tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלא כמו מדינות החסות של אנאם (מרכז וייטנאם) וטונקין (צפון וייטנאם), קוצ'ינצ'ינה נשלטה ישירות על ידי הצרפתים, הן דה יורה והן דה פקטו, ויוצגה על ידי ציר באספה הלאומית בפריז.
בתוך הודו-סין, קוצ'ינצ'ינה הייתה הטריטוריה עם הנוכחות האירופית הגדולה ביותר.
השלטונות הצרפתיים נישלו בעלי אדמות ואיכרים וייטנאמים כדי להבטיח את השליטה האירופית בהרחבת ייצור האורז והגומי.
עד 1930, הצרפתים שלטו ביותר מרבע מהאדמות החקלאיות של קוצ'ינצ'ינה.
עם זאת, בעלי הקרקעות הצרפתים-וייטנאמים נותרו דומיננטיים מהותיים בדלתא של המקונג, אשר שלטו ברוב הבעלות על החוות ובייצור האורז של האזור.
הצרפתים החלו בייצור גומי בקוצ'ינצ'ינה בשנת 1907 בחיפוש אחר חלק מרווחי המונופול שהרוויחו הבריטים מהמטעים שלהם במלאיה.
השקעות ממטרופולין צרפת קיבלו עידוד על ידי מענקי קרקע גדולים המאפשרים גידול גומי בקנה מידה תעשייתי.
יערות גשם בתוליים במזרח קוצ'ינצ'ינה, ה"אדמות האדומות" הפוריות ביותר, בוראו עבור יבול הייצוא החדש.
התפתחויות אלו תרמו למרד קוצ'ינצ'ינה ב-1916. המורדים ניסו להסתער על הכלא המרכזי של סייגון, ושמרו על התנגדות ממושכת בדלתא של המקונג.
כשהם התרחבו בתגובה לביקוש הגומי המוגבר לאחר מלחמת העולם הראשונה, גייסו המטעים האירופים, כעובדים מחייבים, עובדים מ"הכפרים הצפופים של דלתת הנהר האדום בטונקין ומשפלת החוף של אנאם".
המהגרים הללו, למרות מאמצי Sûreté במיון פוליטי, הביאו דרומה את ההשפעה של המפלגה הקומוניסטית של Nguyen Ai Quoc (הו צ'י מין), ושל מפלגות לאומניות מחתרות אחרות (Tan Viet ו-Việt Nam Quốc Dân Đảng —VNQDD).
במקביל, האיכרים המקומיים נדחקו לשעבוד חוב ולעבודת מטעים, על ידי מיסי קרקע ומס.
עד 1930, 80% משטחי האורז היו בבעלות 25% מבעלי האדמות, ו-57% מהאוכלוסייה הכפרית היו איכרים חסרי קרקע שעבדו באחוזות גדולות.
שילוב זה הוביל לתסיסה נרחבת וחוזרת ולשביתות.
המשמעותית ביותר מבין אלה, שהובילה לעימותים חמושים, הייתה סירוב העבודה של הפועלים Phu Rieng Do, מטע גומי רחב ידיים של 5,500 דונם של מישלן ב-1930.
בתגובה לתסיסה הכפרית וללוחמה הגוברת של העבודה בסייגון, בין השנים 1930 ל-1932 עצרו השלטונות הצרפתיים יותר מ-12,000 אסירים פוליטיים, מתוכם 88 נידונו בגיליוטינה, וכמעט 7,000 נידונו למאסר או לעבודות פרך במושבות עונשין.
הבטחה של החזית העממית לרפורמה
בשנת 1936 הוקמה בצרפת ממשלת החזית העממית בראשות לאון בלום בהבטחות לרפורמה קולוניאלית.
בקוצ'ינצ'ינה ביקש המושל הכללי החדש של הודו-סין, ז'ול ברוויה, לנטרל את המצב הפוליטי המתוח והמצפה על ידי חנינה של אסירים פוליטיים, ועל ידי הקלת ההגבלות על העיתונות, מפלגות פוליטיות, ואיגודים מקצועיים.
סייגון הייתה עדה לתסיסה נוספת שהגיעה לשיאה בקיץ 1937 בשביתות מספנות ותחבורה כללית.
באפריל של אותה שנה המפלגה הקומוניסטית והאופוזיציה השמאלנית הטרוצקיסטית שלהם ניהלו לוח משותף לבחירות המוניציפליות, כאשר שני המנהיגים בהתאמה נווין וון טאו ו-Tạ Thu Thâu זכו במושבים.
אולם האחדות האנטי-קולוניאלית יוצאת הדופן של השמאל פוצלה על ידי הצל המתארך של משפטי מוסקבה ועל ידי המחאה הגוברת על כישלונה של החזית העממית הנתמכת על ידי הקומוניסטים לספק רפורמה חוקתית.
שר המושבות, מריוס מוט, סוציאליסט העיר כי הוא ביקש "התייעצות רחבה עם כל גורמי הרצון העממי", אך עם "הטרוצקיסטים-קומוניסטים שמתערבים בכפרים כדי לאיים ולהפחיד את החלק האיכרי באוכלוסייה, תוך שהם לוקחים את כל סמכות מפקידי הציבור", לא נמצאה ה"נוסחה" הדרושה.
באפריל 1939 הבחירות למועצת קוצ'ינצ'ינה, ט' ה' תאו הוביל "התאגדות פועלים ואיכרים" לניצחון על החוקתיים המתונים והחזית הדמוקרטית הקומוניסטית.
המפתח להצלחתם הייתה התנגדות עממית למיסי המלחמה ("היטל הגנה לאומי") שהמפלגה הקומוניסטית, ברוח ההסכם הצרפתי-סובייטי, חשה מחויבת לתמוך בהם.
ברוויה הניח את תוצאות הבחירות בצד וכתב לשר המושבות ז'ורז' מנדל: "הטרוצקיסטים בהנהגתו של טה ת'או, רוצים לנצל מלחמה אפשרית כדי לזכות בשחרור מוחלט".
הסטאליניסטים, לעומת זאת, "עוקבים אחר עמדת המפלגה הקומוניסטית בצרפת" ו"יהיו אפוא נאמנים אם תפרוץ מלחמה".
עם הסכם היטלר-סטלין מ-23 באוגוסט 1939, הקומוניסטים המקומיים קיבלו פקודה ממוסקבה לחזור לעימות ישיר עם הצרפתים.
תחת הסיסמה "אדמה לעובדים, חופש לעובדים ועצמאות לווייטנאם", בנובמבר 1940 עוררה המפלגה בקוצ'ינצ'ינה התקוממות נרחבת.
המרד לא חדר לסייגון (ניסיון התקוממות בעיר הופסק תוך יום).
בדלתא של המקונג נמשכה הלחימה עד סוף השנה.
לאחר עימות חוצה גבולות קצר עם הכוחות הצרפתיים בספטמבר 1940, כבשו הכוחות היפניים את טונקין.
ב-9 בדצמבר 1940, הושג הסכם עם ממשלת וישי לפיו אושרה הריבונות הצרפתית על צבאה וענייניה המנהליים, בעוד שהכוחות היפנים היו חופשיים להילחם במלחמה נגד בעלות הברית מאדמת הודו-סין.
תנועה בקנה מידה גדול של חיילים לא נערכה עד לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות בסוף יוני 1941. כשהסובייטים כבולים, הפיקוד העליון הגיע למסקנה ש"תקיפה דרומה" תפתור את הבעיות שהציב ליפן אמברגו הנפט בראשות ארצות הברית.
כדי להתכונן לפלישה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים העשירים בנפט, כ-140,000 חיילים יפנים כבשו את דרום הודו-סין הצרפתית ב-28 ביולי 1941.
החיילים הצרפתיים והממשל האזרחי הורשו להישאר, אם כי בפיקוח יפני.
בעוד שמדיניות ממשלת יפן של "שמירה על שלום" בהודו-סין הגבילה את האינטראקציות בין היפנים לווייטנאמים, הסתירה של דו-קיום הדדי בין צרפת, כ"מיסיונר של הציוויליזציה", לבין יפן, כ"משחררת אסיה" מהקולוניאליזם המערבי, לא ניתן היה להסתיר.
המתחים תרמו לתחושה לאומנית, אנטי-קולוניאלית.
בהסתמך על כת הקאו דאי המקומית, החלו היפנים לעודד קבוצות לאומניות בקוצ'ינצ'ינה משנת 1943.
לאחר שחרור פריז ב-1944, יפן חשדה יותר ויותר כי השלטונות הצרפתיים יסייעו לפעולות בעלות הברית.
במרץ 1945, הפיכה יפנית בהודו-סין הצרפתית הכניסה את האירופים למעצר וביטלה את סמכותם הישירה.
ההפיכה, במילותיו של הדיפלומט ז'אן סינטני, "הרסה מפעל קולוניאלי שהיה קיים 80 שנה".
באוגוסט 1945, כשהם ניצבו בפני תבוסה, הקימו היפנים באיחור מדינת בובות, ששילבה את קוצ'ינצ'ינה באימפריה של וייטנאם בסמכותו הנומינלית של הקיסר באו דאי.
מהפכת אוגוסט וחזרת השלטון הצרפתי
ב-2 בספטמבר 1945, בהאנוי, הכריזו הו צ'י מין והחזית החדשה שלו לעצמאות וייטנאם, וייט מין, על הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם.
כבר ב-24 באוגוסט הכריז הווייט-מין על ממשלה זמנית (ועדה מנהלית דרומית) בסייגון.
כאשר, למטרה המוצהרת של פירוק היפנים מנשקם, הוייט-מין התאים לנחיתה ולמיצוב האסטרטגי של "בעלי בריתם הדמוקרטיים" בזמן המלחמה, הקבוצות הפוליטיות היריבות התבררו בתוקף, כולל כתות ההואה האו והקאו דאי הסינקרטיות.
ב-7 וב-8 בספטמבר 1945, בעיר הדלתא קאנטחו, הוועדה נאלצה להסתמך על ה-Jeunesse d'Avant-Garde/Thanh Niên Tiền Phong (נוער ואנגארד), שתרם להגנה אזרחית ולשיטור תחת היפנים.
הם ירו על המונים שדרשו נשק נגד הצרפתים.
בסייגון, האלימות של חידוש השלטון הצרפתי בסיוע חיילים בריטים ויפנים שנכנעו, עוררה התקוממות כללית ב-23 בספטמבר.
במהלך מה שנודע כמלחמת ההתנגדות הדרומית (Nam Bộ kháng chiến) הביס הווייט-מין את כוחות ההתנגדות היריבים, הוציאו להורג את הקדרים המובילים שלהם, אך עד סוף 1945 נדחקו מסייגון והמרכזים העירוניים הגדולים לתוך הכפרים.
ב-1 ביוני 1946, בזמן שההנהגה של וייט מין הייתה בצרפת למשא ומתן, ביוזמתו של הנציב העליון ד'ארז'נלייה ובהפרה של הסכם הו-סינטני מה-6 במרץ, הכריזה אספה טריטוריאלית מקומית על "רפובליקה אוטונומית".
לאחר מכן החלה מלחמה בין צרפת לווייט-מין (1946–1954).
Nguyễn Văn Thinh, ראש ממשלתה הראשון, מת בהתאבדות לכאורה בנובמבר של אותה שנה.
ירש אותו Lê Văn Hoạch, חבר בכת קאו דאי.
בשנת 1947, Nguyễn Văn Xuân החליף את Lê ושינה את שמה של "הממשלה הזמנית של הרפובליקה האוטונומית של קוצ'ינצ'ינה" ל"ממשלה הזמנית של דרום וייטנאם", מה שמרמז שמטרתו הייתה לאחד מחדש את כל המדינה.
בשנה שלאחר מכן, הוכרזה הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם עם המיזוג של אנאם וטונקין: שואן הפך לראש ממשלתה ועזב את תפקידו בקוצ'ינצ'ינה, שם הוחלף על ידי Trần Văn Hữu.
שואן והצרפתים הסכימו לאחד מחדש את וייטנאם, אך קוצ'ינצ'ינה היוותה בעיה בגלל מעמדה המשפטי הלא מוגדר.
שואן הוציא חוק עזר המאחד את קוצ'ינצ'ינה עם שאר וייטנאם, אך הוא נדחה על ידי המועצה הקוצ'ינצ'ינית.
קוצ'ינצ'ינה נותרה מופרדת משאר וייטנאם במשך יותר משנה, בעוד הקיסר לשעבר באו דאי - אותו רצו הצרפתים להחזיר לשלטון כחלופה פוליטית להו צ'י מין - סירב לחזור לווייטנאם ולהיכנס לתפקידו כראש המדינה עד שהמדינה תתאחד במלואה.
ב-14 במרץ 1949, האספה הלאומית הצרפתית הצביעה על חוק המתיר הקמת אספה טריטוריאלית של קוצ'ינצ'ינה.
הפרלמנט הקוצ'ינצ'יני החדש הזה נבחר ב-10 באפריל 1949, כאשר הנציגים הווייטנאמים הפכו אז לרוב.
ב-23 באפריל אישרה האספה הטריטוריאלית את מיזוג הממשלה הזמנית של דרום וייטנאם עם הממשלה המרכזית הזמנית של וייטנאם.
ההחלטה אושרה בתורה על ידי האספה הלאומית הצרפתית ב-20 במאי, והמיזוג נכנס לתוקף ב-4 ביוני.
לאחר מכן הוכרזה מדינת וייטנאם, עם באו דאי כראש המדינה.
בעקבות הפלישה הקולוניאלית הצרפתית, נסוגו מנדרינים וייטנאמים מקוצ'ינצ'ינה, ואילצו את הצרפתים לאמץ מדיניות של שלטון ישיר.
התפקיד הבכיר ביותר בממשלת קוצ'ינצ'ינה הצרפתית היה מושל קוצ'ינצ'ינה (統督南圻, Thống đốc Nam Kỳ), שאחרי 1887 דיווח ישירות למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית.
מכיוון שקוצ'ינצ'ינה הצרפתית הייתה מושבה בשליטה ישירה, המנגנון הקולוניאלי הצרפתי פעל בכל רמת ממשל כולל ברמה הפרובינציאלית, המחוזית והקהילתית.
בראש כל מחוז בקוצ'ינצ'ינה עמד פקיד צרפתי עם התואר "Chủ tỉnh" (主省) או "Tỉnh trưởng" (省長), לפקידים צרפתיים אלה היו תפקידים ואחריות דומים לאלו של "Công sỿ" הצרפתי המקביל (公使) בפרובינציות של שושלת נווין.
מחוזות קוצ'ינצ'ינה הצרפתית חולקו עוד יותר למחוזות הידועים כ"טונג" ובראשם "צ'אן טונג", אשר חולקו עוד יותר לקומונות הידועות בשם "xã" (社), שבראשן עמד "Huong ca".
גם ראשי המחוז וגם ראשי הקומונה היו עובדים בשכר של הממשל הקולוניאלי הצרפתי.
במהלך התקופות המוקדמות של השלטון הצרפתי בקוצ'ינצ'ינה חלו גם חוקים צרפתיים וחוקי שושלת נווין ואלו שעברו על שתי מערכות החוקים עמדו לדין בבתי משפט בצרפת.
בתחילה נשפטו צרפתים באמצעות חוקים צרפתיים ווייטנאמים (שנודעו אז כ"אנשים אנאמיים") נשפטו תוך שימוש בחוקי שושלת נווין לצד סדרה חדשה של הוראות שהצרפתים הציגו עבור נתיניהם הקולוניאליים.
בתי המשפט בצרפת יישמו את פסיקותיהם בהתבסס על שתי מערכות המשפט השונות.
לאחר ביסוס הכוח שלהם חוקי נווין בוטלו לחלוטין בקוצ'ינצ'ינה הצרפתית ורק חוקים צרפתיים חלו על כל אחד במושבה.
ב-6 בינואר 1903, הוציא המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, ז'אן בפטיסט פול בו, צו שקבע כי עבירות על חוקים צרפתיים והן על חוקי הילידים יעברו לבתי משפט בצרפת וכי עבריינים יישפטו רק נגד חוק העונשין של קוצ'ינצ'ינה הצרפתית.
במהלך תקופה זו הוציא המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית גם צו שהנהיג חוקים חדשים לקנוס אנשים בגין מספר עבירות נפוצות מחוץ לחוק העונשין הצרפתי.
חואן קמילו "קוּצ'וֹ" הרננדס סוארס (בספרדית: Juan Camilo "Cucho" Hernández Suárez; נולד ב-20 באפריל 1999) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני בריאל בטיס מלה ליגה ובנבחרת קולומביה.
בשנת 2015 הצטרף למחלקת הנוער של דפורטיבו פריירה, וב-6 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 2–1 על דפורטס קינדיו, במסגרת ליגת המשנה.
בעונת 2016 היה למלך השערים של הליגה עם 20 שערים.
ב-22 בדצמבר 2016 הושאל לאמריקה קאלי מליגת העל הקולומביאנית.
ב-23 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, וב-3 ביוני כבש את שער הבכורה שלו בניצחון על דפורטיבו פאסטו.
ב-8 ביולי 2017 הושאל לווסקה מליגת המשנה בספרד.
בעונת 2017/2018 כבש 16 שערים ועזר לקבוצה להעפיל ללה ליגה.
ב-4 ביוני 2018 הוארכה השאלתו בעונה נוספת.
ב-2 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בלה ליגה בהפסד 8–2 לברצלונה.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם על חוזה חדש בווטפורד והושאל למיורקה מלה ליגה לעונה אחת.
ב-14 באוגוסט 2020 הושאל לחטאפה מלה ליגה לעונה אחת.
ב-14 באוגוסט 2021 כבש שער בהופעת הבכורה שלו בווטפורד, בניצחון 3–2 על אסטון וילה.
ב-21 ביוני 2022 עבר לקולומבוס קרו מליגת ה-MLS.
ב-9 בדצמבר 2023 כבש את השער הראשון בניצחון 2–1 על לוס אנג'לס במסגרת גמר גביע ה-MLS.
ב-3 בפברואר 2025 חזר לספרד וחתם בריאל בטיס מלה ליגה.
ב-17 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קולומביה וכבש צמד שערים בניצחון 3–1 על קוסטה ריקה.
קוצן זהוב (שם מדעי: Acomys russatus) הוא מין מכרסם מדברי השייך לסוג קוצן.
משקלו הממוצע הוא כ-53 גרם.
חלקו האחורי של הראש וגבו של הקוצן הזהוב מכוסים בזיפים קוצניים שצבעם חום-אדמדם-זהוב, והוא מצוי בעיקר באזורי מדבר סלעיים ובמדבר יהודה והר הנגב.
הוא ניזון מזרעים, מירקות, מחלזונות, מחרקים וכדומה.
פעיל בשעות היום וחי בנקיקי סלעים ובמחילות.
פעילותו של הקוצן בשעות היום נובעת מדחיקה תחרותית על ידי הקוצן המצוי, ובמקומות בהם הוסר הקוצן המצוי, הרחיב הקוצן הזהוב את שעות פעילותו והחל להיות פעיל גם בשעות הלילה.
קוצר ראייה (בלועזית: Myopia) הוא מצב של ליקוי ראייה בו עצמים קרובים נראים בבירור, בעוד שעצמים רחוקים נראים מטושטשים.
מקור הליקוי בשבירת קרני האור על ידי מערכת הרפרקציה של העין, הקרנית, נוזל הלשכה, עדשת העין והגוף הזגוגי, הנגרם מחוסר היכולת של העדשה לרכז את האור על רשתית העין, משום שהעין עצמה ארוכה מדי.
קוצר ראייה מתבטא במיקוד העצם הנצפה לפני הרשתית.
קוצר ראייה הוא ליקוי הראייה הנפוץ ביותר בעולם.
כרבע מהאוכלוסייה המבוגרת בארצות הברית סובלת ממנו.
במקומות כמו יפן, סינגפור וטאיוואן, לאחד מכל שלושה או לאחד מכל שני מבוגרים יש קוצר ראייה.
האמצעי הנפוץ והזמין ביותר למדידת קוצר ראייה הוא תרשים לבדיקת ראייה.
ארגון הבריאות העולמי הגדיר את קוצר הראייה בתור מגפה שכן הצפי הוא שעד 2050 מחצית מאוכלוסיית העולם תסבול ממנו.
המצב ההופכי נקרא רוחק ראייה.
קוצר ראייה נמדד בדיופטרים, שהם עוצמת שבירת האור ומרחק מוקד העדשה (דיופטר הוא ההופכי של המטר, כלומר, מטר בחזקת 1-) המתקנת שיש להרכיב על מנת לאפשר לעין למקד עצמים רחוקים כהלכה על הרשתית.
קוצר ראייה של 6 דיופטר ומעלה נחשב קוצר ראייה חמור.
אנשים בעלי קוצר ראייה חמור נמצאים בסיכון רב יותר לבעיות עיניים חמורות יותר, כמו היפרדות רשתית, גלאוקומה, קטרקט.
בתהליך הרפרקציה (שבירת האור), המערכת האופטית שבעין איננה יכולה להעביר כראוי את גלי האור הנכנסים ממצב מקביל למצב שבירה ולמקדם בדיוק על פני הרשתית אלא לפניה.
בעוד שברוחק ראייה מתמקדת התמונה מאחורי הרשתית.
לתיקון הפגם ישתמש האופטיקאי בעדשות קעורות (לקצרי ראייה) וקמורות (לרחוקי ראייה).
התאוריה הרווחת גורסת שהגורמים לקוצר ראייה הם תורשתיים ברובם.
ממדידות שנערכו עולה שעור של 89% בהעברה תורשתית של קוצר ראייה.
מחקרים זיהו גֵנים שיכולים להיות אחראים לכך: ליקויים בגן PAX6 נראו כקשורים לקוצר ראייה במחקרים עם תאומים.
לפי תאוריה זו, עין מאורכת מעט כתוצאה מפגמים במהלך ההתפתחות, גורמת לתמונה להתמקד לפני הרשתית במקום עליה.
קוצר הראייה מתגלה בדרך-כלל בשנים הקודמות לגיל ההתבגרות, בין גיל 8 ל-12 שנים.
ברוב המקרים המצב מחמיר בהדרגה עם גדילת העין במהלך גיל ההתבגרות, עד להתייצבות עם סיום ההתבגרות.
אורח החיים המודרני של שהות גבוהה יותר בחללים סגורים מגבירה את הסיכון לקוצר ראייה, שכן העין זקוקה לאור על מנת להתפתח.
התמקדות העין למשך זמן רב לאותו מרחק, כגון מסך טלוויזיה, מחשב, פלאפון.
התמקדות מרובה בעצמים קרובים כגון מסכים.
קוצר ראייה מתוקן בעזרת שימוש בעדשות מתקנות, כמו משקפיים או עדשות מגע – לעדשות המתקנות יש ערכי דיופטר נגדיים (שליליים) לאלו של העין.
דרך נוספת חדשנית לתקן את קוצר הראייה היא באמצעות ניתוחי לייזר, כמו LASIK, שבו מורידים שכבה מקרנית העין, על מנת להקטין את רוחק הדמות מהעדשה.
קוֹצָן (שם מדעי: Acomys) הוא סוג במשפחת העכבריים ושויך לתת-משפחת הקוצניים, אשר פרטיו הם מכרסמים קטנים.
מיני הקוצן נפוצים באסיה, באפריקה ובאמריקה הצפונית.
זנבו של הקוצן קצר ולעיתים ניתן להבחין בקוצנים שאיבדו את זנבם לאחר שעברו מאבק עם קוצן או מכרסם אחר.
חלק משערות הגב של הקוצן התקשו לכדי קוצים המתפקדים בדומה לקוציו של קיפוד.
ראשו של הקוצן מחודד בקצהו.
לקוצן יש יכולות ריפוי מיוחדות כמו הצמחת איברים שנקטעו כמעט ללא צלקות .
קוצנים ניזונים מזרעים, חרקים וחלזונות.
הקוצנים שוהים במחילות טבעיות בינות לסלעים בזמן שאינם פעילים.
משך החיים של הקוצן בטבע הוא פחות משנה בדרך כלל, אם כי יש המאריכים חיים.
הקוצן מתרבה כל השנה, אך בעיקר בקיץ ובאביב.
הריון הנקבות נמשך כ-40 יום.
כבין אחד לארבעה גורים נולדים בהמלטות.
נקבות מסוגלות להמליט מספר פעמים בשנה.
הקוצן הנולד נחשב לעוזב-קן (בניגוד לרוב העכבריים שהם חובשי-קן), הוא בעל פרווה קצרה ועיניו נפתחות במהרה.
בישראל נפוצים שני מיני קוצן: קוצן מצוי הנפוץ באזורי סלעים בכל הארץ, וקוצן זהוב הנפוץ במדבר יהודה ואזורי סלעים בנגב.
שני המינים פעילי לילה בדרך כלל, אולם באזורים בהם חופפים שטחי המחיה שלהם, פעיל הקוצן המצוי בשעות הלילה והקוצן הזהוב בשעות היום.
עם הרחקת הקוצן המצוי מבית הגידול הטבעי מרחיב הקוצן הזהוב את שעות פעילותו גם לשעות הלילה.
למרות קווי דמיון לתת משפחת העכבריים (Murinae), מדענים סבורים כי הקוצן קרוב יותר לתת משפחת הגרביליים.
יש במדינות מערביות המגדלים קוצנים כחיות מחמד אקזוטיות, בעיקר מינים שמקורם מאפריקה.
גידולם מצריך סביבה חמה, ובמידת האפשר יש להחזיקם בקבוצה ולא כבודדים, מטבע היותם חיות חברותיות.
הקוצן חי בין סלעים, כדי לקבל הגנה מטורפים אחרים.
הוא אוכל בעיקר חלזונות, ועל כן ניתן לזהות את ביתו של הקוצן על ידי קונכיות רבות ריקות הנמצאות בפתחי המערות שלהם.
קוֹצְרִים או רַגְלָבִישָׁאִים (שם מדעי: Opiliones) היא סדרה של פרוקי-רגליים במחלקת העכבישנים.
הקוצרים מאופיינים ברגליים ארוכות מאוד.
בניגוד לעכבישאים הראשחזה והבטן מאוחים, פרקי הבטן נראים.
אין להם בלוטות ארס ובלוטות טוויה.
גפי הפה הקדמיים מזכירים מלקחיים, והם בעלי שתי עיניים.
מקור השם כנראה בתנועות הפרכוס של רגלי הקוצרים כאשר הן נושרות מהגוף.
המיון המדעי של סדרת הקוצרים
קוק הוא חומר פחמני מוצק המופק בתהליך זיקוק הרסני של פחם בעל רמות נמוכות של אפר וגופרית.
אחד השימושים הבולטים לקוק הוא בתחום יצור הפלדה, שם הוא משמש כדלק לתנור רם.
תכונותיו של הקוק איפשרו בניית תנורי רם גדולים יותר, כך שהוא קשור קשר הדוק למהפכה התעשייתית.
משקל סגולי אופייני לקוק הוא 0.77. הקוק נקבובי ביותר.
כיוון שהחומרים יוצרי העשן הנמצאים באופן טבעי בפחם, מזוקקים בתהליך יצירת הקוק, הקוק יוצר בעירה נקיה יחסית, כמעט ללא עשן, והוא מועדף לשימוש בתנורים שאינם מתאימים לשריפת פחם טבעי.
רק סוגי פחם מסוימים מתאימים ליצירת קוק.
על הפחם להיות בעל תכולת נמוכה של לחות, אפר, גופרית, זפת ועוד.
הקוק הוא חומר מבודד מצוין לחום כאשר משלבים אותו עם חומרים אחרים.
הקוק עצמו מופק לעיתים כתוצר לוואי בתהליך הפקת הגז מן הפחם.
בתהליך יצור הקוק מסולקים מן הפחם חומרים נדיפים כגון, מים, גז-פחם וזפת-פחם, על ידי אפיית הפחם בתנורים אטומים לאוויר ובטמפרטורות המגיעות ל-2,000 מעלות צלזיוס.
בתהליך האפיה מותך הפחם יחד עם שיירי אפר.
קוק היה אחד החומרים אשר שימש לבידוד חלליות תוכנית אפולו של נאס"א ואף ברכב הפאת'פיינדר אשר נחת על כוכב הלכת מאדים בשנת 1997. נאס"א אף התכוונה להמשיך ולהשתמש בקוק כחומר בידוד מפני חום בסדרת החלליות העתידית אוריון.
השימוש בקוק כדלק החל באנגליה במאה ה-17 כתגובה לכריתה נרחבת של יערות באירופה.
עץ כחומר דלק הפך למשאב נדיר ויקר יותר.
פליטת העשן הגדולה שבתנורי פחם מנעה את התאמתם לשימושים רבים כגון בישול והיתוך ברזל.
בשנת 1603 הציע סר הנרי פלאט כי ניתן לאפות פחם באופן דומה לזה שבו מופק פחם עץ מעץ.
קוק נכנס לשימוש רק בשנת 1642, כאשר שימש להזנת תנור לקליית לתת בדרבישייר.
לא ניתן להשתמש בפחם בתהליך יצור הבירה כיוון שאדים גופריתיים הנפלטים בתהליך השריפה משנים את טעם המשקה.
בשנת 1709 בנה אברהם דארבי תנור רם להפקת ברזל יצוק.
תכונותיו של הקוק איפשרו בניית תנורי רם גבוהים וגדולים יותר.
תנורים אלה הביאו לירידה במחירי המתכת והיו בין מבשריה של המהפכה התעשייתית.
השיירים המוצקים הנותרים בתהליך זיקוק נפט אף הם צורה של קוק.
קוק נפט הוא בעל שימושים רבים, נוסף להיותו מוצר דלק.
הוא משמש ביצור מצברים, אלקטרודות, ועוד.
קוציציים (שם מדעי: Acanthaceae) היא משפחה המקיפה צמחים עשבוניים (חד-שנתיים או רב-שנתיים) שרועים, זקופים או לעיתים רחוקות מטפסים או בני שיח או שיחים או לעיתים רחוקות עצים קטנים בסדרת הצינוראים.
המשפחה נפוצה בעיקר באזור הטרופי כולל דרום-מזרח אסיה, אפריקה, אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית עם מעט מינים באזורים ממוזגים.
היא נקראת על שם הסוג הבולט Acanthus הקרוי בעברית קוציץ, אך בניגוד לשמה מעט מבני המשפחה קוצניים.
המשפחה מונה 208 סוגים ו-5598 מינים, מהם רק שניים גדלים בר בישראל קוציץ סורי וריסן דק, ועוד שיח או עץ קטן, אביצניה ימית, הגדל בחופי ים סוף במי ים מלוחים ויוצר נופי צומח שנקראים מנגרובים.
אביצניה ימית שויכה בעבר למשפחת הוורבניים.
מלבד שלושת המינים הללו, מינים רבים מסוגים שונים במשפחה זו משמשים כצמחי נוי בעולם ובישראל כמו יוסטיציה (למשל יוסטיציה אדטודה), ברלריה, רואליה, תונברגיה ועוד.
בישראל מוכר המין קוציץ רך.
משפחת הקוציציים היא משפחה קטנה וקרובה למשפחת השפתניים.
ואכן הפרחים מזכירים שפתניים, אך שונים בכמה וכמה מאפיינים.
פרי השפתניים הוא על פי רוב מַפְרֶדֶת (schizocarp) לעומת הלקט במשפחת הקוציציים.
עמוד השחלה אינו משתייר לאחר נשירת הכותרת בשונה מהקוציציים.
משפחת הקוציציים היא משפחה של עשבים או שיחים או עצים הגדלים באזורים טרופיים ומיעוטם באזורים ממוזגים.
העלים נגדיים, פשוטים וחסרי לוואים.
התפרחות דמויות שיבולת או צבורות באגדים בלוויית חפים גדולים ובולטים.
הפרחים דו-מיניים, מאוחי עלי כותרת בבסיסם לכדי צינור רחב וקצר, על פי רוב בלתי נכונים ובעלי סימטריה דו-צדדית בולטת, עלי הכותרת נושרים כיחידה אחת ומותרים את עלי הגביע ועמוד השחלה.
לגביע חמש עלים או אונות, לעיתים רחוקות ארבע.
הכותרת בעלת צינור ואוגן בעל 5 אונות או שיניים.
לעיתים האוגן דו-שפתני או לפעמים חד-שפתני (הכותרת שסועה לאורכה ולה רק שפה אחת).
האבקנים ערוכים על הכותרת, ומספרם קטן ממספר אונות הכותרת ומספרם 2 עד 4, לא שווים זה לזה.
לעיתים קרובות יש אחד עד שלושה אבקנים עקרים.
המאבקים אינם נפתחים בנקבים, אלא בסדקים.
השחלה עילית, עמוד שחלה אחד, על פי רוב ארוך ונשאר לאחר נשירת הכותרת.
מספר הצלקות אחד או שניים.
השליה זוויתית בכל מגורה אחד עד הרבה ביציות.
(ביציות 4 או יותר), בדרך כלל הן ערוכות בשורות אנכיות בכל מגורה.
הפרי הוא הלקט המחולק לשתי מגורות ונפתח בשני קשוות.
הֶלְקֵט (Capsule) הוא על פי רוב פרי יבש בן מגורה אחת או יותר, שמכיל זרעים מרובים.
מיני הבר בצמחיית ארץ ישראל
על אף גודלה של המשפחה, רק שני מינים מסוגים שונים מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
קוציץ סורי הוא צמח עשבוני רב־שנתי קוצני מאוד ובולט בעמוד תפרחת מרשים תפוצתו העולמית משתרעת במזרח התיכון מדרום מזרח טורקיה ועד ירדן וישראל.
מין זה מאכלס בתות ושדות עשבוניים בחבלים הים-תיכוניים של ישראל.
וריסן דק שהוא הוא צמח קוצני רב-שנתי מדברי, מאכלס בתי גידול חמים ויבשים ביותר בישראל.
תפוצתו הטבעית מצטמצמת במזרח האזורים הסהרו-ערבי והסודני של צפון מזרח מצרים, סיני, ירדן וישראל.
בני משפחת הקוציציים כצמחי נוי
מספר גבוה יחסית של סוגים ממשפחה זו משמשים כצמחי נוי.
מדובר בעיקר בשיחים וברב-שנתיים עשבוניים אשר הוכנסו לגן הנוי בשל ערכם האסתטי.
רוב מיני המשפחה המשמשים כצמחי נוי, מקור חינם בפרחיהם הגדולים והאופייניים של המשפחה.
קבוצה אחת של צמחים נחשבת לאטרקטיבית עבור האדם בשל עליהם, אשר לעיתים הם צבעוניים כמו בסוג ברוד, או משנים את צבעיהם לאורך עונות השנה כדוגמת איצטרובלנית.
רוב צמחי הנוי במשפחה הם צמחי גינה, וסוגים מסוימים משמשים כצמחי בית.
רשימת הסוגים המשמשים כצמחי נוי
מובאים על פי סדר הא'-ב
איצטרובלנית- בעברית נעשה שימוש גם בשמה הלטיני 'סטרובילנטס'
ברוד - בעברית נפוץ יותר השם הלטיני 'היפואסטס' ובקיצור- 'היפו'
יוסטיציה בסוג זה מספר צמחי נוי מוכרים יותר מוכרים פחות: יוסטיציה אדטודה (Justicia adhatoda), יוסטיציה אשבולית (Justicia betonica), יוסטיציית הטיפין (Justicia brandegeeana), יוסטיציית הטיפין 'פרוט קוקטייל' (Justicia brandegeeana 'Fruit Cocktail'), יוסטיציה מפריקה (Justicia brasiliana), יוסטיציה קליפורנית (Justicia californica), יוסטיציה בשרנית (Justicia carnea), יוסטיציה דלת-פרחים (Justicia floribunda), יוסטיציה משובלת (Justicia spicigera).
קוציץ - בישראל מין אחד קוציץ רך (Acanthus mollis) - צמח עשבוני רב-שנתי שמקורו מארצות צפון אגן הים התיכון (דרום אירופה) ומשמש כצמח נוי בגינות.
syriacus) הגדל בר ברכות עליו הלא-קוצניים, בפרח הגדול יותר ובתקופת פריחה ארוכה יותר.
קוציץ (שם מדעי: Acanthus) הוא סוג צמחים עשבוניים רב-שנתיים או שיחים נמוכים ממשפחת הקוציציים, ובו 29 מינים, מהם רק אחד גדל בר בישראל - קוציץ סורי.
תפוצתו ביבשות אסיה, אירופה ואפריקה, כאשר רוב המינים מתרכזים באגן הים התיכון.
פירוש השם הלטיני הוא 'קוצני', ומכאן גם השם העברי.
השם מתייחס לקוצניות של החפה, ולא כל המינים קוצניים בעליהם.
סוג זה נתן את שמו למשפחה כולה.
בהקשר זה יש להזכיר שרוב בני המשפחה אינם קוצניים.
צורת העלים של הסוג מהווים השראה לעיטורי עמודים בתרבות יוון העתיקה ורומא העתיקה.
צמחים עשבוניים רב־שנתיים או שיחים נמוכים, קוצניים על פי רוב, זקופים או נטויים, ללא ציסטוליטים.
העלים פשוטים (לא מורכבים), בעלי פטוטרת קצרה וללא לוואים.
העלים נגדיים, רובם צומחים מבסיס הצמח, לעיתים רחוקות דוריים.
הטרפים על פי רוב מפורצים-משוננים או שסועים-מנוצים, לעיתים רחוקות שלמים, אונותיהם מסתיימות על פי רוב בקוצים.
התפרחות שיבולים זקופות, אמיריות, לעיתים רחוקות חיקיות.
הפרחים מסודרים לכל אורך הגבעול (ללא רווחים).
הפרחים דו-מיניים, בלתי נכונים (סימטריה דו-צידית), הכותרת שסועה לאורכה ולה רק שפה אחת עם 3 אונות.
כל פרח מלווה חפה ו-2 חפיות צדדיות (לעיתים נעדרות).
החפה דמוי עלה צבעוני בעל שיניים קוצניות וצורתו דמוית ביצה.
שתי החפיות הצדדיות צרות ותמימות שמסתיימות גם הן בחוד דוקרני.
החפים גדלים עם התבגרות הצמח.
הגביע בעל 4 אונות בלתי שוות.
שתי החיצוניות, העליונה והתחתונה גדולות, מוארכות ובעלות עורקים, אחת מהן על פי רוב בעל שן קוצנית.
שתי הפנימיות קטנות, דמויות ביצה הפוכה או עגולות שגם הן מסתיימות בשן.
הכותרת לבנבנה, אורכה 3.5 עד 6 ס"מ.
צינור הכותרת קצר מאוד נוקשה ודמוי טבעת, המתמשך לשפה יחידה (תחתונה) בעלת 3 אונות מוארכות וקהות.
האבקנים, שמספרם 4, ערוכים בשני זוגות, מעורים בתחילת לוע צינור הכותרת ומתבלטים.
המאבקים לבנים וצמריים בהיפתחם והם בעלי לשכה אחת בלבד.
הלשכה סרגלית-מלבנית, חסר יותרת בבסיסו.
השחלה בעלת 2 מגורות, בכל אחת 2 ביציות.
עמוד השחלה דק וארוך בעל 2 אונות קצרות, והוא משתייר לאחר נשירת הכותרת.
הפרי הוא הלקט נפתח המחולק לשתי מגורות, מוארך עד דמוי ביצה (אליפסואידי), מבריק, מרושת וללא עוקץ בקצהו, והוא מכיל 4 זרעים.
הזרעים פחוסים פחות או יותר וקירחים.
הפרחים ערוכים בשיבולת ארוכה (כלומר, יוצאים מציר של עמוד הפריחה).
סימן הסוג הוא חפה קוצני בחלקו.
חפה הוא איבר בצמח, גלגול של עלה, אך הוא אינו מטמיע וצמוד לפרח.
לדוגמה, במין מרווה דגולה, החפה הוא סגול.
התפקיד המיוחס לחפה הוא הבלטת עלה הכותרת.
החפה של סוג זה הוא בעל שיניים קוצניות.
פרחים אלה מואבקים על ידי דבורים.
הפרי הוא מטיפוס הלקט, הנפתח עם הבשלת הזרעים.
בצמח קיים מנגנון ה'זורק' את הזרעים במרחק מסוים מצמח האם.
כאמור, בסוג זה כ-29 מינים.
בישראל קיימים שני מינים, האחד הוא צמח בר והשני צמח נוי.
קוציץ סורי (שם מדעי: Acanthus syriacus) - צמח בעל שושנת עלים גדולים, קוצניים, מהם מתפתח באביב עמוד פריחה יחיד וזקוף שגובהו כחצי מטר או יותר.
זהו צמח מצוי במחוזות הים תיכוניים של ארץ ישראל.
לרוב הוא גדל בריכוז של מספר פרטים, שלא כולם מגיעים לפריחה.
קוציץ רך (שם מדעי: Acanthus mollis) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף) שמקורו מארצות צפון אגן הים התיכון (דרום אירופה) ומשמש כצמח נוי בגינות.
הוא נבדל מקוציץ סורי ברכות עליו הלא-קוצניים, בפרח הגדול יותר ובתקופת פריחה ארוכה יותר.
הגבעולים שעירים, זקופים, בלתי גמישים, מגיעים לגובה של 60 ס"מ ואף יותר.
העלים מוארכים או דמויי ביצה, דמויי לב בבסיסם, אורכם 30 עד 60 ס"מ ורוחבם כמחצית אורכם.
הטרפים בעלי אונות או שסועים-מנוצים ומחוסרי קוצים על פי רוב.
צבע הפרחים לבן, לבנבן, ורוד או לילך.
קוציץ רך הוא צמח חצי צל, עמיד בקרה, רגיש למליחות.
גדל היטב בהר בעמק ובשפלה.
העלים קמלים לקראת סוף הקיץ, אך מתחדשים בסתיו.
למין זה שני תת-מינים האחד מדרום אירופה והשני - Acanthus mollis subsp.
platyphyllus Murb - גדל בתוניס, אלג'יר ומרוקו.
קוֹצְק (בפולנית: Kock) היא עיירה במזרח פולין, השוכנת במחוז לוקוב שבפרובינציית לובלין.
העיירה ממוקמת כ-45 ק"מ צפונית ללובלין, כ-120 ק"מ מדרום-מזרח לוורשה וכ-20 ק"מ מרדזין.
קוצק היא אחת העיירות העתיקות ביותר באזור לובלין (עתיקה אף מוורשה), שימשה כעיירת שוק על דרך המסחר לליטא, בזכות הגשר שהיה קיים בסמוך על נהר הוויפש (en).
נוסדה במאה ה-10, וקיבלה זכויות עיר ב-1417. קוצק היא עיירה קטנה ושקטה, המרוחקת ממסילות הרכבת ומערים אחרות.
במשך שנים ארוכות התנהלה התחבורה מקוצק לערים אחרות דרך רדזין בעגלות סוסים.
נתונים אלו גרמו לכך שהעיירה לא התפתחה באוכלוסייתה ובבנייניה.
רוב בתי העיירה עשויים מעץ.
כמה קרבות מפורסמים התנהלו באזור קוצק בשנת 1809.
ברבע הראשון של המאה ה-17 נוסדה הקהילה היהודית בעיירה.
עד מהרה (כמו רוב התושבים האחרים), הם נרצחו (בשנת 1648) על ידי הקוזאקים של חמלניצקי.
לאחר מלחמות אמצע המאה ה-17, נבנתה העיירה מחדש, והיהודים חזרו אליה.
לאחריו כיהן כרב רבי מנחם זאב ירוזלימסקי.
בשנת ה'תר"ל (1870) נבחר לרב רבי דב זאב הכהן רפפורט חתנו של הרבי מקוצק, לאחר פטירתו בשנת ה'תרס"ב (1902) מילא את מקומו ברבנות בנו רבי משה רפפורט.
בשנת ה'תקפ"ט (1829) הפכה העיירה למרכז חשוב של תנועת החסידות, כאשר רבי מנחם מנדל מורגנשטרן, הרבי מקוצק, קבע בה את ביתו.
בעקבותיו הגיעו לעיירה יהודים רבים מפולין ואף מחוצה לה.
רבי מנחם מנדל נפטר ב- כ"ב שבט ה'תרי"ט 1859, אולם חלק מצאצאיו המשיכו לגור בקוצק.
בנו רבי דוד, נכדו ישראל היה אדמו"ר בקוצק ואחר כך בפילוב.
בשנת ה'תרפ"ט - (1929) מילא את התפקיד בקוצק, נינו רבי אברהם יוסף מורגנשטרן, בן רבי חיים ישראל אשר הקים ישיבה במקום.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,000 יהודים, כ-40% מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, פעילות של הבונד, השומר הצעיר, ופעילות של אגודת ישראל, שהפעילה במקום ישיבה (משנת 1913) וחדרים פרטיים.
כמו כן, פעלו בה בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, (9 בספטמבר 1939), הופצצה העיירה בידי הגרמנים, כאשר כתוצאה מכך נהרגו בה 15 יהודים, בניהם רבה האחרון, ישראל לייב מורגנשטרן, יחד עם כל משפחתו.
לאחר שיהודי העיירה נמלטו ברובם לכפרי הסביבה, בזזו הפולנים המקומיים את בתיהם וחנויותיהם בעיירה.
עם כניסת הגרמנים לעיירה ב-9 בספטמבר 1939, העלו באש את בית הכנסת הגדול בה, וחטפו יהודים שמצאו לעבודות כפייה.
בהמשך, הועברו לעיירה כ-1,100 יהודים מכפרי הסביבה, ומספר יהודי המקום הגיע לכ-3,000 איש, כאשר רבים מתוכם מתו מרעב וממגפות.
בשנת 1940 הסדירו הגרמנים את עבודות הכפייה של יהודי העיירה, ובחורף 1941–1942 סרקו את בתי היהודים בעיירה בחיפוש אחר פרווה וזהב, תוך ביצוע מעשי רצח.
בקיץ 1942 רצחו אנשי גסטאפו 17 יהודים בעיירה, ובהמשך, נצטווה היודנרט המקומי למסור לגרמנים 200 יהודים, שנרצחו במגרש בעיירה.
באוגוסט 1942 החל שילוחם של יהודי העיירה למחנות ההשמדה, עם העברת כ-100 משפחות פליטים לפרצ'ב, ומשם לטרבלינקה.
יתר יהודי העיירה גורשו בסוף אוגוסט ללוקוב, וכ-120 היהודים שנותרו בעיירה שוכנו בגטו קטן שהוקם בה, בו הועסקו באיסוף ובמיון רכוש המגורשים.
ב-27 בספטמבר 1942 גורשו גם הם ללוקוב, ומשם שולחו תוך מספר ימים לטרבלינקה.
בית הקברות היהודי בו טמון הרבי מקוצק וחלק ממשפחתו נחרב בימי השואה.
בשנת ה'תשמ"ה נמצא מקום האהל של הרבי מקוצק על ידי האדמו"ר מגור רבי יעקב אריה אלתר אשר יצק מצבה על מקום האהל ושיחזר את נוסח המצבה .
בשנת תשמ"ח הקים משה אירנשטיין ראש עירית בני ברק על פי בקשת הרב יהודה מאיר אברמוביץ את הגדר סביב בית הקברות.
בחודש אלול ה'תשפ"ד ספטמבר נפגש ראש עירית בני ברק חנוך זייברט ועסקנים נוספים מגור בשליחות האדמו"ר מגור עם ראש עירית קוצק לטובת שיפוץ והסדרת בית העלמין.
היהודים הבודדים מהעיירה ששרדו את השואה, ושבו אליה, עזבו אותה במהרה, לאחר שאחד מהם נרצח בידי פולנים לאומנים.
מרק קוק-א-ליקי (בסקוטית: Cock-a-leekie - "עוף וכרישה") הוא מרק המהווה את אחד המאכלים המסמלים את המטבח הסקוטי, ונחשב לאחד המאכלים הלאומיים של סקוטלנד.
המרק הוא מרק עוף העשוי מציר בשר עוף וכרישה.
בעבר נהגו להוסיף למרק גם שזיפים, וזאת כדי להוסיף טעם למרק (בתקופה בה תבלינים היו יקרים ביותר).
מרק זה מתואר במתכונו הנוכחי כבר בכתבים משנת 1598. בסוף המאה ה-18 היה זה הדיפלומט והגסטרונום הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן שהציע כי השזיפים יוצאו מהמרק לפני הגשתו.
רעיונו התקבל, ולימים הם הוצאו מהמתכון לחלוטין.
קוצץ ציפורניים או גוזז ציפורניים הוא מכשיר ידני שנועד לגזיזת ציפורני הידיים והרגליים.
לקוצץ הנפוץ צורת מלקחיים והוא מורכב משני להבים מקבילים המחוברים זה מול זה, ומנוף המשמש שהצמדת הלהבים האחד לשני לביצוע פעולת הגזיזה.
המנוף מוצמד ללהבים באמצעות ציר, כך שניתן לסובב אותו לצורך הפעלת הקוצץ, או לכוון אותו בצמוד ללהבים לצורך אחסון קומפקטי.
קוצצי הציפורניים עשויים לרוב ממתכת אך ניתן לייצרם גם מפלסטיק.
שתי צורות נפוצות הן זו של מגזריים, ומנוף מורכב.
מרבית קוצצי הציפורניים כוללים פצירה שנועדה לשיוף הציפורן, ניקויה וטיפוחה.
לעיתים מחוברת לקוצץ גם סכין קטנה או מלקטת.
הקוצץ מורכב מראש שיכול להיות קעור או קמור, כאשר קוצצים ייעודיים לרגליים הם קמורים, וקעורים נועדו לידיים.
הראש יכול להיות מקביל או מאונך לציר הראשי של הקוצץ.
ראשים מקבילים נועדו לפתור בעיות נגישות בגזיזת ציפורני הרגליים.
הממציא המקורי של קוצץ הציפורניים אינו ידוע, אך פטנט לשיפור הקוצץ נרשם ב-1875 על ידי ולנטיין פורג'רטי.
פטנטים נוספים נרשמו במהלך השנים הבאות.
באסט מספר שיפורים לקוצץ והיה הראשון שייצר אותו תוך שימוש בשיטות מתקדמות.
יצרנים נוספים הם אבנלו (סין), רבלון (קוריאה) ו-DOVO זולינגן (גרמניה).
הסופר הארגנטינאי חוליו קורטאסר מתאר ברומן "קלאס" היסטוריה, פיקטיבית ככל הנראה, של המכשיר:
הביטוי קוצו של יו"ד משמש לתיאור עיסוק בפרטי פרטים או הקפדה על פרטים קלי ערך לכאורה.
התגים הם סימני ההיכר הבולטים ביותר של כתב סת"ם שבו נכתבים ספרי התורה ספרי הנביאים והמגילות.
לפי ההלכה היהודית יש שני סוגי אותיות מתויגות, יש אותיות שמתויגות בשלושה תגין ויש אותיות המתויגות בתג אחד בלבד.
בהלכה מובא הכלל הבא: האותיות שעטנ"ז ג"ץ מתויגות בשלושה תגין, בעוד שהאותיות חי"ה בד"ק מתויגות בתג אחד בלבד.
קוצו של יוד, במשמעות שבה מופיע הביטוי בתלמוד, פירושו שסופר סת"ם נדרש לדקדק בכתיבת התגין באופן שלא יגעו אחד בשני, ובכלל זה גם בתג (קוץ) של האות יו"ד, הקטנה שבאותיות.
ביטוי מפורסם המבוסס על מטלה זו הוא הביטוי "מדקדק על קוצו של יוד", שפירושו שסופר הסת"ם נדרש לדקדק עד לפרט הקטן ביותר, שהוא התג היחיד של האות יו"ד (אחת מאותיות חי"ה בד"ק).
פירוש: אפילו החסרת אות אחת באחת מהפרשיות בקלף התפילין פוסל את כל התפילין.
אמר רב יהודה אמר רב, כוונת המשנה היא שאפילו החסרת קוצו של יו"ד פוסל.
בספרות ההשכלה החל הביטוי לשמש בהשאלה לתיאור של דקדוק יתר על עניין שולי.
שימוש בולט לכך נעשה בשירו של י"ל גורדון, "קוצו של יוד" ("אִשָּׁה עִבְרִיָּה מִי יֵדַע חַיָּיִךְ?") משנת תרל"ח, שבשורות הסיום שלו מובעת מחאה על רבני היהדות האורתודוקסית שפוסלים את הגט בגלל אי הקפדה על שלמות היוד בשם שמופיע בגט:
בתורת הסוד קוץ של אות הוא משנה רחבה והוא פרט במשפחת הטנת"א (טעמים, נקודות, תגין, אותיות).
בדרשה על ההר מובא בשם ישו כי אין בכוונתו לפגוע בקיום חוקי התורה, ולו ביו"ד אחת:
במקור היווני הופיעה האות יוטא.
המילה תג, במקור היווני κεραία, מתורגמת לעברית לעיתים כתג או גרש ולעיתים גם כקוץ.
בהקשר הזה נוצר גם הביטוי האנגלי: "not one iota of difference", המקביל ל"קוצו של יוד" העברי.
קוק או ון הוא נזיד העשוי בשר עוף שבושל ביין, פטריות ושום.
המאכל מבושל לרוב עם יין מאזור בורגון, והעוף, לרוב, הוא עוף מאזור ברס.
זהו אחד המאכלים המסמלים את המטבח הצרפתי.
המאכל נאכל בצרפת מקדמת דנא, וייתכן שמדובר במתכון שמקורו מתקופת בכיבוש גאליה על ידי צבאות האימפריה הרומית.
האזכור הידוע הראשון של המתכון בספר בישול משנת 1864.
אף ששמו של המתכון מתייחס לתרנגול, ניתן להשתמש גם בתרנגולת המבושל זמן ממושך ביין אדום, בשר חזיר, פטריות, בצל, שום ולעיתים גם ברנדי.
התבשיל מתובל במלח, פלפל שחור, ובוקה גרני הכולל: טימין, פטרוזיליה ועלה דפנה.
לעיתים מוסיפים לרוטב, לקראת סוף הבישול, דם של בקר.
אופן הכנת המתכון דומה לאופן הכנתו של הביף בורגיניון (העשוי בשר בקר במקום בשר עוף).
קוציץ סורי (שם מדעי:Acanthus hirsutus, שם נרדף: Acanthus syriacus) הוא צמח עשבוני רב־שנתי קוצני מאוד ובולט בעמוד תפרחת מרשים ממשפחת הקוציציים.
מין זה יחיד בסוגו בישראל והוא שמאכלס שדות של צומח עשבוני ושל בני-שיח (בתות) בחבל הים-תיכוני של ישראל.
תפוצתו העולמית משתרעת במזרח התיכון מדרום מזרח טורקיה ועד ירדן וישראל.
הוא גדל על פי רוב בגושים מרובי פרטים, ורק פרטים בודדים בכל גוש פורחים בהגיעם לגיל מתאים.
קוציץ סורי הוא צמח רב-שנתי בן חלוף.
החלק הרב-שנתי שמשתייר הוא גבעול מעובה נושא ניצנים הטמון קרוב לפני הקרקע.
בעונת הגשמים (תחילת אוקטובר) מתפתחים עלים סמוכים לקרקע, בראשית האביב מתרומם גבעול התפרחת נושא פרחים מרשים.
הפריחה בין סוף פברואר עד תחילת יוני.
עלי הקוציץ, שימשו השראה לעיצוב הכותרת הקורינתית בעמודים הקורנתיים.
עיטורים שהיו חלק מהותי בארכיטקטורה היוונית הקלאסית ונפוצו עם ההלניזם והתרבות הרומית בכל רחבי האימפריה הרומית.
העיטור מזכיר סלסלה עטופה חלזוניות ועלי קוציץ (אקאנתוֹס).
קוציץ סורי נחשב כתת-מין של קוציץ שעיר (Acanthus hirsutus subsp.
הבוטנאים הישראלים חולקים על כך, וטוענים שקוציץ סורי הוא מין שעומד בפני עצמו.
השם המדעי של הסוג והמשפחה נגזר מהמילה היוונית "akantos" שפירושה קוץ.
השם העברי המחודש "קוציץ" נגזר אף הוא מ"קוץ" והוא ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 6. השם "קוץ היהודים" שניתן במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 593) משנת 1930, נדחה מפני השם קוציץ.
העלים נגדיים ללא לוואים, מקובצים לכיוון בסיס הגבעול, יוצרים שושנת רפויה סמוך לפני הקרקע.
העלים התחתונים הם בעלי פטוטרת, אורכם יכול להגיע עד 60 ס"מ ואילו העלים העליונים יותר יושבים (ללא פטוטרת) וקטנים בהדרגה לכיוון הקודקוד.
טרף העלה גִּלְדָּנִי וגדול יחסית, אורכו 10 עד 30 ס"מ, מחולק לכל אורכו לאונות שביניהן מפרצים עמוקים (מחולק-מנוצה).
האונות משוננות ובעלות קוצים חדים.
העלים דמוי מלבן או דמויי רומח בקו מתאר, צבעם ירוק רענן והם מכוסים בשערות ארוכות ודלילות בעיקר לאורך העורקים והשוליים.
התפרחת דמוית שיבולת צפופה שמתנשאת לגובה 35 עד 70 ס"מ, ובה הפרחים יושבים וערוכים בזוגות נגדיים מצלבים זה לזה לכל אורך הגבעול (ללא מרווחים) באופן שנמשכים לאורכו 4 טורים של פרחים.
הפרחים דו-מיניים, בלתי נכונים, הכותרת שסועה לאורכה ולה רק שפה אחת עם 3 אונות.
כל פרח מלווה בבסיסו חפה גדול ו-2 חפיות צדדיות.
החפה הגדול דמויי ביצה הפוכה, בעל שיניים קוצניות, צבעו סגול או סגול-ירוק ועורקים בולטים וכמעט מקבילים.
שתי החפיות צדדיות צרות ותמימות שמסתיימות גם הן בחוד דוקרני.
הגביע בעל 4 עלים בלתי שווים.
שני הפנימיים קטנים, דמויי ביצה הפוכה או עגולות ומסתיימות בשן.
שתי החיצוניות, העליונה והתחתונה, גדולות, מוארכות, עשירות בצבע סגול ובעלות עורקים, אחת מהן על פי רוב בעלת שן קוצנית.
העלה העליון יוצר מעין ברדס בולט מעל הכותרת שצבעה לבן או לבן-ירוק.
צינור הכותרת חבוי בתוך הגביע והוא קצר מאוד נוקשה ודמוי טבעת, המתמשך לשפה יחידה (תחתונה) ובולטת בעלת 3 אונות מוארכות וקהות.
המאבקים סרגליים-מלבניים, דמוי מברשות שיער וחסרי יותרת בבסיסם.
הפרי הוא הלקט מוארך עד דמוי ביצה (אליפסואידי), מבריק, מרושת וללא עוקץ בקצהו.
ההלקט בן שתי מגורות ו-4 זרעים.
כל זרע יושב על וו המסייע בהתזת הזרע והפצתו כשההלקט מתפוצץ.
הזרעים פחוסים פחות או יותר וקירחים ובעלי עובר גדול וחסר אנדוספרם.
קוצן מצוי (שם מדעי: Acomys cahirinus) הוא מין מכרסם מדברי השייך לסוג קוצן.
משקלו הממוצע הוא 45 גרם.
הקוצן המצוי ניזון מן המשקעים.
הוא קולט את המים דרך בטנו שמאפשרת לו לאגור את המים לאורך זמן.
גבו של הקוצן המצוי מכוסה בזיפים קוצניים שצבעם חום -אפרפר.
מין זה מצוי בכל חלקי הארץ וניזון מזרעים, חלזונות, חרקים וכדומה.
הוא פעיל בשעות הלילה וחי בנקיקי סלעים ובמחילות.
פעילותו של הקוצן המצוי בשעות הלילה גורמת לדחיקה תחרותית של הקוצן הזהוב לפעילות יום: במקומות בהם הוסר הקוצן המצוי, הרחיב הקוצן הזהוב את שעות פעילותו והחל להיות פעיל גם בשעות הלילה.
הקוצן המצוי נמצא כמפיץ זרעים איכותי של הצמח רכפתן המדבר.
הקוצן נושא בפיו את אשכול הפירות העסיסיים של הרכפתן הרחק מצמח האם וניזון מהפירות באתרי האכילה המוגנים שלו בין הסלעים.
הקוצן תועד כשהוא יורק את הזרעים בשלמותם בזמן אכילת הפרי.
קוצן (שם מדעי: Squalus) הוא סוג טקסונומי של דגים המשתייכים לעל-הסדרה דמויי כריש.
הקוצנים הם מהנפוצים שבכרישי חופי הים התיכון, מאזור החוף ועד לעומק של כ-100 מטר.
שמם ניתן להם בשל קוץ גדול המזדקר לפני שני סנפירי הגב.
צבעו של הקוצן חום בהיר, וגחונו בהיר.
גודלו מגיע עד 1.2 מטרים.
הקוצן הוא דג קרקע, הניזון מבעלי חיים אחרים.
לזכר הקוצן איבר חיצוני מיוחד, המשמש להעברת הזרע אל תוך פתח המין של הנקבות.
הפריית הביצים הבשלות היא אפוא פנימית, והריון הנקבה נמשך 22 חודשים.
מספר הולדות המתפתח ברחמה של נקבה אחת הוא 6-11, וגודלם בעת ההשרצה 25-35 ס"מ.
רביית הקוצנים מתרחשת כל חודשי השנה, ואינה מוגבלת לעונה מסוימת.
לקראת ההשרצה מתקרבת הנקבה למים הרדודים שליד החוף.
בארצות רבות השוכנות לחופי הים התיכון נאכל בשר הקוצנים, ומכבדיהם מכינים שמן דגים.
קֹצֶר נְשִׁימָה (בלועזית: דִיסְפְּנֵאָה, Dyspnea) הוא תסמין המתאר תחושה של היעדר אוויר וקושי לנשום.
באופן פיזיולוגי, יכול קוצר נשימה להופיע לאחר מאמץ גופני גדול, אולם הופעתו במאמץ מתון יותר או במנוחה מהווה סממן למחלה.
קוצר נשימה יכול לנבוע ממגוון רחב של סיבות, כאשר מרבית המקרים נובעים מסיבות במערכת הנשימה ובמערכת הלב וכלי הדם.
נוסף על אלה, ישנן סיבות נוירולוגיות, כאלה הקשורות למערכת השריר-שלד, אנדוקריניות, המטולוגיות ופסיכיאטריות.
מבין הגורמים הריאתיים, הבולטים ביותר הם אסתמה, דלקת ריאות, מחלות ריאה אינטרסטיציאליות, מחלת ריאות חסימתית כרונית, תסחיף ריאתי וחזה אוויר.
הגורמים הלבביים הבולטים הם מחלת לב איסכמית ובצקת ריאות ממקור לבבי, כגון אי-ספיקת לב.
איגוד החזה האמריקני (ATS) הגדיר בהצהרת קונצנזוס מיולי 1998 את המונח קוצר נשימה כך: "חוויה סובייקטיבית של אי-נוחות בנשימה אשר כוללת תחושות נבדלות באיכותן המשתנות בעוצמתן".
הגדרה זו מדגישה את היותו של קוצר נשימה תסמין, כלומר החוויה האישית של האדם החווה אותה, ללא קשר לסימני עבודת נשימה מאומצת הניכרים לצופה מן הצד.
המונח "נַשֶּׁמֶת", לעיתים נתפס כמונח נרדף לקוצר נשימה, ולעיתים בא לתאר התנשמות וטכיפנאה.
תחושת הנשימה מתווכת על ידי שני מסלולים עצביים: המסלול המוציא, האֵפֵרֶנְטִי, שמקורו בקליפת המוח המוטורית, והמסלול המביא, האָפֵרֶנְטִי, שמקורו בקולטני חישה בגוף הקשורים למערכת הנשימה.
המסלול המוציא אחראי על שליחת המסר העצבי המפעיל את שרירי הנשימה, תוך שליחת מסר מקביל אל קליפת המוח התחושתית, ואילו המסלול המביא מקבל את הקלט שלו משלושה סוגי קולטנים: כמורצפטורים, מכנורצפטורים ומטבורצפטורים.
הפרעות בכל אחד ממסלולים אלה, כמו גם הפרעות ביחסי הגומלין ביניהם ובעיבודם במוח, גורמות לתחושה של קוצר נשימה, אשר נתפס כתחושה הוליסטית, בניגוד לכאב, שפעמים רבות ניתן לייחסו לנקודת קצה עצבית אחת.
הפרעות הקשורות בעבודת נשימה מוגברת, או לחלופין בתחושה שנדרש מאמץ גדול יותר בנשימה, יביאו לקוצר נשימה במסלול המוציא, שכן במקביל למסר העצבי הנמסר לשרירים העייפים, נשלח מסר תחושתי מקביל על עבודת נשימה מוגברת.
הפרעות אלה מאפיינות התנגדות מוגברת בדרכי האוויר או היענות נמוכה ונוקשות של מערכת הנשימה.
לעומת זאת, במסלול המביא כמורצפטורים בגוף עורק התרדמה ובמוח המוארך, החשים ירידה חמצן בדם (היפוקסמיה), עלייה חריפה ברמת הפחמן הדו-חמצני בדם (היפרקפניה) וחמיצות הדם (אצידמיה), יביאו לתחושת רעב לאוויר.
המכנורצפטורים, כאשר מגורים על ידי עווית הסימפונות (ברונכוספאזם), מביאים לתחושה של לחץ בחזה.
מכנורצפטורים מסוימים אחרים כמו קולטני J, הרגישים לבצקת ברקמת הריאה, וכמו קולטנים בכלי הדם הריאתיים, החשים שינויים חדים בלחץ הדם בעורק הריאה, תורמים לתחושת הרעב לאוויר.
מכנורצפטורים אחרים החשים ניפוח יתר של הריאה מלווים בתחושה של עבודת נשימה מוגברת וחוסר יכולת לקחת נשימה עמוקה או מספקת.
המטבורצפטורים מצויים בשרירי השלד ומופעלים על ידי שינויים בסביבה הביוכימית של השריר בעת מאמץ.
כאשר הם מגורים הם תורמים לאי-נוחות בנשימה.
אי-התאמה בעיבוד המסלולים השונים המתווכים את תחושת הנשימה עלולה לגרום להגברת תחושת קוצר הנשימה.
בנוסף, חרדה עלולה אף היא להחמיר את קוצר הנשימה על ידי שינוי בתפישה התחושתית של המסרים המתקבלים או על ידי שינוי פיזיולוגי המתרחש בעת חרדה, כגון נשימת יתר המביאה להגברת עבודת הנשימה וניפוח יתר של הריאות.
כאמור בהגדרתו, קוצר נשימה יכול להיות ביטוי למספר סוגי תחושות נבדלות של אי-נוחות בנשימה, אשר כל אחת מהן מתפתחת במנגנון שונה.
תחושת נשימה כבדה, מהירה או עודפת היא במקרים רבים ביטוי לכושר גופני ירוד.
הערכת חומרת קוצר הנשימה יכולה להיעשות בדרך ישירה על ידי דירוג סובייקטיבי של חומרת קוצר הנשימה מצד האדם החווה אותו, בין אם באמצעות סולם בורג משוכלל (Modified Borg scale) או באמצעות סולם אנלוגי חזותי (Visual analog scale).
כך למשל, בסולם בורג משוכלל מדורגת חומרת קוצר הנשימה בסולם מ-0 ועד 10, כש-0 מייצג היעדר קוצר נשימה ו-10 מייצג קוצר נשימה מרבי.
לחלופין, הדרך העקיפה, אך במידת מה יותר אובייקטיבית, לדרג חומרה של קוצר נשימה היא ציון עצימות המאמץ המשרה קוצר נשימה, למשל עלייה של גרם מדרגות אחד הנחשבת למאמץ קל.
לשיטה זו יש חיסרון שהיא יכולה להיות מושפעת מגורמים אחרים, כגון כאבים באיברים אחרים שאינם מאפשרים מאמץ.
שני סולמות אובייקטיביים נפוצים להערכת קוצר נשימה הם של מועצת המחקר הרפואי הבריטית (MRC) והסיווג התפקודי של איגוד הלב של ניו יורק (NYHA), אשר מדרג קוצר נשימה כתוצאה ממחלת לב.
האבחנה המבדלת של קוצר נשימה רחבה מאוד, אולם ניתן לסווגה לשלוש קבוצות אטיולוגיות עיקריות, לפי המערכת המעורבת: מערכת הנשימה, מערכת הלב וכלי הדם והפרעות אחרות.
סיווג נוסף לקוצר נשימה מתמקד באופן הופעתו של קוצר הנשימה – קוצר נשימה חריף, תת-חריף וכרוני – מאחר שאטיולוגיות שונות מובילות לכל אחד מן המצבים הללו.
קוצר נשימה חריף מתפתח בתוך שעות עד ימים, תת-חריף בתוך ימים עד שבועות וכרוני במשך חודשים ושנים.
מהלכו של קוצר נשימה כרוני יכול להיות התקפי או מתמשך.
אסתמה ומחלת ריאות חסימתית כרונית מאופיינות בחסימת של זרימת האוויר בנשיפה, דבר המוביל לניפוח יתר של הריאה ולקוצר נשימה במנגנון זה.
במחלה חסימתית בינונית-חמורה מתווספים היבטים של עבודת נשימה מוגברת על רקע ירידה באלסטיות של מערכת הנשימה, ובהיצרות חריפה של הסימפונות מתלווה לכל אלה גם תחושת לחץ בחזה.
מנגנון נוסף המופעל במחלות החסימתיות מושרה על ידי היפוקסמיה והיפרקפניה.
מחלות של דופן בית החזה
מחלות מבניות הגורמות להתקשחות של דופן בית החזה כמו עקמת או מחלות הגורמות לחולשה של שרירי הנשימה דוגמת מיאסטניה גראביס ותסמונת גייאן-בארה נקשרות לקוצר נשימה במנגנון עבודת נשימה מוגברת.
מחלות ריאה אינטרסטיציאליות, בין אם כתוצאה מזיהום, מסיבות תעסוקתיות או ממחלה אוטואימונית, מביאות לקוצר נשימה, הן במנגנון של עבודת נשימה מוגברת בשל התקשחות הריאה, והן במנגנון של דחף לאוויר הנגרם מהיפוקסמיה על רקע פגיעה במצע ההשקה בין הנאדיות לנימים.
במחלות של שריר הלב, בדגש על החדר השמאלי בלב, אשר בהן יש פגיעה ביכולת הכיווץ או ההרפיה של הלב, כמו אי-ספיקת לב על רקע אוטם שריר הלב, קרדיומיופתיה אחרת או מחלת לב מסתמית, מתפתח גודש ריאתי בשל אי-ספיקתו של הלב לדחוף את הדם לפנים.
עודף הנוזלים בכלי הדם בריאה מוביל ליציאה שלהם אל רקמת הריאה ולבצקת ריאות, שאותה חשים קולטנים בריאה המשרים קוצר נשימה.
בנוסף, אי-התאמה בין האוורור הריאתי לזרימת הדם לריאה מחמירה את קוצר הנשימה במנגנון של היפוקסמיה.
מחלות של כלי הדם הריאתיים
תסחיף ריאתי ומחלות ראשוניות של כלי הדם בריאה, כגון יתר לחץ דם ריאתי ראשוני ודלקת של כלי הדם בריאה, גורמים לקוצר נשימה במנגנון של עלייה בלחץ הדם בעורק הריאה, אשר אותה חשים קולטנים בריאה המשרים קוצר נשימה.
בנוסף, במחלות אלה נפוצות גם נשימה מוגברת והיפוקסמיה.
פריקרדיטיס וטמפונדה לבבית מביאות לעלייה בלחצי הדם הריאתיים, שחשים אותה, כאמור, קולטנים בריאה המשרים קוצר נשימה.
במידה שיש הגבלה על יכולתו של שריר הלב להזרים דם, עלולה להתפתח חמצת לקטית, אשר אותה חשים מטבורצפטורים.
אנמיה קלה עד בינונית משרה קוצר נשימה במאמץ המתווך על ידי גירוי מטבורצפטורים.
בהשמנה מעורבים מספר מנגנונים של קוצר נשימה, לרבות עבודת נשימה מוגברת על רקע היענות נמוכה של דופן בית החזה.
באנשים עם כושר גופני ירוד מתפתח המטבוליזם האל-אווירני מוקדם, דבר שמפעיל את המטבורצפטורים והכמורצפטורים.
לעיתים מתפתח קוצר נשימה שאינו מוסבר על ידי בעיה רפואית קיימת, והדבר נקשר ברגישות גבוהה יותר להיפרקפניה.
הטיפול בקוצר נשימה מתמקד ראשית בטיפול בסיבה הגורמת לו.
אם הדבר אינו אפשרי, מתמקד הטיפול בהקלת חומרתו של קוצר הנשימה והשפעתו על איכות החיים.
הושבה בתנוחת חצובה עשויה להקל במעט על קוצר נשימה חריף.
במידה שרמת ריווי החמצן בדם נמוכה מ-90%, טיפול בהעשרת חמצן בצינור אף ("משקפיים") או במסכה מקל על חוויית הדחף לאוויר.
תוכניות שיקום נשימתי באנשים עם מחלת ריאות חסימתית כרונית משפרות את חוויית קוצר הנשימה ואת הסבילות למאמצים ומפחיתות שיעורי אשפוזים.
שיטות נוספות להקלה בקוצר נשימה כרוני נמצאות במחקר.
נהר הקוק (בתאית: แม่น้ำกก) הוא נהר הזורם בדרום-מזרח אסיה, העובר בתאילנד ובבורמה.
הנהר זורם מזרחה אל מעבר לגבול בין תאילנד לבין בורמה.
הנהר רחב ורדוד, והוא עובר בין הרים תלולים וערוצים צרים דבר ההופך אותו לקשה לגידולים.
מספר קילומטרים במורד ההר ליד צ'יאנג ראי הנהר הופך לאגם, משם הוא ממשיך עד לסכר ההשקיה.
סכר ההשקיה הוא סכר קטן עם 11 שערים על תוואי הנהר המספק מים להשקיית שדות האורז ממזרח לצ'יאנג ראי.
הסכר ממוקם ממזרח לגשר Hwy 1. בנוסף, מתוכנן סכר חדש בצד הבורמזי, כ-30 ק"מ מהגבול עם תאילנד.
כמו כן, נהר קוק הוא יובל של נהר המקונג.
קוצר נשימה לילי התקפי הוא מצב של התקפים חריפים של קוצר נשימה חמור ושיעול, אשר בדרך כלל מתרחשים בלילה ומעירים את האדם שחווה אותם משינה, על פי רוב כשעה עד שלוש שעות מעת שהאדם הלך לישון.
להבדיל מנשמת השכיבה המוקלת בישיבה זקופה, השיעול והצפצופים אצל חולים עם קוצר נשימה לילי התקפי נמשכים גם לאחר המעבר משכיבה לישיבה.
קוצר נשימה לילי התקפי יכול להיגרם בחלקו עקב דיכוי של מרכז הנשימה בגזע המוח בזמן השינה, דיכוי אשר יכול להפחית את לחץ החמצן בעורקים, במיוחד בחולים עם מחלות ריאה אינטרסטיציאליות והיענות ריאתית נמוכה.
בנוסף, מצב השכיבה המאוזן מביא למעבר של נוזלים ממחזור הדם הסיסטמי בבטן ובגפיים התחתונות אל מחזור הדם הריאתי, ובכך הוא מביא לקוצר נשימה.
אולם, בעוד שבאופן תקין לדבר אין השפעה של ממש, בחולים שהחדר השמאלי שלהם אינו דוחף מספיק דם בשל מחלה, ישנה ירידה משמעותית בקיבולת החיונית ובהיענות הריאתית, אשר מביאה בסופו של דבר לקוצר הנשימה.
כמו כן, בחולים עם אי-ספיקת לב מחזור הדם הריאתי ממילא גדוש בשל כישלונו של החדר השמאלי, והדבר מביא לבצקת ריאות.
קוצר רוחו של הלב הוא רומן מאת הסופר האוסטרי-יהודי שטפן צווייג, הנמנה עם קאנון יצירות המופת של הספרות הגרמנית.
זו הייתה יצירתו הבדיונית הארוכה ביותר של צווייג.
הרומן נחשב ליצירה פסיכולוגית מעמיקה שמשרטטת את לבטי הנפש האנושית ואת ההשפעה של רגשות כמו רחמים ואשמה על מערכות יחסים ועל גורלות אישיים.
הספר יצא לאור בשנת 1939 באמסטרדם בהוצאת Allert de Lange ובמקביל לכך בהוצאת Bermann-Fischer בסטוקהולם, שדאגו לפרסום ספרות שנאסרה על ידי הנאצים.
הרומן עובד בשנת 1946 לסרט קולנוע בידי הבמאי הבריטי מוריס אלווי , בשם "" (היזהרו מרחמים) בכיכובה של לילי פלמר.
בהקרנתו בארץ ב-1947 ניתן לו השם "רחמנות שנאתי".
הספר תורגם לעברית במספר מהדורות, ביניהן תרגום ניצה בן-ארי שיצא לאור בשנת 1986 בהוצאת זמורה ביתן ובמהדורה מחודשת בשנת 2007. קדמה לכך מהדורת תרגום לעברית של הרומן שכותרהּ "הישמר מן הרחמים".
מהדורה זו ראתה אור בשנת תש"ח בהוצאת מסדה בתרגומו של אליקים ויינברג, ושוב ב-1960.
הספר מתרחש באימפריה האוסטרו-הונגרית ערב מלחמת העולם הראשונה ומתמקד בסיפורו של הקצין הצעיר אנטון הופמילר.
הקצין מוזמן לאחוזתו של ההונגרי העשיר לאיוש קקשפאלבה, שם הוא פוגש בבתו הנכה אדית ומפתח חיבה חומלת אליה.
אדית מתאהבת בו, וכאשר מתפתחת תקווה להחלמתה, הופמילר מציע להינשא לה כשתחלים, בתקווה שההבטחה תדרבן אותה להתחיל בטיפול.
אולם, מחשש ללעג ובוז, הוא מתכחש להבטחה בפומבי, וכשאדית לומדת על כך, היא מתאבדת.
הלום אשמה, הופמילר מחליט להתגייס לצבא האוסטרי ערב מלחמת העולם הראשונה.
הספר בוחן את כוחם ההרסני של הרחמים ואת ההשלכות המוסריות והרגשיות של החלטותיו.
קוֹצוֹ שֶׁל יוּד הוא פואמה עברית רחבת-יריעה של יהודה ליב גורדון (יל"ג), שהתפרסמה בהמשכים בכתב העת "השחר" שבעריכת פרץ סמולנסקין בשנת תרל"ו (1876), ואחר-כך שוכללה על ידי המשורר וקיבלה את צורתה הסופית בחודש אב תרל"ח (1878).
שמה של הפואמה נגזר מהמסופר בעלילה, על רב שפסל גט, אותו השיגה אישה עגונה מבעלה, עקב האות י' שחסרה הייתה בשם הבעל.
בספרות העברית ידועה הפואמה כאחת המחאות הפואטיות החריפות כנגד השלטון הרבני על הקהילה וקיפוח זכויותיהן של נשים.
יל"ג עצמו התמקד יותר במלחמה בשלטון הרבנים בקהילה, ובשנת 1869 פרסם מאמר סאטירי בוטה ב"המליץ" בשם "בזכותן של הרבנים" שבו הוא מגן כביכול על הרבנים וטוען שאין להאשימם בכך שאינם עושים דבר לטובת העם, בעוד שהרבנים אינם יכולים להשיב מלחמה שערה מחמת ענוותנותם הגדולה.
לאחר הקדמה זו הוא מביא רשימה מכובדת של גאונים וחידושיהם ההלכתיים שלא תורמים לדעתו מאומה לרווחת העם, אלא מקשים עליה; כי אצלם, מסביר יל"ג, "מוטב שכל ישראל ונשיהם ובניהם וטפם יגוועו ברעב או יחזרו על הפתחים ואל יתבטל מנהג מן המנהגים ודקדוק מן הדקדוקים וקוץ מן הקוצים...".
שמואל פיינר גורס שיל"ג הקצין את גישת משה מנדלסון, אשר האמין שהרבנות תשתכנע בדרכי נועם לוותר מרצון על הסמכויות שלה.
"יל"ג פנה לדרך מיליטנטית של הוקעה מוחלטת של הרבנות".
כהמשך ישיר לרוח המאמר, שעורר סערה גדולה, החל יל"ג לעבוד באותה שנה על שירו "קוצו של יוד", אך בגלל אורכו (770 שורות) ומורכבותו, סיים אותו רק לאחר כשבע שנים.
במכתבו משנת תרל"א, אל ידידתו מרים מארקל-מוזסזון, הוא מספר לה על כתיבת השיר "קוצו של יוד", ומצטט את הבית הראשון, המתחיל במילים הידועות: "אשה עבריה מי ידע חייך...".
בסופו של דבר פורסם השיר במלואו לראשונה בשנת 1876 (תרל"ו), ב"השחר" - (ירחון בעריכת פרץ סמולנסקין), בשלוש החוברות האחרונות של השנה.
במהלך השנתיים הבאות שכלל יל"ג את הפואמה, ואף הוסיף לה שני בתים, עד להשלמתה.
"קוצו של יוד" היה רק אחד מהטקסטים הלוחמניים של יל"ג, קדמו לו: "אשקא דריספק", "ברבורים אבוסים", "ושמחת בחגך", "הקיצה עמי" ועוד; אך גם כיום זהו השיר המזוהה ביותר עם יל"ג.
שם הרב המתואר בשיר כמי שהחמיר ופסל את הגט, רב וָפְסִי הַכֻּזָרִי, היה למעשה אנגרמה של שם רבה של עיר מגורי יל"ג, שאוול (שאולאי), הרב יוסף זכריה שטרן (ריז"ש).
הלה היה רב מוכר, שנחשב לאחד מגדולי הרבנים בליטא, ובכתביו, כמו גם במאמריו בעיתונות, התפלמס הרבה עם המשכילים, בעיקר סביב סמכותם של חז"ל וביאור אגדות חז"ל.
זיהויו של ופסי הכוזרי כריז"ש תרם לכעס שעורר השיר בתכניו במחנה הדתי-חרדי.
יוסף קלוזנר עמד על כך שריז"ש דווקא לא היה מן המחמירים שבין הרבנים; לטענתו האיבה הגדולה שרחש יל"ג לרב, טמונה באחד ממכתבי התגובה הקשים למאמרו "בזכותן של רבנים".
יל"ג ייחס בטעות את מכתב התגובה לריז"ש.