tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי בלום אפשר לתאר את ההשפעה של משורר על משנהו בהתאם לתבנית התאוריה של הפרוידיאנית של רומן המשפחה האדיפלי על-אודות היחסים בין אבות לבנים.
"משורר בן", מנסה לתפוס את מקומו של ה"משורר האב".
כדי לבסס את מעמדו כמשורר, על המשורר לדחות מכל וכל את המשורר הקדום לו.
לפיכך לטענת בלום נראה בשירים, התנגחות עם משורר קודם, הן ברמה התוכנית, הן ברמה הסגנונית, וכל זאת על מנת שהמשורר החדש יגבר על הקודם לו.
מניע זה גורם למשורר פחד, חרדה, וזוהי הסיבה לבחירת השם של הספר, "חרדת ההשפעה".
המשורר מפחד מהשפעת המשורר הקדום לו ועל כן הוא צריך לגבור עליו.
ביטויים של פחד זה באים לידי ביטוי בגילוי ובסתר, והדבר המעיד על גדולת המשורר היא היכולת להסתיר חרדה זו ואף להימנע ממנה.
מסיבה זו רואה בלום באוסקר ווילד משורר פחות טוב, מכיוון שחרדתו מההשפעה באה לידי ביטוי באופן כמעט גלוי, לדוגמה בשיר: "הבלדה של כלא רדיינג".
לטענת בלום השיר מושפע באופן ישיר משירו קולרידג': "שירו של הספן העתיק" כמעין השתקפות שלו.
חרדת ההשפעה עליה מדבר בלום, אין מטרתה לפגום במשורר הקדום, אלא דווקא בעקבות הערכה עצומה של משורר בן למשורר אב, המשורר הבן עומד אל מול קיר שלא ניתן לעוברו.
המשורר החדש כאילו אומר: איך ניתן להגיד דבר לאחר שמשורר כה גדול כבר אמרו.
תנועת נפש זו גורמת למשורר לחרדה, שלעיתים ניתן לזהותה בכתיבה עצמה כמו אצל ווילד, ולעיתים היא נסתרת.
בלום מציין ששייקספיר, המשורר הגדול ביותר לטענתו, לא נכלל במערכת ההשפעות האלו.
ראשית, שייקספיר שייך לדור שבו המודעות לפחד מאותה השפעה לא הייתה קיימת ביצירה.
כלומר, המשוררים לא פחדו להיות מושפעים או משפיעים, ועל כן לא ניתן להכניסו למערכת ההשפעות.
סיבה שנייה היא, היצירה האובייקטיבית יחסית של שייקספיר אל מול היצירה הסובייקטיבית שבאה לאחריו.
ככל שהיצירה סובייקטיבית יותר, טוען בלום, ההשפעה של משוררים על אחרים גדלה יותר.
סוגי היחסים על פי התאוריה
בלום טוען, שלעיתים ניתן למצוא שחרדת ההשפעה נידונה גם בשירים עצמם.
כלומר, משוררים עסקו בתסכול העמוק שנובע מהשפעת משוררים קודמים עליהם, כדוגמת ווילד שהובא לעיל.
התסכול העמוק שנובע מאותה השפעה היא שהובילה את בלום לכתיבת ספרו, וניתוח היחסים האפשריים העומדים בין משוררים קדומים לחדשים.
בלום מונה שישה סוגים של יחסים:
קלינמאן – יחס האומר שהמשורר הגדול צדק עד רגע מסוים בכתיבתו, והמשורר החדש מסיים את סוף היצירה בצורה "נכונה יותר".
יחס זה בעצם אומר, שהמשורר החדש עושה מעין התקה, הוא טוען לניכוס של חלקים, ונישול של אחרים תוך תיקונם.
הוא מציג דוגמה לכך מהמשורר מילטון, שעד תקופה מסוימת נחשב לגדול ביותר, אך ברונו, משורר צעיר מהם ניכס לעצמו חלקים ובכך דחה את מילטון.
טסרה – קריאה של השיר הקדמון תוך השלמת חלקים חסרים לטענתו.
המשורר החדש קורא את השיר הקדמון ועושה שימוש בו תוך דיוקם ובכך הופך אותו לשלם יותר.
המשורר החדש רואה בישן יוצר שלא הצליח לדייק עד תומם את האמצעיים העומדים לפניו.
בלום מביא לכך דוגמה משיר של סטיבנס שנראה שהוא עושה שימוש ישיר בשיר של וויטמן ועוש בו שינויים.
לטענתו יש לקרוא את: "הינשוף והסרקופג" של סטיבנס כטסרה לשירו של וויטמן: "הישנים", בו הוא דן בנושאים העולים משיר האב, ומדייקם והופך אותם למשוכללים יותר.
קנוסיס – תהליך ענווה כפול.
המשורר המאוחר עומד אל מול השורר המוקדם בענווה וקטנות.
אך, כתיבה זו נעשית ביחס לשיר דומה של המשורר המוקדם.
בכך, נעשה מעין ביטול של ביטול המביא עימו סימן שאלה האם המשורר המאוחר באמת חש קטן אל מול המשורר המוקדם, או שמא מעצים את תחושת הקטנות של המשורר המוקדם, ובכך מתעצם בעצמו.
בלום מציג תהליך קנוסיסי באגרת של פאולוס פרק ב פסוקים 3 – 8, אל מול דיאלוג בין בלייק לתרזה.
פאולס באיגרתו טוען לביטול מול האל, לעומת זאת בדיאלוג, בלייק מציג תפיסה מתבטלת גם היא, אך מתוך תפיסה זו הוא מתנגד במידת מה לאיגרת בכך שלא צריך להתבטל אל מול האל עד המוות.
דמוניזציה – המשורר החדש קורא את השיר של המשורר החדש ומזקק ממנה את נקודת החוזק המרכזית שלה, שלא קשורה למשורר עצמו.
בשירו שלו הוא יעשה שימוש באותה עוצמה כמי שיכול לעשות במה שימוש עד כדי ביטול היצירה הקודמת.
כלומר, המשורר החדש מבטל את עצם השיר הישן חוץ מנקודת החוזק שלו אותה הוא שואל.
דוגמה לתהליך זה מציג בלום יחסים בין קולינס למילטון, בו לטענתו לוקח קולינס "דמון" נקודת שבר מסוימת בשירו של מילטון והופך אותה לדבר נשגב.
קולינס בשירו הלירי "לפחד", לוקח מקצב שירי של מילטון, ונושא כתיבה של מילטון על הפחד, אך הופך אותו בניגוד למילטון לדבר נשגב.
אסקסיס – המשורר החדש רוצה בחופש פעולה מלא, ובשל כך מגביל את עצמו מטכניקות יצירה אשר משרתות את המשוררים הקודמים.
דוגמה לכך הוא מביא משירו של וורדסוורת': "הבית בגרסמיר", שם וורדסוורת' מתודה על כך שהיה יכול להיות משורר הרבה יותר טוב אם לא היה מגביל את עצמו לטכניקות ייחודיות.
בכך, באופן אירוני הפך למשורר גדול יותר, כי לא עשה שימוש בטכניקות של קודמיו.
אפופראדס – השפעה גמורה ממשורר קדום.
המשורר החדש רואה בשירו כמעין גלגול של השיר של המשורר הישן.
השיר החדש נראה כאילו המשורר הישן כתב אותו וזוהי גדולת היצירה במקרה זה.
דוגמה לכך הוא מביא מהמשורר פרסי ביש שלי, שמבטא כניעה לגמרי אל מול השיר: "רמזים" של וורדסוורת'.
התיאוריה של בלום הייתה בעלת השפעה בתורת הספרות, במיוחד בתחומי ביקורת ספרות וההיסטוריה הספרותית.
חוקרי ספרות ומבקרי ספרות נדונו בה רבות, ורבים טענו כי התיאוריה של בלום מספקת מסגרת חשובה להבנת היחסים בין משוררים וקודמיהם.
חלקם שיבחו את התיאוריה של בלום על תובנותיה הפסיכולוגיות לגבי תהליך היצירה, בעוד שאחרים ביקרו אותה על היותה דטרמיניסטית מדי ועל הזנחת תפקידו של ההקשר ההיסטורי והתרבותי בעיצוב מסורות ספרותיות.
בעשורים שלאחר פרסום "חרדת ההשפעה", פותחו והורחבו רעיונותיו של בלום על ידי מבקרי ספרות רבים, אשר יישמו את התיאוריה שלו על תקופות ספרותיות שונות, ז'אנרים ודמויות ספרותיות שונות.
כמה מבקרים יישמו את התיאוריה של בלום גם על תנועות ספרותיות או מסורות ספרותיות על מנת להבין את השפעתם של קודמים ואת הופעתן של צורות ספרותיות חדשות.
בסך הכל, ל"חרדת ההשפעה" הייתה השפעה משמעותית על תורת הספרות, והיא ממשיכה להוות אסמכתא חשובה עבור חוקרי ספרות ומבקרי ספרות.
התיאוריה של בלום על הקשר בין משוררים וקודמיהם, ותהליך היצירה, הייתה בעלת השפעה בתחומים רבים של לימודי ספרות וממשיכה להיות נושא לדיון ולוויכוחים מתמשכים.
עוד בתקופתו של בלום רווחו בביקורת הספרות גישות אחרות המנתחות את היצירה מתוך גופן, ובמיוחד הביקורת המודרנית בספרות.
הגישה המודרנית בביקורת הספרות צמחה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, וביקשה לבחון את היצירה תוך שימוש במאפייניה הפנימיים.
ניתוח הסמלים הדימויים, צורת ומבנה הטקסט, הם שהעסיקו את המבקרים בגישה זו.
בתקופת אחרות, ניתן היה למצוא גישות פסיכולוגית, מרקסיסטיות ועוד.
חידושו של בלום לעומתן הוא הקריאה הרב-יצירתית, בה ישנו צורך בקריאה של יצירה אל מול יצירה אחרת, ולבחון אותן האחת מול השנייה.
חרדים היא קטגוריה דמוגרפית במדינת ישראל המתייחסת לקבוצה דתית יהודית-אורתודוקסית בציבור הישראלי, המתאפיינת בהקפדה רבה יחסית על שמירת מצוות וקיום ההלכה, ובשמרנות מבחינת תרבותה ואורח חייה.
זוהי אחת מקבוצות האוכלוסייה בעלות קצב הצמיחה הגדול ביותר בישראל.
בשנים האחרונות הגדרת היהדות החרדית על ידי מדינת ישראל התרחבה לכלול קבוצות שונות ומגוונות יותר של יהדות חרדית, ובהם כעת נכללים: חסידים, חרדים ספרדים, חרדים ליטאים וחרדים מודרניים.
במדינת ישראל נמצא כיום הריכוז הגדול ביותר בעולם של אוכלוסייה יהודית חרדית.
בעוד שבשנת 1948 היו בישראל בין 35,000 ל-45,000 יהודים חרדים, עד שנת 1980 היוו החרדים כ-4% מאוכלוסיית ישראל, בשנת 2009 החרדים היוו כ-9.9% מאוכלוסיית ישראל, ובשנת 2017 מספר היהודים החרדים הגיע למיליון והם היוו כ-12% מאוכלוסיית ישראל.
נכון לסוף שנת 2024 החרדים היוו כ-13.9% מכלל אוכלוסיית ישראל.
הציבור החרדי גדל בקצב מהיר כתוצאה משיעור הפריון הכולל של אוכלוסייה זו אשר עמד על 6.6 ילדים בממוצע לאישה בשנת 2019. למעלה ממחצית האוכלוסייה החרדית בישראל היא מתחת לגיל 19, וגילם החציוני הוא 16, לעומת 35 באוכלוסייה היהודית הכללית.
בין השנים 2016 ל-2020, כשליש מהתינוקות היהודים שנולדו בישראל השתייכו למשפחות חרדיות.
הריבוי הטבעי הגבוה של האוכלוסייה החרדית בישראל עשוי, לדעת חוקרים שונים בישראל, למלא תפקיד מכריע בשמירה על רוב יהודי במדינה גם בעתיד.
לצמיחה המואצת של האוכלוסייה החרדית בישראל צפויות להיות גם השלכות ניכרות על החברה, הכלכלה והתרבות של המדינה בעתיד.
רוב האוכלוסייה החרדית בישראל גרה בערים ירושלים, בני ברק, בית שמש, מודיעין עילית, אשדוד, ביתר עילית ואלעד.
ערים אחדות, בהן צפת, טבריה, נוף הגליל, עפולה, חריש, גבעת זאב וערד, עברו גידול ניכר, בין שנת 2010 ל-2023, בשיעור החרדים באוכלוסייתן.
האוכלוסייה החרדית בישראל מתחלקת באופן די שווה בין שלוש תת-קבוצות עיקריות: חסידים, חרדים ספרדים וליטאים, כאשר לכל אחת מאותן תתי הקבוצות יש מנהגים ייחודיים, ומנהיגים משלהם.
לצד תת-קבוצות אלה ישנן קבוצות קטנות יותר של אורתודוקסים מודרניים ונאו-אורתודוקסים.
תנועת החסידות מתחלקת לחצרות חסידיות רבות, בהן חסידות חב"ד, חסידות גור, חסידות תולדות אהרן, חסידות פשעווארסק, חסידות ויז'ניץ, חסידות קרלין, חסידות סאטמר, חסידות בעלז, חסידות ברסלב, חסידות פוריסוב, חסידות אלכסנדר, חסידות לעלוב, חסידות שומרי אמונים, חסידות תולדות אברהם יצחק, חסידות מודז'יץ וחסידות סלונים.
כל קהילה חרדית מנהלת אורח חיים והתמקדות הלכתית ייחודית בראשות רבניה.
בין הבולטים נמנים חרדים ליטאים, חרדים ספרדים וחסידים, המחולקים בין חצרות חסידיות רבות.
חלק משמעותי מהגברים החרדים בישראל מקדישים את חייהם ללימוד תורה, בעוד נשותיהם הן המפרנסות העיקריות של משפחותיהן.
באוכלוסייה החרדית בישראל מקובל להתחתן בגיל צעיר ולהביא לעולם ילדים רבים.
שיעורי הגירושים באוכלוסייה החרדית בישראל נמוכים במיוחד.
הגברים החרדים בישראל מקפידים בלבוש חרדי הכולל חליפות, הקפדה על חולצות לבנות, וכובעים שחורים, בעוד שהנשים החרדיות בישראל מקפידות להתלבש בצניעות ונוהגות לשים כיסוי ראש או פאה נכרית.
האוכלוסייה החרדית בישראל נוהגת גם להקפיד להגביל במידה רבה את השימוש בטכנולוגיות מודרניות, כמו טלפונים חכמים והאינטרנט.
בתי הספר החרדיים מתמקדים בעיקר בלימודי דת, לרוב על חשבון מקצועות כמו מתמטיקה ומדעים.
לאורך השנים הועלתה ביקורת על כך שגישה זו מקשה במיוחד על ההשתלבותם של חרדים בכוח העבודה בישראל משום שלחרדים רבים אין את המיומנויות הנחוצות להשתלבות בכוח העבודה המודרני.
עם זאת, עבור הציבור החרדי ההתמקדות בלימודי התורה נחשבת כחיונית לכך שהם יצליחו לשמר את זהותם הדתית ואורח חייהם.
בשנת 2014 הוקם במשרד החינוך מסלול החינוך הממלכתי־חרדי.
החינוך החרדי בענייני אישות ומשפחה, כולל הלכות שמירת נגיעה, נישואים על פי ההלכה ונידה.
קיימות תוכניות מגוונות ורבות לעידוד תעסוקת חרדים ובני ישיבות ושילובם בכלכלה הישראלית; בין אם דרך משרד העבודה, רשויות מוניציפליות או עמותות.
בנוסף קיים סעיף תיעדוף כאפליה מתקנת של חרדים בהגשת מועמדות למשרות ממשלתיות.
עם זאת הכנסתם החודשית של החרדים נמוכה משמעותית מזו של שאר משקי הבית בישראל, כ-15,000 ש"ח (ברוטו) לעומת 23,000 ש"ח במשפחה חילונית (נתוני 2021).
העמדת לימוד התורה כממלא את מרבית תוכן חיי המעשה של הגברים נחשבת לסמל חרדי.
מתוך יחס ערכי זה ללימוד התורה, ממעטים החרדים בלימודי חול במוסדות החרדיים המיועדים לגברים (להוציא לימודי חשבון בסיסי ודקדוק).
בזרמים החרדיים השונים אין אחדות דעים בדבר האיזון הנכון בין תורה ועבודה.
בעשורים האחרונים גברה ההשקפה כי לימוד התורה הוא תפקידו העיקרי של היהודי, אף במחיר חיי דחק.
החרדים הדוגלים בהשקפה זו משתדלים (במידת האפשר) למלא את יומם בלימוד תורה, ורבים מהם אינם עוסקים במשלח יד כלשהו, כאשר בדרך כלל נשותיהם עובדות ומפרנסות את הבית.
בחברה החרדית בישראל, ובמיוחד בציבור הליטאי, מקובל שהגבר החרדי לומד בכולל ואינו עובד במרבית חייו, והאישה נושאת בעול פרנסת המשפחה.
נכון ל-2009 61% מהנשים החרדיות עובדות לעומת 52% בלבד מהגברים החרדיים.
תופעות אלו של בעל לומד ואשה עובדת נפוצות יותר בציבור הליטאי.
בציבור החסידי והספרדי ישנו מספר גדול יותר של גברים העובדים לפרנסתם.
בחברה החרדית שמוצאה מאירופה, הנוהג המקובל עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה שרוב הנערים לומדים מקצוע שיפרנס אותם, רק בראשית שנות ה-50 החל התהליך של יצירת "חברת לומדים" לצבור תאוצה בכל החברה החרדית, תחת הנהגתו של החזון איש.
ההשקפה המעדיפה באופן מובהק את לימוד התורה על פני העבודה, התחזקה בעיקר בארץ, לאחר השואה, מתוך תפיסה שלאחר חורבן עולם התורה באירופה יש לשקם אותו אף במחיר הפרת האיזון בין תורה לעבודה.
בעבר, רוב החרדים ואפילו רבנים חשובים עסקו לפרנסתם בעסקים קטנים, כגון קמעונאות ומסחר.
התמיכה הסוציאלית ממשלתית לישיבות ולכוללים תרמה רבות להתחזקות מגמה זו.
לעומת החרדים החיים במדינת ישראל, החרדים החיים בחוץ לארץ נוטים יותר להשתתף בשוק העבודה.
בסוף שנות ה-90 החלו להישמע יותר ויותר קולות בתוך המגזר החרדי שקראו ליציאה לעבודה וללימוד מקצועות מודרניים.
הדבר נבע בעיקר ממצוקה כלכלית גוברת והולכת, ומהקושי לקיים את עולם התורה שהגיע לממדים גדולים.
בעקבות זאת נפתחו מכללות ללימוד מקצועות כעריכת דין, ראיית חשבון, ניהול עסקים, אדריכלות, מחשבים ועוד, שנועדו לבני המגזר החרדי ומותאמים לאורח חייהם.
ועם זאת, על פי דוח מבקר המדינה (מאי 2025), למרות השקעה של כ-1.7 מיליארד ש"ח בשנים 2011-2022, רק כ-17 אלף חרדים למדו במוסדות להשכלה גבוהה, כאשר יותר ממחציתם (53%) למדו לתארים בתחום החינוך.
על-פי נתוני הלמ"ס לשנת 2013, רוב של 56% מהגברים החרדים בישראל מועסקים (בהשוואה ל־90% בציבור הגברים היהודים שאינם-חרדים).
בחברות שמרניות ומסורתיות שיעור תעסוקת הנשים בדרך כלל נמוך בהרבה משיעור תעסוקת הגברים, זאת בין היתר בשל הציפייה השמרנית מהאישה שתתמקד בניהול משק הבית ובגידול הילדים, וכן בשל הגבלות על מרחב פעילותה של האישה מטעמי צניעות.
גם בחברה החרדית מקובל כי הטיפול בבית ובילדים מוטל בעיקר על האישה.
עם זאת, על פי נתוני הלמ"ס שיעור התעסוקה של נשים חרדיות בישראל גדול באופן משמעותי משיעור התעסוקה של גברים חרדים.
בשנת 2013 עמד היה השיעור בקרב נשים חרדיות 70% מול 56% בקרב גברים חרדים, זאת בשל קיומה של "חברת הלומדים" שלפיו הגברים מקדישים את חייהם ללימוד תורה והנשים הופכות להיות במקרים רבים המפרנסות העיקריות של המשפחה.
השכלתן של רוב הנשים החרדיות מבוססת לרוב על תעודות שהן מקבלות בשל לימודיהן בסמינר בשנים י"ג-י"ד: בעיקר תעודות הוראה, תעודות הכשרה מקצועית והנדסאיות.
רוב בוגרות התיכונים החרדים אינן בעלות תעודת בגרות.
במרץ 2012 הודיע גדעון סער, שר החינוך, כי מבחני החוץ הנהוגים במוסדות אלה (מבחני סאלד) יוכרו כ-11 יחידות בגרות.
בתארים מסוימים מזכים מוסדות אקדמיים את בעלי תעודות ההכשרה במספר מסוים של נקודות זכות.
על מנת להשלים תואר אקדמי צריכות בוגרות הסמינרים להשלים בגרויות ולהתחיל את לימודיהן המקצועיים מההתחלה (בעלות תעודת הנדסאי מקבלות נקודות זכות תמורת התעודה שלהן).
גם גיל החתונה המוקדם בקרב נשים חרדיות מקשה עליהן להשלים לתואר.
על פי נתונים של הלמ"ס לשנת 2008, רק ל–17.6% מהנשים החרדיות יש תואר אקדמי, לעומת 39% במגזר היהודי הלא-חרדי.
מחקר של מוסד שמואל נאמן מצא כי הנשים שהשתלבו באקדמיה מאופיינות בגיל מבוגר בהשוואה לחברה הכללית, ובמספר ילדים נמוך יותר מהממוצע בציבור החרדי.
תחום הלימוד הנפוץ ביותר לנשים חרדיות בישראל הוא הוראה בבתי ספר ובגני ילדים של הקהילה החרדית.
בתחילת שנות ה-2000, בשל היעדר משרות הוראה לכל הבוגרות, נוספו תחומי עבודה חדשים בהם עוסקות הנשים החרדיות, כמו תכנות מחשבים, הנהלת חשבונות, ייעוץ מס, גרפיקה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, אדריכלות, עיצוב פנים, עבודה סוציאלית, טלמרקטינג, ומזכירות.
דוגמה לכך ניתן לראות במודיעין עילית, בה הוקם מתחם תעסוקתי המיועד לנשים חרדיות בלבד ובו חברות היי-טק.
נשים חרדיות מתאפיינות בשיעור גבוה של תעסוקה בתחום החינוך.
בשנת 2011 כ-35% מהנשים החרדיות העובדות עסקו בחינוך, לעומת כ־17% משאר הנשים היהודיות.
הן עובדות גם בהיקף משרה נמוך: רק 10% מהנשים החרדיות עובדות 43 שעות שבועיות או יותר (לעומת כשליש בקרב שאר היהודיות), ו-46.6% מקבלות שכר מתחת לשכר המינימום.
הדבר נובע בעיקר מהמספר הרב של ילדים.
כתוצאה כך היא מתקשה לעמוד בעבודה במשרה מלאה לצד גידול הילדים.
גם נשים חרדיות המועסקות במקצועות הנחשבים רווחיים מרוויחות פחות.
בתחום ההייטק דווחו פערים בגובה המשכורת שהגיעו ל-30%, בביצוע עבודה זהה.
גם בתחום זה, חרדיות רבות מעדיפות תנאים נוחים לאם עובדת, גם על חשבון פוטנציאל נמוך להשתכרות וקידום.
לצד תרומתן המכרעת של הנשים החרדיות לקיום חברת הלומדים, יציאת האישה החרדית לעבודה והשכלתה גרמו בפועל לשינוי מבנה המשפחה השמרנית.
כעת, כשהגבר עסוק רוב יומו בלימוד תורה, הפכה האישה למשכילה יותר (בכל הנוגע להשכלה שאינה תורנית) ולמפרנסת העיקרית.
בעבר, למדו כל בנות הסמינרים של בית יעקב חינוך.
בעקבות רוויה בתחום זה הוכנסו מקצועות אחרים.
כגון אדריכלות, עיצוב פנים, היי-טק, ראיית חשבון, ייעוץ מס, וכדומה.
שינויים אלו והאיום על מבנה המשפחה המסורתי היו לצנינים בעיני חלק מהרבנים.
בכנס שנערך ב-2015 עבור מנהלי סמינרים, יצאו רבנים בהוראה כי המוסדות החרדים לא יכירו בתארים אקדמאיים.
הרב נתן זוכובסקי, ראש ישיבת גאון יעקב, אמר: "איך הוא (הבעל) יכול להיות בעל דעה כשהיא מביאה את הדברים הגדולים (המשכורת).
אם היא מתחילה להביא משכורות גבוהות ומוגזמות בגלל המכללות שהיא למדה ובגלל ההשתלמויות שיש לה - זה סכנה לכל מבנה הבית".
הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון, אמר כי אישה שמפתחת קריירה "זה הרס גדול", מאחר שהיא עלולה לזלזל בבעלה, שמקדיש את חייו ללימוד התורה.
דברים דומים אמר הרב קסלר, רבה של קריית ספר, בשם הרב מיכל יהודה לפקוביץ.
על-פי נתוני הלמ"ס לשנת 2021, אחוז הנשים החרדיות בישראל המועסקות הגיע לשיא של 83%, נתון דומה לאחוז הנשים בחברה היהודית שאינה חרדית.
לאוכלוסייה החרדית בישראל יש כוח פוליטי ניכר בפוליטיקה הישראלית, בעיקר בזכות מפלגות פוליטיות חרדיות כמו ש"ס ויהדות התורה אשר לעיתים רבות ממלאות תפקיד מרכזי בהרכבת הקואליציה של ממשלות ישראל.
המפלגות החרדיות נוהגות להקפיד לקדם מדיניות ממשלתית התואמת את האינטרסים של האוכלוסייה החרדית בישראל, כמו הגדלת התמיכה הכספית בישיבות, ולוודא שהגברים החרדים יהיו פטורים מלשרת בצה"ל.
למרות שבאופן מסורתי, גם בגולה, חרדים נטו להתיישב ולהשתקע בערים הגדולות או בכפרים רשמיים של המדינה בה גרו, בעשורים האחרונים הוקמו יישובי התנחלויות ישראליות בעלות צביון חרדי.
שילוב האוכלוסייה החרדית במשק הישראלי נותר אתגר משמעותי עד היום.
בעוד ששיעור התעסוקה של הנשים החרדיות נע סביב 83%, בדומה לזה של הנשים היהודיות הלא חרדיות בישראל, שיעור התעסוקה בקרב הגברים החרדים נמוך בהרבה.
פער זה נובע מכך שמרבית הגברים החרדים מקדישים את רוב חייהם ללימוד תורה בישיבות ובכוללים.
בנוסף לכך, נשים חרדיות רבות עובדות במשרה חלקית משום שהן מקדישות זמן רב בגידול מספר רב של ילדים, ומשום שבעליהן מתמקדים בלימודי תורה.
הדרת חרדים בימי ראשית מדינת ישראל
מימי בנימין זאב הרצל והקונגרס הציוני העולמי הראשון ולאורך שנות ההסתדרות הציונית העולמית וממשלת ישראל מדוד בן-גוריון ועד גולדה מאיר החרדים סווגו כאישיות לא רצויה במרקם הפוליטי, באופי מדינת ישראל הרצוי, ולא כדמות הצבר הרצוי.
ניכור זה בא לידי ביטוי אף ברצח הפוליטי הראשון ביישוב היהודי בארץ ישראל של יעקב ישראל דה האן, ובאדישות החרדית בהתייחס לטרגדיית רצח רבין.
בן-גוריון הצהיר כי לעולם לא יקים ממשלה עם המפלגות החרדיות, ערביות או הקומוניסטיות.
תוך ויתור על גיוס אלו לשירות כוחות המחתרות העבריות הלגיטימיות בארץ ישראל, צה"ל, ומלחמת העצמאות בימי ראשית המדינה ויתר מלחמות ישראל הראשונות שנלוו לה.
במגמה זו המשיכו יתר ראשי ממשלות ישראל ממפלגת מפא"י עד לזמנה של גולדה מאיר.
חרדים שכן התגייסו, או שנאלצו להתערות באורח החיים הצבאי חילוני ובעגה צה"לית או שלא קודמו בצבא.
עד הקמת פלוגות חרדיות לגברים כמו נצח יהודה שם מתאפשר ללוחמים כשרות מלאה גלאט מהדרין, שמירת מצוות, לרבות 3 תפילות ביום.
למרות שעד היום קשה למשרתי צבא חרדים להתקדם בדרגות הצבאיות אלא אם גויסו לרבנות הצבאית.
לנשים חרדיות טרם נמצא פתרון צבאי הולם.
כיום קיימת מגמה של התנגדות להתיישבות חרדים ביישובים מעורבים, כמגמת ג'נטריפיקציה היוצרת שינוי מרקם החיים ביישובים שונים, כהתחרדות של אזורי מגורים ואורח החיים ביישוב.
שםאחוז החרדים ביישובאחוז החרדים מתוך היהודים ביישובאחוז היהודים ביישוב כולוחבל ארץירושלים29.5%51%56.9%הרי יהודהבני ברק95%95%100%מישור החוףבית שמש73.2%73.7%99%הרי יהודהמודיעין עילית99.6%99.6%100%הרי בנימיןביתר עילית100%100%100%הרי יהודהאלעד94%94%100%שפלת יהודהאשדוד22.4%28%88.7%מישור החוףפתח תקווה9%11%92%מישור החוףחיפה6%8%73.1%הכרמלרחובות9%10.5%94%שפלת יהודה
חרדל לבן (שם מדעי: Sinapis alba) הוא צמח עשבוני חד-שנתי זיפני, נפוץ מאוד בישראל ובעל תפוצה כלל עולמית ממשפחת המצליבים.
גובהו 25 עד 150 ס"מ, פרחיו צהובים ופירותיו מכוסים בשערות לבנות זיפניות.
נפוץ בכל חלקי צפון ישראל ומרכזה.
הוא אחד הנפוצים מבין צמחי המצליבים הצובעים את צידי הדרכים והשדות בחבל הים התיכוני של ישראל בכתמי צבע צהוב עז בחודשים ינואר עד אפריל.
הוא גדל בקבוצות בצידי דרכים, חצרות בתים ובמיוחד במעזבות.
הוא מן הראשונים לפרוח יחד עם לפתית מצויה, חטוטרן מצוי ואיסטיס.
אודות הפקת ממרח חרדל ותבלין החרדל ראה בערך חרדל.
חרדל לבן הוא צמח חד-שנתי קצר-חיים ומהיר-צמיחה, המשלים את מחזור חייו בתוך כשלושה חודשים בלבד – מהנביטה בתחילת החורף ועד להבשלת הזרעים באביב.
בעוד שמשך החיים של פרט בודד הוא קצר יחסית, האוכלוסייה כולה מתפרשת על פני עונה ארוכה יותר של חמישה חודשים מתחילת החורף ועד תחילת הקיץ.
נביטת הזרעים מתחילה לרוב בתחילת נובמבר, כאשר העלווה מתפתחת במהלך החורף וקמלה בסוף אפריל.
הפריחה מתחילה בדצמבר בטפטוף ונמשכת בעיקר עד תחילת אפריל, אך ניתן למצוא פרטים פורחים עד סוף מאי.
פירות ירוקים מופיעים כבר בתחילת פברואר, והם מבשילים באמצע אפריל.
הפצת הזרעים מתרחשת בין אמצע מאי לאמצע יולי.
מחזור חיים מהיר זה מאפשר לחרדל הלבן לנצל את המשאבים הזמינים בעונת הגשמים, ולהשלים את מחזור חייו לפני תחילת העונה היבשה.
זרעי החרדל מתוארים כזרעים "בלתי-רדומים" ברובם ובנוכחות לחות וטמפרטורה נאותה, הזרעים יכולים לנבוט בתוך 4 עד 5 ימים, ואפילו תוך 24 שעות בטמפרטורה סביב 20°.
תכונה זו מאפשרת לצמח לצוץ מהר לאחר גשם או השקיה ולנצל את המשאבים הזמינים לפני צמחים מתחרים איטיים יותר.
ברוב המערכות החקלאיות זרעי חרדל לבן ינבטו באופן אחיד בעונת הגידול הבאה ולא יישארו רדומים בקרקע לאורך שנים.
יחד עם זאת, במחקרים על אוכלוסיות בר נמצאו במקרים מסוימים זרעים שיכולים להישאר רדומים בתנאים קשים (כגון יובש וחום קיצוני) ולנבוט רק כאשר יגיעו תנאים מיטביים או לאחר חשיפה לסיגנלים כמו חומצה ג'ברלית.
גמישות זו במנגנון הנביטה מאפשרת לאוכלוסיות ממוצא שונה לשרוד תנאי סביבה מגוונים.
חרדל לבן נפוץ בישראל בעיקר באזורים בעלי אקלים ים-תיכוני, אך מופיע גם בתחומי ערבות ובתות-ספר, לעיתים אף בגבול המדבר.
הוא נפוץ: בבקעת חולה, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בכרמל, בגלבוע, בבקעת בית שאן, בחוף הכרמל, בשפלה ובהרי יהודה.
הוא מצוי: בגולן, בגליל העליון, בעמק יזרעאל, בעמק עכו, בשרון, בדרום מישור החוף, בשומרון, במדבר שומרון, בערבות הירדן, במדבר יהודה, בגלעד, בעמון ובמואב.
הוא נדיר בבקעת ים המלח, בצפון הנגב והערבה.
ונדיר מאוד בחוף הגליל ובהר הנגב.
תחום התפוצה הטבעי של חרדל לבן משתרע בעיקר באזורים ממוזגים, מאירופה ואגן הים התיכון במערב, דרך מערב אסיה, ועד סין במזרח.
הצמח משתייך לשלושה אזורי תפוצה עיקריים: אירו-סיבירי, ים-תיכוני ואירנו-טורני, וגדל מרום פני הים ועד לגבהים של כ-1,000 מטרים.
בשל התאמתו למגוון תנאים אקלימיים וסביבות גידול, התפשט חרדל לבן מעבר לתחומו הטבעי לאזורים נרחבים ברחבי העולם.
כיום הוא מצוי כמעט בכל היבשות, למעט אנטארקטיקה.
באפריקה דווח המין מצפון היבשת (בפרט ממצרים) וכן מדרום אפריקה (מחוזות הכף).
באמריקה הדרומית תועד באזורים שונים בארגנטינה (צפון-מזרח ודרום) ובקולומביה.
באוסטרליה התפשט למדינות ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, ויקטוריה וטסמניה.
בנוסף, נקלט באיים אוקיאניים וטרופיים אחדים, ובהם איי מריאנה, ליווארד, ווינדוורד, וכן באיים האטלנטיים סמוכי אפריקה, כגון האיים הקנריים ואיי מפרץ גינאה.
בנוסף למאפיינים הפיזיולוגיים שתרמו לתפוצתו הנרחבת של חרדל לבן, פעילות האדם מילאה תפקיד משמעותי בהפצת המין.
הפצה אנתרופוגנית זו התרחשה הן במתכוון – באמצעות גידול הצמח כגידול חקלאי, כצמח כיסוי וכמקור לזרעי חרדל לתיבול, שלאחר מכן הפך לפליט תרבות – והן באופן אקראי.
לדוגמה, כאשר זרעי חרדל לבן מתערבבים בזרעים של גידולים חקלאיים אחרים, הם נזרעים בשדות שלא יועדו לכך, מה שמוביל להתפשטות הצמח לאזורים חדשים.
כמו כן, זרעי חרדל עשויים להיכלל בתערובות זרעים המשמשות לזריעה, כגון זרעי מספוא או כיסוי קרקע, ובכך להתפשט לאזורים נוספים.
בנוסף, הזרעים יכולים להיות מועברים ממקום למקום באמצעות מכונות חקלאיות במהלך הקציר או העיבוד.
כתוצאה מכך, חרדל לבן נפוץ כיום בבתי גידול מופרים ועשירים בחנקן, כגון צידי דרכים, אשפתות, מעזבות ושדות.
הוא אכן נפוץ והתבסס בארצות רבות כצמח גר, אולם הוא לרוב מוגבל לבתי גידול מופרים ולא ידוע כמדכא צומח מקומי בצורה דרסטית כמו פולשים בעייתיים אחרים.
השם העברי חרדל ניתן לצמח במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 207) משנת 1930, מתוך הבנה שהמונח מתייחס למינים מסוג זה.
השם בערבית הוא خردل أبيض (בתעתיק עברי: חַ'רְדַל אַבְיַצ), שפירושו "חרדל לבן".
שמותיו הנפוצים באנגלית: Mustard ו־White Mustard.
שם הסוג Sinapis נגזר מהמילה היוונית sinapi שפירושה "חרדל", ואילו שם המין alba מקורו גם הוא ביוונית (או בלטינית) ומשמעו "לבנה".
המילה Senf היא השם בגרמנית לחרדל (הממרח).
מקורה במילה הלטינית sinapis, שהשתרשה בגרמנית באמצעות שפות רומאניות מוקדמות כגון צרפתית ואיטלקית.
דוגמאות לשמות מסחריים: Scharfer Senf – חרדל חריף, Süßer Senf – חרדל מתוק, אופייני לאזור בוואריה.
בחלק הראשון מובאת סקירה של המינים בסוג חרדל, ובחלק השני סקירה של התת-מינים במין חרדל לבן.
חרדל לבן הוא אחד משלושה מינים בסוג חרדל (Sinapis).
בעבר כלל סוג זה גם את חרדל השדה (Sinapis arvensis), אך בשנת 2022 הועבר חרדל השדה לסוג נפרד בשם Mutarda, יחד עם כרוב שחור (Brassica nigra).
העברה זו טרם זכתה להסכמה מלאה בקרב הבוטנאים, ומעמדם הטקסונומי של מינים אלו עדיין שנוי במחלוקת.
מלבד חרדל לבן, כולל כיום הסוג שני מינים נוספים:
חרדל מפותל (Sinapis flexuosa): צמח עשבוני חד-שנתי הגדל בעיקר באזורים בעלי אקלים סובטרופי.
תחום התפוצה הטבעי שלו משתרע על פני דרום-מערב אירופה וצפון-מערב אפריקה, וכולל את ספרד, מרוקו, אלג'יריה והאיים הקנריים.
חרדל שעיר (Sinapis pubescens): צמח רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים סובטרופיים.
תחום התפוצה הטבעי שלו כולל את האזור המערבי והמרכזי של אגן הים התיכון: צרפת, איטליה (לרבות סרדיניה וסיציליה), אלג'יריה, תוניסיה ולוב.
מין זה הוכנס גם לאיים הקנריים, לאיי מדירה ולגרמניה.
תחום התפוצה של חרדל לבן חופף כמעט במלואו את תחום התפוצה של הסוג חרדל, למעט באיים הקנריים, שם גדל באופן טבעי המין חרדל מפותל בלבד.
שני המינים האחרים בסוג, חרדל לבן וחרדל שעיר, אינם גדלים באופן טבעי באזור זה.
תחום התפוצה של תת-המין הטיפוסי (Sinapis alba alba) חופף כמעט לחלוטין את תחום התפוצה של המין כולו, למעט באזור המגרב (צפון-מערב אפריקה), שבו הוא מוחלף בתת-מין אחר.
בנוסף לתת-המין הטיפוסי קיימים שני תת-מינים נוספים בעלי תפוצה מוגבלת:
תת-מין שסוע (Sinapis alba dissecta): גדל באופן טבעי בדרום אירופה ובקווקז (איטליה, ספרד, קורסיקה, סיציליה, בולגריה, אוקראינה, קרים וצפון הקווקז).
תת-מין מגרבי (Sinapis alba mairei): מצוי באופן טבעי רק בצפון-מערב אפריקה (אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה ולוב).
באזור זה תת-המין הטיפוסי נחשב למין זר או פולש.
שני תת-המינים הללו נותרו מוגבלים לתחומי תפוצתם המקוריים ולא התפשטו ליבשות אחרות, בניגוד לתת-המין הטיפוסי שהתפשט ברחבי העולם.
חרדל לבן הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת המצליבים.
כמו שאר בני המשפחה, הוא מאופיין בעלים מסורגים חסרי לוואים ובפרחים דו-מיניים וסימטריים.
לפרחים ארבעה עלי גביע המסודרים בשני דורים, ארבעה עלי כותרת המסודרים בצורת צלב, ושישה אבקנים – מהם ארבעה ארוכים ושניים קצרים יותר.
בבסיס זירי האבקנים מצויים צופנים.
השחלה עילית, מורכבת משני עלי שחלה מאוחים, עם שליות דופניות.
המחיצה המדומה, העוברת משליה אחת לחברתה מחלקת את השחלה לשתי מגורות.
הזרעים כפופי עובר וחסרי אנדוספרם.
כמו ברבים ממיני המצליבים, גם בזיהוי של חרדל לבן תכונות הפרי ממלאות תפקיד מרכזי, אך מין זה מתאפיין גם בשורת מאפיינים נוספים, כפי שמובא להלן, המבדילים אותו ממינים קרובים.
חרדל לבן הוא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגדול, המסועף בעיקר בחלקו העליון.
גובהו נע בדרך כלל בין 25 ל-150 ס"מ, ולעיתים אף יותר.
לצמח שורש שיפודי עמוק, המאפשר לו לנצל היטב את מי הקרקע ולעמוד בתנאים משתנים.
הגבעולים זקופים, עגולים ומחורצים לאורכם, ומתעבים בהדרגה ככל שהצמח גדל ומתפתח.
הם מסועפים במיוחד בחלקם העליון, עם גבעולי פריחה משניים המתפתחים בצדי הציר הראשי.
צמיחה זו מעניקה לצמח גם רוחב ניכר, ולא רק גובה.
רוב הגבעולים מכוסים בזיפים הפונים לאחור ובלתי נעימים למגע, בעיקר בחלקיהם התחתונים.
בחלקיהם העליונים של הגבעולים, צפיפות הזיפים פוחתת לעיתים באופן ניכר.
ישנם גם פרטים נדירים שגבעוליהם כמעט קירחים.
העלים מסורגים, פשוטים ומאונים וחסרי לוואים.
בבסיס הצמח מתפתחת שושנת עלים, שבמרכזה עלים גדולים הנישאים על פטוטרת באורך 1 עד 3 (לעיתים עד 6) ס"מ; לעומת זאת, עלי הגבעול יושבים או נישאים על פטוטרות קצרות מאוד.
העלים התחתונים – המכונים לעיתים עלי שושנת או עלי בסיס – באורך 5 עד 14 ס"מ (לעיתים עד 20), וברוחב 2 עד 6 ס"מ (לעיתים עד 8).
לטרף מתאר מוארך, דמוי ביצה או אזמל.
שפת העלה עשויה להיות גזורה בצורת כינור (lyrate), שסועה לאונות עם מפרצים רדודים (pinnatifid) או גזורה כמעט עד לעורק הראשי (pinnatisect).
מבנה העלה כולל אונה סופית בולטת בקודקוד העלה, ומתחתיה בין 1 ל-3 אונות צדדיות משני צדי הציר המרכזי.
האונה הקיצונית רחבה, בצורת ביצה הפוכה, קהה ומשוננת, ולעיתים גם היא שסועה.
האונות הצדדיות קטנות יותר, בצורת אליפסה, ביצה או אזמל, באורך 1.5 עד 2.5 ס"מ.
שפתן לרוב משוננת או גלית, ולעיתים נדירות שסועה.
העלים העליונים – המכונים עלי הגבעול – קטנים יותר מעלי השושנת, נישאים על פטוטרת קצרה, וטרפיהם לרוב דמויי ביצה או ביצה-מוארכת, באורך 2 עד 4.5 ס"מ.
שפת העלה משוננת בגסות, ולעיתים רחוקות כמעט תמימה.
עוקץ הפרי פרוש בזווית ישרה עד רחבה (divaricate), באורך 6 עד 12 מ"מ (לעיתים 3 או עד 17 מ"מ).
התפרחת היא אשכול צפוף – מקבץ פרחים בלתי מסועף, חסר חפים, הנישא בקצות הגבעולים.
כל פרח נישא על עוקץ באורך 5 עד 8 מ"מ.
במהלך התפתחות עמודי התפרחת מתארכים ומתעבים.
הפרחים בולטים וריחניים, צבעם צהוב עז (בניגוד לגוון הצהבהב-חיוור האופייני לפרחי כרוב), וקוטרם 1.5 עד 2.5 ס"מ – גדול בהשוואה לרוב המינים הקרובים.
עלי הגביע מפורדים, פרושים ושווים בבסיסם; צבעם ירקרק-צהבהב, ואורכם 4 עד 8 מ"מ ורוחבם 1 עד 1.8 מ"מ.
עלי הכותרת תמימים, צהובים, באורך 8 עד 15 מ"מ; הטרף בצורת ביצה הפוכה, בעל ציפורן קצרה וללא עורקים בולטים.
הפרי הוא תרמיל באורך 2.5 עד 4 ס"מ (לעיתים עד 5) וברוחב 0.3 עד 0.4 ס"מ (ולעיתים עד 6.5 מ"מ), בעל צורת אזמל מוארכת (lanceolate), ההולכת וצרה כלפי קצהו.
הוא נישא על עוקץ היוצא בזווית ישרה עד רחבה מהגבעול – תכונה המבדילה אותו מחרדל השדה, שתרמילו נטוי בזווית חדה.
התרמיל בנוי משני פרקים: פרק תחתון – גוף התרמיל, ופרק עליון – המקור, שאינו נפתח ומכיל זרע אחד.
המקור שטוח ודמוי חרב (ensiform), קירח או מכוסה בדלילות בזיפים לבנים במיוחד בחלקו התחתון, ואורכו כאורך גוף התרמיל או ארוך ממנו.
בחרדל השדה, לעומת זאת, המקור קצר באופן בולט מגוף התרמיל.
גוף התרמיל מורכב משתי מגורות, שבכל אחת מתפתחים לרוב 1 או 2 זרעים, ולעיתים עד 4. הזרעים ערוכים בטור אחד בכל מגורה.
גוף התרמיל בנוי משתי קשוות קמורות, הנפתחות בקלות, וכל אחת מהן בעלת 3 עד 5 עורקים בולטים.
פני שטח הקשוות מכוסים בזיפים רבים, לבנים ומפושקים, הפונים קדימה.
השערות שייכות לשני טיפוסים מובחנים: האחד – זיפים ארוכים ונוקשים, דמויי תת-מחט (subsetiform), והאחר – שערות קצרות ודקות יותר.
בחרדל השדה, נוסף על אורכו הקצר של המקור, הקשוות נבדלות בכך שהן בעלות עורק מרכזי אחד בלבד, ופניהן קירחים או מכוסים בזיפים קצרים והדוקים.
תרמילי החרדל הלבן נפתחים בהבשלה בחלקם התחתון בלבד, בעוד שהמקור (הפרק העליון) אינו נפתח ואינו מתנתק.
לעומת זאת, בדו-פרק חופי התרמיל מורכב משני פרקים בלתי שווים באורכם, שכל אחד מהם מכיל זרע יחיד.
עם ההבשלה, הפרק העליון דמוי הרומח מתנתק מהפרק התחתון ומתפזר למרחקים בעזרת ציפה על פני מי הים, ואילו הפרק התחתון לרוב נותר על הצמח וזרעיו מופצים בקרבתו.
הזרעים כדוריים וגדולים יחסית למיני חרדל אחרים, וקוטרם נע בין 2 ל-3 מ"מ.
צבעם צהוב, חום בהיר או חום כהה ובעת טחינתם מתקבלת עיסה או אבקה בצבע צהוב.
פני שטח הזרע בעלי טקסטורה גבשושית-מרושתת, עם דגם בולט של רשת קמורה ועבה.
השם "חרדל לבן" (Sinapis alba) מתייחס, ככל הנראה, לצבעם הבהיר של הזרעים – בהשוואה לזרעים הכהים של כרוב שחור (Brassica nigra), ששימש אף הוא להכנת ממרחי חרדל.
לחלופין, ייתכן שהשם רומז לזיפים הלבנים המכסים את תרמילי הצמח.
חרדל לבן מוצאו באזורי המזרח התיכון והים-התיכון, והוא גודל כצמח תבלין מזה אלפי שנים.
חרדל לבן מוצאו באזורים המזרח-תיכוניים והים-תיכוניים, והוא גודל כצמח תבלין מזה אלפי שנים.
החקלאות המסחרית של חרדל לבן בקנדה החלה לראשונה בשנת 1936, בקנה מידה קטן, באזורי הפריירי של מערב המדינה.
במהלך השנים גדלו בהדרגה שטחי הגידול של חרדל בקנדה (כולל חרדל לבן ו-Brassica juncea).
חרדל לבן מהווה לרוב בין 40% ל-60% מכלל שטחי גידול החרדל בקנדה.
הצמח מופיע בעיקר באזורים שבהם הוא מגודל חקלאית, ובפרט באזורי הקרקעות החומות והחומות-כהות של מישורי הפריירי במערב קנדה, וכן במישורים הגדולים הצפוניים של ארצות הברית.
חרדל לבן הוא גידול עונתי המותאם לאקלים קריר, ויכול להגיע לבשלות גם בעונת גידול קצרה יחסית של שלושה חודשים.
הצמח גדל בעיקר בשטחים חקלאיים, אך מופיע גם בשדות מעובדים, ערבות מופרעות, בצידי דרכים ובאזורים מופרעים נוספים.
במערכות חקלאיות, חרדל לבן עשוי להופיע כפליט תרבות בשנים שלאחר גידולו המסחרי.
חרדל לבן הוא מין שתלוי בהאבקה זרה (obligate outcrossing) ומאופיין במנגנון של אי-תאימות עצמית מאוחרת.
כאשר פרח מואבק בגרגרי אבקה שמקורם באותו פרט, גרגרי האבקה אומנם נובטים על פני הצלקת, אך אינם מצליחים לחדור לרקמת עמוד השחלה – ולפיכך אינם מביאים להפריה.
עם זאת, במחקרים מבוקרים נמצא כי חרדל לבן אינו עקר לחלוטין בהאבקה עצמית: הוא מתואר כבעל אי־תאימות עצמית חלקית, כלומר שבתנאי בידוד ייתכן ייצור מועט של זרעים גם בהאבקה עצמית או בהאבקת שכנים (geitonogamy).
עם זאת, מספר הזרעים הנוצרים בתנאים אלה נמוך מאוד, והפריון נחשב מזערי בהשוואה לפריון הגבוה המושג בהאבקה זרה.
האבקה עשויה להתרחש גם באמצעות הרוח, אך רק למרחקים קצרים מאוד, ותרומתה נחשבת מזערית בהשוואה לתרומת המאביקים.
חרדל לבן אומנם תלוי בהאבקה זרה, כלומר במאביקים, אך פרחיו מצטיינים בשילוב של פרסומת בולטת, פתיון עשיר ונגישות רחבה למאביקים.
הפרסומת נוצרת בראש ובראשונה מהתפרחת הצפופה – מקבץ פרחים בלתי מסועף (אשכול) המתפתח בקצות הגבעולים.
בדומה לפרחים ממשפחת המורכבים, גם כאן מקבץ הפרחים מתפקד כיחידת פרסומת אחת, המגבירה את הנראות למאביקים.
צבען הצהוב־העז של הכותרות וגודלן היחסי של הפרחים – כולם יחד מבליטים את התפרחת ומקלים על גילויה.
אף שכל פרח בודד חי זמן קצר, ריבוי הפרחים ופתיחתם המדורגת יוצרים חלון האבקה ממושך.
הפיתיון המושך את המאביקים להיכנס לפרחים מתבטא אצל חרדל לבן במתן אבקה מרובה וגם שפע של צוף – תכונה שהופכת אותו לצמח דבש (melliferous plant) מבוקש.
הנגישות לפיתיון גבוהה במיוחד, בזכות מבנה הפרח הפשוט והפתוח, אשר מאפשר גישה ישירה וקלה אל הצוף והאבקה.
ואכן, חרדל לבן מואבק על ידי מגוון רחב של חרקים – בהם דבורים קצרות-לשון, זבובים וקבוצות מאביקים נוספות.
מבנה זה, שאינו מותאם למאביק ייחודי, מקנה לצמח גמישות אקולוגית ומאפשר לו לעבור האבקה גם בסביבות שבהן הרכב המאביקים שונה לגמרי מזה שבבית גידולו הטבעי.
בכך מתאפשרת האבקה יעילה גם באזורים חדשים, ומוסברת יכולתו של הצמח להתפשט ולהיקלט בהצלחה במגוון רחב של בתי גידול.
שילוב תכונות אלה – פרסומת בולטת, פתיון משמעותי ונגישות קלה – תורם להצלחת האבקה של חרדל לבן במגוון סביבות אקולוגיות, ומסייע בהסברת תפוצתו הנרחבת בעולם.
תכונות נוספות תורמות אף הן ליכולתו להתפשט, ואלה נידונות בפרקים אחרים.
חֶרְדַּת סִּירוּס או תַּסְבִּיךְ הַסִּירוּס (Kastrationskomplex) היא, לפי התיאוריה הפסיכואנליטית של זיגמונד פרויד, הפחד, המודע או הלא-מודע, מאובדן הפין.
זוהי פוביה מהסרה או פגיעה בפין כעונש על תחושות מיניות אסורות.
פרויד ראה בחרדת הסירוס חוויה אנושית אוניברסלית.
חרדת הסירוס מתפתחת אצל בנים בגילאי שלוש עד חמש, במהלך של ההתפתחות הפסיכוסקסואלית.
על פי התאוריה של פרויד, חרדת הסירוס נגרמת מתפיסת הילד את ההבדל האנטומי בין המינים (כלומר, קיומו של פין לעומת היעדרו).
תפיסה זו מובילה לחשש מאיום אבהי משוער, שבא כתגובה לדחפיו המיניים של הילד כלפי אימו.
אף שהחרדה מקושרת בדרך כלל לבנים, התאוריה גורסת כי היא נחווית, בדרכים שונות, על ידי שני המינים.
"חרדת סירוס" מתייחסת לפחד של ילד מכך שאיברי מינו יושחתו או יוסרו כעונש על תשוקה אדיפלית.
בפסיכואנליזה פרוידיאנית, חרדת סירוס מתייחסת לפחד תת-מודע מאובדן הפין, שמקורו בשלב הפאלי של ההתפתחות הפסיכוסקסואלית, והוא ממשיך אל תוך הבגרות.
לפי פרויד, כאשר הפעוט הזכר מתוודע להבדלים בין איברי המין הזכריים והנקביים, הוא מניח שהפין של הנקבה הוסר ונעשה חרד מכך שהפין שלו ייכרת על ידי יריבו, דמות האב, כעונש על התשוקה לדמות האם.
באירופה של המאה ה-19, לא היה זה נדיר שהורים איימו על בניהם הסוררים בסירוס או איימו באופן אחר על איברי מינם.
נושא זה נחקר בסיפור "Tupik" מאת הסופר הצרפתי בקובץ סיפוריו "Le Coq de Bruyère" (1978), והיא תופעה שפרויד תיעד מספר פעמים.
קלוג מתאר מקרה אחד של סירוס ששימש כתרופה ועונש על אוננות, אם כי הוא לא תמך בכך.
חרדת סירוס יכולה להתייחס גם לסירוס סמלי.
במובן המטאפורי, חרדת סירוס מתייחסת לתחושת חוסר משמעות או חוסר חשיבות; קיים צורך להימנע מלהיות נשלט, בין אם בהקשר חברתי או במערכת יחסים.
חרדת סירוס סמלית מתייחסת לחשש העמוק מפני תחושת ביזוי, כניעה או אפסות.
בדרך כלל מדובר בפחד לא רציונלי, שבו האדם ינקוט בצעדים קיצוניים כדי לשמור על גאוותו או יתפוס דברים טריוויאליים כמשפילים, מה שהופך את החרדה למגבילה ולעיתים אף מזיקה.
חרדה זו יכולה להתקשר גם לחרדת הסירוס הממשית, דרך הפחד מאובדן הגבריות (ויראליות) או הדומיננטיות המינית.
על פי הפסיכואנליזה הפרוידיאנית, חרדת סירוס עלולה להמם לחלוטין את האדם, ולעיתים קרובות פולשת להיבטים אחרים בחייו.
נמצא קשר בין חרדת סירוס לבין פחד מוות.
אף שרמות חרדה שונות הן שכיחות, גברים צעירים שחשו מאוימים במיוחד בילדותם נטו להפגין חרדה כרונית.
מכיוון שההשלכות נתפסות כקיצוניות, הפחד עלול להתפתח מחשש להשחתת הגוף לחשש ממצבים מסכני חיים.
במהותה, חרדת סירוס עלולה להוביל לפחד מוות ולתחושת אובדן שליטה על החיים.
תחושת חוסר אונים כה עזה עלולה להזיק לבריאותו הנפשית של האדם.
אחת הבעיות המטרידות ביותר היא שהאדם כלל אינו מזהה שתשוקותיו המיניות הן המקור למצוקתו הרגשית.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית, עקב מחשבות לא-מודעות, החרדה צפה ועולה אל פני השטח, שם היא נחווית באופן סמלי.
חוויה זו מובילה לפחד מפגיעה גופנית, המקושר לחרדת הסירוס, ופחד זה עלול להתפתח לפחד למות או להירצח.
פרויד החזיק בדעה ביקורתית חריפה בנוגע למילה, וראה בה 'תחליף לסירוס' ו'ביטוי לכניעה לרצון האב'.
דעה זו הייתה משותפת גם לאחרים בקהילה הפסיכואנליטית, כגון וילהלם רייך, וז'אק לאקאן, אשר קבע כי "אין דבר פחות מסרס ממילה!".
נושאים מרכזיים בחרדת הסירוס, הבאים לידי ביטוי באופן בולט במילה, כוללים כאב, פחד, אובדן שליטה (המתבטא בריסונו הכפוי של הילד, ובהשפעות הפסיכולוגיות של האירוע, שעלולות לכלול חיפוש ריגושים ויציבות רגשית נמוכה יותר) והתפיסה שהאירוע הוא סוג של ענישה.
ההשערה שמקור הטקס הוא בתסביך אדיפלי נבחנה באמצעות בחינה של 111 חברות, ונמצא כי סביר למצוא מילה בחברות שבהן הבן ישן במיטת אימו במהלך תקופת ההנקה במגע גופני עמה, או האב ישן בבקתה אחרת.
מחקר על ההליך ללא הרדמה בקרב ילדים בטורקיה מצא כי "כל ילד הביט בפין שלו מיד לאחר המילה 'כאילו כדי לוודא שלא נכרת כולו'".
מחקר אחר שכלל 60 גברים שעברו טקסי מילה קהילתיים בטורקיה מצא כי 21.5% מהם "זכרו שפחדו באופן ספציפי שאיבר מינם עלול להיכרת במלואו", בעוד ש'פחדים ספציפיים מסירוס' הופיעו אצל 28% מהגברים שגדלו בכפרים.
הפחד מהאב הסמכותי גבר במידה ניכרת בקרב 12 ילדים.
דמותה של לילית, המתוארת כ"נקבה חמה ולוהטת ששכבה לראשונה עם האדם", מייצגת ייצוג ארכיטיפי של האם הראשונה של האנושות, ושל הפיתוי המיני הקדמון.
נאמר כי ילדים זכרים נמצאים בסכנה מפני זעמה של לילית במשך שמונת הימים שלאחר לידתם.
הטעיית לילית לחשוב שהתינוקות הן בנות – באמצעות גידול שיער הבן ואף הלבשתו בבגדי בנות – נחשבה לאמצעי היעיל ביותר להימנע מפגיעתה, עד אשר נימולו בטקסיות ביום השמיני לחייהם כחלק מברית עם האל.
דמותה של יהודית, המתוארת הן כ"סוג של הבתולה המתפללת...
הרומסת את השטן ובוזזת את הגיהנום", והן כ"מפתה-רוצחת", משקפת באופן ארכיטיפי את הנושאים הדיכוטומיים המוצגים על ידי חרדת הסירוס והמילה: טוהר מיני, צניעות, אלימות וארוטיות.
יהודית מביסה את המצביא האשורי, הולופרנס, באמצעות עריפת ראשו – עריפה היא פעולה שפרויד השווה לסירוס במסה שלו, "ראשה של מדוזה".
מהפסיכולוגיה הפרוידיאנית משתמע כי הן בנות והן בנים עוברים את אותם שלבי התפתחות: השלב האוראלי, השלב האנאלי והשלב הפאלי.
עם זאת, פרויד האמין שהתוצאות עשויות להיות שונות, מכיוון שהאנטומיה של המינים השונים היא שונה.
המקבילה לחרדת סירוס עבור נשים היא קנאת פין.
קנאת פין, והמושג עצמו, הוצגו לראשונה על ידי פרויד במאמר שפורסם ב-1908 תחת הכותרת "על התיאוריות המיניות של ילדים".
הרעיון הניח כי נשים/ילדות קינאו באלו (בעיקר באבותיהן) שהם בעלי הפין, מכיוון ששלהן נלקח מהן – כלומר, הן כבר "סורסו".
פרויד סבר כי הקנאה שחוו הייתה משאלתן הלא-מודעת להיות כמו בן ובעלות פין.
קנאת פין בפסיכולוגיה הפרוידיאנית, מתייחסת לתגובת הנקבה/הילדה הצעירה במהלך ההתפתחות כאשר היא מבינה שאין ברשותה פין.
לפי פרויד, זו הייתה התפתחות מרכזית בזהותה (המגדרית והמינית) של הילדה.
התרבות העכשווית מניחה כי קנאת פין היא משאלתה של האישה להיות למעשה גבר.
אין לכך קשר למושג "תסמונת הפין הקטן", שהיא הנחתו של הגבר כי איבר מינו קטן מדי.
לפי אמונותיו של פרויד, בנות פיתחו סופר-אגו חלש יותר, דבר שהוא ראה בו תוצאה של קנאת הפין.
סרנוף ועמיתיו שיערו כי גברים נבדלים זה מזה במידת חרדת הסירוס שלהם, בהתאם לאיום הסירוס שחוו בילדותם.
לפיכך, ניתן לצפות שגברים אלה יגיבו בדרכים שונות לרמות שונות של חרדת סירוס שהם חווים מאותו גירוי מעורר מינית.
החוקרים שאפו להדגים כי בהיעדר גירוי מסוים, גברים שאוימו באופן חמור בסירוס בילדותם עלולים לחוות חרדה מתמשכת.
החוקרים טענו שחרדה זו נובעת מתשוקות מודחקות למגע מיני עם נשים.
הסברה הייתה שתשוקות אלו מנסות להגיע לתודעתם של הגברים.
החוקרים הסיקו כי חרדה לא-מודעת מפני סירוס עלולה לנבוע מהפחד של התודעה מפני פגיעה גופנית.
החוקרים סיכמו וקבעו כי אנשים בעלי בריאות מצוינת, שמעולם לא חוו תאונה או מחלה קשה, עלולים להיות אחוזים בפחדים איומים ובלתי פוסקים מפני מוות או הירצחות.
במאמר אחר העוסק בחרדת סירוס, חקרו הול ועמיתיו האם יימצאו הבדלים בין המינים בביטויים של חרדת הסירוס בחלומותיהם של הנבדקים.
החוקרים שיערו כי חולמים גברים ידווחו על יותר חלומות המבטאים את פחדם מחרדת סירוס מאשר על חלומות המערבים משאלת סירוס וקנאת פין.
הם הוסיפו והשערו כי אצל נשים תהיה השפעה הפוכה, כלומר, חולמות נשים ידווחו על יותר חלומות המכילים פחד ממשאלת סירוס וקנאת פין מאשר על חלומות הכוללים חרדת סירוס.
התוצאות הראו כי נשים רבות יותר מגברים חלמו על תינוקות וחתונות, וכי לגברים היו יותר חלומות על חרדת סירוס מאשר לנשים.
חָרוּב מצוי (שם מדעי: Ceratonia siliqua) הוא מן עץ-שיח חורש ים-תיכוני, בינוני, יְרוֹק־עַד הצומח גם בפארק פתוח, ממשפחת הקטניות (Fabaceae).
הוא גדל בר ובתרבות סביב אגן הים התיכון ובדרום-מזרח אסיה.
בעבר הוא שויך למשפחת הכליליים (קֶסְאַלְפִּינִיִּים, Caesalpinioideae).
החרוב המצוי נחשב בעבר למין יחיד בסוגו, עד אשר בשנים 1979–1980 התגלה ופורסם מין נוסף, הגדל בהרי עומן ותימן ובהרי סומליה, ברום של 900 עד 2,000 מטרים, בשם Ceratonia oreothauma .
פריו תרמיל ארוך דמוי סהר פחוס, צבעו חום-שחור, בעל ציפה מתוקה, וראוי למאכל אדם ובעלי חיים.
תכולת המים בפרי החרוב נמוכה במיוחד ומכאן שמו (בעברית, יובש = חרבה), אם כי יש הסבורים שהשם ניתן על שום דמיון הפרי לחרב.
עצי החרוב פורחים באוקטובר, וזהו העץ הים תיכוני היחיד שפורח במועד זה.
לפרחי הזכר הרבים יש ריח אופייני ועז הנודף למרחוק ונחשב מטרד לאדם.
סיום ההבשלה באוגוסט של השנה שאחרי, ואיסוף הפירות בחודשים ספטמבר-נובמבר.
עץ החרוב מאריך ימים עד 200 שנים.
העץ אינו עמיד לטמפרטורות נמוכות מתחת לאפס ואף ל-3 מעלות צלזיוס, הצמיחה מואטת מתחת ל-10 מעלות צלזיוס והוא אינו גדל היטב מעל לרום של 500 מטר ובמפנים צפוניים ומערביים בשל העדפתו לחום וקרינת שמש ישירה וחזקה.
על אף זאת ישנם עצי חרוב שתולים ומניבים ואף בר גם בירושלים ואף ברום של 780 מ'.
בשנת 2005 הוכרז עץ החרוב בישראל כערך טבע מוגן, אך ההכרזה לא חלה עליו כצמח תרבות – כצמח שנזרע או נשתל בידי אדם בגידול חקלאי או בגינת נוי ושאיננו, כולו או חלקו, מן הבר.
מאידך, כריתתו והעתקתו של עץ החרוב נאסרה בכל הארץ בתיקון 5 לפקודת היערות בתחילת 2012 אלא אם ניתן רישיון לכך מפקיד היערות.
חרוב בוגר בדומה לזית יכול לעמוד בטראומת העתקה אם גוזמים את נופו, מורחים את פצעי הגיזום במשחת עצים ומעבירים אותו עם גוש שורשים גדול.
הדבר מצריך עבודת טרקטורים, ולא בכל מקום הדבר אפשרי.
החרוב עץ ירוק-עד, גלדני, גובהו ארבעה עד עשרה מטרים, רוחב נופו עד עשרה מטרים, צמרתו רחבה, מעוגלת ולעיתים פרועה ועלוותו צפופה.
הגזע עבה ולעיתים הוא מגיע לעובי ניכר העולה על מטר אחד, אך איננו ישר לאורך ניכר, לכן הוא לא ראוי להפקת קורות לקירוי.
לאחר כריתה מתפתחים מהגדם ענפים חדשים כדוגמת עצי חורש ים תיכוני אחרים.
הענפים חסונים וקליפתם המעוצה מחוספסת וצבעה חום אפור.
עצת החרוב אדמדמה, וענפיו הצעירים צבעם חום אדמדם.
עצי חרוב נתקפים בפטרייה בְּהוּקִית שטוחה (Ganoderma appianatum), הגורמת לריקבון ספוגי בגזעי עצים מבוגרים ועלולה להביא לקריסתם המלאה או החלקית.
היא חודרת לתוך העצה דרך פצעים ובעיקר לאחר גיזום ענפים עבים.
עצים פגועים ניתנים לטיפול באמצעות חומרי הדברה המבוססים על נחושת.
מן העץ אפשר להכין רהיטים בעלי גוון אדמדם.
בקליפה ובעלים השתמשו בעבר בבורסקאות לעיבוד עורות.
העלים מסורגים, מורכבים-מנוצים זוגיים, לעיתים רחוקות בלתי זוגיים (עם עלעל סופי).
אורכם 10 עד 20 ס"מ, והם נישאים על פטוטרת ארוכה ללא לוואים.
העלים בעלי שניים עד ארבעה זוגות עלעלים, לעיתים רחוקות זוג אחד או חמישה זוגות.
העלעלים על פי רוב נגדיים לאורך ציר העלה, שצבעו משתנה במהלך הלבלוב מאדום לירוק.
העלעלים רחבים ואליפטיים, גלדניים, תמימים ובעלי פטוטרית קצרה ועבה.
ישנם עצים עם עלעלים גדולים ויש עם עלעלים קטנים.
אורך העלעלים 3 עד 7 ס"מ ורוחבם 3 עד 4 ס"מ, צידם העליון ירוק-כהה, חלק ומבריק וצידם התחתון ירוק בהיר.
העלעלים מסוגלים לשנות את תנוחתם בהתאם לכיוון השמש.
הפיוניות של העלעלים פתוחות בבוקר, נסגרות לקראת הצוהריים, ולאחר מכן נפתחות שנית אחר הצוהריים ונסגרות בערב.
מתקבלת עקומה דו-שיאית טיפוסית לפעילות הפיוניות שמתארת סגירה של פיוניות בשעות השיא של החום בצוהריים בתקופת הקיץ.
מחלת צרקוספורה (Cercospora ceratoniae) גורמת לנשירת עלים בחרוב, והיא נגרמת על ידי פטרייה שתוקפת בעיקר את העלים, וגורמת להופעת כתמים חומים עד שחורים על פני העלים.
בנוסף, מחלת הקימחון (Oidium ceratoniae) פוגעת גם היא בעלים ומכסה אותם בציפוי לבן דמוי אבקה.
מחלות פטרייתיות אלו עלולות לפגוע בבריאות העץ ובהתפתחותו.
צמיחת החרוב איטית מאוד בשנים הראשונות לחייו.
העלווה החדשה גדלה בעיקר באביב (אפריל, מאי).
העלים גדלים במשך שלושה חודשים.
לאחר מכן, הם מפסיקים לגדול, ונחשפים לתנאי הסביבה במשך כ-20 חודשים.
נשירת העלים ביולי בשנה השנייה של העלה.
עונת הפריחה מתחילה בסוף הקיץ, בניגוד לשאר העצים בארץ ישראל, ונמשכת בדרך כלל מאוגוסט עד נובמבר ואף בדצמבר-ינואר ועיקרה בחודש אוקטובר.
ישנה שונות בין עץ לעץ במועד הפריחה במיוחד של העצים הזכריים.
לאחר ההאבקה והחניטה נותר הפרי קטן מאוד וירוק במשך כל החורף ורק בתחילת הקיץ הוא מגיע לגודלו הסופי וצורתו כתרמיל בשרני-גלדני בלתי נפתח.
רק אז נעלמת העפיצות (טעם הבוסר) והפרי מתוק וראוי למאכל אדם.
עשרה חודשים חולפים מעת החניטה ועד ההשלמה של הבשלת הפירות, בחודשים יולי-אוגוסט, בבת אחת על אותו העץ.
לעיתים, ניתן למצוא את הפירות משתלשלים מענפי העץ לצד התפרחות אם הם לא נקטפו או נשרו ונרקבו למרגלות העץ.
אופן ההשתרשות של החרוב דומה לפיסטוק.
מערכת השורשים שלו מסועפת מאוד ויכולה להעמיק עד עשרה מטרים, ואף יותר, כדי להגיע למקור מים.
לכן הוא עמיד בתנאי יובש ובשטחי טרשים.
במצבי עקה החרוב מפתח שורשים, כדי לסקור שכבות קרקע עמוקות יותר, שבהן עשויים להיות מים זמינים.
החרוב אינו מפתח פקעיות שורש בהשפעת חיידקי ריזוביום (rhizobium) ולכן הוא אינו מסוגל לקבע חנקן.
ועל ידי העצמת תגובת הגנה מפני נזקי חמצון לשומנים במהלך השקיה חוזרת לאחר עקת יובש.
החרוב יוצא דופן בין ירוקי-העד הסקלרופיליים (בעלי עלים נוקשים, גלדניים), בכך שיצירת תאים חדשים של צינורות הובלה בצמח על ידי רקמת הקמביום, שתוצאתה – צמיחה לרוחב והתעבות הגזע והענפים או השורשים אצלו, נמשכת כמעט כל השנה, למעט הפסקה קצרה בחודשי מרץ-אפריל.
הקמביום של מרבית ירוקי-עד הסקלרופיליים פעיל, בדרך כלל, באביב ובקיץ ורדום בחודשי החורף.
מקצב פעילות הקמביום של החרוב תואמת את המועדים יוצאי הדופן של פריחתו העיקרית באוקטובר ונובמבר, לבלובו, והבשלת פירותיו אשר מבשילים לאחר עשרה חודשים או יותר.
הצמיחה מואטת מתחת ל-10 מעלות צלזיוס.
לפיכך, נראה שקמביום החרוב אינו פעיל באזורים קרים בחודשי החורף בגלל טמפרטורות נמוכות, ופעיל מפברואר עד סוף ספטמבר.
התפרחות חד-מיניות מסוג אשכול בחיק העלים או על ענפים בני שנתיים ויותר ולעיתים אף על הגזע.
אין סדר ושיטה נראים לעין במנח של התפרחות על הענפים.
הן יכולות להיות ניצבות כלפי מטה או כלפי מעלה, מוטות לפנים או מוטות אחורה, מקובצות או בבודדת.
מספר הפרחים בתפרחת הוא 20 עד 50. הפרחים באשכול נישאים על עוקצים זעירים לאורך צירו של גבעול קצר וחזק, אדום וחסר עלים באופן רציף וספירלי, הבכירים למטה והצעירים מעליהם.
בדרך כלל רוב הפרחים מתפתחים בו-זמנית באותה תפרחת.
הפרחים בתחילת גדילתם הם דו-מיניים, אך בדרך כלל מין אחד מדוכא במהלך ההתפתחות ושרידי המין המדוכא ניכרים בפרח.
הפרחים חד-מיניים, צבעם אדמדם שמשתנה לירוק במהלך התפתחותם, גודלם 6 עד 12 מ"מ, בעלי עוקץ קצר, חסרי עלי כותרת וגביע (עלי הגביע שרידיים עם 5 שיניים זעירות).
בבסיס הפרח תושבת (מצעית) מחומשת, שעליה נישאים עלי גביע שרידיים וצופן טבעתי, שמצויה בין האבקנים ובסיס השחלה.
בפרחי הזכר חמישה עד שבעה אבקנים, לרוב, בעלי זירים מוארכים הגדלים מהתושבת.
במרכז נקודה - זֵכֶר לשחלה.
המאבקים נפתחים לאורכם ופונים לכיוונים שונים בעת פיזור האבקה שנמשך כיום-יומיים.
אבקת החרוב נשארת חיונית כעשרה ימים.
בפרח הנקבה, במרכז התושבת, מצויה שחלה עילית אחת מאורכת, וכפופה הדומה בצורתה לפרי הבשל.
השחלה בנויה מעלה שחלה אחד ומגורה אחת המכילה 10 עד 16 ביציות.
בראשה צלקת תפוחה ולחה, דו-אונתית, דמוית חצי כדור עם גבשושיות שעירות.
הצלקת כשירה כאשר צבעה ירוק-צהוב וקוטרה כ-2.75 מ"מ (2.3X2.5 גודל).
הצלקת חיונית לאורך מספר ימים מוגבל, עד 5 ימים.
על המצעית מול עלי העטיף שרידי אבקנים - נקודות שחורות - זֵכֶר לאבקנים.
מחזור חיי הפרח של החרוב
בהתפתחות פרחי הזכר מבחינים בחמישה שלבים.
בשלב ההתחלה ניצני התפרחות אדומים וגודלם כ-1 מ"מ, האבקנים מתארכים מעט ועדיין מכוסים על ידי הגביע.
בשלב הראשון ניצני התפרחות אדומים, הגביע נפתח והאבקנים מתארכים, ניתן להבחין בפרחים בודדים, אך הם עדיים סגורים.
בשלב השני התפרחות ירוקות, ניצני התפרחות האדומים הופכות לירוקות, האבקנים מתבלטים, הזירים עדיין לא מפותחים ולעיתים אינם מתארכים.
בשלב השלישי התפרחות הופכות לחומות-צהובות בגלל צבע המאבקים.
האבקנים בשלים וגם הזירים מגיעים לאורכם המרבי.
כמויות קטנות של צוף מופרשות מהתושבת בסופו של שלב זה.
בשלב הרביעי האבקנים נפתחים לאורכם ומתגלים גרגרי אבקה צהובה שאינם דביקים (שלב פיזור האבקה) צוף מופרש מהתושבת, המצעית מוצפת בצוף שמשמש פיתוי לחרקים.
בשלב החמישי והאחרון הפרחים נובלים (שלב הכמישה), האבקנים מתייבשים ונושרים מציר התפרחת.
לפעמים נושרות תפרחות זכריות שלמות.
בהתפתחות פרחי הנקבה מבחינים בחמישה שלבים.
בשלב ההתחלה ניצני התפרחות אדומים, אינם מפותחים עדיין, גודלם כ-1 מ"מ ומוקפים לחלוטין על ידי עלי העטיף.
בשלב הראשון ניצני התפרחות אדומים, עמוד השחלה מתחיל להתפתח ופורץ מעלי העטיף אשר נפתחים מעט והיא מגיעה לאורך של כ-2 מ"מ וצבעה אדמדם.
בשלב השני התפרחות ירוקות, עמוד השחלה והצלקת נצבעים בירוק בהיר, והציר נותר אדום.
בשלב השלישי עמוד השחלה והצלקת ירוקים, אך אינם מפותחים לגמרי.
בשלב רביעי הצלקת ירוקה-צהובה, תפוחה ומגיעה לקוטר של כ-2.5 מ"מ.
היא כשירה לקלוט את האבקה (רצפטיבית) במשך כחמישה ימים.
בשלב החמישי והאחרון, פני הצלקת שחורים או בעלי נקודות שחורות (שלב הכמישה), השחלה מורחבת ופחוסה.
האבקה בחרוב היא האבקה המשלבת האבקת רוח והאבקת חרקים, וזאת האחרונה, נחלקת להאבקת ולהאבקת לילה באמצעות אבקה וצוף המשמשים כפיתיון לחרקים.
נראה שקיים פיתיון נוסף לזימון חרקים אוכלי כנימות והוא הפצת חומרים נדיפים שמרמזים על כנימות.
מנגנון זה מכונה האבקה בשלוש רמות הזנה.
האבקה בחרוב היא האבקת חרקים בצד האבקת רוח.
תופעה זו של שילוב שני סוגי האבקה נחשבת כהתאמה לסביבת האבקה לא נוחה לפעילות מאביקים בגלל תנאי מזג אוויר בסתיו (טמפרטורות נמוכות, גשמים ורוחות), מגוון קטן של מאביקים ומספר קטן של פרטים.
חלקה של האבקת רוח בחרוב היא 6% עד 10% מכלל ההאבקה.
האבקת חרקים נחלקת לשניים - להאבקת יום ולהאבקת לילה ובשתיהן ניתן תגמול ביד רחבה של צוף ואבקה בעץ הזכר וצוף בעץ הנקבה.
55% מכלל ההאבקה הם האבקת יום של דבורים וזבובים, 35% הם האבקת לילה של מיני עשים גדולים וקטנים, ועינפזים ממינים וסוגים שונים.
מרכיב עיקרי בריח החרוב הוא לינלול ונגזרותיו הידועים כנפוצים בפרחי רפרפים ועשים.
פרח הזכר מציע שפע אבקה החשופה לכל חרק.
פרחים משני המינים מייצרים צוף רב (עד 23 מיקרוליטר לפרח) בעיקר אחרי חצות ובלילות לחים.
הצוף מופרש בריכוז של 20% עד 30% ועם ההתחממות בשעות הבוקר הצוף מתמצק לגבישי סוכר.
לא נמצאו הבדלים מובהקים בין עצי הזכר לעצי הנקבה.
הפרחים מפרישים ריח כבד, המזכיר זרע אנוש ומורגש ביותר בעצי הזכר המכילים יותר פרחים מאשר עצי נקבה.
באנליזה של ריחות לא נמצאו הבדלים בין פרחי הזכר לפרחי הנקבה ולא בין היום והלילה.
נמצאו 36 תרכובות שונות הכוללות: נגזרות של חומצות שומניות, בנזנואידים, מונוטרפינואידים (בהם Linalool, Linalool oxide, Linalool oxide furanoid, β-, Linalool).
בהאבקת יום - חלקם של דבורי הדבש בביקוריהן הוא כ-75% וחלקם של הזבוביים למיניהם כ-25%.
פעילות החרקים על עץ הנקבה נמוכה בהרבה מאשר על עץ הזכר.
מחקרים מדרום ספרד ומפורטוגל מצבעים על כך שהזבובים היו המבקרים העיקריים והדבורים נדירים.
בהאבקת לילה - רוב העשים והעינפזים נשאו על גופם גרגרי אבקה של חרוב בעת ביקורם בעץ נקבה - עדות לביקור קודם בעץ זכר.
כמויות האבקה שנמצאו על העינפזים היו גדולות מאלו של העשים הקטנים והגדולים.
העינפזים ידועים כניזונים מטל דבש, צוף וגרגרי אבקה (במיוחד הנקבות הזקוקות להם לצורך הבשלת הביצים), וזחליהם ידועים כטורפי כנימות.
משיכת עינפזים באמצעות חומרים אורגניים המיוצרים בפרחים מצביעות על הימצאות כנימות מעלה את ההשערה שמדובר בהאבקת רמיה של פרחי החרוב.