tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2003 הודיעה חברת האחים וורנר שלא תמשיך את החוזה שלה עם הד ארצי.
במאי 2007 החליטה חברת BMG להפסיק את הפצת את תקליטיה בישראל דרך הד ארצי ובחרה ב-NMC כנציגה הבלעדי.
עקב כך עברה החברה להתמקד בשיווק מוזיקה ישראלית בלבד.
"הד-ארצי" הייתה החברה הראשונה שהפיצה בישראל מוזיקה על גבי דיסק און קי.
בשנים 2002–2007 שימש רוני קליינפלד בראש החברה, ומאז אוגוסט 2007, שימש גיל אדמוני כמנכ"ל.
ב-29 בדצמבר 2008 נמכרה החברה למתחרתה NMC תמורת ארבעה מיליון ש"ח.
רשימת תוכני DVD בהפקת הד-ארצי
שםז'אנר מוזיקלימנכ"ל לייבלה מוזיקת עולם אשר ביטנסקי AG הפקות ים תיכוני אבי גואטה לבנטיני היפ הופ קובי אוז
"הגשרים הפתוחים" היא מדיניות שננקטה על ידי ממשלת ישראל זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים, ואפשרה תנועת פלסטינים תושבי השטחים אל ממלכת ירדן וממנה דרך שני גשרי הירדן: גשר אלנבי וגשר אדם, וזאת למרות אי־קיום יחסים דיפלומטיים בין ישראל לירדן והתפתחויות מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
במהלך החזית הירדנית במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל עד הירדן ופוצצו את גשר עבדאללה, גשר מנסדה, גשר אלנבי וגשר אדם.
ב־9 ביוני פנה מושל ירושלים הירדני אנואר אל-ח'טיב למפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית אלוף חיים הרצוג בבקשה להתיר את יציאת משפחות הקונסולים הערבים שהיו בעיר קודם כיבושה בידי ישראל לירדן.
בעקבות האישור למעבר לירדן החל זרם של יוצאים, ובעקבות כך הוקמו 4 גשרים להולכי רגל: מועטס, אלבני, אדם ואום שורט.
פיצוץ גשרי הירדן מנע מחקלאי הגדה המערבית לשווק את תוצרתם בגדה המזרחית, והשאירם עם עודפים רבים.
ועדת המנכ"לית אישרה את שיווק התוצרת לישראל והציעה להפנותה לתעשיית השימורים, אך קשיי התארגנות מנעו זאת.
מושל נפת ג'נין סא"ל אמנון בורנשטיין קיבל את אישור עוזר שר הביטחון צבי צור לפתור את הבעיה בדרכים נוספות, והפיץ בקרב חקלאי הנפה כי הצבא לא יתערב אם יועברו סחורות במעברת אום צוץ (כיום ליד מחולה).
מפקדת חטמ"ר 5 שהייתה אחראית לגזרה אישרה את המשך מעבר הסחורות לאחר שיודעה על ידי הנפה, ומפקדת הגדה המערבית ושר הביטחון אישרו את העניין לאחר מכן.
באוגוסט 1967 הוקמה נקודת ביקורת גבולות בגשר אלנבי.
מיסוד המעבר בגשר אדם נעשה מספר חודשים לאחר מכן.
ב־7 בספטמבר 1967 הוציאה ועדת המנכ"לים נוהל רשמי למעבר הסחורות בין צדדי הירדן.
בחורף, עם עליית מפלס הירדן, נוצר צורך להקים גשרים מעליו.
ממלכת ירדן הסכימה להקמת גשרים, ובלבד שאלו יוקמו על ידה.
באוקטובר–נובמבר 1967 הוקמו גשרי ביילי בגשר אלנבי ובגשר אדם על ידי ירדן.
במשך הזמן הותרה יציאה לצורכי עבודה, תוך מתן היתר מיוחד המתיר את חזרת היוצאים.
ההיתר התרחב להיתר לשם לימודים, ולאחר מכן התרחב להיתר ביקורים כללי.
בתחילה הוגבל מספר היתרי הביקורים ל־2000 בחודש, ללא הגבולה על תושבי רצועת עזה.
בעבור שנתיים בוטל הצורך בקבלת היתר לשם יציאה לירדן.
בדצמבר 1967 הותר היבוא מירדן בתקנות היבוא והמכס הישראליות.
בקיץ 1986 אישרה ועדת השרים לביטחון לאומי "ביקורי קיץ" עבור קרוביהם של ערביי יהודה ושומרון ורצועת עזה, כשהסמכות לקביעת מספר הרישיונות ניתנה לשר הביטחון.
המדיניות נומקה במטרה לאפשר שמירה של זיקה לאומית, חברתית וכלכלית של תושבי השטחים עם ממלכת ירדן ולייצר רגיעה ובסיס לנורמליזציה ביחסים עם מדינות ערב.
כמו כן אפשרה מדיניות זו חזרה של פליטים שברחו מיהודה ושומרון תוך כדי ומיד אחרי מלחמת ששת הימים.
קיום מדיניות "הגשרים הפתוחים" מנעה את ניתוק תושבי השטחים ממשפחותיהם, ואפשרה להם מחיה ברמת חיים שאינה פחותה מזו שהייתה בטרם החלה ישראל להחזיק בשטחים, שכן השוק הירדני לא נותק מהם כלכלית.
רבים מהם גם ניצלו את ההזדמנות ויצאו לעבוד או ללמוד בארצות ערב.
מנגד, פתיחת הגבול גם הקלה על אש"ף לבסס אחיזה בקרב תושבי יהודה ושומרון, בין אם בהתנדבות או בכפייה.
מדיניות הגשרים הפתוחים הייתה חלק ממדינות רחבה יותר של השארת הזיקה בין הגדה המערבית לגדה המזרחית הירדנית, בה נותרו על כנם סממנים שונים של השלטון הירדני.
בתקופה זו דובר על "האופציה הירדנית", כלומר הרעיון כי בעתיד יועברו יהודה ושומרון לידי סוג כלשהו של שליטה ירדנית או ירדנית ישראלית משותפת.
מדיניות זו החזיקה מעמד עד פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, ויש הטוענים כי היה בה כדי ליצור רגיעה מסוימת בקרב הפלסטינים במשך כ-20 שנה, על אף מעשי טרור שלא חדלו (אך בוצעו ברובם על ידי פלסטינים שמחוץ לשטחים).
הד אנד שולדרס הוא מותג לשמפו נגד קשקשים שמיוצר על ידי התאגיד הרב-לאומי, פרוקטר אנד גמבל.
שמפו הד אנד שולדרס בסגנון הקלאסי הוא השמפו הנמכר ביותר בארצות הברית.
החומר הפעיל בשמפו הוא אבץ פיריתיון.
חוקרי פרוקטר אנד גמבל החליטו לייצר לראשונה שמפו נגד קשקשים בשנת 1950, כשהדעה השלטת בשוק הייתה שאין מוצר העונה על דרישה זו בשוק.
אחרי כמעט עשור של מחקר יוצר השמפו לראשונה בנובמבר 1961. במהלך השנים יוצרו עוד ועוד נוסחאות, ולפני כעשור התחילו לייבא גם לישראל.
לפי נתונים שפורסמו בכתבה באתר גלובס, הצרכנים העיקריים של מוצרי הד אנד שולדרס בישראל בשנת 2016 הם גברים: 70% לעומת 30% בלבד של נשים.
סקר שערכה חברת פרוקטר אנד גמבל במאי 2016 מצא כי מתוך 750 נשים בגילאי 18 עד 64 בישראל, 44% סובלות מקשקשים או שסבלו מקשקשים בעבר.
אף על פי כן, הנשים טענו כי הן מעדיפות לרכוש מוצרים אחרים שאינם של הד אנד שולדרס, גם אם אינם מספקים פתרון לטיפול בקשקשים, זאת מכיוון שההיבט הקוסמטי של המוצר חשוב להן יותר.
כתוצאה מכך, בשנת 2017 החברה השיקה לראשונה שמפו לנשים שגם מטפל בקשקשים וגם לטענתם מציע טיפוח לשיער.
זאת במטרה להרחיב את שוק הצריכה גם בקרב אוכלוסיית הנשים בישראל.
הגשר על הנהר קוואי הוא סרט מלחמה אפי בריטי משנת 1957, המבוסס על ספר בשם זה שכתב פייר בול.
את הסרט ביים דייוויד לין, מככבים בו אלק גינס, ססואה הייאקאווה, ג'ק הוקינס וויליאם הולדן, והוא מספר את סיפורם של שבויי מלחמה בריטים הכלואים במחנה שבויים יפני במזרח הרחוק בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסיפור שהסרט מספר אינו סיפור מלחמה רגיל, אלא סיפור של מאבק בין תרבויות: התרבות היפנית, התרבות הבריטית והתרבות האמריקנית.
הסרט גם מביא מבט פסיכולוגי מעמיק אל נבכי נפשו של גיבור הסרט, הקצין הבריטי קולונל ניקולסון, שבניית הגשר על הנהר קוואי הופכת אצלו לשגעון אובססיבי לדבר אחד.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת, כמו גם לשבעה פרסי אוסקר, לרבות פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שהוענק למפיקו, סם שפיגל, וכן לפרסים רבים נוספים.
מנגינת הפתיחה של הסרט, "מארש הקולונל בוגי", מבוצעת בשריקה, והפכה לאחת המנגינות הקולנועיות הידועות ביותר.
במאי 2018 החלו מגעים לחידוש הסרט בחברת Universal Studios.
בין השמות שעלו לשחק בתפקיד הראשי הוא חואן פלנדרס, זוכה פרס אמי הארגנטינאי בשנת 1991 על תפקידו בסרט Los Arcticos: The Movie.
הסרט נפתח בהצגת שני שבויי מלחמה הקוברים גופת אדם בבית קברות במחנה שבויים יפני במערב תאילנד במלחמת העולם השנייה.
התנאים במחנה הם גרועים ביותר.
האסירים נתונים למשמעת אכזרית, מנוצלים לעבודות כפיה וסובלים מרעב ומתנאים סניטריים גרועים.
שני השבויים, קומנדר שירס האמריקני (ויליאם הולדן) וקורפורל וויבר האוסטרלי, שרדו בתנאים אלו רק בשל כך ששיחדו את השומרים וקיבלו עבודות קשות פחות המיועדות לחולים.
בעודם עובדים, מגיעה קבוצה גדולה של אסירים בריטים שנשבו בסוף קרב סינגפור, הצועדים באופן מתריס כשהם שורקים את המנגינה "מארש הקולונל בוגי".
בראש השבויים קולונל ניקולסון (אלק גינס) קצין בעל הדרת פנים, הנראה כמי שהשבויים סרים למרותו.
מפקד המחנה היפני, קולונל סאיטו (ססואה הייאקאווה) פונה אל השבויים ומסביר להם את הכללים במחנה.
הוא מתעקש כי כל השבויים, בלי הבדל דרגה, יעבדו בבניית גשר על הנהר קוואי, כחלק מפרויקט של הנחת פסי רכבת המיועדים לחבר בין בנגקוק ורנגון, בירת בורמה.
בבוקר שלמחרת, כאשר סאיטו מורה לאנשים לצאת לעבודה, פוקד ניקולסון על קציניו שלא להתייצב.
הוא מפנה את סאיטו להוראות אמנת ז'נבה שלפיהן קצינים שנשבו פטורים מעבודה פיזית.
סאיטו רותח מזעם, אך ניקולסון עומד על שלו, אף כשסאיטו מאיים שיוציא להורג את כל הקצינים הסרבנים.
קצין רפואה בריטי, מייג'ור קליפטון (ג'יימס דונלד), מניא את סאיטו מכוונתו לרצוח את הקצינים, באומרו כי הדבר יוביל לחקירה שעלולה לפגוע בו.
סאיטו מותיר את ניקולסון וקציניו כשהם עומדים בחום הכבד.
במהלך היום מתמוטט אחד מהם, אך ניקולסון ושאר הקצינים מחזיקים מעמד בעמידת דום מתריסה, והם נותרים עומדים על מקומם גם כשחייליהם שבים מעבודותיהם.
אז כולא סאיטו את הקצינים בכלוב, ואת ניקולסון בתא קטן ומבודד ללא חלונות.
התנאים בחום הכבד הם בלתי נסבלים, אך ניקולסון מחזיק מעמד.
בינתיים נתקלת בניית הגשר בקשיים חמורים, ונמצאת בפיגור ניכר בלוח הזמנים לו מחויב סאיטו.
חלק מהכישלון נובע מכך שהאסירים הבונים את הגשר מחבלים באופן מכוון בבנייה.
סאיטו מגלה לניקולסון כי אם לא יעמוד בלוח הזמנים, הוא יאלץ לבצע התאבדות יפנית טקסית המכונה "ספוקו".
בלית ברירה משחרר סאיטו את ניקולסון ופוטר את הקצינים מעבודה, כביכול לרגל יום השנה לניצחונה של יפן במלחמת רוסיה יפן.
ניקולסון וקציניו שבים לחייליהם ומתקבלים בהתלהבות, בעוד שסאיטו פורץ בחדרו בבכי של ייאוש.
ניקולסון עורך מסדר לחייליו ומוצא כי המשמעת בקרבם אינה לרוחו.
הוא מחליט כי עליהם לעבוד באופן מסודר על מנת לשמור על המסגרת הצבאית ועל כבודם כחיילים.
הוא מורה לקפטן ריבס (פיטר ויליאמס) ולמייג'ור יוז (ג'ון בוקסר) לתכנן בניית גשר ראוי.
נראה כי בכוונתו לבנות גשר, על אף שברור כי לגשר זה יהיה ערך צבאי רב לאויב היפני.
בינתיים, שירס, וויבר וקצין אנגלי נוסף מנסים להימלט.
וויבר והקצין האנגלי נהרגים, אך שירס מצליח לקפוץ לתוך הנהר, ורודפיו מניחים כי מת.
לאחר מסע בן ימים רבים בג'ונגל מגיע שירס לכפר מקומי, ותושביו מסייעים לו להגיע אל הקווים הבריטים.
הוא נשלח לבית חולים בריטי בקולומבו, בירת ציילון על מנת להחלים שם.
בבית החולים זוכה שירס לביקורו של מייג'ור וורדן (ג'ק הוקינס) איש הכוחות המיוחדים הבריטיים.
הוא כופה על שירס להצטרף אליו למבצע בו יושמד הגשר אותו בונים ניקולסון ואנשיו.
וורדן יודע כי שירס אינו קצין כי אם חוגר מתחזה, שלבש את מדיו של שירס האמיתי שנהרג, על מנת לקבל יחס טוב יותר במחנה השבויים, וכי אם הדבר יוודע יהיה צפוי לעונש מוות.
לשירס אין ברירה אלא להצטרף למבצע, ומובטח לו כי יקבל חנינה לכשישוב.
שירס מצטרף לחבורתו של וורדן, הכוללת גם לויטננט קנדי בשם ג'ויס (ג'פרי הורן) וקצין נוסף בשם קפטן צ'פמן.
ניקולסון, שבניית הגשר הפכה לו לאובססיה, דוחף את אנשיו במחנה השבויים להשלים את העבודה בזמן.
כאשר הוא רואה שהבנייה עדיין מפגרת אחר לוח הזמנים, הוא מכריח גם את הקצינים לעבוד עבודה פיזית, וגם הקצינים היפנים מצטרפים למאמץ.
ניקולסון מבין כי המיקום שנבחר לגשר הוא גרוע, וכי במיקום זה לא יחזיק הגשר מעמד לעולם.
הוא נוטש את אתר הבנייה ובונה גשר חדש, מאות מטרים במורד הנהר.
אנשי הכוחות המיוחדים מוצנחים אל האזור, ובמהלך הנחיתה נהרג צ'פמן.
היתר עושים את דרכם במעלה הנהר ונעזרים במדריך מקומי בשם יאי.
במהלך היתקלות עם היפנים נורה וורדן ברגלו, אך הקבוצה מצליחה להגיע בזמן לאתר בו הגשר הולך ונבנה.
שירס וג'ויס מצליחים להניח חומרי נפץ בבסיס הגשר בחסות החשיכה, ומתכננים לפוצץ את הגשר כאשר תעלה עליו הרכבת היפנית הראשונה, שעליה אמורים להיות קצינים יפנים בכירים וחיילים רבים.
עם עלות השחר, נחרדים אנשי הקומנדו לגלות כי כבלי המערכת ומטעני הנפץ נחשפו עם נסיגת פני הנהר, והם גלויים לעיני כל.
ניקולסון, העורך סקירה אחרונה בטרם ייחנך הגשר, מגלה את הבעיה, ומפנה אליה את תשומת לבו של סאיטו.
הרכבת מתקרבת, ושני הקצינים רצים במהירות אל גדת הנהר, בעקבות הכבל המוביל מחומרי הנפץ אל ג'ויס האמור להפעיל את מנוף הנפץ ומחכה לידו בסבך השיחים.
כאשר הם מתקרבים, דוקר ג'ויס את סאיטו למוות.
ניקולסון קורא לעזרה ומנסה לעצור את ג'ויס שאינו יכול להביא עצמו לפגוע בניקולסון.
כאשר ג'ויס נפגע, מגיע שירס לסייע לו, אך הוא נורה ונהרג בדיוק לפני שהוא מגיע אל ניקולסון.
ניקולסון מזהה את שירס, והדבר מביא אותו למחשבה על מעשיו.
הוא שואל עצמו בקול "מה עשיתי".
וורדן, שהמתין בסמוך, יורה במרגמה ופוצע את ניקולסון אנושות.
ניקולסון הפצוע מגיע אל הנפץ, מתמוטט עליו, וגורם להפעלתו.
הגשר מתפוצץ בדיוק כאשר עוברת עליו הרכבת היפנית.
הרופא, קליפטון, המביט בהרג, מניד את ראשו באמרו "טירוף...
הסרט אינו רק סרט מלחמה או סרט "מחנה שבויים" מעולה בסוגו, אלא גם מעלה סוגיות פילוסופיות ופסיכולוגיות עמוקות.
שלושת הקטבים של הסרט, הקולונל הבריטי ניקולסון, הקולונל היפני סאיטו, והקצין האמריקני המתחזה שירס, מייצגים את שלושת הפנים של הצדדים הלוחמים.
היפני, איש המסורת, המאמין בכבוד ובכך שהכוח יכול להכריע.
הבריטי, הקצין הקולוניאלי, המאמין בכך שרק המשמעת הצבאית יכולה לאחד את אנשיו, אמונה במשמעת לשם משמעת, המביאה אותו לבסוף לשיתוף פעולה אבסורדי עם האויב (הנתפס בעיניו כנחות, וכמי שהוא, הקצין המערבי, לבדו, יכול להסביר לו כיצד לבנות את הגשר שאינו יכול לבנות בעצמו).
והאמריקני, היזם, השורד בכל מצב, החלקלק, המקריב עצמו בסוף למען המטרה.
המאבק אינו רק בין סוגי אישיות שונים, כי אם בין תרבויות.
אך מעבר למאבק בין התרבויות, מתפתח בנפשם של הגיבורים מאבק פנימי.
בין חובה למשמעת, בין רצון לשרוד את המלחמה, ובין הרצון לנצח בה.
שלושת השחקנים מייצגים היטב את הטיפוס האנושי ששיחקו.
הבחירה אינה אקראית, והמדובר בשלושה שחקנים שההזדהות שלהם עם הדמות ששיחקו עמוקה יותר מאשר גילום דמות גרידא.
אלק גינס, המשחק את ניקולסון, שירת בעצמו במלחמת העולם השנייה, ויש להניח כי הכיר היטב את הטיפוס של הקצין המקצועי, אותו "קולונל בלימפ", שגילם.
צ'ארלס לוטון, ששיתף פעולה עם לין בסרט קודם, "בנות גידלתי" (1954), היה בחירתו הראשונה של לין לתפקיד.
לוטון, שהתמחה בגילום תפקידי רשעים אקסצנטריים, מנירון קיסר ועד ויליאם בליי, סירב, שכן לא יכול לסבול את תנאי המחיה באזורים הטרופיים.
בכך ניתנה ההזדמנות לגינס, שהיה ידוע עד אז בזכות תפקידים קלילים בקומדיות הבריטיות של שנות החמישים שצולמו באולפני אילינג, קומדיות כ"דם כחול", ו"חביבי הנשים", שהתבססו במיוחד על סטריאוטיפים מעמדיים ומבטאים.
זו הייתה ההזדמנות הגדולה שלו להציג את מלוא יכולת המשחק לה היה מסוגל.
גינס ניצל את ההזדמנות להפגנת משחק מעולה, של אדם מאופק הממעט לגלות את רגשותיו, אך סוער באובססיה פנימית בלתי ניתנת לריסון, המביאה אותו ואת הסובבים אותו אל סף האבדון.
ססואו הייאקאווה, המשחק את סאיטו, היה בצעירותו מגדולי השחקנים של הקולנוע היפני ושל הקולנוע העולמי בכלל.
בעת שצולם הסרט היה הייאקאווה בן קרוב ל-70. בשנות ה-20 ובשנות ה-30 היה האייקאווה כוכב הקולנוע האסיאתי הבולט, הן ביפן והן מחוצה לה, ונהנה מעושר עצום ותהילה רבה.
לאחר מכן דעך מעט כוכבו, עד שבזמן מלחמת העולם השנייה מצא עצמו לכוד בשטח הכיבוש הגרמני בצרפת, שם צילם סרט כשהחלה המלחמה.
בתקופה זו התפרנס בדוחק ממכירת תמונות, ואף הצטרף ל"רזיסטנס", וסייע לטייסים של בעלות הברית שנחתו בשטח צרפת.
במעשים אלו הוכיח את התנגדותו לטיפוס האנושי שייצג סאיטו, אך הוא שיחק אותו מתוך היכרות עמוקה עם הדמות, ובאופן אמין ונוגע ללב, כמייצג את "הנבל איש הכבוד".
האייקאווה התייחס לתפקיד זה כתפקיד הטוב ביותר שגילם בחייו.
ויליאם הולדן, המשחק את שירס, האמריקני, היה שחקן בעל מראה נאה שהתמחה בגילום דמויות ציניות ומנוכרות, החושפות את הריקבון שבסביבתם.
תפקיד דומה, של שבוי אמריקני, שיחק מספר שנים לפני כן, בשנת 1953 בסרטו של בילי ויילדר, "סטלאג 17".
הדמות של הגיבור המתגלה כנוכל, ומת לבסוף כגיבור, תאמה את אופיו של הולדן, שמאחורי החזות הנאה הסתיר דיכאון קליני והתמכרות רבת שנים לאלכוהול.
אך הגיבורה האמיתית של הסרט היא המלחמה.
הסרט מציג את פניה המכוערות, הלא הירואיות של המלחמה.
עמידתו הגאה של ניקולסון בראש חייליו, הנראית בתחילה כעמידה הירואית, מתפרשת לאחר מכן כאובססיה צבאית למשמעת של אדם שאינו לגמרי שפוי בדעתו.
המוות בסרט, הן של שירס והן של ניקולסון, הוא טראגי, אווילי וחסר טעם.
השבויים בסרט מאבדים את שנות חייהם הטובות, לשווא, בגיהנום עלי אדמות של חום, מחלות מידבקות ועבודת פרך.
וכל זאת מתמצה באמירתו של הרופא קליפטון, המהווה את הציטטה הזכורה ביותר מהסרט - "טירוף, טירוף".
הסרט התקבל בזמנו כיצירת מופת.
"טיים" כתב כי לין "מראה חוש הומור נדיר, ותחושה לשירה המתבטאת במצב; הוא מראה גם את היכולת הנדירה יותר להביע זאת, לא במילים, כי אם בחיים.
ויותר מכל, הוא מבין את טיבו האמיתי של הסיפור שהוא מספר.
הסרט זועק מעומק האסון האישי, והגורל הלא אישי, שהאדם אינו מידת כל הדברים.
שהחיים גדולים מאלו החיים אותם, שיש משמעות, לאלו בעלי העיניים היכולים לראותה, אפילו בבשורת הכאוס".
מבקר הסרטים של העיתון "דבר", זאב רב נוף, סקר את הביקורות שקיבל הסרט, שחלקן כינו אותו "גדול" כמו הדיילי מירור, וחלקן כינו אותו "הישג טכני מרשים".
רב נוף נוטה יותר לדעה השנייה.
לדעתו הסרט אינו "מגיע לתהילה" אך הוא "תרומה חשובה להוקעת המיליטריזם העיוור, להבנת אנשים במלחמה, הישג גדול לאומנות הקולנוע".
כיום, עשורים רבים לאחר הקרנותיו הראשונות של הסרט, הוא נתפס כסרט קלאסי, המייצג היטב את הקולנוע הבריטי האיכותי, מופת לסרטי מלחמה.
מבקר הסרטים של ערוץ 4 הבריטי מסכם את ביקורתו על הסרט במילים "גינס, לין וקולנוע המלחמה הבריטי מעולם לא היו טובים יותר".
ואילו רוג'ר איברט, האמריקני, קובע כי "יש הוד והדר בסרטיו המאוחרים של לין, המפצים על אובדן הזווית האנושית.
אך ב'קוואי' עדיין שמר לין על המבט למגע האנושי, כברגעיו האישיים של סאיטו, ובביקורתו המרוצה מעצמה של ניקולסון על הגשר המוגמר.
יש משהו מהמלך ליר בזעקת השפיות האחרונה שלו - 'מה עשיתי?'".
האירועים ההיסטוריים עליהם מתבסס הסרט
עלילת הסרט היא בדיונית ברובה, אך היא מתבססת על בניית גשר רכבת על נהר מיי קלונג במערב תאילנד, במקום שכונה מה קאם, חמישה קילומטרים מהעיר קנצ'נבורי, 130 ק"מ ממערב לבנגקוק.
על פי ועדת קברי המלחמה של חבר העמים הבריטי:
האירועים המתוארים בסרט הם ברובם בדיוניים, ועל אף שהסרט מתאר את התנאים הגרועים והסבל שנגרם עקב בניית המסילה והגשרים, עדיין הסרט אינו מתאר את הזוועות במלוא היקפן.
הקצין הבריטי הבכיר בין השבויים עובדי הכפייה היה קולונל פיליפ טוסי.
טוסי ואנשיו אכן נדרשו, בניגוד לכללי אמנת ז'נבה, לבנות את גשרי הרכבת.
הם הגיעו באוקטובר 1942 ושוכנו במחנה בטמרקן, חמישה קילומטרים מקנצ'נבורי.
2,000 שבויים היו תחת פיקודו של טוסי, והוא עשה ככל יכולתו כדי לשמור על חייהם, וכן לשמור על המשמעת הצבאית, הניקיון וההיגיינה.
בניגוד לניקולסון הבדיוני, טוסי גם ניסה לעכב את הפרויקט ולחבל בו.
אנשיו אספו נמלים על מנת שאלו תכרסמנה ביסודות העץ, וערבבו את המלט באופן שגוי.
בניגוד למוצג בסרט, בו ניקולסון ואנשיו יודעים כיצד לבנות את הגשר, ואילו היפנים שוגים, היו אלו המהנדסים היפנים שהצליחו, על אף כל המכשולים, בבניית המסלול תוך 12 חודשים (לעומת 9 חודשים בתכנון המקורי), כאשר המהנדסים הצבאיים הבריטים העריכו כי הדבר יארך כחמש שנים.
בתחילה נבנה גשר עץ זמני, ולאחר מכן, ב-26 באוקטובר 1943, הושלמה בנייתו של גשר מבטון וברזל.
השמדת הגשר בידי חוליית קומנדו המתוארת בסרט לא אירעה מעולם.
שני הגשרים שימשו את היפנים עד שנת 1945 ואז נהרסו שניהם בהפצצה אווירית של בעלות הברית.
הגשר מבטון וברזל נפגע ראשון, ביוני 1945, לאחר ששבעה ניסיונות קודמים לפגוע בו כשלו.
הגשר תוקן, וכיום משתמשים בו לתעבורה על פני הנהר.
חלק משמות גיבורי הסרט הם שמותיהם של אנשים אמיתיים, אך דמותם בסרט שונה בתכלית.
כך, למשל, השני בשרשרת הפיקוד במחנה היה רס"ר בשם סאיטו, כאשר בסרט זהו שמו של מפקד המחנה שדרגתו קולונל.
סאיטו היה אהוב על העצירים שכן הפגין כלפיהם יחס אנושי.
כאשר נשפט על פשעי מלחמה העיד טוסי לטובתו.
התסריטאים קארל פורמן ומייקל וילסון נחשדו בקומוניזם, ולכן, עקב השפעת המקארתיזם בהוליווד של אותה תקופה, נכנסו ל"רשימה השחורה" ויכלו לעבוד על הסרט רק בחשאי.
וילסון נכנס לתמונה לאחר שלין הביע חוסר שביעות רצון מעבודתו של פורמן.
הקרדיט על העבודה ניתן למחבר הספר פייר בול.
בול לא דיבר אנגלית, ולא נטל חלק משמעותי בכתיבת התסריט.
כאשר זכה תסריטו המשובח של הסרט בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, קיבל אותו בול, ושמם של פורמן וילסון לא הוזכר כלל.
רק בשנת 1984 העניקה האקדמיה האמריקאית לקולנוע באופן רטרואקטיבי את הפרס לפורמן וילסון, אך המקבלים כבר לא היו בחיים, ולא ראו בתיקון העוול.
במהדורות חדשות של הסרט ניתן להם הקרדיט על כתיבת התסריט.
התסריט נאמן לספר באופן כללי, אך כולל שתי סטיות משמעותיות.
דמותו של שירס בספר היא דמות של קצין קומנדו בריטי שלא היה מעולם במחנה, ולא הדמות המורכבת אותה משחק הולדן, הנמלטת מן המחנה על מנת לשוב אליו.
כמו כן סיומו של הספר הוא שונה.
הרכבת צוללת אל הנהר כתוצאה ממטען משני שהניח וורדן, אך ניקולסון אינו נופל ומפעיל את הנפץ, והגשר נותר על מכונו.
בול נהנה מהסרט, אך הביע אי הסכמה עם הסיום.
הפרויקט החל ביוזמתו של פורמן, שרכש את הזכויות לכתיבת תסריט לסרט, מתוך תקווה שזולטן קורדה יביים אותו.
אך כאשר אחיו של זולטן קורדה, אלכסנדר קורדה, הביע הסתייגות מתוכנו של הסרט כ"אנטי בריטי", חבר פורמן לשפיגל, ולאחר שהועלו שמותיהם של מספר במאים כהווארד הוקס ואחרים, פנו שפיגל ופורמן לדייוויד לין, שמאחוריו היו כבר מספר סרטים מצליחים.
לין לא אהב את התסריט של פורמן, ולאחר שינויים רבים בתסריט הובא וילסון לכותבו מחדש.
ההסרטה החלה באתר ליד קיטוגאלה שבסרי לנקה, אך כמה סצנות צולמו באנגליה.
הרכבת המופיעה בסרט הייתה קטר קיטור ישן שנרכש מממשלת סרי לנקה, על מנת שניתן יהיה להפילו מהגשר, כדרישת התסריט.
הצנחנים בסרט היו אנשי חיל האוויר המלכותי הבריטי המוצבים בסרי לנקה.
הצניחה צולמה כשהצלם ג'ק היליארד קשור לכנף המטוס המצניח, ואוחז במצלמת 16 מילימטרים.
הגשר ששימש בהסרטה אכן הוקם על נהר בידי מקומיים, ובנייתו ארכה שישה חודשים, והחלה עוד בטרם החל הליהוק לסרט.
עלות בניית הגשר הייתה רבע מיליון דולר.
במהלך ההסרטה אירעה תאונת מכונית בה נהרג עוזר הבמאי ג'ון קריסון, ומאפר נפגע קשה.
צילום סצנת הגשר המתפוצץ נקבע ל-10 במרץ 1957 בנוכחות סולומון בנדרנאיקה, ראש ממשלת סרי לנקה ונכבדים נוספים.
אך הפיצוץ בוטל שכן הצלם פרדי פורד לא הצליח לצאת מאזור הפיצוץ בזמן.
הפיצוץ נדחה למחרת, והתבצע בנוכחות בנדרנאיקה.
מוזיקת הפתיחה של הסרט, נעימת מארש המושמעת בשריקה, הייתה ללהיט בפני עצמו, והיא אחד המאפיינים הזכורים ביותר של הסרט.
המנגינה אותה שורקים החיילים הנכנסים בשערי מחנה השבויים היא נעימה משנת 1914 בשם "מארש הקולונל בוגי" שחיבר פ.
למנגינה זו מצטרף עיבוד תזמורתי שחיבר מלקולם ארנולד בשם "מארש הנהר קוואי", המצטרף אל המנגינה הנשרקת, ולאחר מכן גובר עליה.
ארנולד זכה בפרס אוסקר על חיבור המוזיקה לסרט.
לין המשיך והשתמש במארש נוסף של ריקטס "קול התותחים" בסרטו לורנס איש ערב.
המארש הוא בעל אופי בריטי, ומזוהה עם העמידה והכבוד הבריטיים אל מול שלילת כבודם במחנות השבויים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חוברו למארש מילים נוספות, המתריסות כלפי היטלר - "Hitler has only just one ball" (להיטלר יש רק ביצה אחת).
על אף שבסרט אין שימוש במילים אלו, הן היו מוכרות לקהל צופי הסרט הבריטים, שידעו לקשר בין הנעימה הנשרקת ובין המילים שלא נאמרו.
שאר הפסקול של הסרט הוא דיאגטי.
בסצנות רבות נשמעים רק קולותיו של הטבע.
דוגמה לכך היא הסצנה בה רודפים וורדן וג'ויס אחר חייל יפני בג'ונגל, ומנסים למנוע ממנו להתריע בפני חבריו על נוכחותם, סצנה בה נשמעים רק קולות המרדף ללא מוזיקת רקע.
בעוד שתקציבו הכולל של הסרט עמד על שלושה מיליוני דולרים, גרף הסרט בקופות 27,200,000 דולר (כ-490 מיליוני דולרים בערכים של 2019), הצלחה גדולה מאוד בקני המידה של אותה תקופה, והסרט נמנה עם מאה הסרטים המצליחים ביותר מבחינה כלכלית בכל הזמנים.
גם בישראל התקבל הסרט בהתלהבות, והעיתון "דבר" כתב כי הוא הסרט האהוב ביותר על הקהל הישראלי בשנת תשי"ט.
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר - סם שפיגל.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - דייוויד לין.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - פייר בול (ובשנת 1984 קארל פורמן ומייקל וילסון).
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מלקולם ארנולד.
פרס אוסקר על העריכה הטובה ביותר- פיטר טיילור.
פרס אוסקר לצילום - ג'ק היליארד.
מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ססואה היאקאווה.
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור שהוא - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
פרס גלובוס הזהב לדרמה הטובה ביותר בקולנוע - דייוויד לין, סם שפיגל.
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר בקולנוע - דייוויד לין.
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בדרמה בקולנוע - אלק גינס.
מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בקולנוע - ססואה היאקאווה.
פרס חוג המבקרים של ניו יוקר לסרט הטוב ביותר.
פרס גילדת המבקרים של אמריקה להישג בימוי יוצא דופן בקולנוע - דייוויד לין.
עוזרי הבמאי גאס אגוסטי וטד סטרג'יס.
פרס חוג המבקרים של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר - דייוויד לין.
פרס חוג המבקרים של ניו יורק לשחקן הטוב ביותר - אלק גינס.
מועמד לפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר - מלקולם ארנולד.
הד סמאשד אין הוא אתר מורשת עולמית בדרום-מערב אלברטה, קנדה, המשמר את תרבותם של בני השבטים האינדיאנים באזור זה, בני אומת הבלאקפוט, שהייתה מעין איחוד של כמה שבטים שחיו בתחומי אלברטה ומונטנה, בארצות הברית, של היום.
הד סמאשד אין היה אתר שבו צדו בני הבלאקפוט את הביזון האמריקאי.
האתר הוא "מקפצת ביזונים" (Buffalo Jump), מצוק ברוחב של כ-300 מטרים, ובגובה מקסימלי של כעשרה מטרים.
האינדיאנים היו מניסים את הביזונים משטחי המרעה שלהם בגבעות, כשלושה קילומטרים ממערב לשם.
הביזונים הובהלו אל נתיבים שסומנו מראש, על ידי גלי אבנים, והורצו אל שפת הצוק.
הבהמות המבוהלות היו נופלות מן הצוק תוך כדי שבירת גפיהן, ונותרות חסרות ישע וללא יכולת להימלט מבני הבלאקפוט.
במחנה סמוך היו הבהמות מעובדות ונשחטות.
האתר היה בשימוש לפחות במשך 6,000 שנה, ושרידי העצמות בתחתית הצוק הם בעומק כעשרה מטרים.
בשפת בלאקפוט נקרא המקום "אסטיפה סקיקיקיני קוטס" (Estipah-skikikini-kots).
על פי האגדה, לוחם בלאקפוט צעיר רצה לראות את הביזונים מזנקים מעבר לשפת הצוק, אך נקבר תחתיהם.
הוא נמצא מת מתחת לערמת הגוויות, מקום שבו נופץ ראשו.
במאה ה-19 ננטש האתר לאחר המפגש עם המתיישבים האירופיים.
עדות אירופית ראשונה על המקום היא משנות ה-80 של המאה ה-19, וחפירות ארכאולוגיות ראשונות נערכו בו ב-1938 מטעם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
ב-1968 הוגדר המקום כאתר מורשת לאומית קנדית, ב-1979 הוכרז כאתר מורשת של פרובינציית אלברטה, וב-1981 הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
הכרזת האתר כאתר מורשת עולמית היא בשל היותו אתר המייצג באופן ייחודי תרבות פרה-היסטורית עשירה, המתארת את הישרדותו של האדם במשך אלפי שנים.
האתר הוא פארק לאומי קנדי, ובמקום נבנה מרכז הסברה אודותיו.
המבנה בנוי על הצוק, ומלווה את מדרג הסלע הטבעי בחמש מדרגות.
בכל מדרגה תיאור של היבט אחר של המקום: אקולוגיה, מיתולוגיה, סגנון החיים והטכנולוגיה של הבלאקפוט.
התיאור נסמך על עדויות ארכאולוגיות, המוצגות מנקודת המבט של התושבים האבוריג'יניים והמתיישבים האירופים.
המרכז מציע גם מחנאות באוהלי טיפי, וסדנאות המציגות היבטים שונים של חיי האומה האינדיאנית, ובהן יצירת פרטי לבוש אינדיאניים.
בכל שנה מתארחים באתר הד סמאשד אין אירועים מיוחדים ופסטיבלים המציגים את התרבות הילידית, הידועים באותנטיות, בצבע, ובאנרגיה הייחודיים שלהם.
הד החינוך היה כתב עת ישראלי לענייני חינוך, תרבות ופדגוגיה שיצא לאור במשך 90 שנה (1927–2017), על ידי הסתדרות המורים בישראל, שהיא התארגנות העובדים הוותיקה ביותר בישראל (משנת 1903).
הסתדרות המורים בישראל עסקה לא רק בנושאי איגוד מקצועי אלא ראתה עצמה כנושאת חזון חינוכי לאומה כולה.
לכן, הד החינוך, כתב העת המרכזי שלה, היה מאז היווסדו זירה לליבון והעמקה של שאלות חינוכיות ותרבותיות עקרוניות.
הד החינוך בנה עצמו ככתב עת שמשלב אידאולוגיה ופילוסופיה, סוגיות מקצועיות וסוגיות תרבותיות כלליות, נושאים מעשיים לצד נושאים תאורטיים ועקרוניים.
ברובד האידאולוגי, "הד החינוך" קידם שלושה ערכים מרכזיים:
תפיסה רפובליקנית (ממלכתית) של החינוך.
כלומר, חינוך אינו רק ביטוי לזכות האדם ללמוד אלא תפקידו לבנות בסיס משותף לדיאלוג בין כל חלקי העם.
בסיס משותף זה כולל גם טיפוח השפה העברית, עידוד תרבות ויצירה וחינוך לערכים של סולידריות, חירות וכבוד אדם.
חתירה לשוויון ולצמצום פערים בחברה.
שאיפה לקידום מעמדם של המורים.
ראיית ההוראה והחינוך כשליחות ובניית מסד תרבותי עשיר למורים, כמיצגי תרבות וכמקדמי תרבות.
בישראל היו מאז ומתמיד מפלגות רבות וזרמים תרבותיים ואידאולוגיים שונים.
לכן, הד החינוך אשר שאף להיות מקום מפגש לבעלי השקפות שונות, טיפח עם השנים אופי פלורליסטי, אך מבלי להתפשר על הדגלים האידאולוגיים שלו.
כתב העת אפשר ואפילו עודד ביטוי לתפיסות שונות וסותרות בנוגע לחינוך טכנולוגי, חדשנות בחינוך, גישות דמוקרטיות בחינוך ועוד שורה של סוגיות שבהן לא רק שקיימת מחלוקת אלא רצוי, לדעת העיתון, שתהיה מחלוקת.
כך, למשל, עודד הד החינוך חשיבה מחודשת בנוגע לחדשנות חינוכית: לצד מאמרים שיעודדו תפיסות חדשניות (למשל העדפת מיומנות של חשיבה יצירתית ופתרון בעיות) הופיעו מאמרים שביקרו את התפיסות הללו ועודדו תפיסות מסורתיות יותר (למשל, שיקום יכולות אנושיות כמו זכירה והימנעות מתלות מוגזמת בטכנולוגיה של מידע).
אחת ממשימותיו המוצהרות של כתב העת הייתה החייאת האתוס של ההוראה כשליחות אנושית, תרבותית וחברתית.
הנחת יסוד היא, שהחינוך במיטבו אינו רק אמצעי למוביליות כלכלית ולכן אינו צריך להתמקד בהקניית "כלים" ומיומנויות.
חינוך במיטבו מאפשר כניסה לעולם תרבות רחב אופקים, ולפיכך יש ערך לידע כשהוא לעצמו ולתשוקת דעת גם באשר היא אינה אינסטרומנטלית.
במובנים אלה ניתן לומר שהאוריינטציה שאימץ הד החינוך היא אוריינטציה הומניסטית מובהקת.
מבחינה אחרת העיתון עודד קו ליברלי ודמוקרטי ביחס לילדים: "הד החינוך" קידם ערכים כמו זכויות ילדים, עידוד שותפות ודיאלוג עם ילדים בתהליכים חינוכיים והעדפה של עידוד מוטיבציה פנימית על פני ענישה.
גישתו הפלורליסטית של הד החינוך אינה גישה נייטרלית מבחינה ערכית.
מיקומו בלב השיח החינוכי הישראלי מאפשרים לו לתת במה לזרמי מחשבה ופעולה שונים, ככל שאלה עולים בקנה אחד עם האידיאל של חינוך ממלכתי שוויוני.
אידיאל זה עצמו מחייב את הד החינוך לנקוט לא אחת גישה ביקורתית ביחס למגמות של הדרה ושל הפרטה בחינוך ובחברה בישראל.
העובדה שעד קיץ 2016 לא היה העיתון נגיש ברשת האינטרנט תרמה לאנונימיות היחסית שלו מחוץ לשדה החינוכי חרף העובדה שכתב העת נתפס בעיני הציבור המשכיל כמקדם שיח תרבותי כללי וכמגזין ברמה גבוהה.
מספטמבר 2016 הד החינוך נגיש לגמרי ברשת האינטרנט.
במהלך השנים ליווה את "הד החינוך" הרבעון "החינוך", שכלל מאמרים מקצועיים ומחקריים ומסות בענייני חינוך.
כן הופיעו כתבי עת משלימים כמו "הד הגן".
כתב עת זה, ככתבי העת האחרים שהוציאה הסתדרות המורים לאור, (למשל פנים בעריכת רוביק רוזנטל), התמזגו עם השנים ב"הד החינוך".
עורכו הראשון של הד החינוך היה דב קמחי שערך את כתב העת מהקמתו בשנת 1927 ועד לשנת 1935. בשנות החמישים והשישים ערך את העיתון (וכן את "החינוך") המתרגם והסופר צבי ארד.
העיתון וכתבי העת האחרים נדפסו עשרות שנים בדפוס "אבוקה" של צבי לוין.
בין השנים 2007 ו-2015 ערך את כתב העת ד"ר יורם הרפז ועורכת המשנה הייתה ציפה קמפינסקי.
לאחר עזיבת הרפז מונתה ד"ר טלי גולדשמיד לעורכת.
בקיץ 2016 מונה לתפקיד ישראל שורק, מרצה לפילוסופיה במרכז מנדל למנהיגות בנגב ומי שעומד בראש מכון במחשבה תחילה לפילוסופיה מעשית.
הד מורפולוגי הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי, סלבדור דאלי.
היצירה צוירה בין השנים 1934–1936 והיא מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי שבסיינט פיטרסברג, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
היצירה מתארת מבנה אדריכלי לא ברור, שפרטיו מועטים, ואולם מספר אלמנטים ביצירה מצוירים בפירוט רב.
מבעד שער המבנה האדריכלי ניתן לראות דמות כלה רצה כשהיא מחזיקה חישוק גדול, ובמבנה המצוי ברקע התמונה ניתן לראות מעין פעמון או אישה הלובשת שמלה דמוית פעמון.
צילה של האישה יוצר אף הוא צורה הדומה למראה האישה.
במרכז התמונה סלע הדומה בצורתו (ומזכיר) את האישה הרצה.
שם היצירה מתייחס לעובדה שהצל, והסלע מהווים הד צורני (מורפולוגי) לצורת האישה והחישוק.
היצירה שימשה השראה ליצירה נוספת של דאלי, באותו שם, אשר צוירה בשנת 1936. יצירה קטנה זו (מידותיה 30 על 33 ס"מ) מתארת שולחן ועליו שלושה אובייקטים, כאשר ברקע התמונה שישה אובייקטים המוצבים בשני טורים (שלושה אובייקטים בכל טור).
גם יצירה זו מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי.
הגשש החיוור במועדון הסנטר הכפול - שמחת זקנתי הוא אלבום הבכורה של הגשש החיוור.
על עטיפת התקליט נכתב: .
את האלבום הפיק אברהם דשא (פשנל).
האלבום לא יצא על גבי תקליטור אלא רק על גבי תקליט ויניל.
פנס בודד (חיים גורי, יוסף דר / אלכסנדר (סשה) ארגוב)
מתי שוב נשתחרר (עמוס אטינגר, גברי בנאי / עממי)
התנצלות (ירון לונדון / אריה לבנון)
מה הוא עושה לה (יוסי גמזו / רנאטו קרסונה)
פלפילו (פריד אל אטרש, שייקה אופיר / פריד אל אטרש)
עוזי עוזי (גברי בנאי, אלברט סבג / מולוג'י)
איזה לילה (עמוס קינן / יוחנן זראי)
בלדה לגשש החיוור (דוד אבידן / אריה לבנון)
חסידי הגשש החיוור (עממי / עממי)
פרידה על החוף (יוסי גמזו / עממי)
עונות השנה (אהרן שבתאי / אריה לבנון)
הד-המזרח היה ביטאון ליהדות הספרדית שפורסם בירושלים בטרם קום המדינה ואחריו.
הופץ בשנים 1942–1946 בעריכתו של אליהו אלישר, ובשנים 1948–1951 בעריכתם של אלישר כעורך ראשי ודוד סיטון כעורך.
גיליונו הראשון יצא לאור ב-10 ביוני 1942. ותדירותו השתנתה במהלך השנים.
בגיליונות הראשונים היה שמו של כתב העת "המזרח – ביטאון ליהדות הספרדית", כשכותרתו מתורגמת לערבית ואנגלית; ומהגיליון שהתפרסם ב-15 בינואר 1943 נקרא כתב העת "הד-המזרח – ביטאון ליהדות הספרדית".
מרבית גיליונותיו היו בני 16 עמודים.
בגלגולו הראשון של כתב העת כללה המערכת, מלבד את העורך הראשי אליהו אלישר, את אברהם אלמליח ודוד סיטון.
בגלגולו השני (משנת 1948) היה סיטון לעורכו השני ונוספו לכתיבה משה כרמון, יוסף יואל ריבלין ושלום שוורץ.
כתב העת התמקד באירועים שפקדו את היישוב היהודי, מדינת ישראל והתנועה הציונית עם התייחסות למיקום החברתי של קהילת היהודים הספרדים והיחס ביניהם לאשכנזים.
בנוסף, נבדק מצבם של היהודים בארצות ערב ונתנה התייחסות רבה לתרבות המזרח, ולאנשי הספר והפולקלור הספרדי-יהודי.
הד-המזרח הביא לביטוי של דעות מתונות בנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי, תוך הדגשת חשיבות הדיאלוג וההיפתחות אל העולם דובר הערבית, שפה המשותפת להם וליהודים הספרדיים.
כך במאמר משנת 1942 נכתב:
הד-המזרח נסגר בשל מחסור במימון, וכתב העת "במערכה", בעריכתו של דוד סיטון, נחשב למעין ממשיכו.
מתקופה זו שרדו אלפי גתות בכל ארץ ישראל, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים.
דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון; בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים; בחורבת דיר סמען שבשומרון ועוד.
בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל,גת אך הטכנולוגיה מאפשרת היום לבצע את רוב פעולת הריסוק והאיגום בעזרת מכונות.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל
ממצאים מתקופת הנאולית כגון ספלולים בסלע במערות הכרמל, העלו הצעות ליצור יין מוקדם בקרב חוקרים אחדים.
אך השערות אלו חסרות בסיס של ממש.
ניתן לסבור שהופעת הגתות הראשונות בארץ מהווים עדות וודאית לייצור התירוש, היין ומשקאות תוססים אחרים.
בישראל נמצאו גתות חצובות בסלע המתוארכות לתקופה הכלכוליתית, בסביבות 4000 לפסה"נ.
גתות אלו כוללות משטח דריכה ובור איגום שאליו התנקזו הנוזלים.
כמו כן היו האנשים שחיו במקום משתמשים בבורות טבעיים שנחצבו בסלע.
נמצאו גם גתות דומות, המתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה.
הגתות המתוארכות לתקופה שהחל מסביבות שנת 2800 לפסה"נ, עמוקות יותר ונוספו להן מכסים שנועדו למנוע כניסה של מזיקים.
במצרים, שהייתה בקשר עם ארץ ישראל באותה תקופה, נמצאו הירוגליף המתאר מסחטת יין.
כמו כן, בתקופת הברונזה הקדומה, נכנסה לשימוש הגת המורכבת, גת שכללה משטח דריכה/תסיסה מדופן, פתח ניקוז שהזרים את הנוזלים אל בור שיקוע וסינון, משם סוננו הנוזלים אל בור האיגום.
עדויות ליצור היין בשלביו השונים מופיעות במצרים.
למשל ציור קיר מהממלכה החדשה בתבאי, מקברו של הפקיד המצרי נח'ת משנת 1400 לפסה"נ בקירוב.
בארץ ישראל נמצאו גתות רבים באזורי יהודה, בנימין ושומרון, אזור ההר המרכזי, הגליל, מישור החוף וצפון הנגב, המתוארכים לתקופת הברזל בארץ ישראל, 586-1200 לפנה"ס.
החקלאי הממוצע הכין את גתו על ידי חיתוך אזור בסלע היסוד שיצור משטח קרקע המוקף בקירות נמוכים.
בתקופת הברזל היו הגתות חצובות בסלע וצורתן הייתה כצורת בריכה שקרקעיתה משופעת.
המשטח בקרקעית הגת נועד לסחיטת הענבים, והקירות לשימור מיץ הענבים במכבש.
סחיטת הענבים נעשתה לרוב בשדה בצמוד לעבודות חקלאיות אחרות כגון סחיטת זיתים וטחינת גרגרי חיטה.
במקרים בהם הייתה מרוחקת הגת מהכרם, הובלו הענבים לגת בתוך סלסלות על גבי חמורים.
סחיטת הענבים, לפי המקורות הכתובים והממצא הארכאולוגי נעשתה על ידי דריכה רגלית עליהם.
כמו כן ישנן עדויות לגתות בצורת עגן מחרס או מעץ בשם גת- עריבה שמשמעותו גת קעורה גדולה ושטוחה אשר עליה דרכו אנשי התקופה את הענבים, לאחר הדריכה עבר התירוש ישירות מגת העריבה לכלי האחסון אשר בהם הוא תסס.
הגת בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית
עדויות לייצור ושימוש ביין מצויות בשפע על פסיפסים וציורים שונים מתקופה זו.
ביניהם גם הפסיפס בציפורי שמתאר את התהלוכה הדיונסית.
דיוניסוס, היה אליל יווני שהיה מזוהה עם היין והתיאטרון, תהלוכות השתייה מתוארות כחלק מפולחנו ברחבי העולם העתיק.
בתקופה זו התפתחה הגת בארץ לגת שכללה משטח עבודה מרכזי אשר אליו נוקזו הנוזלים ממספר תאי דריכה/תסיסה שהיו ממוקמות מסביבתו.
הטיח שבא לשימוש בסיוד הגתות השתכלל ונהיה יותר תברואתי ויעיל.
כמו כן היה שימוש במכבש בורג לצורך סחיטת השיירים.
בתקופה הרומית-מאוחרת/ביזנטית החלו האנשים בארץ להשתמש בבתי גתות, מערך משוכלל שכלל שתי קומות ושני מפלסי דריכה.
בתקופות הבאות לא הוסיפו הגתות בארץ להשתכלל.
בשל תחילת הכיבוש המוסלמי והאיסור המוטל על שתיית האלכוהול בדת האסלאם, יצאו הגתות בארץ מידי שימוש.
בארץ אין גשמי קיץ וניתן לייצר בה יין בגתות פתוחות, בניגוד למקומות קרירים יותר בהם הועדפו מבנים מקורים וסגורים בדי לשמר את חום התסיסה בטמפרטורה המתאימה לפעילותם של השמרים.
נמצאו באזור ארץ ישראל והלבנט מספר רב של גתות פתוחות חצובות בסלע.
ייצור היין בארץ החל באלף השלישי לפני הספירה.
הגתות נחצבו בסלעי גיר רכים המכוסים בשכבת גיר מוקשה.
כמו כן, היו אנשי התקופה משתמשים בשקעים טבעיים על משטח סלע דולומיט.
בתחילה כללו הגתות שנחצבו משטח שעליו דרכו את הענבים, בור איגום שאליו נאסף מיץ הענבים- התירוש ובו תסס ליין.
מבור האיגום הועבר היין לכלי אחסון.
בנוסף השתמשו האנשים בגתות בסיסיות זעירות שנחצבו על לוחות אבן והיו יכולים לשמש גם להפקת שמן זית.
רק בתקופה מאוחרת יותר בנו גתות ייחודיות ליין ובתי בד להפקת שמן הזית.
עם הזמן הוגדלו הממדים של משטחי הדריכה והועמקו בורות האיגום.
החשש לחדירת חיות, רמשים ולכלוך לתירוש התוסס הביא לכך שלאחר מילוי בור האיגום כדי שני שלישים עד שלושה רבעים מנפחו, הוא כוסה כדי למנוע כניסתם של גורמים מזיקים אלו.
בתקופה הברונזה הקדומה (2800 לפנה"ס) נמצאה עדות בהרי שומרון לגתות עגולות ובמרכזן בור איגום שעל פיתחו ניצב מכסה מעוגל.
בתקופת הברונזה הקדומה, בעידן העיור הגדול בכנען, התפתחה הגת המורכבת.
היא כללה משטח דריכה/ תסיסה, שסביבו דפנות נמוכות ופתח ניקוז משופע קלות כלפי בור איגום חצוב בסלע.
בין המשטח לבור האיגום נוסף בור שיקוע או בור סינון, אשר הבדילו אותו מהגתות הבסיסיות.
הוספתם נועדה להבטיח ששיירי הענבים לאחר התסיסה לא ינוקזו אל בור האיגום.
בבור השיקוע מפלס כניסת היין היה זהה למוצאו אל בור האיגום.
בור הסינון, מפלס כניסת היין קרוב לפני הבור העליונים, תוכו מלא בזרדים המשמשים כמסנן גס.
מוצא היין המסונן אל בור האיגום היה בתחתית בור הסינון.
באלף הראשון לפסה"נ בתחילת התקופה ההלניסטית, נכנס גורם נוסף לשימוש בגתות ארץ ישראל והוא מכבש הקורה.
מכבש זה היה בנוי מקורת עץ ארוכה שקצה האחד עוגן בגומחה שנחצבה בדופן משטח התסיסה/דריכה, ועל קצה השני הועמסו משקולות אבן.
הקורה נשענה על סלסילות שאליהן הוכנסו שיירי הענבים והפעילה לחץ גדול מאוד עליהם.
כך יועלה הסחיטה על זו של מכבשים אחרים.
התפתחות הגתות והפיכתן למורכבות יותר, הביאו להרחבה של מגוון היינות שיוצרו.
לאורך כל התקופות נעשה שימוש בגתות ביתיות.
אלו יכלו להיות משטחי עץ, אבן, חרס או שקעים אשר מהם זרם התירוש אל כלי האחסון.
בתקופת הברזל ישנה עדות לכלי חרס קטנים עגולים בעלי שפה, אשר מהם יצא מעיין משפך שהזרים את התירוש לכלי האחסון.
אין עדות לשקיעת הנוזל בבור איגום.
כלי חרס אלו נקראו "עריבות חרס" פירוש המילה "עריבה" הוא קערה גדולה ושטוחה.
ממצא של כלים אלו, בין השאר הגיע מגבעון שמצפון לירושלים ותוארך למאה ה-8 לפסה"נ.
בתקופה ההלניסטית (מאה 4 לפסה"נ עד המאה הראשונה לפסה"נ), הגת המשוכללת נכנסה לשימוש, בגת זו נוספו לשטח התסיסה/דריכה משטחים נוספים, שנוקזו אל משטח עבודה מרכזי שלעיתים שימש גם כתא דריכה/תסיסה גדול.
המשטחים אפשרו לערום ענבים או לייבשם חלקית ולהפיק תירוש ראשוני שניגר מתחתית ערימת הענבים אל תא הדריכה/תסיסה.
הופעת המשטחים הצדדיים הייתה שלב ביניים בשינוי נוסף במבנה הגתות ותפעולן.
בתחילת התקופה הרומית (החל מהמאה הראשונה לפסה"נ) החליפו תאים לא מקורים את אותם משטחים, תאים אלו נבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה.
לתוספת תאים צדדיים אלו הקנתה מספר יתרונות כגון האפשרות ליצור מיני יין נוספים מענבים שייובשו בבורות הדריכה/תסיסה עקב הבשלת יתר, באופן כללי ליצור של יותר ממין אחד של יין (יינות שונים דורשים תהליכי תסיסה שונים וריבוי התאים אפשר זאת).
בנוסף ריבוי התאים הקנה יתרון של אפשרות ניצול טוב יותר של מתקני העזר בגת (מכבש, בורות איגום וכו').
הקניית גמישות תפעולית לגת (הכנת יותר מיין אחד בו זמנית), כנראה שאותם תאים נוספים שנבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה, הקנו לגת תפקידים רב תכליתיים אשר בהם היה ניתן לייצר מספר מיני יינות בכל מחזור ולעיתים גם "דבש ענבים".
גורם נוסף שנכנס לשימוש בתקופה הרומית המוקדמת בארץ, הוא השימוש ב"טיח הידראולי" טיח אטום לנוזלים ועמיד לחומצות וקשה.
היה צורך לחדשו מדי פעם וניתן ללמוד זאת משכבות טיוח רבות שנתגלו בגתות ברחבי הארץ.
לפני תקופה זו, גם בתקופות הקדומות היו משתמשים אנשים בטיח, אם כי היה פשוט מאוד, רך, מסיס במחומצות והשתמשו בו בעיקר לסתימת סדקים.
הטיח הקודם היה עשוי בעיקר על בסיס סיד וחול והיה ניזוק בקלות מן החומצות המצויות בתירוש וביין.
במהלך התקופה הרומית ועם התקופה הביזנטית הוכנסו לגתות שני שכלולים נוספים.
האחד היה ריצוף בפסיפס של משטחי הדריכה/תסיסה, התאים סביבם, בורות האיגום ובורות השיקוע או סינון.
הציפוי בפסיפס לא החליף את הטיח ההידראולי אלא צורף אליו וכך שילב בין יתרונות החוזק והעמידות של אבני הפסיפס עם האטימות של הטיח.
סוג ריצוף זה הביאו לשיפור תברואתי שמנע את כניסת הפטריות והחיידקים אשר השתמרו בסדקי החציבה באבן או בטיח לתוך היין.
כמו כן הכנסת רצפת הפסיפס הקל בניקיון הגת ושימורו.
תחת לבסיס הבורג נבנו פתחים לניקוז היין שדלף לתחתית האבן כדי למנוע שם הצטברות נוזלים אשר היו מביעות לביקועו של בסיס העץ.
שיירי הענבים נערמו סביב הבורג ונתחמו בחבלים או כלוב העשוי ממוטות שעליהם הונח לוח עץ.
על הלוח היה אום שסיבובו הפעיל לחץ גדול על הלוח וכתוצאה מכך גם על הענבים.
בסביבות המאות ה-6 וה-7 לספירה (סוף התקופה הביזנטית) הופיעו בארץ מערכות שנקראו "בית גתות":
מפעלים תעשייתיים מתוחכמים לייצור יינות, כללו משטח דריכה בשני מפלסים המשטח העליון היה מרוצף פסיפס ומחולק לתאים ששימשו לאחסון ולדריכה.
התאים הופרדו זה מזה באמצעות מחיצות וברצפת כל אחד מהם הותקן פתח צר או שניים.
הנוזל שהופק במשטחי הדריכה העליונים נוקז דרך פתח בתקרת המבנה, אל התאים המקורים שבמפלס התחתון לאחר שפתחי הניקוז בהם נאטמו בעזרת פקקים.
אותם תאים מקורים מוקמו סביב משטח עבודה מרכזי שהיה במפלס התחתון של בית הגתות.
בתאים המקורים תסס נוזל הענבים, בסיום תהליך התסיסה נוקז למשטח העבודה המרכזי, בו הותקן בסיס למכבש בורג שבאמצעותו סחטו את שיירי הענבים.
בסמוך למשטח המרכזי, מעט נמוך ממנו, נבנו בור שיקוע או בור סינון, כמו כן בורות איגום.
אלו הם טיפוסי הגתות העיקריים שנתגלו בארץ ישראל, עם סוף השלטון הביזנטי בארץ ועליית האסלאם, יצאו בהדרגה הגתות ומפעלי היין כמעט לחלוטין מידי שימוש והגתות חדלו מלהבנות.
שלבי יצור היין והשימוש בגת
הבציר היה השלב הראשון בתהליך ייצור היין, מועדו נקבע לפי המקום ותנאי האקלים, בארץ הבציר נערך בחודשים החמים, בין תמוז לאלול, והיה נמשך מ-4 עד 6 שבועות.
בדרום הארץ, החל הבציר בסוף חודש יוני ובאזורים הגבוהים והקרירים, בצפון הארץ, לרבות התבצע הבציר בסוף חודש ספטמבר.
אנשי המקום נהגו להוביל את הענבים או המוצר האחר (יינות הוכנו גם מתמרים, רימונים ותאנים) לגת שברוב המקרים מוקם בצמוד לכרם.
במידה והיה הגת מרוחק מן הכרם, הובלו אליו הענבים בסלסילות על גבי חמורים.
לאחר שהובאו לגת הענבים היו מפוזרים על משטח הדריכה ונסחטים על ידי דריכה רגלית עליהם.
הלחץ של רגלי הדורכים אינו מאפשר מעיכה מלאה של הענבים, אך הוא מפריד אותם מן האשכול, מקצתם שלמים ואחרים מעוכים חלקית.
במקומות שונים נמצאו גתות בהן גלילי אבן שמשקלם הגיע לטונה ויותר, משערים כי אלו שימשו לסחיטה של שיירי הענבים, שאפשרה כמו כן את ריסוק החרצנים ובכך הוספת טעמים נוספים ליין.
עדות תבליט אבן מן הקבר של האציל מררוכא בסקרא שבמצרים, ממלכה שהייתה בקשר עם ארץ ישראל, נראים נגנים הנותנים את הקצב לדורכים בגת.
תהליך הסחיטה להפקת התירוש נעשה תחילה בגתות קטנות והתירוש הותסס בבור איגום קטן או בכלי אחסון.
מאוחר מכך, בסביבות האלף השני לפסה"נ הועתקה התסיסה מבור האיגום או כלי האחסון, לתסיסה בתא דריכה/ תסיסה ותהליך התסיסה הועבר לשלב מאוחר יותר בסדר הפעולות.
פעולה שעל פי רוב הדעות נועדה להרחיק לכלוך ומוצקים מהתירוש טרם התססתו הייתה פעולת הסינון והצללת התירוש.
כדי לקבל תירוש צלול שיקעו את השיירים המרחפים באמצעות הוספת חוואר מפורר (סידן פחמתי) או גיר כתוש.
כדי שהשמרים יפעלו ביעילות מרבית, היה עליהם להיות פרודים זה מזה.
הוספת החוואר והחרסית הנלוות לו גרמה להיווצרות גושי שמרים שנפרדו מהתירוש, הפסיקו את פעילותם, ושקעו.
לכן הגיוני שחומר זה הוסף רק לאחר התססת התירוש, היא נעשתה רק במידה ובקשו להכין דבש ענבים צלול או תירוש צלול.
בתהליך התסיסה, לא כל השמרים שעל הזגים השתחררו לתירוש.
לכן, כדי לעודד תסיסה מלאה ומהירה היה צורך להבטיח ריכוז שמרים מרבי על ידי השארת הזגים בתוך התירוש.
סינון התירוש והזרמתו לתסיסה בבור האיגום גרמו לתסיסה איטית לתסיסה היו שלושה שלבים: הראשון, "שלב השהייה" התחיל בחשיפת השמרים לתירוש עתיר הסוכר וכך להאיץ את התרבותם.
שלב זה נמשך מספר שעות עד מספר ימים.
בשלב השני גבר קצב רביית השמרים, ריכוזם עלה במהירות וכמו כן הפיכת הסוכר לדו- תחמוצת הפחמן וייצור החום.
עם גמר מלאי החמצן המומס, התחילה התסיסה הכוהלית שתוצריה הם פחמן דו-חמצני, הכוהל, וחום התסיסה.
התרבות השמרים פסקה לחלוטין עוד לפני שהגיעה התסיסה לשיאה.
התסיסה הגיעה לשיאה, ובשל עליית חום מעל ל-28- 32 מעלות צלזיוס, וכן בשל ריכוז כוהל גבוה, מתו השמרים.
שלב זה נמשך בין יומיים לשלשה ימים.
השלב השלישי בתסיסה הוא "שלב הדעיכה" שבמהלכו קצב התסיסה, יצירת החום ועליית ריכוז הכוהל פוחתים בהתמדה ותמותת השמרים גוברת.
זהו שלב שבו התסיסה מתרחשת באטיות.
משדעכה התסיסה הראשונית, נוקז היין מתא הדריכה/ תסיסה אל בור האיגום דרך בור השיקוע, או בור הסינון, תוך הפרדת שיירים מרחפים מן היין.
מבור האיגום, הועבר היין לכדי חרס שאוחסנו ביקב, שם המשיכה התסיסה המשנית או האטית, והיינות עברו תהליך שיפור ועידון על ידי סינון והצללה עד שתהליך הייצור הושלם.
ממצא של מרתפי יין ומערכת גתות מגבעון, שתוארכו למאה ה-7 לפסה"נ סייע לשחזר את תהליך העבודה שנהג באותו הזמן: דריכת הענבים, שהתבצעה בגתות חצובות בסלע בצורת בריכה שקרקעיתה משופעת, נעשתה ברגליים והשתתפו בה שני אנשים או יותר.
מן הגת זרמו הענבים, הזגים השדרות והחרצנים אל אגני ביניים הקוראים בשם "בורי איגום", שם, נפרדו החומרים המוצקים מן הנוזל.
הנוזל סונן ונוצק לתוך מכלים ובהם הוא תסס, לאחר התסיסה סונן המשקה והועבר לקנקנים גדולים שתכולתם כ-36 ליטר, לשם אחסון במרתפים, בורות מעוגלים היו חצובים בסלע- כשהם ערוכים בשורות מסביב לקיר.
בדרך כלל הוצבו הקנקנים בשתי קומות ומכיוון שהבורות לא היו עמוקים קל היה למלאם ולרוקנם.
קוטר מרתף היין, שצורתו פעמונית, היה כ-2 מ' ורוחב פתחו כ-65 ס"מ.
באתר בגבעון נחשפו 63 מרתפים כאלה.
בחלקם נמצאו לוחות אבן שנועדו לחסימת הפתח.
כשהיה הפתח חסום, נשמרה במרתפים טמפרטורה יציבה וקרירה של 18 מעלות צלזיוס.
עדויות נוספות לגתות מאותה התקופה, מצויות גם באשקלון, נחשפו כלים לאחסון יין ואף חנויות לממכר מזון ויין.
סמוך לגתות נתגלתה קבוצה גדולה של כדורי טין מנוקבים שייתכן ושימשו לפקיקת הקנקנים.
הנקבים, נועדו לשחרר את הגזים הנוצרים בעת התסיסה.
כמו כן נמצא במקום אוסטרקון כתוב בכתב פיניקי ובו נזכר יין אדום ומצוינות כמויות של שכר.
בעת תסיסת התירוש, נהגו האנשים להשאיר את זגי הענבים בכלים, זאת משום היותם בעלי שמרים אשר הביאו לתסיסת הנוזל.
גתות בולטות ועדויות לשימוש בגתות ברחבי ארץ ישראל
להלן גתות בולטות ועדויות לשימוש בגתות שהתגלו באתרים ארכאולוגים ברחבי ארץ ישראל לאורך השנים:
פסיפס מהמאה ה-6 לספירה נחשף בבית שאן, מתאר כיצד הענבים היו מובלים מן הכרם על גבי חמורים לצורך סחיטה.
בבית הכנסת בכורזים, נחשף תבליט מהמאה ה-4 לספירה שבו נראות דמויות דורכות ובוצרות ענבים.
באתר מנה ח' מזרח, החוקר רפאל פרנקל תיעד גת משוכללת ליצור יין, בעלת שני משטחי דריכה וספלולים במרכז משטח אחד ומצע כבישה.
נראה שבשלב הראשון היה משטח דריכה אחד ובור בעומק 0.52 מ'.
לאחר מכן הוספו השטח המערבי ומצע כבישה, הבור הועמק ל-130 מ'
מאות גתות נמצאו באזור הכרמל והשרון מן התקופות השונות.
באזור השרון נחקרו מספר גתות מתקופת הברזל.
בכרמל נמצאו מאות גתות מהן כ-40 נתגלו בסקר נוף שנערך בשנות ה-80. בחורבת קסטרא נמצאו ארבע עשרה גתות מהתקופה ההלניסטית, מהן גתות מורכבות וגתות ערוכות בטור.
באזור דליה בדרום הכרמל, נתגלו כעשרים גתות
באזור תל קסילה שנמצאת באזור נהר הירקון, נמצאו גתות מתקופת הברזל .
בחפירות שנערכו בתל גזר בשנת 1908 נחשף לוח אבן גיר קטן שתוארך למאה ה-10 לפסה"נ.
על הלוח באותיות קטנות בעברית עתיקה שהיו חרוטות עליו, תוארה רשימה של חודשים והעבודות החקלאיות שהיו נעשות בהן.
בשורתו השישית של הלוח המילים תארו את החודשים אב ותמוז כחודשי ה"זימור", כלומר בצירת זמירי הענבים שהיו בשלים באותה תקופה
באזור ראשון לציון התגלו מספר גתות מתקופות שונות, חלקן הועתקו לגן הגתות
שרידים לגתות רבות מהתקופה הרומית נמצאו באזורי גוש עציון, הר עציון, כפר עציון וחורבות הילל.
החוקר רפאל פרנקל מצא גתות רבות באזור ירושלים והבחין בגיוון רב ביניהם
באזור ים המלח ומדבר יהודה נמצאו שרידי גתות ומתקני עיבוד יין,
באזור עזה ואשקלון, נמצאו טיפוסי כלי חרס מהתקופה הביזנטית שהיו ייחודיים למקום.
בכלים אלו נמצאו עדויות ברורות לשימוש ביין.
עדויות לשכר ביין מאותה תקופה, נמצאו בערים הנבאטיות בשבטה, עבדת ואלושה שבצפון הנגב.
ברחבי יהודה ובנימין נמצאו גתות רבות לדריכת ענבים, כמו למשל בבית צפאפה בה נחשפה גת המורכבת מארבעה שטחי דריכה ומתוארכת לתקופת הברזל בסקרים וחפירות שצוינו על ידי חוקרים שונים, הוזכרו מספר גתות אם כי לא תמיד ניתן להבין לחלוטין את תפרוסתם.
בסקר ארכאולוגי שנערך בארץ בנימין, צוינו הגתות ופורטו.
הגפן, התבואה העיקרית שהייתה משומשת בגתות, מוזכרת רבות בטקסט המקראי, בספר במדבר בהקשר למרגלים ששלח משה לבחון את הארץובספר ישעיהו כמשל.
כמו כן, הנביא עמוס שרצה לתאר את העושר החקלאי בעתיד, עשה זאת בהתייחסות לתיאור העבודה החקלאית האינטנסיבית שמלאה את זמנו של החקלאי.
ניתן ללמוד מכך עד כמה נפוץ היה הגפן בארץ.
בגבעון, נמצא מערך יקב שלם המתוארך לתקופת הברזל, בו בין השאר נמצאו בורות לאחסון קנקני תירוש
ביישוב בית אל ישנה גת עתיקה שנמצאת סמוך לדרך "מעלה אלון" ע"ש הרב בנימין אלון.
ביישוב תלם אשר ממוקם באזור הר חברון נחשפו במהלך שנת 2021 גתות עתיקות הכולל בורות איגום שהשתמרו היטב, גתות אלו מיוחסות לתקופת מרד בר כוכבא.
מרחב תיירות תלם ואדורה טיפח את אזור הגתות והקים במקום פארק עם מתקנים להנאת התושבים.
מעניין לציין כי כמה חודשים לאחר חשיפת הגתות החלה לצמוח מן אחת הגתות גפן עתיקה, כשריד לאותם כרמים של גולי יהודה.
באזור בקעת הירדן נמצאו גתות.
וגם באתרים הבאים: דומא, חרב'ת גבעית, ואדי וסד, מנזר אל קצר, מעלה מכמש, פסגת זאב וסביבתה, חיזמא, ענתא וסביבתה, חורבת אבו מסרח, אל עזריה וסביבתה, בית לחם, חורבת בד פלוח, הרודיון, תקוע, רכס כנוב, חורבת אום חלסה, בני נעים-זיף, חורבת אל קצר, חורבת אל קונייטרה, סוסיא, א-סמוע וחבל יתיר.
יקב מתקופת הברזל נמצאה באזור ג'מאעין, כפר מימי הבית הראשון, אשר מזכירה את היקב שנמצאה בגבעון.
במקרא מתואר האזור כשופע בכרמים.
חוות גתות נחשפה בגן קלאנדיה מימי בית שני
בתל א-נצבה, במסגרת חפירות שהתקיימו בין השנים 1926 ל-1935 על ידי החוקר נחשפה מערכת גתות המתוארכת לתקופה ההלניסטית/רומית, כמו כן, נחפרו שלוש גתות מתקופות בלתי- מזוהות.
הד ירושלים היה שבועון אשר ראה אור בירושלים בשנים תרצ"ט 1939 – תש"ו 1946. נוסד ונערך על ידי העיתונאי שלום בן-ברוך (שווארץ), אשר היה עורכו עד שנת 1944 והסופר יהושע טן-פי.
בשנת תש"ו, מגיליון 26, ראה אור בשם: "השבועון הארצישראלי והד ירושלים".
העיתון ביטא את תפיסות העולם והלך הרוח אופייני בקרב תומכי מפלגת "הציונים הכלליים" וארגוני הרוויזיוניסטים, בדומה לעיתון "הבוקר".
הגשרים של מחוז מדיסון הוא ספר מאת רוברט ג'יימס וולר (Waller) משנת 1992, העוסק ברומן בין צלם-כתב ואשת איכר ממחוז מדיסון, איווה.
הספר זכה להצלחה עצומה, עם למעלה מ-50 מיליון עותקים שנמכרו.
בשנת 2002 פרסם את הספר אלף דרכים כפריות .
הספר פותח בהצגת מפגש אמיתי כביכול של הסופר עם ילדי גיבורת הסיפור, פרנצ'סקה ג'ונסון (Johnson), שבו הם מציגים בפניו את המסמכים המתעדים את אשר אירע.
למרות הפתיחה הריאלית כביכול של הספר, הסיפור הוא פרי רוחו של הסופר, ולא מתעד מאורעות אמיתיים.
צלם-סופר בשם רוברט קינקייד (Kincaid), נוסע למחוז מדיסון באיווה על מנת לסקר ולצלם את שבעת הגשרים המקורים שבמחוז עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק.
קינקייד עצמו מתגורר במדינת וושינגטון, והוא אדם בודד ללא בני משפחה.
בדרכו הוא נעצר לבקש הכוונה מפרנצ'סקה ג'ונסון, אישה ממוצא איטלקי.
בין השניים מתפתח רומן קצר, בן ארבעה ימים המסתיים בפרידה מתוך הבנה כי מחויבותה של פרנצ'סקה למשפחתה גוברת על אהבתה לרוברט.
הספר מתעד את המשך אהבתם לאורך השנים של השניים למרות הניתוק הארוך, ומסתיים במותה של פרנצ'סקה וגילוי הרומן על ידי ילדיה.
סרטים ומחזות המבוססים על הספר
סרט בשם זהה משנת 1995 מבוסס על הספר, בכיכובם של מריל סטריפ וקלינט איסטווד.
מחזמר המבוסס על הספר הוצג בברודוויי ב-2014.
הד אוף דייוויד היא להקת הבי מטאל בריטית שנוסדה בשנת 1986 על ידי הסולן סטפן ר.
בורוס וחבר להקת נפלם דת' לשעבר ג'סטין ברודריק (שניגן מאוחר יותר בגאדפלש וג'יסו).
הלהקה ניגנה סגנונות רבים כגון אינדסטריאל מטאל, גריינדקור ונויז רוק.
ההרכב המקורי של הלהקה (בורוס, יורנובסקי, קוקהרן ושארפ) התאחד מחדש בשנת 2009.
הגשרים של מחוז מדיסון הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1995 עם קלינט איסטווד ומריל סטריפ בתפקידים הראשיים.
איסטווד גם ביים את הסרט וגם השתתף בהפקתו ביחד עם קתלין קנדי.
התסריט מבוסס על הספר רב המכר הגשרים של מחוז מדיסון מאת רוברט ג'יימס וולר משנת 1992.
הסרט זכה לביקורות טובות והצליח מאוד מבחינה מסחרית כשגרף 182,000,000 דולר.
מריל סטריפ הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וכן לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
מייקל ג'ונסון (ויקטור סלזק) ואחותו קרולין (אנני קורלי) מגיעים לחוות משפחתם באיווה לפי הזמנת עורך דין כדי לפתוח את מכתב הצוואה של אמם פרנצ'סקה (מריל סטריפ) שזה עתה נפטרה.
בצוואה יש בקשה לשרוף את גופתה ולפזר את האפר ליד גשר רוזמן הסמוך.
מייקל מתנגד לכך היות שהוא רוצה לקברה ליד אביו.
בתוך המעטפה הם מוצאים מפתח לקופסה שבה יש מכתבים ויומן אישי ומכאן מתחילה העלילה בפלשבק.
פרנצ'סקה נולדה וגדלה בבארי באיטליה שם הכירה את בעלה ריצ'רד שהיה חייל בצבא ארצות הברית.
הוא הביא אותה לחוות משפחתו במחוז מדיסון באיווה ושם גידלו את מייקל וקרולין.
פרנצ'סקה שקיוותה שתראה את העולם הגדול מצאה את עצמה עקרת בית במקום כפרי ומרוחק שבו כל אחד יודע הכול על השני והרכילות פורחת.
בסתר נפשה היא רוצה לברוח מחייה המשעממים אבל נותרת מחויבת למשפחתה.