tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט הכריז פרידריך וילהלם השלישי מלך פרוסיה מלחמה על צרפת.
בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן שוודיה, פורטוגל וסקסוניה.
בכך פרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, ונפוליאון הקים את דוכסות ורשה ומינה למנהיגה את מלך סקסוניה.
בכתב הזכויות של העיר נאסר על יהודים לשבת בה.
עם זאת, תיעוד לישיבת יהודים בעיר קיים מסוף המאה ה-15. יישוב זה התגבש לכדי קהילה של ממש בסוף המאה ה-18, עם ביטול איסורי המגורים באופן רשמי, הגם שבתקופה הפרוסית הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע מסוים.
בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיר בית כנסת וקודש בה בית עלמין.
בשנת 1919 ערכו חיילי הצבא הכחול פרעות ביהודי העיר, ואלה נמשכו גם במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן בתי ספר עבריים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 התגברו התקיפות האנטישמיות בעיר.
פולטוסק נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, עיקול חשבונות בנק, חובת תשלום סכומי כופר וחטיפה לעבודות כפייה.
ב-11 בספטמבר רצחו הגרמנים כמה עשרות יהודים בעיר, וגירשו כ-300 מיהודיה מזרחה.
ב-26 בספטמבר 1939 גירשו הגרמנים את כל יתר יהודי העיר לשטחי הגנרלגוברנמן.
חלקם נרצחו באוסטרוב מזובייצקה בחודש נובמבר שלאחר מכן, בטבח המוני שבוצע במקום.
לאחר גירוש יהודי העיר, בזזו הפולנים והגרמנים את בתיהם.
בשנת 1943 ריכזו הגרמנים כמה מאות יהודים שעוד נותרו בסביבת העיר בבית הכנסת הגדול בה, אשר שימש כגטו, בו הועסקו היהודי בעבודות כפייה.
לאחר כמה חודשים שולחו כל יושבי המקום לאושוויץ.
פולחן עצים הוא תופעה אוניברסלית עתיקת יומין המאפיינת תרבות עממית משותפת, החוצה גבולות אתניים ודתיים.
עדויות לכך ישנן החל מתקופת המקרא ועד ימינו.
במקרא מופיעה עדות לפולחן העצים באיסור המפורש להימצאותם של עצים נטועים בסמוך למזבח ה' ().
בנוסף, אחת מהוראות המילה 'אשרה' במקרא היא חפץ פולחני עשוי עץ, המייצג את האלה "אשרה" ואת פוריותה.
פולחן ה'אשרה' היה חלק מהפולחן הכנעני ופשט גם בקרב בני ישראל, מה שהוביל לכך שנביאי ה' יצאו בזעם כנגדו.
נראה שבחלק מהמקרים שימשו העצים כנקודת ציון בולטת למקום קיום הפולחן בלבד (מלכים א' יד כג; מלכים ב' טז ד; ועוד) וגם סיפקו צל למקום הפולחן (הושע ד יג).
שמות העצים 'אלון' ו'אלה', שמשולב בהם השם 'אל', המבטא כוח ועוצמה, משקפים את שימושם בפולחן.
עצים אלו היו בדרך כלל גדולים (יחזקאל ו יג), והשתמרו הודות לקדושתם וטיפוחם בידי האדם.
כמו כן אנו מוצאים תופעה של עצים מקודשים הסמוכים למקומות קדושים, ואשר לידם נקברו אנשים, כמו דבורה מיניקת רבקה "מתחת לבית אל תחת האלון" ().
בחפירות ארכאולוגיות בכמה אתרים בארץ, יוחסו שרידי עצים לפולחן ה'אשרה', בשל זיקתם לאתר קבורה או במה פולחנית.
בתקופת המשנה היה עדיין פולחן ה"אשרה" נפוץ באזורים שונים בארץ, אך הוא נדחק עם התפשטות הנצרות.
נראה שבתקופה הביזנטית הוא התקיים רק באזורים בהם עדיין התגוררה אוכלוסייה פגנית.
אך על אף שהנצרות ניהלה מלחמת חורמה נגד הפולחן האלילי, עדיין קלטה לתוכה השפעות אליליות, ונאלצה להתפשר ולקבל את פולחן האשרה במעטה נוצרי, לפחות בחלקו.
למן המאה הרביעית פיתחה הכנסייה מערכת ענפה של פולחנים ותפילות הקשורים למקומות בהם אירעו מעשי מופת הנזכרים במקרא ובברית החדשה, אשר במסגרתם צוינו עצים קדושים הקשורים לאירועים אלה.
כתוצאה מכך, פולחן העצים הקדושים במתכונתו הקדומה נעלם כמעט לגמרי.
בימי הביניים נותרו עדיין שרידים לפולחן האלילי בשכבות אוכלוסייה אחדות, כתופעה עממית משותפת ליהודים ולמוסלמים.
פולחן האשרה נעלם לחלוטין, ונותרו ממנו רק סממנים חיצוניים.
המאמינים לא עבדו יותר את העץ, אך מעמדו כאובייקט מקודש השתמר, וחל איסור לפגוע בו.
מנהגי העלייה לרגל, סממני הקדושה שנקשרו לעצים, טיפוחם ואופן השתמרותם היו דומים.
רוב הידיעות על כך הן מהמקורות היהודיים, המציינים את קדושת הקברים היהודיים בקרב יהודים ומוסלמים כאחד, כאשר עבור המוסלמים הם שימשו כקדושים מקומיים.
המקורות ההיסטוריים (בעיקר ספרות נוסעים) מציינים את ההתייחסות לעצים המקודשים סמוך לציוני קברים של דמויות מקראיות, ובעיקר של חכמים מתקופת המשנה והתלמוד.
בעת החדשה כמעט ונעלמה התופעה בקרב היהודים, אך עדיין נותרה מצויה בקרב המוסלמים, יחד עם מנהגים שונים הקשורים בכך, כמו קשירת פיסות בד על העצים.
במאה ה-19 וה-20 תועדו בארץ ישראל, בעבר הירדן ובלבנון פולחן עצים במקומות כמו עייתא א-שעב (אלון מצוי), וואלי מרביי ביטא (אלון מצוי).
עצים גדולים שרדו במקומות שונים בארץ עקב קרבתם למתחם מוסלמי מקודש.
באזור חברון וגוש עציון: שייח' אחמד אל-עבד (אלונים), מסל א-שייח' איברהים (אלונים וקטלב), שרפאת (שני אלונים המקודשים לשייח'ה בדריה), נבי דניאל (אלונים), ועוד.
בימינו החלה התעוררות מחודשת של היהודים בעניין קברי הקדושים, שיצרה גם הערצה מחודשת של עצים בידי היהודים, כמו בקבר יונתן בן עוזיאל בעמוקה, ציון הקבר של פנחס בן יאיר בכניסה לבית הקברות החדש בצפת, ועוד.
התופעה רווחת בעיקר באזור הגליל, אך גם ביהודה ושומרון.
מסורות ומנהגים הקשורים בהערצת העצים
המקומות הקדושים שימשו יהודים ומוסלמים כמקום משותף לעלייה לרגל, לנדרים ולהדלקת נרות.
במקומות מסוימים הפיקו שמן מהעצים להדלקה באתר עצמו.
בנוסף, נהגו לקשור חפצים או בדים לעצים, כדי לקדש את בקשת האדם שתלה אותם, או לקרוע את המחלה ולהעבירה מהבד הלקוח מאדם חולה אל העץ, וכדומה.
מנהג נפוץ בקרב הצליינים היה ליטול מזכרות מהמקומות הקדושים, ששימשו עבורם כמזכרות לחוויית הביקור, לסגולה ולרפואה.
בתקופה זו חל איסור לכרות את העץ או להשתמש בפרותיו לצורכי חולין.
מטרתו הייתה, בין היתר, למנוע את פגיעת העצים הקדושים בידי המאמינים.
קיימים סיפורים עממיים הממחישים את עוצמת העצים הקדושים ואת העונשים שהוטלו על אלה שפגעו בהם.
יחס היהדות והאסלאם לפולחן העצים
בימי הביניים ראו המאמינים בעצים הקדושים דרך ביטוי מוחשית לאמונתם, לצד עבודת האל הרוחנית.
אך רעיון המונותאיזם הצרוף באורתודוקסיה היהודית והמוסלמית, לא יכול לאמונה העממית של קדושת העצים.
חלק מחכמי הדת המוסלמים ניסו בכל הדורות להילחם בתופעה זו ולעקרה, אך לשווא.
היו מהם שאף האשימו את חכמי היהודים בהנהגת פולחן זה.
מהמקורות עולה שיחסה של היהדות לתופעה זו היה בדרך כלל סובלני יותר, ואף מובלט יותר, מאשר באסלאם.
מידע רב על התופעה ומאפייניה ניתן למצוא במאות ה-15 וה-16. התפשטות הקבלה במאה ה-16 אף הביאה לפריחת הפולחן וציון של קברים ועצים קדושים.
גם אם היו חכמים שדעתם לא הייתה נוחה מכך, הרי שבדרך כלל אין לכך ביטוי ברור.
ניתן לראות אף מצב הפוך: בדור האחרון פסק הרב חיים דוד הלוי שעצים המקודשים למוסלמים מותרים בהחלט בכל הנאה.
באשר לעצים הקדושים לנוצרים, לעומת זאת, קבע כי יש מקום לאיסור.
ברובד הפסיכולוגי ממלא העץ הקדוש, וקשירת חפצים אל ענפיו, תפקיד חשוב במכלול הרגשות הפוקדים את המאמין העולה לרגל למקום הקדוש.
הפסיכולוגיה הסביבתית המודרנית טוענת כי צמחייה ירוקה המלווה במים, נוף פתוח ושמש, מהווים את הסביבה הנעימה ביותר לאדם.
תנאי סביבה אלו נמצאים ברוב שטחי הגליל בהם מצויים ציוני הקברים, ולכן ניתן להניח כי האדם יחוש בנח בקרבה אל העץ בתוך הפעילות הדתית במרחב הקדוש.
תופעת הערצת הקדושים (ולא רק עצים) היא דרך נוחה וקלה לפעילות דתית שאינה מחייבת הזדהות מלאה וקיום הדת האורתודוקסית, ומשחררת את רגשות האשם על אי קיומה.
כך יכול האדם לבקש על עצמו ולעסוק בפעילות דתית אף אם אינו שומר את מצוות הדת כולן.
מחקרים שעסקו בפסיכולוגיה של תקשורת אל-מילולית הראו כי דווקא קשירת החפצים לעצים, ולא התפילה, היא בעלת ההשפעה הגדולה יותר על המאמין.
ניתן להבחין כי תופעת העצים הקדושים ומכלול מנהגיה נפוצה יותר בקרב נשים.
מחקרים הראו כי נשים בממוצע הרבה יותר "דתיות" או "רוחניות" מאשר הגברים.
מיני העצים הקדושים בעבר ובהווה
רשימת מיני העצים המופיעים במקורות היהודים מגוונת מאוד, וקשה לקבוע בהחלטיות מדוע נבחרו דווקא אלו כעצים קדושים.
נראה שבדרך כלל הדבר מקרי.
רבים מהעצים הקשורים למשק האדם הם עצי פרי שניטעו בידי התושבים ועם הזמן הפכו למקודשים.
אך יש גם עצי בר, כמו אלון מצוי, אלה ארצישראלית, זית, חרוב מצוי (כעץ בר וכעץ תרבות) ועוד.
מחוז פולטבה (באוקראינית: Полтавська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן במרכז המדינה, ובירתו העיר פולטבה.
שטח המחוז כ-28.7 אלף קמ"ר, מדורג במקום השישי בגודלו, ומהווה 4.76% משטחה הכולל של אוקראינה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,454,245 תושבים, נתון המדרג אותו במקום ה-12 באוקראינה.
לפי מפקד אוכלוסין של שנת 1897 כ-3% מאוכלוסיית המחוז היו יהודים.
בעיר קרמנצ'וג חלקם של היהודים היה כ-22% בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה רוב היהודים שנותרו באזור נרצחו על ידי הנאצים.
תושבת האזור יקטרינה פנצ'נקו זכתה בתואר חסיד אומות העולם על פעילותה להצלת יהודים.
המחוז גובל בצפון במחוזות צ'רניהיב וסומי, במזרח בחרקוב, בדרום בדניפרופטרובסק וקירובוגרד, ובמערב בצ'רקאסי וקייב.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז פולטבה מחולק ל-4 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה לובני Лубенський 5488 194,400 לובני מחוז משנה מירהורוד Миргородський 6296 206,200 מירהורוד מחוז משנה פולטבה Полтавський 10859 600,500 פולטבה מחוז משנה קרמנצ'וג Кременчуцький 6106 399,400 קרמנצ'וג
פולחן הקדושים הוא פן דתי בפולחן האבות.
מתקיים בתרבויות רבות ברחבי העולם.
מתקיים בדתות מונותאיסטיות ובדתות פוליתאיסטיות.
הביטוי מתייחס אל המת שנחשב לנערץ ומקודש בזכות חייו ופועלו, ובזכות סגולותיו שהתגלו לאחר מותו.
האמונה בקדושים מבטאת את החלק המיסטי והקשר האינדיבידואלי של המאמין או של הקהילה עם הדמות.
בתרבויות רבות פולחן הקדושים כולל: עריכת פסטיבלים, עלייה לקבר הקדוש, תפילה והחזקת שרידיו.
פולחן הקדושים ביוון העתיקה ורומא העתיקה
בפוליס היוונית היה נהוג לכבד את זכרו של "הורס", דהיינו גיבור מקומי שלרוב היה חצי אל.
פולחן הקדושים ביוון העתיקה היה חלק מהזהות והגאווה של הפוליס אשר הייתה מתפארת בגיבוריה ומייסדיה ולרוב התחרתה עם ערים אחרות על החזקת שרידים של גיבורים מוערצים בכל רחבי יוון העתיקה.
כך למשל היוונים העתיקים היו נוהגים לבנות לכבוד גיבוריהם מקדשים, מזבחות, אנדרטאות הנצחה, וכן לחגוג לכבודם פסטיבלים ולנקוב בשמות הגיבורים הפטרונים של עירם.
היו אף ערים שהציגו במקדשים חפצים הקשורים לגיבור מסוים כמו למשל "הכידון של פרסאוס" או "המגן של אכילס".
בעיר בספרטה למשל טענו כי נמצאת ברשותם הביצה שהטילה לדה (LEDAׂ).
בדומה ליוון העתיקה גם ברומא העתיקה נהגו לקיים טקסים לכבוד המתים ולהנציח גיבורים מקומיים.
כך למשל, בתקופת המלוכה והרפובליקה הקדומה נהגו הרומאים להנציח את כבודם של אבות הבית שנקראו בפיהם "ספיריטואל".
במהלך תקופת הרפובליקה המאוחרת, עם תחילת העלאת תולדות רומא בכתב, במאה ה-3 לפנה"ס, החלו להתגבש דמויותיהם הברורות של מייסדי רומא, וכך החל גם פולחנם.
למשל: פולחן מייסדי רומא האגדיים, התאומים רמוס ורומולוס, התקיים במערה קטנה מחוץ לחומות העיר רומא, שבה, האמינו הרומאים, הניקה אותם הזאבה לאחר שמצאה אותם על גדות הנהר טיבר.
כמו כן, בתקופתו של אוגוסטוס קיסר החל להיות נפוץ יותר ויותר פולחנו של אינאס, שנחשב אבי הרומאים ואבי ה"יוליים", שושלתם המשפחתית של יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר.
בנצרות המערבית קדוש הוא אדם אשר הוכרז ככזה על ידי הכנסייה הקתולית בתהליך קאנוניזציה.
הכרזה על קדוש היא הרמה הרוחנית הגבוהה ביותר שאליה מאמין נוצרי קתולי יכול לשאוף.
ישנן שתי דרכים להכריז על אדם כקדוש, דרכים אשר התפתחו לאורך ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית.
האחת היא היותו מרטיר - והשנייה היא על פי מידת המוסריות והניסים שהאדם ביצע.
פולחן הקדושים התפתח עוד מראשית הנצרות על ידי הכנסייה, אשר קידשה את האנשים שהקריבו את חייהם למען האמונה בה.
סביב זכרם התפתחו פולחני קברי קדושים והם היוו השראה לסיפורי קדושים.
במרוצת השנים המשיכה הכנסייה להכריז על קדושים מקומיים כדי לזכות בנאמנותה של האוכלוסייה המקומית, וכדי להעלות ולחזק את שייכות הקהילה לדת הנוצרית.
ברוב המקרים נתפס הקדוש כאמצעי שדרכו ניתן לתקשר בצורה טובה יותר עם האל.
צורות הפולחן לכבודו של הקדוש הן: תפילה ישירות לקדוש, יום או ימי חג, עלייה לרגל לקברו, ותפילה לשרידיו.
לרוב מיוצגים הקדושים על ידי איקונין.
שרידי קדושים נעשו מאז ימי הביניים המאוחרים לחפצי פולחן עיקריים לייצוג הקדוש והם כיום נחשבים לחפצי קודש יקרי ערך בידי הנוצרים המאמינים אשר רואים בהם כחפצים אשר מסוגלים להעניק סגולה ולבצע נסים.
בעבר היו נוהגים להישבע רק מול שרידי קודש (בדומה לשימוש בספרי תנ"ך בבתי משפט אמריקאים כיום).
סיפורי הקדושים נאספו ברובם במאה ה-13 בספר הקרוי מקראת הזהב.
חגם של כל הקדושים הקתולים מצוין ב-1 בנובמבר ביום כל הקדושים.
הכנסייה הפרוטסטנטית ברובה דחתה את פולחן הקדושים מכיוון שהוא נראה היה לרפורמיסטים של המאה ה-16 "כעבודת אלילים".
עם זאת, כנסיות פרוטסטנטיות מסוימות, בהן הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הלותרנית שימרו במידת מה את פולחן הקדושים בגרסה ייחודית להם.
בנצרות האורתודוקסית אדם מוכרז כקדוש בתהליך הנקרא גלוריפיקציה, אשר שונה מהתהליך המקובל בכנסייה הקתולית.
על פי התפיסה האורתודוקסית, התהליך מבוצע על ידי אלוהים, ולא על ידי נציגים של הכנסייה עלי אדמות.
לאחר שהאדם נעשה קדוש על ידי רוח הקודש, האל יכול להלל את האדם על ידי ביצוע של נס.
בסופו של דבר, הגלוריפיקציה תוכרז על ידי בישוף, בדרך כלל לאחר חקירה, שנועדה להבטיח שהאדם היה בעל אמונה אורתודוקסית, חי חיים הראויים לחיקוי, ושהעדויות לנסים שיוחסו לו הן אמינות.
הגלוריפיקציה אינה הופכת את האדם לקדוש, אלא רק מציינת את קדושתו, שהוכחה על ידי האל.
למרטירים לא מתבצע תהליך רשמי של גלוריפיקציה, שכן העדות להקרבתם האישית מספיקה כדי להוכיח שהאל הפך אותם לקדושים.
מאפיין נוסף השונה בין קדוש אורתודוקסי לבין קדוש קתולי, הוא מנהג החליפין ומנהג הקוליבה, אשר הוא מאפיין נוסף לקשר שבין המאמין לבין הקדוש.
ביהדות המונח צדיק מסמל אדם בעל עמדה מוסרית גבוהה ובקיאות בתורה.
צדיק הוא תחליף למילה קדוש, ומקורה הוא בראשית ימי הביניים.
מקור פולחן קדושים ביהדות הגיע בהשפעת פולחן הקדושים הנוצרי, ובתחילה כלל בעיקר עלייה לרגל לקברי צדיקים של רבנים ודמויות חשובות מהתנ"ך.
כיום פולחן הקדושים ביהדות נעשה בעיקר על ידי יוצאי מרוקו, ובתנועת החסידות, חלק מהפולחן לא מתבטא רק בעלייה לרגל לקיברו, אלא גם על ידי מכירת קמעות, והצבת תמונות של הצדיק בבית.
בחסידות נקראים הצדיקים בדרגה הרוחנית הגבוהה ביותר אדמו"ר.
ישנם אשר מיוחסים לצדיקים כוחות על טבעיים, ופעולת ניסים אף לאחר מותם.
בדרך כלל תפיסה זו מושפעת מתורת הנסתר.
אולם, פולחן זה אינו משותף לכל היהודים הדתיים.
יהודים דתיים רבים, וביניהם גם רבנים גדולים, אינם רואים בזה עניין ואף נרתעים מתחום זה.
חלקם אף מתנגדים לפולחן כגון זה, טענתם היא שזה קרוב לעבודה זרה, וההתעוררות הרגשית צריכה להיות בעבודת האלהים בלבד.
כמו כן, רבנים רבים מתייחסים לעניינים שונים כגון קמיעות, ולפעמים אף עליה לקבר של צדיק וכדומה כאמונות טפלות.
בבודהיזם הערצתו של בודהה היא אחת הדרכים שבהן מאמינים בודהיסטים רואים כדרך הנכונה והראויה ללכת בעקבותיו של בודהה וכן של גלגוליו השונים.
בנוסף, בזרמים שונים בבודהיזם התפתח פולחן הבודהווסטות, דהיינו הערצתם של אישיות שונות אשר החליטו ליטול על עצמם את הסבל של כל המין האנושי במקום ליהנות מהנירוואנה.
המסורת הבודהיסטית מאמינה שכאשר בודהה עמד ללכת לעולמו, הוא אמר לתלמידיו כי כדי שלא יקריבו קורבנות בשמו, תתחלף התפילה במדיטציה לשרידיו.
עליהם התבססה פרשנות מאוחרת יותר שכללה גם הערצה לפסליו וציון פסטיבלים בשמו בידי מאמיניו.
באסלאם הסוני יש התנגדות לקיום של "פולחן קדושים", שכן על פי טענת חכמי האסלאם "תפילה לאדם מת
או הפיכתו לקדוש היא בגדר עבודת אלילים." עם זאת, ניתן למצוא באסלאם הסוני מספר מקרים בהם מתקיים סוג של תפילה והערצה לכבודו של אדם מת, שנחשב "לקדוש".
דוגמה לכך ניתן לראות בעיקר בהערצה הרבה באסלאם לקברו של הנביא מוחמד בעיר אל-מדינה, שאליו נהוג לעלות בכל חאג' לפני שמגיעים המתפללים למכה.
בנוסף לקדושתו של הנביא מוחמד, באסלאם נוהגים מוסלמים לעלות לקבריהם של נביאים קודמים למוחמד , וכן לקדש את קיברם של שהידים שמתו בעת מצווה
דתית או בזמן הגנתם על דת האסלאם.
באסלאם השיעי, בעיקר בזרם האימאמיה הידוע גם בשם תייסיריים, נהוג לקדש את "יום האימאם" ולעלות לרגל לכבוד אחד עשר האימאמים, שעל פי האמונה השיעית הם יורשים מזרע עלי בן אבטלב, אשר לטענתם היה אמור להיות מחליפו החוקי "ח'ליפה" של הנביאי מוחמד.
במיסטיקה האסלאמית הידוע גם בשם סופיות, ישנה אמונה כי האימאמים הצופים מחוברים בקשר מיסטי עם הנביא מוחמד, שמוסיף לדבר עליהם ויכול דרכם להעביר למאמינים את רצון האל.
על פי האמונה הסופית כאשר
אימאם צופי נפטר נוהגת קהילת מאמיניו לייסד לכבודו קבר, שהופך ברבות השנים לאתר עלייה לרגל חשוב בקרב מוסלמים אשר רוצים להתאחד עם הקדוש הצופי ולקבל ממנו סגולה וברכה.
פולחן ביזנטי או יווני או מנהג קונטנטינופול הוא פולחן ליטורגי בשימוש באופן שוטף בנצרות האורתודוקסית ובכמה כנסיות קתוליות מזרחיות.
הוא ידוע גם כ"פולחן יווני" או "פולחן קונסטנטינופול", אך אינו משתמש בשפה היוונית מחוץ לקהילות הדתיות היווניות.
לעומת זאת המוזיקה הליטורגית היא ביזנטית.
פולחן זה החל להתפתח במהלך המאה הרביעית בקונסטנטינופול ובימינו הוא הפולחן הנפוץ ביותר בעולם אחרי הפולחן הרומי.
הפולחן מורכב מההליטורגיה הקדושה, השעות הקנוניות, סדרי הסקרמנטים, טקסי המעבר, התפילות, הברכות וטקסי גירוש השדים שפותחו בכנסיית קונסטנטינופול.
הפולחן הביזנטי מתאפיין גם בצביון אדריכלי, אמנותי - איקונין, מוזיקלי - המוזיקה הביזנטית הליטורגית, תלבושות כהני הדת ומסורות אחרות שהתפתחו במהלך מאות השנים של קיומו.
באופן מסורתי קהל המתפללים עומד לאורך כל עבודת הקודש כשאיקונוסטאזיס מפריד בין ארון הקודש לבין ספינת הכנסייה.
הקהל פעיל מאוד בפולחן, מצטלב וכורע ברכיים לעיתים קרובות (מעל מאה פעמים) ומשתחווה תכופות, ומרגיש חופשי להתנועע בתוך הכנסייה במהלך עבודת הקודש.
באופן מסורתי הכמרים הבכירים והנזירים אינם מגלחים את שיערם ואת זקניהם.
כתבי הקודש - הביבליה הנוצרית - ממלאים תפקיד חשוב בפולחן, לא רק על ידי קריאה יומית אלא גם באמצעות ציטוטים מתוכם במהלך התפילה.
כל שבוע נקרא כל מחזור התהלים הכלול בפסלטר, בעת הצום הגדול פעמיים בשבוע.
הצום הוא מחמיר לעומת המנהגים במערב.
בימי הצום המאמין מוותר לא רק על אכילת בשר, אלא גם על דברי חלב ובהרבה מימי צום אינו אוכל אף דגים ואינו שותה יין ואינו משתמש בשמן בבישול.
הפולחן הביזנטי מקיים ארבע תקופות של צום: הצום הגדול, צום המולד, צום השליחים וצום הדורמיציון או של הבתולה הקדושה.
בנוסף במהלך השנה רוב ימי הרביעי והשישי הם ימי צום ובהרבה מנזרים מוסיפים גם את היום השני.
הפולחן המזרחי (וגם הפולחן הגאליקני במערב) התפתח מתוך שתי מסורות ליטורגיות קדומות:הפולחן האלכסנדריני במצרים והפולחן האנטיוכי בסוריה.
באשר לשני פולחנים אלה הם התפתחו מהפרקטיקה של הכנסייה המוקדמת.
שורשי הפולחן הקונסטנטינופולי הם בפולחן האנטיוכי.
לפני שבישופות קונסטנטינופול הועלתה למעמד פטריארכיה בוועידה האקומנית השנייה בשנת 381, הייתה מקובלת בקרב נוצרי אסיה הקטנה הבכורה המשפטית של פטריארכיית אנטיוכיה.
עם הכתרתה של קונסטנטינופול על ידי הוועידה כראשונה במזרח, באמצעות ההצהרה כי "בישוף קונסטנטינופול יזכה במעמד הכבוד אחרי בישוף רומא; מכיוון שקונסטנטינופול היא רומא החדשה", הפולחן הקונסטנטינופולי הפך בהדרגה לתקן הזהב בכל מקום שנמצא תחת חסותה.
מכיוון שהפולחן הקונסטנטינופולי התפתח כסינתזה של שני פולחנים נבדלים:הפולחן הקתדרלי של קונסטנטינופול, הקרוי "אסתמטיקי אקולותיה" (סדרי השירה) מחד והטיפיקון המנזרי הארצישראלי של מנזר מר סבא שעל יד ירושלים מאידך, עבודת האל בפולחן זה היא מתוחכמת ומורכבת למדי.
בהמשך חלו בו התפתחויות נוספות, הקשורות בעיקר בהשפעות מקונסנטינופול ומהר אתוס.
הנזירות מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הפולחנים.
בקונסטנטינופול המסורות הליטורגיות הועשרו במידה רבה על ידי מנזר סטודיון, במיוחד במה שנוגע לשמירת הצום הגדול.
בעיר התפתחה איקונוגרפיה וקאנון של דפוסים מסורתיים המשפיעים על האמנות הדתית של הנוצרים המזרחיים עד היום הזה.
התפתחות הליטורגיה הושפעה גם על ידי אירועים היסטוריים.
הפולמוסים הכריסטולוגי וה"טריניטרי" (בנוגע להשילוש) שבשלהי העת העתיקה) משתקפים בשירי ההלל לשילוש הקדוש המושמעים באקפוניות במהלך עבודת הקודש.
כתגובה להתקפה של נסטוריוס על תואר "יולדת האלהים" שניתנה לבתולה מרים, דווקא הגבירו הביזנטים את השימוש במונח זה בליטורגיה וכיום כמעט כל סדרת המנונים מסתיימת באחד המוקדש לכבודה, הקרוי "תיאוטוקיון".
כל הפולחנים הליטורגיים השתנו והתפתחו לאורך זמן.
כשהושלמה הקנוניזציה של הקדושים החדשים, נכתבו המנונים חדשים; כשהתעוררו צרכים חדשים, הומצאו תפילות חדשות.
הפולחן ניצל את העובדה שהמזרח הנוצרי אינו ריכוזי כל כך כמו המבנה הכנסייתי המערבי.
נותר משום כך יותר מקום לגיוון, וביקורים של מאמיני כנסייה אחת בכנסייה אחרת הביא להפריה הדדית ולהעשרת שני הצדדים.
על אף הדגש על המסורת, כולל הפולחן הביזנטי יסוד של צמיחה והתפתחות פולחנית, המשאיר מרחב לפרקטיקות מקומיות.
המסורת של כנסיית קונסטנטינופול מיחסת את הישנה שבליטורגיות שלה לקדוש בסיליוס הגדול (וסיליוס) הקדוש (מת ב-379) שהיה מטרופוליט קיסריה שבקפדוקיה.
מסורת זו קיבלה אישור מעדויות כמה מחברים קדומים, מהם אחדים שהיו בני זמנו.
מתקבלת כוודאות העובדה שווסיליוס הקדוש ערך רפורמה בליטורגיה של כנסייתו ושעם כל השינויים שעברה מאז, עבודת הקודש הביזנטית הקרויה על שמו היא בפרקיה הראשיים הליטורגיה המחודשת שלו.
באסיליוס הקדוש עצמו מדבר בכמה הזדמנויות על השינויים שערך בליטורגיה בקיסריה ועדים בני זמנו מאשרים זאת.
מטרתו של באסיליוס הייתה לייעל את השירות הקדוש ולהעניק לו יותר קוהרנטיות ואטרקטיביות בעיני קהל המאמינים.
הוא פעל גם לרפורמה של הכמורה ולשיפור החיים המוסריים של הנוצרים.
הוא קיצר את העבודה הפולחנית וכתב בעצמו מספר תפילות חדשות.
היצירה החשובה ביותר המיוחסת לו היא "הליטורגיה של באסיליוס הקדוש".
בבסיסה נמצאת "הליטורגיה של יעקב הקדוש" ששימשה בזמנו את הנוצרים בקפדוקיה, וכן יסודות ליטורגיים מסוימים שנשמרו ב"חוקות השליחים".
במשך הזמן נפוצה הליטורגיה של באסיליוס הקדוש ברחבי אסיה הקטנה ובסוריה.
פטרוס הדיאקון מזכיר את הליטורגיה של באסיליוס כ"נמצאת בשימוש של המזרח".
עם זאת הפולחן הקופטי משתמש בליטורגיה אחרת, שגם היא מיוחסת לבאסיליוס, כך שייתכן שהערתו של פטרוס הדיאקון איננה מתייחסת בדיוק לליטורגיה של באסיליוס הקדוש המשרתת את הפולחן הביזנטי.
מי שהמשיך בעבודה הליטורגית של באסיליוס הקדוש היה יוחנן כריסוסטומוס (מת בסביבות 407) שכיהן בזמנו כפטריארך קונסטנטינופול.
הוא כתב תפילות חדשות (וקצרות יותר) במסגרת הליטורגיה ומחוצה לה.
הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס היא צורת הליטורגיה השכיחה ביותר המשמשת את הפולחן הביזנטי בימינו.
אולם הליטורגיה של באסיליוס וזו של יוחנן כריסוסטומוס כפי שידועות בימינו אינן משקפות בדיוק את הליטורגיה שהייתה נהוגה בתקופתם.
בנוסף בצום הגדול ביום ד וביום ששי מקיימים את "הליטורגיה של "המנחות המקודשות מראש" מיסודו של גרגוריוס הקדוש הגדול ("גרגוריוס התאולוג")
בימי הזיכרון לשליח יעקב, אחיו של ישו, משתמשים לפעמים בליטורגיה של השליח יעקב.
המסורת הליטורגית הביזנטית מכירה כמה צורות של ליטורגיה כלומר עבודת האוכריסטיה, כשהשלוש מהן הנמצאות בימינו בשימוש הן:הליטורגיה של באסיליוס הקדוש, הליטורגיה של הקדוש יוחנן כריסוסטומוס והליטורגיה של המנחות המקודשות מראש
הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס היא השכיחה ביותר בפולחן לאורך כל השנה
הליטורגיה של באסיליוס הקדוש היא בשימוש 10 פעמים בשנה:בחמשת ימי ראשון בצום הגדול, בערביות של יום החמישי הקדוש ושל השבת הקדושה, בערבי חג המולד והתאופניה עם ערבית (או בחגים עצמם, בימים כסדרם, בתלוי ביום בשבוע) וב-1 בינואר, שהוא חגו של באסיליוס הקדוש.
היא משמשת שם את שלושת הימים הראשונים של השבוע הקדוש.
הליטורגיה בדרך הרגיל אינה מתקיימת יום יום אלא בקתדרלות ובמנזרים הגדולים יותר.
הפארוכיות והמנזרים הקטנים מקיימים אותה בימי שבת, יום ראשון ובחגים הגדולים שבמהלך השנה.
כשהתפילה מנוהלת על ידי בישוף, הליטורגיה מקוימת בצורה נרחבת תוך הדר מיוחד.
אף שגם טקסים אחרים מושפעים על ידי היותם מנוהלים על ידי בישוף, הליטורגיה היא המושפעת ביותר מכך.
המחזור היומי מתחיל עם הערבית ומתקדם בתוך הלילה והיום בהתאם ללוח הבא:
מקיימים את ה"טיפיקה" כשהליטורגיה אינה מתנהלת כסדרה, למשל כשהליטורגיה היא בערבית או כשאין ליטורגיה בכלל.
בימים שבהם מקיימים ליטורגיה בשעתה הרגילה, מנהלים את הטיפיקה אחרי השעה השישית (או בשחרית, כשמקיימים ליטורגיה שחרית) ואת קריאה היומית של איגרות פאולוס והברית החדשה.
בימים ללא ליטורגיה או כשמקיימים ליטורגיה בשעת ערבית, מתנהלות הטיפיקה בצורה קצרה בהרבה, וזאת בין השעה התשיעית לערבית.
בנוסף קיימות "שעות ביניים" בשעה הראשונה, השלישית, השישית והתשיעית.
מדובר בסדרי תפילות בעלי מבנה דומה ל"שעות" אך קצרים יותר, וניהולם משתנה לפי המנהג המקומי, בדרך כלל רק בימי הצומות של המולד, של השליחים, ושל הירדמות מרים בימים שבהם ה"הללויה" של הצום הגדול מחליף את קריאת "אלהים הוא האדון" בשחריות, לפי רצון מנהל הטקס בהיעדר הליטורגיה.
בנוסף לתפילות הפומביות האלה, קיימות תפילות פרטיות לנזירים ולמאמינים רגילים.
במנזרים מסוימים, גם אלה נקראות בכנסייה.
הן כוללות תפילות בוקר וערב ותפילות (הנקראות ברוסיה "קאנונים") הנאמרות בהכנה לקבלת האוכריסטיה".
המחזור השלם של התפילות מתנהל בדרך כלל אך ורק במנזרים, בקתדרלות וב "קתוליקונים אחרים (או ברוסית -"סובור"ים).במנזרים ובפארוכיות לפי המסורת הרוסית, שעות השלישית והשישית נקראות בעת ליטורגיית ההכנה - ה"פרותסיס" או "פרוסקומידיה"; במקרים אחרים, הפרותסיס מתנהל בשחרית, סיומם נשמט וה"ליטורגיה של הקטכומנים" מתחילה ישר אחרי הטרופריון שבתום הדוקסולוגיה הגדולה.
תפילת החצות מתקיימת נדיר בכנסיות פארוכיות פרט לליל השימורים של הפסחא כשהיא התפילה העיקרית בעת שמביאים את האפיטפיוס מן הקבר אל המזבח.
השעות הקאנוניות השונות, מקובצות, בפרקטיקה הדתית, במקבצים, לפי שלושה זמנים עיקריים לתפילות היום:ערב, בוקר ובצהרים.
רוב המקבצים השכיחים הם כלהלן:
ערב – שעה תשיעית, ערבית, לילה
אשמורת בוקר –, שחרית, שעה ראשונה
בוקר–שעה שלישית, שעה שישית והליטורגיה הקדושה או "טיפיקה"
ימי חול בעת הצום הגדול
אשמורת בוקר – תפילת חצות, שחרית, שעה ראשונה
שחרית – שעה שלישית, שעה שישית, שעה תשיעית, טיפיקה, ערבית (לעיתים עם ליטורגיה של המנחות המקודשות מראש או בחג הבשורה, הליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס
בערבי החגים הגדולים ולפי מסורות מסוימות, בכל ימי ראשון, משתמשים בלוח הזמנים הבא.
עם זאת ליל השימורים הוא בדרך כלל מקוצר, כך שאינו נמשך בפועל "כל הלילה" ויכול להימשך שעתיים בלבד; מצד שני, על ההר אתוס ובמנזרים מאוד מסורתיים, אחרי שירות זה באות "השעות" והליטורגיה יכולה להימשך לא פחות מ-18 שעות.
אחר הצהרים – השעה התשיעית - הערבית הקטנה,(זוהי ערבית מקצורת, ערבית גדושה) - התפילה האחרונה (כשאיננה נקראת בהתחלת ליל השימורים).
לילה מוקדם – התפילה האחרונה (כשאין נוהגים שתבוא אחרי הערבית הקטנה).
בימי החגים הגדולים עם צומות מוקפדים - חג במולד, ההתגלות והבשורה בימי חול, ליל השימורים מתחיל ברוב המקרים בתפילה האחרונה הגדולה מאשר בערבית - קריאה שחרית - שעה ראשונה.
ערב – השעה התשיעית, ערבית, התפילה האחרונה
אשמורות בוקר – שירות חצות, שחרית
בוקר – השעה הראשונה, השלישית, השישית והתשיעית ו "טיפיקה"
בערבי חג המולד, תאופניה והבשורה
אם החג נופל ביום חול (או במסורת הרוסית, בכל יום - במקרה חג המולד ותאופניה), מנהלים את הערבית (עם הליטורגיה במרבית המקרים) מוקדם ביום ואז התפילה האחרונה הגדולה פועלת במידה רבה כפי שפועלת הערבית הגדולה בלילות השימורים של ימי הצום האחרים.
ערב – התפילה האחרונה הגדולה (במסורות מסוימות) ואם חל ליל שימורים של כל הלילה:השעה הראשונה, שחרית, הקריאה,
אשמורות בוקר –(חוץ מהמקרים שחל בהם ליל שימורים של כל הלילה) שעה ראשונה, שחרית, תפילת חצות
הפולחן הרוסי העתיק משמש את האורתודוקסים לפי האמונה העתיקה
הפולחן האוקראיני בשימוש בכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית הוא גרסה של הפולחן הביזנטי שעברה לטיניזציה.
הורולוגיון (ביוונית -῾Ωρολόγιον, בסלאבית הכנסייתית הקדומה Часocлoвъ, ברומנית ceaslov) או "ספר השעות",כולל את ה"הקטעים הקבועים" של המחזור היומי של התפילות (אקולותיאס - ἀκολουθίες) כפי שנוהגים בכנסיות המזרחיות האורתודוקסיות ובכנסיות הקתוליות המזרחיות
בתוך מסגרת קבועה זו, מוכנסים חלקים משתנים של התפילה.
הם לקוחים ממגוון ספרי תפילות:
הפסלטר -פסלטיריון או פסלטיר (ביוונית - Ψαλτήρ(ιον, בסלאבית כנסייתית קדומה:Ѱалтырь או
Ѱалтирь, ברומנית Psaltirea) הוא ספר המכיל את 150 תהלים.
קיים גם תהילים 151 אך הוא איננו כלול בעבודת הקודש.
הפסלטיריון מחולק ל-20 חלקים הקרויים קתיזמטה יחד עם 9 המנונים מתוך הביבליה, המושרים בשחריות.
על אף שהמנונים אלה הושרו בשלמותם, והוסיפו להם עם הזמן המנוני ביניים (בדומה ל "סטיכרה") כדי ליצור את הקאנון ההימנוגרפי, המנונים אלה מושרים בדרך כלל רק בכמה מנזרים גדולים.
יוצא מן הכלל - במסורת הרוסית הם מושרים כל שבוע בימי החול של הצום הגדול.
הפסלטיריון כולל גם "תהלים נבחרים" שונים, שכול אחד מהם מורכב מפסוקים מתוך מגוון תהלים, המושרים בשחרית בחגים, וכמו כן לוחות הקובעים אילו קתיזמטה נקראים בכל תפילה.
בנוסף לתהלים הנקראים בתפילות היומיות, כל התהלים נקראים כל שבוע ובמשך הצום הגדול פעמיים בשבוע.
אוקטואכוס , בתרגום מילולי ספר שמונת הטונים או המודוסים.
ספר זה מכיל מחזור של שמונה שבועות, אחד לכל שמונת ה"אכי" (המודוסים הכנסייתיים של המערכת המוזיקלית הביזנטית של שמונה מודוסים).
ישנם בו טקסטים לכל יום בשבוע בערבית, שחרית, התפילה האחרונה וב (בימי ראשון) תפילת החצות.
מקורות ספר זה בלחנים של יוחנן מדמשק.
האוקטואיכוס הגדול קרוי גם "פאראקלטיקה" (פאראקלטיקי).
האוקטואכי הכוללים רק המנונים לכבוד מרים הקדושה (המנונים מריאנים) הקרויים "תאוטוקאריון".
החל מן המאה ה-17 הופרדו כמה מקבצי אוקטואיכוס בספרים נפרדים שנועדו לתהלים מסוימים
של ערבית (הספרינוס), למשל - "אניקסנטריון" - מקבץ אוקטואיכוס עבור תהלים ק"ג, "קקראגאריון" -עבור תהלים ק"מ, ו"פאסאפנואריון" עבור הפסוק תהלים ק"נ, וגם "דוקסאסטאריון"
מנאיון (מינאון) הוא סדרת תריסר כרכים המספקת טקסטים ליטורגיים לכל יום בלוח השנה, כרך לכל חודש בשנה.
כרך נוסף - המינאיון הכללי כולל חלקים מתאימים לכל קבוצת קדושים, המשמשים כשאין בנמצא טקסטים המתאימים לקדוש מסוים.
בנוסף, טקסטים לפולחנם של קדושים מקומיים נערכו בכרכי מילואים, פמפלטים או כתבי יד.
מנולוגיון הוא קובץ על חיי הקדושים ובאורים על משמעות החגים לכל יום בלוח השנה, והוא מודפס ב-12 כרכים.
הוא מועד להיקרא בארוחות במנזרים ובמקרים של ליל שימורים של כל הלילה בימי החגים הגדולים, בין ערביות לשחריות.
טריודיון כולל תפילות מוסף ל:
עונת טרום-הרבעים או עונת הטריוד.
יום ראשון הדקלים, השבת של אלעזר
פנטקוסטריון (ביוונית Πεντηκοστάριον, בהיגוי מודרני - פנדיקוסטריון, בסלאבית כנסייתית: Цвѣтнаѧ Трїωдь - צווטנאיה טיריוד, או הטריודון של הפרחים, ברומנית: Penticostar) הוא ספר הכולל תפילות מוסף לתקופה שבין חג הפסחא ליום הראשון של כל הקדושים.
תקופה זו מתחלקת לחלקים הבאים:
משחריות שבוע האור, עד ליום הראשון שלאחר מכן
תקופת הפסחא - בין יום הראשון של תומאס לחג העלייה של ישו
היום הראשון אחרי הפנטקוסט - יום הראשון של כל הקדושים
סינאקסריון הכול לכל יום בשנה את הסיפורים הקצרים על חיי הקדושים ומשמעויות החגים הגדולים, והנועד להיקרא אחרי קונטקיון ואויקוס בשחריות.
הירמולוגיון או אירמולוגיון כוללת "אירמוי" או "אירמי" המושרים בקאנון של השחרית ובשעות תפילה אחרות.
ההמנונים של ספרי אירמולוגיון ואוקטואכוס נקבצו מוקדם יותר בספר הנקרא טרופּרולוגיון או טרופּולוגיון
אוכולוגיון או ספר התפילות לשימוש הכמרים או היירטיקון או ייראטיקון כולל פרקי התפילות הנאמרות על ידי הכומר והדיאקון והוא נמסר לכומר יחד עם מדי השרד בעת ההסמכה.
בתוך ה"מגא-אכולוגיון" מוצאים את פרקי התפילה לכל השנה כפי שנאמרים על ידי הכומר (היירטיקון), הבישוף (ארכיירטיקון) או הדיאקון (היירודיאקוניקון).
שני החלקים הגדולים ביותר בספר זה הם "ליטורגיקון" עם הליטרוגיות לכל השנה והגיאזמטריון עם הברכות
ספר התפילות לשימוש הבישוף כולל את פרקי התפילות הנאמרים על ידי הבישוף, לשעות הקאנוניות.
הוא שונה במקצת מתוכן ספר התפילות לשימוש הכומר.
פרופטולוגיון או פרופיטולוגיון כולל הפטרות מהברית הישנה כנהוג בערביות ושעות תפילה אחרות במהלך השנה הכנסייתית.
האוונגליון או אוונגליסטריון כולל ארבעת האוונגליונים כפי שנקראים בליטורגיות.
הטקסטים מסודרים לפי מחזור הקריאה בשנה הכנסייתית, עם פרק אחורי המביא את קריאות האוונגליונים בשחריות, בחגים הגדולים ובהזדמנויות מיוחדות.
בכנסיות הסלאביות האוונגליסטריון כולל את האוונגליונים לפי הסדר הקאנוני - האוונגליון על פי מתי, האוונגליון על פי מרק, האוונגליון על פי לוקס והאוונגליון על פי יוחנן עם הערות שוליים המציינות את תחילתה ואת סיומה של כל קריאה (ומפתח בסוף).
גם ספר "האפוסוטל" ערוך בצורה קומה, כש "האפוסטול הסלאבי" כולל את כל ספרי הברית החדשה, (להוציא האוונגליונים וחזון יוחנן בשלמותם, אך לא לפי סדר כתבי הקודש האנגליים.
מעשי השליחים ממוקמים קודם, ואחריהם האגרות?
ספר השליחים - אפוסטולוס או פרקסאפוסטולוס כולל את כל הקריאות במעשי השליחים ובאגרות שבשעת הליטורגיה, יחד עם פסוקי פרוקימנון והללויה המושרים עם הקריאות.
ספרות אבות או פטריסטיתכולל כתבי אבות הכנסייה הנהוגים להיקרא בשחריות ובימי תענית הרבעים ב"שעות" ;בפועל, הקריאה הזאת נעשית רק במנזרים מסוימים ותכופות אב המנזר מציע קריאות אחרות מאלו המודגשים בכתובים.
קבצים (אנתולוגיון, בסלאבית כנסייתית: Сборникъ סבורניק).
קיימים גם ספרי קובץ אחרים, יותר קטנים, כמו למשל, המנאיון החגיגי הכולל רק את הפרקים הקשורים לחגים הגדולים, המנאיון הכללי, וכו'.
אלו היו בשימוש שוטף לפני המצאת הדפוס.
הם עדיין בשימוש משום הנפח העצום של כל ערכת הטקסטים הליטורגיים ומכיוון הטקסטים מלאים לא יכלו להיות מתורגמים בשפות השונות.
אחד הקבצים האלה נקרא הימנולוגיון
טיפיקון כולל את כל כללי ביצוע הליטורגיה, עם הנחיות על כל התקבצות אפשרית של חמרים מהספרים שצוינו לעיל במעגל היומי של התפילות.
אנסטסימטריון הוא ספר תפילות הכולל את המנוני "אנסטאסימה" (על התחייה) של הערביות, של שחריות ב והמנונים אחרים
סטיכראריון כולל סטיכרה לתפילות בוקר וערב.
ניתן למצוא יצירות זמרה במלוס הסטיכרארי גם בספרים ליטורגיים אחרים כמו אוקטואכוס או אנסטסימטריון
הבדומדריון הוא ספר ליטורגי הגולל את הקאנונים הפרקליטים של השבוע.
הומיליות אחדות של אבות הכנסייה הן מדוקלמות באופן סדיר או בהזדמנויות מיוחדות, כמו ההומיליה הפסחאלית של יוחנן כריסוסטומוס הקדוש
ספרים אחרים להזדמנויות מיוחדות למשל: ספר השבוע הגדול - אי מגאלי אבדומס, "דקפנטאגוסטריון - לחג עליית מרים, "אקלוגדיון וכו'.
אפוסטוליקי דיאקוניה של הכנסייה היוונית ועוד כמה בישופים יווניים משתמשים במהדורות אחדות של ליטורגיות ישנות, כמו הליטורגיה של יעקב הקדוש ואחרות.
החלק הקבוע של השנה הליטורגית הנוצרית אורתודוקסית המזרחית מתחיל ב-1 בספטמבר.
קיים גם חלק משתנה - מחזור הפסחא - שנקבע לפי תאריך הפסחא, הנחשב ללא ספק ליום החשוב בכל השנה.
משחק הגומלין בין שני מחזורים אלה, ובנוסף כמה מחזורים קטנים יותר משפיעים על קיום עבודת האל ברמה יומיומית לאורך כל השנה.
באופן מסורתי הכנסיות האורתודוקסיות והביזנטיות קתוליות מחשבים את תאריכי חגיהם לפי לוח השנה היוליאני.
החל משנת 1924 הפטריארכיה בקונסטנטינופול ערכה התאמה של השנה הליטורגית על ידי תיאום החלק הקבוע שלה אל לוח השנה הגרגוריאני.עם זאת, מחזור הפסחא המשיך להיות מחושב לפי הלוח היוליאני.
לוח שנה מרוכב זה מכונה "לוח השנה היוליאני המתוקן".
דוגמת הכנסייה של קונסטנטינופול שימשה את כנסיית יוון ועוד כמה כנסיות אוטוקפליות.רק הכנסייה האורתודוקסית של פינלנד אימצה את החשבון המערבי של תאריך חג הפסחא (computus); כל שאר הכנסיות האורתודוקסיות ומספר כנסיות קתוליות מזרחיות חוגגות את הפסחא באותו זמן, לפי הכללים הישנים.
המחזורים השונים של השנה הליטורגית משפיעים על האופן שבו משולבים תוכני הספרים הליטורגיים בעבודת הקודש היומיומית
לכל יום בשבוע יש לו משמעות של אזכרה כלשהי.
יום ראשון - תחיית ישו
יום שלישי - יוחנן המטביל
יום רביעי - הצלב ומרים, אם ישו (תאוטוקוס)
יום חמישי - השליחים הקדושים וניקולאוס הקדוש
שבת - יום כל הקדושים - לרבות מרים והקדוש הפטרון של הכנסייה או המנזר המקומי ויום אזכרת המתים.
מרבית הטקסטים באים מה"אוקטואכוס" המכיל קבצים גדולים של המנונים לכל יום בשבוע בכל אחד משמונת הטונים;במשך הצום הגדול ובמידה פחותה בעונת טרום התענית,, מוסיפים מתוך ה"טריודיון" המנונים נוספים לכל יום בשבוע בכל שבוע של התקופה.
כך גם מתוך פנטקסוטריון למשך עונת הפסחא.
הטקסטים הקבועים עבור כל יום בשבוע קיימים גם ב"הורולוגיון" ו"ספר השירות של הכומר" (למשל ליטורגיות הסיום ו"קתיזמטה" (טקסטים מובחרים מתוך הפסלטיריון)) והם מוכתבים על ידי מחזור השבוע בתאום עם העונה.
האזכרות של המחזור הקבוע תלויות ביום של לוח השנה וכן לעיתים ימים מסוימים בשבוע שבהם נופלים תאריכים ספציפיים, למשל, יום הראשון שלפני חג הצלב.
הטקסטים הנחוצים למחזור הקבוע נמצאים ב"מנאיון".
האזכרות שבמחזור הפסחא - המחזור המשתנה - תלויות בתאריך הפסחא.
הטקסטים הנחוצים למחזור זה נמצאים ב"טריודיון של התענית", ב"פנטקוסטריון", ב"אוקטואכוס" וגם כן, מפני שהקריאות באגרות ובאוונגליונים, נקבעים על ידי מחזור זה, גם ספר האוונגליון וספר השליחים.
מחזור "האוקטואכוס" ממשיך לאורך הצום הגדול, וחלקים משתנים של הליטורגיה בעונת הצום נקבעים על ידי תאריכי חג הפסחא של אשתקד ושל השנה הבאה.
מחזור שמונת השבועות "אוקטואכוס" או של שמונת הטונים, נמצא בספר ה"אוקטואכוס" והוא תלוי בתאריך הפסחא ומתחיל ביום ראשון שלאחר היום השמיני של חג הפסחא או יום ראשון של תומאס.
באותו שבוע משתמשים בטונוס הראשון, בשבוע הבא - בטונוס השני, וכך הלאה.
בכל יום של "שבוע האור" או שבוע הפסחא משתמשים במוספים בטונוסים שונים, ביום א' - הטונוס אחד, ביום שני -הטונוס שניים, תוך דילוג מעל הטונוס הנמוך (שבע)
מחזור 11 השבועות של קריאות האוונגליונים בשחריות
הטקסטים של האוונגליונים מסיפור התחייה ועד סופם מחולק ל-11 פרשות שנקראות זו אחר זו בשחריות של ימי ראשון.
מושרים באותן השחריות מושרים המנונים המתאימים לפרשות הנקראות באוונגליונים.
רשימת הכנסיות השומרות על המסורת הליטורגית הביזנטית
ברשימה מצוינות רק הכנסיות האוטוקפליות.
הכנסיות האוטונומיות נכללות בתוך כנסיות האם שלהן.
אותן הכנסיות המשתמשות בלוח השנה היוליאני הישן מסומנות בכוכבית (*), בעוד שאלו המשתמשות בלוח היוליאני המתוקן אינן מסומנות.
הכנסייה היוונית אורתודוקסית של אלכסנדריה
הכנסייה היוונית אורתודוקסית של אנטיוכיה
כנסיות אלה נחשבות sui iuris, כנסיות אוטונומיות בשותפות מלאה עם הכס הקדוש בותיקן:
הכנסייה הביזנטית קתולית של סרביה וקרואטיה
הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית (הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא)
הקהילה הקתולית הגאורגית בעלת פולחן ביזנטי אינה מוכרת ככנסייה מיוחדת.
הכנסייה הלותרנית האוקראינית משתמשת בנוסחאות ליטורגיות מן הפולחן הביזנטי המהוות הטקסט היסודי של סדרי התפילה.
כנסייה זו היא חברה בוועידה הלותרנית האוונגלית הקונפסיונלית, ארגון של 20 כנסיות לותרניות.
ישנן עוד כמה קהילות לותרניות המשתמשות בליטורגיה דומה.
החברה האנגליקנית בעלת הפולחן המזרחי
הפולחן הרומי הוא שם כללי לאופן עריכת הליטורגיה, מתן הסקרמנטים והכשרת הנזירים ואנשי הכמורה של הכנסייה הרומית הקתולית, הידוע גם בשם "נוסח רומא" וכן "נוסח הוותיקן".
הפולחן הרומי הוא נוסח הפולחן הנוצרי הנפוץ ביותר בעולם, והוא מתקיים בעיקר במדינות המערב.
פולחן זה, בדומה לפולחן הביזנטי, מתמקד בתפילה ליטורגית, מתן סקרמנטים, ברכות, הטפה והכשרת סקרמנטלים נוצרים.
הפולחן הרומי התפתח ברומא מתוך הפולחן הלטיני.
בעבר התקיימו במערב אירופה נוסחים שונים של הפולחן הנוצרי, בהם "הפולחן הקלטי" ו"הפולחן האפריקאי", אולם על כולם התעלה בסופו של דבר הפולחן בנוסח רומא, עוד בימי הביניים המוקדמים.
עם זאת, בעוד שהמערב ריכז סביבו פולחן אחיד, במזרח אירופה ממשיך הפולחן בנוסח ביזנט, אנטיוכיה ואלכסנדריה להתקיים עד היום, לצידו של הפולחן הרומי.
ראשיתו של הפולחן הרומי במסגרתו הידועה לנו החלה ב בוועידת טרנטו בהנהגתו של האפיפיור פיוס החמישי, והסתיימה בוועידת הוותיקן השנייה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ועידת טרנטו חתמה למעשה את חשיבות הנוהג הרומי שהתפתח בתוך הכנסייה הנוצרית, בו קביעה של מעמד שבעת הסקרמנטים בכנסייה, פולחן האיקונין, תפילה לקדושים ושרידיהם לצד חשיבותם של "גורמים מתווכים", היינו, הכמורה והנזירוּת הנוצרית.
כל קביעות אלו היו חלק מתופעה רחבה יותר שנודעה מאוחר יותר כקונטרה-רפורמציה, דהיינו תגובה או התנגדות לרפורמציה הפרוטסטניות, במאה ה-16. יש לא מעט חוקרים הרואים בקונטרה-רפורמציה כרפורמה קתולית הרבה יותר מתגובה לרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך השנים מאז ועידת טרנטו נכנסו שינויים ותוספות לפולחן הנוצרי, כך למשל שינוי שפת ספרי התפילה הנוצריים מלטינית לשפות עממיות.
בעבר כאשר עיקר האוכלוסייה הייתה אנאלפביתית, נעזר הציבור בקריאתו של הדרשן בכנסייה שקרא ופירש את כתבי הקודש.
החל מהמאה ה-14, עם עליית שיעור האוריינות בקרב ההדיוטות הנוצריות, נוצר צורך בתרגום ספרי תפילה קתולים אשר נכתבו בלטינית לשפות מקומיות.
בוועידת טרנטו נקבעה גם החשיבות
מצד האפיפיור והנהגה האפיסקופלית למנות בישוף או כומר על פי רצונם של ההדיוטות המקומיים כדי שהבישוף או הכומר ינכח תמיד בכנסייה שלו, יבוא מתוך הקהילה המקומית ולא יהיה בה נטע זר.
השינוי האחרון נערך בפולחן הרומי בזמן ועידת הוותיקן השנייה בשנות השישים של המאה ה-20, בידי האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
במהלך הוועידה נקבעו שלבים חדשים לעריכת טקס סעודת האדון היא המיסה הקתולית.
כמו כן הדגיש האפיפיור את חשיבות הכנסתם המזערית של מנהגים מקומיים לתוך הפולחן הנוצרי, והוקיע משורשי הפולחן בכנסייה הנוצרית שרידים אנטישמיים.
השוואה בין הפולחן הרומי לאחרים
בין הפולחן הרומי המקובל בכנסייה הקתולית לבין הנוהג בכנסיות האורתודוקסיות יש הבדלים חזותיים, ווקאליים ופיוטיים, לצד מבנה הכנסייה, לבוש והיררכיה של הכמורה, ודרך מתן הסקרמנטים להדיוטות.
כל כנסייה סיגלה לעצמה דגש שונה על דמותו ואישיותו של ישו בפולחנה: בעוד שהכנסיות האורתודוקסיות נוטות להדגיש בתפילות, בטקסים, איקונות ובפסטיבלים הדתיים את תורתו ותחייתו של ישו כגואל העולם, הכנסייה הקתולית נוטה להדגיש את מותו בייסורים של ישו וקורבנותו על הצלב למען גואלת המין האנושי.
שתי הכנסיות מנציחות כל אחת את אותן היבטים של ישו, אולם כל אחת מייחסת חשיבות או עליונות של אחד ההבטים על-פני הדגשים אחרים.
הבדלים נוספים ניתן לראות באופן הגשת הפולחן הנוצרי.
בעוד שהכנסייה הקתולית מדגישה את חשיבות הנגינה והשירה המשותפת של הכמורה, בית המקהלה ביחד עם המאמינים במהלך הטקסים הדתיים, בכנסייה האורתודוקסית רק לאגף הכמורה ובמיוחד לבישוף המבצע את הטקס יש את זכות התפילה לאל.
הכנסייה האורתודוקסית שמה דגש חשוב על הפן הטקסי והמיסטי שקיים בפולחן הנוצרי בעוד שהכנסייה הקתולית שמה דגש על העיקרון התאולוגי שבפולחן ופחות על המסתורין בו, דהיינו בכנסייה הקתולית לדרשה, להטפה ולקריאה בכתבי הקדוש יש חשיבות מרכזית בעת מתן הסקרמנטים הנוצריים.
הבדלים אלו באים לידי ביטוי בזמן טקס האוכריסטיה: בעוד שבכנסייה הקתולית הטקס מתנהל בהשתתפות כמעט מלאה של הדיוטות אם באמצעות שירה, תפילה, קריאה בפרשה היומית, הדלקת נרות וכן צלצול בפעמוני הכנסייה, הרי שהתערבותם של נוצרים אורתודוקסים במהלך הטקס, מלבד נוכחותם, מועטה ביותר.
הכנסייה האורתודוקסית, בניגוד לקתולית, אוסרת על המאמינים לשבת בזמן התפילה.
כמו כן הטרנסובסטנציאציה נעשית בכנסייה הקתולית במזבח גלוי והמאמינים זוכים ליטול את הלחם לאחר בציעתו בידי הכומר.
בכנסייה האורתודוקסית המאמינים אינם זוכים לראות את בציעת הלחם הקדוש ולא זוכים ליטול מהלחם שכן הוא שמור רק לחסדיהם של הכמורה.
בהיבט החזותי ניתן לאפיין בבירור בין שתי הכנסיות.
כנסייה קתולית תהיה מעוטרת בפסלים, איקונות, אגני-טבילה, תאי וידוי, קפלות ומזבח ראשי לצד עמדת דרשה.
כנסייה אורתודוקסית לרוב תהיה מעוטרת רק באיקונות (לצורכי חליפין), איקונוזיט המבדיל בין המזבח לבין אולם התפילה, עמדת דרשה ומזבח חיצוני המשמש לטקסים שאינם הוגדרו כסקרמנט במסורת הנוצרית, ודגש בהיבט הנוצרי-דתי על ישו ועל חייו.
בכנסייה הקתולית תמיד יימצאו שתים-עשרה קפלות כאשר כל אחת מבטאת את דרך הייסורים (הפסיון של ישו), כשלבי הגאולה של האדם.
לפיכך בכל יום זיכרון או שישי, נהוג בכנסייה הקתולית לצום ולעבור עם "צלב תהלוכה" בין הקפלות השונות על מנת להנציח מחדש את קורבנותו של ישו על הצלב למען המין האנושי, בכך שהמאמינים מתייחדים עם תחנות הצלב ועם סבלו של ישו.
בעקבות כך התפתחו בקרב ההדיוטות בכנסייה הקתולית ביטויים נוספים לקורבנותו של ישו בפולחן הרומי, הן בסמל הצלב הקתולי המדגיש את דמותו הסובלת והמדממת של ישו והן בכלי "ייסורים" ו"המידה-האנושית" של ישו המוצגת ב"פולחן הלב הקדוש" ו"פולחן נזר הקוצים", הבאים לידי ביטוי באמצעות תפילות, טקסי המיסה, צלמיות אומנות ופסטיבלים דתיים.
נוסח הליטורגיה הרומית מחולק לימי זיכרון, ימי חג וימי חול אשר בכל אחד מהם נהוג סדר תפילה שונה בהתאם לצורך.
ימי הזיכרון קשורים להנצחתם של קדושים נוצרים, בעוד ימי חג הם הנצחה של אירועים מחייו של ישו וימי החול בהם אין התרחשות דתית מיוחדת.
התפילה הקתולית מתבססת הן על תפילות מזרחיות לפני הסכזמה הגדולה והן על תפילות עממיות, שהשתלבו במערך הליטורגי של הכנסייתי במרוצת הדורות.
מספר ימי הזיכרון וימי החג בכנסייה הקתולית הוא רב ומשתנה ככל שנוספים יותר ויותר קדושים למאגר הכנסייה הקתולית שיש להנציח את זכרם בתאריך סמלי בלוח השנה.
עם זאת קיימת מערכת ליטורגית אחידה בכנסייה הקתולית אשר ללא ימי הזיכרון, קובעת באופן אחיד את מערך התפילות הליטורגיות שכל נוצרי מחויב עליה.
התפילה בעולם הקתולי היא מצווה פולחנית בסיסית שכל אדם מחויב לבצע כחלק מעבודת האל.
בקרב הנזירים הבנדיקטינים, על פי נוסח תקנון הבנדיקטי, המצווה החשובה ביותר המוטלת על הנזיר הנוצרי היא לעבוד ולהתפלל.
עם זאת ישנו הבדל בין אגף ההדטיות בכנסייה הנוצרית או הכנסייה הסקטורלית לבני הכנסייה הרגולרית של הכמורה והנזורה.
הליטורגיה הרגולרית היא בהתאם לחוק הבנדיקטי (אם כי משתנה ממסדר אחד למשנהו), הכללת תפילות, עבודת-כפיים, מתן וקבלת סקרמנטים, מיסיון, הטפה, חגים ותעניות.
אורח החיים הנזירי כלל בתוכו את כל הפעולות טקסיות שעל הנזיר או איש-הדת הקתולי לבצע במהלך חיו.
במערך הסקטורלי של הכנסייה הנוצרית הקתולית, הליטורגיה מתמקדת בעיקר בטקסים הקשורים לימי ראשון ובטקסים הקשורים במעגל החיים כגון טבילה, קונפירמציות, חתונות וקבורה, לצד טקסים הקשורים לחגיגות ותעניות בהן על הנוצרים ליטול חלק מהפולחן הציבורי בכנסייה כמו תהלוכות, תפילות, דרשות, טקסי המיסה ועוד.
בימי חול ואבלות נוהגים הנוצרים הקתולים לקרוא את תפילת אבינו שבשמיים וכן את תפילת בנדיקטוס, זכירה ואווה מריה, כאשר את תפילת אווה מריה נהוג לקרוא על ידי שימוש בסקרמנטל מחרוזת התפילה שהוא סמלה של מריה אימו של ישו.
בימי זיכרון או הנצחה של קדושים, בין אם הם מרטירים ובין אם לא, נהוג לצום יום קודם לערב החג ולערוך תפילה לכבוד הקדוש על ידי הדלקת נרות לעילוי נשמת הקדושים.
הנצחת הקדוש הנוצרי בעת יום הזיכרון לכבודו שנקרא גם "יום חגו" הם חלק מרכזי בפולחן הקדושים בנצרות הקתולית.
השנה הליטורגיה בכנסייה הקתולית מחולקת לשלושה חלקים שנקראים בהתאם "עונות".
שתי העונות המרכזיות וחשובות ביותר בלוח השנה הנוצרי הן "עונת חג המולד" ו"עונת חג הפסחא".
השנה הליטורגית מתחילה בעונת חג הפסחא המסמלת את מותו ותחייתו של ישו הנוצרי.
עונת חג הפסחא מתחילה איפוא ארבעים ושישה ימים קודם לכן ביום רביעי של אפר, שמתחיל את תקופת התענית שבה נהגו נוצרים לא לאכול בשר ומאכלי חלב.
הצום הנוצרי הסתיים ביום שישי הטוב, שבניגוד לכנסייה האורתודוקסית שבה הצום מתחיל ביום שני הנקי ומסתיים רק בערב חג הפסחא, מפסיקים נוצרים קתולים את הצום עם סיום תהלוכות של יום שישי הטוב.
לאחר ועידת הוותיקן השנייה תוקנו דיני הצום שבתקופת התענית ונקבע שרק יום רביעי של אפר ויום שישי הטוב יהיו ימי צום במהלך תקופת התענית.
חג הפסחא עצמו מציון בהדלקת נר שעווה גדול, שאמור לדלוק מיום ראשון של החג ועד חג העלייה השמיימה, 39 ימים לאחר חג הפסחא.
הנר מנציח את ניצחונו של ישו על המוות כמאור העולם אשר במשך 40 ימים התהלך על הארץ עד אשר עלה השמיימה.
בתקופה זאת נוהגים הנוצרים הקתולים להנציח את מותו של ישו מחד אך גם את דרשותיו, חוכמתו ומסריו אשר מובאים מתוך כתבי הקודש.
שבוע לאחר חג העלייה מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפנטקוסט אשר מסמל גם את סיום עונת חג הפסחא.
השנה הליטורגית מציינת גם את הולדת והתגלות אלוהים בבשר בדם בדמות ישו הידוע בשם "עונת חג המולד" אשר מתחילה ביום ראשון הראשון של חודש דצמבר, והיא מסמלת על ידי הדלקת נר הציפייה כאשר בכל יום ראשון עד חג המולד נהוג להוסיף נר אחד נוסף עד אשר מגיעים לארבעה נרות.
במהלך עונת חג המולד התפילות המרכזיות מושאות בעיקר לקראת הולדתו של ישו מחד ומאידך בתפילות והלל לקראת הפארוסיה, דהיינו חזרתו של ישו לעולם כדי לשפוט את החיים והמתים.
עונת חג המולד מסיימת בלילה השנים עשר הידוע גם בשם חג ההתגלות.
השנה הליטורגית בכנסייה הקתולית מסתיימת ב-2 בפברואר באירוע בשם הבאת ישו לירושלים, הנודע גם בשם מיסת הנרות (מאנגלית: Candlemass), בשל הנרות שנהוג להביא לכנסייה במהלך המיסה.
במהלך טקס המיסה מכריז הכומר בדרשתו על סיום השנה הליטורגית ותחילה מחדש, בקריאה מקבצים בכתבי הקודש במהלך הדרשות.
אחת האמונות המרכזיות בנצרות הקתולית, המבדילות אותה מזרמים אחרים, היא האמונה "במתווכים".
על פי התאולוגיה הנוצרית הקתולית כאשר עלה ישו השמיימה נוצר קשר מיסטי בין השמיים לארץ, שכל אדם יכול לזכות בגאולה ולנקות את עצמו מהחטא הקדמון על ידי כך שיבצע מנהגים סימבולים ויעמוד בדרישות מוסריות על מנת לקרב את עצמו למלכות השמיים.
המנהגים הסימבולים התגבשו במהלך השנים וכונו סקרמנטים, דהיינו טקס סמלי, שבו מועבר החסד באמצעות הכומר למאמין.
בוועדת טרנטו נקבע מספרם הסופי של הסקרמנטים על שבעה, וכן אוששה סופית האמונה הקתולית שרק כומר מוסמך מהכנסייה יכול להעביר את הסקרמנט למאמינים.
בנוסף לסקרמנטים, התפתח בנצרות במרוצת הדורות קיומם של מתווכים משניים שלא לסקרמנטים, המחייבים על מנת לזכות בגאולת השמיים.
המתווכים המשניים הם מנהגים סימבוליים שאמורים לעזור לאדם בדרכו לישו והם נקראים סקרמנטלים.
הסקרמנטלים המרכזיים שידועים כמתווכים הם תפילה לקדושים ולשרידיהם.
כמו כן גם שימוש במחרוזת התפילה, פסלים ותמונות וכיוצא בזה.
פולוקרץ' (בהונגרית: Fulókércs) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפולוקרץ' הייתה קהילה יהודית קטנה.
פולחן האישיות של אדולף היטלר היה מאפיין בולט בפוליטיקה, התרבות והחינוך בגרמניה הנאצית, פולחן אישיות זה החל כבר בימיה הראשונים של המפלגה הנאצית, אך בממדים קטנים מהפולחן שהתפתח בהמשך חייו של היטלר.
פולחן האישיות התבסס על עקרון הפיהרר, לפיו המנהיג (הפיהרר) תמיד צודק.
עיקרון זה הוצג על ידי תעמולה נאצית בלתי פוסקת, וחוזק על ידי "ההצלחה" שגרם היטלר לכאורה בתיקון הבעיות של כלכלת גרמניה, וניצחונותיו ללא שפיכת דמים במדיניות החוץ טרם מלחמת העולם השנייה.
התעמולה הנאצית ופולחן האישיות גם תודלקו במלחמה עצמה, לאחר הניצחונות הנאצים בפלישה לפולין ובמערכה על צרפת.
המיתוס של היטלר כגאון שאינו יכול לטעות, ובעל תוכניות הירואיות וכמעט על-אנושיות, שימש ככלי לאיחוד העם הגרמני מאחורי אישיותו, דעותיו ומטרותיו של היטלר והיה האבן המרכזית בפולחן האישיות שלו.
כבר החל משנותיה הראשונות של המפלגה הנאצית, תיארה התעמולה הנאצית את מנהיג המפלגה, אדולף היטלר כדמות אייקונית, וכאדם היחיד שמסוגל להציל את גרמניה והעם הגרמני מהסבל שהחל לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמת רפובליקת ויימאר.
לדברי הנאצים, היטלר היה מעיין משיח, שרק בעזרתו יהיה אפשר להשיב את גדולתה של גרמניה, דבר שהוליד בהמשך את "מיתוס הפיהרר".
כמה ימים לאחר המצעד על רומא של המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני, הודיע דובר המפלגה הנאצית לקהל באולם בברלין כי "המוסוליני של גרמניה נקרא אדולף היטלר" ובכך נתן דחיפה לפיתוח פולחן האישיות שעוד היה בחיתוליו.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה אותו הנהיג היטלר, החליט האחרון לאמץ לעצמו דימוי ציבורי שיפנה לכל חלקי העם הגרמני ואף בהמשך הראה סממנים של דימוי עצמי.
הנאצים בחרו בכוונה את שם מפלגתם "מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית", כדרך לפנות לגרמנים שהיו גם שמאלניים אך לגרמנים שהיו גם ימניים.
שם זה לא שימש את המפלגה בראשיתה והוא שונה רק כאשר היטלר השתלט על המפלגה באופן סופי ו"הוכתר" כפיהרר, והתקעש על שינוי שם המפלגה ולהוספת צמד המילים "הלאומית-סוציאליסטית" לשם הקיים שהיה "מפלגת הפועלים הגרמנית" בלבד.
חרף העובדה שהיטלר והנאצים טענו שהם סוציאליסטים, בפועל הם לא היו כאלה, והדבר שימש אותם למטרת תעמולה בלבד ולמשוך חברים חדשים.
לבסוף, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון היטלר אף רדף אנשי שמאל כמו קומוניסטים וסוציאליסטים.
עיתונו של ראש מערכת התעולה הנאצית, יוזף גבלס שנקרא "דר אנגריף", מילא תפקיד חשוב ביצירת מיתוס הפיהרר ופולחן האישיות של היטלר, כבר בימיו הראשונים של הראשון היה ניתן לשים לב לתמונות רבות והרבה ציורים של היטלר בדפי העיתון.
אך במקביל, הוצג כדמות הרואית, גאון בעל תכונות כמעט על-אנושיות וכהכי קרוב לאל.
לאחר העליית הנאצים לשלטון, קיבל היטלר מדי שנה למעלה מ-12,000 מכתבי ההערצה ושבחים מגרמנים מכל המקצועות ומכל רחבי גרמניה.
במהלך הבחירות הכלליות שנערכו ביולי 1932, הבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה, הבחירות לנשיאות גרמניה 1932, הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית במרץ 1933 ולבסוף גם הבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה תיאר ביטאון המפלגה הנאצית, פלקישר באובכטר את היטלר כאדם שמאחוריו עומדת תנועה המונית ואדם שכל משימתו היא להציל את גרמניה.
במהלך הקמפיינים, היטלר אף קיבל מעמד דתי מסוים בתוך המפלגה הנאצית.
בעיתון פורסם מאמר בו היטלר אמר כי "אני מאמין שאני הכלי של אלוהים לשחרור גרמניה".
במקרים דומים, גבלס טען במאמרים אחרים בעיתון כי היטלר הוא "הגרמני הגדול, הנביא והסמל הנוצץ של הרצון הגרמני לחופש".
במהלך אותם קמפיינים, הפך היטלר להיות הפוליטיקאי הראשון שטס מעיר לעיר כחלק מקמפיין הבחירות שלו, הוא טס מעיר אחת לעיר אחת בגרמניה תחת הסיסמה "היטלר מעל דויטשלנד" (בתרגום לעברית: "היטלר מעל גרמניה") ולעיתים ביקר בחמש ערים ביום על מנת לנאום בפני קהל של המוניי גרמנים.
הכריזמה ויכולות הדיבור של היטלר מילאו תפקיד חשוב במשיכתו של העם הגרמני אליו.
ככל שהמשבר הכלכלי של גרמניה החמיר, משבר שנגרם בעקבות השפל הגדול ממנו סבל כל העולם קיבלו הנאצים עוד כוח פוליטי ועוד מנדטים של המפלגה שיאיישו עמדות מפתח ברייכסטאג.
מכונת התעמולה של גבלס יצרה תמונה של היטלר כדמות שלא רק תציל את גרמניה, אלא גם כדמות שתיצור סדר חברתי חדש בשם "פולקסגמיינשאפט".
סממני הפולחן מוצגים כבר בתחילת הסרט, כאשר היטלר נראה יוצא מהמטוס שבעננים וכן בסוף הסרט, כאשר הקהל מריע להיטלר ומצדיע לו במועל יד.
בסרט גם נשמע יד ימינו של היטלר, רודולף הס אומר כי "המפלגה היא היא היטלר, אבל היטלר הוא גרמניה, כמו שגרמניה היא היטלר, זיג הייל!".
אותם גרמנים שצפו בסרט, נחשפו למלוא עוצמתו של מיתוס הפיהרר ולפולחן האישיות שלו.
עד שנת 1938 מיתוס הפיהרר אכן עזר לשכנע את מרבית הגרמנים כי היטלר הוא פוליטיקאי בעל זכויות על גרמניה.
לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, מיתוס הפיהרר היה כמעט שלם, אך עדיין חסרה לו תכונה חשובה: להציג את היטלר כגאון צבאי.
מכונת התעמולה הנאצית פעלה על מנת ליצור את הדימוי הזה בפני העם הגרמני.
עוד לפני הצגתו כגאון צבאי, הוצג היטלר כאדם בעל כישרון מדיני ודיפלומטי והדבר נתמך באמצעות ההשתלטות הגרמנית על חבל הריין, אנשלוס של אוסטריה, התמיכה של בעלות הברית במתן חבל הסודטים לגרמניה במהלך ועידת מינכן והפלישה ללא התנגדות לצ'כוסלובקיה.
לקראת הפלישה לפולין, איים שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ כי הוא יוציא להורג כל אדם בצוות שלו שמפקפק בתחזיתו של היטלר לפיה פולין תקרוס תוך ימים ספורים והבריטים כלל לא יתגייסו לצידה של פולין.
גבלס אמר לגורמים במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ב-1941 כי שני הישגיו הגדולים ביותר היו "הסגנון והטכניקה של הטקסים הציבוריים של המפלגה" ו"יצירת המיתוס".
היטלר קיבל הילה וכתוצאה מכך אנשים רבים שהסתכלו במפלגה על המפלגה בצורה הפוכה לאחר 1933 בטחו באופן מוחלט בהיטלר.