tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרי סטרוג - מתעמלת מארצות הברית, זכתה ב-2 מדליות מהן 1 זהב, בשתי אולימפיאדות (ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996)
אלפרד פלאטו - מתעמל מגרמניה זכה ב-4 מדליות מהן 3 זהב באולימפיאדה הראשונה (אתונה 1896).
גוסטב פלאטו - מתעמל מגרמניה זכה ב-2 מדליות זהב באולימפיאדה הראשונה (אתונה 1896).
מיכאיל פרלמן - מתעמל מברית המועצות, זכה במדליית זהב, באולימפיאדה אחת (הלסינקי 1952)
אגנס קלטי - מתעמלת מהונגריה, זכתה ב-10 מדליות מהן 5 זהב בשתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
אליז קרטס - מתעמלת מהונגריה בעלת מדליית זהב וכסף אולימפית (מלבורן 1956) ומדליית כסף באליפות העולם.
אלי רייזמן - מתעמלת מארצות הברית, זכתה ב-3 מדליות מהן 2 זהב, באולימפיאדה אחת (לונדון 2012)
ילנה שושונובה - מתעמלת מברית המועצות, זכתה ב-4 מדליות מהן 2 זהב כולל בקרב רב אישי, באולימפיאדה אחת (סיאול 1988).
לינוי אשרם - מתעמלת מישראל, אלופה אולימפית (2020) בקרב רב אישי
ינינה בטירשינה - מתעמלת מרוסיה, זכתה במדליית כסף אולימפית (1996) בקרב רב אישי
יוליה רסקינה - מתעמלת מבלארוס, זכתה במדליית כסף אולימפית (2000) בקרב רב אישי
מיכאל מלול - לוחם טאקוונדו מצרפת, אלוף עולם (1993), מדליית ארד באליפות עולם (1995) אלוף אירופה (1992 ו-1996)
אבישג סמברג - לוחמת טאקוונדו מישראל בעלת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020).
טום אוקר - טניסאי מהולנד, דורג במקום 3 בעולם ביחידים (1974) ובמקום ראשון בעולם בזוגות (1969).
החזיק בשיא זכיות באירועים במשחקי זוגות (78).
אנג'לה בקסטון - הגיעה לגמר אליפות וימבלדון ביחידות (1956) וזכתה בשני תארים לזוגות נשים בשנת באליפות צרפת הפתוחה (1956) ובאליפות וימבלדון (1956).
ג'יי ברגר - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 7 בעולם (1990).
בריאן גוטפריד - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 3 בעולם ביחידים (1977) ובמקום שני בעולם בזוגות גברים (1976).
הלן ג'ייקובס - טניסאית אמריקאית, דורגה במקום 1 בעולם, זכתה באליפות וימבלדון ליחידות (196) ו-4 פעמים ברציפות באליפות ארצות הברית ליחידות (1935-1932).
בראד גילברט - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 4 בעולם (1990).
בעל מדליית ארד מאולימפיאדת סיאול (1988)
פייר דרמון - טניסאי מצרפת, דורג במקום 8 בעולם (1963).
לדיסלב הכט - טניסאי מצ'כוסלובקיה, דורג במקום 6 בעולם (1934).
ג'ולי הלדמן - טניסאית אמריקאית דורגה במקום 5 בעולם (1969).
בריאן טיצ'ר - טניסאי מארצות הברית דורג במקום 7 בעולם (1981).
זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה (1980)
אליוט טלצ'ר - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 6 בעולם (1982).
ניקולס מאסו - טניסאי מצ'ילה, דורג במקום 9 בעולם (2004), בעל שתי מדליות זהב אולימפיות מאולימפיאדת אתונה (2004).
אלינה סביטולינה - טניסאית אוקראינית דורגה במקום 3 בעולם (2017).
דיק סוויט - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 1 בעולם (1951), זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה ליחידים (1951) ובאליפות וימבלדון ליחידים (1951)
הרולד סולומון - טניסאי מארצות הברית, דורג במקום 5 בעולם (1980).
ויק סיישס - טניסאי מארצות הברית, דורג 3 בעולם (1953).
זכה באליפות וימבלדון ליחידים (1953) ובאליפות ארצות הברית הפתוחה ליחידים (1954).
דניאל פרן - טניסאי מפולין, גרמניה ואנגליה, דורג במקום 6 בעולם (1932).
סופיה קנין - טניסאית אמריקאית דורגה במקום 4 בעולם (2020).
זכתה באליפות אוסטרליה הפתוחה (2020).
ארון קריקסטיין - טניסאי אמריקאי, דורג במקום 6 בעולם (1990).
ז'וז'ה קרמצי - טניסאית מהונגריה, דורגה במקום 2 בעולם (1958).
זכתה באליפות צרפת הפתוחה ליחידות (1958)
דייגו שוורצמן - טניסאי מארגנטינה, דורג במקום 8 בעולם (2020).
דניס שפובלוב - טניסאי מקנדה, דורג במקום 10 בעולם (2020).
רות ארונס - טניסאית שולחן מארצות הברית זכתה פעמיים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים.
אלויזי ארליך - טניסאי שולחן מפולין, שלוש פעמים סגן אלוף עולם בטניס שולחן ביחידים.
לאסלו בלאק - טניסאי שולחן מהונגריה, שלוש פעמים סגן אלוף עולם בטניס שולחן ביחידים ובעל 7 מדליות זהב מאליפויות העולם, מהן 1 בזוגות מעורבים ו-6 בקבוצתי
דורה ברגי - טניסאית שולחן מהונגריה ומאנגליה זכתה 2 פעמים באליפות העולם בטניס שולחן, 1 בזוגות נשים ואחד קבוצתי.
ריצ'רד ברגמן - טניסאי שולחן מאוסטריה ומאנגליה זכה 4 פעמים באליפות העולם בטניס שולחן לגברים ובסך הכל צבר 7 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן.
ויקטור ברנה - טניסאי שולחן מהונגריה ומאנגליה זכה 5 פעמים באליפות העולם בטניס שולחן לגברים ובסך הכל צבר 22 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן.
מגדה גל - טניסאית שולחן מהונגריה זכתה ב-20 מדליות באליפות העולם בטניס שולחן, 8 כסף מהן אחת אישית ו-12 ארד.
שנדור גלנץ - טניסאי שולחן מהונגריה זכה ב-4 מדליות זהב באליפות העולם בטניס שולחן, 3 קבוצתי ו-1 בזוגות גברים.
דיק מיילס - טניסאי שולחן מארצות הברית, 10 פעמים אלוף ארצות הברית (שיא זכיות)
לאה נויברגר - טניסאית שולחן מארצות הברית, 9 פעמים אלופת ארצות הברית ביחידות, 12 פעמים אלופת ארצות הברית בזוגות נשים ו-8 פעמים אלופת ארצות הברית בזוגות מעורבים וכן בעלת 41 תארים מאליפות קנדה.
מיקלוש סבדוש - טניסאי שולחן מהונגריה זכה באליפות העולם בטניס שולחן לגברים ובסך הכל צבר 15 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן.
גרטרוד קליין - טניסאית שולחן מצ'כיה זכתה ב-3 מדליות זהב באליפות העולם בטניס שולחן, 2 קבוצתי ו-1 בזוגות מעורבים
אנג'ליקה רוזיאנו - טניסאית שולחן מרומניה זכתה 6 פעמים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים ובסך הכל צברה 17 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן.
אנה שיפוש - טניסאית שולחן מהונגריה זכתה פעמיים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים ובסך הכל צברה 11 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן.
לב וויינשטיין - זוכה מדליית ארר מברית המועצות ברובה חופשי (הלסינקי 1952)
הרי סיימון - סגן אלוף אולימפי אמריקאי ברובה חופשי (לונדון 1908)
מוריס פישר - אלוף אולימפי אמריקאי, זוכה 5 מדליות זהב (אנטוורפן 1920 ופריז 1924)
רוברט אנטל - שחקן כדורמים מהונגריה, אלוף אולימפי
קורט אפשטיין - שחקן כדורמים צ'כוסלובקי, השתתף בשתי אולימפיאדות
פיטר אש - שחקן כדורמים מארצות הברית, זכה במדליית ארד אולימפית
ז'ראר בליץ - שחקן כדורמים מבלגיה, זכה ב-3 מדליות אולימפיות, 2 כסף ו-1 ארד
מוריס בליץ - שחקן כדורמים מבלגיה, זכה בשתי מדליות כסף אולימפיות
טיבור בנדק - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה ב-4 מדליות אולימפיות
גאורג ברודי - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה ב-2 מדליות זהב אולימפיות
אישטוואן ברטה - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה בשתי מדליות אולימפיות, זהב וכסף ו-3 פעמים אלוף אירופה.
בוריס גויכמן - שחקן כדורמים מברית המועצות, בעל שתי מדליות אולימפיות, 1 כסף ו-1 ארד
הנרי כהן - שחקן כדורמים מבלגיה, בעל מדליית כסף אולימפית
מיהאי מאייר - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה ב-4 מדליות אולימפיות, 2 זהב ו-2 ארד
ניקולאי מלניקוב - שחקן כדורמים מברית המועצות, אלוף אולימפי
ג'רג' קרפאטי - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה ב-4 מדליות אולימפיות, 3 זהב ו-1 ארד
מיקלוש שרקן - שחקן כדורמים מהונגריה, זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ו-3 פעמים ברציפות אלוף אירופה
סו בירד - שחקנית כדורסל אמריקאית, זכתה ב-5 מדליות זהב אולימפיות (2004 - 2020)
סמואל בלטר - שחקן כדורסל אמריקאי, אלוף אולימפי
משה בלס - שחקן כדורסל ברזילאי, זכה במדליית ארד אולימפית
לארי בראון - שחקן כדורסל אמריקאי, אלוף אולימפי
ארני גרונפלד - שחקן כדורסל אמריקאי, אלוף אולימפי
ננסי ליברמן - שחקנית כדורסל אמריקאית, זכתה במדליית כסף אולימפית
אירווינג מרצק - שחקן כדורסל קנדי, זכה במדליית כסף אולימפית
נלי אברמובה - שחקנית כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית כסף אולימפית (טוקיו 1964)
מרסלו אלגרטן - שחקן כדורעף מברזיל, זוכה מדליית כסף אולימפית (בייג'ינג 2008)
אדריאנה בהר - שחקנית כדורעף חופים מברזיל, זוכת שתי מדליות כסף אולימפיות (סידני 2000 ואתונה 2004)
לריסה ברגן - שחקנית כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית כסף אולימפית (מונטריאול 1976)
בן גרינבאום - שחקן כדורעף מארצות הברית, זוכה מדליית ארד אולימפית (ברצלונה 1992)
יורי ונגרובסקי - שחקן כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית זהב אולימפית (מקסיקו סיטי 1968)
אביטל זלינגר - שחקן כדורעף מהולנד, זוכה מדליית כסף אולימפית (ברצלונה 1992)
יבגני לפינסקי - שחקן כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית זהב אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ומדליית ארד אולימפית (מינכן 1972)
גאורגי מונדזולבסקי - שחקן כדורעף מברית המועצות, זוכה שתי מדליות זהב אולימפיות (טוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968)
ולדימיר פטקין - שחקן כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית כסף אולימפית (מונטריאול 1976) ומדליית ארד אולימפית (מינכן 1972)
יפים צ'ולק - שחקן כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית כסף אולימפית (מונטריאול 1976) ומדליית ארד אולימפית (מינכן 1972)
נטלי קושניר - שחקנית כדורעף מברית המועצות, זוכה מדליית כסף אולימפית (מונטריאול 1976)
אליקס קליינמן - שחקנית כדורעף חופים מארצות הברית, אלופה אולימפית (טוקיו 2020)
וולדו קנטור - שחקן כדורעף מארגנטינה, זוכה מדליית ארד אולימפית (סיאול 1988)
ברנרד רייזמן - שחקן כדורעף מברזיל, זוכה מדליית כסף אולימפית (לוס אנג'לס 1984)
אילדיקו אוילקי רייטו - סייפת מהונגריה זכתה ב-7 מדליות אולימפיות מהן 2 זהב.
אלופת העולם בעלת 14 מדליות מהן 4 זהב.
אילונה אלק - סייפת מהונגריה זכתה ב-3 מדליות אולימפיות מהן 2 זהב.
הראשונה שזכתה פעמיים ברציפות (ברלין 1936 ולונדון 1948) ואלופת העולם בעלת 18 מדליות מהן 11 זהב.
אחות הגדולה של מרגיט אלק
מרגיט אלק - סייפת מהונגריה אלופת עולם בעלת 13 מדליות מהן 8 זהב, כולם בתחרות הקבוצתית.
אחות הצעירה של אילונה אלק
פאול אנספך - סייף מבלגיה בעל 5 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב ב-4 אולימפיאדות.
שאנדור ארדש - סייף מהונגריה בעל מדליות זהב אחת אולימפית וחמש מדליות באליפויות עולם, 2 זהב, אחת כסף ושתים ארד
פטר בקוני - סייף הונגרי זוכה שתי מדליות ארד בהמשחקים האולימפיים (מקסיקו 1968 ומינכן 1972) ואלוף עולם (1966) בחרב קבוצתי
טמאש גאבור - סייף מהונגריה בעל מדליות זהב אחת אולימפית ושש מדליות באליפויות עולם, 2 זהב, שלוש כסף ואחת ארד
אלן ג'יי - סייף מבריטניה, אלוף עולם (1959) וסגן אלוף אולימפי (רומא 1960)
אוסקר גרדה - סייף מהונגריה בעל 2 מדליות זהב אולימפיות ב-2 אולימפיאדות.
אדוארד וינוקורוב - סייף מברית המועצות בעל 3 מדליות, מהן 2 זהב ב-3 אולימפיאדות, בעל 8 מדליות מאליפויות העולם, מהן 6 זהב
לאיוש ורקנר - סייף מהונגריה בעל 2 מדליות זהב אולימפיות ב-2 אולימפיאדות.
אדגר זליגמן - סייף מבריטניה בעל 2 מדליות כסף אולימפיות בדקר.
אלכסנדר ליפמן - סייף מצרפת, זכה ב-5 מדליות מהן 2 זהב ב-3 אולימפיאדות.
הלנה מאייר - סייפת מגרמניה, זכתה ב-2 מדליות אולימפיות מהן 1 זהב.
מריה מזינה - סייפת מרוסיה, זכתה ב-2 מדליות אולימפיות מהן 1 זהב.
ינה פוקס - סייף מהונגריה בעל 4 מדליות זהב אולימפיות ב-2 אולימפיאדות.
דז'ו פולדס - סייף מהונגריה בעל 2 מדליות זהב אולימפיות ב-2 אולימפיאדות.
אטילה פטשאואר - סייף מהונגריה בעל 3 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב ב-2 אולימפיאדות.
אלן פרייס - סייפת מאוסטריה, זכתה ב-3 מדליות אולימפיות מהן 1 זהב.
אנדרה קאבוש - סייף מהונגריה בעל 4 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב ב-2 אולימפיאדות.
גרגורי קריס - סייף מברית המועצות בעל 4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד ב-3 אולימפיאדות, בעל 7 מדליות מאליפויות העולם, מהן 3 זהב, 1 אישיות
יעקב רילסקי - סייף מברית המועצות בעל 2 מדליות, 1 זהב ו-1 ארד ב-2 אולימפיאדות, בעל 12 מדליות מאליפויות העולם, מהן 4 זהב, 3 אישיות
מארק רקיטה - סייף מברית המועצות בעל 4 מדליות, מהן 2 זהב ב-3 אולימפיאדות, בעל 10 מדליות מאליפויות העולם, מהן 6 זהב
זולטאן שנקר - סייף מהונגריה בעל 3 מדליות אולימפיות, אחת מכל סוג, ב-2 אולימפיאדות.
ג'וליאן אדלמן - שחקן פוטבול אמריקאי, MVP של משחק הסופרבול (2019)
לאוניד גיישטור - חותר סובייטי, אלוף אולימפי (1960)
ג'ו יעקובי - חותר אמריקאי, אלוף אולימפי (1992)
אלכסנדר וינוגרדוב - חותר סובייטי, אלוף אולימפי זוכה שתי מדליות זהב אולימפיות (1976)
נעמי פוקס - חותרת אוסטרלית, אלופה אולימפית (פריז 2024), בת של מרים פוקס-ירושלמי ואחות של ג'סיקה פוקס
מרים פוקס-ירושלמי - חותרת צרפתייה, זוכת מדליית ארד אולימפית (1996), אמא של ג'סיקה ונעמי פוקס
נאום פרוקופץ - חותר סובייטי, זוכה מדליית ארד אולימפית (1968)
קלרה פריד-בנטלווי - חותרת הונגריה, זוכת מדליית ארד אולימפית (1960)
מיכאל קולגנוב - חותר ישראלי רוסי, זוכה מדליית ארד אולימפית (2000)
ויקטור קליש - חותר אוסטרי, זוכה שתי מדליות כסף אולימפיות (1936)
לאון רוטמן - חותר רומני, אלוף אולימפי זוכה שתי מדליות זהב אולימפיות (1956) ומדליית ארד (1960)
מרג'י גולדשטיין-אנגל - רוכבת סוסים אמריקאית, סגנית אלופת העולם (2006), עשר פעמים "רוכבת השנה" באיגוד הגרנד פרי האמריקאי
רוברט דובר - רוכב סוסים אמריקאי, זוכה 4 מדליות ארד ב-4 אולימפיאדות (1992 - 2004)
אדיט מסטר - רוכבת סוסים אמריקאית, זוכה מדליית ארד אולימפית (1976)
ניל שפירא - רוכב סוסים אמריקאי, זוכה שתי מדליות אולימפיות, כסף וארד (1972)
ישנה רשימה של כל השחיינים היהודים שזכו במדליות במשחקים האולימפיים.
מארק ספיץ - הספורטאי היהודי הבולט ביותר.
שחיין מארצות הברית זכה ב-7 מדליות זהב במינכן 1972 תוך שבירת 7 שיאי עולם.
בסך הכל זכה ב-11 מדליות אולימפיות מהן 9 זהב.
דארה טורס - שחיינית מארצות הברית, זכתה ב-12 מדליות מהן 4 זהב, השתתפה ב-5 אולימפיאדות.
ג'ייסון ליזאק - שחיין מארצות הברית זכה ב-7 מדליות מהן 4 זהב ב-3 אולימפיאדות.
לני קרייזלברג - שחיין מארצות הברית זכה ב-4 מדליות זהב אולימפיות.
אנטוני ארווין - שחיין מארצות הברית זכה ב-4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב
אווה סקיי - שחיינית מהונגריה זכתה בשתי מדליות אולימפיות מהן אחת זהב
קינה רותהמר - שחיינית מארצות הברית זכתה במדליית זהב אולימפית
יהודית תמש - שחיינית מהונגריה זכתה בשתי מדליות אולימפיות מהן אחת זהב
טיפני כהן - שחיינית מארצות הברית זכתה בשתי מדליות זהב אולימפיות
ג'ו אלאה - שייטת מניו זילנד, אלופה אולימפית ואלופת עולם
שמשון ברוקמן - שייט מישראל, אלוף עולם
צפניה כרמל - שייט מישראל, אלוף עולם
לידיה לזרוב - שייטת מישראל, אלופת עולם
ולנטין מנקין - שייט מברית המועצות, זכה ב-4 מדליות מהן 3 זהב, ב-4 אולימפידות.
רוברט מוסבכר - שייט מארצות הברית, אלוף עולם.
איתן פרידלנדר - שייט מישראל, אלוף עולם
גל פרידמן - גולש רוח מישראל, בעל שתי מדליות אולימפיות, זהב וארד ואלוף עולם
לי קורזיץ - גולשת רוח מישראל, 4 פעמים אלופת עולם, 3 פעמים ברציפות.
זכה במדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב) בתחרות לתכנון ערים ומתקני ספורט באולימפיאדת פריז (1924).
לפיכך הוא אחד משני זוכים אולימפיים בלבד שזכו מעולם במדליה אולימפית הן בספורט (שחייה) והן באומנויות (אדריכלות).
פֶרֶנְץ מֶזֶה, היסטוריון של הספורט מהונגריה זוכה מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
כמו כן, בשנת 1936 במהלך אולימפיאדת ברלין (1936), הוענק לו העיטור האולימפי הגרמני דרגה שנייה.
הוא היה היהודי היחיד שזכה בעיטור הגבוה הזה של הרייך השלישי הגרמני.
איזק לזרוס ישראלס צייר הולנדי בשנת 1928 זכה במדליית זהב בתחרות האמנות של אולימפיאדת אמסטרדם בקטגוריית הציור.
קהילת היהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16, עברה תמורות ושינויים.
השינויים שחלו בתקופה זו והיחסים שהתגבשו במהלכה היו התשתית לחיי הקהילה גם במאות הבאות.
בראשית המאה ה-15 שררה מצוקה כלכלית בארץ ישראל בכלל, ובירושלים בפרט.
אך עליות לא פסקו, וכך גם עולי הרגל.
החל מהרבע השני של המאה ה-15 התקיימה גזירת הים, שהייתה למעשה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון.
איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485. לאחר שכבשו המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, הייתה התעוררות בקרב מקצת מיהודי המזרח אשר עלו בעקבות כך לארץ ישראל.
הייסוד הוותיק ביישוב היהודי בתקופה זו היה המוסתערבים, שכבה של יהודים ותיקים הדומים לאוכלוסייה הערבית המקומית בשפתה ובתרבותה.
הידיעות לגבי המוסתערבים מעטות יחסית וחד-צדדיות באופיין הואיל ומקורן בעולים החדשים.
חייהם של המוסתערבים עצמם היו פשוטים מבחינה רוחנית, ללא הנהגה רבנית מסודרת, ועל כן זכו ליחס מזלזל מצד העולים החדשים.
בסוף מאה זו ירושלים הייתה נתונה במצב ביטחוני קשה.
לעיר לא היו חומות, מה שהביא לפשיטות שודדים.
נוסף על כך, יהודי העיר נקלעו גם לבעיה כלכלית ולחובות בשל הריסת בית הכנסת שבנייתו יוחסה לרמב"ן (1420) ובנייתו מחדש בעזרת הלוואות בריבית ממוסלמים ומכנסיות, מכירת אביזרים שונים של בית הכנסת ועוד.
לאור המצב הגרוע, יהודים רבים ברחו מירושלים.
במסגרת ניסיונות יהודי ירושלים למשוך לעיר יהודים ולגייס תרומות ניכר בשנות ה-80 של המאה ה-15 שינוי ביחס כלפי תלמידי חכמים, למשל במתן פטור ממסים.
בעקבות כך חל גידול במספר העולים לירושלים.
ערב הכיבוש העות'מאני (1517), פרט למוסתערבים חיו בירושלים גם אשכנזים.
כמו כן, באותה תקופה כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים ועולים מצפון אפריקה אבל עדיין לא בקבוצות גדולות.
עליית מגורשי ספרד והכיבוש העות'מאני
בראשית המאה ה-16 התחוללו שינויים גדולים בכל רחבי העולם היהודי, בעקבות גירוש ספרד ב-1492 אשר הביא לנדידה רחבת היקף של יהודים.
כ-200,000 יהודי ספרד נקלטו בקהילות יהודיות בעיקר באזור אגן הים התיכון, שם ניסו להשתקם מהאסונות אותם חוו ובכך נוצר לראשונה מפגש בין יוצאי ספרד לקהלים אחרים.
מלבד המשמעויות הדמוגרפיות, משבר הגירוש אף יצר אתגר תאולוגי קשה להנהגה היהודית.
הגולים ראו בסבלם חלק מחבלי המשיח ובתקופה זו הופיעו חישובי קץ שונים ותנועות משיחיות אשר הובילו רבים מהמגורשים לעלות לארץ ישראל.
עם זאת, מרביתם השתקעו בארצות בדרך - בטורקיה, באסיה הקטנה, בסוריה ובארצות נוספות.
מקרב אלה שהגיעו לארץ פנו מרביתם לירושלים.
כיבוש ארץ ישראל וסוריה בשנת 1517 על ידי סלים הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית, הביא בתחילה לפרעות ביהודי א"י כגון בהטבח בחברון (1517) עם זאת שינויי השלטון בארץ הביאו תוך זמן קצר לגידול בעליות לארץ ישראל.
כמו כן חל גידול גם בהגירת נוצרים ומוסלמים לעיר.
למעשה, לאורך המאה ה-16 גדלה האוכלוסייה היהודית בירושלים פי 2, אולם האוכלוסייה המוסלמית בעיר גדלה פי 4.
לאחר הכיבוש העות'מאני השתנה גם חתך העולים לארץ, והחלו להגיע יותר ויותר אנשים צעירים, משפחות וכן רבנים ידועים שמשכו אחריהם גלי עלייה נוספים.
הגיוון באוכלוסיית העולים, נוסף על הגיוון לעומת הקהילה הוותיקה הביאו ליצירת קהילות יהודיות קטנות ונבדלות אלו מאלו, כאשר לכל קהילה היה בית כנסת ומוסדות משלה.
עם זאת, במהלך המאה החלו הקהילות הקטנות להיטמע בתוך הקהילה הספרדית הגדולה אשר פרנסיה שימשו כנציגי היהודים בכלל, זאת למעט הקהל האשכנזי אשר שמר על קיומו הנפרד.
יחסים בין יהודים לשאינם יהודים
העות'מאנים מינו, על פי המלצת הקהילה, נציג (לרוב מוסתערבי) אשר יתווך בין הקהילה לשלטונות.
נציג זה כונה "שיח אל יהוד" ומינויו לא הוגבל בזמן אך לעיתים התלוננו היהודים בפני השלטונות על תפקודו.
מבחינה משפטית פנו יהודים לא אחת דווקא לשיפוט מוסלמי, במיוחד נשים אשר דיני הירושה המוסלמיים נוטים יותר לטובתן.
יהודים אף היו בעלי קשרים כלכליים עם מוסלמים, מכוח חברות משותפת בגילדות מקצועיות כגון גילדת החלפנים.
מבחינה תרבותית הושפעו היהודים מסביבתם המוסלמית בלבוש, במאכלים, במוזיקה ועוד.
מגעים בין יהודים לנוצרים בארץ ישראל התקיימו בעיקר בירושלים.
נקודת מפגש אחת ביניהם הייתה בעסקי הלוואה בריבית.
נקודות מחלוקת בין שתי הקבוצות נגעה למקומות הקדושים ובהם הר ציון אשר שני הצדדים ראו בו אתר מקודש - היהודים בשל קבר דוד המלך, והנוצרים בשל חדר הסעודה האחרונה.
במידה רבה יריבות זו באה אל סופה בהפגנת כוח וריבונות מצד השלטון המוסלמי ובהקמת מסגד במקום במאה ה-16. בשנת 1534 הוצא צו האוסר על היהודים להתקרב למקומות הקדושים לנוצרים.
במסגרת תוכנית "הפתרון הסופי" תכננו הנאצים למחות את העם היהודי מעל פני האדמה.
הראיה הראשונה, לכך שמטרת הנאצים הייתה רצח-העם היהודי ככללו, נמצאת ביחסם של הנאצים ליהודים כגזע אחד, השולט בעולם.
על פי דבריו של אדולף היטלר באוזני אאוגן קווטרניק, ב-21 ביוני 1941, אסור שתהיה מדינה שתארח ולו משפחה יהודית אחת, כי זאת "תהיה הבסיס לחתרנות חדשה".
בה-בעת, אנשיו שקדו על תוכניות ה"שמורות": בתחילה, עודדו הגירת יהודים מגרמניה לארץ ישראל – הסכם העברה, אך במשך-הזמן התמקדו בפתרון קשה יותר: ריכוז היהודים ב"שמורות": ההצעה הראשונה הייתה תוכנית לובלין: ריכוז היהודים באזור לובלין, שהיה משופע ביצות והושם תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק.
הנאצים קיוו, שהיהודים יכלו במיתה "טבעית" בשמורה הסגורה.
התוכנית הבאה, שמורת מדגסקר, נועדה להכיל כ-20 מיליון יהודים (ומניין יהודי אירופה בעת ועידת ואנזה היה רק 11 מיליון), ועוד הייתה מיועדת לשימוש באסורי מדגסקר כ"בני-ערובה" במאבק עם יהדות ארצות הברית.
בוועידת ואנזה, מנה אדולף אייכמן את יהודי אירופה לארצותיהם.
ברם, ברשימה ההיא נכללו כלל יהודי ברית המועצות (גם בשטחים הלא-אירופאיים שלה).
סה"כ, מחוץ לאירופה נרצחו בערך כ-1,300 יהודים (כ-700 יהודים בלוב וכ-600 יהודים בתוניסיה).
היהודים במדינות שהיו תחת חסות צרפת קיוו בראשית המלחמה לקבל את הגנתה.
לאחר תבוסת צרפת ב-1940 וביסוס משטר וישי, החמיר מצב היהודים.
תוניסיה הייתה גם היא, תחילה, תחת משטר וישי, עם אותן הגבלות דומות לאלה ששררו במרוקו ובאלג'יריה, לאחר נפילת צרפת ב-1940. בנובמבר 1942 נכבשה תוניסיה על ידי הגרמנים, תוך כדי נסיגת צבא רומל מלוב לאחר תבוסתו במערכת אל-עלמיין.
הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני, בית-הכנסת בבירה תוניס הפך למחסן גרמני, ויהודים נדרשו לענוד טלאי צהוב.
כ-5,000 יהודים נשלחו למחנות ריכוז בתוניסיה ומעטים גם נשלחו למחנות ההשמדה.
תוניסיה שוחררה על ידי בעלות הברית במאי 1943, ולאחר שישה חודשי כיבוש הושם קץ לרדיפת היהודים.
במהלך הכיבוש הגרמני של תוניסיה נרצחו במישרין או מתו מהתנאים הקשים במחנות כ־600 יהודים נרצחו, מתוך קהילה יהודית שמנתה כ-90,000 איש (כ-0.65% מהקהילה היהודית במדינה).
החל משנת 1911 היה שטחה של לוב תחת שלטון איטליה.
בשנת 1936 נוסד ציר רומא-ברלין כשנחתם הסכם שיתוף פעולה בין איטליה הפשיסטית לבין גרמניה הנאצית.
בשנת 1938 פורסמה באיטליה ההצהרה אודות הגזע ובעקבותיה חוקקו חוקי גזע שהטילו מגבלות על היהודים באיטליה ובארצות הנשלטות על ידה.
עם זאת, החלת חוקי הגזע על יהודי לוב הייתה איטית וחלקית בעקבות התערבותו של מושל לוב איטלו באלבו.
באלבו ייחס חשיבות רבה לפיתוח לוב לכן עיכב את החלת ההגבלות הכלכליות על היהודים, בשל חשיבותם לכלכלת לוב.
אף על פי כן, מספר חוקים נכנסו לתוקף כגון פיטורין של חלק מהיהודים משירות המדינה, הוצאת הילדים מבתי הספר הממלכתיים, הגבלת התנועה, איסור יציאה מהבתים בשעות הערב והלילה וציון הגזע על מסמכים רשמיים שנשאו יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעו יהודי לוב מהאיטלקים ומהאוכלוסייה המוסלמית המקומית.
הפגיעה ביהודים גברה עם התדרדרות מצבן של מדינות הציר במלחמה וגידול המעורבות של גרמניה הנאצית בנעשה בלוב.
עם כניסת איטליה למלחמה ביוני 1940, בוצע באופן חלקי צו שהורה לכלוא את נתיני מדינות האויב בלוב, ובכללם יהודי לוב בעלי נתינות זרה, במחנות הסגר בקרבת הערים טריפולי ובנגזי.
בתחילת 1942 פונו כל בעלי הנתינות הזרה מלוב.
בעלי נתינות צרפתית ותוניסאית גורשו לתוניסיה (בהם כ-1,600 יהודים), ובעלי נתינות בריטית הועברו למחנות פליטים באיטליה (בהם כ-300 יהודים).
לאחר תפיסת השלטון באיטליה על ידי גרמניה, נשלחו קבוצות היהודים ממחנות הפליטים באיטליה לברגן-בלזן ולמחנה הריכוז באינסברוק.
בפברואר 1942 הורה מוסוליני על "דילול האוכלוסייה היהודית בקירנאיקה", שהייתה זירת הקרבות העיקרית בלחימה עם הבריטים.
כ-2,600 יהודים נשלחו למחנה ג'אדו וכ-400 שוכנו בבתים בודדים בעיירות סמוכות.
החל מיוני 1942 הורחבו בלוב חוקי האפליה הגזעית וגברים בני 18–45 גויסו לעבודות כפייה.
בלוב הוקמו המחנות ג'אדו, סידי אל-עזיז ובוקבוק.
בכל לוב נשלחו במהלך המלחמה כ-6,000 יהודים למחנות כפייה וריכוז.
גם לאחר כיבוש בעלות הברית את לוב.
לא חדלו הפעולות כנגד היהודים מצד שאר האוכלוסייה המוסתת כנגדד היהודים עקב שנות תעמולה רבות ועקב רצון המקומיים לפגוע לערער על מעמד היהודים בלוב.
דבר זה שהיה מושפע באופן ישיר מהשלטון האיטלקי-גרמני בלוב לצד העלמת עין ראשון מצד הבריטים, הוביל לרציחתם של כמה מאות יהודים לצד פציעתם של רבים נוספים.
כששיא האירועים היה עם מה שלימים יקבל את השם פרעות טריפולי של שנת 1945 בו לבד ירצחו כ-140 יהודים ועוד מאות יפצעו לצד נזק לרכוש.
ועל כל זאת נהגו בקרב רבים מהחוקרים ליחס תקופה זאת כחלק בלתי נפרד משואת לוב.
מתוך כ-30,000 יהודי לוב נרצחו ומתו בשואה יותר מ-700 יהודים (כ-2.3% מהקהילה היהודית במדינה).
שלטון וישי (ששלט בה מ-1940) ביטל את אזרחות היהודים והטיל עליהם את ההגבלות שחלו על יהודי צרפת (ואסר עליהם לעבוד עבור הממשלה, להיות בנקאים, מורים ותלמידים, כמו כן הוגבל מספר היהודים שאושרו לעבוד במקצועות חופשיים).
הפגיעה ביהודי אלג'יריה הייתה קשה, בשל מעמדם הגבוה בחברה קודם לכן.
ב-1941 הצטרפו יהודים למחתרת האנטי-נאצית.
יהודים רבים נתפסו ונשלחו למחנות עבודה או הוצאו להורג.
היודנראטים נדרשו לסייע בהכנת משלוחים להשמדה.
בנובמבר 1942 שחררה ארצות הברית את אלג'יריה כחלק ממבצע לפיד.
ב-1943 בוטלו ההגבלות על יהודי אלג'יריה.
בקיץ 1940 עברה גם מרוקו לשלטון וישי.
חוקי האפליה פגעו ביהודי מרוקו יותר מיהודי אלג'יריה ותוניסיה, על אף שהאוכלוסייה המוסלמית במרוקו, בשונה מהמדינות האחרות, לא ניצלה את המצב לפגיעה ביהודים.
יהודי מרוקו ביצעו עבודת כפייה בפיקוח צרפתי.
בנובמבר 1942 נכבשה מרוקו בידי ארצות הברית, וביוני 1943 בוטלו החוקים שהפלו את היהודים לרעה.
הממשל האיטלקי לא גילה יחס עוין, יוצא דופן, כלפי יהודי אתיופיה לרבות יהודי אריתריאה במהלך הכיבוש הקולוניאלי.
עם זאת, רבים מהם הצטרפו לכוח גדעון – הכוח הקיסרי ולתנועת הפטריוטים האתיופית.
יהודי המזרח הרחוק בתקופת השואה
יפן הקיסרית הייתה בת-בריתה של גרמניה הנאצית, אלא שלא הייתה שותפה לעקרונותיה הגזעניים והאנטישמיים.
עם זאת, האנטישמיות פשטה בקרב רבים מאנשי-השררה שביפן, וזה התגבר לרקע תעמולה נאצית.
חסיד אומות העולם, חה פנגשאן, השיג אשרות כניסה ליהודים גרמניים ליפן, וזאת כנגד הוראות הממשלה, אשר שחררה אותו מתפקידו.
היפנים הקימו את גטו שאנגחאי (שנגהי) ליהודים המקומיים ולפליטים שנמלטו מגרמניה.
ככל שהתקדמה המלחמה, הפכה השפעת הנאצים על יפן והלחץ שהפעילו לקשים יותר.
הנאצים דרשו את הסגרת יהודי שאנגחאי לידיהם.
היפנים לא נענו לדרישות אלו.
אף שהמקום לא נקרא בשם זה, היה זה גטו.
על פי ד"ר דייוויד קרנצלר – "כחצי מאוכלוסיית הפליטים שהתגברו על מכשולים רבים ומצאו אמצעי מחיה ומגורים ראויים מחוץ ל"אזור המיועד" הוכרחו להשאיר מחוץ לגטו את בתיהם ומקורות מחייתם, ולעקור בפעם השנייה לאזור צפוף, שבו חיו בתנאי מחסור 100,000 פליטים וסינים.
למרות שניתנו אישורים זמניים לעבוד מחוץ לגטו, אלו ניתנו בשרירות, ולעיתים נלקחו לאחר שנה.
החלטה זו שיפרה את מצב יהודי הגטו, ואפשרה את שרידתם.
יפן שהושפעה מגרמניה הנאצית פעלה בצורה דומה כלפי המדינות הכבושות שלה דוגמה לכך היא המקרה של יהודי אינדונזיה, שהיו תחת כיבוש יפני בזמן מלחמת העולם הועברו למחנות ריכוז ועבודות כפיה בתת-תנאים, לצורכי מכונת המלחמה היפנית בעוד הם מופרדים משאר אוכלוסייה המחנה.
כיום יש מתחם קטן בתוך הקהילה הנועד להנציח את אירועים אלה.
יהודים למען ישוע הוא ארגון נוצרי-אוונגליסטי, המזוהה עם היהדות המשיחית, שמתמקד בפעילות מיסיונרית בקרב יהודים.
בדומה לשאר הזרמים המשיחיים, חברי הארגון מגדירים עצמם כיהודים ורובם ממוצא יהודי.
הם משתמשים בסמלים, בחגים ובסיפורים ממקורות יהודיים, ונותנים להם משמעויות הקשורות לנצרות.
הארגון הוקם בשנת 1973 בסן פרנסיסקו, כ"מיסיון הנני" על ידי מוישה רוזן, יהודי שהתנצר ושימש ככומר בפטיסטי.
רוזן שימש כמנהל הארגון עד שנת 1996, בה הוחלף על ידי דוד בריקנר, גם הוא ממוצא יהודי.
הארגון פועל בעיקר בזכות תרומות מנוצרים ומחברי הארגון.
לארגון כ-150 עובדים בשכר מלא, הפועלים בסניפים בכל רחבי ארצות הברית.
בנוסף פועל הארגון באוסטרליה, ברזיל, קנדה, צרפת, גרמניה, רוסיה דרום אפריקה, אוקראינה, אנגליה ובישראל.
בשנת 2005 דווח כי הכנסות הארגון נאמדו בכ-17 וחצי מיליון דולר.
עיקרי האמונה של הקבוצה, על פי אתר האינטרנט של הארגון:
התנ"ך והברית החדשה נכתבו בהשראה אלוהית והם מושלמים.
אלוהים קיים כשילוש הקדוש, הוא מושלם, יודע הכל, כל יכול ורחום.
ישו הוא המשיח ואלוהים כחלק מן השילוש, נולד למרים הבתולה, מת לכפר על חטאי האנושות, חזר מהמתים לאחר מכן.
בעתיד הקרוב תתקיים הביאה השנייה של ישו.
גאולה אישית היא דרך אמונה בישו כמשיח, ובהכרה בחטאים האישיים של האדם.
גן עדן לאחר המוות לאלו שניצלו גם בזכות בשורתו של ישו, ולסרים מדרך הישר ומדרך האל הגעה לגיהנום לנצח נצחים.
הסניף בישראל, מפעיל אתר אינטרנט ויוצא בקמפיינים של הארגון מדי פעם.
מנכ"ל הארגון הישראלי הוא דן סרד, ישראלי חוזר שהתגורר במשך תקופה ארוכה בניו יורק.
הארגון עוזר לנזקקים ומקיים קייטנות לנוער וכנסים.
יהודים למען שימור הבעלות על כלי ירייה ) הוא ארגון אמריקאי שמטרתו לקדם את זכותם של אזרחי ארצות הברית להחזיק ולשאת נשק חם.
הארגון מפרש זאת כ"זכות טבעית וקדמונית" המנוסחת בתיקון השני לחוקה האמריקאית.
הארגון נוסד ב-1986 על ידי אהרון זלמן, סוחר נשק ויוצא הצי של ארצות הברית.
ה-JPFO ידוע במסעות הפרסום עם המוטיב של השוואת מדיניות צמצום נשק לחקיקה הטוטאליטרית בנושא זה.
אחת מססמאותיו המפורסמות, "כל מי שבעד הגבלות נשק שירים את ידו, הימנית", ברמז מפורש להצדעה במועל יד..
טיעון נוסף שהארגון מקדם הוא שהשמדות עם עולות בקנה אחד עם מדיניות הגבלת נשק אזרחי, ומביא דוגמאות לכך מההיסטוריה המודרנית.
ה-JPFO אינו מגביל את החברות בו ליהודים בלבד.
הדרישה היחידה לחברים היא "שיכבדו את מגילת הזכויות".
בנוסף, אין לבלבל בין ארגון זה לארגון אחר הנושא את אותן ראשי תיבות, ה- Jewish People's Fraternal Order, שהייתה תנועה פרו-קומוניסטית במסדר העובדים הבינלאומי במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
אחת הטענות של ה-JPFO היא שחוק הפיקוח על הנשק, שחוקק ב-1968 ואשר הגביל את הסחר בכלי נשק בין מדינות לסוחרים מאושרים, לקוח במלואו מהחקיקה הנאצית..
חוק כלי הירייה הגרמני שהיה קיים לפני עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ושונה על ידי השלטון הנאצי ב-1938. הבסיס לטענת JPFO הוא שבחוק האמריקאי מ-68' הוכנס לראשונה מבחן לשימוש ספורטיבי" של כלי נשק, וכי קריטריון זה היה קיים באותו שם בחקיקה הגרמנית.
הם מצביעים על כך שהחוק קודם על ידי הסנטור תומאס דוד (Thomas Dodd), אשר היה אחד מהתובעים במשפטי נירנברג.
ה-JPFO גם נוהג לבקר את החוסר בתקינה אחידה של הבדיקות הנערכות על ידי הלשכה לאלכוהול, טבק, כלי נשק וחומרי נפץ (ATF), והשפעתה על בעלי כלי הנשק.
במהלך שנות קיומו, ה-JPFO ביקר את איגוד הרובאים הלאומי (NRA) פעמים לא מעטות, כשהאחרונה (נכון למרץ 2012) מתייחסת למכתב שנשלח לנשיא ברק אובמה במרץ 2011. הסיבה העיקרית לביקורת היא ש-JPFO מחשיב את יחס איגוד הרובאים לממשל כמרוכך מדי, ואף ותרני.
לכן, ובהיות שניהם ארגוני זכויות נשק, קיימים יחסי "אהבה-שנאה" בין שני הארגונים ומפעם לפעם חילופי דברים בין ראשיהם.
עם זאת, מבקרי מדיניות זו של ה-JPFO טוענים, שהיות איגוד הרובאים לובי פוליטי בעל תקציב ענק המבוסס בעיקרו על תרומות, עליו לקחת בחשבון הבטים שארגונים קטנים יותר פטורים מהם.
טענה נוספת היא שמקור הביקורת הוא בעובדה ששני הארגונים מתחרים על לב אותו נתח אוכלוסייה.
חילוקי דעות עם הליגה נגד השמצה
קיים עימות מתמשך בין ה-JPFO לליגה נגד השמצה סביב עמדות הארגון.
ה-JPFO מאשים את הליגה בהתערבות ב"אותם ענייני הקהילה היהודית שאינם נוגעים להם", ואילו מצידו, מנכ"ל הליגה, אברהם פוקסמן, מתח ביקורת על הארגון במספר הזדמנויות לגבי מה שהוא מכנה "ניצול האנטישמיות לקידום האג'נדה החימושית שלו."
יהודים למען יהדות (Jews for Judaism) הוא ארגון יהודי-אורתודוקסי בינלאומי, מרכזו בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
הארגון הוקם במטרה להשיב יהודים שהמירו את דתם בחזרה לדת היהודית בפרט, וכדי לפעול כנגד התבוללות בכלל.
הארגון נוסד בשנת 1985 על ידי הרב בנציון קרביץ בארצות הברית.
כיום הארגון הוא הארגון היהודי הגדול ביותר שפועל כנגד פעילויות מסיונריות נוצריות – ובעיקר כנגד תנועות אוונגליסטיות ויוצאות הנצרות שלעיתים קרובות אף מטעות את קהל היעד באמצעות שמן המבלבל – כמו עדי יהווה והיהדות המשיחית; שפועלות בין היתר גם בישראל.
שמו של הארגון מבוסס כפרפרזה על-שמו של הארגון המיסיונרי יהודים למען ישוע (Jews for Jesus), אחד הארגונים העיקריים שנגדם יוצא הארגון יהודים למען יהדות.
לארגון מסונפת קבוצת סטודנטים התנדבותית הנקראת "Be-True" כתגובה לפעילות מיסיונרית בקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
יהודים ומילים הוא ספר מאת הסופר עמוס עוז ובתו ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר.
הספר יצא לאור במקורו בשפה האנגלית (Jews and Words) בהוצאת הספרים של אוניברסיטת ייל, בשנת 2012, כתוספת לסדרת הספרים "ספריית פוזן לתרבות יהודית".
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2014, בתרגומה של ברוריה בן ברוך ועיבודם של המחברים.
בכתיבה בסגנון מסאי תרים עוז ובתו בספר אחר הקשר בין יהודים ומילים במהלך ההיסטוריה והספרות היהודית.
באמצעות שילוב בין מחקר וסיפור, היסטוריה ושעשוע אינטלקטואלי, הם מבססים את המסקנה ש"קו הרצף היהודי איננו ביולוגי אלא מילולי".
הספר נותן מקום של כבוד לטקסטים כתובים כאחד היסודות הבסיסיים לתרבותו של עם בכלל והעם היהודי בפרט.
במבוא לספר מציגים עוז ועוז-זלצברגר את עיקר כוונתם בכתיבת המסה (כך הם מכנים את ספרם):
לאורך הספר כולו מחפשים המחברים את החיבור בין יהודים ומילים.
הם מכריזים על עצמם מיד כיהודים חילונים, ומביאים את הגדרתו של ס.
חילוניותם אינה מרחיקה אותם מארון הספרים היהודי, נהפוך הוא; הם אוהבים לחיות בין ספריו, אך אין בדעתם לחיות על פי ספר.
התנ"ך לדבריהם הוא ספר עוצר נשימה, בעל מסרים אנושיים מפליאים ועוצמה ספרותית ולשונית גדולה.
הוא מהווה מעין ספרייה שהנביטה רבבות של ספרים, פירושים ומחקרים."כך שגם אם צודקים המדענים, ועם ישראל הקדום לא הקים ארמונות פאר ולא היה עד לנסים ונפלאות, הרי יצירתו הספרותית היא מפוארת ופלאית.
ספרי המשנה והתלמוד מהווים, לדעת המחברים את ההיררכיות הלמדניות הכבירות ביותר שהתקיימו לפני עליית האוניברסיטאות במערב, גם אם רבים מהנושאים שעסקו בהם התנאים והאמוראים זרים לקורא המודרני שאינו דתי.
מסכת אבות, שנפתחת במילים הידועות: "משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים וזקנים לנביאים ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה" ממצה את השלשלת הטקסטואלית ומצביעה, בעת ובעונה אחת, על התפקיד הנוסף שמאפיין את התרבות היהודית: הלימוד וההוראה.
בין הציוויליזציות הקדומות אין אחת שמקבילה ליהדות בהתעקשות שלה ללמד את הקטנים ולהנחיל להם את מורשת העם.
מאז ימי המשנה היה כל ילד זכר חייב ללמוד מגיל שלוש ועד גיל 13. הבערות הייתה בלתי נסלחת בקרב הקהילה היהודית.
ההוראה הייתה תמיד בשפה העברית.
זוהי שפה שלא מתה מעולם, טוענים העוזים, גם אם לא תמיד הייתה מדוברת, היא חייתה בחדרי הלימוד של הילדים.
יותר מאלפיים וחמש מאות שנה התקיימה "תמסורת ספרותית רצופה", שרוב הגברים, לפחות, יכלו לעקוב אחריה באמצעות קריאה.
הייתה זו "שושלת של אוריינות".
ההורים והילדים קיימו זיכרון טקסטואלי של המורשת וקידשו את השולחן המשפחתי כבסיס להמשכיות היהודית, או כפי שמתנסחים המחברים בשעשוע: "הרי לכם תמצית החגים היהודיים: ניסו להשמיד אותנו, ניצלנו, בואו נאכל"
לנשים, מאמינים המחברים, יש חלק חשוב במורשת ההיסטורית-תרבותית-טקסטואלית.
החל בדיאלוגים של חוה, שמתפקדת כשוות ערך לאדם, דרך מעשיהן של המיילדות, שפרה ופועה בספר בראשית, יוכבד אם משה, מרים, פעלה ושירתה, חנה ותפילתה, דבורה הנביאה, מנהיגותה ושירתה, השולמית משיר השירים והטקסטים המופלאים שלה, ועוד רבות וטובות.
לארבע האמהות, למשל, גורסים המחברים, יש אישיות משל עצמן, וביחד הן מהוות כוח שמאפיל על בעליהן.
רות, כלתה המואביה של נעמי הנחילה לנו את הטקסט האלמותי:
יש לזכור, מזהירים המחברים, שלצד הדוגמאות האלו ורבות אחרות, לא היה שוויון מגדרי בתנ"ך ובתלמוד.
נשים לא ירשו את אביהן, הפוליגמיה הייתה נפוצה, העונש על ניאוף האישה היה מוות, הגירושים היו תלויים כליל ברצונו של הבעל, ומימרות כמו "ומוצא אני מר ממוות את האישה", "נשים דעתן קלה עליהן" וכדומה - היו קיימות בשפע.
זו הייתה הגישה גם ברקע ההיסטורי-חברתי של הדורות הקודמים, עד לפני זמן קצר.
ובכל זאת, קולן של הנשים נכנס והשפיע לא מעט על השושלת האוריינית.
פרק שלישי: זמן ואל זמניות
העבר היהודי, לדבריהם, שזור לבלי הפרד בעברם של עמים אחרים.
כבר כשכתב יוספוס פלביוס, הוא יוסף בן מתתיהו בשמו העברי, את ספריו ביוונית על תולדות היהודים, היה ברור שההיסטוריות השונות חוצות זו את זו ללא הרף.
ההיסטוריה של היהודים גדולה בהרבה מהגאוגרפיה שלהם, טוענים המחברים, וניתן למצוא כמעט בכל צומת היסטורי של המזרח התיכון ואירופה, את היהודים.
אם זה בדתות השונות, או בכנסיות השונות, ברעיונות השונים של המערב על צדק, משפט וערכו של אדם, או במילים ושמות רבים של שפות אחרות ממקום אחר.
עם כל זאת, נותרו היהודים, על פי תפיסתם, מחוץ להיסטוריה, התבדלו באמונתם ומנהגיהם וציפו לבואו של המשיח.
תפיסת הזמן של התנאים והאמוראים הייתה ש"אין מוקדם ומאוחר בתורה".
הטקסטים הקדושים וגיבוריהם שייכים כאילו לציר זמן אחר שכולו אמת צרופה ונצחית.
"מאי דהווה הווה" אומר התלמוד; מה שהיה היה, ואין טעם לחקור במופלא מאיתנו.
אבל אפילו התלמוד מעז לומר: "איוב לא היה ולא נברא, אלא משל היה".
ממשותם של הסיפורים בתנ"ך, גורסים המחברים, איננה מותנית בהוכחות.
"ספרות גדולה אומרת אמת בדרכה שלה, ויש יותר מדרך אחת לבנות ארמון למען הדורות הבאים"
פרק רביעי: לכל איש יש שם: האם ליהודים נחוצה יהדות?
בפרק זה דנים המחברים ביהדות לעומת אוניברסליות.
כמקור טקסטואלי חשוב לדיון הם מביאים את המשפט הידוע של המשנה: "לפיכך נברא אדם יחידי בעולם, ללמד שכל המאבד נפש אחת, מעלים עליו כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא".
התלמוד הבבלי חוזר על המימרה הזו, אך מכניס בה שינוי מהותי: "נפש אחת מישראל".
התהום הזו שבין הגרסה הבדלנית לגרסה האוניברסלית, טוענים המחברים, היא זו שמהווה את לבו של העימות הפוליטי המר שמפלג את ישראל דהיום.
המחברים מסיימים את הפרק ואת ספרם בשירה המוכר של זלדה: "לכל איש יש שם", ומביאים את מקור ההשראה לשיר זה, שהוא מדרש תנחומא, ועושים מעין חיבור ישיר בין הטקסט של המדרש לטקסט המודרני של משוררת בת זמננו, ובתוך כך הם מעמידים גם את היהודי מול האוניברסלי.
עמוס עוז ופניה עוז-זלצברגר אינם חדלים מלהתפעל מתחייתה ועוצמתה של העברית, כשפה חיה ומדוברת בישראל בפרט, ובין היהודים בתפוצות בכלל.
"העברית היא הסטארט-אפ הלשוני הגדול ביותר בתקופה המודרנית.
במהלך המאה העשרים זינק מספר דובריה בעולם מכמעט אפס ליותר מעשרה מיליונים"
השפה העברית, גורסים המחברים, הייתה מוקד הרציפות היהודית, "לוז השושלת".
וגם אם לא הייתה בשימוש כשפה מדוברת, היא מעולם לא מתה, לא בפי הרבנים ולא בפי הילדים מהחדר ותלמידי הישיבות, ולא בלשון התנ"ך והתפילות.
במהלך תור הזהב בספרד התרחש מהלך של תחייה בשפה וטקסטים של יהודה הלוי, אבן גבירול, עמנואל הרומי ועמיתיהם נכתבו בעברית מפוארת.
אך הסביבה עצמה לא דיברה עברית במשך כאלף שנים.
בניגוד לשפה הלטינית למשל, שפינתה את מקומה כשפת דיבור לשפות מקומיות באירופה, חזרה העברית לשמש כשפת דיבור מלאה החל מתקופת ההשכלה, דרך מחדשי מילים כמו אליעזר בן-יהודה, נחום סוקולוב, ביאליק, טשרניחובסקי ורבים אחרים, עד ימינו אנו.
לרשותם של מחדשי השפה עמדו תחילה רק כמה אלפים של מילים מקראיות ואלפים נוספים מלשון חז"ל.
אולם הם חידשו, המציאו, סיפחו ובעיקר התעקשו, עד שהחלה העברית להיות שגורה בפי כל.
על העברית הקדומה, המקראית והחז"לית אומרים העוזים בראיון:
"כשאנו קוראים את המילים בהקשריהן, ושבים וקוראים אותן פעמים רבות, אנו זוכים לפעמים בתחושה הולכת וגוברת של היכרות והתמצאות.
למרות הספקנות התאורטית של השנים האחרונות, אנחנו סבורים כי עין מנוסה ורגישה יכולה לגשש אחר עקבות המשמעות המקורית, גם בטקסטים עתיקים מאוד.
כן, אפשר ואפילו רצוי לנסות להבין לְמה התכוון המשורר.
בתנ"ך יש דימויים שמעוררים בנו חיוך או השתאות, יש מטאפורות שמדברות אל חושינו, פואטיקה שמרגשת אותנו, קריאות כאב או זעם שאנחנו מתחברים אליהן.
כך שקורא בן זמננו עשוי בהחלט לספוג משהו מהחוויה שהותירו כל אלה על שומעיהם או קוראיהם הקדומים ביותר.
יש להניח שאנחנו מחמיצים חלק גדול מרוח הדברים, שוגים בהבנת הטון, ההומור, האסוציאציות הסמויות, המשחקים בין לשון גבוהה ונמוכה, שפת חג ושפת רחוב.
לפעמים אנחנו בוודאי טועים לגמרי בהבנת הדברים.
ובכל זאת, בהכללה זהירה, דובר עברית מודרנית מבין את התנ"ך.
ואילו קורא קפדן יכול להתחקות אחר שינויי משמעות דקים, לעקוב אחר תמורות בתפקידה של מילה".
וכך, הם מגיעים למסקנה, שאמנם נאמרת בהומור משתעשע, אך מצביעה על יחסם אל השפה היחידה מהמזרח התיכון הקדום שהתעוררה כיפהפייה הנרדמת, כלשונם, והפכה לשפת העם:
"תתהפך אפוא הלטינית בקברה, יחד עם האכדית, האשורית, הבבלית והמצרית.
העברית חיה והן, כמאמר ההלצה, עדיין מתות.
כי העברית, גם בשנות התרדמה הארוכות שלה המשיכה לגדל ילדים".
המעטפת המקורית של הספר, במהדורתו האנגלית, עוצבה בידי סוניה שאנון.
המרכיב הגרפי העיקרי שבה, זוג כורסאות, נלקח ממאגר התמונות גטי אימג'ס.
הכורסאות אינן זהות - אחת מהן גדולה יותר וישנה יותר.
קל לשער שהכורסאות מייצגות את השיחה בין שני מחברי הספר, שהם אב ובתו.
עיצוב זה מופיע גם בחלק מתרגומי הספר, כגון התרגום לפורטוגזית שיצא לאור בברזיל.
בתרגום לרומנית נלקח מרכיב גרפי אחר, שוויוני יותר, שבו שני ספלי משקה חם.
גם במהדורה העברית נלקח המרכיב הגרפי של המהדורה האנגלית, אך בתמונת מראה שלו, כך שהכורסה הגדולה יותר נמצאת בצד ימין (במקום בצד שמאל במהדורה האנגלית).
שינוי זה משקף את שינוי כיוון הקריאה בעברית, מימין לשמאל, לעומת האנגלית.
הגופן שבו כתובים שם הספר ושמות המחברים במהדורה העברית הוא "קורן", המזוהה בעיקר עם תנ"ך קורן.
בהרצאה שנשאה עוז-זלצברגר במכון הרטמן בירושלים, היא סיפרה שגם היא וגם אביה, עמוס עוז, טוענים ל"חזקה" על הכורסא הקטנה, כך שהשאלה התאורטית, האם הצד המורשתי-מילולי של הסופר הוא צד הדומיננטי בספר, או שמא דווקא הצד ההיסטורי-פילוסופי של ההיסטוריונית - נשארה עדיין פתוחה.
כיוון שהספר יצא במקורו בארצות הברית, הופיעו תחילה הביקורות שם.
המבקרים הרבו להתפעל מהניסוח הוירטואוזי ולעיתים קרובות משעשע, של האב ובתו, שמכונים לאורך כל הספר: הסופר וההיסטוריונית.
האינדפנדנט כתב על הספר שהוא יוצר גן עדן קטן של משחק וחדווה, של מחלוקת נטולת שנאה ולהט נטול קורבנות.
על מעטפת הספר הובאו ציטוטי הוול סטריט ג'ורנל שכתב שהספר "מצחיק באופן שובה לב" ומריו ורגס יוסה שאמר שהוא "מסעיר ומהנה...
משלב בקיאות גדולה עם מגע בלתי רשמי.
ספר שיעורר מחלוקות ודיונים וללא ספק יזכה לדיונים רבים".
הביקורות בישראל, שהתייחסו יותר לתוכן הספר, היו מעורבות, ובחלק מהן עלו חילוקי דעות עם המחברים.
אריק גלסנר כינה אותו: "ספר המסות הנבון והמסוגנן והלא הכרחי".
הרישא תואמת את ההתרשמות המשותפת מהצורה, אך הסיפא מביעה את הסתייגותו של המבקר מהתוכן.
גלסנר טוען שאחד העם כבר דגל בעליונותה של התרבות היהודית על פני הגנאלוגיה היהודית, ואפיין את הספר כ"בורגני".
לעומת גלסנר, מגדיר הרב ישעיהו שטיינברגר את הספר כ"מסמך מלא אהבה לעם ישראל" על אף שהמחברים ידועים כקוסמופוליטניים בעלי אג'נדה שמאלנית ואתיאיסטית.
אהבת הטקסטים היהודיים לדעתו התגברה על נטייתם החילונית הברורה.
לדעתו, הנרטיב החילוני של הסופרים מצטייר לעיתים כמס שפתיים גרידא לתקינות פוליטית.
בהמשך הביקורת מתעמת הרב עם חלק מהאינטרפרטציות החילוניות של העוזים, ומסכים עם חלקן האחר.
בביקורת מקיפה שפרסם דוד הנשקה בכתב העת "השילוח" הובאו מספר מקומות בספר בהם, לדעת המבקר, הציגו המחברים הבנה בסיסית חלקית או מוטעית של המקורות.
לטענתו של הנשקה, הספר הוא הוכחה חיה לכך שהתייחסות למסורת היהודית הכתובה כאל תרבות בלבד, בלא המחויבות הדתית, סופה שתביא לניתוק מן המקורות ולקטיעת הרצף התרבותי אותו העלו המחברים על נס.
נכון ל-2021, "יהודים ומילים" תורגם ל-12 שפות ברחבי העולם.
ספורטאים יהודים לא מעטים השתתפו בספורט ברומניה, למרות תופעות של אנטישמיות בקהל ואפילו בין השחקנים המתחרים וחקיקה אנטישמית מפלה שעמדו בדרכם, הם רשמו הישגים מכובדים בתחומי ספורט מגוונים.
ב 1894 הוקמה ברומניה "החברה לגימנסטיקה, סיף וקריאה אאורורה".
יהדות רומניה שלחה נציגות למכביה הראשונה (1932) ולמכביה השנייה (1935) ולאחר הפסקה ארוכה, עקב אישורים של השלטון קומוניסטי ברומניה, ספורטאים יהודים חזרו להשתתף במכביה החמש-עשרה (1997) ובמכביה השבע-עשרה (2005).
אגודת מכבי בוקרשט בנתה בשכונה היהודית של בוקרשט אצטדיון כדורגל לתפארת, ששימש גם את הנבחרת הלאומית בחלק ממשחקיה.
גם לאגודת הגיבור קלוז' היו מתקני ספורט ששימשו לאירוח תחרויות בינלאומיות בתחומים שונים, כגון: סיף, טניס שולחן ועוד.
ב-1925 הוקמה במסגרת המועדון קבוצת כדוריד נשים, תשובה לקבוצת הכדורגל וכמה פעמים נערכו משחקי כדוריד נשים באצטדיון הבית כפתיח למשחקי הכדורגל.
ב-1932, בקישינב (אז בשם קישינאו) הצליחו אגודות ספורט יהודיות ברומניה לארגן "מכביה" עבור היהודים הרומנים.
ב"מכביה" הרומנית לקחו חלק ספורטאים יהודים מקישינאו, פוקשאן, צ'רנאוץ, יאשי, קלראש, טיגינה ובוקרשט.
ענפי הספורט היו כדורעף, טניס שולחן, התעמלות, אתלטיקה וכדורגל.
בספטמבר 1938, במסגרת הדיקטטורה המלכותית ברומניה, אורגנה מחדש תנועת הנוער סטרז'ה צריי והפכה לתנועה הנוער היחידה ברומניה ובכך פורקו כל המתחרים שלה, כולל מועדוני הספורט היהודים.
אחרי המלחמה קמו מחדש חלק ממוסדות הספורט היהודי, אך לא לזמן רב, החלטה 589/1949 של משרד המשפטים הרומני הורתה על סגירת כל המוסדות היהודים, שאינם מיועדים לפולחן דתי.
מוצי ספאקוב, בן השכונה היהודית של בוקרשט, התחיל להתאגרף במכבי בוקרשט ב-1922 וזכה באליפות רומניה במשקל כבד ב-1923. הוא הגן על תוארו ונותר בלתי מנוצח עד שהגיעו הממשלות האנטישמיות, שהדירו את היהודים מהספורט.
אחיו, מרקו ספאקוב, היה מאמן אגרוף.
אאורל ויינטראוב (1921 - 1995) היה מתאגרף מקצועני במשקל חצי בינוני ובינוני, שהשתתף ב-54 תחרויות מהן זכה ב-34, הפסיד ב-12 וב-4 מקרים סיים בתיקו.
עם הפסקת קיומו של האגרוף המקצועני ברומניה למד בבית הספר למאמנים והתחיל לאמן והגיע עד לאימון נבחרת רומניה.
ב-1958 עלה ארצה ובישראל היה למאמן נבחרת האגרוף הישראלית.
ויקטור זילברמן מתאגרף בעברו זוכה מדליית ארד במשקל חצי בינוני באולימפיאדת מונטריאול (1976).
הוא התאמן בהדרכתו של מרקו ספאקוב.
בשנת 1969 הוא הגיע לגמר אליפות אירופה.
הוא ייצג את רומניה, בשלוש אולימפיאדות רצופות, החל ממקסיקו סיטי 1968.
אליאס ברוך היה אלוף רומניה בקפיצה משולשת בשנת 1949 ואידה וייץ Ida Weisz הייתה אלופת רומניה בזריקת דיסקוס ב-1972.
הכדורגלן אלמר הירש הצטיין גם בהחלקה אמנותית על הקרח וזכה שלוש פעמים בתואר אלוף רומניה.
אלה פישר מרומניה זכתה במקום השני בקרב רב (קרב 7), בהתעמלות נשים במכביה הראשונה.
לנקה זיסוביץ' פופר זכתה חמש פעמים באליפות רומניה בטניס בין השנים 1930 - 1938.
אנג'ליקה רוזיאנו הייתה שחקנית טניס שולחן, אשר זכתה 6 פעמים ברציפות באליפות העולם בטניס שולחן לנשים בשנים 1950–1955. הישג זה, שהוא יחיד במינו בהיסטוריה של טניס השולחן לנשים, מציב את רוזיאנו בשורה הראשונה של שחקניות טניס השולחן לדורותיהן ויש אשר סבורים כי היא ראויה לתואר השחקנית הגדולה בכל הזמנים.
רוזיאנו, אשר לאחר נישואיה ללו רוזיאנו נקראה רוזיאנו-אדלשטיין, עלתה לישראל ב-1960 והספיקה לזכות במכביה השישית, שנערכה בשנת 1961 ובאליפות ישראל לנשים בשנים 1961 ו-1962.
פרקש פנט טניסאי שולחן, סגן אלוף עולם בטורניר לקבוצות (פראג 1936), 9 פעמים אלוף רומניה בזוגות ובזוגות מעורבים ומספר פעמים סגן-אלוף רומניה ביחידים ומאמן טניס שולחן.
מרין וסילה-גולדברגר טניסאי שולחן, סגן אלוף עולם בטורניר לקבוצות (פראג 1936) ואלוף רומניה ליחידים.
ניקו נאומסקו (ניומן) שחקן טניס שולחן שזכה במהלך הקריירה שלו ב-17 תארים, מהם שש פעמים אלוף רומניה ביחידים.
סלומון מרומניה זכתה במכביה השנייה במדליית זהב בטורניר ליחידות.
שחקני טניס שולחן יהודים נוספים שבלטו היו: אנדרס שטיינר.
קבוצות יהודיות רבות הגיעו להישגים רבים באליפות רומניה:
"הגיבור קלוז'" - זכתה באליפות רומניה לנשים (1940) וסיימה במקום שלישי באליפות רומניה לנשיים בשנת 1937
"מכבי אורדיאה" - סיימה במקום שלישי באליפות רומניה לנשים בשנת 1940
"קדימה טימישוארה" - סיימה במקום שלישי באליפות רומניה לנשים בשנת 1940
"מכבי בוקרשט" - זכתה באליפות רומניה לנשים (1947)
"הכוח ארד" - זכתה פעמיים באליפות רומניה לגברים (1932 ו-1933) וסיימה במקום שלישי בשנת 1934
"קדימה טימישוארה" - סיימה במקום שני באליפות רומניה לגברים בשנת 1932
"הגיבור קלוז'" - זכתה 3 פעמים באליפות רומניה לגברים (1934–1936)
"מכבי אורדיאה" - סיימה 3 פעמים במקום שלישי באליפות רומניה לגברים בשנת 1937, 1939 ו-1940
"מכבי צ'רנוביץ" - סיימה במקום שלישי באליפות רומניה לגברים בשנת 1937
"מכבי בוקרשט" - זכתה פעמיים באליפות רומניה לגברים (1946 ו-1947) וסיימה במקום שלישי בשנת 1948
יהודים לקחו חלק בכדורגל הרומני מראשיתו ונמנו בין שחקני הנבחרות הראשונות.
עורך הדין אלמר הירש היה חבר בנבחרת רומניה בכדורגל הראשונה שהוקמה, ודאג להזמין על חשבונו מדים עבורה למשחק הבין-ארצי הראשון, מול נבחרת סרביה בכדורגל.
יעקובי דזידריו ( Jakobi Dezső) הקשר של קלוז', שזומן לנבחרת רומניה נחשב לקשר הטוב ביותר ברומניה באותה תקופה.
הוא שיחק במשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת רומניה והיה בנבחרת רומניה שיצאה למשחקי אולימפיאדת פריז (1924), אולם בדרך לשם נפצע במהלך משחק של נבחרת רומניה בווינה, אושפז שם בבית חולים, ומת בגלל זיהום, בגיל 24.
במשחקים הראשונים של נבחרת רומניה בכדורגל שיחק הקשר היהודי ניקולאה הוניגסברג המכונה קיניגלי.
נבחרת הכדורגל של רומניה השתתפה במונדיאל הראשון, שנערך ב-1930 באורוגוואי.
בנבחרת היו שני יהודים, השוער סמואל זאובר והחלוץ רודולף וצר, ששימש כקפטן הנבחרת הרומנית וגם כמאמן שותף שלה.
בנוסף לכדורגלנים אלה הופיעו במסגרת נבחרת רומניה סמואל דויטש, איזידור גנסל, אלכסנדרו גלר, ניקולאה הוניגסברג, פרנץ קוגלבאואר, ז'אק מויססקו, ויליאם זומבורי, דניאל פרץ, לודוביק ראב, אלכסנדרו שוורץ ויואן וצר.
נבחרת הכדורגל של יהדות רומניה זכתה במקום הראשון במכביה השנייה.
יהודי רומניה הקימו ומימנו את מועדוני הכדורגל הגיבור קלוז', מכבי בוקרשט, מכבי צ'רנוביץ, מכבי קונסטנצה, מכבי גאלאץ, מכבי קראיובה, מכבי פיאטרה ניאמץ, מכבי דורוחוי, מכבי בוטושאן, מכבי סוצ'אבה, מכבי יאשי, מכבי קישינאו, הכוח ארד והכוח בראשוב.
אנדריי אלטמן זכה באליפות רומניה בחרב, בשנת 1935.
לאון רוטמן הוא חותר קאנו ומאמן בעבר, אלוף אולימפי (מלבורן 1956) בעל שתי מדליות זהב, בקאנו משוטים ליחיד למרחק 1,000 מטר ול-10,000 מטר ובעל מדליית ארד למרחק 1,000 מטר (רומא 1960) ואלוף רומניה בקאנו שש פעמים.
לאחר פרישתו מספורט תחרותי עסק באימון.
נלו בילדרמן אימן את נבחרות רומניה בשחייה ובכדורמים (1956–1958).
באולימפיאדת מלבורן (1956) אימן את השחיינים והוביל את אחד משחייניה למשחה הגמר.
לאחר עלייתו לישראל הוא אימן את נבחרות ישראל בשחייה ובכדורמים.
טימאה טוט זכתה במקום שני באליפות רומניה בשחייה וייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987).
לאחר עלייתה לישראל בשנת 1989 המשיכה להתקדם והשתתפה באליפות העולם בשחייה 1991 ובאולימפיאדת ברצלונה (1992).
אלוף השחמט הראשון של רומניה, ומי שזכה בשלוש אליפויות רצופות, בשנים 1926, 1927 ו-1929, היה אלכסנדרו טירולר.
בוריסלב קוסטיץ', שמוצאו בסרביה, זכה ב-1932 באליפות רומניה בתקופה בה למד בבוקרשט.
גם אברהם באראץ זכה במקום ראשון במשותף באליפות רומניה ולקח חלק בשתי משלחות רומניות לאולימפיאדות שחמט.
כמה שחמטאים ממוצא יהודי, ילידי רומניה, הגיעו להישגים מחוץ לרומניה, דוגמת ברנרדו וקסלר שהיה אלוף ארגנטינה, אלכסנדרו סגל שהיה אלוף ברזיל ומוריס רייזמן שזכה 6 פעמים באליפות צרפת.
אלכסנדר גינסברגר זכה במקום ראשון בשותפות בסוף שנות ה-50 (הגיע למקום ראשון-שני משותף והפסיד בדו-קרב עם חברו למקום הראשון-שני).
שחמטאים יהודים נוספים שבלטו היו ארתור קאופמן, יוסיף מנדלסון (Iosif Mendelssohn), עמנואל שפירא (Emmanuel Sapira) וגבריאל שוורצמן.
היהודים בתעשיית הפורנוגרפיה בארצות הברית התבלטו במספרם ביחס לשיעורם באוכלוסייה (כ-2%) ובהשפעתם.
השתלבות היהודים בתעשיית הפורנוגרפיה בארצות הברית
בין 1890 ל-1940 השתלבו יהודים מגרמניה בתעשיית הארוטיקה הכתובה כמהגרים בארצות הברית.
בארצות הברית באותה תקופה גזע ודת השפיעה במידה רבה על סיכוייו של אדם להתקבל לעבודה או לעבוד בעסק קיים, ואנטישמיות אמריקנית בהעסקה הגבילה את יכולתם של יהודים להתקדם במרבית תחומי העיסוק.
יהודים רבים פנו להקמת עסקים באופן עצמאי, ולהצליח בזכות כישורי תיווך ומכירות.
אחרים פנו ל"תעשיות שוליים" כגון תעשיית הקולנוע (הוליווד), לצד תעשיות הארוטיקה והפורנוגרפיה, שבהן לא-הוטלו אותן מגבלות תעסוקה אנטישמיות שהשפיעו במידה רבה גם על תחומי עבודתם בארצות הברית, וכך גם לשנים קדימה.
תאוריה נוספת טוענת כי הסיבה שיהודים רבים נמשכו לתעשיית הפורנוגרפיה היה כ"מרד" מול האדיקות והשמרנות התרבותית בקרב האוכלוסייה הנוצרית באותה עת.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, מרבית במאי ושחקני הפורנוגרפיה בארצות הברית ממין זכר היו יהודים ולצדם שיחקו גם מספר שחקניות פורנוגרפיה בעלות רקע יהודי מסוים.
באותה תקופה נשלטה תעשיית הפורנוגרפיה בארצות הברית כמעט לחלוטין על ידי אדם אחד, אמריקאי יהודי בשם ראובן סטורמן, שהזדהה כיהודי והיה תורם מכספו לארגוני צדקה יהודיים בארצות הברית, וריצ'רד פצ'או, שהחל לימודי רבנות לפני הקריירה בפורנוגרפיה, שכונה "הוולט דיסני של הפורנוגרפיה".
סטורמן, בן למהגרים יהודים מרוסיה, החל את פעילתו בשלהי שנות ה-50, ומכר חוברות קומיקס ועיתונים, אך כשהבין שניתן להרוויח יותר ממכירת ירחוני פורנוגרפיה עבר לעסקים אלו.
לפי משרד המשפטים האמריקאי, במהלך שנות ה-70 סטורמן שלט במרבית הפורנוגרפיה בארצות הברית, עם למעלה מ-200 חנויות שהיו בבעלותו.
לסטורמן מיוחסת המעבר לפורנוגרפיה בצבע, ולקלטות וידאו - שהחליפו את מופעי המציצנות החיים.
סטורמן נפטר ב-1997 בכלא אמריקני, אחרי שהורשע בהעלמת מס.
במהלך שנות ה-80 פעל בארצות הברית שחקן הפורנוגרפיה רון ג'רמי שנחשב לגדול שחקני הפורנוגרפיה בארצות הברית.
ג'רמי, שהחל לפעול ב-1979, מופיע ב"ספר השיאים של גינס" כבעל מספר ההופעות הרב ביותר בסרטים פורנוגרפיים.
על פי נתוני מסד הנתונים האינטרנטי Internet Adult Film Database, נכון ל-2009, ג'רמי השתתף ב-1,999 סרטים פורנוגרפיים וביים 278 סרטים פורנוגרפיים.
במהלך שנות ה-90 פעל שחקן הפורנוגרפיה אדם גלזר בשם הבמה, סימור באטס.
הוא החל לפעול בשנות ה-90 בלוס אנג'לס והפך לאחד מהשמות המשפיעים ביותר בתעשיית הפורנוגרפיה, ונחשב למי שהמציא את שיטת הצילום גונזו.
גלזר העסיק במשרדי החברה שבבעלותו מספר קרובי משפחה, ביניהם אמו ודודניו.
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 פעל שחקן הפורנו האמריקאי ג'יימס דין (שם הבמה של בראיין מת'יו סביליה), שאיזכר על אודות תרבותו היהודית (למרות שאינו נימול), אליה יחס לשבח את מראהו הפיזי וכושרו, וכן ואת הפופולריות שצבר בקרב מעריצותיו נשות ה-WASP.
דין שיחק במאות סצנות פורנו שונות עם עלילות פנטזיה ובדייה, כשבאחדים מתוכן הוא אף גילם רב.
בתעשיית הפורנוגרפיה הגאה פעל שחקן, במאי ומפיק הפורנוגרפיה הגאה האמריקאי-יהודי מייקל לוקאס (שם הבמה של אנדריי לוביץ' טרביאס שנולד, גדל והתחנך ברוסיה הסובייטית, טרם הגירתו לארצות הברית ב-1997), שהקים ב-1998 את אחת מחברות הפורנוגרפיה הגאה הגדולה ביותר בעולם.
לוקאס מדגיש את זהותו היהודית בשילוב עם קריירת הפורנוגרפיה.
בהמשך הקריירה שלו קידם שחקני פורנוגרפיה יהודים ישראלים כמו יונתן לנגר, ואף צילם סרטי פורנוגרפיה בישראל.
בפברואר 2011, מייקל לוקאס איים להחרים את המרכז הלהט"בי הניו-יורקי, בעקבות מסיבת התרמה לגיוס כספים ומימון משט לעזה במטרה "לשבור את המצור של צה"ל על עזה" שתוכננה במקום, ביקר באופן נוקב את המארגנים של המשט האנטישמי וטען כי מטרתם היא הפצת דה-לגיטימציה נגד צה"ל בפרט ונגד מדינת ישראל בכלל.
בזכות התערבותו של לוקאס, ביטל המרכז הלהט"בי בניו יורק את המשט מטעמם לרצועת עזה.
ב-2009 קיבל אזרחות ישראלית מכוח חוק השבות, כאקט של הזדהות עם ישראל (הוא לא עלה אליה בפועל).
היהדות, כדת העוסקת במכלול חייו של האדם, מקדישה מקום לא מבוטל לנושאי מיניות ונוטה להציג עצמה כדת מתירנית ביחס למיניות האדם.