tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מלארט, הגירתם של הפרוטו-לווים התרחשה במספר גלי הגירה, על פני מאות שנים.
המגמה במחקר היא לראות הגירות אלה בעיקר כהגירות שלוות ולא הגירות של כיבושים.
הלווית הייתה אחת השפות שהייתה בשימוש באלף השני והאלף הראשון לפנה"ס על ידי קבוצות במרכז ומערב אנטוליה וצפון סוריה.
בנוסחים של קוד החוקים החתי בשפה החתית הקדומה, חלק מהאזורים שבו ישבו דוברי השפה הלווית נקראו לוּוִיה:
השערת החוקרים היא שהלווית הייתה מדוברת ברמות שונות של השפה, בשטח גדול של מערב אנטוליה, כולל טרויה, ארץ הנהר שָׂחַה (היום Gediz River) ועמק קייקוס (היום Bakırçay), וכן בממלכת מירה שמרכזה שכן בעמק נהר מיאנדר.
בעותק מאוחר ופגוע של קוד החוקים החתי, השם לוויה התחלף בשם ארזווה, ממלכה במערב אנטוליה שהתקיימה באלף ה-2 לפנה"ס.
ממלכה זאת שכנה בערך בשטח שבו נמצאו ארץ הנהר שחה וממלכת מירה.
בתקופה שלאחר התקופה החתית, אזור ארזווה ידוע בשם לידיה והשפה שדיברו בה הייתה השפה הלידית (Lydian language).
החקיקה החתית עשתה הבחנה אתנית בענישה בין לווים לחתים.
למשל בחקיקה שעוסקת בחטיפה, מידת העונש הייתה תלויה בזהות החוטף, חתי או לווי, זהות הנחטף וכיוון החטיפה, האם מארץ חתי לכיוון לוויה, או להפך.
בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס, יצא המלך החתי מורשיליש השני למלחמה כנגד ארזוה.
הוא ניצח בקרב, שבעקבותיו הוגלו רבבות שבויים לארץ חתי.
המקורות מציינים הגליה של 66,000 איש (מספר הנראה לחוקרים מוגזם).
הגולים התגייסו לצבא החתי ויושבו גם באזורים דלי אוכלוסין.
הגליות אלה שינו את המאזן הדמוגרפי בממלכה החתית, וזה אולי הסבר לגידול בהשפעת השפה הלווית בתעודות החיתיות המאוחרות.
דוברי השפה הלווית הפכו לרוב בבירה החתית חתושש.
בתקופת מלוכתם של חתושיליש השלישי ואשתו פודוחפה שמלכו במחצית המאה ה-13 לפנה"ס, הפך השימוש בכתובות מונומנטליות החקוקות באבן בשפה הלווית בכתב הירוגליפי לנרחב ביותר.
כתובות אלה החליפו את האנלים של ימי מורשיליש השלישי.
הכתובות התגלו בעיר חתושש וברחבי הממלכה.
ההשפעה של השפה הלווית בחצר המלוכה החתי גדלה, ועד לנפילת האימפריה החתית ברבע הראשון של המאה ה-12 לפנה"ס, משפחת המלוכה החתית הפכה דו-לשונית, בדברה לווית וחתית.
זמן רב לאחר שהשפה החתית נכחדה בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, השפה הלווית המשיכה להיות מדוברת בממלכות הנאו-חיתיות.
לאחר הנפילה, הפכה כרכמיש שבסוריה למרכז של התרבות החתית.
השליט של כרכמיש היה מבית המלוכה החתי.
התרבות החתית המשיכה להתקיים בממלכות הנאו-חתיות ואיתן המשיך השימוש בשפה הלווית.
החשובות בממלכות באנטוליה היו תובל, מליד, גורגום, כומוח, ממלכת שמאל וקְוֵה.
בסוריה התקיימו הממלכות הנאו-חתיות הבאות: פתינה, חלב, חמת, בית עדיני .
בתוך אזורים אלה התקיימו גם ממלכות ארמיות כמו ארפד וארם דמשק.
האוכלוסייה הייתה מעורבת לווית וארמית.
החוקרים התבססו על קביעת התרבות של הממלכה, בעיקר על שפת מאות הכתובות בשפה הלווית שהתגלו בהן.
ממלכת אשור החלה לפלוש בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס לכיוון מערב.
ההשתלטות נמשכה כ-150 שנה והם שמו קץ לממלכות הנאו חיתיות.
מאמצע המאה ה-9 לפנה"ס, פסק השימוש בכתיבה הירוגליפית בשפה הלווית.
לווית בכתב הירוגליפי גילוי ופיענוח
המונח לווית בכתב הירוגליפי מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית.
בתחילה חשבו החוקרים שנתקלו בטקסטים בכתב הירוגליפי כי מדובר בכתב הירוגליפי חתי.
בהמשך התברר שמדובר בכתב הירוגליפי בשפה הלווית.
הדיווח הראשון על כתובת מונומנטלית נעשה ב-1850, כאשר תושב העיר נבשיר דיווח על תבליט פירקטין שנמצא בפירקטין השוכנת 50 ק"מ דרומית לקייסרי באנטוליה.
ב-1870 נוסעים שעסקו בסחר עתיקות דיווחו שמצאו בחלב שבסוריה כתובת אחרת שהוכנסה בקיר הדרומי של מסגד אל-קיקאן (Al-Qaiqan Mosque), מסגד עתיק בעיר העתיקה מהמאה ה-12 שישב על שרידי מקדש חתי.
ב-1884 גילה המלומד הפולני מאריאן סוקולובסקי (Marian Sokołowski) כתובת ליד Köylütolu במערב טורקיה.
הכתובת הגדולה ביותר בכתב זה נחפרה ב-1970 בילבורט (Yalburt) מצפון-מערב לקוניה.
טקסטים הירוגליפיים בשפה הלווית כוללים מספר מוגבל של מילים השאולות מהשפה החתית, אכדית ושמית צפונית-מערבית.
גם לאחר פענוח השפה החתית, התקשו החוקרים לפענח את הכתב, כי הוא לא דמה לכתב אחר שהיה ידוע באותה עת.
הקושי הנוסף נבע גם מהעובדה שלא התגלתה כתובת דו לשונית או רב לשונית כמו למשל הכתובת של אבן רוזטה, שאיפשרה לפענח את הכתב ההירוגליפי המצרי.
הכתב הלווי הוא כתב פיקטוגרפי שבו הסימנים השונים מתארים בעלי חיים, צמחים, חפצים ועוד.
הכתב כונה בתחילה "הכתב ההירוגליפי החתי".
כיוון הכתיבה של הכתב הוא על פי הכיוון אליו פונים פני האנשים או בעלי חיים המופיעים על גבי הכתובות.
ברור שהכתב נכתב בשיטת בוסטרופידון, כלומר "שיטת חריש השור", בה נכתבות השורות תוך שינוי כיוון הכתיבה והאותיות בכל שורה.
לאחר שהתגלו מספר חותמות שבהן בעל החותם חקק את שמו בכתב הירוגליפי וכתב יתדות, חלה התקדמות בפיענוח הכתב.
ההתקדמות הגדולה בפענוח הכתב החלה לאחר שבשנת 1946 התגלתה בקאראטפה בטורקיה כתובת אזתוד, שהיא כתובת דו-לשונית בפיניקית ולוּוית, שנחקקה משני צידי שערי העיר.
הוא לקח עשרות שנים ונעשה על ידי חוקרים שונים.
הפיענוח העלה שלא מדובר בכתב הירוגליפי של השפה החתית, אלא של שפה קרובה הלווית.
בשנת 2000 פרסם החוקר האנגלי דייוויד הוקינס (J.
David Hawkins) את קורפוס הכתובות הנאו-חתיות, שכלל את הכתובות בשפה הלווית.
המונח לווית בכתב יתדות מתייחס לקורפוס של טקסטים בשפה הלווית שנמצאו על גבי לוחות בארכיון של העיר חתושש.
הכתב זהה לכתב היתדות שהיה בשימוש בשפה החתית.
בקטלוג של החתיתולוג הצרפתי עמנואל לרוש (Emmanuel Laroche), הכולל את קורפוס הטקסטים העתיקים בשפות החתיות (Catalogue des Textes Hittites), הטקסטים בשפה הלווית מסופררים בין CTH 757–773. רובו עוסק בטקסים.
הלוחות בשפה הלווית כתובים במספר ניבים.
קל לזהות את ניב הלווית מכִּיזוּוַאתנַה ממלכה מהאלף השני לפנה"ס שהתקיימה בדרום-מזרח אנטוליה, לווית מ-Istanuwa, ולווית אמפריאלית.
הניב האימפריאלי הוא ניבם של הסופרים בחתושש במאות ה-14 וה-13 לפנה"ס.
לווייתני אוגוסט הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1987 בבימויו של לינדסי אנדרסון המבוסס על מחזה בשם זה מאת דייוויד בארי שגם כתב את התסריט.
בטי דייוויס וליליאן גיש משחקות בתפקידים הראשיים בתור שתי אחיות זקנות.
בנוסף להן משחקים אן סאות'רן בתור ידידתם ווינסנט פרייס בתור שכנן.
הסרט צולם על Cliff Island במפרץ מיין.
גיש הייתה בת 93 בצילום הסרט ושיחקה את האחות הקטנה המטפלת באחותה הגדולה אותה גילמה דייוויס שהייתה "רק" בת 79.
אן סאות'רן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, ליליאן גיש זכתה ב-National Board of Review בפרס השחקנית הטובה ביותר.
זה היה הסרט האחרון של גיש וסאות'רן ולפני אחרון של דייוויס.
שלוש בחורות צעירות רצות מבית הבנוי על צוק מעל החוף כדי לחזות בלווייתנים המגיעים כל קיץ קרוב לחוף מפרץ מיין.
לאחר עשרות שנים גרות בבית על החוף שתי אחיות אלמנות זקנות.
אליזבת "ליבי" (בטי דייוויס) ושרה (ליליאן גיש).
שתיהן גרו בפילדלפיה והבית במיין שימש להם כבית קיץ.
זה היה בית המשפחה וכעת הוא שייך לשרה המטפלת בליבי כבדת הראייה.
ליבי, האחות הגדולה, היא בעלת אופי מריר ועצבני.
שרה בעלת אופי רך וסלחני, והיא סועדת את אחותה למרות היחס המנוכר שהיא מקבלת ממנה.
שתי האחיות מרבות לשבת במרפסת, להתבונן בים ולהעלות זיכרונות על בעליהן שנפטרו ועל הקושי שבהזדקנות.
ליבי מיואשת מחייה ומחכה למלאך המוות שיגאל אותה.
את כל תסכוליה היא מוציאה על אחותה שרה, המשתדלת לספוג אותם ולהמשיך לטפל בה כתמורה לשנים בה גרה אצל ליבי ובעלה כאשר בעלה נפטר.
לבית הבודד מגיעה מדי פעם חברתם מילדות "טישה" (אן סאות'רן) שגרה בסמוך, ולעומת שתי האחיות המדוכאות היא מלאה עדיין בשמחת חיים.
לבית מגיע גם ניקולס מרנוב (וינסנט פרייס) שהיה בעברו ממשפחת אצולה רוסית שנאלץ לברוח לאחר המהפכה.
הוא מתארח אצל האחיות ומנסה ליצור איתן קשר כדי שישכירו לו חדר בביתן אך ליבי מודיעה לו כי שום גבר לא יגור בביתם.
"טישה" מנסה לשכנע את שרה למכור את הבית הגדול עליה ומביאה מתווך נדל"ן אך שרה מגרשת אותו.
היחסים בין האחיות עוברים מעלות ומורדות אך לבסוף הן מתפייסות וליבי מסכימה לבנות חלון גדול בבית שישקיף על הים אף על פי שקודם סירבה בגלל המחיר.
לבסוף, שתי האחיות יוצאות לקצה הצוק כששרה תומכת בליבי, ומחכות להופעת הלווייתנים.
לוויניה פונטנה (באיטלקית: Lavinia Fontana; 24 באוגוסט 1552,בולוניה – 11 באוגוסט 1614
רומא), הייתה ציירת מנייריסטית איטלקייה.
לוויניה נולדה בבולוניה ב-24 באוגוסט 1552, לאנטוניה לבית בונרדי ופרוספרו פונטנה.
האב פרוספרו היה צייר והיה המורה הראשון שלה.
ב-1577 נישאה לפאולו זאפי, שהיה צייר גם הוא.
לזוג נולדו 11 ילדים, רק 3 מהם שרדו.
ב-1580 ציירה דיוקן של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, שהיה איש בולוניה ובזכותו קיבלה הזמנות מהכנסייה.
ב-1603 היא ומשפחתה עברו לרומא בהזמנת האפיפיור קלמנס השמיני.
עבודתה המוקדמת הייתה, בהשפעת אביה, בסגנון האסכולה של בולוניה לרבות קתרינה מבולוניה.
אולם הושפעה גם מהסגנונות של קורג'ו ופארמיג'אנינו.
בהמשך, בהשפעת הציירים ממשפחת קראצ'י, עברה לצבעים עזים בסגנון כמו ונציאני.
במהלך חייה עבדה פונטנה בתחומי ציור שונים.
בתחילת דרכה ציירה בעיקר דיוקנאות, כאשר בנות המעמד העליון בבולוניה העדיפו אותה בהיותה אשה.
בהמשך קיבלה גם הזמנות לתמונת מזבח ולתמונות גדולות של סצנות דתיות ומיתולוגיות, אלה האחרונות כללו גם עירום נשי.
היא ציירה גם סצנות דתיות מיניאטוריות על מתכת שנרכשו לשימוש כמתנות.
הציור הידוע הראשון שלה "גור של קוף" משנת 1575 אבד.
ציור מוקדם ששרד הוא "הפסיון של ישו" מ-1576 הנמצא במוזיאון לאמנות של אל פאסו.
קיים תעוד על כ-100 יצירות שלה, אבל כיום מצויות רק 32 מהן.
חברת האקדמיה של סן לוקא ברומא.
לקראת יום הולדתה הששים טבעה האקדמיה מדליון לכבודה.
1976 - יצירות של פונטנה הוצגו לראשונה בתערוכת "נשים באמנות" שהתקיימה במוזיאון לאמנות בלוס אנג'לס
1998 - תערוכה מוקדשת לפונטנה התקיימה במוזיאון הלאומי על נשים באמנות וושינגטון.
לווייתן רייס (שם מדעי: Balaenoptera ricei) הוא מין חדש של לווייתן מזיפות מהסוג לווייתן, אשר התגלה במפרץ מקסיקו.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של לווייתן בריד אך פוצל ממנו למין עצמאי ב-2021, על פי עדויות מיטוכונדריות שהראו מספר גנטיקאים ב-2014. לא כל החוקרים מסכימים על קיומו של מין זה ורואים בו טקסון מוטל בספק.
הלווייתן קרוי על שם חוקר הלווייתנים דייל ו.
לווייתן זה הוא בינוני לסוג לווייתן, כשאורכו המוערך 12.65 מטרים ומשקלו המוערך הוא 13.87 טון.
לווייתן זה כמעט ולא נראה בטבע והוא ידוע בעיקר מדמיונם ללווייתני בריד.
לרוב הלווייתן נראה לבד או בזוגות אלא אם ישנו מספיק מזון לקבץ הרבה לווייתנים.
הלווייתן יכול לצלול עד לעומק 274 מטרים במשך היום, בעוד בלילה הוא צולל רק עד עומק 150 מטר.
הלווייתן ידוע רק מחופי מפרץ מקסיקו שלחופי מקסיקו, ארצות הברית וקובה.
ייתכן שעוד אוכלוסיות לווייתנים נודדות הרחק יותר.
זהו לווייתן המזיפות היחיד הידוע שחי במפרץ מקסיקו.
הוא נדיר מאוד ומצוי בסכנת הכחדה חמורה, בייחוד כתוצאה מדליפת הנפט במפרץ מקסיקו ב-2010, אשר הרגה לווייתנים רבים.
לוויצה (בסלובקית: Levice; בהונגרית: Léva, לווה; בגרמנית: Lewenz, לוונץ) היא עיירה במחוז ניטרה מערב סלובקיה.
העיירה נמצאת על הגדה המערבית של נהר חרון.
שמה בסלאבית עתיקה היה Leva.
העיירה נמצאת 110 ק"מ מזרחית לברטיסלאבה, 40 ק"מ צפון מזרחה מניטרה, 32 ק"מ דרום מערבה מבאנסקה שטיאווניצה, 55 ק"מ דרום מערבה מזבולן ו-25 ק"מ מהגבול עם הונגריה.
היא הבירה של נפת לוויצה, הנפה הגדולה ביותר בסלובקיה שמתפרשת על פני שטח של 1,551 קמ"ר.
האזכור הראשון ללוויצה הוא משנת 1156, אז הייתה אחד הכפרים של קהילת הכנסייה על שמו של מרטינוס הקדוש בברטקה.
העיירה הותקפה על ידי האימפריה העותמאנית ב-1544. בין 1581 ל-1589 ישבה בעיירה קפיטניה של דרום הונגריה.
העותמאנים שלטו בעיירה מ-1663, ותחת העותמאנים ליווא הייתה המרכז של סנג'ק.
בקיץ 1664 הצבא הקיסרי האוסטרי בהנהגתו של הגנרל דה סוש (de Souches) ניצח את הטורקים בקרב לוויצה.
לאחר המלחמות עם הטורקים איבדה לוויצה מחשיבותה כמצודה קדמית.
ב-1696 פרצה שריפה ששרפה כמעט את כל העיירה.
ב-1709 במהלך מרידה נגד בית הבסבורג החריבו הקורוץ את המצודה בלוויצה.
ב-1715 היו בלוויצה 195 משלמי מיסים ו-43 בעלי מלאכה.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 נהנתה לוויצה מגדילה משמעותית.
בעלי מקצועות חשובים בעיירה היו סנדלרים ויצרני כפתורים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה רבים מבני העיירה גויסו למלחמה, ו-23 מבני הקהילה היהודים נפלו.
עד 1918 הייתה העיירה חלק מ אוסטרו-הונגריה, לאחר התפרקותה הייתה חלק מצ'כוסלובקיה (ובאופן רשמי ב-1920 במסגרת חוזה טריאנון).
ב-1933 נוסד בעיירה מפעל טבק.
במסגרת הסכם מינכן עברה העיירה לשליטה הונגרית ב-1938, והייתה תחת כיבוש הונגרי עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה השתייכה לרפובליקה הצ'כוסלובקית.
בשנות החמישים סבלה העיירה ממשבר דיור.
ב-1993 עם התפרקות צ'כוסלובקיה הפכה לחלק מסלובקיה.
יוג'ין פודור (1905–1991) מחבר ספרי תיירות נודע ומייסד פודורס (Fodor's) נולד בלוויצה.
במסמך מ-1713 נזכרים שני יהודים שהיו יהודי חסות הגראף אסטרהאזי (Eszterhazy).
רב הקהילה ב-1840 היה יהודה היילברון.
הקהילה היהודית הקימה מוסדות לצרכיה.
ב-1840 נפתח בית ספר יסודי.
ב-1842 נוסד בה בית קברות יהודי, שהורחב וגודר ב-1880, וב-1927 הורחב פעם נוספת.
הקהילה נרשמה כקהילה ניאולוגית בעקבות האמנציפציה ליהודים בהונגריה (1867) וקונגרס יהודי הונגריה (1868).
ב-1874 בצל הקרע ביהדות הונגריה הקימו האורתודוקסים קהילה נפרדת, ולאחר כעשור התאחדו הקהילות מחדש במסגרת סטטוס קוו אנטה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה כאשר הייתה לוויצה חלק מצ'כוסלובקיה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות.
בעיירה פעל סניף של תנועת הנוער הציונית מכבי והייתה בה פעילות ציונית.
בשנות השלושים של המאה ה-20 התפרנסו יהודים רבים בעיירה ממסחר, בהם עשרה סוחרים גדולים.
לאחר העברתה של לוויצה לשליטה של ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית הוחלו חוקים אנטי יהודיים על היהודים.
ב-1941 גויסו גברים יהודים רבים לפלוגות עבודה, ובקיץ אותה שנה נשלחו לחזית ברית המועצות של נספו רבים מהם.
במרץ 1944 הצבא הגרמני נכנס להונגריה.
במאי הוקם גטו לתושבי המקום וגטו נוסף ליהודי היישובים הקטנים בסביבה בבסיס צבאי.
בשלב זה מספר יהודים שהבינו את הגורל הצפוי להם הצליחו להימלט מהעיירה.
בתחילת יוני יושבי שני הגטאות רוכזו במפעל עיבוד טבק בקצה העיירה ומשם הם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין, ורובם נספו.
אחרי המלחמה שבו למקום כמה עשרות יהודים, אך רובם עלו לישראל לאחר הקמתה.
גזה שטיינהרדט (במקור גולדשטיין לבסוף השתמש בשם סֶקֶרֶש (1873 – 1944?) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי שנרצח בשואת יהודי הונגריה.
לווייתנוצלוס (שם מדעי: Leviathanochelys; מילולית: "leviathan" - לווייתן ו-"khélūs" - ביוונית: צב, כלומר: "צב לווייתן") הוא סוג של צב ים קדום שהתקיים במשך הקרטיקון המאוחר שלפני מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו לראשונה בצפון בספרד בידי מטייל ותוארו ב-2022 בידי החוקר קסטילו-ויסה וצוותו.
הסוג הכיל מין בודד - Leviathanochelys aenigmatica, שפירושו: חידתי, עקב המבנה המבלבל של הממצאים.
שרידיו הידועים כוללים רק עצמות אגן ירכיים שבורים וחלקי שריון.
צב זה היה הצב הימי הראשון שהתגלה באירופה ואחד מהגדולים ביותר שחיו מעולם - קטן רק מהארכלון והפרוטוסטגה שחיו לאורך הים הפנימי המערבי.
הוא היה בעל אגן ירכיים באורך 39.5 ס"מ ורוחב 88.9 ס"מ, כך שהיה רחב יותר גם מאגנו של הארכלון (ברוחב של 81 ס"מ בקירוב).
עם זאת הוא היה קטן יותר והגיע לאורך גוף של 3.74 מטרים, כך שהיה גדול בהרבה מצב ים גילדי מודרני, אשר מגיע לרוב לאורך של 2.7 מטרים.
צב ים כנראה היה קרוב לצבים הימיים המודרניים וכן לצבי הים הגלדיים ופחות לפרוטוסטגיים הפרימיטיביים יותר, והוא התפתח לאורח חיים דומה במימי הים הפתוח של אירופה, כאבולוציה מתכנסת.
ייתכן מאוד שהוא גם צלל לעומק והטיל ביצים ביבשה בדומה לצבי ים מודרניים.
לוויתן הוא הרומן השביעי של הסופר האמריקני פול אוסטר, שיצא לאור בהוצאת וייקינג ב-1992. הרומן עוקב אחר חייו ופשעיו של אדם שבוחר במעשה על פני מילים כדי להעביר את המסר שלו לעולם, כפי שסופר על ידי חברו הטוב המנוכר.
הרומן נפתח כסיפור בלשי עם דברי המספר: "לפני שישה ימים, אדם פוצץ את עצמו לצד כביש בצפון ויסקונסין.
לא היו עדים, אך נראה שהוא ישב על הדשא ליד מכוניתו החונה כשהפצצה שבנה התפוצצה בטעות.
לפי הדיווחים המחלקה לזיהוי פלילי שפורסמו זה עתה, האיש נהרג מיד.
גופתו התרסקה לעשרות חתיכות קטנות, ושברי גופתו נמצאו במרחק של עד חמישים מטרים ממקום הפיצוץ".
בחקירותיו מנסה המספר לענות על השאלות מיהו האיש שפוצץ את עצמו?
מדוע נמצא עם פצצה תוצרת בית?
אילו נסיבות הביאו אותו לקיצו האלים?
"לוויתן" מושאל ממפלצת הים המקראית שתומס הובס השתמש בה כמטאפורה למדינה בספרו בשם זה.
בתור "פנטום החירות", מפוצץ העתקים של פסל החירות ברחבי הארץ - גיבור הרומן הוא גיבור הובסי שאויבו הוא המדינה; מותו העצמי הוא מטפורה לגורל האדם למאבק.
אוסטר ידוע בכך שהוא מציב את הדמויות הבדיוניות שלו בהקשרים בזמן אמת עם אירועים אמיתיים כרקע לנרטיבים שלו.
יש הקבלות ל"יונמומבר", הטרוריסט תיאודור קצ'ינסקי, שפעל למשך תקופה באורח דומה מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-90.
הסיפור מסופר על ידי פיטר אהרון על הקורבן, בנג'מין סאקס, חברו הטוב ביותר שאותו הוא פוגש לראשונה כסופר עמית בבר בגריניץ' וילג' ב-1975. פיטר מחליט לנסות לחבר את סיפור חייו האחרים של בן לאחר שסוכנים מה-FBI פונים אליו במהלך חקירתם.
על ידידותם, פיטר מודה בשנים האבודות של סבל ומצבו הפנימי הכואב של בן, באומרו - תוך 15 שנה, סאקס נסע מקצה אחד שלו לקצהו השני, ובהגיעו למקום האחרון, אני בספק אם הוא בכלל כבר ידע מי הוא.
מרחק כה גדול הוא עבר עד אז, עד שלא היה אפשרי עבורו לזכור היכן הוא התחיל.השניים נפגשים לראשונה כסופרים הנאבקים לכתוב, פיטר עם המוח ה"גלגלי" שלו ובן הפרובוקטיבי עם נישואיו המושלמים לפאני היפה.
לשניהם יש רצון "לומר משהו", ליצור שינוי בעולם האמיתי.
בינו ובין עצמו בן מלא ספקות ובנישואיו נפערים סדקים, כאשר לילה אחד במסיבת שיכורים במקרה מטורף, הוא נופל ממדרגות יציאת החירום בקומה הרביעית, וכמעט נהרג.
הנפילה היא ממשית ומטאפורית כאחד.
במשך ימים לאחר מכן בתהליך החלמתו הוא מסרב לדבר ומרוחק באופן מוזר.
תוך שבוע מהיותו בן 41, בן מביע רצון לסיים את החיים שחי עד אז.
מתוך תחושתו שחייו היו בזבוז, הוא מצהיר שהוא רוצה שהכול ישתנה, ומציב לעצמו אולטימטום של הכול או לא כלום, מחליט שהוא חייב להגיע לכדי שליטה או להיכשל.
בהכירו בשינוי זה, הוא עוזב את פאני, עובר לבקתה בוורמונט, שם הוא מתחיל לעבוד על ספר - ואז נעלם.
הבקתה שלו ותכולתה ננטשו, כולל כתב היד שלו, שכותרתו לוויתן.
הוא מנתק את הקשר עם פאני ונפגש עם פיטר פגישה אחת אחרונה שבה הוא מתוודה על הכול.
פיטר מחבר את חייו ומערכות היחסים של בן עם מריה, אמנית, וחברתה ליליאן.
מפגש אקראי ואלים עם בעלה של ליליאן, יוצא מלחמת וייטנאם בשם ריד שולח את בן לכיוון חדש לחלוטין.
נושאים ברומן האופיינים לאוסטר הם חקירת כישלון, זהות, מקריות, צירוף מקרים וטבעה החמקמק של האמת.
מריה, הדמות שעוקבת אחרי זרים כדי לצלם אותם מבוססת על סופי קאל, אמנית פרפורמנס צרפתייה ששחזרה את חייה על ידי צילום אנשים ממשיים תוך יצירת פיקציות אודותיהם.
קאל זוכה להכרה בהקדמה של הרומן.
בן, הדמות המרכזית של הרומן פוגשת את מריה בנקודה שבה הוא מתחיל לשחזר את חייו שלו.
הניגוד הוא שבעוד קאל/מריה הפכו את הבדיות לקריירה, בן יוצר חיים שמסיימים את חייו.
הכתיבה היא רב-שכבתית מעגלית, תוך מסירת דיווחים אישיים סותרים במטרה להביא סוג של אמיתות סובייקטיביות.
פיטר אהרון, סופר ומספר (על שם דובר האלוהים, אהרון המקראי)
בנימין זאקס, מפגין מלחמה, סופר, טרוריסט עירוני
פאני זקס, אשתו של בן
ליליאן סטרן, עובדת מין לשעבר, חברתה הטובה של מריה
מריה דימאג'יו, בתה הקטנה של ליליאן
ריד דימאג'יו, בעלה של ליליאן
אגנס דרווין, אורחת במסיבה שגורמת לתאונה של בן
אוסטר מתייחס לנושאים של צירוף מקרים ומקריות החל בגיבור הרומן שלו משנת 1985, עיר הזכוכית, שהאמין ש"שום דבר לא אמיתי מלבד מקרה".
בשנת 2009 הופקה גרסת אודיו של לוויתן באתר Audible.com, בהקראת פיטר גנים, כחלק מאוסף ספרי השמע Modern Vanguard audiobooks.
לוז'ישט (Lozisht) הייתה עיירה יהודית קטנה בפולין (מאז תום מלחמת העולם השנייה בשטחה של אוקראינה), שיחד עם העיירה הסמוכה לה טרוכנברוד היוותה קהילה אחת גדולה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היישוב במקום, כמו גם בטרוכנברוד הסמוכה, לא חודש.
איגנטובקה נוסדה בשנת 1838, בימי הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, על שטח של 2,770 דונם של קרקע ממלכתית, בסמוך למושבה החקלאית היהודית זופיובקה, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן.
המתיישבים במקום היו יהודים מעיירות ווהלין ופולסיה.
בשנת 1897 ישבו במקום 567 יהודים, ובראשית המאה ה-20 ישבו במקום 1,204 יהודים.
הענפים העיקריים במושבה היו משק חלב, שאת מוצריו הובילו לערים לוצק ורובנו, טחנת קמח גדולה ובורסקאות.
בעת מלחמת העולם הראשונה נפגעו המשקים במושבה, ורבים מיושביה עזבוה.
משקים אלו שוקמו בעזרת הג'וינט ואורט.
במפקד משנת 1921 נמנו במושבה 577 יהודים ועוד 8 לא יהודים.
במושבה כיהנו הרב זלמן שוסטר, שעבד גם במשקו הפרטי, והרב שמעון גולדשטיין, ובשנות העשרים היו במקום שני בתי כנסת.
יהודי המושבה נמנו ברובם עם חסידי אוליקה, חסידי טריסק וחסידי סטפאן.
בשנות העשרים עלו כמה מיהודי המושבה לארץ ישראל.
הפעילות החינוכית והתרבותית במושבה הייתה קשורה למושבה זופיובקה, שם גם פעלו בשנות העשרים בית ספר וגן ילדים עבריים, ספרייה וסניפי מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
רוב הנוער באיגנטובקה השתייך לתנועת בית"ר, שקן שלה נוסד במקום בשנת 1932.
איגנטובקה נכבשה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, והם מינו עליה ממשל אוקראיני.
בימי הכיבוש הראשונים ערכו כפריים אוקראינים מן הסביבה פרעות במושבה, במהלכו הוכו ונרצחו 5 יהודים, ונשדד הציוד החקלאי והחי מן המקום.
בראשית יולי 1941 מינו הגרמנים יודנרט במושבה, והגברים היהודים אולצו לצאת לעבודות כפייה בחקלאות ובעיבוד עורות.
האחראי על ענף עיבוד העורות במקום, שהציג עצמו כפולקסדויטשה, והגן על היהודים מפני התעמרות האוקראינים, נתגלה כיהודי בעצמו, והוצא להורג.
ב-24 באוגוסט 1942 הועברו יהודי המושבה לזופיובקה.
הבורסקאים ומשפחותיהם וכמה בעלי מקצוע נדרשים שוכנו בכפר סדלישצ'ה הסמוך.
כל היהודים האחרים הובלו בימים 25 באוגוסט עד 27 באוגוסט 1942 לתעלות שנחפרו ליד הכפר יארומליה, ושם נרצחו ביריות.
ב-21 בספטמבר 1942, יום הכיפורים תש"ג, נרצחו גם היהודים שרוכזו בכפר סדלישצ'ה.
בזמן האקציות ברחו רבים, וביניהם גם מיהודי איגנטובקה.
כמה מצעירי המושבה השתתפו בקבוצת בני זופיובקה שיצאה ליער קלופוצ'ין באמצע ספטמבר 1942, ושהצטרפה בראשית 1943 לאוגדת הפרטיזנים הסובייטית בפיקודו של סידור קובפק.
איגנטובקה שוחררה בראשית פברואר 1944. מתושביה היהודים ניצלו 10 אנשים.
אחת הנערות שברחו מן העיירה בשנת 1938 היא הגב' חיה פירר שהתחתנה לאחר הגעתה ארצה עם מר חיים בניוק ולהם נולד ב 1939 בגבעת עדה בן בכור, לימים המפקד ה 11 של חיל האוויר, האלוף אביהו בן נון.
תושביה לשעבר של העיירה ושל העיירה הסמוכה טרוכנברוד, שהיוו מעין קהילה אחת גדולה, הקימו בסוף שנות החמישים את בית ט"ל, הנמצא ברחוב כצנלסון פינת פיינברג בגבעתיים, לזכר תושבי העיירה שהושמדו,
היה זה מספר היהודים הגדול ביותר שחזר לעיירות מאז המלחמה.את המסע המאתגר ליווה סרט תיעודי בהפקתו של מרק רוזנבאום, בבימויו של איתי תמיר ועם צילומיו של אסף קורמן.
לֵוֶון (בהולנדית: Leuven, בצרפתית: Louvain, בגרמנית: Löwen) היא עיר בבלגיה.
לוון היא בירת מחוז ברבנט הפלמית וממוקמת בחלקו המזרחי.
מאז ינואר 1977 לוון כוללת את השכונות: הוורלה (Heverlee), מרכז לוון (Leuven Centrum), קסל-לו (Kessel-Lo), וילסלה (Wilsele), ווייכמאל (Wijgmaal).
השם "לוון" מוזכר לראשונה בשנת 891 כלווניום (Luvanium) או כלובן (Loven).
משמעות שם המקום היא ככל הנראה "ביצה ביער".
העיר גדלה סביב המבצר שלפי מסורת מקומית קשור ליוליוס קיסר.
המבצר פורק במהלך המאה ה-17 ובהמשך במקום נבנה מנזר של המסדר הבנדיקטי שנקרא "Keusersberg".
במהלך מלחמת העולם השנייה במנזר הוסתרו ילדים יהודים רבים על ידי הנרי ריינדרס שעל פעילות זו הוכר כחסיד אומות העולם.
בעזרת ארמאן תיירי גם יהודים מבוגרים הוסתרו בשטח המנזר.
לוון ידועה בעיקר בזכות אוניברסיטת לוון, האוניברסיטה העתיקה ביותר בארצות השפלה שהוקמה בשנת 1425, ונחשבת עד היום לאחת האוניברסיטאות הטובות בבלגיה ובאירופה.
במלחמת העולם הראשונה נכנס הצבא הגרמני לעיר במסגרת הפלישה לבלגיה והעיר ניזוקה רבות.
הגרמנים הרגו את ראש העיר, את רקטור האוניברסיטה ואת כל קציני המשטרה.
ב-25 באוגוסט 1914 הציתו הגרמנים את ספריית האוניברסיטה בתגובה על התנגדות תושבי העיר לכיבוש.
מאות אלפי ספרים וכתבי יד נדירים מהתקופה הגותית ומתקופת הרנסאנס אבדו ומחאה גדולה התעוררה בעולם.
לאחר המלחמה נבנתה הספרייה מחדש בעזרת מימון אמריקני ובעזרת כספי הפיצויים מגרמניה.
בשנת 1968, כחלק ממאבק השפה, החלק דובר הצרפתית התפצל מהחלק הפלמי, והקים אוניברסיטה נפרדת במתחם הנקרא לוון החדשה (Louvain-la-Neuve) בשטח ולוניה.
בשנת 1975, לרגל יובל ה-550 להקמת האוניברסיטה, העניקה האוניברסיטה לעיר את הפסל פונסקה.
הפסל הפך במהרה לאחד מסמלי העיר.
לוון מוכרת גם בזכות מבשלות הבירה הרבות שבה, וביניהן סטלה ארטואה, השייכת כיום לתאגיד InBev הבינלאומי לבירה, שלוון היא מקום מושבו והוא אחד מהמעסיקים הגדולים בעיר.
לוול מייסון היה מלחין ומחנך מוזיקה חשוב במוזיקה הכנסייתית של ארצות הברית, מחברם של יותר מ-1,600 מזמורי תפילה, שרבים מהם מושרים לעיתים קרובות גם בימינו.
לוול גם היה אחראי במידה רבה לשילוב המוזיקה בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית והוא נחשב למחנך הראשון החשוב בתחום המוזיקה בארצות הברית, שהביא אליה את שיטת התיווי שפיתחו בצרפת אמיל שווה ועמיתיו.
בשלהי הקריירה שלו, כמנהל מוזיקלי של הכנסייה הפרסביטריאנית בשדרה החמישית בניו יורק, שינה מן הקצה אל הקצה את פני המוזיקה הכנסייתית האמריקאית, משימוש במקהלות מקצועיות וליווי מקצועי לשירה של חברי הקהילה בליווי עוגב.
מייסון נולד וגדל במדפילד, מסצ'וסטס, אבל עשה את השנים הראשונות שלו כבוגר בסוואנה, ג'ורג'יה, שם עבד תחילה בחנות סדקית ואחר בבנק.
הוא היה מוזיקאי חובב רציני, שלמד מוזיקה אצל המורה הגרמני פרידריך אבל ולבסוף החל להלחין בעצמו ולהנהיג את הפעילות המוזיקלית של "הכנסייה הפרסביטריאנית העצמאית", כמנצח המקהלה ונגן העוגב.
ביוזמתו גם הקימה כנסייתו בית ספר של יום א' לילדים שחורים, הראשון באמריקה.
על פי דגם בריטי קודם, ניגש מייסון למשימה של הפקת ספר מזמורים, שנעימותיו לקוחות מיצירותיהם של מלחינים קלאסיים אירופאים כגון היידן ומוצרט.
מייסון התקשה מאוד למצוא מו"ל לספרו.
בסופו של דבר, בשנת 1822, הוציאה את הספר לאור אגודת הנדל והיידן מבוסטון, שהייתה בין הארגונים הראשונים שהציבו את המוזיקה הקלאסית בראש מעייניהם.
ספר המזמורים נחל הצלחה רבתי.
היצירה התפרסמה תחילה בעילום שם - מייסון גרס שהקריירה העיקרית שלו היא כבנקאי ולא רצה לפגוע בסיכוייו לקדם קריירה זו.
ב-1827 עבר מייסון לבוסטון, שם המשיך במשך זמן מה בעיסוקו כבנקאי אך במקביל היה גם למנהל מוזיקלי בשלוש כנסיות בסבב בן שישה חודשים.
מייסון היה לדמות חשובה בחוגי המוזיקה של בוסטון: הוא כיהן כנשיא אגודת הנדל והיידן, לימד מוזיקה בבתי ספר ציבוריים, היה שותף לייסוד האקדמיה למוזיקה של בוסטון (1833) וב-1938 התמנה למפקח על המוזיקה במערך בתי הספר של בוסטון.
בשנות ה-30' של המאה ה-19 כתב מייסון מוזיקה לשיר הילדים "היה למרי שה קטן".
ב-1845 הביאו תככים פוליטיים במועצת בתי הספר של בוסטון להפסקת שירותיו.
בשנת 1851, בגיל 59, פרש מייסון מפעילות מוזיקלית בבוסטון ועבר לניו יורק, שם ניהלו בניו, דניאל ולוול הבן, עסקי מוזיקה.
ב-20 בדצמבר 1851 הפליג לאירופה.
במהלך מסעו באירופה במשך 1852 פיתח עניין נלהב בשירת קהילה, בייחוד זו שבכנסיות הגרמניות "ניקולאיקירכה" בלייפציג ו"קרויצרקירכה" בדרזדן.
לאחר שובו לניו יורק, בשנת 1853, קיבל את משרת המנהל המוזיקלי של "הכנסייה הפרסביטריאנית של השדרה החמישית", שאך זה השלימה את בנייתה של כנסייה חדשה ברחוב התשעה-עשר.
מייסון פירק מיד את מקהלת הכנסייה ותזמורתה והתקין בבניין עוגב יחד עם בנו, ויליאם, שכיהן כנגן עוגב.
בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1860, פיתח מייסון ושיפר את שירת הקהילה בכנסייתו, עד שנודעה עם הזמן כטובה ביותר בתחום זה בעיר.
בשנת 1859 פרסם מייסון, יחד עם אדוארדס א.
פארקס ואוסטין פלפס "ספר מזמורים ונעימות לשבת" ("Sabbath Hymn and Tune Book".
בשנת 1860 פרש אל אחוזתו באורנג, ניו ג'רזי והמשיך בפעילותו בכנסיית הקהילה המקומית.
מייסון היה דמות חשובה ורבת-השפעה כל ימי חייו.
הוא מת באחוזה שרכש בשנת 1872 - זקן ושבע-ימים (איוב מ"ב:י"ז).
לֶוֶונשטַיין היא עיר במחוז היילברון במדינת באדן-וירטמברג שבדרום גרמניה.
מבצר העיר, שנהרס על ידי כוחות האימפריה הרומית הקדושה ב-1634, שימש למגורי משפחת רוזני לוונשטיין-וירטהיים.
פרייהאוס, הבניין העתיק ביותר בלוונשטיין, נבנה במאה ה-14 ושימש למגורים.
בשנת 1979 הפך הפריהאוס לרכוש העיר ושופץ, ומאז שנת 1993 מאכלס את מוזיאון מנפרד קיבר.
בטירת לוונשטיין, שנבנתה במאה ה-11, מתקיימים סיורים המתארים את היסטוריית המקום.
מנזר ליכטנשטרן - המקום נוסד בשנת 1242 ומכיל כנסייה, ציורי קיר, גינת נוי וספרייה.
כיום משמש כבית ספר ומרכז טיפולי לילדים עם צרכים מיוחדים.
שעון השמש בתכנונו ועיצובו של הוגו קראוטר הממוקם בפארק, מציין את הזמן המקומי וכן את השעה בנקודות אחרות על פני כדור הארץ.
לוז'באן (Lojban, לוז' מ-logji - לוגיקה.
באן מ- bangu -שפה) היא שפה מתוכננת, המובנית על עקרונות של הגיון וחד-משמעיות.
השפה פותחה על ידי בלשנים וחוקרי אינטליגנציה טבעית מהשפה המובנית לוגלאן שיצר ד"ר ג'יימס קוק בראון ב-1955. שפה זו פותחה על מנת ליצור שפה בעלת חוקיות לוגית ברורה, בה ניתן להבין כל משפט, בלא כל צורך להבין את הקשרו, וללא עמימות או דו-משמעותיות.
שימושים נוספים בשפה זו הם תקשורת עם מחשבים וכשפה בינלאומית.
לוז'אני (באוקראינית: Лужани, ברומנית: Lujeni - לוז'ן, לפעמים Lujani או Lujan, ביידיש: לוז'אן, בגרמנית: Luzan, לפעמים Luschany) הוא יישוב עירוני קטן בנפת (ראיון) קוצמן במחוז צ'רנוביץ בצפון בוקובינה, בימינו באוקראינה.
מספר תושביו 4,744, רובם אוקראינים או רוסינים ("רוטנים").
העיירה שוכנת בגובה 179 מ' על הגדה השמאלית של הנהר פרוט, במרכז נפת קוצמן, במרחק 16 ק"מ מן העיר צ'רנוביץ.
לוז'אני זכה רשמית למעמד של עיר בשנת 1968 בימי השלטון הסובייטי באוקראינה.
באמצע ימי הביניים היה היישוב חלק בהחבל ההיסטורי בוקובינה, תחת שלטונה של נסיכות מולדובה.
דרכו עברה במאה ה-18 הדרך שחיברה את סניאטין בפולין, דרך שיפניץ, עם צ'רנוביץ', אז על הגדה השמאלית של הנהר פרוט.
האזור היה מכוסה יערות, שנכרתו מאוחר יותר, עד שבימינו הפך למעין ערבות.
דרך זו שימשה תכופות בעבר את צבאות מלכי פולין בפלישותיהם למולדובה.
תאריך הקמת היישוב אינו ידוע בדיוק.
באופן רשמי אומץ היום 7 באוקטובר 1453 שבו נחתם חוזה המציין רכישת המקום על ידי בויאר בשם פיודור ויטולד מידי קוסטיה וראניץ', בנו של דרגומיר וראניץ', אחד מאנשי חצרו של השליט אלכסנדרו הטוב, תמורת 400 זהובים עות'מאנים.
מאותן השנים קיימת באופן רשמי בלוז'אני כנסייה אורתודוקסית עתיקה "העלייה לשמיים" (ווזנסנסקי) שנבנתה לכאורה בשנים 1453–1455 מיוזמת אותו פיודור ויטולד.
חוקרים קבעו לאחרונה כי למעשה כנסייה הייתה קיימת במקום גם קודם לכן, מפני שציורי הקיר שלה נוצרו ככל הנראה במאה ה-14.
ממנו עברה אחרי מותו לידי אחיו למחצה, סמיון מובילה, שליט מולדובה (1606–1607).
בהמשך עבר המקום לרשותו של הטמאן איסק באליקה וליורשיו, אחד מהם, הכרוניקן מירון קוסטין שהחזיק בית ביישוב.
אחרי הוצאתו להורג בשנת 1661, עברה לוז'אוני לידי בנו, ניקולאיה קוסטין.
בתו, מריה, קיבלה אותה כנדוניה בשנת 1754 כשנישאה לבויאר בשם מאקרי.
אחר כך נישאה בשנית לבויאר יורדאקי לוקי, סטולניק גדול.
מפקד האוכלוסין של פיוטר רומיאנצב בשנים 1772–1773 מצא באחוזה של מריה מאקרי מורה, שני כמרים, 15 חיילים, 48 משלמי מיסים; יהודי בשם פרוים ו-12 צוענים.
בינואר 1775 חבל בוקובינה סופח על ידי האימפריה ההבסבורגית והפך לדוכסות בוקובינה בחסות הכתר, במסגרת אוסטריה רבתי.
במפקד משנת 1774 מנתה 84 משפחות.
ממשפחת לוקי (יורדאקה, אחר כך ג'ורג'ה) עבר היישוב בשנת 1810 לידיו של ניקולאיה סטרטולאט, (גיסו של ג'ורג'ה לוקי) שמכר אותו בשנת 1821. במכרז, תמורת 3,600 גולדן, זכו בו הארמני הפולני דוד קבדבו אנטונוביץ' ובנו, אנטון.
משפחת אנטונוביץ' מכרה אותו ב-1875 למשפחה ארמנית אחרת - בוגדן ומריה בוטושאן.
משנת 1892 האחוזה עברה לידיה של גרטרוד דה טורוסייביץ' ולנכדים של אנטונוביץ', דוד ואדולף דה אברהמוביץ'.
בשנת 1866 היישוב הפך לתחנה בקו הרכבת לבוב—צ'רנוביץ', שבוקם על ידי החברה "למברג-צ'רנוביץ - יאסי אייזנבהן".
ב-12 ביולי 1868 חברה אחרת "נוי בוקובינר לוקאלבהן גזלשאפט" הקימה את הקו לוז'אני-זליש'צ'יקי.
מסביב לתחנת הרכבת לוז'אני קמו בתים וחנויות חדשים ובית החרושת לסוכר.
הקמתו הביאה חקלאים רבים בסביבה לגדל סלק סוכר.
במאה ה-19 התחזקה במקום התיישבותם של גרמנים ויהודים.
בשנת 1918 בתום מלחמת העולם הראשונה ואיחוד בוקובינה עם רומניה לוז'אני סופחה לרומניה, בחלק מנפת שיפניץ.
באותה תקופה אוכלוסיית העיירה הייתה מורכבת מרוב אוקראיני, מיעוט רומני ומיעוט יהודי.
בין שתי מלחמות העולם הוקם בית דואר ומרפאה מטעם קופת הביטוח הסוציאלי של צ'רנוביץ'.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939 האולטימטום הסובייטי לרומניה ביוני 1940 צפון בוקובינה סופחה על ידי ברית המועצות במסגרת הרפובליקה הסובייטית האוקראינית.
שנה לאחר מכן רומניה בברית עם גרמניה פלשה לבוקובינה הצפונית והשטח היה שוב בשליטה רומנית בשנים 1941–1944.
באותן השנים יהודי המקום נפלו קורבן לשואה.
בעת המלחמה שלו נגד גרמניה הנאצית ובת הברית שלה, רומניה, כבש הצבא האדום את צפון בוקובינה בשנת 1944 והאזור חזר להיות חלק מאוקראינה הסובייטית, כחלק מאזור צ'רנוביץ.
בשנת 1968 היישוב קיבל מעמד רשמי של עיר.
החל משנת 1991 כשאוקראינה הפכה לעצמאית, לוז'אני היא חלק מה"ראיון" קוצמן.
לאורך השנים רוב האוכלוסייה היה ועודנו אוקראיני.
רוב יהודי העיירה שהיוו בשנת 1930 מעל ל-10% מהתושבים נספה בשואה תחת השלטון הפאשיסטי-צבאי הרומני של המרשל יון אנטונסקו בשנים 1940–1944, זאת על ידי רציחות במקום ובמסגרת תוכנית הגירוש לשטחי טרנסינסטריה.
לפני מלחמת העולם הראשונה חיו בעיירה גם מאתיים תושבים קתוליים, חלקם גרמנים.
במהלך השנים חלק גדול מהתושבים הרומנים התבוללו באוכלוסיית הרוב האוקראינית, נוצרית אורתודוקסית כמוהם.
במפקד משנת 1989 נספרו 33 תושבים רומנים (0.68% מכלל האוכלוסייה), מתוכם 14 הצהירו על עצמם כרומנים ו-19 כ"מולדובנים".
יהודי לוז'אן היו, בין השאר, סוחרי תבואה, בעלי מלאכה, חלקם לקחו חלק בתפעול בתי החרושת לבירה ולאלכוהול ובית החרושת לסוכר שנוהל על ידי אברהם בורג.
בלוז'אן פעלו שני "חדרים" ללימוד תורה ושני בתי כנסת.
שירותי הדת סופקו על ידי קהילת קוצמן הקרובה.
מבחינה פוליטית רבים היו פעילים ב"הפועל המזרחי" ובציונות הרוויזיוניסטית.
אחרי נסיגת הצבא האדום בעקבות הפלישה של גרמניה הנאצית ורומניה לאזור ב-26 ביוני 1941, אוקראינים מקומיים ערכו פרעות נגד היהודים.
השלטונות הרומנים הורו על איסוף היהודים מלוז'אן והיישובים בסביבה ועל ריכוזם ברפת בשיפניץ.
כ-300 יהודים הוכרחו לחצות בריצה את הגבול הישן לפולין ומשם הגיעו לסניאטין.
ניסיונות אל יהודים מקומיים לעזור להם להשיג היתר שהייה לא צלחו והם הוחזרו ללוז'אני ועברו התעללויות מצד החיילים הרומנים ומיליציה של משתפי פעולה אוקראינים.
בהמשך רוכזו בבית החרושת לסוכר.
משם יחד עם אלפי יהודים אחרים מן הסביבה הוחזקו מספר ימים ללא מזון ומים.
משם גורשו לבסרביה, דרך אטאקי, ידינץ וסקורני ב"צעדת מוות".
אלו ששרדו הועברו מאל נהר דנייסטר אל טרנסניסטריה.
בית הכנסת הראשי של העיירה נהפך בימי השלטון הסובייטי, אחרי שיפוצים, ל"בית התרבות" של העיר.
עם המפורסמים שביהודים ילידי לוז'אני נמנה הפעיל הפוליטי וההיסטוריון הקומוניסטי בזיל ספירו, שפעל ברומניה ובברית המועצות ואחר כך לימד באוניברסיטת לייפציג בגרמניה המזרחית.
קווי אוטובוס מחברים את העיר עם איוונו-פרנקיבסק ועם צ'רנוביץ.
קווי רכבת עם תחנה בלוז'אני הם קייב-צ'רנוביץ, אודסה-צ'רנוביץ ולביב-צ'רנוביץ.
בעיר קיים בית תרבות פעיל (בית כנסת לשעבר).
בשנת 1984 הוקמה להקת פולקלור מקומית ""צ'רבונה קלינה" (החמוציה האדומה) שערכה סיורים גם בחו"ל.
בשנת 1859 הוקם במקום בית ספר תיכון אוקראיני, ששכן בבניין בן שתי קומות.
המנהל המפורסם שלו בשנים 1886–1887 היה הסופר איוואן בז'נסקי.
בית הספר נסגר אחרי פתיחת הסמינר למורים בצ'רנוביץ.
בהמשך התקיים במקום בית הספר יסודי בלבד, בהתחלה בבית רגיל, אחר כך בבניין מיוחד שהוקם בשנת 1906 בשטח שנועד לפני כן לירידים.
בנייתו עוררה בזמנו מחאות מצד גורמים אינטרסנטים.
החל משנת 1897 נכפתה ההוראה בשפה הגרמנית.
במהלך השנים מורים ניהלו מאבק על ההוראה בשפה האוקראינית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה בימי השלטון הרומני בית הספר חויב ללמד בשפה הרומנית במקום אוקראינית.
אחרי סיפוח העיירה לברית המועצות כל ההוראה נעשתה באוקראינית.
בשנים 1941–1944 כשהאזור נכבש שוב על ידי רומניה נכפתה שוב ההוראה ברומנית, אך התאפשרו שעתיים שבועיות ללימוד השפה האוקראינית.
אחרי סוף מלחמת העולם השנייה וחזרת השלטון הסובייטי פעלו מספר בתי ספר יסודיים.
אחד מהם הפך אחרי שנת 1946 לבית ספר תיכון.
בית הספר התיכון עבר בשנת 1959 לאחד הבניינים של בית החרושת לסוכר.
בשנת 2012 נפתח בניין בית ספר חדש.
בלוז'אני מסורת טובה של משחקי כדורגל.
בימי השלטון הרומני פעלה בעיירה קבוצת כדורגל בשם "כרמליוק".
אחרי 1945 הקבוצה "קולגוספניק" ששינתה את שמה בשנת 1958 ל"קולוס".
אחרי עצמאות אוקראינה המועדון "פ.ק.
לוז'אני" (הקיים משנת 1947) זכה בשנת 2008 באליפות אוקראינה לקבוצות חובבים.
בקרב ילידי העיירה הצטיין בכדורגל יורי שלפניצקי, מקבוצת "פ.ק.צ'רנוביץ" שהיה לקפטן נבחרת אוקראינה ולמאמן ידוע.
כנסיית "עליית השמיים" - מן המאה ה-14–15. שופצה בשנת 1770 על ידי מריה, אלמנתו של יורדאקי לוקי.
במאה ה-19 בני המשפחות הארמניות אנטונוביץ' ואחר כך בוטושאן פרסו את חסותם על הכנסייה.
על גג הכנסייה שלושה צריחוני עץ.
אופייניים לה חלון המזבח הפונה צפונית-מזרחית וקמרון בצורת חצי-צילינדר, מחושק בקשתות "דובלו" בספינה.
קשתות הספינה דומות לאלו שבכנסיית ניקולאיה הקדוש ברדאוץ.
בפרונאוס (נרתקס) ציור קיר אופייני לזרם הישן של ציור מולדבי בהשפעה ביזנטית בולטת.
המשכן כולו שייך לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית.
רוב המאמינים בעיירה מעדיפים לבוא בימי א' ובחגים לכנסייה העתיקה הזאת.
"פארק הדנדרו" - ליד נחל סוביצה, מתפרס על 43 דונם.
מיוצגים בו מינים רבים של עצים, ביניהם כאלה האופייניים לצמחייה בצפון אמריקה, סין, יפן, קוריאה.
ניתן לראות אורנים לבנים, ספיראה ממוצעת, סוג של אוג, אשוחית כחולה, ערמון חלק, דולב היברידי, סופורה יפאנית ומיש מערבי.
בית התרבות - בבניין המשופץ של בית כנסת שנבנה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי.
הכנסייה הרומית-קתולית על שם יוחנן הקדוש מדוקלה בסגנון נאו-גותי שהוקמה בשנת 1914 על חורבות כנסייה קודמת מעץ שנבנתה ב-1847, ונשרפה.
בחג "העלייה לשמיים של ישוע הנוצרי - "יום הכפר" בפארק
ב-9 בינואר - אירוע צדקה לחג המולד בבית התרבות - בהשתתפות נציגי כל הדתות והעדות, לטובת מעוטי היכולת
פנקס קהילות רומניה - כרך ב, יד ושם, ירושלים-"לוז'אן", עמוד 466
ולבסקי - לקסיקון גאוגרפי של ממלכת פולין ושל מדינות סלביות אחרות)
לוז' (Luge) היא מזחלת קטנה המיועדת לאדם אחד או שניים.
הניווט במזחלת נעשה על ידי הרגליים או על ידי הפעלת לחץ על המזחלת בעזרת הכתפיים.
מזחלת לוז' שוקלת בדרך כלל בין 21 ל-25 ק"ג ליחיד, ובין 25 ל-30 עבור מזחלת כפולה.
הגלישה בלוז' היא ספורט אולימפי.
הגולשים יכולים להגיע למהירויות של עד 140 קמ"ש בעת הירידה במדרון.
הגולשים מתמודדים בזה אחר זה, וזמנם נמדד בעזרת שעון עצר, אשר מגיע לדיוק של אלפיות השנייה.
ממצאים היסטוריים וארכאולוגים מעידים על שימוש נרחב במזחלות על ידי המין האנושי במשך אלפי שנים.
התיעוד הראשון של תחרות מזחלות הוא מנורווגיה במאה ה-15. חוקי הספורט האולימפי של ימינו, כמו גם תחרויות הבוב-סליי והסקלטון, מקורן בעיירת הנופש היוקרתית סנט מוריץ שבשווייץ.
בסוף המאה ה-19. בשנת 1883 נערכה התחרות הבינלאומית הראשונה של הענף בדאבוס שבשווייץ, שבה השתתפו כ-21 ספורטאים מ-7 מדינות.
בשנת 1935 הוא נטמע בארגון האחראי על הבוב-סליי והסקלטון.
בשנות ה-30 עבר הספורט הלוז' מהפכה בעקבות עיצוב מחודש של המזחלת על ידי הגולש הגרמני מטרין טייצה (Martin Tietze).
העיצוב המחודש שנקרא המזחלת הגמישה, אפשר לגולש לנווט בעזרת גופו בלבד.
לפני כן, הניווט נעשה על ידי נגיעה בעזרת ידי הגולש, שהיו מכוסות בכפפות, על פני המדרון.
בשנת 1957 הוקם מחדש הארגון האחראי על רגולציה של הענף, ונקרא International Luge Federation.
הלוז' הוכר כמשחק אולימפי רשמי בשנת 1954 על ידי הוועידה האולימפית הבינלאומית.
בשנת 1955 נערכה תחרות הלוז' הבינלאומית הרשמית הראשונה באוסלו, בהשתתפות כשמונה מדינות.
תחרויות בתחום נערכות בכל אולימפיאדה, החל מאולימפיאדת החורף של שנת 1964. התחרויות כוללות מקצים לנשים ולגברים עבור גולש אחד, ומקצה כפול, הפתוח לשני המינים, אולם בפועל משתתפים בו רק גברים.
בשנת 1980 נערכה התחרות לראשונה במסלול מלאכותי.
הענף נשלט על ידי מספר מצומצם של מדינות, בהן גרמניה, אוסטריה ואיטליה, השולטות בענף, כשאחריהן מזנבות גם רוסיה, ארצות הברית, ולטביה.
מזחלת הלוז' המודרנית בנויה מפיברגלס וברזל, ולרוב בנויה בהתאמה אישית לאתלט המשתמש בה, בהתאם למאפייני הגוף שלו.
לוז' הוא ספורט אתגרי, ועלול להיות מסוכן.
הפציעות בו יהיו פגיעות חבלה, שבירת עצמות או זעזוע ראש.
בשנת 2010, במהלך האימונים לאולימפיאדת החורף בוונקובר, נהרג בתאונת אימונים הגולש הגאורגי נודאר קומאריטאשווילי.
בשנת 1964 נהרג גולש לוז' בריטי בשם קאז'ימיש קיי-סקרז'יפקי במהלך ההכנות לאולימפיידת החורף.
המדינה שזכתה במספר הרב ביותר של מדליות זהב בגלישת לוז' יחידה לגברים היא גרמניה, עם עשר מדליות, אחריה איטליה, עם שלוש ואחריה אוסטריה עם מדליה אחת.
בתחרות הנשים היחידות, גרמניה נמצאת במקום הראשון, אחריה איטליה ואחריה אוסטריה.
לוז'קי (בלארוסית: Лужкі) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס.
האזכור הראשון של היישוב מתייחס ל-1519. עם חלוקת פולין ב-1793 עברה העיירה לידי האימפריה הרוסית, תחילה כחלק מגוברניית מינסק ומ-1842 בתוך גוברניית וילנה.
בעקבות הסכם ריגה לוז'קי עברה לידי הרפובליקה הפולנית השנייה.
החל מ-1939 בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בין שתי מלחמות העולם חיו בלוז'קי כ-450 יהודים – כשליש מאוכלוסייתה, מרביתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה.
באמצע 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
בהמשך הוקם בעיירה גטו שבו רוכזו יהודי לוז'קי והסביבה.
הגטו חוסל באמצע 1942, באקציה זו נרצחו, על פי מקורות אחדים 528 בני אדם, ואילו על פי מקורות אחרים 916 בני אדם.
אליעזר בן-יהודה - נולד בעיירה.
סנה פסקין - מנהלת ספריית שער ציון בית אריאלה.
לוול היא אחת משתי ערי הבירה של מחוז מידלסקס (ביחד עם קיימברידג') במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
לוול נמצאת במקום בו נהר קונקורד נשפך אל נהר מרימק (Merrimack).
העיר נמצאת במרחק של כ-40 קילומטרים צפון-מערבית לבוסטון, והיא חלק מהמטרופולין שלה.
העיר היא הרביעית מבחינת גודל אוכלוסייתה במסצ'וסטס, אחרי ספרינגפילד, ווסטר ובוסטון.
במקום בו נמצאת לוול שכנה בירתם של בני השבט האינדיאני פנקוק (Pennacook).
באמצע המאה ה-17 החלו מתיישבים לבנים להקים יישובים באזור כמו צ'למספורד.
בסוף המאה ה-17 אילצו הלבנים את הילידים למכור להם את אדמותיהם ובני פנקוק נטשו את המקום ועברו לקנדה.
בסוף המאה ה-18 החלו התושבים לנצל את כוח המים במפלי הנהר מרימק כדי להפעיל טחנות קמח ומבטשות.
בתחילת המאה ה-19 ביקר סוחר הטקסטיל פרנסיס קאבוט לוול בבריטניה והתרשם ממכונות האריגה החדשניות שם ויצר דומות בוולת'ם.
לוול מת ב-1817, אבל יורשיו המשיכו בדרכו.
הם ראו צורך במפעלים נוספים וב-1822 החליטו להקים מפעל לעיבוד כותנה במפלים שבאזור לוול של ימינו, שהיה אז בתחום השיפוט של צ'למספורד.
לאחר זמן קצר החלו לקום עוד ועוד מפעלים, נחפרו תעלות שסיפקו עוד מים, וסביבם נבנה יישוב קטן.
ב-1 במרץ 1826 קיבלה ההתיישבות מעמד של עיירה והייתה לחלק נפרד מצ'למספורד.
העיירה נקראה לוול על שם פרנסיס קאבוט לוול.
היא גדלה במהירות וכעבור עשור, ב-1 באפריל 1836, קיבלה מעמד של עיר.
לוול גדלה במהירות ועד מהרה סיפחה חלקים מהתיישבויות אחרות כמו צ'למספורד וטוקסברי.
באמצע המאה ה-19 כבר הייתה לוול העיר השנייה בגודלה במסצ'וסטס והמרכז התעשייתי הגדול ביותר בארצות הברית.
באותו זמן העיר קלטה העיר מהגרים רבים מאירלנד בעקבות הרעב שם וכן מהגרים גרמנים רבים.
מלחמת האזרחים האמריקנית פגעה בכלכלתה של לוול, שכן חלק ניכר ממנה התבסס על עיבוד כותנה מדרום ארצות הברית שהפסיקה להגיע בעקבות המלחמה.
עם זאת התאוששה העיר לחלוטין זמן קצר לאחר המלחמה.
בעשורים שלאחר מכן התפתחה התעשייה בלוול יחד עם התעשייה העולמית והיא קלטה מהגרים מקנדה וממזרח אירופה.
בסוף המאה ה-19 נכנסו לשימוש מכונות שעבדו על בסיס מנוע קיטור אשר החליפו בהדרגה את המכונות על בסיס אנרגיה הידרואלקטרית.
לוול גם היא עברה למכונות מסוג זה והן אכן שיפרו את התעשייה המקומית, אולם היא איבדה את בכורתה התעשייתית שכן כעת היה לערי חוף, כדוגמת ניו בדפורד, יתרון - הנמלים שלהם הפכו אותן ליותר נגישות לייבוא וייצוא של חומרים ותוצרים, לעומת מקומות כמו לוול שהיו נגישים רק על ידי רכבות.
ההידרדרות של העיר המשיכה במאה ה-20, כשהחל תהליך בו עזבו מפעלים רבים את לוול בפרט ואת ניו אינגלנד בכלל ועברו דרומה.
התהליך הואט לזמן קצר בעקבות עליית הביקוש למוצרים תעשייתיים במלחמת העולם הראשונה, אך הוא המשיך ובסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 רוב המפעלים בעיר עזבו אותה.
ההידרדרות נמשכה בעקבות אירועי השפל הגדול מיד לאחר מכן ותושבים רבים הפכו למובטלים.
למלחמת העולם השנייה הייתה השפעה דומה לקודמה, אך כמוה השינוי היה זמני.
המצב הירוד נמשך עד שנות ה-70 של המאה ה-20, אז העיר החלה להתאושש כמו בחלקים אחרים של מסצ'וסטס, בעיקר בזכות התפתחות של תעשיית היי-טק.
בערך באותו זמן העיר קלטה מהגרים רבים מקמבודיה שברחו משלטון הקמר רוז'.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מסצ'וסטס בלוול, שהיא חלק מאוניברסיטת מסצ'וסטס, מערכת האוניברסיטאות הציבוריות של מדינת מסצ'וסטס.
בעיר עובר קו של רכבת הפרוורים של בוסטון, המקשר אותה לעיר בוסטון.
הלֶוֶולרים היו תנועה פוליטית שפעלה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1651), על מנת לקדם את הרחבת זכות ההצבעה, השוויון האזרחי בפני החוק וסובלנות דתית.
הלוולרים נקטו שימוש בצורות פעולה פופוליסטיות כדוגמת נאומים ופרסום פמפלטים ועצומות.
רעיונותיהם הוצגו במסמך שכונה 'ההסכמה העממית'.
בניגוד לתנועת הדיגרים, התנגדו להשתלטות משותפת על קרקע בלא הסכמת בעליה.
המפלסים הגיעו לגדולה בסוף מלחמת האזרחים הראשונה באנגליה (1642–1646) והיו בעלי ההשפעה הגדולה ביותר לפני תחילת מלחמת האזרחים השנייה (1648–1649).
מרכזי התמיכה שלהם היו בקרב בני העיר לונדון ובחלק מגדודי צבא 'הדגם החדש' הפרלמנטרי.
לאחר הטיהורים בעקבות הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון, נערך ויכוח פומבי בעיר פוטני, בין סיעות שונות בצבא 'המודל החדש', בסופם רוכז הכוח בידי קציני מבני האצולה הכפרית שכונו גרנדים (Grandees) שהיו ממתנגדי הלוולרים, וכוחם של האחרונים פחת לצד גורמי אופוזיציה נוספים.
ב-1650 כבר לא היו איום רציני על הסדר הקיים.
ביולי 1645 נאסר ג'ון לילברן לאחר שגינה את חיי הנוחות של חברי הפרלמנט בשעה שחיילי צבא המודל החדש סיכנו חייהם עבור הרעיון הפרלמנטרי.
הוא האשים את ויליאם לנטל , יו"ר בית הנבחרים כי הוא מקביל למעשה למלוכנים.
באוקטובר אותה שנה שוחרר לאחר שהוגשה לבית הנבחרים עצומה החתומה על ידי כ-2,000 אזרחים לונדוניים בעלי השפעה.
ביולי 1646 נאסר פעם נוספת, הפעם במגדל לונדון, לאחר שגינה את מפקד הצבא לשעבר ארל ממנצ'סטר כמלוכן משום שגונן על קצין שהואשם בבגידה.
המאבק לשחרורו הוליד את התנועה.
ריצ'רד אוברטון נעצר באוגוסט אותה שנה על פרסום כרוז כנגד בית הלורדים.
מבית מאסרו כתב מניפסט תחת הכותרת 'חץ כנגד העריצים והעריצות'.
חיילי צבא המודל החדש בחרו נציגים גדודיים, שכונו אגיטטורים שקיבלו את הכרת הפיקוד והוקצו להם מושבים במועצה העליונה.
אולם, עד ספטמבר 1647 בחרו לפחות חמישה גדודים באגיטטורים לא רשמיים, אשר ניסחו פמפלט שנשא את הכותרת 'הצהרה אמיתית בנושא הצבא', שהוצגה למפקד העליון סר תומאס פיירפקס, ב-18 באוקטובר 1647, בה דרשו את הפרלמנט בתוך שנה, וחקיקת חוקה בלתי ניתנת לשינוי שתסדיר את פעילות הפרלמנטים העתידיים.
הקצינים הוותיקים בצבא, אשר כונו 'גרנדיס' (Grandees) והיו ברובם בני האצולה הכפרית, זעמו על הפרסום והורו לאגיטטורים הלא-רשמיים שניסחו אותו לתת עליו דין וחשבון בפני הוועד הכללי של הצבא.
הוויכוחים שנערכו בעקבות הפרסום, בכנסיית סנט מרי בפאטני שבמחוז סוריי, זכו לכינוי 'ויכוחי פאטני'.
לצד האגיטטורים התייצבו גם כמה אזרחים דוגמת ג'ון ויילדמן ומקסימיליאן פטי ששימשו כיועצים אזרחיים לצבא מאז יולי 1647. ב-28 באוקטובר הציג האגיטטור רוברט איוורד מסמך בשם 'ההסכם של העם', מניפסט רפובליקני ודמוקרטי שחרג בהרבה מקווי ההסכם שהושג בין הכוחות הפרלמנטריים לכוחות המלך תחת הכותרת 'ראשי ההצעות' (Heads of the Proposals).
ראשי הצעות כללו שורה של רפורמות חברתיות שביקשו הפרלמנטרים להוביל, אך הסכמות אלו אמורות היו לעבור באמצעות המלך שנתבקש להביאן לחקיקה בפרלמנט.
האגיטטורים החדשים, שלא רחשו למלך כל אמון, דרשו שאנגליה תמוסד 'מלמטה למעלה', באמצעות הענקת זכות בחירה לכלל הגברים הבוגרים.
הוויכוחים בפטאני שפכו אור על הקווים המוסכמים ובייחוד על אי ההסכמות בקרב המחנה הפרלמנטרי פנימה.
לדוגמה תהה הנרי אירטון, מצד הגרנדיס - האם בכוונת הלוולרים להעניק זכות הצבעה גם לזרים שאך זה הגיעו לאנגליה.
הוא טען כי זכות ההצבעה צריכה להינתן רק למי שיש לו 'אינטרסים קבועים' בממלכה, את ההגדרה לאותם אינטרסים קבועים העמיד על הרכוש - ושם נתגלתה היעדר ההסכמה בינו לבין הלוולרים.
בקריאה מודרנית, נראה שמרבית הוויכוחים בין הצדדים עשו שימוש בטיעונים דתיים ובפירושים של התנ"ך.
הדבר הגיוני בין היתר לאור העובדה שהייתה זו תקופה של תהפוכות דתיות בעקבות הרפורמציה בנצרות והעובדה שהחיילים נבחרו בין היתר בשל השקפתם הדתית וקנאותם.
עם זאת, הלוולר ג'ון ויילדמן התנגד לטרמינולוגיה הדתית וטען כי התנ"ך אינו מייצר כל מודל של שלטון אזרחי, וכי ההיגיון צריך להנחות את בניין השלטון העתידי.
מפקדי הצבא, תומאס פיירפקס ו אוליבר קרומוול היו מודאגים מהתמיכה לה זכו הלוולרים בצבא.
בשתי הפגישות הנוספות שהתקיימו אחר כך לא התקשו להשיג את הסכמת הצבא למדיניותם.
את העצומה המשמעותית ביותר שלהם הגישו הלוולרים לבית הנבחרים הבריטי ב-11 בספטמבר 1648, ועליה החתימו כשליש מתושבי לונדון.
ב-30 באוקטובר 1648 נרצח חבר הפרלמנט והמנהיג הלוולרי תומאס ריינסברו, אשר דיבר גם בשמם בוויכוח פאטני.
לווייתו הפכה להפגנה גדולה בהשתתפות אלפים שענדו את הסרט בצבע ירוק ים ואת ענפי הרוזמרין בכובעיהם שזיהו את הלוולרים.
ב-20 בינואר 1649 הוצגה גרסה של 'ההסכם של העם' בפני בית הנבחרים.
בסוף אותו החודש נשפט המלך צ'ארלס הראשון בהאשמת בגידה בעם והוצא להורג.
בפברואר אסרו הגרנדיס על הגשת עצומות לפרלמנט על ידי חיילים.
במרץ עתרו שמונה חיילים לוולרים למפקד צבא המודל החדש בדרישה לחדש את זכות החיילים להגיש עצומות לפרלמנט.
באפריל הצהירו 300 חיילים מהגדוד של קולונל ג'ון היוסון כי לא ישרתו באירלנד כל עוד לא תוגשם תוכנית הלוולרים, שוחררו מהשירות בלא שכר.
מאוחר יותר באותו חודש חיילי הגדוד של קולונל אדוארד וואלי, שהוצבו בבישופסגייט בלונדון, דרשו דרישות הדומות לאלה של גדוד היוסון.
הם קיבלו הוראה לצאת מלונדון, וכשסירבו, נעצרו 15 מהם והועמדו לדין צבאי.
שישה מתוכם נדונו למוות, ומתוכם חמישה זכו לחנינה מאוחר יותר.
השישי, האגיטטור הלוולרי רוברט לוקיר נתלה ב-27 באפריל.
על פי העדויות את ארונו ליוו כאלף אנשים שלבשו את סרטי הלוולרים על חזיהם, גופתו עותרה בענפי רוזמרין טבולין בדם, ומכל צד לארון ליוו אותו שלושה נושפים בחצוצרות.
בהגיעם לבית העלמין חיכה שם קהל רב של לונדונים ותושבי ווסטמינסטר.
בהמשך אותה שנה נאסרו כאמור מנהיגי התנועה, הלויטננט קולונל ג'ון לילבורן, ריצ'רד אוברטון וויליאם וולוין ותומאס פרינס נעצרו ונכלאו במצודת לונדון בהוראת מועצת המדינה.
בתקופת מאסרם כתבו את הפמפלט 'ההסכם של העם האנגלי החופש', שפורסם ב-1 במאי 1949, וכלל שורה של רפורמות שרבות מהן מיושמות כיום בדמוקרטיה האנגלית - כגון הזכות לשמור על שתיקה, וכן כאלו שאינן מיושמות כגון העמדת שופטים לבחירה כללית.
זמן קצר לאחר מכן תקף קרומוול את 'מורדי באנבורי', 400 חיילים שתמכו בלוולרים בפיקודו של ויליאם תומפסון.
חלקם נהרגו, תומפסון עצמו נמלט אך נהרג כמה ימים אחרי כן בהתנגשות נוספת ליד קהילת הדיגרס בוולינגבורו.
שלושת המנהיגים האחרים - אחיו של ויליאם תומפסון, פרקינס, וג'ון צ'רץ' - נורו ב-17 במאי 1649. בכך הושמד בסיס התמיכה של הלוולרים בצבא הדגם החדש, שהיה הכוח המשמעותי במדינה באותה התקופה.
אף על פי שוולווין ואוברטון שוחררו לבסוך מכלאם, ולילבורן נשפט וזוכה, התנועה הגיעה אל סופה.
הכינוי לוולרס (ניתן לתרגם כ'משטחים') שימש ככינוי גנאי למורדים כפריים במאה ה-17. במהומות שפרצו ב-1607 במרכז אנגליה, כונו כך אותם שפעלו להפיל גדרות שהוקמו כחלק ממהפכת הגידור.
כתנועה פוליטית התייחס המושג לחטיבה בצבא 'המודל החדש' שהוקם על ידי איחוד הכוחות הפרלמנטריים ב-1645 בפיקודו של אוליבר קרומוול.
בתחילה כונו בשם זה קבוצה שתכננה התקשות בחיי המלך ולאחר מכן זוהה השם עם הסיעה שהובילו קציני הצבא ג'ון לילברן, ריצ'רד אוברטון וויליאם וולוין.
מילון אוקספורד מציין את השימוש הראשון בשם לקבוצה פוליטית לשנת 1944 לעיתון מרקוריוס פראגמטוס, בעריכת מרצ'מונט נידלהיים.
הכוונה הייתה שהלוולרים מבקשים 'לשטח' ולהשוות את החברה כולה לרמה (level) המשותפת הנמוכה ביותר.
לילברן עצמו ראה בכך כינוי גנאי והעדיף את השם 'אגיטטורים' (משלהבים).
מנהיגי התנועה דחו בתחילה את הטענה כי בכוונתם 'לשטח' את החברה, אך אימצו לבסוף את השם שבו הכירו אותם.
בעת מעצרם של מנהיגי התנועה לילברן, אוברטון, וולוין ותומס פרינס ב-1649, חתמו על מניפסט משותף שבו כינו עצמם בשם זה.
הלוולרים קראו להרחבת זכות הבחירה כך שתקיף את רוב הגברים הבוגרים, עריכת בחירות מדי שנתיים, חופש דת והפסקת הכליאה בגין חובות.
הם קראו גם לניקוי השחיתות במערכת המשפט והפרלמנט, ולתרגום לשון החוק לשפה המדוברת.
במובנים רבים ניתן לטעון כי הייתה זו התנועה הפוליטית הראשונה לאמץ את רעיונות הדמוקרטיה במובנה המודרני המוכר לנו כיום.
עם זאת הלוולרים החריגו את המשרתים ואת התלויים במוסדות רווחה שונים מדרישתם לזכות הצבעה לכל, מתוך חשש כי אנשים עניים התלויים מבחינה כלכלית, פשוט יצביעו כרצונם של אדוניהם, ומאותה הסיבה לא קידמו את זכות ההצבעה לנשים שהיו תלויות מבחינה כלכלית ומשפטית בבעליהן או אבותיהן.
חלק מהלוולרים כמו לילברן טענו כי המשפט המקובל, ובייחוד המגנה כרטה היו הבסיס לזכויות האנגלים ולחירויות.
אחרים כמו וולווין ראו במגנה קרטה הצהרה שאין לה משמעות ממשית רבה.
לילברן התייחס בכתביו גם ל'עול הנורמני', עולה של משפחת המלוכה צאצאי ויליאם הכובש, וטען כי העם האנגלי מבקש למעשה להיאבק על הזכויות שעמדו לו טרם הכיבוש.
הלוולרים נטו להחזיק ברעיון ה'זכויות הטבעיות', שקופחו על ידי המלך במלחמת האזרחים.
במהלך ויכוח פאטני, שנערך בין הסיעות השונות באוגוסט 1647 עד 28 באוקטובר אותה שנה, הגן הלוולר קולונל תומאס ריינסבורו על רעיון הזכויות הטבעיות, כנובע מהחוק האלוהי כפי שמשתקף בתנ"ך.
ריצ'רד אוברטון טען כי החירות היא תכונה מולדת של כל אדם.
על פי חלק מהחוקרים האמינו הלוולרים ברעיון ההסכמה באמצעות השתתפות בבחירת הנציגים - קרי דמוקרטיה ייצוגית.
זירת הספורט הקטנה במתחם האולימפי לוז'ניקי או בקיצור זירת הספורט הקטנה בלוז'ניקי, השוכן בעיר מוסקבה, הוא אצטדיון ספורט מקורה ברוסיה, הממוקם במתחם האולימפי לוז'ניקי (הכולל גם את זירת הספורט הגדולה).
שימש כאצטדיון מרכזי במסגרת גביע האגדות ואירח את משחקי הכדורעף באולימפיאדת מוסקבה (1980) ואירח גם את אוניברסיאדת 1973, את משחקי הרצון הטוב של שנת 1986 ואת הספרטקיאדה העממית של ברית המועצות.
בשנים 2000—2015 שימש כהיכל הבית של מועדון ההוקי קרח דינמו מוסקבה עד לחניכת VTB ארנה.
לוול פאלמר ויקר הבן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קונטיקט, שייצג אותה בקונגרס – ראשית בבית הנבחרים (1971-1969) ולאחר מכן בסנאט האמריקאי (1971–1989) – ולבסוף היה מושל המדינה.
ב-1980 ניסה, ללא הצלחה, להתמודד לנשיאות ארצות הברית.