tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיל הפתיע רבים כאשר תמך ברפורמות החברתיות של הממשלה הוויגית, אשר בין לבין העניקו זכות בחירה למעגל נרחב יותר של אזרחים (חוק הרפורמה של 1832).
בהמשך הפגין אמון בעתידו הפוליטי בכך שהזמין את האדריכל הנודע רוברט סמירק (מאבות התחייה היוונית האדריכלית) לעצב לו אחוזה חדשה, אשר כללה את הנוחיות שבבית בעל מיזוג ושרברבות, שהיו חדשים נכון לאותה העת.
את האחוזה בנה סמירק בדרייטון.
בהמשך נהגה משפחת פיל לבלות באחוזה במהלך חגים.
לשם פיל העביר רבים מציוריו הבריטיים.
אלה כללו דיוקנאות, שהוזמנו על ידי סר תומאס לורנס, ומתנות שניתנו על ידי עמיתיו הפוליטיים ליברפול, קנינג, ויליאם האסקיסון, וולינגטון וג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין הרביעי.
175 חברי בית הנבחרים בלבד נבחרו מטעמה של המפלגה הטורית לאחר בחירות 1832, כולל האולטרה-טורים שעודם היו מפוצלים אידאולוגית.
פיל היה מבין הנבחרים כאשר זכה לראשונה בבחירות במושב הגדול של טאמוורת'.
קודם לכן לא היה לו ניסיון בבחירות למושבי בחירה גדולים כזה, והוא היה שותף לרבים מפחדי האולטרה-טורים מפני הטיה בקביעת מחוזות הבחירה בידי הממשלה הוויגית.
אך הוא נמנע מלבצע כל ניסיון מוקדם של איחוד מפלגתי מחודש, והוא חיכה שחברי המפלגה הטורית יתאספו סביבו בתנאים שלו.
כישלונם של האולטרה-טורים הרדיקלים בבחירות הוביל לאיבוד רוב התמיכה שלהם מפנים ורבים מחבריהם העדיפו איחוד מחודש עם המפלגה הטורית.
כאשר אוחדו הטורים והאולטרה-טורים, הקים פיל מתוך המפלגה המחודשת את 'המפלגה השמרנית'.
שנותיו של פיל באופוזיציה סוערות באופן מיוחד, אך בסופו של דבר הועברו מספיק רפורמות עקב היותו של ויליאם הרביעי בטוח מספיק בעצמו כדי להזמין ב-1834 את הטורים להקים שוב ממשלה בהמשך לממשלותיהם של הלורד גריי והלורד מלבורן.
הבחירה לתפקיד ראש הממשלה נפלה על פיל ששהה אז בחצי האי האפניני ווולינגטון מילא את מקומו בשלושת השבועות עד לשובו לבריטניה.
ממשלה טורית זאת הייתה ממשלת מיעוט והיא הייתה תלויה ברצונם הטוב של הוויגים להמשך קיומה.
בהצהרת המדיניות שלו לרגל הבחירות הכלליות של ינואר 1835 הניח פיל את היסודות עבור המפלגה השמרנית.
בהצהרתו זו הוא התחייב שהשמרנים יאשרו את ביצועה של רפורמה צנועה, אך תחת זאת הוויגים חברו לחבריו האירים הרדיקלים של דניאל או'קונל שהביסו את הממשלה שוב ושוב בהצבעות על חוקים שונים.
בסופו של דבר התפטרה ממשלתו של פיל מתוך תסכול והוויגים תחת הנהגתו של הלורד מלבורן שבו לשלטון.
ההישג העיקרי של ממשלתו הראשונה של פיל היה הקמתה של ועדה לבחינת העליונות של הכנסייה האנגליקנית.
עם מינויו לראש ממשלה, פיל מצא דרכו לתקשר עם בוחריו.
המניפסט (מנשר) של טאמוורת' הופנה לבוחריו ותומכיו מקרב בית הנבחרים, אך הוא הופץ לעיתונים הלאומיים ופורסם ב-19 בדצמבר 1834. פיל פנה, בניסיון לעורר השראה, 'לאותו מעמד גדול ואינטליגנטי של החברה...
שמעוניין הרבה פחות בוויכוחים של מפלגות, מאשר בשמירה על הסדר והגורמים לשלטון טוב'.
הוא הבטיח 'סקירה מדוקדקת של מוסדות, אזרחיים ודתיים' ו'תיקון העוולות שהוכיחו את כישלונן ותיקון התלונות האמתיות [של הציבור]'.
לא לקח לו זמן רב להוכיח כי הצהרות אלו היו מעבר לרק רטוריקה.
מצדו הוא מצא את המעורבות הדתית בפוליטיקה מטרידה כמעט כמו חסינות פוליטית, ופעל להימנע מהדת כנושא שיחה פוליטי.
אך הוא העריך את הכנסייה כמוסד, והוא שכנע את הבישופים לאמץ ועדה כנסייתית, שתאפשר לכנסייה לשנות את עצמה לפי הלך הרוח הציבורי ולהציל את מעמדה מפני יריביה הפוליטיים.
פיל קיווה כי פעולות אלו יתרמו לסבסוד הברית הפוליטית המחודשת של המפלגה השמרנית ויביא לסיום הקרע בין הטורים והאולטרה-טורים שפרע ב-1829.
בבחירות שלאחר מכן, בתחילת 1835, זכו תומכיו של פיל ב-290 מושבים והפכו למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים.
זה לא הספיק לתת להם רוב, ופיל הופתע מהמיומנות שבה ליכד הלורד ג'ון ראסל הוויגי את האירים הרדיקלים בתוך אופוזיציה חדשה שהנהיג ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני.
ראשית, הצליחה אופוזיציה זאת להביא לפיטורי יושב ראש בית הנבחרים.
ראסל ומלבורן עם זאת לא ניסו להעביר הצבעת אי-אמון בממשלתו של פיל ולזה התאפשר די זמן בכדי להציג את הצעת חקיקת 'מעשר הכספים האירי'.
בשבוע הראשון של אפריל הובס פיל שלוש פעמים בניסיונות ממשלתו להעביר חקיקות שונות, וב-8 באפריל התפטר.
בתוך ארבעה חודשים המלך מינה את פיל למנהיג מפלגת האופוזיציה הראשית, ופיל זכה לשבחים רבים.
הוא לא הצליח להעביר את החקיקות שלו, אבל הוא נשאר מבוצר בעמדתו מספיק זמן כדי לגרום למתנגדיו להתחייב לניכוס (עוד לא פופולרי) של ההכנסות העודפות של הכנסייה האירית עבור חינוך ממשלתי של נוצרים בני כל ענפי הדת.
עם מעברו של פיל לספסלי האופוזיציה בתור ראש האופוזיציה, החלה תחרות פוליטית ארוכת שנים בינו לבין ראסל, שאמנם לא היה ראש הממשלה ומנהיג המפלגה הוויגית (תפקידים שבהם נשא הלורד מלבורן), הוא היווה את הסמכות הוויגית מאחורי הקלעים.
במשך שש שנים בין השנים 1835–1841 גילה פיל סבלנות בעת פעילותו בשורות האופוזיציה בעוד חיכה לעת שבא משרת ראש הממשלה תשוב לחיקו מידי הלורד מלבורן.
תחילה, עם הפיכתו לראש האופוזיציה, חשש מקריסת המפלגה החדשה שהקים.
תחושת המפלה של המפלגה הגיעה לשיא חדש בקיץ ובסתיו של 1835. בתוך הפרלמנט חש פיל שמא חבריו הטוריים מאיימים על מעמדו, על ידי קריאת תיגר על הצעת חוק התאגיד העירוני של הממשלה, שעלול לפגוע במעמד הגבוהה, לו היו רבים מהם שייכים.
פיל ניסה, כפי שהגדיר זאת בשנת 1838, "לצמצם את הסיכון [עבור המפלגה] ולהכריע את הלם ההתנגשויות בין שני הענפים המתדיינים של הרשות המחוקקת".
הוא העביר את תמיכתו בהצעת החוק - שהיווה המשך לחוק הרפורמה מ-1832 - אשר עברה בהצבעה דרך בית הנבחרים ובית הלורדים.
בשנה שלאחר מכן המשיך להכריז על התנגדות סלקטיבית לממשלה הוויגית.
פיל נהנה מהעובדה שפעם אחר פעם סירב בית הלורדים לקבל הצעות חקיקה של הממשלה להעברת אוטונומיה באכיפה משטרתית באירלנד.
מחוץ לפרלמנט הוא המשיך לפתח את נושא השמרנות החדשה - בנאום שנערך בסיטי של לונדון במאי 1835 ובגלאזגו (שם נבחר לרקטור של אוניברסיטת גלאזגו) בינואר 1837.
המפלגה והארגון שלה היו תחת הטיפול והפיקוח הממושך מצידו של פיל.
הוא לא נהג להביע תמיכה רבה במקור להפרדה פוליטית-מפלגתית, ונרתע מהלוחמניות שהמפלגות יצרו לאחר 1830. על כל מקרה ראה פיל בהסדר מפלגה יצירה גורם חשוב לשימור המעמד הפוליטי של הטורים.
מנקודה זאת החל פיל להתעניין באופן ממושך בהלך הרוח הציבורי של בוחריו.
בבחירות הכלליות של 1837, אשר התקיימו עקב מות המלך, זכתה המפלגה ל-41 מושבים נוספים בבית הנבחרים והייתה בעלת 314 מושבים לעומת 344 לממשלה הוויגית.
מצב זה הותיר את הממשלה תלויה במפלגה האירית של או'קונל.
הממשלה החדשה החלה להסיט חלק נרחב מתשומת לבה לאירלנד עבור הפיתוח שלה, פיל גינה את תוכניתה של הממשלה לבנות את קווי מסילות הברזל העיקריים באירלנד (1839), ומנע את מעבר החוק התאגיד העירוני האירי (1840) על חודם של קולות בודדים.
במאי 1839 קיבל פיל הצעה נוספת להקים ממשלה על ידי המלכה החדשה ויקטוריה.
ממשלה זו הייתה אמורה גם היא להיות ממשלת מיעוט, ופיל הרגיש שכדי להקים ממשלה זו הוא חייב לקבל יותר גיבוי ממלכתו.
לורד מלבורן היה איש סודה של המלכה במשך כמה שנים ורבות מנשות החצר ובנות הלוויה של המלכה היו מקרב נשותיהם ובנות משפחתם של חברי המפלגה הוויגית.
הדעות היו שוויקטוריה הרשתה לעצמה להיות מקורבת מדי למפלגה הוויגית.
לפיכך ביקש פיל שכמה מנשות הפמליה הזאת תפוטרנה ותוחלפנה בעמיתותיהן מהמפלגה השמרנית, ובכך עורר את מה שכונה אז "משבר חדר השינה" (Bedchamber crisis).
המלכה סירבה להחליף את בנות הלוויה שלה ולמרות טענותיו של הדוכס מוולינגטון, היא הסתמכה על הבטחת התמיכה של מנהיגי המפלגה הוויגית.
פיל סירב להרכיב ממשלה, והוויגים חזרו לשלטון.
הבחירות הכלליות של 1841 והרכב הקבינט
בשנת 1841 הממשלה הוויגית מצאה את עצמה בגירעון תקציבי.
בניסיון לקחת את השיח הפוליטי לשטח חדש, הממשלה הציעה להפחית את המכסים על סוכר, עץ ותירס.
פיל איחד את האופוזיציה וגורמים בקואליציה והפיל את הצעת החוק עבור הורדת המכסים על הסוכר.
לאחר מכן הוא העביר הצבעת אי אמון שעברה בהצבעה אחת ב-4 ביוני 1841. בבחירות הכלליות שאחריה, "כל מועמד שמרני", אמר חבר המפלגה ג'ון וילסון קרוקר, "התיימר שהוא האיש של סר רוברט פיל", ובכך קידם את התעמולה הפוליטית בעד ראש המפלגה.
השמרנים ניהלו קמפיין פוליטי על שימור תעריף קטן וקבוע על התירס.
פיל נמנע במיומנות מהתחייבות פוליטית לכל דרך פעולה מסוימת בנוגע לחוקי הדגן או כל הבטחה פוליטית אחרת ממצע הבחירות שנגד את מדיניות המכסים הוויגית.
השמרנים זכו ברוב של כ-76. במחוזות האנגלים והוולשים זכו ב-137 מתוך 159 המושבים.
ברובע האנגלי והוולשי הם תפסו כמעט מושבים כמו הפיגים, 165 עד 176. בסקוטלנד החזיקו השמרנים 20 מתוך 30 מושבי מחוזיים, אך שניים בלבד מתוך 23 המושבים העירוניים.
באירלנד השיגו השמרנים רווח פוליטי מרכזי, החזיקו 43 מתוך 105 מושבים.
הוויגים פגשו את הפרלמנט החדש בראשותו של פיל והשמרנים לקראת סוף אוגוסט ונפלטו מהממשלה.
המלכה, שהונחתה כעת על ידי בעלה, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, לא איחרה בבחירתה בראש הממשלה, וב-30 באוגוסט מונה פיל לראש ממשלה.
על אף העובדה שהממשלה החדשה הייתה בעלת רוב מוצק, בסיסה הפוליטי נשען על מעמד הביניים הגדל.
ניתוח מושבי הרובע מראה שהצלחתו של פיל התרכזה ברבעים הקטנים באנגליה, עם הפרש של פחות מ-1,000 מצביעים ברובם, וכי ברבעים האנגלים הגדולים, עם הפרש של יותר מ-2,000 מצביעים.
המפלגה השמרנית השיגה 367 מושבים לעומת 271 למפלגה הוויגית ו-20 עבור המפלגה האירית הרדילקית החדשה של או'קונל.
פיל מינה את סר ג'יימס גרהאם למשרד הפנים ואת הלורד אברדין למשרד החוץ.
הנרי גולברן מונה לשר האוצר.
גרהאם שימש כסגן של פיל, וזה עצמו לקח על עצמו את האחריות להסביר את התנהלות החוץ של אברדין בפני בית הנבחרים, וגולברן ופרדריק ג'ון רובינסון, ויקונט גודריץ' ורוזן ריפון.
אדוארד סמית-סטנלי, שלקח את משרד המושבות, היה עצמאי יותר, והוא קיבל קידום מוקדם לבית הלורדים בשנת 1844. אדוארד לואו, הרוזן הראשון מאלנבורו מונה לנשיא מועצת הבקרה, ולאחר מכן מונה למושל הכללי של הודו הבריטית מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית.
המדיניות ההתקפית שאימץ כלפי אמירות אפגניסטן והקיסרות הסינית, סיפוח סינד וכיבוש גוואליור, לא היו לטעמו של פיל לחלוטין.
מטרתו הראשונה של פיל הייתה להשיב את סמכות השלטון המתונה.
להבנתו שיתופי הפעולה של הממשלות הוויגיות החלשות עם חברות הקואליציות שלהן הובילו להתחזקות של תנועות קיצון, בהם האירים הרדיקלים.
פיל הפעיל תושייה פוליטית עבור חקיקות ועבור שכנוע על פי "תפיסת החובה הציבורית" שלו, והתגאה בכך שמעולם לא הציע כל חקיקה על עניין שלא הביע תמיכה - בבחינה פוליטית אישית - עבורו.
פיל שב למשרתו כראש ממשלה בעיצומו של משבר כלכלי שהתאפיין בשפל בסחר העולמי ובגירעון תקציבי של 7.5 מיליון ליש"ט שנוצר בתקופת שלטון הוויגים.
הביטחון בחוסנם של הבנקים והעסקים היה נמוך והיה קיים גירעון מסחרי.
כעת נאלץ פיל להתמודד עם הבעיה שהתמודדה עם קודמיו, המיתון, שהחל בשנת 1838. הוא עלה לשלטון באמצע השינויים המבניים בכלכלה, מה שגרם לרבים להטיל ספק אם המדינה בחרה באופן שגוי זמן קצר בלבד לאחר הבחירות.
עקב המצב הכלכלי הרעוע עלו תהיות שונות בנוגע למדיניותה הכלכלית של בריטניה; האם היה בטוח להסתמך על יבוא מזון וחומרי גלם; האם הצי יכול להשאיר את הים פתוח לסחר; או שמא הממשלה צריכה לעודד הגירה ולדרוש מאלה שנשארו מאחור לפרנס את עצמם על ידי גידול דיג.
פיל לא הציג אמצעי חירום בחיפזון בסתיו 1841. הוא וקבינט שלו בילו את הסתיו והחורף של 1841–1842 ברכישת ניסיון על המצב הכלכלי של המדינה, ולאחר מכן העלו הצעות מתאימות לשעה.
קרקעות, כפי שהזכירו רבים מתומכיו של פיל עבור ראש הממשלה, היו לבסיס ההיסטורי של החוקה.
זה היה אינטרס 'קבוע' שהעריך את שוויו לפי הטיפוח.
הון מסחרי, לעומת זאת, לא הותיר שורשים ועשוי לעבור למדינה אחרת, בעוד שהון ייצור פחת בהתחשב לשימוש.
אבל המסחר והתעשייה העניקו לבריטניה את הבכורה שלה בעולם.
במכתב לקרוגר ב-27 ביולי 1842, הסכים פיל שניתן במצב ובו 'צריך להקים חברות חדשות', 'להעדיף שדות תירס על פני מפעלי כותנה רק בחידלון אפשרויות'.
כדי להגדיל את הכנסות הממשלה כלל התקציב שהגיש פיל ב-1842 את חידושו של מס ההכנסה, שבוטל קודם לכן עם סיומן של המלחמות הנפוליאוניות.
הכספים שגויסו היו הרבה יותר ממה שציפו ואפשרו את ביטולם ואת הפחתתם של מכסים והיטלים שונים, כולל מיסי הסוכר השנויים במחלוקת.
באותו תקציב הוצע גם לראשונה ביטולם של חוקי הדגן.
התקציב נפל בבית הנבחרים ביחס של 4:1.
אמצעים אלה היו צריכים להימכר למפלגה שעדיין הייתה פרוטקציוניסטית מוצקה.
בהתאם לכך, בשנת 1842, התבואה נבחרה לטיפול כלכלי נפרד ובעל דחיפות ראשונה, וב-9 בפברואר הודיע פיל על תיקון מדויק של הסדרי המכס מ-1828 - כדי לייעל את המדיניות הפרוטקציוניסטית.
ואז, ב-11 במרץ, כשהציג פיל את התקציב באופן עצמאי, החלה ממשלתו להוריד מהגירעון.
לאחר חקירה ממושכת מטעם הממשלה החליט פיל לקדם מס הכנסה בן שלוש שנים לסיום הגירעון.
מס זה אמור היה תחילה להפוך את הגירעון לעודף.
עם הצגת תקציב זה הציע פיל לבצע "סקירה מלאה על עקרונות כלליים של כל סעיפי המכסים".
הייבוא היה מסווג לחומרי גלם, פריטים חצי מוגמרים ומוצרים מיוצרים, שלא היו משלמים יותר מ-5 אחוזים, 12 אחוזים, ו-20 אחוזים בהתאמה מכלל הוצאות המסחר.
חובות הופחתו על 750 מתוך 1,200 המוצרים המוטלים תחת מכסים.
זו הייתה שעתו הפוליטית הטובה ביותר של פיל; המשבר הכלכלי של המאה עד אותה העת הגיע לסיומו דרך מדיניותה של הממשלה החדשה.
התקציב הביא להתפטרותו של הלורד שומר החותם, הדוכס מבקינגהאם, ופיל נזכר כי "שינויים אלה...
לא בוצעו ללא מלמול רב והתנגדות גלויה לממשלה מצד רבים מתומכיה".
אבל למעשה הרפורמה הכלכלית הייתה אמצעי מעורפל להפליא.
פיל נימק את המכסים המוסדרים מחדש בתור צעד לקראת מסחר חופשי.
הממשלה סירבה להתחייב על מדיניות כלכלית עתידית.
חוק הבנקים משנת 1819 הטיל על בנק אנגליה את החובה להחליף שטרות בתקן הזהב אם יתבקש לעשות זאת.
בזמנים רגילים לקוחות הבנק לא רצו להחליף את השטרות שלהם בזהב, ובשנת 1819 האמין פיל שאפשר לסמוך על הבנק להחליט כמה שטרות יהיה זהיר יותר להוציא למחזור מאשר שיש לו זהב לגבות.
בכמה הזדמנויות מאז, כשההערכות היו רבות ונדרש ניהול תקין, הבנק עדיין הגדיל את הוצאת השטרות שלו לשוק כשהמחירים עלו וכבר החל זהב לעזוב את המדינה.
התוצאה של שאננות מנהלי בנק אנגליה הייתה פרוץ שפל כלכלי, אשר פרץ ב-1837, והכישלונות והמצוקה העסקית כתוצאה ממנו היו גדולים יותר ממשברים קודמים במאה ה-19. פיל נחוש היה לסיים את שיקול הדעת העצמאי של הבנק.
במקרה של אובדן זהב טען פיל כי יש להוציא שטרות מהמחזור עד לייצוב המחירים.
אמנת הבנק חודשה בשנת 1833. אבל היה סעיף שקבע אותה כזמנית, ופיל המתין עד שיוכל, בעמדת סמכות, להעביר את הכנסת והוצאת השטרות לשוק לידי שליטת הרשויות.
ב-1844 נקבע כי סכום השטרות ההתחלתי שיצא מהבנקים לשוק הוא בסך של 14 מיליון ליש"ט - הסכום המינימלי הדרוש להמשך עסקי המדינה.
מעבר לסכום זה היו אמורים להיות מונפקים שטרות רק כאשר היה זהב בידי הבנקים לגבות אותם, והנתונים הכלכליים היו אמורים להתפרסם מדי שבוע ולהגיע אל ידיעת משרד האוצר.
החקיקה הייתה הצדקה בזכותה של המדינה להתערב באינטרסים רבי חשיבות, הנוגעים לכיסם של האזרחים.
נגד פיל הושמעה ביקורת על כך שהקדיש מעט מדי תשומת לב להעברת כספים דרך אשראיושטרות חליפין ולגבי תפקידו של הבנק כמלווה מוצא אחרון.
בשנת 1843 נראה כי הדרך הטובה ביותר להציל את מושבת קנדה מהשתלטות כלכלית וייתכן כי גם צבאית של ארצות הברית היא לנסות ולעניין את החקלאים במערב קנדה (השטחים שבשליטת חברת מפרץ הדסון) במכירת תבואתם לבריטניה וחיזוק ההישענות הכלכלית של המושבה על ארץ האם.
בפועל חלק נרחב מהתבואה הקנדית מקורה בייבוא מארצות הברית.
אדוארד סמית-סטנלי הציע את 'חוק הדגנים של קנדה' אשר העניק לדגנים שנשלחו מקנדה תפקיד מיוחס בשוק הבריטי (מעל למושבות אחרות), ואיש לא יכול היה לפקפק בכך שהחלק הגדול ביותר של כל הדגנים שירדה בסנט לורנס היה מקורו בארצות הברית.
בשנת 1843 בקושי ידעו הפרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית מה לעשות עם הצעת החוק לדגנים מקנדה.
הם חששו מההשלכות של פתיחת הדלת לתבואה אמריקאית שעלולה להציף את השוק הבריטי ולקטול את השוק הביתי, אך הם רצו לשמור על קנדה, והצעת החוק הוצגה על ידי סטנלי שהיה ידוע כמי שמזדהה עם דעותיהם שלהם.
בהמשך נתקל ממשל פיל ביריבות טריטוריאלית מול ארצות הברית על ארץ אורגון (כיום מחולקת בין קולומביה הבריטית, אורגון, וושינגטון (מדינה) ואיידהו), אשר הייתה מזה מעל עשור תחת ממשל משותף בריטי-אמריקאי.
ממשלו השאפתן של ג'יימס פולק קידם הסדר שלטון חד משמעי על ארץ אורגון וגורמים בממשל האמריקאי איימו במלחמה אילולא תסכים בריטניה להסדר גבול.
ממשל פיל פעל להרגיע את הרוחות וקידם משא ומתן בין שגריר בריטניה בארצות הברית ריצ'רד פקנהאם לבין מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס ביוקנן.
בסופו של המשא ומתן נחתמה אמנת אורגון שהסדירה את הקצה המערבי של גבול ארצות הברית–קנדה על קו רוחב 49 צפון.
רפורמה זו היוותה המשך לפועלו של אביו של פיל שכחבר פרלמנט בראשית המאה ה-19 פעל רבות לשיפור תנאי העבודה.
מבין חברי הפרלמנט שסייעו לפיל בהעברתה של רפורמה זו היה הלורד שפטסברי שפעל לחקיקתו של חוק המכרות.
ב-1843 חווה פיל ניסיון התנקשות בו שנכשל.
יערן סקוטי בלתי שפוי בשם דניאל מ'נטן (Daniel M'Naghten) ארב לו במשך מספר ימים עד אשר הרג בסופו של דבר את מזכירו האישי של פיל במקום את ראש הממשלה עצמו.
אירלנד עמדה באמצע נתיבי הסחר הבין-אוקיינוסים של בריטניה וגורמים אירים לאומניים דרשו רפורמות במנהל האי, דוגמת או'קונל ומפלגתו.
פיל לא העז לחשוב על ביטול האיחוד, ובשנת 1841 הזמין את הפרוטסטנטי האדוק, הרוזן דה גריי, להיות סגן הלורד באירלנד.
בכך סימן פיל את נחישותו להפוך את המדיניות האירית האוטונומית של ממשל הלורד מלבורן.
עקב מדיניות נוקשת זאת, פיל עורר מחדש - נגד כוונתו - את תנועת ביטול האיחוד של הפרלמנטים.
הממשלה הצליחה לאסור פגישת פוליטיקאים בדלנים בקלונטארף בשנת 1843, אך ניסיון להעמיד לדין את או'קונל נכשל.
לאחר שהבין את טעותו, שינה פיל את דרכו בשנת 1843, ומינה את ועדת דבון שתחקור את בעיות ההחזקה בבעלי הקרקעות האירים.
בשנה שלאחר מכן החל לשלוח לאירלנד את מה שבנג'מין דיזראלי כינה 'מסרי שלום', והחליף את דה גריי בלורד הייטסברי והעביר חוק ירושות הצדקה (כדי לאפשר לקתולים להוריש כספים עבור אנשי הדת הקתוליים).
בשנת 1845 העביר הצעת חוק להקמת שלוש מכללות באירלנד, שיציעו השכלה אוניברסיטאית למעמד הביניים האירי, והקפיד שימור על מצבה של המכללה הרומית -קתולית במיינות'.
פיל הגיע למסקנה כי לא ניתן להחזיק באירלנד ללא תמיכת אנשי הדת הקתוליים.
אם ממשלת בריטניה לא הייתה דואגת לתיקון ולתחזוקה של הכנסייה הקתולית האירית, אזי היא איבדה את תמיכת הממסד הדתי.
פיל הציע להגדיל את המענק הקיים למיינות', ששולמה במשך חצי מאה בידי הממשלה, מ-9,000 ליש"ט ל-26 אלף ליש"ט, כדי לבצע מקדמה חד-פעמית להקמת בניינים חדשים ולהניח עלות התיקונים והתחזוקה על הלוח.
זה היה מחיר קטן לשלם על הסיכוי לשלום באירלנד.
מדיניות זאת הובילה להתפטרותו של ויליאם יוארט גלאדסטון מהקבינט.
גלאדסטון עזב בעצבים במה שראה כהמשך ל"בגידה" (האמנציפציה הקתולית) מ-1829. צעד פוליטי זה עורר את מפגינים ברחבי בריטניה נגד הטבה ביחסים עם הכנסייה הקתולית.
הקשרים בין מפגינים ובין פרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית היו הדוקים: הצעת החוק בעניין מיינות' התקבלה; אך 148 שמרנים הצביעו בעד החקיקה בעוד 149 נגדה.
הממשלה ניצלה על ידי קולות בודדים בחקיקה.
החוק העיקרי שהועבר במהלך כהונתה של ממשלת פיל השנייה היה זה שגרם לנפילתה.
בפעם הזאת פעל פיל כנגד אצולת הקרקע על ידי ביטול חוקי הדגן, שהבטיח את ההכנסות מחקלאות על ידי הגבלת מחירי הדגנים.
שינוי רדיקלי זה בפרוטקציוניזם השמרני הונע על ידי רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 1845–1849. מומחי החקלאות המקורבים לטורים היו ספקנים בנוגע להיקפה של הבעיה ופיל הגיב בצעדים איטיים לטיפול במשבר.
בכל מקרה, כאשר הבין את חומרת הבעיה, קיווה פיל שביטולם של חוקי הדגן יגרום להגברת אספקת המזון לאירלנד.
מפלגתו של פיל נכשלה בהעברת החוק אך הוא עבר בתמיכתם של הוויגים והרדיקלים.
ב-15 במאי 1846 בוטלו חוקי הדגן ברוב של 327 תומכים ו-229 מתנגדים וב-25 ביוני שכנע וולינגטון את בית הלורדים לאשר אותו.
באותו לילה נפל בבית הנבחרים חוק שהגיש פיל להגשת לסיוע לאירים.
בעקבות זאת הגיש פיל ב-29 ביוני 1846 את התפטרותו.
אף שידע שביטולם של חוקי הדגן משמעותם נפילתה של ממשלתו החליט פיל להעבירם.
הדעה הרווחת היא שפיל ידע כבר ב-1844 שהוא יודח מתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית.
רבים מחברי מפלגתו נהגו להצביע נגדו והקרע במפלגה בין הליברלים לבין הפטרנליסטים שגרם לנזק בשנות העשרים, אך הוסווה על ידי סוגיית הרפורמות בשנות השלושים, עלה וצץ על פני השטח כאשר עלה לדיון נושא חוקי הדגן.
השערה זו גורסת שפיל קיווה שהוא יודח על רקע הרפורמות הליברליות כדי שמאוחר יותר הוא יוכל להנהיג את החזית הוויגית-ליברלית.
בנוסף לביטולם של חוקי הדגן, פיל יזם כמה צעדים לסבסד את רכישת המזון עבור האירים, אך ניסיון זה היה קטן ממדים והשפעתו הייתה שולית.
בעידן של הלסה פר המיסים שהוטלו על ידי הממשלה היו קטנים בהיקפם וההתערבות הישירה שלה בכלכלה כמעט ולא הייתה קיימת.
מבחינה פוליטית, צעד כזה של סבסוד מוצרי מזון, היה לא אופייני במידה רבה.
יורשו של פיל, הלורד ראסל, זכה ליותר ביקורת מאשר זו שהוטחה כלפי פיל בנוגע למדיניותו כלפי אירלנד.
ביטולם של חוקי הדגן נבע יותר מסיבות פוליטיות מאשר מסיבות הומניטריות.
תמיכתו של פיל בכלכלה חופשית השתקפה כבר בתקציבים של 1842 ו-1845. למרות מאמציו הכבירים של פיל לחולל רפורמות, היו להם השפעה מועטה על המצב באירלנד.
רוברט פיל שמר על גרעין קשה של תומכים שנקראו Peelites ובנקודת זמן מסוימת בשנת 1849 חיזרו אחריו אנשי הקואליציה הוויגית-רדיקלית.
הוא המשיך לעמוד על עקרונותיו השמרניים וסירב להיעתר לחיזורים.
אף על פי כן הייתה לו השפעה על מגוון של נושאים, כמו קידום הסחר החופשי בבריטניה עם ביטולם של חוקי הסחר הימי.
פיל היה חבר הוועדה שפיקחה על ספריית בית הנבחרים והוא היה האחראי על התוויית מדיניות האיסוף שלה עד סוף המאה.
פיל היה שחוק בסוף כהונתו בראשות הממשלה.
במשך עשרים שנה הוא היה מוטרד מחירשות בעקבות תקלת ירי עם רובה ציד ובמהלך תקופתו בראשות הממשלה נהג להשגיח ולהתערב בדרכי הפעילות של כלל משרדי הממשלה.
פיל היה מאוכזב מנפילתו הפוליטית לספסלים האחוריים ומהתפרקות מפלגתו לכדי גורמים יריבים.
הוא מעולם לא רצה לשוב לתפקיד, והוא גילה נטייה מועטה להנהיג את המפלגה השמרנית כשהתאחדה מחדש במהלך הבחירות הכלליות ב-1847. הוא נשאר מועדף בקרב משפחת המלוכה, ומתחת לשולחן עזר ללורד ראסל דרך ייעוץ על המנהל בראשות הממשלה.
בשנת 1847 הוא היה מעורב בהתייעצות לגבי השעיה אפשרית של חוק הבנקים שקבע.
בשנת 1848 יצא נגד המדיניות הלקויה בעניין רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
בשנת 1849, כאשר מחירי הדגן היו נמוכים ולורד ראסל שקל להשיב את חוקי הדגן, הצטרף פיל למועצה פוליטית של תומכי המסחר החופשי.
ב-28 ביוני 1850 דיבר נגד הממשלה בפרשת דון פסיפיקו.
פיל נפל מסוסו בעת שרכב בדרך קונסטיטושן שבלונדון ב-29 ביוני 1850 (יום אחד בלבד לאחר נאומו בעניין פרשת דון פסיפיקו).
הוא מת לאחר שלושה ימים ב-2 ביולי בגיל 62 כתוצאה משבר בעצם הבריח שגרם לפקיעת העורק התת-בריחי.
חבר תומכיו, בהנהגתם של הלורד אברדין וויליאם גלאדסטון, התמזגו עם הוויגים והקימו את המפלגה הליברלית.
בתחילת דרכו בפוליטיקה התנגד פיל למתן זכויות ליהודים.
באותה תקופה יהודים לא יכלו לפתוח חנויות ב-סיטי של לונדון, להיות באריסטר, להצטרף לאוניברסיטה או לפרלמנט.
ב-1830 דיבר כנגד הצעת החוק למתן זכויות ליהודים:
אולם בהמשך שינה פיל את דעתו.
בשנת 1844, כאשר נבחר דייוויד סלומונס כחבר מועצה של הסיטי של לונדון, בית המשפט של הסיטי חסם את מינויו מכיוון שלא יכל לשאת בשבועה הנוצרית.
בפגישה שנערכה בוועד שליחי הקהילות בינואר 1845, הוחלט לקדם את הערעור של סולומנס בפני ממשלת פיל.
בחוק שהועבר הותרה השבועה החלופית עבור היהודים למשרות ציבוריות, מלבד הפרלמנט ובית הלורדים, ובכך הושגה אמנציפציה חלקית עבור היהודים.
בהמשך הקריירה שלו הביע פיל תמיכה מלאה באמנציפציה של היהודים.
כנשאל על השינוי בהשקפותיו מהדיון הראשון ב-1830 לתמיכתו הנוכחית, ענה פיל כי השינויים בנסיבות הם אלו ששינו את דעתו.
כוונתו הייתה להשתלבות של יהודים למשרות העירוניות ולפקידות הממשלתית, "דעתי היא כי אי אפשר לשמר לנצח את החרגתו של היהודי מהפרלמנט, וכי אם אי אפשר, אז מדוע לא להסיר מגבלה זאת עכשיו?"
רוברט טראיון פרדריק היה גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד כוח השירות המיוחד ה-1 במלחמת העולם השנייה
פרדריק נולד וגדל בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית וסט פוינט.
בשנת 1928 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא.
פרדריק עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני תותחנים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת כקצין מטה בפנטגון.
בשנת 1942 הוטל עליו להקים את כוח השירות המיוחד ה-1 (ה-FSSF), יחידת קומנדו בסדר גודל חטיבתי שהורכבה ממגויסים אמריקנים וקנדים.
היחידה יועדה במקור לפעילות בנורווגיה אולם לאחר שהסתיימו אימוני היחידה היא פעלה כחלק מן הארמייה החמישית במערכה על איטליה.
לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים.
הכוח פורק בנובמבר אותה שנה ופרדריק מונה לפקד על הדיוויזיה ה-45 ופיקד עליה במהלך הקרב על גרמניה.
לאחר המלחמה פיקד על הדיוויזיה ה-4 ועל הדיוויזיה ה-6. בשנת 1952 פרש לגמלאות.
השחקן ויליאם הולדן גילם את דמותו בסרט "בריגדת השטן" משנת 1968.
רוברט פלק (רוסית: Фальк Роберт Рафаилович; 27 באוקטובר 1886 מוסקבה - 1 באוקטובר 1958 מוסקבה) היה צייר יהודי רוסי.
הוא נולד ב-1886 במוסקבה אחת מעריה החשובות של האימפריה הרוסית.
אביו, רפאל פלק (עורך דין) היה עורך דין ושחמטאי.
הוא עסק בציור ושירה בעודו ילד.
בין 1902–1905 הוא למד בבתי ספר לציור של ציירים מפורסמים קונסטנטין יואון, איוון דודין ואיליה משקוב.
בין 1905 - 1909 הוא למד בבית ספר לאמנות של מוסקבה, אחד ממוריו היה לאוניד פסטרנק.
הוא הושפע רבות מולנטין סרוב, וקונסטנטין קורובין.
ב-1909 לצורכי נישואין הוא המיר את דתו לנצרות ולקח שם רומן, אך לאחר מהפכת אוקטובר חזר אל שמו המקורי.
פלק היה אחד המייסדים של קבוצת הציירים נסיך יהלום, הוא השתתף בפעילות הקבוצה בין השנים 1910–1916. בין 1918–1928 הוא לימד במספר בתי ספר לאמנות, עם תלמידיו נמנים סמיון צ'ויקוב, גאורגי ניסקי, אוה לוינה-רוזנגולץ, ניקולאי רומדין ואחרים.
בין 1918 - 1921 הוא עבד במחלקה האמנותית של נארקומפרוס (קומיסריון עממי לענייני חינוך).
ב-1921 הוא הצטרף אל הסניף המוסקבאי של קולטור-ליגע.
החל מ-1925 הוא עבד בתור מאייר בתיאטראות, הוא שיתף פעולה בין היתר עם התיאטרון היהודי הממלכתי.
ב-1928 הוא עבר להתגורר בפריז וחזר למוסקבה ב-1938.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות הוא התפנה לבשקיריה ויותר מאוחר למרכז אסיה.
כדי להתקיים הוא לימד היסטוריה, גאוגרפיה וגרמנית בבתי ספר, יותר מאוחר לימד בבית ספר לציור בסמרקנד.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוטחה ביקורת קשה בעבודותיו והוא נאלץ להפסיק להציג, אך הוא המשיך לצייר, בין היתר צייר את דיוקנו של שלמה מיכאלס.
הוא נפטר ב-1 באוקטובר 1958 במוסקבה ושם גם נקבר.
רוברט פצל (; נולד ב-15 בנובמבר 1965 בווינה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הבלם.
פצל שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת ראפיד וינה בה גדל.
הוא זכה עמה בשתי אליפויות ובשני גביעים, ובמשך שלוש עונות שימש כקפטן הקבוצה.
לזכותו של פצל 31 הופעות ושער בודד במדי נבחרת אוסטריה, אותה ייצג בין היתר במונדיאל 1990. פצל נאלץ לפרוש בגיל 29 בעקבות פציעה, כשלזכותו קרוב למאתיים הופעות ליגה במדי ראפיד.
פצל החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ראפיד וינה.
המאמן אוטו באריץ' העלה אותו לסגל קבוצה הבוגרת בעונת , וכבר באותה עונה ערך פצל 14 הופעות ליגה במדי ראפיד.
באותה העונה הצליחה ראפיד להשלים מהפך במחזור הסיום ולעקוף את אוסטריה וינה בראש טבלת הבונדסליגה האוסטרית, ולזכות באליפות אוסטריה לראשונה מזה ארבע עונות.
פצל השלים דאבל עם ראפיד כבר בעונת הבכורה שלו, כשקבוצתו גברה 4-2 על סוורובסקי טירול בסיכום שני משחקי הגמר.
פצל פתח בהרכב של באריץ' בשני המשחקים.
בעונתו השנייה בסגל הקבוצה הבוגרת כבר היה פצל לשחקן הרכב קבוע, שותף ב-31 משחקי ליגה מתוך 36 של קבוצתו (שיא קריירה אישי), וסייע לה לזכות בתואר אליפות שני ברציפות, בפער שמונה נקודות מהמקום השני.
גם חוליית ההגנה של הקבוצה, שפצל היה חלק ממנה, הייתה הטובה ביותר באוסטריה באותה העונה, וספגה ארבעים שערים בלבד.
פצל שיחק בראפיד לאורך כל הקריירה, ובעונת היה לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך שלוש עונות.
בשלהי הקריירה סבל פצל מפציעות שמנעו ממנו לשחק באופן רציף.
לאחר שהוגבל ל-16 משחקי ליגה בלבד בעונת , נאלץ פצל בן ה-29 להיכנע לפציעה ולפרוש ממשחק פעיל מוקדם מהצפוי.
במשחקו האחרון בקריירה זכה פצל עם קבוצתו בגביע האוסטרי, לאחר שעלה כמחליף בדקה האחרונה של משחק הגמר מול לאובן, שהסתיים בניצחונה של ראפיד 1-0.
בסך הכול שיחק פצל תשע עונות במדי הקבוצה הבוגרת של ראפיד, מתוכן שלוש כקפטן.
הוא רשם 189 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בהן כבש 15 שערים.
פצל היה שותף לטורניר מוקדמות מונדיאל 1990, במהלכו ערך ארבע הופעות מתוך השמונה של אוסטריה בטורניר, במהלכן ספגה נבחרתו רק שני שערים.
אוסטריה עם פצל סיימה במקום השני בבית (אחרי ), והעפילה אוטומטית לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה.
במסגרת ההכנות לטורניר, במשחק ידידות מול , כבש פצל את שערו היחיד במדי הנבחרת, כשכבש כבר לאחר שלוש דקות את שער היתרון של נבחרתו בדרך לניצחון 3-2. מאמן הנבחרת, יוזף היקרסברגר, זימן את פצל לסגל אוסטריה למונדיאל, ואף העניק לו את חולצת ההרכב בכל שלושת משחקיה של אוסטריה בטורניר.
אוסטריה פתחה עם שני הפסדי 1-0, ל ול, וגם ניצחון 2-1 על לא הספיק לאוסטריה על מנת לעלות משלב הבתים.
משחקו האחרון של פצל במדי אוסטריה היה ב-19 במאי 1993, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כשעלה בהרכב בהפסד החוץ של אוסטריה 1-0 ל.
בסך הכול לזכותו 31 הופעות ושער בודד במדיה של הנבחרת.
רוברט פנוק הוא פילוסוף העובד במיזם אבידה לאורגניזם דיגיטלי באוניברסיטת המדינה של מישיגן, בה הוא משמש פרופסור מן המניין משנת 2000. פנוק מרצה ומפרסם בתחום האבולוציה והיה עד במשפט הפנדה של דובר.
פנוק קיבל את התואר הראשון ממכללת ארלהאם באינדיאנה ואת הדוקטורט להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת פיטסבורג עם ציון summa cum laude.
ב 1997 השתתף בניהול סדנה מטעם הקרן הלאומית למדע האמריקאית אודות "ההשלכות המוסריות של פרויקט גנום האדם".
הוא שימש כנשיא סניף אוניברסיטת טקסס באוסטין של Sigma Xi.
הוא חבר באגודה הפילוסופית האמריקאית, המרכז הלאומי לחינוך מדעי והאגודה האמריקאית לקידום המדע.
עדותו במשפט הפנדה של דובר
פנוק העיד כעד מומחה במשפט מצד התובעים.
הוא תיאר איך תכנון תבוני אינו מדע אלא גישה מעודכנת של בריאתנות מסורתית בעיקר, תוך השמטת אזכורים לאלוהים והתנ"ך בטיעונים, ותוך שימוש בלשון של דקונסטרוקציה.
פנוק גם הציג את תולדות המתודולוגיה והפילוסופיה של הנטורליזם בהיותם הבסיס למדע ואמר שאימוץ גישת התכנון התבוני בשלמותו תחזיר את תרבות המערב למצב של לפני עידן הנאורות.
בתזכיר המסכם הוא צוטט כהוכחה ש"נטורליזם מתודולוגי הוא "כלל בסיס" למדע היום, אשר דורש ממדענים לחפש הסברים בעולם סביבנו על-פי מה שאנו רואים, בוחנים, משכפלים ומאמתים", ותורם למסקנה "שתכנון תבוני הוא טיעון תאולוגי מעניין אך הוא אינו מדע".
בספרו מגדל בבל פנוק מתייחס לבלשנות בריאתנית (creationist linguistics).
הוא מצטט את הנרי מוריס מראשי המצדדיים בבריאתנות שאמר: "לא נראה שניתן להסביר שפות שונות אלא במונחים של כוונה בריאתנית מיוחדת של הבורא".
וממשיך ומצטט את דרווין שאמר "יצירתן של שפות שונות ומינים נפרדים וההוכחה ששניהם התפתחו דרך תהליך הדרגתי הן באופן מוזר זהים".
פנוק עובר לתיאור קצר של התפתחות המחקר הבלשני ב 250 השנים האחרונות.
הוא מדגיש עד כמה קשה לנו היום להבין עד כמה חזקה הייתה האמונה הדתית נוצרית בדבר אי השתנותן של השפות.
ולבסוף הוא עומד על החשיבות שבטיעון האבולוציוני ללא קשר לתחום המחקר בו נעשה בו שימוש: "העובדות התומכות באבולוציה של המינים הן מאותו סוג ובלתי ניתנות להפרכה כמו העובדות התומכות בהתפתחות השפות, כך שקבלת ביולוגיה בריאתנית היא אבסורדית כקבלת בלשנות בריאתנית.
סיפרו "מגדל בבל", אודות בריאתנות ותכנון תבוני היה מועמד בין היתר לפרס פוליצר ולפרס הספר הלאומי האמריקאי (National Book Award).
ב 2008 פנוק נבחר כחבר תמידי באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ב 2009 קיבל פנוק מהמכון האמריקאי למדעי הביולוגיה את פרס השירות יוצא הדופן על תרומתו למדעי הביולוגיה.
ב 2010 זכה בפרס "חבר של דרווין" של המרכז הלאומי לחינוך מדעי.
על הוראתו וחיבוריו הוא זכה במספר פרסים נוספים ביניהם פרס טמפלטון (Templeton Prize).
סר רוברט פילמר היה סופר, פילוסוף, תאולוג ומשפטן אנגלי.
בימי חייו של פילמר פרצו משברים חמורים בין המלוכה באנגליה לבין הפרלמנט.
בתגובה למשברים אלה כתב פילמר מספר חיבורים העוסקים בשאלות פוליטיות ותאולוגיות, שהחשוב ביניהם הוא ספרו "פטריארכה".
פילמר השלים את כתיבת הספר ב-1631, אך הספר נאסר לפרסום, ויצא לאור רק לאחר מותו ב-1680. בחיבוריו פילמר טען לזכותם של מלכים לשלוט מכוח הירושה ומכוח האל ויצר הקבלה בין השלטון המדיני לבין סמכות האב במשפחה הפטריארכלית.
כתביו הפכו למשפיעים במיוחד לאחר מותו בעת משבר ההחרגה באנגליה (1681-1679).
בתקופה זו התומכים בזכות לכתר של יורש העצר הקתולי, ג'יימס, הסתמכו על פילמר לצורך טיעוניהם, ואילו התומכים בזכות הפרלמנט למנוע מיורש העצר את המלוכה, פרסמו ביקורות רבות על הגישה של פילמר.
החשוב מבין חיבורים אלה הוא שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק.
המסכת הראשונה של לוק מוקדשת כולה לביקורת על פטריארכה.
לחיבור של לוק, שתקף את פילמר, הייתה השפעה מכרעת על האופן שבו הובן פילמר במאות הבאות.
פילמר נולד ב-1588 במחוז קנט בדרום-מזרח אנגליה.
אביו היה איש אצולה ובעל אחוזה.
פילמר היה הבכור בין 18 אחים ואחיות והיורש של נכסי המשפחה.
מעמדו כאח בכור, יורש, ולאחר מכן בעל אחוזה גדולה השפיע על השקפתו לגבי חשיבותה של המשפחה הפטריארכלית.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' בגיל 16. לפני שהספיק לסיימם הוא עבר ללונדון, שם הוסמך כעורך דין.
הוא היה מיודד עם אינטלקטואלים ואנשי כנסייה רבי השפעה.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית פילמר לא השתתף באופן פעיל במלחמה, אך הוא סייע כספית לשחרור בערבות של חבר שנאסר על ידי תומכי הפרלמנט.
ייתכן שכתוצאה מכך האחוזה והרכוש של פילמר היו יעד להטרדות וחבלות מצד צבא הפרלמנט ובסופו של דבר הוא נאסר למספר שנים ללא משפט.
אשתו, אן היתון פילמר, ניהלה את ענייני האחוזה בזמן מאסרו ופעלה לשיפור תנאי כליאתו ולשחרורו.
בתגובה פילמר כתב את הפמפלט "בשבח הרעיה אשת חיל".
בנוסף הוא כתב בזמן מאסרו את החיבור "על דברי ניאוץ נגד רוח הקודש" שביקר את אנשי הסכולסטיקה ואת התאולוגיה הקלוויניסטית.
לאחר שחרורו מהמאסר פילמר המשיך לפרסם חיבורים שונים העוסקים בתאולוגיה ופוליטיקה.
גישתו הפוליטית הושפעה מהפילוסוף בן המאה ה-16 ז'אן בודן.
במרכז גישתו הייתה ההשקפה לפיה מלכים מושלים מתוקף זכות אלוהית וביקורת על שיטת הממשל הדמוקרטית.
פילמר כתב גם ביקורות על הספר לוויתן של תומאס הובס, על ג'ון מילטון, על "על חוק המלחמה והשלום" של הוגו גרוטיוס, ועל הפוליטיקה של אריסטו.
פילמר מת בגיל 65 באחוזתו, שם נקבר.
במאות ה-16 וה-17 חוסר יציבות פוליטי בעקבות סכסוכים בין קתולים לפרוטסטנטים היוו את הרקע לדיונים אינטלקטואלים לגבי מהות הריבונות ומקורה.
הוגים כגון רוברטו בלרמינו ופרנציסקו סוארז הצדיקו את העמדה לפיה מקור הריבונות של המלך הוא בהסכמה ראשונית של העם, אשר העביר למלך את הזכות והכוח לשלוט.
משתמע מגישה זו שקיים הבדל מהותי בין השלטון במשפחה הפטריארכלית לבין השלטון המדיני.
במשפחה הכוח ניתן בירושה ומהאל, בעוד שבמדינה הכוח ניתן מהעם.
עוד משתמע מהגישה שהסמכות שהועברה למלך יכולה להיות מותנית ברצון העם ולכן תחת תנאים מסוימים ייתכן שהמלך יאבד את כוחו ואת הלגיטימציה שלו לשלטון.
הוגים אחרים התנגדו נחרצות לגישה זו שיכלה להתפרש כהצדקה למרד.
הבולט ביניהם היה ז'אן בודן שבספרו ששה ספרים על הרפובליקה טען שלצורך השמירה על השלום, בכל מדינה צריך להיות ריבון יחיד, אבסולוטי, ובלתי ניתן לחלוקה, שהוא מקור החוק ואינו כפוף לחוק, אלא לאל בלבד.
ויכוח זה הוא הרקע לרעיונות הפוליטיים של פילמר.
בכתביו פילמר תקף שוב ושוב את העמדה של בלרמינו וסוארז ואימץ את העמדה של בודן לגבי הריבונות.
למרות החוב של פילמר לבודן, בין התפיסות של ההוגים קיים הבדל משמעותי בנוגע ליחס בין המשפחה לבין המדינה, שכן פילמר סבר שהמשפחה הפטריארכלית היא המקור לשלטון המדיני ובודן לא.
הרעיון הפטריארכלי היה נפוץ במאה ה-17, ופילמר היה יכול להיעזר בהוגים שונים, כגון התאולוג הדריאן א-סאראביה , לצורך ניסוחו.
ההנחה שעומדת בבסיס החיבור פטריארכה היא שכתבי הקודש, התנ"ך והברית החדשה הם דברי אמת, והם מהווים את ההתגלות המלאה ואת כל האמת אודות האדם והחברה.
על פי רוב הוא העדיף קריאה ישירה בכתבי הקודש, שהיוו עבורו מקור למידע היסטורי, על פני קריאה במסורת של פרשנויות.
פילמר הסיק מכתבי הקודש שאדם היה בן האנוש הראשון על פני האדמה ושלפיכך אלוהים נתן לו זכות ראשונים ושכל בני האדם שנוצרו ממנו כפופים לו.
חוה נוצרה אחרי אדם ולכן גם היא הייתה כפופה לו.
הקשר בין כל בני האדם הוא קשר טבעי הנובע מהעובדה שכל בני האדם הם זרעו של אדם אחד.
פילמר הסיק מכך שהחברה היא למעשה משפחה פטריארכלית, ושהמשפחה היא הגרעין של כל צורות השלטון הפוליטי הלגיטימיות.
נובע מתוך גישה זו, שבניגוד למה שטוענים תומכי הפרלמנט, החברה וממשלתה אינן מבוססות על הסכמה של העם, אלא על זכות טבעית שעוברת בירושה.
טענה זו כנגד רעיון ההסכמה של העם נמצאת בבסיס הטיעון הפוליטי של פילמר והיא מבדילה את גישתו גם מהגישה של הוגים פרו-מלוכניים אחרים, כגון תומאס הובס.
פילמר גזר מתוך הנחות יסוד אלה את הטענה שקיים אי-שוויון מהותי בין בני האדם.
כל בני האדם לא נולדו בני חורין ולא שווים וכך הם נשארים.
אלוהים נתן לאדם את הזכות לשלוט בכל מי שבא אחריו או ממנו וזכות שלטון זו עוברת מדור לדור.
הקדימות נקבעת לא רק מכורח הקשר המשפחתי - העובדה שהבן נוצר כתוצאה מרצון האב והאל - אלא גם מכורח הקדימות בזמן, כפי שברור שגם אם חוה לא נוצרה מאדם היא כפופה לו היות שהגיעה אחריו.
מכך נגזרת גם זכותו של האח הבכור לרשת את אביו ואת שלטונו.
אחים צעירים כפופים לשלטון של האח הבכור.
אחיות, צעירות או בוגרות, כפופות גם הן לאח (הגבר) הבכור ביותר.
לפי פילמר גם נתינים שהם עצמם אבות משפחה כפופים לריבון, אף על פי שהוא חשב שלא יהיה זה חכם להטיל מגבלות משמעותיות על יכולתם לשלוט במשפחתם.
כמו בודן, פילמר חשב שבמצב אידיאלי לאבות משפחה יש את הסמכות לדון את בניהם ובנותיהם לחיים ולמוות.
לפי פילמר רכוש הוא תמיד רכוש פרטי.
העולם כולו ניתן לאדם הראשון על ידי אלוהים כרכושו הפרטי והוא העביר את הרכוש הפרטי לבנו וכן הלאה.
אחים צעירים מקבלים רכוש על פי הרצון של האב או של האח הבכור.
הצורה הנוכחית של העולם, בו קיימים מדינות רבות ושליטים רבים, נובעת מההחלטה שקיבל נוח.
לאחר המבול נוח ירש את העולם כולו, אך הוא החליט לא לשמור לעצמו את כל הנחלה שברשותו, אלא לחלקה בין בניו.
כל אחת מהנחלות שנוצרו הפכה למדינה, שהיא גם משפחה הנשלטת על ידי האב.
פילמר מגבה את הטיעונים שלו בשתי דרכים.
ראשית, באמצעות טיעון היסטורי כביכול.
אף על פי שהוא מודה שלא ניתן היום לשחזר את האופן שבו המלוכות עברו בירושה מאב לאב מאז ימי נוח, הוא מנסה להוכיח היסטורית ובאמצעות התנ"ך שהמדינות הקיימות כיום הן מדינות פטריארכליות שקיימות מתוקף ירושה מאב לבן.
שנית, באמצעות שלילה של צורות ממשל אחרות.
לפי פילמר צורות הממשל המתקראות אריסטוקרטיה ודמוקרטיה אינן צורות ממשל כלל שכן הן מובילות לאנרכיה.
אין דבר כזה רצון משותף או מוסכם.
החוק, עבור פילמר, הוא ביטוי של רצון, והדרך היחידה לשלוט היא באמצעות רצון אחד המהווה את הסמכות היחידה במדינה.
פסילת שתי צורות ממשל אלה משאירה רק את האלטרנטיבה של מונרכיה, ופילמר טוען שכל מונרכיה היא אבסולוטית.
כשאנחנו מקווים להישלט על ידי רצון שאינו שרירותי אנחנו משלים את עצמנו וטועים.
במקום לשאול האם יש כוח שרירותי, יש לשאול מי מחזיק בו.
תפיסה זו היא תמצית הגישה של פילמר כלפי מושג הריבונות.
פילמר טען גם שאין דבר כזה טיראניה, שכן המלך תמיד נוהג כאב ובזכות שנתן לו האל.
בחיבור "תובנות לגבי הפוליטיקה של אריסטו בנוגע לצורות של ממשל" (Observations Upon Aristotles Politiques, Touching Forms of Government) פילמר סיכם את הטיעון בספר בשישה משפטים:
אין אף צורת ממשל מלבד מונרכיה;
אין מונרכיה שאינה מונרכיה פטריארכלית;
אין מונרכיה פטריארכלית שאינה אבסולוטית או שרירותית;
אין דבר כזה אריסטוקרטיה או דמוקרטיה;
אין צורת ממשל שנקראת טיראניה;
בני האדם אינם נולדים בני חורין מטבעם.
התחייה מחדש של כתבי פילמר בסוף המאה ה-17
מלבד חוג מכריו, מעטים באנגליה קראו את כתביו של פילמר או הכירו את שמו בימי חייו.
אולם, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-17 כתביו הפכו למוקד חשוב של השיח הפוליטי באנגליה.
המלך צ'ארלס השני נאלץ להתמודד עם התנגדות חריפה של פרוטסטנטים שרצו למנוע מיורש העצר הקתולי, ג'יימס, את הכתר.
ההתנגדות לג'יימס הובלה על ידי אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון, שהיה גם פטרונו של הפילוסוף ג'ון לוק, והיא היוותה את אחד הפרקים החשובים בהתגבשות המערכת המפלגתית באנגליה, כאשר המפלגה הוויגית תמכה בזכות הפרלמנט לאכוף את רצון העם ולמנוע את ההמלכה של ג'יימס, והמפלגה הטורית תמכה במלוכה.
ב-1679 פרצו גם שמועות מוטעות בדבר המזימה האפיפיורית, תאוריית קונספירציה לפיה קיים קשר קתולי לרצח המלך, והן הביאו להוצאות להורג ולחוסר שקט בממלכה.
החוק למניעת המלוכה מג'יימס עמד לעבור בפרלמנט ובתגובה המלך פיזר את הפרלמנט באותה שנה.
הרוחות הסוערות באנגליה, שקיבלו את השם "פולמוס השלילה" או "משבר ההחרגה" ("exclusion crisis"), נתפסו כאיום ממשי על יציבות הממלכה ועל מוסד המלוכה.;
על רקע זה, כתביו של פילמר הפכו למוקד הפרופגנדה של שני המחנות היריבים באנגליה.
הם יצאו במספר מהדורות, כולל הוצאה ראשונה לאור של פטריארכה ב-1680, והפכו למעין דוקטרינה רשמית של דוברי הסדר הקיים.
לפי פיטר לאסלט, "שני העשורים האחרונים של המאה ה-17 היו השנים המעצבות של הליברליזם הבריטי והאמריקאי.
על אף שהוא היה כבר מת במשך שלושים שנה, סר רוברט פילמר היה הסמכות החשובה ביותר כנגדם".
זמן קצר לאחר היציאה לאור של פטריארכה, שלושה הוגים וויגים חשובים כתבו ביקורות חריפות על רעיונותיו של פילמר: אלג'רנון סידני, ג'יימס טירל וג'ון לוק.
סידני פרסם את הביקורת שלו על פילמר בפמפלט "Discourses Concerning Government".
ב-1683 הוא הוצא להורג באשמה שתרם למזימת בית ריי, תוכנית להתנקש בחיי צ'ארלס השני, ועל הוצאת דיבה של המלך, אישום שנקבע על בסיס הביקורת שפרסם על פילמר.
לוק כתב את הביקורת על פילמר במסגרת ספרו הפוליטי החשוב ביותר, "שתי מסכתות על ממשל מדיני", שהמסכת הראשונה בתוכו מוקדשת כולה לביקורת על פילמר.
כתביו של פילמר לא זכו לעניין רב מאז סוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-20. מספר סיבות הביאו להתעלמות מפילמר: ראשית, המוניטין של פילמר נפגע בעקבות הביקורת של לוק, סידני וטירל בסוף המאה ה-17. שלושת הכותבים לא תקפו רק את טיעוניו של פילמר, אלא גם את היושרה שלו.
גם הסוף האלים של חייו של סידני לא תרם למוניטין של פילמר.
הביקורות, ובמיוחד זו של לוק, השפיעו לרעה על האופן שבו כתביו של פילמר התקבלו במרוצת השנים.
שנית, השפה והטיעונים של פילמר, במיוחד אלה שמתמקדים בפרשנות של כתבי הקודש, הפכו במהרה לארכאיים ולא מתאימים לאופן המחשבה המודרני.
לבסוף, בעוד שלכתבים הייתה חשיבות היסטורית כהשפעה על ההגות של לוק, השתרשה במשך השנים הנטייה לראות את שתי המסכתות דווקא כתגובה להגות של תומאס הובס, זאת על אף שבין פילמר והובס היו הבדלים מהותיים ולוק מיקד את חיצי ביקורתו ברעיונות של פילמר.
בחצי השני של המאה העשרים פיטר לאסלט וחוקרים אחרים מאסכולת קיימברידג' להיסטוריה של הרעיונות החלו להדגיש את החשיבות של פילמר בהתעצבות המחשבה הפוליטית בסוף המאה ה-17 ואת השפעתו על לוק.
בעקבותם, קיימת התעניינות רבה יותר בכתביו של פילמר, והם יצאו במהדורות חדשות ומדויקות יותר מאלה שהיו זמינות בסוף המאה ה-17.
רוברט פילמר, פטריארכה: הגנה על השררה הטבעית של מלכים כנגד החירות הלא-טבעית של העם בנימוקים תאולוגיים, תבוניים, היסטוריים, משפטיים, בתרגום אהרן אמיר, מבוא מאת אופיר העברי, בעריכת יוני ויינריב-שריג, הוצאת שלם ירושלים, התש"ע.
רוברט פילמר – מתוך: הרהורים על 'לוויתן' של מר הובס, מאנגלית: יהודה ויזן.
רוברט פיירצ'יילד הוא רקדן, שחקן וזמר אמריקאי.
בשנת 2015, ערך פיירצ'יילד את הופעת הבכורה שלו בתיאטראות ברודוויי במחזמר "אמריקאי בפריז", המבוסס על סרט באותו השם, עבורו היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר וזכה בפרס עולם התיאטרון ובפרס דרמה דסק.
בשנת 2017, פיירצ'יילד חזר לשחק במחזמר בבכורה הלונדונית שלו.
בשנת 2018, פיירצ'יילד לוהק לדמותו של מאנקוסטראפ, זכר האלפא של שבט הג'ליקל ומספר העלילה הראשי, בעיבוד הקולנועי למחזמר "קאטס" מאת אנדרו לויד וובר.
בשנת 2025 גילם את לארי בסדרה "כוכבת" מבית אמזון פריים וידאו.
רוברט פרוסקי היה שחקן אמריקאי, שגילם מעל 100 דמויות על הבימות ועל גבי מסכי הקולנוע והטלוויזיה במשך מעל 50 שנה.
פרוסקי נולד בפנסילבניה בשם רוברט ג'וזף פורצ'ק (Porzuczek), בנם היחיד של חנווני ועקרת בית, מהגרים מפולין.
הוא גדל ב"גטו פולני" בפילדלפיה, כפי שהגדיר זאת.
בעת לימודיו בתיכון גילה את אהבתו למשחק, אבל לא האמין שיוכל להתפרנס מעיסוק זה ופנה ללמוד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת טמפל ואז התגייס לחיל האוויר האמריקאי בעיצומה של מלחמת קוריאה.
הוא שוחרר מהצבא לאחר תקופה קצרה בשל מותו הפתאומי של אביו ולקח על עצמו את ניהול חנות המכולת המשפחתית, אבל לאחר שזכה במלגה ללימוד משחק בניו יורק, ארז את חפציו והפקיד את החנות בידי אמו.
הוא למד בתוכנית דו-שנתית ב- American Theatre Wing ובמקביל עבד בסניף ניו יורק של הפדרל ריזרב.
ב-1958, לאחר כמה שנים במהלכן השתתף בהצגות אוף ברודוויי, נסע לוושינגטון הבירה ל-8 שבועות לאחר שהתקבל להצגה בתיאטרון Arena Stage, אבל נשאר 23 שנה.
שם פגש את אידה הוב, לה נישא ב-1960 ולהם נולדו שלושה בנים, אותם גידלו בשכונת קפיטול היל.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בתפקיד ניצב בסרט The Brink's Job (1978) עליו לא קיבל קרדיט.
ב-1981 עזב את התיאטרון ונסע ללוס אנג'לס, בעוד אשתו ושלושת בניהם נותרו בוושינגטון הבירה.
הקרדיט הראשון שלו להופעה על המסכים נרשם בשל השתתפותו בסרט הקולנוע Thief (1981).
בשנים 1984 עד 1987 גילם את השוטר סטן ז'בלונסקי בסדרת הטלוויזיה המצליחה בלוז לכחולי המדים – דבר שהביא לו פרסום.
פרוסקי הופיע בסדרות טלוויזיה נוספות, בהן הארון של ורוניקה (1997 – 1998), שם נמנה עם צוות השחקנים הקבוע ופרייז'ר (1996), שם השתתף בתפקיד אורח (פרוסקי נבחן לתפקיד אביו של פרייז'ר ולא התקבל).
הוא הופיע בחמישה פרקים של סדרת הטלוויזיה הפרקליטים, שם גילם כומר קתולי ובכמה סרטי טלוויזיה.
פרוסקי השתתף בסרטי קולנוע רבים, המצליח והמפורסם שבהם הוא גברת דאוטפייר (1993), קומדיה שהייתה לשובר קופות.
בסרט זה גילם את המעסיק של דניאל, בעלים של ערוץ טלוויזיה.
פרוסקי השתתף בין היתר בסרטי הקולנוע הבאים:
מלבד ההצגות הרבות בהן לקח חלק באוף ברודוויי וב-Arena Stage (מעל 100 הצגות), בהן: מותו של סוכן, שם גילם את דמותו של וילי לומן, פרוסקי השתתף בהצגות נוספות, בהן:
Glengarry Glen Ross (1984), שם גילם את דמותו של שלי (היה מועמד לפרס טוני וזכה בפרס Drama Desk)
A Walk in the Woods (1988), שם גילם את דמותו של אנדריי (היה מועמד לפרס טוני וזכה בפרס Outer Critics Circle).
פרוסקי היה נשוי לאידה לבית הוב, אנתרופולוגית, ולהם שלושה בנים: סטפן, ג'ון ואנדרו.
השניים האחרונים שחקנים אף הם.
הוא מת בוושינגטון הבירה בגיל 77.
רוברט פרדריק פרולק היה איש עסקים, עורך דין ואיש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית מיולי 1971 ועד מאי 1973.
רוברט פרולק נולד בנינה, ויסקונסין.
הוא סיים את בית הספר התיכון במרשפילד הסמוכה.
בין השנים 1940–1943 הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לצבא ארצות הברית, שירת בחיל הרגלים באירופה במלחמת העולם השנייה, והגיע לדרגת קפטן לפני שהשתחרר ב-1946.
לאחר המלחמה למד פרולק בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ויסקונסין.
הוא סיים את לימודיו שם ב-1949, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין במדיסון במשרד עורכי הדין מקדולנד ומקדונלד.
הוא גם שימש כחבר בסגל ההוראה של בית הספר למשפטים בו למד.
ב-1951 הצטרף פרולק למחלקה המשפטית של חברת הביטוח "סנטרי" ובהמשך שימש בה בתפקיד ניהולי.
כידיד ותיק של מלווין ליירד הוא ניהל את מערכות הבחירות שלו לקונגרס.
כאשר מונה ליירד כמזכיר ההגנה, מונה פרולק כסגנו לענייני מנהל.
הוא שימש בתפקיד עד 1971 ובמהלך תקופה זו הוא קיבל את האחריות על משאבי המודיעין של מחלקת ההגנה והיה יושב ראש המועצה לסקירת ההגנה.
ביולי 1971 מונה פרולק כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן עד מאי 1973. בניהולו פינה הצבא את אחרוני חייליו מווייטנאם ועבר הסבה מגיוס חובה לגיוס התנדבותי.
בנוסף, הסתיימה השליטה של הצבא על איי ריוקיו ונסגרו מתקני הלוחמה הביולוגית כדי לעמוד בדרישות של ההסכמים והאמנות הבינלאומיים.
כמזכיר הצבא היה פרולק גם אחראי על שינוי סטטוס השחרור משחרור בנסיבות לא מכובדות לשחרור בכבוד של חיילים אפרו-אמריקאים שהואשמו לשווא בפשעים בפרשת בראונסוויל ב-1906.
לאחר התפטרותו מתפקיד מזכיר הצבא שב פרולק ל"סנטרי" וכיהן כנשיא החברה עד 1976, עת הוא עזב את החברה כדי לכהן כנשיא "איגוד ביטוחי הבריאות של ארצות הברית".
לאחר מכן הוא היה נשיא "המועצה לביטוחי חיים של ארצות הברית" עד 1982, כאשר הוא היה ליושב ראש מועצת המנהלים של "אגודת ביטוחי החיים השוויוניים של ארצות הברית", שם הוא כיהן עד 1987 והתמנה כנשיא וכמנהל הכללי של חברת IDS Mutual Fund Group.
לאחר פרישתו ב-1993 התגורר פרולק במיניאפוליס, שם הוא היה פעיל בגיוס כספים למטרות אזרחיות ולמטרות צדקה.
יחד עם מי שהייתה אז נגידת אוניברסיטת ויסקונסין, דונה שלאלה הוא היה שותף לניהול מהלך גיוס הכספים הראשון של המוסד.
הוא החזיק בבית קיץ בוואופקה שבוויסקונסין לאחר שעבר להתגורר בסקוטסדייל, אריזונה.
רוברט פרולק נפטר בסקוטסדייל ב-12 בפברואר 2016. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רוברט ג'וזף פסטורלי היה שחקן אמריקאי.
לאחר שרכש מוניטין כשחקן אופי מיומן בשנות השמונים והתשעים, חלה הקריירה של פסטורלי לדעוך לאחר מות חברתו בנסיבות מסתוריות בביתו בשנת 1999. הוא מת ממנת יתר בשנת 2004.
פסטורלי נולד בניו ברנזוויק , בנם של לדו פסטורלי (1918–2008), סוכן ביטוח, ודוטי, אמנית.
אחותו, גוון פסטורלי, היא זמרת אופרה וסוכנת נדל"ן.
את שנות ילדותו בילה באדיסון שבניו ג'רזי.
פסטורלי קיווה להיות מתאגרף מקצועי, אך נאלץ לנטוש את הספורט בגלל תאונת דרכים קטלנית בגיל 19 (בהמשך טען כי חווה חוויית סף מוות, וכי ראה את גופתו במיטת בית החולים מלמעלה, ואביו ליד המיטה מלא-צער).
הוא התמכר לסמים נרקוטיים בשנות העשרים המוקדמות לחייו, לפני קריירת המשחק שלו.
הוא התגבר על ההתמכרות, אך חזר אליה במהלך חייו המאוחרים.
בסוף שנות השבעים החל בקריירת משחק בתיאטראות העיר ניו יורק, לאחר שלמד באקדמיה לאומנויות התיאטרון בניו יורק ובאולפן השחקנים, ובמקביל עבד כברמן.
בשנת 1977 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפקה של "מרד הנעורים".
הוא הופיע גם בהפקות של "מוריד הגשם" ו"מותו של סוכן".
בשנת 1982 פנה פסטורלי מערבה ללוס אנג'לס בחיפוש אחר הזדמנויות בהוליווד.
הוא בילה את תחילת שנות השמונים בתפקידי ביט בתוכניות טלוויזיה, ומצא את מקומו בגילום דמויות בעלות חוכמת רחוב.
הוא פרץ ב"ברני מילר" , והופיע בהמשך גם ב"היפה והחיה בניו יורק", ב"מקגייוור", ב"צוות לעניין", ב"מיאמי מחלק מוסר" וב"בלוז לכחולי המדים".
הוא הופיע גם בתפקידי משנה בסרטי הקולנוע "הנוכל, האוהבת והמאהבת" וב"השוטר מבוורלי הילס 2" (שניהם מ-1987).
תפקידו הקולנועי המשמעותי הראשון היה ב"רוקד עם זאבים" (1990), בתור טימונס, עגלון גס שמלווה את ג'ון דנבאר (קווין קוסטנר) למוצג הצבאי.
ככל שהקריירה הטלוויזיונית שלו צברה תאוצה, קיבל תפקידי משחק משמעותיים יותר בקולנוע.
בסרט "הנזירות בלוז 2" (1993) שיחק את מנהלה של וופי גולדברג, במותחן "בטווח פגיעה" (1993) שיחק רוצח סדרתי וב"אירייזר" (1996) גילם בריון.
שיחק בסרט "מייקל" (, 1996) של נורה אפרון וב-"Modern Vampires" מ-1998 והופיע גם בסרטו של אנטואן פוקואה, "פתיון".
הקריירה של פסטורלי החלה לדעוך לאחר אירוע ירי בביתו שבו מתה חברתו.
הוא הופיע בשתי הפקות קולנוע נוספות בתפקידים קטנים בתחילת שנות האלפיים וכן בכמה תפקידי משנה בהפקות טלוויזיה.
הוא פיתח ידידות עם גלן קלוז לקראת סוף הקריירה שלו, והופיע לצדה בסרטי הטלוויזיה "The Ballad of Lucy Whipple" ובשנת 2001 ב-"South Pacific".
בשנת 2002 הופיע לצדה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון במופע של "חשמלית ושמה תשוקה".
בשנת 2002 הוא הקים את פסטיבל הסרטים גרדן (Garden State Film Festival).
הופעת המסך האחרונה שלו הייתה בסרט "בי קול" (, 2005), שיצא לאחר מותו.
אחת מהן עם חברתו צ'רמון ג'ונוביץ', ובת נוספת מחברתו ג'יי קריידר.
ב-1990 נהרגה בת זוגו באותה תקופה מאיידס.
בערב 15 במרץ 1999 נהרגה חברתו של פסטורלי, צ'רמון ג'ונוביץ' (בת 25), מירי לראשה בביתו של פסטורלי בהוליווד.
במהלך החקירה העיד פסטורלי כי בעיצומו של ויכוח בין שניהם היא הוציאה לפתע אקדח והרגה את עצמה.
כיווני החקירה שהועלו היו תאונה או התאבדות, והפתולוג העירוני הצהיר כי סיבת המוות לא נקבעה.
פסטורלי נמצא מת בגיל 49 בביתו בהוליווד הילס ב-8 במרץ 2004 ממנת יתר של נרקוטים.
בזמן מותו הוזהר כי הרשויות מתכוונות לעצור אותו לחקירה נוספת בנוגע לירי בצ'רמון ג'ונוביץ' במרץ 1999. סקירת הראיות המקוריות הביאה לכך שמותה סווג מחדש לרצח, ופסטורלי זוהה כחשוד.
ממשרד הפתולוג נמסר כי פסטורלי מת מ"ריכוז קטלני בדם של מורפין".
גופתו של פסטורלי הוכנסה למוזוליאום בבית העלמין של סנט קתרין בסי גירט שבניו ג'רזי.
רוברט פישר (8 באפריל 1890 – 16 בנובמבר 1981) היה קרדיולוג, מחלוצי תחום הקרדיולוגיה והאלקטרוקרדיוגרפיה בארץ ישראל, ממייסדי החברה הקרדיולוגית בישראל, כיהן כנשיא החברה הקרדיולוגית בין השנים 1960–1963.
פישר נולד בפראג באימפריה האוסטרו-הונגרית, לאידה ופרידריך, בן שלישי מתוך ארבעה.
בשנת 1900 בני המשפחה עברו לווינה שם למד בגימנסיה, ובמקביל היה חבר בקבוצת הסייף של מכבי ווינה.
בשנת 1914 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי בחזית (1914–1918).
בסיום המלחמה התמחה בקרדיולוגיה ועד שנת 1938 עבד בבית החולים הכללי בווינה (הרפובליקה האוסטרית הראשונה).
עם עלות הנאצים לשלטון הצליח להשיג סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל בסיועו של הד"ר חיים ויצמן.
באוקטובר 1938 עלה עם בני משפחתו לארץ ישראל.
פישר השתקע בחיפה, היה מחלוצי האלקטרוקרדיוגרפיה ומראשוני הקרדיולוגים בארץ ישראל.
ממייסדי החברה הקרדיולוגית בישראל בשנת 1952, כיהן כנשיא החברה לקרדיולוגיה (1960–1963).
כתב מאמרים רבים בענף הקרדיולוגיה.
פישר עבד עד גיל 85. בתקופת המנדט הבריטי טיפל בפציינטים מלבנון ועד מצריים.
בשנת 1924 נולדה שושנה (נפטרה ב-1987), ובשנת 1929 נולדה מגדלה (טאוב) ממייסדות קיבוץ שובל בנגב.
נכדיו: דינה טאוב, המהנדסים: מיכה טאוב, אסף טאוב, הד"ר גדעון פלוסר רדיולוג, מנהל היחידה לדימות מערכת השלד, אגף דימות, בית החולים איכילוב, הד"ר דניאל פלוסר רופא פנימי וראומטולוג, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים סורוקה מיולי 2009 - אוקטובר 2020.
פישר נפטר ב-16 בנובמבר 1981, נטמן בבית הקברות כפר סמיר.
ראו: ד"ר רוברט פישר (חיפה): דופק הוורידים והכבד בתור סמנים קליניים
רוברט "בובי" פינק הוא שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי ואלוף העולם (בודפשט 2022) במשחה ל-800 מטר חופשי.
פינק נולד וגדל בטמפה, פלורידה, בן למשפחה של שחיינים.
אמו הייתה שחיינית מצטיינת, אביו מאמן שחייה במועדון השחייה בו התאמן לפני לימודיו בקולג' ושתי אחיותיו הגדולות, אף הן שחייניות מצטיינות.
הוא לומד באוניברסיטת פלורידה ומתאמן בהדרכתו של שחיין העבר והאלוף האולימפי אנתוני נסטי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 הוא סיים במקום 21 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:15.15 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה בסוף יולי 2018 זכה פינק בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:51.45 דקות, אחרי זיין גרות' שקבע שיא אליפות חדש של 7:44.57 דקות וג'ורדן וילימובסקי (7:47.51 דקות).