tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על כך מערערת ההיסטוריונית הילרי ל' רובינשטיין שקובעת שהיו עוד הפגנות נגד ליל הבדולח באוסטרליה, ש"אינן זכורות על ידי הקהילה היהודית האוסטרלית כיום" בהשוואה למעשיו של קופר.
רובינשטיין קובעת שהמקור לשבחים על מחאתו של קופר הם "גזענות הפוכה של השמאל" אך השקפה זו אינה לוקחת בחשבון את שלילת הזכויות של ילידים אוסטרלים שבאותו זמן לא יכלו להצביע.
הקונסוליה הגרמנית לא קיבלה את העתירה, אבל אלף טרנר, נכדו של קופר, הגיש לקונסוליה העתק 79 שנים מאוחר יותר.
בשנת 2018 ארגנו חברי הקהילה היהודית הוויקטוריאנית טיול ב-6 בדצמבר "לזכר ויליאם קופר וכדי לשחזר את הצעדה שהוביל לקונסוליה הגרמנית במלבורן ב-6 בדצמבר 1938".
קופר השיג מעט מהמטרות שהציב לעצמו.
החריג היחיד היה יצירת יום ראשון של האבוריג'ינים, שנצפה בכנסיות ברחבי אוסטרליה משנת 1940. היום זהו שבוע NAIDOC.
רבות מיוזמותיו זכו להכרה לאחר מותו.
השפעתו התרחבה לדור הבא של הפעילים האבוריג'ינים באמצעות אחיינו ובן חסותו דאגלס ניקולס, חבר מייסד של המועצה הפדרלית לקידום האבוריג'ינים ותושבי מצר טורס, שהשיג שיתוף פעולה לשינוי אלמנטים גזעניים בחוקה האוסטרלית באמצעות משאל.
קמפיין זה נחל הצלחה והביא למשאל העם באוסטרליה ב-1967, שבו 90.77% מהאוסטרלים הצביעו בעד הכללת האוסטרלים האבוריג'ינים בספירות מפקד האוכלוסין וכדי לאפשר לממשלה הפדרלית לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים.
ניתן לייחס את קיומה של קומרגונג'ה (Cummeragunja) קהילה אבוריג'ינית בפיקוח מועצת קרקע מקומית, לעבודתו של קופר.
עצומה של מלוגה שעליה חתם קופר ובה תמך בשנותיו הראשונות הביאה לכך שהממשלה הקצתה 730 הקטאר לשימוש אבוריג'יני.
אדמה זו הייתה במעלה הזרם ממלוגה ונודעה בשם קומרגונג'ה.
מורשתו של קופר זכתה להערכה על ידי הקהילה היהודית.
בשנת 2002 נחשף שלט במרכז השואה היהודי במלבורן לכבוד "העם האבוריג'יני על מחאתו נגד רדיפת היהודים על ידי ממשלת גרמניה הנאצית ב-1938".
סיפור המחאה מוצג במוזיאון מרכז השואה היהודי.
ב-6 בדצמבר 2008, במלאת 70 שנה להפגנה נגד ליל הבדולח, הוענקה לנכדו של קופר, אלפרד "בוידי" טרנר, תעודה משגריר ישראל לפיה יישתלו 70 עצים אוסטרליים בישראל לכבוד קופר.
הטקס נערך בפרלמנט הממלכתי במלבורן עם עשרות חברים משבט יורטה יורטה וראש הממשלה הוויקטוריאני ג'ון ברמבי, השרה הפדרלית לענייני ילידים ג'ני מקלין, מחוקקים, דיפלומטים ומנהיגים יהודים.
ב-28 באפריל 2009 ניטעו חמישה עצים ביער הקדושים ליד ירושלים בטקס בהשתתפות טרנר, כ-12 מבני משפחתו המורחבת של קופר ומספר מנהיגים יהודים.
באותו יום נערך טקס בליגת הקידום של האבוריג'ינים במלבורן לכבוד "עמידתו האמיצה של קופר נגד דיכוי היהודים".
ב-20 במאי 2010 נקרא הגשר החדש בתחנת הרכבת פוטסקריי (Footscray) על שם קופר.
ב-5 באוקטובר 2010 נפתח במלבורן מתחם בית משפט בשם מרכז הצדק של ויליאם קופר.
בדצמבר 2010 התקיימו אירועי הנצחה:
נינו של קופר, קווין ראסל, שיחזר את ההליכה מביתו של קופר ונפגש עם נכדו של קופר, דוד בוידי, בכיכר הפדרציה.
קופר זכה לכבוד בישראל בהקמת קתדרה אקדמית לכבודו לתמיכה בהתנגדות ובמחקר של חקר השואה העולמי.
ב-2012 הוביל נכדו של קופר, אלף (בוידי) טרנר, שחזור של הצעדה על ידי קופר וחבריו.
הקונסול הכללי הגרמני במלבורן קיבל עותק של מכתב המחאה של קופר.
חוברה קנטטה להנצחת "אומץ ליבו של קופר והפוגרום של 1938".
גביע קופר הוא גביע שנתי המוענק לזוכה במשחק פוטבול אוסטרלי בין האולסטארס האבוריג'יני ומשטרת ויקטוריה בוויטן אובל בפוטסקריי.
ביוני 2018 שינתה ועדת הבחירות האוסטרלית את שמה של החטיבה הפדרלית של באטמן - אחד ממחוזות הבחירה באוסטרליה - למחלקת קופר.
בדצמבר 2019 פורסמו תוכניות לבניית מוזיאון השואה בפרת', שיכלול אנדרטה לקופר.
ויליאם קוואנו אולדהם היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של ארקנסו, במשך שישה ימים ב-1913 כמושל ארקנסו בפועל.
ויליאם קוואנו אולדהם נולד בריצ'מונד, קנטקי.
הוא למד באוניברסיטת סנטרל שבעירו (כיום, אוניברסיטת מזרח קנטקי).
ב-1885 הוא עבר לפטוס שבארקנסו והיה למגדל כותנה מצליח.
ב-1907 נבחר אולדהם לבית הנבחרים של ארקנסו.
בשנים 1911–1913 הוא כיהן כחבר הסנאט של ארקנסו, ובשנת כהונתו האחרונה בו הוא נבחר כנשיאו.
ב-8 במרץ 1913 התפטר מושל ארקנסו ג'וזף טיילור רובינסון מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, מונה אולדהם כמושל בפועל.
ב-13 במרץ, כאשר התפזר הסנאט שבראשו הוא עמד, תמה כהונתו של אולדהם כמושל בפועל, והסנאט בחר בג'וניוס מריון פוטרל כנשיאו החדש.
אולדהם סירב להכיר בכך שפוטרל היה למושל בפועל החדש, והמחלוקת יושבה על ידי בית המשפט העליון של ארקנסו ב-24 במרץ לטובתו של פוטרל.
לאחר מכן פרש אולדהם מהחיים הציבוריים ושב לחוותו.
מאוחר יותר הוא שימש כיושב ראש ועדת צמצום ייצור הכותנה של ארקנסו.
ויליאם קוואנו אולדהם נפטר בפטוס ב-6 במאי 1938. הוא נטמן בית הקברות אוקלנד שבליטל רוק.
אולדהם היה גיסו של ג'יימס פיליפ איגל, שכיהן גם הוא כמושל ארקנסו.
ויליאם קונסטבל אדם היה צייר צבעי שמן וצבעי מים יליד אנגליה ממוצא סקוטי, שבילה את 33 השנים האחרונות לחייו בקליפורניה, ארצות הברית.
אדם נולד דרומית לסקוטלנד, בטווידמות' בפאתי ברוויק-אפון-טוויד בשנת 1846.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, הוא החל בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA).
לפי מפקד האוכלוסין של 1861, הוא התגורר בקאטקארט - פרוור של גלאזגו, עם משפחתו הגדולה.
בגיל 19 הוא נסע לאמריקה הדרומית, למד אמנות בבואנוס איירס, עבד כמתווך במונטווידאו, ובשנת 1926 פרסם ספר מסע על הרפתקאותיו.
בשובו לסקוטלנד (תחילת שנות ה-70) הוא המשיך את הכשרתו באמנות אצל רוברט גרינליס ורוברט בריידל, והיה חבר במועדון האמנות של גלאזגו.
לאחר טיולים בצפון אפריקה והשתלמויות בפריז בהדרכת אוגוסט ג'וזף דלקלוז, הוא הציג באקדמיה הסקוטית המלכותית (RSA) ובמכון המלכותי לאמנויות יפות של גלאזגו (RGI).
לאחר מותה של אשתו, עדה רבקה רוברטסון, היגר ויליאם אדם חסר הילדים לארצות הברית בשנים 1893–1894, התיישב במסצ'וסטס, הצטרף למועדון האמנות של בוסטון, והיה מייסד שותף ונשיא מועדון האמנות לואל.
בשנים 1898–1899 הוא עבר לקליפורניה ועבד כרואה חשבון בחברת כרייה לפני שעבר לצמיתות לחצי האי מונטריי.
עד 1901 הוא התגורר במושבה המתודיסטית של פסיפיק גרוב, קליפורניה, החל להציג את ציוריו במקום, וקיבל הזמנה להציג בסן פרנסיסקו, קליפורניה בגלריה החשובה W.
לאחר שהחליף דירות אחדות, הוא רכש ב-1906 את בית פסיפיק גרוב ב-450 Central Avenue עם אשתו החדשה, מרי סוזן טאפט, שהייתה אלמנה ילידת מיין וצעירה מבעלה ב-18 שנים.
מכיוון שלימד שיעור אמנות בפסיפיק גרוב, הוא נודע בחיבה בשם "הפרופסור".
הוא הציג במגוון מקומות, כולל אגודת האמנות של ברקלי, קליפורניה, הגלריה לאמנות במלון היוקרתי דל מונטה במונטריי, קליפורניה, וגלריות פרטיות רבות בסן פרנסיסקו.
הוא בילה חלק ניכר מזמנו במושבת האמנות הסמוכה כרמל ליד הים, שם הציג במועדון כרמל לאמנויות ואומנויות ובאגודה לאמנות כרמל (CAA) בין השנים 1906 ל-1927. ציוריו היו פופולריים במיוחד בקרב תיירים (לכן הם חוזרים על עצמם לעיתים קרובות) של הארכיטקטורה הספרדית המקומית, גנים פורחים וסצנות יפות לאורך חוף האוקיינוס.
לתערוכות תחרותיות הוא יצר נופים מקוריים ביותר שהשתמשו בעבודת המכחול הדרמטית הנועזת של האימפרסיוניסטים הצרפתים.
ויליאם אדם מת ב-Pacific Grove ב-17 באוקטובר 1931.
ויליאם בארקלי קופר היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית ולאחר מכן המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1816–1818 ובשנים 1835–1837, וכמושל דלאוור ה-32 בשנים 1841–1845.
ויליאם קופר נולד בעיירה לאורל שבמושבת דלאוור, כבנם של אייזק וקומפורט טאוסנד בארקלי קופר.
סבו, בארקלי טאוסנד, הגיע ללאורל ב-1768 ממחוז דורצ'סטר שבפרובינציית מרילנד, ובזמן מסוים היה כמעט כל האזור בבעלותו.
אביו כיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, היה נציג לוועידה של דלאוור לאשרור חוקת ארצות הברית ב-1787 והיה נציג לוועידת החוקה של דלאוור ב-1792. אחיו, תומאס קופר, כיהן גם הוא כחבר האספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1813–1817.
ב-1795 נשא קופר לאישה את ננסי ג'ונס, ולשניים נולד בן אחד בשם ויליאם.
לאחר מות רעייתו, נישא קופר בשנית ב-1816 לנלי וורן, ולאחר מותה הוא נישא בשלישית ב-1828 לג'יין טאוסנד פאלמר.
מנישואיו השניים והשלישיים לא נולדו לו ילדים.
קופר שירת כלוטננט משנה במיליציה של דלאוור ובהמשך קודם לדרגת קפטן.
בשנים 1797–1805 כיהן קופר כשופט שלום, ובנוסף, כיהן בשנים 1800–1812 כשריף של מחוז סאסקס.
בשנים 1816–1817 הוא היה חבר בית הנבחרים של דלאוור, ושוב בשנים 1835–1837. ב-1817 הוא מונה כשופט בבית המשפט לפניות רגילות של מחוז סאסקס.
ויליאם קופר נפטר בביתו שבלאורל ב-27 באפריל 1849. הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי הישן שבעיר.
בנו היחיד, ויליאם, יצא לדרום במלחמת האזרחים האמריקאית, ועל פי כמה מקורות, שירת בצבא הקונפדרציה, הוחזק כשבוי לזמן מה בפורט דלאוור, ונמלט ב-1862.
קייבל היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשלוש תקופות שונות בשנים 1796–1805, כמושל וירג'יניה ה-14 בשנים 1805–1808, וכשופט בבית המשפט העליון של וירג'יניה בשנים 1811–1850, מתוכן כנשיא בית המשפט בתשע השנים האחרונות לכהונתו בו.
ויליאם קייבל נולד בחוות "בוסטון היל" שבמחוז קמברלנד, מושבת וירג'יניה, כבכור מבין שלושת ילדיהם שהגיעו לבגרות של קולונל (וחבר מועצת השועים של המושבה) ניקולאס קייבל, ושל האנה קרינגטון קאבל, שניהם מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה.
לפחות 14 מבני משפחתו המורחבת היו חברים בבית המחוקקים של וירג'יניה עד מלחמת האזרחים האמריקאית ועוד שישה אחריה.
ב-1795 אימץ קייבל את האות הראשונה לשם האמצעי H, אך לא עמד מאחוריה שום שם, זאת כדי להבחין בינו לבין אישים אחרים מבני משפחתו שנשאו את השם ויליאם קייבל, כולל דודו ויליאם קייבל האב .
קייבל התחנך אצל מורים פרטיים, ובהמשך למד בהאמפדן-סידני קולג', שם סיים את לימודיו ב-1789. לאחר מכן הוא עבר לוויליאמסבורג ולמד במכללת ויליאם ומרי, שם הוא למד בקורסים למשפטים אצל השופט סנט ג'ורג' טאקר, וסיים את לימודיו ביולי 1793. לאחר מכן הוא עבר לריצ'מונד והמשיך ללמוד משפטים בקריאה עצמית.
ב-1794 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
ב-1796 נבחר קייבל מטעם מחוז אמהרסט לבית הנבחרים של וירג'יניה כמחליפו של דודנו ויליאם קייבל הבן, שיחד עמו ויחד עם אביו, ויליאם קייבל האב, הוא התגורר בחוות המטעים יוניון היל שליד ליברטי הול.
בהמשך הוא נבחר לעוד שתי תקופות כהונה בתפקיד, שהאחרונה בהן הסתיימה בינואר 1805. באחד ממושבי בית הנבחרים הראשונים בהם הוא כיהן, הצביע קייבל בעד החלטותיה של וירג'יניה נגד חוקי הזרים וההמרדה, שנועדו להכשיל את מפלגתו.
קייבל שימש גם כחבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1800 ובאלו של 1804.
בר הועמד לדין בריצ'מונד, שכן רוב מעשיו בוצעו בשטחי עמק אוהיו שבעבר נתבעו על ידי וירג'יניה.
אף על פי כן, הוא זוכה על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל (תושב ריצ'מונד בעצמו) עקב אי מציאת ראיות מספקות לאשמת בגידה.
עם תום כהונתו כמושל בדצמבר 1808, נבחר קייבל כשופט בבתי המשפט של מחוזות אמרהסט ובקינגהאם.
שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לבית המשפט העליון של וירג'יניה.
הוא החל את כהונתו בו במרץ 1811 וכיהן בו ברציפות במשך כמעט ארבעה עשורים.
בפסק הדין "סטיבנסון נגד סינגלטון" ב-1829 הוא סירב לאפשר לעבד לקנות את חירותו.
במהלך הארגון מחדש של בית המשפט ב-1831 נבחר קייבל שוב לכס השיפוט, וב-1842 נבחר כנשיא בית המשפט.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1850, אף על פי שבשנתו האחרונה הוא נעדר במשך כמה פעמים מסיבות בריאות.
ב-1787 בנה קייבל את טחנת הקמח מידוויי מיל, שמאוחר יותר הוכנסה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אך ב-1998 נהרסה.
ב-1795, כאשר שב למחוז אמהרסט, נשא קייבל לאישה את אליזבת קייבל, אך לשניים לא היו ילדים שהגיעו לבגרות.
לאחר מותה של אליזבת ב-1805, הוא נישא בשנית לאגנס שרה בל גמבל, בתו הבכורה של קולונל רוברט גמבל מריצ'מונד.
לשניים נולדו שבעה ילדים שכולם הגיעו לבגרות, ביניהם אדוארד קרינגטון קייבל, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פלורידה.
ויליאם קייבל נפטר בריצ'מונד ב-12 בינואר 1853. הוא נטמן בבית הקברות שוקאו שבעיר.
על שמו נקראו מחוז קאבל שכיום נמצא בתחומי וירג'יניה המערבית, ובניין מעונות סטודנטים בקולג' ויליאם ומרי.
ויליאם מוסגרייב קלדר הראשון היה פוליטיקאי ואדריכל אמריקאי שכיהן כחבר בשני הבתים של הקונגרס של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
קלדר נולד בברוקלין ב-3 במרץ 1869, לסוזן קלדר (לבית ריאן) ואלכסנדר ג'י קלדר, נגר וקבלן בניין.
הוא החל לעבוד כנגר והשתתף בשיעורי לילה בקופר יוניון.
קלדר נכנס לעסקים כבנאי ואדריכל, בעיקר בשכונות פארק סלופ ופלטבוש בברוקלין.
בתפקיד זה פיתח את "בית קלדר", מבנה דו משפחתי שאומץ רבות ברובע האחרון.
הוא שימש כנציב הבנייה של רובע ברוקלין בין השנים 1902 ל-1903. הוא ייצג את ניו יורק כרפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1905 עד 1915. ב-1914 הפסיד בפריימריז הרפובליקני לסנאט של ארצות הברית לג'יימס וולקוט וודסוורת' הבן.
ב-1916 ניצח בפריימריז הרפובליקני את רוברט בייקון, ונבחר לסנאט לאחר שהביס בבחירות הכלליות את יו"ר הוועדה הלאומית הדמוקרטית, ויליאם פ.
הוא כיהן קדנציה אחת, מ-1917 עד 1923. במהלך כהונתו, נודע בתור נותן החסות של חוק השעון הסטנדרטי ב-1918 (הידוע גם בשם Calder Act), החוק האמריקני הראשון המיישם זמן סטנדרטי ושעון קיץ בארצות הברית.
בשנת 1922, הובס בניסיון לבחירה מחדש על ידי הדמוקרטי רויאל קופלנד.
לאחר שעזב את הקונגרס המשיך להיות פעיל במסחר בבניין ובמוסדות פיננסיים.
בשנת 1893, הוא התחתן עם קתרין א.
ילדיו היו אלסי קלדר, שנישאה לאדמירל משנה רוברט ק.
הוא נפטר בברוקלין ב-3 במרץ 1945, שהיה יום הולדתו ה-76.
המסמכים שלו מוחזקים במספר ארכיונים, כולל: הספרייה הנשיאותית של הרברט הובר; החברה ההיסטורית של ניו יורק; ואוניברסיטת ייל.
נכדו, ויליאם מוסגרייב קלדר השלישי, היה פרופסור אמריטוס לקלאסיקות באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ויליאם קוק היה עורך דין, חלוץ ומדינאי אמריקאי.
הוא כיהן בבתי המחוקקים של ארבע מדינות שונות: וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, טנסי ומיסיסיפי, והיה אחד משני חברי הסנאט של ארצות הברית הראשונים מטעם טנסי.
קוק נולד במחוז אמיליה, מושבת וירג'יניה ב-1748 והיה ממוצא אנגלי.
הוא היה השישי מבין עשרה או אחד עשר ילדים של אייברהם (בערך 1695–1760) ומרי (באטה) קוק.
הוא התחנך בבית לפני לימוד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה.
קוק היה חבר נבחר בבית הבורגס בווירג'יניה.
בשנת 1776, כקולונל של מיליציה, הוא הוביל פלוגת לוחמים אל מחוז וושינגטון של קרוליינה הצפונית לצורך פעולה נגד האינדיאנים.
קוק ספג האשמות של פחדנות בעקבות מעשיו בקרב על איילנד פלטס שרדפו אחריו לאורך כל חייו.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא עזב את וירג'יניה ועבר לאזור שעתיד להפוך לטנסי.
במהלך ארגון מדינת פרנקלין, קוק נבחר כנציג המדינה לעתיד לקונגרס של הקונפדרציה.
בשנת 1796, קוק נבחר כציר לוועידה שכתבה את חוקת טנסי הראשונה.
הממשלה החדשה שהוקמה בחרה בקוק להיות אחד מהסנאטורים הראשוניים של המדינה החדשה, יחד עם ויליאם בלאונט.
קוק ובלאונט הציגו את האמנות שלהם לסנאט של ארצות הברית ב-9 במאי 1796. הסנאט, לעומת זאת, סירב להושיב את קוק ובלאנט בזמן שהתנהל ויכוח לגבי כניסתה של טנסי לאיחוד.
כאשר טנסי התקבלה לבסוף ב-1 ביוני, שוב הועלתה סוגיית הישיבה של קוק ובלאנט.
הסנאט הפדרליסטי קבע בהפרש מצומצם (11–10) כי בחירתם של קוק ובלאנט הייתה בלתי חוקית מכיוון שהתקיימה ללא אישור הקונגרס.
בית המחוקקים של טנסי בחר מחדש את קוק ובלאונט ב-2 באוגוסט.
כהונתו הראשונית של קוק הסתיימה ב-3 במרץ 1797, אולם האספה הכללית של טנסי, התרשלה בבחירת מחליף לקוק.
לאחר מכן הוא מונה שוב לתפוס את מושבו הקודם על ידי המושל ג'ון סווייר ב-22 באפריל 1797, עד שהאספה הכללית בחרה באיחור את מחליפו, אנדרו ג'קסון.
מאוחר יותר, הוא נבחר על ידי אספת טנסי למושב השני בסנאט, וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1805.
קוק מונה לשופט של בית המשפט המחוזי הראשון של טנסי.
ב-7 בנובמבר 1811, הוא הועמד למשפט הדחה על ידי בית הנבחרים של טנסי, וב-10 באוקטובר 1812, בתום משפט ההדחה שלו, הוא הורשע על ידי הסנאט של טנסי באחד משלושת סעיפי ההדחה ובכך הודח מתפקידו.
קוק עסק חלקית בעריכת דין, ובילה יותר זמן על הגבול מאשר במשרד עורכי דין.
הוא היה מעורב בחיפושים בזמן שהיה בחברת דניאל בון, וסייר בחלק גדול ממה שעתיד להפוך למזרח קנטקי ומזרח טנסי.
בנו, ג'ון אלכסנדר קוק, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי שכיהן ארבע קדנציות; נכדו, ויליאם מייקל קוק, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי לשתי קדנציו.
קוק מונה לשופט של המחוז השיפוטי הראשון של טנסי ב-1809. מאוחר יותר הוא התפטר מתפקיד זה ועבר למיסיסיפי.
שם, הוא נבחר לבית המחוקקים של המדינה ב-1813. הוא חזר לזמן קצר לשירות צבאי, ושירת תחת אנדרו ג'קסון במלחמת קריק.
בשנת 1814, הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון להיות הנציג אל האינדיאנים משבט צ'יקסאו.
קוק מת בקולומבוס, מחוז לוונדס, מיסיסיפי, ב-22 באוגוסט 1828 ונקבר שם, בבית הקברות הידידות.
ויליאם צ'ארלס קול קלייבורן היה פוליטיקאי וקצין צבא אמריקאי שכיהן כמושל לואיזיאנה, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור.
קלייבורן פיקח על העברת לואיזיאנה מצרפת לארצות הברית לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803, והיה מושל טריטוריית אורלינס מ-1804 עד 1812, השנה שבה הפכה לואיזיאנה למדינה.
הוא זכה בבחירות הראשונות למושל לואיזיאנה וכיהן עד 1816.
קלייבורן נולד במחוז סאסקס שבווירג'יניה ב-13 באוגוסט 1775 (תאריך לידתו המדויק שנוי במחלוקת וכנראה היה בין 1773 ל־1775) לקולונל ויליאם קלייבורן ומרי לי קלייבורן.
הוא היה צאצא של קולונל ויליאם קלייבורן (1600–1677), חלוץ אנגלי שהיגר מקנט שבאנגליה למושבת וירג'יניה.
קלייבורן למד בקולג' ויליאם ומרי, ולאחר מכן באקדמיית ריצ'מונד.
בגיל 16 עבר לעיר ניו יורק, שהייתה אז מקום מושבו של הקונגרס האמריקאי, שם עבד כפקיד תחת ג'ון בקלי, מזכיר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא עבר לפילדלפיה עם הממשלה הפדרלית.
קלייבורן התחיל אז ללמוד משפטים.
בשנת 1794 עבר קלייבורן לטנסי כדי להתחיל לעבוד בתור עורך דין.
המושל ג'ון סווייר מינה את קלייבורן לבית המשפט העליון של טנסי בשנת 1796. ב-1797 הוא התפטר ממינויו לבית המשפט כדי להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא ניצח והחליף את אנדרו ג'קסון, אם כי ככל הנראה עדיין לא היה בן עשרים וחמש כנדרש בחוקה.
מוקדם יותר ב-1797, הוא תיאר את גילו לג'ורג' וושינגטון במונחים מעורפלים: "נולדתי, אדוני, בתקופה שבה כל שד אמריקאי דפק למען החופש, התחברתי מוקדם לחופש האזרחי...."
קלייבורן הושבע לחבר בית הנבחרים ב-23 בנובמבר 1797. לפי ארכיוני המדינה הוא היה בן 24 בעת ההשבעה, בעוד מקורות אחרים טוענים שהוא היה בן 22. על מצבתו נכתב כי היה בן 23.
קלייבורן שירת בבית הנבחרים עד 1801. הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1800 הוכרעו בבית הנבחרים, עקב תיקו בחבר האלקטורים, אז היה קלייבורן בן יותר מ-25.
קלייבורן מונה למושל ולמפקח על ענייני האינדיאנים בטריטוריית מיסיסיפי, בין השנים 1801–1803. למרות שהוא העדיף להפקיע קצת אדמה מהצ'וקטו וצ'יקסאו, קלייבורן היה בדרך כלל סימפתי ופייסני כלפי האינדיאנים.
הוא עבד זמן רב ובסבלנות כדי ליישר את ההבדלים שנוצרו, ולשפר את רווחתם החומרית של האינדיאנים.
קלייבורן גם הצליח בחלקו לקדם את כינון החוק והסדר באזור.
מ-1803 עד 1804, הוא הציע פרס של אלפיים דולר כדי לחסל, אחת ולתמיד, כנופיית פורעי חוק בראשות סמואל מייסון.
למרות שהוא דאג לבוחריו, עמדותיו בנושאים הצביעו על מיקוד לאומי ולא אזורי.
קלייבורן תמך בפילוסופיה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ועזר למפלגה זו להביס את המפלגה הפדרליסטית.
כאשר פרצה מגפת אבעבועות שחורות באביב 1802, פעולותיו של קלייבורן הביאו לחיסון ההמוני המתועד הראשון בשטח והצילו את העיר נאצ'ז מהמחלה.
קלייבורן עבר לניו אורלינס ופיקח על העברת לואיזיאנה לשליטת ארצות הברית לאחר רכישת לואיזיאנה ב-1803. תושבים מקומיים צרפתים וספרדים ראו בהעברה כיבוש צבאי ומחו על אי ההיוועצות בהם.
הוא שלט במה שתהפוך למדינת לואיזיאנה, שכונתה אז טריטוריית אורלינס, בתקופתה כטריטוריה של ארצות הברית מ-1804 עד 1812.
היחסים עם אוכלוסיית הקריאולים של לואיזיאנה היו בתחילה מתוחים למדי: קלייבורן היה צעיר, חסר ניסיון ולא בטוח בעצמו, ובזמן הגעתו לא דיבר צרפתית.
האליטה הלבנה נבהלה בתחילה כאשר קלייבורן אפשר את שירותיהם של אנשים צבעוניים חופשיים במיליציה, ששירתו בהצטיינות רבה במהלך השלטון הספרדי לאורך ארבעים השנים הקודמות.
קלייבורן העניק לגדוד דגל חגיגי ו'צבעים', מעשה שסיבך אותו בדו-קרב שלוש שנים מאוחר יותר.
הדו-קרב נערך בשטח מערב פלורידה הספרדית, ליד מיקומו של מטע האומס, עם אויבו המושבע דניאל קלארק.
ב-8 ביוני 1807 נורה המושל דרך ירך אחת, כשהכדור נתקע ברגל השנייה.
קלייבורן רכש בהדרגה את אמון האליטה הצרפתית ופיקח על קליטתם של פליטים פרנקופוניים מבהמהפכה האיטי.
אירוע שנחשב כמרד העבדים הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית, מרד החוף הגרמני ב-1811, התרחש בזמן שקליבורן היה המושל הטריטוריאלי.
עם זאת, הממשלה האמריקאית, שבראשה עמד, השתתפה מעט בדיכוי.
בתי המשפט הקהילתיים, שנשלטו על ידי בעלי מטעים עשירים, הטילו הרשעות וגזרי דין מהירים של העבדים השחורים ששרדו את הלחימה.
אנשי צבא ארצות הברית הגיעו מאוחר מדי כדי ללכוד את המורדים או למנוע מה שהסתכם בטבח שלהם בידי אנשי מיליציה אמריקאית או בעלי מטעים לבנים שחיו לאורך נהר המיסיסיפי.
קלייבורן עצמו כתב לפחות פעמיים לפקידי הקהילה בבקשה שיפנו אליו תיקים לחנינה, במקום לקבל את עונשי המוות הסיטונאיים שנגזרו במחוזות.
המוטבים היחידים הידועים מהחנינה שלו היו שני גברים בשם תאודור והנרי, אך לא קיים תיעוד של קלייבורן שסירב לכל בקשות חנינה אחרות הקשורות למרד.
לאחר שהרפובליקה של מערב פלורידה זכתה לתקופת עצמאות קצרת מועד (מספרד) ב-1810, קלייבורן סיפח את האזור לטריטוריית אורלינס בהוראת הנשיא ג'יימס מדיסון, שקבע לראות בו חלק מרכישת לואיזיאנה.
קלייבורן היה המושל הראשון שנבחר לאחר שלואיזיאנה הייתה למדינה בארצות הברית, כשהוא זוכה בבחירות שנערכו ב־1812 ומביס את ז'אק וילרה.
ערב מלחמת 1812 הוא שלח את המתורגמן סיימון פבר לשבט צ'וקטאו כדי לנסות להרחיק אותם מהמלחמה.
קלייבורן הקים פלוגות מיליציה ובשנת 1814 ניהל משא ומתן על סיועו של הפיראט וסוחר העבדים הצרפתי ז'אן לאפיט בהגנה על ניו אורלינס מפני מתקפה בריטית צפויה.
לאחר שהמתקפה התרחשה ב-1815, כתב קלייבורן למייג'ור גנרל ג'ון למברט ב-25 במרץ, והודיע לו ששני "אזרחים נכבדים" של לואיזיאנה, מייקל פורטייר ושבלייר דה לה קרואה, הלכו למפקדתו לאי דופין כדי ללכוד עבדים נמלטים שברחו לצבא הבריטי וזכו לחירותם.
הכפוף של למברט, ג'ון פאוור, השיב לקלייבורן ב-30 במרץ, וקבע כי "אני צריך להרגיש שמח, במתן כל סיוע לאותם ג'נטלמנים, כדי לאפשר להם לבצע את מטרת משימתם, אך מסכים עם קביעתו של מייג'ור גנרל למברט.
הוא לא הרגיש שהוא מוסמך לנקוט בכוח, לחייבם [לשוב למשעבדיהם], שכן הם השליכו את עצמם על הגנתו, שהם זכאים לה, לאחר שירתו בצבא הבריטי וזה עשו בהתנדבות וללא כפייה".
לאחר תום כהונתו כמושל ב־1816, נבחר קלייבורן לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ-4 במרץ 1817, עד מותו ב-23 בנובמבר 1817,.
קלייבורן מת ב-23 בנובמבר 1817. Louisiana Courier ייחס את מותו של קלייבורן ל"מחלת כבד".
קלייבורן נקבר בבית הקברות סנט לואיס שבניו אורלינס, אז היוקרתי ביותר מבין בתי הקברות בעיר.
זה היה כבוד שנוי במחלוקת, מכיוון שזהו בית קברות קתולי, בעוד קלייבורן היה פרוטסטנטי.
מאוחר יותר הוא נקבר מחדש בבית הקברות מטאירי בניו אורלינס.
קלייבורן פאריש שבלואיזיאנה, נקראה על שמו לצד שני מחוזות בארצות הברית: מחוז קלייבורן שבמיסיסיפי; ומחוז קלייבורן שבטנסי.
הרחוב הארוך ביותר בניו אורלינס נקרא על שמו שדרת קלייבורן.
מחנה קלייבורן במלחמת העולם השנייה נקרא על שמו ב-1939. מתקן זה משמש עד היום לאימון המשמר הלאומי של צבא לואיזיאנה.
בניין קלייבורן ממוקם במרכז העיר באטון רוז' ומשמש כמרכז אדמיניסטרטיבי עבור ממשלת מדינת לואיזיאנה.
שתי נשותיו הראשונות של קלייבורן, אלייזה וילסון לואיס ומארי קלריס דוראלדה, מתו מקדחת צהובה בניו אורלינס, תוך חמש שנים אחת מהשנייה.
בתו מהנישואים הראשונים, ילדה קטנה בשם קורנליה טנסי קלייבורן, מתה באותו יום כמו אמה.
מהנישואים השניים נולד לו בן, ויליאם קלייבורן הבן.
ב-1812 התחתן המושל קלייבורן בפעם השלישית, עם סוזט בוסקה, בתו של דון ברטולומה בוסקה, פקיד קולוניאלי ספרדי.
בתם הייתה סופרוניה לואיז קלייבורן, שנישאה לאנטואן ג'יימס דה מריני, בנו של ברנרד דה מריני.
ויליאם קלייבורן היה סבא רבא של סבא רבא של מעצבת האופנה ליז קלייבורן.
קלייבורן היה קשור למספר רב של אנשים ששירתו בקונגרס במשך כמה דורות.
הוא היה אחיו של נתניאל הרברט קלייבורן, אחיינו של תומאס קלייבורן, דודו של ג'ון פרנסיס האמטרמק קלייבורן, דוד רבא של ג'יימס רוברט קלייבורן, דוד רבא רבא של לינדי בוגס, ודוד רבא רבא רבא של קלייבורן פל.
ויליאם קולמן אנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז הראשון של טנסי.
אנדרסון נולד ב-10 ביולי 1853 בטוסקולום, ליד גרינוויל, טנסי.
הוא למד בבית ספר כפרי, ולאחר מכן סיים את לימודיו במכללת טוסקולום ב-1876.
אנדרסון עבר לניופורט, טנסי, בשנת 1876, ובזמן שלמד משפטים, היה עוזר פקיד של מחוז קוק מ-1877 עד 1878. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1878, והחל לעסוק בכך בניופורט.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה בין השנים 1881–1883. הוא היה בוחן ראשי במשרד הקרקעות הכללי בוושינגטון די.
בין השנים 1889 ל-1892; הוא מונה לראש חטיבת התחרויות ב-1 בפברואר 1892, אך התפטר ב-7 באוגוסט 1892. הוא מונה לראש משרד הקרקעות הכללי, וכיהן מ-23 בנובמבר 1892 עד 11 באפריל 1893. חזר לניופורט, מחוז קוק, ב-1893 וחידש את עבודתו בעריכת דין.
אנדרסון, נבחר כרפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי ב-1894, וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 3 במרץ 1897.
אנדרסון היה המייסד והעורך של Plain Talk, עיתון שבועי שהתפרסם בניופורט.
הוא גם היה חבר מועצת העיר במותו.
אנדרסון מת ב-8 בספטמבר 1902 ממחלת הטיפוס בניופורט, טנסי, ונקבר בבית הקברות יוניון, ניופורט, טנסי.
ויליאם פוסגייט קירבי היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מארקנסו שייצג את המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1916 ל-1921.
קירבי נולד במחוז מילר, ליד טקסארקנה שבארקנסו, ב-16 בנובמבר 1867, ולמד בבתי ספר ציבוריים.
הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים קמברלנד באוניברסיטת קמברלנד, השלים את לימודיו ב-1885, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בטקסארקנה.
קירבי כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה ב-1893 ושוב ב-1897, וכיהן בסנאט של המדינה מ-1899 עד 1901. בשנת 1904, כתב את "תקציר החוקים של ארקנסו של קירבי".
בשנת 1907 עבר לליטל רוק.
הוא כיהן בתפקיד התובע הכללי של המדינה מ-1907 עד 1909 ונבחר לשופט בית המשפט העליון של ארקנסו, תפקיד בו כיהן בין השנים 1910–1916.
הוא התפטר עם בחירתו לסנאט כדי להשלים את תקופת כהונתו של ג'יימס פ.
כסנאטור, קירבי עמד בראש הוועדה להוצאות במשרד החקלאות וכיהן בוועדת הפטנטים.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1920 ושוב ב-1932, ועם עזיבתו את הסנאט חזר לעיסוקו בעריכת דין.
הוא מונה שוב לשופט בית המשפט העליון במדינה, וכיהן מ-1926 ועד מותו.
הוא מת בליטל רוק שבארקנסו ב-26 ביולי 1934, ונקבר בטקסארקנה.
ויליאם גוסטבוס קונלי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי של מדינתו בשנים 1908–1913, וכמושל וירג'יניה המערבית ה-18 בשנים 1929–1933.
ויליאם קונלי נולד ליד קינגווד שבמחוז פרסטון שבווירג'יניה המערבית כבנם של ויליאם קונלי ושל מרי קורטני פריברן.
הוא למד בבתי הספר של המחוז, וכנער צעיר עבד בחווה המשפחתית, נהג פרדות, עסק בכריית פחם, ועבד במחצבות ובמנסרות כדי לסייע לאחיותיו ולאימו האלמנה.
בשנים 1866–1891 הוא לימד בבתי ספר מקומיים, ולאחר מכן ועד 1893 שימש כמפקח על בתי הספר של מחוז פרסטון.
ב-1892 נשא קונלי לאישה את ברטי איסון מרטין.
ב-1893 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה המערבית, החל קונלי לעסוק בעריכת דין בעיר פרסונס.
באותה תקופה הוא שימש כתובע של מחוז טאקר.
ב-1908 מינה המושל ויליאם דוסון את קונלי כתובע הכללי של וירג'יניה המערבית.
לאחר שנבחר למשרה זו בנובמבר אותה שנה כאשר הביס את הדמוקרט אסקרידג' ה.
מורטון, המשיך קונלי לשמש בתפקיד התובע הכללי תחת המושל ויליאם גלאסקוק.
ב-1911 הוא טען בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק "וירג'יניה נגד וירג'יניה המערבית" שהיה קשור לחוב של וירג'יניה מלפני מלחמת האזרחים ולחלקה של וירג'יניה המערבית בו.
הוא גם היה מעורב בפסק הדין "מרילנד נגד וירג'יניה המערבית" שהיה קשו רלגבול בין וירג'יני המערבית לבין מרילנד.
ב-1912 התמודד קונלי על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך נוצח בהפרש של 214 קולות מתוך כ-47,000. במשך 12 השנים הבאות הוא עסק בעריכת דין בצ'ארלסטון, וייצג לקוחות תאגידיים כמו חברת הרכבת בולטימור ואוהיו וחברת הרכבת של פנסילבניה.
קונלי נותר מעורב בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, ופעל לטובת האינטרסים של תעשיית הפחם כאשר שימש כנשיא חברת הפחם איגל ושל חברת קולפילד פויול.
ב-1924 הוא מונה כחבר במועצת החינוך המדינתית, תפקיד בו הוא שימש עד להתפטרותו ב-1929.
בנובמבר 1928 נבחר קונלי כמושל וירג'יניה המערבית לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים אלפרד טיילור בהפרש של כמעט 50,000 קולות, וב-1 במרץ 1929 הושבע לתפקידו.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן השפל הגדול, כאשר יותר מ-30,000 משרות בענף הפחם בווירג'יניה המערבית בוטלו בין השנים 1929 - 1932, 100 בנקים קרסו, וחוואים נפגעו מבצורות קשות ומקריסת מחירי התוצרת החקלאית.
אסונות דומים פקדו את המגזר התעשייתי במדינה.
לנוכח משברים אלו, חדל קונלי מהחשד המהותי שלו כלפי מה שהוא כינה כפטרנליזם ממשלתי, וקידם יוזמות פיסקליות של המדינה וסיוע פדרלי ישיר כדי להיאבק בהשפעות השפל הגדול.
ניצחונות הדמוקרטים בבחירות במדינה ב-1930, שכתוצאה מהם הם השיגו רוב בבית המחוקקים לראשונה מאז 1923, הפכו את קונלי בן ה-64 לברווז צולע באמצע הכהונה שלו כמושל.
בהבינו שלא נכון לו עתיד פוליטי לאחר תום כהונו כמושל, וכשהוא היה מוטרד מחלום הבלהות של החיילים המשוחררים המובטלים שצעדו לוושינגטון די.
בקיץ 1932, שינה קונלי את סלידתו האידאולוגית למה שהוא כינה "בקבוק ההנקה של הממשלה", ונקט בסדר יום של סיוע ממשלתי פעיל מתון.
הוא הסב כמה תקציבים לכבישים באזורים הכפריים לסיוע ישיר לרעבים ולמובטלים, והפיק איגרות חוב מדינתיות לסלילת כבישים כדי להקל על האבטלה.
הוא גם קידם העלאת מיסים כדי להרחיב את הסיוע למובטלים.
עם זאת, רבות מהצעות הסיוע של קונולי לא עברו בשל אי-תמיכתו של הרוב הדמוקרטי בבית המחוקקים.
כוח המשיכה הפופוליסטי של התיקון התגלה כמטעה, שכן התקרה הנמוכה של מס הרכוש אילצה את המדינה לקחת על עצמה את מימון בתי הספר ותחזוקת הכבישים שקודם לכן היו באחריות המחוזות.
הממשלים הדמוקרטים שבאו לאחר מכן התייחסו למחסור בהכנסות שנוצרו על ידי התיקון וגבו מיסוי רגרסיבי על מוצרי מזון ותרופות.
כהונתו של קונולי כמושל, שהוגבלה בהגבלת כהונה על פי חוקת וירג'יניה המערבית, הסתיימה ב-4 במרץ 1933. הוא נשאר בצ'ארלסטון והקים משרד עורכי דין בשם "קונלי, תומפסון ונף".
ויליאם קונלי נפטר בצ'ארלסטון ב-21 באפריל 1940. הוא נטמן בבית הקברות סנסט ממוריאל פארק שבעיר.
ויליאם קינג היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של מדינת מיין בין השנים 1820–1821. קינג, תומך בולט בעצמאותה של מיין כמדינה, נתמנה למושלהּ הראשון לאחר שהופרדה ממסצ'וסטס בשנת 1820. הוא היה אחיו למחצה של רופוס קינג, מן האבות המייסדים של ארצות הברית.
קינג הוא בנם של ריצ'רד קינג, סוחר ובעל ספינות, ומרי בלאק.
הוא נולד ב־9 בפברואר 1768 בעיירה סקארבורו, שהשתייכה אז למושבת מפרץ מסצ'וסטס.
את חינוכו הפורמלי רכש בבתי ספר מקומיים בלבד (בין היתר למד תקופה קצרה באקדמיית פיליפס), אך נאלץ לקטוע את לימודיו בגיל 13 והיה ברובו אוטודידקט.
הוא החל את דרכו כפועל פשוט במנסרה, ובהמשך פתח מנסרה משלו.
במהלך השנים עסק קינג בעסקי ספנות, סחר ימי, ונדל"ן, והפך לבעל צי הסוחר הגדול ביותר במיין.
הוא היה סוחר מצליח, ייסד את טחנת הכותנה הראשונה במדינה בעיר ברנזוויק , וכן ייסד ועמד בראש הבנק הראשון של העיר באת'.
בשנת 1812 נבנה מחוץ לעיר באת' בית הקיץ של קינג, הנקרא בהווה "בית האבן" (Stone House).
קינג היה בונה חופשי מ"הנוסח הסקוטי" (Scottish Rite), ובשנת 1820, לאחר שנבחר למושל מיין, מונה ל"רב-הבונה הגדול" (Grand Master) של לשכת הבונים החופשיים במיין, שנוסדה באותה שנה על ידי 24 לשכות מקומיות ששילבו כוחות, ניסחו חוקה ובחרו הנהגה.
קינג החל את דרכו הפוליטית ב־1795 כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
באותה שנה ובשנת 1799 ייצג את טופסהאם בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
לאחר שעבר להתגורר בבאת', ייצג שם את העיר ב־1804. בין השנים 1807–1811 שימש כחבר הסנאט של מסצ'וסטס מטעם מחוז לינקולן.
עם פרוץ מלחמת 1812 מונה קינג למייג'ור גנרל במיליציה של קהיליית מסצ'וסטס, והופקד על מחוז מיין.
הוא ריכז מאמצים בהגנה על החופים, בתחבורה הימית ובהתגייסות לצבא הסדיר, ובשל כך מונה גם לקולונל בצבא ארצות הברית.
ב־1813 החל קינג במאמצים שנמשכו שבע שנים לקידום עצמאותה של מיין ממסצ'וסטס.
הוא נבחר שוב לסנאט של מסצ'וסטס ב־1816, ובשנת 1818 הצליח להבטיח את שאיפותיו להיפרדות המדינה.
במסגרת פשרת מיזורי, התקבלה מיין כמדינה בארצות הברית ב־15 במרץ 1820, וקינג נבחר זמן קצר לאחר מכן למושלהּ הראשון.
במאי 1821 מינה אותו נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו לאחד משלושת נציגי ארצות הברית בוועדה להסדרת תביעות הקרקעות בעקבות הסכם אדמס-אוניס מ־1819, שכונתה "ועדת התביעות הספרדיות".
בעקבות המינוי, התפטר קינג מתפקידו כמושל ב־28 במאי 1821, והיה לחבר הוועדה עד 1824.
בשנת 1828 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'קסון לגובה המכס של נמל באת'.
ב־1835 ניסה לשוב לחיים הפוליטיים ורץ בשנית למשרת מושל מיין, הפעם מטעם המפלגה הוויגית, אך לא הצליח להיבחר.
גם לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים נותר קינג דמות בולטת בזירה העסקית של מיין, בעיקר כבעל הון, סוחר ובעל אוניות.
אף על פי שלא זכה להשכלה פורמלית נרחבת, שימש שנים רבות כחבר במועצת הנאמנים של מכללת בודווין (Bowdoin College) ושל מכללת ווטרוויל (קולבי קולג' דהיום).
קינג נפטר בביתו שבבאת' ב־17 ביוני 1852, ונטמן בבית העלמין מייפל גרוב שבעיר.
בשנת 1878 הציבה מדינת מיין את פסלו של ויליאם קינג, מעשה ידי הפסל פרנקלין סימונס, באוסף היכל הפסלים הלאומי של הקונגרס של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
בשנת 1902 הציב אחד מצאצאיו לוח זיכרון על סלע בבית הקבורה של משפחת קינג בסקארבורו.
בשנת 2024 הוסיפה החברה ההיסטורית של סקארבורו שלט מידע נוסף על המשפחה.
ויליאם קלי היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר ייצג את מדינת אלבמה בסנאט של ארצות הברית.
קלי נולד ב-22 בספטמבר 1786 בקרוליינה הדרומית, קיבל השכלה רחבה, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר מכן עבר לטנסי, שם עסק בעריכת דין ואף מונה לשופט.
החל משנת 1818 חי באלבמה, שם פתח משרד עורכי דין בהאנטסוויל.
לאחר התפטרותו של הסנאטור ג'ון ויליאמס ווקר, תפס קלי את מקומו בסנאט החל מה־12 בדצמבר 1822. בתוך מפלגתו נמנה עם תומכיו של אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית.
כהונתו בסנאט נמשכה עד 3 במרץ 1825. באותה שנה שימש גם כיו"ר בית הנבחרים של אלבמה, וב־1827 כיהן בתקופת כהונה נוספת בתפקיד זה.
בשנת 1830 עבר ללואיזיאנה, שם נפטר בניו אורלינס ארבע שנים מאוחר יותר ב-24 באוגוסט 1834.
ויליאם קייבל ברוס היה עורך דין, פוליטיקאי וסופר אמריקאי זוכה פרס פוליצר, שייצג את מדינת מרילנד בסנאט של ארצות הברית מ־1923 עד 1929.
ברוס נולד ב-12 במרץ 1860 בסטנטון היל שבמחוז שרלוט, וירג'יניה, לצ'ארלס ברוס (שכיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה לפני מלחמת האזרחים האמריקאית) ולסארה אלכסנדר סדון (אחותו של ג'יימס סדון).
הוא למד בתיכון נורווד ובקולג' במחוז נלסון, וירג'יניה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה, שם התעלה על וודרו וילסון גם בדיון פורמלי תחרותי וגם בתחרות מאמרים.
בשנת 1882 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד.
ברוס התקבל ללשכת עורכי הדין של מרילנד באותה שנה והחל את דרכו המקצועית בבולטימור, כולל עיסוקים מנהליים ופוליטיים.
ב־15 באוקטובר 1887 התחתן ברוס עם לואיז אסט פישר, ויחד להם ארבעה בנים.
הוא החל את דרכו הפוליטית בסנאט של מרילנד, וכיהן בו בין 1894 ל־1896, כאשר בשנת 1896 מונה לנשיא הסנאט.
הוא כיהן כראש מחלקת המשפטים של העיר בולטימור בין 1903 ל־1908, חבר בוועדת חוקת העיר ב־1910, ויועץ משפטי ראשי של נציבות השירות הציבורי של מרילנד בין 1910 ל־1922, אז התפטר כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית.
ברוס ניסה ללא הצלחה להשיג את המינוי הדמוקרטי לסנאט ב־1916, אך הצליח להיבחר לתפקיד בבחירות הכלליות שש שנים מאוחר יותר, בבחירות של 1922 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הבאות, בשנת 1928, נבחר מועמד המפלגה הרפובליקנית פיליפס לי גולדסבורו במקום ברוס.
לאחר מכן חזר ברוס לעסוק בעריכת דין בבולטימור עד פרישתו בשנת 1937.
בנוסף לקריירה המשפטית והפוליטית, ברוס כתב ספרים, בדיוניים ולא בדיוניים.
בשנת 1918 זכה בפרס פוליצר על ספרו "בנימין פרנקלין, חושף את עצמו".
הוא נפטר ברוקסטון שבמרילנד, ב־9 במאי 1946 ונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט תומאס האפיסקופלית בגאריסון, מרילנד.
ספריית הקונגרס מחזיקה את מסמכיו במחלקת כתבי היד שלה.
ויליאם קייבל ריבס היה עורך דין, בעל מטעים, מדינאי ודיפלומט אמריקאי מווירג'יניה.
הוא כיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית, שירת כשגריר ארצות הברית בצרפת בשתי תקופות שונות, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקנית היה ציר בקונגרס הקונפדרציה.
ריבס נמנה עם המשפחות הוותיקות של וירג'יניה והחל את דרכו כתומך אנדרו ג'קסון, ולאחר מכן עבר למפלגה הוויגית.
ריבס נולד באחוזת Union Hill שעל נהר ג'יימס, מטע בבעלות סבו, קולונל ויליאם קייבל, במחוז אמהרסט שבווירג'יניה (כיום מחוז נלסון).
אביו של ריבס שירת בצבא הקונטיננטלי במערכה האחרונה ביורקטאון, ולאחר מכן הפך לסוחר־מתווך מצליח – בתחילה בחברת Robert Rives and Company, ובהמשך כשותף ב-Brown, Rives and Company.
אחד מלקוחותיו היה תומאס ג'פרסון.
רוברט ריבס בנה ב־1802 את מטע Oak Ridge Plantation במחוז נלסון, ושם נקבר הוא עצמו ואשתו.
בעת מותו ב־1845 שווי עזבונו עמד על כ־100,000 דולרים (כ־3.19 מיליון דולר בערכי 2025), וכלל אדמות במחוזות אלבמרל, בקינגהאם, קמפבל ונלסון.
שלושה מבניו – ובהם ויליאם – כיהנו כמחוקקים.
בני משפחה אחרים כללו את רוברט ריבס הבן (1798–1869) ואת השופט אלכסנדר ריבס מבית המשפט לערעורים של וירג'יניה ובית הדין הפדרלי.
בן־נינו הרחוק, אלכסנדר בראון, כתב ספרים על תולדות וירג'יניה ועל משפחת קייבל.
לאחר חינוך פרטי, למד ריבס בקולג' המפדן־סידני ולאחר מכן במכללת ויליאם ומרי.
בהמשך למד משפטים אצל תומאס ג'פרסון במונטיצ'לו.
במלחמת 1812 הצטרף למיליציה המקומית שהגנה על וירג'יניה.
ב־1819 נישא ריבס לג'ודית פייג' ווקר (1802–1882), בתו של פרנסיס ווקר וגם היא מהמשפחות הוותיקות בווירג'יניה.
ב־1814 הוסמך ריבס כעורך דין בריצ'מונד.
הוא פתח משרד מחוזי בנלסון, אך לאחר נישואיו עבר לאחוזת אשתו, Castle Hill הסמוכה לקובהם שבמחוז אלבמרל – ושם חי עד מותו.
בדומה לאביו, הפעיל ריבס את מטעיו באמצעות עבדים.
ריבס נבחר ב־1816 כציר מחוז נלסון לוועידת החוקה של וירג'יניה.
לאחר מכן נבחר שוב ושוב לבית הנבחרים של וירג'יניה (1817–1819 במחוז נלסון, וב־1822 במחוז אלבמרל).
באותה תקופה כיהן לצידו אחיו הצעיר, רוברט ריבס הבן.
ב־1822 נבחר ריבס לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של וירג'יניה (שכלל את שני המחוזות שבהם פעל).
ב־1829 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'קסון לשגריר ארצות הברית בצרפת.
עם כניסתו לתפקיד היו היחסים עם צרפת מתוחים בשל דרישות פיצויים על לכידת ספינות אמריקאיות בתקופת נפוליאון.
הצרפתים החרימו ספינות ושלחו את צוותיהן לעבודות כפייה בספרד.
על אף הפסימיות של מזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, הצליח ריבס להשיג ב־4 ביולי 1831 הסכם פיצויים שבו התחייבה צרפת לשלם לארצות הברית 25 מיליון פרנק צרפתי (5 מיליון דולר).
עקב משברים פנימיים בצרפת התעכבו התשלומים, אך הם שולמו לבסוף בפברואר 1836.
ב־1835 הוצע כמועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן הנשיא, אך ההנהגה בחרה בריצ'רד ג'ונסון.
לאחר שובו מצרפת בחרו בו מחוקקי וירג'יניה לסנאט, שם החליף את ליטלטון וולר טאזוול.
ב־1834 התפטר משום שהתנגד לגינוי הנשיא ג'קסון על הוצאת הפיקדונות מבנק ארצות הברית.
לאחר מכן נבחר שוב, הפעם במקום ג'ון טיילר.
בתקופת כהונתו השלישית עבר למפלגה הוויגית והצביע למחיקת הגינוי מרשומות הסנאט.
בנוסף כיהן כחבר מועצת המבקרים של אוניברסיטת וירג'יניה (1834–1849), נשיא החברה ההיסטורית של וירג'יניה במשך שנים רבות, וב־1831 נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ב־1849 קיבל שוב מינוי לשגריר בצרפת וכיהן בתפקיד עד 1853, אז חזר למטעיו בווירג'יניה.
ריבס פרסם מספר ספרים וחיבורים, ובהם:
בבחירות 1860 תמך בכינוס מפלגת "האיחוד החוקתי".
הוא קיבל את מרבית קולות וירג'יניה בסבב הראשון של המועמדים לנשיאות.
ב־1861 היה ציר לא רשמי מטעם וירג'יניה בוועידת השלום בוושינגטון, שניסתה למנוע את המלחמה באמצעות שמירת מוסד העבדות.
למרות שהתנגד לפרישת וירג'יניה מהאיחוד, נשאר נאמן למדינה לאחר שהחליטה לפרוש, וכיהן בקונגרס הקונפדרציה הזמני (1861–1862) ובקונגרס הקונפדרציה השני (1864–1865).
ריבס נפטר באחוזת Castle Hill ב-25 באפריל 1868 ונקבר בבית הקברות המשפחתי.
העיר ריבסוויל בווירג'יניה המערבית נקראת על שמו.
ויליאם קופר היה פוליטיקאי אמריקאי, שופט, סוחר, ספקולנט קרקעות ויזם, ומייסדה של קופרטאון שבמדינת ניו יורק.
הוא מונה לשופט מחוזי ולאחר מכן כיהן שתי כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציג מחוז אוטסגו והאזור המרכזי של ניו יורק.
הוא היה אביו של ג'יימס פנימור קופר, סופר רומנים היסטוריים שעסקו בגבול ההתיישבות של ניו יורק.
קופר נולד ב-2 בדצמבר 1754 בבית עץ ביישוב סמית'פילד (כיום סומרטון), בפרובינציית פנסילבניה, סמוך לפילדלפיה.
הוא היה בנם של הורים קווייקרים ממוצא אנגלי: ג'יימס קופר (1729–1795) וחנה (היבס) קופר.
בתחילת דרכו עבד ככל הנראה כחרש־גלגלים באזור בייברי.
מאוחר יותר השתקע בברלינגטון שבפרובינציית ניו ג'רזי, עיר בעלת אוכלוסייה קווייקרית.
ב־12 בדצמבר 1774, בברלינגטון, נישא בנישואים אזרחיים לאליזבת פנימור, בתו של ריצ'רד פנימור, קווייקרי מרנקוקס.
לקופר נולדו חמישה בנים ושתי בנות.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 הפך קופר לבעל חנות בברלינגטון, ניו ג'רזי, שעל נהר דלאוור.
עד סוף העשור כבר היה ספקולנט קרקעות מצליח ויזם עשיר באזור הספר, במה שהוא כיום מחוז אוטסגו שבמדינת ניו יורק.
זמן קצר לאחר סיום מלחמת העצמאות האמריקאית רכש שטח קרקע בן אלפי אקרים בגבולות מדינת ניו יורק, סמוך למקורות נהר ססקואנה, ליד אגם אוטסגו.
בשנת 1786 ייסד את הכפר אוטסגו למרגלות האגם, על פי תכנון מסורתי בהשראת ברלינגטון.
הוא העביר לשם את משפחתו והגיע ב־10 בנובמבר 1790.
בשנת 1803 ייסדו קופר ומשקיעים נוספים גם את דה־קאלב שבניו יורק, סמוך לקצהו המזרחי של אגם אונטריו ונהר סנט לורנס, תוך חלוקה ותכנון של כ־64,000 אקרים ומכירת המגרשים.
אחיו ג'יימס טיפל באחזקות הקרקע, שהיו שקועות בהתדיינויות משפטיות במשך שנים, לפני ואחרי מותו של השופט קופר בשנת 1809. כל נכסי משפחת קופר נמכרו עד 1817. בשנת 1852 נקרא יישוב בשם קופר'ס פולס מצפון לדה־קאלב.
ג'יימס נשאר באזור, ובנו ויליאם גדל בדה־קאלב והיה נגר.
מבנה החברה ההיסטורית של דה־קאלב נבנה בידי אחיינו של השופט, ויליאם, וחלק מצאצאיו עשויים להתגורר באזור עד היום.
לאחר שמחוז אוטסגו הופרד ממחוז מונטגומרי בשנת 1791, מונה קופר לשופט מחוזי.
בהמשך נבחר לשתי כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית: בקונגרס הרביעי (4 במרץ 1795 – 3 במרץ 1797) ובקונגרס השישי (4 במרץ 1799 – 3 במרץ 1801), לאחר שהובס בבחירות לקונגרס החמישי בידי ג'יימס קוקרן.
הוא היה גם מועמד לאותו מושב בשנת 1793.
בשנת 1796 החליט קופר לקבוע את ביתו לצמיתות בעיירה שייסד, אשר באותה עת נראתה כיישוב בעל עתיד מבטיח ומשכה מתיישבים רבים מניו אינגלנד.
הוא החל בבניית אחוזה שהושלמה בשנת 1799 וקרא לה 'אוטסגו הול'.
במשך שנים רבות שימשה האחוזה כבית האחוזה שלו והייתה בית המגורים הפרטי המרווח והמפואר ביותר במרכז מדינת ניו יורק.
בעשור הראשון של המאה ה־19 נקלעה קופרטאון לקשיים כלכליים ונרשמה עלייה חדה בפשיעה אלימה; בשנת 1807 אף הוכה קופר עצמו במקל ברחובות העיר.
לפי מסורת משפחת קופר, השופט קופר נהרג ממכה בראשו במהלך ויכוח עם יריב פוליטי לאחר אספה ציבורית באולבני, ניו יורק, ב־22 בדצמבר 1809. עם זאת, לא נמצא לכך כל תיעוד, והסיפור הופיע לראשונה רק בשנת 1897, כאשר נינו של השופט פרסם אותו.
היסטוריונים רואים גרסה זו כבלתי סבירה וסבורים כי השופט קופר נפטר מסיבות טבעיות.
קופר נקבר בבית הקברות של כנסיית כרייסט האפיסקופלית בקופרטאון.
בנו, ג'יימס פנימור קופר, סופר רומנים היסטוריים ידוע, נקבר שם שנים רבות לאחר מכן.
קלארק, היה חבר בבית הנבחרים של נברסקה.
נין־נין, הסופר פול פנימור קופר, נודע בזכות ספר ההרפתקאות לילדים 'Tal: His Marvelous Adventures with Noom-Zor-Noom' משנת 1929, שיצא במהדורות מחודשות בשנים 1957 ו־2001.
סר ויליאם רואן המילטון היה מתמטיקאי ואסטרונום אירי.
ידוע בעיקר בזכות עבודותיו באנליזה וקטורית, במכניקה אנליטית ובאופטיקה.
המילטון נולד בדבלין ולמד בטריניטי קולג'.
בשנת 1828 פרסם עבודה בה לראשונה הוזכרה משוואת האייקונל.
באותה שנה מונה לפרופסור לאסטרונומיה.
שנה לאחר מכן מונה לאסטרונום הראשי של אירלנד, וב-1853 הוענק לו תואר אבירות.
הוא בילה את שארית חייו בקולג' ובמצפה הכוכבים בדאנסינק.
אחד מפיתוחיו החשובים ביותר הוא מושג ההמילטוניאן במכניקה אנליטית, פונקציה ממנה ניתן לקבל את משוואות התנועה של מערכת פיזיקלית.
להמילטוניאן חשיבות מרכזית הן בפיזיקה קלאסית והן במכניקת הקוונטים.
המילטון זכור גם בגלל גילוי אלגברת הקווטרניונים, שהיו הדוגמה הלא-חילופית הראשונה (ובמשך עשרות שנים - היחידה) לאלגברה עם חילוק.
במשך שנים חיפש המילטון דרך להכפיל שלשות של מספרים, המיוצגות על ידי הבסיס i,j,k.
ב-16 באוקטובר 1843, במהלך טיול רגלי לדבלין, הוא גילה את הנוסחאות היסודיות: .
הגילוי גרם לו התרגשות שאותה הוא מתאר במכתב לבנו כ"מעגל חשמלי שנסגר"; עוד הוא מספר במכתב: "לא יכולתי לעמוד בדחף - בלתי פילוסופי ככל שזה ישמע - לחרוט בסכין את המשוואות באבן של גשר ברום".
ויליאם קמלר (5 במאי 1860 – 6 באוגוסט 1890) היה האדם הראשון שהוצא להורג באמצעות כיסא חשמלי לאחר שהורשע ברציחתה של ידועתו בציבור, טילי זיגלר במכות גרזן, ב-29 במרץ 1889.
ויליאם קמלר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה ב-1860. שני הוריו היא מהגרים מגרמניה, ושניהם היו אלכוהוליסטים.
לאחר שפרש מבית הספר בגיל 10, כשאינו יודע קרוא וכתוב, קמלר עבד בקצביה של אביו.
אביו מת מזיהום שקיבל לאחר שנפצע בקטטה, ואמו מתה מסיבוכים של אלכוהוליזם.
על פי דיווחים, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, קמלר היה רזה ובעל שיער חום-כהה, דיבר אנגלית וגרמנית.
לאחר מות הוריו, הוא הפך לרוכל, והרוויח מספיק כסף כדי לקנות סוס וכרכרה.
עם זאת, בנקודה זו, הוא גם הפך לאלכוהוליסט כבד.
בסיפור אחד שכלל אותו ואת חברים, אחרי שכולם היו שיכורים, הוא טען שהוא יכול לקפוץ עם הסוס והכרכרה שלו מעל גדר בגובה כ-2.5 מטר (8 רגל), כאשר הכרכרה מחוברת לסוס.
הניסיון כשל, והכרכרה וכל מוצריו נהרסו בתקרית.
הניו יורק טיימס תיאר את הרצח כך:
באותו יום, קמלר הואשם ברציחתה של מטילדה "טילי" זיגלר, ידועתו בציבור, שנהרגה עם גרזן.
משפט הרצח של קמלר התפתח במהירות.
הוא הואשם ברצח מדרגה ראשונה ב-10 במאי.
שלושה ימים לאחר מכן הוא נידון למוות, והיה מיועד להיות האדם הראשון שמוצא להורג בכיסא חשמלי לאחר שב-1 בינואר 1888 נחקק חוק ההוצאה להורג החדש בניו יורק, שאישר הוצאה להורג בכיסא חשמלי.
אחרי ההרשעה של קמלר, הוחלט כי ההוצאה להורג תיערך בכלא המדיני באובורן שבניו יורק דרך הכיסא החשמלי ה"חדשני", מכשיר שהומצא ב-1881 בבאפלו, ניו יורק בידי רופא השיניים אלפרד סאות'וויק.
אחרי 9 שנים של פיתוח ולגליזציה, הכיסא היה נחשב למוכן.
עם זאת, המפתחים המובילים בכוח חשמלי, כולל ג'ורג וסטינגהאוס, לא רצו לראות את המוצר החדש שלהם בשימוש בצורה זו.
פרקליטיו של קמלר ערערו על גזר הדין בטענה שהוצאה להורג על הכיסא החשמלי היא עונש אכזרי שאיננו תואם את התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית, שאסר על עונש מרושע ויוצא דופן; ג'ורג' וסטינגהאוס, שהיה אחד מתומכי שיטת זרם החילופין להעברת זרם חשמלי ברשת החשמל תמך בערעור זה.
בבוקר של הוצאתו להורג, ה-6 באוגוסט 1890, קמלר הוקם ב-5 לפנות בוקר.
לאחר שהתלבש, אכל ארוחת בוקר והתפלל, החלק העליון של ראשו גולח.
ב-6:38, קמלר נכנס לחדר ההוצאה להורג ומפקד בית הסוהר צ'ארלס דרסטן הציג בפני קמלר את 17 העדים להוצאה להורג.
קמלר הסתכל על הכיסא ואמר: "רבותיי, אני מאחל לכולכם בהצלחה.
אני מאמין שאני הולך למקום טוב, ואני מוכן ללכת".
העדים ציינו כי קמלר היה שקט במהלך ההוצאה להורג; הוא לא צרח, בכה או התנגד בשום צורה.
לאחר שנחתך חור בחליפה כדי שחוט חשמל נוסף יוכל להיות מחובר, הוא נקשר לכיסא, פניו כוסו ורסן מברזל הושם על מצחו.
לאחר שהוא אמר "תרגעו ותעשו את זה כמו שצריך, אני לא ממהר", דרסטן השיב "להתראות, ויליאם" והורה להפעיל את המתג.
ההוצאה להורג לא התנהלה כמצופה.
הניסיון הראשון כשל: קמלר חושמל במשך 17 שניות, אך נותר בחיים.
המתח החשמלי הוגבר אז עד ל-2,000 וולט, אך הגנרטור בו השתמשו על מנת להפעיל את הכיסא החשמלי היה זקוק לזמן על מנת להטען מחדש.
בפרק הזמן הזה ניתן היה לשמוע את קמלר, שנכווה קשות במהלך הניסיון הראשון, נאנח בכאבים.
הניסיון השני נמשך יותר מדקה, כאשר האירוע תואר על ידי חלק מהנוכחים כמזוויע בשל ריח הבשר השרוף והעשן שעלה מראשו של קמלר.
וסטינגהאוז כתב לאחר מכן ש"היה עדיף שהם היו משתמשים בגרזן".
כתב עיתונות שנכח בהוצאה להורג תיאר את האירוע כ"נוראי, גרוע בהרבה מתלייה".
לאחר מותו, נקבר קמלר בבית הקברות של בית הסוהר שבו הוצא להורג.
ויליאם קרלוס ויליאמס היה משורר, רופא, מחזאי ומספר אמריקאי.
החל לכתוב ולפרסם שירה עוד בהיות תלמיד בבית-הספר התיכון.
אז גם החליט להקדיש את חייו הן לרפואה והן לשירה.
הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת פנסילבניה, שם פגש את המשורר עזרא פאונד והתיידד עמו.
עזרא פאונד סייע לו רבות בראשית דרכו הספרותית.
בשנים מאוחרות יותר הושפע ויליאמס גם משירתו של תומאס סטרנס אליוט.
בשנת 1906 סיים ויליאמס את לימודי הרפואה, ובשנת 1910 פתח מרפאה בעיר הולדתו, ושימש כרופא עד 1951. בשובו לרתרפורד ייסד כתב עת ספרותי, ובו הביא יצירות רבות מעבודתו הפוריה: מסות, שירים, סיפורת ומחזאות.
הוא התייצב למן ראשית דרכו בראש התנועה המודרניסטית, האימג'יניסטית, השוחרת את שירת אירופה במיטבה.
את קובץ שיריו הראשון פרסם בשנת 1909, ומאז פרסם קובצי שירה רבים וגם רומנים וקובצי סיפורים.
ויליאם קרלוס ויליאמס נחשב המשורר המשפיע על אלן גינזבורג ועל יוצרי דור ה"ביט" האחרים.
השפעת שירתו באמריקה גדלה מאוד בשנות החמישים והששים של המאה העשרים.
הוא היה חולה שנים רבות, אך זכה לכתוב ולפרסם משיריו כמעט עד פטירתו.
ויליאמס פרסם בחייו כמה וכמה ספרי שירה, שאחדים מהם תורגמו לעברית.
כמו כן תורגמו שירים בודדים משלו, שנדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ.
נפטר בעיר הולדתו, רתרפורד, ב-1963.
העולם מצטמצם לתמונה מוכרת: מבחר שירים, תרגמו מכבית מלכין ויואב ורדי, כרמל, ירושלים, 2005.
רוצה רק לומר, תרגם עודד פלד, קשב לשירה, תל אביב, 2004.
סיפורי רופא, תרגם עודד פלד, רסלינג, תל אביב, 2006.
האלפבית של העצים - מבחר שירים, תרגם שמעון זנדבנק, הקיבוץ המאוחד, 2023.
ויליאם יוסטיס ראסל היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ה-37.
ראסל נולד וגדל בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בנו של פרקליט.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובמכללת הרווארד (המכללה ללימודי תואר ראשון של אוניברסיטת הרווארד), שם סיים את לימודיו בשנת 1877. לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
לאחר לימודיו שם החל לעבוד כעורך דין לצד אביו בקיימברידג'.
בשנת 1884 נבחר ראסל הצעיר לתפקיד ראש עיריית קיימברידג'.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1887. בסמוך לסיום תפקידו הצליח לגייס סכומי כסף גבוהים עבור העיר, תרומה מהיורש הצעיר פרדריק הסטינגס רינדג', חברו לספסל הלימודים בהרווארד.
כספיו של רינדג' הופנו לבניית ספרייה, בית עירייה חדש ובית ספר.
שמו של רינדג' הונצח בעיר; בית הספר שמימן, שדרה, דרך ופרויקט מגורים ציבורי נקראו על שמו.
ראסל התמודד פעמיים בחוסר הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס, הוא הובס על ידי אוליבר איימס
(מושל מסצ'וסטס ה־35) וג'ון קווינסי אדמס בראקט (המושל ה־36).
בבחירות 1890 הביס ראסל את בראקט ונבחר למושלה ה־37 של מסצ'וסטס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
המושל הצעיר ביותר בהיסטוריה של המדינה באותה עת וגם כיום (2008).
בעת כהונתו כמושל קידם ראסל חוקים להגנת זכויות עובדים, ביטל את מסי הגולגולת במדינה והנהיג מס ירושה.
הוא עודד את שימורן של שמורות טבע ושטחים ציבוריים אחרים.
ראסל הצליח לקדם את מדיניותו על אף שליטתם של הרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה באותה עת.
הוא כיהן כמושל במשך שלוש קדנציות בנות שנה אחת ולא התמודד על קדנציה רביעית.
לאחר שעזב את כיסא המושל שב לעיסוקו כעורך דין.
ראסל נפטר בגיל 39. בנו, ריצ'רד מנינג ראסל, הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכיהן גם הוא כראש עיריית קיימברידג'.
הוא ייצג את המחוז התשיעי של מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים.
על שמו של ויליאם ראסל נקרא בית ספר ציבורי בבוסטון.
ויליאם "ביל" קריסטול הוא עיתונאי, פובליציסט, עורך עיתונות ופרשן פוליטי יהודי-אמריקאי.
חבר מערכת בפוקס ניוז, וידוע בהשקפותיו כנאו-קונסרבטיבי ופרו-ישראלי.
קריסטול נולד בניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית.
אביו נחשב לאבי התנועה הנאו-קונסרבטיבית, אירווינג קריסטול.
אימו, גרטרוד הימלפרב, היא חוקרת ספרות ויקטוריאנית ודמות נאו-קונסרבטיבית חשובה בזכות עצמה.
ב-1973 סיים בהצטיינות קריסטול תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד.
ב-1976 עבד כסגן מנהל קמפיין הפריימריז הדמוקרטים של דניאל פטריק מויניהאן.
במרוץ זה, הצליח מויניהאן להיבחר למושב בסנאט מטעם מדינת ניו יורק.
קריסטול המשיך בלימודיו וקיבל דוקטורט בממשל, גם זאת מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. בשנה הראשונה ללימודיו לתואר שני הוא היה שותף לחדר, במעונות הסטודנטים, עם השמרן האפרו אמריקני אלן קיז.
עשר שנים מאוחר יותר, ב-1988 הוא ניהל את הקמפיין הכושל של קיז למושב בסנאט מטעם מדינת מרילנד, כנגד פול סארביינז.
קריסטול נשוי לסוזן שיינברג ואב לשלושה ילדים.
עם סיום לימודיו החל קריסטול ללמד פילוסופיה פוליטית ופוליטיקה אמריקאית באוניברסיטת פנסילבניה ובבית הספר לממשל על שם ג'ון קנדי, באוניברסיטת הרווארד.
ב-1985 מונה לראש המטה של שר החינוך ויליאם בנט בממשלו של הנשיא רונלד רייגן, ולאחר מכן, בשנים 1989–1993 היה ראש המטה של סגן הנשיא דן קווייל, תחת ממשלו של הנשיא ג'ורג' בוש (האב).
העיתון "ניו ריפבליק" תיאר את קריסטול בתפקידו כראש המטה של סגן הנשיא, כ"מוח של דן קווייל".
תשומת הלב הראשונית שקריסטול קיבל, כמנהיג שמרני, הייתה כשכיהן כיושב ראש "הפרויקט לעתיד רפובליקני", והתפרסם כמעצב דעת קהל שמרני.
במהלך המאבק על תוכנית ביטוח הבריאות של קלינטון, במזכר שלאחר מכן הפך כמעט לאגדה בקרב אנשי המפלגה הרפובליקנית, כתב קריסטול כי על המפלגה הרפובליקנית "להרוג", לא לתקן או להתפשר, על תוכנית ביטוח הבריאות של הנשיא.
אם תצליח הצעת קלינטון, הוא הזהיר, היא תעשה "רה-לגיטימציה של התלות של מעמד הביניים תחת 'הביטחון' של בזבוז ממשלתי", דהיינו, תלות בתוכניות בחסות הממשל, ספינת הדגל של המפלגה הדמוקרטית, ודבר זה "יפיח מחדש...
את הדמוקרטים, כמגן רחב הלב של האינטרסים של מעמד הביניים", מעמד הנחשב כזה שמכריע כל מערכת בחירות באמריקה.
המזכר של קריסטול הפך באופן מיידי לאלמנט מרכזי באיחוד של הרפובליקנים מאחורי ההתנגדות לרפורמת מערכת הבריאות של קלינטון.
במזכר נוסף, זמן מה לאחר זה הראשון, הוא קידם את הסיסמה, "אין שום משבר בריאותי", סיסמה אשר מנהיג המיעוט בסנאט, ויותר מאוחר, המתחרה של קלינטון במרוץ לבחירה מחדש, השתמש כתגובה לנאום מצב האומה של הנשיא קלינטון ב-1994.
במשך שנים רבות מדי, כמה ליברלים חשו כי הם עושים טוב בזה שהם מבזבזים את כספי משלם המיסים.
כעת האמריקנים רוצים לתת מבט מעמיק יותר כלפי מה באמת עושה טוב ומה עושה נזק".