tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917, ארמניה קיבלה עצמאות קצרת מועד כהרפובליקה הראשונה של ארמניה.
עד 1920 שולבה המדינה ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הטרנס-קווקזית, חברה מייסדת של ברית המועצות שהוקמה רשמית בשנת 1922. בשנת 1936 התפרקה המדינה הטרנס-קווקזית והותירה את מדינותיה המרכיבות, כולל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, כרפובליקות ברית המועצות.
ארמניה המודרנית הפכה להיות עצמאית בשנת 1991 כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות עקב ההפיכה הכושלת שאירעה באוגוסט.
ארמניה החרימה את משאל העמים של ברית המועצות מוקדם יותר באותה השנה.
על פי ההערכה, הפדרציה הרוסית, סייעה להשגת ניצחונם של הארמנים במלחמת נגורנו קרבאך (1988–1994).
בשנת 2013 אמר סגן ראש ממשלת אזרבייג'ן עלי ש'חסנוב, "אנחנו צריכים להתחזק הרבה יותר כדי שאם נהיה מעורבים בלחימה בנגורנו-קרבאך נוכל לעמוד מול כוחות רוסים, כי זה מי שיהיה לנו להתמודד.
האם ארמניה כבשה את שטחינו?
האם אתה חושב שהכוח של ארמניה מספיק לשם כך?"
מול הבחירה להצטרף לאיחוד המכס בראשות רוסיה או לחתום על הסכם ההשתלבות עם האיחוד האירופי, בחרה ארמניה בסופו של דבר באופציה הראשונה.
ההחלטה על הצטרפותה של ארמניה לאיחוד המכס הודיעה על ידי נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן ב-3 בספטמבר 2013.
ב-2 בדצמבר 2013 הגיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לארמניה בביקור רשמי.
ראשי שתי המדינות דנו בכניסת ארמניה לאיחוד המכס וחתמו על 12 הסכמים בנושא שיפור שיתוף הפעולה במספר תחומי מפתח כמו ביטחון, כלכלה, אנרגיה ואחרים.
רוסיה גם הפחיתה את מחיר הדלק לארמניה מ-270 ל-189 דולר לכל 1,000 מ"ק והגדילה את בסיסי הצבא הרוסים הקיימים בארמניה.
ארמניה הפכה לחברה מלאה באיחוד הכלכלי האירואסייתי החל מ-2 בינואר 2015, כאשר שיתוף הפעולה והאינטגרציה עם רוסיה הגיעו לרמה חדשה.
ב-12 בינואר 2015 רצח ולרי פרמיאקוב, חייל רוסי מבסיס צבאי 102 בגיומרי, משפחה ארמנית בת שבע נפשות.
הוא הואשם רשמית על פי החוק הפלילי הארמני אך עדיין הוחזק בבסיס הצבאי ה-102. ב-15 בינואר פרצו מחאות פופולריות בגיומרי בדרישה למסור את פרמיאקוב למערכת המשפט הארמנית.
עצרת מחאה נערכה גם בכיכר החירות בירוואן, שם עוכבו 20 איש בגלל עימותים עם המשטרה.
באוגוסט 2015 הורשע פרמיאקוב על ידי בית הדין הצבאי ברוסיה במספר אישומים, אך לא כולל רצח; באוגוסט 2016, בית המשפט הארמני שקיים את הדיונים במתחם הבסיס הצבאי ה-102 ברוסיה מצא את ולרי פרמיאקוב אשם בשורה של אישומים הכוללים רצח, וגזר עליו גזר דין מוות.
פסיקת בית המשפט אושרה בדצמבר 2016 על ידי בית המשפט לערעורים בירוואן.
יחסי ארמניה ורוסיה נהיו מתוחים לאחר בחירתו של ניקול פשיניאן לראש ממשלת ארמניה.
הוא הושווה על ידי פוליטיקאים ועיתונאים רוסים רבים לפטרו פורושנקו האוקראיני.
היחסים קיבלו תפנית לרעה בעקבות תקרית דיפלומטית ביולי 2018, פשיניאן התייחס לזה כ"פרובוקציה".
מתחים הועלו גם בעקבות מעצרם של הנשיא לשעבר רוברט קוצ'ריאן ומזכ"ל ארגון האמנה לביטחון משותף, יורי חצ'אטורוב.
באוגוסט 2018 השיב פשיניאן להערות שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב על מעצריהם של קוצריאן וחצ'אטורוב:
רוסיה תוארה כמי שסירבה להתערב בגלוי במלחמת נגורנו קרבאך השנייה לצורך תמיכה בארמניה בשל המתיחות המתמשכת בין פוטין לפשיניאן.
בסופו של דבר קיימה רוסיה שיחות שלום בין אזרבייג'ן וארמניה, שהגיעו לשיא בהסכם הפסקת אש מ-10 באוקטובר 2020, אשר לאחר מכן זכתה להתעלמות משני הצדדים.
המלחמה הופסקה כאשר מנהיגי הלוחמים ונשיא רוסיה חתמו על הסכם שביתת נשק במוסקבה ב-9 בנובמבר 2020.
בספטמבר 2023 פשיניאן הצהיר כי רוסיה אינה יכולה לספק את צורכי הביטחון של ארמניה בראיון לעיתון "לה רפובליקה" וכינה את התלות של ארמניה ברוסיה לביטחון "טעות אסטרטגית".
לאחר שתושבי נגורנו קרבאך נאלצו להיכנע לאזרבייג'ן, התחוללו חילופי האשמות בין רוסיה וארמניה ביחס לאחריות לניצחון האזרים.
שיתוף הפעולה הצבאי בין ארמניה ורוסיה מבוסס על כך ששתי המדינות חברות בארגון האמנה לביטחון משותף וכן משתתפות במערכת ההגנה האווירית המשותפת של חבר העמים.
רוסיה מחזיקה בגיומרי, צפונית לירוואן, אחד מבסיסיה הצבאיים בחו"ל (בסיס צבאי 102) כחלק מקבוצת הכוחות הטרנס-קווקזיים של רוסיה; האמנה הרלוונטית הוארכה עד שנת 2044 בשנת 2010. מוסקבה התחייבה גם לספק לארמניה יותר נשק וחומרה צבאית.
ב-8 בדצמבר 2015 התחזק נמל התעופה ארבוני (חלק מ-102) עם שישה מסוקי תקיפה מתקדמים מסוג Mi-24P ומסוק תובלה Mi-8MT שנמסר מבסיס חיל האוויר הרוסי באזור קרסנודאר.
דיוויזיית משמר הגבול הרוסי בארמניה (כ-4,500 חיילים) יחד עם משמרות הגבול הארמניות אחראים להגנה על גבול ארמניה של התקופה הסובייטית עם טורקיה ואיראן.
באוקטובר 2013 אמר המפקד הראשי של הבסיס הצבאי ה-102 ברוסיה אנדריי רוזינסקי לכוכב האדום, העיתון הצבאי הרשמי של רוסיה, ש"אם אזרבייג'ן תחליט להחזיר את השליטה על נגורנו-קרבאך בכוח, הבסיס הצבאי [הרוסי] עשוי להצטרף לסכסוך המזוין בהתאם להתחייבויותיה של הפדרציה הרוסית במסגרת ארגון אמנת הביטחון הקיבוצי."
ב-23 בדצמבר 2015 חתמו שר ההגנה הרוסי סרגיי שויגו ועמיתו הארמני, סיירן אוהניאן, על הסכם להקמת מערכת הגנה אווירית משותפת בקווקז.
כריתת ההסכם באה בעקבות קביעתו של השר הארמני כי הפסקת האש עם אזרבייג'ן על שטח הפריצה של נגורנו קרבאך כמעט ולא הייתה קיימת.
ביוני 2016, האספה הלאומית של ארמניה הצביעה 102–8 לאשרור הסכם ליצירת מערכת הגנה אווירית משותפת ארמניה ורוסיה.
בנובמבר 2016 אישר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הצעה ממשלתית להקמת כוחות צבא רוסים וארמנים משותפים.
שני הצדדים היו אמורים להקים פיקוד משותף, שמנהיגו ימונה על ידי המפקד העליון של הצבא הארמני בהסכמה עם המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסים.
בתחילת אוקטובר 2017 אושרה האמנה הבילטרלית הרלוונטית על ידי הפרלמנט הארמני.
באמצע אוקטובר 2017 אישר הקבינט הארמני הצעת חוק לחתימה על הסכם אשראי בשווי 100 מיליון דולר עם רוסיה כדי להקל על רכישת הנשק בהתאם לחקיקה המקומית.
ב-17 ביולי 2018, אנשי הבסיס הצבאי של רוסיה בארמניה, שערכו תרגילים בכפר פאניק, הפחידו את תושבי המקום על ידי ירי במחסניות דמה.
האירוע עורר מתחים בין שתי המדינות, כאשר ראש הממשלה פשיניאן כינה זאת "פרובוקציה נגד ריבונות ארמניה".
חוזים לאספקת סוגים חדשים של נשק התקפי רוסי, תחמושת מהדור החדש וכלי נשק אחרים נחתמו בפורום צבא 2019 על ידי משרד ההגנה הארמני.
בצל המלחמה בין רוסיה לאוקראינה, ולאחר הידרדרות המצב לרעת הארמנים בסכסוכים על נגורנו קראבך, החל מהמלחמה שפרצה בשנת 2020 ועד הכיבוש המוחלט של החבל ב-2023 על ידי אזרבייג'ן, בעוד רוסיה משאירה את ארמניה ללא כל סיוע מצדה, חלה הידרדרות ביחסים בין המדינות.
ארמניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-5 קונסוליות בקלינינגרד, רוסטוב על הדון, סוצ'י, סנקט פטרבורג ווולגוגרד.
מאידך רוסיה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן וקונסוליה כללית בגיומרי.
יחסי ארמניה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לרומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 1991. לארמניה יש שגרירות בבוקרשט; לרומניה יש שגרירות בירוואן.
שתי המדינות חברות בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור.
ברומניה חיים כ-3,000 אנשים ממוצא ארמני.
יחסי ארמניה–קרואטיה הם היחסים הדיפלומטיים שמתקיימים בין ארמניה לקרואטיה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נוצרו ב-8 ביולי 1996. ארמניה מיוצגת בקרואטיה על ידי שגרירותה ברומא, איטליה, ואילו קרואטיה מיוצגת בארמניה על ידי שגרירותה באתונה, יוון.
בשנת 2011, שתי המדינות הקימו קונסוליות של כבוד.
הקונסוליה של ארמניה נמצאת בזאגרב, בירת קרואטיה, ואילו הקונסוליה של קרואטיה נמצאת בירוואן, בירת ארמניה.
ארמניה היא חברה באיחוד הכלכלי האירו-אסייתי (ECU), ואילו קרואטיה חברה באיחוד האירופי (EU).
אף על פי שארמניה חתומה על הסכם האיחוד האירופי .
רפובליקת רגוזה בדוברובניק של ימינו הייתה מרכז של קשרים היסטוריים קרואטיים וארמנים.
בין זרים רבים שאכלסו את דוברובניק היו מספר ארמנים.
כמו כן, רגוזים חוגגים את סנט בלייז, קדוש ארמני מהמאה הרביעית כפטרון הקדוש של עירם.
כמו כן, שני קדושים פטרונים אחרים של דוברובניק, זנוביוס וזנוביה, היו קדושים ארמנים מקיליקיה.
ישועי קרואטי מפרסט, האב יוסיפ מרינוביץ', כתב את "עבודת גמר ביקורת פולמוס על שני ספקות מצפון הנוגעים לארמנים קתולים", בשנת 1783, לבקשתו של בנקאי ארמני עשיר, ג'ובאני דה סרפוס.
בעבודת המחקר מגן מרינוביץ' על קתולים ארמנים באימפריה העות'מאנית שקיבלו את הקודש מהכנסייה האפוסטולית הארמנית המונופיזית, אשר חלק מהכמורה ברומא לא הסכימה.
מרינוביץ' כתב כי לארמנים היה אישור של האפיפיור לערוך טקסים בכנסיות מונופיזיטיות, כמו גם להשתתף במיסת טקסים ארמנית, לתת לארגוני צדקה ולקיים חגים על פי לוח השנה הארמני.
במהלך דיון תאולוגי כתב מרינוביץ' יצירה בת שלושה כרכים עם יותר מ-1,600 עמודים שכותרתה Compendino storico di memorie cronologiche concernenti la religione e la morale della nazione Armena, שהייתה אמורה להיות ההיסטוריה המודרנית הראשונה של הארמנים שנכתבה במערב.
בעבודתו כתב מרינוביץ' אודות הגאוגרפיה הארמנית, סקירה של ההיסטוריה הפוליטית והכנסייתית של ארמניה, תולדות הקתוליקות והסינודים שלהם, וסקירה של מנהגי ארמניה ועניינים פוליטיים ודתיים אחרים.
עבודתו של מרינוביץ' השפיעה על פתרון פוליטי וכנסייתי סופי לבעיית הקתולים הארמנים.
בעזרת האימפריה האוסטרית והרוסית, זכה הוותיקן להכרה בקתולים ארמנים באימפריה העות'מאנית והקים את ארכיהן באיסטנבול בשנת 1830. עבודתו של מרינוביץ' הניחה בסיס למחקר מודרני בהיסטוריה הארמנית.
מיתריסטים בווינה, אוסטריה של ימינו, פרסמו כ־200 ספרים בשפה הקרואטית בתחומי מדעי ההומניסטים והטבע.
הם פרסמו גם כתב עת פוליטי לאומי קרואטי Novi pozor בין השנים 1867–1869. בין סופרים קרואטיים בולטים שספריהם ראו אור על ידי המיתריסטים בווינה היו ויוקוסלב באבוקיץ', דימיטרייה דמטר, יוראג' הוליק, וויקוסלב קלאיק, אנטון מז'וראניץ', מטיה מסיץ', אילייה אוקרוגיץ', ג'וסיפ ג'וראג' סטרוסמאייר, בוגוסלב שולק, ג'וסיפ טורבר ואחרים.
קרואטים חולקים אהדה עמוקה עם ארמנים בעקבות רצח העם הארמני גם כשקרואטיה לא הכירה ברצח העם.
יצוין כי רצח העם נחקר ומופץ בקפידה בקרואטיה, מה שהניע את ממשלת טורקיה לדרוש מממשלת קרואטיה להסיר את תוכן רצח העם הארמני.
ארמניה הכירה בקרואטיה כמדינה עצמאית ב-21 ביוני 1994, ואילו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הוקמו ב-8 ביולי 1996. ארמניה מיוצגת בקרואטיה על ידי שגרירותה ברומא, איטליה קרואטיה מיוצגת בארמניה על ידי שגרירותה באתונה, יוון.
לשתי המדינות יש קונסוליות של כבוד.
ארמניה וקרואטיה חתמו על שלושה הסכמים ופרוטוקול אחד:
הסכםחותמיםתאריך כניסה לתוקףמקוםפרוטוקול לשיתוף פעולה בין משרד החוץ של הרפובליקה של קרואטיה לבין משרד החוץ של ארמניהואהן פפאזיאן, שר החוץ של ארמניה
מטה גרניץ', שר החוץ של קרואטיה14 בספטמבר 1996זאגרב, ירוואןהסכם בין ממשלת רפובליקת קרואטיה לממשלת רפובליקת ארמניה בדבר ביטול הדדי של דרישות הוויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים ושירותיםלבון טר-פטרוסיאן, נשיא ארמניה
פרנג'ו תומאן, נשיא קרואטיה16 ביוני 1997זאגרב, ירוואןהסכם בין הרפובליקה של קרואטיה ורפובליקת ארמניה למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות פיסקלית ביחס למס על הכנסהסרז' סרקיסיאן, נשיא ארמניה
סט'פאן מסיץ', נשיא קרואטיה22 במאי 2009ירוואןהסכם בין ממשלת רפובליקת קרואטיה לממשלת רפובליקת ארמניה בנושא שיתוף פעולה בתחומי התרבות, החינוך והמדעסרז' סרקיסיאן, נשיא ארמניה
סט'פאן מסיץ', נשיא קרואטיה22 במאי 2009ירוואן
ביקורים בארמניהביקורים בקרואטיהתאריךאורחתאריךאורח22 במאי 2009סטייפן מסיץ', נשיא קרואטיה22–23 באוקטובר 2003ורטן אוסקניאן, שר החוץ של ארמניה20–21 במרץ 2011לוקה בביץ', יו"ר הפרלמנט בקרואטיה7–8 בספטמבר 2009סרז' סרקיסיאן, נשיא ארמניה
היחסים בין ארמניה וקפריסין היו לפי הדיווחים תמיד חזקים.
קפריסין תמכה בארמניה במאבקה להכרה ברצח העם הארמני, ביציבות הכלכלית ובהחלטה לסכסוך נגורנו-קרבאך.
בתמורה ארמניה תומכת בקפריסין יציבה לאחר הפלישה הטורקית בשנת 1974 ותומכת בפתרון בר-קיימא לסכסוך בקפריסין.
כיום שתי המדינות לא מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים עם אזרבייג'ן ועם טורקיה.
כיום היחסים בין ארמניה לקפריסין כוללים שיתוף פעולה בתחומי הסחר, הצבא, שירותי הביון, מדיניות חוץ ואומנויות.
ההצהרה המשותפת בין קפריסין לארמניה בינואר 2011 מזכירה כי הרפובליקה של קפריסין מביעה את תמיכתה במאמציה הקונסטרוקטיביים של ארמניה לפתור את סכסוך נגורנו-קרבאך במסגרת תהליך קבוצת מינסק של האו"ס באמצעות משא ומתן המבוסס על עקרונות אמנת האומות המאוחדות והארגון.
המעשה הסופי של הלסינקי והמרכיבים שהציעו נשיאי ארצות הברית ליו"ר משותף של קבוצת מינסק, אשר כוללים, בין היתר, את קביעת המעמד הסופי של נגורנו-קרבאך באמצעות הבעת רצון מחייבת מבחינה משפטית.
בתמורה, בירך נשיא ארמניה את עמדתה של קפריסין כחברה באיחוד האירופי על עמדתה המאוזנת בנושא קרבאך, והפנה את תשומת הלב לקביעת מעמדו הסופי של נגורנו-קרבאך מבחינת הבעת רצון חופשית מחייבת מבחינה משפטית.
קפריסין הייתה אחת המדינות החלוציות בהכרה ברצח העם הארמני, כאשר ב-25 בינואר 1965 העלה שר החוץ ספירוס קיפריאנו לראשונה את הנושא בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
לפני נאומו העוצמתי, משלחת המורכבת מחברי לשכת ARF דשנאקצוטיון ד"ר פפן פפאזיאן וברז 'מיסירליה, כמו גם חברי הוועד הלאומי הארמני של קפריסין, אנניה מהדסיאן וורטקס סינאניאן, הגישה לו תזכיר בקריאה לתמיכת קפריסין בהעלאת הנושא באומות המאוחדות.
קפריסין הייתה גם המדינה האירופית הראשונה (והשנייה בעולם, אחרי אורוגוואי) שהכירה רשמית ברצח העם הארמני.
ב-24 באפריל 1975, לאחר המאמצים הנחרצים והגשתו של הנציג ד"ר אנטרניק ל.
אשדג'יאן, החלטה 36 נבחרה פה אחד על ידי בית הנבחרים.
הנציג ארם קליידג'יאן עזר בכוח להעביר פה אחד לבית הנבחרים שתי החלטות נוספות בנוגע לרצח העם הארמני: החלטה 74 / 29–04–1982, שהוגשה על ידי הוועדה הפרלמנטרית של קשרי חוץ, והחלטה 103 / 19–04–1990, שהוגשה על ידי כל המפלגות הפרלמנטריות.
החלטה 103 הכריזה על 24 באפריל כעל יום זיכרון לאומי לרצח העם הארמני בקפריסין.
מאז 1965, כאשר פקידי ממשל קפריסאים החלו להשתתף בתפקידי רצח עם ארמנים שנתיים, המנהיגים הפוליטיים של קפריסין הם לעיתים קרובות דוברים מרכזיים בתפקידים אלה שאורגנו להנצחת רצח העם הארמני.
בשנים האחרונות מתקיימת בדרך כלל צעדה ממרכז ניקוסיה ומסתיימת בכנסיית סורפ אסבדזדזין בסטרובולוס, שם מתקיים אירוע הנצחה מול אנדרטת רצח העם הארמנית; אירועים אחרים עשויים להתרחש, כמו גם תרומות דם.
כמדינה השנייה בעולם שמכירה ברצח העם הארמני, קפריסין בנתה שתי אנדרטאות לרצח עם ביחס לקורבנות.
אחד האנדרטאות נמצא בניקוסיה, והשני נמצא בלרנקה.
תגובת קפריסין לשחרורו של רמיל ספרוב
העיתונות הקפריסאית הביעה שלילית את תפקידה של ממשלת הונגריה לשחרורו של רמיל ספרוב.
ישנם בתי ספר יסודיים ארמנים בקפריסין בערים לרנקה, לימסול וניקוסיה וגימנסיה בניקוסיה.
המכון לחינוך מלקוני היה המוסד החינוכי המשותף הנודע ביותר של ארמנים-קפריסאים.
המכון המלקוני, שנוסד בשנת 1926, היה פתוח לתלמידים ארמנים מכל רחבי העולם והציע תוכנית לימודים מקיפה של בתי ספר תיכוניים.
כל המקצועות, למעט השפה הארמנית, נלמדו באנגלית ובשפות זרות שהוצעו כללו יוונית, צרפתית, ערבית, פרסית, רוסית ובולגרית.
תוכנית רדיו מדי שעה של תאגיד השידור בקפריסין בארמנית כוללת ראיונות נרחבים, סיקור חדשותי, דיווחי תרבות ומוזיקה.
שני עיתונים חודשיים ארמנים הוקמו על האי, (Artsankank (1995 ו-Azad Tsayn (נוסד 2003), המספקים חדשות לאומיות ובינלאומיות, בעיקר בארמנית ועמודים מסוימים מודפסים ביוונית ובאנגלית.
מדי שנה מתקיימים פורומים עסקיים של קפריסין-ארמנים בניקוסיה או בירוואן, במטרה להגביר את המסחר וההשקעות בין שתי המדינות.
חברות ארמניות יוכלו להתרחב בצורה יעילה יותר לשוקי האיחוד האירופי ולמזרח התיכון בשיתוף פעולה עם חברות קפריסאיות.
שיתוף פעולה זה יכול וצריך להיות הדדי, כאשר ארמניה משמשת נתיב גישה למדינות הקווקזות לעולם העסקים של קפריסין.
הקהילה הארמנית של קפריסין זוכה למימון נדיב מממשלת קפריסין, המאפשרת ארגון קונצרטים, מופעי מחול, תערוכות אמנות וצילום וכן אירועים ספרותיים.
הקדמה הארמנית של קפריסין הקצתה שטח בחצריה (אולם אוטידג'יאן) לעידוד אירועי תרבות, כמו תערוכת ספרי הסתיו השנתית.
מרכז המחקר הארמני למזרח התיכון / הקרוב (שהוקם בשנת 1996 על ידי ורטן מליאן) מאכלס ספריית עזר וחומר ארכיוני בחצריו בניקוסיה.
לאחר רעידת האדמה שנערכה בדצמבר 1988 בארמניה, קפריסין הייתה אחת המדינות הראשונות ששיגרו סיוע בצורת רפואה, רופאים וסיוע כספי.
קפריסין תומכת בגלוי בהצטרפות ארמניה לאיחוד האירופי בפרק הזמן הקצר ביותר.
בהתייחס ליחסי ארמניה של האיחוד האירופי, הנשיא דמיטריס כריסטופיאס התחייב כי ניקוסיה תמשיך לתמוך באופן פעיל בהרחבה נוספת של מערכת יחסים זו, דבר המצביע על מעמד מועמד לחברות מלאה בארמניה בעתיד הקרוב ביותר.
לדבריו, קפריסין היא התומכת והידידה הנחרצת ביותר של ארמניה באיחוד האירופי.
יחסי ארמניה–שוודיה הם יחסי החוץ בין ארמניה ושוודיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 ביולי 1992. בשנת 2010 הכירה שוודיה ברצח העם הארמני.
בשנת 2014 פתחה שוודיה שגרירות בירוואן.
בסביבות 5,000–8,000 ארמנים חיים בשוודיה.
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת אירופה.
ארמניה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם.
שוודיה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן.
יחסי ארמניה–תאילנד הם יחסי החוץ בין ארמניה ותאילנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 ביולי 1992. בינואר 1998 פתחה ארמניה קונסוליית כבוד בבנגקוק, ובפברואר 2000 פתחה תאילנד קונסוליית כבוד בירוואן.
בשנת 2001 חתמו שתי המדינות על הסכם למניעת כפל מס, ובשנת 2002 הן חתמו על הצהרה משותפת על חברות ושותפות בין המדינות.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין המדינות ב-23.6488 מיליון דולר, כאשר היבוא הארמני מתאילנד הסתכם ב-22.8607 מיליון דולר, ואילו היצוא הארמני לתאילנד הסתכם ב-788.1 אלף דולר.
ארמניה מחזיקה בתאילנד קונסוליית כבוד בבנגקוק.
תאילנד מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בירוואן.
היחסים בין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת דרום אפריקה הם מערכת היחסים שבין ממשלת ארצות הברית והעם האמריקאי לממשלת דרום אפריקה ולדרום אפריקאים.
לארצות הברית יש שגרירות בפרטוריה וקונסוליות ביוהנסבורג, בקייפטאון ובדרבן.
שגרירות דרום אפריקה נמצאת בוושינגטון הבירה ויש לה קונסוליות בניו יורק, שיקגו ולוס אנג'לס.
שגריר דרום אפריקה בארצות הברית הוא מניווה ג'והנס מלנגאו, ושגרירת ארצות הברית בדרום אפריקה היא לנה מרקס.
המגע הרשמי הראשון בין ארצות הברית הצעירה לבין מושבת הכף הבריטית (לימים חלק מדרום אפריקה) היה בשנת 1799 כשארצות הברית פתחה קונסוליה בעיר קייפטאון.
לאחר איחוד ועצמאות דרום אפריקה עברה הנציגות האמריקאית הראשית לבירת הרשות המבצעת פרטוריה ב-1930. היא הועלתה לדרג שגרירות ב-1949.
עם הקמת משטר האפרטהייד ב-1948 לא הייתה חריגה דרום אפריקה ביחסה לשחורים: באותה תקופה הייתה נהוגה הפרדה גזעית במדינות רבות בדרום ארצות הברית (חוקי ג'ים קרואו) ואפילו בצבא ארצות הברית הייתה נהוגה הפרדה.
אולם שתי הארצות נעו בכיוונים שונים: בארצות הברית התחולל שינוי גדול שהעניק זכויות אזרח לשחורים ואפשר להם תנועה חופשית (התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח) בעוד חוקי האפרטהייד הגבילו את זכויות השחורים ומיעוטים אחרים יותר ויותר.
מאידך, בתקופת המלחמה הקרה ארצות הברית ראתה בדרום אפריקה בעלת ברית רבת ערך במאבק עם הקומוניזם.
אי לכך היו בתחילת תקופת האפרטהייד קשרים קרובים בין המדינות.
בין השאר ארצות הברית שאפה להשתמש באורניום שנמצא בדרום אפריקה לתוכנית הגרעין שלה וחתמה עמה על הסכם שיתוף פעולה גרעיני בימי הנשיא דווייט אייזנהאור.
בשנות הששים של המאה העשרים ארצות הברית ראתה בקונגרס הלאומי האפריקני והעומד בראשו נלסון מנדלה משתפי פעולה עם ברית המועצות.
לימים נודע ב כי ה-CIA העביר מידע שהוביל ללכידתו ומאסרו של נלסון מנדלה, על פי העיתון הסאנדיי טיימס ב-2016.
עם השנים החל לחץ ציבורי בארצות הברית לפעול לביטול האפרטהייד, בין השאר על ידי סנקציות על דרום אפריקה.
נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הטיל הגבלות מסוימות, אך אלה בוטלו על ידי מחליפו רונלד רייגן, שהנהיג מדיניות שקרא לה "מגע בונה" (constructive engagement).
שנים רבות ניסו להעביר בקונגרס חוקים שיכפו סנקציות אך הניסיון כשל.
רונלד רייגן ניסה להטיל וטו אך הוא בוטל ברוב של יותר שני שלישים מהקונגרס.
הארכיבישוף הדרום אפריקאי ופעיל זכויות האדם דזמונד טוטו תקף בחריפות את יחסו של רייגן למשטר האפרהייד.
כשזכה בפרס נובל לשלום ב-1984 אמר "היחסים הקרובים בין פרטוריה לוושינגטון הם תועבה, ובעיקר יחסו של הנשיא רונלד רייגן אל סוגיית האפרטהייד".
לאחר ביטול האפרטהייד וקיום הבחירות הרב-גזעיות הראשונות במדינה, היחסים בין דרום אפריקה וארצות הברית התהדקו.
הארי שוורץ , מתנגד למשטר האפרטהייד ששימש כשגריר דרום אפריקה בארצות הברית במעברו של המשטר בדרום אפריקה לדמוקרטיה (1991–1994), נחשב לאחד שפעל למען חידוש היחסים הנאותים בין שתי המדינות.
שוורץ דאג לארח ביקור ממלכתי של מנדלה, שהיה עתה נשיא דרום אפריקה, בבית הלבן באוקטובר 1994. עוד קודם לכן, לאחר שחרורו של מנדלה מהכלא ב-1990 הוא הוזמן לביקור על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
נוצר שיתוף פעולה במגוון רחב של נושאים מרכזיים בין שתי המדינות.
המדינות שיתפו פעולה בתחום מלחמה בטרור, לוחמה כנגד מלחמת האיידס וכן נקשרו קשרים צבאיים.
באמצעות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי, ארצות הברית מספקת סיוע לדרום אפריקה כדי לסייע לה לעמוד ביעדי ההתפתחות שלה.
בשנת 1997 החלו להתנדב בדרום אפריקה חיל השלום.
בימי הכהונה של נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי (1999-2008) נוצרה מתיחות על רקע התנגדותה של דרום אפריקה למלחמת עיראק ולהפלת סדאם חוסיין.
בנוסף מבקי תמך בתאוריות קונספירציה סביב מחלת האיידס שהכתה במדינתו והתנגדותו לתוכניות אמריקאיות.
עד שנת 2008, ארצות הברית הגדירה את נלסון מנדלה כטרוריסט.
עם זאת, ב-5 ביולי 2008 פנה מנדלה יחד עם חברי הקונגרס הלאומי האפריקני ואחרים על מנת להסיר את מנדלה מרשימת הטרוריסטים של ארצות הברית.
הנשיא ביל קלינטון היה הנשיא האמריקאי הראשון שביקר בדרום אפריקה ב-1998. יורשו ג'ורג' ווקר בוש ביקר ב-2003 ואובמה השתתף בהלוויית נלסון מנדלה בדצמבר 2013.
בשנת 2025 שגריר דרום אפריקה, אברהים רסול, הוכרז אישיות לא רצויה על ידי שר החוץ האמריקני מרקו רוביו, אשר, בצעד תקדימי, גירש אותו מארצות הברית.
יחס תושבי דרום אפריקה לארצות הברית
על פי דו"ח פרויקט המנהיגות העולמית בארצות הברית לשנת 2012, כ-76% אחוז מהדרום אפריקאים בוטחים במנהיגות האמריקאית, 15% אחוז אינם בוטחים ואילו 9% לא בטוחים בדעתם כלפי המנהיגות האמריקאית.
עד תום האפרטהייד כמעט שלא הייתה הגירה של אוכלוסייה דרום אפריקאית ממוצא אירופאי לארצות הברית.
המעטים היו מתנגדי משטר האפרטהייד ורובם דוברי אנגלית (ולא אפריקנרים).
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מספר ילידי דרום אפריקה שגרו בארצות הברית בשנת 2011 היה כ-80000.
יחסי ארצות הברית–בוליביה נכונו בשנת 1837 עם ביקורו הראשון של שגריר ארצות הברית בקונפדרציה של פרו ובוליביה.
הקונפדרציה התפרקה ב-1839, ויחסים בילטרליים לא התקיימו עד 1848, כאשר ארצות הברית הכירה בבוליביה כמדינה ריבונית, ומינתה את ג'ון אפלטון לממונה על היחסים.
עד לשנת 2019, נשיא בוליביה אוו מוראלס לשעבר היה בעל ברית קרוב ותומך נלהב של ונצואלה ואיראן, והביע בגלוי עמדות אנטי אמריקניזם.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 34% מאזרחי בוליביה בוטחים את בהנהגת ארצות הברית, בעוד 26% לא בוטחים ו-40% הביעו את מורת רוחם.
בסקר דעת קהל שנערך ב-2013, 55% מאזרחי בוליביה רואים את ארצות הברית בחיוב, בעוד 29% מביעים עליה דעה שלילית.
ב-1951, המפלגה הסוציאליסטית והלאומנית "התנועה הלאומית המהפכנית" (MNR) השתלטה על השלטון הבוליביאני לאחר מרי התנגדות לממשל והנהגת משטר צבאי.
בחירתו של אוו מוראלס לנשיאות בוליביה מאוחר יותר בשנת 2006 גרמה למתחים חדשים ביחסי ארצות הברית-בוליביה.
מצעו של מוראלס כולל תוכניות להחזרת קרקעות וכוח ל"איימרה" (קבוצת אינדיאנים בהרי האנדים) של בוליביה, להלאים תעשיות מפתח ולהכשיר את השימוש בקוקה, תרופה מסורתית של בני האיימרה.
בספטמבר 2008 נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש הציב את בוליביה ברשימה השחורה של המלחמה בסמים יחד עם ונצואלה.
הוא אמר כי בוליביה "נכשלה באופן מפתיע" בהתחייבויותיה להילחם בייצור וסחר סמים אסורים, בעיקר קוקאין.
עם זאת, דבר זה לא השפיע על הסיוע האמריקני לבוליביה.
לאחר שבוע, אמר הנשיא מוראלס כי ארצות הברית ניסתה לסכל את מדיניותו ונכשלה בגינוי תנועה פרו-אוטונומית המשתמשת בטקטיקות טרור.
הוא הוסיף ואמר כי כשהיה חבר הפרלמנט ב-2002 הוא הואשם על ידי שגריר ארצות הברית בהיותו סוחר סמים ומתנקש, וכי לאחר מכן השגריר כינה אותו כ"בן לאדן אנדי" ואיים להפסיק את הסיוע האמריקני אם אזרחי בוליביה יצביעו עבורו בבחירות.
מוראלס האשים את סוכנות הביון המרכזית בסיוע למשטר הקודם בבוליביה, ואמר כי צבא ארצות הברית תמך במשלוחי נשק בלתי חוקיים למורדים.
בנובמבר 2010 האשים מוראלס את ארצות הברית בסיוע לניסיונות הפיכה בוונצואלה, בוליביה ואקוודור, כמו כן גם בהפיכה שצלחה בהונדורס, בעוד הוא מגנה גם את ניסיונותיה של ארצות הברית להגדיר את מי צריך לקיים יחסים דיפלומטיים עם בוליביה, תוך כדי חילוקי דעות על שיחות אפשריות בין איראן לבוליביה.
ב-20 באוקטובר 2025 הודיע הנשיא הנבחר של בוליביה רודריגו פאס על דף חדש ביחסים עם ארצות הברית, ועל חידוש הקשרים עמה.
מוראלס טען שארצות הברית לחצה על מדינות אירופה למנוע את מעברו למדינתו.
לאחר שהגיע בחזרה ללה פאס, איים מוראלס לסגור את שגרירות ארצות הברית בעיר, באומרו כי "אנחנו לא צריכים את השגרירות של ארצות הברית".
משרד החוץ האמריקני מציין כי ממשלת ארצות הברית מעבירה את סיוע הפיתוח שלה לבוליביה באמצעות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
הסוכנות ידועה בבוליביה, במיוחד באזורים כפריים בהם אלפי פרויקטים שיושמו.
הסוכנות מספקת סיוע לבוליביה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 ועובדת עם ממשלת בוליביה, המגזר הפרטי והאנשים הבוליביאנים כדי להשיג פיתוח הוגן ובריא.
הסוכנות מספקת לבוליביה כ-85 מיליון דולר אמריקני בשנה בסיוע ופיתוח באמצעות הסכמים דו-צדדיים עם ממשלת בוליביה והסכמים חד-צדדיים עם ארגונים אחרים.
התוכניות של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מיושמות על ידי המגזר השלישי, המגזר הפרטי והממשלה הבוליביאנית.
התוכניות של הסוכנות תומכות בתוכנית הפיתוח הלאומית של בוליביה, והן נועדו לטפל בבעיות מרכזיות במדינה, כגון עוני והדרה חברתית של אוכלוסיות חלשות מבחינה היסטורית, תוך התמקדות במאמצים לקידום אוכלוסיות הכפריות והעירוניות של בוליביה.
מיזמי הסוכנות בבוליביה מחזקות את המוסדות הדמוקרטיים במדינה; הם מספקות הזדמנויות כלכליות לאוכלוסיות חלשות באמצעות פיתוח עסקי ומסחרי; משפרות את בריאות המשפחה; מקדמות שימוש בר קיימא במשאבים טבעיים ושימור המגוון הביולוגי; סיפוק חלופות לקוקה האסורה לשימוש לחקלאים; ושיפור ביטחון תזונתי.
באוגוסט 2007, סגן נשיא בוליביה, אלווארו גרסיה לינרה , אמר כי שגרירות ארצות הברית בבוליביה משתמשת בתוכניות סיוע למימון המתנגדים הפוליטיים לממשלה, בניסיון לפתח "התנגדות אידאולוגית ופוליטית".
הוא הזכיר מימון של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי לחואן קרלוס אורנדה, הוגה תוכנית ההתנתקות של מחוז סנטה קרוז מבוליביה.
דובר מחלקת המדינה הכחיש את ההאשמה, וגורמים בסוכנות הפיתוח אמרו כי הם מספקים תמיכה לכל המושלים בבוליביה, לא רק לאלה באופוזיציה.
בצו שהוציא בית המשפט העליון של בוליביה באוקטובר 2007, נקבע שבוליביה לא תקבל כסף הקשור בפוליטיקה ובאידאולוגיה.
אוו מוראלס הצהיר כי "הפרויקט האימפריאליסטי הוא לנסות לגלף את בוליביה, ובכך לגייס את אמריקה הדרומית נגד בוליביה כי היא מוקד שינויים גדול המתפשטים בקנה מידה עולמי".
ב-1 במאי 2013 הנשיא מוראלס גירש את הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בניסיון לכאורה להחליש את הממשלה בידי תמיכה מהאופוזיציה.
מחלקת המדינה האמריקאית רואה בעוינות ובפרובוקציות של ממשלת בוליביה כלפי ארצות הברית סיבה להתקררות היחסים הבילטרליים ב-2008. באותה השנה ממשלת בוליביה החלה בהתקפות מילוליות נגד ממשלת ארצות הברית והחלה לפרק אלמנטים חיוניים בקיום היחסים.
בחודש יוני, הממשלה אישרה את גירוש הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מאזור גידולי צמח הקוקה הגדול ביותר בבוליביה.
בספטמבר גירש הנשיא מוראלס את השגריר פיליפ גולדברג מבוליביה בטענה שגולדברג עודד קבוצות המתנגדות לשלטון.
בנובמבר גירש הנשיא מוראלס את המנהל לאכיפת הסמים (DEA) מארצו בטענה כי "אנשי ה-DEA תמכו בפעילויות ההפיכה הלא מוצלחת בבוליביה" ובכך הוביל לסיום 35 שנות היסטוריה של פעילות המנהל לאכיפת הסמים בבוליביה.
מוראלס אמר על פיליפ גולדברג כי "הוא פועל נגד הדמוקרטיה ומחפש לחלק בוליביה".
גוסטבו גוזמן, שגריר בוליביה בוושינגטון הבירה, גורש בתגובה.
גוזמן אמר כי "שגרירות ארצות הברית משתמשת בעבר כדי לקרוא ליריות בבוליביה, תוך הפרת הריבונות שלנו, ולטפל בנו כמו רפובליקת בננות".
הוא טען כי ארצות הברית תומכת בגלוי בפוליטיקאים של סנטה קרוז, כולל ראש העיר פרסי פרננדז והמושל רובן קוסטס.
השגריר גולדברג פגש את קוסטס באוגוסט 2008. מיד לאחר הביקור, עמד קוסטאס בראשות השלטון, הכריז כי מחוז סנטה קרוז הוא אוטונומי והורה על השתלטות על משרדי הממשלה.
הביקור בסנטה קרוז היה הגורם לגירוש גולדברג.
לאחר עשרות שנות שלטון של דיקטטורה צבאית, עם רגעים שבהם היה שלטון אזרחי, הוקם מחדש השלטון הדמוקרטי עם בחירתו של הרנאן סואזו לנשיאות ב-1982. בעקבות בחירתו של סואזו, החלו פיטורים בתעשיית כריית הפחם שהובילו להגירה לפרובינציית צ'אפארה, שם מהגרים הסתמכו והתקיימו מחקלאות קוקה וכן ניהלו את הסחר בצמח.
שש פדרציות של מגדלי הקוקה, יחידה המורכבת מאגודות חקלאיות שיתופיות, שלטו ושמרו על האזור בהיעדר נוכחות של רשויות המדינה.
ככל שאזור צ'אפארה הושקע, ארצות הברית החזירה מחדש את הסיוע שנפסק בהפיכה הצבאית ב-1980. במסגרת הסיוע הוענק מימון לבקרת סמים וכן ארבעה מיליון דולר להקמת ואחזקת UMOPAR, יחידת משטרת סמים כפרית.
קוקה היא תרופה קדושה לבני האיימרה, המשתמשים בתה הקוקה כממריץ שמספק אנרגיה בגבהים, ומקל על כאבי ראש וכאבי המחזור החודשי.
יחסי ארצות הברית–גמביה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית של אמריקה לרפובליקה של גמביה.
בדרך לוועידת קזבלנקה ולאחר מכן לליבריה, עצר פרנקלין דלאנו רוזוולט בבנג'ול ב-1943.
מדיניות ארצות הברית מבקשת לבנות יחסים משופרים עם גמביה על בסיס קשרים היסטוריים, כבוד הדדי, שלטון דמוקרטי, זכויות אדם, ודבקות בהחלטות האו"ם בנושא מלחמה בטרור, יהלומי קונפליקט וסוגי סחר אחרים.
בבחירות של גמביה לנשיאות ולחקיקה באוקטובר 2001 ובינואר 2002, בהתאמה, קבעה ממשלת ארצות הברית כי ממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי נכנסה לתפקיד, ובכך הסירה את הסנקציות שהטילה על גמביה בהתאם לסעיף 508 לחוק סיוע החוץ להפיכה ב-1994. הסיוע האמריקאי תומך בדמוקרטיה, בזכויות אדם, בהשכלת נשים ובמאבק באיידס.
בנוסף, חיל השלום מבצע תוכנית גדולה עם כ-100 מתנדבים העוסקים בתחומי איכות הסביבה, בריאות הציבור וחינוך, בעיקר ברמת הכפרים בגמביה.
גמביה זכתה להטבות סחר מועדפות בעקבות "פעולת הצמיחה וההזדמנות באפריקה" ב-1 בינואר 2003.
היחסים עם ארצות הברית לא השתפרו משמעותית בשל חוסר בזכויות האדם וחופש העיתונות, אשר הביאו להשעיית גמביה מ"תאגיד אתגר המילניום" ביוני 2006.
שדה התעופה הבינלאומי של בנג'ול משמש כמקום נחיתה למעבורות חלל של נאס"א.
פקידי הממשל הראשיים של ארצות הברית בגמביה כוללים את השגריר בארי וולס.
שגרירות ארצות הברית בגמביה נמצאת בפג'רה () ומשרד חיל השלום נמצא לידה.
יחסי ארצות הברית–ג'מייקה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין ג'מייקה.
ארצות הברית ייסדה את יחסיה הדיפלומטיים עם ג'מייקה בשנת 1962, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
ארצות הברית מקיימת קשרים קרובים עם ממשלת ג'מייקה.
ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר פטרסון ביקר בוושינגטון מספר פעמים לאחר שנכנס לתפקידו ב-1992. באפריל 2001 נפגשו פטרסון ומנהיגים נוספים בקריביים עם ג'ורג' בוש, נשיא ארצות הברית, במהלך ועידת פסגה, במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה של ארצות הברית עם מדינות הקריביים.
סיוע של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) לג'מייקה מאז עצמאותה תרם לצמצום קצב גידול האוכלוסייה בג'מייקה, להשגת סטנדרטים גבוהים יותר במספר פרמטרים בריאותיים קריטיים, ולגיוון והרחבת בסיס הייצוא של ג'מייקה.
חיל השלום נמצא בג'מייקה מאז שנת 1962. מאז, למעלה מ-3,300 מתנדבים שירתו במדינה.
כיום, חיל השלום עוסק בפרויקטים הבאים: "נוער בסיכון" הכולל בריאות בגיל ההתבגרות, תברואת מים, הכוללת פתרונות לשפכים של כפרים שונים ועוד.
ג'מייקה היא נקודת מעבר גדולה של קוקאין ומריחואנה בדרך לארצות הברית.
במהלך שנת 2006 הצליחה ממשלת ג'מייקה לתפוס סמים המיועדים לארצות הברית ופירקה כנופיה שעסקה בסחר מסוג זה, אם כי ג'מייקה נשארה היצואנית הגדולה ביותר של מריחואנה באיים הקאריביים.
מאמצים מצד הכוח המשטרתי של ג'מייקה (JCF) וכוח ההגנה של ג'מייקה (JDF)
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ג'מייקה.
למעלה מ-80% מהייצוא הג'מייקני מגיע לשוק האמריקאי.
ארצות הברית מספקת מעל 100 מיליון דולר תמיכה במטרה להרחיב ולגוון את מקורות האנרגיה שבאי הג'מייקני.
ליותר מ-80 חברות אמריקאיות יש סניפים בג'מייקה ומאות חברות אמריקאיות נוספות מוכרות את המוצרים שלהן בג'מייקה באמצעות מפיצים מקומיים.
לשתי המדינות יש הסכם מיסוי כפול.
יותר ממיליון תיירים אמריקאים מבקרים בג'מייקה מדי שנה, ומאות אלפי ג'מייקנים מבקרים בארצות הברית.
הקהילה הג'מייקנית-אמריקנית הגדולה שולחת מיליארדי דולרים בהעברות לג'מייקה מדי שנה.
ארצות הברית מסייעת לג'מייקה במאמץ לטפל באלימות ובפעילות הפלילית.
הסיוע מתמקד בצמצום השחיתות; הגברת השקיפות וניהול ממשל תקין; טיפוח השתתפותה של ג'מייקה במאמצי ביטחון אזוריים; חיזוק החינוך הבסיסי ועוד.
יחסי ארצות הברית – בחריין הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית של אמריקה ובין ממלכת בחריין.
כיום, ארצות הברית ובחריין הן בעלות ברית קרובות.
בחריין סיפקה בסיס לפעילות צבאית של ארצות הברית במפרץ הפרסי מאז 1947, 24 שנים לפני שקיבלה את עצמאותה.
שגרירות ארצות הברית במנאמה נפתחה ב-21 בספטמבר 1971, ושגרירות בחריין בוושינגטון די.
ב-1991, שתי המדינות חתמו על שיתוף פעולה ביטחוני.
ביולי 2014, ביקר בבחריין טום מלינובסקי, עוזר מזכיר המדינה לדמוקרטיה, זכויות אדם ועבודה.
מלינובסקי, אשר היה אמור לבקר בבחריין ביקור בן 3 ימים, נפגש עם חברי מפלגת אל-ופק, מפלגת אופוזיציה מובילה בבחריין.
לאחר שמלינובסקי נפגש עם חברי מפלגת אל-ופק, הוא גורש מבחריין.
משרד החוץ של בחריין טען כי פעילותו של מלינובסקי "מנוגדת לנורמות הדיפלומטיות קונבנציונליות", אך גם ציינה כי התקרית לא תשפיע על יחסי ארצות הברית-בחריין.
מלינובסקי מתח ביקורת על החלטת ממשלת בחריין כניסיון "לערער את הדיאלוג".
דוברת מחלקת המדינה ג'ן סאקי אמרה כי ארצות הברית "מודאגת מאוד" וכי פעולות ממשלת בחריין "אינן תואמות את השותפות החזקה בין ארצות הברית לבחריין".
יחסי ארצות הברית–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין ארצות הברית של אמריקה.
לארצות הברית שגרירות בדאקה, ולבנגלדש שגרירות בוושינגטון וקונסוליות בניו יורק ולוס אנג'לס.
בשנת 2014, 76% מאזרחי בנגלדש הביעו דעה חיובית על ארצות הברית, באחד הדירוגים הגבוהים ביותר מקרב המדינות הנסקרות בדרום אסיה.
המגעים בין בנגלדש לארצות הברית היו מוגבלים בתקופת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמה סוכנות קונסולרית של צ'יטאגונג בידי הקונסוליה האמריקנית בפורט ויליאם.
במלחמת העולם השנייה, כוחות צבא וחיל אוויר אמריקניים הוצבו במזרח בנגל כחלק מחזית בורמה.
ארצות הברית הקימה קונסוליה כללית בדאקה ב-29 באוגוסט 1949, בעקבות חלוקת הודו ומזרח בנגל והפכה למזרח פקיסטן.
מורים אמריקנים, אדריכלים, ועובדי סיוע ביקרו בעיר הבירה של מזרח פקיסטן בשנות ה-60.
במהלך מלחמת השחרור של בנגלדש ב-1971, אזרחים אמריקאים, בהובלת הקונסול הכללי בדאקה, ארצ'ר קדם, שלחו סדרה של מברקים המפרטים את הזוועות שבוצעו בידי הצבא הפקיסטני נגד אזרחים, סטודנטים ואנשי רוח.
הם התנגדו למדיניות הממשל של ניקסון, שהעלימה עין מרצח העם, בשל הברית האמריקאית הקרובה עם החונטה הצבאית בפקיסטן.
כמו כן, בתוך ארצות הברית השתנתה דעת הקהל נגד המדיניות של הנשיא ניקסון באשר למדיניותו בבנגלדש.
כמו כן, מחוקקים דמוקרטים ורפובליקנים, ובהם טד קנדי, פרנק צ'רץ' ואחרים, גינו את הבית הלבן על שתיקתו בנושא ה"דיכוי השיטתי" במזרח פקיסטן.
דמויות תרבות אמריקניות כמו המשורר אלן גינסברג והזמרת ג'ואן באאז קידמו את המודעות למלחמה בבנגלדש.
הקונצרט למען בנגלדש אורגן בניו יורק על ידי מוזיקאים בריטיים, אמריקנים והודים; והשתתפו בו סמלים אמריקאים כמו בוב דילן.
על אף שהקונגרס האמריקני הטיל אמברגו נשק על פקיסטן, הבית הלבן הפר את האמברגו בשולחו משלוחי נשק סודיים לחונטה הצבאית בפקיסטן.
כאשר הודו התערבה בדצמבר 1971, הבית הלבן שיגר נושאת מטוסים למפרץ בנגל.
פעילי שלום חסמו כמה משלוחי נשק בכמה נמלים בצפון מזרח ארצות הברית.
דיפלומטים בנגלים בשגרירות פקיסטן בוושינגטון די.סי, ערקו והפעילו שליחות של הממשלה הזמנית של בנגלדש.
לאחר שחרורה של בנגלדש בדצמבר 1971 ונסיגת הכוחות ההודים במרץ 1972, הכירה ארצות הברית רשמית במדינה העצמאית החדשה ב-4 באפריל 1972 והבטיחה סיוע של 300 מיליון דולר.
ספיבק היה הנציג הדיפלומטי האמריקאי של ארצות הברית בדאקה באותה עת.
ארבעה ימים לאחר מכן הסכימו ארצות הברית ובנגלדש לכונן יחסים דיפלומטיים ברמה של שגרירות.
הקונסוליה הכללית שודרגה באופן רשמי לשגרירות ב-18 במאי 1972. היחסים בין בנגלדש לבין העולם המערבי בהנהגתה של ארצות הברית השתפרו באורח דרמטי בסוף שנות ה-70, כאשר נשיא בנגלדש זיאור רחמן שינה את המדיניות הסוציאליסטית של הממשלה הראשונה שהוקמה לאחר העצמאות, ושיקם את השוק החופשי.
ב-1983 הוזמן לבית הלבן לפגישה עם הנשיא רונלד רייגן השליט הצבאי, סגן-אלוף חוסיין מוחמד ארשאד.
הנשיא רייגן שיבח את דאקה על תפקידה במלחמה הקרה, וציין כי
ארצות הברית היא אחת משותפות הפיתוח העיקריות של בנגלדש מאז העצמאות, ומספקת למעלה מ-6 מיליארד דולר באמצעות USAID מאז 1972. היא סייעה בהקמת תשתיות חשובות במדינה, כולל סיוע של נאס"א לחקר החלל ולחישה מרחוק (SPARRSP) וכור מחקר TRIGA בוועדת האנרגיה האטומית של בנגלדש.
חתן פרס נובל לספרות מוחמד יונוס זכה במדליית החירות הנשיאותית ובמדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר בארצות הברית.
בנגלדש היא בעלת ברית אמריקאית גדולה בדרום אסיה.
שתי המדינות משתפות פעולה במגוון רחב של נושאים ביטחוניים, אזוריים ובינלאומיים, נגד הטרור ושינוי האקלים.
בנגלדש הייתה שותפה מרכזית ביוזמות הפיתוח הבינלאומיות העיקריות של ממשל אובמה, כולל ביטחון התזונה, הבריאות ואיכות הסביבה.
הסכם אסטרטגי נחתם בין שתי המדינות ב-2012. שגרירת ארצות הברית בבנגלדש מרתה ברניקאט תיארה ב-2015 את היחסים כ"תוססים, רבי-פנים ובלתי נמנעים".
מדיניותה של ארצות הברית ביחס לבנגלדש מעודדת יציבות פוליטית, זכויות אדם ודמוקרטיה.
ארצות הברית רואה בבנגלדש כבעלת ברית מוסלמית מתונה מקרב מדינות האסלאם.
למרות שהיחסים הם מצוינים באופן מסורתי, ארצות הברית מתחה ביקורת חריפה על הממשלה בבנגלדש בשל חוסר כבוד לשלטון החוק, דיכוי חופש העיתונות והפרות זכויות אדם בידי כוחות הביטחון, לטענתה.
עקב הבחירות הכלליות ב-2014 אותן החרימה מפלגת האופוזיציה העיקרית, ארצות הברית נתנה כתף קרה לבנגלדש.
על פי דיפלומטים אמריקאים, מדיניות ארצות הברית בבנגלדש מבוססת על "שלושת הדי", כלומר דמוקרטיה, פיתוח ומלחמה בטרור.
ארצות הברית היא יעד הייצוא הגדול ביותר של בנגלדש.
ארצות הברית היא גם אחד מהמקורות הגדולים ביותר המשקיעים ישירות בבנגלדש.
ההשקעה האמריקאית הגדולה ביותר במדינה היא הפעילות של חברת צ'ברון, המייצרת 50% מהגז הטבעי של בנגלדש.
הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עמד בשנת 2014 על 6 מיליארד דולר.
הייצוא האמריקאי העיקרי לבנגלדש הוא מוצרים חקלאיים (פולי סויה, כותנה, חיטה ומוצרי חלב), מטוסים, מכונות, מנועים ומוצרי ברזל ופלדה.
ייבוא אמריקאי מבנגלדש כולל מוצרי הלבשה, הנעלה ומוצרי טקסטיל; צעצועים, משחקים ומוצרי ספורט; חסילונים וסרטנים; מוצרים חקלאיים.
בחודש יוני 2013, בעקבות קריסת הבניין בבנגלדש שהובילה ליותר מ-1,000 מקרי מוות, השעתה ארצות הברית הסכם סחר מועדף עם בנגלדש, שאפשרה גישה חופשית לשוק האמריקאי בשל תקני בטיחות ירודים.
משרד החוץ של בנגלדש פרסמה אז הצהרה שכותבת: "זה לא יכול להיות מזעזע יותר עבור עובדי המפעל של בנגלדש כי ההחלטה להשעות מערכת כללית של העדפות (GSP) מגיעה בזמן שממשלת בנגלדש נקטה צעדים גלויים כדי לשפר את בטיחות המפעל ולהגן על זכויות העובדים".
ארצות הברית היא אחת מבעלות הברית האסטרטגיות העיקריות של בנגלדש.
שיתוף הפעולה האמריקאי של ההגנה נתפס כמשקל נגד למעצמות האזוריות הודו וסין.
תרגילים משותפים נערכים על בסיס קבוע, במיוחד במפרץ בנגל.
פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית מקיים קשרים קבועים עם הכוחות המזוינים של בנגלדש.
ארצות הברית סייעה גם להקים את היחידה הימית SWADS של חיל הים של בנגלדש, שנבנה על סמך המודל של הכוחות המיוחדים של ארצות הברית וקוריאה הדרומית.
בנגלדש היא התורמת הגדולה בעולם לכוחות שמירת השלום של האו"ם.
ארצות הברית היא תומכת חיונית של כוחות שמירת השלום בבנגלדש.
3,828 סטודנטים מבנגלדש למדו באוניברסיטאות בארצות הברית בשנת 2013.
מבחינה תרבותית, הגרסה הבנגלדשית של רחוב סומסום היא תוכנית הילדים הנצפית ביותר בבנגלדש.
אישים בנגלדשיים בולטים בארצות הברית
פאזלור רחמן חאן: תכנן את המגדל הגבוה ביותר בארצות הברית, שנמצא בשיקגו.
סאל חאן: איש חינוך בולט.
האנסן קלארק: היה חבר הקונגרס הראשון שמוצאו בבנגלדש.
עותמאן סידיק: היה שגריר ארצות הברית בפיג'י.
יחסי ארצות הברית – גרמניה הם היחסים השונים בהיסטוריה בין גרמניה וארצות הברית ברמה הרשמית, כולל דיפלומטיה, עוינות וכריתת בריתות.
הנושא כולל גם יחסים כלכליים כגון סחר והשקעות, דמוגרפיה והגירה, ואינטראקציות תרבותיות ואינטלקטואליות מאז שנות ה-80 של המאה ה-17.
לפני 1900, הגורמים העיקריים ביחסי גרמניה-אמריקה היו תנועות גדולות מאוד של מהגרים מגרמניה למדינות אמריקאיות (במיוחד פנסילבניה) ולמערב התיכון ומרכז טקסס לאורך המאה ה-18 והמאה ה-19.
הייתה גם תנועה משמעותית של רעיונות פילוסופיים שהשפיעו על החשיבה האמריקאית.
הישגים גרמניים בהשכלה הציבורית ובחינוך הגבוה הרשימו מאוד את המחנכים האמריקנים ומערכת החינוך האמריקנית התבססה על מערכת החינוך הפרוסית.
אלפי סטודנטים אמריקאים, בעיקר למדע והיסטוריה, למדו באוניברסיטאות מובחרות בגרמניה.
עם זאת הייתה תנועה בכיוון ההפוך.
בעוד שלרוב סטודנטים מארצות הברית היגרו לגרמניה, כמה אנשי רוח גרמנים היגרו לארצות הברית לפני 1933. ליחסים הכלכליים היו חשיבות מועטה לפני 1920. היחסים הדיפלומטיים היו ידידותיים ביותר אך בעלי חשיבות משנית לשני הצדדים לפני שנות השבעים של המאה ה-19.
לאחר איחוד גרמניה ב-1871 הפכה גרמניה למעצמה עולמית.
שתי המדינות בנו צי ברמה עולמית והחלו בהתרחבות אימפריאליסטית ברחבי העולם.
זה הוביל לסכסוך בקנה מידה קטן על האיים הסמואים ולמלחמת האזרחים השנייה בסמואה.
מה שהגיע למשבר בשנת 1898, כאשר גרמניה, בריטניה וארצות הברית הסתכסכו בנוגע לשליטה על הטריטוריה.
הסכסוך נפתר עם האמנה המשולשת ב-1899, כאשר שני העמים חילקו ביניהם את סמואה.
אחרי 1898, ארצות הברית עצמה הפכה להרבה יותר מעורבת בדיפלומטיה הבינלאומית ומצאה עצמה לעיתים במחלוקת, אך לעיתים קרובות יותר בהסכמה עם גרמניה.
בתחילת המאה ה-20, עליית כוחו של הצי הקיסרי הגרמני רב העוצמה, ותפקידו באמריקה הלטינית והקריביים, הטרידו את האסטרטגיים הצבאיים האמריקנים.
היחסים היו לפעמים מתוחים, כמו במשבר בוונצואלה של 1902–1903 אבל לכולם נמצא פתרון.
ארצות הברית ניסתה להישאר נייטרלית במלחמת העולם הראשונה, אך היא סיפקה הרבה יותר תמיכה מסחרית ופיננסית לבריטניה ולמדינות ההסכמה, ששלטו על נתיבי האוקיינוס האטלנטי.
גרמניה פעלה לערער את האינטרסים האמריקאים במקסיקו.
ב-1917 נחשף מברק צימרמן בו הצעה גרמנית לברית צבאית נגד ארצות הברית, מה שהוביל את האמריקאים להצטרף למלחמה נגד מעצמות המרכז.
הצוללות הגרמניות אשר תקפו ספינות בריטיות, במיוחד טביעתה של אוניית הנוסעים לוסיטניה, מבלי לאפשר לנוסעים האזרחיים להגיע לסירות ההצלה, פגעה קשות בדעת קהל האמריקאית בנוגע לגרמניה.
גרמניה הסכימה לדרישות האמריקניות להפסיק את ההתקפות הללו, אך שינתה את עמדתה בתחילת 1917 כדי לנצח במלחמה במהירות.
ברלין הייתה שבויה בסברה המוטעית כי צבא ארצות הברית וחיל הים האמריקאי היו חלשים עד כדי כך, שלא יהיה להם תפקיד מכריע בלחימה.
הציבור האמריקאי התנגד להסכם ורסאי של 1919, ושתי המדינות חתמו על הסכם שלום נפרד ב-1921. בשנות ה-20 של המאה ה-20, דיפלומטים ובנקאים אמריקאים סיפקו סיוע משמעותי בבנייה מחדש של הכלכלה הגרמנית.
כאשר היטלר והנאצים עלו לשלטון ב-1933, דעת הקהל האמריקנית הפכה שלילית ביותר.
היחסים בין שני העמים הפכו קשים ביותר לאחר 1939.
מספר גדול של אינטלקטואלים, מדענים ואמנים מצאו מקלט מהנאצים בארצות הברית, אך מדיניות ההגירה האמריקנית הגבילה באופן חלקי את מספר הפליטים היהודים.
ארצות הברית סיפקה סיוע צבאי ומדיני משמעותי לבריטניה ולצרפת.
גרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית בדצמבר 1941, כך שוושינגטון הפכה את התבוסה של גרמניה הנאצית לעדיפות הגבוהה ביותר שלה.
ארצות הברית מילאה תפקיד מרכזי בכיבוש גרמניה ושיקומה לאחר 1945. ארצות הברית סיפקה סיוע של מיליארדי דולרים באמצעות תוכנית מרשל כדי לבנות מחדש את הכלכלה הגרמנית.
היחסים בין שני העמים נעשו חיוביים מאוד, במונחים של אידיאלים דמוקרטיים, אנטי-קומוניזם וסחר כלכלי ברמות גבוהות ביותר.
כיום, ארצות הברית היא אחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של גרמניה מחוץ לאיחוד האירופי.
העמים של שתי המדינות רואים אחד בשני כבעלי ברית מהימנים; עם זאת, הם חלוקים בכמה נושאים מרכזיים במדיניות שלהן.
האמריקאים רוצים שגרמניה תמלא תפקיד צבאי פעיל יותר, אך הגרמנים מסרבים נחרצות.
בנוסף, הגרמנים טוענים כי אירופה כבר לא יכולה לסמוך על ארצות הברית וממשלו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, קוצר רואי שעומד בניגוד לאינטרסים של האיחוד האירופי.
במשך יותר משלוש מאות שנה, ההגירה מגרמניה היוותה חלק גדול מכלל המהגרים האמריקאים.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, יותר מ-20% מכל האמריקאים, ו-25% מהאמריקאים הלבנים, טוענים שהם ממוצא גרמני.
אמריקאים גרמנים הם קבוצה הנטמעת בחברה האמריקאית ומשפיעה על החיים הפוליטיים בכל ארצות הברית.
הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות הברית בחצי הצפוני של ארצות הברית, במיוחד במערב התיכון.
ברוב מדינות הדרום, האמריקאים הגרמנים נפוצים פחות, למעט בפלורידה ובטקסס.
התיעוד הראשון של ההגירה הגרמנית לארצות הברית מתוארך למאה ה-17 ולייסוד ג'רמנטאון (מאנגלית: "עיירה גרמנית") ליד פילדלפיה בשנת 1683. ההגירה מגרמניה לארצות הברית הגיעה לשיאה הראשון בין השנים 1749 ל-1754 כאשר כ-37,000 גרמנים הגיעו לצפון אמריקה.
מאז 1848, כ-7 מיליון גרמנים היגרו לארצות הברית.
רבים מהגרמנים האלה התיישבו בערים שיקגו, דטרויט וניו יורק.
המהפכות הגרמניות הכושלות ב-1848 האיצו את ההגירה מגרמניה, ובין המהפכה לבין תחילת מלחמת העולם הראשונה התיישבו יותר ממיליון גרמנים בארצות הברית.
גרמנים אלה סבלו ממצוקה עקב ספינות צפופות; קדחת הטיפוס התפשטה במהירות ברחבי הספינות בשל התנאים הצפופים.
בממוצע, נדרשו לגרמנים שישה חודשים להגיע לארצות הברית, ורבים מהם מתו בנסיעה לעולם החדש.
ב-1890, יותר מ-40% מאוכלוסיית הערים קליבלנד, מילווקי, הובוקן וסינסינטי היו ממוצא גרמני.
בסוף המאה ה-19, הגרמנים היוו את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות-הברית, ומנהגיהם הפכו לגורם חזק בחברה ובתרבות האמריקנית.
השתתפות פוליטית של אמריקנים גרמנים התמקדה במעורבות בתנועת העבודה, ולגרמנים באמריקה הייתה השפעה חזקה על תנועת הפועלים בארצות-הברית.
איגודים מקצועיים חדשים אפשרו למהגרים מגרמניה לשפר את תנאי עבודתם ולהשתלב בחברה האמריקאית.
שילוב של פטריוטיזם וסנטימנט אנטי-גרמני במהלך שתי מלחמות העולם, גרם לרוב הגרמנים-אמריקנים לנתק את קשריהם הקודמים ולהיטמע בתרבות האמריקנית.
בתקופת הרייך השלישי הייתה בגרמניה עוד גל הגירה גדול של יהודים גרמנים ופליטים פוליטיים אחרים.
היום, הקהילה הגרמנית-אמריקאית מהווה את הקבוצה האתנית הגדולה בגודלה בארצות הברית, ובקליפורניה ובפנסילבניה מתגוררים המספר הגבוה ביותר של אמריקאים גרמנים.
במהלך המהפכה האמריקאית (1775-1783) פרידריך השני, מלך פרוסיה היה עוין לבריטים, משום שאלו נטשו אותו במלחמת שבע השנים בשנת 1761. הוא העדיף את צרפת ופגע במאמץ המלחמתי של בריטניה בדרכים מתוחכמות, כגון חסימת מעברם של חיילי הסן.
עם זאת, הסחר עם בריטניה היה חשוב מדי, וכן היה חשש להתקפה מאוסטריה, לכן המשיך פרידריך השני במדיניות השלום ושמר על נייטרליות קפדנית רשמית.
לאחר המלחמה, התרחב המסחר הישיר בין הנמלים האמריקניים בבולטימור, נורפוק ופילדלפיה, לבין הנמל הישן של ברית ערי הנזה בברמן, המבורג וליבק.
האמריקנים ייצאו טבק, אורז, כותנה, סוכר, טקסטיל מיובא, מוצרי מתכת, בשמים, ברנדי ומוצרי טואלטיקה.
המלחמות הנפוליאוניות (1803–1815) וחוסר היציבות הגובר במדינות הקונפדרציה הגרמנית הביאו לירידה ביחסים הכלכליים בין ארצות הברית להנזה.
רמת המסחר עם האמריקאים מעולם לא התקרבה לרמת המסחר עם בריטניה, והיא התנודדה משום שארצות הברית עיכבה חוזה מסחרי עד 1827. הדיפלומטיה האמריקאית הייתה בלתי יעילה, אבל הקונסולים המסחריים ואנשי העסקים המקומיים ביצעו את עבודתם באופן טוב כל כך עד שארצות הברית יצרה קשרים דיפלומטיים עם פרוסיה.
עם זאת, הסחר היה מינימלי.
בשנת 1834 ממשלת פרוסיה גילתה יוזמה ושלחה מומחי סחר לוושינגטון.
הדיפלומט האמריקני הקבוע הראשון הגיע ב-1835, כשהנרי וויטון נשלח לפרוסיה.
שר החוץ של ארצות הברית אמר כי "לא קיימת נקודה אחת של מחלוקת בין שתי המדינות הקוראות להסדר, וכי הקשר המסחרי שלהן, המבוסס על תנאי האמנה, מתנהל על אותן עקרונות ליברליים ונאוריים של הדדיות...
בהדרגה עושות את דרכן נגד הדעות הקדומות הצרות וההשפעות המזיקות של המערכת המניעתית."
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865), כל המדינות הגרמניות העדיפו את האיחוד הצפוני, אך לא מילאו תפקיד מרכזי.
ב-1876 הצהיר הנציב הגרמני לתערוכת המאה בפילדלפיה, כי החימוש, המכונות, האמנות והמלאכה הגרמניים המוצגים בתערוכה היו באיכות ירודה ביחס למוצרים בריטיים ואמריקניים.
לאחר איחוד גרמניה תחת הקנצלר אוטו פון ביסמרק בשנים 1870–1871 גרמניה התפתחה במהירות, אבל התחרות שלה הייתה יותר מול בריטניה מאשר ארצות הברית.
היא קנתה כמויות גדולות יותר של מוצרים חקלאיים אמריקאיים, בעיקר כותנה, חיטה וטבק, אבל ניסתה לחסום את הבשר האמריקאי.
לאחר האיחוד בשנת 1871, האימפריה הגרמנית החדשה הקימה צי ברמה עולמית, שהיה לשלישי בגודלו בעולם, אחרי הבריטים והאמריקאים, והחל להתפשט ברחבי העולם.
המיקום האסטרטגי של סמואה בדרום האוקיינוס השקט משך את האינטרסים הבריטים, האמריקאים והגרמנים.
הם נכנסו לקונפליקט בשנות השמונים של המאה ה-19 ובשנת 1899, האיים חולקו בין ארצות הברית וגרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניו זילנד כבשה את סמואה הגרמנית, בעוד שהאמריקאים נותרו נייטרליים.
במאה ה-19 הגרמנים גילו עניין באיים הקריביים לצורך הקמת תחנת פחם.
מנהיגי הצבא וחיל הים הפרוסי שקלו הקמת תחנת פחם בקריביים והציעו לרכוש את האי קוראסאו מהולנד.
אמנם גרמניה בנתה במהירות צי ברמה עולמית, אך ספינות המלחמה שלה צרכו פחם רב ונזקקו תכופות לתדלוק בשל כך יכלו לפעול רק בטווח של תחנת פחם.
הגרמנים הציגו סדרה של הצעות בנקודות שונות בקריביים אשר כולן נכשלו.
עם זאת הקנצלר ביסמרק התנגד משום שרצה להימנע מחיכוך עם ארצות הברית.
ביסמרק ירד מהשלטון בשנת 1890 והאסטרטגים של הצי הגרמני שוב הפנו את תשומת לבם אל הקריביים, אך לא הצליחו להקים בסיס על האי מרגריטה (ונצואלה).
עד 1900 מתכנני הצי האמריקאי היו אובססיביים לעיצובים הגרמניים ותמכו במאמצים נמרצים לאבטחת אתרי הצי באיים הקאריביים.
בין השנים 1890–1910 מתכנני הצי הגרמני גינו את דוקטרינת מונרו וראו בה יומרה אגרסיבית שנועדה לשלוט על חצי הכדור המערבי.
הם דאגו עוד יותר מהאפשרות שתיחפר תעלה אמריקאית בפנמה, משום שזו תוביל להגמוניה אמריקנית מלאה באיים הקריביים.
האינטרסים הגרמניים הוצגו במטרות המלחמה שהוצעו על ידי הצי הגרמני בשנת 1903: "עמדה איתנה באיי הודו המערבית", "יד חופשית בדרום אמריקה" ו"ביטולה הרשמי של דוקטרינת מונרו" יספקו בסיס איתן ל"סחר שלנו אל איי הודו המערבית, מרכז ודרום אמריקה".
במשבר ונצואלה (1902–1903) בריטניה וגרמניה שלחו ספינות מלחמה כדי לצור על ונצואלה לאחר שזו לא החזירה את ההלוואות שלה.
גרמניה תכננה להנחית כוחות ולכבוש נמלים בוונצואלה אבל נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט אילץ את הגרמנים לסגת.
הוא שלח את הצי שלו ואיים במלחמה מול גרמניה אם אלה ינחתו בוונצואלה.
בשנת 1904 הגרמנים קיוו להקים בסיס ימי בנמל מקסיקני בקריביים, אך לבסוף התוכנית נזנחה.
בשנת 1917 הם שלחו את מברק צימרמן ובו הציעו למקסיקו ברית צבאית נגד ארצות הברית.
יירוט המברק האיץ את כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה הצי הגרמני ניהל לוחמה בלתי מוגבלת על פני האוקיינוס האטלנטי, וכתוצאה מכך נפגעו אמריקאים.
ברלין סירבה להפסיק את ההפצצות הימיות הבלתי מוגבלות.
ארצות הברית אשר חפצה בהתבדלות, הצטרפה בסופו של דבר למדינות ההסכמה.
זאת לאחר יירוט מברק צימרמן, מסמך גרמני מוצפן ובו מסר סודי ביותר למקסיקו המציע ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית.
פרטי התוכנית הרתיחו את האמריקנים; גרמניה הציעה גיבוי למקסיקו כדי שזו תפתח במלחמה מול ארצות הברית, במטרה לכבוש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית, שטחים שהיו בריבונות מקסיקנית בעבר.
בכך, רצו הגרמנים למנוע מהאמריקאים לפרוש כוחות באירופה וגרמניה תוכל עדיין להמשיך בלוחמה ימית בלתי מוגבלת כדי לקטוע את האספקה הבריטית.
הנשיא וודרו וילסון שכנע את הקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה באפריל 1917. ארצות הברית ציפתה לספק כסף, תחמושת, מזון וחומרי גלם, אך לא ציפתה להעביר את אותן יחידות צבא גדולות, עד שבוושינגטון התברר עד כמה חלשות מדינות ההסכמה בחזית המערבית.
לאחר יציאתה של רוסיה מהמלחמה בשלהי 1917, גרמניה יכולה להקצות מחדש 600,000 חיילים מנוסים לחזית המערבית שלהם.
הכוחות האמריקנים הגיעו במספרים גדולים בקיץ 1918, והחליפו את כל האבדות של בעלות הברית, בעוד הצבא הבריטי הצטמצם מיום ליום.
בארצות הברית, נאמנותם של גרמנים-אמריקנים הייתה נתונה תחת מעטה כבד של חדשנות.
כל השפעה תרבותית גרמנית ניכרת התקבלה בעוינות עזה.
גרמניה הוצגה כאיום על חופש החיים ואורח החיים האמריקאי.
בגרמניה הייתה ארצות הברית אויב נוסף והוקעה כ"משחררת כוזבת" אשר למעשה רוצה לשלוט באירופה עצמה.
עם תום המלחמה, העם הגרמני אימץ את הבטחות וילסון להסכם השלום הצודק.
האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז.
בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה, ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בעולם.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היחסים הכלכליים והדיפלומטיים בין המדינות היו טובים למדי.
ממשלת ארצות הברית דחתה את הסכם ורסאי האנטי-גרמני משנת 1920, וחתמה על הסכם שלום חדש שלא היה בו כל עונש על גרמניה.
כמו כן, ארצות הברית עבדה עם בריטניה כדי ליצור מערכת שלום אירו-אטלנטית.
השגריר אלנסון ב' הווטון (1922–1925) האמין כי שלום עולמי, יציבות אירופית ושגשוג אמריקני תלויים בשיקום כלכלת אירופה ומערכותיה הפוליטיות.
הוא ראה בתפקידו את קידום המעורבות הפוליטית של ארצות הברית עם אירופה.
הוא התגבר על אופוזיציה פנימית, וחוסר עניין בוושינגטון.
הווטון הבין במהרה כי שהנושאים המרכזיים על סדר היום קשורים כולם בכלכלה, במיוחד חובות המלחמה של מדינות ההסכמה לארצות הברית, פיצויים שחייבת גרמניה למדינות ההסכמה, האינפלציה העולמית והשקעות וסחר בינלאומי.
הפתרונות, כך האמין, מחייבים מדיניות חדשה מצד וושינגטון ושיתוף פעולה הדוק עם בריטניה וגרמניה.
הוא היה היזם המוביל של תוכנית דוז.
אף על פי שאנשי התרבות הגבוהה בגרמניה זלזלו בתרבות האמריקאית, הג'אז היה מקובל ביותר על הדור הגרמני הצעיר.
להוליווד הייתה השפעה עצומה, וכך גם דטרויט כמודל של יעילות תעשייתית.
ההשפעה הגרמנית על החברה האמריקאית הייתה מוגבלת באותה תקופה.
זרימת ההגירה לארצות הברית הייתה קטנה, ורק לעיתים נדירות חוקרים אמריקאים צעירים השתתפו באוניברסיטאות בגרמניה.
ממשלת ארצות הברית קיבלה את ההובלה באמצעות תוכנית דוז ותוכנית יאנג.
הבנקים בניו יורק מילאו תפקיד מרכזי במימון הבנייה מחדש של כלכלת גרמניה.