tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 ביוני 1992. בשנת 2012 ביקר שר החוץ של ארמניה, אדוארד נלבנדיאן, בניו זילנד, ובדצמבר 2013 ביקר שליחו המיוחד של ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון בולגר, בארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
קיימת קהילה ארמנית קטנה בנו זילנד, המתגוררת בעיקר באוקלנד.
ארמניה אינה מיוצגת בניו זילנד לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
ניו זילנד מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה.
יחסי ארמניה–דרום אפריקה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה ודרום אפריקה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-23 ביוני 1993, לאחר עצמאותה של ארמניה בעקבות קריסת ברית המועצות.
בשנת 1996 עמד מחזור הסחר הארמני-דרום אפריקאי על 50 מיליון דולר.
למעשה מחזור המסחר כלל רק ייבוא ארמני של יהלומים דרום אפריקאים לתעשיית חיתוך היהלומים הארמנית.
ארמניה מיוצגת בדרום אפריקה באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
דרום אפריקה מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה בקייב, אוקראינה.
יחסי ארמניה–קוריאה הדרומית הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה וקוריאה הדרומית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 בפברואר 1992. ב-6 בנובמבר 2005 נחתם בירוואן הסכם על התייעצויות בין משרד החוץ של ארמניה ומשרד החוץ והמסחר של קוריאה הדרומית.
ב-23 בפברואר 2012 נחתם בסיאול הסכם על ויתור הדדי של חובת הוויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
ב-4 ביולי 2014 נחתם בסיאול הסכם על שיתוף פעולה בתחומי התרבות, הספורט והחינוך בין שתי המדינות.
ב-19 באוקטובר 2018 נחתם בירוואן הסכם להגנה קידום הדדי של השקעות בין שתי המדינות.
כ-297 אזרחים דרום קוריאנים התגוררו ברפובליקת ארמניה בשנת 2019.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין המדינות ב-35.4365 מיליון דולר, כאשר היבוא מקוריאה הדרומית לארמניה הסתכם ב-35.0789 מיליון דולר, וכלל בעיקר טקסטיל, כלי רכב ואלקטרוניקה, ואילו היצוא מארמניה לקוריאה הדרומית הסתכם ב-357,600 דולר, וכלל בעיקר מזון לבעלי חיים, מינרלים וגומי.
ארמניה מיוצגת בקוריאה הדרומית באמצעות שגרירותה בטוקיו, יפן, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסיאול.
קוריאה הדרומית מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בירוואן.
יחסי ארמניה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה וקוריאה הצפונית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 בפברואר 1992. היחסים בין המדינות לא התרחבו בגלל מחאת ארמניה על הפרות רבות של זכויות האדם בקוריאה הצפונית, תוכנית הנשק הגרעיני והטיפול הקשה באוכלוסיית קוריאה הצפונית.
כמה הסכמים לשיתוף פעולה בין המדינות נחתמו במשך השנים.
יחסי אריתריאה–טורקיה הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת אריתריאה לבין הרפובליקה הטורקית.
לטורקיה יש שגרירות באסמרה, בירת אריתריאה, מאז 2013, בעוד לאריתריאה אין שגרירות בטורקיה, אך שגרירות טורקיה בדוחה שבקטר מייצגת את אריתריאה.
טורקיה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של אריתריאה בשנת 1993, ושתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן באותה שנה.
עוסמאן סאלח מוחמד, שר החוץ של אריתריאה, ביקר בטורקיה בחודש דצמבר 2011. לאחר מכן, אהמט דבוטאולו, שר החוץ של טורקיה, ביקר באריתריאה בחודש נובמבר 2012.
בשנת 2016 ייצאה טורקיה לאריתריאה סחורות בשווי 15.6 מיליון דולרים, בעוד בכיוון ההפוך עשו את דרכן סחורות בשווי 2.3 מיליון דולרים.
יחסי אריתריאה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת אריתריאה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
אריתריאה ומקסיקו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-23 ביוני 1993. הקשרים התפתחו בעיקר במסגרת פורומים רב-צדדיים.
בנובמבר 2010, ממשלת אריתריאה שלחה משלחת בת שלושה חברים כדי להשתתף בוועידת שינוי האקלים של האו"ם 2010 בקנקון, מקסיקו.
בשנת 2019, כמה מאות מהגרים אריתראים נכנסו למקסיקו דרך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
רבים מהמהגרים ניסו לחפש מקלט בארצות הברית ונמלטו בשל פגיעה בזכויות אדם באריתריאה וחובת שירות צבאי.
עם זאת, רובם נדחו כניסה לארצות הברית וחלק מהאריתראים השיגו מקלט במקסיקו.
אריתריאה מיוצגת במקסיקו באמצעות שגרירותה בוושינגטון די.סי., ארצות הברית.
מקסיקו מיוצגת באריתריאה באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
יחסי אריתריאה–קניה הם יחסי החוץ בין אריתריאה וקניה.
הקשרים הדיפלומטיים בין אריתריאה לקניה היו מתוחים מעט, שכן בשנת 2011 האשים משרד החוץ בקניה את ממשלת אריתריאה באספקת נשק לקבוצה הלוחמנית א-שבאב.
השלטונות האריתראים דחו את הטענות.
בנוסף, משרד החוץ של קניה איים לבדוק את יחסיו הבילטרליים עם אסמרה.
בשנת 2013, בעת ביקור ממלכתי בקניה, השתתף נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי, בחגיגת יובל הזהב בניירובי.
כיום היחסים בין שתי המדינות נתפסים כיציבים יותר כאשר הנשיא אפוורקי ערך ביקור מדיני נוסף בסוף 2018. לאחר מכן, ביקר הנשיא אוהורו קניאטה בינואר 2019 בפסגה משולשת באסמרה בין אתיופיה, אריתריאה וקניה.
אריתריאה וקניה שומרות על קשרי מסחר.
שתי המדינות חברות בגוש הסחר של IGAD.
עם זאת, היא מייבאת מקניה סחורות בשווי 4 ו-5 מיליון דולר בשנה.
אריתריאה מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
קניה מיוצגת באריתריאה באמצעות שגרירותה בקהיר, מצרים.
יחסי ארמניה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הבילטרליים שבין ארמניה לכורדיסטן העיראקית.
היחסים ההיסטוריים בין הארמנים לכורדים התקיימו במהלך ההיסטוריה, כעמים באזור משותף וכמיעוטים באותן מדינות, כשקיים מיעוט ארמני בכורדיסטן, והם אף מיוצגים במושב השמור להם בפרלמנט של כורדיסטן העיראקית והארמנים הטורקים חברים במפלגת העמים הדמוקרטית הפרו-כורדית.
היחסים בין המדינות החלו ב-1991, כשכורדיסטן העיראקית השיגה עצמאות דה פקטו וארמניה פרשה מברית המועצות.
שתי המדינות היו מהמדינות המייסדות של ארגון העמים ולאומים שאינם מיוצגים (UNPO) ב-1991, אך ארמניה, פרשה ממנו כבר ב-1992, עקב התקבלותה לאו"ם.
הנהגת כורדיסטן העיראקית גינתה במידה רבה את זוועות רצח העם הארמני והתנצלה בשם העם הכורדי עליו רצח העם.
שר החוץ של ארמניה, אדוארד נאלבדין, אמר לקראת משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית ב-2017, כי ארמניה מקווה ליישוב של שלום בייחס למצב שנוצר בעקבות משאל העם הכורדי.
הוא גם אמר כי ארמניה מקווה כי השלטון המרכזי העיראקי והממשלה האזורית של כורדיסטן יצליחו להימנע מסיסוך, ולמצוא דרכים ליישב את העניין בשלום.
בשנת 2017, הקהילה הארמנית בכורדיסטן העיראקית תמכה במשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, תוך שהיא מתייחסת גם לתמיכה הכורדית בארמנים במהלך רצח העם הארמני.
נטען כי לוחמים כורדים-עיארקיים לחמו לצד הכוחות הארמניים במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020, שם התעמת הכוח הבדלני הארמני עם כוחות הצבא האזרבייג'ניים באזור.
ארמניה מחזיקה בקונסוליה בארביל, אך כורדיסטן העיראקית אינה מחזיקה בנציגות בארמניה.
יחסי אריתריאה-תימן הם היחסים הבילטרליים בין אריתריאה לתימן.
ב-2004 נשיא וראש ממשלת אריתריאה איסאייס אפוורקי הוזמן לבקר בתימן וביקר שם במשך יומיים, בליווי שרי ממשלתו ואנשי צבא בכירים, בהם שר החוץ של אריתריאה עלי סעיד עבדאללה.
איי האניש שבים סוף היו במחלוקת בין שתי המדינות בשלהי 1995. המחלוקת גרמה לקרבות שהתנהלו בין שתי המדינות במשך שלושה ימים (מ-15 עד 17 בדצמבר 1995), אריתריאה ניצחה בקרבות והיא החזיקה באיים עד ל-1998. באותה שנה נקבע שמרבית מהשטח שבו נמצאים האיים שייך לתימן ולא לאריתריאה.
יחסי ארמניה - הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין ארמניה לרשות הפלסטינית.
ארמניה היא מדינה משקיפה בליגה הערבית שבה הרשות הפלסטינית היא חברה מלאה.
נשיא ארמניה לשעבר, סרז' סרקיסיאן, הצהיר כי ארמניה תמכה בהגדרה עצמית של הפלסטינים.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס (אבו מאזן) הצהיר כי הוא תומך בהרחבת ארמניה, וכינה את הארמנים "בעל ברית גדול של פלסטין".
ב-21 ביוני 2024 הכירה ממשלת ארמניה במדינה פלסטינית.
נכון ל-2015, חיים ברשות הפלסטינית כ-4,500 ארמנים.
בשנת 1948, כלל האוכלוסייה הארמנית בארץ ישראל הייתה 15,000. ארמנים רבים היגרו בעשורים שלאחר מכן עקב סכסוך ומאבק כלכלי, כאשר אלפים חזרו לארמניה הסובייטית, או היגרו למדינות אחרות במהלך מלחמת העצמאות.
נוכחותם של ארמנים ברובע הארמני בירושלים החלה במאה ה-4 לספירה, כאשר הפטריארכיה הארמנית של ירושלים הוקמה בשנת 638.
עם השנים הסחר בין ארמניה לרשות הפלסטינית עלה.
היצוא מהרשות הפלסטינית לארמניה כולל תרופות ארוזות, והיצוא מארמניה לרשות הפלסטינית כולל מיצי פירות ושוקולד.
ב-20 ביוני 2011, נפגש נציג הפת"ח נביל שעת עם שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן כדי לגייס את תמיכת ארמניה בבקשת הרשות הפלסטינית להשיג חברות באו"ם.
לאחר מכן, הודיע שעת כי מספר מדינות הודיעו לו שהן יכירו במדינה פלסטינית בשבועות הבאים, וכי הוא מצפה שארמניה תהיה הראשונה מביניהן.
עם זאת, ממשלת ארמניה לא פרסמה שום הצהרה בנוגע לפגישה.
המצב ברשותה פלסטינית נתפס כאנלוגי על ידי ממשלת ארמניה לסכסוך נגורנו-קרבאך, וכי כל הכרה של ארמניה במדינה פלסטינית תהווה תקדים לזכות להגדרה עצמית באזור זה.
על מצבים דומים, הנשיא סרז' סרגסיאן הצהיר בעבר, "לאחר סכסוך נגורנו-קרבאך, ארמניה לא יכולה להכיר בישות אחרת באותו מצב כל עוד היא לא הכירה ברפובליקה של נגורנו-קרבאך"..
בינואר 2020 נשיא ארמניה ארמן סרקיסיאן ביקר בבית לחם ונפגש עם ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
בנובמבר 2021 נפגש שר החוץ הארמני אררט מירזויאן עם עמיתו הפלסטיני בפריז.
ב-27 באוקטובר 2023 ארמניה הייתה אחת מ-121 מדינות שהצביעו בעד החלטת העצרת הכללית הקוראת להפסקת אש מיידית של מלחמת חרבות ברזל.
מלבד יחסי הממשלות, ארמנים ופלסטינים רבים מסתכלים זה על זה בסולידריות בשל מדיניות החוץ הישראלית.
במשך שנים רבות הלכו וגברו בישראל הרגשות האנטי-ארמניים (לעיתים מעורבים ברגשות האנטי-נוצריים), במקביל לעליה הכללית של התנועה הציונית.
סוגיה ארוכת שנים בין ארמניה וישראל המעוררת סולידריות נוספת היא הסוגיית היחס של ישראל לרצח העם הארמני.
העמדה המסורתית של ממשלות ישראל הייתה הימנעות מהכרה בו, כדי לא לפגוע ביחסיה של ישראל עם טורקיה ואזרבייג'ן.
גם אספקת הנשק שסיפקה ישראל לאזרבייג'ן הגבירה את העוינות הארמנית כלפי ישראל, שכן נשק זה הופנה כלפי הארמנים במסגרת מלחמת נגורנו-קרבאך השלישית.
בין מדינת ישראל ורפובליקת ארמניה קיימים יחסים דיפלומטיים החל מ-4 באפריל 1992, וזאת זמן קצר לאחר שארמניה זכתה לעצמאות מברית המועצות בשנת 1991. לארמניה יש שגרירות בתל אביב.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו זמן קצר לאחר התפרקותה של ברית המועצות, אשר בעקבותיה זכתה ארמניה לעצמאות.
ב-25 בדצמבר 1991 הכירה ישראל רשמית בארמניה, עם הקמת חבר המדינות.
עם זאת, לישראל אין שגרירות רשמית בארמניה, ושגרירות ישראל בגאורגיה מופקדת על הטיפול בסוגיות הדיפלומטיות במדינה.
שגרירות ארמניה בישראל ממוקמת בתל אביב, וזאת חרף מינויו של צולג מומג'יאן כקונסול הכבוד של ארמניה בירושלים בשנת 1996.
לאורך השנים, התקיימו מספר ביקורים של אישים ארמניים רמי דרג במדינת ישראל.
בחודש ינואר 2000 ערך הנשיא הארמני רוברט קוצ'ריאן ביקור רשמי בישראל, במהלכו נפגש עם בכירים ישראליים, בהם גם ראש ממשלת ישראל אהוד ברק.
במהלך פגישתם, התחייבו השניים לחזק את הקשרים ההדדיים בין שתי המדינות, ולהרחיב את ההסכמים ההדדיים בתחומי הבריאות והמסחר.
במהלך השנים, התרחשו מספר תקריות אנטישמיות בארמניה: במהלך שנת 2004, חברת טלוויזיה ארמנית פרטית בשם ALM, בבעלותו של טיגראן קאראפטיאן, השתמשה בפלטפורמה התקשורתית שבבעלותה לצורך שידור תכנים שהציגו את היהודים כגזע לא מתורבת, אשר מטרתו לשלוט בארמניה ובשאר העולם.
בשנת 2005, ארמן אבטיסיאן, מנהיגה של מפלגה קיצונית לאומנית ארמנית, האיחוד הארמני הארי, נעצר באשמת הסתה לשנאה כנגד היהודים וקבוצות מיעוט אחרות.
כמו כן, האנדרטה לזכר השואה אשר הוקמה בפארק ירוואן הושחתה בשנת 2004.
בספטמבר 2019 דווח כי בכוונת ארמניה לפתוח שגרירות בישראל עד שנת 2020. ב-17 בספטמבר 2020 פתחה ארמניה שגרירות בישראל.
כשבועיים לאחר מכן החזירה את שגרירה במחאה על הדיווחים של מכירת נשק ישראלי לאזרבייג'ן במהלך הקרבות בנגורנו קרבאך.
ב-21 ביוני 2024 הודיעה ארמניה כי היא מכירה במדינה פלסטינית.
באותו היום בעקבות כך שארמניה מכירה במדינה פלסטנית משרד החוץ זימן את שגריר ארמניה בישראל לשיחת נזיפה חמורה.
לאחר מבצע ימי תשובה, משרד החוץ הארמני פרסם הודעה בה הוא מגנה את "התוקפנות נגד איראן", מבלי להזכיר את ישראל.
מאז עצמאותה, ארמניה זכתה לתמיכה כלכלית ומסחרית מישראל, ועודנה מהווה אחת משותפות הסחר העיקרית שלה.
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, כ-4.8% מכלל היבוא הארמני מקורו בישראל, וכ-7.1% מכלל היצוא הארמני מופנה לישראל.
במהלך שנת 1997 חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה, אשר אישר קיום טיסות סדירות ביניהן.
בחודש נובמבר 2012 החלה גם חברת ארקיע, להפעיל טיסות סדירות בין שתי המדינות.
באוקטובר 2022 הודיעה גם חברת ישראייר על פתיחת קו טיסות ישיר מנתב"ג לירוואן.
הקמת לשכת המסחר ישראל - ארמניה
בתחילת חודש מרץ 2015 הושלמה הקמתה של לשכת המסחר ישראל-ארמניה בעקבות ביקורה של משלחת בראשותו של עו"ד צבי קן תור ואנשי משרד החוץ בביקור בן שבוע בארמניה.
במקביל הוקמה לשכת מסחר ארמניה- ישראל.
שתי הלשכות יפעלו לקידום יחסי סחר בין המדינות מאחר שלמדינות אין נציגויות דיפלומטיות רשמיות.
ראש הלשכה נפגש במסגרת ביקורו בארמניה עם שורה ארוכה של גורמים בכירים בממשלה הארמנית ובכירים בתעשייה, בחקלאות ובעולם האקדמי ולדבריו קיים בארמניה צמא אדיר לידע ולטכנולוגיות ישראליות בשורה של תחומים כגון חקלאות, אנרגיה ירוקה, מים, פרמצבטיקה, מכשור רפואי, תשתיות ועוד.
משימה הראשונה בה צפויה לטפל לשכת המסחר בעת הקרובה היא הסדרת קו תעופה ישיר על מנת לממש את הפוטנציאל המסחרי בין המדינות.
לשכת המסחר ישראל ארמניה מדגישה כי חברות הסוחרות עם רוסיה ומדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר יכולות ליהנות מהטבות מפליגות לאור הסכם הסחר החופשי, ככל שאלו יעבירו מרכזים לוגיסטיים ומפעלים לארמניה.
כמו כן קיימות בארמניה הזדמנויות עסקיות משמעויות ביותר בארמניה בתחומי היהלומים, האלקטרוניקה, התרופות, ובתחומים נוספים אשר יאפשרו יצוא חופשי ממיסים ומרגולציה לרוסיה קזחסטן ובלארוס.
במסגרת הביקור בארמניה, נתבקשה לשכת המסחר לסייע בנושאי משק החי כמו פרות לבקר וחלב וכן בנושאי חממות וחקלאות כגון רשתות נגד ברד לעצים נשירים.
נוסף על כך, נתבקשה לשכת המסחר על ידי סגן שר האנרגיה לסייע גם בכל הנושאים של הגברת היעילות האנרגטית ואנרגיה חלופית כגון אנרגיה סולרית, הידרו אלקטרית, ואנרגיה מפסולת.
בכוונת לשכת המסחר לפעול לפיתוח קשרים בין מוסדות אקדמאים בישראל ובארמניה וכן קשרים בתחום החממות הטכנולוגיות ונושאים נוספים.
לקהילה הארמנית הייתה נוכחות בלבנט במשך כאלפיים שנה.
לדברי יואב לף, פרופסור לשפה והיסטוריה ארמנית באוניברסיטה העברית, הנוכחות הארמנית בירושלים החלה עוד בשנת 301 לספירה.
לאורך השנים הקהילה נותרה קטנה יחסית, אך גדלה במלחמת העולם הראשונה, כאשר ארמנים רבים נמלטו לישראל בעקבות רצח העם הארמני.
המגעים הראשונים בין שני העמים מתוארכים לימי קדם, ולימיו של המלך טיגראנס הגדול, אשר בתקופתו הגיעה ארמניה העתיקה לשיא התפשטותה.
הנוכחות הארמנית בישראל נמשכה מאז ולאורך מאות רבות של שנים, והפטריארכיה הארמנית בירושלים נוסדה בשנת 638. היא ממוקמת ברובע הארמני, הקטן מבין ארבעת רובעיה של העיר העתיקה בירושלים.
בתחילת שנת 1948, בימיה הראשונים של מלחמת העצמאות, מוערך כי כ-25,000 ארמנים התגוררו בשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל, אך רובם נמלטו מהארץ במהלך השנתיים הבאות בעקבות הלחימה.
לאחר הקמתה של מדינת ישראל, רוב בני הקהילה הארמנית שנותרו בארץ זכו באזרחות ישראלית, והשתקעו ברובע הארמני שבעיר העתיקה.
המספר הכולל של ארמנים המתגוררים במדינת ישראל נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, ולרבות בשטח הגדה המערבית, מוערך בכשבעת אלפים איש.
לאורך השנים, הכיר מוסד יד ושם בעשרה ארמנים כחסידי אומות העולם, הודות לתרומתם להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, תוך סיכון חייהם.
עם זאת, מדינת ישראל נמנעה לאורך השנים מהכרה רשמית ברצח העם הארמני, וזאת בשל החשש כי הכרה שכזו עלולה לפגוע במידה ניכרת ביחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין טורקיה, אשר טוענת כי אין מדובר ברצח עם.
כמו כן, נשמעת הטענה כי חוסר הנכונות הישראלית להכיר ברצח העם הארמני נובעת גם מהרצון לשמור על "ייחודיותה" של השואה כאירוע ללא אח ורע בהיסטוריה האנושית, אשר לא ניתן להשוות בינו לבין אירועים אחרים בעלי אופי דומה.
במהלך השנים שלאחר קבלת עצמאותה של ארמניה, הפכה סוגיית ההכרה ברצח העם הארמני למקור לדיונים רבים, ואישים בקרב הקהילה הארמנית בישראל, וכן רבנים ופוליטיקאים ישראלים, מנהלים קמפיין מתמשך על מנת להוביל לשינוי מדיניותה של ישראל בנושא, ולהכיר ברצח העם הארמני.
עם זאת, קמפיין זה לא נשא פירות, בין היתר, בשל עמדתה הנחרצת של טורקיה, אשר הבהירה לישראל כי הכרה ישראלית או אמריקאית ברצח העם הארמני תוביל לפגיעה קשה ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
מסיבה זו, מדינת ישראל ביקשה לאורך השנים להימנע מהכרה שכזו, ובמספר הזדמנויות אף נענתה לבקשותיה של טורקיה להשתמש בהשפעתה בארצות הברית על מנת להדוף ניסיונות ארמניים להשיג הכרה אמריקאית ברצח העם הארמני.
הפגיעה המתמשכת ביחסים הדיפלומטיים בין ישראל וטורקיה, אשר החלה עם בחירתו של רג'פ טאיפ ארדואן לתפקיד ראש ממשלת טורקיה בשנת 2003, והגיעה לשיאה בעקבות אירועי המשט לעזה בשנת 2010, עוררה תקווה בקרב רבים בישראל ובארמניה, כי בשלה העת להכרה ישראלית רשמית ברצח העם הארמני.
הכעס הציבורי בישראל כנגד מדיניותה של טורקיה הוביל לעלייה ניכרת בתמיכה של דעת הקהל הישראלית בהכרה ברצח העם הארמני, מה שהוביל במהלך דצמבר 2011 לדיון פתוח בכנסת, במהלכו נידונה לראשונה האפשרות להכיר באופן רשמי ברצח העם הארמני.
במהלך חודש יוני 2012, התקיים בכנסת דיון פומבי נוסף בסוגיית ההכרה ברצח העם הארמני, שוב על רקע התדרדרות היחסים הדיפלומטיים בין ישראל וטורקיה.
במהלך הדיון, אשר נפתח ביוזמת חברי הכנסת אריה אלדד וזהבה גלאון, הבהיר יו"ר הכנסת ראובן ריבלין, כי "אסור להפוך את השאלה הזאת ואת ההזדהות הזאת לנושא פוליטי".
באוגוסט 2025, בראיון שערך ראש הממשלה בנימין נתניהו בפודקאסט אמריקני בהנחיית פטריק בת-דייוויד הצהיר שהוא מכיר בהחלטת הכנסת שהכירה בעבר בשואת הארמנים
היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת ארמניה לבין מדינת קטר כוננו ב-5 בנובמבר 1997.
מבחינה היסטורית, היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לקטר התאפיינו במתיחות עקב תמיכתה של קטר באזרבייג'ן במלחמת נגורנו קרבאך.
אף על פי כן, עקב הרצון של ארמניה לפתח קשרים ענפים עם מדינות המפרץ, חלה התחממות ביחסים בין שתי המדינות.
בשנת 1999 הגיע שר החוץ הארמני לקטר.
היה זה הביקור הראשון של איש ממשל ארמני בכיר במדינה.
בשנת 2002, ביקר לראשונה גם נשיא ארמניה בקטר.
ארמניה לא פתחה שגרירות בקטר.
נכון ל-2016, משמשת השגרירות הארמנית באיחוד האמירויות הערביות גם כשגרירות בקטר.
בניגוד לכך, קטר פתחה שגרירות בארמניה בפברואר 2015 ושגריר קטר הנוכחי בארמניה הוא חמד בן עטייה אאל סולאיטי.
זמן קצר לאחר פתיחת השגרירות הקטרית בארמניה, נפגשו שרי החוץ הקטרי והארמני במינכן שבגרמניה ודנו על קשרי התיירות ופיתוח קשרים עסקיים בין משקיעים משתי המדינות.
בנוסף דנו השניים על המצב במזרח התיכון ועל דרכים אפשריות להביא לשלום באזור.
במקביל לכך, הודיעה קטר כי היא בעד מציאת פתרון יצירתי לסכסוך נגורנו-קרבאך בין אזרבייג'ן לארמניה והוסיפה כי היא תומכת בהפשרת היחסים בין אזרבייג'ן לארמניה.
יחסי ארמניה–צרפת הם מערכת היחסים שבין הממשלות והעמים של רפובליקת ארמניה והרפובליקה הצרפתית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-24 בפברואר 1992 לאחר נפילת ברית המועצות והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה.
ארמניה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
ארמניה מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות 2 קונסוליות בערים: מרסיי וליון.
צרפת מיוצגת בארמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בירוואן, בירת המדינה.
ב-2 באוקטובר 2009 מונה ויגן צ'יטצ'יאן לשגריר מיופה כוח של הרפובליקה של ארמניה בצרפת.
ב-5 בנובמבר 2010, אנרי רינו, שגרירה מיופה הכוח של צרפת לארמניה, הציג את כתב האמנתו לנשיא סרז' סרקזיאן.
ב-1 בדצמבר 2011 מונה ורדן סירמקס לקונסול הכללי של הרפובליקה של ארמניה במרסיי, העיר השנייה בגודלה בצרפת.
צרפת הכירה רשמית ברצח העם הארמני בשנת 1998 יחד עם בלגיה.
ב-6 באוקטובר 2011, במהלך ביקור רשמי בבירת ארמניה, ירוואן, קרא נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לטורקיה להכיר בטבח שביצעה בארמנים ב-1915 כרצח עם.
הוא אמר כי "טורקיה היא מדינה גדולה, ועליה לבקר את ההיסטוריה שלה, בדיוק כמו שעושות מדינות אחרות בעולם, דוגמת גרמניה וצרפת.
רצח העם הארמני הוא עובדה היסטורית וצרפת מכירה בה.
הכחשה קולקטיבית גרועה אף יותר מהכחשה של בודדים, והיא אינה מקובלת.
עלינו להיות חזקים ולהישיר מבט אל ההיסטוריה".
הארמנים בצרפת, המונים (נכון לעשור השני של המאה העשרים ואחת) בין 250,000 ל-750,000 איש, נשארו קרובים למוצאם התרבותי, אך בעת ובעונה אחת; הם השתלבו בצרפת ותרמו רבות לתרבות הפרנקופונית.
דוגמאות לארמנים צרפתים מפורסמים הם: שארל אזנבור, אנרי ורנוויל ומישל לגראן.
יחסי ארמניה–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין רפובליקת קזחסטן.
לפני 1918, שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הרוסית, ועד 1991 הן היו חלק מברית המועצות לשעבר, בתור מחוזות אוטונומיים למחצה; הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-27 באוגוסט 1992. מאז 1992 מיוצגת ארמניה בקזחסטן באמצעות שגרירות באלמטי, הבירה לשעבר של המדינה.
קזחסטן מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירות בירוואן, בירת המדינה.
שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירואסייתי, בארגון האמנה לביטחון משותף, ארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, חבר המדינות והאומות המאוחדות.
ישנם 25,000 איש ממוצא ארמני המתגוררים בקזחסטן.
קזחסטן ואוזבקיסטן הן המדינות הטורקיות היחידות שקיבלו את המיעוט הארמני בהן לכל אורך ההיסטוריה.
מ-1 עד 2 בספטמבר 1999 ביקר נשיא ארמניה רוברט קוצ'ריאן בקזחסטן.
במאי 2001 נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב ביקר בארמניה במסגרת רשמית.
יחסי ארמניה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין יפן.
בשנת 1918 הוקמה ארמניה כמדינה עצמאית והיא התקיימה עד לשנת 1920. בין המדינות שמאטות שהכירו במדינה החדשה הייתה יפן ודיאנה אבגר הייתה שגרירת ארמניה ביפן.
היחסים שבין ארמניה לבין יפן כוננו באופן רשמי ב-7 בספטמבר 1992, שנה לאחר שארמניה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות והפכה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה לרפובליקה קפיטליסטית שמתיימרת להיות מערבית.
במקור, יוצגה ארמניה ביפן על ידי שגרירות שהחזיקה בבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין, ויפן יוצגה בארמניה באמצעות השגרירות שהחזיקה במוסקבה, בירת רוסיה.
השגרירות הארמנית בטוקיו נפתחה ב-13 ביולי 2010, ובנייתה של השגרירות היפנית בירוואן הסתיימה ב-1 בינואר 2015. השגרירות הארמנית בטוקיו עמדה כפיל לבן (מבחינה דיפלומטית, ניתנו בה שירותים קונסולריים מצומצמים), הוחלט להשמיש אותה ולמנות לה שגריר במהלך שנת 2012.
ב-29 ביוני 2017 הודיעו היפנים כי דרישות הוויזה לארמנים על מנת להיכנס לשטח יפן יוקלו, ויהיה ניתן לקבל ויזה בקלות.
ב-1 בספטמבר 2017, ביטלה ארמניה את דרישות הוויזה לאזרחי יפן.
ארמניה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בארמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בירוואן, בירת המדינה.
יחסי ארמניה לבנון הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת ארמניה לבין הרפובליקה הלבנונית.
בלבנון חיה האוכלוסייה הארמנית השמינית בגודלה בעולם.
לבנון היא גם המדינה הראשונה מהליגה הערבית שהכירה ברצח העם הארמני.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה הודיעה ארמניה כי היא תשלח סיוע הומניטרי ללבנון.
ב-27 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, שלחה ארמניה סיוע הכולל תרופות, אוהלים וציוד כבאות לרשויות הלבנוניות.
ב-11 במאי 2000, הפרלמנט הלבנוני החליט להכיר ברצח העם הארמני.
למעשה, לבנון הייתה המדינה הראשונה מהליגה הערבית אשר הכירה בזה.
לקהילה הארמנית העצומה בלבנון יש כמה מפלגות פוליטיות במדינה עם מושבים בפרלמנט.
הגדולה שבהן היא מפלגת "טשנאג" ויושבת בממשלה הלבנון.
כמו כן, ישנן גם כמה מפלגות ארמניות היושבות באופוזיציה בלבנון.
ארמניה ולבנון ביטלו את דרישות הוויזה ביניהן במהלך ביקורו הרשמי של נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן בלבנון.
ארמניה מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות.
לבנון מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן.
יחסי ארמניה–הונגריה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת ארמניה לבין הונגריה.
מתום מלחמת העולם השנייה ועד פירוק ברית המועצות ב-1991, היו שתי המדינות נתונות תחת משטר קומוניסטי.
ב-1991, כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטים.
כיום, חיים בהונגריה כ-15 אלף אנשים ממוצא ארמני.
ב-31 באוגוסט 2012, ניתקה ארמניה את יחסיה עם הונגריה בעקבות הסגרתו של הקצין האזרי, ראמיל ספארוב שהורשע ברצח גורגן מרגריאן, סגן בצבא הארמני בשנת 2004. זאת, למרות הבטחות של משרד המשפטים ההונגרי כי עונשו של ספארוב ייאכף.
המהלך נובע מהידרדרות ביחסים הארמנים-אזריים מאז הפסקת האש של מלחמת נגורנו-קרבאך ב-1994.
בירוואן, בירת ארמניה, מפגינים זרקו עגבניות על בניין הקונסוליה ההונגרית וקרעו את דגל הונגריה.
ארצות הברית, מתחה גם היא ביקורת על ההחלטה להסגיר את ספארוב לאזרבייג'ן.
שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן אמר באפריל 2013, כי "ארמניה מוכנה להסדיר את היחסים עם הונגריה, על בודפשט צריכה לנקוט צעדים".
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו ב-2 בדצמבר 2022 וכיום נחשבים לטובים וידידותיים.
בפברואר 2024, הנשיא והאגן חאצ'טוריאן ערך ביקור בבודפשט, ביקורו השני של נשיא ארמני בהונגריה.
ארמניה מיוצגת בהונגריה דרך שגרירותה בווינה שבאוסטריה וקונסוליה לשם כבוד בבודפשט.
מאידך, הונגריה מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה בטביליסי שבגאורגיה וקונסוליה לשם כבוד בירוואן.
יחסי ארמניה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לבין גרמניה.
היחסים בין המדינות היו תמיד יציבים, ושתי המדינות פועלות יחד לאורך השנים בשיתוף פעולה.
בגרמניה נעשו בשנת 2005 צעדים כדי להכיר ברצח העם הארמני, בתקופת שלטונו של הקנצלר גרהרד שרדר.
עם זאת, בעוד שגרמניה קראה לטורקיה לקבל את "אחריות היסטורית" על חלקה ברצח, ממשלת גרמניה נמנעה מלהשתמש במילה "רצח עם".
במהלך המלחמה הקרה, הצורך לשמור על תמיכת טורקיה בנאט"ו, גרמה לממשלת מערב גרמניה להתעלם מן הנושא.
בשנת 2015 דרש הציבור הגרמני להגדיר את רצח העם הארמני כ"ג'נוסייד".
במרץ 2015 את משרד החוץ הפדרלי דיווח על יחסים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים חיוביים בין שתי המדינות.
חיילים ארמנים צורפו לכוח הגרמני המוצב באפגניסטן, ומסייעים לשמור על שדה התעופה בצפון קונדוז.
ארמניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-2 קונסוליות בפרנקפורט וקרלסרוהה, ואילו גרמניה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן בלבד.
יחסי ארמניה–פקיסטן הם מערכת היחסים המורכבת שבין רפובליקת ארמניה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ולמעשה, פקיסטן היא המדינה היחידה בעולם שאינה מכירה בארמניה כמדינה עצמאית וריבונית.
האינטראקציה הדלה שקיימת בין שתי המדינות היא לא בעלת משמעות מיוחדת.
אין עימות ישיר ואף פעם לא היה עימות מזוין בין ארמניה לפקיסטן והבעיות העיקריות ביחסים שבין שתי המדינות הוא סכסוך נגורנו-קרבאך עם אזרבייג'ן והאירידנטה הארמנית במזרח טורקיה.
אזור נגורנו קרבאך הוא אזור המאוכלס בעיקר בארמנים מאז סוף מלחמת העולם הראשונה, האזור הכריז על עצמאות וקרא לעצמו "רפובליקת ארצאך" אך אינו מוכר על ידי אף מדינה חוץ מאבחזיה, דרום אוסטיה וטרנסניסטריה, אף הן מדינות לא מוכרת, האזור נמצא דה יורה בתוך גבולות אזרבייג'ן.
פקיסטן תמכה באזרבייג'ן במהלך המלחמה.
בשל קשריה ההדוקים של פקיסטן עם יריבותיה של ארמניה - טורקיה ואזרבייג'ן, היא רואה בטבח חוג'אלי כרצח עם שנעשה על ידי ארמניה כנגד הקבוצה האתנית האזרית (ולא הטורקית, כמו שקרה בפועל).
כאשר היא המדינה השלישית בעולם להכיר באזרבייג'ן כמדינה עצמאית לאחר טורקיה ורומניה, יש לאזרבייג'ן ולפקיסטן יחסים חמים מאוד.
אזרבייג'ן תומכת בעמדת פקיסטן בסכסוך קשמיר, ארמניה לעומתה, בעקבות העוינות הפקיסטנית אליה, פיתחה מערכת יחסים ידידותית וענפה עם הודו, והיא תומכת בעמדתה בסכסוך קשמיר.
פקיסטן אינה מכירה ברצח העם הארמני ואף לוחצת על מדינות שונות לא להכיר בו יחד עם חברותיה - אזרבייג'ן וטורקיה.
בסוף 2016 פתחה ארמניה בעימות פוליטי ישיר נגד פקיסטן, כאשר בזבזה את זכות הווטו השנתית שיש לה בברית CSTO המובל בידי רוסיה, כדי שהצעתה של פקיסטן להצטרף כמדינה משקיפה לארגון לא תתקבל.
יחסי ארמניה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין נסיכות מונקו.
בין רפובליקת ארמניה לבין נסיכות מונקו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים אשר כוננו ב-15 באוקטובר 2008. בין שתי המדינות נחתם הסכם כינון יחסים באותו התאריך מה שרשמית אישר את היחסים בין שתי המדינות.
מונקו אינה מיוצגת בארמניה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ארמניה אינה מיוצגת במונקו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
המקום בו ניתנים שירותים קונסולריים לתושבי מונקו הוא שגרירות ארמניה בפריז, בירת צרפת.
היחסים בין רפובליקת ארמניה לבין הרפובליקה הטורקית טעונים כתוצאה מרצח העם הארמני וסירובה של טורקיה להכיר בו, כמו גם סירוב ארמניה לאשרר את הסכם קארס ותמיכת טורקיה באזרבייג'ן בסכסוך נגורנו קרבאך.
הגבול בין שתי המדינות השכנות, שאורכו 311 ק"מ, סגור למעבר.
במאה ה-9 החלו שבטי אוע'וז הטורקים לחדור ממרכז אסיה לקווקז.
במהלך המאות ה-10 עד ה-11 גל ההגירה גבר.
בשנת 1071 הביסו הטורקים את הביזנטים בקרב מנזיקרט.
אירוע מפתח נוסף בתקופה זו היה התפשטות האסלאם בקרב הכובשים.
ארמניה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית במאות ה-15 וה-16. בהמשך קיבלה פרס את השליטה באזור המזרחי של ארמניה, והשטח בשליטה העות'מאנית שעליו חיו הארמנים התפרסם כארמניה המערבית.
היחסים בין ארמנים לעות'מאנים היו מעורבים.
שליטים עות'מאניים יזמו את הקמת הפטריארכיה הארמנית בקונסטנטינופול.
האוכלוסייה הארמנית בעיר לא גדלה, לא השתמשה בתמיכת הסולטאן והייתה במצב גרוע יותר מאשר האוכלוסייה הארמנית בארמניה ההיסטורית.
אלו סבלו לעיתים קרובות מהממשל המקומי.
בנוסף, הם היו צריכים לשלם מיסים נוספים כ"כופרים" ולתת חלק מהנערים לסולטאן, כדי שיהפכו ללוחמים (יאניצ'רים).
עם זאת, מתחילת המאה ה-17 החלה האימפריה העות'מאנית לדעוך.
במקביל, השליטים החלו לחשוד בארמנים.
אחת הסיבות לכך הייתה הכללת הנכסים הצפון-מערביים של האימפריה בתחום האינטרסים של רוסיה, שפטרונות על העמים הנוצרים של טורקיה המוסלמית.
תנאי החיים בארמניה הטורקית תחת הסולטאן עבדול חמיד השני (1876-1908) החמירו.
על הארמנים שנחשבו אזרחים מסוג ב', נאסר לשאת נשק, והם הפכו לקורבנות של בוזזים כורדים וגובי המס העות'מאנים.
עם זאת, באיסטנבול הם עדיין נהנו מפריבילגיות משמעותיות.
הם ארגנו "דוחנים" נפרדים (קהילות לאומיות) וביצעו ממשלה עצמית כלשהי.
השירותים הציבוריים העות'מאניים ומערכות הבנקאות אוישו ברובם על ידי ארמנים ויוונים.
בשנת 1908 התחוללה מהפכה בטורקיה, בהובלת מה שמכונה "ועדת האחדות וההתקדמות" או הטורקים הצעירים.
הוועדה הכריזה על סיום שלטונו הדפוטי של עבדול חמיד השני ותחילת מסלול חדש לעבר המיעוטים האתניים של האימפריה.
הארמנים תמכו בתנועת הטורקים הצעירים והשתתפו בהקמת ממשלה חדשה.
עם זאת, עד מהרה אירע טבח בעדן, בו מתו כ-30,000 ארמנים.
ב-10 באוגוסט 1920 נחתם הסכם בעיר הצרפתית סברס, לפיה טורקיה הכירה בארמניה כ"מדינה חופשית ועצמאית".
טורקיה וארמניה הסכימו לציית לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, גבולות הבוררות בתוך המחוזות של ואן, ביטליס, ארזורום וטרבזון ולקבל את תנאיה על הגישה של ארמניה אל הים השחור (דרך באטום).
עם זאת, חוזה זה לא נכנס לתוקף, שכן הממשלה הטורקית החדשה בראשות כמאל אטאטורק סירבה לאשר אותה.
לבסוף תוקנו תנאי חוזה סברס בוועידת לוזאן בשנת 1923. ב-3 בדצמבר 1920 נחתם הסכם השלום באלכסנדרופול שהסתיים במלחמה בין ארמניה וטורקיה.
הממשלה הארמנית הכירה בחוזה השלום של סברס כמבוטלת והתחייבה למשוך את משלחותיה מאירופה ואמריקה, כמו גם "להוציא מהממשלה את כל האנשים שעוררו וביצעו משימות אימפריאליסטיות", וכן הכירה בכל האמנות שנחתמו לרעת טורקיה או שנפגעו האינטרסים שלה.
טורקיה קיבלה את הזכות לשלוט על הרכבות ועל דרכי תקשורת אחרות של ארמניה, לנקוט בצעדים צבאיים בשטח ארמניה.
באמנה נקבע גם שיבת פליטים וזכויות האוכלוסייה המוסלמית בארמניה.
למחרת, 4 בדצמבר 1920, יחידות של הצבא האדום נכנסו לירוואן והממשלה החדשה של ארמניה הסובייטית ביטלה את אמנת אלכסנדרופול.
היחסים בין ארמניה לטורקיה הושלמו על ידי הסכם קארס, שנחתמה ב-13 באוקטובר 1921.
ארמניה הסובייטית וטורקיה לאחר מלחמת העולם השנייה
ברית המועצות הציבה דרישות לטורקיה להחזיר חלק ממערב ארמניה והציגה אותן כדרישות ארמניה וגאורגיה הסובייטיות.
בשנת 1953, תחת שלטונו של חרושצ'וב, הודיעה הנהגת ברית המועצות רשמית על נטישת טענות שהושמעו בעבר על ידי הנהגות הרפובליקות.
טורקיה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של ארמניה לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. עם זאת, היחסים בין שתי המדינות מאופיינים כמתוחים מאוד.
מספר גורמים משפיעים על כך:
היעדר ייצוג דיפלומטי בין המדינות עקב תנאים מוקדמים לכינון יחסים שדרשה טורקיה
טורקיה חוסמת את הגבול הארמני-טורקי, כתוצאה ממנו אין חיבור דרכים ורכבות.
זרימת המטען הקיימת בין המדינות עוברת בעיקר דרך שטחה של גאורגיה.
למרות המתחים בין המדינות, טיסות סדירות מופעלות בציר ירוואן-איסטנבול.
הפזורה הארמנית וארמניה ממשיכות להכיר ברצח עם במדינות שונות בעולם.
טורקיה ממשיכה להכחיש את עובדת רצח העם הארמני באימפריה העות'מאנית.
אזרחים טורקיים המנסים להעלות נושא זה לדיון, נשפטים על פי סעיף 301 לחוק העונשין הטורקי "העלבת זהות טורקית".
במקביל, טורקיה מציעה להקים ועדה משותפת שתחקור את אירועי ראשית המאה העשרים, אז נספו גם הארמנים וגם הטורקים.
טורקיה הייתה חברה פעילה בקבוצת מינסק של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שהוקמה בשנת 1992 כדי לתווך בין צדדים לסכסוך.
ככל שהכוחות הארמנים הצליחו במלחמת נגורנו קרבאך, יחסי ארמניה-טורקיה התדרדרו יותר ויותר.
במאי 1992, בקשר לפעולות צבאיות בגבול בין ארמניה נחצ'יבאן, עלה האיום של התערבות צבאית טורקית בסכסוך.
בשנת 1993 טורקיה חסמה באופן חד צדדי את הגבול הארמני-טורקי, והניעה אותו באופן רשמי עם כיבוש אזורים אזרבייג'ן על ידי חיילים ארמנים.
ממשלת טורקיה מבטיחה לפתוח את הגבול, בתנאי שארמניה תפסיק לחפש הכרה בינלאומית ברצח העם הארמני ותסיג חיילים מאזור הסכסוך בנגורנו-קרבאך.
בעיית ההכרה ברצח העם הארמני
טורקיה מכחישה מכל וכל את קיומה של עובדה היסטורית של רצח העם הארמני.
לפי הרשויות בטורקיה, גירוש התרחש במהלך מלחמת העולם הראשונה.
טורקיה מכירה במותם ההמוני של ארמנים, אך מצביעה על כך שגם מאות אלפי מוסלמים נהרגו .
רק נציגים מסוימים של האינטליגנציה הטורקית מדברים על הצורך להכיר ברצח העם הארמני.
ההיסטוריון הארמני טאנר אקאם וזוכה פרס נובל אורהאן פאמוק מכירים ברצח העם הארמני.
ב-15 בדצמבר 2008 הושק אתר האינטרנט diliyorum özür ("אני מצטער") של הקמפיין "ארמנים, סלחו לנו".
במשך יומיים נחתמה על ידי כ-11 אלף איש על עצומה שפורסמה באתר עם אותו שם.
עם זאת, המילה "רצח עם" אינה משמשת בטקסט ההתנצלות, אך משתמשים במונח "קטסטרופה גדולה".
החל מ-1 בפברואר 2010 היו לאתר 30 אלף חתימות.
עד מהרה, הפרקליטות הכללית של אנקרה פתחה בחקירה במסגרת סעיף 301 לחוק העונשין הטורקי.
משרד התובע קרא למארגני הקמפיין להעיד על מנת לחקור את האתר שיצרו.
עם זאת, בתחילת ינואר 2010 בית המשפט הפלילי המחוזי באנקרה החליט שלא לפתוח בהליכים פליליים כנגד ארבעה נציגי האינטליגנציה הטורקית, יוזמי המערכה "ארמנים, סלחו לנו" - בסקין אורן, אחמד אינסל, צ'נגיז אקטאר ועלי ביירמוגלו.
ארמניה, על פי שרת החוץ שלה ב-2009, מכירה בגבול הקיים עם טורקיה, אך אין פירוש הדבר הכרה בהסכם קארס שעל בסיסו הוא עובר.
בשטחים שיצאו לטורקיה בשנת 1921, נמצא אחד הסמלים המפורסמים ביותר של ארמניה - הר אררט.
מאז שנת 1918, דמותו של הר זה קיימת על מעיל הנשק של ארמניה, שבגללו טורקיה טענה בעבר.
טורקיה חוששת שארמניה עשויה להעלות טענות טריטוריאליות.
טורקיה ביקשה מארמניה להכיר רשמית בגבול המשותף הקיים שנקבע על ידי הסכם אלכסנדרופול בשנים 1920–1921, אולם ירוואן סירבה ואמרה כי יש לפתור סוגיה זו רק לאחר כינון יחסים דיפלומטיים.
בארמניה עצמה ישנם תומכים רבים של עדכון הגבול כנגד ההכרה בגבולותיה המודרניים של טורקיה, בפרט, הפדרציה המהפכנית הארמנית.
בקיץ 2005 החלה שיקום הכנסייה הארמנית סורב חאץ' (הצלב הקדוש), שנבנתה בראשית המאה ה-10 על ידי האדריכל מנוול, באי אחתמר (בימת ואן שבטורקיה).
משרד התרבות והתיירות בטורקיה הקצה לכך 3 מיליון לירות (2 מיליון דולר).
עבודות השיקום בכללותו הסתיימו בסתיו 2006. הפתיחה, שתוכננה במקור ל-4 בנובמבר 2000, התקיימה ב-29 במרץ 2007. אירוע זה נתפס על ידי מרבית הארמנים כמעשה פופוליסטי.
כל תהליך השבת האתר הדתי של סורב חאץ' והליטורגיה שנצברו בו, כותב העיתונות הארמנית, הועבר למישור הפוליטיקה.
יש להזכיר שמתוך אלפי מקדשים ארמנים, כיום נשאר בסך הכל בין 450 ל-500, עם זאת, כולם הרוסים או זקוקים לשיקום.
לא שוחזרה בעבר אף לא כנסייה ארמנית אחת בשטחה של טורקיה.
בשל הבידוד הגאוגרפי שלה (באי) הכנסייה שמורה יחסית.
יו"ר עמותת להגנה על המונומנטים התרבותיים וההיסטוריים של ארמניה סאמוול קרפטאן, שביקר באי אחטאמר, אמר כי השחזור בוצע ברמה הגבוהה ביותר, "בלי סטייה קלה מן הדפוסים ההיסטוריים", אם כי מספר מומחים אחרים מצביעים על פגמים קלים.
ב-19 בספטמבר 2010, לראשונה מזה 95 שנה, נערכה ליטורגיה בכנסייה, ובליל 30 בספטמבר עד 1 באוקטובר הוקם צלב על הכנסייה.
עכשיו הכנסייה באחטאמר מתפקדת כמוזיאון.
הראנט דינק,עיתונאי טורקי ממוצא ארמני, שהאשים את ממשלת טורקיה באחריות לרצח העם הארמני, נורה למוות בידי מתנקש ב-19 בינואר 2007.
דינק הועמד כמה פעמים למשפט על התבטאויותיו נגד השלטון ורבים בטורקיה ראו בו בוגד.
ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, טען כי מדובר ב"התקפה על שלום המדינה ויציבותה" והאשים "כוחות אפלים" במעשה.
במהלך חקירת הרצח התברר כי המשטרה והז'נדרמריה ידעו על הרצח הממשמש ובא, אך לא נקטו באמצעים למניעתו.
במקביל, כאשר קרובי משפחתו של דינק הגישו תביעה נגד טורקיה בבית הדין האירופי לזכויות אדם, הממשלה שלחה נאום הגנה לבית המשפט בו הושווה דינק לפושעים הנאצים.
לאחר סערה שנוצרה,הנאום בוטל ושר החוץ הטורקי אהמט דבוטאולו הצהיר כי הוא לא תיאם את הנאום הזה.
בספטמבר 2010 בית המשפט האירופי לזכויות אדם, ששילב את ההאשמות נגד דינק בגין "העלבת האומה הטורקית" והתביעה שהגישו קרוביו של דינק בגין הפרת זכותו לחיים, קבע כי הרשויות הטורקיות הפרו את סעיפי האמנה 2, 10 ו-13 הנוגעים לזכות לחיים וחופש הדיבור.
בית המשפט הורה לשלם לקרובי משפחתו של דינק פיצוי בסך 133 אלף יורו.
דיפלומטיית כדורגל וניסיונות לכינון יחסים דיפלומטיים
ב-6 בספטמבר 2008 הגיע נשיא טורקיה עבדוללה גול לירוואן בהזמנתו של נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן.
אירוע רשמי היה משחק הכדורגל של טורניר המוקדמות למונדיאל 2010 בין הנבחרות הלאומיות של ארמניה וטורקיה (טורקיה ניצחה 0–2).
הפגנות המוניות נגד ביקורו של נשיא טורקיה נערכו בירוואן.
סרקזיאן, בהצעת גול, הגיע לגומלין השני במשחק הארמני-טורקי, שהתקיים באוקטובר 2009 בבורסה.
במלון אלמירה בעיר בורסה הטורקית נערכו משא ומתן בין המשלחות הארמניות והטורקיות, ואחריהן ישיבת הנשיאים.
ישיבות ומשא ומתן של נשיאים במהלך משחקי כדורגל נקראו "דיפלומטיית כדורגל".
ב-10 באוקטובר 2009 חתמו שרי החוץ של טורקיה וארמניה, אהמט דבוטאולו ואדוארד נלבנדיאן, על פרוטוקול על הקמת יחסים דיפלומטיים ועל פרוטוקול לפיתוח יחסים דו צדדיים בציריך שבשווייץ.
המסמכים סיפקו הקמת ועדה משותפת של "היסטוריונים עצמאיים" לחקר נושא רצח העם הארמני משנת 1915. החתימה על הפרוטוקולים התעכבה במשך שלוש שעות בגלל חילוקי דעות לגבי ההצהרות הסופיות: הצד הארמני בנאומו רצה להזכיר בעקיפין את רצח העם ב-1915, ואת הצד הטורקי - הסכסוך בנגורנו-קרבאך.
כתוצאה מכך, לא נאמו נאומים סופיים.
האופוזיציה הארמנית והן האופוזיציה הטורקית התנגדו לחתימת הפרוטוקולים כפי שהוצע, והביעו אי שביעות רצון, בפרט, עם סעיפי ההכרה ההדדית בגבולות ויושרה טריטוריאלית של מדינות אחרות.
ב-11 באוקטובר (זמן מוסקבה) באותה שנה הודיעה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון כי ממשלת ארצות הברית תעשה ככל שביכולתה כדי לבסס את ההצלחה שהשיגו טורקיה וארמניה.
באותו יום, משרד החוץ של אזרבייג'ן מתח ביקורת על טורקיה בגין חתימת הסכמים מבלי לפתור את הסכסוך בקרבאך.
תהליך האשרור של הפרוטוקולים על ידי הפרלמנטים של טורקיה וארמניה הוקפא ללא הגבלת זמן.
בפברואר 2015 משך סרז' סרקזיאן את הפרוטוקולים הארמניים-טורקיים מהאספה הלאומית של ארמניה.
בינואר 2022 התקיימו שיחות לנירמול היחסים בין המדינות.
בארמניה נאמר שהם רוצים לכונן יחסים עם טורקיה ולפתוח את הגבול בין המדינות.
היחסים בין רפובליקת ארמניה וגאורגיה הם היחסים בין שתי המדינות השכנות רפובליקת ארמניה וגאורגיה, שנוסדו ב-17 ביולי 1992. למרות העובדה כי עד כה נחתמו למעלה מ-80 הסכמים שונים בין גאורגיה לארמניה, עם זאת, לשתי המדינות יש מבטים שונים על יחסי החוץ שלהן.
ארמניה תומכת ברוסיה במדיניות חוץ, חברה באיחוד הכלכלי האירואסייתי ומקיימת יחסים מתוחים עם אזרבייג'ן וטורקיה.
לעומת זאת, גאורגיה המכוונת למערב, לא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם רוסיה, הטילה סנקציות נגד רוסיה בשנת 2014, ובנוסף, היא עובדת יחד עם אזרבייג'ן ועם טורקיה.
אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 219 ק"מ.
בסוף המאה ה-12 עד תחילת המאה ה-13 היו חלקים ניכרים משטחי ארמניה תלויים בממלכת גאורגיה.
בתקופה זו התקיימה נסיכות ארמנית של זקארידים.
בהמשך, הממלכות הארמניות והגאורגיות היו תלויות באימפריה העות'מאנית ובפרס, ובמאה ה-19 נכבש הקווקז על ידי האימפריה הרוסית בשלבים והנסיכויות הגאורגיות והארמניות הפכו לחלק ממלכות המשנה של הקווקז שבירתה טביליסי.
העיר פרחה באותה תקופה והיגרו אליה רבים מתושבי הקווקז.
בשלב מסוים היו הארמנים רוב בבירה.
במלחמת האזרחים ברוסיה ייסדו ארמניה וגאורגיה, רפובליקות דמוקרטיות קצרות מועד ואף ניהלו מלחמת גבולות ב-1918 עד לסיפוחן לברית המועצות.
תנועת היפרדות חזקה קמה בשתי הרפובליקות בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ובמהלך הפרסטרויקה, גאורגיה וארמניה, יחד עם המדינות הבלטיות, נלחמו באופן פעיל למען הפרישה מברית המועצות ואף סירבו לקיים משאל עם בנושא שימור ברית המועצות במרץ 1991.
היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים החלו ב-17 ביולי 1992, ובאוקטובר 2001 נחתם הסכם ידידות, שיתוף פעולה וביטחון הדדי בין ארמניה לגאורגיה.
גאורגיה מקיימת יחסים כלכליים קרובים מאוד עם אזרבייג'ן וטורקיה, שאיתם קשרי ארמניה עוינים ומתוחים, וארמניה היא בעל ברית של רוסיה, איתה ניתקה גאורגיה את היחסים הדיפלומטיים.
עם זאת, בגלל הגבולות הסגורים של ארמניה עם טורקיה ואזרבייג'ן והיעדר הגישה לים על ידי ארמניה, גאורגיה ממלאת תפקיד מכריע עבור ארמניה בכל הקשור ליצוא וייבוא של מוצרים וסחורות שונים.
יש מסילה בין ארמניה לגאורגיה, שלאורכה מיוצאת מרבית הסחורה הארמנית.
בשנת 2009 דורגה ארמניה במקום הרביעי בייבוא סחורות גאורגיות (7.9% מכלל הסחורות שייצאה גאורגיה).
ארמניה מייצאת בעיקר חשמל לגאורגיה.
בגאורגיה חיים כ-250,000 ארמנים, המהווים את רוב אוכלוסיית אזור הגבול סאמצחה-ג'אוואחתי עם ארמניה.
נשיא גאורגיה הראשון, זוויאד גמסחורדיה, חשד במיעוט הארמני ובשנת 1990 אף הצהיר כי "ארמנים ואזרים החיים בגאורגיה מהווים איום על האומה הגאורגית ורובם אויבים".
לאחר פטירתו של גמסחורדיה, הרשויות הגאורגיות החדשות מתייחסות הרבה יותר למיעוט הארמני.
בארמניה, כמו בגאורגיה, העיתון החברתי-פוליטי הרפובליקני השבועי "וראסטאן" הולך לקרנות תקציביות.
העיתון "וראסטאן" מיועד הן לארמנים המתגוררים בגאורגיה והן לגאורגים החיים בארמניה.
המיעוט הגאורגי בארמניה הוא קטן ביותר (כמה מאות אנשים על פי מפקד 2011).
יחסי ארמניה–יוון הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה ליוון.
בגלל הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והדתיים החזקים בין שתי המדינות (הרוב המכריע של הארמנים והיוונים מאמינים של הכנסייה הנוצרית המזרחית), ארמניה ויוון כיום נהנות מיחסים דיפלומטיים מצוינים.
הם תמיד היו חזקים הן מבחינה רגשית והן מבחינה היסטורית בגלל השורשים הדתיים והתרבותיים וקיום משותף במהלך האימפריות הביזנטיות והעות'מאנית.
כל שלושת נשיאי ארמניה ערכו ביקורים רשמיים ביוון ויש קשרים ברמה גבוהה בין שתי המדינות.
יוון הכירה רשמית ברצח העם הארמני בשנת 1996 ואילו ארמניה הכירה רשמית ברצח העם היווני-פונטי בשנת 2015.
בשפה היוונית ארמניה נקראת Αρμενία (ארמניה), הארמנים נקראים Αρμένιοι (ארמני) והשפה הארמנית נקראת αρμένικα (ארמניקה).
בשפה הארמנית, יוון נקראת Հունաստան (Hounastan), היוונים נקראים հույներ (Houyner) והשפה היוונית נקראת Հունարեն (Hounaren).
התעתיק היווני של המילה הארמנית לארמניה (Հայաստան) הוא Χαγιαστάν (הייאסטאן).
התעתיק הארמני של המילה היוונית לשפה היוונית (Ελληνικά) הוא էլլինիկա (אליניקה).
ארמנים ויוונים קיימים זה מזה מאות שנים כציוויליזציות קדומות.
ישנם כתבים עתיקים של היסטוריונים יוונים המרמזים על שורשי הארמנים.
ההתייחסות המוקדמת ביותר לארמניה נעשתה על ידי ההיסטוריון היווני הקטאיוס ממילטוס בשנת 525 לפני הספירה.
על פי השערה שהציעו בלשנים במהלך המאה ה-20, השפה הארמנית והיוונית חולקות אב קדמון משותף.
הרודוטוס מציע כי הארמנים הם צאצאי הפריגים.
אפלטון הבחין מוקדם בקווי הדמיון בין השפה היוונית לשפה הפריגית.
בנוסף כתב סטראבו כי מולדתם הקדמונית של הארמנים או של המעמד השליט שלהם, לפני עלייתם באסיה הקטנה, הייתה עמק בתסאלי שעל שמו הם נקראים.
שרשרת של אזכורים קדומים מציגה את הקשר ההדוק בין שני העמים.
לאחר חורבן האימפריה הסלאוקית, מדינה יוונית-ארמנית הלניסטית (ממשיכתה של האימפריה קצרת החיים של אלכסנדר מוקדון) נוסדה בשנת 190 לפנה"ס.
אומרים שהשפה הארמנית הושפעה מיוונית עתיקה, אך שתי השפות התפתחו בצורה שונה לאורך זמן.
האלף-בית הארמני (שנוצר בשנת 405), שנכתב משמאל לימין ולא מימין לשמאל כמו בשפות אחרות של אגן הים התיכון או המזרח התיכון, הוא בעל טעם יווני מסוים.
בתקופת האימפריה הביזנטית, חיו ארמנים ויוונים בשלום יחסי בזכות קשריהם הדתיים.
ארמנים היוו חלק בלתי נפרד מהאימפריה במאותיה הראשונות, כאשר רבים מהקיסרים הביזנטיים היו ארמנים או בעלי דם ארמני.
השושלת המקדונית נחשבת לרוב לעידן בו האימפריה הביזנטית הגיעה לרמה הגדולה ביותר מאז החלו הכיבושים המוסלמים והרנסאנס המקדוני במכתבים ואומנויות.
השושלת נקראה על שם מייסדה, בזיליוס הראשון המקדוני, שהיה צאצא לשושלת מקדונית (השושלת הייתה ממוקמת למעשה באזור תראקיה, ולא היה לה שום קשר לאזור הגאוגרפי של מקדוניה).
מייסד השושלת והקיסרים הרבים הבאים היו ממוצא ארמני, ומכאן מכונה השושלת על ידי גם כמה מחברים "השושלת הארמנית".
עם זאת, בגלל ההבדלים שהיו בין הנצרות האפודולית היוונית לארמנית, ניסו הקיסרים הביזנטיים לרוב לכבוש את ממלכת שושלת בגרטוני הארמנית ולכפות את האורתודוקסיה היוונית.
הם השיגו זאת בשנת 1045 לאחר ניסיונות רבים.
זה החליש את הביזנטים ואת הארמנים כאחד, וכתוצאה מכך הם לא הצליחו להרחיק את הטורקים מארמניה שהשאירה אותה לא מוגנת (1064) ושאר אנטוליה (1071 ואילך).
שתי המדינות הללו נשלטו יחד תחת השושלת הסלג'וקית ובהמשך תחת האימפריה העות'מאנית.
יוון הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות ארמניה ב-21 בספטמבר 1991. לשתי המדינות יש שגרירות בבירותיהן בהתאמה.
כמו כן, יוון היא אחת המדינות שהכירו באופן רשמי ברצח העם הארמני והיא אחת המדינות הבודדות שרואות כפשע את שלילת רצח העם.
מאז הכרזת העצמאות בארמניה, שתי המדינות היו שותפות במסגרת ארגונים בינלאומיים (האו"ם, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, מועצת אירופה, BSEC), בעוד יוון תומכת בתוקף בתוכניות הקהילה שמטרתן המשך פיתוח היחסים בין האיחוד האירופי לארמניה.
ביקורים רצופים ברמה הגבוהה ביותר הראו ששתי המדינות רוצות להמשיך ולשפר את רמות הידידות ושיתוף הפעולה.
נשיא ארמניה לבון טר-פטרוסיאן ביקר ביוון בשנת 1996, נשיא יוון קוסטנטינוס סטפנופולוס ביקר בארמניה בשנת 1999, נשיא ארמניה רוברט קוצ'ריאן ביקר ביוון בשנת 2000 וב-2005. בנוסף, נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן ביקר ביוון בשנת 2011 ובשנת 2014 אירחה ארמניה את נשיא יוון קרולוס פפוליאס בירוואן.
יוון היא, אחרי רוסיה, אחת השותפות הצבאיות הגדולות של ארמניה.
קצינים ארמנים לומדים באקדמיות צבאיות ביוון, וסיוע טכני שונה מסופק על ידי יוון.
מאז 2003 נפרסה מחלקה ארמנית בקוסובו כחלק מהגדוד היווני של KFOR.
בשנת 2011 הנספח הצבאי של ארמניה ליוון וקפריסין, קולונל סמוול רמזיאן, אמר כי שיתוף הפעולה הצבאי הארמני-יווני ממשיך להתפתח בהתמדה.
שתי המדינות חתמו על הסכמים דו צדדיים הכוללים:
הסכם שיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכנולוגי (בתוקף מאז 1 בדצמבר 1994).
הסכם לקידום והגנה הדדית של השקעות (בתוקף מאז 28 באפריל 1995).
הסכם שיתוף פעולה במגזר הצבאי (יוני 1996).
הסכם בדבר הימנעות ממיסוי כפול על הכנסות (בתוקף מאז 13 במאי 1999).
ההערכות על גודל הקהילה היוונית בארמניה נעות בין 1,800 ל-5,000. המספר היורד של היוונים בארמניה בשנים האחרונות נובע בעיקר מהגירה המונית ליוון בברית המועצות לשעבר, ובשל מצבה הכלכלי של ארמניה כתוצאה ממלחמת נגורנו קרבאך.
היא החמירה עוד יותר בגלל רעידת האדמה של לנינאקאן, אשר בדצמבר 1988 פגעה בצפון מערב ארמניה, האזור בו גרו רוב היוונים בעבר.
הקהילות היווניות הגדולות נמצאות בירוואן ואלאוורדי, וכן בונדזור, גיומרי, Stepanavan ו-Noyemberyan.
הקהילה הארמנית ביוון גדולה בהרבה, והיא מונה כ-50,000 איש.
המספר היה גבוה אף יותר, אולם הגירה לצפון אמריקה גרמה לירידה ניכרת.
הקהילות הארמניות הגדולות ביותר נמצאות באתונה ובסלוניקי.
יחסי ארמניה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה לדנמרק.
ארמניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מיוצגת בארמניה, דרך שגרירותה בקייב, אוקראינה.
יחסים דיפלומטיים כוננו ב-14 בינואר 1992. בשנת 2008 כינה שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן את היחסים בין ארמניה לדנמרק "ידידותיים" ו"מוערכים מאוד".
בשנת 2013 אמסטרם הוקמה כארגון עצמאי שאינו פוליטי, במטרה ליזום אמצעי שיתוף פעולה ושותפויות בין ארמניה לסקנדינביה בתחום העסקים, החינוך והתרבות.
יחסי מרקנטיל בין ארמניה לדנמרק קיימים משנת 1568, אז ביקר בדנמרק הנוסע והסופר הארמני Pirzade Ghap'anets'i.
במהלך מעשי הטבח בחמידיאן נגד האזרחים הארמנים, גינתה ממשלת דנמרק את הטבח והפגינה בחריפות נגד האימפריה העות'מאנית.
המלומד והמבקר הדני הנודע גאורג ברנדס העיר על הטבח וכתב ספר על הארמנים בשנת 1903.
המיסיונרים הדנים היו פעילים בארמניה החל מהמאה ה-19 לפחות.
לדברי ההיסטוריון הדני מתיאס ביורנלונד, המיסיונר, קארן ג'פה יכולה להיחשב כעובדת העזרה הראשונה של דנמרק.
זאת מכיוון שהיא נמנעה במידה רבה מהטפה לנצרות הפרוטסטנטית לארמנים האורתודוקסים, במקום להתרכז בהשגת יעדי פיתוח הומניטריים, כמו שיפור החינוך וביצוע פעולות הצלה לנשים ארמניות שנתפסו בשבי.
באופן יוצא דופן עבור עובדים אירופיים באותה תקופה, בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה ג'פה יחד עם אנשים וארגונים דנים אחרים דחפו גם הם להכרה בינלאומית בזכות הארמנים להגדרה עצמית.
ארמניה קיבלה עצמאות זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה בהסכם סוור.
עם זאת, המדינה החדשה, ארמניה הווילסונית, לא הוכרה רשמית על ידי טורקיה או ארצות הברית.
הנשיא וודרו וילסון, שנחלש בשבץ מוחי וללא יועצו הפוליטי אדוארד האוס, הובס בסנאט על ידי מחזות הכוח של הנרי קאבוט לודג'.
בשנת 1921 קרסה הרפובליקה הארמנית תחת לחץ צבאי של הטורקים הצעירים.
ג'פה ודנים אחרים חזרו מדנמרק לאזור כדי להמשיך בעבודתם מטעם הארמנים.
עבודתם כללה את הקמת הכפר החקלאי הארמני הראשון אי פעם בסוריה כדי לספק פרנסה לארמנים העקורים, יישובים שהוקמו על ידי ג'פה ועוזריה שגשגו בהשוואה למחנות אחרים שהשתלטו על ארמנים.
בנובמבר 1920, דנמרק קיבלה את הצעת חבר הלאומים לפעול כמתווכת במלחמה בין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה לבין הלאומנים הטורקים תחת מוסטפא כמאל אטאטורק.
לאחר רעידת האדמה בשפיטאק ב-1988 בארמניה, תרמה דנמרק סיוע לארמניה.
מאז שארמניה קיבלה עצמאות בשנת 1991, שתי המדינות פעלו לבניית קשרים, כאשר גם הממשלה וגם ארגונים לא ממשלתיים מילאו תפקיד בכך.
לטענת משרד החוץ הדני, סוכנויות אזרחיות כגון "מיסיון יוסט", המשלחת "הארמנית הדנית" ו"החברה הדנית לחקר הקווקז" כבר פעילות בפיתוח היחסים הדו-צדדיים.
בשנת 2003 התגוררו בדנמרק 100 מהגרים ארמנים בלתי חוקיים והיו נושא לשיבה לארמניה, במשא ומתן בין שתי הממשלות.
בשנת 2004 נשיא ארמניה, רוברט קוצ'ריאן דן במערכת היחסים המתפתחת עם שגריר דנמרק, והודה בכך שנשארה עבודה רבה.
שני הצדדים הדגישו את החשיבות של שיתוף פעולה כלכלי מוגבר.
בפגישה הדיפלומטית ב-2009 עם השגריר החדש של דנמרק, הביע נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן רצון להעמיק עוד יותר את מערכת היחסים הדו-צדדית שלהם, והציע תחומים ספציפיים להגברת שיתוף הפעולה כמו יעילות חקלאית ואנרגיה, שם יש לדנמרק מומחיות רבה.
שתי המדינות חתמו על הסכם מס כפול לחיזוק היחסים הכלכליים.
שתי המדינות חתמו על הסכם שירות אווירי בשנת 2000. באפריל 2003.
מקורות של עובדים דנים שונים שפעלו בארמניה בראשית המאה ה-20 שימשו את מתיאס ביורנלונד כדי להציע נקודות מבט חדשות על רצח העם הארמני.
עם זאת, ממשלת דנמרק לא מכירה רשמית כי יש לסווג את רצח ההמונים של הארמנים כרצח עם, ואמרה כי השיפוט אם לעשות כן הוא עניין של היסטוריונים.
במכתב פתוח של "המחלקה הדנית לחקר השואה ורצח העם והכחשת ורצח העם הארמני", כתבו ההיסטוריונים טורבן יורגנסן ומתיאס ביורנלונד:
"כשמדובר במציאות ההיסטורית של רצח העם הארמני, אין שום צד" ארמני" או "טורקי" של "השאלה", יותר מאשר שיש צד "יהודי" או "גרמני" של המציאות ההיסטורית של השואה: יש צד מדעי, והכרה או הכחשה של הצד הלא מדעי.
במקרה של שלילת רצח העם הארמני, הוא אף מבוסס על מאמץ מסיבי של זיוף, עיוות, טיהור ארכיונים ואיומים ישירים שנתמכים על ידי טורקיה, מה שהופך כל "דיאלוג" עם מכחישים טורקים לבעייתי ביותר."
בשלב השני של תוכנית השכנות, ארמניה נמצאת בראש סדר העדיפויות.
תוכנית השכנות מסייעת לארמניה בפיתוח כפרי וכלכלי.
בשנת 2004 חתמה דנמרק על הסכם שיסייע לארמניה בהטמעת פרוטוקול מנגנון הפיתוח הנקי (CDM) ולסייע בהפחתת פליטת גזי החממה שלה.
ההסכם נכנס לתוקף במרץ 2005. בשנת 2006 סייעה דנמרק לארמניה ב-10 מיליון קרונה דנית, לילדים ארמנים נכים.
דנמרק שלחה משקיפים של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה לארמניה בשנת 2007, וסיפקה 16 מיליון קרונה דנית לפרויקט אנרגיה מתחדשת של ארמניה.
דנמרק שלחה גם עזרה לארמניה לאחר ההשלכות ההומניטריות של מלחמת נגורנו קרבאך.
בשנת 2008 חתמו שתי המדינות על הסכם, המקדם צמיחה ותעסוקה באזורים עניים.
דנמרק סיפקה לפרויקט 30 מיליון כתר דני, ו-29 מיליון קרונה דנית למגזר הפרטי ולחינוך.
בספטמבר 2008 סייעה דנמרק לארמניה, גאורגיה ואוקראינה בסכום של 50 מיליון קרונה דנית לתוכנית המגזר הפרטי.
ביוני 2011 סייעה דנמרק לארמניה ב-4.7 מיליון קרונה דנית לתוכנית של הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי עבור החוות בארמניה.
הייצוא הדני לארמניה בשנת 2008 הסתכם ב-30.6 מיליון קרונה דנית, ואילו היבוא של דנמרק מארמניה היה 5 מיליון קרונה דנית.
באפריל 2003 ביקר דנמרק שר המינהל הטריטוריאלי הארמני הוביק אברהמיאן.
באוגוסט 2004 ביקר בארמניה שר החוץ הדני, פר סטיג מולר.
בשנת 2005 הזמינה דנמרק את נשיא ארמניה, רוברט קוצ'ריאן, לישיבה השנתית ה-51 של נאט"ו בקופנהגן, אך הוא סירב משום שדנמרק הזמינה גם את ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
ב-24 בנובמבר 2011 ביקר שר החוץ הארמני אדוארד נלבנדיאן בדנמרק לפגישה עם שר החוץ הדני וילי סובנדל.
נלבנדיאן הודה גם לדנמרק על הסיוע הדני בעקבות רעידת האדמה בספיטאק ועל ההתקדמות של ארמניה מאז העצמאות.
נלבנדיאן נכח בפתיחת השגרירות הארמנית החדשה בדנמרק והדגיש כי: "הנפת הדגל הארמני בבירת דנמרק, אנו מדגימים את נכונותנו להעלות את יחסינו הדו-צדדיים לרמה חדשה."
יחסי ארמניה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה למקסיקו.
חודש לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991; ארמניה ומקסיקו כוננו קשרים דיפלומטיים רשמיים זה עם זה ב-14 בינואר 1992. מאז ההתחלה, היחסים בין שתי המדינות נשמרו ברמה נמוכה למדי ומתקיימים בעיקר בהתייחס לסוגיות דיפלומטיות ברמה עולמית באו"ם.
במרץ 2002 הגיע ראש ממשלת ארמניה, אנדרניק מרגריאן, לעיר מונטריי כדי להשתתף בוועידת הקונצנזוס של מונטריי; ביקור זה הפך לפקיד הממשל הארמני הראשון והגבוה ביותר שביקר במקסיקו מאז עצמאותה.
באוגוסט 2002 ערך שר החוץ הארמני ורטן אוסקאניאן ערך ביקור רשמי במקסיקו.