tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1986 שיחק בסרט הבכורה של הבמאי של עמוס גיתאי - "אסתר".
בנוסף שימש כמפיק בסרטיו של אחיו "חתונה בגליל" (1987) ו"מזמור לאבנים" בכיכובו של מכרם ח'ורי ובושרה קרמאן.
ביולי 1992, יזם את פסטיבל הקולנוע הפלסטיני.
את הפסטיבל פתח הסרט "ילדי האבנים", סרט תעודה שיצר, ובמהלכו הוקרן גם הסרט "חתונה בגליל" של אחיו מישל ח'לייפי.
הפסטיבל היה לאירוע בו הוצגו סרטיהם הראשונים של יוצרים פלסטינים צעירים, שלימים נעשו לקולנוענים מוכרים בעולם, בהם רשיד משהראווי ואליה סולימאן.
בשנת 1996 הפיק את הגרסה הפלסטינית לרחוב סומסום.
בשנת 1999 הוא כותב ומביים את הסדרה "הבית של אבו יוסוף" כיום חלייפי מלמד במכון למדיה מודרנית באוניברסיטת אל-קודס.
בשנת 2002 היה אמור לשמש כשופט בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב בסינמטק תל אביב, אולם כמה ימים לפני פתיחת הפסטיבל פרש ממנו.
במכתב למנהלת הפסטיבל ולעמיתיו השופטים הסביר כי הוא קורא להחרמה בינלאומית של ישראל.
"ממשלות ישראל וחלק גדול מהציבור הישראלי לא יבינו, אם לא יסבירו להם בצורה חד-משמעית, שהם נהפכים ממשטר כובש ומדכא, למשטר גזען ופראי" כתב.
בשנת 2006 סיים לכתוב יחד עם נורית גרץ את "נוף בערפל", ספר היסטוריה של הקולנוע הפלסטיני הראשון שיצא לאור בעברית.
על בסיס עבודה זאת פיתח יחד עם נורית גרץ ומיטל אלון-אוליניק את הקורס "הקולנוע הפלסטיני" באוניברסיטה הפתוחה.
הוא אחיו של הבמאי והחוקר מישל ח'לייפי.
ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי ומווטרפורד, ברון פרניוול התשיעי , אביר מסדר הבירית ואציל אנגלי.
בנם של ג'ון טלבוט, הרוזן השלישי משרוסברי ושל קתרין סטאפורד.
ב-1475 מונה לאביר במסדר האמבט.
ב-1484 השתתף בטקס קבלת השגרירים הסקוטיים.
בטקס המלכתו של הנרי השביעי ב-1485 הוא נשא את חרב הרחמים, ונשא באותו תפקיד גם בטקס ההמלכה של הנרי השמיני ב-1509. במאי 1487 שימש כקפטן בכוחותיו של הנרי השביעי, ולחם עבורו בקרב סטוק.
ב-1488 מונה לאביר במסדר הבירית.
ב-1489, טלבוט היה לסנדקה הראשון של בתו של הנרי השביעי, נסיכת אנגליה שזה נולדה, מרגרט טיודור.
ביולי 1490 עמד בראש כוח של כ-8,000 חיילים שמטרתו הייתה להגן על ברטאן מפני שארל החמישי, מלך צרפת.
ב-1492 ליווה את הנרי השביעי לבולון סר מר.
מאוחר יותר שירת גם בקאלה.
הוא שימש כראשון הלורדים (Lord High Steward of Ireland) מ-1473 ועד מותו ב-1538, וכלורד העוצר (Lord Steward) מ-1509 ועד מותו.
בנוסף שימש כאיש אוצר בכיר.
מאוחר יותר מונה לשגריר ונשלח, יחד עם רוזן סארי לאפיפיור יוליוס השני, במטרה לכרות עמו ברית נגד צרפת.
שנה מאוחר יותר נשלח למשימה דומה, הפעם אצל פרננדו השני, מלך אראגון.
לאחר מכן ביצע מספר תפקידים צבאיים נוספים.
ב-1522 מונה לעוצר של אדמותיה של דוכסות בקינגהאם, לאחר שהאחרון בתפקיד, אדוארד השלישי הוצא להורג.
באותה שנה נשלח לגבול סקוטלנד על מנת לעמוד מול ג'ון סטיוארט, דוכס אולבני, אך בריאותו התרופפה והוא הוחלף.
בזמן שביטול הנישואין של הנרי השמיני וקתרין מאראגון עמד על הפרק, הוא עמד לצד המלך ותמך בביטולם.
הוא אף נתן עדות בזמן משפטה של המלכה, וחתם על מכתב שנשלח בעניין לאפיפיור.
ב-1530 אירח את הקרדינל תומאס וולסי באחוזת שפילד שבנה ב-1516, בדרכו של האחרון למשפטו באשמת בגידה.
לאחר פירוק המנזרים טלבוט קיבל לידיו רכוש רב ואדמות רחבות.
טלבוט נפטר ב-26 ביולי 1538 כשהיה בן 70, באחוזתו שבווינגפילד, דרבישייר.
הוא נקבר במקום שבו נמצאת כיום קתדרלת שפילד, ובעבר נמצאה שם כנסיית סנט פיטר וסנט פול.
אנדרטה לזכרו ולזכר שתי נשותיו עדיין עומדת שם.
הורי אמו של טלבוט היו האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבאקינגהאם ואן נוויל.
אן הייתה בתו של רלף נוויל, הרוזן הראשון מווסטמורלנד ושל ג'ואן בופור, הרוזנת מווסטמורלנד.
הוא נישא לאן הייסטינגס, בתו של ויליאם הייסטינגס, הברון הראשון מהייסטינגס ושל קתרין נוויל.
הוריה של קתרין נוויל היו ריצ'רד נוויל, הרוזן החמישי מסולסברי ואליס נוויל, הרוזנת החמישית מסולסברי.
לאחר שאשתו אן נפטרה ב-1520, הוא נשא לאישה את אליזבת וולדן, בתו של סר ריצ'רד וולדן.
אן נישאה לראשונה לפיטר קומפטון (שנפטר ב-30 בינואר 1544), ולהם היה ילד אחד: הנרי קומפטון, הברון הראשון מקומפטון; ובשנית לויליאם הרברט, הרוזן הראשון מפמברוק.
ג'ורג' טופו החמישי נולד בטונגה לטאופאאהאו טופוו הרביעי.
הוא למד באוניברסיטת אוקספורד ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-2006 עלה לכס המלוכה לאחר מות אביו המלך טופו הרביעי וכעבור כמה ימים מינה את אחיו הצעיר אהואטו טוקוהאו ליורש העצר.
המלך ג'ורג' טופו החמישי ספג ביקורת מצד אזרחי המדינה על המצב הכלכלי הקשה במדינה ואף דרשו לבטל את המלוכה ולהפוך את המדינה לרפובליקה, בשנת 2008 קיצץ ג'ורג' טופו החמישי בסמכויותיו האבסולוטיות למען הדמוקרטיה ואמר שישאיר את ניהול המדינה לממשלה.
לאחר מותו, ללא ילדים, ירש אותו אחיו, שמלך בשם המלכותי טופו השישי.
ג'ורג' הוסאטו טאקיי הוא שחקן אמריקאי, ידוע בעיקר בזכות תפקידו כהיקארו סולו, ההגאי של ספינת החלל "אנטרפרייז" בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
הוא פעיל למען זכויות להט"ב ופעיל בפוליטיקה המדינתית והמקומית בקליפורניה.
הוא זכה במספר פרסים ושבחים בעבודתו למען זכויות האדם ותרומתו ליחסי ארצות הברית-יפן.
נולד בשם הוסאטו טאקיי (Hosato Takei) בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים אמריקאים-יפנים, פומיקו אמילי נקמורה (ילידת סקרמנטו, קליפורניה) וטאקומה נורמן טאקיי (יליד יאמאנאשי), שעסקו בנדל"ן.
אביו קרא לו ג'ורג' על שם ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר הכתרתו נערכה ב-1937, זמן קצר לאחר לידתו של טאקיי.
בשנת 1942, לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הנשיא רוזוולט אישר את צו נשיאותי 9066, ונאלצה משפחתו להתגורר תחילה באורוות סוסים בארקדיה, קליפורניה, לפני שנשלחו למחנה מעצר בארקנסו לאמריקאים ממוצא יפני ששהו בארצות הברית.
מחנה המעצר היה באזורי ביצות והוקף בגדרות תיל.
המשפחה הועברה מאוחר יותר למחנה מעצר בצפון קליפורניה.
לטאקיי היו כמה קרובי משפחה שחיו ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה.הייתה לו דודה ובן דוד תינוק שחיו בהירושימה ונהרגו שתיהן במהלך הפצצה האטומית שהרסה את העיר.
במילותיו של טאקיי עצמו, "דודתי ובן דודי התינוק נמצאו שרופים בתעלה בהירושימה".
בסוף המלחמה, משפחתו של טאקיי נותרה ללא חשבונות בנק, ללא בית או עסק משפחתי; זה הותיר אותם ללא אפשרות למצוא דיור, ובעקבות כך הם התגוררו בסקיד רו, לוס אנג'לס במשך חמש שנים.
הוא למד בחטיבת הביניים מאונט ורנון וכיהן כנשיא מועצת התלמידים בתיכון לוס אנג'לס.
הוא היה חבר גם בצופי אמריקה.
עם סיום לימודיו בתיכון, טאקיי נרשם לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם למד אדריכלות.
מאוחר יותר, הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם קיבל תואר ראשון בתיאטרון בשנת 1960 ותואר שני בתיאטרון בשנת 1964. הוא גם למד במכון שייקספיר בסטרטפורד על האייבון שבאנגליה ובאוניברסיטת סופיה שבטוקיו, יפן.
בהוליווד, הוא למד משחק בסדנת דסילו, שהייתה בבעלותם של לוסיל בול ובן זוגה דאז דסי ארנז.
טאקיי החל את קריירת המשחק שלו במהלך סוף שנות ה-50 בהוליווד, בתקופה בו שחקנים ממוצא אסיאתי נראו לעיתים נדירות על מסכי הטלוויזיה והקולנוע בארצות הברית.
במהלך שנות ה-60 טאקיי זכה להופיע בין היתר לצד ריצ'רד ברטון בסרט "ארמון הקרח" (בשנת 1960), לצד אלק גינס בסרט "A Majority of One" (בשנת 1962) ולצד קרי גרנט בסרט "לך, אל תרוץ" (בשנת 1966).
בשנת 1966 טאקיי נפגש עם מפיק צעיר ואידיאליסט בשם ג'ין רודנברי שבחר בו לתפקיד של היקארו סולו בסדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
במהלך העבודה על בתוכנית הוא הופיע גם בתור קפטן נים בסרטו של ג'ון ויין משנת 1968 "הכומתות הירוקות".
מאז ג'ורג' טאקיי הופיע בהפקות טלוויזיה וסרטים רבים, הכוללים בין היתר את ששת סרטי הקולנוע הראשונים של זיכיון "מסע בין כוכבים".
כמו כן, לאורך השנים טאקיי דיבב גם מספר דמויות במשחקי וידאו בז'אנר המדע בדיוני, לרבות משחק הווידאו משנת 2003 "Freelancer", בתפקיד מנהיג האימפריה היפנית הקיסר ויושירו במשחק הווידאו משנת 2008 Command & Conquer: Red Alert 3 ובמשחקי וידאו רבים של זיכיון "מסע בין כוכבים".
ב-1999 שיחק בסרט הקנדי "מי מקבל את הבית?", לצד אלישה קאת'ברט.
בשנת 2011 החל לגלם סבא זדוני בסדרת הטלוויזיה לילדים "סופר נינג'ה" בניקלודיאון.
טאקיי כיכב במחזמר "אמונים (Allegience)" ביחד עם ליאה סלונגה שמספר על משפחה אמריקנית-יפנית שנשלחת למחנה מעצר בימי מלחמת העולם השנייה.
המחזמר שנכתב בהשראת סיפורם של טאקיי ומשפחתו הוצג ב-2012 בסן דייגו ו ב-2015 בברודוויי.
ב-2016 נתן את קולו לדמותו של הוסאטו בסרט האנימציה "קובו: אגדה של סמוראי".
בשנת 2019 הצטרף לקאסט העונה השנייה של סדרת האימה "האימה" ברשת AMC.
בשנת 2021 דיבב בסדרת האנימציה "היט מאנקי" מבית הולו.
בשנת 2022 דיבב בסדרת ההנפשה "אוני: אגדת אל הרעם" מבית נטפליקס.
באוקטובר 2005 חשף בגיליון של מגזין הלהט"בים "Frontiers" כי הוא הומוסקסואל וכי במהלך ה-18 שנים האחרונות היה במערכת יחסים עם בראד אלטמן.
ב-16 במאי 2008 הודיעו טאקיי ואלטמן שבכוונתם להתחתן.
טאקיי ואלטמן היו הזוג הראשון מאותו המין באזור מערב הוליווד שהגישו בקשה להינשא.
ב-14 בספטמבר 2008 טאקיי נישא לאלטמן בקליפורניה בטקס בודהיסטי.
האסטרואיד נקרא על שמו של טאקיי.
בשנת 2004 הוענק לטאקיי עיטור מסדר השמש העולה על תרומתו ליחסי ארצות הברית-יפן.
ג'ורג' ורנון הדסון היה אנטומולוג ואסטרונום אנגלי, והוגה שעון הקיץ המודרני.
הדסון נולד בלונדון, בנו השישי של צ'ארלס הדסון, אמן ומעצב ויטראז'ים.
עד גיל 14 כבר בנה לעצמו אוסף חרקים גדול ופרסם מאמר קצר בכתב העת The Entomologist.
ב-1881 עבר עם אביו לנלסון, ניו זילנד.
בגיל 16 החל לעבוד במשרד דואר בולינגטון, שם עבד עד 1918.
ב-1885 הצטרף לסניף ולינגטון של החברה המלכותית של ניו זילנד, הנקראה בזמנו החברה הפילוסופית של ולינגטון (Wellington Philosophical Society).
ב-16 באוקטובר 1895 הגיש הדסון הצעה לחברה הפילוסופית של ולינגטון לניצול מוגבר של שעות היום שיושג על ידי הזזת השעון.
באותה תקופה עבד במשמרות, וזמנו הפנוי במהלך היום, אותו ניצל לאיסוף חרקים, גרם לו להעריך את שעות האורג'ורג' ורנון הדסון באנציקלופדיה של ניו זילנד.
התגובה למאמר הייתה פושרת ולעיתים לגלגנית.
בעקבות תפוצה רחבה של המאמר ומספר ניסיונות להגשים את חזונו של הדסון בקרייסטצ'רץ', הוא פרסם מאמר נוסף ב-1898. באירופה ובצפון אמריקה נהוג כיום שעון הקיץ במרבית ימי השנה – כשבעה חודשים לפחות.
הדסון היה חבר במשלחת מדעית אשר ערכה סקר גאולוגי באיי אוקלנד והאי קמפבל בשנת 1907. המשלחת התמקדה בחקר השדה המגנטי של כדור הארץ, אך עסקה גם באיסוף ממצאים בוטניים, אנטומולוגיים וזואולוגיים.
ג'ורג' חורש (נולד ב-7 במאי 1944 באיראן) הוא איש עסקים ישראלי בריטי ממוצא איראני, בעל השליטה ב"קבוצת יוניון".
את עיקר הונו עשה באיראן, טורקיה, קנדה וישראל כיבואן מכוניות מתוצרת טויוטה היפנית.
נכון לשנת 2019 נחשב חורש לאחד מעשירי ישראל, והונו האישי מוערך בכ-1.7 מיליארד דולר, על פי רשימת עשירי ישראל של המגזין TheMarker.
חורש נולד באיראן להורים שהיגרו אליה מעיראק בשנת 1918, והוא הצעיר מארבעה אחים.
בסיום לימודיו התיכוניים התגייס לשורות הצבא האיראני וכשסיים את שירות החובה, הצטרף לעסקי הטקסטיל והפלדה שבבעלות אביו.
בשנת 1969 החל את דרכו בעולם העסקים כאשר הקים באיראן עם שותף מקומי חברה המייבאת מלגזות תוצרת HINO היפנית.
בשנת 1971 לאחר שהעסק גדל והתפתח השניים החלו לייבא לאיראן גם מכוניות מתוצרת טויוטה היפנית, וכך הם עשו את הונם הראשוני.
בשנת 1979 בעת המהפכה האסלאמית באיראן ברח עם אשתו, אייסר, לאנגליה תוך כדי שהוא משאיר את עסקיו ונכסיו מאחור.
מאוחר יותר הצליח לחלץ חלק מהכסף הרב שהשאיר באיראן בעזרת משפחתו וחבריו.
ב-1985 הקים בלונדון עם שותפו עזרא דגמי את סוכנות הרכב "יוניון מוטורס" שעסקה בייבוא ומכירת מכוניות.
ב-1990 הקימו השניים גם בישראל את סוכנות הרכב "יוניון מוטורס" וב-1991 היא קיבלה את הזיכיון לייבוא מכוניות תוצרת טויוטה.
בשנת 1993 עלה חורש לישראל, לאחר שחי קרוב ל-15 שנים באנגליה.
בשנת 1999 יוניון מוטורס שבאנגליה הפסיקה את פעילותה.
בשנת 2005, לאחר 20 שנות שותפות, רכש 20% ממניותיו של דגמי ביוניון תמורת כמה עשרות מיליוני דולרים וכמעט הגיע להחזקה מלאה בחברה.
אחיו, מוריס חורש, מחזיק בכ-2.5% ממניות החברה הנותרות.
החל משנת 2009 מתגורר חורש בדירה בפארק צמרת בתל אביב.
בנוסף לכך הוא מחזיק בית ברחוב גלי תכלת שבהרצליה פיתוח.
לחורש שני ילדים השותפים לעסק המשפחתי.
האחד, אנדרו שמכהן כמנכ"ל טויוטה בישראל.
והשנייה, רוקסן, שמנהלת את פעילות הטכנולוגיה המרוכזת ביוניון טק ונצ'רס.
שני ילדיו נולדו באנגליה, מספר שנים לאחר המהפכה באיראן.
בשנת 1997 החל הקמתו של מגדל טויוטה המשמש כמטה של פעילותו העסקית בישראל.
בשנת 2001 מכר את 26.7% ממניותיו בחברת הביטוח "אישי ישיר" לחברת "ביטוח ישיר".
בשנת 2002 מכר את מלוא מניותיו בבית ההשקעות "אוורגרין" לחברת "כלל ביטוח".
בשנת 2007 השקיע בחברת לומניס העוסקת בפיתוח וייצור מכשור רפואי.
בשנת 2009 היה בין המשקיעים בחברת מובילאיי
ביולי 2008 רכש 11.7% ממניות חברת "סאנפלאואר השקעות מתחדשות" (לשעבר: גילץ) העוסקת ביצור חשמל בטכנולוגית רוח ובנדל"ן מניב.
בספטמבר 2008 רכש 18.6% ממניות חברת פוקאל אנרג'י (Focal Energy) תמורת כ-9 מיליון דולר.
ביולי 2009 רכש מחברת בלנהיים 50% מהזכויות במתחם משרדים ששוכן ב"סולנט ביזנס פארק" (Solent Business Park) שבאנגליה תמורת כ-170 מיליון שקל.
בשנת 2009 רכש כ־47% ממניות חברת ATV, העוסקת בפיתוח וייצור מכונות לבקרת דפוס תעשייתי.
בספטמבר 2010 רכש שטח בגודל 55 דונם ברעננה מחברת קומברס תמורת 31 מיליון דולר.
ב-2017 רכש את הקרקע חזרה.
ב-2014 רכש שטח בגודל 45 דונם במערב ראשון לציון תמורת 82.7 מיליון שקל.
באוגוסט 2016 רכש מקבוצת גאון את שטח מפעל "צינורות המזרח התיכון" תמורת 386 מיליון שקל.
במרץ 2020 רכש את השטח של מפעל כיתן הישן בדימונה תמורת כ-105 מיליון שקל.
יוניון מוטורס (בריטניה) - חברה מחוקה שעסקה בעבר במכירת מכוניות באנגליה.
יוניון מוטורס (ישראל) - יבואנית טויוטה בישראל
לקס מוטורס - יבואנית לקסוס בישראל
יוניון רכב תעשייתי - חברה לייבוא משאיות ומלגזות תוצרת HINO היפנית
יוניון השקעות ופיתוח - חברת השקעות והחזקות
יוניון נכסים - מחזיקה במגדל טויוטה ו-"בית לקסוס"
יוניון טק ונצ'רס - משקיעה בחברות הייטק
מקסימה המרכז להפרדת אוויר - חברה ציבורית המייצרת גזים לצרכים תעשייתיים ורפואיים
פריים מוטורס - משווקת רכבי טויוטה ואביזרים חילופיים מקוריים לסוכנויות משנה
דליה אנרגיה - מחזיק ב-10% ממניות החברה
מחזיק בנכסי נדל"ן בצפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה), אירופה (אנגליה בעיקר, אך בעוד מדינות ביבשת), וישראל
מאצ' ריטייל - חברה שקיבלה בשנת 2010 זיכיון לייבוא מוצרי אופנה תוצרת H&M השוודית ו-cos הבריטית מאץ' פמילי - חברה בעלת זיכיון לייבוא מוצרים תוצרת דייסו היפנית
סופר פארם - חברת פארמיקה.
JTLV (ירושלים תל אביב השקעות) - חברה העוסקת בנדל"ן, בשותפות עם גיל דויטש והאחים עמיר בירם ורוני בירם
צ'אמוס (Chamoss International) - חברת נדל"ן הפועלת באנגליה, בשותפות עם קבוצת אלייד, צדיק בינו, יגאל אהובי וצביקה בירן
inchcape - חברה בריטית העוסקת בייבוא רכבים בשלל מדינות סביב העולם, מחזיק כ-5% ממניות החברה
אי.וי אדג' - חברה העוסקת בהקמת עמדות הטענה לרכבים חשמליים
סוכנות למכירת רכבי טויוטה בקנדה
אוריון מוטורס - חברה העוסקת בייבוא ושיווק כלי רכב חשמליים מתוצרת GAC הסינית
כהן פיתוח - חברה העוסקת בחיפושי נפט וגז.
קוויק - חברת משלוחי מזון.
גיאו מוביליטי - חברה העוסקת ביבוא ושיווק כלי רכב חשמליים מתוצרת JEELY הסינית
ג'ורג' ונקובר היה ימאי אנגלי ומגלה ארצות שחקר את צפון-מערב האוקיינוס השקט ליד חופי אמריקה הצפונית.
נודע בשל חקר האזור בו תוקם על שמו העיר ונקובר, אותו חקר באחד ממסעותיו.
בנוסף קרואים על שמו האי ונקובר והר ונקובר.
ונקובר נולד ב-22 ביוני 1757 בנמל בנורפוק, אנגליה.
בהגיעו לגיל 13 הצטרף לצי המלכותי הבריטי במהלך שרותו בצי הוענקה לו דרגת לוטננט, וזאת לאחר ששרת תחת פיקודו של ג'יימס קוק במסעותיו השני והשלישי לחיפוש היבשת הדמיונית טרה אוסטרליס.
ונקובר נשאר בצי עד 1789 והשתתף במבצעים צבאיים באיי הודו המערבית.
ב-1791 יצאה משלחת שעליה פיקד ונקובר לחופי צפון אמריקה על הספינה אה"מ דיסקברי (על שם ספינה זו נקרא "אי התגליות" שליד האי ונקובר).
בניגוד למסעות רבים של מגלי עולם שונים, למסעו של ונקובר הייתה מטרה מדעית בחלקה, וכללה את מיפוי האזור הנחקר.
במסעו שט מאזור העיר פסמו ביץ' בקליפורניה ועד לאיי המלכה שרלוט שליד קולומביה הבריטית.
גילה את מפרץ ג'ורג'יה וחקר את האזור בו תוקם העיר ונקובר, ואף הגיע להוואי ולבסוף שב לאנגליה דרך כף הורן ב-1795. ג'ורג' ונקובר נפטר בלונדון בשנת 1798.
ג'ורג' טאון (במלאית ובאנגלית: George Town) היא בירת מדינת פננג שבמלזיה.
ג'ורג' טאון שוכנת על האי פננג במצר מלאקה, מול חופי חצי האי המלאי.
נכון ל-2015 אוכלוסיית המטרופולין של ג'ורג טאון מונה כ-2 וחצי מיליון תושבים.
בשנת 2008 צירף אותה ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית יחד עם העיר מלאקה כ"ערים היסטוריות במצרי מלאקה", הודות לאדריכלות המגוונת והעשירה שבה.
ב-1786 סולטנות קדה מסרה לפרנסיס לייט, סוחר ונציג חברת הודו המזרחית הבריטית, את האי פננג, בתקווה שהבריטים יעניקו הגנה לסולטנות מפני סיאם.
ב-11 באוגוסט 1786 לייט ייסד בפינה הצפון-מזרחית של האי את מבצר קורנווליס.
בשנים שלאחר מכאן החלה להתהוות התיישבות סביב המבצר שקיבלה את השם ג'ורג' טאון, על שמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
במהלך המאה ה-19 ג'ורג' טאון הפכה למרכז הכלכלי של צפון מלזיה.
ב-1 בינואר 1957, אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, העניקה לג'ורג' טאון מעמד רשמי של עיר.
ב-1974 העיר ג'ורג' טאון אוחדה עם המועצה הכפרית שכללה את שאר חלקי האי פננג ולכדי מועצה עירונית אחת בשם פולאו פיננג, שחופפת לכלל האי.
ב-2015 המועצה העירונית קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת המדעים מלזיה (Universiti Sains Malaysia).
את ג'ורג' טאון משרת נמל התעופה הבינלאומי פננג, הנמצא במרחק של כ-15 קילומטרים דרומית לה.
שני גשרים מקשרים את פננג לסברנג פראי (החלק היבשתי של מדינת פננג): גשר פננג וגשר פננג השני.
האחרון, שנפתח ב-2014, הוא הגשר הארוך ביותר בדרום-מזרח אסיה.
מלבד הגשרים יש קו מעבורת הפועל בין ג'ורג' טאון ובין העיירה בטרוורת' (Butterworth) בסברנג פראי.
ג'ורג' אלפרד טרנהולם היה פוליטיקאי, איש עסקים, משקיע ובעל עבדים אמריקאי מקרוליינה הדרומית שהחזיק בבעלותו כמה אחוזות מטעים ותמך בקונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה").
בשנת קיומה האחרונה של הקונפדרציה הוא שימש כמזכיר האוצר שלה.
חברת הסחר שבבעלותו הרוויחה על פי ההערכות 9 מיליון דולר בעת הסגר הימי שהטיל האיחוד על הקונפדרציה באמצעות 60 ספינותיה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אף על פי שהוא נכלא לזמן קצר לאחר המלחמה וסבל מכמה כשלים כלכליים, המשיך טרנהולם לעשות חיל בעסקיו.
בשנים שלאחר המלחמה הוא פעל כפילנתרופ וסייע הן לשחורים והן ללבנים בקרוליינה הדרומית.
הוא גם שימש כחבר במועצות המנהלים של חברות רכבות ובנקים ונבחר שוב לבית המחוקקים של המדינה ב-1874 וכיהן שם עד ליום מותו.
ג'ורג' אלפרד טרנהולם נולד ב-25 בפברואר 1807 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית לאמו, אליזבט אירן (לבית דה גריפין) טרנהולם ולאביו ויליאם טרנהולם, סוחר בעיסוקו.
סבו מצד אביו, קומט דה גריפין, היה בעל אחוזות במושבה הצרפתית סן-דומינגי (כיום האיטי).
סבו מצד אביו, ויליאם טרנהולם, נולד ביורקשייר, אנגליה, אך חי את רוב חייו הבוגרים בצ'ארלסטון.
הוא נאלץ לעזוב את ארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות בשל תמיכתו בלויואליסטים וקשריו העסקיים עמם.
הוא חי בניו יורק, בהולנד ובסנטו דומינגו, אך ב-1785 הוא שב לצ'ארלסטון, זמן קצר לאחר המלחמה, וחי שם 37 שנים נוספות.
הוא הכניס את בנו ויליאם לעסקי המשפחה.
עם מותו, עזב בנו ג'ורג' את בית הספר ונכנס לעסקים במקומו.
ב-3 באפריל 1828, בגיל 21, נשא ג'ורג' טרנהולם את אנה הלן הולמס.
אביה, ג'ון הולמס, החזיק בבעלותו אחוזת מטעים באי ג'ונס שבסמוך לצ'ארלסטון.
הזוג הביא לעולם 13 ילדים.
חמישה מתוכם, כולל ארבעת ילדיהם הראשונים, מתו בינקותם.
על פי מפקד האוכלוסין של 1860, חיו עמם אז באחוזתם ארבע בנותיהם הנותרות ושלושת בניהם, יחד עם בנם הנשוי, רעייתו ואמה של אנה.
בגיל 16 החל טרנהולם לעבוד עבור חברת תיווך כותנה גדולה בצ'ארלסטון, "ג'ון פרייזר ושות'".
הוא קודם למעלת שותף וב-1853, בגיל 46, הוא ניהל את החברה.
ב-1854 מת פרייזר ושמה של החבר שונה ל"פרייזר וטרנהולם".
ב-1860 היה טרנהולם לאחד האישים העשירים ביותר בדרום, אם לא בארצות הברית כולה, ובבעלותו היו מקרקעין בשווי של 90,000 דולר ורכוש אישי (כולל עבדים) בשווי של 35,000 דולר.
השקעותיו העסקיות כללו ספינות קיטור, בתי מלון, רציפים ימיים ואחוזות מטעים.
כ-39 עבדים חיו כצוות שירות ביתי באחוזתה של משפחת טרנהולם בצ'ארלסטון.
טרנהולם שימש גם כמנהלו של בנק צ'ארלסטון ושל חברת מסילות הברזל של קרוליינה הדרומית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר טרנהולם מטעמה ב-1852 לבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית וכיהן שם כחבר הבית עד 1856. לאחר בחירתו לנשיאות ארצות הברית של אברהם לינקולן ב-1860, תמך טרנהולם נחרצות בפרישת מדינות הדרום מהאיחוד, שהובלה על ידי קרוליינה הדרומית שהייתה בין שש מדינות העבדות המובילות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, העביר טרנהולם מידית את המשרדים הראשיים של החברה שלו מניו יורק אל איי בהאמה ואל ברמודה.
הוא מונה כחבר ב"ועדת התותחים הימיים של המדינה", שם הוא דאג לבניית האונייה מחופת השריון, "צ'יקורה".
טרנהולם מימן אישית את בניית צי 12 הספינות שהועמדו להגנתה של צ'ארלסטון.
עושרו של טרנהולם גדל כאשר 60 ספינותיו פרצו את הסגר הימי שהטיל האיחוד על הדרום.
הספינות נשאו כותנה, טבק וטרפנטין לאנגליה ומשם הביאו פחם, ברזל, מלח, נשק ותחמושת.
ג'וזייה גורגס, האחראי על החימוש של הקונפדרציה, העריך שעד מרץ 1863 הרוויחה חברתו של טרנהולם כ-9 מיליון דולר בהובלות ימיות אלו.
חברתו של טרנהולם, שכעת נקראה "פרייזר, טרנהולם ושות'" הפכה לחברת הבנקאות שמעבר לים של ממשלת הקונפדרציה.
משרד החברה בליברפול ארגן מכירות כותנה ומימן את הצי העצמאי שלו.
קונסול ארצות הברית בליברפול, תומאס דדלי, העריך שהצי של טרנהולם ייבא כותנה בשווי של 4.5 מיליון דולר לבריטניה, אף על פי שנשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, הטיל וטו על הצעתו של טרנהולם שהקונפדרציה תרכוש את הספינות של חברת הודו המזרחית הבריטית שיצאו מהשירות בסכום של 10 מיליון דולר.
טרנהולם ושותפו מליברפול, צ'ארלס ק.
פרילו (בנו של עורך דין מצ'ארלסטון) פעלו יחד עם האמריקאי, ג'יימס דנוודי בולוק, כסוכנים של הקונפדרציה בבריטניה כדי להסדיר את ענייניה, בעיקר משלוחים של תחמושת.
בריטניה הייתה תלויה בייבוא הכותנה מהדרום.
המשך ייצוא הכותנה לבריטניה סייע לקונפדרציה לא רק מבחינה פיננסית, אלא גם עיצבה את דעת הקהל הבריטית לטובתה של הקונפדרציה.
בין השנים 1860 – 1863 כיהן טרנהולם שוב כחבר בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית.
ב-1863 הוא רכש מאנדרו ג'ונסטון את אחוזת אננדייל ששכנה מדרום לג'ורג'טאון, אחוזה שבה עבדו 230 עבדים בשנות ה-50 של המאה ה-19 ועיסוקה העיקרי היה גידול אורז.
בינואר 1864 נישאה אמילי, בתו של טרנהולם, לוויליאם מילס הזארד, ששירת כסייר בצבא הקונפדרציה.
זמן קצר לאחר תום המלחמה העביר טרנהולם את אחוזות אננדייל ובנבטום להאזרד, מתוך ניסיון להגן עליה מפני עיקול אפשרי של ממשלת ארצות הברית.
מזכיר האוצר של הקונפדרציה, כריסטופר ממינגר, בן צ'ארלסטון גם הוא, וידיד של טרנהולם, נעזר בו כיועץ בלתי רשמי במשך כמעט ארבע שנים.
ב-1 ביולי 1864, כאשר ממינגר התפטר עקב מחאה ציבורית נגדו לאחר שהוא הנפיק מיליוני שטרות כסף של בנק הקונפדרציה בשווי של שליש מאלו הקודמים, ושב לקרוליינה הדרומית, החליף אותו טרנהולם בתפקידו.
רשמית מונה טרנהולם ב-18 ביולי.
הוא היה דמות כריזמטית יותר בהשוואה לקודמו בתפקיד.
באמצעות הפרסומים הקבועים שלו הוא יצר יחסים טובים יותר עם העיתונות וקשר טוב יותר עם הקונגרס של הקונפדרציה.
טרנהולם היה בעל אישיות בלתי וותרנית, אך הוא היה מסוגל לעשות מעט מאוד כדי לבלום את החורבן אשר נגרם מחדלות הפירעון של ממשלת הקונפדרציה ומהדפסת הכסף שגרמה לאינפלציה.
הוא תמך במיסוי ישיר, צמצום ההפצה של שטרות הכסף, הפצה נוספת של אגרות מלחמה ורכישת ספינות נוספות לשבירת הסגר הימי במקום המשך ההסתמכות על חברות ספנות פרטיות, אך הקונגרס של הקונפדרציה סירב לאשר את נקיטת הצעדים הללו.
טרנהולם אישר את התשלומים למרגלים של הדרום, כולל בקנדה ובוושינגטון די.
סי., וכן תשלומים לטובת הגנתה של ריצ'מונד.
הוא עבר לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, לאחר שחיסל את עסקיו בצ'ארלסטון.
הוא הצליח להשיג הלוואה גדולה לממשלת הקונפדרציה מקונסורציום צרפתי, אך צעד זה היה מאוחר מכדי לסייע למאמץ המלחמתי.
הפעילות החברתית המפוארת של טרנהולם בריצ'מונד (בבית שלימים היה מוזיאון ולנטיין), ומימון ארוחת חג המולד מפוארת (שנדחתה עד ערב ראש השנה 1865), חיבבה אותו על האליטה של העיר.
ב-6 בפברואר 1865 הציע הקונגרס של הקונפדרציה לנשיא דייוויס שהוא יפטר את כל הקבינט שלו חוץ מטרנהולם.
דייוויס דחה את ההצעה, אך מזכיר המלחמה ג'יימס סדון התפטר והוחלף בג'ון ברקינרידג'.
במהלך הימים האחרונים של המלחמה ארגן טרנהולם את העברתם של האוצר של הקונפדרציה, הארכיונים שלה ומיליארד דולר שהיו בבעלות הבנקים של ריצ'מונד אל קרוליינה הצפונית באמצעות רכבת שאובטחה על ידי קפטן ויליאם הווארד פרקר ופרח קצונה של צי הקונפדרציה.
ערכם של מטילי הזהב והמטבעות הוערך מאוחר יותר בשווי של רבע עד חצי מיליון דולר.
הדיווח האחרון שפורסם על כך היה אודות 86,000 דולר במטבעות שהוסתרו בתחתית כפולה של כרכרה ושהופקדו בידיו של ג'יימס א.
סמפל, שלם בצי וחתנו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון טיילר.
הוא היה אמור להעביר את המטען לליברפול כדי להפקידו בחשבונות הקונפדרציה שם.
מזכיר המדינה של הקונפדרציה, יהודה פיליפ בנימין, עשה שימוש בשובר זהב בשווי של 1,500 דולר שהיה חתום על ידי טרנהולם כדי להבטיח את נסיעתו לבריטניה בספינה.
ב-40,000 דולר נוספים נעשה שימוש על ידי מייג'ור רפאל ג'.
מוזס (קצין הגיוס של הגנרל לונגסטריט) כדי לסייע לוותיקי צבא הקונפדרציה במאבקם לשוב לבתיהם.
יש המאמינים שטרנהולם הורה שמטילי הזהב יושלכו מגשרי הרכבת במסע המילוט שלו ושל משפחתו (בציון העובדה שבנו ויליאם פיתח מכשיר לאיתור חפצים במים לאחר המלחמה) או שהוא דאג להברחת כספים לאנגליה על ידי סילבסטר ממפורד (שבהמשך שב לג'ורג'יה, שם הוא תרם רבות לחינוך יתומים), או לקנדה.
טרנהולם שלח את בנותיו מחוץ לריצ'מונד ב-3 באפריל 1865 יחד עם רעייתו של דייוויס, ורינה, ברכבת, ואליהן התלווה פרח הקצונה ג'יימס מוריס מורגן (שבהמשך נשא לאישה את אחת מבנותיו של טרנהולם).
הנשים רכבו לשארלוט שבקרוליינה הצפונית ומשם הם הגיעו לבית שכור באבוויל שבקרוליינה הדרומית, שם הם פגשו את אחיהן ויליאם ואת משפחתו.
על אף מחלתו, ג'ורג' טרנהולם (עם רעייתו ששימשה כאחות עבורו, כאישה היחידה בקרב 30 גברים) התפנה מריצ'מונד בליל ה-5 באפריל, כשפניהם מועדות לדנוויל, וירג'יניה, על אותה רכבת בה התפנו שאר חברי ממשלת הקונפדרציה.
נאמר שהוא ריפא את עצמו באמצעות ברנדי אפרסקים, שאותו חלק עם שותפיו לנסיעה ובאמצעות מורפין.
כמה ימים לאחר מכן, הועבר טרנהולם באמצעות אמבולנס לרכבת אחרת שהסיעה את חברי ממשלת הקונפדרציה לקרוליינה הצפונית, שם נודע להם על רצח הנשיא לינקולן ב-14 באפריל.
בסופו של דבר, ממשלת הקונפדרציה, כולל טרנהולם, הגיעה לפורט מיל שבקרוליינה הדרומית.
עם הגעת הידיעה על כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי באפומטוקס, וירג'יניה ב-9 באפריל, הציע המפקד המקומי בשארלוט, גנרל ג'ון אכולס לחייליו את הבחירה בין כניעה לבין המשך הלחימה.
מחצית מפרשיו וכמעט כל חיילי הרגלים עשו דרכם אל בתיהם, כשרק אלף איש יצאו בפיקודו של אכולס כדי לחבור לנשיא דייוויס ולחברי הקבינט שנותרו בפורט מיל.
טרנהולם ביקש מדייוויס להגיש את התפטרותו בציינו את מצב בריאותו וב-27 באפריל קיבל דייוויס את התפטרותו.
בבעלותו של טרנהולם היו שש אחוזות לגידול אורז במחוז ג'ורג'טאון שבקרוליינה הדרומית, שאותם הוא רכש ב-1863 לפני שמונה כמזכיר האוצר.
הוא נסע מאבוויל לקולג' קרוליינה הדרומית בקולומביה, שם הוא השתתף ב-1 ביוני בחתונת בנו פרנק למרי אליזבט בורווס בביתו של נשיא הקולג'.
טרנהולם, רעייתו ובנותיו עברו לאחוזה שנרכשה אז, שנקראה דה'גריפין וששכנה ליד קולומביה.
חיילי צבא האיחוד שרפו אותה במהלך פשיטתם.
הם הותירו את הבית באבוויל לוויליאם ולמשפחתו.
ב-12 ביוני לערך, התבקש טרנהולם על ידי קצין צבא האיחוד להגיע לצ'ארלסטון כדי להשיב על כמה שאלות.
כשהוא מלווה בחתנו, ג'יימס מ.
מורגן (או על פי דיווחים אחרים, בבנו ויליאם), וכשהוא נושא תיק עם מטילי זהב, נסע טרנהולם לאורנג'בורג שבקרוליינה הדרומית.
משם הוא לקח את הרכבת לצ'ארלסטון, שם הוא נעצר והובל לכלא ב-13 ביוני.
הוא הואשם על ידי הממשלה הפדרלית בהעלמת מיליונים מנכסי הקונפדרציה.
עד מהרה הוא הצטרף בכלא לתאודור דוהן וגנר, מנהל חברת "טרנהולם, פרייזר ושות'".
לזמן קצר נכלא טרנהולם בהילטון הד איילנד שבקרוליינה הדרומית, אך גנרל קווינסי גילמור, שהכיר אותו ואת טוב ליבו כלפי השבויים מצבא האיחוד במהלך המלחמה, וזיהה את קשייו הרפואיים, העניק לו כתב חנינה ב-25 ביוני ואפשר לו לשוב לביתו.
ביולי שוחרר גילמור מתפקידו וב-12 ביולי נאסר טרנהולם מחדש.
מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אדווין סטנטון, חשד בו במעורבות ברצח הנשיא לינקולן.
ביולי נעצרו גם תאודור ג'רווי וא.ס.
ג'ונסון, שניהלו את תנועת הספינות שפרצו את המצור הימי בתקופת המלחמה.
טרנהולם נכלא בפורט פולסקי ליד סוואנה שבג'ורג'יה.
הותר לו לקבל מבקרים, שהגיעו אליו, כולל רבים מפקידי הקונפדרציה הבכירים.
יחד עמו נכלאו שם ג'יימס סדון, דייוויד לוי יולי, רוברט מ.
האנטר, מושל פלורידה לשעבר א.
אליסון, צ'ארלס קלארק ממיסיסיפי, א.ג.
מגרת' ועוזר מזכיר המלחמה, ג'יימס א.
קמפבל – לכולם הוענקה חנינה באוגוסט.
לאחר שהוענקה לו חנינה על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון והוא שוחרר ב-1 באוקטובר 1865 (יחד עם קלארק, קמפבל, סגן נשיא הקונפדרציה אלכסנדר סטיבנס והאחראי על הדואר ג'ון רייגן מטקסס), שב טרנהולם לעסקיו.
באוגוסט קיבל מנהל החברה שלו ג'יימס ולסמן חנינה וב-29 באוגוסט הורה הנשיא ג'ונסון על השבת הרכוש לחברות בצ'ארלסטון, כולל זו של טרנהולם.
עורכי דין אמריקאים הגישו תביעות בבריטניה כנגד נכסי החברה של טרנהולם כדי לקבל בחזרה כספים וכנגד כמה מנהלים בחברה, כולל ט.
הממשלה הפדרלית תבעה את קנדה על פיצויים על נזקים שנגרמו על ידי חברות בריטיות שפעלו בשם הקונפדרציה, אך הם הגיעו להסדר, כולל שלושה מיליון דולר על נזקים לתנועת הספנות האמריקאית שנגרמה על ידי ספינת הקונפדרציה "אלבמה" שנבנתה בבריטניה.
בנו של טרנהולם, פרד, הפליג הביתה מאנגליה כדי להשתתף בחתונת אחותו הלן לג'יימס מוריס מורגן.
טרנהולם יצר קרנות והעביר אחוזות לילדיו ולבני זוגם.
הממשלה הפדרלית עיקלה כמה מנכסים אלו בהתבסס על אי תשלום מכס על ידי החברה של טרנהולם על פריטים שיובאו על ידי הספינות פורצות המצור במהלך המלחמה.
ב-1867 הוכרזה חברת תיווך הכותנה של טרנהולם כפושטת רגל.
החברה התארגנה מחדש כ"ג'ורג' טרנהולם ובנו" ועברה הסבה לכריית זרחה, תחום שזכה לפריחה לאחר המלחמה.
ב-1868 נבחר טרנהולם כמנהל של חברת הרכבות בלו רידג'.
מסילה זו תוכננה לקשר את צ'ארלסטון אל המערב התיכון, אך היא פשטה רגל בשל מעילה של אחד ממנהליה שנמלט לצפון.
ייתכן גם שפשיטת רגל זו נבעה מניהול לקוי.
בתקופה שלאחר המלחמה נודע טרנהולם בשל פעילותו הפילנתרופית בקרוליינה הדרומית, הן למען שחורים והן למען לבנים.
ב-1865 הוא כתב שהאמנציפציה ניתנה לשחורים בצדק ודחף לקידומם.
רבים מתושבי קרוליינה הדרומית לא היו שבעי רצון מהפעולות שננקטו בתקופת השיקום ומהמושל רוברט קינגסטון סקוט.
הוא הוביל את המאמצים להשקיע ברווחת הציבור ובתשתיות, שכתוצאה מכך שולש החוב המדינתי שכן לא בוצעו השקעות רבות לפני המלחמה.
ב-1874 נבחר טרנהולם לבית המחוקקים של המדינה והוא היה חבר בו עד יומו האחרון.
באותה שנה לוותה מערכת הבחירות למושל המדינה באלימות, כאשר דמוקרטים לבנים פעלו כדי לדכא את המצביעים הרפובליקנים השחורים.
הארגון הצבאי-למחצה, "החולצות האדומות" התחמש וחבריו רכבו בכל האזור.
הם היו לוחמניים באופן מיוחד והצליחו להטיל אימה על מצביעים שחורים רבים.
הדמוקרט וייד האמפטון, גנרל לשעבר בצבא הקונפדרציה, נבחר כמושל והדמוקרטים הלבנים השיבו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים של המדינה למשך רוב מאה השנים הבאות.
ג'ורג' טרנהולם נפטר בצ'ארלסטון ב-9 בדצמבר 1876 ונטמן בבית הקברות מגנוליה.
בספריית הקונגרס מוחזקים רבים מתיקי מחלקת האוצר של הקונפדרציה, רבים מהם נוצרו על ידי טרנהולם.
קיימת אמונה עממית שטרנהולם ומעשיו נתנו השראה למרגרט מיטשל כאשר יצרה את דמותו של רט בטלר בספרה על תקופת מלחמת האזרחים, חלף עם הרוח.
ג'ורג' בל טימרמן הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל קרוליינה הדרומית בשנים 1955–1959 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
טרם היבחרו לתפקיד המושל, היה טימרמן סגן המושל במדינתו ויוצא מלחמת העולם השנייה.
טימרמן נולד במחוז אנדרסון שבצפון-מערב קרוליינה הדרומית, בנם של מרי ואנדיבר (לבית סאליבן) וג'ורג' בל טימרמן האב, אז שופט פדרלי.
הוא גדל בצ'ארלסטון וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית "המצודה" (The Citadel).
לאחר שקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית, הוא עסק בעריכת דין בעיירה בייטסבורג.
טימרמן התגייס לצי ארצות הברית כקצין עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות המתקפה על פרל הארבור.
כששב לקרוליינה הדרומית בתום המלחמה, התמודד טימרמן לתפקיד סגן מושל קרוליינה הדרומית כעמיתו למירוץ של סטרום ת'ורמונד, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר לתפקיד והחל את כהונתו ב-1947, ונבחר מחדש כעבור שלוש שנים ב-1950 לכהונה נוספת בת ארבע שנים.
בבחירות לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית ב-1954 ניצב בפני התנגדות מזערית בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית והתמודד ללא התנגדות בבחירות הכלליות, ובינואר 1955 טימרמן הושבע לתפקיד.
הוא ביקש לסכל הוראה של עדת המסחר הבין-מדינתי (Interstate Commerce Commission) לביטול הפרדה גזעית בנסיעות למרחקים ארוכים, בעיקר מפני שההפרדה הגזעית השפיעה על חדרי ההמתנה הציבוריים.
במקביל הוא התנגד לצווים של בתי משפט פדרליים המורים על דה-סגרגציה בפארקים ציבוריים, חופי רחצה ומגרשי גולף.
בנוגע לביטול הפרדה גזעית במערכת החינוך הציבורית, הוא נדר נדר ביחד עם מושלים אחרים ממדינות דרום ארצות הברית שיסכלו את הדה-סגרגציה באמצעות חקיקה בקונגרס של ארצות הברית או לחלופין בבית המחוקקים של המדינה.
כמושל, התנגד טימרמן לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שקבע כי הפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים מנוגדת לחוקת ארצות הברית.
טימרמן נלחם בשינויים שהביא עמו פסק הדין התקדימי וקרא לקונגרס האמריקאי להגביל את סמכותו של בית המשפט העליון.
טימרמן ראה בהתעקשותן של מדינות צפון ארצות הברית להחיל דה-סגרגציה כהתנהגות צבועה.
ב-1956 הוא היה המועמד המועדף לנשיאות ארצות הברית בידי משלחת קרוליינה הדרומית לכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
במהלך הוועידה הוא היה מנהיג ההתנגדות הדרומית למה שכינה "חקיקת זכויות אזרח קיצוניות ועקרונות רדיקליים במצע הבחירות של המפלגה".
הוא חתם על חוק משנת 1956 שבלם את חברי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים מתעסוקה ציבורית בקרוליינה הדרומית.
כמו כן, הוא התנגד לצעדים בתחום זכויות האזרח של ממשל הנשיא דווייט אייזנהאואר.
לאחר שעזב את משרד המושל ב-1959, מונה טימרמן ב-1967 לשופט בית המשפט המדיני עבור הסבב האחד עשר, וישב בכס השיפוט עד לשנת 1984. הוא נפטר בשלהי נובמבר 1994 בעיירה בייטסבורג-ליזוויל.
ג'ורג' ויליאם ולה (במלטית: George William Vella; נולד ב-24 באפריל 1942) פוליטיקאי מלטזי, שכיהן בשנים 2019–2024 כנשיא מלטה.
ולה שימש השר לענייני חוץ בממשלתו של אלפרד סנט משנת 1996 ועד 1998 ובממשלתו של ג'וזף מוסקט משנת 2013 עד 2017.
ולה נולד באיז-זיתון בשנת 1942. הוא נשוי למרים (לבית גרימה).
לולה שתי בנות ובן, ושבעה נכדים.
ולה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1964, הוא מומחה לרפואת משפחה ויש לו רישיון לרפואת תעופה.
כחבר הפרלמנט הוא ייצג את המחוז השלישי והחמישי.
בשנת 1978 שימש ולה חבר מחליף באספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, ודַווח (rapporteur) לזיהום ימי ולמשאבי ים בוועדה לרשויות מקומיות ואזוריות של אירופה (CLRAE).
מינואר עד מאי 1987 שירת כנציג הקבוע של מלטה במועצת אירופה.
ב-1992 נבחר ולה כסגן ראש מפלגת העבודה לעניינים פרלמנטריים וכדובר לענייני חוץ.
בין 1995 ל-1996 שימש כחבר ועדת בית הנבחרים לעסקים והוועדה הפרלמנטרית לענייני חוץ.
סגן ראש הממשלה ושר החוץ
ולה מונה לסגן ראש ממשלת מלטה ולשר לענייני חוץ וסביבה באוקטובר 1996, ושוב במרץ 2013 עד יוני 2017.
ולה הביע את תמיכתו בקמפיין להקמת המועצה הפרלמנטרית של האומות המאוחדות , ארגון החותר לרפורמות דמוקרטיות באו"ם.
ולה התמנה לנשיא מלטה מטעם מפלגת העבודה.
המינוי זכה לתמיכת הממשלה והמפלגה הלאומית שבאופוזיציה.
המפלגה הדמוקרטית הכריזה על תמיכתה במינוי ולה, אך החרימה את ההצבעה כמחאה למען תיקון החוקה שייחייב תמיכה ברוב מיוחס של שני שלישים למינוי נשיא.
המינוי נכנס לתוקף לאחר השבעת הנשיא ב-4 באפריל 2019.
ג'ורג' וינסנט היה אמן נוף אנגלי.
הוא נחשב על ידי היסטוריונים לאמנות לאחד המוכשרים ביותר מבית הספר לציירים נורויץ', עבודתו של וינסנט התבססה על האסכולה ההולנדית לציור נוף וכן על הסגנון של ג'ון כרום, גם הוא מבית הספר נורויץ'.
ג'ורג' וינסנט נולד בנוריץ', בנם של ג'יימס וינסנט ואשתו הראשונה מרי פרימן, והוטבל על ידי הוריו ב־27 ביוני 1796 בכנסיית סנט ג'ון המטביל, טימבריל.
שנתיים קודם לכן נפטר אחיו הבכור - שנקרא גם ג'ורג'.
ג'ורג' התחנך בבית הספר בנורויץ', שם התיידד עם ג'ון ברני כרום ואחיו פרדריק, יחד עם ג'יימס סטארק, שאביו היה צייר, הכיר את אביו של וינסנט דרך קשריו העסקיים.
בצאתם מבית הספר, למדו אצל ג'ון כרום - ג'ורג' וינסנט, ג'ון ברני כרום וג'יימס סטארק, אולי כבר בשנת 1812. מבין שלושת החברים, וינסנט היה המוכשר ביותר.
הם נסעו יחד לטיולי רישום וציור, תוך שהם משפיעים הדדית על סגנונותיהם האמנותיים.
בינואר 1816 נסע לצרפת והולנד עם ג'ון ברני כרום ורופא בשם בנג'מין סטיל, שהיה אמור להינשא לאחותו של ג'ון ברני, האנה, שש שנים אחר כך.
במכתב שכתב ג'ון קרום, דווח כי וינסנט חלה במהלך המעבר לצרפת.
לאחר הביקור ביבשת, הם המשיכו לסייר באסקס, שבמהלכו צייר וינסנט תמונות המתארות את הכפרים באזור.
בשנת 1817, יחד עם סטארק, הוא נרשם כסטודנט בבית הספר של המכון הבריטי, ועבר ללונדון, אך לאחר שנתיים סטארק נאלץ לחזור הביתה לנוריץ' בגלל בריאות לקויה.
בשנת 1821 נכחו וינסנט וסטארק בהלווייתו של ג'ון כרום, לאחר שנסעו לנורפוק מלונדון.
באותה תקופה וינסנט היה בעצמו חולה, אם כי הסיבה לבריאותו הלקויה אינה ידועה.
ב־3 בנובמבר 1821 הוא התחתן עם מרי אליזבת קוגנוני בת ה-19, בתו היחידה של הרופא ג'יימס קוגנוני, שהייתה, על פי סטארק, עשירה ביותר.
האירוע תועד ב"כרוניקל" של נורפוק כעבור שבוע.
לא ידוע על ילדים שנולדו מהנישואין.
וינסנט קנה בית טוב בקמדן טאון, שנמכר כאשר כספה של אשתו לא הגיעה, מסיבות שמעולם לא הוסברו.
בקיץ 1824 גרו הוא ואשתו קרוב לכיכר בדפורד, בית זול קרוב יותר למרכז לונדון.
מצבו הבריאותי של וינסנט התדרדר וחובותיו גדלו, בין היתר בגלל הרגלי השתייה שלו.
במכתב מיום 27 ביולי 1824 לחברו ויליאם דייבי, הוא התייחס ל"איוולת העבר".
נראה כי 'האיוולת' הייתה הסיבה לקרע קבוע בין וינסנט לחבריו בנוריץ', כמו גם לאביו, שכבר הוטרד מחוסר המידה שלו.
מכתביו לדייבי חושפים את הבעיות הכלכליות שלו וכוללים התייחסות ל"השמצה" שהופנתה אליו.
דייבי נאלץ לעזור לחברו למכור עבודות בנוריץ' במחירים נמוכים מהצפוי.
ארבע שנים לאחר שחרורו מהכלא, נעלם וינסנט ולא נראה שוב, למרות ניסיונות משפחתו לאתרו.
הבוטנאי ג'וזף דלטון הוקר, שכתב ביוגרפיה של אביו משנת 1902, מזכיר כי "ג'ורג' וינסנט היה איש משכיל אבל איבד את עצמו לדעת.
אבי, בן דודו, השתדל לשווא להתחקות אחר סופו היה בלונדון".
בקטלוג תמונותיו שהוצגו על ידי אגודת האמנים הבריטית בשנת 1832, הוא תואר כמת, אך קיימת אי הוודאות סביב תאריך וסיבת מותו.
ייתכן שהוא נפטר לפני 14 באפריל 1832, אולי בעיר באת', כהודעה שהופיעה בעיתון המרקורי של נוריץ' באותו יום נכתב כי "נפטר בבאת', בגיל 36, ג'ורג' וינסנט, אמן, בנו של מר ג'יימס וינסנט, מהעיר הזו."
תכולת ביתו בלונדון נמכרה בינואר 1833. המהדורה של מילון הביוגרפיה הלאומית בשנת 1899 טענה כי משפחתו נראתה לאחרונה כאשר השתתפה בהלוויית אביו באפריל 1833. ב־2 במאי 1833 נישאה מרי וינסנט לעיתונאי בשם תומאס מרפי.
וינסנט, כרום, קוטמן וסטארק נחשבים על ידי היסטוריון האמנות הרברט מינטון קונדאל לאמנים העיקריים של בית הספר לציירים בנוריץ'.
עבודתו של וינסנט הושתתה על סגנון תור הזהב של הולנד.
עבודותיו, המתוארכות לעיתים קרובות, נחתמו לעיתים במונוגרמה שלו.
עבודותיו הראשונות הוצגו בשנת 1811 וב־1812. מאז ועד שנת 1831 הציג בכל שנה עם אגודת האמנים נורויץ' והציג בסך הכל 106 תמונות, כולל 75 נופים, 6 נופי ים ו-16 עבודות אדריכליות.
וינסנט הציג 9 עבודות באקדמיה המלכותית, 41 במוסד הבריטי (מדי שנה בין השנים 1815 עד 1831, למעט 1816 ו-1828), 12 ברחוב סאפוק, וכן הציג במנצ'סטר ובגלאזגו.
ציוריו לא הוצגו באופן קבוע בלונדון עד שעבר לבירה.
בשנת 1820 הציג באגודת הציירים בשמן ובצבעי מים את לונדון מסארי סייד של גשר ווטרלו, שנחשב ליצירה חשובה.
היא נרכשה על ידי ג'ון לסטר, הברון הראשון של טאבי והוצגה לציבור בגלריה שלו בלונדון לפני שהועברה לאוסף שלו בצ'שיר.
תמונותיו של וינסנט הציגו בעיקר נופים של האזור הכפרי בנורפוק, אך גם של סצנות סקוטיות ושל סירות, ובשנת 1816 הציגו הוא וג'יימס סטארק נופים של וינדזור לאחר שסיירו באזור.
בשנת 1819 סיור בסקוטלנד הביא לציורים כמו מבט על אדינבורו מגבעת קלטון וסירות דייגים.
בשנת 1824 החל להכין שתי תמונות, של קרב הנילוס וקרב טרפלגר, כדי להתמודד על פרס שהציעו מנהלי הגלריה הבריטית.
אף על פי שהתגורר בלונדון, הוא עדיין תפס את עצמו כאיש נורפוק, אף אחת מהעבודות לא הושלמה בגלל מאסרו בכלא בשנת 1825, כאשר הורשה לנסוע מהכלא לבקר את סטארק בנוריץ', הוא ניסה לחדש את הקשר שלו עם חבריו.
שנה לאחר שחרורו בפברואר 1827, הוא שלח שש תמונות לתערוכת נורוויץ'.
תמונותיו הוצגו בפעם האחרונה במהלך חייו שם בשנת 1831.
עבודתו של וינסנט הושפעה מציוריו של כרום, ביניהם שוק דגים בבולון (1820).
לדברי היסטוריון האמנות אנדרו מור, הוא התחבר לנטורליזם של כרום, אך היה נחות בתחושת הקומפוזיציה.
עבודתו הושפעה גם מציוריו של ג'ון קונסטבל, שידוע שאותו העריץ, ומויליאם טרנר שניהם התגוררו בלונדון כאשר וינסנט התבסס שם.
הוא הושווה לטובה גם עם ג'יימס סטארק בן זמנו.
מור התייחס אליו כאחד הציירים הבריטיים המוכשרים ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-19, אם כי לא היה עקבי באיכותו.
הביוגרפיה של דודג'סון על ג'ורג' וינסנט בגרסה האחרונה של מילון הביוגרפיה הלאומית מתארת אותו כתלמידו המוכשר ביותר של כרום, שציוריו מהווים גוף יצירה יוצא דופן.
וולפול, אף שהכירה בתפוקתו כ"לא אחידה", כתבה עליו כעל אדם שמותו גרם לאובדן של אמן שאפתן וכישרון אדיר, שנשא בשנותיו הראשונות את סימן ההיכר של הגאונות.
בין התכונות שהיא מייחדת להן ניתן למנות את יכולתו לאזן את תמונותיו עם שמים יוצאי דופן, השימוש ההרמוני שלו בצבע, ודרכו לייצר יצירות מעניינות ומורכבות שהיו מחושבות ובנויות היטב.
היא שיבחה במיוחד את ציורי השמן הסקוטיים שלו, ותיארה אותם כ"מפוארים לחלוטין".
הירידה במצבו הבריאותי והונו מאמצע שנות ה-20 הייתה על פי וולפול הגורם לירידה הכללית באיכות תפוקתו מאותה תקופה.
ג'ורג' אליסון וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מדינת איווה בשנים 1939–1943, ולאחר מכן ייצג אותה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1943–1949.
וילסון נולד בחווה חקלאית בסמוך לעיירה מנלו שבאיווה, ולמד בבתי ספר כפריים ובמכללת גרינל.
בשנת 1907 השלים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איווה, ובאותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה.
כעבור זמן מה החל להתמקצע כעורך דין בדה מוין.
בין השנים 1912–1914 היה עוזר התובע המחוזי במחוז פולק, ואז מ-1915 עד 1916 היה התובע המחוזי בעצמו.
ב-1917 החל את כהונתו כשופט מחוזי, תפקיד אשר מילא עד 1921, ובמשך עשור היה חבר הסנאט המדינתי באיווה מ-1925 עד 1935.
בשנת 1936, מושל איווה הדמוקרטי קלייד הרינג, בחר להתמודד לסנאט של ארצות הברית במקום לכהונה נוספת כמושל.
בבחירות מקדימות, שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית, זכה וילסון במועמדות מפלגתו לתפקיד המושל, אך הוא הובס בבחירות הכלליות על ידי נלסון קראשל, בפער של פחות מ-3,000 קולות.
ב-1938 התמודד וילסון בשנית מול קראשל, והפעם הצליח לגבור עליו וגרף 52.7% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1940 נבחר מחדש לכהונה שנייה כמושל, ושוב זכה באותו אחוז מהקולות מול ג'ון ולנטיין הדמוקרטי.
זאת לאחר שזכה מחדש במועמדות המפלגה הרפובליקנית אחרי מערכת בחירות מקדימות עיקשת, מצד Harold Royce Gross לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במקום להתמודד לתקופת כהונה שלישית ב-1942, החליט וילסון להתמודד נגד הסנאטור הדמוקרטי המכהן קלייד הארינג, ובסופו של דבר הדיח אותו מהתפקיד.
ב-14 בינואר 1943 וילסון הושבע לתפקידו, וכהונתו נמשכה עד ינואר 1949. במהלך כהונתו היה וילסון חבר בוועדת הכוחות המזוינים וכן בוועדת העסקים הקטנים והיזמות.
בשנת 1948, הסנאטור גאי מארק ג'ילט, שבבחירות 1944 כשל בניסיונו להיבחר מחדש, התמודד נגד וילסון בבחירות הכלליות.
עם זאת, בשנה שבה נשיא ארצות הברית הארי טרומן ודמוקרטים רבים אחרים הפתיעו את הפרשנים הפוליטיים, ג'ילט הביס את וילסון בלמעלה מ-150,000 קולות.
ב-1953 הלך וילסון לעולמו, ונטמן בבית העלמין גלנדייל שבדה מוין.
ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם היה אציל אנגלי בחצרם של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה וצ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
מפקד הצי, יועץ מלכותי, שר חוץ בפועל ופטרון אומנות.
אביו נפטר ב-1606 ואמו חינכה אותו לחיי ג'נטלמן ואיש-חצר.
הוא סייר בצרפת, למד צרפתית, מחול, רכיבה על סוסים וסיוף.
אנשי תקופתו תיארו אותו כצעיר המקסים ביותר של זמנו, נאה ביותר, בעל התנהגות מעודנת ואיש שיחה.
ב-1611 הפך סר ג'ון גרהאם, בן-לווייתו של המלך ג'יימס הראשון, למנטור שלו.
ב-1614 ביקשו גורמים בחצר במלך, שהתנגדו לקשר האמיץ בין המלך לבין הלורד צ'מברלין רוברט קאר , להפוך את וילרס ליקירו של המלך במקום קאר.
אישים אלה, בהם פרנסיס בייקון, גייסו כספים על מנת לקדם את וילרס למשרת נושא הגביע המלכותי, הראשונה במשרות אמון רמות שרכש וילרס בחצר המלך.
ככל הנראה היה ביחסיהם מימד הומוסקסואלי.
מכאן קודם וילרס במהירות בסולם האצולה בחצר המלך.
ב-1615 מונה לאביר ולג'נטלמן של חדר-המיטות המלכותי (Gentleman of the Bedchamber) ושנה לאחר מכן לשר הסוסים (Master of the Horse), הוכנס לשורות האצולה כויקונט ג'רזי ואביר מסדר הבירית.
ב-1617 קודם לרוזן ובשנה שלאחר מכן למרקיז.
ב-1623 מונה לדוכס בקינגהאם, תואר שיצר המלך ג'יימס מחדש, מאה שנים לאחר שהנרי השמיני ביטל את התואר, עקב הוצאתו להורג של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם.
עד מותו של המלך ב-1625, היה וילרס בן לווייתו העיקרי והאהוב ביותר.
בהשפעתו מונה פרנסיס בייקון ב-1618 ללורד צ'נסלור.
ב-1619 מונה ללורד אדמירל הבכיר של אנגליה ולשר חוץ בפועל (Lord High Admiral of England).
במסגרת תפקידו זה ליווה וילרס את יורש העצר צ'ארלס במסעו למדריד על מנת לפגוש את מריה אנה מספרד, שיועדה להיות אשתו.
אולם, התנגדות הן בפרלמנט הבריטי והן בספרד מנעו את נישואי הנסיכה הקתולית לנסיך פרוטסטנטי.
ביוני 1625, לאחר מותו של המלך ג'יימס, הוכרזו נישואי צ'ארלס לנסיכה קתולית אחרת, הנרייט מארי, נסיכת צרפת, בניגוד לדעתו של וילרס.
אולם גם אז, היה וילרס האציל היחיד מממשלו של ג'יימס ששמר על מעמדו, לא הודח עם חילופי השלטון ואף היה ליועצו הבכיר של צ'ארלס.
וילרס ראה בנישואים הקתוליים של המלך בגידה וביקש, בתפקידו כמפקד הצי לצאת לסיוע למרד הוגנוטי בצרפת נגד מלך צרפת והקרדינל רישלייה (מצור לה רושל) וקיבל פיקוד על המשימה מן המלך.
המרד כשל וב-1627 נעשה ניסיון נוסף לשלוח צי אנגלי על מנת לסייע להוגנוטים, אף הוא בפיקוד וילרס, אף הוא הסתיים בכישלון צורב והוביל לאבדן האוטונומיה ההוגנוטית בלה רושל.
ווילרס סומן כאחראי להרפתקה הכושלת.
יתרה מזו, לשם מימון הרפתקאותיו הצבאיות נדרשה העלאת מיסים שקוממה את העם ואת נציגיו בפרלמנט.
על אף זעם ציבורי שהופנה כלפיו והתנגדות לצעדיו בפרלמנט, גונן עליו המלך ולא הסכים להדיחו ואף פיזר את הפרלמנט.
ב-1625 מונה ללורד חמשת הנמלים.
ב-1626 מונה וילרס לצ'נסלור של אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-23 באוגוסט 1628, בעת ששהה בפורטסמות', בניסיון לארגן מבצע צבאי ימי נוסף, נרצח וילרס בפאב "גרייהאונד" בעיר והוא בן 35 באמצעות דקירת פגיון בחזהו.
המתנקש היה ג'ון פלטון , חייל שנפצע במסע הצבאי הקודם שארגן וילרס.
מעמדו הציבורי של דוכס בקינגהאם היה כה ירוד בשלב זה, שפלטון זכה למעמד של גיבור עממי ומעשה הרצח שלו הוצדק ציבורית בשירים ופמפלטים.
הרוצח פלטון נשפט והוצא להורג בטייברן ב-29 בנובמבר 1628. גופתו נשלחה לפורתסמות' על ידי השלטונות כצעד שנועד לעורר יראה מפני החוק, אך הפכה לאובייקט להערצת ההמון ועוררה תסיסה נגד המלך.
וילרס הובא לקבורה במנזר וסטמינסטר, הוא פוסל עוטה שריון ואת שרשרת אבירי מסדר הבירית ועל מצבתו הוצבו פסלי מרס ונפטון.
וילרס עסק במחול והיה חובב תיאטרון שסייע בהעלאת מחזות בדור שאחרי ויליאם שייקספיר.
הוא הזמין לעצמו ולאחרים דיוקנאות מאת ציירים כויליאם לרקין, קורנליוס ג'ונסון ואנתוני ואן דייק, אותו סייע להביא לחצר האנגלית.
נוסף על כך, פטר פאול רובנס צייר דיוקן שלו, אשר נחשב כאבוד, אך התגלה מחדש ב-2017. הצייר חרארד ואן הונטהורסט צייר את וילרס כמרקוריוס המוביל את המוזות בציור "האמנויות מציגות את עצמן לפני צ'ארלס והנרייט מארי".
הדוכס מבקינגהם גילה עניין רב בספרים וטיפח את ספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
בין היתר רכש בעבודה את ספריית תומאס ואן ארפה ויזם את אוסף הספרים בערבית שלה.
ב-1620 נשא לאישה את קתרין (1603–1649), בתו של פרנסיס מנרס, רוזן רותלנד, נגד רצון אביה.
פרנסיס (1629–1648), נהרג במלחמת האזרחים האנגלית השנייה
הופעתו הידועה ביותר של הדוכס מבקינגהם, כדמות דמיונית למחצה, מצויה בספרו של אלכסנדר דיומא האב "שלושת המוסקטרים" ושלל עיבודיו.
הוא מתואר שם כ"אביר הנאה ביותר בצרפת ואנגליה", חביבם של מלך אנגליה ושל מלך צרפת, עשיר ובעל עוצמה עצומה בחצר ומאהבה של אן מאוסטריה.
הוא נרצח על ידי פאלון המתואר כפוריטני שפותה לבצע את המעשה בערמה על ידי מיליידי דה וינטר, זאת לאחר שרישלייה דרש ממנה לרצוח את הדוכס לפני שיוכל לסייע להוגנוטים בלה רושל.
בסרטים שלושת המוסקטרים (סרט, 1973) מ-1973 מקבלת דמותו של הדוכס, בגילומו של סיימון וורד, נפח גדול יותר מאשר בספרים, כידידם של המוסקטרים.
הוא מופיע כדמות ברומן ההיסטורי Earthly Joys מאת פיליפה גרגורי (1998) ורומן של רונלד בליית' The Assassin (2004) שנכתב כביכול על ידי פלטון בעת שהוא ממתין להוצאתו להורג.
ג'ורג' יאנג הוא שחקן, סופר ומגיש טלוויזיה בריטי .
יאנג הוא הבכור מבין ארבעה אחים.
הוא נולד בשנת 1980 בלונדון, אנגליה לאב סיני מלזי ולאם קפריסאית יוונית.
הוא התחנך בווינצ'סטר קולג' ולמד משחק בניו יורק לפני שקיבל את התואר בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סאות'המפטון, ולאחר מכן תואר במשפטים באוניברסיטת וסטמינסטר ובמכללה למשפטים .
אף על פי שסיים את התמחותו של עורך דין במשרד עורכי הדין בסיטי של לונדון, והוא עורך דין מוסמך לחלוטין לבית המשפט העליון של אנגליה ווילס, הוא ויתר הצעות בתחום כדי להמשיך באהבתו למשחק.
יאנג החל את הקריירה שלו בבריטניה, כשהופיע בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC, "נפגעים".
ולאחר מכן צילם את התפקיד הראשון שלו בסרט בבוליווד, "Jhootha Hi Sahi" .
לאחר שצילם מספר פרסומות בטלוויזיה בטייוואן ובתאילנד, וקליפ עם אריאל לין, יאנג הופיע בערוץ "Travel and Living", והגיש לצד ג'נט הסייה את התכנית "Fun Taiwan" .
הוא גם שימש כאחד התסריטאים בתוכנית.
בשנת 2011, הנחה יאנג את תוכנית המציאות "Million Dollar Money Drop: Singapore Edition" שהוצגה לראשונה ביום הלאומי של סינגפור בערוץ MediaCorp 5 .
באותה שנה, שיחק יאנג בפרק השני של הסדרה "התלמיד" בתור התלמיד החדש בנג'מין וונג.
העונה עלתה לראשונה ב-18 באוגוסט 2011.
לאחר שלמד מנדרינית במשך פחות משנה, יאנג צילם שתי דרמות בשפה המנדרינית במקביל: "Yours Fatefully" ו-"Joys of Life", עבור "MediaCorp ערוץ 8" .
בשנת 2015, הופיע יאנג לראשונה בסדרת טלוויזיה בארצות הברית.
הוא גילם את ד"ר ויקטור קנרטס, תפקיד קבוע בסדרה בתוכנית "Containment" .
הסדרה עלתה לראשונה בארצות הברית ב-19 באפריל 2016 ברשת The CW .
בשנת 2016, יאנג ורעייתו ג'נט הסיה כתבו יחד את הספר "Starting at The End" (שם בשפה הסינית: "在世界的盡頭說：我願意").
בספר חולקים בני הזוג את סיפוריהם הסותרים מדי פעם על האופן שבו הם נפגשו, כמו גם את מסעם בן חמישים הימים דרך טקסס, ארגנטינה והחתונה שלהם באנטארקטיקה .
בשנת 2018, כתב, ביים ושיחק לצד אשתו ג'נט הסיה בסרט קצר על אוטיזם בשם " בית ".
הסרט היה מועמד בקטגוריית "פרס הסרט הטוב" ביותר בפסטיבל הקולנוע של לוס אנג'לס 2018, יאנג בפרס השחקן הטוב ביותר בסרט אינדי ובצמד הטוב ביותר עבור יאנג והסיה, בהתאמה.
בפסטיבל הסרטים הקצרים הטובים ביותר לשנת 2018, יאנג קיבל את פרס ההצטיינות ההומניטרי ואת פרס המצוינות בנושאי מוגבלות עבור הסרט, כמו גם את פרסי השחקן והשחקנית הטובים ביותר עבור יאנג והסיה בהתאמה.
בשנת 2019, לוהק יאנג לתפקיד ראשי בסרטו של ג'יימס וואן "מורעל".
בשנת 2020, יאנג וג'נט הסייה הוציאו פודקאסט חינוכי בשם "קנגורו Jolly Good", המתמקד בסיפורים לילדים באנגלית בריטית ואמריקאית.
בשנת 2022 לוהק לתפקיד משנה בקומדיה הרומנטית "חג מולד בלתי נשכח".
בשנת 2015, יאנג התחתן עם מנחת הטלוויזיה ג'נט הסיה.
בשנים 2012 ו-2013, יאנג שיתף פעולה עם Kiehl's כדי לגייס כסף ומודעות לבעלי אוטיזם .
יאנג הוא הבכור מבין ארבעה אחים, שניים מהם עם אוטיזם;
בנוסף לעבודת הצדקה שלו, יאנג גם עמד בחזית שני קמפיינים לנוער במימון ממשלתי: הקמפיין נגד סמים Dance Works!" 2012", בחסות הלשכה המרכזית לסמים בסינגפור, והמועצה לקידום הבריאות בסינגפור, הקמפיין Bounce Back Stronger עבור חוסנם של בני נוער.
ג'ורג' טרנר היה אמן נוף בריטי.
טרנר נולד בקרומפורד, דרבישייר באנגליה, אך לאחר מכן עבר לדרבי עם משפחתו.
הוא גילה כישרון מוקדם למוזיקה ולאמנות - בעידוד אביו תומאס טרנר, שאף על פי שהיה חייט במקצועו היה גם חובב אמנות.
טרנר היה במידה רבה אוטודידקט והמשיך להיות צייר ומורה מקצועי לאמנות.
טרנר חי בדרבישייר כל חייו.
בשנת 1865 הוא התחתן עם אלייזה לאקין (1837–1900), הפך לאיכר במשרה חלקית וגידל ארבעה ילדים בחווה בבארו על טרנט.
היו לו מספר תלמידים מצליחים כולל דייוויד פיין ולואי בוסוורת' הרט.
לאחר מותה של אלייזה בשנת 1900, הוא עבר לקירק אירטון ומאוחר יותר נישא לעמיתה האמנית קייט סטיבנס סמית' (1871–1964) הוא נפטר בשנת 1910. בנו ויליאם לאקין טרנר (1867–1936) הפך גם הוא לצייר נוף בצבעי שמן.
טרנר עבד בשמנים וצייר סצנות בעיקר של מולדתו דרבישייר, והותיר אחריו מורשת חשובה של מאות תמונות המתארות את האזור הכפרי האנגלי לפני הופעת המיכון, המכונית וההתרחבות העירונית.
טרנר כיהן בוועדת האמנות של הגלריה לאמנות דרבי והציורים שלו ושל בנו כלולים באוסף העיר.
לטרנר יש 22 ציורים באוספים לאומיים בבריטניה.
ג'ורג' זאמקה הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ג'ורג' זאמקה נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי למשפחה בעלת שורשים מקולומביה ופולין.
בילדות הוא עבר מספר מקומות מגורים וסיים לימודי בית ספר בשנת 1980 במישיגן.
בשנת 1984 הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה מאקדמיה הימית של ארצות הברית.
זאמקה התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, סיים קורס טיס והחל לשרת כטייס של "A-6 אינטרודר".
בהמשך הוא עבר הסבה ל"מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט" והשתתף במלחמת המפרץ.
בשנת 1994 זאמקה קיבל הסכמה כטייס ניסוי.
בשנת 1997 זאמקה סיים לימודי תואר שני בניהול הנדסה מהמכון הטכנולוגי של פלורידה.
זאמקה ביצע כ-2,700 שעות טיסה ב-30 מטוסים.
בשנת 1998 זאמקה נבחר לצוות אסטרונאוטים.
באוקטובר 2007 זאמקה השתתף במשימת STS-120 של מעבורת החלל דיסקברי כטייס (פמלה מלרוי הייתה מפקד הצוות).
המטרה העיקרית הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית, להמשיך בהרכבתה תוך חיבור מודול "הרמוני".
בפברואר 2010 זאמקה טס בפעם השנייה במשימת STS-130 של מעבורת החלל אנדוור כמפקד צוות.
המטרה הייתה להביא מודול מגורים חדש "טרנקוויליטי" (שלווה), ואת מודול "קופולה" ולבצע מספר ניסויים.
זאמקה החל לעבוד במרכז החלל ג'ונסון בשנת 2011. הוא פרש מנאס"א בשנת 2013. לאחר הפרישה הוא התחיל לעבוד ברשות התעופה הפדרלית.
ג'ורג' ולס כיהן כמושל ג'ורג'יה בפועל במשך 12 ימים בפברואר 1780 עד שנהרג בדו-קרב עם ג'יימס ג'קסון.
ג'ורג' ולס נולד במחוז המלכה אן שבפרובינציית מרילנד.