tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיראנדס מארחת את משחקיה באצטדיון העירוני דה אנדובה (בספרדית: Estadio Municipal de Anduva).
האצטדיון בבעלות עיריית מיראנדה דה אברו, נחנך ב-22 בינואר 1950, ויכול להכיל 5,759 צופים.
לפני אצטדיון זה אירח המועדון את משחקיו בשנתו הראשונה בקמפו דה קרונה (בספרדית: Campo de Kronne), וב-26 במאי 1928 עבר לקמפו דה לה אסטסיון (בספרדית: Campo de La Estación), ששימש מגרשה הביתי של הקבוצה עד 1950.
מירב גרובר (נולדה ב-9 במרץ 1965) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומחזאית ישראלית.
אביה של גרובר ניצול שואה שעלה לארץ מיוגוסלביה.
מבין השנים 1989–1992 גרובר למדה משחק במחזור כ"ז של הסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד השחקנים אודי בן-משה ומסקי שיברו.
ב-1992 גילמה את אחותו של הרמטכ"ל בהצגה "אני, יודה ואחותו של הרמטכ"ל" שכתב (עם דניאל לפין) וביים מיכאל גורביץ'.
הצגה זו הועלתה בתחילה בסטודיו למשחק ניסן נתיב ואחר כך ב"צוותא".
ב-1994 השתתפה בקבוצת "המנגבים בשרוול" שהעלתה מופעי סטנד-אפ קומדי בבית ציוני אמריקה.
בפסטיבל עכו: ב-1993 גילמה את עדן בהצגה "הימלאיה" מאת יונתן שם אור שביים יקי מחרז.
מאת ב-1994 גילמה את ארנדירה וסבתה בהצגה "הסיפור העצוב שלא יאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית" שכתב וביים ראובן קלינסקי על פי סיפור מאת גבריאל גרסיה מרקס.
בתיאטרון הבימה: ב-2002 גילמה את תמרה שלוש בהצגה "תמרה" מאת לאורה ריבלין שביים חנן שניר.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2003 גילמה את בלאנש בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס שביים אילן רונן.
ב-2005 גילמה את קרולה בהצגה "סינית אני מדברת אליך" מאת סביון ליברכט שביים עודד קוטלר.
על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית משנה.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה: ב-2004 גילמה את קלייר בהצגה "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי שביימה נולה צ'לטון, וגילמה את דורה בהצגה "בעלת הארמון" מאת לאה גולדברג שביים זאב קלאתי.
בשנת 2009 שיחקה לצד שי אביבי בהצגה "תורת היחסים" שכתב וביים אייל דורון ב"צוותא".
ב-2011 החלה לגלם את המורה סיגלית בהצגת היחיד "דרכה של המורה סיגלית" מאת רוברטו אטיידה שביים איציק ג'ולי.
ב-2013 גילמה את הומה בהצגה "הכל אודות אמא" שעיבד סמואל אדמסון (על פי הסרט שכתב וביים פדרו אלמודובר) וביים אבישי מילשטיין בתיאטרון תהל.
בתיאטרון העברי: ב-2015 גילמה את אורה לצד אלי דנקר בהצגה "מחפשים אהבה" שכתבו גדי צדקה (שגם ביים) וריקי אורלב.
ב-2016 שיחקה בהצגה "וינסנט ריבר" שביים יובל כרמי בתיאטרון תהל.
ההצגה חודשה ב-2021 בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע.
ב-2017 שיחקה בהצגה "נבגדת", מאת עדי יפת פוקס ובבימויה בתיאטרון הבימה.
מ-2023 משחקת את התפקיד הראשי במחזה "המודעה" מאת נטליה גינצבורג, בבימויו של ד"ר רועי הורוביץ.
בשנת 2023 עלתה בהבימה 4 ההצגה "חותם המוות" העוסקת בדור השני לשואה.
אישה מאושפזת לאחר ניסיון אובדני בבית חולים לבריאות הנפש, מגוללת את סיפור המשפחה בהצגה (הצגה בתוך הצגה).
גרובר כתבה ומשחקת את התפקיד הראשי בהצגה.
בפסטיבל תיאטרונטו באפריל 2024 שיחקה בהצגת יחיד מאת יואב גינאי בשם "מפי שמירה אימבר" שביים אלון אופיר.
ב-1993 גילמה את שיינדלה בהצגה "שיינדלה" מאת אמנון לוי ורמי דנון שגם ביים.
ב-1994 גילמה את פורשיה בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
באותה שנה גילמה את אשת ראש המועצה וקריינית בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים עמרי ניצן.
ב-1995 גילמה את עמליה בהצגה "קפריסין" מאת יהונתן גפן שביים אלדד זיו.
ב-1996 גילמה את חנה צ'רליץ' בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן.
באותה שנה גילמה את תמרה בהצגה "המנצח" מאת רונלד הארווד שביים מיכה לבינסון.
ב-1997 גילמה את אם החתן וזונה כתומה בהצגה "רצח" מאת חנוך לוין בבימויו של עמרי ניצן.
ב-1998 גילמה את אלמה בהצגה "המורדים" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן.
על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית השנה.
ב-2000 גילמה את קליטמנסטרה בהצגה "הבכיינים" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן.
ב-2001 השתתפה ב"קברט לוין" - מבחר מערכוניו של חנוך לוין שביים ישראל גוריון.
ב-2007 החלה לגלם את הזמרת לָלָלָה בהצגה "הרטיטי את לבי" מאת חנוך לוין שביים אודי בן-משה.
ב-2008 גילמה את מיקה בהצגה "הגיל הנכון לאהבה" מאת יאיר לפיד שביים רוני פינקוביץ'.
ב-2015 החליפה את אורלי זילברשץ בהצגה "אמא קוראז'" מאת ברטולט ברכט שביים אודי בן-משה.
ב-1994 גילמה דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הקומדי סטור".
ב-1997 גילמה דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "שערורייה" שכתב אסף הראל וביים מוטי אבירם.
ב-1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה "דשאים סגולים" שכתבה שירלי רם עמית (על פי סיפור מאת סביון ליברכט) וביימה דינה צבי ריקליס.
באותה שנה שיחקה בשתי קלטות הילדים "טמבולינה והפיסטוקים" בתפקיד האחות שפיגלר.
ב-1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "כן לציפור" שכתבו נוגה אלגום ודונה בן יהודה וביים מרקו כרמל, וב-2001 גילמה חוקרת משטרה בסדרת הטלוויזיה "טירונות".
בין השנים 1999–2004 גילמה את שירה לזרוב בסדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר.
בשנת 2003 השתתפה בסרטו של עמרי לוי "מיס אנטבה".
ב-2004 השתתפה בסרט הטלוויזיה "בזמן אמת", אשר שודר בשידור חי טלוויזיוני.
ב-2005 גילמה את רחל בסרט הטלוויזיה "המקום" דרמה לטלוויזיה שביימו לינה וסלבה צ'פלין.
בין השנים 2005–2008 גילמה את יעל דגן, אשתו של ראובן (אסי דיין), בסדרת הטלוויזיה "בטיפול" שיצר חגי לוי.
ב-2006 גילמה את יונה בסרט "נוזהת אל-פואד" (שוטטות הלב) בבימויו של יהודה ג'אד נאמן.
בין השנים 2006–2009 גילמה את טובה גמזו בסדרת הטלוויזיה "האלופה" שביים שי קפון.
ב-2011 גילמה את שרת הביטחון בסדרת הטלוויזיה "מבצע קיפוד" שביים יוסי קרן; ובאותה שנה גילמה את מלי שושן בסדרת הטלוויזיה "החולמים".
בין השנים 2012–2014 גילמה במשך 3 עונות את לאה אלחריזי בסדרת הטלוויזיה "נויורק" שביים אריאל בנבג'י.
ב-2013 גילמה את פינקוצ'ה בסדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3" שביים דני סירקין, ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "מלבי אקספרס" שיצר מיקי גבע.
באותה שנה שיחקה בסרטים "לוויה בצהריים" בבימויו של אדם סנדרסון ו"שש פעמים" בבימויו של יונתן גורפינקל.
ב-2014 שיחקה בסדרת המתח "בתולות" את עדנה.
ב-2015 שיחקה בסדרה "חברות" ובסדרה "ג'וני ואבירי הגליל".
ב-2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" בתור אשתו של איל ההון (מוטי גלעדי).
ב-2018 שיחקה בסדרת הרשת "לא הכל ורוד" שכתב אליאור אליהו אמסלם.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "בת אל הבתולה" בתפקיד ריטה.
ב-2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "לאבד את אליס".
ב-2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" ששודרה ב-Yes.
ב-2024 גילמה את רחל אדרי בסרט הטלוויזיה "רחל מאופקים" ששודר בכאן 11.
ב-1997 דיבבה את גילי בסדרת הטלוויזיה "גאיה גל וגילי".
ב-1998 דיבבה בסדרת הטלוויזיה "דובון חיבוקון".
ב-2002 דיבבה את הדובי בסדרת הטלוויזיה לילדים "הצעצועים העזובים".
ב-2007 דיבבה את אשת המרפא ב"משפחת סימפסון - הסרט".
פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית השנה - על משחקה בהצגה "המורדים" בתיאטרון הקאמרי.
פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית בתפקיד המשני בהצגה "סינית אני מדברת אליך" בתיאטרון בית ליסין
בשנת 2013 הגישה תביעת פיצויים נגד המנתח הפלסטי ד"ר דב קליין בטענה שהשחית את פניה, גרם לה לנכות קשה, ולקטיעת הקריירה שלה.
גרובר הייתה נשואה לשחקן גיל פרנק, ולה בן אחד ממנו.
מירב דורי (נולדה ב-25 במאי 1986) היא כדורסלנית עבר ודוגמנית ישראלית אשר שיחקה במשך 14 שנה בעמדת הסמול פורוורד בקבוצות רבות בליגת העל וביניהן מכבי בנות אשדוד וא.ס רמת השרון (בהן שימשה כקפטנית הקבוצה) ובכל נבחרות ישראל.
דורי נולדה לכדורסלן העבר גיורא דורי, וגדלה בקיבוץ כפר גלעדי.
בגיל 15 עברה לרמת גן על מנת להגשים את החלום להיות שחקנית כדורסל מקצוענית.
דורי שיחקה בקבוצות מכבי רמת חן, בני יהודה ובקבוצת הפועל תל אביב עימה זכתה גם באליפות הליגה לשנת 2006. בשנת 2007 חתמה בקבוצת אלקטרה רמת השרון, עימה זכתה באליפויות הליגה בשנים 2009 ו-2010.
ביולי 2011 חתמה דורי בקבוצת מכבי בנות אשדוד, עימה זכתה בדאבל (גם בגביע המדינה וגם באליפות הליגה) לשנת 2012 ובגביע נוסף בשנת 2013.
בשנת 2014 חזרה לרמת השרון ולאחריה בשנת 2015 חזרה לשחק בקבוצה בה גדלה, לסגירת מעגל, מכבי רמת חן.
לקראת סוף העונה בסדרת הפלייאוף היא נפצעה במהלך משחק, קרעה את הרצועה הצולבת בברך וסיימה את העונה.
פציעה זו למעשה סיימה לה את הקריירה ומאז לא חזרה לשחק כדורסל עד לפרישתה הרשמית מן המשחק בשנת 2017.
סך הכל שיחקה 14 עונות בליגת העל בהן זכתה ב-4 אליפויות מדינה ו-3 גביעי מדינה.
דורי שיחקה בנבחרת הנערות של ישראל (שימשה כקפטנית הקבוצה) והובילה את הנבחרת להישגים ולניצחונות על נבחרות מובילות כגון רוסיה, ספרד, צ'כיה, הונגריה ועוד.
כמו כן, שיחקה בנבחרת העתודה של ישראל וזכתה עימה באליפות אירופה דרג ב' לשנת 2005. משנת 2006 היא שיחקה גם בנבחרת ישראל הבוגרת, עימה עלתה 3 פעמים רצוף לאליפות אירופה.
סך הכל שיחקה דורי 14 שנה בנבחרות ישראל.
בשנת 2012 סיימה דורי בהצטיינות תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות במימון במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2017 סיימה תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק ואסטרטגיה במכללה למינהל.
לאחר הפרישה מכדורסל, דורי מנהלת שיווק ומכירות בחברת 'שחקן אמיתי', העוסקת בענף הכדורסל.
מירב הדר (נולדה בשנת 1963), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
אחותה הצעירה, אילה הדר, אף היא אלופת ישראל בשחייה בעברה.
היא למדה בבית הספר התיכון עין השרון.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכתה הדר במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:43.35 דקות, אחרי טובה אברמוב מהפועל חולון/בת ים (2:37.28 דקות) ומיכל כהן ממכבי תל אביב (2:40.68 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט 1979 זכתה הדר ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1980 זכתה הדר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:21.51 דקות, אחרי רבקה פרידלנד ממכבי קריית אונו (1:20.32 דקות) ולפני תמי מוניוז מהפועל מטה יהודה (1:22.13 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.39 דקות, אחרי עופרה מוניוז מהפועל מטה יהודה שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:00.91 דקות וליאור בירקאן (1:01.69 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט 1982 זכתה הדר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 28.13 שניות, שיפור לשיא של עופרה מוניוז (28.18 שניות).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר על ידי ענת ישראל (28.00 שניות).
מירב פלדמן (נולדה ב-30 ביולי 1985) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
פלדמן נולדה בכפר סבא; לשוש, מזכירה רפואית; ולאבי פלדמן, סמנכ"ל כספים בחברת מכשירי תנועה ליבוא רכב.
כשהייתה בת תשע, הוריה התגרשו.
בשנת 1996 שיחקה בסדרת הילדים "החברים של שוש" בערוץ הראשון של רשות השידור.
התחנכה בבית הספר התיכון רוטברג שברמת השרון.
בצה"ל שירתה בלהקה היצוגית בחיל החינוך והנוער.
לאחר שחרורה מהצבא, באפריל 2006, הצטרפה לסגל המנחים בערוץ הילדים ועבדה בו עד אפריל 2010. בארבע השנים בהן עבדה בערוץ, הנחתה תוכניות כגון "מסע קיץ", "ששטוס" ו"צופן דאוס".
בשנת 2006 קיבלה את תפקידה הראשון בסדרת טלוויזיה.
היה זה בעונה השלישית של סדרת הנוער "השמיניה", ששודרה בערוץ הילדים לצופי HOT וגילמה שם את דפנה "דפי".
בשנת 2007 השתתפה ב"פסטיגל על הזמן" לצידם של תום אבני, עדי הימלבלוי, מאיה בוסקילה ואחרים.
באותה שנה החלה לגלם את דבש ענר, תלמידה חדשה שמגיעה לתיכון אביבים בעונה הרביעית של סדרת הנוער "ראש גדול" בערוץ הילדים לצופי Yes לצד מיטל מיכאלי, אשר גילמה את אחותה התאומה קשת ענר.
בנוסף החלה לשחק בסדרת הפשע המצליחה של HOT, "הבורר" שם גילמה את מאיה פלדמן, אחותו הלא ביולוגית של נדב אסולין (יהודה לוי).
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד אורח בסרט הדרמה של הבמאי עמוס קולק, "חסר מנוחה", שם גילמה חיילת.
באותה שנה גילמה את "בילבי" בהצגת הילדים הנושאת אותו שם.
וכן התארחה בעונתה השנייה של סדרת הנוער בערוץ הילדים, "האי" בתפקיד שלי, שדרנית החדשות, ובתוכנית הספיישל לשיריו של דני סנדרסון "היא לא תדע" בערוץ הילדים לצד מנחי הערוץ.
ואף הפציעה ל-2 פרקים בעונה החמישית של הסדרה הקומית המצליחה "הפיג'מות" בערוץ הילדים, כאשר פרק אחד גילמה את עצמה, ופרק שני גילמה את מעיין, בת זוגו של אילן אשר מושפעת יותר מידי מהפנג שווי.
בנוסף דיבבה את טינקרבל בסרט בעל אותו שם.
בשנת 2009 החלה ללמוד לתואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב אותו סיימה בהצטיינות ב-2012. כמו כן היא שבה לגלם את דמותה של דבש ענר בעונה החמישית של הסדרה "ראש גדול" בערוץ הילדים.
באותה שנה גילמה את לואיסה במחזמר "זורו" לצידם של תום אבני, לירז צ'רכי, אושרי כהן ויעקב כהן.
ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות "מנדלבאום בלש פרטי" (ערוץ הילדים), ו"הפיג'מות במופע של דובל'ה" (HOT Games) ששתיהן ספין אוף של "הפיג'מות".
באותה שנה פלדמן עוררה שערורייה כאשר הצטלמה לכתבה במגזין "7 לילות" של העיתון ידיעות אחרונות כשהיא ערומה בתוך אמבטיית ספגטי, והושעתה על כך למשך שבועיים מהנחיה בערוץ הילדים.
בנוסף, השתתפה בסדרת הדוקו "יום בחיי" ב-HOT בידור ישראלי וחזרה לדבב את דמותה של טינקרבל בסרט "טינקרבל והאוצר האבוד".
בשנת 2010 גילמה את ליליה בעונתה השנייה של סדרת המתח "דאוס" בערוץ הילדים לצופי yes.
חזרה לגלם את אותה דמות בעונה השנייה של "הבורר" (בתפקיד מאיה פלדמן).
באותה שנה עזבה פלדמן את ערוץ הילדים, והצטרפה לערוץ לוגי, שם בין היתר הנחתה ולקחה חלק בסדרות: "מבצע קיפוד" (בתפקיד יעל) ו"בית ספר למכשפים" בתור המורה לאמנות.
כמו כן דיבבה פעם נוספת ואחרונה את דמותה של טינקרבל בסרט "טינקרבל והסוד הקסום".
בשנת 2011 שיחקה במחזמר "סימבה מלך הספארי" לצד טוביה צפיר ויהודה נהרי.
בסוף שנה זו החלה לשחק בסדרה הפנטזיה "חצויה - הדבר האמיתי" אשר מהווה ספין אוף ל"חצויה".
שיחקה לצד דביר בנדק בסרטה הקצר של עדי קוטנר "ברבי בלוז" אשר הוקרן בפסטיבל סאנדנס היוקרתי.
וכן, השתתפה בתוכניות: "1 נגד 100" כאשר התמודדה מתוך 100 המשתתפים, בתוכנית הספיישל "וייפאאוט ישראל" בהנחיית טל ברמן ואביעד קיסוס, ובתוכנית הסאטירה "האיש הכי מטומטם בעולם" ששודרה בערוץ 2 בהגשת גיל קופטש.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הפשע "נויורק" בתפקיד טליה מאור לצד אושרי כהן, איתי תורג'מן ומגי אזרזר, שיצרו וכתבו שוקי בן-נעים, אלעד חן ואוהד זקבך ושודרה בחברת yes.
והשתתפה באחד מן הפרקים בתוכנית המתיחות "סתאאאם!" בערוץ הילדים.
באותה שנה שיחקה בהצגה "משומשים" בתיאטרון צוותא.
במהלך שנת 2013 עברה לעסוק בשירה, הוציאה שלושה סינגלים וערכה סיבוב הופעות בשם "הכל טוב – המופע".
וכן, חזרה לשחק בעונה השנייה של "נויורק" בyes ובעונה השנייה של "בית ספר למכשפים" בלוגי, ושיחקה בתפקיד אורח של שרון שפריצר במיני-סדרה "אבודים באסיה" של yes.
בתחילת שנת 2014, במקביל לשידורי "מועדון החנונים", הנחתה תוכנית ראיונות עם כוכבי הסדרה בשם "אולפן החנונים" שממנו הופקו ארבעה פרקים.
בקיץ 2014 החלה להנחות את התוכניות "להתעורר בכיף" ו"אולפן הילדים" בערוץ 20. בסוף אוגוסט 2014 החלה לשמש ככתבת בתוכנית הטלוויזיה "החפרנים", המשודרת בערוץ החינוכית, לצד דודו ארז, יובל סגל ורחלי רוטנר.
ב-2015 השתתפה בתוכנית הבידור של רשת "מלחמת המינים".
באותה שנה הצטרפה לתיאטרון הקאמרי, והחלה לשחק לצד עוז זהבי במחזמר "שיער" בתפקיד ג'יני.
בדצמבר 2016 החלה לשחק לצד דן שפירא במחזה "אויב הציבור" בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של יונתן אסתרקין שגם תרגם את המחזה.
בשנת 2017 החל שידורה של הסדרה הקומית "נבסו" בערוץ 2, ברשת, בה היא משחקת בתפקיד ראשי.
בשנים 2018–2019 הגישה את שעשועון הידע באפליקציית "קוויקס" יחד עם גל סרי וגל אמיתי.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "מבצע שלאגר", והחלה לשחק לצד רבקה מיכאלי במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב.
כמו כן, החל משנת 2019 מחליפה את אלינור אהרון בהצגת הילדים "עוץ לי גוץ לי".
בשנת 2020 החלה להנחות את שעשועון הטריוויה לילדים "משחקי המוח", לצד איתי הרמן, בערוץ כאן חינוכית.
באותה שנה החלה להנחות לצד אביעד בנטוב את התוכנית לילדים בשידור חי "אנחנו כאן" בכאן חינוכית.
בשנת 2021 השתתפה בתוכנית הסאטירה "ערוץ אפס" בכאן 11 לצד איתי זבולון, אורי יניב, אלונה סער ורבים אחרים.
בשנת 2024 השתתפה בסדרה "מה הבעיה?" בערוץ זום.
ב-19 בינואר 2021 נולד בנם הבכור, ובמרץ 2024 נולד בנם השני.
מירב ארלוזורוב (נולדה בשנת 1967) היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית העוסקת בנושאי כלכלה.
נולדה בגאנה, בעת שאביה, שאול ארלוזורוב (בנו של חיים ארלוזורוב), שהה שם בשליחות בתחום הנדסת מים.
אמה, פירחה ארלוזורוב, היא בתם של סעדיה מלכה (ממוצא מרוקאי) ופנינה סבטני (ממוצא תימני).
מצד סבתה, היא דור שישי בארץ.
בעלת תואר ראשון בכלכלה, ותואר שני בניהול, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
החלה בפעילות עיתונאית במסגרת שירותה בצה"ל, ככתבת בביטאון "במחנה".
עם סיום שירותה הצבאי, הצטרפה לעיתון "חדשות".
בשנות ה־90 הייתה עיתונאית בעיתון "גלובס".
בפברואר 1994 פרסמה ככותרת ראשית ב"גלובס" הערכה כלכלית שהפיצה חברת "מודלים כלכליים" ללקוחותיה בסוף 1993. בעקבות הפרסום ספג שוק המניות היצע חסר תקדים של מיליארד שקל והחל משבר המניות של 1994.
בשנת 1999 עזבה את "גלובס" והצטרפה ל"הארץ", וערכה את מוסף הכלכלה בעיתון במשך חמש שנים.
לאחר הקמת TheMarker ומיזוגו עם מוסף הכלכלה של "הארץ" מונתה לעורכת המהדורה המודפסת של TheMarker.
בעלת טור יומי ב־TheMarker, שבו היא מפרסמת מאמרי פרשנות העוסקים בכלכלת ישראל.
בנוסף היא עורכת מדור הדעות של TheMarker.
טוריה מתפרסמים גם באתר וואלה.
בשנת 2011 הוענק לה אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל, "בהוקרה על תרומה לחיזוק המשק והחברה בישראל, להוקעת תופעות של התעשרות בלתי מוצדקת על חשבון רווחת הציבור, לשיפור איכות השלטון ולהעלאת רמת הפרשנות והביקורת בעיתונות".
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ניכרו בכתיבתה של ארלוזורוב הסתייגויות מהמבנה הקלאסי של השוק החופשי.
כך תיארה ארלוזורוב במרץ 2013 את היתרונות שיכולה להציע כלכלה קואופרטיבית על פני "כלכלת שוק".
במאי 2023 זכתה בפרס סוקולוב לעיתונות הכתובה ולתקשורת האלקטרונית, הנימוק לזכייה: "מראשוני המעלים על סדר היום הציבורי את מה שמכונה 'החיים עצמם', והיא מרבה לעסוק בבעיות הקשורות בדמוגרפיה, תעסוקה, כלכלת חינוך, כלכלת בריאות ותחרות בתחום הבנקאות".
הייתה נשואה למרון גרינברג, ולהם ארבעה ילדים.
נטען כי מאמר של ארלוזורוב, שמציג נתונים שזיהום אוויר מכלי רכב במפרץ חיפה חמור מהזיהום מהתעשייה, הוא מטעה כי היא לא לקחה בחשבון כי "80% מזיהום האוויר שמקורו בתחבורה במפרץ חיפה נובע מהתנועה הערה של משאיות מונעות סולר בין מפעלי התעשייה הרבים ונמל חיפה".
עוד נטען שהיא מסתמכת יתר על המידה על נתונים של משרד האוצר, עד כדי זלזול בידע של פרופסורים לכלכלה בישראל בנוגע לשוק בישראל.
הפרופסור למשפטים והפעיל חברתי יוסי דהאן טעון שארלוזורוב אינה בקיאה בנושאים שהיא כותבת עליהם, אלא ממחזרת מסרים וחומרים שמועברים לה ממשרד האוצר כדי לקדם אג'נדה נאו-ליברלית.
העיתונאי איתי לנדסברג־נבו כתב כי "התכתבויות אינסופיות עם עורכי 'דה־מרקר' בניסיון להכניס מאמרי דעה נגד האג'נדה של העיתון עלו בתוהו...
מירב ארלוזורוב וסמי פרץ מנעו את מאמרי הדעה הללו" וכי עיתון TheMarker לא מפרסם טורי דעה המנוגדים לאג'נדה של עורכיו.
איש העסקים אליעזר פישמן, בעל השליטה בעיתון גלובס, הגיש בשנת 2004 נגד "הארץ" ואחדים מעורכיו, ובהם ארלוזורוב, תביעות לשון הרע על כך שפרסום התיקון לכתבה עם מידע כוזב על חברה בבעלותו היה מוצנע מדי.
תביעה נוספת הוגשה על ידי פישמן ב-2007 בה נטען כי התיקון לכתבה כוזבת בנוגע להשקעה בלירה הטורקית היה חלקי והוא לא כלל התנצלות בגין הנזק שנגרם לו עקב הפרסום.
מירב שירום (נולדה ב-6 באוקטובר 1981) היא שחקנית, רקדנית וזמרת ישראלית.
שירום נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת נווה עוז בפתח תקווה.
כשהייתה בת שש התחילה ללמוד סטפס אצל יענק'לה קלוסקי, נשיא אגודת הסטפס הישראלית בסטודיו למחול של סיגי ניסן בפתח תקווה.
היא רקדה במסגרת הסטודיו עד שהייתה בת שמונה עשרה ולמדה גם בלט קלאסי ומודרני, ג'אז, פלמנקו והיפ הופ.
במסגרת הלהקה של סיגי ניסן, הייתה רקדנית קבועה בתוכניותיה של מיכל ינאי "הקרנבל של מיכל" ו"קצפת" בערוץ הילדיםו וגם בפסטיגל ב-1995, 1998 ו-2000.
בגיל שמונה השתתפה מירב שירום בקלטת הילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין, בקטע של ריקוד סטפס.
בגיל 12 הופיעה בפסטיבל ג'אזאומניה לצדו של הרקדן הלונדוני חוזה מרטין.
בצה"ל שירתה בבסיס מחו"ה אלון כמש"קית הוראה ומפקדת בטירונות של חיילי מקא"ם.
עם שחרורה מהצבא, טסה לניו יורק, שם רקדה ב"ברודוויי דאנס סנטר".
בשנים 2001–2006 הייתה רקדנית בלהקת "שקטק", להקת קצב בתנועה, בהנהלת צחי פטיש ודני רחום.
כחלק מ"שקטק" השתתפה בסיבובי הופעות בגרמניה, איטליה, ארצות הברית ובדרום אמריקה.
דרך להקת "שקטק" הגיעה למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הבימה, שביים אילן רונן.
היא החלה את חלק בהצגה כרקדנית וזמרת ובהמשך, אילן רונן בחר בה להחליף את שני כהן בתפקיד ברוריה.
למדה בסטודיו של יורם לווינשטיין בשנים 2006–2009 וזכתה במלגות חנוך לוין ושוש אביגל.
במהלך לימודיה שיחקה בתפקיד "גאסי" בהצגה "מתגלגלים" של סטיבן סונדהיים, בבימויו של רפי ניב, המנהל האמנותי של תיאטרון באר שבע.
במהלך השנה השנייה ללימודיה (2007) הצטלמה שירום לסרט "אוסטרליה שלי", מאת ובבימויו של עמי דרוזד.
הסרט זכה בפרס ון ליר לסרט חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2011. בשנתה השלישית ללימודים שיחקה בהצגה "פיטר פן" בתיאטרון אורנה פורת, בה שיחקה בשני תפקידים: טייגר לילי האינדיאנית וגברת דארלינג, אמא של וונדי.
תפקידה הראשון של מירב שירום בתיאטרון באר-שבע היה ב-2010 כקנדי סטאר בהצגה "קן הקוקייה".
במקביל שיחקה כאביבית הקבלנית, בהצגה "הקסם של אורנה" בתיאטרון אורנה פורת, בבימויו של רפי ניב.
ההצגה זכתה בתשעה פרסים בטקס פרסי התיאטרון לילדים ונוער 2011, כששירום זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
אחר-כך שיחקה בתיאטרון באר-שבע בהצגה "המון רעש על לא כלום" ובמחזמר "קומפני" (2011).
בשנת 2012 שיחקה שירום בקומדיה "שחק אותה סם" של וודי אלן, לצידם של גורי אלפי, גיא לואל ואפרת בוימולד (בחילופין עם יעל גרובגלס).
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010. שירום הייתה מועמדת על תפקידיה בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית השחקנית המבטיחה.
בשנים 2013–2018 שיחקה בתפקיד הראשי בתיאטרון במחזה "רק אתמול נולדה", מאת נארסון קאנין.
לצידה משחקים, בין השאר, ירון ברובינסקי, מולי שולמן ודוד קיגלר.
היא זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הראשית לשנת 2013 על תפקידה.
בשנים 2014–2015 הופיעה בעונה השנייה והשלישית של סדרת הטלוויזיה "אחת אפס אפס" בערוץ 10, בתפקיד מפקח משנה ליטל בן-ציון.
ב-2015 שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט.
ב-2017 השתתפה בסרט של דינה פרלשטיין.
בשנת 2017 התארחה בסדרת הילדים "בית הכלבים" בניקלודיאון.
החל מ-31 בדצמבר 2017 משתתפת בסדרת המתח "פאודה", בה היא מגלמת את דנה, חוקרת שב"כ.
בשנים 2019–2020, גילמה בתיאטרון בית ליסין את סגנה, במחזה "שיעור ריקוד" מאת מארק סנט ג'רמן.
שירום מגלמת רקדנית שעברה תאונת דרכים שעוזרת לשכן שלה (תום חגי) שעל הספקטרום האוטיסטי להתגבר על הפחדים שלו.
בשנים 2020–2021 שיחקה את אדל סימון בסדרה "ספיידרז".
בשנת 2021 גילמה את קרן, אימו של דותן, בסדרה "שקשוקה" המשודרת בכאן חינוכית.
בשנת 2023 השתתפה בעונה החמישית והאחרונה של סדרת הנוער "זיגי".
בשנת 2025 השתתפה בסדרה "שלומי 6" של HOT
שירום היא בת זוגו של מגיש הטלוויזיה ירון ברובינסקי, ולהם בן.
מירב גרי כהן (נולדה ב-11 בספטמבר 1952) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
משנת 2011 מלווה רוחנית במרכז הרפואי שיבא, שיקום נוירולוגי ואורתופדי.
מירב גרי נולדה בירושלים ב-11 בספטמבר 1952, בתם של העיתונאי רוברט גרי ואשת התיאטרון פנינה גרי.
היא למדה תיאטרון שנה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, אחר כך למדה תיאטרון אצל נולה צ'לטון, ובגיל 21 נסעה ללונדון ללמוד בית הספר "East 15".
עם סיום לימודיה לאחר שלוש שנים, שיחקה במחזה "דרקאולה" בתיאטרון "רויאל קורט".
בשנת 1978 חזרה לישראל והחלה לשחק ב"הבימה".
גרי הופיעה במחזות רבים בתיאטראות בישראל.
בתיאטרון באר שבע שיחקה במחזות "כולם היו בני", "הוא הלך בשדות", "אנה פרנק", "איך למדתי לרקוד", "גשם שוטף", "אקווס", "חלום אחר", רישיון לחיות", "יש לי כנרת", "ילד משלי", "הימים הכי טובים", "אחרון ימיה" ו"הקיץ האחרון".
בתיאטרון הקאמרי שיחקה ב"תמונות מחייה של אשה", "מקום אחר" ו"איש עם קשרים"; בהבימה שיחקה ב"דייר משנה", ב"ידיים מזוהמות", "כמו צפור בודד על גג", "האוריסטיאה", "תשוקה", ו"מירל'ה אפרת"; ובתיאטרון בית ליסין ב"סיפור אהבה בשלושה פרקים", "חצוצרה בואדי", "ילדה של כולם", "סיבת המוות" "מי מפחד מעמוס חפר" ו"אלטלנה".
בתיאטרון לילדים ולנוער שיחקה בהצגה "שרה גיבורת ניל"י".
בשנת 2004 עלה מחזה שכתבה, "חוזרים", בפסטיבל "פותחים מסך" בבית ליסין.
בטלוויזיה הופיעה במיני סדרה האמריקאית "איראן" (1990) ובסדרת הנעורים "עניין של זמן" (1994).
גרי הוכשרה כמלווה רוחנית בעמותת "ברוח" בבית החולים שערי צדק בירושלים, ומאז היא עובדת כ"מלווה רוחנית" בבית החולים השיקומי במחלקות נוירולוגית, אורתופדית ובהוספיס בבית החולים תל השומר, ובבית האבות הבולגרי בראשון לציון.
גרי נשואה לבמאי ואיש הטלוויזיה אבי כהן ואם לשני ילדים: המוזיקאי מיכאל כהן מצמד ההיפהופ "כהן@מושון",ו"כהן" ויעל.
מירב כהן (נולדה ב־י"ז באלול ה'תשמ"ג, 26 באוגוסט 1983) היא חברת הכנסת מטעם יש עתיד, המכהנת כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
בעבר כיהנה כיושבת ראש הוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה, וכן כיהנה כשרה לשוויון חברתי בממשלת ישראל.
לפני הצטרפותה למפלגת יש עתיד הייתה חלק ממפלגת כחול לבן.
טרם כניסתה לפוליטיקה הארצית שימשה מנכ"לית ארגון "אמון הציבור", כיהנה כחברת מועצת עיריית ירושלים, והייתה ממייסדי תנועת התעוררות בירושלים.
כהן נולדה וגדלה בירושלים, לסעדיה וסולנג' שולמית (לבית פוני), ולה שלושה אחים הגדולים ממנה.
שני הוריה עלו ארצה ממרוקו.
בכיתה ה' עברה עם משפחתה ליישוב השכן מבשרת ציון, שם גם התחנכה בתיכון הראל מאוחר יותר.
בשנים 2001–2003 עשתה את שירותה הצבאי בתחנת הרדיו גלי צה"ל – תחילה כמפיקה ועורכת במחלקת המבצעים של התחנה, ולאחר מכן כמפיקה בתוכנית הרדיו "24 היום שהיה".
כהן השתחררה בדרגת סמל לאחר שנתיים של שירות בגל"צ ככתבת, מפיקה ועורכת בנושאי צרכנות, עורכת ומגישה פינות בנושאי כלכלה, ומגישת מהדורות חדשות.
במהלך שירותה הצבאי, זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל על עריכת התוכנית "הסוכה הנודדת".
כהן היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומנהל עסקים, ותואר שני במנהל עסקים ותכנון עירוני, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כהן ייסדה את מטה המאבק בעושק הקשישים על-ידי חברות טלמרקטינג שמוציאות במרמה פרטי אשראי מאלפי ישראלים מבוגרים, ואז מנשלות אותם מרכושם .
עיקר המאבק שלה התמקד בהחזרת הכסף מאותן חברות טלמרקטינג ונוכלים שונים, ישירות לנפגעים.
בשנים 2003–2004 הייתה כתבת לענייני כלכלה במערכת ynet.
בשנת 2004 מונתה כהן לדוברת הכלכלית-חברתית של משרד ראש הממשלה בתקופת כהונתו של אריאל שרון.
במהלך תקופה זו יושמה תוכנית ההתנתקות שתפסה חלק ניכר מעבודת הדוברות של המשרד.
ב-2005 נבחרה על ידי מגזין "The Marker" כאחת ממאה האנשים המשפיעים על כלכלת ישראל, בקטגוריית הדוברים.
שימשה (החל משנת 2013) כמנכ"ל של ארגון "אמון הציבור".
בין השנים 2017–2019 הפכה כהן למייסדת ומנכ"לית של חברת הסטארט-אפ "Crowd Action", אשר מסייעת לצרכנים שנפגעו מעוולות צרכניות להתאגד עם צרכנים שנפגעו באותו אופן ולממש יחד את זכויותיהם.
בקיץ 2011 נכנסה כהן למועצת העיר ירושלים כחברת מועצה וחברת הנהלת מועצת העיר ומחזיקת תיק הנוער, כחלק מהסכם רוטציה עם עופר ברקוביץ' בסיעת התעוררות בירושלים, אשר כהן נמנית עם מייסדיה.
כהן כחברת מועצת ירושלים הובילה מאבק לשינוי מערכת הארנונה והתנגדה לכך שניתן פטור אוטומטי למשפחות חרדיות.
בנוסף, היא פעלה להצלת הקולנוע "לב סמדר" בעיר, וכן יזמה קבוצת רוכשים ראשונה מסוגה של צעירים עובדים בשכונת עיר גנים בעיר, יחד עם עמותת "רוח חדשה", במסגרתה הצליחו להוריד את מחיר הדירות ב-15% ממחיר השוק.
בנוסף, במטרה לשבור את מחירי השוק של קייטנות הקיץ, וכדי למשוך בני נוער לתנועות הנוער, יזמה קייטנות שהופעלו על ידי מדריכי תנועות הנוער וסובסדו על ידי העירייה.
פעילות זו הצליחה להוריד מחיר של קייטנה מ-1,100 ש"ח ל-350 ש"ח.
כחברת מועצת העיר ירושלים בסיעת "התעוררות בירושלים", נאבקה לפי חוק הלוואות לדיור סעיף ג 6 משנת 2001, זכאי כל יחיד מעל גיל 30 וכל זוג, הרוכשים דירה בירושלים למענק משמעותי.
אולם, החוק היה מוקפא בחוק ההסדרים ולא התממש.
ב-5 במאי 2013, נוצר מצב בו חוק ההסדרים לא חל.
כהן עלתה על חלון ההזדמנויות שנוצר בו הזכאים למענק יוכלו לקבלו.
במהלך מאי ויוני 2013 הופיעה מירב כהן באמצעי התקשורת השונים וחשפה לציבור הרחב את החוק.
בזכות הלחץ התקשורתי והציבורי שיצרה הכריזו משרד הבינוי והשיכון והאוצר כי עד ביטולו של החוק, מי שרכש דירה בירושלים בטווח התאריכים יקבל את המענק.
ב-26 ביוני 2013 אישרה ועדת הכספים להאריך את תוקף חוק מענק ירושלים עד אמצע יולי 2013 ובמקביל אישרה סעיף חדש שיאפשר מתן המענק לרוכשי דירה מקבלן בבירה במחיר של עד 1.8 מיליון שקל מיום ביטול הסעיף ועד סוף אוקטובר.
ההחלטה הועברה לקריאה שנייה ושלישית.
כחברת מועצת העיר, הובילה מאבק על הכנסת קריטריון "מיצוי כושר השתכרות" (לטובת אוכלוסייה עובדת) לתוכנית "המחיר למשתכן", של משרד השיכון.
הרעיון והעיקרון המוביל את המאבק והתוכנית הוא שצריך להקל על יוקר המחיה של מי שעובד או לפחות מנסה לעבוד ולתמרץ את אלה שנמנעים ומנסים להשתלב בשוק העבודה.
ועדת טרכטנברג אימצה את המלצות הצוות שהובילה שעסק וקידם עיקרון זה.
בשנת 2013 התמודדה בבחירות לכנסת ה-19, במסגרת רשימת "התנועה" בראשות ציפי לבני, בה שובצה במקום התשיעי.
הרשימה קיבלה שישה מנדטים וכהן לא נכנסה לכנסת.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל", וברשימה המאוחדת של "כחול לבן" הוצבה במקום ה-17. הרשימה קיבלה 35 מנדטים וכהן נבחרה לראשונה כחברת הכנסת העשרים ואחת.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה במקום ה-17 ונכנסה לאחר שהרשימה זכתה ב-33 מנדטים.
שנה לאחר מכן, בבחירות לכנסת העשרים ושלוש ב-2020, הוצבה שוב באותו המיקום ונכנסה לכנסת בה הייתה חברה בוועדה המיוחדת לענייני רווחה ועבודה.
ב-17 במאי 2020 מונתה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשרה לשוויון חברתי, וכך הפכה לשרה הצעירה ביותר בממשלה בגיל 36.
באוקטובר 2020 אישרה הממשלה את הצעתה שלפיה לפחות כ-50% מהמשרות בסגל הבכיר של שירות המדינה יאוישו בידי נשים, יוזמה זו לוותה בפרסום בתקשורת שחשף כי פחות מ-11% מהמועסקים בסגל בכיר בשירות המדינה הן נשים.
חודש לאחר מכן אושרה הצעת חוק "אל תתקשרו אלי" שנחקק ביוזמה משותפת שלה יחד עם שר הכלכלה והתעשייה, עמיר פרץ, על פי הצעת החוק יוקם מאגר בו יוכלו צרכנים לרשום את מספר הטלפון שלהם ובכך עסקים לא יוכלו להתקשר למטרות שיווק למספר הטלפון שלהם.
יוזמה זו היא חלק מהמאבק של רשויות המדינה בעוקץ של קשישים על ידי בעלי עסק שעוקצים את אותם קשישים בעזרת הטלפון.
יחד עם השר אמיר אוחנה הודיעה כי יוקם במשטרה מוקד הונאות שבו תטופל תופעת עושק הקשישים.
ב-5 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיעה כי תתמודד במפלגת "יש עתיד" שבה שובצה במקום החמישי.
למחרת, התפטרה מהממשלה ומהכנסת, על מנת לצאת מסיעת "כחול לבן".
בבחירות במאי 2021 קיבלה "יש עתיד" 17 מנדטים, וכהן נכנסה לכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-36 מונתה שוב לשרה לשוויון חברתי ונכנסה לתפקידה ביוני 2021.
במשרדה, היא קידמה מתווה להעלאת גיל הפרישה לנשים ואת תוכנית הלאומית לתעסוקת מבוגרים.
כשרה, היא הקצתה 100 מיליון שקלים לתוכנית להפגת בדידות בקרב בני הגיל השלישי, ואף מינתה פרויקטור ייעודי לנושא הזה.
בנוסף, היא הקימה את קבינט הזקנה יחד עם שר הרווחה מאיר כהן, הייתה מיוזמות הגדלת קצבת הבטחת הכנסה לאזרח הוותיק ל-70% משכר המינימום, וכן הענקת הנחה אוטומטית בארנונה לבני 75+.
כהן העבירה החלטת ממשלה שמגדירה את מדדי ההזדקנות המיטבית – החלטה תקדימית במסגרתה הוטל על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לבצע באופן תדיר סקרים שימדדו את מצבה של האוכלוסייה המבוגרת בישראל במספר תחומים.
המדדים הללו נועדו להוות "מצפן לאומי" להכוונת פעולות משרדי הממשלה במטרה לקדם הזדקנות מיטבית.
היא גם הרחיבה את פרויקט "כיתות ותיקים" ל-90 רשויות מקומיות, וכן חנכה מרכזי הכנה לפרישה בשם "אפ 60".
בנוסף, כהן השיקה במוקד לאזרחים ותיקים של המשרד לשוויון חברתי פרויקט בשיתוף אגודת הסטודנטים הארצית שנועד לקשר בין סטודנטים לאזרחים ותיקים לטובת סיוע באוריינות דיגיטלית.
בזמן גלי הקורונה, המשיכה לפעול למען הגיל השלישי באמצעות קידום הארכת הרישיון של עובדי סיעוד זרים וכן הבאת 1,000 עובדי סיעוד נוספים מנפאל ומגיאורגיה.
בנוסף, משרדה יזם חלוקת כמיליון בדיקות אנטיגן בבתי אבות, וכן חלוקת 750 אלף בדיקות אנטיגן למטפלים סיעודיים.
כמו כן, היא פעלה להארכת מענק הקורונה לגילאי 67+.
כשרה לשוויון חברתי, כהן הייתה אחראית על ניסוח והובלת החלטת ממשלה 550 - התוכנית הכלכלית לצמצום פערים בחברה הערבית לשנים 2022 עד 2026 בהיקף של 30 מיליארד שקלים.
על פי נתוני אגף ממשלה וחברה במשרד ראש הממשלה, בשנה הראשונה לפעילות התוכנית הושלמו 90% מהמשימות הביצועיות של החלטה 550 והיא דורגה במקום הראשון בביצוע בקרב החלטות ממשלה מרובות משימות.
בנוסף, היא פעלה להעברת החלטת ממשלה לתמיכה בערים המעורבות לוד, רמלה ועכו לטובת תגבור הביטחון האישי של התושבים, ולהעברת החלטת ממשלה ייעודית לקידום מענים ותשתיות בעלות 200 מיליון שקלים ביישוב ג'סר א-זרקא.
בנוסף, כהן קידמה חתימה על הסכם גג באום אל פחם, הראשון בחברה הערבית, יחד עם שר הבינוי והשיכון זאב אלקין, שבמסגרתו תוכננה הקמה של 15 אלף יחידות דיור.
בתחום ניצולי השואה, משרדה פעל יחד עם משרד החוץ של ישראל להשגת מענקים לניצולי שואה שעלו מרומניה ומבולגריה, לאחר שבשנת 2021 גרמניה פסקה שהיא מכירה רשמית בעיר בוקרשט (בירת רומניה) ובערים נוספות בבולגריה כ"גטו פתוח".
בנוסף, משרדה פעל להארכת מתן מענק הקורונה השנתי על ידי ממשלת גרמניה, וכן הגדלת מענקי הסיעוד שניתנים על ידי ממשלת גרמניה לניצולי שואה סיעודיים.
נוסף כל כך, כהן קידמה כשרה את הגדלת המענק השנתי לניצולי שואה ממעגל שני בסכום של כ-2,500 שקלים.
בסך הכול, בתקופת כהונתה כשרה לשוויון חברתי - כהן גייסה כספים לניצולי שואה בסכום של כ-2.6 מיליארד שקלים.
בכל הנוגע לזיכרון השואה, היא פעלה יחד עם ראש הממשלה ושר החוץ נפתלי בנט ויאיר לפיד להעביר תוספת תקציבית של כ-30 מיליון שקלים ליד ושם, וקידמה את הרחבת פרויקט "זיכרון בסלון" לתלמידים ברחבי אירופה.
לנוכח הכוונה לקיים קורס הכשרה לשירות המדינה בהפרדה מגדרית, התערבה השרה וביקשה ללמוד את הסוגיה, דבר שהביא את העמותה שהייתה אמורה להפעיל את הקורס להודיע על ביטולו.
עם ההודעה על כך בנובמבר 2021 התייחסה כהן לנושא: "כאישה, כחילונית, כשרה בממשלה וכאדם הדוגל בשוויון, הפרדה מגדרית היא דבר שאינו תואם את עולם הערכים שלי.
מדובר בדיון מכונן, בעל משמעות ארוכת טווח אשר עוסק בהתנגשות בין ערכים שונים".
באופן כללי, קידמה כהן כשרה פרויקטים לשוויון מגדרי, בהם פרויקט לחינוך מגדרי לגיל הרך יחד עם משרד החינוך, מרכז לקידום שוויון מגדרי בחברות ההייטק יחד עם משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, והגדלת התקציב של הרשות לקידום מעמד האישה.
במהלך כהונתה, פעלה רבות גם למען הקהילה הגאה ואף העבירה החלטת ממשלה תקדימית שהסמיכה לראשונה את משרדי הממשלה באופן רשמי לפעול למען הקהילה.
בנוסף, היא הקימה במשרד לשוויון חברתי את האגף למען הקהילה הגאה שתוקצב ב-90 מיליון שקלים.
האגף הביא להקמת 72 בתים פתוחים ברחבי הארץ, ואף הוביל להקמת תוכנית ייעודית לקידום הלהט"ב בירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה בשנית במקום החמישי ברשימת יש עתיד ושבה לכהן כחברת כנסת לאחר הפסקת כהונה באמצעות "החוק הנורווגי".
בכנסת העשרים וחמש כהן יזמה את הקמת הוועדה המיוחדת לטיפול בשורדי השואה והיא עמדה בראשה עד ל-5 בנובמבר 2025 כשהיא התחלפה ביסמין פרידמן, ובמקום זאת כהן התמנתה לכהן כיושב ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי במקום פנינה תמנו שטה בעקבות הסכם של האופוזיציה.
היא מכהנת גם כיושבת ראש של השדולה למען קידום מעמדה הכלכלי של ירושלים - במסגרת נלחמה רבות בתוכניות הבנייה לגובה של עיריית ירושלים.
בנוסף, היא מכהנת כיושבת ראש של השדולה למען יוצאי ארצות ערב ואיראן, וכן יו"ר משותפת של השדולה למען קידום הקהילה הגאה והשדולה למען האזרחים הוותיקים.
כהן יזמה והעבירה שורת חוקים במהלך כהונתה בכנסת, בהם:
תיקון לחוק הגנת הצרכן שמאפשר לרשות להגנת הצרכן להטיל עיצומים כספיים מוגדלים על מבצעי הונאה צרכנית בנסיבות מחמירות.
בין היתר, הונאה צרכנית מוגדרת כהונאה בנסיבות מחמירות כאשר היא מופנית כלפי אזרחים ותיקים, עולים חדשים, ובעלי מוגבלות גופנית ושכלית.
חוק שמכיר לראשונה במעמד ארוסות לחללי צה"ל וכוחות הביטחון, וכן לארוסות נפגעי פעולות איבה.
מטרת החוק היא לספק לארוסות סל תגמולים ושיקום, בדומה למה שזכאים לו בני משפחה אחרים של חללים ונפגעי פעולות איבה.
תיקון לחוק הגנת הצרכן שנותן סמכות לרשות להגנת הצרכן להורות לחברות האשראי להפסיק סליקת עסקאות לעסקים שנמצאו כמבצעי הונאה בנסיבות מחמירות, וכן להורות למערכת ההוצאה לפועל לסגור תיקי הוצאה לפועל שפתח מבצע ההונאה כלפי הקורבנות שלו.
בנוסף, התיקון לחוק מעניק סמכויות לפקחי הרשות להגנת הצרכן לבצע חדירה לחומרי מחשב, בכפוף להסמכה ייעודית ולהסכמת השר לביטחון לאומי.
תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה שמאריך את תקופת ההתיישנות על עבירה של אפליה במקום העבודה מ-3 שנים ל-5 שנים.
הפיכה לחוק קבוע של הוראת השעה שמאפשרת להורים שכולים בנסיבות אזרחיות להמשיך לעבוד 4 שנים לאחר גיל הפרישה.
חוק הקבע הרחיב את מעגל הזכאות של הורים שכולים לזכות זו, והטיל לראשונה אחריות על המשרד לשוויון חברתי ליידע את ההורים השכולים בדבר זכותם.
כהן נשואה ליובל אדמון, סגן-ראש המועצה הלאומית לכלכלה.
הם מתגוררים בשכונת בית הכרם שבירושלים, ולהם שלושה ילדים.
בתה הראשונה נולדה בבוקר יום הבחירות לכנסת התשע עשרה שבהן הייתה מועמדת מטעם "התנועה".
בנה השלישי נולד ארבעה ימים אחרי תחילת כהונתה כשרה.
מירב אלוש לברון (נולדה ב-26 באפריל 1971) היא חוקרת תרבות ופעילה חברתית, המתמחה בחקר זהויות בתקשורת החזותית ובתרבות פופולרית מתוך פרספקטיבות של לימודי תרבות.
נולדה וגדלה בשכונת שיכון-דרומי באשקלון, בת להורים שעלו מאלג'יריה ומתוניסיה.
אמה, לבית טויטו, עסקה בחינוך, ואביה היה עובד שכיר ב"אגד".
ב-1948, עם עלייתה לישראל, משפחתה של אמה הועברה למעברה ברמלה ולאחריה השתכנה במעברה ג' באשקלון, לשם הגיעה מאוחר יותר גם משפחתו של אביה.
את לימודי התיכון עשתה אלוש-לברון בבית הספר המקיף-דתי רוגוזין באשקלון במגמה תורנית-עיונית.
שירתה שנתיים בשירות לאומי בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
בין השנים 1991–2001 למדה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במחלקות למדע המדינה וספרות עולם, שנתיים של לימודי תעודה בעיתונאות ותקשורת ולאחר מכן לימודי תואר שני בתקשורת ציבורית-פוליטית.
בעבודת התיזה שלה בחנה את מאפייני הסיקור והשיח העיתונאי על "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים" בעיתונות הכתובה למן הקמת הארגון ועד להתנקשות בח'אלד משעל בשנת 1997. בין השנים 1995–2000 עסקה בייעוץ תקשורת לחברות מסחריות ולאישי ציבור.
לימודי התואר השלישי שלה בשנים 2004–2007 היו בתחום של לימודי תרבות.
עבודת הדוקטור שלה עסקה בפרויקט הייצוג העצמי המזרחי של בני-דור שני-שלישי של מזרחים בקולנוע התיעודי הישראלי.
במחקר דנה בשאלות של טראומת ההגירה וההעברה הבין-דורית שלה, ייצוגי המרחב והבית ביצירה התיעודית, נרטיב הזיכרון המזרחי, אוטוביוגרפיה ואוטו-אתנוגרפיה קולנועית ואסתטיקה תיעודית.
המנחים שלה היו פרופ' יהודה ג'אד נאמן ופרופ' רז יוסף מאוניברסיטת תל אביב.
בין תחומי עיסוקה האקדמי: רב-תרבותיות, ייצוג מיעוטים ונשים בתרבות הישראלית, מזרחיות, אתניות, מגדר, מעמד ולאומיות ומופעיהם בתרבות, הזהות הישראלית בקולנוע ובטלוויזיה, קולנוע ויהדות, קולנוע ישראלי עלילתי ודוקומנטרי.
בעבודתה המחקרית אלוש-לברון חוקרת טקסטים מתוך זיקה לשדה הידע הפוסט-סטרוקטורליסטי, לתאוריות תרבות ולשאלות של זהות, התנגדות וייצוג של קבוצות מינוריות בשדה החזותי.
היא מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
לימדה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, באוניברסיטת בר-אילן וב.
היא חברה במועצת מערכת כתב העת "תיאוריה וביקורת".
אלוש לברון הצטרפה לתנועת הקשת הדמוקרטית המזרחית בשנת 1997 ופעלה ביחד עם חבריה לתנועה להנחלתו של סדר יום פוליטי המעמיד במרכזו צדק חלוקתי וזכויות חברתיות.
לקחה חלק בקידומו של חוק הדיור הציבורי, במאבק הקרקעות ובג"ץ הקרקעות.
פעלה לקידומם של הסדרים רב-תרבותיים ויזמה עם חבריה בקשת המזרחית פעולות ציבוריות למען ייצוג שוויוני של מזרחים במרכזי הכוח בחברה הישראלית.
היא אינה חברה עוד בתנועה זו, אך ממשיכה לקדם ערכים אלה בשיח הציבורי ובחברה האזרחית.
אלוש-לברון היא מן הדוברות והפעילות הבולטות במאבקים לשוויון בייצוג של מיעוטים ונשים בתקשורת, באקדמיה, במשפט ובתרבות.
שותפה למאבק לשינוי תחומי שיפוט בישראל ורואה ברפורמה זו תנאי הכרחי לחיזוק מעמדן של עיירות הפיתוח.
בשנת 2010 הצטרפה למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המפקחת על הטלוויזיה והרדיו המסחריים ושימשה בה כחברה בוועדת טלוויזיה ויו"ר הוועדה לפיתוח תקשורתי האחראית על תחום הפקות הטלוויזיה של הרשות.
המשיכה לפעול ברשות השנייה בהתאם למטרות שקידמה בה חברתה הקרובה ד"ר ויקי שירן, אותה הכירה בקשת הדמוקרטית המזרחית, ואשר יזמה בהיותה חברת מועצת הרשות השנייה את המחויבות של ערוצי המדיה לרב-תרבותיות.
פעילותה של אלוש לברון ברשות התמקדה בקידום הייצוג במדיה של קבוצות לא הגמוניות, בחיזוק היצירה הישראלית והפקות המקור, בהגנה על זכויות יוצרים ובעמידה על ערכים של שקיפות ומנהל תקין ברשות השנייה עצמה.
היא קידמה מדיניות של העדפה מתקנת בנושאי הפקות הרשות ומכרזיה תוך התמקדות ביצירה רב-תרבותית של נשים ועל נשים ובהוצאת מכרזים ייעודיים לפרויקטים תיעודיים העוסקים בעיירות הפיתוח, הפריפריה ופערים חברתיים.
היוזמה שלה ליצירה תיעודית היסטורית על תולדות הקמתן של עיירות הפיתוח הולידה את הסדרה והסרט 'סאלח פה זה ארץ ישראל' (דוד דרעי, דורון גלעזר, רותי יובל).
באפריל 2014 התפטרה ממועצת הרשות השנייה, במחאה על אי-חשיפת הפרוטוקולים המלאים של הדיון בו נקבע שחדשות 10 יתנצלו בפני שלדון אדלסון על כתבת תחקיר ששידורו עליו.
אלוש לברון הסבירה כי: "סוגיות של שקיפות ומינהל תקין הגבירו את חוסר האמון שלי בתפקוד המועצה".
בדצמבר 2018 הייתה בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
משמשת חברת ועדת ההיגוי של "פורום דב לאוטמן לחינוך" ופעילה במועצת "בית רות" – כפר לנערות בסיכון.
אלוש לברון מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ושני ילדיהם.
לנגד עיניים מזרחיות: זהות וייצוג עצמי בקולנוע תיעודי ישראלי, הוצאת עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, 2021
מירב בן ארי (נולדה ב-13 בנובמבר 1975) היא פוליטיקאית ישראלית, המכהנת כחברת הכנסת, מרכזת האופוזיציה ויו"ר סיעת יש עתיד.
בין השנים 2015–2019 הייתה חברת הכנסת העשרים מטעם מפלגת כולנו, ובבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודדה ונבחרה פעם נוספת לכנסת כחברה במפלגת יש עתיד ואף כיהנה בכנסת זו כיו"ר ועדת ביטחון הפנים.
בן ארי היא עורכת דין במקצועה.
בן ארי נולדה ברעננה לרפאל בן אריה (במקור איובי), שעלה מאיראן, ולאסתר (לבית סעדון).
כשהייתה בת עשר עברה משפחתה לגור בנתניה.
שירתה בצה"ל בחיל החינוך והייתה מצטיינת אלוף פיקוד הצפון בשנת ה-50 למדינה.
בתפקידה האחרון הייתה קצינת החינוך של חטיבת גולני.
היא בעלת תואר ראשון במשפטים וממשל ותואר שני במנהל עסקים והתמחות במנהיגות ציבורית, שניהם מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
את שני התארים סיימה בהצטיינות.
בשנים 2003–2004 כיהנה כיושבת ראש אגודת הסטודנטים במרכז הבינתחומי והייתה לאישה הראשונה המשמשת בתפקיד זה.
בן ארי בוגרת קורס דירקטורים בתאגידים עירוניים ממשלתיים של להב – לימודי הכשרה בניהול.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית המציאות "דרוש מנהיג" בהנחיית קובי מידן בערוץ 2 של טלעד, וזכתה בה במקום הראשון.
את כספי הזכייה, חמישה מיליון ש"ח, השקיעה כחלק מתנאי התחרות בהקמת מרכזי ספורט אתגרי להעצמת נוער בסיכון – בשנת 2006 הקימה את מרכז "דרך אתגר" בנתניה.
בשנת 2008 הקימה מרכז מקביל בהרצליה בשם "דרך הגלים", מטעם העמותה לתפנית בחינוך קרן רשי.
את המרכזים ניהלה במשך עשר שנים.
בשנת 2021 השתתפה בעונה התשיעית של תוכנית הטלוויזיה "גולסטאר", שנקראה "גולסטאריות 3".
בשנים 2020–2021 הייתה מרצה לפוליטיקה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בשנים 2020–2021 שימשה יועצת לקשרי ממשל ואסטרטגיה של המגזר השלישי בחברת השתדלנות (לובי) "הקבינט".
בשנת 2008 התמודדה למועצת עיריית תל אביב ברשימת "רוב העיר", אולם הרשימה קיבלה רק 3 מקומות במועצת העיר והיא לא נכנסה למועצה.
בשנת 2013 התמודדה שוב למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם אותה רשימה, שבה הוצבה במקום הרביעי.
היא נבחרה למועצה והייתה מחזיקת תיק "אכפת" – קידום נוער וילדים בעירייה.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה למפלגת "כולנו" בראשות משה כחלון, שובצה במקום העשירי ברשימתה ונבחרה לכנסת.
במהלך הקמפיין נאמה בן ארי את "נאום ההומלסים", שבו התייחסה לבעיית הדיור בישראל.
ביולי 2018, בהצבעה על "חוק הפונדקאות", הצביעה בן ארי נגד אישור החוק, בניגוד לעמדת הקואליציה, משום שהחוק לא כלל גברים יחידניים בין הזכאים להליך זה.
בהודעה שפורסמה לאחר ההצבעה נאמר כי בן ארי וח"כ אמיר אוחנה (אף הוא מהקואליציה), שגם הוא הצביע נגד, יגישו יחד הצעה לתיקון החוק כך שתתאפשר פנייה להליך פונדקאות גם לגברים מהקהילה הגאה.
תוך כדי הקדנציה הייתה בן ארי חברה בשבע ועדות של הכנסת: ועדת חוץ וביטחון, הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, הוועדה לענייני ביקורת המדינה, ועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ועדת העלייה והקליטה והתפוצות והוועדה לטיפול בנגע הסמים.
נוסף לכך הייתה יושבת הראש בשלוש ועדות משנה: הוועדה לטיפול בצעירים חסרי בית, הוועדה לחינוך הבלתי פורמלי והוועדה לטיפול בחוק המזונות.
באותן שנים עמדה בראש שדולות למען ההשכלה הגבוהה, הקהילה הגאה, החיילים הבודדים, מאבק בצליאק, ילדים ונוער בסיכון, תעשייה כחול לבן ועוד.
בן ארי קידמה תוכניות למען אוכלוסיות מוחלשות, נבחרה חמש פעמים ברציפות לח"כית החברתית ביותר בקואליציה והח"כית הסטודנטיאלית ביותר בכנסת וזכתה באות מטעם המדד המגדרי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום השישי ברשימת כולנו.
המפלגה זכתה בארבעה מנדטים בלבד, ובן ארי לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, בשנת 2021, עברה בן ארי למפלגת "יש עתיד" ושובצה במקום התשיעי ברשימה.
לאחר שהמפלגה קיבלה בבחירות 17 מנדטים נכנסה בן ארי לכנסת בשנית.
בהכנסת העשרים וארבע כיהנה כיו"ר ועדת ביטחון הפנים, והייתה חברה בוועדת הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שובצה בשנית במקום התשיעי ברשימת יש עתיד לכנסת ונבחרה לכנסת ומכהנת כמרכזת פעילות האופוזיציה ויו"ר סיעת יש עתיד.
בן ארי מתגוררת בתל אביב.
היא אם לבת שנולדה בשנת 2017 לה ולידידה אופיר לוסטמן שהוא הומוסקסואל, שאותה הם מגדלים בהורות משותפת.
בין החוקים שנחקקו ביוזמת בן ארי לאורך שנות כהונתה כחברת הכנסת:
תיקון לחוק הביטוח הלאומי (מס' 169) אושר בפברואר 2016, מרחיב את מעגל הזכאים למענק לימודים.
תיקון לחוק הגנת הצרכן (מס' 44) אושר במרץ 2016 (חוקקה אותו יחד עם חברת הכנסת מרב מיכאלי), מרחיב את חובות העוסק להודיע לצרכן על מועד סיום העסקה.
תיקון לחוק תובענות ייצוגית – הסדרי פשרה והסתלקות (מס' 10) אושר ביולי 2015, קובע כי התובע המייצג ובא כוחו לא יקבלו כל גמול, שכר טרחה או טובת הנאה במסגרת הסתלקותם מהתביעה, אלא אם מדובר בבקשת אישור או בתובענה ייצוגית שהביאו תועלת לחברי הקבוצה.
חוק הארכת תקופת זכות יוצרים בתקליט וזכויות מבצעים (תיקוני חקיקה) אושר במרץ 2017, הקובע כי תקופת ההגנה של זכות היוצרים בתקליט תוארך מ-50 שנים ל-70 שנים.
תיקון לחוק שירותי רווחה (מענק הסתגלות לנשים ששהו במקלט לנשים מוכות) אושר ביולי 2017 (עם זהבה גלאון) הקובע כי אישה ששהתה במקלט לנשים מוכות 60 ימים לפחות, או שהתה בדירת מעבר שישה חודשים לפחות, תהיה זכאית, בסמוך לאחר יציאתה מהמקלט, לסל שירותים שיותאם לה על ידי עובד סוציאלי.
חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית אושר ביולי 2018, קובע כי מוסד להשכלה גבוהה יקבע, לאחר התייעצות עם ארגוני סטודנטים, תוכנית להכרה בפעילות חברתית וקהילתית בהתנדבות המזכה בנקודות זכות.
נוסף על כך הוא קובע כי מוסד כאמור יכיר בשירות מילואים בהיקף של 14 ימים בשנת לימודים כמזכה בשתי נקודות זכות.
תיקון לחוק הדיור המוגן, אושר ביולי 2017, קובע כי הבטוחה העיקרית להבטחת כספי הפיקדון תהיה משכנתה ראשונה לטובת הדייר או לטובת נאמן שימנו הדיירים.
תיקון לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) (מס' 30) אושר בדצמבר 2018, קובע כי טרם כריתת הסכם הלוואה לדיור לרכישת דירה יחידה, על נותן ההלוואה להודיע ללקוח שבאפשרותו לבחור במסלול שמאפשר לו לדחות את מועד הפירעון החודשי של ההלוואה במקרים מסוימים, כדי להקל על הלקוח כאשר הוא נקלע למצוקה כלכלית זמנית.
חוק הספורט (תיקון מס' 10) אושר באוגוסט 2018 (יחד עם יואל רזבוזוב ואיתן כבל), מונע כפל תשלומי ביטוח בכך שהוא פוטר את גופי הספורט המחויבים לפי החוק לבטח ספורטאים המשתתפים בתחרויות מטעמם, מלבטח מספר קבוצות של ספורטאים שמבוטחים באופן אחר.
מירב שיקלֶר (נולדה בשנת 1985), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
שיקלר התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה ובקבוצת מכבי קריית אונו.
בתחרות שנערכה בלוקסמבורג בינואר 2000 קבעה שיקלר במשחה ל-50 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 34.21 שניות, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של נטע כהן (34.57 שניות), שיא זה החזיק מעמד כ-6 חודשים ונשבר על ידי אולגה צינקר (33.65 שניות).
בפברואר אותה שנה קבעה שיקלר במשחה ל-50 מטר חזה (בריכת 25 מטר) שיא ישראלי חדש של 33.41 שניות, שיפור לשיא בן ה-11 שנים וחודשיים של נטע כהן (33.79 שניות), שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי מונה מירון מבני הרצליה (33.18 שניות).
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק במרץ 2001 זכתה שיקלר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.78 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.79 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2003 זכתה שיקלר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.54 שניות, אחרי מונה מירון שקבעה שיא ישראלי לגילאי 16–18 חדש של 34.19 שניות וחנה פולישצ'וק (35.25 שניות).
אחותה הצעירה, זוהר שיקלר, אף היא שחיינית מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל.
מירב הימן (נולדה ב-9 ביוני 1972) היא אמנית רב תחומית העוסקת במיצב, בצילום ובאמנות וידאו.
מירב הימן נולדה בירושלים והיא מתגוררת ועובדת בתל אביב.
בין השנים 1994–1995 למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום חלק ממכללת בית ברל); בשנים 1996–1997 למדה אמנות במסגרת חילופי סטודנטים ב-School of Visual Arts בניו יורק ובשנת 1998 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במחלקה לצילום בבצלאל.
הימן היא זוכת פרס עידוד היצירה, פרס ראשון בתחרות של פסטיבל "Now & After" במוסקבה, פרס
"Team-Work" בפסטיבל "Stuttgarter Filmwinter" לאמנות מדיה ופרסים ומלגות נוספים.
הציגה תערוכות יחיד במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, בגלריה נגא ובסדנאות האמנים בתל אביב ובחללים נוספים, והשתתפה בתערוכות קבוצתיות במוסדות מובילים בישראל ומחוצה לה, בין השאר במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון פתח תקווה לאמנות עכשווית, משכן לאמנות עין חרוד, ו-The Bass Museum of Art, במיאמי ביץ'.
עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון פתח תקווה, ובאוספים פרטיים.
הימן עוסקת בעבודותיה בפער שבין האידיאלי והקונקרטי, הווירטואלי והממשי, ומשתמשת באביזרים מעוצבים, בהומור, בהגזמה ובאלמנטים גרוטסקיים על מנת ליצור תחושה סימולטנית של היכרות והזרה.
עבודותיה מתמקדות בתיעוד של מצבים אישיים, משפחתיים וחברתיים מבוימים.
היא עוסקת בתרחישים נפוצים שהיא עורכת עליהם מניפולציות שמעוררות תחושות של יופי, כאב, אומללות ואבסורדיות.
העבודה (שהופקה בתמיכת קרן רבינוביץ לאמנויות) מציגה משפחה בסיטואציות ביתיות מוכרות בחללי הבית השונים, כאשר חבריה מאזנים זה את זה בטכניקת אקרובלנס.
כרמל גוטליב קמחי, אוצרת התערוכה "משפחה מורכבת" במסגרתה הוצג הווידאו לראשונה, כתבה כי העבודה "שואלת מושג מעולם הפסיכולוגיה המשפחתית המדמה את המשפחה לגוף שיש לשמור על האיזון שלו.
השימוש ברקדני אקרובלנס מרמז על כך שצריך כנראה להיות לפחות אקרובט כדי לשמור על איזון בתוך המשפחה.
כך, אצל הימן צפייה בטלוויזיה, או ארוחת ערב פשוטה הם אתגר אקרובטי".
העבודה זכתה בפרס Team Work בפסטיבל "Stuttgarter Filmwinter" בשטוטגרט ובפרס הראשון בתחרות של פסטיבל "Now & After" במוסקבה, והוצגה בתערוכות ובפסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
"לוויתן", 2009, בשיתוף עם יוסי בן שושן, מיצב וידאו.
מיצב וידאו גדול ממדים המדמה אקווריום של לוויתן ענק (ראשתן) בתוך חלל מוזיאלי.
הלוויתן נוצר באנימציה תלת־ממדית והוא מוקרן בו זמנית מארבעה כיוונים שונים ליצירת אפקט מוחשי.
בטקסט שליווה את התערוכה במוזיאון פתח תקווה תיארה האוצרת רויטל בן-אשר פרץ את החוויה כך: "הראשתן של היימן ובן-שושן מוחזק בתנאי שבי מחפירים: אקווריום קטן, ובו מים עכורים.
אך בקושי הוא מצליח לבצע תנועות מוגבלות.
הצופה לומד להכיר כל מילימטר בגופו תוך שהוא מלווה את האקווריום בהליכה.
רגע השיא הוא המפגש עם עין היונק, המשדרת אמפתיה, ייאוש, כאב, מצוקה, תבונה, תוגה וקריאה לעזרה".
בריאיון למגזין האמנות The Miami Rail לרגל הצגת העבודה בתערוכה "UNNATURAL" במוזיאון Bass במיאמי ביץ', אמרה אוצרת הפרויקט תמי כץ-פרימן כי הלווייתן של הימן ובן שושן "מביא את הקונפליקט בין האורגני והדיגיטלי לשיאו, תוך שהוא חותר לחלוטין תחת עצם הקונספט של ה'טבעי'".
הוצג במוזיאון פתח תקווה (2009) ובמוזיאון Bass לאמנות במיאמי ביץ' (2012).
"גני עדן מלאכותיים", 2010, סדרת צילומים
סדרת צילומים מבוימים המתעדת שחקנים מחופשים בחללים מלאכותיים שנועדו לדמות מרחבים טבעיים.
העבודות בסדרה צולמו בחללים קיימים ברחבי הארץ כגון גן החיות המלאכותי בקניון ארנה הרצליה ועיר המלכים באילת.
השחקנים, שנבחרו באופן אקראי באמצעות מודעה אינטרנטית או מפגש מקרי, הולבשו ובוימו בהתאם לאתר בו צולמו.
על הסדרה כתבה רז סמירה כי "העובדה שזרים גמורים נקלעים בעבודותיה לאינטימיות רגעית, המבוימת לעיני המצלמה, משרה על התצלומים תחושה של מלאכותיות ומבליטה את הפער שבין האמיתי למזויף, תוך יצירת אי-שקט ומתח".
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה החדר לאמנות עכשווית בתל אביב.
סדרת דיוקנאות עצמיים בהם מופיעה הימן במקומות שונים ברחבי הארץ, בעיקר באזור הנגב והבקעה, כאשר היא ישובה בתנוחת שפגאט, פניה אל המצלמה וגבה אל הנוף הנפרש.
בטקסט המלווה את התערוכה כתבה הדס מאור: בחירתה של הימן להציב עצמה באופן זה ביחס לנוף מייצרת סיטואציה בסיסית בה היא חולשת על סביבתה באמצעות הגוף, באמצעות התנוחה, ובאמצעות הצבעוניות הזרה שהיא מביאה עימה.
אולם עם זאת, התנוחה המסוימת בה בחרה, ממקמת אותה בנוף בצורה אופקית, פרושה, נוכחת אך גם תקועה.
זוהי תנוחה בלתי פשוטה שאינה מאפשרת תנועה, ובמובן זה הופכת אותה, במידת מה, מסובייקט פעיל החולש על הנוף לסוג של אובייקט סביל הנתון בתחומו.
ההקבלה בין אלמנט המתיחה הפיזי לבין אלמנט הכיבוש הטריטוריאלי בעבודה, חוברת לממד ההזרה שעצם נוכחותה של הימן מייצרת בנוף, ומעצימה את תחושת הזרות/שייכות הדיאלקטית המתעוררת לנוכח העבודה.
הימן עוסקת בסדרה זו, בין השאר, בפרובלמטיזציה של יחסה הפיזי והערכי למושגים כמו שייכות, אדמה, טריטוריה ומדינה, ויוצקת אל תוך עשייתה הצילומית ממד פוליטי עכשווי הן במובן הלאומי של המושג והן במובנו המגדרי.
הסדרה הוצגה בתערוכת יחיד בגלריה נגא בתל אביב.
"בית הבליעה", 2003, מיצב וידאו, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
מיצב המורכב מחמישה מוניטורים ומהקרנה על קיר.
בכל אחד מהמוניטורים מוקרן סרטון אחר המציג ארוחה משפחתית, כאשר כל משפחה "צבועה", בלבוש, בפרטי המזון ובתפאורה שסביבה, בצבע אחד: אדום, כתום, צהוב, שחור ולבן.
כל ארוחה תועדה בשוט אחד ללא חזרות מוקדמות ומבלי שהשחקנים הכירו זה את זה או דיברו זה עם זה.
הארוחות מוקרנות בהילוך אחורי מואץ, כך שלמעשה הן מתנהלות מהסוף להתחלה בקצב אחיד.
במאמר במגזין "נישה" כתבה רווית הררי כי "הסט המעוצב בהגזמה, כמעט כמו תפאורה בתיאטרון, הבתים הדחוסים והעמוסים על סף הקיטש, המשפחות המורכבות מאנשים זרים שכל המאחד ביניהם הוא הצבע, הפאות המגוחכות, כולם לועגים לפאסון הבורגני שבו הנראות חשובה יותר מהפנים.
הימן גם יוצרת הפרעות מכוונות בטקס שמסמל את שיא האינטימיות המשפחתית, ומותירה אותו כרצף פעולות מכניות חלולות שמעידות יותר מכל על בדידות ועל נתק".