tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 באפריל 2022 הודיעה החברה על הימצאות חיידקי סלמונלה במוצרי השוקולד המיוצרים על ידה.
החברה עשתה ריקול למגוון גדול של מוצרי השוקולד השונים שלה.
בין המוצרים שירדו מהמדפים: שוקולד פרה, פסק זמן, ממולדה, טעמי, טורטית, אגוזי וכיף כיף.
החברה סגרה את פס הייצור במפעלה בנוף הגליל.
בהמשך הורחב הריקול לכל מוצרי המפעל בנוף הגליל.
שטראוס אמרה שהמפעל ישוב לפעילות רק אחרי שיתוקנו כל הליקויים.
משרד הבריאות סגר את המפעל לשלושה חודשים לפחות.
לפי משרד הבריאות, אותרו דגימות חיוביות לסלמונלה בתוך מפעל שטראוס בנוף הגליל והיו כשלי תחזוקה.
מתוך כ-300 דגימות שנלקחו באירוע (מקו הייצור של המפעל, חומר גלם ומוצרים בתהליך, ממוצרים סופיים בתוך המפעל ובדרכי השיווק), נמצאו כשלושים דגימות חיוביות לסלמונלה (מתוך המפעל בלבד) מה שעלול להעיד על היקף המוצרים הנגועים שמוערך בכ-10% מכלל המוצרים וייתכן שאף יותר.
ב-28 באוגוסט 2022 החזיר משרד הבריאות את אישור הייצור הנאות למפעל שטראוס עלית.
ב-22 בנובמבר 2022 הודיעה חברת שטראוס כי היא החזירה לשיווק את מוצרי השוקולד שלה.
כמו כן בחברה מציינים כי מפעלי עלית בנוף הגליל שבו לייצור, לאחר שבוצעו בהם השקעות משמעותיות במטרה להבטיח את איכות ובטיחות המוצרים ברמה הגבוהה ביותר.
הקפאת הפרסום ב"עכשיו 14" והחרם הנגדי
באוגוסט 2023 הודיעה חברת שטראוס ל"עכשיו 14" על הקפאת הפרסום בערוץ עקב "התבטאויות פוגעניות שונות, חוזרות ונשנות, בעת האחרונה בתוכניות המשודרות בערוץ", לטענתם.
בתגובה התפתח חרם צרכנים על החברה, אליו הצטרפו עשרות רבנים מהציונות הדתית שקראו לחרם על שטראוס משום שלטענתם זהו הערוץ היחיד שמשרת את הציבור המסורתי והשמרני בישראל, והקפאת הפרסום בו היא ניסיון השתקה פוליטי של הציבורים הללו.
במכתב פתוח שפרסם מנכ"ל שטראוס, שי באב"ד, הוא נימק את החלטת החברה והדגיש כי "מעולם לא החרמנו וגם לא נחרים אף ציבור בישראל".
בנובמבר של אותה שנה, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, שטראוס חזרו לפרסם בערוץ.
עיתונאי הערוץ ינון מגל שהוביל את החרם הכריז שיקנה מילקי ממוצרי החברה.
ביולי 2021 חתמה שטראוס על הסכם לרכישת משק ויילר, העוסק במוצרי טופו.
הרכישה הצריכה אישור של הממונה על התחרות, שהתנגדה לרכישה.
לאחר בדיקה התברר שמיד לאחר חתימת הסכם הרכישה וקודם לתגובת רשות התחרות נעשו צעדים למימוש ההסכם, באופן המפר את חוק התחרות הכלכלית.
עקב כך הטילה הממונה על התחרות על שטראוס קנס בסך 111 מיליון ש"ח.
בנוסף הוטלו קנסות על שלושה ממנהלי החברה.
שטר הוא מסמך המהווה פקודה או הבטחה לתשלום סכום כסף מסוים.
בדיני השטרות של ישראל, שטרות נחלקים לשלושה סוגים: שטר חליפין, שיק ושטר חוב.
שיק הוא עצמו סוג של שטר חליפין, בו האדם שאליו מופנית הפקודה הוא בנק.
שיקים ושטרי חוב הם שני סוגי השטרות הנפוצים ביותר, בעוד שטרי חליפין שאינם שיקים נדירים יחסית.
שטר הוא הסוג העיקרי של מסמך סחיר (negotiable instrument).
ככזה, הוא כורך יחדיו יסודות של חיובים ושל קניין.
השטר הוא חוזה בין הצדדים לו.
בה בעת, השטר (שבהיותו פיסת נייר, מהווה מיטלטלין) הוא קניינו של בעליו.
דיני השטרות מסדירים את השאלה האם בעל הזכות הקניינית על השטר זכאי לזכויות האובליגטוריות הנובעות ממנו.
ייחודו של שטר מעין זה הוא כי ניתן להעביר את הבעלות בו מבלי לקבל לשם כך את רשות המושך.
הבעלות על השטר ניתנת להעברה על ידי העברת ההחזקה בו.
שטר שסוּחר לצד ג' מקנה לאותו צד, בנסיבות מסוימות, מעמד של אוחז כשורה, המאפשר לו להתגבר על מגוון פגמים בעסקת הבסיס בין הצדדים הישירים לשטר.
הפרת התחייבות לפי שטר מזכה את הניפר באפשרות לפתוח בהליכי הוצאה לפועל מיד עם חילול השטר, מבלי שנדרש לקבל תחילה פסק דין מבית המשפט.
המלה "שטר", במובנה הרחב ביותר, מתארת מגוון רחב של מסמכים, שהמשותף להם הוא היותם בעלי תוקף "חזק" יותר מאשר חוזה "רגיל", או מסמך אחר שאינו "שטר".
הווה אומר, ככלל, "שטר" הוא מסמך שאמור ליצור או להוכיח כשלעצמו או לבדו את קיומו של מצב משפטי מסוים, בעוד חוזה "רגיל" או מסמך אחר דורשים ראיות חיצוניות לשם הוכחת הדבר הנובע מהם.
קיימים סוגי מסמכים רבים, המכונים "שטר" והם אינם שטר במובן הנדון במאמר זה, שהוא פקודה או הבטחה לתשלום סכום כסף.
אותם מסמכים כוללים, בין היתר, את אלו:
שטר מטען (bill of lading) – מסמך המתעד את זכותו של אדם לקבל מטען מסוים המובל באמצעי תחבורה, לרוב ימית או אווירית.
חלק משטרי המטען עשויים להיות דומים לשטר מהסוג הנדון במאמר זה, שכן לעיתים שטר מטען הוא מסמך סחיר, שניתן להעבירו לאחר יחד עם הזכויות הנובעות ממנו.
קיימים אף שטרי מטען למוכ"ז, המאפשרים להעביר לאחר את הזכות לקבלת המטען באמצעות מסירת השטר בלבד.
שטר נייר ערך למוכ"ז (bearer security warrant) – מסמך סחיר המגלם נייר ערך, שהעברתו מבעלים אחד לאחר נעשית באמצעות מסירת השטר בלבד, מבלי שתדרוש פעולה נוספת, כגון רישום במרשם בעלי ניירות הערך.
בכך, שטר נייר ערך למוכ"ז דומה לשטר למוכ"ז מהסוג הנדון במאמר זה, שהעברתו נעשית באמצעות מסירה בלבד, מבלי שתדרוש פעולה נוספת כגון חתימת היסב.
שטר כסף (banknote) – כיום, שטרי כסף מודפסים מכוח חקיקה, בפרט כזו המסמיכה את הממשלה להוציאם ולכפות את השימוש בהם כהילך חוקי.
שטר כסף שונה מאוד משטר במובן הנדון במאמר זה, שהרי לאדם האוחז שטר כסף אין זכות אובליגטורית לקבל ערך כלשהו בגין השטר, מאת הגורם החתום עליו.
כוח הקניה הגלום בשטר הכסף אינו נובע אלא מהאכיפה הממשלתית של השימוש בו כהילך חוקי.
זאת, לצד אי-מודעות פשוטה של מרבית בעלי שטרי הכסף להיעדר הזכות לקבל ערך כלשהו מידי חותם השטר.
בעבר, שטרי כסף היו דומים יותר לשטרות, בכך שהם גילמו זכות לקבלת דבר ערך – לרוב, כמות מסוימת של מתכת יקרה – מידי הגורם שהוציא אותם.
שטר קניין (deed) – מסמך המשמש יסוד לזכות קניינית (בניגוד לזכות אובליגטורית) כלפי נכס החיצוני לשטר עצמו.
סוגים נפוצים של שטר קניין הם שטר מכר, שטר חכירה ושטר משכנתה.
כיום, כל רישום במרשם המקרקעין בישראל נעשה על בסיס שטר; במועד הרישום, השטר מקבל מספר שטר, הנרשם על גבי השטר ואף מופיע בנסח הטאבו של המקרקעין.
תחת שיטת טורנס (שיטת מרשם הזכויות) המודרנית, השטר עצמו אינו יוצר את הזכות הקניינית, אלא רק מהווה בסיס לרישומה במרשם, כאשר הרישום הוא היוצר את הזכות.
לעומת זאת, בשיטת מרשם השטרות, הישנה יותר, השטר עצמו יכול ליצור זכות קניינית.
מי ששטר קניין, או "קושאן (שטר)", ערוך לטובתו עשוי להיות בעל הקניין, אף אם לא נרשם במרשם כלשהו.
שטר במשפט העברי – במשפט העברי, סוגים רבים של מסמכים בעלי ערך ראייתי מיוחד כונו "שטר".
קיים דמיון רב בין חלק מאותם שטרות, ששימשו כהבטחה לתשלום כסף, לבין השטרות הנדונים במאמר זה.
שטר הון (capital note) – מספר סוגים של ניירות ערך, לרבות סוג של נייר ערך המיר וסוג של איגרת חוב.
במערכת הפיננסית המודרנית, לרוב שטרי ההון אין קיום פיזי, אלא הם מתקיימים על בסיס רישום ממוחשב, בעיקר במרשם המנוהל על ידי התאגיד המנפיק.
במקרה של שטר הון, השימוש בביטוי "שטר" נעשה בהשאלה, שכן ככלל אין קשר רב בין ניירות ערך לבין השטרות הנדונים במאמר זה.
השטר נוצר כתוצאה ממנהגם של הסוחרים בימי הביניים להיעזר זה בזה על מנת למנוע את הסכנות הכרוכות בנסיעה בדרכים תוך כדי נשיאה של סכומים גדולים של כסף.
כך, למשל, נוח היה לסוחר פלורנטיני שהגיע לוונציה בשל עסקיו, לקבל את התשלום בעד הסחורה שהביא במסמך המורה לסוחר אחר בפירנצה לשלם לו, ולא להטלטל בדרכים שבין ונציה ופירנצה כשהוא נושא עמו מטבעות זהב.
על פי ההיסטוריון שמואל אטינגר המסתמך על מונטסקייה ואחרים, את השטר המציאו היהודים כדרך להימנע מהחרמת רכושם.
דיני השטרות בישראל תחילתם ב"פקודת השטרות" משנת 1929, המבוססת כשלעצמה על "חוק שטרי החליפין" (Bills of Exchange Act) משנת 1882. נוסח חדש לפקודה פורסם בשנת 1957, ובמהלך השנים השתנתה שינויים מועטים ביותר.
לפני חקיקת פקודת השטרות לא הייתה אפשרות חוקית להעביר חוב מאדם למשנהו.
המג'לה כללה מוסד של "המחאה" (חואלה), בו הוחלף החייב בחייב אחר, אך לא הוחלף הנושה.
מצב דברים זה תוקן במידת מה ב"פקודת החוב (העברה)" שפורסמה בשנת 1928, אך גם העברה זו הייתה שונה מאוד מן הדינים הנהוגים באשר לשטר.
ראשית, היא דרשה הודעה לחייב, ושנית, כל הטענות העומדות לחייב אל מול הנושה נותרו עומדות לו גם לאחר העברת החוב.
רק בשנת 1929, עם קבלת פקודת השטרות, התקבלו בארץ ישראל דיני שטרות בצורתם המודרנית.
הפקודה הבדילה בין "שטר חליפין", ו"שטר חוב" שהוא מקרה פרטי של שטר החליפין, ומבחינה היסטורית התפתח מעט אחריו.
לשטר חוב שני צדדים - מושך השטר, המתחייב לשלם לנפרע.
בעוד ששטר חליפין הוא פקודה לצד ג' לשלם סכום כלשהו, הרי ששטר חוב הוא התחייבות של עושה השטר לשלם.
כאמור, פקודת השטרות השתנתה מעט מאוד בעשרות שנות קיומה, והעקרונות הבסיסיים שהיו קיימים בפקודה בשנת 1929 נותרו בתוקפם.
הפסיקה הישראלית העניקה לעקרונות אלו תוכן משל עצמה, אך בהשוואה לתחומים אחרים, כגון חוזים או נזיקין, שבהם נוצרו כלים פסיקתיים וחוקיים המהווים משפט ישראלי מקורי ועצמאי, נותרו דיני השטרות במידה רבה כשהיו.
תכונתו החשובה ביותר של השטר היא הסחרוּת, היכולת להסב אותו, ולוּ גם מספר פעמים, לצד ג', המקבל אותו כשהוא "טהיר" - נקי מכל פגם שדבק בעסקת הבסיס שבין הצדדים הישירים לשטר.
וזאת מעבר להעברה עצמה של החיוב, הנקראת "עבירוּת".
סחרות היא, אם כן, עבירות ו"טהירות".
מי שהוסב שטר לטובתו נקרא "אוחז", והוא יכול לתבוע על פי השטר בשם עצמו.
"אוחז כשורה", על פי סעיף 28 (א) לפקודת השטרות, הוא מי שנטל את השטר כשהוא שלם ותקין לפי מראהו, לפני שעבר זמן הפרעון הנקוב בשטר, בתום לב ובעד ערך, ללא ידיעה שזכות כלשהי בשטר פגומה.
אוחז כשורה נקי מכל פגם שבזכות הקניין של הצדדים הקודמים לו, ומכל טענת הגנה בין הצדדים ובין עצמם, ויכול לאכוף את תשלום השטר על כל צד החב על פי השטר.
כך, למשל, אם העִסקה שבין א' וב' נגועה במרמה, אך ב' הסב את השטר לג', באופן הממלא את תנאי האחיזה כשורה, יכול ג' לתבוע את תשלום השטר הן מב' והן מא', כאשר א' מושתק מכל טענה באשר לעסקה בגינה ניתן השטר לב'.
מעמד ביניים בין "אוחז" סתם ובין "אוחז כשורה" יצרה הפסיקה ב"הלכת גויסקי".
אחד הפגמים הקנייניים היכולים לפגוע בשטר הוא "כישלון תמורה".
על פי החוק, אם לא ניתנה כלל תמורה בעד השטר, הרי שלעושה השטר קמה הזכות לבטלו.
על פי הפסיקה, אוחז בשטר, גם אם הוא אינו אוחז כשורה, מתגבר על כישלון תמורה מאוחר להסבת השטר, אם נתן ערך בעד השטר בטרם אירע כישלון התמורה.
פסיקה זו שנויה במחלוקת, ופסקי דין מאוחרים יותר של בית המשפט העליון הותירו אותה ב"צריך עיון", וקבעו כי יש מקום לשנותה.
בסוף נובמבר 2015 ביטל בג"ץ, בפסק דין טל טריידינג קורפ נגד בנק לאומי לישראל, את הלכת גויסקי, וקבע שהגיע זמנה לעבור מהעולם, מעתה כל מושך שיק אף אם אחז כשורה, יוכל המושך להתגונן על העדר תמורה ויחשב האוחז רק כמחזיק בעל ערך.
שטר המוסב סתמית, מבלי לנקוב בשם של האדם לטובתו מוסב השטר, נקרא "מוסב על החלק".
שטר המוסב על החלק הופך ל"שטר למוכ"ז" (מוסר כתב זה).
וכל האוחז בו יכול להעמידו לפרעון.
היסב על החלק נעשה לרוב באמצעות חתימת המסב על צדו האחורי של השטר.
על אף שסחירות היא תכונתו החשובה של השטר, מכיר המשפט הישראלי בכך שניתן להגביל את הסחירות, וזאת באמצעות כתיבת המילים "למוטב בלבד" על גבי השטר, ומחיקת המילה "לפקודת" לצד שמו של הנפרע.
החוק והפסיקה מבחינים בין "פגמים קנייניים" ו"פגמים חפציים".
סעיף 28 (ב) לפקודת השטרות קובע כי זכות קניינו של מסחר שטר פגומה אם השיג את השטר, או את הקיבול, על ידי רמאות, כפייה, או אלימות ופחד, או באמצעים אחרים שאינם כדין, או בתמורה אי-חוקית, או כשהוא מסחר את השטר אגב מעילה באמון או בנסיבות העולות כדי רמאות.
פגמים אלו קרויים "פגמים קנייניים", והם פוגעים בזכותו של מסב השטר, אך לא של האוחז כשורה לו הוסב השטר.
טיבם של פגמים אלו שהם מצויים במישור של "עסקת הבסיס" שבין מושך השטר לנפרע, ואילו הנסב, אם הוא אוחז כשורה, מקבל את השטר כשהוא נקי מפגמים אלו.
הפסיקה הוסיפה לפגמים אלו פגמים נוספים כגון כישלון תמורה מלא, וכן כישלון תמורה חלקי קצוב בתנאים מסוימים.
פגמים חפציים, בניגוד לפגמים קנייניים, הם פגמים היורדים לשורשו של השטר, ופוגעים בו באופן שאינו יכול להיחשב כלל לשטר, ואף טענה של אחיזה כשורה לא תעמוד למחזיק בו.
כך, למשל, הזיוף הוא פגם חפצי מוכר.
גם מי שקיבל במועד, בתום לב ובעל ערך, שטר שהחתימה עליו זויפה, אינו יכול לטעון לאחיזה כשורה.
פגם חפצי נוסף הוא העדר כשרות משפטית של עושה השטר.
טענה דומה היא טענת "לא נעשה דבר" - Non est factum - טענה העומדת למי שחתם על מסמך כאשר מהותו של המסמך שונה באופן מהותי ממה שחשב (כך, למשל, אדם שחתם על שטר, בעודו חושב כי הוא חותם על קבלה וכיוצא בזה).
שטרגליים (שם מדעי: Copepoda) הם סרטנים קטנים במחלקת הרגלסתיים שלהם חשיבות אקולוגית רבה.
הם מהווים חוליה חשובה בשרשרת המזון ומהווים את מזונם של רבים מהדגים.
קיימים 10,000 מינים מוכרים ברחבי הים, כולל על קרקע הים ואפילו בעומק האוקיינוס.
יש החיים בשלוליות מים, אחרים חיים בטחב רטוב, בעלים לחים, ברקבוביות ושני מינים מיוחדים נמצאו במערת איילון בישראל, בתחום מחצבות המלט "נשר" ליד רמלה.
הדמות המצוירת שלדון פלנקטון מהתוכנית "בובספוג מכנסמרובע" היא שטרגלי.
השטרגליים, הסרטנים הקטנים, הם בעלי גוף פרוק, דק ומוארך, בעל מספר רב של גפיים עדינות, המשמשות לתנועה, להשגת מזון ולנשימה.
השטרגל החי בשלולית מים שוחה כשגחונו כלפי מעלה וגבו כלפי מטה.
בכל עונה בוקעים הצעירים מביצי הקיימא בתוך שבוע מהיווצרות השלולית.
ההתפתחות מהזחל, הבוקע מן הביצה, ועד לבוגר נמשכת מחודש עד חודשיים ונעשית בדרך של גלגול.
השטרגל חי בשכבת המים העליונה, וניזון מסינון אצות זעירות, מחלקיקי חומר אורגני מרחף ומחסרי חוליות זעירים.
אורכם של רוב השטרגליים נע בין 0.5 מ"מ לבין 2 מ"מ.
אחד המינים הגדולים, Pennella balaenopterae , טפיל בגוף לוויתן, מגיע לאורך של 32 ס"מ.
אחד המינים הקטנים, הזכרים של 'Sphaeronellopsis monothrix, צדפה ימית, אורכה מגיע ל-0.11 מ"מ.
השטרגל חסר אברי ראיה מוגדרים.
הם גם חסרי שלד בגבם.
הם מהווים את מזונם של צמחים זעירים ובעלי חיים שווים להם בגודלם.
הם מופיעים כמו תחרה של טפילים אצל פונדקאים.
רוב המינים מתרבים ברבייה זוויגית, ומעט ברבייה אל-זוויגית, דהיינו הביצה גדלה לבוגר ללא הפריה של זכר.
הסרט הקצר צולם במים עמוקים עם מיקרוסקופ מהיר.
מעט ידוע על קשרי הגומלין בין הפרטים.
למרות חשיבותם בטבע, קשה להשיג מידע עליהם מהתנהגותם במעבדה או תחת מצלמות.
במקרים אלה הם מגיבים שונה מאשר בטבע.
ה"שטרגליים" מצויים לעיתים במקורות מים המיועדים לשתייה.
בייחוד במקומות שלא מצויים בהם מתקני סינון.
בדרך כלל אין הדבר מעורר בעיה.
בארצות טרופיות מסוימות כמו: פרו ובנגלדש נמצא מתאם בין הימצאות השטרגליים לבין הופעת מחלת הכולרה.
מסתבר כי חיידקי הכולרה נדבקים לגוף הסרטנים.
שְׁטְרוּדְל (בעברית: כְּרוּכִית; מגרמנית: Strudel) הוא סוג של מאפה מרכז-אירופי, שמקורו במטבח האוסטרי, ומכאן כינויו המקובל "שטרודל וינאי".
מקור המילה Strudel הוא כנראה מגרמנית עתיקה, שבה פירוש המילה "שטרודל" הוא "מערבולת".
התו "@" מכונה שטרודל בשל דמיונו לשטרודל (במבט מהצד).
האקדמיה ללשון העברית פעלה לפי המקובל בציבור וקבעה שהמילה "כרוכית", שאותה ייעדה כתחליף עברי למילה "שטרודל" (עוגה), תשמש כתחליף עברי גם לשמו של התו "@".
המילה "כרוכית", על שתי משמעויותיה, טרם נקלטה בציבור.
בצק שטרודל נקרא גם "בצק מתוח באוויר".
הסוגים הנודעים ביותר הם שטרודל תפוחי עץ (Apfelstrudel), טופפן-שטרודל (טופפן היא סוג של גבינת שמנת עשירה), שטרודל פרג (Mohnstrudel) ושטרודל דובדבנים חמוצים (Weichselstrudel).
יש גם שטרודלים מלוחים המכילים מילוי כגון תרד, כרוב כבוש, בשר חזיר (Schinkenstrudel) וכדומה.
בצק השטרודל הווינאי גמיש מאוד.
מכינים אותו מקמח בעל ריכוז גבוה של גלוטן, עם מעט מאוד שומן ובלי סוכר.
לשם קבלת בצק דק מאוד, מניחים אותו על גבי סדין ומותחים אותו לעלה דקיק בעזרת גבות כפות הידיים בלבד בכיוון מן המרכז והחוצה, בתהליך הדורש זמן רב.
לאחר מכן ממולא הבצק במלית תפוחים שמניחים עליו רק לאחר סחיטה והידוק קפדניים, כשמתחתיה שכבה של פירורי לחם לשם ספיגת הנוזלים.
השטרודל מגולגל בזהירות תוך משיכתו של הסדין, הידוק והימנעות מקריעתו של הבצק, ולאחר מכן קצוותיו נתחבים אל בין השטרודל לתבנית.
השטרודל מועבר בזהירות אל התבנית, מהודק שוב ונמרח בקפידה בחמאה או במרגרינה מומסת.
הוא נאפה בתנור בטמפרטורה של 200–240 מעלות צלזיוס, בתלות בכמות המלית (ככל שכמות המלית גבוהה יותר, על הטמפרטורה להיות נמוכה יותר), ובמשך זמן של 45–60 דקות.
לאחר האפייה ניתן לפזר על השטרודל אבקת סוכר.
מאפה השטרודל האוסטרי המסורתי שונה מהשטרודל המוגש בשאר העולם, שלעיתים קרובות עשוי בצק פילו או בצק עלים.
מקור נוסף של השטרודל הוא המאפים היווניים והמזרח-תיכוניים.
אִינְדּוּלְגֶּנְצִיָּה - כתב מחילה או שטר מחילה הוא מונח ששורשיו במשפט הכנסייה הקתולית של ימי הביניים.
לפיו נוצרי מאמין יכול לרכוש שטר זה כעדות מול האל לפטירתו מעונש על חטא שכבר נסלח.
המחילה מותנית ברצונו ואמונתו של המאמין, המחילה יכולה לפטור אותו מכל או רק מחלק מעונשיו.
ביכולת המאמין לרכוש מחילה לעצמו או למתים.
מבחינה משפטית רואה הכנסייה הקתולית את עצמה בעלת הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות.
בתקופות מסוימות, נמכרו שטרות אלה לצרכים כלכליים גרידא, מה שהביא את מרטין לותר להוציא את 95 התזות שלו, בתחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מנהג רכישת האינדולגנציה לא מקובל עוד בימינו, אך מונח המחילה כפטירה מעונש עודנו קיים.
שורשיו של המונח מחילה בחלק השלישי של מַקְדש הווידוי של הכנסייה הקתולית.
מחילה מוענקת על סמך מעשים טובים; תפילה, צדקה או עלייה לרגל.
המחילה יכולה לבטל ענישה על חטאים.
המחילה יכולה להיות בצורה חלקית או מושלמת.
המושג מקושר עם מושגים אחרים כגון וידוי, כפרה וכור המצרף.
בראשית דרכם האמינו הנוצרים כמו היהודים שכדי שאלוהים יסלח להם על חטאיהם עליהם לחזור בתשובה ולשנות את דרך חייהם.
הטבילה סימלה מעשה זה של חזרה בתשובה.
לאחר מכן שינתה הכנסייה הקתולית את תורתה והחליטה שחטאים קשים יסלחו רק אם בוצעו לפני הטבילה.
גישה זו יצרה מקרים אירוניים כגון רצונו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון להיטבל רק על ערש דווי.
על מנת לפתור את בעיית החטאים הקשים שנעשו לאחר הטבילה, היה ההגמון גוזר על החוטא ימי חזרה בתשובה.
ימים של תפילה וצום בהם החוטא מנודה מהסעודה האלוהית או אף מהחברה.
לאחר שריצה את ימי המחילה היה החוטא חוזר לחברה.
כן יכלו נוצרים אמידים לקנות זמן כפרה קצר יותר על ידי "מכתבי שלום".
על מונח "מכתבי השלום" יסדה הכנסייה במאה ה-11 מונח משפטי - אינדולגנציה.
עם ייפוי כח מישו והקדושים הנוצריים, היה ביכולתה של הכנסייה להעניק לחוטא "מאוצר הרחמים" שלה את מה שחסר לו כדי שיעמוד כצדיק מול בורא עולם.
האינדולגנציות בצורתן הפופולרית נועדו להבטיח מחילה ללוחמים שיצאו להשתתף במסעות הצלב, ומטרתן היה להפיג את החשש של מיתה בקרב ללא הטקס הדתי הנדרש מהמאמין הנוצרי.
כסמל לחזרה בתשובה קבעה הכנסייה תנאים שונים למחילת החטאים כגון תפילה, עלייה לרגל, צדקה או ביקור בכנסייה.
לאחר מכן היה ניתן אפילו לקנות מחילות לאנשים אחרים כסמל לאהבת רעים.
גישה זו עוררה מספר בעיות:
אנשים רבים חטאו ופשעו תוך מחשבה שכל חטאיהם יסלחו ברגע שהם יקנו את שטר המחילה
אפיפיורים רבים לקחו בחשבון את מכירת האינדולגנציות כמקור הכנסה רווחי.
באותה תקופה במערב אירופה רכוש המשפחה היה מרוכז בידי ראש המשפחה.
ראשי משפחות שחששו מהמצפה להם לאחר מותם, מכרו את רכושם כדי לקנות אינדולגנציות והותירו את משפחתם בחוסר כל.
האפיפיור ליאו העשירי ידוע בכך שהתייחס לשטרות האלה כמוצא מהקשיים הכלכליים אליהם נקלעה הכנסייה, כך שמחילותיו נמכרו ונקנו כמו ניירות ערך בכל רחבי אירופה.
קידום המכירות של שטרות המחילה כלל דרשה מלאת תיאורים תיאטרליים על כאבם של האהובים בכור המצרף.
יוהאן טצל (Johann Tetzel), הנזיר הדומניקני הגרמני היה ידוע לשמצה בשל דרשותיו.
כך למשל מתועדת עדות על דרשה שנשא טצל בבוואריה במהלכה הצהיר כי "אם שכב נוצרי עם אימו ושם כסף בתיבת כתבי המחילה הרי שיש לאפיפיור סמכות בשמיים ובארץ למחול על החטא ואם עשה כך חייב גם האלוהים למחול...
ברגע שיצלצל המטבע בתיבה תעוף הנשמה עבורה שולם הכסף לגן העדן".
תופעה זאת הייתה הרקע עליו צמחה התנועה הפרוטסטנטית במערב אירופה.
הרפורמיסטים חקרו את ספרי הקודש ולא מצאו בסיס לתורה זו.
מרטין לותר במסתו הידועה "95 התזות" התנגד למכירת האינדולגנציות משום ששלל את האמונה לפיה ניתן "למכור" מחילה לאדם.
אחת מטענותיו המרכזיות כנגד הכנסייה הקתולית הייתה כי היא משלה את המאמינים הנוצריים כי יזכו במחילה הודות למעשיהם, בעוד לדבריו המחילה האלוהית היא דבר קבוע מראש שאינו תלוי בהתנהגות האנושית.
ברפורמת הנגד של הכנסייה הקתולית היא מנעה כל סוג של שימוש לרעה בשטרות מחילה, אך המונח עצמו עודנו קיים.
לדוגמה, בתקופת מגפת הקורונה הנפיקה הקוריה הרומאית שטרות מחילה למי שחלה במחלת הקורונה ולמי שעזר להם.
שטר כסף (בדומה למטבעות, המחאות, תווי קנייה, כרטיסי אשראי), הוא אחת הצורות של אמצעי תשלום בהם בני אדם משתמשים על מנת לשלם עבור סחורות ושירותים שהם קונים.
יחד עם מטבעות, שטרות מהווים את כלל צורות הכסף המזומן בעולם המודרני והם הילך חוקי.
השטרות הופיעו לראשונה בסין בשנת 812 ובשנת 970 כבר היו נפוצים ברחבי סין.
באירופה הם הופיעו לראשונה בשוודיה ביולי 1661. התברר שבמקום לסחוב כמויות גדולות של מטבעות, עדיף להדפיס את ערך השטר על נייר שהוא קל משקל בהרבה.
לאורך ההיסטוריה השטר הודפס על נייר ברוב המדינות העולם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו מדינות שונות להדפיס את שטרותיהן על ניירות פלסטיק כחלק מהמאבק בזיוף כסף (בשטרות אלו יש בדרך כלל חלונות).
האמון בשטר תלוי בגיבוי הניתן לו מאת המנפיק.
מי שמוכר סחורה כלשהי תמורת שטר או שטרות שהוא יקבל שערכם כמחיר הסחורה שהוא הציג, חייב לדעת שיש גיבוי לשטר זה ושהוא חוקי במדינה ושניתן לסחור בו ולפדות אותו.
השטרות הם אמצעי תשלום גם בגלל האמון שהציבור נותן בהם ושהם יודעים שהממשלה ואנשים אחרים יקבלו שטר כאשר הם ירצו לקנות משהו.
בעבר ברוב המדינות ערך המטבע היה צמוד לזהב, לכסף או לשתי המתכות גם יחד.
לכן המדינה הייתה יכולה להנפיק שטרות רק בכמות שתואמת את מלאי הזהב שלה, משום שכל אזרח יכול היה בכל רגע לפדות את השטר שבידו (בתנאי שהוא Golden certificate) לערכו בזהב.
כלומר ערך הכסף היה מגובה על ידי מצרך ממשי וניתן לומר שהיה באמת "ערך" לכסף ושהוא לא נהנה רק מ"אמון".
לאחר ביטול ההצמדה לזהב במדינות רבות, הפכו השטרות להיות ניירות אשר מגובים רק על ידי האמון שרוחשים כלפיו האזרחים ואמונם שהממשלה תקבל שטר זה.
ברוב היחידות הטריטוריאליות המנפיקות שטרות (לא בהכרח מדינות) ניתנת הסמכות להנפיק את השטרות לידי בנק מרכזי שאיננו שייך למגזר העסקי אלא חלק ממוסדות המדינה שאינו תלוי בממשלה והוא דואג לעיצוב, הדפסה, הפצה.
ישנם מקרים שבהם כמה בנקים מדפיסים את השטרות (למשל בסקוטלנד, בה ל-3 בנקים זכות להדפסת שטרות).
מכיוון שהשטרות הם אמצעי תקשורת (אמנם לא כמו המטבעות בתקופות עתיקות כמו בתקופת האימפריה הרומית) אך בכל זאת הגורם המנפיק מעוניין שבשטרות יבואו לידי ביטוי הדברים המאפיינים את המדינה.
בשטרות יהיו בדרך כלל תמונותיהם של אישים חשובים בהיסטוריה של המדינה כגון: מלכים, ראשי ממשלות, נשיאים, מדענים, סופרים ואנשים שלחמו להקמת המדינה.
בשטרות יהיו בדרך כלל ציורים שונים.
מאחור יהיו בדרך כלל תמונות מהנוף של המדינה, תמונות היסטוריות או אתרים חשובים.
כמו כן, על השטרות יהיו בדרך כלל חתימותיהם של האנשים אשר מאשרים כי השטר חוקי (כמו נגיד הבנק ושר האוצר) ויהיו עליו סימני ביטחון אשר יקשו על זייפנים לזייף את השטר.
על השטר יהיה גם מספר סידורי המסמן את מקומו של השטר הזה בהדפסה.
על השטר תופיע שנת ההדפסה ולעיתים טקסטים שונים החשובים בעיני מדפיסי השטר.
בשטרות המדינה ניתן להבחין בהתפתחות הדרגתית בעיצובם.
בשתי הסדרות הראשונות שהוצאו בשם "בנק אנגלו-פלשתינה" ו"בנק לאומי" מופיע עיטור ניטרי, הנעדר מאפיינים ישראליים, וזאת עקב לחץ הזמן בעת הכנת השטרות.
שטרות בנק אנגלו-פלשתינה נושאים את שם העריך המנדטורי "מיל" ו-"לירה א"י", פרי פשרה שהושגה בתקופת המנדט עם הבריטים והערבים.
בסדרת "בנק לאומי" חל שינוי מהותי ושם המטבע הפך ל"לירה א"י" ובמקביל גם המיל המנדטורי קיבל שם עברי "פרוטה".
סדרת השטרות הראשונה של בנק ישראל ביטאה את הקשר בין השטרות לבין הארץ.
תוארו בה נופים ואתרים מהארץ לצד פרחי בר הגדלים בה.
על גב השטרות הופיעעיטו מופשט על מנת להקשות על זיופים.
כיוון שהציבור לא חיבב את הציורים המופשטים החליטו על הקמת ועדה שתייעץ בנושא העיצובים.
בסדרה ב' של הבנק המרכזי נבחרו דמויות מייצגות בחברה הישראלית ובצד הגב פריטים עתיקים יהודיים המדגישים את שורשינו הקדומים בארץ.
דיוקנאות אישים הופיעו לראשונה רק בסדרה ג' שנכנסה למחזור בין השנים 1972-1969, וכך נוהגים עד עתה.
השם לירה ליווה את המדינה עד לשנת 1980 שאז הוחלף שם המטבע לעריך העברי "שקל".
שינויים בעיצוב השטרות נערכו מסדרה לסדררה, כמו הופעת העיטור לאורך השטר במקום לרוחבו.
ניתן איפוא לעקוב אחר התפתחות המדינה והחברה הישראלית באמצעות עיצובי השטרות שכן הם משקפים אירועים, דמויות והלכי רוח בחיי העם ומעוצבים בעצה אחת עם נציגי הציבור.
בסין לפני מאות שנים היה נהוג עונש מוות למי שיזייף שטרות.
במשך כל ההיסטוריה היה מאבק בין מתכנני אמצעי הגנה לבין זייפנים כשם שמאבק זה מתקיים בכל תחום אחר (המחאות, מטבעות).
החל מן המאה ה-20 נהוג להחליף את עיצוב השטרות מדי כמה שנים כאשר כל פעם נוספים אמצעי אבטחה חדשים.
סימני מים, אשר הם תמונות של הנושא המופיע בגלוי על פני השטר (כגון: פני דמות, מבנה) אשר מוסתרים בתוך מקטע לבן בשטר.
כאשר מסתכלים על השטר דרך האור (כלומר מחזיקים בו ביד ומכוונים אותו לעבר מקור אור) ניתן לראות את תמונת המים.
תמונת המים היא תמונה מובנית בתוך השטר ולא מודפסת.
פסי מתכת דקיקים המובנים אל תוך השטר.
דיו משנה צבע בהתאם לזווית המבט על השטר (כמו בסדרה האחרונה של השקל, ובסדרה הנוכחית של הדולר האמריקני).
כיתוב תוכן ותמונה באמצעות אותיות זעירות.
סימנים חבויים בתוך השטר הידועים רק לאלו המסוגלים לזהות שטר אמיתי (כגון: אותיות זעירות במיוחד בתוך התמונות, מספרים המציינים את מיקום הדפסת השטר).
אותיות וסימני מישוש מובלטים, הולוגרמות ועוד.
הרכב החומר ממנו עשויים השטרות נחשב גם הוא לחלק מאמצעי ההגנה.
בתחילת המאה ה-21 הופצה סדרה חדשה של שטרות דולר אמריקני ובה סימני ביטחון רבים על מנת להילחם בזייפנים.
בארצות הברית, אחד מתפקידי השירות החשאי הוא לשמור על השטרות ולצוד זייפנים.
לשם כך יש להם את מאגר השטרות המזויפים הגדול ביותר בארצות הברית כאשר כל דוגמה של שטר מזויף שנמצאת נשלחת אליהם ובנוסף לכך יש להם את אחד ממחסני הדיו המגוונים והגדולים ביותר.
ההחלטה על ערכי השטרות המונפקים נובעת ממספר שיקולים.
השיקול הראשון הוא השימושיות של השטר, ועל כן נבחרים ערכים במרווחים הנחשבים שימושיים ביותר לציבור.
בנוסף, עלות השטר אשר לרוב גבוהה יותר מעלות מטבע, מהווה שיקול בהחלטה אלו שטרות להנפיק.
על כן נהוג להנפיק שטרות רק מעל ערך מסוים.
בישראל, השטר בעל הערך הנמוך ביותר הוא שטר של 20 שקלים חדשים.
עלות השטר גם דוחפת לכיוון של שטרות בעלות ערכים גבוהים, כדי לצמצם את מספר השטרות שיש להנפיק.
מצד שני, הנפקת שטרות של ערכים גבוהים נחשבת כמסייעת למעבר הון שחור.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון צוטט כאומר שהוא אינו רוצה להנפיק שטרות בערכים מעל 100 דולר כדי לא לסייע למאפיה.
בישראל השטר בעל הערך הגבוה ביותר הוא שטר של 200 שקלים חדשים.
השטר בעל הערך הגבוה ביותר הוא 1,000 פרנק שווייצרי ובגוש האירו הערך הגבוה ביותר הוא 200 אירו, לאחר ששטר ה־500 אירו אינו מונפק שוב
עיצובם המיוחד של השטרות וערכם הכספי הופך אותם בעיני אחדים לפריט אספני מעניין.
ממבט בשטר ניתן ללמוד רבות על ההיסטוריה, הכוונות הפוליטיות והמאפיינים המיוחדים לאומה המנפיקה אותם.
לטובת האספנים ולטובת המתעניינים בנושא, מונפקים קטלוגים, המסבירים הבדלים בין שטרות ומדרגים שטרות על פי נדירותם ומצב תחזוקתם.
הערך הראלי הגבוה ביותר שהתנוסס על שטר היה $100,000, אלו היו תעודת זהב אמריקנית עם דיוקנו של וודרו וילסון עליהם.
שטרות אלה, שהונפקו ב-1934, לא הופצו בציבור, ושימשו להעברת סכומי כסף גדולים בין הבנק הפדרלי של ארצות הברית למשרד האוצר.
השימוש בשטרות אלו הופסק היות שהטכנולוגיה אפשרה לבצע העברות כספים ממוחשבות.
שטרות בעלי ערך נקוב גבוה יותר היו בתקופות שונות במדינות שונות שסבלו מאינפלציה גבוהה.
מבין שטרות הכסף של הדולר האמריקאי, נמצאים היום בשימוש שוטף רק השטרות שערכם $100 או פחות.
בעבר הנפיקה ממשלת ארצות-הברית גם שטרות בערכים נקובים של $500, $1000, $5000 ו- $10000, שהופצו בציבור והם עדיין הילך חוקי, (כמו כל השטרות שהונפקו מאז 1928).
בין אספנים שטרות אלה מבוקשים במידה רבה, ומחירו של שטר במצב טוב כפול, ואף יותר, מערכו הנקוב.
בין האספנים מקובל איסוף לפי תחומי עניין, כמו הופעת נושאים מסוימים (מארנבות ועד דמותה של מלכת אנגליה) על השטר, שטרות מאזור מסוים או מתקופה מעניינת ורבת תהפוכות.
האספנים מתחשבים לא רק בעיצובו הכולל של השטר, אלא גם בחתימות המופיעות עליו, או מאפיינים אחרים שהשתנו מהדפסה להדפסה.
אספנים אחדים תרים אחרי שטרות בעלי מספר סידורי מיוחד (כמו 00000001 או 22222222).
ישנם מכונים המדרגים את מצב השטרות על פי סולם מקובל, שהדרגות בו הן בין 1 ל-70, ומחירו של שטר בעל דירוג גבוה יכול להאמיר הרבה מעבר למחירם של שטרות דומים שלא דורגו.
הדירוג מבחין באופן מסודר בין שטרות במצב חדש לשטרות שעברו ידיים רבות.
שטרות נדירים מבוקשים מאוד על ידי אספנים גם אם מצבם איננו מושלם, כדוגמת שטר החמש רופיות הזה מהפרוטקטורט של מזרח אפריקה (בריטניה) 1916 בדירוג 20 של PCGS שנמכר ב-3500 דולר באיביי בשנת 2017.
מדינות רבות מנפיקות בולים או מטבעות לציון אירועים מיוחדים, ולעיתים קרובות מטבעות כאלה אינם משמשים כלל בציבור, ונקנים כולם על ידי אספנים.
לשטר יש שטח פנים גדול יותר, וכך אפשר להשתמש בו ביתר קלות כדי לפרסם או לחגוג מאורע.
שטראוס מים בע"מ היא חברת בת של חברת שטראוס גרופ, העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של מכשירי סינון, טיהור והגזה של מי שתייה.
המוצר העיקרי של החברה משווק בישראל תחת המותג תמי 4.
החברה הוקמה בשנת 1970 בקיבוץ נתיב הל"ה בשם תנ"ה - תעשיות נתיב הל"ה, ביוזמת חבר הקיבוץ מאיר ויזל, במטרה לספק מקור פרנסה נוסף לקיבוץ.
המפעל החל את דרכו כמפעל ל בקבלנות משנה ועד אמצע שנות ה-70 עבדו בו 15 חברים.
כדי להבטיח הכנסה קבועה ויציבה למפעל, הוחל בחיפוש אחר מוצר אותו יוכלו לייצר ולשווק כמוצר מדף.
בשנת 1975 החל המפעל לייצור מכשירים לקירור משקאות ומים, לשימוש במסעדות, בתי קפה ומבני ציבור.
בשנת 1978 החל המפעל לפתח מכשיר טיהור מים באמצעות קרינת על-סגול, באמצעות ידע שנרכש מאוניברסיטת חיפה.
המוצר הושק לשוק הביתי בשנת 1982 בשם "תמי 3".
המכשיר כלל מסנן פחם, מסנן חלקיקים ומנורת על-סגול לקטילת חידקים.
ב-1987 הושלם הפיתוח של הדגם הבא של מכשיר טיהור המים "תמי 4".
הגרסה הראשונה של "תמי 4" הייתה מיועדת להתקנה מתחת לכיור, עם חיבור לצינור המים וברז משלה.
עם השקת "תמי 4" החלה החברה בייצוא של המוצר לאמריקה ומערב אירופה.
השוק הבריטי היה השוק המוביל בו פעלה.
תנ"ה הקימה בלונדון חברת בת.
בין השאר זכתה במכרז להתקנת ברים למים מטוהרים במועדון הכדורגל של אלופת הליגה האנגלית צ'לסי ובאצטדיון הקבוצה (סטמפורד ברידג').
וזכתה גם במכרז להתקנת 85 מטהרי מים בחדרי השחקנים, המאמנים וההנהלה באצטדיוני הטניס בווימבלדון.
בשנת 1998, רכשה קרן קאזו השקעות, שבשליטת איש העסקים שמוליק וולודינגר, 25% ממניות החברה.
בשנת 2001, עבר מפעל החברה מקיבוץ נתיב הל"ה לאזור התעשייה עמק האלה שהוקם בסמוך.
שטח המפעל החדש הוא 6,500 מ"ר, והגדיל את כושר הייצור בכ-300% בעקבות המעבר למפעל החדש, לתפוקה של למעלה מ-10,000 מטהרי מים וברים למים מטוהרים בחודש.
במקביל משרדי ההנהלה, אולם תצוגה, מרכז מכירות, ומוקד שירות הארצי של החברה עבר לאור יהודה.
באותה שנה גם הקימה מרכז מכירות ושירות בוורשה שבפולין.
באוקטובר 2004, רכשה 50% מחברת SISMA הספרדית, המתמחה בשיווק ברים למים מטוהרים למגזר העסקי.
בסוף 2005 נכנסה החברה לראשונה לשוק הרוסי, ולשוק הסיני.
במרץ 2006 פתחה חנות ראשונה מחוץ לישראל, בעיר שנג'ן בסין.
בשנת 2006, חתמה על הסכם חסות עם מועדון הכדורסל מכבי תל אביב בהיקף של 2 מיליון שקל.
בשנת 2007, הקימה החברה רשת חנויות בישראל.
בשנת 2005, רכשה קרן פימי כ-19% ממניות החברה.
בנובמבר 2007 רכשו קבוצת קופות הגמל "פריזמה" 8.5% תמורת 12 מיליון שקל.
במאי 2008 רכשה קרן פימי את השליטה בחברה תמורת 8 מיליון דולר.
ביולי 2009, רכשה חברת שטראוס את מלוא הבעלות בחברת תנ"ה לפי שווי של 325 מיליון שקל.
ב-2016 רכשה שטראוס את אחזקותיהם של בעלי מניות המיעוט במיזם זה.
באוקטובר 2010, השיקה שטראוס מים מיזם משותף עם חברת האייר הסינית.
המיזם מייצר ומשווק מתקן טיהור מים נייד, שמבוסס על טכנולוגיה חדשנית שפותחה בישראל, שלא נזקק למקור כוח חיצוני, מגיע בתור יחידה אחת ופותח במיוחד לשווקים מתפתחים כמו הודו וסין.
בנובמבר 2011, חתמה חברת שטראוס מים על הסכם עם קבוצת וירג'ין שבשליטת איש העסקים ריצ'רד ברנסון להקמת מיזם משותף שישווק ויספק שירותים למוצרי שטראוס מים בממלכה המאוחדת ובאירלנד.
על פי התכנון הייתה הפעילות המשותפת אמורה להתרחב בהמשך לצרפת, אוסטרליה ודרום אפריקה.
על פי ההסכם, מוצריה של שטראוס מים משווקים במיתוג משותף של וירג'ין ושל שטראוס מים.
כחלק מההסכם השקיעה Virgin Green Fund, קרן ההשקעות של קבוצת וירג'ין, 7.5 מיליון דולר בחברת שטראוס מים אנגליה לפי שווי של 8 מיליון דולר לפני ההשקעה.
שטר ושוברו בצידו הוא ביטוי עברי לפיו יכול אדם ליהנות מיתרונות שמעניקה לו התנהגות מסוימת או מערכת נסיבות מסוימת, אך עליו להכיר בכך שהתנהגות זו או מערכת נסיבות זו יכולה לשלול יתרון המוענק לו או לחייב אותו, בהתקיים תנאים מסוימים, גם אם הדבר יהיה לרעתו.
הדימוי המובע בביטוי הוא כי הנהנה מהיתרונות שמעניקה התמורה לשטר שמסר, צריך לזכור כי בצידו של השטר יש שובר המחייב פרעונו אם וכאשר תתקיימנה הנסיבות המחייבות זאת.
הביטוי התגבש בפסיקה הישראלית לכלל ראייתי לפיו אדם מחויב לגרסה מסוימת אותה מסר, וכי אם גרסה זו מופרכת, הרי שעליו לשאת בתוצאות הנובעות מכך.
בהקשר של המשפט הישראלי, השתמש לראשונה בביטוי השופט משה זילברג בפסק דינו ע"פ 23/58 בעניין היועץ המשפטי נ.
בייטנר, פ"ד יב (537), שם דן בעניינו של אדם שנאשם בכך שגרם לילד חבלה חמורה בכך שזרק עליו אבן ופגע בעינו.
אותו אדם טען כי זרק את האבן לכיוון שונה לחלוטין, ולא התכוון לפגוע בילד.
"משנדחתה טענתו של המערער בדבר זריקת האבן בכיוון אחר וזאת לא בשל מהימנות גרסתו של הקטין בלבד אלא מפני שגרסת הנאשם נמצאה per se מבחינת עצמה בלתי מהימנה, הרי שנשבר שוברו של השטר, והחלק הראשון של עדות המערער, קרי השטר, יכול היה לשמש ראיה מסייעת לעדותו של הקטין"
כך, אם נותן הנאשם הסבר "תמים" לעובדה מרשיעה, והסבר זה נפסל (ובלשון הפסיקה "השובר נשבר"), אין ביכולתו להביא הסברים נוספים לעובדה המרשיעה, והעובדה המרשיעה יכולה לשמש כסיוע מקום בו זה נדרש.
אדרכתא הוא מונח הלכתי אשר משמעותו כתב הרשאה למלווה או למפקיד לרדת לנכסי הלווה או שומר הפיקדון ולהיפרע מקרקעותיהם, זאת במקרה שהם מסרבים לשלם את החוב או להחזיר את הפיקדון.
לפני כתיבת האדרכתא נותן בית הדין ללווה אורכה של 90 יום להתייצב לפניו ולהציג את ראיותיו.
אם הודיע שאיננו בא - כותבים את האדרכתא מיד.
לאחר שמצא המלווה נכסים של הלווה, הוא בא לפני בית הדין והם מכריזים ברבים כי מי שרוצה לקנות את הנכסים יודיע לבית הדין (בדומה למהלך הוצאה לפועל).
לאחר תשעים יום מוכרים את הקרקע לכל המרבה במחיר.
קיימת מחלוקת ממתי חלה האדרכתא.
לפי רבה האדרכתא חלה כאשר באה ליד הגובה, לפי אביי האדרכתא חלה מיד ביום שנכתבה, כי עדיו בחתומיו זכין לו, ועל מי שמחזיק בנכסים להחזיר גם את הפירות של השדה שאכל מאותו יום.
לפי רבא רק לאחר תשעים היום, כאשר נמסרו הנכסים בידו הוא אוכל את הפירות, למרות שהוא עצמו זה שקנה לבסוף את הקרקע כי הרבה במחיר.
שטר מטען הוא מסמך הזהות של מטען (יבשתי, ימי או אווירי) בתנועה, בדומה לדרכון לנוסע.
בשטר המטען מפורטים כתובת שולח המטען, כתובת מקבלה, כמות האריזות אשר נשלחות משקלן ומידותיהן.
כמו כן יצוינו במטען תנאי המכר, מחיר ההובלה והנחיות שונות המיועדות לסוכן המטענים או למוביל המטען.
סוגי שטרי המטען ומעמדם המשפטי משתנים על פי זהותו של המוביל, כך לדוגמה לשטר המטען הימי מעמד חוקי של המחאה ועל מנת להסב אותו לצד ג', יש צורך בחתימת הסבה.
מספר שטר המטען מחולק לשתי קבוצות, קידומת ומספר.
הקידומת משתנה בהתאם לזהות המוביל.
תפקידו וחשיבותו של שטר המטען
המטרה העיקרית של שטר המטען היא לשמש כערובה למטען הנמסר לידי המוביל.
הוא מהווה אמצעי לאימות ולהוכחה שהמטען אכן נשלח, מה שנתפס כהכרחי בעולם המודרני, שבו סחורות ומוצרים נעים בין יבשות ומדינות בקצב מהיר.
שטר המטען מאפשר גם לעקוב אחר המטען במהלך הובלתו ולוודא שהוא מגיע ליעדו במצב תקין.
בנוסף לפרטים הבסיסיים אודות השולח, המקבל והמטען, שטר המטען מכיל גם מידע על תנאי המכר, מחיר ההובלה והנחיות מיוחדות שניתנו למוביל או לסוכן המטענים.
הוא מספק כלים משפטיים לטיפול בסכסוכים אפשריים ולהבטחת זכויות הצדדים השונים.
בעולם הגלובלי של ימינו, שבו סחורות ומוצרים עוברים בין יבשות ומדינות בקלות רבה, שטר המטען מהווה אבן יסוד בתהליך הלוגיסטי והמסחרי.
הוא מאפשר לכל הצדדים המעורבים לשמור על שקיפות ולהבטיח שהתהליכים נעשים באופן מסודר, חוקי ובטוח.
בסופו של דבר, שטר המטען אינו רק מסמך - הוא הבטחה לשמירה על זכויות וחובות המשתתפים בתהליך ההובלה, ומהווה כלי חיוני לניהול יעיל ומדויק של מערכות הלוגיסטיקה וההובלה ברחבי העולם.
סוגי שטרי המטען ומעמדם המשפטי
שטרי המטען מתחלקים לכמה סוגים, בהתאם לסוג ההובלה: ימית, אווירית ויבשתית.
לכל אחד מסוגי שטרי המטען מעמד משפטי שונה, המשפיע על דרכי הטיפול בשטר והעברת בעלות על המטען.
לדוגמה, שטר מטען ימי נחשב למסמך נגזרתי, דומה להמחאה, ודורש חתימה מיוחדת כדי להעביר את הזכויות על המטען לצד שלישי.
הדבר מאפשר שליטה ואבטחה רבה יותר על התהליך הלוגיסטי והמשפטי המלווה את הובלת המטען.
החלוקה והזיהוי של שטרי המטען
מספר שטר המטען מורכב משני חלקים: קידומת ומספר.
הקידומת משתנה בהתאם לזהות המוביל ולסוג ההובלה, ומאפשרת זיהוי מהיר של החברה המובילה וסוג השירות.
המספר, הייחודי לכל שטר, משמש לזיהוי ספציפי של המטען ולמעקב אחריו במהלך כל שלבי ההובלה.
שטר, בדיני הקניין, הוא מסמך המעיד על יצירת או העברת זכות בקניין, במיוחד במקרקעין.
בישראל, שטר הוא מסמך הכרחי לצורך רישום זכויות במרשם המקרקעין (טאבו) על שם בעליהן.
כל הרישומים בטאבו, הן של עסקאות רצוניות והן של פעולות והערות נוספות, נעשים על בסיס מסמך המכונה "שטר".
לדוגמה, בקשה לרישום ירושה נרשמת בטאבו בתור שטר ומקבלת מספר שטר, הגם שאין מדובר בעסקה.
כך גם לגבי מגוון ההערות שניתן לרשום בטאבו, כגון הערת אזהרה או הערה על צו של בית משפט.
דרישת השטר האמורה נקבעה בתקנות.
בדיני המקרקעין של ישראל, מוכרות בסך הכל חמש זכויות במקרקעין: בעלות, שכירות, משכנתא, זיקת הנאה וזכות קדימה.
שטר נדרש ליצירתה ולהעברתה של כל אחת מזכויות אלו.
שטר מכר, שהוא אחד השטרות הנפוצים ביותר, משמש להעברת זכות הבעלות.
שטר מכר נחתם על ידי שני הצדדים לעסקה, המוכר והקונה.
השטר נערך לפי טופס קבוע, הכולל פרטים בדבר המקרקעין עצמם, הצדדים לעסקה ועוד.
נדרש כי השטר יהיה מודפס ולא כתוב או מתוקן בכתב יד.
החתימות על השטר מאומתות על ידי עורך דין או על ידי רשם המקרקעין, לאחר שזיהה את החותמים, הסביר להם את מהות העסקה ואת התוצאות המשפטיות הנובעות ממנה והשתכנע כי הם מבינים אותן וחותמים מרצונם.
סוג אחר של שטר, הנפוץ בישראל, הוא שטר שכירות, המשמש לעיתים קרובות לרישום חכירה של מקרקעין.
בעת הגשת שטר כזה לטאבו לשם רישום הזכות, יש לצרף אליו, בין היתר, את הסכם השכירות או החכירה.
שיטת רישום המקרקעין הנהוגה כיום בישראל ובארצות רבות אחרות של המשפט המקובל היא שיטת טורנס (Torrens title).
בשיטה זו, החלה לגבי מקרקעין מוסדרים, הרישום במרשם המקרקעין (טאבו) מהווה ראיה חותכת (indefeasible) לזכויות המתועדות בו.
לפיכך, השטר עצמו, בפרט אם לא נרשם בטאבו מסיבה כלשהי, אינו מקים זכות קניינית.
בכלל זאת, אין משמעות רבה למועד בו נחתם השטר.
לכן, הפעולה המעשית החשובה ביותר בקשר לשטר היא הגשתו ללשכת רישום המקרקעין לשם רישומו.
זכותו של בעל הזכות לפי השטר נוצרת במועד רישומה במרשם.
שיטה זו יוצרת ודאות רבה ומקילה על חיי המסחר, כאשר מי שמשלם עבור זכות במקרקעין, בהסתמכו בתום לב על הרישום בטאבו (ותו לא), יקבל לידיו זכות תקפה.
שיטה זו מכונה גם "מרשם זכויות".
לפני הנהגתה של שיטת טורנס, הייתה נהוגה בארץ ישראל (הן בתקופת השלטון העות'מאני והן בחלק מתקופת המנדט הבריטי) שיטה של "מרשם שטרות" (deeds registration).
בשיטה זו, השטר עצמו עשוי להקים את זכות הקניין במקרקעין.
כלומר, אדם שאחז בשטר (או "קושאן") היה רשאי לטעון שיש לו זכות תקפה במקרקעין ולהעבירה לאחרים.
אמנם, במקביל התקיים גם מרשם מקרקעין, אך לא היה ניתן להסתמך על המרשם באופן חותך, שכן פעמים רבות שטרות לא הובאו לרישום, או שנפל פגם כלשהו (כגון תרמית או תיאור שגוי של גבולות המקרקעין) בהעברת הזכויות מאחד הבעלים הקודמים ל"בעלים" הנוכחי.
המבקש לרכוש זכות במקרקעין היה נדרש, על מנת להבטיח שזכותו לא תיפגע עקב פגם בשרשרת ההעברות הקודמות, לערוך בדיקה מדוקדקת של השרשרת ולוודא שמתקיים "good root of title".
בשל הקשיים הניכרים ששיטה זו יוצרת, הונהג, כאמור, מרשם הזכויות.
עם זאת, שיטת מרשם השטרות עדיין קיימת בישראל לגבי מקרקעין שלא עברו תהליך של הסדר.
ככלל, הם רשומים בפנקס השטרות, שהוא אחד משלושת סוגי הפנקסים המתנהלים בלשכות רישום המקרקעין (לצד פנקס הזכויות ופנקס הבתים המשותפים).
חלק מהם רשומים בפנקס הבתים המשותפים, שכן ניתן לרשום בית משותף גם על מקרקעין אלו.
תהליך ההסדר ממשיך להתקיים לגבי מקרקעין שטרם הוסדרו.
שטר הוא מסמך הלכתי, המשמש בדרך כלל כראייה על זכויותיו של המחזיק בו.
לעיתים משמש השטר עצמו כאמצעי הקניין, אך מעשה הקניין נגרם גם הוא, כתוצאה מאובייקט הראיה.
ישנם שטרות הנכתבים כתוצאה מפעילות עסקית או אחרת בין אנשים, וישנם שטרות הנכתבים כתוצאה מהתערבותו של בית הדין.
המקור לשם "שטר" הוא מהמילה האכדית – Šataru (שַׁטַרֻ), שמשמעה כתיבה.
שטרות אינם מוזכרים בשמם בתנ"ך, אשר מכנה אותם בשם ספר.
טופסי השטרות הקדומים ביותר הנמצאים בידינו, הם 33 שטרות הכלולים באוסף תעודות יב, ובהם שטר כתובה.
השטר באופן בסיסי מחולק לשני חלקים הטופס והתורף.
התורף – החלק העיקרי של השטר, בו מצוינים כל הפרטים המדויקים הנוגעים לשטר הספציפי, כמו: השמות, הסכום, התאריך, המקום וכן הלאה.
הטופס – החלק המשני של השטר, בחלק זה כתוב נוסחו הכללי של השטר.
חז"ל תקנו תקנות שונות, כדי לשמור על כשרותו ותוקפו של השטר, הן בסנקציות כלפי הסופרים והן בנוסחאות שונות שהוספו לשטר כדי להגן עליו.
כתוב לרוב בתחילת השטר, בשטר מכירה וקניין הוא נחוץ לרוב כדי שהקונה יגבה את כספו מנכסים משועבדים, במקרה ויתברר שהכסף הלך לטמיון מכיוון שהקרקע שייכת לאדם אחר או בגלל בעיה אחרת.
חז"ל קנסו את כותבי השטרות, ששטר שהתאריך שבו התברר כלא נכון, יהיה פסול, מכיוון שהוא גורם לעוול כלפי הלקוחות שקנו קרקעות מהמתחייב, שיגבו מהם שלא כדין.
בימינו נוהגים לכתוב את תאריכי השטרות על פי לוח השנה העברי, אך בימי חז"ל היו רגילים לכתוב את השטרות על פי שנות מלכות המלך שמשל באותה עת.
על פי ההלכה באחד בניסן מתחילים למנות שנה חדשה למלכות המלך, ועל כן מלך שהתחיל למלוך בחודש אדר, בשטרות שנכתבו בניסן, אפילו שעבר רק חודש אחד למלכותו, נכתב: .
בינואר 1952 הציעו בדואים משבט התעמרה למוזיאון רוקפלר, קטעי קלף כתובים עברית ויוונית, למכירה.
תעודות אלו נחקרו על ידי האב הדומיניקני רולאן דה-וו.
בין התעודות נמצאו תעודות כלכליות, שטרי נישואין (כתובה), גט אחד ומכתבים הנושאים את שמו של בר כוכבא.
אחת התעודות, כתובה ארמית, היא שטר חוב, הפותח בתאריך: .
יהדות תימן כותבת עד ימינו בשטרותיה, את התאריך על פי מניין השטרות.
שיטת מניית שנים זו הייתה נהוגה בעבר בעולם היהודי עד המאה ה-9, במצרים עד המאה ה-16, ואצל יהדות תימן עד המאה ה-20. מניין השטרות התחיל בשנת ג' ת"נ (=3450), ספטמבר 312 לפנה"ס, ועל כן יש להוריד 3450 שנה מהשנה הנוכחית כדי לקבל את השנה לפי מניין השטרות.
בסוף השטר נהוג לכתוב "והכול שריר וקיים".
מילים אלו נועדו כדי להדגיש שנוסח השטר מסתיים כאן, וכל מה שיכתב מכאן והלאה – הוא מזויף, ולא על כך חתמו העדים.
ניתן להוסיף עוד מילה או שנים בצידי השטר, אך על העדים לציין בחתימתם כי גם על מילה זו הם חתמו.
אם רוצים למחוק מילה באמצע השטר, ניתן למחוק אותה, ואז יעידו העדים על המחיקה בכתיבת המילים "שריר וקיים" לצד המחיקה, אך אם המחיקה היא במקום שייתכן שהיה כתוב שם את המילים "שריר וקיים", כלומר בסוף נוסח השטר, פסול מחשש זיוף.
דלא כאסמכתא ודלא כטופסי דשטרא: נהוג להוסיף נוסח זה האומר כי השטר נכתב בגמירות דעת גמורה ולא היה אסמכתא, או טופס של שטר שנכתב על ידי הסופר שלא מדעת המתחייבים.
שיטה אחרונה: עיצה נוספת אותה תיקנו חז"ל כדי שלא ניתן יהיה להוסיף דבר לאחר נוסח השטר המקורי, הוא שבין סיום השטר לחתימת העדים לא יהיה רווח של יותר משורה אחת.
בשורה האחרונה שלפניה, חוזרים על הכתוב בשטר בקיצור "וקנינו מפלוני בן פלוני", שכן כדי שלא יהיה ניתן להוסיף בבין השטר לעדים, תיקנו חז"ל שכל הכתוב בשורה האחרונה אינו תקף.
מסיבה זו, משאירים גם רווח של שורה אחת בלבד בין נוסח השטר לחתימת העדים, כך לא ניתן להוסיף על השטר הוספות לא נכונות, שכן אין למידין משיטה אחרונה.
אם נותר בשטר רווח כשיעור כתיבת שתי שורות, השטר פסול, שכן אז נמצא שיהיה ניתן להוסיף שורה אחת שלא כדין על השטר, או לחתוך את החלק הריק עם חתימת העדים ולכתוב שטר חדש בשורה הבודדת, מלבד השורה האחרונה ממנה אין למידין.
יש למדוד את שיעור כתיבת שתי שורות, בכתב של העדים ולא בכתב הסופר, שהוא קטן ביותר.
שטר מקושר הוא מין שטר מיוחד, שזמן כתיבתו אורך זמן רב.
גט, שבאחד מקשריו לא חתמו העדים, נקרא "גט קרח", והוא פסול.
החלק המקושר הוא רק החלק שבו כתובים פרטי השטר הספציפי הנקרא "תורף", אבל חלקו השני הנקרא "טופס" ובו הנוסח האחיד הסטנדרטי – אינו מקושר.
ספרא דדיינא (סופר בית הדין)
סופר בית הדין, עובד מטעם בית הדין שתפקידו לכתוב את השטרות לפי בקשת בית הדין.
בכתיבת גט, הסופר צריך לקבל מינוי מפורש מהאיש הכותב את הגט כדי לכתוב עבורו, בשליחותו, באופן אישי.
בנוסף יש תפקיד נפרד, המכונה ספרא דדיינא, שתפקידו לכתוב את פרוטוקול הדיון.
את סוגי השטרות הרבים, מקובל לחלק לשני סוגים:
שטרי ראיה, הם שטרות שמטרתם לשמש כראייה על זכויותיו של המחזיק בהם.
לדוגמה שטר חוב, שאף על פי שהוא עשוי רק לראיה, הוא גורם גם לשעבוד הנכסים ללווה, בעוד שבהלוואה הנעשית על פה (ללא שטר) לא חל שעבוד משפטי על נכסי הלווה.
הלוואה בשטר – למלווה כוח לגבות נכסים, גם אם הלווה מכר אותם לאדם אחר.
הלוואה בלא שטר – היות שלא התפרסם דבר שעבוד הקרקע, והלקוחות קנו אותה בתום לב, אין המלווה יכול לגבות את חובו מהקרקע, כדי שלא ייגרם הפסד ללקוחות.
חכמים אלו חלוקים ביניהם, האם חל שעבוד גם על מלווה על פה (הלוואה בלא שטר).
לפי רבה, ללא שטר, לא תיקנו חז"ל תקנה זו, מפני הפסד הלקוחות, ולפי רב ושמואל, חל שעבוד גם בלא שטר, וניתן לגבות את החוב הן מיורשי הלווה, והן מלקוחות שקנו את נכסיו בזמן שהיו משועבדים.
שטר כתובה, הוא שטר התחייבות אותו כותב הבעל לאשתו בשעת נישואיהן.
בשטר הכתובה מפורטות ההתחייבויות אותם מקבל על עצמו הגבר לגבי אשתו בתקופת נישואיהם, כגון לזון, לכלכל, לפרנס ולכבד אותה.
אך התחייבותו העיקרית של הבעל בשטר הכתובה, מתייחסת לסכום הכסף אותו תקבל האישה במקרה שהם יתגרשו, או כאשר היא תתאלמן.
המשנה מפרטת את הסכומים אותם יש לרשום בשטר הכתובה, בהתאם למצבה האישי של האישה הנישאת.
בתולה הנישאת – יירשמו בשטר כתובתה, 200 דינרי כסף טהור.
אלמנה שכבר אינה בתולה הנישאת לאחר – יירשמו בשטר כתובתה 100 דינרי כסף טהור.
אלמנה מן האירוסין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – יירשמו בשטר כתובתה 200 דינרי כסף טהור, ויש לה טענת בתולין (טענת בתולין משמעה שאם הבעל מגלה בליל הכלולות שלאשתו אין בתולים, האישה מאבדת את זכותה לסכומי הכתובה).
גרושה מן האירוסין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – 200 דינרי כסף, ויש לה טענת בתולין.
חלוצה מן האירוסין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – 200 דינרי כסף, ויש לה טענת בתולין.
הגיורת (תינוקת פחות מגיל 3, שהתגיירה עם אביה) – 200 דינרי כסף, ויש לה טענת בתולין.
השבויה ששוחררה (וגילה פחות מגיל 3) – 200 דינרי כסף, ויש לה טענת בתולין.
השפחה שנפדתה (וגילה פחות מגיל 3) – 200 דינרי כסף, ויש לה טענת בתולין.
אלמנה מן הנישואין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – 100 דינרי כסף, ואין לה טענת בתולין.
גרושה מן הנישואין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – 100 דינרי כסף, ואין לה טענת בתולין.
חלוצה מן הנישואין והיא עדיין בתולה, הנישאת לאחר – 100 דינרי כסף, ואין לה טענת בתולין.
סכומים אלו הם הסכומים שנקבעו על ידי חז"ל, אך כל אחד רשאי להוסיף סכומים בכתובה כאוות נפשו.
הנוסח בכתובה הוא: כלומר: נתתי לך מוהר בתולות, 200 דינרי כסף, הראוי לך מדברי חז"ל.
לאחר מכן מבוארים הסכומים הנוספים שנותן החתן, תחת הכותרת כלומר: הוספתי לך משלי מעבר למה שהורו חז"ל.
שטר חוב הוא מסמך התחייבות עליו חותם אדם הלווה כסף מחברו, ומשמש כראייה לחבותו של הלווה.
הרמב"ם פוסק שאסור להלוות בלא עדים, ומי שמלווה כסף לחברו בשטר, הרי זה משובח.
דין זה אמור לא רק באדם החשוד על הגזל, אלא גם באדם נאמן.
בתלמוד מסופר על אמורא שלא הסכים להלוות לאמורא אחר ללא שטר, מחשש שמא ישכח את ההלוואה על ידי טרדתו המרובה ועיסוקו העצום בלימוד התורה, וכאשר יבוא לתבוע את ההלוואה, הוא יוציא שם רע על עצמו, שכן הבריות יאמרו עליו שהוא תובע את החכם לחינם, ולא היו דברים מעולם.
בשעת פירעון ההלוואה ייקח הלווה את השטר לרשותו, או שייפרע בנוכחות עדים, שאם לא כן בעת שהמלווה יציג את השטר לפירעון והלווה יטען פרעתי שטר זה, לא יהיה הלווה נאמן, אלא יגידו לו, או הבא עדים, או שלם למלווה את חובו.
למרות ששטר הוא ראייה, הוא משמש גם כמעשה קניין על ידי הראייה.
קניין זה, נחשב לאחד מהקניינים הבסיסיים ביותר בהלכה ובמשפט העברי.
הוא נעשה על ידי שעדים מעידים על השטר, אם על כתיבתו – בחתימתם, ואם על מסירתו – בעל פה.
לשטרי ראייה, אין כל תוקף מהתורה – לפי שיטת הרמב"ם, אך הרמב"ן חלוק על הרמב"ם, וסבור שעדות בשטר חשובה לעדות, ולכן גם שטרי ראייה הם מהתורה.
השטר הוא אחד משלושת קנייני הקידושין – הבעל כותב לאשתו "הרי את מקודשת לי" בשטר, ונותנו לה.
השטר הוא גם הדרך היחידה בה אישה מתגרשת ויוצאת מתחת ידי בעלה, כאמור בתורה ; הבעל, כותב שטר בו כתוב בבירור כי הוא מגרשה, והוא (או שלוחו) נותנו לאישה.
האישה יכולה גם למנות שליח לקבלת הגט, וכאשר הגט מגיע ליד שליח כזה הנקרא "שליח לקבלה", היא מתגרשת.
נחלקו רבי מאיר ורבי אלעזר באופן הקניין של שטרי הקניין:
מחלוקת יסודית זו, גורמת לחילוקים משמעותיים בהלכות השטר, התלויים בין שתי השיטות.
כך גם, "עדיו בחתומיו זכין לו" (בתרגום מארמית: עדים זוכים על ידי חתימה) הוא כלל יסוד בהלכות השטר אותו טבע אביי (מול רב אסי החלוק עליו), הכלל קובע כי קניין המכירה במעשה קניין שיש עליו שטר, מתחיל בשעת כתיבת השטר על ידי העדים, גם אם ההלוואה עצמה טרם בוצעה.
אגרות בית דין הם אגרות שבית הדין כותב על מנת לפרסם לציבור או לבתי דינים אחרים פסקי דין בענייני אישות או בדיני ממונות.
ספקות באמינות או בנוסח השטר
במקרה והתובע תפס מטלטלין של התובע, סוברים רוב הפוסקים שאין להוציא מידו, שכן גם כאן תקף הכלל של המוציא מחבירו עליו הראיה.
לפי דעה יחידה של המהרי"ק, גם במקרה שתפס מטלטלין, מוציאין מידו.
במקרה שהנתבע טוען שהשטר מזויף, מדין התורה אין לחשוש שאנשים יזייפו שטרות וחתימות של העדים, וכל זמן שאין המוכיח כי השטר פסול, יש להניח שהוא כשר, כלל זה ידוע כ"עדים החתומין על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבית דין".
אחד מהשאלות הנידונות בספרי הפוסקים, הם אודות שטרי ערכאות, שנכתבו על ידי בית משפט גויי.
ברמב"ם ובשולחן ערוך שאין לשטרי קניין של ערכאות תוקף הלכתי – אלא רק בשטרי ראייה, וגם בשטרות אלו יש צורך בעדים כשרים שיעידו שהשטר אכן נכתב בבית המשפט,
פריעה, מחיקה או אובדן של שטר
נחלקו חכמי המשנה, במקרה שהשטר נפרע בחלקו, האם יכול המלווה לתת ללווה "שובר" בו בוא מעיד כי חלקו אבד, או שמא יכול הלווה לתבוע לכתוב שטר חדש, כדי למנוע מצב בו השובר יאבד והתובע יתבע ממנו שוב את כל הסכום.
אבד השטר – מעמיד עליו עדים שראו מה היה כתוב בו, ובא לבית הדין, הכותבים לו שטר חדש, כי באו העדים בפניהם והעידו שכך וכך היה בשטר.
על בית הדין לציין אם השטר מקויים – ונכונותו נבדקה על ידם – או לא.
נקרע השטר – נחלקו חכמי התלמוד אם התובע יכול לתבוע בו, והרמב"ם פוסק שגם במקרה כזה ניתן לתבוע בו ואין לחשוש שמא נפרע, ולכן נקרע – כדין, אלא אם כן נקרע באופן של שתי וערב.
שטצדאים או קפזרגלאים (שם מדעי: Amphipoda) היא סדרה של סרטנאים במחלקה סרטנים עילאיים שאין להם שריון.
משמעות השם Amphipoda הוא "בעלי רגליים שונות", שם המבטא את המבנה של השטצדאים, בניגוד למבנה של סדרת שווה רגלאים.
הסדרה כוללת כ-7,000 מינים, כאשר כ-5,500 מינים כלולים בתת-הסדרה Gammaridea והשאר נמצאים ב 2–3 תת-סדרות אחרות.
גודלם נע בין 1–340 מילימטרים וברובם הם הטרוטופים הניזונים מנשורת אורגנית או אוכלי נבלות.
הם מתקיימים כמעט בכל סביבה מימית.
בהלכה היהודית, שטר אירוסין הוא אחת מהדרכים שבהן ניתן לבצע קידושין, במהותו ודיניו הוא דומה לשטר במשפט העברי ולגט, אך קיימים שינויים רבים בין שטר זה לשאר השטרות.
הקניין הנפוץ יותר לקדש בו אישה כיום, הוא כסף, אך ייתכן כי בעבר, השטר היה נפוץ ביותר.
כך למשל, על פי המדרש יוסף הצדיק הראה לאביו יעקב אבינו, את שטר האירוסין שלו, כדי להראות שקידש את אשתו כדת וכדין.
באופן רגיל, שטר הוא מסמך אותו כותב המקנה לקונה, וחלותו היא מעשה קניין הנעשית על ידי ראייה משפטית.
לעומת זאת, שטר אירוסין נכתב על ידי הקונה למקנה, שכן הבעל הוא הקונה ולמרות זאת הוא כותב את השטר לאישה.
שוני זה בין שטר זה לשאר השטרות, מתפרש בתלמוד בשני אופנים שונים: האחד נוטה להסביר זאת בהלכה שנמסרה למשה מסיני, והשנייה - בשוני הלשון בפסוקים: בעוד שהכתוב המדבר בשטרות כותב שמכך משמע שהקונה לקח את השטר מהמוכר, הרי שבמעשה קידושין הבעל הוא זה שעושה את מעשה הקניינים, כאמור בפסוק .
רבא ורבינא, פסקו שאין השטר צריך להכתב מדעתה, ורב פפא ורב שרביא פסקו שכמו כל שטר, על השטר אירוסין להכתב מדעתה של האישה.
בשולחן ערוך נפסק שצריך להיכתב מדעתה, ואם כתב שלא מדעתה, הרי היא ספק מקודשת.
ריש לקיש, מראשוני אמוראי ארץ ישראל, פסק שכשם שהגט צריך להכתב לשם גירושין, כך על שטר האירוסין להכתב לשם קידושין, שכן התורה הקישה את הגירושין לנישואין - , וכך פסק השולחן ערוך.
שטר חוב הוא שטר המהווה הבטחה ללא תנאי ערוכה בכתב מאת אדם לחברו, חתומה בידי עושה השטר, בה הוא מתחייב לפרוע לאדם פלוני או לפקודתו, או למוכ"ז, עם דרישה, או בזמן עתיד קבוע או ניתן לקביעה, סכום מסוים בכסף.
בניגוד לשטר חליפין, שטר חוב אינו פקודה מאת אדם א' (המושך) לאדם ג' (הנמשך) הדורשת מהנמשך לשלם סכום כסף לאדם ב' (האוחז).
במקום זאת, לשטר חוב יש שני צדדים: אדם א' (העושה, שהוא החייב) ואדם ב' (האוחז, שהוא הנושה).
על אלו יכולים להתווסף צדדים נוספים, כגון ערב.
הוראות פקודת השטרות בדבר שטרי חליפין חלות, ככלל, גם על שטרי חוב.
לפיכך, מרבית הדינים החלים על שטרות בכלל, לרבות הסחרות, שהיא האפשרות להעביר את השטר מהנושה המקורי (הנפרע) לנושה חדש (אוחז כשורה), חלים גם על שטרי חוב.
אף ששטרי חוב נפוצים פחות מאשר שטרי חליפין (בעיקר שיקים), גם שטרי חוב נפוצים למדי, בפרט בתור בטוחה בעסקאות שונות.
באותם מקרים, צד לחוזה מעניק לצד שכנגד שטר חוב.
על פי המוסכם בחוזה, יכול האוחז לממש את שטר החוב במקרה של הפרת החוזה.
ככל שטר, שטר החוב הוא עסקה עצמאית, שתוקפה אינו תלוי בעסקת היסוד.
לפיכך, האוחז יכול לפעול למימוש השטר (בין אם ישירות מול העושה ובין אם, במקרה של קושי במימוש בדרך הראשונה, באמצעות ההוצאה לפועל), מבלי שידרש להוכיח שעסקת היסוד לא קוימה.
ייתכן מקרה בו עסקת היסוד קוימה אך האוחז פונה למימוש השטר.
במקרה כזה, העושה זכאי להימנע מפרעון השטר ובכלל זאת, הוא רשאי לטעון טענת "פרעתי" בהוצאה לפועל, או להגיש התנגדות לביצוע שטר שתועבר לדיון בבית משפט.
במשפט העברי, שטר חוב הוא מסמך התחייבות עליו חותם אדם הלווה כסף מחברו, ומשמש כראייה לחבותו של הלווה.
תהליך גביית החוב באמצעות השטר
אדם המחזיק בשטר חוב, וביקש מן הלווה את כספו, והלווה מסרב לפרוע.
פונה המלווה לבית הדין עם השטר כדי לגבות את חובו.
המלווה מוציא את שטרו בבית הדין ומקיימו, ואז מחייב בית הדין את הלווה לפרוע את החוב.
אם הלווה מצהיר בפני בית הדין כי הוא מסרב לפרוע את החוב, אזי בית הדין כותבים ונותנים בידי המלווה שטר אדרכתא מיד.