tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבודקים משתמשים בזכוכית מגדלת חזקה במיוחד כדי לוודא את כשרותם והידורם של המינים.
בניין מירנטה דו ולה (בפורטוגזית: Mirante do Vale, בתרגום מילולי: "מצפור העמק") הוא גורד השחקים הגבוה ביותר בעיר סאו פאולו שבברזיל.
גובהו של הבניין הוא כ-170 מטרים, ויש בו 51 קומות.
בניין וסטרן יוניון טלגרף היה גורד שחקים ששכן בברודוויי 195 ברובע הפיננסי של מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
הבניין היה בן 10 קומות (מעל 2 מרתפים וקומת הקרקע) והתנשא לגובה 70 מטרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט , עם שינויים על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, ושימש כמטה המשרדים של חברת וסטרן יוניון טלגרף עד הריסתו ב-1914. יש הרואים בו כגורד השחקים הראשון בעיר.
התוכניות המקוריות הציגו 11 קומות כולל קומת הקרקע, גג מנסארד בן שלוש קומות ומגדל שעון בראשו שהעניק לבניין את גובהו הסופי של 70 מטרים.
הוא נבנה מלבנים, שיטת הבנייה המקובלת באותה תקופה, וחופה בחזיתותיו בטרה קוטה.
חללי הפנים כללו משרדי הנהלה, חדר גדול לתפעול טלגרף ושטחי משרדים שניתן היה להשכיר לדיירים אחרים.
בשנת 1890 נהרסו 5 הקומות העליונות בשריפה, בעוד קומת הקרקע ו-5 הקומות התחתונות נותרו ללא פגע.
בניין וסטרן יוניון שכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ברודוויי ודיי ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בניו יורק.
במקור, החזית המזרחית של הבניין פנתה לרחוב ברודוויי ואורכה היה 23 מטרים.
חזיתו הדרומית פנתה לרחוב דיי ואורכה היה 46 מטרים.
אורך המגרש בצד האחורי של האתר, במערב, היה מעט רחב יותר, באורך של כ-24 מטרים.
המגרש עליו קם הבניין היה בגודל של חמישה מגרשים שאוחדו: שלושה בברודוויי, כל אחד בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, ושניים ברחוב דיי, כל אחד בגודל 7.6 על 23.8 מטרים.
רחוב דיי השתפל כלפי מטה הרחק מברודוויי, כך שרצפת קומת המרתף שלו הייתה כחצי מפלס מתחת לרחוב ברודוויי בצד המזרחי של המגרש, ואילו בצד המערבי של המגרש הייתה באותו המפלס של רחוב דיי.
כאשר בניין וסטרן יוניון שופץ בשנת 1890, נרכש מגרש נוסף ברחוב דיי, בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, להרחבה עתידית.
בניין וסטרן יוניון תוכנן במקור על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ונפתח כמטה המשרדים הראשי של חברת וסטרן יוניון ב-1875. הבניין עוצב בסגנון נאו-בארוק עם השפעות של אדריכלות האמנויות היפות, אם כי בזמן בנייתו, הסגנון אופיין כרנסאנס צרפתי .
קבלנים רבים סיפקו חומרי בנייה לבניין המקורי.
לאחר שהבניין ניזוק קשות בשריפה ב-1890, הוא נבנה מחדש ב-1891 לפי עיצובו של הנרי ג'יינוויי הארדנברג.
הבניין היה בן עשר קומות (כולל עליית גג בת חצי קומה), והתנשא לגובה של 70 מטרים, בהתחשב במגדל השעון שלו.
גובה הקירות החיצוניים, מתחת לגג מנסארד, היה 43 מטרים.
קומת הקרקע נחשבה למרתף מוגבה במלואו, ומספור הקומות החל מעל קומת הקרקע.
מגדל השעון הפך את בניין וסטרן יוניון לאחד המבנים הגבוהים ביותר בעיר ניו יורק, כנסיית השילוש הקדוש, בניין ניו יורק טריביון ומגדלי גשר ברוקלין.
בתקופת סיום הבנייה של בניין וסטרן יוניון, הבניינים הגבוהים ביותר בעיר, בדרך כלל, לא עלו בגובהם על שש קומות, וצריחי הכנסייה התנשאו רק לגובה של בניין בן 9 קומות.
זה יוחס לעובדה שהמעלית הייתה עדיין טכנולוגיה חדשה יחסית.
החזית חולקה, במקור, לשלושה חלקים אופקיים: בסיס, חלק אמצעי וכותרת.
עיצוב זה בא בהשראת העמודים באדריכלות הקלאסית ונועד להדגיש את חלקיו השונים של הבניין.
בלוקי הגרניט ששימשו לבניית הבניין הגיעו מקווינסי, מסצ'וסטס וריצ'מונד, וירג'יניה, בעוד הלבנים הגיעו מבולטימור.
מעל הבסיס היו ספנדרלים בין החלונות בכל קומה בין העמודים התומכים האנכיים, שהפרידו בין החזיתות למפרצים הבולטים ממישור החזית.
בחזית הפונה לרחוב ברודוויי, תוכננו העמודים התומכים השני והחמישי מדרום להיות רחבים יותר, ובכך לתמוך בגג מנסארד ובמגדל השעון.
באופן כללי, העיטורים על בניין וסטרן יוניון לא היו, בדרך כלל, בולטים כמו הרכיבים המבניים העיקריים שלו.
בסיס בניין וסטרן יוניון, שכלל את 3 הקומות הנמוכות ביותר, היה מחופה בלוקים גרניט בגמר כפרי.
הכניסה הראשית הייתה דרך גרם מדרגות במרכז חזית ברודוויי, אם כי הייתה גם כניסה ישירה למרתף בקצה המערבי של חזית רחוב דיי.
שני זוגות של עמודי גרניט קווינסי, שתמכו את מרפסת האבן מעל, היו בכניסה הראשית.
על המרפסת עמדו פסלי ברונזה של סמואל מורס ובנג'מין פרנקלין.
ייתכן כי פסלי הברונזה נוצרו על ידי לאונט תומפסון , שעליו המליץ פוסט לוסטרן יוניון.
גרניט קווינסי שימשה גם לפילסטרים שנבנו בהיקף בסיס הבניין.
בקומות השלישית עד השישית, הקירות חופו ברצועות אופקיות מתחלפות של לבני בולטימור וגרניט ריצ'מונד.
החלק האמצעי בחזית הייתה שונה חזותית מזו של הבסיס, עם חומרים שהיו קלים יותר, זולים יותר ואחידים יותר בדוגמתם.
בקומה השישית היו חלונות נמוכים ומעליה מרפסת עם מעקות ברזל.
הקירות החיצוניים של הקומה השביעית, בגובה המרפסת, תוכננו להכניס אור לאותה קומה, וכן להפחית את העומס על הקירות בקומות שמתחת.
הגג המקורי היה גג מנסארד בן שלוש קומות, שהכיל את הקומות השמינית עד העשירית.
הגג מנסארד נבנה על ידי J.B.
בראש הבניין עמד מגדל שעון, שהיה אחד המבנים הגבוהים בעיר עם השלמתו.
מרכזי לוחות השעון היו בגובה של 56 מטרים מעל מפלס הרחוב.
החל משנת 1877, הופעל כדור זמן בראש הבניין בכל יום בשעה 12:00 בצהריים בדיוק, באמצעות מערכת טלגרף אוטומטית אותה המציא ג'ורג' מאי פלפס , שהופעלה ממצפה הכוכבים הלאומי בוושינגטון הבירה.
מערכת זו שימשה גם לתזמון רכבות בשיטה הסטנדרטית שהונהגה בצפון אמריקה בין השנים 1883-1912. לדברי מנהל הפרסום של וסטרן יוניון, השעון וכדור הזמן שימשו "אנשים על ספינות, בניו ג'רזי, בלונג איילנד ובצפון הרחוק באי מנהטן".
המערכת גם שימשה השראה ל"נפילת כדור" של כיכר טיימס 1 בערב השנה החדשה משנת 1907 ואילך.
ב-1890 נשרפו כליל הקומות השישית והשביעית וגג מנסארד.
הם נבנו מחדש במסגרת השיקום, שכלל בניית 4 קומות עם גג שטוח.
הקומות העליונות המשוחזרות עוצבו בסגנון שונה במובהק בהשוואה לקומת הקרקע ו-5 הקומות הנמוכות.
בשונה מהבסיס והחלק האמצעי, בקומות העליונות לא היו רצועות חיפוי גרניט.
מעל הקומות השישית עד השמינית היו חלונות קשת חצי עגולים וחלונות קשת חצי עגולים קטנים יותר בקומה התשיעית.
כדור הזמן הונח בכלוב על גבי הגג השטוח, כ-91 מטרים מעל פני הרחוב.
מבנה העל היה עשוי ברובו ממתכת.
העמודים הגליליים, עשויים ברזל יצוק, תמכו את קורות הרצפות, שגובהן היה 250 מילימטרים.
הבניין פורסם כעמיד בפני אש, תוך שימוש בכמות מינימלית של עץ בלבד.
עם זאת, מבנים דומים עם עמודי ברזל קרסו במהלך השרפה הגדולה של שיקגו ב-1871, בין אם בגלל חום קיצוני או כאשר הם צוננו באופן מיידי על ידי מים מצינורות כיבוי אש.
אף על פי כן, שלד הפלדה נותר חשוף בבניין וסטרן יוניון, והוא שרד במידה רבה את השריפה של 1890. גג מנסארד נבנה מקורות ברזל, הנתמכות רק לאורך הקירות החיצוניים, ובכך הפחית את מספר העמודים הפנימיים בחללי הקומה השביעית.
מסבכי הברזל, שתמכו בחלק העליון של גג מנסארד היו באורך 20 מטרים.
הרצפות נתמכו גם בקשתות לבנים שמוקמו בין קורות הברזל בגודל 250 מילימטרים.
רצפות הלבנים רוצפו באריחי אבן מלאכותיים של Beton Coignet, מוקפים בשוליים של אריחים אנקוסטיים .
המסדרונות חופו כולם באריחים אנקוסטיים.
בבניין וסטרן יוניון נבנו גם מחיצות פנימיות מגבס ותקרותיו טוייחו.
בניין וסטרן יוניון שימש כמטה משרדים תאגידי ראשי, עם מחלקות תפעוליות ופקידות.
היו לו 2 מפלסי מרתף.
מפלס המרתף הראשון הכיל את חדר האריזה של מחלקת האספקה, שבו הסחורות היו מגוונות ונארזו בו פריטים שונים, ואילו המרתף השני הכיל את חדר המכונות.
בקומת הקרקע היו מחלקות רבות.
ללשכת האוצר הייתה כניסה נפרדת מברודוויי וקמרון מתחת לגרם מדרגות הכניסה הראשית.
בצמוד לדלת הראשית היה מעבר ציבורי באורך 24 מטרים וברוחב 5.8 מטרים, שנמשך ממערב למזרח במקביל לרחוב דיי.
בצד אחד של מבואת הכניסה היה דלפק מהגוני רציף עבור מחלקות הכבלים, ההודעות הכלליות, העיר והמשלוח של וסטרן יוניון.
המבואה קישרה ללובי המעלית ולחדר המתנה לנשים.
בקצה האחורי, או המערבי, של קומת הקרקע הייתה מחלקת האספקה ומשרדו של שומר החנויות.
משטח רצפת קומת הקרקע רוצפה באריחים אנקוסטיים ובפסיפס.
הקומה הראשונה והשנייה שימשו במקור כקומות להשכרה, ובקומות השלישית עד החמישית נמצאו משרדים שונים.
בקומה השישית המקורית היה חדר הסוללות, שהכיל את חוטי הטלגרף הנכנסים והיוצאים מהבניין וכן אלפי תאי כוח שהזינו את הטלגרפים.
גובה קומה זו היה 2.7 מטרים והיא הוארה באור טבעי באמצעות חלונות נמוכים.
חוטים נכנסו לחדר הסוללה מהמרפסת המקיפה את הקומה השביעית.
בקומה השישית היו גם חדרי ארונות למפעילים.
חדר הסוללות הועבר למרתף השני בטרם השריפה ב-1890.
הקומה השביעית המקורית, שהכילה את חדר ניתוח הטלגרף, הייתה במידות של 44 על 21 מטרים ותקרתה הייתה בגובה 7.0 מטרים.
הקומה השביעית הייתה נקייה ברובה מעמודים פנימיים, למעט 4 עמודי ברזל בקצה המזרחי שלה, שתמכו במגדל השעון.
היא גם הייתה מוארת היטב, עם יותר מ-40 חלונות בכל היקפה ותאורת גז משלימה.
בצד הצפוני של החדר הייתה מרכזייה, באורך של 7.9 מטרים וברוחב 1.7 מטרים, אשר חוברה ל-300 חוטי טלגרף בסך הכל.
היו בה גם יותר מ-80 שולחנות מהגוני למפעילים, כל אחד מחולק לארבעה חלקים על ידי מחיצות זכוכית.
גברים ונשים עבדו בחלקים מופרדים של החדר והופרדו על ידי מחיצה בגובה של 2.4 מטרים.
בתקרת חדר ניתוח הטלגרף בקומה השביעית היה פרסקו שתיאר את השמיים.
הקומות השמינית עד העשירית המקוריות שימשו כחדרי עובדים ומחסנים.
הקומה השמינית הכילה במקור את מחלקת הנהלת החשבונות, חדרי ארוחת צהריים של מפעילים, משרדי ה-New York Associated Press, ומכל מים בקיבולת של 19,000 ליטרים.
בקומה התשיעית היו המטבח, חדרי הכביסה והייבוש, המקררים וחדרי האוכל לעובדים.
הקומה העשירית הכילה מחסן הודעות ומכל מים נוסף.
גרם מדרגות הוביל מהקומה העשירית אל מגדל השעון.
כאשר הקומות השישית עד העשירית המקוריות נהרסו ב-1890, הם הוחלפו בארבע קומות עם גג שטוח.
הקומה השישית החדשה הפכה למשרדים, בעוד שחדרי ניתוח הטלגרף חולקו בין הקומה השביעית והשמינית החדשה.
גודלם של חדרי הניתוח החלופיים היה 61 על 23 מטרים והם היו מוארים בשלושים ושישה חלונות גדולים.
בקומה השביעית הייתה גם מחלקת חדשות מסחרית.
בכל חדרי ניתוח הטלגרף היו עשר מרכזיות.
הקומה התשיעית החדשה הפכה למסעדה, מטבח וחדרי משרתים.
במרתף היו 6 דודי קיטור של 40 כוחות סוס (30 קילוואט) כל אחד; שלושה שימשו לחימום הבניין, בעוד ששלושת האחרים שימשו להפעלת המכונות, כולל המעליות, הצינורות הפנאומטיים ומתקני הרמה.
בקומה זו היו 18 בארות, שכל אחת מהן הייתה בעומק 15 מטרים, והגיעה עד לשכבת המים שמתחת לשכבה התחתונה של השכבה אטומה בקרקע.
הבארות לספק יחד כמות של 1,100 ליטר מים בדקה.
המשאבות יכלו לספק 3,800 ליטר בדקה למכלי מים שבקומות העליונות.
הבארות נבנו מכיוון שפוסט או וסטרן יוניון הניחו שאמת המים קרוטון לא תספק מספיק מים במקרה של שריפה.
בניין וסטרן יוניון תוכנן ונבנה עם 3 מעליות נוסעים ומעלית משא אחת.
מעליות הנוסעים עברו בין הלובי בקומת הקרקע לקומה החמישית, בעוד שמעלית המשא הקטנה יותר הופעלה באמצעות קיטור ושירתה את הקומות שבין המרתף לקומה העשירית.
שתיים ממעליות הנוסעים, לשימוש הציבור, הונעו באמצעות קיטור ויכלו להעלות 18 נוסעים כל אחת.
מעלית הנוסעים השלישית, בלעדית לעובדי וסטרן יוניון, יכלה להעלות 14 נוסעים והיא הונעה במקור באמצעות הידראוליקה.
למפעילי מעלית העובדים ההידראולית היה קשה לשלוט בה, ולכן ב-1891 הוחלפה במעלית קיטור.
בנוסף, גרם מדרגות ברזל חיבר את כל הקומות.
גרם המדרגות גם סיפק גישה למגדל השעון.
מערכת צינורות פניאומטיים העבירה הודעות בין חדר ניתוח הטלגרף למחלקות בקומת הקרקע.
הצינורות הפנאומטיים מחדר הניתוח התחברו גם לבורסת התירס, לבורסת התוצרת ולמשרד עזר של וסטרן יוניון ברחוב פרל.
חברת וסטרן יוניון נוסדה בשנת 1851 בתור חברת הדפוס של ניו יורק ועמק מיסיסיפי.
וסטרן יוניון יצאה, עד מהרה, מהמטה שלה בברודוויי 145, והחליטה לחפש מטה במשרדים חדש בהנהגת הנשיא ויליאם אורטון ובעל המניות הראשי קורנליוס ואנדרבילט השני .
תחילה ניסתה החברה לרכוש את בית אסטור , מול בית הדואר של העירייה ובית המשפט שמצפון לו, אולם ניסיון הרכישה לא צלח.
עד מרץ 1872, וסטרן יוניון רכשה קרקע בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב דיי, ושילמה $840,000 לתומאס ו.
אוונס , רופא השיניים של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי.
החברה ביקשה להקים מבנה בן עשר קומות שבו היא תתפוס שלוש מהקומות.
לפי הסופר האדריכלי רוברט א.מ.
שטרן , המבנה ישמש גם כ"ייצוג גלוי של ההגמוניה הווירטואלית של וסטרן יוניון בתחומה ומוצקות המנהיגות שלו".
מנהלי החברה הצביעו באפריל 1872 לגייס 1.5 מיליון דולר בהנפקת איגרות חוב לבניית הבניין.
וסטרן יוניון ערכה תחרות אדריכלית לתכנון ועיצוב הבניין.
התחרות, שהוכרזה במרץ 1872, הייתה פתוחה רק לאדריכלים מוזמנים נבחרים, שהגישו תוכניות ללא שמותיהם.
לאחר הגשת הסקיצות הראשוניות, וסטרן יוניון ביקשה תוכניות מפורטות מ-3 מתחרים איתם רצתה להמשיך את התחרות.
וסטרן יוניון לא התחייבה לשלם שכר טרחה לאדריכל הזוכה, ולכן שלושת האדריכלים המוזמנים סירבו להמשיך ולהשתתף.
ג'ורג' פוסט זכה בתחרות ביולי, אך לא לפני שהתעוררה מחלוקת עם וסטרן יוניון על תשלום שכר טרחה.
שכר הטרחה היה עניין מרכזי עבור פוסט, שנאבק לשלם את שכר הדירה הגבוה במשרדו בבניין אקוויטבל לייף.
ב-8 באוגוסט, זמן קצר לאחר שפוסט נבחר כאדריכל, החלה העבודה על היסודות.
התכתבויות בין פוסט ואורטון הצביעו על כך שתוכניות המרתפים הוכנו במלואן עד סוף אוגוסט 1872. קבלנים החלו להגיש הצעות לעבודות המרתף בספטמבר, והגרניט ששימש לבניית המרתף הוכן חודשיים לאחר מכן.
במרץ 1873 נבחר הקבלן הראשי.
תוכניות הבנייה המקוריות ציינו כי הבניין יהיה רק בגובה 9 קומות, אך בסופו של דבר הוא נבנה עם 10 קומות, למעט קומת הקרקע, שנחשבה למרתף מוגבה במלואו.
בתכנון, בניית הבניין הייתה אמורה להסתיים באמצע 1874, אבל באותה עת העבודה הגיעה רק לקומה השביעית.
משלוחי הגרניט ריצ'מונד עוכבו בגלל שיטפון במחצבה שבה נרכש הגרניט.
הבניין היה מוכן לאכלוס ב-1 בפברואר 1875. בסך הכל בנייתו עלתה 2.2 מיליון דולר.
עם פתיחת הבניין, הקומה הראשונה והשנייה הושכרו לשוכרי משרדים.
חדר אחד בקומה הראשונה אויש על ידי עורך העיתון של חברת וסטרן יוניון טלגרף, ה-Journal of The Telegraph, הקומות השלישית עד החמישית אוישו על ידי המנהלים של וסטרן יוניון; החשמלאי, המבקר, לשכת התעריפים ומשרדי המפקחים הכלליים; וחברת טלגרף הזהב וחברת הסטוק טלגרף.
בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השלישית היה משרדו של נשיא וסטרן יוניון.
בתחילה, חדר ניתוח הטלגרף תוחזק על ידי 290 מפעילים, מתוכם 215 גברים ו-75 נשים.
חדר ניתוח הטלגרף פעל 24 שעות ביממה.
על פי ספר משנת 1879, החדר היה מאויש על ידי יותר מ-300 מפעילים בשעות היום ועל ידי 100 מפעילים בלילה.
בשנת 1883 הותקנה תאורה חשמלית בבניין, והחליפה את מערכת תאורת הגז שהייתה בשימוש קודם לכן.
עד 1886, וסטרן יוניון תפסה את כל שטחי הקומה הראשונה וחלק גדול משטחי הקומה השלישית.
כל הקומה החמישית וחלק ניכר מהקומה הרביעית הושכרו לחברות אחרות.
הגג ניזוק קלות בשריפה משנת 1889, תקרית שתוארה על ידי כלי התקשורת המחישה את איכות חומרי העמידות בפני אש שבבניין.
עד 1890, חמש הקומות הנמוכות ביותר הושכרו לסוכנות הידיעות של ניו יורק ומערכות רכבת רבות.
ב-18 ביולי 1890, הגג והקומות העליונות נהרסו כליל בשריפה, אשר על פי ההערכות נגרמה מחוטי חשמל פגומים.
המבנה היה מצויד באופן גרוע להגנה מפני שריפות, שכן הוא הכיל חפצים דליקים במחסנים שלו, והיו לו מעט דרכי מילוט ויציאה.
הקומה החמישית, הקומה הגבוהה ביותר ששרדה את השריפה, פונתה כדי לפנות מקום לחדר זמני עבור ניתוח הטלגרף, אך חלקו הנותר של הבניין ניזוק מהמים ששימשו לכיבוי השריפה.
בעוד שהשריפה עצמה לא גרמה למוות, פועל לפינוי פסולת מת לאחר מכן כאשר מגלשה זמנית לפינוי פסולת נפלה עליו.
ארבעה ימים לאחר השריפה חזרו העובדים לעבודה.
פקידי וסטרן יוניון שכרו את פוסט כדי לסקור את הבניין ולקבוע כיצד יתוקן החלק העליון של הבניין.
בסופו של דבר, וסטרן יוניון החליטה להרוס את חמש הקומות העליונות ולבצע שיקום שיכלול בניית 4 קומות עם גג שטוח.
הארדנברג נשכר לתכנון השיקום, שהושלם ב-1891, וב-1892 אנשי תקשורת זכו לקיים סיור בחדר הניתוח החדש.
הבניין המורחב תפס מגרש נוסף ברחוב דיי 14–18 בנוסף למגרש עליו עמד הבניין הישן.
בעשור הראשון של המאה ה-20, וסטרן יוניון החלה לקנות מגרשים אחרים באותו בלוק.
בשנת 1909 נרכשה וסטרן יוניון על ידי AT&T, ובשנה שלאחר מכן, חשפה AT&T תוכניות לשיפוץ משרדי וסטרן יוניון "למען אירוח הציבור ורווחתם" של העובדים.
בנובמבר 1911 הציע ויליאם ו.
בוסוורת' לוועדה לתכנן בניין מטה בברודוויי 195. הוא יזם תוכניות לבניין בן 29 קומות עם חזית לבנים הפונה לרחוב ברודוויי מרחוב דיי לרחוב פולטון, שייבנה על שטח המגרש של בניין וסטרן יוניון ובנוסף, על המגרשים הנוספים שנרכשו.
כדי למזער את ההפרעה לפעילותה של וסטרן יוניון, הבניין החדש אמור היה להיבנות במספר חלקים, ותאגיד בורדווי 195 אורגן במטרה לתפעל את המבנה הקיים.
על המגרש שסופח לבניין וסטרן יוניון, ברחוב דיי 14–18, עמד בניין שהריסתו החלה ב-1912. ה-New York Associated Press עבר לרחוב צ'יימברס 51 באפריל 1914, ועובדי וסטרן יוניון עברו למבנה חדש בשדרת האמריקות 32 ביוני של אותה שנה.
באוגוסט, ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי הבניין הישן נהרס במהירות, וקבע, "הקירות בקרוב ייהרסו לחלוטין".
בניין 195 ברודוויי החדש הוכרז כשהושלם ב-1916. חברת וסטרן יוניון המשיכה לתחזק את משרדיהם בברודוויי 195 עד 1930, אז עברה למבנה חדש ברחוב הדסון 60 צפונה יותר.
העיצוב של בניין וסטרן יוניון זכה לביקורת מעורבת.
המגזין The Aldine השווה את בניין וסטרן יוניון לקתדרלה, בהתחשב בכך שהוא בולט כל כך בקו הרקיע של מנהטן תחתית.
הניו יורק טריביון הלין על כך ש"בניין בולט כל כך[...]לא ניתן היה לאבטח".
אלפרד ג'יי בלור, שפנה למכון האמריקאי לאדריכלים זמן קצר לאחר השלמת הבניין, חש שפוסט עשה טעות בשימוש באבן בהירה לרצועות על החזית, וכן מתח ביקורת על עיצובי הפיר והגג.
למרות זאת, הוא גם הצהיר על הערצתו לעיצוב.
מעורבותו של פוסט בבניין וסטרן יוניון הובילה את ונדרבילט, אז בעל המניות העיקרי של וסטרן יוניון, להתקשר עם פוסט לעיצוב ביתו בשדרה החמישית , למרות חוסר הניסיון היחסי של האחרון בתכנון מבני מגורים.
כשהשחזור של הקומות העליונות הושלם, "רישום ומדריך נדל"ן" (Real Estate Record and Guide) מתח ביקורת על התכנון החדש, באומרו, "הבניין המשוחזר הסתיים כעת מבחינה ארכיטקטונית; עמדנו לומר 'הושלם'; אבל זה לעולם לא יכול להיות עד הסוף של זמן.
במתמטיקה שני חצאים עשויים ליצור שלם, אבל באדריכלות הם לא בהכרח; ובדוגמה המדוברת הם בהחלט לא עושים את זה".
גם סקירות מאוחרות יותר הדגישו את חשיבות המבנה.
סופר האדריכלות וינסטון וייסמן הצהיר ב-1972 כי "העיקרון הבסיסי" של האדריכלות "מוכתב על ידי הפונקציה", אשר פוסט "מציין מבחינה אדריכלית בצורה מעודנת ובבניין גבוה במיוחד שבו אי אפשר היה לפספס את המסר שלו".
שטרן, כתב ותיאר ב-1999 את הבניין כ"אנדרטה תאגידית מפוארת, אחד מקומץ מבנים חשובים" שנבנו אחרי השלמת בניין אקוויטבל לייף.
המבנה הראשון תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין ניו יורק טריביון.
בנייני טריביון ווסטרן יוניון מצוינים, באופן שונה, בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בגלל עליית הגובה המשמעותית שהציגו.
היסטוריון האדריכלות, מונטגומרי סולייר , כתב כי בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון היו "באופן ברור, בעלי תכנון מבוסס מעלית, בהשוואה לאקוויטבל לייף", בהתייחס לתכנון של בניין אקוויטבל לייף, שהעניק לו מראה מצומצם.
הפרש הגבהים מהאקוויטבל היה משמעותי מספיק כדי למשוך תשומת לב מדיווחים בתקשורת כמו ה-Graphic, שכתב ב-1873 כי "בניין וסטרן יוניון יהיה המבנה העסקי הרם ביותר בברודוויי פי שניים מגובה מבנה האבן החומה בן חמש הקומות.
בניין טקומה היה גורד שחקים בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הוא תוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי הולאבירד ורוט (Holabird & Root) ובנייתו הושלמה בשנת 1889.
הבניין נחשב לפורץ דרך בזכות השימוש במסמרות, שחיברו את רכיבי שלד הברזל והפלדה שלו.
יציבותו וחוזקו הושגו בזכות שימוש בקירות נושאים פנימיים.
שלד הפלדה איפשר לשתי החזיתות הפונות ל ו להיות קירות מסך מלאים.
עם זאת, בניין ביטוח הבית של ויליאם לה ברון ג'ני נחשב למתקדם יותר מבחינה טכנולוגית.
הבניין נהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית One North LaSalle.
בניין מונטאוק היה גורד שחקים ששכן ברחוב Monroe 115 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין התנשא לגובה של 40 מטרים והיה בעל 10 .
הוא תוכנן על ידי האדריכלים דניאל ברנהם וג'ון רוט ונבנה בין השנים 1882–1883 בעלות כוללת של 325,000 דולר אמריקני.
יציבותו וחוזקו הושגו בעזרת יסודות עמוקים בקרקע, שלד פלדה וקירות נושאים והוא כונה כבניין הגבוה בעל שלד פלדה הראשון בשיקגו.
היו בו 150 משרדים, 300 עובדים ו-2 מעליות נוסעים.
בניין מונדנוק נהרס בשנת 1902 לטובת בנייתו של ה-First National Bank Building, שנהרס בשנת 1965 לטובת הקמתו של מגדל צ'ייס (Chase Tower).
בניין מונדנוק הוא גורד שחקים בן 16 קומות השוכן בשדרת ג'קסון 53 מערב, באזור הלופ הדרומי בשיקגו.
חציו הצפוני תוכנן על ידי משרד האדריכלים "ברנהם ורוט" (Burnham & Root), ובנייתו החלה בשנת 1891. הוא בניין הלבנים בעל קירות נושאי עומס הגבוה ביותר שנבנה אי פעם, והראשון שנבנה באמריקה עם מסגרות פלדה לעמידות בפני רוחות.
גרמי המדרגות בבניין מהווים את השימוש המבני הראשון של אלומיניום בבניית מבנים.
חציו הדרומי, שנבנה מאוחר יותר, בשנת 1893, תוכנן על ידי הולאבירד ורוש (Holabird & Roche), והוא דומה בצבעיו ובחזותו לבניין המקורי, אך עיצובו מקושט יותר וקרוב יותר לתכנון המסורתי של אותה עת.
עם השלמת בנייתו הוא היה בניין המשרדים הגדול בעולם.
הצלחתו המסחרית הייתה זרז להתהוות אזור מסחר חדש וחשוב בדרום אזור הלופ.
ב-1938 שופץ הבניין באחד משיפוצי גורדי השחקים הגדולים הראשונים שבוצעו אי פעם.
השיפוץ היה, בין השאר, חלק ממאמץ לחולל מהפכה באופן התחזוקה של בניינים מסוג זה, וכדי לנסות ולעצור את הריסתם של גורדי השחקים הישנים של שיקגו.
ב-1979 נמכר הבניין לבעלים חדשים, שהחליטו לשחזרו למצבו המקורי.
היה זה אחד משחזורי גורדי השחקים המקיפים ביותר שבוצעו.
ב-1987 הכירה הקרן הלאומית לשימור היסטורי בפרויקט כאחד ממפעלי השיקום המובילים בארצות הברית.
הבניין מחולק למשרדים בגדלים הנעים מ-23 ועד 560 מטרים רבועים.
הבניין משרת בעיקר משרדים עצמאיים.
הוא עמד למכירה בשנת 2007.
חציו הצפוני של הבניין בנוי מלבנים חומות-סגולות, המתרחבות בעדינות כלפי חוץ בבסיסו ובחלקו העליון.
הוא כולל סדרה אנכית מתמשכת של חלונות הבולטים ממישור הקיר כלפי חוץ.
חציו הדרומי מחולק אנכית על ידי לבנים בבסיסו, והוא בעל קרניז נחושת גדול בגגו.
סדרת חלונות זכוכית בולטים בשני חצאיו, והם מעניקים למבנה מראה פתוח למרות גודלו.
המונדנוק הוא חלק מרובע בית הדפוס בשיקגו, הכולל גם את בניין פישר, בניין מנהטן ובניין המושבה הישנה.
במהלך בנייתו כינוהו מבקרים רבים קיצוני מדי וחסר סגנון.
אחרים מצאו בחוסר הקישוטיות שלו ביטוי טבעי לייעודו המסחרי וביטוי לחיי העסקים המודרניים.
אדריכלים אירופאים שפעלו בראשית המאה ה-20 שאבו השראה מההקפדה ומהכוונה האדריכלית שבו להביע פונקציונליות.
ב-1958 היה הבניין לאחד מהבניינים הראשונים שהוגדרו כ"ציון דרך אדריכלי של שיקגו".
ב-1970 הוא התווסף לרשימה הלאומית האמריקאית של מקומות היסטוריים, וב-1976 הוא נוסף לרשימת ציוני הדרך ההיסטוריים הלאומיים של רחוב South Dearborn בשיקגו.
מבקרים מודרניים התייחסו אליו כ"קלאסיקה", כ"ניצחון של עיצוב מאוחד", וכ"אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר של האדריכלות המסחרית שאמריקה יצרה".
בניין מונדנוק הוזמן על ידי משקיעי הנדל"ן פיטר ושפרד ברוקס מבוסטון, במהלך תנופת הבנייה שלאחר השפל של 1873–1879. משפחת ברוקס, שצברה את הונה בעסקי ביטוח ספנות והשקיעה אותו בנדל"ן בשיקגו מאז 1863, שכרה את שירותיו של מנהל הנכסים אוון פ.
אלדיס (Aldis) משיקגו, כדי לנהל את בנייתו של ה"גרניס בלוק" בן שבע הקומות ברחוב דירבורן ב-1880. אלדיס, אחד משני האנשים שזכו באמונו של לואיס סאליבן כ"אחראים לבניין המשרדים המודרני", שכנע משקיעים כמו האחים ברוקס לבנות גורדי שחקים חדשים בשיקגו.
עד סוף המאה, יצר אלדיס למעלה מ-93,000 מטרים רבועים של משרדים חדשים, וניהל כחמישית מהם בלופ של שיקגו.
דניאל ברנהם וג'ון רוט נפגשו כשרטטים צעירים בחברת קרטר, דרייק ווייט בשיקגו ב-1872, ושנה אחר כך הקימו את ברנהם ורוט .
על פי דרישתו של אלדיס, האחים ברוקס שכרו את החברה הצעירה לתכנון ה"גרניס בלוק", שהייתה ההזמנה הגדולה הראשונה שלהם.
ברנהם ורוט הפכו לאדריכלי הבית של משפחת ברוקס.
עבורה השלימו ב-1883 את הבניין הגבוה הראשון בשיקגו, בניין מונטאוק בן 10 הקומות, ואת בניין רוקרי בן 11 הקומות ב-1888.
השריפה הגדולה של שיקגו בשנת 1871, הרסה שטח של 9 קילומטרים רבועים מהעיר, בין נהר שיקגו לימת מישיגן, והפיתוח המסחרי שבא לאחר מכן התרחב לאזור שמדרום לרובע העסקים הראשי לאורך הנהר, וכונה מאוחר יותר "הלופ".
בין השנים 1881–1885 רכש אלדיס סדרה של מגרשים באזור מטעמו של פיטר ברוקס, כולל אתר בגודל 21×61 מטרים בפינת הרחובות ג'קסון ודירבורן.
המיקום היה מרוחק, אך אטרקטיבי מכמה סיבות.
בנייתו של בניין מועצת הסחר של שיקגו משנת 1885 הפכה את רחוב לסאל הסמוך למרכז הפיננסי העיקרי של העיר, והעלתה את ערך הנכסים.
בנוסף, חברות רכבת קנו קרקע דרומית משם עבור בניית טרמינלים חדשים, ויצרו ספקולציות נוספות בקצה הדרום-מזרחי של הלופ.
ב-1884 הזמין ברוקס את ברנהם ורוט לתכנן בניין על המגרש, והפרויקט הוכרז ב-1885, עם הודעה קצרה ביומן המסחר שהבניין יעלה 850,000 דולר (שהם 24.5 מיליון דולר ב-2020).
קהילת האדריכלים בשיקגו לא תמכה בבחירת המיקום של ברוקס.
דוגמה לכך היא אמירתו של האדריכל אדווין רנוויק:
"כשאוון אלדיס הקים את המונדנוק בשדרות ג'קסון, לא היה שום דבר בצד הדרומי של הרחוב בין רחוב סטייט לנהר אלא בקתות זולות חד-קומתיות, צריפים בלבד.
כולם חשבו שמר אלדיס השתגע בקניית השטח בקצה המרופט של העיר.
מאוחר יותר כשהמשיך את הבניין דרך רחוב ואן ביורן כבר היו בטוחים בשגעונו".
סקיצות מוקדמות הציגו בניין בן 13 קומות עם עיטורים בסגנון מצרי עתיק והתרחבות קלה בחלקו העליון, מחולק ויזואלית לחמישה חלקים עם מוטיב דקורטיבי של פריחת לוטוס.
תכנון זה מעולם לא אושר, שכן ברוקס חיכה לשיפור בשוק הנדל"ן בדרום הלופ, שברובו עמדו עדיין מבני מחסנים.
בעוד רוט היה ידוע בעיטוריו המפורטים בעיצוביו (כפי שניתן לראות בבניין רוקרי), ברוקס היה ידוע בקמצנותו ובהעדפתו לפשטות.
עבור בניין מונדנוק, ברוקס התעקש שהאדריכלים יימנעו מקישוט רב וייצרו במקום זאת "אפקט של מוצקות וחוזק, או עיצוב שיפיק את האפקט הזה, ולא קישוטים בולטים למראה".
במכתב ששלח לאלדיס ב-1884, הוא כתב:
"הרעיון שלי הוא שלא יהיו משטחים בולטים או מחורצים, אלא שהכל יהיה שטוח ומיושר...לבניין כל כך צר וגבוה חייב להיות קישוט כלשהו מאחר שהוא בולט כל כך...[אך] הבליטות משמעותן לכלוך, והן אינן מוסיפות כוח לבניין...מטרד אחד גדול [הוא] הלינה של יונים ודרורים".
בזמן שרוט היה בחופשה, ברנהם ביקש משרטט ליצור "חזית ישרה מלמעלה עד מטה, חסרת פשרות, לא מעוטרת".
תחילה התנגד רוט, אך בהמשך הוא התמסר למלאכת העיצוב והכריז שהקווים הכבדים של פירמידה מצרית שבו את דמיונו וכי הוא "יחבור לדבר נטול הקישוטיות".
ב-1889 הוכרזה תוכנית חדשה למבנה: מגדל לבנים בעל קירות עבים בגובה 16 קומות, נטול עיטורים, ומרמז על עמוד מצרי.
ברוקס התעקש כי לבניין לא יהיו בליטות, ולכן התוכנית לא כללה חלונות מפרץ, אך אלדיס טען כי ייווצר שטח נוסף להשכרה על ידי בניית חלונות גַּבְלִית בולטים ממישור החזית, ואכן אלו נכללו בתכנון הסופי.
הגובה הסופי של בניין מונדנוק נקבע בכוונה להיות המשתלם ביותר מבחינה כלכלית לבנייה בשיטת קירות נושאי עומס, המצריכה בניית קירות בעובי של 1.8 מטרים בתחתית הבניין ועובי של 46 סנטימטרים בחלקו העליון.
גובה רב יותר היה מצריך קירות עבים יותר, שהיו מצמצמים מדי את השטח שניתן להשכרה ופוגעים בכלכליות הבניין.
הבעלים לא היו מרוצים מהגובה שתוכנן, אך ההחלטה נכפתה עליהם כתוצאה מהצעה לתקנה עירונית, שאם הייתה מתקבלת הייתה מגבילה את גובה הבניינים בשטח העיר ל-46 מטרים.
כדי להגן על פוטנציאל ההכנסה העתידי ולהבטיח את אישור המבנה בגובה רב יותר מ-46 מטר, הגיש אלדיס לעירייה בקשה להיתר לבניין בן 16 קומות באופן מיידי.
הממונה על ההיתרים העניק את ההיתר ב-3 ביוני 1889, על אף ש"נדהם והופתע מתוכנית שש-עשרה הקומות".
המבנה, על 17 קומותיו (16 ניתנות להשכרה ועליית גג), נבנה בשיטת קיר נושא עומס ובשעתו היה הבניין הגבוה ביותר בעולם שנבנה למטרות מסחריות.
כדי לתמוך במבנה המתנשא לגובה כזה ולחזקו כנגד כוחות הרוח, קירות הלבנים מחוזקים במסגרת פנימית העשויה ברזל יצוק ומחושל.
רוט הגה עבור מסגרת זו את הניסיון הראשון לבניית מערכת חיזוק של אלכסוני רוח באמריקה, שבה מרותקות תומכות אלכסוניות מברזל לחיזוק בין עמודי המסגרת.
הרצפות חופו באריחי פסיפס שיש מגולפים ביד.
בקומות העליונות גרמי מדרגות פתוחים עם חלון תקרה (סקיילייט), ומעקות שיוצרו מברזל יצוק מצופה ברונזה.
בקומת הקרקע, הם יוצרו מיציקת אלומיניום – חומר אקזוטי ויקר באותה תקופה.
זה היה השימוש הראשון באלומיניום בבניית מבנים.
הבניין נבנה על ידי החברה של , שהוכשר כאדריכל אך הטביע את חותמו כיוצר שיטת הקבלנות המודרנית בבניית מבנים.
החברה שלו פיקחה על בניית בניין רוקרי, ב-1902 בנתה את בניין פלאטאיירון בניו יורק עם ברנהאם.
בלוק מונדנוק נבנה כמבנה יחיד אך מבחינה חוקית היה שני מבנים, המונדנוק והקירסארג', על שם הר מונדנוק והר קירסארג' בניו המפשייר.
עבודות הבנייה הושלמו בשנת 1891. המונדנוק, שרוט כינה "ג'מבו", היה הפרויקט האחרון שלו; הוא מת בפתאומיות בזמן עבודות הבנייה.
החצי הדרומי והשנים הראשונות (1891–1893)
בעקבות ההצלחה המסחרית של הבניין הצפוני, רכש שפרד ברוקס את המגרש הצמוד מדרום בשנת 1893 תמורת 360,000 דולר (10.4 מיליון דולר ב-2020 דולר).
גודלו של המגרש היה באורך 61 מטרים וברוחב 21 מטרים.
אלדיס המליץ על חברת האדריכלים הולאבירד ורוש, שתכננה את בניין פונטיאק עבור פיטר ברוקס ב-1891, להרחיב את המונאדנוק דרומה עד רחוב ואן ביורן.
ויליאם הולאבירד ומרטין רוש הועסקו כמתמחים באותה תקופה במשרדו של ויליאם לה ברון ג'ני, ובשנת 1881 הקימו משרד משלהם, שהפך לאחד הפוריים בעיר ולמוביל של אסכולת שיקגו.
בעוד הקמת החצי הצפוני הגיעה לחריגת עלויות, הולאבירד ורוש הציגו תכנון חסכוני הרבה יותר.
התכנון, עבור שני בניינים המכונים קטדין וואצ'וסט (הקרויים על שם הרים בניו אינגלנד), חיבר את החצי הדרומי לחצי הצפוני כך שיהיו כמבנה אחד בעלות מוערכת של 800,000 דולר (23 מיליון דולר לפי חישוב שווי הדולר ב-2020).
הבנייה החלה בשנת 1892, תחת פיקוחו של קורידון טי.
פורדי, שלימים זכה לשבחים כמהנדס של גורדי שחקים מפורסמים רבים בשיקגו וניו יורק.
התוספת, בגובה 17 קומות, שמרה על הצבע והפרופיל המאונך המורכב של המקור, אך הייתה מקושטת יותר בעיצובה, עם פתחי כניסה מפוארים יותר ונגיעות נאו-קלאסיות יותר.
הבניין שיקף בעיצובו את המעבר המתרחש בתכנון גורדי שחקים מקירות נושאי עומס לבניית מסגרות פלדה.
הקטדין, שנבנה תחילה, תוכנן עם קונסטרוקציית מסגרות ברזל.
הוואצ'וסט נבנה כולו ממסגרות פלדה.
בעוד שהחצי הצפוני דרש עובי רב של לבנים בקירות הנושאים עומס, התוספת השתמשה רק בציפוי דק של לבנים וטרקוטה, מה שאפשר יצירת מרחבים גדולים יותר של זכוכית ובנייה מהירה וזולה יותר.
החצי הדרומי עלה 15 אחוז פחות, שקל 15 אחוז פחות, והיו לו 15 אחוז יותר שטחים שניתנים להשכרה בהשוואה לחצי הצפוני.
מחוברים בכל קומה מלבד העליונה וחולקים מרתף משותף, כל אחד מארבעת הבניינים המרכיבים אותו היה מצויד במערכת חימום משלו, מעליות, מדרגות וצנרת כדי לאפשר מכירה נפרדת במידת הצורך.
העלות הסופית המשולבת ב-1893 הייתה 2.5 מיליון דולר (72 מיליון דולר במונחים של דולר בשנת 2020).
כאשר הושלם, המונדנוק היה בניין המשרדים הגדול בעולם, עם 1,200 חדרים ותפוסה של למעלה מ-6,000 איש.
העיתון "שיקגו דיילי טריביון" טען כי אוכלוסיית רוב הערים באילינוי בשנת 1896 תוכל להיכנס בנוחות לבניין.
הוא נחשב למחוז דואר בפני עצמו, עם ארבעה מובילים במשרה מלאה שהעבירו דואר שש פעמים ביום, שישה ימים בשבוע.
הוא היה הבניין הראשון בשיקגו שחווט לחשמל, ואחד הראשונים להיות עמיד בפני אש, עם אריחי חרס חלולים המצפים את המבנה כך, שמסגרת המתכת תהיה מוגנת גם אם הלבנים בחזית יהרסו.
ההחלטה של משפחת ברוקס להקים בניין בקנה מידה כזה ובמיקום כה לא סביר השתלמה – זו הייתה ההשקעה הרווחית ביותר שהם ביצעו אי פעם.
האקונומיסט, כתב עת לנדל"ן בשיקגו, הודה ב-1892 כי:
"המהירות שבה הושכרו המונדנוק והקירסארג'...
היא אחד המאפיינים הפנומנליים בשוק הנדל"ן של העיר הזו.
הבנייה וההשכרה המוצלחת של מבנים אלה פשוט יצרה, תוך פרק זמן קצר להפליא, מרכז עסקים חשוב בפינה הדרום-מערבית של הרחובות ג'קסון ודירבורן, נקודה שנחשבה לפני זמן קצר רחוקה מדי דרומה כדי לשגשג כמרכז עסקים."
הדיירים המוקדמים, לפי ראנד מקנלי , כללו "תאגידים גדולים, בנקים ואנשי מקצוע...
ביניהם אצ'יסון, טופיקה וסנטה פה , מישיגן סנטרל , ושיקגו ואלטון , ובנקי החיסכון האמריקאיים בבורסה הלאומית והגלובלית".
בשנת 1897, חברת Union Elevated Railroad פתחה את קו ה-Union Loop של הרכבת העילית של שיקגו, וחלקו האחרון של הקו עבר מצד לצד של הבניין ברחוב ואן ביורן.
אלדיס הגיש תביעה נגד "הרכבת העילית של שיקגו" בשנת 1901 על פיצויים בסך 300,000 דולר (9.33 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020), והתלונן כי:
נותקו והאור הטבעי, האוויר והנוף נחסמו, וההנאה מהנכס הופרעה בשל העשן, האבק, הגושים והלכלוך...
יצירה וגרימה של רעשים חזקים ומבשרי רעות, ועל ידי תזוזת האדמה הגורמת לרעדים ורטט."
אלדיס הפסיד בתביעה, אך זכה בערעור, כאשר בית המשפט העליון של אילינוי מצא שבעלי רכוש הסמוך לקווי "הרכבת העילית של שיקגו" יכולים לדרוש החזר על נזקים אם הרכוש נפגע מרעש, רעידות או חסימת אור.
ההחלטה סללה את הדרך לתביעות רבות לאחר מכן.
לאחר 1926, פריחה מחודשת בבנייה בעיר יצרה תחרות עזה למבנים ישנים כמו מונדנוק.
בשנת 1938, מנהל הבניין, גרהם אלדיס (אחיינו של אוון) הכריז על מה ש"שיקגו דיילי טריביון" כינה "עבודת המודרניזציה הגדולה והחדשנית ביותר בעיר", כחלק מניסיון לעצור את ההריסה של גורדי השחקים המזדקנים של שיקגו.
אלדיס דחה את המונח "מודרניזציה" וכינה את תוכניתו "עיצוב מתקדם".
הוא האמין שהפרויקט יחולל מהפכה באופן התחזוקה של מבנים, ושהשינוי יסייע לשמר מבנים בשווי מיליוני דולרים, שאחרת היו נהרסים.
"אין סיבה", הוא אמר, "שכל בניין משרדים מעוצב יהיה מועד להריסה בגלל התיישנות".
משרד האדריכלים Skidmore & Owings, שהיה חלוץ בעיצוב פונקציונלי, נשכר להוביל תוכנית בתקציב של 125,000 דולר (2.3 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020) לעיצוב מחדש של הכניסה הראשית, שיפוץ הלובי והחנויות בקומת הקרקע, מודרניזציה של כל החללים הציבוריים ומודרניזציה הדרגתית של המשרדים בהתאם לביקוש.
המודרניזציה כללה חיפוי של רצפות הפסיפס באריחי גומי וטרצו, סגירת המעליות ומדרגות הנוי והחלפת גימורי השיש והאלון במסדרונות ובמשרדים בחומרים מודרניים.
עד סוף 1938 חתמו 35 דיירים חדשים על חוזי שכירות ו-11 דיירים קיימים שכרו שטח נוסף בבניין.
בשנת 1966, פורקה חברת אלדיס ושות', שניהלה את הבניין עבור "ברוקס נכסים" במשך 75 שנה, והמונדנוק נמכר תמורת 2 מיליון דולר (16 מיליון דולר לפי שווי הדולר ב-2020) לסאדלר ושות', הבעלים של מרכז ג'ון הנקוק, בניין רוקרי ובניין המושבה הישנה.
הבעלים החדשים ביצעו שוב שיפוץ מודרני של הפנים, התקינו שטיחים, תאורה פלואורסצנטית ודלתות חדשות, ועשו מאמץ גדול לחזק את הקיר הצפוני ששקע ב-44 מילימטר במהלך בניית הבניין הפדרלי של קלוצ'ינסקי, מעבר לרחוב ג'קסון בשנת 1974.
עד 1977 הוצאות התפעול היו גבוהות, דמי השכירות נמוכים והתפוסה ירדה ל-80 אחוזים.
הבעלים נאבקו בביצוע תשלומי הלוואות, ונאלצו למכור את הבניין כדי למנוע עיקול.
לבסוף, הוא נרכש על ידי שותפות בראשות ויליאם ס.
דונל ב-1979 תמורת 53.82 דולר למטר מרובע או כ-2 מיליון דולר (7.13 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2020).
הבניין שדונל רכש ב-1979 דעך קשות.
הכניסות מרחוב דירבורן נסגרו, קומת הקרקע "הושחתה על ידי שלטים צעקניים", והלבנים נצבעו והתקלפו.
בפנים, לוחות השיש נצבעו ורבות מדלתות האלון המקוריות הוחלפו במהגוני זול יותר.
גרמי המדרגות הדקורטיביות נסגרו לסירוגין, ומספר מדרגות ומסדרונות נסגרו לחלוטין.
חלק ניכר מאריחי הפסיפס המקוריים נהרס – חלק מהרצפות כוסו בשטיחים, אחרות הוחלפו בוויניל או טרצו.
מחצית מ-16 המעליות עדיין הופעלו באופן ידני.
"זה היה כאילו הוא שופץ בחלקו כל עשר שנים לאורך ההיסטוריה שלו", אמר דונל, "זה מעולם לא נעשה בשלמות".
דונל, שלמד אדריכלות בהרווארד, תכנן לשפץ כליל את הבניין ולבנות מתחם משרדים חדש ומודרני בתוך המעטפת ההיסטורית.
משלא השיג מימון עבור השיפוץ, הוא פתח במקום זאת בפרויקט בשלבים כדי להחזיר את המונדנוק למצבו המקורי בפירוט קפדני.
לפי ההיסטוריון דונלד מילר, באותה תקופה היה זה המיזם המקיף ביותר שנוסה אי פעם לשחזור של גורד שחקים; לקח שלוש-עשרה שנים להשלימו.
בעזרת השרטוטים המקוריים, שהתגלו במכון האמנות של שיקגו, ושני תצלומים ישנים, החזירו דונל וג'ון וינצ'י , אחד מאדריכלי השימור המובילים במדינה, את הבניין למצבו כפי שנבנה לראשונה, לפני תהליכי המודרניזציה שעבר.
עבודת השימור נעשתה בחלקים, בכל פעם כשמשרד התפנה.
צבע השלאק הותאם לארונות שבהם העץ לא הוכהה בחשיפה לאור.
רצפות הפסיפס שוחזרו על ידי אומנים איטלקיים בעלות של 538.12 דולר למטר מרובע.
אותרה חברה מקומית שיכלה לבצע את התהליך המורכב של שחזור עבודת הזכוכית ששימשה ליצירת המחיצות והמסדרונות המוארים באופן טבעי, מעיצובו המקורי של רוט.
כדי לשחזר את הדלתות ואת עיטורי העץ, דונל רכש את החברה שייצרה את עבודת העץ המקורית מעץ אלון – ועדיין השתמשה באותן מכונות מהמאה ה-19. העתקים מושלמים של גופי התאורה המקוריים מאלומיניום הופקו בעזרת תצלומים מוקדמים, והושגו נורות פחמן כדי לשחזר את אפקט התאורה המקורי.
גרם מדרגות אלומיניום בודד ששרד התגלה מאחורי קיר, שוחזר, ושימש מודל לבנייה מחדש של מדרגות הלובי ועבודות המתכת.
החיפוי בקומות העליונות שוחזר משיש שהוצל מהבניינים הסמוכים: לסאל 19 ומנהטן, שעברו מודרניזציה זה מכבר.
השיש לשיקום קירות הלובי והתקרות נרכש מאותה מחצבה איטלקית שסיפקה חומרים לבנייה המקורית של רוט.
הכניסות לרחוב דירבורן נפתחו מחדש ומשקופי הגרניט המסיביים וסביבתם נוקו משכבות של צבע שחור או הוחלפו.
נמצא מקור ללבנים המעוצבות הדרושות לתיקון או החלפת הפינות המעוקלות.
חלונות זכוכית גדולים בכניסה הוסרו והוחלפו בחלונות מחולקים כפולים קטנים יותר שהתאימו לעיצוב המקורי.
וילונות מפיברגלס כהה, הדומה לאלו המקוריים, שהיו עשויים מאריג פשתן, הותקנו כדי לשמר את מראה החזית.
העלות הממוצעת של עבודות השיקום ב-1989 הייתה 1 מיליון דולר לקומה (2.09 מיליון דולר לקומה במונחים כלכליים של שנת 2020), או 505.92 דולר למטר מרובע.
מטרתו של דונל הייתה שהמונדנוק "לא רק ייראה כמו שהוא נראה במקור, אלא גם יחיה כפי שהיה פעם", והוא חיפש שוכרים לחנויות בקומת הרחוב שיהיו דומים לשוכריהן במאה ה-19. חלונות הראווה נוקו מכל השלטים והמכשולים, כדי לשמור על קו הראייה מהמסדרון ועד לרחוב, כפי שהיה במקור.
נאסרה תאורת פלואורסצנט ורק כיתוב עלי זהב על הזכוכית הותר לשילוט.
נבחרו חנויות, כולן בבעלות אישית, כדי להתאים לאופי האדריכלי של הבניין.
נבחרה למשל מוכרת פרחים, שהשרתה אווירה של תחילת המאה וגם מספרה מעוצבת עם אביזרי וינטג'.
חנות טבק עם ריהוט מעץ אלון, חנות עטים עם ארונות זכוכית, דוכן לצחצוח נעליים ומוסדות שירות אחרים ייצגו, במילותיו של דונל, "סוג של יזמים בקנה מידה קטן שכבשו את החללים מהסוג הזה בתחילת המאה.
סוג האנשים שמביאים חיוניות וחיים לבניין כי יש להם חלק בו".
השחזור נחל הצלחה הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה מסחרית.
הבניין היה בתפוסה של 80 אחוז כאשר נקנה ב-1979 והושכר תמורת 59.20 דולר למטר מרובע.
עד 1982, הוא היה בתפוסה של 91 אחוזים ודרש שכר דירה של 96.89 דולר למטר מרובע.
בשנת 1987, המונדנוק נבחר כאחד ממיזמי השיקום המובילים בארצות הברית על ידי הקרן הלאומית לשימור היסטורי, תוך ציון "האיכות יוצאת הדופן של מאמץ השיקום הכולל", ואת הדיוק, הפירוט והנאמנות של השיקום הפנימי, בפרט הלובי, ש"משמש מודל לשימור בכל המדינה".
מונדנוק המשוחזר מחולק למשרדים של מ-23 מטר מרובע ועד ל-560 מטר מרובע.
נכון ל-2008, הוא היה מושכר ב-98.9 אחוזים משטחיו; 300 הדיירים הם בעיקר חברות ויזמים מקצועיים עצמאיים.
דמי השכירות נעים בין 226 דולר ועד 247 דולר למטר מרובע, בתוספת חשמל.
הבניין הוצע למכירה ב-2007, במחיר יעד של 45–60 מיליון דולר.
בשנת 2008 הושגה עסקה טנטטיבית במחיר של 48 מיליון דולר.
החזית הארוכה של שני חלקי הבניין פונה לרחוב דירבורן, ואורכה הוא 130 מטרים.
רוחב הבניינים הוא 21 מטרים.
חצי החזית הצפונית, השייכת לחלקו המקורי של הבניין, מציגה מסה אנכית סדירה ורצופה של לבנים חומות-סגולות, שהמתווה שלהן יוצר בבסיס הבניין עיקול עדין הפונה כלפי חוץ ועיקול נוסף היוצר את הכרכוב בחלק העליון.
ההיסטוריון דונלד הופמן דימה את הבסיס והכרכוב כ"מתקרבים מאוד בצורתם לעמוד פעמון שהמצרים המציאו בהשראת הפפירוס".
פינות הבניין משופעות בחן כשהן עולות כלפי מעלה וחלונות הגַּבְלִית (oriel windows) המחורצים בבסיסם.
קווי החלוקה של החיפוי אינם מודגשים בחלק החיצוני; הרציפות של חזית הבניין נקטעת רק על ידי סדרות של מפרצי חלונות שלוחים, המופרדים על ידי שורות של חלונות דקיקים בודדים המשולבים במישור האנכי של החזית הרציפה.
פתחי הכניסה הם קטנים וגובהם אחיד, ומעליהם משקופי אבן אופקיים.
החצי הדרומי שומר על הקווים והגוונים של המבנה המקורי, אך נדבכי החיפוי בחזיתו מודגשים עד הקומה השנייה ומגדירים את בסיס המבנה, חלקו האמצעי חלק, וקרניז הנחושת הגדול מדגיש את קו הגג.
בלוקים מסיביים של גרניט אדום בעובי של 1.8 מטר, יוצרים את מסגרת הכניסות הדו-קומתיות הגבוהות.
מוטיב מפרצי החלונות הבולטים של החלק הצפוני המקורי מופיע גם בחלק הדרומי, אך בשינוי של שני טורי חלונות בולטים רצופים של ארבעה חלונות כל אחד ורצועת הפרדה שקועה אחת של חלונות, נוצר לחזית מראה גלי, שהייתה סימן מסחרי מוקדם של האדריכלים הולאבירד ורוש (Holabird & Roche).
קארל קונדיט, היסטוריון של אסכולת שיקגו, כתב:
"המראה הכללי של המונדנוק כמעט מסווה את שיטת הבנייה בלבנים.
המפרצים הבולטים מהקירות עם שטחי הזכוכית הגדולים שבהם מעניקים למבנה מראה קליל ופתוח למרות המסיביות שלו...
מופשט מכל שריד של קישוט, הגאומטריה הקפדנית שלו מתרככת רק על ידי העיקול העדין פנימה של הקיר בראש הקומה הראשונה, ההתעקלות כלפי חוץ של הכרכוב, והשיפוע המתקדם של פינות המבנה מלמטה למעלה, בפרופורציות ובקנה מידה עדין, המונדנוק הוא קומפוזיציה מעודנת וקפדנית אך בעלת עוצמה מלאת הבעה בקווי החזית האופקיים והאנכיים".
המונדנוק נשען על מערכת יסודות צפה, שהומצאה על ידי רוט בבניין מונטאוק, שחולל מהפכה באופן שבו נבנו בניינים גבוהים על האדמה ה"ספוגית" של שיקגו.
רפסודת בטון בעובי 61 סנטימטרים, מחוזקת בקורות פלדה, יוצרת בסיס פרוס הנמשך 3.4 מטרים מתחת לרחובות שמסביב, ומפזרת את משקל הבניין על פני שטח אדמה גדול.
הבניין תוכנן "להתיישב" על הקרקע במצב סופי תוך שקיעת קרקע מתוכננת של כ-20 סנטימטר, אך עד 1905 שקע עוד כמה סנטימטרים, מה שחייב את בנייתה מחדש של הקומה הראשונה.
עד 1948 הוא שקע 51 סנטימטרים, וכתוצאה מכך נוצרה ירידה לא מתוכננת ממפלס הרחוב לקומת הקרקע.
הקיר המזרחי כולו נתמך על קופסאות ייחודיות אטומות למי תהום, הנקראות קייסונים (caissons), שהותקנו כאשר הקו הכחול של הרכבת התחתית נחפר מתחת לרחוב דירבורן ב-1940.
הבניין הצר והארוך מאפשר חשיפה של כל 300 המשרדים שבו לרחובות באמצעות חלונות גדולים, המעבירים אור טבעי מן החוץ פנימה, והוא בעל אחוז שטחים ציבוריים קטן בזכות מסדרון מרכזי יחיד.
חלונות התקרה (סקיילייט) מכניסים אור שמש טבעי לחדרי המדרגות.
המסדרון בחצי הצפוני הוא ברוחב 6.1 מטרים, והמסדרון בחצי הדרומי הוא ברוחב 3.51 מטרים.
בחצי הצפוני ישנם שני גרמי מדרגות פתוחים הממוקמים בשליש אורך הקומות, עם רומי מדרגות נקבוביים, מדרכי שיש לבן ומעקות פלדה דקורטיביים.
ישנם שני פירים בעלי ארבע מעליות כל אחד בצד המערבי של המסדרון, בכל פיר מעלית אחת לנוסעים והשאר למשא.
בחצי הדרומי, בדומה לחצי הצפוני, תוכננו במקור 2 פירים בעלי 4 מעליות כל אחד.
בפועל, יש פיר מעליות יחיד הממוקם באמצע שטח הקומות בערך.
בפיר הדרומי נוצקה רצפת בטון בכל קומה.
מאחורי כל אחד מהפירים המתוכננים הללו יש גרם מדרגות עם מדרכי שיש, רומים סגורים מברזל יצוק ומעקות נוי דקורטיביים.
טיפוס המשרד הבסיסי תוכנן בשטח של 56 מטרים רבועים, והוא מורכב ממשרד חיצוני אחד ושניים או יותר משרדים פנימיים.
קירות פנימיים כבדים ברבע ובאמצע אורך הקומות, שקשתותיהם מציגות את מסבכי הרוח החדשניים של רוט, ומסמנות את החלוקה לארבעת קטעי המבנה המקורי.
בניין מונדנוק נמצא ברובע Printing House Row , נקודת ציון היסטורית לאומית הכוללת את בניין מנהטן, בניין המושבה הישנה ובניין פישר, שהם כמה מגורדי השחקים המוקדמים של העיר שיקגו.
בניין מנהטן, שתוכנן על ידי ויליאם לה ברון ג'ני ב-1890, היה הבניין הראשון בשיקגו עם שלד פלדה מלא, חידוש שהציג ג'ני בבניין ביטוח הבית (נבנה עם שלד פלדה חלקי) ב-1884. בניין מנהטן הוא הבניין הראשון בן 16 קומות באמריקה, ובעת פתיחתו "התייחסו אליו בייראת כבוד ובפחד".
הוא נחשב גם לניצחון מהבחינה הטכנית בבנייה.
בניין המושבה הישנה בן 17 הקומות, שתוכנן על ידי הולאבירד ורוש (Holabird & Roche) בשנת 1894, נחשב לאחת מיצירות המופת המבניות של זמנה, בזכות צורת החיזוק המבני באמצעות מסגרות קונסטרוקטיביות מהפכניות.
זהו השריד היחיד מקבוצת בנייני "אסכולת שיקגו" עם פינות מעוגלות.
בניין פישר, שתוכנן על ידי ברנהאם ב-1894, היה בחזקת נס הנדסי – הבניין המסחרי הגבוה הראשון שנבנה כמעט כולו ללא לבנים.
מסגרת הפלדה וחיפוי הטרקוטה הדק אפשרו כיסוי של שני שלישים מהחזיתות בקיר מסך מזכוכית.
הרובע חופף גאוגרפית לשכונת Printer's Row, ששימשה תחילה כמרכז תעשיית הדפוס וההוצאה לאור של שיקגו, אך היא הוסבה ומשמשת כיום בעיקר לדיור למגורים.
באזור גם שוכנת הספרייה הציבורית הגדולה בעולם, ספריית הרולד וושינגטון , על שם ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של שיקגו, וקמפוס הלופ של אוניברסיטת דפול , האוניברסיטה הקתולית הגדולה באמריקה.
מערבית לרחוב ג'קסון נמצא מועדון ליגת האיחוד של שיקגו , שנוסד ב-1879 כארגון אזרחי ל"אנשי עסקים ישרים ושומרי חוק".
דרומית-מערבית למונדנוק, בצומת הרחובות קלארק ולסאל, עומד מבנה משולש בן 27 הקומות, המשמש כמרכז מעצר המשרת את בתי המשפט הפדרליים בבניין דירקסן ובבניין הפדרלי ראלף ה.
בצדו הדרומי של הבניין, ברחוב ואן ביורן, עוברים קווי הרכבת העילית של שיקגו; בתחנת Library-State/Van Buren, שנמצאת בלוק אחד מזרחה, עוצרים קווי הרכבת החום, הכתום, הוורוד והסגול.
תחנת הרכבת העילית של הקו הכחול, ברחוב ג'קסון, נמצאת בחזית רחוב דירבורן של בניין מונדנוק.
בעת בנייתו ופתיחתו של הבניין, ראו אותו מבקרי האדריכלות בשיקגו כחריגה קיצונית מדי מהעיצובים הקודמים של ברנהם ורוט, קיצוני מדי בפשטותו הבוטה ובהתעלמותו מהנורמות האסתטיות הרווחות.
הם כינו אותו "בית מהנדס" ודוגמה "פוריטנית לחלוטין" של הסגנון המסחרי.
המבקרים האירופיים היו עוד פחות אוהדים.
האדריכל הצרפתי ז'אק ארמן אמר: "המונדנוק לא היה עוד תוצאה של אמן שהגיב לצרכים מסוימים בתבונה ושאב מהם את כל ההשלכות האפשריות.
זו עבודתו של פועל, שללא שמץ של לימוד, יוצר 15 קומות זהות לחלוטין כדי ליצור בלוק, ואז עוצר כשהוא מוצא את הבלוק גבוה מספיק".
מבקרים אחרים ראו את חוסר הסגנון הזה כ"טבעי", ומה שהפך את המונדנוק למודרני באמת.
המבקר הניו יורקי בר פרי (Barr Feree) כתב ב-1892 כי "אין ניסיונות בחזיתות...
אין תוספות נוי, אלא רצף של חלונות, המצהירים בכנות שהמבנה הוא בניין משרדים, המוקדש לעסקים, וזקוק לכל שטח זמין להשתמש בו".
מונטגומרי סולייר , אחד המצדדים הנלהבים ביותר של המונדנוק, טען שחוסר הקישוט של המונדנוק אינו חוסר אמנות, אלא "מקרין את כוח המשיכה של חיי העסקים המודרניים".
המונדנוק זכה לשבחים רבים מצד אדריכלים גרמנים של תחילת המאה העשרים, כולל לודוויג מיס ון דר רוהה, שעם הגעתו לשיקגו ב-1938 הכריז כי "גוש מונדנוק הוא כל כך בעל חוזק ועוצמה, שאני גאה ושמח, בבת אחת, לקבוע את ביתי כאן.".
אדריכלים אירופאים אלה מצאו את תשומת הלב של התכנון למטרה הפונקציונלית של הבניין מעוררי השראה.
אדריכל הבאוהאוס לודוויג הילברסיימר כתב כי "הפתרון הכוזב – למרבה הצער נפוץ מדי – של שימוש חסר משמעות ושגוי בעיטורים נמנע כאן באופן אינסטינקטיבי.
תחושה מולדת לפרופורציות מעניקה לבניין הנהדר הזה עקביות פנימית וטוהר לוגי".
מבקרים מודרניים שיבחו את המונדנוק כאחת הדוגמאות החשובות ביותר של אסכולת שיקגו, יחד עם מרכז סאליבן של לואיס סאליבן.
הוא כונה "הניצחון של העיצוב המאוחד", "אחת החוויות האסתטיות המרגשות ביותר שהאדריכלות המסחרית שלנו ייצרה אי פעם", והושווה לחנות הסיטונאית של מרשל פילד של הנרי הובסון ריצ'רדסון .
הבניין היה אחד מחמשת הראשונים שנבחרו על ידי ועדת שיקגו לציוני דרך אדריכליים ב-1958, "מתוך הכרה בעיצובו המקורי ובעניין ההיסטורי שלו כמבנה בעל הקירות נושאי עומס הגבוה ביותר בשיקגו".
הוועדה ציינה כי "השימוש המאופק בלבנים, בקירות מאסיביים נושאים, והשמטת צורות נוי, מתאחדים בבניין פשוט אך מלכותי".
בשנת 1973 הצביעה מועצת העיר שיקגו פה אחד על המונדנוק כנקודת ציון בשיקגו, וקבעה כי "שני החצאים של הבניין הזה מספקים פרספקטיבה ייחודית לבחינת ההיסטוריה וההתפתחות של האדריכלות המודרנית...
ביחד, הם מסמנים את סופה של מסורת בנייה אחת ותחילתה של אחרת." מבקרים של מתן מעמד רשמי למונדנוק טענו שהחלטת מועצת העיר תימנע את ההריסה הדרושה של הבניין בעתיד.
הם טענו שהמונדנוק הוא "דוגמה מצוינת לבניין...
שאינו ממלא עוד את הפונקציות שהוא תוכנן למלא", ושהוא "נכס מבוזבז" שהשיג ביצועים נמוכים יותר מהשוק ויקר פחות מהקרקע שעליה הוא עומד.
מועמדותו כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1976, כחלק מרובע בית הדפוס ברחוב דירבורן דרום, כלל את ההערה כי מדובר ב"אחת ההצהרות הקלאסיות ביותר שנאמרו אי פעם בלשון גורדי השחקים".
בניין לסייל-ואקר הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב לסייל 221 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 156 מטרים והוא בעל 41 .
הוא תוכנן בידי הולאבירד ורוט (Holabird & Root) בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1928–1930.
במקור תוכנן הבניין בצורת "ר" ולגובה של 37 קומות.
הוא מחופה בחזיתותיו בגרניט ואבן גיר.
כמו בניינים אחרים בשיקגו, הוא מואר באור זרקורים צבעוני בלילות.
חלקו העליון מואר בתאורה כחולה בדרך כלל.
בניין ליבר המלכותי הוא מבנה בגדת הנהר מרזי במרכז העיר ליברפול שבבריטניה.
מאז נבנה בשנת 1911 הפך המבנה להיות אחד מסמלי העיר ומהמבנים המוכרים ביותר בחזית העיר הפונה אל הנהר.
עד 1932 היה המבנה הגבוה ביותר באירופה ונותר המבנה הגבוה בבריטניה עד 1961 והגבוה בעיר עד 1965. הוא מהווה בניין רשום מדרגה I.
המבנה ושני שכניו - בניין קונרד ובית נמל ליברפול - ניצבים באתר הנקרא Pier Head וזכו לכינוי The Three Graces.
הם מהווים חלק מאתר "עיר מסחר ימית" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
בניין ליבר המלכותי הוקם על מנת לשמש כמטה חברת Royal Liver Assurance, שפעלה בעיר מאז 1850. בנייתו החלה בשנת 1908 וב-1911 נפתח הבניין לשימוש.
היה זה המבנה הגדול הראשון בבריטניה שנבנה מבטון מזוין ואחד מהמבנים הגדולים הראשונים בעולם שנבנו כך.
גובה גגו הוא 50.9 מטרים וגובה שני מגדלי השעונים שבו 98.2 מטרים.
כיום המבנה הוא רק הרביעי בגובהו בעיר.
מתכנן הבניין היה האדריכל וולטר אוברי תומאס (Walter Aubrey Thomas).
במבנה 13 קומות ופועלות בו כיום 12 מעליות.
מגדלי השעונים נושאים שעונים עגולים בקוטר של 7.6 מטרים - גדולים משעון הביג בן שבלונדון.
במקור הם נקראו שעוני ג'ורג' כיוון שהחלו לפעול במועד של הכתרת המלך ג'ורג' החמישי ב-22 ביוני 1911. ב-1953 הם הוסבו לשעונים אלקטרוניים והם הגדולים מסוג זה בבריטניה.
על גבי חודי שני המגדלים ניצבים פסלי ציפורי ליבר, שעוצבו על ידי קארל ברנרד ברטלס (Carl Bernard Bartels).
אלו הם למעשה פסלי קורמורנים בגובה של 5.4 מטרים, באורך של 3 מטרים ובמוטת כנפיים של 3.6 מטרים, הנושאים עשבי ים במקוריהם.
הפסלים קיבלו מעמד מיתולוגי ואגדות מקומיות שונות נקשרו בהם.
בניין מגדל השעון בירושלים היה בניין שעמד בכיכר אלנבי בעיר בשנים 1925-1934. הבניין הוקם על ידי האגודה למען ירושלים כמתנה לעיריית ירושלים במקום מגדל השעון על שער יפו שנהרס בהוראת המושל רונלד סטורס.
מגדל השעון על שער יפו
ב-1907 בנו תושבי ירושלים מגדל שעון על גג שער יפו לכבוד 30 שנה לשלטונו של הסולטן עבדול חמיד השני.
כמאה מגדלי שעון נבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית כמחווה לסולטן במלאת 25 שנה לשלטונו, בהם שישה מגדלים בארץ ישראל: בצפת, בעכו, בחיפה, בנצרת, בשכם וביפו.
נטען שהמגדל בירושלים הוקם באיחור של חמש שנים, בשל הקושי לגייס מתושבי העיר העניים את הסכום הנדרש לבנייה.
אבן הפינה למגדל הונח באפריל 1907, הבנייה הושלמה באוגוסט 1907, והמגדל נחנך בתחילת ספטמבר 1907 לכבוד חגיגות יום עליית הסולטן על כסאו.
הקמת המגדל עלתה לתושבי העיר כעשרים אלף פרנק.
העובדה כי שער יפו נבחר מכל שערי ירושלים כבסיס למגדל השעון, מעידה על חשיבותו הרבה באותה עת, שגברה אף על שער שכם.
מגדל השעון נבנה מאבן גיר שנחצבה במערת צדקיהו הסמוכה.
הוא התנשא לגובה 13 מטרים, ובראשו נקבעו ארבעה שעונים, שפנו לארבע רוחות השמים.
השעון המערבי והמזרחי הציגו את השעה הרגילה ("שעה אירופית"), בעוד ששני השעונים האחרים הציגו את השעה הערבית ("שעות ארץ ישראל" שמתחילות בשקיעה).
מעל השעונים, בחלק המקושט והמעוטר ביותר, הוצב פעמון ולידו סמל השלטון העות'מאני, שכלל סהר וכוכב.
לאור תלונות על כך שהשעון מכער את העיר העתיקה, למשל מפיו של בוריס שץ, הוחלט בתחילת ינואר 1922 לפרק את השעון ולמכור את אבניו.
אולם בעקבות תלונות מצד המוסלמים בעיר הוחלט לשמר את השעון אך להעבירו למקום אחר.
ביולי 1922 נשקלה האפשרות להעביר את השעון לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים, אם הנהלת הרכבת תשתתף בהוצאות ההעברה.
מגדל השעון העות'מאני פורק ב-1922 בהוראת מושל ירושלים הבריטי רונלד סטורס שטען שהוא מכער את העיר.
על החלטתו כתב בפרסומי "האגודה למען ירושלים" באותה שנה:
העיתונים בערבית מחו כנגד הריסת השעון.
בנובמבר 1923 הוחלט להקים את מגדל השעון בכיכר אלנבי.
לצורך כך רכשה עיריית ירושלים את המגרש בכ-6,000 לירות והוצאות הבנייה כוסו בידי האגודה למען ירושלים שהעניקה את הבניין כשי לעיריית ירושלים.
בנוסף לשעון עצמו, כלל הבניין מספר חנויות, בהם לשכת מידע לתיירים.
בניין המגדל נבנה בסגנון מודרני במבנה שכלל מרכז מסחרי קטן במפלס הרחוב, בתכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי.
לאחר הקמת בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, גברה התנועה באזור והוחלט להרוס את בניין מגדל השעון, כדי להקל על עומס התחבורה באזור.
שוכמן ב"דבר" ההריסה נתבקשה בלחץ ראשי בנק ברקליס שטענו שבניין השעון מסתיר את הבנק בבניין עיריית ירושלים.
שוכרי החנויות פונו מהבניין, אך ההריסה נתעכבה והחנויות שבו ונפתחו בתחילת 1933.
בספטמבר 1934 הוחל בהריסת הבניין.
במקום תשלום, הקבלן קיבל את אבני הבניין.
תחילה נהרסו החנויות וכשנה לאחר מכן נהרס גם המגדל עצמו.
בניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת' הוא אחד משלושה בנייני משרדים המשמשים את בית הנבחרים של ארצות הברית.
הבניין ממוקם מדרום לקפיטול, מוקף בשדרת העצמאות, שדרת ניו ג'רזי, רחוב C דרום מזרח (C S E), ורחוב סאות' קפיטול, שבאזור דרום מזרח של וושינגטון.
שטחו של הבניין עצמו 55,711.6 מטרים רבועים, ובו 251 משרדים, חמישה חדרי ישיבות גודלים, שבעה חברי ישיבות קטנים, וחדר כנסים גדול המשמש את ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים.
שמו של הבניין ניתן לו בשנת 1962.
הבניין נקרא על שמו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר, ניקולאס לונגוורת' ממדינת אוהיו.
לונגוורת' כיהן כיושב ראש בית הנבחרים משנת 1925 עד שהמפלגה הרפובליקנית איבדה את הרוב שלה בשנת 1931, באותה שנה שהוא נפטר, ובאותה השנה אושרה הקמת הבניין.
בשנת 1925 החלו לתכנן את בניית בית משרדים שני עבור בית הנבחרים, וזאת בשל הצפיפות הקשה בבניין המשרדים של בית הנבחרים קנון (שבנייתו הושלמה בשנת 1908).
צפיפות זו הביאה לשיפוץ בניין קנון ולהחלטה לבנות את בניין לונגוורת'.
בניין לונגוורת' הוא הקטן שבין בנייני המשרדים של בית הנבחרים.
התוכנית הוכנה בפיקוחו של אדריכל הקפיטול דייוויד לין.
התוכניות הראשונות לבניין הוכנו על ידי משרד אדריכלים מקומי המכונה "ברית האדריכלים של וושינגטון בע"מ" (The Allied Architects of Washington Inc).