tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיותו בקייב השלים וסנצוב את היצירה "איוואן צרביץ' רוכב על זאב אפור" והחל את היצירה שהייתה לימים הידועה ביותר שלו ה"בוגאטיר".
בשנת 1885 נסע וסנצוב לאיטליה, וכן עבד על התפאורות והתלבושות עבור האופרה מאת ניקולי רימסקי-קורסקוב "עלמת השלג".
לאחר שנת 1890 המשיך וסנצוב ביצירתו, אולם בתקופה זו התמקד וסנצוב ביצירת תפאורות תיאטרון (ביחד עם אחיו אפולינרי) עבור רימסקי-קורסקוב.
כמו כן וסנצוב נשכר בשנת 1910 על ידי צבא רוסיה לעצב את כובעי אנשי הצבא הרוסי הקיסרי.
במקביל החל וסנצוב בתכנון מבנים בסגנון התחייה הרוסית (מבנים בסגנון אגדתי).
המבנה הידוע הראשון בסגנון זה היה הכנסייה שתכנן באברמצבו בשנת 1882 ביחד עם וסילי פולנוב.
בשנת 1894 תכנן את ביתו שלו במוסקבה בסגנון זה, וב-1898 תכנן את הביתן הרוסי ביריד העולמי בפריז.
בשנת 1904 תכנן את מבנה של גלריית טרטייקוב בסגנון אגדתי זה.
בין השנים 1906–1911 עבד וסנצוב על תכנון הפסיפסים עבור קתדרלת אלכסנדר נבסקי שבוורשה.
בשנת 1912 העניק הצאר ניקולאי השני לווסנצוב תואר אצולה.
בשנת 1914 עיצב וסנצוב בול הכנסה שנועד לאיסוף כסף עבור נפגעי מלחמת העולם הראשונה.
וסנצוב תמך בהרחבת האוסף של המוזיאון ההיסטורי הממשלתי וחלק גדול מאוספי המוזיאון נרכשו בכספיו.
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 תמך בהעברת יצירות דתיות מהכנסיות לגלריית טרטייקוב, ובכך הצילן מהרס.
ויקטור אוגוסט הרברט היה מלחין, צ'לן ומנצח אמריקאי ממוצא גרמני, יליד אירלנד.
הישגיו המקצועיים של הרברט כצ'לן סולן וכמנצח היו מכובדים, אך את עיקר המוניטין הביאו לו האופרטות הרבות, שעלו בהצגות בכורה בברודוויי, החל בשנות ה-90' של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה.
הרברט התבלט גם בקרב מלחיני סמטת טין פאן ובהמשך ייסד את האגודה האמריקאית של מלחינים, סופרים ומול"ים (ASCAP).
כמלחין פורה, כתב שתי אופרות, 43 אופרטות, מוזיקה נלווית לעשרה מחזות, 31 יצירות לתזמורת ותשע לתזמורת כלי נשיפה, תשע יצירות לצ'לו, חמש לכינור עם פסנתר או תזמורת, 22 יצירות לפסנתר ומספר רב של שירים, יצירות למקהלה, תזמורים של יצירות מאת מלחינים אחרים, ועוד.
בראשית שנות ה-80' פתח הרברט בקריירה של צ'לן בווינה שבאוסטריה ובשטוטגרט שבגרמניה, ובמקביל החל להלחין מוזיקה תזמורתית.
הרברט ואשתו, זמרת האופרה תרז פרסטר, עברו לארצות הברית ב-1886, כששניהם הוזמנו לעבוד במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
בארצות הברית המשיך הרברט בקריירת ביצוע ובמקביל לימד בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה ניצוח והלחנה.
יצירותיו האינסטרומנטליות החשובות ביותר היו הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 במי מינור, אופוס 30 מ-1894, שנכנס לרפרטואר הסטנדרטי, ו"אודיטוריום פסטיבל מארש" מ-1901. הרברט ניצח על התזמורת הסימפונית של פיטסבורג בשנים 1898 עד 1904 הקים את "תזמורת הרברט", שעליה ניצח עד סוף חייו.
הרברט החל לחבר אופרטות בשנת 1894 והפיק כמה הצלחות, בהן "הסרנדה" (1897) ו"מגדת העתידות" (1898).
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם השינוי בטעמי הקהל למוזיקה פופולרית, החל הרברט לחבר מחזות זמר וכתב מוזיקה להצגות של מלחינים אחרים.
חלקם התקבלו אומנם בעין יפה, אבל לרמת ההצלחה שהשיג באופרטות הפופולריות ביותר שלו שוב לא זכה להגיע.
הרברט נולד בדבלין שבאירלנד למשפחה פרוטסטנטית.
בשנתו הרביעית, זמן קצר לאחר מות אביו, עבר עם אמו לחיות עם סבו וסבתו בלונדון, שם טיפחו את היצירתיות שגילה.
סבו היה סמיואל לאבר, סופר, מחזאי, משורר ומלחין אירי.
משפחת לאבר ניהלה בית פתוח לזרם מתמיד של מוזיקאים, סופרים וציירים.
אמו של הרברט נישאה ב-1866 לרופא גרמני בשם קרל תאודור שמיד וכעבור שנה הצטרף אליה הרברט בשטוטגרט, שם נרשם לגימנזיום-אברהארד-לודוויג, מוסד במגמה ליברלית מובהקת, שכלל גם לימודי מוזיקה.
הרברט תכנן להמשיך ללימודי רפואה, אך אלה היו יקרים בגרמניה ומצבו הכספי של אביו החורג לא אפשר את הדבר, והרברט פנה תחת זאת למוזיקה.
הוא החל לנגן בפסנתר, חליל צד ופיקולו, אך בסופו של דבר בחר בצ'לו ולמד כלי זה אצל ברנרד קוסמן מגיל 15 עד 18. בהמשך למד בקונסרבטוריון של שטוטגרט.
הרברט סיים את לימודי התעודה בצ'לו, תאוריית המוזיקה והלחנה אצל מקס זייפריץ בשנת 1879.
ראשית הקריירה והמעבר לארצות הברית
עוד לפני לימודיו אצל קוסמן, עבד הרברט כנגן מקצועי בקונצרטים בשטוטגרט.
משרתו הראשונה בתזמורת הייתה כחלילן ונגן פיקולו, אבל כעבור זמן קצר עבר לנגינה בצ'לו בלבד.
עד הגיעו לגיל 19, כבר הוזמן הרברט להופיע כסולן עם כמה תזמורות חשובות בגרמניה.
שנים אחדות ניגן בתזמורתו של הברון הרוסי העשיר פאול פון דרוויס ואחר, במשך שנה, בתזמורתו של אדוארד שטראוס בווינה.
בשנת 1881 הצטרף לתזמורת החצר בשטוטגרט למשך חמש השנים הבאות.
בשטוטגרט חיבר את יצירותיו האינסטרומנטליות הראשונות וניגן כסולן בביצועי הבכורה של שתי יצירותיו הגדולות הראשונות, הסוויטה לצ'לו ותזמורת אופוס 3 (1893) והקונצ'רטו לצ'לו מס' 1, אופוס 8.
בשנת 1885 יצר הרברט קשר רומנטי עם תרזה פרסטר, זמרת סופרן שהצטרפה זמן קצר קודם לכן לאופרה של החצר, שבהצגותיה ניגנה תזמורת החצר.
פרסטר שרה כמה תפקידים ראשיים באופרה של שטוטגרט בעונת 86–1885. אחרי שנה של חיזורים, נישא הזוג ב-14 באוגוסט 1886 וב-24 באוקטובר של אותה שנה יצאו יחד לארצות הברית, להצטרף, בהזמנת וולטר דאמרוש ואנטון זיידל, למטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הרברט התקבל לתזמורת האופרה כצ'לן ראשי ופרסטר הוזמנה לשיר תפקידים ראשיים במטרופוליטן.
בעת ההפלגה לאמריקה התיידדו הרברט ואשתו עם חברם למסע והמנצח שלהם לעתיד, אנטון זיידל, ועם זמרים אחרים, שהיו גם הם בדרכם להצטרף למטרופוליטן אופרה.
התחלת החיים המוזיקליים בניו יורק
זיידל היה למורה דרך חשוב להרברט ובייחוד גילה עניין בטיפוח כישוריו של הרברט כמנצח.
עם הגיעם לניו יורק, התערו הרברט ופרסטר כחברים פעילים בקהילת המוזיקאים הגרמנים בניו יורק, מתרועעים ויוצרים קשרים בבתי קפה שהקהילה הגרמנית אימצה לה, כמו "לוכוב".
בבתי קפה אלה חילק הרברט כרטיסי ביקור שהציגו אותו כ"צ'לן סולן מן התזמורת המלכותית של הוד מלכותו, מלך וירטמברג.
מורה לצ'לו, מוזיקה ווקאלית והרמוניה".הרברט קיווה להגדיל את הכנסתו בהוראה, כיוון שמשכורתו כצ'לן בתזמורת המטרופוליטן לא עלתה על 40 עד 50 דולר בשבוע.
פרסטר, מצדה היא, שרה בעונתה הראשונה במטרופוליטן כמה תפקידים בגרמנית, בהם התפקיד הראשי ב"מלכת שבא" של גולדמארק, אלזה בלוהנגרין ואירן ב"ריאנצי" של וגנר, התפקיד הראשי בהצגת הבכורה האמריקאית של אאידה מאת ורדי ואליזבת בטנהויזר של וגנר.
היא זכתה בשבחים הן מצד הביקורת והן מן הקהל, ותמונתה התנוססה על שער ה"מיוזיקל קורייר", כתב עת מוזיקלי חשוב באותם ימים.
בעונה הבאה, חזרה פרסטר על תפקיד אלזה אך לאחר זאת עזבה את המטרופוליטן והחלה להופיע עם "תיאטרון תאליה" הגרמני, בתפקידים שזיכוה שוב בביקורות טובות.
אף כי המשיכה לשיר שנים אחדות, הקריירה שלה לא התקדמה.
אף על פי כן, הרברט ופרסטר, שהיו מרוצים מחייהם בניו יורק, החליטו להישאר באמריקה לאחר עונתם הראשונה במטרופוליטן אופרה ובסופו של דבר היו לאזרחי ארצות הברית.
הרברט קנה לו עד מהרה מקום של כבוד בסצנת המוזיקה של ניו יורק.
הופעתו הראשונה כצ'לן סולן הייתה בנגינת הסוויטה שלו לצ'לו ותזמורת, אופוס 3, עם וולטר דאמרוש והאגודה הסימפונית של ניו יורק, בבית האופרה המטרופוליטנית ב-8 בינואר 1887. ה"ניו יורק הראלד" אמר על אירוע זה, "סגנונו [של הרברט] נינוח ומלא חן לאין ערוך יותר מזה של רוב הצ'לנים".
קבלת הפנים החמה הובילה תוך זמן קצר לעוד הופעות סולו באותה שנה, בהן ביצועי ה"ברסז" וה"פולונז" שלו עצמו.
הרברט המשיך להופיע כצ'לן סולן עם תזמורות אמריקאיות חשובות עד העשור השני של המאה ה-20. בסתיו 1887 הקים תזמורת בת 40 נגנים משלו, "התזמורת המלכותית הבינלאומית", שעליה ניצח ועמה הופיע כסולן בצ'לו.
אף כי התזמורת לא החזיקה מעמד יותר מעונה אחת, היא הספיקה להופיע בכמה מאולמות הקונצרטים החשובים ביותר של ניו יורק.
בה בשנה ייסד הרברט את "רביעיית המיתרים הניו יורקית" עם הכנרים סם פרנקו והנרי בוויג והוויולן לודוויג שנק.
הקונצרט הראשון של ההרכב היה ב-8 בדצמבר 1887. הוא המשיך להגיש קונצרטים בכניסה חופשית במשך שנים אחדות בסטיינוויי הול ונהנה משבחי המבקרים הנלהבים.
בקיץ 1888 היה הרברט למנצח עוזר לצד זיידל במהלך עונת הקונצרטים הקיצית בת עשרת השבועות בטיילת של ברייטון ביץ', משרה שנחשבה ליוקרתית.
עונות הקונצרטים של זיידל הקנו לברייטון ביץ' מעמד של אתר מוזיקה ניו יורקי חשוב מדי קיץ.
הרברט ניצח על התזמורת בת 80 הנגנים ביצירות קלות, ששולבו ברפרטואר רציני יותר בקונצרטי קיץ ובפסטיבלים, במשך שנים אחדות.
הקשר של הרברט עם הפילהרמונית של ניו יורק הסתיים ב-1898, אחרי אחת-עשרה עונות, שבהן שימש לסירוגין כעוזר מנצח, מנצח אורח וצ'לן סולן.
בסתיו 1888 שכרה זמרת הסופרן אמה יוכס את הרברט לשמש מנהל מוזיקלי של סיור "מסיבת קונצרטים" בערים ובעיירות של המערב התיכון, שלא נהנו עד אז ממוזיקה אמנותית.
רפרטואר הסיור הציג רביעיית זמרים בתוכניות שונות של שירים, סצנות מאופרות ואריות למאזינים חדשים.
המלווים היו על פי רוב אדל אאוס דה אוהה בפסנתר והרברט בצ'לו.
הקבוצה הופיעה בקונצרטים לפני מאזינים עשירים במסיבות פרטיות אופנתיות ובאולמות קטנים לפני קהל מקומי, בהופעות שנועדו להקנות למאזינים ידע באופרה, לידר ומוזיקה מודרנית.
ב-1 בדצמבר 1888 הכניס זיידל את ה"סרנדה לתזמורת מיתרים" אופוס 12 של הרברט לתוכנית קונצרט באולם סטיינוויי, בניצוח המלחין.
בינואר היו הרברט והכנר מקס בנדיקס הסולנים בבכורה האמריקאית של הקונצ'רטו הכפול, אופוס 102, לכינור, צ'לו ותזמורת מאת ברהמס, יצירה קשה ומאתגרת.
המנצח תיאודור תומאס הזמין את הרברט לנצח ולנגן עמו בתזמורת שיקגו.
בשנת 1889 הקים הרברט את "מועדון שלישיית מטרופוליטן" עם בנדיקס והפסנתרן ריינולד ל.
ה"מיוזיקל קורייר" השתפך בשבחים הן לשתי יצירותיו של הרברט ("טעם מעודן, עושר של יצירתיות מלודית") והן לנגינתו: "כצ'לן, מר הרברט נמנה עם השורה הראשונה של המבצעים החיים כיום".
זיידל הביא את הרברט, פרסטר, בנדיקס, יוכס, אוהה ולילי להמן, יחד עם תזמורת גדולה ומקהלה בת 500 זמרים, לפיטסברג, פנסילבניה במאי 1889, כחלק מפסטיבל מוזיקה גדול לחנוכת בניין התערוכה החדש.
הרברט ניצח וניגן גם בפסטיבל המוזיקה של ווסטר, לשם חזר ובא שוב ושוב במשך שנות ה-90'.
בסתיו 1889 גם הצטרף הרברט לסגל המורים של הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה, שם לימד צ'לו והלחנה במשך שנים אחדות.
ב-1890 התמנה למנצח תזמורת הטיילת של בוסטון והופיע עמה עונות אחדות, עד 1893, נוסף לכל יתר התחייבויותיו כמנצח במקומות אחרים.
ב-1881 הושמעה בביצוע בכורה יצירה כוראלית שאפתנית שלו בשם "השבוי", לקולות סולו, מקהלה ותזמורת מלאה.
"הרפסודיה האירית" שלו משנת 1892 נהנתה מתקופת פופולריות קצרה אך נמרצת.
הרברט התמנה למנהל תזמורת הגדוד ה-22 של המשמר הלאומי של ניו יורק בשנת 1893, כמחליפו של מייסדה, פטריק גילמור.
כעבור שנה קיבל עליו את הנהגת התזמורת האזרחית של גילמור לאחר שזה הלך לעולמו.
הרברט הרבה בסיורי קונצרטים עם תזמורת הגדוד ה-22 במשך שנות ה-90' של המאה ה-19 עד 1900, בביצועי יצירות משלו לתזמורת צבאית לצד יצירות מן הרפרטואר התזמורתי, שאותן עיבד לתזמורת הצבאית.
החל ב-1894, אז החל לחבר אופרטות, השתמש הרברט מדי פעם בחומר מן האופרטות שלו לכתיבת שירי הלכת לתזמורת.
לכל אורך הקריירה שלו, היה הרברט אהוד ומקובל על נגני תזמורות בזכות הצניעות וחוסר היומרנות שאפיינו את התנהגותו.
הרברט המשיך לחבר מוזיקה תזמורתית, כולל אחת מן המעולות ביצירותיו, הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 במי מינור, אופוס 30, שנוגנה בהשמעת בכורה ב-1894.
ב-1898 התמנה הרברט למנצח הראשי של תזמורת פיטסבורג, משרה בה החזיק עד 1904. בהנהגתו הייתה התזמורת להרכב אמריקאי חשוב ומבקרי מוזיקה נודעים השוו אותה להרכבים כמו הפילהרמונית של ניו יורק והתזמורת הסימפונית של בוסטון.
התזמורת יצאה לסיורי קונצרטים בכמה ערים גדולות בתקופתו של הרברט כמנצחה וביצעה בהשמעת בכורה את "אודיטוריום פסטיבל מארש" של הרברט לחגיגות יום השנה השנים-עשר לפתיחת תיאטרון האודיטוריום של שיקגו בשנת 1901. לאחר מחלוקת עם הנהלת תזמורת פיטסבורג בשנת 1904 פרש הרברט וייסד את "תזמורת ויקטור הרברט".
הוא ניצח על תוכניות של מוזיקה תזמורתית קלה מעורבת ברפרטואר רציני יותר (כמו שעשה בעבר בקונצרטי הקיץ של הפילהרמונית של ניו יורק) באתרי קיט ובמסעות קונצרטים רוב שנותיו הנותרות.
תזמורתו ערכה סדרה של הקלטות אקוסטיות לחברת "המכונה המדברת של ויקטור".
הרברט השתתף גם כצ'לן סולן בכמה הקלטות של חברת ויקטור.
בשנים הראשונות של המאה ה-20, תמך הרברט באופן פעיל בזכותם של מלחינים להפיק רווחים מיצירותיהם.
ב-1905, העיד לפני הקונגרס האמריקאי ועדותו השפיעה על ניסוחו ופיתוחו של חוק זכויות היוצרים משנת 1909. חוק זה סייע להבטחת זכויותיהם של מלחינים בתביעת תמלוגים ממכירות התקליטים של יצירותיהם.
הרברט עבד בצוותא עם ג'ון פיליפ סוזה, אירווינג ברלין ואחרים בייסוד "איגוד המלחינים, הסופרים והמו"לים האמריקאי" (ASCAP), שהחל לפעול ב-13 בפברואר 1914, והיה לסגן נשיא האיגוד ולמנהלו עד מותו בשנת 1924. מראשיתו פעל האיגוד להבטיח את זכויותיהם של מוזיקאים יוצרים, ובפעולתו זו הוא ממשיך עד היום.
ב-1917 זכה הרברט בתביעה משפטית תקדימית לפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהקנתה למלחינים, באמצעות ASCAP, את הזכות לתבוע שכר יוצרים על ביצוע פומבי של יצירתם המוזיקלית..
בהזמנת ASCAP הוצב בשנת 1927 פסל לכבוד הרברט בסנטרל פארק בניו יורק.
ויקטור וָסָרֶלִי(בהונגרית: Vásárhelyi Győző באנגלית ובצרפתית: Victor Vasarely; 9 באפריל 1906 – 15 במרץ 1997) היה אמן אופ ארט צרפתי ממוצא הונגרי, שהשתמש באשליות אופטיות ובהפשטה גאומטרית.
הישגיו וחלוציותו ביצירת באשליה אופטית, בצבע ובשחור-לבן הפכו אותו לאחד האמנים המובילים והמוכרים ביותר במאה ה-20.
מ-1925 למד רפואה באוניברסיטת בודפשט.
ב-1927 נטש את לימודי הרפואה ועבר ללמוד אמנות.
בשנים 1928–1929 היה חבר בסדנה של שנדור בורטניק (Sándor Bortnyik), שהייתה מרכז לימוד של בית הספר לעיצוב ולאדריכלות, באוהאוס בהונגריה שעסק בעיקר בתחם העיצוב הגרפי והטיפוגרפי.
ב-1930 נשא לאשה את עמיתתו ללימודים קלרה שפינר והחל לעבוד במשרד פרסום בעיצוב כרזות לחברות מסחריות.
זמן קצר לאחר מכן עזבו בני הזוג לפריז, בה התכוון וסרלי לפתוח מרכז לימודי ברוח הסדנה של בורטניק.
בני הזוג חיו בדוחק ולא יכלו להרשות לעצמם דיור בפריז ולפיכך עברו לעיירה סנט קרה (Saint-Céré) שבמחוז לוט במרכז צרפת.
וסרלי הכיר בתקופה זו את יצירותיהם של קזימיר מלביץ' ופיט מונדריאן, שהשפיעו על התקדמותו.
ציורו "זברות" משנים אלה (כנראה מ-1938), העשוי כולו מפסים עקומים לבנים ושחורים, שאינם תחומים בקווי מתאר וכתוצאה מכך נראים הן כמתערבבים זה בתוך זה, והן כפורצים קדימה מתוך הרקע המקיף של הקומפוזיציה, נחשב לאחת מיצירות האופ ארט הראשונות, עוד טרם נטבע המונח.
וסרלי החל להציג מיצירותיו בגלריות לאמנות ולעיצוב גרפי ולאחר מלחמת העולם השנייה עבר לפרברי פריז ופתח סדנה (אטלייה) לציור ועיצוב גרפי.
וסרלי החל לגבש את סגנונו ולחקור אשליות אופטיות של תנועה הנוצרת כביכול משילובי צבעים, צורות וחללים לבנים.
וסרלי יצר יתירות רבות העושות שימוש בתופעות של סיבוב ספירלי, "פעימה" של התרחקות והתקרבות צורות כתוצאה משילוב צבעים, "קפיצה" החוצה מן הדף של צורות גאומטריות ושיתוף הצופה בצפייה פעילה בציור תוך שהצופה בוהה בדף עד שנוצרת אצלו אשליה של תלת-ממדיות.
בשנים אלה הציג מספר תערוכות גדולות בפריז ב-Salon des Surindépendants ב-1946, ב-Salon des Réalités Nouvelles ב-1947 ובגלריה דניס רנה (1948).
ב-1955 הוציא לאור את "המניפסט הצהוב", שביטא את רעיונות האמנות הקינטית האופטית ובו כתב על יצירת אמנות חדשה המבוססת על צורות וצבעים מכניסטיים הגזורים על פי סטנדרטיים קבועים, ברוח הבאוהאוס והעלה על נס את תחושת התנועה החיונית לכל יצירה אמנותית.
ב-1958 הציג בתערוכה העולמית בבריסל וזכה למדליית זהב.
ב-1959 הציג במוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים בניו יורק, בבואנוס איירס, בקראקס ובקלן.
ב-1964 זכה בפרס גוגנהיים וב-1965 זכה בפרסים ראשונים בתערוכה בליובליאנה ובביאנלה השמינית לאמנות בסאו פאולו.
באותה שנה נבחר לאביר מסדר האמנויות והספרות (ב-1985 הועלה לדרגת קצין).
כמו כן השתתף באותה שנה בתערוכה רבת החשיבות "The Responsive Eye" ("העין המגיבה") במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שהציגה לציבור הרחב את האמנות החדשה.
ב-1967 נבחר לעצב את הביתן הצרפתי עבור התערוכה העולמית של מונטריאול (1967).
ב-1969 הציג לראשונה תערוכה במולדתו, במוזיאון האמנויות היפות בבודפשט.
ב-1970 קיבל עיטור אביר לגיון הכבוד.
באותה שנה נפתח מוזיאון וסרלי הראשון, עם 500 יצירות, בגורד שבפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
ב-1971 פרסם את הכרך הראשון של ספרו "Plasti-cité", הכרך השני יצא לאור ב-1975. מאותה עת התפרשה עבודתו מלבד ציור גם לפיסול, ארכיטקטורה, יצירת ציורי-קיר גדולי ממדים ואף תפאורות לאופרה ברחבי העולם.
ב-1978 נפתח מוזיאון וסלרי לעיר הולדתו, פץ'.
הקוסמונאוטים במשימת החלל סויוז 7 לקחו עמם לחלל 154 יצירות מאת וסרלי לאחר מכן נמכרו היצירות והרווחים הועברו לאונסק"ו.
ב-1983 הוכרז כאזרח כבוד של העיר ניו-יורק והעביר מספר הרצאות ברחבי ארצות הברית.
ב-1987 נפתח מוזיאון וסרלי בארמון זיצ'י באובודה (בודפשט).
ויקטור השני היה האפיפיור מ-13 באפריל 1055 ועד מותו.
נולד כגבהארד, רוזן קלוו, טולנשטיין והירשברג (Gebhard Graf von Calw, Tollenstein und Hirschberg), היה זה האפיפיור האחרון ממוצא גרמני שמונה על ידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו לאו התשיעי שכיהן לפניו וכמו אלכסנדר השני וגרגוריוס השביעי שיבואו לאחריו, היה רפורמטור שביקש לטהר את הכמורה משחיתות ולהדגיש את עליונות האפיפיור כשליט העולם הנוצרי.
נולד בקלוו (Calw) שבשוואביה, למשפחת אצולה, אביו היה נאמנו של היינריך השלישי.
בגיל 24 מונה לבישוף איכשטאט (Eichstätt) בבוואריה.
בתפקיד זה היה לאחר מיועציו הקרובים של הקיסר.
לאחר מותו של לאו התשיעי, נבחר גברהארד בספטמבר 1054 על ידי היינריך במיינץ, בהסכמתו של הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי).
הוא הוכתר בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא ב-13 באפריל 1055 ונטל לעצמו את השם ויקטור השני.
ביוני כינס ועידה בפירנצה, בראשות הקיסר, בה חזר על דרשותיו של קודמו בגנות השמעונות (רכישת משרות כנסייתיות בכסף) ונישואי כהני דת.
שנה לאחר מכן זומן לחצר הקיסר בהרי ההארץ והיה ליד מיטת הקיסר עם מותו ב-5 באוקטובר 1056.
כפטרון של הילד היורש, היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויועצה של אמו, אגנס, היה בידי האפיפיור כוח שלטוני עצום.
מטרתו של ויקטור השני הייתה כינון "שלום אלוהי" בין כל הנוצרים בקיסרות, תוך הדגשת עליונותו של השלטון הרוחני על זה הארצי.
ביולי 1057 שב לאיטליה ומת בארצו, בדרכו לרומא, ב-28 ביולי.
הוא נקבר ברוונה, במאוזוליאום של תאודוריקוס.
ויקטור ז'דנוביץ' הוא סייף עבר סובייטי.
אלוף אולימפי בעל 3 מדליות מהן כולם זהב וכן אלוף עולם בעל 3 מדליות זהב.
בנוסף לכך ז'דנוביץ' זכה באליפות ברית המועצות מספר פעמים.
הוא החל להתאמן בסייף בגיל 15. בשנת 1963 הוא סיים את לימודיו במכון לספורט בלנינגרד והוסמך למאמן.
לאחר סיום ההופעות ז'דנוביץ' היה מאמן ראשי בסיף של אגודת ספורט "דינמו" ובשנים 1977-1987 היה ראש נבחרת ברית המועצות ברומח.
בשנת 1956 ויקטור ז'דנוביץ' נכלל בנבחרת האולימפית של ברית המועצות השתתפה במשחקי מלבורן.
בחצי גמר הנבחרת הפסידה לנבחרת הונגריה ולכן חזרה ללא מדליות.
בשנת 1959 התגבשה נבחרת ברית המועצות בה בנוסף לז'דנוביץ' היו מארק מידלר, יורי סיסיקין, הרמן סבשניקוב ויורי רודוב.
נבחרת זו זכתה באותה שנה אליפות העולם (זכתה עוד מספר פעמים עד לשנת 1963).
בשנת 1960 היא הגיעה לאולימפיאדת רומא וזכתה בתחרות הקבוצתית.
בנוסף לכך, ז'דנוביץ' זכה בתחרות אישית וקיבל מדליית זהב נוספת.
ז'דנוביץ' היה סייף סובייטי ראשון שזכה במדליית זהב אישית בתחרות עולמית.
גם באולימפיאדת טוקיו הנבחרת בהרכב דומה זכתה בתחרות קבוצתית.
בתחרות אישית ז'דנוביץ' הפסיד בחצי גמר.
ויקטור וניאמה הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
וניאמה התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער בקניה, ובגיל 16 עבר להלסינגבורג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו לקראת סיום העונה.
בספטמבר 2009 הורחק ל-3 משחקים ונקנס ב-100 אירו לאחר שהיה מעורב בקטטה עם מתיאס סוארז מאנדרלכט במשחק בין שתי הקבוצות.
ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו נגד וסטרלו.
ב-9 ביולי 2011, וניאמה חתם בסלטיק ל-4 שנים תמורת 900 אלף פאונד, לאחר ששנה קודם לכן המהלך לא צלח, ובכך הפך לקנייתי הראשון שמשחק בליגת העל הסקוטית.
ב-21 באוגוסט 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 נגד סט.
ב-29 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופאית בתיקו 1-1 נגד אודינזה בשלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-10 בדצמבר 2011, וניאמה הבקיע את השער הראשון שלו בסלטיק בניצחון 0-1 נגד הארטס.
בדצמבר זכה בתואר השחקן הצעיר של החודש.
ב-11 ביולי 2013 חתם בסאות'המפטון תמורת 12.5 מיליון פאונד.
ב-17 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-23 ביוני 2016 חתם לחמש שנים בטוטנהאם הוטספר עבור 11 מיליון אירו.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אברטון.
ב-20 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במדי טוטנהאם בניצחון על קריסטל פאלאס 0-1. ב-4 בפברואר 2018 כבש וניאמה בבעיטה מהאוויר מ-30 מטר נגד ליברפול, במה שזיכה אותו בתואר שער החודש בפרמייר ליג.
ב-3 במרץ 2020 חתם לשנתיים במונטריאול מליגת ה-MLS.
וניאמה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קניה במאי נגד כאשר הוא רק בן 15. בשנת הפך לקפטן הנבחרת.
השחקן הצעיר של העונה בסקוטלנד:
השחקן הצעיר של החודש בסקוטלנד: דצמבר
שער החודש בפרמייר ליג: פברואר 2018
ויקטור פליקסוביץ' וקסלברג הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי יליד אוקראינה ממוצא יהודי, מן האוליגרכים הרוסים הפעילים בעשורים הראשונים של המאה ה-21.
וקסלברג הוא הבעלים והנשיא של קונצרן הענק רנובה , והונו נאמד לפי המגזין "פורבס", נכון לנובמבר 2014 ב-15.4 מיליארד דולר.
הוא דורג ב-2013 כאדם השלישי בעושרו ברוסיה.
נולד ב-1957 בדרוהוביץ' שבמערב אוקראינה לאב יהודי ואם רוסית נוצרייה, סיים את לימודיו במכון להנדסת רכבות במוסקבה , והחל לעבוד כמהנדס ומנהל מחקר בחברה ממשלתית לייצור משאבות.
בשנת 1988, לאחר ששלטונו של מיכאיל גורבצ'וב הקל על פתיחת עסקים עצמאיים ברוסיה, כחלק ממדיניות הפרסטרויקה וגלאסנוסט, וקסלברג ייסד את NPO Komev חברה אשר ביצעה פרויקטים עבור מפעל האלומיניום של אירקוטסק.
בשנת 1990 הוא ייסד את תאגיד רנובה יחד עם חברו ללימודים לאונרד בלווטניק.
חברת Komvek בבעלות וקסלברג החזיקה ב-67% מהונה של רנובה ואילו חברת Access Industries בבעלות בלוונטניק החזיקה ב-33% הנותרים.
וקסלברג הפיק הון רב מהפרטת תעשיית האלומיניום ברוסיה, בשנת 1993, בתקופת שלטון ילצין.
בשנת 1996 הוא היה אחד ממייסדי חברת האלומיניום סיביר-אוראל לאחר איחוד מפעלי האלומיניום באוראל ובאירקוטסק (חברה שמוזגה מאוחר יותר לתאגיד הענק רוסאל).
ברווחיו מעסקי האלומיניום הוא רכש מניות מיעוט בתאגיד TNK, אחת מחברות הנפט והגז הגדולות ברוסיה.
בשנת 1997 רכש את השליטה בחברת TNK והתמנה למועצת המנהלים של החברה ובשנת 1998 היה ליושב ראש מועצת המנהלים.
מאוחר יותר איחד את נכסיו ב-TNK ונכסים אחרים בהם החזיק, לתוך תאגיד רנובה, תוך שהוא מאציל סמכויות לדרג הניהול בחברות.
בשנת 2003 הכריז תאגיד רנובה, יחד עם חברת Access Industries (בבעלות בלווטניק) וקבוצת אלפא (בבעלות מיכאיל פרידמן, גרמן חאן ואלכסיי קוזמיצ'ב) על שותפות אסטרטגית לאחזקת נכסי הנפט שלהן ברוסיה ובאוקראינה ויצירת תאגיד AAR.
באותה שנה מוזג תאגיד AAR עם נכסי האנרגיה של תאגיד BP ברוסיה בחלקים שווים.
התאגיד החדש נקרא בשם TNK-BP והיה העסקה המסחרית הגדולה ביותר עד לאותה עת בהיסטוריה של רוסיה.
כיושב ראש מועצת המנהלים של TNK, וקסלברג נטל תפקיד מרכזי בהוצאתה לפועל של העסקה.
לוקסלברג אזרחות ישראלית, הוא תרם לארגונים והשקיע בחברות ישראליות.
אחת מאלה היא חברת הסייבר "הממד החמישי" שהיו"ר שלה היה בני גנץ.
הוא נשוי למרינה ואב לבן ובת.
וקסלברג, צאצא לנישואים בין-דתיים, מזהה את עצמו כרב-לאומי ואינו מבקר בבית כנסת או בכנסייה.
עם זאת, הוא מרבה לתרום למוסדות אמנות המזוהים עם היהדות, ותרם 4.5 מיליון דולר לבניית מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה, והוא משמש כיו"ר מועצת המנהלים של המוזיאון.
עומד בראש מכון סקולקובו למדע וטכנולוגיה שמושבו במרכז ההשקעות סקולקובו.
וקסלברג מחזיק ברשותו אוסף אמנות גדול, בין היתר, רכש וקסלברג בשנת 2004 את האוסף הגדול ביותר של ביצי פברז'ה שנמצא מחוץ לקרמלין, במכירה פומבית בסותבי'ס, בסכום של למעלה מ-90 מיליון דולרים; האוסף ובו 9 ביצים נאסף בידי מלקולם פורבס.
בסך הכל מצויות ברשותו של וקסלברג 11 ביצים קיסריות, שתי ביצים שהוכנו בידי פברז'ה עבור משפחת קלץ', ושתים ממקורות אחרים.
בראיון משנת 2013 ל-BBC טען וקסלברג כי מעולם לא הציג את הביצים בביתו והוא רכש אותן מכיוון שהאמין כי הן חשובות להיסטוריה ולתרבות הרוסית והוא רואה בהן את התכשיטים הטובים בעולם.
ב-19 בנובמבר 2013 חנך וקסלברג את מוזיאון פברז'ה בסנקט פטרבורג, שם הן מוצגות.
בחודש ספטמבר 2006 שילם וקסלברג כעשרה מיליון דולר לכיסוי הוצאות העברת 18 הפעמונים ממגדל הפעמונים בבית לואל, באוניברסיטת הרווארד, בארצות הברית, חזרה למקומם המקורי במנזר דנילוב במוסקבה ולרכוש עבור אוניברסיטת הרווארד פעמונים חלופיים, הפעמונים ההיסטוריים הושבו למוסקבה ב-12 בספטמבר 2008.
וקסלברג תרם 4.5 מיליון דולר להקמת מוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה, אשר עלותו הכוללת הייתה כ-60 מיליון דולר והוא עומד בראש חבר הנאמנים של המוזיאון.
וקסלברג אף תורם לשיפוץ ואחזקת בתי כנסת ברחבי רוסיה.
בשנת 2008 תיווך וקסלברג בעסקה בין ממשלות רוסיה והונגריה שעיקרה היה רכישת בניין שגרירות לשעבר של הונגריה בסכום של 21 מיליון דולר ומכירתה המיידית לממשלת רוסיה בסכום של 116 מיליון דולר, בעוד שערך השוק של הבניין הוערך בכ-50 מיליון דולר.
חקירת מסמכי העסקה על ידי אלכסיי נבלני חשפה מסמכים מזויפים ואשר אינם חוקיים, דבר שהעלה חשד למעשה מרמה.
באפריל 2009 פתח משרד האוצר הפדרלי של שווייץ בחקירה פלילית נגד וקסלברג בחשד לעבירות במסחר במניות במדינה.
כתוצאה מן החקירה וקסלברג נקנס על ידי שלטונות שווייץ, בשנת 2010, יחד עם שני שותפים, ב-120 מיליון פרנק שווייצרי.
אולם וקסלברג ערער על הפסיקה ובית המשפט בשווייץ ניקה אותו מן החשדות בעבירה ופטר אותו מן הקנס.
בחודש מרץ 2018 חוקרים מטעם רוברט מולר, התובע המיוחד לחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 חקרו את וקסלברג מיד לאחר שמטוסו נחת בנמל תעופה באזור ניו יורק.
בחודש אפריל 2018 הכריז משרד האוצר של ארצות הברית על הטלת סנקציות על וקסלברג ו-23 אנשים נוספים בעלי אזרחות רוסית, במטרה לפגוע באנשים מהחוג הפנימי של פוטין, בשל ניסיונותיה המתמשכים של רוסיה "לערער את הדמוקרטיות המערביות", זאת במסגרת "החוק לפעולה נגד אויביה של ארצות הברית באמצעות סנקציות".
במרץ 2022, בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, הודיעו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה על שורה של סנקציות אישיות נגד וקסלברג ואוליגרכים רוסים נוספים המקורבים לפוטין, בניסיון לפגוע בכלכלה הרוסית ולשבש את מאמצי המלחמה של פוטין.
בין השאר הוחרמה היאכטה של וקסלברג.
ויקטור ווטן (באנגלית Victor Lemonte Wooten, נולד ב-11 בספטמבר 1964) הוא בסיסט אמריקאי, מלחין, מפיק מוזיקלי וזוכה חמישה פרסי גראמי.
ווטן זכה בתואר "בסיסט השנה" של המגזין "Bass Player" שלוש פעמים ברציפות.
והיה הראשון שזכה בפרס יותר מפעם אחת.
ב-2011 נמנה במקום ה-10 ברשימת "עשרת הבסיסטים הטובים של כל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
בנוסף לקריית הסולו שלו ושיתופי הפעולה שלו עם אמנים רבים, ווטן הוא הבסיסט של הרכב הפולק-פיוז'ן Béla Fleck and the Flecktones מאז הקמתו ב-1988.
ב-2008 חבר ווטן לבסיסטים סטנלי קלארק ומרקוס מילר להרכב משותף בשם SMV (השם מורכב מאותיות שמותיהם הפרטיים).
ווטן הופיע חמש פעמים בישראל: ב-2008 במסגרת סיבוב ההופעות העולמי של SMV.
ב-2011 במסגרת סיבוב הופעות הסולו שלו, ב-2012 עם ההרכב Béla Fleck and the Flecktones, ב-2013 ביחד עם הגיטריסט מייק סטרן וב-2017 עם הבסיסט סטיב ביילי.
ויקטור ואסקס סולסונה (בקטלאנית-ספרדית: Víctor Vázquez i Solsona, נולד ב-20 בינואר 1987 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק כקשר התקפי.
ואסקס גדל במחלקת הנוער של ברצלונה והוא שיחק במדי קבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, במשך מספר שנים, לפני שעבר לקלאב ברוז' הבלגית ב-2011. בברוז' שיחק 4 וחצי שנים, ומשם עבר לקרוס אסול בסוף 2015.
ואסקס נולד וגדל בברצלונה, ובהיותו בן 9 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה.
הוא התקדם בדרגים השונים של מחלקת הנוער ובעונת 2005/2006 שיחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג'.
בקיץ 2006 קודם לקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה באותו זמן בליגה השלישית תחת קיקה קוסטס.
בסוף עונת 2006/2007, בה הבקיע ואסקס שער בודד ב-29 הופעות, ירדה ברצלונה ב' לליגה הרביעית.
ברצלונה ב' הצליחה לחזור לליגה השלישית בסוף עונת 2007/2008, לכך תרם ואסקס 9 שערים ב-27 משחקים בהם שותף.
במקביל, ערך ואסקס את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, אותה אימן פרנק רייקארד ההולנדי.
הוא נכנס כמחליף במקום סנטיאגו אסקרו במשחק הליגה נגד רקראטיבו ולבה ב-12 באפריל 2008, משחק שהסתיים בתיקו 2-2.
בקיץ 2008 החליף גוארדיולה את רייקארד בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובברצלונה ב' תפס את מקומו לואיס אנריקה.
ואסקס לקח חלק במשחקי הידידות של המועדון במהלך הקיץ.
ב-9 בדצמבר, לאחר שברצלונה הבטיחה את עלייתה לשמינית גמר ליגת האלופות, פתח ואסקס בהרכב במשחק האחרון של שלב הבתים נגד שחטאר דונצק, וברצלונה הפסידה 3-2. ואסקס המשיך לשחק בעקביות בברצלונה ב' עד שנפצע באופן חמור בברכו ב-8 בפברואר 2009, פציעה שגרמה לו להיעדר ממשחק במשך שנה.
ברצלונה זכתה בליגת האלופות בסוף העונה והתואר נזקף לזכותו של ואסקס.
ואסקס שב לשחק בפברואר 2010 והוא עזר לברצלונה ב' להעפיל לליגה השנייה בתום העונה.
ב-7 בדצמבר 2010 נכנס כמחליף במשחק ליגת האלופות בו ניצחה ברצלונה את רובין קאזאן 2-0, והוא כבש את שערו הראשון והיחיד במדי הקבוצה.
ברצלונה זכתה בליגת האלופות ובאליפות הליגה הספרדית, בה היה בסגל הקבוצה באחד המשחקים, ולכן גם תארים אלה נזקפים לזכותו.
במקביל, הופיע 25 פעמים בליגה השנייה והבקיע פעם אחת, בהפסד 2-1 לאלצ'ה ב-19 בפברואר 2011.
במאי 2011 החליט ואסקס לעזוב את ברצלונה, בתום 14 שנים במועדון, והוא חתם על חוזה לשלוש שנים בקלאב ברוז' הבלגית.
ואסקס השתלב במהרה בקבוצתו החדשה והיה לאחד מעמודי התווך בה.
בעונתו הראשונה שם כבש 6 שערים ב-35 משחקים, מסייע לה להגיע למקום השני בליגה הבלגית, ועם שער ב-11 משחקים בליגה האירופית, הגיע עמה לסיבוב השני, שם הודחה על ידי הנובר 96. בעונה הבאה כשל לעזור לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, שכן פ.צ.
קופנהגן גברה עליה במשחקי הפלייאוף, והיא עברה לליגה האירופית, שם הודחה כבר בשלב הבתים.
הוא כבש 3 פעמים ב-28 משחקי ליגה, כשהפעם הידרדרה הקבוצה למקום הרביעי.
במרץ 2013 האריך את חוזהו במועדון עד 2016.
בעונת 2013/2014 הודחה ברוז' עוד בשלב המוקדמות של הליגה האירופית ובליגה היא הגיעה למקום השלישי.
ואסקס סבל ממספר פציעות שהגבילו את השתתפותו במשחקי הקבוצה ל-20 משחקי ליגה, בהם הבקיע פעמיים.
בעונת 2014/2015 עזר לברוז' לסיים את העונה הסדירה במקום הראשון, אך ברוז' ירדה למקום השני בפלייאוף האליפות.
ואסקס מילא תפקיד מפתח בעונה זו, עם 4 שערים ב-24 משחקי ליגה.
במקביל, עזר לקבוצה לזכות בגביע הבלגי בכך שהבקיע פעמיים ב-4 משחקים בהם שותף, אם כי הוא נעדר ממשחק הגמר, בו ניצחה קבוצתו את אנדרלכט, בשל פציעה.
בליגה האירופית הגיע עם ברוז' לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דניפרו דניפרופטרובסק, כשבדרכה לשם הבקיע ואסקס 5 שערים ב-12 הופעות.
בשל יכולתו הטובה במהלך העונה זכה בתואר כדורגלן השנה בבלגיה, תואר המבוסס על ידי הצבעות של כדורגלני הליגה הבלגית.
ב-30 בדצמבר 2015 חתם ואסקס בקרוס אסול המקסיקנית על חוזה לשלוש שנים.
ויקטור זאס הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman: Shadow of the Bat #1 מיוני 1992 ונוצרה על ידי הכותב אלן גרנט והמאייר נורם ברייפוגל.
ויקטור זאס הוא רוצח סדרתי חולה נפש, שנוהג לחתוך את עצמו בהתאם לקרבנותיו.
זאס הוא בנם של זוג הורים עשירים, שמותם הכניס אותו לדיכאון וגרם לו להפסיד את כספו בהימורים.
לילה אחד, לאחר שהפסיד את כל כספו בהימורים בקזינו של הפינגווין, זאס החליט להתאבד באמצעות קפיצה מגשר גות'אם לאחר שהגיע למסקנה כי חייו ריקים ומונעים בידי תשוקות.
הוא הותקף לפני התאבדותו בידי חסר בית, שביקש ממנו כסף מוקדם יותר באותו הערב ונענה בשלילה.
זאס לקח מחסר הבית את הסכין, והגיע לתובנה כי חיי הכל חסרי משמעות, ואף אדם לא חשוב.
זאס דקר את חסר הבית כ"מתנה" על הצלתו, והחליט להקדיש את חייו ל"שחרורם" של אנשים מקיומם חסר המשמעות.
הוא אובחן כחולה נפש, ונשלח למוסד ארקהם אסיילום.
הוא נהג לברוח מתאו במהלך הלילה, להמשיך ברציחותיו ולחזור לקראת הבוקר לארקהם.
הוא מביא את מנהל הכלא ג'רמיה ארקהם לרמת אי-שפיות במסגרת הטיפולים האישיים במוסד, אך לבסוף נתפס ומובס בידי באטמן ונייטווינג.
במהלך השנים, זאס נהיה לאחד מהחברים בגלריית הנבלים של באטמן, ולקח חלק באירועים שונים ביקום DC, לרבות "נפילתו של אביר", "הקרב על הגלימה" ו"רוע נצחי".
את דמותו של ויקטור זאס בסרט הלייב אקשן "באטמן מתחיל" גילם הזמר טים בות'.
השחקן אנתוני קאריגן מגלם את דמותו בסדרת הלייב אקשן "גותהאם", ודני ג'ייקובס דיבב את דמותו בסדרת משחקי ארקהם.
בסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" גילם אותו השחקן כריס מסינה.
ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (גרמנית: Viktor II.
Prinz von Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym, 2 בנובמבר 1767 - 22 באפריל 1812), היה נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים בין השנים 1806–1812.
ויקטור השני נולד בויילבורג ב-2 בנובמבר 1767, לקרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואלאונורה, נסיכת זולמס-בראונפלס, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, נסיך זולמס-בראונפלס וסופיה מזולמס-לאובאך.
ב-29 באוקטובר 1793 התחתן ויקטור עם אמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, ממנה נולדו לו 4 בנות.
בשנת 1806 מת אביו קרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, וויקטור עלה לשלטון במקומו.
ב-22 באפריל 1812 מת ויקטור בטירת שאומבורג, ודודו פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין בתו של ויקטור הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
ב-29 באוקטובר 1793 התחתן ויקטור עם אמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, ממנה נולדו לו 4 בנות:
הייוורד הוכיח עצמו עד מהרה כעובד חרוץ ובעל תושייה.
הוא היה אחד מעשרת החברים בקבוצת החוף, שנתקעו במקום כשספינת המשלחת אורורה ניתקה בסופה ממעגנה ונסחפה הימה בלי יכולת לחזור, כשעליה חלק נכבד מן הציוד והאספקה שנועדו לקבוצת החוף.
בנסיבות קשות מילא הייוורד תפקיד חשוב במאמצי הקבוצה לעמוד במשימתה, על אף מחסור במזון, לבוש הולם וציוד.
בשעת המסע העיקרי להנחת מצבורים על חומת הקרח הגדולה ב-1916-1915, היה הייוורד בין השישה שצעדו אל קרחון בירדמור לצייד את האחרון בשרשרת המצבורים שנקבעה מראש.
במסע חזרה תקפה צפדינה את הקבוצה, וגרמה למותו של ארנולד ספנסר-סמית'.
הייוורד סבל קשות בעצמו, אך תרם את חלקו במאמצים להחזיר את שאר הקבוצה מחומת הקרח אל הביטחון היחסי של מקלט האט פוינט.
הייוורד נעלם ב-8 במאי 1916 בשעה שצעד עם אניאס מקינטוש על פניו הקפואים של מצר מקמרדו בתקווה להגיע אל בסיס המשלחת בכף אוונס.
גופות השניים לא נמצאו מעולם.
שבע שנים לאחר מותו הוענקה להייוורד מדליית אלברט על הצלת חיים, בגין מאמציו להציל את חיי חבריו החולים והכושלים במסע מחומת הקרח.
ויקטור גרגור הייוורד נולד בצפון לונדון.
הוא היה ה-12 ב-14 ילדיהם של פרנסיס צ'קלי הייוורד ומרי ג'יין פיירצ'יילד.
אביו היה מנהל בכיר של חברת הרכבות של לונדון וצפון-מערב.
הייוורד למד בפנימייה באסקס, ואחרי השלמת לימודיו בקולג' לעסקים בלונדון עבד כמנהל חשבונות בסיטי.
מגיל צעיר נמשך לסיפורי הרפתקאות, וספרו האהוב, שאותו קיבל כפרס בבית הספר של יום א', היה "עולם הקרח, או הרפתקאות באזורי הקוטב" מאת ר.
הייוורד ביקש חופשה ללא תשלום ממעסיקו בסיטי ויצא לשבעה חודשים לעבוד בחווה בצפון קנדה.
בשובו התקשה לחזור לשגרת העבודה המשרדית ופנה אל משרדו של שקלטון בבקשה להתקבל למשלחת הטראנס-אנטארקטית, שדבר הקמתה נודע זמן קצר קודם לכן.
מוכנותו "לשלוח ידו בכל" הקנתה לו מקום בקבוצת ים רוס.
ספינת המשלחת של קבוצת ים רוס, אורורה, הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1915. במשך העונה הקצרה לפני בוא החורף התנדב הייוורד לכל עבודה נחוצה - עזרה לארנסט ג'ויס בטיפול בכלבים, סיוע לצוות הטרקטור הממונע וגרירת מטעני צידה למצבורים שעל חומת הקרח הגדולה.
כשקבוצת החוף נשארה תקועה על החוף אחרי ש"אורורה" ניתקה את הכבלים שהעגינו אותה לחוף ונסחפה לים הפתוח, היה הייוורד לצייד מומחה של כלבי-ים כדי להעשיר את מאגרי המזון המידלדלים של הקבוצה.
הייוורד, שתואר כגבר "שקט וחסון", התרועע בעיקר עם מנהיג הקבוצה, אניאס מקינטוש, שאותו שיתף בגעגועיו לבית ולמשפחה.
המסע העיקרי להנחת מצבורים של המשלחת החל בספטמבר 1915. אף כי ברישומיו הפרטיים כתב, שלדעתו התוכנית המיועדת "בלתי אפשרית", השקיע הייוורד את כל כוחו הגופני במשימה.
הוא היה בקבוצת השישה שיצאה לפרק הארוך ביותר של מסע הנחת המצבורים, מ-80° דרום אל קרחון בירדמור.
מסע זה הושלם ב-26 בינואר 1916. במסע חזרה נפלו מקינטוש והכומר-צלם ארנולד ספנסר-סמית' קורבן למחלת הצפדינה, והיה הכרח לגרור אותם על גבי המזחלת, בכוח שריריהם הנחלשים של ג'ויס, ארנסט ויילד, דיק ריצ'רדס והייוורד.
כשמצב המזון התדרדר באופן קריטי, יצאו ג'ויס, ריצ'רדס והייוורד, שבשלב זה גילו סימני צפדינה בעצמם, להשיג מזון ודלק להצלת חייהם של יתר חברי הקבוצה.
בסופו של דבר, אחרי שסבל התמוטטות גופנית ונפשית כאחת, נקשר הייוורד על המזחלת וב-18 במרץ הובא אל המקלט בהאט פוינט, שם היה הכרח להכניסו דרך החלון, כיוון שהדלת קפאה בקרח.
ספנסר-סמית' מת ונקבר על הקרח; מקינטוש שרד בקושי.
ג'ויס חשש גם לחייו של הייוורד, אבל הוא התגבר.
בעזרת דיאטה של בשר כלבי-ים, שהיו מצויים בשפע בקרבת האט פוינט, החלימה הקבוצה בהדרגה.
מקינטוש עמד על כך, שברגע שיהיה הדבר אפשרי, ייצאו האנשים לשלב הסופי של המסע חזרה - 21.5 ק"מ על פני שטחו הקפוא של מצר מקמרדו אל הבסיס בכף אוונס.
הקרח לא נחשב לבטוח לפני בוא החורף, ביוני או יולי, אבל רוחם של מקינטוש והייוורד קצרה.
בראשית מאי החלימו די הצורך להתחיל לבחון את הקרח.
ב-8 במאי הודיע מקינטוש, שהוא והייוורד מתכוונים לחצות את המצר ברגל אל כף אוונס, ועל אף הפצרותיהם הדוחקות של ג'ויס, ריצ'רדס וויילד, יצאו לדרך בשעה 1:00 בצהריים, עם ציוד קל בלבד.
כעבור שעתיים שטפה סופת-שלגים את המצר והם נעלמו מעיני חבריהם.
הם לא הגיעו לכף אוונס, ושום שריד לגופותיהם לא נמצא מעולם.
גם גורלם לא נקבע מעולם בוודאות.
ייתכן שנפלו אל תוך בקיע בקרח, או נסחפו לים על גוש קרח.
גם לו היו מצליחים דרך מקרה להגיע לביטחון זמני של יבשה, היו מנותקים כליל, ללא סיכוי לחזור להאט פוינט או להתקדם אל כף אוונס, והיו גוועים שם מהיפותרמיה.
אחרי ששארית הקבוצה מהאט-פוינט חצתה את המצר אל כף אוונס באמצע יולי, הוציא ג'ויס שורה של חיפושים לקביעת גורלם של מקינטוש והייוורד, אך כל הניסיונות עלו בתוהו.
עוד חיפושים נערכו כש"אורורה" חזרה לבסוף לאסוף את הקבוצה, בינואר 1917. צלב זיכרון הוקם למקינטוש והייוורד על גבעת השבשבת, מצפה מזג-אוויר סמוך לכף אוונס.
שבע שנים אחרי מאבקם לשרוד על הקרח, בהכרה מאוחרת, ב-4 ביולי 1923, קיבלו ג'ויס, ריצ'רדס, ויילד והייוורד (שני האחרונים לאחר המוות, שכן ויילד נפל בשירות פעיל ב-1918) את מדליית אלברט על הצלחת חיים, בהוקרה על מאמציהם להציל את חייהם של מקינטוש וספנסר-סמית' על חומת הקרח.
ויקטור זילברמן (נולד ב-20 במרץ 1947) הוא מתאבק יהודי-סובייטי, ישראלי וקנדי בעבר.
בעל מדליית ארד מאליפות העולם (איסטנבול 1974), סגן אלוף אירופה (לוזאן 1973), סגן משחקי חבר העמים (אדמונטון 1978) ואלוף ברית המועצות (1972) במשקל עד 74 ק"ג בסגנון היאבקות חופשית.
הוא מאמן היאבקות שאימן בקנדה מתאבקים שזכו בכ-30 מדליות זהב.
זילברמן נולד בקישינב שהייתה חלק מברית המועצות ובשלב כלשהו עבר למינסק.
בגיל 12 הוא החליט שעליו כיהודי להיות חזק והחל להתאמן בהיאבקות.
הוא היה מתאמן שישה ימים בשבוע באימונים שכללו ריצות, שחייה והתעמלות מכשירים.
בשנת 1962 הוא החל ללמוד במדרשה לספורט ממנה קיבל תואר של מורה לחינוך גופני.
בשנת 1964 זכה בתואר אלוף ברית המועצות לנוער בהיאבקות ובשנת 1964 זכה בתואר עד גיל 18, במשקל עד 62 קילוגרם.
בשנת 1966 זכה במקום הראשון בתחרות בבולגריה אולם עם כניסתו לעולם הבוגרים ירד בדירוג ובתחרות בשנת 1967 הגיע במקום השביעי בלבד.
בשנת 1969 זכה במקום השלישי באליפות ברית המועצות ובשנת 1971 זכה במקום השני באליפות ברית המועצות.
בשנת 1972 זכה בתואר אלוף ברית המועצות, אולם למרות זאת הוא לא נשלח לאולימפיאדת מינכן.
בשנת 1973 הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה שנערכה בלוזאן, שווייץ.
בהמשך אותה שנה הוא הגיש בקשה לעלות לישראל עם משפחתו.
הוא הגיע לישראל בתחילת 1974 ונקלט בקורס מורים בווינגייט.
במאי 1974 הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה ובספטמבר 1974 זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה.
באוקטובר 1974 הוא זכה באליפות ישראל בג'ודו במשקל עד 80 ק"ג לאחר שניצח את משה פונטי אלוף הנוער ובגמר את האלוף היוצא גד סקורניק למרות שנחשב למתחיל בענף זה.
זילברמן היה מאוכזב מהתמיכה המועטה שקיבל בישראל שלא אפשרה לו לטענתו להתאמן כיאות לאולימפיאדת מונטריאול.
הוא הודיע שלא ישתתף בתחרות באוקטובר 1974 בפולין ובדצמבר 1974 הוא ירד לקנדה.
אנשי ההתאחדות לספורט טענו לכפיות טובה מצדו ואמרו שהוא קיבל את כל התנאים כדי שיוכל להתאמן.
בקנדה החל זילברמן ללמוד לתואר בחינוך גופני ובמקביל התאמן ועבד כמאמן היאבקות.
במהלך שנת 1975 הוא ניסה לקבל רשות מהתאחדות הספורט בישראל להופיע כנציג קנדה באולימפיאדת מונטריאול, ומשלא נענה ביקש להגיע להסדר על פיו ישוב לישראל וייצג אותה.
אולם שר החינוך, אהרן ידלין סירב להבטיח לו שיאופשר לו לייצג את ישראל באולימפיאדה ודרש ממנו להתייצב בישראל לשירות צבאי ללא תנאים מוקדמים.
במאי 1976 פנה אישית לראש הממשלה, יצחק רבין, בבקשה לאפשר לו להשתתף באולימפיאדה, אך סורב שוב בידי ידלין שכתב לו: "לא הוכחת שאתה ראוי לייצג את ישראל".
לאחר מכן התמודד זילברמן בתחרויות שונות במדי קנדה.
בשנת 1978 הוא זכה במדליית כסף במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, קנדה.
בשנת 1977 קיבל זילברמן תואר ראשון מאוניברסיטת לייקהד.
בשנת 1979 הוא סיים תואר שני בחינוך משווה באוניברסיטת מקגיל והחל ללמוד לקראת דוקטורט אותו השלים בשנת 1991 באוניברסיטת מונטריאול.
הוא לימד במקביל בקולג' ווניר במונטריאול.
בשנת 1981 זכה לתואר כבוד על הישגיו באימוני היאבקות.
בשנת 1977 הוא החל לעבוד כמאמן היאבקות באוניברסיטת קונקורדיה ונודע כאחד המאמנים הטובים ביותר בקנדה.
בשנת 1988 הוא אימן את נבחרת קנדה באוליפיאדת סיאול.
זילברמן נודע כמאמן קשוח שהצליח לקחת ספורטאים טובים ולהעלות אותם לרמה עולמית.
בין השאר הוא אימן את אילנה קרטיש, את בנו דוד זילברמן ואת מרטינה דוגרנייר.
שיטותיו הקשוחות הביאו לבחינה של שיטותיו לאחר שבשנת 2008 נטען שהוא הכה את המאומנת שלו.
ויקטור השלישי כיהן כאפיפיור מ-24 במאי 1086 עד מותו.
דאופריו נולד בשנת 1026 בבנוונטו, כבנו היחיד של לנדולף החמישי, נסיך בנוונטו.
לאחר מות אביו בקרב מול הנורמנים, החליט להצטרף למנזר ושינה את שמו לדזידריוס, למרות התנגדות אמו, בשל העובדה כי היה היורש היחיד של אביו.
בשנת 1048 הוא נכנס למנזר סנטה סופיה, ובשנת 1055 עבר באישור האפיפיור ויקטור השני למנזר במונטה קאסינו.
בשנת 1058 הוא מונה לראש המנזר, במקום האפיפיור סטפנוס התשיעי.
הוא הרחיב את המנזר, ובשנת 1080 אף תיווך בין האפיפיור גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר.
לאחר מותו של גרגוריוס, גירשו תושבי רומא את האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי, וויקטור מונה לנהל את הבחירות לאפיפיור החדש.
ב-24 במאי 1086 נבחר דזידריוס לאפיפיור, ואף על פי שבתחילה הדבר היה נגד רצונו, ובעקבות כך הוא אף ברח לכמה ימים למנזר, לאחר שהגיע להסכמים עם הקרדינלים האחרים, הוא הסכים לבחירה וחזר לרומא.
כעבור ארבעה ימים הוא ברח מהעיר, בשל התקרבות כוחותיו של קלמנס השלישי, ולכן נדחה טקס ההכתרה עד 9 במאי 1087. באוגוסט 1087 הוא כינס סינוד בבנוונטו, אולם לאחר ששהה בו שלושה ימים, הוא פרש למונטה קאסינו בשל מחלתו, ומת שם ב-16 בספטמבר, ולמחליפו נבחר אורבנוס השני.
האביר ויקטור הרצפלד, משנת 1874 ריטר פון הרצפלד (בהונגרית: Herzfeld Viktor, ברטיסלאבה, 8 באוקטובר 1856 – בודפשט, 19 בפברואר 1919) היה מלחין, כנר, מנצח, מבקר מוזיקה, יהודי-הונגרי-אוסטרי מורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
אביו, יוזף הרצפלד (1836–1889), זכה בתואר אבירות בשנת 1874 (מקביל לתואר "Sir" בבריטניה), היה המנהל הווינאי של חברת הביטוח פונסיאר.
בין השנים 1875 עד 1879 למד משפטים בווינה, לצד מוזיקה בקונסרבטוריון Gesellschaft der Musikfreunde.
המורה שלו לכינור היה יוזף הלמסבר האב.
בשנת 1880 הוא קיבל את הפרס הראשון לשני המקצועות.
בעונה 1881–1882 הוא היה מנצח בתיאטרון תחילה בלינץ ולאחר מכן בלייפציג.
בשנת 1884 זכה בפרס בטהובן על יצירותיו של אגודת ידידי וינה.
בברלין השתתף בלימודי הלחנה אצל אדוארד גרל ופרידריך קיל.
בשנת 1886 עבר להתגורר בבודפשט.
הוא לימד באקדמיה למוזיקה משנת 1888, תחילה תורת המוזיקה, אסתטיקה והיסטוריה ולאחר מכן בשנת 1908, כאשר פרש הנס קסלר, הפך לפרופסור ולראש מחלקת הקומפוזיציה.
בשנת 1907 כתב את ה"מארש חגיגי" לחנוכת הבניין החדש של המוסד.
הוא היה מעורב באופן פעיל בחיי המוזיקה של בירת הונגריה והשתתף בקונצרטים של יוהנס ברהמס בפשט.
הוא הפך לחבר ברביעיית המיתרים הובאי – פופר, שם ניגן כינור שני עד 1889 (הוא הצטרף מחדש להרכב בין השנים 1897 לבין 1899).
עם הזמן למד גם הונגרית, לבקשתו של המלחין ינה הוסקה קיבל על עצמו את תפקיד נשיא הקואופרטיב של "הליריקאים, מלחינים ומו"לים למוזיקה של הונגריה", החזיק בתפקיד עד שנת 1918 ואז העביר אותו לידי ינה הובאי.
בתקופתו בבודפשט הוא היה מבקר מוזיקה מרכזי בעיתונות המקומית בשפה הגרמנית: בין השנים 1888 עד 1990 כתב ב-Neues Pester Journal, ומשנת 1907 עד 1908 ב-פסטר לויד.
הוא חלה רבות בשנותיו האחרונות ויכול היה לקבל רק את תלמידים בבית.
רוב יצירותיו שלא פורסמו (יצירות תזמורות, שירים וכו') נשכחו כעת.
ספר הלימוד שלו, ה"פוגה", ראה אור בשנת 1913.
שני רומנסים (לכינור ותזמורת, 1879)
סרנדה (לתזמורת מיתרים, 1900, גרסה מתוקנת 1919)
בודפשט, 1913. הוצאת ספרים ומוזיקה של קארוי רוז'ניאי
ברוקהאוס -רימן לקסיקון מוזיקלי בודפשט, 1984.
זולטאן קודאי : ויקטור הרצפלד.
ויקטור ומבניאמה הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
ומבניאמה נולד בלה שנה, צרפת.
הוא התחיל את דרכו כששיחק כדורגל בעמדת השוער ולמד ג'ודו.
ומבניאמה למד כדורסל מאימו, שעסקה בספורט מאז שהיה בן ארבע.
הוא החל את קריירת הכדורסל שלו במועדון המקומי אנטנטה לה שנה ורסאי, והצטרף למחלקת הנוער של נאנטר בגיל עשר, כשהוריו סירבו להצעות של מועדונים גדולים יותר כמו ברצלונה ואסוול ליון-וילרבאן.
בפברואר 2018 הושאל ומבניאמה לברצלונה עבור טורניר עד גיל 14 בספרד, שם הוביל את קבוצתו למדליית ארד לאחר שרשם 16 נקודות ו-15 ריבאונדים במשחק על המקום השלישי.
בעונת 2019/20 החל ומבניאמה לשחק עבור קבוצת הנוער של נאנטר בליגה הצרפתית עד גיל 21. ב-29 באוקטובר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של נאנטר, כשעלה ל-31 שניות מול ברשה ביורוקאפ.
בגיל 15, תשעה חודשים ו-25 יום, הוא הפך לשחקן השני הצעיר אחרי סטפן פטקוביץ' ששיחק במפעל.
בפברואר 2020 הוא שיחק בקבוצה עד גיל 18 של נאנטר בטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול בקובנה.
ב-8 בפברואר רשם ומבניאמה 22 נקודות, 15 ריבאונדים ושיא טורניר של תשע חסימות בניצחון על קבוצת הנוער של באסקט סרגוסה.
בטורניר כולו הוא העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 12.0 ריבאונדים, 2.8 חטיפות ו-6.0 חסימות למשחק, כשהוא מוביל את הטורניר בחסימות, ונבחר לחמישיית הטורניר.
בליגת הנוער הצרפתית הוא שותף ב-13 משחקים, בהם רשם 10.2 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-2.8 חסימות ב-20.1 דקות למשחק.
ב-23 בספטמבר 2020, במשחק הראשון בעונת 2020/21, רשם ומבניאמה 22 נקודות, 18 ריבאונדים, 5 חסימות ו-4 אסיסטים בניצחון 86–74 על JL בורק.
באותו היום הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית לבוגרים, כשהוריד ריבאונד אחד בארבע דקות במהלך ההפסד 82–95 לבורק באסקט.
ומבניאמה הושאל ל מהליגה הצרפתית השלישית והמשיך לשחק גם בנאנטר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-21 באוקטובר כשהעמיד 22 נקודות, 10 ריבאונדים ו-7 חסימות בניצחון 63–72 על סנט תומאס באסקט.
בתום העונה נבחר ומבניאמה לשחקן הצעיר הטוב ביותר בליגת הצרפתית.
ומבניאמה נבחר במקום הראשון בדראפט ה-NBA 2023 על ידי סן אנטוניו ספרס.
ב-25 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה ב-NBA בהפסד 119–126 לדאלאס מאבריקס, אותה סיים עם 15 נקודות, 5 ריבאונדים וחסימה אחת.
וומבניאמה נבחר לרוקי של עונת 2023/2024 בפער עצום.
ומבניאמה נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA בפעם הראשונה בשנת 2025, ובמהלך בחירת השחקנים נבחר לקבוצת ה"כוכבים הגלובליים" של צ'ארלס בארקלי.
ב-20 בפברואר 2025 הודיעה הספרס כי סיים את העונה עקב קריש דם בכתף ימין.
בשנת 2019 ייצג ומבניאמה את צרפת באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 באודינה שבאיטליה.
במהלך הניצחון 80–78 ברבע הגמר על קרואטיה הוא רשם 12 נקודות, 21 ריבאונדים ו-8 חסימות.
ומבניאמה העמיד בטורניר ממוצעים של 9.0 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-5.3 חסימות למשחק, זכה עם צרפת במדליית הכסף ונבחר לחמישיית הטורניר.
ב-11 בנובמבר 2022 ערך ומבניאמה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת הבוגרת, קלע 20 נקודות והוריד 9 ריבאונדים בניצחון 90–65 על במסגרת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2023.
הוא ישב בקריית האמנים בצפת ובעין הוד.
נולד בכפר ליד גיזה שבמצרים לאב שופט, ואם שהייתה נצר לבית רבנים.
כבר מילדותו התעניין באמנות וביקר רבות במוזיאון קהיר, שם עסק ברישום המוצגים.
רישומיו הקנו לו מלגת לימודים בפקולטה לאמנות של אוניברסיטת קהיר בזמאלכ.
אולם, קום מדינת ישראל גרם לפרעות ביהודים ומשפחתו היגרה לצרפת וממנה לישראל.
בעת שירותו הצבאי הכיר את רעייתו מרגלית.
בשנת 1953 למד חלואני בבצלאל ובשנת 1956 סיים תואר ראשון בחינוך במדרשה לאמנות שפעלה אז בתל אביב וב-1970 קיבל תואר שני בהוראת האמנות ובפיסול.
במשך שלושה עשורים עסק בעיקר בהוראה ולימד בבית המדרש למורים וגננות בתל אביב, במוזיאון הארץ, בבית הספר לאומנות בעין הוד, אותו יסד וניהל, ובאוניברסיטאות תל אביב וחיפה בהן פיתח ולימד קורסים בתרפיה באמנות.
בשנת 1974 עברו ויקטור ומרגלית לכפר האמנים עין הוד בין השנים 1980 ועד שנת 2012 חילק חלואני את זמנו בין עין הוד לבין בית וגלריה בקריית האמנים צפת, שם הפך לאחד האמנים המובילים בתקופה זו.
ב-2012 שב וריכז את ביתו והסטודיו שלו בעין הוד.
ב-1984 החליט חלואני לפרוש מן ההוראה ולהקדיש את כל כולו לפיסול בברונזה.
פסליו, בהם פסלים גדולי-ממדים, הוצבו בכיכרות ובגני פסלים בצפת ובקצרין.
פסלו "דוד מנגן בנבל" ממוקם בכניסה לכפר האמנים עין הוד.
פסלו המונומנטלי "חלום יעקב", נבחר לחנוכת מבנה הקונגרס העולמי לאומנות ע"ש הסנאטור ג'ייקוב יעבץ (Jacob K.
ב-1993 נחנך בצפת פארק הפסלים ע"ש חלואני על פני שטח של 50 דונם.
הפסלים המוצבים בפארק: "התקווה לשלום", "הסוס הטרויאני", "עקדת יצחק", "משפחה בעידן החלל ", "רות ונעמי", "מרים והתוף".
ויקטור חלואני נפטר ב-8 במאי 2024, והובא למנוחות בבית העלמין של עין הוד .
בין מקורות ההשראה שלו ציין חלואני את אמנות מצרים העתיקה כפי שנחשף אליה בילדותו, סיפורי התנ"ך אותם הכיר לראשונה באמצעות סיפוריה של בלה אמו, ולאחר מכן מתוך קריאה ולימוד תנ"ך ואהבת אסטרונומיה הכוללת צפייה בגרמי השמיים, היכרות עם יצירות מדע בדיוני וקריאת טקסטים מדעיים בנושא.
ויקטור וסילייביץ' זולוטוב הוא מנהל המשמר הלאומי של רוסיה וחבר מועצת הביטחון של רוסיה.
שימש במשך שנים כמאבטחו של ולדימיר פוטין, במסגרת עבודתו בשירות הביטחון הנשיאותי.
זולוטוב נולד בסאסובו שבמחוז ריאזאן למשפחה ממעמד הפועלים.
את שירות החובה שלו עשה במשמר הגבול.
לאחר השירות עבד תקופה קצרה במפעל זיל.
והוצב לשרת ביחידה לאבטחת האישים של הארגון.
לאחר התפרקות ברית המועצות, עזב את הארגון.
בשנות התשעים עבד כשומר ראשו של ראש עיריית סנקט פטרבורג אנטולי סובצ'ק.
בתפקיד זה הוא הכיר את ולדימיר פוטין, שהיה אז סגן ראש העיר .
השניים הפכו לחברים, זולוטוב היה שותפו של פוטין באימוני אגרוף וג'ודו, ו"כל פעם שפוטין מופיע בפומבי, אפשר היה לזהות את זולוטוב כשהוא צועד מאחוריו".
בשנת 1996 עזב זוללוטוב את העבודה אצל סובצ'ק ועבר להיות שומרו האישי של איש העסקים רומן צפוב.
בשנת 1999, לאחר מינויו של פוטין לראש ממשלת רוסיה, חזר זולוטוב לשירות, כאחד ממאבטחי ראש הממשלה.
בין השנים 2000–2013, הוא היה ראש האבטחה של ולדימיר פוטין ופיקד על קציני האבטחה המוכרים ברוסיה כ"גברים בשחור" מכיוון שהרכיבו משקפי שמש שחורים ולבשו חליפות שחורות לגמרי.
הם השתמשו במגוון כלי נשק כולל משגרי רקטות ניידים.
בשנת 2014 מונה למפקד כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה שנועדו לפזר הפגנות.
ב-5 באפריל 2016 מונה זולוטוב למפקד העליון של המשמר הלאומי של רוסיה ופוטר מתפקידיו הקודמים ועל פי צו נשיאותי מונה לחבר קבוע במועצה לביטחון לאומי.
באפריל 2018 הטילה ארצות הברית סנקציות עליו ועל 23 אזרחים רוסים אחרים.
באוגוסט 2018 הפך זולוטוב לדמות עיקרית בסרטון חקירה של הקרן למאבק בשחיתות, אלכסיי נבלני טען שהוא גנב לפחות 29 מיליון דולר בחוזי רכש עבור המשמר הלאומי של רוסיה.
עד מהרה נכלא נבלני, רשמית בגין עריכת מחאות לא חוקיות בינואר 2018. ויקטור זולוטוב פרסם הודעת וידאו ב-11 בספטמבר, שבו קרא את נבלני לדו-קרב והבטיח להכין ממנו "בשר טחון עסיסי".
ויקטור גאורגייב וולקוב (בבולגרית: Виктор Георгиев Вълков ; 3 באפריל 1936, סופיה, ממלכת בולגריה – 6 ביולי 2022) היה קצין לשעבר בוועדה לביטחון המדינה, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1990–1991 כיהן כשר החוץ וסגן ראש ממשלת בולגריה בממשלתו של דימיטר פופוב.
אביו, גאורגי וולקוב, נמנה עם הנהגת מפלגת האיכרים והוצא להורג ב-1942.
וולקוב רכש השכלה טכנית-אקדמית באוניברסיטה הטכנית של סופיה.
ב-1957 גויס כסוכן למנגנון הוועדה לביטחון המדינה ושירת במנגנון עד 1982. עובדת היותו סוכן של מנגנון ביטחון הפנים הבולגרי הוסתרה מהציבור בבולגריה.
ב-1965 הצטרף למפלגת האיכרים של בולגריה.
ב-1990, לאחר סתיו העמים והדחתו של טודור ז'יבקוב, נבחר ליושב ראש מפלגת האיכרים, היה מועמד מטעמה לנשיאות בולגריה, אך לא נבחר.
בדצמבר 1990 התמנה לסגן ראש הממשלה ושר החוץ בממשלתו של דימיטר פופוב.
בין השנים 1993–1998 כיהן כשגריר בולגריה בטורקיה, ובין 2002–2006 כיהן כשגריר בולגריה בקרואטיה.
הלך לעולמו ב-2022 בסופיה והוא בן 86.
ויקטור ורניקוס-יורגנסון (; נולד 23 באוקטובר 2006) הוא זמר-יוצר יווני-דני, ייצג את יוון באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "What They Say" ("מה שהם אומרים").
ורניקוס נולד ב-23 באוקטובר 2006 באתונה לאב דני ולאם ממוצא יווני.
בגילים ארבע, שמונה ועשר התחיל ללמוד נגינה על פסנתר, פיתוח קול ונגינה על גיטרה בהתאמה.
כבר בגיל 11 החל לכתוב את שיריו, ומאז 2021 להפיקם באופן מסחרי.
בשנת 2022 הגיש ורניקוס לתאגיד השידור היווני את מועמדתו לייצוג המדינה באירוויזיון 2023, שיתקיים בליברפול.
ב-28 בדצמבר נחשף כי שירו, "What They Say", עבר את שלב הסינון המקדים, ונכלל ברשימה הקצרה של התאגיד עם עוד שישה מועמדים.
לאחר מכן נמנה בין שלושת המועמדים האחרונים.
ב-30 בינואר 2023 הוכרז על ידי ERT כנציג יוון הנבחר לאירוויזיון הקרוב.
הוא יהיה האמן הצעיר ביותר שייצג את המדינה בתחרות.
ויקטור איוואנוביץ' זרובין (באוקראינית: Віктор Іванович Зарубін, ברוסית: Виктор Иванович Зарубин; 13 בנובמבר 1866 – 5 בנובמבר 1928) היה צייר אוקראיני ורוסי יליד אוקראינה.
רוב יצירותיו הן נופים עם דמויות.
עם סיום השכלתו הבסיסית בגימנסיה המקומית, הוא נרשם לאוניברסיטת חרקוב, שם, על פי דרישת הוריו, סיים את לימודיו במחלקה לפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1893. במהלך השנים הללו עבד גם במשרה חלקית עבור לשכת האוצר, סוכנות של משרד האוצר.
מיד לאחר סיום הלימודים הוא התפטר מתפקידו בלשכת האוצר וברח עם ארוסתו ללמוד אמנות בפריז.