tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמיתו הוותיק של בראונלו, אוליבר פרי טמפל, כתב עליו:לחברים היה קל לשכנע את מר בראונלו לעשות כל דבר שאינו מפר את תחושת הזכות שלו; להכריח אותו היה בלתי אפשרי.
ילד יכול להוביל אותו; ענק לא יכול היה להזיז אותו מדעתו.
כאשר החליט בדעתו, היא הייתה בלתי ניתנת להזזה כמו ההרים.בראונלו נותר דמות מפלגת במשך עשרות שנים לאחר מותו.
בשנת 1999, כתב ההיסטוריון סטיבן אש, "יותר מ-120 שנה לאחר מותו, עצם אזכור שמו במדינת המתנדבים יכול לעורר צחוק רועם או קללות מרות".
בראונלו תואר כ"המושל הגרוע ביותר של טנסי", ו"האיש השנוא ביותר בהיסטוריה של טנסי".
סקר משנת 1981 של חמישים ושניים היסטוריונים של טנסי, שדירג את מושלי המדינה לפי יכולת, הישגים ומדינאיות, הציב את בראונלו אחרון.
העיתונאי סטיב האמפרי טען שבראונלו הוא עורך וכתב מוכשר בעיתון, כפי שמעיד הדיווח שלו על אירועים כמו פתיחת מלון גאיוסו בממפיס ומגפת הכולרה של נוקסוויל ב-1854.
ועדת הקפיטול של האספה הכללית של טנסי הסירה את הדיוקן הרשמי של המושל פרסון בראונלו שהותקן רק לזמן קצר במהלך אפריל 1987 בספרייה המחוקקת של בניין קפיטול המדינה, בהמלצת הסנאטור הדמוקרטי של מדינת טנסי דאגלס הנרי.
בראונלו נישא לאלייזה אובריאן (1819–1914) במהלך 1836 באליזבתטון, טנסי.
נולדו להם שבעה ילדים: סוזן, ג'ון בל, ג'יימס פטון, מרי, פאני, אנני וקלדוניה טמפל.
אלייזה אובריאן בראונלו התגוררה בבית המשפחה בנוקסוויל עד מותה ב-1914 בגיל 94. בשנות ה-1890 ובתחילת המאה ה-20, מבקרים רבים, כולל שלושה נשיאים (ויליאם מקינלי, תאודור רוזוולט וויליאם הווארד טאפט), קראו לאלייזה בראונלו בעת ביקור בנוקסוויל.
בנם הבכור של בני הזוג בראונלו, ג'ון בל בראונלו (1839–1922), היה קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
בעשורים שלאחר מות אביו, הוא עזר לממן את הפיתוח של שכונת נוקסוויל אשר במשך שנים הייתה ידועה בשם "בראון".
בית הספר היסודי בראונלו, ששירת את השכונה הזו מ-1913 עד 1995, עדיין עומד על תילו, והוסב ללופטים עירוניים.
בנם הצעיר של בני הזוג בראונלו, ג'יימס פטון בראונלו (1842–1879), היה גם קולונל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, אם כי מאוחר יותר קיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הוא שירת כשליש גנרל במשמר המדינה בתקופתו של אביו כמושל.
בראונלו (1851–1910), אחיינו של ויליאם בראונלו, כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מהמחוז הראשון של טנסי משנת 1897 ועד מותו.
ג'יימס סטיוארט מרטין (1826–1907), אחיין נוסף של ויליאם בראונלו (בנה של אחותו, ננסי), כיהן כחבר קונגרס אמריקאי מאילינוי באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19.
לואיס בראונלו (1879–1963), מדען פוליטי ומתכנן ערים בולט מהמאה ה-20, היה נכד של אחד מבני דודיו הראשונים של ויליאם בראונלו.
הוא כיהן קדנציה סוערת של 3 שנים כמנהל העיר של נוקסוויל בשנות ה-20.
ויליאם בראון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי.
בראון נולד ב-19 באפריל 1779 במחוז פרדריק, וירג'יניה, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא עבר עם אביו למחוז בורבון, קנטקי, ב-1784 ולסינטיאנה, קנטקי, בערך ב-1795. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין, ושירת כקולונל במלחמת 1812.
בראון נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס ה-16 מטעם מחוז הקונגרס ה-3 של קנטקי, וכיהן מ-4 במרץ 1819 עד 3 במרץ 1821. בשנת 1832 עבר לג'קסונוויל שבאילינוי, ונפטר שם ב-6 באוקטובר 1833.
ויליאם בוהויה בליקווישה הוא כדורגלן קונגולזי-בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לוון מליגת העל הבלגית ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בליקווישה הוא אחיו של כדורגלן רויאל אנטוורפן מישל-אנז' בליקווישה.
בליקווישה גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט, ובשנת 2014 עבר למחלקת הנוער של סטנדרד לייז'.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סטנדרד לייז' במסגרת ליגת העל הבלגית, והושאל ממנה לסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית ולמאסטריכט מליגת המשנה ההולנדית.
ב-19 ביולי 2024 חתם בלוון מליגת העל הבלגית.
בליקווישה נולד בבלגיה למשפחה ממוצא קונגולזי.
בחודש מרץ 2019 שיחק במדי נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד גיל 23. ב-24 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בניצחון 1–3 על נבחרת מאוריטניה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
ויליאם ג'וליוס האריס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
הוא היה נינו של צ'ארלס הוקס, שכיהן כחבר בית הנבחרים מטעם קרוליינה הצפונית, וחתנו של ג'וזף וילר, גנרל בצבא הקונפדרציה וחבר בית הנבחרים מטעם אלבמה.
האריס נולד ב-3 בפברואר 1868 בסידרטאון שבמחוז פולק, ג'ורג'יה, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בשנת 1890 סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס.
האריס עסק בביטוח כללי ובבנקאות בסידרטאון, ג'ורג'יה.
בין השנים 1904–1909 שימש מזכיר פרטי של הסנאטור אלכסנדר ס.
בכניסתו לפוליטיקה נבחר האריס כחבר הסנאט של ג'ורג'יה מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנים 1911–1912. בין 1913 ל־1915 שימש כמנהל לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, וכן שימש כמזכיר בפועל במחלקת המסחר.
בשנת 1915 התפטר מתפקידו כאשר מונה כחבר בוועדת הסחר הפדרלית (FTC).
הוא שימש יושב־ראש ה־FTC בשנים 1917–1918. בשנת 1918 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר מחדש ב־1924 וב־1930. בסך הכול כיהן מה־4 במרץ 1919 ועד מותו.
במהלך כהונתו היה חבר בוועדת השמורות של היערות הלאומיים בשנים 1929–1932.
הוא מת ב-18 באפריל 1932 מהתקף לב בוושינגטון די.
טקס הלוויה נערך באולם הסנאט של ארצות הברית, והוא נקבר בבית העלמין גרינווד בסידרטאון.
לאחר מותו של האריס בשנת 1932, הכריז מושל ג'ורג'יה, ריצ'רד ראסל הבן, על בחירות מיוחדות בספטמבר של אותה שנה למילוי המושב שהתפנה.
ראסל הכריז על מועמדותו וזכה בבחירות, ובכך החליף את האריס בסנאט.
האריס היה בנו של ד"ר צ'ארלס הוקס האריס, רופא במקצועו, ושל מרגרט אן (מונק) האריס.
היו לו ארבעה אחים וחמש אחיות.
בין אחיו נמנו פיטר סי.
האריס, קולונל בצבא ארצות הברית, וד"ר סיל האריס, רופא מאלבמה.
ב־28 ביולי 1905 נישא האריס לג'וליה נוקס הול וילר בניו יורק.
בתם, ג'וליה וילר האריס, נולדה בשנת 1909.
ויליאם ברוקמן בנקהד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה-42 בין השנים 1936–1940. הוא ייצג את מחוז הקונגרס ה־10 של אלבמה (ולאחר מכן את המחוז ה־7) כחבר המפלגה הדמוקרטית בשנים 1917–1940.
בנקהד היה ליברל מובהק ותומך מרכזי בניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שכלל חקיקה בעד ארגוני עובדים – דבר שהעמיד אותו לעיתים קרובות בעימות עם מרבית הדמוקרטים הדרומיים בקונגרס באותה תקופה.
בנקהד תיאר את עצמו כ"פוליטיקאי גאה", כלומר ראה חשיבות רבה באי הזנחת ענייני המחוז שלו או שאלת בחירתו מחדש.
ויליאם בנקהד נולד ב-12 באפריל 1874 באחוזת המשפחה במחוז למאר שבאלבמה.
אביו, ג'ון בנקהד, היה פוליטיקאי פעיל שכיהן בבית המחוקקים של אלבמה ובהמשך גם כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית.
אמו, טלולה ג'יימס ברוקמן, הייתה נכדתו של חבר הסנאט של קרוליינה הדרומית תומאס פטרסון ברוקמן.
אחיו, ג'ון בנקהד השני, כיהן גם הוא כסנאטור.
בנקהד למד באוניברסיטת אלבמה, ולאחר מכן המשיך ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה, והשלים את לימודיו ב־1895. מיד לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה ופתח משרד עורכי דין בהאנטסוויל.
בשנת 1898 מונה ליועץ המשפטי העירוני של האנטסוויל, תפקיד שבו החזיק עד 1902. במקביל נבחר ב־1900 לבית הנבחרים של אלבמה וכיהן בו עד 1901.
בשנת 1905 עבר לעיר ג'ספר שבאלבמה.
ב־1910 מונה לתובע של המחוז השיפוטי ה־14 של אלבמה, וכיהן בתפקיד עד 1914.
ב־1914 ניסה לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נכשל.
שנתיים לאחר מכן, ב־1916, נבחר כנציג המחוז ה־10 החדש של אלבמה.
(המחוז נוצר לאחר מפקד האוכלוסין של 1910, אך בבחירות של 1912 ו־1914 המושב הוקצה בבחירה כלל־מדינתית).
בנקהד היה הנציג היחיד שנבחר אי־פעם במחוז זה, משום שאחרי מפקד האוכלוסין של 1930 איבדה אלבמה מושב, והמחוז ה־10 בוטל.
לאחר חלוקת המחוזות מחדש נבחר בנקהד ב־1932 כנציג המחוז ה־7, ונבחר מחדש עוד שלוש פעמים, עד מותו בשנת 1940.
בין אפריל 1934 לינואר 1935 שימש יו"ר ועדת הכללים של בית הנבחרים, לאחר מותו של .
ב־1934 נבחר גם למנהיג סיעת הרוב הדמוקרטית.
ב־4 ביוני 1936, לאחר מותו של יושב הראש , נבחר בנקהד ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד שבו החזיק עד מותו ב־15 בספטמבר 1940. סיבת המוות הייתה דימום בקיבה.
כיו"ר בית הנבחרים היה בנקהד בעל המשרה הפוליטית השנייה בחשיבותה שאי פעם הושגה בידי תושב אלבמה – אחרי סגן הנשיא ויליאם רופוס קינג.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1940, שלושה חודשים לפני מותו, התמודד כמועמד לסגנות הנשיאות.
הוא הגיע למקום השני אחרי הנרי וולאס, שהביס אותו בהצבעת הצירים 329–626.
אביו, ג'ון בנקהד, היה חבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית.
אחיו הבכור, ג'ון בנקהד השני, היה גם הוא סנאטור, ואחיינו וולטר בנקהד היה חבר בית הנבחרים.
בתו, טלולה בנקהד, הייתה שחקנית תיאטרון, רדיו וקולנוע מפורסמת.
בנקהד וחלקים מהכביש הישן U.S.
78 בצפון אלבמה נקראו על שמו.
ביתו בג'ספר שופץ וכיום הוא משמש כמרכז קהילתי תרבותי וכמוזיאון היסטורי בשם "בית בנקהד ומרכז המורשת".
ויליאם ברדפורד היה רופא, עורך דין ופוליטיקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד וכסגן מושל המדינה.
ויליאם ברפורד נולד ב-4 בנובמבר 1729 בפליימפטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, לקפטן סמואל ברדפורד ולשרה גריי.
הוא היה נינו של ויליאם ברדפורד, מושל מושבת פלימות'.
בתחילה למד רפואה בהינגהם שבמסצ'וסטס, ולאחר מכן עסק ברפואה בוורן שברוד איילנד.
ברפורד עבר להתגורר בחוות מאונט הופ בפבריסטול, מושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, ושם נבחר להיות ציר באספה הקולוניאלית בשנת 1761, תפקיד שבו כיהן עד 1766, כולל כהונה כיושב ראש האספה בשנים 1765–1766. הוא נבחר מחדש ב־1768 ושירת עד בחירתו כסגן מושל בשנת 1775.
במקביל הרחיב את השכלתו ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכה ב־1767 ופתח משרד עורכי דין בבריסטול.
הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד מנובמבר 1775 עד מאי 1778. ביוני–אוקטובר 1775 שימש כקצין בדרגת מייג'ור גנרל ומפקד המיליציה של המושבה, עד שהוחלף בידי גנרל ג'ושוע בבקוק.
הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי בשנת 1776 אך לא השתתף בו.
ברדפורד היה חבר בוועדת הביטחון של מחוז בריסטול, רוד איילנד, ומשנת 1773 עד 1776 שירת בוועדת ההתכתבויות של המושבה.
כאשר הצי הבריטי הפגיז את בריסטול ב־7 באוקטובר 1775, נהרס ביתו בין שאר המבנים.
לאחר מכן עלה על אחת האוניות הבריטיות כדי לנהל משא ומתן על הפסקת אש.
לאחר הקמת ממשלת ארצות הברית, נבחר ברדפורד לסנאט, והחל לכהן ב־4 במרץ 1793. הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט מ־6 ביולי 1797 ועד שהתפטר באוקטובר אותה שנה.
לאחר שעזב את הסנאט, שב לביתו בבריסטול ושם נפטר ב־6 ביולי 1808. בתחילה נקבר בבית העלמין המזרחי בעיר, ולאחר מכן הועבר קברו לבית העלמין ג'וניפר היל.
ברפורד נישא והקים משפחה, כולל בת בשם ננסי אן ברפורד.
בשנת 1790 היא נישאה לג'יימס דה-וולף מבריסטול, שהיה סוחר עבדים מצליח ובא ממשפחה גדולה ובעלת השפעה שנכנסה גם לתחומי הבנקאות והביטוח.
הוא עצמו נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-19. השניים היו סבים זקנים של האמן והמוציא לאור צ'ארלס דנה גיבסון.
ויליאם ברנט בנטון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט בשנים 1949–1953, וכן המוציא לאור ויושב ראש מועצת המנהלים של אנציקלופדיה בריטניקה בשנים 1943–1973.
בנטון נולד ב-1 באפריל 1900 במיניאפוליס שבמינסוטה.
הוא התחנך באקדמיה הצבאית שאטאק בפאריבו, מינסוטה, ולמד בקולג' קרלטון בנורת'פילד עד שנת 1918. באותה שנה התקבל ללימודים באוניברסיטת ייל.
בשנת 1921 השלים בנטון את לימודיו והחל לעבוד בסוכנויות פרסום בניו יורק ובשיקגו עד 1929. לאחר מכן היה שותף להקמת משרד הפרסום Benton & Bowles יחד עם בניו יורק.
בשנת 1932 עבר לנורווק שבקונטיקט, ובין השנים 1937–1945 שימש כסגן נשיא במשרה חלקית של אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1944 ניהל משא ומתן, שלא צלח, עם וולט דיסני להפקת סדרה שנתית של שישה עד שנים־עשר סרטים חינוכיים.
בין 31 באוגוסט 1945 ל־30 בספטמבר 1947 כיהן בנטון כסגן מזכיר המדינה לענייני הסברה ציבורית, תקופה שבה היה פעיל בארגון הקמת ארגון האומות המאוחדות.
ב־17 בדצמבר 1949 מונה לסנאט של ארצות הברית על ידי שותפו לשעבר , שכיהן אז כמושל קונטיקט, ולאחר מכן נבחר בבחירות מיוחדות ב־7 בנובמבר 1950 מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ריימונד בולדווין.
כהונתו נמשכה עד 3 בינואר 1953.
בבחירות של נובמבר 1950 גבר בנטון על מועמד המפלגה הרפובליקנית פרסקוט בוש, אביו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש וסבו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, בהפרש של 1,102 קולות.
בשנת 1951 יזם הצעת החלטה להדחת הסנאטור ג'וזף מקארתי מהסנאט, ואף העיד בנושא עדות ארוכה במסגרת הדיונים.
בעקבות זאת חקרה ועדת הכללים והניהול של הסנאט את שני הצדדים וביקרה אותם, אך לא הטילה סנקציות על אף אחד מהם.
בנטון הפסיד בבחירות הכלליות של 1952 לכהונה מלאה לסנאטור ויליאם פארטל.
ניסיון חזרתו לפוליטיקה נכשל בשנת 1958, כאשר לא הצליח לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט.
בהמשך מונה לשגריר ארצות הברית בארגון אונסק"ו בפריז, תפקיד שבו כיהן בשנים 1963–1968.
בין השנים 1957–1972 שימש כחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת קונטיקט.
מוזיאון ויליאם בנטון לאמנות, שהוקם בקמפוס המרכזי של האוניברסיטה בסטורס, נקרא על שמו בשנת 1972, לאחר שתרם למוזיאון את אוספו האישי מיצירותיו של האמן רג'ינלד מארש.
אנציקלופדיה בריטניקה ופעילות ציבורית נוספת
משנת 1943 ועד מותו היה בנטון יושב ראש מועצת המנהלים והמוציא לאור של אנציקלופדיה בריטניקה.
במקביל שימש כחבר וכציר בוועידות ובוועדות בינלאומיות רבות, וכחבר נאמן במוסדות חינוך שונים.
בשנת 1943 יזם יחד עם מורטימר ג'.
אדלר ורוברט האצ'ינס את עריכת סדרת "הספרים הגדולים של העולם המערבי", שיצאה לאור בשנת 1952 וכללה 52 כרכים.
בנטון הקים את קרן בנטון, ומוזיאון ויליאם בנטון לאמנות נקרא על שמו.
הוא נפטר בניו יורק ב־18 במרץ 1973, בגיל 72. הותיר אחריו את רעייתו הלן המינגוויי בנטון, שנפטרה בשנת 1974.
ויליאם הנרי ברנום היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בבית הנבחרים של קונטיקט, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כסנאטור מטעם קונטיקט, ולבסוף כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
הוא נודע גם בכינויו 'ברנום שבעת הפרדות'.
ברנום נולד ב-17 בספטמבר 1818 במחוז ברקשייר שבמסצ'וסטס, והיה בנם של לורה (טיבאלס) ומיילו ברנום.
מעבר להישגיו הפוליטיים – שכללו גם ניצחון על בן דודו מדרגה שלישית, איש הבידור המפורסם פי.
ברנום, בבחירות לקונגרס, וכן היותו יושב הראש שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר בוועדה הלאומית הדמוקרטית – היה ברנום גם תעשיין בולט.
חברת Barnum Richardson, שבה שימש כמנהל הראשי, שכנה בליים רוק (כיום שכונה בלייקוויל) והייתה החברה המובילה במחוז הברזל של סולסברי באותה תקופה.
החברה החזיקה או שלטה במכרות ברזל, במשאבי ייצור פחם עץ, במחצבות אבן גיר ובתחבורה מסילתית.
חברת Barnum Richardson הייתה גם היצרנית המובילה של גלגלים לקרונות רכבת, בתקופה שבה תעשיית הרכבות תפסה מקום בכלכלה הדומה למעמד של תעשיית המחשבים כיום.
בשנת 1872 חבר ברנום לקוליס פ.
הנטינגטון במימון חברת Ensign Manufacturing Company, יצרנית קרונות משא לרכבות.
בין מוצרי החברה היו קרונות הופר מעץ מהגדולים שנבנו אי פעם עבור רכבת Central Pacific, וכן מספר רב של קרונות משא מעץ בעלי קיבולת גבוהה עבור רכבת Southern Pacific (שתי הרכבות היו בשליטה חלקית של הנטינגטון).
חברת Ensign הייתה אחת מ־13 חברות שהתמזגו בשנת 1899 והקימו את American Car and Foundry Company.
ברנום היה ממייסדי חברת Barnum & Richardson בליים רוק שבקונטיקט ובשיקגו שבאילינוי.
החברה צמחה לרווחיות ולהיקף תעשייתי עצומים והפכה לאחת מיצרניות מוצרי המתכת המובילות בעולם.
לברנום היה אחיין, מיילו ברנום ריצ'רדסון, שהיה דמות מרכזית בתחום הפיננסים והביטוח בניו יורק, ושימש בין היתר כמייסד סניף ניו יורק של חברת הביטוח הסקוטית Caledonian Life Insurance Company.
מיילו ב' ריצ'רדסון, שהיה גם ממובילי פיתוח וניהול מסילות הברזל בניו אינגלנד, כיהן כנשיא חברת Barnum & Richardson.
דרך נישואי אחותו לתעשיין והפיננסייר מקונטיקט לאונרד ריצ'רדסון, היה ברנום קשור גם למשפחות התעשייה והפיננסים של ג'ייקוב בון וג'ון ויטפילד בון מספרינגפילד ושיקגו.
ברנום היה חלוץ בתחום הסובלנות הדתית.
אף שהיה אפיסקופלי (והיה התורם המרכזי לבניית כנסיית Trinity Episcopal בליים רוק ויושב ראש מייסדיה), הוא לא הפלה לרעה קתולים, כפי שנהגו רבים באזור זה של ניו אינגלנד באותה תקופה.
לפי מספר דיווחים בעיתון הניו יורק טיימס משנת 1883, הוא תרם כ־6,000 דולר לכנסיית St.
Mary's הקתולית בלייקוויל, ובהמשך תרם 500 דולר נוספים לבניית כנסייה קתולית חדשה בקורנוול ברידג'.
כאשר הקהילה המקומית הגיבה בכעס להצבת צלב על ידי הכומר הקתולי המקומי ודרשה מברנום לפטר את כל עובדיו הקתולים, הוא סירב לעשות זאת.
ברנום נפטר בליים רוק ב־30 באפריל 1889 ונקבר בבית העלמין של ליים רוק.
ויליאם ברי גרוב היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית, ונציג מדינת קרוליינה הצפונית בקונגרס בשנים 1791–1803.
גרוב נולד בפאייטוויל שבפרובינציית קרוליינה הצפונית ב-15 בינואר 1764. לאחר לימודי משפטים התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1786 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו שוב בשנים 1788 ו־1789. בשנת 1788 היה ציר בוועידה המדינתית שדנה באשרור חוקת ארצות הברית; הוא הצביע נגד דחיית האשרור, אך המדינה לא אשררה את החוקה באותה עת.
גרוב השתתף גם בוועידה המדינתית של שנת 1789, שבה אשררה קרוליינה הצפונית לבסוף את החוקה הפדרלית.
גרוב שימש כנאמן של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וכנשיא סניף פאייטוויל של בנק ארצות הברית.
בשנת 1790 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השני, ולאחר מכן נבחר מחדש לקונגרסים השלישי עד השביעי מטעם המפלגה הפדרליסטית, וכיהן ברציפות מ־4 במרץ 1791 ועד 3 במרץ 1803. אף שהתמודד לכהונה נוספת בשנת 1802, הפסיד בבחירות לקונגרס השמיני.
למרות השתייכותו למפלגה הפדרליסטית, דעותיו הפוליטיות של גרוב היו קרובות לאלו של הדמוקרטים־רפובליקנים: הוא התנגד לאלכסנדר המילטון ולמדיניותו בנוגע לחוב הציבורי, העדיף את תומאס ג'פרסון, ותמך במהפכה הצרפתית תוך ביקורת על בריטניה.
כפדרליסט דרומי, גרוב טען בעד תפיסת לואיזיאנה, בתקופה שבה (לפני רכישת לואיזיאנה) הממונה הספרדי בניו אורלינס ביטל את זכות האחסון החופשי של סחורות אמריקאיות.
לפי ההיסטוריון ג'יי־הי ברוסאר, פדרליסטים סברו כי "על ג'פרסון לנצל את סגירת זכות האחסון כתירוץ לכיבוש השטח לפני שצרפת תיטול עליו שליטה רשמית" מהספרדים.
רכישת לואיזיאנה התבצעה בשנת 1803, בניגוד לעמדת רוב הפדרליסטים.
גרוב היה בונה חופשי נלהב.
הוא נפטר ב-30 במרץ 1818 בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית, וונקבר בבית העלמין גרוב קריק שבפאייטוויל.
וִילִיאָם בֶּנְטִינְק, רוֹזֵן פּוֹרְטְלַנְד הָרִאשׁוֹן , נולד כהַנְס וִילֶם בֶּנְטִינְק (בהולנדית: Hans Willem Bentinck; ) היה איש חצר ודיפלומט בריטי יליד הולנד, שהפך בשלב מוקדם לחביבו של ויליאם, , סטאדהאודר בהולנד ומלך אנגליה לעתיד.
הוא תואר כאדם יציב, הגיוני, צנוע ובדרך כלל מתון.
הידידות ושיתוף הפעולה ביניהם פסקו ב-1699.
ראשית חייו וטיפולו בנסיך ויליאם
הנס וילם נולד ב, במחוז אוברייסל שבהולנד.
בנו של ברנרד, הברון בנטינק, וצאצא למשפחה עתיקה ואצילית מחלדרלנד ומאוברייסל.
הוא מונה לראשונה כ וכצ'מברלין.
כאשר הנסיך ויליאם חלה באבעבועות שחורות ב-1675, רופאיו הציעו שישן עם אחד מנושאי הכלים שלו כדי לספוג "רוחות חיות" (Animal spirits) מגוף צעיר ובריא.
בנטינק היה נושא הכלים והוא סעד את הנסיך במסירות עד להחלמתו.
מסירות זו הבטיחה לו את ידידותו המיוחדת והמתמשכת של ויליאם.
מאותו רגע ואילך זכה בנטינק באמונו של הנסיך, ובהתכתבויות ביניהם ויליאם היה גלוי לב מאוד.
ב-1677 נשלח בנטינק לאנגליה כדי לבקש עבור הנסיך ויליאם את ידה של מרי, בתו של ג'יימס, דוכס יורק ומלך אנגליה לעתיד.
הוא שהה שוב באנגליה מטעמו של ויליאם ב-1683 וב-1685. מאוחר יותר, ב-1688, כאשר ויליאם התכונן לסייע בהדחתו של ג'יימס (שכבר היה המלך), מהלך שכלל פלישה של כוחות הולנדיים, נסע בנטינק אל כמה מהנסיכים הגרמנים כדי להבטיח את תמיכתם, או לכל הפחות את נייטרליותם.
החל מ-1687 הוא שימש גם כצינור תקשורת בין אדונו לבין חבריו האנגלים.
בנטינק פיקח על ההסדרים לפלישה, כולל גיוס כספים, שכירת צי תובלה עצום, ארגון מתקפת תעמולה והכנת אתרי נחיתה אפשריים, ואף הפליג לאנגליה עם הנסיך ויליאם.
לאחר שהושלמה המהפכה, מינה ויליאם (כעת מלך אנגליה) את בנטינק ל"נער בית הכיסא", לאדון הראשון של חדר השינה ולחבר המועצה המלכותית.
באפריל 1689 הוא קיבל את תוארי האצולה ברון סירנססטר (Baron Cirencester), ויקונט וודסטוק (Viscount Woodstock) ובפעם השנייה שנוצר התואר, רוזן פורטלנד.
(היצירה הראשונה של הרוזנות נעשתה עבור ב-1633, אך נכחדה ב-1688).
עיקר עבודתו של בנטינק הייתה בעלת אופי דיפלומטי.
ב-1690 נשלח להאג כדי לסייע בפתרון הבעיה בין ויליאם לבין ראשי העיר של אמסטרדם.
הוא נקלע לשערוריית השחיתות הנוגעת לחברת הודו המזרחית הבריטית ב-1695; הדירקטוריון איבד את המונופול שלו תחת לחץ של "חברה חדשה" ועסק באופן נרחב בשיחוד בניסיון לחדש את הצ'ארטר שלו.
עם זאת, שמו של בנטינק טוהר בפרשה.
לאחר שסיכל את המזימה היעקוביטית ל, הוא עזר לארגן את הסכם רייסווייק ב-1697. ב-1698 כיהן כשגריר בפריז למשך שישה חודשים.
בעודו שם, פתח במשא ומתן עם לואי הארבעה עשר לחלוקת המלוכה הספרדית, וכנציגו של ויליאם חתם על שני חוזי החלוקה ().
ויליאם בנטינק הפך, עם זאת, לקנאי מאוד להשפעה הגוברת של הולנדי אחר, , וב-1699 התפטר מכל משרותיו במשק הבית המלכותי.
הוא לא איבד את הערכתו של המלך, שהמשיך לבטוח בו, להעסיק אותו.
ועובדה זו, יחד עם הקנאה שחשו כלפיו כזר, הפכה אותו ללא פופולרי מאוד באנגליה.
הוא קיבל 135,000 אקרים (546 קמ"ר) של אדמה באירלנד, ורק התנגדות עזה של בית הנבחרים הבריטי המאוחד מנעה ממנו להשיג מתנה גדולה של אדמות כתר בצפון ויילס.
בגין חלקו בניסוח חוזי החלוקה, נפתח נגדו ב-1701 הליך הדחה, אך התיק נגדו לא התקדם.
הוא הועסק מדי פעם בענייני ציבור תחת המלכה אן עד למותו במעונו, בבקינגהמשייר.
בנו הבכור של פורטלנד, , ירש אותו כרוזן, וב-1716 הוענקו לו התארים מרקיז טיצ'פילד ודוכס פורטלנד.
בעודו חי בהולנד, טיפח בנטינק גן שהתגאה בצמחים נדירים רבים.
איורים של צמחים אלה נאספו תחת השם "קודקס בנטינגיאנה" (Codex Bentingiana).
יצירה זו נעלמה מאז מהסצנה הבוטנית.
לורד פורטלנד היה נשוי פעמיים.
ב-1 בפברואר 1678 נישא לאשתו הראשונה, אן וילייר (מתה ב-30 בנובמבר 1688), בתו של סר ואשתו ליידי , בתו של .
היא נישאה בשנית לסר קוניירס ד'ארסי (מת ב-1 בדצמבר 1758), סביבות אוגוסט 1714, ללא צאצאים.
ליידי אנה מרגרטה בנטינק (19 במרץ 1683 – 3 במאי 1763), נישאה לארנט פאן ואסנאר, הברון פאן ואסנאר סביבות 1701, ולהם לפחות בת אחת.
ליידי אלינורה סופיה בנטינק (נולדה ב-8 באפריל 1687).
הוא היה מאורס לזמן קצר לסטיוארטה ורבורג הווארד (1669–1706), נכדתו של המלך צ'ארלס השני, אך האירוסין בוטלו או נזנחו.
ליידי סופיה בנטינק (4 באפריל 1701 – 5 ביוני 1741), נישאה להנרי גריי, דוכס קנט הראשון ב-24 במרץ 1729, והיו להם צאצאים.
ב-1990, לאחר הכחדת הקו הזכרי מאחיו למחצה , צאצאו , הפך לרוזן פורטלנד ה-11. אחד מבניו, קפטן מהצי המלכותי הבריטי, מטרנינגטון סנט קלמנט בנורפוק, רוזן של האימפריה, ייסד את ענף בנטינק מ בקהילת בדבון.
ב-1718, כרוזנת האלמנה מפורטלנד, מונתה ג'יין לאומנת של בנותיו של ג'ורג' אוגוסטוס, נסיך ויילס (לימים המלך ג'ורג' השני), במשכורת של 2,000 ליש"ט לשנה.
לוטננט-גנרל לורד וִילִיאָם הֶנְרִי קָוֶנְדִישׁ-בֶּנְטִינְק , בעל אות מסדר האמבט, מסדר הגואלפים המלכותי וחבר המועצה המלכותית (), שנודע בשם לורד ויליאם בנטינק, היה מפקד צבאי ופוליטיקאי בריטי שכיהן כמושל מ-1828 עד 1834 וכ הראשון מ-1834 עד 1835.
נזקפות לזכותו רפורמות חברתיות וחינוכיות משמעותיות בהודו, כולל ביטול הסאטי, איסור על נשים לצפות בשרפת גופות בגהאטות של ואראנסי, ודיכוי רצח תינוקות בנות וקורבן אדם.
בנטינק ציין את "האחריות הנוראה המרחפת מעל ראשו בעולם הזה ובבא...
אם יסכים להמשך הפרקטיקה הזו (סאטי) ולו רגע אחד נוסף".
לאחר התייעצות עם הצבא ועם פקידי ממשל, העביר בנטינק את תקנות הסאטי בבנגל, 1829. הדבר נתקל בהתנגדות מצד ה שערערה ל, אולם האיסור על הסאטי אושרר.
הוא זכה להערכה על צמצום ההפקרות על ידי חיסול ה לכאורה, בעזרת הקפטן הראשי שלו, .
יחד עם תומאס בבינגטון מקולי הוא הנהיג את האנגלית כשפת ההוראה בהודו.
ממלכת מייסור סופחה לשלטון הבריטי תחת נשיאותו.
בנטינק נולד בבקינגהמשייר, בנו השני של ראש הממשלה ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי, וליידי דורותי (לבית קוונדיש), בתו היחידה של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר.
עם הנישואים הפך שם המשפחה לקוונדיש-בנטינק.
הוא התחנך ב, פאבליק סקול לבנים בווסטמינסטר, לונדון.
ב-1783, בגיל 9, קיבל משרה ללא עבודה בצידה (sinecure) של לכל חייו.
בפועל היה ויליאם בנטינק האחרון שנשא במשרה זו והיא בוטלה ב-1843.
בנטינק הצטרף למשמר קולדסטרים ב-28 בינואר 1791 בגיל 16, לאחר שרכש דרגת קצונה (Ensign).
הוא קודם לדרגת קפטן-לוטננט (לוטננט) ב ב-4 באוגוסט 1792, ולדרגת קפטן ב ב-6 באפריל 1793. הוא קודם לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים ה-28 ב-29 במרץ 1794 וללוטננט קולונל ב ביולי של אותה שנה.
ב-9 בינואר 1798 קודם בנטינק לדרגת קולונל.
ב-1803 מונה, למרבה ההפתעה, למושל נשיאות מדראס, וקודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-1 בינואר 1805. אף על פי שכהונתו הייתה מוצלחת במידה סבירה, היא באה אל קצה בעקבות ב-1806, שפרץ בעקבות הוראתו של בנטינק לאסור על החיילים הילידים ללבוש את לבושם המסורתי.
הסדר הושב על כנו רק לאחר אלימות קשה והמדיניות הפוגענית בוטלה, ובנטינק הוחזר לארצו ב-1807.
לאחר שירות במלחמת חצי האי האיברי, כולל כמפקד בריגדה ב, מונה בנטינק למפקד הכוחות הבריטיים בסיציליה.
כתוצאה מחישוב מוטעה שלו, כוחותיו האנגלו-בריטיים הובסו ב (1813) בצפון ספרד.
ב-1814 נחת בנטינק עם כוחות בריטיים וסיציליאניים בג'נובה, והחל לפרסם הכרזות ליברליות על סדר חדש באיטליה, שהביכו את הממשלה הבריטית (שכוונתה הייתה למסור חלקים נרחבים מאיטליה לאוסטריה), והובילו, שוב, להחזרתו ב-1815.
כאשר התנאים בסיציליה החלו להידרדר בתחילת המאה ה-19, אנגליה החלה לחשוש לאינטרסים שלה בים התיכון.
מחלוקות פנימיות בממשל הסיציליאני, וחשד גובר והולך שהמלכה מריה קרולינה מתכתבת עם הצרפתים במטרה להביא לכיבוש צרפתי של סיציליה, הובילו למינויו של בנטינק כנציג הבריטי לחצר המלוכה של פלרמו ביולי 1811. בראשית כהונתו כאחראי על הטיפול בסיציליה, פוליטיקאים בלונדון התנגדו לשלטון בית בורבון וקראו לסיפוח סיציליה.
בנטינק אהד את המטרה ואת מצוקתם של הסיציליאנים ו"שוכנע במהרה בצורך של בריטניה להתערב בעניינים הסיציליאניים, לא כל כך למען בריטניה כמו למען רווחתם של הסיציליאנים".
הוא היה גם אחד החולמים הראשונים שראו חזון של איטליה מאוחדת.
האנגלים, לעומת זאת, הסתפקו בתמיכה בבורבונים אם אלו יסכימו לתת לסיציליאנים יותר שליטה שלטונית וכבוד רב יותר לזכויותיהם.
בנטינק ראה בכך הזדמנות מושלמת להחדיר את רעיונותיו בדבר חוקה סיציליאנית.
ההתנגדות לכינון החוקה המשיכה לצוץ, ומריה קרולינה התגלתה כאחת הקשוחות שבהם.
את יחסיה עם בנטינק ניתן לסכם בכינוי שהעניקה לו: La bestia feroce (החיה הפראית).
בנטינק, עם זאת, היה נחוש לראות בכינון חוקה סיציליאנית וזמן קצר לאחר מכן הגלה את מריה קרולינה מפלרמו.
ב-18 ביוני 1812 התכנס הפרלמנט בפלרמו וכחודש לאחר מכן, ב-20 ביולי 1812, התקבלה החוקה ונכתבה על בסיס 15 סעיפים, על פי טיוטות שהכינו ואצילים סיציליאנים אחרים.
עם כינון החוקה זכו הסיציליאנים לאוטונומיה שלא חוו מעולם.
החוקה קבעה הפרדה בין הרשות המחוקקת למבצעת וביטלה את הפרקטיקות הפיאודליות שהיו נהוגות ומוכרות במשך 700 השנים שקדמו לכך.
הצלחתו של בנטינק בכינון חוקה סיציליאנית נמשכה שנים ספורות בלבד.
ב-8 בדצמבר 1816, שנה לאחר שפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות חזר לכס המלוכה של ממלכת שתי הסיציליות, בוטלה החוקה וסיציליה אוחדה מחדש עם נאפולי.
הניסוי החוקתי נחשב לכישלון, אם כי לא ניתן לומר שזו אשמתו הבלעדית.
האצילים הסיציליאנים היו חסרי ניסיון ומול הקשיים של 1814 ו-1815 לא יכלו לתחזק חוקה ללא תמיכה בריטית, שהופסקה בעקבות סיום המלחמות הנפוליאוניות.
לבריטים לא היה עוד אינטרס מובהק בענייניה הפנימיים של סיציליה כעת, משהוסר איום הפלישה הצרפתית.
כינון החוקה הסיציליאנית בסיועו של בנטינק לא נשכח במהרה.
הרעיונות שנמצאו בה וטעם החופש הקטן נותרו בזיכרונם של הסיציליאנים והשפיעו על השאיפה לאוטונומיה שעמדה בבסיס המהפכות הסיציליאניות של 1820 ו-1848.
לאחר שהפליג מסיציליה ב-30 בינואר 1814, פנה בנטינק תחילה לנאפולי.
שם חתם באי-רצון על שביתת נשק עם ז'ואקים מירא, שאותו תיעב באופן אישי כאדם ש"כל חייו היו פשע", אך בריטניה מצאה לנכון לנתק אותו מגיסו, נפוליאון, על ידי הבטחת ממלכת נאפולי שלו בתמורה לברית.
לאחר שהורה לכוחות תחת פיקודו בסיציליה לבצע נחיתה בליבורנו, בנטינק נסע צפונה, עם עצירה של יום ברומא, כדי להצטרף אליהם.
הנחיתה בליבורנו החלה ב-9 במרץ ונדרשו שלושה ימים להשלימה, שכן הנפוליטנים של מירא כבר כבשו את הנמל לפני כן.
אחותו של נפוליאון, , אף שנטשה כעת את הדוכסות הגדולה של טוסקנה, עדיין לא ויתרה לחלוטין על הניסיון להציל דבר מה מקריסת האימפריה של אחיה.
לאחר שהשיגה ממירא – בעלה של אחותה קרולינה – ערובה לכך שישיג את הסכמת הקואליציה שאליה הצטרף זה עתה להשארתה ב בתמורה למסירת טוסקנה ללא קרב, היא פרשה ללוקה עד להופעתו של בנטינק בליבורנו.
כששמעה על נחיתתו, שלחה משלחת לקבלת הבטחות שהסכם מירא יכובד.
אם לא תעזוב מיד, אמר, היא תיעצר.
עם 2,000 חיילים בריטים שנשלחו לעבר העיר כדי לממש איום זה, לאליזה, שהייתה בהריון מתקדם, לא הייתה ברירה אלא לנטוש את אחרון שטחיה ולברוח צפונה, שם נפלה לבסוף לידי בעלות הברית בבולוניה.
אליזה עזבה את לוקה ב-13 במרץ.
למחרת, פרסם בנטינק מליבורנו כרוז הקורא לאומה האיטלקית לקום בתנועת שחרור.
"איטלקים!" הצהיר, "בריטניה הגדולה הנחיתה את כוחותיה בחופיכם; היא מושיטה לכם יד לשחרר אתכם מעול הברזל של בונפרטה...
תבעו את זכויותיכם ואת חירותכם.
קראו לנו, ואנו נחוש אליכם, ואז, כשכוחותינו מאוחדים, נגרום לכך שאיטליה תוכל להיות מה שהייתה בימיה הטובים ביותר".
בניסיונו זה להגשים את חלומו רב-השנים למדינת לאום איטלקית עצמאית בצפון ובמרכז (הוא לא החשיב את הנפוליטנים והסיציליאנים כ'איטלקים'), בנטינק התכחש בפומבי למדיניות של ממשלתו שלו – שהתכוונה בעיקר להשיב את המצב לקדמותו באיטליה; עם אוסטריה השולטת בלומברדיה ומלך סרדיניה מושב לכסאו בפיימונטה.
במשך החודש הבא פעל בנטינק למעשה כגורם עצמאי המייצג את בריטניה רק במובן הרחב ביותר: בכך שראה את עצמו כמקדם את האינטרסים ה"אמיתיים" של בריטניה, בין אם הממשלה הנוכחית הכירה בהם ובין אם לאו.
לאחר שהורה לכוחותיו לנוע צפונה כדי להטיל מצור על ג'נובה, יצא בנטינק עצמו לרג'ו אמיליה לוועידה עם מירא.
בוועידה זו ב-15 בחודש, דרש בחוצפה שטוסקנה תימסר לידיו ותפונה על ידי הכוחות הנפוליטניים שהחזיקו בה אז.
היה הכרח, הוא טען, שטוסקנה תהיה תחת שיפוט בריטי, אחרת לא יהיה לו בסיס לוגיסטי שממנו יוכל לנהל מבצעים עתידיים – ועל כך השיב מירא כי אותו טיעון מצד צוותו הוא שמכתיב את החזקתו שלו בה.
כשהוא מאיים לפתע להפנות את כוחותיו נגד נאפולי עצמה ולהשיב את פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות החוקי אם מירא לא ייסוג, ננזף בנטינק במהירות באיגרת תקיפה מקאסלריי שהזכירה לו כי הונחה לשתף פעולה בכל דרך עם מירא ועם אוסטריה.
בעקבות זאת משך באי-רצון את תביעתו לטוסקנה – שאותה קיווה ככל הנראה להפוך לגרעין של מדינה איטלקית חופשית תחת חסותו – ויצא לג'נובה.
בכל מקרה, לא הייתה תגובה ניכרת מצד הטוסקנים לכרוז של בנטינק, ואילו בג'נובה הוא עתיד היה למצוא סוף סוף קהל אוהד.
בנטינק נצטווה לכבוש ולהחזיק בג'נובה בשם מלך סרדיניה.
אך כאשר העיר נכנעה לו ב-18 באפריל 1814, הוא הכריז במקום זאת – בניגוד לכוונות הקואליציה – על שחזור הרפובליקה של ג'נובה ועל ביטול כל החוקים שנחקקו מאז 1797, לתשואות הגנואים.
במקביל, שיגר כוח משלוח לקורסיקה בניסיון להחיות את הממלכה האנגלו-קורסיקאית של 1794–1796 ולהשיג לבריטניה בסיס שימושי נוסף ב.
בינתיים בג'נובה, ב-24 בחודש, קיבל פניות מהממשלה הזמנית במילאנו שהתחננה לתמיכת בריטניה בקיום ממלכת איטליה עצמאית במקום החזרת שלטון אוסטריה על לומברדיה.
עם התפטרותו של נפוליאון משני הכתרים, הצרפתי והאיטלקי, ב-11 באפריל, הממשלה במילאנו חיפשה ריבון חדש שיחזק את סיכויי הישרדותה, ובניסיון לקשור את בריטניה למטרתם, הועלתה בפני בנטינק ההצעה שהנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', בנו השביעי של ג'ורג' השלישי, יהיה מועמד רצוי.
בנטינק המליץ להם לפנות לארכידוכס פרנץ מאסטה כמועמד ריאלי יותר כדי לפייס את האוסטרים.
עם זאת, בעקבות התפטרותו הכפולה של נפוליאון ב-11 באפריל – אף על פי שלחדשות לקח זמן לחצות את האלפים – יכולתו של בנטינק להשפיע על האירועים בשטח, בעוד שהמלחמה נגד הקיסר עדיין משתוללת והכל עדיין תלוי באוויר, הגיעה במידה רבה לקיצה.
כך גם המניע של ממשלתו לגלות סובלנות כלפיו.
התנהגותו הבלתי צפויה בחודשים האחרונים הובילה את ראש הממשלה לורד ליברפול לתייג אותו פשוט כ"משוגע", וסמכויותיו צומצמו בחדות; אם כי הוא לא פוטר סופית מתפקידו הרם כמפקד העליון בים התיכון עד אפריל בשנה שלאחר מכן.
המושל הכללי האחרון של בנגל
לורד ויליאם בנטינק היה המושל הכללי הראשון של הודו תחת הכיבוש הבריטי.
כל קודמיו היו (פורט ויליאם).
עם שובו לאנגליה, שירת בנטינק בבית הנבחרים הבריטי במשך מספר שנים לפני שמונה למושל הכללי של בנגל ב-1828. דאגתו העיקרית הייתה להבריא את חברת הודו המזרחית הבריטית שהייתה בהפסדים, כדי להבטיח שהצ'ארטר שלה יחודש על ידי הממשלה הבריטית.
בנטינק נקט בשורה נרחבת של צעדים לקיצוץ בעלויות, וקנה לו את איבתם המתמשכת של אנשי צבא רבים ששכרם קוצץ.
אף על פי שהיסטוריונים מדגישים את הניהול הפיננסי היעיל יותר שלו, מיזמי המודרניזציה שלו כללו גם מדיניות של התמערבות, בהשפעת התועלתנות של ג'רמי בנת'ם וג'יימס מיל, שהייתה שנויה יותר במחלוקת.
הוא גם ביצע רפורמה במערכת המשפט.
בנטינק הפך את האנגלית לשפת ההוראה לאחר העברת .
אנגלית החליפה את הפרסית כשפת בתי המשפט הגבוהים.
הוא ייסד את לאחר שוועדה שמינה מצאה כי "המוסד הרפואי הילידי שהוקם ב-1822...
בבירור מתחת לסטנדרטים" והמליצה על סגירתו.
בנטינק קיבל זאת ופתח את הקולג' הרפואי של כלכותה שהציע חינוך רפואי מערבי; פתיחת קולג' זה נתפסת כהחדרת המדע המערבי להודו.
היה זה הקולג' הרפואי המערבי הראשון באסיה והוא היה פתוח לכל ללא אפליה של קאסטה או אמונה.
משווה את ייסוד הקולג' הזה למעשהו המוערך האחר של בנטינק – ביטול הסאטי.
בנטינק החליט לשים סוף מיידי למנהג הסאטי לאחר בדיקה מדוקדקת תוך שנה מהגעתו לכלכותה.
וראג' רמוהון ראי הזהירו את בנטינק מפני סיום פתאומי של המנהג והציעו כי ניתן יהיה להפסיקו בהדרגה על ידי הגברת הפיקוח.
לאחר שהבחין כי השופטים בבתי המשפט תומכים פה אחד באיסור, המשיך בנטינק להניח את הטיוטה בפני המועצה שלו.
, היועץ הבולט ביותר של המושל, הביע חשש שאיסור הסאטי עלול "לשמש בידי הממורמרים והזוממים" כ"מנוע לייצור התקוממות".
עם זאת, חששות אלו לא הרתיעו אותו מלגבות את החלטת המושל "בדיכוי המנהג המחריד שבו חיים רבים כל כך מוקרבים באכזריות".
כך, בבוקר יום ראשון של 4 בדצמבר 1829, הוציא לורד בנטינק את תקנה XVII המכריזה על הסאטי כבלתי חוקי ובר-ענישה בבתי משפט פליליים.
תגובתו תועדה כדלקמן: "הוא קפץ על רגליו, השליך את מעילו השחור וקרא, 'אין כנסייה בשבילי היום...
אם אתעכב שעה בתרגום ופרסום זה, חיי אלמנה רבים עלולים להיות מוקרבים'".
ב-2 בפברואר 1830 הורחב החוק למדראס ולבומביי.
האיסור נתקל בערעור באמצעות עצומה שנחתמה על ידי "כמה אלפי אנשים, בהם (בעלי אדמות), תושבים הינדים נכבדים ואחרים מבנגל, ביהר, אוריסה וכו'", והעניין הגיע ל בלונדון.
יחד עם תומכים בריטים, הגיש ראג' רמוהון ראי עצומות נגדיות לפרלמנט לתמיכה בסיום הסאטי.
המועצה המלכותית דחתה את העתירה ב-1832, והאיסור על הסאטי אושרר.
איסור על רצח תינוקות וקורבן אדם
בנטינק אסר על רצח תינוקות בנות ועל המנהג להרוג ילדות שזה עתה נולדו, וכן על קורבן אדם.
אף שהרפורמות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה בקרב ההודים הילידים באותה עת, אויבים הודים חזרו על סיפור שלפיו הוא תכנן פעם להרוס את הטאג' מהאל ולמכור את השיש.
לפי הביוגרף של בנטינק, ג'ון רוסלי, הסיפור צמח ממכירה שביצע בנטינק לגיוס כספים של שיש שנזרק ממצודת אגרה וממתכת מ"התותח הגדול של אגרה", התותח הגדול ביותר שנוצק אי פעם, חפץ היסטורי שתוארך לימי שלטונו של אכבר.
בנטינק ביטל את הענישה במלקות בצבא ההודי.
חוק סנט הלנה 1833, הנקרא גם חוק הצ'ארטר 1833, עבר בתקופת כהונתו של בנטינק, ובהתאם לכך בוטל המונופול של חברת הודו המזרחית בסין, בעוד שבהודו הוא הוארך ל-20 שנים נוספות.
המושל הכללי של בנגל הפך למושל הכללי של הודו.
חוק זה הוסיף חבר משפטן למועצה המבצעת של המושל הכללי.
הבישופים של בומביי, מדראס וכלכותה מונו לרווחתם של הנוצרים בהודו.
בנטינק חזר לממלכה המאוחדת ב-1835 וסירב לקבל תואר אצולה, חלקית משום שלא היו לו ילדים וחלקית משום שרצה להתמודד שוב לפרלמנט.
הוא נכנס שוב לבית הנבחרים כחבר מטעם גלאזגו.
באוגוסט 1791 שיחק בנטינק במשחק משני עבור נגד בקינגס מדו, נוטינגהאם.
בנטינק נישא לליידי מרי, בתו של , ב-18 בפברואר 1803. הנישואים היו ללא ילדים.
היא הייתה ציירת בצבעי מים, והאלבום שלה ובו 61 ציורים של ציפורי ההימלאיה, מסביבות 1833, שמור במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
הוא מת בפריז ב-17 ביוני 1839, בגיל 64. מרי מתה במאי 1843. הם קבורים יחד באחוזת הקבר של משפחת בנטינק ב, לונדון.
החוקר מתיו פלינדרס, אשר ב-1802 מיפה את במפרץ קרפנטאריה, אוסטרליה (כיום חלק ממדינת קווינסלנד), העניק את השם לכבודו של לורד בנטינק, ואת קבוצת האיים (ולסלי) והאי הגדול ביותר () לכבודו של .
ב-1803 תיווכו שני הגברים למען פלינדרס כדי לשכנע את הצרפתים לשחררו לאחר שנכלא על ידם במאוריציוס.
ויליאם ג'רלד גולדינג היה סופר, מחזאי ומשורר אנגלי, חתן פרס נובל לספרות.
ויליאם גולדינג נולד בסנט קולומב מיינור, שבקורנוול, אנגליה.
בשנת 1940 התגייס לצי הבריטי, שירת בסיירות, משחתות ושולות מוקשים ובסיום המלחמה היה מפקדה של ספינת טורפדו.
בשנת 1945 התמנה למנהל בית ספר בסולסברי ולימד שם שנים רבות יוונית עתיקה.
את ספרו "בעל זבוב" חיבר ב-1954. הספר הוסרט בשתי גרסאות, ב-1963 וב-1990 ואף יצאה מהדורה מיוחדת לבתי הספר באנגליה.
ב-1955 כתב את ספרו החביב עליו מכולם, "היורשים", תיאור האופן שבו ההומו סאפיינס ניצח את האדם הניאנדרתלי, העדין והטוב יותר לפי גולדינג, במלחמת הקיום.
ספרים נוספים שכתב בתקופה מאוחרת יותר זכו לתשומת לב פחותה.
ב-1983 קיבל את פרס נובל לספרות.
אדם יוצר רוע, הוא אמר, כשם שדבורה יוצרת דבש.
בעל זבוב (Lord of the Flies, 1954) תורגם על ידי אסתר כספי והופיע בשנת 1965 בהוצאת עם עובד.
אנשי הנייר (The Paper Men, 1984) הופיע בהוצאת מעריב, 1984, תרגם אהרן אמיר
היורשים (The Inheritors, 1955) הופיע בהוצאת אלישר, 1981, תרגום א.
הפירמידה (The Pyramid, 1967) הופיע בהוצאת אלישר ומהדורה נוספת בהוצאת אסטרולוג, 1999, תרגום יעקב גוטשלק
נפילה חופשית (Free Fall, 1959) הופיע בהוצאת אלישר,1984, תרגום א.
ויליאם ג'נינגס ברייאן היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה מנהיג האגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית, והתמודד מטעמה במירוץ לנשיאות ארצות הברית שלוש פעמים (ב-1896, 1900 ו-1908).
הוא ייצג את מדינת נברסקה בקונגרס של ארצות הברית ושירת בתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון בשנים 1913–1916.
ברייאן השתייך לזרם הפרסביטריאניזם בנצרות והיה נוצרי אדוק, תומך בדמוקרטיה עממית, יריב של תומכי תקן הזהב, הבנקים ותאגידי מסילות הרכבת, מנהיג תנועת הכסף החופשי, פעיל שלום, תומך בחוק היובש, ומתנגד לדרוויניזם מסיבות דתיות.
באמצעות קולו העמוק וסיוריו ברחבי המדינה, הוא נודע בתור אחד מהנואמים המבריקים ביותר של אותה תקופה.
בשל אמונתו בטובם ובצדקתם של האנשים הפשוטים, הוא כונה "פשוט העם הגדול".
בבחירות הצמודות של 1896 ו-1900 הוא נוצח בידי ויליאם מקינלי, אולם שמר על שליטה במפלגה הדמוקרטית.
כשהוא נואם מעל 500 נאומים ב-1896, ברייאן ביסס את המנהג של מועמדים לנשיאות לנאום ברחבי המדינה, בתקופה שבה מועמדים אחרים נשארו בביתם.
בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, הוא קידם את מדיניות הכסף החופשי ב-1896, התנגדות לאימפריאליזם ב-1900 וחיסול מונופולים ב-1908, כשהוא קורא לדמוקרטים להילחם נגד התאגידים והבנקים ולאמץ את הרפובליקניזם.
הנשיא וילסון מינה אותו להיות מזכיר המדינה ב-1913, אולם מדיניותו של וילסון כלפי גרמניה לאחר הטבעת ה"לוסיטניה" ב-1915 גרמה לו להתפטר במחאה.
ב-1920 הוא היה מבין התומכים הגדולים ביותר של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, ותקף את הדרוויניזם ואת תורת האבולוציה, במיוחד במשפט הקופים ב-1925. חמישה ימים לאחר שזכה במשפט, ברייאן מת בשנתו.
ויליאם ג'נינגס ברייאן נולד באילינוי, לסילאס לייארד ברייאן ולמריה אליזבת' ג'נינגס ברייאן.
אמו של ברייאן הייתה ממוצא אנגלי.
אמו הצטרפה לכנסייה הבפטיסטית, כך שברייאן נכח בכנסייה המתודיסטית בבקרי ראשון ובכנסייה הבפטיסטית בצהריים.
אביו, סילאס, היה ממוצא סקוטי-אירי, והיה מתומכי הגישה הדמוקרטית של אנדרו ג'קסון.
סילאס נבחר לסנאט של אילינוי, אולם ב-1860 לא הצליח להיבחר שוב.
עד לגיל 10, ברייאן חונך בביתו, ומצא בתנ"ך תמיכה בהתנגדות להימורים ולאלכוהול.
ב-1874, נשלח לג'קסונוויל כדי ללמוד.
לאחר סיום לימודיו, למד משפטים בשיקגו.
לקראת סיום התואר שלו, פגש את מרי אליזבת' ביירד, איתה התחתן ב-1884. לאחר שנהיה עורך דין, עבר ללינקולן, נברסקה.
ב-1890, לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות לקונגרס, נבחר לקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר לכהונה נוספת ב-1892. ב-1894, ניסה לרוץ לסנאט, אולם הפסיד.
בעקבות נאומים ופגישות שערך, נוסדה ליגת הכסף הלאומית.
מטרתה של הליגה הייתה להצמיד את הדולר גם למתכת הכסף, על מנת לאפשר הדפסה של יותר דולרים.
באותה תקופה, חוואים רבים תמכו בהעלאת כמות הכסף על מנת שיוכלו לקבל מחירים גבוהים יותר עבור התוצרת שלהם, בניגוד לבנקאים שפחדו מאינפלציה.
תומכי הכסף החופשי הצליחו להשתלט על כמה סניפים מקומיים של המפלגה הדמוקרטית.
השאלה המרכזית הייתה נושא הצמדת המטבע למתכת, שהייתה נושא חשוב מאז 1873. תומכי הכסף החופשי רצו לאפשר המרת זהב וכסף בשיעור של 16 ל-1, כנהוג לפני 1873, כדי לגרום לאינפלציה שתעלה את כמות הכסף ותקל על אנשים לשלם את חובותיהם.
מתנגדי ההליך טענו שהוא יפגע ביציבות המטבע ובסחר הבינלאומי.
ברייאן עצמו לא התעניין בתחילה בעניין, והדמוקרטים המובילים דחו את הרעיון.
אולם לאחר היבחרו לקונגרס, הוא התחיל להיות מהתומכים הבולטים בעניין.
כשהנשיא גרובר קליבלנד נכנס לתפקידו, הכלכלה הייתה בצרות.
הממשלה קנתה מטבעות כסף ונייר בזהב, שהלך ואזל.
מחירי המניות צללו ומיתון התחיל.
קליבלנד התנגד לרכישת הכסף, וברייאן תמך בה.
התמיכה של קליבלנד בתקן הזהב גרמה לניתוק ממפלגתו שלו, בעיקר לאחר ששלח את הצבא לפזר שביתות.
בחירות אמצע הקדנציה ב-1894 היו קשות לדמוקרטים, ואפילו הדרום, שתמך בעיקר בהם, בחר בפופוליסטים.
הפופוליסטים הציעו חזרה לתקן דו-מתכתי, ודרשו את רכישת הכסף.
החקלאים וכורי הכסף בדרום ובמערב תמכו בכך, ואילו הבנקאים מהמזרח התנגדו לכך.
הוועידה הדמוקרטית ונאום צלב הזהב
לאחר שחגג את יום הולדתו ה-35, ובכך הגיע לגיל המינימלי עבור מועמד לנשיאות, ברייאן התחיל ליצור בריתות פוליטיות עם תומכי הכסף החופשי כדי להפוך למועמד הדמוקרטי.
ברייאן התפשר עם מנהיגים פופוליסטיים כדי למנוע מהמפלגה הפופוליסטית להציב נגדו מועמד.
מסע הבחירות שלו לקראת הוועידה היה ללא יחסי ציבור מיוחדים, מלבד נאומיו, עליהם התחיל לגבות תשלום.
לא היה לו תקציב בחירות, הוא היה אלמוני, ללא ניסיון ציבורי ושנוא בידי ממשל קליבלנד.
בנוסף, הוא בא מנברסקה, מדינה קטנה שמעולם לא תמכה בדמוקרטים.
הוועידות המקומיות תמכו בנושא הכסף החופשי ושלחו את תומכי הנושא לוועידה בשיקגו.
הצירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בזהב.
לאחר שהרפובליקנים תמכו בוויליאם מקינלי, הרפובליקנים תומכי הכסף נטשו אותו ותמכו בברייאן.
אף מועמד לא נראה כמועמד מוביל במהלך הוועידה.
הנשיא קליבלנד איבד שליטה במפלגה.
המשלחת מנברסקה תמכה בברייאן, שהחל להשמיע את קולו.
עד עתה שמר על פרופיל נמוך, אולם כעת היה חיוני לאחד מאחוריו את תומכי הכסף החופשי, שרובם היו חדשים בוועידה.
ביומיים הראשונים נאמו בעיקר תומכי הכסף החופשי.
ברייאן הלך אל הוועדה שהחליטה על המצע לקראת הבחירות והשפיע עליה לתמוך בהצמדת הדולר לכסף.
תומכי תקן הזהב התנגדו, ודרשו מצע שתמך בתקן הזהב.
בבוקר ה-9 ביולי, החל העימות בנוגע למצע.
נאומים של תומכי הכסף החופשי לא היו גדולים מדי, שכן הם הציגו את העניין כעניין מקומי ולא לאומי.
תומכי הזהב נאמו נאומים בזכות תקן הזהב, ואז ברייאן עלה לנאום.
ברייאן הכריז שנושא הכסף החופשי קשור לרווחת האדם.
עם כל משפט שסיים, הקהל הריע.
הוא טען שאנשי העסקים משתמשים בטיעונים שגויים, ושהעובדים הם אנשי עסקים כמו הבוסים.
ברייאן טען שאינו מהפכן, כיוון שהעם יעצור את העריצות, והילל את אנדרו ג'קסון שלחם בבעלי ההון.
לטענתו, על המפלגה היה לבחור בין עזרה לבעלי ההון או עזרה להמונים, שהיו הבסיס למפלגה.
בסיום הנאום, הכריז ברייאן שבשם הפועלים, על המפלגה להגיד לתומכי תקן הזהב:
לאחר מכן פרש את ידיו לצדדים, והוועידה השתתקה כשחזר למקומו.
מיד לאחר מכן, התחילה התפרעות, כשהצירים הרימו את בריאן על כתפיהם ברחבי האולם.
הצירים קראו לבחור בו מיד, אולם ברייאן העדיף לחכות ולראות אם התמיכה בו תימשך.
המפלגה אישרה את התמיכה בכסף החופשי ויצאה להפסקה.
למחרת היום, ברייאן נשאר במלון ודרש לאפשר חופש הצבעה לצירים.
המדינות הדרומיות תמכו בו והעניקו לו 135 קולות בסיבוב הראשון.
מועמד שתמך בתקן הזהב הגיע למקום הראשון בסיבובים הראשונים, עד שברייאן לקח את ההובלה בסיבוב הרביעי, כשהמשלחת מאילינוי עברה לתמוך בו.
בסיבוב החמישי, מדינות אחרות תמכו בו והוא זכה במועמדות.
לסגנו נבחר ארתור סוול, פעיל מפלגתי מהמזרח שתמך בכסף חופשי.
הוא היה עשיר ויכול היה לממן את מסע הבחירות.
תומכי תקן הזהב סירבו להצביע.
דמוקרטי הבורבון, האגף הפרו עסקי של המפלגה שתמך בנשיא גרובר קליבלנד, נוצחו, והצירים הכפריים ותומכי הכסף החופשי תמכו בברייאן, שנהיה המועמד הצעיר ביותר שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם מפלגה גדולה: הוא היה בן 36, מבוגר בשנה אחת מהגיל המינימלי שנדרש מאדם כדי להיות הנשיא.
דמוקרטי הבורבון הקימו מפלגה עצמאית והעמידו נגד ברייאן את ג'ון פלמר.
הממסד הדמוקרטי דחה את ברייאן, וכינה אותו סוציאליסט פנאט ודמגוג.
העיתונות הדמוקרטית לא תמכה בו.
הדרום, לעומת זאת, תמך בו, וכך גם המערב.
תומכי מקינלי האמינו שנושא מכסי המגן הוא החשוב.
בשלושת השבועות מאז היבחרו ועד להיבחרו של ברייאן, מקינלי נאם אך ורק על מכסי מגן ודחה את האפשרות שברייאן יהיה המועמד.
הרפובליקנים היו בטוחים שיהיה להם קל לנצח אותו.
אולם היבחרו של ברייאן גרמה להתלהבות גדולה.
העם האמריקני תמך בהצמדת הדולר לכסף, יותר ממכסי המגן של מקינלי.
הרפובליקנים היו בחופש והיו שקועים בשאננות.
לאחר שהפופוליסטים תמכו בברייאן, הכרזתו שיערוך סיור נאומים בכל רחבי המדינה, ותמיכה ברעיונות הכסף החופשי במעוזים רפובליקניים, מקינלי החליט לפעול.
הפופוליסטים ידעו שהרפובליקנים לעולם לא יתמכו בכסף החופשי, וחששו מניצחונו של ברייאן.
הם נאלצו לבחור בין תמיכה בברייאן ואיבוד זהותם, לבין עצמאות בבחירות ופילוג הקולות.
תמיכת המפלגה בברייאן חיסלה את המפלגה.
בניסיון לשמור על עצמאות, בחרו הפופוליסטים בתומאס ווטסון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, בתקווה שברייאן ינטוש את סוול.
התמיכה מצד הפופוליסטים גרמה לחשש מקיצוניותו של ברייאן, ולחשש מחוסר יציבות לאחר ניצחונו של ברייאן.
גם רפובליקנים שתמכו בכסף תמכו בברייאן.
לאחר חזרתו הביתה, ברייאן נח מעט ותכנן את מסע הבחירות שלו.
הוא היה זקוק למימון רחב, והארגון המפלגתי לקה בחסר.
ללא כסף, ללא ארגון ועם עוינות מצד העיתונות, נאומיו של ברייאן היו הנכס שלו.
הוא דרש להגיע אל לב המצביעים באמצעות הנאומים.
הוא הגיע למדיסון סקוור גארדן וקיבל את המועמדות שלו.
בדרכו לשם נאם 38 פעמים, לפעמים מתוך קרון רכבת, לבוש בכותונת לילה.
באוהיו, ברייאן התארח אצל מקינלי.
היום היה חם, אולם קהל רב הגיע לשם כדי לצפות בנאום.
ברייאן חשש מנאום מאולתר, שאותו תוכל העיתונות לסלף.
הוא נאם נאום ממלכתי ומתוסרט, שאכזב את תומכיו.
לאחר מכן חזר ברייאן לנברסקה, ובדרך נאם לכבוד יום העבודה בשיקגו, כשהוא תומך ברגולציה על עסקים.
לאחר שפלש לטריטוריה עוינת, ברייאן חזר אל הדרום, למקום בו זכה לתמיכה הרחבה.
הוא נחשב למועמד בעל סיכוי רציני לנצח.
ברייאן החליט לנסוע ברכבת ברחבי המדינה ולנאום בפני תומכיו.
מקינלי סירב לנסות להשתוות על ברייאן, שהיה דובר מעולה ויוכל תמיד להגיע לרחבי ארצות הברית בשיטות עממיות יותר.
במקום, מקינלי נאם ממרפסת ביתו, נאומים מתוכננים מראש למבקרים.
אנשי העסקים תמכו בכך ומימנו דוברים ועלונים בזכות תקן הזהב.
לדמוקרטים היה הרבה פחות כסף.
בין תומכיו של ברייאן היה ויליאם רנדולף הרסט.
ב-11 בספטמבר, ברייאן עלה על הרכבת ונסע בה עד 1 בנובמבר.
בתחילה נסע בתחבורה הציבורית וארגן את לוח הזמנים שלו, כשהוא אף סוחב את תיקיו מתחנת הרכבת למלון.
באוקטובר, הוא כבר היה שחוק, ואחרים ארגנו זאת בשבילו.
ברייאן דיבר על נושא הכסף החופשי, ועל עניינים שקסמו למקומיים.
הוא לא ערך מסע בחירות בימי ראשון, אולם בשאר הימים דיבר בין עשרים לשלושים פעמים ביום.
תומכיו באו לראות אותו שעות מראש.
ברייאן דרש מהעם לשלוט שוב בממשלה בתחנה האחרונה שלו.
ברייאן כמעט ולא דיבר על נושאים מלבד הכסף החופשי, מחשש לפלג את מפלגתו.
באוקטובר הוא דיבר כנגד פסילת מס ההכנסה בידי בית המשפט העליון.
הוא הבטיח לאכוף חוקים נגד מונופולים ולתקן את החוקה.
הוא הגיע ל-27 מתוך 45 מדינות, כשהוא נוסע 29,000 קילומטרים ונואם 600 נאומים לחמישה מיליון תומכים.
הרפובליקנים טענו שברייאן היה פופוליסט, ואף מטורף.
בנוסף, טענו הרפובליקנים שתעשיות הכסף מממנות את ברייאן.
זאת למרות המשבר בתעשיית הכסף שמנע מהם לממן אותו.
ברייאן דרש שכל אחד יתרום מה שיוכל.
הדמוקרטים שתמכו בתקן הזהב ניסו לבחור בקליבלנד, שסירב לכך.
מטרתם הייתה לגרום לתבוסתו של ברייאן ולהשתלט שוב על המפלגה.
הוועידה תמכה בג'ון פאלמר בן ה-79, גנרל בצבא האיחוד לשעבר, וכסגנו בסימון באקנר, שהיה גנרל בן 73 מצבא הקונפדרציה.
הרפובליקנים סייעו לדמוקרטים תומכי הזהב, שעצמם טענו שלא יפגעו אם העם יתמוך במקינלי.
הדרום והמערב נחשבו לאזורים בטוחים בעבור ברייאן, לעומת צפון-מזרח המדינה שתמך במקינלי.
לכן המערב התיכון היה המקום בו שני המועמדים התמקדו.
ברייאן בילה שם את רוב אוקטובר ועצר שם ב-160 מתוך 250 פעמים במסע הרכבת שלו.
הסקרים הרפובליקנים הראו שברייאן מוביל, והעיתונות הרפובליקנית התמקדה באזורים הללו.
בסוף ספטמבר, התמיכה בנושא הכסף החופשי החלה להיחלש בזכות הארגון המעולה של הרפובליקנים.
לאחר מכן, הרפובליקנים חזרו להתמקד בנושא מכס המגן.
בנובמבר, ברייאן חזר לנברסקה כדי לתמוך במועמדים הדמוקרטים לקונגרס.
הוא נאם 27 נאומים, והגיע בחזרה לביתו לאחר פתיחת הקלפיות.
מבחינת האלקטורים, מקינלי זכה ב-271 אלקטורים לעומת 176 לברייאן.
המזרח והמערב התיכון תמכו במקינלי, בעוד ברייאן ניצח בדרום ובמערב.
ברייאן טען שמעסיקים איימו על עובדיהם כדי שיתמכו ברפובליקנים.
ברייאן הצליח בקרב הכפרים, אולם פחות בקרב הערים.
הדמוקרטים שמרו על שליטה מקומית במזרח בעזרת המנגנון המפלגתי ותמיכת הקהילה האירית.
ברייאן עלה להם בגרמנים-אמריקנים, שתמכו בעיקר בדמוקרטים, אולם התנגדו לכסף החופשי.
ברייאן בירך את מקינלי (המועמד הראשון שעשה כן), בטענה שרצון העם הוא החוק.
לעומת זאת, ברייאן טען שהקרב הזה לא יהיה האחרון.
עם פריצתה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, נאלץ ברייאן לבחון את עמדת מפלגתו בנוגע למדיניות חוץ.
ברייאן היה ביקורתי כלפי המיליטריזם מצד אחד, אולם הדיכוי הספרדי בקובה ובפיליפינים נחשב למנוגד לתפיסת עולמו, בה ארצות הברית תקדם דמוקרטיה ברחבי העולם.
לכן, ברייאן תמך בהתלהבות בהכרזת המלחמה של מקינלי מול ספרד.
רבים טענו שמעטים היו נלהבים מהמלחמה כמוהו.
ברייאן טען ששלום עולמי לא יבוא עד שהצדק ישלוט במדינות העולם, והצדיק את המלחמה.
ברייאן התנדב לצבא אך בגלל מחלה לא נלחם.
ברייאן הפתיע רבים מחברי מפלגתו כשתמך באישור הסכם פריז, שהעניק לארצות הברית שליטה בפוארטו ריקו, קובה, גואם והפיליפינים.
רבים מתומכיו התנגדו לרצון הרפובליקני להצטרף למירוץ האימפריאליסטי וביקרו את ברייאן על תמיכתו בהסכם.
ברייאן הצדיק את ההסכם וטען שלא הקונגרס מוסמך להחליט בנוגע לאימפריאליזם, אלא העם האמריקני בקלפי.
אולם כשהחלטה שהציעה להסמיך את הפיליפינים להקים ממשל עצמאי לא עברה, ברייאן התחיל לבקר את האימפריאליזם באופן פומבי.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1900, ברייאן נאם כנגד האימפריאליזם.
הוא התנגד לסיפוח הפיליפינים, ופקפק בזכותה של ארצות הברית לשלוט על עמים זרים כדי לחזק את כוחה הצבאי.
הוא הצהיר שאסור לארצות הברית ללכת בעקבות בריטניה והמעצמות האירופאיות, שהיו בעיצומו של המירוץ האימפריאליסטי באותה התקופה.
ברייאן רץ כמועמד אנטי-אימפריאליסטי ב-1900, ומצא את עצמו באותו צד כמו המיליונרים שהתנגדו אליו.
הרפובליקנים לעגו לברייאן ואמרו שהוא לא החלטי, ואף קישרו אותו עם דמות האריה הפחדן מהספר "הקוסם מארץ עוץ".
לטענת ברייאן, האימפריאליזם ונושא הכסף החופשי היו קשורים קשר הדוק.
האומה, לטענתו, יכולה לנטוש את מסורות העבר, להשתמש בכוח ולא בהיגיון, לחסל את ערכיה, ולכבוש אנשים חלשים, אולם לעולם לא תוכל לברוח מעונש על הפרת זכויות אדם.
ביום רגיל, נאם ברייאן ארבעה נאומים בני שעה, ועוד נאומים קצרים יותר שהצטברו לעוד שעתיים.
הוא נאם בקצב של 175 מילים בדקה, 63,000 מילים ביום, ומספיק כדי למלא 52 טורים בעיתונות.
פעם אחת בוויסקונסין, נאם 12 נאומים ב-15 שעות.
למרות ההתלהבות של ברייאן, מקינלי והרפובליקנים היו חזקים.
המפלגה הרפובליקנית השתמשה בתקציב גדול פי עשרה מהמפלגה הדמוקרטית.
ברייאן הכריז שהאימפריאליזם היה העניין המרכזי, אולם התקשה לבדל את עצמו מהמפלגה הרפובליקנית.
הוא טען שעל ארצות הברית להגן על הפיליפינים, ואילו הרפובליקנים טענו שהסיפוח של הפיליפינים יוביל לעצמאות עתידית.
כשהיחס של שתי המפלגות לאימפריאליזם היה דומה, המצע הכלכלי של הרפובליקנים היה חשוב יותר משאלת הפיליפינים.
ברייאן שמר על כוחו בדרום, שהיה מעוז דמוקרטי בו הלבנים הצביעו והשחורים לא, אולם איבד את השליטה בכמה ממדינות המערב.
מקינלי שוב ניצח בצפון-מזרח המדינה והצליח לנצח בהפרש נוח.
מקינלי זכה ב-296 אלקטורים לעומת 155 לברייאן.
ברייאן איבד את שליטתו במפלגה, ובעלי בריתו, הפופוליסטים, נעלמו מהפוליטיקה.
ב-1908, ברייאן ניסה שוב לזכות בנשיאות.
ברייאן רץ נגד המועמד הרפובליקני, שנבחר בידי הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט – ויליאם הווארד טאפט.
ברייאן הודיע בפני הקונגרס על תמיכתו במס הכנסה ובמס ירושה, פרסום התרומות למסעות הבחירות, והתנגדות לשימוש בצי לצורך איסוף חובות פרטיים.
הוא נלחם בשליטה התאגידית, והציע לפרסם את כל התרומות מהתאגידים לפני יום הבחירות, ושאיחור בכך יגרור עונש.
הרפובליקנים הדגישו את ממשל רוזוולט, יצירת שירות הדואר, הכסף היציב, מתן האזרחות לתושבי פוארטו ריקו, הרגולציה לעסקים ומכסי המגן.
ברייאן תקף את בזבוז הכספים שנעשה בידי הקונגרס, בחירתו הלא דמוקרטית של טאפט למועמד המפלגה הרפובליקנית, ותמיכת הרפובליקנים במונופולים.
הוא השתמש בסיסמה "שהעם ישלוט?".
אך בזמן שגשוג, ותחת מדיניות חיסול המונופולים הרפובליקנית, ברייאן זכה רק ב-162 אלקטורים לעומת 321.
בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, ברייאן זכה ב-493 אלקטורים – המספר הגדול ביותר עבור מועמד שלא הפך לנשיא מעולם.
לאחר ההפסד בבחירות של 1900 ברייאן היה זקוק לכסף.
כישרון הנאום שלו והמוניטין שלו היו יתרונות.
עד מותו, הוא היה הנואם המבוקש ביותר בארצות הברית, ונאם אלפי נאומים בתשלום על אירועי היום במאות ערים ועיירות ברחבי המדינה, אפילו במהלך תקופתו כמזכיר המדינה.
הוא גבה 500 דולרים לנאום ואחוז מהרווחים.
רוב הזמן דיבר על נצרות, אולם גם על נושאים אחרים.
ההרצאה הכי מבוקשת שלו, והחביבה עליו, הייתה זו בה קשר את הנצרות ליסודות המוסריות, כבסיס לשלום ולשוויון.
הרצאה אחרת קראה לאזרחים לשרת את הציבור.
ב-1905, הזהיר ברייאן מפני תורת האבולוציה של דרווין, שהוא טען שרוצה להגיע לשלמות בעזרת שנאה, בה החזק הורג את החלש.
ברייאן טען שאם התורה נכונה, האדם יחזור אל שורשיו החייתיים וישנא.
ב-1899, ייסד כתב עת בשם "The Commoner", בו קרא לפירוק המונופולים, לפיקוח על תעשיית הרכבות ולתמיכה בקידמה.