tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרויקט מוגול (נקרא לעיתים מבצע מוגול) היה מיזם סודי ביותר של חיל האוויר של ארצות הברית, שנועד לזיהוי ניסויים גרעיניים של ברית המועצות.
במסגרתו הוטסו מיקרופונים באמצעות כדורים פורחים לגובה רב על מנת לקלוט גלי קול שייווצרו על ידי הניסויים הגרעיניים.
הפרויקט התקיים משנת 1947 ועד לראשית 1949.
הוגה המיזם היה ד"ר מוריס יואינג (Maurice Ewing).
הוא עסק לפני כן בחקר מעבר גלי קול בשכבות המים של האוקיינוסים, ושיער כי מעבר קול דומה מתקיים בשכבות הגבוהות של האטמוספירה.
המפקחים על המיזם היו ד"ר ג'יימס פיפלס (James Peoples) ועוזרו ד"ר אלברט קרארי (Albert P.
במסגרת המיזם שולחו מערכים של מיקרופונים ועמם משדרי רדיו, שיעבירו את הקולות שייקלטו אל הקרקע.
נדרש שהכדורים הפורחים שישוגרו יישארו בגובה קבוע מסוים למשך זמן רב ככל האפשר.
לשם כך פותח ציוד ייעודי, כמו מדי לחץ, אשר פיקחו על שחרור מטען הנטל של הכדורים.
בתחילה נעשה שימוש בבלוני מזג אוויר עשויי גומי וממולאים בהליום.
בהמשך הם הוחלפו על ידי בלונים גדולים מפוליאתילן.
התברר שאלו היו עמידים יותר, פחות גז דלף מתוכם והם שמרו על גובה הטיסה שלהם בצורה טובה יותר.
המיזם היה אחד מסדרה של מיזמים של שימושים צבאיים ומטאורולוגיים בכדורים פורחים על ידי ארצות הברית בשלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50, ובהם תוכנית בלון סקייהוק, פרויקט מובי דיק ופרויקט ג'נטריקס.
עלותו של המיזם מוגול הייתה גבוהה והצלחתו חלקית.
על כן באו במקומו רשת של חיישנים סייסמיים לקליטת תנודות קרקע מן הניסויים הגרעיניים וכן איסוף דגימות אוויר לשם איתור נשורת גרעינית מהם.
אלו היו זולים ואמינים יותר וקלים יותר לפריסה ולתפעול.
באמצע שנות התשעים פרסם חיל האוויר האמריקני דו"ח, שלפיו בלון טיסה מס' 4 של מיזם מוגול, ששוגר ב-4 ביוני 1947, היה האובייקט שהתרסק ליד רוזוול, ניו מקסיקו, והיה המקור לשרידים שהציתו את תקרית רוזוול.
פרויקט יער סהרה הוא תוכנית שנועדה לספק מי שתיה, מזון ואנרגיה מתחדשת באזורים מדבריים, כמו גם צמיחה מחודשת באזורי מדבר לא מיושבים.
הצעה זו משלבת את רעיון חממת מי ים עם אנרגיה סולרית מרוכזת (CSP).
האנרגיה הסולרית המרוכזת הוא צורה של אנרגיה מתחדשת שמייצרת חשמל מאור השמש באמצעות אנרגיה תרמית, בדרך כלל טורבינות קיטור קונבנציונליות.
הטענה היא כי טכנולוגיות אלה יחד תיצורנה מקור קיימא ורווחי של אנרגיה, מזון, צמחייה ומים.
הצוות המייסד מאחורי פרויקט יער סהרה היה מורכב ממומחים מחממת מי ים בע"מ, אקספלוריישן אדריכלות, מקס פורדהם ייעוץ הנדסי וקרן בלונה.
התוכנית כוללת איוד נרחב של מי ים.
באמצעות בחירת מקומות מתחת לפני הים, לא תהיינה עלויות שאיבה.
בין הפרויקטים המתוכננים הם חממות פיילוט בירדן וקטר.
נכון לפברואר 2012, חברת חממת מי ים כבר אינה חלק מפרויקט יער סהרה.
פרויקט לון , או הפרויקט המטורלל, היה מיזם של חברת אלפאבית (חברת האם של גוגל) במטרה לספק שירותי אינטרנט בצורה נוחה יותר עבור אנשים שגישתם אל הרשת מוגבלת, ובכך לגשר על הפער הדיגיטלי בין בני האדם ברחבי העולם.
הפרויקט התמקד בשיגור בלוני הליום לשכבות העליונות של האטמוספירה, ותוכנן שבלונים אלו ישאו עליהם את הציוד המאפשר חיבור לאינטרנט.
ב-22 בינואר 2021 פורסם כי הפרויקט יופסק וייסגר מכיוון שלא הצליח להגיע לרמת עלויות גבוהה מספיק כדי להיות אטרקטיבי למפעילי מערכות התקשורת, ולא הצליח להביא פתרונות שיתגברו על מכשולים שונות, הן בתחום הטכנולוגיה והן ביישום והפעלת הפרויקט.
במסגרת פרויקט לון פותחו בלוני הליום דקיקים באותה מעבדה שבה פותחו הטכנולוגיות החדישות של גוגל גלאס ושל ווימו.
הבלונים ישדרו לכל חלקי העולם את תקשורת הנתונים של האינטרנט באופן אלחוטי, וזאת בזמן שהם מרחפים ברוח.
עד כה נערכו מספר שיגורים ניסיוניים, ותקוותם של יוזמי הפרויקט היא שבלוני ההליום יצליחו להגיע לגובה של 20 ק"מ מעל פני כדור הארץ - בסטרטוספירה.
לפי הצפי, הבלונים יאפשרו חיבור נוח יותר לרשת לכ-2.2 עד כ-4.8 מיליארדי בני אדם ברחבי העולם ובעיקר בארצות אסיה ואפריקה, שם נאלצים רבים לנדוד ממקום למקום כדי להתחבר לרשת.
לפי התוכנית, ישוגרו לאוויר כ-300 בלונים שייצרו טבעת על קו הרוחב הדרומי 40, עליו ממוקמות המדינות ניו זילנד, אוסטרליה, צ'ילה, אורוגוואי, פרגוואי וארגנטינה.
במסגרת הניסויים המוקדמים שיגרה גוגל את בלוני ההליום מספר פעמים בשבוע בעמק הסיליקון, מה שהביא ללא מעט דיווחים בתקשורת המקומית על עדויות לעב"מים.
כל בלון צפוי להעניק שירותי אינטרנט לשטח שגודלו כ-1,250 קמ"ר, ללא הבחנה בין סוגי שטחים שונים.
על מנת להשתמש בשירותי האינטרנט של פרויקט לון יהיה צורך במקלט מיוחד המתאים לרשת של פרויקט לון.
הבלונים ישייטו בשכבת הסטרטוספרה, בה יש שכבות אוויר בעלי כיווני רוח קבועים, כך שבעזרת עלייה או ירידה בין השכבות ניתן יהיה לשלוט בבלון.
בלוני ההליום צפויים להיות מקושרים לאנטנות מיוחדות על פני הקרקע: כל אנטנה מתקשרת עם הבלון שנמצא מעליה, וכל בלון מתקשר עם הבלונים שמסביבו כברשת אריג בתדרי ה-ISM, ומעביר את המידע בחזרה לתחנות ממסר קרקעיות, המתחברות לספקי האינטרנט המקומיים.
הבלונים ייטענו לפי התוכנית מאנרגיית השמש ויישלטו מתחנת הבקרה של הפרויקט.
עיצובם המיוחד של המשדרים והבלונים הוא האמור ליצור יכולת של שידור בפס רחב ולמרחקים עצומים.
פרויקט נהר ירושלים הוא שמה של יצירת אמנות שנוצרה בשנת 1970 על ידי יהושע נוישטיין, ז'ורז'ט בלייה וג'ררד מרקס.
העבודה נחשבת ליצירת האמנות המושגית הראשונה שנוצרה בישראל.
במיצג, שנוצר בחסות מוזיאון ישראל, הושמעו קולות זרימה מוקלטים של מים על ידי רמקולים, במזרח ירושלים, באזור שלרגלי אבו תור ומנזר סנט קליר ועד נחל קדרון.
תיעוד של העבודה הופיע במסגרת התערוכה "מושג + אינפורמציה" שנערכה במוזיאון ישראל בשנת 1971. יונה פישר, תיאר את העבודה בקטלוג התערוכה כפעולה המושגית הראשונה בישראל.
פרויקט מגן מוזהב (בסינית: 金盾工程, פין-יין: jīndùn gōngchéng), מכונה גם "חומת האש הגדולה של סין" (באנגלית "The Great Firewall of China"), מאגד את מאמצי הצנזורה, הניטור והחסימה המיועדים למניעת חדירת תוכן לא רצוי ממדינות זרות.
הוא מנוהל על ידי המשרד לביטחון הציבור (MPS) של ממשלת סין.
הפרויקט נוסד בשנת 1998 והחל לפעול בשנת 2003. הוא משמש כיום גם עבור התקפות של אתרי אינטרנט בינלאומיים ומניעת שירות באמצעות "התקפת אדם באמצע", כגון ההתקפה על GitHub במרץ 2015.
תוכניות צנזורה של הממשל בסין מצנזרות אתרי אינטרנט כולל:
אתרים השייכים לקבוצות לא חוקיות בסין, כגון אלו המקדמות פעילות פרו-דמוקרטית ופאלון גונג.
אתרי חדשות אשר מכסים בתדירות גבוהה נושאים הנחשבים כמשמיצים את הממשל בסין, כגון סיקור נרחב של אלימות משטרתית, הטבח בכיכר טיינאנמן (1989), חופש הדיבור, דמוקרטיה ואתרים מרקסיסטים.
בין האתרים הללו נמצאים "Voice of America" והגרסה הסינית של BBC News.
אתרי הממשל בטאיוואן ורוב האתרים הטאיוואנים הקשורים לתוכן דתי או קבוצות חברתיות שונות.
כל האתרים אשר הממשל מחשיב כפורנוגרפיים.
אתרים הקשורים לדלאי לאמה, תורתו ותנועות התומכות בעצמאות טיבט.
אתרים הנחשבים בעלי אג'נדה של הטיה תקשורתית.
עקב העובדה שחומת האש של סין חוסמת יעדי IP ושמות Domain, ובוחנת את התוכן הנכנס והיוצא, אסטרטגיה נפוצה של עקיפת הצנזורה היא להשתמש בשרתי פרוקסי ושיטות שונות של הצפנת מידע.
מרבית שיטות העקיפה משלבות את שתי הטכניקות.
שרתי פרוקסי מחוץ לסין ניתנים לשימוש, אולם שימוש בשרת פרוקסי פשוט (על בסיס HTTP או SOCKS) ללא הצפנה (כגון HTTPS) אינו יעיל כנגד בקרי הצנזורה המתוחכמים.
חברות המעוניינות לעקוף את הצנזורה יכולות להקים אתרי אינטרנט בתוך סין ואז התוכן לא עובר דרך חומת האש, אולם הקמת אתרים בתוך סין מחייב בקשת רישיון ICP מקומי.
שיטת "ניתוב בצל" יכולה להיות יעילה (כגון I2P או Tor).
Freegate, Ultrasurf, ו-Psiphon הן תוכנות חינמיות אשר עוקפות את מנגנוני ההגנה של סין עם מערכת שרתי פרוקסי ומדמות עבורן כאילו המשתמש נמצא בתוך סין.
רשתות VPN והצפנת SSH יעילות למדי לעקיפה, גם הן משתמשות בפרוקסי משולב עם הצפנה אולם הן נשענות על שרת פרטי של הרשת וחשבון משתמש מחוץ לסין.
פרויקט מגדלנה הוא רשת בינלאומית של נשים בתיאטרון עכשווי ואמנויות הבמה הפועל משנת 1983. מטרתו להגביר את המודעות לתרומות של נשים בתיאטרון, ליצור מבנים אמנותיים, כלכליים ורשתות תמיכה, על מנת לאפשר לנשים לעבוד בתחום ולמנף את פעילותן.
הרעיון לפרויקט נולד בעיר טרוויאנו שבאיטליה בבית קפה במהלך פסטיבל תיאטרון אלטרנטיבי בשנת 1983. במהלכו נוצר דיון אודות המיעוט היחסי של כותבות, יוצרות ובמאיות נשים בין משתתפי הפסטיבל.
ג'יל גרינהאל שהשתתפה בדיון הגתה בהשראתו את הרעיון לפרויקט מגדלנה, ובהמשך לכך, באוגוסט 1986 ארגנה את 'מגדלנה 86' - הפסטיבל הבינלאומי הראשון לנשים בתיאטרון עכשווי שהתקיים בקארדיף, ויילס.
החברות הבינלאומית בפרויקט מגדלנה כוללת יחידים (נשים וגברים), איגודי וארגוני תיאטרון וסניפים רשמיים מקומיים ברחבי העולם, אשר ממומנים בידי גופים מקומיים ופועלים אוטונומית.
הרשת הלטינו-אמריקאית פועלת מאז 1988 בפסטיבלים בארגנטינה, קולומביה, קובה, פרו וברזיל.
בארגנטינה הרשת פעלה בשם 'הדור השני של מגדלנה' מאז 1999. ב-1997 ארגון מגדלנה אוטרואה נוסדה באופן רשמי בניו זילנד ופסטיבל נשים בינלאומי לאומנויות הבמה התקיים בה ב-1999. פסטיבלים נוספים מחוץ לאירופה התקיימו באוסטרליה (2003), ארצות הברית (2005) וסינגפור (2006).
בנוסף, פסטיבל הטרנזיט של מופעי נשים מתקיים כל שלוש שנים לערך בתיאטרון אודין, דנמרק, ומאורגן על ידי ג'וליה וארלי, אחת ממקימות פרויקט מגדלנה.
ארגונים ופסטיבלים אחרים הפועלים בזיקה לפרויקט מגדלנה כוללים את גרינלנד פריתיאטר, טיאטרו דלה ראדיצ'י, AMAR, תיאטרון DAH, דאבל אדג' ואחרים.
פרויקט כרובית הוא ארגון חסד ללא מטרות רווח הפועל בהכנת וחלוקת מזון לנזקקים לקראת החגים בישראל.
היקף הפעילות של הארגון בכל חג מוערך בכ-10,000 מתנדבים המחלקים כ-7,500 ארוחות לקשישים, נכים, וטרנים, ניצולי השואה, חולים ומעוטי יכולת.
הפרויקט, בשונה ממיזמי חלוקת מצרכים אחרים, כולל מעורבות של המתנדבים בכל שלבי הדאגה לזקוקים לארוחות.
כך מקבלי הארוחות אינם בהכרח אנשים להם אין יכולת כלכלית לקנות מצרכים, אלא כאלו שלהם אין יכולת לבשל לעצמם ארוחת חג.
ראשית פעילות הארגון בשנת 2007, כאשר ד"ר רוית הללי אלון, אז סטודנטית לרפואה בקמפוס עין כרם של האוניברסיטה העברית בירושלים, החליטה לבשל יחד עם חבריה לספסל הלימודים ארוחות חג למספר משפחות חולים לקראת חג השבועות.
לקראת חגי תשרי בשנה שלאחר מכן החליטה הללי אלון להרחיב את העזרה למשפחות החולים למעגלים נוספים, וצירפה אליה סטודנטים מבית הספר לרפואה, כאשר הארוחות מגיעות ממטבחים פרטיים ומבושלות על ידי המתנדבים.
בחלוף השנים הפרויקט התרחב וגדל, ובנוסף לבישול במטבחי מתנדבים נעשה שימוש במטבחים מוסדיים מרכזיים, בין השאר בשבט "עומר" של הצופים בעיר חולון, בקיבוצי המעפיל ונען, בישיבת בני עקיבא רעננה ועוד.
בפרויקט מחולקות (נכון ל-2018) כ-7,500 ארוחות חג לנזקקים (בכל ארוחה כמה מנות), על ידי כ-10,000 מתנדבים מקהילות מגוונות ברחבי הארץ, כאלו דתיות המבשלות אוכל כשר וכאלו חילוניות, שעובדות בשיתוף פעולה.
מערך הפעילות מבוזר לכמה מוקדים: מרכז - חולון, ירושלים ודרום - סנסנה.
המתנדבים מבצעים את פעולות הכנת הארוחות מקניית המצרכים ועד העברת הארגזים לנזקקים.
דבר זה נובע ממהות הפרויקט, שבשונה ממיזמי חלוקת מצרכים אחרים, כולל מעורבות של המתנדבים בכל שלבי הדאגה לזקוקים לארוחות.
פרויקט ספריית התווים הבין־לאומי (IMSLP), הידוע גם כספריית המוזיקה של פטרוצ'י (Petrucci Music Library) הוא מיזם מבוסס מנויים, אשר נועד למטרת יצירת ספרייה וירטואלית לתווים ברשות הציבור.
האתר נחנך ב-16 בפברואר 2006. הספרייה מכילה בעיקרה סריקות של תווים מהוצאות ישנות, אשר פגו זכויות היוצרים שלהן.
בנוסף, הספרייה גם מכילה תווים של מלחינים בני-זמננו, אשר הסכימו לשתף את המוזיקה שלהם עם העולם על ידי פרסום תחת רישיון קריאטיב קומונס.
המשימה הראשונה שהעלו יוצרי הספרייה הייתה העלאת כל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך על פי הרשימה של חברת באך, משימה זו הושלמה ב-3 בנובמבר 2008.
באך, נמצאים כיום באתר פרויקט התווים הבין־לאומי נמצאים כל יצירותיהם של גדולי המלחינים הקלאסיים, או אחוז גדול מיצירותיהם.
בין המלחינים הללו ניתן לכלול את:
בטהובן, מוצרט, ליסט, ברהמס, שופן, ברליוז, ואגנר, היידן, קורלי, דביסי, מאהלר, שוסון, דיקא, פורה, פליקס מנדלסון ופאני מנדלסון, הנדל, ויואלדי, פרגולזי, פלסטרינה, שמינאד, ראוול, סאטי, צ'יקובסקי, שוברט, רוברט שומאן וקלרה שומאן, סקריאבין, סיבליוס, הינדמית ועוד רבים אחרים (בסביבות כ-9000 מלחינים).
ספריית imslp מהווה גם מקור ידע למוזיקולוגים, מאחר שליצירה בודדת מצורפות נוסף למהדורות המודרניות, גם מהדורות בעלות חשיבות היסטורית וכתבי יד מקוריים.
במהלך השנים עשרות מוסדות אקדמיים, ברובם מארצות הברית, בחרו להציע את ספריית imslp כמקור ידע לגיטימי ברמה אוניברסיטאית.
בין היתר ניתן לכלול את MIT , סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה.
בין השנים 2007–2015 הלוגו של פרויקט ספריית התווים הבין־לאומי נלקח מאחד מספרי המוזיקה הראשונים שהודפסו אי-פעם, האודהקאטון, שיצא לאור בוונציה בשנת 1501 על ידי אוטובינו פטרוצ'י - האדם הראשון שהדפיס קובץ תווים באמצעות מכונת דפוס.
בשנת 2016 הוחלט על מיתוג מחדש של הלוגו בגרסה מעודנת יותר.
ב-19 באוקטובר 2007 נסגרה ספריית imslp בשל מכתב הפסקת פעילות לצמיתות מצד הוצאת מוזיקה וינאית בשם Universal Edition.
הסיבה לכך הייתה בשל הימצאותן של מספר יצירות בשרתי המערכת בקנדה ; קנדה היא אחת מהמדינות המערביות היחידות, בה תוקף זכויות היוצרים של יצירות הוא עד כחמישים שנה לאחר מות היוצר.
בניגוד לכך, ברוב מדינות המערב ובהן ארצות הברית, האיחוד האירופי וישראל, תוקף זכויות היוצרים הוא עד כשבעים שנה לאחר מות היוצר.
בעקבות המחלוקת, מייסד האתר אדוארד וו.
גוו, החליט על השבתת האתר מלבד הפורומים שבו, על מנת למצוא את הדרך הטובה ביותר לטפל בבעיה.
בתגובה, פרופסור מייקל הארט מפרויקט גוטנברג הציע עזרה בתפעול האתר, אך אדוארד וו.
גוו לא השתכנע כי נפתרו כל סכסוכי זכויות היוצרים, ועל כן האתר נשאר סגור.
המומחה הקנדי לזכויות יוצרים מייקל גייסט פרסם מאמר באתר ה-BBC בנושא חשיבות הספרייה, ומדוע יש להחזירה לרשת האינטרנט.
ב-30 ביוני 2008 האתר חזר לפעילות, כאשר חלו בו שינויים משמעותיים.
בין היתר עלתה רמת הבדיקה של פקיעת זכויות היוצרים בעיון בהוצאות התווים.
התביעה התבררה לבסוף כלא נכונה.
תוכנית המנויים וספריית המוזיקה של נקסוס
ב-27 בדצמבר 2015, מנהל האתר אדוארד וו.
גוו הכריז על הקמת תוכנית מנויים בתשלום.
מנויי התוכנית מקבלים בתמורה שירות סטרימינג של אלפי תקליטורים שהועלו לאתר, מניעת זמן ההמתנה להורדת תווים (כ-15 שניות) וחסימת פרסומות.
ב-18 באפריל 2016, הודיעה ספריית imslp בחשבון הטוויטר שלה על כך שכל המנויים יקבלו גישה לספריית המוזיקה של נקסוס רקורדס.
"פרויקט ים המלח" הוא סדרת עבודות, שיצר האמן הישראלי פנחס כהן גן בשנים 1972–1973 בהן ים המלח משמש כמטאפורה להגירה ולמעמדו של האמן בחברה.
סדרת העבודות "פרויקט ים המלח" נוצרה בראשית שנות ה-70 על ידי פנחס כהן גן.
כהן גן הגדיר את הפרויקט כ"יצירת תנאי חיים בסביבה מתה יחסית".
מרכזו של הפרויקט היה הכנה ותיעוד של שתי פעולות - בניית סירה מעץ והשטתה במסלול בו "השתיל" האמן שרוולי ניילון המלאים מים מתוקים, שבהם גדלים דגים.
הסירה נבנתה באביב 1973 בעכו על ידי משפחה ערבית העוסקת בדייג.
הבנייה הגיע למצב של שלד, ברוחב של 120 ס"מ, באורך של 300 ס"מ, והיא לא הושטה במים לבסוף.
בשלב השני, שבוצע במאי 1973, חוברו שרוולים עשויים פוליאתילן אל מעיין באזור עין-רואר, דרומית לעין פשחה (כיום עינות צוקים).
השרוולים הונחו בתוך ים המלח וכהן גן החזיק בהם דגים.
ההצגה הראשונה של הפרויקט הייתה בתערוכה "פנחס כהן גן: פעילויות 1972-1974", שהתקיימה במוזיאון ישראל בין התאריכים 13 באוגוסט 1974 - 13 בספטמבר 1974. בתערוכה הציג כהן גן את הסירה, תיעוד צילומי של הפרויקט וכן מיצב שכלל שולחן עבודה, מכלי מים ופריטים נוספים.
חלק מן הרישומים שעשה כהן ככן עובדו לסדרה של הדפסים, כגון העבודה "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" (1976).
הפרויקט היה פרויקט אח לפרויקטים אחרים שעסקו בריגול, הן לפרויקט שאמרוק והן לפרויקט נמיה
החל מ-1962 לסוכנות לביטחון לאומי הייתה רשימה של כל אמריקאי שנסע לקובה, בהמשך רשימה זו הורחבה לרשימה שכוללת סוחרי סמים.
5 שנים לאחר תחילת תחזוק הרשימה הורה נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון להוסיף לרשימה את פעילי התנועה האנטי-מלחמתית .
הנשיא שהחליף את ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון הרחיב אף הוא את הרשימה, הפעם אלו היו מנהיגי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, מספר עיתונאים ואפילו כ-2 סנאטורים.
פסק דין קית' מ-1972 שניתן על ידי בית המשפט העליון הפך את נושא הריגול נגד אזרחים לשנוי במחלוקת אף יותר מבעבר, התומכים בריגול שכזה טענו כי לממשל יש את הסמכות להגן על האומה האמריקאית מפני פעילות חתרנית מבפנים ומתנגדי הריגול טענו שהדבר מלווה בהפרת פרטיות וזכויות בסיסיות רבות.
מחלוקת זו הפכה לליבת המאבק המשפטי נגד פרויקט מינרט.
ב-1975 העיד מנהל הסוכנות לביטחון לאומי, לו אלן ג'וניור בפני ועדת המודיעין של הסנאט כי הסוכנות תחזקה למעלה מ-3,900 דוחות על אמריקאים הנמצאים ברשימה.
מלבד עדותו של אלן ג'וניור גם סקירת של מחלקת המשפטים האמריקאית מעלה כי מספר חוקים נגד האזנות סתר הופרו.
אחת התוצאות של הפרויקט הייתה חקיקת חוק המעקב הזר (ה-FISA) שנחקק ב-1978 וכבל את יכולות הסוכנות לרגל בקצב ובצורה שעשה זאת קודם לכן, אם לא די בכך בעקבות החוק הוקם מערך של צווים וביקורות שיפוטויות.
פרויקט משפחות היא סדרה דוקומנטרית ישראלית אשר עלתה לשידור בכאן 11 ב-15 באפריל 2021. הבמאי והתסריטאי של הסדרה הוא דוד דרעי-ברקאי, יוצריה הם: דוד דרעי-ברקאי, רוני מנור, שגית שלום ויניב רייז-שפי, והיא מבוססת על רעיון של דרעי-ברקאי.
הסדרה, בהשראת הפרויקט התיעודי הבריטי "", תעקוב, החל משנת 2020, אחר חייהן של עשר משפחות ישראליות ממגזרים ושבטים שונים של החברה הישראלית.
דוד דרעי, יוצר הסדרה, יציג מעקב דוקומנטרי ייחודי אחר המשפחות, אשר בכל אחד מהן ילד/ה שעלה עם תחילת התיעוד לכיתה א', ויבחן שאלות יסוד הנוגעות לזהות המשפחתית, השבטית והקולקטיבית של המשפחות.
העונה הראשונה שעלתה לשידור ביום העצמאות 2021, ליוותה את התמודדותן של עשר המשפחות עם מגפת הקורונה.
לאן יובילו המתחים והמאבקים בין השבטים השונים בחברה הישראלית את המשפחות הישראליות בעשורים הבאים של המדינה?
איך נראים הדילמות, השינויים ותהליכי ההתבגרות האישיים והמשפחתיים?
הסדרה צפויה לחזור מדי כמה שנים אל המשפחות ולבדוק מה התחדש בחייהן.
משפחת גוליברוצקי, כפר סבא – מתגוררת במרכז
משפחת עבד אל קאדר, טייבה – נמנית עם החברה הערבית
משפחת שוסהיים, עפרה – מתגוררת בהתנחלות
משפחת טשומה, ראשון לציון – נמנית עם יוצאי אתיופיה
משפחת ועקנין, בית שמש – נמנית עם המגזר החרדי
משפחת בסרבוב, קריית ביאליק – נמנית עם יוצאי רוסיה
משפחת אתר-פלד, גונן – מתגוררת בקיבוץ
משפחת שלומי, ירוחם – מתגוררת בפריפריה
משפחת אבו אלקיעאן, אום אל-חיראן – נמנית עם הבדואים בישראל
משפחת דרעי-ברקאי, תל אביב-יפו – משפחה חד-מינית, משפחתו של יוצר הסדרה, דוד דרעי-ברקאי.
הסדרה עלתה לשידור בכאן 11 ב-15 באפריל 2021, מוצאי יום העצמאות.
המוזיקה המקורית לסדרה הולחנה על ידי יונתן בר גיורא, מי שהלחין את רובן המוחלט של יצירות המסך של דוד דרעי.
בהקלטת הפסקול השתתפו הבאסיסט ואמן כלי הפריטה המזרח תיכוניים יענקל'ה סגל, הגיטריסט עמרי בר גיורא והזמרת לילך כספי.
לקראת עליית העונה השנייה של הסדרה, באוקטובר 2025, יצא אלבום הפסקול בהפצה דיגיטלית.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקתאריך שידור מקורי 11שלום כיתה א'15 באפריל 2021היכרות ראשונה עם המשפחות ועם ילדיהן שעולים לכיתה א'.
מאחורי ההתרגשות הגדולה – חבויות תפיסות העולם המתגבשות של הילדים – שגרים ומתחנכים בשבטים השונים בישראל: מי מהם מאמין באלוהים?
ומי באמת החליט על הסגר שריתק את רובם לבית שלושה שבועות לאחר שהחלו את שנת הלימודים?22קורונה משפחתית21 באפריל 2021התמודדות המשפחות עם משבר הקורונה.
בתוך איזה התמודדות משפחתית לכדו הקורונה והסגרים את ההורים במשפחות השונות?
לידה, מוות, חתונה, מחלה, פיטורין, אבטלה – מה קורה כשהרגעים האלה מתערבבים במושגים כמו 'ריחוק חברתי' ו'בידוד'?
איך העיר המשבר את מפלס החרדה של המשפחות?
עד כמה שונה ההתמודדות הפרטית והמשפחתית בשנה האחרונה בין הבתים השונים כל-כך זה מזה?33שייכות וזרות27 באפריל 2021מערכת הבחירות הרביעית חושפת את תפיסות העולם השונות כל-כך של המשפחות.
רגע לפני ההצבעה ב"בחירות הרביעיות" - האם שינתה שנת הקורונה, שהציפה את הקוטביות בחברה הישראלית, את תחושת השייכות של המשפחות?
באיזה תפיסת עולם אידאולוגית מחזיקה, בעצם, כל אחת מהמשפחות?
עד כמה זו באמת מתנגשת בתפיסה של האחרות?
עד כמה נוכחים השסעים החברתיים, על כל המתחים והקונפליקטים שבהם, בחיי המשפחות?
ואיך אלה קשורים לחלומות הקטנים והגדולים של הילדים, ההורים והמשפחה כולה?
פרויקט נימבוס הוא מיזם רב-שנתי בהובלת מינהל הרכש הממשלתי באגף החשב הכללי במשרד האוצר ובהשתתפות גורמי ממשל נוספים, להעברת המחשוב הממשלתי בישראל למחשוב ענן.
הפרויקט הינו חלק מעיצוב הריבונות הדיגיטלית של ישראל, שכן הוא משקף את המעבר ממודל של תשתיות בבעלות מדינתית מלאה למודל של "תלות מנוהלת" בתאגידים גלובליים.
חלקו הפומבי של המיזם החל בינואר 2020, והוא פרויקט מתמשך שטרם הסתיים.
מעורבים במיזם מינהל הרכש הממשלתי, מערך הדיגיטל הלאומי, מערך הסייבר הלאומי, אגף התקציבים ומשרד הביטחון.
ראשיתו של המיזם בהחלטת ממשלה מספטמבר 2017, להעברת תשתיות התקשוב של משרדי הממשלה ויחידות הסמך למודל מחשוב ענן.
במסגרת המיזם מוקמים בישראל אתרי מחשוב ענן על ידי שתי חברות שזכו במכרז, אמזון (באמצעות Amazon Web Services) וגוגל (באמצעות Google Cloud Platform).
פרויקט נימבוס נועד לתת התייחסות מקיפה ומעמיקה לאספקת שירותי ענן עבור ממשלת ישראל.
מובילי המיזם מונים יתרונות אחדים להקמת המיזם בישראל (במקום הסתמכות על שירותי ענן גלובליים):
רציפות תפקוד – המשכיות ושרידות השירותים בישראל גם במקרה של נתק משדרת רשת האינטרנט הגלובלית.
יעילות – ביצועים אופטימליים וזמן תגובה מינימלי.
ריבונות – כפיפות השירותים והמידע לחוקי מדינת ישראל.
השקעה מקומית – השקעה כספית משמעותית של ספק הענן בהקמת האתרים בישראל.
תעסוקה – העסקת אלפי עובדים בהפעלת האזור הישראלי ולצורך אספקת שירותים התומכים את פעילות האזור.
קידום המשק – יצירת הזדמנויות לפיתוח תעשייה מקומית בתחום הענן.
פרויקט נימבוס מתוכנן ברבדים, כאשר כל רובד מהווה שלב נפרד במימוש מטרות הפרויקט.
במקור תוכננו ארבעה רבדים, אך עם הזמן הוחלט לבנות רבדים נוספים.
נכון לסוף 2025, הפרויקט כולל שישה רבדים.
הרובד הראשון נועד ליצור ערוץ רכישה מרכזי עבור ממשלת ישראל לצריכת שירותי ענן ציבורי, על ידי הקמת מרכזי נתונים שיענו על דרישות הפרויקט.
בינואר 2020 פורסם מכרז לאספקת שירותי ענן לממשלה.
המכרז דרש הקמה של אזור ציבורי בשטח מדינת ישראל, שיעמוד בדרישות אבטחה, עמידות ורציפות תפעולית התואמות את צורכי ממשלת ישראל.
במכרז נכללו סעיפים שמבטיחים שהחברות לא יוכלו לסגת מהפרויקט בעקבות לחץ פנימי להחרים את ישראל.
למכרז ניגשו חמש חברות מתחום מחשוב הענן: מיקרוסופט, אמזון, גוגל, אורקל ו-IBM.
באפריל 2021 הוכרזו אמזון וגוגל כמועמדות לזכייה במכרז, ובמאי הוכרזו שתיהן באופן רשמי כזוכות.
שתי הזוכות התחייבו לרכש גומלין ושיתוף פעולה תעשייתי בישראל בהיקף של 20% מערך ההתקשרות.
ההתקשרות נכנסה לתוקף ביולי 2021 למשך 7 שנים, עם אפשרות להארכת ההתקשרות.
משרדי הממשלה החלו להשתמש בשירותי הזוכות עם כניסת ההתקשרות לתוקף, כאשר עד להשלמת הקמתו של האזור הישראלי נעשה שימוש באופן זמני גם בשירותי ענן מחוץ לישראל, בתחומים המאפשרים זאת.
בנוסף לאמזון וגוגל, עלו לשלב הגמר גם אורקל ומיקרוסופט.
אף ששתי האחרונות לא זכו במכרז, הן החליטו להמשיך בתהליכים להקמת מרכזי נתונים משלהן בישראל.
לשם הפחתת עלויות, הוחלט לבנות את המרכזים במבנים על-קרקעיים (ולא תת-קרקעיים).
כדי להפחית את הסיכון הבטחוני הכרוך בכך, הוחלט שגוגל ואמזון יקימו שלושה אתרי שרתים כל אחת, שישבו במרחק של עשרות קילומטרים זה מזה ויגובו זה לזה.
לפי משרד האוצר, יתירות זו מביאה לרמת שרידות שגבוהה יותר מזו של מבנה תת-קרקע יחיד.
בפברואר 2024 אמר החשב הכללי דאז יהלי רוטנברג שאמזון וגוגל צפויות להשקיע בפרויקט מעל 10 מיליארד דולר בתוך עשור.
הרובד השני נועד ליצור גוף ידע שילווה את תהליך המעבר לענן.
במסגרת הרובד השני פורסם ביוני 2020 מכרז להקמת מרכז מצוינות בענן (באנגלית מכונה CCoE - Cloud Center of Excellence).
תפקיד ה-CCoE להגדיר את מדיניות המעבר לענן של משרדי הממשלה, וללוות את המשרדים בתהליך ההגירה לענן ובניהול השוטף של פרויקטים בענן.
במכרז התמודדו מספר ארגונים, ולבסוף זכתה במכרז חברת KPMG סומך חייקין.
הרובד השלישי נועד לאפשר למשרדי הממשלה להתקשר עם חברות פרטיות לצורך קבלת שירותים הנוגעים להגירה לענן.
במסגרת הרובד השלישי פורסם בפברואר 2021 מכרז, בסיומו נבחרו כ-80 ספקים שיסייעו לממשלה בהגירה לענן, נוסף על הספקים שכבר נבחרו במסגרת "מכרז הטק".
הרובד הרביעי נועד להגדיר מדיניות ממשלתית בתחום ה-FinOps (Financial Operations, או "כלכלת ענן") - מדיניות שתסדיר את אופן השימוש בענן ותבטיח כדאיות כלכלית.
מדיניות זו קובעת את התהליכים המשרדיים בהיבטי ניהול ובקרה תקציבית ואופטימיזציה של הפעילות הארגונית בענן.
במסגרת הרובד הרביעי מונה בשנת 2022 צוות בין-משרדי בהובלת מינהל הרכש הממשלתי.
בינואר 2023 פרסם את הצוות את מדיניות כלכלת הענן.
הרובד החמישי נועד לאפשר למשרדי הממשלה לרכוש שירותים בשווקים מקוונים, שמופעלים על ידי ספקי הענן, באופן יעיל ומהיר.
במסגרת הרובד החמישי פורסם ביוני 2022 מכרז להקמת שוק דיגיטלי ממשלתי שיאפשר גישה לשירותי צד שלישי, מעבר לשירותים המוצעים על ידי ספקי הענן עצמם, בנוסף להקמת שווקים דיגיטליים ייעודיים עבור קבוצות עם דרישות אבטחת מידע מוגברות.
עד סוף שנת 2023 אושרו לשוק הדיגיטלי הממשלתי כ-120 שירותים, ונכון לסוף 2025 מצויים בו מעל 250 מוצרים מאושרים.
הרובד שישי נועד לאפשר למשרדי הממשלה לרכוש מוצרי צד שלישי בענן, כגון מוצרי אבטחת מידע ו-CRM, באמצעות מכרזים יעודיים.
נכון לסוף 2025, הרובד השישי נמצא בתהליך גיבוש על ידי מנהל הרכש הממשלתי.
במסגרת הרובד השישי הושלמו בהצלחה מכרזים יעודיים למוצרי אבטחת מידע ו-CRM, וקיימת כוונה להרחיב אותו לשירותים נוספים, בדגש על יכולות AI.
פרויקט ניקה היה פרויקט של צבא ארצות הברית, לפיתוח מערכת טילים נגד מטוסים בקו ראייה.
הפרויקט שהוצע במאי 1945 על ידי מעבדות בל סיפק בשנת 1953 את מערכת הטילים המבצעית הראשונה של ארצות הברית, ניקה אייאקס.
נעשה שימוש חוזר בחלק גדול מהטכנולוגיות ומערכות הטילים ששימשו לפיתוח הניקה אייאקס למספר מערכות בהמשך, שרבות מהן קיבלו את השם "ניקה" (על שם ניקה, אלת הניצחון מהמיתולוגיה היוונית).
מנוע הדלק המוצק בשלב הראשון של הטיל הפך לבסיס לסוגים רבים של רקטות כולל טיל ניקה הרקולס ורקטת ניקה סמוק של נאס"א, המשמשת למחקר באטמוספירה העליונה.
פרויקט ניקה החל ב-1944 כאשר מחלקת המלחמה דרשה מערכת הגנה אווירית חדשה על מנת להילחם במטוסי סילון חדשים, שכן מערכות קיימות מבוססות תותחים הוכיחו במידה רבה שאינן מסוגלות להתמודד עם המהירויות והגבהים שבהם פעלו מטוסי הסילון.
שתי הצעות התקבלו, מעבדות בל הציעו את פרויקט ניקה בעוד שג'נרל אלקטריק הציעו מערכת בעלת טווח ארוך יותר, מונחת מסלול התנגשות בשם פרויקט טמפר (Thumper) שבסופו של דבר סיפק את טיל ה-BOMARC.
ההצעה של מעבדות בל נדרשה להתמודד עם מפציצים שטסים ב-800 קמ"ש או יותר, בגבהים של עד 60,000 רגל (20,000 מטר).
במהירויות האלה, אפילו רקטה על-קולית כבר לא מהירה מספיק כדי להיות פשוט מכוונת למטרה.
הטיל חייב "להוביל" את המטרה כדי להבטיח שהמטרה תיפגע לפני שיגמר לטיל הדלק.
המשמעות היא שלא ניתן לעקוב אחר הטיל והמטרה באמצעות מכ"ם בודד, מה שמגדיל את מורכבות המערכת.
נעשה שימוש בשלושה מכ"מים עבור ניקה.
מכ"ם החיפוש חיפש מטרה שתועבר למכ"ם מעקב אחר מטרות (TTR) לצורך מעקב.
מכ"ם מעקב הטילים (MTR) עקב אחר הטיל באמצעות משדר, שכן חתימת המכ"ם של הטיל לבדה לא הספיקה.
ה-MTR גם פיקד על הטיל בדרך של אפנון מיקום-פולס, הפעימות נקלטו, פוענחו ולאחר מכן הוגברו בחזרה ל-MTR על מנת לבצע עקיבה.
לאחר נעילת מכ"מי המעקב, המערכת הצליחה לפעול באופן אוטומטי לאחר השיגור.
המחשב השווה את כיווני שני המכ"מים, יחד עם מידע על המהירויות והמרחקים, כדי לחשב את נקודת היירוט ולנווט לשם את הטיל.
מערכת זו סופקה על ידי חברת האלקטרוניקה של מעבדות בל, ווסטרן אלקטריק.
הטיל עצמו, שנבנה על ידי דאגלס, היה טיל דו-שלבי באמצעות רקטת האצה עם מנוע דלק מוצק לשלב הראשון, ודלק נוזלי לשלב השני.
הטיל הכיל מטען יוצא דופן של שלושה חלקים, עם מטעני נפץ בשלוש נקודות לאורך הטיל כדי להבטיח פגיעה קטלנית.
הטווח המוגבל של הטיל נתפס בעיני מבקריו כפגם חמור, מכיוון שלעיתים קרובות פירוש הדבר היה שהטיל היה צריך להיות ממוקם קרוב מאוד לאזור שהוא מגן עליו.
לאחר מחלוקות בין הצבא לחיל האוויר, הוקצו לחיל האוויר המערכות ארוכות הטווח במהלך 1948. הן מיזגו את המחקר לטווח-ארוך שלהם עם פרויקט טמפר, בזמן שהצבא המשיך לפתח את ניקה.
במהלך 1950 הקים הצבא את פיקוד הנ"מ של הצבא (ARAACOM) על מנת להפעיל סוללות של תותחים וטילים נגד מטוסים.
ARAACOM קיבל שם חדש והפך לפיקוד ההגנה האווירית של צבא ארצות הברית (USARADCOM) במהלך 1957. בשנת 1961 נקרא ARADCOM.
המבחן המוצלח הראשון של ניקה היה יירוט מל"ט B-17 מבצר מעופף במהלך נובמבר 1951. החל מ-1953 נפרס הסוג הראשון של טילים מסוג ניקה אייאקס.
הצבא הזמין בתחילה 1,000 טילים.
הם הוצבו כדי להגן על אתרים אסטרטגיים וטקטיים בתוך ארצות הברית וכן כדי להגן על ערים ומתקנים צבאיים, כקו הגנה אחרון מפני תקיפה אווירית.
הטיל הוצב לראשונה בפורט מיד, מרילנד במהלך דצמבר 1953. עוד 240 אתרי שיגור נבנו עד 1962. הם החליפו 896 תותחי נ"מ מונחי מכ"ם, שהופעלו על ידי המשמר הלאומי או הצבא כדי להגן על אתרי מפתח מסוימים.
עד 1957 הוחלפו יחידות ה-AAA של הצבא הסדיר בגדודי טילים.
במהלך 1958 המשמר הלאומי של הצבא החל להחליף את תותחי הנ"מ שלהם ולאמץ את מערכות אייאקס.
לכל אתר שיגור היו שלושה חלקים, מרוחקים אחד מהשני לפחות בכקילומטר.
חלק אחד של כשישה דונם הכיל את מערכות המכ"ם IFC (Integrated Fire Control) לאיתור מטרות נכנסות ולכוון את הטילים (מעקב טילים), יחד עם מערכות המחשוב לתכנון היירוט.
החלק השני בסביבות ארבעים דונם, כלל 1–3 מצבורים תת-קרקעיים של טילים שכל אחד שירת קבוצה של ארבעה מכלולי שיגור וכללו אזור בטיחות.
באתר השיגור היו צוות של 109 קצינים שניהלו את האתר ברציפות.
משגר אחד היה בכוננות של 15 דקות, שניים בכוננות של 30 דקות ואחד בכוננות של שעתיים.
החלק השלישי היה השטח המנהלתי, שבדרך כלל היה משותף עם ה-IFC והכיל את מטה הסוללה, מגורים, חדר האוכל, אזור מנוחה וכלי רכב.
התצורה בפועל של אתרי ניקה הייתה שונה בהתאם לגאוגרפיה.
במידת האפשר הוצבו האתרים בתוך בסיסים צבאיים קיימים.
במהלך ראשית שנות ה־60 שודרגו סוללות ניקה אייאקס למערכת ניקה הרקולס.
לטילים החדשים היה טווח גדול יותר וכוח הרס גדול יותר, כך שכמחצית מכמות הסוללות סיפקו את אותה יכולת הגנתית.
סוללות הצבא הרגילות שודרגו למערכת הרקולס או הוצאו משימוש.
יחידות המשמר הלאומי של הצבא המשיכו להשתמש במערכת אייאקס עד 1964, אז גם הן שדרגו להרקולס.
בהמשך, יחידות הצבא הסדיר הוחלפו במשמר הלאומי כאמצעי חיסכון, שכן יחידות המשמר יכלו לחזור לבתיהם כשהם לא בתפקיד.
ב-22 במאי 1958 התפוצץ טיל ניקה אייאקס בסוללה בעקבות תאונה בלאונרדו, ניו ג'רזי.
כתוצאה מכך נהרגו 6 חיילים ו-4 אזרחים.
עוד כאשר ניקה אייאקס היה בשלב הבדיקות, החלה כבר העבודה על ניקה B, אשר נקרא בהמשך ניקה הרקולס.
הטיל היה משופר מבחינת מהירות, טווח ודיוק, ויכול היה ליירט טילים בליסטיים.
מבחינת הנעה הוא היה מבוסס מנוע דלק מוצק.
בתחום האלקטרוניקה, הוחלפו כמה שפופרות ריק ברכיבים אמינים יותר.
הייתה אפשרות להרכיב על הטיל גם ראש נפץ גרעיני על מנת לשפר את כוח ההשמדה.
לראש הנפץ הגרעיני W-31 היו ארבע גרסאות בעוצמות של 2, 10, 20 ו-30 קילוטון.
גרסת ה-20 קילוטון שימשה במערכת הרקולס.
באתרים בארצות הברית הטיל נשא כמעט אך ורק ראש נפץ גרעיני.
אתרים במדינות זרות היו בדרך כלל שילוב של ראשי נפץ בעוצמה גבוהה וראשי נפץ גרעיניים.
גם בקרת האש של מערכת ניקה שופרה עם ההרקולס וכללה מצב קרקע-קרקע שנבדק בהצלחה באלסקה.
שינוי המצב הושג על ידי שינוי מתג בודד בראש הנפץ מ"מתג בטוח" ל"קרקע אוויר" או "קרקע קרקע".
ניקה הרקולס נפרס החל מיוני 1958, באמצעות 393 מערכות קרקע של הרקולס.
עד 1960 היו 88 סוללות הרקולס ו-174 סוללות אייאקס, שהגנו על 23 אזורים ב-30 מדינות.
שיא הפריסה היה ב-1963 עם 134 סוללות הרקולס לא כולל סוללות הרקולס של צבא ארצות הברית שנפרסו בגרמניה, יוון, גרינלנד, איטליה, קוריאה, אוקינאווה, טייוואן וטורקיה.
בהמשך הפיתוח נבנה ניקה הרקולס משופר ולאחר מכן ניקה זאוס A וניקה זאוס B.
הזאוס היה מיועד כנגד טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBMs).
הזאוס הושק לראשונה במהלך אוגוסט 1959 והציג מהירות מרבית של 12,875 קמ"ש (8,000 מייל לשעה).
מערכת ניקה זאוס השתמשה ברדאר רכישת מטרות זאוס הקרקעי, שיפור משמעותי ביחס למערכת ההנחיה של ניקה הרקולס.
היירוט המוצלח הראשון של ICBM על ידי זאוס היה בשנת 1962, בקווג'לין שבאיי מרשל.
למרות ההתקדמות הטכנולוגית שלו, משרד ההגנה הפסיק את פיתוח זאוס ב-1963. המערכת סבלה מכמה פגמים טכניים שהאמינו שאין כדאיות כלכלית להתגבר עליהם.
ניקה-X הייתה מערכת מוצעת של צבא ארצות הברית נגד טילים בליסטיים (ABM) שנועדה להגן על ערים גדולות בארצות הברית מפני התקפות ICBM של ברית המועצות.
השם התייחס לבסיס הניסוי שלו, הוא נועד להיות מוחלף בשם מתאים יותר עם כניסת המערכת לייצור, אך הדבר מעולם לא קרה.
הרעיון המקורי של ניקה-X הוחלף במערכת הגנה מוגבלת הרבה יותר המכונה פרויקט Sentinel שהשתמשה בחלק מאותו ציוד.
ניקה-X אמור היה להיות המענה לכישלון של מערכת ניקה זאוס הקודמת.
זאוס תוכנן להתמודד עם כמה עשרות ICBMs סובייטיים בשנות ה-50, ותכונה זו תהיה חסרת תועלת במידה רבה באמצע שנות ה-60, כאשר הוא יאלץ להתמודד מול מאות טילי ICBM.
על פי חישובים למתקפה של ארבעה טילי ICBMs בלבד יהיה סיכוי של 90% לפגוע בבסיס זאוס, שכן המכ"מים שלהם יכולים לעקוב רק אחר כמה ראשי נפץ בו-זמנית.
גרוע מכך, התוקף יכול להשתמש במחזירי מכ"ם או פיצוצים גרעיניים בגובה רב כדי להסוות את ראשי הנפץ עד שהם יהיו קרובים מדי לתקיפה, מה שהופך את הסבירות להצלחה של מתקפה של ראש נפץ בודד לגבוהה.
ניקה-X עוצב במטרה לתת מענה לחששות הללו על ידי ביסוס מערכת ההגנה על טיל מהיר מאוד וקצר טווח המכונה ספרינט.
ניקה-X השתמש גם במערכת מכ"ם חדשה שיכולה לעקוב אחר מאות מטרות בו-זמנית, ולאפשר שיגור של ספרינטים רבים.
הדבר דרש שיגור של עשרות טילי אויב במטרה להעמיס על המערכת.
בפיתוח ניקה-X נשקל לשמור על טיל זאוס לטווח ארוך יותר, ומאוחר יותר פותחה גרסת טווח מורחב הידועה בשם ספרטן LIM-49. הוא מילא תפקיד משני במערכת ניקה-X, המיועדת בעיקר לשימוש באזורים שאינם מוגנים בספרינט.
ניקה-X דרש לפחות טיל יירוט אחד כדי לתקוף כל ראש נפץ נכנס.
ככל שצי הטילים של ברית המועצות גדלו, העלות של יישום ניקה-X גדלה גם כן.
מספר מחקרים שבוצעו בין השנים 1965 ו-1967 בחנו מגוון תרחישים בחיפוש אחר אפשרויות בעלות נמוכה יותר.
עלו מספר רעיונות, ביניהם הרעיון I-67 שבו הוצע לבנות הגנה קלת משקל נגד התקפות מוגבלות מאוד.
כאשר הסינים פוצצו את פצצת המימן הראשונה שלהם ב-1967, I-67 הועלה כהגנה מפני מתקפה סינית, ומערכת זו הפכה ל-Sentinel באוקטובר.
הפיתוח של ניקה-X, בצורתו המקורית, הסתיים.
הפיתוח הסובייטי של טילים בליסטיים בין-יבשתיים הוריד את ערכה של מערכת ההגנה האווירית ניקה שייעודה המקורי היה כמערכת נגד מטוסים.
החל מ-1965 בערך, צומצם מספר הסוללות של ניקה.
משנת 1962 בוצעו כמה עבודות בקנה מידה קטן לשימוש בניקה זאוס כנשק נגד לוויינים עד שבשנת 1966 הפרויקט בוטל לטובת תוכנית 437 מבוססת תור.
בסופו של דבר, אף אחד מהפיתוחים לא נכנס לשירות.
עם זאת, מערכת ניקה זאוס הפגינה יכולת נגד טילים בליסטיים במהלך שנות ה-60 המוקדמות.
טיל ניקה הרקולס נכלל בדיונים של סאל"ט בתור טיל נגד טילים.
בעקבות האמנה שנחתמה במהלך 1972, והפחתה נוספת בתקציב, כמעט כל אתרי ניקה בארצות הברית הושבתו עד אפריל 1974. חלק מהיחידות נשארו פעילות עד לשלב מאוחר יותר של אותו עשור בתפקיד הגנה אווירית חופית.
הפרויקט להחזרת אזרחות גרמנית הוא פרויקט שהוקם בארצות הברית בשנת 2006, ומעודד צאצאי גרמנים שנשללה מהם אזרחותם על ידי גרמניה הנאצית לקבל בחזרה אזרחות גרמנית מבלי לאבד את האזרחות של מדינתם הנוכחית.
בשנת 2019 עבר הארגון מארצות הברית לממלכה המאוחדת ונקרא "שיקום אזרחות גרמנית בע"מ (GCR)".
בשנת 2010, 815 מועמדים מארצות הברית ביקשו החזרת אזרחות.
בשנות קיומה של גרמניה הנאצית (1933–1945) נשללה אזרחותם של גרמנים רבים.
רוב מאבדי האזרחות היו יהודים, אך גם אחרים איבדו את אזרחותם, ובהם קומוניסטים, סוציאליסטים, חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, סרבני מצפון, עדי יהוה וקווייקרים.
רבים איבדו את אזרחותם עם העברת הצו האחד-עשר לחוק אזרחות הרייך ב-25 בנובמבר 1941. צו זה שלל מיהודים את יתרת זכויותיהם, וקבע שיהודים המתגוררים מחוץ לגרמניה אינם עוד אזרחים.
שלילת אזרחותם של הצוענים הייתה חלקית ביותר, לאור אורח חייהם הנוודי והלא מסודר.
ממשלת גרמניה פרסמה רשימת יהודים שאזרחותם בוטלה: "אינדקס השמות של יהודים שאזרחותם הגרמנית בוטלה על ידי המשטר הנאצי 1935–1944".
הרשומות נגישות דרך אתר האינטרנט Ancestry.com.
רשימות נוספות זמינות למחקר במרכז המסמכים של ברלין.
יש גם רשימות של יהודים שברחו מגרמניה לצרפת או לווינה, ואחר כך לספרד.
הרשימות מתבססות על חוקי נירנברג שפירטו בדיוק מי נחשב יהודי, ללא הזכויות של אזרחות גרמנית.
החוקים הגדירו ערבוב של "דם יהודי" עם "דם ארי" והפכו אנשים עם שלושה רבעים של מוצא יהודי (שלושה סבים וסבתות) ליהודים.
אנשים עם חצי או רבע של מוצא יהודי הוגדרו בדרך כלל כמישלינג (חצי גזע) בדרגה ראשונה או שנייה.
התארים תלויים גם בתאריך הלידה, תאריך וקיום הנישואים בין ההורים וקיום אורח חיים יהודי.
שלילת אזרחות חלה במיוחד על כל אלה ממוצא יהודי מלא או יהודי-נוצרי.
תושבי גרמניה הנאצית יכלו להגיש בקשה לתעודת ייחוס ארי אם יוכלו להוכיח "דם גרמני" ובכך נחשבו ל"אריים".
התעודה הייתה הכרחית לעבודה במגזר הציבורי ובהמשך אף כדי ללמוד בבית ספר או להינשא.
משנת 1938 נאלצו גברים יהודים להוסיף את השם "ישראל" לשמותיהם, ונשים נאלצו להוסיף את השם "שרה".
עד 1949, כל אזרח גרמני שהפך לאזרח מדינה אחרת לפני 25 בנובמבר 1941, היה מאבד את אזרחותו הגרמנית לפי סעיף 25 לחוק האזרחות הגרמנית.
זאת בכך שלכאורה אזרחים אלו ויתרו על אזרחותם לטובת לאזרחות אחרת.
עם זאת, לאור קבלת חוק היסוד ב-1949, למי שהיגר בגלל הנאציזם וקיבל אזרחות חדשה, יש זכות לחדש את האזרחות הגרמנית.
זכות זו מועברת אף לצאצאים.
החוק אינו מחייב את המהגרים לוותר על אזרחותם הנוכחית.
פרויקט מואב היה מיזם ישראלי לפיתוח מערכת ליירוט טילי קרקע-קרקע באמצעות כלי טיס בלתי מאוישים וטילי אוויר-אוויר, עוד בעת שיגורם או זמן קצר אחר כך.
הפרויקט קודם בשנות ה-90 של המאה ה-20 כפתרון חליפי או משלים ל"מערכת החץ".
הפרויקט החל בשנת 1993, בראשות דן רוזן, ביוזמת רפא"ל ("הרשות לפיתוח אמצעי לחימה").
הוא נחשף על ידי גלובס במרץ 1995, לאחר שרפא"ל רשמה זכויות פטנט על המערכת העתידית בארצות הברית.
רישום הפטנט בארצות הברית חייב את רפא"ל לחשוף פרטים רבים על המערכת.
בישראל רשמה רפא"ל את הפטנט על המערכת כבר בפברואר 1992, אך החוק אפשר להגן על הרישום מפני פרסום.
ממציאי המערכת, כפי שנאמר בראש הרישום האמריקני, היו משה גלמן ואריה יבנאי.
לב המערכת היה טיל אוויר-אוויר מדגם "מואב" (המבוסס על הטיל פיתון 4 של רפא"ל) המתביית על מטרתו באמצעות חיישני קרניים אינפרא-אדומות.
הטיל נישא על ידי כטב"ם גדול בעל יכולת שהות ארוכה באוויר בגובה רב, ומשוגר לעבר הטיל הבליסטי בשלבי נסיקתו.
כך שהטיל מושמד, זמן קצר לאחר שיגורו כבר על אדמת האויב.
בתיאור המערכת, שצורף לרישום הפטנט, נאמר, כי כטבמי"ם עם תכונות של "חמקנות" יישאו את מערכות הגילוי ואת הטילים נגד טילים, יזכו להגנה אקטיבית ו/או פסיבית מפני גילוי בידי מכ"ם עוין, ומפני גילוי באמצעים אלקטרו-אופטיים של טילי אוויר-אוויר או טילי קרקע-אוויר.
הפתרון של המערכת היה מבוסס על עיקרון השמדת הטילים בעודם במסלול הטיפוס, מעל שטחו של האויב המשגר אותם.
זאת, לעומת מערכת ה"חץ", בהם הטילים מושמדים מעל או קרוב לשטח ישראל.
הרעיון שעמד בבסיס המערכת הוא פריסת הכטבמי"ם אשר ישאו את הטילים נגד טילים יטוסו גבוה ככל האפשר באטמוספירה מעל שטח האויב, כדי להגדיל את טווח הגילוי שלהם ולשהות באוויר 26–28 שעות ברציפות, פרק זמן אשר יכלול את שיגורם לזירת הפעולה ואת השבתם לבסיס.
המערכת תוכננה לפעול 24 שעות ביממה, ולענות על איומים בטווח של עד 2,500 ק"מ - רדיוס הכולל את כל המרחב שבין ישראל לבין תוניסיה, סודאן, גבול איראן-אפגניסטן ודרום צרפת.
בשנים 1995–1998 הפרויקט קודם בשיתוף הארגון להגנה מפני טילים בליסטיים (Ballistic Missile Defense Organization) של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, בתקציב שהסתכם הסתכם בכ-40 מיליון דולר לשלוש שנים, שארצות הברית מימנה 75% ממנו.
בתקופה זו היה הפרויקט בבדיקת היתכנות ודורג ברמת "ריכוך סיכונים" (Risk Mitigation), ותמקד בעיקר בדיונים תאורטיים ובבדיקות ראשוניות, כגון ניסויים במנהרת רוח.
בשלב הבא היה אמור הפרויקט לעבור לשלב הדגמה שהיה כרוך בבניית אבטיפוס ובניסויים בשטח.
ואם ניסויי תוכנית ההדגמה יעלו יפה, לעבור לייצור סדרתי.
הערכת עלות תוכנית הדגמה ושלבי הפיתוח, שילוב המערכות והניסויים הייתה כמה מאות מיליוני דולרים עד סוף 2002. עלות פריסתו של המוצר המוגמר נאמדה במיליארד דולר עד שנת 2005.
חלק מחלקי מערכת "מואב" כבר החל להיבנות בישראל, בין השאר על ידי רפא"ל והתעשייה האווירית, אך לא היה תקציב מלא למימוש תוכנית ההדגמה שתכלול פיתוח כטב"ם ייעודי על ידי התעשייה האווירית.
במהלך 2001 ביקר שר הביטחון בנימין בן-אליעזר, בארצות הברית במטרה לשכנע את הממשל האמריקני להשתתף במימון הפרויקט ואחר כך גם מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, וראש האגף לקשרי חוץ, יקותיאל מור, ערכו ביקור במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
אך התקציב לא אושר והפרויקט נגנז.
הפרויקט סייע להעסיק כ-200 עובדים והגיע לכ-100,000 תושבים באזורים כפריים של מזרח קנטקי.
הספריות שירתו מעל 150 בתי ספר במחוזות אלה.
סה"כ הועסקו כ-1,000 בפרויקט ב-48 מחוזות של קנטקי.
בעקבות השפל הגדול וחוסר בתקציב, העריך איגוד הספריות האמריקאי במאי 1936 שכשליש מכלל האמריקאים אין גישה "סבירה" לחומרי ספרייה ציבורית .
מזרח קנטקי הכפרית היא אזור מבודד גאוגרפית, מנותק מחלק גדול מהמדינה.
לפני הקמת פרויקט ספריית סוסי המשא, לא הייתה גישה לספרים לאנשים רבים באזורים הכפריים של האפלצ'ים בקנטקי.
אחוז האנשים שלא ידעו קרוא וכתוב במזרח קנטקי עמד על כ-31 אחוזים.
אנשים שחיו באזורים כפריים, שברובם היו בלתי נגישים, ראו בחינוך דרך להיחלץ מעוני ורצו ללמוד קרוא וכתוב.
היעדר כבישים ומרכזי אוכלוסייה במזרח קנטקי הרתיע את הקמת רוב שירותי הספריות הציבוריות במקומות אלה אף על פי שהיו ספריות נודדות, שנוסדו על ידי פדרציית מועדוני הנשים של קנטקי החל משנת 1896.  ב-63 מחוזות בקנטקי לא היו כלל שירותי ספרייה בתחילת שנות ה-30.
ספריית סוסי המשא הראשונה הוקמה בפיינטסוויל בשנת 1913 והוקמה על ידי מיי פ.
היא נתמכה על ידי ברון פחם מקומי, ג'ון סי.
מאיו, אך הסתיימה, עם פטירתו בשנת 1914, עקב מחסור במימון.
אליזבת פולרטון, שעבדה עם "האגף למיזמי נשים ומיזמים מקצועיים" ב-WPA, החליטה לעשות שימוש חוזר ברעיון של סטפורד.
בשנת 1934, כומר פרסביטריאני שניהל מרכז קהילתי במחוז לסלי הציע את ספרייתו ל-WPA בתנאי שיממנו אנשים שיישאו את הספרים לאנשים שלא הצליחו לגשת בקלות לחומרי הספרייה.
רעיון זה הניע את הקמת ספריית סוסי המשא הראשונה, אשר נוהלה על ידי מינהל סיוע החירום הפדרלי (FERA) עד שה-WPA השתלט עליה בשנת 1935. בשנת 1936 פעלו שמונה ספריות של סוסי משא.
במהלך הפרויקט שפעל בין השנים 1935 ו-1943. נשכרו "נשות ספרים" על ידי ה-WPA ועבדו תמורת כ-28 דולר לחודש בחלוקת ספרים בהרי האפלצ'ים באמצעות סוסים או פרדות .
הן סיפקו סחורה הן לבתים פרטיים והן לבתי ספר.
ה-WPA מימן את משכורות המפקחים ונושאי הספרים אך הוצאות נוספות הוטלו על הקהילה המקומית שחבריה נדרשו להשיג את הספרים ולספק את מתקני אחסון הספרים וצרכים נוספים הנדרשים לספרניות על סוסים.
בכל ספריית סוסי משא מקומית היה פקיד, או ספרן ראשי, שטיפל בתפקידי ספרייה שונים, וארבע עד עשר נושאות ספרים שסיפקו ספרים לבתי ספר ולחוות בהרים.
הספרנית הראשית הייתה מרכזת תרומות במטה, מתקנת ספרים ומכינה פריטים למשלוח.
ספרניות השתמשו בחפצים כמו קופסאות גבינות כדי להפוך אותם לקטלוגי ספריה או בלוחיות רישוי שכופפו לצורות של תומכי ספרים.
אחת לחודש, היו הספרניות נפגשות ל"כנסים" במתקן המרכזי שלהם.
מרבית המעורבים בפרויקט ספריית סוסי המשא היו נשים שבחלקן הגדול היו האדם היחיד במשפחתם שהתפרנס באותה תקופה.
נושאות ספרים רכבו על סוסים, פרדות או חמורים, שחלקם הושכרו מחקלאים מקומיים.
חלק מהמסלולים היו תלולים ואילצו את נשות ספרים להוביל את סוסיהן על פני הצוקים.
באזורים אחרים השתמשו בסירות משוטים לחציית ערוצי מים.
הייתה ספרנית שבחרה לבצע רגלית את מסלולה בן 29 הקילומטרים ברגל לאחר מות הפרד שלה.
לעיתים היה פרד המשא זקן מדי מכדי לשאת את הספרנית והיא נאלצה לעשות בהליכה חלק מהמסלול במקום לרכוב.
במהלך חודש, נשים היו מבצעות את המסלול שלהן לפחות פעמיים, כשמסלול משתרע על פני בשבוע ובממוצע שנתי .
חבילות הספרים שנשאו הספרניות יכלו להכיל כ-100 ספרים.
ספרים הועברו בין מקומות ונבחרו על סמך העדפותיהם של מנהלי הספרייה.
אוספי הספריות כללו ספרי ילדים.
מגי מיי סמית', מפקחת בספריית סוסי המשא של מחוז ויטלי, כתבה שכל הילדים רצו לפגוש את נשות הספרים ואמרו, "הביאו לי ספר לקרוא." עבור מבוגרים, האוסף התמקד באירועים אקטואליים, היסטוריה, דת וביוגרפיות.
התנ"ך היה אחד הספרים המבוקשים ביותר יחד עם "ספרות הדרכה".
ספרים פופולריים נוספים היו רובינסון קרוזו וספרות מאת מארק טוויין .נשים נהנו לקרוא מגזינים מאוירים לבית וספרים על בריאות והורות.
היבט ייחודי נוסף של האוסף היה ספרי המתכונים ותבניות התפירה שנשים יצרו על ידי רישום ההעדפות שלהן בקלסרים שחולקו ברחבי האזור.
ספרניות היו אוספות מתכונים, דוגמאות תפירה, תרופות עממיות, תפילות ופריטים אחרים ממגזינים ומלקוחותיהן אסירי התודה, ויצרו ספרי גזירים כדי לעזור לאנשים המבודדים לשתף ידע.
האלבומים הכילו גם גזירים מספרים ומגזינים אחרים.
בסופו של דבר, היו יותר מ-200 ספרים שונים שנוצרו על ידי הספרניות בעזרת הלקוחות.
בשנת 1938 נרכשו ארבעה מקרני Tru-Vuer עם 40 סרטים כדי להפיץ אותם בספריות השונות כדי שאנשים יוכלו לצפות בסרטים הנעים הראשונים.
הספרים היו כה מבוקשים עד שצעיר אחד הלך 8 מייל (13 ק"מ) לספריית סוסי המשא הקרובה ביותר כדי להשיג ספרים חדשים.
תקופת ההשאלה של ספרים הייתה בדרך כלל כשבוע.
ארגוני הורים ומורים (PTA) ומועדוני נשים בקנטקי סייעו בקידום הפרויקט ובגיוס כספים לרכישת ספרים חדשים.
ארגון בנות המהפכה האמריקאית (DAR) בפיינטסוויל, קנטקי, סייע בתשלום הוצאות המשלוח עבור הספרים שנתרמו.
קהילות מקומיות ערכו מבצעי מכירה של ספרים ואירועי יום פתוח לתמיכה בספריות.
פרויקט ספריית סוסי המשא לא רק חילק ספרים, אלא גם סיפק שיעורי קריאה.
ספרניות היו גם מקריאות סיפורים וספרים למשפחות.
הספרניות נתפסו גם כמחנכות, המביאות רעיונות חדשים לאזורים מבודדים.
כדי לעשות זאת, ספרניות היו צריכות להתמודד עם חשדנותה של קהילתם כלפי זרים ולהתמודד עם "עוינות כלפי כל השפעה חיצונית".
הספרניות הצליחו להתגבר על הגישה עד כדי כך שדווח כי משפחה אחת סירבה לעבור למחוז חדש משום שלא היה בו שירות ספרייה לסוסי משא.
הפרויקט הסתיים בשנת 1943 כאשר הנשיא פרנקלין רוזוולט הפסיק את פעולת ה-WPA הואיל ומאמץ המלחמה תרם לתעסוקת האנשים.
קהילות מקומיות ניסו לשמור על הספריות פועלות, אך הן לא יכלו להמשיך ללא מימון.
לאחר המלחמה התחדשה הגישה לספריות הניידות בקהילות המרוחקות כאשר כבר ב-1946 החלה פעילותן של ספריות ניידות ממונעות.
"למטה קאט שין קריק" מאת קתי אפלט וג'ין קנלה שמצר, הוצאת הרפר קולינס, 2001.
"אשת הספר ההיא" מאת הת'ר הנסון, הוצאת אתנאום ספרים לקוראים צעירים, 2008.
"אשת הספרים מנחל טרבלסום" מאת קים מישל ריצ'רדסון, הוצאת סורסבוקס לנדמרק, 2019.
"מתנת כוכבים" מאת ג'וג'ו מויס, הוצאת פינגווין בוקס, 2019.
"הצד השני של מסוים" מאת איימי ווילובי-בורל, הוצאת Fireship Press, 2022.
"תמונות של אמריקה: ספרניות סוסי המשא של קנטקי" מאת ניקי ג'ייקובסמאייר, הוצאת ארקדיה, 2025.
סדרת הטלוויזיה NPR " The Keepers ", הקדישה פרק לספרניות סוסי המשא של מזרח קנטקי.
הפרק שודר במקור בתוכנית Morning Edition ב-13 בספטמבר 2018.
ניתן לשמוע את הסיפור גם דרך גרסת הבמאי של הפודקאסט "אחיות המטבח מציגות".
פרויקט ליבת הקרח של מזרח גרינלנד , המכונה EGRIP או EastGrip, הוא פרויקט מדעי לקידוח ליבת קרח מזרם הקרח של צפון מזרח גרינלנד.
עונת הקידוח הראשונה בשטח הייתה בשנת 2015. הפרויקט היה צפוי לקדוח עד לבסיס יריעת הקרח עד שנת 2020 אך הקידוח נמשך גם לאחר מכן.
לוח הזמנים השתנה עקב מגפת הקורונה, בין השאר, והקידוח נמשך גם ב-2022.
חלק ניכר מהמחנה שהוקם עבור פרויקט קידוח הקרח של תקופת האימיאן בצפון גרינלנד (North Greenland Eemian Ice Drilling - NEEM) הועבר לאתר EGRIP בשנת 2015. תקופת האימיאן (Eemian) הוא שם קיצור לתקופה הבין-קרחונית האחרונה, Last Interglacial , בתקופה שבין 130,000 שנה עד 115,000 שנה לפני זמננו.
התקופה הבין-קרחונית האחרונה זוהתה לראשונה בקידוחים באזור העיר אמרספורט, הולנד, על ידי פיטר הרטינג (1875).
הוא קרא לשכבות "שכבות אימיאן" ("Système Eémien"), על שם הנהר אם (Eem) עליו ממוקמת אמרספורט.
הציוד נגרר על ידי מספר טרקטורים.
הדלק אזל והצוות נאלץ לנטוש חלק מהציוד, והגיע לאתר EGRIP במאי, לאחר תשעה ימי גרירה.
EastGRIP נפתח מחדש לעבודות שטח בשנת 2022, שם הופעל ה-CryoEgg - חיישן אלחוטי בצורת ביצה, שתוכנן למדוד טמפרטורה, לחץ ומוליכות חשמלית תחת הקרח ולהעביר את הנתונים דרך שכבות קרח עבות.
החיישן מספק מידע על זרימת מים ותנאים פיזיים מתחת לקרחונים, וכך משפר את ההבנה של דינמיקת הקרח והשפעת שינויי האקלים.
ה-CryoEgg פעל תחת לחצים של מעל 200 בר וטמפרטורות של כ-30 מעלות צלזיוס.
Cryoegg עוזר למדענים להבין את ההידרולוגיה מתחת לקרח הנע במהירות: היכן זורמים מי נמס, כיצד נבנה לחץ וכיצד קרח מקיים אינטראקציה עם מים נוזליים.
הוא מעביר נתונים בזמן אמת.
בניגוד לחיישנים מסורתיים הדורשים אחזור, Cryoegg משדר נתונים בזמן אמת לפני השטח, מה שהופך אותו לאידיאלי למחקר בסביבות דינמיות.
הוא נועד לשרוד בתנאים קשים עמוק בתוך קרחונים, כולל לחץ גבוה וטמפרטורות נמוכות.
בפרויקט EastGRIP שבגרינלנד, ה-Cryoegg נבדק בהצלחה והצליח להעביר נתונים דרך קרח בעומק של עד 1.3 ק"מ, כשהתכנון היה להגיע לעומק של 2.5 ק"מ.
באתר הקידוח הקרח הוא בעובי של כ-2.5 ק"מ ונכון ליולי 2024, המכשיר הגיע לעומק של כ-2,600 מטר.
הבדיקה מצאה שתחתית הקרחון לא צמודה לקרקע אלא מחליקה על בוץ לכיוון האוקיינוס, מה שמעורר חשש להאצת ההמסה והשפעותיה.
ה-Cryoegg שימש בעיקר לבדיקות תקשורת ולמדידות בתנאים תת-קרחוניים.
לפי דיווח של Science מפברואר 2025 הקידוח הסתיים ב-2023, אך יומן המחנה של הפרויקט נמשך עד יולי 2024 ודף הפרויקט באתר אוניברסיטת קופנהגן ממשיך עד ינואר 2020 ללא צפי לסיום.
פרויקט EastGRIP ממשיך גם בספטמבר 2025. לפי עדכוני האתר הרשמי, יש פעילות שוטפת במחנה הקידוח, כולל עבודות מדעיות, מדידות, ותחזוקת ציוד.
יומן השדה שמתעד את חיי היום-יום במחנה, כולל תנאי מזג האוויר, התקדמות הקידוח, ותמונות מהשטח.
תגלית הוא ארגון חינוכי ללא כוונת רווח ומיזם ציוני שהוקם כדי לחזק את הקשרים עם יהודי התפוצות של הדור היהודי הצעיר בתפוצות וכדי לחזק את הקשר שבין צעירי יהדות התפוצות לישראל.
המיזם הוקם בשנת 1999 כשותָפות ראשונה במינה של פילנתרופים יהודיים עם ממשלת ישראל ועם הקהילות היהודיות ברחבי העולם.
תגלית, כשמה, מעודדת את משתתפיה, שלרובם זה ביקורם הראשון בישראל, לגלות משמעות חדשה בזהותם היהודית האישית ובקשר שלהם אל ההיסטוריה ואל התרבות היהודית.
בשנת 1994 המיזם הוקם לפי הצעתו של יוסי ביילין, בשיתוף נדבנים כמו: צ'ארלס ברונפמן, מייקל שטיינהרדט ולין שוסטרמן, בנוסף לממשלת ישראל, הסוכנות היהודית לישראל, תורמים פרטיים וקהילות יהודיות ברחבי העולם.
נכון לשנת 2018, מאז תחילת הטיולים בחורף 2000, למעלה מ-600,000 צעירים משישים ושש ארצות שונות השתתפו בהם.
בין המשתתפים גם כ-100,000 צעירים ישראלים – סטודנטים או חיילים.
בשנת 2011, הִציבו לעצמם השותפים יעד חדש: הגדלת מספר המשתתפים השנתי מ-30,000 ל-51,000 עד שנת 2013. ד"ר מרים ושלדון ג'י אדלסון הבטיחו עוד חמישה מיליון דולר למבצע, שהיה בהם כדי לאפשר את השתתפותו של כל מבוגר צעיר יהודי שני.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע על הגדלת תקציב הממשלה לתגלית, והבטיח העברת 100 מיליון דולר במהלך שְלוש השנים הבאות.
ממשלת ישראל מצפה להגדלת מימון מקבילה מהארגונים השותפים של תגלית – הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה והסוכנות היהודית לישראל – ומתורמים פרטיים.
מיזם "תגלית" מאפשר לכל צעיר וצעירה יהודים, בני 18 עד 32, לבוא לישראל לסיור חינוכי בן עשרה ימים ולהכיר את הארץ היכרות ראשונית.
התוכנית פועלת בשיתוף עם חברות תיירות פרטיות כמו: החוויה הישראלית, קבוצת טללים, סחלב, צוקי יעלים ועוד.
במהלך הביקור המשתתפים, רובם המכריע סטודנטים, מסיירים באתרים מרכזיים בתולדות העם והמדינה ונפגשים עם ישראלים בני גילם ודוברי שפתם – סטודנטים ובעיקר קצינים וחיילים נבחרים המשרתים בצה"ל.
תוכנית הביקור כוללת סיורים וטיולים ברחבי ישראל, באתרים הקשורים בתולדות היהדות (למשל העיר העתיקה והכותל המערבי בירושלים), ביד ושם, באתרים הקשורים בתולדות הציונות (למשל היכל העצמאות בתל אביב), באתרים הקשורים בתולדות המדינה ובתרבותה (כמו משכן הכנסת, כיכר רבין, ביקור בקיבוצים, מאהלים בדואים וכדומה) ובאתרים נוספים.
בנובמבר 2017 החליטה מחלקת החינוך של תגלית להקפיא את המפגשים בין משתתפי הפרויקט לערבים.
עיקר המסיירים מגיעים לישראל בשני מחזורים: במחזור החורף מסוף נובמבר עד סוף פברואר ובמחזור הקיץ מתחילת מאי עד סוף אוגוסט.
הסיורים מאורגנים בידי קבוצות וארגונים שונים הנקראים 'מארגנים', בכפוף לכללים ולמגבלות שמַציבה הנהלת המיזם בהקשרים חינוכיים, לוגיסטיים וביטחוניים.
כל הסיורים חייבים לכלול חבילת-בסיס מוגדרת של פעילויות, אך עשויים להיות שונים זה מזה בנושאים, בקבוצת הגיל, בזיקתם לדת ובפעילויות הייחודיות שהם מציעים.
רוב מארגני הסיורים הם חברות ישראליות או מצפון אמריקה ורוסיה, אך בהשתתפות מוצעים למעלה מ-50 מדינות.
בשנת 2010 ביקרו בישראל במסגרת המיזם למעלה מ-290,000 סטודנטים מלמעלה מ-50 מדינות.
אליהם הצטרפו למעלה מ-45,000 חיילים וסטודנטים ישראליים.
בשנת 2011 הגיעו לישראל במסגרת "תגלית" 32,500 צעירים.
קבוצות המשתתפים ב"תגלית" מגיעים ממדינות שקיימות בהן קהילות יהודים גדולות, כמו ארצות הברית, מדינות מערב אירופה, ברזיל, ארגנטינה, ואורוגוואי, וכן ממדינות שיש בהן קהילות קטנות יותר כאזרבייג'ן, איטליה, הודו ופינלנד.
בשנת 2010 הכניס המיזם לענף התיירות בישראל למעלה ממיליארד ש"ח.
הטיסות לישראל (רובן במטוסי "אל על"), בתי המלון, האוטובוסים, המדריכים, המלווים, המאבטחים, החובשים, המסחר, הביקורים באתרים ועוד, הופכים את "תגלית" לגורם משפיע בתעשיית התיירות בישראל.
חשיבות המיזם גברה בעקבות הצמצום שחל בתיירות החינוכית לישראל במהלך האינתיפאדה השנייה – לרבות התיירות היהודית.
נוסף על בקרת האיכות, המוודאת כי המארגנים שמפעילים את הסיורים עומדים בכל הקריטריונים והסטנדרטים החינוכיים והלוגיסטיים שקבעה הנהלת הפרויקט, נערכת גם הערכה על ידי מרכז כהן באוניברסיטת ברנדייס הבודקת את השגת המטרות בקרב משתתפים מצפון אמריקה, מאז תחילת הפרויקט.
מחקר הערכה נערך גם בארצות אחרות באירופה, בדרום אמריקה ובחבר המדינות.
טיולי תגלית כוללים ומממנים את דמי הטיסה מהערים הראשיות שבמדינות השונות וחזרה, לינה בבתי מלון, כניסות למוזיאונים ואתרי תיירים, כולל אירועים כללים או בהתאם לתקופת החגים, רוב הארוחות, אבטחה, כל ההסעות בתוך ישראל, והוצאות אחרות הקשורות לסיור בן ה-10 ימים בארץ.
בדרך כלל הטיולים מורכבים מעשרה ימי נסיעות ברחבי הארץ לאתרים דתיים ותרבותיים כמו יד ושם, הכותל המערבי, מצדה וים המלח.
לעיתים קרובות גם נערך אירוע ענק לכל מארגני הטיולים ולמשתתפים המבקרים באותה העת בישראל.
באירוע נאומים מפי מכובדים ונציגי המדינה – והופעות מוזיקליות.
רכיב מרכזי בטיולים הוא "מפגש" בן 5–10 ימים עם צעירים ישראלים, בדרך כלל חיילים המשרתים בצה"ל, שמצטרפים לתוכנית.