tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, הרפורמה תחול גם על דירות שנרשמו בעבר על שמות רוכשיהן בחכירה.
כדי להרחיב ככל היותר את מעגל הזכאים לרישום בעלות בדירותיהם יתחיל המינהל במבצע היוון רחב היקף.
ימים אחדים לאחר מכן אישרה ממשלת ישראל את החלטת המינהל לאימוץ החלטת "ועדת גדיש".
הממשלה הסירה את המחסום האחרון שעמד בפני רישום בעלות על שמותיהם של כל רוכשי הדירות, והוא המניעה שהייתה לרישום זכויות בעלות על שמותיהם של המשתכנים שדירותיהם הוקמו על אדמות הקרן הקיימת לישראל.
הממשלה בהחלטתה אישרה הסכם בין הנהלת המינהל לבין הקק"ל, לפיו הקק"ל תעביר לבעלות מדינת ישראל את כל הקרקעות שאינן קרקעות חקלאיות (ובכללן: קרקעות לבנייה, תעשייה, מסחר ותיירות).
בתמורה תעביר מדינת ישראל לקק"ל מקרקעין בסדר גודל זהה, שאינם מיועדים כיום לפיתוח, רובם בנגב ומיעוטם בגליל.
במסגרת זו יוכלו גם בעלי הדירות, השוכנות על אדמה שהיא כיום אדמת קק"ל, ליהנות מן הרפורמה ולקבל זכויות בעלות על דירותיהם.
רישום זכויות במקרקעין בישראל, ורישום וקביעת הבעלות על מקרקעין בישראל נעשה כיום בעיקר על פי שיטת טורנס, אך היות שכ־5% מהקרקעות בישראל טרם מופו והוסדרו כהלכה (מספר זה הולך ופוחת עם השנים), מתקיים במקביל גם רישום ציבורי של עסקאות בקרקעות אלו.
הגורם האחראי על מרשם המקרקעין בישראל הוא הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין במשרד המשפטים, המפעילה תשע לשכות רישום מקרקעין אזוריות ושלוש שלוחות.
ניתן לפנות לרשות כדי לקבל מידע על נכס ללא הוכחת בעלות עליו, הפנייה יכולה להיעשות בצורה המקוונת אך היא כרוכה באגרה של מספר שקלים.
לשכת רישום המקרקעין נקראה בתקופת השלטון העות'מאני בשם הטורקי טאפו (tapu) (בוטאה בערבית טַאבּוּ طابُو), כינוי המקובל עד היום.
תהליך הסדרת המקרקעין החל באמצע המאה ה־19, ונמשך בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
בעוד נושא הבעלות על קרקעות מוסדר יחסית בתחום ישראל של הקו הירוק, מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון ורישומן סבוך הרבה יותר.
במרבית תקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל לא היה רישום מסודר של קרקעות והבעלות עליהם, בשל היישוב הדליל שהיה בארץ, ומיעוט עסקאות המקרקעין.
חלק מעיסקאות המקרקעין (של מוסלמים ושל אחרים) נרשמו בבתי הדין השרעיים.
העברת קרקעות בין בעלים נעשתה בדרך של העברה פרטית, באמצעות שטר קניין.
החל מהמאה ה-18 החלה התעניינות בינלאומית נרחבת בארץ והחל תהליך של הגירה, יסוד יישובים חדשים וגידול אוכלוסייה, דבר שהצריך קניית קרקעות ודרש את הסדרת נושא רישום הבעלות על הקרקע.
בשנת 1858 נחקק על ידי השלטון העות'מאני חוק הקרקעות העות'מאני, והיה בן 132 סעיפים.
חוק זה התבסס בעיקרו על משפט הקרקעות השרעי, אך הושפע רבות גם מחוקי קרקעות אירופאים מקבילים.
חוק זה עמד בתוקפו בישראל קרוב ל־110 שנה (להוציא שינויים שנעשו במסגרת חוקים וצווים אחרים במהלך השנים), עד חקיקת חוק המקרקעין בשנת 1969 שביטל את חוק הקרקעות העות'מאני באופן סופי (חוק המקרקעין סעיפים 152–155).
עם זאת, ביהודה ושומרון עדיין עומד החוק העות'מאני בתוקפו כבסיס לדיני המקרקעין באזור, בכפוף לשינויים שנערכו בהמשך בחוק הקרקעות המנדטורי, הירדני, ובצווים שפורסמו על ידי המנהל האזרחי.
על פי הגדרות חוק זה הקרקעות בארץ חולקו לחמישה סוגים עיקריים:
מוּלק – קרקעות בבעלות פרטית מלאה של אדם, בהן אין כל הגבלה על שימוש ועל פעולות קניין.
בכלל סוג זה כלולים מבני מגורים, חצרות וחלקות אדמה קטנות (בשטח של עד חצי דונם) הצמודות להם, וכן קרקעות שהוצאו מרשות המדינה מסיבות שונות (קרקעות שהועברו במפורש מידי המדינה ליחידים או קרקעות שלל).
חלק מקרקעות אלו ניתנות בחכירה או באריסות.
הפרשנות המשפטית המקובלת היא שרק שטחים שהיו בנויים ב־1858 (מועד פרסום החוק העות'מאני) נחשבים לאדמות מולק, אך לא שטחים שנבנו מאוחר יותר, ועל כן שטח הקרקעות הנחשבות ל'מולק" הוא קטן.
מירי – קרקעות שגופן וזכות הבעלות עליהן נמצאת ביד המדינה המוחכרות לתקופה ארוכה ללא הגבלת זמן לאנשים פרטיים (חכירה תמורת תשלום מס מעשר מהתוצרת החקלאית או תקופת שירות צבאי) לצורך שימוש חקלאי בלבד.
גם קרקעות מרעה המשמשות רועה אחד נכללות בסוג זה.
קרקעות אלו ניתנות להעברה בין בעלים שונים, בכפוף להסכמת הפקיד האחראי על רישום המקרקעין.
קרקע מוגדרת כקרקע מסוג 'מירי' בהתקיים אחד משני תנאים: קרקע המשמשת לעיבוד חקלאי או קרקע הנמצאת עד 2.5 ק"מ מהבתים הקיצוניים של ישוב (ובתנאי שאינה קרקע מסוג 'מתרוכה').
מוקופה – קרקעות מולכ ומירי שהוקדשו לצורכי דת (כל הדתות).
קרקע הקדש מסוג מולכ עוברת להקדש לחלוטין, בעוד קרקע מסוג מירי עוברת רק לאכילת פירות, ולא לבעלות על גוף הקרקע שנשארת בידי המדינה.
תשלום מיסי הקרקע של אדמת מירי שהוקדשה עוברת להקדש או נשארת בידי אוצר המדינה, בכפוף לסוג ההקדש.
מתרוּכה - קרקעות בבעלות המדינה המשמשות לצורכי ציבור, כדוגמת דרכים, נהרות, גשרים ומבני ציבור.
סוג נוסף המשתייך להגדרה זו הוא קרקעות שהוקצו לבני ישוב מסוים, לדוגמה אדמת מרעה ציבורית.
אדם פרטי אינו יכול לרכוש זכויות קניין או זכויות לבלעדיות שימוש בקרקעות מסוג זה.
קרקעות מסוג זה אינן תלויות במיקומן הגאוגרפי, ויכולות לשכון בתוך אדמות מסוג 'מולכ', 'מירי' או 'מוואת'.
מוואת – קרקעות בבעלות המדינה שהן קרקעות בור ואינן משמשות לחקלאות, הנמצאות במרחק מה מאזורי ישוב או באזורים שוממים.
הפרשנות המנדטורית דורשת התקיימות 4 תנאים כדי להגדיר קרקע מסוג זה: שטח בור, הקרקע אינה רשומה על שם אדם פרטי, הקרקע לא הוקצתה לבני ישוב מסוים, והמרחק לשולי היישוב הקרוב (כפי שהיה היישוב בנוי ב־1858, בהתאם לפרשנות המצמצמת שהובאה לעיל לגבי אדמות 'מירי') עולה על כ־2.5 ק"מ.
סוג נוסף של קרקע בבעלות המדינה הוא ג'יפתליק או צ'יפתליק (לעיתים מאוית בט').
אלו היו אדמות בבעלותו הפרטית של הסולטאן שרכש אותן אחרי הכנעת אבראהים פאשא.
בארץ ישראל השתרעו אדמות אלו בעיקר בעמק בית שאן ובקעת הירדן וכן בתל ערד.
אחרי מרד הטורקים הצעירים ב-1908 הפכו אדמות אלו לאדמות מירי.
הסעיפים השונים של חוק הקרקעות החדש חלו רק על קרקעות שאינם פרטיות מסוג 'מולכ' (או קרקעות 'מולכ' שהוקדשו), בהם המשיך לנהוג הדין השרעי.
החוק החדש אפשר העברת קרקעות רק באמצעות שטר קניין, וחייב מעתה את רישום השטרות ופעולות ההעברה בלשכת המקרקעין, כאשר לאחר הרישום קיבל הקונה קושאן על הקרקע.
החוק קבע גם כי כל עסקת מקרקעין חייבת לקבל את אישורו של הפקיד האחראי.
גם לאחר החזרה לבעלות המדינה הייתה אפשרות לפדות את הקרקע בחזרה בתשלום מסוים הנמוך משווי הקרקע.
סעיף אחר קבע כי אדמה 'מירי' או 'מוקופה' שעובדה ללא הפרעה או טענה על ידי אדם אחד או המדינה במשך כ־10 שנים, תחשב לקרקע העומדת בחזקתו אף כאשר אין בידו שטר קושאן, ואף יהיו לו בה זכויות קנייניות, בתנאי שאינו מודה שנכנס אליה שלא ברשות.
שינוי קרקע מסוג כל שהוא ל'מולכ' דרש אישור של הסולטאן הטורקי.
בעיה יסודית שהייתה קיימת בנושא המקרקעין בארץ ישראל הייתה בעיית הבעלות המשותפת על חלקת קרקע אחת (כונתה 'משאע', לדוגמה, עקב חלוקת ירושה לכמה יורשים), דבר שהקשה ואף מנע עיבוד חקלאי מודרני בשל ריבוי הבעלים, וכן יצר בעיות רבות נוספות.
במסגרת החוק העות'מאני נקבע כי אין לרשום קרקעות של שטח גדול (לדוגמה, שטח כפר) על שם מספר אנשים בודדים או על שם כלל הציבור, אלא יש לרשום כל קרקע על שם בעליה שיקבל שטר קושאן, וכן נקבע הליך לחלוקת קרקע בבעלות משותפת במקרה שאחד הבעלים מעוניין בחלוקה.
עם זאת, בעיה זו של בעלות משותפת בקרקעות הוסיפה להתקיים גם לאחר חקיקת החוק, בשל העדפת התושבים לבעלות משותפת על מנת להשתמט ממס ומחובת הגיוס, כמו גם הכמות הרבה של הקרקעות שהיו במעמד זה.
במקרה של פלישה ללא היתר לתוך שדה 'מולכ' או 'מירי', ניתנה רשות לבעל הקרקע לדרוש את הריסת המבנה או עקירת העצים שניטעו ברשות פקיד המקרקעין.
במידה וקמו עוררים על בעל קרקע שהחזיק בקושאן והערעור התקבל, נקבע מנגנון פיצוי.
בשנת 1860 נחקקו שני חוקים נוספים: חוק על סדרי הטאבו וחוק בנוגע לשטרי טאבו.
תוכנם היה כי מעתה כל הקרקעות הפרטיות מסוג 'מירי' חייבות להיות רשומות בטאבו, בו ירשמו בעליהם, מיקומם, שטחם וגבולותיהם, ובלעדי רישום יאבדו זכויות המחזיקים בקרקעות.
קרקעות מסוג 'מולכ' ו'מוקופה' המשיכו להיות רשומות בבית הדין השרעי.
למרות זאת נמנעו אנשים רבים מלהצהיר על נכסיהם, על מנת להימנע מתשלום מיסים וגיוס לצבא (פעולות שתמורתם הוחכרו קרקעות 'מירי').
במקרים אחרים הוקטן שטח האדמה שנרשם על מנת לשלם מס מופחת, בעוד הגבולות של שטח האדמה נרשמו במדויק.
עקב כך נקבע בחוק הקרקעות כי במקרה כזה, תינתן בעלות רק על שטח מצומצם לפי הגודל הרשום, ולא על פי גבולותיו המשקפים שטח גדול יותר.
לפי חוקים אלו ניתן היה לחלק רישום של קרקע אחת למספר רישומי משנה.
כך למשל ניתן היה לרשום את פירות הקרקע בנפרד מרישום החלקה, וכן ניתן היה לרשום קומה שנייה במבנה בבעלות נפרדת משל בעל הקומה הראשונה בו.
בתקופה מאוחרת יותר נקבע כי העברת אדמה מסוג 'מירי' מבעליה לקונה חייבת להעשות לאחר קבלת אישור מהאימאם והמח'תאר המקומי שיאשר כי המוכר הוא בעלי הקרקע, יפרט את סכום התשלום (לצורך תשלום מס), ויציין את פרטי הקרקע הכלולה בעסקה (מיקום, שטח וגבולות).
על רקע רצון השלטונות העות'מאנים בעידוד פיתוח הקרקעות באזורים לא מיושבים, נקבע כי מי שיפתח קרקע בורה ('מוואת'), יוכל לקבל עליה בעלות כמעט מלאה (הגדרתה כאדמת 'מירי'), בתנאי שפקיד המקרקעין יסכים לכניסתו לקרקע.
בחוק נקבע גם כי רישום הקרקעות יתנהל בעיר המחוז.
פנקסי המקרקעין העות'מאני, הקיימים עד ימינו, מהווים את תחילת הרישום של קרקעות בארץ ישראל.
היה אף מעקב בפנקסים העות'מאניים אחר העברת הרישום לפנקסים חדשים.
עם זאת, לא היה ברישום בספרי המקרקעין כדי להעיד על אמיתות העסקאות שהתבצעו.
הרישומים המרכזיים המחייבים נרשמו בספרים באיסטנבול, ובלשכות הרישום המחוזיות התנהלו רישומים זמניים.
בעת ביצוע רישום עסקה ניתן לקונים שטר המעיד על זכויותיהם במקרקעין, הוא ה"קושאן" (השטר).
נוכח העובדה כי בשטר לא היו מספרי זיהוי כי אם שמות בלבד של הצדדים (לדוגמה: אברהם בן יצחק היהודי), היה בהחזקת הקושאן על ידי אדם כדי להצביע כי הוא בעלי הקרקע.
עד שלהי התקופה העות'מאנית הגיע רישום הקרקעות בפנקסים רק לכ־5% מקרקעות ארץ ישראל.
בנוסף היו פנקסים אלו רלוונטיים בעיקר למקומות יישוב ותיקים, מעטים ומוגדרים בלבד.
בפנקסים אלו נרשמו האדמות הפרטיות בלבד, ולא תוחמו אדמות המדינה ('מוואת').
דפתאר חקאני היה פנקס הרישום העיקרי, בו נרשמו קרקעות ראויות לעיבוד שעובדו בפועל, והרישום כלל את תיאור הקרקע ומהות הבעלות עליה.
יוקלמה (תביעות) היה פנקס בו נרשם היישוב בגבולותיו נמצאת הקרקע הראויה לעיבוד, תיאור מילולי של גבולות הקרקע (בדרך כלל תוך הסתמכות על פרטי נוף) ושם האדם מחזיק הקרקע.
דאימי היה פנקס בו נאספו השטרות המעידים על ביצוע עסקאות בקרקע.
מחלול היה פנקס בו נרשמו הקרקעות הבלתי מעובדות או הקרקעות הנטושות.
שמסיה היה רישום האדמות שנמצאו בסקר כאדמות נטושות ללא בעלים.
רישום גבול חלקה בפנקס העות'מאני התבססה על תיאור מילולי של גבול החלקה, ולא על מיפוי ומדידה.
דבר זה יצר בעיתיות לטווח הארוך, כאשר חלו שינויים פיזיים בשטח, ועל כן תיאור הגבולות המילולי של החלקה איבד את משמעותו.
מאפיין זה יצר פתח לסכסוכים נרחבים במקרה של מחלוקת על הגבולות המדויקים, כמו גם פתח להסגת גבול.
בשל כך הייתה העדפה לבחור בעת חלוקת אדמות חדשה תוואי שטח בולט כגבולות (לדוגמה: דרך או נחל), וכן סומנו גבולות בולטים באופן מלאכותי (לדוגמה: חפירת תעלה, בניית גדר אבן או נטיעת שדרת עצים.
בעבר שימשו חצבים למטרה זו).
לא תמיד ניתן היה לרשום את הקרקע בפנקס הרשמי על שם בעליה האמיתי.
באופן דומה, לא ניתן היה לרשום שעבוד בפנקס המקרקעין הרשמי, וכתחליף נרשם בעל השעבוד כבעל הקרקע בפנקס הרשמי.
על רקע בעיות הרישום כמו גם העדר המיפוי בפנקסים העות'מאנים, ניהלו מושבות ושכונות יהודיות רבות ספרי אחוזה פרטיים, בהם נרשמה הבעלות האמיתית על הקרקעות, וכן היה מיפוי מסודר של החלקות השונות.
ספרים אלו היו חסרי תוקף חוקי בתקופה העות'מאנית, אך מאוחר יותר, בתקופת המנדט הבריטי קיבלו ספרים אלו תוקף חוקי.
רישום עסקאות בפנקס המקרקעין היה מועד לניצול לרעה של רישום מכירת קרקע על ידי מי שאינו בעליה, היות שהרישום לא כלל בדיקה של אמיתות העסקה, לא היה קיים תיעוד של בעלים קודמים על הקרקע, ולא היה מיפוי מסודר של השטח.
ערב מלחמת העולם הראשונה פורסמו חוקים זמניים שתיקנו ליקויים שהתגלו בחוקים הקודמים.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את כניסתם של חוקים אלו לתוקף, ואלו קיבלו מעמד חוקי רק לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, שהגדירו כי לכל חוק עות'מאני שלא בוטל במפורש תוקף חוקי.
החוקים החדשים דרשו את רישום כל סוגי הקרקעות בפנקס המקרקעין (לרבות קרקעות 'מולכ' וקרקעות הקדש), דבר שביטל למעשה את סמכות בתי הדין השרעיים בנושאי קרקעות.
כן נדרשה מעתה ביצוע מדידה לצורך רישום או חלוקת קרקע.
במהלך נסיגתם של כוחות מעצמות המרכז מארץ ישראל בין 1917 ל־1918 נטלו עימם הפקידים העות'מאנים את פנקסי המקרקעין של ארץ ישראל.
בעקבות כך הורה השלטון הצבאי הבריטי על הקפאת כל פעולות ההעברה בקרקעות בארץ ישראל, דבר שהוביל לעיכוב הפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל.
רק ב־1920 החלה מחדש פעולתם של לשכות רישום המקרקעין (שנקראו מעתה: 'משרד ספרי האחוזה').
הממשל האזרחי הבריטי החדש אישר את תוקפם של החוקים העות'מאנים הישנים, לרבות החוקים הזמניים שחוקקו ערב מלחמת העולם הראשונה, אך הסיר את מרבית ההגבלות על רישום בעלי קרקע.
הוטלה חובת רישום על כל סוגי הקרקעות (ובוטל מעמדם של בתי הדין השרעיים בנושא זה), נדרשה מדידה ומיפוי של הקרקע כאשר חלו שינויים בגבולותיה, אך לא נדרשה מדידה ומיפוי כאשר לא נערכו שינויים בגבולות.
הבעיות העיקריות איתם התמודד השלטון הבריטי החדש בנושא הקרקעות היו התחמקות בעלי קרקעות מרישום, על מנת להימנע מתשלום מס, הבעלות המשותפת ('משעא') על קרקעות, והעדר תוקף מספיק בנושא הבעלות על הקרקעות, שהתבססה על רישום שטרות הקניין ללא וידוא של אמיתותם.
מגרעות אלו גרמו סכסוכים רבים בנושאי קרקעות, הקשו על פיתוח החקלאות בארץ, וכן מנעו גביית מס מהשלטון הבריטי.
בבדיקת הרישום העות'מאני נמצאו קרקעות שנרשמו באופן כפול, וקרקעות שתיאור גבולותיהם היה שגוי.
בהתאם לחוק עות'מאני שהתקבל (אך לא הגיע לידי יישום) ב־1913, בוטלה החובה על עיבוד רציף של קרקעות 'מירי' לצורך הבטחת זכויות על הקרקע ומניעת הפיכתה ל'מחלול', במידה והבעלים מחזיק בקושאן על הקרקע.
במקרה והבעלים לא החזיק בקושאן, עמדה בתוקפה האפשרות להחזרת הקרקע לבעלות מלאה של המדינה בעקבות הוברת הקרקע ללא הצדקה למשך 3 שנים.
ב־1920 פרסם השלטון הבריטי את 'פקודת אדמות מחלול', שחייבה את כל המחזיקים בקרקעות מסוג 'מחלול' להודיע על כך לשלטון תוך 3 חודשים, ובתמורה תינתן למחזיק זכות חכירה על הקרקע, אך לא זכות קניינית (קושאן, רישום בטאבו), בעוד מי שמונע מדיווח יחשב לעובר עבירה פלילית.
פקודה זו לא בוטלה על ידי חוקים מאוחרים, אך הפרשנות המשפטית אליה היא שהיא חלה רק על אדמות 'מירי' שהוברו והפכו ל'מחלול' קודם ל־1920, וכן היא לא ביטלה את זכות המחזיק באדמת מירי במשך כ־10 שנים לרישום קנייני (קבלת קושאן), אף כי ניתן להאשים את המחזיק בעבירה פלילית.
ב־1921 בוטלה האפשרות לרכוש בעלות על אדמות 'מוואת' באמצעות עיבודם, ואף נקבע כי המעבד קרקע מסוג 'מוואת' ללא אישור מפקיד המקרקעין יחשב כמסיג גבול, ולא יהיה בעל זכות לרשום את הקרקע על שמו כקרקע מסוג 'מירי'.
עם זאת, ניתנה תקופה של חודשיים במהלכה יכלו מעבדי קרקעות 'מוואת' לבקש אישור בעלות על הקרקע שעיבדו.
עם זאת, פקודה זו לא נאכפה, ובפועל הכיר השלטון הבריטי בבעלות חקלאים שעיבדו אדמות 'מוואת' במהלך תהליך הסדרת הבעלות על הקרקעות.
כן בוטלה האפשרות לחלוקת קרקע לרישומי משנה (רישום בעלות על הפירות בנפרד מהבעלות על הקרקע, ורישום נפרד לקומות שונות במבנה מגורים אחד), ובמקומה ניתנה אפשרות לרישום זכויות שכירות וחכירה בלשכת המקרקעין.
על רקע הרישום הפיקטיבי הרב במושבות היהודיות עקב ההגבלות שחלו על הרישום בתקופה העות'מאנית, ועל רקע רצונו של השלטון הבריטי להגביר את גביית המס על הקרקעות, ניתנה ב־1926 פקודה לפיה יש למסור תוך 3 חודשים את ספרי האחוזה הפנימיים של המושבות היהודיות ללשכות המקרקעין, דבר שיבטיח את קבלת רישומיהם כמהימנים.
יסוד קדסטר מודרני בארץ ישראל
המעבר לשיטה זו הצריך מיפוי ומדידה בהיקפים נרחבים בכל רחבי הארץ.
בשל היקף העבודה העצום שנדרש למיפוי כל הקרקעות בארץ ישראל, הוחלט כי המאמץ המרכזי יתרכז בקרקעות ששימשו לחקלאות, כ־6,500 קמ"ר ברחבי הארץ, מתוך כ־26,000 קמ"ר קרקעות בשטחה של ארץ ישראל שממערב לירדן (השטח מדרום לבאר שבע הוגדר כולו כשטח שאינו ראוי לעיבוד חקלאי).
כן הושמטו מהמיפוי הראשוני כל השטחים הבנויים בארץ ישראל, בכפרים ובערים.
שטחים אלו כוסו במיפוי זול יותר, אך מדויק פחות.
סקר ראשוני מצא כי הקרקעות החקלאיות בארץ ישראל מתחלקות לכ־10% של שטחי שלחין, בדרך כלל חלקות קטנות ומתוחמות ('חואכיר'), כ־45% קרקעות בעל בבעלות בלעדית של אדם אחד ('מפרוז'), רובם לא מתוחמות בצורה מספקת, וכ־45% קרקעות בעל בבעלות משותפת ('משעא').
שיטת הבעלות המשותפת נבעה מההבדל בין איכותם של קרקעות חקלאיות שונות, והובילה לחלוקה מחדש של האדמות בכל שנתיים, דבר שמנע פיתוח חקלאי משמעותי באדמות אלו.
הוחלט למקד את המאמץ הראשוני בהסדר הקרקעות שנמצאות בבעלות בלעדית.
לצורך יצירת הקדסטר הוחל בהכנת רשת טריאנגולציה ארצית ב והוצאת מפות טופוגרפיות בקנה מידה 1:10,000 של הארץ.
במפות אלו סומנו גם גבולות החלקות החקלאיות.
כבסיס לפעולות המדידה והמיפוי נעשה שימוש בשטח גאוגרפי של כפר על אדמותיו, שטח שחולק לגושים ולחלקות.
עד להשלמת המיפוי באזור מסוים, נמשך הרישום שטרות הקניין בפנקס המקרקעין, כפי שהיה בתקופה העות'מאנית.
במהלך תהליך הסדר המקרקעין באזור מסוים פורסמה הודעה לפיה על כל בעלי המקרקעין באזור לתבוע רישום בעלות של המקרקעין שבבעלותם בלשכת רישום המקרקעין על גבי מפה בה היו מסומנות כל החלקות הקיימות, כאשר האחראי על הסדר מקרקעין באזור היה מי שקובע בצורה סופית את הבעלות על כל חלקת מקרקעין.
בשנת 1928 פורסמה פקודת הקרקעות שהסדירה את חוקי הקרקעות הקיימים, ונתנה תוקף חוקי ומחייב לפעולות שנעשו ליצירת קדסטר מודרני בארץ ישראל.
בפקודה זו הוכנסו סעיפים מיוחדים לצורך התמודדות עם בעיית קרקעות המושע שהיו בבעלות משותפת וחולקו מחדש כל שנתיים.
במסגרת פעולות המיפוי חולקו אדמות אלו באופן שכל בעלים יחיד יקבל בעלות קבועה על חלקת אדמה, כאשר החלקות החדשות היו מורכבות מכל סוגי הקרקעות על איכותם המשתנה באופן שוויוני, על מנת להפסיק את שינוי הבעלות התכופים.
הפעילות הבריטית האינטנסיבית הובילה להיעלמותם כמעט לגמרי של קרקעות בבעלות משותפת בארץ ישראל.
סדרי העדיפות שנקבעו הביאו לכך שעד שנת 1938 הוסדרו כמעט כל הקרקעות במישור החוף ובעמק בית שאן, אך לא בשאר חלקי הארץ.
פרסום הספר הלבן בשנת 1939 שאסר על מכירת קרקעות מערבים למי שאינם ערבים בחלקים גדולים מהארץ נתן תנופה להמשך עבודת הסדרת רישום הקרקעות (על מנת שניתן יהיה להבחין בין קרקעות בבעלות ערבית לקרקעות בבעלות יהודית), כאשר מנגד מוסדות ציוניים מתאמצים לרכוש קרקעות באזורים שטרם הוסדר בהם רישום הקרקעות.
במקביל לרישום החלקות החקלאיות נערך במקביל מיפוי של השטחים העירוניים.
עבודת הרישום נפסקה ב־1947, על רקע סיום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
עד לשנה זו הוסדר מעמד הקרקעות בהיקף של כ־5 מיליון דונם (רובם המוחלט במישור החוף (הדרומי והצפוני), עמק בית שאן, עמק הירדן, עמק יזרעאל, עמק החולה והגליל המזרחי), וכחצי מיליון דונם נוספים היו בשלבי הסדר מתקדמים (בעיקר בגליל המערבי).
מנגד, לא נערכו כמעט פעולות הסדרה באזור יהודה ושומרון.
הקרקעות בהם ישבו ריכוזי האוכלוסייה של היישוב היהודי היו ברובם המוחלט קרקעות שעברו תהליך הסדר.
מדינת ישראל ירשה מהשלטון הבריטי קדסטר מודרני ומתקדם, אך חלקי, שלא כלל את כל הקרקעות בשטחה של המדינה.
במהלך השנים נמשכה עבודה זו, אך טרם הושלמה.
נכון לשנת 2009, כ־95% מהקרקעות במדינת ישראל עברו תהליך הסדרה, כ־4% נמצאים בתהליך הסדרה, וכ־1% טרם עברו כל הסדרה.
במדינת ישראל נתאפשרה לגבי מקרקעין מוסדרים ושאינם מוסדרים אפשרות לרשום בתים משותפים, שמשמעותם רישום הסכם המחלק הדירות שעל חלקה אחת למספר רישומים עצמאיים.
במדינת ישראל, אומנם מערכת חוקים מודרנית לרישום המקרקעין, ואולם חלק ניכר מהקרקעות החדשות המוחכרות בחכירה לדורות, מוחכרות לקבלנים על פי מפות שאינן קשורות לרישומי המקרקעין.
כתוצאה מקיימת רמ"י מערכת רישום מקבילה ללשכת רישום מקרקעין, בה מתנהלים חלק מרישומי המקרקעין, וזאת במקביל לרישומים המתנהלים בחברות הבונות הנכסים.
רישומים זמניים אלה עשויים להתנהל עשרות בשנים, וזאת עד לביצוע התאמות של מרשם המקרקעין עם עסקאות מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1969 חוקקה הכנסת נוסח חדש של פקודת המקרקעין: פקודת הסדר זכויות קנין במקרקעין (נוסח חדש), התשכ"ט-1969, המסדיר עד היום את רישום זכויות המקרקעין בישראל.
עבור קרקעות מוסדרות, לשכות המקרקעין מנהלות "פנקסי זכויות", שכבר מוחשבו, המכילים מפות המציגות את הגבולות של החלקות ורישומים של הבעלים של כל חלקה.
רישומים אלו מהווים ראייה מכרעת לנכונותם ורק במקרים יוצאי דופן יוכל אדם להוכיח שהבעלות שונה מהרשום בפנקס המקרקעין, שכן החוק קובע שרישום בפנקס המקרקעין הוא תנאי הכרחי לקיום מכר.
קרקע יכול להרשם על שמו של אדם אחד, מספר אנשים או חברה בע"מ.
עבור קרקעות לא מוסדרות, לשכות המקרקעין רושמות עסקאות במקרקעין כמו מכר, ירושה), עיקולים והפקעות.
רישומים אלו הם ראייה לכאורה לנכונותם, אך אינם מהווים ראייה מכרעת.
בנוסף נרשמים בפנקס המקרקעין זכויות במקרקעין כמו זכויות חכירה ושעבוד וצווי מניעה.
כן מאפשרת לשכת המקרקעין לצדדים לעסקה המתרקמת לרשום "הערת אזהרה" לגבי החלקה נשוא העסקה, כדי למנוע מכירה של אותה חלקה במקביל למספר קונים.
לשכות המקרקעין אינן מנהלות רישום לגבי פני הקרקע של החלקות ומבנים על החלקות.
עם זאת, לשכות המקרקעין מנהלות בנפרד מרשם של בתים משותפים שיש בהם יותר מיחידה אחת (דירה, חנות, אולם, מחסן) כיחידות נפרדות (חלקות משנה), בדרך של רישום בניין בפנקס הבתים המשותפים המתנהל לפי "חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969" (שהחליף את חוק הבתים המשותפים, התשי"ב-1952).
אולם בתים משותפים רבים טרם נרשמו בפנקס הבתים המשותפים.
זכותו של כל אדם לפנות ללשכת המקרקעין ולקבל תמצית מן הרישום בפנקסי המקרקעין, הנקראת "נסח", מבלי צורך להוכיח זיקה לנכס.
התמצית כוללת בין השאר את בעלי המקרקעין, גבולות, שטח ושעבודים.
נסח הטאבו צריך להיות מעודכן ומהימן, ובאחריות לשכת המקרקעין או רשות מקרקעי ישראל לדאוג שהנתונים נכונים.
הפקת נסחים חייבות להיות מתועדות היסטורית על ידי הרשויות.
רישום בעלות וזכויות בעל מקרקעין
לפי סעיפים 9-7 ב"חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969" עסקת מקרקעין לא שלמה עד רישומה, וכל עוד לא נרשמה נחשבת כהתחייבות בלבד.
במקרי ריבוי התחייבויות הבעלות תועבר לזה שניתנה לו ההתחייבות ראשון.
סעיף 10 מציין בהתייחס לחובת רכישה במעמד חוזה ושטר מכר בתום לב:
באפשרות ועדות התכנון והבנייה להלאים שטחים או מבנים לצורכי ציבור.
לפי סעיף 19 ב"חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969" במקרי גזל בעלות מקרקעין על ידי ישות, על בית הדין לתת מזור תוך דיון "בזכויות שני הצדדים בעת ובעונה אחת", עד להכרעה.
לפי סעיף 21 במקרה בנייה בלתי חוקית בשטח בבעלות אחרת, בהחלטתו של בעל המקרקעין אם להשאיר או להרוס את השינויים, בין אם בנטיעה או בנייה.
במקרה בניה שהחליט בעל המקרקעין להשאיר, על בעל המקרקעין להחזיר למבצע השינויים "את השקעתו בשעת הקמתם או את שוויים בשעת השימוש, לפי הפחות יותר." במקרה החלטת הריסה, עלות ההריסה תחול על מצבע השינויים ללא היתר ואליו גם יועברו "המחוברים" (שינויים).
לפי סעיף 24 בית המשפט יכול לחייב את "מבצע השינויים" לשלם לבעלי המקרקעין "שכר ראוי" על כל התקופה בה עשה שימוש במקרקעין שלא כחוק.
לפי סעיף 23 קיימים 3 מקרים בהם מבצע השינויים ללא היתר יכול לרכוש את המקרקעין, במחיר שווה של השטח ללא התחשבות בשקלול חישוב ערך "המחוברים".
כשמקרה שקרה יחיל על מבצע השינויים את כל יתר התשלומים הנלווים למכר: 1. חשב בתום לב כי השטח שייך לו, ולכן ביצע את השינויים.
2. הסכום שהשקיע על "המחוברים" גבוהה ממחיר המקרקעין עצמו לפני חיבור "המחוברים".
3. רכישת המקרקעין על ידי מבצע השינויים לא עלולה לגרום לבעל המקרקעין נזק חמור "שאין בתשלום שוויים כדי לפצותו עליו".
לפי סעיף 45-37 במקרה של ריבוי שותפים במקרקעין ניתן לבצע פירוק שיתוף במקרקעין, בהערכת שמאי ומכירה לצד שלישי או צד קיים המעוניין ויכול לבצע את רכש חלק השותף שמעוניין למכור.
לחלופין ניתן לבצע הסכם שיתוף ורישומו באחראי על הבתים המשותפים ובו לקבוע את עניין "זכויותיהם וחובותיהם בכל הנוגע למקרקעין", כדמי מפתח או חכירה.
במקרי תחושת קיפוח בהתייחס לשותף יחיד ניתן לפנות למזור מטעם האחראי על הבתים המשותפים.
מקרקעין כפי שמוגדר בחוק המקרקעין 1969:
קרקע כל הבנוי והנטוע עליה וכל דבר המחובר אליה חיבור של קבע או חיבור זמני.
המדינה שומרת לעצמה את הזכות על המשאבים הטבעיים שלה כגון מחצבים ובסמכותה להפקיע את הקרקע.
מקרקעין הרשומים במרשם המקרקעין הלאומי, המנוהל על ידי משרד המשפטים, מחולקים לשני סוגים: "מוסדרים" ו"שאינם מוסדרים".
"מקרקעין מוסדרים" הם מקרקעין שנרשמו במרשם המקרקעין לאחר תהליך "הסדר" שנועד להכניס סדר במרשם הישן, על ידי בדיקת תוקפן של הזכויות הרשומות בו, וניפויים של הרישומים הבלתי מדויקים שנשתרבבו לתוכו עם השנים, סעיף 10 לחוק המקרקעין מאשר הסתמכות על רישום מקרקעין מוסדרים משמע גישת רישום זכויות.
"מקרקעין שאינם מוסדרים" רשומים אף הם במרשם המקרקעין אלא שמרשם זה טרם עבר את תהליך ההסדר, ועל כן אינו מדויק דיו.
ההבדל העיקרי בין שני סוגים אלו בא לידי ביטוי בסעיף 125 לחוק המקרקעין, תשכ"ט - 1969:
"(א) רישום בפנקסים לגבי מקרקעין מוסדרים יהווה ראיה חותכת לתוכנו...
(ב) רישום לגבי מקרקעין לא מוסדרים יהווה ראיה לכאורה לתוכנו".
"מקרקעין שאינם רשומים" הם הסוג השלישי של מקרקעין - מקרקעין שאינם מופיעים כלל במרשם המקרקעין.
השיטה העות'מאנית, בדומה לשיטות אחרות, ובהמשך לממלוכים שלפניהם, חילקה אדמה תמורת שירות צבאי.
הסיפאהים היו פרשים שקיבלו אחוזות ("טימאר") תמורת התחייבויותיהם הצבאיות.
בזמן מלחמה היו אותם בעלי אחוזות צריכים לספק לסולטאן חיילים מבין עובדי אחוזותיהם.
הסיפאהים נתנו לאיכרים תעודות לעדות על החכרת הקרקעות לאיכרים.
תעודות אלו נקראו בשפה הטורקית "טאפו" מלשון "tap" - לשרת, אולם בגלל ההיגוי הערבי הפכה ל-"טאבו".
כך התגלגל המונח "טאבו", המקובל עד היום כאסמכתא לרישום מקרקעין.
עם הזמן התמוטטה שיטת הסיפאהים בחלקה והוחלפה על ידי גובי מיסים, שקיבלו מהשלטון המרכזי את הזיכיון לגביית מיסים תמורת סכום קבוע שהעבירו לקופת הסולטאן.
המילה "טאבו" שרדה את כולם במשך מאות שנים עד ימינו אנו.
"רישומי פחם" הוא האלבום המלא החמישי של הזמר מאיר אריאל.
האלבום יצא בשנת 1995, שנתיים לאחר האלבום הקודם, "זרעי קיץ", בשלב ראשון באופן עצמאי ומאוחר יותר בחברת אן אם סי.
הוא אפוף אווירה אקוסטית קודרת ומבטא תחושה של אפסות האדם מול הטבע, ותחושת מחאה כנגד המרוץ הקפיטליסטי והשעבוד לטכנולוגיה.
מבקרים רבים תיארו את האלבום כקשה ביותר לעיכול מבין אלבומיו של אריאל.
בדומה לאלבומיו הקודמים של אריאל, גם אלבום זה התקבל באהדה על ידי מבקרי המוזיקה.
האלבום לא זכה להצלחה מסחרית גדולה, אך למרות הפצתו המצומצמת, מכר כמות עותקים דומה לאלבומיו הקודמים.
גרסאות ראשונות - "יש תורם"
העבודה על האלבום החלה עוד בטרם יצא האלבום הקודם, "זרעי קיץ", באפריל 1993. באותה שנה העלה אריאל הצגת יחיד בשם "יש תורם" במסגרת פסטיבל "תיאטרונטו".
ההצגה כללה שירים וקטעי קישור חדשים לגמרי שהיוו את הבסיס לאלבום "רישומי פחם".
שם ההצגה, "יש תורם", נגזר מנושא תרומת האיברים, תחום אותו ראה אריאל בשלילה כאשר אדם מחכה למותו של אדם אחר (רעיון אשר התבטא בשיר "שמעתי שאת נמצאת").
ההצגה עלתה פעמיים, ב-18 וב-21 במרץ 1993 במסגרת הפסטיבל.
אריאל הופיע על הבמה מלווה בגיטרה בלבד, ומאחוריו הוקרנה על מסך אנימציה ממוחשבת של מגדל בבל.
לאחר שני המופעים עלתה הצעה להמשיך ולהופיע עם ההצגה.
אריאל הכין גרסה נוספת של ההצגה שנקראה "יש תורם - רישומי פחם".
סיפור המסגרת שכלל את מגדל בבל השתנה אך המופע עדיין עסק בנושא השפעת הקדמה על האנושות, תרומות איברים וכדומה.
מרבית השירים נותרו כפי שהיו בגרסה הראשונה.
בסופו של דבר לא עלתה גרסה זו לבמה.
כשהוקלט האלבום ויתר אריאל על סיפור המסגרת, אך הוסיף את השיר "חיית הברזל" כשיר הפותח המציג חלק מנושאי האלבום.
שאר השירים נותרו כפי שהיו ונעשו בהם שינויים מועטים.
הקלטות האלבום החלו באביב 1994 באולפן בשם "אולפן אחר" בבני ברק.
אריאל הפיק את האלבום באופן עצמאי, כשבנו שחר מסייע לו.
ההקלטות בוצעו על גבי מחשב והאלבום היה אחד הראשונים בארץ שהוקלט על מחשב.
אריאל הקליט ארבעה טייקים מלאים של האלבום, כשבכל טייק ניגן את האלבום כולו מתחילתו ועד סופו ברצף.
לבסוף בחר אחד מהטייקים והוא זה שמופיע באלבום לאחר תיקונים קלים.
מאוחר יותר הזמין אריאל שני נגנים צעירים ללוות את השירים: דורון פיקר וקרני פוסטל.
פיקר, שהפיק עבור אריאל את "שיר הקומבינה" באלבום "עברנו את פרעה", ניגן אקורדיון בטייק רצוף אחד, ומתוכו נבחרו קטעים מסוימים לגרסה הסופית.
קרני פוסטל הוזמנה לאולפן בנפרד וליוותה את השירים בצ'לו מבלי ששמעה את האלבום קודם.
אריאל לא ראה באלבום אלבום מסחרי ולכן לא ייעד אותו להפצה רחבה ולא שלח סינגלים מתוכו לרדיו.
עם צאתו נמכר האלבום בחנות "טאואר רקורדס" בכיכר האופרה בתל אביב בלבד.
בהמשך הגיע להסכם עם חברת NMC על הפצת האלבום.
האלבום כולל 15 קטעים, מהם חמישה קטעי נגינה ללא מילים אשר נקראו באלבום "ניגון".
כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל, מלבד הניגון "כוכב לכל שיבולת" לפי הלחן לשיר "שדות שבעמק" שהלחין אפרים בן חיים, והניגון "הורה נופלת מהרגליים" שנכתב על-פי "הורה משמרות" שכתב חיים חנוך (אביו של שלום חנוך) והלחינה טובה דפנא לוין.
בחוברת האלבום נוספו איורים בשחור-לבן אותם צייר אריאל.
אריאל ציין בראיון טלוויזיוני עם יאיר לפיד, שהמילה "ס'אוחתו" שבשם השיר "ס'אוחתו אעפעס 3#" היא דרכו לעברת את המילה "בלוז", בה השתמשו אפרו-אמריקאים לתיאור "שירי המצוקה שלהם", כדבריו.
הוא המשיך והסביר את בחירת המילה באופן הבא:
השיר "בס בבלון" מבוסס על סיפוריהם של מקימי קיבוץ משמרות, בו גדל אריאל, בשנים הראשונות לקיבוץ.
אחת מחלקות האדמה השייכות לקיבוץ נקראה "בס בבלון".
חלקה זו הייתה במקורה ביצה ואריאל סבר כי המילה "בס" היא ביצה בערבית (אף כי הדבר אינו נכון).
המילה "בבלון" הזכירה לו את בבל (בבילון) ולכן תרגם את הביטוי ל-"ביצת בבל".
באוקטובר 2010 יצא לאור במסגרת פרויקט עבודה עברית אלבום חדש הנושא את השם "רישומי פחם בצבע", ומכיל גרסאות מחודשות לשירי האלבום המקורי.
על המשתתפים באלבום החדש נמנים ברי סחרוף, שאנן סטריט, רונה קינן ואחרים.
מאיר אריאל מופיע ומבצע כמה משירי האלבום הזה בסרטו של גד (גודיס) שניידר "ריח פועלים" (2011).
מאיר אריאל (שירה, גיטרה, קלידים)
דורון פיקר (אקורדאון, קלידים ב"דמוקראסי")
רישומי מלחמה הם ציורים ורישומים שנעשו בזמן מלחמה או קרוב אליה ובאים לתאר את מאורעות המלחמה.
בין ציורי המלחמה המפורסמים: יצירתו של פרנסיסקו דה גויה בימי מלחמת נפוליאון בספרד, ציוריהם של אוטו דיקס וג'ורג' גרוס בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ציורי ג'ון פיפר והנרי מור באנגליה על מלחמת העולם השנייה ורישומי שמואל בק על מלחמת ששת הימים.
ישנם גם ציורי מלחמה אצל ילדים.
בני הזוג בראונר והילדים במלחמת האזרחים בספרד
המושג ציורי מלחמה של ילדים נולד במלחמת האזרחים בספרד (1936–1939).
בני הזוג בראונר (Brauner) יצאו בהתנדבות לספרד לעזור לרפובליקה הספרדית.
האישה פרנסואה הייתה רופאת ילדים ובעלה אלברט היה ד"ר לספרות ומחנך מומחה לבעיות ילדים.
הם לקחו על עצמם לטפל בילדים – פליטים ויתומים שברחו מאזורי הקרבות.
אלברט הצליח ליצור קשר טוב עם הילדים והוברר לו שציור הוא הדרך הטובה ביותר לתרפיה ויציאה מהפחד.
הוא פנה לילדים וביקש מהם לצייר את החיים שלהם לפני המלחמה, את החיים שלהם בזמן המלחמה ואת החיים שלהם אחרי המלחמה.
כך נוצר אוסף רישומי מלחמה של ילדים לדורות הבאים.
הצייר שמואל בק מוכר לקהל הישראלי כאמן הנוטה אל התחום שבין הסוריאליזם ובין הריאליזם הפנטסטי.
כשהתבקש על ידי צה"ל לצייר את המלחמה במהלך שירות מילואים פעיל.
כמה ימים אחרי המלחמה סייר בק בשדות הקרב, אך את רישומי הפחם שלו עיבד על פי צילומים.
הכול נרשם בצילום עד הפרטים הקטנים ביותר.
בק תרגם את הצילומים והעניק להם מידה גדולה של אובייקטיביות, סילק את הספציפי ונתן למקומות ולדמויות צורה אוניברסלית יותר.
הוא הצליח להביא תעתיק נאמן של מראות וחזיונות מלחמת ששת הימים .
ציורים ורישומי מלחמה אצל ילדים יהודים וערבים
ד"ר תמר ורטה-זהבי ממכללת דוד ילין בירושלים הציגה ציורי מלחמה שצוירו על ידי ילדים יהודים וערבים שנאספו בחודשים מאי–יוני 2002. הציורים חושפים את תפישת הילדים, חוויותיהם, תחושתם ופחדיהם מהמלחמה.
בציורים מופיעים מוות והרג, אלימות ודם.
המסרים שהתקבלו: "הבנתי שאף אחד לא יכול לשמור עלי", "ביתי כבר איננו מבצרי" וכו'.
רוב הציורים מבטאים חוסר אונים מוחלט (מלבד ציורי ילדים ערבים שמגלים בהם גם התנגדות ושימוש במיתוס ה"אבן": מעין דוד וגוליית).
בולטת החוויה של תוהו ובוהו, שבו אין דבר בטוח ואין דבר ברור.
רישום עסק - קיימות שלוש דרכים מקובלות לניהול ולרישום עסק:
בבעלות אישית בעל העסק והעסק הם גוף אחד.
זכויות העסק וחובותיו הם של בעליו ועל אחריותו, גם רווחי העסק הם של הבעלים, לאחר ניכוי המס המגיע לשלטונות המס.
אם העסק דורש השקעות נוספות - על הבעלים להוסיפן מכיסו.
אם העסק מפסיד - הבעלים מפסיד מכספו.
עסק על בסיס שותפות עם אדם אחד או יותר.
השותפות יכולה להתחלק באופן שווה או להיקבע על ידי כל חלוקה מוסכמת אחרת.
חברה בע"מ בנויה על בסיס של ישות משפטית אחת או יותר, כאשר כל אחד מחזיק במספר מניות שווה או בלתי שווה, בהתאם להון שכל אחד משקיע.
עד לחוק החברות החדש נדרש מינימום של שני בעלי מניות; מגבלה זו הוסרה בחוק החדש.
לכל חברה יש תזכיר ותקנות, שבהם נקבע באספת בעלי המניות מי ישמש מנהל החברה.
גופים מסוימים ובכללם חברות ממשלתיות וציבוריות עובדים רק עם ספקים שהם חברה בע"מ.
גופים פרטיים לא יכולים לגשת למכרזים או לקבל עבודות והזמנות להספקת סחורה.
רִשּׁוּת עסקי (נטוורקינג) היא גישה שיווקית העושה שימוש במפגשים חברתיים של אנשי עסקים ובעלי עסקים מרקעים שונים, למטרת יצירת רשתות חברתיות העשויות להוביל לשיתופי פעולה והזדמנויות עסקיות.
שיטת הפעולה יעילה במיוחד עבור אנשי עסקים המעוניינים להגיע ללקוחות נוספים לחברתם או לעסק אותו הם מנהלים.
השיטה מכילה בתוכה כלים להגיע לגורמים מפנים אשר יסייעו להם בהפניית לקוחות, ואף להשיג יתרון בהגשת הצעת מחיר- לאו דווקא בבחירת הצעתם אלא במידע אשר יסייע להם להגיש את ההצעה הנכונה או לשפר אותה.
לגישה זו יתרונות יחסיים לעומת יחסי ציבור או פרסום במספר מישורים:
השיטה כרוכה בעלויות נמוכות יחסית.
פעילות הרישות העסקי מחייבת מעורבות אישית מעבר לתשלום עבור פעילויות פרסום ושיווק על ידי החברה, מעורבות המובילה למחויבות אישית להצלחה.
קיימים מספר ארגונים גדולים אשר יצרו מודלים של פעילויות רישות ומאפשרים יצירת קשרים והזדמנויות עסקיות למשתתפים.
מודל בסיסי של קבוצת רישות יכלול:
מפגש קבוצתי תקופתי, לדוגמה בתדירות של אחת לשבוע או לחודש במטרה לחלוק קשרים והפניות עסקיות.
מטרת המפגש היא ליצור היכרות בסיסית בין חברי הקבוצה, אך יחד עם זאת מיקוד על הצרכים העסקיים של חברי הקבוצה.
השלמת הפעילות מחוץ למסגרת הקבועה בפגישות אישיות ("אחד על אחד") בין חברים מהקבוצה, לצורך הידוק הקשר האישי וההכרות עם פעילותם של העסקים של החברים בקבוצה.
עם הזמן, נוצרים קשרים אישיים ועסקיים הדוקים יותר ואמון הדדי ביחס ליכולות עסקיות, רמת השירות והאישיות של כל אחד מהמשתתפים.
ככל שהקשרים מתהדקים, החלפת הקשרים וההפניות העסקיות גוברת.
כיום קיימות גם אפשרויות לרישות עסקי באמצעות האינטרנט, אולם נראה כי כלי זה אינו מהווה תחליף של ממש ליחסי האמון והקשרים האישיים שנוצרים במפגשים פרונטליים.
ע"פ מחקרים שנערכו בנושא רישות, נמצא כי קבוצות רישות אשר לחבריהן מאפיינים אישיים דומים (רמה סוציואקונומית, השכלה) ומקצועות שונים יהיו היעילות ביותר מבחינה עסקית.
ככל שהשונות בין החברים גבוהה יותר, ייווצר "רעש" במערכת אשר יקטין את רמת תשומת הלב לה זוכה כל משתתף ובזבוז של משאבים- בעיקר של זמן.
לדוגמה בשל מפגשי "אחד על אחד" אשר עלולים להיות יעילים רק לאחד מהצדדים.
רשת BNI שהוקמה בשנת 1985 כוללת כ-270 אלף חברים.
באוגוסט 2021 היא הכריזה חבריה חתמו על חוזים בהיקף של 18 מיליארד $ במהלך 12 חודשים אחרונים.
יכולת הסחירות של הקשר: עצם ההיכרות אינה מספיקה אלא הידע שבהווה או בעתיד יוכלו שני הצדדים ליהנות מתמורה מסוימת בקשר.
הדדיות: קשרים הדדיים יוכלו להתקיים לאורך זמן, לעומת קשרים חד צדדיים אשר ייחלשו וייעלמו עם הזמן.
עם זאת, התמורה לא תמיד זהה עבור שני הצדדים.
לעיתים צד אחד יחפש קשרים עסקיים והשני תמיכה רגשית, או כל דבר אחר.
תזמון: לא תמיד ניתנת התמורה בו זמנית.
ברוב המקרים יסייע צד אחד לשני בזמן מסוים ורק בפער של זמן תינתן התמורה מהצד השני
דמיון ושוני: מערכת קשרים יעילה תתקיים בין שני אנשים אשר יש ביניהם דמיון חברתי רב (רמת השכלה, סביבת מגורים, שפה) ושוני בתפקידים או במקצועות בהם הם עוסקים.
תדירות המפגשים- ישנן קבוצות שנפגשות אחת לשבוע, שבועיים, חודש או אף יותר מכך.
לתכיפות המפגשים השפעה על היכולת ליצור קשר אישי משמעותי וקבוצה מאוחדת, מה שמביא לפעילות עסקית מוגברת.
תזמון המפגשים- בישראל, למשל, נפגשות רוב קבוצות הרישות העסקי בשעות הבוקר המוקדמות.
ישנן קבוצות נוספות של אנשי עסקים הנפגשות בשעות הערב.
העדפה של קשר אישי לעומת קשרים באמצעות הרשת- בהתאם לאופיו של כל משתתף פוטנציאלי ולזמן ההשקעה.
קהל היעד של המוצר או השירות של העסק- ישנם מוצרים אשר עלותם נמוכה ומתאימים לקהל רחב.
עסקים מסוג זה מתאימים לקבוצות גדולות והטרוגניות אשר נפגשות לעיתים תכופות.
כך לדוגמה עסק לחומרי בניין או מתקני מזגנים.
ישנם מוצרים השירותים המיועדים לקהל מוגדר- לבעלי עסקים בלבד- רואי חשבון לדוגמה או לאוכלוסייה ברמה סוציואקונומית גבוהה יחסית – לדוגמה טיפול נפשי הניתן על ידי מומחה הנחשב "מותג" בתחום, שירותי עיצוב פנים ועוד.
העדפה אישית ביחס למאפייני המשתתפים- קיימים בעלי מקצוע אשר יעדיפו סביבה אישית ועסקית דומה להם.
לדוגמה: בעלי מקצועות חופשיים שונים.
במקרה כזה חשובה הגדרה מראש של אופי העסקים המשתתפים בקבוצה.
רישום כוזב במסמכי תאגיד הוא עבירה פלילית המיוחסת לעבירות צווארון לבן.
עבירה זו נאסרת בסעיף 423 בחוק העונשין, סעיף זה תוקן בשנת 1974 ונועד להרחיב את המקרים שבהם יש עניין של מרמה או סחיטה על ידי בעלי תפקיד בתאגיד.
לעניין סעיף זה, "תאגיד" - לרבות תאגיד העומד להיווסד.
העבירה מתבצעת לעיתים תוך מתן או לקיחת שוחד או על ידי טובות הנאה.
במהלך השנים הורשעו רבים מבכירי הממשל בישראל בעבירה זו, בהם:
עמרי שרון - חבר הכנסת מטעם הליכוד וקדימה בכנסת ה-16 ובנו של ראש הממשלה אריאל שרון.
על עבירה זו ועבירות של עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות נגזר עליו בשנת 2006 מאסר בפועל של 7 חודשים וקנס בסך 300 אלף ש"ח;
אברהם הירשזון - חבר הכנסת מטעם הליכוד וקדימה בכנסת ה-10, ה-13, ה-14, ה-15, ה-16 וה-17. שימש גם כיו"ר ועדת הכספים, יו"ר הסתדרות העובדים הלאומית, שר התיירות, שר התקשורת ושר האוצר.
על עבירה זו ועבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, במרמה והפרת אמונים בתאגיד, בהלבנת הון נגזר עליו בשנת 2009 מאסר בפועל של 5 שנים וחמישה חודשים, מאסר על תנאי של שנה, וקנס בסך 450 אלף ש"ח;
יאיר לוי - חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס בכנסת ה-12 וממייסדיה של מערכת החינוך של ש"ס אל המעיין.
על עבירה זו ועבירות של גנבה בידי מנהל, זיוף מסמך בנסיבות מחמירות, והפרת אמונים בתאגיד נגזר עליו בשנת 1994 מאסר בפועל של 4 שנים, מאסר על תנאי של 3 שנים, וקנס בסך 275 אלף ש"ח.
רישום הקשות היא שיטה לזיהוי ורישום המקשים שנלחצו על ידי המשתמש, סדר ההקשה עליהם ורווחי הזמן שבין ההקשות.
בעבר הכוונה הייתה אך ורק להקשות במקלדת, ומכאן שמה, אולם כיום הכוונה היא גם להקלקות בעכבר.
שימוש לגיטימי ברישום מקשים ניתן לראות למשל במסגרת לימודי תקשורת אדם-מחשב, אך ניתן לנצל את רישום ההקשות למטרות זדוניות, למשל לשם ציתות או הקלטת סיסמאות.
קיימים שימושים רבים לשיטה זו, ורובם נוגעים לצרכים הדורשים מעקב אחר שגרת המשתמש:
הבנת אופן פעולתו של המשתמש בבואו לתפעל תוכנה מסוימת כדי להפיק תרחישי שימוש אפשריים בתוכנה.
ניתוח מאוחר של תקלות במערכות ממוחשבות.
איסוף סטטיסטיקות על הפרודוקטיביות של העובדים במשרות פקידות מסוימות.
אבחון פוטנציאל לפגיעה על ידי פציעות הקלדה וצורך במקלדת חליפית מונעת פציעה.
איתור שימוש זדוני בשיטות רישום הקשות בקרב רוגלות וסוסים טרויאנים רבים, המשתמשים בנתונים אלו על מנת לחלץ שמות משתמשים וסיסמאות שהוקשו על המחשב עליו הם רצים.
בנתונים הנאספים נעשה לרוב שימוש עברייני כמו פריצה לחשבונות בנק ושליחת דואר זבל אלקטרוני.
נוזקה SpyEye ניצלה שיטה זו לגנבת סכומים משמעותיים מבנקים.
יוצרי הנוזקה נשפטו לתקופות מאסר ממשושכות.
קיימות תוכנות רבות המממשות רישום הקשות, וחלקן אף זמינות ברשת לכל דורש.
ניתן לסווג את השיטות הקיימות היום למימוש רישום הקשות לשתיים: מימושים באמצעות חומרה ייעודית ומימושים מבוססי תוכנה.
יחד עם זאת, קיימים גם מימושים אזוטריים יותר דוגמת רשם הקשות אקוסטי המתבסס על ניתוח דגימות שמע כדי לזהות את מיקום המקשים שנלחצו.
להלן השיטות העיקריות למימוש רשמים:
רשם הקשות מקומי מבוסס תוכנה - אלו הן תוכנות המותקנות על המחשב ובאמצעים שונים מזהים ורושמים את ההקשות שנקלטו.
תוכנות אלו מתבססות על מנגנונים שונים, בדרך כלל השייכים למערכת ההפעלה.
ניתן לחלק את מנגנונים אלו למספר קטגוריות:
רשמי הקשות הרצים בליבה של מערכת ההפעלה.
רשמים אלו בדרך כלל קשים מאוד לכתיבה שכן הם דורשים התאמה צמודה למערכת ההפעלה ואיכות קוד גבוהה ביותר, אך מאידך גם קשים מאוד לאיתור, במיוחד עבור תהליכים ב-User mode.
רשמים אלו מבוססים לרוב על Rootkit שחותר תחת הליבה של מערכת ההפעלה ומשם משיג גישה לחומרה עצמה (המקלדת והעכבר).
רשמי הקשות מבוססי Hook מתחברים לפונקציות של מערכת ההפעלה הנקראות בכל פעם שמקש נלחץ, ולכן הרשם מקבל גם הוא את המידע על ההקשה ושומר אותו.
שיטות פסיביות נוספות מתבססות על שימוש בפונקציות של מערכת ההפעלה כגון GetAsyncKeyState ו-GetForegroundWindow כדי לקבל במשיכה מידע על מצב המקלדת.
על אף שרשמים המתבססים על שיטות אלו מפספסים מדי פעם מקש זה או אחר כתלות בתדירות הדגימה, הם גם הרשמים הפשוטים ביותר לפיתוח.
יחד עם זאת, בשל תדירות הדגימה הנדרשת הם גם צרכני CPU כבדים.
רשם הקשות מבוסס תוכנה בעל נגישות מרחוק - אלו הם רשמי הקשות מקומיים מבוססי תוכנה בעלי יכולת תקשורת עם מחשבים אחרים על מנת לרכז את הנתונים הנאספים להמשך הניתוח.
רשמים אלו עושים שימוש בתקשורת FTP, HTTP או אפילו דואר אלקטרוני על מנת לשלוח את המידע הלאה.
רשם הקשות מבוסס חומרה הוא רשם הכולל מקלדת ייעודית או רכיב המתחבר למקלדת ורושם את ההקשות שבוצעו בה.
מדובר ברכיב החיצוני למחשב ויש להתקינו ידנית על מנת שיתחיל את פעולתו.
קיימים גם רשמי הקשות מבוססי חומרה המשדרים את הנתונים שנאספו על ידם לרכיב מרכזי אחר באמצעות שידורים אלחוטיים.
רשם הקשות אלחוטי הוא רשם הקשות המשמש לרישום הקשות שבוצעו במקלדת אלחוטית.
הרשם מזהה את האות המשודר מהמקלדת האלחוטית ורושם את המקשים שנלחצו.
רשם הקשות אקוסטי הוא רשם הקשות המבסס את זיהוי המקשים שלו על ניתוח השמע בסביבת המקלדת.
כדי שרשם כזה יעבוד, יש לאמנו זמן ממושך, עד שהוא מאפיין את החתימה האקוסטית של כל אחד מהמקשים.
רשם הקשות אלקטרומגנטי זהה לרשם ההקשות האקוסטי, אלא שהוא מבסס את זיהוי המקשים על ניתוח החתימה האלקטרומגנטית של כל מקש.
כיום אין שיטה טובה למניעת רישום הקשות ומרבית השיטות הקיימות עוקפות את רשם ההקשות או מבלבלות אותו ולא מתמודדות איתו ישירות על ידי מיסוכו מהנתונים הרגישים.
ניתן לבלבל את רשם ההקשות באמצעים שונים או לעקוף אותו על ידי ביטול הצורך בשימוש במקלדת או על ידי הסרת רשם ההקשות מהמחשב.
קיימות דרכים רבות לבצע זאת.
החל מבקרה אישית של רשימת התהליכים הרצים על המחשב, דרך שימוש בתוכנה נגד-רוגלות (anti spyware) ובחומות אש וכלה בתוכנות לניטור הרשת והתעבורה היוצאת מהמחשב.
ביטול הצורך במקלדת אינו אפשרי לחלוטין, ומהווה פתרון אלטרנטיבי רק בעת הקשת נתונים רגישים דוגמת שם משתמש וסיסמה.
לצורך כך קיימות תוכנות למילוי אוטומטי של טפסים בדפדפן, המונעות מהמשתמש את הצורך להקיש שוב ושוב את סיסמתו.
כמו כן ניתן להשתמש במקלדות מסך, שהן מקלדות המופיעות כחלון על המסך ויש להקליק עליהן עם העכבר במקום הקשה פיזית על המקלדת.
לרשם ההקשות אין שום דרך לזהות את המקשים שהוקשו במצב זה.
גם שימוש במערכת זיהוי קול מאפשרות עקיפה של המקלדת.
שימוש בסיסמה חד פעמית הופך את הסיסמה לנתון לא רגיש שאין סכנה בהעברתו לגורם אחר.
דרך נוספת היא להטעות את רשם ההקשות תוך שימוש במקלדת בעלת פריסה לא סטנדרטית של המקשים, זאת בהסתמך על כך שרשם ההקשות מניח שפריסת המקלדת היא הסטנדרטית.
באופן זה גם אם רשם ההקשות פעיל, אין משמעות לנתונים אותם הוא אוסף.
ניתן גם להתמודד עם הרשם בדרכים לא טכנולוגיות:
במהלך כתיבת נתון רגיש, סיסמה למשל, הקשת אותיות אקראיות בחלון הפעיל מחוץ לתיבת הסיסמה, יטעו את רשם ההקשות.
זאת מפני שלרשם ההקשות אין דרך לדעת מה הוקש בתוך תיבת הסיסמה ומה הוקש מחוץ לה.
במהלך כתיבת הנתון הרגיש, נניח המילה סיסמה, ניתן להכניס בין האותיות מחרוזות אקראיות, לסמן אותן עם העכבר ולהמשיך את הכתיבה של הנתון.
המחרוזת האקראית תימחק ולרשם ההקשות לא תהיה דרך לדעת מה הסיסמה הנכונה שהוקלדה.
רישאר סנקט , היה רוכב מרוצי אופנועי ראלי צרפתי שזכה שלוש פעמים בראלי דקר.
בשנים 1999 ו-2000 זכה סנקט בראלי דקר עם אופנוע מתוצרת BMW וב-2003 על גבי אופנוע מתוצרת KTM.
הישגים נוספים בקריירה שלו היו ניצחונות בראלי תוניסיה בשנים 1998 ו-1999, ארבעה ניצחונות בראלי מרוקו בשנים 1997, 1998, 2001 ו-2002 וכן בראלי מצרים ב-2002. כמו כן זכה באליפות העולם בראלי רייד ב-2002.
סנקט החל להתחרות במרוצי אנדורו בשנת 1989 באליפות צרפת.
ב-1991, כשהיה בן 20, השתתף לראשונה בראלי אטלס ושנה לאחר מכן השתתף כחובב בראלי דקר.
בהיעדר נותני חסות, לא חזר סנקט למרוץ זה עד לשנת 1995, אז הגיע למרוץ כרוכב מקצועי בחסות BMW.
סנקט נהרג ב-29 בספטמבר 2004 בתאונה בקטע המדידה הרביעי של ראלי הפרעונים במצרים.
הצוות הרפואי שהוזנק למקום ניסה להחיותו ואף פינה אותו במסוק ממקום התאונה, אך ללא הועיל.
בעקבות מותו, הפסיקה יצרנית האופנועים KTM (שבחסותה רכב סנקט באירוע) את השתתפות חברי קבוצתו של סנקט באותו המרוץ.
רישום לטיסה הוא אחד התהליכים בשלבי הבידוק אשר עובר כל נוסע בזמן שהותו בשדה התעופה.
הכניסה מכונה "צֵ'ק אִין" והיציאה "צֵ'ק אאוט"; המילים העברית המקבילות הן, בהתאמה, "רִשּׁוּם כְּנִיסָה" ו"רִשּׁוּם יְצִיאָה".
בתהליך הרישום לטיסה הנוסע מגיע לנציג חברת התעופה בה הוא טס ליעדו, ומציג לו את הדרכון וכרטיס הטיסה שלו, הנוסע מניח את הכבודה שלו על מסוע הכולל מתחתיו מאזניים.
הנציג שוקל את הכבודה ובודק אם היא אינה חורגת מכללי חברת התעופה, נמל התעופה והכללים הבינלאומיים.
לאחר מכן הנציג קובע מקום בו ישב הנוסע בטיסה, ומוסר לו כרטיס עלייה למטוס.
לאחר כל השלבים הכבודה נוסעת במסוע ועוברת לאולם מיון הכבודה.
בעשור השני של המאה ה-21, החלו נמלי תעופה רבים בכל רחבי העולם להתקין את העמדה לבידוק עצמי אשר אמורה לזרז את התהליך.
עמדה זאת מקיימת את כל תהליך הבידוק שכל נוסע צריך לעבור, כולל הראיון הביטחוני וקבלת כרטיס עלייה למטוס.
עמדות אלו הפכו לפופולריות בנמלי תעופה גדולים.
באותו עשור נפתחה אפשרות של רישום עצמי מראש באינטרנט כ-24 שעות לפני הטיסה, כאשר בתחילה נדרש הנוסע להדפיס את כרטיס העלייה במטוס ובהמשך ניתן היה להציגו גם באמצעות טלפון חכם.
שני הליכים אלו זירזו את הליך רישום הטיסה, ועזרו לנמלי התעופה להתמודד עם הגידול בתנועות הנוסעים, גם מבלי להרחיב את שטחי הטרמינלים ואת מספר עמדות הבידוק.
רישום כלי טיס או מספר זנב הוא שילוב של אותיות ומספרים ייחודיים המוטבעים על כל כלי טיס אזרחי, בדומה ללוחית רישוי בכלי רכב, ומשמש לצורכי זיהוי רשמי.
על פי אמנת התעופה האזרחית הבינלאומית, כל כלי הטיס חייבים להיות רשומים ברשות תעופה לאומית, וחייבים לשאת עליהם את ההוכחה לרישום זה באמצעות מסמך משפטי הנקרא תעודת רישום.
רוב המדינות דורשות שתהיה במטוס לוחית חסינת אש ועליה רישום המטוס, לצורכי זיהוי במקרה של התרסקות.
הרישום מורכב מקידומת של המדינה בה רשום כלי הטיס (לדוגמה, בישראל: 4X) ולאחריה מספר אותיות או מספרים הייחודיים לכלי הטיס.
על פי רוב מופיע הרישום על המרכב האחורי קרוב לזנב, ולעיתים על הזנב עצמו.
למרות שכל רישום הוא ייחודי, לעיתים מתאפשר שימוש חוזר ברישום, כאשר כלי הטיס נמכר או נגרט.
כלי טיס צבאיים לא מחויבים ברישום ברשויות התעופה באותו האופן כמו כלי טיס אזרחיים ולכן לרוב לא מסומנים ברישומים אלו.
עם זאת, חילות אוויר נוטים לסמן את כלי הטיס שלהם במספרים ומכאן נובע המושג מספר זנב.
בחילות אוויר שונים ישנם שיטות מספור שונות ומגוונות הנובעות משיטת ארגון היחידות המפעילות את כלי הטיס, או שיטות הרישום הפנימיות של הצבא ונעות לרוב בין שתי ספרות לארבע ספרות.
השימוש הראשון ברישום מטוסים היה מבוסס על אות קריאה ברשת רדיו, רישומים אלו הוקצו בוועידה בינלאומית שהתקיימה בלונדון באפריל 1913. למרות שההקצאות הראשוניות לא היו מיוחדות למטוסים אלא לכל משתמש ברדיו, בוועידה שהתקיימה בפריז בשנת 1919, הוקצו רישומים במיוחד לכלי טיס מבוססים על אותות הקריאה שנקבעו ב-1913.
בשנת 1927 החליטה ועידת איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי שהתקיימה בוושינגטון להקצות תדרים שונים לתחנות נייחות, לרדיו ימי, לרדיו במטוסים, לחובבי רדיו ולשידורים ניסיוניים, הקצאות אלו הן הבסיס לרישום הקיים כיום.
סעיף 20 של אמנת שיקגו לתעופה אזרחית שנחתמה ב-1944, מחייב את המדינות החתומות על האמנה, לרשום כל כלי טיס מעל למשקל מסוים ברשות התעופה הלאומית של אותה המדינה.
הרישום שמקבל כלי הטיס, חייב להיות מוצג במקום בולט בגוף כלי הטיס.
נספח 7 של האמנה, מתאר את ההגדרות, מיקום, וגודל הרישום.
הרישום מורכב בקידומת שהוקצתה למדינה על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי וסיומת הרישום המורכבת מ-1 - 5 אותיות או מספרים שהוקצו לכלי הטיס.
על פי רוב, ברישום על כלי טיס הקידומת והסיומת מופרדים על ידי מקף (לדוגמה, 4X-ABC).
בתוכנית טיסה מושמט המקף (לדוגמה, 4XABC).
במדינות המשתמשות בסיומת של ספרות כארצות הברית (N), קוריאה הדרומית (HL), ויפן (JA), הקידומת והסיומת מחוברים בלי מקף.
דאונים הרשומים באוסטרליה משמיטים את הקידומת, כיוון שאינם מסוגלים לטוס במרחב האווירי של מדינה אחרת.
"רישומון" היא רצועת קומיקס שבועית מאת אילנה זפרן, שהופיעה בעיתון "עכבר העיר" בין השנים 2006-2013.
רצועת הקומיקס "רישומון" החלה להתפרסם ביולי 2006. באותה עת שימשה זפרן כעורכת הגרפית של המגזין.
בתחילה התפרסמה הרצועה על גבי כחצי עמוד, אולם לאחר זמן גדל שטחה לעמוד שלם.
אירועים מחיי היום יום ונושאים אקטואליים, המוצגים דרך נקודת המבט של "רפי" ו"ספגטי", שני החתולים של דמות מחברת הקומיקס ובת זוגה, המכונות "אמא 1" ו-"אמא 2".
בשנת 2014 יצא לאור אלבום המאגד טורים מתוך הקומיקס בהוצאת "פרדס".
בתקופות מסוימות, ברומניה, החזקת מכונת כתיבה הצריכה קבלת רישיון מהרשויות.
סידור זה נקבע בתקופה הסטליניזם בשנות החמישים של המאה העשרים.
ב-28 במרץ 1983 פורסמה החלטה מספר 98, שקבעה מתי ובאיזה תנאים אפשר להחזיק מכונת כתיבה או מכונת צילום.
החזקת מכונות צילום הותרה רק למוסדות ונקבעו סדרי פיקוח קפדניים.
לאנשים פרטיים הייתה אפשרות לבקש רישיון להחזקת מכונת כתיבה, אם לא נכללו בין אלה שעברם סיווג אותם כמסוכנים למשטר או לביטחון המדינה.
לשם קבלת הרישיון להחזקת מכונת כתיבה נדרש האזרח לפנות למשטרה, להגיש בקשה בצירוף פרטי מכונת הכתיבה ודף מודפס עם כל סימני הדפוס של המכונה.
נאסרה לחלוטין השכרה או השאלה של מכונות כתיבה ולאחר כל תיקון של מכונת כתיבה הבעלים היה חייב להגיש למשטרה דף חדש של סימני הדפוס של המכונה.
הדף נדרש בשלושה עותקים ללא נייר קופי.
הרישיון היה זקוק לחידוש פעם בשנה ולשם חידוש הרישיון צריך היה להגיע לתחנת המשטרה עם מכונת הכתיבה ולעיתים זה יצר בעיה לוגיסטית עבור בעלי מכונות כתיבה כבדות במיוחד, שהיו צריכים להביא אותן ולעמוד איתן בתור ליד הכניסה למשטרה המקומית
נקבעו סדרים חמורים עבור מכונות הכתיבה המצויות במוסדות השונים, כדי לפקח על השימוש בהן.
נקבעו גם סדרים למצבים של אובדן, מות הבעלים, ירושה וכדומה.
מתוך הסעיפים השונים מסתמנת הכוונה למנוע סאמיזדאט.
חוק זה בוטל רק לאחר המהפכה הרומנית (1989).
רישאר סומה הוא כדורגלן עבר גינאי ששיחק בעמדת הקשר.
סומה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של קרטיי.
בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של סטאד רן בה שיחק לצידם של שחקנים בכירים כגון יואן גורקוף, סילבן מרבו ומוסה סואו.
בגיל 18 הצטרף לגנגאן, ממנה גם הגיע לקריירת בוגרים.
ב-2 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה במסגרת משחק ליגה בליגה השנייה.
ביוני חתם על החוזה הראשון שלו בקריירה.
בעונת זכה עם גנגאן בקופה דה פרנס.
בתום עונה זו, שמו של סומה הוזכר כמועמד להצטרף לאחד ממועדוני הפאר בליגה הראשונה כמו: פ.ס.ז'., מרסיי וליון.
ב-2 באוגוסט 2010 חתם בברסט מהליגה הראשונה בצרפת תמורת חצי מיליון אירו.
חמישה ימים לאחר מכן, סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטולוז.
ב-9 בינואר 2012 הושאל לאנז'ה עד לסיום העונה.
לאחר חצי עונה באנז'ה, סומה חזר לברסט אמנם הוא לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה שירדה לליגה השנייה בתום העונה.
בסיום העונה סומה עזב את המועדון.
ב-14 באוגוסט 2013 סומה עזב לראשונה את צרפת, וחתם במונס מליגת העל הבלגית.
ב-26 בדצמבר 2013 הבקיע את השער היחיד במשחק הליגה נגד גנט.
בעונת סומה לא שיחק עבור אף קבוצה, ובקיץ חתם באמיין.
סומה היה שותף לעלייה הראשונה של המועדון לליגה הראשונה בצרפת בסיום עונת .
ב-13 ביוני 2017 חתם במכבי פתח תקווה עד לסיום העונה.
ב-14 ביולי 2018 חתם סומה באפולון לימסול הקפריסאית לשנתיים.
אף על פי שנולד בצרפת, בחר סומה לנצל את שורשיו הגינאים ולייצג את נבחרת גינאה.
ב-9 בפברואר 2011 סומה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 ל.
רישוד רשידוביץ' סובירוב (באוזבקית: Rishod Rashidovich Sobirov; נולד ב-11 בספטמבר 1986) הוא ג'ודוקא אוזבקי, זוכה שלוש מדליות ארד אולימפיות ופעמיים אלוף העולם.
המדליה הראשונה בה זכה בקריירה המקצועית הייתה באליפות אסיה בשנת 2007 שנערכה בכווית סיטי, אז זכה במדליית הכסף.
בשנת 2008 הוא השתתף באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית הארד.
סובירוב הגיע עד לשלב רבע הגמר בו הפסיד לצ'ה מין-הו הדרום-קוריאני ונשר לקרבות בית הניחומים.
הוא הצליח להגיע לקרב על מדליית הארד וניצח את דימיטרי דראז'ן הצרפתי.
שנה לאחר מכן הוא זכה במדליית ארד באליפות אסיה.
באליפות העולם בשנת 2010 שנערכה בטוקיו, סובירוב זכה במדליית הזהב לאחר שניצח בחצי הגמר את בסלאן מודראנוב הרוסי ובגמר את גאורגי זנטראיה האוקראיני לאחר ריתוק מוצלח שהעניק לו איפון.
באותה השנה הוא השתתף במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על הירואקי היראוקה היפני.
באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז, סובירוב שוב זכה בתואר.
בשמינית הגמר הוא ניצח את פליפה קיטדאי הברזילאי, ברבע הגמר הוא ניצח את איגר מושקייב האזרי ובחצי הגמר ניצח את קים וון-ג'ין הקוריאני כאשר קיבל ניקוד ווזארי שניות בודדות לסיום הקרב.
בגמר ניצח את הירואקי היראוקה היפני כאשר ביצע תרגיל שהעניק לו ווזארי כעשר שניות לסיום הקרב.
באותה השנה הוא גם זכה בגראנד סלאם פריז, גראנד סלאם מוסקבה ובטורניר המאסטרס היוקרתי.
באולימפיאדת לונדון 2012, סובירוב שוב זכה במדליית הארד.
ברבע הגמר הוא ניצח את פליפה קיטדאי הברזילאי, בחצי הגמר הפסיד לארסן גלסטיאן הרוסי ונשר לקרב על הארד בו ניצח את סופיאן מילו הצרפתי.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, סובירוב התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הארד.
בשמינית הגמר הוא ניצח את אלוף העולם המכהן מסאשי אבינומה היפני בתוך דקה וחצי, אך ברבע הגמר הפסיד לאן באול הדרום-קוריאני ונשר לקרבות בית הניחומים.
סובירוב ניצח את אליו ורדה האיטלקי ועלה לקרב על מדליית הארד בו גבר על ילדוס זומאקנוב הקזחי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשנת 2016, סובירוב זכה במדליית הארד בפעם השלישית ברציפות, הפעם בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
סובירוב הגיע עד רבע הגמר אחרי ניצחון על ג'יימי מאטה והפסיד לאן באול הדרום-קוריאני, אך לאחר שניצח את וונדר מתיאו מהרפובליקה הדומיניקנית בקרבות בית הניחומים, הוא הגיע לקרב על מדליית הארד שם ניצח באיפון את אדריאן גומבוץ הסלובני כאשר הצליח להכניע אותו עם תרגיל חניקה.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2009 גראנד פרי המבורג 2010 מאסטרס סוואן 2010 גראנד פרי תוניס 2010 גראנד סלאם מוסקבה 2011 מאסטרס באקו 2011 גראנד סלאם פריז 2011 גראנד סלאם מוסקבה 2012 גראנד סלאם פריז 2014 גראנד פרי טשקנט 2015 גראנד פרי סמסון