tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קְלֵרוֹטֵרִיוֹן (ביוונית עתיקה: κληρωτήριον) היה מכונת הגרלה בערי המדינה (פוליס) ביוון העתיקה.
המילה "קלרוס" (κλῆρος) שימשה כדי לתאר גורל שהוטל על ידי הגרלה, כמו חלוקת אדמות, משרות ציבוריות או אפילו ההחלטות של האלים; וגם נחלה או ירושה: ביוונית קלאסית, המילה שימשה גם לתיאור חלקת אדמה או נכס שעבר בירושה, כאילו הוא "נפל בגורל" למישהו.
הקלרוטריון היה מכשיר ששימש באתונה הדמוקרטית את הפוליס (עם), כדי לבחור בצורה אקראית אזרחים לתפקידים שונים בכלל, ובפרט את המושבעים שיכהנו בתפקיד באותו יום.
המכשיר היה אחד מאמצעי הזיהוי שבאמצעותם זוהתה היצירה "מדינת האתונאים", מאת אריסטו ותלמידיו, שנמצא על גבי פפירוס בפיום.
באתונה הדמוקרטית נבחרו מדי שנה כ-6,000 מושבעים (תלוי תקופה), בפנל גלוי.
כל אזרח מועמד קיבל פינאקיה, כרטיס ברונזה עם שמו המעיד על מעמדו.
הוא היה רשאי לנצל את מועמדותו אך לא חייב.
המועמד היה חייב להיות אזרח בן שלושים לפחות, נקי מעבירות מסוימות (כמו עברות מין ועוד) .
בכל יום בוצעו שתי הגרלות, הראשונה שבהם, שקבעה את המושבעים שידונו באותו יום הייתה באמצעות מכשיר זה.
כל מועמד נעץ את כרטיס הברונזה שלו באחת מהשורות של המכשיר שסומנו באותיות.
במכשיר היה צד נלווה אליו הכניסו כדורים שחורים ולבנים, כאשר יצא אחד מהצבעים בוטלה שורה.
קלריון במחוז סנפיט במרכז מדינת יוטה, ארצות הברית, הייתה אחת ההתיישבויות החקלאיות הקואופרטיביות הראשונות שהקימו יהודים בארצות הברית על פי חזונו של בנימין זאב הרצל על חזרת היהודים לעבודת האדמה.
התנועה הציונית של ראשית המאה העשרים, ובראשה בנימין זאב הרצל ואחרים, שמו להם למטרה, בין השאר גם להעביר את היהודים מעיסוקים "עירוניים", כמו מסחר, פיננסים וכו', לעבודת אדמה.
במסגרת זו הקימו יהודים, בארץ ישראל, ארגנטינה, קנדה וגם בארצות הברית, יישובים חקלאיים, קואופרטיביים ואחרים.
בארצות הברית, מטרה זו השתלבה יפה עם תנועה אמריקאית שפעלה באותה תקופה אף היא, תנועת ה"חזרה אל האדמה", בראשותו של בולטון הול (1854–1938), שמרכזה היה בניו יורק.
בינואר 1910 הקים בנג'מין בראון (במקור - ליפשיץ) (1885–1939), יהודי אמריקאי ממוצא אוקראיני, גוף בשם "האגודה להתיישבות חקלאית יהודית" (Jewish Agricultural and Colonial Association), בפילדלפיה.
כ-250 יהודים הצטרפו לאגודה זו ובראון עצמו מונה לנשיאה.
בנוסף לפילדלפיה קמו לאגודה סניפים גם בניו יורק ובבולטימור והיא החלה לבדוק אזורים שונים בארצות הברית מתוך כוונה להקים באחד מהם מושבה חקלאית קואופרטיבית יהודית, על פי אותם אידיאלים.
הקהילה היהודית בסולט לייק סיטי של אותם ימים, הייתה מבוססת כבר, כלכלית, ארגונית ופוליטית, ואחדים מראשיה, ביניהם איל המכרות היהודי סימון במברגר, לימים מושל יוטה, ששמעו על החיפושים הללו, פנו אל האגודה והציעו לה להקים את המושבה המיועדת, דווקא ביוטה.
פנייה זו נתמכה גם על ידי מושל יוטה דאז ויליאם ספראיי וגופים לא יהודים בה.
יוטה קיבלה מעמד של מדינה בארצות הברית רק ב-1896, כחמש עשרה שנה קודם לכן ופעלה במרץ לעידוד בואם אליה של עוד ועוד מתיישבים.
ב-7 באוגוסט 1911 קנתה האגודה, ממדינת יוטה, שטח אדמה בן כ-6,000 אקרים, כ-25 קמ"ר הנמתחים כ-8 ק"מ לאורך גדותיו של הנהר סווייר (Sevier River, או Rio Severo, "נהר הפרא"), במחוז סנפיט במרכז יוטה.
כחודש לאחר מכן התיישבו במקום ראשוני המתיישבים היהודים, 23 משפחות, מרביתן מניו יורק ומפילדלפיה, ובראשן בראון עצמו.
המתיישבים מיתנו סמוך מאוד לתחילת דרכם במקום, את אורח החיים הקואופרטיבי המקורי, כאשר החליטו לחלק ביניהם את האדמות במקום לעבדן במשותף.
הבעלות על המיכון וכן הקניה והמכירה נעשו עדיין במשותף, כך שהמקום דמה יותר למושב הישראלי מאשר לקיבוץ.
בתחילת דרכו היה היישוב בגדר הצלחה.
כל משפחה קיבלה כ-40 אקרים, וכ-1500 אקרים בסך הכל נזרעו בחיטה, שיבולת-שועל ואלפלפה.
כמו כן, נבנו אסמים, מכלאות לבעלי חיים ובתים, והמושבה שגשגה.
כ-1000 אורחים, בראשותו של מושל יוטה, ספראיי, הגיעו למקום לחגוג עם המתיישבים את הקציר של היבול הראשון שגידלו בכוחות עצמם.
שטח האדמה המעובד הגיע כבר לכ-2400 אקרים.
כל מאמציו של סימון במברגר לגייס למען המתיישבים תרומות, לכיסוי החובות, לא הספיקו.
המתיישבים המורמונים שבאו במקום היהודים, החזיקו מעמד קצת יותר זמן מקודמיהם, אבל גם הם לא הצליחו בסופו של דבר הרבה יותר.
ב-1919 גרו בקלריון רק כ-140 איש, אף לא אחד מהם יהודי ובבית הספר נעשה שימוש ככנסייה בימי ראשון.
ב-1934 נטש את המקום אחרון תושביו, וקלריון של היום היא עיירת רפאים ריקה מכל אדם.
חלק מאדמותיה מעובדות על ידי חקלאים מיישובים סמוכים.
השרידים היחידים שנותרו כיום מההתיישבות היהודית, בנוסף ליסודות של מבנים בודדים, ומבנה בית הספר, הן שתי מצבות ועליהן כיתוב בעברית: מצבה אחת לזכרו של אהרן בינדר, יהודי שנהרג במקום ב-1913, כשגרר קרשים, ומצבה שנייה לזכרו של תינוק שנולד ומת בקלריון, ב-1914.
קורותיה של אחת המשפחות היהודיות, שהיגרו מרוסיה לפילדלפיה ומשם לקלריון הפכו למחזה בשם "Life, More Sweet Than Bitter".
מחזה נוסף, מ-2007, Impossible Cities: A Utopian Experiment, כלל גם הוא קטע שתיאר את החיים בקלריון.
בבית התפוצות בתל אביב התקיימה ב-1983 תערוכה על האיכרים היהודים בגולה, במאות ה-19 וה-20 ובה נכלל גם סיפורה של קלריון.
בסולט לייק סיטי התקיימו בספטמבר 2011 חגיגות לציון מאה שנים להקמת קלריון.
וכמו כן, סיפורה של קלריון הוצג ביוני 2013 בקהילת "שבטי ישורון - עזרת ישראל" בפילדלפיה, כחלק מפסטיבל "העיר החבויה פילדלפיה" (Hidden City Philadelphia).
קלרי סָרְבַש-ויְסגֶרבֶּר (Klari Szarvas-Weissgerber; 12 במאי 1911 – 17 בינואר 2007) הייתה נבלאית ישראלית ומורה לנבל.
קלרה (קלרי) סרבש נולדה ב-1911 בבודפשט בירת הונגריה בבית יהודי מתבולל, בתם הבכורה של נלי (קורנליה) לבית וולפסון ופליקס סרבש, גינקולוג ומיילד, ולה אחות צעירה ממנה בשלוש שנים, אילי (אילונה).
מגיל שש למדה נגינה בפסנתר, ובגיל עשר עברה לנגינה בנבל.
בנעוריה ובצעירותה הרבתה בסיורי הופעות ברחבי אירופה.
בשנת 1932 נישאה ללאצי (לדיסלב) פטקי, שהיה מהנדס כימיה בהכשרתו ובמקצועו, אך העדיף את עיסוקו החלקי כמבקר מוזיקה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הציף גל אנטישמיות את אירופה ובעיקר את גרמניה.
נגנים יהודים פוטרו מן התזמורות שבהן ניגנו.
בשנת 1936 סייר הכנר ברוניסלב הוברמן בארצות אירופה ובחר את טובי הנגנים ליצור את הגרעין להקמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1938 הזמין הוברמן את קלרי סרבש להצטרף לתזמורת, שחסרה נבלאי.
היא הגיעה לביקור ניסיון של חמישה שבועות בארץ ישראל ולאחריו החליטה להיענות בחיוב להזמנתו של הוברמן.
בספטמבר 1938 עלתה ארצה עם בעלה והתיישבה בתל אביב, שם המשיכה לחיות עד 1961, אז עברה לירושלים.
בשנת 1940 נולדה לזוג בתם אילנה, אך כעבור חודשים אחדים החליטו להיפרד.
בשנת 1946 נישאה סרבש ליוסף (בֶּפּוֹ, Beppo) וַיְסגֶרבֶּר, צ'לן בתזמורת הפילהרמונית.
בנם רוני נולד בשנת 1947.
סרבש וויסגרבר הופיעו יחד גם בקונצרטים קאמריים, עד מותו של יוסף בסוף שנת 1954. סרבש זכתה בפרסים בתחרויות נבל באירופה לפני עלותה לארץ וכן שפטה בתחרות הנבל הבינלאומית בישראל.
לצד נגינתה כחברה בתזמורת, הופיעה סרבש גם כסולנית עם תזמורות שונות.
כמו כן, לימדה נגינה בנבל.
בשנות חייה בירושלים ניגנה סרבש בתזמורת הסימפונית ירושלים.
בשנותיה האחרונות, בהן לא יכלה עוד לגור לבדה, עברה סרבש מירושלים לחיפה, וגרה עם בתה אילנה ובעלה רפי, מקיץ 1997 ועד למותה ב-17 בינואר 2007.
בתה של סרבש, אילנה סיון, היא אלמנתו של רפאל (רפי) סיון (זוסמן) (1935–2011), פרופסור להנדסת חשמל בטכניון, מומחה לבקרה אוטומטית, שאף כיהן בתפקידי מִנהל בכירים במוסד.
בנם אורי סיון (נכדהּ של סרבש) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה.
בנה, ד"ר רון (רוני) כוזר (Kuzar), הוא בלשן ופרופסור חבר בחוג לשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2008 יצא סרטו הדוקומנטרי של אורי סיון "מאחורי המיתרים" (33 דק'), על סבתו קלרי סרבש (הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום ב-2009).
בשנת 2010 יצא סרטו הדוקומנטרי של סיון בשם "זובין ואני", הנסב על המנצח זובין מהטה ועל סבתו של אורי סיון, קלרי סרבש (הסרט שודר בערוץ 8 במסגרת הסדרה "גיבורי תרבות").
התאמנה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של עמיצור שפירא.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1967, זכתה פלום במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 33.21 מטר, לראשונה בקריירה שלה.
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1969, קבעה פלום שיא ישראלי חדש של 44.68 מטר, שיפור לשיא הישראלי הוותיק בן 12 השנים של עדנה מדליה (40.93 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 36.77 מטר, אחרי פילר מהולנד שקבעה שיא מכביה חדש של 42.01 מטר ולפני פאולה נתן מאוסטרליה (36.68 מטר)..
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1970, זכתה פלום במדליית זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 40.87 מטר, לפני אלישבע רוש מהפועל באר שבע (36.73 מטר) ורות ניסן מהפועל חדרה (34.48 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל התשיעי שנערכו במאי 1971, זכתה פלום במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 42.94 מטר, אחרי הובר מאוסטריה (45.04 מטר) ולפני חוה שחר מישראל (39.62 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכתה פלום במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 40.24 מטר, לפני חוה שחר מהפועל עמק חפר (37.58 מטר) ומרינה מנדלסון (35.05 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני 1973 זכתה פלום במדליית זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 42.32 מטר, לפני חוה שחר (38.94 מטר) ונעמי פיינברג (30.28 מטר) שתיהן מהפועל עמק חפר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973, זכתה פלום במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 41.38 מטר, לפני קרי פילר מהולנד (39.58 מטר) וחוה שחר (39.58 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו ביולי 1977, זכתה פלום במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 39.12 מטר, לפני רינדה בקלמן מארצות הברית (37.26 מטר) ונעמי פיברגר מישראל (33.58 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו במאי 1979, זכתה פלום במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 42.16 מטר, אחרי סופיה סקורפה מיוון (58.92 מטר) ולפני ברברה באורטאשי משווייץ (40.30 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ב-6 ביולי 1985 זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 40.62 מטר, לפני צביה וייספלד (40.20 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכתה פלום במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 40.02 מטר, 12 שנים לאחר זכייתה האחרונה, במכביה העשירית, לפני מיטל בראל (38.40 מטר) ודורית אשכנזי (37.20 מטר), שתיהן מישראל.
קלרה אנסטזיה נוֹבֶלוֹ הייתה זמרת סופרן אנגליה ידועת שם, בתם של המוזיקאי ומו"ל המוזיקה וינסנט נובלו ואשתו, מרי סאבילה הל.
קול הסופרן המעולה של קלרה נובלו וסגנונה הטהור עשו אותה, משנת 1843 ואילך, לאחת הזמרות הגדולות ביותר, הן באופרה ובאורטוריה והן באולם הקונצרטים.
בשנת 1843 נישאה לרוזן גיליוצ'י ובשנת 1861 פרשה מן הבמה.
הסופר צ'ארלס לם כתב לכבודה שיר "לקלרה נ.".
הראשון שהבחין בקולה, בשמיעה המעולה ובמוזיקליות שלה היה תלמיד של אביה, המוזיקולוג אדוארד הולמס, שהחל ללמד אותה פיתוח קול ושירה בגיל חמש.
בגיל 11 לקחו אותה הוריה לפריז ללמוד במכון המלכותי למוזיקה.
לימודיה שם ארכו רק שנה בגלל מהפכת יולי 1830. בשנת לימודיה שם התיידדה עם ג'ואקינו רוסיני, ידידות שנמשכה כל חייהם.
עם שובה הביתה, יכלה להשתתף בפעילויות המוזיקליות של אביה.
בשנת 1833 הופיעה בפסטיבל שלוש המקהלות בוורסטר וב-1834 הופיעה בפסטיבל המוזיקה המלכותי בכנסיית וסטמינסטר.
ב-1837 שרה בביצוע האורטוריה "סנט פול" מאת פליקס מנדלסון, בחנוכת בית העירייה של ברמינגהאם.
בהמשך שרה בהזמנת מנדלסון בגוונדהאוס של לייפציג.
הופעה זו הובילה לשורה של הצלחות בחצרות אצילים ובאולמות קונצרטים בגרמניה.
ב-1839 נסעה ללמוד במילאנו שירה אופראית וב-1841 הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי ב"סמיראמידה" של רוסיני בפדואה.
בתקופת הופעות בפרמו שבאיטליה בשנת 1841, פגשה בן-אצולה צעיר, הרוזן ג'ובאני באטיסטה גיליוצ'י.
השניים נישאו ב-1843. במשך שש שנות נישואיה הראשונות הקדישה את עצמה לבעלה ולילדיה והייתה שותפה למאבקו למען איחוד איטליה.
ב-1849 קרסה ההתקוממות לשחרור איטליה והם נאלצו לגלות מפרמו.
כאשר הוצע לה חוזה הופעות ברומא, החליטו השניים שנובלו תחדש את הקריירה המקצועית שלה לפרנסת המשפחה.
ב-1851 שבה לאנגליה, שם הרבתה להופיע על במות שונות.
בעלה של נובלו הצטרף לתנועת השחרור בראשות בית סבויה, ואיחוד מדינות האפיפיור לשעבר עם פיימונטה בשנת 1861 הוביל לשובם מן הגלות ולפרישתה הסופית של קלרה מחייה המקצועיים.
היא האריכה ימים עוד 15 שנים אחרי מות בעלה.
אנה קלרה אנטוני קארארה ספינלי (באיטלקית: Elena Clara Antonia Carrara Spinelli 13 במרץ 1814 - 13 ביולי 1886) הייתה איטלקייה משכילה, פטרונית הריסורג'ימנטו, שנודעה בדרך כלל בשם נישואיה כרוזנת קלרה מאפאי, או קלארינה מאפאי.
מאפאי, ילידת ברגמו, נישאה בגיל 17 ללבריתן אנדראה מאפאי, אבל הם נפרדו בהסכמה הדדית ב-15 ביוני 1846. היא קיימה קשר ארוך ומתמשך עם קרלו טנקה.
קלרה מאפאי התפרסמה במפגשים שניהלה בטרקלין ביתה בוויה די טרה מונאסטרי במילאנו, שנודע בשם Salotto Maffei.
המפגשים, שארגנו החל ב-1834 תומאסו גרוסי ומאסימו ד'אזליו, משכו אישים ידועי שם בתחומי הספרות, האמנות הפלסטית, המחקר וההלחנה ותומכי ריסורג'ימנטו, לשיחות בנושאי אמנות וספרות.
בין אישים אלה היו אלסנדרו מנצוני, פרנצ'סקו אייץ (שצייר את דיוקנה של קלרה ונתן אותו לבעלה), ג'וזפה ורדי וג'ובאני פראטי.
במכתב אל ידידתו הוותיקה, קלרה (קלרינה) מאפאי, סיפר ורדי על התרשמותו מן הספר "המאורסים" של מנצוני, שאותו קרא בגיל שש-עשרה ואשר הרשים אותו כיצירת מופת של המין האנושי.
בשנת 1868 יזמה מאפאי פגישה בין ורדי לבין מנצוני, שהיה אז בן שמונים ושתיים.
לאחר הפגישה כתב ורדי אל מאפאי: "כיצד אוכל לתאר לך את הרגשתי [...] לנוכח קדוש זה?"
קלרה מאפאי הלכה לעולמה במילאנו מדלקת קרום המוח, בגיל 72.
קלרה רוקמור הייתה כנרת אמריקנית יהודייה ילידת ליטא, שהתמחתה בנגינה על טרמין, כלי נגינה ממשפחת הכלים האלקטרוניים, וכלי הנגינה הראשון שהנגינה בו מבוצעת ללא מגע.
בגיל ארבע היא התקבלה כתלמידת כינור לקונסרבטוריון הקיסרי של סנט פטרבורג .
עד היום היא התלמידה הצעירה ביותר שהתקבלה למוסד.
שנה לאחר מכן הפכה לתלמידה מוערכת של ליאופולד אור.
כשהתנאים הידרדרו לאחר המהפכה, עזבה משפחת רייזנברג את רוסיה.
קלרה ואחותה הפסנתרנית נדיה ערכו קונצרטים לאורך הדרך הארוכה כדי לממן אותה.
לבסוף, ב-1921, יכלה המשפחה להזמין מעבר (סטירג') על ספינת קיטור לאמריקה וב-19 בדצמבר הגיעה לנמל ניו יורק.
בניו יורק, קלרה חידשה את לימודיה אצל ליאופולד אור שהיגר אף הוא לארצות הברית בתחילת שנות העשרים.
זמן קצר לפני שהייתה אמורה לעשות את הופעת הבכורה שלה באמריקה (ניגנה בקונצ'רטו בטהובן עם תזמורת קרטיס), היא חלתה בדלקת מפרקים ונאלצה לוותר על הכינור.
את אחד הטרמינים הראשונים שבנה הממציא הרוסי לב סרגייביץ' טרמן הוא העניק לרוקמור.
הודות לאופן הפקת הצליל מן הכלי, ללא מגע יד או מאמץ פיזי, יכלה להמשיך בנגינה ובקריירה המוזיקלית שלה.
טרמן הציע לה נישואין מספר פעמים אך קלרה סירבה, נישאה לעורך הדין רוברט רוקמור.
בזכות הידע והדיוק שלה ככנרת הביאה רוקמור את הנגינה בטרמין לפסגות חדשות.
היא אף הציעה שינויים ושיפורים בכלי.
בין השאר, בזכותה נוספו לטווח שלו שתי אוקטבות.
ב-9 במרץ 2016, יום הולדתה ה-105, הקדישה לה חברת גוגל דודל (שרבוט גוגל) אינטראקטיבי, המציג אותה מנגנת על הטרמין.
לאחר הכרותה עם כלי הטרמין הפכה רוקמור במהירות לוירטואוזית.
היא פיתחה טכניקה שלמה לנגינה בו.
בשליטתה, הטרמין נשמע כמו שילוב של צ'לו, כינור וקול אנושי.אחרי שכלולו של הכלי ערכה קלרה רסיטל של העירייה עם אחותה נדיה והופיעה לאחר מכן בתזמורת בפילדלפיה, טורונטו וניו יורק, שם הופיעה לראשונה בקונצ'רטו שכתב לה אניס פוליהאן, בניצוחו של ליאופולד סטוקובסקי.
היא גם יצאה לשלושה סיורי קונצרטים משותפים מחוף לחוף עם פול רובסון והדהימה את הקהל.
ב-1977 יצא אלבומה הראשון, הופעות עם נדיה רייזנברג (הוקלט על ידי רוברט מוג) שכותרתו "אמנות הטרמין".
אלה הוצאו מחדש בתקליטור של Delos עשר שנים מאוחר יותר.
מרטין, יצר את הסרט התיעודי "טרמין - אודיסאה אלקטרונית", סרט הכולל כמה מההופעות הפומביות האחרונות של קלרה ואת האיחוד בניו יורק של קלרה ולב סרגייביץ' טרמן (אז בן 96).
הסרט הוקרן בבכורה בניו יורק באליס טולי הול.
קלרה זכתה לתשואות כשעלתה לבמה לאחר ההקרנה.
הסרט החזיר במידה רבה את העניין הן בטרמין עצמו והן בהישגיה הייחודיים של קלרה רוקמור.
בשנת 1997, קלרה נלחמה בדלקת ריאות והתקף לב חמור.
בעוד שבריאותה המשיכה להידרדר, היא הודיעה על נחישותה לחיות כדי לראות את לידתה של אחייניתה הגדולה, התינוק של צלם המוזיקה סטיב ג'יי שרמן ואשתו הצ'לנית דורותי לוסון.
פיונה נדיה שרמן נולדה ב-8 במאי 1998; קלרה נפטרה בדירתה במנהטן יומיים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מותה, קרוב משפחה של רוקמור פנה לבוב מוג בנוגע להחזרת התרמין של רוקמור למצב תקין ומוג עשה כן.
טרמין הוא כלי נגינה ממשפחת הכלים האלקטרוניים, וכלי הנגינה הראשון שהנגינה בו מבוצעת ללא מגע.
הוא הומצא על ידי הממציא הרוסי לב סרגייביץ' טרמן (רוסית: Лев Сергеевич Термен) בשנת 1919. הנגינה בכלי זה מתבצעת על ידי שינוי מרחק הידיים מזוג אנטנות המשפיע על השדה האלקטרומגנטי בסביבתן.
חסרונו הגדול של הטרמין נעוץ באי-יכולתו לנגן צלילים קטועים (סטקטו).
קלרה קדם (נולדה ב-1948) היא מדענית מחשב ישראלית, פרופסור אמריטה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קלרה קדם נולדה בשנת 1948. היא קיבלה את תואר הדוקטור במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, שאותו כתבה בהנחיית מיכה שריר, בשנת 1989.
היא הצטרפה כחברת סגל לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, למחלקה למדעי המחשב, וקודמה לדרגת פרופסור.
בין השנים 2000 ל- 2002 כיהנה גם כראש המחלקה למדעי המחשב.
מחקריה עוסקים בסוגיות תאורטיות ומעשיות של גאומטריה חישובית.
המחקרים הכי מצוטטים שלה הם בגאומטריה חישובית, חישוב תנועה, ודיאגרמת וורונוי.
היא גם שיתפה פעולה עם פילוסופים ובלשנים בעבודתה על פרויקט פענוח כתב היד של כתבים בעברית מימי הביניים שעל גבם התגלו כיתובים בערבית.
היא פרסמה מעל 100 מחקרים שזכו לכ-4,000 ציטוטים בכתבי עת אקדמיים.
קדם הייתה המנחה לדוקטורט של מיכאל סגל ושל דרור אייגן.
במהלך השנים כיהנה כמורה מן החוץ במדעי המחשב באוניברסיטת קורנל, אית'קה, ניו יורק.
קלרוכיה (ביוונית עתיקה: κληρουχία) היא צורת התיישבות שפיתחה האימפריה האתונאית.
צורת התיישבות זו הייתה ייחודית לאתונה העתיקה, ולא הייתה מקובלת בפולייס היווניות האחרות.
ערי מדינה ביוון העתיקה (פוליס) נהגו לעיתים קרובות לייסד קולוניות מעבר לים.
קולוניות התחלקו לרוב לשני סוגים עיקריים: אפויקיאי, מושבה שנוסדה כעיר בפני עצמה; ואפוריה, קולוניה שנוסדה כתחנת מסחר.
לרוב, פרט לזיקה מסוימת, המושבות שנוסדו היו נפרדות לחלוטין מעיר האם שלהן, ולעיתים אף ייסדו מושבות משל עצמן או הכריזו מלחמה על עיר האם.
הקלרוכיות היו שונות בתכלית השינוי.
המתיישבים במושבות אלו, אשר נקראו "קלרוכים", לא איבדו את אזרחותם האתונאית והפכו לאזרחיה של עיר חדשה, הם נותרו אזרחי אתונה.
אף על פי שקיבלו אוטונומיה פנימית, הרי שהם היו חברים בשבט (דימוי) שלהם, ושירתו כחיילים בצבא האתונאי.
בראש כל קלרוכיה עמד פקיד מיוחד שמונה בידי אספת העם באתונה (אקלסיה), והוא היה גם המפקד של הכוח הצבאי ששלחה הקלרוכיה כדי להילחם במלחמותיה של אתונה.
קלרוכיות הוקמו לרוב על אדמות שהוחרמו מערים מנוצחות.
הקלרוכיה היוותה פתרון לשתי בעיות קשות אשר הטרידו את אתונה.
ראשית, היא העניקה לאזרחים חסרי קרקע אדמה פורייה, ושנית, מכיוון שהקלרוכים נותרו אזרחי אתונה הם שימשו גם כחיל משמר שווידא שהמנוצחים לא יפרו את חוזה השלום ויצאו למלחמת נקם.
לעיתים קרובות הקלרוכים לא טרחו לעבד את האדמה שהוענקה להם, אלא החכירו אותה לבעליה הקודמים ששימשו כאריסים.
לעיתים הוחרמה הקרקע גם ללא סיבה נראית לעין מחברות הליגה האטית-דלית, וכפיצוי ניתנה להן הנחה במיסים הקבועים שהיו משלמות.
שיטת הקלרוכיות פתוחה בידי המדינאי פריקלס, ככל הנראה בסביבות שנת 453 לפנה"ס.
הקלרוכיות נוסדו בעיקר בנקודות אסטרטגיות כמו נקסוס, אנדרוס, אביה, תראקיה, חלקידיקי וגליפולי.
ניתן לראות עדויות לכך גם בהפחתת המס של אותם אזורים: בסביבות 450-449 לפנה"ס צומצם המס של אנדרוס מ-12 כיכר ל-6, והמס של אובויה משבע וחצי לחמש.
למרות זאת, התושבים המקומיים לרוב נטרו טינה לקלרוכים.
קלרה מאסיזי (באיטלקית: Chiara d'Assisi קיארה ד'אסיזי 16 ביולי 1194, אסיזי - 11 ביולי 1253, אסיזי).
איטלקייה, בת דורו של פרנציסקוס מאסיזי אשר נמנתה על תלמידיו, מייסדת המסדר הפרנציסקני הראשון לנשים נזירות, מסדר שלאחר מותה נקרא על שמה "מסדר קלרה הקדושה" או "מסדר האחיות הקלאריסיות".
קדושה של הכנסייה הקתולית, הכנסייה האנגליקנית והכנסיות הלותרניות.
קלרה נולדה באסיזי ב-16 ביולי 1194, בת למשפחת אצולה מקומית.
אימה, אורטולאנה, הייתה אישה אדוקה שאף עלתה לרגל לרומא, לסנטיאגו דה קומפוסטלה, ולארץ ישראל - מעשה שרק נשים מעטות בנות תקופתה עשו.
היא חינכה את בנותיה ברוח האמונה.
ביום ראשון של כפות התמרים בשנת 1212, בהיותה בת 18, קיבלה קלרה את ברכתו של גווידו השני, בישוף אסיזי, ועזבה את בית הוריה.
היא שמה פעמיה לכנסייה שבה שהה פרנציסקוס, ונשא דרשה, שם היא גזזה את שיער ראשה והחליפה את בגדי הפאר שלה בבגד פשוט ונדרה נדר לחיות חיי נזירות.
היא הצטרפה למנזר בנדיקטיני, שכן בשלב זה עוד לא היה מנזר פרנציסקני לנשים.
פרנציסקוס פרס על קלרה את חסותו עוד תקופה ארוכה, והיא השתדלה ללכת בדרכיו עד כדי כך שהיא זכתה בכינוי "הפרנציסקוס השנייה" (alter Franciscus).
מאוחר יותר הקימה מסדר משלה, שבמנזר הראשון שלו (כיום, כנסיית דמיאנוס הקדוש באסיזי, הכנסייה שאותה שיפץ פרנציסקוס בתחילת דרכו) נשארה עד סוף חייה.
היא הרבתה להתכתב עם אימהות מנזר אחרות.
בשנים 1216/17 כתבה את תקנון המסדר שמהותו הייתה "הפריבילגיה של העוני" וזו הייתה הפעם הראשונה שתקנון של מסדר נכתב על ידי אשה.
קלרה נאבקה שנים לקבלת אישור הכנסייה הקתולית לתקנון זה.
בשנת 1238 הגישה אותו לאישורו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, אולם האישור לא התקבל מאחר שהאפיפיור חשב אותו למחמיר מדי, וחשש שההגבלות שבו יובילו לפגיעה בבריאותן של הנזירות.
בשנת 1247 הכינה תקנון מתוקן ומסרה אותו אישית לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
התקנון אושר רק באוגוסט 1253, ממש ימים ספורים לפני מותה: בולת האישור האפיפיורית את התקנון של המסדר.
קלרה נפטרה באסיזי ב-11 באוגוסט 1253.
ב-1224 צבאו של הקיסר פרידריך השני צר על אסיזי.
קלרה יצאה לקראתם כשבידיה לחם הקודש ויין הקודש ופתאום קמה בהלה גדולה בצבא הקסר והם נסוגו מהעיר.
בתקופת מחלתה, כשכבר לא יכלה להשתתף במיסה, המיסה נשקפה על קיר חדרה.
על סמך נס זה הוכרזה ב-1958 כקדושה הפטרונית של הטלוויזיה.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, שהיה נוכח בטקס קבורתה, קבע שיערך לה "טקס האשכבה של הבתולות" ולא הטקס הרגיל.
הוא גם דרש להתחיל מידית את הליך הקדשתה.
בחינת מעשי הניסים שלה הסתיימה תוך שישה ימים.
כעבור כשנתיים האפיפיור אלכסנדר הרביעי הכריז עליה כקדושה.
ב-1958 האפיפיור פיוס השנים עשר הכריז עליה כקדושה הפטרונית של הטלוויזיה והתקשורת זאת על סמך הנס הנזכר למעלה.
מסדר קלרה הקדושה הוא כיום הגדול במסדרי הנשים של הכנסייה הקתולית.
בישראל למסדר שני מנזרים, מנזר סנט קלייר בירושלים, ו.
ב-3 באוקטובר 1263 האפיפיור אורבנוס הרביעי החליף רשמית את שם המסדר מ"מסדר הגברות העניות" ל"מסדר קלרה הקדושה" הידוע גם כמסדר האחיות הקלאריסיות.
אגם ונהר סנט קלייר באזור הימות הגדולות בצפון אמריקה.
נהר סנטה קלרה בדרום קליפורניה.
העיר סנטה קלריטה בדרום קליפורניה.
קלרה איסָבֶל אָלֵגְרִיה וידֶס (Clara Isabel Alegría Vides; 12 במאי 1924 - 25 בינואר 2018) הייתה משוררת, סופרת ועיתונאית ניקרגואית, אשר ידועה בכתיבתה המחאתית והחריפה כנגד העוני, וכנגד דיכוי האזרחים במדינות מרכז אמריקה.
היא נחשבה לאחת המשוררות הביקורתיות והמשפיעות במדינות אלה.
בין הישגיה הבולטים ניתן למנות את פרס "קאסה דה לאס אמריקאס" (Casa de las Américas), שבו זכתה בשנת 1978 על ספרה "סוֹבְרֵביבוֹ" ׁׂ(Sobrevivo - "אני אשרוד") לצד חִיוׂקוֹנְדָה בֵּיִי (Gioconda Belli), ובפרס נוישטט לספרות היוקרתי, שבו זכתה בשנת 2006.
קלרה איסבל אלגריה וידס נולדה בשנת 1924 באסטלי, ניקרגואה.
אמה, אנה מריה וידס, באה ממשפחה אמידה מאל-סלוודור, ואביה, דניאל אלגריה, היה רופא ממוצא ניקרגואי.
בין השנים 1933-1909 הייתה ניקרגואה בתהליכי כיבוש על ידי ארצות הברית.
דניאל, אביה של אלגריה, תמך בכוחות המהפכה שפעלו נגד ארצות הברית ולכן הוגלה יחד עם משפחתו לאל-סלוודור.
אלגריה הייתה אז כבת תשעה חודשים.
אלגריה וידס החלה לעסוק בשירה כבר בהיותה כבת שש, ובנוסף התעניינה באמנויות הבמה.
בשנת 1932, בהיותה בת שבע, הייתה אלגריה עדה לטבח ההמוני שבו נרצחו בין 40,000 ל-10,000 בני אדם (על-פי הערכות שונות) על ידי המשטר הדיקטטורי ששלט אז באל-סלוודור.
רובם של הנרצחים היו ממוצא אמריקאי ילידי, והשאר היו קומוניסטים שהתנגדו לשלטון.
אירוע זה זעזע את אלגריה והשפיע רבות על כתיבתה ועל עבודותיה המאוחרות.
כשהייתה בת 18, עזבה אלגריה את אל-סלוודור והחלה ללמוד באוניברסיטה בניו-אורלינס שבארצות הברית.
בתום הסמסטר הראשון ללימודיה פגשה אלגריה את חואן ראמון חימנס, משורר מוערך ולימים זוכה פרס נובל לספרות, שהציע להדריך אותה בתחום הכתיבה.
היא נענתה בחיוב להצעתו ועברה בעקבותיו לאוניברסיטת ג'ורג וושינגטון.
בשנת 1947, בזמן שהותה בוושינגטון, פגשה אלגריה את דרווין פלקול, לימים בן זוגה ושותפה ליצירות רבות.
בשנת 1948, יצא לאור ספר השירה הראשון של אלגריה (היא קלרה איזבל אלגריה וידס) 'Anillo de silencio' (בתרגום חופשי: 'טבעת של שתיקה'), שיצא בשם 'קלריבל אלגריה' (Claribel Alegria), שם העט אותו אימצה.
במהלך השנים המשיכה אלגריה לכתוב ספרי שירה וספרים עלילתיים.
ב-1959 התרחש אירוע ששינה את אמריקה הלטינית והמרכזית בכלל, והשפיע על אלגריה בפרט: המהפכה הקובנית, בהנהגת פידל קסטרו, אחיו, ראול קסטרו, וצ'ה גווארה.
מטרת המהפכה הייתה הדחתו של השליט פולחנסיו בטיסטה, שהנהיג שלטון דיקטטורי-אוטוריטארי בקובה.
המהפכה והשינוי החברתי בקובה גרמו לאלגריה להתחיל לכתוב על הפוליטיקה הלטינית.
בשנת 1966 ראה אור ספרה "cenizas de Izalco" (בתרגום חופשי: 'האפר של איזלקו'), שתיאר את הטבח אשר לו הייתה עדה ב-1932.
הספר – שחשף את זוועות הטבח (שהתרחש בעיקר בהר איזלקו), ואת העבר האפל של אל-סלוודור – גרם לתסיסה כנגד אלגריה והיא קיבלה איומים לחייה באמצעות מכתבים שנשלחו אליה.
בעקבות איומים אלו שהחריפו עם השנים, נמנעה אלגריה מלהגיע לאל-סלוודור ואף לא נכחה בהלוויה של אמה, מחשש לחייה.
בשנת 1979 אירעה בניקרגואה מהפכה נגד השלטון הדיקטטורי של משפחת סומוזה, בהנהגת החזית הסנדיניסטית לשחרור לאומי.
לאחר המהפכה שבה אלגריה לניקרגואה, לראשונה מאז ילדותה, והמשיכה לפרסם ספרי שירה וספרי פרוזה רבים במשך השנים.
לאלגריה ולפלקול נולדו ארבעה ילדים בין השנים 1954-1949. פלקול נפטר בשנת 1996. נכון לשנת 2017 אלגריה התגוררה בניקרגואה.
שיריה של אלגריה עוסקים בעיקר במוות ובעוני, ומבקרים תופעות שליליות בעיניה, כגון כאב אנושי וסבלם של ילדים.
אפשר לראות זאת בשיר ""Accounting" (בתרגום חופשי: חשבונאות) בו היא מתארת את מבט עיניו של ילד רעב כרגע מחשמל.
כמו כן, גם ב" documentary" (בתרגום חופשי: תיעודי) אחד השירים הביקורתיים ביותר שלה נגד המציאות באל-סלוודור, שבו היא שמה אצבע על השחיתות, הניצול וההזנחה של הממשל כלפי האזרחים.
ברבים משיריה ניתן למצוא אזכורים לתרבויות שונות, ובעיקר לכאלה הלקוחים מהמיתולוגיה היוונית.
בין הנושאים המרכזיים בכתיבתה ניתן למנות גם את מעמד האישה במדינות מרכז אמריקה, למשל, ביצירתה "El detén" (בתרגום חופשי: 'קמע') העוסק באלימות מינית ובספר 'They Won't Take Me Alive: Salvadoran Women in Struggle for National Liberation' שעוסק במאבקי נשים באל-סלוודור.
ספר זה יצא לאור על רקע מלחמת האזרחים באל סלוודור, מלחמה שבה נשים נחשפו לאלימות קיצונית.
קלריס אגבניינו היא ג'ודוקא צרפתייה המתחרה בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
אגבניינו נולדה בעיר רן בצרפת, וגדלה בעיירה אנייר-סור-סן.
היא בת להורים ממוצא טוגולזי, אביה ויקטור אגבניינו הוא מדען מטוגו, שמה של אמה הוא פולין ויש לה שלושה אחים.
בצעירותה החלה להתאמן בג'ודו במועדון המקומי 'Arts Martiaux d'Asnières' (אמנויות הלחימה של אנייר).
המדליה הראשונה של אגבניינו בקריירה המקצועית הגיעה ביוני 2010 בטורניר 'World Cup Tallinn' בו זכתה במדליית ארד לאחר שניצחה בקרב על המדליה את ירדן ג'רבי הישראלית.
באותה השנה היא זכתה גם במדליית הזהב בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי כשניצחה בגמר את בת-ארצה ז'בריז אמאן.
באליפות אירופה בשנת 2012 שנערכה בצ'ליאבינסק קלריס זכתה במדליית ארד, היא הגיעה לקרב חצי הגמר, הפסידה לירדן ג'רבי ונשרה לקרב על הארד בו ניצחה את רמילה יוסובובה האזרית.
באליפות אירופה שנה לאחר מכן היא זכתה לראשונה במדליית הזהב כאשר ניצחה בגמר את מרתה לבאזינה הרוסייה באיפון כ-40 שניות מתחילת הקרב.
באליפות העולם בשנת 2013 שנערכה בריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
ברבע הגמר היא ניצחה את מרטינה טריידוס הגרמנייה, בחצי הגמר היא ניצחה באיפון את הצרפתייה ז'בריז אמאן כשתי דקות מפתיחת הקרב.
בגמר היא פגשה את ירדן ג'רבי הישראלית והפסידה באיפון תוך 43 שניות לאחר שג'רבי הספיקה לקבל ניקוד יוקו וכמה שניות לאחר מכן ביצעה את "חניקת ג'רבי" שגרמה לאגבניינו להתעלף.
באליפות העולם שנה לאחר מכן, קלריס זכתה במדליית הזהב.
ברבע הגמר היא ניצחה ביוקו את אדוויג' גוונד האיטלקייה, בחצי הגמר היא ניצחה באיפון את אן-לור בלאר הצרפתייה לאחר שהצליחה לרתק אותה למזרן ובגמר פגשה את ירדן ג'רבי בשחזור הגמר מ-2013. כחצי דקה מפתיחת הקרב אגבניינו השיגה ניקוד יוקו וכדקה לאחר מכן השיגה איפון וניצחה.
באותה השנה היא זכתה גם באליפות אירופה שנערכה במונפלייה שבמדינת הולדתה לאחר שניצחה בגמר את טינה טרסטניאק הסלובנית.
לאחר זכייתה נשיא טוגו פור ניאסנגבה בירך אותה אישית על ההישג.
באליפות העולם 2015 זכתה קלריס שוב במדליית הכסף.
בשלב רבע הגמר היא ניצחה בווזארי ויוקו את מיקו טאשירו היפנית, בחצי הגמר היא ניצחה באיפון את ירדן ג'רבי לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב ובגמר היא נכנעה לטינה טרסטניאק הסלובנית.
באותה שנה השתתפה במשחקים האירופיים הראשונים שנערכו בבאקו והיו למעשה אליפות אירופה, אגבניינו זכתה במדליית הארד לאחר שניצחה את ג'ול פראנסן ההולנדית בקרב על המדליה.
באולימפיאדת ריו 2016, אגבניינו התחרתה בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג וזכתה במדליית הכסף.
בקרב הראשון שלה אשר היה בשלב בשמינית הגמר היא ניצחה את בוסרה קטיפוגלו הטורקית, ברבע הגמר היא ניצחה את אניקה ואן אמדן ההולנדית ובחצי הגמר היא ניצחה את מיקו טאשירו היפנית.
בגמר היא פגשה את טינה טרסטניאק הסלובנית והפסידה באיפון לאחר שטרסטניאק הצליחה לרתק אותה למזרן.
באליפות העולם 2017 אגבניינו זכתה שוב במדליית הזהב לאחר שניצחה בחצי הגמר את אגטה אוזבוטה-בלאך הפולנייה בזכות עונשים ובגמר גברה על טינה טרסטניאק שוב בזכות עונשים.
אגבניינו השתתפה באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב וזכתה במדליית הזהב כאשר ניצחה בגמר את טינה טרסטניאק.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, אגבניינו זכתה בפעם השלישית בתואר העולמי לאחר שניצחה את כל חמשת קרבותיה באיפון.
בקרב הראשון היא ניצחה את גנקייך בולד המונגולית, בשמינית הגמר היא ניצחה את בוסרה קטיפוגלו הטורקייה וברבע הגמר היא ניצחה את קת'רינה הקר האוסטרלית 1:47 דקות מפתיחת הקרב.
בחצי הגמר אגבניינו ניצחה את מרטינה טריידוס הגרמנייה תוך כחצי דקה ובגמר היא גברה על מיקו טאשירו היפנית 50 שניות לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב כשביצעה תרגיל מקיקומי.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכתה אגבניינו שוב בתואר האירופי כאשר גברה בגמר על אליס שלזינגר הישראלית-בריטית.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה אגבניינו פעם נוספת במדליית הזהב.
את שלושת קרבותיה הראשונים היא ניצחה באיפון.
בשלב חצי הגמר היא התמודדה מול יול פרנסן ההולנדית וניצחה בניקוד ווזארי לאחר תרגיל אושירו-קסה-גטאמה.
בגמר היא התמודדה מול מיקו טאשירו היפנית בשחזור הגמר העולמי שנה לפני כן ושוב ניצחה, הפעם בווזארי לאחר 7 דקות ו-7 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
באליפות אירופה 2020 אשר נערכה בפראג, היא זכתה בתואר האירופי בפעם החמישית לאחר שניצחה את כל ארבעת קרבותיה באיפון.
באליפות העולם 2021 שנערכה בבודפשט, זכתה אגבניינו בפעם החמישית בקריירה בתואר העולמי כאשר ניצחה את כל חמשת קרבותיה באיפון.
לאחר שלושה קרבות מוקדמים, היא הגיעה לשלב חצי הגמר בו פגשה את סאן ורמיר ההולנדית וניצחה לאחר תרגיל ריתוק שגרם ליריבתה להיכנע.
בגמר התמודדה מול אנדריאה לסקי הסלובנית וניצחה באיפון 34 שניות לסיום לאחר שכבר הובילה בניקוד ווזארי.
עוד באותה השנה היא זכתה בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בדוחה שבקטר.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה אגבניינו לראשונה בתואר האולימפי בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
היא הגיעה לתחרות האולימפית כמדורגת ראשונה בעולם והחלה את דרכה בסיבוב השני, שם ניצחה באיפון בתוך 17 שניות את בילייה סנדרין מכף ורדה.
ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את יול פרנסן ההולנדית ובחצי הגמר ניצחה שוב בווזארי את קת'רין בושמין-פינאר הקנדית.
בגמר התמודדה אגבניינו מול טינה טרסטניאק הסלובנית בשחזור הגמר האולימפי מריו 2016. בתום 4 דקות ללא ניקוד, נכנס הגמר לזמן ניקוד זהב ולאחר 33 שניות הצליחה אגבניינו להטיל את טרסטניאק על צידה בעזרת תרגיל בשם קואוצ'י-גרי, שזיכה אותה בניקוד ווזארי וניצחון.
בנוסף למדליה בתחרות האישית, אגבניינו התחרתה גם בתחרות הקבוצתית, בה זכתה בזהב נוסף עם נבחרת צרפת לאחר שניצחו בגמר את יפן.
קלרה פייש (בהונגרית: Klára Fejős, בסרבו-קרואטית: Клара Фејеш / Klara Feješ ; 29 בינואר 1921, בודפשט – 12 בנובמבר 1943, באצ'קה פאלאנקה), הייתה פרטיזנית יוגוסלבית יהודייה, שהשתתפה במלחמת העולם השנייה במערכה ביוגוסלביה; לפני המלחמה הייתה סטודנטית לרפואה בוויבודינה.
נולדה ב-29 בינואר 1921 בבודפשט, למשפחה יהודית של בעלי מלאכה.
אביה השתתף ב, הגן על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולאחר נפילתה ברח ליוגוסלביה.
היא עצמה חיה שנתיים עם שתי אחיותיה בקאניז'ה, ואז עברה לקיקינדה, שם סיימה בית ספר יסודי ותיכון, ולאחר מכן התקבלה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת בלגרד.
היא הצטרפה לתנועה הקומוניסטית כתלמידה.
בכיתה ו הפכה לחברה באיגוד הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה.
הייתה פעילה בתחום ספרים, באגודות חינוכיות ובאיגודי עובדים.
עבדה במנזה (קפטריה) של וובודינסקי (Војвођанске академске трпезе, גם Војвођанска менза) – איחוד הסטודנטים הטובים ביותר של וויוודינה.
השתתפה בפעילויות ובהפגנות רבות שאורגנו על ידי סטודנטים בבלגרד.
בקיץ 1940 השתתפה בקורסי מרקסיזם בפגישה על .
במרץ 1941 הצטרפה כעיתונאית של כתב העת "אומלאדינץ" (Omladinats).
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר כחברה בוועדה האזורית של המפלגה בסברו-באנאט (באנאט הצפוני) היא עברה לעבוד בפטרובגראד שהפכה למפקדה של הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית בווייוודינה (מאוחר יותר נעמדה גם בוועד איחוד הנוער הקומוניסטי של המחוז).
על פי צו של הוועדה, בסוף ספטמבר באותה השנה עברה לפעול ב כמזכירה וקשרית של סווטוזאר "טוזי" מרקוביץ ' והייתה מעורבת במהלך 1942 בארגון תנועת הפרטיזנים ובהפצת כרוזי תעמולה.
הייתה ידועה בשם כיסוי "אדש".
לאחר הכישלון והגילוי של סווטוזאר מרקוביץ בנובמבר אותה השנה עזבה את נובי סאד.
עם חברי המפלגה השתתפה בארגון ההתנגדות בורבאס, פאראגה, סילבאש ובאצ'קה פאלאנקה.
נשלחה מספר פעמים עם משימות מן המפלגה לנובי סאד, והפכה לדמות מפתח של התנגדות הנוער בבאצ'קה.
הצטרפה בספטמבר 1943 לוועדה המחוזית של המפלגה כנציגת באצ'קה ובאראנה.
נודע ביכולת להתחבא מן המשטרה וסוכני האויב.
ב-12 בנובמבר 1943 נחשפה על ידי הסוכנים ההונגרים ונחסמה בביתה.
נהרגה במהלך קרב בו ניסו לעצור את הקבוצה.
במהלכו נהרגו שני פרטיזנים נוספים: ז'יבקו פופוביץ' ודושאן וידוביץ', שלושה פעילים מקרב הפרטיזנים דושאן "ולאדה" אלימפיץ', בוגדאן "צרני ג'ורגה" סטויאקוביץ' ולפוסאווה "באבא" אנדריץ' הצליחו להימלט ובהמשך נסעו לפרוסקה גורה.
קלרה פייש, פופוביץ' ו-וידוביץ' נקברו בחשאי.
לאחר שחרור העיר בסתיו 1944 עצמותיהם נקברו במסודר ליד הכנסייה האורתודוקסית בבאצ'קה פאלאנקה.
על שמה של קלרה פייש נקראים הרחובות בוויוודינה, בית הסטודנט בנובי סאד, נובי סאד, בית הספר היסודי בקייקינד והמחוז במוז'לה .
קלרה מאנס הייתה מוזיקאית ומורה למוזיקה אמריקאית ילידת גרמניה.
היא ואחיה פרנק דאמרוש לימדו גם בבית ספר לבנות במנהטן.
עם בעלה, דייוויד מאנס, ייסדה בשנת 1916 את בית ספר מאנס למוזיקה.
מאנס נולדה בברסלאו (כיום ורוצלב, פולין) אמה, הלן פון היימבורג, הייתה בעברה זמרת אופרה, ואביה היה המנצח לאופולד דאמרוש.
אחיה היו המנצחים פרנק דאמרוש ו-וולטר דאמרוש.
הוריה היו לותרנים (סבה מצד אביה היה יהודי).
ילדיה של קלרה ממאנס היו המוזיקאי לאופולד מאנס והסופרת מריה מאנס.
קלרה הודוסי-פרידמן (13 באפריל 1920 - 14 באוקטובר 2015) הייתה שחמטאית בדרגת אמן בינלאומי לנשים (1966), הישראלית הראשונה שזכתה בדרגה זו.
פרידמן נולדה וגדלה באוראדיה, רומניה, בתם של גזה ואליזבט הודוסי.
היא עלתה עם בעלה הפסיכיאטר ובנם לישראל בשנת 1961. מספר חודשים לאחר מכן, היא סיימה במקום ראשון ביחד עם מרים גלובר חיימוביץ באליפות ישראל שהסתיימה בתחילת 1962. ב-31 בינואר אותה שנה היא זכתה בתואר לאחר שניצחה את חיימוביץ במשחקי ההכרעה בתוצאה 3–0.
בשנת 1966 קיבלה פרידמן דרגת אמן בינלאומי לנשים (WIM) ובכך הייתה לשחקנית הישראלית הראשונה בישראל שזכתה בדרגה זו.
בטורניר מוקדמות לאליפות העולם בשחמט לנשים שנערכה בסובוטיצה, סרביה בשנת 1967 סיימה פרידמן במקום 17. בטורניר היא ניצחה את אלופת רומניה אלכסנדה ניקולאו ואת אלופת ארצות הברית ג'יזלה קאהן גרסר.
פרידמן התגוררה בירושלים עם משפחתה.
היא עבדה כחרטת הראשונה בעיר וכאחות.
קלארה פטצ'י (באיטלקית: Clara Petacci ; 28 בפברואר 1912 - 28 באפריל 1945) הייתה פילגשו של הרודן הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה היא נורתה למוות, יחד עם הוצאתו להורג של מוסוליני, על ידי פרטיזנים איטלקיים.
קלארה פטצ'י נולדה בשנת 1912 ברומא למשפחה מן המעמד הגבוה.
אביה היה ד"ר פרנצ'סקו פטצ'י, הרופא של האפיפיור פיוס האחד עשר.
היא הייתה יפה מאוד ומושכת פיזית והייתה בעלת רמה תרבותית ואינטלקטואלית גבוהה, הנגזרת מקריאה רבה במהלך שנות העשרה שלה.
מגיל צעיר הביעה את התפעלותה ממוסוליני, ממנו היו לה דיוקנאות תלויות בחדרה.
קלרה ומוסיליני נפגשו לראשונה באופן מקרי על החוף באוסטיה בשנת 1932, כאשר קלרה הייתה רק בת עשרים ומוסוליני בן ארבעים ותשע שנים.
מאז החלו היחסים מחוץ לנישואין שלהם, בזמן שמוסוליני שהיה מבוגר ממנה ב-28 שנים היה נשוי לרקלה מוסוליני.
היחסים ביניהם נמשכו שלוש עשרה שנים, עד להוצאת שניהם להורג בשנת 1945.
רקלה, אשתו של מסוליני שהייתה מודעת למערכת היחסים הזו, ניסתה לשים לה קץ, אך מעולם לא הצליחה.
מוסוליני כבר ניהל בעבר מערכות יחסים עם נשים.
בשנת 1914, שנה לפני נישואיו לרקלה, נישא מוסוליני לקוסמטיקאית רפואית בשם אידה דאלסר ממילאנו, ואף נולד לו ממנה בן, בניטו אלבינו, בו סירב להכיר.
כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה בשנת 1937 ולרציחתו של בניטו אלבינו בשנת 1942. בעברו הרחוק היו לו קשרים רומנטיים עם היהודיה מרגריטה צרפתי.
בשנת 1934 התחתנה קלרה עם ריקרדו פדריצ'י בן שלושים, קצין בדרגת סגן בחיל האוויר המלכותי האיטלקי, אולם הזוג נפרד שנתיים לאחר מכן, בשנת 1936, וקלרה חזרה למוסיליני.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, לאחר שמוסוליני הודח מהשלטון באיטליה, הוא עמד בראש ממשלת בובות בחסות הגרמנים.
אותה ממשלה כינתה את עצמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, והוקמה בשטחים שלא סופחו על ידי הגרמנים מצפון, ושלא נכבשו על ידי בעלות הברית בדרום.
מרכזה שכן בעיירה סאלו על שפת אגם גארדה באזור לומברדיה.
בסוף אפריל 1945 הסתערו כוחות בעלות הברית על קו ההגנה האחרון של הגרמנים באיטליה.
במקביל פתחו הפרטיזנים במתקפה מאחורי הקווים, כנגד הגרמנים הנסוגים, והאיטלקים שסייעו להם.
הוא ניסה להימלט לשווייץ, כשעימו מספר מבכירי שלטונו, וכן קלארה פטצ'י.
הם נתפסו על ידי פרטיזנים בעיירה דונגו שעל חופו של אגם קומו, והוכנסו למעצר.
ב-28 באפריל נורו מוסוליני וקלרה פטצ'י, וחמישה עשר האנשים שהיו עמם, על ידי שוביהם הפרטיזנים.
ב-29 באפריל נלקחו גופותיהם של מוסוליני וקלרה פטצ'י למילאנו, והוטלו אל תעלת שופכין וההמון שנקבץ במקום התעלל בגופות ולאחר מכן נתלו הגופות ברגליהן עם הראש למטה מגג תחנת דלק בכיכר לורטו.
הם נקברו בחלקת העניים בבית קברות במילאנו.
בת 33 שנים הייתה קלרה פטוצ'י במותה.
ההערכה היא כי קלרה אכן חשה אהבה כנה למוסיליני והייתה המאהבת המסורה שלו.
רקלה אשתו האריכה ימים אחריה ומתה בשנת 1979 בגיל 89.
בשנת 2009, שישים וארבע שנים לאחר מותה יצא לאור באיטליה ספר ובו קטעים מיומנה של קלרה פטצ'י אותם כתבה בשנת 1938 ותיארה בהם את שיחותיה עם מוסוליני, בהן סיפר לה על "היטלר הנחמד" ועל היותו גזען הרבה לפני היטלר.
מהשיחות מתברר כי מוסוליני היה אנטישמי קיצוני שנהג להתרברב בכך ששנאתו ליהודים הייתה גדולה אף מזו של היטלר.
היא כתבה ביומנה כי מוסוליני הבטיח "לפעול נגד היהודים" ו"להשמיד את כולם".
לפי היומנים, מוסוליני כינה את היטלר "עדין" ותקף את האפיפיור פיוס האחד עשר בשל ביקורתו על הנאציזם והפשיזם.
הוא הביע את שנאתו כלפי היהודים במילים: "
קלרה פהר נולדה בשנת 1919 בבודפשט.
בצעירותה עבדה תחילה כפקידה כמפעל.
בשנים 1945–1948 למדה בבודפשט באוניברסיטה למינהל ציבורי, שם נתפסה לרעיון הקומוניסטי.
בין 1946 לבין 1949 הייתה חברת מערכת ביומון "סבאד נפ" (Szabad Nép) שפירושו "עם חופשי" והיה הביטאון של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית שקמה מחדש בשנת 1944 בעיר סגד.
בתקופה זו, התפתחה בהונגריה שיטת שלטון של מפלגה יחידה לפי הדגם הסובייטי ופהר התפרסמה כתוקפת בעיתונות בחמת זעם ובאובססיה את דמויות המשטר הישן וכן התפרסמה ב"דיווחים החושפניים" שלה על נציגי העולם הישן האלה.
תוספת מעניינת לפעילותה הקומוניסטית הייתה שבשנת 1947 השתתפה כחוקרת במשפט הראווה הגדול הראשון בהונגריה נגד קבוצה שנקראה "הקהילה ההונגרית" (Magyar Közösség).
בשנת 1948, בזכות מאמריה לעיל, הייתה אחת העיתונאיות הידועות ביותר של היומון.
במערכת העיתון הכירה את לאסלו נמש, איתו התחתנה במהרה.
את העוולות של תקופת שלטון מתיאש ראקושי חשבו (היא ובעלה) תחילה ללא אמינות, והתמסרותן הבלתי-מסויגת למפלגה הצטמצמה רק בהדרגה.
כפי שאמר בעלה: "הייתי מסונוור כל כך שבזמן המעצרים ומשפט הראווה הראשון, לא ידעתי, לא רציתי להאמין שהכל שקר." "בכל זאת, בזמן משפט לאסלו רייק פוטרתי גם אני מהערכת של העיתון..."
לאחר כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956 היא לא חזרה להיות חברה במפלגה הקומוניסטית יחד עם בעלה ולא קיבלו על עצמם שום תפקיד במערכת העיתון.
בשנת 1957 הפכה לעיתונאית של היומון "האומה ההונגרית".
והפכה לסופרת עצמאית משנת 1979.
את הקריירה שלה החלה בדיווחים, כתבות, מחזות ורומני נוער.
כבר בראשית שנות החמישים כתבה גם את חיבוריה הראשונים בסיפורת שנכתבו ברוח הסכמטיות שהייתה מחויבת בה פוליטית בשנות ה-50, בשירות הפוליטיקה היומיומית.
במבט של היום המעניין ביותר הוא הרומן האוטופי שלה, "האי של רעידות האדמה", שנכתב בשנת 1957, ומתרחש בעולם אולטרה-מודרני בשנת 2057. אמנם לא נכתב ברומן, אך הוא גילם את האוטופיה הקומוניסטית.
בשנות ה-60 עבדה גם כעיתונאית וכסופרת.
הרגישה אוב ביותר בעולם האינטלקטואלי של בודפשט ובתוך מעמד הביניים.
היא ביקרה את הערמומים ואת אלה שהשתמשו לרעה בכוחם, דמויותיה הן אנשים רגילים, אינטלקטואלים, פקידים, צעירים, אנשים בגיל העמידה וגם הזקנים, הדמויות האופייניות של גיבוש החברה בעידן שלטונו של יאנוש קאדאר בשנות ה-60 וה-70. היא הציגה בספריה את גורלות בני האדם דרך חולשותיהם.
הרומנים שלה פורסמו בכמה מדינות סוציאליסטיות.
כתבי מסע שנכתבו עם בעלה
"אירוקואים וגורדי שחקים" (1968) – מקנדה
"מסגדים, פאחות, אפנדים" (1970) – מטורקיה
"כמעט עד פסגת לומניצה" (1960) – הרי הטטרה
אנחנו לא מלאכים – גרסה פינית (1972)
לזכרה ייסד בעלה פרס ספרותי על שמה.
הפרס תומך בסופרים צעירים שכותבים ברוחה ההומניסטית של הסופרת קלרה פהר.
קלרה פדריקה מונטלבה הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי צבעי המים שלה בוונציה.
בהכרה בכישרונה האמנותי, התקבלה לחברה המלכותית לצבעי מים.
קלרה נולדה בצ'לטנהאם, אנגליה ב־2 באוגוסט 1840, הבכורה מבין ארבע בנותיו של האמן יליד שוודיה אנתוני רובנס מונטלבה ואמלין.
כל הבנות הצליחו מבחינה אמנותית, אם כי קלרה הייתה, ככל הנראה, המוצלחת והמוכרת מבין הארבע.
היא ושלוש אחיותיה (אלן מונטלבה, הילדה מונטלבה והנרייטה מונטלבה) הגיעו למוניטין גבוה כאמניות.
היא למדה בפריז אצל אז'ן איזבה ובהמשך בוונציה, באקדמיה די בל ארטי בשנות ה-80 וה-1890. במפקד האוכלוסין הבריטי בשנת 1871 ניתן לראות כי אנתוני מונטלבה חי בנוטינג היל, לונדון, עם ארבע בנות, כולן אמניות.
האחיות מונטלבה היו תורמות קבועות לתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנות השבעים של המאה ה-19. היא זכתה להכרה בינלאומית בעקבות תערוכות באירופה ובאמריקה.
היא התמחה בצבעי מים, ובמיוחד סצנות מבית משפחתה בוונציה, שם התגוררה בסוף המאה ה-19.
קלרה מונטלבה הציגה את עבודתה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בין השנים 1879 – 1889 היא הציגה את עבודותיה בגלריה גרוסוונור - סדרת סצנות שצוירו בוונציה, אשר תפסו את הלך הרוח והאווירה הייחודית של החיים הוונציאנים.
גם קלרה וגם אחותה הנרייטה היו חברות עם הנסיכה לואיז, הדוכסית מארגיל, שהייתה בעצמה אמנית.
הם בילו עם הנסיכה בקנדה וציירו נופים.
הנסיכה לואיז נישאה למרקיס מלורן בשנת 1878, שנבחר להיות המושל הכללי החדש של קנדה.
נראה כי קלרה הייתה חלוצה מוקדמת של התנועה לזכויות נשים, והיא צוינה בשנת 1886 על ידי מיליסנט פוסט כאחת מעשרים הנשים המצליחות והמיומנות שהעניקו "עזרה ותמיכה חמה" לתנועה.
קלרה מונטלבה נפטרה בוונציה, איטליה בשנת 1929.
קלריס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן פסיכולוגי ואימה שנוצרה על ידי היוצרים אלכס קורצמן וג'ני לומט.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 1993, שנה לאחר אירועי "שתיקת הכבשים", וצוללת אל תוך סיפורה האישי של סוכנת ה-FBI קלריס סטרלינג, כשהיא חוזרת לשטח במטרה לרדוף אחר רוצחים סדרתיים וטורפים מיניים תוך כדי ניווט בעולם הפוליטי הגבוה של וושינגטון די.
רבקה ברידס – קלריס סטרלינג
לוקה דה אוליביירה – תומאס אסקוויבל
קאל פן – אמין גריגוריאן
ניק סאנדו – מאריי קלארק
מייקל קודליץ – פול קרנדלר
מארני קרפנטר – קתרין מרטין
ג'יין אטקינסון – רות מרטין
טראוויס נלסון - אדי (ב-3 פרקים)
ב-8 במאי 2020, נודע שרשת "CBS" הזמינה רשמית את הסדרה כסדרה מלאה.
בפברואר 2020, נודע על לוהקה של רבקה ברידס לתפקיד הראשי בדמותה של קלריס סטרלינג.
במרץ 2020, לוקה דה אוליביירה ודבין איי.
טיילר לוהקו לצוות השחקנים הראשי.
במאי 2020, קאל פן, ניק סאנדו ומייקל קודליץ לוהקו לצוות השחקנים הראשי.
בנובמבר 2020, מארני קרפנטר לוהקה לצוות השחקנים הראשי, ואילו ג'יין אטקינסון, שון דויל וטים גיני לוהקו לצוות השחקנים המשני.
בדצמבר 2020 הוכרז באמצעות טיזר-טריילר כי הסדרה תעלה לשידור ב-11 בפברואר 2021.
קלרה פון וילה הייתה ציירת חיות גרמנית מבית הספר בדיסלדורף.
קלרה פון וילה הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיו של רב ההוסרים הפרוסי המלכותי קרל פרידריך פון בטשר (1785–1857) ואשתו יוליאנה וילהלמין שרלוט פון בוגנהאגן (1797–1871) ילידת דיסלדורף.
ב־31 במאי 1859 נישאה לצייר הנוף והז'אנר יליד קאסל, אוגוסט פון וילה ברודסהיים, עמו התגוררה בויימאר בין השנים 1859–1862 ואז חזרה לדיסלדורף.
ב-1860 היא ילדה את בנם פריץ פון וילה, שלימים הפך לצייר נוף חשוב.
בן שני נולד לפני שחזרה לדיסלדורף.
כתלמידה פרטית של קרל פרדיננד זון ולודוויג קנאוס, היא התאמנה בציור.
לאחר מכן היא הייתה תלמידה של ציירת החיות הצרפתית רוזה בונר.
עם ציור של כלבים היא הציגה לראשונה ציור בתערוכה השנתית של אגודת האמנות של ריינלנד ווסטפליה בשנת 1856/57 בדיסלדורף.
בתערוכות של סוחרי האמנות של דיסלדורף אדוארד שולטה וביסמייר וקראוס, היא יוצגה אז באופן קבוע עם "יצירות בעלי חיים".
התמונות הבאות נרכשו עבור מפעל תרומות לבניין קתדרלת קלן: אחרי הציד (1865), כלב ועוף (1877) ומעבר לחיפוש (1880).
בתערוכת האמנות של ברסלאו בשנת 1871 היא הציגה תמונות נוספות: האורח הלא קרוא, דיוקן כלבים, מסטיף ומשחק שועלים צעירים.
רפרודוקציות של ציוריה הופיעו במגזינים המאוירים של אותה תקופה, כמו אורח מוזר (עורב תוקף שני כלבים מול הצריף שלהם).
קלרה סאות'רן הייתה אמנית אוסטרלית הקשורה לאסכולת היידלברג, הידועה גם בשם האימפרסיוניזם האוסטרלי.
היא הייתה פעילה בין השנים 1883 עד למותה בשנת 1940.
קלרה סאות'רן נולדה ב, ויקטוריה, בשנת 1860, הבכורה מבין שישה ילדים.
היא הייתה בתם של סוחר עצים וחקלאי ג'ון סאות'רן וג'יין אליוט.
סאות'רן למדה בבית הספר לעיצוב, בגלריה הלאומית של ויקטוריה בהנהלת אוסוולד רוז קמפבל וב בהנהלת ג'ורג' פולינגסבי ופרדריק מק'קבין.
כשהייתה במלבורן היא חלקה סטודיו ב, עם ג'יין סאת'רלנד וטום רוברטס משנת 1888 היא העבירה שיעורי אמנות בסטודיו שלה, והצטרפה באופן קבוע לעמיתיה מאסכולת היידלברג בטיולי ציור ב וב.
ב-1908 הקימה קהילה אמנותית של ציירי נוף צעירים יותר ב, עיירה בירה, כ-30 ק"מ ממלבורן.
הקהילה כללה את פנלי בויד ו.
המורה והמנטור שלה וולטר ווית'רס ביקר אותה לעיתים קרובות בוורנדיט כדי לצייר את הנוף.
שם יצרה את 'אוונסונג' ו'פינה מגניבה', ועודדה אמנים צעירים רבים לבקר בסטודיו שלה.
בשלב מסוים היא נחשבה לאמנית הנוף הבולטת במלבורן.
ב-9 בנובמבר 1905 התחתנה קלרה סאות'רן עם הכורה המקומי ג'ון ארתור פלין בכנסיית סנט ג'ון האנגליקנית ב.
יחד הם בנו בית, ואחר כך סטודיו, בבליית' בנק, וורנדיט.
גם לאחר נישואיה, היא המשיכה להציג בשמה הידוע.
הציור "חוות דבורים ותיקה", המוחזק על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה היא אחת מיצירותיה הידועות ביותר.
הוא היה אחד מ-56 הציורים שנכללו בציוריו האוסטרליים הקלאסיים של לויד אוניל, ושימש כאיור הכריכה לספרו של קיי שפר משנת 1988, "נשים והערבה: כוחות התשוקה במסורת התרבותית האוסטרלית".
סאות'רן הייתה חברה ב, ב, ב, ב וב.
היא סללה את הדרך למעורבות נשים באמנויות, והחברה הנשית הראשונה באיגוד האמנים האוסטרלי.
קלרה תמכה גם במאמצי הצדקה והסיוע, ותמכה בויולט טיג ובאחותה אונה בתערוכה עבור אספקת המים של מיסיון הרמנסבורג ב.
שריפות שפרצו היוו סיכון הרסני בעיירתה וורנדיט.
לרוע המזל זמן מה לאחר שעברה אל ביתה החדש הבית אבד בשריפה.
נכתב עליה ב-1914: "העלמה קלרה סאות'רן (גברת ג'יי פלין) היא "מלחינה" מקורית של הנוף האוסטרלי בצבע, אשר על ידי השימוש המיומן ביותר בפיגמנטים שלה, היא הבינה אותו במלוא יופיו וקסמו...אנחנו כמעט יכולים לשמוע את הרוח נאנחת ומתייפחת בין עציה ואת אותה תנועת חיים חטופה מתחת לסבך היפהפה שציירה.
הנופים שלה הם באמת ליריים, מלאים ברגש ובתחושה." - 'ציירת לירית', "קינטון גרדיאן", 14 במרץ 1914.
קלרה סאות'רן נפטרה במלבורן ב-15 בדצמבר 1940.
הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית אמריקאית, ששילבה בהשקפתה תורות מהאסכולה הנאו-פרודיאנית הבינאישית והתרבותית, מיסודו של הרי סטאק סאליבן ותובנות מאסכולת בודפשט לפסיכואנזליה מיסודו של שנדור פרנצי.
נמנתה עם מייסדי המכון ויליאם אלנסון וייט.
פרסמה מאמרים וספרים על הפסיכואנליזה ושלביה, ובאופן ספציפי על פסיכולוגיית הנשים.
קלרה מייבל תומפסון נולדה בשנת 1893 בעיר פרובידנס, במדינת רוד איילנד כבכורה מבין שני ילדים של משפחה אמריקאית ותיקה בניו אינגלנד.
פרנקלין תומפסון היה צאצא למשפחת ימאים קלוויניסטים.
בהתחלה חייט ואיש מכירות, הוא הגיע בכוחות עצמו למעמד בכיר, כמנהל החברה הסיטונאית לממכר תרופות בלנדינג אנד בלנדינג.
האם, קלרה לבית מדברי, הייתה עקרת בית, בפטיסטית אדוקה ומסורה לילדיה, אם כי העדיפה על פני קלרה את בנה הצעיר, פרנק.
בילדותה הייתה קלרה ילדה שנמצאת הרבה מחוץ לבית, בעיקר בפעילויות ספורט.
בשנים 1908–1912 פעלה במסגרת קבוצת נוער בפטיסטית הקרויה "Christian Endeavor" (ההשתדלות הנוצרית) ושאפה להיות רופאה מיסיונרית.
למטרה זו נרשמה בשנת 1912 במכללת פמברוק לנשים (Women's Pembroke College) של אוניברסיטת בראון בפרובידנס.
בתקופה זו, למורת רוחה של אמה, התרחקה מהדת והפסיקה לבקר בכנסייה.
סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1916.
באותה שנה עברה לגור במדינת מרילנד והתחילה ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בשנה השנייה פגשה את לוסיל דולי (Lucille Dooley) שחשפה אותה לעקרונות הפסיכואנליזה.
בקיץ הזמינה אותה דולי לבית החולים סנט אליזבת בוושינגטון, שם התוועדה תומפסון לויליאם אלנסון וייט, אדוארד קמפף, ולפסיכואנליטיקאי ג'וזף צ'יזמן תומספון שעודדו אותה ללמוד פסיכואנליזה.
ב-1920 סיימה תומפסון את התואר "רופאה כללית" ואחרי סטאז' במרפאה (Infirmary) לנשים ולילדים בניו יורק התחילה התמחות בפסיכיאטריה בקליניקה על שם פיפס (Phipps) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בראש הקליניקה עמד באותה תקופה הפסיכיאטר והנוירופתולוג ממוצא שווייצרי אדולף מייר.
במהלך התמחותה בשנת 1923 התוודעה תומספון להרי סטאק סאליבן איתו שמרה לאורך חייה קשרי ידידות ושיתוף פעולה.
ב-1923 בניגוד להמלצתו של מייר, החלה תומפסון פסיכואנליזה דידקטית אצל ג'וזף תומפסון, שלא היה קרוב משפחתה.
המשיכה עד 1925 לעבוד בקליניקת פיפס כפסיכיאטרית, ובמקביל פתחה מרפאה משלה.
לפי המלצת סאליבן פגשה תומפסון את שנדור פרנצי, אחד התלמידים המוכשרים של פרויד, שהרצה ב-1927 בניו סקול של ניו יורק.
בשנים 1928–1929 שהתה בבודפשט בה המשיכה אנליזה דידקטית אצל פרנצי שבדומה לסאליבן התעניין במיוחד ביחס בין מטפל למטופל.
תומפסון העריצה את פרנצי ואימצה חלק מתובנותיו בתחום הפסיכואנליזה.
חזרה לזמן קצר לארצות הברית ובשנת 1930 התמנתה ליושבת ראש האיגוד הפסיכואנליטי וושינגטון-בולטימור אותו הקים סאליבן.
עם זאת מיהרה לשוב לבודפשט בה נשארה עד מותו של פרנצי בשנת 1933. באותן השנים היה לה בבודפשט קשר רומנטי עם איש עסקים אמריקאי.
בשובה לארצות הברית התיישבה בניו יורק, עבדה כמטפלת בקליניקה הפרטית.
בשנת 1936 התקבלה לחברה הפסיכואנליטית של ניו יורק.
היא לימדה היגיינה נפשית במכללת ואסר וכן, הודות לקשר עם ידידתה החדשה, קארן הורני, התאפשר לה ללמד במכון הפסיכואנליטי של ניו יורק.
במסגרת האיגוד הפסיכואנליטי של ניו יורק הייתה תומפסון חלק בקבוצה בקורתית בלתי פורמלית שהתאספה בארוחות משותפות שנקראו "מועדון המזלות" (Zodiac Club) בהן לקחו חלק גם סאליבן, אריך פרום וקארן הורני.
בשנת 1941 סולקה האחרונה מהחברה הפסיכואנליטית של ניו יורק בגלל דעותיה השונות, דבר שהביא גם קלרה תומפסון ואת שאר חברי המועדון "זודיאק" לוותר על חברותם בחברה הפסיכואנליטית והם הקימו אגודה חדשה: האיגוד לקידום הפסיכואנליזה (Association for the Advancement of Psychoanalysis).
במהרה הצטרפו לאיגוד החדש גם אנתרופולוגים כמו מרגרט מיד ואברם קרדינר שביקרו את הפרוידיזם הקלאסי מנקודת מבט של חקר התרבות.
תומפסון נבחרה לסגנית יושב הראש של האיגוד.
מאוחר יותר באותה שנה הקימו מסגרת נוספת בשם "המכון האמריקאי לפסיכואנליזה".
בסופו של דבר עזבו קלרה תומפסון והרי סטאק סאליבן גם את המסגרת החדשה, אחרי שהורני יזמה איסור על אנשי המקצוע שאינם רופאים לשמש כמטפלים באנליזות דידקטיות.
איסור זה פגע במיוחד באריך פרום שלא היה רופא.
הפורשים בראשותה של קלרה תומפסון הקימו אז התארגנות חדשה ללא שם התואר "פסיכואנליטית" ושנקראה "המכון בניו יורק של בית הספר לפסיכיאטריה של וושינגטון - New Yorker Institut of the Washington School of Psychiatry.
בהקמת מכון זה שהחל משנת 1946 נקרא המכון על שם ויליאם אלנסון וייט, השתתפו אריך פרום, הארי סטרק סאליבן, פרידה פרום-רייכמן, דייוויד ריוק (Rioch) וג'נט ריוק.
תומספון כיהנה במנהלת המכון למשך שנים רבות ועבדה בו עד יום מותר בשנת 1958. מבחינה תאורטית, המכון התיישר עם גישת הפסיכאנליזה הבינאישית (interpersonal) מיסודו של סאליבן וזאת הפסיכוסוציאלית של אריך פרום.
להבדיל מגישתו של פרויד חברי המכון סברו שהגורמים המכריעים בהתפתחות אישיות האדם אינם המקורות והגלגולים של הדחף או המבנה הקשור לדחפים אלא ההשפעות התרבותיות והיחסים הבינאישיים.
סקירתה המקיפה של תומפסון לגבי התפתחות הפסיכואנליזה הייתה אחת התרומות העיקריות שלה לתחום.
היא הרגישה צורך לכתוב על מקורה והתפתחותה של הפסיכואנליזה מכיוון שתלמידיה חשו בלבול מול מגוון הגישות של האסכולות השונות: לדבריה, "אם נפסיק להדגיש את ההבדלים וננסה לשים לב לזרם הכללי של התפתחותו, נמצא שמדע צעיר זה...נע בכיוון קדימה, שלו תרמו כל האסכולות השונות".