tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלטה זו קבעה, כי מבחינה עקרונית שואפת הציונות לא רק לתחייה כלכלית ומדינית, אלא גם לתחייה רוחנית של העם, אך עם זאת לא תנקוט הציונות בניגוד לדת, שכן אין זה עניינה של ההסתדרות הציונית לעסוק בכך.
הרב ריינס שהתנגד לרעיון ה"קולטורה", התנגד גם לרעיון של החייאת השפה העברית, שהיה אבן היסוד של אנשי הקולטורה.
באופן אירוני הוא היה היחיד שנאם בקונגרס בשפה העברית.
כל שאר הנואמים דיברו בגרמנית.
רעיון החייאת השפה העברית נדחה ושלום הבית נשמר.
גם בקונגרס הרביעי בשנת 1900 עלתה הסוגיה על הפרק ונדחתה.
לקראת הקונגרס הציוני החמישי ב־1901 התארגנו אנשי ה"קולטורה" – הציונים המשכילים, בסיעה מיוחדת שכונתה "הפראקציה העממית", כאשר אחת המטרות המרכזיות הייתה הגבלת השפעת הדתיים בתנועה הציונית, כך שתהיה חובה לאחד את עבודת התרבות כחלק בלתי נפרד מהחובות הציוניות.
כוחם של אנשי ה"קולטורה" גבר, מצב זה הוביל לוויכוח גדול בין הצד הדתי לחילוני.
הוויכוח שהתעורר בין אנשי הקולטורה לדתיים עורר ברב ריינס את הרצון להקים את מפלגת "המזרחי".
עד אז היו חברים בקונגרס סיעות שונות, כעת בעזרת הצעירים הדתיים הצליח הרב ריינס להקים מפלגה שמטרתה להוות חלק מהתנועה הציונית תוך שימור ישותה העצמית-דתית.
בהמשך פורסם "קול קורא" בהשראתו של הרב ריינס.
בזה משתקפת עמדת מחבריו באשר ליחסי דת והתנועה הלאומית.
בסקירה ההיסטורית מודגש הקשר של הציונות לחיבת ציון.
ההתייחסות החיובית של החרדים אל הפעולה הזאת נראתה כמובנת מאליו, שכן היה רצון לתחייה של שיבת ציון שתתן ביטחון וצביון מיוחד לעם ישראל.
בין הנימוקים ב"קול קורא" נקראו היהודים החרדיים להצטרף לתנועה הציונית כחובה הלכתית, שכן ישנה מצווה ביישוב ארץ ישראל.
ה"קול קורא" הקדיש תשומת לב לשאלת שיתוף פעולה עם החילונים בתוך התנועה הציונית.
לטענת הרב ריינס אסור לפחד מלהשתתף בפעילות מבורכת, גם אם יתקלו באנשים החולקים על דעתם.
בנושא יישוב ארץ ישראל יש לשתף פעולה עם החילוניים.
כדי למנוע מבעלי הדעות החילוניים להטמיע את חותמם על התנועה הציונית ועל דמות היישוב היהודי בארץ ישראל, הוקם המרכז הרוחני ושמו "המזרחי".
מרכז זה תפקידו לארגן בתוכו את הציונים החרדים כדי להגן על דעותיהם.
המזרחי ראה לעצמו מטרה כפולה, מצד אחד "להאציל מרוח היהדות הנאמנה על הציונות בכללה, ולחזק ולהרחיב את רגש הדת בתוך הציונות", ומצד שני – "להפיץ את רוח הציונות בכל גבולות אחינו היראים למקומותיהם".
כינוס היסוד של "המזרחי" היה בשנת 1902 בפרשבורג שבסלובקיה, כשעל הפרק נושא "הקולטורה".
הפולמוס הגיע לשיאו בוועידת מינסק ברוסיה באותה שנה.
ועידה זו היוותה את מבחן הכוח הראשון בין ה"מזרחי" ל"פראקציה העממית".
הוועידה דנה בבעיית היהודים, כאשר הנושא הנוסף המרכזי שנידון בוועידה היה נושא הקולטורה שעורר ויכוח סוער שנמשך שלושה ימים.
קבוצה נוספת בקונגרס הייתה קבוצה של ציוניים לא דתיים שהתנגדו ל"קולטורה" מטעמים מדיניים.
אנשי "הפראקציה העממית", חששו שתביעתם תידחה ופרשו מהקונגרס.
הרב ריינס ראה שעל פי רוב יש רצון להכניס את רעיון הקולטורה, והבין כי יציאה למאבק לבד לא תביא לתועלת דתית, ואף עלולה להביא לנזק.
כלומר, הרב ריינס קיבל את ההצעה בתנאי שיהיו שתי מערכות חינוך נפרדות אחת ציונית חילונית בהשפעת הקולטורה ואחת ציונית דתית.
לאחר הקמת המזרחי יצא למסע פגישות בין גדולי ישראל במזרח אירופה בנושא התנועה החדשה ביניהם נפגש עם הדיין מפרשבורג רבי דוד ניימן-לאקנבך, על מנת להפחית את ההתנגדות הצפויה לתנועה החדשה.
במקרים שונים גרמה ההתנגדות אף למניעת פגישה אפשרית, כדוגמת בקשה לפגישה עם האדמו"ר מגור, ה'שפת אמת'
לאחר שהניסיון לקבל צ'רטר על ארץ ישראל מהשלטון הטורקי לא צלח, קיבל הרצל הצעה משר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, לקבל את אוגנדה שבאפריקה.
בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903, בעקבות מאורעות קישינב, הרצל היה מודע להתנגדות שעלולה להתעורר, ולכן הציע את התוכנית כ"מקלט לילה" ליהודים הנרדפים ברוסיה.
נושא אוגנדה הביא לוויכוח גדול בקונגרס.
המחנה הציוני התחלק באופן מובהק לתומכים ומתנגדים.
גם בתוך תנועת המזרחי נוצר ויכוח גדול.
הרב ריינס שהושפע גם הוא מהמאורעות הקשים שעברו על היהודים באותה תקופה האמין, כי עם ישראל בסכנה פיזית-קיומית ולכן מבחינתו התוכנית תאפשר הצלה זמנית של העם היהודי, בנוסף מאחר שהיה מקורב להרצל, החליט להימנע בהצבעה שהתקיימה אודות ההצעה לשלוח משלחת חקר שתבדוק את היתכנות ההתיישבות היהודית באוגנדה.
הוא הסביר את עמדתו במכתב לאחד מראשי הציונות:
הרב ריינס רואה בתוכנית זו תוכנית זמנית, כאשר היעד הסופי הוא ארץ ישראל.
בעקבות הוויכוחים הוחלט לשלוח משלחת עסקנים של הסוכנות היהודית, במטרה לבדוק את השטח באוגנדה.
המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט בו מצוין, כי האזור איננו ראוי להתיישבות וההצעה ירדה מהפרק.
לאחר הקונגרס הציוני ה-10 בשנת 1910 עזבו חלק מחברי "המזרחי" את ההסתדרות הציונית, אך הרב ריינס נלחם נגד מגמה זו ונותר מנהיג "המזרחי" עד לפטירתו.
רעיונותיו החדשניים לא התקבלו בעין יפה בקרב מרבית האורתודוקסים בזמנו ואף זכה להשמצות רבות עד לכדי חרם.
אף על פי שחיבר ספרים רבים, רק שלשה עשר מתוכם יצאו לאור, ועשרות רבות עודם בכתב יד.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי בלידא שנהרס בשנת 1941, וכיום לא ידוע מקום קבורתו המדויק.
על שמו נקראו המושבה נווה יעקב שחרבה במלחמת העצמאות, המושב שדה יעקב, השכונה נווה יעקב בירושלים, וכן רחובות רבים בערי ישראל.
בנו הרב אברהם דב בער ריינס שימש כמשגיח בישיבת אביו וכרב בקהילות בליטא ובארצות הברית.
בשנת תרפ"ו הוציא לאור בניו יורק את "ספר הערכים" של אביו, המלוקט משישה כתבי יד שונים, ועוסק בעיקר בענייני השקפה ואמונה.
הוא נפטר בירושלים ב-1967. בן נוסף, משה, נפטר בגיל 21. כתביו של משה ריינס שהתמחה בעיקר בהיסטוריה יהודית יצאו לאור בתשע"ח.
בתו היחידה נישאה לרב אהרן רבינוביץ, ששימש כרב העיר לידא לאחר פטירת חותנו.
שניהם נרצחו בשואה עם שתי בנותיהם בשנת 1942..
בתם עלקע נישאה לרב אביגדור ציפרשטיין ששימש כרב בישיבה אוניברסיטה ובארגנטינה.
עדות ביעקב – שו"ת בענייני עדות (וילנה תרל"ב).
בהוצאת הראשונה יצאו רק תשעה סימנים.
יצא לאור במהדורה מושלמת מכתב יד בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"א בשם עדות ביעקב: שאלות ותשובות, חקירות וביאורים בענייני עדות.
מהדורה חדשה יצאה באותה הוצאה בתש"ס.
חותם תוכנית – ביאור ביסודות הגיוניות את כללי התלמוד והפוסקים הראשונים.
יצא לראשונה במגנצה (מיינץ) תר"מ ובפעם השנייה בירושלים תרצ"ד בידי בנו הרב אברהם דוב בר ריינס.
תורגם לצרפתית בידי ד"ר ישראל מיכל רבינוביץ' (ב' בסיוון תקמ"ח בהורודץ – י"ב בסיוון תרנ"ב).
אורים גדולים – חקירות בעיקרי הלכות (וילנה תרמ"ז).
עדות ביעקב – ספר דרשות שיצא בווילנא תרל"ב, באותה שנה שיצא הספר "עדות ביעקב" על הלכות עדות
נאד של דמעות – בעניין הבכי והאבל על חורבן בית המקדש ביום תשעה באב (וילנה תרנ"א)
אור שבעת הימים – בעניין מעלתם של שבעת הימים הטובים החלים בחודש תשרי: ראש השנה, שבת שובה, ערב יום הכיפורים, יום הכיפורים, סוכות, הושענא רבא, ושמיני עצרת (וילנה תרנ"ה)
שערי אורה – "מאמרים נשגבים המפיצים אור על כמה מאמרי חז"ל" (וילנה תרמ"ו)
שערי אורה ושמחה – "מאמרים המבארים מטרת פזורם של ישראל בימי גלותם, לחזק לבם באמונת ההשגחה" (וילנה תרנ"ט)
אורה ושמחה – בעניין חג הפורים (וילנה תרנ"ח)
אור לארבעה עשר – בעניין חג הפסח (פיוטרקוב תרע"ג)
אור חדש על ציון – "על הקשר הנצחי שבין ישראל לארצנו הקדושה" (וילנה תרס"ב)
שני המאורות – חיבור בין שני חלקים.
חלק ראשון בשם "אור עמים" על סיבת היחס האכזרי של עמים מסוימים לישראל.
חלק שני בשם "זיכרון בספר" – מחולק לשני שערים, הראשון "אור לו בציון" על חיבת ציון וייסוד תנועת ה"מזרחי".
השני "אור תורה" על לימוד חול בישיבות.
ספר הערכים – "ערכים המסודרים בסדר ההיגיון והמחקר הפילוסופי לפי נושאים על האדם והטבע, עם ישראל, ארץ ישראל, וכל העניינים העומדים ברומות של עולם באנושות ובישראל".
יצא לאור על ידי "החברה להוצאת ספרי רבי יצחק יעקב ריינעס, מאושרת מטעם הממשלה" (בנו הרב אברהם דוב בר סידר את הספר לדפוס), ניו יורק תרפ"ו.
הרב יצחק יעקב וייס (ח' באדר א' ה'תרס"ב, 15 בפברואר 1902 – י"א בסיוון ה'תשמ"ט, 14 ביוני 1989) היה פוסק ומחבר סדרת ספרי השו"ת מנחת יצחק.
היה רבה של העדה החרדית, אולם השפעתו ההלכתית חרגה גם מעבר לגבולות העדה.
נולד בעיירה דולינה שבחבל גליציה לרבי יוסף יהודה, דיין בעיר, וליוכבד בבטשי.
אביו היה חסיד זידיטשוב אך משפחתו הייתה מקורבת גם לאדמו"רי בעלז.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר למונקאץ, שם לימד אביו תורה וחסידות לצעירים, ואף הוא הצטרף לאביו בהוראה מגיל צעיר.
בנו מספר כי אביו למד חברותא עם סבו מדי לילה במשך 6 שעות, בבית המדרש של חסידות בעלז בעיר.
בגיל 16 קיבל סמיכת "יורה יורה" מרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש ובית דינו, ובגיל 19 קיבל סמיכת "ידין ידין".
בנוסף קיבל סמיכה מהרב מאיר אריק, מהרב שמואל אנגל ומרבי שמעון גרינפלד.
בימי בחרותו פרסם מדברי תורתו בכתבי עת תורניים, בהם "הבאר", "בית ועד לחכמים", "גפן פוריה", "לקט שושנה" ו"תל תלפיות".
הוא התכתב עם כמה רבנים בולטים, בהם הרוגוטשובר.
רוב מכתבים אלו אבדו בימי המלחמה.
חלקם נדפסו בשו"ת מנחת יצחק.
נישא לאלטע רבקה לאה, בתו של הרב פנחס צימטבוים, ראש בית דין של גרוסוורדיין.
עבר לעיר זו וצורף כדיין בבית הדין של חותנו.
לימים הדפיס מדברי תורתו של חמיו בספרו מנחת יצחק חלק שני.
בתקופה זו היה בין חסידיו של האדמו"ר רבי ישראל מויז'ניץ שהתגורר אז בגרוסוורדיין.
הוא למד חברותא עם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב במשך 6 שעות מדי יום.
את קורותיו בשנות השואה תיאר בחוברת "פרסומי ניסא" שנספחה לחלק הראשון של שו"ת מנחת יצחק.
מאחר שלא היו לו תעודות נמלט מגרוסוורדיין והתחבא בקלויזנבורג בבית ידידו רבי יהודה הורוויץ.
בהמשך הועסק בעבודת כפייה בהונגריה על ידי הנאצים, יחד עם בנו ישכר דוב (בעריש), שהיה אז בן 14. משהחלו האקציות וחותנו נשלח למחנה השמדה, התחבא בבונקר בעיר גרוסוורדיין ומשם ברח לבוקרשט ברומניה.
רעייתו נפטרה שם בי' בכסלו תש"ה.
עם סיום המלחמה חזר לגרוסוודיין לנסות להציל את דברי תורתו ורכושו טרם שיעלה לארץ ישראל.
בראותו את המצב של הקהילה, החליט להישאר ולשמש להם רב.
הוא עסק בהיתר עגונות השואה וייסד שם ישיבה בשם "בית פנחס" על שם חמיו שנספה בשואה.
בשנת תש"ו נישא בשנית למלכה בתו של רבי חיים דב מווסלוי.
אחרי שהקומוניסטים השתלטו על רומניה ראה שלא יוכל לעסוק במילוי תפקידו כרב, ובשנת תש"ח (1948), בעצת הרב מטשיבין, עבר לאנגליה.
הוא מונה לאב בית דין במנצ'סטר והתחיל בהוצאת ספרי השו"ת שלו, "מנחת יצחק".
פעל בתחום טהרת המשפחה והכשרות והקים את הכולל הראשון במנצ'סטר, "כולל הרבנים".
בתקופה זו הסמיך רבנים רבים.
בשנת תשכ"ח (1968) קיבל את פרס הרב קוק לספרות תורנית על סדרת ספריו.
בשנת תשל"ב, אחרי פטירתו של הרב דוד יונגרייז, ראב"ד העדה החרדית, נקרא על ידי רבי יואל טייטלבוים לכהן בעדה החרדית.
רבי יואל הכירו מצעירותו, לאחר שבתקופת שהותו במרגריטן היה הרב וייס מגיע אליו לדבר עמו בלימוד.
קנאי העדה החרדית התנגדו למינוי בטענה שהרב וייס אינו מספיק קנאי.
רבי יואל ענה להם ש.
בי"ט בסיוון (23 ביוני 1970) עלה לירושלים.
בתחילה כיהן כסגנו של הראב"ד הרב דוד יונגרייז, ועם פטירתו בשנת תשל"ב כיהן כראב"ד תחתיו.
כמנהיג העדה החרדית היה הראשון לארגן הפגנה המונית נגד פסק דין האח והאחות.
בשנת תשל"ט (1979), עם פטירתו של רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, שהיה גאב"ד העדה החרדית, התמנה לגאב"ד תחתיו.
בהיותו בירושלים עמד בקשרים תורניים עם הרב שלמה זלמן אוירבך.
התאלמן בשנית בי"ז בתמוז תשל"ג, והתחתן בשלישית עם מרים, בתו של רבי חיים מאיר הגר.
נפטר בי"א בסיוון ה'תשמ"ט (1989), ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
באותו יום נפטר גם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, בעלה הראשון של רעייתו.
בנו היחיד, בעריש (חתנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, בעל ה"חלקת יעקב") היה ראש הקהל של חסידי סאטמר במנצ'סטר (קהילת רבי אהרן).
בשנות ה-90 נקרא על שם ספרו רחוב "מנחת יצחק" בשכונת גבעת קומונה בירושלים.
בשנות ה-2000 נבנתה על שמו "קריית מנחת יצחק" בשכונת אחוזת ברכפלד במודיעין עילית.
בבני ברק פתח הרב דוד הירש שלזינגר את ישיבת "מנחת יצחק" של חסידות דושינסקי.
בביתו קיים מכון "מנחת יצחק" להוצאת ספריו בראשות גבאו הרב ישראל חיים דוידוביץ'.
עשרה כרכים יצאו בעריכתו, ולצדם כרך מפתחות.
כרך נוסף נערך בידי תלמידו הרב מתתיהו דייטש.
קונטרס דברי חפץ - דרשות באירועים ומסיבות.
נדפס בשו"ת מנחת יצחק חלק ג'.
מנחת יצחק על התורה (ארבעה כרכים)
שיח יצחק על מסכת חגיגה
יצחק יצחקי (26 בנובמבר 1936 – 19 בפברואר 1994) היה חבר הכנסת, איש חינוך וסופר ישראלי.
יצחקי נולד בטבריה למשפחה ששורשיה בסוריה והיה פעיל שם ב"מכבי הצעיר".
למד פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב.
לימד התעמלות בבתי-ספר יסודיים והיה מנהל בית-הספר הממלכתי ח' בטבריה לילדים חריגים בשנים 1963-1961. בנוסף ייסד וניהל את כפר "עידוד" לילדים פגועי מוח בשנת 1961.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הצטרף למפלגת שלומציון של אריאל שרון כמספר 2 ברשימה ונכנס יחד עם שרון לכנסת.
מיד לאחר הבחירות התמזגה המפלגה עם הליכוד.
ב-14 באוקטובר 1980 פרש יצחקי מהליכוד והקים סיעה עצמאית בשם "ישראל אחת".
לפני שזכה להכרה כסיעה, הוסיף יצחקי את המילים "ישראל אחת" לשם משפחתו, כדי שיושב ראש הישיבה יקראנו בשמו המלא "חבר הכנסת יצחקי ישראל אחת" ובכך יביא את שם הסיעה שביקש להקים לתודעת הציבור.
כאשר זכה להכרה כסיעה נפרדת, כעבור מספר שבועות, חזר לשמו הישן.
כחבר כנסת עסק בעניינים חברתיים, ובפרט בנושאים הקשורים לזכויות הילד, לשכבות החלשות וללוקים במוגבלות שכלית התפתחותית.
בין היתר יזם תיקון לחוק חינוך חובה, המטיל על המדינה את ההשתתפות בחינוכם של ילדים חריגים מגיל שלוש.
יצחקי חלה במחלת הסרטן, ונפטר ב-19 בפברואר 1994.
לקסיקון שימושי למונחי הכנסת (1975)
זכויות הילד בחקיקה הישראלית (1983)
יצחק יצחק הוא שם העט של יצחק בן-ישראל (שפָּאק) (24 ביולי 1906 – 7 במאי 1979) היה הומוריסטן, פזמונאי, משורר וסופר ילדים.
יצחק יצחק נולד בברסלב, שאז הייתה שייכת לרוסיה (כיום שייכת לאוקראינה), בנם של חוה וישראל שפאק.
למד לימוד מסורתי, ב"חדר מתוקן", המשיך לגימנסיה העירונית בברסלב, ובמקביל המשיך במחתרת בלימודי עברית ויהדות.
לאחר מהפכת 1917 נאסרו לימודי העברית והיהדות בברסלב, ומי שהמשיך לעסוק בהם הסתכן.
ואמנם הוא נעצר, אך שוחרר בשל גילו הצעיר.
שנתיים לאחר המעצר הראשון נעצר שוב, בגיל 18, בידי השלטונות הסובייטים, אך הפעם הוגלה למשך שנתיים לקירגיזיה.
ובשנת 1925, לאחר נדודים ותלאות רבות עלה לארץ ישראל.
בארץ הוא הצטרף לגרעין הכשרה של חלוצים צעירים שישב בגבעת-עדה, והיה בין מקימי "קבוצת השרון" שהתיישבה לימים ברמת דוד, בעמק יזרעאל.
התגייס לבריגדה היהודית, ובמסגרתה זכה להצלחות רבות ולפרסום ארצי.
הוא היה בין מייסדי להקת הבידור הצבאית "מעין זה".
בלהקה שרתו שחקנים וזמרים ידועים, מצמרת האמנים בארץ.
הוא כתב בשביל הלהקה כמה מפזמוניה הידועים, ובהם הפזמון המפורסם "כל הדרכים הן מובילות לרומא", בביצועם של חנה מרון ויוסף ידין.
לאחר שהשתחרר מהבריגדה שב לקיבוצו, והיה מדריך של נוער עולה וחקלאי מסור.
הוא הרבה באותן שנים להסתובב בארץ, וערך ערבי זמר בידור וקריאה.
בשנת 1952 עבר, יחד עם יתר חברי קבוצת השרון, לקיבוץ יפעת וחי בו עד יומו האחרון.
יצחק יצחק החל בכתיבתו כבר בשנת 1934. שיריו המחורזים ופזמוניו העוקצניים והמשעשעים נדפסו בעיתונות מחנה העבודה בארץ, ובעיקר ביומון "דבר".
לימים הפך לפיליטוניסט והומוריסטן מוכר, ודבריו נתפרסמו בבמות נוספות.
בכתיבתו חברו עוקצנות והומור, שעשועי לשון מבריקים וביקורת רצינית סמויה ומוסווית.
כתב גם סיפורים לילדים, ופרסם ב"דבר לילדים".
בן-ישראל היה בן-זוגה של אטקה לבית פרלמן עד פטירתה בראשית שנת 1971, ואב לשלושה: יואב, עפרה ונעם.
נפטר באביב 1979, בגיל 73, בקיבוצו, שם גם נקבר.
הנשק הסודי: פזמונות חילים, תל אביב: הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ד.
מחיל אל חי"ל: דפים מחיי הגדודים העבריים, תל אביב: הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ה.
אלף לילה: שירי מלחמה, תל אביב: הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ז.
(שירי מלחמה ממלחמת העולם השנייה)
במזל של ליל פסח תרפ"ב–תרפ"ז, יפעת; תל אביב: דפוס אחדות, תשט"ו.
בעין שוחקת; הקדים: דב סדן; ציירה הגר חורן, תל אביב: איחוד הקבוצות והקיבוצים וקבוצת יפעת, תשכ"ה.
(אוסף פרקי הומור על חיי הקבוצה)
חרוזים עליזים: ספורים לילדים ומערכונים לחגים ומועדים, תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"ו.
ששת הימים, [תל אביב?]: מח' התרבות וההסברה של איחוד הקבוצות והקיבוצים, 1968. (הגדה הומוריסטית)
אגלי טל: מחרוזת אמרות ילדים, יפעת: [חמו"ל], תשל"ג.
בית חיי – הקבוצה: 50 שנה להתיישבותנו בעמק יזרעאל המערבי, כסלו תרפ"ז–תשל"ז, יפעת: [חמו"ל], תשל"ז.
יצחק יציב נולד בעיירה סוחוצ'ין שמצפון-מזרח לעיר פלונסק שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מתקדמת.
אביו היה עורך דין, ויצחק למד ב"חדר מתוקן", והשלים את לימודיו בישיבה של פלונסק.
בשנת 1910, בהיותו כבן עשרים, עלה לארץ ישראל.
הוא עלה לירושלים, וסיים את לימודיו בבית המדרש למורים מיסודו של דוד ילין.
עבר ליפו, ושימש שם מורה בבית הספר לבנים שבשכונות היהודיות הראשונות.
לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הבריטי "הראשון ליהודה", ונטל חלק בפעולות הכיבוש של ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי יצא לברלין בירת גרמניה, והשלים שם את לימודי העיתונאות שלו.
משחזר לארץ, בראשית שנות העשרים, החל לקחת חלק פעיל בעיתונות העברית.
יצחק יציב ערך את שבועונה של מפלגת "אחדות העבודה", "קונטרס", משנת 1923 עד שנת 1929. ובאותה השנה הצטרף למערכת היומון "דבר", שם עבד עד ימיו האחרונים, כעשרים שנה.
הוא פרסם ב"דבר" רשימות קצרות, ביקורות, פרקי זכרונות ועוד.
בשנת 1931 היה יציב, יחד עם ברכה חבס והצייר-הסופר נחום גוטמן, בין מייסדי השבועון "דבר לילדים".
הוא ערך את העיתון ברציפות כשש-עשרה שנים, עד מותו המוקדם.
יציב היה בין מטביעי החותם המובהקים ביותר על ספרות הילדים העברית בארץ.
הוא הקים וטיפח דורות של יוצרים לילדים, הן במסגרת "דבר לילדים" והן מחוצה לו.
עם הקמת הגה נמנה עם חבר עורכיו.
יציב נפטר בתל אביב בשנת 1947, ממחלת לב שממנה סבל מספר שנים.
אשתו, מרי יציב (רוזובסקי), הייתה עסקנית וסופרת.
הייתה מעורבת בקליטת עולים, ופרסמה את רשמיה במדור קבוע בשם "עם עולים".
רשימותיה ראו אור בשני קבצים מרשמיה.
לזכרו של יציב הוקם "פרס יציב" לספרות ילדים.
נקרא על שמו רחוב בקריית חיים.
המרכז הלימודי "בית יציב", הכולל גם אכסניית נוער, בבאר שבע.
אהרון אטקין: פרקי חייו מסֻפרים מאת חבריו וערוכים בידי י' יציב, תל אביב: המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ-ישראל, תרצ"ט 1939.
דב הוז: פרקי חיים / כתובים בידי י' יציב, תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תש"ב 1942.
במעגל הימים (הציורים: נחום גוטמן), תל אביב: דבר לילדים, תש"ט 1949. (רשימות לילדים)
בין עין לנפש: רשימות, מאמרים, מסות; הסדיר והקדים דב סדן, תל אביב: דבר, תשי"ג.
יצחק יצחקי (לישבסקי) (11 באוקטובר 1902 – 21 בספטמבר 1955) היה חבר הכנסת, מראשי פועלי ציון שמאל ולאחר מכן ממנהיגי מפ"ם.
יצחק לישבסקי נולד בריבניצה שבאימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי טרנסניסטריה).
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית התנדב אל הצבא האדום ולחם בשורותיו בדרום אוקראינה.
עלה לארץ ישראל ב-1921. הוא למד משפטים באוניברסיטת פריז, והיה משך שנים חבר הוועד הפועל של ההסתדרות.
ב-1934 היה יצחקי ממייסדי 'החוגים המרקסיסטיים', ועמד בראשם.
זאב לוי תיאר אותם כ"תנועה קטנה, [ש]היה לה משקל לא-מבוטל במחנה הציונות הסוציאליסטית של אותם הימים [על אף] היקפה המצומצם, ובייחוד בתחום השיתוף היהודי-הערבי".
יצחקי גם היה ממייסדי הליגה לשיתוף יהודי ערבי וליגת הידידות ישראל-ברית המועצות.
ב-1939 נשלח על ידי ההסתדרות לשיחות עם מנהיגי מפלגת העבודה הבלתי תלויה (ILP) בשל עמדותיו השמאליות על מנת לשכנעם לתמוך בעניין היהודי ולהתנגד לספר הלבן.
נבחר כחבר הכנסת השלישית ב-26 ביולי 1955, מטעם סיעת מפ"ם, אך הספיק לכהן בה רק כ-5 שבועות, עד פטירתו ב-21 בספטמבר 1955.
מבחר כתבי י' יצחקי; ליקוט כתבי העזבון (ביבליוגרפיה) בידי ז[אב] לוי, מרחביה: ספרית פועלים, 1957.
ימין נולד בעיראק, וב-1951 עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
כעולה חדש התגורר עם הוריו ואחד-עשר אחיו ואחיותיו במעברה בקסטל.
בגיל שש-עשרה עזב את ביתו לטובת יצירה ולימודי אמנות, ובשנת 1961 סיים את לימודיו כבוגר בית הספר לאמנות בצלאל.
באמצע שנות השישים זכה יצחק ימין במלגה מקרן שרת לאמנים צעירים ולמד תחת הדרכתו של ארנסט פוקס מאסכולת וינה.
במשך השנים התרכז בפיסול ובציור בטכניקות מגוונות; רישום פחם, אקוורל, ציורי טמפרה ושמן.
כמו כן, התמקד בשנותיו האחרונות בפיסול ברונזה, עץ ואבן.
במקביל עיצב שטיחי קיר גדולי ממדים: שטיח "ירושלים של מעלה" מוצג באוסף רקנאטי בבנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, שטיח נוסף בחברת "ערים" בירושלים ואחר בחדר זיכרון של סיירת חרוב בבקעה.
השירות הבולאי פרסם בול של הרב יצחק כדורי על פי תמונת שמן של האמן.
שנים רבות עסק בהוראת האמנות בבתי ספר יסודיים, תיכוניים ובתי נוער, ובשנת 1970 פתח בחוגי לימוד פרטיים, והעמיד דור שלם של אמנים.
בשנת 1980 עיצב את אנדרטת האבן לזכר כובשי הקסטל, האנדרטה מוצבת למרגלות מבצר הקסטל.
בשנת 1990 הוזמן לעצב את חדר הזיכרון לחללי סיירת חרוב המוצב בבקעה ליד מושב פצאל.
פסלי אבן נוספים הוצגו בחצר ביתו בירושלים.
במהלך שנות היצירה, ערך יצחק ימין מספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
ציוריו ופסליו הוצגו באוספים פרטיים, מוסדות ציבור וגלריות ברחבי הארץ והעולם.
בשנות היצירה צייר ציורי דיוקן שהוזמנו אצלו לדמויות ידועות, ביניהן הרב עובדיה יוסף, ראש הממשלה מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת.
ימין יצר במגוון חומרים ובמקביל המשיך ללמד תלמידים, ביניהם אומנים שיצירות משלהם מוצגות ברבים.
יצחק יעקבּי (ינישבסקי) (כ"ט אייר ה'תרל"ד, מאי 1874 – ד' אב תשט"ז, 12 ביולי 1956) היה פעיל ציוני, ממפתחי "החדר המתוקן" ושיטת ההוראה עברית בעברית.
הוא השתתף ארבע פעמים כציר בקונגרס הציוני, היה חלוץ העלייה השנייה וממייסדי שכונת בית הכרם בירושלים.
יצחק ינישבסקי נולד בשנת תרל"ד (1874) בעיירה הקטנה קריבה אוזרו, תחום המושב, רוסיה.
אחייניתו, פאולה פערל, תיארה בקצרה את העיירה בכתבי זיכרונותיה: "אמי מרים ינישבסקי נולדה בעיירה יהודית קטנה מן הסוג של כתרילבקה שתוארה בדיוק על ידי שלום עליכם.
מקום שכוח וזנוח שתושביו חיו חיים עלובים בבקתות מטות ליפול שמקורות בקש ורצפותיהן עשויות חומר.
לא אחת נסעתי עם אמי אל מכורתה והדלות והכיעור של החיים שם חתומים בזכרוני...".
מכתבי זכרונותיו של ינישבסקי עולה שילדותו בקריבה אוזרו הייתה לו קשה מאוד.
חיי הדלות מחד והפוגרומים מאידך הביאו אותו לחפש פתרון למצב זה.
בתחילה חשב להגר לאמריקה, אך אביו, ר' אלטר חיים-יעקב ינישבסקי, חזן העיירה, הניאו מלעזוב את קריבה אוזרו.
הליברליזם נראה לינישבסקי כפתרון מוצלח שיעשהו שווה בין שווים, והוא הציע את עצמו לעבודת הצבא ברוסיה.
בשנת תרנ"ד (1894) גויס ושירת ארבע שנים כקלרינטן בצבא הצאר.
בשנת שירותו האחרונה הזדמן ינישבסקי לעיר בה הייתה ספרייה עברית מודרנית.
שם נפגש לראשונה עם רעיונות התנועה הציונית – כתביו של הרצל, שיריו של ביאליק וספרות נוספת שעוררה בו את האידאולוגיה הציונית.
בשנת תרנ"ח (1898) השתחרר מהצבא, ובמקום לחזור לקריבה אוזרו החליט לעבור לעיר ניקולייב שבדרום רוסיה, בה כבר התגוררה אחותו הגדולה.
יחד איתו הביא את אשתו הטרייה, רחל בת משה-ישראל טופ מהעיירה בערשד.
בניקולייב החל בפעילותו הציונית, התחבר עם אשר ארליך ומנחם אוסישקין והיה שותף עימם באגודת "בני ציון ב'".
בשנת 1900 אירע פוגרום שלאחריו ינישבסקי גמר אומר לעזוב את רוסיה, ובאוגוסט של אותה שנה נשלח כציר אגודת "בני ציון" לקונגרס הציוני הרביעי שהתקיים בלונדון.
ינישבסקי לא התכוון לחזור לרוסיה, ועם סיום הקונגרס הציוני הביא ללונדון את רחל אשתו ואת בתם חיה, שנולדה בניקולייב.
עוד בניקולייב היה ינישבסקי שותף למהפכה בדרך החינוך היהודי וליצירת "החדר המתוקן", ובלונדון המשיך להתפרנס כמורה בדרך זו.
בשנת תרס"א (1901) ייסד יחד עם ר' גולדבלום תלמוד תורה חדש בשיטת ההוראה עברית בעברית (ת"ת עב"ע).
בתור דוגמה אישית הכניס ינישבסקי את מהפכת השפה אל ביתו, ועבר לדבר עם בני משפחתו אך ורק בעברית.
רבה הייתה פעילותו הציונית בלונדון, ובמסגרתה התקרב לביתו של אחד העם וקשר קשרים עם יוסף חיים ברנר.
כמורה עבד עם ידידו הקרוב, איש החינוך והסופר שלום דב-בער מקסימון.
בשנת תרס"ג (1903) השתתף ינישבסקי בקונגרס הציוני השישי כציר מטעם ציוני בריטניה.
הוא השתתף בוויכוח הגדול בשאלת תוכנית אוגנדה, ולמרות הערצתו הרבה להרצל הצביע נגד התוכנית.
לאחר סיום הקונגרס הגיע הרצל ללונדון ונפגש עם פעילים ציוניים.
בזכרונותיו כתב ינישבסקי: "אפשר שמנהיגי הציונות האנגלית קראוהו לחזק את שורות חסידי אוגנדה שגם ביניהם החלו להופיע מפקפקים ומהססים.
סידרו אספה סגורה של הפעילים בעבודה הציונית, כמאה חמישים איש וגם אני קיבלתי הזמנה לאספה חשובה זאת.
התכוננתי להתקפה על הד"ר הרצל בשאלת אוגנדה.
באתי אל האספה והנאום שלי היה מוכן בכל הפרטים.
הרבה חשבתי בעניין ולא פקפקתי אף רגע בצדקת כל טענותיי".
ינישבסקי השתתף גם בקונגרס הציוני השביעי, אשר התקיים בשנת תרס"ה (1905), לאחר מות הרצל, ובו נגוזה התוכנית סופית.
בשלב מסוים הרגיש ינישבסקי שכשם שנמנע מלהטיף לדיבור עברית בקרב תלמידיו, בעוד בביתו מדברים יידיש, אין הוא יכול להטיף לציונות ולארץ ישראל כפתרון לבעיה היהודית, בעוד הוא חי בגולה.
משום חשש לפרנסת משפחתו בת שש הנפשות, הוחלט כי תחילה תצא רחל האם עם ארבעת הילדים לארץ בעוד ינישבסקי יישאר בלונדון על מנת לפרנסם מרחוק.
בשנת תרס"ז (1907) יצאו רחל והילדים כחיל חלוץ באונייה לארץ ישראל והתיישבו בשכונת נווה צדק, יפו.
המעבר היה קשה מאוד עבור רחל והילדים, שלא ידעו דבר על אורח החיים בארץ.
עד מהרה חלו כולם בכל מיני המחלות ששררו בארץ.
ינישבסקי חשש שרחל לא תוכל לשאת זמן רב בעול הטיפול בילדים, והחליט לוותר על תוכניתו להישאר ולעבוד בלונדון, ובמקום זאת לעלות בסוף שנת הלימודים לארץ.
בזמן זה התכונן כמיטב יכולתו לעלייתו ארצה.
בין השאר השתלם בכל המקצועות שהיו נחוצים לדעתו למורה בא"י, בייחוד במלאכת השרטוט.
כמו כן למד צילום ורכש מערכת כלים מקצועית לשם כך.
תחילת הדרך בארץ ישראל: יפו וזכרון יעקב (1908–1911)
בקיץ תרס"ח (1908) עזב ינישבסקי את לונדון.
בדרכו עבר במזרח אירופה כדי לבקר את בני משפחתו, אותם לא ראה מאז המעבר ללונדון, ובסוכות תרס"ט (1908) הגיע לנמל יפו.
עם עלייתו ארצה, עברת את שם המשפחה מ"ינישבסקי" ליעקבי, סמל לחיים חדשים מחד ולקשר עם האב האהוב חיים-יעקב שנשאר בגולה מאידך.
על אף מכתבי הבקשה ששלח ולמרות ההמלצות החמות שהיו איתו, התקשה יעקבי למצוא משרת מורה.
בבואו ארצה עמד בפני ועדת בוחנים של אגודת המורים המקומית, על מנת להוכיח את כשירותו להיות מורה עברי בארץ ישראל.
יעקבי החליט לנסות את מזלו בצפון הארץ דרך ש"י פבנזר, חתנו של אחד-העם, היושב בחיפה.
אחד העם שלח מכתב המלצה חם לטובת יעקבי; למרות זאת, הפנייה לפבנזר לא הועילה ליעקבי למצוא משרה בחיפה.
כעבור זמן שלח פבנזר מכתב הצעה ליעקבי בו נכתב: "הד"ר הלל יפה בזכרון יעקב אמר לי שיוכל לשלם לך 50 פרנק לחודש בעד שני ילדיו – נער ונערה – עבור שיעורים פרטיים בשבילם".
יעקבי החליט לקבל את ההצעה, למרות השכר הנמוך, והמשפחה עברה לגור בבית איכר ליד מעיין המושבה.
שם נרפאו הילדים מהמחלות מהן סבלו תכופות ביפו, ותקופה זו, על אף הצמצום וההסתפקות במועט, זכורה לטוב.
העבודה אצל ד"ר יפה לא נמשכה אלא כמה חודשים והסתיימה במאי 1909 כאשר משפחת יפה עזבה את הארץ.
בתחילת שנת תר"ע (1909) התקבל יעקבי למורה במושבה הקטנה שפיה, ולימד כמורה יחיד עשרים ושישה ילדים, בשש כיתות בחדר אחד.
באביב תרע"א (1911) קיבל יעקבי הצעת עבודה מהגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר הפסח עברה המשפחה לירושלים.
בנוסף לתפקידו כמורה שימש יעקבי בהתנדבות כמזכיר הגימנסיה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גברו התנכלויות השלטון הטורקי ליישוב היהודי ולמוסדותיו.
יחד עם רבים ממוסדות החינוך הציוני נסגרה גם הגימנסיה העברית.
מחמת הרעב עקרה משפחת יעקבי מירושלים לצפת, בה המלחמה עוד לא נתנה את אותותיה.
בצפת מצא יעקבי משרה ולימד בבית הספר.
בתחילה צורכי המחייה היו בהישג יד ובשפע, אך אט אט עשתה המלחמה את דרכה צפונה.
הרעב והמחלות הגיעו גם לגליל, וביתו שרונה נספתה במגפת הטיפוס.
בשנת תרע"ט (1918) עם שחרור הארץ על ידי הבריטים, חזרה המשפחה לירושלים.
יעקבי לא חזר ללמד בגימנסיה העברית; במקום זאת החל לעבוד כמורה ב"בית הספר לבנות ב'" שבעיר העתיקה.
עם החזרה לירושלים שב גם לתפקידו הציבורי בהסתדרות המורים ובוועד בית העם.
מתקופה זו ואילך הייתה פעילותו הציבורית של יעקבי ענפה ביותר.
באותה שנה, עם הקמת סניף חדש בירושלים, הצטרף יעקבי לתנועת מכבי, ובשנת תר"פ נעשה חבר בארגון ההגנה.
בשנת תרפ"א נבחר כציר לאספת הנבחרים הראשונה, וכן הפך לפעיל בוועד העיר ליהודי ירושלים ובשומר הצעיר.
בשנת תרפ"ה (1925) נבחר יעקבי שוב כציר לקונגרס הציוני ה-17 שהתכנס בווינה, הפעם מטעם מרכז המורים בארץ ישראל, בו שימש יעקבי כיושב-ראש.
לאחר הקונגרס התכנסה ועידה עולמית של מורים יהודים, שיעקבי נמנה בין היוזמים לכינוסה.
בתמוז תר"פ (1920) נוסדה בירושלים אגודת בוני בית על ידי קבוצת מורים בני העלייה השנייה, ויעקבי נמנה בין ראשוני יוזמיה.
מטרת האגודה הייתה להקים שכונה חדשה בירושלים.
בחודש אב תר"פ יעקבי, שהיה פעיל מאוד באגודה, נבחר למזכיר הוועד.
שבוע לאחר בחירתו הוחלט לא להשתהות ולגשת לקניית האדמה למען השכונה החדשה, ובשנת תרפ"א (1921) ייסדה האגודה את שכונת בית הכרם.
בשנת תרצ"ו (1936), לאחר חמש עשרה שנות פעילות, נבחר יעקבי כיושב-ראש הוועד של השכונה.
בתקופה קשה זו הגביר יעקבי את מעורבותו בוועדת הביטחון של השכונה, וכמו שסופר עליו: "מי שלא ראה את יעקבי, ראש הוועד, ששוב לא היה צעיר, מכתת רגליו כשמקל בידו להליכות ביקורת בין עמדה לעמדה, לא ראה מסירות מהי".
בחשוון ת"ש (1939), בפרק הזמן הקצר שבין דעיכת המאורעות ובין תחילת מלחמת העולם השנייה, ועם הגיעו לגיל 65, פרש יעקבי לגמלאות.
הוא פרש מעבודת ההוראה, אך לא מפעילותו כאיש ציבור.
בשנת תש"ד (1944), ביום הולדתו השבעים, נערכה לכבודו מסיבה באולם בית הוועד של בית הכרם; על רשימת החתומים על ההזמנה נמנו: "מרכז הסתדרות המורים", "ועד בית הכרם", "בית הציונים הכלליים", "הגימנסיה העברית", "חברת מסד", "הלוואה וחיסכון - ירושלים", ו"הסתדרות המורים סניף ירושלים".
בזמן שהיה פנוי מעבודה ציבורית הרבה יעקבי לטייל בארץ.
במשך כל שנות עבודתו נהג להפריש סכומים לקק"ל.
משפרש לגמלאות התנדב לעבודות ניקיון בשכונה מטעם קק"ל.
ביום חמישי ד' באב תשט"ז (12 ביולי 1956) נפטר יעקבי ונקבר בבית העלמין הר המנוחות.
עוד בחייו ציווה יעקבי את ביתו ונחלתו בבית הכרם לקק"ל.
על פי סעיף בצוואתו המציין את הקדשת כספי המכירה לצורכי ציבור, ייעדה קק"ל את הכסף לשיקום ושימור בית הוועד הישן של בית הכרם.
עם השלמת השיקום בשנת 1990 הוצב עמוד הקדשה בחצר בית הוועד לזכר התרומה.
ב-15 בספטמבר 1992 נחנכה ברחוב החלוץ פינת רחוב ר' בנימין רחבת יעקבי, להנצחת שמם ופועלם של רחל ויצחק יעקבי.
אליהו וגר, שכונת בית-הכרם, בית הכרם: הוצאת "עמותת בית הוועד הישן", 1991.
אבשלום יעקבי, דור לדור: משפחת יעקבי לדורותיה, בית הכרם: הוצאת "עמותת בית הוועד הישן", בעריכת נעמי שוט, 2002.
יצחק ("יצה") יעקב (24 במרץ 1926 – 25 במרץ 2013) היה תת-אלוף בצה"ל, ממייסדי היחידה למחקר ופיתוח של משרד הביטחון.
כשלושים שנה לאחר פרישתו הועמד לדין לאחר שמסר לרונן ברגמן ידיעות סודיות הקשורות לשירותו הצבאי.
תחילה הואשם בריגול אך לבסוף נמחקו מרבית האישומים והואשם רק בעבירה קלה יחסית, שבגינה נגזרו עליו שנתיים מאסר על תנאי.
נולד כיצחק יעקובסון בתל אביב בשנת 1926. בשנת 1944 התגייס לפלמ"ח.
השתתף בליל הגשרים בפיצוץ "גשר עזה", גשר מסילת הברזל מעל נחל הבשור.
נמנה עם אנשיה של שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947 ונפגעה ממארב.
בשיירת נבי דניאל היה במשוריין הפיקוד של השיירה ביחד עם צבי זמיר ומישאל שחם.
משוריין זה היה בסוף השיירה והצליח לחזור לגוש עציון בעוד ששאר השיירה נשארה ליד הבית בנבי דניאל ואנשיה ניהלו קרב הישרדות בפיקודו של אריה עמית (טפר).
ב-1948 היה למפקד מחלקה בקריית ענבים, ולאחר מכן קצין מבצעים של הגדוד השישי בחטיבת הראל.
בסוף 1948 היה ממלא מקום מפקד הגדוד השישי.
בשנת 1948 יצחק יעקב נישא לשולמית גרייזמן אותה הכיר במסגרת שרותם בפלמ"ח בחטיבת הראל ולהם 2 בנות רוני וטלי.
לאחר מלחמת העצמאות, עבר את קורס המג"דים הראשון בצה"ל.
למד ארבע שנים הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ולאחר שנתיים בתעשייה האזרחית, שב בשנת 1955 לשרת בצה"ל במחלקת אמצעי לחימה, תחת פיקודו של עמוס חורב.
ב-1956 הפך למפקד סדנה שעסקה בהסבת טנקים ישנים לטנקי מערכה.
בתחילת שנות ה-60, יצא ללימודים ב-MIT, וב-1963 התמנה לראש מחלקת אמל"ח (אמצעי לחימה) באג"ם, בדרגת אלוף-משנה.
ב-5 בספטמבר 1968 החליף את עמוס חורב בתפקיד סגן המדען הראשי של מערכת הביטחון.
ב-1972 מונה לראש יחידת המחקר והפיתוח של מערכת הביטחון, בדרגת תת-אלוף.
סיים את שירותו בצה"ל בשנת 1973. בגזר הדין במשפטו תואר: .
לפי הסאנדיי טיימס הוא מילא תפקיד חשוב בשלבים המוקדמים של פיתוח תוכנית הגרעין הישראלית.
בשנים 1974–1978 כיהן כמדען הראשי הראשון במשרד המסחר והתעשייה.
עבר למגזר הפרטי וניהל את "וורלדטק", אחת מקרנות הון הסיכון הראשונות שפעלו בישראל.
הקרן הוקמה על ידי אלרון וחברת "קונטרול דאטה" מארצות הברית, בהמשך הצטרפה גם כלל תעשיות כשותפה.
במסגרתה גייס כספים להשקעה במפעלי היי טק ישראליים, בהם "קומברס" "טלדטה", "לננט" ו"טקנומטיקס".
לאחר שבמסגרת עסקיו הרבה לנסוע לארצות הברית, עבר להתגורר במנהטן, שם פגש את טניה מנדוזה, שהפכה לבת זוגו (קודם לכן היה נשוי לשולמית, ממנה נולדו לו שתי בנות).
במרץ 2001, לאחר שהגיע לישראל למסיבה לרגל יום הולדתו ה-75, נעצר יעקב עד תום ההליכים, בטענה למסוכנות וחשש להימלטות.
את החקירה נגדו ניהל השב"כ.
בכתב האישום שהוגש בעקבות המעצר יוחסו ליעקב עבירות של מסירת ידיעה סודית ללא סמכות בכוונה לפגוע בביטחון המדינה, לפי סעיף 113(ב) לחוק העונשין, מסירת ידיעה סודית ללא סמכות, לפי סעיף 113(א) לחוק (כיום סעיף 113א לחוק) ומסירת ידיעה בכוונה לפגוע בביטחון המדינה, לפי סעיף 112(א) לחוק.
על פי כתב האישום פעל יעקב בארבע דרכים שבהן מסר ידיעות סודיות בשלושה תחומים שונים:
בשנת 1997 החל בכתיבת ספר עלילתי ובו כלולות הידיעות הסודיות.
טיוטות אחדות של הספר העביר ל-18 אנשים וגורמים שונים בארצות הברית.
במכתב שנלווה לטיוטות ציין כי הספר מבוסס על אירועים אמיתיים, ונכתב כספר עלילתי על-מנת להימנע מהצורך בקבלת אישור של השלטונות בישראל לפרסומו.
בשנת 1998 החל בכתיבת ספר זיכרונות שנכללו בו הידיעות הסודיות.
גם טיוטות של ספר זה הועברו לשישה אנשים בארצות הברית.
בסוף 1999 הוזהר יעקב על ידי מערכת הביטחון כי המידע שכלל בספר אסור בפרסום.
בשנת 1999 מסר יעקב את הידיעות הסודיות לאזרח ישראלי המתגורר בארצות הברית.
בסוף שנת 2000 ובתחילת שנת 2001, העניק ריאיון לעיתונאי רונן ברגמן.
כחצי שנה לאחר מכן הוסרט הריאיון לתוכנית טלוויזיה.
גם בראיונות אלה נכללו הידיעות הסודיות.
הידיעות שנחשפו כללו "ידיעות כמוסות לרבות בנושא הגרעין, שהיו ידועות למתי מעט גורמים בצה"ל".
יעקב טען להגנתו שהידיעות אינן סודיות.
טענה זו נדחתה על ידי בית המשפט, שהדגיש "קיים הבדל תהומי בין פרסומים ממקורות זרים או ישראליים, על ידי חוקרים או עיתונאים, לבין פרסום מפי האדם אשר היה אחראי לפיתוח אמצעי לחימה בצה"ל.
פרסום שכזה יהיה בידי האויב ידיעה, להבדיל מהערכה, ויספק לו אישור מוסמך לידיעות שכבר יש בידיו, או להערכות המצויות בידיו".
במחשב של יעקב נתפס מסמך בשם "תירוצים", בו נערך מראש להצדיק את פרסום הידיעות.
במסמך תיאר את תסכולו מחוסר ההכרה על תרומתו לביטחון ולהיי-טק בישראל.
בית המשפט ראה במסמך הוכחה לכך שהוא היה מודע לכך שהמעשים שלו אסורים, אף שהיה מודע לכך שבעיני מערכת הביטחון קיימת חשיבות עליונה שלא לחשוף סודות אלו.
בית המשפט קבע כי אף שהנאשם התרשל באופן חמור, והפר את חובתו לשמור על סודות ביטחוניים רגישים.
עם זאת, נקבע גם שיעקב לא פעל בכוונה לפגוע בביטחון המדינה.
הן משום שלא התכוון לכך, והן משום שלא צפה שייגרם נזק כזה מחשיפת המידע – ולכן לא התקיים אצלו היסוד הנפשי הנדרש לעבירה של כוונה מיוחדת לפגיעה בביטחון המדינה.
משפטו של יעקב נערך בדלתיים סגורות, ורק חלקים מפסק הדין הותרו לפרסום.
במאי 2002, יעקב זוכה בשתי העבירות החמורות יותר שיוחסו לו, והורשע בעבירה הקלה מבין אלה שיוחסו לו, של מסירת ידיעה סודית ללא סמכות, לפי סעיף 113(א) לחוק העונשין.
התביעה דרשה לגזור עליו מאסר בפועל, אך הוטל עליו עונש של שתי שנות מאסר על תנאי, לאחר ששהה במשך כשנה בכלא ניצן, ואחר כך במעין מעצר בית במלונית "אפרופו" שבתל השומר, עד למתן גזר הדין.
בגזר הדין השופטת שרה סירוטה הדגישה את תרומתו הרבה לפיתוחה הטכנולוגי של ישראל, בזכות רעיונותיו, מחקריו ותלמידיו כפרופסור אורח באוניברסיטת באר-שבע.
לדבריה מעשיו "קידמו את המדינה מבחינה טכנולוגית למקום שרק מעצמות גדולות עומדות".
אמנם ציינה השופטת כי המדינה אינה יכולה למחות על פגיעה באינטרסים שלה וזקוקה להגנה, ולכן בתי המשפט נוטים להחמיר בעבירות שפוגעות בציבור.
אך במקרה זה, בשל פועלו הרב למען ביטחון ופיתוח המדינה, "שלמענה היה מוכן הנאשם למסור את נפשו", העריכה השופטת כי אילו המדינה עצמה יכלה להביע עמדה – הייתה מבקשת לנהוג עמו ברחמים.
ברגמן ביקר את מערכת הביטחון על היחס לו זכה יעקב, שנחשב לגיבור ישראל, ונעצר בתנאים קשים לאחר ניתוח לב פתוח במשך כשנתיים, תחת שמירה הדוקה, שאותה אף נדרש לממן בעצמו.
הוא הואשם בריגול, אך בסופו של דבר זוכה מכל האישומים החמורים, והורשע רק בעבירה טכנית של מסירת מידע לאדם לא מורשה, ונגזר עליו עונש קל.
בתביעה אזרחית שהגיש משרד הביטחון נגד יעקב, דרש המשרד מיעקב סכום של 1,661,406 ש"ח שהוציא על אבטחתו בעת ששהה במעצר בית במלונית "אפרופו".
תביעה זו נדחתה, תוך שהשופט טל שחר מציין: "טוב היה לה שלא תוגש, משתוגש".
יעקב מתח ביקורת על מנגנוני הצנזורה בישראל במכתב ל"הארץ", שבו טען .
בשנת 2009 הופק על הפרשה הסרט התיעודי "ממלכת הסוד" בבימוי ניר טויב, במימון ערוץ 8, רשת והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, המתאר את מאמצי מערכת הביטחון להשתיק את חשיפתו של יעקב, ואת כשלי מערכת המשפט בנושאים ביטחוניים.
הסרט שודר בערוץ 2 בספטמבר 2010.
בשנת 2011 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי "אדון כלום בריבוע" בהוצאת ידיעות ספרים.
ב-13 במרץ 2012 הגיש יצחק יעקב תביעת לשון הרע על סך מיליון שקל נגד עיתונאי "מעריב" בן כספית.
בתביעה נטען כי כספית פרסם שורה של כתבות משמיצות מאז מעצרו של יעקב, תוך הצגת עובדות חלקיות וניצול צו איסור הפרסום על פרטי הפרשה.
לדברי יעקב, כספית ייחס לו כוונות לפגוע בביטחון המדינה והשווה אותו לעבריינים שהורשעו בבגידה ובריגול.
בין היתר כתב כספית כי "פולארד יושב על פחות מזה" ושהציג את יעקב כ"אדם בזוי שהיה מוכן למכור את המדינה שלו כדי לקבל כבוד", ובפרסום נוסף טען כי במדינות אחרות "היה מסיים מול כיתת יורים" בעוד שבישראל "הפך לגיבור תרבות".
יעקב נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במאמר שפרסם הפרשן הצבאי יוסי מלמן לאחר פטירתו של יעקב, עולה כי הגילויים עליהם נשפט נגעו להיערכות בישראל, בתקופת הכוננות שקדמה למלחמת ששת הימים, לאיום בהפעלת נשק גרעיני או הפעלתו כמוצא אחרון אם ישראל תיקלע לעמדת הפסד וסכנת השמדה בעימות הצפוי – מבצע שמשון.
מלמן הסתמך על פרסומים זרים וספרים על הנושא, ולדבריו מתברר כי על רקע החששות לגורל המדינה בתקופת הכוננות נתקבלה ההחלטה לערוך הכנות ולהעמיד לכשירות מבצעית את פצצת הגרעין שהצליחה ישראל לפתח עד אז.
לדברי מלמן, לא ברור אם הדיון בו נתקבלה ההחלטה נערך בידיעה או באישור של ראש הממשלה לוי אשכול.
לדבריו מי שהיה אחראי לנושא הוא הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף (מיל') צבי צור, שהיה אז עוזר שר הביטחון ועמד בראש ועדה מצומצמת שעסקה בסוגיה.
מלמן מצטט את דברי צור שאמר, בעדות שפורסמה לאחר מותו על ידי העיתונאי אמיר אורן ב"הארץ", כי "לא שמישהו חשב לעשות משהו.
הדרג הפוליטי לא עסק בזה והדרג הטכני שאני הייתי חבר בו היה (צריך) לבדוק מה מצבנו, ואם אפשר לעשות משהו, זה הכל.
אחרי יום הסתבר שלא צריך לבדוק.
לצד צור ויצחק יעקב השתתף בדיונים גם אלוף-משנה (מיל') יובל נאמן.
מלמן מדגיש כי מי שדחף באותם ימים להבלטת היכולת הגרעינית של ישראל היה שמעון פרס, אז חבר הכנסת מטעם סיעת רפ"י, שימים אחדים לפני המלחמה הצטרפה לממשלת הליכוד הלאומי.
לדברי מלמן, המסתמך על דברי הביוגרף של פרס, מיכאל בר-זוהר, ב-1 ביוני 1967 הציע פרס "לבצע ניסוי גרעיני הפגנתי, שיציג בפני הערבים והעולם את עוצמתה של ישראל", אך הצעתו נדחתה.
הבדיקה וההכנות לשמישות נעשו על ידי רפא"ל שמהנדסיה עבדו מסביב לשעון בשבועות שלפני המלחמה.
במקביל הצטווה מפקד סיירת מטכ"ל, סגן-אלוף דב תמרי, להכין צוות של היחידה, שיוטס במסוק לחצי האי סיני ויישא עמו "חפץ", שלא הוסבר לו מהו.
הכוונה הייתה, ככל הנראה, שהלוחמים יניחו את ה"חפץ" – המתקן הגרעיני הראשון של ישראל – על הר גבוה בסיני.
מלמן הדגיש כי על פי העדויות והאזכורים המעטים הקיימים בנושא, הכוונה הייתה לאיים בהפעלת המתקן כדי להרתיע את מצרים.
לדברי מלמן אפשר שגם דובר על הפעלת המתקן, כמוצא אחרון, אם צבא מצרים יפעיל במלחמה נשק כימי או ביולוגי או יפציץ בטילים מרכזי אוכלוסייה, וישראל תעמוד בפני סכנת כיליון.
מלמן מצטט את דברי יצחק יעקב בספרו, כי "אף לא פעם אחת, לשנייה אחת, לא עלה בדעתי, שאמצעי ההרתעה הפרימיטיבי שהכנו יבוא לידי שימוש אם נאצר לא יפעיל את טיליו".
יצחק ישר (1920, מוסקבה – 14 בפברואר 2011, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מייסד משרד ישר אדריכלים, חתן פרס רוקח לאדריכלות (פעמיים) ופרס רכטר.
ישר נולד במוסקבה בשנת 1920. שם משפחתו נגזר מראשי תיבות של סבו: יצחק שמואל רמסיסקין (שם כפרו בבלארוס).
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל ארבע.
הוא התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, אולם מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו והוא התגייס לצבא הבריטי.
לאחר שחרורו השלים את לימודיו האקדמיים בטכניון.
עד לשנת 1952 עבד עם האדריכל דב כרמי, והחל מאותה העת פתח משרד עצמאי.
בין השנים 1958–1965 עבד יחד עם האדריכל דן איתן במשרד משותף.
ישר זכה במספר פרסים למבנים שהיה שותף בתכנונם: פרס רוקח לבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב אותו תכנן עם האדריכל דן איתן, פרס רכטר לתכנון מוזיאון תל אביב לאמנות אותו תכנן גם כן עם איתן, ופרס רוקח על דיזנגוף סנטר אותו תכנן עם האדריכלית עליזה טולדו.
ישר היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית חנה מרון, ממנה התגרש.
לאחר מכן היה בן זוגה של תמר רפפורט, אותה הכיר במשרדו של דב כרמי.
השניים נפרדו בעקבות נסיעתה של רפפורט לארצות הברית.
לאחר מכן נישא לזמרת רמה סמסונוב, אם בנו, האדריכל אבנר ישר, המנהל כיום את המשרד.
לאחר שובה של רפפורט לישראל, בסוף שנות ה-50, התגרש ישר מסמסונוב ונישא לרפפורט.
יצחק ישר נפטר בביתו שבתל אביב, בגיל 91, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
משנת 2012 מוענק פרס יצחק ישר לפרויקט גמר מצטיין באדריכלות.
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, תל אביב, חבר צוות תכנון בראשות דב כרמי, 1956.
מערך השירותים האזרחי והמבנים הציבוריים בקריה למחקר גרעיני, דימונה, בשיתוף דן איתן, 1963.
מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, בשיתוף דן איתן, 1964.
שכונת מגורים, חוף השנהב, בשיתוף דן איתן, 1964.
בניין מקסיקו, אוניברסיטת תל אביב, בשיתוף דן איתן.
דיזנגוף סנטר, תל אביב, בשיתוף עליזה טולדו, 1977.
מגדלי דוד, תל אביב, בשיתוף אורי זרובבל, שנות ה-70.
הרב יצחק יעקב וכטפויגל (י"ז באלול ה'תרמ"ז, 6 בספטמבר 1887 - כ"ה בשבט התשל"ה, 6 בפברואר 1975) היה ראש ישיבת מאה שערים, אב בית הדין לקהילות האשכנזים בירושלים ומרבני תנועת המזרחי בירושלים.
נולד במעזריטש שבפולין לרב בנימין ברוך, מצאצאי המהר"ל, וללאה.
למד בישיבות טלז, ישיבת כנסת ישראל וולוז'ין.
עלה לארץ ישראל בתרס"ט ונשא לאישה את בלומה רחל, בת הרב זרח ראובן ברוורמן, ראש ישיבת מאה שערים.
יצא לפולין לפני מלחמת העולם הראשונה ונאלץ להישאר שם בגלל המלחמה.
בזמן שהותו בפולין, ייסד ישיבה בעיירת הולדתו והיה שותף בתרע"ה לייסודה של תנועת ה"מזרחי" בפולין.
לאחר סיום המלחמה חזר לארץ.
בתרפ"ב (1922) היה ממייסדי נווה יעקב ("כפר עברי").
כן היה ממקימי החברה לשיקום ולבניין "תפארת ירושלים" בתרפ"ד (1924).
בתרפ"ו (1926) נבחר להיות רבו של הכפר "נווה יעקב".
בתרפ"ט (1929) מונה לראש ישיבת מאה שערים.
שימש כיו"ר ועד שכונת מאה שערים ויו"ר "מפעל התורה למען הישיבות", שהוקם על יד המזרחי העולמי ואסף תרומות בעבור ישיבות בארץ.
בתרצ"ה חתם יחד עם רבנים אחרים על קריאה שיזם הרב קוק להקמת מועצות דתיות מאוחדות בכל רשות מקומית.
היה נשוי לבלומה רחל (לבית ברוורמן), ולהם כמה ילדים:
הרב דוד - כיהן כרב בפילדלפיה, ונפטר בחיי אביו בשנת תשל"ב-1972.
נחמה - אשת עו"ד ד"ר אשר רוזנבלום, שהיה בראשית המדינה מנהל המחלקה לעזרה ושיקום לנפגעי רכוש במלחמה במשרד לנפגעי המלחמה של מדינת ישראל, וכן כיהן בשנות ה-50 כמנכ"ל משרד הפנים מטעם ה"מזרחי".
התפרנס גם כסוחר יודאיקה (בנם הוא ברוך מאיר רוזנבלום, המוכר בשם העט "אדם ברוך", אשר כתב סיפורים רבים אודות סבו בספריו ובטורו העיתונאי).
- לוחם אצ"ל שנהרג בעת פריצת האצ"ל ליפו ב-1948. גופתו לא נמצאה עד היום.
יצחק יעקב ילין (2 במאי 1885, כ"ז באייר תרמ"ה – 13 באפריל 1964, א' באייר תשכ"ד) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ; ממקימיו ועורכו של העיתון היומי "מוריה", וכן עורך השבועונים "לפי שעה", "בענייני דיומא", ו"הד העם".
איש חינוך שפעל להפצת השפה העברית ופרסם ספרי דקדוק.
ממייסדי שכונת קריית משה במערב ירושלים.
נולד ב בירושלים למשפחת מדקדקים מפורסמים.
סבו, רבי שלום שכנא ילין, שנודע בכינויו "המגיה מסקידל", נחשב לאחד ממגיהי ספרי התורה המקובלים ביותר, ושמו נקשר עם הרישומים וההגהות של "כתר ארם צובא" של בן אשר.
אביו, שנודע בכינויו "צבי הירש סופר", גם הוא היה מגיה וסופר סת"ם ידוע, ממייסדי שכונת "משכנות ישראל".
יצחק יעקב ילין נשא לאישה את לאה מרים, בתו של הרב משולם זלמן שפירא, בנו של הרב חיים יעקב שפירא, ראב"ד ירושלים.
כבר בגיל 17 החל לפרסם עיתון שבועי בשם "הציוני", בו קרא להפצת הרעיון הציוני ואימוצו על ידי היהדות החרדית (שהוא עצמו היה חלק ממנה).
בעיתון זה, אשר הופץ בישיבות בירושלים, הטיף, בין היתר, לעשייה ציונית והצטרפות של בחורי ישיבות לשוק העבודה.
בשנת 1910 עם היווסדו של העיתון "מוריה" התמנה לעורכו הראשי ושימש בתפקיד זה במשך כל שנות הופעתו של העיתון.
במהלך שנים אלו גם כתב חלק נכבד מאוד ממאמרי העיתון.
"מוריה" נסגר בתרע"ה, בימי מלחמת העולם הראשונה, בצו השלטונות הטורקיים, לאחר שילין לא קיים את הצו שאסר על העיתונות לעסוק בעניינים מדיניים.
בין יתר העיתונים שהוציא לאור, ערך וכתב, היו "לפי שעה" ו"בענייני דיומא" שנדפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה (לאחר סגירתו של מוריה) ואת השבועון "הד העם" שראה אור בשנים 1924 ו-1925. כמו כן, היה ילין חבר במערכת היומון "דאר היום" ובהמשך כתב בעיתון "הארץ".
כל עיזבונו העיתונאי והספרותי נתרם ליד יצחק בן-צבי ונמצא שם כיום בפינה שהוקדשה לזכרו.
יצחק יעקב ילין היה שנים רבות גם מורה לעברית, לדקדוק ולחשבון בישיבת עץ חיים.
הוא היה הראשון שהנהיג לימוד העברית בתלמודי תורה, תוך התנגדות מרה של חוגים חרדיים קיצוניים (עד אז למדו עברית בתרגום ליידיש).
לזכותו חיבורם של שני ספרי דקדוק ללימוד העברית – ספר הניקוד (1921) וספר הפעלים (1930).
ספרים אלו הופצו ושימשו יסוד ללימוד השפה העברית בתלמודי תורה וישיבות.
כמו כן חיבר והוציא לאור ספר יסודי ורב-כמות על הדקדוק כיסוד בהלכה.
בנוסף היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
על כל אלה ופועליו הרבים האחרים למען ירושלים ואנשיה עוטר ב"אות הראשונים" של העיר ירושלים.
יצחק יעקב ילין נפטר בשכונת קריית משה, שהיה בין מקימיה.
עד היום בית הכנסת שלה "אוהל יצחק" (בו שימש כחזן וגבאי ראשי) נושא את שמו.
גיסיו היו בן ציון שפירא והרבנים מרדכי דוד לוין ויעקב יוסף דזימיטרובסקי.
בנו שלום שכנא ילין (תרס"ח–תשכ"ז, 1907–1967) היה רב ומחנך בבוסטון ובניובריפורט (מסצ'וסטס) .
אבותינו: פרקי היסטוריה והווי, הוצאת מוסד הרב קוק, 1966
ספר האחוה, אגודת אחוה העולמית, ירושלים, 1947 (תש"ז)
הדקדוק כיסוד בהלכה, מוסד הרב קוק, 1973
הדקדוק העברי - הניקוד, דפוס הר"ש הלוי 1921
הדקדוק העברי - הפעלים, דפוס י.
הרב יצחק יעקב רבינוביץ (י"ד בטבת ה'תר"ז, 2 בינואר 1847 – כ"ג באדר ב' ה'תרס"ה, 28 בפברואר 1905), היה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות ביאלא, דור רביעי בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחא ומחבר הספרים "דברי בינה" ו"ישרי לב".
נולד בשידלובצא שבפולין כצעיר בניהם של דבורה פעריל והרב נתן דוד רבינוביץ, האדמו"ר משידלובצא.
אחר פטירת חותנו, רבי יהושע מאוסטרובא בכ"ח בניסן ה'תרל"ג, שהיה אדמו"ר לאלפי חסידים, התמנה לממלא מקומו והעתיק את משכנו לעיר ביאלא פודולסק.
בערים רבות בפולין נפתחו שטיבלך של חסידי ביאלא, בפטירתו מנתה החסידות כחמשת אלפים בתי אב.
נפטר בכ"ג באדר ב' ה'תרס"ה ונקבר לצד חותנו בבית הקברות היהודי בוורשה.
הרב רבינוביץ היה כותב פורה, הוא השאיר אחריו ארבעים ארגזי כתבי יד, והייתה לו התכתבות ענפה עם רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
אף שהנהיג עדה גדולה, נוהג היה לנסוע להסתופף בצילם של אדמו"רים.
הרב רבינוביץ היה מתנגד חריף לציונות.
נודע בקשר המיוחד שלו לשבת קודש.
על מעשים רבים שעשה במשך השבוע, היה דן הלכתית אם הדבר מותר בשבת.
הוא גם חיבר ספר מיוחד על שבת בשם "ישרי לב".
מסופר שאביו חפץ מאוד שיהיה לו בן הקרוי על שם זקנו, רבי יעקב יצחק מפשיסחה.
שלושה בנים נולדו לו קודם שנולד רבי יצחק יעקב, ובכל פעם שנולד לו בן ניגש לעריסתו, הסתכל בפניו ואמר: "עדיין לא נולד".
כשנולד לו בנו הקטן הסתכל בפניו ואמר "זהו" וקרא את שמו "יצחק יעקב".
לאחר פטירתו הוציאו בניו לאור את ספריו דברי בינה על התורה והמועדים, וישרי לב על ענייני שבת.
הספרים הם מכתב ידו ומכתבי החסיד רבי משה הערש ממזריטש.
בשנת תשנ"ח הוציא "מכון גנזי מהרי"ץ" את הספרים בהדפסה חדשה עם הקדמה ארוכה בשם "ספר מלחמות ה'" מאת נינו, האדמו"ר בן ציון רבינוביץ מביאלא, ובה ביאור לשיטתו.
בספריו הוא מדגיש שההתעלות מעל ההנאות החומריות איננה מידת חסידות אלא יסוד התורה, המצוות וההתקרבות לעבודת ה'.
מרבית כתביו נעלמו בשנות השואה.
נישא לרחל לביאה בתו היחידה של רבי יהושע מאוסטרובא מחבר הספר "תולדות אדם", הנקרא בפי חסידי פולין ה"נועם אלימלך הקטן", ונכדת רבי שלמה לייב מלענטשנא.
רבי נתן דוד מפארציווא, בצלו הסתופפו מרבית חסידי אביו.
רבי מאיר שלמה יהודה ממעזריטש
רבי אברהם יהושע העשיל מלובלין
מאטיל אשת רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן מרדזימין
חנה, אשת רבי יוסף צבי קאליש האדמו"ר מסקרנביץ ורבה של בני ברק
הרב יצחק ירושלמי היה פרופסור אמריטוס למקרא ולשפות שמיות בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
חקר את השפות ארמית, ערבית, סורית ועברית, ותרגם מלאדינו.
נולד בשנת 1928 באי רודוס למשפחה רבנית.
עשה את לימדיו בסורבון שבפריז, ובשנת 1963 קיבל ממנו תואר דוקטור.
הוסמך לרבנות בהיברו יוניון קולג'.
בשנת 1959 היה רב מתלמד בבית הכנסת Rodef Shalom Temple בפיטסבורג.
הרב יצחק יעקב רבינוביץ (ידוע גם בכינויו ר' איצל'ה או ר' איצל מפוניבז'; ה'תרי"ד, 1854 – כ' באדר, ה'תרע"ט, 1919) היה ראש ישיבה ליטאי, מגדולי התורה בדורו, וממתנגדי תנועת המוסר.
רבה של פוניבז' וראש ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה.
ממניחי היסודות לדרך הלימוד הישיבתית-ליטאית (לומדעס) בדורות האחרונים.
נולד בשרשוב שבפלך גרודנא לשמואל לייב רבינוביץ'.
בהיותו ילד קטן למד אצל הרב בן ציון שטרנפלד אב"ד בילסק (מחבר שו"ת "שערי ציון"), וכונה "העילוי משרשוב".
לנוכח הבנתו הגדולה, אביו החליט לא לשולחו לישיבה כי "ילד עם הבנה גדולה כל כך אין מקומו במסגרת של סדר ומשמעת המגבילה את היחיד".
בגיל ארבע-עשרה השתדך עם בתו של הנגיד רבי יעקב דב אייזנשטאט, חוכר אחוזות סביבות העיר בריסק.
בשלוש השנים הבאות שהה במחיצת הגדול ממינסק בסלץ.
בגיל שבע-עשרה נשא את אשתו והתיישב באחוזת חותנו.
אזי היה מרבה לבקר את רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מחבר הספר "בית הלוי") בעיר בריסק, ומציע לפניו את חידושיו.
הוא התיידד עם בנו רבי חיים, ולמד עמו בחברותא כשנה-שנתיים.
במהלך השנים הבאות, תוך יגיעתו בתלמוד תורה, חלה במחלה קשה, ורופאיו ציוו עליו שיפסיק את תלמודו למשך מספר חודשים, והוא ניצל את פרק-הזמן ללימוד הלשון הרוסית וספרי היסטוריה ומחקר.
בשנת ה'תרמ"ט, לאחר שלימד כשנה בישיבת ביאליסטוק, נקרא על ידי הסבא מסלובודקה - רבי נתן צבי פינקל - לכהן בראשות ישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה.
רבי איצל כבש את הישיבה כבר בשיעורו הראשון, ובמהרה התפרסם כגאון כביר.
במהלך חמש שנות הוראתו ב"כנסת ישראל", מיטב תלמידי הישיבות נהרו אל הישיבה, והוא העמיד מאות תלמידים.
בשנת תרנ"ד התגברו חילוקי הדעות בהנהלת הישיבה אודות שיטת המוסר, ולאור דעתו הנחרצת נגד תנועת המוסר הוא עבר לכהן ברבנות גורז'ד.
הוא לקח איתו חלק מן הבחורים וייסד שם ישיבה, ואחר כך עבר לאלקסוט.
בתרנ"ה (1895) התמנה לרבה של פוניבז'.
בתקופה זו הוא חתם יחד עם רבנים ליטאים נוספים על קול קורא שבו הביעו את התנגדותם לתנועת המוסר ולשיטתה.
בשנת תרס"ג, פנה אליו רבי אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז לבוא ולכהן כראש ישיבה שם.
רבי איצל נעתר, אך בני העיר פוניבז', שנקשרו אליו בשל ענוותנותו ודאגתו לעניים, דרשו ממנו להישאר רבם, והוא חזר בו.
בשנת תרס"ט נבחר לעמוד בראש "קיבוץ", מוסד תורני גבוה, שהוקם בפוניבז' על ידי קרן שהוקדשה למטרה זו על ידי חתניו של קלונימוס זאב ויסוצקי ממוסקבה, בנדיט גברונסקי ורפאל שלמה גוץ.
הקיבוץ כלל עשרים לומדים מצטיינים, מהם שנים עשר רווקים ושמונה אברכים נשואים.
גם בהמשך קיומו נתרמו כל הוצאותיו בידי האלמנה ליבא גברונסקי, בתו של ויסוצקי.
רבי איצל פנה לרב נתן צבי פינקל בבקשה לשלוח אליו תלמידים מובחרים.
הרב ברוך בר ליבוביץ היה שולח תלמידים, שהצטיינו בהבנה אבל לא בחידוש, לשמוע את רבי איצל.
הוא היה מגיד את שיעוריו שלוש פעמים בשבוע, וכל שיעור היה מערכת שלמה.
בעולם הלומדים היה מקובל שאם ידוע שפלוני הוא מלומדי הקיבוץ של רבי איצל מפוניבז', הרי שהוא מופלג בתורה בשלבים הגבוהים.
בעת מלחמת העולם הראשונה רבי איצל עבר עם קיבוצו ללוצין ומשם למריופול ואחר כך להומל.
עם תום המלחמה, שב לפוניבז'.
זמן קצר לאחר מכן פרצה שם מגפת טיפוס, ורבי איצל, שעסק במסירות נפש בטיפול בחולים, נדבק ונפטר ביום כ' אדר תרע"ט.
כעבור שנים, כאשר עיריית פוניבז' החליטה להשתמש בשטח בית הקברות לצרכים אחרים, הועבר על ידי יהודים יוצאי קהילת פוניבז' לבית הקברות בוילנא, שם נקבר בסמוך לקברו של רבי חיים עוזר גרודזינסקי.
לימודו התבסס על בקיאות בשני התלמודים וברמב"ם ועל חקירה וצלילה לעומק הסוגיה.
עוד בהיותו ילד כבן שבע שנים, היה מרבה לחקור את כל קושיות התוספות, ובמוחו חדרה ההכרה כי בדבר התלוי בסברא כל אחד מוכרח לחקור ולהבין בשכלו הוא, ולא לסמוך על אחרים.
כך כבש לו דרך חדשה בלימוד התלמוד, וגם יצר לו טרמינולוגיה חדשה.
רבי איצל לימד, בדומה לרבי חיים מבריסק, חשיבה הגיונית והתרחקות מפלפול.
הוא נחשב למחדש גדול: במוחו הצטברו אלפי סברות וחידושים בכל מקצועות התורה, וכולם היו מוכנים תמיד לשרותו, ומפליאים את לב השומע בהגיונם החריף והנעים כאחד.
ידיעתו את כל סוגיה הייתה שלמה סדורה וברורה, בין אם הייתה מרוכזת במקום אחד בין אם הייתה מפוזרת במקומות רבים.
מערכות שיעוריו היו גדושות ורצופות סברות עמוקות וערבות ומוכרחות על-פי ההבנה ההגיונית של הסוגיה.
כל סברה הייתה נבדקת ונבחנת מהמון ראיות ודיוקים בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, והיו נאמרים בכמה אנפין במשך כמה שעות רצופות.
הוא היה מעלה שבילים ושבילי שבילים של חקירות וחידושים, כמושכל ראשון, ובהדרגה היה מסדר את בירורי המושגים והערכים, וכך קובע את חידושיו המבוססים על הוכחות יסודיות, שיש להן "בית אב" בתלמוד ובראשונים, והנותנים נשמה לשורש וסעיפיו במערכת הסוגיה שעליה חל הדיון והבירור הסופי.
בזמנו שיעוריו הרעישו את עולם הישיבות, וחידושיו נחשבו המצאות מבריקות.
כך תיאר את שיעוריו תלמידו חיים זאקס:
לדברי הרב שמואל ביאלובלוצקי, רבי חיים מבריסק ורבי איצל, כל אחד בפני עצמו ומדעת עצמו כיוונו דעתם לשיטה אחת; כשההבדל ביניהם: רבי חיים ייסד דבריו רק על ההבנה - לדעת "מה אמרו חכמים", ורבי איצל אף על ההגיון - לדעת "מפני מה אמרו חכמים".
לדברי הרב יוסף בוקסבוים, יסודות שהוצקו על ידי רבי איצלה, המה הנדבכים לדרכי הלימוד והחשיבה בדורות האחרונים, אתם ועל ידם התעלו דורות של לומדים.
אם משום ענווה יתירה ואם בגלל היותו כמעיין מתגבר, או מטעם אחר, רבי איצל לא הוציא לאור את חידושיו בספר.
לפיכך, לא נותרו מחידושיו אלא טיפה מן הים.
שרידי תשובות וחידושי תורתו נאספו ויצאו לאור בירושלים בשנת ה'תש"ט על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא תחת השם זכר יצחק, ובמהדורה מורחבת בשנת ה'תש"ן על ידי מכון ירושלים, בעריכת הרב שלמה זלמן שפירא.
שוב נדפס בשנת ה'תשפ"ב על ידי מכון הרצי"ה.