tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-2000 היחסים חזרו להיות מתוחים, ומאז 2014 החמיר המצב, בשל המשבר באוקראינה ופעילויות אחרות של רוסיה, שהתקבלו בצורה עוינת על ידי בריטניה.
ממלכת אנגליה ורוסיה הצארית קשרו קשרים בשנת 1553, כאשר הנווט האנגלי ריצ'רד צ'נסלור הגיע לארכנגלסק בשליחות מרי הראשונה, מלכת אנגליה, וכונן קשרים עם איוואן האיום שליט רוסיה.
לאחר מכן הוא חזר לאנגליה ונשלח חזרה לרוסיה בשנת 1555, ובאותה שנה הוקמה חברת מוסקובי, אשר החזיקה במונופול על הסחר בין אנגליה לרוסיה עד 1698.
בשנים 1697–1698 ביקר פיוטר הגדול באנגליה במשך שלושה חודשים, ולמד את הטכנולוגיה החדישה הטובה ביותר במיוחד לגבי ספינות וניווט.
ממלכת בריטניה הגדולה והאימפריה הרוסית
ממלכת בריטניה הגדולה, ומאוחר יותר הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד כוננה קשרים חשובים יותר ויותר עם האימפריה הרוסית.
לאחר שהצאר פיוטר הראשון הכריז על הקמת האימפריה ומינה עצמו לקיסר בשנת 1721, הוא הזמין את המהנדסים הבריטים לסנקט פטרבורג, מה שהוביל להקמת קהילת סוחרים גולים אנגלו-רוסים קטנה אך בעלי השפעה מסחרית.
במהלך המלחמות אירופה באירופה במאה ה-18, שתי האימפריות מצאו את עצמן לעיתים בעלות ברית, ולעיתים אויבות.
למשל, שתי המדינות נלחמו באותו צד במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, אך היו משני צדי המתרס במהלך מלחמת שבע השנים.
ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הצעיר נבהל מההתרחבות הרוסית בחצי האי קרים בשנות ה-80 של המאה ה-18 על חשבון האימפריה העות'מאנית, וניסה לקבל תמיכה פרלמנטרית כדי להחזיר את המצב לקדמותו.
בשיחות שלום עם העות'מאנים סירבה רוסיה להחזיר את מצודת אוצ'קוב, ובעקבות כך איים פיט על פעולה צבאית.
עם זאת, שגריר רוסיה סמיון וורונטסוב פתח בתעמולה להשיג את דעת הקהל, ואכן פיט זכה בהצבעה כה צרה שהוא ויתר, וורונטסוב הבטיח את חידוש ההסכם המסחרי בין בריטניה לרוסיה.
בעקבות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנלוות אליה, התאחדו זמנית בריטניה החוקתית ורוסיה האוטוקרטית בברית אידאולוגית נגד הרפובליקניזם הצרפתי.
בריטניה ורוסיה ניסו לעצור את הצרפתים, אך כישלון פלישתם המשותפת להולנד בשנת 1799 גרם לשינוי בעמדתם.
בשנת 1800 כבשה בריטניה את מלטה, ואילו פאבל הראשון, קיסר רוסיה היה נגיד מסדר ההוספיטלרים, ובעקבות כך תוכננה המשלחת ההודית של פאבל, אשר הייתה פרויקט סודי של משלחת רוסו-צרפתית כנגד הנחלות הבריטיות בהודו.
שתי המדינות נלחמו זה בזה (אם כי היה בה רק קצת לחימה ימית מאוד מוגבלת) במהלך המלחמה האנגלו-רוסית (1807–1812), ולאחר מכן בריטניה ורוסיה הפכו לבעלות ברית נגד נפוליאון במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ושיתפו פעולה במהלך הבסתו ובקונגרס וינה בשנים 1814–1815.
בין השנים 1820–1907 האליטה הבריטית הפכה עוינת יותר ויותר לרוסיה, עם מידה רבה של חרדה לביטחונה של הודו, מחשש שרוסיה תתפשט דרומה דרך אפגניסטן.
התוצאה הייתה יריבות ארוכת שנים במרכז אסיה.
נוסף על כך, גבר והלך חשש שרוסיה תערער את מזרח אירופה על ידי התקפותיה על האימפריה העות'מאנית המתפוררת.
פחד זה נקרא "השאלה המזרחית".
בנוסף, רוסיה רצתה במיוחד בנמל שאינו קופא לצורך הצי שלה.
היציאה מן הים השחור אל הים התיכון הייתה מטרה רוסית, שפירושה גישה דרך הדרדנלים שבשליטת העות'מאנים.
שתי המדינות התערבו במלחמת העצמאות היוונית, ולאחר מכן כפו על שני הצדדים את תנאי הסכם לונדון (1827).
בשנת 1851 התקיימה התערוכה הגדולה של התעשייה של כל האומות בלונדון, כולל מעל 100,000 תערוכות מ-40 מדינות.
זו הייתה התצוגה הבינלאומית הראשונה בעולם.
רוסיה ניצלה את ההזדמנות כדי להפיג את הרוסופוביה הגוברת על ידי הפרכת סטריאוטיפים של רוסיה כעריצות מיליטריסטית מדכאת, אולם תערוכותיה המפוארות של מוצרי מותרות ו"יצירות אמנות" גדולות, עם מעט מאוד טכנולוגיה מתקדמת, לא שינו את המוניטין שלה.
בריטניה ראתה בצי הרוסי חלש מכדי לעורר דאגה, אולם ראתה את הצבא הרוסי הגדול כאיום גדול.
הלחצים הרוסיים על האימפריה העות'מאנית נמשכו, והותירו את בריטניה וצרפת בברית עם העות'מאנים, מה שהביא לפרוץ מלחמת קרים, שבה לחמו שתי המדינות זו בזו.
האליטות בבריטניה, במיוחד בקרב הליברלים, תמכה בפולנים נגד השלטון הרוסי, לאחר מרד נובמבר בשנת 1830. ממשלת בריטניה לא ראתה בעין יפה את הדיכוי שהפעילה רוסיה כלפי ההתקוממות הפולנית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, אך סירבה להתערב.
בין השנים 1855–1865 פרסמו ניקולאי אוגריוב ואלכסנדר הרצן את העיתון קולוקול, שהיה העיתון הרוסי הראשון ללא צנזורה.
השניים היו גולים פוליטיים, אשר נתמכו על ידי הענף הפריזאי של משפחת רוטשילד, וייצגו את הדעות הליברליות שהיו אסורות ברוסיה.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נטו המשקיפים והתיירים הבריטיים להציג את רוסיה כאומה ברברית ומפגרת, והתקשורת האנגלית תיארה את הרוסים כבעלי אמונות תפלות, המשועבדים לצאר האוטוקרטי שלהם.
לפיכך, "הברבריות" הרוסית עמדה בניגוד לבריטניה "התרבותית".
בשנת 1874 המתח פחת עם חתונתם של אלפרד, דוכס אדינבורו, בנה השני של המלכה ויקטוריה עם מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו היחידה של הצאר אלכסנדר השני, ואחריו ביקור לבבי של הצאר בבריטניה.
אולם, כעבור 3 שנים שוב התדרדרו היחסים בין המדינות, ואף הגיעו לסף מלחמה.
היריבות בין בריטניה לרוסיה התרחבה בהתמדה בשל המשחק הגדול על השליטה במרכז אסיה.
רוסיה ביקשה להשיג נמל באוקיינוס ההודי, ואילו בריטניה רצתה למנוע מהצבא הרוסי להשיג נתיב פלישה פוטנציאלי להודו.
בשנת 1885 סיפחה רוסיה חלק מאפגניסטן בתקרית פנג'דה, שגרמה לחשש למלחמה.
עם זאת, שר החוץ של רוסיה ניקולאי גירס ושגרירו בלונדון, ברון סטאל, כוננו הסכם בשנת 1877, שהקים אזור חיץ במרכז אסיה.
בעקבות כך זכתה הדיפלומטיה הרוסית בקבלת הסכמה בריטית להתפשטותה, עם זאת, פרס נותרה גם היא זירת מתח, אך לא גרמה לפריצת מלחמה.
שתי המדינות שיתפו פעולה בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900.
בריטניה הייתה בעלת ברית של יפן לאחר 1902, אך נותרה נייטרלית לחלוטין ולא השתתפה במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905.
עם זאת, במהלך חודש אוקטובר 1905 התרחשה התקרית במצרי דוגר, כאשר הצי הרוסי, בדרכו להילחם ביפן, פגע בטעות במספר ספינות דיג בריטיות בערפל של הים הצפוני.
הרוסים חשבו שהם סירות טורפדו יפניות, והרגו שלושה דייגים.
הציבור הבריטי כעס, אבל רוסיה התנצלה והנזקים שולמו באמצעות בוררות.
בשנת 1893 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, שחיזקה את הקשרים בין המדינות וערערה את מקומה של הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1904 נוצרה הסכמה מדינית בין בריטניה לצרפת, בעקבות חשש של בריטניה מהתעצמות הכוח הצבאי הגרמני, ובמיוחד מהתחזקות הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני, ושתי המדינות חתמו על ההסכמה הלבבית.
הברית הצרפתית-רוסית, לצד ההסכמה הלבבית, יצרו בעקיפין את הקשר בין בריטניה לרוסיה, ובשנת 1907 חתמו ביניהן בריטניה, צרפת ורוסיה על ברית - "ההסכמה המשולשת".
ההסכמה המשולשת הביאה לקצה באופן סופי את מדיניות ההתבדלות של בריטניה עד לאותה תקופה, מדיניות שכונתה "הבדידות המזהרת".
במסגרת הברית הוסכם על שיתוף פעולה בין שלוש המדינות ונוצר איחוד הגנתי בין שלוש המעצמות האירופיות, איחוד שעמד מול הברית המשולשת שהייתה במרכז אירופה בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה.
בקיץ 1914 נרצח יורש העצר האוסטרי - פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בעת סיור בסרייבו על ידי מתנקשים סרביים.
בתגובה, איימה אוסטריה על סרביה, רוסיה הבטיחה לסייע לסרביה, גרמניה הבטיחה לסייע לאוסטריה, ופרצה מלחמה בין רוסיה לגרמניה, תוך שצרפת תמכה ברוסיה.
בריטניה הייתה נייטרלית בתחילה, אולם לאחר שגרמניה פלשה לבלגיה הנייטרלית, הצטרפה בריטניה לצרפת ולרוסיה, ולחמה לצידם במלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה ואוסטריה.
בשנת 1918, כשהגרמנים התקדמו לעבר מוסקבה, קיבלו רוסיה תחת שלטונו של לנין את האולטימטום הגרמני וחתמו על חוזה ברסט-ליטובסק, מה שגרם למדינות ההסכמה להרגיש נבגדות.
בתגובה, בריטניה שלחה כוחות לסייע לכוחות הצבא הלבן, כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, שנועדה להגביל את הסיוע הסובייטי למאמץ המלחמתי הגרמני.
בעקבות נסיגת הכוחות הבריטים מרוסיה החל משא ומתן על הסחר, וב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם הסחר האנגלו-סובייטי בין שתי המדינות.
המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, קראה לקשרים עסקיים עם מדינות קפיטליסטיות, בניסיון להניע מחדש את הכלכלה הרוסית.
בריטניה הייתה המדינה הראשונה שקיבלה את הצעתו של לנין להסכם סחר, ובעקבות כך הסתיים המצור הבריטי, ונמלים רוסיים נפתחו לאניות בריטיות.
שני הצדדים הסכימו להימנע מתעמולה עוינת, ונוצרה הכרה דיפלומטית דה פקטו בין שתי המדינות.
לאורך שנות ה-20 של המאה ה-20, השפיעו אי-אמון ומחלוקת על היחסים האנגלו-סובייטים, והם הגיעו לשיאם בהפסקה הדיפלומטית בשנת 1927. ב-1 בפברואר 1924 הכירה בריטניה רשמית בברית המועצות.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו בסוף מאי 1927, לאחר פשיטה משטרתית על האגודה השיתופית הכלל-רוסית, שבה הציג ראש הממשלה סטנלי בולדווין בפני בית הנבחרים מברקים סובייטיים מפוענחים שהוכיחו את פעילות הריגול הסובייטי בבריטניה.
בשנת 1929 כוננה מחדש ממשלת הלייבור הנכנסת יחסים דיפלומטיים קבועים עם ברית המועצות.
בשנת 1938 ניהלו בריטניה וצרפת משא ומתן עם גרמניה הנאצית, ובסופו נחתם הסכם מינכן, שבו הוחלט על סיפוח חבל הסודטים הצ'כוסלובקי לגרמניה, אולם סטלין התנגד להסכם.
במהלך מלחמת החורף העם הבריטי אהד את פינלנד, ובריטניה אף שקלה לשלוח כוחות לעזרת הצבא הפיני.
בנוסף, ברית המועצות סיפקה נפט לגרמנים, שסייע ללופטוואפה במהלך הבליץ נגד בריטניה בשנת 1940.
ביוני 1941 פתחה גרמניה במבצע ברברוסה נגד ברית המועצות, ובעקבות כך עברה ברית המועצות לצד בעלות הברית.
ב-23 באוגוסט אותה שנה פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן, במטרה למנוע את חבירתה למדינות הציר, ולהשתלט על שדות הנפט החשובים שלה.
בנוסף, במהלך המלחמה הפעילה בריטניה את השיירות הארקטיות, שבהם שלחה אספקה וציוד לברית המועצות.
בשנת 1942 ארצ'יבלד קלארק קר, הברון הראשון של אינברצ'אפל מונה לשגריר במוסקבה והוא הצליח להגיע ליחסים טובים עם סטלין.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1946.
בשנת 1944 הסכימה בריטניה לדרישת סטלין לקביעת הגבול הפולני במזרח כקו קרזון, ובתמורה הוחלט על מסירת שטחי פומרניה, שלזיה ופרוסיה הגרמניים לפולין.
באוקטובר 1944 נפגשו צ'רצ'יל ושר החוץ אנתוני אידן במוסקבה עם סטלין ועם ויאצ'סלב מולוטוב, ולאחר משא ומתן ממושך החליטו על חלוקת ההשפעה במזרח אירופה לאחר המלחמה.
התוכנית הייתה לתת לבריטניה 90% מהשפעה ביוון, בעוד ברית המועצות תקבל 90% מההשפעה ברומניה.
בבולגריה ובהונגריה הוחלט שברית המועצות תקבל 80% מההשפעה, ביוגוסלביה יקבלו שני הצדדים 50%, ואילו באיטליה לא תהיה השפעה לרוסים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה התדרדרו היחסים בין הסובייטים לגוש המערבי במהירות.
ראש ממשלת בריטניה, צ'רצ'יל, טען כי הכיבוש הסובייטי במזרח אירופה לאחר המלחמה גרם ל"מסך הברזל לרדת על היבשת".
היחסים היו מתוחים ברוב תקופת המלחמה הקרה, ואופיינו על ידי ריגול ופעילויות חשאיות אחרות.
פרויקט וינונה הבריטי והאמריקני הוקם בשנת 1942 לצורך פענוח של מסרים שנשלחו על ידי המודיעין הסובייטי.
מרגלים סובייטים התגלו מאוחר יותר בבריטניה, כגון קים פילבי ורשת קיימברידג', אשר פעלו באנגליה עד 1963.
סוכנות הריגול הסובייטית, הקג"ב, נחשדה ברצח גאורגי מרקוב בלונדון בשנת 1978, ואילו בשנת 1985 ערק לבריטניה אולג גורדייבסקי, שהיה פקיד בכיר בקג"ב.
ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, ניהלה מדיניות אנטי-קומוניסטית חזקה בתיאום עם רונלד רייגן בשנות ה-80, בניגוד למדיניות הדטאנט של שנות ה-70.
היחסים השתפרו במידה ניכרת לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון בברית המועצות בשנת 1985 והכריז על הפרסטרויקה.
היחסים נותרו חמים יחסית לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, כאשר רוסיה תפסה את מקומה של ברית המועצות במעמד הבינלאומי.
באוקטובר 1994 ביקרה המלכה אליזבת השנייה בביקור ממלכתי ברוסיה, בפעם הראשונה שאי פעם מלך בריטי דרך על אדמת רוסיה.
היחסים בין המדינות החלו להדרדר שוב זמן קצר לאחר שוולדימיר פוטין נבחר לנשיא רוסיה בשנת 2000, וזאת בשל סירובה של בריטניה להסגיר לרוסיה, את איש העסקים הגולה, בוריס ברזובסקי, ואת המנהיג הבדלני הצ'צ'ני, אחמד זאקייב, שבריטניה העניקה להם מקלט מדיני.
בשלהי 2006, קצין שירות הביטחון הפדרלי לשעבר, אלכסנדר ליטוויננקו הורעל בלונדון על ידי פולוניום 210, ומת כעבור שלושה שבועות.
בריטניה ביקשה את הסגרתו של אנדריי לוגובוי מרוסיה על מנת להעמידו לדין על רצח ליטוויננקו, אולם רוסיה סירבה, וקבעה כי החוקה שלהם אינה מאפשרת הסגרת אזרחיה למדינות זרות.
בתגובה, גירשה בריטניה ארבעה דיפלומטים רוסים, וזמן קצר לאחר מכן גירשה רוסיה ארבעה דיפלומטים בריטים.
באוגוסט 2007 חידשה רוסיה את הסיורים האוויריים ארוכי הטווח של מטוסי טופולב Tu-95, אשר התקרבו למרחב האווירי הבריטי, מה שגרם למטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי ליירט אותם.
בינואר 2008 הורו הרוסים על סגירת שני משרדים של המועצה הבריטית ברוסיה, והאשימו אותם בהפרות מס.
עם זאת, בהמשך השנה בית משפט במוסקבה ביטל את רוב אישומי המס שנעשו כנגד המועצה הבריטית.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008, ביקר שר החוץ הבריטי, דייוויד מיליבנד, בעיר הבירה הגיאורגית - טביליסי, כדי להיפגש עם הנשיא, ואמר כי ממשלת בריטניה ואנשיה "עומדים בסולידריות" לצד העם הגאורגי.
בנובמבר 2009 ביקר מיליבנד ברוסיה, ותיאר את מצב היחסים הנוכחיים כ"מחלוקת מכובדת".
בשנת 2014 היחסים בין המדינות הדרדרו באופן דרסטי בעקבות המשבר האוקראיני, וממשלת בריטניה, יחד עם ארצות הברית והאיחוד האירופי, הטילו סנקציות עונשין על רוסיה.
במרץ 2014, בריטניה השעתה את כל שיתוף הפעולה הצבאי עם רוסיה ועצרה את כל הרישיונות הקיימים ליצוא צבאי ישיר לרוסיה.
בספטמבר 2014, הוחמרו הסנקציות שהוטלו על ידי האיחוד האירופי, ונוספו גם תחומי הבנקאות ותעשיות הנפט, וכן פקידים גבוהים.
רוסיה הגיבה בקיצוץ ביבוא מזון מבריטניה וממדינות אחרות שהטילו סנקציות.
דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה (2010-2016), ונשיא ארצות הברית ברק אובמה התראיינו במשותף ל"טיימס" בתחילת ספטמבר: "רוסיה עברה על החוק הבינלאומי עם הסיפוח הבלתי חוקי של חצי האי קרים, ושהיית חייליה על אדמת אוקראינה מאיימת לערער את היציבות של מדינה ריבונית".
בתחילת 2017, במהלך פגישתה עם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, החליטה ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי להחמיר עוד יותר את הסנקציות על רוסיה.
באפריל 2017, אמר שגריר מוסקבה בבריטניה, אלכסנדר יקובנקו, כי היחסים בין בריטניה לרוסיה הם ברמה נמוכה.
בדצמבר 2017 ביקר בוריס ג'ונסון שר החוץ הבריטי ברוסיה, לאחר חמש שנים שלא היו שם ביקורים רשמיים של שרים בריטים.
במרץ 2018 הורעל בבריטניה מרגל רוסי לשעבר, סרגיי סקריפאל, עם בתו יוליה, באמצעות גז עצבים נדיר.
תרזה מיי הודיעה כי בריטניה תעשה מה שראוי ומה שנכון אם יוכח שמוסקבה אחראית להרעלה.
מאוחר יותר הסבירה מיי כי החומר הכימי שבאמצעותו הורעלו סקריפל ובתו הוא חומר מסוג נוביצ'וק שפותח על ידי רוסיה ופוגע במערכת העצבים, ורמזה למעורבות רוסית בעניין.
בעקבות כך הודיעה מיי כי תגרש משטחה 23 דיפלומטים רוסים.
בתגובה הודיעו הרוסים על גירוש 23 דיפלומטים בריטים משטחם.
ב-22 בפברואר 2024 ביטל הנשיא ולדימיר פוטין הסכם דייג המתיר לבריטניה לדוג באזורים מסוימים בשטח הימי הרוסי בשל תמיכתה באוקראינה במלחמת רוסיה אוקראינה.
בריטניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וחמש קונסוליות בערים נובורוסיסק, סנקט פטרבורג, ולדיווסטוק, יקטרינבורג, ויוז'נו-סחלינסק.
רוסיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ושתי קונסוליות באדינבורו, ובדרי.
יחסי הממלכה המאוחדת–קניה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה לבין רפובליקת קניה.
לקניה ואנגליה יש היסטוריה עשירה של יחסים מאז המאה ה-19. בין 1824 ל-1826 הייתה עיר הנמל מומבסה תחת כיבוש בריטי.
בשנת 1887 הושכרה על ידי הבריטים רצועת חוף בקניה של 16 ק"מ.
בשנת 1895 קניה הפכה לחלק ממזרח אפריקה הבריטית.
קניה, כחלק מהאימפריה הבריטית, גייסה חיילים לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1920 הפכה קניה לקניה הבריטית.
לאחר 43 שנים השיגה המדינה עצמאות מבריטניה ב-1963 לאחר 68 שנים של שלטון בריטי.
בין השנים 1963 ל-1964 הייתה אליזבת השנייה ראש המדינה של קניה.
המלכה יוצגה בקניה על ידי מושל כללי, שהיה מלקולם מקדונלד.
ראש הממשלה היה ג'ומו קניאטה.
בשנת 1964 הפכה קניה לרפובליקה ונשיא המדינה הוא ראש המדינה.
לאחר מתן העצמאות שמרו שתי המדינות על יחסים חמים.
בשלב מסוים בריטניה אף נחשבה לבעלת הברית המערבית המשמעותית ביותר של קניה.
בריטניה סיפקה סיוע כלכלי וצבאי לקניה.
עם בחירתו של אוהורו קניאטה לנשיא קניה בריטניה ביקשה להרחיק עצמה דיפלומטית מקניה, כיוון שנגד קניאטה הוגש כתב אישום בבית הדין הפלילי הבינלאומי בגין פשעים לאחר בחירות 2007. עם בחירתו של קניאטה כנשיא, הנציב העליון של בריטניה, כריסטיאן טרנר, הצהיר כי בריטניה תדון עם קניה רק בנושאים חיוניים.
בשנת 2014 התביעה נגד קניאטה בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג בוטלה.
הצבא הבריטי מאמן חיילים בקניה כהכנה לפעולות במדינות דוגמת אפגניסטן.
היחידה המאמנת כוחות מקניה נקראת בצבא בריטניה "יחידת אימון קניה" (BATUK).
זוהי יחידת אימונים קבועה עם בסיסים בבקאווה, ניירובי ונניוקי.
היחידה מספקת תמיכה לוגיסטית ביחידות של הצבא הבריטי בקניה ומורכבת בסה"כ מ-56 אנשי צוות קבועים ו-110 חיילים לסיוע ליחידה.
ההסכם בין שתי הממשלות מאפשר לשישה גדודי חי"ר בריטיים להתאמן בקניה מדי שנה, במשך שישה שבועות.
על פי אחד מדוברי משרד החוץ הבריטי לבריטניה יש מערכת יחסים ארוכת טווח ומועילה עם קניה.
הכוחות הבריטיים מתאמנים בקניה במסגרת הסכם לשיתוף פעולה צבאי בן 40 שנה.
ממשלת קניה אימצה מדיניות של התמקדות במזרח ומאחר שסין היא המפתח במדיניות, ממשלת קניה פנתה לסין לסיוע בתשתיות.
היחסים של קניה ובריטניה נדונו בפרלמנט הבריטי.
חברי הפרלמנט היו מודאגים במיוחד מהשפעתה הגוברת של סין בקניה.
חברי הפרלמנט ציינו כי מאמציה של סין בקניה לפתח תשתיות היו מוצלחים וכי בריטניה לא תמכה בקניה בדרך זו.
הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עולה על שווי של מיליארד שילינג קנייתי.
בריטניה היא אחת מהמשקיעות הגדולות ביותר בקניה.
בריטניה היא גם הקונה העיקרית של תוצרת חקלאית מקניה.
בריטניה מייבאת 8.5% מהייצוא של קניה, ו-3.4% מהמוצרים הבריטיים מיובאים לקניה.
בריטניה שואפת להכפיל את הסחר בשנים הקרובות.
יחסי הממלכה המאוחדת–שוודיה הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין ממלכת שוודיה.
האי הבריטי היה נתון לפלישות ויקינגים מסקנדינביה, ובכלל זה מאזור שוודיה של ימינו, מסוף המאה ה-8 עד המאה ה-11, וחלקם התמזג עם האנגלו-סקסונים באנגליה.
במהלך מלחמת תשע השנים לחמו האנגלים והשוודים באותו צד, אולם במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, מלחמת הירושה האוסטרית, ובמהלך מלחמת שבע השנים, לחמו שתי המדינות זו כנגד זו.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחמה שוודיה לצד בריטניה נגד צרפת, ובשנת 1814 קיבלה כתגמול על סיועה את השליטה בנורווגיה.
בשנת 1973 הצטרפה בריטניה לאיחוד האירופי, ובשנת 1995 הצטרפה גם שוודיה לארגון.
בשנת 2017, שוודיה הצטרפה לכוח התגובה המהירה הצבאית בראשות בריטניה, שנועד להיות גמיש יותר ולהגיב מהר יותר מברית נאט"ו הגדולה יותר.
בשנת 2022 בריטניה התחייבה להגן על שוודיה אם המדינה תותקף, כאשר ראשי הממשלה בוריס ג'ונסון ומגדלנה אנדשון חתמו על ברית הגנה.
מלך שוודיה הנוכחי קרל השישה עשר גוסטב, ניצב כיום במקום ה-283 בסדר הירושה לכתר הבריטי, בשל היותו צאצא של סופיה מהנובר.
מאידך, אליזבת השנייה לא זכאית לרשת את הכתר השוודי, מכיוון שאיננה לותרנית, דבר אשר נדרש על פי החוק השוודי.
חלק מחברי משפחת המלוכה השוודית הם בריטים, חתנו של מלך שוודיה ובעלה של מדלן, נסיכת שוודיה, כריסטופר אוניל, הוא אזרח בריטי, ואף ילדיו הנסיכה לאונור והנסיך ניקולס, הם אזרחים בריטים.
אף בעבר, מרגרט, נסיכת קונוט, אשתו הראשונה של המלך גוסטב השישי אדולף, וכן אשתו השנייה לואיז, נסיכת באטנברג היו חברות בית המלוכה הבריטי.
כמו כן, הנסיכה ליליאן, דוכסית האלנד - אשתו של הנסיך ברטיל, דוכס האלנד, הייתה ממוצא וולשי.
הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו ואשתו סופי, דוכסית אדינבורו ייצגו את משפחת המלוכה הבריטית בכל החתונות המלכותיות של ילדיו של מלך שוודיה.
בשתי המדינות קיימות תנועות רפובליקניות קטנות, אשר קוראות לביטול המונרכיה ולהפיכת המדינה לרפובליקה.
שוודיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-14 קונסוליות בבלפסט, ברייטון, קארדיף, דובר, אדינבורו, גלאזגו, גרימסבי, ג'רזי, לרוויק, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, סאות'המפטון וסטורנווי.
בריטניה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–שווייץ הם יחסי החוץ בין שווייץ לבין הממלכה המאוחדת.
שווייץ ובריטניה, נהנו מקשרים קרובים במשך זמן רב.
מאז המאה ה-18 הפוליטיקאים הבריטים עשו הרבה למען הנייטרליות של שווייץ ביבשת אירופה, ושוב ושוב עמדו לצד שווייץ בעת התמודדות עם מעצמות אירופאיות אחרות.שווייץ ייצגה את האינטרס הבריטי בגרמניה, איטליה, ספרד, יפן, והמדינות שהיו כבושות תחת מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1941 ועד 1945.
במהלך המלחמה הקרה היחסים האנגלו-שווייצרים הפכו לקרובים יותר, בשל אינטרסים משותפים, והתקיים שיתוף פעולה בכמה וכמה מקרים.
שתי המדינות עבדו יחד כדי למנוע את האינטגרציה האירופית בשנות ה-60.
המגעים והיחסים בין שתי המדינות נשארו קרובים עד היום, ושרי החוץ של שתי המדינות מתכנסים באופן שוטף, לדיון בסוגיות של דאגה משותפת לשני העמים.
שווייץ הייתה יעד מועדף עבור התיירים הבריטים מאז המאה ה-19. בריטניה היא השוק הרביעי החשוב ביותר בעולם עבור המשקיעים השווייצרים.
כ-700 חברות שווייצריות כיום מנהלות עסקים בבריטניה, וממלאים תפקיד חשוב ביחסים הכלכליים האנגלו-שווייצרים.
במהלך המלחמה הקרה, יחידת Projekt-26 של שווייצרי קיבלה אימון חשאי מסוכנויות הביון הבריטיות MI5 ו-MI6. במקרה של פלישה לשווייץ, P-26 תכנן להעביר את מרכז הפיקוד שלו לבריטניה.
שווייץ מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-4 קונסוליות בבלפסט, קארדיף, אדינבורו ומנצ'סטר.
בריטניה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–רומניה הם יחסי החוץ בין בריטניה ורומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן בשנת 1880. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה ממלכת רומניה לצד מדינות ההסכמה, ובכלל זה בריטניה, ואילו במלחמת העולם השנייה היא לחמה לצד גרמניה הנאצית, כחלק ממדינות הציר, נגד בריטניה, שהייתה חלק מבעלות הברית.
לאחר המלחמה היו המדינות בשני צדדים מנוגדים של המלחמה הקרה; בריטניה הייתה חלק ממדינות המערב, בעוד רומניה הייתה חלק מברית ורשה.
לאחר קריסת ברית המועצות התחממו היחסים בין המדינות, בשנת 1999 הצטרפה רומניה לנאט"ו, ובשנת 2007 היא הצטרפה לאיחוד האירופי.
בשנים האחרונות היחסים בין בריטניה לרומניה התדרדרו בשל דיווחים של שנאת זרים בעיתונות הבריטית, הנגרמת בעקבות ההידרדרות הכלכלית בבריטניה, והביקורת על חופש התנועה במדינות האיחוד האירופי.
רומניה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-9 קונסוליות בבלפסט, בריסטול, גלאזגו, אינברנס, לידס, ליברפול, ניוקאסל, סאות'המפטון, וסוונסי.
מאידך, בריטניה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט בלבד.
יחסי קרואטיה–הממלכה המאוחדת, הם יחסי החוץ בין קרואטיה לממלכה המאוחדת.
לאחר שקרואטיה הכריזה על עצמאות מיוגוסלביה ביוני 1991, בריטניה כוננה יחסים דיפלומטיים עם קרואטיה ב-25 ביוני 1992.
מלחמת העצמאות הקרואטית ומרגרט תאצ'ר
ראש ממשלת בריטניה, הברונית מרגרט תאצ'ר, הייתה מהתומכות החזקות ביותר בעצמאות קרואטיה במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90 של המאה ה-20. בריאיון לערוץ הקרואטי HRT בשנת 1991 אמרה:
תאצ'ר מתחה ביקורת על ג'ון מייג'ור בגלל הצעת הפינוי שלו לסלובודן מילושביץ', ועל האיחוד האירופי מכיוון שהוא לא הכיר מיד שסרביה הובילה תוקפנות נגד קרואטיה.
במהלך נאומה באו"ם בספטמבר 1991 אמרה כי בספרה Statecraft היא כתבה כי לבקשת שגריר קרואטיה בלונדון, דראגו שטמבוק, מסרה תאצ'ר הודעה לעיתונות בה קראה לקהילה הבינלאומית להפסיק את התוקפנות הסרבית.
על פי הצהרת שטמבוק לעיתון הקרואטי יוטרני ליסט , אחד היועצים שלה אמר לה: "גברת תאצ'ר, הממשלה הבריטית תצלוב אותך בגלל מה שאת עושה", והיא השיבה: "אם מדובר בצליבה של אותי או של קרואטיה, עדיף לצלוב אותי."
היא תמכה במבצע סערה בקרואטיה, אך לא הסתפקה בהחלטתו של הנשיא פרניו טוג'מן לעצור ליד באניה לוקה מכיוון שהיא חשבה שהוא צריך להביס את הכוחות הסרבים שנותרו.
לדברי שגריר קרואטיה בארצות הברית לשעבר מיומיר ז'וז'ול, היא אמרה לו בשנת 1997: "כשאתה מחליט לעשות משהו בפוליטיקה, אז זה צריך להיעשות עד הסוף או שאתה צריך להתמודד עם ההשלכות, טוב או רע.
הדבר הגרוע ביותר הוא אם תעצור באמצע הדרך.
כשהלכתי למלחמת פוקלנד, כולם ניסו לעצור אותי.
אבל, אם הייתי חוזרת הייתי יודעת בוודאות שאסיים."
תאצ'ר זכתה בעיטור מסדר הגדול של המלך דמיטר זבונימיר בשנת 1998 על "תרומתה יוצאת הדופן לעצמאותה וליושרה של הרפובליקה של קרואטיה".
היא ביקרה בזאגרב ב-16 בספטמבר 1998 וזכתה בתואר "אזרחית כבוד של זאגרב": במהלך נאומה אמרה:
היחסים בין המדינות התחזקו מאז מעצרו של הגנרל הקרואטי-צרפתי אנטה גוטובינה והעברתו לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בדצמבר 2005. קשריה של קרואטיה עם בריטניה כרגע מצוינים.
במרץ 2007 חתמו שתי המדינות על שותפות אסטרטגית בין בריטניה לקרואטיה, שבאמצעותה תמכה הממלכה המאוחדת במלואן בהצעות הכניסה של קרואטיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
כעת, שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בריטניה סיפקה תמיכה פוליטית ומעשית הן למאמציה של קרואטיה להצטרף לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
"השותפות האסטרטגית בבריטניה-קרואטיה" 2008-09 הושקה בלונדון ב-18 ביוני על ידי ראש הממשלה גורדון בראון וראש הממשלה איבו סאנאדר.
בריטניה סיפקה מימון לסיוע בקרואטיה בהצעות הכניסה שלה, פרויקטים שעסקו ברפורמה שיפוטית, נגד שחיתות, פשע מאורגן, מדיניות תחרות ובטיחות מזון.
גם קרואטיה וגם בריטניה סיפקו כוחות כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
על פי מפקד בריטניה ב-2001, כ-6,992 ילידי קרואטיה התגוררו בבריטניה.
לבריטניה יש שגרירות בזאגרב וקונסוליות כבוד בדוברובניק ובספליט.
לקרואטיה שגרירות בלונדון וקונסוליית כבוד באדינבורו.
יחסי הממלכה המאוחדת – קנדה הם היחסים דו-צדדיים בין קנדה לממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד, בהיותם יחסים דו צדדיים בין ממשלותיהם ויחסים רחבים יותר בין שתי החברות.
לשתי המדינות קשר אינטימי ומשתף פעולה לעיתים קרובות; הם קשורים דרך הגירה הדדית, היסטוריה צבאית משותפת, מערכת שלטון משותפת, שפה, חברות בחבר העמים ובממלכות חבר העמים הבריטי.
בנוסף שתי המדינות חולקות אותו ראש מדינה ומלוכה.
עם זאת, השניים חולקים הסכם הגנה, נאט"ו, ולעיתים קרובות מבצעים תרגילים צבאיים יחד, ובנוסף קנדה מארחת את הבסיס הצבאי הבריטי הגדול ביותר מחוץ לבריטניה.
מערכת היחסים ארוכת השנים בין בריטניה לקנדה החלה רשמית בשנת 1867 כאשר הקונפדרציה הקנדית התמזגה יחד עם מושבות הכתר הבריטיות הצפון אמריקאיות של מחוז קנדה, מחוז ניו ברונסוויק ומחוז נובה סקוטיה.
קנדה הוקמה כשלטת האימפריה הבריטית .
תולדות היחסים בין קנדה לבריטניה עד למאה העשרים היא סיפור ההתפתחות האיטית של קנדה לעבר ריבונות מלאה.
בשנת 1759 כבשה בריטניה את צרפת החדשה, ולאחר אמנת פריז (1763) החלה לאכלס את קנדה לשעבר צרפת עם מתנחלים דוברי אנגלית.
מושלים בריטים שלטו בשטחים חדשים אלה באופן מוחלט עד לחוק החוקתי משנת 1791, אשר יצר את בתי המחוקקים הקנדיים הראשונים.
הגופים החלשים הללו היו עדיין נחותים מהמושלים עד למתן ממשלה אחראית בשנת 1848. עם סמכויותיהם החדשות בחרו המושבות להתאגד בשנת 1867, ויצרו מדינה חדשה, קנדה, עם התואר החדש של דומיניון.
חוקה של הפדרציה הקנדית החדשה השאירה את ענייני החוץ לפרלמנט הקיסרי בווסטמינסטר, אך מנהיגי הפרלמנט הפדרלי באוטווה פיתחו במהרה עמדות משלהם בנושאים מסוימים, כגון ביחסים בין האימפריה הבריטית לארצות הברית.
יחסים יציבים וסחר מאובטח עם ארצות הברית הפכו חיוניים יותר ויותר לקנדה - עד כדי כך שההיסטוריונים אמרו כי הדיפלומטיה המוקדמת של קנדה מהווה "משולש צפון אטלנטי".
מרבית הניסיונות המוקדמים של קנדה לדיפלומטיה היו בהכרח לפי "מדינת האם".
הקצין הדיפלומטי הראשון (הבלתי פורמלי) של קנדה היה סר ג'ון רוז, שנשלח ללונדון על ידי ראש הממשלה ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
לאחר מכן נשלח ג'ורג' בראון לוושינגטון על ידי ראש הממשלה אלכסנדר מקנזי כדי להשפיע על שיחות סחר בריטיות-אמריקאיות.
ממשלת בריטניה רצתה למסד את ייצוגה של קנדה בחו"ל ולא להתמודד עם כל כך הרבה לוביסטים לא פורמליים.
וכך, בשנת 1880, אלכסנדר טילוך גלט הפך לנציב העליון הראשון שנשלח מדומיניון לבריטניה.
כשהגיע הזמן להגיב לסכסוכים אימפריאליים, קנדה שמרה על פרופיל נמוך, במיוחד במהלך המלחמה המהדית.
כאשר בריטניה התייצבה בארצות הברית במהלך סכסוך הגבול בין אלסקה, היא סימנה נקודת שפל בסנטימנט הפרו-בריטי בקנדה.
עם זאת, בזמן מלחמת הבורים, הקנדים התנדבו להילחם למען האימפריה בכמויות גדולות למרות התמיכה הפושרת של ממשלת וילפריד לורייר, ראש הממשלה הצרפתי-קתולי הראשון.
מבחינה כלכלית ממשלות קנדה התעניינו בסחר חופשי עם ארצות הברית; עם זאת, מכיוון שהיה קשה למשא ומתן ולחלוקת פוליטית, הם הפכו לתומכים מובילים בהעדפה אימפריאלית, אשר התקבלה בהתלהבות מוגבלת בבריטניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו ממשלת קנדה ומיליוני מתנדבים קנדים בהתלהבות לצד בריטניה, אך קרבנות המלחמה, והעובדה שהם נעשו בשם האימפריה הבריטית, גרמו למתח פנימי בקנדה והתעוררות לאומיות קנדית.
בוועידת השלום בפריז דרשה קנדה את הזכות לחתום על הסכמים ללא רשות בריטית ולהצטרף לחבר הלאומים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקטה קנדה עמדה עצמאית יותר בענייני העולם.
בשנת 1926, באמצעות הצהרת בלפור, הצהירה בריטניה שהיא כבר לא תחוקק למען הדומיניונים, וכעת הן מדינות עצמאיות לחלוטין עם הזכות לנהל את ענייני החוץ שלהן.
מאוחר יותר זה עוגן באופן פורמלי על ידי חוק ווסטמינסטר 1931.
אולם נאמנות לבריטניה הייתה קיימת, ובימים החשוכים ביותר של מלחמת העולם השנייה עבור בריטניה, לאחר נפילת צרפת ולפני כניסתה של ברית המועצות או ארצות הברית למלחמה, קנדה הייתה בעלת בריתה העיקרית של בריטניה בצפון האוקיינוס האטלנטי, המקור העיקרי לכלי נשק ומזון.
עם זאת, המלחמה הראתה כי הברית האימפריאלית בין בריטניה, קנדה והדומיניונים האחרים כבר לא הייתה מעצמה עולמית דומיננטית, ואינה מסוגלת למנוע את פלישת יפן להונג קונג, ומנעה בצמצום פלישה גרמנית לבריטניה עצמה.
בגלל השמדת חלק גדול מאירופה, חשיבותה הכלכלית והצבאית יחסית של קנדה הייתה בשיאה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, בדיוק בזמן שהבריטניה הייתה בירידה.
המשמעות היא שהחשיבות האסטרטגית והפוליטית של קשרים צבאיים בין בריטניה לקנדה נמוכה בהרבה מהקשרים הבריטים-אמריקנים או הקנדים-אמריקאים.
ניתן לראות זאת בקלות על ידי השתתפותה של קנדה בתוכנית NORAD עם ארצות הברית להגנה המשותפת על המרחב האווירי של צפון אמריקה.
ההפסקה הסופית במדיניות החוץ הנאמנה של קנדה הגיעה במהלך משבר סואץ בשנת 1956, כאשר ממשלת קנדה דחתה באופן מוחלט את קריאות ממשלת בריטניה לתמיכה בפלישתה האחרונה למצרים.
בסופו של דבר, קנדה עזרה לבריטים (ולבני בריתם הצרפתים והישראלים) להשיג מעט יוקרה, תוך כדי חילוץ עצמם מאסון יחסי ציבור.
המשלחת הקנדית לאו"ם, בראשות ראש הממשלה לעתיד לסטר ב.
פירסון, הציעה כוח שמירת שלום להפריד בין שני הצדדים הלוחמים.
על כך הוענק לו פרס נובל לשלום.
בינתיים נמשכה ההפרדה החוקית של קנדה מבריטניה.
עד שנת 1946, בריטניה וקנדה חלקו קוד לאום משותף.
חוק האזרחות הקנדית בשנת 1946 העניק לקנדים אזרחות חוקית נפרדת מבריטניה.
הקנדים לא יכלו עוד לערער על תיקי בית משפט לוועדה השיפוטית של המועצה המפלגתית בלונדון לאחר 1949.
הקשרים החוקתיים הסופיים בין בריטניה לקנדה הסתיימו בשנת 1982 עם מתן חוק קנדה 1982. חוק הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שהועבר לבקשת הממשלה הפדרלית הקנדית על חוקה של קנדה, ובסופו את הצורך במדינה לבקש סוגים מסוימים של תיקון לחוקת קנדה שייעשה על ידי הפרלמנט הבריטי.
החוק גם סיים רשמית את הוראות "הבקשה וההסכמה" של חוק ווסטמינסטר 1931 ביחס לקנדה, לפיהן היה לפרלמנט הבריטי סמכות כללית להעביר חוקים המשתרעים לקנדה על פי בקשתו.
היחסים הכלכליים הפורמליים בין המדינות התמעטו לאחר הצטרפותה של בריטניה לקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1973. בשתי המדינות, קשרים כלכליים אזוריים היו גדולים יותר מהקשרים הטרנס-אטלנטיים ההיסטוריים.
בשנת 1988 חתמה קנדה על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית, שהפך בשנת 1994 להסכם סחר חופשי בצפון אמריקה (NAFTA) בתוספת מקסיקו.
לפיכך, שתי המדינות נמצאות כעת בגושי סחר נפרדים, האיחוד האירופי והסכם הסחר החופשי בצפון אמריקה בהתאמה.
עם זאת, בריטניה נותרה המשקיעה הזרה החמישית בגודלה בסך הכל בקנדה.
באותה מידה, קנדה היא המשקיעה הישירה הזרה השלישית בגודלה בבריטניה.
למרות המעבר לטווח הארוך של קנדה לעבר סחר נרחב יותר עם ארצות הברית באופן יחסי, המסחר בקנדה ובריטניה המשיך לצמוח במספרים מוחלטים.
בריטניה היא השותפה המסחרית החשובה ביותר של קנדה באירופה, ומבחינה עולמית היא במקום השלישי אחרי ארצות הברית וסין.
בשנת 2010 הסחר ההדדי הכולל הגיע מעל 27.1 מיליארד דולר קנדי, ובמשך חמש השנים האחרונות בבריטניה, קנדה נמצאת במקום השני בשוק ייצוא הסחורות.
בריטניה היא מקור חשוב להשקעות ישירות זרות (FDI) בקנדה, ומדורגת במקום השלישי אחרי ארצות הברית והולנד, וחברות קנדיות משקיעות רבות בבריטניה.
בשנת 2010 מלאי ההשקעות הדו כיווני עמד על כמעט 115 מיליארד דולר קנדי.
ב-9 בפברואר 2011, דירקטוריון הבורסה בלונדון ובורסת טורונטו הסכימו לעסקה בה שתי חברות ההחזקות בבורסות יתמזגו, ויצרו קבוצת בורסה מובילה עם המספר הגדול ביותר של חברות רשומות בעולם, ושווי שוק משולב של 3.7 טריליון ליש"ט (5.8 טריליון דולר).
המיזוג בוטל בסופו של דבר ב-29 ביוני 2011 כאשר התברר כי בעלי מניות TMX לא יתנו את אישורם של שני שלישים.
קנדה ובריטניה - כחברות באיחוד האירופי בהתאמה - עובדות יחד על משא ומתן לקראת הסכם כלכלי ומסחר מקיף (CETA) בין קנדה לאיחוד האירופי.
ההסכם אושר על ידי הפרלמנט האירופי והוא בתוקף באופן זמני מאז 2017.
בשנת 2013 התפטר מארק קרני, נגיד בנק קנדה על מנת להיכנס לתפקיד נגיד בנק אנגליה.
בשנת 2004 ביקרו בקנדה כ-800,000 תושבים בריטים, מה שהפך את בריטניה למקום השני בגודלו בתיירים אחרי ארצות הברית.
באותה שנה הוציאו מבקרים בריטים כמעט מיליארד דולר במהלך ביקורם בקנדה.
בריטניה הייתה היעד השלישי הפופולרי ביותר עבור תיירים קנדים בשנת 2003, אחרי ארצות הברית ומקסיקו - כ-700,000 מבקרים הוציאו מעל 800 מיליון דולר.
לשתי המדינות היסטוריה ארוכה של שיתוף פעולה הדוק בענייני צבא.
קנדה לחמה לצד בריטניה ובעלות בריתה במלחמת העולם הראשונה.
קנדים ממוצא בריטי - הרוב - נתנו תמיכה רחבה בטענה כי לקנדים מוטלת חובה להילחם מטעם ארצם למען המולדת.
אכן, סר וילפריד לורייה, אף שהיה צרפתי-קנדי, דיבר כרוב האנגלים-קנדים כשהכריז: "חובתנו ליידע את בריטניה וליידע את ידידי ואויבי בריטניה כי קיימת בקנדה אך מוח אחד ולב אחד ושכל הקנדים עומדים מאחורי מדינת האם." היא נלחמה שוב עם בריטניה ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה.
עד 1972, העיטור הצבאי הגבוה ביותר שהוענק לחברי הצבא הבריטי והקנדי, היה צלב ויקטוריה.
81 אנשי צבא קנדה (כולל אלה מניופאונדלנד) ו-13 קנדים ששירתו ביחידות בריטיות זכו בצלב ויקטוריה.
בשנת 1993, קנדה הקימה משלה צלב ויקטוריה משלה.
בעידן המודרני שצי המדינות חברות בברית הצבאית AUSCANNZUKUS כולל ברית שיתוף המודיעין חמש העיניים עם ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד.
שתי המדינות חברות בנאט"ו ומשתתפות בפעולות לשמירת השלום של האו"ם.
לפני 2011 היו האזורים העיקריים של שתי המדינות לשיתופי פעולה ביטחוניים באפגניסטן, ושניהם היו מעורבים במחוזות הדרומיים המסוכנים.
שניהם סיפקו כוח אוויר למשימה בהובלת נאט"ו על לוב.
אף על פי שעדיין שתי המדינות בעלות ברית מבחינה צבאית, זה כבר לא בהכרח שקנדה תעקוב אחר ההובלה של בריטניה בסכסוכים בינלאומיים.
מכיבוש צרפת החדשה עד 1966, בריטניה נותרה אחד מהמקורות הגדולים של מהגרים בקנדה, בדרך כלל המקור הגדול ביותר.
מאז 1967, כששונו החוקים הקנדיים כדי להסיר העדפות שניתנו לבריטים ולאירופאים אחרים, נמשכה הגירתם הבריטית לקנדה ברמה נמוכה יותר.
כאשר המדינות המרכיבות את בריטניה (אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד) מחושבות יחד, אנשים ממוצא בריטי עדיין מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה בקנדה.
בשנת 2005 התגוררו בקנדה 579,620 ילידי בריטניה, המהווים 1.9% מאוכלוסיית קנדה.
מבחינה היסטורית קנדים נסעו לבריטניה כדי לקדם את הקריירה או הלימודים לרמות גבוהות יותר ממה שניתן היה לעשות בבית.
בריטניה נחשבה כמטרופולין, שאליה קדו הקנדים; פונקציה זו צומצמה במידה רבה ככל שהתפתחה הכלכלה והמוסדות הקנדיים.
המשרד לסטטיסטיקה לאומית מעריך כי בשנת 2009 התגוררו בבריטניה 82,000 ילידי קנדה.
בשנת 2012 זו הייתה הקהילה השלישית בגודלה בפזורה הקנדית אחרי קנדים בארצות הברית, וקנדים בהונג קונג.
בשנים האחרונות גוברת התמיכה ברעיון חופש התנועה בין בריטניה, קנדה אוסטרליה, וניו זילנד עם אזרחים המסוגלים לחיות ולעבוד בכל אחת מארבע המדינות - בדומה להסדר הנסיעות הטרנס-טסמני בין אוסטרליה לניו זילנד.
מערכת היחסים הפוליטית העכשווית בין לונדון לאוטווה נתונה בבסיס דיאלוג דו-צדדי חזק ברמת ראש הממשלה, שרים ובכירים.
כממלכות חבר העמים הבריטי, שתי המדינות חולקות מלוכה, המלך צ'ארלס השלישי ושתיהן חברות פעילות בתוך חבר העמים הבריטי.
בשנת 2011 נשא ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון נאום משותף לפרלמנט הקנדי ובשנת 2013 נאם ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר לשני בתי הפרלמנט הבריטי.
קנדה מחזיקה נציבות עליונה בלונדון.
בריטניה מחזיקה נציבות עליונה באוטווה יחד עם הקונסוליות הכלליות בטורונטו, מונטריאול, קלגרי וונקובר.
בשנים האחרונות קנדה חיפשה את שיתוף הפעולה של חבר העמים, עם ההכרזה בשנת 2012 על משימות דיפלומטיות משותפות עם בריטניה והכוונה להרחיב את התוכנית כך שתכלול את אוסטרליה וניו זילנד, ששניהם כבר חולקים ראש מדינה עם קנדה.
בספטמבר 2012 חתמו קנדה ובריטניה על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה דיפלומטי, המקדם את מיקום השגרירויות המשותפות, מתן שירותים קונסולריים משותפים ותגובת משברים נפוצה.
חלק מהפוליטיקאים הקנדיים זכו לביקורת על הפרויקט כמי שמציגה מדיניות חוץ משותפת ונחשבים בעיני רבים בבריטניה כאלטרנטיבה ומשקל נגד לשילוב האיחוד האירופי.
יחסי הממלכה המאוחדת – תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת לתוניסיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה תוניסיה, שהייתה אז תחת שלטון צרפתי, על ידי כוחות גרמניים שנסוגו מלוב, ובעקות כך התחוללה לחימה קשה בין הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בקבוצת ארמיות אפריקה, לבין כוחות הארמייה הבריטית השמינית מכאן וקבוצת הארמיות ה-18 האנגלו-אמריקנית מכאן, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943.
בשנת 1956 קיבלה תוניסיה את עצמאותה מצרפת, וזמן קצר לאחר מכן כוננה עימה בריטניה יחסים דיפלומטיים.
כמו כן מפעילה בריטניה את תוכנית קרן השותפות הערבית, המתרכזת בתמיכה במעבר הדמוקרטי ובצמיחה הכלכלית בתוניסיה.
בריטניה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס בלבד.
מאידך, תוניסיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-3 קונסוליות בגלאזגו, ליברפול ורדינג.
יחסי הממלכה המאוחדת – תימן הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת ותימן.
לאחר 5 שנים הפכה למושבת כתר בריטית נפרדת במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935, ושטח העורף של עדן קיבל את השם "שטחי החסות המערבי והמזרחי של עדן", מהם הורכבה לאחר מכן דרום תימן.
בין המושבה הבריטית לתימן היו סכסוכי גבול, בעיקר באזור שבווה, ובנובמבר 1949 הפציץ חיל האוויר המלכותי שבטים באזור המריבה שנתפסו על ידי תימן.
בראשית שנות ה-50 הציע מיניסטריון המושבות הבריטי לכונן בשטח החסות המערבי של עדן פדרציה, שתהיה לאחר מכן חברה בחבר העמים הבריטי.
לאחר משבר סואץ (1956–1957) הציעו הבריטים שוב לכונן פדרציה, שתיהפך לאחר מכן למדינה ערבית עצמאית שתהיה קשורה עם בריטניה רק על ידי חוזה.
הלאומנים היו לא מרוצים, ודרשו התקדמות מהירה יותר לקראת עצמאות מוחלטת וחיסול זכויות היתר הבריטיות.
רובם האמינו, שאלימות והתקוממות הם הדרכים היחידות להשגת מטרותיהם.
ארגון המורדים הראשון שהוקם בשנת 1951 בסולטנות של לחג', הייתה הליגה הדרום ערבית (סא"ל), בהנהגת מוחמד עלי אל ג'פרי ושייחאן אל חבשי ובתמיכת מצרים.
בעקבות מהפכת תימן ב-1962, העבירה מצרים את תמיכתה לארגון חדש ומלחמתי יותר מהסא"ל - ה-נל"פ ("החזית הלאומית לשחרור דרום תימן הכבושה"), שנוסדה בשנת 1963, והונהגה על ידי קחטאן אל שעבי.
ב-14 באוקטובר 1963 הכריז אל שעבי על "מאבק מזוין" נגד הפדרציה ונגד נוכחות בריטית כלשהי.
לאחר מכן עבר המוקד הראשי של המורדים לעיר עדן.
בפברואר 1965, ניסה הנציב העליון הבריטי לפייס את המורדים והזמין את עבד אל קאווי מכאווי, מנהיג האופוזיציה במועצה המחוקקת להרכיב את ממשלת עדן.
אך פעילות המורדים גברה, מכאווי תמך בהם תמיכה גלויה, ובספטמבר 1965 פיטר הנציב העליון את מכאווי, את הממשלה ואת המועצה המחוקקת, ביטל את החוקה ושלט באמצעות צווים.
מורדים רבים באו מקרב המיעוט התימני, שהיה למחצית מתושבי העיר, והיה חסר זכות בחירה.
כמעט 25,000 ממיעוט זה היו חברים בקונגרס האיגודים המקצועיים של עדן (אטיו"ס) שבהנהגת עבדאללה אל אצנאג'.
בין 1964 ל-1967 גברו פעולות המורדים במידה רבה.
מתחילת שנות ה-60 הועלתה הבעיה הדרום-ערבית באו"ם, בעיקר על ידי מדינות ערב, שאף אחת מהם לא הכירה בפדרציה (הליגה הערבית הוקיעה את הפדרציה כ"יצור כפיו של האימפריאליזם והקולוניאליזם הבריטי").
ועדה מיוחדת באו"ם לענייני קולוניאליזם ("ועדת ה-24"), ואחר כך העצרת הכללית של האו"ם, אישרו בשנת 1963 דו"ח שטען כי חלקים גדולים של אוכלוסיית דרום ערב מתייחסים באי רצון למשטר הקיים וכי הפדרציה מיועדת להאריך את השלטון הבריטי באזור.
התייעצויות בריטיות פדרליות שנערכו בשנת 1964 הסתכמו בהבטחה בריטית להעניק עצמאות, לפנות את דרום ערב ולמסור את השלטון לפדרציה.
בשנת 1965 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה שקראה לעריכת בחירות ואישרה את "הזכות שאינה ניתנת לשלילה של העם [הדרום ערבי] להגדרה עצמית ולחופש משלטון קולוניאלי" ודרשה "הרחקה מיידית ומוחלטת של הבסיסים הבריטיים".
החלטה דומה נתקבלה בשנת 1966. בריטניה קיבלה את החלטות האו"ם בפברואר 1966, בהצהרה שתבצע את הפינוי עד ל-1968, והסכימה לצורה כלשהי של השגחת או"ם על התהליך של בחירות והגדרה עצמית.
באפריל 1967 הגיעה לעדן משלחת מטעם האו"ם לשהייה של 3 שבועות לשם התייעצויות בנוגע לארגון הבחירות.
אך היא עזבה לאחר כמה ימים בגלל פעולות המורדים וסכסוך השלטונות הבריטיים והפדרליים.
שני ארגוני המורדים העיקריים (פלוסי ו-נל"פ), סירבו להיפגש עם המשלחת, מפני שהיא לא רצתה לוותר על מגעים עם סולטאנים.
משלחת האו"ם, בעצם, לא מילאה שום תפקיד בעיצוב האירועים.
בפברואר 1967, חזר והצהיר שר החוץ של בריטניה, כי בריטניה תעזוב את דרום ערב עד 1968, תעביר את השלטון לממשלה הפדרלית, ותעזור לה בתמיכה כלכלית וצבאית.
ב-5 בספטמבר 1967 נאלצה בריטניה להודות בהתמוטטות המשטר הפדרלי ולהכיר בלאומנים כקבוצה שעימה תנהל את המשא ומתן.
בנובמבר של אותה השנה, היא הכריזה שהיא תנהל את המשא ומתן רק עם נל"פ.
שיחות המשא ומתן נערכו בז'נבה, והוחלט שהעצמאות תוענק לדרום ערב ב-29 בנובמבר 1967 בחצות.
המדינה החדשה נקראה הרפובליקה העממית של דרום תימן, וקחטאן אל שעבי היה לנשיאה, מפקד הצבא שלה וראש הממשלה הראשון שלה.
בשנת 1990 התאחדו צפון תימן ודרום תימן למדינה אחת - תימן.
בשנת 2015 פרצה מלחמת אזרחים בתימן, ובעקבות כך סגרה בריטניה את שגרירותה בצנעא.
במהלך המלחמה סיפקה בריטניה סיוע הומניטרי ליתומים ולפליטים, נפגעי המלחמה.
תימן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ובריטניה מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא, אולם היא סגורה כעת בשל מלחמת האזרחים בתימן, ובנוסף קונסוליה באל-חודיידה.
היחסים הדו צדדיים בין תאילנד לבריטניה החלו במהלך המאה ה-17. תאילנד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ואילו בריטניה מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק.
לבריטניה הייתה השפעה מסיבית באופן ישיר ועקיף על המודרניזציה של סיאם בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ושתי המדינות נותרות שותפות סחר חשובות עד ימינו.
ממלכת הסיאמים הייתה ידועה במערב מאז שנת 1430; כאשר ניקולו דה קונטי האיטלקי ביקר לראשונה בטנאסרים, אז חלק מממלכת סוקוטאי.
הבריטי הידוע הראשון שנרשם כי סייר באזור שנמצא כיום בתאילנד המודרנית היה ראלף פיץ' שהגיע לצ'יאנג מאי בשנת 1586.
בשנת 1608 נפגש קפטן אנגלי ויליאם קילינג עם שגריר המלך יקטותסארוט מסיאם בבנטם (העיר).
הקשר הרשמי הראשון בין ממלכת אנגליה לממלכת איואטאיה התרחש בשנת 1612, כאשר ספינת פלוגה מזרח הודית בשם "הגלובוס" הפליגה מפטאני (שם הייתה לחברה תחנת מסחר) לבירת סיאם, איוטהאיה.
את המשימה הוביל לוקאס אנתוניס שנשא עימו מכתב מהמלך ג'יימס הראשון, שהופנה למלך סונגהאם.
את אנתוניס ליוו תומאס סמואל, תומאס דרייברים, תומאס אסינגטון, אדם דנטון ופיטר פלוריס (שתיעד את הפלגות הגלובוס).
הם הגיעו לאיוטהאיה ב-15 באוגוסט, והפכו לאנגלים הראשונים שרגלם דרכה אי פעם בבירה תאילנדית.
אנתוניס ועמיתיו קיבלו קהל עם המלך ב-17 בספטמבר.
המלך סונגהאם היה מרוצה מאוד, וסיפק להם כמה חפצים יקרים ובית לבנים בן שלוש קומות באיוטהאיה.
בשנת 1615 הוחלף אנתוניס בבנג'מין פארי, המלך הפקיד אותו במכתב שכתב למלך ג'יימס הראשון.
בשנת 1617 הוקמה תחנת סחר האנגלית הראשונה, שלישית לאחר הפורטוגזים וההולנדים, למורת רוחם של האחרונים.
בשלב זה המלך היה ביחסים ידידותיים עם האנגלים והעניק להם שני בתים נוספים, האנגלים גמלו לו בכך שסייעו לסונגאם להילחם נגד הקמבודים במלחמותיו.
האנגלים מצאו עניין בעיקר במסחר וריכזו את מאמציהם סביב נמלי טנאסרים, מרגי ופאטאני.
היו יריבויות וסכסוכים גדולים בין האנגלים להולנדים על השליטה באזורים אלה.
בגלל העימותים הבלתי פוסקים, הרווחים הנמוכים הניבו וניהול לא נכון, נאלצה תחנת הסחר להיסגר בשנת 1623, למרות תחינותיו של המלך הסיאמי על החברה להמשיך בפעילותה.
בשנת 1661 נפתחה תחנת הסחר מחדש, אולם בדומה לתקופה הקודמת הסחר של החברה באיוטאיה לא היה משביע רצון.
מר פוטס שהיה ממונה על המפעל תואר כ"בן בליעל שיכור ובלתי מכובד השרוי בחובות", בסופו של דבר הצית פוטס את אחד מבתי החברה כדי לכסות את מעילותיו, כאשר אנשים באו לעזור לו כיבה את האש ומיד הרחיק אותם משם.
בשנת 1683 שלחה החברה שני אנשים; סטראנג ותומאס ייל כדי לבדוק ולהעריך את תנאי התחנה.
הם הגיעו כשהם נושאים מכתב לקיסר יפן מהמלך צ'ארלס השני אך לא נשאו דבר למלך נאראי, וציפו שהסיאמים יעבירו מכתב זה ליפן עבורם.
לאחר שהעליב את המארח והמועדף המלכותי; קונסטנטין פאולקון (נער לשעבר בספינת החברה, וכעת השר הראשון של סיאם), הם נדחו על ידי המלך וחצרו.
לאחר מכן השניים סגרו את תחנת הסחר וחזרו להודו.
לאחר שהבין בטעותם החליט סר ג'ון צ'ילד, נשיא החברה בסוראט, לפתוח מחדש את תחנת הסחר.
אנשים חדשים של החברה הגיעו בשנת 1685, באותה תקופה שהגיע השגריר הצרפתי שבלייה דה שומון בשם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובכך החלה תקופת ההשפעה הצרפתית באיוטתאיה.
בשנת 1677 נכנס אנגלי בשם סמואל וייט לשירותו של המלך נאראי.
וייט היה אחיו הצעיר של ג'ורג' וייט, חברו של קונסטנטין פאולקון, כולם עבדו בעבר בחברה האנגלית.
עד שנת 1684 מונה וייט על ידי המלך להחליף את בן ארצו ריצ'רד ברנבי כמושל מרגואי (המכונה גם שאהבנדר).
בתפקיד זה וייט הפך לאחראי לטיפול בסחר והגנה סיאמית באוקיינוס ההודי, כמו גם לבעל הסמכות על הערים מרגואי וטנאסרים.
יותר ויותר החל וייט לנהל סחר בכוחות עצמו, כל הפעולות הללו נעשו תחת חסות דגל סיאם, גם אם ללא ידיעתו המלאה של בית המלוכה הסיאמי.
עד מהרה נתקל וייט בסכסוך עם סוחרים מממלכת גולקונדה (באנדרה פרדש של ימינו).
בתפקידו כשאהבנדר הכריז וייט מלחמה נגד גולקונדה בשנת 1685 והחל לתפוס ספינות סוחר במפרץ בנגל לרווח פרטי.
וייט ופקודיו (שרובם היו אנגלים) החלו לבצע מעשי פירטיות חסרי הבחנה, ותקפו לעיתים ספינות הנמצאות בתחום שיפוטה של החברה.
כתוצאה ממעשיו, גולקונדה האשים את החברה האנגלית באשמת הפסדים אלה, בשל העובדה שהאוניות הובלו על ידי האנגלים.
כאשר הגיעו תלונות אלה לאיוטאיה, הורה המלך על בדיקה מלאה של פעילותו של וייט, אולם בגלל הקשר שלו לפאולקון כל האישומים נגדו נמחקו במהרה.
בשנת 1686 נתפסה ספינה בשם 'טיגה רג'ה', השייכת למספר סוחרים הודים שהתגוררו במדרס, על ידי וייט והוחזרה למרגואי.
וייט כלא את הצוות זמן קצר לפני שלכאורה גנב חפצים בשווי 2,000 ליש"ט מהספינה, ואז שחרר את הספינה.
כשחזר הצוות למדרס הם השמיעו תלונות לאליהו ייל, נשיא פורט סנט ג'ורג'.
בהמשך, כאשר וייט תפס ספינה אחרת השייכת לסוחר ארמני המתגורר במדרס, הכריז ייל מלחמה על סיאם.
החברה בלונדון שכנעה את המלך ג'יימס השני לפרסם הכרזה מלכותית, האוסרת על אנגלים לשרת באוניות זרות.
כדי לאכוף תקנה זו, שתי ספינות מלחמה הקורטנה וג'יימס נשלחו לחוף טנאסרים.
מטרת החברה הייתה לגבש נקמה ופיצוי על הפסדי החברה.
יתר על כן, האנגלים גם רצו לתפוס את מרגואי לעצמו ולהביע את כוחה הצבאי על סיאם לפני בוא הצרפתים.
מאוחר יותר, במאה ה-19, בריטניה הפכה, יחד עם צרפת, לאחת משתי המעצמות הקולוניאליות הגדולות שהפעילו לחץ על סיאם, כשהיא שולטת בבורמה ומלאיה במערב ודרום סיאם.
במהלך תקופה זו, בריטניה השיגה ויתורים משמעותיים מסיאם באמצעות אמנות שונות, כולל אמנת בורני בשנת 1826 ואמנת באולינג בשנת 1855, שנשארו בתוקף עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת המלך מוֹנגקוּט (ראמא הרביעי, 1851–1868) ובנו צ'וּלָאלוֹנגקוֹן (ראמה החמישי, 1868–1910) הצליחה תאילנד להתקרב באופן משמעותי למעצמות המערב.
בשנת 1939 שונה שמה של סיאם לתאילנד.
בשנת 1940 חתמו בריטניה ותאילנד על חוזה אי-תוקפנות משותף, אולם תאילנד הצטרפה למדינות הציר בשנת 1941 והכריזה מלחמה על בריטניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תאילנד כבשה שטחים בריטיים בבורמה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה חתמו בריטניה ותאילנד על חוזה השלום הבריטי-תאילנדי, תאילנד החזירה את פרליס, קדה, קלנטן, טרנגנו ומדינת שאן לממלכה המאוחדת, ומסרה אורז למלאיה ללא עלות.
האמנה אף אסרה על תאילנד לבנות תעלות בחצי האי המלאי.
במקור, בריטניה רצתה שתאילנד תתפרק מנשקה באמנה, אך ביטלה את דרישתה בגלל התנגדות ארצות הברית.
בשנת 2012 ביקר ראש ממשלת תאילנד, אינוק סינווה, בבריטניה, ונפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, ועם המלכה אליזבת השנייה.
קמרון אמר כי בריטניה ותאילנד הן משקיעות חשובות זו בזו, וכי לתאילנד ובריטניה יש חילופי דעות בסוגיות שונות.
שני הצדדים החליפו גם דעות בסוגיית מיאנמר ובנושאים אזוריים אחרים.
ב-15 בספטמבר 2014 נהרגו שני תיירים בריטים בפרשת רצח בקו טאו, תאילנד.
ראש הממשלה התאילנדי פריות צ'אן-אוצ'ה שלח לראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון הודעת תנחומים, שבה הביע צער על המקרה, והבטיח לעצור את העבריינים.
יחסי הממלכה המאוחדת–קמבודיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קמבודיה לבריטניה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1953 לאחר שקמבודיה קיבלה עצמאות מצרפת.
באותה שנה נפתחה שגרירות בריטניה בפנום פן.
במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה בשנים 1970–1975, בריטניה שמרה על יחסים עם המשטר הפרו-אמריקני של לון נול (הרפובליקה של קמר) ולא הכירה בממשלה המלכותית של האחדות הלאומית של קמבודיה.
חודש לפני עלייתו של הקמר רוז' לשלטון בקמבודיה במרץ 1975, שגרירות בריטניה נסגרה וצוותה פונה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הופסקו למשך 16 שנה.
בריטניה הפכה למדינה הראשונה שגינתה בתוקף את פשעי המשטר הקומוניסטי ה"קמר רוז'"בשנת 1978.
היחסים הדיפלומטיים בין קמבודיה לבריטניה כוננו מחדש בשנת 1991 לאחר חתימת הסכמי פריז.
קמבודיה מחזיקה כיום בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה תורמת משמעותית לבתי המשפט נגד הקמר רוז' בקמבודיה.
בריטניה תורמת לקמבודיה כ-10 מיליון ליש"ט בשנה, בעיקר לקידום רפורמה דמוקרטית, זכויות אדם וממשל טוב, בריאות, חינוך, פרויקטים של עוני עירוני, פיתוח פרנסה כפרית וכדי להתמודד עם הבעיות הגוברות של פדופיליה, סחר בבני אדם, ייעור, פשע והתפשטות HIV.
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת לקזחסטן.
היחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-19 בינואר 1992. בריטניה פתחה שגרירות בקזחסטן באוקטובר 1992 ואילו קזחסטן פתחה את שגרירותה בבריטניה בפברואר 1996. היחסים של קזחסטן עם המערב השתפרו משמעותית במהלך השנים האחרונות מכיוון שהממשלה מעורבת מקרוב במלחמה בטרור תחת הנהגת ארצות הברית.
בריטניה היא המשקיעה הזרה השלישית בגודלה בקזחסטן עם חברות בריטיות, והיא מהווה 14% מההשקעה הישירה הזרה.
יותר ממאה חברות בריטיות מנהלות את עסקיהן בקזחסטן.
משקיעים וחברות בריטים השקיעו בקזחסטן מאז 1991, 25 מיליארד דולר.
בריטניה וקזחסטן משתפות פעולה כדי ליצור תשתיות ופעילויות מסחריות תומכות עבור נתיב התחבורה הטרנס-אירופי ונתיב דרך המשי.
הנשיא נזרבייב, יחד עם כמה מנהיגים עסקיים קזחים, נפגשו עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, המלכה אליזבת השנייה, שר האוצר גורדון בראון, ראש העיר לונדון לורד ג'ון וז'אן למייר, נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח בלונדון.
נזרבייב דן בשיתוף פעולה בתחום האנרגיה עם ראש הממשלה בלייר והנשיא למייר הבטיחו לשנות את היחסים של ה-EBRD עם קזחסטן, לאור הצמיחה הכלכלית העזה של קזחסטן.
נזרבייב נפגש עם נציגי עסקים נוספים בלונדון, וביקר בבורסת המתכות בלונדון.
אנליסטים פוליטיים מאמינים כי נזרבייב השתמש בביקור כהזדמנות לנסות לשכנע את פקידי הממשל הבריטי כי קזחסטן התקדמה לקראת דמוקרטיזציה כדי לחזק את בריטניה בתמיכה בהצעתה להוביל את הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה בשנת 2009.
בריטניה מחזיקה בקזחסטן שגרירות בנור-סולטן.
קזחסטן מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–קירגיזסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הקירגיזית לממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד.
בריטניה הכירה בקירגיזסטן ב-20 בינואר 1992 (בעקבות התפרקות ברית המועצות) ויחסים דיפלומטיים כוננו ב-12 ביוני 1992. שגריר קירגיזסטן הראשון בבריטניה הגיע בספטמבר 1997. שגרירות קירגיזסטן ממוקמת בבית אסקוט במרילבון, לונדון.
משנת 1992 עד 2012 שגריר בריטניה בקזחסטן הוסמך גם לקירגיזסטן.
שגרירות בריטניה בבישקק החלה לפעול בדצמבר 2011 והשגריר החדש בקירגיזסטן נכנס לתפקיד באופן רשמי במרץ 2012 כאשר הציג את תעודותיו בפני הנשיא.
יחסי הממלכה המאוחדת–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה של קיריבטי.
האיים נקראו על שם רב החובל הבריטי תומאס גילברט אשר חצה את האיים בשנת 1788.
בשנת 1892 הפכו האיים לפרוטקטורט בריטי, ולמושבה בשנת 1916.
בשנת 1971 קיבלו האיים אוטונומיה ובשנת 1979 הפכו למדינה עצמאית.
לאחר העצמאות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
באמצעות הממלכות השונות של חבר העמים הבריטי באזור (פיג'י, איי שלמה, פפואה גינאה החדשה, ניו זילנד ואוסטרליה) מקיימת בריטניה תוכניות דו-צדדיות עם קיריבטי בחסות משרד החוץ והקהילה, המחלקה לאיכות הסביבה והמחלקה לפיתוח בינלאומי ואחרים.
ההתקשרות של ממשלת בריטניה בקיריבטי נמסרת ברובה באמצעות חבר העמים הבריטי, האיחוד האירופי והבנק האסייתי לפיתוח.
בעבר החזיקה בריטניה בקיריבטי שגרירות בדרום טאראווה, אולם היא נסגרה בשנת 2004, והיום היא מיוצגת באמצעות הנציבות העליונה בסובה, פיג'י.
קיריבטי מחזיקה בבריטניה קונסוליית כבוד באברגווני.
יחסי הממלכה המאוחדת–קמרון הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וקמרון.
בפברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה קמרון הגרמנית על ידי הצבא הבריטי, בסיוע לא מבוטל של צבאות בלגיה וצרפת.
ב-28 ביוני 1919 הוחלט על ידי חבר הלאומים כי יינתן לבריטניה וצרפת מנדט משותף על הטריטוריה של קמרון (כלומר לטריטוריה שעד מלחמת העולם הוגדרה כ"קמרון הגרמנית").
ביולי 1922 תוחמו באופן סופי גבולות המנדט על קמרון, כאשר זו מחולקת לקמרון הבריטית וקמרון הצרפתית.
בירתו של החלק הצרפתי הייתה יאונדה ואילו החלק הבריטי נשלט מלאגוס, בירת ניגריה המודרנית.
החלק הצרפתי (French Cameroons) זכה לעצמאות ב-1960 תחת השם הרפובליקה של קמרון.
מיד לאחר העצמאות כוננה בריטניה יחסים דיפלומטיים עם קמרון.
במרץ 2021 נחתם הסכם יחסי סחר בין המדינות, אשר החליף את הסכם הסחר בין קמרון למדינות האיחוד האירופי, בעקבות פרישת בריטניה מהאיחוד.
קמרון היא שותפת הסחר ה-120 בגודלה של בריטניה, ומהווה פחות מ-0.1% מסך המסחר.
המסחר הכולל בסחורות ובשירותים בין בריטניה לקמרון עמד על 200 מיליון ליש"ט בשנת 2019, כאשר הייצוא הבריטי לקמרון היה 131 מיליון ליש"ט, מה שהופך אותו לשוק הייצוא ה-116 בגודלה של בריטניה (המהווה פחות מ־0.1% מכל היצוא הבריטי).
הייבוא הבריטי בסחורות ובשירותים מקמרון עמד על 69 מיליון ליש"ט, מה שהופך אותו למקור הייבוא ה-122 בגודלה בבריטניה (המהווה פחות מ-0.1% מכל הייבוא הבריטי).
באותה שנה היווה שוק הממלכה המאוחדת 12% מייצוא הבננות בקמרון.
בריטניה מחזיקה בקמרון נציבות עליונה ביאונדה.
קמרון מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון.
יחסי הממלכה המאוחדת–רואנדה הם היחסים בין הממלכה המאוחדת לבין רואנדה.