tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1926 הצטרף כהן לוועד מנהל בתי הסוהר של מדינת טקסס שם פעל במשך כשלושה עשורים ונאבק לשינוי חוקי הכליאה, לשיפור התנאים הפיזיים ושירותי הבריאות וכן מתן הכשרה מקצועית של אסירים במהלך ריצוי עונשם אומצו על ידי המדינה.
במקביל הוא לקח חלק בדרישה להעלאת הגיל החוקי לקיום יחסי מין בטקסס מגיל 10 לגיל 18.
לקאת שני העשורים האחרונים לחייו הוענקו לכהן תארים רבים, ביניהם:
בשנת 1924 - תואר דוקטור במשפט יהודי מהיברו יוניון קולג'.
בשנת 1928 - הוקירה קהילת בני ישראל את פועלו של הרב כהן בקריאת מבנה הקהילה החדש שהוקם על שמו " המרכז הקהילתי על שם הנרי כהן" ("Henry Cohen Community House")
בשנת 1939 - תואר דוקטור של כבוד מטעם היברו יוניון קולג' – מכון למדעי היהדות (Hebrew Union College-Jewish Institute of Religion)
בשנת 1948- תואר דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה הנוצרית של טקסס (Texas Christian University).
הנשיא האמריקאי וודרו וילסון בין השנים 1913–1921 כינה את כהן : "האזרח מספר אחד של טקסס".
בשנת 1949 כשהוא בן 86, פרש כהן מתפקידו כרב קהילת בני ישראל אך המשיך לשרת את קהילתו עד יום מותו בשנת 1952. בהישמע דבר פטירתו הורדו הדגלים ביוסטון וגלווסטון לחצי התורן כאות הזדהות והוקרה לפעילותו הרבה.
ב-15 במאי 1955, כשלוש שנים לאחר מותו שודרה תוכנית טלוויזיונית בערוץ NBC אשר עסקה בהנצחת פעילותו.
בין השנים 1901–1906 כתב סדרת כתבות על טקסס במהדורות הראשונות של האנציקלופדיה היהודית..
רבים מכתביו נמצאים במרכז ההיסטורי בארקר (Barker Texas History Center) שבאוניברסיטת יוסטון, טקסס .
הנרי טנדי היה חייל בריטי בעל עיטור צלב ויקטוריה, הוא נחשב לטוראי הבריטי המעוטר ביותר במלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שלא נמצאו לכך הוכחות, קיימת טענה כי טנדי נפגש עם אדולף היטלר ב-28 בספטמבר 1918 כאשר היטלר היה פצוע וטנדי חס על חייו ואיפשר לו להימלט חזרה לקווים הגרמניים.
היה זה היטלר שנתקל בתמונה של טנדי בעיתון וזיהה אותו בתור החייל שחס על חייו, לאחר מלחמת העולם הראשונה היטלר שמר את תמונתו של טנדי ונהג לספר את הסיפור על הטוראי שהציל אותו.
טנדי התגייס ב-12 באוגוסט 1910 לרגימנט ההוורדים הירוק, איתם שירת בגרנזי ודרום אפריקה.
במהלך קרב פשנדל נפצע טנדי בפעם השנייה, כשהוא חזר לחזית בינואר 1918. ב-26 ביוני 1918 הועבר טנדי לרגימנט הדוכס מוולינגטון איתו לחם עד סוף המלחמה.
ב-28 באוגוסט במהלך קרב קמברה השני, היה טנדי אחראי על צוותי חבלה שנשלחו לפוצץ את חפירות האויב.
כשהבין שהכוחות הקדמיים רותקו תחת אש הגרמנים הוא הסתער על החפירות הגרמניות עם עוד שני חיילים.
הוא הצליח לפוצץ את העמדות הגרמניות ואף חזר עם 20 שבויים גרמניים, על פעולה זו עוטר טנדי במדליית ההתנהגות המצוינת - אחד מהעיטורים הבריטים הגבוהים ביותר הניתנים עבור גבורה.
שבועיים לאחר מכן הגדוד החמישי של טנדי השתתף בהתקפה על הוורינקורט.
טנדי הצליח לפנות מספר פצועים משדה הקרב וביום למחרת שוב הוביל צוות לפיצוץ ביצורי האויב, כשהוא חוזר עם מספר שבויים גרמניים.
עבור אירוע זה עוטר טנדי לאחר המלחמה בצלב המלחמה.
ב-28 בספטמבר במהלך מתקפת הנגד באזור מרקוינג בצרפת, פלוגתו נעצרה על ידי אש מקלעי אויב.
טנדי זחל קדימה תחת אש, זיהה את עמדת המקלע הגרמנית ונטרל אותה בעזרת מקלע הלואיס שלו, לאחר מכן המשיך לעבר תעלת מרקוינג שם הוא תיקן תחת אש את הגשר כדי לאפשר לפלוגתו מעבר לצד השני.
באותו הערב טנדי ושמונה לוחמים נוספים כותרו על ידי כוחות אויב רבים, טנדי הוביל מתקפת כידונים שהצליחה לחלץ את הכוח מהכיתור ואף הובילה 37 חיילי אויב לידי שארית פלוגתו.
אף על פי שנפצע פעמיים במהלך הלחימה, סירב טנדי להתפנות עד לסיום הקרב ולבסוף נשלח לקבלת טיפול רפואי רק ב-4 באוקטובר.
עבור גבורתו בקרב זה, עוטר טנדי בעיטור הגבורה הבריטי הגבוה ביותר - צלב ויקטוריה.
הוא הגיע לצומת הדרכים ותיקן את הגשר תחת מטר כדורים, כך איפשר את המעבר הראשוני בנקודת מפתח זו.
מאוחר יותר בערב, בעת התקפה, יחד עם שמונה חברים לנשק, הוא כותר על ידי כוח גרמני עדיף, ואף על פי שהמצב היה למראית העין אבוד, הוא הוביל הסתערות כידונים דרכם, כשהוא נלחם כל כך בעוז ש-37 מחיילי האויב נפלו לידי הפלוגה.
אף על פי שנפצע פעמיים הוא סירב לעזוב את הלחימה עד שהקרב הסתיים בניצחון."
אף על פי שלא נמצאו לכך הוכחות חד משמעיות, ייתכן וטנדי נתקל באדולף היטלר בעודו חייל בצבא הגרמני.
במהלך אותו קרב עליו קיבל טנדי את צלב ויקטוריה, חייל גרמני עייף ופצוע הסתובב מול קו האש של טנדי אך לא הרים את נשקו, טנדי בחר שלא לירות בחייל שכן הוא היה פצוע וללא כוונה להשיב באש.
החייל הגרמני סימן לשלום בידו על שטנדי חס על חייו והמשיך בדרכו לקווים הגרמניים.
בשנים שלאחר המלחמה היטלר נתקל בכתבה על טנדי בעיתון וזיהה אותו בתור החייל הבריטי שחס על חיו, הוא אף השיג העתק של ציור המתאר את רגע הגבורה של טנדי וככל הנראה מסגר ותלה את התמונה במעונו.
בשנת 1938 בפגישה בין נוויל צ'מברלין והיטלר בברגהוף, צ'מברלין התעניין בציור והיטלר ענה "הבחור בתמונה היה כל כך קרוב להרוג אותי וחשבתי שלעולם לא אזכה לראות שוב את גרמניה, התערבות אלוהית הצילה אותי מהאש השטנית והמדויקת של אותם בחורים אנגלים."
הסופר דוויד ג'ונס שכתב ביוגרפיה על הנרי טנדי טוען שהסיפור הוא לא יותר מאגדה אורבנית.
ייתכן ורצונו של היטלר לפאר את עברו ושירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה הוא שהוביל לזיהוי טנדי מתוך הכתבה.
בשנת 1940 ביתו של טנדי הופצץ על ידי מפציצים גרמניים, בריאיון לעיתונאי מיד לאחר מכן טען שהוא מצטער על שחס על חיו של היטלר.
צלב ויקטוריה מדליית ההתנהגות המצוינת המדליה הצבאית כוכב 1914–1915 מדליית המלחמה הבריטית מדליית הניצחון מדליית ההגנה מדליית ההכתרה ג'ורג' השישי מדליית ההכתרה אליזבת השנייה
הנרי חיבוקלצת היא סדרת הנפשה ממוחשבת אירית-בריטית-אמריקאית-קנדית לילדים, המבוססת על הספר "I'm a Happy Hugglewug" שנכתב ואויר על ידי ניאם שארקי.
הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקות Brown Bag Films.
הסדרה שודרה לראשונה בערוצי דיסני ג'וניור בבריטניה ובאירלנד ב-8 בפברואר 2013, ובארצות הברית ב-15 באפריל באותה שנה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ דיסני ג'וניור בדיבוב לעברית החל משנת 2013 עד שנת 2015. לסדרה הופקו שתי עונות בעלות 49 פרקים באורך 22 דקות, כאשר כל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 11 דקות.
הסדרה עוסקת סביב חיי היומיום של מפלצת צהובה בשם הנרי ומשפחתו, אשר בכל פרק עוברים הרפתקאות חדשות.
הסדרה מלמדת על ידידות ואהבה, בנוסף היא מלמדת על כישורים בסיסיים לגיל הרך כמו ספירה ורצפים.
הסדרה כוללת שירים מקוריים המושרים בפי דמויות הסדרה.
הנרי (Henry) - מפלצת צהובה בעלת חיבה למשחקי כדור.
סאמר (Summer) - מפלצת ורודה ואחותו הגדולה של הנרי.
קובי (Cobby) - מפלצת כחולה ואחיו הגדול של הנרי.
אוהב להמציא המצאות, דבר שעוזר בפתרון בעיות רבות.
אבו (Daddo) - אביו של הנרי.
אמא (Momma) - אמו של הנרי.
מפלצת ורודה ומוזיקאית מוכשרת המנגנת על כלי נגינה רבים.
דנזל (Denzel) - חברו הטוב ביותר של הנרי.
יש לו תשוקה לחפירת מנהרות תת-קרקעיות.
איזבלה (Izzy) - מפלצת כתומה וחברתו הטובה ביותר של הנרי.
אסטל (Estelle) - ענקית בצבע סגול.
החברה הגדולה, הנמרצת והאופטימית של הנרי.
גרטי (Gertie) - אחת מחברותיו של הנרי.
אוהבת לעשות דברים בזמן, לכן היא עונדת שעון.
טליה ברקאי - אמא / אייבו
יורם יוספסברג - סבו / אדוארדו
לירון כרקוקלי - איזבלה (2013)
אורלי קטן - סבתו / אמסטין
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצע גילן שחף בניהולו המוזיקלי של שרון בורגאוקר, שניהל גם את שאר השירים בסדרה.
הנרי "החמנית" וסטין היה גיטריסט וזמר אמריקאי, שהופיע בהרכבים ובשיתופי פעולה רבים, כשהמוכרים בהם הם Canned Heat, אלברט איילר, ופרנק זאפה.
היה שותף בהקמת ההרכב המקורי וארוך השנים ביותר של Canned Heat מהקמת הלהקה ב-1966 ועד לעזיבתו ב-1969, אך המשיך לנגן עם הלהקה ב"טורים" ובסשנים רבים לאורך השנים.
בשנת 2003 וסטין דורג במקום ה-77 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון.
וסטין נולד בעיר טקומה פארק שבמרילנד, להארי ולויס וסטין.
אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו היה גאופיזיקאי ומטאורולוג ידוע (מכתש וסטין על הירח נקרא על שמו).
אהבתו של וסטין למוזיקה ובפרט לבלוז התהוותה כבר בגיל צעיר.
כמו אביו, הנרי הפך לאספן תקליטים נלהב, ובסופו של דבר היה בעל עשרות אלפי תקליטים בסגנונות בלוז, הילבילי, קאנטרי וסגנונות נוספים.
אביו של וסטין נהג לעודד את הזיקה של בנו למוזיקה, והיה לוקח אותו להופעות של אמני בלוז מוכרים.
לרוב היו וסטין ואביו הלבנים היחידים בקהל.
בשנות החמישים המאוחרות החליטו וסטין וחבר ילדותו מפארק טאקומה, ג'ון פאיי, ללמוד לנגן בגיטרה עבור קטע של האנק ויליאמס, ולאחר מכן החלו השניים ללמוד לנגן מוזיקת בלוז וקאנטרי (גם פאיי הפך לגיטריסט ידוע בעתיד).
בתחילת שנות השישים עבר וסטין עם משפחתו לקליפורניה, שם הצטרף וסטין ללהקה הראשונה שלו, "Hial King and the Newports".
בטיול סוף הלימודים שלו נכנס וסטין לחנות קעקועים בלוס אנג'לס והטביע על עורו את המילים: "Living The Blues".
בשנת 1969 הפכו מילים אלה לשמו של האלבום הכפול "Living The Blues".
כשהיה בן שבע עשרה נהג להסתובב במועדוני בלוז בלוס אנג'לס, שם הכיר כמה אמני בלוז לעתיד.
באחת הפעמים שביקר במועדון שכזה פגש במוזיקאי ג'רי מקגי, וממנו למד וסטין את סגנון שלוש האצבעות שהפך מזוהה עם וסטין במרוצת השנים.
קלטות דמו שהוקלטו במהלך חזרות של הלהקה (מנובמבר 1965) וכוללות את הגיטרה של וסטין מופיעות באלבום Joe's Corsage שפורסם ב־2004 וכלל קטעים של הקלטות דמו מכל השנים.
חברו ג'ון פאיי שימש תפקיד חשוב בהקמת הלהקה Canned Heat, שכן הוא הכיר לוסטין את בוב הייט ואחיו, אלן וילסון ופרנק קוק.
אף על פי שהייט ווילסון תכננו שהגיטריסט קני אדוארדס ישמש כגיטרה מובילה, לאחר שהכירו את הנרי החליטו לצרף אותו ללהקה.
צירופו ללהקה קרה זמן קצר לפני פסטיבל הפופ במונטריי, שהייתה להופעת הפריצה של הלהקה.
זמן קצר לאחר שיצא האלבום הראשון של הלהקה, Canned Heat, התחיל להתפרסם וסטין כגיטריסט בולט בסצנת הבלוז האמריקאית, בעיקר בשל טכניקות הנגינה הייחודיות שלו ותפקידיו המורכבים.
היה לו סגנון ייחודי של נגינה, אותו אימץ במקצת מידידו ג'רי מקגי.
יחד עם הלהקה הוציא ארבעה אלבומים, בהם כתב רבים מהשירים.
לצערו הרב, בשנת 1969 פרש מהלהקה שבוע לפני הופעתם בוודסטוק, ובכך פספס את ההופעה הגדולה ביותר של הלהקה אי-פעם.
בשנת 1995 הוא הגיב על כך לכתב אוסטרלי, שנתיים לפני מותו, כי "לא הייתה לי עוד הופעה כזאת, וחבל שהפסדתי אותה.
אבל לא יכולתי להמשיך עם הלהקה באותה תקופה".
סיבת פרישתו של וסטין מהלהקה הייתה המתח בינו לבין בסיסט הלהקה, לארי טיילור.
שניהם מעולם לא הסתדרו, וכשטיילור עזב את הלהקה וסטין חזר להופיע איתם; לאחר מכן וסטין עזב וטיילור חזר, וחוזר חלילה כמה שנים.
לאורך שנות השבעים הופיע וסטין שוב עם הלהקה מספר פעמים במספר שנים שונות, אך מעולם לא חזר רשמית להיות חבר להקה קבוע.
כאשר נישואיו של וסטין התפרקו בשנת 1983, הוא עזב את לוס אנג'לס ועבר לגור בחווה קטנה באורגון.
במשך שנה לא עסק במוזיקה בכלל, ולאחר מכן החל לנגן עם אמנים מקומיים, כמו מייק רוסו, שהיה חבר ותיק של וסטין עוד מהזמן בו התגורר בדרום קליפורניה.
יחד איתו הקים להקה מקומית שהופיעה ביישובים הסמוכים.
המוזיקאי טרי רוב שהכיר את עבודותיו של וסטין עוד משנות השישים, פגש אותו והזמין אותו להקליט איתו בפורטלנד.
יחד השניים הוציאו מספר סינגלים.
הנרי ניגן עם מספר להקות עד שנות השמונים, ואז שוב מיקד את עבודתו בסשנים והקלטות לאמנים מזדמנים.
וסטין הופיע בכמה סיבובי הופעות עם Canned Heat באוסטרליה ובאירופה, שם הייתה ללהקה פופולריות גדולה מזאת שהייתה לה בארצות הברית.
הוא המשיך לעזור ולנגן עם Canned Heat עד 1981, עם מותו של בוב הייט, שהיה מייסד הלהקה האחרון שנותר.
הוא המשיך לשתף פעולה עם אמנים ולהקות שונים, כגון טרי רוב ו"The Vipers".
הוא אף הקליט את האלבום "Guitar Gangster" עם אוון ג'ונס .
וסטין נמצא בחדר מלון בפריז לאחר סיבוב הופעות לאיחוד Canned Heat עם התקף לב קשה, ב-20 באוקטובר 1997. לאחר כשעה נקבע מותו בגיל 52. גופתו נשרפה על פי בקשתו, והאפר שלו נקבר בבית העלמין בעיירה אוק היל בפרוורי העיר יוג'ין, אורגון.
לאחר מותו הוקמה קרן על שמו, שתתחזק את בית העלמין בו אפרו נקבר, וכשיתאפשר תשמש להעברת חלק מאפרו למכתש וסטין שעל הירח, אשר נקרא על שם אביו ארנסט הארי וסטין.
הנרי ויליאם ביצ'י היה צייר וחוקר אנגלי.
אביו היה הצייר סר ויליאם ביצ'י, ואמו החורגת הייתה הציירת אן ג'זופ.
הנרי ביצ'י נולד בשנת 1789. אמו הייתה אשתו הראשונה של אביו שנולדו לה חמישה ילדים לפני מותה.
את הנרי ביצ'י גידל אביו ויליאם ביצ'י ואשתו השנייה, אן ג'זופ.
אביו ואמו החורגת היו ציירים והם התחתנו בשנת 1793. נולדו להם ילדים נוספים, וחלקם הפכו לציירים בולטים.
זמן מה לפני 1816 מונה למזכירו של הנרי סולט, הקונסול הכללי הבריטי במצרים, ולבקשת של הקונסול ליווה את החוקר ג'ובאני בלזוני באותה השנה ובשנה שלאחריה לצורך לימוד של המונומנטים הקדומים בתבאי.
ביצ'י השתתף בחפירה של מקדש אבו סימבל וכן העתיק את הציורים בקברי הפרעונים בעמק המלכים שנפתחו על ידי ג'ובאני בלזוני.
במשותף עם הנרי סולט, לביצ'י היה הרבה מה לחשוש מהטבע החשדן והקנאי של בלזוני.
בערך בשנת 1820 הוא חזר לאנגליה, ובשנה שלאחר מכן מונה על ידי באת'רסט, מהמשרד הקולוניאלי, לבחון ולדווח על עתיקות קירנאיקה, בעקבות הסקר שערך אחיו, סרן פרדריק ויליאם ביצ'י, בקו החוף מטריפולי לדרנה.
תוצאות משלחת זו, שנמשכה בשנים 1821–1822, נכתבו ביומן שנערך על ידי שני האחים, אליו הוסיף הנרי ביצ'י רישומים רבים, הממחישים את האמנות ותופעות הטבע של האזור בו הם חקרו.
רבים מהם לא הושארו לדפוס, לאחר הפרסום של הסקר בשנת 1828.
מלבד חלקו ביצירה עם אחיו, הנרי ביצ'י כתב ספר זיכרונות קפדני על סר ג'ושוע ריינולדס, שפורסם לפני הוצאה לאור של המהדורה הספרותית של רינולנדס, בלונדון, 1835.
משאר חייו של הנרי ביצ'י אין כמעט תיעוד.
הוא חווה תהפוכות רבות ובשנת 1851 היגר לניו זילנד, שם נפטר בשנת 1862.
הנרי טונקס היה מנתח בריטי ומאוחר יותר שרטט וצייר נושאי דמות, בעיקר פנים וקריקטוריסט.
הוא הפך למורה לאמנות משפיע.
הוא היה אחד האמנים הבריטים הראשונים שהושפעו מהאימפרסיוניסטים הצרפתים.
הוא הציג עם מועדון האמנות האנגלית החדשה, והיה מקורב לרבים מהאמנים המתקדמים יותר של בריטניה הוויקטוריאנית כולל ג'יימס מקניל ויסלר, וולטר סיקרט, ג'ון זינגר סרג'נט וג'ורג' קלוזן.
משפחתו הייתה בעלת בית יציקה של פליז בברמינגהאם.
הוא התחנך זמן קצר בבית הספר בלוקסהאם, ואחריו במכללת קליפטון בבריסטול.
הואן למד רפואה בבית החולים רויאל סאסקס בברייטון (1882–1885) ובבית החולים לונדון בוויטצ'אפל (1885–1888).
הוא הפך למנתח בבית החולים בלונדון בשנת 1886, בפיקוחו של סר פרדריק טרבס.
הוא נבחר לעמית הקולג' המלכותי לכירורגים בשנת 1888 ועבר לבית החולים המלכותי החופשי בלונדון.
הוא לימד אנטומיה בבית הספר לרפואה בבית החולים בלונדון משנת 1892.
משנת 1888 למד בערבים בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר, בהדרכתו של פרדריק בראון.
הוא הציג ציורים עם מועדון האמנות האנגלית החדשה משנת 1891 והיה חבר במועדון בשנת 1895.
בראון הפך לפרופסור לאמנות ביוניברסיטי קולג', לונדון בשנת 1892, וטונקס החל ללמד בבית הספר לאמנות.
טונקס הפך ל"מורה הנודע והנורא ביותר בדורו".
תלמידי טונקס בסלייד כללו את ויניפרד נייטס, דייוויד בומברג, ויליאם ליונל קלאוז, מוקול דיי, איאן פיירווטר, מארק גרטלר, הרולד גילמן, ספנסר גור, קייטי אדית גלידון, עדנה קלארק הול, אוגוסטוס ג'ון, גוו.
ג'ון, פרסי ווינדהם לואיס, הייאם מאייר, ויליאם אורפן, איזק רוזנברג, סטנלי ספנסר ורקס ויסלר.
הסרקזם שלו שם הבריח תלמידים.
טונקס חידש את הקריירה הרפואית שלו בשנת 1914, תחילה במחנה שבויים בדורצ'סטר, ולאחר מכן בהיל הול באסקס.
הוא עשה רישומי פסטל של אוגוסט רודן ואשתו, שהיו פליטים.
הוא שימש כסדרן רפואי בבית חולים של הצלב האדום הבריטי ליד מארן בצרפת בשנת 1915, והצטרף ליחידת אמבולנסים באיטליה.
הוא הפך לסגן בחיל הרפואה המלכותי של הצבא המלכותי בשנת 1916, ועבד אצל הרולד גיליס בהפקת רישומי פסטל שתיעדו מקרי פגיעות פנים בבית החולים הצבאי בקיימברידג' באלדרשוט ובבית החולים המלכה, סידקאפ - תרומה שהוכרה בתערוכות Faces of Battle במוזיאון הצבא הלאומי בשנת 2008 .
טונקס הפך לאמן מלחמה רשמי בשנת 1918, והוא ליווה את ג'ון זינגר סרג'נט בסיורים בחזית המערבית.
באוגוסט 1918, שניהם היו עדים לשדה של פצועים ליד לה באק דו סוד, דולנס, שהפך בסיס לציור העצום של סרג'נט.
טונקס נסע לארכאנגלסק ברוסיה בשנת 1919 כאמן מלחמה עם משלחת בריטית.
הוא החליף את פרדריק בראון כפרופסור לאמנות יפה בין השנים 1918 עד 1930, אם כי בתחילה דחה את המינוי לטובת וולטר סיקרט, אבל קיבל אותו רק כשסיקרט סירב לתפקיד.
סטודנטים נוספים לאחר המלחמה כללו את תומאס מונינגטון, ויליאם קולדסטרים, הלן ליסור ופיליפ אברגוד.
ליסור, שהקימה את גלריית Beaux Arts עם בעלה פרידריך ליסור בשנת 1923, תיארה אותו כ"דמות שולטת, דומיננטית, גבוה, רזה וסגפני למראה, עם אוזניים גדולות, עיניים מכוסות, אף שמוט אנכי כמו מקור נשר ופה דמוי גמל רועד " .
הוא פרש בשנת 1930, וסירב לקבל תואר אבירות.
תערוכה מעבודותיו התקיימה בלונדון בגלריה טייט בשנת 1936, זו הייתה הרטרוספקטיבה השנייה בגלריה טייט לאמן בריטי חי.
הנריקה צ'אגאס מוניז דה אראגאו גונזאגה (בפורטוגזית: Henrique Chagas Moniz de Aragão Gonzaga; נולד ב-30 באפריל 1993) הוא שחקן ברזילאי.
אביו הוא הפוליטיקאי והמשפטן אדמר גונזגה, שמכהן בתור המזכיר הכללי של מפלגת הברית למען ברזיל.
הנריקה גונזאגה זכה להכרה בתחילת הקריירה שלו, כאשר לוהק לתפקיד ג'וש דיאז בסדרת הטלוויזיה "זאב צעיר".
מאוחר יותר הופיע זאגה בסרט של נטפליקס, "XOXO" ובסדרת הטלוויזיה "13 סיבות" מבית היוצר של נטפליקס.
באפריל 2017 הוא לוהק כגיבור העל של מארוול סאן-ספוט בסרט גיבורי העל האמריקאי "המוטנטים החדשים" משנת 2020, אשר מבוסס על הקומיקס "המוטאנטים החדשים" בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, ומהווה החלק ה-13 והאחרון בסדרת סרטי "אקס-מן".
בשנת 2018 השתתף בוידאו קליפ לשיר "Curious" של הזמרת היילי קיוקו.
שנה סרט תפקיד הערות 2016 XOXO (אנ') ג'ורדן 2017 MDMA דוני Deadly Detention בארט ניומן Cherry Pop ברנדן 2020 המוטנטים החדשים רוברטו דה קוסטה2022מאחורי היקוםגבריאל2024היחידה ללוחמה לא ג'נטלמניתקפטן בינאהקווירוינסטון מור2025יחידת העיליתאהרון
שנה אמן שיר תפקיד הערות 2018 היילי קיוקו Curiousהחבר החדש
הנרי וסרמן היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ויהדות באוניברסיטה הפתוחה, שעסק בהיסטוריה של גרמניה ויהדות גרמניה בעת החדשה, ובחקר הלאומיות.
וסרמן נולד ברדישוב, פולין בתקופת מלחמת העולם השנייה, לפאולה לבית דר (Daar) ולאוסקר (אוזיאש) וסרמן, בזמן שהמשפחה מצאה מסתור אצל משפחה פולנית, עדה ופרנטישק טומק (Tomek).
עם סיום המלחמה, כשהיה בן 3, היגרה המשפחה לשוודיה.
כשהיה בן 7, ולאחר שאמו נהרגה בתאונת דרכים בסטוקהולם, היגרו הוא, שתי אחיותיו ואביו לדטרויט, ארצות הברית.
בהיותו בן 12 (ב-1955) עלה לישראל וגדל אצל בני הזוג אמה ופאול להן במושב רשפון.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון חדש בתל אביב והתגייס לשרות חובה בצה"ל.
הוא למד לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1968 סיים תואר ראשון בפילוסופיה.
ב-1972 סיים תואר שני בהיסטוריה כללית.
שלו, שעסקה בארגון, רפורמה ואמנסיפציה ביהדות גרמניה בשנים 1806–1850, כתב בהדרכת ההיסטוריונים פרופ' שמואל אטינגר ופרופ' יהושע אריאלי.
את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה ביהודים, הבורגנות והחברה הבורגנית בעידן הליברלי בגרמניה (1840–1880) כתב בהדרכת ההיסטוריון פרופ' יעקב כ"ץ.
לאחר הדוקטורט השתלם וסרמן באוניברסיטת היידלברג.
בשנים 1980–1992 עבד ביד ושם כעורך ראשי של פנקס הקהילות - גרמניה.
מאז 1985 ועד לפרישתו לגמלאות כיהן כחבר סגל האוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת עבודתו באוניברסיטה הפתוחה פיתח כמה קורסים ובהם קורס היסוד "אירופה: ערש הלאומיות" והקורס "סוגיות בחקר הלאומיות", שבמסגרתו גם ערך וסרמן עם עמיתו, פרופ' יוסי דהאן, סדרת ספרים מתורגמים ששימשו את כלל הסטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
וסרמן ניהל גם פרויקט ביבליוגרפי על יוצאי גרמניה בישראל (בני ובנות "העלייה החמישית") שיצא לאור בגרמנית.
היה נשוי, משנת 1965 ועד לשנות ה-80, לרותי לבית פייגלסון (שאותה הכיר מגיל 15).
אחת מבנותיו, ענת, נפטרה מלוקמיה בשנת 1980.
עם, אומה, מולדת: על ראשיתם, תולדותיהם ואחריתם של שלושה מושגים מחוללי-לאומיות, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2007 (ספר מבוא לקורס "אירופה: ערש הלאומיות" המתאר את תולדותיהם של המושגים "עם", "אומה" ו"מולדת", למן הופעתם לראשונה במקרא ובעולם העתיק, ועוקב אחר המשמעויות המגוונות ולעיתים אף סותרות, שניתנו למושגים אלו בתקופות שונות).
"אך גרמניה היכן היא?" גרמניה 1770–1830: מאומת תרבות לתרבות לאומית - מבוא היסטורי, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2001
ההיסטוריה הגרמנית יהודית שירשנו: גרמנים צעירים כותבים היסטוריה יהודית, ירושלים, מאגנס, 2004
הנרי וסרמן (ליקוט, עריכה ומבוא), שייע: כתבי שחרות של פרופ' ישעיהו ליבוביץ ורעייתו גרטה לבית וינטר, ירושלים, מכון ליאו בק והוצאת כרמל, 2010
יוסי דהאן והנרי וסרמן (עורכים), להמציא אומה: אנתולוגיה (פתח דבר: אריק הובסבום), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2006 (הספר נכלל בקורס "סוגיות בחקר הלאומיות" והוא כולל מאמרים על לאומיות שתורגמו מאנגלית ומאמרים בעברית של חוקרים ישראלים על תופעות של "המצאת הלאומיות" הישראלית.
בין כותבי המאמרים: אורי רם, יעל זרובבל, זאב שביט, יעקב שביט, בת ציון עראקי קלורמן, סלינה משיח וההיסטוריון הפלסטיני עצאם נצאר)
הנרי וסרמן ובנימין פרל (עורכים), להקשיב למוזיקה וללאומיות: קובץ מאמרים (תרגומים: הנרי וסרמן, עדו אברבאיה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2015
הנרי וסרמן, "ליל הבדולח: פרעות ספונטניות או פעולה מתוכננת?", ילקוט מורשת: כתב-עת לתיעוד ועיון, חוברת מ"ו, ניסן תשמ"ט, אפריל 1989
הנרי וסרמן, "מחשבות על "היסטוריה – מיתוס או מציאות?", בספר: רם בן שלום, אבריאל בר-לבב, אמיר הורוביץ, אורה לימור (עורכים), העבר ומעבר לו: עיונים בהיסטוריה ובפילוסופיה – שי לאלעזר וינריב, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2006
הנרי וסרמן, "היהודים ב'חברה הבורגנית' הגרמנית במאה התשע-עשרה בראי הקריקטורה (ניסיון מתודולוגי)" בספר: עמנואל אטקס, יוסף שלמון (עורכים), פרקים בתולדות החברה היהודית בימי-הבינים ובעת החדשה: מוקדשים לפרופסור יעקב כ"ץ במלאת לו שבעים וחמש שנה, ירושלים, מאגנס, 1980
וסרמן יזם כאמור, עם עמיתו, פרופ' יוסי דהאן, תרגום מאנגלית של ספרים מרכזיים בנושא הלאומיות ושניהם היו העורכים של סדרת ספרים זו:
ארנסט גלנר, לאומים ולאומיות (תרגום: דן דאור, הקדמה: יולי תמיר, אחרית דבר: ז'וז'ה ברונר), מהדורה מחודשת, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021
בנדיקט אנדרסון, קהיליות מדומיינות: הגיגים על מקורות הלאומיות והתפשטותה (תרגום: דן דאור, פתח דבר: אוריאל אבולוף), מהדורה מחודשת, רעננה, למדא - ספרי האוניברסיטה הפתוחה, 2022
פרתה צ'טרג'י, חשיבה לאומית והעולם הקולוניאלי: שיח משני?
(תרגמו: הנרי וסרמן ורוני אמיר) מהדורה מחודשת, רעננה, למדא – ספרי האוניברסיטה הפתוחה, 2021
(מאמר שכתב הסופר היהודי ארתור קסטלר בסוף שנות העשרים והתגלה באחרונה בגרמניה.
על ספרו "שייע: כתבי שחרות":
הנרי מור טלר היה פוליטיקאי אמריקאי מקולורדו, שכיהן כסנאטור בשנים 1876–1882 ובשנים 1885–1909. בין שתי תקופות כהונה אלו הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
הוא התנגד בתקיפות לחוק דוז (Dawes Act), שמטרתו הייתה לפרק את המרקם הקהילתי של קרקעות האינדיאנים ולכפות את הטמעתם, בציינו במפורש שמטרת החוק להכריח את האינדיאנים לוותר על אדמותיהם כדי שניתן יהיה למוכרן למתיישבים הלבנים.
בין הישגיו הבולטים היה כתיבת "תיקון טלר" (Teller Amendment), שבו צוין מפורשות שבעקבות מלחמת ארצות הברית-ספרד, ארצות הברית לא תספח את קובה, אלא שמטרת מעורבותה בה תהיה לסייע לה לקבל עצמאות מספרד.
הנרי טלר נולד למשפחה מתודיסטית גדולה בחווה בגריינג'ר שבמדינת ניו יורק.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וכבר בגיל צעיר יחסית נשלח לעסוק בהוראה למימון לימודיו.
הוא למד משפטים בהדרכתו של השופט מרטין גרובר מאנג'ליקה שבניו יורק, וב-1858 הוסמך כעורך דין.
אף על פי שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה, הוא עבר למוריסון, אילינוי, שם הוא עסק בעריכת דין במשך שלוש שנים והיה מעורב בהקמת המפלגה הרפובליקנית באילינוי.
לאחר מכן, ב-1861, הקים טלר משרד עורכי דין בסנטרל סיטי, כיום בשטחי קולורדו, שם הוא נשא לאישה את הארייט מ.
ברוס, ונולדו להם שני בנים ובת.
בשנים 1864–1867 שירת טלר כקצין בדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של קולורדו.
ב-1865 הוא היה אחד המארגנים הראשיים של חברת הרכבת המרכזית של קולורדו, ניסח את כתב הזיכיון המקורי שלה, ושימש כנשיא החברה במשך חמש שנים.
לאחר מכן ועד שקולורדו קיבלה מעמד של מדינה, המשיך טלר לעבוד כעורך דין לדיני תאגידים וצבר מעמד מכובד מספיק כדי להיבחר לסנאט של המדינה כשהוקמה.
ב-1876, לאחר קבלתה של קולורדו לאיחוד, נבחר טלר על ידי בית המחוקקים של המדינה כסנאטור.
הוא כיהן כסנאטור תקופת כהונה קצרה של שלושה חודשים, ואז נבחר לתקופת כהונה מלאה של שש שנים.
בהמשך, לאחר כהונתו כמזכיר הפנים, הוא כיהן ארבע תקופות כהונה וייצג את קולורדו בסנאט 24 שנים רצופות.
ב-1882 מינה הנשיא צ'סטר ארתור את טלר כמזכיר הפנים בממשלו, לאחר שב-17 באפריל אותה שנה התפטר סמואל ג'.
כמזכיר הפנים פיקח טלר על הלשכה לענייני אינדיאנים, והתנגד בתוקף לחלוקת קרקעותיהם.
החל מ-1880 החל טלר להיות קשור באופן הדוק לשאלת השימוש החופשי במטבעות הכסף, (מעבר מתקן זהב לבסיס דו מתכתי) ועסק רבות בסוגיה בקונגרס ומחוצה לו בכתיבה ובנאום.
הוא תרם מאוד להבטחת ההכרזה על השימוש בשתי המתכות, ובלט כבעל תפקיד מרכזי במאבק הארוך בסנאט נגד ביטולה ללא תנאים לאחר הוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1892. ההחלטה שהתקבלה הייתה להשאיר בתוקף ללא הגבלת זמן את תקן הזהב.
בתגובה, טלר ו-24 אחרים יצאו מוועידת המפלגה של 1896. כתומך נלהב של השימוש בשתי המתכות, בנוסף להיותו דמות בולטת במפלגה, הוא הצטרף לתומכים מובילים אחרים של השימוש במטבעות הכסף והיה למנהיג המפלגה הרפובליקנית של הכסף (Silver Republican Party).
בכל אופן, כאשר בהדרגה ירדה סוגיית השימוש בשתי המתכות מעל סדר היום הלאומי, איבדה מפלגה זו את השפעתה וחבריה שבו למפלגה הרפובליקנית.
שלא כמו חבריו, טלר עצמו לא שב למפלגה הרפובליקנית.
במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד בלט טלר כמי שהשפיע על יצירתו של "תיקון טלר", שהיה תיקון להחלטה המשותפת של שני בתי הקונגרס על היציאה למלחמה, שהועבר בבית הנבחרים ובסנאט ב-19 באפריל 1898.
לאחר 33 שנות שירות, פרש טלר ב-1909 מהסנאט, ושב לעיסוקו בעריכת דין בקולורדו.
הנרי טלר נפטר בדנוור ב-23 בפברואר 1914 ונטמן בבית הקברות פיירמונט שבעיר.
טלר החל להיות מעורב לראשונה בענייני האינדיאנים במהלך התקופה המתוחה ב-1863, כאשר שבטי האראפהו והשאיין אולצו לעבור אל מחוץ לשטחים המישורים המזרחיים של קולורדו.
מסיבה זו, באותה שנה הוא מונה כמייג'ור גנרל במיליציה של הטריטוריה, תפקיד בו הוא שירת עד 1865.
בהמשך היה טלר לאחד המתנגדים הבולטים לחלוקת אדמותיהם של האינדיאנים.
חלוקת האדמות הייתה תהליך שבו הופסקה הבעלות הקהילתית של אדמות האינדיאנים וחולקה לאינדיאנים יחידים, והעודף היה אמור להימכר לממשלה.
ב-1881 אמר טלר שחלוקת הקרקעות הייתה מדיניות "לנשל את האינדיאנים מאדמותיהם ולהפוך אותה לנעים ונדים על פני האדמה".
דבריו של טלר הוכחו כנכונים.
כמזכיר הפנים, שתחת פיקוחו הייתה הלשכה לענייני אינדיאנים, עסק טלר רבות גם בתהליכי רפורמה בבתי הספר של האינדיאנים.
עם זאת, ההגנה של טלר על זכויות הקרקעות של האינדיאנים סתרה את עמדתו נגד מנהגיהם המסורתיים.
לדוגמה, ב-1883 הוא אישר את תקנות הפשעים הדתיים האינדיאנים, שהוצאו על ידי הנציב לענייני אינדיאנים, היירם פרייס, שמטרתן הייתה לאסור על פעילות טקסית מסורתית של האינדיאנים בכל רחבי ארצות הברית.
מנהגים, ריקודים, פוליגמיה, ונוהגים אחרים, הועמדו לדין ב"בית משפט לעבירות האינדיאנים", עם סמכות להטיל עונשים של עד 90 ימי מאסר ומניעת קצבאות הממשלה.
מטרת תקנות אלו הייתה לחסל את התרבות המסורתית של האינדיאנים בשמורות, עם זאת, התקנות לא חלו על חמשת השבטים המתורבתים.
טלר מינה שופטים אינדיאנים להעמיד לדין את האינדיאנים שהיו מעורבים בריקודים "בלתי מוסריים", בנוסף לפוליגמיה וסחר בנשים.
מיסיונרים לבנים, מחנכים והממשלה הפדרלית חששו שהריקודים המסורתיים היו ריקודי מלחמה, במיוחד ריקוד השמש של הסו, שבו גברים צעירים גרמו לעצמם כאב.
צעדי דיכוי אלו נגד האינדיאנים בוטלו בסופו של דבר ב-1934 על ידי הנציב לענייני אינדיאנים ג'ון קולייר.
אחד מהישגיו הבולטים של טלר היה ככל הנראה כאשר במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898 הוא השפיע רבות על יצירתו של "תיקון טלר" (Teller Amendment), שהצהיר במפורש על הסיבות למעורבותה של ארצות הברית במלחמה.
אף על פי שספג גינויים על מניעת סיפוחה של קובה לארצות הברית, האמין טלר שמטרתה של ארצות הברית צריכה להיות תמיכה במלחמת העצמאות של קובה ובהפיכתה למדינה עצמאית.
את דעתו זו הביע טלר במילים הבאות:
ברוח דברים אלו התקבל תיקון טלר.
בהמשך זכה טלר להכרה לאומית על עמדתו בענייני קובה, והאווירה הפוליטית שלאחר אישורו כוונה למדיניות להבטחת העצמאות הקובנית.
עם זאת, בהמשך עורער התיקון על ידי תיקון פלאט עד לביטולו של זה האחרון ב-1934.
הנרי ויליאם פיקרסגיל היה צייר אנגלי שהתמתמחה בפורטרטים.
הוא היה אקדמאי מלכותי במשך כמעט חמישים שנה, וצייר רבות מהדמויות הבולטות ביותר של זמנו.
יליד לונדון, פיקרסגיל אומץ בצעירותו על ידי מר הול, יצרן משי בספיטלפילדס, שמימן את לימודיו ולאחר מכן לקח אותו לעסק המשפחתי.
כאשר מלחמה גרמה לתנאי מסחר קשים, בחר פיקרסגיל לפתח את כישרונו האמנותי לכדי קריירה, והיה תלמידו של אמן הנוף ג'ורג' ארנאלד בין השנים 1802–1805 לפני שנכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית כסטודנט בנובמבר 1805.
נושאיו הראשונים היו מגוונים וכללו נופים ונושאים קלאסיים והיסטוריים, אך בסופו של דבר הוא הסתפק בציור דיוקנאות.
התערוכה הראשונה שלו באקדמיה המלכותית הייתה דיוקן של הפטרון שלו מר הול, ובמהלך חייו הוא הציג שם בסך הכל 384 ציורים.
הוא נבחר לחברות באקדמיה בנובמבר 1822 וחברות מלאה בפברואר 1826.
פיקרסגיל היה אחד מציירי הדיוקנאות הבולטים של ימיו.
רוברט פיל, ויליאם וורדסוורת', ג'ורג' סטפנסון, אליזבת בארט בראונינג, לורד נלסון, הדוכס מוולינגטון ופאראדיי היו בין האנשים הבולטים הרבים שישבו עבורו.
הוא צייר את הסופר ג'יימס סילק בקינגהאם ואשתו אליזבת' בתלבושת ערבית ב-1816, המשקף את מסעותיו של בקינגהאם עצמו במזרח וכן את אופנת הלבוש של המזרח.
בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון יש יותר מ-50 דיוקנאות שלו באוסף, כולל 16 ציורי שמן ו-35 תחריטים אחרים יחד עם מספר קטן של דיוקנאות של פיקרסגיל עצמו שצוירו על ידי אחרים.
בין השנים 1856–1864 היה ספרן של האקדמיה המלכותית.
הוא פרש מהמוסד בדצמבר 1872, ומת בביתו בכיכר בלנדפורד, לונדון בגיל 93.
אחיו של פיקרסגיל ריצ'רד, בנו הנרי הול ואחיינו פרדריק ריצ'רד היו גם ציירים.
אשתו ז'נט פרסמה ב-1827 כרך שירה בשם "סיפורי ההרמון".
לאחר מותה בשנת 1885, הפכה גברת פיקרסגיל לאדם הראשון שנשרף באופן חוקי בממלכה המאוחדת.
הנרי טנוורת' וולס היה צייר מיניאטורות ודיוקנאות אנגלי.
הוא היה חבר באחווה הפרה-רפאליטית אף שצייר בסגנון אקדמי.
הציור הפופולרי ביותר שלו היה "ויקטוריה רג'ינה", המראה את המלכה הצעירה ויקטוריה מקבלת את החדשות על עלייתה לכס המלכות.
וולס נולד בלונדון ב-14 בדצמבר 1828, בנם היחיד של הנרי טנוורת' וולס, סוחר, ואשתו שרלוט הנמן.
הוא הוטבל בכנסיית סנט פנקראס העתיקה.
וולס פגש לראשונה את האמנית ג'ואנה מרי בויס בצפון ויילס בשנת 1849, שם היא למדה אצל הצייר דייוויד קוקס.
הוא ארגן את היכרות עם בויס ב-1851, וביקש ממנה להינשא לו ב-1855. היא סירבה, ואמרה שהיא רוצה להיות חופשייה "להמשיך במפעל חייה".
הוא רדף אחריה, והם היו מאורסים, אבל לאחר מות אביה, אמה שכנעה אותה לשנות את דעתה, וג'ואנה החזירה את טבעת האירוסין.
וולס עדיין לא ויתר והם המשיכו לכתוב זה לזה.
הם נישאו ב-9 בדצמבר 1857. נולדו להם שתי בנות, אליס ג'ואנה סטריט וג'ואנה מרגרט האדלי אשתו ג'ואנה מתה בלידה לאחר ארבע שנות נישואים בשנת 1861. אחיה היה הצייר הפרה-רפאלי ג'ורג' פרייס בויס.
הנישואים הביאו את וולס להתקשרות עם קבוצת החברים שכללה את דנטה גבריאל רוזטי, פורד מדוקס בראון וג'ון ראסקין.
וולס הוכשר כאמן בשנות העשרה לחייו, ולמד לראשונה אצל דיקינסון כשרטט ליטוגרפיות.
ב-1843 (בגיל 15), החליף ולמד ציור מיניאטורות עבור אותה חברה.
בזמן עבודתו, למד בבית הספר של ג'יימס מתיוס ליי בשעות הערב.
הוא החל להציג את יצירותיו באקדמיה המלכותית כשהיה רק בן 18. בשנת 1850 נסע לפריז למשך שישה חודשים כדי ללמוד מצייר הדיוקנאות תומאס קוטיר.
כשהצילום השתלט על שוק התמונות המיניאטוריות, ב-1861 עבר וולס לצייר פורטרטים בשמן, ונודע כצייר של דמויות צבאיות.
הוא גם צייר דיוקנאות בעפרון של יחידים בחברה ובפוליטיקה.
ציורו הפופולרי "ויקטוריה רג'ינה", המתאר את המלכה ויקטוריה כשהיא שומעת שהפכה למלכה, שוכפל בהרחבה בהדפסים ובגלויות במהלך שלטונה.
הציור קיים בשתי גרסאות: אחת שהוצגה באקדמיה המלכותית ב-1880 (כעת בגלריה טייט) ואחת קטנה יותר, עם רקע שונה, שצוירה ב-1887 ומאוחר יותר הוצגה לאדוארד השביעי (באוסף המלכותי).
וולס נבחר כחבר באקדמיה המלכותית ב-30 ביוני 1870.
הוא מת בביתו, בקנסינגטון ב-16 בינואר 1903 ונקבר בבית הקברות קנסל גרין.
הנרי וירץ היה מפקדו של מחנה סאמטר (Camp Sumter) שליד אנדרסונוויל, ג'ורג'יה, מחנה שבויים שהקים צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית.
במחנה זה גוועו כ-13,000 חיילים של האיחוד.
לאחר המלחמה וירץ נשפט למוות כפושע מלחמה ונתלה.
הנרי וירץ נולד בציריך שבשווייץ בשם הרטמן היינריך וירץ.
אביו, קספר יוהאן, היה חייט מומחה וחבר במועצת העיר.
וירץ קיבל חינוך יסודי ותיכון, ובהמשך שאף להיות רופא, אלא שלמשפחתו חסרו האמצעים לממן את לימודי הרפואה.
כיוון שכך, בין 1840 ל-1842 וירץ התמחה במסחר, הן בציריך, הן בטורינו, ולאחר מכן החל לעבוד בחנות כלבו בציריך.
בשנת 1845 נישא לאמילי אושוואלד (Oschwald), ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1847 וירץ הורשע במעילה ובהונאה, ונידון לארבע שנות מאסר.
שנה לאחר מכן הומר עונשו ל-12 שנות גלות מקנטון ציריך.
אשתו סירבה לעזוב את ציריך, והזוג התגרש ב-1853. תחילה, ב-1848, עבר וירץ למוסקבה, וכשנה לאחר מכן, ללורנס (מסצ'וסטס) שבארצות הברית, שם מצא עבודה במפעל.
לאחר כחמש שנים, וירץ עקר להופקינסוויל (Hopkinsville) שבקנטאקי, שם עבד כעוזר לרופא.
במסגרת עבודתו זו למד וירץ לערוך ניתוחים פשוטים ולקבע עצמות שבורות.
בהמשך או במקביל, שלח ידו, או שניסה לעשות זאת, הן כעצמאי, הן כשכיר, במקצועות פארא-רפואיים שונים, הן בקנטאקי, הן במסצ'וסטס.
בשנת 1854 הנרי וירץ נישא לאליזבת' וולף (Wolfe), אלמנה ולה שתי בנות.
הזוג עבר ללואיזיאנה, שם נולדה לאליזבת' בת נוספת.
בלואיזיאנה, ב-1856, הכיר הנרי וירץ את לוין מרשל (Marshall), בעל מטעים, אשר העסיק אותו כמפקח, וזאת לצד עיסוקו של וירץ בהומאופתיה.
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, וירץ הצטרף לצבא הקונפדרציה כטוראי בפלוגה שהתארגנה במחוז מדיסון בלואיזיאנה.
לדבריו של וירץ, הוא נטל חלק ב שנערך ב-31 במאי וב-1 ביוני 1862, כעוזרו של ג'וזף א' ג'ונסטון, ובמהלכו נפצע.
יש המפקפקים בדברים אלה, אך בכל מקרה, במהלך המלחמה הוא נפצע, ובשל כך איבד את היכולת להפעיל את ידו הימנית.
וירץ נשלח לשלושה חודשי החלמה בביתו, מהם חזר ליחידתו ב-12 ביוני 1862. בהמשך אותה שנה, כתגמול על אומץ לב בקרב, וירץ הועלה לדרגת קפטן, ועקב מוגבלותו, הוצב בתפקיד מטה, כשלישו של ג'ון הנרי וינדר (Winder), האחראי על מחנות השבויים מקרב חיילי האיחוד.
על פי גרסתה של אחותו, וירץ עשה בשליחות מיוחדת, מטעמו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, במהלכה נסע לבריטניה ולצרפת עד ינואר 1864, ואז חזר והוצב במספר תפקידים קצרי מועד, תחת פיקודו של וינדר.
ב-12 באפריל 1864, וירץ הוצב כמפקד על מחנה סאמטר.
מחנה סאמטר באנדרסונוויל (אשר נקרא לרוב על שם היישוב) הוקם כמחנה שבויים עבור חיילי האיחוד כחודשיים לפני הגעתו של וירץ.
המחנה, שבנייתו לא הסתיימה באותה עת, התמלא בחיילים שבויים מצבא האיחוד בצפיפות רבה, הרבה יותר ומהר יותר מעבר למה שתוכנן.
כיוון שהמגורים שתוכננו לא נבנו בטרם הגיעו, הם שהו באוויר הפתוח.
הצפיפות הרבה, יחד עם תנאים סניטאריים ירודים, מחסור במזון, במי שתייה ובאספקה רפואית ואחרת, הביאו לתמותה רבה בקרבם (וגם בקרב צוות המחנה), ובשיאה הגיעה עד לכ-3,000 שבויים בחודש.
אחת הסיבות לכך, פרט למחסור הכללי אותו חוותה הקונפדרציה, בייחוד לקראת סוף המלחמה, הייתה ציפייה שלא התגשמה, לחילופי שבויים.
וירץ פנה אל הממונים עליו בבקשה לסיוע בשיפור התנאים, ללא הועיל.
בנוסף, שחרר חמישה שבויים, אשר נשאו מכתב החתום על ידי חבריהם, ובו בקשה לערוך חילופי שבויים.
גם צעד זה לא נענה.
ב-7 במאי 1865, מעט לפני תום המלחמה, וירץ נתפס ונעצר באנדרסונוויל, על ידי כוח פרשים של האיחוד.
כיוון שהממשלה הפדרלית החליטה להעמידו לדין, ב-10 במאי הוא נחבש בבית סוהר בוושינגטון די.סי.
וירץ הועמד לדין בפני בית משפט צבאי שבראשו עמד לו וולאס.
משפטו נערך בין 23 באוגוסט ל-18 באוקטובר, ובו נאשם, יחד עם וינדר ואחרים, כי פעולותיו כמפקד מחנה השבויים נעשו בכוונה ליטול את חייהם של חיילי האיחוד הכלואים בו.
בנוסף לאחריות לתנאים הנוראיים בהם הוחזקו השבויים, וירץ הואשם ב-13 מקרים שונים בהם נקט באכזריות כלפי שבויים באופן אישי.
במשפט נשמעו 158 עדים: שבויים לשעבר, חיילים לשעבר של הקונפדרציה ואזרחי אנדרסונוויל.
בתחילת נובמבר וירץ הורשע הן באשר לאופן ניהולו את מחנה השבויים, הן בעשרה מתוך 13 המקרים של התאכזרות אישית, ונידון למוות.
בקשת חנינה אשר וירץ שלח אל הנשיא אנדרו ג'ונסון נותרה ללא מענה.
וירץ דחה הצעה לגלגל את האחריות לנעשה באנדרסונוויל לכיוונו של נשיא הקונפדרציה דייוויס, דבר שייתכן שהיה מציל אותו מהגרדום.
ב-10 בנובמבר וירץ נתלה סמוך לבניין הקפיטול, בנוכחות קהל של כ-200 אזרחים וכ-120 חיילים אשר שמרו על הסדר.
וירץ היה האדם השני והאחרון שהוצא להורג בעוון פשעי מלחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
הראשון, צ'אמפ פרגוסון (Ferguson), מנהיג של חבורת גרילה דרומית, נתלה ב-20 באוקטובר (היו מספר הוצאות להורג נוספות בעוון ריגול, רצח ואונס, אך לא באשמת פשעי מלחמה בתור שכאלה).
עם הזמן עלו ספקות עד כמה משפטו של וירץ היה הוגן, וכמה אמינים היו חלק מן העדים.
כן עלתה הסוגיה מה היה ביכולתו לעשות לנוכח מיעוט המשאבים שהועמדו לרשותו והשעיית חילופי השבויים.
הנרי ולקם היה יזם תרופות אמריקאי - בריטי.
הוא הקים את חברת התרופות Burroughs Wellcome & Company עם עמיתו Silas Burroughs בשנת 1880, שהיא אחת מארבע החברות הגדולות שיתמזגו בסופו של דבר ליצירת GlaxoSmithKline.
בצוואתו השאיר הון עתק לפרויקטים של צדקה, הון ששימש להקמת קרן וולקם, אחת מארגוני המחקר הרפואי הפרטיים הגדולים בעולם.
בנוסף היה אספן נלהב של חפצים ומכשירים רפואיים הנמצאים כיום במוזיאון המדע בלונדון, ומבחר קטן מהם מוצג באוסף וולקם.
וולקם נולד בבקתת עץ בספר האמריקאי, מקום שיהפוך מאוחר יותר לאלמונד, ויסקונסין, לכומר ס.סי.
וולקם, מיסיונר נודד שנסע והטיף בעגלה מקורה, ולמרי קרטיס וולקם.
להנרי הצעיר היה עניין ברפואה, במיוחד בשיווק מוצרים שונים.
התכשיר הראשון שניסה לשווק בגיל 16 היה דיו בלתי נראה (למעשה רק מיץ לימון), אותו פרסם בעיתון הרלד של גרדן סיטי, מינסוטה.
הוא גדל תחת חינוך דתי קפדני.
אביו היה חבר פעיל בכנסייה האדוונטיסטית השנייה ובונה חופשי.
הנרי הבוגר למד רוקחות, ותחת הרושם הגדול שהשאירו בו סיפורי מגלי ארצות ומטיילים נועזים חיפש דרך לאריזה של חומרי תרופות במסעות.
בשנת 1880 עבר הנרי וולקם עם עמיתו סילס בורוז ללונדון, שם הקימו חברת תרופות, גלקסו סמית' קליין.
בתקופה זו חומרי תרופות שווקו בצורה של אבקות או תמיסות שדרשו מדידה ושקילה, והקשו על נטילה של כמות מדויקת של החומר.
צמד היזמים הציגו לשוק האנגלי לראשונה מכירת התרופות בצורת טבליות תחת הסימן המסחרי "Tabloid" משנת 1884. הפיתוח היה של וויליאם ברוקדון , צייר נלהב, שהמציא מכשיר לדחיסת אבקות.
במקור התכוון ברוקדון לדחוס עופרת לעפרונות, אבל צמד היזמים ראה את הפוטנציאל האדיר בשוק התרופות, שכרו את ברוקדון ופיתחו את הגלולה התרופתית.
בכך איפשרו לראשונה שיווק תרופות בכמות מדויקת ונוחה לנשיאה לשימוש קל בכל מקום, כפי שאנו מכירים היום.
החברה בורוז ווולקם פיתחה גם את השיווק הישיר לרופאים, על ידי הענקה של דוגמאות חינם.
ב-1895 מת בורוז בגיל 48, והותיר את החברה בידי הנרי וולקם.
החברה פרחה ווולקם הקים מספר מעבדות מחקר הקשורות למחקר ביו-רפואי ולפיתוח תרופות.
כחלק מהפילוסופיה של וולקם הוא דגל בחופש אקדמי לחוקרים העובדים במעבדות, ללא לחץ כלכלי להצלחה מסחרית.
גישה זו שלו איפשרה לו לגייס למעבדות וולקם מדענים מעולים מהאקדמיה.
הבולט שבהם אולי היה הנרי דייל שהיה בין חלוצי המחקר על המוליכים העצביים, ועל מחקרו זה שהתבצע בחלקו הגדול במעבדה של וולקם קיבל את פרס נובל בשנת 1936. בשנת 1924 וולקם איחד את כל פעילותו המסחרית והלא מסחרית בחברת אחזקות אחת, The Wellcome Foundation Ltd.
בשנת 1901 נישאה וולקום לגוונדולין מוד סירי ברנרדו, בתו של מייסד בתי היתומים תומאס ג'ון ברנרדו.
היה להם ילד אחד, הנרי מאנטי וולקם, יליד 1903, שנשלח להורים אומנה בגיל שלוש בערך.
הוא נחשב לחולני באותה תקופה, והוריו בילו זמן רב בנסיעות.
הנישואים לא היו מאושרים, ובשנת 1909 נפרדו בני הזוג.
לאחר מכן ניהלה סירי (כפי שהיא הייתה ידועה) כמה רומנים, כולל עם איל הכלבו הארי גורדון סלפרידג', והסופר וויליאם סומרסט מוהם לו הרתה את הילדה מרי אליזבת ומאוחר יותר נישאה.
וולקם תבע גירושין ב-1915, ורשם את מוהם כמגיב שותף.
המשפט משך תשומת לב ציבורית ניכרת שהוא ניסה בעבר להימנע ממנה.
סירי מעולם לא ערערה על המשמורת של הנרי על ילדם, הנרי.
ב-1910 הפך וולקם לאזרח בריטי.
בשנת 1928 הוא מונה לסגן נשיא כבוד של החברה לחקר ימי.
ב-1932 קיבל תואר אבירות, ובאותה שנה מונה לעמית כבוד של הקולג' המלכותי למנתחים של אנגליה.
הוא מת מדלקת ריאות בלונדון בשנת 1936, בגיל 82, לאחר ניתוח.
לאחר מותו נוסדה קרן וולקם לניהול עזבונו ומורשתו.
בצוואתו העניק וולקם את מלוא הון המניות של החברה שלו לנאמנים בודדים במטרה להשתמש בכסף שהשאיר לקידום בריאות האדם ובעלי החיים.
קרן וולקם היא כיום אחד מארגוני הצדקה הביו-רפואיים הפרטיים הגדולים בעולם.
הביוגרפיה הראשונה של וולקם הוזמנה על ידי קרן וולקם בשנת 1939, אבל נאמני הקרן לא היו מרוצים מהטיוטה הסופית שהוצגה להם ב-1942 והביוגרפיה מעולם לא התפרסמה.
הטיוטה קיימת בספריית וולקם וניתן להיעזר בה באופן חופשי.
הביוגרפיה של וולקם נכתבה לבסוף על ידי רוברט רודס ג'יימס והתפרסמה ב-1994. ב-2009 התפרסם ספר נוסף בשם An Infinity of Things: How Sir Henry Wellcome Collected the World, שנכתב על ידי פרנסס לרסון והתפרסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הנרי וולקם היה אספן נלהב.
תחום האספנות העיקרי שלו היה כל מכשיר או חפץ הקשור ברפואה, כשהוא מתכוון להקים "מוזיאון של האדם".
בין החפצים שרכש לאוסף שלו נמצאת מברשת השיניים של נפוליאון, המוצגת היום באוסף וולקם.
בזמן מותו כלל האוסף שלו למעלה ממיליון חפצים, מהם כ-125,000 הקשורים ברפואה.
בנוסף היה וולקם ארכאולוג חובב.
במהלך שנים רבות חפר את האתר של ג'בל מויה בסודן, כשהוא שוכר למעלה מ-4000 פועלים לחפירות.
הוא היה גם אחד מהראשונים לצלם מאוויר אתרים ארכאולוגיים, כשהוא משתמש בעפיפון מיוחד.
חלק מהצילומים האלה קיימים היום בספריה של וולקם.
הנרי יעקובר (Henry Jakober, נכתב גם Iacober, Jacober), יהודי בעל נתינות הונגרית, תיווך בין השנים 1958 - 1967 את מכירתן למערב ולמדינת ישראל על ידי ממשלת רומניה של 23,566 משפחות יהודיות.
עבור משפחות אלה ממשלת רומניה קיבלה מעל 12 מיליון דולר.
בין המהגרים היו גם 1,000 אסירים פוליטיים משוחררים.
הנרי יעקובר נולד ב-20 באוקטובר 1900 בעיירה מוקצ'בו (מונקאץ') בשם הנריק ילֶס (Henrik Illes) וגדל בעיירה סאטו מארה הנמצאת כ-100 ק"מ מעיירת הולדתו.
שתי העיירות היו אז חלק מהאיפריה האוסטרו-הונגרית.
הנרי יעקובר למד בבית הספר הגבוה למסחר בווינה.
יחד עם אחיו מיכאל, ניהל בסאטו מארה חברה שעסקה בקניית ומכירת דגנים וזרעים להפקת שמן, שהוקמה על ידי אביהם.
בשנת 1929 החברה עברה לווינה.
בשנת 1938, כאשר אוסטריה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית, הוא עבר ללונדון אך שמר על קשרים עם נציגים מסחריים שונים ברומניה.
בשנת 1939 הקים בלונדון, יחד עם אחיו מיכאל, את החברה Cookson Oilkakes & Oilseeds Company Ltd שעברה מאוחר יותר, בשל קשיים כלכליים, לשליטת בנק המברוס בע"מ, אחד הבנקים הגדולים באנגליה.
בהמשך הקים בלונדון עוד שתי חברות מסחריות Jakober&Co ו־Lineage Livestock Ltd.
לרגל עסקיו, נסע לעיתים קרובות למזרח אירופה.
בשנת 1961 היו לו קשרי מסחר עם חברות לסחר חוץ, ותיווך בעסקאות בדגנים שהתנהלו בין הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'כוסלובקיה, הרפובליקה העממית הרומנית והרפובליקה העממית ההונגרית.
הוא נפטר בלונדון בשנת 1975 ממחלת הסרטן.
מעורבותו בהשגת אשרות יציאה מרומניה
בשנת 1958 התחילו להגיע אליו בקשות מאנשים פרטיים ומגופים במערב כדי שיתערב מול ממשלת רומניה להשגת אשרות יציאה ליהודים, רומנים וגרמנים.
חלק מהבקשות התייחסו לאסירים פוליטיים.
איש הקשר שלו בשירות ביון החוץ של רומניה (DIE) היה גאורגה מארקו, שהיה מוצב החל משנת 1959 בשגרירות רומניה בלונדון בתור נספח מסחרי.
העסקאות מול ממשלת רומניה כללו עד שנת 1966 רכישת חיות משק, הנחוצות לשיקום החקלאות הרומנית, על פי דרישת משרד הפנים הרומני והברחתם מארץ המוצאם לרומניה.
בשנת 1959, הרב בנימין גורודצקי נעזר בשירותיו של הנרי יעקובר לשחרורם מבתי הסוהר ברומניה של 400 אסירים יהודים שהיו ברשימתו של הרב אליעזר זוסיא פורטוגל, והשגת אשרות יציאה עבורם ועבור משפחותיהם.
חלק מהכסף נתרם על ידי הג'וינט.
דוח משרד הפנים הרומני מ-25 בספטמבר 1961 הראה שיעקובר קיבל 300,000 דולר מהג'וינט לצורך שחרור מספר יהודים.
הנרי יעקובר היה בקשר גם עם ממשלת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה אשר הייתה מוכנה לשלם בין 1,000 ל-4000 מארקים לאדם כדי לאפשר את יציאתם של אזרחים רומנים ממוצא גרמני.
בין האסירים הפוליטיים ששוחררו בתיווכו של הנרי יעקובר היו גם העובדים הרומנים של הקונסוליה הבריטית בבוקרשט, שנעצרו בשנת 1949 בעוון ריגול לטובת בריטניה.
ממשלת בריטניה השקיעה מאמצים דיפלומטיים רבים לשחרורם והם שוחררו בהדרגה.
בשנת 1964 דווח כי כל האסירים שוחררו ואף הורשו להגר לבריטניה לפי רצונם.
שחרורם הושג בחלקו המכריע בתיווכו של הנרי יעקובר.
הכופר הנדרש נע בין 4,000 דולר ל-6,000 דולר לאדם, כתלות במעמדו.
שחרורו של אסיר נעשה לאחר קבלת חנינה שניתנה באישור ממשלת רומניה.
רשימת האנשים המועמדים לקבלת דרכון נשלחה לאישורה הסופי של מחלקת UM0123/I במשרד הפנים, אשר הייתה רשאית למנוע מתן דרכונים לרופאים או למהנדסים שבאו במגע עם מידע חסוי.
בשנת 1962 פורסמה בארצות הברית כתבתם של ארתור ונורמה וודסטון "People for sale - The inside story of a $210,000,000 Communist ransom ring" שהאשימה את ממשלת רומניה בניהול רשת סחר בבני אדם בה פעל כמתווך הנרי יעקובסון.
הכותבים העריכו כי מ-1961, יצאו מרומניה בדרך זאת בין 5,000 ל-1000 אנשים, כאשר הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור אדם אחד היה 20,000 דולר.
סכום זה שולם עבור קומוניסט רומני שנחשד כסוכן כפול.
הכתבה מזכירה גם את שחרורם של עובדי השגרירות הבריטית והקונסוליה האמריקאית בבוקרשט שנעצרו בעוון ריגול.
על פי דיווח של DGIE (מנהלת ביטחון I), כתוצאה מפעולות התיווך של הנרי יעקובר, עד מרץ 1962 הסקוריטטה קיבלה 1,579,594.50 דולר, 500 ראשי בקר, 257 כבסים, 584 חזירים, 11 מכוניות פרטיות וציוד חקלאי ותעשייתי שונה.
בתמורה שוחררו 409 משפחות יהודיות, 21 משפחות גרמניות, ו-35 משפחות רומניות.
80 משפחות נוספות עמדו לעזוב את רומניה עם השלמת משלוח הבקר האחרון.
למרות הסכמי הסודיות שנחתמו בין הנרי יעקובר לממשלת רומניה, השמועות על פעילותו התפשטו במערב אירופה והגיעו גם לידיעתה של ממשלת ישראל.
משנודע למוסד על פעילותו של הנרי יעקובר, נשלח אליו איש המוסד שייקה דן אשר דרש ממנו לקיים את כל הפעילות הקשורה ליהודי רומניה תחת פיקוחו ובכפוף להוראות ממשלת ישראל.
העסקה הראשונה שבוצעה בשיתוף אם המוסד הייתה בניית לול אוטומטי תמורת מתן אשרות יציאה ל-500 משפחות יהודיות.
הלול נבנה בעיירה פריש ליד בוקרשט על שטח שהיה שייך למשרד הפנים הרומני.
בסוף שנת 1964, משרד הפנים, שבבעלותו היו חוות לגידול תרנגולי הודו, תרנגולות, חזירים, בקר, כבשים ובתי מטבחיים אוטומטיים מצוידים במקפיאים וקווי אריזת בשר, הפך ליצרן הבשר הגדול ביותר ברומניה.
כל המתקנים הללו הוקמו במהלך השנים מכספי המוסד, בתיווכו של הנרי יעקובר, בתמורה למתן אשרות יציאה ליהודי רומניה.
הערך המוסף של הנרי יעקובר בביצוע בהשלמת עסקאות אלה התבטא ביכולתו לספק את בעלי החיים ואת הציוד החקלאי המבוקשים על ידי ממשלת רומניה.
הוא נדחק לשוליים לאחר עלייתו של צ'אושסקו לשלטון בשנת 1965, כאשר ממשלת רומניה דרשה לקבל תמורת אשרות היציאה כסף מזומן במקום בעלי חיים וציוד חקלאי ותעשייתי.
הוא המשיך לעבוד עד קרוב למותו בשנת 1975, אבל חשיבותו פחתה.
לאופר ( נולד ב-1945) הוא מנהל קרן גידור, משקיע, מתמטיקאי ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
הוא שימש כסגן נשיא למחקר ב"טכנולוגיות רנסאנס".
לאופר נולד למשפחה יהודית בשנת 1945. הוא קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1965. למד בהנחייתו של רוברט גנינג.
לאופר הצטרף למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק כחבר סגל בשנת 1971. מחקריו התמקדו במשתנים מרוכבים וטופולוגיה אלגברית.
הוא עזב את סטוני ברוק בשנת 1992 והצטרף לטכנולוגיות רנסאנס.
בשנת 2015 נערכה לכבודו ועידה לציון יום הולדתו ה-70 באוניברסיטת צינגהואה בסין.
לאופר היה שותף להקמת קרן מדליון יחד עם ג'יימס סימונס בשנת 1988. בנוסף שימש כמדען הראשי וכסגן נשיא למחקר בטכנולוגיות רנסאנס, חברת האם של הקרן.
כיום הוא משמש כחבר במועצת המנהלים שלה.
לאופר הרוויח 125,000,000 דולר בשנת 2008, במהלך המשבר הכלכלי של 2007–2008. בשנה שלאחר מכן, בשנת 2009, הוא נכלל ברשימת "המרוויחים הגבוהים ביותר בוול סטריט" של המגזין פורבס, עם הכנסה של 390,000,000 דולר.
בשנת 2008 לאופר ואשתו תרמו להקמת מרכז לואי וביאטריס לאופר לביולוגיה פיזיקלית וכמותית באוניברסיטת סטוני ברוק.
הזוג הצטרף לג'ים ומרילין סימונס כדי להעניק מכון המחקר למדעים מתמטיים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, תרומה בלתי מוגבלת של 70 מיליון דולר בשנת 2022. האוניברסיטה כיבדה את התורמים על ידי שינוי שם המכון למכון סימונס-לאופר למדעים מתמטיים.
לאופר תרם 500,000 דולר ל"Correct the Record", ועד פעולה פוליטית שתמך בקמפיין הנשיאותי של הילרי קלינטון בשנת 2016, בפברואר 2016.
באפריל 2016 לאופר ואשתו ארגנו אירוע גיוס כספים עבור קלינטון בפלורידה בו כרטיס כניסה עלה 500 דולר.
בנוסף, הזוג תרם כ-950,000 דולר לקמפיין הנשיאותי של ג'ו ביידן בשנת 2020.
לאופר נשוי לד"ר מרשה זלטין לאופר, קלינאית תקשורת, פילנתרופית ופעילה פוליטית.
היא שימשה כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית בעיירה ברוקהייבן, ניו יורק, בין השנים 2001 עד 2009. הזוג מתגורר במנלפן, פלורידה.
נכון לשנת 2023 הוערך שוויו הנקי של לאופר ב-2.6 מיליארד דולר על ידי מגזין פורבס.
הנרי טאזוול היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה גורם מרכזי בממשלתה המוקדמת של וירג'יניה, וסנאטור אמריקאי מווירג'יניה.
הוא היה בעל עבדים, וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ב-1795.
טאזוול נולד במחוז ברונסוויק, וירג'יניה, והיה בנם של ליטלטון ומרי גריי טאזוול.
הוא למד בבתי הספר הכפריים וסיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, וירג'יניה, בשנת 1770.
הוא התחתן עם דורותיאה אליזבת' וולר ב-13 בינואר 1774, והם היו הוריהם של ליטלטון וולר טאזוול, שהפך לסנאטור ומושל וירג'יניה, ולשל הבת סופיה אן.
טאזוול למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1773 והחל את עיסוקו.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא גויס והוסמך לקפטן של חיל פרשים.
הוא היה חבר בבית הנבחרים בשנת 1775, והיה גם ציר לוועידת וירג'יניה הרביעית משנת 1775 ולוועידת וירג'יניה החמישית משנת 1776, שכתבה את חוקת המדינה.
מ-1778 עד 1785, הוא היה חבר באספה הכללית של וירג'יניה.
בשנת 1785 הפך טאזוול לשופט של בית המשפט הכללי של וירג'יניה.
הוא הועלה לתפקיד השופט הראשי שלה, וכיהן מ-1789 עד 1793. הוא גם כיהן כשופט בבית המשפט העליון לערעורים של וירג'יניה, לאחר מכן שונה שמו לבית המשפט העליון של וירג'יניה, ב-1793.
בשנת 1794, טאזוול נבחר לסנאט האמריקני כדי למלא את המשרה הפנויה שנגרמה בעקבות התפטרותו של ג'ון טיילור.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט ב-1795.
כאשר הסנאטור מטנסי ויליאם בלאונט הועמד לדין בגלל בגידה ב-1797, טאזוול היה היחיד שהצביע נגד גירושו של בלאונט מהסנאט.
טאזוול היה אחד מארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד אישור כוח צבאי למלחמה.
טאזוול מת בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-24 בינואר 1799, ונקבר בשדה הקבורה של כרייסט צ'רץ'.
מחוז טאזוול, וירג'יניה; טאזוול, וירג'יניה; טאזוול, טנסי; ניו טאזוול, טנסי; ואולי מחוז טאזוול, אילינוי נקראים על שמו.
הנרי לאטימר היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי, אשר נבחר כחבר הקונגרס הקונטיננטלי מטעם דלאוור.
הוא היה איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, כחבר בית הנבחרים וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
לאטימר נולד ב-24 באפריל 1752 בניופורט שבמושבת דלאוור, והיה בנם של ג'יימס לאטימר האב ושרה גדס.
אביו היה סוחר תבואה ופוליטיקאי עשיר, שכיהן כחבר בבית האספה במושב 1778/1779 וחבר בוועידת דלאוור שאשררה את החוקה האמריקאית ב-7 בדצמבר 1787. אחיו של לאטימר, ג'ורג', כיהן גם הוא בבית האספה מהישיבה של 1779/1780 ועד מושב 1781/1782. מאוחר יותר עבר לפילדלפיה שם מונה ליושב ראש בית הנבחרים של פנסילבניה ב-1794.
לאטימר למד רפואה בקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה) בפילדלפיה וב-1770 השלים את לימודיו, והלך לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד ב-1775 כדי להשלים את השכלתו.
בשובו בעיצומה של המהפכה האמריקאית, שירת ב"בית החולים הנייד", יחידה כירורגית ניידת של הצבא הקונטיננטלי.
הוא השתתף בקרב ברנדיווין והמשיך עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה היה חבר מייסד באגודת הסינסינטי.
הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-8 באפריל 1784, אך לא השתתף במושב באותו אביב באנאפוליס שבמרילנד והוחלף.
כמו אביו ואחיו, הוא נבחר לבית האספה וכיהן מהמושב של 1787/1788 ועד מושב 1790/1791. הוא היה היושב ראש באותה ישיבה אחרונה.
לאטימר הפסיד בבחירות 1792 לבית הנבחרים של ארצות הברית למייג'ור ג'ון פאטן בפער של שלושים קולות, אך ערער על בחירתו של פאטן לבית הנבחרים.
הרוב הפדרליסטי שם בדק את הקלפיות, ובהתבסס על חוק מבלבל המחייב שמות של שני מועמדים בקלפי, פסל מספיק מהקולות של פאטן כדי להעניק את המושב ללאטימר.
לאחר שהשלים את כהונתו של ריד, נבחר מחדש ב-1796, וכיהן עד 28 בפברואר 1801, אז גם התפטר.
יש הסבורים שהסיבה להתפטרותו הייתה מאחר שלא היה מרוצה מהטקטיקות של יריביו הפוליטיים שעדיין התמרמרו על נסיבות הבחירות ב-1792.
בתקופות שונות כיהן לאטימר כחבר במועצת המנהלים של אקדמיית וילמינגטון, מנהל בנק דלאוור, נשיא האגודה החקלאית הראשונה של מחוז ניו קאסל, ונשיא מועצת הנאמנים של קולג' ניוארק.
הוא היה חבר צ'רטר באגודה הרפואית של דלאוור.
לאטימר מת ב-19 בדצמבר 1819 בפילדלפיה שבפנסילבניה ונקבר תחילה בבית הקברות הפרסביטריאני בווילמינגטון.
בית הקברות הוא כעת המיקום של ספריית מכון וילמינגטון ושרידיו הועברו בעקבות כך לבית הקברות וילמינגטון וברנדיווין.
למרות שהיה רופא ופרסביטריאני, לאטימר היה בן למשפחת סוחרים בולטת ואמידה והסכים מאוד עם העמדות הפדרליסטיות הרווחות בנושאים שנויים במחלוקת כמו הסכם ג'יי וצעדים אחרים של ממשל אדמס.
הנרי הורשיו ולס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממישיגן, ואיש צבא האיחוד, שכיהן כמושל וירג'יניה הזמני במהלך תקופת השיקום בשנים 1868–1869. כרפובליקני רדיקלי, שתויג גם כ"ציקלונאי" , הובס ולס בבחירות של 1869 על ידי גילברט קרלטון ווקר שהחליפו בתפקיד.
ולס שימש גם כתובע הפדרלי של וירג'יניה ומאוחר יותר במחוז קולומביה.
הנרי ולס נולד ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, וגדל בדטרויט שבמישיגן.
הוא למד באקדמיית רומאו, ולאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של תאודור רומיין.
ב-1848 נשא ולס לאישה את מילסנט האנט מדטרויט, לשניים נולדו בן ובת עד לפטירתה לאחר שילדה בת שנפטרה בגיל צעיר ב-1852. ב-1854 הוא נישא בשנית לפיבי היגבי, ולשניים נולדה בת אחת.
ב-1846 התקבל ולס ללשכת עורכי הדין של מישיגן.
במסגרת עבודתו בעריכת דין במגזר הפרטי הוא הגן על אנשים שהואשמו בסיוע לעבדים נמלטים.
ולס הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית, ונבחר ב-1854 לבית הנבחרים של מישיגן.