tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיאון היהודי הדני, שנפתח ב־2004 בתכנונו של האדריכל דניאל ליבסקינד, מתעד 400 שנות היסטוריה של יהדות דנמרק, עם דגש על מבצע ההצלה ב־1943. עיצובו משלב מוטיבים של מסע ההצלה, והמילה "מצווה" משמשת סמל מרכזי.
בשנת 2022 עבר המוזיאון חידוש מקיף עם כניסה חדשה ותצוגות עדכניות.
לצד המוזיאון פועלים אוסף הירשפרונג לאמנות, "האוסף של דוד" לאמנות אסלאמית, המוזיאון לעיצוב, והספרייה המלכותית שבה אוסף סימונסן לכתבי יד יהודיים נדירים.
בקופנהגן שני בתי עלמין יהודיים: בית העלמין הישן במולגדה (1693) ובית העלמין החדש בוולבי (1895).
בעיר פזורים אתרי זיכרון רבים, בהם אנדרטת הצלת יהודי דנמרק בכיכר ישראל, אנדרטת טרזיינשטט, אנדרטה לקורבנות השואה הפולנים, ואנדרטאות נוספות המוקדשות למבצעי ההצלה במלחמת העולם השנייה.
בין בני הקהילה שבלטו בתרומתם לעיר ולמדינה ניתן למנות את משפחת מלכיאור, משפחת אדלר – שביתה היה מקום הולדתו של נילס בוהר – את האמן ויקטור בורגה, ואת השחקנית יוהאנה לואיז הייברג.
אישים אלה פעלו במסחר, בפוליטיקה, במדע ובאמנויות, והשפעתם ניכרת עד היום.
קהילת יהודי קוס הייתה קהילה יהודית קטנה, ספרדית, שתקיימה בקוס, אחד האיים ביוון.
שורשיה של קהילה זו נעוצים כנראה עוד בימי בית שני, אך היא כמעט נמחקה לחלוטין בשואה.
גורלה היה דומה לזה של קהילת יהודי רודוס, שהושמדה אף היא.
התקופה ההלניסטית ועד ימי הביניים
שורשי הקהילה היהודית באי קוס עתיקים מאוד.
יהודים התיישבו באי, ככל הנראה, כבר בתקופה ההלניסטית, תחת שלטון אלכסנדר הגדול והתלמאים (מ־336 לפנה"ס).
בעיר קוס התפתח אז אחד המרכזים היהודיים הגדולים באגן הים האגאי.
יוסף בן מתתיהו מצטט את סטראבון, שתיאר כיצד הפקידו היהודים 800 כיכרות כסף בקוס למשמרת מפני מיתרידטס.
הורדוס אף העניק מתנות לתושבי האי, ומשפחתו שמרה על קשרים עמם גם לאחר מותו.
עם הזמן, ככל הנראה, הפכו היהודים לבנקאים העיקריים באי.
בשלטון ההוספיטלרים (1315–1523) גורשו יהודי האי ב־1502. פייר ד'אוביסון, ראש המסדר, הורה להעבירם לניס .
מועד שיבתם אינו ידוע בוודאות, אך ב־1685 כבר הייתה קהילת קוס כפופה לקהילת רודוס ושילמה לה מס מ־18 איש.
הקהילה הייתה קטנה ועמדה תחת פיקוחו הישיר של הרב הראשי של רודוס עד 1870.
הרב הידוע הראשון של הקהילה היה יצחק קטן, שכיהן בראשה בשנת 1700. בשנת 1747 נבנה בית כנסת קטן באי, במימונו של אליעזר טאריקה.
בית כנסת זה נהרס ברעידת אדמה ב־1933.
הקהילה היהודית באי סבלה מאנטישמיות.
בשנת 1850 אירעה עלילת דם נגד יהודי האי, אך מושל האי סירב לתמוך בתביעת היוונים.
היהודים והיוונים נשלחו לרודוס, שם נענשו היוזמים והיהודים זוכו, לפי צו הסולטאן עבד אל־מג'יד הראשון.
שלוש שנים לאחר מכן התגלה רוצחו האמיתי של הקורבן: מוסלמי שירה בו בניסיון לגנוב משדהו.
שנה אחר כך, ב־1851, נמצאה גופת יהודי, עירומה וידיה קטועות, בקוס.
התברר שרועים יוונים השחיתו את הגופה כדי להניח את אצבעותיה בקרב עדריהם, באמונה שזה יגן על הצאן ויגדיל אותו.
במחצית השנייה של המאה ה־19 ירד מספר המשפחות היהודיות באי מ־40 בשנת 1850 ל־25 בשנת 1872, ול־10 בלבד בשנת 1901. הקהילה הקטנה התפרנסה ממסחר קמעונאי וקיימה יחסים טובים עם שכניה.
היהודים דיברו טורקית, יוונית ולאדינו.
בתחילת המאה ה-20 התגוררו באי שלוש־ארבע משפחות יהודיות בלבד.
בשנת 1903 ביקר באי הברון אדמונד דה רוטשילד ומימן הקמת חומה סביב בית הקברות.
האיטלקים כבשו את האי ב־1912 וסיפחו אותו רשמית ב־1923. אז הגיעה לאי אוכלוסייה יהודית נוספת מאנטוליה ומרודוס, והקהילה גדלה למ־160 נפשות.
ב־1933 נהרגו חמישה יהודים ברעידת אדמה, ובית הכנסת, שעמד על גבעה מאות שנים, נהרס.
ב־1934 נבנה במקומו בית כנסת חדש בשם "קהל שלום" ליד הנמל; ממשלת איטליה מימנה מחצית מעלות הבנייה.
ב־1938 הוטלו על יהודי האי החוקים האנטישמיים של איטליה.
לפני השואה מנתה הקהילה, כ־20 משפחות.
עם כיבוש האי בידי הגרמנים ב־3 באוקטובר 1943, ברחו שמונה משפחות לטורקיה .
הגרמנים אספו את שאר יהודי קוס.
ב־22 ביולי 1944 הועלו יהודי קוס ורודוס על שלוש ספינות משא ונשלחו לפיראוס.
מהנמל הם הועלו על רכבות המוות לאושוויץ.
רבים מהיהודים נשלחו לקרימטוריום כבר עם הגעתם.
ההערכה היא שכ־100 מיהודי קוס גורשו לאושוויץ.
מתוכם, 12 בלבד שרדו את מחנות המוות, וארבעה נוספים ניצלו בזכות אזרחותם הטורקית.
הקהילה היהודית בקוס נמחקה בשואה.
אדם אחד בלבד שרד וחזר לאי.
הקונסול הטורקי סלאחטין אולקומן הציל ארבעים ושניים יהודים בעלי אזרחות טורקית או נשואים לטורקים.
קהילת לינוקס בישראל יצרה מיזמים ומסגרות הקשורים ללינוקס.
המיזמים כוללים הפצות שונות שאינן מתוחזקות כבר, וכן מיזמים הקשורים ללוקליזציה ולתמיכה בשפה העברית.
כיום ההפצות המודרניות מספקות תמיכה מובנית בשפה העברית הן ברמת הממשק, והן ברמת הקלט - המקלדת.
מיזם לתמיכה מסודרת וחופשית בעברית הוא מיזם קולמוס.
המיזם מספק ערכה הכוללת חמישה גופנים, ארוזים עבור הפצות שונות וזמינים בכפוף לתנאי רישוי שמאפשרים לשלב אותם בתוכנית ההתקנה של ההפצות השונות.
מיזם Hspell הוא מיזם המספק פתרון לבדיקת איות בעברית.
שולחנות עבודה פופולריים כמו KDE כוללים אותו כחלק משולחן העבודה ומאפשרים בדיקת איות מובנית ברכיבי תצוגה טקסטואליים.
לדוגמה: אפשר לבצע בדיקת איות בשדות קלט בדפי HTML או בתוכנת דואר אלקטרוני כמו KMail.
בעבר נעשו מספר גרסאות מקומיות של הפצות לינוקס.
כיום אף אחת מהן אינה מתוחזקת.
כנרת היא הפצת לינוקס המבוססת על Knoppix הפועלת ישירות מן התקליטור (ללא צורך בהתקנה) ומיועדת לציבור התלמידים בישראל.
כנרת נולדה בפורום קוד פתוח של אתר האינטרנט Whatsup מתוך הבנת הבעיה שמערכת החינוך הישראלית מציבה בפני התלמיד - הוא מורגל לכלים מסחריים במהלך לימודיו בבית הספר, ועל מנת לעבוד באותה סביבה גם בבית עליו לשלם סכומים נכבדים או לחלופין להשיג עותק לא חוקי של אותן תוכנות.
מיזם גנו/לינוקס כנרת שם לעצמו מטרה לפתור בעיה זו על ידי יצירת הפצת לינוקס חופשית שתענה על כל צרכיו של התלמיד, בסביבה עברית וידידותית כך שלא יידרש ידע נרחב במחשבים על מנת להפיק ממנה תועלת.
הפרויקט לא פעיל כעת והתוכנה שבו מיושנת שלא תתאים למחשבים מודרניים, וכמו כן הגרסאות של התוכנות הזמינות בדיסק לא רלוונטיות עוד.
קזית היא הפצת לינוקס עברית אשר גם היא מבוססת על Knoppix.
הפצה זו מאפשרת למשתמשי יוניקס חדשים לטעום את עולם לינוקס ללא צורך בהתקנה.
עד כה יצאו שלוש גרסאות שזכו לשימוש נרחב.
מפתח קזית 1 וקזית 2 הוא שלומי לובטון אשר קרא להפצה על שם כלבתו המנוחה "עזית" לה הוסיף את האות K כמקובל בקרב משתמשי KDE ומפתח גרסה 3 הוא ארתיום.
קזיקס (kazix) היא הפצת לינוקס עברית ניסיונית המבוססת על מורפיקס (Morphix).
פרויקט זה שאף למצב את עצמו כבסיס סטנדרטי להפצות ישראליות אחרות כמו גנו/לינוקס כנרת, לינברו ועוד תוך שמירה על שלמות מערכת ההפעלה המשותפת לכל ההפצות הללו, Debian.
מיזם זה אינו מתוחזק יותר ואינו בפיתוח.
מיני קזית היא מיני הפצה המכילה תמיכה בעברית אך הממשק עצמו באנגלית.
הפצה זו נבנתה בעבור כנס "אוגוסט פינגווין 2" וחולקה למשתתפי הכנס על גבי מיני דיסק.
אחד הוא מיזם ישראלי המציע אריזה מחדש של חבילות בינאריות סטנדרטיות של מנדריבה, במטרה לספק תקליטור התקנה בודד למשתמשי מנדריבה לינוקס בישראל.
מיזם "אחד" מתעתד לספק אוסף שימושי של יישומים בתקליטור אחד ומציע תאימות מלאה להפצה פופולרית זו.
משתמשי "אחד" יכולים ליהנות מכל כלי ההתקנה והגדרות הגרפיים המסופקים על ידי מנדריבה כמו גם מאגר החבילות הענק (ואפשרות התקנה אוטומטית של תוכנות).
ההפצה הזאת לא מעודכנת מאז שנת 2006. היא לא מקבלת עדכוני אבטחה, ואינה מתאימה למחשבים מודרניים (למשל התמיכה שלה בכונני SATA היא לקויה).
קָהִיר (; בערבית מצרית: القاهره; תעתיק מדויק: אלְקָאהִרַה; בתרגום מילולי לעברית: "המנצחת") היא בירת מצרים והעיר הגדולה ביותר בה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה כ-9.8 מיליון בני אדם וכ-21.89 מיליון במטרופולין קהיר רבתי – הגדולה ביותר באפריקה, ב ובעולם הערבי, והשישית בעולם.
האתרים ההיסטוריים של קהיר האסלאמית הוכרזו כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1979 והעיר שימשה כבירת התרבות הערבית הראשונה בשנת 1996.
קהיר ממוקמת בצפון מצרים, לגדות נהר הנילוס החוצה אותה ביציאה של הנהר אל הדלתא של הנילוס.
העיר מתחלקת לשני חלקים לא שווים: העיר העתיקה והחדשה.
מאז עלייתו של נאצר לשלטון החלה קהיר לגדול במהירות, דבר שהשפיע קשות על התשתיות בעיר שלא עמדו בעומס.
קהיר הפכה לעיר צפופה (השנייה בגודלה בעולם) בעלת זיהום אוויר גבוה, עומסי תנועה קשים וכן לכלוך ועוני רב.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, עושים השלטונות מאמצים רבים לפזר את האוכלוסייה מקהיר לערי שדה כמו גם לנסות ולשפר את המצב התברואתי שלה.
לאור תוכניות אלו, הורחבו כבישים ונבנתה רכבת תחתית יחסית מודרנית, כמו גם קניונים ובתי מלון מפוארים.
בקהיר מספר אתרים חשובים, חלקם ברמה בין-לאומית: המוזיאון המצרי, המוזיאון המצרי הגדול, הפרלמנט, מצודת קהיר (ה"סיטאדל"), שוק חאן אל-חלילי, קהיר האסלאמית ובית הכנסת בן עזרא, וכן מתחם הפירמידות בגיזה אשר נמצא בשולי העיר.
במיקומה הנוכחי של קהיר, בקצה הדרומי של דלתת הנילוס, הייתה לאורך ההיסטוריה התיישבות קבע.
ערים היסטוריות מרכזיות בסביבתה של קהיר כוללות את גיזה, ממפיס ואון (הליופוליס).
העיר קהיר עצמה ("אל-קאהִרה" שפירושו "עיר הניצחון") נוסדה בשנת 969 לספירה.
קהיר הייתה מקום מושבו של הח'ליף הפאטימי, אולם לא שימשה כבירה עד לשנת 1168 או 1169 כאשר הח'ליף ציווה לשרוף את פוסטאט במטרה למנוע את נפילתה בידי הצלבנים.
מאז הקמתה של קהיר שימשו סביבותיה וכמה שכונות של קהיר בתור ערי בירה של מצרים.
בתקופת השלטון המוסלמי התרחבה העיר ואוחדה יחד עם עוד 4 ערי בירה של מצרים ששכנו באזור.
עיר הבירה הראשונה של מצרים תחת השלטון הערבי הייתה פוּסְטָאט אשר נוסדה בשנת 641 על ידי הערבים שכבשו את מצרים באותה תקופה.
במהלך השנים, קהיר התרחבה ו"בלעה" ערים סמוכות כולל פוסטאט, אולם עדיין מציינים את 969 כשנת הווסדה.
ב-972 נוסד המסגד אל-אזהר, שהפך למרכז דתי מהחשובים בעולם המוסלמי.
העיר נשלטה על ידי צלאח א-דין ועל ידי השושלת האיובית החל ב-1171. גם תחת הכיבוש הממלוכי, שהתחיל ב-1250 והסתיים ב-1517, נשארה קהיר עיר הבירה.
ב-22 בינואר 1517 כבשו חיילי האימפריה העות'מאנית את העיר, שנשלטה על ידי העות'מאנים עד 1882, עם הפסקה בין השנים 1798–1801 כאשר נכבשה על ידי נפוליאון בונפרטה.
בתקופה העות'מאנית חולק האזור לחלקים הנמצאים תחת אחריותו של ביי, הכפוף על פי השיטה הפיאודלית לפאשא השולט על כל מצרים.
בקהיר עצמה הושאר כוח יניצ'ארים לשמור מפני מרידה.
הבריטים כבשו את מצרים בשנת 1882, והפכו את קהיר למרכזם השלטוני.
העיר התפתחה במהירות, ונבנו בה מבנים רבים בסגנון קולוניאלי בריטי, אשר בולטים בנוף מרכז העיר גם כיום.
אף שמצרים זכתה לעצמאות בשנת 1922, חיילים בריטים נותרו בקהיר עד לשנת 1956. בשנת 1933 החלה הפעלה של גשר חדש גשר קסר אל ניל שבנייתו החלה בשנת 1931.
בין השנים 1882–1937 אוכלוסיית העיר גדלה בלמעלה מפי-3, והגיעה לכ-1.3 מיליון בני אדם.
בתקופת גמאל עבד אל נאצר המשיך הפיתוח של העיר ופרווריה, נבנתה הכיכר המרכזית מידאן תחריר, ושופרה מערכת התחבורה.
קהיר הפכה למרכז הכלכלי העיקרי של צפון אפריקה ומדינות ערב – דבר שהתבטא למשל בהקמת מרכז הליגה הערבית בעיר.
קהיר היא אחת הערים הצפופות.
בשנת 1987 בעיר הופעלה רכבת תחתית.
היא מגיעה עד לעיר שוברא אלח'ימה שמעשית מהווה פרוור של קהיר.
כיום, בנוסף לחשיבותה הכלכלית העולמית, מהווה העיר גם מרכז תיירותי חשוב (בין היתר בשל קרבתה למתחם הפירמידות בגיזה).
עם זאת היא סובלת מצפיפות אוכלוסין, מפקקי תנועה ומזיהום אוויר כבד.
במהלך שנות ה-2000, בוצעו מספר ניסיונות של קיצונים אסלאמיסטים לפגוע בתיירים בעיר, בין היתר כמחאה על מדיניות מדינת ישראל.
בחודש מרץ 2015 הציג נשיא המדינה עבד אל-פתאח א-סיסי לתקשורת דגם של עיר בירה חדשה שתקום ממזרח לקהיר ותכיל מיליון וחצי תושבים כאשר עיקר הפיתוח וההקמה של העיר החדשה יגיע ממדינות המפרץ הפרסי.
קהיר וכל אזור עמק הנילוס, שוכנת באזור של אקלים מדברי חם ויבש, כשלעיתים יש סופות חול שמגיעות מסהרה ומגיעות לכיוון העיר.
הטמפרטורות בחודשים מרץ–מאי הנחשבות לתקופות מעבר היא בין 37.9–47.8 מעלות צלזיוס, ובחורף הטמפרטורה נוחה מאוד עם ממוצע של 30.2–34.2 מעלות צלזיוס.
לעיתים יורדים גשמים בחורף, ומתועדים גם כמה מקרים בהם ירד שלג בעיר.
הטמפרטורות באביב וסתיו מגיעה ל-43 מעלות צלזיוס.
בספטמבר הטמפרטורה מגיעה ל-43.7 מעלות צלזיוס, באוקטובר הטמפרטורה היא 41 מעלות צלזיוס, בנובמבר הטמפרטורה הוא 37.4 מעלות צלזיוס, ובקיץ הטמפרטורות הן 43.4–46.4 מעלות צלזיוס.
היות שמצרים היוותה מאז ומעולם מרכז תרבותי בו נפגשו עמים ודתות שונות, נותר בעיר חותם תרבותי משמעותי.
מצרים, ובכללה קהיר, נחשבת ל"מוזיאון פתוח" הודות לאתרים הרבים הפזורים בה ומעידים על עברה ההיסטורי העשיר.
המוזיאון המצרי – מקום משכנם של אוצרות מצרים העתיקה.
המוזיאון כולל 136,000 פרטים מוצגים.
החלל הידוע ביותר במוזיאון הוא "אולם המומיות" הכולל 27 מומיות מלכותיות מימי הפרעונים המצרים.
המוזיאון המצרי הגדול – הוא מוזיאון על יד גיזה ועל יד הפירמידות הגדולות ולהציג מוצרים חדשים שהם טרם הוצגו לציבור ורק לאחרונה התגלו.
במוזיאון ישנם יחידות שימור ושיקום ארכאולוגי.
ח'אן אל חלילי – מתחם הכולל את אחד מאזורי המסחר הססגוניים והקדומים ביותר בעולם, המצוי בקרבת האתרים המוסלמיים המרכזיים בעיר.
לצד חלק מהחנויות, מצויים עדיין המפעלים ובתי המלאכה המקוריים בהם מייצרים את הסחורה הייחודית למקום.
הבזאר במקום מתוארך לשנת 1382, עת הוקם במקום החאן לצד מרכז מסחרי.
בשנת 2005 ו-2009 התבצעו באזור מספר פיגועי טרור שכוונו בעיקר נגד תיירים.
קהיר העתיקה – האזור העתיק בעיר כולל את הרובע הקופטי ופוסטאט.
מגדל קהיר – מגדל תקשורת המתנשא לגובה של 187 מטר.
המגדל הוקם בשנת 1956 ובראשו מצויה מסעדה המשמשת גם כנקודת תצפית על העיר.
פארק אל-אזהר – פארק עירוני מודרני שהוקם בשנת 2005 לרווחת הציבור המצרי בקהיר בהשקעה של 30 מיליון דולר.
במהלך הקמת הפארק, נחשפו מספר אתרים ארכאולוגים במקום המשתלבים כיום באתרי הפארק.
האתר נמצא בקרבת מסגד אל-אזהר ואוניברסיטת אל אזהר וח'אן אל חלילי.
כיכר א-תחריר – כיכר מרכזית בקהיר, בכיכר מתנהלות הפגנות רבות ואירועי שמחה לאומיים.
הכיכר ממוקמת בסמיכות למרכזי השלטון בקהיר, והתפרסמה רבות בעקבות ההפגנות שנערכו בה בתחילת 2011 והובילו לפרישתו של הנשיא חוסני מובארכ.
בית האופרה החדש של קהיר – בשנת 1988 נחנך בסיוע ארגון יפני.
נכלל בתוך קומפלקס "המרכז הלאומי לתרבות".
בית האופרה הישן, אשר נקרא בשם בית האופרה הח'דיוי, הוקם בשנת 1869 ונשרף עד היסוד בשנת 1971.
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של קהיר – הצלחת תעשיית הקולנוע המצרית, הביאה להתהוותו של פסטיבל סרטים בין-לאומי בקהיר בשנת 1976. לפסטיבל מגיעים גדולי כוכבי הקולנוע הערבי והמערבי.
וואג' אל-בירקת – היה מתחם התרבות של העיר עד למלחמת העולם השנייה.
אזור זה מוזכר רבות בספריו של הסופר המצרי הנערץ נגיב מחפוז.
יריד הספרים הבין-לאומי של קהיר – יריד ספרים הנערך בקהיר כל שנה בשבוע האחרון של ינואר במגרשי היריד הבין-לאומיים של קהיר במדינת נאסר, בסמוך לאוניברסיטת אל-אזהר.
הקהילה היהודית הקדומה ישבה בפסטאט העתיקה, שלימים הפכה לפרבר של קהיר.
עוד בזמן פוסטאט התיישבו יהודים קראים בקהיר גופה.
אומנם היו זמנים שהם סבלו מרדיפות וגזירות קשות, אולם בדרך כלל נהנו מיחס סובלני.
קהילת היהודים בקהיר פרחה ב, אותה תקופה שבה חי בעיר הרמב"ם.
באותה תקופה פעל בית הכנסת אל-מצריון.
תחת שלטונם של הממלוכים הידלדלה קהילת קהיר והעיר כמעט נהרסה לחלוטין.
כשכבשו הטורקים את קהיר התאוששה העיר וקלטה מגורשי ספרד רבים.
ב גם הגיעו יהודים רבים מאירופה, ולצד הקהילה הספרדית והקראית קמה גם קהילה אשכנזית.
עם חדירת ההשפעה האירופאית, ובעיקר עם הכיבוש הבריטי, השתפר מצבם הכלכלי של יהודי קהיר.
בתי מסחר שפתחו קרוב למרכז העיר תפסו מקום משמעותי במסחר העירוני, ומוקד הקהילה יצא מחומות העיר העתיקה.
לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הגיע מספר היהודים בעיר ל-40,000 והם תפסו משרות ועבודות חשובות בעיר.
מרביתם הוחזקו שנה ויותר במעצר.
המובילים מבין הפעילים נשלחו בהמשך לעבודות כפייה בכלא א-טור בסיני.
לאחר שהפסידו הערבים במלחמת העצמאות, הם החלו לגזור גזירות קשות על כלל היהודים בקהיר ובמצרים בכלל.
במחצית שנות החמישים חלה החמרה נוספת במעמדם של יהודי קהיר עקב תפיסת מרגלים יהודיים לטובת ישראל במסגרת "העסק הביש" ובעקבות מבצע קדש אז איבדה מצרים חיילים רבים והפסידה למשך כמה חודשים את חצי האי סיני לישראל.
עקב האירועים עזבו רוב היהודים את העיר עד למלחמת ששת הימים, וכיום נותרו בעיר רק כמה עשרות יהודים, רובם קשישים.
בקהיר קיימים כיום כתריסר בתי כנסת אשר עומדים על תילם ומשמשים בעיקר כמוקדי תיירות, וכמבנים לשימור.
הראשי שביניהם הוא בית הכנסת העתיק "בן עזרא" שנמצא בקהיר העתיקה, ובו נמצאה הגניזה הקהירית.
מסמכים נוספים נתגלו בבית הקברות העתיק של קהיר העתיקה.
מרבית המסמכים מצויים כיום במוסדות אקדמיים בבריטניה ובאמריקה.
בית כנסת זה משמש מוקד עלייה לרגל לתיירים רבים.
בתי כנסת נוספים הם בית הכנסת שער השמיים ברחוב עדלי שבמרכז העיר הפעיל בחלק מהחגים וניתן לבקר בו גם בימים רגילים ובית הכנסת הרמב"ם שנבנה ב ושוקם ב-2010. בית כנסת נוסף, אשר משמש את עובדי השגרירות הישראלית, נמצא בשכונת מעאדי, בדרום קהיר.
כמו כן קיים בית כנסת לא פעיל בית הכנסת עץ חיים.
מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ממוקמת ברובע דוקי שבעיר השגרירות הישראלית.
למרות הסכמי השלום בין המדינות, כיום מספר התיירים הישראלים בעיר נמוך ביותר.
קהילת ציון אמריקאית היא חברה ציונית מיישבת שנטלה חלק חשוב בהתיישבות היהודית בארץ ישראל בתקופת טרום המדינה.
החברה נוסדה בארצות הברית בשנת 1914 על ידי מסדר בני ציון של ציוני אמריקה, כשמטרתה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל.
בימי מלחמת העולם הראשונה הושבתה פעילות החברה.
עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים וכינון המנדט הבריטי חזרה החברה לפעילות מלאה.
עיקר פעילותה הייתה בשנות העשרים.
החברה רכשה בלב עמק יזרעאל המערבי את האדמות שעליהן הוקם בשנת 1922 המושב בלפוריה, על שם הלורד ארתור ג'יימס בלפור בעל הצהרת בלפור.
בשנת 1924 רכשה החברה את אדמות הכפר איל פולה מידי פאודל ממשפחת סורסוק שישב בביירות והיה בעל אדמות הכפר.
בשנת 1925 נוסדה על אדמות אלה העיר עפולה.
עוד בטרם ייסוד עפולה רכשה החברה את האדמות עליהן הוקם כפר ילדים (כיום בתחומי העיר עפולה), שהיה כפר נוער ובעת מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס אימונים של הנוטרים וכמועדון דאייה.
עם קום המדינה הפך למחנה צבאי ושימש את צה"ל עד לשנות התשעים.
במערב העמק רכשה החברה את אדמות הכפר ג'דה, שעליו הוקמה בשנת 1925 רמת ישי.
בעמק זבולון רכשה החברה את אדמות הכפר הערבי כּוֹפְרִיתָא עבור אגודה דתית בוורשה בשם "עבודת ישראל", שהקימה עליו בשנת 1925 את קריית בנימין וכפר אתא, שהפכו לימים לקריית אתא.
גולת הכותרת של פעילות החברה הייתה רכישת שטח אדמה מהכפרים אג'ליל ואל-חרם מצפון לתל אביב עליו הוקמה בשנת 1924 העיר הרצליה, על שמו של חוזה המדינה תיאודור הרצל – כיום מן הערים הגדולות במדינה.
החברה מכרה את האדמות שרכשה ליהודים בארצות הברית ובפולין.
רבים מרוכשי האדמות בפולין מימשו את רכישותיהם ובאו להתיישב עליהן.
חלקם נספה בשואה, ואדמותיהם הן אדמות נעדרים.
עם גל העלייה מחבר המדינות הגיעו גם צאצאים של רוכשים, שתבעו את זכותם בקרקע.
יהודי ארצות הברית שרכשו אדמות מן החברה ראו בכך משהו שבין תרומה לבין השקעה לאחרית הימים.
רבים מצאצאיהם מממשים כיום את ההשקעה.
הייחוד של החברה היה בכך שהעבירה לרוכשים זכות בעלות מלאה בקרקע, להבדיל מהקרן הקיימת לישראל, שהעבירה לרוכשי אדמותיה זכות חכירה בלבד.
במרוצת השנים הלכה פעילות החברה ופחתה, והיא עברה לניהולה של קרן היסוד.
בשנת 1983 החל פירוק החברה בידי כונס הנכסים הרשמי.
רוכשי קרקעות מן החברה או צאצאיהם שלא קיבלו עד אותה שנה את הבעלות באדמות שרכשו, הפכו לנושים של החברה.
הואיל וחלק גדול מאותם רוכשים היה במעמד של נעדרים הועברו זכויות התביעה שלהם לאפוטרופוס הכללי.
בזה תם התפקיד החשוב שמילאה החברה בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית.
באופן רשמי החברה עודה קיימת (נכון ל-2007), ונמצאת בסטטוס של פירוק ומימוש נכסים.
בשתי הערים הגדולות שקמו ביוזמת החברה, עפולה והרצליה, ניתן למצוא רחובות בשם "קהילת ציון", שמנציחים את שמה.
קהל הוא ציבור אנשים המתקבצים על מנת לצפות, להאזין או להשתתף בהתרחשות אמנותית, ספורטיבית, לימודית, מקצועית, חברתית או פוליטית.
הקהל עשוי להימצא פיזית במקום האירוע, למשל באולם תיאטרון, אולם קונצרטים או מופע רוק, מגרש ספורט, הפגנה, קרנבל, כנסייה/בית כנסת/מקדש, ברחוב ועוד.
מאידך הקהל עשוי להתקבץ וירטואלית, למשל קהל צופי תוכנית טלוויזיה, מאזיני רדיו או קוראי עיתון מסוים אינם מצויים יחדיו באותו מיקום, ולעיתים גם לא באותה עת.
מעורבות הקהל בהתרחשות עשויה לנוע בין אי-מעורבות כלל, מעורבות מינימלית כגון מחיאות כפיים או קריאת "אָמֵן" או מעורבות רבה ופעילה בתוכני האירוע, כמו למשל מעורבותם של צופי סרט הפולחן "מופע הקולנוע של רוקי" המתחפשים לדמויות מן הסרט ומשתמשים במגוון אביזרים כדי להמחיז את הסצנות המוצגות על המרקע.
מעורבות קהל רבה מתקיימת גם במופעי בידור בהם שחקנים מקצועיים מציגים סיפור מסגרת מז'אנר התעלומה הבלשית תוך שילוב אנשים מהקהל בצוות השחקנים ואלתור העלילה תוך כדי התקדמותה.
ביהדות, קהל הוא גם ציבור המתפללים בבית כנסת או הנוכחים בטקס דתי (כגון בר מצווה, חתונה).
בהקשרים אלו יש המתייחסים לנוכחים בביטוי: "קהל קדוש".
בגולה המילה "קהל" שימשה לעיתים במשמעות הקהילה היהודית או ראשי הקהילה.
קְהִלָּתָנוּת (לעיתים מכונה בלעז קוֹמוּנִיטַרְיָאנִיזְם) היא זרם חשיבה ביקורתי במדע המדינה, שהחל להופיע בסוף המאה ה-20, המתנגד באופן מתודולוגי לאינדיבידואליזם ותחת זאת מבכר גישה קולקטיביסטית, ותומך בתופעות חברתיות כגון החברה האזרחית.
על אף שזרם זה אינו אחיד, ההוגים צ'ארלס טיילור, אלסדייר מקינטאייר, מייקל וולצר, מייקל סנדל ויוסף רז נתפסים פעמים רבות ככקהילתנים.
לנוכח הגיוון בתוך הגישה, יש המגדירים את הקהילתנות דרך אופן התנגדותה לתאוריות ליברליות עכשוויות, ולא לפי תוכן ההגות של הוגיה, עניין המבהיר אופייה הביקורתי.
על אף ההבדלים בתוך הקהילתנות, ניתן לקבוע שהקהילתנים מציבים את הקהילה, ולא את האינדיבידואל, במוקד הניתוח הפוליטי, ומדגישים את השפעת הקהילה על עיצוב זהותו של כל אדם.
מתוך כך, הקהילתנים קוראים על-פי רוב לצמצום מקיף של פערים חברתיים וכלכליים, ומדגישים את השוני בין התפיסות המוסריות של קהילות שונות.
בעיניים קהילתניות, קיימים ערכי טוב שמתבטאים באופן שונה בחברות שונות.
לכן, בניגוד להוגים ליברלים, הקהילתנים מבקשים לקבוע מה נכון וראוי תוך התייחסות לחברה בה הם פועלים, כלומר לא באופן נייטרלי.
מצד שני, הקהילתנים שונים מהוגים פוסט-מודרניסטיים ורב-תרבותיים בכך שהם לא אומרים שהכל תלוי הקשר, ומתעקשים על קיומם של ערכים מסוימים.
הקהילתנות אינה בהכרח מנוגדת למגמות מתונות בליברליזם או לסוציאל-דמוקרטיה, והיא מדגישה את הצורך לאזן את זכויות האדם של היחיד ואת אינטרס היחיד עם זה של הקהילה בכללותה.
היא טוענת כי האני האוטונומי אינו גורם מבודד ואטומיסטי, אלא גורם המעוצב וקשור בקשר שלא ניתן לנתקו לקהילה בה גדל, לערכיה של הקהילה, ולקשרים הבין אישיים שפיתח במסגרתה.
אבן יסוד בתפיסה הקהילתנית היא ההבנה לפיה המדינה אינה יכולה להיות נייטרלית מבחינה מוסרית, וזאת בניגוד לתפיסות ליברליות שטוענות שעל המדינה להימנע משיפוט ערכי ולאפשר לכל אדם לחיות לפי ערכיו.
לדוגמה, סנדל טוען שהוויכוחים הפוליטיים הם ויכוחים בין תפיסות טוב שונות, כך שהם תמיד מוטים ערכית.
לא רק שהוא מטיל ספק בהיתכנות של שלטון נייטרלי מבחינה מוסרית, שכן בעיניו כל מדיניות משקפת תפיסות או ערכים כלשהם, הוא גם מתנגד לשאיפה לכינון שלטון שכזה, וקובע שהמדינה לא צריכה להיות מצע שיאפשר לכל אחד לפתח תפיסת טוב עצמאית, אלא מסגרת לגיבוש תפיסת טוב משותפת.
לדבריו, הצדק הוא "טיפוח המידות הטובות ודיון תבוני על טובת הכלל".
עדת ישורון הייתה קבוצה שפרשה מהקהילה היהודית הממוסדת באמסטרדם ב-1796, והקימה לעצמה בית-כנסת משלה בו שונה קלות נוסח התפילה.
על אף האופי המצומצם של התאמות אלה, שנעשו כחיקוי לנוהג שרווח אצל הקהילה הספרדית המקומית, קבוצה זו נחשבת בדרך כלל לסנונית הראשונה שבישרה את הופעתה של היהדות הרפורמית.
ב-1795 כבש הצבא הצרפתי את הולנד, והקים בה את הרפובליקה הבטאווית, שנעשתה לבעלת-ברית צרפתית במלחמה נגד בריטניה.
לפי הדוגמה הצרפתית, הרפובליקה הבטאווית פרסמה "הצהרת זכויות האדם והאזרח" וב-2 בספטמבר 1796 העניקו שוויון זכויות ליהודי הולנד.
הקהילה היהודית של הולנד מנתה כ-50,000 נפש ומחציתה הייתה מרוכזת באמסטרדם, הקיבוץ היהודי העירוני הגדול ביותר באירופה של אותה תקופה.
פרט לשלושת אלפים נפש, יתר יהודי אמסטרדם היו אשכנזים ודיברו ביידיש מערבית.
הקהילה, שמרבית חבריה היו עניים, הונהגה על ידי ועד של שבעה פרנסים עשירים, שנהנו בעבר מזכויות יתר שהעניק להם המשטר הישן.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הצרפתים, קמה קבוצה של יהודים צעירים ומשכילים, שרצו לערוך שינויים ברוח המהפכה הצרפתית.
קבוצת היהודים, יחד עם כמה משכילים לא יהודים, הקימה אגודה פטריוטית פרו-צרפתית בשם פליקס ליברטטה .
הקבוצה פעלה למען אמנציפציה, שמה לה למטרה גם הכנסת שינויים בתפילת הציבור, ביטול הפיוטים והכנסת שינויים בתפילות שכללו תכנים היוצרים אנטגוניזם עם הסביבה הנוצרית.
הקבוצה נכשלה בניסיונותיה להביא לשינויים בקהילה היהודית ובעקבות הכישלון יזמו 21 מחברי האגודה הקמת קהילה יהודית מתחרה, אגודה שנשאה את השם "עדת ישורון" וסיפקה לחבריה רב, בית כנסת, בית מטבחיים לשחיטה כשרה, מקווה טהרה ובית עלמין.
עדת ישורון או "הקהילה החדשה" (כינוי שדבק בעדה), הנהיגה חידושים, כמו הלנת המת במשך שתי יממות שלמות.
פעילות הקהילה החדשה התאפשרה הודות למשטר החדש שהנהיג הפרדת הדת מהמדינה וביטל בכך את הסמכות שהייתה לפרנסי הקהילה על היהודים.
הקהילה החדשה גדלה בהתמדה והגיעה למאה משפחות.
בין שתי הקהילות התנהל פולמוס חריף שבמהלכו האשימו הפורשים את הפרנסים בניצול ועושק העניים ובמתן כיבודים חריגים בבית הכנסת לעשירי הקהילה.
אלה האחרונים, מצדם, האשימו אותם בעבירות ואסרו להתחתן עמם.
הפולמוס התנהל על גבי חוברות ביידיש מערבית בשם "דיסקוהרש" שהדפיסו שתי הקהילות.
חוברות אלו נחשבות לאחד מכתבי העת הראשונים ביידיש.
בעלונים שהדפיסו הושמץ רב הקהילה יצחק גרנבום כבעל "רוח חופשית" שמציג את עצמו כדתי.
הם כינו את הקהילה "עדת קורח", את ספרו של הרב "זה רע יצחק" ואותו "יצחק גץ" ("אליל" ביידיש).
ישראל גרנבום בנו של הרב פרסם חוברת בשם "מליץ יושר" כדי לענות על הטענות שהושמעו נגד אביו.
אף על פי שבני עדת ישורון התפללו מתוך הסידור הרגיל, רבם יצחק גראנבום הנהיג שינויים.
הוא הסיר כמה חלקים משניים מהתפילה כדי להבטיח ריכוז בקהל, הקפיד שמילות הפיוטים ייהגו בקפידה ושינה את מתכונת הדרשה בשבת; מעתה הקשיבו המתפללים בדממה, מבלי להעלות שאלות כמקובל עד אז.
כמו כן, הפסיק את המכירה הפומבית של העליות לתורה.
מיכאל מאיר העריך כי תיקונים אסתטיים אלה הושפעו מהנהוג אצל הספרדים בעיר, אף כי ב"עדת ישורון" הוסיפו לדבוק בהגייה אשכנזית.
השינוי היחיד שמאיר מצא לו "תוקף אידאולוגי" היה השמטת תפילת אב הרחמים, המבקשת נקמה בגויים.
דוד פיליפזון כתב כי העדה הייתה הביטוי המעשי היחיד במאה ה-18 ל בעקבות התמורות הגדולות במעמדם ובתפישתם של היהודים; אך התיקונים שערכה .
עם זאת, מאיר ראה ב"עדת ישורון" ניסיון מאורגן ראשון לערוך שינוי באורחות בית-הכנסת וניצן מוקדם של המגמה שתוביל ליהדות הרפורמית.
דן מיכמן ביקר היסטוריונים אלה על קישור העדה למגמה זו; הוא טען שהמדד היחיד לכך הוא השאלה אם היו להם מטרות דתיות אידאולוגיות בפני עצמן, ולא רק עניין פוליטי בהיפרדות.
לכך, כתב, כמו כן, הצביע על כך שההנמקות לשינויים היו מהשיח ההלכתי המקובל והתבססו על כך שאין מניעה לאמץ מנהגים מהספרדים.
ביולי 1806 השתתפו שלושה צירים של עדת ישורון, כמשקיפים, בסנהדרין של פריז.
עלייתו של לואי בונפרטה לכס המלוכה של הולנד, זמן קצר לאחר מות הרב של עדת ישורון, שינה את המצב במדינה והמלך החדש ציווה על איחוד הקהילות היהודיות תחת קונסיסטוריה, כפי שנעשה הדבר בצרפת של נפולאון.
אמנם בהנהגה החדשה של הקהילה היהודית של אמסטרדם שולבו חלק מראשי עדת ישורון, אך שינויי המנהגים והתפילות לא נמשכו ובמיוחד לאחר תבוסת נפולאון וחזרת בית אורנז'.
מחוז קהיר הוא מחוז במצרים שבו נמצאת בירת המדינה ובירת המחוז קהיר.
העיר קהיר ממוקמת בגדה המזרחית של נהר הנילוס.
בשטח המחוז נמצאת בתהליך בנייה בירת מצרים החדשה.
בעיר חדשה זו ימוקמו כל משרדי הממשלה והיא צפויה להיות מרכז עסקים חדש של המדינה.
בשנת 2019 הסתיימה בניית המסגד אל-פתאח אל-עלים, המסגד הגדול במדינה.
קהל חסידי ירושלים היא חסידות ירושלמית המשתייכת לעדה החרדית.
הקהילה נוסדה בשנות ה-80 על ידי קבוצה שפרשה מחסידות קרלין.
עד שנת תשמ"ה (1985) לא נטלו מוסדות קרלין תקציבים ממשלתיים, בהתאם להשקפת העדה החרדית.
בשנת תשמ"ה החלו המוסדות לקבל תקציבים כאלה, דבר שהביא למאבק חריף שניהלה העדה החרדית נגד חסידות קרלין.
קבוצה קטנה מהחסידות, שהזדהתה מבחינה רעיונית עם העדה החרדית, פרשה והקימה בית כנסת נפרד.
בתחילה השתכנו הפורשים בבית הכנסת "תרביצ"א" בבתי ורשה שברשות חסידות דושינסקיא ולאחר זמן עברו למשכן קבע ברחוב רבינו גרשום בירושלים.
הקהילה מונה קרוב ל-300 משפחות.
המנהיג בפועל של הקהילה היה הרב יוסף ציינווירט (נפטר ד' בחשוון ה'תשע"ג) שעד אז היה ר"מ בישיבת איתרי ולפני כן היה ראש ישיבת קרלין וראש החבורה בקרלין.
בין הפורשים בלט גם הרב חיים אורי פריינד, לימים דיין בעדה החרדית.
בני הקהילה מתלבשים בלבוש החרדי הירושלמי.
לקהילה שלושה בתי כנסת, אחד בירושלים ושנים בבית שמש.
בשנת תשס"א (2001) מונה הרב אברהם שמחה חנון למנהיג הקהילה.
באדר תשס"ז (2007) התקיימו בחירות בקרב חברי הקהילה שהכריעו כי הרב חנון יוכתר לאדמו"ר.
הרב אברהם אטיק - ראש "ישיבת באר שלמה"
הרב חיים ליברמן - מקובל ומשפיע חב"די
הרב שרגא סעמיועלס - מקובל
הרב חיים אורי בריזל - מקובל.
מוציא לאור "בית אהרן" המבואר
הרב מאיר שטיינברג - דיין בבית הדין "הישר והטוב"
טוביה ליברמן - עורך עיתון העדה
יוחנן שמעיה - מנהל מוסדות רמ"א וחבר הנהלת העדה החרדית וועד החינוך של העדה החרדית.
בנימין לובין - מראשי מערכת הכשרות של העדה החרדית.
קהילת שארית ישראל היא הקהילה היהודית הוותיקה בארצות הברית.
נוסדה במנהטן, ניו יורק בשנת 1654, על ידי צאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל.
בית הכנסת של הקהילה, המכונה גם "ספרדי-פורטוגזי" ("Spanish and Portuguese"), שייך לזרם האורתודוקסי וממוקם ברחוב 70 (מערב), ניו יורק.
הקהילה נוסדה ב-1654 על ידי 23 מהגרים יהודים, שבאו מברזיל, ונחשבת לקהילה היהודית הממוסדת הראשונה בארצות הברית.
במשך השנים, השתתפו חברי הקהילה במאבק למען זכויות אזרחיות ליהודי ארצות הברית, ובהדרגה השיגו את מבוקשם.
מכיוון שהקהילה הייתה הקהילה היהודית היחידה בעיר ניו יורק עד שנת 1825, שארית ישראל תפקדה בתור המרכז של החיים היהודיים, סיפקה מקום לתפילה ולימוד - הן חילוני והן תלמוד תורה, כמו גם מקום לשירותים דתיים (אוכל כשר, מקווה וכו') ומפגשים חברתיים.
בין נשיאי הקהילה שימשו בני משפחת תעשייני הנחושת אוריה הנדריקס ובנו הרמון הנדריקס.
22 בפברואר 1656 הוקדש בית הקברות היהודי הראשון של ניו יורק על ידי אנשי הקהילה.
בשנת 1730, לאחר נדודים בין אתרים שונים נחנך בית הכנסת הראשון של הקהילה ברחוב מיל (Mill St).
בשנת 1802 ייסוד חברת חסד ואמת, מוסד חברה קדישא לטיפול במת וקבורתו - המוסד הראשון מסוגו בצפון אמריקה.
בשנת 1828 ייסוד "Hebrew Relief Society", ארגון הצדקה היהודי הממוסדר הראשון בצפון אמריקה.
שנת 1855 בשיתוף של כמה ארגוני צדקה יהודיים יוסד בית החולים היהודי הר סיני.
בשנת 1860 בית הכנסת עבר צפונה לרחוב מספר 19, ליד השדרה החמישית.
בשנת 1886 הוקם הסמינר התאולוגי היהודי (JTS) ומשכנו הראשון היה בבית הכנסת ובית המדרש של הקהילה.
בשנת 1897 נחנך בית הכנסת שבו הקהילה שוכנת כיום.
קהל גראנדה בבוקרשט (בלדינו: Cahal Grande, Cal Grande או Sinagoga Mayor) היה בית הכנסת הספרדי הגדול של בוקרשט, המכונה גם "קהל קדוש גדול" (ברומנית: Templul Mare Spaniol) היה ממוקם בשכונת וקרשט, שהייתה המאוכלסת ביהודים, ברחוב נגרו וודה לשעבר מס.
במקום שבו שכן בית הכנסת נמצאים כיום בנייני מגורים.
בית כנסת זה הוקם בשנת 1819 בשכונה שנקראה אז "פופסקולוי", על ידי העדה הספרדית בבוקרשט בראשותו של גבריאל כהן, בהתאם לאיגרת מלכותית משנת 1818 של השליט יואן קאראג'ה.
באותה תקופה כיהן לזמן קצר כרב של העדה אליעזר פאפו.
באותה הזדמנות קיבלה הקהילה רשות להקים עוד בית כנסת קטן יותר, שייקרא לימים "קהל צ'יקו".
הביניין שוקם בשנת 1853 בסגנון מורי, שכלל מוטיבים מושאלים מבית הכנסת אל טרנסיטו בטולדו.
בחנוכת הבית המשוקם בחודש מאי 1853, נשא תפילה מיוחדת בשפות רומנית ולדינו
הרב משה יצחק אלמולי המכונה "קונורטה".
הוא ברך לרגל האירוע את שליט ולאכיה באותה תקופה, הנסיך בארבו שטירביי..
בית הכנסת עבר בשנת 1890 שיקום נוסף לפי תוכניות האדריכל הרומני גאורגה צ'רקז.
בשנת 1892 נוסף אליו חדר דרומי קטן ועוד ענף מסופח לקיר הצפונית.
בשנת 1891 צויד בית הכנסת עם עוגב גדול "ריגר ייגרדורף" שהובא מלייפציג ועבודת הקודש
לוותה במהלך השנים בצלילי מקהלה בניצוחו של המלחין אברהם לוי איבלה, הזמר טנור [
אלברטו דלה-פרגולה, והמנצח יוזף רוזנשטוק מהאופרה הרומנית.
בשנת 1938 עבר בית הכנסת קהל גראנדה שיפוץ שנוהל על ידי האדריכל אנג'לו אלמלך והמהנדס סילביו בז'רנו.
ב-21 בינואר 1941 בית הכנסת הוצת על ידי פורעים "לגיונרים".
הבניין ניזוק קשות, וכל תכולתו – ספרי תורה, מסמכים, ספרים וכלי קודש מכסף, נהרסה.
בשנת 1955 שרידי הבניין נחרבו על ידי השלטונות.
בעולם היהדות הספרדית היו עוד בתי כנסת שנודעו בשם "קהל גראנדה" - למשל בית הכנסת יוחנן בן זכאי בירושלים ובית הכנסת קהל גראנדה באי רודוס.
בית הכנסת נבנה בסגנון אקלקטי, בעל מבנה בזיליקלי בדומה לבתי כנסת רבים בעיר.
היה ניצב על מתאר מרובע .
מעל הבימה הייתה כיפה עם פתחים למעבר האור.
מעל הפרוזדור בכניסה הייתה קומת עזרת הנשים.
באולם הגדול שכלל שלוש ספינות היו שורות –שורות של ספסלים שהפסיקו במרחק מסוים מהקיר המזרחי שלידו היה ארון הקודש.
הרצפה הייתה עשויה מאבן מרובעת.
התקרה והקירות היו מכוסים בציורי קיר (פרסקו), ערבסקים, קישוטי סטוקו ואחרים בצבעי זהבהב, ארגמן וכחול כהה.
הנברשות, המנורות, הכתרים, המפות והפרוכת היו רקומים עם חוטי זהב.
בית הכנסת היה מרוהט בשפע, מצויד בכורסאות מעץ אגוז ושטיחים פרסיים.
שני הצריחים הצדדיים והחזית ופרונטונים עוצבו בהשפעה מורית.
היסודות הנאוקלאסיים בלטו במפרצים עם עמודים, בקשתות שבמרכז, בחלונות היחידים ובצמדים, בקיר המזרח.
הרב הראשון של בית הכנסת היה אליעזר פאפו.
בתקופת שיפוצו בשנות ה-1850 שרת בו משה יצחק אלמולי.
ביום הראשון של מרד הלגיונרים, 21 בינואר 1941, הגיע לבית הכנסת כנופיה של פורעים בראשותו של הכומר בריגדאו.
בהתחלה התבצרו בבית הכנסת מתוך ציפייה לעימות כלשהו עם כוחות הצבא.
משראו כי לא הגיעו חיילים, התחילו הלגיונרים לשדוד ולהחריב את בית הכנסת, שהיה מפורסם בפארו וביופיו.
ספרים ותעודות בעלות ערך רב שבספרייה וספרי תורה נערמו במרכז בית הכנסת והועלו באש.
למחרת ב-22 בינואר, בערב, הביאו הלגיונרים ציסטרנה של בנזין ובעזרתה הבעירו את הבניין.
הם מנעו מהכבאים שהגיעו למקום לכבות את האש.
כדברי החוקר הצבאי ולדסקו, "בית הכנסת בער כמו לפיד ענק במרכז העיר ומסביב רקדו הליגיונרים בריקוד שטני תוך כדי שירת המנונם ואף דחפו במגפיהם לתוך האש שלוש יהודיות אומללות, שנפשטו לחלוטין מבגדיהן וצרחו מרוב כאבים".
(אדריכל אריסטידה סטרז'ה, אדריכל לוצ'יאן שוורץ - בית הכנסת ברומניה, הוצאת הספר, בוקרשט, 2009
(ברוך טרקטין, לוצ'יאן זאב הרשקוביץ' – נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הספר, בוקרשט 2008)
בתחומי השיווק והפרסום, קהל יעד הוא קבוצה ספציפית של אנשים בתוך שוק היעד אליו מכוון שיווקו של מוצר או רעיון מסוים.
אנשים אלו עשויים להיות רוכשים פוטנציאליים של המוצר, אנשים שכבר משתמשים בו דרך קבע, מקבלי ההחלטות לגבי רכישת מוצרים מסוג זה בבית, או האנשים שמשפיעים על קבלת ההחלטות.
למשל, אם חברה מעוניינת לשווק מוצר דיאטה המכוון לגברים עם מחלות לב (שוק היעד), היא עשויה לנסות לפרסם את המוצר לא רק בקרב גברים אלו, אלא גם בקרב נשותיהם (קהל היעד), שלעיתים קרובות אחראיות על נושא התזונה בבית.
באופן דומה, חברות צעצועים עשויות לפנות בפרסומיהן אל קהל הילדים, מכיוון שהם אלו שעשויים להשפיע על קבלת ההחלטות של הוריהם באשר לרכישת הצעצוע.
בהתאם לקהל היעד שזיהתה החברה, היא מקבלת את כלל ההחלטות לגבי אופן עיצוב פרסומיה, אמצעי התקשורת דרכם היא פונה לקהל זה, העיתוי המתאים לפנייה ועוד.
לכן זיהוי קהל היעד הוא צעד ראשון בטרם קביעת תהליך ואופן השיווק של המוצר או הרעיון.
ניתן לאפיין את קבוצת האנשים הספציפית שמהווה את קהל היעד באמצעות מאפיינים כגון: קבוצת גיל, מין, מצב משפחתי וכדומה.
קהילת תורה ויראה היא הקהילה הראשונה של אנשי נטורי קרתא.
מאוחר יותר התפלגה קבוצה זו לכמה פלגים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה בירושלים "חברת החיים" על ידי עמרם בלוי והרב אהרן קצנלבוגן.
החבורה הייתה הבסיס להקמת הקבוצה הקנאית "נטורי קרתא", שדגלה בהתבדלות מוחלטת מהציונות.
בשנת תרצ"ד (1934) ייסדו השניים בית כנסת בשם 'תורה ויראה' בשכונת מאה שערים.
בהמשך פתחו השניים גם ישיבה ותלמוד תורה.
את הישיבה ניהל הרב אהרן קצנלבוגן, ביחד עם עמרם בלוי.
בראשות הישיבה עמדו הרב בנימין שיקוביצקי והרב אליהו זלוטניק.
את התלמוד תורה ניהל הרב שלום יעקב שמחה רוטמן.
לאחר פטירת הרב אהרן קצנלבוגן מונה הרב חיים קצנלבוגן לראש הקהילה והישיבה ולאחר מכן מונה גיסו הרב אברהם יעקב אפשטיין.
מנהל המוסדות הוא זליג ראובן קצנלבוגן, בנו של הרב חיים.
הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב מלונדון נחשב לאחד ממנהיגי הקהילה, ובשהותו בישראל נהג לדרוש בבית הכנסת.
הרב דומב התנגד למפגשים עם הפלסטינים והאיראנים, והתבטא על הנפגשים: "האנשים האלה אינם חלק מן נטורי קרתא, אינם חלק מציבור היראים שנשארו באמונה, המה בודדים, מטורפים".
בראשית המאה ה-21, פרשה מהקהילה קבוצה, בראשות הרב שמעון אליהו קרישבסקי והרב ראובן מרצבך, בשל טענות על ההנהגה שאינה מספיק קנאית.
קבוצה זו השתכנה בבית הכנסת אוהל שרה.
בין חברי קבוצה זו היו גם חברי נטורי קרתא שתומכים במפגשים עם הפלסטינים, כמו משפחתו של משה הירש חתן הרב אהרן קצנלבוגן.
בהמשך פרשה משפחת הירש גם מאוהל שרה.
תלמוד תורה "רמ"א" בבית שמש
ישיבה קטנה "מעלות נפתלי" בבית שמש
ישיבה גדולה "בית הלוי" בבית שמש
כולל אברכים בבית שמש וירושלים
כתב עת חודשי בשם "החומה" (בעבר גם עלון שבועי בשם "האמונה")
קהילת תאומי האלון הוא כפר אקולוגי וקהילה רצונית בה חיים כמאה אנשים, בשטח של 450 אקרים בו.
הקהילה היא חלק מהתאחדות הקהילות השוויונית.
מאז היווסדה ב-1967, קהילת תאומי האלון היא בין הקהילות הרצוניות החילוניות ארוכות החיים בצפון אמריקה.
הערכים הבסיסים של הקהילה הם שיתוף, שוויון, אי-אלימות, קיימות וחלוקת הכנסה.
קהילת תאומי האלון עזרה לייסד מספר קהילות נוספות, ביניהן קהילת הבלוט.
לחברים בקהילה ניתנת האפשרות לעבוד מחוץ לקהילה, ובמקרה כזה, הכסף הולך לקהילה עצמה, וחלקו הולך לחסכונות של העובד.
אף על פי שצפייה בשידורי הטלוויזיה אסורה בקהילה, בקהילה יש גישה לאינטרנט ומחשבים והחברים בקהילה יכולים לצפות בסרטים ותוכניות טלוויזיה.
חברים בקהילה נפגשים לעיתים קרובות לפעילויות פנאי כגון ריקוד, מדיטציה, מפגשי ספרות, המחזת מחזות זמר ומשחק במשחקי לוח.
לכל חבר בקהילה יש חדר מגורים משלו, בו יש חדר שינה, ושאר המרחבים הם ציבוריים ומשותפים לכולם.
בקהילה חברים אנשים בעלי אמונות דתיות מגוונות, הכוללות את הנצרות, אתאיזם, בודהיזם ודתות פגניות.
בקהילה ישנן חתונות פגאניות, חגיגה של ימי השוויון, ארוחות חג ההודיה וחגיגה ב-16 ביוני את הקמת הקהילה.
קהילת תאומי האלון שואפת להיות מודל להתנהלות אקולוגית נכונה.
חבר טיפוסי בקהילת תאומי האלון צורך פחות משאבים מאמריקאי ממוצע, בעיקר בעקבות שיתוף המשאבים של החברים בקהילה.
כל המשאבים בקהילה משותפים לכולם, מלבד החפצים האישיים של כל אדם.
לדוגמה, לקהילה ישנם 17 כלי רכב משותפים ו"ספריית לבוש".
קהילת שער השמים (נהגה בהגייה אשכנזית: שער הַשוֹמַיִם; באנגלית: Congregation Shaar Hashomayim) היא קהילה יהודית אורתודוקסית בפרבר ווסטמאונט שבמונטריאול, קוויבק, קנדה.
הקהילה התאגדה כבר בשנת 1846. בית הכנסת של הקהילה הוא בית הכנסת האורתודוקסי הגדול בקנדה.
במקור שכרה הקהילה שטח ברחוב סנט ג'יימס בווסטמאונט, בית הכנסת הראשון הקבוע של הקהילה נבנה ב-1859. בשנים 1885–1886 בנתה הקהילה מבנה חדש ומפואר ברחוב מק'גיל בעלות של 40,000$, בבניין זה פעלה הקהילה קרוב לארבעים שנה.
ב-1902 התמנה הרב הרמן אברמוביץ כמנהיגה הרוחני של הקהילה, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-1947.
בעקבות הגירה פנימית של האוכלוסייה היהודית ובשל גידול במספר חברי הקהילה, הוחלט לחפש מקום חדש ומתאים באזור מערבי יותר בעיר.
ב-1920 רכשה הקהילה מגרש למבנה חדש בשדרות קנסינגטון בעיר.
אבן הפינה הונחה בידי נשיא הקהילה ליון כהן בשנת 1921. חנוכת בית הכנסת התקיימה ב-17 בספטמבר 1922. הריהוט של בית הכנסת ברחוב מק'גיל, ארון הקודש ומדרגות השיש, הנברשות והספסלים נמכרו לקהילת "בית שלמה" בעיר.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת נחנך בשנת 1948. בשנה זו התמנה מנהיג רוחני חדש לקהילה, הרב וילפרד שוחט, ששימש בתפקידו זה בארבעים ושבע השנים הבאות, עד פטירתו ב-1995.
ב-1967 ביצעה הקהילה פרויקט הרחבה גדול, בית הכנסת עצמו הורחב כדי שיוכל להכיל את המתפללים הרבים בימים הנוראים.
בשנה זו מנתה הקהילה 1,750 משפחות ובהן 4,000 נפשות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 בוצע שיפוץ גדול נוסף במבני הקהילה.
ומונה רב חדש, הרב אדם שייאר.
הקהילה יזמה וביצעה הקמת עירוב בווסטמאונט.
כן הותקנה בבית הכנסת מערכת סאונד שהותאמה לשימוש בשבת באישור מכון צומת.
ב-2013 הצטרפה לצוות הרוחני של בית הכנסת, מהר"ת (=מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית) רחל קוהל-פיינגולד, מהרבניות האורתודוקסיות הראשונות שהוסמכו לתפקיד זה.
בין מי שגדלו בקהילה וזכו לפרסום רב: הזמר לאונרד כהן שאביו נתן היה בנו של נשיא הקהילה, והאדריכל ויזם הנדל"ן הקנדי מקסוול מיירון קלמן .
קהיר המוסלמית היא אחד משלושת האזורים מהם מורכבת קהיר בירת מצרים של ימינו.
היא נמצאת במרכז הנוכחי של קהיר, מסביב לחומות העיר ולמצודת קהיר (מצודת צלאח א-דין).
הרחוב המרכזי שלה מתחיל מדרום בבאב אל-זווילה ונגמר בצפון בבאב אל-פותוח.
בעיר המוסלמית ישנם מאות מסגדים, קברים, מדרסות וחאנים מהתקופה המוסלמית.
אונסק"ו הכריז על אזור זה כעל אתר מורשת.
אזור נוסף של קהיר והוא עתיק יותר מכונה "העיר העתיקה" (מצר אל-קדימה).
אזור זה מורכב ממספר שכונות שכל אחת מהן נבנתה על ידי שושלת שלטונית שכבשה את העיר.
הראשונה והעתיקה ביותר, הנמצאת ליד נהר הנילוס, היא פוסטאט.
זהו הגרעין ההיסטורי של קהיר.
עמר אבן אל-עאץ כבש את העיר במצוות החליף עומר בן אל-ח'טאב וייסד את עיר הבירה החדשה של הפרובינציה המוסלמית – פוסטאט, בסמוך למבצר בבל.
בתחילת דרכה היא נבנתה עבור חיל מצב, לא מתוכננת ובעלת בניינים מגובבים ללא סדר.
במרכזה נבנה, בשנת 642, מסגד עומר או בשמו המלא – מסגד עמר אבן אל-עאץ.
על המרחק בין העיר העתיקה לקהיר העיד כבר הרמב"ם, שגר בפוסטאט ושירת את השליט שגר בקהיר.
הוא השאיר תיאור של אורח חייו וסדר יומו.
מסמך היסטורי זה נפתח במשפט המפורסם: "אני שוכן במצרים והמלך שוכן באל-קאהירה, ובין שני המקומות שני תחומי שבת".
כאשר הכוונה בשם מצרים הייתה לפוסטאט.
השליטים הבאים מחליפות בית עבאס המשיכו בבנייה שהתפשטה לכיוון צפון-מזרח.
הם בנו את עיר הלוויין אל-עסכר, שהיא כיום אחת השכונות של קהיר העתיקה.
לאחריהם שליטי שושלת טולון בנו עיר לוויין נוספת - קטאיע, שבה נמצא עד היום מסגד איבן-טולון והיא השכונה השלישית של קהיר העתיקה.
האזור השלישי של קהיר הוא החלק שהחל להתפתח במאה ה-19 ונקרא "קהיר המודרנית".
בתקופה זו כבר היו טכנולוגיות בנייה מודרניות, שאפשרו את ייצובן של גדות הנהר וכך נמנעו השיטפונות שהיו מנת חלקו של אזור זה ושמנעו את יישובו בעבר.
העיר המודרנית נבנתה על שטח האזור שיובש, בין העיר המוסלמית לנהר הנילוס ומשם התפשטה לכל עבר.
ב-8 באוגוסט שנת 969 כבש מצביא הצבא הפאטימי ג'ווהר א-סיקילי את פוסטאט שהייתה באותה העת בירתה של מצרים.
הכובשים הפאטימים בחרו אתר צפונית מזרחית לפוסטאט להקמת מרכז שליטתם, שבו הוקם ארמון חדש כמקום מושבו של החליף, מקום זה היה למעשה הגרעין הראשוני של העיר החדשה שנקראה בשם של אלְקָאהִרַה - القاهرة (לימים קהיר), שפירושו בערבית – המנצחת.
אולם פוסטאט המשיכה לשמש כמטרופולין של מצרים עוד מספר שנים גם לאחר הכיבוש.
בשנת 987 הגאוגרף אבן חווקל (ابن حوقل) שבקר בפוסטאט התפעל מהעיר ותיאר אותה כבעלת רחובות מוצלים, שווקים נפלאים ובתים גבוהים בעלי שבע קומות.
גם 70 שנה מאוחר יותר הפילוסוף והמשורר נאצר ח'וסרו משבח את יופיים של השווקים שבעיר, את הסחורות המשובחות ואת המגוון העצום של פריטים שבהם.
הסולטאן הפאטמי שכבש את מצרים והיה הבונה הראשון של קהיר הוא החליף אבו תמים מעד אל-מועיז.
למרות חשיבותה של פוסטאט, עשה אל-מועיז החלטה חשובה ביותר והעביר את מרכז השלטון לעיר החדשה, קהיר.
הפאטמים שבאו מצפון-אפריקה, היו שיעים, שהשתלטו על מדינה סונית ברובה.
למען ביסוס שלטונם הם נזקקו למוקד שלטוני חדש שיהיה כולו שלהם ועל כך נתנה להם קהיר פתרון.
שטח העיר החדשה היה מוקף חומה ומרשים ביותר בגדלו, והשתרע מבאב אל-פותוח עד באב זוואלא ומבאב אל-גוראיב עד לרחוב קלאק מעבר למסגד אל אזהאר.
היו בחומה שבעה שערים והיא הייתה כל כך רחבה ששני פרשים יכלו לרכב עליה אחד ליד השני.
עיקר בניית העיר נעשה מאוחר יותר בתקופת שלטונו של בנו אבו מנסור ניזאר אל-עזיז באללה, שהיה מצביא ובונה גדול.
הוא בנה את העיר במתכונת הרומית: מלבנית, חצויה רחובות שתי וערב, מבוצרת ומאוכלסת במוסדות שלטון.
מכמה בחינות אפשר להשוות אותה לעיר האסורה בבייג'ינג.
זו הייתה עיר מלכות שנבנתה למען החליף.
היא כללה את ארמונות הח'ליף, שווקים למסחר, משכנות לצבא, מערכות ביצורים מסגד ואת אוניברסיטת "אל- אזהר" שעד היום עומדת במרכזה של קהיר,, וגילה כגיל קהיר עצמה - למעלה מאלף שנה.
הגודל והפאר של אל אזהר נבעו גם הם מהעובדה שהשליטים היו מיעוט שיעי בתוך סביבה סונית.
משימתם הייתה להפיץ את האסכולה הדתית שלהם באמצעות ה"דעוה", דהיינו קריאה, פניה, הזמנה להצטרף אל אמונתם.
השושלת הפאטימית שלטה במצרים עד לשנת 1169 שנה בה היא הובסה על ידי המצביא צלאח אל-דין, ששלט בה כנציגו רשמי של החליף העבאסי.
צלאח א-דין הפך את מצרים לאחוזה של משפחתו, ובין השנים 1176–1183 נבנתה בפקודתו מצודת קהיר שאליה הועבר המרכז הפוליטי והצבאי של העיר.
הביצורים המאסיביים נועדו כדי להתגונן מפני תקיפות שהיו עשויות לבוא מטעמם של הצלבנים בארץ ישראל.
המעבר השלטוני לאזור המצודה גרם לכך שהאזור הפאטימי שהיה קודם לכן בבחינת "קריית מלך", הפך לאזור הנגיש להתיישבות להתפתחות כלכלית לכל מי שידו משגת.
ולכן הממלוכים, השליטים שבאו אחרי צאלח אל-דין, יכלו ליישב במקום את אנשי האליטה שלהם ושל בני המקום ושהיו נאמנים להם.
הממלוכים, ששלטו במצרים בין השנים 1517–1250 בנו מספר רב של מסגדים מדרסות וארמונות.
הם הקדישו מאמצים וכסף רב לפיתוח העיר וחלק גדול של המבנים המפארים עדיין את קהיר הם מתקופה זו.
על פי תיאורו של אל-מקריזי עמד מספר המסגדים בקהיר בתקופתו על 69. בין השנים 1260 עד 1441, נבנו בקהיר 43 מסגדים על שטח של כ-1.5 קמ"ר.
9 מבנים מפוארים הוקמו בתקופתו של השולטן אל נסיר מוחמד 1340–1293. הפיתוח המרשים ביותר היה הפיכת השטח של הטיילת הפאטימית לשדרה של מבנים מונומנטים מרהיבים כמו: המדרסה של זהיר בייברס, המדרסה של קלאון והמדרסה של ברקוק שכיוון התפשטותם היה דרומה עם בניית שני המסגדים אשרף ומואיד.
העות'מאנים כבשו את מצרים בשנת 1517 ושלטו בה עד שנת שנה 1798, שבה פלש נפוליאון למצרים.
בתקופת שלטונם הפכה קהיר מעיר אימפריאלית לבירה פרובינציאלית, שנשלטה על ידי נציב שנשלח מאיסטנבול ונקרא פחה.
השלטון העות'מאני לא שיבש מאוד את מבנה העיר, נוספו לה עוד מסגדים שהחשובים שבהם הם: מסגד הסולמניה ומסגד שולטן מוחמד, שהתאפיינו בצריחים צרים ומחודדים וכפה גדולה שהיו לסמל של המבנים העות'מאניים
סוג נוסף של מבנים, שהיה מסימני התקופה העות'מאנית הוא סביל-כותאב: זהו מבנה מלבני בעל שתי קומות מקושט בשיש בחלקו התחתון ובעל שלוש חזיתות הפונות לרחוב.
בקומה הראשונה היה מצוי מתקן מים ציבורי המיועד לשתייה של בני אדם.
הקומה העליונה משמשת כמדרסה עם גזוזטרה בעלת קשתות.
מבנים אלו נחשבים כגולת הכותרת של המבנים העות'מאנים בעיר.
בקהיר שרדו מספר רב של מבני סביל כותאב מהמפורסמים שבהם הוא סביל כותאב רוקאיה דודו, וכן סביל כותאב עבדל רחמן.
מבנים ייחודיים נוספים מהתקופה העות'מאנית הם בתי-מגורים של אנשים אמידים, אנשי-דת, סוחרים ופקידים גבוהים.
הבתים, הפתוחים כיום למבקרים, ומאפשרים הצצה לתוך אורח החיים היומיומי בקהיר של אותה תקופה.
המפורסם ביותר הוא "בית סוהיימי" הנמצא בקרבת מסגד אל-אקמר.
בית ג'מאל אל-דין אל-ד'הבי נחשב גם הוא לאחד הבתים היפים ביותר בעיר ונמצא בחלק הדרומי שלה.
ידוע במיוחד הוא גם הבית המכונה בית גאיר אנדרסון
שליד מסגד אבן טולון, שהוא בעצם שני בתים מחוברים יחדיו.
ביקור בבתים אלה מגלה מיד את אחת מהתכונות האופייניות של הבית הקהיראי.
חזות דלה מבחוץ ומפוארת מבפנים
מסגד של אחמד אבן טולון נבנה בפקודתו בשנים 879 – 876 והוא משמר את סגנון הארכיטקטורה האיסלמית הקלאסית של בית עבאס.
זהו אחד מהמסגדים הגדולים בקהיר והוא נבנה בסגנון המסגדים של העיר סמארה, כולל חצר גדולה ואולמות מקורים בכל אחת מארבע פינות החצר.
באולם הגדול ביותר נמצאת הקיבלה.
שרידים מתקופת העיר הפאטמית, הם השערים בּאבּ אל-זווילה בדרום (Bab Zuwayla), באב-אל-פותוח (Bab al Futuh) ובּאבּ אל-נצר (Bab al-Nasr) בצפון.
שערים אלו נבנו על ידי הארכיטקט הארמני בדר אל-גמלי אל-גיושי, שנחשב לגדול בדורו.
חלק ממערכת השערים בנוי כמתחמים סגורים, כך שניתן יהיה להגן על כל שער לחוד, במקרה שחלק ממערכת הביצורים הזאת תיפול בידי האויב.
מוסד אל-אזהר, (המסגד והאוניברסיטה), בן אלף השנים, החליף פנים פעמים רבות וסגנונות רבים השאירו בו את חותמם.
כיום אל-אזהר נחשב כיום למוסד הלימוד החשוב ביותר של האסלאם הסוני.
החינוך שבו היה כבר בתקופות הראשונות, בלתי פורמלי, ללא דרישות קבלה ותואר רשמי.
בשנת 1961 עברה האוניברסיטה רפורמה מקיפה על מנת להתאימה ללימודים אקדמיים.
נושאי הלימודים העיקרים נשארו לימודי החוק והשפה האסלמיים.
מסגד אל אזהאר נבנה בשנת 970 על ידי השושלת הפאטימית.
מקור שמו הוא כנראה מבתו של מוחמד פאטמה זהראא, שהשושלת הפאטימית מייחסת עצמה אליה.
החלק העתיק של המסגד מהתקופה הפאטימית, הוא קיר התפילה.
הוא בנוי מחמשה מעברים המקבילים לקיר הקיביה ונתחמים על ידי עמודי שיש.
המעבר מרכזי הוא הגדול ביותר כיוונו ממערב למזרח והוא מסתיים משני צדדיו בכיפה.
מבנה זה מזכיר את סגנון הבנייה של מסגד הגדול בקירוואן, אזור שממנו החלה התפשטותם של הפאטימים.
אלמנטים פאטימיים אחרים הם קישוטי גפנים משתרגות, וצמחים אחרים משולבים באותיות קליגרפיות.
קישוטים אלו מופעים מעל קמרוני הקשתות במסגד.
במאה ה-18 בתקופה העותמאנית הורחב המבנה ונוספו לו ארבעה מעברים נוספים המקבילים לישנים.
תוספת זו פגמה בהרמוניה של אולם התפילה.
המסגד נבנה בשנת 1125 ונחשב לאחת הדוגמאות היפות ביותר של המסגדים הפאטימים הקטנים במצרים.
חזית הכניסה מפוארת ביותר וסימטרית משני צדי הפתח.
מופיעים האלמנטים הידועים של האדריכלות הפאטימית המצועצעת וההרמונית: צורות צדף, יהלום, רוזטה ונישות עם עמודים ספירלים, מוקרנס וכיתוב באותיות כופיות.
עיטורי הסטוקו הרבים על קירות המסגד ממחישים את חשיבות הדקורטיביות בסגנון הפאטימי.
החלון הפאטמי מחורץ בפסים, כמו "פלחי-עוגה" וצורתו מזכירה פרסה מחודדת.
משמאל לכניסה מינרט שנבנה מאוחר יותר (1396).
המידות של החלק הפנימי הן: אורך 28 מטר ורוחב 17.5 מטרים.
במרכז המבנה חלל מרובע המוקף במסדרון עמודים מקורה
מסגד חאכם באמר אללה הוא אחד מהמסגדים הגדולים בעיר.
נבנה על פי המודל של מסגדי אבן טולון ואל-אזהאר, הוא נחשב למסגד הפאטימי השני בחשיבותו.
הכניסה המרשימה נבנתה במאות ה-11 וה-12 בסגנון שער רומנסקי.
האולם המרכזי שלפני המחרב מאורך, בעל תקרה גבוהה, בקירות האולם חלונות על פי הדגם של מסגד אל-אקצא.
המחרב מאופיין בכפה מעוגלת וקשתות זווית הנצבות במרכזן של שתי כיפות מעוגלות הנמצאות בפינות המבנה.
עדויות היסטוריות מצביעות על כך שמקורם כנראה בעיצוב שהיה קיים במסגד אל אזהאר באותה התקופה.
לבניין שני מינרטים מצד צפון ומערב, צורתן עברה שינויים רבים במהלך השנים.
החצר הפנימית הגדולה מוקפת במעבר מקומר התחום כלפי מרכז החצר בעמודים.
גבולות המתחם כולו מוקפים בחומה מאושנבת עם חרכי ירי, אלמנט שהופיע לראשונה במצרים במסגד אבן טולון ולאחריו באל אזהאר.
מעניין לציין שזהו מוטיב נוסף שהגיע מהארכיטקטורה באירופה כמו שניתן לראות בקתדראלה של פלרמו משנת 1185.
המסגד הוזנח במשך שנים רבות ושוקם לאחרונה, באופן שאינו מחמיא לו ביותר.
התקופה הממלוכית, 1517–1250, הייתה ללא ספק תור הזהב של קהיר.
מעניין לציין שבתקופת אבן-קלאון ספרי הנוסעים, מפארים מאוד את קהיר, שהייתה מפותחת יותר מערים אירופאיות של אותה העת כגון: פריס לונדון ורומא.
היא הייתה מטרופולין בת חצי מיליון תושבים.
בעוד שערי אירופה הכילו אז כמה עשרות אלפי תושבים בלבד.
היו בה מבני שירותים ציבוריים, בתי-חולים, מערכת חינוך ציבורית וארגון מסחרי שכלל 12,000 חנויות.
אחד המקורות ההיסטוריים החשובים, הוא ספרו של ההיסטוריון אל-מקריזי.
בהם תיעד בצורה יסודית ובפירוט כה את קהיר.
המבנה המאפיין בתקופה זו, הוא קומפלקס של מסגד, מאוזוליאום ומדרסה.
כל סולטן ממלוכי שרצה לפאר את שמו בנה מסגד אדיר וכלל בתוכו גם את קברו.
בקומפלקס הזה פעלה גם מכללה גבוהה ללימודי האסלאם – מדרסה.
צרוף זה שהיה נדיר בשאר ארצות האסלאם, יצר בעיה מסוימת של מצרים ימינו.
כאשר פנו שלטונות מצריים אל הסעודים בבקשה לסיוע כספי, על מנת לשקם ולתחזק את האוצרות הארכיטקטוניים שנמצאים בקהיר, סירבו הסעודים, בטענה שאמונתם הווהאבית אוסרת הימצאות קברים בתוך מסגד.
את מבנה המדרסה שבקומפלקס, מאפיינת צורת הצלב, נקראת בשם קרוסיפורם.
בכל אחד מקצוות הצלב, נמצאת מבנה בצורת במה מוגבהת הפתוחה לצד אחד.
ליוואנים אלו ממוקמים בכל אחת מארבע הפינות של החצר המרכזית.
כל אחד מהליוואנים שייך לאחת מארבע אסכולות ההלכה של האסלאם, שהיו כולן לגיטימיות ונלמדו זו לצד זו בהרמוניה מלאה.
רוב המדרסות כללו גם מבנים למגורי השיח'ים והסטודנטים, שמימנו את לימודיהם בעזרת מלגות.
המתחם שבו נבנה המסגד מכולל באופן מסורתי, גם מדרסה, מאוזוליאום וח'נקה סופית.
חזיתו של המסגד מקושטת בפסי רוחב, וגומחות שבהן מופיעים סטלקטיטים.
למסגרת החלונות צורת קשת המחודדת באמצעה, סגנון שמופיע בכמה מסגדים ומזוהה עם השושלת הבחרית.
לאורך החזית חקוקות כתובות הקדשה.
למסגד שני מינרטים ולידם כיפה, שהייתה במקור עשויה מעץ וטיט, אבל קרסה במאה ה-19 ובמקומה נבנתה כיפה הבנויה מלבנים.
המינרט המתומן ניתן לזיהוי מרחוק הודות לגילוף של עיגולים החופפים אחד את השני המקיפים אותו מסביב.
גלריה הנתמכת בעמודים שבסיומם מבנה נחושת דמוי בצל.
דלת הכניסה המקורית משובצת בכסף ושמו של ברקוק חרוט בה.
המזרקה באמצע החצר הפנימית בעלת כיפה בולבוסית הנתמכת בשמונה עמודי שיש
מקורות מעידים על כך שבטקס פתיחת במסגד, אגן ההיטהרות של המזרקה מולא במי סוכר.
הקומפלקס של סולטן קאלהון, כולל בנוסף למרכיבים המסורתיים (מוזולאום, מסגד ומאדרסה), גם בית חולים (מאריסטן).
חזיתו של המבנה פונה לרחוב.
אורכה של חזית קומפלקס קאלהון הוא 67 מטרים וגובהו כ-20 מטר.
הוא עשוי מאבנים וכולל קשתות ורטיקאליות עם גומחות מקושטות בברונזה הנישאת על גבי עמודי שיש.
החלונות מקושטים בצורות גאומטריות שונות.
בחזית מצויה כתובת חרוטה באבן שכוללת את שם הבנאי תוארו ותאריך הבנייה.
החצר הגדולה של המדרסה מרוצפת בשיש ססגוני ושער דמוי פרסת סוס מפריד אותה מהמוזוליאום שנחשב לשני ביופיו לאחר זה של הטאג' מהאל.
המסגד של נאצר מוחמד אבן-קלאון
למרות שמעמדו מל סולטאן זה היה מהבולטים ביותר בתולדות קהיר, המסגד הוא אחד הקטנים.
בימיו, הגיעה קהיר לשיא תפארתה ועלתה אולי על כל עיר אחרת בעולם הידוע.
המסגד נבנה בשנת 1318 כמסגד מלכותי ומבצר על אתר שהיה בו כנראה קודם לכן מסגד איובי.
הוא מעוצב כשלוש צורות מלבניות.
הקיר החיצוני צנוע בצורתו ומיוחס לתפקידו הצבאי של המקום.
בפנים, חצר מלבנית המוקפת בהיפוסטיל.
עמודים השיש המרכיבים את ההיפוסטיל הם בעלי כותרות פרה-איסלמיות בצורתם.
הקשתות המחודדות שביניהן בנויות בסגנון אבלק ומעליהן חלונות.
שני המינרטים הם בעלי צורה יוצאת דופן משאר המינרטים במצרים.
לטענת מרקיזי נשכר לתכנון המינרטים אדריכל שמקורו מתבריז וכותרתם הבולבוסית בצבעי ירוק לבן וכחול מקורם מסגנון הפרסי ששרר בתבריז.
זהו אחד מהמסגדים הגדולים בעולם.