tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הותקפו גם שיירות שיצאו מהעיר ליישובים היהודים בסביבותיה: (לגוש עציון ולגוש הצפוני נווה יעקב – עטרות), ובהן שיירת העשרה, שהובילה אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון ב-11 בדצמבר 1947, ועשרה מאנשיה נהרגו במארב.
המעבר לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה אשר שכנו בהר הצופים הותר אך ורק בשיירות חמושות.
אחת מהן (שיירת הדסה) הותקפה על ידי הכוחות הערביים ו-78 אנשיה נרצחו.
שיירות נוספות שיצאו מירושלים והותקפו:
שיירת עטרות, שיצאה ב-24 במרץ 1948 לעטרות.
שיירת נבי דניאל, שיצאה ב-27 במרץ 1948 לעזרת יישובי גוש עציון הנצור.
הכוחות הערביים חסמו את הדרך לירושלים עבור היהודים ואף הפסיקו את זרם המים אליה.
שיירות של משוריינים הצליחו לפרוץ לעיר במחיר דמים כבד ולהביא לה אספקה.
ב-31 במרץ 1948 נבלמה שיירת חולדה בניסיונה להעביר אספקה לירושלים וכוחות הפלמ"ח דיווחו לבן-גוריון, שהדרך לירושלים חסומה.
בן-גוריון הורה על הוצאתו לפועל של מבצע נחשון.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל ההגנה פקודת-אב לתוכנית שנקראה תוכנית ד', שהייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה במלחמת העצמאות.
התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב.
התוכנית כללה גם השתלטות על הדרך לירושלים ועל הכפרים הערבים הסמוכים.
מטרת מבצע נחשון הייתה פריצת הדרך לירושלים.
לצורך זה רוכז לראשונה כוח של מספר חטיבות שפעלו בתיאום במתכונת של צבא סדיר, כשהוא מצויד ברובים ומקלעים שהגיעו ערב המבצע במשלוח גדול מצ'כוסלובקיה.
במהלך המבצע הועברו שיירות מזון ואספקה לירושלים (אם כי הדרך לירושלים נחסמה שוב בהמשך, בהיעדר כוחות להחזקתה).
מבצע נחשון היה נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל.
בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח (1948) ומבצע מכבי, שנכשל, לכיבוש לטרון ולהרחבת הדרך לירושלים.
הכוחות העבריים כבשו שכונות וכפרים ערביים כמו ליפתא, קטמון, ודיר יאסין.
מכל יעדים אלה, רק כיבושו של מנזר סן סימון בקרב סן סימון הושג.
כיבוש זה אפשר להגנה ליצור רצף טריטוריאלי בין שכונות מרכז העיר ודרום ירושלים.
במבצע קלשון, שנערך עם צאת הבריטים מהארץ ב-14 במאי 1948 השתלטו הכוחות הישראלים על מתחמי השלטון הבריטי, לאחר שקיבלו מהבריטים את לוח הזמנים ליציאה ונערכו בהתאם.
כן נתפסו או נכבשו כנסיית נוטרדם (ירושלים), והשכונות המושבה האמריקאית, שייח' ג'ראח, טלביה, המושבה הגרמנית, בקעה, תלפיות והמושבה היוונית.
מבצע נחשון – המבצע החל בליל 5–6 באפריל 1948 והסתיים ב-16 באפריל.
מבצע הראל – המבצע התרחש בין 16 ל-21 באפריל, כהמשך למבצע נחשון.
מבצע יבוסי – בין 22 באפריל ו-4 במאי.
הלגיון הערבי, שחלק מיחידותיו היו תחת פיקוד בריטי, פעל בעוצמה רבה.
ב-12 במאי תקפו יחידות הלגיון בגוש עציון וכבשו אותו ב-13 במאי.
ב-14 במאי 1948, יום לפני סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, הועברו כל יחידות הלגיון דרך גשר אלנבי ועלו לכבוש את ירושלים.
הלגיון, בסיוע יחידות "האחים המוסלמים" שהגיעו ממצרים, תקפו בדרום ירושלים; ב-21 במאי הפגיזו את קיבוץ רמת רחל וכבשו אותו.
היישוב נהרס ורכושו נבזז על ידי ערבים מקומיים.
לאחר קרבות אחדים בהם עבר שטח הקיבוץ מיד ליד, הצליחו כוחות הפלמ"ח, ההגנה והאצ"ל לשוב ולכבוש את הקיבוץ ואף להבריח את כוחות הלגיון ממנזר מר אליאס שממנו הופגזה רמת רחל.
הכוחות הבריטים עזבו את העיר העתיקה ב-13 במאי.
אז הוחלט על פריצה אל הרובע היהודי של כוחות חטיבת הראל-פלמ"ח ועתודת החי"ש עציוני.
שני ניסיונות הפריצה בלילות 16–17 במאי נכשלו, תוך אבדות כבדות.
ב-19 במאי הצליח כוח של הפלמ"ח להיכנס דרך שער ציון אל הרובע היהודי ולהביא אספקה ותגבורת אל הרובע.
אולם למחרת השתלט הלגיון שוב על אזור שער ציון, והמצור על הרובע חודש.
ב-28 במאי, לאחר שרבים ממגיניו נפלו ותחמושתם אזלה, נכנעו תושבי הרובע והכוחות הלוחמים.
השבויים היהודים יצאו לשבי בירדן (ושוחררו לאחר חודשים אחדים וחזרו לישראל).
הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נכשל בניסיונותיו לכבוש את השכונות היהודיות בצפון ובמערב העיר, עקב בלימתו ב-20 עד 24 במאי בקרב אכסניית נוטרדאם (Notre-Dame de France), כיום נוטרדאם דה ז'רוזלם, על ידי כוחות ההגנה, בהם יחידה מפלוגת יהונתן.
כוחות הלגיון התקדמו לכיוון מערב ותקפו באזור גבעת הרדאר, מעלה החמישה וקרית ענבים, אך שם נהדפו על ידי לוחמי הגדוד הרביעי והשישי של חטיבת הראל-פלמ"ח.
הם הצליחו לתפוס את רכס לטרון וחסמו את הדרך לירושלים המערבית.
שלושה ניסיונות של צה"ל לכבוש את מתחם לטרון (מבצע בן נון א', מבצע בן נון ב' ומבצע יורם) נכשלו, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
כיבוש הכפרים בית ג'יז ובית סוסין ורכס הגבעות מדרום לרכס לטרון, איפשר סלילת דרך עוקפת, שנודעה בשם דרך בורמה, והביא לפריצת המצור הירדני על חלקה המערבי של ירושלים.
במקביל ל"דרך בורמה" הוקם "מפעל השילוח" אשר עקף את לטרון, איפשר הזרמת מים לירושלים הנצורה.
(הוא כלל קו צינורות עם שתי תחנות שאיבה, יצא מבריכה ליד חולדה והגיע עד לשער הגיא).
בקרבות עשרת הימים, 8–18 ביולי, פתח צה"ל בהתקפות על עמדות הלגיון הערבי ועל הצבא המצרי דרומית לירושלים.
יחידות גדנ"ע, בהן פלוגת יהונתן, כבשו את מצפה כרם, הכפר מלחה ועין כרם.
בהתקרב מועד ההפוגה השנייה נערכו שתי התקפות במאמץ לכבוש את העיר העתיקה במבצע קדם.
גדוד "בית חורון" תקף מכיוון הר ציון, אצ"ל ולח"י תקפו מכיוון השער החדש.
אולם הכוחות לא הצליחו לפרוץ את חומת העיר העתיקה ונסוגו.
במקביל תקפו כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון את אזור "שער מנדלבאום" במטרה לחדור לעיר החדשה.
התקפה זו נהדפה על ידי כוחות "עציוני", שזה עתה נסוגו מהר ציון.
בימי ההפוגה השנייה הגיע לישראל הרוזן ברנדוט, המתווך מטעם האו"ם.
הוא הציג תוכנית, שכללה בין היתר את החזרת הפליטים הערביים ובינאום ירושלים.
תוכנית ברנדוט נפלה עקב דחייתה על ידי ישראל מחד גיסא וסירוב מדינות ערב לפתוח במשא ומתן ישיר לשלום מאידך גיסא.
ב-2 באוגוסט 1948 הכריז שר הביטחון דוד בן-גוריון על שטח ירושלים וסביבותיה שתחת שליטת צה"ל כ"שטח מוחזק" ומינה את ד"ר דב יוסף למושל הצבאי של ירושלים.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט על ידי חוליה של אנשי הלח"י.
בתגובה הוציאה הממשלה את פקודת מניעת טרור, לח"י הוכרז כארגון טרור ורבים מאנשיו נעצרו.
הכפר ליפתא והשכונות רוממה ושיח' בדר היו האזורים הראשונים בירושלים שהחלו להתרוקן מתושביהם הערבים, במהלך החודשים דצמבר 1947 וינואר 1948. לאחר פיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, החלו הערבים תושבי שכונת קטמון האמידה לפנות את בתיהם.
לדעת בני מוריס, לבריחתם של בני המעמד העליון ומעמד הביניים מקרב ערביי ירושלים, תרם בין היתר הפחד מפני סכסוכים בין-ערביים, כתוצר לוואי של האלימות בין הערבים והיהודים, וזאת לאור אירועי המרד הערבי הגדול (1936–1939), אז השליטו חבורות לוחמים ערבים לא-סדירים טרור בקרב עירוניים עשירים וכפריים בני עמם.
ב-5 בפברואר הורה בן-גוריון למפקד ההגנה בירושלים, דוד שאלתיאל, לכבוש שכונות ערביות וליישב יהודים בשכונות שננטשו על ידי הערבים או שנכבשו מידיהם.
דוח בריטי מסר כי ב-12 בפברואר, לאחר שאשה יהודיה נורתה למוות בטלביה, עברה בשכונה משאית של ההגנה, שבאמצעות רמקול ציוותה על התושבים הערבים שנותרו בשכונה לעזוב.
המשאית ואנשיה נעצרו על ידי הבריטים, אולם הערבים התפנו מהשכונה.
במהלך ינואר 1948 יצאו משפחות ערביות רבות משכונות התפר מוסררה ושנלר ומן השכונות והכפרים בית צפאפה, אבו דיס, אל-עזריה (ביתניה) ובית סחור, ובשבועות הבאים התפנו משפחות נוספות מקטמון, משכונות התפר ומפרברים כפריים שונים של העיר.
ירושלים המערבית נעשתה עתה יהודית כולה, ואילו חלקיה המזרחיים, הערביים, התרוקנו מחלק מתושביהם.
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, לבין מפקד הלגיון הערבי, על פירוזו של הר הצופים.
הושג הסדר של מעבר שיירות אספקה למובלעת הר הצופים ולהחלפת משמרות השוטרים היהודיים (למעשה היו אלו חיילי צה"ל במדי משטרה) שהוצבו בהר.
כמו כן הוסכם על הפסקת כל פעולה צבאית, לרבות בניית ביצורים, צליפות והפגזות.
כל צד התחייב שלא להפריע לתנועת גייסות הצד שכנגד בתחומו הוא.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן
בעיפרון שבו שרטטו השניים את הגבולות על המפה נקבע שטחי הפקר לאורך הקו.
עיפרון של אחד הצדדים היה בצבע אדום ואילו העיפרון השני היה בצבע ירוק, ומכאן נטבע המושג "הקו הירוק".
עם זאת, לא ברור מי מבין הצדדים השתמש בעיפרון האדום ומי בעיפרון הירוק.
על פי ההסכם העיר העתיקה, השכונות שמצפון לה והר הזיתים, היו בתחום הירדני.
מערב העיר, וכן מובלעת על הר הצופים היו בתחום הישראלי.
אזור ארמון הנציב היה אזור מפורז ובו שכנו כוחות האו"ם.
בין שני חלקי העיר היה מעבר בשער מנדלבאום.
במשך 19 שנות השלטון הירדני במזרח ירושלים נמנעה גישה של ישראלים לעיר העתיקה, להר הבית, לכותל המערבי ולהר הזיתים, ואף הוגבלה גישת יהודים שאינם ישראלים לאגן הקדוש.
זאת תוך הפרה של הסכם שביתת הנשק.
פרוזדור ירושלים הצר הוליך מהשפלה ומישור החוף לבירה.
כיוון שהעיר הייתה מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ראו בה אור העיתונים העצמאיים "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).
המערכה והמצור על ירושלים היו מהנושאים המדוברים בציבוריות הישראלית ובדיפלומטיה של מדינת ישראל הצעירה; וכך למשל, נקראה אוניית מעפילים "ירושלים הנצורה".
המערכה והמצור תוארו בספרות העברית וזכו למחקרים היסטוריים אחדים.
אתר הזיכרון חאן שער הגיא מנציח את המערכה ואת הלוחמים בדרך אל העיר.
בקריסטלוגרפיה המערכת הגבישית הטריקלינית או המערכת התלת-נטייתית היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
מערכת גבישית מוגדרת על ידי שלושה וקטורים או גם צירים (a, b ו-c) והזוויות ביניהם (α, β, ו-γ), כאשר כל זווית נמדדת במישור הניצב לציר והיא הזווית בין שני הצירים הנגדיים לאות, למשל α היא הזווית בין b ל-c.
במערכת הטריקלינית כל שלושת הווקטורים הם באורך שונה (a ≠ b ≠ c) בדומה למערכת הגבישית האורתורומבית, אבל בשונה ממנה אף זווית ביניהם אינה זווית ישרה (90° ≠ α, β, γ).
הסריג הטריקליני הוא הסריג בעל הסימטריות המועטה ביותר מבין 14 סריגי בראבה.
לסריג יש את מינימום הסימטריה שיש לכל הסריגים: נקודות היפוך לכל נקודה בסריג ושבע נקודות נוספות לכל נקודת סריג: באמצע המקצועות והפאות, ובנקודות המרכז.
זהו סוג הסריג היחיד שאין בו מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני).
במערכת הגבישית הטריקלינית כלולות שתי חבורות סימטריות נקודתיות בלבד.
לחבורה אחת יש מרכז סימטריה בלבד, ולחבורה השנייה אין סימטריה בכלל.
החבורה הראשונה מכונה טריקלינית רגילה או גם טריקלינית-פינקואידית, והשנייה טריקלנית המיהדרליתאו גם טריקלנית-פדיאלית, הטבלה הבאה מפרטת את שתי החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
שםהרמן-מוגןשנפליסטריקליני רגיל או גם טריקליני-פינקואידי Ci (סימון נוסף הוא גם S2)טריקליני המיהדרלי או גם טריקליני פדיאלי1 C1
לכל חבורה נקודתית מוגדרת רק חבורת סימטריות מרחבית אחת.
הקו מעל ל-1 בסימון הרמן-מוגן () בא לציין קיום של מרכז סימטריה.
הערך 1 בא לציין שנדרש סיבוב מלא של הגביש על מנת לחזור על מקצוע או פאה.
חוסר הסימטריה אין פירושו שמערכת זו היא אמורפית, כלומר חסרת סדר.
האטומים בגביש יכולים להתיישב במקומות מסוימים בלבד ובמקרה של גבישים טריקליניים מקומות אלו אינם מסודרים בצורה סימטרית, אבל לגביש יש מבנה מסודר.
דוגמאות למינרלים השייכים למערכת הטריקלינית הרגילה () כוללות את הפלגיוקלז, המיקרוקלין, הרודוניט, הטורקיז, הוולאסטוניט והאמבליגוניט.
בסך הכל יש כ-250 מינרלים המשתייכים למערכת זו.
דוגמאות למינרלים השייכים למערכת הטריקלינית ההמיהדרלית כוללות את האפיסטיבליט, הקאוליניט והלאוקופניט.
בסך הכל יש כ-50 מינרלים המשתייכים למערכת זו.
בקריסטלוגרפיה, הַמַּעֲרֶכֶת הַגְּבִישִׁית הָאוֹרְתוֹרוֹמְבִּית היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
במערכת האורתורומבית כל שלושת הווקטורים הם באורך שונה (a ≠ b ≠ c) אבל הזווית ביניהם היא זווית ישרה
בסריג האורתורומבי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה.
במערכת הגבישית האורתורומבית כלולים שלוש חבורות סימטריות נקודתיות, ארבעה סריגי בראבה ו-59 חבורות סימטריות מרחביות.
ארבעת סריגי בראבה הכלולים במערכת הגבישית האורתורומבית הם: אורתורומבי פשוט, אורתורומבי ממורכז בסיס, אורתורומבי ממורכז גוף ואורתורומבי ממורכז פאה כפי שמופיע בשרטוט להלן:
אורתורומבי פשוט אורתורומביממורכז בסיס אורתורומביממורכז גוף אורתורומביממורכז פאה
שלוש החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית האורתורומבית הן:
החבורה האורתורומבית הדיפירמידלית - החבורה הסימטרית ביותר.
חבורה זו מאופיינת על ידי שלושה צירי סיבוב (שהם גם הצירים של המערכת, a, b ו-c) והם גם משמשים כישרים בנקודות החיתוך בין שני מישורי סימטריה הניצבים זה לזה.
אם קיימים כל שלושת מישורי הסימטריה אזי המפגש ביניהם יוצר את הצירים ואת מרכז הסימטריה.
בהפשטה רבה אפשר לתאר חבורה זו כתיבה.
חבורה זו מכילה מספר רב מאוד של מינרלים והיא קבוצת המינרלים השנייה בגודלה.
החבורה האורתורומבית הפירמידלית – חבורה זו מאופיינת על ידי שני מישורי סימטריה וציר סיבוב אחד בלבד.
ציר זה משמש כישר החותך את מפגש שני מישורי הסימטריה.
צורת הגבישים המשתייכים לחבורה זו היא המימורפית, כלומר לשני קצות הגביש תהיה צורה שונה.
החבורה האורתורומבית הדיספנואידלית - בחבורה זו יש שלושה צירי סיבוב הניצבים זה לזה, אבל אין מישורי סימטריה.
צורת הגביש דמוית שתי יתדות צמודות כאשר פאות היתדון בנויות ממשולשים שוני צלעות.
הטבלה הבאה מפרטת את שלוש החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
שםהרמן-מוגןשנפליסדוגמהאורתורומבי דיפירמידליD2hקבוצת האוליבין, אנדלוזיט, אנהידריט, ארגוניט, גופרית, טופז, אנסטטיטאורתורומבי פירמידלי C2vהמימורפיט, נתרוליטאורתורומבי דיספנואידליD2אפסומיט
בקריסטלוגרפיה המערכת הגבישית המונוקלינית או המערכת החד-נטייתית היא מערכת גבישית שהגבישים שבה הם בעלי יחידה בסיסית שאורכה, רוחבה ועובייה שונים זה מזה.
במערכת המונוקלינית כל שלושת הווקטורים הם באורך שונה (a ≠ b ≠ c), בדומה למערכת הגבישית האורתורומבית, אבל בשונה ממנה שתיים משלוש הזוויות שביניהם בלבד הן זוויות ישרות.
הפאון הנוצר במצב זה הוא מקבילון.
זוהי המערכת הגבישית הנפוצה ביותר, שליש מכלל המינרלים שייך למערכת זו.
בסריג המונוקליני ייתכן ציר סימטריה אחד בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), ומישור סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) אחד.
במערכת הגבישית המונוקלינית כלולים 13 חבורות סימטריות מרחביות, שני סריגי בראבה ושלוש חבורות סימטריות נקודתיות.
שני סריגי בראבה הכלולים במערכת הגבישית המונוקלינית הם: מונוקליני פשוט, ומונוקליני ממורכז בסיס כפי שמופיע בשרטוט להלן:
שלוש החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית המונוקלינית הן:
החבורה המונוקלינית הרגילה - החבורה הסימטרית ביותר.
חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד (שהוא גם אחד מצירי המערכת), ומישור סימטריה אחד המאונך לציר הסיבוב.
חבורה זו מכילה כ-1,100 מינרלים, והיא חבורת הסימטריות הנקודתית המכילה את המספר הרב ביותר של מינרלים.
החבורה המונוקלינית ההמימורפית – חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד בלבד.
חבורה זו מכילה 70 מינרלים, ובנוסף מתגבשים בתצורה זו תרכובות אורגניות כדוגמת סוכרוז וחומצה טרטרית.
החבורה המונוקלינית ההמיהדרלית - בחבורה זו יש מישור סימטריה אחד בלבד.
גביש בחבורה זו זה מסתיים בצורה דמוית כיפה.
חבורה זו מכילה 40 מינרלים.
שםהרמן-מוגןשנפליסחבורות סימטריה מרחביותדוגמהמונוקליני רגילC2h גבס, אורתוקלז, נציץמונוקליני המימורפי C2 האלוטריציטמונוקליני המיהדרליC1h אנטיגוריט
בקריסטלוגרפיה, המערכת הגבישית הטטרגונלית היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
מערכת גבישית מוגדרת על ידי שלושה וקטורים או צירים (a, b ו-c) והזוויות ביניהם (α, β, ו-γ), כאשר כל זווית נמדדת במישור הניצב לציר והיא הזווית בין שני הצירים הנגדיים לאות, למשל α היא הזווית בין b ל-c.
במערכת הטטרגונלית שני צירים הם באורך שווה ולכן מסמנים את שניהם באותה אות (a) או שאחד מסומן כ-a, והשני מסומן כ-a', והציר השלישי שונה מהם באורכו (a ≠ c).
הזווית בין כל הווקטורים היא זווית ישרה (90° = α, β, γ).
הפאון הבסיסי של מערכת זו הוא לכן התיבה הריבועית, כאשר הכיוון הכללי של הגביש נקבע על ידי הציר השלישי (c) ולכן מתייחסים אליו כאל הציר הראשי.
בטבע המערכת הטטרגונלית היא המערכת הנדירה ביותר מבין שבע המערכות הגבישיות, כלומר מספר המינרלים השייכים למערכת זו הוא הקטן ביותר.
לעיתים יש לגבישים של מינרלים המשתייכים למערכת הטטרגונלית צורה של פסאודו קובייה או של פסאודו תמניון, צורות השייכות למערכת הגבישית האיזומטרית.
דבר זה נובע מכך שהגביש לא צמח מספיק מהר או מספיק לאט לאורך הציר הראשי.
בסריג הטטרגונלי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 90° (ארבע פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) או בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה.
במערכת הגבישית הטטרגונלית כלולים 68 חבורות סימטריות מרחביות (המספר הגבוה ביותר מבין כל המערכות הגבישיות), שני סריגי בראבה ושבע חבורות סימטריות נקודתיות.
שני סריגי בראבה הכלולים במערכת הגבישית הטטרגונלית הם: טטרגונלי פשוט, וטטרגונלי ממורכז גוף, כפי שמופיע בשרטוט להלן:
שבע החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית הטטרגונלית הן:
החבורה הדיטטרגונלית דיפירמידלית - החבורה הסימטרית ביותר במערכת הטטרגונלית.
חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 90° (ארבע פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) על הציר העיקרי (c), ארבעה צירי סיבוב של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה): הצירים a ו-a' ושני צירים החוצים את הזוויות ביניהם.
חמישה מישורי סימטריה הניצבים לאחד הצירים, ומרכז סימטריה.
החבורה הדיטטרגונלית פירמידלית – חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 90°, וארבעה מישורי סימטריה.
החבורה הטטרגונלית דיפירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 90°, ומישור סימטריה המאונך לציר הסיבוב.
החבורה הטטרגונלית פירמידלית – כמו החבורה הטטרגונלית דיפירמידלית מאופיינת חבורה זו על ידי ציר סיבוב אחד של 90°.
בשתי החבורה מסתיים צד אחד בפירמידה, ההבדל ביניהן שבחבורה הדיפירמידלית הפירמידה משוקפת גם בצידו השני של הגביש.
בעוד שצורת הגבישים המשתייכים לחבורה הטטרגונלית פירמידלית היא המימורפית, כלומר לשני קצות הגביש תהיה צורה שונה.
החבורה הטטרגונולית סקלנוהדרלית - חבורה זו מאופיינית על ידי ציר סיבוב היפוך אחד של 90°, שני צירי סיבוב של 180° ושני מישורי סימטריה.
לסקלוהדרון הטטרגונלי יש שמונה פאות (ארבע זוגות).
הגבישים של מינרלים מחבורה זו הם בצורת יתד ונראים כמו גבישים אורתורומביים.
החבורה הטטרגונלית הדיספנואידלית - בחבורה זו יש ציר סיבוב היפוך אחד של 90°, אבל אין מישורי סימטריה.
צורת הגביש דמוית שתי יתדות צמודות כאשר פאות הדיספנואיד בנויות ממשולשים שוני צלעות.
החבורה הטטרגונלית טרפזואידית – בחבורה זו יש ציר סיבוב אחד של 90°, ושני צירי סיבוב של 180°, כולם ניצבים זה לזה.
הגבישים יכולים להיות ימניים או שמאליים, כלומר הם אננטיומורפיים.
הטבלה הבאה מפרטת את שבע החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
שםהרמן-מוגןשנפליסדוגמהדיטטרגונלי דיפירמידליD4hרוטיל, זירקוןדיטטרגונלי פירמידליC4vדיאבוליטטטרגונלי דיפירמידליC4hוזוביאניטטטרגונלי פירמידליC4וולפוניטטטרגונלי סקלנוהדרליD2dכלקופיריטטטרגונלי דיספנואידליS4כהניטטטרגונלי טרפזואידיD4קריסטובליט
בקריסטלוגרפיה המערכת הגבישית הטריגונלית או גם המערכת הגבישית המשולשת היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
הכיוון הכללי של הגביש נקבע על ידי הציר השלישי (c), ולכן מתייחסים אליו כאל הציר הראשי.
הגדרות אלו זהות להגדרות המערכת הגבישית ההקסגונלית, ואכן יש הכוללים את המערכת הטריגונלית כתת-מחלקה בתוך המערכת ההקסגונלית, אבל ההבדל ביניהם הוא באלמנטים של הסימטריה.
בעוד שבמערכת הטריגונלית צירי הסימטריה הם בזווית של 120°, כלומר שלוש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה, במערכת ההקסגונלית צירי הסימטריה הם בזווית של 60°, כלומר שש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה.
בסריג הטריגונלי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 120° (שלוש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) או בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה.
במערכת הגבישית הטריגונלית כלולים 25 חבורות סימטריות מרחביות, סריג בראבה אחד וחמש חבורות סימטריות נקודתיות.
סריג בראבה הכלול במערכת הגבישית הטריגונלית הוא טריגונלי פשוט.
בסריג בראבה כל הצירים הם באורך שווה ( a = b = c) והזוויות ביניהם שוות, אבל שונות מ-90°, כלומר צורת הפאון היא של מעוינון, או בלועזית רומבוהדרון, כפי שמופיע בשרטוט להלן.
לכן יש גם המכנים את המערכת הגבישית הטריגונלית בשם המערכת הגבישית הרומבוהדרלית.
חמש החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית הטריגונלית הן:
החבורה הטריגונלית פירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי אלמנט סימטריה אחד בלבד, ציר סיבוב אחד של 120°.
החבורה הרומבוהדרלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 120°, ומרכז סימטריה.
החבורה הטריגונלית טרפזוהדרלית – חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 90°, ושלושה צירי סיבוב של 180°.
החבורה הדיטריגונלית פירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 120°, ושלושה מישורי סימטריה שכל אחד מהם מקביל לציר העיקרי.
צורת הגבישים המשתייכים לחבורה זו היא המימורפית.
החבורה הקסגונלית סקלנוהדרלית - החבורה הסימטרית ביותר במערכת הטריגונלית.
חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 120° (שלוש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) על הציר העיקרי (c), שלושה צירי סיבוב של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה).
שלושה מישורי סימטריה הניצבים לאחד מצירי הסימטריה של 180°, ומרכז סימטריה.
הטבלה הבאה מפרטת את חמש החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
שםהרמן-מוגןשנפליסדוגמהטריגונלי פירמידליC3גרטוניטרומבוהדרליC3iדולומיט (מינרל), אילמניטטריגונלי טרפזוהדרליD3קוורץ, טלורדיטריגונלי פירמידליC3vטורמליןהקסגונלי סקלנוהדרליD3dקלציט, אנטימון, קורונדום
בקריסטלוגרפיה המערכת הגבישית ההקסגונלית או גם המערכת הגבישית המשושה היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
מערכת גבישית מוגדרת בדרך כלל על ידי שלושה וקטורים או גם צירים (a, b ו-c) והזוויות ביניהם (α, β, ו-γ), כאשר כל זווית נמדדת במישור הניצב לציר, והיא הזווית בין שני הצירים הנגדיים לאות.
למשל, α היא הזווית בין b ל-c.
אבל את המערכת ההקסגונלית נוהגים לתאר על ידי ארבעה צירים, שלושה מתוכם הם באורך שווה ומצויים באותו מישור והם מסומנים כ-a1, a2 ו- a3, כאשר הציר הרביעי c שונה מהם באורכו (קצר או ארוך מהם).
הגדרות אלו זהות להגדרות המערכת הגבישית הטריגונלית, ואכן יש הכוללים את המערכת הטריגונלית כתת-מחלקה בתוך המערכת ההקסגונלית, אבל ההבדל ביניהם הוא באלמנטים של הסימטריה.
בסריג ההקסגונלי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 60° (שש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) או בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה.
במערכת הגבישית ההקסגונלית כלולים 27 חבורות סימטריות מרחביות, סריג בראבה אחד ושבע חבורות סימטריות נקודתיות.
סריג בראבה הכלול במערכת הגבישית ההקסגונלית הוא הקסגונלי פשוט, כפי שמופיע בשרטוט להלן.
שבע החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית ההקסגונלית הן:
החבורה ההקסגונלית פירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי אלמנט סימטריה אחד בלבד, ציר סיבוב אחד של 60°.
החבורה הטריגונלית דיפירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 60° ומישור סימטריה מאונך לציר הסיבוב.
החבורה ההקסגונלית דיפירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 60°, מישור סימטריה מאונך לציר הסיבוב ומרכז סימטריה.
החבורה ההקסגונלית טרפזוהדרלית – חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 60°, ושישה צירי סיבוב של 180°.
החבורה הדיהקסגונלית פירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 60°, ושישה מישורי סימטריה.
החבורה הדיטריגונלית דיפירמידלית - חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב היפוך אחד של 60°, שלושה צירי סיבוב של 180° וארבעה מישורי סימטריה, כל אחד מאונך לאחד מצירי הסיבוב.
החבורה הדיהקסגונלית דיפירמידלית - החבורה הסימטרית ביותר במערכת ההקסגונלית.
חבורה זו מאופיינת על ידי ציר סיבוב אחד של 60°, שישה צירי סיבוב של 180° המאונכים לציר הראשי, שבעה מישורי סימטריה, ומרכז סימטריה.
זוהי אחת החבורות המורכבות ביותר, והמינרלים המתגבשים בחבורה זו כדוגמת הבריל, האבץ ואפילו הקרח יוצרים גבישים סימטריים מרהיבים.
שםהרמן-מוגןשנפליסדוגמההקסגונלי פירמידליC6נפליןטריגונלי דיפירמידליC3hמינרלים נדירים כדוגמת הלורליטהקסגונלי דיפירמידליC6hאפטיטהקסגונלי טרפזוהדרליD6קלסיליטדיהקסגונלי פירמידליC6vזינקיטדיטריגונלי דיפירמידליD3hבניטואיטדיהקסגונלי דיפירמידליD6hבריל
בקריסטלוגרפיה, המערכת הגבישית הקובייתית או המערכת הגבישית האיזומטרית היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
במערכת הקובייתית שלושת הצירים הם באורך שווה ולכן מסמנים את שלושתם באותה אות (a) או שאחד מסומן כ-a1, השני מסומן כ-a2, והציר השלישי ב-a3. הזווית בין כל הווקטורים היא זווית ישרה (90° = α, β, γ).
הפאון הבסיסי של מערכת זו הוא לכן הקובייה, ומכאן שם המערכת.
המערכת הקובייתית היא המערכת הסימטרית ביותר מבין שבע המערכות הגבישיות, והיא שונה מהמערכות האחרות בכמה מאפיינים.
גבישים השייכים למערכת זו אינם גורמים לקיטוב אור העובר דרכם, בדומה לחומרים אמורפיים כדוגמת זכוכית.
בניגוד למערכות הגבישיות האחרות, שלושת הצירים העיקריים, אף שהם משמשים כאלמנטים של סימטריה, אינם צירי הסימטריה העיקריים, ודבר אחרון, כל צורות הגבישים הקובייתיים הן צורות סגורות ייחודיות למערכת הקובייתית.
במערכת הגבישית האיזומטרית כלולים 36 חבורות סימטריות מרחביות, שלושה סריגי בראבה וחמש חבורות סימטריות נקודתיות.
שלושת סריגי בראבה הכלולים במערכת הגבישית האיזומטרית הם: קובייתי פשוט, קובייתי ממורכז גוף וקובייתי ממורכז פאה, כפי שמופיע בשרטוט להלן:
קובייתי פשוט (CP) קובייתיממורכז גוף (BCC) קובייתיממורכז פאה (FCC)
חמש החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית הקובייתית הן:
החבורה הטטרטואידלית – חבורה זו מאופיינת על ידי ארבעה צירי סיבוב של 120° (שלוש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), ושלושה צירי סיבוב של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה).
החבורה הדיפלואידלית – חבורה זו מאופיינת על ידי ארבעה צירי סיבוב של 120°, שלושה צירי סיבוב של 180°, שלושה מישורי סימטריה ומרכז סימטריה.
החבורה הגירודיאלית – חבורה זו מאופיינת על ידי שלושה צירי סיבוב של 90° (ארבע פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), ארבעה צירי סיבוב של 120° ושישה צירי סיבוב של 180°.
החבורה ההקסטטרהדרלית – חבורה זו מאופיינית על ידי שלושה צירי סיבוב היפוך של 90°, ארבעה צירי סיבוב של 120° ושישה מישורי סימטריה.
החבורה ההקסאוקטהדרלית – החבורה הסימטרית ביותר במערכת הקובייתית.
חבורה זו מאופיינת על ידי שלושה צירי סיבוב של 90°, ארבעה צירי סיבוב של 120°, שישה צירי סיבוב של 180°, תשעה מישורי סימטריה ומרכז סימטריה.
הצורות האופייניות לחבורה זו הם: קובייה, תמניון, דודקהדרון, טרפזוהדרון, ונדיר יותר טריסאוקטהדרון, טטראהקסדרון והקסאוקטהדרון.
המערכה על נגבה הייתה שורה של קרבות במהלך מלחמת העצמאות, בהם עמד קיבוץ נגבה מול התקפות עזות של חיל המשלוח המצרי (1948), אשר ניסה לשווא לכבשו.
בקרבות להגנת הקיבוץ השתתפו, פרט ללוחמים תושבי הקיבוץ, כוחות של חטיבת גבעתי (תש"ח) וחטיבת הנגב.
עיקר הקרבות נערכו בתקופה של כחודשיים, מעת פלישת הצבא המצרי באמצע מאי 1948, עד וכולל קרבות עשרת הימים ביולי אותה שנה.
פעמיים במהלך אותה תקופה, ב-2 ביוני וב-12 ביולי, הסתער הצבא המצרי על נגבה.
האיום על נגבה הוסר סופית עם כיבוש משטרת עיראק סווידאן, על ידי כוחות צה"ל, ב-9 בנובמבר 1948. סיפור עמידתו של הקיבוץ נחשב לאחת מפרשיות הגבורה של ישראל באותה המלחמה.
קיבוץ השומר הצעיר נגבה עלה על הקרקע ב-12 ביולי 1939, במסגרת התיישבות חומה ומגדל.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין 'גבעת גנים' של חברי השומר הצעיר מפולין, אליו הצטרפו החברים הפולנים של גרעין 'שמיר' שרוב חבריו עלו מרומניה.
היישוב הוקם בסיוע חברי קיבוץ גבעת ברנר.
בעת הקמתה הייתה נגבה הנקודה היהודית הדרומית ביותר בכל ארץ ישראל, למעט סדום.
בתחילה נקראה הנקודה בית עפה על שם הכפר הערבי הסמוך, או 'גבעת גנים' כשם הגרעין המייסד, ולאחר כשנה הוסב שמו ל'נגבה' כדי לסמל את השאיפה להתיישבות יהודית בנגב.
החלטת החלוקה הותירה את הקיבוץ בתחומי המדינה היהודית.
הקיבוץ נבנה על גבעה נמוכה, המוקפת בערוצים וברכסים, נמוכים אף הם, במרחק של כשמונה ק"מ מזרחה למג'דל, היא אשקלון של היום, כ-1,800 מטר צפונית לכביש מג'דל- אל-פאלוג'ה (קריית גת)-חברון (כיום כביש 35).
הקיבוץ שכן כשני ק"מ מזרחה לדרך הפנימית לנגב (כיום כביש 232).
צפונה מערבה לצומת שבין שני כבישים אלה (כיום צומת גבעתי, להלן: הצומת), נמצאה משטרת עיראק סווידאן (כיום מצודת יואב), המרוחקת כ-1,700 מ' מן הקיבוץ.
מזרחה למשטרה, ודרומה מזרחה לקיבוץ, שכן כפר ערבי בעל אותו שם.
כשני ק"מ מזרחה לקיבוץ שכן הכפר הערבי בית עפא, וצפונה לו, כשני ק"מ מצפון מזרח לקיבוץ, שכן הכפר הערבי עיבדיס.
על הצומת חלשו מספר גבעות, אשר נודעו במהלך המלחמה כמשלטים: ממערב לצומת, מצפון ומדרום, נמצאות גבעות אשר כונו משלט הצומת הצפוני והדרומי, בהתאמה.
מצפון מזרח לצומת נמצא משלט 113 והמשכו, כק"מ ממזרח, משלט 100. בין 113, מעט מזרחה ל-113, לבין 100 עבר שביל המוליך מהצומת לג'וליס.
מצפון לאלה, כשני ק"מ צפונה לנגבה וכ-1,500 מערבה לעיבדיס, נמצא משלט 105.
נגבה, לצד גת וגלאון, היו היישובים היהודיים היחידים הפזורים לאורכו של ציר הרוחב האסטרטגי מג'דל -עיראק אל-מנשייה (קריית גת) - חברון.
מיקומה של נגבה היווה, מנקודת ראות מצרית, איום מתמיד על ציר זה והביא לניסיונות נמרצים לכבשה (ר' להלן).
הצבא המצרי פלש לישראל, ביום הראשון לעצמאותה, בשתי זרועות.
האחת, במקביל לחוף הים התיכון, נעצרה מעט מצפון לאיסדוד.
השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה דרך אל-פאלוג'ה (בימינו קריית גת), להר חברון.
אגב כך, ניתקה זרוע זו את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומה.
הכוחות המצריים אשר פלשו לארץ מנו שתי חטיבות סדירות, כולל ארטילריה ושריון.
אלה הסתייעו בשלוש טייסות קרב.
כל חטיבת חי"ר מצרית הכילה שישה גדודים, כל גדוד הכיל חמש פלוגות מהן ארבע רגלים ואחת מסייעת.
נוסף לכך, לכל גדוד מצרי הייתה מחלקת תותחים נגד טנקים שש ליטראות.
כמו כן הכילה הפלוגה המסייעת שלושה עשר נושאי ברן.
לרשות ההגנה, ואחר כך צה"ל, היו במרחבי הנגב והדרום שתי חטיבות, אשר השתתפו בקרבות על נגבה.
חטיבת גבעתי, האחראית למרחב שמצפון לכביש מג'דל-פאלוג'ה.
נגבה הייתה בתחום אחריותו של גדוד 53 של 'גבעתי'.
חטיבת הנגב, האחראית למרחב שמדרום לאותו כביש.
בקיבוץ עצמו היו 70 חברי קיבוץ, אשר קיבלו אימון טוב יחסית, וחלקם עברו קורסים מקצועיים שונים במסגרת 'ההגנה'.
הקיבוץ תוגבר ב-66 לוחמי גבעתי.
ב-25 במאי 1948, הגיעה תגבורת של 30 לוחמים נוספים, ובכך עלה מספר הלוחמים ל-166 איש.
שרשרת של 13 עמדות הקיפה את הקיבוץ.
עמדות אלה היו מיועדות לארבעה עד שישה לוחמים כל אחת.
בשטח הקיבוץ נחפרו תעלות קשר שחיברו את כל המוצבים, את הבונקרים, מחסני התחמושת, המירפאה, המיפקדה וכן התחברו אל כל שוחות השועל והחפירות בקיבוץ.
בכל עמדה היה מכשיר טלפון שדה EE-8. במקלט המטה הייתה מרכזייה שחיברה את כל העמדות ושלטה על הקשר ביניהן.
מצבת הנשק של המגינים כללה: שני מקלעים כבדים בזה, ולה 16,000 כדורים ו-בראונינג "0.5, 14 מקלעים מסוג מ.ג.
34, שלוש מרגמות שלושה אינץ' עם 50 פצצות לכל מרגמה, שלוש מרגמות שני אינץ', פיא"ט, 142 רובי מאוזר צ'כיים, 20 תת-מקלעים, וכן רימונים ובקבוקי תבערה.
סביב גדרות הקיבוץ נטמנו ארבעה שדות מוקשים ותשע חגורות מוקשים, במספר כולל של כ-2,200 מוקשים.
היו אלה מוקשים נגד רכב וסוגים שונים של מוקשים נגד אדם: מוקשי נעל, מוקשים קופצים 47 (שרפנלים) ומוקשים מאולתרים.
שדות מוקשים אלה נפרסו לכיוון צפון מזרח למשלט עיבדיס, לדרום עד לקרבת משטרת עיראק סווידאן, למערב עד לגבעה 113 ובמזרח עד לשדות בית עפה.
בשל מיקומה, שימשה נגבה נקודת יציאה לשיירות לנגב, וכן כנקודת יציאה לכוחות 'ההגנה' בצאתם למבצעים שונים בדרום.
בלילה שבין 11 ו-12 במאי 1948 עזבו הבריטים את משטרת עיראק סווידאן, ומסרו אותה לערבים, כמנהגם למסור נקודות מפתח למי שנראה כשולט בשטח.
בלילה שבין 17 ל-18 במאי יצאו מנגבה כוחות 'גבעתי' אשר תקפו, ללא הצלחה, את משטרת עיראק סווידאן.
המצרים, מצדם, הפציצו את הקיבוץ באמצעות מטוסים.
ניסיון נוסף נעשה יומיים לאחר מכן: ב-19 במאי 1948 הוחדרו בהחבא מבעוד לילה לנגבה כוחות 'גבעתי' כהכנה למתקפה על משטרת עיראק סווידאן.
ב-21 לחודש חידשו המצרים את ההפצצה.
אחת הפצצות, שהוטלה על ידי מטוסי וסטלנד לייסנדר, פגעה בריכוז של לוחמים והרגה את מפקד נגבה, יצחק דובנו ('יואב') וארבעה מחיילי גדוד 53. את מקומו של דובנו מילא יעקב (קובה) וילן.
כן התקדם כוח מצרי לעבר הקיבוץ, אולם הכוח לא הסתער.
ב-22 במאי שוב התקדם כוח מצרי אל הקיבוץ, תוך המטרת אש עזה, אולם גם בפעם הזו לא נערכה הסתערות.
ב-2 ביוני 1948, נצפו כוחות מצריים נעים אל נגבה מן הגבעה עליה ניצבת משטרת עיראק סווידאן ומן הכפר עיראק סווידאן.
בו זמנית נצפתה תנועה של העברת תותחים נגד טנקים בבית עפה לעמדות שהוכנו מראש במרחק של כ-100 מטר לפנים.
בעוד הרגלים מתקדמים לכיוון נגבה, החלו מטוסי ספיטפייר להטיל פצצות שבחלקן הגדול התפוצצו מחוץ לגדרות המשק.
לאחר כשבע דקות הופיעו שני מטוסי דקוטה שהטילו אף הם פצצות, שרובן לא פגע בתחומי המשק.
כאשר המפציצים עזבו את שמי נגבה, החלה הפגזה של תותחי 25 ליטראות משתי סוללות שהיו מוצבות האחת ליד מג'דל והשנייה בשדה התעופה של אל פאלוג'ה.
אחרי גישושים ותיקוני ירי, הצליחה אחת הסוללות לפגוע במגדל המים.
ההפגזה נמשכה כעשרים וחמש דקות וחדלה משום שהכוחות הרגליים המצריים התקרבו למרחק של 800–900 מטר מגדרות נגבה.
בשלב זה, החלו לנוע לכיוון נגבה כוחות שריון שמנו כתשעה טנקים, ארבעה מהם המשיכו לכיוון גבעה 113 ושם נשארו.
יתר חמשת הטנקים התקדמו לכיוון נגבה ושלושה מהם המשיכו לכיוון בית עפה, אפשרו לשריוניות שירדו מהכפר עיראק סוידאן לעבור אותם ונעצרו במרחק של כ-1,100 מטר מזרחית לעמדה מספר 10 (בפינה הדרומית מזרחית של הקיבוץ).
כל השריוניות התקדמו עד למרחק של כ-800 מטר.
בשלב זה החלו שתי המרגמות של המגינים לטווח על קבוצות השריוניות ונושאי הברן ואף פגעו בחלקן.
תוך תנועתם, עלו שני טנקים על מוקשים במרחק של כ-1,200 מטר דרומית לגדר ומיד הגיעו שני טנקים מהמצודה וגררו אותם.
מפקדי העמדות הורו לנצור אש עד אשר יגיעו הרגלים המצריים למרחק של אש יעילה (כ-400–500 מטר), על מנת לחסוך בתחמושת.
כל השריוניות ירו כאחת אש רצופה.
תותחי שש הליטראות בבית עפה ירו אף הם ברצף לכיוון המבנים והעמדות של המגינים.
התוקפים הרגלים המצריים המשיכו לנוע והגיעו לטווח הירי של המגינים.
אש נפתחה עליהם והכריחה אותם לתפוס מחסה.
קרב זה נמשך כארבע שעות, ובמהלכו הגיעו חלק מהתוקפים קרוב לגדרות.
לעזרתם של המגינים באה יחידת ג'יפים של חיות הנגב מחטיבת הנגב, תחת פיקודו של ישראל כרמי.
הם פתחו באש על המצרים מאגפם.
נוסף להם תותח שדה 25 ליטראות שהוצב בכפר ורבורג.
בשעות אחר הצהריים המצרים החלו לסגת.
מספר אבדות המצרים אינו ידוע, אולם נצפו תשעה אמבולנסים ומספר משאיות אשר עסקו באיסוף הנפגעים.
אבדות המגינים היו: שבעה הרוגים וכ-30 פצועים.
יום לפני תום ההפוגה הראשונה, שעמדה לפוג ב-9 ביולי, הפרו המצרים את הפסקת האש ותקפו מספר משלטים שהוחזקו בידי צה"ל, כבשום ופנו לשלב הבא בנסיונותיהם להתקדם צפונה.
בכך נפתחו קרבות עשרת הימים בדרום.
ב-8 ביולי 1948 החלה מתקפה מצרית משולבת על בית דראס, משלט עיבדיס ומשלטי ג'וליס.
מקרבות אלה ומפי שבויים נודע למגינים כי צפויה התקפה על נגבה, אשר הייתה בכוננות גבוהה מאז 8 ביולי.
ב-12 ביולי (יום השנה התשיעי להקמת הקיבוץ) בשעה 06:25, החלה לנחות על נגבה הרעשת תותחים ומרגמות מעשרות קנים.
מיד עם סיומה הופיעו שתי טייסות מפציצים מצריים מעל שמי נגבה.
האחת, טייסת מטוסי "דקוטה" והשנייה מטוסי "וסטלנד לייסנדר".
הדקוטות הטילו את מטענן שנפל חלקו בתוך שטח הקיבוץ וחלקו מחוצה לו.
מטוסי הלייזנדר הטילו מטען של כ-20 פצצות רסק ותבערה שפגעו במדויק בתחומי המשק וגרמו מיד לשרפות באזורים שונים של הקיבוץ.
מבנים בערו וקרסו וביניהם הרפת וגן החיות של הילדים.
עמדה בערה ולוחמיה עמלו לכבות את הלהבות.
דקות ספורות מתום ההפצצה הגיעו ארבעה מטוסי ספיטפייר והטילו מטען של שמונה פצצות של 50 קילוגרם.
התצפיתן שעל מגדל המים דיווח על יחידות גדולות של שריון יורדות בכיוון נגבה ממצודת עיראק סויידאן, מהכפר הסמוך לה ומגבעה 113, מאחוריהן נעו גדודי רגלים.
יחידות השריון כללו כ-20 טנקים רובם קלים ומיושנים עם תותחי 2 ליטראות.
בין הטנקים התוקפים היו שני טנקים מסוג מטילדה עם תותחי 40 מ"מ ושני טנקים בינוניים מסוג M13/40 חמושים בתותחי 47 מ"מ.
בו זמנית חזרה טייסת הספיטפיירים והחלה בהפצצת הקיבוץ.
כעשר דקות לאחר מכן החלה התקדמות של שריוניות ונושאי ברן תוך כדי פליטת אש חזקה מתותחים ומכונות ירייה.
תוך כ-20 דקות התקרבו יחידות הרגלים לטווח ירי האש של המגינים.
כולם פתחו באש רובים, גם המגינים וגם התוקפים.
ארבע שריוניות עלו על מוקשים והתפוצצו.
שניים מהם נגררו מיד למצודה המצרית.
טנק שלישי מסוג M13/40 עלה על מוקש כ-80 מטר מדרום לגדר, ונעצר לאחר שהמוקש קרע את השרשרת שלו.
עשרות לוחמים מצריים נראו נפגעים מירי המגינים ומפגיעות המוקשים.
טנק מצרי אחר הגיע לגדר, לפתע הסתובב לאחור והחל לנוע דרומה לכיוון המצודה, ללא סיבה ברורה.
אחריו פנו ונסוגו שאר הטנקים, השריוניות והחיילים.
אחר הצהריים ניסו המצרים לתקוף שוב.
אולם גם הפעם הצליחו המגינים להודפם, תוך גרימת אבדות כבדות בשורותיהם.
עשרות פצועים מצריים נלקחו על ידי חבריהם לכיוון המצודה.
כן גררו המצרים כלי רכב משוריינים שנפגעו.
הקרב הסתיים בשעת בין הערביים לאחר כתשע שעות של לחימה.
אבדות המגינים: חמישה הרוגים וארבעים וחמישה פצועים.
אבדות המצרים אינן ידועות, אך היו גדולות יותר.
אחרי 12 ביולי 1948, המצרים לא עשו ניסיונות נוספים לכבוש את נגבה, וכללית, משלב זה והלאה נקטו בגישה פסיבית.
האיום על נגבה הוסר סופית עם כיבוש משטרת עיראק סווידאן, על ידי כוחות צה"ל, ב-9 בנובמבר 1948.
המערכה על הגבולות הייתה סדרה של ארבעה קרבות אשר התרחשו באזור לורן והארדנים במזרח צרפת ובדרום בלגיה בין התאריכים 14–24 באוגוסט 1914, מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בקרבות אלה לחמו כוחות גרמניים נגד כוחות צרפתיים, בריטיים ובלגיים לאורכה של החזית המערבית.
הכוחות הלוחמים במערכה זו כללו כ-1,300,000 חיילים מכל צד והיו הביטוי בשטח של יישום תוכנית שליפן הגרמנית ו"תוכנית 17" הצרפתית.
הפסדי הכוחות הצרפתיים וכישלון ההתקפה הצרפתית בהתאם לתוכנית 17 גרמו לנסיגה עמוקה שלהם לצורך ארגון מחדש ביחד עם כוחות בריטיים קטנים על נהר מארן וסביב ורדן.
ההתקדמות הגרמנית עוכבה על ידי תנועת הארמייה החמישית הצרפתית (גנרל שארל לנרזאק) לכיוון צפון-מערב כדי ליירט אותם ונוכחות חיל המשלוח הבריטי (BEF) בשמאל הצרפתי.
הכוחות הצרפתיים-בריטים נהדפו על ידי הגרמנים, שהצליחו לפלוש לצפון צרפת.
פעולות העורף הצרפתיות והבריטיות עיכבו את הגרמנים, ואפשרו לצרפתים להעביר כוחות מהגבול המזרחי למערב כדי להגן על פריז, שהגיעו לשיא ב.
סיכום המערכה על הגבולות בחודש הראשון למלחמה הותיר את צרפת עם 260,000 נפגעים כאשר 140,000 מתוכם נפגעו בארבעת ימי הלחימה העיקריים של המערכה על הגבולות.
התכנון הצבאי הבלגי הניח שמעצמות אחרות יסייעו לצבא הבלגי לסלק פולשים וברית רשמית בין צרפת לבריטניה לא התגבשה על ידי פלישה גרמנית פוטנציאלית, למרות ההסכמה האנגלו-צרפתית (1904).
הבלגים העריכו כי היחס הבריטי לארצם השתנה וכי בלגיה נחשבת כמדינת חסות בריטית.
מטה כללי הוקם בשנת 1910 אך ראש המטה הכללי של הצבא, לוטננט גנרל הארי יונגבלוט פרש ב-30 ביוני 1912 ולא הוחלף על ידי לוטננט גנרל שבלייה דה סלייר דה מורנוויל עד למאי 1914. מורנוויל תכנן את ריכוז הצבא ופגש את פקידי הרכבת הבלגית ב-29 ביולי.
הצבא הבלגי אמור היה להתאסף במרכז בלגיה, מול היער הלאומי של בלגיה, מוכן להתמודד עם פלישה מכל גבול, בעוד שהעמדה המבוצרת של ליאז' והעמדה המבוצרת של נאמור נותרו כדי להבטיח את הגבולות.
עם הגיוס הפך המלך למפקד העליון ובחר היכן יתרכז הצבא.
על רקע השיבוש של תוכנית החימוש החדשה, חיילים בלגים לא מאורגנים ולא מאומנים בצורה גרועה ייהנו מעמדה מרכזית לעיכוב מגע עם פולש, אבל הם יזדקקו גם לביצורים להגנה, שהיו על הגבול.
אסכולה אחרת רצתה לחזור לפריסה על הגבול, בהתאם לתיאוריות הצרפתיות על המתקפה.
התוכניות הבלגיות הפכו לפשרה, שבה התרכז צבא השדה מאחורי נהר גטה, עם שתי דיוויזיות קדימה בליאז' ובנאמור.
אלפרד פון שליפן, ראש המטה הכללי הגרמני הקיסרי (Oberste Heeresleitung, OHL) בין השנים 1891–1906, הגה תוכניות לקרב מכריע נגד הצבא הצרפתי בגרמניה, בלגיה או צרפת.
Aufmarsch I West הייתה תוכנית מגירה למלחמה צרפתית-גרמנית, שבה צרפת (בשל נחיתותה בכוח אדם) תהיה במגננה וגרמניה תתקוף בפלישה לבלגיה בין אנטוורפן לנאמור כדי להתקדם דרומה ולפרוץ את האזור ההגנתי ורדן-מארן-פריז.
לאחר מכן היו הצבאות הגרמניים אמורים לעצור עד שניתן יהיה לתקן מסילות ברזל ולצבור אספקה למבצע התקפי שני.
הלמוט פון מולטקה הצעיר ירש את שליפן ב-1906 והשתכנע שמלחמה צרפתית-גרמנית מבודדת בלתי אפשרית ושכוחות איטלקיים ואוסטרו-הונגרים לא יהיו זמינים להגן על הגבול הצרפתי-גרמני כפי שתוכנן.
Aufmarsch I בוטל אך בשנת 1914 ניסה מולטקה ליישם את האסטרטגיה ההתקפית של Aufmarsch I על תוכנית הפריסה Aufmarsch II למלחמה דו-חזיתית,
הכוח הגרמני העיקרי ניסה לעקוב אחרי Aufmarsch I כדי לכתר את הארמיות הצרפתיות משמאל (מצפון) וללחוץ אותם בחזרה מעבר הנהרות מז, אן, סום, אואז, מארן וסן, ללא יכולת לסגת למרכז צרפת.
מולטקה קיווה שהצרפתים יושמדו או שהתמרון מצפון יצור תנאים לניצחון במרכז או בלורן, על הגבול המשותף.
לפי תוכנית XVII, הצבא הצרפתי בזמן השלום היה אמור להקים חמש ארמיות שדה של כ-2,000,000 איש, עם קבוצות של דיוויזיות מילואים המוצמדות לכל ארמייה ועם קבוצת דיוויזיות מילואים באגף הדרומי והצפוני.
הארמיות היו אמורים להתרכז מול הגבול הגרמני סביב אפינאל, ננסי וורדן-מזייר, עם ארמיית עתודה סביב סנט מנו וקומרסי.
מאז 1871, התפתחות הרכבות נתנה למטה הכללי הצרפתי שישה עשר קווים לעבר הגבול הגרמני לעומת שלושה עשר קווים שעמדו לרשות הצבא הגרמני; הצרפתים יכלו לחכות עד שהכוונות הגרמניות יתבררו.
הפריסה הצרפתית נועדה להיות מוכנה למתקפה גרמנית בלורן או דרך בלגיה.
היה צפוי שהגרמנים ישתמשו בכוחות מילואים אבל גם שצבא גרמני גדול יגויס על הגבול עם רוסיה, וישאיר את הצבא במערב עם מספיק כוחות רק כדי להתקדם דרך בלגיה דרומית לנהרות המז והסמבר.
המודיעין הצרפתי השיג תרגיל מפה של המטה הכללי הגרמני של 1905, שבו הכוחות הגרמניים לא יצאו צפונה יותר מנאמור והניחו שתוכניות מצור על מבצרים בלגיים הם אמצעי הגנה נגד הצבא הבלגי.
צפויה התקפה גרמנית מדרום מזרח בלגיה לכיוון מזייר והתקפה אפשרית מלורן לעבר ורדן, ננסי וסן-דייה.
התוכנית הייתה אבולוציה של תוכנית XVI וקבעה יותר אפשרות של מתקפה גרמנית דרך בלגיה.
הארמיות הראשונה, השנייה והשלישית היו אמורות להתרכז בין אפינאל וורדן מול אלזס ולורן, הארמייה החמישית הייתה אמורה להתאסף ממונמי לסדאן ומזייר.
הארמייה הרביעית הייתה אמורה להיעצר, ממערב לוורדן, מוכנה לנוע מזרחה כדי לתקוף את האגף הדרומי של פלישה גרמנית דרך בלגיה או דרומה כנגד האגף הצפוני של מתקפה דרך לורן.
לא נקבעו הוראות רשמיות למבצעים משולבים עם חיל המשלוח הבריטי (BEF) אך נעשו הסדרים משותפים ובשנת 1911, במהלך המשבר המרוקאי השני, נאמר לצרפתים כי ניתן לצפות כי שש דיוויזיות יפעלו סביב מובאז'.
בחצות הלילה ב-31 ביולי/1 באוגוסט שלחה ממשלת גרמניה אולטימטום לרוסיה והכריזה על מצב מלחמה במהלך היום; הממשלה העות'מאנית הורתה על גיוס והבורסה של לונדון נסגרה.
ב-1 באוגוסט הורתה ממשלת בריטניה על גיוס הצי, ממשלת גרמניה הורתה על גיוס כללי והכריזה מלחמה על רוסיה.
פעולות איבה החלו בגבול פולין; ממשלת צרפת הורתה על התגייסות כללית ולמחרת שלחה ממשלת גרמניה אולטימטום לבלגיה בדרישה למעבר חופשי, כאשר חיילים גרמנים חצו את גבול לוקסמבורג.
פעולות צבאיות החלו על גבול צרפת, ליבאו הופגזה על ידי סיירת קלה גרמנית SMS אאוגסבורג וממשלת בריטניה הבטיחה הגנה ימית לחופי צרפת.
ב-3 באוגוסט, ממשלת בלגיה סירבה לדרישות הגרמניות וממשלת בריטניה הבטיחה תמיכה צבאית לבלגיה אם גרמניה תפלוש אליה.
גרמניה הכריזה מלחמה על צרפת, ממשלת בריטניה הורתה על גיוס כללי ואיטליה הכריזה על נייטרליות.
ב-4 באוגוסט שלחה ממשלת בריטניה אולטימטום לגרמניה והכריזה מלחמה בחצות ב-4/5 באוגוסט, שעון מרכז אירופה.
בלגיה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה וגרמניה הכריזה מלחמה על בלגיה.
כוחות גרמנים חצו את הגבול הבלגי ותקפו את ליאז'.
ז'וזף ז'ופר, שהיה המפקד העליון של הצבא הצרפתי מאז 1911 ושר המלחמה, אדולף מסימי, נפגשו ב-1 באוגוסט, כדי להסכים שהניהול הצבאי של המלחמה צריך להיות באחריותו הבלעדית של המפקד העליון.
ב-2 באוגוסט, כשפלוגות קטנות של חיילים גרמנים חצו את הגבול הצרפתי, מסימי אמר לז'ופר שיש לו את החופש להורות לחיילים צרפתיים לעבור את הגבול הגרמני אך לא את הגבול הבלגי.
ז'ופר שלח פקודות אזהרה לכוחות הסיור הסמוכים לגבול, ודרשו מהקורפוס ה-7 להתכונן להתקדם לכיוון מולהאוזן (מילוז) מצפון-מזרח לבלפור ולקורפוס ה-20 כדי להתכונן להתחיל במתקפה לעבר ננסי.
ברגע שהגיעו ידיעות על כניסת כוחות גרמנים ללוקסמבורג, קיבלה הארמייה הרביעית הוראה לנוע בין הארמיות השלישית והחמישית, מוכנה לתקוף מצפון לוורדן.
פעולות לתוך בלגיה נאסרו, כדי למנוע מהגרמנים אמתלה עד 4 באוגוסט, אז היה ברור שכוחות גרמנים כבר הפרו את הגבול הבלגי.
כדי לציית לברית הצרפתית-רוסית, הורה ז'ופר על פלישה לאלזס-לורן ב-14 באוגוסט, למרות שצפה למתקפה גרמנית דרך בלגיה.
ב-8 באוגוסט הורתה הוראה כללית מס' 1 לארמייה החמישית לתפוס עמדה משמאל לארמייה הרביעית, מוכנה לתקוף את האגף הדרומי של הכוח הגרמני המתקדם ממזייר ומוזון, דרך השטח הקשה שביניהם.
כל ארבעת הקורפוסים כיסו את החזית הזו עד 12 באוגוסט, אז אפשר ז'ופר לגנרל שארל לנרזאק להעביר את הקורפוס ה-1 צפונה לגבעת כדי להתנגד לניסיון גרמני פוטנציאלי לחצות את המז בין ז'יבה לנמור 35 ק"מ (22 מייל) צפונה יותר, מה שהרחיב את חזית הארמייה עד 80 ק"מ (50 מייל).
משנודע ללנרזאק על גודל הכוח הגרמני בבלגיה הוא רצה לתגבר את האגף השמאלי על ידי מעבר לנאמור, אולם ז'ופר סירב לאפשר את הרחבת חזית הארמייה ל-110 ק"מ (68 מייל) והורה ללנרזאק להשאיר את הארמייה בעמדה מרכזית ליד מזייר, מוכן להתנגד למתקפה גרמנית ממוזון לנמור.
ב-14 באוגוסט נפגשו ז'ופר ולנרזאק, אך ז'ופר חשב שרק כמה פלוגות פרשים וחי"ר גרמניות חצו את המז.
עם מעבר ה-BEF למובז' והירסון, פריסה מחדש של הארמייה החמישית תשבש את פריסת הארמיות האחרות.
ב-14 באוגוסט דו"ח מודיעיני חדש הראה שמונה קורפוסים גרמניים בין לוקסמבורג לליאז' ועד למחרת אפשר ז'ופר את המעבר של הארמייה החמישית צפונה, לפעול מעבר למז.
הקורפוס ה-11 הועבר לארמייה הרביעית והקורפוס ה-18 הועבר מהארמייה השלישית לארמייה החמישית, שנעשתה אחראית על הגנת מובז'.
ז'ופר החל לפטר מפקדים בתחילת אוגוסט, החל ממפקד הקורפוס ה-7 בונו ועד ה-6 בספטמבר סילק שני מפקדי ארמיות, עשרה מפקדי קורפוסים ו-38 מפקדי דיוויזיות, על ידי העברתם ללימוז'.
הקורפוס ה-7 בדרום תוגבר בשתי דיוויזיות, דיוויזיית פרשים וקבוצת דיוויזיות המילואים הראשונה.
השם של הקורפוס שונה לארמיית אלזס, כדי להקל על הארמייה הראשונה מהדאגה לגבי אלזס במהלך המבצעים בלורן.
שני קורפוסים הוצאו מהארמייה השנייה והפכו לעתודה אסטרטגית.
ז'ופר פגש את סר ג'ון פרנץ' ב-16 באוגוסט ונודע שהבריטים יכולים להיות מוכנים עד ה-24 באוגוסט, ז'ופר גם ארגן דיוויזיות טריטוריאליות לכסות את האזור ממובז' עד דנקרק.
המצור הגרמני על מבצרי לייז' הסתיים ב-16 באוגוסט והארמיות הראשונה והשנייה עם 12 קורפוסים והארמייה השלישית עם 4 קורפוסים החלו להתקדם מאחורי מסכי פרשים.
ב-18 באוגוסט הורה ז'ופר לארמייה החמישית להתכונן למתקפה גרמנית בשתי גדות המז או לפגוש כוח קטן בגדה הצפונית.
הארמייה החמישית החלה לנוע לכיוון נאמור, במפגש של נהרות המז והסמבר ב-19 באוגוסט, מה שדרש צעדה של 100 ק"מ (62 מייל) על ידי יחידות מסוימות.
ב-5 באוגוסט, הורה ז'ופר על מתקפה של הקורפוס ה-7, באגף הימני של הארמייה הראשונה, להתחיל לנוע ב-7 באוגוסט לעבר מילהאוזן.
הלכידה של סדר הכוחות של הארמייה השנייה ב-7 באוגוסט, שכנע את ז'ופר שכוחם של הכוחות הגרמניים על האגפים הותיר את המרכז חלש ופגיע למתקפה לעבר נפשאטו וארלון.
ב-8 באוגוסט פרסם ז'ופר הוראה כללית מס' 1, שהכילה את כוונתו האסטרטגית, שהייתה להשמיד את הצבא הגרמני במקום לכבוש קרקע.
המתקפה אל אלזס וזו של הארמיות הראשונה והשנייה ללורן, תצמיד כוחות גרמנים ותמשוך תגבורות, שכן המתקפה העיקרית צפונה יותר תפגע במרכז הגרמני ותאגף את הכוחות הגרמניים בבלגיה מדרום.
ז'ופר ציפה שההתקפה על המרכז הגרמני תיתקל בהתנגדות מועטה.
הארמיות הראשונה והשנייה יתקדמו מדרום לשטח המבוצר הגרמני ממץ-טיונוויל, כאשר קבוצת המילואים הרביעית תשמור על האגף הצפוני ליד הירסון, כדי לצפות בפער שימה ולהסיט מתקפה גרמנית מצפון או מזרח.
האסטרטגיה הניחה שהכוח הגרמני העיקרי יתפרס סביב לוקסמבורג וממץ-טיונוויל, עם כוחות קטנים יותר בבלגיה.
ב-9 באוגוסט, דו"ח מודיעיני הראה כי היה קורפוס גרמני פעיל אחד ליד פרייבורג קרוב לגבול שווייץ, שלושה ליד שטרסבורג, ארבעה בלוקסמבורג מצפון לטיונוויל ושישה מליאז' בבלגיה, לכיוון הקצה הצפוני של לוקסמבורג, מה שהותיר חמישה קורפוסים לא ממוקמים.
המטה הכללי הצרפתי הסיק שהם נמצאים בין מץ-טיונוויל ללוקסמבורג, מוכנים להתקדם לכיוון סדאן או מזייר.
ז'ופר קבע את ה-14 באוגוסט כתאריך שבו הארמיות הראשונה והשנייה אמורות לפלוש ללורן בין טול לאפינאל, מדרום לאזור המבוצר הגרמני של מץ-טיונוויל.
הארמייה הראשונה הייתה אמורה לתקוף בדרום עם ארבעה קורפוסים, לעבר סרבורג 60 ק"מ (37 מייל) מזרחית לננסי ודונון, 25 ק"מ (16 מייל) דרומית לזארבורג.
מעברים בהרי הווז' מדרום לדונון היו אמורים להיתפס לפני תחילת ההתקדמות העיקרית.
הארמייה השנייה הייתה אמורה לתקוף לכיוון מוראנז' 45 ק"מ (28 מייל) צפונית-מזרחית לננסי, כששני קורפוסים מצפון לארמייה הראשונה ושלושה מתקדמים ברציפות מאחורי האגף השמאלי של הקורפוס דרומה, כדי להתמודד עם מתקפה גרמנית ממץ.
המתקפה הצרפתית הייתה מסובכת על ידי התפצלות שתי הארמיות תוך כדי התקדמות, בשטח קשה במיוחד בדרום, בסופו של דבר רוחב החזיתות המשולבות היה 150 ק"מ (93 מייל).
התקדמות הארמיות הראשונה והשנייה נועדה למשוך כוחות גרמניים לכיוון דרום, בעוד שתמרון צרפתי התרחש בבלגיה ובלוקסמבורג, כדי להבקיע נקודת תורפה בפריסה הגרמנית ולאחר מכן להשמיד את הצבאות הגרמניים העיקריים.
חדשות לפיהן כוחות גרמנים תקפו לעבר גשרי המז דרומית לנאמור, הביאו את ז'ופר לצפות למתקפה גרמנית ממזייר לז'יבה, 40 ק"מ (25 מייל) צפונה יותר, שנועדה לכתר את האגף הצפוני של צרפת וכוח נוסף לנסות לחצות את המז ממונמי לסדאן.
ב-12 באוגוסט, התיר ז'ופר ללנרזאק להזיז את הקורפוס הראשון מערבה לדינאן שעל המז וב-15 באוגוסט, ז'ופר הורה לחלק הארי של הארמייה החמישית לנוע צפון-מערבה מאחורי הסמבר.
לא היה צפוי לחצות כוח גרמני גדול מצפון למוז, מה שגרם למטה הכללי הצרפתי להיות בטוח שהמרכז הגרמני חלש מהצפוי.
ב-18 באוגוסט הנחה ז'ופר את הארמיות השלישית, הרביעית והחמישית, יחד עם הבלגים והבריטים, לתקוף את הצבאות הגרמניים סביב טיונוויל ולוקסמבורג, שם חשבו שהתאספו 13–15 קורפוסים גרמניים.
הארמיות השלישית והרביעית היו אמורות להביס את הכוחות הגרמניים בין טיונוויל לבסטון, כשהם תקפו מערבה לכיוון מונמי וסדאן.
הארמייה החמישית הייתה אמורה ליירט כוחות גרמנים המתקדמים לעבר ז'יבה ולאחר מכן הייתה אמורה הארמייה הרביעית לפנות צפונה ולתקוף את הצלע הדרומי של הצבאות הגרמניים.
הארמיות השלישית והרביעית יביסו באופן מכריע את הארמיות הגרמניות העיקריות במערב ולשם כך נוספו שני קורפוסים נוספים לארבעה בארמייה הרביעית, שנלקחו מהארמיות באגפים.
המתקפה הצרפתית הראשונה של המלחמה, המכונה קרב מילוז, החלה ב-7 באוגוסט.
ז'ופר הנחה את הארמיות הראשונה והשנייה להפעיל כמה שיותר דיוויזיות גרמניות כדי לסייע לכוחות הצרפתיים הפועלים צפונה יותר.
הקורפוס ה-7 הצרפתי עם הדיוויזיות ה-14 וה-41, בפיקודו של הגנרל בונו, התקדם מבלפור למילוז ולקולמר 35 ק"מ (22 מייל) לצפון-מזרח.
הצרפתים כבשו במהירות את עיירת הגבול אלטקירך 15 ק"מ (9.3 מייל) דרומית למילוז עם התקפת כידונים.
ב-8 באוגוסט המשיך בונו בזהירות את ההתקדמות וכבש את מילוז, זמן קצר לאחר שחיל המצב הגרמני שלה עזב את העיר.
מפקד הארמייה הראשונה גנרל אוגוסט דובאי העדיף להתחפר ולהשלים את הגיוס הצבאי אך ז'ופר הורה על המשך ההתקדמות.
עם הגעתם של שני קורפוסים של הארמייה הגרמנית השביעית משטרסבורג, פתחו הגרמנים במתקפת נגד בבוקר ה-9 באוגוסט, בסרנה הסמוכה.
מילוז נכבשה מחדש ב-10 באוגוסט ובונו נסוג לכיוון בלפור כדי להימלט מכיתור גרמני.
גנרל פול פו הועמד לפיקוד על ארמייה חדשה, ארמיית אלזס ובונו, מפקד הקורפוס ה-7, הודח על ידי ז'ופר.
הקורפוס ה-7 תוגבר עם הדיוויזיה ה-44, דיוויזיית המילואים ה-55, דיוויזיית הפרשים ה-8 והקבוצה הראשונה של דיוויזיות המילואים (דיוויזיות המילואים 58, 63 ו-66) כדי לפלוש מחדש לאלזס ב-14 באוגוסט, כחלק מהמתקפה הגדולה יותר של הארמיות הראשונה והשנייה ללורן, שמשכה את רוב הארמייה הגרמנית השביעית צפונה.
ארמיית אלזס החלה במתקפה חדשה נגד ארבע חטיבות לנדווהר, הקורפוס ה-7 התקדם מבלפור כששתי דיוויזיות מימין עוברות דרך דנמארי, בראש עמק האיל.
באגף השמאלי התקדמו שתי דיוויזיות בשיתוף פעולה עם גדודי שאסרים, שנכנסו לעמק פכט ב-12 באוגוסט.
בערב ה-14 באוגוסט, ת'אן נתפסה והחיילים המתקדמים ביותר עברו אל מעבר לפרברי ת'אן, סרנה ודנמארי בפאתי המערביים של העיר עד ה-16 באוגוסט.
ב-18 באוגוסט, הקורפוס ה-7 תקף את מילוז וכבש את אלטקירך באגף הדרום-מזרחי כשהאגף הצפוני התקדם לעבר קולמר ונויף-ברייזך.
המגינים הגרמנים נאלצו לסגת משטח גבוה ממערב למילוז בשתי גדות הדולר ולתוך פרברי מילוז, שם התרחש קרב מבית לבית.
הרחובות והבתים של דורנך נתפסו באופן שיטתי ועד הערב של ה-19 באוגוסט הצרפתים כבשו את העיר מחדש.
לאחר שדרסו, הגרמנים נסוגו בחיפזון דרך יער הארדט כדי להימנע מכיתור, וחצו את הריין תוך שהם נרדפו על ידי הצרפתים, ונסוגו לאנסיסהיים, 20 ק"מ (12 מייל) צפונה.
הצרפתים תפסו 24 תותחים, 3,000 שבויים וכמויות נכבדות של ציוד.
עם כיבוש גשרי הריין והעמקים המובילים למישור, השיגה ארמיית אלזס את השליטה באלזס העליונה.
הצרפתים ייצבו את הקרקע שנכבשה והתכוננו להמשך ההתקפה, אך ב-23 באוגוסט הוקפאו ההכנות, כאשר הגיעו ידיעות על התבוסות בלורן ובבלגיה; במקום זאת נסוגו הצרפתים וייצבו את הרכס מעבר לאזור המבוצר של בלפור.
ב-26 באוגוסט נסוגו הצרפתים ממילוז לקו בר-הגנה יותר ליד אלטקירך, כדי לספק תגבורת לארמיות הצרפתיות הקרובות יותר לפריז.
ארמיית אלזס פורקה והקורפוס ה-7 הועבר לסום.
דיוויזיית הפרשים ה-8 צורפה לארמייה הראשונה ושתי דיוויזיות נוספות נשלחו מאוחר יותר.
קרב האלן (הלן בהולנדית) היה קרב פרשים בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
האלן הייתה עיירת שוק קטנה לאורך ציר ההתקדמות העיקרי של הצבא הקיסרי הגרמני וסיפקה נקודת מעבר טובה מעל נהר הגטה.
הקרב התרחש ב-12 באוגוסט בין הכוחות הגרמניים, בראשות גאורג פון דר מרוויץ לבין הכוחות הבלגים בפיקודו של לאון דה ויטה.
מהנדסים בלגים פוצצו את הגשר מעל הגטה אבל המבנה קרס רק בחלקו והגרמנים העבירו כ-1,000 חיילים מעליו למרכז האלן.
קו ההגנה הבלגי הראשי היה ממערב להאלן בשטח שהעניק רק ראייה חסומה לתוקף.