tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הוקמה הכיכר נקראה בתחילה בשם: כיכר יחזקאל על שם הרחוב הסמוך.
שם הכיכר כיום נובע מכך שבשנים שלאחר קום המדינה נערכו בה בקביעות הפגנות נגד חילול שבת שלא פעם הסתיימו באלימות.
כיום האזור כולו חרדי והכיכר סגורה לתנועת כלי רכב בימי שבת וחגי ישראל.
הכיכר מוקפת בבנייני מגורים, שבחזית רובם חנויות.
על הכביש בצומת מסומנים מעברי חצייה, ישרים ואלכסוניים.
המעבר להולכי רגל בכל ארבעת מעברי החציה מתנהל בבת אחת.
מעברי החציה האלכסוניים הם היחידים שקיימים כיום בירושלים, לאחר שהמעברים האלכסוניים בצומת האיקסים בוטלו בעת בניית מסילת הרכבת הקלה.
מאבקי השבת בירושלים בשנים הראשונות שלאחר הקמת מדינת ישראל, שהתמקדו במקום זה שהיה פתוח בשבת לתנועת כלי רכב, היו ציון דרך חשוב ביחסי חרדים-חילונים בירושלים ובישראל בכלל.
המאבקים בכיכר החלו ביוזמת אנשי "נטורי קרתא" והסתיימו בהישג: הצומת נסגר באופן רשמי בשבתות ובחגים, והתנועה ברחובות הסמוכים הידלדלה בימי שבת וחג.
הגאוגרפיה של הצומת ומיקומו בלב מרכז העסקים הראשי החרדי בירושלים גרמה להיותו מעין כיכר העיר של החברה החרדית בשכונות מאה שערים, גאולה, שכונת הבוכרים והשכונות הסמוכות.
נערכו בה גם כינוסים מסוגים שונים, כמו הפגנות וחגיגות קבלת הפנים לרבי מסאטמר וכן לגאב"ד ירושלים הרב יצחק טוביה וייס (בתמוז תשס"ג), או הקפות שניות, כגון ההקפות המרכזיות של אגודת ישראל בעבר, מאז תשמ"ט מתקיימת במקום תהלוכת ל"ג בעומר של חב"ד.
בפינות הכיכר מתנהל מסחר ער.
עקב מרכזיותה בחברה החרדית, נגזר ממנה שמו של אתר האינטרנט כיכר השבת.
כיכר הקונקורד היא כיכר עירונית הממוקמת בקצה המזרחי של שדרות שאנז אליזה ברובע השמיני בפריז, צרפת.
הכיכר תוכננה על ידי אנז'-ז'אק גבריאל בשנת 1755 ככיכר בצורת מתומן בין שדרות שאנז אליזה לגני הטווילרי.
הכיכר נקראה במקור "כיכר לואי ה-15".
באותה עת נבנו הבניינים בצידה הצפוני של הכיכר, שנועדו לשימוש משרדי ממשלה.
הבניין המזרחי משמש עד היום את משרד הצי הצרפתי.
מיד בתום הבנייה הפך הבניין המערבי לבית "קריון" המפואר, שהפך לאחר מכן למלון בשם "קריון".
בבית זה למדה מארי אנטואנט לנגן בפסנתר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים, שימש המלון את מפקדת הצבא הגרמני.
בזמן המהפכה הצרפתית הוסר פסלו של לואי ה-15 מהכיכר, ושונה שם הכיכר ל"כיכר המהפכה" - "Place de la Révolution".
ממשלת המהפכה הקימה בכיכר גיליוטינה.
האציל הראשון שהוצא להורג בכיכר היה המלך לואי ה-16 ב-21 בינואר 1793.
בהמשך הוצאו להורג בכיכר מארי אנטואנט, מאדאם דו בארי, ז'ורז' דנטון, אנטואן לבואזיה ומקסימיליאן רובספייר.
במהלך "שלטון האימים" שבקיץ 1794 הוצאו להורג בכיכר מעל 1,300 איש.
ב-27 ביולי 1795 שינתה הממשלה את שם הכיכר ל"כיכר הקונקורד".
בשנת 1830 הפך השם לרשמי.
היום מהווה הכיכר כיכר חשובה בפריז.
במרכזה עומד אובליסק לוקסור מצרי בן 3300 שנה, המתאר את ניצחונותיו של רעמסס השני.
האובליסק הובא לפריז מלוקסור בשנת 1833 והוצב בכיכר על פי הנחיית המלך לואי פיליפ.
הוא ניתן במתנה על ידי מוחמד עלי למלך צרפת אז לואי פיליפ.
בבסיס האובליסק מתוארים האמצעים המכניים שבהם השתמשו כדי להביא את האובליסק לכיכר - פעולה לא פשוטה בהתחשב בגובהו של האובליסק (23 מטרים), ובמשקלו (255 טון).
גדוד של חיילים צרפתים עזרו בהצבתו.
קצהו של האובליסק נגנב עוד במאה ה-6 לפני הספירה ולכן לא הובא לצרפת.
במקומו הושם בשנת 1998 קצה מעוטר זהב.
בקצה הצפון מזרחי של הכיכר נמצאת שגרירות ארצות הברית (מערבית למלון "קריון").
בצפון הכיכר נמצאת כנסיית המדלן.
בכיכר נמצאת הנהלת הפדרציה העולמית למכוניות (Fédération Internationale de l'Automobile) הקובעת את הכללים למרוצי מכוניות בעולם, ובהם מרוץ פורמולה 1.
הכיכר מחוברת לרובע השמיני של פריז בעזרת גשר הקונקורד.
הכיכר שימשה גם כאצטדיון כדורסל 3 על 3 באולימפיאדת פריז 2024
כיכר טיימס היא כיכר עירונית באי מנהטן שבעיר ניו יורק.
מרכז הכיכר במפגש הרחובות 45 וברודוויי.
זהו גם שמה של שכונה במנהטן המצויה סביב הכיכר ומשתרעת בין השדרה השישית והשדרה התשיעית ובין רחוב 39 ורחוב 52. הכיכר נודעת עקב שלטי הפרסום הגדולים והנוצצים המכסים את הבניינים מסביבה, והפעילות העסקית המתמשכת בה לאורך כל שעות היממה.
במקור היה שמה של הכיכר "כיכר לונגאייקר" (Longacre Square).
לאחר שאדולף אוקס, המו"ל של העיתון הניו יורק טיימס העביר את הבניין הראשי של העיתון למבנה חדש ברחוב 42, הוא שכנע את ראש עיריית ניו יורק דאז ג'ורג' ב.
מקללן הבן להקים במקום תחנת רכבת תחתית.
תחנה זו הוקמה ונקראה בשם "כיכר טיימס" ובהמשך, בעקבות התחנה, ב-8 באפריל 1904 הכריז ראש העיר רשמית כי זהו שם הכיכר.
שלושה שבועות לאחר מכן הופיע שלט הפרסומת הראשון בכיכר.
עיתון הטיימס עבר למבנה חדש בשנת 1913 אולם שם הכיכר נותר, והמגדל ששימש משכנו של הטיימס – הידוע כיום ככיכר טיימס 1 הוא האתר המרכזי לחגיגות ראש השנה האזרחית בניו יורק.
בין השנים 1904 ו-1906 נערכה מראש המגדל תצוגת זיקוקים לחגוג את השנה החדשה, אולם זו נאסרה על ידי עיריית ניו יורק ועל כן ב-1 בינואר 1907 החלה המסורת של הפלת כדור מראש תורן המגדל לסמן את בואה של השנה החדשה – מסורת הנמשכת עד היום.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכה כיכר טיימס למרכז התיאטראות של ניו יורק ואזור הבילויים העיקרי של ניו יורק.
במהלך השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-30 הפכה הכיכר מרכז לתעשיית המין המקומית ואתרי ריקודים אירוטיים ומופעי מין נפוצו בכיכר.
מצב זה של הכיכר תועד בסרטים כגון "נהג מונית" ו"קאובוי של חצות".
במהלך מלחמת העולם השנייה בשל דרישות ההאפלה השמיעו הקלטות של פעמוני כנסיות במקום הורדת הכדור המואר.
עם הקמת התיאטראות הראשונים באזור, החלו אלה להציג את מרכולתם באמצעות שלטי חוצות נוצצים העשויים ניאון.
שלטים אלה הפכו עם השנים לאחד מסמליה של ניו יורק.
על פי התקנות העירוניות נדרש מכל עסק באזור הכיכר להשתמש בשלט מואר גדול על מנת לשמור על צביונה של הכיכר.
בשנות ה-90 הורה ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני "לנקות" את הכיכר, והורה על סגירת כל חנויות אביזרי המין, בתי הזנות ומופעי המין, ומתן רישיונות עסק רק לעסקים הפונים יותר לתיירים.
בכיכר נמצאים גם סניפים גדולים של בנקים וחברות לשליחה וקבלת כספים כמו: סניף גדול של "בנק אוף אמריקה", סניף גדול של חברת "וסטרן יוניון" וסניף גדול של חברת Chase.
בכיכר גם יש מלונות של רשתות כמו מריוט, שרתון, הילטון ועוד.
בשנת 2000 הוצב בכיכר שלט של חברת נאסדאק בעלות של 37 מיליון דולר.
בשנת 2002 במהלך טקס ראש השנה האזרחית בכיכר החליף מייקל בלומברג את רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק, בנוכחות של חצי מיליון חוגגים.
בכיכר יש מופעי של אמני רחוב רבים, ביניהם זכה לפרסום הקאובוי העירום.
במהלך המאה ה-21 הוחלפו שלטי הנאון בכיכר במסכי אלקטרוניים.
כיכר השוק היא כיכר המיועדת למסחר, בה מתקיים שוק.
כיכר כזה הוא מאפיין חשוב של ערים וכפרים רבים ברחבי העולם.
כיכר שוק היא אזור פתוח שבו נמצאים דוכני שוק המיועדים באופן מסורתי למסחר, בדרך כלל ביום מסוים בשבוע המכונה "יום שוק".
כיכר שוק אנגלית טיפוסית מורכבת משטח מרובע או מלבני, או לפעמים רק הרחבה של הרחוב הראשי.
הוא נמצא בדרך כלל במרכז העיירה, מוקף בבניינים מרכזיים כמו כנסיית הקהילה, בית העירייה, חנויות ומלונות, סניף הדואר, יחד עם חנויות קטנות יותר ושטחי עסקים.
לפעמים יש במרכז הכיכר בניין שוק מקורה קבוע, והאזור כולו הוא מקום מפגש מסורתי של אנשים מקומיים, כמו גם מרכז מסחרי.
כיכר השעון היא כיכר מרכזית ביפו, צפון מזרחית ליפו העתיקה.
הכיכר נמצאת בקצה הצפוני של רחוב יפת ובקצהו הדרום-מערבי של רחוב רזיאל, שהיה בעבר חלק מן הדרך הראשית מיפו לפתח תקווה ולשכם ובצידה הצפון-מזרחי של יפו העתיקה ובין היתר שמשה גם בתור נקודת מוצא לשלוש דרכים ראשיות שיצאו ממנה אל כל הארץ.
הכיכר קיבלה את שמה בשל מגדל השעון שבמרכזה, שנבנה לרגל מלאת 25 שנים לשלטון עבדול חמיד השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
את השעון ואת הכסף לבניית המגדל תרם יוסף ביי מויאל, סוחר יהודי עשיר מיוצאי מרוקו, שתרם לבניית מגדלי שעון בערים נוספות בישראל.
השעון נבנה במקור כמגדל בן שתי קומות בעלות פינות מעוגלות.
בשנת 1911 נוספה קומה נוספת לשעון, קומה בעלת פינות רבועות.
השעון הועתק לקומה העליונה, ולוח נחושת ירקרק נותר במקום בו נמצא בעבר השעון בקומה השנייה.
שם הרחוב שהוקם בתחילה היה בשם: רחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) ולאחר קום המדינה שונה שמו לרחוב רזיאל.
הכיכר שימשה כמרכז חשוב במאה ה-19 וסביבה התקיימו בנייני העירייה ומשרדי השלטון.
סביב לכיכר ובאזורה נבנו בית הממשל הטורקי (א-סראיה אל-ג'דידה) - הסראיה.
מגדל השעון עצמו מצופה באבן כורכר וכולל שלוש קומות, ובראשו שני שעונים.
חלקה המערבי של הכיכר עובר על השטח בו שכנה בעבר החומה של יפו העתיקה.
לאחר הקמת המדינה הוחלט לקרוא לרחוב עוואד וגם לרחוב בוסטורוס הסמוך על שם דוד רזיאל שהיה מפקד האצ"ל, לזכרו הוצב שלט הנצחה בסמוך לכיכר.
במהלך שנות ה-60 נעשה שיפוץ ראשון של מגדל השעון והוספת ברזלים מעוצבים על גבי הדלתות והחלונות וצביעתם.
מסביב למגדל השעון הוקמו מדרכות והוקמה תאורה.
בשנת 2001 לאחר הזנחה ארוכת-שנים של הכיכר החל השיפוץ השני של מגדל השעון בשיפוץ כללי ויסודי והוספה תאורה לילית יחד עם שיפוץ "בית הבאלדיה" הסמוך במטרה להופכו למרכז תרבות ללימודי טורקיה ושגרירות טורקיה בישראל.
בשנים 2005– 2006 שופצה הכיכר ותשתיותיה והחלו בשימור ושחזור המבנים סביבה.
עבודות השיפוץ והשימור כללו שיפוץ כל החזיתות המקיפות את הכיכר, פיתוח השטח שסביבה והסדרת תנועת כלי הרכב שסביבה על ידי מעגל תנועה.
בשנת 2004 הונפק בול של רשות הדואר הנושא איור ותמונה של כיכר השעון.
במאי 2005, נסגרה תחנת המשטרה ההיסטורית בכיכר, ונמכרה במכרז של מינהל מקרקעי ישראל לטובת הקמת מלון.
בשנת 2005, רכשה חברת קיסריה השקעות, שבשליטת איש העסקים אלברט נסימי, מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, את מתחם החנויות ומתחם והשוק היווני בצידו המזרחי של כיכר השעון, תמורת כ-6.65 מיליון דולר.
בשנת 2007 שכרה רשת קסטרו מודל חנות במתחם, המתפרסת על 370 מ"ר, ושיפצה אותה.
בשנת 2017 שופץ מתחם השוק היווני.
הכיכר משמשת כאתר תיירות, מסעדנות ומלונאות ומעבר ראשי לשוק הפשפשים הנמצא ממזרח לה ולנמל יפו שממערב לה.
דרך נוספת יצאה צפונה לאורך "מישור חוף הצפוני" דרך שכונת "מנשייה" ששכנה על חוף הים.
מהקצה הדרומי של הכיכר יצאו שתי דרכים דרומה: אחת יצאה מ-"שער ירושלים" בתוך החומה של העיר העתיקה אל "הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים" לכיוון דרום-מזרח דרך רחוב עולי ציון (כיום האזור שבו נמצא שוק הפישפשים), משם חצתה את כיכר עיריית יפו בפינת שדרות ירושלים אל דרך בן-צבי (כביש 44).
דרך שנייה יצאה דרומה לאורך "מישור חוף הדרומי" - דרך עזה שהובילה לעזה ולאחר מכן נקראה רחוב אל-עג'מי (על שם שכונת עג'מי ששכנה על תוואי הדרך).
לאחר קום המדינה שונה שמו לרחוב יפת.
מתחת למבנים בכיכר עוברים מעברים מקורים להולכי רגל המובילים אל הרחובות בצדדים.
הכיכר שימשה בתחילה לפני הקמת מגדל השעון בתור כיכר הכינוסים והנאומים של שליט יפו שמשרדו גם כן שכן בכיכר ולאחר מכן כל אזור הכיכר שימש בתור נקודת המוצא לארבע דרכים ראשיות שיצאו אל שאר חלקי הארץ צפונה או דרומה.
בצמוד למגדל השעון חנו כרכרות שמהם יצאו אל הדרכים הראשיות.
מתחת למבני הציבור בכיכר הוקמו "מעברים מקורים עבור הולכי רגל" שמהם יצאו אל הרחובות סביב הכיכר.
כיכר יוסי כרמל (הסוכנות היהודית)
בקצה הצפוני של כיכר השעון נמצאת כיכר נוספת - כיכר יוסי כרמל במפגש הרחובות דוד רזיאל, נחום גולדמן, מרזוק ועזר, ורציף העלייה השנייה.
בשנת 2012 במהלך שיפוץ רחוב רזיאל והפיכתו למדרחוב הוקם "מעגל תנועה" והוחלף שמה הקודם של כיכר שנקראה קודם לכן כיכר הסוכנות היהודית .
כיכר התזמורת ע"ש ליאונרד ברנשטיין (או בקיצור: כיכר התזמורת, מכונה גם: מתחם התרבות של תל אביב, כיכר התרבות או כיכר הבימה) הוא מתחם ציבורי במרכז העיר תל אביב בו נמצאים כמה מוסדות תרבות חשובים.
המתחם כולל את בית הבימה, היכל התרבות, ביתן איל עופר ואת השטחים הפתוחים של כיכר התזמורת, כיכר הבימה וגן יעקב.
בנוסף לריכוז מבני הציבור מהווה המתחם מפרק עירוני מרכזי בטבור העיר אליו מתנקזים מספר רחובות מרכזיים.
מתחם התרבות של תל אביב
המתחם בנוי בצורה המנקזת אליו כמה רחובות ראשיים ובעלי חשיבות רבה בשלד העירוני של מרכז תל אביב וככזה, מתפקד כמפרק עירוני חשוב במיוחד.
המתחם בנוי בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד המחבר אותו עם לב תל אביב והקצה המזרחי של שדרות בן ציון המובילות יחד עם רחוב בוגרשוב אל חוף הים.
שדרות ח"ן ממשיכות מצפון למתחם עד כיכר רבין והמעבר בין שדרות רוטשילד אליהן הוא דרך גן יעקב ושבילים מקורים למחצה.
לחלקו הצפוני של המתחם משיק רחוב דיזנגוף המתחבר מזרחית אל צומת הרחובות אבן גבירול וקפלן.
מדרום מזרח לכיכר מגיע רחוב מרמורק, רחוב מסחרי קצר המוביל אל מפגש הרחובות המחומש עם אבן גבירול, יהודה הלוי, קרליבך ולסקוב המשמש בעצמו כמעין כיכר מסחרית.
אל דרום מערב הכיכר מגיע רחוב אחד העם הממשיך לשדרות תרס"ט.
סביב הכיכר מספר רחובות קטנים נוספים אשר שניים מהם קרויים על שם אישים מההיסטוריה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית: מייסד התזמורת, ברוניסלב הוברמן, ומנצחה בקונצרט הראשון, ארטורו טוסקניני.
לאורך רחוב הוברמן, פונה אל הכיכר שורה של בניינים טוריים אשר תוכננו על ידי דב כרמי ומכונים "בתי השוקולדה".
הבניינים נבנו ב-1958 והם כוללים אכסדרה ארוכה והמשכית לכל אורך הרחוב המקנה לשורת הבתים מימד ציבורי, כמגדירי הדופן המזרחית של הכיכר.
מתחם הבימה הוא גם אחד המוקדים המרכזיים של "העיר הלבנה" של תל אביב.
מלבד בנייניו הבנויים בסגנון הבינלאומי מצויים סביבו עוד מספר רב של בנייני מגורים המוכרזים כבניינים לשימור כחלק מאתר המורשת.
מעצב הכיכר דני קרוון ביקש לשלב בה אלמנטים שונים מימי תל אביב הקטנה, כפי שזכר אותם מילדותו.
שדרת הברושים בשולי דופן הכיכר המזרחית היא הומאז' לשדרת ברושים שסימנה את הגבול בין תל אביב למושבה שרונה הסמוכה.
גבעת השקמה הבודדת בצידה הדרום מזרחי של הכיכר, היא לזכר עצי השקמים הרבים שהיו בעיר, כהמשך לאלו שנותרו בסמוך בגן יעקב, וכהצדעה לאביו, מנהל מחלקת הגנים והנוף הראשון של העיר תל אביב.
במרכז הכיכר גינה שקועה המחולקת לשלושה חלקים.
הגינה היא לזכר משתלה וחווה חקלאית שהייתה במקום.
כשקרוון היה תלמיד בבית הספר היסודי "כרמל", התלמידים היו הולכים ועובדים בחווה זו.
ובכל ט"ו בשבט, כל ילד היה מקבל הביתה עציץ עם פרח אמנון ותמר.
החלק הצפוני הוא גינת פרחים צבעונית (לזכר הפרחים שגידלו במשתלה), במרכז מטע עצי פרי פרחוניים (במקור תכנן שאלו יהיו עצי שקד מצוי שהיו נפוצים בעיר, אך הם אינם פורחים כראוי בתל אביב עקב זיהום האוויר והוחלפו בעצי אגס) החלק השלישי כולל צמחיית חוף ודיונות שהייתה נפוצה באזור.
מרצפות הבטון הבהירות, בגוון חולי־צהבהב, שנוצקו במיוחד לפרויקט על פי מאפיינים שקבע קרוון, מסמלים את חוף הים.
בכיכר שלבו גם אלמנטים פונקציונליים.
שדרת עצי סיגלון חד-עלים, שלאורך הדופן המערבית, משמשת לקישור בין שדרות רוטשילד לשדרות ח"ן.
מעל הדרגנועים של החניון הותקנו חלונות, משולבים ברצפת הכיכר, המכניסים אור טבעי ללב החניון.
הפרגולה בצידה המזרחי מקשרת בין שתי המעליות של החניון וכוללת שורת ספסלים שלצידה שלוש במות (עגולה, מרובעת ומשולשת) למופעים.
הרעיון להקים מתחם תרבות עלה בתוכנית גדס, תוכנית המתאר הראשונה של תל אביב מסוף שנות ה-20 שתכנן פטריק גדס.
גדס ראה במתחם זה מעין "אקרופוליס" מודרנית שבה ימצאו מוסדות התרבות החשובים ביותר של העיר (וגם בית העירייה תוכנן להיבנות שם).
המקום שתוכנן בקצה שדרות רוטשילד אף נמצא על גבעה אליה עולים בשיפוע מתון מרוב הכיוונים (פרט לדרום), בדומה לאקרופוליס הקלאסי.
המתחם תוכנן להיות ליבה התרבותי של תל אביב ובמקביל כיכר דיזנגוף ככיכר מסחרית בעלת אופי שונה, גם היא נמצאת באותו האזור.
בשנת 1935 הונחה אבן הפינה של בית הבימה, משכנו החדש של תיאטרון הבימה, אשר תוכנן על ידי האדריכל אוסקר קאופמן בסגנון הבינלאומי ובנייתו נמשכה עד 1945. בצמוד לבית הבימה נחנכה הכיכר שרק כעבור שני עשורים נבנו סביבה המבנים הנוספים.
משנות השלושים ועד לשנות החמישים שכנו במתחם חווה חקלאית לימודית והמשתלה העירונית של עיריית תל אביב.
המתחם כלל גם עצי שקמים עתיקים, אשר עקירתם עוררה ויכוח ציבורי, שבסופו שולבו שניים מהם בגן יעקב.
ב-1948 התקיים בכיכר הבימה אירוע מכונן חשוב והוא טקס השבעת צבא הגנה לישראל כצבא המדינה בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח ושר החוץ משה שרתוק (שרת).
הטקס נערך בכ"א בסיוון תש"ח, (28 ביוני 1948), כשבעה שבועות לאחר הכרזת המדינה והוא נערך בתל אביב שהייתה בירתה הזמנית של ישראל בעוד ירושלים הייתה עדיין במצור במהלך מלחמת העצמאות.
באוקטובר 1957 נחנך היכל התרבות כמשכנה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בינואר 1959 נחנך בסמוך ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, בתכנון האדריכלים דב כרמי, זאב רכטר ויעקב רכטר.
ב-26 בדצמבר 1961 ניתן לשטח הצמוד אל חזית ההיכל השם "כיכר התזמורת", לכבוד יובל ה-25 של הפילהרמונית.
השטח בפועל לא היה כיכר אלא חניון לכלי רכב.
הרחבה שלפני חזית תיאטרון הבימה קיבלה את השם "כיכר הבימה" ב-8 באוקטובר 1958 לכבוד שנת ה-40 לתיאטרון (בסמוך אכן היה מעגל תנועה בצומת שדרות תרס"ט ושדרות בן ציון).
במאי 1964 נחנך "גן-יעקב" ממערב להיכל התרבות.
ב-1970 הושלם שיפוץ כללי של מבנה התיאטרון, אשר במסגרתו גם נבנה קיר מסך סביב צידו הדרומי המעוגל של אולם הכניסה.
לאחר 1990 הוסב שמה של כיכר התזמורת ל"כיכר התזמורת ע"ש ליאונרד ברנשטיין" שנפטר באותה עת.
במאי 1999 הציגה חברת אחוזות החוף, חברה עירונית בבעלות עיריית תל אביב-יפו העוסקת בניהול ובתפעול החניונים העירוניים, תוכנית להקמת חניון תת-קרקעי במקום החניון הקיים במפלס הרחוב, ובו 1,200 מקומות חנייה בעלות של 12 מיליון דולר.
בספטמבר 2000 הודיעה חברת אחוזת חוף והעירייה כי יונפקו איגרות חוב מיוחדות לצורך מימון הפרויקט.
ביוני 2001, נבחר הפסל דני קרוון לעצב את הכיכר שמעל החניון התת-קרקעי וסביבתו.
באותה עת גם אישרה להפקדה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה את תוכנית שיפוץ המתחם כולו, המשתרע על שטח 44 דונם.
התוכנית כללה: בניית חניון תת-קרקעי בן שבע קומות, בשטח כולל של 66 אלף מ"ר, בניית כ-3,500 מ"ר תת-קרקעיים שישמשו לאולם חזרות כחלק מהיכל התרבות, תוספת שטחים לבניין תיאטרון הבימה בשטח של 2,800 מ"ר (תוספת קומה עבור הנהלת התיאטרון, משרדים ואולמות חזרות, ואכסדרת כניסה לתיאטרון הבימה במפלס הכיכר).
לצוות התכנון היו שותפים אדריכל אבנר שהין, שערך את תוכנית הבנייה ואדריכלית ליטל סמוק-פביאן שהייתה מתכננת הנוף.
בנובמבר 2002, אישרה הוועדה המקומית את התוכנית לאחר שדחתה את ההתנגדויות אליה.
במרץ 2003 החלה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה לדון בהתנגדויות לתוכנית.
המתנגדים לתוכנית טענו כי בניית חניון ציבורי ענק לא כדאית הן מבחינה כלכלית, הן מבחינה תחבורתית והן מבחינת הנזק שיגרם לאיכות הסביבה באזור עקב תנועת כלי הרכב הנוספת.
במהלך 2004, לאחר שהוועדה המחוזית אישרה את התוכנית, עתרו בעלי נכסים ודירות ברחוב מרמורק, עתירה מנהלית נגד התוכנית, ואחר כך הגישו עתירה לבג"ץ, בטענה שיישומה של התוכנית יהיה מכת מוות לכל האזור, יפקוק את הרחובות הצרים, יגדיל את מטרדי הזיהום והרעש ויפחית את שוויים של הנכסים באזור.
בנוסף טענו שבתוכנית שהוגשה חסרו פרטים על המבנה ופרטים על תוואי הרכבת הקלה המתוכנן באזור, כקו תת-קרקעי.
בספטמבר 2006 החלו העבודות לבניית החניון התת-קרקעי ושיפוץ המתחם.
ב-7 בנובמבר 2006, הוצגה לראשונה התוכנית לחידוש "כיכר התזמורת", בעיצובו של דני קרוון, לחברי מועצת העיר תל אביב ולתקשורת.
ב-7 ביוני 2010 נפתח החניון החדש תחת השם "חניון התרבות" על שטח של כ-40 אלף מ"ר, ובו מקום לכ-1,000 כלי רכב בארבע קומות.
בנוסף, בספטמבר 2010 הושלם שיפוצו של גן יעקב הצמוד לכיכר.
במהלך השיפוץ נהרסה רמפה שהובילה אל המרפסת העליונה של הגן, ובמקומה נפתחה דרך ישירה בין שדרות ח"ן ובין הכיכר.
פרויקט חידוש המתחם הסתיים בקיץ 2011, לאחר עיכובים בהשלמתו, כולל החלפת ריצוף פגום לאחר שכבר הותקן במקום.
בעקבות השיפוץ הפך המתחם לאתר הפגנות ומחאות שונות, שראשיתן היה ב"המחאה החברתית".
ב-12 במאי 2019, התקיים בכיכר טקס פתיחת תחרות האירוויזיון (שהתקיימה אותה השנה בעיר תל אביב), המכונה גם "אירוע השטיח הכתום".
בתחילת מלחמת חרבות ברזל הוצבו ברחבת כיכר התרבות והיכל התרבות מיצבים ומיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק בני משפחות החטופים והנעדרים וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל.
לציון שנה לאירועי השבעה באוקטובר, הוקם בכיכר מיצג תחת הכותרת "Bring Them Light" ("מקום של אור"), ביוזמה של ליהיא גילהר, פסיכולוגית קלינית מומחית ובשיתוף עיריית תל אביב.
תוכנית קו המטרו M2 של המטרו בגוש דן כוללת תוכנית לתחנה בסמוך לכיכר התזמורת.
התוכנית כוללת הפקעת שורות של בניינים בדרום הכיכר שייהרסו, הכיכר עצמה תופקע לצורך שטח התארגנות, ייתכן שחלק מהכיכר יהרס לטובת כניסה לתחנה.
באוגוסט 2021, משפחתו של דני קרוון הגישה ערעור, יחד עם תושבי האזור, נגד מה שלדבריהם, יוביל ל"פגיעה בכיכר".
פלאס דה ויקטואר היא כיכר בפריז, צרפת, הממוקמת מרחק קצר צפונית־מזרחית לפאלה רויאל, בגבול שבין הרובע הראשון לרובע השני של פריז.
במרכז הכיכר ניצב מונומנט לזכרו של המלך לואי הארבעה עשר, לכבוד הסכמי ניימכן (Nijmegen) ב־1678 שבאו בעקבות ניצחונותיו הצבאיים של לואי ה-14, כלפי חוץ במלחמת הברית המרובעת ובצרפת עצמה נגד המיעוט הפרוטסטנטי.
המרשל של צרפת, ויסקון דה אובוסו, החריב את בתי המגורים הישנים שהיו באזור, וב־1685 העניק לארכיטקט ארדואן מנסר שטח להצבת הפסל המלכותי של השליט המנצח.
הפסל המקורי נהרס בשנת 1792, לאחר המהפכה הצרפתית.
רק בשנת 1828, בתקופת הרסטורציה, הזמין לואי השמונה־עשר לבית בורבון את הפסל הנוכחי, שנוצר בידי האמן פרנסואה ז'וזף בוסיו.
לואי הארבעה-עשר, לבוש כקיסר רומי, ניצב על סוס העומד על שתי רגליו האחוריות.
שער ברזל מקיף את הכיכר ואת הפסל בן תריסר המטרים.
האזור שסביב כיכר ויקטואר הוא שכונה יוקרתית.
למעצבים קנזו, קשארל ואחרים יש סניפים בכיכר.
כיכר וַנְדוֹם היא כיכר אופיינית לסגנון האורבניסטי הקלסי הצרפתי, שנמצאת ברובע הראשון של פריז, מצפון לגני טווילרי וממזרח לכנסיית המדלן.
הכיכר נותרה עד היום בצורתה המקורית.
במרכז הכיכר ניצב עמוד ונדום (colonne Vendôme); עמוד ברונזה בן 44 מטרים, שעוצב בסגנון עמוד טראיאנוס ברומא ובראשו פסל של נפוליאון בלבוש קיסר רומאי, והוצב במקום בידי הקיסר הצרפתי לזכר ניצחונו בקרב אוסטרליץ.
אדריכל הכיכר הוא ז'יל ארדוּאַן-מַנְסַר, שהגה בשנת 1699 תוכנית עירונית מוקפדת שהייתה אמורה להתאים לבעלי הבתים באזור.
חזיתות הבתים שסביב הכיכר נבנו בין השנים 1686–1720, וחלק גדול מהחזיתות סווג כאנדרטה לאומית.
הכיכר קיבלה את השם "כיכר ונדום" במאה ה-17, על שם אוטל ונדום שניצב במקום.
לפניכן נקרא המקום כיכר לואי הגדול (place Louis le Grand), ולפניכן כיכר קונקט (place des Conquêtes).
בזמן המהפכה הצרפתית הוענק לכיכר השם כיכר פיק (place des Piques).
בתקופת הקומונה הפריזאית, ב-1871, נקרא המקום כיכר האינטרנציונל (place Internationale), ובמהלכה נהרס עמוד ונדום על ידי הקומונרים, שראו בו סמל העריצות והמיליטריזם הנפוליואוני.
בכיכר נמצא משרד המשפטים הצרפתי.
בשנת 1677 קבוצה של פסקולנטים, בהם האדריכל ז'יל ארדואן מנסר, העלתה לראשונה את רעיון הקמתה של כיכר ונדום.
ב-1685, העלה לבואה (François Michel Le Tellier de Louvois) שוב את הרעיון וקנה את אוטל ונדום ואת מנזר הקפוצ'ינים שנמצאו מצפון לרחוב סנט-אונורה.
במקומם הציעו האדריכלים ז'יל ארדואן-מנסר וז'רמן בופרן (Boffrand) לבנות כיכר מלבנית עצומה, פתוחה כולה לרחוב סנט-אונורה, שנועדה לאכלס מבני ציבור גדולים: הספרייה המלכותית, האקדמיות המלכותיות, היכל המטבעה, מלון השגרירים, ועוד.
ב-1699 ננטשה התוכנית הציבורית של שנת 1685 לטובת מיזם פרטי.
המלך מכר את השטח וחזיתות הבתים, שנבנו לכבוד טקס החנוכה, נהרסו כדי לצמצם את פריסת הכיכר בעשרים מטרים מכל צד.
הכיכר החדשה הוקפה בבתי מידות שנבנו מאחורי חזיתות אחידות בתכנונו של ארדואן-מנסר.
התוכנית הריבועית, בעלת פנים קטומים בפינות, הייתה סגורה עם נתיב אחד שחצה את הכיכר מצפון לדרום, וקישר את רחוב סנט אונורה עם שער מנזר הקפוצ'ינים.
בין 1793 ל-1799 קיבלה הכיכר את השם "כיכר פיק" ( place des Piques).
ב-13 באוגוסט נופץ פסל הפרש של לואי ה-14. לאחר רצח לואי מישל לפלטייה דה סן-פרז'ו, ב-20 בינואר 1793, שקולו הכריע בעד הוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, הוזמן הצייר ז'אק-לואי דויד לארגן את טקס הלוויה.
במרכז הכיכר הוצב סן-פרז'ו עירום ומדמם, עטוף בפיסת בד שחשפה את פצעיו, על מעמד תחת תפאורה בסגנון עתיק, בחתימת ז'אק-לואי דויד.
עמוד ונדום הוקם בשנת 1810, במקום פסלו המנותץ של לואי ה-14, בידי האדריכלים ז'אק גונדואן וז'אן-בטיסט לפר, כחיקוי לעמוד טראיאנוס שברומא, והורכב כמו מקבילו הרומאי מתבליטים.
התבליטים, שפוסלו בידי אטיין ברז'ר, מציגים את המערכה של 1806.
בראש העמוד הוצב פסלו של נפוליאון בונפרטה, שפוסל בידי אנטואן-דני שודה (Antoine-Denis Chaudet).
הפסל הוחלף בהעתק שיצר אוגוסט דומו (Auguste Dumont) בשנת 1873, לאחר שהפסל המקורי הופל ונותץ בידי בתקופת הקומונה הפריזאית.
בכיכר ונדום נמצאים בתי מידות רבים, בהם:
1: אוֹטֶל שנבנה ב-1723 בידי קלוד-ארמן מולה (Mollet) עבור פייר פרן (Perrin), מזכיר המלך.
במקום שכן אוטל בריסטול (כיום, אוטל ונדום), שם התגורר אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
3: בית מידות שנבנה בידי ז'אק גבריאל.
אוחד עם בית מספר 5 עבור הסולטאן של ברוניי, חסנל בולקיאה, לכבודו נערכו במקום שיפוצים נרחבים, אך כף רגלו מעולם לא דרכה במקום.
4 ו-6: אכלסו את אוטל די רין (Hôtel du Rhin), שם התגורר הנסיך לואי נפוליאון בונפרט, לימים נפוליאון השלישי, בעת שכיהן כנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה.
5: אוטל שנבנה בידי ז'אק גבריאל.
6: אוטל בתכנונו של רובר דה קוט (Robert de Cotte).
7: בית מידות שנבנה בתכנונו של ז'יל ארדואן-מנסר.
בין השנים 1720 ל-1731 התקיימו בו סעודות הערב השבועיות המפורסמות של הקלוב דה ל'אנטרסול (Club de l'Entresol), שנוסד בשנת 1720 על ידי האב פייר-ז'וז'ף אלרי.
עשרים חבריו נהגו להיפגש מדי שבת בשעה חמש בבית מגוריו של "הנשיא הנו" (Charles-Jean-François Hénault), ולדון בענייני ספרות ופוליטיקה.
בין המשתתפים ניתן למנות את המרקיז ד'ארז'נסון (René Louis de Voyer de Paulmy d'Argenson), את מונטסקייה, המרקיז דה בלרואה (Belleroy), האב סן פייר (Charles-Irénée Castel de Saint-Pierre), האב דה פונפון (Henri Charles Arnauld de Pomponne), מדם דו דפאנד, מדם לוקסמבורג, מאדאם דה רושפו, מאדאם דה פומפדור, ועוד.
ב-1731 אסר המלך על המשך קיומן של ארוחות ערב אלו.
9 - אוטל דה ווילמרה (Hôtel de Villemaré), בית מידות שנבנה בתכנונו של ז'יל ארדואן-מנסר.
מאכלס, החל משנת 2006 את משרד עורכי-הדין קליפורד שאנס.
10 - אוטל דה לטור-מובורג (Hôtel de Latour-Maubourg): השטח, שנרכש במשותף בשנת 1699 על ידי בעל ההון ניקולא-זֶ'רוֹם אַרלוֹ (Nicolas-Jérôme Herlaut), הגזבר הכללי של המשמר, ובסנייה.
16 - אוטל מוֹפְל (Hôtel Moufle): החלקה נרכשה על יד ניקולא-זֶ'רוֹם אַרלוֹ (שרכש גם את הקרקע של בית מס.
18), ונמכרה ב-1723 לקבלן פּייר גְרָאנְדְהוֹם (Pierre Grandhomme), שבנה את האוטל.
הוא מכר את הנכס בשנת 1733 לבָּרטֶלֶמי מופְל דה לה טילרי (Barthélémy Moufle de la Thuilerie), הגזבר הכללי של המרין, בנו של הנוטריון סימון מופל.
עם מותו עבר בית המידות לידי ביתו וגיסו, איימר-פליסיין בופן דה לה סון, לוטננט קולונל במשמר הצרפתי.
ב-1772 הושכר המקום לויקוֹנט דֶה נוֹאֶה, ראש העיר ומושל בורדו; בשנת 1778 עבר הנכס לידי הרופא המפורסם פרנץ מסמר, ממציא המגנטיזם החייתי, ששיטות הטיפול הקסומות שלו משכו אליו המונים.
ב-1785 נרכש האוטל בידי ז'אן פייר סר.
ב-1938 הועבר לידי חברת הנדל"ן של שווייץ התחתית.
17 - אוטל קרוזה (Hôtel Crozat): בית מידות זה הוא מהעתיקים בכיכר, ונבנה כבר ב-1703 בידי פייר בולה עבור אנטואן קרוזה, שרכש את החלקה בשנת 1700. הוא התגורר במקום עם רעייתו עד 1738, ושם החזיק באוסף האמנות המפורסם שלו.
לאחר מותה של גברת קרוזה ב-1742 שימש האוטל למגורי בנה, ז'וז'ף-אנטואן קרוזה ואשתו, קתרין אמלו דה גורניי .
עם מותה ב-1750 עבר האוטל לידי אחיו, לואי-אנטואן קרוזה, בארון תייר, ואשתו, לואיז-אוגוסטין דה מונמורנסי-לוואל (Montmorency-Laval), ששפצו את הביתבעזרתו של האדריכל פייר קונטן ד'איברי (Contant d'Ivry).
חידושו המרכזי היה גרם מדרגות כפול יפה.
בשנת 1771 נמכר אוסף הציורים המפורסם של קרוזה ליקטרינה הגדולה מרוסיה, בתיווכו של דידרו והוא שוכן כיום במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
22: אוטל דה קורטון (Hôtel de Courtonne), שנקרא מאוחר יותר דה סגו (de Ségur).
23: בית שנבנה בידי האדריכל ז'אק גבריאל.
26: ורג'יניה אולדואיני (Virginia Oldoini, 1837-1899), הרוזנת מקסטיליון, התגוררה בבית זה בסוף המאה ה-19.
כיכר ונציה או פיאצה ונציה (באיטלקית: Piazza Venezia) היא כיכר במרכז רומא, הקרויה על שם ארמון ונציה הסמוך לה.
הכיכר נמצאת לרגלי גבעת הקפיטולין בסמוך לפורום רומאנום, ולאנדרטת ויטוריו אמנואלה השני (ה"ויטוריאנו").
הכיכר מהווה למעשה את הכיכר המרכזית של רומא כיום ונמצאת באזור בו היה ממוקם בעת העתיקה שדה מרס.
היא מקושרת בויה דל קורסו לפיאצה דל פופולו, בויה דיי פורי אימפריאלי לקולוסיאום ובויה דל פלבישי למרכז רומא.
על אף מיקום הכיכר במרכז צירי תחבורה ראשיים (מפגש הויה דל קורסו עם הויה דיי פורי אימפריאלי בכיכר אין רמזורים.
אמנם התחבורה הפרטית מוגבלת באזור אך כאשר נדרשת ניתוב התנועה עולה על דוכן במרכז הכיכר שוטר המכוון את התנועה ועושה זאת בתנועות ידיים אופייניות, המושכות את ציבור התיירים לצלם את עבודתו המקצועית בתור מנצח לכאורה על תנועת כלי הרכב.
הכיכר שימשה מוקד לאסיפות עם בימי שלטונו של בניטו מוסוליני אשר קבע בארמון ונציה את מקום מושבו.
נאומיו בפני ההמונים בכיכר הועברו לכל רחבי איטליה באמצעות הרדיו הציבורי ושודרו באמצעות רמקולים חזקים בכיכרות האחרים לתרועות ההמונים ובארגון חברי המפלגה הפשיסטית.
היה זה אחד האירועים החשובים אשר השפיעו על דעת הקהל באיטליה לקראת היציאה לכיבושים של אתיופיה ולכניסה למלחמת העולם השנייה.
כיכר חורב היא כיכר עירונית במרכז שכונת אחוזה שבחיפה.
בעבר שכנה במקום בו הורחב מאוחר יותר רחוב חורב (כביש 672), וכיום היא נמצאת לצד הצטלבותם של רחוב חורב, דרך פיק"א ורחוב גת, ובמושגים רחבים יותר כוללת אף את נקודות המפגש עם רחוב פרויד ורחוב ד'יזראלי ואת כל האזור העירוני שסביב הצומת.
הכיכר וסביבתה מהוות את קצהו הדרומי של מרכז העסקים העירוני של רכס הכרמל בחיפה, שנמשך עד ל"מרכז הכרמל" ומכונה "ציר מוריה"; זהו אחד מחלקיו הסואנים ביותר של כביש הרכס.
הכיכר, מהוותיקות בחיפה, הוקמה במקום שבו אוכף ההר רחב יחסית למידותיו הצרות של גב-הרכס לאורך מרבית מסלולו.
כפועל יוצא מתכונותיה הגאוגרפיות והחברתיות שימשה הכיכר עוגן תחבורתי שממנו תוכננו ונשלחו זרועות מערבה ומזרחה, אל שתי פאתיה של העיר למרגלות ההר.
המיקום בנקודה שממנה יורדים שני ואדיות חשובים למערב ומזרח חיפה קבע את תוואיהן של שתי דרכים ראשיות למזרח ולמערב, שנסללו שנים לאחר הקמת הכיכר – רחוב פיק"א ודרך פרויד.
במקום בו הן נפגשות בכביש 672 זורמת גם תנועה ראשית מדרום ומצפון, וצירוף זה הפך את צומת חורב מראשיתו לאחד הצמתים העמוסים במטרופולין, ובצידיו צמחו עסקים רבים.
העומס בצומת נובע מהתוואי הצפוף שבו נסללו הכבישים, וכן ממבנהו.
רחוב פיק"א ודרך פרויד אינן נפגשות זו עם זו ישירות, אלא יוצאות מרחוב חורב, כל אחת לכיוון אחר, במרחק של כ-130 מ' אחת מהשנייה.
זאת מן הסיבה שכשנסלל כביש פרויד כבר היה בית ההורים "אחוזת בני ברית" קיים, ורחובות גת וויתקין היו צרים ולא ניתנים להרחבה.
בשל כך נמנע חיבור ישיר בין דרך פיק"א לבין דרך פרויד.
וכך נוצרו הסיבוכים והקשיים התחבורתיים שהיו מזוהים עם הצומת.
אלה התבטאו בעומסי תנועה חריפים, שבשעות מסוימות הגיעו למרחק של כחצי קילומטר לכל אחד מארבעת הכיוונים, והטביעו חותם בלתי הפיך על מרכז אחוזה.
האזור שגשג הן מבחינת עסקים והן מבחינת ביקוש למגורים.
חרף הזיהום הנפלט מכלי-הרכב והאוטובוסים הרבים, ניכר היה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 כי האזור הוא 'המקום הנכון' בחיפה.
עם השנים הורחב רחוב חורב על חשבון הכיכר, הקיוסק נעלם והכיכר נותרה סמלית.
דרך פרויד הורחבה בשנות השמונים, ובעקבותיה הורחבו שדרות מוריה במטרה לנסות לתת מענה לעומסים האדירים שהיו מנת חלקו של הצומת בשעות רבות של היממה.
לצד הכביש רוצפה רחבה עירונית חדשה, ובצידה, בשנת 1987, על השטח ששימש את "אגד", נבנה קניון קטן בשם "מרכז חורב".
בעלי העסקים לא הגבילו את עצמם למתחם הקניון, ועשרות בתי אוכל, משרדי נדל"ן ונסיעות, וגם בתי-אבות, קמו מכל עברי כיכר חורב, כשהם מלווים במיזמי מגורים וחידוש חזיתות ישנות.
מיקומה של הכיכר הפך אותה לאתר של מפגש חברתי ומשפחתי של תושבי הרובע והעיר כולה, והפגנות פוליטיות נעשו בה למסורת שבועית, כשבעתות אירועים לאומיים, כדוגמת ההתנתקות ומערכות בחירות, הצומת כולו הוא זירת התרחשות סוערת, במושגים חיפאיים.
בשנת 2006 הוחל, בתום עשורים של תוכניות, בהרחבת רחוב חורב בקטע החוצה את הכיכר.
לרחוב הוספו נתיבים בשני הכיוונים, תוך המשך שיתוקו לפרקים של הצומת.
בישיבת מועצת עיריית חיפה אישרה המליאה את "מסמך מדיניות ציר מוריה", המפרט את הגדלת זכויות הבנייה באזור הכיכר, מ-3 ו-4 קומות כנהוג מאז ראשית השכונה, ל-9 קומות, והגבלת העסקים אל קומות הקרקע.
הקניון היה הראשון בחיפה (1987) ומראשוני הקניונים בישראל.
הוא נבנה בשותפות בין חברת א.
דורי לבין חברת נצבא שהייתה בעלת זכויות הקרקע על חניון גדול של אגד ובו מוסך לאוטובוסים, בצידה המזרחי של הכיכר.
הקניון שקם על שטח החניון הוא "קניון-בוטיק" של שלוש קומות, המשמש כמרכז בילוי עבור אוכלוסיית המטרופולין, בשל נגישותו מכל קצותיה ואופיו ה'משפחתי' שמבדיל אותו מקניוני-הענק.
פועלים בו כמה עשרות עסקים ותיקים, בהם בתי קפה ורשתות שיווק.
בקניון פעל בית קולנוע של רשת "רב חן" שכלל 3 אולמות.
הוא היה הקולנוע השני באחוזה, נוסף על "סינמה קפה מוריה", והוא נסגר בשנת 2008. מעל מרכז חורב הוקם מרכז רפואי פרטי ובניין משרדים בן 7 קומות.
הקניון עבר שיפוץ והרחבה, וחלקו החדש נחנך בשנת 2017.
כיכר השהידים היא כיכר עירונית במרכזה של העיר התחתית של ביירות, לבנון.
האנדרטה במרכזה היא לזכרם של הלאומנים הלבנונים שנתלו במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי העות'מאנים.
במאה ה-19 הכיכר נקראה בשם "פלאס דה קנון" (Place des Canons - "כיכר התותחים").
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר לבנון הייתה תחת שלטון עות'מאני, הטילו מדינות ההסכמה מצור על ביירות.
תוצאת המצור הייתה רעב, שהוביל למגפה אשר חיסלה יותר מרבע אוכלוסיית העיר.
כנגד הטורקים פרץ מרד, שתוצאותיו היו תלייתם של לאומנים רבים בכיכר ביום 6 במאי 1916. ביניהם היו: עבד אל-כרים אל-חלילי, עבד אל-ווהאב אל-אנגליזי, האב יוסף חייק, יוסף בישארה חאני, מחמד ואחמד מחמסאני, עמר חמד, פיליפ ופריד אל-חזן, ושייח' אחמד טברה.
בדומה לכך נקראה כיכר מרג'ה בדמשק בשם "כיכר השהידים" על שמם של מתנגדי שלטון שהוצאו להורג על ידי הטורקים באותו היום – 6 במאי 1916.
שאריות מבניין הסינמה-אופרה הישן (שכיום משמש כמרכז קניות וירג'ין) ואנדרטת הארד לזכר המתים, הם הזכר היחיד שנותר מכיכר השהידים.
האנדרטה, מנוקבת בכדורים, הפכה לסמל של כל מה שחרב במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית.
כיכר השהידים היא מקום מפגש נפוץ להפגנות ומחאות, הידועות שבהם היו הפגנות מהפכת הארזים האנטי-סוריות בשנת 2005, וההפגנות האנטי-ממשלתיות בשנת 2007 שהונהגו על ידי חזבאללה והזרם הפטריוטי החופשי.
כיכר ויקטוריה לואיזה היא כיכר עירונית ברובע שנברג בעיר ברלין, שבה נפגשים הרחובות וינטפרלדט (Winterfeldtstraße), מינכן (Münchener Straße), ולזר (Welserstraße) ורגנסבורג (Regensburger Straße).
היא מעוצבת כמשושה שאורכו 160 מטר ורוחבו 90 מטר.
עד לאיחוד גרמניה ב-1871 הייתה שנברג יישוב חקלאי, אך בזכות הפיתוח המואץ של ברלין לאחר שנה זו החלה האוכלוסייה המקומית לגדול, ובתוך שנים ספורות הכפילה את עצמה.
פיתוח האזור שבו שוכנת היום הכיכר החל ב-1890 על ידי "חברת הקרקעות של ברלין" (Berlinische-Boden-Gesellschaft - BBG) והעומד בראשה, האדריכל היהודי גיאורג הברלנד, לאחר שהרובע הפך למקום מגורים מועדף לקציני צבא, פקידי עירייה, ובעלי הכנסות מעל לממוצע.
הברלנד ביקש לבנות באזור רובע מגורים בסגנון בווארי, ובשנים הראשונות לפעילותו באזור זכה בתמיכת העירייה.
עם זאת, בשנת 1908 התקבלה רפורמה במס שפגמה ברווחיו של הברלנד.
בשנים שלאחר מכן סבל הברלנד גם מרדיפות אנטישמיות (בנו, קורט, נרצח בידי הנאצים במחנה מאוטהאוזן בשנת 1942).
התכנון המקורי של הכיכר היה באזור הצטלבות הרחובות מרטין לותר ומוץ, והיה אמור לכלול כמה שטחי גינון.
עם זאת, בעלי הקרקעות באזור זה סירבו לוותר על שטחים מרכושם לטובת הגינון, והצליחו להשפיע על מועצת העיר להזיז את הכיכר מערבה - אזור שאותו לא ייצג איש במועצת העיר.
בסתיו של שנת 1898 הכריזה חברת הקרקעות של ברלין על תחרות לעיצוב הכיכר, שאז עדיין נקראה "שטח Z", ורק מאוחר יותר נקראה על שמה של ויקטוריה לואיזה, בתו היחידה של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
הקיסר הוא גם זה שבחר, בקיץ 1899 בעיצוב הזוכה של האדריכל פריץ אנקה מפוטסדאם.
אנקה תכנן אזור ירוק בלב הבנייה העירונית לשימושם של תושבי השכונה, ותוכניתו בוצעה במלואה למעט שינוי אחד - הוספת המזרקה במרכז הכיכר.
הכיכר נחנכה בטקס ססגוני ב-9 ביוני 1900. לכבוד האירוע הוארה הכיכר והרחובות שסביבה בתאורה חשמלית במקום תאורת הגז הרגילה, ולצורך כך היה צורך להקים תחנת כוח קטנה ועצמאית בשכונה.
ב-1 בדצמבר 1910 נחנכה תחנת רכבת תחתית בסמוך לכיכר, בתכנונו של ארנסט דנקה.
במהלך עבודות החפירה של התחנה נחשפו במקום עצמות של יונקים פרהיסטוריים.
התחנה שימשה את קו מספר 4, שהופעל אז על ידי חברת הרכבות של שנברג, חברה עצמאית שהייתה אחראית לאספקת הקרונות, הזרם, והתחנות.
הכיכר מוזכרת בספר "אמיל והבלשים" של אריך קסטנר שעלילתו מתרחשת בברלין.
מלבד נזקים בודדים שנגרמו לכיכר במהלך מלחמת העולם השנייה היא נותרה ללא שינוי עד 1957, אז נעשו בה שיפוצים ניכרים ששינו לחלוטין את פניה.
ב-1979 שוחזרה הכיכר למראה המקורי, בהתאם לתוכניות השימור של שטחים ירוקים שהתקבלו אז.
כדי לאפשר מעבר רחב יותר להולכי רגל, לא נשתלו מחדש ערוגות הפרחים שהקיפו את המזרקה ובמקומם נסלל שביל רחב.
בנוסף ניטעו 25 עצים חדשים, והוצבו 24 ספסלים ו-25 פנסים שעוצבו בסגנון דומה לזה של תחילת המאה ה-20. ב-1982 הוכרזה הכיכר כאתר לשימור ומאז לא נעשו בה שינויים למעט שיפוץ של המזרקה בשנת 1994.
כיכר הקתדרלות היא הכיכר המרכזית של הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
הכיכר הוקמה במאה ה-15 והיוותה הכיכר המרכזית של העיר.
הכיכר נקראת על שם שלוש הקתדרלות המקיפות אותה: קתדרלת העלייה לשמיים, קתדרלת המלאך מיכאל וקתדרלת הבשורה.
בנוסף ממוקמות בכיכר ארמון הפאות, כנסיית הנחת הגלימה וכנסיית שנים עשר השליחים.
הגדול שבמבני הכיכר הוא מגדל הפעמונים של איוואן הגדול, המפריד בין הכיכר לבין כיכר איוואנובסקיה.
בכיכר נערכו תהלוכות ההכתרה ותהלוכות הלוויה של הדוכסים הגדולים של מוסקבה ושל הצארים של מוסקבה (עד מעבר הבירה לסנקט פטרבורג).
כיום נערכת בכיכר תהלוכת ההשבעה של נשיא רוסיה.
כמו כן נערכים בכיכר טקסים דתיים בחג המולד ובחג הפסחא.
כיכר הרפובליקה בפירנצה (באיטלקית: Piazza della Repubblica) היא כיכר עירונית גדולה (כ-80X60 מטרים) בפירנצה המודרנית, הניצבת במקום בו היה קיים הפורום של העיר הרומאית שניצבה במקום ובו גם היה הגטו של העיר בימי הביניים.
בשנים 1865–1871, בעת איחוד איטליה, כאשר פירנצה הפכה לבירת איטליה פונה הגטו והכיכר הורחבה לכדי כיכר מרכזית של עיר בירה ושולבה בתוכנית לסלילת שדרות רחבות.
הפורום היה האזור הציבורי המרכזי בערי רומא העתיקה, אזורי הפורום ריכזו בתוכם את מוסדות השלטון, הדת והמשפט של עירם וכן שימשו כמרכז מסחרי וחברתי שוקק.
הפורום של פירנצה שכן סמוך להצטלבות שני הרחובות הראשיים, הקארדו מקסימוס מצפון לדרום (כיום תוואי via Roma ו-via Calimala) והדקומנוס מקסימוס ממזרח למערב (כיום תוואי via degli Speziali ,via il Corso ו-via degli Strozzi).
בחפירות ארכאולוגיות במאה ה-19 נמצאו שרידי מקדש בצידה הדרומי של הכיכר.
ככל הנראה היה זה מקדש שהוקדש לאל מרס, פטרונה של העיר.
במהלך ימי הביניים המוקדמים נבנה על חורבות הפורום סבך סמטאות ורחובות.
במרכז השכונות הצפופות, במקומו ההיסטורי של הפורום התפתח במהלך מאה ה-9 שוק עירוני.
החל מן המאה ה-16 נקרא השוק "השוק הישן" (Mercato Vecchio), בעקבות הקמתו של "השוק החדש" (Loggia del Mercato Nuovo) לצד הפונטה וקיו.
בכיכר השוק הישן הוקם מבנה מקורה מאורך להגן על הקהל מפגעי מזג האוויר וכן הוקמו מספר קפלות מהן לא נותר זכר אך חלקן מופיעות בציורים עד המאה ה-18.
הכיכר השלימה מערך של שלוש כיכרות עירוניות: כיכר הדואומו כמרכז חיי הדת, כיכר הסיניוריה כמרכז החיים הפוליטיים-אזרחיים וכיכר השוק כמרכז חיי המסחר, והמקום אליו הגיעו סוחרים מחוץ לעיר על מנת למכור את מרכולתם ולרכוש סחורות מאת היצרנים העירוניים.
את מקום מרכז הפורום, אותו ירש מרכז כיכר השוק ציין "עמוד השפע" (Colonna della Dovizia או Colonna dell'Abbondanza), הניצב במקום עד ימינו.
העמוד מציין את מרכז העיר, מקום מפגשם של הקארדו והדקומנוס הרומאיים.
בשנת 1431 הוחלף העמוד שהיה קיים במקום בעמוד שבראשו פסל השפע מעשה ידי דונטלו.
בשנת 1721 הוחלף פסלו של דונטלו בפסל של ג'ובאני בטיסטה פוג'יני.
בשנת 1956 הוחלף פסלו של פוג'יני בהעתק.
המקור של פוג'יני מוצב במוזיאון.
ב-1571 הוציא קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה צו המצווה לרכז את יהודי העיר לגטו, שהוקם בסמוך לכיכר השוק הישן.
הגטו שימר סבך סמטאות צפוף מימי הביניים, שעה שבשל מגמות להרחבת הכיכר המסחרית הורחבו הרחובות סביבו.
בגטו הצפוף היו שני בתי כנסת: בית כנסת ספרדי ובית כנסת לפי נוסח איטליה.
הדוכס לאופולד הראשון (1765–1790) ביטל את חובת המגורים בגטו, אולם רבים מיהודי העיר נותרו להתגורר באזור.
הגטו בוטל סופית ב-1848 כחלק מתהליכי איחוד איטליה ויצירת החוקה.
במהלך המאות ה-17, ה-18 וראשית המאה ה-19 שקעה הכיכר בהזנחה.
ב-1865 הוכרזה פירנצה כבירת ממלכת איטליה המאוחדת והוכנה עבורה תוכנית שיקום ופיתוח שכללה, בין השאר, סלילת שדרות רחבות ופיתוח כיכר רחבת ידיים במקום הצטלבות שתי השדרות הרחבות הראשיות.
בין 1885 ו-1895 הורחבה הכיכר, תוך הריסת רבים מהמבנים והסמטאות של ימי הביניים שניצבו בשטח הכיכר, כולל הגטו, הכנסיות, מבני השוק ושרידי החומה מימי הביניים המוקדמים כמו גם מבני מגורים של משפחות אצילות ומגדלים, שחלקם כללו עיטורים בעלי ערך אמנותי, תרבותי והיסטורי.
במהלך עבודות אלו גם התגלו שרידי המקדש הרומי.
תהליך זה נקרא "Risanamento" ("הבראה") ותכליתו הייתה להפוך את מרכז העיר לפתוח, רחב ידיים ומודרני שימשוך לעיר אוכלוסייה חזקה וייתן לה תדמית של עיר בירה, אך מחירו היה לעיתים הרס רב וחסר-אבחנה.
ב-20 בספטמבר 1890, עוד לפני תום העבודות הוצב בכיכר פסל לזכרו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, שהעניק לה את שמה, כיכר ויטוריו אמנואלה השני.
הפסל לא היה באיכות אמנותית גבוהה והיה שנוא על ידי תושבי העיר, שבורכו בפסלים מן השורה הראשונה ברחובות עירם, הוא הוסר לבסוף ב-1932 והועבר לכיכר אחרת.
הכיכר הוקפה בבתי מידות אופנתיים.
במבנים אלה הוקמו מלונות מפוארים, חנויות אלגנטיות ויוקרתיות ובתי קפה לתיירים ולאנשי החברה ועשירי העיר (אחד מהם, Caffè delle Giubbe Rosse קיים עד היום ומפורסם כמקום מפגש לאמנים והוגים מחוגי הפוטוריזם).
הסממן הבולט ביותר של הכיכר היא קשת ניצחון גדולה, לפי תכנונו של האדריכל וינצ'נצו מיקלי (Vincenzo Micheli).
בראשה כתובת המציינת את שיקום הכיכר.
על גג בקשת ניצבו פסלי שלוש נשים שציינו את איטליה, המדע והאמנות.
בעקבות לעג התושבים, שכינו את פסלי הנשים, שלא היו באיכות אמנותית גבוהה, בשמותיהן של פרוצות, הוסרו הפסלים ב-1904.
לאחר מלחמת העולם השנייה שונה שם הכיכר ל"כיכר הרפובליקה".
ב-1956 הוחזר לכיכר "עמוד השפע" למקומו.
בשנות ה-70 נאסרה תנועת רכב בכיכר, שנחצתה על ידי תנועה גוברת והולכת של כלי רכב ברחוב via degli Strozzi (ששמו מתחלף לאחר המעבר בכיכר ל-via degli Speziali) החוצה את הכיכר, והיא הפכה לשטח להולכי רגל בלבד.
כיום הכיכר מהווה רחבה פתוחה גדולה המשמשת לתערוכות פתוחות, ירידים, בתי קפה ומסעדות לתושבים ולתיירים.
בקומה התחתונה של המבנים המקיפים את הכיכר נבנו אכסדראות מקורות פתוחות לכיכר למעבר הולכי-רגל ולהצבת כיסאות בתי-קפה.
הצד המערבי של הכיכר תחום על ידי מבנה מסיבי הכולל את קשת הניצחון, דרכה עובר רחוב via degli Strozzi (ששמו מתחלף לאחר המעבר בכיכר ל-via degli Speziali).
המבנה, שכמו הקשת תוכנן על ידי וינצ'נצו מיקלי, כולל את בית הקפה והקולנוע ההיסטוריים Cafe Gambrinus ו-Cinema Gambrinus.
הצד המזרחי של הכיכר מורכב משני מבנים, שביניהם עובר רחוב via degli Speziali.
המבנה הצפוני הוא מלון סבוי, שהוקם על ידי האדריכל וינצ'נצו מיקלי.
מצפון למלון נמצא חיבור ל-via Roma, מדרום לצד זה של הכיכר מתחברת via Calimala.
הצד הצפוני של הכיכר תחום על ידי מבנה יחיד, בקומתו התחתונה בתי הקפה ההיסטוריים Caffè Gilli ו-Caffè Paszkowski.
במזרח המבנה נמצא חיבור הכיכר ל-via Roma ובמערבו נמצא חיבור הכיכר ל-via Brunelleschi.
גם הצד הדרומי מורכב ממבנה ארוך יחיד.
במזרח המבנה נמצא חיבור הכיכר ל-via Calimala ובמערבו נמצא חיבור הכיכר ל-via Pellicceria.
כיכר חמרה הייתה כיכר מלבנית בעיר התחתית של חיפה שנבנתה בתקופה העות'מאנית.
הכיכר התפתחה בצמוד לשער המערבי של "חיפה החדשה" שהייתה בין חומות ושימשה כמרכז הפעילות של העיר.
האזור הנקרא החל משנת 1954 "כיכר פריז", בקצה שדרות פלי"ם, שוכן בקטע המזרחי של כיכר חמרה המקורית.
בתקופה העות'מאנית, הייתה הכיכר מוקפת באזור בנייה צפוף.
בצמוד לכיכר היה גן ששימש את התושבים באזור ובסמוך לכיכר נמצאו שוק, בתי קפה ובתי מלון כדוגמת מלון הרצליה.
הפעילות המסחרית של העיר התחתית התרכזה ברחובות שסביב השוק ובדרך יפו ודרך אלנבי.
הכיכר שימשה כמקום כינוס וחניה לכ-30 כרכרות ששימשו להסעת תושבים.
הכרכרות היו עגלות דו-מושביות מוצלות ונקראו "חנטורות", ומכאן שמה העממי "סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות).
מטבח הפועלים הראשון בחיפה שהוקם בשנות העשרים שכן ליד כיכר חמרה.
באזור שסביב הכיכר גרו משפחות נוצריות ונבנו בה מספר כנסיות ביניהן מצפון בצמוד לכיכר "כנסיית אליהו הנביא" שנבנתה בשנת 1867 על ידי הכרמליתים.
מדרום ברחוב המרוניתים היוצא מהכיכר, נבנתה בשנת 1891 הכנסייה המרונית "סט.
ממזרח לכיכר בתחילת רחוב פלי"ם של היום, נבנתה בשנת 1862 כנסייה יוונית-קתולית בשם "א-סיידה".
בעקבות כך כונה האזור "חרת אל-כנאיס".
הכיכר שימשה כ"תחנת אוטובוס" עבור תושבי המושבה הגרמנית הסמוכה.
נלי שומכר, בתו של גוטליב שומכר, מספרת בספרה "גשם משמים בהירים" שלאחר שהמשפחה הייתה מסיימת את קניותיה בשוק, הם היו מתיישבים באחת החנטורות שהמתינו בכיכר ותמורת פרוטות נסעו לביתם.
בשנת 1921 בעקבות ביקורו של וינסטון צ'רצ'יל בארץ, נערכו הפגנות של ערבים בכיכר נגד מדיניותו הפרו ציונית בעיניהם, שפוזרו בכוח על ידי המשטרה.
לאחר כיבוש המנדט הבריטי גדל הצורך בתעבורה ולכיכר נכנסו גם כלי רכב ממונעים שנקראו "טקסי".
כלי רכב אלה חנו גם הם בכיכר חמרה.
בעקבות הצפיפות הרבה אסרו השלטונות על כניסת כל סוגי כלי תעבורה לרחוב השוק בקטע שבין כיכר חמרה ורחבת המסגד.
תקנה זו הגבירה את הצפיפות ברחובות האחרים שחלקם הפכו לחד סטריים.
בסופו של דבר החליטה העירייה בשנת 1926 לסלק את הגן והקיוסק הצמודים לכיכר כדי להקל על העומס.
החלטה זו בוצעה בשנת 1929.
בשנת 1927 הסתיימה בנייתו של מרכז מסחרי גדול בשטח שהשתרע מרחוב יפו לכיוון הים מול הכיכר, שנקרא לאחר מכן, "המרכז המסחרי הישן".
חמישה רחובות עיקריים הובילו לכיכר והם שימשו את התנועה הציבורית שהלכה וגדלה בעקבות התפתחות העיר.
בצפון מערב הכיכר יצאה דרך יפו, מדרום לה דרך אלנבי שיצאה מהפינה הדרומית מערבית של הכיכר.
מהצלע הדרומית של הכיכר יצאו שני רחובות לכיוון דרום (במעלה ההר) שהובילו לרחוב סטנטון (היום שיבת ציון): רחוב המרוניטים ממערב, וממזרחו רחוב חמרה (היום רחוב ח'טיב) שיצא מהפינה הדרומית מערבית של הכיכר.
מהפינה הצפונית מזרחית של הכיכר יצא רחוב השוק (היום רחוב נתנזון) לכיוון מזרח שהוביל לרחבת השוק ולמסגד המרכזי "אל-ג'רינה".
בשנת 1930 התייקרו מחירי הבנזין, התייקרות שהביאה לשביתת תחבורה כללית ולהקמת ועדת חקירה ממלכתית לענייני תחבורה.
הוועדה טיפלה גם בעיר חיפה ובסדרי החניה בכיכר חמרה.
רחבת הכיכר חולקה לאזורים על פי ייעוד: אזור לחניית כרכרות סוסים, אזור לאומניבוסים (כלי תחבורה להובלת 7 נוסעים ויותר), קווים עירוניים ובינעירוניים ואזור למוניות.
כל אזור הופרד ממשנהו באיי תנועה.
הגידול במספר התושבים בשכונות היהודיות הביא לגידול בדרישה לתחבורה הציבורית, מספר האומניבוסים גדל ובעקבותיו העומס על הכיכר.
שוטרים שהוצבו בכיכר אכפו את זמן העמידה בתור של כלי התחבורה ושלחו כלי רכב לסיבובי סרק עד שיתפנה להם מקום בכיכר.
בעקבות העומס הוחלט באוגוסט 1934 לבטל את חניית האוטובוסים בכיכר והכיכר הפכה לתחנת הורדה והעלאה של נוסעים בלבד.
בכיכר נשארו רק המוניות, הכרכרות ומקומות חניה לכלי רכב של העובדים באזור.
בשנת 1935 עברו חלק מהכרכרות והמוניות לחנות ברחוב המלכים (דרך העצמאות של היום), רוב קווי האוטובוסים הבינעירוניים עברו לכיכר פלומר (ליד תחנת רכבת מרכז), קווי האוטובוסים לנצרת עברו לשדרות המגינים מול רח' ח'טיב.
כיכר חמרה, שהייתה עמוסה מאוד בשנים קודמות, נותרה כמקום חניה למכוניות פרטיות ולמוניות, מצב זה לא השתנה עד שנת 1948.
בזמן מלחמת העצמאות שימשה הכיכר כמוקד להתכנסות של תושבים ערבים והתקפות על יהודים.
מהכיכר ירו צלפים ערבים לרחוב אלנבי.
קיר מגן שנבנה בקצה דרך יפו והכיכר שמטרתו הייתה להפריד בין השוק ובין בתי היהודים הוסר על ידי הבריטים.
בקרב על חיפה ב-22 באפריל 1948 הגיעו הלוחמים אל הכיכר בשעה 9 בבוקר.
הכיכר הייתה ריקה וכל החנויות היו סגורות.
לאחר מלחמת העצמאות חל שינוי גדול באזור הכיכר.
בשנת 1949 התקבלה החלטת ממשלה על תוכנית שקמונה, שבמסגרתה נהרס חלק מן העיר התחתית.
כל האזור ממזרח לכיכר "הקסבה" נהרס כליל, רחוב השוק וסביבתו נעלמו.
כל מקומות החניה שהיו בכיכר נעלמו, נסלל כביש (קצה שדרות המגינים) שעבר בשטח הכיכר וחיבר את רחבת אלנבי עם אזור "ג'מעת אל איסתקלאל" (שדרות פלי"ם של היום).
מהכיכר המקורית הגדולה נותר רק שטח קטן.
בשנת 1954 החליטה עיריית חיפה להקים את הכרמלית.
הרכבת הוקמה על ידי חברה צרפתית.
ייתרת השטח המקורי של כיכר חמרה נבחר להיות נקודת המוצא של הרכבת בעיר התחתית.
בתקופה זו הייתה מערכת היחסים בין ישראל וצרפת מאוד ידידותית, ולכבודם הוחלט לשנות את שם הכיכר ל"כיכר פריז".
בשנת 2011, שופץ אזור הכיכר במסגרת תוכנית השיקום הכוללת של עיריית חיפה בעיר התחתית.
הכיכר תוכננה על ידי חברה צרפתית.
ב-28 בנובמבר 2011 התקיים טקס חנוכת הכיכר המשופצת בנוכחות ראש עיריית חיפה יונה יהב, ראש עיריית פריז ברטראן דלנואה שגריר צרפת בישראל, ראשי העדות בחיפה ונוספים.
עיריית פריז תרמה לכיכר ריהוט וגופי תאורה בסגנון פריזאי.
כיכר השבת הוא אתר חדשות הפונה בעיקר למגזר החרדי.
האתר נוסד במאי 2009. האתר נקרא על שם צומת כיכר השבת, אחד המרכזים הגדולים של הציבור החרדי בירושלים הגובל בשכונות מאה שערים וגאולה.
האתר מופעל על ידי חברת כיכר השבת בע"מ.
הדירקטורים כיום בחברה הם מרדכי לביא ועורך דין נסים בן חיים שמחזיק בנאמנות את הבעלות על האתר.
מהקמת האתר ב-2009 עד סוף 2012 היה מנחם כהן עורכו הראשי.
בשנת 2011 מונה לעורך הראשי ומשמש בתפקיד עד היום, חיים אילוז.
חרם הרבנים בדצמבר 2009 על אתרי האינטרנט החרדיים, הביא לחיזוק האתר בשל סגירת אתרים מתחרים.
באפריל 2012 רכשה חברת ynet מקבוצת ידיעות אחרונות כמחצית מהבעלות באתר, במליוני שקלים.
בסוף 2017 נמכרו האחזקות חזרה לחברת כיכר השבת.
באוקטובר 2013 הוקם באתר ערוץ וידאו "כיכר TV", בעקבות הבחירות לרשויות המקומיות.
המהדורה הראשונה הוגשה על ידי אבי מימרן והצילומים נעשו באולפני ynet.
בסוף שנת 2014 הקים כיכר השבת אולפן, והאתר החל להפיק ולשדר תוכניות אולפן קצרות.
במרץ 2020 הקים כיכר השבת אולפן חדש והשיק מגוון תוכניות אולפן ומתחם VOD, הכולל תוכניות אקטואליה שבועיות, תוכניות וסדרות מז'אנרים מגוונים, לרבות מיני סדרת דרמה וקטעי קומדיה קצרים.
ביוני 2023 הקים כיכר השבת מהדורת חדשות פנים חרדית מצולמת בשם 'מעייריב' בהגשת העיתונאי איצלה קצבורג.
המהדורה מוגשת מדי יום באתר, עורכי המהדורה איצלה קצבורג ויהודה קליגמן
באוגוסט 2025 קיבל פטריק דרהי מרשות התחרות אישור לרכוש את האתר.
בעקבות כתבות שפורסמו באתר והכפישו אישה חרדית הוגשה נגדו ונגד שמונה אחרים תביעת לשון הרע, שבה נפסקו לתובעת פיצויים בסך 500 אלף ש"ח בתוספת הוצאות שונות, ועל אתר "כיכר השבת" הוטל לשאת ברבע מסכום זה.
משנה לעורך הראשי: חנני ברייטקופף
כתבים פוליטיים: ישי כהן, ארי כהן, דודי בן חמו, יוני גבאי.
כתבי חדשות חוץ: ישראל גראדווהל, יוסי נכטיגל.
כתב חרדים ועולם הישיבות: חנני ברייטקופף, איצלה קצבורג (כץ).
כתב חצרות האדמו"רים: חיים רוזנבוים.
מגיש מעייריב: איצלה קצבורג (כץ).
כתבי דיגיטל: בנימין סלומון, יוסי עבדו.
כתב רכב ובריאות: אבישי לוי.
כתב ברנז'ה וסלבס: איציק אוחנה ("זופניק בכיכר").
כתבים נוספים: אלי דן, ישראל שפירא, ישראל נמדר.
פוליטיקה: "הראיונות" (ישי כהן), "משחקי כיסאות" (רפאל כהן), "דעה בדקה" (ישי כהן)
מוזיקה: "המבקר" (נתנאל לייפר), "כוכב המג'יק קאס" (תוכנית ריאליטי, בהנחיית מנחם טוקר), טוקר בכיכר (מנחם טוקר), זינגר (בעריכת נתנאל לייפר)
חדשות עולמיות: "השגריר" (ציקי ברנדוין), "כיכר גלובל" (הרב בנימין גולדשמידט)
כלכלה: התכנית הכלכלית (משה מנס, רפאל כהן)
אקטואליה: "אחד על אחד" (ישי כהן), "שובר מסך" (שוקי סולומון), "הנערים שלנו" (אלי דן), "המבדיל" (זלמן שטוב), "5 דברים שלא ידעתם" (ארי טננבוים), "המוח" (רון רפאלי), מעייריב (איצלה כץ)
אוכל ושתייה: "קידוש" (ארי גוטהלף), "לבריאות" (חיים קליגר), "מבשלות בכיכר" (מורן פינטו)
יהדות: "נפלאות בפרשה", "נפלאה שכזו" (מירי שניאורסון)
סרטי דרמה: "הנערים שלנו" (אלי דן יוחנן בלייך).
"שמי ברזל" (בהפקת יחזקאל לנג)
צרכנות: "כולל מע"מ" (יערית אלבז), "מתכווננים" (נחמיה שטיינברגר)
נשים: "אלישבע בכיכר" (אלישבע גליקסברג)
כיכר הפסלים היא כיכר להולכי רגל באזור סנטרל שבאי הונג קונג שבהונג קונג.
הכיכר נבנתה בשלהי המאה ה-19 ביוזמת סר קטצ'יק פול צ'אטר.
הכיכר נקראת בשם זה בשל העובדה שבעת הקמתה הוצב בה פסלה של המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנת 1887 על מנת לציין את יובל הזהב למלכותה.
מכאן גם שם הכיכר בסינית - "כיכר פסל המלכה".
בעת הקמתה הייתה הכיכר כיכר לכלי רכב.
פסלה של ויקטוריה ניצב במרכז הכיכר תחת חופה עשויה שיש.
לימים הוצבו בכיכר פסליהם של הנסיך אלברט בשנת ושל המלך אדוארד השביעי.
ב-24 בפברואר 1906 הוצב באתר פסלו של סר תומאס ג'קסון, מנהל תאגיד הבנקאות הונג קונג ושנגחאי.
בהמשך הוצב בכיכר פסלו של המלך ג'ורג' החמישי.
בשנות ה-20 הוקם בכיכר סנוטף הזהה בצורתו לזה המצוי בוייטהול שבלונדון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופת הכיבוש היפני של הונג קונג הורו שלטונות הכיבוש על העברת כל פסלי הברונזה שבכיכר, וכן על העברת פסלי האריות שבחזית הבניין הראשי של HSBC ליפן לשם התכתם.
הפסלים נשלחו ליפן והגיעו לאוסקה אולם לא הותכו.
בתום המלחמה הובאו מרבית הפסלים חזרה להונג קונג.
פסלו של ג'קסון הושב לכיכר (הנמצאת למול בניין הנהלת הבנק בו כיהן).
פסלה של המלכה ויקטוריה הוצב בפארק ויקטוריה, ופסלי האריות הושבו לחזית מבנה הבנק.
פסלו של ג'ורג' החמישי לא נמצא.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 משמשת הכיכר (וכן כיכר הבורסה) כאתר מפגש לעוזרות הבית הפיליפיניות הרבות שבהונג קונג, בימי ראשון (יום המנוחה שלהן).
בדרום הכיכר, במעלה הגבעה ניצב הבניין הראשי של HSBC במקום בו עמד בעת הקמת הכיכר בניין עיריית הונג קונג הישן (שנהרס בשנת 1933).
בצידה המזרחי של הכיכר ניצב בניין בית המשפט העליון הישן של הונג קונג המשמש כיום את המועצה המחוקקת של הונג קונג.
בצידו המערבי של הכיכר ממוקם בניין פרינס.
בעת הקמת הכיכר גבלה הכיכר, בצידה הצפוני, בחוף הים של נמל ויקטוריה.
בעקבות ייבוש הים, מצפון לכיכר נמצאת כיכר אדינבורו.
כיכר ואצלב (בצ'כית: Václavské náměstí) היא כיכר עירונית מרכזית בעיר פראג, בירת הרפובליקה הצ'כית המהווה את המרכז העסקי והתרבותי של העיר החדשה.
בכיכר התרחשו מספר אירועים חשובים לאורך ההיסטוריה, אשר התקיימו בה הפגנות, חגיגות ומפגשים חברתיים אחרים.
הכיכר קרויה על שמו של וצלב הראשון, דוכס בוהמיה, שהיה הקדוש המגן של בוהמיה.
הכיכר ממוקמת במרכז ההיסטורי של פראג שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
לכיכר צורה מלבנית באורך 750 מטרים.
במעלה הכיכר מצויים המוזיאון הלאומי הצ'כי ואנדרטת ואצלב ובתחתיתה הגבול בין העיר החדשה והעיר העתיקה, המוביל אל אתרים היסטוריים נוספים כגון כיכר העיר העתיקה, גשר קארל ומצודת פראג.
ב-1348 ייסד קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את העיר החדשה ואת הכיכר.