tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאוסטרליה וניו זילנד הגיעה השמועה דרך ספינות שהגיעו אליהן מהוואי, וגם משם הגיעו אלפים לחפש זהב.
ממקסיקו השכנה המשיכו לזרום מחפשי זהב, וגם מסין ומיפן החלו להגיע אנשים, אם כי עדיין במספרים צנועים.
אירופאיים ששמעו על הזהב, בעיקר מצרפת וכן מגרמניה, איטליה ובריטניה, הגיעו רק בסוף השנה עקב אורכו הרב של המסע שהיה עליהם לעבור.
מעריכים ש-90,000 איש הגיעו לקליפורניה בשנת 1849, כמחציתם דרך הים.
עד 1855 הגיעו מכל העולם לקליפורניה כשלוש מאות אלף איש, רובם אמריקנים, אך גם קבוצות גדולות ממקסיקו, סין, בריטניה, אוסטרליה, צרפת ואמריקה הלטינית, וכן קבוצות קטנות של לאומים שונים כגון פיליפינים, בסקים או טורקים.
איטלקים שהגיעו לקליפורניה החלו לפתח את תעשיית היין בקליפורניה, כשהם מביאים איתם שיטות לגידול גפנים שישרדו בחורפים הקרים.
קבוצה ניכרת בגודלה היו הסינים.
עד 1850 הם הגיעו במספרים צנועים של כמה מאות, אך בשנת 1852 היו בקליפורניה כבר עשרים אלף מהגרים מסין.
לבושם והופעתם היו בולטים למראה, והדבר גרם לעיתים לעוינות כלפיהם.
נשים רבות הגיעו לקליפורניה, מסיבות שונות: רובן היו נשים שלא רצו להיפרד מבעליהן ועשו יחד איתם את הדרך הקשה לשדות הזהב.
כמה מהן היו נשים שהגיעו לבדן, חלקן חיפשו אפשרויות כלכליות, חלקן חיפשו הרפתקאות, והיו אף שהגיעו לשמש כזונות.
נשים רבות יצאו לקליפורניה עם בעליהן, אך התאלמנו בדרך או תוך כדי עבודת הכרייה, ופעמים רבות נוצרה עבורן ההזדמנות לשבור את התפקיד המסורתי שנועד עבור נשים בתקופה זו.
כאשר החלה הבהלה לזהב, קליפורניה הייתה למעשה מקום ללא חוק.
כאשר התגלה הזהב בסאטרס מיל, קליפורניה הייתה משפטית חלק ממקסיקו ולמעשה תחת משטר צבאי של צבא ארצות הברית כתוצאה ממלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
כאשר נחתם החוזה שסיים את המלחמה, ב-2 בפברואר 1848, קליפורניה נעשתה רכוש של ארצות הברית, אך עדיין לא נחשבה כטריטוריה שלה, והיא קיבלה מעמד של מדינה רק בשנת 1850. בזמן השלטון הצבאי לא הייתה חקיקה אזרחית במקום, ולא היו שם רשות מבצעת או רשות מחוקקת.
תושבי המקום צייתו לתערובת של חוקים מקסיקנים, עקרונות אמריקנים ומנהגים אישיים.
חוזה סיום המלחמה חייב את ארצות הברית לכבד את הבעלויות על הקרקעות בשטחים שהועברו ממקסיקו, אך שדות הזהב לא שכנו באזורים אלו, אלא באזורים שהוגדרו "קרקע ציבורית" והיו שייכים לממשלת ארצות הברית.
עם זאת, לא היו חוקים הנוגעים לשטחים אלו, ולא היה מנגנון אכיפה ישים.
מחפשי הזהב נהנו מהערפול ששרר בנוגע לחוקי הקרקע, והזהב היה למעשה חופשי לכל המוצא.
שדות הזהב בתחילה לא היו רכוש פרטי, ולכריית הזהב לא נלוו עמלות רישוי או מיסים.
הכורים אימצו לעצמם את חוקי הכרייה המקסיקנים: למשל, החוק ניסה לאזן בין זכויות הכורה שהגיע לקרקע ראשון ובין הכורים שהגיעו אחריו.
הכורה הראשון היה קובע תביעה על הקרקע, תביעה שהייתה תקפה רק כל עוד הכורה עבד בפועל בקרקע הנתבעת.
העיקרון גרם לכך שכורים שמרו על תביעת הקרקע שלהם רק לפרק הזמן שארך להם כדי לקבוע האם הכרייה במקום כדאית, משום שהם לא היו יכולים לתבוע קרקע נוספת כל עוד הם עבדו על הקרקע הנוכחית.
הדבר איפשר לכורים שהגיעו מאוחר יותר לקפוץ על הקרקע הננטשת ולנסות בה את מזלם.
הדבר גרם לעיתים קרובות למחלוקות בדבר השאלה האם הקרקע אכן ננטשה על ידי הכורה הראשון, מחלוקות שהגיעו לפעמים לכדי אלימות, ולעיתים כורים שימשו כבוררים בסכסוכים אלו.
היו מקומות שבהם ריבוי המחפשים גרם להקטנת גודל הקרקע שהייתה יכולה להיות נתבעת.
מצע החצץ של קליפורניה היה עשיר בזהב, ולכן מחפשי הזהב הראשונים לא היו צריכים לפתח אמצעים מיוחדים להפקת הזהב, אלא פשוט סיננו את הזהב מן העפר על ידי כלים פשוטים דמויי מחבת במי הנהרות והמעיינות של קליפורניה.
עם זאת, הפקת הזהב בשיטה זו לא יכולה הייתה לשמש להפקת כמויות זהב גדולות, וכורים מקצועיים החלו להשתמש בכלים גדולים יותר ומתוחכמים יותר להפקת זהב.
במקרים מסוימים היו מסיטים את זרימת הנהר לתעלה צדדית וחופרים בחיפוש אחר זהב בקרקעית הנהר היבשה.
מעריכים כי 370 טון זהב נכרו בחמש השנים הראשונות של הבהלה לזהב, שווה ערך כיום לכ-16 מיליארד דולר.
בערך בשנת 1853 עברו הכורים לשלב הבא בהתפתחות הטכנולוגית: כרייה הידראולית.
בשיטה זו מזרימים סילון מים בעוצמה רבה אל עבר המדרונות והצוקים שתוחמים את מי הנהרות, המים סוחפים איתם את העפר המתפורר אל עבר תעלות שנחפרו, שם שוקע הזהב בקרקעית התעלה ונאסף אחר כך ביד.
מעריכים כי בשיטה זו נאספו 340 טון זהב, בשווי של כ-15 מיליארד דולר כיום.
שיטת כרייה זו פותחה אז לראשונה, והיא התפשטה משם למכרות נוספים ברחבי העולם.
שיטה אחרת כונתה "קויוטינג", על שם הקויוט.
הכורה היה חופר בור בגדת הנהר בעומק של כעשרה מטרים, ובמקרה שהיה מוצא שם מעט זהב היה ממשיך לחפור תעלות לכל הכיוונים בתקווה למצוא עורק זהב.
תוצר לוואי של שיטות כרייה חדשות אלו היה שכמויות גדולות של חצץ, טין, מתכות כבדות וחומרים מזהמים אחרים נכנסו אל מי הנהרות והמעיינות.
באזורים רבים עדיין ניתן לראות את תוצאות הכרייה ההידראולית, והחומרים שחדרו אל האדמה לא מאפשרים לצמחים לשוב ולצמוח באזורים שנחשפו כתוצאה מהכרייה.
גם לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב המשיכו העבודות למציאת הזהב.
השלב האחרון במציאת זהב חשוף שאינו דורש כרייה היה חיפוש במורד הנהרות אחר זהב שנסחף בזמן הבהלה לזהב.
בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-19 השימוש באוניות מחפר נעשה כדאי כלכלית, ומעריכים שכ-620 טון זהב הועלה מקרקעיות הנהרות בשיטה זו, בשווה ערך כיום לכ-28 מיליארד דולר.
גם בימי הבהלה לזהב וגם בזמנים שאחריה, היו כורים שחיפשו זהב על ידי כרייה אל תוך הסלע, בדרך כלל קוורץ, שמכיל את הזהב.
הדבר נעשה באמצעות חפירה או פיצוץ של הסלע וחיפוש אחר זהב שנמצא בתוכו, על ידי ריסוק השברים וסינונם מהזהב על ידי שימוש במים זורמים או על ידי שימוש בתגובות הכימיות שהזהב יוצר עם חומרים כמו ארסן או כספית (מה שהוסיף לנזק הסביבתי).
בסופו של דבר שיטה זו הייתה השיטה הנפוצה ביותר להפקת זהב.
מחקרים שנעשו בשנים האחרונות מראים כי סוחרים הרוויחו בתקופת הבהלה לזהב הרבה יותר ממה שהרוויחו מחפשי הזהב עצמם.
האדם העשיר ביותר בקליפורניה בשנים הראשונות לבהלה לזהב היה איש העסקים והמוציא לאור סמואל בראנן.
בראנן היה הראשון שפתח חנויות כלבו בסקרמנטו ובאזורי כריית הזהב.
מיד כשהחלה הבהלה לזהב הוא קנה את כל ציוד חיפוש הזהב שהיה בסביבות סן פרנסיסקו ומכר אותו למחפשים ברווח נאה.
עם זאת, כמה מחפשי זהב גם כן הצליחו לצאת עם שלל נאה.
למשל, קבוצה אחת של כורים הרוויחה בשנת 1848 סכום שווה ערך כיום לשלושה מיליון דולרים.
כמחצית מהכורים הצליחו לעשות רווח צנוע, גם אחרי שלוקחים בחשבון את ההוצאות.
שאר הכורים, בעיקר אלו שהגיעו מאוחר יותר, הרוויחו מעט מאוד או אף הפסידו כסף.
גם מבין הסוחרים היו מפסידים גדולים, כאלו שהשקיעו בהקמת עסקים במקומות שנעזבו זמן קצר אחר כך, או שעסקיהם עלו באש באחת מהשרפות הרבות שהשתוללו בעיירות.
איש עסקים שהצליח לעשות חיל היה לוי שטראוס, שהחל למכור בסן פרנסיסקו בשנת 1853 בגדי עבודה מדנים וייסד את מותג הג'ינס שלו.
אנשי עסקים אחרים ראו הצלחה בעסקי הקמעונאות, הספנות, הבידור, הלינה והתחבורה.
אכסניות, מסעדות, מתפרות ומכבסות היו בתי עסק מבוקשים מאוד שנוהלו לעיתים קרובות על ידי נשים שהבינו שגברים מוכנים לשלם היטב על עבודות שלא יכלו לבצע כיאות בעצמם.
גם בתי בושת הצליחו למדי, בייחוד כאשר היו משולבים עם מסבאה ובית הימורים.
בשנת 1855 השתנה האקלים הכלכלי באופן דרמטי.
הזהב נעשה נדיר יותר וניתן להפקה רק באמצעות קבוצות גדולות למדי של פועלים, ובעלי חברות הכרייה הם אלו שעשו את הרווחים העיקריים.
בנוסף, אוכלוסיית קליפורניה הייתה כבר גדולה ומגוונת מספיק, והיה ניתן בקלות להפיק רווח מעסקים קונבנציונליים.
הזהב שהופק עבר דרכים שונות.
הרבה מן הזהב שימש את הכורים לקניית מזון, אספקה ולינה, וכן לצורכי בידור כמו הצגות תיאטרון, משקאות חריפים, הימורים וזנות, והעסקאות נעשו כאשר הזהב נשקל בקפידה לצורך הערכת ערכו.
הסוחרים והספקים שקיבלו את הזהב הזה השתמשו בו בתורם לקניית האספקה מספינות שהגיעו לקליפורניה או משיירות אספקה שהגיעו לקליפורניה בדרך היבשה.
חלק מן הזהב יצא מקליפורניה על ידי מחפשי הזהב עצמם שחזרו למקומות מגוריהם לאחר התקופה שהקציבו לעצמם לחיפושים, או ששלחו אותם למשפחותיהם תוך שהם ממשיכים לחפש זהב.
למשל, מעריכים כי זהב בשווי 80 מיליון דולרים עשה את דרכו לצרפת לאחר שהופק על ידי כורים צרפתיים שהגיעו לקליפורניה.
בנקים בקליפורניה החלו להוציא שטרות בנקאיים אותם נתנו לכורים בתמורה לזהב, שטרות שכובדו באזור כאילו היה שטרות כסף רגילים, ומטבעות מקומיות יצרו מטבעות זהב משלהן.
כאשר נבנתה המטבעה של סן פרנסיסקו בשנת 1854, ייצרו בה מטבעות רשמיים של ארצות הברית מזהב שהיה שמור עד אז כמטילים.
חלק מהזהב נשלח אל הבנק הלאומי של ארצות הברית בתמורה לשטרות כסף, לשימוש בכלכלה הקליפורנית המשגשגת.
להגעתם של מאות אלפי תושבים חדשים בתוך כמה שנים, בהשוואה לכ-15,000 שהיו בקליפורניה עד לאותה עת, היו השפעות דרמטיות.
הבהלה לזהב העירה את כלכלתה המנומנמת והנחשלת של קליפורניה, והיא נהפכה למרכז של הגירה עולמית וליעדם של מאות אלפי אנשים.
המהגרים הראו לעיתים קרובות כושר המצאה יוצא דופן ומחויבות חברתית.
למשל, בעיצומה של הבהלה לזהב, הוקמו ערים ועיירות רבות, התאספה ועידת חוקה שניסחה את חוקת קליפורניה, נערכו בחירות, ונציגים נשלחו לוושינגטון כדי לדון באפשרות לצרף את קליפורניה כמדינה לארצות הברית.
באותו זמן החלה החקלאות בקליפורניה לצבור תאוצה, במה שמכונה "הבהלה לזהב השנייה של קליפורניה".
כבישים נסללו, בתי ספר וכנסיות נבנו וארגונים נוסדו.
רוב המהגרים לקליפורניה היו אמריקנים, ודעת הקהל לחצה לטובת קשר אמיץ יותר עם ארצות הברית.
ואכן, קליפורניה הצטרפה כמדינה ה-31 של ארצות הברית ב-9 בספטמבר 1850 במסגרת פשרת 1850.
בין השנים 1847 ו-1870 אוכלוסיית סן פרנסיסקו גדלה מכ-500 לכ-150,000. הרווחה שהביאה הבהלה לזהב הביאה לשיפור התחבורה בין קליפורניה לבין החוף המזרחי.
מסילת הרכבת של פנמה, החוצה את מצר היבשה של פנמה במקום בו נמתחת כיום תעלת פנמה, הושלמה בשנת 1855, וכעת היה קל יותר לעשות את הדרך הימית בין החוף המזרחי לקליפורניה, ונוסד קו ימי קבוע שהעביר נוסעים, סחורות ודואר בדרך המהירה שנוצרה.
אחת הספינות שעשתה את הדרך מפנמה לחוף המזרחי, הסנטרל אמריקה, טבעה מול חופי הקרוליינות ואיתה 400 מנוסעיה וכעשרה טון זהב.
גם בתוך קליפורניה התפתחה הספנות, וקו ספינות עשה את מאתיים הקילומטרים מהחוף אל סקרמנטו במעלה נהר הסקרמנטו.
המחיר האנושי והסביבתי ששולם כתוצאה מהבהלה לזהב היה גדול.
אינדיאנים שהיו תלויים בשיטות הציד והאיסוף המסורתיות שלהם גוועו ברעב לאחר שרעלים הרסו את שטחי המחיה של הדגים בנהרות.
העלייה הגדולה באוכלוסייה גרמה להברחת בעלי החיים שהיו נוהגים להתאסף במקומות בהם היו כעת יישובים ומכרות.
עם הגידול באוכלוסייה הוקמו חוות חקלאיות שצמצמו עוד יותר את שטחי המחיה של האינדיאנים.
המצב גרם לכך שאינדיאנים רבים נאלצו לגנוב או לשדוד אמצעי מחיה מהכורים, ולכן להגברת לעוינות כלפיהם.
אינדיאנים רבים חלו במחלות שהביאו איתם המתיישבים, כמו אבעבועות שחורות, שפעת וחצבת.
מעריכים כי 80 עד 90 אחוזים של האינדיאנים שנדבקו באבעבועות שחורות מתו כתוצאה מהמחלה.
החוק בנוגע לממשל ולהגנה על האינדיאנים, שעבר בבית המחוקקים של קליפורניה ב-1850, התיר למתיישבים להמשיך את המסורת המקסיקנית של שביית אינדיאנים וכפייתם לעבוד במקום.
חוק זה ביסס את השעבוד והסחר בבני אדם כנגד האינדיאנים, במיוחד הנשים והילדים.
פשיטות על כפרים אינדיאנים לצורך הספקת עובדים היו עניין שבשגרה, ונשים וילדים נלקחו בכוח לצורך מכירתם כעבדים, והגברים לעיתים קרובות נרצחו בדם קר, במה שהיה למעשה ג'נוסייד.
לפי נתוני הממשל של קליפורניה, כ-4,500 אינדיאנים נרצחו בין השנים 1849 ו-1870.
השליטה באינדיאנים שחיו בקרבת המכרים הוצאה לפועל על ידי משטר טרור.
אף על פי שהאינדיאנים ניסו להתנגד למתרחש, האוכלוסייה האינדיאנית בקליפורניה ירדה בחדות מכ-150,000 בשנת 1845 לפחות מ-30,000 בשנת 1870. עוד קודם לבהלה לזהב, האוכלוסייה האינדיאנית, שלפני בוא האירופאיים עמדה על 310,000 איש, צנחה במספרה בעיקר כתוצאה מהמחלות שהביאו איתם האירופאים.
לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב, החלו פעולות להצרת צעדי הזרים, בעיקר סינים ומהגרים מאמריקה הלטינית, הן פעולות רשמיות כגון העברת חוקים להגבלת הזרים והטלת מיסים מיוחדים עליהם, והן התקפות גזעניות על ידי אנשים פרטיים.
גם המהגרים מחלקיה האחרים של ארצות הברית סבלו ממחיר אנושי: אחד מכל שנים עשר פורטי-ניינרס מת, כתוצאה משיעורי הפשיעה הגוברים והמנהג המקומי של לקיחת החוק לידיים.
הבהלה לזהב עוררה גם כלכלות מסביב לעולם.
לחוואים בצ'ילה, אוסטרליה והוואי נוסף שוק חשוב לשיווק תוצרי המזון שלהם, לטובין ממפעלים בבריטניה היה ביקוש רב, וביגוד ואף בתים טרומיים הגיעו מסין.
הזהב שהגיע בתמורה לסחורות אלו גרם לעליית מחיריהן והמריץ השקעות ויצירת מקומות עבודה ברחבי העולם.
השפעה עקיפה יותר על כלכלתה של אוסטרליה נגרמה כאשר מחפש זהב אוסטרלי, אדוארד הרגריבס, שב מקליפורניה, וכאשר הבחין כי יש דמיון בין המאפיינים הגאוגרפיים של קליפורניה לאלו של אזור מגוריו, העלה את הסברה כי ייתכן וזהב יימצא גם באוסטרליה.
ואכן, הרגריבס חיפש ומצא זהב, והצית את הבהלות לזהב של אוסטרליה.
כמה שנים אחרי הבהלה לזהב, בשנת 1863, נערך בסקרמנטו טקס הנחת אבן הפינה למסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה.
השלמת הקו, לאחר שש שנים, מומנה בחלקה על ידי זהב שנמצא בקליפורניה, והיא איחדה בין קליפורניה ובין שאר חלקי ארצות הברית.
מעתה, נסיעה שארכה שבועות ואפילו חודשים, הושלמה בתוך כמה ימים.
שמה של קליפורניה עדיין נקשר לבהלה לזהב, והחלום על הצלחה מהירה בעולם החדש נודע בשם "החלום הקליפורני".
קליפורניה נתפסה בעיני האנשים כמקום של התחלות חדשות, בו ניתן להגיע לעושר על ידי עבודה קשה ומזל טוב.
ההיסטוריון ה"ו ברנדס מעיר כי בשנים שאחרי הבהלה לזהב החלום הקליפורני נעשה נחלתה של האומה כולה:
בין לילה קיבלה קליפורניה מוניטין עולמי של "מדינת הזהב".
דורות של מהגרים נמשכו אל החלום הקליפורני.
לבעלי מקצועות רבים בקליפורניה היו עשורים של צמיחה פתאומית, כזו שהתאימה לחלום הקליפורני.
חוואים, קודחי בארות נפט, יוצרי סרטים, בוני מטוסים ויזמי היי-טק - כולם חוו זמנים של שגשוג מהיר.
הבהלה לזהב מוצאת את ביטויה במוטו של המדינה, "אאורקה" , במראות הבהלה לזהב שהונצחו בסמל המדינה, בכינוייה של המדינה, "המדינה המוזהבת" ("The Golden State"), וכן בשמות של מקומות רבים ברחבי המדינה, כמו זה של מחוז פלייסר.
קבוצת הפוטבול של סן פרנסיסקו, סן פרנסיסקו 49', קיבלה את כינוייה מהשנה שבה החלו להגיע לקליפורניה מחפשי זהב מכל העולם, וקבוצות ספורט מקומיות שונות קיבלו את שמן ממחפשי זהב מפורסמים.
כיום, הכביש הנושא את המספר ההולם 49 נמתח למרגלות הסיירה נבדה, ומחבר את העיירות השונות שנוסדו בתקופת הבהלה לזהב.
כוחות שפעלו במשך מיליוני שנים גרמו ליצירת ריכוז של זהב בקליפורניה.
ריכוז הזהב הוא זה שהפך את הפקת הזהב לכדאית כלכלית.
לפני 400 מיליון שנים קליפורניה הייתה קרקעית של ים קדום.
הרי געש תת-ימיים פלטו לבה ומינרלים, כולל זהב, אל קרקעית הים.
לפני כמאתיים מיליון שנים החל לחץ טקטוני שהופעל מהלוח הצפון-אמריקאי ללחוץ כלפי מטה את קרקעית הים.
הקרקעית שהותכה ונהפכה למאגמה, עשתה את דרכה מעלה לעבר מה שהיום קליפורניה, התמצקה וכך נוצרו עורקים של קוורץ שבתוכם זהב.
עם הזמן עלו המינרלים והסלעים אל פני הקרקע ונסחפו על ידי מי הנהרות אל מצע החצץ שבגדות הנהרות.
הבה נגילה הוא פזמון עברי, והוא השיר המוכר ביותר בעולם שמילותיו בעברית, בקרב אלו שאינם דוברים את השפה.
השיר הפך להיות מזוהה עם ארץ ישראל והעם היהודי.
מקור הלחן בניגון חסידי עתיק שמקורו בחצר וורקא.
הניגון הושר בהרבה חצרות חסידיות, בהן חסידות אלכסנדר, חב"ד, חצרות בית רוז'ין, קרלין ובעלז.
בחסידות בעלז ובחסידות סקווירא שימש לחן זה לניגון ההקפה השביעית בשמחת תורה.
לאחר תחילת השימוש החילוני בשיר, הורה האדמו"ר רבי ישכר דב מבעלז להפסיק לזמר את הלחן, וכך גם ברוב החצרות הפסיקו לשיר את הניגון.
למרות זאת בחסידות סקווירא המשיכו כל השנים לנגן את הלחן בשמחת תורה לפנות בוקר.
בחנוכה ה'תש"ע, קרא הרב יצחק גינזבורג "להחזיר עטרה ליושנה" ולחזור ולנגן ניגון זה.
במוצאי שמחת תורה תשע"ד אמר האדמו"ר מבעלזא לחסידיו כי ניתן לחזור לשיר ניגון זה.
בחג הסוכות תשע"ו 2015 ביקש האדמו"ר מויזניץ לשיר את הלחן - ללא המילים - בשמחת בית השואבה, כשהוא מקדים שמדובר בשיר חסידי עתיק שנלקח על ידי הציונים, ועל החסידים מוטל להשיבו למקורו.
הלחן הוא בסולם פריגיש הנחשב לחריג במוזיקת פופ מערבית, אך פופולרי במוזיקה חסידית.
שלא כפי שנטען בעטיפת אחד התקליטים בו מופיע השיר, מקור המילים אינו מתהילים, למרות שהצירוף "נגילה ונשמחה" מופיע ב.
לפי גרסה אחת כותב הפזמון הוא אברהם צבי אידלסון, הנחשב לאבי המוזיקולוגיה העברית.
כאשר נכנסו צבאות הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי לירושלים, ביום ראשון של חנוכה בשנת תרע"ח (1917), התעוררה שמחה רבה ביישוב היהודי ורבים אף ראו במאורע סימן לביאת המשיח.
אידלסון החליט לחבר פזמון לציון המאורע הגדול.
הוא בחר מנגינה של ניגון חסידי ששמע אצל חסידי סדיגורה בירושלים ונרשמה על-ידו שנתיים קודם לכן, שינה אותה במקצת, כתב מילים למנגינה וכך נוצר הפזמון.
הפזמון הושמע לראשונה בנשף שהתקיים בירושלים באותה שנה וזכה להצלחה רבה.
מילות הפזמון הן: עם זאת, בנוסח של אידלסון נכתב "עורו נא אחים בלב שמח".
לפי הגרסה השנייה הכותב הוא מי שהיה אז תלמידו של אידלסון, החזן משה נתנזון, שהלחין כמה מנגינות יהודיות מוכרות.
לפי גרסה זו, נתנזון הלחין את השיר בהיותו בגיל 11 בעת תחרות כיתתית.
לדברי בתו, אביה קיבל תחילה את הקרדיט על הלחנת השיר, אך לאחר שנים הפכה הדעה הרווחת להיות כי אידלסון הלחין את השיר, בשל מעמדו הבולט במוזיקולוגיה העברית וצניעותו של אביה.
המוזיקאית רוברטה גרוסמן, מפיקת הסרט "הבה נגילה", אומרת כי לדעתה אידלסון ונתנזון היו אנשים הגונים, וכי היא לא חושבת שהמשפחות שלהם משקרות בהקשר הזה; אלא שהיה שם שיתוף פעולה בין המורה לתלמיד בתהליך חיבור הפזמון, שנתפס באופן שונה אצל כל אחד מהם.
היו ששיבשו את מילות הפזמון והבינו אותן כ"מוכרחים להיות שמח" (ומכאן הביטוי).
ניתן להניח כי השיבוש נבע בעיקר מהשמעת הפזמון לעולים ולתושבים יהודים בחו"ל, שלא הכירו את המילים הספרותיות "עורו אחים בלב שמח".
השיר בוצע לראשונה ב-1918 וב-1922 הוקלט ויצא לאור על תקליט של חברת Polydor.
ההקלטה הופצה בקהילות יהודיות באירופה ובארצות הברית.
השיר הגיע לניו יורק שהייתה גם מרכז יהודי גדול, וגם מרכז גדול של תעשיית המוזיקה, ותוך זמן קצר זכה לפופולריות רבה.
הלחן הקליט והקצבי והמילים העבריות הפשוטות הפכו אותו ללהיט באוכלוסייה היהודית, והוא הפך לסימן הכר של חגיגות יהודיות ומושר בחתונות, ברי מצווה ובנות מצווה.
גם זמרים לא יהודים אימצו את השיר וביצעו אותו בהופעות ובכך הרחיבו את הפופולריות שלו בארצות הברית, ובהמשך בכל העולם, והקנו לו מעמד של סטנדרט מוזיקלי.
אף שנכתבו לו מילים גם בשפות אחרות, ברוב הביצועים של השיר מושמעות המילים העבריות במלואן (לפעמים בשינויים שמקורם באי הבנת השפה), ולכן הוא כנראה השיר העברי הידוע ביותר בעולם.
בין האמנים הלא יהודים שביצעו את השיר ניתן למנות את: שארל אזנבור דלידה והארי בלפונטה.
בלופנטה הגדיר את "הבה נגילה" כאחד משני עמודי התווך של הקריירה שלו (יחד עם "שיר סירת הבננה" (Day-O (The Banana Boat Song))), והעריך כי רבים מיהודי ארצות הברית התוודעו אל השיר לראשונה בביצועו.
זמר הפופ הפרסי ויגן דרדריאן ביצע גרסת כיסוי לשיר "הבה נגילה".
נוסף לכך ויגן הוציא לאור את השיר "شاید بیایی" (בתעתיק לאנגלית: "Shayad Beeyaie"; בתרגום לעברית: "אולי תבוא"), אשר משתמש במקצב השיר "הבה נגילה".
קיימים גם ביצועים אינסטרומנטליים של השיר וקטעים ממנו משמשים כמוטיב בשירים ויצירות אחרות.
מתעמלות בהתעמלות אומנותית, בהחלקה על סקטים ועוד, השתמשו בשיר כמנגינת ליווי בתחרויות בינלאומיות ובאולימפיאדה.
בנוסף, ריקוד הבה נגילה הוא ריקוד מפורסם בקרב להקות מחול.
לעיתים הוא מושמע במסיבות במקומות שונים במערב.
אוהדי קבוצות הכדורגל מכבי תל אביב, אייאקס אמסטרדם וטוטנהאם הוטספר, נוהגים לעיתים לשיר את "הבה נגילה" כשיר עידוד.
באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, ביצעה המתעמלת אלי רייזמן את תרגיל הקרקע שלה כשברקע מתנגן השיר.
על ביצוע זה זכתה במדליית זהב בתחרות.
לדבריה של רייזמן, היא בחרה בשיר כמחאה על הימנעות הוועד האולימפי מציון 40 שנה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
רייזמן הדליקה את הלפיד בטקס הפתיחה של המכביה ה-19.
באולימפיאדת טוקיו המתעמלת הישראלית לינוי אשרם ביצעה את תרגיל הסרט שלה בהתעמלות אומנותית עם השיר ברקע וזכתה במדליית זהב.
הבה נעצב את שׂערנו בהתאם לאורח החיים הסוציאליסטי (בקוריאנית: 사회주의적생활양식에 맞게 머리단장을 하자) היא תוכנית ששודרה בתחנת הטלוויזיה הצפון קוריאנית KCTV בשנים 2004–2005, כחלק מהתעמולה שמנהלת ממשלת קוריאה הצפונית במטרה להנהיג במדינה קוד הופעה ולבוש.
כחלק ממאבקה של ממשלת קוריאה הצפונית נגד חדירת סממנים של תרבות המערב לתחומי המדינה, הנהיגה המדינה לאורך השנים איסורים שונים על פריטי לבוש המזוהים עם המערב (כגון ג'ינס) ותסרוקות שנתפסו כמערביות.
גברים ששׂערם היה ארוך מדי לדעת המשטרה, נעצרו וסופרו בכוח.
בשנת 2004 פתחה הממשלה בקמפיין שהורה על תספורות קצרות לגברים.
נקבע כי אורך השׂער לגברים צריך להיות בין 1 ל-5 סנטימטרים, ועליהם להסתפר אחת ל-15 ימים.
לגברים מקריחים הותר להאריך את שערם עד 7 סנטימטרים, כדי שיוכלו להסתרק בסגנון "הלוואה וחיסכון".
כהצדקה למהלך נטען כי שׂער ארוך מפריע להתפתחות המוח הסוציאליסטי, משום שהוא מפריע להגעת חמצן למוח (אם כי הממשלה לא סיפקה הסבר לכך שנשים רשאיות לגדל את שׂערן).
כחלק מהקמפיין הוחל בשידור תוכנית הטלוויזיה, שכללה הצגתם של גברים בעלי תספורת תקינה וגברים שתספורתם אינה תקינה.
הן אלה והן אלה הוצגו בשידור בשמותיהם, וכן צוין מקום מגוריהם או עבודתם.
כך, למשל, הוצג בינואר 2005 אזרח ששׂערו כיסה את אוזניו, ועליו נאמר "הטעם התרבותי של החבר הזה אינו יכול שלא לעורר שאלות, כאשר הוא אינו מסוגל לחוש בושה בתסרוקתו.
האם אנחנו יכולים לצפות מאדם בעל הלך מחשבה כל כך לא מסודר לבצע את חובותיו כהלכה?".
פעולה נוספת שננקטה כללה הצבת מצלמות נסתרות ברחובות פיונגיאנג, שתיעדו עוברי אורח.
מנחה התוכנית ניגש למי שתועד כשתספורתו אינה הולמת, ונזף בו.
לעיתים בא המנחה בטענות גם לאשתו של אותו אדם או לעמיתיו לעבודה, על שלא עשו די כדי שיסתפר.
המונח הבהלה לזהב באוסטרליה מתייחס בעיקר לבהלה לזהב בשנות ה-50 של המאה ה-19, בה הגיעו מהגרים לאוסטרליה בעקבות שמועות על מציאת זהב בדרום-מזרח היבשת.
במונח זה הכוונה לעיתים גם למציאת זהב בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 במקומות שונים במערב היבשת, מציאות שהביאו לגידול ניכר באוכלוסיית אוסטרליה המערבית.
כדי להבדיל בין המקרים, נהוג לקרוא לאלו האחרונים הבהלה לזהב באוסטרליה המערבית.
השמועה המוקדמת ביותר על מציאת זהב באוסטרליה הייתה בשנת 1814, כאשר נפוצה שמועה שכמה פושעים שסללו כביש לבתהרסט מצאו זהב.
מציאת הזהב המאומתת הראשונה הייתה בשנת 1823, בכמה מקומות מזרחית לבתהרסט.
בשנת 1825 נידון למלקות בסידני אדם שהורשע בגנבת זהב שמצא.
בשנת 1829 מצאו שני אנשים זהב, אך בחזרתם לסידני נאמר להם לשמור על כך בסוד, ולא יושמו בהסגר כבלתי שפויים.
ככל הנראה ההשתקה נועדה למנוע נהירה של רועי הצאן אל חיפושי הזהב.
בשנת 1841 ויליאם קלארק, גאולוג וכומר, מצא זהב בניו סאות' ויילס.
כאשר סיפרו על מציאת הזהב למושל הוא ביקש מקלארק לשמור זאת בסוד, משום שחשש שהימצאות זהב בחבל ארץ בו יש אוכלוסייה גדולה של פושעים שנידונו לגלות תפר את הסדר.
מסוף שנות הארבעים התחילו להרבות מקרי מציאת הזהב בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, והשמועות החלו להתפשט באוסטרליה, אך עדיין לא נוצרה בהלה של ממש לזהב.
בשנת 1851 החלה הבהלה ההמונית לזהב כאשר מחפש זהב מקומי טען כי מצא זהב בניו סאות' ויילס.
הוא קרא למקום אופיר, על שם המקום ממנו הביא שלמה המלך זהב לבית המקדש בירושלים.
לאחר שמונה חודשים נמצא זהב גם בוויקטוריה, וגם שם החלה בהלה לזהב.
השמועה על מציאת זהב נפוצה, ומשכה אל אוסטרליה מהגרים רבים מכל רחבי העולם.
בין השנים 1845 ל-1896 גדלה אוכלוסיית אוסטרליה מ-400,000 למעלה ממיליון.
בשנות השבעים של המאה ה-19 נמצא זהב גם בקווינסלנד ובטריטוריה הצפונית.
בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו למצוא זהב במקומות שונים באוסטרליה המערבית, מה שגרם לגידול קל באוכלוסייה באזורים אלו, אך השפעת מציאות אלו הייתה מקומית בלבד.
בשנת 1894 מצאו שלושה מהגרים איריים מאה אונקיות זהב במקום בו שוכנת כיום העיירה קלגורלי, והדבר הביא לבהלה לזהב שמשפיעה על אוסטרליה המערבית עד היום.
תוך שלושה ימים הגיעו למקום 750 מחפשי זהב, ורבים החלו מחפשים גם באזורים אחרים בסביבה.
שמועות שווא ודיווחים מוגזמים על מציאת זהב נפוצו, ומחפשים רבים מתו בצמא או ממחלות לאחר שהגיעו לחפש זהב במדבר החם והיבש בחיפזון וללא הכנה מתאימה.
חיפושי הזהב הובילו לגידול ניכר באוכלוסייה של אוסטרליה המערבית, לייסוד של העיירות קלגורלי-בולדר וקולגרדי, ולבניית הפרויקט השאפתני של צינור המים מפרת' לעיירות אלו, צינור מים שפועל גם כיום ומאפשר התיישבות של כמאה אלף איש באזור מדברי זה.
פסל של פדי הנאן, מוביל השלישייה האירית, הוצב בעיירה קלגורלי, ועל שמו נקראים הרחוב הראשי של העיירה ופרבר שלה.
הבוגד הוא ספר פנטזיה משנת 2011. הספר היה לרב-מכר לילדים ולנוער.
הספר עוסק בעלילותיהם של התאומים ג'וש וסופי, ושל האלכימאי בן האלמוות ניקולס פלמל.
זהו החמישי בסדרת הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות, שנכתבה על ידי מייקל סקוט.
שם הספר בא משם הדמות מרס אולטור.
סופי נשארת עם פרנל וניקולס וג'וש הולך בעקבות ג'ון די וורג'יניה דייר - לדי יש תוכנית חדשה לחסל את הקדמונים והיא לחזור לעבר בעזרת חרבות הכח לדנו טליס כשהקדמונים היו חלשים יותר ולחסל את כל הקדמונים ביחד אך קודם כל הם בורחים לאלקטרז ששם נמצאים בילי הנער ומקיאבלי.
די רוצה להעיר את הלוטן (דרקון ים ששואב הילות) ולשלוח אותו לעורר מהומה בעיר.
בינתיים סופי נמצאת בבית של דודה אגנס ומגלה שהיא סוגוגללא המשגיחה.
שם נמצאים פרומתאוס, ניטן, ניקולס ופרנל שגוססים.
פרנל מעניקה לפלמל עוד יום אחד מחייה בעזרת סופי וסוגוגללא (דודה אגנס).
סוגוגללא היא אשתו של אברהם הרב מג והיא נמנית עם "האנשים הראשונים" שנוצרו מהילתו של פרומתאוס, תפקידה של סוגוגללא הוא לשמור על כל דורות משפחת ניומן (צד האמא) ביחד עם אחיה המלך גילגמש (צד האבא) כדי שבסופו של דבר סופי וג'וש ייולדו.
מרס קם מקברו שבקטקומבות בפריז ונשלח על ידי מכשפת עין דור להרוג את די, שתוכניתו ההרסנית הולכת להרוס את העולם, לפני זה הוא צריך ללכת לביתה של סוגוגללא ובדרך הוא פוגש את אודין ואת הל הקדמונים שגם בדרך להרוג את די.
כולם נאספים בבית של סוגוגללא והיא מוסרת להם לוחות אזמרגד מבעלה אברהם הרב מג.
הלוחות הם בעצם מכתבים מאברהם שיש בהם הוראות כדי שהמין האנושי ישרוד.
כל לוח אומר לכל אחד מהם בדיוק מה לעשות: פרנל, ניקולס, ניטן ופרומותאוס נשלחים להגן על העיר מפני הלוטן שדי הולך לשסות בעיר, אודין מרס והל הולכים לאלקטרז כדי להרוג את די וסופי נשארת עם סוגוגללא כדי ללמוד את קסם האדמה.
לבכירי הקדמונים יש תוכנית שתשנה את העבר, האי דנו טליס יינצל וכתוצאה מכך המין האנושי ייכחד, ולכן שלח מרתיו (מוות) האיש המסתורי את בני החבורה: סקתך הצללית, פלמדס, שייקספיר, סן ז'רמן וז'אן ד'ארק לעזור בהפלת דנו טליס.
סופי רואה את ג'וש דרך לוח האיזמרגד ומשגרת את עצמה אליו לאלקטרז.
די יוצר שער דרך ארבע חרבות הכח לדנו טליס בעבר.
בסוף הספר בדנו טליס מגלים סופי וג'וש שהם הבנים של איזיס ואוסיריס דגולי הקדמונים שהם האדונים המסתוריים של דוקטור ג'ון די.
בהלה לזהב התרחשה בארץ האש בין השנים 1883–1906, כאשר ארגנטינאים, צ'יליאנים ומהגרים אירופאים (בעיקר קרואטים) נהרו אל ארץ האש במטרה להפיק זהב מאדמתה וממימיה.
בשנת 1879 שלחה צ'ילה משלחת צבאית ימית, בראשותו של איש הצי הצ'יליאני רמון סרנו מונטנר לסקור את ארץ האש.
המשלחת זיהתה חולות מכילי זהב בשפכי הנחלים המערביים.
בשנת 1884 עלתה על שרטון בכף וירחנס ספינת קיטור צרפתית בשם ארקטיק (Arctique).
אחד מניצולי הספינה חפר בור, כדי לייצור באר מים וחשף גוש זהב וגרגירי זהב נוספים.
אנשי ספינת החילוץ, שנשלחה לשם, הפיצו את הידיעה על גילוי הזהב במקום בשם סנחה אה פיקה (Zanja a Pique), על החוף היבשתי של מצר מגלן.
הידיעות, שהגיעו לפונטה ארנס, על הימצאות זהב, יצרו בהלה לזהב חדשה, כשרבים מהתושבים יצאו אל מקום הגילוי.
הידיעות התפשטו והגיעו לבואנוס איירס והנהירה גדלה.
ניסיונות הפקת הזהב לא השיגו תוצאות מלהיבות וחלק מהמהגרים, שהתיישבו באי הגדול של ארץ האש, הפכו לרועי כבשים.
במקום חי עם ילידי, שהתקיים על ציד והתיישבות הרועים באה על חשבון שטחי הציד שלהם, מה שגרם להיווצרות עימותים.
הציידים המקומיים ראו בבהמות של המתיישבים חיות מותרות בצייד וזה יצר עימותים נוספים.
החברה הצ'יליאנית Compañía Stuphen החלה בניסיונות הפקת זהב בעזרת כלים מכניים כבדים, מתקדמים מאוד בשביל אותה תקופה, אך התוצאות היו מאכזבות.
המבנים והכלים נזנחו ורק מחפשי זהב בודדים המשיכו לחפש לאורך זרמי המים הגדולים יותר.
הידיעות על גילוי הזהב בסנחה א פיקה, הגיעו גם לבואנוס איירס, שם התארגנו יזמים רבים והקימו חברות לשם הפקת זהב.
היו יזמים, היה ההון הדרוש ואף הכלים, אך חסרו אנשי מקצוע, מומחים לכריה ולמינרולוגיה.
בנסיבות אלה הגיע לבואנוס איירס יוליוס פופר, מהנדס יהודי יליד ולאכיה, שרכש ניסיון מעשי ברחבי העולם ודיבר ספרדית.
הוא גויס על ידי חברת "אל דורדו" (El Dorado) ויצא עם משלחת סקר לבדוק את אזור גילוי הזהב.
המשלחת של פופר כללה אותו בתפקיד מהנדס ראשי, ראש משלחת, מינרלוג, כרוניקאי וצלם, את מהנדס המכרות יוליוס קארסון וכמה טכנאים נוספים.
המשלחת הייתה מצוידת בציוד גאולוגי, כלי נשק, מצלמות, תריסר פרדים, מזון, ביגוד חורפי וכמה סוסים.
הם הפליגו ממונטווידאו לכיוון פונטה ארנס ב-7 בספטמבר 1886. בפונטה ארנס שכר פופר קבוצת עובדים וכך הגיע מספר חברי המשלחת ל-18. פופר ביקש וקיבל רישיון לאנשים חמושים בתפקיד משמר אישי.
הבה להבא הוא כתב עת חצי-שנתי לשירה עכשווית, סיפורת ניסיונית, מסות, מניפסטים וסאטירה בעריכת המשורר והעיתונאי עודד כרמלי.
כתב העת "הבה להבא" נוסד ב-2011 על ידי עודד כרמלי.
לדברי כרמלי, כתב העת "נוסד מתוך תחושה עמוקה של סלידה ממה שמכונה בשוגג או במזיד 'המציאות הישראלית' – כלומר מהאקטואליות, מהפרובינציאליות ומהמינוריות הטחה את ספרותינו ככיסוי עיניים נוכח שמיים מכוכבים".
"הבה להבא" מגדיר את עצמו ככתב עת טרנס-הומניסטי ומטא-מודרניסטי, וקורא "לחיסול המציאות הישראלית" באמצעות שירה אסקפיסטית: "כי אין בכלל ספק ששירה מינורית, לוקלית ופרוזאית מתארת טוב יותר את מציאות חיינו המינורית, הלוקלית והפרוזאית – אבל שירה אסקפיסטית מתארת טוב יותר את חיינו כפי שהם יכולים להיות" (מתוך "למה דווקא שירה?
כדי לחסל את המציאות", ההקדמה לגיליון השלישי).
חברי מערכת כתב העת הם יואב עזרא, ג'רמי פוגל, רעואל שועלי, רועי כספי, נדב נוימן, עמנואל יצחק לוי, גל עזרן, נח אנגלהרד, סער יכין ושני פוקר.
עם הכותבים הקבועים שאינם חברי מערכת נמרוד ברקו, אמיר מנשהוף, עומר ולדמן, מישל פלצ'יק, עומרי דנינו, זאב סמילנסקי, ספיר יונס, אייל שלום, גבריאל מוקד, אמוץ גלעדי, שירי ללוש, יונדב פרידמן, תמר רפאל, רומי פלדי ושגיא אלנקוה.
לצד טקסטים עכשוויים בשפה העברית, כתב העת מרבה לפרסם אנתולוגיות מתורגמות לשירה עכשווית מרחבי העולם.
בנוסף, כתב העת מפרסם יצירות שנמצאו בעיזבונות ובארכיונים, תחת מדור המכונה "העברגרד".
תחת מדור זה פורסמו כתבים של יונה וולך (גיליון 15 ו-16), יאיר הורביץ (גיליון 16), דן פגיס (גיליון 18), דוד אבידן (גיליון 20), תומאס ברנהרד (גיליון 21) וחזי לסקלי (גיליון 22).
"הבה להבא" הקדיש גיליון ל"משוררים נשכחים" שפרסמו למשך תקופה קצרה בעבר וחדלו לעשות כן בהמשך (גיליון 23).
מאז צאתו לאור לראשונה, מודפסים גיליונות כתב העת "הבה להבא" באלפי עותקים ומופצים חינם במועדונים, בקמפוסים ובחנויות ספרים עצמאיות ברחבי הארץ.
גליונות כתב העת זמינים להורדה חינם באתר האינטרנט של כתב העת וכן בתוכנית מנויים חינמית דרך הדואר.
מבקר הספרות אריק גלסנר על "הבה להבא": "זה כתב עת שמבקש לחלץ את המחשבה והפואטיקה המקומיות מהפרובינציאליות, לא מהפרובינציאליות הישראלית, אלא מהפרובינציאליות של ההווה, אך גם מהפרובינציאליות במרחב, זו של כוכב הלכת 'ארץ'".
מבקר הספרות דוד בוחבוט כתב לרגל יציאת גיליון 4 במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ":
"'הבה להבא' מתנהג כמו קרקס ססגוני של אידיאות חובקות יקום...
הוא אינו נפוח מחשיבות עצמית מופרזת וגם כאשר הוא עוסק בעניינים שברומו של עולם, הוא פועל ברוח היתולית.
הוא אינפנטילי, אינפנטיליות שמקורה בשאיפה הנאיבית לחיי נצח.
אינפנטיליות אבידנית, ההוגה שנינויות פוטוריסטית הזויות, רבות קסם וגם קצת מגוחכות...
'הבה להבא' מתנהג כמו מתבגר מבריק וטוטלי, מאוהב בפילוסופיה של עצמו, שבא לקדוח בראש ל'אמא ספרות' את כל התאוריות הגרנדיוזיות.
הילד מרשים, מיוחד ולא שגרתי".
ב-2015 נוסדה הוצאת הספרים "הבה לאור".
ההוצאה מפרסמת את ספרי חבורת "הבה להבא" לצד ספרי מופת מהאוונגרד הקלאסי.
מעצב הספרים, המשמש גם כמעצב גיליונות כתב העת, הוא עידן אפשטיין.
מרבית ספרי ההוצאה נערכו בידי עודד כרמלי (למעט חריגים שצוינו בסוגריים).
יואב עזרא, "יואב עזרא" (סדרת "רביעיית הקודש", 2015).
עודד כרמלי, "החיים לא ראויים לחיים" (סדרת "רביעיית הקודש", ג'רמי פוגל עורך, 2015).
סער יכין, "קיתונות וקבין" (סדרת "רביעיית הקודש", 2016).
שגיא אלנקוה, "מחלת-ים של להיות עצמי" (סדרת "רביעיית הקודש", 2017).
עמנואל יצחק לוי, "השמש שרה למלכיור" (2020).
ג'רמי פוגל, "תל אביב היא מים ועוד מחשבות חופימיות" (2024).
עומרי דנינו, "כל היקר שומט" (ענת זכריה עורכת, 2022).
אהרן שבתאי, "רקוויאם" (אלעד זרט עורך, 2024).
מיכאל קליין, "השמרטף מדבר על עצמו" (עמנואל יצחק לוי עורך, 2025).
ג'רמי פוגל, "פילוסופים נגד אלוהים" (2025) בשיתוף הוצאת רדיקל.
פרננדו פסואה, "יורד הים" (אודליה חיטרון מתרגמת, 2020).
ג'ושוע כהן, "הנתניהוז" (ארז וולק מתרגם, 2021).
מוריס מטרלינק, "פליאס ומליזנד" (עילי ראונר מתרגם, 2021).
פרננדו פסואה, "למילה מציאות אין משמעות: מניפסטים" (ארז וולק מתרגם, 2022).
דייוויד מרקסון, "פילגשו של ויטגנשטיין" (ארז וולק מתרגם, 2023).
מקס בלכר, "התרחשויות באי־ממשות המיידית" (דינה עזריאל מתרגמת, 2024).
יונה וולך, "אנדרטה של צרעת: כל המחזות" (שני פוקר ועודד כרמלי עורכים, 2021).
יונה וולך, "השירים שמחוץ לספרים" (שני פוקר ועודד כרמלי עורכים, 2023).
חזי לסקלי, "אין ריקוד כזה ולא היה ולכן נרקוד אותו ונדבר בשבחו" (עודד כרמלי עורך, 2025).
"הבה לי מוזיקה", באנגלית: Make Mine Music, הוא סרט הנפשה מוזיקלי משנת 1946, אשר הופץ על ידי חברת וולט דיסני.
זהו סרט ההנפשה השמיני של החברה באורך מלא.
בישראל יש לסרט מספר שמות: "הבו לנו מוזיקה", "הבה לי מוזיקה", "פסטיבל המוזיקה", לאחר מכן "זו מנגינתי" בהפצה של 1949 ובהפצה מאוחרת יותר נקרא הסרט "נגן את המוזיקה שלי".
בהפצה בקלטות בישראל הסרט נקרא "מצעד הפזמונים של דיסני".
במהלך מלחמת העולם השנייה, רוב צוותו של וולט דיסני התגייס לצבא והנותרים זומנו על ידי ממשלת ארצות הברית ליצירת סרטי תעמולה, כתוצאה מכך, לחברה היו מספר רעיונות "לא גמורים".
על מנת לשמר את מחלקת סרטי האנימציה באורך מלא במהלך המלחמה, יצרו אולפני וולט דיסני שישה סרטי אנתולוגיה, אשר בנויים מפרקים קצרים, שאין קשר ביניהם, ומלווים בקטעי מוזיקה.
זהו סרט האנתולוגיה השלישי, לאחר "סלודוס אמיגוס" ו"שלושת הקבלרוס".
הסרט קיבל ביקורות מעורבות במיוחד עקב הקטע "אנשי מרטין ותושבי קוי", שבניגוד לנהוג באותה התקופה, הוצגה בו אלימות רבה.
הסרט היה מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן הראשון.
המנהל המוזיקלי של הסרט היה אל סאק.
רביעיית "The King's Men" מספרים סיפור בהשראת סכסוך הטפילד-מק'קוי על זוג שמתאהב כנגד מוסכמות החברה.
הקטע נחתך בגרסת ה-NTSC של הסרט, אך נשמר בגרסת ה-PAL.
הפרק מורכב מקטע שהיה אמור להיות בסרט פנטסיה, כליווי ליצירתו של קלוד דביסי "אור הירח" מתוך הסוויטה הברגמסקית.
בקטע, שתי אנפות מעופפות לאור הירח.
לבסוף, עם צאתו של "נגן את המוזיקה שלי", הקטע המוזיקלי הוחלף בשיר החדש "הנהר הכחול" בביצוע המקהלה בניצוחו של קן דארבי.
הקטע המקורי שהוכן לסרט "פנטסיה" עודנו קיים.
קטע-ג'אז בביצוע רביעיית-הנגנים של בני גודמן המציג תלמידי בית-ספר תיכון החוגגים ורוקדים במסיבה הנערכת במסבאה.
בלדה על אהבה נכזבת בביצועו של הזמר והשחקן אנדי ראסל.
השיר הוקלט על ידי ראסל עצמו גם בביצוע דו-לשוני, אנגלית וספרדית.
הביצוע הספרדי נקרא "Tres palabras" (תרגום מילולי: "שלוש מילים"), הגרסה הספרדית היא הגרסה המקורית של השיר, אשר נכתבה ב-1945 ואף תורגמה לעברית בעת מלחמת העצמאות על ידי מתרגם אנונימי תחת השם "מתחומי העמדה".
רסיטל על שחקן בייסבול יהיר, בקריינות של השחקן ג'רי קולונה.
שני רקדני-בלט אמיתיים וברקע קטעי הנפשה.
מלווה בשיר של דינה שור.
עיבוד אנימציה ליצירתו של סרגיי פרוקופייב, בליווי קולי של סטרלינג הולוויי.
ילד רוסי בשם פטר הולך אל היער על מנת לצוד זאב עם חברי בעלי החיים: ציפור בשם סשה, ברווזה בשם סוניה וחתול בשם איוון.
כל כלי מייצג דמות: את פטר מייצגים רביעיית מיתרים, את סשה מייצג חליל, את סוניה הברווזה מייצג אבוב, את איוון החתול מייצג קלרינט ואת הסבא מייצג פגוט.
הקטע כולו עשוי בסגנון הקטעים מהסרט פנטסיה.
קטע המלווה בקולו של בני גודמן ותזמורת מואנשת הכוללת פסנתר, בטנון, תופים, קלרינט, חצוצרה, טרומבון וסקסופון.
ג'וני המגבעת, ואליס המצנפת הכחולה
קטע המציג סיפור אוהבים בין שני כובעים בחלון ראווה המתאהבים זה בזה.
כאשר אליס נמכרת, ג'וני יוצא למסע במטרה למצוא אותה.
מלווה בקולותיהן של האחיות אנדרוז.
בדיבוב לצרפתית מבצעת את השיר אדית פיאף.
סיפורו הטראגי של וילי, ראשתן גדול-ראש בעל יכולת מוזיקלית יוצאת-דופן וחלומו להיות זמר-אופרה.
הסיפור עליו נפוץ ברחבי העיר והאמרגן פרופסור טטי-טאטי סבור בטעות כי לויתן זה בלע זמר-אופרה ועל-כן דולק אחריו במטרה לצוד אותו.
כאשר הפרופסור שומע כיצד וילי מסוגל לשיר בשלושה קולות גבריים שונים: טנור, בריטון ובס, מחשבה מוטעית זו אף מתעצמת לכך שוילי בלע שלושה זמרי-אופרה.
לבסוף וילי נהרג מצלצל ונשמתו עולה לגן עדן, שם הוא מזמר באלפי קולות מגוונים ושונים.
השחקן נלסון אדי מגלם את כל הדמויות בסיפור.
הסרט מעולם לא דובב לעברית בשלמותו, אך שני פרקים: "פטר והזאב" ו"הלווייתן שרצה לשיר בבית האופרה", יצאו על קלטות עבריות שעל דיבובן הייתה ממונה שפרירה זכאי.
הבהלה השטניסטית (מאנגלית: The Satanic Panic) הייתה תאוריית קשר ופאניקה מוסרית ששררה בארצות הברית בשנות השמונים של המאה העשרים, התפשטה במדינה ובהמשך למדינות אחרות מסביב לעולם, עד לדעיכתה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים.
פאניקה קולקטיבית זו התאפיינה בהפצת האשמות לא מאומתות ולא מבוססות בדבר התעללות פולחנית שטניסטית שכללה התעללות גופנית, התעללות מינית ואף קורבן אדם בילדים ומבוגרים במסגרת טקסי תורת הנסתר או כת השטן.
בגרסה הקיצונית ביותר תוארה התופעה כקשר כלל עולמי, שמעורבים בו אישים אמידים ובעלי עוצמה מרחבי העולם, אשר חטפו או גידלו ילדים לשם הקרבת קורבנות, צילום פורנוגרפיה ועבדות מין.
בעקבות ההאשמות נפתחו כ־12,000 חקירות פליליות חסרות בסיס.
כמעט כל היבט של התופעה היה שנוי במחלוקת, כולל הגדרתה, מקור ההאשמות, ההוכחות לקיומה, עדותם של קורבנות לכאורה, משפטם של מעורבים וחקירות המשטרה.
הפאניקה השפיעה על עורכי דין, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים המטפלים בהאשמות בהתעללות מינית בילדים.
תחילה, ההאשמות שנאספו היו מקבוצות שונות, בהן דתיים פונדמנטליסטים, חוקרי משטרה, ארגונים למען ילדים, פסיכולוגים ומטופליהם.
בהמשך, התנועה התחלנה וויתרה על ההיבט ה"שטני" בהאשמות, או מזערה אותו, לטובת כינויים שנתפסו כפחות דתיים כדוגמת "סדיזם" או פשוט "התעללות פולחנית", ויוחסו להפרעת זהות דיסוציאטיבית ותאוריות קשר אנטי ממשלתיות.
הפאניקה הושפעה רבות מדבריהם של ילדים ובגירים במסגרת שיטות טיפוליות וחקירתיות שונות שכיום נחשבות כלא-אמינות.
הפרסום הראשוני לתופעה-כביכול היה הספר האוטוביוגרפי, המוקע כיום כלא אמין, "מישל זוכרת" (1980), אשר התבסס וצבר פופולריות במהלך העשור בעקבות משפט גן מקמרטין.
עדויות, רשימת תסמינים, שמועות ושיטות חקירה שנועדו לחשוף זיכרונות של התעללות פולחנית שטניסטית הופצו בכנסים מקצועיים, פופולריים ודתיים.
תוכניות אירוח, שהקדישו תשומת לב רבה לנושא, השאירו אותו על סדר היום והפיצו את הפאניקה ברחבי ארצות הברית ומעבר לגבולותיה.
במקרים מסוימים, ההאשמות הובילו להליכים משפטיים פליליים שחלקם הסתיימו בהרשעות.
לאחר כשבע שנים של התדיינות משפטית, משפט מקמרטין נסגר בלי להרשיע אף אחד מהנאשמים.
מקרים אחרים הסתיימו בעונשי מאסר ממושכים, שחלקם בוטלו מאוחר יותר.
עם הזמן התפתח מחקר אקדמי על המקרים הללו, שתוצאותיו ומסקנותיו, בסופו של דבר, הצביעו על תופעה של פאניקה מוסרית, הנעדרת כמעט לחלוטין כל אחיזה במציאות למעט פרנויה.
חקירות רשמיות לא הצליחו למצוא שום ראיה לתאוריות הקשר או לרציחתם של עשרות.
במקרים בודדים של פשעים שאומתו, נמצא דמיון לסיפורים על התעללות פולחנית שטניסטית .
במחצית השנייה של שנות ה-90 פחת העניין בתופעה, וספקנות הפכה לעמדת המוצא בנושא, כשחוקרים מעטים נותנים משקל לקיומה של התופעה.
הרשויות השתמשו גם במאסר ועינויים על מנת לסחוט הודאות ממי שנחשדו כסוגדים לשטן, הודאות שלאחר מכן שימשו להצדקת הוצאתם להורג.
מסמכים היסטוריים המתעדים האשמות אלו רוכזו והוצגו בימינו בניסיון לצייר את הפעילות השטנית העכשווית כהמשך רציף של קונספירציית רשע עתיקה, אף על פי שאין כל ראיות לסגידה לשטן באירופה בשום תקופה בהיסטוריה.
תקדים אחר בהקשר של ארצות הברית היה המקרתיזם בשנות החמישים של המאה העשרים.
"מישל זוכרת" ומשפט גן מקמרטין
הספר "מישל זוכרת" נכתב על ידי מישל סמית ובעלה, הפסיכיאטר לורנס פאזדר (Lawrence Pazder) ויצא לאור בשנת 1980. כיום תיאור האירועים כפי שהוא מופיע בספר נחשב לא אמין.
הספר כתוב כאוטוביוגרפיה, ומהווה את התיאור המודרני הראשון המקשר בין התעללות בילדים וטקסים שטניים.
פאזדר גם טבע את המונח "התעללות טקסית".
"מישל זוכרת" שימש כדגם להאשמות רבות בדבר התעללות פולחנית שטנית בעשור שלאחר מכן.
בעקבות הצלחת הספר פיתח פאזדר קריירה כמרצה ואף לימד רשויות אכיפת חוק את הנושא.
עד ספטמבר 1990 הוא ייעץ ביותר מאלף משפטים, כולל משפט גן מקמרטין.
תובעים רבים השתמשו ב"מישל זוכרת" כספר הדרכה כשהכינו תביעות נגד חברים-לכאורה ב"כת השטן".
"מישל זוכרת", כמו גם דיווחים אחרים שהוצגו כסיפורי שורדים, נחשב כגורם משפיע על האשמות מאוחרות יותר בדבר התעללות פולחנית שטנית, ונטען כי הספר אף היה גורם ישיר לגל ההאשמות בדבר התעללות פולחנית שטנית.
בשנות ה-80 המוקדמות, במהלך הטמעתם של חוקי חובת דיווח, חלה עלייה גדולה במספר החקירות של רשויות הרווחה בארצות הברית, בריטניה ומדינות נוספות, בד בבד עם המודעות הציבורית הגוברת להתעללות בילדים.
חקירות בתיקי גילוי עריות בקליפורניה עברו שינוי גם הן, בהובלת עובדים סוציאליים אשר השתמשו בשיטות חקירה שכללו הנחיה וכפייה, שהמשטרה נמנעה מהן.
שינויים אלו בחקירות התביעה בתיקי גילוי עריות הובילו לעלייה בהודאות של אבות בתמורה לעסקאות טיעון.
זמן קצר לאחר מכן החלו ילדים שנמצאים בחסות שירותי הרווחה לדווח על התעללויות גופניות ומיניות מחרידות שבוצעו בהם על ידי מטפליהם כחלק מטקסים מאורגנים, כולל ניצול מיני בטקסים שטניים ושימוש בסמלים שטניים.
תיקים אלו זכו בכותרת "התעללות פולחנית שטנית" הן באמצעי התקשורת והן בפי אנשי מקצוע.
זכרונות ילדות של מעשים דומים החלו להופיע בטיפולים פסיכולוגיים של מבוגרים.
בשנת 1983 הוגשו האישומים במשפט גן מקמרטין, שכלל האשמות בהתעללות פולחנית שטנית; היה זה תיק בעל חשיבות רבה בקליפורניה, שזכה בתשומת לב רבה ברחבי ארצות הברית.
התיק גרם לקיטוב סביב השאלה כיצד לפרש את הראיות שהושגו.
תוך זמן קצר, יותר ממאה גנים מרחבי המדינה היו מוקד להאשמות דומות, אשר דווחו בעיתונות בשקיקה וללא כל ביקורת.
במהלך משפט מקמרטין, הכיסוי התקשורתי של הנאשמים (פגי מקמרטין וריי באקי) היה שלילי במכוון, והתמקד רק בהצהרות התביעה.
מישל סמית ושורדים-לכאורה אחרים נפגשו עם הורים המעורבים במשפט, ונטען שהם השפיעו על העדויות נגד הנאשמים.
קי מקפרלן (Kee MacFarlane), עובדת סוציאלית אשר הועסקה על ידי Children's Institute Inc, פיתחה שיטה חדשה לחקירות ילדים בעזרת בובה מדויקת אנטומית, אשר שימשה את הארגון במאמץ לסייע לחשיפת ההתעללות בילדי גן מקמרטין.
לאחר שהילדים התבקשו להצביע על האיברים של הבובה במקום שבו נגעו בהם לכאורה, ונשאלו שאלות מנחות, מקפרלן איבחנה התעללות מינית כמעט בכל ילדי הגן.
היא חילצה וידויים באמצעות חקירות ארוכות שתיגמלו חשיפות של התעללות והענישו התנגדויות.
העדויות במשפט שנבעו משיטות חקירה אלו כללו סתירות והיו לרוב מעורפלות בכל פרטיהן פרט לחלק שבו עסקו בהתעללות.
אף על פי שהאישומים המקוריים במשפט מקמרטין עסקו בהאשמות בדבר תאוריית קשר נרחבת שכללה התעללות שטנית, אישומים אלו נשמטו מהתיק בשלבים מוקדמים של המשפט, והתביעה המשיכה רק באישומים בהתעללות הלא טקסית, ורק נגד שני נאשמים.
לאחר עדויות של שלוש שנים, מקמרטין ובאקי זוכו ב-52 מתוך 65 אישומים, חבר המושבעים לא הצליח להגיע להסכמה על 13 האישומים הנוספים נגד באקי, ו-11 מתוך 13 מושבעים הצביעו עליו כלא אשם.
באקי הואשם שוב ולאחר שנתיים שוחרר ללא הרשעה.
ב-1984 התריעה קי מקפרלן בפני ועדה של הקונגרס של ארצות הברית כי ילדים נחשפים למראות קשים של הפרשות גוף והתעללות בבעלי חיים במסגרת טקסים פולחניים ביזאריים.
זמן קצר לאחר מכן הכפיל הקונגרס את תקציבן של תוכניות להגנת ילדים.
הפסיכיאטר רולנד סאמיט ערך כנסים עם תחילת משפטי מקמרטין, בהם הציג את התופעה כקונספירציה שמעורבים בה כל מי שמטיל ספק בקיומה.
ב-1986 טענה העובדת הסוציאלית קרול דרלינג בפני חבר מושבעים שהקונספירציה מגיעה עד לממשל.
בעלה בראד דרלינג הציג בכנסים מצגת על קשר שטני עתיק יומין אשר לדעתו מכה שורש ביישובים אמריקאים.
בסוף שנות השמונים, מטפלים או מטופלים שסברו כי מישהו סובל מהתעללות פולחנית שטנית יכלו להציע פתרונות וביניהם פסיכולוגיה נוצרית, גירוש שדים וקבוצות תמיכה של מי שהציגו את עצמם כ"לוחמים אנטי-שטניים".
המימון הפדרלי לחקר התעללות בילדים הוגדל, וחלק ניכר ממנו הופנה למחקר על התעללות מינית בילדים.
מימון ניתן גם לכנסים התומכים בקיומה של התופעה, שהקנו מראית-עין של מכובדוּת לרעיון קיומה של התופעה ושימשו גם כמקום מפגש לתובעים, שבו יכלו לחלוק מידע ושיטות להבטחת הרשעות - ביניהן טקטיקות של העלמת מזכרים, סירוב לתיעוד של ראיונות עם ילדים נפגעים לכאורה, והשמדת ראיות או סירוב לחלוק אותן עם ההגנה.
אילו התגלו הוכחות, הפרשייה הייתה הופכת למקרה הראשון שבו פעילות פלילית סודית ומאורגנת התגלתה על ידי עובדים בבריאות הנפש.
בשנות ה-90 פרסם הפסיכולוג ד.
קורידון המונד תאוריה מפורטת על התעללות טקסית, שהתבססה לדבריו על מידע שאסף בטיפולי היפנוזה שביצע במטופליו.
לטענתו, התברר כי המטופלים היו קורבנות של קונספירציה עולמית המאורגנת בתאים מחתרתיים שהשתמשו בעינויים, שטיפת מוח והתעללות טקסית על מנת ליצור במטופלים אישיות מפוצלת שתופעל באמצעות מילות קוד; הקורבנות-לכאורה אומנו לפעול כמתנקשים, זונות, סוחרי סמים ושחקני פורנו (על מנת ליצור פורנוגרפיית ילדים).
המונד טען שמטופליו חשפו בפניו שהקשר נהגה על ידי רופא יהודי בגרמניה הנאצית, שכעת עבד עבור סוכנות הביון המרכזית האמריקאית במטרה לשלוט בעולם בעזרת כת שטנית.
לטענתו, חברי הכת הם דמויות מוערכות וחזקות בחברה אשר השתמשו בכספים שנוצרו בעזרתה על מנת לקדם את האג'נדה שלהם.
זכרונות חסרים אצל הקורבנות והיעדר ראיות הוצגו כראיות לכוחה ויעילותה של הכת בקידום תוכניותיה.
טענותיו של המונד זכו לתשומת לב רבה בשל מעמדו הבולט בתחום ההיפנוזה והפסיכולוגיה.
הטענות על התעללות פולחנית שטנית קירבו זו לזו כמה קבוצות שעל פי רוב אינן נוטות לחבור זו לזו, כולל פסיכותרפיסטים, קבוצות עזרה עצמית, פונדמנטליסטים דתיים ורשויות האכיפה.
ההאשמות הראשוניות הועלו בהקשר של עליית כוחה של הנצרות השמרנית בארצות הברית, ופונדמנטליסטים דתיים קידמו בהתלהבות שמועות על התעללות פולחנית.
פסיכולוגים שהיו נוצרים פעילים תמכו באבחנה של הפרעת זהות דיסוציאטיבית; עד מהרה החלו להופיע דיווחים דומים ל"מישל זוכרת", ומספר מהמטפלים סברו שהאישיות החלופית של כמה מהפציינטים היא תוצאה של איחוז שטני.
כנסיות פרוטסטנטיות מילאו תפקיד מרכזי ביזימה, הפצה והנצחה של שמועות באמצעות דרשות על סכנותיה של ההתעללות הפולחנית, הרצאות מפי מומחים-לכאורה, כנסי תפילה והקרנות של התוכנית המיוחדת של הרלדו ריברה מ-1987. בהמשך הופיעו גם תומכים חילוניים, והחלה מעורבות משמעותית של ארגונים להגנה על ילדים.
אנשים ששימשו כמדריכים לשוטרים מתלמדים – רבים מהם דתיים מאוד בעצמם – הפכו למקדמי הטענות האלה ול"מומחים" בנושא.
מעורבותם בתיקי התעללות מינית בילדים גררה האשמות נוספות בהתעללות פולחנית, והוסיפה אמינות לתופעה.
ככל שההסברים להתעללות השטנית התרחקו מהנצרות האוונגלית והתקרבו לקבוצות "ניצולים", המניעים שיוחסו לאנשי כת השטן התחלפו: כעת הם כבר לא נחשבו כמי שלוחמים בדת ובאלוהים, אלא כמבקשים להשתלט על מוחותיהם של אנשים ולבצע התעללות כמטרה בפני עצמה.
פסיכולוגים, מטפלים ועובדים סוציאליים תיעדו לקוחות שהייתה להם היסטוריה של התעללות פולחנית לכאורה, אם כי לטענותיהם של המטפלים לא נמצא ביסוס מעבר לעדות של לקוחותיהם.
התפשטות התופעה מחוץ לגבולות ארצות הברית
ב-1987 התפרסמה רשימה של "סַמָּנים" מאת קתרין גוּלד, ובה מגוון רחב של תסמינים מעורפלים שהיו בסופו של דבר נפוצים, לא-ספציפיים וסובייקטיביים, שלטענתה אפשר היה בעזרתם לאבחן התעללות שטנית ברוב הילדים הקטנים.
לקראת סוף שנות השמונים החלו להופיע האשמות בהתעללות פולחנית שטנית ברחבי העולם (כולל קנדה, אוסטרליה, בריטניה, ניו זילנד, הולנד וארצות סקנדינביה), בין השאר בזכות הבינלאומיות של השפה האנגלית, ובבריטניה גם בעזרת רשימת הסמנים של גולד.
האמונה בקיומה של התעללות שטנית התפשטה במהירות בחוגי מקצועות הבריאות (למרות היעדר הראיות) באמצעות מגוון של סמינרים לעובדי רפואה, שבמהלכם הם נדרשו להאמין בקיומן של כתות שטניות ושל קורבנותיהן, ולא לפקפק בזכרונות הקיצוניים והמשונים שנחשפו.
כהוכחות שימשו פריטי מידע מנותקים כגון תמונות שציירו פציינטים, עטיפות תקליטי הבי מטאל, פולקלור היסטורי על אנשים שסגדו לשטן ותצלומים של חיות שעברו התעללות.
במהלך הסמינרים, פציינטים העידו על התנסויותיהם והמנחים הדגישו את חשיבותו של שחזור הזכרונות בתהליך הריפוי.
ב-1986 נערך באוסטרליה הסימפוזיון הגדול ביותר בהיסטוריה על התעללות בילדים, וכלל הרצאות מפי תומכים נמרצים של תאוריית ההתעללות הפולחנית ובהם קי מקפארלן, רולנד סאמיט, אסטריד הפנסטול הגר ודייוויד פינקלהור.
ב-1987 הופיעו חיבורים על התופעה בבריטניה, ועימם מקרים שהתאפיינו בהאשמות דומות, כגון שערוריית ההתעללות השטנית בקליבלנד.
האשמות בהתעללות שטנית בנוטינגהאם הביאו ל"מקמרטין הבריטי", בין השאר בשל מעורבותו של כתב הטלוויזיה הבריטי טים טייט בנושא.
לצד רשימת הסמנים, יובאו לבריטניה גם נואמים אמריקאים בוועידות, עלונים להפצה, טקסטים אקדמיים, אוצר מילים חדש שנועד למקרי התעללות שטנית, ולכאורה גם מימון; כל אלה אפשרו זיהוי וקידום של טענות על התעללות שטנית בבריטניה.
חקירת המקרים בנוטינגהאם הולידה אישומים פליליים חמורים בהתעללות בילדים, שבסופו של דבר לא היו קשורים כלל לפולחן השטן, וספגה ביקורת על התמקדותה בהיבטים סנסציוניים וחסרי-רלוונטיות של פולחן השטן על חשבון ההתעללות החמורה אך הקונבנציונלית שעברו הילדים.
ב-1989 התראיינה הבלשית המשטרתית סנדי גאלנט מסן פרנסיסקו לעיתון בבריטניה.
באותה עת ביקרו במדינה כמה תרפיסטים אחרים שעברו מעיר לעיר ונשאו הרצאות על התעללות שטנית.
כעבור זמן קצר אירעו מקרים שתוארו כהתעללות שטנית באורקני, רוצ'דייל, לונדון ונוטינגהאם.
ב-1992 הוגשו כתבי אישום על התעללות מינית שטנית במרטנסוויל שבקנדה.
האישומים בוטלו ב-1995 בגלל פגמים בראיונות שעברו הילדים.
גל של האשמות בהתעללות פולחנית שטנית שטף את ניו זילנד ב-1991, ואת נורווגיה ב-1992.
ב-1998 הוציא ז'אן לפונטן ספר המצביע על כך שהאשמות בהתעללות שטנית בבריטניה נבעו מחקירות שפיקחו עליהן עובדים סוציאליים שהשתתפו בסמינרים על התעללות שטנית בארצות הברית.
ב-2003 כבר התקבלו טענות על התעללות פולחנית בספקנות, והאמונה בקיומה לא נחשבה עוד לזרם המרכזי בחוגים מקצועיים.
אף על פי שהתעללות מינית בילדים היא בעיה אמיתית ורצינית, הטענות על התעללות פולחנית היו ביסודן כוזבות.
עם הסיבות לקריסתה של התופעה אפשר למנות את קריסת התביעה בתיקים שנפתחו נגד המתעללים, מספר הולך וגדל של חוקרים, עיתונאים ובעלי-תפקידים שפקפקו בממשותן של ההאשמות, ומגוון של תביעות מצליחות שהוגשו נגד אנשים מתחום בריאות הנפש.
האסטרופיזיקאי והאסטרוביולוג קרל סייגן הקדיש פרק שלם בספרו האחרון, עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה (1996), לביקורת על היומרות לשחזור זכרונות על חטיפות בידי חוצנים והתעללות פולחנית שטנית, והביא כסימוכין לדבריו חומרים של האגודה לתסמונת זיכרון שווא.
כמה מבקרות פמיניסטיות של אבחוני ההתעללות השטנית טענו שהפאניקה של שנות ה-80 וה-90, בניסיון לטהר את החברה מכוחות הרשע, הסתירה מעין הציבור בעיות אמיתיות של התעללות בילדים; דאגה דומה הביע גארי קלפטון.
באנגליה, פאניקת ההתעללות השטנית הסיטה משאבים ותשומת-לב ממקרים מוכחים של התעללות; התוצאה הייתה "היירארכיה של התעללות", שבה התעללות פולחנית הייתה החמורה ביותר, התעללות גופנית ומינית מוזערה או נדחקה לשוליים, והתעללות גופנית "סתם" כבר לא הצדיקה התערבות כלל.
נוסף לכך, ככל שגברה הביקורת על חקירות ההתעללות השטנית, ההתמקדות של עובדים סוציאליים במקרים כאלה גררה אחריה אובדן אמינות למקצוע כולו.
בגלל הפוטנציאל הסנסציוני של ההתעללות הפולחנית – פושעים מרובים המתעללים בקורבנות מרובים – התמעטה חשיבותו החברתית של הנושא הנפוץ והמוכח יותר של גילוי עריות.
המרכז הלאומי להתעללות והזנחה קבע את המונח "התעללות דתית" כדי לתאר מקרים של גירוש שדים, הרעלה והטבעה של ילדים בהקשרים דתיים לא-שטניים, כדי למנוע בלבול עם התעללות פולחנית שטנית.
מספר קטן של אנשים עדיין סבורים גם כיום שיש ממש בטענות על התעללות פולחנית שטנית וממשיכים לדון בנושא.
פרסומים מאת קאת'י או'בריאן, הטוענים שהתעללות שטנית פולחנית הייתה תוצאה של תוכניות ממשלתיות (ובמיוחד פרויקט MKUltra של ה-CIA) כדי להשיג שליטה מוחית בסגנון "השליח ממנצ'וריה" אצל ילדים קטנים, אומצו בידי חובבי תאוריות קשר.
המונח "התעללות פולחנית שטנית" משמש כדי לתאר התנהגויות, מעשים והאשמות הנעות בין קטבים קיצוניים של ההגדרות.
חוקרים שבאו אחריו הרחיבו את ההגדרות האלה וגם הצביעו על טיפוס רביעי של התעללות שטנית פולחנית, שבו פשיעה זעירה שמשמעותה אינה ברורה (כגון ונדליזם או גרפיטי) המבוצעת על ידי בני-עשרה יוחסה לפעילותן של כתות שטניות.
המונח "התעללות פולחנית", אף על פי שהוסרה ממנו ההתייחסות לכת השטן, המשיך לשמש רק בטענות על התעללות פולחנית שטנית.
לעומת זאת, התעללות במסגרת דתית נוצרית, מוסלמית או של כל דת אחרת לא נכנסה אל שיח ההתעללות הפולחנית כלל.
טענות על התעללות פולחנית במסגרת של כת הן התרחיש הקיצוני ביותר של מקרים מסוג זה.
בתקופה שבה התעורר לראשונה העניין בתופעה, בראשית שנות השמונים, המונח שימש כדי לתאר רשת של כתות סודיות ובין-דוריות הסוגדות לשטן, שהן לכאורה חלק מקונספירציה מאורגנת להפליא לביצוע פשעים כמו זנות בכפייה, סחר בסמים ופורנוגרפיה.
נאמר על הכתות הללו כי הן מתעללות מינית בילדים ומענות אותם כדי להכריח אותם לסגוד לשטן כל ימי חייהם.
מעולם לא נמצאו כל ראיות לטענות הללו; רוב ההוכחות שהציגו חסידי התאוריה על התעללות שטנית פולחנית היו זכרונות של מבוגרים על התעללות שעברו בילדותם, the testimony of young children וכן וידויים שהיו מאוד שנויים במחלוקת.
הרעיון של קונספירציה להתעללות שטנית פילג את הקהילה הטיפולית, למרות שמעולם לא נמצאה כל ראיה התומכת בכך שמספר גדול של ילדים נרצחו או עברו התעללות כזו.
מנקודת ראות משטרתית, קונספירציה חוצת-דורות המוקדשת להקרבת קורבנות, אשר חבריה שומרים על שתיקה גמורה, אינם טועים לעולם ואינם משאירים עקבות פיזיים, היא לא-סבירה באופן קיצוני.
כינוי זה משמש למקרים של התעללות מינית בילדים המשתמשת במאפיינים חיצוניים של פולחן השטן וביומרות לכוחות מאגיים במטרה לזרות אימים על הקורבנות, אך ללא אמונה אמיתית בפולחן.
סקירה של יותר מ-12,000 האשמות בהתעללות שטנית פולחנית, אשר לא מצא כל ראיה לקונספירציה הבין-דורית, תיעדה עם זאת כמה דוגמאות של התעללות על ידי פסבדו-שטניסטים.
גרסה שלישית של ההתעללות הפולחנית היא גרסה לא-דתית, שבה הפולחנים היו קשורים להזיות או להפרעה טורדנית-כפייתית.