tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה צריך להקל עליה באופן משמעותי כדי לאפשר את חציית שפך היאדה.
האונייה הסבה נזק כבד גם ליריביה הבריטים; בתחילת הקרב, מטחים מזיידליץ וגם מסיירת המערכה דרפלינגר השמידו את סיירת המערכה קווין מרי בשניות.
למרות הצלחתם של תכנוני סיירות המערכה הגרמניות הקודמות - אלה של "פון דר טאן" וסדרת מולטקה - עדיין היה ויכוח משמעותי לגבי האופן שבו יש לתכנן ספינות חדשות כאלו.
בשנת 1909, ביקש מאדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של הצי, לספק להם את השיפורים שיהיו הכרחיים לתכנון סיירת המערכה הבאה.
טירפיץ המשיך לדחוף לשימוש בסיירות מערכה אך ורק כסיירות ציים ולהשמדת סיירות אויב, בנוסח סיירות המערכה שנבנו על ידי הצי המלכותי הבריטי; פירוש הדבר היה תותחים גדולים יותר, מהירויות גבוהות יותר ופחות הגנת שריון.
הקייזר וילהלם השני ורוב מחלקת הצי טענו כי בשל הנחיתות המספרית של גרמניה בהשוואה לצי המלכותי, האוניות יצטרכו להילחם גם במערך הקרב.
הדבר הצריך הגנת שריון כבדה בהרבה מזו שהעניקה לעיצובי סיירות המערכה של הצי המלכותי.
בסופו של דבר, הקייזר ומשרד הצי ניצחו בוויכוח, וסיירת המערכה לשנת הבנייה 1909–1910 תמשיך בתבנית של עיצובי פון דר טאן וסדרת מולטקה.
אילוצים פיננסיים הביאו לכך שיהיה צורך להתפשר בין מהירות, יכולות קרב ותפוסה.
מפרטי התכנון הראשוניים הורו שהמהירות הייתה אמורה להיות גבוהה לפחות כמו של סדרת מולטקה, ושהאונייה הייתה אמורה להיות חמושה בשמונה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') או עשרה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ').
צוות התכנון שקל צריחים בעלי שלושה תותחים, אך אלה הושלכו כאשר הוחלט כי התקן של צריחים כפולים של תותחי 28 ס"מ היה מספיק.
באוגוסט 1909, הרייכסטאג קבע שהוא לא יסבול שום עליות בעלויות מעבר לאוניות מסדרת מולטקה, וכך, במשך זמן מה, מחלקת הצי שקלה לגנוז את העיצוב החדש ובמקום זאת לבנות אונייה שלישית מסדרת מולטקה.
אדמירל טירפיץ הצליח לשאת ולתת על הנחה על פלטות שריון גם מקרופ וגם מדילינגן; טירפיץ גם לחץ על בונה האונייה, Blohm & Voss, לקבל הנחה.
הפחתות העלויות הללו פינו מספיק כספים כדי לבצע כמה שיפורים מהותיים בעיצוב.
ב-27 בינואר 1910 אישר הקייזר את העיצוב של האונייה החדשה, שהוזמן תחת השם הזמני "Cruiser J".
לאונייה היה רוחב של 28.5 מטר (93 רגל 6 אינץ'), שהוגדלה ל-28.8 מטר (94 רגל 6 אינץ') כשצוידה ברשתות נגד טורפדו.
לזיידליץ הייתה תחתית כפולה ב-76 אחוזים מאורך גוף האונייה.
האונייה נשאה מספר סירות קטנות יותר, כולל סירת כלונסאות אחת, שלוש דוברות, שתי סירות מנוע, שתי מפרשיות ושתי סירות.
זיידליץ תוארה כאוניית ים טובה עם תנועה עדינה.
הספינה איבדה עד 60 אחוז מהמהירות שלה בהגה קשה, ונטתה ל-9 מעלות.
לאונייה היה צוות סטנדרטי של 43 קצינים ו-1025 איש, וכאשר שימשה כספינת הדגל של קבוצת הסיור I, זה גדל ב-13 קצינים נוספים ו-62 מלחים.
זיידליץ הונעה על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שהיו מסודרות בשני סטים.
כל קבוצה כללה טורבינה חיצונית בלחץ גבוה אשר יצאה לתוך טורבינה פנימית בלחץ נמוך.
כל טורבינה הניעה מדחף בעל 3 להבים בקוטר של 3.88 מטר (12.7 רגל).
קיטור לטורבינות סופק על ידי 27 דוודי שולץ-תורניקרופט עם צינורות קטנים שהיו להם שתי תאי בעירה לכל דוד.
הדוודים חולקו לשלושה חדרי דוודים, והם הועברו לזוג ארובות ברווחים רחבים.
הספק החשמל סופק על ידי שישה גנרטורים טורבו שהפיקו 1,800 קילוואט ב-220 וולט.
המנועים תוכננו להפיק 63,000 כוחות סוס ומהירות מרבית של 26.5 קשרים (49.1 קמ"ש).
באמצעות זרם אוויר מאולץ בניסויים, המנועים סיפקו עד 89,738 כוחות סוס ומהירות מרבית של 28.1 קשרים (52 קמ"ש).
האונייה נשאה עד של פחם.
עם מאגרי דלק מלאים, זיידליץ יכלה להפליג במהירות שיוט של 14 קשרים (28 קמ"ש) לטווח של 4,200 מיילים ימיים (7,800 ק"מ).
ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים זה לצד זה.
זיידליץ הרכיבה סוללה ראשית כמעט זהה לזו של האוניות הקודמות מסדרת מולטקה: עשרה תותחי SK L/50 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בחמישה צריחי תותחים.
התותחים היו מסודרים באופן דומה גם כן, עם צריח קדמי אחד, שני צריחי כנפיים משובצים באמצע האונייה, ושני צריחים ירי-על מאחור.
L C/1910, שאיפשרו הנמכה של התותחים עד - 8 מעלות והגבהה ל-13.5 מעלות - אותו טווח תנועה של צריחי ה-Drh.
בשנת 1916, זיידליץ שינתה את הצריחים העיקריים שלה כדי לאפשר הגבהה של עד 16 מעלות, לטווח מקסימלי של 19,100 מטר (62,700 רגל).
כל צריח היה מצויד במד טווח של 3 מטר (9.8 רגל), מלבד הצריח האחורי, ומד טווח נוסף של 3 מטר הותקן במגדל הפיקוח על התותחים, שהיה ממוקם ישירות מאחורי מגדל הניווט.
הסוללה הראשית סופקה עם 87 פגזים לכל תותח, בסך הכל 870 פגזים.
בנוסף לפגז במשקל 672 ליברות (305 קילוגרם), כל תותח הכיל מטען הודף קדמי במשקל 24.0 ק"ג (52.9 פאונד) בשקית משי ומטען ראשי במשקל 75.0 ק"ג (165.3 פאונד) בתרמיל פליז.
התותחים ירו את הפגזים במהירות לוע של 880 מטר לשנייה (2,900 רגל לשנייה).
התותחים נטענו ביד, מה שדרש את החזרת הקנים ל-0 מעלות גובה לצורך טעינה מחדש.
הסיבוב וההגבהה נשלטו בצורה הידראולית.
זיידליץ נשאה סוללה משנית דומה לזאת של האוניות מסדרת מולטקה.
היא הרכיבה 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 בתושבות בודדות לאורך מרכז האונייה.
הפגזים שקלו 51 ק"ג (112 פאונד) ונורו במהירות לוע של 735 מטר לשנייה (2,410 רגל לשנייה).
להגנה מפני סירות טורפדו, הספינה הייתה חמושה גם ב-12 תותחי ירי מהיר 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45, שהותקנו גם בקזמטים.
קצב האש שלהם היה כ-15 פגזים לדקה; התותחים יכלו לירות למטרות בטווח עד .
שניים מהתותחים הללו הוסרו ב-1916 והוחלפו בתותחי נ"מ 8.8 ס"מ.
כמקובל בכל אוניות הראשה הגרמניות באותה תקופה, זיידליץ הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו בקוטר שקועים.
האונייה הרכיבה צינור אחד בחרטום, אחד בירכתיים, ואחד היה בכל צד של האונייה.
בסך הכל אוחסנו בה 11 טורפדות.
היא צוידה בתחילה בגרסת ה-G6, שנשאה ראש נפץ של 140 ק"ג (310 ליברות) וניתן להגדיר אותו בשתי מהירויות לטווחים שונים.
כפי שהיה התקן עבור ספינות מלחמה גרמניות של התקופה, זיידליץ השתמשה בפלדת קרופ מוצקה וניקל לציפוי השריון שלה.
לספינה הייתה חגורת שריון בעובי 300 מ"מ (11.8 אינץ') באזור החזק ביותר שלו במצודה, אשר הצטמצמה עד בחרטום ובירכתיים.
החגורה הראשית חוזקה במחיצת טורפדו בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
במגדל הניווט הקדמי היו 350 מ"מ (13.8 אינץ') של שריון בצדדים, וגג בעובי .
הצריחים היו מוגנים על ידי 250 מ"מ (9.8 אינץ') בצדדים ושריון בעובי של על גגות הצריחים.
לקזמטים היה מיגון שריון קל יותר, עם בצדדים וגגות בעובי .
שריון הסיפון נע בעובי, בהתאם לאזור המוגן.
באזורים החיוניים יותר, שריון הסיפון היה בעובי 80 מ"מ (3.1 אינץ'), בעוד שאזורים פחות חשובים של האונייה כוסו רק בשריון בעובי .
חגורת שריון משופעת בעובי 50 מ"מ הוצבה מתחת לשריון הסיפון הראשי.
הברבטים של הצריח היו מוגנים על ידי חיפוי בעובי .
חלקי הברבטים שהיו מאחורי החגורה הראשית היו דקים יותר כדי לחסוך במשקל, דבר שהיה נהוג ברוב האוניות הגרמניות והבריטיות של התקופה.
זיידליץ הושקה ב-30 במרץ 1912 על ידי גנרל חיל הפרשים קרל וילהלם היינריך פון קלייסט.
ב-22 במאי 1913 הוכנסה האונייה לשירות בצי הגרמני, צוותה נלקח מהסיירת המשוריינת הישנה יורק, שהועברה לאחרונה לצי המילואים.
לאחר ניסויים, זיידליץ הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לתמרונים מול הלגולנד.
קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד קבוצת הסיור הראשונה, הניף את דגלו באונייה ב-23 ביוני 1914. האונייה שימשה כספינת הדגל של היפר עד 26 באוקטובר 1917.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקיים ב-28 באוגוסט 1914 קרב קצר בין סיירות קלות גרמניות וכוח פשיטה של סיירות וסיירות מערכה בריטיות.
במהלך הבוקר תקפו סיירות בריטיות מכוח הארוויץ' את המשחתות הגרמניות שסיירו במפרץ הלגולנד.
שש סיירות קלות גרמניות - קלן, שטרסבורג, שטטין, פראונלוב, שטרלזונד ואריאדנה - הגיבו למתקפה והסבו נזק חמור לפושטות הבריטיות.
הגעתה בשעה 13:37 לערך של שייטת סיירות המערכה הבריטיות, בפיקודו של תת אדמירל דייוויד ביטי, העמידה במהירות את הספינות הגרמניות בעמדת נחיתות.
יחד עם שאר סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, זיידליץ הוצבה בנתיבי וילהלמסהאפן בבוקר הקרב.
עד השעה 08:50, היפר ביקש אישור מאדמירל פרידריך פון אינגנול, המפקד הראשי של צי הים הפתוח, לשלוח את ספינותיו כדי להקל על הסיירות הגרמניות הנצורות.
סיירות המערכה פון דר טאן ומולטקה היו מוכנות להפלגה עד השעה 12:10, אך השפל מנע מהספינות לעבור בבטחה מעל שרטון החול בפתח שפך היאדה.
בשעה 14:10, מולטקה ופון דר טאן הצליחו לחצות את שפך היאדה; היפר הורה לסיירות הקלות הגרמניות לסגת בחזרה לכיוון אוניותיו, בעוד שהיפר עצמו היה במרחק שעה מאחור על זיידליץ.
בשעה 14:25, שאר הסיירות הקלות — שטרסבורג, שטטין, פראונלוב, שטרלזונד ואריאדנה - נפגש עם סיירות המערכה.
זיידליץ הגיעה למקום בשעה 15:10, בעוד אריאדנה נכנעה לנזקי הקרב וטבעה.
היפר יצא בזהירות לחפש את שתי הסיירות הקלות החסרות, מיינץ וקלן, שכבר טבעו.
עד השעה 16:00 הסתובבה השייטת הגרמנית כדי לחזור לשפך היאדה, והגיעה בשעה 20:23 לערך.
ב-2 בנובמבר 1914, זיידליץ, ואחריה מולטקה, פון דר טאן והסיירת המשוריינת בליכר, יחד עם ארבע סיירות קלות, עזבו את שפך היאדה ויצאו לכיוון החוף האנגלי.
השייטת הגיעה למחרת בבוקר מול גרייט ירמות' והפגיזה את הנמל, בעוד הסיירת הקלה שטרלזונד הניחה שדה מוקשים.
הצוללת הבריטית D5 הגיבה להפגזה, אך פגעה באחד המוקשים שהניחה שטרלזונד וטבעה.
בזמן שהספינות של היפר חזרו למים הגרמניים, ערפל כבד כיסה את מפרץ הלגולנד, ולכן הספינות קיבלו הוראה לעצור עד שהראות תשתפר כדי שיוכלו לנווט בבטחה בשדות המוקשים ההגנתיים.
הסיירת המשוריינת יורק עשתה טעות ניווט שהובילה את הספינה לאחד משדות המוקשים הגרמניים.
יורק פגעה בשני מוקשים ושקעה במהירות; ספינת ההגנה החופית האגן הצליחה להציל 127 איש מהצוות.
בשעה 03:20 ב-15 בדצמבר, זיידליץ, מולטקה, פון דר טאן, סיירת המערכה החדשה דרפלינגר, ובליכר, יחד עם הסיירות הקלות קולברג, שטרסבורג, שטרלזונד, גראודנץ, ושתי שייטות של סירות טורפדו עזבו את שפך היאדה.
בשעה 09:52, לאיון פתחה באש לעבר בליכר מטווח של כ-; זמן קצר לאחר מכן, קווין מרי וטייגר החלו לירות גם כן.
שתי דקות לאחר מכן, הספינות הגרמניות החלו להשיב אש, והתרכזו בעיקר בלאיון, מטווח של .
בשעה 10:30, ניו זילנד, האונייה הרביעית בטור של ביטי, הגיעה לטווח של בליכר ופתחה באש.
עד 10:35, הטווח נסגר ל-, אז כל הטור הגרמני היה בטווח היעיל של הספינות הבריטיות.
ב-3 באוגוסט 1915, זיידליץ, מולטקה, ופון דר טאן הועברו לאזור הבלטי עם I Connaissance Group (AG) כדי להשתתף בגיחה מתוכננת למפרץ ריגה.
הכוונה הייתה להשמיד את כוחות הצי הרוסי באזור, כולל הפרה-דרדנוט סלאבה, ולהשתמש בשולת המוקשים דויטשלנד כדי לחסום את הכניסה למון סאונד באמצעות מוקשים ימיים.
הכוחות הגרמניים, בפיקודו של היפר, כללו את ארבע אוניות המערכה מסדרת נסאו וארבע אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, זיידליץ, מולטקה ופון דר טאן, ומספר ספינות קטנות יותר.
לאורך כל המבצע, זיידליץ ושתי סיירות המערכה האחרות נשארו באזור הבלטי וסיפקו חיפוי להתקפה לתוך מפרץ ריגה.
לאחר הפעולה, זיידליץ ושאר היחידות הכבדות של צי הים הפתוח חזרו לים הצפוני.
ב-11–12 בספטמבר, זיידליץ ושאר אוניות קבוצת הסיור I חיפו על מבצע הנחת שדה מוקשים ליד טרשלינג.
ב-24 בנובמבר, הספינה עלתה על שרטון בתעלת הקייזר וילהלם, אך הוצפה במהירות.
ב-4 בדצמבר, בעת היציאה מתעלת הקייזר וילהלם, זיידליץ הסתבכה באחד ממחסומי הרשת.
צוללנים נאלצו להסיר את הרשתות הסבוכות מהמדחפים הימניים.
בתאריכים 24–25 באפריל 1916 ביצעה קבוצת הסיור I מבצע נוסף להפצצת החוף האנגלי, הפעם, את הערים ירמות' ולואוסטופט.
11 אנשים נהרגו ו- של מים נכנסו לספינה.
השוקע של הספינה גדל ב- בחרטום הספינה.
לאחר שבודיקר עזב את הספינה, זיידליץ, בליווי זוג סירות טורפדו, נסוגה דרומה אל שפך היאדה.
היא הייתה מחוץ לשירות במשך יותר מחודש עבור עבודות תיקון עקב נזקי המוקש.
היה צורך בתיקונים נוספים, ולכן המבצע נדחה בשבוע נוסף, עד אז הבטיחה מספנת וילהלמסהאפן לשר שהספינה תהיה מוכנה.
בשלב זה, היפר העביר את דגלו מזיידליץ לסיירת המערכה החדשה יותר "ליצו".
זיידליץ תפסה את מקומה במרכז הטור, מאחורי דרפלינגר ולפני מולטקה.
קבוצת הסיור השנייה, המורכבת מהסיירות הקלות פרנקפורט, ספינת הדגל של בודיקר, ויסבאדן, פילאו ואלבינג, ו-30 ספינות טורפדו של שייטות II, VI ו-IX, ליוו את סיירות המערכה של היפר.
מעט לפני השעה 16:00 נתקל הכוח של היפר בשייטת סיירות הקרב של ביטי.
הספינות הגרמניות היו הראשונות שפתחו באש, בטווח של כ-15,000 יארד (14,000 מטר).
כאשר שני שורות של סיירות מערכה נפרסו כדי להעסיק זה את זה, זיידליץ החלה בדו-קרב עם האונייה מולה בקו הבריטי, קווין מרי.
עד 16:54 הטווח בין האוניות ירד ל-12,900 יארד (11,800 מטר), מה שאפשר לסוללה המשנית של זיידליץ להיכנס למאבק.
היא הייתה קרובה מספיק לספינות של שייטות המשחתות הבריטית ה-9 וה-10 כדי שהתותחים המשניים שלה יוכלו להפעיל אותם ביעילות.
ארבע סיירות המערכה הגרמניות האחרות הפעילו את הסוללה המשנית שלהן נגד סיירות המערכה הבריטיות.
בין 16:55 ל-16:57, זיידליץ נפגעה משני פגזי קליבר כבדים מקווין מרי.
הפגז הראשון חדר לדופן הספינה חמישה מטרים מעל סיפון הסוללה הראשי, וגרם למספר שריפות קטנות.
הפגז השני חדר לברבטה של צריח העל האחורי.
בתא העבודה הוצתו ארבעה מטענים הודפים; האש שנוצרה הבזיקה למעלה לתוך הצריח ולמטה אל מחסן התחמושת.
אמצעי הזהירות נגד רשף שהופעלו לאחר הפיצוץ בקרב שרטון דוגר מנעו פיצוצים נוספים.
ללא קשר, הצריח נהרס ורוב צוות התותח נהרגו בשריפה.
עד השעה 17:25, סיירות המערכה הבריטיות ספגו מכה קשה מיריבותיהם הגרמניות.
אינדפטיגבל הושמדה על ידי מטח מפון דר טאן כ-20 דקות לפני כן, וביטי ביקש להרחיק את ספינותיו ב-2 נקודות על מנת להתארגן מחדש, בעוד אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת של שייטת אוניות המערכה החמישית הגיעה למקום וסיפקה אש חיפוי.
כאשר החלו סיירות המערכה הבריטיים להסתובב, זיידליץ ודרפלינגר הצליחו לרכז את האש שלהם בקווין מרי.
עדים דיווחו על לפחות 5 פגזים משתי הספינות שפגעו בספינה, מה שגרם לפיצוץ עז שקרע את קווין מרי לשניים.
זמן קצר לאחר השמדת קווין מרי, משחתות בריטיות וגרמניות ניסו לבצע התקפות טורפדו על הטורים המנוגדים.
טורפדו בריטי אחד פגע בזיידליץ בשעה 17:57. הטורפדו פגע בספינה ישירות מתחת לצריח הקדמי, מעט מאחורי המקום שבו נפגעה ממוקש חודש קודם לכן.
למרות הנזק, הספינה עדיין הצליחה לשמור על מהירותה המרבית, ושמרה על מיקומה בטור.
הספינות המובילות של צי הקרב הגרמני הגיעו עד השעה 18:00 לטווח יעיל מהספינות הבריטיות, והחלו בחילופי אש עם סיירות המערכה הבריטיות ואוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת.
בין 18:09 ל-18:19, זיידליץ נפגעה על ידי פגז מברהאם או וליאנט.
פגז זה פגע בחזית של צריח הכנף השמאלית והשבית את התותחים.
פגז 380 מ"מ שני חדר לצריח ירי העל האחורי המושבת ממילא ופוצץ את מטעני הקורדיט שעדיין לא נשרפו.
גם שניים מתותחי ה-150 מ"מ שלה הושבתו מירי בריטי, והצריח האחורי איבד את התותח הימני שלו.
ככל שהערב חלף, הראות ירדה בהתמדה עבור הספינות הגרמניות.
מפקדה של זיידליץ קפיטן צור זי פון אגידי, העיר מאוחר יותר:
בסביבות השעה 19:00 התקרבו כוחותיו של ביטי לגוף הראשי של הצי הגדול, וכדי לעכב את גילוי מיקומו של הצי הגדול על ידי הצי הגרמני, הוא הפנה את ספינותיו לכיוון הטור הגרמני, במטרה לאלץ אותן לפנות גם כן.
הראות המשיכה להיות טובה יותר עבור הבריטים, וסיירות המערכה הגרמניות שילמו את המחיר.
במהלך הדקות הבאות, זיידליץ נפגעה שש פעמים, בעיקר בחלק הקדמי של הספינה.
שריפה פרצה מתחת לחזית הספינה.
האש הכבדה מהספינות של ביטי אילצה את היפר להסיג זמנית את סיירות המערכה שלו לדרום מערב.
כאשר הספינות נסוגו, החלו לחדור יותר מים לזיידליץ והנטייה הימנית החמירה.
הספינה הוצפה ביסודיות מעל הסיפון האמצעי בתאים הקדמיים, וכמעט איבדה כל כושר ציפה.
זיידליץ הצליחה לפגוע בקולוסוס פעם אחת, אך גרמה נזק קל בלבד למבנה העילי של האונייה.
בשעה 21:09, הוא ראה את סיירות המערכה הגרמניות, והגיע למרחק של 8,500 יארד (7,800 מטר) לפני פתיחת האש בשעה 20:20. בקרב שלאחר מכן, זיידליץ נפגעה מספר פעמים; פגז אחד פגע בצריח התותח האחורי ואחר פגע בגשר הספינה.
כל צוות הגשר נהרג וכמה אנשי צוות במגדל הניווט נפצעו.
עד 22:15, היפר הצליח סוף סוף לעבור למולטקה, ולאחר מכן הורה לספינותיו להפליג במהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש) לכיוון ראש הטור הגרמני.
רק זיידליץ ומולטקה היו במצב לעמוד בדרישות; דרפלינגר ופון דר טאן יכלו להגיע לכל היותר למהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש), ולכן הספינות הללו פיגרו מאחור.
זיידליץ ומולטקה היו בהפלגה לקדמת הקו כאשר הספינות עברו קרוב לשטטין, מה שאילץ את הספינה להאט באופן דרסטי כדי למנוע התנגשות.
זה אילץ את פראונלוב, שטוטגרט ומינכן לפנות שמאלה, מה שהוביל אותם למגע עם שייטת הסיירות הקלות השנייה; בטווח של 800 יארד (730 מטר), הסיירות משני הצדדים פגעו זו בזו.
קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר החליט לנסות לפתות את הסיירות הבריטיות לעבר מולטקה וזיידליץ.
כמעט במקביל, הסיירות הבריטיות שניזוקו בכבדות הפסיקו את המתקפה.
כשהסיירות הקלות ניתקו מגע, טורפדו שירתה סאות'המפטון פגעה בפראונלוב, והאונייה התפוצצה.
המערך הגרמני נקלע לאי סדר, ובבלבול זיידליץ איבדה את הראייה של מולטקה.
הספינה כבר לא הצליחה לעמוד בקצב של מולטקה של 22 קשרים, ולכן התנתקה כדי להמשיך למגדלור שונית ההורנס באופן עצמאי.
בשעה 00:45, זיידליץ ניסתה לפלס את דרכה דרך הצי הבריטי, אך נצפתה על ידי הדרדנוט אז'נקור וצוינה כ"ספינה או משחתת".
הקפטן של אז'נקור לא רצה להסתכן בגילוי עמדת ספינתו, ולכן איפשר לה לעבור.
עד 01:12, זיידליץ הצליחה לחמוק דרך הצי הבריטי, והיא הצליחה להגיע לביטחון של שונית הורנס.
בסביבות השעה 03:40, היא עברה מעל שונית הורנס.
שני מצפני הג'ירו של הספינה נכשלו, אז הסיירת הקלה פילאו נשלחה להדריך את הספינה הביתה.
עד השעה 15:30 ב-1 ביוני, זיידליץ הייתה במצב קשה; החרטום היה שקוע כמעט לחלוטין, והציפה היחידה שנותרה בחלק הקדמי של הספינה היה חדר הטורפדו הרחב.
נעשו הכנות לפינוי הצוות הפגוע כאשר זוג ספינות קיטור הגיעו למקום.
הספינות הצליחו לייצב את זיידליץ, והספינה הצליחה לצלוע בחזרה לנמל.
היא הגיעה לשפך היאדה החיצוני בבוקר 2 ביוני, וב-3 ביוני נכנסה האונייה לכניסה III של מחסום וילהלמסהאפן.
במהלך הקרב, זיידליץ נפגעה 21 פעמים מפגזים בקליבר כבד, פעמיים מפגיעות סוללה משניות ופעם אחת מטורפדו.
הספינה ספגה בסך הכל 98 הרוגים ו-55 פצועים מאנשי הצוות שלה.
זיידליץ בעצמה ירתה 376 פגזי סוללה ראשיים והשיגה כ-10 פגיעות.
ב-15 ביוני 1916, עבודות תיקון על זיידליץ החלו במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, ונמשכו עד 1 באוקטובר.
לאחר מכן, הספינה עברה הכשרה אישית, והצטרפה שוב לצי בנובמבר.
עם ספינת הדגל הקודמת שלו "ליצו" בקרקעית הים הצפוני, היפר הניף שוב את דגלו על זיידליץ.
ב-4 בנובמבר, זיידליץ ומולטקה, יחד עם פלגה II, שייטת אוניות המערכה I, שייטת אוניות המערכה III, ואוניית המערכה החדשה באיירן הפליגו בחוף הדני, על מנת להחזיר את הצוללות U-20 ו-U-30 התקועות.
שר החל להשתמש בכוחות שטח קלים כדי לתקוף שיירות בריטיות לנורווגיה החל מסוף 1917. כתוצאה מכך צירף הצי המלכותי שייטת של אוניות מערכה כדי להגן על השיירות, מה שהציב בפני שר את האפשרות להשמיד שייטת מבודדת של הצי הגדול.
שר ציין כי "מתקפה מוצלחת על שיירה כזו לא רק תביא לטביעת טונאז' משמעותי של אוניות, אלא תהיה הצלחה צבאית גדולה, ותאלץ את האנגלים לשלוח ספינות מלחמה נוספות למים הצפוניים".
שר הנהיג דממת אלחוט קפדנית כהכנה למתקפה המתוכננת.
בשעה 05:00 ב-23 באפריל 1918, צי הים הפתוח יצא מהנמל בכוונה ליירט את אחת מהשיירות המלווה בכבדות.
דיווחים מצוללות הצביעו לשר שהשיירות הפליגו בתחילת ובאמצע כל שבוע, אך שיירה לכיוון מערב יצאה מברגן ביום שלישי, 22 באפריל, וקבוצה לכיוון מזרח יצאה ממטיל, סקוטלנד, ביום חמישי, 24 באפריל.
כתוצאה מכך, לא הייתה שיירה להיפר לתקוף.
באותו יום, אחד מהמחלפים של מולטקה החליקו, מה שגרם נזק חמור לתחנת הכוח ואיפשר חדירה של של מים לתוך הספינה.
מולטקה נאלצה לשבור את דממת הרדיו על מנת ליידע את שר על מצב הספינה, מה שהתריע בפני הצי המלכותי על פעילותו של צי הים.
הגרמנים הגיעו לשדות המוקשים ההגנתיים שלהם מוקדם ב-25 באפריל, אם כי כ-40 מיילים ימיים (74 ק"מ) מחוץ להלגולנד טורפדה מולטקה על ידי הצוללת E42, אם כי היא חזרה בהצלחה לנמל.
זיידליץ הייתה אמורה לקחת חלק במה שהיה אמור להיות "נסיעת המוות" של צי הים הפתוח זמן קצר לפני תום מלחמת העולם הראשונה.
ב-24 באוקטובר 1918 ניתנה הפקודה להפליג מווילהלמסהאפן.
רבים מהמלחים העייפים מהמלחמה חשו שהמבצע ישבש את תהליך השלום ויאריך את המלחמה.
החל מהלילה של 29 באוקטובר, מלחים בכמה אוניות מערכה ערכו מרד; שלוש אוניות מהשייטת השלישית סירבו להרים עוגנים, ופעולות חבלה בוצעו על סיפון אוניות המערכה תירינגן והלגולנד.
התסיסה אילצה בסופו של דבר את היפר ושר לבטל את הפעולה.
בהתבשרו על המצב, הקייזר הצהיר "אין לי יותר צי".
מרד וילהלמסהאפן התפשט לקיל, והזין מהפכה גרמנית גדולה יותר שנמשכה לאחר תום המלחמה.
מעמדה הצבאי של גרמניה היה חסר סיכוי, ולכן הגנרלים פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף שכנעו את הממשלה לחתום על שביתת הנשק כדי לסיים את המלחמה.
לאחר כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918, נכלאו רוב צי הים הפתוח, בפיקודו של רויטר, בבסיס הצי הבריטי בסקפה פלו.
לפני יציאת הצי הגרמני הבהיר אדמירל אדולף פון טרוטה לרויטר כי אינו יכול לאפשר לבעלות הברית לתפוס את הספינות, בשום תנאי.
הצי נפגש עם הסיירת הקלה הבריטית קארדיף, שהובילה את הספינות לצי בעלות הברית שהיה אמור ללוות את הגרמנים לסקפה פלו.
לאחר שהספינות נכלאו, הושבתו התותחים שלהן באמצעות הסרת מכנסי התותחים, והצוותים שלהן צומצמו ל-200 קצינים ומלחים.
רויטר סברה שהבריטים מתכוונים לתפוס את הספינות הגרמניות ב-21 ביוני 1919, שהיה המועד האחרון לחתימה של גרמניה על הסכם השלום.
מבלי שידע שהמועד הוארך ביומיים, הורה רויטר להטביע את הספינות בהזדמנות הבאה.
בבוקר 21 ביוני יצא הצי הבריטי מסקפה פלו לביצוע תרגילי אימון, ובשעה 11:20 העביר רויטר את הפקודה לאוניותיו.
זיידליץ טבעה בשעה 13:50. היא נמכרה במצב זה כגרוטאות לחברת ההצלה קוקס ודנקס, בראשות ארנסט קוקס, יחד עם אוניית מערכה ו-26 משחתות.
משיית זיידליץ התבררה כקשה, שכן הספינה טבעה שוב במהלך הניסיון הראשון להעלות אותה, והרסה את רוב ציוד החילוץ.
קוקס ניסה שוב, ללא פחד, והורה שכאשר היא תועלה בפעם הבאה, מצלמות חדשות יהיו שם כדי ללכוד אותה בעת המשייה.
התוכנית כמעט נכשלה כאשר זיידליץ הוצפה מחדש בטעות בזמן שקוקס נפש בשווייץ.
קוקס אמר לעובדים להטביע אותה שוב, ואז חזר לבריטניה כדי להיות נוכח בעת הצפת זיידליץ מחדש בפעם השלישית.
הספינה הועלתה ב-2 בנובמבר 1928, ובעודה הפוכה נגררה דרומה כדי לגרוט אותה ברוזית' עד 1930. הפעמון של זיידליץ מוצג לראווה באנדרטת הצי בלאבוי.
אחד מתותחי ה-15 ס"מ של האונייה, שהוסרו ב-1916, הורכב מאוחר יותר על סיפונה של סיירת העזר קורמורואן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'יאני זייל סינג (בפנג'אבי ਜ਼ੈਲ ਸਿੰਘ ; 5 במאי 1916 – 25 בדצמבר 1994 היה פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו השביעי, מ-1982 עד 1987, ונשיא הודו הסיקי הראשון.
סינג נולד כג'רנייל סינג בסנדהוואן בהודו הבריטית (היום בפנג'אב) ב-5 במאי 1916. משפחתו הסיקית השתייכה לקאסטה שזוהתה עם נגרות.
ב-1931 הצטרף סינג למפלגה הסיקית שרימונה אקאלי דאל שהצטרפה בהמשך ל במאבק לעצמאות הודו.
בתקופה זו קיבל את התואר הדתי הסיקי ג'יאני.
ב-1938 הקים את פראג'ה מנדל, ארגון פוליטי שפעל כבעל ברית של הקונגרס, דבר שהביא למעצרו.
במהל מעצרו אימץ את השם זייל סינג.
לאחר תבוסתה של אינדירה גנדי בבחירות ב-1977, חיזרה מפלגת הקונגרס אחר מנהיגים סיקים שיביאו לה תמיכה, ותמכה בסינג בבחירות ללוק סבהה ב-1980, ולאחריהם מינתה אותו לשר הפנים בממשלתה.
במהלך תפקידו הוטלה עליו האחריות לדכא את המרד הסיקי לעצמאות.
ב 1982 נבחר סינג לנשיא הודו.
במהלך כהונתו הוא התעמת עם ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי, ואף שקל להדיח אותו בעקבות שחיותות לאחר התפרסמות פרשת בופורס.
לקראת תום כהונתו ביקשו מפלגות האופוזיציה לתמוך בו כמועמדם לנשיאות במטרה להכשיל את מועמדו של רג'יב גנדי, אך התנגדות המפלגה הקומוניסטית של הודו לתמיכה במועמדותו הביאה אותו לוותר על ההתמודדות.
ב-29 בנובמבר 1994 נפצע סינג באורח קשה בתאונת דרכים, בה התנגשה משאית ברכבו.
סינג היה נשוי לפראדאן קאהור ונולדו לו ארבעה ילדים.
זיידו סאנוסי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת המגן השמאלי בפורטו.
סאנוסי התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ג'אגה יונייטד המקומית ובגיל 19 חתם בז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
בינואר הושאל למירנדלה מהליגה השלישית.
סנטה קלרה מהליגה הבכירה והצטרף אליה בסיום העונה.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מוריירנסה.
ב-23 ביוני 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3-4 נגד בנפיקה ליסבון באצטדיון האור שהיה הניצחון הראשון בהיסטוריה של סנטה קלרה באצטדיון.
ב-30 באוגוסט 2020 סאנוסי חתם לחמש שנים בפורטו.
ב-25 בנובמבר הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1-2 נגד אולימפיק מרסיי במסגרת בשלב הבתים של ליגת האלופות, ואף נכלל בנבחרת השבוע של הטורניר.
ב-7 במאי 2022 הבקיע בדקה ה-93 את השער היחיד בניצחון 0-1 נגד בנפיקה ליסבון שהבטיח לפורטו את האליפות ה-30 שלה.
ב-1 בנובמבר 2022 נפצע במשחק ליגת האלופות נגד אתלטיקו מדריד.
ב-9 באוקטובר 2020 סאנוסי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה בהפסד 1-0 ל.
סאנוסי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2021 וגביע אפריקה לאומות 2023.
זייד בן עלי היה בנו של עלי בן אל-חוסיין זיין אל-עבידין, ונינו של עלי בן אבו טאלב.
הוא הוביל מרד שכשל נגד הח'ליפות האומיית, שבו הוא מת.
אירוע מכונן זה הוליד את זרם הזיידים של האסלאם השיעי, הרואה בו כאימאם הבא אחרי אביו עלי בן אל-חוסיין זאין אל-עבידין.
זייד בן עלי נתפס גם כדמות דתית מרכזית על ידי סונים רבים ונתמך על ידי המשפטן הסוני הבולט, אבו חניפה, שהוציא פתווה לתמיכה בזייד נגד האומיים.
לעומת זאת, בעיני התריסריים וזרם האיסמאעיליה, אחיו החורג הבכור מוחמד אל-באקר נחשב לאימאם הבא של השיעים.
עם זאת, הוא נחשב לדמות מהפכנית חשובה על ידי השיעים ולשהיד (קדוש) על ידי כל אסכולות האסלאם, הסונים והשיעים.
הקריאות לנקמה על מותו תרמו למהפכה העבאסית.
זייד נולד במדינה בשנת 695 לספירה.
הוא היה בנו של עלי בן אל-חוסיין זאין אל-עבידין וג'יידא אל-סינדייה .
אבן קוטאיבה בספרו "אל-מעריף", שפורסם מחדש ב-1934 במצרים, כותב (בעמוד 73) שאחת מנשותיו של האימאם השיעי הרביעי הייתה מסינד (פקיסטן של היום) ושהיא הייתה האם.
טענה דומה הועלתה גם בספר "זייד שהיד" מאת עבד אל-רזאק אל-חסאני, שפורסם בנג'ף.
אמו של זייד, ג'ודהה, הייתה ידועה על ידי כרוניקנים מוסלמים בשם ג'יידה אל-סינדיה.
זייד היה חבר נערץ באהל אל-בית, חוג המקורבים של מוחמד.
חוקרים, קדושים, סופים ואימאמים כאחד, כולם דיברו עליו במונחים מכבדים.
כאשר הח'ליף האומאי הסגפן עומר בן עבד אל-עזיז היה מושל מדינה בתקופת שלטונם של אל-וואליד וסולימאן, הוא היה מקורבו של זייד בן עלי.
זייד המשיך להתכתב ולייעץ לו כשהפך לח'ליפה.
בניגוד לאחיו, מוחמד אל-באקר, האימאם החמישי עבור התריסריים והאיסמאעילים, זייד בן עלי האמין שהגיע הזמן לחדש את המרד בח'ליפים האומיים כתמיכה בטענות החמולה ההאשמית שלו.
בנסיעתו לעיראק, הוא שוכנע על ידי פרו-על ידיים (יורשיו של עלי בן אבי טאלב) בכופה כי יש לו תמיכה של 10,000 לוחמים והוא יכול בקלות לגרש כמה מאות חיילים אומיים המוצבים שם.
כופה הייתה בעבר בירתו של סבא רבא שלו עלי.
הוא החל את התעמולה שלו בכופה, בצרה ובמוסול ו-15,000 איש נרשמו בפנקס הצבא שלו.
אולם למושל כופה האומיית נודע על המזימה, וציווה על האנשים להתאסף במסגד הגדול, נעל אותם בפנים והחל בחיפושים אחר זייד.
זייד עם כמה חיילים נלחם בדרכו למסגד וקרא לאנשים לצאת.
בשנת 122 לספירה (740 לספירה) הוביל זייד מרד נגד השלטון האומיי של הישאם בן עבד אל-מלכ בעיר כופה.
על פי מסורת אחרת, יוסף בן עומר אל-תקאפי, מושל עיראק האומאי, הצליח לשחד את תושבי כופה ובכך הדבר אפשר לו לרסק את המרד, תוך הרג זייד.
יש שני מקדשים לזייד, באל-קפל שבעיראק, והשני במחוז מחוז כרכ בירדן.
הקבר בירדן נחשב למקום מנוחתו האחרון.
כל אסכולות האסלאם, הסונים והשיעים, רואים בזייד קדוש מעונה צדיק נגד מה שנחשב כהנהגה מושחתת של מלך לא צודק שהוכרז כח'ליף.
אף דווח כי האימאם המוג'תהד אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה, מייסד האסכולה החנפית, נתן תמיכה כספית למרד של זייד, וקרא לאחרים להצטרף למרד של זייד.
זייד היה חוקר דתי מלומד.
יצירות שונות מיוחסות לו, ביניהן מוסנאד אל-אימאם זייד, אחת היצירות המוכרות ביותר של החוק האסלאמי.
עם זאת, הייחוס שנוי במחלוקת ויש הגורסים שהיא מייצגת מסורת משפטית מוקדמת של קופאן.
זייד הוא המספר הראשון של אל-סחיפה אל-סג'דייה של אביו עלי בן חוסיין.
מיוחסות לו כמה יצירות חדית', תאולוגיה ופרשנות קוראן.
היצירה הראשונה של תורת המשפט האסלאמית מוג'מו-אל-פיח מיוחסת לו.
כתב היד היחיד ששרד בכתב יד של יצירה זו מתוארך לאלף שנים לפחות נשמר בספריית הוותיקן.
הוא היה נואם מצוין והשקיע חלק ניכר מחייו בלימוד וחינוך אחרים.
אומרים שאחיו למחצה, האימאם אל-בקיר, רצה לבחון אותו בידיעתו את הקוראן, לשאול אותו שאלות שונות עליהן קיבל תשובות מעבר לציפיותיו, מה שגרם לו להעיר, "לחיי אבינו ואמנו!
אלוהים חסד את אמך שילדה אותך, היא ילדה העתק של אבותיך!" אל-בקיר אמר גם: "אף אחד מאיתנו לא נולד כדי להידמות לעלי בן אבי טאליב.
על פי האמאם עלי א-רידא:
שייח' מופיד, כותב ספר השיעים המפורסם כיתאב אל-אירשד, תיאר אותו כ"...מתפלל אדוק, אדוק, משפטן, ירא אלוהים ואמיץ".
ג'עפר א-צאדק היה אחיינו של זייד ובין אחיו נמנים מוחמד אל-באקר ועבדאללה בן עלי בן אל-חוסיין וחוסיין אלצע'יר.
בניו היו עיסא בן זייד וחוסיין אלדמעה ויחיא בן זייד.
זיין אלעבדין קורבני (בפרסית: زینالعابدین قربانی; נולד ב-1933) הוא אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש כנציג המנהיג העליון של איראן בפרובינציית גילאן, וכן אמאם תפילת יום שישי בערים לאהיג'אן ורשת.
הוא היה חבר במועצת המומחים האיראנית (מ-1990 עד 2024) כנציג מטעם פרובינציית גילאן, והן באספה המייעצת האסלאמית (הפרלמנט האיראני) מ-1984 עד 1988.
קורבני נולד בכפר פנח'אה שבפרובינציית גילאן בשנת 1933. הוא התייתם מאביו גולאם חסן כשהיה בן 5. משפחתו עסקה בחקלאות, וקורבני עזר למשפחתו בעבודות חקלאות.
הוא למד בבית ספר יסודי בעיר הולדתו, שם למד את יסודות הקוראן.
לאחר מכן נסע ללאהיג'אן כדי להשתתף בשיעורי אסלאם שם וכן ללמוד ערבית.
ב-1950 הוא נסע לקום כדי ללמוד בסמינר קום.
בזמן שהותו בקום, הוא לקח שיעורים שלימדו מלומדים שיעים מוערכים רבים.
הוא לקח שיעורים בפסיקה אסלאמית ובעקרונות תורת המשפט האסלאמית אצל חוסיין בורוג'רדי ורוחאללה חומייני, וכן בפילוסופיה אסלאמית אצל מוחמד חוסיין טבטבאי.
הוא הגיע לדרגת אג'תהאד לאחר שסיים את שיעורי האסלאם המתקדמים שלו.
לפני המהפכה האיראנית התוודע קורבני לנאוואב סאפאווי והצטרף לפדאיאן אלאסלאם (בפרסית: فدائیان اسلام) ב-1952 בעודו בקום.
לאחר הוצאתו להורג של סאפאווי הסתתר קורבני לזמן מה.
בזמן שהסתתר הוא התוודע גם לעלי ח'אמנאי, לימים המנהיג העליון של איראן.
ככל שחלף הזמן, הוא נעשה קולני יותר נגד השאה, ונעצר על ידי הסאוואכ ב-1963. לאחר עזיבתו של מוחמד בהשתי למערב גרמניה ב-1965, נעצר קורבני מחדש לאחר שעסק בפעילויות הקשורות לבהשתי.
הוא נעצר שוב ב-1971 למשך 6 חודשים בגין נאומים מתמשכים נגד השאה, נאסר עליו לעזוב את המדינה או לעסוק בענייני אסלאם.
לאחר הדחתו של מוחמד רזא שאה פהלווי, מונה קורבני על ידי רוחאללה ח'ומייני לנציג המנהיג העליון של איראן בפרובינציית גילאן ובמקביל כאימאם של תפילת יום שישי בלאהיג'אן.
הוא גם שימש כנציג פרובינציית גילאן בפרלמנט האיראני מ-1984 עד 1988, וכן כחבר מטעם אותה הפרובינציה במועצת המומחים האיראנית מ-1990 עד 2024. לאחר מותו של סאדק אהסנבחש, מונה קורבני על ידי עלי ח'אמנאי למנהיג תפילת יום שישי ברשת.
בשנת 2018, קורבני התפטר מתפקידו כנציגו של המנהיג העליון, וכן כמנהיג תפילת יום השישי ברשת, לאחר המחלוקת סביב מתחם עדינה רשת.
לאחר התפטרותו, מונה רסול פלאחטי למחליפו.
הוא גם ייסד את אוניברסיטת אזאד האסלאמית, סניף להיג'אן.
יש לו שבעה בנים ושלוש בנות.
מוחמד חוסיין ג'ורבני הוא גם אחיינו, שהוא נציג של אסטנה-יה אשרפיה באספה המייעצת האסלאמית (הפרלמנט האיראני).
זיין ויר (באנגלית ובאיטלקית: Zane Weir; נולד ב-7 בספטמבר 1995) הוא אתלט איטלקי יליד דרום אפריקה, אלוף אירופה באולם (איסטנבול 2023) בהדיפת כדור ברזל.
ויר נולד בדרום אפריקה למשפחה ממוצא איטלקי, ובחר לייצג את איטליה.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 21.41 מטר, לאחר שבשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 21.25 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיים במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בשיא איטליה חדש של 21.67 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא איטליה חדש של 22.06 מטר, לפני תומאש סטאנק מצ'כיה (21.90 מטר) ורומן קוקושקו מאוקראינה (21.84 מטר).
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.59 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 11 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.99 מטר.
מקום רביעי באליפות עולם באולם
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.85 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 11 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.24 מטר.
זיילס נלסון אקטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1947–1953.
אקטון נולד בוולדון שבאיווה ב-1 באפריל 1898, ועבר עם משפחתו למחוז גאלאטין, מונטנה ב-1907, כשהיה בן תשע.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מחוז גאלאטין.
הוא קיבל תואר ראשון בעסקים ממכללת מונטנה סטייט (לימים אוניברסיטת המדינה של מונטנה) ותואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1921, הפך לחוואי והתעניין בעיקר בתבואה ובמקנה.
אקטון, שנכנס לפוליטיקה, כיהן כחבר בבית הנבחרים של מונטנה מ-1933 עד 1935 וכחבר הסנאט של מונטנה מ-1936 עד 1946. ב-1946, התמודד על המושב של מונטנה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה על ידי הדמוקרטי ברטון וילר, שהפסיד בפריימריז הדמוקרטי.
כחלק מהגל הרפובליקני בבחירות לסנאט ב-1946, ניצח אקטון את שופט בית המשפט העליון של מונטנה לשעבר ליף אריקסון, ביחס של 54% מול 46%.
הוא כיהן בסנאט קדנציה אחת, לאחר שהובס בפער קטן בהתמודדותו להיבחר מחדש ב-1952 על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מייק מנספילד.
בהיותו בסנאט, כיהן אקטון בוועדת ההקצבות, בוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, בוועדה למשרד הדואר והשירות האזרחי, ובוועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית.
אקטון היה הסנאטור הרפובליקני היחיד ממונטנה במשך יותר מ-75 שנים, בין ניסיונו הכושל של ג'וזף מור דיקסון להיבחר מחדש ב-1913 לבין היבחרו של קונרד ברנס ב-1988. מסמכיו של אקטון משירותו הציבורי מאוחסנים בהווה בארכיונים ואוספים מיוחדים באוניברסיטת המדינה של מונטנה.
ב-1921 נישא אקטון לוורה האריס.
לזוג נולדו שני ילדים, אלואיז וזיילס נ.
אקטון חידש את עיסוקו בחקלאות עד למותו בבוזמן שבמונטנה ב-3 במרץ 1961. הוא נקבר בבית הקברות סנסט הילס.
זייוולף (Sæwulf) היה נוסע אנגלי שביקר בארץ ישראל ב-1102–1103, זמן לא רב אחרי כיבוש ירושלים במסע הצלב הראשון, והיה מהראשונים שכתבו על מצב הארץ ועל תנאי ההפלגות במזרח הים התיכון בראשית התקופה הצלבנית.
הידיעות על חייו מעטות מאוד, להוציא שמו ותאריכי מסעו לארץ ישראל השאובים מתוך חיבורו היחיד, Relatio de peregrinatione Saewulfi ad Hierosolymam et Terram Sanctam ("דיווח על עלייתו לרגל של זייוולף לירושלים ולארץ הקודש").
מהכתוב בו ניתן להסיק שזייוולף היה איש כנסייה משכיל.
ייתכן שהוא הסוחר Seuulfus מווסטר שנזכר אצל ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-12 ויליאם ממלמסברי כמי שהצטרף בסוף ימיו למנזר, אם כי יש חולקים על כך בשל אי-ההתאמה בגילאי האנשים הללו.
זייוולף עשה את מסעו למזרח בחברת עולי רגל שהפליגו באוניית סוחר מנמל מונופולי בפוליה שבדרום איטליה ב-13 ביולי 1102. ההפלגה בים עברה תוך עצירות בנמלים והחלפת ספינות, ועליה התעכב לא מעט בחיבורו.
אחרי הנחיתה ביפו, הנמל היחיד שהיה אז בידי הצלבנים, מיהרו זייוולף ובני חבורתו לעלות לירושלים.
הם נכנסו אליהו בשער דויד וממנו אצו לכנסיית הקבר.
אחרי שהות שבה חזר וביקר באתרים הקדושים בעיר ובסביבותיה פנה זייוולף לבית עניה ולבית לחם, ירד ליריחו, הִדרים עד חברון והִִצפין להר תבור ולנצרת, סבב את הכנרת וככל הנראה הגיע עד למרגלות הר חרמון – למקורות הירדן סמוך לבניאס.
ביום 17 במאי 1103, אחרי השלמת המסע בארץ ישראל, הפליג מיפו בדרכו חזרה לביתו.
ההפלגה מרובת התלאות הייתה אמורה להסתיים בקונסטנטינופול, אך החיבור נקטע אחרי תיאור סמירנה וסיקור המעבר בדרדנלים.
תוכן העניינים בחיבורו של זייוולף על מסעו לירושלים אופיין כמעין כריך.
תיאור ההפלגות אל ארץ ישראל וממנה, תחנותיהן ותלאותיהן, שנכתב בגוף ראשון, מצוי בחלק הראשון ובחלק השלישי של החיבור, ואילו בתווך מובא תיאור המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל הערוך כמדריך לעולי הרגל.
תיאור האתרים מלווה בפסוקים הנוגעים להם במקרא ובברית החדשה וכן בציון מסורות של הנוצרים המזרחיים בארץ ישראל, Assirii בלשונו.
זייוולף הוסיף פרטי מידע שלא נמצאו במדריכי נסיעות קודמים.
החיבור מהווה מקור לידיעות על תנאי המסחר והמסעות במזרח הים התיכון ועל הקשיים והסכנות שבהם נתקלו עולי הרגל לירושלים בתקופתו.
פירוט מסעו בים על תחנות הדרך בנמלים השונים תורם לשחזור נתיבים ימיים במזרח הים התיכון בתקופתו.
בדומה ליומן מסעו של הצליין הרוסי דניאל, שהגיע לירושלים כחמש שנים אחריו, זייוולף מספק תיאורים מפורטים של העיר בעשור הראשון אחרי כיבושה במסע הצלב הראשון.
זייוולף היה הראשון באנשי אירופה שתיאר את המצב בארץ ישראל מיד לאחר הכיבוש הצלבני, כאשר השליטה הפרנקית הייתה עדיין רופפת: .
האירועים במהלך ההפלגה מיפו צפונה לקפריסין ולאסיה הקטנה משקפים את המצב שבו הצי הפאטמי עשה כבתוך שלו לאורך חוף ארץ ישראל, כי עכו והנמלים שמצפון לה, צור, צידון וטריפולי, היו עדיין בשליטת המוסלמים.
זֵייד בּן רָעד בן זֵייד אל-חוסיין הוא בן למשפחת המלוכה הירדנית, דיפלומט ירדני לשעבר, פרופסור למשפטים וזכויות אדם באוניברסיטת פנסילבניה, במכון Perry World House, נשיא ומנכ"ל של .
בעבר כיהן בתפקיד נציב העליון של האו"ם לזכויות אדם וכן מילא תפקיד מרכזי בהקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
זייד בן רעד נולד בעמאן שבירדן, בשנת 1964. הוא התחנך באנגליה ואחר כך בארצות הברית, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם סיים תואר ראשון בשנת 1987. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1993. ובמקביל, למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1989 קיבל דרגת קצין ב (הגוף שירש את הלגיון הערבי) ושירת בה עד 1994, ואז שירת כשנתיים כקצין מטה לעניינים פוליטיים בכוח האו"ם, בשטחי יוגוסלביה לשעבר (UNPROFOR).
בשנת 2004 מונה על ידי ממשלתו לראש המשלחת הירדנית שהופיעה בפני בית הדין הבין-לאומי בעניין גדר ההפרדה שהוקמה על ידי ישראל ביהודה ושומרון.
בשנת 2004, בעקבות האשמות על התעללות נרחבת שבוצעה על ידי כוחות "שומרי השלום" של האו"ם, הוא מונה ליועץ של המזכיר הכללי בנושא ניצול והתעללות מינית.
הדו"ח שלו, שהופק ב-2005, סיפק לראשונה אסטרטגיה מקיפה לחיסול ניצול מיני והתעללות בפעולות שמירת השלום של האו"ם.
בין השנים 2004–2007 עמד בראש הוועדה המייעצת ל (UNIFEM) והוביל את התכנון האסטרטגי של הקרן.
בין השנים 2007 ו-2010 כיהן בתפקיד הנציג הקבוע של ירדן לאו"ם, ולאחר מכן היה שגריר ירדן בארצות הברית ושגריר לא תושב במקסיקו.
בהמשך חזר לכהן בתפקיד שגריר ירדן באו"ם.
בינואר 2014 היה נשיא מועצת הביטחון של האו"ם ועמד בראש ועדות 1533 ו-1521 של מועצת הביטחון שדנו בסנקציות נגד המשטר של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והמשטר בליבריה.
הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם
בשנת 2014 התפטר מתפקידו, לרגל מינויו לתפקיד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם.
הוא היה המוסלמי הראשון בתפקיד זה.
בנאום הבכורה שלו בפני מועצת זכויות האדם בז'נבה (ב-8 בספטמבר 2014), הוא ביקר בחריפות את דאעש והזכיר את הלקחים שנלמדו מהשואה.
הוא חזר על הדברים גם בנאומו במוזיאון האמריקני לזכר השואה.
בעת מילוי תפקידו, זייד בן רעד תקף מספר ראשי מדינות שנתפסו בעינו כפוגעים, או שמדיניותם עלולה לפגוע בזכויות אדם, כמו: שנאת זרים בבריטניה תוך כדי תהליך הברקזיט, אזהרה מפני "פונדמנטליזם של שוק חופשי" (פגיעה בחלשים) וה"דמגוגיה" של דונלד טראמפ.
התקפות אלו ובמיוחד על מועמדותו של טראמפ הובילו לתלונות של ממשלת רוסיה לאו"ם, ושגריר רוסיה באו"ם ויטאלי צ'ורקין אמר: "הנסיך זייד חורג מגבולותיו מעת לעת ואנחנו לא מרוצים מזה.
הוא מתח ביקורת על מספר ראשי מדינות וממשלות.
הוא צריך לדבוק רק בתפקידו, החשוב ביותר".
הנסיך מילא תפקיד חשוב בהקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג.
בספטמבר 2002 הוא נבחר לנשיא הראשון של אספת המדינות החברות באמנת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (2002–2005), ובתוך שלוש שנים פיקח על בחירתם של 18 השופטים הראשונים, תיווך בבחירת הנשיא הראשון של בית המשפט, והוביל את מינוי התובע הראשון של בית המשפט.
בשנת 2019 הצטרף הנסיך זייד ל-The Elders, קבוצה עצמאית של מנהיגים מרחבי העולם שהוקמה על ידי נלסון מנדלה במטרה לפעול למען שלום, צדק וזכויות אדם.
זייד בן רעד הוא בנם של הנסיך ו, שוודית ששמה הקודם היה מרגרטה אינגה אליזבת לינד.
אביו נשא בתואר הלורד צ'מברלין (Lord Chamberlain) של ירדן, האחראי על הטקסים בבית המלוכה הירדני.
סבתו מצד אביו היא הציירת הטורקייה הנסיכה פח'ר א-ניסא זייד, שנישאה לנסיך , בנו הצעיר של שריף חוסיין בן עלי, ראש השושלת האשמית.
ב-5 ביולי 2000 התחתן הנסיך זייד בן רעד עם , אמריקאית ששמה הקודם היה שרה אנטוניה באטלר, ויש להם שלושה ילדים: הנסיך רעד בן זייד (17 במאי 2001), הנסיכה האלה בינת זייד (13 במרץ 2003), והנסיכה עזיזה.
זיכרון הוא יכולתו של יצור לאגור מידע בצורה בלתי-מוחשית (כלומר, בניגוד לכתיבה, למשל).
תהליך קידוד המידע בזיכרון מאפשר שימוש עתידי בו על-ידי פעולה של שליפה.
בעוד שתהליך זה אינו תהליך רצוני, הרי שעבור בני-אדם מוכרות טכניקות המעודדות אכסון ושליפה יעילים יותר מהזיכרון.
מבחינה לשונית, המילה "זִיכָּרוֹן" יכולה להתייחס לחלופין גם ליכולת אגירת המידע וגם למידע הנאגר עצמו.
המידע הנאגר בזיכרון עשוי להגיע מהסביבה החיצונית דרך החושים או מעולמו הפנימי של האדם.
היכולת הקוגניטיבית לאחסן, לשלוף ולעבד פרטי מידע שונים עומדת בבסיס תהליכי הלמידה של כל יצור חי.
בבעלי-חיים מצוי הבסיס הביולוגי של הזיכרון במארג תאי העצב במוח.
מנגנון יצירת הזיכרון ושליפתו אינו מובן במלואו, אך נראה כי יצירת זיכרון קשורה בדרך יצירת המבנה הפיזי של מארג רשתות העצבים בינם לבין עצמם ושליפת הזיכרון קשורה בתוצאת זרימת החשמל דרך מארג זה.
לאור חשיבותה המכרעת של מערכת הזיכרון בתפקודו של היצור החי, קיימת חשיבות רבה למספר היבטים בהבנייתה הביולוגית:
גמישות מערכת בניית הזיכרון מאפשרת שימור מידע בין אם נקלט ישירות על-ידי החושים ובין אם רק חלף במחשבה, בין אם מדובר במידע קונקרטי ובין אם מדובר במידע אמורפי.
זמינות בכל עת הן מערכת בניית הזיכרון והן מערכת שליפת הזיכרון חייבות להיות זמינות בכל עת, בניגוד למערכות ביולוגיות אחרות התלויות במצב ערנותו של היצור או בתהליכים ביולוגיים מחזוריים כלשהם.
אכסון מידע "חשוב" בלבד המוח החשף ל"מבול" בלתי-פוסק של מידע מהחושים ומחשבות.
לאור זאת, בניית הזכירון מתעלמת מגירויים סתמיים ולכן לא כל המידע שנקלט בחושים מאוחסן בזיכרון.
בזמן אמת, ההגדרה מה מהווה "מידע חשוב" שאותו יש לזכור היא מעט בעייתית ולעיתים נוצר זיכרון של מידע שנראה שאין לו חשיבות, לכל-הפחות במישור המודע.
שכחה לאחר שהזיכרון "נקלט" לתוכה, מסוגלת המערכת למחוק אותו, או להפחית ב"חשיבותו", אם לא נעשה בו שימוש לאורך זמן.
התנהגות הזיכרון האנושי נחקרת במסגרת הפסיכולוגיה קוגניטיבית והתחומים המשיקים לה, כמו מדעי העצב.
מערכות מחשב עושות גם-כן שימוש במערכת זיכרון, המאפשרת אכסון לאורך זמן ושליפה של מידע, אך הן נבדלות ממערכות הזיכרון של יצורים חיים בכך שהן מאכסנות ושולפות מידע 'מוגדר-היטב' בלבד והשימוש בהן מדויק ואבסולוטי.
הגישה הפסיכואנליטית טוענת שקיימות שלוש רמות שבהן מיוצג הזיכרון: רמת המודע, רמת הקדם מודע (שממנה ניתן לשלוף זיכרונות על פי צורך) ורמת הלא-מודע (שבה מאוחסנים זיכרונות על ידי מנגנוני הגנה שמונעים את הגישה עליהם).
על פי זיגמונד פרויד מטרת הטיפול הפסיכואנליטי הוא להעלות זיכרונות מהתת-מודע למודע כדי להתמודד איתם על ידי ניתוח של חלומות, פליטות פה והיפנוזה.
עם זאת, עצם קיומים של זיכרונות מודחקים טרם הוכח מבחינה מדעית.
הרמן אבינגהאוס נחשב כחוקר הראשון שחקר את מנגנון הזיכרון האנושי.
את המחקר הוא ניהל על עצמו כאשר הטיל על עצמו ללמוד בעל פה צירופי הברות חסרי משמעות.
בשנים האחרונות החלה להתפתח גישה חדשה החולקת על מודל שלושת המאגרים.
תומכי הגישה טוענים שאין הפרדה ברורה בין זיכרון העבודה לזיכרון לטווח ארוך.
הם מציעים מודל אלטרנטיבי - מודל הרמות.
לפי מודל זה קיימות רמות רבות של זכירה.
זיכרון נקרא "עקבה", וככל שהוא יהיה עמוק יותר (משמעותי יותר, בולט יותר, או שחשוב לאדם לזכור אותו), כך הזמן שיידרש לו כדי להימחק יהיה ארוך יותר.
למרות העניין הגדול שהיה תמיד למדענים, כמו גם לציבור הרחב, בתיאור המנגנון הביולוגי של הלמידה והזיכרון, ההתקדמות שנעשתה בפענוחו הייתה לא גדולה עד לעשורים האחרונים, ועד היום רב הנסתר על הגלוי בשרשרת התהליכים היוצרים את הזיכרון ומשמרים אותו.
הסיבה לעיכוב זה נעוצה בין היתר בשני מכשולים גדולים העומדים בפני החוקרים.
המכשול הראשון הוא בעיית היחס שבין האות לרעש, או במילים אחרות השינוי החל בפעילות תאי המוח בעת שנוצר בו זיכרון חדש קטן מאוד ביחס לשינויים שיצרו זיכרונות קודמים וביחס לפעילות הרקע הקיימת בו.
במשך זמן רב סברו רוב המדענים כי שינוי כזה הוא קטן מידי לאיתור.
המכשול השני הוא בעיית המיקום: היכן בדיוק במרחבי המוח אגורים הזיכרונות?
נמצא כי אין אתר יחיד בו נשמרים כל זיכרונותינו, אלא זיכרונות שנרכשו בעזרת קלטים חושיים שונים יאגרו באזורי מוח שונים.
כך למשל, זיכרון דמותה של סבתך שמור במקום אחר מאשר ריחן של העוגיות אותן נהגה לאפות בערב שבת.
זאת, אף על פי שריחן של אותן עוגיות דיו לפעמים כדי להעלות את דמותה לנגד עיניך.
בעיה זו של מציאת מיקומו של זיכרון נתון מוסיפה נדבך נוסף לקושי: לא ניתן לחקור את השינוי המושרה בקבוצת תאים אם מיקומה אינו ידוע.
כדי להתגבר על שני מכשולים אלו נקטו בתחילה הנוירו-ביולוגים בשתי אסטרטגיות עיקריות.
האחת היא למקד את מחקריהם בפענוח מנגנוני הזיכרון בבעלי חיים פשוטים כגון רכיכות ימיות, להם מערכת עצבים פשוטה בהרבה משל מוחות היונקים ולכן גדול יותר הסיכוי לאתר בהם את קבוצת התאים המשתתפת ביצירה ואגירה של זיכרון נתון.
השנייה הוא יצירתם של שינויים בתאי המוח מזוהים של יונקים בעזרת גירוי חשמלי בעוצמה ותדר גבוהים, בהנחה ששינויים ארוכי-טווח כאלו דומים לפחות במידה כלשהי לשינויים המושרים בעת יצירת הזיכרון.
התוצאות שהושגו בניסויים אלו, בעיקר ברבע האחרון של המאה הקודמת, סללו את הדרך בפני ניסויים מאוחרים יותר הנערכים בעיקר בשני העשורים האחרונים בתאי עצב ממוחות של יונקים בעקבות אימון החיות במטלות המחייבות למידה.
השימוש בשלוש דרכי מחקר אלו נעשה כיום במקביל.
כלל מרכזי לאורו הולכים חוקרי הביולוגיה של הזיכרון נוסח בספרו הידוע של הפסיכולוג דונלד הב (Donald Hebb The organization of behavior) שפורסם ב-1949. כלל זה קובע בקצרה כי הקשר בין שני תאים הקשורים ביניהם בקשר סינפטי יתחזק אם יפעלו יחדיו.
חיזוק זה יבוא לידי ביטוי בכך שהפעלתו של תא הפלט תגרום לפעילות מוגברת בתא הקלט.
ואכן חיזוק כזה של הגברה בקשר הסינפטי נצפה אחרי למידה, כמו גם אחרי גירוי חשמלי.
סוג אחר של שינוי תלוי-למידה שנצפה הוא הגברה בפעילותם החשמלית של תאי עצב, הנובע לא משינוי בעוצמת קשרים הסינפטיים אלא משינויים פנימיים בתאים עצמם, המגבירים את יכולת העירור שלהם ולכן גם את פעילותם החשמלית.
קל לראות כי שני סוגי שינויים אלו ישפיעו אחד על השני: הגברה בעירור תאי העצב תעלה את פעילותם ולכן תתרום לחיזוק הקשרים הסינפטיים שביניהם.
התמונה המצטיירת ממחקרים אלו מאפשרת לתת תיאור ראשוני של שורת התהליכים היוצרים זיכרונות ארוכי טווח במוח היונק.
ההתקדמות המהירה החלה בפענוח מנגנוני הזיכרון בבעלי חיים ובבני אדם פותחת פתח לתקווה כי נוכל בעתיד להציע תשובות לשתי בעיות בהן נתקל כל אדם מתישהו במהלך חייו.
האחת היא כיצד נוכל להגביר את יכולתנו לאגור זיכרונות רצויים, בעיה שבדרך כלל הולכת ומחריפה עם הגיל.
השנייה היא כיצד נוכל להיפטר מזיכרונות בלתי רצויים, כאלו המפריעים למהלך חיינו התקין.
התשובות לשתי שאלות אלו נראות כבר באופק, אם כי אינן מצויות עדיין בהישג ידינו.
"היפרתימזיה" היא מצב רפואי נדיר בו אנשים זוכרים כל פרט ופרט בחייהם למשך שנים רבות.
הם מסוגלים להזכר בפרט בודד ממידע זה באופן מדויק ותוך שניות בודדות.
נכון ל-2011 ידעו על פחות ממאה אנשים בהם מתקיים המצב הרפואי הזה.
הזיכרון שאליו מתייחסים רבות כמונח יחיד, מורכב למעשה ממספר מרכיבים השונים זה מזה במאפייניהם.
לפי "מודל שלושת המאגרים", שהוצע לראשונה על ידי אטקינסון ושיפרין בשנת 1968, הזיכרון האנושי מורכב משלושה מאגרים: זיכרון חושי, זיכרון לטווח קצר וזיכרון לטווח ארוך.
מאגרים אלו מתארים את מסלול קידוד המידע בזיכרון, שהוא הפוך למסלול השליפה של מידע מהזיכרון.
שלב ראשון – זיכרון חושי
פעולת הזיכרון החושי היא כאשר גירוי חיצוני גורם ליצירת דפוס פעולה פיזיולוגי במערכת החישה ועותק של גירוי זה נשמר בזיכרון החושי לזמן קצר מאוד.
הזיכרון החושי הוא הזיכרון בעל הטווח הקצר ביותר, למשך מספר שניות, אך הוא מאגר בעל קיבולת בלתי מוגבלת, כשהמידע בו נקלט מהחושים ונשמר באופן פסיבי ולא מודע, כאשר ניתן לשלוף את המידע גם לאחר הסרת הגירוי המקורי.
זמן זה מאפשר לתהליכים קוגניטיביים לסנן את הפרטים החשובים מתוך שלל הגירויים מהסביבה, כך שרק המידע הנבחר עובר באופן זמני אל השלב הבא של הזיכרון לטווח קצר.
ישנם מספר סוגים של זיכרון חושי, בהתאם לכל אחד מחושי האדם.
זיכרון איקוני (זיכרון תמונתי) – מתייחס לחוש הראייה.
ניתן לחוש בהשפעה שלו כאשר סביבה חשוכה מוארת באופן פתאומית וקצר כמו שקורה בסופת ברקים לילית.
במצב כזה ההמשכות החזותית יכולה להגיע למספר שניות.
זיכרון הדהודי (זיכרון אקואי) – מתייחס לחוש השמיעה.
הזיכרון האקואי דועך במשך זמן איטי יותר מהזיכרון האיקוני, דבר זה מסייע בתפיסה של גירויים קוליים שלרוב מופיעים לזמן קצר יותר מהגירויים החזותיים ונוטים להתחלף במהרה בגירויים קוליים אחרים (כמו בזמן דיבור).
כך ניתנת למערכות עיבוד המידע שהות נוספת לעבד גירויים אלו.
שלב שני – זיכרון לטווח קצר
זיכרון קצר מועד (או גם זיכרון ראשוני) ומתבסס על פעילות אלקטרו־כימית של נוירונים מעוררים.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בזיכרון מסוג זה לשם ביצוע משימות כמו זכירתו של מספר טלפון לצורך הקלדה חד פעמית.
הזיכורן לטווח קצר הוא חיוני לפעולות הדורשות חשיבה מודעת; מכיוון שהמידע בו נשמר בדרך כלל עד כ־20 שניות, אם לא יעבור דחף עצבי נוסף במסלול הזיכרון הנוצר בזיכרון לטווח הקצר, הזיכרון יישכח.
בזיכרון לטווח קצר מאוחסנים באופן זמני פרטי מידע שהתקבלו מהזיכרון החושי והם מקודדים לרוב על בסיס צלילי־פונולוגי, המבוסס על השמיעה.
מידע זה מיוצג על ידי השינוי הזמני שחל בפעילות החשמלית של נוירונים במסגרת תהליך הלמידה, מכיוון שזוהי החזקה פעילה של המידע במודעות, ישנה גמישות במשך הזמן שניתן לשמור את המידע, ובכמותו, על ידי שינון.
המידע הנשמר לטווח קצר יכול להתגבש ולעבור לזיכרון לטווח ארוך; כשממנו יוכל להישלף שוב לזיכרון לטווח הקצר בתהליך של היזכרות.
אחד ממרכיבי הזיכרון לטווח הקצר הוא זיכרון העבודה.
יש שונות לגבי התפיסה וההגדרה של זיכרון העבודה בתחומי מחקר שונים.
בפסיכולוגיה הקוגניטיבית מתייחסים אליו כמודל מורכב של הזיכרון לטווח קצר, אשר מתמקד בתפקיד שלו בביצוע פעולות מנטליות.
להבדיל מכך, במדעי המוח מתייחסים אליו באופן הדומה יותר להגדרה הקוגניטיבית של קשב.
שלב שלישי – זיכרון לטווח ארוך
זיכרון לטווח ארוך הוא מאגר מידע לא מוגבל המכיל את המידע שעבר סינון מהזיכרון לטווח קצר.
חלק מתהליך הבניית הזיכרון לטווח הארוך הוא המרת המידע המידי (נקראת גם "התגבשות"), תהליך זה דורש זמן רב אך מוביל לייצוב ועמידות הזיכרון אל מול גורמים חיצוניים וגירויים שונים (כמו פציעות, מחלות ותמותה נורמטיבית).
ככל שיחזור אדם על אותו מידע מספר רב יותר של פעמים, רשת הקשרים הכימיים המרכיבה את פיסת המידע במוחו תתחזק, ויגדל הסיכוי שמידע זה יעבור לזיכרון לטווח הארוך; על כן, יותר לאחזר מידע שקשור לידע קודם מאשר לבנות ידע חדש לחלוטין.
לרוב, הזיכרון לטווח ארוך מבוסס על חוויות הקשורות לרגשות האדם או זיכרונות הנשמרים באמצעות שינון.
על פי רוב, המידע מקודד בזיכרון לטווח ארוך בקוד סמנטי המייצג משמעות מופשטת והוא מאוחסן כחלק ממערך של זיכרונות ומידע שכבר היה קיים באותה מערכת זיכרון.
נהוג לחלק את הזיכרון לטווח ארוך באופן הבא:
זיכרון מפורש – נקרא גם זיכרון מוצהר או דקלרטיבי, משום שהוא מכיל מידע שניתן להצהיר עליו.
הוא מתאפיין בכך שאת הידע המאוחסן בו ניתן לתאר בקלות במילים והוא נשלף באופן מודע וגמיש, כך שיכול להיות מובע באופן השונה מזה שבו הוא נרכש.
לידע דקלרטיבי יש נטייה גבוהה יחסית לשכחה.
הזיכרון המפורש מאפשר זיהוי והכרת מילים ריחות קולות שמות והכרת עובדות עולמיות כמו "אדמה נמצאת למטה".
זיכרון סמנטי – מאחסן סוגי ידע כללי כמו: שפה, עובדות ומושגים.
לכן הוא מקושר למושג הידיעה.
זהו זיכרון ראשוני יותר מבחינה אבולוציונית וניתן למצוא אותו גם אצל בעלי חיים.
שליפה של ידע סמנטי יכולה להיות אוטומטית או מכוונת.
היא מאופיינת במודעות נואטית לידע, שאינה כוללת את החוויה האישית המלווה אותו.
הידע הסמנטי מאפשר להבין את המשמעות של הגירויים השונים המתקבלים מהחושים ולהחליט כיצד להגיב אליהם.
זיכרון אירועי – הנקרא גם אפיזודי וכולל זיכרונות אישיים בעלי אופי אוטוביוגרפי.
זיכרון זה הוא ייחודי לאדם, הוא מאפשר לו להיזכר בעבר ולתכנן את העתיד.
הידע האפיזודי ניתן לרכישה באופן חד פעמי, אך הוא רגיש במיוחד לשכחה.
קידוד מידע חדש בזיכרון האפיזודי מסתייע בידע קודם הקיים בזיכרון הסמנטי.
ניתן לשנות את המידע החדש המקודד באופן זה כדי שיתאים לידע הקודם.
כדי לשלוף מידע מהזיכרון האפיזודי יש צורך במצב מיוחד של מודעות אוטונואטית לידע כחוויה אישית בה האדם כולל את עצמו בזיכרון.
זיכרון מרומז – נקרא גם זיכרון לא מוצהר או לא דקלרטיבי.
את הזיכרון המאוחסן בו ניתן להביע באמצעות הפגנת מיומנות.
קשה להביע אותו באופן מילולי או במערכת השונה מזו ששימשה ללמידתו.
זיכרון תהליכי – שנקרא גם זיכרון פרוצדורלי.
זהו מנגנון הזיכרון המרכזי של הזיכרון המרומז המתייחס לידע הקשור לאופן הביצוע של פעולות שונות.
הוא שומר את הידע הקשור בביצוע מיומנויות והוא נרכש מתוך תרגול והתנסות.
הידע שמאוחסן בו לא נשלף באמצעות חשיבה המתורגמת לדיבור (בדומה לזיכרון המפורש), אלא באמצעות התנהגות גלויה והוא יכול לבוא לידי ביטוי באופן אוטומטי בהיעדר קשב מכוון.
הוא כולל סכמות ביצוע של מיומנויות מוטוריות תפיסתיות, קוגניטיביות או סנסומוטוריות.
ידע פרוצדורלי משתמר לאורך זמן וקשה לשכוח אותו.
אחת התופעות המעניינות היא שזיכרון זה לא נפגע לעיתים גם אצל חולים שלקו באמנזיה קשה בשל פגיעות מוח.
דבר זה מעיד על כך שחלקים אחרים במוח מפעילים אותו.
לזיכרון זה משתייכות היכולת לנהוג במכונית (לכן כמעט שאי אפשר לשכוח אותה כליל), היכולת לרכוב על אופניים, אבל גם יכולות מילוליות פשוטות, ובלבד שאין הן מודעות.
למשל, היכולת לקרוא מילה הפוך.
בשנת 1974 הציעו החוקרים אלן באדלי וגרהם היטץ את מודל זיכרון העבודה, שהיה אמור לענות על הביקורת שהופנה כלפי המודל המודלי.
מודל זיכרון העבודה נבדק בעיקר באופן שהוא מסביר את מבנה ותפקיד הזיכרון לטווח קצר.
זיכרון עבודה הוא הזיכרון המודע ברגע נתון (זיכרון העבודה כשלעצמו אינו מאריך יותר מדקה).
אדם זוכר דברים רבים, אולם רק חלקם הקטן מצוי בתודעתו ברגע נתון.
דרך משל, אדם יכול להיות בה בעת מתמטיקאי, בעל ואבא.
ברור שהזיכרון המודע שלו מכיל מידע שונה כאשר הוא פותר משוואות, סועד עם אשתו בארוחה רומנטית, או קורא לילדו סיפור.
מצד שני, הרי גם בעת שהמתמטיקאי קורא סיפור, הוא יכול, אם ירצה, להעלות בדעתו את חישוביו האחרונים.
דבר זה מעיד על כך שהם מאוחסנים במוחו במקום כלשהו.
מקום זה הוא הזיכרון לטווח ארוך.
זיכרון העבודה הוא מוגבל וקיבולתו נעה בין חמישה לתשעה פריטים.
המילה "פריט" מטעה, שכן פריט יכול להיות גדול למדי בהיקפו.