tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1920 נקראה על שמו הגימנסיה הממלכתית מס.4 שברחוב ניקונורוביץ' (כיום רח' פרופסורסקה 2 בלביב).
כיום הבניין הוא חלק מאגף 11 של האוניסרביטה הלאומית הפוליטכנית של לבוב.
עד שנת 1939 נקרא רחוב על שמו בעיר לוצק.
1998 - החל משנה זו מוענק ביריד הספרים של קרקוב פרס על שם יאן דלוגוש למחברי ספרים בתחום מדעי הרוח שנועדו לאנשי מקצוע ולקהל הרחב.
הפרס מתווה בפסלון שעוצב על ידי הפסל ברוניסלב כרומי.
ב־5 במאי 1964 הנפיק הדואר של הרפובליקה העממית הפולנית בול דואר כחלק מסדרת בולים למלאת 600 שנה לאוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
2011 - הוצבה אנדרטה לזכרו בעיר טרנובז'ג בפולין.
במלאת 600 שנה להולדתו של יאן דלוגוש:
ב-30 בנובמבר 2015 הנפיק הדואר של רפובליקת פולין בול דואר עם דיוקנו.
2014 - לפי החלטת הסיים הפולני שנת 2015 הוכרזה בפולין שנת יאן דלוגוש (לצד שנת יוחנן פאולוס השני ושנת התיאטרון הפולני)
ב-24 באוגוסט 2015 הנפיק הבנק הלאומי הפולני שטר כסף של 20 דלוטי עם תמונתו
Banderia Prutenorum (דגלי הטבטונים בפרוסיה),
נאום על הענקת מגבעת הקרדינל לז.
Stanislai נכתב ב־1460-1465, (חיי הבישוף הקדוש סטניסלב מקרקוב
Cunegundis נכתב בשנים 1471–1474, ("חיי קוניגונדה הקדושה "),בעריכת Am Polkowski,Z.
Poloniae Episcoporum Vitae, ב-6 כרכים, ("חיי הבישופים של פולין"), בערכית A.
- Articuli de incorporatione Masoviae 1462, כתב שבו הוצדקה זכותו של המלך קז'ימייז' הרביעי לספח את חבל מזוביה
Liber beneficiorum Cracoviensis dioecesis החלקים 1–4, 1440-1480 (ספר רווחי הבישופות קרקוב) - כולל פרטים חשובים לגבי ההיסטוריה הכלכלית של פולין
Lites ac res gestae inter Polonos Ordinemque Cruciferorum (קובץ תעודות והמשפט בין ממלכת פולין למסדר הטבטונים, נכתצב בני - 1440–1480, בעריכת T.
Annales seu cronicae incliti Regni Poloniae ( ספר השנים או כרוניקת הממלכה הידועה של פולין), 12 כרכים
1474 ("חיי קינגה הקדושה" - נשמר בארכיון של מנזר המסדר קלרה הקדושה בסטארי סונץ')
ב־1464 - הורה דלוגוש לקונרד גסלן לתרגם את הכרוניקה "הפרוסית בחרוזים" של ויגאנד ממרברוג מגרמנית ללטינית.
יאן דירק ברייטנבך (באפריקאנס: Jan Dirk Breytenbach; 14 ביולי 1932 – 16 ביוני 2024) היה איש צבא דרום אפריקני.
בריטנבך היה המייסד והמפקד הראשון של גדוד הסיור הראשון, מייסד גדוד 32, הידוע גם בשם "גדוד באפלו", וכן של חטיבת צנחנים 44. בקריירה הארוכה שלו שירת במבצע מוסקטר, במלחמת ביאפרה, במלחמת הגבול של דרום אפריקה ובמלחמת האזרחים באנגולה, והגיע לדרגת קולונל לפני פרישתו.
הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בחיל השריון בכוחות ההגנה של דרום אפריקה ב-1950. הוא עזב ב-1955 והצטרף לזרוע האווירית של הצי המלכותי הבריטי כנווט.
הוא השתתף בנחיתות סואץ ב-1956. ב-1961 הצטרף מחדש לצבא דרום אפריקה והפך לצנחן.
לאחר ששירת בגדוד הצנחנים הראשון, גנרל פריץ לוטס הטיל עליו לארגן את יחידת קומנדו הראשונה בצבא דרום אפריקה ב-1971.
ב-1975 הוביל ברייטנבך את הכוחות המיוחדים של צבא דרום אפריקה מבצע סוואנה, ההתערבות החשאית של דרום אפריקה במלחמת האזרחים באנגולה.
השרידים של קבוצה זו הפכו לגדוד 32 הידוע כ"גדוד התאו".
הוא למד במכללה הצבאית למטה ב-1977 והועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1978, הוביל את המתקפה האווירית של צבא דרום אפריקה על קאסינגה, ולאורך שנים המשיך להתמודד עם גרסאות מנוגדות של האירוע בעיתונות.
הוא הפך לקצין מטה בכיר למבצעים בפיקוד צפון טרנסוואל ופיקד על חטיבת הצנחנים 44 מ-24 בספטמבר 1980 עד 31 בדצמבר 1982. הוא הקים את בית הספר לגרילה של צבא דרום אפריקה, עליו פיקד עד פרישתו.
ברייטנבך פרש מהצבא ב-1987, ומאז כתב מספר ספרים.
הוא אחיו של המשורר והסופר הדרום אפריקאי בריטן ברייטנבך ושל כתבת המלחמה/צלמת המלחמה קלוט ברייטנבך.
מדליית שירות טוב, זהב (30 שנה)
מדליית שירות טוב, כסף (20 שנה)
מדליית שירות טוב, ארד (10 שנים)
מדליית השירות הכללי של הצי (בריטניה)
יאן גוליאן (בסלובקית: Ján Golian; 26 בינואר 1906–1945) היה גנרל סלובקי ששירת בימי מלחמת העולם השנייה.
התפרסם כאחד המארגנים הראשיים ומפקד המרידות.
לקח חלק פעיל בתוכנית להפלת הממשל הסלובקי, שהיה ממשל בובות של המשטר הנאצי.
יאן גוליאן נולד ב-26 בינואר 1906 בעיירה דומבובר שבהונגריה במשפחה סלובקית..
אביו היה המהנדס רודולף גוליאן.
בשנת 1927 סיים בהצלחה את לימודיו באקדמיה הצבאית בהראניצה נה מורב שבצ'כיה, כסגן ארטילרי.
הוא העמיק את השכלתו הצבאית באוניברסיטה הצבאית בפראג.
בשנת 1937 קיבל דרגת קפטן.
הוא שירת כקצין מטה בטרנצ'ין.
ב-3 במאי 1938, שובץ גוליאן לדיוויזיה ה-10 בבנסקה ביסטריצה, שם כיהן בתפקיד ראש מטה הדיוויזיה השנייה.
לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה, חווה גוליאן אכזבה גדולה.
אזור הכיבוש הפך לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
הפרוטקטורט הכפוי כלל משלוחים של מתנגדים למחנות ריכוז, רצח המוני, עבודות כפייה והשמדת היהודים.
גוליאן ראה במדינה הסלובקית מדינה זמנית, וקשה היה לשרוד את ההתפוררות של הצבא הצ'כוסלובקי.
ב-15 בדצמבר 1939 שובץ גוליאן לקטגוריית קציני מטכ"ל והועלה לדרגת רב-סרן.
בשנת 1942 הפך מרס"ן לרמטכ"ל מטה אוגדה 1. משנת 1943 היה ראש מחלקת החומרים VDO 1. בשנת 1943 הועלה לדרגת סגן אלוף במטכ"ל.
באמצע 1943 חזר סא"ל גוליאן מהחזית המזרחית.
הייתה זו תקופה שבה המצב האובייקטיבי בסלובקיה כתוצאה מאירועים צבאיים-פוליטיים בינלאומיים ופיתוח התנגדות אנטי-פשיסטית דרשו איחוד כוחות והכנת תנאים להתנגדות מזוינת כלל-ארצית.
בראשית 1944 קיים ה-SNR הבלתי חוקי משא ומתן חשאי עם קבוצתו הצבאית של גוליאן ועם קבוצת אל"ם טלסקי ואל"ם אימרה.
מטרת המשא ומתן הייתה לגייס קצינים משפיעים לשיתוף פעולה בהתנגדות.
פעילות הקבוצות נשלטה על פי הנחיות של ממשלת לונדון, שמינה את גוליאן למפקד זמני של ארגון צבאי בסלובקיה והפקיד אותו בביצוע פעולות צבאיות.
אדווארד בנש שעמד בראש הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה יזם את תחילת ההכנות למרד אפשרי בשנת 1943, כאשר יצר קשר עם יחידות של מתנגדים למשטר בקרב הצבא הסלובקי.
בחודש מרץ 1944 הופקד ניהול ההכנות למרד בידי לוטננט קולונל גוליאן מן הצבא הסלובקי.
כחלק מההכנות נאגרו כסף, תחמושת ואספקה במחנות צבאיים במרכז ובמזרח סלובקיה.
הכוחות המורדים כינו עצמם בשמות "הכוחות הצ'כוסלובקים של פנים המדינה" ו-"הצבא הצ'כוסלובקי הראשון".
ב-5 בספטמבר הפך גוליאן למפקד כל כוחות המרד בסלובקיה והועלה לדרגת גנרל.
כאשר נהיה גנרל הצטרפו אליו 47,000 לוחמים.
עד 10 בספטמבר השתלטו כוחות המרד על שטחים גדולים במרכז ובמזרח סלובקיה, כולל שני שדות תעופה, שבהם נעשה שימוש כדי להטיס לכוחות אספקה וציוד על ידי חיל האוויר הסובייטי.
במהלך המרד הפגין גוליאן את יכולתו להגן על שטח חופשי, שם נשא בנטל האחריות בתפקיד העליון של מפקד המורד.
הימים האחרונים לפעילותו בשטח המורדים היו קשורים בהשתתפותו במלחמת הפרטיזנים בהרי סלובקיה.
ב-3 בנובמבר 1944, במהלך פשיטת הטרור איינזצקומנדה 14 נגד המורדים, נלכדו הגנרל יאן גוליאן יחד עם הגנרל וויסט בפוהרונסקי בוקובץ.
לאחר מכן התקיימו חקירות בצוות EK-14 ובברטיסלבה.
בעקבות החקירות עברה העברה לברלין, שם נידונו שני הגנרלים למוות, למרות ההסכמים הבינלאומיים בנושא הגנה על שבויי מלחמה.
ההוצאה להורג בוצעה כנראה במחנה הריכוז פלוסנבירג ביום לא ידוע ב-1945.
יאן ואן בוורן (5 במרץ 1948 – 26 ביוני 2011) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדת השוער.
ואן בוורן נולד באמסטרדם, שם בילה את שנותיו הראשונות.
אביו היה וויל ואן בוורן, אצן שהופיע במשחקים האולימפיים בשנת 1936.
ב-1970, כששיחק אז בספרטה רוטרדם, ואן בוורן השאפתני כיוון לשחק במועדונים גדולים יותר.
מועדונים כמו אייאקס אמסטרדם, פיינורד, ריאל מדריד ופ.ס.וו.
ריאל מדריד נאלצה לבטל את העסקה כי הליגה הספרדית נסגרה לזרים.
מבין המועדונים הנותרים, רק פ.ס.וו.
הצליחה לעמוד בדרישות הכלכליות של ואן בוורן, כאשר דמי העברתו עמדו על כמיליון גילדן.
בעונתו הראשונה במועדון העפיל ואן בוורן עם קבוצתו לחצי גמר גביע אופ"א, אך בסופו של דבר הודחו על ידי ריאל מדריד.
בשנים שחלפו, ואן בוורן ביסס את עצמו כשוערה הראשון של איינדהובן.
נהנו מהעונה הטובה ביותר בהיסטוריית המועדון עד כה.
באותה העונה, פ.ס.וו איינדהובן רשמו זכייה בליגה ההולנדית, בגביע ההולנדי ואף בגביע אופ"א.
בגמר גביע אופ"א לשנת 1978, ואן בוורן שמר על רשת נקייה בשני המשחקים.
פ.ס.וו ניצחה 3 - 0 בסיכום, ואן בוורן הניף את הגביע האירופי הראשון והיחיד שלו.
תקרית ב-1978, הניעה את ואן בוורן לעזוב את נבחרת הולנד.
סכסוך ציבורי בין ואן בוורן ליוהאן קרויף גרם לכך שהציבור צידד בשוער וראה בפרישה הבינלאומית של ואן בוורן כבגידה.
כאשר התבקש להופיע בתור מומחה למשחק נבחרת הולנד במונדיאל 1978, ערוץ השידור הציבורי ההולנדי קיבל איומים רבים שכוונו כלפי ואן בוורן, רכושו ומשפחתו.
הופעתו בטלוויזיה בוטלה, ובאותו לילה החליט ואן בוורן לעזוב את הולנד סופית.
אף על פי שאולימפיק מרסיי גילתה עניין קודם לכן, כמו גם ניו יורק קוסמוס, בחר ואן בוורן לשחק בפורט לודרדייל סטרייקס, חברו קור ואן דר הארט היה מאמן הסטרייקס באותה תקופה והוא שכנע אותו להצטרף למועדון.
ואן בוורן היה ידוע כשוער שלעיתים רחוקות היה מתרחק מאזור השער, הוא היה סומך על הרפלקסים שלו כדי לתפוס את הכדור ברגע שהוא נבעט למטרה.
העיתונאי מאטי ורקמן תיאר את סגנונו כ"אדיב ואלגנטי, אתלטי ורגוע".
הרפלקסים שלו נחשבו לנקודה החזקה ביותר שלו.
ואן בוורן אף הוסיף על עצמו: "אינני יכול לשחק כדורגל, נולדתי שוער.
רפלקסים, קפיצות, כוח, אנשים נולדים עם זה".
ואן בוורן היה יעיל באותה מידה בשתי הידיים, וגם בעט בשתי הרגליים.
יאן ואלרי הוא כדורגלן תוניסאי יליד צרפת המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת שפילד ונסדיי מהצ'מפיונשיפ ובנבחרת תוניסיה.
ואלרי גדל במחלקות הנוער של שאמפיני FC 94, סטאד רן וסאות'המפטון.
ב-27 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סאות'המפטון, בהפסד 2-1 ללסטר סיטי במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-1 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בתיקו 2-2 נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור ה-14 לעונת 2018/2019. ב-2 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 למנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
בסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל ואלרי למשך חצי עונה לברמינגהאם סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לבורנמות' במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם ואלרי על חוזה לארבע עונות באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-0 לאולימפיק ליון במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2022/2023.
ב-21 ביוני 2024 חתם בשפילד ונסדיי.
ב-27 בספטמבר 2022 ערך ואלרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בהפסד 5-1 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
יאן ואלטייה דה-רו (בהולנדית: Jan de Roo; דצמבר 1903 – 27 בדצמבר 1988; Aaltje de Roo; 4 בנובמבר 1921 – 11 באוגוסט 1982) היו זוג הולנדים נוצרים חסידי אומות העולם שהסתירו בביתם בתקופת השואה תינוק יהודי והצילו אותו.
יאן ואלטייה (אלי) היו זוג הולנדים שחיו בחווה בצפון הולנד במחוז פריסלנד בכפר בלייה (Blija).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, הזוג היה בקשר עם המחתרת ההולנדית, והסכים להחביא בביתם ילדה יהודיה.
הם הסכימו להסתיר באופן זמני תינוק יהודי עד אשר יימצא לו מקום מסתור קבוע, אך כעבור מספר ימים נקשרו אליו והודיעו למחתרת שאין צורך למצוא לתינוק מקום מחבוא אחר.
התינוק, בני סמואל בנדיקטוס, היה בנו של סמואל (סם) בנדיקטוס, שנעצר על ידי הנאצים באמסטרדם בפברואר 1941, נשלח לבוכנוולד, ובהמשך למאוטהאוזן - משם לא שב.
אלמנתו לואיזה (לאה), שהייתה אז בהריון ילדה באוגוסט 1941 את בנה וקראה לו על שם אביו.
כשגברה הסכנה, הצליחה לואיזה למצוא עבור בנה התינוק מקום מסתור בעזרת ידידה ההולנדי וחבר המחתרת וילם לודייזן, שסידר גם לאם לואיזה מקום מסתור אחר, לאחר שנאלצה להיפרד מהתינוק.
יאן ואלי טיפלו במסירות בתינוק, שהובא אליהם על ידי המחתרת בזהות בדויה בשם קרל ורסטיג מרוטרדם, על אף שידעו שהתינוק יהודי.
הם נהגו לספר לאנשי הכפר שקרל הוא פליט מרוטרדם ודאגו להוסיפו לאלבום המשפחתי כבנם.
אלי נהגה לסרוג לבני התינוק בגדים.
מדי פעם, למרות הסכנה שבדבר, הצליחו להעביר לאמו לואיזה תמונות ומכתבים ולבשר לה ששלומו טוב בעזרת המחתרת.
בני חונך חינוך נוצרי ודיבר רק את השפה המקומית הפריזית מערבית.
בסיום המלחמה, לואיזה (אמו הביולוגית של בני), שהסתתרה בניימכן, ביקשה להתאחד עם בנה, שהיה כמעט בן 4 שנים.
היא לקחה את בני לדירתה בניימכן, אך לנוכח קשיי ההסתגלות היא החזירה אותו לשנה נוספת לבני הזוג דה-רו ונהגה להגיע לבקר אותו בחופשות.
בני גדל בהולנד והתגייס לצבא ההולנדי.
ב-1961 עלה לישראל לבדו ואמו לואיזה עלתה ב-1978. במשך כל השנים שמר על קשר חם עם יאן ואלי דה-רו וקרובי משפחתם.
בעקבות עדותו של בני ביד ושם, החליטה הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם להכיר ביאן ואלטייה דה-רו כחסידי אומות העולם ב-7 בספטמבר 2020. שמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ירושלים.
טקס הענקת התעודה התקיים ב-3 במאי 2023 בהולנד בנוכחות משפחת הניצול..
שירת בצבא האוסטרו-הונגרי והגיע לדרגת פלדמרשל-לויטננט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא צ'כוסלובקיה ושימש כמפקדו הראשון.
דיביש נולד בפרדוביצה ב-24 באוקטובר 1862. ב-1879 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא למד באקדמיה הצבאית הטכנית בווינה וסיים אותה בדרגת לויטננט.
הוא שרת בגדוד מהנדסים באולומואוץ.
לאחר מכן הועבר לפשמישל והשתתף בבניית הביצורים על גבול האימפריה הרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא מונה למפקד הצבאי של סרייבו.
ב-1916 הוא פרש מהשירות הצבאי וחזר לבוהמיה.
בצ'כוסלובקיה הצטרף דיביש לארגון המחתרתי "מאפיה" (Maffia), אשר פעל למען עצמאות צ'כוסלובקיה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-28 באוקטובר 1918 הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאות.
דיביש מונה למפקד הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי, שביומו הראשון כלל 70 איש בלבד.
תוך זמן קצר הצבא גדל על בסיס יחידות צ'כוסלובקיות שערקו מהצבא האוסטרו-הונגרי.
מיד עם הכרזת העצמאות, נאלצה המדינה הצעירה להתמודד עם איומים מבית ומחוץ.
דיביש נאלץ לשלוח כוחות צבאיים לאכוף את השלטון הצ'כוסלובקי בחבל הסודטים שהיה מיושב בגרמנים-אתנים שהיו מעוניינים להסתפח לגרמניה.
לאחר מכן נאלצו הסובייטים להיאבק עם הצבא הפולני בטשן, ועם הצבא ההונגרי בדרום סלובקיה.
במטרה להגדיל ולחזק את הצבא הצ'כוסלובקי, ממשלת צ'כוסלובקיה הגיעה להסכם עם צרפת על פיו צרפת הרכיבה משלחת צבאית לצ'כוסלובקיה.
סוכם שראש המשלחת הצבאית הצרפתית ישמש גם כראש המטה הכללי הצ'כוסלובקי.
ב-17 בדצמבר 1919 הפך הגנרל הצרפתי מוריס פלה לרמטכ"ל הראשון של הצבא הצ'כוסלובקי.
דיביש החל למלא תפקידים בכירים במשרד ההגנה.
דיביש נפטר בפראג ב-8 באוגוסט 1934.
יאן דיומאנדה הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ר.ב.
לייפציג מהבונדסליגה ובנבחרת חוף השנהב.
דיומאנדה נולד בחוף השנהב וגדל ביולי הורנטס ובאקדמיית DME בארצות הברית.
ב-16 ביולי 2025 חתם על חוזה לחמש שנים בר.ב.
ב-10 באוקטובר 2025 ערך דיומאנדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, בניצחון 0–7 על נבחרת סיישל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
יאן הווליוש (פולנית Jan Heweliusz) הייתה אוניית גלנוע פולנייה ששימשה כמעבורת שהובילה משאיות וקרונות רכבת בקו שווינואוישצ'ה (פולין)-איסטאד (שוודיה), ואשר טבעה ב-14 בינואר 1993 בים הבלטי, מול כף ארקונה שבאי הגרמני ריגן.
הספינה שנקראה על-שם האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס, נבנתה בשנת 1977 במספנות "טרוסוויק וקרסטד" (Trosvik Verksted A/S) בנורווגיה ונכנסה לשירות בחודש יולי אותה שנה.
במשך 15 שנות שירותה סבלה הספינה מבעיות ייציבות ואירעו בה 28 תאונות ואירועים חמורים, כולל אירוע של כמעט טביעה בשנת 1982, התנגשות עם ספינות דיג, כשלים במנוע ושריפה משמעותית ב-1986. בשריפה לא נפגע איש, אך הספינה ניזוקה באופן משמעותי.
היא שופצה במספנה בהמבורג באופן לא חוקי בדרך של ציפוי האזור הפגוע בבטון במשקל של 60 טון, אשר הגדיל את משקלה ופגע ביציבותה.
ארבעה ימים לפני טביעת הספינה, נפגע שער הירכתיים של הספינה בעת שעגנה בנמל איסטאד.
הקברניט אנדז'יי אולשוויץ' (Andrzej Ułasiewicz) ביקש לבטל את הפלגתה הבאה של המעבורת ולהכניסה לבדיקה ותיקון, אולם בעל הספינה הורה לתקן את השער באופן זמני ולהחליפו במועד מאוחר יותר מבלי לפגוע בלוח הזמנים של ההפלגות.
התקלה לא דווחה ושער הירכתיים אכן תוקן באופן זמני.
ב-13 בינואר 1993 בשעה 22:30 הפליגה הספינה לדרכה משווינואוישצ'ה כשהיא נושאת 36 נוסעים, 29 אנשי צוות, 28 משאיות ו-10 קרונות רכבת.
מזג האוויר צפוי היה להיות סוער.
בסביבות 02:40 ב-14 בינואר 1993, התדרדר מזג האוויר וסערה פרצה בים הבלטי.
רוחות עצימות בדרגה 12 בסולם בופורט נשבו והגיעו למהירות של 180 קמ"ש.
הגלים הגיעו לגובה של 6 מטרים ויציבות הספינה נפגעה.
בתגובה האט הצוות את מהירות ההפלגה אך הדבר גרם לפגיעה ביכולת השליטה בספינה.
בנוסף, במטרה להגביר את יציבות כלי השיט הצוות מילה את תאי האיזון השמאליים בניגוד להוראות.
בסביבות השעה 04:00 פגעו בצידה השמאלי של הספינה רוחות-צד בעוצמה של הוריקן והיא נטתה על צידה.
הקברניט אולשוויץ' ניסה לתקן את הנטייה על ידי הפנית הספינה לכיוון הרוח, אולם לשווא.
פרץ רוח חזק ופתאומי גרם להחמרת הנטייה ותאי האיזון המלאים הגבירו את המגמה, עד כי המטען שבמעבורת השתחרר מעיגונו.
בשעה 04:30 הורה הקברניט על נטישת המעבורת, וב-04:57 שגרה הספינה אות מצוקה: .
בשעה 05:12 המעבורת התהפכה על צידה וטבעה כ-24 ק"מ מכף ארקונה שבגרמניה.
מסוקי חילוץ הוזנקו מפארוב שליד שטרלזונד בגרמניה ומדנמרק, ומעבורת אחרת של חברת הספנות יצאה לעבר מקום הטביעה.
בשל בעיות תקשורת המסוקים הגיעו לאזור הטביעה רק כשעה וחצי לאחר מכן, והצליחו לחלץ תשעה ניצולים, כולם אנשי צוות הספינה, אשר סבלו מהיפותרמיה והוטסו לטיפול בבית חולים בגרמניה.
36 הנוסעים, רובם נהגי משאיות, ו-20 מאנשי הצוות מצאו את מותם באירוע, ורק 37 גופות אותרו.
ראש ממשלת פולין חנה סוחוצקה הורתה על הקמת ועדת חקירה, אך זו פוזרה במרץ 1993 לפני שפרסמה את מסקנותיה.
לאחר חקירה שנמשכה שנים, נקבע כי בעלי הספינה, חברת "ארואפריקה" אחראית לאסון בכך שהורתה על ההפלגה.
עוד הוטלה אחריות חלקית על המשרד הימי של שצ'צ'ין ועל הקברניט שהפליג עם הספינה במצבה הרעוע.
טביעת ההווליוש נחשבת לאסון הימי הכבד ביותר בעיתות שלום בתולדות פולין.
אנדרטאות לזכר הנספים הוקמו בבית הקברות המרכזי בשצ'צ'ין ובשווינואוישצ'ה.
חפצים שנמצאו באתר הטביעה מוצגים במוזיאון הימי הלאומי של פולין בגדנסק.
הספינה שנחה על קרקעית הים בעומק של 27 מטרים בלבד הפכה לאתר צלילה פופולרי.
ב-5 בנובמבר 2025 עלתה לשידור בנטפליקס סדרה פולנית בת חמישה פרקים בשם הווליוש (Heweliusz) העוסקת בטביעת המעבורת.
יאן דה פריס (בהולנדית: Jan de Vries; 6 במאי 1923 – 8 באפריל 1994) היה חסיד אומות העולם מהולנד שהציל יהודים בתקופת השואה.
דה פריס היה בחור הולנדי צעיר בן 20 שהועסק כפקיד בחברה מסחרית בחרונינגן שבעליה היהודי היה ז'אק וולך.
ב-1942 נדרשו הבעלים היהודים ועובדי החברה היהודים להירשם לשילוח.
דה פריס החליט לפעול במהירות ולמצוא עבורם מקומות מסתור.
הוא מצא באמסטרדם מקום מסתור לאשתו של ז'אק וולך ולבנם בנימין.
כשגברה הסכנה ונאלצו לעזוב, דה פריס העביר אותם למקום מסתור חדש בפריסלנד לחווה של משפחת בורסמה.
דה פריס סייע לז'אק וולך להימלט ממחנה וסטרבורק.
הוא דאג לכך שנהג משאית יסיע את וולך אל מחוץ לשטח המחנה ומשם נמלטו השניים ברכיבה על אופניים שהכין מראש מחוץ למחנה עד למקום מסתור אצל משפחת בורסמה אשר הסתירה את אשתו ובנו.
בנוסף סייע במציאת מקומות מסתור לבני משפחה נוספים של וולך.
הוא עזר למרתה דה בר, אחותה של אשתו ולבעלה סלומון ישראלס מרוטרדם.
בתחילת 1943 הצליח להשיג מסמכים מזויפים עבור סופיה גרונוולד דה בר ובעלה.
כמו כן מצא מקום מסתור לפיליפ וולך אחיו של ז'אק ולאשתו ובנם.
הוא סיפק לרוב בני משפחת וולך תעודות זהות מזויפות.
דה פריס שימש גם כאיש קשר בין חברי המשפחה המורחבת של וולך – דה בר והשיג עבורם קופונים למזון ומדי פעם גם מעט כסף.
בסוף 1943 דה פריס נעצר על ידי הגרמנים, במהלך חיפוש ברכבת כשברשותו תעודות מזויפות ונלקח לחקירה.
הוא הצליח להבריח מחוץ לכלא פתק שבו הודיע למשפחות היהודיות שלא הסגיר את מקום מחבואם לגרמנים.
לאחר מכן נלקח למחנה ריכוז בגרמניה.
ב-1945 הוא שוחרר כשהוא פצוע על ידי הכוחות האמריקאים.
כאשר דה פריס חזר מגרמניה ז'אק וולך ואחיו פיליפ, אותם הציל, הציעו לו לעבוד אצלם כמוכר בעסק המשפחתי ששוקם.
דה פריס עבד שם עד לפרישתו מסיבות בריאותיות.
ב-7 ביולי 1986 הכיר יד ושם ביאן דה פריס כחסיד אומות העולם.
טקסי הכרה נערכו בהאג וביד ושם בירושלים.
בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ניטע עץ לכבודו.
יאן וֵֶרמֶר (או יוהאנס וֵרמִר; בהולנדית: Johannes Vermeer; 31 באוקטובר 1632 – 15 בדצמבר 1675) היה צייר הולנדי, שהתמחה בציור ז'אנר, סצנות פנים ביתיות של חיי המעמד הבינוני.
רוב ציוריו מתארים דמויות בתוך ביתן, עוסקות בשיחה, בנגינה או בעבודה.
מעט מאוד ידוע על חייו מלבד העובדה שגדל ופעל בדלפט.
במשך שנים חסתה יצירתו בצל ציירים הולנדים גדולים כמו פיטר דה הוך או רמברנדט, אך מאמצע המאה ה־19, ובמיוחד במאה ה-20, קנה את מקומו בין גדולי הציירים, בין השאר בזכות משפט מפורסם בעקבות זיוף יצירותיו.
נודע בעיקר בשל ציורו "נערה עם עגיל פנינה" אשר זכה לכינוי המונה ליזה ההולנדית.
ציורו הנודע "נוף העיר דלפט" מציג את הכנסייה החדשה (ניווה קרק), שבה כנראה נטבל, ואת הכנסייה הישנה (אאודה קרק), שבה נקבר.
ביניהן, בעיר הולדתו, התנהלו כל חייו.
אלו הפרטים היחידים הידועים עליו בוודאות של ממש.
ורמיר גדל במהלך תקופת הפריחה הגדולה ביותר של הציור ההולנדי, "תור הזהב" שאחרי מלחמת העצמאות של הולנד ושחרורה משלטונם של ספרד ובית הבסבורג.
בתקופה קודמת צמח שם רמברנדט, ובתקופתו של ורמיר עצמו גדלו ציירים דגולים כיאן סטיין, פיטר דה הוך, חריט דאו, קרל פבריציוס, יאקוב ואן ראוסדאל, חרארד טר בורך, פרנס האלס ורבים אחרים.
ורמר נולד כפרוטסטנטי, ככל הנראה, אך המיר את דתו לקתוליות בגיל 21, כנראה כדי לשאת באותה שנה (1653) את קתרינה בולנס שמוצאה היה ממשפחה קתולית בורגנית.
באותה שנה הצטרף לגילדת האמנים של לוקאס הקדוש בעיר והגיע למעמד בכיר בה.
פרנסתו של ורמר נמצאה רוב השנים בדוחק, ממכירת תמונותיו וממסחר בתמונות.
במהלך הקריירה הלא ארוכה שלו, בשנים 1654–1670 (תיארוכי התמונה הראשונה והאחרונה שלו) יצר רק כ-35 תמונות.
לאחר מותו מכרה אלמנתו את כל תמונותיו שנותרו בידיה למועצת העיר בתמורה לקצבה זעירה.
אחרי מותו נשכח ורמר כמעט מיד.
במשך כמאתיים שנה הוא נחשב לצייר זניח, אם בכלל הוזכר, ורבות מיצירותיו יוחסו לציירים בולטים וידועים יותר באותה תקופה, ובמיוחד לפיטר דה הוך או לקרל פבריציוס.
בשנת 1866 טען היסטוריון האמנות הצרפתי תיאופיל תורה (שם עט של וו.
בורגר) כי גילה צייר דגול חדש (וייחס לוורמיר 76 תמונות).
אחרים, ביניהם ידוע מרסל פרוסט, שעשה ביצירה "נוף העיר דלפט" שימוש בכרך "השבויה" מתוך "בעקבות הזמן האבוד", היללו גם הם את הצייר שהתגלה מחדש.
בשנים האחרונות זכה ורמר להד מרשים בזכות הספר "נערה עם עגיל פנינה" מאת טרייסי שבלייה.
הספר ניסה לבנות "רומן" בין ורמיר לנערה המוצגת בציורו "נערה עם עגיל פנינה" (באוסף מאוריצהויס שבהאג) והבליט תימות פמיניסטיות ורומנטיות אנכרוניסטיות בסיפור.
הספר הפך לסרט בשם זה בשנת 2003.
תעלומת חייו של ורמר הציתה את הדמיון, לא רק של חוקרי ואוהבי אמנות, אלא גם של זייפנים.
הידוע מכולם היה הצייר ההולנדי האן ואן מייחרן (1898-1947).
הזיוף הראשון של ואן מייחרן נחשף לאוויר העולם (כיצירה מקורית, לא מזויפת) על ידי החוקר אברהם ברדיוס בשנת 1937. ברדיוס, מומחה עולמי ליצירות ורמיר, טען כי גילה יצירה לא ידועה של ורמר בשם "ישו באמאוס" .
אף כי ציירים מקצועיים שצפו בו חשו כי משהו אינו כשורה ("לוורמר היה כנראה יום חלש מאוד", העירה ציירת הולנדית אחת שצפתה בציור) איש לא העז לערער על סמכותו של ברדיוס והוורמיר החדש נתלה במוזיאונים "בוימאנס" ברוטרדם והפך לאטרקציה הגדולה של המוזיאון.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נעצר ואן מייחרן באשמת שיתוף פעולה עם האויב.
הוא הואשם במכירת יצירה מקורית של ורמיר לפילדמרשל הנאצי הרמן גרינג.
מול האשמה חמורה זו, שעונשה היה מוות באותה תקופה, בחר ואן מייחרן בהגנה מקורית: הוא טען כי התמונה שמכר, "ישו והנואפת", לא הייתה של ורמיר אלא זיוף שלו.
יתר על כן, מאחר שהוא מכר את הוורמיר המזויף בתמורה ל-200 ציורים הולנדיים אמיתיים שהיו ברשות גרינג, הרי שיש לראות בו גיבור לאומי ולא משתף פעולה.
ואן מייחרן טען גם כי צייר חמישה "ורמירים" נוספים שהופיעו בשוק האמנות אחרי 1937.
בצר לו, לא בחל ואן מייחרן גם בהעתקה ישירה של דמויות מציורים מאוחרים יותר של ורמיר.
ואן מייחרן גרף מן המכירות סכום השווה לכ-50 מיליון דולר בערכים של היום.
הוא זוכה מאשמה ומת מהתקף לב, כגיבור לאומי, כמה שבועות לאחר סיום המשפט.
בעידן של אחרי ואן מייחרן נבחנו יצירותיו של ורמיר בקפידה יתרה ורבים מהציורים שיוחסו לו נפסלו.
תהילתו הרבה של הצייר, תורמת בשנים האחרונות לניסיונות שונים, למרות החשש מזיופים, לייחס לוורמיר תמונות נוספות.
כך, לדוגמה, הוחלט באחרונה לייחס את התמונה "עלמה ליד הוירגינל" לוורמיר, אף שגם בבחינה שטחית דומה כי ידו של ורמיר לא הייתה בציור זה.
ידועים כמה ציורים מוקדמים של ורמר שעסקו בנושאים מיתולוגיים או דתיים.
המעניין בציורים הוא "ישו בבית מרתה ומרים", שהיה ככל הנראה סקיצה ראשונית לא שלמה.
משיכות המכחול כאן חופשיות ומהירות, כאילו מדובר במאסטר ותיק בשנות הבשלות שלו, ולא באמן בן 24. הצבעים פשוטים, נקיים וזוהרים וורמיר מפגין שימוש נועז, בעיקר במשחקי האור והצל ובצללים הצבעוניים על פני האנשים.
ציור זה כולל לראשונה גם כמה מן התמות החוזרות שיהפכו דומיננטיות בציוריו המאוחרים יותר: אור הזורם מחלקה השמאלי של התמונה ומשחק על פני הדמויות והעצמים.
בתוך זמן קצר להפליא, כשהוא עדיין באמצע שנות העשרים שלו, גיבש ורמיר את אסופת הרעיונות שתלווה כמעט את כל ציוריו מכאן ואילך.
רוב ציוריו מציגים פנים ביתי (ככל הנראה של שני חדרים ומטבח בביתו), עם אור השוטף אותו מבעד לחלון בצידה השמאלי של התמונה.
בציור מופיעות נשים, לבדן או בלווית גבר, לעיתים מנגנות או לצד כלי נגינה, קוראות, כותבות או עובדות.
בשני ציורים מופיע גבר לבדו (ככל הנראה, דיוקן האמן) עסוק במדידה או באסטרונומיה ושני ציורים נוספים ("נוף העיר דלפט" ו"הרחוב הקטן" (1657-61) הם ציורי נוף.)
מוגבלים לא פחות האביזרים בציוריו.
כמעט בכל ציור ניתן למצוא את אותם חלונות, כיסאות, שטיח וכיסוי שולחן, מפות, כלי מים, וכן הלאה.
ורמר, כך נדמה, מגלה בהם עניין דומה ואף גדול מזה שהוא מגלה בדמויות האנושיות המופיעות בציורים.
סלסילת הלחם או האסטרונום, כך נדמה, מעניינים אותו באותה מידה ומאותה נקודת התייחסות: שניהם עבורו פיסות חומר שהאור מאיר אותן, משתקף בהן וחודר דרכן.
האור הוא האלוהים, כל הדברים האחרים הם החפצים שהוא משתקף בהם.
במובנים מסוימים, אפשר לראות בוורמר את אביהם הרוחני של האימפרסיוניסטים.
אף על פי שהטכניקה של ורמיר היא אולי ההיפוך הגמור לספונטניות הנלהבת של האימפרסיוניסטים, ורמיר שותף להתעניינותם באור ובהשתקפותו בחפצים וכמוהם, גם הוא שואף להעביר את תחושת רגעיותו של האור: חדירתו למקומות הבלתי צפויים, השתנותו הבלתי פוסקת וצבעיו העזים.
הגשם היורד על פני המים מענן חולף ב"נוף העיר דלפט" אינו נופל על כל האלמנטים בתמונה במידה שווה.
קרני שמש דקות מלוות את הנשים העומדות בגדה הקרובה, קרניים עזות יותר נופלות על הבתים בימינה ואילו הגגות בשמאלה עדיין משקפים את לחות הגשם שירד זה עתה.
הצללים אצל ורמר, לראשונה בציור האירופי, חדלים מלהיות גוונים של צבעי אדמה והופכים להיות גרסאות שונות של אחיהם המוארים.
ב"נערה עם הכובע האדום" משתקפים צבעי בגדיה וכובעה של הנערה בפניה ובתוך לובן עיניה, אפה המואר מימין הופך שקוף מעט, כדרכם של אפים באור.
ב"נערה עם עגיל פנינה" עיניה ועגילה של הנערה משקפים את הטורבן ואת צווארונה הלבן.
רבים עסקו בשנים האחרונות בניסיונות להראות כי ורמיר השתמש ב"לשכה אפלה" (קמרה אובסקורה) בבניית הפרספקטיבה של ציוריו ואף הסתייע בהקרנה מלשכה אפלה כזו בעת הציור עצמו, דבר הניכר בכמה אלמנטים טיפוסיים לציוריו.
אין ספק כי ורמיר אכן השתמש בלשכה אפלה, שכן עין אדם אינה מסוגלת ללכוד בדיוק מושלם את ההתרחשות הפרספקטיבית.
בנייה של תמונותיו של ורמיר מחדש (באמצעות שחזור) מוכיחה כי הדיוק הפרספקטיבי שלו מושלם.
אלא שהשימוש בלשכה אפלה אינו מעלה ואינו מוריד כלל.
ורמיר השתמש בלשכה אפלה כדי להשיג פרספקטיבה מושלמת, אך הקומפוזיציה של הציור - שנאמנות לה הייתה המטרה אליה חתר באמצעות השימוש בלשכה אפלה - והמבחר הטונלי שבו לא היו תוצר של הלשכה האפלה.
"מוזגת החלב" של ורמיר, לדוגמה, אינה תוצר אקראי.
ורמיר לא הציב את משרתת הבית, הורה לה למזוג חלב וצייר את מה שראה בלשכה האפלה.
כל פרט בציור מתוכנן בקפידה כדי לתרום לקומפוזיציה שהיא, בו בזמן קפואה ו"נצחית" לחלוטין אך גם רגעית לגמרי.
המסמרים על הקיר, החלון השבור במקצת, השולחן שאינו רבוע, האביזרים הפתוחים והסגורים, הזוהמה שעל החלון ועל הקיר ואפילו המסמרים הנעוצים (או עקורים) בו משרתים כולם את הקומפוזיציה הוורמירית המושלמת.
בגלל מיעוט המידע עליו והעובדה כי בתקופתו לא היה נהוג שימוש בשמות משפחה, ישנן גרסאות רבות לשמו של ורמר.
על פי רוב חתימות ציוריו, שמו היה ככל הנראה יאן או יואנס מר או יאן או יואנס ור-מר, שכן הוא מצרף לעיתים תכופות את האות I לחתימתו ולעיתים אף מוסיף סימון המצביע על V לפני השם מר (הקיים תמיד).
היו שנטו, במיוחד בתקופות מוקדמות יותר, לצרף גם סיומת "מדלפט".
ברישום בודד, המציין את חברותו בגילדת האמנים של לוקאס הקדוש בדלפט מופיע שמו בנוסח Joannes ver meer (יואנס ור-מר).
הצירוף "יאן ורמר", מכל מקום, אינו מופיע בחתימתו של ורמר אף פעם.
יאן טירסן הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק צרפתי הידוע בזכות המוזיקה הרב-גונית שלו המתאפיינת בקו מינימליסטי, ונגינתו במספר כלים (פסנתר, אקורדיון, כינור, גיטרה) בנוסף על שירה.
טירסן נולד בברסט שבחבל ברטאן בצרפת ב־1970 וקיבל הכשרה מוזיקלית במספר אקדמיות.
לפני שהחל לפרסם מוזיקה שכתב בעצמו, הקליט טירסן מוזיקת רקע למחזות וסרטים קצרים.
הוא התפרסם כאשר יצא לאור אלבומו השלישי- Le Phare, אבל נשאר מפורסם רק בתוך גבולות צרפת.
הפרסום הבינלאומי שלו הגיע לאחר שיצא לאור הסרט אמלי ב־2001 שלו הוא כתב את הפסקול, שהיה תערובת של חומרים ישנים וחדשים שכתב.
טירסן כתב מספר פסקולים לסרטים ידועים נוספים כגון Good Bye, Lenin בשנת 2003.
רשימת שיתופי הפעולה שלו ממשיכה לגדול אלבום אחרי אלבום .
כאשר הלחין את אלבומו החמישי "השאיל" טירסן את כישרונו המוזיקלי ל-Françoiz Breut ול-Têtes Raides בשביל האלבומים שלהם.
לפעמים הוא מלווה בתזמורת או אורחים משתפי פעולה.
ופעמים אחרות הוא מציע הופעות יותר מינימליסטיות מלווה בדרך כלל רק על ידי מתופף/בסיסט וגיטריסט כשהוא מחליף בין הפסנתר, האקורדיון והכינור בשיריו הרכים והגיטרה החשמלית בשיריו היותר רועשים.
בתחילת שנת 2010 הוציא את הסינגל "פלסטיין".
בהודעתו על ההוצאה פנה בעמוד הפייסבוק שלו לילדי עזה.
הוא כתב בה כי הם "חיים בסיוט שמשכו 60 שנים", וכי הוא מתפלל ומאמין שיום יבוא והם יקימו מדינה.
שיתוף פעולה עם Claire Pichet.
שיתוף פעולה עם Claire Pichet ודומיניק א.
(2001) הפסקול המקורי של אמלי
(2003) הפסקול המלא של להתראות לנין
יוהנס "יאן" ונחור אוף הסלינק (; נולד ב-7 בנובמבר 1978 באולדנזאאל, הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
יאן ונחור אוף הסלינק כבש 59 שערי ליגה במדי קבוצת טוונטה אנסחדה במהלך חמש עונות בליגה ההולנדית.
איינדהובן ובמהרה הבהיר את כישוריו כחלוץ, כאשר כבש 22 שערים בעונתו הראשונה באיינדהובן.
למרות זאת, בשתי העונות הבאות במדי פ.ס.וו הוא לא הצליח למצוא את הרשת בתדירות שלה התרגל, כאשר בעונה הראשונה כבש רק 8 שערים ובבאה רק 12. בסוף עונת , נאמר לו שהוא רשאי לחפש לעצמו מועדון אחר.
למרות זאת, הוא נשאר באיינדהובן, ובעונת , הסלינק הציג משחקים מדהימים והוא כבש 19 שערים ב-28 משחקים.
הוא גם זכה לזימון מחדש לנבחרת במרץ 2005, לאחר הפסקה של ארבע וחצי שנים מהנבחרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 באוקטובר 2000 מול פורטוגל.
הוא שותף במהלך מונדיאל 2006, בתור מחליף מאוחר במשחק הסיבוב השני של הולנד מול פורטוגל.
ב-24 באוגוסט, יאן ונחור אוף הסלינק עזב את איינדהובן, וחתם על חוזה לשלוש שנים במדי סלטיק הסקוטית, עם אופציה לעוד שנה.
סלטיק שילמה עבורו כ-3.4 מיליון פאונד.
במדי סלטיק הוא כבש בהופעת הבכורה שלו, כאשר עלה כמחליף במשחק מול היברניאן.
במשחקו הבא בקבוצה, מול אברדין, הוא כבש את שער הניצחון מחוץ לרחבה, במשחק שהסתיים בתוצאה 0–1. הוא כבש את שערו האירופי הראשון במדי סלטיק במשחק ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד.
בעונת הוא כבש שער ניצחון שהעניק לקבוצתו את אליפות סקוטלנד.
בקיץ 2009 עבר ונחור אוף הסלינק להאל סיטי מהפרמייר ליג.
כעבור עונה עבר לראפיד וינה האוסטרית.
בנובמבר 2011 חזר לקדנציה נוספת בפ.ס.וו.
איינדהובן, שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל ב-15 במאי 2012.
3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי (ברצלונה 1992, אטלנטה 1996 וסידני 2000), 3 פעמים אלוף עולם (שטוטגרט 1993, גטבורג 1995 ואדמונטון 2001) ושיאן העולם הנוכחי בהטלת כידון (98.48 מטר).
הוא הטיל 52 פעמים מעל 90 מטר.
ז'לזני נחשב לגדול מטילי הכידון בכל הזמנים.
ז'לזני נולד במלאדה בולסלאב שבמחוז מרכז בוהמיה.
הוא הטיל כידון כמו יאנה אימו ומאמנו הראשון היה אביו, ירוסלב.
בתחרות הכנה לאליפות העולם באתלטיקה שנערכה בניטרה, (אז צ'כוסלובקיה כיום סלובקיה) ב-31 במאי 1987 קבע ז'לזני בהטלת כידון שיא עולם חדש (87.66 מטר).
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא איטליה הוא זכה במדליית ארד בהטלת כידון (82.20 מטר), אחרי ספו ראטי מפינלנד (83.54 מטר) וויקטור יבסיוקוב מברית המועצות (82.52 מטר).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ז'לזני במדליית כסף בהטלת כידון למרחק 84.12 מטר, אחרי טפיו קוריוס מפינלנד (84.28 מטר) ולפני רייטי (83.26 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו יפן בשנת 1991 סיים ז'לזני במקום ה-18 בהטלת כידון (76.26 מטר) ולא עלה לגמר.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ז'לזני במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אולימפי חדש של 89.66 מטר לפני רייטי (86.60 מטר) וסטיב בקלי מבריטניה (83.38 מטר).
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט גרמניה בשנת 1993 זכה ז'לזני במדליית זהב בהטלת כידון (85.98 מטר), לפני קימו קינונן מפינלנד (84.78 מטר) ומיק היל מבריטניה (82.96 מטר).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בשפילד אנגליה ב-28 באוגוסט קבע ז'לז'ני בהטלת כידון שיא עולם חדש (95.66 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשנת 1994 זכה ז'לזני במדליית ארד (82.58 מטר).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1995 זכה ז'לזני במדליית זהב בהטלת כידון פעם שנייה ברציפות (89.88 מטר), לפני בקלי (86.30 מטר) ובוריס הנרי מגרמניה (86.08 מטר).
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה ביינה, עיר אוניברסיטאית במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה, ב-25 במאי 1996 קבע ז'לזני שיא עולם חדש בהטלת כידון למרחק של 98.48 מטר (שיא העולם הנוכחי, 2017).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) עצמה הוא זכה במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בהטלת כידון (88.16 מטר) לפני בקלי (87.44 מטר) ורייטי (86.98 מטר).
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 סיים ז'לזני רק במקום ה-9 לאחר שבשלב הגמר פסל את שתי ההטלות הראשונות ובהטלה השלישית הטיל רק למרחק של 82.04 מטר ולא קיבל עוד שלוש הטלות.
באליפות העולם שנערכה בסביליה ספרד בשנת 1999 זכה ז'לזני במדליית ארד בהטלת כידון (87.67 מטר), אחרי פרוויאינן (89.52 מטר) וקוסטס גציודיס מיוון (89.18 מטר).
באולימפיאדת סידני (2000) זכה ז'לזני במדליית זהב פעם שלישית ברציפות בשיא אולימפי חדש של 90.14 מטר, לפני בקלי (89.85 מטר) וסרגיי מקארוב מרוסיה (88.67 מטר).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון קנדה בשנת 2001 זכה ז'לזני במדליית זהב בהטלת כידון בפעם השלישית בשיא תחרות חדש (92.80 מטר), לפני פרוויאינן (91.31 מטר) וגציודיס (89.95 מטר).
באליפות העולם שנערכה בפריז צרפת בשנת 2003 סיים ז'לזני במקום הרביעי בהטלת כידון (84.09 מטר), המנצח היה מקרוב (85.44 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשנת 2006 זכה ז'לזני במדליית ארד בהטלת כידון (85.92 מטר).
ז'לזני פרש מספורט תחרותי בשנת 2006 לאחר אליפות אירופה באתלטיקה.
כיום, עובד ז'לזני בוועד האולימפי הבינלאומי וכמאמן בפראג.
ז'לזני קבע בסך הכל 5 שיאי עולם בהטלת כידון.
בשנת 2000 זכה ז'לזני בתואר אתלט השנה בעולם.
יאן טה קולסטה (בהולנדית: Jan Willem te Kolsté; 1874–1936) היה שחמטאי הולנדי שזכה באליפות הולנד בשחמט בשנת 1907.
טה קולסטה השתתף מספר פעמים רב באליפות הולנד לשחמט.
טה קולסטה ניצח בתחרות האג בשנת 1922, הגיע למקום ה-22 בתחרות באדן באדן בשנת 1925 (ניצח: אלכסנדר אלכין) וחלק מקום ראשון בתחרות אמסטרדם 1927.
טה קולסטה שיחק בנבחרתה האולימפית של הולנד באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +5 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
יאן ואן ריבק (בהולנדית: Jan van Riebeeck; 21 באפריל 1619 – 18 בינואר 1677) היה איש מינהל באימפריה ההולנדית.
הוא ידוע בעיקר בשל כך שייסד ב-1652 את המצודה שהייתה לימים לעיר קייפטאון, מאחז הקבע האירופי הראשון בדרום אפריקה, ופיקד עליה עד שנת 1662.
ואן ריבק נולד בקולמבורך שבהולנד לאב מנתח וגדל בסחידם.
בשנת 1649 נשא לאישה את מאריה דה לה קוולרי (נפטרה בשנת 1664 והיא בת 35 במלאקה, כיום חלק ממלזיה).
לשניים נולדו שמונה ילדים, רובם נפטרו בילדותם.
בנם, אברהם ואן ריבק, אשר נולד בקייפ, שימש מאוחר יותר כמושל הכללי של הודו המזרחית של הולנד (לימים אינדונזיה).
ואן ריבק נחשב לאבי האומה הדרום-אפריקאית, בעיקר בקרב צאצאי הבורים, ודמותו הופיעה החל משנות הארבעים ועד שנת 1993 על כל שטרות הכסף של הראנד הדרום-אפריקאי, וכן על גבי בולים.
יאן יאנדאורק (Jan Jandourek; נולד ב-12 במאי 1965 בנובה מנייסטו נאד מטויי - Nové Město nad Metují) הוא סוציולוג, סופר, עיתונאי ומסאי צ'כי.
יאנדאורק הוא בוגר הפקולטה לתאולוגיה קתולית והפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג.
את תואר הדוקטור שלו בסוציולוגיה קיבל מהפקולטה למדעי החברה שם.
הוא שימש ככומר בפרדוביצה ובפראג, וכן כעורך השבועון "צ'סקי טידניק".
הוא חבר במערכת הרוויו לספרות ולתרבות "סוביסלוסטי" ("הֶקשרים").
בשנות התשעים כתב באופן קבוע לעיתונים וכתבי העת החשובים ביותר בצ'כיה, דוגמת "לידובה נוביני", "דנס", "ליטררני נוביני" ואחרים.
מאוקטובר 2000 ועד ספטמבר 2005, לימד במרכז לספרות השוואתית (Centra komparatistiky) בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קארל בפראג, ששם עסק בעיקר בספרות כללית מודרנית ובסוגיות של "הכתיבה הרזה".
בראשית שנת 2006 הקים את הוצאת הספרים "טרטרוס".
יאנדאורק הוא עיתונאי פעיל בצ'כיה, וביקר בישראל מספר פעמים - האחרונה שבהן בעת ביקורו כאן של שר החוץ הצ'כי יאן קוהוט במאי 2010.
בסך הכל פרסם יאנדאורק שישה רומנים, שלושה ספרי שיחות ושבעה ספרי עיון שעניינם נצרות וסוציולוגיה.
ספר הביכורים שלו, "בגוב האריות" (V jámě lvové, 1997), זכה בפרס יז'י אורטן, שמוענק בצ'כיה לספרים שמחבריהם בני פחות משלושים.
הוא תורגם לעברית על ידי רות בונדי, וראה אור בהוצאת גוונים, בשנת 1998. הרומן הוא סאטירה שמבקרת את החברה בימינו, אך מתרחשת בבבל.
יאן אוגסטוס חיס (בהולנדית: Jan Augustus Gies; 18 באוקטובר 1905 – 26 בינואר 1993) היה איש המחתרת ההולנדית בעת הכיבוש הנאצי של הולנד וחסיד אומות העולם, שיחד עם אשתו, מיפ חיס, סייע להחביא את אנה פרנק ומשפחתה מפני השלטונות הנאציים.
יאן חיס (הידוע גם כהאנק ואן סנטן ביומנה של אנה פרנק) נולד וגדל באמסטרדם.
הוא פגש את אשתו לעתיד, מיפ חיס, ב-1933 כאשר הוא עבד כמנהל חשבונות והיא כעובדת במשרד בחברת טקסטיל מקומית.
לאחר מכן, הוא עבד בתור עובד סוציאלי והיא עבדה בחברת אופקטה שאותה ניהל אביה של אנה פרנק, אוטו.
החברה שינתה את שמה מאוחר יותר לחיס ושות'.
הם התחתנו ב-16 ביולי 1941 לאחר שאיימו על מיפ בגירוש בחזרה לווינה, עיר הולדתה, אחרי שהיא סירבה להצטרף לארגון נשים נאצי.
כאשר הרדיפה של היהודים באמסטרדם התגברה, הוא הקדיש את עצמו לסיוע ליהודים ואחרים על ידי השגת תלושי מזון לא חוקיים ומציאת מקומות מסתור.
חיס עזר למשפחת פרנק להתחבא בבניין של משרדי חיס ושות' ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך").
הוא ביקר אותם לעיתים קרובות במשך השנתיים שהם חיו בבידוד, ועם אשתו, בילה לילה באגף כדי שיחוו את הטרור בעצמם.
בנוסף לכך שהם הסתירו את משפחת פרנק, משפחת ואן-פלס ופריץ פפר בפרינסחראסט, מיפ ויאן גם הסתירו בדירתם סטודנט אנטי-נאצי שסירב לחתום על שבועה נאצית.
בבוקר ה-4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד שלושה קציני משטרה נוספים.
ביוני 1947, אוטו פרנק עבר לגור בביתם של יאן ומיפ באמסטרדם וגר שם במשך שבע שנים עד שהיגר לשווייץ.
בני הזוג חיס, שהיו גיבורי יומנה של אנה פרנק, הפכו לדמויות מפורסמות לאחר פרסום היומן והקדישו את חייהם לזכרה של אנה פרנק.
יש להם שלושה נכדים, ארווין, ג'ני ודייוויד.
ב-8 במרץ 1972, הכיר יד ושם ביאן ובמיפ כחסידי אומות עולם.
יאן חיס נפטר בשנת 1993 בגיל 87 מאי-ספיקת כליות.
יאן סאריוש זמויסקי (בפולנית: Jan Sariusz Zamojski וכן Ioannes de Zamość; 19 במרץ 1542 – 3 ביוני 1605) דוכס זמושץ', היה אציל, איש צבא ופוליטיקאי פולני, שכיהן כקנצלר (ראש ממשלה) והטמאן (המפקד הצבאי העליון) באיחוד הפולני-ליטאי.
מהתומכים והיוזמים של הרנסאנס הפולני.
נגיד (פולנית: Starosta) קרקוב, בלז, קנישין וטרטו וכמאה ערים נוספות ו-600 כפרים ומייסד העיר זמושץ' החדשה.
יועץ למלכים זיגמונט השני אוגוסט וסטפאן באטורי ומהאישים הבולטים בפוליטיקה של זמנו.
זמויסקי נולד ב-1542 בסקוקבקה למשפחת זמויסקי.
אביו, סטניסלב זמויסקי, היה מושל חלם.
אמו הייתה אנה בת למשפחת האצילים הרבורט, בעלת שורשים גרמנים.
התחיל את חינוכו בקרסניסטב והחל מגיל 12 נשלח ללמוד במערב אירופה.
השתתף בהרצאות באוניברסיטת סורבון וקולז' דה פראנס ,כש בשנים 1555–1559 שירת כנושא כלים בחצרו של מלך צרפת.
ב-1559 ביקר במולדת ואחר כך למד באוניברסיטת שטרסבורג והחל מ-1561 משפטים באוניברסיטת פדובה .
ב-1564 סיים בפדובה את הדוקטורט במשפטים.
בעת שהותו בחוץ לארץ נחשף לתרבות הרנסאנס .
אז עבר מהדת הפרוטסטנטית הקלוויניסטית לזו הרומית-קתולית.
בסוף תקופת לימודיו כתב בלטינית את החוברת "De senatu Romano" (על הסנאט הרומאי)
עם שובו לפולין ב-1565 גילה עניין בכניסה לפוליטיקה והיה למזכירו של המלך זיגמונט השני אוגוסט וחולל רפורמות במטרה להפוך את המדינה לדמוקרטית יותר.
כך הוביל ב-1572 שינוי בצורת הבחירות של הסיים להפיכת פולין למונרכיה נבחרת, לפיה כל האצילים זכאים לבחור למלוכה והזכייה היא בשיטת "הרוב קובע".
זמויסקי הפך למנהיגה בפועל של שכבת האצולה הבינונית (השְלַכְטַה), כנגד שכבת המגנאטים (האצילים הגדולים) שביקשו להמליך מלך מבית הבסבורג והוביל את התמיכה במלך סטפאן באטורי.
לאחר בחירתו היה לאיש החשוב ביותר בפולין לאחר המלך, כאשר החזיק הן במשרת הקנצלר (ראש הממשלה) והן במשרת ההאטמאן (המפקד הצבאי העליון).
במקביל צבר רכוש רב ואדמות והיה לאחד האצילים העשירים והחזקים ביותר (כלומר הפך לחבר לשכבת המגנאטים כנגדה יצא).
ב-1580 הזמין את האדריכל האיטלקי ברנרדו מורנדו לשם תכנונה והקמתה של זמושץ' כעיר אידיאלית בדגם ערי הרנסאנס האיטלקיות.
לפי דגם העיר פדובה הקים זמויסקי במרכז העיר אוניברסיטה שנקראה "אקדמיה זמויסקי" (Akademia Zamojska) ובה לימדו מלומדים איטלקים על מנת שיפיצו את רוח המדע ותרבות הרנסאנס.
האוניברסיטה פתחה את שעריה ב-1595. זמויסקי אסף ספרייה משמעותית, והיה פטרון של אמנים רבים בנחלתו.
אמנים שזכו לחסותו כללו את המשוררים יאן קוכנובסקי ושימון שימונוביץ, והסופר וההיסטוריון יואכים ביילסקי.
בין היתר נלחם במסגרת מלחמת ליבוניה ומערכתו של סטפאן באטורי בליבוניה, הוביל את המלחמות נגד נסיכות מוסקבה (1579–1581) ונגד האימפריה העות'מאנית.
לאחר מותו של המלך סטפאן באטורי ב-1586 תמך זמויסקי בבחירתו של זיגמונט השלישי ואזה והביס את תומכי בית הבסבורג בקרב בצ'ניה (Byczyna) ב-1588).
משהבין שמטרתו של המלך החדש להפוך את האיחוד הפולני-ליטאי למונרכיה אבסולוטית, הפך זמויסקי לאופוזיציונר.
בהיותו הדמות החזקה בשלטון הצליח למנוע התדרדרות במלחמה מול שוודיה ופעל לחופש דת מול התחזקות כוחות הקונטרה-רפורמציה הקתולים והישועים במדינה.
ב-1592 גילה זמויסקי שהמלך חתר לברית עם בית הבסבורג, תוך שהוא מציע להמליך מלך מבית הבסבורג על האיחוד הפולני-ליטאי ובתמורה יתמכו בית הבסבורג ובני בריתו בהמלכתו של זיגמונט עצמו למלך שוודיה.
זמויסקי הצליח למנוע את המזימה, אם כי לא להדיח את זיגמונט.
ב-1595 פעל בנסיכות מולדובה וב-1600 נלחם נגד מיכאי האמיץ בוואלאכיה ובטרנסילבניה.
ב-1601 נטל חלק במלחמה שהתלקחה מול שוודיה ופיקד על כוחות האיחוד בליבוניה.
יאן זווארטנדיק (בהולנדית: Jan Zwartendijk; 27 ביולי 1896 – 1976) היה איש עסקים ודיפלומט הולנדי שסייע ליהודים להימלט מליטא בתחילת מלחמת העולם השנייה והוכר בזכות פעילותו כחסיד אומות העולם.
זווארטנדיק, יליד רוטרדם, היה נציג חברת "פיליפס" בליטא.
בשנות ה-30 עבד בהמבורג, שם חווה את ההגבלות שהטילו הנאצים על היהודים.
במאי 1940 פלשה גרמניה הנאצית להולנד וכבשה אותה.
ליטא נכבשה על ידי ברית המועצות ביוני 1940. ביולי 1940 התבקש זווארטנדיק על ידי השגריר ההולנדי (ליתר דיוק, ממשלת הולנד הגולה) בווילנה, ל.
דה-דקר, להחליף את הקונסול ההולנדי בקובנה, והוא הסכים לקחת על עצמו את תפקיד הקונסול ההולנדי בפועל.
באותם ימים שבו במדינות הבלטיות הכבושות בידי הסובייטים פליטים יהודים רבים, שחיפשו נואשות דרך לקבל ויזת יציאה מהארץ.
זווארטנדיק נענה להם, ולאחר שהם סיפרו על הצלחתם, צבאו ביום המחרת מאות פליטים יהודים שאינם ממוצא הולנדי על פתחי הקונסוליה ההולנדית.
הקונסול החליט לספק להם אישורים, והנפיק החל מה-23 ביולי 1940 ועד ה-3 באוגוסט 1940 בין 1,200 ל-1,400 אישורי מעבר כאלה.
בהסתמך על האישורים האלו הוציאה הקונסוליה היפנית, באמצעותו של צ'יאונה סוגיהארה, יותר מ-2,000 ויזות שנועדו לאפשר מעבר של בעלי האישורים דרך יפן ועד לקורסאו.
מי שקיבל את הויזה, היה צריך לחצות את ברית המועצות ברכבת הטרנס-סיבירית עד לנמל וולדיווסטוק ומשם ליפן.
הוויזות אפשרו צירוף של ילדים לבעל הויזה, ובחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר, כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא.
בסיכום הגיעו ליפן עם ויזות אלו כ-2,200 פליטים יהודים, ומספר לא ידוע ניצלו אותה כדי לברוח לתוך ברית המועצות עצמה.
הפליטים נשארו ביפן בין שלושה לשמונה חודשים.
איש מהם לא הגיע לקורסאו, אך כולם ניצלו מהשמדה.
כאלף מהם הועברו על ידי היפנים לגטו שאנגחאי שבסין, שם שרדו את המלחמה והאחרים המשיכו למדינות חופשיות.
בין הפליטים שהגיעו לשנגחאי היו גם תלמידי ישיבת מיר, שהמשיכה להתקיים גם בזמן המלחמה במזרח הרחוק.
ב-3 באוגוסט 1940 אולץ זווארטנדיק לסגור את הקונסוליה בקובנה.
לפני עזיבתו בסוף החודש, שרף את כל המסמכים הרשמיים וסילק כל רמז לפעילות בלתי חוקית שיזם למען היהודים.
את יתר שנות המלחמה עבר בהולנד, בעבודה בחברת "פיליפס".
זווארטנדיק לא חשף את פעולותיו בתקופת המלחמה.
ממשלת הולנד גילתה פרטים על פעילותו בשנת 1963. בספר שיצא על דמותו בשנת 2018, בשם "הצדיק" (De rechtvaardigen), נחשף כי לאחר המלחמה ננזף בידי אנשי משרד החוץ ההולנדי על כך ש"הפר את הנהלים", כולל בידי שר החוץ עצמו (ובעתיד מנכ"ל נאט"ו) יוזף לונס.
זווארטנדיק נפטר באיינדהובן ב-1976 והותיר אחריו שלושה ילדים.
ב-6 באוקטובר 1997 הכיר יד ושם בזווארטנדיק בתור חסיד אומות העולם.
ברוטרדם ובווילנה הוקמו אנדרטאות לזכרו ובקובנה הוצב שלט לזכרו במבנה בו פעלה הקונסוליה ההולנדית.
ב-10 בספטמבר 2012 העניקה רפובליקת ליטא לזווארטנדיק את אות צלב הצלת החיים, אשר מוענק לאנשים שסיכנו את חייהם כדי להציל אחרים.
יאן טיכי (בצ'כית: Jan Tichý; נולד ב-1974) הוא אמן ישראלי יליד צ'כוסלובקיה הפועל בישראל ובארצות הברית.
על יצירתו זכה בשנת 2010 בפרס גוטסדינר.
יאן טיכי נולד בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1974. בשנת 1995 עלה לישראל.
במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 יצר טיכי עבודות העוסקות במרחב האורבני.
בסדרה "בטון", שהוצגה בשנת 2004, לדוגמה, הופיעו בתצלומיו מבנים ירושלמים שנבנו בבטון חשוף, בניגוד להוראה המנדטורית המחייבת חיפוי בנייה באבן.
עניין זה התבטא גם בשורה של מיצבי וידאו אשר עסקו בדימויים של מבני שלטון, כגון מבנה הכור האטומי בדימונה (2007).
בעבודות אלו יצר טיכי דגמים עשויים נייר, כשהוא משתמש בהקרנת וידאו כאמצעי לפירוק והרכבה של הדימוי החזותי.
1999-1995 מדע המדינה ולימודים כללים, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2002-1999 המחלקה לצילום, מוסררה בית הספר לצילום וניו מדיה, ירושלים
2007-2005 לימודי מתקדמים באמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו
2009-2007 תואר שני, המחלקה לפיסול, בית הספר לאמנות של המכון לאמנות, שיקגו, ארצות הברית
2010 פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2004 בטון, הגלריה ע"ש מורל דפלר, ירושלים
2007 1391, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2008 12*12, המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו, ארצות הברית
2009 מיצבים, גלריית ריצ'רד גריי, שיקגו, ארצות הברית
2009 עבודות אחרונות, מוזיאון בת ים לאמנות, בת ים
2010 מיצב מס' 10, מוזיאון ספרטוס, שיקגו
2011 מיצב מס' 11, מוזיאון תל אביב לאמנות (במסגרת תחרות קרן גוטסדינר)
2012 פרויקט קבריני גרין, גלריה גורדון 2, תל אביב-יפו
2012 MATRIX 164, מוזיאון וודסוורת' אתניום לאמנות (Wadsworth Atheneum Museum of Art), הרטפרד, קונטיקט, ארצות הברית
2013 יאן טיכי, מרכז הלן דיי לאמנות (Helen Day Art Center), סטו (Stowe), ויומינג, ארצות הברית
2013 Overlap, גלריה חזי כהן, תל אביב-יפו
יאן ז'יז'קה מטרוצנוב וקאליך (צ'כית: Jan Žižka z Trocnova a Kalicha ; 1360?
– 11 באוקטובר 1424) היה מצביא בוהמי, החשוב והמצליח מבין מנהיגי ההוסיטים במלחמתם בקיסרות הרומית הקדושה.
מעט מאוד ידוע על שנותיו המוקדמות של ז'יז'קה.
הוא נולד לרז'הורז' ז'יז'קה, בן-אצולה זוטר ועני, ולאשתו יוהאנה, בכפר טרוצנוב בסמוך לצ'סקה בודייוביצה.
מבדיקת שלד שנמצא ב-1910 ונקבע בסבירות גבוהה כי הוא שרידיו, עלה כי מלאו לו בין 60 ל-65 שנה בעת מותו ב-1424; כמו כן, הוא מוזכר ברשומות לראשונה ב-3 באפריל 1378 כעד לצוואה, ומכאן שהיה עליו להיות בן 18 – גיל הבגרות החוקית – באותו תאריך.
לפיכך, מעריכים היסטוריונים כי נולד בערך ב-1360. בנוסף, ידוע כי היה שתום-עין, ובדיקת השלד העלתה כי איבד את עינו השמאלית בגיל העשרה המוקדם.
ב-1378 נשא אישה בשם קתרינה.
ידוע כי הייתה להם בת אחת, אם כי שמה לא צוין בתיעוד.
הוא נכנס לחובות ואיבד את כל רכושו ואדמותיו.
ב-1380 נכנס לשירותו של ואצלב, מלך בוהמיה ושליט הקיסרות הרומית הקדושה, כצייד בטירת אורליק.
דבר לא ידוע על מעלליו של ז'יז'קה בעשרים וחמש השנים הבאות.
ב-1406 הוא הצטרף לכנופיה שהונהגה בידי איש בשם מאטיי; באותה עת, רבים מאצילי בוהמיה התנגדו לוואצלב ומרדו בו.
תומכיו של המלך לחמו נגדם גם באמצעות הקמת קבוצות כאלו.
אנשיו של מאטיי ערכו פשיטות בנחלותיו של יינדרז'יך השלישי מרוז'מברקה (או היינריך פון רוזנברג, בגרסה הגרמנית של שמו), גדול בעלי-האדמות בדרום בוהמיה ואויבו המר של ואצלב.
ב-1408 הוכרז ז'יז'קה כפורע-חוק וכאויב בידי רוז'מברקה ובידי רשויות העיר צ'סקי קרומלוב.
ב-1409 נתפסו מרבית חברי כנופיית מאטיי והוצאו להורג.
ז'יז'קה נמלט ולבסוף דאג המלך לארגן פיוס בינו לבין נכבדי קרומלוב.
ב-27 ביולי 1409 הוענקה לו חנינה מלכותית.
אז הצטרף ז'יז'קה לצבאו של יאן סוקול מלאמברק.
הלה הקים חיל-שכירים בוהמי ומוראבי עבור ולדיסלב השני יגיילו, דוכס ליטא ומלך פולין, שנלחם כנגד המסדר הטבטוני.
ב-15 ביולי 1410 השתתף ז'יז'קה בקרב גרונוולד.
ב-1414 לכל המאוחר הוא שב לפראג, שם מתועד כי רכש בית באותה שנה.
כמו כן, נכתב ברשומות כי אציל זוטר בשם "יאן שתום-העין" שהה אז בחצר המלכותית.
באותה תקופה נחשף ז'יז'קה להטפותיו של המתקן יאן הוס, כומר שקרא לשינוי דרכה של הכנסייה הקתולית.
הוא הפך להוסיטי נלהב, ונטה לזרם הקיצוני שייקרא לימים תבוריים, על שם מעוזם בעיר (צ'כית: Tábor, על שם הר תבור, מקום ההשתנות של ישו).
מ-1415, לאחר העלאתו של הוס על המוקד, הלך וגבר המתח בין הקתולים להוסיטים; האחרונים, שקראו בין השאר לכך שגם הקהל בסעודת האדון ישתה מגביע יין הקודש ולא רק הכומר, בחרו את הגביע לסמלם והציבו אותו על דגלם.
ב-30 ביולי 1419 היה ז'יז'קה אחד ממנהיגי ההוסיטים שהשתתפו בהשלכה הראשונה מן החלון בפראג; לאחר שראש העיר סירב לשחרר אסירים חברי התנועה ולעג לנציגיה, השליך אותו המון הוסיטי זועם מחלון הלשכה אל מותו.
גל של מהומות פרץ בארץ, ורפורמיסטים קיצונים שרפו מנזרים, השחיתו איקונות ופגעו בסמלים קתוליים אחרים.
המלך ואצלב חשוך-הילדים מת באוגוסט, ואחיו זיגמונד היה יורשו המיועד.
המתונים מבין ההוסיטים, האוטרקוויסטים , חששו ממלחמה ומהקיצונים במחנם וכוננו הסכם פשרה עם הקתולים ב-16 באוקטובר.
בתגובה, הנהיג ז'יז'קה צבא תבורי שכבש את מצודת וישהראד ב-25 בחודש.
ב-13 בנובמבר חתמו פרנסי פראג על עוד הסכם פשרה ואילצו אותו לעזוב את המבצר.
הוא יצא בראש אנשיו למעוז התבורי בפלזן.
בדצמבר הגיע זיגמונד לבוהמיה, וכינס דיאט בברנו בחג המולד, בו נשבעו לו האצילים אמונים.
הוא דרש להבטיח הגנה לקתולים.
באותה עת, החלו אלה לרדוף את כל זרמי ההוסיטים; האחרונים נמלטו באלפיהם לבסיסי התמיכה שלהם בערי השדה.
לוחמה של ממש החלה להתפתח בין שני הצדדים בעימות הדתי.
בעודו בפלזן, ניהל ז'יז'קה פשיטות נגד נחלות האצילים הקתוליים הסמוכות.
בסוף דצמבר, סמוך לעיירה נקמירז', הותקף כוחו הקטן בידי 2,000 פרשים בפיקוד האציל בוהוסלאב משוואמברק.
לז'יז'קה היו 300 רגלים בלבד.
אז הפעיל ההוסיטי לראשונה את האמצעי הטקטי החשוב ביותר שפיתח, והציב את קרונות המסע שלו במרובע סגור.
אנשיו התבצרו ביניהם עם מספר תותחים קלים.
השימוש בחומת קרונות ובארטילריית שדה – ז'יז'קה היה מחלוצי הרעיון, שכן עד אז שימשו תותחים כמעט רק במצורים – הפך את מתקפות הפרשים לחסרות תועלת.
שוואמברק סבל אבדות כבדות ונסוג.
טקטיקות אלה, בצירוף היכרות טובה עם תנאי השטח בשדות הקרב ושימוש תדיר בפשיטות פתע ובלוחמת לילה, הפכו את ז'יז'קה למצביא המצליח ביותר של ההוסיטים.
הוא הביס כוחות גדולים בהרבה משלו שוב ושוב.
לאחר תבוסת שוואמברק שיגר המלך צבא גדול כנגד התבוריים בפלזן.
לבסוף, אחרי כמה חודשים של התנגשויות ללא הכרעה, נחתמה שביתת-נשק והותר להם לעזוב את העיר ולצאת לתבור ב-23 במרץ 1420. הקתולים הפרו מיד את ההסכם, ותקפו את השיירה ב-25 במרץ.
ז'יז'קה נסוג לקרבת סודומיירז' והציב מערך קרונות.
האויב, שנהנה מיחסי כוחות דומים לאלה שהיו בנקמירז', ספג שוב תבוסה מכרעת.
לקראת ראשית אפריל הגיעו הנוסעים לתבור, שם התכנסו חברי הזרם מכל רחבי בוהמיה.
התבוריים בחרו ארבעה הטמנים, או מפקדים, וחילקו את צבאם ביניהם; אחד מהם היה ז'יז'קה.
כבר ב-5 באפריל הוא ערך פשיטת לילה על מלאדה ווז'יצה, בה חנה כח קתולי שקרב לתבור, גרם אבדות כבדות ולקח שלל רב.
בינתיים, בראשית מרץ, שכנע זיגמונד את האפיפיור מרטינוס החמישי להכריז על מסע צלב נגד הכופרים ההוסיטים.
זיגמונד כינס צבא אדיר, שמנה בין חמישים למאה אלף איש לפי הערכות מודרניות, ויצא למחות את התנועה.
כוחותיו נכנסו לבוהמיה גופא ב-3 במאי 1420. פרנסיה האוטרקוויסטים של פראג החליטו שאין ביכולתם לעמוד במערכה לבדם ופנו לתבור לעזרה.
ב-17 במאי יצאו ז'יז'קה וההטמן מיקולאש מהוס אל הבירה בראש צבאם, שמנה 9,000 איש.
הדרכים אליה הלכו ונחסמו בידי הקתולים; בלילה בין ה-19 ל-20 בחודש תקפו שני ההטמנים צבא מלוכני בן 11,000 חיילים בסמוך לפורז'יצי, הביסו אותו ופתחו את הדרך.
הם הגיעו לפראג ב-20 לחודש.
ב-27 בו הודחו פרנסי העיר המתונים, וכל הקתולים אולצו להסכים לעיקרי האמונה ההוסיטית או לצאת לגלות.
ב-12 ביולי, לאחר מספר קרבות, ביססו הצלבנים את שליטתם באזורים סביב העיר והחל המצור על הפראג.
למחרת, תקף כח גדול את גבעת ויטקוב, שחלשה על אגפה המזרחי של הבירה.
ז'יז'קה ביצר את הגבעה קודם לכן.
על אף העדיפות המספרית האדירה של הצלבנים – בני הזמן דיווחו כי הם מנו 30,000, מול כ-100 מגינים – תנאי הקרקע הקשים מנעו מהם לנצל אותה.
ב-14 בחודש תקף אותם ז'יז'קה מאגפם עם כל צבאו.
השימוש המושכל בתותחים ניידים וההפתעה גרמו למהומה רבתי בצד הקתולי, והחלה נסיגה חפוזה.
מאות אבירים טבעו בנהר הוולטאבה.
אל מול אובדן הסיכויים להרעיב את פראג, נסוג זיגמונד לקוטנה הורה ונערך למלחמה ממושכת.
הקרב בגבעת ויטקוב היה הניצחון הגדול ביותר שנחלו ההוסיטים בכל מלחמותיהם בקיסר.
ב-22 באוגוסט 1420 עזב ז'יז'קה את הבירה ויצא לפשוט על אחוזות בית רוז'מברקה בדרום הארץ.