tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף אחד מהספרים שלו אחרי "התג האדום של האומץ" לא נמכר היטב, והוא קנה מכונת כתיבה כדי לזרז את התפוקה.
"בשירות פעיל" (Active Service), נובלה המבוססת על ניסיונו של קריין ככתב צבאי, פורסמה באוקטובר.
המבקר של הניו יורק טיימס שאל "האם המחבר של 'שירות פעיל' עצמו באמת רואה משהו יוצא דופן בגיבור העיתון שלו?".
בדצמבר 1899 ערכו בני הזוג מסיבת חג מולד מושקעת בברד, בהשתתפות קונרד, הנרי ג'יימס, הרברט ג'ורג' ולס וחברים נוספים; היא נמשכה מספר ימים.
ב-29 בדצמבר סבל קריין מדימום ריאתי חמור.
בינואר 1900 הוא התאושש מספיק כדי לעבוד על רומן חדש, "The O'Ruddy", והשלים 25 מתוך 33 הפרקים.
תכננו שייסע ככתב לגיברלטר כדי לכתוב סקיצות מסנט הלנה, מקום ששימש כלא לבורים, אך בסוף מרץ ובתחילת אפריל הוא סבל משני שטפי דם נוספים.
טיילור השתלטה על רוב התכתובות של קריין בזמן שהיה חולה, וכתבה לחברים בבקשה לסיוע כספי.
בני הזוג תכננו לטייל באירופה אבל קונרד, בביקורו האחרון של קריין, ציין כי "הפרצוף החולה של חברו הספיק כדי לומר לי שזו האומללה ביותר מכל התקוות".
ב-28 במאי 1900 הגיעו בני הזוג ל בגרמניה, ספא בריאות בקצה היער השחור.
למרות מצבו החלש, קריין המשיך להכתיב פרקים מקוטעים להשלמת "The O'Ruddy".
הוא מת ב-5 ביוני 1900, בגיל 28. בצוואתו השאיר הכל לטיילור, שלקחה את גופתו לקבורה בניו ג'רזי.
קריין נקבר בבית הקברות אוורגרין (Evergreen Cemetery) בהילסייד (Hillside), סמוך לניוארק בניו ג'רזי.
הסיפורת של סטיבן קריין מסווגת בדרך כלל כמייצגת של נטורליזם, , או תערובת של השלושה.
המבקר האיטלקי סרג'יו פרוזה (Sergio Perosa), למשל, כתב במאמרו "סטיבן קריין בין נטורליזם לאימפרסיוניזם" (Stephen Crane fra naturalismo e impressionismo), שהיצירה מציגה "סימביוזה" של אידיאלים נטורליסטיים ושיטות אימפרסיוניסטיות.
כשנשאל אם הוא יכתוב אוטוביוגרפיה ב-1896 או לא, השיב קריין כי הוא "לא מעז לומר שאני ישר.
אני רק אומר שאני ישר כמעט כפי שמנגנון נפשי חלש יאפשר".
קווי דמיון בין טכניקות סגנוניות בכתיבתו של קריין ובציור האימפרסיוניסטי - כולל השימוש בצבע וקיארוסקורו - מצוטטים לעיתים קרובות כדי לתמוך בתאוריה שלפיה קריין היה לא רק אימפרסיוניסט, אלא גם הושפע מהתנועה.
וולס העיר על "ההשפעה הגדולה של הסטודיו" על עבודתו של קריין, וציטט כדוגמה קטע מתוך "התג האדום של האומץ: "עם רדת הלילה נשבר הטור לרסיסים גדודיים, והשברים נכנסו לשדות למחנה.
אוהלים צצו כמו צמחים מוזרים.
מדורות מחנה, כמו פריחות אדומות ומוזרות, נקדו את הלילה...
מהמרחק הקטן הזה, המדורות הרבות, עם הצורות השחורות של גברים העוברים הלוך ושוב לפני קרני הארגמן, יצרו השפעות מוזרות ושטניות".
אף על פי שלא קיימות ראיות ישירות לכך שקריין ניסח תאוריה מדויקת של מלאכתו, הוא דחה בתוקף את הסנטימנטליות, וטען כי "סיפור צריך להיות הגיוני בפעולתו ונאמן לדמות.
הצמדות לאמת לחיים עצמם הייתה המבחן היחיד, האמנים הגדולים ביותר היו הפשוטים ביותר, ופשוטים כי הם היו אמיתיים".
המשורר והביוגרף ג'ון ברימן טען שיש שלוש וריאציות בסיסיות, או "נורמות", בסגנונו הסיפורי של קריין.
הראשונה, בהיותה "גמישה, מהירה, פתאומית ועצבנית", מודגמת בצורה הטובה ביותר ב"תג האדום של האומץ", בעוד שהשנייה ("תפארת גמישה") מתייחסת ל"הסירה הפתוחה", והשלישית ("הרבה יותר סגורה, נסיבתית ו'נורמלית' בהרגשה ובתחביר") מתייחסת ליצירות מאוחרות יותר כמו "המפלצת".
עם זאת, לא ניתן לקבוע את עבודתו של קריין לפי סגנון רק על בסיס הכרונולוגיה.
לא רק שהסיפורת שלו אינה מתרחשת באזור מסוים עם דמויות דומות, אלא שהיא משתנה בין טון רציני לכתיבה דיווחית וסיפורת קלילה.
כתיבתו של קריין, הן ספרותית והן עיונית, מונעת באופן עקבי על ידי מיידיות והיא בעת ובעונה אחת מרוכזת, חיה ואינטנסיבית.
הרומנים והסיפורים הקצרים מכילים מאפיינים פואטיים כמו פרוזה קצרצרה, מֻשָּׁאוּת, שינויים בפרספקטיבה ושלוש נקודות בין המשפטים ובתוכם.
באופן דומה, השמטה משחקת חלק גדול ביצירתו של קריין; השמות של גיבוריו כמעט ואינם מוזכרים, ולפעמים הם אינם קרויים בשם כלל.
קריין ספג לעיתים קרובות ביקורת על ידי מבקרים בתחילת דרכו על שילובו התכוף של דיבור יומיומי בדיאלוג, תוך חיקוי המבטאים האזוריים של הדמויות שלו בסגנונות דיבוריים.
זה ניכר ברומן הראשון שלו, שבו קריין התעלם מהגישה הרומנטית והסנטימנטלית של ספרות שכונות עוני; במקום זאת, הוא התרכז באכזריות ובהיבטים המזוהמים של העוני, המתבטאים על ידי החוצפה של הדיאלקט הגס וניבולי הפה של שכונת באורי, שבהם השתמש בשפע.
הניב המובהק של דמויות הבאורי שלו ניכר בתחילת הטקסט; הדמות הראשית מזהירה את אחיה ואומרת: "'תה יודע שזה מטרף את אמא כש'תה חוזר הביתה חצי מת, וזה כאילו כולנו נחטוף מכות'"
עבודתו של קריין מונעת לעיתים קרובות מבחינה נושאית על ידי דאגות נטורליסטיות וריאליסטיות, כולל אידיאלים מול מציאות, משברים רוחניים ופחד.
נושאים אלו ניכרים במיוחד בשלושת הרומנים הראשונים של קריין, "מגי: נערה מהרחוב", "התג האדום של האומץ" ו"אימו של ג'ורג'".
שלוש הדמויות הראשיות מחפשות דרך להגשים את חלומותיהן, אך סובלות בסופו של דבר ממשברי זהות.
קריין היה מוקסם ממלחמה ומוות, כמו גם מאש, עיוותים גופניים, פחד ואומץ, כל אלה נתנו לו השראה לכתוב יצירות רבות המבוססות על מושגים אלה.
ב"תג האדום של האומץ", הדמות הראשית כמה לגבורת הקרב אך בסופו של דבר חושש מכך, ומדגים את הדיכוטומיה של אומץ ופחדנות.
הוא חווה את איום המוות, האומללות ואובדן העצמי.
בידוד קיצוני מהחברה ומהקהילה ניכר גם בעבודתו של קריין.
במהלך סצנות הקרב האינטנסיביות ביותר ב"תג האדום של האומץ", למשל, ההתמקדות של הסיפור היא בעיקר "בתגובות הפנימיות של עצמי שאינו מודע לאחרים".
ב"סירה הפתוחה", ב"ניסוי באומללות" ובסיפורים נוספים, קריין משתמש באור, תנועה וצבע כדי לבטא דרגות של אי ודאות אפיסטמולוגית.
בדומה לסופרים נטורליסטים אחרים, קריין בוחן בקפדנות את מצבו של האדם, שהיה מבודד לא רק מהחברה, אלא גם מאלוהים ומהטבע.
הסיפור "הסירה הפתוחה", למשל, מתרחק מאופטימיות רומנטית ואישור מקומו של האדם בעולם על ידי התרכזות בבידוד הדמויות.
בעודו בחייו, סווג סטיבן קריין על ידי הקוראים הביקורתיים כריאליסט, נטורליסט, אימפרסיוניסט, סימבוליסט, אקספרסיוניסט ואירוני, חייו לאחר מותו הועשרו על ידי מבקרים שכינו אותו ניהיליסט, אקזיסטנציאליסט, נאו-רומנטיקן, סנטימנטליסט, פרוטומודרניסט, פוינטליסט, ויז'וניסט, אימג'יסט, ולפי הביוגרף האחרון שלו, "נטורליסט עגום".
באמצע המאה ה-20 הוא היה "חסיד מוקדם של 'הביקורת החדשה'"; בסופו של דבר הוא היה "גיבור אנטי-אומן פרוטו-דהקונסטרוקציוניסטי" ש"דילג מעל המודרניזם, ונחת על קרקע פוסטמודרניסטית".
או, כפי שכתב סרג'יו פרוזה ב-1964, "המבקר משוטט במבוך של אפשרויות, שכל תפנית חדשה שעוברת הסיפורת של קריין נראה כאילו מתפוצצת או מכחישה".
עובדה אחת שאין להכחישה על עבודתו של קריין, כפי שציין אנתוני ספלנדורה ב-2015, היא שהמוות רודף אותו; כמו ליקוי חמה מאיים הוא מאפיל על מיטב מאמציו, שכל אחד מהם מציג את סימן המוות של דמות ראשית.
באופן אלגורי, "המלון הכחול", בשיא צורת הסיפור הקצר, עשוי להיות אפילו autothanatography, החצנה או החפצה מכוונת של המחבר, במקרה זה לצורך טיהור, של מותו הממשמש ובא.
ניתן לקחת את ה"שוודי" של קריין בסיפור הזה, בעקבות התאוריה הפסיכואנליטית העדכנית, כתחליף קורבן שיש לטהר אותו.
מעבר ל"נסיבות האפלות של הקומפוזיציה" היו לקריין היה מטרה סופית ודחף מיוחדים ליצירתו: מעבר לטאוטולוגיות שכל אמנות היא שינוי ובמידה פורמלית חיקוי, קריין חיפש וברור שמצא "צורה של קתרזיס" בכתיבה.
תפיסה זו מסבירה את ייחודו, בייחוד כפועל באמצעות ה"תיעוב" הידוע לשמצה שלו של דת משפחתו, "שירת התהילים הריקנית וחסרת התוחלת" שלהם.
הספר האהוב עליו, למשל, היה "החיים על המיסיסיפי" (Life on the Mississippi) של מארק טוויין, שבו אלוהים מוזכר רק פעמיים - פעם אחת כאירוניה ופעם כ"הונאה".
לא רק קריין קרא לאלוהים במיוחד בשורות "ובכן אז אני שונא אותך / דמות צדקנית" ב"הרוכבים השחורים" (1895), אבל אפילו ניצולי הספינה הטרופה מלאי התקווה שלו, כמו "החברות" של ניצולי "הסירה הפתוחה" שלו, אינם מזכירים את האלוהים, ומציינים רק "טבע אדיש".
האנטי-תאיזם שלו בולט ביותר באפיון שלו את המין האנושי כ"כינים הנצמדות לפקעת אבודה בחלל", נאום המתקרב לשיאו ב"המלון הכחול", פרק שש.
ייתכן כי קריין ניצל את המרחב הנפשי הפורמלי של הדת, שפתאום זמין כעת כתוצאה מ"מות האל" לאחרונה, כסביבה לאמנות הפיצוי שלו.
החל מהפרסום של "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets) בשנת 1893, קריין הוכר על ידי המבקרים בעיקר כסופר.
מגי נדחתה בתחילה על ידי מפרסמים רבים בגלל התיאורים הלא טיפוסיים והאמיתיים של מלחמת מעמדות, שהתנגשו עם הסיפורים הסנטימנטליים של אותה תקופה.
במקום להתמקד בעשירים מאוד או במעמד הביניים, דמויות הרומן הן תושבי המעמד הנמוך של הבאורי בניו יורק.
הדמות הראשית, מגי, יורדת לזנות לאחר שהולכה שולל על ידי אהובה.
אף על פי שהעלילה של הרומן פשוטה, מצב הרוח הדרמטי שלו, הקצב המהיר ותיאור חיי באורי הפכו אותו לבלתי נשכח.
מגי היא לא רק תיאור של חיי שכונות עוני, אלא גם מייצגת סמלים נצחיים.
בטיוטה הראשונה שלו, קריין לא נתן לדמויות שלו שמות ראויים.
במקום זאת, הם זוהו בכינויים: מגי, למשל, הייתה הילדה ש"פרחה בשלולית בוץ" ופיט, המפתה שלה, היה "אביר".
הרומן נשלט על ידי אירוניה מרה וכעס, כמו גם מוסר הרסני וסנטימנט בוגדני.
המבקרים יקראו מאוחר יותר לרומן "הפרח האפל הראשון של הנטורליזם האמריקאי" על מרכיביו הייחודיים של סיפורת נטורליסטית.
"התג האדום של האומץ" נכתב שלושים שנה לאחר תום מלחמת האזרחים ולפני שקריין התנסה בעצמו בקרב, והיה חדשני מבחינה סגנונית וגם פסיכולוגית.
לעיתים קרובות הספר מתואר כ, הוא מתמקד פחות בקרב ויותר בנפשה של הדמות הראשית ובתגובותיו במלחמה.
משערים כי קריין ביסס את הקרב הבדיוני ברומן על זה של ; ייתכן שהוא גם ראיין את ותיקי , הידוע בכינויו "פריחת התפוזים", בפורט ג'רוויס בניו יורק.
מסופר מנקודת מבט מוגבלת בגוף שלישי, הוא משקף את החוויה הפרטית של הנרי פלמינג, חייל צעיר שבורח מהקרב.
התג האדום של האומץ בולט בתיאוריו העזים ובפרוזה מהוקצעת היטב, שניהם עוזרים ליצור מתח בתוך הסיפור.
באופן דומה, על ידי החלפת כינויים בשמות הדמויות ("הנער", "החייל המרופט"), קריין מחדיר ליצירתו איכות אלגורית, מה שגורם לדמויותיו להצביע על מאפיין ספציפי של האדם.
כמו הרומן הראשון של קריין, לתג האדום של האומץ יש גוון אירוני עמוק שמתגבר בחומרתו ככל שהרומן מתקדם.
כותרת היצירה אירונית; הנרי מאחל "שגם לו יהיה פצע, תג אדום של אומץ", מהדהד משאלה להיפצע בקרב.
הפצע שהוא כן מקבל (מקת הרובה של חייל נמלט מצבא האיחוד) אינו תג אומץ אלא תג בושה.
הרומן מבטא קשר חזק בין האנושות לטבע, עניין תדיר ובולט בסיפורת ובשירתו של קריין לאורך הקריירה שלו.
בעוד שסופרים בני זמנו (ראלף וולדו אמרסון, נתניאל הות'ורן, הנרי דייוויד תורו) התמקדו בקשר אוהד בין שני היסודות, קריין כתב מנקודת המבט שהתודעה האנושית מרחיקה את בני האדם מהטבע.
ב"תג האדום של האומץ", המרחק הזה משולב עם מספר רב של התייחסויות לבעלי חיים ולגברים בעלי מאפיינים חייתיים: אנשים "מייללים", "צווחים", "נוהמים" או "רוטנים".
מאז התעוררות הפופולריות של קריין בשנות העשרים של המאה העשרים נחשב "התג האדום של האומץ" לטקסט אמריקאי חשוב.
הרומן הפיע באנתולוגיות מספר פעמים, כולל באוסף "גברים במלחמה: סיפורי המלחמה הטובים בכל הזמנים" (Men at War: The Best War Stories of All Time) משנת 1942, בעריכת ארנסט המינגוויי.
בהקדמה כתב המינגוויי שהרומן "הוא אחד הספרים הטובים ביותר בספרות שלנו, ואני כולל אותו בשלמותו כי הוא כולו יצירה כמו שירה גדולה".
הרומנים המאוחרים של קריין לא כל כך זכו לשבחי המבקרים.
לאחר הצלחתו של "התג האדום של האומץ", קריין כתב סיפור נוסף המתרחש בבאורי.
"אימו של ג'ורג'" (George's Mother) הוא פחות אלגורי ואישי יותר משני הרומנים הקודמים שלו, והוא מתמקד בקונפליקט בין אישה המבקרת בכנסייה דרך קבע, ומתנזרת מאלכוהול (שמשערים שהתבססה על אימו של קריין) לבין בנה הרווק שנותר, שהוא חולם נאיבי.
התגובה הביקורתית לרומן הייתה מעורבת.
"הסיגלית השלישית" (The Third Violet), רומן שכתב במהירות לאחר פרסום "התג האדום של האומץ", נחשב בדרך כלל כניסיון של קריין לפנות לקהל פופולרי.
קריין ראה בו "סיפור קטן ושקט".
אף על פי שהוא הכיל פרטים אוטוביוגרפיים, הדמויות נחשבו לא אותנטיות וסטריאוטיפיות.
הרומן לפני האחרון של קריין, "בשירות פעיל" (Active Service), סובב סביב מלחמת יוון-טורקיה של 1897, אותה הכיר המחבר.
אף על פי שנודע בתפיסה הסאטירית שלו על היצירות המלודרמטיות והנלהבות ביותר שהיו פופולריות במאה התשע-עשרה, הרומן לא זכה להצלחה.
מקובל על המבקרים שעבודתו של קריין סבלה בשלב זה בשל המהירות שכתב על מנת לעמוד בהוצאות המחייה הגבוהות שלו.
את הרומן האחרון שלו, יצירה מותחת ופיקרסקית בשם "The O'Ruddy", סיים לאחר מותו של קריין, והוא פורסם ב-1903.
קריין כתב סוגים רבים ושונים של יצירות בדיוניות קצרות תוך שהחיל עליהם ללא הבחנה מונחים כמו "סיפור", "אגדה" ו"סקיצה".
מסיבה זו, גילו מבקרים שסיווג חד-משמעי של עבודתו של קריין בעייתי.
בעוד ש"הסירה הפתוחה" (The Open Boat) ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky) נחשבים לרוב לסיפורים קצרים, אחרים מזוהים באופן שונה.
בראיון משנת 1896 עם הרברט פ.
ויליאמס, כתב ב"", אמר קריין כי "לא מצא שסיפורים קצרים שונים לחלוטין באופיים מסיפורת אחרת.
נראה לי שסיפורים קצרים הם הדברים הקלים ביותר שאנו כותבים".
במהלך הקריירה הספרותית הקצרה שלו, הוא כתב יותר ממאה סיפורים קצרים וסקיצות בדיוניות.
הסיפורת המוקדמת של קריין התבססה על משלחות מחנאות בשנות העשרה שלו; סיפורים אלה נודעו בסופו של דבר בשם סיפורי מחוז סאליבן וסקיצות (The Sullivan County Tales and Sketches).
הוא ראה ב"סקיצות" הללו, שהן ברובן הומוריסטיות ואינן מאותו שיעור קומה של עבודה כמו יצירותיו המאוחרות יותר, כ"מאמרים מסוגים רבים", בכך שהם חלקם בדיוני וחלקם עיתונאות.
הנושאים לסיפוריו היו מגוונים מאוד.
הסקיצות המוקדמות שלו בעיר ניו יורק וסיפורי באורי תיארו במדויק את תוצאות התיעוש, ההגירה וצמיחת הערים ושכונות העוני שלהן.
אוסף ששת הסיפורים הקצרים שלו "הגדוד הקטן" (The Little Regiment) כיסו בסיס מוכר עם מלחמת האזרחים האמריקנית, נושא שבגללו התפרסם עם "התג האדום של האומץ".
אף על פי שהוא דומה לרומן הידוע של קריין, "הגדוד הקטן" חסר מרץ ומקוריות.
כשהבין את מגבלות הסיפורים הללו, כתב קריין: "המצאתי את סכום ההמצאה שלי בנוגע למלחמה והסיפור הזה מחזיק אותי בייאוש פנימי".
"הסירה הפתוחה וסיפורים אחרים" (The Open Boat and Other Stories; 1898) מכיל אסופה של שבעה עשר סיפורים קצרים העוסקים בשלוש תקופות בחייו של קריין: ילדותו ב, נסיעתו למערב ולמקסיקו ב-1895, וההרפתקאה הקובנית שלו ב-1897. אסופה זה התקבלה היטב וכללה כמה מיצירותיו המצליחות ביותר מבחינה ביקורתית.
האוסף שלו "המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) מ-1899 התקבל בצורה דומה.
שני אוספים שפורסמו לאחר מותו לא היו מוצלחים באותה מידה.
באוגוסט 1900 פורסמו "סיפורי ויילומוויל" (The Whilomville Stories), אסופה של שלושה עשר סיפורים שכתב קריין במהלך השנה האחרונה לחייו.
היצירה עוסקת כמעט אך ורק בילדות, והסיפורים שאובים מאירועים שהתרחשו בפורט ג'רוויס, שם חי קריין מגיל שש עד אחת עשרה.
בהתמקדות בעיירה קטנה באמריקה, הסיפורים נוטים לרגשנות, אך נשארים חדי עין לגבי חייהם של ילדים.
"פצעים בגשם" (Wounds in the Rain), שפורסם בספטמבר 1900, מכיל סיפורים בדיוניים המבוססים על דוחותיו של קריין עבור ה-World וה-Journal במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד.
סיפורים אלה, שקריין כתב בעודו חולה נואש, כוללים את "מחיר הרתמה" (The Price of the Harness) ו"ההסתערות הבודדת של ויליאם ב.
Perkins), והם דרמטיים, אירוניים ולפעמים הומוריסטיים.
למרות התפוקה הפורייה של קריין, רק ארבעה סיפורים - "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמיים צהובים" ו"המפלצת" - זכו לתשומת לב רבה מצד חוקרים.
ולס ראה ב"הסירה הפתוחה" "ללא כל ספק, הכתר של כל יצירתו", והיא אחת היצירות של קריין הנדונות בתדירות הגבוהה ביותר.
הסגנון הפואטי שנעשה בו שימוש בשני ספרי השירה שלו, "הרוכבים השחורים ושורות אחרות" (The Black Riders and Other Lines) ו"מלחמה היא טובת לב" (War is Kind), היה לא שגרתי לתקופה בכך שהוא נכתב בחריזה חופשית ללא חריזה, משקל או אפילו שמות ליצירות פרטניות.
הם בדרך כלל קצרים; אף על פי שמספר שירים, כגון "אל תבכי, עלמה, כי מלחמה היא טובת לב" (Do not weep, maiden, for war is kind), משתמשים בבתים ובפזמון חוזר, רובם אינם עושים זאת.
קריין גם נבדל מעמיתיו וממשוררים בדורות מאוחרים יותר בכך שיצירתו מכילה סיטואציות אלגוריות, דיאלקטיות ונרטיביות.
המבקרת רות מילר (Ruth Miller) טענה כי קריין כתב "שירה אינטלקטואלית ולא שירה המעוררת תחושה, שירה שמעוררת את המחשבה במקום שתעורר את הלב".
בשירים המאורגנים בצורה המורכבת ביותר, המשמעות של מצבי הנפש או הרגשות היא מעורפלת, אך שיריו של קריין נוטים לאשר גישות, אמונות, דעות ועמדות אלמנטריות מסוימות כלפי אלוהים, האדם והיקום.
"הרוכבים השחורים" בפרט הוא מושג דרמטי בעיקרו והשירים מספקים המשכיות בתוך המבנה הדרמטי.
יש גם משחק גומלין דרמטי שבו יש לעיתים קרובות קול ראשי המדווח על אירוע שנראה ("במדבר / ראיתי יצור, עירום, חייתי") או מנוסה ("איש מלומד בא אלי פעם").
הקול השני או הקולות הנוספים מייצגים נקודת מבט שמתגלה כנחותה; כאשר אלה מתנגשים, נוצרת הגישה הדומיננטית.
בארבע שנים פרסם קריין חמישה רומנים, שני כרכים של שירה, שלושה אוספי סיפורים קצרים, שני ספרי סיפורי מלחמה ומספר רב של יצירות סיפורת קצרות ודיווחים.
כיום הוא זכור בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", הנחשב לקלאסיקה אמריקאית.
הרומן עובד מספר פעמים לקולנוע, כולל הגרסה של ג'ון יוסטון משנת 1951. עד מותו הפך קריין לאחד הסופרים הידועים ביותר בדורו.
אורח חייו האקסצנטרי, הדיווחים התכופים בעיתונים, הקשר עם סופרים מפורסמים אחרים ומעמד הגולה שלו הפכו אותו לידוען בינלאומי במידת מה.
אף על פי שרוב הסיפורים על חייו נטו לרומנטיות, השמועות על שימוש בסמים ואלכוהוליזם לכאורה נמשכו זמן רב לאחר מותו.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, קריין ויצירתו כמעט נשכחו.
רק כשתומאס ביר (Thomas Beer) פרסם את הביוגרפיה שלו ב-1923, ואחריה "העבודה של סטיבן קריין" (The Work of Stephen Crane) של וילסון פולט (Wilson Follett; 1925–1927), הגיעה כתיבתו של קריין לידיעת קהל מלומדים.
המוניטין של קריין התחזק אז על ידי תמיכה מחברים סופרים כמו ג'וזף קונרד, ה.ג'.
ולס ופורד מדוקס פורד, שכולם פרסמו זיכרונות או הגיבו על תקופתם עם קריין.
הביוגרפיה של ג'ון ברימן על קריין מ-1950 ביססה אותו עוד יותר כסופר אמריקאי חשוב.
מאז 1951 ישנו שטף מתמיד של מאמרים, מונוגרפיות ומהדורות חוזרות בחקר קריין.
כיום קריין נחשב לאחד הסופרים החדשניים ביותר של שנות ה-90 של המאה ה-19. עמיתיו, כולל קונרד וג'יימס, כמו גם סופרים מאוחרים יותר כמו רוברט פרוסט, עזרא פאונד ווילה קאתר, היללו את קריין כאחת מהנפשות היצירתיות הטובות ביותר של זמנו.
עבודתו תוארה על ידי ולס כ"ביטוי הראשון לפתיחת המחשבה של תקופה חדשה, או, לפחות, השלב המודגש המוקדם של יוזמה חדשה".
ולס אמר כי "מעבר למחלוקת", קריין היה "הסופר הטוב ביותר בדורנו, ומותו בטרם עת היה אובדן בלתי הפיך לספרות שלנו".
קונרד כתב כי קריין היה "אמן" ו"חוזה בעל כישרון להגדיר את המשמעותי על פני הדברים ועם תובנה שאין דומה לה לגבי רגשות פרימיטיביים".
עבודתו של קריין הייתה השראה עבור סופרים עתידיים; לא רק שחוקרים שרטטו קווי דמיון בין ספרו של המינגוויי "הקץ לנשק" ו"התג האדום של האומץ", אלא שהספרות של קריין היוותה השראה חשובה עבור המינגוויי וחבריו המודרניסטים.
ב-1936 כתב המינגוויי ב"הגבעות הירוקות של אפריקה" (Green Hills of Africa) כי "הכותבים הטובים הם הנרי ג'יימס, סטיבן קריין ומארק טוויין.
זה לא הסדר שבו הם טובים.
שירתו של קריין נחשבת כמבשרת את תנועת האימג'יזם, והסיפורים הקצרים שלו השפיעה גם על הספרות האמריקאית.
"הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "המפלצת" ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" נחשבים בדרך כלל על ידי המבקרים כדוגמאות ליצירתו הטובה ביותר של קריין.
כמה מוסדות ומקומות ניסו לשמור על מורשתו של קריין.
באדנוויילר והבית שבו מת הפכו לאטרקציה תיירותית בגלל הקשר החולף שלו עם הסופר האמריקאי; העיד על כך שהרבה לאחר מותו של קריין, תיירים הופנו לחדר שבו הוא מת.
ספריית הספרים והכתבים הנדירים של אוניברסיטת קולומביה מכילה אוסף של התכתבויות אישיות של קריין וטיילור בין השנים 1895–1908. ליד ביתו של אחיו אדמונד במחוז סאליבן בניו יורק, שבו שהה קריין לזמן קצר, נקרא אגם על שמו.
בית סטיבן קריין באזברי פארק, ניו ג'רזי, שבו התגורר המחבר עם אחיו במשך תשע שנים, מופעל כמוזיאון המוקדש לחייו וליצירתו.
לאוניברסיטת סירקיוז יש סדרת הרצאות שנתית על שם סטיבן קריין בחסות קרן Dikaia.
אוניברסיטת קולומביה רכשה חלק גדול מהחומרים של סטיבן קריין שהחזיקה קורה קריין במותה.
אוסף קריין הוא אחד הגדולים במדינה של החומרים שלו.
באוניברסיטת קולומביה הייתה תערוכה: "'הצל המהיר הגבוה של ספינה בלילה': סטיבן וקורה קריין", 2 בנובמבר 1995 עד 16 בפברואר 1996, על חייהם של בני הזוג, הכוללת מכתבים ומסמכים אחרים ומזכרות.
התג האדום של האומץ, הוצאת משרד הביטחון, 1983
סיפורי ניו יורק, תרגמה הדס וייס, הוצאת אסטרולוג 2002
מגי, נערת הרחוב / אמו של ג'ורג', תרגמה הדס וייס, הוצאת אסטרולוג 2002
המלון הכחול, תרגם משה רון, הוצאת נהר, 2018
סטיבן רוט הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידיו בסיטקום "NewsRadio" של NBC (1995–1999), ו"האיש במצודה הרמה" (2016–2019), ובסרטיהם של האחים כהן.
רוט נולד בסרסוטה, פלורידה, בנובמבר 1951. בנם של ליאונה אסטל ורולנד קלייר רוט, שהיה מנהל פרויקטים של הנדסה אזרחית ברחבי ארצות הברית ומקסיקו.
רוט השווה את ילדותו לזו של ילדים להורים המשרתים בצבא, שכן משפחתו עברה לעיתים קרובות ממקום למקום בכל פעם שאביו סיים פרויקט בנייה.
רוט למד בתיכון בוורו ביץ', פלורידה ולאחר מכן למד לימודי אומנות באוניברסיטת פלורידה במסגרת תוכנית לתואר ראשון באמנויות יפות (BFA).
למרות שעזב את הלימודים בסמסטר האחרון כדי להשתתף בהפקה בתיאטרון בברודוויי, האוניברסיטה הכירה בו כאחד מבוגריה בשנת 2008. לאחר מכן הוא אף השלים את הסמסטר החסר וזכה לקבל את התואר המלא.
הופעת הבכורה של רוט בברודוויי הייתה בשנת 1980 במחזה "סוף המסע", שם גילם את דמותו של סגן משנה טרוטר.
הוא השתתף גם במחזה "כולם היו בניי" בתפקיד פרנק לוביי, וב-2015 גילם את דמותו של ג'ון במחזה "מרג'ורי פריים".
הופעת הבכורה של רוט בקולנוע הייתה בסרט ההמשך ל"קרוקודיל דנדי" משנת 1988, שם גילם סוכן DEA.
באותה שנה גם שיחק בסרט האימה הפסיכולוגי "Monkey Shines", וכן מופיע בהופעת קמע קצרצרה בסרט "רוח רפאים" משנת 1990. בשנת 1999 כיכב בסרט הפולחן "מהומה במשרד".
לימים הפך רוט לאחד השחקנים המועדפים על האחים כהן והשתתף ברבים מסרטיהם - "אחי, איפה אתה?" (2000), "ארץ קשוחה" (2007), והבלדה על באסטר סקראגס (2018).
ב-2004 קווין סמית' כתב במיוחד עבור רוט תפקיד בסרטו "ג'רזי גירל".
בשנת 2025 שיחק בקומדיית האקשן "ראשי המדינה" שביים איליה נאישולר.
בין תפקידיו המוכרים ביותר של רוט בטלוויזיה הם המיליארדר האקסצנטרי ג'ימי ג'יימס בסיטקום "NewsRadio" והיועץ הפוליטי הרפובליקני בוב מאייר בשתי העונות האחרונות של "הבית הלבן".
רוט הופיע בקומדיות רבים ביניהן "דודג'בול" ו"שומר ראש במבצע" בהפקת ג'אד אפאטאו ב-2008.
לזכותו של רוט רשומות גם כמה הופעות אורח בסדרות מובילות, ביניהן סיינפלד שם גילם מנהל בנק; "פרייז'ר" שם גילם אב במשפחה שמסייעת לפרייז'ר כשמכוניתו התקלקלה; "CSI", שם גילם את אביה של קורבן אונס ועוד.
בשנת 2021 ביצע הופעת אורח בסדרה הדרמה-קומית "תקופת מבחן" מבית רשת הטלוויזיה Starz.
בשנת 2023 גילם את דמותו של סולומון בסדרת המדע-בדיוני "Beacon 23" של רשת AMC.
רוט נישא לאשתו הראשונה לורה ג'ואן האסה ב-1984. השניים התגרשו באוגוסט 1997 ולהם בן משותף, קודי.
רוט התחתן בשנית עם השחקנית רומי רוזמונט (Glee) ב-14 בדצמבר 2008. השניים שיחקו במקביל בסדרות "פרינג'" ו"הסקס של מאסטרס".
סטיבן הארווי שיף היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו מקסיקו מ-1989 ועד למותו ב-1998. שיף היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ותואר שני במשפטים בבית הספר למשפט של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
שיף הצטרף למשמר הלאומי האווירי של ניו מקסיקו ב-1969, ושירת בכוחות המילואים של המשמר עד למותו.
במהלך שירותו הצבאי נשלח למשימות במלחמת בוסניה ובמלחמת המפרץ.
מ-1972 עד 1981 היה שיף עוזר התובע העירוני באלבקרקי, ובשנים 1981–1989 כיהן כתובע המחוזי במחוז ברנלילו.
שיף עבד כעורך דין בניו יורק עד היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית ב-1988. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 1989. במהלך כהונתו גילה שיף עניין בעצמים בלתי מזוהים ולא פעם הפעיל לחץ על גורמים שונים בממשל לחשוף מידע על אודותיהם.
שיף נפטר באלבקרקי במהלך כהונתו החמישית בקונגרס, לאחר מאבק בקרצינומת תאי קשקש.
בבחירות מיוחדות שנערכו למילוי מקומו נבחרה למושבו הת'ר וילסון הרפובליקנית.
סטיבן מארק קוטקין הוא היסטוריון, אקדמאי, חוקר וסופר אמריקאי.
קוטקין, פרופסור להיסטוריה ומומחה לברית המועצות ומדע המדינה, הוא חבר בכיר במוסד הובר ששימש עשרות שנים מרצה באוניברסיטת פרינסטון.
בין ספריו הרבים ישנה הטרילוגיה הביוגרפית של חיי יוסיף סטלין, היא פסגת היצירה המחקרית שלו, שנכון לשנת 2024 התפרסמו שני הכרכים הראשונים שלה.
קוטקין, יליד ניו ג'רזי, למד באוניברסיטת רוצ'סטר ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
קוטקין לימד במחלקת ההיסטוריה של אוניברסיטת פרינסטון מאז 1989. הוא מחזיק במינוי משותף בבית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים בפרינסטון.
הוא גם חוקר מחקר במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד.
פרופסור קוטקין הקים את היוזמה והסדנה להיסטוריה גלובלית של מחלקת ההיסטוריה של פרינסטון.
הוא ייסד וערך יחד עם חוקרים נוספים סדרת ספרים על צפון מזרח אסיה שפרסמה שישה כרכים.
מ-2003 עד 2007, הוא היה חבר ואחר כך יו"ר מערכת בהוצאת הספרים של פרינסטון.
מ-1996 עד 2009 ניהל את תוכנית האוניברסיטה ללימודי רוסית ולימודי אירופה.
הוא שימש סגן הדיקן של בית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים וממלא מקום המנהל של מכון פרינסטון ללימודים בינלאומיים ואזוריים.
מאז 2014 הוא משמש מנהל בפועל של לימודי רוסיה, מזרח אירופה ואירופה של האוניברסיטה.
גאופוליטיקה ואוטוקרטיות, ובפרט מדינות קומוניסטיות, הן בגדר תחום ההתמקצעות שלו.
בשנת 2000 התפרסם ספרו, 'ארמגדון נמנע: קריסת ברית המועצות 1970–2000' (Armageddon Averted: the Soviet Collapse) בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, המתאר את תהליך התפרקות ברית המועצות.
קוטקין כתב בין היתר מספר מחקרים ממוקדים על תולדות סיביר, המזרח הרחוק הרוסי, חצי האי הקוריאני והמזרח הרחוק.
בשנת 2014 התפרסם בהוצאת ספרי פינגווין ספרו הראשון בטרילוגיה ביוגרפית תחת הכותרת 'סטלין: פרדוקס הכוח 1878–1928' (Paradoxes of Power) ובשנת 2017 התפרסם הספר השני בסדרה 'סטלין: מחכה להיטלר 1929–1941' (Waiting for Hitler).
הספר השלישי והאחרון בסדרה צפוי לצאת לאור ב-2024 או 2025. קוטקין הוא גם מומחה למדע המדינה בימינו והוא פרשן שלעיתים מראיין בנושאים כגון מלחמת אוקראינה–רוסיה ומדיניות החוץ של ארצות הברית.
סטיבן "ווב" קוהלר הוא קצין בדרגת אדמירל המכהן כמפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
קוהלר סיים ב-1989 תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קולורדו בולדר והתגייס לצי ארצות הברית בו עבר קורס טיס.
שירת כטייס F-14 טומקט ו-F/A-18 סופר הורנט ופיקד על טייסת 143. שימש סגן מפקד נושאת המטוסים קרל וינסון (CVN-70), פיקד על אוניית הסער האמפיבית בטאן (LHD-5) (2010-2011), פיקד על נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69) (2013-2015) ועל קבוצת התקיפה התשיעית (2017–2018).
כמו כן שירת כמפקד תחום האימונים של פיקוד כוחות הצי, קצין האג"ם של פיקוד האינדו-פסיפי (2018-2020), סגן מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית (2020-2021).
ביוני 2021 מונה למפקד הצי השלישי של ארצות הברית וביולי 2022 מונה לראש אגף המבצעים במטות המשולבים.
באפריל 2024 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
במהלך שירותו השתתף במלחמת המפרץ, במבצע אכיפת האזורים האסורים לטיסה בעיראק, במלחמת עיראק, מבצע נחישות טבועה, במבצע כוח מכוון בבוסניה והרצגובינה, במאמצי הסיוע ההומניטריים בעקבות רעידת האדמה בהאיטי (2010), בכוח לוחמה משולב בקרן אפריקה ותקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב (2011).
הוא צבר מעל 3,900 שעות טיסה כולל 600 נחיתות על נושאות מטוסים.
קוהלר בעל תואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי והוא בוגר הקולג' לכוחות משולבים של האוניברסיטה לביטחון לאומי.
סטיבן אסטבן קלן היה טניסאי שולחן יהודי-הונגרי-אוסטרלי, בעל 15 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 7 זהב, 5 כסף ו-3 ארד.
נוסף לכך היה סופר ועיתונאי.
בשנות ה-30 הועסק בפראג כמדריך טניס שולחן על ידי הממסד הצ'כי.
בין חניכיו היה סטניסלב קולאר, אלוף העולם ביחידים (פראג 1936).
בשנת 1937 יצא למסע ראווה בטניס שולחן עם חברו לנבחרת מיקלוש סבדוש, במזרח הרחוק, דרום אמריקה ובאוסטרליה.
בסיום המסע שניהם בחרו להתיישב בסידני לצמיתות.
בשנת 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא האוסטרלי ושירת בגדוד הרגלים האוסטרלי 66 (מודיעין), בגינאה החדשה, הלמהרה , צפון בורנאו , ולבסוף כחיל הכיבוש של חבר העמים הבריטי ביפן.
עם חזרתו לאוסטרליה עבד בתאגיד השידור האוסטרלי (ABC) כסופר ועיתונאי, וכתב סרטים תיעודיים וסרטים.
לאחר מכן, עבד ב-Goodyear כעורך מנהל.
שימש כנשיא הסניף בסידני של ארגון הסופרים הבין-לאומי (1985–1975), וחבר באיגוד העיתונאים האוסטרלי.
הוא זכה בפרסים על סיפורים קצרים ומחזות שחיבר.
הצלחה בטניס שולחן - 1936 מדריך לספורט (1936: מהדורה ראשונה.
אני זוכר את הירושימה - אוטוביוגרפיה 1983
סטיבן ארוסיי קיפקוריר (; 24 באוקטובר 1970 – 8 בפברואר 2008) היה אתלט קנייתי, זוכה מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996) בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה ביולי-אוגוסט זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:36.72 דקות, אחרי נור א-דין מורסלי מאלג'יריה (3:35.78 דקות) ופרמין קאצ'ו מספרד (3:36.40 דקות).
ב-8 בפברואר 2008 נהרג קיפקוריר בתאונת דרכים בקניה.
סטיבן רויס נולד בעיירה טנמות' שברפובליקת ורמונט, כבנם של סטיבן רויס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812, ומינרווה (לבית מרווין) רויס, בתו של אבנעזר מרווין, שכיהן כשופט וכחבר מועצת הצנזורים של ורמונט.
רויס גדל בעיירות פרנקלין וברקשייר שבוורמונט והתחנך בבתי ספר מקומיים.
הוא למד בבית ספר בטינמות' וסיים את לימודיו בבית הספר של מחוז אדיסון.
ב-1804 הוא החל ללמוד במידלברי קולג', שם על חבריו לספסל הלימודים נמנו דניאל אזרו אשלי באק (לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש בית הנבחרים של ורמונט) וויליאם סלייד (לימים גם הוא מושל ורמונט).
רויס לימד בבית ספר בעיירה שלדון כדי לממן את שכר הלימוד שלו, וב-1807 סיים את לימודיו.
לאחר סיום לימודיו למד רויס משפטים בהדרכת דודו, אבנעזר מרווין הבן.
ב-1809 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע באיסט ברקשייר ובשלדון, לפני שעבר לעיירה סנט אלבנס.
בשנים 1816–1818 היה רויס פרקליט המדינה במחוז פרנקלין.
בשנים 1825–1827 כיהן רויס כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
הוא שב לכס השיפוט בשנים 1829–1846. ב-1837 הוא קיבל תור דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ורמונט.
ב-1846 הוא היה לנשיא בית המשפט העליון של ורמונט, תפקיד בו הוא כיהן עד 1852.
ב-1854 נבחר רויס מטעם המפלגה הוויגית כמושל ורמונט, האחרון ממפלגה זו שכיהן בתפקיד המושל.
בבחירות לתקופת כהונתו השנייה שהתקיימו שנה לאחר מכן, הוא התמודד כבר מטעם המפלגה הרפובליקנית, ובסך הכול כיהן כמושל בשנים 1854 - 1856. הוא היה ראשון מושלי המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית, ובכך פתח תקופה של יותר ממאה שנים של שליטה רפובליקנית בפוליטיקה של ורמונט.
עד 1962, כאשר בחרה ורמונט בדמוקרט פיליפ הוף, כיהנו בוורמונט אך ורק מושלים רפובליקנים.
רויס מעולם לא נשא אישה.
לבקשת אימו, הוא התגורר איתה בכל עת בה הוא שהה בעיר הולדתו.
הוא היה דודו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הומר א.
סטיבן רויס נפטר בברקשייר ב-11 בנובמבר 1868. הוא נטמן בבית הקברות האפיסקופלי של מזרח ברקשייר.
סטיגמטה (ריבוי המילה סטיגמה, ביוונית "דקירה" או "צלקת המהווה סימן בעלות") הוא הכינוי שניתן לפצעים אשר לפי הברית החדשה נגרמו לישו בזמן צליבתו.
התופעה המוכרת כסטיגמטה בימינו מתייחסת להופעת פצעים מעין אלה על גופיהם של מאמינים נוצרים, כסוג של סימן אלוהי.
סימני הסטיגמטה מקבילים לרוב לסימני "חמשת הפצעים הקדושים": ארבעת הפצעים שנגרמו לישו במפרקי (או בכפות) הידיים והרגליים כתוצאה ממסמור גופו לצלב, ופצע אחד בצידו הימני של הגוף, שגרם לונגינוס מדקירת חנית בגופו על מנת לסיים את ייסוריו.
אצל סטיגמטיסטים מסוימים הופיעו גם פצעים על המצח, בדומה לאלה שנגרמו על ידי כתר הקוצים, ופצעי ההצלפות על הגב.
לאורך ההיסטוריה הנוצרית נודעו ברבים כ־500 אנשים בעלי סטיגמטה.
הסטיגמטיסט הראשון והמפורסם ביותר הוא פרנציסקוס הקדוש, מייסד מסדר הפרנציסקנים.
על פי המסורת, קיבל פרנציסקוס את פצעי הסטיגמטה לראשונה בשנת 1224, בעקבות התגלות דתית שחווה בעיר לה ורנה באיטליה.
בעקבות פרנציסקוס הופיעו סטיגמטיסטים רבים אחרים, רובם הגדול נשים.
סיפורים על התופעה נמשכו מאז ימי הביניים ועד לימינו.
אחד המקרים המפורסמים ביותר במאה ה־20 הוא האב פיו , כומר ממוצא איטלקי שנחשב לעושה ניסים אשר סבל מסטיגמטה במשך שנים רבות והוכרז כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב־16 ביוני 2002, אם כי סימני הסטיגמטה לא נחשבו לאחד משלושת הניסים הדרושים להכרת אדם כקדוש.
באופן רשמי, ובניגוד למסורות העממיות, הכנסייה הקתולית אינה מכירה באף מקרה של הופעת סטיגמטה, למעט מקרים ספורים, בהם זה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי וכן של קתרינה הקדושה מסיינה.
כיום ידוע בוודאות כי לפחות חלק ממקרי הסטיגמטה הידועים היו מזויפים, כמו במקרה של מגדלנה דה לה קרוז (1487–1560), שהודתה בביצוע תרמית שכזו.
למרות זאת, מעולם לא הוכחה או הופרכה באופן חד-משמעי אמיתותם של רבים ממקרי הסטיגמטה.
יש המשערים כי תופעת הסטיגמטה אינה אלא מקרה מיוחד של היחס הפסיכוסומטי.
הללו טוענים שאדם המוציא חלק ניכר מזמנו בהתבוננות ממושכת באיקונת הצלוב הפצוע והשוקע בהגיגים עמוקים סביב פציעותיו, יכול לגרום (גם מבלי להתכוון) להופעת דימום בגופו.
ידוע כי מספר אנשים שזייפו סטיגמטה סבלו מסינדרום מינכהאוזן, מחלת נפש אשר נגרמת מרצון בלתי מרוסן לתשומת לב.
החולים במחלה לרוב פוגעים בעצמם, או מזייפים חולי כדי להגיע לבתי חולים, שם הם מקבלים תשומת לב וטיפול חם.
סְטִיגְמָה היא אפיון של אדם כשונה מאחרים, לרוב באופן הנתפס כשלילי.
לדוגמה: האדם בעל הסטיגמה נתפש כאדם רע, חלש, נכשל, מוגבל, בעל מום או חולה, ולכן הוא הופך בעיני החברה מאדם שלם ורגיל לאדם פחוּת-ערך ונחות.
החברות השונות בעולם יצרו אמצעים שונים כדי לסווג את האנשים בכל חברה וחברה, ואת האפיונים הנתפסים כרגילים וטבעיים לעומת אלו הנתפסים כסטיגמה באותה חברה.
כאשר נכנסים למערכת חברתית מסוימת ניתן להבחין כבר ממבט ראשון באפיונים האישיים ולזהות את "זהותו החברתית" של כל אדם.
השפעת הסטיגמה על הפרט הסוטה פועלת כמעגל קסמים, כמשוב חיובי החוזר ומגביר את התהליך שהוחל בו.
החברה מצרה את צעדיו של הסוטה בתחומי הכלכלה, החברה והמשפחה.
נסגרות בפניו אפשרויות עבודה, קשריו העסקיים נפגעים ויכולתו לתפקד נפגמת.
הוא נתקל ביחס של חשד, איבה, או סקרנות.
סטיגמה היא מאפיין שלילי המקביל בין בעל המאפיין (או הנתפס כבעל מאפיין זה) לבין אחרים.
זוהי הדרך בה אנשים בחברה מתייחסים לקבוצה חברתית על פי הסטריאוטיפים והדעות הקדומות הקיימות כלפי אותה קבוצה, מקורן של אלו בחוסר ידע ובחוסר הבנה.
יש המדגישים את אופייה הסטריאוטיפי של הסטיגמה.
סטריאוטיפ היא דעה הקושרת בין קבוצה של אנשים (ולא פרט) לבין תכונה אחת או יותר, וכך היא בעצם הכללת יתר.
הסטיגמה כרוכה בסטריאוטיפים שליליים, בדעות קדומות, בדחייה ובאפליה.
למעשה, יחס זה משקף את הקשר בין הרכיבים הקוגניטיביים (סטריאוטיפים), הרגשיים (דעה קדומה) וההתנהגותיים (אפליה) של התגובות המבוססות על קטגוריות.
משמעותה המקורית של המילה היא סימני היכר גופניים שנועדו להבליט משהו שלילי ויוצא דופן המעיד על מעמדו הנחות של הפרט.
היוונים נהגו לצרוב את גופם של אנשים מסוימים: עבדים, פושעים, בוגדים וכו', כדי שהציבור ידע ויזהה אנשים אלו, וירחק מהם.
צורות ענישה מתייגות, כגון הטבעת אות קלון, נועדו לא רק להכאיב לעבריין ולייסרו, אלא גם להשפילו בפומבי ולהרתיע עבריינים בכוח.
הסטיגמה - הזיהוי הפומבי כעבריין או פושע, מהווה גורם הרתעה יעיל הרבה יותר מעונשים רבים.
מאז בוא הנצרות נוספו עוד שתי משמעויות למושג סטיגמה.
האחת הורתה על סימני היכר גופניים של חסד עליון בצורה של פריחות הפורצות על העור (מוכר גם כמושג "סטיגמטה"), והשנייה היוותה רמז רפואי לרמז הדתי והורתה על סימני היכר גופניים לליקוי גופני.
בימינו משתמשים במונח במידה רבה בדומה למשמעות המילולית המקורית של המילה, אבל בייחוס לחרפה עצמה, יותר מאשר לעדות הגופנית שלה.
בנוסף חלו שינויים בסוגי החרפה הנכללים תחת ההגדרה של סטיגמה.
המרכיב הראשון הוא סטריאוטיפים – מבני ידע שהאדם משתמש בהם כדי לאפיין קטגוריות חברתיות.
סטריאוטיפים מייצגים אמונות מוסכמות על קבוצות חברתיות שונות, והם יכולים לעזור ביצירת התרשמות ראשונית וציפיות ראשוניות מהאדם השייך לקבוצה החברתית המתויגת.
תהליך הבניה של הסטיריאוטיפ מושפע מאמונות תרבותיות.
כמו כן, ייתכן כי עכבות לא מזוהות של אירועי עבר, מובילות לשיוך תכונות לחברים בקטגוריה מסוימת.
סטריאטופים הם פעמים רבות אוטומטיים ומשתמשים בהם כדי לעשות שיפוטים מהירים ביותר.
על כן, ייתכן כי הם מופעלים בצורה לא מודעת (מבחן אסוציאציות חבויות).
עם זאת, סטריאוטפים יכולים להיות מופעלים גם בצורה מודעת ובמודעות מלאה לגבי ההנחות שבבסיסם.
המרכיב השני הוא דעות קדומות – אנשים בעלי דעה קדומה מפנימים את הסטריאוטיפים השליליים (לדוגמה, "זה נכון שכל האנשים עם מחלות נפשיות עושים דברים לא צפויים"), ויוצרים כתוצאה מכך תגובה רגשית שלילית כללית ("אנשים עם מחלת נפש מפחידים אותי").
דעות קדומות מכילות בדרך כלל מרכיב של הערכה שלילית.
המרכיב השלילי בסטיגמה הוא אפליה – תגובה התנהגותית המתבססת על דעה קדומה כלפי קבוצת מיעוט מתויגת, הגורמת לפגיעה בחברי הקבוצה.
סטיגמה כמוצא לתוקפנות והשלכת אשם - לחברה יש צווים נורמטיביים, דרישות ואיסורים.
הפנמתם הלקויה יוצרת קונפליקטים ולחצים להפרת הנורמות, כשהיא גורמת על ידי כך לרגשות אשם.
רגשות אלו מביאים להתעוררות דחפים לתיוג אחרים שהתנהגותם הגלויה נוגדת את אותן הנורמות.
המתויג כשעיר לעזאזל - הפניית התסכול כלפי המקור האמיתי שעורר את התוקפנות עלולה להיות הרסנית ומסוכנת לאגו של אנשים ולכן הם מייחסים את התנהגותם למושא אחר, בעל משמעות סמלית.
כך במקום לשנוא את מושא הכוח מעורר התוקפנות, מכוונות הטינה כלפי חסר האונים.
ההתקה וההשלכה (ראה מנגנוני הגנה) מסבירים את הכישלון על ידי העברת האחריות לשעיר לעזאזל.
משהו נחות יותר - הסטטוס החברתי של האדם הוא יחסי, הפרט עשוי לנסות ולשפר את מעמדו והישגיו על ידי תיוגם והשפלתם של אחרים.
ביטול הישגי האחר - זהו סוג של השגת הערכה עצמית על ידי השפלת האחר.
במקרה זה הסטיגמה מוטלת על הישגי האדם כדי שיראו פחות מרשימים.
מושא סטיגמה בולט - כל הבדל בולט בין פרטים יכול לשמש להגברת החשדות הדדים בינם.
הבדלים אלו מצמצמים את הנטייה לאמפתיה ולהזדהות עם האחרים, ומקלים על השלכת אשם בצורת סטיגמה חברתית.
התכונות המבליטות את מושא התיוג לא חייבות להיות שליליות.
הם אינם "אנשים כמונו", ולכן הם משמשים כמטרות נוחות למנגנוני ההשלכה וההתקה.
אין אונים - במקרים מסוימים נאלצים החלשים למכור את שרותיהם או נכסיהם במחירים נמוכים במיוחד.
נכונותם של החלשים יותר להציע את המשאבים העומדים לרשותם במחיר נמוך פוגעת בקבוצות החזקות.
פגיעה זו גורמת לאיבה המופנית כלפי החלשים יותר וגורמת לתיוגם.
הסטיגמה של סטייה מוטבעת גם באלו שפשוט לא מסוגלים להשיב מלחמה.
המתייגים נוטים להעדיף כמושאים לפעולותיהם את אלו שאין לצפות מהם לתגובה מכאיבה.
סטיגמה כביטוי של יחסי כוחות חברתיים - הגורם המפעיל את התהליך המביא להפרדה בין הפושע ובין שומר החוק הוא כוחו היחסי של המתייג.
הסוטה, הפושע, או הטיפוס האנטי חברתי הוא מי שמוגדר ככזה על ידי קבוצה בעלת כוח לעשות זאת.
תיוגו של אדם כסוטה, מוזר, מופרע, נוקשה, נובע ממערכת יחסי הסמכות והכוח בחברה.
מישל פוקו דגל בגישה זו.
סטיגמא (אות גדולה: Ϛ, אות קטנה: ϛ) היא ליגטורה שהשתמשו בה באלפבית היווני על מנת לייצג איחוד של האותיות סיגמא וטאו.
אות זו נכתבה בצורת הכתב של האות היוונית דיגַמא כאשר זו שימשה לייצג את המספר 6 בספרות יווניות.
כיום נותרה מאות זו רק האות סיגמא סופית.
סטיוארט דאונינג הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי במספר קבוצות מהפרמייר ליג ומהצ'מפיונשיפ ובנבחרת אנגליה.
דאונינג גדל באחוזת פליסטר שבמידלסברו.
בגיל צעיר הוא הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי, אותו אהד כבר בילדותו.
הוא נחשב באותה עת לאחד מהשחקנים המבטיחים באקדמיה של מידלסברו.
דאונינג ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מידלסברו באפריל 2002, במשחק הפרמייר ליג נגד איפסוויץ' טאון.
עד לסיום עונת הוא שותף שלוש פעמים בלבד במדי הקבוצה במסגרת הליגה.
בעונה שלאחר מכן הוא כבש את שער הבכורה שלו, נגד ברנטפורד בגביע הליגה האנגלית, אך גם בעונה זו שיחק שלוש פעמים בלבד בליגה.
הסיבה לכמות המוגבלת של דקות המשחק שקיבל דאונינג הייתה העובדה שבולו זנדן תפס את העמדה באגף השמאלי של הקישור.
בנובמבר 2003, בתחילתה של עונת , הושאל דאונינג לסנדרלנד על מנת לצבור ניסיון.
עם זאת, הוא הוחזר לסגל מידלסברו כבר חודש לאחר מכן, בשל מכת פציעות ממנה סבלה הקבוצה.
מאותה עת הקריירה של דאונינג צברה תאוצה, כאשר הוא קיבל הזדמנויות רבות במידלסברו והוכיח יכולת טובה.
בסיום אותה עונה הוא זכה עם הקבוצה בתואר הראשון בקריירה שלו - גביע הליגה האנגלית.
בעונת הבקיע דאונינג שישה שערים ב-49 הופעות בכל המסגרות, בנוסף למספר בישולים.
יכולתו הטובה של דאונינג הביאה לזימונו הראשון לנבחרת אנגליה בפברואר 2005.
בסוף שנת 2005 סבל דאונינג מפציעה בברכו, שהשביתה אותו ממשחק למשך חמישה חודשים.
אף על פי כן, הוא חזר לשחק בשלבים המכריעים של עונת .
הוא בישל שלושה שערים במשחק הגומלין של חצי גמר גביע אופ"א נגד סטיאווה בוקרשט, וכך סייע למידלסברו לנצח 2–4 (3-4 בסיכום שני המפגשים) ולעלות לגמר.
עם זאת, הוא לא הצליח לזכות עם קבוצתו בטורניר, בשל הפסד לסביליה במשחק הגמר.
בעונת הפגין דאונינג את יכולת השיא בקריירה שלו, כאשר כבש עשרה שערים בכל המסגרות.
במהלך אותה עונה, בפברואר 2008, הוא האריך את חוזהו במידלסברו עד לשנת 2013. לאחר שמארק שוורצר עזב את הקבוצה במאי אותה שנה, הוא הפך לשחקן השני הכי ותיק במידלסברו, אחרי בראד ג'ונס.
עונת הייתה לא מוצלחת עבור דאונינג.
במהלך העונה הוא שיחק ב-37 משחקי ליגה, אך לא כבש אף שער במסגרת זו.
במחזור האחרון של העונה, מול אסטון וילה, הוא נפצע בתיקול עם סטיליאן פטרוב, ובעקבות כך הושבת ממשחק לחודשים רבים.
מידלסברו, שבילתה את כל החצי השני של העונה באזור התחתית של הפרמייר ליג, ירדה לאחר אותו משחק לאליפות הפוטבול ליג, הליגה השנייה בחשיבותה.
לאחר ירידתה של מידלסברו, חתם דאונינג בקבוצת אסטון וילה בקיץ 2009. הוא החל לשחק בקבוצה רק בנובמבר אותה שנה, בשל הפציעה שלו בסיום העונה הקודמת.
בקיץ 2011 הצטרף דאונינג לליברפול שם שיחק עד אוגוסט 2013 עת עבר לוסטהאם יונייטד.
ב-16 ביולי 2015 חזר דאונינג לקבוצת נעוריו מידסלסבורו בחוזה לארבע שנים.
ב-21 ביוני 2019 חתם דאונינג בבלקברן רוברס לעונה אחת.
באוגוסט 2021 הודיע על פרישה ממשחק.
בצעירותו שיחק דאונינג בנבחרת הנוער של אנגליה, והשתתף עמה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2003, טורניר בו הודחה הנבחרת כבר בשלב הבתים.
הוא ערך גם שמונה הופעות עבור נבחרת אנגליה עד גיל 21. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אנגליה ערך דאונינג בפברואר 2005, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד, כאשר נכנס כמחליף במקומו של שון רייט-פיליפס.
בחודש מאי 2005 נפצע דאונינג באימון שערכה הנבחרת האנגלית במסגרת מסע בארצות הברית, ובעקבות כך הושבת ממשחק לחודשים רבים, עד לראשית 2006.
דאונינג נכלל על ידי המאמן סוון-יוראן אריקסון בסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 2006, ונועד בעיקר להיות מחליפו של ג'ו קול בחוליית הקישור.
דאונינג שותף בשלושה משחקים במסגרת הטורניר, כולם כמחליף, כולל במשחק שמינית הגמר נגד נבחרת אקוודור, שבו ניצחה אנגליה 0–1. הנבחרת סיימה את דרכה בטורניר לאחר הפסד לנבחרת פורטוגל ברבע הגמר, במשחק שבו דאונינג לא שותף.
לאחר מונדיאל 2006, המשיך דאונינג לקבל זימונים לנבחרת גם משני מאמניה הבאים של אנגליה, סטיב מקלארן ופאביו קאפלו.
נכון לדצמבר 2009, שיחק דאונינג 23 פעמים במדי הנבחרת.
קרל סטיג-ארלנד "סטיג" לרסון (בשוודית Karl Stig-Erland Larsson; 15 באוגוסט 1954 - 9 בנובמבר 2004) היה סופר, עיתונאי ופעיל פוליטי שוודי.
נודע בזכות כתיבת סדרת ספרי המתח "טרילוגיית מילניום" שזכתה להצלחה עולמית לאחר מותו.
לרסון נולד בכפר סקלפטהמן שליד העיירה סקלפטאה שבצפון מזרח שוודיה ומשפחתו עברה לאומאו זמן קצר אחר כך.
עד גיל תשע גדל אצל סבו וסבתו, כשהוריו ניסו את מזלם בסטוקהולם.
הוא שרת שירות חובה בצבא שוודיה ואחר כך נסע לאתיופיה לסייע למורדים מאריתריאה.
הוא ניסה להתקבל ללא הצלחה לבית הספר לעיתונות בסטוקהולם, מקום הכשרתם של רבים מהעיתונאים הידועים של שוודיה.
במקום זאת נהיה למעצב גרפי.
בתחילת דרכו היה פעיל במפלגה הקומוניסטית השוודית "ליגת העובדים הקומוניסטים" (Kommunistiska Arbetareförbundet).
הוא היה גם אחד מחובבי המדע הבדיוני הנודעים בשוודיה, והתפרנס מעבודה כצלם.
בשנות העשרים לחייו שינה את שמו מהשם "Stig" לשם "Stieg" בו התפרסם.
הגייתם של שני השמות זהה (סטיג).
שינוי השם בוצע משום שבאותו זמן פגש בצלם נוסף בעל אמביציות ספרותיות שנשא את השם סטיג לרסון.
השניים חשבו כי בעתיד יתפרסמו, ולכן על אחד מהם לשנות את הכתיב של שמו.
ואכן, לימים, הפכו שניהם לסופרים ידועים בשוודיה.
זמן מה ערך את המגזין הטרוצקיסטי "Fjärde internationalen" (האינטרנציונל הרביעי) וכתב עבור מגזיני שמאל נוספים.
כן שימש ככותב וכעורך עבור מגזיני מדע בדיוני שוודים, ובין השנים 1978–1979 היה נשיא מועדון המעריצים הגדול ביותר בשוודיה לנושאי מדע בדיוני, "Skandinavisk Förening för Science Fiction" (האגודה הסקנדינבית למדע בדיוני - SFSF).
כן עבד כמעצב גרפי עבור סוכנות הידיעות הגדולה בשוודיה (Tidningarnas Telegrambyrå - TT) בין 1977 ל-1999.
אמונתו הפוליטית של לרסון וחוויותיו כעיתונאי הובילו אותו לייסוד "מוסד אקספו השוודי", מוסד שהתמחה במאבק נגד הימין הקיצוני בשוודיה, על מנת לסתור את השפעות "תרבות הכוח הלבן" בקרב הצעירים ובבתי הספר.
במסגרת זו ייסד מגזין בשם "אקספו" (Expo).
לרסון הפך ללוחם חשוב במאבק נגד הימין הקיצוני והגזענות בשוודיה.
הוא הפך לנואם משפיע, והופיע בעימותים מתוקשרים כנגד אנשי ימין.
במשך שנים חי תחת איומים על חייו מצד אויביו הפוליטיים.
בגיל 50 מת לרסון בסטוקהולם כתוצאה מהתקף לב.
שמועות כי אויביו הפוליטיים פגעו בו התבררו כלא מבוססות.
לאחר מותו התגלעו סכסוכים בין מקורביו בקשר לירושתו.
הוא לא הותיר צוואה תקפה, ולכן בת זוגו מזה 32 שנים, הארכיטקטית אווה גבריאלסון, לא ירשה דבר, כיוון שלא נישאו מעולם.
גבריאלסון מצויה בסכסוך ממושך עם משפחתו של לרסון על עזבונו הנאמד בעשרות מיליוני דולרים.
בשנת 2011 פרסמה גבריאלסון ספר אוטוביוגרפי, העוסק בחייה עם לרסון ובמאבקה במשפחתו.
לרסון הותיר אחריו שלושה ספרים שלמים, שלא התפרסמו בחייו.
הוא כתב אותם כתחביב, ועד זמן קצר לפני מותו לא ניסה לפרסמם.
הספר הראשון התפרסם בשוודיה בשנת 2005 תחת הכותרת "Män som hatar kvinnor" (גברים השונאים נשים) ונודע בעולם בשם "נערה עם קעקוע דרקון".
הספר זכה להצלחה בסקנדינביה ובעולם כולו, נמכר ב-14 מיליון עותקים, ותורגם ל-40 שפות.
הספרים יצאו לאור כטרילוגיה המכונה "טרילוגיית מילניום" ("מילניום" הוא מגזין בו עובד גיבור הספרים).
לרסון הותיר חלקים גדולים מהספר הרביעי על מחשב הנמצא ברשותה של גבריאלסון, וכן תקצירים לספרים נוספים בסדרה שהייתה אמורה להגיע לעשרה ספרים.
הספר הראשון בסדרה, "נערה עם קעקוע דרקון", הוסרט ויצא לאקרנים בשוודיה ב-2009.
גם הספרים "הנערה ששיחקה באש" ו"הנערה שבעטה בקן הצרעות" עובדו לקולנוע ויצאו לאקרנים בשנים 2009 ו-2010.
סדרת הספרים מציגה שני גיבורים עיקריים, עיתונאי בשם מיכאל בלומקוויסט, והאקרית מחשבים בשם ליסבת סלאנדר.
לאורך הספרים נרמזת זיקה בין הגיבורים לגיבוריה של אסטריד לינדגרן.
השם בלומקוויסט זהה ל"קאלה בלומקוויסט", בלש צעיר ביצירותיה של לינדגרן, ואילו סלאנדר מזכירה בתכונותיה ובהתנהגותה את בילבי.
סלאנדר היא האקרית מחשבים בת 24 העובדת בחברה בשם "מילטון סקיוריטי" המספקת שירותי אבטחה.
כל שלושת הספרים - "נערה עם קעקוע דרקון" (2009), "הנערה ששיחקה באש" ו"הנערה שבעטה בקן הצרעות" (2010) - יצאו לאור בעברית בהוצאת מודן, בתרגומה של רות שפירא.
סטיוארט מאקסוול ויטמן היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1961 על תפקידו בסרט "המטרה".
זכור בעיקר בזכות הופעתו הראשית בקומדיה "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" ובסדרת המערבון "סימרון סטריפ".
ויטמן נולד בסן פרנסיסקו וגדל באטלנטה להורים יהודים- סליה וג'וזף ויטמן.
עבר עם משפחתו במספר רב של מדינות ולמד בלפחות 20 בתי ספר שונים.
סיים תיכון ולאחר מגן שירת שלוש שנים בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד ויטמן ב"מכללת לוס אנג'לס סיטי" ובאקדמיית אומנויות הדרמה שבעיר.
החל את דרכו בקולנוע בשנות ה-50 במערבונים "שבעה אנשים מעכשיו", "סליבר לוד" ובדרמות "רפסודיה", "פשע התשוקה", "הפרדריק הצפוני", "הריינג'רים של דרבי" ו"הקול והזעם".
בשנת 1960 שיחק ויטמן בסרט הפשע "רצח בע"מ בתפקיד הזמר ג'ואיי קולינס וכמו כן בתפקיד בעז גיבור מגילת רות, לצידה של השחקנית הישראלית אילנה עדן בעיבוד הקולנועי למגילה "סיפורה של רות".
בשנת 1961 הועמד ויטמן לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד הפדופיל ג'ים פולר בדרמה " המטרה".
את הפרס האוסקר הפסיד לשחקן האוסטרי מקסימיליאן של, אחיה של שותפתו הראשית לסרט מריה של.
את התפקיד קיבל ויטמן לאחר שכוכב הקולנוע ריצ'רד ברטון ויתר עליו.
בנוסף שיחק ויטמן לצידו של ג'ון ויין במערבון "הקומנצ'רוס" בתפקיד המהמר פול ריגרט והופיע בסרטו של מייקל קורטיז על איש הדת האיטלקי פרנציסקוס מאסיזי.
בשנת 1962 השתתף בדרמת המלחמה המפורסמת "היום הארוך ביותר".
ב-1964 שיחק במערבון "ריו רוצ'וס" בתור מפקד בצבא ארצות הברית קפטן הייבן.
ב-1965 שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה המצליחה "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתור הקאובוי ארוויל ניוטון.
ב-1966 הופיע בדרמה "חלום אמריקאי" בתפקיד מנחה תוכנית הטוק שואו סטיבן רוז'אק.
ב-1982 שיחק בדרמת הפשע העצמאית "פרפר".
בשנת 1967 התפרסם בארצות הברית בסדרת המערבון "סימרון סטריפ" בתור מארשל ג'ים קראון.
לקראת סוף שנות ה-80 הופיע בשבעה פרקים בסדרת הפנטזיה "אי הפנטזיה".
ב-1988 הצטרף ויטמן לעונה השנייה של סדרת גיבורי העל "סופר בוי" בתפקיד ג'ונתן קנט אביו של קלארק קנט.
לוויטמן ארבעה ילדים מאשתו הראשונה פטרישיה לאלונד, ממנה התגרש לאחר 14 שנה.
אשתו השנייה של ויטמן הייתה הצרפתייה קלודין בוביס, לזוג ילד אחד משותף מ-8 שנות נישואיהם.
ויטמן זכה לכבוד רב בשנת 1998 כאשר בגיל 70 קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סטיג אריק קונסטאנס ונרסטרום (בשוודית: Stig Erik Constans Wennerström; 22 באוגוסט 1906 – 22 במרץ 2006), היה קצין בכיר בכוחות המזוינים של שוודיה, שריגל למען ברית המועצות.
סטיג ונרסטום סיים את האקדמיה הימית ובית הספר לטיסה, ושירת בחיל האוויר השוודי.
בנובמבר 1940 קיבל תפקיד של נספח האוויר למוסקבה.
באותה תקופה, כשהוא מונע על ידי טמפרמנט הנוטה להרפתקנות, כבר העביר מידע סודי לביון הנגדי של גרמניה.
בשנת 1943 פיקד על טייסת, ובשנים 1944–1945 היה קצין חיל האוויר השוודי האחראי על קשר עם נציגי חילות האוויר הזרים.
מאפריל 1952 פיקח כנספח הצבאי השוודי בוושינגטון על רכישת חימוש לחיל האוויר של ארצו והיה מעודכן היטב על כל מה שקשור לפרויקטים אמריקאים.
בשובו לשוודיה בשנת 1957, ועד לפרישתו בשנת 1961, היה ראש מגזר במחלקת התפעול של המטה הכללי.
הוא היה בקשר הדוק עם צוותי נאט"ו בדנמרק ונורווגיה, מכיוון שלימד אסטרטגיה בבית הספר לקצינים של חיל האוויר השוודי והיה מומחה מרכזי בסוגיות פירוק הנשק.
ונרסטרום, קולונל בחיל האוויר השוודי, שירת כנספח אווירי בשגרירות שוודיה במוסקבה בשנים 1948–1952. בתקופה זו גויס כסוכן על ידי המודיעין הצבאי הסובייטי (גר"ו).
במשך כ-15 שנה העביר מידע מסווג לסובייטים.
בין היתר - תוכניות סודיות של מערכות הגנה אווירית של שוודיה, תוכניות של מערכות בקרת טילים ושרטוטים של מטוס קרב שוודי חדיש (דאז) Saab 35 Draken.
במהלך שירות בשגרירות שוודיה בארצות הברית העביר ונרסטרום מסמכים אודות המגעים הביטחוניים בין שוודיה לארצות הברית.
ספ"ו, השירות החשאי השוודי, חשד במשך שנים בכך שונרסטרום מעביר מידע לסובייטים, אך לא היו לו הוכחות מוצקות לכך.
ביוני 1963 עובדת משק בית של ונרסטרום, אשר גויסה על ידי ספ"ו לרגל אחריו, מצאה בביתו עותקים של מסמכים סודיים.
כעבור כמה שבועות נעצר ונרסטרום על ידי המשטרה והואשם בריגול.
הוא הודה כמעט מיד באשמתו.
בית המשפט דן אותו למאסר עולם.
בשנת 1972 קצב מלך שוודיה את עונשו ל-20 שנות מאסר.
בשנת 1974 הוא שוחרר מן הכלא לאחר ריצוי מחצית מתקופת המאסר בשל התנהגות טובה.
סטיגימולוק (שם מדעי: Stygimoloch) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת פכיצפלוזאוריים שחי בתקופת הקרטיקון המאוחר באמריקה הצפונית כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
הסטיגימולוק היה דינוזאור צמחוני בעל אגן דמוי עוף שמאופיין בגולגולת עבה במיוחד.
פירוש שמו הוא "מולך מהסטיקס" בגלל גולגולתו המפחידה העטורה זיזים ודוקרנים.
אורכו היה ומשקלו פחות מ-100 ק"ג.
כמו שאר הפכיצפלוזאורים הוא היה דינוזאור צמחוני.
כיפת העצם העבה שעל גולגולתו הייתה קטנה יחסית, דבר המרמז, ככל הנראה, שגולגולתו העבה נועדה יותר לקרבות נגיחות.
הקרניים, הזיזים והדוקרנים הארוכים שמקיפים את גולגולתו, המגיעים בחלקם לאורך של , מחזק טענה זו.
גם על אפו היו קרניים ובליטות קטנות.
מאובניו נתגלו בתצורת הל קריק, תצורת פריס ותצורת לאנס בצפון מערב ארצות הברית.
הוא חי ביחד עם דינוזאורים אחרים כגון הטריצרטופס והטירנוזאורוס רקס.
הוא נתגלה על ידי פטר גלטון והנס דיטר זוס ב-1983.
כמה חוקרים (למשל היועץ המדעי של סרטי פארק היורה, ג'ק הורנר) מניחים שמאובני הסטיגימולוק שנמצאו היו מאובני פרטים צעירים של פכיצפלוזאורוס.
למרות עמדתו של ג'ק הורנר, היועץ של סרטי פארק היורה הופיע סטיגמולוק בעולם היורה: נפילת הממלכה.
בסרט מופיע נקבה בשם "סטיגי" שאוון וקלייר מגייסים כדי להימלט מכלאם (באמצעות הרגזתה בידי שריקות) ובהמשך לפוצץ את כנס מכירת הדינוזאורים.
בעולם היורה: עולם חדש הופיע פרט שבוי בשוק המלטזי.
הסטיגימולוק נראה גם בסדרה עולם היורה: תאוריית הכאוס ובאיורים בעולם היורה: מחנה הקרטיקון.
הוא מוצג גם במשחקי מחשב של הסדרה כמו בעולם היורה: המשחק, פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic World Evolution, Jurassic World: Alive וב-"Warpath: Jurassic Park".
הסטיגימולוק מופיע בסרט דינוזאור של דיסני.
כמו כן הוא מופיע בסרט "Dinosaurs Decoded".
הוא מוזכר בפרק האחרון של הכוכב דינוזאור לצד דינוזאורים אחרים מאמריקה הצפונית.
הוא נראה גם בסדרות הילדים רכבת הדינוזאורים ודינו דן.
הוא נראה במשחקי מחשב רבים, ביניהם ב-"DinoRex" ו-"Saurian".
סטיגמה בבריאות הנפש היא סטיגמה, כלפי אנשים עם מגבלה נפשית, ובני משפחותיהם, ולעיתים גם של אנשים עם מגבלה נפשית כלפי עצמם.
התיוג של אנשים עם מוגבלות פסיכיאטרית הוא סטטוס דומיננטי המשפיע רבות על חייו האישיים והחברתיים של אנשים עם מגבלה נפשית.
סטטוס זה מאפיל לעיתים קרובות על שאר ממדי הזהות של הפרט.
כתוצאה מכך אנשים עם מגבלה פסיכיאטרית נאלצים להתמודד מול שתי חזיתות: הסימפטומים של המחלה והטיפול בה, העלולים לפגוע בעצמאותם ובאיכות חייהם; והחברה, שחלק מחבריה מחזיקים בעמדות שליליות כלפי המתמודדים ופוגעים בהזדמנויות החיים שלהם.
ארווינג גופמן הטביע את השימוש במושג סטיגמה בהקשר של בריאות הנפש.
גופמן תיאר שלושה מקרים שבהם החברה יכולה להטביע סטיגמה בפרט:
כאשר הפרט נושא ליקוי גופני;
כאשר מוצמדת לפרט תווית של ליקוי באישיות כמו מחלה נפשית, התמכרות או נטייה מינית לא
כאשר מוצמדת לפרט תווית על בסיס השתייכות שבטית כמו גזע, לאום ודת.