tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמותה ייסדה ברחוב רש"י 30 בבני ברק, בית כנסת לחסידי ווישווא, ובתקופה שרבי ישראל הגר (לימים האדמו"ר מויז'ניץ) התגורר מחוץ לקריית ויז'ניץ, עקב הרחקתו מהחסידות, הוא קבע בו את מקום תפילתו.
סמוך למותו של רבי נפתלי צבי, בשנת ה'תש"ס, הקימו שרידי חסידי ווישווא את מרכז החסידות מחדש ברחוב מינץ שבשכונת רמות ד' בירושלים, ומינו לאדמו"ר את בנו רבי ברוך הגר.
בית המדרש מכונה "ישועות ישראל", פועל בו כולל אברכים, מכון להוצאת כתבי החסידות, וכן יוצא לאור עלון שבועי "תפארת ווישווא".
שני אחיו של רבי ברוך מכהנים אף הם באדמו"רות בארצות הברית, רבי מנחם מנדל הגר במונסי, ובית מדרשו נקרא "שארית מנחם ווישווא", ורבי יצחק הגר בבורו פארק.
שארית מנחם - על התורה
מנחם מנדל בּרַאוּנשטיין (בּרוֹיְנשטיין; בראשי תיבות: מבש"ן; א' באב תרי"ח, 15 באוגוסט 1858 – כ"ד בכסלו תש"ה, 10 בדצמבר 1944) היה סופר, מתרגם ומחנך עברי, מראשי התנועה הציונית ברומניה.
בראונשטיין נולד בראש חודש אב תרי"ח (קיץ 1858) בעיר יאשי שברומניה, בן לחיים צבי בראונשטיין.
למד ב"חדר" ובבית מדרש, התעמק בתנ"ך על מפרשיו, בדקדוק ובחכמת ישראל.
בהגיעו לגיל 18 החל ללמוד גם לימודים כלליים: למד פילוסופיה, והתמחה בשפות אירופיות (גרמנית, צרפתית, רומנית).
בצעירותו היה חבר בקבוצה בשם "משכילים" – קבוצה בלתי רשמית של צעירים משכילים שהתקבצו לדיונים בבתי קפה ביאשי.
מנחם מנדל בראונשטיין נשא לאישה את שרה, והחל לעסוק לפרנסתו בהוראה.
לזוג נולדו 6 ילדים (4 בנים ושתי בנות).
בשנת תרמ"ה (1885) החל להתבלט כסופר: שלח מאמרים ל"המגיד", ל"המליץ", ל"הצפירה" ואף ליומון העברי הראשון, "היום" שבעריכת יהודה ליב קנטור.
מבש"ן זכה למדור קבוע בעיתון "המליץ", שכן יהודה ליב גורדון, העורך-בפועל של העיתון בשנות ה-80, העריך אותו וסמך עליו.
בשנת 1887 ייסד את ארגון "דורש לציון", ארגון שמטרתו הייתה לעודד עלייה לארץ ישראל, והיה מזכירו בהתנדבות וללא שכר.
באותה שנה אף ייסד עיתון ביידיש בשם "דער יידישער פאלקספריינד", והיה עורכו במשך כ-6 חודשים.
באותה שנה נתמנה לחבר-עוזר בוועד האגודה ההיסטורית "יוליוס באראש" בבוקרשט ע"ש ד"ר יהודה (יוּליוּ) בָּרָש, ותרגם מרומנית לעברית וגרמנית את ספר הזיכרון שהוציאה האגודה.
התרגום העברי של הספר הופיע ב"המליץ" בהמשכים, והתרגום הגרמני בירחונו של בריל בפרנקפורט.
בשנת 1889 ייסד ברומניה אגודה תרבותית בשם "אהלי שם", ששמה לה למטרה להפיץ את הספרות והתרבות העברית.
לקידום רעיון זה, האגודה עודדה הקמת ספריות יהודיות למורים ולתלמידים.
מבש"ן פיתח מודל להקמת ספריה כזאת ואף ערך ביבליוגרפיה בסיסית שתעזור לאימון המורים.
הוא היה אחד מהראשונים שהתמחו בתיעוד ההיסטוריה היהודית שבעל-פה: הוא הקליט מספר ניכר של עדויות, שאותן העלה לבסוף על הכתב.
בין השנים 1897–1904 הוציא בהוצאת אחיאסף בוורשה עיבוד של ספר ההיסטוריה המונומנטלי "דברי ימי ישראל" לצבי גרץ, במהדורה המיועדת לבני נוער.
לספר זה יצאה בשנת 1905 בקראיובה גרסה מקוצרת.
בראונשטין הקדיש חלק ניכר מזמנו לפיתוח ספרי לימוד לבתי הספר היהודיים ברומניה, בייחוד ללימוד העברית.
ב"ספר המורה" הוא תיאר את יסודות שיטתו – לימוד העברית בעברית.
הוא גם כתב אודות שיטת זו במספר מאמרים בעיקר בעלון Institutorul evreu ('המורה העברי').
עבד במספר בתי ספר ברומניה, בערים וסלוי, בקאו ופיאטרה ניאמץ.
בשנת 1909 הופיע הפרסום "המקיץ" שהוא ערך במשותף עם אברהם לייבה זיסו.
מבש"ן חבר בין ההוראה לאמונתו בציונות, בהתאם לרעיונותיו של אחד העם ושל יעקב יצחק נימירובר, שעליו כתב בראונשטיין בשנת 1913 ביוגרפיה.
מנחם מנדל בראונשטיין הקדיש חלק גדול מזמנו לארגון "חיבת ציון".
בשנת 1914, בסוף ימי העלייה השנייה, עלה עם משפחתו לארץ, התיישב בירושלים ונתמנה כמזכיר ומורה ב"בצלאל".
בתפקיד זה כיהן עד 1920.
בכל אותן השנים לא פסק מלכתוב מאמרים בעיתונים בישראל ומחוצה לה: "השלח", "הארץ", "דואר היום", "הירדן", "ביתר", "הבקר", "העולם", "הדואר" ו"מאזנים".
פרסם בעיתונים העבריים מחקרים, סיפורים, אגדות, שירים ופיליטונים בשמות עט שונים: חריזי, דורש טוב לעמו, בן-שם, מן ועוד.
הוציא על חשבונו שני כרכים מכתביו (כרכים א–ב); כרך נוסף (שלישי) יצא בהוצאת שטיבל, וכרך רביעי בשני ספרים בהוצאת דביר.
תרגם שורה של ספרים, שברובם נשארו בכתב יד.
מהתרגומים שהופיעו ראויים לתשומת לב מיוחדת תרגומו הקלאסי ל"מסעי גוליבר" לג'ונתן סוויפט, שיצא בהוצאת שוקן סמוך לפטירתו, "הלב" לאדמונדו דה אמיצ'יס (תרגום שזכה ליותר מ-15 מהדורות) והביוגרפיה של היינריך לווה, "ניצני הציונות", מאת יהודה לואים וינברג.
מאז 1920 גר בתל אביב ועבד לפרנסתו בהעתקת כתבי יד.
בשנת חייו האחרונה עבר אל בנו בעתלית, שם נפטר בחורף תש"ה (דצמבר 1944).
נקבר בבית העלמין של עתלית.
יצחק יעקב נימרובר ..., אקדמיה יבנאית חדשה, בוטושן: חובבי שפת עבר (דפוס סגל ומרקו), תרע"ג.
דברי הימים לבני ישראל: מימים קדמונים ...
[ועד ימי הדור האחרון]; על פי צ' גרעטץ; ערוך לבני הנעורים ביד מ' ברוינשטיין, ורשה: דפוס האחים שולדבערג ושותפם, תרנ"ז-תרס"ד.
(4 כרכים) (על פי "דברי ימי ישראל" לגרץ) (הוצאה נוספת: ניו יורק: סטאר היברו בוק קאמפאני, תרפ"ז.)
דברי הימים לבני ישראל: מקֻצרים למתחילים ולבתי ספר, קראיובה: דפוס: דפוס Ralian si Ignat Samitca, 1905.
ספר המורה: להורות את ילדי בני ישראל דבר וכתב וקרא עברית על פי השטה הטבעית, פיאטרה ניאמץ: Tipografia Moderna; קראיובה: Samitca, 1910–1913. (שני חלקים ב-3 כרכים)
"החידה ופתרונה: ספור לבני הנעורים", ירושלים: דפוס ר"ח הכהן, תרע"ו.
כתבי מנחם מבש"ן: דברי חזון וחלומות, אגדות, משלים, רשימות וציורים, ירושלים: דפוס העברי, תרפ"ח-תרצ"ג.
כרך א: דברי חזון וחלומות, אגדות, משלים, רשימות וציורים, תרפ"ח.
כרך ב: דברי חזון ואגדה, משלים, ציורים, ספורים ופיליטונים, תרצ"ב.
כתבי מנחם מבשן החדשים: אנשים וספרים, דברי מחקר, דברי חזון ועוד, תל אביב: דביר, תרצ"ז.
ספר הזיכרון אשר לאגודת חוקרי דברי ימי היהודים ברומניה "יוליאוס באראש" אשר הגיש באספה הכללית הראשונה ביום 31 יאנער 1887; סופרה הראש מ' שווארצפעלד...; נעתק מרומנית על ידי מ' ברוינשטיין (מבש"ן), קרקוב: גראבער ביאראסלוי, דפוס יוסף פישער, תר"ן.
מ' לעהמאן, בית אגולר: ספור מחיי האנוסים בספרד; מתֻרגם עברית [מגרמנית] ביד מבש"ן, סנקט פטרבורג, בעהרמאן וראבינאוויץ, 1895. (סיפור לילדים)
אליהו שורצפעלד, מעמק הבכא: ספורים מחיי היהודים ברומניה; מתֻרגמים עברית [מרומנית] ביד מבש"ן, סנקט פטרבורג, דפוס בעהרמאן, 1896.
יוסף דרנבורג, משא ארץ ישראל: דברי ימי הארץ מימי כֹּרש ועד אדריאנוס על פי חכמי המשנה והתלמוד; תֻרגם משפת צרפת ביד מבש" ; ונוספו עליו הערות והארות מאת הדר' א"א הרכבי, סנקט פטרבורג: דפוס בעהרמאן וראבינאוויץ, תרנ"ו-תרנ"ז.
אדמונדו ד'אמיציס, הלב; תרגם מ.
אטינגר, חברות ליישוב ארץ ישראל; תרגם מאנגלית מבש"ן, יפו: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, [מבוא תר"פ].
יונתן סבפט, מסעי גוליבר; תרגם מאנגלית מ' מבש"ן, ירושלים: דפוס כהנא, תרפ"ג.
(יצא במהדורה משופרת בהוצאת שוקן, תש"ה 1945.)
ל' וליס, על נהרות בבל: ספור מחיי ישראל בימי קדם; מאנגלית: מ' מבש"ן, תל אביב: (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ג.
הוברד ויליאמס, הטבעונות: קיצור תולדות הצמחונות והטבעונות והסופרים שכתבו עליהן מימי קדם ועד היום; מתורגם מרוסית ואנגלית על ידי י"ל ברוך ומ' מבש"ן; מעובד וערוך על ידי יהושע הלוי הורביץ, תל אביב: י' הורביץ (ספרית הטבעונות), תרצ"ח.
יהודה לואיס וינברג, נצני הציונות: אליקים הינריך לוה (תרגם מכתב-יד: מנחם מבש"ן), ירושלים: ר.
רבי מנחם מנדל הגר (כ"ד באייר תק"צ, 1830 - כ"ט בתשרי תרמ"ה, 1884) היה המייסד והאדמו"ר הראשון בשושלת ויז'ניץ.
הוא נפצע קשה בקריסת מרפסת דירתו בעיירת הנופש מרינבד ונשקפה סכנה לחייו.
תוצאות הפציעה ניכרו עליו עד יום פטירתו.
בתקופה שבה נפצע, נפטר באופן פתאומי בנו יעקב דוד הגר.
ואגדה רווחת בקרב חסידי צאנז, מייחסת לרבי מצאנז הרב חיים הלברשטאם התערבות שמיימית, שבסופה היה מותו של הבן תחליף לחיי האב.
תכנן לעלות לארץ ישראל ולהתגורר בצפת, שם גרו קבוצה מחסידיו, וכבר בשנת תרכ"ב רכש מקום תפילה בבית הכנסת האר"י, אך בני משפחתו הניאוהו מהתוכנית.
גם מחותנו רבי יהושע רוקח מבעלז התנגד לעלייתו.
לאחר מחלה קשה נפטר רבי מנחם מנדל בראשית שנת תרמ"ה ונטמן בבית הקברות בעיירתו ויזניץ.
הרב ברוך הגר מויז'ניץ (אמרי ברוך) ממשיך דרכו של אביו בשושלת ויז'ניץ.
הרב יעקב דוד הגר, חתן רבי משולם זוסיא מטשלומאט, נכד רבי זוסיא מאניפולי.
שרה, אשת רבי שמואל מסקאהל, בנו של רבי יהושע רוקח מבעלז.
צמח צדיק, מאמרים על התורה ועל המועדים, טשערנאוויץ, תרמ"ה.
הספר נקרא "צמח צדיק" (ע"פ ) כדי לרמז לשמו, משום ש'צמח צדיק' בגימטריה 'מנחם מענדיל'.
רבי מְנַחֵם מֶנְדֶּל אַיְּיכְנְשְׁטֵיין (ה'ת"ר - י"א באדר ה'תרס"א), היה רב במיקולייב ואדמו"ר בדור השלישי בשושלת זידיטשוב.
נולד בשנת ה'ת"ר בגליציה לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין המהרי"א מזידיטשוב.
(מקובל כי לאחר לידתו הופיע רבי מנחם מנדל מרימנוב בחלומו של אביו ואמר לו כי יעניק לילדו את השם 'מנחם מנדל' על שמו וכי ייתן לו זכר טוב בעולם הזה וכך היה).
כבר בצעירותו נחשב לגאון ועילוי ובעל זיכרון פנומנלי.
כך מסופר כי אביו היה דורש בתורה במשך זמן רב ובנו רבי מנחם מנדל היה מסכם את כל דברי תורתו.
לאחר נישואיו לפריע בתו של רבי חיים אברהם רדליך (נכד רבי מאיר מפרמישלאן) העביר לו חמיו את משרת הרבנות ב.
לאחר פטירת אביו סירב ליטול עליו את האדמו"רות כשאר אחיו ורק לאחר פטירת אחיו רבי אלכסנדר סנדר יום-טוב ליפא אייכנשטיין בי"א בתשרי ה'תרמ"ד נאות למלא את מקומו יחד עם אחיינו רבי יששכר בעריש (בעל המלבוש לשבת ויום טוב).
מדברי תורתו נדפסו עשרות ספרים.
נפטר בי"א באדר ה'תרס"א, את מקומו מילא בנו רבי חיים אברהם אייכנשטיין.
רבי חיים אברהם, אדמו"ר מזידיטשוב (נפטר ה'תרס"ט)
שרה שלומצא, אשת רבי ברוך רובין מבריזדוביץ'
רבקה, אשת רבי דוד מארילוס מירוסלב
אסתר ליבא, אשת רבי יצחק הורוביץ מסטוטשין
חנה, אשת רבי , שכיהן כרב בקאשוי.
הרב מנחם מנדל יוסף זקס (כונה גם ר' מנדל שידלובצר; תרנ"ח, 1898 – י"ט בטבת תשל"ד, 13 בינואר 1974), חתנו של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"), היה ראש ישיבת ראדין, ולאחר מכן ראש ישיבה ובוחן בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
כן היה ממנהיגיו הבולטים של "ועד ההצלה בניו יורק" וחבר במועצת גדולי התורה דאמריקה.
נולד לרבי יעקב מרדכי זקס (נהרג על ידי הנאצים בשנת תש"ג) בעיירה סילובה (; לעיתים: שידלובה) הסמוכה לקלם שבמדינת ליטא.
בישיבת כנסת בית יצחק שבסלובודקה, שם למד מספר שנים עד שעברו הוריו לקמניץ, אז עבר ללמוד בישיבת ראדין בראשות חותנו לעתיד הרב ישראל מאיר הכהן והרב משה לודינסקי, משם עבר ללמוד בפוניבז' אצל הרב איצלה מפוניבז'.
בימי מלחמת העולם הראשונה עבר ללמוד בעיירה הֶמְל אצל הרב ראובן דב דסלר, (אביו של הרב אליהו אליעזר דסלר וגיסו של רבי חיים עוזר גרודז'נסקי) בישיבה שמנתה 7 בחורים, בראשות הישיבה שימש באותה העת גם הרב יעקב כ"ץ.
כמו כן למד גם אצל הרב מאיר שמחה מדווינסק בעל 'משך חכמה' ואף עזר לו רבות בהוצאת הספר.
ניחן בזיכרון טוב ובהתמדתו הרבה רכש ידע רב בתלמוד.
בשבט תרפ"ג (1923) נשא לאישה את פייגא חיה, בת הזקונים של החפץ חיים (בן 64 היה בלידתה) שהבטיחו כנדוניה להיות סמוך על שולחנו במשך שלוש שנים.
לאחר פטירת הרב פייבלזון, נותר הרב זקס לראש הישיבה היחיד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בתרצ"ט (1939) עם פלישת הצבא האדום לפולין, עברה משפחתו לאיישישוק ולאחר מכן לוילנא לשם נאלץ הרב זקס להעתיק את הישיבה.
רצונו להעביר את הישיבה למדינה אחרת לא צלח בידו ובני הישיבה הוגלו לסיביר והישיבה נסגרה למורת רוחו.
לאחר קבלת אשרת כניסה לארצות הברית חצתה משפחתו את ברית המועצות לרוחבה ומשם עברה לקובה שביפן.
בשנת תש"א הגיע לארצות הברית והתיישב בניו יורק, ומאז התמסר כולו ל"ועד ההצלה" לפליטי המלחמה, וצורף למועצת גדולי התורה באמריקה, כמו כן הקים ישיבה לפליטי המלחמה בקנדה.
בשנת תש"ג הקים יחד עם הרב מרדכי לנדינסקי את "ישיבת חפץ חיים מראדין" בניו יורק, שאליה הביא כארבעים פליטים שלמדו בעברם בישיבת ראדין שבפולין.
בתש"ו מונה לראש ישיבה ולבוחן בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
בסוף ימיו עלה לישראל והתגורר בקרית מטרסדורף בירושלים עד לפטירתו בי"ט בטבת תשל"ד (1974).
הרב צבי הירש (ה' באב תרפ"ד - ב' באייר תשנ"א) - הגיע לארצות הברית עם הוריו ונישא לבתו של הרב פנחס אליהו שפיגל.
הרב אברהם גרשון (נפטר ט' בסיון תשמ"ט) - חתן הרב חנוך העניך טייטלבוים, אב"ד סאסוב וקרצקיע, מחבר הספרים "עיר חנוך" ו"יד חנוך".
כיהן כראש ישיבת "חפץ חיים" במונסי.
רבקה (נפטרה ר"ח שבט תשס"ח) - נישאה לרב גרשון אברהם ויזנפלד, תלמידו של הרב אריה לייב מאלין בישיבת בית התלמוד.
לימד בישיבת בית התלמוד, ובישיבה שפתח בפאסייק, נפטר בכ"ה באלול תשמ"א.
הרב הלל זקס (ט"ו בשבט תרצ"א - כ"ב בטבת תשע"ה) - נישא לאהובה אסתר בת הרב משה חברוני, כיהן כראש ישיבות חברון וכנסת הגדולה.
הרב ישראל מאיר זקס מתגורר בברוקלין ומשמש כמלמד בתלמוד תורה.
הרב יעקב יהושוע מתגורר בירושלים וראש כולל במודיעין עילית.
מנחם מנדל אייזנשטאדט (סיוון ה'ת"ר, יוני 1840 - ה'תר"ס, 1900) היה רב פולני-ליטאי, רבן של קמינקא, ליסקובה, זובלין ושצ'וצ'ין.
נולד בשצ'וצ'ין למלכה ראשה (בת ר' דוב בער מסלונים) ולרב נח חיים, רבה של העיר.
למד בכמה ישיבות ואצל אביו.
בשנת ה'תרי"ז נישא ושנה לאחר מכן קיבל משרת רבנות ראשונה בעיר קמינקא.
לאחר שנים אחדות עבר לכהן בליסקובה שבפלך הורדנה ואחר כך לזובלין שבפולין.
בשנת ה'תרכ"ח התיישב בוורשה וכיהן בה כמו"צ במשך שמונה שנים.
בשנת ה'תרל"ו (1876) התמנה על מקום אביו כרבה של עיר הולדתו שצ'וצ'ין והחזיק במשרתו זו עד פטירתו בשנת ה'תר"ס, 1900.
ספרו "צמח מנחם" (ורשה תרמ"ב) מכיל פלפולים וחידושים על ארבעת חלקי שולחן ערוך המסודרים בסגנון ספרות השו"ת.
שנים מאחיו שימשו אף הם ברבנות: הרב שלום דוב בער אייזנשטאדט כיהן כאב"ד לכוביץ', והרב ברוך בן ציון מישקובסקי כאב"ד מוסטי ולאחר פטירת חותנו, רבי אברהם עזרא כ"ץ מאמדור, כרבה של אמדור.
נרצח בהיותו כבן ארבעים עלי ידי פורעים מגדודי דניקין, מהתנועה הלבנה.
נולד בצ'רניהיב לרב העיר הרב דוד צבי חן (הרד"צ) בנו של הרב פרץ חן, כבנו השני לאחר אחיו הרב אברהם חן.
אחיו אברהם מתאר בספרו "למנחמי" כי מנחם מנדל היה בקי בש"ס ובספרי הרמב"ם בהיותו בגיל שמונה.
במקורות אחרים מצוין כי היה בעל זיכרון צילומי, וכן נהג להתפלפל בצעירותו עם הרגוצ'ובי.
בשנים שלמד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' היה מקורב לאדמו"ר הרש"ב והיה בקשרי ידידות עמוקים עם בנו האדמו"ר הריי"ץ.
שר החינוך הפרופסור בן-ציון דינור מתאר בספרו "בעולם ששקע" את ביקורו בלובביץ':
הוא הוסמך לרבנות, ובאדר ה'תרס"ד (1904) נשא בבנדרי את פסיה בת הגביר החב"די שבתי ברמן, השדכן היה הריי"ץ בעצמו.
לאחר נישואיו שימש כרב וגבאי בקייב, ובה'תרס"ז מונה לכהן כרב העיר ניז'ין במקומו של הרב שלמה הכהן אהרונסון שעבר לכהן כרב העיר קייב.
בתקופה זו גם ניהל את ישיבת תומכי תמימים בעירו, בה התחנך בין היתר הרב יהודה לייב לוין, רבה של מוסקבה.
האדמו"ר הרש"ב אמר פעם דברי שבח על שלושה מובחרים שבחסידיו וקיימות גרסאות שונות מה היה המשפט המדויק.
שלושת החסידים הם: הרב לוי יצחק שניאורסון, הרב זלמן שניאורסון מלודז' והרב מנחם מנדל חן.
השתתף באספת רבני פולין ובוועידות רבנים חשובות בווילנה ובפטרבורג.
זו בפטרבורג הייתה גדולה וחשובה ברוסיה והוא נבחר בבחירות כנציג המחוז בצירי הוועידה בוועידות אלו השתתף בפולמוסים שונים עם רבנים שנחשבו מודרניים לשיטתו.
במשפט בייליס הוזמן כסנגור להתווכח עם הכומר פראיניטיס מטשקנט, וסייע לפסק הדין.
השתתף באספה הלאומית ברוסיה ובאסיפת הנבחרים באוקראינה והיה חבר ועד הבחירות בקונגרס היהודי.
בה'תרע"ו (1916) נפטר רבה של פולטבה והתפקיד הוצע לרב חן, אך הוא סירב בטענה שאינו מעוניין לנטוש את קהילתו.
כן השתתף באספת הרבנים ב-1910.
באותו זמן נסע לברלין כדי לעבור ניתוח בתוספתן, ולאחר ששב לניז'ין ברח לאביו בצ'רניהיב עקב רדיפות השלטון הקומוניסטי.
בא' באלול ה'תרע"ט (1919) כבשו 'הלבנים' מגדודיו של דניקין את ניז'ין והרב חן יצא עם עסקן רוסי בשם מר זסלבסקי וכומר בשם אנדריאבסקי לבקש הגנה ממפקד העיר.
בלכתם חזרה השתוללו הפורעים והשניים נכנסו לכנסייה סמוכה, הרב חן לא נכנס עקב האיסור ההלכתי וברח לבית מלון סמוך, אך הוא נרצח בבית המלון יחד עם כחמישים איש נוספים.
על פטירתו מובא בספרה של אחייניתו 'על שירת זלדה'.
הוא נקבר בעירו סמוך לקבר האדמו"ר האמצעי.
(בתו גוטא רעיית פרופסור חשמונאי)
שושנה חן-זהבי, סופרת ומתרגמת והמזכירה של זלמן שזר, ובעלה שמעון זהבי.
בנם הוא מר דב זהבי.
הרב מנחם מנדל דובער זק (תרל"א, 1871 - תש"ג, 1943) היה ראש ישיבת ריגה ורבה של ריגה שבלטביה בתקופה שלפני השואה.
הוציא לאור את ספר "משך חכמה" של האור שמח מתוך כתבים שהפקיד בידיו.
נולד במחוז קורלנד שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה).
בבחרותו למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים סולובייצ'יק.
נשא את בתו של ר' גרשון, רבה של העיירה וועגער בצפון ליטא.
שם התגורר מספר שנים לאחר נישואיו.
עד שמונה לכהן כרבה של העיירה קנדאו שבמחוז קורלנד, לטביה.
בשנת תרע"ג (1913) הוא מונה לרבה של העיר מיטאו הסמוכה לריגה.
בשנת תרע"ה (1915) נתמנה לרבה של עיר הבירה ריגה.
החל משנת תרע"ח (1918) הוא החל לשמש באופן מעשי כרבה של לטביה כולה שהכריזה על עצמאותה באותה שנה.
בעת כהונתו סייע רבות לרבנים שנחלצו מרוסיה להגיע לארץ ישראל ולאמריקה.
הוא עמד בראש מערכת הצלה שסייעה כלכלית לפליטים ממלחמת העולם הראשונה.
בתרפ"א (1921) ייסד ישיבה בעירו ועמד בראשה ומסר בה שיעורים יומיים.
בקיץ תרפ"ו (1926), כאשר חלה רבי מאיר שמחה מדווינסק הוא אושפז בבית חולים בריגה ומסר לרב זק את כל כתביו במטרה שיוציאם לאור.
מתוכם הוא הוציא לאור את חלקו האחרון של ה"אור שמח" על ספרי מדע, אהבה וזמנים של הרמב"ם ואת ספר "משך חכמה" על התורה.
לאחר פטירת הרב יוסף חיים זוננפלד בשנת תרצ"ב (1932), שלחה לו העדה החרדית בירושלים כתב רבנות עם הצעה לעלות לארץ ישראל ולמלא את מקומו, הוא חפץ במינוי אולם הוא לא יצא אל הפועל.
הרב זק נרצח על ידי הנאצים ביריות כשעמד על מדרגות בנין הקהילה בעת האקציה בגיטו ריגה.
הרב מנחם מנדל גלוכובסקי (נולד בכ"ט באייר ה'תשט"ז, 10 במאי 1956) הוא סגן מזכיר בית דין רבני חב"ד ורב קהילת חב"ד ברחובות.
נולד בדטרויט לרב אברהם יעקב ולפרידה גלוכובסקי, בגיל שלוש עבר עם משפחתו לטורונטו, למד בישיבת תומכי תמימים בברינוא שבצרפת, בישיבת אהלי תורה ובישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770.
בשנת תשל"ח נשלח על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון לארץ ישראל ביחד עם עוד 11 שלוחים, ולמד כשלוש שנים בכולל צמח צדק בירושלים.
התחתן עם רחל ביילא, בתו של הרב חיים אליהו מישולובין, ולמד כשנה בכולל אברכים בכפר חב"ד ועשה "שימוש" לרבנות אצל הרב מאיר ברנדסדורפר.
הוסמך לרבנות על ידי הראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
בשלהי שנת תשמ"א מונה לרב קהילת חב"ד ברחובות.
בשנת ה'תשמ"ח צורף לבית דין רבני חב"ד, ובסוף שנות ה־90 מונה לסגן מזכיר.
בה'תשנ"ב אמר לו הרבי מלובביץ': "יאריך ימים על ממלכתו, אתה הרי ממנהיגי ועד הרבנים שם, שיהיה בהצלחה".
חבר בהנהלת רשת אהלי יוסף יצחק - גוף החינוך החבד"י.
מתמחה בחינוך ובזוגיות ומשמש כמרצה בתחומים אלו.
מתוקף תפקידו הוא מעורב גם בנעשה בקהילות חב"ד השונות, בשנת תשס"ז פיקח על הבחירות למשרת רב קהילת חב"ד באלעד, קידם את הליך הבחירות בשכונת קראון הייטס בניו יורק.
בשנת תשע"ו הקים את מרכז "אור הבית" ברחובות.
בנו הרב חיים אליהו (חתן הרב מנדל ווכטר) - רב קהילת חב"ד ברמת בית שמש ג' ומנהל מרכז מקוואות חב"ד
בנו, הרב יוסף יצחק, שליח חב"ד בקלסטר ניו ג'רזי
בנו, הרב שניאור זלמן, שליח חב"ד בשכונת קריית הלאום בראשון לציון
בנו, הרב יחיאל, שליח חב"ד בפארק המדע רחובות-נס ציונה, ורב קהילת בית מנחם הצעירים ברחובות
בנו, הרב אליעזר, משפיע בישיבת תומכי תמימים בבני ברק ומשליחי חב"ד בעיר
בנו, הרב שמואל, רב קהילת ובית הכנסת צעירי אנ"ש ברחובות
בתו ברכה ובעלה, הרב שלמה שטרנברג - מנהל רוחני בישיבת חובבי תורה, קראון הייטס
בת אסתר נשואה לרב גרשון הכהן בורנשטיין - ר"מ בישיבת תומכי תמימים בניו הייבן, קונטיקט ומשלוחי חב"ד בעיר
בתו חנה נשואה לרב לוי מטוסוב - משפיע בישיבת אהלי תורה
בתו בתי'ה נשואה לרב משה זאב ירוסלבסקי (נכד הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי) משמש כר"מ בישיבת תומכי תמימים ברחובות.
בנו ר' אברהם יעקב - חתן הרב מנשה אלטהויז מקרית טבעון.
רבי מנחם מנדל הלברשטאם (י"ד באדר א' תרל"ה - ו' באייר תשי"ד, 9 במאי 1954) היה האדמו"ר השני מסטרופקוב.
נולד כבן בכור לרבי אברהם שלום הלברשטאם האדמו"ר הראשון מסטרופקוב, ולחיה יהודית בתו של רבי אברהם חיים הורוביץ מלינסק.
כסנדק בברית המילה שלו שימש רבי חיים הלברשטאם (ה"דברי חיים") מצאנז, הוא נקרא על שם סבו רבי מנחם מנדל מלינסק.
בילדותו התייתם מאמו ונתגדל בבית זקינו משינאווא, בבחרותו קיבל סמיכה מהרב שמואל ענגיל אב"ד ראדומישלא, נישא לאסתר בת הרב יעקב קופל פרנס מראשי הקהל בגארליץ וחתן הרב רבי יוסף זאב מקשאנוב נכדו של הדברי חיים מצאנז.
בשנת ה'תרע"ט הוכתר על ידי אביו לרב הצעיר בסטרופקוב והקים ישיבה לבחורים שבה העביר מדי יום שני שיעורים, בעיון ובבקיאות.
לאחר פטירת אביו בקיץ ה'ת"ש (1940), הוכתר לממלא מקום אביו כאדמו"ר מסטרופקוב.
הוא שרד את ימי שואת יהודי הונגריה, בתחילת שנת תש"ה הסתתר בבונקר בפרשבורג, כשהוא מבטיח בכתב שכל יושבי הבונקר ינצלו כפי שאכן קרה.
במלחמה איבד את כל משפחתו מלבד נכדה אחת שהקימה משפחה לאחר המלחמה, בחודש אייר תש"ה הגיע לציריך שבשווייץ, לאחר סיום המלחמה היגר לארצות הברית בחנוכה ה'תש"ז (1947).
עם הגיעו החל בשיקום החסידות בבית המדרש שהקים בשכונת ויליאמסבורג.
כמו אביו נודע כבעל מופת ורבים שיחרו לפתחו.
הוא נישא בשנית לבריינדל בת הרב שלמה ברוך פראגר אב"ד פטרוואסלע ונכד המהר"ם שיק.
בשנת תשי"ב הידרדר מצב בריאותו, ונפטר בו' באייר ה'תשי"ד, 9 במאי 1954, ארונו הובא ארצה והוא נטמן בח' באייר בהר המנוחות.
הוא לא השאיר אחריו צאצאים שיכלו לשמש תחתיו בהנהגת החסידות ולאחר פטירתו התמנה לאדמו"ר בן אחותו רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם.
חלק מדברי תורתו נדפסו בשנת תשט"ז בספר "דברי מנחם".
בשנת תשע"ט יצא בהוצאה חדשה עם קורות חייו ועוד.
לרב הלברשטאם ולאשתו הראשונה אסתר היו שישה בנים ושתי בנות, בניו וכלותיו, בנותיו וחתניו נרצחו כולם במהלך שואת יהודי אירופה.
שרדה רק נכדה אחת שליוותה אותו במשך כל שנות המלחמה.
כמה מבניו שירתו עד מותם בתפקידים רבניים:
הרב דוד - אב"ד בדאברא
הרב יחזקאל שרגא - אב"ד בווארנוב
הרב אברהם נפתלי - דיין ומו"צ בסאטמר
הרב מנחם מנדל אוירבך (ה'ש"ף, 1620 - כ' בתמוז ה'תמ"ט, 8 ביולי 1689) היה רב ודיין בווינה מחבר ספר עטרת זקנים על שולחן ערוך.
נולד בווינה לרב משולם זלמן פישהוף-אוירבך בן רבי שמעון אוירבך, פוסק הלכה, רב ודיין (וחותן הרב חיים בנו של הרב יצחק זליג קרא המיוחס בשושלת רבנים וביניהם רבי יוסף קארו עד לדוד המלך).
היה תלמידו של רבי יהושע חריף בעל "מגיני שלמה" ו"שו"ת פני יהושע", וכן למד בישיבת קראקוב אצל הרב יואל סירקיש, בעל "בית חדש".
אחר כך נתמנה דיין שם, ושימש ברבנות בקהילות נוספות, ביניהן קרוטושין, עד שנתמנה דיין בקהילת וינה.
חיבר את הספר "עטרת זקנים", תוספת דינים והגהות על כל ארבעת חלקי "שולחן ערוך" הלקוחים מתוך ספרי הראשונים והאחרונים.
החיבור המודפס הוא רק לקט ממה שכתב המחבר, במרבית המהדורות הגדולות נדפס מחיבורו חלק אורח חיים בלבד.
בנו רבי משה נשא את בתו של רבי שאול בן רבי העשיל.
הרב מנחם מנדל חכם (ל' באב ה'תרפ"ט, 5 בספטמבר 1929 – כ"ד בחשוון ה'תשס"ז, 15 בנובמבר 2006) היה רב ישראלי–רומני, ששימש כרבן של הערים גאלאץ, שאץ ואור עקיבא.
חכם נולד בעיר גאלאץ למשפחת חסידי שטפנשט.
בשנת ה'תש"ט נישא לגיטל, בת הרב נפתלי בוימן מרדאוץ.
בשנת ה'תש"ח, לאחר שלמד כתיבת סת"ם, שחיטה ומילה, מונה לרבהּ של שאץ.
בשנת ה'תש"י מונה לרבהּ של עיר הולדתו, גאלאץ.
בכ"ד באלול ה'תשכ"ג עקר מבוקרשט לווינה, וממנה עלה לישראל.
בתחילה השתכן בבני ברק, ולאחר מכן עבר לגבעת שמואל, בה שימש כרב שכונת קריית ישראל, שכונה המאוכלסת בעולי רומניה, במשך 11 שנים.
בי"ג בתמוז ה'תשמ"ב מונה לרבהּ של אור עקיבא, תפקיד בו שימש עד ליום פטירתו.
לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר.
הרב יוסף מנחם יואל בודק (או: בודיק; תקפ"ה, 1825 (בערך) – י"ז בתשרי תרל"ה, 1874), היה מקובל, היסטוריון, סופר ועורך.
התפרסם בספריו הקבלה, על האגדה, ובספרי ביוגרפיה - הגיוגרפיה, ובעיקר נודע בספרו "סדר הדורות החדש - מתלמידי הבעש"ט".
נולד בלבוב לרבי ראובן שרגא ולפריידא.
היה תלמידו המובהק של רבי יוסף שאול נתנזון, ומוזכר פעמים רבות בתשובותיו.
אשתו ריזע עסקה במסחר, בעוד הוא הקדיש את עיקר זמנו ללימוד התורה.
נסע לרבי מאיר מפרמישלאן, ולרבי שלום רוקח מבלז, והיה חסיד של הרבי יצחק אייזיק מזידיטשוב ורבי יצחק מוורקא.
המחבר העלים את שמו בספריו, ואכן ספריו נדפסו בעילום שם.
זהותו נחשפה על ידי חיים דוב פרידברג, בספרו "בית עקד ספרים", וכן רמז את שמו בסוף ההקדמה .
רבי שמעון מזליחוב כתב לתלמידו רבי חיים קרייזווירט על חשיבות לימוד ספרו של בודק "סדר הדורות החדש":
אשתו ובנו רבי שרגא פייביש הדפיסו את הספר "זכרון מנחם", לאחר פטירתו.
הרב מנחם מנדל הגר (נולד בח' בניסן ה'תשי"ד; אפריל 1954) הוא האדמו"ר מויז'ניץ קיימישא לייק, ענף של חסידות ויז'ניץ בעיירה קיימישא לייק במדינת ניו יורק.
נולד בשנת תשי"ד בארצות הברית לרב מרדכי הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי, ולסימא מירל, בת הרב יעקב יוסף טברסקי האדמו"ר מסקווירא.
למד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק.
בשנת תשל"ב נישא לפייגא שפרה (ה' ניסן תשט"ו – ח' אלול תשפ"ה), בת דודו הרב חי יצחק טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
בסביבות שנת תשמ"ה מונה לכהן ברבנות קהילת ויז'ניץ במונטריאול, אך כעבור תקופה שב למונסי.
משנת תשנ"ב החל לכהן כר"מ בישיבת ויז'ניץ מונסי.
בשנת תשס"ג הוחלט להעביר את הישיבה ממונסי לקיימישא לייק, עיירת נופש בהרי קטסקיל במרחק נסיעה, והרב מנחם מנדל מונה גם לרב הקהילה המתפתחת במקום.
לאחר פטירת אביו בשנת תשע"ח, מונה לכהן כאדמו"ר מוויז'ניץ בקיימישא לייק.
בעיירה ישנן כמאה וחמישים משפחות של חסידי ויז'ניץ, ברובם בוגרי הישיבה שנותרו לגור במקום.
מוסדותיו כוללים תלמוד תורה, בית ספר, כוללי אברכים, ישיבה קטנה "בנין אבות" בראשות בנו הרב ישראל הגר, וארגוני צדקה וחסד.
הישיבה בקיימישא לייק שהוקמה על ידי אביו, נוהלה לאחר פטירת אביו על ידי אחיו הרב ישראל הגר, האדמו"ר המרכזי מוויז'ניץ מונסי.
תקופה לאחר מינויו לאדמו"ר רכש מאחיו את בנייני הישיבה, כשעל פי ההסכם הישיבה שבראשות הרב ישראל עברה לעיר אחרת ובמקום נפתחה ישיבה חדשה בהנהלת הרב מנחם מנדל.
בשנת תשפ"ה (2025) הוקמה קהילה בנשיאותו במונסי.
כמו כן יש לו חסידים גם בישראל.
דברי תורתו יצאו לאור והודפסו בכמה כרכים, דרשות חסידות על התורה.
מאופיין כקנאי ותקיף, מעורר רבות את חסידיו על חשיבות לימוד התורה בהתמדה.
כאביו, מתנגד שיצלמוהו, וכשמופיע באירועים פומביים הוא חובש משקפיים בעלי זגוגית כהה כדי למנוע את צילום פניו.
ככלל, הוא ממעט בחשיפה לציבור הרחב, ובשל כך מכונה לעיתים בתקשורת החרדית "הרבי הנסתר".
הקהילה החסידית בקיימישא לייק נחשבת לשמרנית וסגורה, ומתנהלת על פי הוראותיו.
בחנות היהודית היחידה בעיר לא מוכרים עיתונים ומוצרים שונים נוספים.
לרב מנחם מנדל 15 ילדים, רובם נשואים לקרובי משפחתם.
ציפורה, אשת הרב ישראל יצחק בריעף.
הרב חיים מאיר, נשוי לבת-דודתו מרים, בת הרב אברהם דב טברסקי.
שרה חנה רחל, נשואה לרב דוד טברסקי, בן רבי מנחם נחום, האדמו"ר מצ'רנוביל בבני ברק.
הרב יעקב יוסף, נשוי לבת דודתו סאשא, בת רבי יהוסף בן ציון רוטנברג האדמו"ר מקוסון בבורו פארק.
הרב אברהם יהושע העשיל, נשוי לבת דודתו חנה, בת הרב צבי אלימלך הלברשטם, האדמו"ר מבארנוב.
הרב ישראל, ראש ישיבת "בנין אבות" ויז'ניץ בקיימישא.
נשוי לבת דודתו מרגלית, בת רבי ברוך שמשון הגר, האדמו"ר מויז'ניץ בית שמש,
הינדא, נשואה לבן דודה הרב יהושע, בן רבי ישראל אליעזר פיש האדמו"ר מביקסאד.
חוה, נשואה לבן דודה הרב מרדכי פנחס, בן רבי דוד משה טברסקי, האדמו"ר מראחמיסטריווקא ארצות הברית.
הרב דוד, נשוי לבת דודתו מרגליא, בת רבי יצחק יוחנן הגר, האדמו"ר מויז'ניץ ויליאמסבורג.
הרב ברוך, נשוי לשרה, בת רבי חיים יצחק אייזיק כהנא, האדמו"ר מספינקא במונסי.
לאה, נשואה לרב זאב וולף, בן בן דודה הרב יעקב יוסף פיש, בן האדמו"ר מביקסאד.
מרגליא, נשואה לבן דודה הרב ישראל, בן רבי דוד הגר, האדמו"ר מויז'ניץ לונדון.
הרב יוחנן, נשוי למרגליא, בת בן דודו הרב יעקב יוסף הגר בן דודו רבי ישראל הגר, האדמו"ר מויז'ניץ מונסי וחתן רבי דוד טברסקי, האדמו"ר מסקווירא.
טראנא, נשואה לרב חיים מאיר, בן בן דודה רבי יעקב יוסף הגר, האדמו"ר מויז'ניץ בורו פארק.
אסתר רבקה, נשואה לרב נפתלי, בן בן דודה הרב זאב וולף פיש, בן האדמו"ר מביקסאד.
מנחם מנדל דיזנדרוק (30 ביוני 1902, כ"ב בסיון תרס"ב, – 30 באפריל 1974, ח' באייר תרל"ד) היה רבה של קהילת ליסבון, רב קהילה בסאן פאולו, דרשן, זמר בריטון, חוקר ופעיל ציוני.
מנחם דיזנדרוק נולד בשנת 1902 בסטרי, גליציה, לאברהם הקר ולליבה יהודית דיזנדרוק.
לאחר שהתייתם מאימו עבר לקולומיאה ובשנת 1911 עברה משפחתו לווינה, שם הוא למד בבית המדרש לרבנים בהדרכתו של הרב צבי פרץ חיות, רבה של וינה.
כמו כן, למד לימודי קודש אצל דודו, הרב ד"ר משה וונדרמן.
הוסמך לרבנות בשנת 1927. במקביל ללימודי הרבנות, רכש הכשרה מוזיקלית בהלחנה ובשירה בקונסרבטוריון (היום: האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה), בהדרכתו של מכס קליין.
השתתף בתנועות הנוער הציוניות שפעלו בווינה ובין היתר היה חבר בחברת "אהבת ציון", שם הכיר גם את אשתו, הלנה (אלישבע צביה) איינהורן.
השניים נישאו באנטוורפן בשנת 1927.
בשנים 1927 עד 1930 חי בבלגיה ובשנת 1928 קיבל את קהילתו הראשונה באנטוורפן.
למד אצל הרב אביגדור עמיאל.
בשנת 1930 הוזמן על ידי הקהילה היהודית הספרדית בליסבון לשמש מנהיגה הרוחני, ליד הרב אברהם קסטיל מחברון.
לאחר פטירתו של הרב קסטיל בשנת 1944, כיהן כרב הקהילה עד לשנת 1952. בדמותו הכריזמטית השפיע על הנוער בתחום היהדות והציונות.
בימי מלחמת העולם השנייה הוא מונה לנציג-כבוד של הסוכנות היהודית, של קרן היסוד ושל הקרן הקימת לישראל, עבור פורטוגל, ספרד ומרוקו (בשנים 1940–1945) ונשיא ההסתדרות הציונית בפורטוגל (1944-1940).
במסגרת תפקידים אלה, היה מעורב במאמצים ובפעולות שנעשו על ידי אותם גופים להצלתם של פליטים יהודים שהגיעו לפורטוגל והתיישבו בליסבון ובערים אחרות בסביבתה.
עבד בשיתוף פעולה גם עם הארגונים HIAS, ג'וינט ועוד, שפעלו בפורטוגל להצלתם של הפליטים.
קיבל אישור מיוחד לחקור את המסמכים ההיסטוריים השמורים בארכיון הלאומי טורה דו טומבו (Torre do Tombo), הנוגעים לתולדות היהודים בפורטוגל, בעת שהכניסה לארכיון טרם אושרה לכלל הציבור.
תרם מידיעותיו בשפה העברית וביהדות לחוקרים מקומיים שעסקו בתחומים אלה ובשל כך התמנה חבר־כבוד באקדמיה למדעים של פורטוגל.
בין היתר השתתף במחקר ביבליוגרפי על אודות ספרי דפוס עבריים שראו אור בפורטוגל לפני המאה ה-16 (אינקונבולה).
פרסם שורת מחקרים בתחום המוזיקה היהודית, כגון "היהדות והמוזיקה" (1937), "קופלס ספרדיים" (1938) ועוד.
בראשית שנות השלושים, כאשר הזמרת הלירית והמוזיקולוגית אמה רומרו דה קמרה רייס (Emma Romero da Câmera Reis), קידמה את קיומם של קונצרטים ורסיטלים שהציגו מלחינים חדשים המבצעים מוזיקה מן העולם, דיזנדרוק שיתף עימה פעולה והופיע בסדרה של קונצרטים בהם ביצע שירים בעברית וביידיש.
הצטיין כזמר של יצירות קלסיות בהופעות שזכו לתהודה תקשורתית בעיתוני התקופה.
הוא התמנה לחבר-כבוד של האגודה הלאומית למוזיקה הקאמרית ושל הקונסרבטוריון למוזיקה בליסבון, בהם ביצע את יצירותיהם של המלחינים שומאן, שוברט, דבוז'אק ומאהלר.
בשלהי 1952 נקרא הרב דיזנדרוק לסאן פאולו, ברזיל, כדי לנהל את בית הספר "בית־חינוך" והתיכון "יבנה".
בין 1956–1959, כיהן כרב הקהילה הספרדית של סאן פאולו; בין 1959–1964, רב בקהילה הקונסרבטיבית Congregação Israelita Paulista, בחטיבה האורתודוקסית שלה.
מאז ועד לפטירתו, היה רב הקהילה Congregação e Beneficencia Sefardi Paulista, של יהודי חלב בסאן-פאולו.
היה חבר במספר מועצות, בין היתר של הקונפדרציה הישראלית של ברזיל, של הפדרציה הישראלית של מדינת סאו פאולו, של ההסתדרות הציונית של ברזיל (שימש סגן־נשיא ההסתדרות במשך כמה שנים) ושל תנועת "המזרחי".
הרבה להשתתף בכינוסים שעודדו את השיח בין-דתות, בהם הציג את היהדות ואת הקהילה היהודית.
היה ממייסדי הארגון "אחווה נצרית-יהודית".
כהוקרה על השירותים שנתן ועל פעילותו הציבורית, בדצמבר 1963 הוא קיבל ממועצת העיר סאן פאולו, את התואר "יקיר העיר סאן פאולו" ("Cidadão Paulistano).
פרסם מאמרים ודברי הגות רבים בכתבי-עת ברזילאים ובינלאומיים בנושאי יהדות והרצה בפורומים שונים בתחום האתיקה, הפילוסופיה והספרות ביהדות.
זמן קצר לפני פטירתו בשנת 1974, השלים את ספר דרשותיו על סדר פרשיות התורה, שראה אור בפורטוגזית בשנת 1977, בשם Sermões (מהדורה שנייה: 2011).
הרב היה נשוי עם ילדים.
בנו ארנולד דיזנדרוק (נפטר בשנת תשע"ז), היה איש עסקים ומחבר ספר על אנוסי פורטוגל בזמן החדש; בתו לילי דיזנדרוק, ציירת.
בנו אלחנן דיזנדרוק, איש עסקים, נשיא חברת וולט דיסני בברזיל, לשעבר.
נכדו, גיל דיזנדרוק, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
נינו, צ'ארלס דיזנדרוק, פרופסור לכימיה בטכניון.
דודו, אחי אמו, הוא פרופ' צבי דיזנדרוק, מסינסינטי.
דוד אחר, הרב משה וונדרמן, רב ב"חברת מקדש מעט" בווינה, ממייסדי סניף של תנועת "המזרחי" ושל בית ספר יהודי פרטי בסטרי.
היה אחד המורים הראשונים בסטרי, שלימדו עברית בהגייה ספרדית.
פרסם מאמרים דעה רבים, הנה במבחר מהם:
הותיר אחריו כמה וכמה חיבורים בכתב יד, בהם:
הרב מנחם מנדל חיים לנדא (ה' בכסלו תרכ"ב – ז' באדר ב' תרצ"ה, 12 במרץ 1935) היה רב ואדמו"ר חסידי מפולין, לימים רב בארצות הברית.
היה סופר פורה, מחנך, ועסקן.
נולד בעיירה טשכנוב שבפולין לרבי יעקב לנדא (אדמו"ר ביעזוב), בנו של האדמו"ר רבי אברהם לנדא מטשכנוב.
בילדותו התחנך על ברכי סבו האדמו"ר, עמו דבק עד לפטירתו בשנת תרל"ה, ונהג לומר כי "ידו לא זזה מתוך ידו".
בתמוז תרל"ח נישא לזיסל, בתו של הגביר זלמן בעהריער (בהריר) מעיר זדונסקה וולה.
בגיל 18 (תר"מ) קיבל סמיכה לרבנות מידי הרב חיים אלעזר וקס מקאליש.
בי"ג בתשרי תר"ן (19 בספטמבר 1889) עבר בהצלחה את הבחינה ל"רב רשמי" מטעם השלטונות בוורשה.
וידובה (בחשוון תרמ"ח - תרנ"א)
פשירוב (תרנ"ו - סוף תרנ"ט)
נאווידוואהר (סוף תרנ"ט - תמוז תרס"ד)
זווירצה (תמוז תרס"ד - )
לאחר פטירת אביו רבי יעקב לנדא בי"ט בחשוון תרנ"ד, התקבל לממלא מקומו באדמו"רות.
חסידים רבים מבית טשכנוב נהו אחריו.
בתקופתו עמד בראש ישיבה שהקים, וחינך דורות תלמידים.
בי"ד באייר ה'תרע"ב לאחר פטירת הרב אליהו חיים מייזל הציעו לו לקבל הרבנות בעיר לודז', אולם לא רצה בשביל המחלוקת.
בטבת תרע"ד הוצע לו לכהן כרבה של לומז'ה, אך סירב.
בתמוז אותה שנה התקבל לרבנות ראדום, אך בעקבות מלחמת העולם הראשונה לא הגיע אל משרתו.
בראשית שנת תרפ"ב נסע לארצות הברית, התמנה כרב בניו יורק, לקהילות חסידים ואגודות אנשי פולין.
בשנת תרפ"ד התגורר בבורו פארק, ברוקלין.
באלול תרפ"ו התקבל כרבה של קהילת אנשי פולין בעיר דטרויט.
בשנת תרצ"ה יצא למסע באירופה בדרכו לעלות לארץ ישראל, ונפטר בעיר אוטבוצק ביום ז' באדר תרצ"ה.
הוא נטמן לצד אביו בבית הקברות היהודי בוורשה (חלקה 49, שורה 13), תחת אוהל משותף.
מנחם מנדל זלטקין (ביידיש: זלאטקין; י"ט בשבט ה'תרל"ה, 25 בינואר 1875 – כ"ט בטבת תשכ"ה, 3 בינואר 1965) היה ביבליוגרף, ביבליופיל וסוחר ספרים יהודי, שפעל בעיקר בשווייץ.
מחקריו עסקו בהיסטוריה של הספר העברי, והוא ייסד בז'נבה את הוצאת הספרים "Slatkine", הממשיכה לפעול עד ימינו.
נולד ברוסטוב על הדון שבהאימפריה הרוסית, לרב משה זלטקין, רב בית הכנסת הראשי בעיר וחבר בחברה להפצת הלשון העברית, ולאמו אמיליה (אתקה) לבית שפיצנדל.
בצעירותו למד בישיבת וולוז'ין, שם למד בין השאר יחד עם חיים נחמן ביאליק ועם פנחס טורברג, ולאחר מכן למד גם בקובנה (כיום בליטא), שם נחשף להשכלה כללית.
בהמשך ישב כמה שנים ביקטרינוסלב (כיום דניפרו, אוקראינה).
זלטקין שב לרוסטוב על הדון ופתח עסק לביטוח ימי.
בשנת 1905 עזב את רוסיה בעקבות הפוגרומים, והיגר לשווייץ.
תחילה התיישב בציריך ומאוחר יותר בז'נבה, שם פתח חנות ספרים ובהמשך ייסד הוצאת ספרים, שהמשיכה לפעול בידי צאצאיו ונודעה בשם Slatkine.
זלטקין החל לפרסם מאמרים כבר בשנת 1903 בכתב העת המליץ.
עיקר עיסוקו היה בחקר תולדות הספר העברי ובהווי היהודי בליטא בדורות קודמים.
בשנות ה־50 של המאה ה־20 פרסם זיכרונות על לימודיו לצד ביאליק בוולוז'ין בכתב העת מולד.
מחקריו הביבליוגרפיים זכו להערכה רבה, וביניהם עיסוקו ביצירתו של שבתי בס ותרומתו לראשית הביבליוגרפיה העברית.
מספר הזכרונות של רב ליטאי – פארודיה מרבי שלמה דוד מרדושקוביץ, פריז, תש"ט.
ראשית הביבליוגרפיה בספרות העברית – על שבתי בס וספרו "שפתי ישנים", תל אביב, תשי"ח.
אוצר הספרים : חלק שני, הערות, תקונים, הוספות ומפתח שמות המחברים לספר אוצר הספרים של ר' יצחק אייזיק בן-יעקב, ירושלים, תשכ"ה.
בין צאצאיו נמנים בני משפחת זלטקין, שהמשיכו לנהל את ההוצאה לאור בז'נבה.
נינו, איבן זלטקין (Ivan Slatkine), היה חבר המועצה הגדולה של ז'נבה ויו"ר התאחדות התעשיינים של רומנדי.
רבי מנחם מנדל מורגנשטרן מקוֹצק, מכונה גם השרף מקוצק (ה'תקמ"ז, 1787 – כ"ב בשבט ה'תרי"ט; 27 בינואר 1859) היה מייסדה של חסידות קוצק, ואחד הבולטים באדמו"רי החסידות בימיו.
התפרסם בגישתו האליטיסטית, בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה, ובחתירה לאמת המושלמת.
נולד בגוריי שבמחוז לובלין שבפולין.
אביו, רבי יהודה לייבוש, היה מתנגד.
סבו של רבי לייבוש מצד אמו היה רבי דוד היילפרין אב"ד אוסטראה ואיזיאסלב מברודי, תלמיד הבעש"ט.
בצעירותו נשלח לזמושץ', לישיבתו של הרב יוסף הוכגלרנטר שם בלט בלמדנותו ובהתמדתו ונקרא 'העילוי מגוריי'.
כשהיה בן 15 נסע עם מלמד תינוקות שנשלח אליו על ידי החוזה מלובלין והתחיל להתקרב לחסידות.
בגיל עשרים (תקס"ז) (1806) נשא את מרת גליקל, בת אייזיק ניי, מנכבדי העיירה טומשוב.
חותנו הבטיח לו נדוניה גדולה ומזונות לכל ימי חייו, החתונה התקיימה בטומשוב והוא קבע מקומו בעיר זו.
לאחר נישואיו למד בבית מדרשו של החוזה מלובלין.
שם התקשר לתלמידו של החוזה – רבי יעקב יצחק מפשיסחה (היהודי הקדוש), מייסד חסידות פשיסחה.
לאחר פטירת היהודי הקדוש ב־י"ט בתשרי ה'תקע"ד (1813) היה לתלמידו הגדול של ממלא מקומו, רבי שמחה בונם מפשיסחה.
ב־י"ב באלול ה'תקפ"ז (1827) נפטר רבי שמחה בונם ורוב חסידיו ובמיוחד המובחרים שבהם בחרו ברבי מנחם מנדל למנהיגם.
תחילה התיישבו רבי מנחם מנדל וחסידיו בעיירה טומשוב, אולם לאחר מכן, בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) בעקבות חילוקי דעות והבדלי מנהגים עם רבי יוסף מיאריטשוב וחסידיו, קבע מקומו בקוצק.
ב־תקצ"א (1830) תמך במרד הפולני יחד עם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר.
יש הטוענים כי עקב כך ברח לברודי שהייתה תחת שלטון אוסטריה, והחליף את שם משפחתו מהלפרין למורגנשטרן.
אולם מקורות מוסמכים יותר שוללים זאת, בחודש מנחם אב תקצ"ז (1837) נפטרה זוגתו הרבנית גליקל ונקברה בבית הקברות בעיר ווארקא.
בתחילת שנת תקצ"ח (1837) נישא בזווג שני עם הרבנית חיה בת רבי משה ליפשיץ (חלפן), אחות אשת רבי יצחק מאיר אלטר מגור.
בשנים ה'תרי"ג (1852) – ה'תרט"ז (1855) השיא את צאצאיו מהזווג השני כאשר החופות והטישים נערכו בחצר ביתו בהשתתפות קהל חסידים גדול.
בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) בתחילת הטיש כשהשמיע מתורתו, התעלף וחלה מאוד, מצבו היה קשה במשך כתשעה חודשים.
בסוכות ה'ת"ר (1839) החלים וחזר לערוך טישים.
כארבעים שנה לאחר פטירתו (שישים שנה לאחר התקרית) נפוצה שמועה שבאותה שבת התפרץ, ואמר דברי כפירה או חילל את השבת.
אולם לפי עדותו של רבי אלעזר מפולטוסק מחסידיו שנכח שם וטיפל בו כשהתעלף, ועל פי מחקריהם של משה פיירשטיין, דייוויד ביאלה ואחרים נראה ששמועות מאוחרות אלה לא מבוססות.
הרב ד"ר יצחק אלפסי כותב כי הסיפור מקורו הוא מ י.ל.
זלוטניק) אין בו קורטוב של אמת ומחוסר ידיעה נלכדו גם טובים בחוטי השקר של הסיפור.
רבי מנחם מנדל נפטר בכ"ב בשבט ה'תרי"ט (1859) ונטמן באהל בבית הקברות בקוצק.
דבריו האחרונים שאמר כצוואה לדורות היו "כל מי שיניח את ראשו בתורה הנני ערב בעדו שיהיה ממנו בזה ובבא, ומי שהוא בעל רגש ריקם ילך לנוקבא דתהומא רבא".
לאחר פטירתו קיבלו רוב החסידים, ובהם בניו וחתניו את הנהגתו של רבי יצחק מאיר אלטר מגור, ומיעוטם נשארו בקוצק אצל בנו רבי דוד.
קיימות מספר השערות לסיבת עזיבתו את חצר קוצק.
לפי גרסה אחת הדבר נובע ממחלוקת על אודות היחס הראוי כלפי המוני החסידים שהחלו לגדוש את קוצק שחלקם התקרבו גם לרבי מרדכי יוסף.
האחרון סבר כי יש לקרבם ולא לנהוג בתובענות מקצינה שתותיר רק את יחידי הסגולה.
עם הזמן התפתחה סביבו 'אדמו"רות', למורת רוחו של הרבי מקוצק.
רבים מהחסידים שדבקו בתחילה ברבי מרדכי יוסף חזרו לקוצק ובקשו את סליחת הרבי.
נטישת תלמידים את רבם נחשבה בעיניו כמרידה בה'.
החל מאז שחלה בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) ועד פטירתו, במשך 20 שנה, שהה בביתו ומיעט לצאת ממנו, אף לאחר שהחלים וחזר לערוך טישים כתשעה חודשים לאחר מכן.
למרות זאת המשיכו חסידים רבים להגיע לקוצק.
בתקופה זו, חסידים שרצו להיכנס אליו לעיתים נאלצו להמתין במשך ימים ואף שבועות, פרט לגדולי התלמידים ולמקורבים שהורשו להיכנס מיד.בעקבות כך נפוצו שמועות על כך שבכל אותה התקופה הסתגר בחדרו, הפסיק את הקשר עם חסידיו ורק מקורבים מעטים הורשו להיכנס אליו.
חסידי קוצק מכחישים את השמועות הללו בטענה שמקורם במשכילים ובמתנגדי דרכו ומביאים לכך סימוכין על ידי אירועים שונים שהתרחשו ממש באותה תקופה בה נטען כי הסתגר.
בתאריך כ"ז באדר ראשון שנת ה'ת"ר (1840) כחמשה חודשים לאחר פרישת רבי מרדכי יוסף, כתב רבי יצחק מאיר אלתר מגור מכתב חריף לידידו רבי אלעזר הכהן מפולטוסק מגדולי חסידי קוצק, בו הוא מזים את השמועות ומדגיש שפורסמו על ידי אנשים שרדפו את הרבי מקוצק והפיצו עליו עלילות שוא.
הרבי מקוצק לא השאיר אחריו כתבים או ספרים מודפסים.
על פי המסופר, שרף קודם פטירתו את כל כתביו, אולם נינו רבי יצחק זליג מורגנשטרן ואחרים טוענים שלא כתב כלל.
פורסם ממנו מכתב לרבי יצחק מאיר אלתר מגור מתאריך כ"ג בשבט תקפ"ח (1828).
נכדו, רבי ישראל מפילוב, הסביר שאביו וסבו לא השאירו אחריהם חידושים כיוון שאת כל כוחם השקיעו בהעמדת תלמידים.
במשך השנים יצאו ספרים שנכתבו על ידי נכדיו, ניניו ותלמידיו שבהם מובאות אמרות ששמעו ממנו או על פי עדות שומעיהן.
הספרים הראשונים שיצאו הם "רמתים צופים" שחיבר תלמידו רבי שמואל משינאווא והודפס בשנת ה'תרמ"א (1881), והספר "מדרש משה" שחיבר נינו האדמו"ר רבי משה מרדכי מפילוב ונדפס בשנת ה'תרס"ז (1906).
אמרות רבות עם ביאורים נמצאות בספר "שם משמואל", שחיבר נכדו האדמו"ר השני של חסידות סוכטשוב, רבי שמואל בורנשטיין, שיצא לאור בשנת ה'תרפ"ז (1926).
אמרות נוספות רבות מובאות בספרי אדמור"י בית גור – "שפת אמת", "אמרי אמת", "בית ישראל", "לב שמחה" ו"פני מנחם".
כן מופיעות אמרות בספרי תלמידים נוספים, "נפלאות חדשות" ו"ליקוטים חדשים" שכתב רבי יחיאל משה אב"ד יאדימאווע שיצא לאור בשנת ה'תרנ"ז (1896), "יד אבי שלום" שכתב רבי מאיר צבי שו"ב בזמושץ' שיצא לאור בשנת ה'תרמ"ב (1882), ו"מקדש מעט" שכתב רבי אהרון ואלדן (וואלדען) ויצא לאור בשנת ה'תר"ן (1890).
ספר ליקוטים ראשון שיצא וכולל ליקוט של אמרות רבות הוא "אוהל תורה", שנדפס בלובלין בשנת ה'תרס"ט (1909) על ידי הרב אליעזר ציגלמן.
ספר נוסף שכולל 900 אמרות הוא הספר "אמת ואמונה", שיצא לאור לראשונה בשנת ה'ת"ש (1940) על ידי רבי ישראל ארטן שעוד הכיר אחדים מגדולי חסידי קוצק ושמע אמרות מפיהם.
הספר זכה לברכתו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור.
אמרות נוספות מכתב יד שנכתבו על ידי האדמו"רים רבי צבי הירש מורגנשטרן מלאמז' ובנו רבי יחיאל מאיר מקוצק, וכן ה"בית ישראל", ה"פני מנחם" ועוד מתפרסמות לראשונה בספר "אמת ואמונה" החדש שיצא לאור בשנת ה'תשפ"א.
את תורתו ליקטו גם הספרים "עמוד האמת", "אמת מקאצק תצמח" ו"להבות קודש".
היה רגיל ללמוד עם תלמידיו בשיטת הפלפול בהזדמנויות שונות ובפרט מדי שבת לפנות בוקר.
הרבי מקוצק לא היה מאריך בתפילתו ונהג להתפלל בחדר הסמוך לבית המדרש ולא עם הקהל.
בניגוד לאחרים שתפילתם מלווה בהתלהבות ותנועות חיצוניות, הרבי מקוצק תלמידו של רבי שמחה בונם מפשיסחה, סבר כמוהו כי מהות התפילה הינה מצד השכל והמוח, והרי התפעלות הנובעת מהתבוננות שכלית בלבד אינה ניכרת כלפי חוץ.
בנוסף, התנועות החיצוניות אינן לגמרי אמיתיות ביחס לגישה הדורשת אמת מוחלטת וחסרת פשרות, לכן לא סבלו בקוצק שום תנועות בשעת התפילה, פרט למי שהיה מוכר כאיש אמת והתייחסו כלפיו ביראת כבוד שתנועותיו אמיתיות.
תפיסתו של ר' מנחם מנדל הייתה רדיקלית, טוטאלית וקיצונית; הוא שנא את הבינוניות, כאמרתו: רק סוסים הולכים באמצע הרחוב, בני אדם הולכים בקצוות , תבע מחסידיו לבקש את האמת באופן חסר פשרות, אף מתוך התנגשות עם החברה הסובבת.
אמרה נוספת המשקפת גישה זו; "מה לי עם כל אלפי החסידים, די לי בשלוש מאות צעירים שיחבשו עלה כרוב לראשם ויחגרו חבל מקש למתנם, יעלו עמי על הגגות, ונצעקה יחדיו; לה' הארץ ומלואה.
גישתו הייתה חריגה בקרב החסידים.
בעוד שרוב מובילי החסידות הדגישו את אהבת ישראל, את החדווה והשמחה ואת מידת הרחמים, הרי שהאדמו"ר ר' מנחם מנדל שם דגש על קונפליקט שעל האדם לקיים עם עצמו במטרה להגיע לחקר האמת וכן על מסירות מוחלטת של תלמיד לרבו ועל ציות מוחלט לדברי הרב, בבחינת "כזה ראה וקדש".
הרבי מקוצק עצמו הטיל מרות בתלמידיו, ולא היסס לבקר את עצמו ואת האחרים באופן נוקב וחריף.
הוא קבע רף גבוה של למדנות תורנית הנדרש מהמעוניינים ללמוד בקוצק.
לעג באופן ישיר לציפיותיהם שיהיה אדמו"ר ככל האדמו"רים (עשיית מופתים).
חסידי קוצק היו חוזרים על אימרתו הידועה של הרבי שמחה בונם מפשיסחא בנושא, "אותות ומופתים – באדמת בני חם" גישתו עוררה, כצפוי, כעס הן בקרב המתנגדים והן בקרב החסידות הממוסדת יותר.
וגם התעניינות שנגמרה באכזבה מטעם קבוצות מיסיונרים ומשכילים, שציפו, לנוכח ההתנגדות אליו, שיצטרף למחנם, אולם ד"ר אביעזר כהן במחקרו בשנת ה'תשס"ו כותב 'שמועה זו הובררה לאחר בדיקה כמופרכת'.
גם הסופר מאיר אידלבוים בכתבה בעיתון העולם (שבועון) כותב כי הסיפור לא נתאמת משום מקום, גם מדברי ראש עירית קוצק במכתב לקהילה היהודית במזריץ מ-17 בינואר 1924 והזקנים שהתגוררו בקוצק בשנים אלו נראה כי הסיפור הוא מאגדת המשכילים.
הרבי מקוצק היה מעורה עד לשנותיו האחרונות בכל הנוגע להעמדת רבנים בעלי שיעור קומה.
בשנת ה'תר"ו (1846) התייעצו עימו בני העיר גוסטינין במי לבחור לרב, והמליץ להם על רבי יחיאל מאיר מגאסטינין שקיבל את המינוי.
באותה שנה, מינה למו"צ בקוצק את רבי ליפמן דוד שובקס והעניק לו סמיכה לרבנות, ככל הידוע זו הפעם היחידה שהעניק סמיכה לרבנות.
בשנת ה'תרי"ב (1852), הורה לתלמידו רבי שמחה יאיר רוזנפלד לקבל את רבנות .
בשנת ה'תרי"ג (1853) שלח לכתוב לרבי זאב וואלף לנדא (לימים האדמו"ר מסטריקוב) לקבל את הרבנות בטשכנוב במקום אביו שעבר לפלאצק.
בסוף אותה שנה הגיעה לקוצק משלחת מקהילת זוואלין בהצעה למנות את רבי חנוך הניך הכהן לוין (האדמו"ר מאלכסנדר) למשרת הרבנות, המינוי מצא חן בעניו, אולם לא יצא לפועל בסופו של דבר.
בשלהי שנת ה'תרט"ו נשלח בשמו מכתב לרבי חנוך הניך ובו הוא ממליץ ומאיץ בו לקבל את הרבנות בנובידבור.
בשנת ה'תרט"ו (1855) פעל למנות את מחותנו רבי זאב נחום בורנשטיין למשרת הרבנות בביאלא במקום רבי משה מיכל שנפטר.
באותה שנה הוצע לתלמידו רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לכהן כרב בעיר פלוצק, ר' אלעזר התייעץ עימו בנושא, מאחר שעיר זו הייתה מעורבת בין חסידים ומתנגדים.
הרבי מקוצק הורה לו להוכיח אותם בחריפות על המצב הירוד של שמירת תורה ומצוות בעיר, ואם יקבלו את מרותו זה יהיה סימן עבורו לקחת את רבנות העיר ויצליח במשימה.
בתחילת שנת ה'תרט"ז (1856) הצליח למנות את נכד היהודי הקדוש רבי אפרים הכהן חעלעמער לרבנות בעיירה שטעקאטשין, במכתב ששיגר בנו רבי דוד מקוצק לעסקנים בעיר כתב כי נותן בהם אמון שיבצעו את רצון הרבי.
גם תלמידו החידושי הרי"ם הצטרף למכתב והוסיף מספר מילים.
בחודש אב ה'תרי"ח (1858) נתן הסכמה לספר 'אבן משה' של רבי משה פרלמוטר, ההסכמה נכתבה על ידי נאמן ביתו רבי הירש טומשובר.
ספר נוסף שראה והביע את קורת רוחו היה 'קב חן' של רבי נח מקארוב.
בשנת ה'תרי"ב (1852) נתקבל הרב צבי הירש חיות רבה של זולקוב, שהיה מקורב לתנועת ההשכלה, לכהן כרב בעיר קאליש.
הרבי מקוצק, שחווה את ההשפעה שחוללה תנועת ההשכלה הן מבחינת יהודים דתיים הן מבחינת החילוּן שבא בעקבותיה, הביע את מורת רוחו מהמינוי באומרו לחסידי קאליש שבאו אליו (כפי שנמסר מהרב ישכר תמר): "בשביל קאליש, היושבת על הגבול לא יצלח רבכם.
הוא לא חזק שיוכל לשמור את בני העיר מרוחות ההרס והטמיעה הפורצות דרך ארץ אשכנז".
בשנים ה'תר"ד–ה'תרי"ג (1844–1853) בתוקופת הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, נחקקו חוקים שבמסגרתם נאסר על היהודים ללבוש את לבושם היהודי ולהחליפם בלבוש אירופי, וכן נדרשו לגלח את פאות ראשם ופאת זקנם, דעתו של הרבי מקוצק הייתה כי בעניין החלפת הביגוד אין למסור את הנפש ולצאת בהתנגדות נחרצת מול השלטונות.
בשנת ה'תר"ו (1846) נודע לרבי מקוצק כי האדמו"ר רבי ישראל יצחק מוורקא עומד להיפגש עם השר משה מונטיפיורי ולבקש ממנו לפעול אצל הצאר לביטול הגזירה, אמר הרבי מקוצק כי 'נסיעתו לשווא מאחר שדבר זה לא קרוב ללבו של מונטיפיורי', ואכן השר מונטיפיורי לא סייע לביטול הגזירה.
על אף הפשרה שנתקבלה בשנת ה'תרי"ג (1853) בה נסוגו מהדרישה לגילוח הזקן והפאות והוסכם ללכת בלבוש הסוחרים הרוסים שכלל כובע מצחיה (אידיש'ע היטל) סבר הרבי מקוצק שכובע זה הוא חוקות הגוים ולא העזו החסידים להיכנס אליו בכובע זה רק בכיפה.
גם לאחר הסתלקותו לא ההין איש להיכנס לאהל קברו בכובע הנהוג, מפחד ומורא מהקפדתו.
לרבי מקוצק היו אלפי חסידים ובתוכם רבים מגדולי רבני פולין.
שמותיהם של מאות מתוכם נמנו על ידי יהודה אריה לייב לוין בספרו 'בית קוצק' ועל ידי החוקר יצחק אלפסי בספרו 'הרבי מקוצק'.
רבי יצחק מאיר אלתר בעל ספר "חידושי הרי"ם" ומייסד חסידות גור.
גיסו ומחותנו של הרבי מקוצק, אליו נסעו מרבית החסידים כולל שני בניו (רבי בנימין ורבי משה ירוחם) ושני חתניו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
רבי חנוך הניך הכהן לוין האדמו"ר מאלכסנדר.
רבי זאב נחום בורנשטיין, אב"ד ביאלא ומחבר ספר 'אגודת אזוב', אביו של ה'אבני נזר'.
רבי מרדכי יוסף לינער - הרבי מאיז'ביצה, בעל "מי השילוח".
רבי יהודה לייב איגר האדמו"ר מלובלין.
רבי אברהם מרדכי אלטר, בנו של החידושי הרי"ם אבי השפת אמת ומחותנו של הרבי מקוצק.
חתנו, רבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכוטשוב, מחבר הספרים "אבני נזר" ו"אגלי טל".
רבי מרדכי מנחם מנדל קאליש האדמו"ר מוורקא, בנו של רבי יצחק מוורקא.
רבי יחיאל מאיר ליפשיץ האדמו"ר מגוסטינין.
רבי אברהם רבינוביץ האדמו"ר מפוריסוב, נכדו של "היהודי הקדוש" מפשיסחא.
רבי שמואל משינאווא, בעל ספר 'רמתים צופים' על תנא דבי אליהו.
רבי נח מקארוב, בעל מחבר הספר 'קב חן'.
רבי בן ציון רבינוביץ מאוסטרובה, ממעתיקי השמועה בדור לפני השואה.
רבי אהרן שמחה פליצקער מגומבין, מחבר 'אמרי אש' על התורה ו'רמזי אש' על תנא דבי אליהו.
רבי יעקב יצחק קארו מוולאצלאוועק, בעל ה'קאצקער קוויטל'.
רבי הירש'לי מאפטשנע (דישקיס) חותנו של רבי דוד מקוצק.
רבי אליהו לרמן, האדמו"ר מוויסקוט, מחבר הספר "אזור אליהו".
רבי ברוך שפירא, האדמו"ר מצ'יז'ב.
רבי ליפמן דוד שובקס, ראב"ד בד"ץ החסידים בירושלים.
רבי יהודה לנדא, נכד בעל 'הנודע ביהודה'.
רבי יצחק פייגנבוים, אב"ד ווארשא.
רבי מתתיהו קורנר אב"ד בערים קוסוב (בגליל וונגרוב) וקוצק.
רבי זעליגל סאקאלאווער, ממלמדי האדמורי"ם מגור האמרי אמת והבית ישראל.
רבי נחום ישראל ורשביאק, האדמו"ר מליפנא.
רבי אהרן ולדן מהדיר הספרים 'קול שמחה' 'מקדש מעט' 'שם הגדולים החדש'
רבי ליפמאן ליטמנוביץ חתן האדמו"ר בעל ה"תפארת שלמה" וחותנו של רבי שמואל בורנשטיין מסוכוטשוב.
רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן האדמו"ר מפילץ.
רבי שלום צבי הכהן אב"ד זגערזש
רבי זאב וואלף יהודא אורנר
רבי דוד מורגנשטרן (ה'תקס"ט - כ"ב תמוז ה' תרל"ג) האדמו"ר השני מקוצק.
צאצאיו של רבי דוד נהגו באדמו"רות במקומות שונים: פילוב, סוקולוב, לומאז ועוד.
רבי בנימין מורגנשטרן (ה'ת"ר - ג' באדר ה'תרכ"ו).
חתנו של בן דודו רבי אברהם מרדכי אלטר (בנו של ה'חידושי הרי"ם' ואבי ה'שפת אמת').
רבי משה ירוחם מורגנשטרן (ה'תר"א - כ"ב בסיון ה'תרכ"ה).
חתן רבי איצ'ה בלאס מגור, מחסידי קוצק.
הרבנית שרה צינה (ה'תקצ"ט - כ"ד בכסלו ה'תר"ע).
אשתו של רבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, בעל האבני נזר ואגלי טל.
אחותה התאומה, ברכה (ה'תקצ"ט - י"א בתמוז ה'תרע"ב), אשתו של הרב דב זאב הכהן רפפורט, רבה של קוצק.
רבי מנחם מנדל מוִויטֵבְּסְק (ה'ת"צ – א' באייר ה'תקמ"ח; 1730 – 8 במאי 1788) היה מגדולי אדמו"רי החסידות בדור השלישי לבעל שם טוב.
עלייתו לארץ ישראל בראשות 300 איש מכונה "עליית תלמידי הבעל שם טוב", והיא נחשבת לעלייה משמעותית באותה העת.
נולד בשנת ה'ת"צ (1730) בוויטבסק שבאזור רוסיה הלבנה, בדוכסות ליטא שבאיחוד הפולני-ליטאי.
אביו משה היה ממקורבי הבעש"ט, והביא אליו את בנו כבר בגיל תשע.
לאחר שגדל התגורר במינסק, והיה מגדולי תלמידיו של המגיד ממזריטש והפיץ חסידות בשליחותו ברוסיה הלבנה ("רייסין") ובליטא (בליטא יחד עם רבי אהרן הגדול מקרלין).
לאחר פטירת המגיד חזר לוויטבסק ולאחר מכן עבר להורודוקי הסמוכה.
לאחר פטירת המגיד הוכתר למנהיג החסידים ברוסיה הלבנה על פי צוואת המגיד.
משפט מפורסם מיוחס אליו: "ברייסין מצאתי לבבות שלמים ובגדים קרועים, הפכתי אותם ללבבות קרועים ובגדים שלמים".
יחד עם רבי שניאור זלמן מלאדי ניסה להפגש עם הגאון מווילנה, כדי להניאו מהתנגדותו לחסידות, אך הפגישה לא יצאה לפועל, כיוון שהגר"א מיהר לעזוב את העיר לפני הגעתם.
לאחר עלייתו לארץ מילאו את מקומו בהנהגת חסידי רוסיה הלבנה תלמידיו, רבי ישכר בער מליובאוויטש ורבי שניאור זלמן מלאדי.
באדר ה'תקל"ז (1777) עלה לארץ ישראל בלווית שלוש מאות איש, שרובם הצטרפו באמצע הדרך, ובתוכם שני תלמידיו - רבי אברהם מקליסק ורבי ישראל מפולוצק.
גם רבי שניאור זלמן מלאדי הצטרף אך חזר בו באמצע המסע ונשאר בחו"ל בהוראתם של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק כדי שינהיג את חסידי רוסיה הלבנה.
תחילה התגורר בפקיעין, לאחר מכן עבר לצפת אך בשל רדיפות הטורקים והערבים, ועלילה שהעלילו עליו, עבר לטבריה, וייסד בה את היישוב החסידי.
יש אומרים שהתיישב בדירתו של ר' שלמה מחלם לאחר שזה עזבה.
בהמשך בנה רבי מנחם מנדל מבנה בן שלש קומות שהיה למרכז החבורה החסידית, ובו שהו החסידים בימי מגפת הדבר של שנת 1786. (כיום ישנו במקום כולל אברכים של חסידות קרלין סטולין).
הוא כילה את כל כספו על יישוב ארץ ישראל והחזקת עדתו, עד שנפטר עני מרוד.
היה בין מקימי קופת מעות ארץ הקודש בנשיאותו של רבי שניאור זלמן מלאדי ולאחריו רבי מרדכי מלעכוויטש שדאגה להעביר כספים מחו"ל עבור היישוב החסידי בארץ ישראל.
הוא נפטר בא' באייר ה'תקמ"ח (1788) בטבריה, ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה, בחלקת תלמידי הבעש"ט.
השאיר בן ובת, רבי משה שנישא ליוכבד בת למשפחה ספרדית ידועה וחשובה, וזיסל אשת רבי דב בער.
נהג לחתום את איגרותיו בתואר "השפל באמת", גם על מצבתו לא הסכים שיכתבו דברי הלל ושבח, אלא רק את שמו.
הרמ"מ ראה לנכון את הצורך לאיחוד הקהילות בעם ישראל בין ספרדים ואשכנזים ואף השיא את בנו לבתו של הרב אבולעפיה מטבריה.
רבי מנחם מנדל חיבר מספר ספרים, הידוע ביניהם הוא הספר "פרי הארץ", בספר פירושי פרד"ס על חמשה חומשי תורה על דרך החסידות ובסופו מכתבים (שחלקם כתב רבי אברהם מקאליסק, תלמידו המובהק ויד ימינו) אשר נשלחו אל חסידיו במזרח אירופה.
תוכנם של המכתבים כלל דברי שבח וחיזוק חידוש ההתיישבות בארץ ישראל ובטבריה בפרט, בקשות לעזרה ולתמיכה כלכלית, וכן הוראות להנהגת החסידים שהשאיר מאחוריו.
ספריו הנוספים הם "פרי העץ" ו"ליקוטי אמרים".
נפטר בשנת תקס"א 1801, (אשתו סניורו יוכבד בת שרה רבקה לאה אבולעפיה מירושלים.
2. שמואל שהיה חתן של מרים בת ר' נחמן מברסלב ששהה אז בא"י.
(התארסו בשנת תקנ"ט - 1798, אך החתן נפטר לפני חתונתו).
אשת דב בער בן עזריאל.
(נפטרה צעירה והשאירה שני יתומים, תינוק בן חצי שנה {נפטר בילדותו} וילדה ששמה בריינא שהייתה בת שבע שנים אותם גידל אחיה משה, כי אביהם שהתאלמן יצא לחו"ל להינשא בשנית)
החוקרת מור אלטושלר בספרה "הסוד המשיחי של החסידות" בעמוד 306 אודות משפחתו וצאצאיו של ר' מנחם מנדל מויטבסק טוענת, שלפי המכתבים שנמצאו, היו לר' מנחם מנדל מויטבסק 2 חתנים.
הרב מנחם מנדל כשר (7 במרץ 1895, י"א באדר ה'תרנ"ה – 3 בנובמבר 1983, כ"ז בחשון ה'תשמ"ד) היה תלמיד חכם וראש ישיבה שחיבר מעל 30 ספרים בנושאים תורניים, בהם יצירתו המקיפה "תורה שלמה".
עסק רבות בתורת רבי יוסף רוזין ("הרוגצ'ובר"), הוציא רבים מכתביו לאור ופרסם את הספר "מפענח צפונות" שנועד לפרש את יצירתו של הרוגצ'ובר - צפנת פענח (על הרמב"ם) וצפנת פענח (שאלות ותשובות).
זכה בפרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשכ"ג (1963) ופעמיים בפרס הרב קוק (1944 ו-1951).
בעל תואר דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי.
השתייך לחסידות גור, ותמך בציונות.
נולד בוורשה לרבי יצחק פרץ קאַשער ולפערלא (פאולה) לבית פכהולדר.