tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהלך זה הוביל לכך שיונקר מוּנה מספר פעמים לתפקיד יושב הראש של ישיבות מועצת האיחוד האירופי, בהן לראשונה התגלתה תמיכתו בעמדות פרו-אירופיות (פרו-אירופיאניזם היא קטגוריה המוחלת על אדם, מפלגה או ארגון, התומכים ברעיון של אינטגרציה אירופית, בעיקר באמצעות האיחוד האירופי).
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות שנערכו בלוקסמבורג ב-1989, נפצע יונקר בצורה חמורה בתאונת דרכים, ובמשך שבועיים היה שרוי במצב של תרדמת.
עם זאת, יונקר התאושש בזמן כדי לחזור לכהן בבית המחוקקים, כשהוא קוטף את משרת שר האוצר, לצד המשך כהונתו כשר העבודה.
משרת שר האוצר נתפשֹת באופן מסורתי כטקס מעבר בדרך לתפקיד ראש הממשלה, וקידומו לתפקיד הבכיר מכולם נראה בשלב זה בלתי נמנע, כאשר פרשנים פוליטיים הסיקו כי סנטר מטפח את יונקר כיורשו.
יונקר נבחר לראשות ממשלת לוקסמבורג ב-20 בינואר 1995. מטרותיו הראשונות כראש הממשלה היו להתמקד בכללי הפלטפורמה הכלכלית העולמית ולשפר את הפרופיל הבינלאומי של לוקסמבורג, יעדים שחייבו ביקורים רבים בחו"ל.
מאז 1995 נבחר שלוש פעמים.
הפעם האחרונה הייתה ב-7 ביוני 2009. בעת עזיבתו את תפקיד ראש ממשלת לוקסמבורג היה יונקר ראש הממשלה שכיהן בפרק הזמן הארוך ביותר מכל מדינות האיחוד האירופי, ואחד המנהיגים הנבחרים הוותיקים ביותר בתפקידם בכל דמוקרטיה שהיא בעולם.
ב-7 במרץ 2014 נבחר בקונגרס של מפלגת העם האירופי למועמד המפלגה לנשיאות הנציבות האירופית בבחירות שעתידות היו להיערך בין 22 ל-25 במאי 2014. ב-15 ביולי נבחר לנשיא הנציבות האירופית.
סיים את כהונתו ב-30 בנובמבר 2019. לצד שפת אמו, לוקסמבורגית, הוא דובר גם צרפתית, גרמנית ואנגלית.
כהונתו הראשונה של יונקר כראש ממשלה התמקדה בכינון פלטפורמה כלכלית של יחסים בינלאומיים בילטרליים, על מנת לשפר את הפרופיל של לוקסמבורג בחו"ל, וכללה מספר ביקורים רשמיים בחו"ל.
במהלך ביקור אחד כזה, בדבלין בדצמבר 1996, תיווך בהצלחה בין קנצלר גרמניה דאז, הלמוט קוהל, לבין נשיא צרפת דאז, ז'אק שיראק, במחלוקת שעסקה במדיניות הכלכלית והמוניטרית שיונקר עצמו הנהיג באיחוד האירופי.
העיתונות הצמידה לו את הכינוי "Hero of Dublin" על כך שהשיג הסכם שנראה לא סביר בין השניים.
1997 הביאה את הנשיאות התורנית של המועצה האירופית ללוקסמבורג, לראשונה בתקופת ממשלו של יונקר.
יונקר דגל בקידום אינטגרציה חברתית באירופה בד בבד עם "תהליך לוקסמבורג" לצורך קידום מדיניות אירופית משותפת נגד אבטלה.
יונקר גם יזם את ה-"Euro 11", קבוצה לא-רשמית של שרי האוצר האירופיים העוסקת בעניינים כלכליים ומוניטריים הנוגעים לאידיאלים של האיחוד האירופי.
כהוקרה על כל היוזמות הללו זכה ב-1998 בפרס ה-Vision for Europe Award, פרס המוענק כהוקרה על הישגים יוצאי דופן בקידום אירופה אל העתיד.
בבחירות 1999 זכה בכהונה נוספת כראש הממשלה, אם כי הקואליציה עם מפלגת העובדים הסוציאליסטית נשברה לטובת קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר בחירות 2004 הפכה שוב מפלגת העובדים הסוציאליסטית למפלגה השנייה בגודלה, ויונקר כונן איתה קואליציה פעם נוספת.
זמן קצר לאחר בחירתו מחדש, מצא עצמו יונקר מוסר מידע מוטעה בפסגת האיחוד האירופי אודות מצבו של ראש הרשות הפלסטינית דאז, יאסר ערפאת.
יונקר הודיע בטעות על מותו בטרם עת, בטרם חזר בו בטענה שמדובר באי-הבנה.
בראשית 2005 ירש כהונה שנייה כנשיא המועצה האירופית, תפקיד שכיהן בו גם במחצית השנייה של 1997. זמן קצר לאחר תום כהונתו התקיים בלוקסמבורג משאל עם על אישור החוקה האירופית, ויונקר סיכן את הקריירה שלו למען הצלחת המשאל, תוך שהוא מבטיח להתפטר אם המשאל ייכשל.
בסופו של דבר היה שיעור התומכים באישור החוקה 56.5%, כשאחוז ההצבעה היה 88%.
נאמנותו הנמשכת לאידיאלים האירופיים הביאה לזכייתו ב-2006 בפרס Charlemagne Prize ("פרס קרל הגדול"), אחד הפרסים היוקרתיים ביותר באירופה.
ב-2009 גינה יונקר את הסרת החרם על הבישוף השנוי במחלוקת, ריצ'רד ויליאמסון, חבר אגודת הקדוש פיוס העשירי.
ב-2013 הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, עקב שערוריית ריגול, לפיה איפשר לסוכנות הביון של המדינה (SREL, Service de Renseignement de l'Etat) לרגל נגד אזרחים ומדינאים בכירים בלוקסמבורג.
ב-4 בדצמבר אותה השנה נפרד סופית מתפקידו זה.
יונקר נכנס לתפקידו ביולי 2014 אחרי תהליך בחירות ארוך ומורכב.
מייד עם כניסתו לתפקיד התמודד יונקר עם Luxembourg Leaks מסמכים אשר חשפו את הפיכת לוקסמבורג למקלט מס עבור תאגידים וחבורת זרות.
בתקופת כהונתו הגיעו יחסי בריטניה והאיחוד האירופי לשפל חסר תקדים ששיאו בתוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי.
ז'אן-פייר בכרי היה שחקן ותסריטאי קולנוע יהודי-צרפתי.
זכה חמש פעמים בפרס סזאר, וכן בפרס פסטיבל קאן ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי.
בכרי נולד למשפחה יהודית בעיר באו איסמאעיל שבאלג'יריה.
הוא החל דרכו כשחקן קולנוע והתפרסם לראשונה בסרט הצרפתי מועמד פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "בינינו".
התפקיד הראשון, בו זכה להערכה, היה בסרטו של לוק בסון "רכבת תחתית", שהעניק לבכרי מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1993 זכה בכרי בפרס הסזאר ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי על כתיבת התסריט המשותפת בקומדיה "לעשן/לא לעשן".
הפקות מוצלחות נוספות, בהן היו שותפים בכרי וז'אווי לקראת סוף שנות ה-90, הן בכתיבה והן במשחק - היו "דמיון משפחתי" ו"חיים הם שיר" (עליו אף הועמד הזוג לפרס האקדמיה האירופאית), שהוסיפו להם עוד שני פרסי סזאר על כתיבת התסריט לסרטים.
בסרט "חיים הם שיר" קיבל בכרי גם פרס סזאר על היותו שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2000 הוכיח בכרי שהוא לא רק שחקן בתפקידי משנה, כאשר קיבל מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר כשכיכב בסרט "Kennedy et moi".
באותה שנה יצרו בכרי ואשתו אנייס ז'אווי את קומדיית המנהגים המתוחכמת "על אהבה וטעמים אחרים"; הסרט, בבימויה של ז'אווי, זיכה את הזוג ב"פרס האקדמיה האירופאית" ובפרס סזאר זוגי רביעי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר; בכרי עצמו אף גילם בסרט את קסטלה, תעשיין אמיד מעיירה קטנה נשוי למעצבת פנים עם טעם דומיננטי, המכריחה אותו לפקוד אירועי תרבות שונים ומשונים.
על תפקידו זה זכה בכרי במועמדות שנייה ברציפות לפרס סזאר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
מועמדותו השלישית לפרס סזאר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר הייתה ב-2004 על הופעתו בסרט "רגשות".
הצלחתם של בני הזוג בכרי וז'אווי הגיעה לשיא ב-2004 עם זכייתם בפרס ראשון בפסטיבל קאן על התסריט לסרט "תסתכלו עליי", כשהם גם הופיעו בסרט בתפקידים הראשיים.
ז'אן-פייר זֵ'נֵה הוא במאי קולנוע ובמאי וידאו קליפים צרפתי.
ז'נה נולד ברואן (Roanne) שבמחוז לואר בצרפת.
בגיל 17 רכש מצלמת סרטים ראשונה, והחל לייצר סרטים קצרים בעודו לומד אנימציה.
הוא חבר למארק קארו, מעצב ואמן ספרי קומיקס, אשר שיתף עִמו פעולה לאורך זמן וחלק עמו את עבודת הבימוי.
יחד הם יצרו סרטי הנפשה שזכו בפרסים.
סרטם הראשון בהשתתפות שחקנים, "המוצב של מטח היריות האחרון" , היה סרט קצר על חיילים בעולם עתידני אפל.
ז'נה ביים גם פרסומות רבות וסרטי וידאו קליפ.
סרטם הראשון באורך מלא של ז'נה וקארו היה "מעדניה" (Delicatessen; 1991), קומדיה שחורה המתרחשת בעולם מוכה רעב שלאחר חורבן, שבו בניין דירות השוכן מעל מעדניה נשלט על ידי קצב ההורג בני אדם כדי להאכיל את דייריו.
ז'נה היה שותף לכתיבת התסריט, כבכל סרטיו הבאים, לבד מהנוסע השמיני: התחייה".
אחריו ביימו את "עיר הילדים האבודים" (La Cité des enfants perdus), סרט פנטזיה אפל ובעל מספר קווי עלילה, על מדען מטורף החוטף ילדים כדי לגנוב את חלומותיהם ולמנוע מהם להתבגר טרם זמנם.
הצלחת סרטם זה הביאה להזמנתם לביים את הסרט הרביעי ב"סדרת הנוסע השמיני", "הנוסע השמיני: התחייה".
בדומה לסרטים שביים אחריו, שמו של ז'נה בלבד מופיע כבמאי הסרט, אף שקארו תרם אף הוא בעיצוב האמנותי.
אף שזכה לביקורות שליליות, סרט זה היה למכניס ביותר מבין סרטי הסדרה.
ז'נה שב לצרפת לאחר שזכה להצלחה בהוליווד וסרטו הבא היה "אמלי" (2001), בכיכובה של אודרה טוטו.
סגנונו של הסרט אמילי היה שונה באופן בולט מסרטיו עד לאותה עת, בהיותו קומדיה רומנטית.
הוא מספר על אשה הנהנית מעשיית מעשים טובים לאחרים, אולם אינה יכולה למצוא אהבה בעצמה.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה.
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "שנים של אירוסין", שהוא עיבוד לקולנוע של רומן מאת סבסטיאן ז'אפריסוֹ (Sébastien Japrisot).
הסרט, בכיכובה של אודרי טוטו, מתעד את חיפושיה של אשה אחר אהובה הנעדר בתום מלחמת העולם הראשונה.
ז'נה זכה על הסרט בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2007 התפטר ז'נה מבימוי סרט על פי ספרו של יאן מרטל, "חיי פיי", מסיבות תקציביות.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו "תעלולים ללא הפסקה" (Micmacs à tire-larigot), שנושאו "סאטירה על סחר הנשק העולמי".
ז'אן-פייר מלוויל היה במאי ושחקן קולנוע יהודי-צרפתי.
מלוויל נולד בשם ז'אן פייר גרומבאך (Jean-Pierre Grumbach), ומאוחר יותר אימץ את השם "מלוויל" בהיותו לוחם תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה, כמחווה לסופר האהוב עליו ביותר, הרמן מלוויל.
עם שם זה נשאר גם לאחר תום המלחמה.
מלוויל נולד בפריז, צרפת, למשפחה יהודית מאלזס.
מגיל צעיר היה פוקד את אולמות הקולנוע מדי יום.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה, תחילה בצבא הבריטי, והשתתף במבצע דרגון.
כשחזר מהמלחמה הוא הגיש בקשה ב-SNTPCT (האיחוד הלאומי של טכנאים ועובדי הפקה קולנוע וטלוויזיה) להיות עוזר במאי ונדחה.
כתוצאה מכך, החליט לביים את סרטיו בגפו.
את סרטו הראשון, "שתיקת הים", (Le Silence de la Mer) משנת 1949 כתב, הפיק, ביים וערך, מה שהפך אותו למודל לחיקוי בקרב אנשי הגל החדש בקולנוע הצרפתי כבמאי השולט באופן עצמאי על יצירתו.
מלוויל נודע בסרטיו הטרגיים והמינימליסטיים בקטגוריית הפילם פוליסייר, הפילם נואר הצרפתי, אף שביים גם כמה דרמות ועיבודים ספרותיים כגון "ילדים נוראים", על פי ז'אק קוקטו, ו-"ליאון מורין, כומר", על פי רומן מאת באטריס בק.
הסרט "הסמוראי" (1967), בכיכובו של אלן דלון, שהיה השחקן המועדף עליו, נחשב ליצירת המופת שלו.
גם סרטו "בוב המהמר" (1956), נחשב לאבן-פינה בסוגו.
סרטו "צבא הצללים" (1969), על פי רומן של ז'וזף קסל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר על המחתרת ותקופת הכיבוש הנאצי בצרפת.
"המעגל האדום" (1970), בכיכובם של איב מונטאן, אלן דלון, בורביל וג'אן-מריה וולונטה, נחשב אף הוא כפסגה ביצירתו.
מלוויל העניק חשיבות רבה לתסריט, למורכבויות סיפוריות ולשימור מתח פסיכולוגי לאורך כל הסרט.
לעיתים קרובות סרטיו פסימיים וחוקרים את הצדדים האפלים של האדם.
בעזרת יכולת נדירה של התבוננות בנפש האדם, הצליח מלוויל לזכות באהדת הקהל וכן באהדת הביקורת, ששיבחה את סרטיו.
מלוויל היה אחד הבמאים הראשונים שצילמו בלוקיישנים אמיתיים ולא בתוך אולפן ובכך השפיע מאוד על סרטי הגל החדש.
הוא הופיע בתפקיד משני בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "עד כלות הנשימה", ואף עזר לו בעריכת הסרט (סגנון ה"ג'אמפ-קאט" החדשני לאותה התקופה).
בשנת 1963 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בברלין.
מלוויל ביים 13 סרטים באורך מלא, חצי מהם סרטי פשע.
הוא היווה השראה והשפיע על במאים כז'אן-לוק גודאר, קוונטין טרנטינו, מרטין סקורסזה וג'ון וו.
מלוויל היה רווק מושבע, אינדיבידואל אדוק (שנודע כדון-ז'ואן), הסתובב תמיד עם משקפי שמש כהים (גם בלילות) וחי הרחק מעין-הציבור.
הוא נפטר בפריז בגיל 55 מהתקף לב.
בשנת 2008 הופק סרט תיעודי באורך 26 דקות, שנקרא "שם קוד מלוויל" (Code Name Melville), החושף את תפקידו החשוב של מלוויל בהתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה ובגישתו לעשיית סרטים.
ז'אן-פול פיטוסי היה כלכלן צרפתי-יהודי ממוצא תוניסאי.
פיטוסי נולד בלה גולט שבתוניסיה.
סיים דוקטורט בהצטיינות במשפטים ובכלכלה מאוניברסיטת שטרסבורג הוא היה פרופסור לכלכלה במכון למדע המדינה פריז (סיאנס פו) מאז שנת 1982 ועד למותו, ובאוניברסיטה הבינלאומית החופשית ברומא (LUISS).
כמו כן כיהן כפרופסור במכון האוניברסיטאי האירופי בפירנצה (European University Institute) בשנים 1979–1983, וכפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1984.
בשנים 1989–2010 כיהן כנשיא מרכז המחקר הצרפתי לכלכלה (OFCE– Observatoire français des conjonctures économiques), ומאז 1997 ועד למותו כיהן כחבר במועצה לניתוח כלכלי של ראש ממשלת צרפת ובוועדה הכלכלית הלאומית.
בפברואר 2008 מונה מטעם הנשיא סרקוזי לכהן יחד עם ג'וזף שטיגליץ ואמרטיה סן כמתאם בוועדה למדידת ביצועים כלכליים והתקדמות חברתית.
בין השנים 2000 ל-2009 פיטוסי שימש כמומחה מקצועי בוועדה לעניינים כלכליים ומוניטריים של הפרלמנט האירופי, וכן היה חבר בוועדת האו"ם בנושא הרפורמה במערכת הפיננסית והמוניטרית הבינלאומית.
ב-14 באפריל 2008 הוא נבחר למועצת המנהלים המפקחת של חברת טלקום איטליה.
פיטוסי נחשב לתומך בכלכלה קיינסיאנית, ועסק בתאוריות של אינפלציה, אבטלה, כלכלה פתוחה ותפקידה של המדיניות המקרו כלכלית.
הוא היה מבקר של מדיניות פיסקלית ומונטרית נוקשה, משום שטען שיש לכך השפעה שלילית על הצמיחה והתעסוקה.
הוא טען שמשבר הסאבפריים נובע "מרצון של רווחיות יתר של בעלי ההון הפיננסי." פרסם מאמרים אקדמיים ומאמרים פופולריים רבים, ועבודתו האחרונה עסקה בקשר שבין דמוקרטיה ופיתוח כלכלי.
בשנת 2011 פרסם גילוי דעת שבו תמך במחאת האוהלים בישראל.
ז'אן-קלוד טרישה (שם מלא בצרפתית: Jean-Claude Trichet; נולד ב-20 בדצמבר 1942 בליון, צרפת) הוא בנקאי צרפתי, אשר שימש כנשיא הבנק המרכזי האירופי החל משנת 2003 ועד לשנת 2011. כמו כן, הוא מכהן כחבר בדירקטוריון הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
הוא מכהן כיו"ר הקבוצה האירופאית בוועד השלישייה.
טרישה דורג חמישי ברשימה שערך ניוזוויק של האישים המשפיעים ביותר בעולם, כחלק משלשת הכוח הכלכלית הכוללת את בן ברננקי (דורג רביעי) ומסאקי שיראקאווה (דורג שישי).
טרישה חונך ב- École des Mines de Nancy, היכן שהוא השלים את לימודיו בשנת 1964. הוא עבר ללמוד בסיאנט פו, עד לשנת 1966, ולאחר מכן בבית הספר הלאומי למנהל (École Nationale d'Administration; ENA) בשנים 1969-1971, שני מוסדות צרפתיים להשכלה גבוהה בתחום מדע המדינה והמנהל הממשלתי.
בשנת 1987 טרישה נהפך לחבר בגוף ייעוץ פיננסי בר-השפעה המבוסס בוושינגטון, ה- Group of Thirty.
מאוחר מכן, בשנת 1993 הוא מונה לנגיד הבנק המרכזי בצרפת.
ב-1 בנובמבר 2003 בא במקומו של ווים דויסנברג כנשיא הבנק המרכזי האירופי.
בשנת 2008, טרישה זכה בפרס ה- Vision for Europe Award עבור תרומתו לקידום אינטגרציה אירופאית רחבה יותר.
בינואר 2003 טרישה הועמד למשפט יחד עם שמונה נוספים באשמת אי-סדירויות בבנק קרדי ליונה, אחד מהבנקים הגדולים בצרפת.
טרישה היה ממונה על האוצר הצרפתי באותה התקופה.
הוא נוקה מאשמה ביוני 2003, מה שפינה עבורו את הדרך להתקדם לתפקיד נשיא בנק המרכזי האירופי.
טרישה ייחס את משבר הבנקאות של שנת 2009 להערכת חסר של סיכונים בקרב הקהילה הפיננסית הבינלאומית.
הוא קרה לרפורמה להפחתת החשיבה לטווח-קצר בקרב הבנקים ולהגברת השקיפות.
טרישה היה קורבן לביקורת על תגובתו של הבנק המרכזי האירופי למיתון הגדול, שהתמקדה ביציבות מחירים על פני התאוששות וצמיחה.
ב- 31 באוקטובר 2011, הוחלף טרישה בתפקידו כנשיא הבנק המרכזי האירופי, על ידי הבנקאי והכלכלן האיטלקי מריו דראגי.
ז'אן קלוד ג'ונס הוא נגן גיטרה בס, קונטרבס וגיטרה ומוזיקאי יוצר בתחומי הג'אז החופשי והאוונגארד.
ג'ונס נולד בתוניסיה ועבר לצרפת בגיל צעיר.
הוא ניגן מוזיקה עממית וג'אז בהרכבים שונים ובגיל 17 כבר היה לנגן גיטרה מקצועי.
בשנת 1978 עבר לארצות הברית ורכש השכלה פורמלית במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
לאחר שסיים את לימודיו בבוסטון עבר ללוס אנג'לס ולמד עוד שנתיים גיטרה בס.
בשנת 1983 עלה לישראל והשתקע בירושלים.
בין השנים 1996 ל-2000 כיהן כראש מחלקת הג'אז של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
סגנונו הוא אלתור ג'אז חופשי תוך שימוש יצירתי בכלי הנגינה ובכלים אלקטרוניים, מחשב ואפקטים קוליים.
הוא אימץ לעצמו את הקונטרבס החשמלי ככלי מרכזי ובנוסף לפריטה ונגינה בקשת הוא גם מתופך עליו, מכה בו, פורט עליו עם הקשת ומפיק מן הכלי צלילים מגוונים.
הוא חבר לסלבה גנלין, להרולד רובין, לסטיב הורנשטיין ואחרים ביצירת סגנון ג'אז אוונגרדי חופשי.
בשנת 2003 הקים את הלייבל "קדימה", ששם לו למטרה לעודד יוצרים ישראלים בתחום המוזיקה המאולתרת.
בלייבל הוא מקליט את תקליטיו ומוציא יצירות של אמני אוונגארד צעירים וותיקים ושיתופי פעולה רב תחומיים.
התקליט הראשון שהקליט בלייבל היה"Jean Claude with Friends", כלל דואטים נגני ג'אז חופשי ועם אמני "פרפורמנס ווקאלי", שימוש בקול באופן אקספרסיווי ותיאטראלי.
האלבום הושק בהופעה בה ניגן עם עשרה מאמני אלתור המובלים בישראל.
ג'ונס מבצע שיתופי פעולה רבים עם אמנים מדיסציפלינות שונות כמשוררים (כמו ישראל אלירז), ורקדנים בהפקות שונות.
בין השאר שיתף פעולה עם אמנית הקול ויקטוריה חנה, עם המלחינה מאיה דוניץ עם אמנית המחול ענת שמגר, עם הרקדן ארקדי זיידס, עם האמן הרב-תחומי ג'וזף שפרינצק, ועם אמנית כלי ההקשה מאירה אשר.
כמו כן כן ניגן עם סטן גץ, רד רודני, דייב ליבמן, ג'ון זורן, אלברט בגר, יובל מסנר ואחרים.
בין המופעים שארגן בולט המופע Deep Tones For Peace (צלילים נמוכים למען השלום"), אירוע במסגרתו ניגנו על במה אחת באפריל 2009 שבעה מהקונטרבסיסטים הטובים בארץ ובו-זמנית יחד עם שמונה קונטרבסיסטים מובילים מן העולם שניגנו בניו יורק.
המופע הועלה מספר פעמים בלבונטין 7 בתל אביב, ובמועדוני "הצוללת הצהובה" ו"המעבדה" בירושלים.
בשנת 1988 אובחנה אצלו מחלת טרשת נפוצה, מאבקו במחלה הונצח בסרט התעודי "אלתור חופשי" של הבמאי דורון ג'רסי, שהוצג בדוקאביב 2011 ובערוץ 8.
ז'אן-פרנסואה מִילֶה היה צייר ותחריטן צרפתי, יחד עם תאודור רוסו, קורו, שארל-פרנסואה דוביני - נציג אסכולת ברביזון.
התפרסם במיוחד בתמונותיו מחיי הכפר ועבודות השדה.
הושפע מהצייר הצרפתי גוסטב קורבה.
נחשב לאמן ריאליסט, לעיתים נטורליסט, שהשפיע רבות על האמנים בדורות הבאים.
ז'אן-פרנסואה מילה נולד בשנת 1814 למשפחה של איכרים אמידים ביישוב הקטן גרישי, חלק מהכפר גרוויל-אג (Greville-Hague), באזור צפון קוטנטן, שבחבל נורמנדיה, לא רחוק משרבור.
אביו היה ז'אן לואי ניקולא מילה שמוצאו היה ביישוב סן-ז'רמן-לה-גאיאר, ואמו הייתה אמה-אנרייט-אדלאיד, לבית אנרי.
במקביל לעיסוקיהם בעבודת האדמה הוריו היו אנשים שוחרי קריאה וקתולים אדוקים.
ז'אן פרנסואה שנקרא לזכרו של הקדוש פרנצ'סקו מאסיסי הנערץ על סבתו, היה בנם הבכור מבין שמונה ילדים ועזר מילדותו בעבודות החרישה וברעיית הצאן של המשפחה.
אחוזת הוריו השתרעה עד לגבעה שעל גדת תעלת למאנש.
מילה נמשך לאמנות מגיל מוקדם וזכה להשכלה נאותה, הודות לסבתו מצד האם,לואיז ז'ומלן ולאחיה הכומר שארל, שהקנו לו אהבה לקריאת ספרים.
בילדותו קרא מילה את התנ"ך ואת הברית החדשה וגם את כתבי מונטן, לה פונטן, הומרוס, ורגיליוס, תאופרסטוס, אוגוסטינוס הקדוש, בוסואה ופנלון ובשנות ה-20 לחייו את שייקספיר, מילטון, שאטובריאן והוגו.
בגיל 19, בשנת 1833 נסע לשרבור על מנת ללמוד אצל צייר הנופים פול די-מוּשל.
למד באותה עיר גם אצל הצייר לוסיין תאופיל לאנגלואה, תלמיד של ברון גרו.
החל משנת 1835 הקדיש עצמו כל כולו לציור.
בעזרת מלגה שסידרו לו לאנגלואה ואחרים, בשנת 1837 נסע מילה לפריז והתקבל לאקדמיה לאמנויות יפות.
הוא למד בסטודיו של פול דלרוש.
אחרי שבשנת 1839 הפסיק לקבל מלגה, התחיל לממן את לימודיו ואת מחייתו על ידי ציור דיוקנאות.
בקשתו הראשונה להציג בסלון האמנים של פריז נדחתה.
בשנת 1841 מילה התחתן עם פולין-וירז'יני אונו ויחד איתה עבר לגור בפריז.
בתקופה זו, הידועה מאוחר יותר כ"תקופה הפרחונית" ביצירתו - צייר תמונות קלילות וחושניות בהשפעת סגנון הרוקוקו, לפי דוגמת פרגונאר.
בשנת 1844 נפטרה אשתו ממחלת השחפת ומילה חזר לשרבור.
כעבור שנה, ב-1845 הוא עבר לגור בלה האבר עם ידידה חדשה בשם קתרין למר (Catherine Lemaire) שהייתה לאשתו השנייה.
עבד שם בציור דיוקנאות ותמונות מחיי הכפר.
בסוף אותה שנה חזר לפריז והתוודע לאמנים כגון קונסטאן טרואיון, נרסיס דיאס דה לה פניה, אונורה דומייה, אנטואן לואי בארי ותאודור רוסו והצליח להציג מיצירותיו בגלריות שונות בפריז.
מילה התיידד עם אלפרד סאנסייה איתו התכתב בהמשך כל ימי חייו.
ב-1881 כתב סאנסייה מונוגרפיה מקיפה על חייו ומפעל יצירותיו של מילה.
כאשר מהפכת פברואר 1848 שמה קץ למלוכתו של לואי פיליפ וקמה הרפובליקה השנייה קצרת הימים, שמר מילה מרחק מהאירועים הפוליטיים סביבו.
משרד הפנים של הממשלה הזמנית קנה ב-5000 פרנק ,סכום גדול ויוצא דופן באותם ימים, את התמונה שלו Les Botteleurs de foin.השלטון החדש הזמין אצלו עוד עבודות בשווי 1800 פרנק.
ההכנסות האלה איפשרו לו לעזוב ביוני 1849 את פריז ולהתיישב יחד עם ידידו שארל זאק ביישוב ברביזון, בסמוך ליער פונטנבלו.
יחד עם הצייר תאודור רוסו, התבלט שם מילה כמנהיג קבוצת האמנים שכונתה מאוחר יותר "אסכולת ברביזון".
עם הזמן התחילו להגיע למקום גם שוחרי אמנות רבים שזיכו את הצייר בהכנסה סדירה, אם כי צנועה.
בשנות 1850 התחילו להגיע למקום גם ציירים רבים מארצות שונות, כולל מעבר לאוקיינוס.
בתקופה זו צייר מילה, בין השאר, את תמונתו "המלקטות" (1857).
חלק מהמבקרים מתחו עליו בקורת על כי העז לצייר שלוש איכריות יגעות כפיים שהותר להן לאסוף את שאריות השיבולים שנשארו בשדה בעקבות הקציר וטענו שהריאליזם שלו מופרז.
התעוררו נגדו ,ללא בסיס, חשדות כי אוהד רעיונות סוציאליסטים.
ברקע התמונה רואים את תהליך הקציר, שבו הגיבורות העיקריות של הציור אינן לוקחות חלק.
מבקרים אחרים התרשמו לטובה מהקפידה והכניסה לפרטים בעיבוד הנושא והעריכו שמדובר במגמה אמנותית חדשה.
בשנת 1867 לרגל התערוכה העולמית של פריז, הוצגה גם תערוכה רטרוספקטיבית שלו.
בשנת 1870 בגלל המלחמה עם פרוסיה, נאלץ מילה לעבור למשך שישה חדשים ליישוב קרוב לשרבור.
כשבפריז פרצו המהומות המהפכניות, סירב מילה להיות חבר באיגוד האמנים תומכי הקומונה.
הוכה בחולי ולא הצליח לסיים את עבודת הקישוט של הפנתאון בתמונות מחיי ז'נבייב הקדושה.
מילה נפטר בינואר 1875 בביתו ברביזון.
התמונה "משק בגרוויל" צוירה בנורמנדיה ונחשבת למבשרת את סגנון האימפרסיוניזם.
מגוון הצבעים בה עשיר מאוד.
זה ליד זה מונחים הצבע האדמדם-חמים של הקירות, הגוונים הבהירים של הרקיע והירוק של הצמחייה.
תמונה ידועה נוספת של מילה, "תפילת המלאך", ביקשה לשקף את אדיקות האיכרים בזמנו.
ערך הציור עלה מאלף פרנק כשנמכר לראשונה ב-1860 ל-800,000 פרנק כשנקנה על ידי מוזיאון לובר.
בתמונה רועה טווה צמר מאוברן, משיג מילה את האפקטים הטבעיים של הרקיע על ידי הנגיעות השקופות של לובן העננים המשוחות מעל הכחול הסמיך של השמיים.
על ידי הארת פרטים מסוימים והצללתם של אחרים, הוא הגשים את עיצוב הדמות באופן כל כך פלסטי שהיא נראית כמעט ניתנת למישוש.
גם בציור שיעור סריגה הוכיח מילה את כישרונו הבלתי רגיל באמנות הצבעים.
בולטת התאמה מצוינת של גוני הכחול עם הצהוב שבבגדים.
ההארה מאוזנת על ידי קרנות האור הנופלות על הידיים החרוצות של הילדה.
הקומפוזיציה מזכירה את הציור של ורמיר, רוקמת התחרה.
ז'אן-פרנסואה קופה , הוא פוליטיקאי יהודי צרפתי ששימש כשר אוצר בשנים 2005–2007, ובין התאריכים 19 בנובמבר 2012 - 15 ביוני 2014 כיהן כנשיא מפלגת האיחוד למען תנועה עממית, מפלגת האופוזיציה העיקרית בצרפת.
ז'אן-פרנסואה קופה נולד במשפחה של מהגרים יהודים לצרפת; משפחת האב היגרה מרומניה ומשפחת האם מאלג'יריה.
הוא מגדיר את עצמו כיהודי חילוני.
קופה היה ממובילי המסע הציבורי, שהביא לחקיקה נגד לבישת בורקה בציבור בצרפת.
קופה אב לארבעה ילדים, שלושה מנישואיו הראשונים לולרי דוקינג (Valérie Ducuing), ואחת מזוגיות שנייה.
את חברתו ממוצא אלג'ירי, נדיה חממה (Nadia Hamama), נשא לאישה בדצמבר 2011.
ז'אן-פייר סר הוא מתמטיקאי צרפתי שזכה בפרסים רבים.
היה הזוכה הצעיר ביותר במדליית פילדס ב-1954 והזוכה הראשון בפרס אבל ב-2003.
ז'אן-פייר סר נולד ב-15 בספטמבר 1926 בבאג, פירנה-אוריאנטל, צרפת להורים רוקחים.
את הפרס הראשון קיבל במסגרת לימודיו בתיכון אלפונס דודה, כאשר זכה במקום הראשון במתמטיקה בקונקור ג'נרל (Concours général).
ב-1945 התחיל את לימודיו באקול נורמל סופרייר, ב-1951 הגן על הדוקטורט שלו בטופולוגיה אלגברית בסורבון בהנחייתו של אנרי קרטן.
הוא התקבל לקבוצת בורבאקי שאותה יסד קרטן.
ב-1958 מונה לפרופסור בקולז' דה פראנס שם פעל עד שיצא לפנסיה ב-1994. בנוסף פעל באוניברסיטת הרווארד ובמכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
הוא חבר האקדמיה הצרפתית למדעים, החברה המלכותית של בריטניה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה המלכותית השוודית למדעים והאקדמיה הרוסית למדעים וכן קיבל מעשרות אוניברסיטאות תואר דוקטור לשם כבוד.
ז'אן-קלוד בריסו היה יוצר סרטים צרפתי.
מוטיבים חוזרים ביצירתו היו אלימות ומיניות, באחדים מסרטיו משולבים אלמנטים פנטסטיים.
בין הידועות שביצירותיו: "דברים סודיים" (2002), "מלאכיות בעירום", סרטו הסמי-אוטוביוגרפי משנת 2006, והסרטים מראשית דרכו "חתונה לבנה" (1989), הופעתה הראשונה של ונסה פאראדי בקולנוע ו"המולה וזעם" (1988), שעסק במצוקת הקיום והאלימות בפרברי פריז.
ב-1988 זכה בפסטיבל קאן בפרס מיוחד בקטגוריית יוצרים צעירים, בעבור סרטו "המולה וזעם".
סרטו משנת 1992, סלין, היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
עבור "דברים סודיים" הוענק לו בשנת 2003 פרס התרבות הצרפתית בפסטיבל קאן.
בשנת 2012 זכה סרטו "נערה משום מקום" בפרס ברדלס הזהב, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לוקרנו שבשווייץ.
כיהן כפרופסור בבית הספר לקולנוע "לה-פמי" (La Fémis).
בשנת 2005 הורשע בהטרדה מינית של שתי שחקניות, אותן בחן באודישנים.
נגזרה עליו שנת מאסר על תנאי.
עלילת סרטו "מלאכיות בעירום" מבוססת באופן חלקי על מקרה זה.
ז'אן-פייר לואי לורן הואל היה צייר, חָרָט ורַשָּׁם צרפתי.
במהלך חייו הארוכים היה עֵד לתקופת שלטונו של לואי החמישה עשר, למהפכה הצרפתית, ולתקופת הקיסרות הראשונה של נפוליאון בונפרטה.
הואל נולד בעיר רואן שבצרפת, למשפחה של אומנים מצליחים, ונשלח בגיל 15 ללימודים באקדמיה לרישום בעיר.
שם נחשף לאמנות ההולנדית המוקדמת ולציור הפלמי, שלהם נודעה השפעה מכרעת על בחירתו להתמחות בציור נוף.
ב-1758 פרסם הואל ספר של תחריטי נוף פרי עטו, וב-1768 צייר סדרת ציורים של שישה מבטים שונים על חלקתו של שר החוץ הצרפתי אטיין פרנסואה דה שואזל.
שנה לאחר מכן זכה להתקבל לאקדמיית צרפת ברומא בזכות השפעתם של פטרוניו.
במהלך שהותו סייר ברחבי איטליה הדרומית, הושפע מהמנהגים האיטלקיים, מן הנופים ומהערים העתיקות, וצייר ציורי גואש שזכו לשבחים בתערוכות הסלון הפריזאי של ראשית שנות ה-70 של המאה ה-18.
בשנים 1776 עד 1779 טייל בסיציליה, ליפארי ומלטה, ולאחר מכן פרסם מספר ספרי מסע שופעים באיורים.
מטרתו העיקרית של הואל הייתה להמחיש את הטופוגרפיה המקומית, אך הנגיעות העדינות בצבע מים הצליחו אף לתפוס את דפוסי האור ואת האווירה באזור.
אחד מציוריו הידועים ביותר, אם לא הידוע שבהם, צויר ב-1789, והוא דווקא חורג מסגנונו השגרתי של ציורי נוף וטבע, אלא מתעד אירוע היסטורי – נפילת הבסטיליה.
הציור "ההסתערות על הבסטיליה", שצויר בצבע מים, ושמור כיום בספרייה הלאומית של צרפת, מתאר את השתלטות ההמונים על כלא הבסטיליה, שאירעה ב-14 ביולי 1789. במרכז הציור ניתן לראות את המעצר של ברנאר-רנה ז'ורדאן, מרקיז דה לוּנֵה , מנהל בית הכלא ומפקד חיל המצב שלו בעת אירוע ההשתלטות.
בשנותיו האחרונות פרסם הואל שני חיבורים מאוירים על פילים.
איורים שהכין על חיות אחרות מרמזים כי תכנן לפרסם עבודות זואולוגיות נוספות, אך מותו בגיל שבעים ושמונה קטע את תכנוניו.
הוא גילה מספר צבירי כוכבים וניסח גרסה מוקדמת של הפרדוקס של אולברס.
שסו נולד למשפחת אצולה מהעיירה שסו-סור-לוזאן שבקנטון וו, ליד העיר לוזאן שבשווייץ, ולמד מתמטיקה ופילוסופיה בעזרת סבו מצד אמו, ז'אן-פייר דה קרוסאז.
לאחר לימודיו בנה מצפה כוכבים בשטחים שליד הטירה המשפחתית ועסק בתצפיות בשמים ובמדידות שבעזרתן מיפה מחדש את הקנטון.
ב-13 בדצמבר 1743 הוא גילה את השביט C/1743 X1 (שלמעשה התגלה 4 ימים קודם לכן על ידי דירק קלינקנברג) וחישב את מסלולו.
הוא המשיך לצפות בשביט ופרסם את תצפיותיו וכאשר השביט הפך לבהיר במיוחד, עד שניתן היה לראותו באור יום, נעשה מזוהה איתו כך שהשביט נקרא לעיתים קרובות על שמו.
בשנת 1746 הוא גילה שביט נוסף (C/1746 P1) שלא היה מרשים כמו קודמו.
בעקבות פרסומו הוא נהיה חבר באקדמיות של פריז, סנקט פטרבורג, סטוקהולם, גטינגן וכן בחברה המלכותית של לונדון.
בשנת 1746 הוא הציג לאקדמיה הצרפתית למדעים רשימה של 21 ערפיליות ש-8 מתוכן היו תגליות מקוריות שלו (ועוד 3 מהן הוא גילה בלי שידע שכבר התגלו בעבר).
בשל קשריו החברתיים בפריז הוא עבר להתגורר שם, אך נפטר בגיל 33 זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מותו התפרסם מחקר שערך בנושא הכרונולוגיה המקראית בניסיון לתארך במדויק את התאריך של צליבת ישו באמצעות אירועים אסטרונומיים שמוזכרים בספר דניאל.
שביט C/1743 X1 שנקרא גם השביט הגדול של שנת 1744 וכן שביט שסו או שביט קלינקנברג-שסו
ניסוח מוקדם של הפרדוקס של אולברס
ז'אן-פייר סובאז' הוא כימאי אי-אורגני צרפתי, מומחה בקומפלקסים, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת שטרסבורג וחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
לסובאז' תרומה מרכזית במחקר פורץ דרך בכימיה סופרא מולקולרית ושימוש ננוטכנולוגי במכונה מולקולרית, בעבור תרומתו הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 2016 יחד עם בן פרינחה ופרייזר סטודרט.
את עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית ז'ן-מארי להן (מי שיהיה חתן פרס נובל 1987), באוניברסיטה על שם לואי פסטר (כיום אוניברסיטת שטרסבורג).
בעבודת מחקר זו תרם לפיתוח החלוצי של סינתזת ליגנדים מסוג קריפטנדים .
לאחר שהשלים פוסט-דוקטורט במחקר משותף עם מלקום גרין שב לשטרסבורג עם מינויו למרצה.
סובאז' היה מדען פורה וחקר מספר תחומים, בהם "חיזור אלקטרוכימי של פחמן דו-חמצני" ופיתוח מודלים של "מרכז התגובה" בפוטוסינתזה.
ענף מרכזי במחקרו הוא "טופולוגיה מולקולרית" (יישום תובנות מטופולוגיה מתמטית בכימיה סופרא מולקולרית) ובפרט "ארכיטקטורות מולקולריות משולבות מכנית".
במחקריו תיאר סינתזת "קטניינים" , מקרומולקולות שהן למעשה כלים ננומטריים, וקשרים כימיים על פי "קואורדינציית קומפלקסים".
ב-26 במרץ 1990 נבחר לעמית מכותב של האקדמיה הצרפתית למדעים וב-24 בנובמבר 1997 לחבר מן המניין.
סובאז' הוא פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת שטרסבורג.
זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2016.
ז'אן-פייר רפרן הוא פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש ממשלת צרפת בין השנים 2002–2005 ובעבר היה סנאטור בסנאט הצרפתי מטעם מחוז ויין.
ז'אן-פייר רפרן נולד ב-3 באוגוסט 1948 בעיר פואטייה בצרפת.
הוא בנו של ז'אן רפרן, שכיהן בין השנים 1955-1954 כסגן שר החקלאות בממשלת פייר מנדס פראנס.
הוא למד משפטים באוניברסיטת פנתאון-אסאס, וסיים מאוחר לימודים בבית הספר לעסקים בESCP Europe.
את הקריירה המקצועית שלו הוא החל בתחום השיווק.
בשנת 1970 הוא נכנס לעולם הפוליטי של צרפת כתומך של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
בשנת 1980 הוא הצטרף לפוליטיקה המקומית ופעל באזור פואטו-שראנט.
בשנת 1988, בתמיכת רנה מונוריי, מנהיג פוליטי מקומי, הוא נבחר למועצה האזורית של פואטו-שראנט.
במהלך הבחירות לנשיאות צרפת 2002, צידד רפרן בנשיא צרפת המכהן ז'אק שיראק.
לאחר ששיראק זכה בבחירות, עודד שיראק את רפרן להתמודד לתפקיד ראש ממשלת צרפת.
רפרן נבחר לתפקיד לאחר שגבר על פרנסואה הולנד ופרנסואה ביירו.
מדיניותו הפוליטית כללה לסה פר, ביזור והשקת רפורמות שונות.
הוא הגיש לנשיא צרפת ז'אק שיראק את התפטרותו מהתפקיד בשנת 2005 והוחלף על ידי דומיניק דה וילפן.
מאז שנת 2005 הוא משמש כנציג מחוז ויין בסנאט הצרפתי.
ז'אן-פרנסואה לה גאל הוא מתמטיקאי צרפתי העוסק בתורת ההסתברות, ובפרט בתהליכים מקריים והקשר שלהם למשוואות דיפרנציאליות חלקיות, תהליכי-על, תהליכי לוי, עצים אקראיים, גרפים אקראיים ועוד.
בשנת 1978 החל ללמוד באקול נורמל סופרייר ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת פייר ומארי קירי על תזה שכותרתה "Temps locaux et équations différentielles stochastiques" שנעשתה בהנחיית מארק יור.
עסק במחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) ובאוניברסיטת פייר ומארי קירי, שבה מונה לפרופסור בשנת 1988. במקביל שימש בשנים 1997–2007 פרופסור באקול נורמל סופרייר.
בשנת 2006 מונה לפרופסור באוניברסיטת פריז-סוד באורסיי ומאז 2013 חבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
עם תלמידיו לדוקטורט נמנה ונדלין ורנר, זוכה מדליית פילדס.
הוא חתן פרס רולו דוידסון לשנת 1986, פרס לואב לשנת 1997, פרס פרמה לשנת 2005, פרס סופי ז'רמיין לשנת 2005 ופרס וולף לשנת 2019.
ז'אן-פייר אבל-רמיזא (או רמוזא) היה מזרחן וספרן צרפתי, מראשוני הסינולוגים והיפנולוגים במערב.
אבל-רמיזא כיהן כפרופסור הראשון לסינית בקולז' דה פראנס.
היה רופא בהכשרתו ובתחום הבלשנות והתרבות הסינית היה אוטודידקט.
אבל-רמיזא נולד בפריז בשנת 1788.
למד רפואה ובשנת 1813 סיים את הדוקטורט לרפואה.
תוך כדי לימודי הרפואה גילה רמיזא באוסף אב המנזר טרסאן ספר לימוד סיני לצמחים ורותק על ידי הקריאה בו.
החליט ללמוד לבד סינית מהמילון המסורתי הסיני "ג'נגדזיטונג" מן המאה ה-17 והקדיש לכך חמש שנים רצופות עד שנת 1811.
באותה שנה היה כבר מסוגל לכתוב מסה על השפה והספרות הסינית - Essai sur la langue et la littérature chinoise.
כמו כן חיבר מאמר על השפות הזרות בקרב הסינים שעורר את תשומת לבו של הבלשן והמזרחן סילבסטר דה סאסי שפרש עליו את חסותו.
ב-1813 פרסם אבל-רמיזא מסה בלטינית על סימני הכתב הסיני ועל הסינית הקלאסית - Utrum Lingua Sinica sit vere monosyllabica?
פרסומיו הראשונים של רמיזא זיכו אותו בהערכה רבה בקהילה האקדמית בפריז.
ב-25 בנובמבר 1814 נוצרה עבורו קתדרה מיוחדת לסינית בקולז' דה פראנס.
תאריך זה, או לחליפין יום הרצאתו הראשונה של אבל-רמיזא במסגרת הקורס לסינית נחשבים ליום הולדת מדע הסינולוגיה האקדמי.
בשיעוריו התמקד רמיזא בדקדוק ובחקר טקסטים קלאסיים כמו הקלאסיקה של המסמכים, הדאו דה ג'ינג, האסטלה הנסטורית "שיאן" והמהדורות הסיניות והמנצ'וריות של הסיפורים על חיי קונפוציוס.
שיעוריו פורסמו בשנת 1822 בספר לפי דגם ספר הדקדוק הוותיק של ז'וזף דה פרמאר, כשכותרתו הייתה "יסודות הדקדוק הסיני או העקרונות הכלליים של קו-וון או הסגנון העתיק, ושל גואן-הואה או השפה השגורה באימפריה הסינית".
ספר זה היווה חיבור מדעי ראשון על השפה הסינית באירופה.
מאוחר יותר העריך אותו אנרי מספרו בתור הספר הראשון שבו הוצג הדקדוק באופן מבודד על מנת לתת תמונה נאמנה לרוחה של השפה הסינית, ולא רק כתרגיל תרגום שבו היו מודגשים יתר על מידה הדפוסים הדקדוקיים של השפות האירופיות.
בשנת 1818 הפך אבל-רמיזא לעורך ה-Journal des savants ("עיתון המדענים") וב-1822 ייסד את החברה לחקר אסיה (Société asiatique) בפריז והיה למנהלה הראשון.
ב-1826 פרסם אבל-רמיזא את תרגומו את הרומן הסיני "שתי הדודניות" (יו ג'יאו לי) אחד הרומנים הסינים הראשונים שהגיעו לאירופה ושנקרא בסקרנות על ידי אנשי רוח רבים, כמו גתה שמאז שאף לקרוא כל יצירה סינית שתורגמה, תומאס קרלייל, סטנדל, ראלף וולדו אמרסון ואחרים.
בסביבות שנת 1830 נתבקש רמיזא לערוך רשימת כל אוסף הסיני שבספרייה המלכותית הצרפתית.
באותה תקופה הגיע להחלטה לתרגם קטעים ביבליוגרפיים של ספר התיעוד הסיני "ונשיאן טונגקאו " מן המאה ה-14 על מנת לעזור למלומדים האירופים במחקר התרבות הסינית.
ב-1832 השלים את הכרך הראשו אולם בימי מגפת הכולרה חלה במחלה זו ונפטר לפני הבאת הספר לדפוס.
אבל-רמיזא הובא לקבורה על יד כנסיית סן פארז'ו ביישוב סן פארז'ו-פונטיירי במחוז סן-א-מארן.
אבל-רמיזא סבר שבסינית היחסים הדקדוקיים מתרגמים למיקום המלים במשפט ולא היסס לטעון שקיימת הטיה סינית.
בהתכבותו עם וילהלם פון הומבולדט הסביר אבל-רמיזא שהסינית אינה מביעה אלא את היחסים ההכרחיים באופן מוחלט להבנה.
לדעתו השכל של הבן השיח הוא זה שמכניס את היחסים שהשפה לבדה אינה מבטאת.
הומבולדט קיבל לבסוף את הדעה הזאת.
אבל-רמיזא התעניין גם ביפן ובשפה היפנית.
בשנת 1820 ערך אחרי מות המחבר את ספרו של היפנולוג ההולנדי איזאק טיצינג על היסטורייה של יפן "תזכירים וקוריוזים על השושלת השלטת של הג'וגון".
אחרי מותו, אלמנתו ז'ני התחתנה עם פיליפ, ברון אלה (Hallez), גנרל במשמר הלאומי של פריז ונציג בפרלמנט.
במותה נקברה על יד בעלה הראשון.
1815 - חבר האקדמיה לכתבים ולספרות
1822 מייסד ומזכיר של החברה לחקר אסיה
דצמבר 1826 - חבר לשם כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים
(תזה על הסמיולוגיה של הלשון או על סימני המחלות המתקבלים מהלשון, בייחוד לפי הסינים)
(תיאור ממלכת קמבודיה על ידי נוסע סיני שביקר בארץ זו בסוף המאה ה-13, עם רשימה כרונולוגית על הארץ הזאת, שאובה משנתוני סין)
(רשימה על שמות תואר תיאוריים של בודהה )
(ההיסטוריה של העיר חוטאן, השאובה משנתוני סין ושתורגמה מסינית, ולאחריה מחקרים על החומר המינרלי הנקרא על ידי הסינים "בן יו" ועל הישפה של הקדומים)
(מחקר על השפות הטטריות או תזכירים על נקודות שונות בדקדוק ובספרות של מנצ'ורים, המונגולים, האויגורים והטיבטים
(תזכיר על חייו ודעותיו של לאו דזה, פילוסוף סיני מהמאה ה-7 לפנה"ס)
(תצוגה מקדימה של תזכיר לגבי מקור ההייררכיה הלאמאית)
(סוגיות אסיאתיות שונות או מבחר קטעי בקורת ותזכירים לגבי הדתות, המדעים, ההיסטוריה, והגאוגרפיה של אומות המזרח - כרך א ו-ב)
תרגום של הרומן "יו ג'יאו לי" - שתי הדודניות, רומן סיני
(עוד סוגיות אסיאתיות שונות ב"קובץ קטעים" כרכים א וב)
(הערות על שלושה תזכירים של דה גין, הכלולות בכרך י"א של אוסף האקדמיה לכתבים ולספרות, והמתייחסים לדת השאמאנית)
(הערות על "תולדות המונגולים המזרחיים" מאת סאגאן סצן)
("פו גוו ג'י" או "דיווח על הממלכות הבודהיסטיות":מסע לטרטריה, לאפגניסטן ובהודו, שנערך בסוף המאה הרביעית על ידי שי פה ֹשֹיין, בתרגום מסינית והערות על ידי אבל רמיזא.
,רוויזיה, השלמה והרחבה בהארות חדשות על ידי האדונים יוליוס קלפרוט ודה לאנדרס)
(תזכירים על מסע באסיה המרכזית, בארץ האפגנים והבלוצ'ים ובהודו, שנערך בסוף המאה הרביעית של הספירה על ידי כמה שאמאנים מסין)
(סוגיות שונות בהיסטוריה והספרות המזרחית שפורסמו אחרי מות המחבר)
התכתבות עם וילהלם פון הומבולדט)
עריכה של ספרו של Isaac Titsingh המנוח
(מכתבים מאלפים ומסקרנים על השפה הסינית" (1831-1821) - מהדורה חדשה מאת ז'אן רוסו ודני טואר.
טבלה אלפביתית של האנציקלופדיה היפנית
טבלה אלפביתית של צינג -ון-קיין
הוא ידוע בעיקר בסגנון הציור המופשט שלו, בפרט בעבודות ה"פסיפס" שלו משנות החמישים בהם הוא הניח את המכחול בצד והשתמש בסכין פלטה בלבד על מנת למרוח צבע על קנבס, בזאת העניק ליצירותיו איכות פיסולית ייחודית.
הוא הפך לצייר הקנדי הראשון (מאז ג'יימס וילסון מוריס) שזכה להכרה בין-לאומית נרחבת.
ריופל נולד במונטריאול ולמד ציור משנת 1933 עד 1938. הוריו עודדו את עניינו באמנות ואפשרו לריופל הצעיר לקחת שיעורים אצל אנרי ביסון (1900–1973), שלימד ציור ורישום בסופי שבוע.
ביסון היה אז אמן ומחנך ידוע במונטריאול והיה אחראי למספר אנדרטאות ציבוריות הקיימות עד היום.
ריופל למד הנדסה, אדריכלות וצילום בבית הספר הפוליטכני בשנת 1941. בשנת 1942 הוא נרשם לאקדמיה לאמנות של מונטריאול, אך לבסוף עבר פחות אקדמאיים בבית הספר לרהיטים במונטריאול, שם סיים את לימודיו בשנת 1945.
הוא למד אצל פול-אמיל בורדואס בשנות ה -40 והיה חבר ב-Les Automatistes, קבוצת אמנים ממונטריאול שהתעניינו בטכניקות סוריאליסטיות, במיוחד ציור אוטומטי עם אימוץ הדמיון ויצירתיות שנולד מתוך הלא מודע.
לאחר שקרא את Le Surréalisme et la Peinture של אנדרה ברטון, החל להתנסות בציור לא אובייקטיבי.
הוא היה אחד החותמים על המניפסט "סרבנות מוחלטת" (Refus Global).
בשנת 1947 עבר ריופל לפריז והמשיך את הקריירה שלו כאמן.
לאחר קשר קצר עם הסוריאליסטים ולאור שהיה הקנדי היחיד שהציג איתם וחתם על המניפסט של ברטון 'Rupture inaugurale', זכה בתדמיתו כ"קנדי פראי".
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1949 במקום המפגש הסוריאליסטי, Galerie La Dragonne (שלימים נודע בשם Galerie Nina Dausset) בפריז.
ריופל התחתן עם פרנסואה לספרנס בשנת 1946; לזוג נולדו שתי בנות אך נפרדו בשנת 1953. בשנת 1959 החל מערכת יחסים עם הציירת האמריקאית ג'ואן מיטשל .
הם חיו יחד לאורך כל שנות השישים, והם החזיקו בתים מרחבי עבודה נפרדים ליד ז'יברני, שם התגורר קלוד מונה.
הם השפיעו זה על זה מאוד, הן אינטלקטואלית והן אמנותית, אבל מערכת היחסים ביניהם הייתה סוערת ורוויה באלכוהול.
ז'אן-קווין דוברן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בגנט, בהשאלה מנאנט.
דוברן נולד בפריס, ובגיל 17 הצטרף למחלקת הנוער של לאנס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ב-5 באוגוסט 2016, בתיקו 2–2 עם טור.
מאותו משחק השתלב דוברן בקביעות בהרכב קבוצתו, שדשדשה בליגה הצרפתית השנייה.
בספטמבר 2019 רכשה אותו ברסט, העולה הטרייה לליג 1, תמורת 2 מיליון אירו.
ז'אן-פייר אדמס היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת הבלם בנבחרת צרפת ובמספר קבוצות בצרפת.
אדמס החל את הקריירה שלו באנטן BFN בשנת 1967 כחלוץ.
בשנת 1970 חתם על חוזה נים, ונשאר בליגת העל הצרפתית במשך תשע עונות, בהן שיחק גם בניס ובפריז סן-ז'רמן.
בעונת , אדמס כבש ארבעה שערים ב-38 הופעות ליגה ועזר לנים לסיים במקום השני בליגה, המקום הטוב ביותר בהיסטוריה של המועדון.
בעונת הבקיע תשעה שערים במדי ניס, ועזר לה לסיים את העונה במקום החמישי בליגה.
לאחר עונה אחת במילוז מהליגה הצרפתית השנייה ותקופה כמאמן-שחקן בקבוצה החובבנית שאלון, פרש אדמס מכדורגל בשנת 1981, בגיל 33.
ב-13 באוקטובר 1972 ערך אדמס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 0–1 על נבחרת ברית המועצות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
בסך הכל הוא ערך 22 הופעות בנבחרת צרפת, כשהאחרונה בהן הייתה ב-1 בספטמבר 1976, במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק.
במהלך תקופתו בנבחרת שיתף פעולה בהגנה עם מריוס טרזור.
ב-17 במרץ 1982 נותח אדמס בשל פציעה בבית החולים אדואר הריוט שבליון.
מכיוון שחלק גדול מצוות בית החולים היה בשביתה באותה תקופה, נעשו טעויות על-ידי הרופא המרדים והמתלמד שלו, שמאוחר יותר הודו כי "לא עמדו במשימה".
כתוצאה מהטעויות, אדמס סבל מעווית סימפונות , שהובילה לאי-ספיקת חמצן למוחו, ומאוחר יותר נכנס לתרדמת.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נגזרו על הרופא המרדים ועל המתלמד שלו עונשים של חודש מאסר על תנאי וקנס של 815 דולרים.
אשתו המשיכה לטפל בצרכיו, וסירבה לשקול המתת חסד.
ב-6 בספטמבר 2021 מת אדמס בנים בגיל 73, לאחר ששהה בתרדמת במשך 39 שנים.
יממה לאחר מכן נערכה לכבודו דקת דומייה במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 בין נבחרת צרפת לנבחרת פינלנד בליון.
ז'אן-פייר לאו הוא שחקן קולנוע צרפתי, מגדולי שחקני הגל החדש הצרפתי.
נודע בעיקר בשל גילום דמותו של אנטואן דואנל בסרטיו של פרנסואה טריפו.
לאו נולד בפריז ב-28 במאי 1944. אמו, ז'קלין פוארו , הייתה שחקנית, ואביו, פייר לאו, עבד כתסריטאי.
ז'אן-פייר למד בפנימייה בבלואה והיה תלמיד מרדן ובלתי ממושמע.
בגיל 13 החל את קריירת המשחק שלו בגילום תפקיד שולי בסרט "!La Tour, prends garde" בבימויו של ז'ורז' למפן .
שנה לאחר מכן ביצע את פריצת הדרך בקריירה שלו כשגילם את דמותו של אנטואן דואנל בסרט "400 המלקות".
במהלך צילומי הסרט התפתחה מערכת יחסים חמה בין טריפו ולאו, ולאחר שלאו הסתכסך עם הוריו והושעה מבית ספרו, טריפו פרש עליו את חסותו.
לאו גילם את דמותו של דואנל בארבעה סרטים נוספים של טריפו - "אנטואן וקולט" (1962), "נשיקות גנובות" (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979).
בנוסף גילם דמויות אחרות בסרטים "Les Deux Anglaises et le Continent" (1971) ו"לילה אמריקאי" (1973) שביים טריפו.
לאו שיתף פעולה רבות עם ז'אן-לוק גודאר, ושיחק בשמונה מסרטיו.
עבד גם עם ז'אק ריווט, אקי קאוריסמקי, אוליבייה אסאיאס, אנייס ורדה, ז'אן קוקטו, ברנרדו ברטולוצ'י, פייר פאולו פאזוליני ועוד.
במרץ 1966 זכה לאו בפרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין על הופעתו בסרט "גברי, נשי" של גודאר.
בשנת 1988 היה מועמד לפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "Les Keufs" , ובשנת 2000 זכה בפרס סזאר למפעל חיים.
בשנת 2016 זכה בפרס דקל הזהב על מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
+שנהשם הסרטבמאי1958!La Tour, prends garde ז'ורז' למפין 1959400 המלקותפרנסואה טריפו1960ז'אן קוקטו1962פרנסואה טריפו1965Pierrot le Fouז'אן-לוק גודאר1966ז'אן אוסטשז'אן-לוק גודארגברי, נשיז'אן-לוק גודארז'אן-לוק גודאר1967סוף השבועז'אן-לוק גודארז'אן-לוק גודאר1968נשיקות גנובותפרנסואה טריפו1969פייר פאולו פאזוליניז'אן-לוק גודאר1970תרגיל בנישואיןפרנסואה טריפו1971פרנסואה טריפוז'אק ריווט1972טנגו אחרון בפריזברנרדו ברטולוצ'י1973לילה אמריקאיפרנסואה טריפוהאם והזונהז'אן אוסטאש1979אהבה במנוסהפרנסואה טריפו19811985ז'אן-לוק גודאר19872011חוף מבטחיםאקי קאוריסמקי2012החיים ברוורסנעמי לבובסקי (אנ')
זַ'אן-נִיקוֹלַה קוֹרְבִיזַר היה רופא צרפתי.
נולד בכפר (כיום בארדן), קורביזר למד משנת 1777 ב"אקול דה מדסן" (Ecole de Médecine – "בית הספר לרפואה") בפריז, לאחר מכן הוסמך כ"דוקטור רז'ן" (docteur régent) של הפקולטה של פריז (Faculté de Paris, 1782).
בשנת 1797, החל קורביזר ללמד בקולז' דה פראנס, שם צבר מוניטין כמומחה בקרדיולוגיה.
בין תלמידיו היו רנה לאנק, גיום דופיטרן, ו.
קורביזר הקים לתחייה את טכניקת הניקוש במהלך המהפכה הצרפתית לאחר שיצא מהאופנה.
הוא הדגיש את חקר הסימפטומים ובחן גם ראיות שלאחר המוות.
בשנת 1808 פורסם תרגומו של קורביזר ל-Inventum Novum ("תגלית חדשה") של הרופא האוסטרי מלטינית לצרפתית.
קורביזר אהב במיוחד את השימוש של אואנברוגר בטכניקת הניקוש בחזה ככלי אבחון, והחל לשכלל את הטכניקה.
בינתיים, הפך קורביזר מאז 1804 לרופא הראשי של נפוליאון בונפרטה, שהמשיך לטפל בו עד לגלותו של בונפרטה לאי סנט הלנה, באוקטובר 1815. ב-1820 הוא מונה לחבר ב.
הוא נפטר בשנה שלאחר מכן ב.
ז'אן-ניקולה קורביזר נולד ב-15 בפברואר 1755 בכפר הצרפתי דריקור, בארדנים.
אביו, פייר קורביזר, היה עורך דין של .
הוא עבר לדריקור עם פירוק הפרלמנט, אך חזר לפריז לאחר לידת בנו, שאותו ייעד להיות עורך דין עמית.
בגיל 12, לפי רצון אביו, החל ז'אן-ניקולה קורביזר ללמוד בקולג' היוקרתי של סנט-בארב.
קורביזר, שהיה תלמיד בינוני, בילה את רוב זמנו בספורט חוץ, ללא אינדיקציה לעתיד הזוהר שאביו חלם עליו.
עם זאת, יום אחד, לאחר שהקשיב לפרופסור לאנטומיה, אנטואן פטי (Antoine Petit), וביקר במרפאות רפואיות בפריז, קורביזר הוקסם מהרפואה.
הוא שכנע את אביו והפסיק ללמוד עריכת דין כדי לעסוק ברפואה.
קורביזר קיבל מיד תפקיד בבית החולים אוטל-דייה כאח.
מאוחר יותר למד בבית ספר לרפואה בפקולטה לרפואה, שם היה סטודנט מצטיין, הידוע במוסר העבודה שלו, כישורי התבוננות ורוחו העצמאית.
לבני גילו, היה קורביזר ידוע כחסון, נמרץ בהתנהגותו, גלוי לב, ישר, נדיב לעניים, ואינו חושש להתריס נגד המסורת.
לקורביזר הייתה אפשרות לבחור בין התמחות ברפואה להתמחות בניתוח, והחליט שהוא מעדיף ונמשך יותר לרפואה.
בעודו לומד בבית הספר לרפואה, למד קורביזר ועקב מקרוב אחר אנשים כמו דבואה דה רושפור (Debois de Rochefort), בוסקה אל (Busquet Halle), פלטן רוז'ה (Pelletan Roger), ויק ד'אזיר (Vicq d'Azyr) והיה תלמיד אהוב על אנטואן פטי ו.
אפילו בתור התלמיד הצעיר ביותר בכיתה שלו, קורביזר היה בראש הכיתה.
הוא הציג את תזת החניכה שלו ב-2 בספטמבר 1782, וסיים את בית הספר לרפואה באותה שנה.
לרוע מזלו, ההתרסה שלו כנגד המסורת הובילה בסופו של דבר לכישלון במציאת עבודה לאחר סיום הלימודים.
הוא פנה לבית החולים של פארואס (Paroisses, "קהילות"), שנוסד על ידי מאדאם נקר (Madam Necker), אך קיבל סירוב לעבוד כרופא על ידי נקר משום שסירב לחבוש את הפאה המפודרת הנדרשת לתפקיד.
לפיכך, החל קורביזר את עיסוקו כרופא בשכונות העניות של סן-סולפיס בפריז.
עד מהרה התבלט קורביזר לא רק בשל כישוריו כקלינאי, אלא גם בשל אישיותו.
הוא הפך לאט לאט מוכר יותר ויותר, טיפס במעלה הדרגות, ובסופו של דבר, ב-1783, מונה ללמד פיזיולוגיה, כירורגיה ומיילדות בבית הספר לרפואה.
בסופו של דבר, בשנת 1786, הוא הפך לפרופסור ל.
קורביזר גם עבד בשיתוף פעולה הדוק עם דבואה דה רושפור בבית החולים בפריז.
עם מותו של רושפור, החליף אותו קורביזר ועבד כרופא בבית החולים.
שוב, קורביזר הצטיין והמוניטין שלו התפשט ברחבי בית החולים והעיר.
ב-1795, קורביזר נבחר להיות יו"ר הרפואה הקלינית של מה שהיה בית ספר לרפואה שהוקם זמן קצר לפני כן בבית החולים שריט בפריז ונטל על עצמו את ההוראה הקלינית.
קורביזר המציא שיטות חדשות בטיפול בחולים, והתמקד לא בחקר מחלות בגופות, אלא בזיהוי מחלות מסוימות על סמך סימנים ותסמינים שנמסרו על ידי המטופל.
כתוצאה מכך, שיטה חדשה זו נלמדה בכל בית החולים, ובכך אומצה שיטה חדשה לטיפול בחולים הנהוגה עד היום.
החולים חולקו לקטגוריות שונות של מחלות, והעוזר ביצע תצפיות יומיות על החולה, והציג את התצפית ומצב הבריאות של החולה בפני הרופא המתאים.
בשנת 1799 מונו קורביזר ועמיתו הרופא הצרפתי על ידי ממשלת צרפת כ"רופאי הממשלה".
בשנת 1801, אחד מהמטופלים הראשונים של קורביזר, בארה (Barras), הזמין את קורביזר לקבלת פנים, שם הוצג בפני הגנרל נפוליאון בונפרטה ואשתו ז'וזפין.
ב-1801 נאמר כי נפוליאון הוא אדם 'קשה' לטיפול במסגרת קלינית, שכן הוא דרש הסבר מלא לכל היבט של המחלות שחווה.
נפוליאון סירב לעיתים קרובות ליטול תרופות שנקבעו והיה סקפטי לגבי הפרקטיקה והיישום של טיפול רפואי, מלבד זה שהוצע על ידי קורביזר, שלדעתו הוא מוכשר ואמין כאחד.
באוגוסט 1803 נפוליאון קרא לקורביזר עקב כאבים בחזה ושיעול פתאומי.
נפוליאון התאפיין כמי שנרתע מגישה לרופאיו, כולל קורביזר בהתחלה.
קורביזר איבחן במהירות את נפוליאון עם בצקת ריאות, שאותה לא גילה לקיסר מתוך התחשבות בשלומו.
במקום זאת, הוא טיפל במצב עם חומר הגורם שלפוחיות, שהוכח כיעיל במניעת הכאב והגודש.
בדיעבד על הטיפול המוצלח והטקטי, צוטט נפוליאון כאומר: "ראיתי שקורביזר הבין את המערכת שלי, ושהוא הרופא שהתאים לי, אז הצמדתי אותו לעצמי".
הטיפול של קורביזר בנפוליאון כלל משטר היגיינה קפדני.
קורביזר הורה לנפוליאון לעשות אמבטיה חמה מדי יום, הוראה שנפוליאון דבק בה.
ב-1806 פרסם קורביזר את כתב היד שלו בשם Essai sur les maladies et les lésions organiques du cæur et des gros vaisseaux (מאמר על מחלות ונגעים אורגניים של הלב וכלי הדם הגדולים), שרבים מחשיבים אותו כאחד הפרסומים הראשונים של הקרדיולוגיה המודרנית.
בשלב זה, קורביזר הפך לאחד הרופאים המכובדים והפיקחים ביותר של תקופתו, שעבד בראש בית החולים הגדול ביותר בפריז.
המוניטין שלו הרשים את נפוליאון כל כך, שהוא שכר את קורביזר להיות הרופא האישי שלו.
לפיכך, כשבארתז מת ב-1806, קיבל קורביזר את התואר 'הרופא הראשי' וטיפל בנפוליאון ובמשפחתו, המורכב מהקיסרית כמו גם החצר הקיסרית.
עוד נאמר כי נפוליאון סבל מקשיי נשימה ומבעיות נשימה, שבהן טיפל קורביזר כמיטב יכולתו.
כמו כן, נאמר כי נפוליאון חלה במקרה אלים של גרדת, שקורביזר הצליח לטפל בו ביעילות באמצעות תערובת של משחות המכילות שמן זית, אלכוהול ו'אבקת סווילה'.
עם מותו של קורביזר, צוין הבדל ניכר ביעילות הטיפול ובסגנון הטיפול בין הרופאים שקיבלו את תפקידו של קורביזר.
קורביזר טיפל גם בקיסרית ז'וזפין דה בוארנה, בניסיון לרפא את העקרות שלה.
כאשר טיפול זה נכשל ונפוליאון התגרש מהקיסרית ז'וזפין, קורביזר התנכר למארי לואיז, דוכסית פארמה, אשתו החדשה של נפוליאון, בגינונים החצופים והכנים שלו, מה שהוביל לחוסר שביעות רצון שלו מנפוליאון.
ככזה, נאמר כי מערכת היחסים של קורביזר ונפוליאון השתרעה מ-1804 עד 1815. קורביזר פעל כיותר מסתם רופא ממונה לנפוליאון.
קורביזר גם שימש כמקשר בין נפוליאון לאדוארד ג'נר בשחרור שני שבויי מלחמה בריטים ביוני 1806. האסירים, מר ויליאם תומאס ויליאמס וד"ר ויקהאם, היו חברים של ג'נר, וג'נר העריך אותם כגברים משכילים.
בתפקידו קיבל קורביזר עותק של המכתב שכתב ג'נר לנפוליאון, שבו הפציר לשחרר את האסירים הבריטים ביולי 1806. קורביזר פנה למר ויליאמס והעביר את החלטתו של נפוליאון - כי הוא וד"ר ויקהאם יורשו לחזור למולדתם אנגליה, שכן נפוליאון לא יכול היה לסרב לבקשת ד"ר ג'נר.
קורביזר צוין כ"דייקן יתר על המידה בהודעת כל בקשותיו של ג'נר להוד מלכותו".
ג'נר גם הפציר בשחרור אסירים בשם מר גולד ומר גרלנד, ושוב עבר דרך קורביזר כדי לבקש את חסדו של נפוליאון.
עם זאת, אבדה פקודת השחרור מנפוליאון ושעברה דרך קורביזר ושהייתה משחררת את מר גולד, מה שהוביל לשלוש שנות שבי נוספות מ-1809 עד 1812, ואז התגלה צו השחרור.
בתמורה לשחרור חבריו של ג'נר, ביקש קורביזר את עזרתו של ג'נר בשחרור קצין צרפתי, קפטן איסון, שנשבה לאחר תבוסה טקטית.
ג'נר לא הצליח להשפיע על ממשלת אנגליה לשחרר את איסון, לייאושו של קורביזר.
בנוסף, נאמר כי קורביזר הסתכסך עם הרופא על הטיפול בנפוליאון.
ככל שפורטל הפך למשפיע יותר בסצנת הרפואה הצרפתית, הוא משך את תשומת לבו של קורביזר, שלא הרשה לו לטפל במשפחה הקיסרית, מתוך סלידה עמוקה.
בדצמבר 1808, העניק נפוליאון לקורביזר את התואר ברון כהוקרה על שירותיו ושקדנותו כרופאו של נפוליאון.
נפוליאון גם העניק לקורביזר את התואר "קצין של לגיון הכבוד", מה שהוביל לקבלתו של קורביזר לאקדמיה הצרפתית למדעים ב-1811.
בגיל 60 פרש קורביזר לגמלאות.
הוא צורף כחבר ל בשנת 1820. הוא מת ב-15 בספטמבר 1821 לאחר התקף שלישי של שבץ מוחי, שגרם לשיתוק, 4 חודשים לאחר מותו של נפוליאון.
קורביזר תרם רבות לתחום ה, בכך שדגל בהבנה שייחודו של כל גוף ואיבריו משפיעים על אופי המחלה.
בתקופת זמן זו, הרופאים האמינו בדרך כלל שהמצב הטבעי של גוף האדם הוא בריאות עקבית, אלא אם הוא מתמודד עם זרז לא ידוע.
חשבו שהגוף באופן טבעי צריך להיות במצב בריא ושגוף לא בריא הוא תוצאה של חוסר איזון או גורם פתוגני.
אמונתו של קורביזר בווריאציה אינדיבידואלית ערערה הנחה זו.
הוא הניח שהסיבה למחלה נובעת מהאינדיבידואליות של הגוף, ולא עקביותו המוכללת.
אי הסדירות או השונות של הגוף היו אשמים בזיהום פתוגני.
במקום זאת, הגוף הטבעי היה חלש מכדי לרפא מפני מחלות מאיימות.
הרגישות של הפרט לפתוגן הייתה "תוצאה של תורשה והתפתחות טרום לידתית", ובלתי ניתנת לשליטה על ידי חיים מאורגנים.
בעוד שתשומת הלב שלו לאבחון ספציפי למטופל כבר הייתה חלק מהרפואה של פריז, הגישה של קורביזר הסכיתה עם מקבצים מגוונים של סימפטומים עבור כל מחלה, במקום רשימה קבועה הקובעת כיצד המחלה חייבת להתבטא.
יתר על כן, קורביזר דגל בדעה שמחלה היא "אורגנית", כלומר, מחלה גורמת לשינוי מערכתי באיברים.
מחלה יכולה להיות א-סימפטומטית, אך נוכחות של שינוי מבני הצביע על מחלה ללא קשר לשאלה אם החולה הציג תסמינים או לא.
הבנה רפואית זו הושלמה על ידי "נגעים" שנמצאו באיברים של גופות אסימפטומטיות במהלך ביתור אנטומי.
מחלות אקוטיות או כרוניות נגרמו בגלל ההרכב הכולל של הגוף ויכולתו המוחלשת להילחם במחלה הספציפית.
למעשה, המחלה נגרמה על ידי חולשת איבר.
תשומת הלב של קורביזר לאנטומיה פתולוגית ואמונה במחלה אורגנית הסיטה את מוקד הרפואה מהתבוננות במטופל ובסימפטומים של המטופל.
הנתיחה לאחר המוות הפכה לחלק חשוב בידע הרפואי בפריז.
בדיקה גופנית החלה לקבל עדיפות, אם כי בדיקות פנימיות היו בלתי אפשריות.
אף על פי שהנגעים האמורים היו שכיחים ברוב הגופות, קורביזר ובני דורו העבירו את הרפואה לכיוון הדרכים הקליניות והפיזיות שבהן המחלה משפיעה על הגוף והרחק מהנרטיב של המטופל.
שינוי זה ייצג גם מעבר מרפואה טיפולית לרפואה אבחנתית, שהתבסס על ההנחה שתמיד יהיה ריפוי לכל אבחנה שקיימת.
כאחד הפרסומים שלו, תרגומו של קורביזר ל-Inventum novum של לאופולד אואנברוגר ב-1808 הרחיב עוד יותר את תחום ההאזנה לגוף החולה באמצעות חלוקת טקסט לרופאים שילמדו כיצד להקיש על החזה של מטופלים למטרות אבחון.
ההערות שלו לטקסט המקורי של אואנברוגר הגדילו את הטקסט פי ארבעה.
שיטת ניקוש זו זכתה להתעוררות מחודשת בשל תרגומו של קורביזר והפכה להיבט מהותי של הרפואה הקלינית.
בפרט, קורביזר התמקד בקשב רב ללב ולריאות כמקורות לנגעים.
מחקריו עם הנגעים הללו הובילו לכך שהוא הקיש על החזה של מטופליו כדי למצוא פצעים כאלה בתוך הגוף, תוך מחקר של "המחלות האורגניות של לב".
קורביזר קשור גם לרנה לאנק, הרופא שהמציא את הסטתוסקופ להקשבה לגוף מספר שנים מאוחר יותר.
לאנק למד על הניקוש מתרגומו של קורביזר לספרו של אואנברוגר.
קורביזר, לאנק ואחרים עמדו גם בראש מה שנקרא "אסכולת פריז" שפיתחה שיטות חדשות לרפואה בעשרים בתי החולים של פריז.
על ידי הקמת בית ספר להוראה קלינית מוניטרית בבית החולים , ביססו קורביזר ועמיתיו מוסד של הכשרה רפואית.
היצירה המקורית של קורביזר כוללת את Esai sur les maladies du cœur (1806), ויש בה הערות רבות אחרות על פרסומים רפואיים אחרים.
בנוסף לתרומתו הרפואית, הונצח קורביזר בבול של קרן הצלב האדום הצרפתי ב-12 בדצמבר 1964. הבול מתאר תמונה של זרימת הלב והדם, שקורביזר זוכה להערכה על בחינתה.
יש בו גם את שמו של ספרו, Essai sur les maladies du cœur שפורסם ב-1806. בול הנצחה זה מציג את תרומתו המתמשכת של קורביזר ברפואה בפריז וברפואה בעולם.
הוא כונה "המקדם האמיתי של הרפואה הקלינית בצרפת" בשל הפניית מוקד האבחנה התצפיתית לבדיקה הגופנית.
ז'אן-פיליפ קראסו הוא כדורגלן איבוארי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פריז מליגת העל הצרפתית ובנבחרת חוף השנהב.
קראסו גדל במחלקות הנוער של IFR שאטורו ולוריאן.