול אמות המידה הערכיות בין אלימות אכזרית לחיי משפחה שלווים, כפי שדווחו על ידי כמה מהמבצעים הבולטים, ודוגמאות מרשימות של שינוי אידאולוגי רדיקלי מגישות ימין קיצוני לשמאל קיצוני.
הוא התרגש מהעובדה הקשה מבחינה קיומית, שניצולים במחנות הריכוז הסתבכו בצורה מזיקה בפרטי מה שקרה, ולפעמים יכלו לשרוד רק כשאחרים מתו.
שטיינר סיפק תוצאות ותובנות חשובות להבנת תפיסת העולם הנאצית ולניתוח פסיכולוגי חברתי של אישיות אוטוריטרית, תנאים מצביים וביטוי של אלימות הרסנית.
הוא הציע כי מאפיינים אישיותיים מסוימים של אנשים בעלי נטייה אלימה נשארים בדרך כלל רדומים וחבויים אך ניתן להפעיל אותם בתנאים מסוימים.
הנאציזם כתת-תרבות של אלימות, ובמיוחד האס אס, סיפקו לאותם אנשים עידוד ותמיכה להגשמה מלאה של הפוטנציאל האלים שלהם ועוררו את "הרדום".
לאחר מלחמת העולם השנייה הם חזרו להתנהגות שומרת חוק.
שטיינר נתן הרצאות רבות על ההסבר שלו בנוגע לתנאים המצבים המעוררים התנהגות סמכותנית והרסנית, כמו גם ראיונות בטלוויזיה וברדיו.
הוא כתב בעיתונים ודיבר בבתי ספר כעד בן זמננו.
שטוונר גם ייסד את מרכז השואה באוניברסיטת סונומה סטייט, קליפורניה, בארצות הברית.
ראיון של וולף שניידר ורולנד רוטנפוסר עם פרופ' שטיינר: מה הופך מישהו לאדם טוב?
ג'ון מורטימר היה עורך דין בריטי, מחזאי וסופר שנודע בעיקר בספריו שבמרכזם עמד עורך הדין הפלילי הורס רמפול.
הספרים גם הפכו לסדרת טלוויזיה מצליחה בשם רמפול.
סר ג'ון מורטימר נולד בהמפסטד, לונדון לקתלין מאי לבית סמית וקליפורד מורטימר, וגדל כבן יחיד.
אביו היה עורך דין שהתמחה בדיני משפחה, גירושים וירושה והתעוור בתאונה, לאחר שקיבל חבטה בראשו מדלת של מונית, בזמן שג'ון היה בן שלוש עשרה.
בנעוריו למד בתנאי פנימייה בבית הספר הארו בצפון לונדון, הצטרף שם למפלגה הקומוניסטית, גילה נטיות לתיאטרון והשתתף במספר הצגות חובבים.
אביו שכנע אותו לפנות ללימודי משפטים.
בשנים 1940–1943 למד משפטים באוניברסיטת אוקספורד, קיבל פטור רפואי מגיוס לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, והחל לעבוד כעורך דין בשנת 1948.
כעורך דין התמחה תחילה בגירושין וצוואות אך בהמשך פנה לעסוק במשפט פלילי.
במקביל לעיסוקו בעריכת דין כתב כל השנים תסכיתי רדיו, סיפורים וספרים.
בשנת 1984 החליט לפרוש מעיסוקו בעריכת דין והקדיש את כל זמנו לכתיבה.
בשנת 1988 זכה לתואר האצולה "סר" מידי מלכת בריטניה אליזבט השנייה.
הוא נפטר בגיל 85, זמן קצר לאחר שלקה בשבץ מוחי.
מורטימר החל לכתוב תסריטים כשעבד ביחידת ההסרטה המלכותית (Crown Film Unit), וכתב שם תסריטים לסרטי תעמולה תיעודיים.
בשנת 1947 כתב את ספרו הראשון "Charade".
הספר נכתב בהשפעת חוויותיו ביחידת ההסרטה המלכותית.
אחר כך, ב-1955 עיבד לתסכית רדיו את ספרו השני "Like Men Betrayed".
במרכז המחזה הראשון שכתב (The Doc Brief, 1957), עמד עורך דין אומלל, והמחזה כמו יצירות אחרות שלו, התבסס על ניסיונו בעבודה משפטית, כעורך דין צעיר.
הצלחת תסכיתי הרדיו שלו גרמה למורטימר להעדיף, בשלב זה של חייו, סוג זה של כתיבה על פני כתיבת ספרים.
במשך כ-60 שנה כתב מורטימר כ-50 ספרים ומחזות, שעובדו גם לתסכיתי רדיו ובהמשך גם לטלוויזיה.
הדמות המפורסמת ביותר בספריו הוא הורס רמפול, עורך דין פלילי, שזירת פעולתו העיקרית היא ה"אולד ביילי", בית המשפט הלונדוני המפורסם.
רמפול מצטט בכל אחד מספריו משוררים ומחזאים אנגלים מפורסמים, כמו: ויליאם שייקספיר, ויליאם וורדסוורת', לורד ביירון, וולטר סקוט, פרסי ביש שלי, ג'ון קיטס ועוד.
לקוחותיו של רמפול הם עבריינים, או דמויות צבעוניות אחרות, שבעלילה מודגש תמיד הניגוד המעמדי בינם לבין עורך הדין שמייצג אותן, או בינן לבין השופטים ואנשי המשטרה המעורבים במקרה.
הוראס רמפול הופיע לראשונה בדרמה בת שעה שיצר מורטימר לבי.בי.סי.
ושודרה שנת 1975. השחקן שגילם את דמותו של רמפול היה ליאו מק'קרן.
הדרמה הטלוויזיונית זכתה להצלחה רבה.
בעקבות זאת כתב מורטימר את הספר "רמפול - פרקליט פלילי" שכלל 6 פרקים (או 6 סיפורים).
במהלך השנים התפרסמו יותר מעשרים ספרים שגיבורם הוא רמפול (רומנים, קובצי סיפורים ומהדורות מיוחדות).
הספר האחרון העוסק ברמפול יצא לאור בשנת 2007 וקרוי "The Antisocial Behaviour of Horace Rumpole".
בין השנים 1978–1992 שודרו בטלוויזיה שבע עונות של סדרת "רמפול", שהתבססו על ספרים שכתב מורטימר.
הוא הכיר את אשתו הראשונה, הסופרת (לבית פלטשר), בזמן שהייתה נשואה ובהיריון.
הם התחתנו ב-27 באוגוסט 1949, ביום שבו הפכה לגרושה באופן פורמלי.
מאשתו הראשונה היה אב לבן ובת.
ב-1972 נישא לאשתו השנייה, פנלופה לבית גולופ.
מאשתו השנייה היה אב לשתי בנות.
בספטמבר 2004 דיווח העיתון האנגלי , שלמורטימר בן נוסף, שנולד ב-1961, ממערכת יחסים עם השחקנית ונדי קרייג.
רשימת ספריו וקובצי סיפוריו באנגלית
ג'ון מורטימר, רמפול - פרקליט פלילי (תרגמה: מיכל אלפון), תל אביב, אחוזת בית, 2012
ג'ון מורטימר, עורך דין מטעם (מחזה) (תרגמה: עדה בן-נחום), רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי - בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1987
ג'ון מילטון ת'אייר היה גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, ולאחר מכן חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה, מושל טריטוריית ויומינג ומושל נברסקה.
ת'אייר נולד ב-24 בינואר 1820 בעיר בלינגהאם שבמסצ'וסטס.
הוא למד ולימד בבתי ספר כפריים.
בשנת 1841 השלים את לימודיו באוניברסיטת בראון, ולאחר מכן עבד בווסטר, מסצ'וסטס, כעורך של Worcester Magazine ושל Historical Journal.
הוא שירת כלוטננט במיליציה המקומית, אך לבסוף החליט להעתיק את מגוריו עם משפחתו למערב.
ב־27 בדצמבר 1842 נישא למרי טורי אלן, ולזוג נולדו שישה ילדים.
ת'אייר הגיע לטריטוריית נברסקה בשנת 1854, הצטרף במהרה למפלגה הרפובליקנית ועסק בפוליטיקה, לצד ניהול חווה גדולה סמוך לאומהה.
בשנת 1855 מונה למייג'ור גנרל של המיליציה הטריטוריאלית.
ביוני אותה שנה, בהנחיית מושל טריטוריית נברסקה בפועל תומאס קאמינג, קיים מועצה עם ראשי שבט הפוני ליד האזור שבו שוכנת כיום העיירה לשארה.
המפגשים נועדו להרגיע את המצב בעקבות התקפות של בני הפוני על מתיישבים מקומיים.
ת'אייר צבר מוניטין כלוחם באינדיאנים, במיוחד לאחר מה שכונה "מלחמת הפוני" ב־1859.
ב־1860 כיהן כציר בוועידה החוקתית של הטריטוריה, שם ארגנה המפלגה הרפובליקנית את פעילותה.
באותה שנה נבחר גם לבית המחוקקים של טריטוריית נברסקה, שם יזם הצעת חוק לביטול העבדות בטריטוריה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, כתב ת'אייר לשר המלחמה סיימון קמרון בבקשה לאפשר לו לגייס רגימנט מנברסקה.
הוא התפטר מבית המחוקקים ביוני 1861 ומונה למפקד רגימנט הרגלים הראשון של נברסקה.
את כל המלחמה בילה בזירה המערבית.
הוא פיקד על חטיבה תחת לו וולאס בקרבות פורט דונלסון, שילה והמצור על קורינת'.
באוקטובר 1862 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ופיקד על חטיבה בקורפוס ה־15. בהמשך השתתף בקרבות Chickasaw Bayou, פורט הינדמן ובמצור על ויקסבורג.
הרגימנט ה־1 של נברסקה, בפיקודו, סיפק תמיכה ומקלט לעבדים שנמלטו.
ביתו של ת'אייר בלינקולן שבנברסקה, נכלל כיום ברשת ההנצחה הלאומית של מסילת הרכבת המחתרתית (Underground Railroad Network to Freedom).
לאחר מכן מונה למפקד מחוז הספר, שבסיסו היה בפורט סמית' שבארקנסו.
השתתף במערכה על קמדן ובקרבות נוספים באזור, במיוחד בקרב Prairie D'Ane.
בקרב Jenkins' Ferry פיקד על כוח משמר אחורי שנאבק בכוחות הקונפדרציה במשך יותר מארבע שעות, ואִפשר לצבאו של פרדריק סטיל לסגת בבטחה.
ב־1865 הועבר לתפקיד קטן יותר בסנט צ'ארלס, ארקנסו, אך בסיום המלחמה קיבל דרגת כבוד של מייג'ור גנרל של המתנדבים.
ב־1866 היה חבר בוועידה החוקתית של נברסקה.
כשנברסקה הצטרפה כמדינה לאיחוד, נבחר ת'אייר כאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה, וכיהן בסנאט בשנים 1867–1871. לאחר מכן נכשל בניסיון להיבחר מחדש.
ב־1875 מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט למושל טריטוריית ויומינג, וכיהן בתפקיד עד 1878. לאחר מכן שב לנברסקה ועסק בעריכת דין.
ב־1886 נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למושל נברסקה וניצח בבחירות.
הוא כיהן שתי כהונות מלאות, בשנים 1887–1892, והיה המושל השישי של המדינה.
עם זאת, לאחר ניצחונו של ג'יימס בויד בבחירות 1890, ערער ת'אייר על אזרחותו של בויד ולכן על כשירותו לכהן.
הדבר עיכב את כניסתו של בויד לתפקיד.
תחילה אכן נפסל בויד ות'אייר שב לכהן במקומו, אך לבסוף בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפברואר 1892 כי בויד כשיר, והוא שב לכהן עד סוף הקדנציה.
בעקבות זאת פרש ת'אייר מהחיים הציבוריים ופנה לעיסוקים ספרותיים.
ת'אייר נפטר בביתו בלינקולן שבנברסקה, ב־19 במרץ 1906, ונקבר בבית העלמין ויוקה בעיר.
מחוז ת'אייר בנברסקה נקרא על שמו.
פסלו מוצב בפארק הלאומי ויקסבורג במיסיסיפי, והוא נחנך במאי 1915.
ג'ון ג'רלד מילטון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
מילטון נולד ב-21 בינואר 1881 בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, ולמד בבתי הספר הציבוריים בעיר.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1903 והחל לעסוק במקצוע בג'רזי סיטי.
ב-18 בינואר 1938 מונה לסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ארתור הארי מור.
הוא כיהן בסנאט מ-18 בינואר עד 8 בנובמבר 1938, אז נבחר מחליפו הקבוע.
מילטון לא התמודד בבחירות לאותה משרה, ולאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא חי את שארית חייו בג'רזי סיטי, שם נפטר ב-14 באפריל 1977, ונקבר בבית העלמין הולי קרוס שבנורת' ארלינגטון, ניו ג'רזי.
ג'ון אינשו מיטשל היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן בבית המחוקקים של מדינת פנסילבניה וייצג את פנסילבניה הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
בהמשך דרכו שימש כשופט בכמה ערכאות שיפוט מדינתיות.
ג'ון אינשו מיטשל נולד ב-28 ביולי 1838 בעיירה טיוגה שבמחוז טיוגה, פנסילבניה.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים וכן קיבל חינוך פרטי.
לאחר מכן רכש השכלה אקדמית באוניברסיטת לואיסבורג, הידועה כיום כאוניברסיטת באקנל.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1859 עסק בהוראה עד שנת 1861, אז הצטרף לצבא האיחוד.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת כקצין בדרגות לוטננט וקפטן ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-166 של פנסילבניה.
לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודי משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1864. בשנים 1868–1871 שימש כתובע המחוזי של מחוז טיוגה.
בין השנים 1872–1876 כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה, עד לבחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, שבו כיהן בשנים 1877–1881.
בשנת 1881 נבחר מיטשל לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן כהונה אחת בת שש שנים.
במהלך כהונתו שימש כיושב ראש הוועדה לנהר המיסיסיפי ויובליו וכן כיושב ראש ועדת הפנסיות של הסנאט.
לאחר סיום הקריירה שלו בקונגרס כיהן מיטשל כשופט בבית המשפט של סמכות כללית של המחוז הרביעי בפנסילבניה בשנים 1888–1899. בהמשך כיהן במשך מושב אחד כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של פנסילבניה.
מיטשל נפטר ב-20 באוגוסט 1907 בוולסבורו שבפנסילבניה, ונקבר בבית הקברות של וולסבורו.
ג'ון מוטלי מורהד נולד במחוז פיטסילבניה שבווירג'יניה, כבנם של אובידיאנס (לבית מוטלי) וג'ון מורהד, שעברו למחוז רוקינגהאם שבקרוליינה הצפונית כאשר הוא היה בן שנתיים.
לאחר שהתחנך אצל מורים פרטיים, כולל באזור גרינסבורו, למד מורהד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באגודות הדיאלקטיות והפילנתרופיות, וסיים את לימודיו ב-1817. לאחר מכן הוא למד משפטים בהדרכתו של ארצ'יבלד מרפי, וב-1819 התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית, והחל לעסוק בעריכת דין בוונטוורת' .
ב-1821 נבחר מורהד כנציג מחוז רוקינגהאם בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
ב-1826 הוא נבחר כנציג מחוז גילפורד בבית הנבחרים וכיהן בו שתי תקופות.
ב-1835 הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית, בה הוא קידם ייצוג שהיה מבוסס על גודל האוכלוסייה, שהואיל לחלקה המערבי של המדינה בשל מספר העבדים הנמוך יחסית בה.
ב-1840 נבחר מורהד כמושל קרוליינה הצפונית, והוא היה ראשון מושלי המדינה שהושבע לתפקידו בקפיטול מדינת צפון קרוליינה החדש.
במהלך שתי תקופות כהונתו כמושל, תמך מורהד במערכת בתי ספר ציבוריים חדשה, בהרחבת קווי הרכבות, בשיפורים בנהרות ובנמל, בכריית תעלות ובסלילת כבישי אגרה, אך הדמוקרטים בבית המחוקקים העבירו מעט מאוד מצעדים אלו.
בשנת כהונתו האחרונה תמך מורהד בהקמת בית ספר ללקויי שמיעה, שכאשר הוקם נקרא על שמו.
לאחר תום כהונתו של מורהד כמושל ב-1845, הוא שב לביתו, בלנווד שבגרינסבורו, שתוכנן על ידי האדריכל מניו יורק אלכסנדר ג'קסון דייוויס, שם הוא אירח רבים מהפוליטיקאים והאישים של התקופה, כולל דורותיאה דיקס.
מורהד סייע בגיוס כספים פרטיים עבור סלילת מסילת ברזל, שבסופו של דבר קיבלה גם מימון של המדינה בסכום של 2 מיליון דולר באישור בית המחוקקים, ושהייתה למסילת הברזל של קרוליינה הצפונית .
ב-1854 היה מורהד לנשיא הראשון של חברת הרכבות, והתחנה הסופית של המסילה נקראה ב-1860 מורהד סיטי לכבודו.
עם זאת, יורשו בתפקיד בחברת הרכבות, צ'ארלס פרדריק פישר , ספג ביקורת קשה במהלך השנים שחלפו מאז.
מורהד גם בנה מפעל כותנה בליקסוויל , ושימש כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
ב-1858 שב מורהד לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
ב-1861 הוא יצג את המדינה בוועידה שנועדה למניעת פרוץ מלחמת האזרחים.
עם כישלון הוועידה ופרישת קרוליינה הצפונית מהאיחוד, כיהן מורהד כנציג קרוליינה הצפונית בקונגרס הזמני של קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מורהד נפטר ברוקברידג' ספרינגס שבווירג'יניה ב-27 באוגוסט 1866. הוא נטמן בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה שבגרינסבורו.
נכדו, ג'ון מוטלי מורהד השלישי , שהיה שגריר ארצות הברית בשוודיה בשנים 1930–1933, הוריש לאוניברסיטת צפון קרוליינה 130 מיליון דולר, הקים את הפלנטריום של האוניברסיטה, ומימן את קרן ג'ון מוטלי מורהד.
נכדתו, לילי מורהד מבן , זכתה לעיטורים מממשלות צרפת וסרביה על פעולות הרווחה שלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהמשך כיהנה שתי תקופות בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית.
נינו, גורדון ג'ונסון עוטר במדליית הכבוד.
סר ג'ון מילס היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, זכה בפרס האוסקר עבור תפקידו בסרט "בתו של ריאן".
נולד בשם לואיס ארנסט ווטס מילס (Lewis Ernest Watts Mills), במחוז נורפוק שבאנגליה.
אחותו הייתה השחקנית אנט מילס .
התעניין במשחק מגיל צעיר והופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה בשנת 1927 ב"היפודרום לונדון".
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט The Midshipmaid ב-1932, הוא התפרסם בסרט "היה שלום מר צ'יפס" ב-1939 כששיחק לצידו של רוברט דונאט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופיע בסרטים פטריוטיים כמו "The October Man" ו-"Ice Cold in Alex".
הפריצה הגדולה של מילס הייתה בשנת 1946 כששיחק בתפקיד הראשי בסרט "תקוות גדולות" עיבוד קולנועי של הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
לאחר מכן גילם דמויות של גיבורים בריטיים כמו רוברט פלקון סקוט בסרט "Scott of the Antarctic" ב-1949.
אשתו הראשונה הייתה איליין ריימונד, ממנה התגרש ב-1940, ולאחר מכן התחתן עם מרי היילי בל, סופרת.
שתי בנותיהם ג'ולייט מילס והיילי מילס שחקניות קולנוע אף הן.
בנה של היילי קריספיאן מילס הוא זמר פופ מצליח.
בשנת 1970 זכה מילס בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו כשוטה הכפר בסרטו של דייוויד לין "בתו של ריאן".
הוא השתתף ביותר ממאה סרטים.
בין השאר בתפקיד קטן בסרט "מי הנערה הזאת" בכיכובה של מדונה.
בשנת 1977 קיבל מילס קיבל תואר אבירות מהמלכה אליזבת.
תפקידו הידוע ביותר בטלוויזיה הוא בסדרה Quatermass מ-1979 בה הופיע בתפקיד ראשי.
בתיאטרון הופיע בשנת 1988 במחזמר "קאטס".
ב-2003 הופיע בפעם האחרונה בקולנוע בסרט "צעירים יפים ומבריקים" של סטיבן פריי, שם גילם דמות של בן 95 המסניף קוקאין במסיבה.
ג'ון מילס מת בגיל 97 בביתו בבקינגהאמשייר.
קורפורל ברט דוסון The Green Cockatoo ג'ים קונור 1939 היה שלום, מר צ'יפס Goodbye, Mr.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1967 Dundee and the Culhane דנדי 13 פרקים 1974 The Zoo Gang תומאס "הפיל" דבון 6 פרקים 1978 ד"ר סטריינג' Dr.
Strange תומאס לינדמר סרט טלוויזיה 1979 קוורטרמס Quatermass פרופ' ברנרד קוורטרמס 1980–1982 Young at Heart אלברט קולייר 18 פרקים 1989 בין שתי ערים A Tale of Two Cities ג'רוויס לורי 1993 Harnessing Peacocks ברנרד קוויגלי סרט טלוויזיה 1994 מרטין צ'זלוויט Martin Chuzzlewit מר צ'אפי מיני-סדרה
ג'ון גאבין מלקוביץ' הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי ומפיק אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס אובי ובעל שתי מועמדויות לפרס אוסקר.
מלקוביץ' נולד בכריסטופר, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא קרואטי, גרמני, צרפתי ובריטי.
אביו עמד בראש תנועה לשימור הסביבה ואמו הייתה בעלים של עיתון מקומי.
לו שלוש אחיות צעירות ואח אחד גדול.
לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת אילינוי סטייט, בה למד תיאטרון, אך נשר בטרם עת.
מלקוביץ' שיחק בסרטים דוגמת "ז'אן ד'ארק" של לוק בסון, שבו גילם את שארל השביעי מלך צרפת, "צילו של ערפד", "דמעות של שתיקה" עטור התשבחות ו"מעבר לעננים", סרטו האחרון של אנטוניוני, לצד סרטים הוליוודים כדוגמת "שחיתות בצמרת", "בקו האש" של קלינט איסטווד ו"קון אייר".
הוא גילם את "אתוס" ב"האיש במסיכת הברזל", על פי ספרו של אלכסנדר דיומא, את שארל-מוריס דה טליראן במיני סדרה "נפוליאון", שבו כיכב ואת צ'ארלס השני מלך אנגליה ב"ליברטין".
שיחק בסרטיהם של סטיבן ספילברג, מנואל דה-אוליברה, ברנרדו ברטולוצ'י, וודי אלן, רוברט בנטון, סטיבן פרירס וג'יין קמפיון.
מלקוביץ' בעצמו ביים סרט קולנוע אחד ב-2002 בשם "הרקדן בקומה מעל" בכיכובו של חאבייר בארדם.
ב-1984 הוא שיחק בסרט "מקום בלב", תפקיד עליו היה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1993 שיחק בסרט "בקו האש", עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפעם השנייה.
הבמאי ספייק ג'ונז ביים ב-1999 את הסרט "להיות ג'ון מלקוביץ'", אחד הסרטים היחידים בהם כולל שם הסרט את שמו של שחקן.
מלקוביץ' גילם שם את עצמו, ובאופן יוצא דופן לגבי שחקן המגלם את עצמו - שיחק באחד התפקידים הראשיים, וקיבל זמן מסך רב מאוד.
ב-2006 הופיע בסרט "אראגון" בתור המלך גאלבטוריקס, הנבל הראשי.
ב-2014 שיחק בתפקיד המרכזי בסדרה "Crossbones" בתור אדוארד טיץ' שחור הזקן.
ב-2009 היה אורח בפסטיבל הקולנוע ירושלים והעביר כיתת אמן.
ב-2013 הופיע ב"קומדיה השטנית" במסגרת פסטיבל אילת הבינלאומי למוזיקה קאמרית.
קרוסבונז (2014) - בתפקיד: שחור הזקן
תעלומת האלפא ביתא (2018) - בתפקיד: הרקולה פוארו.
מיליארדים (2018) - בתפקיד: האוליגרך גריגור אנדולוב.
כוח החלל (2020) - בתפקיד: ד"ר אדריאן מאלורי.
האפיפיור החדש (2020) - בתפקיד: האפיפיור ג'ון פול השלישי.
Unsinkable (2024) - בתפקיד: פולארד.
מקדונלד (בשם מלא באנגלית: John Dann MacDonald; 24 ביולי 1916 – 28 בדצמבר 1986) היה סופר אמריקאי, שכתב 78 ספרים, בנוסף לכ-500 סיפורים קצרים.
מרבית יצירתו משתייכת לתחום הספרות הבלשית ובעיקר ידועה בהקשר זה סדרה בת 21 ספרים שכתב, אשר גיבורם הוא טראוויס מק-גי, הבלש הפרטי הקשוח.
כתב גם ספרי מתח ומדע בדיוני.
סרט הקולנוע המצליח פסגת הפחד, שזכה לשתי גרסאות שונות (1962 ו-1991) נעשה על פי ספר פרי עטו וגם רבים אחרים מספריו עובדו במרוצת השנים והיו לסרטי קולנוע, טלוויזיה וסדרות טלוויזיוניות.
מקדונלד נולד בעיר שרון, שליד פיטסבורג, פנסילבניה.
בהיותו בן עשר עברה המשפחה לעיר אטיקה שבמדינת ניו יורק, שם גדל.
הוא למד בפקולטה לכלכלה בוורטון, אוניברסיטת פנסילבניה, אך לא הצליח יותר מדי ונאלץ לעזוב ולסיים את לימודי התואר הראשון במינהל עסקים באוניברסיטת סירקיוז, שבמדינת ניו יורק.
כאן הוא פגש את דורותי (לבית פרנטיס) ונישא לה ב-1937. נולד להם בן אחד.
ב-1939 הוא סיים תואר שני (MBA) באוניברסיטת הרווארד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מקדונלד ב-OSS האמריקאי (קודמו של ה-CIA), בחזית המזרח הרחוק והגיע עד לדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף).
כשהשתחרר בסיום המלחמה עבר עם משפחתו ל"מושבת האמנים" בסיאסטה קי (Siesta Key), סרסוטה, פלורידה ושם חי 40 שנה, עד פטירתו ב-1986. פלורידה הייתה לרקע למרבית ספרי הבלשים והמתח שלו.
הוא מת בגיל 70, במילווקי, ויסקונסין, כתוצאה מסיבוכים לאחר ניתוח מעקפים בלב.
מקדונלד כתב את סיפורו הקצר הראשון בשנת 1945, בהיותו עדיין בצבא.
הוא שלח אותו בדואר לאשתו, כדי לשעשע אותה, והיא מצידה שלחה את הסיפור למגזין אסקווייר, שדחה אותו ואחר כך ל-Story, שם הוא התקבל ומקדונלד אף קיבל שכר סופרים זעום תמורתו.
הפרסום והמכירה של סיפורו הראשון עודדו אותו מאוד ומיד עם שחרורו מהצבא בספטמבר 1945 הוא ישב והחל לכתוב בלי הפסקה עשרות סיפורים קצרים, ספורי מתח, בלשים, פנטסיה ומדע בדיוני, ולשלוח אותם למגזינים ספרותיים שונים, בעיקר ספרות זולה (סוגה).
דא עקא, בשלב ראשון כל סיפוריו נידחו.
בראשית 1946 נמכר ופורסם סיפורו השני של מקדונלד, באחד מאותם מגזינים זולים - Dime Detective (בלש בפרוטה), ומכאן ואילך צלחה דרכו.
בסופו של דבר מוערך מספר הסיפורים הקצרים שהוא כתב עבור המגזינים הזולים, בכ-500 בערך.
חלק מסיפוריו הקצרים הללו התפרסמו תחת שם עט, משום שהיו לעיתים מגזינים שכל הסיפורים שהופיעו בהם היו שלו והבעלים לא רצו להסגיר לקוראיהם את העדר הגיוון בכותבים אצלם.
ספרו הראשון של מקדונלד יצא לאור ב-1950, בהוצאת Fawcett Publications.
אחריו יצאו לאור מדי שנה מספר ספרים פרי עטו בתחומים שונים, אף כי בעיקר ספרי בלשים ומתח.
בסך הכל הוא כתב 78 ספרים, רובם תורגמו לשפות שונות לרבות עברית וחלקם נמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם.
גיבורה של סדרת ספרי טראוויס מק-גי של מקדונלד הוא חייל לשעבר, אשר שירת בצבא ארצות הברית, לחם במלחמת קוריאה ואף עוטר בכוכב הכסף ובלב הארגמן, החי לו בחוף בהיה-מר, שבלודרדייל, פלורידה, ומתגורר בספינה בשם "העביט".
מק-גי פועל כחוקר פרטי קשוח העובד למען השבת רכוש שנגזל, לבעליו החוקיים, תוך שהוא מקבל כשכר את מחצית הרכוש המושב.
הוא מתואר אמנם כאיש ציני וקשוח; אך מעבר לחיצוניות זאת מסתתר אדם טוב לב ונדיב, המעוניין להילחם ברע, ולהחזיר לעולם את הטוב והצודק שבו.
לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח ורובה.
מקדונלד החל לכתוב סדרה זו ב-1964, כשהופיע הספר "תעלומה בכחול".
בסך הכל כתב 21 ספרים שגיבורם הוא מק-גי, האחרון שבהם ב-1985, שנה לפני מותו, היה "גשם הבדידות הכסוף".
את הרעיון "לצבוע" את ספרי הסדרה, כל אחד בצבע שונה, נתן למקדונלד אחד מחבריו ל"מושבת האמנים", הצייר היהודי אמריקאי סיד סולומון .
מקדונלד גמל לחברו על הרעיון, בכך שהציב בבית הסירה של טראוויס מק'גי את אחד מציוריו של סולומון, The Busted Flush, כאשר באותו ספר אחרון שלו שהוזכר לעיל, The Lonely Silver Rain, הציור מתמלא בנתזי דם.
לא כל ספרי מקדונלד דמיוניים.
בין הספרים הדוקומנטריים שלו ניתן למצוא את No Deadly Drug ,(1965) The House Guests (1968), ועוד.
כמו כן, ב-1986, סמוך מאוד לפני מותו יצא לאור ספר חילופי מכתבים שלו - A Friendship: The Letters of Dan Rowan and John D.
הסיפור הראשון של מקדונלד שהפך לסרט קולנוע היה Taint of the Tiger, אשר על בסיסו הופק הסרט Man-Trap (1961).
אחריו הוסרט הספר The Executioners, תחת השם פסגת הפחד.
סרט זה זכה לשתי גרסאות והצליח מאוד בכל רחבי העולם.
ב-1968 הפיקה חברת "האחים וורנר" את הסרט Kona Coast, המבוסס על סיפורו Bimini Gal.
ב-1984 הופק הסרט A Flash Of Green, על בסיסו של הספר של מקדונלד בשם זה.
בנוסף לספרים וסיפורים אלה, ספרים וסיפורים קצרים אחרים שלו הוסרטו לטלוויזיה, או עובדו לפרקים בסדרות טלוויזיה.
במסגרת סדרות הטלוויזיה המבוססות על סיפוריו וספריו ניתן למנות את Kraft Suspense Theatre, סדרת טלוויזיה שהופקה בשנים 1963–1965, Stage 67, שהוקרנה ברשת ABC בשנים 1966–1967, ו-Run For Your Life, בכיכובו של בן גזארה, שהוקרנה בשנים 1965–1968.
בין סרטי הטלוויזיה המבוססים על ספריו וסיפוריו של מקדונלד, נמצאים למשל הסרט The Deep End, שהופק ב-1964 על בסיס ספרו The Drowner, הסרט (בשני חלקים) Cry Hard, Cry Fast (1967), הסרט Linda (ABC - 1973) (זכה לגרסה נוספת ב-1993, בכיכובה של וירג'יניה מדסן), הסרט Condominum (1980), ועוד.
הכוכב של הסרט The Trap of Solid Gold (1967), המבוסס על סיפור קצר שלו, היה קליף רוברטסון, אולם דסטין הופמן הופיע כאן גם הוא באחד מתפקידיו הקטנים והמוקדמים יותר, במקביל להופעתו בסרט הבוגר, שיצא באותה שנה והיקנה לו את פרסומו הקולנועי המשמעותי הראשון.
אחד מסרטי הטלוויזיה הידועים ביותר שהוסרטו על בסיס ספרי מקדונלד הוא הסרט The Girl, the Gold Watch and Everything, שהופק ב-1980 על ידי סרטי פרמאונט על בסיס ספר מדע בדיוני של מקדונלד בעל שם זהה.
כוכב הסרט הוא רוברט הייז, אולם בתפקיד קטן מופיעה בו גם ג'יל איירלנד אשתו הבריטית של צ'ארלס ברונסון.
הסרט הצליח כל כך, שכעבור שנה, ב-1981 אף נעשה לו סרט המשך - The Girl, the Gold Watch and Dynamite.
גם חלק מהספרים בסדרת טראוויס מק-גי שלו, הוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה.
בין השאר, ב-1970 יצא הסרט Darker Than Amber, שהיה מבוסס על אחד מספרי טראוויס מק-גי בשם זה, וכיכב בו רוד טיילור בתפקיד מק'גי, וב-1983 יצא סרט הטלוויזיה The Empty Copper Sea, בכיכובו של סם אליוט בתפקיד מק-גי.
הרצח בחוף המערבי (April Evil), תרגום מירון אוריאל, 1963, הוצאת מ.
צוק הפחד (The Executioners), 1964, הוצאת ספיח.
תעלומה בכחול (The Deep Blue Good-by), תרגום חיים לב, 1967, הוצאת שין שין שין.
סיוט בורוד (Nightmare in Pink) תרגום יואב פרידמן, 1966, ספרי שין שין שין.
המוות הוא סגול (A Purple Place for Dying), תרגום יואב פרידמן, 1966, ספרי שין שין שין.
עור קינמון, (Cinnamon Skin), תרגום יואב לביא, 1984, הוצאת זב"מ (ספרי ארז).
מחירו של רצח (The Price Of Murder), תרגום ליזי גבע, 1977, הוצאת מסדה (ספריית עקרב).
נפילה חופשית בארגמן (Free Fall in Crimson), תרגום שלמה גונן, 1983, הוצאת זמורה ביתן.
גשם הבדידות הכסוף (The Lonly Silver Rain), תרגום דוד שחם, 1989, הוצאת זמורה ביתן.
מסתרי הזמן האבוד (The Girl, The Gold Watch and Everything), תרגום אהוד גבריאלי, 1969, הוצאת טופז (הספרייה הלבנה).
מהדורה נוספת הופיעה תחת השם האיש שעצר את הזמן בשנת 1987 בהוצאת חותם.
מקדונלד זכה למספר פרסים ואף תוארי דוקטור לשם כבוד בגין כתיבתו.
בין השאר הוא קיבל ב-1955 את "פרס בן פרנקלין" לסיפור הקצר - Benjamin Franklin Award for Short Story, קיבל ב-1964 את French Grand Prix de Litterature Policiere, קיבל ב-1972 מאגודת סופרי המסתורין של אמריקה, אשר הוא כיהן תקופת מה כנשיאה, את ה-Grandmaster Award וב-1980 זכה ב-The American Book Award.
ג'ון סידני מקיין השלישי היה מדינאי אמריקאי, אשר ייצג כסנאטור את מדינת אריזונה בסנאט של ארצות הברית מינואר 1987 ועד מותו.
לפני כן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך שתי תקופות כהונה.
היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ב-2008, אך הפסיד לברק אובמה.
מקיין סיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1958 ושירת בצי ארצות הברית, כבעל זיקה לצי מהיותו בן ונכד לאדמירלים.
הוא שימש כטייס של מטוס תקיפה, ובמהלך מלחמת וייטנאם כמעט נהרג בעקבות תאונה בנושאת המטוסים פורסטל ב-1967. במהלך מבצע רעם מתגלגל, שבו הותקפה האנוי ב-26 באוקטובר 1967, נפגע מטוסו, והוא נפצע קשה ונשבה בידי הצפון וייטנאמים.
מקיין היה שבוי מלחמה עד 14 במרץ 1973, (1966 ימים סך הכל- או חמש שנים וחמישה חודשים) כאשר בשבי עונה וסירב לשחרורו המוקדם.
הפצעים שספג במהלך המלחמה וכתוצאה מהעינויים, הותירו אותו בעל מגבלות פיזיות לכל חייו.
הוא פרש מהצי כקפטן ב-1981 ועבר לאריזונה, שם פתח בקריירה פוליטית.
ב-1982 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ושירת בו במשך שתי קדנציות.
הוא נבחר לסנאט ב-1987, ונבחר מחדש בחמש מערכות הבחירות הבאות, שהאחרונה בהן נערכה ב-2016.
אף על פי שבדרך כלל נקט בעקרונות שמרניים, היה למקיין מוניטין באמצעי התקשורת של "רפובליקני-עצמאי", בשל נכונותו לחלוק על אידאולוגיית מפלגתו בנושאים מסוימים.
לאחר שהיה מעורב בפרשת שחיתות פוליטית כאחד מ"חמישיית קיטינג" בשנות השמונים, טיהר את שמו ומיקד את מאמציו ברפורמה במימון קמפיינים פוליטיים, מה שהוביל בסופו של דבר לחקיקת "החוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות" (אשר נודע בשם "חוק מקיין-פיינגולד") ב-2002. מקיין נודע ברמה הלאומית בשנות התשעים בגין מאמציו להסדרת יחסי ארצות הברית–וייטנאם.
הוא השתייך ל"כנופיית ה-14" הדו-מפלגתית, אשר מילאה תפקיד מרכזי בפתרון משברים במינוי שופטים.
מקיין הצטרף לבחירות המקדימות למועמדות הנשיאותית מטעם המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, אך הפסיד למושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש.
הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-2008, אך הפסיד בבחירות הכלליות.
לאחר הבחירות החל לאמץ דעות ועמדות שמרניות יותר ויותר, והתנגד במידה רבה לפעולותיו השונות של ממשל אובמה, בעיקר בכל הנוגע למדיניות חוץ.
ב-2015 מונה ליושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
שנה לאחר מכן סירב לתמוך במועמד הרפובליקני לנשיאות דונלד טראמפ.
לאחר שאובחן כחולה גליובלסטומה מולטיפורמה ב-2017, הפחית את מעורבותו בפוליטיקה ובסנאט בפרט בשל טיפוליו הרפואיים.
המחלה הכריעה את מקיין בשלהי אוגוסט 2018. ארון קבורתו הוצב ברוטונדה של הקפיטול, וטקס אשכבתו הלאומי שודר מהקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
ג'ון סידני מקיין השלישי נולד ב-29 באוגוסט 1936 בבית החולים של בסיס הצוללות האמריקאי "קוקו סולו" (Coco Solo) שבאזור תעלת פנמה, לאדמירל ג'ון "ג'ק" סידני מקיין הבן ולרעייתו רוברטה (לבית רייט) מקיין.
למקיין היו אחות גדולה בשם סנדי (ילידת 1934) ואח צעיר בשם ג'ו (יליד 1942).
באותה העת הייתה תעלת פנמה תחת ריבונותה של ארצות הברית.
סבו וסבתו של ג'ון מקיין היו ילידי ארקנסו, מיסיסיפי וטקסס, והוא נצר למשפחות מדרום ארצות הברית הן מצד אמו והן מצד אביו.
ביתו של האב הקדמון מצד אביו של מקיין נמצא במחוז קארול שבמיסיסיפי; ושם היה בבעלותם מטע בן כ-2,000 דונם ביישוב טאוק מ-1848 עד 1952. במטעים הוחזקו עבדים לפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
חלק מצאצאי עבדים אלו חולקים את אותו שם המשפחה ומכנים עצמם "מקיינס השחורים".
אחד מצאצאי העבדים שהוחזקו במטע של משפחת מקיין הוא מיסיסיפי ג'ון הארט.
לאילן היוחסין של מקיין מורשת ארוכה של שירות צבאי אמריקאי, הכולל את אבותיו שנלחמו כחיילים במלחמות האינדיאנים, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת 1812, עבור כמה ממדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה.
אילן היוחסין כולל גם התנהגות לא-ישרה והצלחה כלכלית.
סבו מצד אמו, ארצ'יבלד רייט (1875–1971), היה יליד מיסיסיפי שהגיע למוסקוגי שבאוקלהומה בשנות העשרים לחייו והפר את החוק בעקבות הימורים בלתי-חוקיים.
בגיל ארבעים חדל מלעבוד ונהיה למעין עקר בית.
הוא חי עם משפחתו באוקלהומה ובדרום קליפורניה,
וגידל את רוברטה ואחותה התאומה רונה על אהבה למסעות והרפתקאות.
ג'ק מקיין ורוברטה רייט ברחו מביתם והתיישבו בטיחואנה שבמקסיקו, בעוד אמה של רוברטה התנגדה לקשר בין השניים.
אביו של מקיין וסבו מצד אביו שירתו בצי, הגיעו שניהם לדרגת אדמירל והיו לצמד הראשון של אב ובנו שקיבל דרגת אדמירל ארבעה-כוכבים.
מקיין האב (1884–1945) היה טייס מטוסי תקיפה, אשר בשנת 1942 פיקד על כל פעולות הסיוע האווירי לכוחות הקרקע בקרב גוודלקנל, ומי שבסופו של דבר הוביל בשנים 1944–1945 באגרסיביות את "כח המשימה של נושאות המטוסים המהירות" (Fast Carrier Task Force) בזירה הפסיפית באוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה.
פעילותו בקרב אוקינאווה ובמערכה בפיליפינים, נוסף על תקיפות אוויריות נגד טאיוואן ויפן, גרמה להרס עצום של הצי הקיסרי היפני ושל כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן בשלביה האחרונים של המלחמה.
מותו, ארבעה ימים לאחר טקס כניעת האימפריה היפנית, עורר עניין רב באמצעי התקשורת.
על לחימתו במלחמה עוטר בכוכב הכסף ובכוכב הארד.
עד גיל עשר, העתיק "ג'וני" מקיין את מקום מגוריו (ג'וני היה כינוי שניתן לו במסגרת מסורת משפחתית של הבדל בין הדורות) לעיתים תכופות עם משפחתו.
בעקבות אביו התגוררה המשפחה בניו לונדון שבקונטיקט, פרל הארבור בהוואי, ובסיסי צי אחרים באוקיינוס השקט.
את חופשות הקיץ היה מעביר במטעי המשפחה בטאוק שבמיסיסיפי.
עם זאת, מקיין תמיד חש כי על מורשתו להיות צבאית, ולא דרומית.
הוא למד בכל בתי הספר של צי ארצות הברית בהם היה יכול ללמוד, ולעיתים הזיקה העדפה זו להשכלתו שכן בתי ספר אלו היו ברמה נמוכה ותוכניות הלימודים שלהם היו בלתי יציבות או קבועות.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, נעדר אביו מחייו של מקיין לזמן ממושך.
חינוכו הפורמלי עבר לחזקת אמו, אשר ניצלה את הנסיעות הרבות של המשפחה כדי לחשוף את בניה לאתרים היסטוריים ותרבותיים.
מאוחר יותר כתב על כך מקיין בספר זיכרונותיו: .
אמו הרפובליקנית דאגה לכך שמקיין יהיה מעורה באירועים האקטואליים, על אף שהוריו נמנעו מלהזדהות מבחינה פוליטית עם אחת המפלגות בארצות הברית בשל הקריירה הצבאית של אביו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נשאר אביו לשרת בצי, ולעיתים אף עבד בתפקידי קישור פוליטיים.
המשפחה התיישבה בצפון וירג'יניה, ומקיין החל ללמוד ב"בית הספר של סנט סטפן" שבאלכסנדריה בשנים 1946–1949. במשך רוב ילדותו היה מקיין ילד אדיב ושקט, אך כאשר החל ללמוד בסנט סטפן נהפך לילד חסר משמעת.
שנתיים נוספות בהן עבר עם אביו לבסיסים שונים של הצי חלפו להן, ובסך הכל למד ב-20 בתי ספר בצעירותו.
בעוד היה חסר משמעת בסנט סטפן, בבית הספר ללחימה בצי היה לתלמיד צייתן.
ב-1951 הצטרף מקיין ל"תיכון האפיסקופלי" שבאלכסנדריה: בית ספר פרטי בעל השכלה אקדמית גבוהה, עם קוד כבוד קפדני, מסורת של זובור וסביבת חיים ספרטנית.
רוב התלמידים בבית ספר זה היו בנים של דרומיים עשירים, מהם קיבל מקיין הצצה לאורח חיים אמיד ולשאיפות לקריירה מחוץ לעולם הצי.
בשל אופיו המלחמתי, כונה מקיין כ"פאנק" (חסר ערך) וכ"מקנאסטי" (הלחם של תחילת שם משפחתו והמילה "דוחה").
בתיכון זה החל לפתח דמות גברית קשוחה.
מקיין סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1954.
לאחר שהצטיין בבחינות הקבלה שלו, החל מקיין ללמוד ביוני 1954 באקדמיה הימית של ארצות הברית שבאנאפוליס, מרילנד, בעקבות אביו וסבו.
מקיין לא אולץ ללמוד דווקא שם על ידי הוריו, אם כי הם לא דנו בחלופות אחרות לאקדמיה.
מקיין חש רגשות מעורבים לגבי נוכחותו באקדמיה, ובחר שלא להתאים עצמו אל כללי האקדמיה ואל חלק ממסורותיה.
בכל שנה ניתנו לו למעלה ממאה "נקודות שחורות" - שהרוויחו לו חברות ב"מועדון המאה" - על עבירות כגון נעליים לא מצוחצחות דין, טעויות במצעדים צבאיים, חדר מבולגן ודיבור ללא רשות.
אביו אף הגיע לאקדמיה כדי לנזוף בו על התנהגותו מספר פעמים.
הוא שנא את "שנת הטירונות", במהלכה חווה, בין היתר לצד התעללויות אחרות, זובור כפרח חובלים.
הוא לא הסכים לכבד בעלי דרגה גבוהה ובז להם.
מקיין היה בעל אינטליגנציה גבוהה, והצטיין במקצועות עיוניים כגון ספרות אנגלית, היסטוריה ולימודי ממשל.
הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מטעם האקדמיה בתוכנית לימודים שאימצו כל פרחי החובלים.
מעמדו בכיתה ירד יותר ויותר לא רק בשל ציונים ירודים אלא גם בשל התנהגות ומנהיגות ירודות, ששיקפו את הופעתו הרשלנית, את היחס המרדני שלו כלפי בעלי השררה באקדמיה ואת יחסיו העכורים עם קצינו האישי.
על אף זאת, בתקופת לימודיו באקדמיה היה סטודנט פופולרי.
מבחינה חברתית היה מצבו טוב אך בשל בעיות משמעת וחוסר השקעה במקצועות אותם לא אהב, סיים במקום ה-894 מתוך 899 התלמידים במחזור שלו.
בתקופת לימודיו עסק גם בהיאבקות ובאיגרוף.
מקיין סיים את לימודיו באקדמיה הימית ביוני 1958.
עם סיום לימודיו באקדמיה הימית, התגייס לצי והיה לחניך בקורס טיס, שאותו סיים ב-1960. עם סיום לימודי הטיסה הוצב כטייס A-1 סקייריידר על נושאות מטוסים בים הקריבי ובים התיכון.
ב-1963 חזר לחוף והיה לקצין מטה ולמדריך טיסה.
את שירותו במלחמת וייטנאם החל ב-1967 כטייס במטוס A-4 סקייהוק.
תחילה הוצב על נושאת המטוסים "פורסטל" שהגיעה ביולי למפרץ טונקין, ומשם יצא למשימות תקיפה בצפון וייטנאם.
ארבעה ימים לאחר תחילת הפעילות מקיין כמעט נהרג בתאונה בנושאת המטוסים פורסטל.
בעת שעמד להמריא, נפלטה רקטה ממטוס אחר שפגעה במטוס שלידו, וגרמה לשרשרת התפוצצויות ושריפה שבהן נהרגו 134 מאנשי צוות נושאת המטוסים והטייסים.
מקיין הצליח לצאת מהמטוס וניסה לעזור לעוד טייס להיחלץ, אך התפוצצות נוספת העיפה אותו ממקומו והוא נפגע קלות מרסיסים.
האסון השבית את נושאת המטוסים, ומקיין התנדב לעבור לנושאת מטוסים אחרת, אוריסקני.
ב-26 באוקטובר 1967, בגיחה ה-23 שלו מעל צפון וייטנאם, הופל מטוסו של מקיין מעל האנוי.
בעת נטישת המטוס שבר מקיין את שתי ידיו ורגלו, ואיבד את הכרתו.
הוא צנח לתוך אגם בהאנוי, כמעט טבע, אך שב להכרה והצליח לנפח חגורת הצלה בעזרת שיניו.
הוא נמשה מהמים על ידי אזרחים צפון-וייטנאמיים ואז הוכה ואף נדקר על ידי המון זועם.
לבסוף הוא הועבר ל"הילטון האנוי" - בית הכלא שבו ריכזו הצפון וייטנאמים שבויים בעת המלחמה.
במשך כמה ימים הוא נחקר שם בעינויים, ולא קיבל טיפול רפואי לפציעותיו, עד שגילו שוביו שאביו הוא קצין בכיר.
הוא שהה כשישה שבועות בבית חולים, ואז נשלח למחנה שבויים אחר בפרוורי האנוי.
ממרץ 1968 הוא הושם בבידוד למשך שנתיים.
באמצע 1968 מונה אביו של מקיין למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, ושוביו של מקיין הציעו לו להשתחרר, הן לשם יחסי ציבור, והן לשם גרימת דמורליזציה אצל החיילים האמריקנים שיראו שבעלי ייחוס זוכים ליחס מועדף.
אולם מקיין סירב להשתחרר אלא אם כן כל מי שנלקח לפניו בשבי ישוחרר גם הוא.
בעקבות כך הוחרף היחס של שוביו כלפיו, והוא עונה עד שחתם על "וידוי" שבו השתמשו שלטונות צפון וייטנאם לצורכי תעמולה.
במהלך תקופת העינויים ניסה מקיין להתאבד, אך שומריו סיכלו זאת.
בשנת 1969 החל להשתפר היחס כלפי השבויים האמריקניים, ובהם מקיין, אולם הוא שוחרר רק ב-14 במרץ 1973, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין ארצות הברית לצפון וייטנאם.
עם שובו לארצות הברית עבר מקיין תהליך שיקום ממושך מפציעותיו, ובמקביל למד במשך שנה במכללת המלחמה הלאומית.
בשלהי 1974, לאחר שהצליח לחזור רשמית לכושר טיסה, הוצב מקיין בטייסת אימונים והכשרה של הצי, וב-1976 מונה למפקד הטייסת.
ההתחככות הראשונה שלו בעולם הפוליטי הייתה כאשר מונה לקצין הקישור של הצי בסנאט.
מקיין החליט לפרוש מהצי ב-1981 בדרגת קפטן (מקבילה לדרגת קולונל בצבא היבשה), כשהבין שאין לו סיכוי לקבל קידום משמעותי.
מקיין החליט להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית משום שהיה מעוניין לעסוק בענייני הציבור, היה מוכן לאתגר חדש, ופיתח שאיפות פוליטיות בתקופתו כקצין הקישור של הצי בסנאט.
הוא עבר לפיניקס והחל לעבוד בחברת "הנסלי ושות'", חברת ההפצה הגדולה של חמו ג'ים הנסלי.
כסגן נשיא לענייני יחסי ציבור במחלקת החלוקה, זכה מקיין לתמיכה פוליטית בקרב הקהילה העסקית המקומית, והתיידד עם דמויות בעלות כוח פוליטי רב ובהם הבנקאי צ'ארלס קיטינג, איש הנדל"ן פייף סימינגטון (לימים מושל אריזונה) ומו"ל העיתון דארו "דיוק" טולי.
התכנון המקורי של מקיין היה להתמודד לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס החדש של אריזונה, שנוצר לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-1980, אך מחוז הקונגרס לא כלל בתחומיו את פיניקס.
באותה העת ג'ון ג'ייקוב רודס, נציגו הרפובליקני הוותיק של מחוז הקונגרס הראשון של אריזונה, הודיע על פרישתו מהפוליטיקה בינואר 1982 לאחר 30 שנה בקונגרס.
מושב הקונגרס כלל בתחומיו הגאוגרפיים חלק מן העמק המזרחי שהיה כלול באזור המטרופולין של פיניקס.
המחוז היה מעוז רפובליקני, ורעייתו סינדי מקיין רכשה בית מגורים באזור המחוז באותו יום בו פרש רודס מהקונגרס.
מקיין התמודד לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס הראשון, והודיע על מועמדותו באורח רשמי בשלהי מרץ 1982. הוא התמודד מול שלושה מועמדים במהלך הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, אשר כולם נכנסו למירוץ לפניו: חבר הסנאט של אריזונה ג'ים מק, חברת בית הנבחרים של אריזונה דונה קרלסון-ווסט, והפעיל האזרחי והווטרינר ריי ראסל.
מקיין התמודד עם הטענות שהוא "טרמפיסט" שהגיע למחוז רק על מנת להיבחר ממנו ("carpetbagger"), כאשר בתגובה לשאלה שהופנתה לגביו באירוע בחירות התפרץ ואמר:
תשובה נזעמת זו הורידה את הנושא מסדר היום, והיוותה גורם חשוב לניצחונו של מקיין בבחירות המקדימות עם 32% מהקולות לעומת 26%, 22% ו-20% מהקולות ליריביו.
בבחירות הכלליות ניצח מקיין את יריבו הדמוקרטי ברוב גדול של 66%.
מיד עם כניסתו לקונגרס של ארצות הברית, הרשים את עמיתיו.
סיפור שבייתו במלחמת וייטנאם, כישוריו החברתיים, והקשרים שפיתח במהלך כהונתו כקצין הקישור של הצי בסנאט הפכו אותו לפופולרי וכוכב בקרב חברי בית הנבחרים החדשים.
הוא נבחר לנשיא מחזור חברי בית הנבחרים הרפובליקנים שנכנסו לתפקידם ב-1983. לאחר שעסק רבות בשדלנות ההנהגה הרפובליקנית בבית הנבחרים, הוא הועבר אל הוועדה לענייני פנים של בית הנבחרים.
הוא חשק בחברות בוועדה לענייני פנים משום שרצה לפתח מומחיות בנושאים הרלוונטיים למדינתו, כולל זכויות מים, ניהול קרקעות ציבוריות וענייני אינדיאנים.
הוא היה חבר גם בוועדה לענייני הזדקנות של בית הנבחרים, אשר הייתה חשובה לו בשל האוכלוסייה הגמלאית הגדולה באריזונה, וזמן מועט לאחר מכן התמנה ליושב ראש כוח המשימה הרפובליקני לענייני אינדיאנים.
הוא התחייב לשוב בכל סוף שבוע אל מחוז הקונגרס אותו הוא מייצג, ובשנתו הראשונה בבית הנבחרים נסע מגבעת הקפיטול שבוושינגטון הבירה אל האזור המטרופוליני של פיניקס וטוסון 47 פעמים.
שם, נועד מקיין לעיתים קרובות עם בוחריו והופיע בפרהסיה פעמים רבות.
פעולותיו אלו, בשילוב עם החלטת רעייתו סינדי להתגורר באריזונה ולא לעבור לוושינגטון הבירה, סייעה לבסס את מעמדו הפוליטי באריזונה.
מקיין נתן את חסותו למספר הצעות חוק שנגעו בענייני אינדיאנים, מאחר שמחוז הקונגרס אותו ייצג כלל בתחומיו את אוכלוסיית האינדיאנים הגדולה ביותר מבין כל מחוזות הקונגרס בארצות הברית.
באוגוסט 1983 הוא הצביע נגד הצעת חוק שקראה להנצחת מרטין לותר קינג בחג לאומי, בתואנה כי הנצחתו ביום לאומי תגרור הוצאות רבות ומיותרות וכי ישנם כבר חגים פדרליים די והותר.
ב-2 בנובמבר 1983 חתם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן על חוק יום מרטין לותר קינג.
הקריירה הפוליטית של מקיין, עת היותו חבר בבית הנבחרים, עלתה בקנה אחד עם זו של הנשיא רונלד רייגן, ומקיין מאוחר יותר תיאר את רייגן כמי שהשפיע רבות על חייו הפוליטיים.
מקיין תמך במדיניות הכלכלית שהנהיג רייגן, מדיניות שזכתה לכינוי "רייגנומיקס".
מקיין צידד בהתרת קיום תפילות בבית הספר והתנגד להפלות מלאכותיות.
מקיין הזדהה עם מרבית ההיבטים של מדיניות החוץ של ממשל רייגן, כולל עמדת הממשל הקיצונית נגד ברית המועצות.
הוא תמך במדיניותו של ממשל רייגן כלפי סכסוכים לאומיים במרכז אפריקה, צידד במבצע זעם דחוף ובתמיכת ארצות הברית בארגוני הקונטראס בניקרגואה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא כיהן במועצת המנהלים של "המועצה האמריקאית לחירות עולמית", גוף של "הליגה האנטי-קומוניסטית העולמית", שהייתה קבוצה בינלאומית אשר סייעה, בין היתר, למורדים בניקרגואה; מקיין עזב את מועצת המנהלים ב-1984 לאחר שחשד שהמועצה מגבה פעילות בלתי-חוקית.
מקיין הצביע נגד החלטה משנת 1983, שאפשרה לנשיא רייגן להציב את כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית כחלק מהכוח הרב-לאומי בלבנון, בטענה כי הוא "אינו צופה יעדים בר השגה בלבנון".
לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, עמדתו של מקיין נגד מפלגתו ונשיאו זכתה לחשיפה תקשורתית לאומית, והחלה לבנות את המוניטין שלו כמעיין פוליטיקאי עצמאי.
מקיין תמך בקבוצת השמרנים הצעירים של ניוט גינגריץ' בכמה ממאבקיהם נגד הנהגת המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, אך סירב להצטרף לאגודת ההזדמנות השמרנית של גינגריץ'.
מקיין חש חיבה אישית ליושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, טיפ אוניל, וניהל מספר מערכות יחסים טובות עם דמוקרטים אחדים בבית הנבחרים, בהם פול סיימון ומו יודול.
מקיין נבחר בקלות מחדש לבית הנבחרים ב-1984, ללא התנגדות משמעותית מצד הרפובליקנים, ובבחירות הכלליות הביס את המועמד הדמוקרטי הארי וו.
בראון כשהוא סוחף 78% מהקולות בעוד בראון זכה רק ל-22%.
במהלך מסע הבחירות שלו באריזונה, הדגיש מקיין רק לעיתים רחוקות את שירותו בווייטנאם ואת חוויותיו מהשבי בהאנוי.
בתקופת הכהונה החדשה, זכה מקיין להיות חבר בוועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית, נוסף על חברויותיו הקודמות בוועדות השונות.
מקיין הצליח להעביר את חוק הפיתוח הכלכלי האינדיאני ב-1985, ובשנה שלאחר מכן עסק בחקיקה הנוגעת למשחקים האינדיאנים (בתי קזינו, אולמות בינגו ופעילויות הימורים אחרות בשמורות אינדיאנים או אדמות שבטיות אחרות בארצות הברית).
הוא נקט בעמדות מתונות בתחומי החברה והסביבתנות, וצידד בדאגתו של ג'ק קמפ לאפרו-אמריקאים ולקבוצות מקופחות אחרות.
בשנת 1985 הוא שב לווייטנאם עם העיתונאי וולטר קרונקייט עבור חדשות CBS, וראה לראשונה את האנדרטה שהוצבה לזכר לכידתו.
היה זה מסעו הראשון לווייטנאם מבין נסיעות אחדות שערך לשם.
ב -1986 הצביע מקיין בעד ביטול וטו שהטיל רייגן על החוק המקיף נגד האפרטהייד שהטיל סנקציות על דרום אפריקה.
בדצמבר 1985 ביקר מקיין אצל העריץ הצ'יליאני אוגוסטו פינושה וחבר החונטה האדמירל חוסה טוריביו מרינו.
מקיין סיפר לשגרירות ארצות הברית בסנטיאגו דה צ'ילה כי שתי הפגישות היו ידידותיות וחמות, אך תיאר את פינושה כאובססיבי לסכנות הקומוניזם, והשווה אותו לאגודת ג'ון ברץ'.
מקיין לא ביקר אצל מנהיגי האופוזיציה במהלך מסעו בצ'ילה, מאחר ששגריר ארצות הברית בסנטיאגו עשה זאת זמן מועט לפני ביקורו של מקיין.
הן פינושה והן שריו סירבו להיפגש בינואר 1986 עם סנאטור אמריקאי שנועד עם מנהיגי האופוזיציה.
מקיין קרא מאוחר יותר לממשלת צ'ילה לכבד את משאל העם הקרב ובא ב-1988.
מקיין החליט להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה ב-1986, לאחר שנציגה הוותיק של אריזונה בסנאט בארי גולדווטר פרש לגמלאות.
אף רפובליקני לא התנגד למקיין בריש גלי, ולדברי מזכירת העיתונות שלו, ויקטוריה קלארק, כוחו הפוליטי הרב של מקיין שכנע את יריבו הדמוקרטי המשמעותי ביותר, מושל אריזונה ברוס באביט, שלא להתמודד על מושבו של גולדווטר.
כך שבמקום להתמודד מול באביט ניצב מקיין מול יריב חלש יותר, ריצ'רד קימבאל, לשעבר חבר בית המחוקקים של אריזונה, פוליטיקאי צעיר בראשית דרכו.
בסופו של דבר, מקיין זכה בבחירות עם 60% מהקולות לעומת 40% שסחף קימבאל.
העיתון "הניו יורק טיימס" אמר בזמנו כי מקיין נראה "מוכן להצטייר כדמות משמעותית בפוליטיקה הלאומית".
במקביל, מעורבותו ההולכת וגוברת של מקיין במדיניות המפלגה הרפובליקנית באריזונה גרמה לרפובליקנים אחדים לנטור למקיין טינה.
בין רפובליקנים אלו נמנו מושלת אריזונה ג'יין הול, שנודעה ביחסיה העכורים עם מקיין.
עם כניסתו לסנאט ב-1987, שמר מקיין על פרופיל נמוך.
הוא התמנה לחבר בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, עמה הייתה לו היכרות מוקדמת מעת כהונתו כקצין הקישור של הצי בסנאט.
הוא היה גם חבר בוועדת המסחר ובוועדה לענייני אינדיאנים.
מקיין היה תומך נלהב בחוק "גראם-רודמן", אשר מבצע באופן אוטומטי קיצוצים כאשר ישנו גירעון בתקציב המדינה.
הוא הצביע בעד מועמדו של הנשיא רייגן לבית המשפט העליון של ארצות הברית, רוברט בורק, אך המינוי סוכל בידי הסנאט הדמוקרטי.
יום מרטין לותר קינג היה לבעיה גדולה במדינת מולדתו של מקיין, משום שמושל אריזונה אוון מיקם התנגד לחתום על אשרור קיום היום במדינה.
מקיין המשיך להתנגד ליום מרטין לותר קינג תוך שהוא תומך בהוראתו של מיצ'ם לבטל החג הפדרלי.
ב-1988 הודח מיצ'ם מתפקיד המושל בגין עבירה פלילית.
מקיין אמר למיצ'ם בתגובה: "מעולם לא היית צריך להיבחר לתפקיד, אתה מביך את המפלגה".
ב-1989 המשיך מקיין להתנגד לחג הפדרלי, אך מיתן את דעתו בנושא והודיע שהוא תומך בקיום יום שבתון באריזונה ללא ציון החג, בעקבות תדמית לא מחמיאה שהודבקה לאריזונה בשל התנגדות מנהיגיה לחג.
מקיין הטיח ברפובליקנים שהתנגדו ליום השבתון: "אתם תאשרו זאת, לכל הרוחות.
תאשרו את יום השבתון, אתם גורמים לנו להיראות כמו שוטים".
ב-1990 נערך משאל עם באריזונה בסוגיית החג הפדרלי; מקיין שכנע את הנשיא רייגן לצדד בקיום החג.
עם זאת, מיצ'ם הוביל בשנה זו מאמצים לסיכול ההחלטה על קיום החג, מאמצים אשר הניבו פרי.
במהלך שלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, זכה מקיין לנראות לאומית.
הוא נשא נאום על התמדתם של האסירים בהילטון האנוי להכין את דגל ארצות הברית למרות המכות שקיבלו כתוצאה מכף.
הנאום הלהיט וריגש את הקהל בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1988. הוא הוזכר על ידי העיתונות כמועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ועמיתו למרוץ של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ומונה ליושב ראש "יוצאי המלחמות למען בוש".
ב-1989 הגן באורח נחרץ על מועמדותו של ג'ון טאוור למזכיר ההגנה של ארצות הברית, ואף התעמת בנושא עם פול וייריץ', אחד ממייסדי ארגון "הרוב המוסרי" (Moral Majority).
התעמתות זו העיבה על יחסיו עם הימין הנוצרי במפלגה הרפובליקנית, ותרמה לתדמיתו כפוליטיקאי עצמאי שעומד על דעתו גם נגד תכתיבי המפלגה ("maverick").
מקיין תמך בפלישה האמריקאית אל פנמה ב-1989. מקיין שיתף פעולה עם הסנאטור הדמוקרטי אל גור מטנסי בחקיקת "חוק בקרת טילים ופרוליפרציה" מ-1989, שהטיל סנקציות על חברות ומדינות העוסקות בסחר או בפיתוח של מערכות טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
השניים המשיכו לשתף פעולה בחקיקת "חוק אי-הפצת נשק לאיראן ולעיראק" מ-1992 (הידוע בשם "חוק גור-מקיין"), שהטיל עונשים על סוחרים ותאגידים המסייעים לאיראן או לעיראק ברכישת טכנולוגיית טילים.