tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוקדמות מונדיאל 2026 של CONMEBOL הוא השלב המקדים למונדיאל 2026, עבור נבחרות כדורגל לאומיות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אמריקה הדרומית (CONMEBOL).
לאמריקה הדרומית מוקצים 6 מקומות ישירים למונדיאל ומקום אחד בפלייאוף הבין יבשתי.
המשחקים החלו ב-7 בספטמבר 2023 והסתיימו בספטמבר 2025.
באוגוסט 2022 החליטה מועצת CONMEBOL להמשיך בשיטת המוקדמות ששימשה בששת הסבבים הקודמים (החל מ-1998).
הערה: בעקבות זיוף מסמכי הלידה של ביירון קסטיו במוקדמות הקודמות על ידי ההתאחדות האקוודורית, לאקוודור הורדו שלוש נקודות.
מוקדמות מונדיאל 2026 באסיה הוא טורניר המוקדמות, בהשתתפות 46 המדינות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC).
הנבחרות יתמודדו על 8 המקומות הישירים למונדיאל 2026 ועל מקום בפלייאוף הביניבשתי.
המוקדמות יתקיימו במספר סיבובים כאשר שני הסיבובים הראשונים משמשים גם כמוקדמות לגביע אסיה בכדורגל 2027
סיבוב ראשון: 20 הנבחרות שדורגו במקומות 27–46 בדירוג פיפ"א ביולי 2023 התמודדו בצמד משחקים, בית וחוץ.
10 הנבחרות שניצחו עלו לשלב הבא.
סיבוב שני: 36 הנבחרות (10 המנצחות של הסיבוב הראשון ו־26 הנבחרות הראשונות באסיה) חולקו ל־9 בתים של 4 נבחרות ושיחקו ביניהן בשיטת בית חוץ.
סיבוב רביעי: שש הנבחרות שסיימו במקום השלישי והרביעי בסיבוב הקודם, חולקו לשני בתים של שלוש נבחרות ושחקו במגרש נייטרלי האחת נגד השנייה.
הראשונה העפילה לגביע העולם והשנייה עלתה לשלב הבא.
סיבוב חמישי: שתי הנבחרות שסיימו במקום השני בסיבוב הקודם שיחקו ביניהן משחק בית חוץ והמנצחת העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי.
הערה: המשחק בין קוריאה הצפונית ליפן היה אמור להתקיים בקוריאה הצפונית אולם כמה שבועות לפני המשחק קוריאה הצפונית הודיעו שלא יארחו את נבחרת יפן בגלל מחלה זהומית ביפן.
פיפ"א הודיעה להם שעליהם למצוא אצטדיון חלופי.
בגלל שקוריאה הצפונית לא הצליחה למצוא אצטדיון חלופי, המשחק בוטל ונקבע הפסד טכני לקוריאה הצפונית.
הערה: סין עלתה לשלב הבא בזכות תוצאות המשחקים בינה לבין תאילנד
איראן ואוזבקיסטן עלו למונדיאל, איחוד האמירויות הערביות וקטר עלו לסיבוב הרביעי.
קוריאה הדרומית וירדן עלו למונדיאל, עיראק ועומאן עלו לסיבוב הרביעי.
יפן ואוסטרליה עלו למונדיאל, ערב הסעודית ואינדונזיה עלו לסיבוב הרביעי.
שש הנבחרות שעלו לסיבוב הרביעי חולקו לשני בתים של 3 נבחרות וישחקו במגרש נייטרלי האחת נגד השנייה משחק אחד.
הראשונות מכל בית יעלו למונדיאל והשניות יעלו לשלב הבא.
קבוצה א'תוצאהקבוצה ב'משחק ראשוןמשחק שני2–31–11–2
טורניר מוקדמות מונדיאל 2026 של אופ"א נערך בין מרץ 2025 למרץ 2026. 54 הנבחרות החברות באופ"א מתמודדות על 16 מקומות במונדיאל 2026. טורניר המוקדמות מתחלק לשני סיבובים: שלב הבתים ופלייאוף.
54 הנבחרות חולקו ל-12 בתים של 5 או 4 נבחרות ששוחקו בשיטת בית חוץ.
בשלב הפלייאוף יתחרו שתים עשרה הסגניות משלב הבתים בנוסף לארבע נבחרות שהעפילו על סמך מיקומן בליגת האומות 2024/2025. 16 הנבחרות יחולקו ל-4 מסלולים שיכללו 4 נבחרות כל אחד.
בכל מסלול יתקיימו משחקי חצי גמר ומשחק גמר.
ארבע הנבחרות שינצחו את משחקי הגמר בפלייאוף יעפילו למונדיאל.
כל נבחרות החברות באופ"א יכולות להגיש בקשה להשתתף בתחרות, עם זאת, רוסיה הושעתה לזמן בלתי מוגבל ב-28 בפברואר 2022 מהשתתפות בתחרויות של אופ"א ופיפ"א עקב פלישתה לאוקראינה ולכן, לא התחרתה במוקדמות גביע העולם.
הנבחרות דורגו ב־5 דרגים לפי דירוג פיפ"א בנובמבר 2024.
בשלב הפלייאוף יתחרו שתים עשרה הנבחרות שסיימו במקום השני בבית, וארבע הנבחרות הטובות ביותר מבין הנבחרות שסיימו במקום הראשון בבתים בליגת האומות וסיימו מחוץ לשני המקומות הראשונים בבתים במוקדמות המונדיאל.
שש עשרה הנבחרות יחולקו לארבעה מסלולים, ארבע נבחרות בכל מסלול שיתחרו בשני חצאי־גמר וגמר בכל אחד מהמסלולים על ארבעה מקומות לשלב הבתים של המונדיאל.
ארבע המנצחות בכל גמר יעפילו למונדיאל.
דירוג ליגת האומות לעלייה לפלייאוף
דרג בליגת האומותנבחרתבית במוקדמותמנצחות הבתים בליגת האומותאהאודביאטייבגחביאדטח
ירוק= העפילה למונדיאל דרך המוקדמות
צהוב= העפילה לפלייאוף דרך המוקדמות
כחול= העפילה לפלייאוף דרך ליגת האומות
סלובקיה - שנייה בית א'
קוסובו - שנייה בבית ב'
דנמרק - שנייה בבית ג'
אוקראינה - שנייה בבית ד'
טורקיה - שנייה בבית ה'
אירלנד - שנייה בבית ו'
פולין - שנייה בית ז'
בוסניה והרצגובינה - שנייה בבית ח'
איטליה - שנייה בבית ט'
ויילס - שנייה בבית י'
אלבניה - שנייה בבית י"א
צ'כיה - שנייה בבית י"ב
מקדוניה הצפונית - ליגת האומות
צפון אירלנד - ליגת האומות
ההגרלה לקביעת ארבעת מסלולי הפלייאוף התקיימה ב-20 בנובמבר 2025, במטה פיפ"א בציריך, שווייץ.
שש עשרה הקבוצות שהעפילו לפליייאוף חולקו לארבעה דרגים של ארבע קבוצות כל אחד, שתים עשרה הקבוצות שעלו כסגניות מהמוקדמות שובצו בשלושת הדרגים הראשונים בהתאם לדירוג פיפ"א מנובמבר 2025, בעוד 4 הקבוצות שעלו דרך ליגת האומות דורגו בדרג הרביעי, מסלולי הפלייאוף בנויים כדלקמן:
מסלול פלייאוף א' מורכב מחצאי גמר 1 ו-2, כאשר המנצחות בשני חצאי הגמר יעפילו לגמר א'.
מסלול פלייאוף ב' מורכב מחצאי גמר 3 ו-4, כאשר המנצחות בשני חצאי הגמר יעפילו לגמר ב'.
מסלול פלייאוף ג' מורכב מחצאי גמר 5 ו-6, כאשר המנצחות בשני חצאי הגמר יעפילו לגמר ג'.
מסלול פלייאוף ד' מורכב מחצאי גמר 7 ו-8, כאשר המנצחות בשני חצאי הגמר יעפילו לגמר ד'.
הגרלת חצי הגמר החלה עם דרג א' והסתיימה בדרג ד' הקבוצות הוגרלו לחצי גמר הפלייאוף בסדר מספרי, כדלקמן:
נבחרות המדורגות בדרג א' יוגרלו לחצאי גמר 1, 3, 5 ו-7 כנבחרת המארחת.
נבחרות המדורגות בדרג ב' יוגרלו לחצאי גמר 2, 4, 6 ו-8 כנבחרת המארחת.
נבחרות המדורגות בדרג ג' יוגרלו לחצאי גמר 2, 4, 6 ו-8 כנבחרת האורחת.
נבחרות המדורגות בדרג ד' יוגרלו לחצאי גמר 1, 3, 5 ו-7 כנבחרת האורחת.
המארחת במשחק הגמר בכל אחד ממסלולי הפלייאוף נקבעה בהגרלה שנערכה מייד לאחר הגרלת חצאי הגמר.
+דרג א'קבוצה+דרג ב'קבוצה+דרג ג'קבוצה+דרג ד'קבוצה
מוקדמות מונדיאל 2026 באמריקה הצפונית הוא טורניר המוקדמות, בהשתתפות 32 המדינות החברות ב־CONCACAF, מלבד קנדה, ארצות הברית ומקסיקו שנבחרו לארח את מונדיאל 2026 והעפילו אוטומטית.
הנבחרות התמודדו על 3 המקומות הישירים למונדיאל 2026 ועל שני מקומות בפלייאוף הביניבשתי.
סיבוב שלישי: 12 העולות מהסיבוב השני חולקו ל־3 בתים של 4 קבוצות ושיחקו בשני סבבים, בית-חוץ.
שלוש הנבחרות שסיימו במקום הראשון העפילו למונדיאל, שתי הנבחרות הטובות ביותר מהמקום השני העפילו לפלייאוף הבין יבשתי.
הערה: קובה זכו בניצחון טכני על איי קיימן בגלל בעיות ויזה של איי קיימן.
12 העולות לסיבוב השלישי חולקו ל-4 דרגים לפי דירוג פיפ"א ביוני 2025. ההגרלה התקיימה ב-12 ביוני.
מנצחות הבתים יעלו למונדיאל ושתי הסגניות עם התוצאה הטובה ביותר יעלו לפלייאוף הביניבשתי.
ג'מייקה וסורינאם הן שתי הסגניות עם המאזן הטוב ביותר והעפילו לפלייאוף הביניבשתי.
מוקדמות מונדיאל 2026 באוקיאניה היה טורניר המוקדמות למונדיאל 2026, בהשתתפות 11 המדינות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה ופיפ"א.
בעקבות הגדלת מספר המשתתפים במונדיאל, לראשונה מובטח לאוקיאניה מקום ישיר במונדיאל בנוסף למקום בפלייאוף הביניבשתי.
סיבוב ראשון: 4 המדורגות בדירוג הנמוך ביותר באוקיאניה לפי דירוג פיפ"א שיחקו ביניהן בשיטת פלייאוף.
סיבוב שלישי: ארבעת העולות ישחקו בשיטת פלייאוף כאשר המנצחת במשחק הגמר, ניו זילנד, עלתה ישירות למונדיאל והמפסידה בגמר, קלדוניה החדשה, עלתה לפלייאוף הביניבשתי.
משחקי הסיבוב הראשון נערכו באפיה, סמואה.
המשחק הראשון נערך ב-6 בספטמבר 2024 והמנצחות עלו למשחק השני שנערך ב־9 בספטמבר.
מחזור המשחקים הראשון התקיים בפיג'י באוקטובר 2024 והמחזורים השני והשלישי התקיימו בפפואה גינאה החדשה בנובמבר 2024.
מחזור המשחקים הראשון התקיים בוונואטו באוקטובר 2024 והמחזורים השני והשלישי התקיימו בניו זילנד בנובמבר 2024.
משחקי הסיבוב השלישי נערו בניו זילנד ב־21–24 במרץ 2025.
נבחרת ניו זילנד עלתה למונדיאל ונבחרת קלדוניה החדשה עלתה לפלייאוף הביניבשתי.
מוקי בוערה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בבימוי של לינה וסלבה צ'פלין, העוסק במערכת היחסים בין הדור השני לשואה לבין ניצולי השואה.
התסריט נכתב על ידי משה זונדר.
מוקי גרשטיין (יואב כורש), המכונה "מוקי בוערה", גדל בשכונה מאוכלסת בניצולי שואה עם אימו (אפרת בן צור) ואביו החורג (יהודה אלמגור) שהואשם בהיותו זונדרקומנדו.
במהלך התבגרותו המורכבת של מוקי בצל הוריו והשואה, הוא מתמודד עם שני סיפורי אהבה לשתי נערות.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בשנת 2009 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי במוסקבה.
בשנת 2014 הוקרן במהלך יום השואה.
שחקןתפקיד יואב כורש מוקי הרן שגיא מוקי הבוגר אפרת בן צור טינקה יהודה אלמגור ינק סיון לוי רוחה
מוקי (שמואל) צור (נולד ב-ז' באדר ב' תרצ"ח, 10 במרץ 1938) הוא היסטוריון, סופר, עורך ומורה ישראלי.
מוקי צור נולד בירושלים בשם שמואל טשרנוביץ' בשנת 1938. בנערותו שהה עם משפחתו בארגנטינה, שם היה אביו, יעקב צור, שגריר ישראל.
לאחר שירותו במסגרת גרעין נח"ל הצטרף עם הגרעין של התנועה המאוחדת לקיבוץ עין גב, שם הוא מתגורר עד היום.
כשהיה בגיל 20, עם סיום שירותו הצבאי, נבחר לתפקיד מזכיר הקיבוץ וכיהן בתפקיד שלוש קדנציות.
בשנת 1962 עמד בראש מחלקת ההדרכה של הנוער העובד והלומד.
בשנת 1969, נסע לארצות הברית ושהה בה כשלוש שנים בשליחות איחוד הקבוצות והקיבוצים; בתקופת השליחות הזו ביקר ונפגש עם סטודנטים ומרצים ב-64 קמפוסים אוניברסיטאיים.
בשנת 1989 נבחר לכהן כמזכיר התק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת).
הוא למד פילוסופיה יהודית וקבלה באוניברסיטה העברית ובמקביל החל בחקירת תחילת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
צור הוא היסטוריון של תנועת העבודה, התנועה הקיבוצית, ושל ההתיישבות היהודית בעמק הירדן.
בעשרות הספרים שכתב, ערך והקדים להם מבואות, הוא מביא את סיפורה של הציונות המעשית, כפי שבאה לידי ביטוי במפעל ההתיישבות הקיבוצי.
בסיפוריו שבעל פה, פרש מוקי צור ביוגרפיות וסיפורי חיים של ראשי התנועה הקיבוצית, וכן של דמויות הנחשבות ייחודיות בתוכה.
בין הביוגרפיות שכתב וערך: יהודה שרת - גיבור תרבות; אביב מוקדם - צבי שץ והקבוצה האינטימית; התשמע קולי, על רחל המשוררת, ועוד.
כהיסטוריון עוסק צור בתולדותיה של קבוצת דגניה א, בהיסטוריה של חצר כנרת ובהתיישבות הכושלת של תימני כנרת בראשית המאה.
צור הוא מעורכי ספר העדויות והמקורות "כאן על פני אדמה", שנדפס בכמה מהדורות, ומשמש מקור נרחב לתולדות התנועה הקיבוצית.
צור התמודד עם משנתו של המשורר הפרטיזן אבא קובנר בספרו "לעכב את הקריעה", וכן היה בין יוזמי ועורכי קובצי העדויות "שיח לוחמים" לאחר מלחמת ששת הימים, ו"שיח צעירים" בתנועה הקיבוצית (1969).
צור שימש בתפקידים ציבוריים אחדים, ובהם מזכיר התק"ם, חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית בוועדת החינוך וההתיישבות, בחבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, וכן היה יושב ראש של הוצאת הספרים הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מלבד עבודתו ההיסטוריונית צור קשור לחניכי ובוגרי תנועות הנוער ותנועות הבוגרים, ומלווה את התחדשותם השתפנית.
הוא מורה בכיר קבוע בבינה, בישיבה החילונית שלה, במדרשת השילוב נטור ובמכינה הקדם צבאית בינה ע"ש לובה אליאב (עמו היה מיודד שנים רבות), ובמכינת "בית ישראל".
בשנת 2008 הוענק לו פרס ליבהבר לסובלנות דתית.
בשנת 2013 נבחר צור להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65. בשנת 2025 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
מוקי צור הוא "מוקי השובב", גיבור כמה מסיפוריה של דודתו ימימה אבידר-טשרנוביץ.
שמואל טשרנוביץ ("הספוג") היה סבו וחיים טשרנוביץ (רב צעיר), היה דודו של אביו, יעקב צור.
ללא כתונת פסים, ערך א.
כאן על פני אדמה, קובץ מקורות, עורכים מוקי צור, תאיר זבולון, חנינא פורת, תל אביב 1981.
אביב מוקדם, צבי שץ והקבוצה האינטימית, תל אביב, עם עובד, 1984.
אהבה תכסה, פגישה עם א.
התשמע קולי, על המשוררת רחל, עם עובד, תל אביב, 1994.
לחופי ירדן וכנרת, בעקבות שירי רחל, בית הקברות של כנרת, אריאל, ירושלים, 1998.
לעכב את הקריעה, מאמרי אבא קובנר, ערך מוקי צור, עם עובד, תל אביב, 1998.
יהודה שרת - גיבור תרבות, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2000.
בשנה הבאה: 'שנות טובות' מן הקיבוץ.
יד יערי, גבעת חביבה, המרכז למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יד טבנקין, אפעל, 2001
יוצאים בחודש האביב: פסח ארץ-ישראלי בהגדות מן הקיבוץ, יד בן צבי/מכון בן-גוריון/יד טבנקין/יד יערי, 2004.
אורות רחוקים, רשימות ופרקי שיחה, הקיבוץ המאוחד, 2005.
עד פנה היום, ברל כצנלסון על עצמו, (אחרית דבר : צביה ולדן), עם עובד, תל אביב, 2006.
כרך ציונות, מתוך סדרת "עם הספר", מוקי צור ערך, כתב את המבוא ואת ההקדמות, ידיעות אחרונות, 2008.
לא בעבים מעל: מאה ראשונה לדגניה, הוצאת הקיבוץ המאוחד ויד בן צבי, 2010.
כחכות רחל : קווים ביוגרפיים, רחל השירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
רוח עצוב: בעקבות יצחק קצנלסון, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות ע"ש יצחק קצנלסון, 2012.
מעגל הדרכה: במה לפדגוגיה של אתרי המורשת, חוברת מס' 1, הוצאת מועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013.
פניה ברגשטיין - סיפורה של משוררת וחלוצה ומבחר משיריה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
חצי חליל: אוטוביוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2014
אבני דרך - אבני בניין; על דרכו האדריכלית של מנחם באר, הוצאת יד יערי, 2015
כאחד הדשאים, כאחד האדם: איחוד הקבוצות והקיבוצים 1950-1980 הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
הר / שדה / בית הוצאת הקיבוץ המאוחד/בינ"ה, 2018.
עורך: הם באו עד חומה - אבא קובנר היומן, הכרוז, השיר, הוצאת יד יערי, מורשת ויד ושם, 2018.
"מן המדרון" הוצאת יד-יערי, 2023
"התקווה היא לא כובע של נוצות" הוצאת יד-יערי, 2024
מוּקֵייבִּלָה הוא יישוב ערבי השייך למועצה אזורית הגלבוע והיישוב הגדול במועצה.
היישוב שוכן בדרום עמק יזרעאל, סמוך ל, בין חבל תענך לג'נין, ומתגוררים בו כ-4,300 תושבים (נכון לשנת 2022).
הכפר נקרא על שם השייח' מוקאבל, שקברו נמצא במקום.
בסמוך לכפר מוקמת תחנת הכוח בג'נין.
רוב תושבי הכפר הם מוסלמים, אך יש בכפר מיעוט נוצרי המונה כ-120 איש, ולהם כנסייה בכפר.
הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19. אדוארד רובינסון שביקר באזור בשנת 1838 מזכיר את הכפר וכותב שהוא נמצא על אם הדרך בין נצרת וג'נין.
ויקטור גרן שביקר בכפר בשנת 1870 תיאר אותו ככפר של 400 תושבים עם בורות מים וממגורות בסלע עתיקים שעדיין בשימוש.
הקרן לחקר ארץ ישראל שביקרה בכפר בשנת 1882 תיארה אותו ככפר בוץ, המקבל מים מבורות מים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, נמנו בכפר 181 מוסלמים ו-20 נוצרים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו במוקייבלה 67 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 244 מוסלמים ו-26 נוצרים.
בשנת 1936 הועברו למוקייבלה 25 משפחות שגרו קודם בכפר אל-חרם שהיה ליד הרצליה.
בינואר 1939 ערך הצבא הבריטי חיפושים בכפר.
בתחילת יוני 1948 נכבש הכפר על ידי צה"ל.
בתחילת קרבות עשרת הימים נסוגו כוחות צה"ל מהכפר אך כבשו אותו מחדש ב-10 ביולי 1948 ושוב נסוגו בלחץ הכוחות העיראקיים.
הכפר הועבר לידי ישראל על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
במשך שנים לאחר המלחמה נותרו מסביב לכפר נפלים מימי הקרבות, שאחד מהם הביא לאסון בו נהרגו 15 ילדים מהכפר סנדלה.
באוקטובר 1963, בעת שהוסרו רבות מההגבלות שחלו על ערביי ישראל במסגרת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, לא הוסרו מגבלות אלו בכפר שנחשב למרוחק ממרכזי האוכלוסייה הערבים ועל כן כדורש פיקוח מיוחד.
ביולי 1964 צורף הכפר למועצה אזורית הגלבוע.
באותה עת התגוררו בכפר כ-90 משפחות שבהן כ-500 נפשות.
בשנת 1967 נסלל כביש גישה לכפר.
מנחת מוקייבלה נמצא כקילומטר מדרום לכפר בשטח שכיום נמצא ברשות הפלסטינית.
השדה נבנה בשנת 1917 בידי חיל האוויר הגרמני, בזמן שלחם עם האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
בתקופת המנדט הבריטי הפך לבסיס של חיל האוויר המלכותי (RAF Muqeible (Royal Air Force.
בשנת 1942 חנו בו לסירוגין שלוש טייסות אמריקאיות.
השדה ננטש לאחר מלחמת העולם השנייה.
מוקצ'בו (באוקראינית: Мукачево; בסלובקית: Mukačevo; בהונגרית: Munkács, מונקאץ'; בגרמנית: Munkatsch; ביידיש: מונקאטש, קרי "מוּנקאץ'") היא עיר הבירה של נפת מוקצ'בו במחוז זקרפטיה שבאוקראינה.
אוכלוסיית העיר, שמנתה 86,061 נפש ב-2015, מורכבת מרוסינים, אוקראינים והונגרים.
מוקצ'בו שוכנת על שתי גדות נהר הלאטוריצה, רובה בשמאלית, בנקודה בה משיקה שפלת הטיסה להרי הקרפטים.
בסביבה קיימים מיני צמחייה אנדמיים לקרפטים המזרחיים.
העיר נמצאת 42 ק"מ מבירת המחוז אוז'הורוד, בערך 50 ק"מ לכל כיוון מהגבולות עם הונגריה וסלובקיה ו-100 ק"מ מאלה של רומניה ופולין.
מיקומה הפך אותה למרכז העירוני השני בגודלו בזקרפטיה ולצומת תנועה חשוב בין המדינות: מסילות הברזל המחברות את קייב לבודפשט ופראג עוברות בה.
במפקד 2001 עלה כי 77% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כאוקראינים (אף כי רבים מאוד הם רוסינים, שממשלת אוקראינה לא מכירה בהם כקבוצה נפרדת).
כמו כן היו 9% רוסים ו-8.5% הונגרים.
אלה האחרונים היוו לפני מלחמת העולם הראשונה רוב בעיר אך התדלדלו עקב הגירה, גירוש והטמעה.
כמו כן, נמנו מ-2001 1.9% גרמנים (שהיו בעבר קבוצה משמעותית) ו-1.4% בני רומה.
מבחינה דתית, מתפלגת האוכלוסייה בין הכנסייה האורתודוקסית, הקתולית והאוניאטית, ויש אף אחת קלוויניסטית.
במקום שוכן מנזר ניקולאוס הקדוש לנשים, הקיים מן המאה ה-11.
במוקצ'בו שורר אקלים ימי ממוזג (Cfb), והטמפרטורות נעות סביב ממוצע של 20 °C בשיא הקיץ ו3°C- בקרת חורף.
יורדים בה כ-700 מ"מ משקעים מדי שנה.
בין המאה ה-9 למאה ה-11 הייתה מונקאץ' חלק מנסיכות קייב.
כחלק מהתפוררות הנסיכות, האזור שבו שוכנת העיר נכבש על ידי ההונגרים ב-1018. ב-1397 מסר מלך הונגריה זיגמונד את חבל הארץ לנסיך פודוליה פיודור קוריאטוביץ', שעודד הגירת סלאבים לחבל הארץ.
במאה ה-14 נבנתה על גבעה סמוכה מצודת פלנוק.
ב-1445 אחרי שהעיר הפכה למרכז אומנות, אמנות ומסחר היא זכתה למעמד של עיר קיסרית חופשית, כלומר עיר הנמצאת תחת חסותו הישירה של הקיסר ובעלת זכות לקיים שלטון עצמי פוליטי וכלכלי.
במאה ה-16 היה האזור חלק מנסיכות טרנסילבניה, מדינת-חסות של האימפריה העות'מאנית.
ב-1683 גירשו ההבסבורגים את הטורקים וסיפחו אותו שוב לממלכת הונגריה תחת שליטתם.
נסיכת טרנסילבניה אילונה זריני, אמו של פרנץ ראקוצי, התבצרה בפלנוק וכוחותיה עמדו במצור הבסבורגי שנמשך שלוש שנים.
לאחר כישלון המרד של ראקוצי הבן ב-1711, העביר הקיסר את הנחלות לבישוף לותר פון שנבורן, שמשפחתו יישבה גרמנים רבים באזור.
ב-1867, עם כינון השלטון האוסטרו-הונגרי המשותף, שכנה העיר במחציתה ההונגרית של הקיסרות עד לסיום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 סופחה לצ'כוסלובקיה, אך ב-1939 שבה לשליטה הונגרית לאחר הפרת הבנות הסכם מינכן.
ב-1944 גורשו יהודי העיר לאושוויץ.
ב-26 באוקטובר 1944 נכבשה מוקצ'בו על ידי הצבא האדום והועברה שוב לצ'כוסלובקיה.
ב-1945 סופחה לרפובליקה הסובייטית האוקראינית.
בתקופה שלאחר המלחמה (11 בינואר 1945) אוחדו לתוך המטרופולין של מוקצ'בו, חמישה כפרים ועיירות שהיו בקרבת העיר:
(באוקראינית: Росвигово (קרי: רוסביגובו); ברוסית: Росвегове; בהונגרית: Oroszvég (קרי: אוֹרוֹסוֵג), ביידיש: ראסוויגעף)
הקהילה היהודית ברוסוויגף מנתה ערב שואת יהודי הונגריה כ-1,500 יהודים והתקיימה בכפר ישיבה.
(באוקראינית: Підгоряни (קרי: פידגוראני); ברוסית: Подгоран; בהונגרית: Őrhegyalja)
מ-1991 העיר היא חלק מאוקראינה העצמאית.
בשנות ה-20 של המאה העשרים חיו בעיר מעל 10,000 יהודים שהיוו מחצית מתושביה.
התיעוד הראשון של יהודי בעיר היה ב-1649, היא שנת ת"ט, לאחר פרעות ת"ח ות"ט.
מס יהודים נגבה עוד ב-1760, ומכאן שהיה כבר בית-כנסת.
לפי מסורת אחת, אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ברוך, שימש כמלמד בעיר.
הרב הראשון המוכר נקרא יהודה לייב.
ב-1825 מונה האדמו"ר צבי אלימלך שפירא.
הוא סולק לאחר ארבע שנים, משום שאסר על פיטום אווזים מנימוק של צער בעלי חיים, דבר שקומם עליו את הרבים שעסקו בכך.
ב-1866 מונה הרב חיים סופר, קנאי קיצוני שנאבק בנאולוגים אך היה גם מתנגד לחסידות.
ב-1880 נאלץ לפרוש בשל התנגדות החסידים.
ב-1882 החלה פעילותה של חסידות מונקאטש.
רבי שלמה שפירא, נכדו של רבי צבי אלימלך היה האדמו"ר הראשון.
לאחר מותו ירשו בנו הרב צבי הירש שפירא, שכיהן ללא אישור הממשלה בגלל חוסר ידיעתו בהונגרית.
ב-1913 כיהן נכדו, רבי חיים אלעזר שפירא, מתנגד קיצוני של אגודת ישראל והציונות, ויוזם הקמת שכונת "בתי מונקאטש" בירושלים.
לאחר פטירתו החליף אותו חתנו הרב ברוך יהושוע ירחמיאל רבינוביץ', שנמלט לארץ ישראל בשואה.
בעיר התקיימה גם פעילות ציונית, והוקמה בה גימנסיה עברית ב-1924, בניהול הד"ר חיים קוגל.
הוטלו עליה חרמות וקללות מצד האדמו"ר.
העסקנים הציוניים בעיר הוציאו כתב עת בשם "יידישע שטימע".
בין מלחמות העולם מנו היהודים 40% מתושבי העיר.
ב-1939 הושב החבל להונגריה, שגירשה יהודים בעלי אזרחות זרה (בייחוד מגליציה) ואלה נמסרו לגרמנים בקמניץ פודולסק ונרצחו.
בשנים הבאות סבלה הקהילה מרדיפות ורבים גויסו לעבודת כפייה.
באפריל 1944, לאחר הפלישה הגרמנית, רוכזו יהודי הפלך בשני גטאות.
אחד יועד לשארית בני העיר, והשני לכ-15 אלף יהודים מהאזור כולו.
בסוף אפריל פרצה במקום מגפת טיפוס, ומ-15 במאי ועד 24 במאי 1944 נשלחו כל יהודי העיר ברכבות להשמדה, רובם לאושוויץ-בירקנאו, וחלקם לפלאשוב.
חלק מהניצולים שבו למוקצ'בו, וכיום מתגוררים בה כ-300 יהודים.
בשנת 1990 נוסדה מחדש הקהילה היהודית בעיר ובית הכנסת ברחוב הקוסמונאוטים שוחזר.
אנדרטה לזכר יהודי העיר שנספו בשואה הוקמה על ידי תורמים אמריקאים.
בשנים האחרונות מקבלת הקהילה היהודית בעיר סיוע מהקהילות בז'יטומיר ובדניפרו.
יוז'ף קורנאי, במקור קרונמר, (1889 – 1929) היה צייר יהודי-הונגרי.
מוקֶקָה (בפורטוגזית: moqueca) הוא תבשיל המזוהה עם המטבח של מדינת באהיה בברזיל.
התבשיל מכיל דגים, בצל, פלפל אדום ועגבניות, מתובל בשמן דקלים הקרוי דֶנדֶה, ובחלב קוקוס.
מקור השם הוא בשפות הילידים האינדיאנים, שכינו את טכניקות הבישול, על גבי רשת עשויה קנים, ובתוך עלי עצים שכוסו בגחלים חמות, בשם מוקָם.
המוקקה, כאמור, מזוהה עם באהיה, אבל תושבי מדינת אספיריטו סאנטו מתעקשים שמקורה בארצם.
ההבדל הבסיסי בין המוקקה הבאהיאנית לאחותה מאספיריטו סאנטו הוא שבאספיריטו סאנטו אין משתמשים בשמן דנדה אלא בכורכום.
גם בין המוקקות הבאהיאניות ישנם הבדלים, שכן ניתן לגוון את פרי הים העיקרי במנה.
כך, לצד מוקקות הדגים אפשר למצוא מוקקת סרטנים (moqueca de sirí).
המוקקה זכתה לתהילת עולם בספרו של ז'ורז' אמאדו, "דונה פלור ושני בעליה".
מאחר שדונה פלור היא מורה לבישול, הספר משופע במתכוני התבשיל.
הדג הקרוי עיט הים (Sea bass או בפורטוגזית Badejo) הוא המקובל ביותר.
שמן דנדה (או כורכום בנוסח אספיריטו סנטו ובמדינות בהן לא ניתן להשיג שמן דנדה)
את המוקקה ראוי לבשל בתוך סיר חרס גדול.
משרים את נתחי הדג בלימון, מלח ופלפל שחור למשך שעה לפחות.
אם מוסיפים חסילונים, יש להשרות גם אותם בלימון.
חותכים את הירקות לפיסות שעוביין סנטימטר או שניים.
מצפים את תחתית הסיר ואת דפנותיו בשכבות הבצל ומכניסים את הירקות לתוכו תוך הקפדה על יצירת שכבות סירוגיות של עגבניות ופלפלים.
יש להזליף על הירקות מעט (דגש על מעט) דנדה וחלב קוקוס, אך אין להוסיף מים.
את הטעם של הכוסברה אפשר למתן אם מכניסים אותה אל הסיר בשלמותה, בלי לקצוץ אותה.
מניחים את הסיר על האש כשהוא מכוסה.
הדג מתבשל מהר יותר מן הירקות ולכן יש להוסיף אותו רק מספר דקות לאחר תחילת הבישול של הירקות.
מדי פעם מזליפים עוד מעט דנדה וחלב קוקוס ומוסיפים עוד מעט כוסברה.
על סף הרתיחה יש להנמיך את האש ולהותיר על אש נמוכה, בלי שהתבשיל ירתח, עוד כעשר דקות.
חשוב להימנע מבישול יתר של הדג.
את המוקקה מגישים בדרך כלל עם אורז לבן.
מוקצה הוא כינוי לתקנה שתיקנו חכמים, לפיה יש חפצים האסורים בטלטול בשבת וביום טוב.
ככלל, כל חפץ שאין לאדם מה לעשות איתו בשבת נחשב למוקצה.
יש להבחין בין איסור זה, המתייחס לחפצים מסוימים, לבין "איסור טלטול" הידוע גם כהוצאה מרשות לרשות, הנוגע בטלטול כל חפץ שהוא בין רשויות שבת.
ישנם ארבעה סוגי מוקצה מרכזיים:
כלי שמלאכתו לאיסור - כלי ששימושו המוגדר הוא למלאכה האסורה בשבת (למשל, גפרור)
מוקצה מחמת חסרון כיס - חפץ יקר שדרושה זהירות בטלטולו (למשל, יצירת אמנות)
מוקצה מחמת גופו - כל דבר שאינו כלי וגם אין לו שימוש מוגדר בשבת (למשל, אבן או מת)
בסיס לדבר האסור - חפץ שאינו מוקצה מצד עצמו, אך מהווה בסיס לחפץ אחר שהוא מוקצה מחמת גופו (למשל, מגש שמונחים עליו נרות שבת).
מוקצה מחמת מצווה (למשל, בחג הסוכות - עצי סוכה וקישוטיה)
"מגו דאתקצאי" - היה מוקצה בבין השמשות, נשאר מוקצה לכל השבת.
מוקצה מחמת איסור שבגופו - שאינו כלי, אך עומד למלאכת איסור (למשל, צמר לטוייה או עצים להסקה)
מוקצה משום דחייה בידיים (למשל, צימוקים שנתן מערב שבת על הגג כדי לייבשם)
כלי שמלאכתו להיתר - אסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל
בגמרא מסכת שבת מופיעים שני מקורות קדומים לאיסור מוקצה.
הראשון מספר על פטירתו של דוד המלך שקרתה בשבת בנפילתו מחוץ לבית ושלמה שאל את חכמי ישראל מה לעשות עם הגופה שהרי היא אסורה בטלטול בשבת וישנו חשש שהכלבים יאכלו אותה.
זהו המקור הראשון לאיסור טלטול לדבר שאין לו שימוש בכלל (מוקצה מחמת גופו).
המקור השני במסכת הוא מימי נחמיה שראה עד כמה המצב של שמירת השבת ביהודה גרוע ותיקן תקנות בשביל לחזק אותה.
אחת מהם היא האיסור לטלטל כמעט כל כלי חוץ ממספר מצומצם של כלים.
הגמרא מסבירה שעיקר טעם התקנה היה איסור הוצאה מרשות לרשות ותקנה זו הרחיבה אותו גם לטלטול במקומות מותרים.
בהמשך, לאחר שראו שחלקים נרחבים מהעם שומרים שבת, החלו בהתרה של עוד ועוד דברים שיהיו מותרים בטלטול.
הרמב"ם מסביר שהתקנה מהווה המשך למה שתיקנו כבר הנביאים: , על אחת כמה .
כלומר, ייעוד השבת הוא להבדיל משגרת החולין, וטלטול חפצים מיותרים עלול להוביל למעשים שייצרו אווירת חולין הפוגמת במנוחת השבת.
טעם נוסף שכותב הרמב"ם, הנוגע רק לאיסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור, הוא חשש שמא מתוך התעסקות בחפץ יבואו לכדי שימוש בו לשם מלאכה אסורה מדאורייתא.
הרמב"ם מוסיף כי גם לו נניח שטלטול החפצים לא יתדרדר לכדי מעשים מזיקים המפרים את אווירת השבת, עדיין יש מקום לאסור טלטול זה מכיוון שישנם אנשים שאינם עוסקים במלאכה בחול בכלל, ואצלם ההימנעות מל"ט מלאכות בלבד לא תספיק כדי ליצור את ההבדל בין אווירת השבת לאווירת החול.
לכן אסרו חכמים את הטלטול, כדי שאצל כל קבוצה וקבוצה יהיה דבר המבדיל את השבת מימי החול.
הראב"ד מוסיף על הסברו של הרמב"ם, ומביא את טעמה של הגמ' שתקנת המוקצה נועדה למנוע מאנשים להיכשל באיסור הוצאה מרשות לרשות.
טעם נוסף, הנוגע לטלטול מוקצה מחמת גופו, הוא הרחבתה של מצוות הכנה.
התורה מצווה , ומכאן למדו חכמים שצריך להכין את צורכי השבת בחול כדי לכבד את השבת.
קיים איסור על אכילת מאכל שלא הוכן לפני כניסת שבת ויום טוב (יש אומרים שהאיסור הוא מהתורה).
כהרחבה למצווה זו, אסרו חכמים לטלטל בשבת כל דבר שלא הוכן וזומן לשימוש ביתי מבעוד מועד, לפני כניסת השבת.
התקנה בה הגבילו את טלטולם של "כלים שמלאכתן לאיסור", מיוחסת לנחמיה, כפי שמופיע בפסוק, .
לפי המתואר בתלמוד, בתחילה התקנה הייתה לאסור על טלטול כל הכלים באשר הם - למעט כלי האכילה, אך מכיוון שלא יכלו לעמוד בגזירה הקלו בה.
הלכה למעשה נפסקה כשיטת רבא, ולפי הפסיקה המקובלת כלים שמלאכתם לאיסור מותר לטלטלם לצורך גופם ומקומם, וכלים שמלאכתם להיתר אפילו על מנת לשומרם, אולם סתם אסור למעט כתבי קודש ומאכלים שמותר לטלטל מכל סיבה.
אמנם, לדעת רבי ישעיה די טראני מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כדין כלי שמלאכתו להיתר, ולדעת הריטב"א מותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר גם שלא לצורך כלל, אך אין דעותיהם מקובלת להלכה על רוב הפוסקים.
ישנה מחלוקת בדבר סיווג כלי שמלאכתו לאיסור כמוקצה: לדעת רבי ישעיה די טראני איסור טלטול כלי שמלאכתו לאיסור מוגדר כדין מדיני איסור טלטול מוקצה (אלא שלהבנתו אין הלכה כדעה המובאת בתלמוד האוסרת זאת).
לעומת זאת, לדברי הרמב"ן, הריטב"א, והגר"א דין כלי שמלאכתו לאיסור אינו קשור לאיסור מוקצה, אלא מדובר באיסור נפרד לחלוטין, על אף הדמיון הקיים באיסור הטלטול.
מוקצה מחמת חיסרון כיס הוא החמור מבין סוגי המוקצה, הוא חפץ שלא משתמשים בו אלא לשימושו המיוחד עקב ערכו הרב.
ולכן אדם מקצה אותו משימוש בשבת.
מוקצה מחמת גופו הוא דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה ולא הוקצה לשימוש האדם מערב שבת, כגון אבנים, עצים, חול, אבק, חתיכות זכוכית, או מחט שבורה.
ההלכה אומרת שחפץ שמשמש כבסיס לחפץ הנחשב כמוקצה, נחשב למוקצה מכיוון שהבסיס משמש את הדבר המוקצה, ודיני המוקצה חלים גם עליו.
אם כי, זאת רק בתנאי שמי שהניח את הנרות הוא בעל השולחן, אבל אם אדם אחר הניח את הדבר בלי רשות מפורשת, לא נחשב השולחן כבסיס, שכן אין בכח אדם לאסור דבר שאינו שלו.
בסיס נחשב רק דבר שמיוחד להניח עליו דבר אחר, כשולחן וכיסא, או שיוחד במקרה ספציפי זה.
אך כאשר למשל, אדם מניח חפץ מוקצה על חפץ אחר מפאת חוסר מקום, דבר המצוי למשל בחפצים רבים המונחים במגירה אחת זה על זה, אין החפץ התחתון נחשב כבסיס.
העצה לכך שדבר כל שהוא לא יחשב לבסיס, הוא להניח עליו דבר נוסף, חשוב יותר, כך שהבסיס יחשב כבסיס לדבר האסור ולדבר המותר כאחד.
אבל אם הדבר האסור מונח עליו עדיין בשבת, אסור לטלטל את השולחן מסיבה אחרת; גם אם השולחן אינו נחשב לבסיס, אסור לטלטל את השולחן מכיוון שעל ידי טלטול השולחן הוא מטלטל גם את הנרות שעליו, והאש שעל הנרות נחשבת למוקצה מחמת גופו.
ההלכה קובעת, שבמקרה שאדם צריך להזיז את השולחן מכיוון שהוא צריך את השולחן או את מקומו, יש לזרוק את הנרות על הארץ על ידי הזזת השולחן באופן שאינו אסור, למשל על ידי טלטול מהצד - הטיית השולחן.
אבל במקרה והשלכת הנרות על הארץ אינה מעשית מכיוון שהמקום יתלכלך - דבר שיפריע לשימוש במקום, מותר להזיז את השולחן עם הנרות, מכיוון שבמקרה כזה אין הוא מזיז את הנרות מכיוון שהוא מעוניין להזיזם, אלא אגב השולחן, וטלטול דבר האסור אגב דבר המותר - מותר.
נחלקו אחרונים בשאלה, האם כלי שמלאכתו לאיסור עלול להפוך את הבסיס עליו מונח לבסיס לדבר האסור, אמנם אף המחמירים מודים שאין דין הבסיס חמור מדין הכלי עצמו, ולכן מותר לטלטל את הבסיס לצורך גופו או מקומו.
ארבעת סוגי החפצים המוגדרים כמוקצה המופיעים בפתיחה - 'כלי שמלאכתו לאיסור', 'מוקצה מחמת חסרון כיס', 'מוקצה מחמת גופו' ו'בסיס לדבר האסור' - הם הנפוצים ביותר.
בהלכה קיימים חמישה סוגים נוספים המגדירים מצבים בהם טלטול אסור בשבת:
מוקצה מחמת מצווה - חפץ ששימושו הוא לצורך מצווה, כגון אתרוג, אסור לטלטלו גם לצורך לו הוא נועד - לצורך המצווה.
מוקצה מחמת איסור - חפץ שבכניסת השבת היה אסור מן התורה להשתמש בו או לטלטלו, שכן השימוש בו גורם בהכרח לעשיית מעשה אסור, ואף אם היה אסור רק בין השמשות ועכשיו נפסק הטעם לאסור הרי הוא אסור כל השבת.
כך לדוגמה, שמן שבנר הוא מוקצה מחמת איסור אפילו אם הנר כבה מאליו ונותר השמן, שכן לא היה אפשר בכניסת השבת להשתמש בו מבלי לעבור על איסור כיבוי.
גם סמרטוט רצפה רטוב מאוד הוא מוקצה מחמת איסור שכן אחיזה בו גורמת בהכרח (פסיק רישיה) לסחיטתו.
מוקצה זה גם ידוע בכינוי 'מיגו דאתקצאי לבין השמשות אתקצאי לכולא יומא' או בקיצור מיגו דאתקצאי.
מוקצה מחמת מיאוס - חפץ מטונף שאינו נעים למגע ומאוס לשימוש.
קטגוריה זו נתונה במחלוקת תנאים ואמוראים, ולהלכה נפסק שהיא מותרת בטלטול, אם כי יש שסייגו את ההיתר לתנאים מסוימים.
כלי שמלאכתו להיתר - כלי שמותר לטלטל אותו מצד עצמו ולשימושיו, אך עדיין אסור אם הטלטול נעשה שלא לצורך כלל, כהגדרת הרמב"ם שקבע כי כל טלטול שלא לצורך בשבת אסור.
מקור איסור זה בתקנת נחמיה בן חכליה, שאסר לטלטל כל סוגי הכלים וכשחזרו חכמים והתירו את השימוש בהם, היה זה לצורך השימוש בגוף הכלים וכדומה, אך מעולם לא חזרו להתיר טלטול סתמי שלא לצורך כלל (שולחן ערוך הרב סימן ש"ח סעיף טז ואילך).
נולד - חפץ שנוצר בשבת עצמה ולא היה קיים בצורתו זו בין השמשות.
בדומה לסוגים הנוספים האסורים בטלטול בשבת, קיימים גם כמה סוגים מיוחדים המותרים בטלטול בשבת:
שברי כלים - "כלי שנשבר בשבת, כל עוד יש אפשרות להשתמש בשברים, אינם מוקצה.
ואם אין סיכוי שישתמשו בשברים, הרי הם מוקצה." כמובן שאם השברים מהווים סכנה, כגון שברי זכוכים במקום בני אדם, מותר לטלטלם אף בידיים ולפנותם.
צורכי מאכל - הם דברים שנועדו לאכילה, גם לאכילת בהמה, המותרים קטגורית בטלטול בשבת.
עם זאת אוכל מקולקל שאינו ראוי לאכילה, אוכל שנולד באמצע השבת או כל מאכל שאין אפשרות לאכול אותו - אסורים בטלטול.
נחלקו הפוסקים במי שרוצה לייחד חפץ מוקצה לשימוש קבוע שלא נועד לו מלכתחילה - כיצד יש ליחדו.
אם הוא רוצה לייחד לתמיד את המוקצה לשימוש זה, הוא מותר בשימוש לדעת כל הפוסקים.
אם רוצה לייחד את המוקצה לשבת אחת: יש שאסרו בשימוש, ויש שהתירו אם הוא שימוש רגיל במוקצה (כגון אבן לפצח אגוזים).
דעה שלישית מתנה את זה בכך שייעשה בחפץ עוד מערב שבת מעשה שנועד לייחד את החפץ לשימושו החדש.
כללי פסיקת הלכה בדיני מוקצה
סיכום כללי פסיקה מרכזיים בדיני מוקצה:
איסור מוקצה הוא איסור דרבנן.
במוקצה הולכים אחר המיעוט להקל: כלי שרוב שימושו לאיסור אך מיעוט שימושו להיתר, במקרים מסוימים יהיה מותר בטלטול בשבת.
מותר לטלטל מוקצה בשינוי - שלא כדרך טלטולו ביום חול.
לדוגמה: במרפק, בגוף, בדחיפה על ידי כלי אחר שאינו מוקצה - "טלטול מהצד", ברגל שלא כדרכו ובניפוח בפיו.
היתר לטלטל בלא שינוי, על פי סוגי מוקצה, מהקל לחמור:
חפץ שאיננו מוקצה - מותר בטלטול גם שלא לצורך כלל.
כלי שמלאכתו להיתר - מותר בטלטול לצורך גופו או מקומו, וגם לצורך שמירה על הכלי (כגון מחמה לצל).
כלי שמלאכתו לאיסור - מותר בטלטול לצורך גופו או מקומו בלבד.
מותר בטלטול גם לצורך שמירה על הכלי עצמו (כגון מחמה לצל) על ידי הנחת חפץ שאיננו מוקצה עליו.
מוקצה מחמת גופו - אסור בטלטול, אף לא לצורך גופו או מקומו.
במקרים נדירים מותר לטלטול על ידי כיכר או תינוק המונחים עליו (לדוגמה: מת).
מוקצה מחמת חסרון כיס - אסור בטלטול, אף לא לצורך גופו או מקומו.
אסור בטלטול אף על ידי כיכר או תינוק.
כאשר כבר נטל את המוקצה (כגון בשוגג), אין צורך לשומטו מידו, ויכול ללכת עמו ולהניחו היכן שחפץ.
מוקסה היא מילה ביפנית שמשמעותה צמח לבעירה ומשמשת ברפואה סינית.
את המוקסה מכינים מצמח הלענה.
המוקסה, הידועה כצמח מרפא יאנגי, היא שיטת חימום המהווה חלק בלתי נפרד מהרפואה הסינית.
יכולה לעמוד כטיפול בפני עצמו או כתוספת לשיטות טיפול אחרות (בעיקר עם דיקור סיני).
החימום מתקבל על ידי שרפת צמח הלענה ברמות עיבוד שונות, על פי האפקט הרצוי.
ישנן צורות רבות לשימוש במוקסה.
הידועה מכולן היא שימוש ב"מוקסה סטיק" – נייר אורז שמולא בתערובת של עלי לענה טחונים ביחד עם סיבי כותנה.
ניתן גם לשים את התערובת ישירות על האזור הרצוי.
בהלכות שבת, מוקצה מחמת מיאוס הוא אחד מסוגי המוקצה האוסרים מדרבנן בטלטול בשבת וביום טוב.
מוקצה הוא האיסור ההלכתי לטלטל ולהזיז ממקומו דבר שאינו ראוי לשימוש שאנשים מקצים אותו מדעתם.
'מוקצה מחמת מיאוס' - פירושו הוא, חפצים מאוסים שאין דרך בני אדם להשתמש בהם, בדרך כלל לצורכיהם.
בתלמוד נחלקו, תנאים ואמוראים, האם סוג מוקצה זה אכן אסור, ולהלכה נפסק שמוקצה מחמת מיאוס מותר בטלטול.
אמנם יש מן הראשונים והאחרונים שסייגו מעט את ההיתר.
בעברית התקבל ניב בהשאלה במשמעות של דבר מתועב ושנוא שראוי להתרחק ממנו, או מוסכמה חברתית שפעולה מסוימת איננה תקינה ויש להימנע ממנה.
הדוגמה הקלאסית למוקצה מחמת מיאוס עוסקת במנורת שמן העשויה מחרס, שאם הדליקו בה אפילו פעם אחת היא נהיית מאוסה לכל שימוש אחר, ולפיכך נחלקו תנאים אם מותר לטלטלה בשבת:
התלמוד, בקטע העוסק במשנה זו טבע את המושג 'מוקצה מחמת מיאוס' כהגדרת המקרה המוזכר.
התוספתא מרחיבה יותר בפרטיהם של התנאים שהתייחסו לאיסור, ומייחסת את הדעה האוסרת לתנא רבי יהודה, ואת הדעה המתירה לתנאים רבי מאיר ורבי שמעון.
בברייתא אחרת המובאת בתלמוד, מבוארת דעת רבי יהודה האוסר, שבכל זאת מנורת מתכת מותרת בטלטול, מכיוון שהיא אינה נעשית מאוסה כפי שנעשית מנורת חרס.
הנימוק הפשוט לדעת רבי שמעון המתיר, היא שאדם אינו מקצה מדעתו כל דבר שראוי לשימוש, גם אם הוא מאוס.
לעומת זאת, הר"ן מסביר שרבי שמעון מסכים באופן עקרוני שאדם מקצה מדעתו דברים המאוסים.
הר"ן מבאר שטעמו של רבי שמעון המתיר הוא משום שכאשר אדם רוצה להשתמש בכלי המאוס, בזאת הוא מסיר ממנו את הקצאתו, בכך שמתגלה עכשיו שלמרות מיאוסו של הכלי הוא אינו מוקצה מדעתו.
טעמו של רבי יהודה שאוסר, מוסברת על ידי הר"ן על פי מה שידוע ממקורות אחרים שרבי יהודה נוקט את הכלל 'מיגו דאתקצאי לבין השמשות אתקצאי לכולי יומא' - כלומר, כל דבר שהיה מוקצה בכניסת השבת יישאר באיסור מוקצה במשך כל היום, גם אם עכשיו הוסרה הקצאתו.
התלמוד מביא שבפסיקת ההלכה במחלוקת התנאים, נחלקו האמוראים רב אחא ורבינא, כשאחד מהם סבר שבמוקצה מחמת מיאוס לא סוברים כרבי שמעון וקל וחומר במוקצה מחמת איסור, ואחד מהם סבר שרק במוקצה מחמת איסור אין הלכה כרבי שמעון.
במקום אחר בתלמוד נקבע כלל שבכל מקום שנחלקו רב אחא ורבינא הלכה כדברי המיקל מביניהם, וברי"ף הביא את הכלל ופסק שהלכה כדברי המיקל כלומר אין מוקצה מחמת מיאוס כר"ש אבל יש מוקצה מחמת איסור כרבי יהודה וכן נפסקה הלכה.
הראשונים נחלקו האם ההיתר של טלטול של מוקצה מחמת מיאוס הוא כללי או מסויג.
בדיני מוקצה מוכרים שלושה סוגים שונים של טלטול:
טלטול 'לצורך גופו' - טלטול של חפץ על מנת להשתמש בו לצורך כלשהו.
טלטול 'לצורך מקומו' - טלטול של חפץ כדי לפנות את המקום שהוא תופס.
טלטול 'לצורך עצמו' - הזזת חפץ ממקום שבו הוא עלול להיפגע או להיגנב.
הרשב"א כתב שאף רבי יהודה המחמיר לא התכוון לאסור אלא טלטול 'לצורך עצמו', ומכאן שרבי שמעון שהלכה כמותו התיר אפילו בכך.
לעומת זאת, הרמב"ם כתב שההיתר הוא רק כאשר רוצה להשתמש בחפץ, כלומר טלטול 'לצורך גופו'.
ראשונים אחרים הבינו שבכל שלושת המקרים רבי יהודה אוסר ורבי שמעון מתיר.
הסתייגות נוספת להיתר של מוקצה מחמת מיאוס, הוא שיש הסוברים שההיתר נאמר לגבי שבת, ואילו בחגים שמלאכה אסורה בהם, הדין חמור יותר, ובהם מוקצה מחמת מיאוס אסור כשיטת רבי יהודה.
בשני מקומות בתלמוד מובאים דיונים המשיקים לנושא של מוקצה מחמת מיאוס.
בתלמוד מובאת מחלוקת לגבי טלטול מנורת נפט.
האמורא רב יהודה אסר לטלטלה משום שהנפט גורם לריח מסריח ולכן המנורה אינה ראויה לשום שימוש בשבת.
לעומתו, האמוראים רבה בר נחמני ורב יוסף התירו לטלטל מנורת נפט, וכך נפסק להלכה.
הנימוק לדעתם של המתירים מוסבר על ידי האמורא רבא בכך שמנורת הנפט ראויה לשימוש כדי לכסות בה כלי אחר.
רבא מבאר שהדבר אינו דומה לאבנים שבחצר האסורות בטלטול למרות שגם בהן ניתן לכסות כלים, שבסופו של דבר אבנים אינם כלים כלל, לעומת מנורת נפט ש'יש עליה תורת כלי'.
הראשונים דנו האם ההיתר הזה נאמר אפילו לדעת רבי יהודה האוסר במוקצה מחמת מיאוס.
במנורת נפט העשויה מחרס, ברור שרבי יהודה יאסור, שהרי היא מאוסה לא פחות ממנורת שמן העשוי מחרס.
לעומת זאת, נחלקו הראשונים בשאלה מה תהיה דעת רבי יהודה במנורת נפט העשויה ממתכת שאינה נהיית מאוסה למגע, אלא רק בעלת ריח מסריח.
לדעת התוספות, רבה ורב יוסף שהתירו מנורת נפט מסריחה, התירו זאת אפילו לדעת רבי יהודה.
אך לדעת הרמב"ן מנורת נפט שמסריחה היא מאוסה יותר ממנורת חרס שרק מאוסה למגע, ורבי יהודה בוודאי יאסור בה.
בתלמוד מובאים דברי האמורא שמואל ששיפוד שצלו בו בשר אסור בטלטול, וחלק מן הראשונים הסבירו שטעם הדבר הוא משום שהשיפוד הוא מוקצה מחמת מיאוס, ושהוא אסור רק לשיטת רבי יהודה האוסר בכך.
על פי זה כתב הרשב"א שגם קערות וכלי אוכל המלוכלכים לאחר שאכל בהן נחשבים כמוקצה מחמת מיאוס.
נראה שראשונים אחרים אינם מסכימים לדעת הרשב"א הזו, ולו משום שכלי אוכל אינם מאוסים כל כך.
למשל הרמב"ם, כשהתייחס למוקצה מחמת מיאוס הביא רק דוגמה של כלי צואה, שברור שהם מאוסים יותר מכלי אוכל.
בהלכות שבת, מוקצה מחמת גופו הוא אחד ממיני המוקצה, שהוא - דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה, כמו למשל אבנים, עצים, חול, אבק, חתיכות זכוכית ומחט שבורה.
אם אדם רוצה לייחד אחד מאלו לשימוש בשבת, יש צורך להכינו לכך במעשה מערב שבת.
לעומת זאת, דברים שהדרך היא לייחד אותם לכך, כמו למשל אבן לפצח בה אגוזים, ניתן בקלות יותר לייחד לתשמיש, ודי במחשבה כדי לייחד אותם לכך, או לחלופין בשימוש חד פעמי בחפץ לצורך המטרה לה הוא מכין אותה.
דוגמה נוספת היא חתיכת צמר, שדי בכך ששם אותה על פצע פעם אחת כדי שתחשב ככלי המיועד לכך, וזאת מכיוון שהדרך היא להשתמש בצמר כדי לכסות מכות ופצעים, ולכן די בשימוש חד פעמי כדי לייחד אותו בכך.
כלי אינו נחשב מוקצה מחמת גופו.
כאשר כלי נמצא במהלך שלבי הייצור שלו, אם ניתן לסיים את הייצור בשלב הקיים, הוא יכול להיחשב ככלי להלכות שבת.
אם הכלי נשבר באופן שדרכו להיזרק, תלוי הדבר אם עדיין ניתן לעשות בו פעולה דומה לפעולה הראשונה שהייתה נעשית בו, שאז דינו ככלי, אלא אם כן זרקו אותו לאשפה לפני כניסת השבת, ואם לא ניתן לעשות בו פעולה כזו, דינו כמוקצה מחמת גופו.
במקום שהמוקצה מחמת גופו עלול לגרום נזק, כמו למשל בקבוק זכוכית שנשבר במקום שאנשים מהלכים ועלולים להינזק מהם, מותר לפנותם, שכן חכמים לא גזרו על איסור מוקצה במקום כזה, וכן איסור טלטול בכרמלית הותר כדי לפנות את השברים.
בעבר, לא היו בתי שימוש, אלא היו עושים צרכים בכלי מיוחד, שהיה מאוס ועמד במקום צדדי ביותר.
הצואה שבכלי, מפריעה כמובן בריחה לשהות בבית, ולכן התירו חכמים להוציא את הכלי מהבית.
אם הוא במקום שהוא מפריע לו.
מותר גם להערים בעניין, אם אדם זקוק לפנות את הכלי כדי שיוכל להתפנות שם, הוא קובע את ישיבתו ליד הכלי, באופן של דירה – מעביר לשם את מיטתו או את שולחנו, ואז כאשר הכלי מפריע לו – הוא מוציא אותו.
החזרתו של הכלי מותרת רק אם יניח מים בתוכו.
למרות שמותר להוציא גרף של רעי מהבית, אמרו חכמים: אין עושים גרף של רעי לכתחילה, כאשר יש ברירה אין לעשות גרף של רעי ולסמוך על כך שיוציאו אותו; ולמרות זאת, אם בדיעבד עבר האדם ועשה גרף של רעי, מותר להוציאו.
לדעת ערוך השולחן יסוד ההיתר לטלטל גרף של רעי הוא משום כבוד הבריות.
בהלכות שבת, מוקצה מחמת חיסרון כיס, הוא אחד מסוגי המוקצה האוסרים בטלטול בשבת, ופירושו הוא חפץ שמחמת ערכו היקר האדם מייחד לו מקום מסוים, ואסרו חז"ל לטלטל חפץ זה בשבת וביום טוב.
מוקצה זה הוא החמור מבין סוגי המוקצה.
מוקצה מחמת חסרון כיס נזכר בתלמוד במסכת שבת.
במשנה הובא בשם רבי יוסי שמותר לטלטל את כל הכלים בשבת מלבד מסר הגדול ויתד של מחרישה, והטעם לכך הוא שכלים אלו יקרים ואדם מקצה אותם ומייחד להם מקום.
בגמרא הוסיפו עוד סוגי כלים שנכללים במוקצה זה: רב נחמן הוסיף גם 'אוכלא דקצרי'.
לדעת רש"י הכוונה לנפה של נחושת שהיו משתמשים בה הכובסים כדי לזלף מים על הבגדים, או שמניחים תחתיו מוגמר ובתוכו בגדים על מנת שיקבלו ריח.
אביי הוסיף עוד שלושה כלים – 'חרבא דאושכפי', 'סכינא דאשכבתא' ו'חצינא דנגרי'.
בפירוש מהותם של שלושה כלים אלו נחלקו הראשונים.
לדעת רש"י מדובר בסוגי סכינים שונים המשמשים לרצענות וכדומה, אך לדעת תוספות מדובר בסכין של שוחטים שהשוחט מקפיד עליה שלא תיפגם.
בפירוש הרא"ש הוסיף גם סכין של מילה ואזמל של ספרים וסכין של סופרים, מאחר שבכל הסכינים האלו, אדם מקפיד שלא ייעשה בהם שימוש אחר מלבד השימוש הרגיל לו.
הרמב"ם כתב שכל כלי שמקפיד עליו שמא יפחתו כלומר, כלי שמקפידים עליו ולא עושים בו שימוש סתמי הוא מקוצה מחמת חסרון כיס.
במסכת שבת מסביר רש"י את סיבת האיסור , דקפיד עלייהו - כלומר שמקפיד האומן שלא יתלכלכו ושלא יתעקמו.
מייחד להם מקום - מקצה להן בידיים.
עיקר הדין הוא במקרה שמקפיד עליהם.
וממה שכתבו בגמרא מייחד להו מקום, יש לפרש, שהקצאת מוקצה מחמת חיסרון כיס היא כאשר ההקצאה נעשית על ידי שמייחד מקום מיוחד לכלי היקר, אך העיקר היא ההקפדה ולא יחוד המקום.
מוקצה מחמת חסרון כיס הוא דווקא בדבר שמלאכתו היא דבר האסור בשבת (כלי שמלאכתו לאיסור), וכיון שהחפץ מוקצה למלאכה זו, אסרו חז"ל להשתמש בו אפילו לצורך מלאכת היתר בשבת (כלי שמלאכתו להיתר).
ישנם גם כלים שמלאכתם להיתר שיכולים להיות מוקצה מחמת גופו אם למשל הם מיועדים למסחר ולא לשימוש
כלי שאינו מיועד לטלטול כלל
המשנה ברורה פוסק שכלי שמחמת מחירו הגבוה מקפידים שלא לטלטלו כלל, הוא מוקצה מחמת חיסרון כיס גם אם נועד לשימוש שאינו אסור בשבת.
רבי מאיר ברנסדורפר מסביר שאף לדעות שבכלי המיועד למלאכת היתר אין איסור מחמת חסרון כיס, אך כאן מאחר שהכלי אינו עומד כלל לטלטול אף למלאכת היתר, נחשב הכלי כמוקצה מחמת חסרון כיס.
מוקסין (Moccasin) היא נעל עשויה מחתיכה אחת של עור אייל או עור רך אחר, התפור סביב ברצועת עור דקה.
הנעל שימשה אנשי שבטים אמריקאים ילידים (אינדיאנים) בארצות הברית ובקנדה.
הסולייה הרכה אפשרה לציידים לחוש את הקרקע ולהתקדם בשקט.
בני שבטים שחיו על אדמה סלעית השתמשו בסוליית עור מוקשחת.
המוקסין היא נעל נוחה שהתחבבה גם על אירופאים ואף יוצרו לה גרסאות אלגנטיות.
בשנת 1962 הופיעו בישראל מגוון רחב של נעלי מוקסין לנשים מקושטים באבזמים וחגורות וחלקם מצופים בלק.
בשנת 1970 דחקו הסנדלים החצי פתוחות את נעלי המוקסין הסגורות מהאופנה.
באמצע שנות ה-70 נפוצו בישראל נעלי בית המשלבות גרב וסוליה בנוסח מוקסין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 זכו נעלי מוקסין לפופולריות רבה בישראל.
נעלי מוקסין הגיעו בשני דגמים: בעלי סוליה דקה קלאסיים ומוקסין אמריקאי בעלי סוליה עבה ועור עבה.
מוקיים הם פריט שריון שנועד להגן על השוק ולעיתים הברכיים.
היו נפוצים בשימוש צבאי מהעת העתיקה ועד סוף ימי הרנסאנס.
המוקיים נזכרים עוד בתנ"ך כחלק מפריטי מיגונו של גוליית ונקראים "מצחת נחושת".
המוקיים עשויים מחומרים שונים, החל מבדים עבים ועד למוקיים עשויים ממתכת.
המוקיים הגנו על השוקיים ולעיתים הוארכו עד הברכיים.
אזורים אלה היו חשופים במיוחד לפגיעה מידי האויב כי לא כוסו במגן.
יתרה מכך, הלוחם נהג להישען על רגלו בעת הקרב וכך הרגל הייתה פגיעה עוד יותר למכות מצד האויב.
המוקיים היו פריט שריון שאפיין חיל רגלים כבד ופרשים כבדים.
לעיתים החייל לבש מוקיים על שתי הרגליים ולפעמים רק על רגל אחת, זו שהייתה מוצבת לפני גופו ועליה נשען בעת הטחת המכה ביריב.
בימי הביניים התפתחו המוקיים והגנו לא רק על החלק הקדמי של הרגל, אלא גם על החלק האחורי כדי למנוע פצעי חיתוך.
מוקינגבירד היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Astonishing Tales #6 מיוני 1961, ונוצרה בידי הכותב לן ויין והמאייר ניל אדמס.
מוקינגבירד היא האלטר אגו של ברברה "בובי" מורס, סטודנטית לביוכימיה וסוכנת בסוכנות הביון .
כאשר שימשה כראש האבטחה בתאגיד קרוס, היא הכירה את קלינט בארטון, הידוע בזהותו הוקאיי, שעבד שם כמנהל אבטחה.
השניים נלחמו זה לצד זה כאשר חייהם נעמדו בסכנה, ומאז הפכו לבלתי מופרדים.
בזמן שויז'ן ביקש מהוקאיי להקים קבוצת אוונג'רס חדשה בחוף המערבי, הוא הזמין את מורס להצטרף אליו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מורס הקריבה את חייה כדי להציל את חיי אהובה מידיו של מפיסטו.
באירועי "פלישה סודית" של שנת 2008, דמותה של מוקינגבירד הוחזרה לחיים, וזאת כאשר היא נמצאה בריאה ושלמה בארץ הפראית.
התברר כי גזע הסקרול משני הצורה הסתנן לכדור הארץ לפני שנים והחליף מספר דמויות של גיבורי-על, ביניהם מוקינגבירד.
מאז היא הצטרפה לקבוצת האוונג'רס החדשים, ולצד הוקאיי כסוכנת בסוכנות העולמית למלחמה בטרור.
את דמותה של בובי מורס מגלמת בסדרת הלייב אקשן "סוכני " השחקנית אדריאן פאליקי.
פאליקי הייתה עתידה לשוב לגלם את דמותה של מורס בסדרת ספין אוף בשם "המבוקשים של מארוול" בתפקיד ראשי, אך הפקת הסדרה בוטלה.
מוקסין המים (שם מדעי: Agkistrodon piscivorus; קרוי גם: מוקסין הכותנה, מוקסין הביצות ומוקסין שחור) הוא מין נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בביצות באמריקה הצפונית.
המוקסין הוא נחש גדול השוחה רוב הזמן במים ונח על ענפים מתים.
הוא נפוץ בביצות, נהרות ואגמים בדרום ארצות הברית באלבמה, ארקנסו, פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, קנטקי, לואיזיאנה, מיסיסיפי, מיזורי, נברסקה, דרום ניו ג'רזי, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, אוקלהומה, וטקסס וגם בקצוות של טנסי, וקנזס.
אורכו הממוצע 80 ס"מ, אם כי נמצאו פרטים באורך כפול.
המוקסין הוא טורף שיאכל כל חיה קטנה שתימצא בדרכו לרבות: חלזונות, שפמנונים, סרטני נהרות, דגים שונים, צפרדעים, לטאות, נחשים אחרים, צבים צעירים, צאצאי אליגטורים, עופות קטנים וגוזלים ויונקים קטנים.
בגן החיות של מיאמי תועד מכשיר עיקוב שהושתל בבטנו של נחש מסוג פיתון בורמזי שנטרף בידי נחש מוקסין המים
אצל הצעירים ישנו זנב צהוב היכול להתפתל קלות ולהידמות לתולעת.
הנחש מפתה עם הזנב יצורים המתקרבים לאכול את ה"תולעת" ואז מוכשים.
אויביו העיקריים הם נחשים אחרים, צבים נשכנים, אליגטורים, עופות דורסים ויונקים טורפים.
המוקסין מתגונן מאויביו על ידי הצטנפות לכדור ופעירת פיו הלבן והמפחיד שהקנה לו את שמו - מוקסין הכותנה.
מוֹקָסִין (שם מדעי: Agkistrodon) הוא סוג של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בביצות באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית.
הוא קרוב משפחה של העכסן.
נחשים אלה בעלי חברבורות גדולות המזכירות את דפוס הקשקשים של הפיתון והם יודעים להסוות את עצמם לטרפם בביצה.
לצעירים ישנו זנב המפתה את הטרף להתקרב, בדמיונו לתולעת.
הם ארסיים ובעלי פה רחב היכול ולסת היכולה להכיש במהירות.
אורך כמה פרטים מגיע למעל 180 ס"מ.
הם טורפי-על בביצות של אמריקה וניזונים ממגוון בעלי חיים ובייחוד מנחשים אחרים.
הם ניזונים גם מדגים, סרטני נהרות, דו-חיים, עופות קטנים, זוחלים אחרים כולל צבים ואליגטורים קטנים ויונקים עד גודל של ארנבת.
מינים אלה מסוכנים גם לאנשים וכבר הרגו אנשים שלא קיבלו נוגדן לארס.
מוקצה הוא מושג הלכתי, שמשמעותו היא: דבר שאדם מקצה מדעתו את השימוש בו, כלומר הוא מוקצה (=מורחק לקצה) מתודעת האדם.
חכמים גזרו שדברים מסוימים שהעיסוק בהם פוגע במנוחת השבת והחג, וממילא אדם אינו אמור לעשות בהם שימוש בזמנים אלו, ייחשבו למוקצים מדעתו של אדם, ואסור יהיה לטלטלם בשבת וביום טוב.
הפגיעה במנוחת השבת והחג מתבטאת בשתי בחינות: א.
עיסוק מרובה בדברים שאינם מאפשרים מנוחה, כגון סידור חפצי הבית והמחסן.
עיסוק בדברים שעלולים להביא לביטול השביתה ממלאכה בשבת ויום טוב, למשל טלטול כלים שבאמצעותם נעשות מלאכות בימות החול, כגון עפרונות ועטים, מספריים וכדומה, שההתעסקות עמם עלולה להביא בלי משֹים לשימוש בהם לשם עשיית איסור, או לטלטול ברשות הרבים.
הבדלי המוקצה בין שבת ליום טוב
בשלושה תחומים ישנו שוני בין הלכות מוקצה בשבת להלכות מוקצה ביום טוב:
בשבת נאסר טלטול מאכלים שאינם כשירים לאכילה ללא בישול או אפייה, שהרי בישולם או אפייתם נאסרו בשבת.
ואילו ביום טוב הכשרתם לאכילה מותרת (מלאכת אוכל נפש), וממילא גם טלטולם לשם כך.
למשל טלטול בשר חי או תפוח אדמה חי אסור בשבת, אך מותר ביום טוב.
ואף טלטול בעל חיים הכשר לאכילה מותר ביום טוב, מאחר שאפשר לשחוט אותו ביום טוב ולאכול מבשרו.
טלטול מוקצה בשבת אסור גם אם המטרה היא לצורך אוכל נפש.
אולם ביום טוב, שמלאכת אוכל נפש הותרה, גם טלטול מוקצה לשם מטרת אוכל נפש הותרה.
אמנם היתר הזה הוא רק לטלטל מוקצה כדי להגיע לצורכי אוכל נפש, אבל אסור לאכול או להשתמש בדברים שהם עצמם מוקצים.
למשל, פירות שגוי קטף בחג – אסורים באכילה, וכן דגים ועופות שגוי צד בחג – אסורים באכילה, שכן הוקצו מדעתו של ישראל, הואיל ואסור ליהודי לקטוף ולצוד בחג.
וכן גזרי עצים יקרים שנועדו לבנייה, אסור להבעיר בהם אש לצורך מאכלי החג, הואיל והם מוקצה מחמת חסרון כיס.
מאחר שבשביתת יום טוב ישנן קולות שונות על פני שביתת השבת, החמירו חכמים בכמה דברים בהלכות שביתת יום טוב, כדי שלא יבואו לזלזל בשביתה בו.
אחד הדברים שהחמירו בהם הוא טלטול נולד (שהוא סוג של מוקצה), כגון טלטול עצמות שנותרו לאחר אכילת הבשר.
מקור הסוגיה בתלמוד הבבלי במסכת ביצה, הגמרא מביאה את חידוש הדין לפיו סתם משנה ביום טוב, הלכה כרבי יהודה, שאוסר מוקצה.
בדברים מסוימים בדיני מוקצה החמירו חכמים ביום טוב יותר מאשר בשבת, משום שחששו שמא מתוך שמותר לעשות ביום טוב מלאכות לצורך אוכל נפש, יבואו להקל במלאכות שאסורות בחג, וכשיראו שמחמירים במוקצה יותר, יזהרו לברר בכל דין מה מותר ביום טוב ומה אסור.
ישנה דעה לפיה מוקצה של 'נולד' חמור יותר ביום טוב.
כלומר, כאשר הדבר נולד לגמרי, כמו אפר שנוצר מעצים שנשרפו בשבת, גם בשבת הוא מוקצה.
אבל כאשר ה'נולד' אינו חדש לגמרי, כמו למשל עצמות שנותרו לאחר אכילת הבשר, הואיל והן ראויות עדיין למאכל בעלי חיים, אינן מוקצה בשבת.
אבל ביום טוב הן מוקצה, מפני שיש בהן בחינה מסוימת של 'נולד', שבתחילה הבשר היה מוכן לאכילת אדם והעצמות היו בלועות בו וטפלות אליו, ואילו לאחר האכילה נולד דבר חדש – עצמות שראויות למאכל בעלי חיים.
לפיכך, מותר לטלטל בשבת את העצמות שנותרו לאחר האכילה, וכן נוהגים רבים לטלטל עצמות אלה כדי להביאן לכלבים וחתולים.
אבל ביום טוב העצמות הללו מוקצה, וממילא אסור לטלטל אותן ולהביאן לבעלי חיים.
אמנם מותר להסירן מהשולחן כפי שמותר להסיר קליפות וכל דבר שמפריע לאדם.
מחלוקת הראשונים עד כמה מחמירים
נחלקו הראשונים עד כמה מחמירים יותר ביום טוב.
יש אומרים שרק במוקצה של 'נולד' מחמירים.
ויש אומרים שחומרת יום טוב כוללת את כל הדברים שמצד אחד האדם לא דחה לגמרי מדעתו, ומאידך לא חשב להשתמש בהם.
בשבת הם אינם מוקצה, כיוון שלא דחה אותם מדעתו.
אבל ביום טוב שמחמירים בו יותר, הם מוקצה, כיוון שלא חשב עליהם במפורש.
דעה נוספת היא דעתו של בעל המאור לפיה בכל הדברים שמותרים בטלטול בשבת (כמו הדוגמה המובאת בתלמוד של תמרים המיועדים למסחר), יום טוב אינו חמור משבת, ורק בדברים שבלאו הכי טלטולם בשבת אסור (כמו עוף המיועד להטלת ביצים שבשבת הוא מוקצה משום שהשחיטה נאסרה) קיימת ההחמרה ביום טוב.
בכל עונה בעל המאור על השאלה וכי ייתכן שיהיה דבר שמותר בשבת ואסור ביום טוב.
למשל, מי שיש לו פרה שנועדה לחלב או תרנגולת שנועדה לביצים, וביום טוב חזר בו ורצה לשוחטן.
לדעת המקילים, אינן מוקצה, מפני שלא דחה אותן במפורש ממחשבתו.
ולדעת המחמירים, הן מוקצה, כיוון שלא חשב במפורש לפני יום טוב שהן מיועדות לשחיטה.
ואם הפרה נעשתה חולה מסוכנת, ואם לא ישחטו אותה תמות ויפסיד את בשרה, כיוון שזו שעת הדחק, גם הנוהגים להחמיר רשאים לסמוך על דעת המקילים ולשוחטה ביום טוב.
מוקסין מקסיקני (שם מדעי: Agkistrodon bilineatus) הוא מין נחש ארסי ממשפחת הצפעיים מהסוג מוקסין המצוי במקסיקו ובאמריקה המרכזית עד לקוסטה ריקה.
אורך הנחש עד 60 ס"מ והוא בעל קשקשים כהים עם פסים לבנים דהויים לאורך הגוף.
הראש גדול וחום עם פסים חומים סביב העיניים וסביבם 2 פסים לבנים דקים.
הוא מצוי בביצות ויערות גשם טרופיים במקסיקו ומרכז אמריקה.
הנחש צייד לילי הניזון בעיקר מדו-חיים ומדגים.
הוא צד את טרפו בעזרת הארס הקטלני שלו.
הצעירים מפתים את הטרף להגיע אליהם באמצעות זנב מתפתל המושך אליו צפרדעים.
נחש זה משריץ צאצאים חיים.
מוקצה מחמת מצווה הוא דין בהלכות מוקצה.
על פי דין זה, חפץ שייוחד על ידי אדם לשימוש של מצווה ומחמת כך נאסר בהנאה, הופך ל'מוקצה' ונאסר בטילטול בשבת, ודינו כמוקצה מחמת גופו.
מקורו איסור מוקצה זה הוא מדברי התלמוד במסכת שבת, שם נאמר שאף לדעת רבי שמעון שמקל בדיני 'מוקצה', מתקיים דין מוקצה מחמת מצווה:
טעם הדבר הוא שחפצי מצווה נחשבים מוקצים הוא שמאחר שחפצים אלו אסורים בהנאה, אין להם שימוש המותר בשבת, ולכן האדם מקצה את דעתו משימוש בחפץ.
כל חפץ המיוחד לשימוש של מצווה, כגון: סכך, דפנות, וארבעת המינים, וכן קישוטי הסוכה, נחשבים 'מוקצה מחמת מצווה', וכל זמן שאסור להשתמש בהם לשימוש אחר, החפץ נחשב 'מוקצה', ונאסר אף בטלטול בשבת ויום טוב.
אם אדם התנה בערב החג ואמר: "אני מתנה שאינני מסלק את דעתי מנויי הסוכה כל בין השמשות של ערב החג, ואהנה מהם מתי שארצה", אז הוא רשאי ליהנות מהם בכל עת, כיוון שלא נעשו מוקצה בבין השמשות בערב החג, ולכן יהיו מותרים גם בטלטול בשבת.
מוקסין הנחושת (שם מדעי: Agkistrodon contortrix) הוא מין נחש ממשפחת הצפעיים החי ביערות וביצות מדרום ארצות הברית וצפונה עד ניו אינגלנד וגם בצפון מקסיקו.
נחש זה הוא קרובם של מוקסין המים והמוקסין המקסיקני ושייך לצידם לסוג הארסי מוקסין.
צבעו חום-אדמדם עם רצועות כהות ופנים בהירים יותר.
הוא יכול להגיע לאורך 130 ס"מ אך נפוץ יותר באורך 50–95 ס"מ.
בדומה למרבית הנחשים הארסיים, גם לנחש זה ראש רחב מעט כדי להכיל את תעלות הארס.
תפוצת הנחש היא באזורים ממוזגים עד חמימים ביערות נשירים, יערות לחים, ערבות וביצות.
הוא מתחבא לרוב בין בולי עץ או סלעים ומדי פעם שוחה.
במפרץ מקסיקו ניתן למצוא אותו ביערות מחטניים ואפילו בכמה מדבריות בצפון מקסיקו, לצד מקווי מים.
הנחש פעיל במשך הלילה בחודשי הקיץ החמים אך באביב ובסתיו הוא פעיל במהלך היום.
הוא אורב לטרף תוך שימוש בהסוואתו כדי לעוט עם שיניו הארסיות על טרף לא זהיר.
הצעירים משתמשים בקצה זנבם המתפתל כדי למשוך צפרדעים ולטאות לעבר הזנב הקרוב מספיק לפיהם.
בהמשך הם מסתמכים על הסוואתם כדי לחכות לטרף.
מרבית הטרף מורכב ממכרסמים כמו עכברים ונברנים.
עם זאת הוא יאכל גם נחשים אחרים, צפרדעים ואפילו חרקים גדולים כמו ציקדות.
למעשה הנחש יטפס על עצים רק בשביל לחטוף ציקדות.
הצעירים מתבססים על חרקים בשנים הראשונות.
הנחש אומנם ארסי אך יימנע מתקיפה.
הוא מעדיף לקפוא ולהסתמך על הסוואתו ואם זה לא עוזר, יכשכש בזנבו במהירות גדולה ואף יפלוט ריח חריף של מלפפון.
אם זה לא יעזור, יכיש את האדם.
הארס של נחש זה פחות קטלני מזה של צפעונים אחרים ומשמש בעיקר להריגת טרפו.