tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות זכה מוחמד מורסי, מתמודד מתנועת האחים המוסלמים במצרים, והמועצה הצבאית העליונה הבטיחה שתעביר את הכוח אליו.
ב-30 ביוני 2013 נערכה הפגנה כנגד הנשיא מורסי.
ההפגנה תוארה בידי מקורות הצבא המצרי כהפגנה הגדולה בתולדות המדינה, בה דווח כי השתתפו כ-30 מיליון בני אדם.
ברם, מקורות עצמאיים הטילו ספק במדידה זו, וטענו כי המספר קרוב יותר למיליון מפגינים.
בליל 3 ביולי 2013, הודח מוחמד מורסי מתפקידו כנשיא מצרים.
שר ההגנה ומפקד הצבא, הגנרל עבד אל-פתאח א-סיסי, הכריז על סיום כהונתו של מורסי והודיע על השעיית החוקה ועל מינויו של ראש בית הדין החוקתי, עדלי מנסור, כנשיא זמני.
בעקבות הדחת מורסי החלו התנגשויות בין הצבא והמשטרה המצרית לבין תומכי מורסי, שגבו מאות הרוגים ופצועים.
מאוחר יותר, פתחה ההנהגה הצבאית במבצע נגד האחים המוסלמים, במסגרתו עצרה אלפים ושפטה מאות למוות, ביניהם את מנהיגי התנועה.
משנרגע המצב במצרים, הכריזה ההנהגה הזמנית על בחירות חדשות.
בעקבות הכרזה זו, התמודד א-סיסי מתפקידו כראש המועצה הזמנית והכריז על התמודדותו לנשיאות.
ביוני 2014 נבחר א-סיסי לנשיא מצרים.
בתקופת שלטונו התגברו פיגוע הטרור במצרים, ובמיוחד הוא נלחם בטרור בסיני.
בתקופתו הגיעו ממצרים דיווחים של ארגונים מצריים שונים על תפוצתן הרחבה של תופעות כמו מאסר אזרחים על רקע דעות פוליטיות – ובהם עיתונאים ואנשי אופוזיציה, צמצום חופש הביטוי בכלל, וחופש הביטוי כנגד השלטון בפרט.
באפריל 2017, על רקע פיגועים קטלניים שבוצעו בכנסיות, הוטל במצרים מצב חירום, שהתיר ביצוע מעצרים המוניים.
לאחר יותר מ-4 שנים, ב-25 באוקטובר 2021, הודיע הנשיא א-סיסי על הסרת מצב החירום ברחבי המדינה, בנימוק שכבר הוסדר המצב הביטחוני.
הפרלמנט המצרי האריך באפריל 2019 את כהונת הנשיא מ-4 שנים ל-6 ואף התיר לנשיא א-סיסי להתמודד לכהונה שלישית בבחירות בשנת 2024.
הרשות המחוקקת – מורכב מבית תחתון בית הנבחרים, שחבריו נבחרים לכהונה של חמש שנים, מתמחה בחקיקה.
בחירות נערכו בין נובמבר 2011 לינואר 2012, אשר פוזרו מאוחר יותר.
ובית עליון הסנאט שמורכב מ-120 חברים נבחרים ו-60 שממונים על ידי הנשיא.
הבחירות הבאות לפרלמנט הוכרזו שיתקיימו תוך 6 חודשים מיום אשרור החוקה ב-18 בינואר 2014, ונערכו בשני שלבים, מ-17 באוקטובר עד 2 בדצמבר 2015. [143] במקור, היה אמור להיות מוקם לפני הנשיא נבחר, אך הנשיא הזמני עדלי מנצור דחק את התאריך.
הבחירות לנשיאות מצרים 2014 התקיים ב-26–28 במאי.
הרשות המבצעת – נשיא מצרים הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת.
סעיף 133 לחוקת מצרים משנת 2012 קובע תקופה של 4 שנים של מנדט נשיאותי, אליה ניתן לבחור מחדש את המועמד פעם אחת בלבד.
על פי המסמך, כדי להיות זכאי המועמד "חייב להיות מצרי שנולד להורים מצרים, חייב לא לשאת אזרחות אחרת, חייב להיות בעל זכות אזרחית ופוליטית, לא יכול להיות נשוי ללא מצרי", ולא להיות צעיר מגיל 40 גרגוריאני שנים.
משאל עם חוקתי נערך במצרים בין ה-20 ל-22 באפריל 2019, כאשר ההצבעה בחו"ל נערכה בין ה-19 ל-21 באפריל.
השינויים המוצעים אפשרו לנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי להישאר בשלטון עד 2030; לפי הנוסח הקודם של החוקה, הוא היה מנוע מלהתמודד בבחירות הבאות, שאמורות להתקיים ב-2022. השינויים אושרו על ידי 88.83% מהמצביעים שהצביעו, עם אחוז הצבעה של 44%.
סעיף 146 מכריז על הנשיא להיות המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
עם זאת, כדי להכריז מלחמה או לשלוח כוחות מזוינים אל מחוץ לשטח המדינה, על הנשיא להתייעץ עם מועצת ההגנה הלאומית ולקבל את אישור רוב חברי הפרלמנט.
הרשות השופטת – בית המשפט החוקתי העליון הוא הסמכות השיפוטית העליונה.
היא לבדה לוקחת על עצמה את הפיקוח השיפוטי לגבי חוקתיות החוקים והתקנות ומתחייבת לפרש את הטקסטים החקיקתיים באופן הקבוע בחוק.
כמו כן, בית המשפט מוסמך ליישב סכסוכי כשירות בין הערכאות השיפוטיות והמנהליות.
הבירה האדמיניסטרטיבית החדשה או מתוכננת להיות בירתה החדשה של מצרים ונמצאת בבנייה מאז 2015. עיר הבירה נחשבת לאחד הפרויקטים לפיתוח כלכלי, והיא חלק מיוזמה גדולה יותר בשם Egypt Vision 2030.
לבירה החדשה של מצרים טרם ניתן שם.
באתר הבירה החדשה יצאה לדרך תחרות לבחירת שם ולוגו חדשים לעיר.
חבר מושבעים של מומחים הוקם כדי להעריך את ההצעות שהוגשו לרשימה ולקבוע את הטוב ביותר מבין כל ההצעות.
טרם הודיעו ממשלת מצרים על תוצאות רשמיות.
באוקטובר 2021, שר התחבורה כאמל אל-וזיר ציין כי העיר עשויה להיקרא מצרים.
העיר החדשה אמורה להיות ממוקמת 45 ק"מ (28 מייל) מזרחית לקהיר ומחוץ לכביש הטבעת השני של קהיר רבתי, באזור לא מפותח ברובו באמצע הדרך לעיר הנמל סואץ.
על פי התוכניות, העיר תהפוך לבירה המנהלית והפיננסית החדשה של מצרים, ותאכלס את משרדי הממשלה והמשרדים העיקריים ושגרירויות זרות.
על שטח כולל של 700 קמ"ר (270 מ"ר), היא תמנה 6.5 מיליון תושבים, אם כי ההערכה היא שהמספר עשוי לעלות לשבעה מיליון.
רשמית, סיבה מרכזית לביצוע הפרויקט הייתה להקל על העומס בקהיר, שהיא כבר אחת הערים הצפופות בעולם, כאשר אוכלוסיית קהיר רבתי צפויה להכפיל את עצמה בעשורים הקרובים.
בקהיר יש אוכלוסיית מטרו של כמעט 20 מיליון.
יש גם שלב אימונים לקראת גביע העולם בקליעה בבירה המנהלית.
מצרים חברה בליגה הערבית אותה ייסדה בשנת 1945, ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, ובחלקים נרחבים של המאה ה-20 טיפחה מעגלים דיפלומטיים של פאן-ערביות, אולם בעשור השני של המאה ה-21 משתנה מדיניות החוץ שלה כך שתתאים לבריתות מקומיות המושפעות מהשינויים הגאו-פוליטיים בקרבת מצרים.
הברית המזרח ים-תיכונית מקדמת אינטרסים משותפים של ארבע המדינות בתחומי האנרגיה, התיירות, הסחר והתשתיות.
מצרים משתפת פעולה עם מדינות אלו, ובראשן יוון, גם בתיאום צבאי וכן במניעת הגעתם של פליטים לאירופה דרך הים התיכון.
מדרום נמצאת מצרים במחלוקת עם מספר מדינות אפריקאיות סביב ניצול המים של הנילוס.
ב-14 במאי 2010 חתמו אתיופיה, טנזניה, אוגנדה, קניה, קונגו, רואנדה ובורונדי על הסכם חדש באוגנדה בעניין חלוקת מי נהר הנילוס, וזאת חרף התנגדותן של מצרים וסודאן, שהן הצרכניות העיקריות של מימיו.
היחסים בין ארצות הברית ומצרים ידעו עליות ומורדות במהלך מאה השנים האחרונות, אך נכון להיום היחסים הם אסטרטגיים ואיתנים.
בעבר נאלצה ארצות הברית לבוא במגעים מינימליים עם מצרים כאשר זו נשלטה על ידי בריטניה (1882–1945).
עם זאת ארצות הברית סייעה לשמור אותו בשלטון, בין היתר על ידי אילוץ הממלכה המאוחדת וצרפת להפסיק לאלתר את הפלישה שלהם לסיני בשנת 1956. היחסים התחממו בימי אנואר סאדאת (1970–1981) מאז ועד היום תומכת ארצות הברית במצרים צבאית וכלכלית, למרות חיכוכים.
בשנת 1989 קיבלה מצרים מעמד של בעלת ברית עיקרית של ארצות הברית שאינה חברה בנאט"ו, יחד עם ישראל ומדינות נוספות.
הפיכה הצבאית במצרים והדחתו של הנשיא מוחמד מורסי ביולי 2013, העכירו שוב את היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2016 הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על רצונו "להילחם" בדיכוי שהשלטון המצרי מקיים לתפיסתו: "הבה נילחם כדי להבטיח כי אלה הקרויים בעלי בריתנו במזרח התיכון, הסעודים והמצרים, יפסיקו את דיכוי בני עמם, את דיכוי מתנגדיהם, ואת סובלנותם כלפי שחיתות ואי-שוויון".
לעומת זאת בשנת 2017 נשיא ארצות הברית שנבחר לאחר מכן, דונלד טראמפ, ראה כמטרה עליונה שיתוף פעולה עם המשטר המצרי במאבק מול האסלאם הרדיקלי: "עידן בניית האומות יבוא אל סופו.
גישתנו העכשווית, שצריכה להיות מוסכמת על שתי המפלגות, על בעלי בריתנו מעבר לים ועל ידידינו במזרח התיכון, חייבת להיות עצירת ההתפשטות של האסלאם הרדיקלי.
אנו נעבוד שכם אל שכם עם שכנינו במזרח התיכון כולל… א-סיסי נשיא מצרים.
עם הקמת מדינת ישראל פלש הצבא המצרי לדרום הארץ, כחלק ממתקפה מתואמת של צבאות מדינות ערב.
המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת נשק שנחתם באי רודוס, שקבע את הגבול בין מצרים למנדט הבריטי כקו שביתת נשק, למעט רצועת עזה שהועברה לידי מצרים.
בשנת 1956 פלשה ישראל לסיני במבצע קדש, בהתקפה מתואמת עם הממלכה המאוחדת וצרפת, ששאפו להחזיר לידיהן את תעלת סואץ שהולאמה על ידי מצרים זמן קצר קודם לכן.
בשנות השישים הובילה מצרים תיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל.
במאי 1967 הפרה מצרים את הסכם הפרדת הכוחות, סילקה את משקיפי האו"ם מסיני ומרצועת עזה וסגרה את מצרי טיראן.
ישראל פתחה במתקפת מנע נגד מצרים, ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים שמרה ישראל על קו הגבול עם מצרים בעזרת שרשרת מוצבים שנקראה "קו בר-לב".
במשך 17 חודשים בשנים 1969–1970 התחוללה מלחמת התשה בין מצרים וישראל, שכללה פשיטות, הפגזות והפצצות בין שני הצדדים.
נשיא מצרים עבד אל נאצר רצה להתיש את ישראל ולהדוף אותה אל מחוץ לחצי האי סיני.
הסכם הפסקת אש נכנס לתוקף ב-7 באוגוסט 1970 לאחר שורה של הפצצות ומבצעי עומק שערכה ישראל במצרים.
ב־1973 תקפה מצרים את ישראל במפתיע במה שנודע בישראל כמלחמת יום הכיפורים ובמצרים כמלחמת אוקטובר או מלחמת רמדאן.
המצרים הצליחו לכבוש רצועה צרה ממזרח לתעלת סואץ, אולם בהמשך המלחמה הצליחו כוחות ישראלים לכבוש שטחים ממערב לתעלת סואץ ולכתר חלק משמעותי מהכוחות המצריים בסיני.
ב־1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות שבו הוחזר אזור התעלה למצרים, ואשר סיים למעשה את מצב המלחמה בין מצרים לישראל.
מפנה ביחסים בין המדינות אירע בנובמבר 1977 עם ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בישראל ונאומו בכנסת.
שנתיים לאחר הביקור נחתם הסכם השלום.
במסגרת הסכם זה נסוגה ישראל מכל שטח סיני והרסה את היישובים הישראליים שהיו שם ובראשם העיר ימית.
מספר שנים מאוחר יותר בינואר 1989, בעקבות הסכם בוררות בין המדינות הועברה רצועת החוף של טאבה על בית המלון הישראלי וכפר הנופש שנבנו בה (שהפך בהמשך למלון הילטון טאבה), לידי מצרים במה שנתפס ומתואר על ידי מצרים כ"השבת גרגר החול האחרון של המולדת".
מאז הגבול בין ישראל למצרים שקט רוב הזמן, אם כי מתבצעות דרכו הברחות סמים, העברות של אמצעי לחימה לכיוון רצועת עזה ומדי פעם מבוצעות דרכו פעולות טרור של מחבלים המגיעים מרצועת עזה דרך סיני.
כך לדוגמה, בדצמבר 2006 חדר מחבל וביצע פיגוע באילת ובאוגוסט 2011 אירע פיגוע חמור סמוך לכביש 12 במהלכו נרצחו שמונה ישראלים.
בנוסף, הוברחו דרך גבול זה מסתננים מאפריקה, בעיקר עד לשנת 2012, עת הושלם ברובו פרויקט בניית גדר הגבול ישראל–מצרים.
בשנות ה-80, נהגו ישראלים רבים לבקר במצרים, אך תיירות זו התמעטה מאוד לאורך השנים בשל תחושת העוינות כלפי ישראל במדינה לצד החשש מטרור של חוגים קיצוניים כפי שאירעו כמה פעמים (כגון הפיגוע בראס בורקה ב-1985).
עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה נהגו ישראלים רבים לפקוד את חצי האי סיני (בו הם יכולים לבקר ללא ויזה), אולם לאחר פיגועי הטרור בהילטון טאבה, דהב ושארם א-שייח' בשנת 2005–2006, התמעט משמעותית מספר התיירים הישראלים בחצי האי, ומשרד החוץ מפרסם אזהרות רבות נגד הביקור בו, מחשש לפיגועים נוספים ואף ניסיונות חטיפה.
התיירות המצרית לישראל מותרת באופן רשמי אך בפועל לא מיושמת בשל הדרישה של ממשלת מצרים מאזרחיה הרוצים לבקר בישראל להוציא אישור מיוחד – 'הפתק הצהוב' מטעם שרותי הביטחון המצריים.
דרישה זו מגבילה את התיירות המצרית לישראל לכמה עשרות מדי שנה – כאשר רובם עוברים בה בדרכם לשטחים בלבד.
השלום עם מצרים נשמר בקפדנות לאורך השנים.
עם זאת השלום נחשב ל"שלום קר", לאור העובדה שבמצרים קיימת עוינות רבה כלפי ישראל, הבאה לידי ביטוי בעיקר בתקשורת ארסית, בהגבלות קשות על כל קשר שמקיים מצרי עם ישראל או ישראלים ובחרם המוטל על מי שמקיים קשרים אלו.
הדחת מובארכ בפברואר 2011, סימנה תקופה של הרעה ביחסה של מצרים כלפי ישראל.
בוצעו מספר חבלות בצינור הגז שעובר בצפון סיני ומספק גז מצרי לישראל.
בנוסף, התעצמו ההתרעות על כוונות ארגוני טרור לנצל את שטחי סיני כדי לפגוע בישראל ובישראלים, כמו שאירע באוגוסט 2011, כשחוליית מחבלים חדרה לישראל וביצעה את מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011).
לצד אירועים אלו גברו קולות שונים במדינה 'לבחון מחדש' את היחסים עם ישראל.
באוגוסט 2011, נערכו הפגנות סוערות סמוך לשגרירות הישראלית בקהיר, בתביעה 'לגרש' את השגריר הישראלי מתחומי מצרים.
במהלך הפגנות אלו אף הורד דגל ישראל מבנין השגרירות על ידי ההמון, במה שנתפס כצעד סמלי שמבטא את ההרעה שחלה ביחסים בין המדינות.
זמן קצר לאחר מכן, ב-10 בספטמבר 2011, פרצו אלפי מפגינים משולהבים למתחם השגרירות הישראלית בו היו נצורים כשישה מאבטחים ישראלים.
תקופה זו הסתיימה עם הדחת הנשיא מוחמד מורסי ועלייתו של עבד אל-פתאח א-סיסי ב-2014, מאז מתקיים שיתוף פעולה ניכר בין הממשל המצרי לממשלת ישראל המתבטא בעיקר בתיאום ביטחוני ומדיני.
יחסי איראן ומצרים ידעו עליות ומורדות במהלך המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. בשנת 1936 שודרגו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לרמה של הצבה הדדית של שגרירים זו אצל זו.
בשנת 1980 נותקו היחסים בעקבות המהפכה האיראנית והכרת מצרים בישראל במסגרת הסכמי קמפ דייוויד והסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנת 2011, בעקבות ההפיכה במצרים התחממו היחסים בין המדינות.
בפעם הראשונה זה שנים רבות עברו ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ וב-2012 נערך ביקור היסטורי של נשיא מצרים, חבר תנועת האחים המוסלמים הסונית מוחמד מורסי בטהראן, כאורח הוועידה ה-16 של המדינות הבלתי-מזדהות.
נושאים שנויים במחלוקת בין שתי המדינות הם המשך קיום ההסכמים של מצרים עם ישראל, תמיכת מצרים בעיראק במלחמת איראן עיראק, ביקורתה על ממשל בשאר אל-אסד בסוריה וקשריה הטובים עם ארצות הברית (המוגדרת על ידי איראן כ"שטן הגדול" לעומת ישראל שמוגדרת כ"שטן הקטן").
כמו כן, קיים מתח בין שתי המדינות על רקע הובלת איראן את גוש המדינות האסלאמיות השיעיות, בעוד מצרים נחשבת לאחת המובילות בגוש המדינות האסלאמיות הסוניות, אליו משתייכות גם מדינות ערביות כגון ערב הסעודית ומדינות המפרץ הפרסי ומדינות אסלאמיות אחרות המצויות בקשר טוב עם ארצות הברית והעולם המערבי, כגון טורקיה.
המשפט המצרי הוא שילוב של דין מערבי (צרפתי בעיקרו) ודין אסלאמי.
הקודקס המצרי האזרחי, פרי יצירתו של המלומד עבד אל-רזאק אל-סנהורי שימש מודל במדינות ערב רבות (בין השאר: עיראק, ירדן, סודאן, תימן ועוד).
הקודקס של סנהורי נכנס לתוקפו ב-1949. קודם לכן חל על עניינים אזרחיים קוד נפוליאון שתורגם באופן רשלני לערבית בשנות ה-80 של המאה ה-19.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בוטלו בתי הדין השַרְעיים שעסקו בענייני המעמד האישי.
המערכת הקיימת היא מערכת מודרנית שבראשה בית משפט לחוקה בעל סמכות לביקורת שיפוטית.
המערכת המשפטית נחשבת אקטיביסטית – אומנם ביטול חוקים איננה אפשרות שקיימת, אך קביעה שהם אינם חוקתיים גוררת הפיכתם לאות מתה בספר החוקים, כלומר בתי המשפט במדינה אינם מיישמים אותם.
מערכת המשפט במצרים שלאחר המהפכה של 2011 סופגת לא פעם ביקורת בתקשורת המערבית על היותה שמרנית מאוד, וככזו המושפעת מאוד מהשקפות דתיות ומעקרונות לאומנים.
כך למשל גררו ביקורת בתקשורת המערבית מקרים בהם נשלח עיתונאי מצרי לכלא, נשפט והואשם בהסתה להוללות וביזוי ערכי הדת, וזמרת מפורסמת נשפטה והורשעה לאחר שהתלבשה באופן לא צנוע.
לאחר התבססותן של הרשתות החברתיות במצרים גם משפיעני רשת שונים נשפטו ונכלאו בגלל נימוקים דוגמת "הסתה לאי מוסריות".
על פי דו"ח שפרסמה בשנת 2016 הרשת הערבית למידע על זכויות אדם וחירויות כלואים במצרים כ-106 אלף בני אדם, כאשר יותר מ-60 אלף מהם הם אסירים ועצירים פוליטיים, זאת לצד הערכות שמדברות על כ-1,250 אנשים שנעלמו לאחר שהואשמו על ידי המדינה, בעיקר על רקע דעות פוליטיות.
ארגוני זכויות אדם במצרים טוענים שחשיבותן של זכויות האדם לא התקבלו כחלק מהתרבות המצרית, ולכן לא מוגדרות בחוק בצורה מספקת, ומאפשרות פרשנות רבה.
אחמד מאהר, ממייסדי תנועת הנוער של ה-6 באפריל, תיאר בתקשורת המערבית כיצד מתבצעת אכיפה סלקטיבית של חוקים, בהתאם לצורכי השלטון.
הכוחות המזוינים של מצרים, הצבא הגדול ביותר ביבשת אפריקה.
מורכבים מהצבא המצרי, הצי המצרי, חיל האוויר המצרי וכוחות ההגנה האווירית המצריים.
נשיא הרפובליקה משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
שר ההגנה והמפקד העליון של המטה הכללי, הקצין הבכיר במדים, הוא אלוף-משנה מוחמד זכי (מאז יוני 2018).
החימוש של הכוחות המזוינים המצריים משתנה בין מקורות מזרחיים למערביים באמצעות משלוחי נשק על ידי מספר מדינות, בראשות ארצות הברית, רוסיה, צרפת, סין, איטליה, אוקראינה ובריטניה.
חלק ניכר מהציוד מיוצר במקום במפעלים מצריים.
הכוחות המזוינים המצריים חוגגים את יום השנה שלהם ב-6 באוקטובר בכל שנה כדי להנציח את מעבר סואץ במהלך מלחמת אוקטובר של 1973.
לכוחות המזוינים השפעה גדולה מאוד על היבטים רבים בחברה המצרית, החורגים מתחום תפקידו הטבעי של צבא במדינה.
הצבא עוסק לא רק בתפקידי לוחמה גרידא, אלא אף מעורב בצורה מהותית בפוליטיקה, כלכלה, יחסי חוץ ותחומים נוספים בהתנהלותה של מצרים כמדינה.
כך למשל מהפכת הקצינים החופשיים העמידה בראש המדינה את אנשי הצבא שעברו הסבה לתפקידים אזרחיים.
כך גם בעקבות ההפיכה במצרים (2011) מפקד הצבא הפילדמרשל מוחמד חוסיין טנטאווי, כיהן כראש המדינה עד שנבחר מוחמד מורסי לנשיאות.
בנוסף, הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי היה, טרם היבחרו לנשיאות, שר ההגנה בממשלת מצרים, יושב ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים ומפקד צבא מצרים.
במהלך ההיסטוריה, היה הנילוס עורק החיים הכלכלי של מצרים, סביבו גר רובו המוחלט של האוכלוסייה, וכלל שטחי העיבוד החקלאיים שכן לצידו.
עם פיתוח התעשייה וגילוי משאבי טבע חדשים במצרים פחתה חשיבותו, אך גם נכון לשנת 2012 הנילוס וסביבתו הם מרכזה הכלכלי של מצרים.
עד ראשית שנות ה־50 של המאה ה־20 הושפעה כלכלת מצרים מהשליטה הבריטית בה.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים בראשית שנות ה־50 פנתה הממשלה המצרית לכיוון כלכלה סוציאליסטית ושליטה ממשלתית.
פיתוח התעשייה מתעשייה מסורתית לתעשייה מתקדמת נתקל בקשיים בשל בורות נרחבת באוכלוסייה (כ־50% אנאלפביתים), תופעת בריחת מוחות, היעדר תשתית טכנולוגית מתאימה, והעדר הון פרטי וקושי בגיוס השקעות חוץ.
גורמים נוספים ואקוטיים המשפיעים על הכלכלה המצרית הם מסי המעבר בתעלת סואץ (ב־1997 עברו בה סחורות בהיקף של 300 מיליון טון) ומטבע חוץ נכנס מעבודות חוץ של פועלים מצרים במדינות ערביות שכנות ובאזור המפרץ הפרסי.
במצרים ריבוי טבעי גבוה, דבר הדורש הקצאת משאבים גדלה והולכת במהלך השנים לצורכי האוכלוסייה.
מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב־1979, נהנית מצרים מסיוע חוץ אמריקאי רחב היקף.
ייצור החשמל במצרים ותשתיות ההולכה אינם מספיקות לביקוש הגובר, ובעקבות כך אמינות אספקת החשמל נמוכה, והפסקות החשמל תדירות.
ב־2008, כ־70% מאוכלוסיית מצרים (כ־56 מיליון איש) היו זכאים לרכישת מזון מסובסד.
האבטלה במצרים עמדה על כ־8%, אך שיעורה היה גבוה בהרבה בקרב צעירים, וצעירים משכילים רבים עבדו בעבודות לא מקצועיות, עקב היעדר תשתית תעשייתית מתקדמת.
שיעור השתתפות הנשים בכוח העבודה היה נמוך ביותר, בשל היותה של מצרים חברה מוסלמית מסורתית.
ההפיכה במצרים בשנת 2011 הובילה להתדרדרות מהירה במצב הכלכלי במצרים.
בשל אי-היציבות שנוצר במדינה, מספר התיירים ירד באופן משמעותי, והשקעות החוץ פחתו מאוד.
משקיעים זרים רבים משכו את השקעותיהם מהבורסה המצרית, שירדה בכ־30% עד סוף 2012. התפוקה התעשייתית ירדה מאוד, ומיזמי פיתוח נרחבים הוקפאו.
רזרבות המט"ח של מצרים ירדו מ־36 מיליארד דולר בראשית 2011 ל־22 מיליארד תוך 10 חודשים.
עד ראשית 2013 ירדו היתרות לכ־13 מיליארד.
על רקע המצב המתדרדר, פנה השלטון המצרי לגופים בין-לאומיים ומדינות זרות לסיוע חוץ.
קטר העניקה למצרים הלוואה בסך 7 מיליארד דולר וגז טבעי נוזלי בשווי 300 מיליון דולר, ולוב העניקה למצרים הלוואה בסך 1.2 מיליארד, אך קרן המטבע הבין-לאומית סירבה להעביר סיוע, קודם להפחתת הסובסידיות, רפורמות כלכליות נוספות וגיבוש תוכנית כלכלית מסודרת.
הלירה המצרית פוחתה באופן ניכר, דבר שהוביל להטלת פיקוח מחמיר על שוק המט"ח על ידי הבנק המצרי, ולמסחר מט"ח רחב היקף בלתי חוקי בשוק השחור.
שיעור האינפלציה השנתי עלה מ־5% ל־8%.
כ־4,500 מפעלים נסגרו לאחר ההפיכה, ושיעור האבטלה עלה מ־9% ל־13%.
שיעור האבטלה בקרב צעירים עד גיל 29 עמד על 77.5%.
נוצר מחסור חריף בסולר, ובעקבותיו תורים ארוכים בתחנות הדלק, והפסקות חשמל לפרקי זמן ארוכים הפכו לאירוע נפוץ.
הגרעון התקציבי עלה לכ־12.5% מהתמ"ג, ושיעור המשפחות מתחת לקו העוני עלה לכ־25%.
בראשית 2013 התריע שר האוצר המצרי כי הכנסות מצרים מספיקות רק לכ־60% מהוצאותיה, וגורמים שונים התריעו כי מצרים נמצאת מספר חודשים לפני פשיטת רגל.
גורמים ממשלתיים הודו כי מצב הכלכלה המצרית רגיש, אך הכחישו את הטענות בדבר סיכון לפשיטת רגל.
ממשל מורסי ניסה להתמודד עם המשבר הכלכלי באמצעות העלאת מיסים ומכסים, והקטנת הסובסידיות.
אך הניסיון שהחל מסוף 2012 נתקל בהתנגדות ציבורית רחבה, שהובילה לגניזת התוכנית, שנועדה לאפשר סיוע כלכלי רחב היקף מקרן המטבע הבין-לאומית.
הממשל גם לא הציג תוכנית כלכלית רחבת היקף למצרים.
עיתונאים שונים העלו חשש למהפכה חוזרת במצרים ('מהפכת רעבים'), על רקע המצב הכלכלי המתדרדר.
ב-2015 התגלה במצרים שדה הגז זוהר, הגדול ביותר בים התיכון.
באותה שנה נחנכה הרחבה של תעלת סואץ שהגדילה את הרווחיות של התעלה למצרים.
בשנת 2018 התגלה שדה גז חדש בשם נור.
פיתוח תשתיות הגז של מצרים מתבצע בעידוד האיחוד האירופי ששואף לחזק את מצרים כספקית גז לאיחוד, וכך להקטין את התלות של האיחוד בגז של רוסיה.
נכון לשנת 2024 מצרים נמצאת בקשיים כלכליים חמורים ביותר הן בגלל הירידה הדרסטית בענף התיירות והן בגלל היעדר הכנסות ממעבר ספינות בתעלת סואץ בגלל האמברגו החות'י על שַיִט בים האדום.
כמו-כן מצרים השקיעה כסף רב ברכישת ציוד והקמת תשתיות לצבא המצרי ובהקמת תשתיות בזבזניות נוספות כגון העיר החדשה שנבנתה ליד קהיר.
בנוסף, מצרים ביקשה הלוואות מקרן המטבע הבין-לאומית והבנק הבין-לאומי ובתמורה הסכימה לביצוע רפורמות כלכליות.
מצרים מחולקת ל־26 מחוזות (רבים: מחאפט'את; יחיד: מחאפט'ה):
צפון סיני (שמאל סינאא شمال سيناء)
דרום סיני (גנוב סינאא جنوب سيناء)
מצרים גובלת בצפון מזרח עם ישראל ועם רצועת עזה, במערב עם לוב ובדרום עם סודאן, גבולותיה עוברים בלב המדבר, והם נמשכים ברוב אורכם בקו ישר כסרגל.
מקור המים העיקרי ומרכז המדינה הוא נהר הנילוס שעובר לאורכה.
מצרים שולטת על תעלת סואץ המחברת את הים התיכון והים האדום.
חלק ממדבר סהרה והמדבר הלובי מצויים במצרים.
תפקידה הגאופוליטי החשוב נובע ממקומה האסטרטגי: כמדינה המשתרעת על פני שתי יבשות ומגשרת בין אפריקה לאסיה, וכמעבר בין הים התיכון והאוקיינוס ההודי דרך תעלת סואץ.
למעלה מ-90% משטחה של מצרים הוא מדבר שומם ואוכלוסייתה הגדולה מרוכזת במזרח מצרים לאורך הדלתא של הנילוס.
המשקעים באזור מועטים אולם מקור המים העיקרי הוא נהר הנילוס, העובר לאורכו.
נהר הנילוס יוצר דלתה בחלקו הצפוני, מקום השפך לים התיכון.
בדלתה זו מרוכזים השטחים החקלאיים.
האזור המיושב של מצרים אינו אלא רצועה צרה ומתפתלת.
שטחה של הרצועה כ-35,000 קמ"ר, והיא משתרעת משני צידי הנילוס, הזורם מדרום לצפון.
רוחב הרצועה בדרום (מצרים העליונה) אינו עולה על 2–15 ק"מ.
מצפון לקהיר (מצרים התחתונה) הנילוס מתפצל לזרועות רבות ויוצר דלתה רחבה שצורתה משולש ורוחבה המרבי לאורך החוף כ-150 ק"מ.
משאבים טבעיים: נפט, גז טבעי, ברזל, פוספטים, מנגן, אבן גיר, גבס, טלק, אזבסט, עופרת ואבץ.
מצרים היא המדינה הערבית המאוכלסת ביותר, עם כ־109 מיליון אנשים (נכון למרץ 2023), והמדינה השלישית באפריקה מבחינת מספר תושביה, אחרי ניגריה ואתיופיה.
תוחלת החיים היא 72 שנים.
דפוסי הילודה במצרים עוברים מהפך הודות לתוכנית לתכנון המשפחה שהנהיגה הממשלה.
רוב אוכלוסיית מצרים (מעל 90%) היא מוסלמית סונית, שאר האוכלוסייה (בערך 9% אך המספרים שנויים במחלוקת) הם נוצרים קופטים – אוכלוסייה המחזיקה בדתה עוד מלפני הכיבוש האסלאמי במאה השביעית לספירה.
מיעוטים קטנים נוספים הם נוצרים ארמנים קתולים ופרוטסטנטים.
יהדות מצרים היא קהילה יהודית עתיקה, אשר הוקמה על ידי פליטים מארץ ישראל שהגיעו למצרים עם ירמיהו הנביא לאחר חורבן הבית הראשון.
כאשר הוקמה אלכסנדריה על ידי אלכסנדר מוקדון, נוסדה קהילה יהודית גדולה בעיר והם התגוררו בשנים מתוך חמשת רבעי העיר.
באלכסנדריה היה בית כנסת גדול במיוחד, אשר עליו מסופר במקורות התלמודיים שמאוחר יותר נחרב בידי טריינוס קיסר הרומאי.
קום המדינה היווה עילה לשלטונות לעצור, באמצע מאי 1948, את הפעילים הציוניים בקרב הקהילה.
על פי תיעודים של קהילת יהודי מצרים, כאשר משך המאסר היה בין חודשים אחדים לשנה וחצי.
המובילים מבין הפעילים נשלחו בהמשך לעבודות כפייה בכלא א-טור בסיני ועם שחרורם חויבו לעזוב את מצרים באופן מיידי.
הקמת מדינת ישראל הביאה לפרעות, החרמות רכוש ונישול מזכויותיהם האזרחיות והציבוריות, ומאז החלו רבים מהם לעזוב את המדינה חלקם לארצות הברית ושאר מדינות המערב ורובם למדינת ישראל, נכון לראשית המאה ה-21 מתגוררים במצרים יהודים אחדים.
כמעט כל האוכלוסייה מתרכזת לאורך הנילוס, במיוחד באלכסנדריה ובקהיר ולאורך הדלתה בקרבת תעלת סואץ (מצרים התחתונה).
למעשה, כמעט כל האוכלוסייה מרוכזת ב-2% משטח המדינה (כ-20 אלף קמ"ר מתוך כמיליון קמ"ר), ולפיכך עמק הנילוס הוא אחד האזורים הצפופים בעולם עם צפיפות של 1,540 בני אדם לקילומטר מרובע, להשוואה, צפיפות האוכלוסייה במדינה כולה הוא 33 בני אדם לקילומטר מרובע.
במרבית המחוזות צפיפות האוכלוסייה היא 1,000 איש לקמ"ר, אולם במחוזות הגדולים צפיפות האוכלוסייה היא 2 איש לקמ"ר.
קהילות מדבריות קטנות חיות בסביבות נאות מדבר ודרכי מסחר, אך אוכלוסיות אלו קטנות עקב הגירה לערים הגדולות.
כיוון שהסיכוי לפתח את שטחי המדבריות ממערב וממזרח לעמק הנילוס קטנים בשל האקלים הקשה השורר בהם, מלבד ניסיונות מועטים כמו מיזם תושכא, משקיעה ממשלת מצרים מאמצים רבים בפיתוח סיני, ובהמרצת תושבים מצרים לעבור לשם.
ההיענות לכך אינה גדולה כיוון שסיני מרוחקת מהמרכזים העירוניים החשובים של מצרים.
בשל האבטלה הגבוהה, מצרים רבים משמשים פועלים במדינות ערב אחרות, בעיקר בערב הסעודית ובמדינות המפרץ הפרסי, ולפיכך מתגוררים מחוץ למצרים במשך שנים רבות.
תרבותה של מצרים שואבת השראה מצד אחד ממאפיינים תרבותיים מצריים-מקומיים שחלקם מושפעים מהתרבות המצרית העתיקה וחלקם חדשים ומודרניים, ומצד שני עם מאפיינים אסלאמים וערביים, ואל כך מתווספים גם מאפיינים מערביים חלקיים, ומאפיינים ים-תיכוניים חלקיים.
תקופה ארוכה שליטי מצרים עודדו בציבור דגש על התרבות והזהות הערבית המקומית, אולם בעשורים האחרונים בתקופות מסוימים עודד השלטון צמיחתה של תרבות מערבית וים-תיכונית מקומית, מתוך אינטרסים שונים של יחסי חוץ.
נסיבות אלו יצרו חברה עם תרבות עשירה ומורכבת.
ריקודי הבטן שהיו מזוהים עם התרבות המצרית המודרנית במאה ה-20 ספגו מכה תרבותית כאשר נשיא מצרים א-סיסי סימן אותם כ"סמל לניוון מוסרי ולהשחתת ערכים לאומיים".
הזמרת המצרית המפורסמת ביותר היא אוּם כּוּלְתוּם, ששיריה נפוצים ברחבי העולם הערבי גם עשורים לאחר פטירתה בשנת 1975. זמרים מצרים נוספים זוכים לעיתים להצלחה במדינות שונות.
בקהיר מפותחים גם המוזיקה והריקוד הקלאסיים ופעילות בעיר תזמורת סימפונית, בלט אופרה ועוד.
תחומים נוספים בתרבות הפופולרים נמצאים במגמה דומה של חזרה לשמרנות וצנזורה.
כוכבת הפופ, שירין עבד אל־והאב, קיבלה הודעה מאיגוד מקצועות המוזיקה במצרים שאינה מורשית עוד לשיר במצרים לאחר שצוטטה בסיבוב ההופעות שלה בבחריין בדברים "כאן אני יכולה לדבר חופשי, כי מי שמדבר במצרים עלול להישלח לכלא" – דברים אותם הכחישה מאוחר יותר בראיון התנצלות.
מקרים דומים נפוצים למדי במצרים שלאחר האביב הערבי, כאשר גורמים שונים – ציבוריים או פרטיים – מפעילים לחצים על אושיות תרבות בעלי עוקבים רבים ברשתות החברתיות "לשאת באחריות לדברים שהם אומרים".
בתחום האופנה הלגיטימיות של לבוש מערבי חושפני יורדת.
שחקנית הקולנוע ראניה יוסף נתבעה על "הסתה להוללות" לאחר שהופיעה בפסטיבל הקולנוע הבין-לאומי בקהיר בשמלה שחשפה את רגליה, וגם מארגני הופעתה של ג'ניפר לופז במצרים נתבעו בטענה על הלבוש החושפני של הזמרת.
תעשיית הקולנוע המצרי היא מהוותיקות בעולם וסרטיה מופצים ברחבי כל העולם הערבי.
במשך שנים המנעד האמנותי היה רחב, ונע בין סרטי מלודרמה דביקים ועד סרטים הזוכים בפרסים בין-לאומיים ונחשבים לכאלו בעלי ערך אמנותי גבוה.
תעשיית הקולנוע בעשור השני של המאה ה-21 נמצאת במשבר אמנותי, זאת לאחר הידוק צנזורה מצד השלטון על החופש האמנותי של היוצרים, ועברה להתמקד בעיקר בקומדיות קלילות או סרטי פעולה בעלי אופי פטריוטי.
תופעה דומה קיימת גם בתוכניות הטלוויזיה המקומיות.
במצרים פועלת מערכת החינוך הגדולה ביותר במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
מערכת זו נמצאת בגידול מהיר מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. מצרים מדורגת במקום ה-108 במדד הפיתוח האנושי.
בעזרת מימון מן הבנק העולמי וארגונים בין-לאומיים אחרים מנסה מצרים להגביר את נגישות מערכת החינוך לילדים.
במצרים חינוך חינם בכל רמות החינוך.
גוף חינוך נוסף במדינה הוא התאחדות הצופים והצופות של מצרים.
מערכת החינוך במצרים פועלת בשלוש רמות.
רמת החינוך היסודית היא לבני 4–14 שנים, בהן שנתיים בגן ולאחריהן בית ספר יסודי במשך שש שנים וחטיבת ביניים במשך שלוש שנים.
רמת החינוך תיכון במשך שלוש שנים, לגילאי 15–17. רמת ההשכלה הגבוהה היא השלישית.
במצרים קיים חינוך חובה עד גיל 14, אבל כל שלוש רמות החינוך במערכת החינוך הממשלתית ניתנות חינם.
על פי בדיקה של הבנק העולמי קיימים פערים גדולים בנגישות החינוך במצרים בין עניים לעשירים.
מערכת החינוך של אל-אזהר מתנהלת במצרים במקביל למערכת החינוך הממשלתית.
מערכת חינוך זו מורכבת מארבע שנות לימוד יסודי, שלוש שנים של חטיבת ביניים ושלוש שנות תיכון.
בדומה למערכת החינוך הכללית, אף במערכת חינוך זו קיימת הפרדה בין בנים לבנות.
הפיקוח על מערכת חינוך זו נעשה בידי המועצה העליונה של מוסד אל-אזהר וזה נמצא תחת פיקוח משרד החינוך המצרי.
למצרים מערכת נרחבת של השכלה גבוהה וכ-30% מכלל המצרים בשכבות גיל רלוונטיות לומדים באוניברסיטאות.
אולם, רק מחציתם מסיימת את דרישות התואר.
במצרים פועלות 17 אוניברסיטאות ציבוריות, 51 מוסדות חינוך ציבוריים להשכלה גבוהה שאינם אוניברסיטאות, 16 אוניברסיטאות פרטיות ו-89 מוסדות פרטיים להשכלה גבוהה שאינם אוניברסיטאות.
חקיקה משנת 1990 נתנה בידי האוניברסיטאות הציבוריות מידת עצמאות רבה יותר, אבל תשתית מוסדות אלה, הציוד בהם ומשאבי האנוש אינם מספיקים כדי לתת מענה למספר הגדל של התלמידים.
מצרים העתיקה הייתה ציוויליזציה בצפון-מזרח אפריקה העתיקה שהתרכזה לאורך האזורים הנמוכים של נהר הנילוס, הנמצאים בשטחה של מצרים המודרנית.
הציוויליזציה המצרית העתיקה באה לאחר תקופת מצרים הפרהיסטורית והתאחדה בסביבות שנת 3100 לפני הספירה (לפי הכרונולוגיה המצרית הקונבנציונלית) עם האיחוד הפוליטי של מצרים העליונה והתחתונה תחת פרעה או השליט מנס (מזוהה לעיתים קרובות עם נערמר).
הארץ נקראה בפי תושביה בשם קמט (Kemet) שפירושו: 'האדמה השחורה', צבע האדמה הפורייה באזור גדות הנילוס והדלתא.
ההיסטוריה של מצרים העתיקה מחולקת למספר תקופות, הידועות כ"ממלכות", ולזמנים של חוסר יציבות יחסית הידועים כ"תקופות ביניים".
הממלכות השונות מתחלקות לשלוש קטגוריות: הממלכה הקדומה של תקופת הברונזה הקדומה, הממלכה התיכונה של תקופת הברונזה התיכונה והממלכה החדשה של תקופת הברונזה המאוחרת.
מצרים העתיקה הגיעה לשיא כוחה במהלך תקופת הממלכה החדשה ושלטה בחלקים ניכרים מנוביה והלבנט.
לאחר תקופה זו, החל עידן של דעיכה איטית.
לאורך כל ההיסטוריה שלה הייתה מצרים העתיקה נתונה לפלישות וכיבושים בידי מספר מעצמות זרות, כולל החיקסוס, הנובים, האשורים, הפרסים האחמנים והמקדונים תחת אלכסנדר מוקדון.
הממלכה התלמאית היוונית, שנוצרה לאחר מותו של אלכסנדר, שלטה במצרים עד שנת 30 לפני הספירה, נפלה תחת שלטון קלאופטרה לידי האימפריה הרומית והפכה לפרובינקיה רומאית.
מצרים נשארה בשליטה רומאית עד שנת 642 לספירה, עת נכבשה על ידי ח'ליפות ראשידון.
הצלחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה באה בחלקה מיכולתה להסתגל לתנאי עמק נהר הנילוס לחקלאות.
ההצפה השנתית הצפויה וההשקיה המבוקרת של העמק הפורה הולידו עודפי יבולים, שתמכו באוכלוסייה גדולה יותר, בהתפתחות חברתית ויצירת תרבות.
עם יצירת המשאבים העודפים נתן הממשל חסות לניצול מינרלים של העמק ואזורי המדבר שמסביב, פיתוח מוקדם של מערכת כתיבה עצמאית, ארגון בנייה קולקטיבית ופרויקטים חקלאיים, סחר עם אזורי הסביבה וצבא שנועד לתבוע את הדומיננטיות המצרית.
הנעה וארגון של פעילויות אלו הייתה בירוקרטיה של לבלרים מובחרים, מנהיגים דתיים ומנהלים בשליטת פרעה, אשר הבטיח את שיתוף הפעולה והאחדות של העם המצרי בהקשר של מערכת משוכללת של אמונות דתיות.
ההישגים הרבים של המצרים הקדמונים כוללים טכניקות חציבה , מדידות ובנייה שתמכו בהקמת פירמידות, מקדשים ואובליסקים מונומנטליים; מערכת מתמטית, מערכת רפואית מעשית ויעילה, מערכות השקיה וטכניקות ייצור חקלאיות, סירות הקרשים הראשונות הידועות, טכנולוגיות פיאנס וזכוכית מצריות, צורות חדשות של ספרות, והסכם השלום המוקדם ביותר שנערך עם החתים.
מצרים העתיקה הותירה מורשת מתמשכת.
האמנות והאדריכלות שלה הועתקו בהרחבה, ועתיקותיה נישאו למחקר, להערצה ולנחשק בכל קצוות תבל.
חורבותיה המונומנטליות היוו השראה לדמיונם של מטיילים וסופרים במשך אלפי שנים.
כבוד חדש לעתיקות ולחפירות בתקופה המודרנית המוקדמת על ידי אירופאים ומצרים הוביל למחקר מדעי של הציוויליזציה המצרית ולהערכה רבה יותר למורשת התרבותית שלה.
הנילוס היה ערוץ החיים של האזור במשך רוב ההיסטוריה האנושית.
מישור ההצפה הפורה של הנילוס נתן לבני האדם את ההזדמנות לפתח כלכלה חקלאית מיושבת וחברה מתוחכמת וריכוזית יותר, שהפכה לאבן יסוד בהיסטוריה של הציוויליזציה האנושית.
בני אדם מודרניים קדומים נוודים ציידים-לקטים החלו לחיות בעמק הנילוס עד סוף תקופת הפלייסטוקן התיכון לפני כ-120,000 שנה.
בשלהי התקופה הפלאוליתית, האקלים הצחיח של צפון אפריקה נעשה חם ויבש יותר ויותר, מה שאילץ את אוכלוסיות האזור להתרכז לאורך אזור הנהר.
בתקופה הקדם-שושלתית והתקופה השושלתית הקדומה, האקלים המצרי היה הרבה פחות צחיח ממה שהוא היום.
אזורים גדולים ממצרים היו מכוסים בסוואנות עם עצים וחצו אותם עדרי מרעה פרסתנים.
העלווה ואוכלוסיות בעלי החיים היו הרבה יותר פוריים בכל הסביבה, ואזור הנילוס תמך באוכלוסיות גדולות של עופות מים.
ציד היה נפוץ עבור המצרים, וזו גם התקופה שבה בויתו לראשונה בעלי חיים רבים.
בסביבות שנת 5500 לפני הספירה התפתחו שבטים קטנים שחיו בעמק הנילוס לסדרה של תרבויות המדגימות שליטה איתנה בחקלאות ובגידול בעלי חיים, וניתנות לזיהוי לפי כלי החרס והפריטים האישיים שלהם, כגון מסרקים, צמידים וחרוזים.
הגדולה מבין התרבויות המוקדמות הללו במצרים העליונה (הדרומית) הייתה התרבות הבדרית, שמקורה כנראה במדבר המערבי ; היא הייתה ידועה בזכות הקרמיקה האיכותית שלה, כלי האבן והשימוש שלה בנחושת.
אחרי התרבות הבדרית הגיעה תרבות נקאדה: נקאדה I (תרבות עמרה), נקאדה II (תרבות גרזה) ונקאדה III (תרבות סמאינה).
תרבויות אלו הביאו למספר שיפורים טכנולוגיים.
עוד בתקופת הנקאדה I, מצרים קדם-שושלתיים ייבאו אובסידיאן מאתיופיה, ששימש לעצב להבים וחפצים אחרים מנתזים .
במהלך תקופת נקאדה II (בערך 3600–3350 לפני הספירה) נוצר סחר חליפין עם הלבנט; תקופה זו הייתה גם תחילתו של המסחר עם מסופוטמיה , שנמשך לתקופה השושלתית הקדומה ואילך.
במהלך תקופה של כ-1,000 שנים, התפתחה תרבות נקאדה ממספר קהילות חקלאיות קטנות לציוויליזציה רבת עוצמה שמנהיגיה היו בשליטה מוחלטת על האנשים והמשאבים של עמק הנילוס.
הקמת מרכז כוח בנחן (ביוונית, היירקונפוליס), ומאוחר יותר באבידוס, הרחיבו מנהיגי נקאדה III את שליטתם במצרים לאורך הנילוס צפונה.
הם גם סחרו עם נוביה מדרום, נאות המדבר של מדבר לוב ממערב, ותרבויות מזרח הים התיכון והמזרח הקרוב ממזרח.
תרבות נקאדה ייצרה מבחר מגוון של סחורות חומריות, המשקפות את הכוח והעושר של האליטה שהלך וגבר, כמו גם פריטים לשימוש אישי חברתי, שכללו מסרקים, פסלים קטנים, כלי חרס מצוירים, אגרטלי אבן דקורטיביים באיכות גבוהה, לוחות שחיקה , ותכשיטים העשויים זהב, לפיס לזולי ושנהב.
הם גם פיתחו זיגוג קרמי המכונה פיאנס, אשר שימש גם בתקופה הרומית לקישוט כוסות, קמעות ופסלונים.
במהלך התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת, החלה תרבות נקאדה להשתמש בסמלים כתובים שבסופו של דבר פותחו למערכת מלאה של הירוגליפים לכתיבת השפה המצרית העתיקה.
התקופה השושלתית הקדומה (3150–2686 לפני הספירה)
התקופה השושלתית הקדומה הייתה בת-זמנן של הציוויליזציות השומרית-אכדית המוקדמת במסופוטמיה ועילם הקדומה.
מנתון, הכוהן המצרי מהמאה השלישית לפני הספירה, קיבץ את שורת המלכים הארוכה ממנס ועד תקופתו וחילק אותם ל-30 שושלות.
הוא החל את ההיסטוריה הרשמית שלו עם השליט בשם "מני" (או מנס ביוונית), שלדעתו איחד את שתי הממלכות של מצרים העליונה והתחתונה.
המעבר למדינה מאוחדת התרחש באופן יותר מדורג ממה שייצגו סופרים מצריים עתיקים, ואין תיעוד עכשווי של מנס.
עם זאת, מספר חוקרים מאמינים כי ייתכן שמנס המיתולוגי היה השליט נערמר, שמתואר במַחְלָצוֹת על לוח נערמר הטקסי, באקט סמלי של איחוד.
בתקופה השושלתית הקדומה, שהחלה בערך בשנת 3000 לפני הספירה, ביסס הראשון משליטיי השושלת את השליטה על מצרים התחתונה על ידי הקמת עיר בירה בממפיס, ממנה יכול היה לשלוט בכוח העבודה והחקלאות של אזור הדלתא הפורה, כמו גם נתיבי סחר משתלמים וקריטיים ללבנט.
הכוח והעושר של השליטים, שהלך וגבר בתקופה השושלתית הקדומה, באו לידי ביטוי בקברי המסטבה המשוכללים ובמבני פולחן המתים באבידוס, ששימשו לסגידה לשליט לאחר מותו.
מוסד השלטון החזק שפיתחו השליטים שימש למתן לגיטימציה לשליטה של המדינה על האדמה, העבודה והמשאבים שהיו חיוניים להישרדותה וצמיחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה.
במהלך תקופת הממלכה הקדומה חלו תמורות והתפתחויות משמעותיות באדריכלות, באמנות ובטכנולוגיה, שניזונו מהעלייה בפריון החקלאי וגידול האוכלוסייה.
תהליך שהתאפשר על ידי ממשל מרכזי מפותח.
מספר מהישגים המשמעותיים ביותר של מצרים העתיקה, הפירמידות בגיזה והספינקס הגדול, נבנו במהלך תקופת הממלכה הקדומה.
בהנחיית הוזיר גבו פקידי המדינה מיסים, תיאמו פרויקטי השקיה לשיפור תפוקת היבול , גייסו איכרים לעבודה בפרויקטי בנייה, והקימו מערכת משפט לשמירה על השלום והסדר.
עם עליית חשיבותו של הממשל המרכזי במצרים, קם מעמד חדש של סופרים ופקידים משכילים אשר זכו לאחוזות מהשליט כתשלום עבור שירותיהם.
שליטים גם חילקו מענקי קרקעות לפולחני המתים ולמקדשים המקומיים שלהם, כדי להבטיח שלמוסדות אלה יהיו המשאבים לסגוד לשליט לאחר מותו.
חוקרים מאמינים כי חמש מאות שנים של שיטות אלה שחקו אט אט את החיוניות הכלכלית של מצרים, וכי הכלכלה לא יכלה להרשות לעצמה לתמוך עוד בממשל ריכוזי גדול.
ככל שכוחם של השליטים פחת, החלו מושלים אזוריים שנקראו נומארכים לערער על עליונות משרת השליט.
החוקרים מאמינים שהשילוב בין המתואר יחד עם בצורות קשות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, הם אלו הגורמים האחראיים לכך שהמדינה נכנסה לתקופת 140 השנים של רעב וסכסוכים הידועה בשם תקופת הביניים הראשונה.
תקופת הביניים הראשונה (2181–2055 לפני הספירה)
לאחר קריסת הממשל המרכזי של מצרים בסוף תקופת הממלכה הקדומה, המִנְהָל לא יכול היה עוד לתמוך או לייצב את כלכלת המדינה.
מושלים אזוריים לא יכלו לסמוך על עזרת השליט בעיתות משבר, והמחסור במזון והמחלוקות הפוליטיות שבאו בעקבותיו הסלימו לרעב ולמלחמות אזרחים בקנה מידה קטן.
אולם, למרות הבעיות הקשות, מנהיגים מקומיים, שלא זכו למחווה מהשליט, השתמשו בעצמאותם החדשה כדי לבסס תרבות משגשגת במחוזות.
לאחר ששלטו במשאבים שלהם, המחוזות התעשרו כלכלית - מה שהוכח בקבורות גדולות וטובות יותר בקרב כל המעמדות החברתיים.
בפרצי יצירתיות, אומנים פרובינציאליים אימצו וסיגלו מוטיבים תרבותיים שהוגבלו בעבר לתקופת הממלכה הקדומה, וסופרים פיתחו סגנונות ספרותיים המבטאים את האופטימיות והמקוריות של התקופה.
משוחררים מנאמנויותיהם לשליט המדינה, החלו שליטים מקומיים להתחרות זה בזה על שליטה טריטוריאלית וכוח פוליטי.
עד שנת 2160 לפני הספירה, שליטים בהרקליאופוליס שלטו במצרים התחתונה בצפון, בעוד שבט יריב המבוסס בתבאי, משפחת אנתפ , השתלט על מצרים העליונה בדרום.
ככל שהתעצמו האנתפ בשלטון והרחיבו את שליטתם צפונה, הפכה ההתנגשות בין שתי השושלות היריבות לבלתי נמנעת.
בסביבות שנת 2055 לפני הספירה הביסו כוחות הצפון של תבאי, בפיקודו של מנטוחוטפ השני , את השליטים בהרקליאופוליס, ואיחדו מחדש את שתי הארצות.
הם חנכו תקופה של רנסאנס כלכלי ותרבותי הידועה בשם הממלכה התיכונה.
הממלכה התיכונה (2134–1690 לפני הספירה)
שליטי הממלכה התיכונה החזירו את היציבות והשגשוג של המדינה, ובכך עוררו תחייה מחודשת של אמנות, ספרות ופרויקטי בנייה מונומנטליים.
מנטוחוטפ השני ויורשיו בשושלת האחת-עשרה שלטו מתבאי, אך הוזיר אמנמחת הראשון, עם קבלת המלוכה בתחילת השושלת השתים-עשרה בסביבות 1985 לפני הספירה, העביר את בירת הממלכה לעיר איטיטאווי, השוכנת בפיום .
מאיטיטאווי, נקטו מלכי השושלת השתים עשרה בתוכנית ארוכת טווח להשבחת קרקע והשקיה כדי להגדיל את התפוקה החקלאית באזור.
יתרה מכך, הצבא כבש מחדש שטח בנוביה שהיה עשיר במחצבות ובמכרות זהב, בעוד הפועלים בנו מבנה הגנתי בדלתא המזרחית, שנקרא "חומות השליט" , כדי להתגונן מפני תקיפות זרים.
לאחר שביטחו השליטים את המדינה מבחינה צבאית ופוליטית ויחד עם עושר חקלאי ומינרלים עצום שעמד לרשותם, החלו לשגשג האוכלוסייה, האמנויות והדת של האומה.
בניגוד לגישות האליטיסטיות של הממלכה הקדומה כלפי האלים, הפגינה הממלכה התיכונה עלייה בביטויי אדיקות אישית.
ספרות הממלכה התיכונה הציגה נושאים ודמויות מתוחכמים שנכתבו בסגנון בטוח ורהוט.
התבליטים ופיסול הדיוקנאות של התקופה לכדו פרטים עדינים ואינדיבידואליים שהגיעו לשיאים חדשים של תחכום טכני.
השליט הגדול האחרון של הממלכה התיכונה, אמנמחת השלישי, איפשר למתיישבים כנענים דוברי שמית מהמזרח הקרוב להגיע לאזור הדלתא ולספק כוח עבודה למסעות הכרייה והבנייה הפעילים במיוחד שלו.
אולם פעילויות הבנייה והכרייה השאפתניות הללו, בשילוב עם הצפות קשות של הנילוס בתקופת שלטונו המאוחרת, לחצו את הכלכלה והיוו זרז לשקיעה האיטית לתקופת הביניים השנייה במהלך השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה המאוחרות יותר.
במהלך דעיכה זו, החלו המתיישבים הכנענים להשתלט על אזור הדלתא, ולבסוף עלו לשלטון במצרים בתור החיקסוס.
תקופת הביניים השנייה (1674–1549 לפני הספירה) והחיקסוס
בסביבות שנת 1785 לפני הספירה, כאשר נחלש כוחם של מלכי הממלכה התיכונה, השתלט על מצרים עם ממערב אסיה בשם חיקסוס, שכבר היה מיושב בדלתא, והקים את בירתו באווריס, מה שאילץ את הממשל המרכזי לשעבר לסגת לתבאי.
השליט המצרי זכה ליחס של וסאל ושילם מס.
החיקסוס ('שליטים זרים') שמרו על מודלים מצריים של ממשל וזוהו כשליטים, ובכך שילבו מרכיבים מצריים בתרבותם.
הם ופולשים אחרים הכניסו כלי לחימה חדשים למצרים, בעיקר הקשת המרוכבת והמרכבה הרתומה לסוס.
לאחר שנסוגו דרומה, מצאו את עצמם מלכי תבאי הילידים לכודים בין החיקסוס הכנענים השולטים בצפון לבין הנובים הכושים, בעלי בריתם של החיקסוס, מדרום.
לאחר שנות ואסל, צברה תבאי מספיק כוח כדי לאתגר את החיקסוס בסכסוך שנמשך יותר מ-30 שנה, עד 1555 לפני הספירה.
בסופו של דבר, הצליחו השליטים טאו השני וכא מוס להביס את הנובים מדרום למצרים, אך לא הצליחו להביס את החיקסוס.
משימה זו נפלה על יורשו של כא מוס, יעחמס הראשון, שניהל בהצלחה שורה של מסעות צבאיים שהכחידו לצמיתות את נוכחותם של החיקסוס במצרים.
הוא הקים שושלת חדשה (השושלת השמונה-עשרה), ובממלכה החדשה שלאחר מכן, הפך הצבא לעדיפות מרכזית של הפרעונים, שביקשו להרחיב את גבולות מצרים וניסו להשיג שליטה במזרח הקרוב.
בתקופת הממלכה החדשה יצרו הפרעונים תקופת שגשוג חסר תקדים על ידי הבטחת גבולותיהם וחיזוק הקשרים הדיפלומטיים עם שכניהם, כולל אימפריית מיתני, אשור וכנען.
מסעות צבאיים שנוהלו תחת תחותמס הראשון ונכדו תחותמס השלישי הרחיבו את השפעת הפרעונים לאימפריה הגדולה ביותר שמצרים ראתה אי פעם.
בין שלטונם השיקה חתשפסות, שליטה שהתבססה כפרעה, פרויקטי בנייה רבים, כולל שיקום מקדשים שניזוקו על ידי החיקסוס, ושלחה משלחות מסחר לפונת וחצי האי סיני.
כאשר תחותמס השלישי מת בשנת 1425 לפני הספירה, מצרים הייתה אימפריה שהשתרעה מניי בצפון-מערב סוריה ועד האשד הרביעי של הנילוס בנוביה, חיזקה נאמנויות ופתחה גישה לייבוא קריטי כגון ארד ועץ.
פרעוני הממלכה החדשה החלו במיזמי בנייה רחבי היקף כדי לקדם את האל אמון, שפולחנו התעצם והתבסס בכרנך.
הם גם בנו אנדרטאות כדי להאדיר את ההישגים של עצמם, הן האמיתיים והן הבדיוניים.
מקדש כרנך הוא המקדש המצרי הגדול ביותר שנבנה אי פעם.
בסביבות שנת 1350 לפני הספירה, אוימה יציבותה של הממלכה החדשה כאשר אמנחותפ הרביעי עלה לכס המלכות והנהיג שורה של רפורמות קיצוניות וכאוטיות.
לאחר ששינה את שמו לאחנתון, הוא הציג את אתון, אל השמש חסר החשיבות בעבר, בתור האלוהות העליונה, דיכא את הפולחן של רוב האלוהויות האחרות, והעביר את הבירה לעיר החדשה אַחֶתְאַתון (עמארנה של ימינו).
הוא היה מסור לדתו החדשה ולסגנון האמנותי שלו.
לאחר מותו, נזנח פולחן אתון במהירות והסדר הדתי המסורתי הושב על כנו.
הפרעונים הבאים, תות ענח' אמון, איי וחרמחב, פעלו למחיקת כל אזכור לכפירה של אחנתון, הידועה כיום בשם תקופת עמארנה .
בסביבות שנת 1279 לפני הספירה, רעמסס השני, הידוע גם בשם רעמסס הגדול, עלה לכס המלכות, והמשיך לבנות ולהקים עוד מקדשים, פסלים ואובליסקים, ולהוליד יותר ילדים מכל פרעה אחר בהיסטוריה.
רעמסס השני, מנהיג צבאי נועז, הוביל את צבאו נגד החתים בקרב קדש (בסוריה המודרנית).
בסביבות 1258 לפני הספירה, לאחר מלחמה שוויונית שהובילה למבוי סתום, הסכימו הצדדים לחתום על הסכם השלום המתועד הראשון.
עם זאת, עושרה של מצרים הפך אותה ליעד מפתה לפלישה, במיוחד מצד הברברים הלובים ממערב, וגויי הים, קונפדרציה משוערת של יורדי ים מהים האגאי.
בתחילה, הצליח הצבא המצרי להדוף את הפלישות הללו.
אך בסופו של דבר איבדה מצרים את השליטה על שטחיה הנותרים בדרום כנען, וחלק ניכר ממנה נפל בידי האשורים.
ההשפעות של איומים חיצוניים החריפו בגלל בעיות פנימיות כמו שחיתות, שוד קברים ותסיסה אזרחית .
לאחר שהחזירו לעצמם את כוחם, צברו הכוהנים הגדולים במקדש אמון שבתבאי שטחי אדמה ועושר עצומים, וכוחם המורחב גרם לפיזור השלטון המרכזי בארץ מצרים וכניסה לתקופת הביניים השלישית.
תקופת הביניים השלישית (1069–653 לפני הספירה)
לאחר מותו של רעמסס האחד עשר בשנת 1078 לפני הספירה, קיבל סמנדס את הסמכות על החלק הצפוני של מצרים ושלט מהעיר טאניס.
הדרום נשלט למעשה על ידי הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי , שהכירו בסמנדס בשמו בלבד.
במהלך תקופה זו, התיישבו הלובים בדלתא המערבית, וראשי המתיישבים הללו החלו להגביר את האוטונומיה שלהם.
בשנת 945 לפנה"ס, השתלטו נסיכי לוב על הדלתא תחת שושנק הראשון וייסדו את שושלת לוב או השושלת הבובסטיסית, ששלטה במשך כ-200 שנה.
שושנק גם השיג את השליטה בדרום מצרים על ידי הצבת בני משפחתו בתפקידי כהונה חשובים.
השליטה הלובית החלה להישחק כאשר שושלת יריבה בדלתא קמה בליאונטופוליס , והכושים איימו מדרום.
בסביבות שנת 727 לפני הספירה פלש המלך הכושי פ-ענח'י צפונה ותפס את השליטה בתבאי, ובסופו של דבר את הדלתא, והקים את השושלת העשרים וחמש.
במהלך תקופת שלטונה של השושלת העשרים וחמש, יצר פרעה תהרקה אימפריה גדולה כמעט כמו הממלכה החדשה.
פרעונים מהשושלת העשרים וחמש בנו, או שיקמו, מקדשים ומונומנטים ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל.
במהלך תקופה זו, בוצעה בעמק הנילוס הבנייה הנרחבת הראשונה של פירמידות (רבות בסודן המודרנית) מאז תקופת הממלכה התיכונה.
היוקרה מרחיקת הלכת של מצרים ירדה במידה ניכרת לקראת סוף תקופת הביניים השלישית.
בעלות בריתה הזרות נפלו תחת תחום ההשפעה האשורי, וב-700 לפני הספירה הפכה המלחמה בין שתי המדינות לבלתי נמנעת.
בין 671 ל-667 לפני הספירה החלו האשורים בכיבוש האשורי של מצרים .
שלטונם של תהרקה ושל יורשו, תנות אמון, היו גדושים בעימותים מתמידים עם האשורים, שמצרים נהנתה מכמה ניצחונות נגדם.
בסופו של דבר, האשורים דחפו את הכושים בחזרה לנוביה, כבשו את ממפיס ובזזו את מקדשי תבאי .
התקופה המאוחרת (653–332 לפני הספירה)
האשורים הותירו את השליטה במצרים לשורה של וסאלים שנודעו בתור המלכים הסאים של השושלת העשרים ושש.
עד שנת 653 לפנה"ס, הצליח המלך הסאי פסמתיך הראשון להדיח את האשורים בעזרת שכירי חרב יוונים, שגויסו להקים את הצי הראשון של מצרים.
ההשפעה היוונית התרחבה מאוד כאשר עיר-מדינה נאוקרטיס הפכה לביתם של היוונים בדלתא של הנילוס.
המלכים הסאיים שישבו בבירה החדשה, סאיס, היו עדים לתחייה קצרה אך נמרצת בכלכלה ובתרבות, אך בשנת 525 לפני הספירה, האימפריה הפרסית, בראשות כנבוזי השני, החלה בכיבוש מצרים, ובסופו של דבר הביסה את פרעה פסמתיך השלישי בקרב פלוסיום .
קמביסס השני קיבל אז את התואר הפורמלי "פרעה", אך שלט במצרים מפרס, והותיר את מצרים בשליטת אחשדרפן.
מספר מרידות נגד הפרסים סימנו את המאה ה-5 לפני הספירה, אך מצרים מעולם לא הצליחה להפיל את הפרסים עד סוף המאה.
לאחר סיפוחה לפרס, צורפה מצרים יחד עם קפריסין ופיניקיה לסטראפיה השישית של האימפריה הפרסית האחמנית.
תקופה ראשונה זו של השלטון הפרסי על מצרים, הידועה גם בשם השושלת העשרים ושבע, הסתיימה בשנת 402 לפני הספירה, כאשר מצרים חזרה לעצמאות תחת שורה של שושלות ילידים.
האחרונה מבין השושלות הללו, השושלת השלושים, התבררה כבית המלוכה הילידי האחרון של מצרים העתיקה, והסתיימה עם מלכותו של נכתנבו השני.
שיקום קצר של השלטון הפרסי, המכונה לפעמים השושלת השלושים ואחת, החל בשנת 343 לפנה"ס, אך זמן קצר לאחר מכן, בשנת 332 לפנה"ס, מסר השליט הפרסי מאזאס (Mazaces) את מצרים לידי אלכסנדר מוקדון ללא קרב.
התקופה התלמית (332–30 לפני הספירה)
בשנת 332 לפני הספירה, כבש אלכסנדר מוקדון את מצרים עם מעט התנגדות מצד הפרסים והתקבל בברכה על ידי המצרים כגואל.
הממשל שהוקם בידי ממשיכי דרכו של אלכסנדר, ממלכת בית תלמי המקדונית , התבסס על דגם מצרי בעיר הבירה החדשה אלכסנדריה.
העיר הציגה את כוחו ויוקרתו של השלטון ההלניסטי, והפכה למרכז של למידה ותרבות, שכלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה המפורסמת כחלק מהמוזאיון.
המגדלור של אלכסנדריה האיר את הדרך עבור הספינות הרבות שהמשיכו לייבא ולייצא סחורות וטובין מהעיר ואליה - שכן התלמיים הפכו את המסחר והמפעלים המניבים הכנסות, כגון ייצור פפירוס, בראש סדר העדיפויות שלהם.
התרבות ההלניסטית לא החליפה את התרבות המצרית הילידית, שכן התלמיים תמכו במסורות עתיקות יומין במאמץ להבטיח את נאמנות האוכלוסייה.
הם בנו מקדשים חדשים בסגנון מצרי, תמכו בפולחנים מסורתיים והציגו את עצמם כפרעונים.
מסורות מסוימות התמזגו, שכן אלים יווניים ומצריים עברו סינקרטיזציה לאלוהויות מורכבות, כגון סראפיס, וצורות פיסול יווניות קלאסיות השפיעו על מוטיבים מצריים מסורתיים.
למרות מאמציהם לפייס את המצרים, התלמיים היו מאותגרים ממרד ילידים, יריבויות משפחתיות מרות והמון רב עוצמה של אלכסנדריה שנוצר לאחר מותו של תלמי הרביעי.
בנוסף, ככל שרומא הסתמכה ביתר שאת על יבוא תבואה ממצרים, גילו הרומאים עניין רב במצב הפוליטי במדינה.
המשך מרידות מצרים, פוליטיקאים שאפתניים ומתנגדים רבי עוצמה מהמזרח הקרוב הפכו את המצב הזה לבלתי יציב, מה שהוביל את רומא לשלוח כוחות כדי להבטיח את המדינה כמחוז של האימפריה שלה.
התקופה הרומית (30 לפני הספירה – 641 לספירה)
בעקבות תבוסתם של מרקוס אנטוניוס והמלכה התלמית קלאופטרה השביעית לאוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס) בקרב אקטיום, הפכה מצרים בשנת 30 לפני הספירה למחוז של האימפריה הרומית.
הרומאים הסתמכו במידה רבה על משלוחי תבואה ממצרים, והצבא הרומי, בשליטתו של ניצב שמונה על ידי הקיסר, דכא את המרידות, אכף בקפדנות את גביית המיסים הכבדים ומנע התקפות של שודדים, שהפכו לבעיה ידועה לשמצה באותה עת.
אלכסנדריה הפכה למרכז חשוב יותר ויותר בנתיב הסחר עם המזרח, שכן מותרות אקזוטיות היו מבוקשות ברומא.
למרות שהרומאים פיתחו יחס עוין יותר מהיוונים כלפי המצרים, נמשכו מספר מסורות כמו חניטה ופולחן לאלים המסורתיים.
אמנות דיוקנאות המומיה שגשגה, ומספר קיסרים רומיים הציגו את עצמם כפרעונים, אם כי לא באותה מידה שהתלמיים.
הראשונים חיו מחוץ למצרים ולא ביצעו את התפקידים הטקסיים של מלכות מצרים.
הממשל המקומי הפך לרומי בסגנון ונסגר למצרים ילידים.
מאמצע המאה הראשונה לספירה, השתרשה הנצרות במצרים והיא נתפסה במקור כפולחן נוסף שניתן לקבלו.
עם זאת, הייתה זו דת חסרת פשרות שביקשה לזכות בתשובות מהדתות הפגאניות המצרית והיוונית-רומית ואיימה על מסורות דתיות פופולריות.
דבר זה הוביל לרדיפה של מומרים לנצרות, שהגיעה לשיאה בטיהורים הגדולים של דיוקלטיאנוס החל משנת 303, אך לבסוף ניצחה הנצרות.
בשנת 391 הציג הקיסר הנוצרי תאודוסיוס חקיקה שאסרה על טקסים פגאניים והורתה על סגירת מקדשים.
אלכסנדריה הפכה לזירת מהומות אנטי-פגניות גדולות עם דימויים דתיים ציבוריים ופרטיים שנהרסו.
כתוצאה מכך, התרבות הדתית הילידית של מצרים הייתה בירידה מתמדת.
בעוד האוכלוסייה הילידית המשיכה לדבר בשפתה, היכולת לקרוא כתב חרטומים נעלמה אט אט ככל שתפקידם של כוהני והכוהנות המקדשים המצריים פחת.
המקדשים עצמם הוסבו לעיתים לכנסיות או ננטשו.
במאה הרביעית, כשהאימפריה הרומית התפצלה, מצאה עצמה מצרים באימפריה המזרחית עם בירתה בקונסטנטינופול.
בשנות הדעיכה של האימפריה נפלה מצרים בידי הצבא הפרסי הסאסאני בכיבוש הסאסאני של מצרים (618–628) .
לאחר מכן נכבשה מצרים מחדש על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס (629–639), ולבסוף נכבשה על ידי צבא ראשידון המוסלמי בשנים 639–641, מה שסימן את הקץ הן של השלטון הביזנטי והן של התקופה הנחשבת, בדרך כלל, למצרים העתיקה.
הפרעה היה השליט האבסולוטי, ולפחות מבחינה תאורטית שלט באופן מוחלט על הארץ ועל משאביה.
המלך גם היה המפקד הצבאי העליון, ואחראי לכל ההחלטות הצבאיות והמדיניות.
המלך הסתמך על בירוקרטיה של פקידים שניהלו את הממלכה.
בראש מערכת המנהל עמד פקיד עליון, שפעל כנציגו של המלך בניהול נכסי המלך, הטלת המיסים וגבייתם ומיזמי בנייה.
הוא שלט על המערכת המשפטית, האוצר והארכיבים.
ברמה המקומית, נחלקה הארץ לאזורים מנהליים המכונים נומות, ובתקופה המאוחרת כבר היו 42 כאלה.
המושל של נומה ניהל את האחוזות בנומות והיה אחראי בפני הפקיד העליון.
למקדשים היה מקום חשוב ביותר בכלכלה והם היו לא רק מרכזי פולחן, אלא הם גם הפעילו אחוזות גדולות וניהלו את איסוף התרומות הגדולות לאלים וצבירת הנכסים של המקדשים.
הפרעונים והפקידים ניהלו את בית האוצר של הממלכה ואת הממגורות הגדולות בהם רוכזו עודפי היבול שנגבו מהחקלאים כמיסים, דמי חכירה ויבול אחוזות פרעה והמקדשים.
עודפי היבול שימשו לתשלומים הקשורים למפעלי הבנייה ולחלוקה לאוכלוסייה בתקופות של בצורת והפרעות בייצור החקלאי.
החברה המצרית הייתה מרובדת ביותר.
האיכרים הם שהיוו את רוב האוכלוסייה היו בתחתית הסולם החברתי.
הם היו צמיתים וחכרו את הקרקע שעיבדו מידי המדינה, המקדשים או שליטי המחוזות.
הם היו צריכים לשלם בתום העונה החקלאית חלק מהיבול וביתרה השתמשו לצורכיהם.
האיכרים היו נתונים לעבודת כפייה ונאלצו לעבוד במפעלי ההשקיה או הבנייה במשך חלק של השנה.
אמנים ואומנים זכו למעמד גבוה יותר משל האיכרים, אך הם פעלו ברובם במסגרת המקדש או ארמון פרעה וקיבלו שכר.
הם גם עבדו עצמאית בבתי מלאכה סמוכים למקדשים ומכרו תוצרתם לשוק.
הסופרים והפקידים היוו את המעמד הגבוה במצרים העתיקה.
עבדות הייתה קיימת במצרים העתיקה, אך לא ידוע באיזה היקף.
לגבי תיאור הכלכלה המצרית בעת העתיקה יש שתי אסכולות.
האחת, המכונה קיומית-פרימיטיבית, טוענת שהחברה המצרית הקדומה הייתה פרימיטיבית ומאורגנת במסגרת משפחתית מורחבת המייצרת בצורה מרוכזת אמצעים לקיום והמקבלת מנות לקיום מידי השלטון המרכזי של פרעה ופקידיו.
אמצעי הייצור (קרקע, עבודה והון) היו בידי המדינה.
הקרקע הייתה בידי פרעה, העובדים היו צמיתים ועסקו בחלק מהזמן בעבודת כפייה.
ההון היה בידי הארמון והמקדש.
לא היו אמצעי תשלום, מערכות אשראי ומימון ומחירים נקבעו על ידי השלטון המרכזי.
המסחר היה מנוהל על ידי השלטונות.
השנייה, המכונה פורמלית-מודרנית, טוענת שבמצרים העתיקה פעלו מוסדות כלכליים כפי שאנחנו מכירים אותם היום כמו: זכויות קניין, שווקים חופשיים, אמצעי תשלום, מערכות מימון ואשראי ואמצעי אכיפה כמו חוקים, תקנות, בתי משפט ופקידות העוסקת באכיפה.
לפי תאוריה זו האיכרים ובעלי המלאכה קיבלו תשלום שכר חודשי או שהשתכרו מעבודתם בחקלאות ובבתי המלאכה שלהם סכומים שהיו מעל ומעבר לצורכי הקיום.
הם צברו את העודפים וסחרו בהם בשווקים.
השווקים היו בעיקר במעגנים של הסירות ליד הנהר.
הממשל קבע יחידות מידה מוסכמות של משקל ונפח נוזלי ויבש.
התושבים סחרו ביניהם תוך שימוש ביחידות המידה המוסכמות.
שקים של תבואה (שעורה או חיטה) – החאר (Khar) התקבלו כשכר (כ־75 ליטר, כ־50 ק"ג).
משכורת חודשית לעובד פשוט הייתה שק (חאר) אחד.
עובד מקצועי (למשל בדיר אל-מדינה) השתכר 5.5 שקים (275 ק"ג) תבואה לחודש, ואילו מנהל העבודה היה מקבל בערך 7.5 שקים (375 ק"ג).
בנוסף ליחידות נפח של תבואה היו יחידות משקל של נחושת ששימשו כאמצעי תשלום למוצרים גדולים ויקרים יותר כמו רהיטים למשל.
יחידת המשקל הסטנדרטית של נחושת בממלכה הקדומה הייתה הדבן ("טבעת") – 91 גרם (Deben).
בתקופת הממלכה החדשה הדבן היה 9.1 גרם נחושת.
בנוסף לנחושת שימשו הזהב והכסף אמצעי תשלום ושומרי ערך.