tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"גוזל" הייתה לספינה הראשונה בבעלות יהודית בארץ ישראל שרב החובל שלה, יהודי, זאב הים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצא המפעל מלט לדרום לבנון באמצעות משווק מקומי, במסגרת מדיניות הגדר הטובה.
מאז סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו תלונות על זיהום אוויר שהמפעל ייוצר באזור משריפת מזוט, עשן ואבק.
ב-1965 עלה העניין בביקורת של מבקר המדינה, בה נחשף גם שהמפעל פעל שנתיים ללא רישיון, עקב סירוב של משרד הבריאות לאשר לו להמשיך לפעול.
ב-1967 הותן מתקן למניעת זיהום אוויר באחת הארובות, אך הזיהום נמשך והוגשה אף עתירה לבג"ץ נגד המשך פעילותו.
ב-1998 הותן מתקן חדש למניעת זיהום.
בעיה נוספת איתה התמודד המפעל הייתה אזילת אבן הגיר במחצבת נשר הישנה, והוא החל להפעיל מחצבות נוספות במעלה הכרמל, בראשם מחצבת הח'רייבה, ממנו הועברה אבן הגיר ברכבל.
המפעל נאבק להמשיך לחצוב בכרמל וטען כי יאלץ להיסגר אם לא תאושר לו המשך החציבה.
ב-1993, כדי להתמודד עם המחסור בחומר גלם מקומי והתלונות על הזיהום, הודיעה הנהלת המפעל על העתקתו למיקום חדש, סמוך למחצבה בגוש שגב, אך תושבי האזור יצאו למאבק והתוכנית בוטלה.
דיונים על סגירת המפעל החלו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, עקב יעילותו הנמוכה.
בינואר 2001 נחתם הסכם הבראה למפעל במסגרתו פרשו 91 מתוך 218 העובדים שלו באותה עת.
אך שנה אחר שוב נקלע למשבר עקב התחרות מול יבוא זול, והסכם על פרישת עובדים נוספים.
ארובה מספר 1 הייתה עשויה ממתכת, ונהרסה עוד לפני הדממת הכבשנים הרטובים.
ארובות 2, 3, ו-4 נבנו מבטון, הן נהרסו כשנתיים לאחר הדממת הכבשנים הרטובים, בשנת 2002 לערך.
בשנת 2000 הודממו הכבשנים הרטובים כבשנים 2,3,4, ייצור מלט המשיך להתבצע במפעל בנשר כאשר את הקלינקר שהוא המרכיב העיקרי בייצור המלט היו מביאים ממפעל נשר רמלה, שם מיוצר הקלינקר בכבשן יבש הצורך הרבה פחות אנרגיה ואינו מזהם את הסביבה כמו תהליך הייצור בכבשן הרטוב.
בעקבות הגברת התחרות בענף המלט, עקב הסרת ההגבלות על יבוא, הודיעה הנהלת החברה במאי 2019 על תוכנית לסגירת המפעל והמשך הייצור רק ברמלה.
בספטמבר 2020 רשות התחרות אף הודיעה כי החברה כבר לא מהווה מונופול, לאחר שהיא שולטת על פחות מ-50% משוק המלט בישראל.
בינואר 2020 נסגרו טחנות המלט 7,8,9. והופסק לחלוטין יצור המלט במפעל, והוא עבר רק לאריזת מלט המגיע מהמפעל ברמלה, בהמשך מתקן האריזה גם נסגר.
תוכנית בנייה בשטח מפעל נשר חיפה
בשנת 2008 יזמה חברת האם של "נשר מפעלי מלט ישראליים", חברת "כלל תעשיות", הקמה של תחנת כוח בשיטת אנרגיה שאובה בשטח המפעל.
תחנה המונעת במים, על ידי ניצול ההפרשים בין שטח מחצבות נשר שעל הר הכרמל לבין בריכת אגירת מים שתיבנה בשטח המפעל, בסמוך לנחל קישון.
רשות החשמל אישרה מתן רישיון מותנה להקמת התחנה.
הפרויקט בוטל בלחץ עיריית נשר שביקשה להשתמש בשטח מחצבות נשר לפיתוח עירוני.
בהמשך חודש הפרויקט ואף הוקמה ב-2015 חברה בשם "אגירה שאובה בנשר בע"מ" לצורך מימושו.
הפרויקט בוטל בשנית במאי 2019, שוב בעקבות לחץ של עיריית נשר וחוסר כדאיות כלכלית.
במקביל לסגירת פעילות הייצור במפעל, החלה חברת "כלל תעשיות" לקדם יוזמה להקמת רובע עירוני חדש בשטח המפעל ומחצבת נשר הישנה.
במאי 2017 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את התוכנית.
במאי 2019, הודיעה על הקמת שותפות עם החברות "אפריקה ישראל מגורים" ו"שיכון ובינוי" להקמת הפרויקט.
בינואר 2023 דחה בית המשפט העליון, עתירה נגד התוכנית של משפחה שגרה בשטח המפעל.
המשפחה גרה באחד ממבני המגורים שנבנו עבור עובדי המפעל והוא אינו בבעלותה.
במסגרת התוכנית היא נדרשה לפנות אותו.
בסוף 2024 החלו היזמים בשיווק הפרויקט תחת השם "אגמי בראשית".
במהלך 2025 בחנה חברת "אנבידיה" את האפשרות להקים מרכז מחקר ופיתוח חדש בשטח המפעל, אך לבסוף בחרה להקים אותו בקריית טבעון.
בשטח המפעל הוכרזו כ-10 מבנים לשימור, כולל: מבנה המנהלה, מבנה מגורים, בניין שמירה ומבנים תעשייתיים.
בנוסף בשטח אלפי עצים עתיקים, חלקם בני מעל למאה שנים.
בדצמבר 2023 הסתבר שכלל נדל"ן הגישה בקשה לפקיד היערות במשרד החקלאות לכרות 3,658 עצים, ולהעתיק 236 עצים סה"כ 3,894 עצים במפעל נשר חיפה ובמחצבת נשר הישנה.
הכריתה כוללת כנראה גם את השטח של גבעת העמדות שנמצא ממערב למחצבה והוא בבעלות חברת כלל תעשיות, בעקבות כך הגישה החברה להגנת הטבע ערר לפקיד היערות.
וכך גם תושבים שהתאגדו להגשת ערר נפרד.
הערר הוגש ב-2 בינואר 2024. בינואר 2026 פקיד היערות הארצי ביקש מעיריית נשר להגדיל את הפיצוי על עקירת העצים מ-900 אלף ל-11 מיליון שקל, לאחר שקבע כי סקר העצים שנערך עבור הפארק היה "מוטה באופן גס ומייצר מצג של ערכיות נמוכה לעצים".
מפעל קסת לספרות ביכורים היה מיזם שפעל בשנים 2005–2016, כחממה ספרותית המלווה ספרי ביכורים מבטיחים בתחום הפרוזה והשירה.
"מפעל קסת" נוסד בשנת 2005 על ידי המרכז לספריות וספרות בישראל ובסיוע משרד התרבות והספורט.
מערכת המפעל קיבלה אליה כתבי-יד נבחרים של יצירות ביכורים ממולי"ם ישראלים (כל הוצאה רשאית להגיש שני כתבי יד בשנה), והעניקה לכותבים הנבחרים, כארבעה-חמישה בשנה, ליווי על ידי עורך ספרות מנוסה.
בתחילה כלל "מפעל קסת" את תחום הפרוזה בלבד, ומשנת 2008 הוא כלל גם את תחום השירה, וגם השתתפות בספר שני של מחבר.
מאז שנת 2014 ערך את המדור הסופר חיים באר.
את מדור "קסת - שירה" ערך מאז הווסדו העורך והמתרגם ד"ר דוד וינפלד.
ב-2016 החליטה שרת התרבות מירי רגב להפסיק את התקצוב הממשלתי למיזם.
לאחר סגירת המיזם מחלקת מפעלי ספרות של המרכז לספריות וספרות בישראל ממשיכה לפעול לטיפוח תרבות הספר וקידום הקריאה והיצירה בישראל, באמצעות: המפעל לתרגום ספרות מופת, מפעל ספרי ביכורים, ספרי שירה, ספרי אמנויות, פרויקט "הארכיון" ספרות עברית בקול וארכיון הווידאו "סופרים קוראים".
במסגרת המחלקה מקיימים מגוון תוכניות שונות לעידוד היוצרים/ות והיצירה הכתובה.
מפעלות חינוך וחברה הוא ארגון חברתי-ספורטיבי, העוסק בספורט ככלל ובכדורגל בפרט כאמצעי לחינוך ולהשרשת ערכים לילדים ונוער בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1997 על ידי אנשי העסקים משה תאומים, מוטי אורנשטיין וסמי סגול.
מיום הקמתה ועד היום לקחו חלק בפעילויות השונות כ-300,000 חניכים.
עמותת "מפעלות חינוך וחברה" מתמקדת בחינוך באמצעות ספורט, במטרה להשריש בקרב החניכים ערכים שיסיעו בבניית חברה שיתופית וסובלנית.
הפעילות מתמקדת הן ברמה החברתית, והן באדם היחיד, על ידי עידוד ההגשמה האישית ומיצוי הפוטנציאל הטמון בכל אחד.
העמותה פועלת כיום במגוון פרויקטים חברתיים בכ־250 יישובים ברחבי ישראל, תוך התמקדות בפריפריה ובשכבות אוכלוסייה מעוטות יכולת.
נכון לשנת 2014 ישנם כ־30,000 חניכים פעילים בעמותה במגוון גילים, החל מהגיל הרך ועד לנוער ומבוגרים.
יו"ר העמותה הוא אברהם בורג, יו"ר הכנסת ויו"ר הסוכנות היהודית לשעבר.
מנכ"ל העמותה מיום הקמתה הוא ד"ר מאיר אורנשטיין.
העמותה מקיימת פעילות המיועדת למגוון רבדים באוכלוסייה ומתאימה אותה לצרכים וליכולות המאפיינים את קבוצת היעד, החל מהמוסדות הפורמליים כגון בתי ספר, פנימיות וכפרי נוער ועד למוסדות בלתי פורמליים כגון מתנ"סים, פרויקט שיקום שכונות ומועדוניות.
הפעילות נעשית בעזרת צוות הנהלה מקצועי, המורכב ממאמנים, פסיכולוגים מומחים, חונכים וצוות פדגוגי.
הארגון שם דגש על מספר מטרות, ביניהן:
חינוך והכשרת החניכים להאמין בעצמם וביכולתם ומתן כלים לעיצוב דימוי עצמי חיובי.
הענקת כלים ויצירת מוטיבציה למעורבות חברתית, קהילתית ואזרחית.
הכשרה מקצועית של מאמנים ומתנדבים, שיהוו מודל חיקוי חיובי ומשפיע לחניכים.
יצירת שותפות קהילתית עם מגוון אוכלוסיות, שתעודד היכרות וקרבה בין מגזרים שונים.
הנחלת השיטה, הידע והערכים של הארגון לקהילות שונות על מנת לאפשר את פיתוחן.
לארגון "מפעלות חינוך וחברה" ישנן מגוון תוכניות שמתקיימות כרצף חינוכי עקבי החל מגיל מעון ועד לתוכניות המשלבות שחקנים בוגרים.
כל תוכנית מורכבת מצוות מקצועי שבונה את ההכשרה ואת הפעילות בהתחשב במגוון קריטריונים, כגון גיל החניכים, מאפייני האוכלוסייה והסביבה, רמת התפקוד הגופנית ועוד.
לארגון ישנן תוכניות שונות המתמקדות בנושאים וקהלי יעד שונים, כאשר כולן מתמקדות בהקניית ערכים בעזרת הספורט, ובמיוחד שיתופיות, אורח חיים בריא, מנהיגות, שוויון, הגינות ומניעת אלימות.
בין התוכניות המרכזיות של העמותה:
"דרך המגרש" - תוכנית הפועלת במגוון מסגרות פורמליות ובלתי פורמליות.
התוכנית שמה דגש על חינוך במקביל לפעילות הגופנית ומאפשרת התמדה בתהליך הלימודי על ידי מעקב וליווי של צוות מקצועי, תוך שיפור מתמיד של הישגי החניכים בפן החינוכי והחברתי כאחד.
"סביב הכדור" - תוכנית המותאמת לגיל הרך.
בתוכנית זו נעשה שילוב של מיומנויות ספורט לצד פיתוח מיומנויות אישיות בגיל צעיר, הנחוצות לחניך בתהליך גיבוש הזהות לקראת גיל הבגרות.
התוכנית מתמקדת בכדורגל לצד סיוע לימודי והנחלת ערכים.
"מנהיגות ספורט - עתיד בטוח" - תוכנית המתמקדת בבני נוער במצבי סיכון גבוה.
מטרתה היא להעניק לחניכים ידע מקצועי בענף הכדורגל, כאשר בסיום התוכנית מספר חניכים מקבלים אפשרות להמשיך בקריירה מקצועית בענף.
הם זוכים למימון של קורסי הכשרה בכדורגל, החל ממדריכי כדורגל ועד לשופטים, וכך רוכשים לעצמם עתיד בתחום.
"הכר את השכן"- תוכנית להגברת ההכרות ועידוד הדו- קיום בין ישראלים לפלסטינים הפועלת במעל 100 יישובים.
"משחק החיים"- תוכנית המשלבת שחקנים צעירים ובוגרים בעלי צרכים מיוחדים, שבה הכדורגל משמש כפעילות חינוכית ושיקומית.
תוכניות הכשרה תעסוקתית - הענקת ידע וכלים לגברים ונשים בעלי כושר מנהיגות מקהילות שונות, בעיקר באזורי פריפריה, ליצירת קבוצות ופעילויות ספורטיביות במקום מגוריהם.
ההכשרה נחלקת לקורס מאמנים, קורס מאמנות וקורס שופטי כדורגל, והיא מתבססת על השילוב בין ספורט להקניית ערכים ומעורבות חברתית.
שרות אזרחי- פיתוח התנדבות של אוכלוסיות שונות בקורסי מדריכים, בשיתוף קמפוס "שיאים" של אוניברסיטת ת"א.
בין המתנדבים ניתן למצוא ערבים- ישראליים, צעירים בעלי צרכים מיוחדים, צעירים בסיכון וצעירים מהחברה הישראלית.
לאחר הכשרה מתאימה, השרות עצמו נעשה בתוך קהילות המוצא של המתנדבים.
הארגון פועל כיום ב-250 יישובים בישראל.
מודל הפעילות שפותח בעמותת "מפעלות חינוך וחברה" נחשב לפורץ דרך בישראל בהיותו משלב כלים מעולם הספורט החוויתי לצד כלים מעולם החינוך הפורמלי.
לאחר הצלחתו של הארגון בישראל והרחבתו למגוון קהלי יעד ומוקדי אוכלוסייה שונים, החל הארגון לפעול גם מחוץ לגבולות ישראל במדינות ושטחים שונים בעולם, בהם: הודו, רואנדה, קמרון, הפיליפינים, גאנה, קונגו, ניגריה, ירדן והרשות הפלסטינית.
ארגון "מפעלות חינוך וחברה" זכה למגוון פרסים ואותות הוקרה.
פרס היזמות החברתית של גלובס בשנת 2012
פרס הפרויקט החברתי-קהילתי הטוב ביותר של ECA בשנת 2010
אות הסובלנות של נשיא המדינה
מפעל מלמ (ראשי תיבות של "מערכות לחימה משולבות") הוא מפעל של התעשייה האווירית לישראל.
המפעל עוסק בתכנון, פיתוח, ייצור והרכבה של מערכות במסגרת חטיבת מט"ח (מערכות, טילים וחלל).
מלמ מתמחה בייצור טילים, רקטות ומשגרי לוויינים.
מנהל המפעל מתחילת 2017 הוא יעקב גליפת.
המפעל שוכן בבאר יעקב, חלקו המזרחי מהווה את הגבול בין רמלה לבאר יעקב, ומעסיק מעל 1000 עובדים.
בשנת 1997 פרצה במפעל שרפה גדולה, שגרמה לנזק רב.
מפעל מלמ היה למפעל הראשון בתעשיות הביטחוניות בישראל (בשנת 2004), שעבר הסמכה בתקן 17799-ISO לניהול אבטחת מידע.
בנוסף, מלמ הוא הראשון בישראל אשר עמד בהצלחה במבחן CMMI Level 5 (הגבוה ביותר האפשרי) כבר בשנת 2005, בכל הקטגוריות.
לאור אסטרטגיה של התרחבות משמעותית בתחום הסייבר, זכה ביוני 2017 מלמ במכרז הטכנולוגי של משרד הביטחון.
מדובר במכרז ה-IT הגדול בתולדות צה"ל, להעתקת תשתיות המחשוב של צה"ל ואיחודן למרכזי מחשוב באזור באר שבע, בהיקף של 600 מיליון ש"ח.
בפברואר 2021 פורסם כי מפעל מלמ החל בפיתוח "חץ 4" בשיתוף עם הסוכנות האמריקנית להגנה מפני טילים.
על פי מצגת המתארת את פעילות המפעל משנת 2007 ונתונים שפורסמו, המפעל עוסק בפיתוח וייצור של:
מערכת החץ ליירוט טילים בליסטיים
Rampage - רקטה מתקנת מסלול אוויר-קרקע ישראלית מדויקת לטווח בינוני-ארוך, מיוצר בשיתוף עם תעש מערכות.
משגרי לוויינים ומכלולי חלל מסוג שביט
מערכות אימון ותחקור ובפרט מערכת "אהוד" (ACMI) לניטור ואימון טייסים
מערכת למניעת התנגשויות בין כלי טיס צבאיים לאזרחיים: מערכת CWS (Collision Warning System)
מערכות לנטרול חסימות RF, כגון ADA
שםתקופת כהונה הערותדוד אמיר1967 - 1976עמוס ירדן1976–1978דב רביב 1978–1991 הורשע בלקיחת שוחד בעת ששימש כמנהל מפעל מלמעמוס סמואל 1991–1992 עובדיה הררי 1992–1994 חתן פרס ביטחון ישראל (פעמיים) ופרס ישראל, מנהל פרויקט הלביאישראל לבנת1994–1999יאיר רמתי 1999–2006לימים ראש מנהלת חומהאורי סיני 2006–2012יואב תורג'מן 2012–2017 ב-2018 מונה למנכ"ל אלתאיעקב גליפת 2017–היום
בשנת 2014 המפעל, יחד עם צוות של אגף המודיעין, קיבל את פרס ביטחון ישראל "על פיתוח ויישום טכנולוגיות מתקדמות ביותר המקנות יכולות חדשות יצירתיות ומהימנות.
השימוש המבצעי ביכולות אלו מביא במישרין להישגים ערכיים מרחיקי לכת בתרומתם על ביטחון מדינת ישראל".
ביוני 2017 קיבל פרויקט חץ 3, שמלמ הקבלן הראשי שלו ובו מפותח הטיל, פרס ביטחון ישראל.
ביוני 2018 הוענק למפעל פרס ביטחון ישראל על פרויקט מסווג.
מפעל תחנות הטרקטורים היה גוף שהוקם בשנת 1952 על ידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית לא"י, במטרה לתת מענה לבעיות העיבוד החקלאי הממוכן, בהתיישבות החדשה, ופעל במשך 15 שנה עד לשנת 1967. בפועל סיפק המפעל בשנות קיומו, שירותי מיכון חקלאי, גם לחקלאי ההתיישבות הוותיקה - מושבים וקיבוצים.
בשנותיה הראשונות של המדינה, הוקמו מושבי עולים רבים, וזאת כדי לפתור את בעיות המגורים והפרנסה של העולים החדשים שהגיעו ברבבותיהם למדינה החדשה.
הסוכנות היהודית תרמה את חלקה לביסוס המשק החקלאי, וכל משפחה במושב קיבלה פרה ועגלה, וכן ניתן סוס אחד, במשותף, לכל שתי משפחות.
הסוכנות סיפקה בהשאלה לכל מושב גם ציוד חקלאי משותף כגון: דחפור קטן מסוג: 6-TD, טרקטור גלגלים, קלטרת ועוד מספר כלים משותפים.
מכיוון שלצורך הפעלת הציוד המשותף נדרש ידע מקצועי ויכולת ניהול חלוקת המשאבים באופן צודק בין חברי המושב, שלרוב לא היו קיימים, נזנח הציוד המשותף, הושבת ואף התבלה.
בעקבות זאת התקבלה בשנת 1952 החלטה בסוכנות לאסוף את הכלים המשותפים מן המושבים ולרכזם באתרים בהם יטופלו באופן שוטף ומשם יוכלו לצאת ולתת שירותי עיבוד חקלאי במושבים.
אך גם פתרון זה לא היה מושלם, שכן בהיעדר ניהול מרכזי לא תואמה העבודה בין המחוזות השונים.
כך במקום לנייד כלים בין הגליל והנגב הטרקטורים של הנגב חנו מספר חודשים ללא כל שימוש, בעוד הגליל שיווע לכלי עבודה.
המפעל נשא גירעונות ועמד על סף פשיטת רגל.
בשנת 1956, נכנס לתמונה פקיד הסוכנות 'גרשון לוי'.
לוי שהיה סגן מנהל החבל הצפוני של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית וחקלאי בעצמו, ראה כיצד ציוד יקר מתבלה ומתקלקל, וכיצד סכומי עתק יורדים לטמיון.
החליט לשנות את דרך הניהול של מפעל הטרקטורים ולהעלותו על דרך המלך.
הוא ביקר בתחנות השונות, נפגש עם מפעילי הציוד והמתיישבים, שמע את לבטיהם וחששותיהם והחל לגבש תוכנית פעולה לניהול מרכזי של התחנות.
הוא הקים פאנל מדגמי נסיוני באזור הצפון, והחל לנהל את כל תחנות הצפון במרוכז ממקום אחד.
הניסיון הוכתר בהצלחה והוכח כי תוכנית עבודה ריכוזית ושינוע של הציוד החקלאי אל כל ההתיישבות ממרכז אחד מייעלים את העבודה והופכים את הציוד לרווחי.
המסקנה המתבקשת הייתה כי יש לאחד את כל תחנות הטרקטורים בארץ תחת הנהלה אחת.
לוי הקים את מרכז תחנות הטרקטורים באשקלון והפך למנהלו.
מעתה רוכזו תחת המרכז כל בעיות המינהל, כספים, רכש, וויסות העבודה והציוד, הכוונת כלים, הכוונת כוח אדם והכשרתו, תכנון וביצוע של שכלולים ושיפורים.
תוך שלוש שנים כוסו הגירעונות, ואף נוצרו רווחים שאפשרו להחליף ציוד שהתבלה, כמו להגדיל ולגוון את צי הטרקטורים והכלים.
בקריית מלאכי שבדרום הוקם מוסך מרכזי, והועסקו בו מכונאים מובחרים.
במוסך טופלו הכלים של מפעל הטרקטורים, כמו כן הועסקו בו צוותים אשר נשלחו לכל חלקי הארץ להעניק שירותי שטח במקום התקלה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה העשרים התפרסם בעיתונות מצבו הפיננסי של המפעל.
על פי הפרסום נוסף על מרכז החברה הממוקם בעיר אשקלון, לחברה עוד 39 תחנות המשרתות כ-300 יישובים חקלאיים בהם עשרות מושבים וקיבוצים ותיקים.
המפעל מעבד כ-900,000 דונם בשנה, והגידול השנתי עומד על כ-100,000 דונם בשנה.
את פעילותו מבצע המפעל בעזרת כ- 500 טרקטורים (מחציתם מתנועעים באמצעות גלגלים ומחציתם באמצעות זחלים) ועוד אלפי כלים חקלאיים נוספים.
לרשות המפעל עומדים מספר רכבי הובלה מסוג גורר-תומך להובלת ציוד כבד.
המחלוקת עם חברת "דגנים בנגב"
בשנת 1956 הוקמה חברה ממשלתית בשם "דגנים בנגב" שהייתה בבעלות משרד החקלאות, רשות הפיתוח וארגוני הקניות האזוריים..
מטרת החברה הייתה עיבוד מרוכז של שטחי הפלחה (שטחי בעל) באזור הנגב בהיקף של מאות אלפי דונמים.
חברה זו הייתה מסגרת ניהולית בלבד שהתקשרה עם גופים חקלאיים (כגון קיבוצים ותיקים במרכז הארץ ובצפונה) ועם חברות קבלניות לביצוע עבודות העיבוד והקציר.
חברת "מפעל תחנות הטרקטורים" פנתה לפני עונת הזריעה של תשכ"א בתביעה לממשלה שתפעיל את השפעתה למסירת עבודות העיבוד לפני הזריעה לחברת מפעל תחנות הטרקטורים שהיא בעלת ציוד רב ומתאים לעבודות אלו ומסוגלת לבצען בעלות נמוכה יותר מזו שמשיגה "דגנים בנגב".
ב-1966 פרסמה ועדה ציבורית לענייני ההתיישבות בראשות יצחק בן אהרון את מסקנותיה.
אחת מהמלצותיה הייתה לסגור את מפעל תחנות הטרקטורים ולהעביר את כלי המיכון לידי המושבים.
ב-1967 פורקה החברה ופוטרו כ-400 עובדיה.
באותה עת הועלתה השערה כי הזרז לפירוק החברה היה רצונה של תנועת המושבים לאפשר תעסוקה לבני המושבים בהפעלת הכלים החקלאיים.
ואמנם, חלק מהכלים נרכשו על ידי בני מושבים והופעלו על ידם בצורה קבלנית.
ההכרזה על האתר התקיימה ב-2017.
להלן מערכות הביצורים הכלולות באתר לפי המספר הסידורי שלהן באונסק"ו:
מפעל מלט הוא מפעל של התעשייה האווירית לישראל, העוסק בתכנון, פיתוח, וייצור מטוסים ללא טייס (מל"טים), כולל מערכות מיני מל"טים, מערכות טקטיות לטווח קרוב (Close Range, Short Range) ומערכות לגובה ביניים וטווח רחוק או MALE (Medium Altitude Long Endurance).
בין השאר, המפעל עוסק בפיתוח וייצור של:
משפחת ההרון - מל"טים הנמצאים בשימוש עשרות מדינות ברחבי העולם
הרון 1 - מכונה "שובל"
הרון 2 - מכונה "איתן" או "הרון TP"
מפעל מאלישב (באוקראינית: Завод імені В.А.
Малишева), לשעבר מפעל הקטרים של חרקוב, הוא יצרן של ציוד כבד בבעלות המדינה בחרקוב, אוקראינה.
המפעל נקרא על שם הפוליטיקאי הסובייטי ויאצ'סלב מאלישב והוא חלק מתאגיד אוקראובורונפרום (UkrOboronProm) המהווה לחוד החנית בתעשיות הביטחוניות של אוקראינה.
במהלך שנת 1958 בנה המפעל את "ח'רקובצנקה", רכב שטח שהגיע לקוטב הדרומי בשנה שלאחר מכן.
בשיאו במהלך התקופה הסובייטית, העסיק המפעל 60,000 מתושבי 1.5 מיליון חרקוב.
החברה נוסדה בשנת 1895 כמפעל הקטרים של חרקוב (באוקראינית: Харківський паровозобудівний завод, ХПЗ).
בשנת 1923 החלו בייצור טרקטורים מדגם קומונאר.
בשנת 1928 המפעל שינה את שמו ל"קומינטרן" והוקמה לשכה לעיצוב טנקים.
בשנת 1936 המפעל הפך ל"מפעל מספר 183" ובשנת 1941 פונה המפעל לניז'ני טאגיל שבהרי אורל ומוזג יחד עם מפעל הטנקים של אורל, שקיבל את מספר 183. בשנת 1945 הוקם המפעל מחדש, הפעם בחרקוב ונקרא בשם מפעל הדיזל של חרקוב מספר 75.
בשנת 1957 שינה את שמו ל"מפעל מאלישב" (Завод імені В.А.
מאז התפרקות ברית המועצות זהו יצרן טנקי המערכה של אוקראינה ואחת מחברות התעשייה הביטחונית האוקראינית החשובות ביותר.
מפעל טסלה בפרימונט הוא מפעל ייצור רכב של טסלה מוטורס בפרימונט, קליפורניה.
המתקן נוסד בשנת 1962 כ"מפעל ההרכבה של GM בפרימונט", ובהמשך הופעל על ידי NUMMI, לשעבר מיזם משותף של GM וטויוטה.
טסלה רכשה את הבעלות בשנת 2010. המפעל מייצר את דגם S, דגם 3, דגם X ודגם Y, ומעסיק מעל 10,000 עובדים (נכון ליוני 2018).
בתהליך הייצור משתמשים ביותר מ-160 רובוטים ייעודיים, כולל 10 הרובוטים הגדולים בעולם, אשר נקראים על שם דמויות מאקס-מן.
רבים מהרכיבים הייחודיים של דגם S, כולל מעטפת הסוללה, מודול הסוללה ויחידות הניהוג והשליטה, מיוצרים עצמאית על ידי המפעל, במקום מה שדרך כלל נעשה במפעל צד שלישי.
רמת האינטגרציה במפעל גבוהה במיוחד אף ביחס למפעלי רכב מתקדמים אחרים בעולם, כאשר מרבית תהליכי האינטגרציה מתרחשים במפעל עצמו, כולל את רוב ההטבעה והמיכון, הצביעה וכמה קידודים.
קווי ההדפסה ההידראוליים משמשים להדפסת 5,000 לוחות גוף ביום בכוח של 10,000 טון, והם הגדולים בצפון אמריקה והשישית בעולם.
כ-60% מחלקי הרכב מקורם בצפון אמריקה.
מהנדסי העיצוב עובדים גם הם במפעל עצמו, במתקן נפרד.
במפעל הותקנו מכונות Giga Press, הגדולות בעולם מסוגם.
מפעל פאגוס הוא בית חרושת ל ב בסקסוניה התחתונה בגרמניה, והוא דוגמה חשובה לאדריכלות מודרנית מוקדמת.
תכנון המפעל הופקד בידי האדריכלים ולטר גרופיוס ו על ידי בעלי המפעל, קרל בנשיידט (Carl Benscheidt), שרצה במבנה רדיקלי שיבטא את ההתנתקות של החברה מהעבר.
הוא נבנה בשנים 1911–1913, עם תוספות וחללי פנים שהושלמו בשנת 1925.
בשנת 2001 נוסף המפעל לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהחלטה להוסיף את המפעל לרשימה נכתב: .
הבניין שהיה בעל ההשפעה הגדולה ביותר על תכנון מפעל פאגוס היה מפעל הטורבינות של AEG משנת 1909 בברלין, שתוכנן על ידי פטר ברנס.
גרופיוס ומאייר עבדו שניהם על הפרויקט ובמפעל פאגוס הם הציגו את פרשנותם וביקורתם על העבודה של מורם.
ניתן לראות בבניין הראשי של פאגוס היפוך של מפעל הטורבינות של AEG.
לשני המבנים פינות ללא תומכים, ובין העמודים התומכים בגג יש משטחי זכוכית המכסים את כל גובה הבניין.
עם זאת, במפעל הטורבינות של AEG הפינות מכוסות על ידי אלמנטים כבדים המוטים פנימה.
גם משטחי הזכוכית משופעים פנימה והם שקועים ביחס לעמודים.
האלמנטים הנושאים עומס דקים ולבניין יש מראה של יציבות ומונומנטליות.
במפעל פאגוס קורה בדיוק ההפך; הפינות נותרות פתוחות והעמודים שקועים ומשאירים את משטח הזכוכית מקדימה.
גרופיוס מתאר את השינוי הזה באומרו: .
בזמן תכנון מפעל פאגוס אסף גרופיוס תצלומים של מבני תעשייה בארצות הברית שישמשו לפרסומים של דויטשר ורקבונד.
תכנון מפעלים אמריקאים אלה היווה מקור השראה גם עבור פאגוס.
קרל בנשידט (1858–1947) ייסד את חברת פאגוס בשנת 1910. אז הוא התחיל לעבוד אצל ארנולד ריקלי, שעסק ברפואה נטורופתית, ושם הוא למד על אימומים של נעליים אורתופדיות.
בשנת 1887 נשכר בנשידט על ידי יצרן האימומים קרל ברנס (Carl Behrens) כמנהל עבודה במפעלו באלפלד.
לאחר מותו של ברנס בשנת 1896, הפך בנשידט למנהל כללי של החברה, שהייתה בדרך להיות אחת הגדולות בתחום זה בגרמניה.
באוקטובר 1910 הוא התפטר מתפקידו בגלל חילוקי דעות עם בנו של ברנס.
לאחר התפטרותו הקים בנשידט מיד חברה משלו.
הוא הקים שותפות עם חברה אמריקאית ממנה קיבל הון ומומחיות כאחד.
הוא קנה את האדמה ישירות מול מפעלו של ברנס ושכר את האדריכל אדוארד ורנר (Eduard Werner; 1847–1923), אותו הכיר משיפוץ מוקדם יותר של המפעל של ברנס.
אף על פי שוורנר היה מומחה בתכנון מפעלים, לא היה בנשידט מרוצה מהמראה החיצוני של העיצוב שלו.
מפעלו הופרד מהמפעל של ברנס באמצעות מסילת רכבת ובנשידט חשב על גובה הבניין בצד זה (צפונה) כפרסומת קבועה למפעלו.
בינואר 1911 הוא יצר קשר עם ולטר גרופיוס והציע לו לתכנן מחדש את החזיתות של תוכנית ורנר.
גרופיוס קיבל את ההצעה והחל שיתוף פעולה ארוך שנמשך עד שנת 1925, כאשר הבניינים האחרונים באתר הושלמו.
במהלך הבנייה היו גרופיוס ושותפו מאייר תחת לחץ גדול לסיים מהר את העבודה.
הבנייה החלה במאי 1911 על פי תוכניותיו של ורנר ובנשידט רצה שהמפעל יפעל בחורף של אותה שנה.
זה הושג במידה רבה ובשנת 1912 תכננו גרופיוס ומאייר את חללי הפנים של הבניין הראשי והמבנים הקטנים המשניים באתר.
על מנת לממן את העלויות הנוספות של העיצוב של גרופיוס, החליטו בנשידט ושותפיו האמריקאים על בניין קטן יותר מזה שתוכנן בפועל.
בחורף 1912 היה ברור שהמפעל אינו יכול לעמוד בכמות ההזמנות והוחלט על הרחבה גדולה.
הפעם החוזה עבר ישירות לגרופיוס ומאייר, ומעתה הם היו אמורים להיות האדריכלים היחידים של בנייני הפאגוס.
הרחבה הכפילה כמעט את שטח פני הבניינים על ידי הוספה לצד הרחוב (הדרומי).
הרחבה זו אפשרה ליצור את החלק הגבוה ביותר של המבנה מהרחוב.
בתחילה החלק הגבוה ביותר היה הצד הצפוני שפנה למסילה ולמפעל של ברנס.
העבודה על ההרחבה החלה בשנת 1913 והיא בקושי הסתיימה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה ניתן היה לבצע עבודות קלות בלבד כמו מבנה המנועים והארובה שהפכה למאפיין בולט של מתחם הבניין.
העבודות נמשכו לאחר המלחמה בתוספת מבנים מינוריים כמו בקתת השוער וחומת המתחם.
באותה תקופה האדריכלים, בשיתוף עם מורים ותלמידים מהבאוהאוס, תכננו את חללי הפנים והריהוט של הבניין הראשי.
הם גם המליצו לבנשידט על מעצבים שונים לקמפיין הפרסום של פאגוס.
משנת 1923 עד 1925 עבדו האדריכלים גם על הרחבה חדשה, אך זו מעולם לא התרחשה.
רק בשנת 1927 כתב בנשידט לגרופיוס כדי להסביר כי כל הפעילויות צריכות להיפסק עד להודעה חדשה בגלל קשיים כלכליים.
הבניין המכונה בדרך כלל בניין פאגוס הוא הבניין הראשי.
הוא נבנה בשנת 1911 על פי תוכניתו של ורנר, אך עם חזיתות הזכוכית שתוכננו על ידי גרופיוס ומאייר ואז הורחב בשנת 1913. בניין פאגוס הוא בגובה 40 מטר על בסיס לבנים כהה בגובה 4 מטרים.
הכניסה עם השעון היא חלק מהרחבת 1913. פנים המבנה, שהכיל בעיקר משרדים, הסתיים באמצע שנות ה-20. שני הבניינים הגדולים האחרים באתר הם אולם הייצור והמחסן.
שניהם נבנו בשנת 1911 והורחבו בשנת 1913. אולם הייצור הוא בניין בן קומה אחת.
הוא היה כמעט בלתי נראה מגובה מסילת הרכבת (מצפון) וקיבל חזית ראויה לאחר ההרחבה.
המחסן הוא בניין בן ארבע קומות עם מעט פתחים.
עיצובו היה על פי התוכנית המקורית של ורנר, והוא נותר מחוץ לרבים מהתצלומים.
מלבדם, האתר מכיל מבנים קטנים שונים שתוכננו על ידי גרופיוס ומאייר.
גרופיוס ומאייר הצליחו לאכוף רק שינויים קלים במערך הכולל של מתחם המפעל.
בסך הכל בוצע הפריסה המתוכננת של ורנר לבניינים בודדים במתחם; אחידות ועקביות גדולים יותר הושגו, עם זאת, באמצעות הצמצום של גרופיוס ומאייר בצורה, בחומר ובצבע.
במשך שנים רבות חשבו אנשים שהבניין הראשי עשוי מבטון או מפלדה בגלל חזית הזכוכית שלו.
עם זאת, במהלך שיפוצו בשנות ה-80 התברר שזה לא המקרה.
יורגן גץ, המהנדס האחראי על השיפוץ מאז 1982, מתאר את שיטת הבנייה כך:
אותו סוג של אי הבנה קיים לגבי חזית הזכוכית של הבניין שכותבים רבים מתארים כקיר מסך דומה לזה שגרופיוס השתמש בו לבניין הבאוהאוס בדסאו.
אף על פי שנבנו בשיטות שונות, כל הבניינים באתר נראים כמכלול מאוחד.
האדריכלים השיגו זאת על ידי שימוש בכמה אלמנטים משותפים בכל הבניינים.
הראשון הוא השימוש בחלונות זכוכית מהרצפה עד התקרה על מסגרות פלדה שסובבות את פינות הבניינים ללא תמיכה מבנית גלויה (במרבית המקרים ללא תמיכה כלל).
האלמנט המאחד האחר הוא השימוש בלבנים.
לכל הבניינים בסיס של לבנים שחורות בגובה כ-40 סנטימטרים והשאר בנוי מלבנים צהובות.
האפקט המשולב הוא תחושת קלילות או כפי שכינה זאת גרופיוס "אתריליזציה".
במטרה להעצים תחושת קלילות זו, השתמשו גרופיוס ומאייר בסדרת תכסיסים אופטיים כמו אלמנטים אופקיים יותר מאשר אנכיים על החלונות, חלונות ארוכים יותר בפינות וחלונות גבוהים יותר בקומה האחרונה.
תכנון הבניין כוון לצד פסי הרכבת.
בנשידט סבר כי נקודת מבטם של הנוסעים ברכבות היא זו שקבעה את דימוי הבניין ושם משקל רב על החזית בצד זה.
פטר ברנס (שאיתו עבדו גרופיוס ומאייר שנה לפני שהתחילו לעבוד במפעל פאגוס) ציין כי אדריכלים צריכים לקחת בחשבון את האופן שבו מהירות התחבורה המודרנית משפיעה על האופן בו נתפסת האדריכלות.
גרופיוס התייחס לנושא גם בכתביו.
לטענת אנארי יאגי (Annarie Jaeggi), ההיסטוריונית של האדריכלות, היו מחשבות אלו חשובות בתכנון פאגוס: .
מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן הם מתחם של מבנים בשטחה של הקומונה במחוז דו בחבל פראנש-קונטה במזרח צרפת.
המפעלים, ששימשו לייצור מלח בישול, הושלמו ב-1779. הם תוכננו על ידי האדריכל קלוד-ניקולא לדו (1736–1806), אדריכל פריזאי בולט באותה תקופה, בהוראת לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
אבן היסוד הונחה ב-15 באפריל 1775. העבודה ארכה שלוש שנים.
המתחם הוא דוגמה חשובה לפרויקט מוקדם של עידן הנאורות בו האדריכל ביסס את תכנונו על פילוסופיה שהעדיפה סידור מבנים על פי גאומטריה רציונלית ויחס היררכי בין חלקי הפרויקט.
מאוחר יותר, תכנן לדו להפוך את מפעלי המלח שקמו לבסיס לעיר אידיאלית בשם שו (Chaux) - אולם פרויקט עיר אידיאלית זה מעולם לא יושם.
מכון קלוד-ניקולה לדו (Institut Claude-Nicolas Ledoux) נטל על עצמו את משימת השימור ומנהל את האתר כמונומנט.
בשנת 1982 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בשנת 2009 הורחב אתר המורשת התרבותית ונכללו בו מפעלי המלח בסאלן-לה-בן.
כיום האתר פתוח לרוב לקהל הרחב.
הוא כולל, בבניין שבו ייצרו חביות עץ תצוגות של מוזיאון לדו על פרויקטים עתידניים אחרים שלא נבנו מעולם.
כמו כן, בבנייני ייצור המלח מוצגות תערוכות זמניות.
קו הרכבת מבזאנסון לבורק-אן-ברס עובר ממש ליד מפעלי המלח.
התחנה של ארק-א-סנאן נמצאת במרחק של כמה עשרות מטרים בלבד מהאתר.
הקומונה ארק-א-סנאן שוכנת בחבל בורגון-פראנש-קונטה, 35 קילומטרים דרומית-מערבית לבירת החבל בזאנסון.
הנוף הררי שמתמזג לכיוון דרום-מזרח עם הרי היורה התלולים חלקית.
מצפון מערב, לעומת זאת, משתרע העמק השטוח של הנהר ויובליו.
העמק הוא חלק מ, המשתרעת מפרנקפורט כמעט עד מרסיי ולכן הייתה תמיד דרך חשובה למרחקים ארוכים.
במרחק בינוני, סביב ארק-א-סנאן, ישנן ערי מסחר חשובות כמו בזל, דיז'ון, ליון, לוזאן וז'נבה.
בפראנש-קונטה התושבים חיים מעסקים תעשייתיים קטנים, גידול פירות, ייצור יין וגבינות ותיירות.
הבסיס לאתרי הספא הרבים הם מקורות מים מלוחים, שבעבר היו גם הבסיס למפעלים רבים להפקת מלח.
במאה ה-18 היה מלח בישול מצרך חיוני ובעל ערך רב.
באותה תקופה נעשה שימוש נרחב במלח לשימור מזונות כמו בשר או דגים.
השימוש הנפוץ במלח גרם לממשלת צרפת להטיל את הגאבלה, מס על צריכת המלח.
הממשלה חייבה שכל אדם מעל גיל 8 שנים יקנה כמות מלח בשנה במחיר שקבעה הממשלה.
הפרם ז'נרל היה אחראי על איסוף הגאבלה.
אזור פראנש-קונטה ניחן יחסית בכמות גדולה של מעיינות מים מלוחים בגלל עורקים תת-קרקעיים של הליט.
מלח הופק בלון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) ובסאלן-לה-בן (Salins-les-Bains), למשל, עוד מתקופת הרומאים.
כתוצאה מכך, היו מספר מפעלי מלח קטנים, כמו אלה ב וב, שהפיקו מלח על ידי אידוי המים מעל מדורות עצים.
מפעלי המלח הוקמו קרוב למעיינות והסתמכו על עצים שהובאו מיערות סמוכים.
מפעלי המלח הורחבו ונבנו כל העת.
הגידול יצר בעיה, שכן מפעלי המלח היו מוקפים תמיד בחומה כדי למנוע את גניבת המלח.
התוצאה הייתה תנאי היגיינה ואוורור לקויים, הסיכון לשריפה היה גדול ותהליכי העבודה הפכו קשים יותר ויותר.
לאחר שנים רבות של ניצול, הלכו שטחי היערות ונחשפו, וכתוצאה מכך היה צריך להביא עצים ממרחק גדול יותר ויותר, ובמחיר גדול שהלך ועלה.
יתר על כן, עם הזמן תכולת המלח של מי המעיין הולכת וצונחת.
זה הביא את מומחי של הפרם ז'נרל לשקול לנצל אפילו מעיינות קטנים, יוזמה שמועצת המלך עצרה באפריל 1773. חלק מהבעיה היה שאי אפשר לבנות בנייני אידוי מכיוון שסאלן-לה-בן שוכנת בעמק קטן.
ב-2 בספטמבר 1771 מינה לואי החמישה עשר, מלך צרפת את האדריכל קלוד-ניקולה לדו למפקח על מפעלי המלח של לורן ופרנאש-קונטה.
כמפקח כללי היה לדו אחראי על בדיקת מפעלי המלח השונים במזרח צרפת.
בתפקיד זה הוא יצא לסיור פיקוח בשנת 1771. הבעיות העצומות של מפעלי המלח לא נעלמו מעיניו, אדריכלות המפעל, "ערימה של רכיבים לא מתאימים (...), שהודבקו באופן שרירותי מחומרים עלובים", לא סיפקה אותו.
חלק לא מבוטל מחוסר הפרודוקטיביות נגרם מהדרך המסובכת שבה סופקו עצים למפעלים.
כל היערות סביב מפעלי המלח של סלין נכרתו, ואת חומר הגלם היה צריך להביא ממרחק של כמה קילומטרים.
לדו הציע אפוא בנייה של מפעלי מלח חדשים במרחק של 17 קילומטרים ממקור התמלחת, בחזית יער שו (Forêt de Chaux) בוואל ד'אמור (Val d'Amour), כאשר התמלחת הייתה אמורה לזרום למפעל בתעלה שתיחפר, מכיוון ש"קל יותר לשלוח את המים למסע מאשר לשנע יער באזור בול עץ אחר בול עץ".
שנתיים לאחר מכן תמכה מאדאם דו בארי במועמדותו של לדו לחברות באקדמיה המלכותית לאדריכלות.
זה העניק לו מעמד של אדריכל מלכותי (הוא כבר היה האדריכל של הפרם ז'נרל, סוכנות המכס והבלו הפרטית שגבתה מיסים רבים מטעם המלך, תחת חוזים ל-6 שנים).
היה זה על בסיס מעמדו כמפקח על מפעלי המלח וכאדריכל מלכותי שהוא קיבל באפריל 1773 את המינוי מהמלך לואי ה-15, הבעלים של כל מפעלי המלח, לתכנן את מפעלי המלח המלכותי בארק-א-סנאן.
שנה לאחר מכן, באפריל 1774, הציג לדו למלך את התוכנית הראשונה למפעל המוצע.
הפרויקט לא היה מוגבל מכל שיקול מעשי, היה שאפתני, חדשני ומנותק מהגישות המסורתיות.
מה שלדו עשה היה לכפות גאומטריה נוקשה על העיצוב הכללי.
הבניינים הוצבו סביב חצר פנימית ריבועית עצומה, ונקשרו זה לזה על ידי פורטיקו, אף בניין לא היה מבודד.
כדי לזרז את החיבורים בין בניינים, הוסיף לדו ארקדות מקורות שקישרו את נקודות האמצע של הצדדים הסמוכים ויצרו ריבוע בתוך הכיכר.
הבניינים עצמם היו מלאים בהם, ו-144 עמודים דוריים תמכו בארקדות המקורות.
התוכנית של לדו חזתה שהחצר המרובעת המרכזית תהיה המקום בו המפעל ישמור על עצי הסקה שלו.
בכל פינה בכיכר ובמוקדי האמצע של כל צד ניצבו מבנים מרובעים דו-קומתיים שיאכלסו את חלקי המפעל השונים.
מלפנים היו מגורי השומרים, קפלה ומאפייה.
בצדדים היו סדנאות לנפחים ולעובדים אחרים.
מול השער נמצא מפעל המלח עצמו.
באגפים יש דירות למגורי עובדים בצורה של חדרים בודדים הפונים לחדר משותף עם אח מרכזי.
גנים היו אמורים להקיף את האתר כדי לספק לעובדים תוספת להכנסותיהם.
לבסוף, חומה תקיף את כל המתחם כדי להגן עליו מפני גניבה.
החזון הגרנדיוזי של הפרויקט הוא שבלם את מימושו.
שום בניין תעשייתי של התקופה לא היה מרשים באותה מידה.
הוא התנגד במיוחד לשימוש הנרחב בעמודים, פרט אדריכלי שלדעתו מתאים יותר לכנסיות ולארמונות.
הוא גם התנגד לכך שהקפלה תידחק לפינה.
בסקירתו הביקורתית של הפרויקט, הצהיר לדו כי הוא שם משקל רב מדי על מוסכמות, והוא הזניח את ההיבטים הסמליים.
התוצאה הייתה עיצוב אחיד שטוח המבוסס על סימטריה, ולא כזה שיהיה לו מרכז כובד מוחשי.
התכנון גם הזכיר את המבנים הקהילתיים המסורתיים של אז כמו מנזרים, בתי חולים, חוות גדולות וכדומה.
יתר על כן, מאז ימי קדם אדריכלים הכירו בכך שתוכניות כמו זו של לדו פגיעות להתפשטות האש ולא היגייניות במיוחד, כאשר לאורך כל היום חלק מהאתר נמצא בצל.
לבסוף ציינו המבקרים כי הפרויקט לא לקח בחשבון את האילוצים הגאוגרפיים או הגאולוגיים.
בשנת 1774 שרטט לדו את התוכנית השנייה שלו.
רק עכשיו תוקן אתר הבנייה המדויק והוא עסק שוב בפירוט בתהליכי העבודה של מפעלי מלח.
נראה שגם לדיון על שיקום בית החולים בפריס, אוטל דיה (Hôtel-Dieu), שנשרף בשנת 1772, היה השפעה רבה.
נדרש תכנון שיפחית את הסיכון לשריפה וישפר את האוורור.
הרופא פרסם תוכנית בסיסית לבניית בתי חולים בשנת 1774. הוא תכנן מערכת מעגלית, עם מבנים שהיו מסודרים כמו חישורי גלגלים סביב ביתן מרכזי עם מטבח וקפלה.
פטי היה כנגד צורה מרובעת, שלא רק שאווררה בצורה גרועה, אלא גם הקשתה על האספקה.
משום כך תכנן לדו מתחם חצי-מעגלי כך שישקף ארגון עבודה היררכי.
התוכנית השלמה כללה בנייה של עיר אידיאלית המהווה מעגל מושלם, כמו השמש.
לואי החמישה עשר חתם על הצו המאשר את בניית מפעלי המלח ב-29 באפריל 1773, ולאחר אישור התוכנית השנייה של לדו, החלה הבנייה בשנת 1775. העיר המתוכננת מעולם לא הוקמה.
כל מה שהושלם היה הקוטר ומחצית המעגל של הבניינים של מפעל המלח.
התוכנית הכוללת הסופית של מפעלי המלח החדשים של שו שהוקמו בין הכפרים ארק וסנאן בשנים 1775–1779, מבוססת על חצר חצי עגולה בקוטר 225 מטר.
עשרה מבנים בודדים, שכבר אינם מחוברים כדי ליצור חזית סגורה, מקיפים אותה, כמו גם אורוות וגנים.
בניין השער היחיד וארבעה בניינים אחרים בעלי מבנה דומה עוקבים אחר הקו המעגלי בדרום, ואילו בנייני הייצור והמנהלה גובלים בחצר בצפון.
הם מקיפים את בית המנהל, המהווה את מרכז המתחם כולו.
בעיקרו של דבר, לדו מציגה עיירת מפעל אשר פורקה למרכיביה, אשר בתורם מסודרים בצורה גאומטרית ברורה.
מבנה השער: בניין הכניסה שוכן בנקודת האמצע של חצי העיגול בדרום המתחם ומהווה את הגישה היחידה למתקן.
דרך ישרה מה, הנהר הסמוך, מובילה לכאן.
כאן ניתן לשלוט על כל התעבורה, גניבת המלח ממוזערת גם בכך שהעובדים אינם מורשים לעזוב את מפעלי המלח.
בנוסף לתפקידי השמירה, נמצאים בבניין גם חדר שופטים, בית הסוהר ומאגר המים המתוקים.
הפורטיקו החיצוני מורכב משישה עמודים דוריים ללא בסיסים התומכים בארכיטרב כבד.
זה מזכיר את היחסים בפרופילאה באקרופוליס באתונה, שלדו בהחלט הכיר.
מאחורי הפורטיקו, המעבר דרך הבניין מעוצב כחיקוי של מערה, האגף המרכזי של הבניין הוא דו קומתי ומכוסה בגג פירמידה, האגפים הם חד קומתיים ומכוסים בגג דמוי פירמידה.
בית המנהל: אם ממשיכים בדרך המגיעה מהנהר לו דרך השער צפונה יותר, השביל מוביל בדיוק לשער של בית המנהל.
זהו המרכז הגאומטרי של המתקן ומוקף על ידי בנייני הייצור בפועל.
הבניין הראשי קובייתי עם גג בצורת פירמידה ולפניו פורטיקו עם עמודים שלאורכם טבעות בצורת ריבוע היוצרים משחקי אור וצל.
בטימפנון יש חלון עגול (אוקולוס), המסמן את המוקד של חצי המעגל של מפעלי המלח, ומסמל את עינו של המנהל שכמייצג הישיר של המלך מפקח על כל ההתרחשויות בחצר.
הרעיון של הפנאופטיקון, מגדל המעקב, הוא אלמנט ידוע שכעבור כמה שנים שימש את ג'רמי בנת'ם כבסיס לתכנון בית כלא.
מאחורי הפורטיקו והכניסה יש גרם מדרגות מונומנטלי המוביל לקפלה עם המזבח שלה המותקן בנקודה הגבוהה ביותר.
המשתתפים בטקסים דתיים היו צריכים לקיים את התפילה כשהם עומדים על המדרגות ומסתכלים למעלה, המנהל עקב אחר הפעולה מאחוריהם בגלריה.
הקפלה נהרסה בשריפה בשנת 1918, בעקבות מכת ברק.
בצד אזור זה נמצאים חדרי המגורים והמנהל.
מאחורי בית המנהל יש אורוות אלגנטיות וקטנות לסוסי המנהל.
בנייני מס המלח: נמצאים ממערב וממזרח לבית המנהל.
כאן שכנו חדרי המנהל והמגורים למנהלי העבודה ולבנאים הראשיים.
חזיתות הכניסה מצביעות לעבר מרכז המתחם, הבניינים, כמו כל הבניינים, בנויים בבנייה מאבני גוויל למחצה.
מוטיב הכניסה דומה לזה של אורוות המנהל: קשת למחצה מונחת על שני עמודים, המעבר השקוע מתחת לכרכוב בולט שבגובה הכותרת רחב יותר מרוחב הקשת.
מפעלי המלח: שני בנייני הפקת המלח שוכנים משמאל ומימין לבית המנהל הם מבנים פשוטים ומלבניים בתוכנית של 81 × 28 מטר, הם מכילים את תנורי הייבוש, קלחות החימום, אולמות האריזה ומחסני המלח.
הכניסות מסומנות שוב על ידי פורטיקו עם גמלון.
עם זאת, אין להם עמודים, שלושה פתחים מקושתים גדולים יותר ושתי דלתות בגובה האדם יוצרים את המעברים.
מגורים וסדנאות: שניים מארבעת הבניינים האחרים בחצי המעגל שמורים לבתי מלאכה, שניים נוספים מכילים שתים עשרה דירות לארבעה אנשים כל אחד באגפי הצד החד-קומתיים, שכל אחד מהם מורכב מחדר יחיד אליו מגיעים דרך מסדרון מרכזי.
לדו תכנן את המטבח המשותף, המשתרע על פני שתי קומות עם גלריה שנועד גם לחמם את הבית כולו, כמרחב המחיה בפועל של העובדים.
כאן הוא מממש את אידיאל חייו בקהילה על פי חוקי הטבע.
הכניסה הראשית של הבית נמצאת באגף המרכזי הגבוה יותר, מודגש עם גמלון משולש, הוא פונה לבית המנהל ומורכב רק משער מקושת עגול.
התמיכה במפעלי המלח על ידי מונופול ממלכתי כנראה מסבירה מדוע מתחם זה כה מפואר.
מס המלח, הגאבלה, היה מאוד לא פופולרי והיה אחת התלונות שהובילו למהפכה הצרפתית.
המהפכה עצמה ביטלה כנראה את הקמת העיר האידיאלית המתוכננת.
לדו לא רק בנה מפעל מלח פשוט בשו.
בנוסף לחלוקה הרציונלית לתפקודים בודדים, שדרוג משימת הבנייה שנתפסה בעבר כנחותה והארכיטקטורה החדשה עם המוטיבים הכפריים שלה והצורה הגדולה המאופיינת בגופים פשוטים, מבוסס מפעל המלח גם על רעיונות חברתיים ופוליטיים.
ניתן לראות בו את צורת השלטון והאבסולוטיזם.
בית המנהל במרכז מייצג גם את מרכז הכוח הבלתי מוגבל.
כל התהליכים מתואמים ומפוקחים מכאן בצורה טוטליטרית, העובדים כנתינים אינם כפופים למנהל כשליט רק פיזית, מכיוון שהם אינם מורשים לעזוב את המתחם, אלא גם ברמה הרוחנית: התפילות, מתקיימות בפיקוח המנהל, בביתו ובתנאים משפילים מרחבית.
ההתמקדות אינה בידיעה של העובדים שהם אינם מלח הארץ, אלא משרתי המלח.
העיצוב המורכב יותר ויותר של השערים חושף היררכיה של חלקי מפעל המלח: מנהל - שומרים - מנהל - ייצור - עובדים.
עם זאת, לדו שאף לכבד כיאות כל רמה של החברה.
לדעתו יש לשדרג את חיי העובדים באמצעות חווית הקהילה.
חיים אלה על פי חוקי הטבע צריכים להתאפשר על ידי מסגרת מבנית תובענית הן של הדירות והן של מקומות העבודה.
בפועל השאיפה לאידיאלים מתנגשת עם המציאות הבלתי אנושית: מסיבות אמנותיות, חדרי המגורים לארבעה אנשים מוארים ומאווררים רק עם חלונות זעירים בצורת כד.
מאותן סיבות לדו לא כלל ארובות בחדרים שבהם הרתיחו את מי המלח, בהם העובדים היו צריכים לבצע את משמרותיהם במשך שתים-עשרה שעות, מה שהוביל למחלות בדרכי הנשימה ולמוות מוקדם בקרבם.
מפעלי המלח לאחר סיום פעילותם
מפעלי המלח ייצרו בשיאם 4,000 טון מלח בשנה, כולם יוצאו לשווייץ.
כל הייצור נפסק בשנת 1895 בעקבות תביעה שיזמו תושבי ארק-א-סנאן, שהביעו מחאה על זיהום הבארות הסמוכות.
במקביל, מפעלי המלח התקשו מול התחרות ממלח ים שהובא ברכבת.
עם התמוטטות מונופול המלח ומס המלח, לא יכלו עוד מפעלי המלח להיות רווחיים כלכלית.
תכולת המלח במי המעיינות בשימוש הייתה נמוכה מכדי להפיק מלח במחירים תחרותיים.
כאמור לעיל, הרס ברק בשנת 1918 את הקפלה.
באפריל 1926 פוצצו חלק מהבניינים בדינמיט ורבים מהעצים במקום נכרתו.
ובכל זאת, ב-30 בנובמבר 1926, לאחר סקירה שהחלה בשנת 1923, הכריזה הוועדה למונומנטים על הבניין המרכזי ועל הכניסה כמונומנטים היסטוריים.
החברה של מפעלי המלח המזרחיים, עדיין הבעלים של אתר ארק-א-סנאן, לא הייתה מרוצה מההחלטה.
ב-10 ביוני 1927 רכש מחוז דו את מפעלי המלח והחל בעבודות שיקום בשנת 1930.
במהלך שנת 1938 שכן במקום מחנה לפליטים מהרפובליקה הספרדית השנייה.
ואז, במהלך אוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התקין הצבא הצרפתי התקין סוללה נגד מטוסים באזור החצר.
כמו כן, יחידת מהנדסים תפסה חלק מהבניינים.
ובכל זאת, ב-20 בפברואר 1940 התפרסמה ההודעה הרשמית על הכרזת מפעלי המלח והחומה סביבם כמונומנטים היסטוריים.
ביוני 1940 השתכנו באתר חיילים גרמנים.
ממאי 1941 עד ספטמבר 1943 הקימו השלטונות הצרפתיים מממשל וישי מחנה לצוענים מהאזור ואחרים ללא כתובת קבועה (Centre de Rassemblement des tziganes et nomades).
לאחר המלחמה התקיימה מערכה ציבורית נרחבת של אמנים, עיתונאים וסופרים מהאזור לעידוד הרשויות להגן על האתר.
ב-1965 השתמש הבמאי מרסל בלוול (Marcel Bluwa) בבית המנהל לקברו של המפקד בעיבוד לטלוויזיה של המחזה דון ז'ואן מאת מולייר.
מאז 1973, חברים מפעלי המלח המלכותיים ומכון קלוד-ניקולה לדו ברשת אתרי התרבות האירופית.
ואז בשנת 1982, צרפה אונסק"ו את מפעלי המלח לרשימת אתרי המורשת העולמית.
כיום פועל באתר מרכז מחקר על שם לדו, מוזיאון על מיצוי מלח ומוזיאון על עבודותיו ורעיונותיו של האדריכל קלוד-ניקולה לדו, כמו גם חדרי אירוח כנכס תרבותי עולמי.
שני מבני סדנאות המלח לשעבר משמשים כיום כמרכז אירועים לתערוכות וכדומה.
מפעלי המלח בסאלן-לה-בן הם מתחם של מבנים היסטוריים, שבהם הפיקו מלח בישול, בשטחה של הקומונה במחוז ז'ורה בחבל בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
בשנת 2009 נוספו המפעלים לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כהרחבה לאתר מפעלי המלח המלכותיים בארק-א-סנאן מ-1982.
המתחם הגדול היה עיר בפני עצמה בתוך העיר סאלן-לה-בן, כולל חומת עיר, בנייני מגורים, מנהל ומשפט עצמאיים, וכנסייה משלה.
הוא שכן בין הרובע הצפוני של בורג-דסו (Bourg-Dessous) עם כנסיית סן מוריס והרובע הדרומי עם כנסיית סן אנטואל.
האזור העירוני כבר היה מיושב בתקופות הקלטיות.
תושבי היישוב חיו ממסחר עם גאליה הפנימית ואיטליה ומההכנסה מייצור המלח.
ככל הנראה היה מספר התושבים גדול, ישנם חוקרים הרואים בסאלן-לה-בן את האופידום הגאלי , שתואר על ידי יוליוס קיסר, בו הובסו הכוחות הגאליים בהנהגת ורקינגטוריקס על ידי הרומאים במסגרת מלחמת גאליה.
לאחר מכן, האזור הפך לחלק מהאימפריה הרומית, כחלק מהפרובינקיה הרומית גרמאניה סופריור שבירתה מוגונטיאקום.
הניצול של המעיינות המלוחים נמשך תחת השלטון הרומי.
בשנת 523 הוזכר היישוב לראשונה בשם סלינריום (Salinarum) ותעשיית המלח הוזכרה לראשונה במסמך.
בסביבות שנת 1000 היו לעיירה של ימינו שני בעלים: החלק הצפוני שייך לרוזן בורגון, החלק הדרומי של העיר עם מפעלי המלח שייך לסיר דה סלאן (Sire de Salins).
במאה ה -13 אחד מאצילים אלה, ז'אן דה שאלון (Jean de Chalon), הסתמך על ההכנסות ממעיינות המלח לחזק את כוחו בבורגון.
בשנת 1249 הוא העניק לעיירה סלאן חופש נרחב.
הביצורים חוזקו, נבנו טירות להגנה על מפעלי המלח והוקמו כנסיות.
סלאן הפכה למרכז הכלכלי של בורגון-פראנש-קונטה ועם 5,700 תושבים בעיר במאה ה-17 היא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה.
היו בה יותר תושבים מ בירת פארנש-קונטה בתקופה זו.
שגשוג זה נמשך עד לסיפוח פראנש-קונטה על ידי ממלכת צרפת בשנת 1674. העיר איבדה את מעמדה המוביל כאשר בזאנסון הפכה לבירת המחוז.
תעשיית המלח בסלאן עברה מודרניזציה והורחבה.
האדריכל קלוד-ניקולא לדו (1736–1806) בנה מפעלי מלח נוספים ביער שו (Forêt de Chaux), 21 קילומטרים מסלאן, שהפיקו מלח מתמלחת שהוזרמה מסלאן.
אתרי הייצור הללו הוגנו גם על ידי ביצורים חדשים וחיל מצב.
העיר סלאן קיבלה את התואר פלאס דה גר (Place de guerre, מילולית "מקום המלחמה").
בשל ההתפתחות הכלכלית, האוכלוסייה גדלה למעל 8,000 תושבים עד 1789.
כתוצאה מהמהפכה הצרפתית שפרצה באותה שנה, החלה ההידרדרות הכלכלית של סלאן אולם עם החלוקה החדשה למחוזות, קיבלה לון-לה-סונייה (Lons-le-Saunier) שמדרום שהייתה קטנה יותר את מעמד הבירה.
סאלן, מקום מרוחק במחוז ז'ורה החדש, הפכה למקום מושבו של הקנטון.
בשנת 1825 כל החלק הדרומי של העיר נשרף והשיקום ארך שנים.
במקביל, תעשיית המלח הניבה פחות רווחים מכיוון שניתן היה לייצר מלח בזול יותר במקומות אחרים.
כמו בערי מלח אחרות, ניסו אבות העיר לשווק את תכונות הריפוי של התמלחת.
סלאן פותחה לעיירת ספא, שבשנת 1857 קיבלה קשר רכבת ישיר לפריז.
כשהקיץ הקץ על האימפריה הצרפתית בשנת 1871, הסתיים גם קידום הספא על ידי בני המשפחה הקיסרית.
מפעלי המלח נסגרו בשנת 1962 ומספר אורחי הספא הלך ופחת.
כך שמספר התושבים צנח עד היום מתחת ל-2,600 איש.
מפעל המלח הוזכר לראשונה בשנת 791 במסמך ממנזר פלביני (Flavigny), אם כי באותה תקופה הוא כנראה כבר נוצל במשך מאות שנים קודם לכן.
בימי הביניים, היה מלח הבישול ידוע בכינויו "זהב לבן", מכיוון שהיה מצרך חיוני ובעל ערך רב.
בייצור המלח ובמסחר בו היו רווחים עצומים.
מעיינות המלח של העיירה הפכו נגישים יותר דרך מנהרות תת-קרקעיות כבר במאה ה-13. נקדחו גם בארות נוספות.
לאחר הסיפוח לצרפת במאה ה-17, הפכו מעיינות המלח ומתקניהם לרכוש מדינה.
חברות שונות שכרו את המתקנים.
מהמאה ה-18 ניתן היה לשאוב את התמלחת בעזרת כוח המים של נהר פורייז (Furieuse).
עד אז זה נעשה בכוח שרירים בלבד.
במתקני הייצור מעל הקרקע, התבשלה התמלחת בדוודי ענק למשך 12–18 שעות עד שהמים התאדו וניתן היה ליצור מהמלח שנותר כדורים להמשך ייבוש.
אולם עם הזמן פותחו שיטות ייצור טובות וזולות יותר, כך שכבר שמפעלי המלח הפכו בלתי רווחיים.
בנוסף, היה צורך בעץ כדלק להסקת הדוודים, ושהיערות סביב סלאן שנוצלו לחלוטין כבר לא יכלו לספק.
חלק מההפקה הועברה לשו כבר במאה ה-18, שם ניתן היה לנצל את היער הגדול, יער שו.
גם אספקת הפחם התבררה כלא כלכלית.
בשל מספר שריפות והריסות יזומות, מפעלי המלח הגדולים, בעבר עיר בתוך העיר, כבר לא נשמרו בשלמותם.
מהביצורים עדיין ניתן לראות כמה קטעי חומה, שני מגדלים ואת השער הראשי.
הבניין מכיל עדיין את בית המנהל (כיום קזינו), אולם ייצור עם דוודי מלח (מוזיאון) ובניין חוץ (מרכז מידע לתיירים).
המנהרות התת-קרקעיות מהמאה ה-13 עם קשתותיהן הרומנסקיות השתמרו לחלוטין.
מוצג גם הציוד הטכני כגון המשאבה, מערכת הביוב למים המלוחים (תמלחת) ומים מתוקים (להנעת המשאבה).
שאר השטח הוסב לשטחים ירוקים.
סאלן-לה-בן שוכנת על כביש D 472, שחוצה את האזור העירוני.
הכביש המהיר N83, המחבר את ליון עם שטרסבורג, עובר כשבעה קילומטרים מערבה.
לסלאן כבר אין תחנת רכבת משלה ויש אליה קו אוטובוס של ה-SNCF.
תחנת הרכבת מושר (Mouchard), שאליה מגיעה גם הרכבת המהירה, ה-TGV, נמצאת שמונה קילומטרים משם.
משם ניתן להגיע לפריז תוך שעתיים.
מפעל טקסטיל גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Textilgyár) היה מתקן תעשייתי הסגור כעת ברובע 3 (אובודה) בבודפשט במתחם שמוקף על ידי הרחובות פצ'ירטמזה - פרְֶּץ - לאיוש - טימאר.
פרנץ גולדברגר ייסד את מפעל הצביעה בכחול שלו בשנת 1784 (בבניין בו נמצא כיום המוזיאון להיסטוריה של תעשיית בגדי הטקסטיל והטקסטיל בבודפשט).
במאה ה-19 התפתחה החברה הקטנה למפעל גדול לטקסטיל, ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 היא פתחה חברות בנות בכמה מדינות אירופאיות.
מפעל הטקסטיל הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר חילופי השלטון בשנת 1989, אחרי כ-200 שנות פעילות, הוא חדל להתקיים בשנת 1997, אם כי בנייניו לא נהרסו.
לאו גולדברגר, בשמו המלא דר' לאו בודאי-גולדברגר (בהונגרית: Goldberger Leó, בודפשט, 1878–1945) היה תעשיין הונגרי-יהודי, אחת הדמויות המפורסמות של תעשיית הטקסטיל ההונגרית, מבסס ומפתח המפעל, שמילא תפקיד חשוב מאוד גם במודרניזציה של תעשייה זו בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
מפעל הטקסטיל האחר של גולדברגר
המשפחה הקימה מיזם משותף גם בקלנפלד (חלק מבודפשט בצד המערבי של העיר בבודה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פעל מפעל הטקסטיל קלנפלד או בקיצור KELTEX.
בימינו גם מפעל זה נסגר.
מפעל פרארי במרנלו (באיטלקית: Stabilimento Ferrari di Maranello) הוא המפעל הראשי של פרארי והיחידי אשר הוקם על ידי אנצו פרארי עם הקמת החברה ב-1942. הוא ממוקם כ-20 ק"מ דרומית למודנה שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
המפעל מהווה כמקום לייצור כלי רכב וגם למשרדי פרארי וסקודריה פרארי.
ליד המפעל הוקם ב-1972 מסלול המרוצים פיוראנו המשמש לבדיקת דגמי החברה לאחר ייצורם, וב-1990 הוקם מול פתח הכניסה למפעל מוזיאון פרארי.
במלחמת העולם השנייה המפעל הופצץ על ידי כוחות בעלות הברית ב-1943 ונבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1946.
המפעל בנוי על שטח של 551,819 מ"ר, עם יותר מ-40 מבנים שתוכננו על ידי מספר אדריכלים.
פרארי שכרה את ז'אן נובל לעצב את "אולם הכינוסים" של האתר בשנת 2017.
במפעל מיוצרים כל דגמי פרארי מהדגם הראשון ועד הדגמים האחרונים.
מפעל מבת טילים (MBT) הוא מפעל של התעשייה האווירית לישראל העוסק בתכנון, פיתוח, וייצור מגוון של מערכות טילים כולל תקיפה ימית, חימוש משוטט, חימוש מונחה מדויק ומערכות הגנה קצרות טווח במסגרת חטיבת מערכות טילים וחלל.
תחילתו של המפעל הייתה בשנת 1961 עם הקמת קבוצת 'מחלקה 582' בתעשייה האווירית לישראל לפיתוח טיל ים-ים עבור חיל הים הישראלי שישמש מענה לאיום הנשקף מטיל הסטיקס הסובייטי שסופק לציי מצרים וסוריה.
הקבוצה, בראשותו של אורי אבן-טוב, עבדה בתחילה במשרדו של הימן שמיר, המשנה למנכ"ל התעשייה האווירית, ובהמשך הועברו לחדר בבניין 'תעשיות קלות'.
בשנת 1964 נדרש מקום נוסף לצוות שגדל ואז נרכש מפעל שרטומיקו בלוד, מפעל ששימש קודם לכן לייצור כלי מדידה ופשט את הרגל ובו המשיכה עבודת הפיתוח, כעת תחת השם מפעל ב'.
בשנת 1967 עברה הקבוצה שגדלה משמעותית בינתיים למקומו הנוכחי של המפעל ביהוד.
בתקופת הפיתוח הראשונית נשא המפעל את השם מפעל ב'.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כשהחל המפעל להתרחב, הגיע הזמן לתת שם למפעל.
פרויקט פיתוח הטיל גבריאל ומערכת הנשק לשליטה ולבקרת הטיל, היה תחום העיסוק העיקרי של המפעל ממועד הקמתו ועד שנות ה-70 של המאה ה-20. בעקבות ההצלחות המבצעיות והשיווקיות והתרחבות הפעילויות הגיעו שינויים ארגוניים משמעותיים בפעילויות התעשייה האווירית בתחום הטילים ומערכות הנשק ובמבנה מבת.
בשנת 1977 קמה חטיבת האלקטרוניקה שכללה את אלתא, מבת, תממ ומלמ.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם במבת מינהל חלל שהחל בפעילות לפיתוח לוויינים ומערכותיהם.
המבנה הארגוני של חטיבת אלקטרוניקה נשאר בתוקף עד שנת 2002 כאשר התברר שהגדלת הפעילות מחייבת מבנה חדש, הוחלט על שינוי שבמסגרתו אלתא הועברה לחטיבה נפרדת: אלתא מערכות.
והמפעלים מבת, תממ ומלמ נכללו בחטיבת מערכות, טילים וחלל (מט"ח), כחלק מהארגון מחדש, פוצל מבת לשלושה מפעלים נפרדים: מבת טילים, מבת חלל ומבת טכנולוגיות (בהמשך שונה שמו למפעל הנדסה ומערכות).
בשנת 2010 בהמשך לפיתוחה של מערכת ברק 8, התפצלה פעילות זאת ממבת טילים למפעל מערכות הגנה אוויריות.
מפעל מבת טילים עוסק במגוון מוצרים עתירי-טכנולוגיה בתחומים שהם המתקדמים בעולם.
פיתוח טיל ומערכת הנשק גבריאל היוו בסיס ומנוף לכניסה למגוון רב של מוצרים ובהם טילים ופצצות מונחות, כלי טיס משוטטים, ראשי ביות, מערכות נשק ימיות, ואחרות.
המפעל בעל יכולות בנושאי חימושים מדויקים, ראשי ביות מכ"ם, לייזר ואלקטרואופטי, עיבוד אותות, אווירודינמיקה, בקרה וסימולציות והשבחות נ"מ.
בנוסף לטיל גבריאל ומערכת הנשק גבריאל לשימוש חיל הים, עליהם הוענק למבת ולצוותי הפרויקט פרס ביטחון ישראל, פיתח מפעל מבת לאחר מלחמת ששת הימים לשימוש יחידות השדה של צה"ל את צריח דגן שכלל מערכת תצפית יום ולילה, זרקור אינפרה אדום וכלי נשק לירי מדויק אותם היה יכול להפעיל לוחם אחד.
גם על פיתוח זה זכה מבת וצוות הפרויקט בפרס ביטחון ישראל.
לווייני אופק, לווייני הצילום ארוס, לוויני התקשורת עמוס ולוויינים נוספים פותחו במסגרת מינהל חלל במפעל מבת, פעילות שכיום נמצאת באחריות מפעל חלל.
פיתוח מערכת ברק 8 בוצע במסגרת מינהל הגנה במפעל מבת, פעילות שכיום נמצאת באחריות מפעל מערכות הגנה אוויריות.
מנהלי מפעל מבת לאורך השנים היו:
במהלך השנים קיבל המפעל מספר פרסי ביטחון ישראל ופרסי קפלן על פיתוח מערכות שתרמו לצה"ל ולמדינה.
1966: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח הטיל "גבריאל".
1967: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח צריח "דגן".
1973: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכות לספינת הטילים אח"י רשף.
1975: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכת "פולטון".
1981: פרס קפלן על פיתוח יחידת ציון מטרות עבור חיל הים תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות וביעילות מרבית.
1987 ו-1989: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכות.
1990: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח לוויין "אופק", ובשנת 1996 פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכת הלווין "אופק".
בשנת 1993 קיבל המפעל את פרס קפלן על חלקו בפרויקט לוויני "אופק".
1991: יעקב הולצמן, מהנדס במבת, קיבל את פרס קפלן על תרומתו לקידום הטכנולוגי והכלכלי של המפעל ולביטחון המדינה וכלכלתה, בפרויקטי טילי גבריאל, ברק 1 ופיתוח מערכות שונות ללקוחות בחו"ל, חקר ויישום לקחי מלחמות ועקרונות ללוחמת סטילי"ם וצוללות.
1991: פרס ביטחון ישראל עבור פיתוח מערכת "שיאון".
Макарова», שם מלא: תשלובת "מפעל יוז'ני לבניית מכונות" על שם מקארוב) היא תשלובת לתכנון וייצור מוצרים בתחום תעשיית החלל ומוצרים נלווים שממוקמת בעיר דניפרו.
המפעל הוקם בשנת 1944 בתקופת ברית המועצות והיה בין המובילים בתחומו בתקופה הסובייטית.
לאחר שחרור עיר דנייפרופטרובסק משליטה נאצית בשנת 1944 הוחלט להקים בעיר מפעל חדש לבניית מכוניות.
השטח הנבחר היה מיועד בניית מפעל לייצור מנועים שבנייתו החלה לפני תחילת המלחמה אך לא הסתיימה.
בשנת 1951 המפעל הפך להיות חלק של תשלובת מפעלים בשם "מפעל יוז'ני לבניית מכונות" ויעוד הועבר לבניית טילים בליסטיים.
ליד המפעל הוקם משרד תכנון שבראשו הועמד מיכאיל יאנגל.
בין הטילים שתוכנו ונוצרו היו טילים R-12 שהיה הטיל הנפוץ בצבא ברית המועצות וטיל R-14 שהיה בעל עוצמה הגדולה ביותר לתקופתו.
בנוסף לטילים בתשלובת תוכננו משגרים שחלקם נצרו במפעלי התשלובת וחלקם הועברו לבנייה במפעלים אחרים ברחבי ברית המועצות.
בתקופה שיא פעילותו במפעל ומשרד תכנון עבדו כ-55 אלף אנשים.
לאחר התפרקות ברית המועצות המפעל הפסיק לייצר טילים בליסטיים.
הוא התרכז בניית משגרים ומוצרים נלווים.
בשנת 1995 נחתם חוזה לבניית משגרים "זניט 2" למיזם Sea Launch.
החל משנת 2012 מבוצעים שיגורים של משגר "וגה בו הותקנו מנועים מתכנון ותוצרת המפעל.
במפעל מיוצרים חלקים למשגר מדגם "אנטרס".
למפעל קיימים חוזים נוספים ללקוחות בארצות הברית.
יחד עם זאת, תפוקת המפעל רחוקה מזו שהייתה בתקופת ברית המועצות ומספר עובדים ירד בהתאם לרמה של כ-5,000.
לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה מפעל סובל מקושי לספק מוצרים לפי חוזים קיימים וסבל מספר פעמים מהפפצות.
בנוסף למוצרים בתחום החלל במפעל מויצרים מוצרים אחרים.
בתקופת ברית המועצות בשנת 1958 החל ייצור טרקטורים שנמשך עד לשנת 2001.
משנת 1961 מנהל התשלובת היה אלכסנדר מקארוב.
כיום תשלובת נקראת על שמו.
בשנת 1986 הוא הוחלף על ידי ליאוניד קוצ'מה שהיה נשיא אוקראינה בשנים 1994–2005.
מפעל סינון המים קרוטון הוא מתקן לטיפול במי שתייה בניו יורק שהחל לפעול בשנת 2015. עלות בניית המפעל הייתה מעל 3 מיליארד דולר, המתקן נבנה 49 מטר מתחת למגרש הגולף מושולו בפארק ואן קורטלנדט בברונקס.