tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוקו מדולדל-חזה (שם מדעי: Aburria aburri) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת ההוקיים שקרובים לתרנגולים.
נקרא כך על שם הדלדל שמתחת למקורו.
אורכו של ההוקו עד 75 ס"מ ומשקלו 1.2 - 1.5 ק"ג והוא בעל נוצות שחורות עם ציצה שחורה על ראשו ועור פנים לבן.
הרגליים כתומות והזנב ארוך מעט.
המקור כחול ותחתיו דלדל בצבע אדום וצהוב.
ההוקו מצוי בטבע במרגלות הרים במערב אמריקה הדרומית מגובה 500 עד 1,550 מ'.
הוא חי ביערות הרריים ויערות טרופיים בקולומביה, ונצואלה, פרו ואקוודור.
מצב השימור שלו הוא קרוב לסיכון עקב פגיעה באזור חיותו וכן מציד.
ההוקו מבלה רוב הזמן על הענפים ואף מגיע לצמרת היער.
הוא מחפש שם פירות, חרקים ויצורים קטנים נוספים למאכל.
הוקון זיגורדסון (בנורווגית: Haakon Sigurdsson, היה ידוע גם בכינוי הוקון רחב הכתפיים – Haakon Herdebrei; 1147 – 7 ביולי 1162) היה מלך נורווגיה מ-1157 ועד מותו תחת השם הוקון השני בתקופת מלחמת האזרחים הנורווגית.
הוקון נולד כבנו הבלתי חוקי של זיגורד השני.
ב-1157 הוא נקבע כיורשו של דודו, אייסטיין השני, שהיה מלך שותף יחד עם אחיו, אינגה הראשון ואביו של הוקון.
לאחר מותם של אייסטיין וזיגורד היה אינגה לשליט היחיד של נורווגיה.
תומכיהם לשעבר של זיגורד השני ושל אייסטיין השני התלכדו מאחורי הוקון וחידשו את מאבקם נגד אינגה בהנהגתו של זיגורד הברדסון מהדמרק.
ב-3 בפברואר 1161 הובס אינגה ונהרג בשעה שהוביל את אנשיו לקרב נגד הוקון השני ליד אוסלו, לאחר שרבים מאנשיו בהנהגת גודרד אולפסון, ערקו לצדו של הוקון.
ב-7 ביולי 1162 נהרג הוקון השני בקרב סקן, לא הרחק מואויה שברומסדל.
לאחר מותו של אינגה התלכדו תומכיו מאחורי האציל ארלינג סקקה ובנו, מגנוס החמישי, שירש את כסאו של הוקון השני.
מלחמת האזרחים הנורווגית התמשכה על תקופה של 110 שנים.
היא החלה עם מותו של זיגורד הראשון ב-1130 והסתיימה ב-1240 עם מותו של הדוכס סקול בורדסון.
במהלך תקופה זו התנהלו כמה עימותים מוגבלים ברמות שונות של עצימות.
הרקע לעימותים אלו היו סדר הירושה הנורווגי שהיה לא ברור, המצב החברתי והמאבק בין המלך לבין הכנסייה.
במלחמה זו היו שתי סיעות שבתחילה לא היו ידועות בשמם, אך בסופו של דבר הן כונו ה"בגלר" וה"בירקביינר".
סיעות אלו נסמכו בדרך כלל על מנהיג בובה שהיה בן למשפחת המלוכה או טוען לכתר.
הוקון סברסון (בנורדית עתיקה: Hákon Sverrisson, בנורווגית: Håkon Sverresson; 1182 – 1 בינואר 1204) היה מלך נורווגיה מ-1202 ועד מותו.
הוקון נולד כבנו הבלתי חוקי השני של מי שלימים יהיה סבר, מלך נורווגיה, אז הרפתקן פארואזי.
ההיסטוריון בן המאה ה-19, פטר אנדריאס מונק, גרס שאמו של הוקון השלישי הייתה אסטריד, בתו של הבישוף ראו מאיי פארו, אך טענה זו לא נתמכת על ידי היסטוריונים מודרניים.
מלחמת האזרחים הנורווגית התמשכה מ-1130 ועד 1240. במהלך תקופה זו התנהלו כמה עימותים מוגבלים ברמות שונות של עצימות.
הרקע לעימותים אלו היו סדר הירושה הנורווגית שהיה בלתי ברור, המצב החברתי והמאבקים בין חלקים שונים של חוגי האצולה ובין הכנסייה והמלוכה.
בתחילה נאבקו במלחמה זו שני צדדים שמעת לעת היו קרויים בשמות שונים או שלא היו קרויים בשמות כלל, אך לבסוף הם התלכדו לשתי סיעות שהיו קרויות ה"בגלר" (Bagler) וה"בירקביינר" (Birkebeiner).
כל אחת מהסיעות העמידה בראשה מנהיג או מנהיג בובה שהיה בן למשפחת המלוכה כמשקל נגד למנהיג הקבוצה השנייה.
סבר והוקון היו מנהיגי סיעת הבירקביינר.
הוקון מוזכר לראשונה כאחד ממפקדי הצבאות של אביו בקרב שהתנהל ב-1197 כנגד הבגלרים באוסלו.
לאחר מכן הוא מוזכר כמה פעמים כמי שלקח חלק במלחמות אביו כנגד הבגלרים.
על ערש דווי, הכריז סבר, שמת ב-9 במרץ 1202, כי לא נותרו לו בנים בחיים למעט הוקון.
הוא גם כתב להוקון מכתב בו הוא יעץ לו ליישב את הסכסוך ארוך הימים עם הכנסייה.
כאשר הגיעו לאוזני הוקון החדשות על מות אביו ואנשי הבירקביינר התכנסו בנידרארוס (טרונדהיים), הוא הוכרז קודם כל כראש השבט של הבירקביינרים.
באביב אותה שנה הוא הוכרז כמלך נורווגיה באספת האצולה שהתכנסה בנידארוס.
באותו אביב שבו לנורווגיה הבישופים הנורווגים שהיו בגלות בשוודיה ובדנמרק ותמכו בבגלרים, והגיעו להסדר עם הוקון.
נראה היה שהוא נכנע לרוב דרישותיהם.
הנידוי שהוטל על נורווגיה במהלך תקופת מלכותו של סבר הוסר.
נאמר על הוקון שהוא היה ביחסים טובים עם האיכרים ועם פשוטי העם ועד מהרה איבדה סיעת הבגלר את רוב התמיכה שהייתה לה.
בסתיו 1202, נהרג הטוען לכתר מטעם הבגלרים, אינגה מגנוססון, על ידי האיכרים המקומיים באופלנד וסיעת הבגלר בנורווגיה פורקה.
טוען לכתר חדש מטעם הבגלרים, ארלינג סטיינווג, צץ עד מהרה בדנמרק, אך הוא דחה את האפשרות לחדש את הלחימה, שכן הוא ראה שסיכוייו מול הוקון קלושים.
לפיכך היה הוקון המלך הבלתי מעורער של נורווגיה.
נראה היה שלהוקון היו יחסים מעורערים עם אשת אביו, המלכה מרגרטה.
לאחר מותו של סבר ניסתה מרגרטה לשוב למולדתה שוודיה יחד עם בתו של סבר, כריסטינה.
אנשיו של הוקון הפרידו את מרגרטה בכוח מכריסטינה, שכן הוקון רצה שהיא תישאר בחצר מלכותו.
לאחר מכן הגיעה מרגרטה להסדר עם הוקון והיא עברה לחצר מלכותו.
במהלך חג המולד של שנת 1203, נפל הוקון למשכב לאחר שעבר הקזת דם וב-1 בינואר 1204 הוא מת.
התעורר חשד שמותו נגרם מהרעלה ואמו החורגת, מרגרטה נחשדה באחריות לכך.
בסופו של דבר עבר אחד מאנשיה את משפט האל בשמה כדי להוכיח את חפותה, אך האיש נכווה קשות.
כך הוכחה אשמתה והיא נאלצה להימלט לשוודיה.
הוקון השלישי לא נישא ובעת מותו לא היה ידוע על יורשים.
לפיכך ירש אותו אחיינו בן הארבע, גוטורם.
אך לאחר מותו הופיעה בחצרם של הבירקביינר אישה בשם אינגה מוורטיג, שהייתה פילגשו של הוקון לתקופת מה בשנת 1203 יחד עם בנה התינוק וטענה שהוא בנו של הוקון.
הילד, ששמו היה גם הוקון, נולד במה שמהווה היום את מחוז אוסטפולד שבנורווגיה לאחר מותו של הוקון.
מאוחר יותר הוא היה למלך הוקון הרביעי.
בקיץ 1218 עברה אינגה בהצלחה את משפט האל בברגן כדי להוכיח את צדקתה.
במהלך תקופת מלכותו הקצרה של הוקון השלישי, הוא הצליח לגרום להסרת החרם שהוטל על נורווגיה ולשים קץ למלחמת האזרחים הנורווגית, לפחות לזמן מה.
קשה לומר אם השלום שהושג בתקופתו היה נמשך לו הוקון היה מאריך ימים.
כפי שהתרחש, מותו בטרם עת של הוקון הצית מחדש את הלחימה, כאשר הטוען לכתר מטעם סיעת הבגלר, ארלינג סטייווג, כינס תוך חודשים ספורים צבא ויצא לנורווגיה כדי לדרוש את זכותו לכתר.
הוקון השלישי נקבר בקתדרלה הישנה בברגן.
הקתדרלה נהרסה ב-1531 וכיום מצוין המקום על ידי אנדרטה.
המקורות הכתובים העיקריים על אודותיו של הוקון הם הסאגה שנכתבה על אביו והסאגה של הבגלרים, שתיהן נכתבו זמן קצר לאחר האירועים, במאה ה-13.
הוקון הוקונסון (בנורדית עתיקה: Hákon Hákonarson, בנורווגית: Håkon Håkonsson; מרץ או אפריל 1204 – 16 בדצמבר 1263) היה מלך נורווגיה מ-1217 ועד מותו תחת השם הוקון הרביעי.
לעיתים הוא כונה הוקון הזקן, בנגוד לבנו שכונה הוקון הצעיר.
תקופת מלכותו ארכה 46 שנים, יותר מכל מלכי נורווגיה מאז ימי מלכותו של האראלד הראשון ועד אז.
הוקון נולד לתוך סערת מלחמת האזרחים הנורווגית, אך מלכותו הצליחה לשים קץ לעימותים הפנימיים.
בראשית תקופת מלכותו, כאשר היה קטין, שימש מי שהיה יריבו בהמשך, הרוזן סקול ברודסון, כעוצר.
כמלך מטעם סיעת ה"בירקביינר" (Birkebeiner) הביס הוקון את המרידה של הטוען לכתר האחרון מטעם סיעת ה"בגלר" (Bagler), זיגורד ריבונג, ב-1227. הוא הביא לסיום סופי של מלחמת האזרחים כאשר סקול ברודסון נהרג ב-1240, שנה לאחר שזה האחרון הכריז על עצמו כמלך כאופוזיציה להוקון.
לאחר מכן מינה הוקון את בנו כמלך-שותף.
תחת מלכותו של הוקון, נראה היה שנורווגיה של ימי הביניים הגיעה לשיאה או לתור הזהב שלה.
המוניטין שלו והצי האדיר שלו אפשרו לו לשמור על ידידות הן עם האפיפיור והן עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למרות היריבות בין שני האישים.
בנקודות זמן שונות הוצע לו כתר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האפיפיור, כתר המלך העליון של אירלנד על ידי משלחת של מלכים אירים והפיקוד על הצי הצלבני על ידי מלך צרפת.
הוא הרחיב את השפעת התרבות האירופאית בנורווגיה על ידי הבאתם ותרגומם של מקורות ספרותיים אירופאים בני התקופה לנורדית עתיקה ועל ידי בנייתם של מבני אבן מונומנטליים בסגנון אירופאי.
בנוסף, הוא ניהל מדיניות חוץ פעילה ואגרסיבית ובסוף תקופת מלכותו הוא צירף את איסלנד ואת גרינלנד לממלכתו, כך שנורווגיה הייתה אז בשיא תחום התפשטותה הטריטוריאלית.
למרות שלזמן מסוים הוא הצליח להבטיח את השליטה הנורווגית באיים שעל החופים הצפוניים והמערביים של בריטניה הגדולה, הוא נפל למשכב ומת כאשר בילה את החורף באורקני לאחר כמה מערכות צבאיות כנגד ממלכת סקוטלנד המתרחבת.
הוקון נולד בפולקנבורג שבדרום-מזרח נורווגיה כבנה של אינגה מוורטייג.
הוקון הצעיר נולד בשטח שהיה בשליטה של סיעת הבגלר וטענת האבהות של אמו הציבה אותם במצב מסוכן.
בשעה שאנשי סיעת הבגלר החלו לנסות ולאתר את הילד, נמלטה קבוצה של אנשי הבירקביינר יחד איתו בחורף 1205 – 1206, בדרכם למקום מושבו של אינגה השני, המלך החדש של סיעת הבירקביינר, בנידארוס (טרונדהיים).
כאשר נתקלה קבוצה זו בסופת שלגים, נשאו שניים מגולשי הסקי הטובים ביותר מביניהם, טורסטיין סקלבה וסקיירוולד סקרוקה, את הילד דרך ההרים מלילהאמר לאוסטרדלן.
הם הצליחו בסופו של דבר להביאו למקום מבטחים בחסותו של המלך אינגה ואירוע זה מונצח בנורווגיה המודרנית באירוע סקי שנתי הקרוי "מרוץ הבירקביינר" (Birkebeinerrennet).
ילדותו הדרמטית של הוקון זכתה לעיתים להשוואה לזאת של אולף הראשון, שהנהיג את הנצרות בנורווגיה וכן לסיפורי הבשורה ולילדותו של ישו הילד, הקבלות ששיחקו תפקיד אידאולוגי חשוב במלכותו של הוקון.
על פי הסאגה שנכתבה אודותיו, תואר הוקון כבהיר עור וכשנון וכן כבעל ממדי גוף קטנים ביחס לגילו.
כאשר מלאו לו שלוש שנים, נשבה הוקון על ידי אנשי סיעת הבגלר, אך הוא סירב להתייחס לטוען לכתר מטעמם, פיליפ סימונסון, כאל אדונו.
בכל אופן משבי זה הוא יצא ללא פגע.
כאשר הוא למד בגיל שמונה שהמלך אינגה ואחיו, הרוזן הוקון "המשוגע", הגיעו להסכם לירושת הכתר שכלל אותו עצמו, הוא ציין שההסכם אינו תקף, שכן במעמד הסיכום לא נכח נציג מטעמו.
לאחר מכן הוא זיהה את בא כוחו כ"אלוהים ואולף הקדוש".
הוקון ידוע בעיקר בשל העובדה שהוא היה ראשון מלכי נורווגיה שזכה לקבל חינוך פורמלי בבית ספר.
החל משלהי מלחמת האזרחים, הסתמך המנהל הממשלתי בהדרגה על תקשורת כתובה, מה שהצריך מנהיגים יודעי קרוא וכתוב.
כאשר הוקון שהה בברגן תחת השגחתו של הוקון "המשוגע", הוא החל לקבל חינוך החל מגיל שבע, ככל הנראה בבית הספר של קתדרלת ברגן.
הוא המשיך את לימודיו בחסות המלך אינגה בבית הספר של קתדרלת טרונדהיים לאחר מותו של הוקון "המשוגע" ב-1214. הוקון גודל לצד בנו של אינגה, גוטורם, והם זכו ליחס זהה.
כאשר מלאו להוקון 11, התגרו כמה מחבריו במלך כאשר ביקשו ממנו לתת להוקון אזור למשול עליו.
כאשר הפצירה בו קבוצה מאנשי הבירקביינר להיאבק במלך אינגה, הוא דחה את הצעתם הן בשל גילו הצעיר והסיכויים הקלושים להצליח, והן בשל אמונתו שמהלך כזה הוא שגוי מבחינה מוסרית ויפלג את סיעת הבירקביינר.
תחת זאת הוא אמר שהוא מתפלל לאלוהים שייתן לו את ירושת אבותיו כאשר תגיע השעה לכך.
לאחר מותו של אינגה השני ב-1217, פרצה מחלוקת בנוגע לזהות יורשו.
כשהוא זוכה לתמיכה עממית רחבה בטרונדלג ובמערב נורווגיה, הוכרז הוקון כמלך באספת האצילים בטרונדלג ביוני 1217. מאוחר יותר באותה שנה הוא הוכרז כמלך באספה שהתכנסה בברגן ובאספות אזוריות נוספות.
בעוד שתומכיו של סקול ניסו בתחילה להטיל ספק במוצאו המלכותי של הוקון, הם חדלו בסופו של דבר להתנגד למועמדותו בגלוי.
כאשר המחלוקת איימה לפלג את שורות סיעת הבירקביינר, התפשר סקול על היותו העוצר של הוקון עד הגיעו לבגרות.
בהקשר לפתרון המחלוקת על הירושה המלכותית, היה על אינגה, אמו של הוקון להוכיח את אבהותו של הילד באמצעות משפט האל שהתקיים בברגן ב-1218. התוצאה המוצלחת של מבחן זה חיזקה את הבסיס החוקי למלכותו של הוקון ושיפרה את היחסים עם הכנסייה.
טענה בסאגה שהוקון התקבל כמלך באופן כללי כבר באותה עת, שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים מודרניים כמו סבר באגה.
סקול והוקון התרחקו זה מזה בתחומי הממשל שלהם ולאחר 1220 התמקד סקול עיקר בשלטון על מזרח נורווגיה, שאת הזכות למשול עליה הוא קיבל ב-1218. בין השנים 1221 – 1223 הוציאו הוקון וסקול מכתבים מלכותיים נפרדים כשליטי נורווגיה.
ב-1223 התקיימה בברגן פגישה רבת משתתפים של בישופים, אנשי כמורה, אצילים חילוניים ודמויות מפתח אחרות מכל רחבי הממלכה כדי להחליט באופן סופי על זכותו של הוקון על הכתר.
המועמדים האחרים לתפקיד נכחו בפגישה בעצמם או באמצעות באי כוחם, אף בסופו של דבר אושרה בחירתו של הוקון פה אחד כמלך נורווגיה.
ב-1217 מת אחרון המלכים מטעם סיעת הבגלר, פיליפ סימונסון.
תמרונים פוליטיים וצבאיים מהירים שבוצעו על ידי סקול הובילו לפיוס בין סיעת הבירקביינר והבגלר וכך לאיחודה מחדש של הממלכה.
אף על פי כן, כמה גורמים בקרב אנשי סיעת הבגלר, שלא היו שבעי רצון מהמהלך, מצאו לעצמם טוען לכתר חדש, זיגורד ריבונג, ופתחו במרידה חדשה שהחלה ב-1219. המרידה זכתה בתמיכה רק בחלקים של מזרח נורווגיה והמורדים לא הצליחו להשיג שליטה בוויקן ובאופלנד כפי שהצליחו הבגלרים לעשות קודם לכן.
בקיץ 1223 הצליח סקול סוף סוף לאלץ את תומכיו של ריבונג להיכנע.
בפגישה הגדולה בברגן שהתקיימה זמן קצר לאחר מכן חודשה חלוקת הממלכה בין הוקון לבין סקול, שבהתאם לכך קיבל את השליטה על השליש הצפוני של נורווגיה במקום על מזרח נורווגיה במה שנראה כתבוסה, למרות ניצחונו הצבאי.
ב-1224, ריבונג, שהיה במשמורת של סקול, נמלט משביו, והוקון נותר להילחם נגדו בעצמו כשליט החדש של מזרח נורווגיה.
סקול נותר פסיבי עד לתום המלחמה ותמיכתו בהוקון הייתה פושרת במקרה הטוב.
כשהוא נוטל את תפקיד ההנהגה בעת הלחימה, הביס הוקון את ריבונוג בלוחמה אינטנסיבית במשך השנים הבאות.
כחלק מהמערכה, הוביל הוקון בנוסף ב-1125 צבא גדול בפלישה למחוז ורמלנד של שוודיה, כדי להעניש את תושבי המחוז על תמיכתם בריבונג.
לאחר מותו של ריבונג ב-1126, דעך לבסוף המרד ב-1227, לאחר כניעתו של מנהיג המרד האחרון, קנוט, בנו של הוקון "המשוגע".
אירוע זה הותיר את הוקון פחות או יותר כמלך הבלתי מעורער של נורווגיה.
יועציו של הוקון שאפו לפייס בינו לבין סקול על ידי הצעת נישואים בין הוקון לבין בתו של סקול, מרגרטה ב-1219. הוקון קיבל את ההצעה, למרות שהוא לא היה סבור שלנישואים תהיה השפעה פוליטית של ממש, אך הנישואים לא התקיימו לפני 1225, בין השאר עקב העימות מול ריבונג.
על כל פנים, מערכת היחסים בין הוקון לבין סקול התדרדרה במהלך שנות השלושים של המאה ה-13 והניסיונות להגיע להסדרים בפגישות שהתקיימו ב-1233 ו-1236 רק הרחיקו את השניים זה מזה.
יחד עם זה, מעת לעת השניים התפייסו ובילו זמן רב ביחד, ולאחר מכן הסתכסכו שוב ועל פי הסאגה הסכסוכים אירעו עקב תככים שיסודם היה עקב שמועות והשמצות של אנשים ששאפו לסכסך בין השניים.
סקול היה האדם הראשון בתולדות נורווגיה שקיבל את התואר דוכס (hertug) ב-1237, אך במקום לקבל שליטה על אזור גאוגרפי מסוים, הוא קיבל את הזכות לקבל את ההכנסות משליש ממחוזות נורווגיה.
היה זה חלק מהנסיון של הוקון להגביל את כוחו של סקול.
ב-1239 הפך הסכסוך בין השניים ללוחמה גלויה כאשר הכריז סקול על עצמו כמלך.
למרות שהייתה לו תמיכה במידה מסוימת בטרונדלג, אופלנד ומזרח ויקן, הוא לא היה מסוגל לעמוד בפני כוחותיו של הוקון.
המרידה הסתיימה כאשר ב-1240 נהרג סקול, וכך נותר הוקון המלך הבלתי מעורער של נורווגיה.
מקובל שקיצו של מרד זה היווה גם את סיומה של מלחמת האזרחים הנורווגית שהחלה 110 שנים קודם לכן ב-1130.
בעוד שבתחילה סירבה הכנסייה בנורווגיה להכיר בהוקון כמלך נורווגיה, בסופו של דבר, בפגישה הגדולה שהתקיימה ב-1223 היא העניקה את תמיכתה בטענתו לכס המלכות, למרות שגם לאחר מכן היו חילוקי דעות ביניהם.
אף על פי שלאחר 1240 היה הוקון למלך הבלתי מעורער של נורווגיה, עדיין לא אושרה מלכותו על ידי האפיפיור, עקב היותו בן בלתי חוקי.
על כל פנים הייתה לו שאיפה אישית חזקה להתקבל באופן מלא כמלך אירופאי.
כמה ועדות אפיפיוריות התמנו כדי לדון בעניין והוקון הכריז על בנו הבלתי חוקי, הוקון הצעיר, כיורשו במקום בן בלתי חוקי אחר שייוותר בחיים.
למרות שלהוקון היו ילדים מפילגשו קנגה הצעירה, קודם לנישואיו עם מרגרטה, היו אלה ילדיו ממרגרטה שהוכרו כיורשיו על פי ההכרה האפיפיורית.
העיקרון הקתולי של בנים חוקיים, קיבל לפיכך תוקף בסדר הירושה הנורווגי, למרות שהחוק החדש שהוקון חוקק שמר על העיקרון שילדים בלתי חוקים יכולים להיות יורשי הכתר בהיעדרם של ילדים או נכדים חוקיים, זאת בניגוד לערכי הכנסייה הקתולית.
בעוד שמעמדו החזק אפשר לו לקבוע את גבולות ההשפעה הפוליטית של הכנסייה, הוא היה מוכן לתת לכנסייה אוטונומיה רחבה בעניינים הפנימיים וביחסים עם החבר הכפרית.
הוקון גם ניסה לחזק את קשריו עם הכס הקדוש על ידי כך שנשא שבועת צלבן.
בכל אופן, ב-1241 הוא המיר את שבועתו זו בשבועה שהוא ייקח חלק בלוחמה כנגד עמים פגנים בצפון על רקע הפלישה המונגולית לאירופה.
כאשר קבוצה של קרלים אולצה לנוע מערבה על ידי המונגולים, התיר להם הוקון להישאר במלנגן שבצפון נורווגיה ודאג שהם יתנצרו, מהלך שגרם לשביעות רצון של האפיפיור.
מאוחר יותר, ב-1248, הציע לואי התשיעי, מלך צרפת, להוקון להצטרף אליו למסע צלב ושייקח על עצמו את תפקיד מפקד הצי, אך הוקון סירב להצעה.
למרות שבתחילה לא עלה בידו של הוקון להשיג את הכרתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, הוא הצליח לקבל עד מהרה את תמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ששאף להשיג בעל ברית במאבקו נגד פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בסופו של דבר השיג הוקון הכרה במלכותו מהאפיפיור ב-1246 והקרדינל ויליאם ממודנה נשלח ב-1247 לברגן כדי להכתיר את הוקון.
לאחר ייצוב מעמדו ב-1240, התמקד הוקון בהפגנת עליונותה של מלוכתו, בהשפעת הקשר ההולך ומתהדק עם התרבות האירופאית.
הוא החל בבניית כמה מבנים מלכותיים מונומנטליים, בעיקר באחוזה המלכותית בברגן, שם הוא בנה ארמון אבן בסגנון אירופאי.
בפגישותיו עם שליטים סקנדינבים אחרים הוא עשה שימוש בצי גדול שכלל ספינות מלכותיות ומיוזמתו שלח מכתבים ומתנות לשליטים אחרים באירופה.
התיעוד על יחסים עם המדינה המרוחקת ביותר שאתה היה לו קשר היה כאשר הוא שלח בז ארקטי לסולטאן של תוניס.
חצר המלכות בברגן גם החלה לעסוק ביבוא ותרגום של ספרות אירופאית שהייתה זמינה לקהל הנורווגי הרחב.
הספרות שהייתה פופולרית אז הייתה הספרות ההרואית-רומנטית שנגזרה מחיי חצרות המלכות הצרפתית והאנגלית, שהיצירות הבולטות מביניהם היו שירים על מעללי גבורה מצרפת ואגדות המלך ארתור מאנגליה.
היצירה הראשונה שתורגמה לנורדית עתיקה הייתה הרומנסה הארתוריאנית טריסטן ואיזולדה, שתרגומה הושלם ב-1226 בהוראתו של הקוון הצעיר שנישא אז.
נראה היה שתוכניתו של הוקון הייתה לעורר את הופעתו של הז'אנר הנורדי החדש של "סאגות האבירים".
הוקון גם דאג לתרגום הטקסט הדתי הפופולרי "חזון טנוגדלוס" (Visio Tnugdali) לנורדית עתיקה תחת השם Duggals leiðsla.
הספרות גם פנתה לנשים והן רעייתו של הוקון, מרגרטה והן בתו כריסטינה החזיקו בבעלותן ספרי פסלטר מאוירים בעושר רב.
הוקון גם יזם רפורמות חוקתיות שהיו חיוניות לפיתוחה של מערכת המשפט בנורווגיה.
"החוק החדש" של הוקון, שנכתב בערך בשנת 1260 היווה פריצת דרך לרעיון וליישום של משפט ציבורי, בניגוד למנהגים המסורתיים הנורווגים שנגעו לסכסוכים ולנקמות.
השפעת הרפורמות בלטה גם בטקסט "מראת המלך" (Konungs skuggsjá), שהיווה טקסט חינוכי שהיה מכוון לבנו של הוקון, מגנוס, שככל הנראה נכתב בשיתוף פעולה עם אנשי חצר המלכות באמצע שנות החמישים של המאה ה-13.
מלכתחילה היו היחסים הן עם שוודיה והן עם דנמרק, עוינים.
במהלך העימות בין הוקון לבין סקול, ניסה זה האחרון לקבל את תמיכתו של ולדמר השני, מלך דנמרק, אך הגשת העזרה לא התאפשרה לאחר שוולדמר נשבה על ידי אחד הוואסלים שלו.
מאחר שהדנים שאפו לשלוט על נורווגיה והם תמכו בגואלפים (אלה שתמכו באפיפיור במאבקו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה), פיתח הוקון יחסים קרובים עם הגיבלינים, תומכיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר שלח שגרירים לנורווגיה.
כאשר קנה הוקון לעצמו מוניטין כשליט בעל צי חזק, שאפו שליטים אירופאים אחרים להפיק תועלת מידידותם אתו.
למרות המאבק בין האפיפיור לבין הקיסר, הוקון היה מסוגל לשמור על הידידות עם שניהם.
על פי דברי כרוניקן אנגלי, האפיפיור שאף לכך שהוקון יוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסיבה האפשרית לסירובו של הוקון להצעה זו הייתה חששו לעזוב את נורווגיה מפחד הפלישה המונגולית.
הוקון התמיד בנקיטתה של מדיניות חוץ פעילה לכל הכוונים, אך בעיקר לכוון מערב ודרום-מזרח.
בצפון-מזרח, היחסים עם רפובליקת נובגורוד היו מתוחים עקב סכסוך על זכות גביית המיסים מהלאפים וכן עקב פשיטות הדדיות שבוצעו על ידי שני הצדדים.
בסופו של דבר, האיום המונגולי גרם לנסיך אלכסנדר נבסקי לנהל משא ומתן עם הוקון שככל הנראה חיזק את השליטה הנורווגית על מחוזות טרומס ופינמרק שבצפון נורווגיה.
משלחת דיפלומטית מנובגורוד נשאה בכליה בקשה לנישואים עם בתו של הוקון, כריסטינה, אך הוקון סירב עקב האיום המונגולי.
עקב הנוכחות של נורווגיה בימים סביב לדרום שוודיה ובים הבלטי, היא נסמכה באופן הולך וגדל על אספקת דגנים מליבק.
בכל אופן נפסקה תנועת ייבוא זאת בסוף שנות הארבעים של המאה ה-13 עקב בזיזתן של ספינות נורווגיות במים הטריטוריאליים הדניים.
ב-1250 כרת הוקון על הסכם שלום וסחר עם העיר ליבק, מהלך שבסופו של דבר פתח את הקשרים של העיר ברגן עם ברית ערי הנזה.
במהלך העימות הוצע להוקון על ידי פרידריך השני לקבל את השליטה על העיר.
בכל אופן, המדיניות של הוקון בנוגע לנמלים הגרמניים הצפוניים נסמכה בעיקר על האסטרטגיה שלו לנצל את אי השקט הפנימי בדנמרק לאחר מותו של ולדמר השני ב-1241.
הוקון נהג להיפגש באזורי הגבולות עם שליטי הארצות הסקנדינביות השכנות על בסיס קבוע החל מסוף שנות הארבעים ובמשך שנות החמישים של המאה ה-13. הוא עשה שימוש בצי גדול, שמנה מעל 300 ספינות, כאמצעי לחץ.
הוקון שאף להרחיב את תחומי ממלכתו דרומה ולשלוט על מחוז הלנד (אז בשליטת דנמרק, כיום מחוז בשוודיה).
לפיכך הוא דאג לכרות ברית עם השוודים וכן עם מתנגדיו של בית המלוכה הדני.
ב-1249 חתם הוקון על עסקה עם המנהיג השוודי, בירגר יארל, בנוגע לפלישה משותפת נורווגית-שוודית להלנד ולסקונה, אך בסופו של דבר זנחו השוודים את ההסכם.
הוקון טען לשליטה בהולנד ב-1253 ובסופו של דבר פלש למחוז בכוחות עצמו ב-1256, כשהוא דורש את השליטה במחוז כפיצוי על בזיזתן של הספינות הנורווגיות שהפליגו במים של דנמרק.
אף על פי כן הוא נאלץ לוותר על תביעותיו ב-1257 לאחר כריתת הסכם שלום עם כריסטופר הראשון, מלך דנמרק.
לאחר מכן ניהל הוקון משא ומתן על נישואים בין בנו היחיד שנותר בחיים, מגנוס, לבין אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק.
הוקון גם התפייס עם השוודים כאשר הוא חיתן את בנו הוקון הצעיר עם מריה, בתו של בירגר יארל.
המדיניות הצפונית של הוקון הייתה המניע למה שמאוחר יותר היה לאיחודים פרסונליים (איחוד קאלמאר), שבסופו של דבר גרמו לכיבושים קשים של נורווגיה, בשל העובדה שלא היו ברשותה המשאבים הכלכליים והצבאיים כדי לשמר את הישגי מדיניותו התקיפה של הוקון.
בטווח הרחוק יותר, הוקון שאף לכרות ברית עם אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, שהיה מועמד פוטנציאלי לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעיקר בשל העובדה שקשר זה היה ערובה לנתיבי אספקת דגנים חדשים לאור עליית המחירים באנגליה וככל הנראה אפשר גישה לתבואה מהאזור הבלטי באמצעות השליטה הנורווגית על ליבק.
בתמורה שאף אלפונסו להרחיב את תחומי השפעתו בצפון אירופה, וכן להשיג סיוע של הצי הנורווגי למערכה או למסע הצלב שהוא הציע לערוך במרוקו.
הוקון יכול היה כך גם להגשים את שבועתו כלפי האפיפיור להשתתף במסע צלב, למרות שהוא ככל הנראה לא התכוון לקיים את שבועתו זו.
הוא שלח משלחת דיפלומטית לקסטיליה ב-1255 והשגריר של קסטיליה שהתלווה למשלחת בשובה לנורווגיה הציע למסד "קשרי ידידות אמיצים" עם הוקון.
לבקשתו של אלפונסו, נתן הוקון את הסכמתו לכך שבתו כריסטינה תוכל לצאת לקסטיליה ולשאת את אחד מאחיו של אלפונסו.
מותה של כריסטינה לאחר ארבע שנות נישואים חשוכי ילדים, ציינה את קיצה של הברית קצרת הימים בין שתי הממלכות והתוכניות למסע הצלב נגדעו באיבם.
הוקון ניהל מדיניות חוץ תקיפה לחיזוק הקשרים של נורווגיה במערב.
מדיניותו נסמכה על ידידות ועל יחסי סחר עם מלך אנגליה.
הסכמי הסחר הראשונים שידוע עליהם נחתמו בין אנגליה לבין נורווגיה בין השנים 1217 – 1223 (הסכמי הסחר הראשונים של אנגליה היו עם נורווגיה) והידידות עם הנרי השלישי, מלך אנגליה הייתה אבן היסוד במדיניות החוץ של הוקון.
בשל העובדה שהם הוכתרו כמלכים בערך באותה תקופה, כתב הוקון להנרי ב-1224 שהוא מקווה שהם יוכלו לשמור על ידידותם כפי שהייתה בין אבותיהם.
הוקון שאף להגן על הריבונות הנורווגית על האיים במערב, קרי, האיים ההברידיים, האי מאן, איי שטלנד, אורקני ואיי פארו.
יותר מכך, ב-1261 הסכימה הקהילה הנורדית בגרינלנד להיות כפופה למלך הנורווגי וב-1262 הצליח הוקון להשיג את אחת משאיפותיו משכבר הימים ולשלב את איסלנד בממלכתו על ידי הפקת תועלת מהסכסוכים הפנימיים באי לטובתו.
תלותם בסחר הימי הנורווגי, וכפיפותם לארכיבישופות של נידארוס, היו הסיבות העיקריות שאפשרו להוקון לטעון לריבונותו על האיים.
עם תום תקופת מלכותו של הוקון, הייתה הממלכה הנורווגית בשיא התפשטותה אי פעם.
שלטונה של נורווגיה על איי פארו ועל איי שטלנד היה חזק עקב חשיבותה של ברגן כמרכז סחר, בעוד שלאורקני, האיים ההברידיים והאי מאן היו קשרים טבעיים יותר עם סקוטלנד.
למרות שמבחינה מסורתית היו לנורווגיה קשרים עם קהילת המתיישבים הנורדים בצפון סקוטלנד, השליטים הסקוטים עמדו בהדרגה על זכותם לריבונות על כל חלקי היבשה הסקוטית.
הוקון השיג באותה עת שליטה חזקה יותר על האיים ההברידיים ועל האי מאן בהשוואה לכל מלך נורווגי מאז ימיו של מגנוס השלישי.
כחלק ממהלך חדש טען אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד על זכותו על האיים ההברידיים והוא שאף לרכוש את האיים מידי נורווגיה, אך הוקון דחה את ההצעות בתוקף.
לאחר מותו של אלכסנדר השני, מלך אחריו בנו, אלכסנדר השלישי, ומדיניותו בסוגיה עלתה מדרגה כאשר הוא שיגר משלחת דיפלומטים ב-1261 לנורווגיה וזמן קצר לאחר מכן תקף את האיים ההברידיים.
ב-1263 גרם העימות בין סקוטלנד לנורווגיה על האיים ההברידיים להוקון לשגר משלחת לאיים.
כאשר נודע לו שהאצילים הסקוטים פלשו לאיים שנה קודם לכן ושאלכסנדר השלישי תכנן לכבוש אותם, יצא הוקון בראש צי מגויס של 120 ממיטב ספינותיו.
הצי הפליג בברגן ביולי והגיע לשטלנד ולאורקני באוגוסט, שם הצטרפו אליהם ראשי השבטים מהאיים ההברידיים ומהאי מאן.
בעקבות נחיתת הנורווגים על אדמת סקוטלנד החל משא ומתן עם אלכסנדר, אך הוא הוארך בכוונה על ידי הסקוטים.
לאחר המתנה שהתמשכה עד ספטמבר או אוקטובר, שנגרמה עקב מזג אוויר שגרם לצי של הוקון לקשיים, אירעה התנגשות בין כוח נורווגי קטן לבין כוח סקוטי בקרב לרגס.
למרות שהשפעתו של הקרב הייתה מוגבלת ולא מכרעת, נסוג הוקון לאורקני כדי להעביר שם את החורף.
משלחת של מלכים אירים הזמינה את הוקון לסייע להם בטיהור אירלנד ממתיישבים אנגלים ושייקח על עצמו את תפקיד המלך העליון של אירלנד, אך הוקון סירב להצעה.
הוקון בילה את החורף בארמון הבישוף בקירקוול שבאורקני ורקם תוכניות לחידוש המערכה הצבאית בשנה שלאחר מכן.
במהלך שהותו בקירקוול הוא נפל למשכב ומת בשעות הבוקר המוקדמות של ה-16 בדצמבר 1263. הוקון הרביעי נקבר בקתדרלת מגנוס הקדוש שבקירקוול למשך החורף וכאשר הגיע האביב, הוצאה גופתו מקברה והועברה לנורווגיה, שם הוא נטמן בקתדרלה הישנה של ברגן.
ב-1531 נהרסה הקתדרלה על ידי הדנים בהקשר לרפורמציה הפרוטסטנטית ועקב כך נהרסו קבריהם של הוקון ושל מלכים נורווגים אחרים.
ההיסטוריונים הנורווגים חלוקים בדעותיהם על תקופת מלכותו של הוקון הרביעי.
לעיתים קרובות נעשו השוואות בין הוקון לבין סקול ברודסון וההיסטוריונים נקטו עמדה בעימות עתיק היומין בין השניים.
בעוד שמונק ראה את סקול כבוגד בזכותו הטבעית של המלך הנורווגי, קוט ראה אותו כדמות הרואית.
באופן בסיסי יותר, שיבח קינק את סקול כמי שייצג את התרבות הנורדית המקורית שדעכה וראה בהוקון כמי שהטמיע בנורווגיה תרבויות זרות.
החל משנות השישים של המאה ה-20, השמיעו היסטוריונים כמו נרבה ביורגו, פר סווס אנדרסון, קנוט האלה, סוון האגה וקארה לונדן, דעות מלומדות מנוגדות לדעתו של קוט.
על פי סבר באגה, נוטים ההיסטוריונים המודרניים לצדד בהשקפתו של קוט כאשר הדברים אמורים בתיאור המרד של סקול כניסיון הנואש האחרון לבלום את דרכו של הוקון לעלייה לשלטון, אך הם מצדדים בהערכה הכללית של מונק של שני האישים.
קנוט האלה מפרש את הכתוב בסאגה על פיה נוצר הרושם שסקול היה לוחם ופוליטיקאי מיומן, בעוד שחלקו בגרימת הסכסוך עם הוקון מעורפל באופן מכוון.
מצד שני, האלה מציין שתומכיו של הוקון הערימו על סקול בקלות יחסית בשנים שלאחר 1217 וכך ניתן להבחין ביכולותיו המוגבלות.
בשעה שהוא לא מצייר תמונה ברורה של הוקון, האלה טוען שהוקון למד לשלוט במשחק הפוליטי בשנותיו הראשונות.
הוא רואה את הוקון כשליט עצמאי ובעל רצון שהוא מייחס לו "אחריות אישית משמעותית" לצעדי המדינות שננקטו במהלך תקופת מלכותו, בעיקר הפיוס הפנימי, ההתקרבות אל התרבות האירופאית ומדיניות החוץ התוקפנית.
להוקון הרביעי נולדו שני ילדים בלתי חוקיים מפילגשו קנגה הצעירה (שהיא היחידה מכולן הידועה בשמה), לפני 1225:
ססיליה (מתה ב-1248) – נישאה ב-1241 לאציל גרגוריוס אנדרסון, אחיינו של המלך האחרון של הבגלרים, פיליפ סימונסון.
התאלמנה ב-1246. נישאה ב-1248 להאראלד אולפסון, מלך האי מאן והאיים.
שניהם טבעו בים באותה שנה במסעם חזרה לבריטניה.
הוקון נשא לאישה את מרגרטה, בתו של יריבו סקול ברודסון ב-25 במאי 1225. ילדיהם היו:
אולף (נולד ב-1226) מת בינקותו.
הוקון הצעיר (1232 – 1257) נשא לאישה ב-1251 את ריקיסה, בתו של המדינאי השוודי, בירגר יארל.
הוא מונה להיות מלך-שותף על ידי אביו ב-1240, אך מת על פניו.
כריסטינה (1234 – 1262) נישאה ב-1258 לנסיך פיליפה מקסטיליה, אחיו של אלפונסו העשירי.
מגנוס השישי, מלך נורווגיה (1238 – 1280) נשא לאישה ב-1261 את אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק.
מונה להיות מלך-שותף לאחר מות אחיו הוקון.
ירש את אביו כמלך נורווגיה לאחר מותו.
במשחקי החורף האולימפיים בלילהאמר ב-1994 שימשו דמויותיהם של "הוקון וכריסטינה" כקמע של המשחקים.
הוקון נקרא על שמו של הוקון הרביעי וכריסטינה נקראה על שמה של בתו של המלך סבר.
הוקון הוקונסון הצעיר (בנורדית עתיקה: Hákon Hákonarson hinn ungi, בנורווגית: Håkon Håkonsson Unge; 10 בנובמבר 1232 – 5 במאי 1257) היה בנו של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה והחזיק בתואר מלך נורווגיה בכפיפות לאביו מ-1 באפריל 1240 ועד מותו.
כינויו "הוקון הצעיר" ניתן לו כדי להבדילו מאביו, שלעיתים מכונה בהתאמה "הוקון הזקן".
הוקון נולד ב-ברגן כבנם השני של הוקון הרביעי ושל רעייתו, מרגרטה.
ב-1239 מרד סבו מצד אמו, סקול ברודסון כנגד חתנו, המלך הוקון, והכריז על עצמו כמלך.
מרד זו היה השלב האחרון במלחמת האזרחים הנורווגית.
חלק מתגובתו של המלך הוקון למרידתו של סקול הייתה הכרזתו על בנו בן השבע הוקון כמלך-שותף.
הכרזה זו התקיימה באספה שכונסה בנידארוס (טרונדהיים) ב-1 באפריל 1240. טקס ההכרזה חזר על עצמו באספה שכונסה בברגן ב-12 באפריל.
באופן זה קבע המלך הוקון לתומכיו את זהות יורשו במקרה שהוא עצמו ייפול בקרב כנגד סקול.
הוקון המשיך בתהליכי דיכוי המרד וסקול עצמו נהרג בקרב מול אנשיו של הוקון ב-24 במאי אותה שנה.
מינויו של הוקון הצעיר כיורשו בכוח של המלך הוקון הזקן ציין שלב חדש באופן הניהול של סדר הירושה הנורווגי.
להוקון הרביעי היה בן מבוגר יותר, בן בלתי חוקי, זיגורד, שבסדר הירושה בוצע דילוג עליו לטובתו של הוקון הצעיר.
מהלך זה היווה שבירת מוסכמות קודמות, כאשר שאלת חוקיות לידתו של יורש הכתר לא היוותה שיקול לבחירתו.
למרות שהוא החזיק בתואר מלך, היה ברור שמעמדו של הוקון הצעיר כפוף לאביו.
מעמד זה הודגש בטקס ההכתרה של הוקון הרביעי שהתקיים ב-1247, כאשר הוקון הצעיר נשא את הכתר בתהלוכה.
ב-1251, באוסלו, נשא הוקון הצעיר לאישה את ריקיטסה, בתו של השליט בפועל של שוודיה, בירגר יארל, ואחותו של המלך הקטין, ולדמאר, מלך שוודיה.
השידוך בין השניים היה תוצאה של פעילות הדיפלומטית של הוקון הרביעי ליצירת ברית בין נורווגיה לבין שוודיה, שהייתה מופנית בעיקר כנגד דנמרק.
לזוג נולד בן אחד בשם סבר.
הוקון הצעיר לקח חלק בפעולות הצבאיות של אביו כנגד דנמרק ב-1256 ו-1257, כאשר הם המיטו חורבן על המחוז הדני הלנד (כיום מחוז שוודי).
באביב 1257 נפל הוקון הצעיר למשכב כשעמד לצאת מקונגהאלה שבבוהוסלן לכוון אוסלו.
הוא הפסיק את מסעו בטונסברג והתאכסן שם במנזר.
על פי הסאגה הוא נבדק על ידי רופא ספרדי שהתלווה למשלחת דיפלומטית ספרדית שהייתה שם.
בכל אופן, המחלה החמירה והוקון הצעיר מת בטונסברג ב-5 במאי 1257. גופתו נלקחה לאוסלו, שם הוא נקבר בקתדרלת הלווארד הקדוש.
המקור העיקרי אודות חייו של הוקון הצעיר היא הסאגה אודות אביו, שנכתבה על ידי סטורלה תורדארסון בשנות השישים של המאה ה-13. הסאגה מתארת את הוקון הצעיר כ"בעל קומה ממוצעת, חטוב, בעל ארשת פנים נאה, עם שיער נאה ועיניים יפות.
הוא היה גבר חזק, מהיר באופן בלתי רגיל וקל תנועה.
הוא היה הרוכב הטוב ביותר בנורווגיה של אותה תקופה".
לאחר מותו שבה ריקיטסה לאביה בשוודיה.
בנם הצעיר סבר נותר בנורווגיה עם סבו.
לא נראה שהוא נחשב כיורש לכתר, שכן אחיו הצעיר של הוקון הצעיר, מגנוס, הוכרז כמלך ב-1257, לאחר מותו של אחיו.
סבר מת בצעירותו בשנת 1261.
הוקון מגנוססון (בנורדית עתיקה: Hákon Magnússon, בנורווגית: Håkon Magnusson; 10 באפריל 1270 – 8 במאי 1319) היה מלך נורווגיה מ-1299 ועד מותו.
הוקון היה בנם הצעיר ביותר שנותר בחיים של מגנוס השישי ("המחוקק") ושל רעייתו, אינגבורג מדנמרק.
מצד אמו הוא היה צאצא של אריק הרביעי, מלך דנמרק.
ב-1273 הוכרז אחיו הבכור, אריק כמלך-שותף תחת מלכותו של אביהם, מגנוס השישי.
באותה עת הוענק להוקון התואר "דוכס נורווגיה" ולאחר מות אביו משל הוקון על אזור רחב סביב לאוסלו וסטוונגר, בכפיפות לאריק.
הוקון ירש את כס המלכות כאשר מת אחיו אריק ללא יורשים זכרים.
הוקון נשא לאישה את יופמיה, בתו של גינתר, רוזן ארנשטיין.
ב-1312 נישאה בתו החוקית היחידה, אינגבורג, לדוכס השוודי אריק, אחיו הצעיר של בירגר, מלך שוודיה.
בנם, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, ירש את הוקון החמישי כמלך נורווגיה.
בנוסף הייתה להוקון בת בלתי חוקית בשם אגנס.
במהלך תקופת מלכותו של הוקון, עברו בהדרגה הפונקציות של עיר הבירה מברגן לאוסלו, למרות שבשום עת לא יצאה הצהרה רשמית על כך.
הוקון קשור גם לבנייתה של טירת אקרשהוס באוסלו ושל מבצר בוהוס (כיום בשוודיה).
במהלך תקופת מלכותו הוא המשיך במדיניות המלחמתית של אחיו כנגד דנמרק, אך ב-1309 הוא כרת סוף סוף חוזה שלום שבאופן כללי שם קץ לתקופת המלחמות בין שתי הממלכות.
בענייני הפנים הוא ניסה באופן נמרץ ובהצלחה להגביל את כוחם של האצילים ולחזק את מעמד המלוכה.
הוקון החמישי מת ב-1319 ונכדו, מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שהיה אז בן שלוש, ירש את כסאו תחת השם מגנוס השביעי, מלך נורווגיה.
בתו של הוקון, אינגבורג, הוכרה כעוצרת של בנה.
הוקון החמישי נקבר בכנסייה מריה הקדושה באוסלו.
שרידיהן של שתי גופות, שהסברה היא שהן של הוקון ושל יופימיה, התגלו בחפירות שנערכו בהריסות הכנסייה והועברו למאוזולאום המלכותי בטירת אקרשהוס.
הוקאן יוהולט (בשוודית: Håkan Juholt; נולד ב-16 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי ודיפלומט שוודי, לשעבר יו"ר מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (בין 2011 ל-2012), המשמש מאז 2020 כשגריר שוודיה בדרום אפריקה.
היה חבר הפרלמנט השוודי בשנים 1994–2016 וייצג את מחוז הבחירה של קאלמאר.
אחרי שסיים ללמוד בבית ספר, הוא הועסק כצלם ועיתונאי בעיתון עבור מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית השוודית במחוז קאלמאר.
בתחילת שנות ה-80 פרסם ידיעות לעיתון מתנועת סולידריות.
בין השנים 1984 ו-1990 היה חבר הנהלה בליגת הנוער הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה .
לאחר זמן קצר – רק עשרה חודשים – כמנהיג המפלגה של הסוציאל-דמוקרטים, התפטר יוהולט בשנת 2012 לאחר ביקורת פנימית.
בספטמבר 2017 החל לשמש כשגריר באיסלנד, תפקיד שאותו סיים באוגוסט 2020. בספטמבר אותה השנה התמנה לשגריר בדרום אפריקה.
הוקון מגנוססון (בנורווגית: Håkon Magnusson, בשוודית: Håkan Magnusson; 1340 – 1380) היה מלך נורווגיה מ-1343 ועד מותו, תחת השם הוקון השישי ומלך שוודיה מ-1362 ועד 1364, תחת השם האקאן השני.
לעיתים הוא ידוע בשם הוקון מגנוסון הצעיר, כדי להבדילו מרב-סבו, הוקון החמישי, שמלך בין השנים 1299–1319.
הוקון היה בנו הצעיר של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה, שמלך גם בנורווגיה כ"מגנוס השביעי".
הכוונה הייתה שאחיו הגדול, אריק, יירש את אביהם על כס מלכות שוודיה, בעוד שהוקון הוכתר כמלך נורווגיה עוד בחיי אביו.
מגנוס העדיף את הוקון על פני אריק, וכך גרם לאריק למרוד ולהשתלט על דרום שוודיה.
אריק מת ב-1359 והוקון נעשה שליט-שותף של שוודיה יחד עם אביו שלוש שנים לאחר מכן.
השניים מלכו יחדיו על שוודיה עד –1364, כאשר הם הודחו לטובתו של אחיינו של מגנוס, אלברכט ממקלנבורג, על ידי קבוצת אצילים שוודים גולים בראשותו של בו יונסון.
מגנוס והוקון ניסו לקבל בחזרה את כס המלכות השוודי, אך ללא הצלחה.
ב-1363 נשא הוקון לאישה את מרגרטה, בתו של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
הנישואים, שבעצמם היו חלק ממאבק כוחות נורדי, הביאו לעולם בן אחד, אולף.
עימותיו המתמשכים של הוקון עם חותנו הסתיימו רק כאשר זה האחרון הלך לעולמו ב-1375. הוקון ניצל את ההזדמנות כדי שבנו ייבחר כיורשו של סבו, והביס את קרובי משפחתה של אשתו מבית מקלנבורג בתביעתם לכתר.
לאחר מותו של הוקון ב-1380, ירש אותו בנו אולף, כשמרגרטה משמשת כעוצרת.
אולף מת מבלי להותיר צאצאים שבע שנים לאחר מכן ומרגרטה לקחה על עצמה את השלטון על כל שלוש הממלכות הסקדינביות כמלכה האישה הראשונה שלהן.
הוקון נולד ב-1340, כנראה באמצע אוגוסט וככל הנראה בשוודיה, למרות שמועד ומקום לידתו המדויקים נותרו בלתי ידועים.
הוא היה בנם הצעיר של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה ושל בלאנש מנאמור.
אחיו הבוגר, אריק, היה מלך יריב לאביו, מלך שוודיה בין השנים 1356 – 1359. הוקון ומשפחת אביו השתייכו לבית ביילבו השוודי, שירש את בית אריק בשוודיה ואת בית סבר בנורווגיה.
הוקון היה נינו של הוקון החמישי, מלך נורווגיה כצאצא של בתו הבלתי חוקית, אינגבורג ונחשב כיורש מקובל לכתר על ידי האצולה הנורווגית.
אב קדמון נוסף ראוי לציון של הוקון, דרך סבו מצד אביו, אריק, דוכס סדרמנלנד, היה מגנוס השלישי, מלך שוודיה.
הוקון גדל בנורווגיה כדי להכינו להיות שליט הממלכה בזכות עצמו.
במהלך ראשית הסתיו של 1343, נכחו רוב החברים הבולטים של מועצת הממלכה הנורווגית בפגישה אצל מגנוס בטירת ורברג שבמחוז הלנד.
ב-15 באוגוסט אותה שנה, הוצאו מכתבים בכל רחבי נורווגיה ושוודיה המציינים שהמלך והמועצה החליטו שהוקון הוא יורש הכתר הנורווגי.
פחות משנה לאחר מכן, התכנסו נציגי הערים והציבור הכללי בטירת באהוס, שם הם הכריזו על הוקון כעל מלכם ונשבעו אמונים כלפיו.
למרות שהפגישה בטירת באהוס סילפה את הקשרים ההיסטוריים למלוכה הנבחרת העתיקה של נורווגיה, קבעו מסמכי העלייה למלכות שהוקון היה שליט רק על חלקים מנורווגיה וכן תועד בבירור שסדר הירושה הנורווגי יתפוס רק אם הוא ימות מבלי להותיר אחריו יורש חוקי.
הבאים בתור בסדר הירושה לכתר הנורווגי יהיו אחיו הבכור של הוקון, אריק וצאצאיו, אך תנאי זה נעשה שנוי במחלוקת עם מותו של אריק ב-1359. ההחלטות שהתקבלו בפגישות בטירת ורברג ב-1343 ובטירת באהוס ב-1344 אושררו מאוחר יותר בפגישה נוספת שהתקיימה בברגן ב-1350.
באוגוסט 1355 ויתר מגנוס על כס המלכות הנורווגי.
עקב כך נותר הוקון כמלך יחיד על הממלכה, למרות שאביו המשיך לשלוט על הממלכה בשנים הבאות, אף כי לא נשא בתואר.
האירוע המתועד הראשון שבו הוקון פעל כמלך יחיד ושליט על ממלכתו היה ב-22 בינואר 1358, כאשר הוא שלח מכתב זכויות לעיר הבירה אוסלו.
ב-1355 הייתה נורווגיה מפוצלת למעשה בין הוקון ובין מגנוס.
בפגישה בברגן ב-1350 ביקש מגנוס במיוחד למשול על הטריטוריות של הלוגלנד ועל האיים בים הצפוני.
בנוסף החזיק מגנוס בשטחים של טונסברג וסקיין וכן הוא היה שליט על השטחים של בורגר ורוב מחוז בוהוסלן שהיו פייף אישי של המלכה בלאנש.
עקב כך השתרעו רוב שטחי ממלכתו של מגנוס בדרום-מזרח נורווגיה, מול השטחים הכפריים החשובים של דרום שוודיה ומחוז סקונה שבשליטת שוודיה.
כמלך, נעשה הוקון מעורב באופן מידי בסכסוכים הפנימיים של אביו בשוודיה, שם העימות ההולך והגובר הפך להיות לוחמה גלויה.
אריק לא היה שבע רצון משלטונו של אביו, ככל הנראה בשל העובדה שלא הוענקה לו חברות במועצת הממלכה השוודית ובשל ההעדפה של מגנוס לבנו הצעיר.
כשאריק מהווה דמות שעליה הם נסמכו, פתחה קבוצה של אצילים, מהבולטים והחזקים ביותר בשוודיה, במרד כנגד מגנוס.
בכול אופן, המרד היה קצר ימים ומגנוס ואריק הסכימו על שלום זה עם זה שנה לאחר פרוץ המרד.
במסגרת הסכם השלום, הועלה אריק לדרגת מלך ומונה להיות שליט-שותף לצד אביו.
כמו כן ניתנה לאריק השליטה בדרום שוודיה.
כל המהלכים הללו קיבלו תפנית דרמטית כאשר ב-1359 מת אריק באופן פתאומי ממחלת הדבר.
בהתאם להסכם השלום בין מגנוס לאריק משנת 1357, הדיחה האצולה השוודית עד מהרה את מגנוס ובחרה בהוקון כמלך שוודיה באספה שהתקיימה באופסלה ב-15 בפברואר 1362. החל מ-1357 נשא הוקון את התואר "לורד שוודיה", אך הוא ויתר על תואר זה עם בחירתו וכונה "מלך נורווגיה ושוודיה".
ב-1359, התארסה מרגרטה, בתו הצעירה של ולדמר הרביעי, מלך דנמרק, להוקון בהסדר נישואים שמטרתו הייתה להיות חלק מברית רחבה יותר בין מגנוס לבין ולדמר.
ההנחה הייתה שוולדמר יסייע למגנוס בדיכוי המרידות, החל מזו של אריק, על ידי פלישה לסקונה, שקודם לכן מושכנה למגנוס על ידי כריסטופר השני, מלך דנמרק, לפני מותו ב-1332, ומאז הייתה תחת שלטון שוודי.
ולדמר עצמו היה אמור לקבל לידיו את טירת הלסינבורג, כתמורה לסיועו, אך ביוני 1359, מת אריק באופן בלתי צפוי ומגנוס ניסה להתכחש להבטחתו להעביר את הטירה לידי הכתר הדני.
ולדמר היה שליט די שאפתן והיה נחוש בדעתו לאחד מחדש את חלקיה המפורדים של ממלכתו, כך שהוא המשיך בפלישה לסקונה ב-1360 באמצעות צבא שכירי חרב.
עד מהרה כבשו הכוחות הדנים את הפרובינציה והחלו לצור על טירת הלסינבורג, ובסופו של דבר אילצו את חיל המצב השוודי להיכנע וכבשו את הטירה.
כיבוש הטירה סימל את תפיסת השלטון על סקונה על ידי ולדמר וכאשר התברר שמגנוס לא מסוגל לכבוש מחדש את הפרובינציה בכוח, היא עברה לשליטה דנית.
עימותים נוספים בין שני המלכים הקפיאו את חוזה הנישואים לכמה שנים עד שבסופו של דבר, ב-1363 התפייסו שני הצדדים.
הוקון ומרגרטה נישאו באותה שנה בקתדרלה של קופנהגן.
ב-1363, הגיעו חברים לשעבר במועצת הממלכה השוודית, בהנהגת בו יונסון, לחצר דוכסות מקלנבורג-שוורין.
אנשי האצולה השוודים שכנעו מידית את הדוכס, אלברכט השני, שהייתה לו השפעה בענייניה של שוודיה באמצעות נישואיו לאחותו של מגנוס, יופמיה, להתערב לטובתם בעימות מול מגנוס והוקון ולהדיח את שניהם לטובת בנו ובנה של יופמיה, אלברכט.
ב-1364 גייס אלברכט סיוע צבאי מכמה אנשי אצולה חזקים מצפון גרמניה ועד מהרה פלש לשוודיה ובנו הוכתר כמלך החדש.
בנובמבר 1365, הוכרז אלברכט הצעיר באופן רשמי כמלך שוודיה, למרות שטקס ההכתרה התקיים כבר ב-18 בפברואר 1364. מגנוס מצא מקלט אצל בנו בנורווגיה, שם הוא החל מיד בתוכניות לכיבוש מחדש של שוודיה.
לאחר הפלישה, הושגה שביתת נשק זמנית בין שני הצדדים ולמרות שהוקון ומגנוס איבדו את שליטתם על שוודיה, הם עדיין הצליחו לשמור על שליטתם על המחוזות החשובים של וסטרייטלנד, דלסלנד וורמלנד.
בראשית 1365 כינסו הוקון ומגנוס צבא גדול בוסטרייטלנד, שכלל בעיקר נורווגים, אך גם מספר רב של שוודים מהמחוזות הללו והם צעדו אל סטוקהולם שהייתה בשליטה גרמנית.
ב-27 בפברואר פרסם הוקון הכרזה כנגד אלברכט ממקלנבורג וכנגד תומכיו, ועודד את האוכלוסייה המקומית להתמרד נגדו.
הצבא הנורווגי נכנס לאופלנד דרך העיר וסטרוס והתנגש עם הצבא השוודי-גרמני בקרב גטה הקשה, שבו נחלו הוקון ומגנוס תבוסה קשה ומגנוס נפל בשבי הגרמני, שם הוא נשאר שש שנים.
המטרה המרכזית במדיניותו של הוקון הייתה כעת להוציא את הגרמנים משוודיה ולשחרר את אביו מהשבי.
הוא עדיין החזיק בשטחי מערב שוודיה והבין שהוא יוכל לסמוך על תמיכתם של כמה אנשי אצולה שלא היו שבעי רצון מהמעורבות הגרמנית.
המלחמה בין נורווגיה לבין שוודיה המשיכה והוקון הבין עד מהרה שהוא זקוק לבעלי ברית.
הוא כרת ברית עם חותנו, המלך ולדמר, מהלך שמאוחר יותר יסיט את מוקד מדיניות החוץ הנורווגית מהמערב למזרח.
לאחר עימות קשה ומלחמה כנגד ערי צפון גרמניה וברית ערי הנזה, היה הוקון שוב חופשי למקד את תשומת לבו בשוודיה והוא שיגר מערכה מוצלחת כנגד הגרמנים בשוודיה.
המערכה הצבאית הסתיימה במצור על סטוקהולם ב-1371, אז נראה שהוקון יכול היה להביס את הגרמנים ולנקום על ההפסד בקרב גטה, אך אלברכט ותומכיו הגרמנים הצליחו להחזיק מעמד במצור והוקון אולץ לחתום על הסכם שלום.
ההסכם נחתם ב-14 באוגוסט 1371 והוקון שילם סכום כסף גדול לפדות את אביו מהשבי.
לאחר שחרורו, חידש מגנוס את שלטונו על המחוזות בנורווגיה ובשוודיה עד למותו שלוש שנים לאחר מכן ב-1374.
ב-1361 פלש ולדמר וכבש את מחוז סקונה וכן את שני האיים של אלנד וגוטלנד ואת העיר ההנזאית ויסבי.
באותה שנה, שיגר הצי של ברית ערי הנזה מתקפת נגד על הצי הדני, שהגיע לשיאה בקרב הלסינבורג, שבו הנחיל הצי הדני תבוסה קשה לצי ההנזאי.
יותר מכך, הברית אולצה לקבל שביתת נשק משפילה, שבסופו של דבר הוביל לחוזה וורדינגבורג הלא נוח מבחינתה, שפגע משמעותית בכוחה ובהשפעתה.
בנורווגיה, הוקון הסיט את מוקד פעולותיו בתחום הפוליטי ובתחום יחסי החוץ כלפי מזרח, והכיבוש מחדש של ממלכתו השוודית היה המניע העיקרי לכריתת הברית עם ממלכת דנמרק שחידשה את כוחותיה.
הברית בין הנורווגים לבין הדנים איימה להעביר את מרכז הכוח הפוליטי והצבאי במרחב הנורדי והבלטי, וב-1365 גרמו סדרה של מחאות גרמניות בברגן לסגירת המשרד ההנזאי ברובע בריגן שבעיר עד ל-1366, מהלך שגרם לנזק זמני לסחר הנורווגי.
ולדמר לא היה מסוגל לכפות את השלום השביר עם ברית ערי הנזה וב-1367 ייסדה הברית את "הקונפדרציה של קלן" כנגד דנמרק ונורווגיה, כמשקל נגד לשאיפות ההולכות וגדולות של שני המלכים.
הקונפדרציה חידשה את בריתה עם שוודיה שהייתה בשליטה גרמנית וכינסה צי ספינות מלחמה גדול ובסופו של דבר תקפה את החוף הנורווגי והמשיכה לפשוט עליו כל הדרך עד למחוז אגדר שבדרום נורווגיה.
כמו כן, שיגרה הקונפדרציה מערכה מוצלחת כנגד ולדמר בדנמרק, שהייתה הרת אסון עבור התוכניות שלו לאחד מחדש את הממלכה הדנית.
הקונפדרציה פלשה לחוף הדני ובזזה אותו, פלשה למחוז סקונה שהייתה בשליטת דנמרק ואף כבשה ובזזה את העיר קופנהגן לאחר מצור מוצלח.
מהלך זה, שהתנהל בשיתוף פעולה עם האצילים המורדים של יוטלנד, אילץ את ולדמר להימלט מממלכתו במהלך חג הפסחא של 1368. בהבינו את חוסר התועלת שבמלחמה המתמשכת והיקרה, בנוסף לסיוע ההססני שקיבל מהוקון, מינה ולדמר את ידידו ויועצו, הנינג פודבוסק, לנהל בשמו משא ומתן לשלום עם הקונפדרציה.
הקונפדרציה הסכימה לשביתת נשק, אך רק בתנאי שוולדמר יבטיח להכיר בזכויותיהם להטיל מיסים ברחבי הים הבלטי ויחדש את זכויות הדיג שלהם במצר ארסונד.
בנוסף לכך, הקונפדרציה אילצה את ולדמר להעניק לערי ההנזאיות זכות השפעה על בחירת מלך דנמרק בעתיד, כולל הזכות להטיל וטו על כל מועמד לכתר.
לבסוף, הקונפדרציה הביאה לשליטה של ברית ערי הנזה על כמה ערים על חוף סקונה ועל טירת הלסינבורג, לתקופה קבועה מראש של 15 שנים.
ב-24 במאי 1370, בטירת באהוס, חתמו נציגים מברית ערי הנזה, דנמרק ונורווגיה, על חוזה שטרלזונד ובכך שמו קץ למלחמה בינם.
החוזה כלל את הארכת התוקף של שביתת הנשק שכבר הושגה, בחמש שנים נוספות.
באמצעות חוזה זה, הגיעה ברית ערי הנזה לשיא כוחה באזור, כשהיא מחזיקה במונופול על הסחר.
התבוסה מידיה של הברית הייתה שלב משפיל נוסף במדיניות החוץ של הוקון במזרח.
לא רק שכוחו של המלך נחלש בהדרגה תחת הלחץ ההולך וגדל וההשפעה של הברית, אלא שהסחר הנורווגי גם סבל כתוצאה מהמונופול ההנזאי.
הוקון החל להתעניין פחות ופחות בענייניה של דנמרק בעקבות הכישלונות הצבאיים מול ברית ערי הנזה והוא יכול היה שוב להפנות את תשומת לבו למדיניות שלו ללקיחתה מחדש של שוודיה מהגרמנים, מטרה שהושגה בהצלחה מוגבלת בשנים הבאות.
אף על פי כן, הוקון חזר להתעניין בענייניה של דנמרק כאשר נפלה לידיו ההזדמנות לבחירת בנו כמלך דנמרק לאחר מותו של ולדמר ב-1375.
ב-24 באוקטובר 1375 נפל ולדמר הרביעי למשכב ומת בטירת גורה שבזילנד.
המלך החדש היה אמור להיבחר על ידי מועצת הממלכה הדנית וכל מועמד פוטנציאלי היה אמור להיות מאושר על ידי ברית ערי הנזה.
בשל העובדה שוולדמר לא הותיר שום יורש ברור לכתר, הועמדו לבחירה שני מועמדים: הוקון ומרגרטה הציעו את בנם, אולף כטוען לכתר.
הגיס שלהם, היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג (האלמן של אחותה הבכורה של מרגרטה, אינגבורג, והבן של דודתו של הוקון, יופימיה), הציע את בנו (אחיינם של הוקון ומרגרטה), אלברכט.
הוקון, שכבר איבד חלק ניכר משטחי ממלכתו בנורווגיה לטובת הגרמנים, היה מוכן להשקיע רבות בהבטחת עליית בנו לכס המלכות הדני.
כדי להגשים מטרה זו, לווה הוקון סכומי כסף גדולים והציע אותם לברית ערי הנזה כדי שנציגיהם בגוף הבוחר יהיו נייטרליים, הצעה שהתקבלה על ידם מיד.
בנוסף, מועצת הממלכה הדנית נטתה להסכים לאיחוד והברית האפשרית עם נורווגיה, בעיקר בשל הרגשות האנטי-גרמניים במועצה ואי הרצון שלה לאפשר את עלייתו לכס המלכות של שליט גרמני שני בסקנדינביה.
ב-3 במאי 1376 נבחר אולף השני, מלך דנמרק באספה שהתקיימה בעיר סליילסה וירש את סבו.
תהליך הבחירה היה ניצחון חשוב להוקון ולשאיפותיו בתחום מדיניות החוץ, קיצץ בתחום ההשפעה של הגרמנים בסקנדינביה והרחיב את תחום השפעתו שלו.
ב-1349 הגיעה לברגן מגפת המוות השחור על סיפונה של ספינת סוחר אנגלית.
המגפה הגיעה לממדים הרסניים, פגעה ב-50% עד 60% מהאוכלוסייה והותירה את הממלכה בתקופה של שקיעה כלכלית וחברתית.
מצבה הפיננסי של נורווגיה, שכבר קודם לכן היה חלש, התמוטט כאשר המגפה הכתה בממלכה ומדיניות החוץ האגרסיבית של הוקון גבתה גם היא מחיר כבד מכלכלתה הדועכת של נורווגיה.
ב-1371 שילם הוקון סכום של 12,000 מרקים של כסף תמורת שחרורו של אביו מהשבי הגרמני, סכום שלבדו היה גבוה יותר מההכנסות השנתיות הרגילות של הממלכה ממסים לפני פרוץ המגפה.
כדי לשלם סכום זה הוטל על נתיני הממלכה מס מיוחד.
ב-1379 פתר הוקון את סכסוך הירושה על רוזנות אורקני, שטח חסות נורווגי בתחומי סקוטלנד.
ב-2 באוגוסט אותה שנה, במרסטרנד שליד טונסברג, העניק הוקון את התואר רוזן אורקני להנרי סינקלייר, כשהוא מעדיף אותו על פניו של יריבו, מליז ספר, בן דודו של סינקלייר.
בתמורה, התחייב סינקלייר לשלם 1,000 נובלים עד ל-11 בנובמבר אותה שנה ולשרת את המלך הנורווגי באורקני או בכל מקום אחר יחד עם 100 אנשים חמושים ומצוידים, לתקופה של עד שלושה חודשים, כאשר יידרש לכך.
כבטוחה לקיום התחייבויותיו אלו, היה על סינקלייר להותיר אחריו בני ערובה נכבדים כאשר הוא יצא בדרך חזרה לאורקני.
לא ידוע אם הוקון ניסה אי פעם לממש את התחייבותו של סינקלייר להעמיד לרשותו את הכוח הצבאי הזה, או אם הסכום המוסכם שולם בכלל במלואו.
זמן קצר לפני מותו ב-1380, התיר הוקון לבני הערובה לשוב לביתם.
יותר מכך, לכל משך תקופת מלכותו, היו להוקון יחסים סבירים עם הכנסייה.
כמו כן, במשך כל תקופת מלכותו, במיוחד לאחר שאיבד את שוודיה לגרמנים, הביע מספר ניכר של אנשי אצולה שוודים את נאמנותם להוקון והם התיישבו על אדמות נורווגיה.
הסיבה המקובלת באופן כללי לכך הייתה חוסר שביעות רצונם כלפי מלך שוודיה ממוצא גרמני והעדפתו למינוי קרובי משפחתו לתפקידים שונים.
באופן מוזר, אצילים גרמנים ממקלנבורג שירתו תחת שלטונו של הוקון.
במשך כל תקופת מלכותו של הוקון, יושמה רפורמה נרחבת בצבא הנורווגי.
המבנה הארגוני של הצבא שונה מהמבנה המסורתי של צבא האיכרים המגויס לגוף צבאי שהיה בשליטתם הישירה של האצילים הנורווגים הנאמנים למלך.
קודמו של הוקון על כס המלכות הנורווגי התמיד ביישומה של מדיניות פנים שעל פיה הונהג שירות אזרחי בממלכה ושורות הצבא הורחבו.
אף על פי כן, הוקון לא המשיך ביישום מדיניות זו והוא בחר להאציל סמכויות צבאיות ללורדים הנאמנים עליו.
כתוצאה מכך, עלה בידו של הוקון לגייס צבאות גדולים יותר, אך בהדרגה עלתה העלות הכספית של החזקת צבאות אלו.
בשל המלחמה נגד שוודיה ובשל המדיניות הנורווגית האגרסיבית במזרח, היה על הוקון ללוות כספים בקנה מידה חסר תקדים כדי להחזיק את צבאותיו ולהסתמך בהדרגה על האצולה הנורווגית ועל הסוחרים הגרמנים העשירים.
הגידול בחוב החיצוני יגרום בהמשך לשינוי מרכז הכובד הפוליטי ולהחלשת עוצמתו של המלך.
בערוב ימיו היה הוקון מותש כבר מהלוחמה המתמדת ומהעימות המתוח מול בן דודו, אלברכט ממלקלנבורג.
ההשערה הייתה שלחצים אלו, בנוסף לקשיים הפיננסיים המשמעותיים, תרמו לקיצור ימיו של הוקון.
הוקון מעולם לא חדל לשאוף להשיב לעצמו את נחלותיו בשוודיה ובמרץ 1380 הוא הוציא מכתבים בהם קרא להתכונן למלחמה כנגד הגרמנים בשוודיה.
במכתבים הוא הורה לגייס צי שיתכונן ליציאה למלחמה.
נראה היה ככל הנראה שהגרמנים הפרו את הסכם השלום הקודם וזממו לפתוח במלחמה כנגד הוקון.
בכל אופן, אין בנמצא תיעוד לקרב או למלחמה באותה תקופה.
בזמן כל שהוא במהלך הקיץ או ראשית הסתיו של 1380, מת הוקון השישי באוסלו, בהיותו בן 40. הוא נקבר בכנסייה מריה הקדושה באוסלו.
לאחר מותו ירש אותו בנו אולף, כשאלמנתו מרגרטה משמשת כעוצרת.
הוקו לילי (שם מדעי: Nothocrax urumutum) הוא מין של עוף יער אמריקאי ממשפחת ההוקיים והמין היחיד בסוגו.
מין זה פעיל בלילות ומכאן שמו.
ההוקו הוא עוף בינוני הדומה לתרנגול שחור ובעל ציצות נוצות שחורות וראש גדול.
הוא מצוי באמריקה הדרומית בברזיל, פרו, קולומביה, אקוודור וונצואלה ביער האמזונאס ובכמה ביצות טרופיות וסובטרופיות.
אורכו של ההוקו 66 ס"מ.
הוא גבוה ובעל רגליים ארוכות ונוצות חומות עם נוצות כנפיים חומות-אפורות ובטן אדומה.
הראש שחור סביב העיניים ישנו עור כחול והגבות צהובות.
להוקו ישנו מקור מעט מעוקל בצבע אדום.
עיניו של ההוקו גדולות כדי לקלוט הרבה אור בשעות הלילה.
ההוקו חי ביערות ומסוגל לעופף ולחיות על ענפים נמוכים, אך יעדיף להיות על הקרקע.
הוא מחפש מזון קטן כמו פירות, זרעים ויצורים קטנים.
הוקו הקסדה (שם מדעי: Pauxi) הוא סוג של עופות טרופיים ממשפחת ההוקיים החיים באמריקה הדרומית סביב יער האמזונאס.
ההוקו הוא עוף שחור בעל רגליים ארוכות, נוצות כהות וראש שחור בעל בליטה אפורה ודמוית קסדה.
אורכם הממוצע 100 ס"מ והזכרים גדולים מהנקבות.
ההוקו חי ביערות הגשם האמריקאים על הקרקע או על ענפים נמוכים.
הם מחפשים ביער זרעים, פירות וחרקים למאכל.
חלק ממינים אלה נמצאים בסכנת הכחדה עקב ציד ועקב כריתת היערות שבהם הם חיים.
הוקו הקסדה צפוני (Pauxi pauxi)
הוקו הקסדה דרומי (Pauxi unicornis)
הוקו (שם מדעי: Crax) הוא סוג של עופות יער גדולים ממשפחת ההוקיים.
סוג זה הוא בעל המינים הגדולים במשפחה, והגדול מכולם הוא הוקו גדול שאורכו 78–100 ס"מ ומשקלו 3.1–4.8 ק"ג.
עופות ההוקו הם עופות גדולים המצויים על קרקע היער או בביצות וסבכי שיחים באמריקה הדרומית.
כמה מינים חיים גם באמריקה המרכזית או במקסיקו וחלק מצויים באזורים הרריים וקרירים.
הם בעלי כסות נוצות שחורה בכל גופם כולל הראש.
המקור שחור עם בליטה צהובה או אדומה בקדמתו ומעל ראשם ציצה פרועה.
הרגליים ארוכות וחזקות והזנב ארוך עם קצוות לבנים.
ההוקו יכול לעוף אך הוא יעשה זאת רק כמוצא אחרון.
נקבות ההוקו דומות לזכרים אך צבעם חום-אדמדם עם נקודות לבנות על גופם.
ההוקו הזכר, בניגוד לעופות אחרים מסדרת התרנגולאים, עוזר לנקבה לבנות את הקן ולטפל באפרוחים עד לבגרותם.
הוקו כהה (שם מדעי: Chamaepetes) הוא סוג של עוף טרופי ממשפחת ההוקיים החיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ביערות טרופיים הרריים.
אורכו של ההוקו הכהה 60–65 ס"מ והוא בעל ראש שחור, עיניים אדומות ומקור כחול וכפוף.
גופו חום או שחור והבטן אדמונית.
הוא חי ביערות הרריים במרכז ודרום אמריקה ומצוי על קרקע היער או על הענפים הנמוכים.
הוקו הצינור (שם מדעי: Pipile) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת ההוקיים שבסדרת התרנגולאים.
הוא קרוב משפחה של הפנלופה הדומה לו מאוד.
עופות ההוקו חיים באמריקה הדרומית ביערות גשם ובביצות.
הם עופות שחורים בעלי גרון חשוף בצבע אדמדם וציצת ראש לבנה שהיא סימן ההיכר שלהם.
רגליהם ארוכות וורודות והם מבלים רוב זמנם על הענפים.
עופות ההוקו מחפשים מזון על קרקע היער וניזונים מפירות, זרעים שונים, חרקים ומזונות דומים.
הוקו צינור אדום-חזה (Pipile cujubi)
הוקו צינור טרינידד (Pipile pipile)
הוקו צינור כחול-חזה (Pipile cumanensis)
הוקוס פוקוס הוא סרט קומדיה-אימה-פנטזיה אמריקאי משנת 1993 בבימויו של קני אורטגה.
עלילת הסרט מתמקדת בשלישיית מכשפות מהמאה ה-17 (מגולמות על ידי בט מידלר, קתי נאג'ימי ושרה ג'סיקה פרקר) אותם נער מתבגר (מגולם על ידי עמרי כץ) מקים בטעות לתחייה בסיילם, מסצ'וסטס, במהלך חג ליל כל הקדושים.
סרט המשך בשם "הוקוס פוקוס 2" עלה בדיסני+ בשנת 2022.
בשנת 1693 שלוש האחיות של משפחת סנדרסון - ויניפרד, מרי ושרה - הוצאו להורג בעיירה סיילם שבמסצ'וסטס משום שעסקו בכישוף ושאבו את "כוח החיים" מנערה צעירה בשם אמילי בינקס.