tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את מוגלי דיבבו במקור ברוס רייתרמן ובסרט ההמשך מ־2003 היילי ג'ואל אוסמנט.
דמותו הופיעה גם פעמים מועטות בסדרה "גורי הג'ונגל" המהווה פריקוול לעיבוד האנימציה של דיסני.
הופיע בסדרת האנימה היפנית "מסיפורי ספר הג'ונגל" ששודרה בארץ בערוץ הטלוויזיה החינוכית.
במחזמר "ספר הג'ונגל" בישראל מ־1996 את מוגלי שיחק תום אבני, ובזה של 2002, גיא כנען.
בגרסת הלייב אקשן של חברת דיסני משנת 2016 בבימוי ג'ון פאברו, את דמותו גילם ניל סתי.
דמותו הופיעה בסרט "מוגלי: אגדת הג'ונגל" של נטפליקס.
מוגנופטרוס (שם מדעי: Moganopterus) הוא סוג של פטרוזאור גדול אשר חי בקרטיקון התחתון לפני 124.5 מיליון שנה.
מאובניו התגלו ב-2012 בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג שבסין בידי החוקר לו ג'ונצ'נג וצוותו.
הוא קיבל את שמו מצירוף שמותיהם של צמד החרבות האגדיות מוֹ יֶה (莫邪 Mò Yé) ו-גֶנג ג'אנג (干將 Gān Jiàng) והסיומת היוונית "pteron" שפירושה: "כנף".
המוגנופטרוס היה מעופף עצום בעל גולגולת ארוכה באורך 95 ס"מ עם כרבולת עצם בקצה וחוליות צוואר באורך 14.5 ס"מ.
הוא היה בעל מוטת כנפיים של 5–7 מטרים כנראה, מה שהופך אותו לאחד מהמעופפים הגדולים מעולם.
המוגנופטרוס השתייך כנראה למשפחת הקטנוצ'סמטיים.
לפטרוזאור זה היו לסתות ארוכות ודקות עם 15 שיניים בלסת העליונה ו-17 בתחתונה והן היו דקות ונועדו לשליית דגים מהמים.
הצוואר היה עבה ואולי היה לפטרוזאור שק כשל שקנאי.
פטרוזאור זה חי לצד פאונה נכחדת של דינוזאורים מנוצים שונים ומיני זוחלים ויונקים קדומים בסביבה ממוזגת של עצים מחטניים
מוגיורושקה (בהונגרית: Mogyoróska) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
מוגול א-עזאם הוא סרט דרמה היסטורי אפי הודי משנת 1960 שהפיק וביים ק.
אסיף ונסרט בכיכובם של פרטהוויראג' קאפור, דיליפ קומאר, מדהובלה ודורגה חוטה, הסרט עוקב אחר רומן האהבה בין הנסיך המוגולי סלים (שהפך להיות הקיסר ג'האנגיר) ואנרקלי, רקדנית חצר.
אביו של סלים, הקיסר אכבר, מסתייג מהיחסים, מה שמוביל למלחמה בין האב ובנו.
העבודה על הסרט החלה בשנת 1944, כאשר הבמאי אסיף קרא מחזה משנת 1922 בשם אנרקלי, מאת המחזאי אימטיאז עלי טאג', המתרחש בתקופת שלטונו של הקיסר אכבר (1556–1605).
לפני שהצילומים העיקריים שלו החלו בתחילת שנות ה-50, הפרויקט איבד איש כספים ועבר שינוי מוחלט של צוות השחקנים.
הסרט עלה יותר להפקה מכל סרט קולנוע הודי קודם; התקציב לרצף שיר בודד חרג מהתקציב האופייני לסרט שלם של התקופה.
הפסקול, בהשראת המוזיקה הקלאסית והעממית ההודית, מורכב מ-12 שירים המושרים על ידי זמרת הפלייבק לאטה מנגשקר יחד עם מוחמד רפי, שמשאד בגום והזמר הקלאסי באדה גולאם עלי חאן, ולעיתים קרובות מצוטט בין הטובים ביותר בתולדות הקולנוע ההינדי.
לסרט הייתה ההפצה הרחבה ביותר מכל סרט הודי עד לאותה תקופה, ולעיתים קרובות עמד הקהל כל היום בתור לקבלת כרטיסים.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 1960, הוא שבר שיאי קופות בהודו והפך לסרט ההודי עם הרווחים הגבוהים ביותר, כבוד שהוא החזיק במשך 15 שנים.
השבחים שהוענקו לסרט כוללים פרס אחד לקולנוע לאומי ושלושה פרסי פילמפייר בטקס פרסי הפילמפייר ה-8. היה זה הסרט ההינדי הראשון בשחור-לבן שנצבע בצורה דיגיטלית, והראשון בכל שפה שזכה להוצאה מחודשת בתיאטרון.
גם הגרסה הצבעונית, שפורסמה ב-12 בנובמבר 2004, זכתה להצלחה מסחרית.
הסרט נחשב באופן נרחב לאבן דרך בז'אנר שלו, וזוכה לשבחים מהמבקרים על הפאר שלו ותשומת הלב לפרטים, ועל הביצועים של צוות השחקנים שלו (במיוחד זה של מדהובאלה, שזכתה במועמדות לפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר ).
חוקרי קולנוע בירכו על התיאור שלו של נושאים מתמשכים, אבל מטילים ספק בדיוקו ההיסטורי.
הקיסר אכבר, שאין לו יורש זכר, עולה לרגל למקדש כדי להתפלל שאשתו ג'ודהבאי תלד בן.
מאוחר יותר, משרתת מביאה את החדשות לקיסר על הולדת בנו.
אכבר, שמח מאוד על כך שתפילותיו נענו והוא נותן לעוזרת את הטבעת שלו ומבטיח להעניק לה כל מה שתחפוץ.
הבן, הנסיך סלים, גדל להיות מפונק.
אביו שולח אותו למלחמה, ללמד אותו אומץ ומשמעת.
14 שנים מאוחר יותר, סלים חוזר כחייל מכובד ומתאהב ברקדנית החצר נדירה, שהקיסר שינה את שמה לאנרקלי, כלומר פריחת הרימון.
את הקשר מגלה בהאר הקנאית, רקדנית בדרגה גבוהה יותר, שרוצה שהנסיך יאהב אותה כדי שיום אחד תהפוך למלכה.
כשהיא לא מצליחה לזכות באהבתו של סלים, היא חושפת את מערכת היחסים האסורה שלו עם אנרקלי.
סלים מתחנן להינשא לאנרקלי, אך אביו מסרב וכולא אותה.
למרות זאת אנרקלי מסרבת לדחות את סלים, כפי שאכבר דורש.
סלים מתמרד וצובר צבא כדי להתעמת עם אכבר ולהציל את אנרקלי.
מובס בקרב, סלים נידון למוות על ידי אביו, אך נאמר לו שגזר הדין יבוטל אם אנרקלי, שנמצאת כעת במחבוא, תהיה מוכנה למות במקומו.
אנרקלי מתמסרת כדי להציל את חיי הנסיך ונידונה למוות בהיותה קבורה בחיים.
לפני ביצוע גזר הדין שלה, היא מתחננת לכמה שעות עם סלים כאשתו המדומה.
בקשתה מתקבלת, שכן היא הסכימה לסמם את סלים כדי שלא יוכל להתערב בקבורתה.
בעוד אנרקלי מתחילה להיקבר, אכבר נזכר שהוא עדיין חייב לאמה טובה, שכן היא היא שהביאה לו את הידיעה על לידתו של סלים.
אמה של אנרקלי מתחננת על חייה של בתה.
הקיסר מתחרט על החלטתו, אבל למרות שהוא רוצה לשחרר את אנרקלי הוא לא יכול, בגלל חובתו לארצו.
לכן הוא מארגן את בריחתה הסודית לגלות עם אמה, אך דורש מהזוג לחיות באפלה ושסלים לעולם לא יידע שאנרקלי עדיין בחיים.
המחזאי האורדו אימתיאז עלי טאג' כתב מחזה על סיפור אהבתם של סלים ואנרקלי ב-1922, סיפור המבוסס יותר על אגדה מהמאה ה-16 מאשר על סיפור אמיתי.
עד מהרה הופקה גרסה בימתית, ולאחר מכן גרסאות מסך.
ארדשיר אירני עשה סרט אילם, בשם אנרקלי, בשנת 1928, ועשה אותו מחדש עם סאונד בשנת 1935. בתחילת שנות ה-40, סיפורו של אנרקלי נתן השראה למפיק שיראז עלי האקים ולבמאי הצעיר ק.
לעשות עיבוד קולנועי נוסף שיקראו לו מוגול-א-עזאם.
הם גייסו ארבעה סופרי אורדו לפיתוח התסריט והדיאלוג: אמאן (אביה של זינת אמאן, הידוע גם בשם אמנולה חאן), וג'האט מירזה, כמאל אמרוהי ואחסן ריזבי.
לא ידוע כיצד הכותבים שיתפו פעולה או שיתפו את עבודתם, אך בשנת 2010 אמר ה"טיימס אוף אינדיה" כי "השליטה שלהם בביטוי הפואטי והביטוי של אורדו נוכחים בכל שורה, מה שמעניק לסרט, על עלילותיו העשירות והן.
דמויות מורכבות, נימות של דרמה שייקספירית." כשהתסריט התקרב לסיום, אסיף ליהק את צ'נדרה מוהאן, ד"ק ספרו ונרגיס לתפקידים של אכבר, סלים ואנרקלי, בהתאמה.
הצילומים החלו ב-1946 באולפן בומביי טוקיס.
הפרויקט עמד בפני מכשולים מרובים, מה שאילץ את נטישתו הזמנית.
המתיחות הפוליטית וההתפרעות הקהילתית סביב החלוקה והעצמאות של הודו ב-1947 עצרו את הצילומים.
זמן קצר לאחר החלוקה, שיראז עלי היגר לפקיסטן, והשאירה את אסיף ללא איש כספים.
השחקן צ'נדרה מוהן לקה בהתקף לב ומת ב-1949. שיראז עלי הציע בעבר שאיל העסקים שאפורג'י פאלונג'י יוכל לממן את הסרט.
למרות שפאלונג'י לא ידע דבר על הפקת סרטים, בשנת 1950 הוא הסכים לממן את הסרט בגלל העניין שלו בהיסטוריה של אכבר.
לאחר מכן הוחל מחדש ההפקה עם צוות שחקנים חדש.
הסרט מבוסס על אגדה, אך ישנם לפחות שני טקסטים המעידים על קיומו של אנרקלי בתקופתו ההיסטורית של הקיסר אכבר (1556–1605).
באחד הספרים נכתב כי בשנת 1615 נבנה קבר שיש על קברו של אנרקלי בלאהור על ידי סלים, כאשר הפך לקיסר ג'האנגיר.
האם אוכל לראות את פניה של אהבתי פעם נוספת, הייתי מודה לאלוהי עד יום תחיית המתים").
מחבר המחזה שעליו מבוסס הסרט, אימתיאז עלי טאג', האמין שלאגדה אין בסיס היסטורי, אך היסטוריונים העלו כי ייתכן שאנרקלי הייתה ציירת, רקדנית או קורטיזנה, או אחת מנשותיו של אכבר ואמו של אחיו למחצה של סלים הנסיך דניאל.
הסרט לקח לעצמו חירויות רבות עם עובדות היסטוריות.
ההיסטוריון אלכס פון טונצלמן אומר שלמרות שסלים האמיתי היה צרכן כבד של אלכוהול ואופיום מגיל 18, הוא לא היה בהכרח ילד שובב, כפי שמתואר בסרט.
כשסלים של הסרט חוזר מתקופתו בצבא, הוא מתואר כגיבור עדין ורומנטי, בניגוד לסלים האמיתי, שתועד כשיכור אכזרי שלעיתים קרובות היה מכה אנשים למוות.
סלים האמיתי אמנם הוביל מרד נגד אביו, ניסה להחליף אותו כקיסר, ורצח את חברו של אכבר אבו אל-פאזל ב-1602, אך הסרט מייחס את הפעולות הללו לרצונו להינשא לאנרקלי, דבר שאינו מדויק מבחינה היסטורית.
יתרה מכך, היו גם סתירות בתפאורה, בתלבושות ובמוזיקה של הסרט.
ה"שיש מאהל", למעשה המרחץ המלכותי של המלכה, הוצג בסרט כאולם ריקודים, וגדול הרבה יותר.
תוארו סגנונות מוזיקה וריקוד מהמאה ה-19, אם כי הסיפור מתרחש במאה ה-16. לדוגמה, תומרי, צורת מוזיקה חצי-קלאסית שפותחה במאה ה-19, מאומצת ברצף ריקוד בסגנון קתאק, שהוא צורת ריקוד מהמאה ה-16.
את הפסקול הלחין המנהל המוזיקלי נאושד, ואת המילים כתב שאקל בדיוני.
לאחר שהגה את רעיון הסרט, אסיף ביקר את נאושד, הושיט לו תיק שהכיל כסף, ואמר לו לעשות "מוזיקה בלתי נשכחת" עבור מוגאל-א-עזאם.
נעלב מהתפיסה המפורשת של כסף כאמצעי להשגת איכות, זרק נאושד את השטרות מהחלון, להפתעת אשתו.
לאחר מכן היא עשתה מפגש בין שני הגברים, ואסיף התנצל.
בכך נענה נאושד להצעה לביים את פסקול הסרט.
כמו ברוב הפסקולים של נאושד, השירים של מוגול-א-עזאם קיבלו השראה רבה ממוזיקה הודית קלאסית וממוזיקה עממית, במיוחד ראגות, הוא גם עשה שימוש נרחב בתזמורות סימפוניות ומקהלות כדי להוסיף פאר למוזיקה.
הפסקול הכיל בסך הכל 12 שירים, שבוצעו על ידי זמרי פלייבק ואמני מוזיקה קלאסית.
השירים האלה מהווים כמעט שליש מזמן ההרצה של הסרט.
בטקס פרסי הקולנוע הלאומי לשנת 1961 זכה הסרט בפרס הסרט הלאומי לסרט העלילתי הטוב ביותר בהינדית.
מוגמע א-תחריר או המוֹגַמַע הוא בניין ממשלתי בקהיר שבמצרים.
המוגמע היה תוצאה של סדרה של תוכניות אב לכיכר איסמעאיליה (כיום כיכר תחריר), שבעבר שימשה על ידי הבריטים לצריפים צבאיים.
בשנת 1945, כאשר המלך פארוק הורה להרוס את הצריפים עם יציאת החיילים הבריטים מהאזור, נוצרה שורה של הצעות לתכנון עירוני.
הרעיון לבניין ממשלתי אדמיניסטרטיבי מרוכז, "הכל באחד", עלה מהתוכניות של 1945. הבנייה החלה ב-1946, והסתיימה ב-1949. סגנון הבניין משקף מודרניזם טיפוסי של שנות ה-40, וניתן למצוא בנייני ממשלה באותו סגנון בבפאלו, ניו יורק (בניין העירייה), ובפריז.
בניגוד לאמונה הרווחת, אין אסוציאציה או השראה סובייטית, והבניין לא נבנה על ידי ממשלתו של הנשיא השני של מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
ואכן, נאצר הפך למנהיג מצרים רק בנובמבר 1954, מספר שנים לאחר השלמת הבניין.
המוגמע ממוקם במרכז העיר קהיר, מדרום לכיכר תחריר, שהייתה בזמנו "כיכר השחרור" החדשה.
המוגמע הוא בניין ממשלתי אדמיניסטרטיבי, שבו כל העבודות המשרדיות נעשות על ידי סוכנויות ממשלתיות.
למשל, אפשר להגיע לשם כדי לטפל במסמכים, להוציא רישיון נהיגה או לקבל ויזה.
הגורמים הממשלתיים הממוקמים בבניין כוללים את משרדי חקירות העלמת מס, ארגון כיבוי האש ומשרדי הדרכונים.
הבניין בן 14 הקומות הוא מקום העבודה של 18,000–30,000 עובדי ציבור מצרים.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל המצרי מוחמד כמאל איסמעיל, שתכנן גם את בניין בית המשפט העליון במצרים, ותכנן את הרחבת המסגד הגדול של מכה ואת מסגד הנביא בסעודיה.
הבניין נבנה בסגנון אדריכלי מודרני, עם מעט תשומת לב לעיטור של החזית, והתמקדות רבה יותר בפרקטיות שלו, שכן הבניין תוכנן להכיל - בזמנו - כארבעת אלפים עובדים.
המוגמע הופיע במספר סרטים מצריים, המפורסם שבהם הוא הטרור והקבב, קומדיה שבה הבירוקרטיה של הבניין מתסכלת אזרח מצרי עד כדי כך שהוא תופס בטעות אקדח של שומר, ממשיך לקחת הבניין כבן ערובה, והוא מתויג כמחבל.
הסרט משתמש במוגמע ובביורוקרטיה הבלתי נסבלת כמטאפורה לכל מה שלא בסדר בחברה המצרית.
בשנת 2005, הממשלה ציינה שיש לה תוכניות להעביר את מבני המינהל והמחלקות הממשלתיות מהמיקומים הנוכחיים שלהם באזור מרכז העיר וסביבתה למקום אחר.
ב-2016 הכריזה הממשלה על תוכניתה לצמצם את העומס באזור דאונטאון קהיר, תוכנית המתמקדת בעיקר במוגמע, שלפי ההערכות יצר ותרם לכמות העצומה של העומס בכיכר תחריר.
משרדי המנהלה בתוך הבניין אמורים להתרוקן ולעבור למקום אחר מחוץ למרכז העיר, אך בעוד שהממשלה קבעה את מועד פינוי הבניין באמצע שנת 2017, המועד האחרון חלף ועבר.
צעדים לקראת המעבר בסופו של דבר מהבניין נעשו לבסוף באמצע 2019, כאשר מינהל הדרכונים, ההגירה והלאום, שתפס 215 משרדים בקומה הראשונה והשנייה, ונהג למשוך יותר מ-%75 מהאזרחים שהולכים למוגמע, הועבר למתחם החדש שלו באל-עבאסיה.
כמו כן, פונו 140 משרדים המזוהים עם המשרד לסולידריות חברתית ששימשו בעבר את הקומה החמישית בבניין.
במהלך המהפכה המצרית של 2011
במהלך המהפכה ב-2011, המוגמע נסגר בגלל ה"ישיבה" בכיכר תחריר.
ישיבה שנייה כזו בכיכר תחריר, שהחלה ב-8 ביולי 2011, כללה גם היא חסימה של המוגמע.
"מוגז עדין" הוא אלבום האולפן השני של ההרכב מה קשור.
הוא יצא לאור ב-10 בדצמבר 2024 בהוצאה עצמית של ההרכב ובהפצת חברת די-מיוזיק.
ההרכב הוציא את האלבום כ-20 שנה לאחר אלבומם הראשון, "תנו לו צ'אנס".
האלבום נולד בתקופה של מלחמת חרבות ברזל.
השיר הראשון באלבום, "אשת חיל", מוקדש לנשות ישראל בתקופת מלחמת חרבות ברזל.
בין השיתופים הבולטים ישנו דואט עם דקלון ושלושה שירים שנכתבו יחד עם פאר טסי.
מוגוואי היא להקת פוסט-רוק סקוטית שהוקמה בגלאזגו בשנת 1995. חברי הלהקה הם סטיוארט בריית'ווייט (גיטרה, שירה), בארי בורנס (גיטרה, פסנתר, סינתיסייזר, שירה), דומיניק אייטצ'יסון (גיטרת בס) ומרטין בולוך (תופים).
מוגוואי נודעת בקומפוזיציות אינסטרומנטליות ארוכות ומורכבות הכוללות ניגודים דינמיים, קווי בס מלודיים ושימוש כבד בדיסטורשן ואפקטים.
הלהקה הוקמה רשמית ב-1995 על ידי סטיוארט בריית'ווייט ודומיניק אייטצ'יסון, שגייסו את חברם מרטין בולוך כמתופף.
השם "מוגוואי" נלקח מהיצור מהסרט "גרמלינס", אם כי לדברי בריית'ווייט, "אין לשם משמעות מיוחדת, פשוט לא מצאנו שם טוב יותר".
במנדרינית משמעות המילה היא "רוח רעה".
הסינגל הראשון של הלהקה יצא בפברואר 1996, ועד סוף השנה כבר קיבלה הלהקה את תואר "סינגל השבוע" מ־NME.
ב־1997 יצא אלבום הבכורה שלהם Mogwai Young Team שהגיע למקום 75 במצעד הבריטי.
בהמשך שיתפו פעולה עם מוזיקאים כמו קווין שילדס ודייוויד הולמס, והוציאו גרסאות רמיקס לשיריהם.
מוגוואי נחשבת לאחת מחלוצות הפוסט-רוק האירופי.
סגנונה מתאפיין בשילוב בין גיטרות נינוחות ורועמות, מבנים מוזיקליים מתפתחים ונטייה להימנע ממילים.
הלהקה הרחיבה את השפעותיה עם הזמן ולקחה השראה מלהקות כמו Sonic Youth, Joy Division, Slint, Aphex Twin ו-Neu!, וכן מהמוזיקה המינימליסטית של פיליפ גלאס.
Rock Action (2001) – אלבום פחות גיטריסטי ויותר אלקטרוני, כלל הופעות אורח של גרף ריס ודייוויד פאג'ו.
Happy Songs for Happy People (2003) – אלבום שהביא את הלהקה להצלחה בארצות הברית.
Mr Beast (2006) – תואר כ"האלבום הכי נגיש ועדיין מתוחכם של מוגוואי".
The Hawk Is Howling (2008) – ללא שירה, הופק עצמאית על ידי הלהקה.
Rave Tapes (2014) – האלבום הנמכר ביותר שלהם בויניל באותה שנה.
As the Love Continues (2021) – הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
הלהקה חיברה פסקולים לסרטים וסדרות רבות:
סטיוארט בריית'ווייט – גיטרה, שירה (1995–)
דומיניק אייטצ'יסון – גיטרה בס (1995–)
בארי בורנס – קלידים, גיטרה, שירה (1998–)
מוגזמת היא סדרת דרמה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי לינה דנהאם ולואיס פלבר, ועלתה לשידור בנטפליקס ב-10 ביולי 2025. בסדרה מככבים מייגן סטלטר וויל שארפ.
לאחר פרידה טראומטית, ג'סיקה, מפיקת פרסומות מניו יורק בשנות השלושים לחייה, מקבלת הצעת עבודה בלונדון.
ג'סיקה, חובבת סרטים תקופתיים ורומנטיים בריטיים, מגיעה ללונדון עם ציפיות גבוהות.
בעקבות פרטי הכתובת שנמסרים לה היא מדמיינת אחוזה עתיקה בה תתגורר, אך נפגשת עם המציאות ונרתעת מהדירה בבניין מגורים בה היא הולכת להתגורר בחודשים הקרובים.
כבר בערב הראשון שלה בעיר, אחרי שהכריחה את עצמה ללכת לבד לפאב מקומי, היא צופה בהופעה של להקת מוזיקאים ובראשה סולן בשם פליקס.
פליקס והיא בסופו של דבר מתחברים והוא חוזר עם ג'סיקה לביתה, ובהמשך הרומן בין השניים מתחיל לפרוח.
פליקס וג'סיקה צריכים לעבור הרבה מהמורות בקשר ובין היתר לגשר על פערים בין מערכות יחסים בין-תרבותיות, על היסטוריית מערכות היחסים שלהם ועל הדינמיקה המשפחתית שלהם, כדי לשמור על מערכת יחסים בריאה.
העלילה כוללת רפרנסים לסרטי קומדיה, בין היתר נוטינג היל ואהבה זה כל הסיפור.
לנה דנהאם ובן זוגה לואיס פלבר הפיקו את הסדרה.
דנהאם היא הבמאית ופלבר כתב את הפסקול המקורי לסדרה.
המפיקה היא קמילה בריי, ועם המפיקים בפועל נמנים גם טים בוואן, אריק פלנר, מייקל פ.
כהן, סוריאן פלטשר-ג'ונס וברוס אריק קפלן.
הסדרה הופקה על ידי חברת Working Title Television וכן על ידי חברת ההפקה של דנהאם Good Thing Going.
לינה דנהאם – בתפקיד האחות של ג'סיקה הגיבורה
מוגאן (בספרדית: Mogán) היא עיירה ורשות מוניציפלית בחלק הדרום-מערבי של האי גראן קנריה, שהוא אחד משלושת האיים המרכזיים המרכיבים את מחוז לאס פאלמאס באיים הקנריים, ספרד.
מוגאן היא הרשות השנייה בגודלה מבחינת שטח באי.
היא כוללת את עיירות פוארטו דה מוגן וארגינגין.
חלק גדול מהאוכלוסייה מתגורר לאורך קו החוף של האוקיינוס האטלנטי.
העיירה מוגאן עצמה נמצאת כ-8 קילומטרים מהחוף, 11 ק"מ צפונית לפוארטו ריקו דה גראן קנריה וכ-40 ק"מ דרום-מערבית ללאס פאלמס.
כביש GC-1 המהיר עובר בדרום הרשות.
לאורך קו החוף יש רצף של אתרי נופש לתיירים.
שלושה אתרים בשטח הרשות המקומית הוכרזו כ"נכסי תרבות" בקטגוריית "אזור ארכאולוגי":
נקיק החתולים ("cañada de los Gatos" או "Lomo los Gatos") ממוקם בפתח נקיק מוגאן הנפתח אל חוף מוגאן.
עמק הים ("cañada de la Mar") הוכרז גם הוא כנכס בעל עניין תרבותי וכאתר ארכאולוגי בשנת 2005.
לכוגולה של ונגרה ("La Cogolla de Veneguera") נמצאת בחלק העליון של נחל ונגרה, בצפון-מערב העיירה.
טחנת הרוח של מוגאן ("molino quemado de Mogán") רשומה מאז 2002 כאתר מורשת בקטגוריית "אתר אתנולוגי".
מוגנות מינית היא גישה חינוכית־חברתית שמטרתה למנוע פגיעות מיניות, הטרדה מינית וניצול מיני, ולקדם תחושת ביטחון אישי, גבולות גוף ברורים ויכולת לפנות לעזרה.
בישראל המושג נפוץ במיוחד בהקשר של חינוך ילדים ובני נוער – בבית, במוסדות חינוך ובקהילה – והוא כולל גם התייחסות לסיכונים במרחב הדיגיטלי, כגון הפצת תכנים אינטימיים ברשת, סחיטה מינית (sextortion) וניצול ברשתות חברתיות ובאפליקציות מסרים.
מוגנות מינית קשורה לחינוך מיני, לזכויות הילד, להגנה על ילדים מפני אלימות ולמדיניות מניעה של פגיעה מינית בילדים ואלימות מינית בכלל.
ארגונים בינלאומיים כגון יוניסף ו־UNESCO מדגישים כי חינוך למיניות בריאה ולכישורי חיים, לצד יצירת סביבות בטוחות ודיווח נגיש, הם רכיב מרכזי בהגנה מפני אלימות וניצול מיניים.
בישראל המונח מוגנות מינית משמש לתיאור מגוון פעולות חינוכיות, טיפוליות וקהילתיות שמטרתן:
הקניית ידע בסיסי ומותאם גיל על הגוף, גבולות פרטיות והסכמה;
זיהוי מצבי סיכון, פגיעה וניצול – במפגש פנים־אל־פנים ובמרחב הדיגיטלי;
חיזוק תחושת הזכות של ילדים, בני נוער ומבוגרים לשליטה על גופם ולסירוב למגע לא רצוי;
הכרת "כתובות לעזרה" – הורים, צוותי חינוך, אנשי מקצוע וקווי סיוע;
עידוד תרבות דיווח, הקשבה ואי־האשמת קורבן;
הכשרת מבוגרים משמעותיים (הורים, מורים, אנשי קהילה) לזהות סימני פגיעה ולתת מענה ראשוני מותאם.
חלק מתוכניות המוגנות משולבות במסגרת חינוך למיניות בריאה ולחינוך מיני מקיף, כפי שמוגדר במסמכי ארגון הבריאות העולמי ו־UNESCO: תהליכים ממוסדים של הוראה ולמידה על היבטים גופניים, רגשיים וחברתיים של מיניות, באופן מותאם גיל ושוויוני מגדרית.
תוכניות חינוך למוגנות מינית בישראל ובעולם מתבססות בדרך כלל על מספר עקרונות:
שפה מותאמת גיל – שימוש בשפה פשוטה, שמית ובלתי מאיימת לתיאור חלקי הגוף, רגשות, מצבים בטוחים ומסוכנים.
אני הבעלים של הגוף שלי – מסר חוזר שהילד או הילדה הם "המלך/המלכה של הגוף שלהם", וכי לאף אדם אין זכות לגעת בהם בניגוד לרצונם.
גבולות ומרחב אישי – לימוד ההבדל בין מגע נעים, מגע מטריד ומגע אסור; הבחנה בין "סוד טוב" ל"סוד רע"; זכותו של כל אדם להגיד "לא".
זיהוי מצבי סיכון – הכרת מצבים וקשרים שעשויים להוביל לניצול, לרבות מתנות ותשומת לב עודפת, בקשות לסודיות, פניות מיניות מצד מבוגרים או בני גילם.
פנייה לעזרה – חיזוק ההבנה כי במקרה אי־נוחות, חשש או פגיעה – האחריות איננה על הילד, וכי עליו לפנות למבוגר בטוח; עידוד מספר "מבוגרים משמעותיים" שאליהם ניתן לפנות.
התאמה תרבותית ורגישות מגדרית – התאמת השיח למגזרים שונים (חילוני, דתי, חרדי, ערבי ועוד), תוך שמירה על עקרונות הגנה אוניברסליים.
שילוב הורים וקהילה – הרצאות, סדנאות וערוצי מידע להורים, על מנת שימשיכו את השיח בבית ויזהו סימני מצוקה.
מוגנות מינית במערכת החינוך בישראל
משרד החינוך מפעיל בשנים האחרונות מדיניות חינוכית המתייחסת למניעת פגיעה מינית ולקידום מוגנות כחלק מתפיסת "אקלים חינוכי מיטבי" ומניעת אלימות.
במסגרת זו פועלת השירות הפסיכולוגי־ייעוצי (שפ"י) לפיתוח תכנים והנחיות לבתי ספר וגננות, לרבות חומרים בנושא "מיניות במרחב בטוח" ויחידות הוראה לחינוך למיניות בריאה ומוגנות.
משרד החינוך מקיים "שבוע המערכת למוגנות ולמניעת פגיעה מינית" בבתי הספר ובגני הילדים.
בשבוע זה מתקיימות פעילויות, שיעורים ושיחות המיועדים להעלאת מודעות בקרב תלמידים והורים, להקניית כללי מוגנות, ולחיזוק יכולת הפנייה לעזרה במקרה של פגיעה.
תוכניות מותאמות מפותחות גם למסגרות חינוך מיוחד ולילדים ונוער בסיכון.
לצד זאת, התפרסמו יוזמות והמלצות להכשרת כל הצוותים החינוכיים בנושאי מוגנות מינית, זיהוי סימני פגיעה והיענות בטוחה לחשיפת פגיעה.
בישראל פועלת שורה של עמותות ויוזמות קהילתיות לקידום מוגנות מינית, חינוך למיניות בריאה וליווי נפגעות ונפגעי עבירה.
לתת פה – עמותה חינוכית העוסקת בחינוך למוגנות מינית ומיניות בריאה באמצעות סדנאות לילדים ולנוער, הרצאות להורים ולצוותים חינוכיים, מופעים תיאטרליים ותוכן דיגיטלי.
העמותה פועלת במגזרים שונים ובשפות שונות ברחבי ישראל, ומדגישה שיח פשוט וחיובי בין הורים וילדים.
יוזמות קהילתיות כגון פורומים למוגנות מינית בקהילה, תוכניות בבתי כנסת, תנועות נוער ומסגרות קהילתיות אחרות, הפועלים להתאמת שיח המוגנות למסגרות דתיות וחברתיות שונות.
עם התפשטות השימוש באינטרנט, ברשתות חברתיות ובמכשירים ניידים, סוגיות של מוגנות מינית כוללות גם:
הגנה מפני פניות מיניות של בגירים לקטינים ברשת ("grooming");
חשיפה לתכנים פורנוגרפיים לא מותאמים גיל;
הפצת תמונות וסרטונים אינטימיים ללא הסכמה ("נקמת פורנו", דליפות לקבוצות מסרים וכדומה);
סחיטה מינית (sextortion) ומקרי ניצול ברשת.
ארגונים בינלאומיים כגון UNICEF והאו"ם פועלים למניעת ניצול מיני של ילדים ברשת ולהגנה על ילדים מאלימות בבתי ספר ובמרחב המקוון, בין השאר באמצעות קודי התנהגות, מנגנוני דיווח ותמיכה במדיניות לאומית.
בישראל, תוכניות מוגנות מינית רבות משלבות כיום גם "מוגנות ברשת", ומדגישות נושאים כגון פרטיות, שיתוף תמונות, הצבת גבולות בדיגיטל, זיהוי ניסיונות הונאה או סחיטה ופנייה לעזרה במקרה של פגיעה.
על אף ההסכמה הרחבה על חשיבות המוגנות המינית, קיימים מספר אתגרים:
מחלוקות על תוכני החינוך – ויכוח ציבורי וקהילתי בשאלות כגון גיל התחלת השיח, אופן הצגת תכנים מיניים, ושילוב ערכים דתיים או שמרניים.
פערי יישום – הבדל בין מדיניות מוצהרת לבין היקף שעות ההוראה, הכשרת הצוותים וזמינות גורמי סיוע בשטח.
התמודדות עם פגיעה בתוך מערכות – מקרים של פגיעה מינית בתוך מוסדות חינוך, מסגרות טיפוליות או קהילות דתיות מעלים שאלות על מנגנוני דיווח, שקיפות והגנה על נפגעים ונפגעות.
היבטים מגדריים וחברתיים – דיון על השפעת נורמות מגדריות, סטריאוטיפים, עוני ומעמד חברתי על הסיכון לפגיעה ועל הנגישות לשירותי הגנה וסיוע.
מוֹדֶה אֲנִי היא תפילה יהודית קצרה הנאמרת מיד עם השכמת הבוקר, בה מודים לאלוהים על החזרת הנשמה בסיום השינה.
התפילה מקובלת ברוב תפוצות ישראל והיא אחת התפילות המוכרות ביותר, אף על פי שהיא אינה מופיעה בתלמוד ובשולחן ערוך.
התפילה מופיעה לראשונה בספר סדר היום שחיבר המקובל הצפתי רבי משה בן מכיר:
יש מי שכתב שתפילת 'מודה אני' נתקנה במקום ברכת "אלוהי נשמה" המוזכרת בתלמוד, שהייתה נאמרת קודם נטילת ידיים.
אך מכיוון וכיום מברכים אותה רק לאחר הנטילה, תקנו לומר 'מודה אני' שאין בה שם ומלכות ומותר לאומרה קודם נטילה.
בתלמוד הירושלמי ישנה תפילה אחרת שדומה מעט בנוסחה: "מודה אני לפניך ה' אלהי ואלהי אבותי שהוצאתני מאפילה לאורה", ואולם תפילה זו שבירושלמי היא חלק משלוש תפילות שנאמרות בשלושת חלקי היום.
התפילה מסתיימת בביטוי "רבה אמונתך", שמקורו בפסוק במגילת איכה: "חדשים לבקרים - רבה אמונתך".
שיבוש רווח בפיסוק התפילה הוא חיבור המילה 'רבה' למילה 'בחמלה' הקודמת לה, במקום חיבורה למילה 'אמונתך' הבאה אחריה.
עניינה של התפילה קשור לכך, שבשעת השינה מתנתקת הנשמה מהגוף ומופקדת בידי ה', והוא מחזירה בחמלתו בבוקר מחודשת ורעננה.
בביטוי המסיים 'רבה אמונתך' ישנם שלושה פרושים.
הפירוש שמופיע במדרשי חז"ל גורס, שממה שה' החזיר לי את הנשמה הבוקר, אז מכך נלמד שהוא נאמן להחיות את המתים לעתיד לבוא ().
ישנו פירוש נוסף על בסיס כך שה' אינו מעכב את הפיקדון, ומחזק את האמונה בו, בהחזרת הנשמות המופקדות אצלו (חת"ם סופר).
פירוש אחר גורס שיש לה' הרבה אמונה בבני אדם, שביום הזה יעשו מעשים טובים וישרים, אפילו אם בימים קודמים לא עשו כיאות, ולכן הוא מחזיר להם את נשמותיהם.
בסידורים מסורתיים התפילה מנוקדת בלשון זכר: "מודֶה אני", אך בחלק מהסידורים המודרניים מופיעה גם וריאציה לנשים בלשון נקבה: "מודָה אני".
"מודה אני" הוא אלבום של הזמר-יוצר מאיר אריאל, שראה אור כשנה לאחר פטירתו.
האלבום מכיל 12 שירים, שהקליט אריאל באמצעים ביתיים בין השנים 1996 ו-1998 ושיר נוסף ("צדק צדק תרדוף") שהוקלט בהופעה שהתקיימה חודש לפני פטירתו.
הקלטות השירים עובדו ונוספו להן כלי נגינה שהקליטו שלום חנוך, משה לוי ונגנים נוספים.
שיר הנושא "מודה אני", שהבית שלו מבוסס בחופשיות על תפילת ריבון כל העולמים, זכה להצלחה מסחרית ובשנת 2020 הפך למסורת של תחנת הרדיו גלגלצ ומתנגן כל יום שישי.
השיר "בטנים ותחתים" ("בטנים במטבחון, תחתים בקבינט...
ובינתיים מדממים") מלגלג על אזלת ידם של הפוליטיקאים, בדומה לשירים מוקדמים יותר של אריאל כמו "נרקומן ציבור".
הביצוע לשיר "אף אחד לא יודע", שבו מלווה עצמו אריאל בגיטרה הוא שונה מזה שבאלבום ברנרד ולואיז, והוא היחיד באלבום שעבורו לא הוקלטו כלי נגינה נוספים.
צדק צדק תרדוף - הוקלט ב-16 ביוני 1999 בהופעה חיה במועדון "ברבי"
מאיר אריאל (שירה, גיטרה ושריקה)
משה לוי (בס, גיטרה חשמלית, פסנתר, פסנתר חשמלי, אורגן, אקורדיון, רעשן "מרקס", קלידים)
שלום חנוך (גיטרה חשמלית, מפוחית, חליל, ליריקון, כלים נוספים וקולות רקע)
יזהר אשדות (גיטרה אקוסטית וכלים נוספים)
דורי בן זאב (קסילופון קטן)
גיגה (גיטרה חשמלית ב"צדק צדק תרדוף")
דורון קוחלי (קלידים ב"צדק צדק תרדוף")
ערן פורת (תופים ב"צדק צדק תרדוף")
עמוס פרידמן (בס ב"צדק צדק תרדוף")
מוד (מלשון מודרניזציה) הייתה תת תרבות שהקיפה תחומים כמו אופנה, מוזיקה ואומנות (פופ ארט) בבריטניה בשנות ה-60 של המאה ה-20, תקופת "לונדון החוגגת".
תרבות המוד התחילה בשנת 1958 בלונדון, כאשר קבוצות נערים ממעמד הביניים מרדו במשפחותיהם, החלו להתלבש באופנה איטלקית ולהאזין למוזיקת ג'אז ורית'ם אנד בלוז.
תרבות המוד הייתה גם מיסודות הפאנק (Punk), כאשר חברים בקבוצות הללו נהגו להסתובב ברחובות במשך כל הלילה, כאשר הם צורכים אלכוהול ותרופות מסממות (כגון אמפטמין).
גם יריביהם של המודים, הרוקרים, היו כאלה שנפלטו מהחברה הפופולרית, וגם הם היו שייכים למעמד הביניים.
התרבות הפופולרית הייתה מושפעת מתרבות הרוק אנד רול האמריקנית, כך שהמודים התנגדו אליה.
המונח "מוד" נובע מהכינוי למעריצי הג'אז המודרני, בניגוד לג'אז הקלאסי.
המוד התבטא בעיקר במוזיקה, ובעוד שחברתית הייתה התנגשות בין ה"מודים" ל"רוקרים", במוזיקה להקות רבות שילבו בין המוד (אשר במוזיקה הוא ההתחלה של הפופ) לבין הרוק.
להקות לדוגמה: הקינקס, המי, היארדבירדס, הפנים הקטנות ואף הביטלס.
להקות אלה הצליחו ברמה בינלאומית עקב העובדה ששילבו גם רוק וסגנונות דומים עם המוד.
להקות שנחשבו ללהקות מוד בלבד לא היו מוכרות מחוץ לאנגליה.
אלבום בולט המדגיש את ההתנגשות בין מודים לרוקרים הוא Quadrophenia של המי.
מוד לאונורה מנטן הייתה רופאה ומדענית קנדית שעסקה בביוכימיה, היסטוכימיה ובקינטיקה אנזימטית.
שמה ידוע בעיקר בזכות חלקה בפיתוח מודל קינטיקת מיכאליס-מנטן לתיאור הקינטיקה שבפעילות אנזימים.
מנטן לא הייתה רק מדענית אלא גם מוזיקאית וציירת.
מנטן נולדה בפורט למבטון, מחוז אונטריו שבקנדה.
הייתה בין הנשים הראשונות בקנדה אשר קיבלו תואר דוקטור.
את עבודת התזה סיימה באוניברסיטת שיקגו.
בשל האיסור לנשים לעסוק במחקר בקנדה בשנים אלו, נאלצה לערוך מחקרים בארצות אחרות כגון ארצות הברית וגרמניה.
את התואר הראשון סיימה בשנת 1904, את השני בשנת 1907, את תואר הדוקטור לרפואה (M.D) קיבלה בשנת 1911 ותואר דוקטור (Ph.D) קיבלה ב-1916.
בשנים 1923–1950 עבדה כפתולוגית באוניברסיטת פיטסבורג ובשנים 1951–1953 עבדה כחוקרת במוסד למחקר רפואי ב-British Columbia Medical Research Institute.
פיתוח דגם קינטיקת מיכאליס-מנטן - ב-1912 עברה מנטן לברלין ועבדה עם לאונור מיכאליס על קינטיקה של אנזימים בהסתמך על ממצאים קודמים של ויקטור הנרי.
ב-1913 הציעו מנטן ומיכאליס מודל הבא להסביר את הקינטיקה האופיינית לאנזימים הקרוי קינטיקת מיכאליס-מנטן, והתפרסמו על כך.
המציאה שיטה צביעה עבור האנזים אלקליין פוספטאז.
בשנת 1944 ערכה את ההפרדה הראשונה של חלבונים בשיטת אלקטרופורזה.
בנוסף עבדה על התכונות של המוגלובין, ויסות רמת סוכר בדם, תפקודי כליות ואפיון רעלנים מחיידקים.
מוד פרידלנד הייתה אמנית קרמיקה ישראלית ילידת אוסטריה.
פרידלנד ידועה בשימוש האקספרסיבי שעשתה בגלזורות ביצירתה.
מוד קלודין מרי פרידלנד נולדה בווינה לבני הזוג אליס ויונל פרידלנד, משפחה בורגנית ואמידה.
אביה, יונל שימש כסגן מנהל בנק, והוא החזיק באוספו יצירות אמנות של אמנים כטיציאן, פאולו ורונזה, קאראווג'ו ואחרים.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, בשנת 1938, פוטר האב ממשרתו בבנק.
הנהלת הבנק הציע לו כפיצוי לנהל יקב בעיר ארד שבמערב רומניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה פרידלנד ללמוד אמנות.
בתחילה באופן פרטי ובשנת 1948 נרשמה ללימודי פיסול באקדמיה לאמנות בבוקרשט.
בשנת 1950 נמאס עליה "לפסל את כפתורי מעילו של סטלין", כדבריה, והיא עלתה לישראל עם משפחתה לישראל ונשלחה למעברת "שער העלייה".
בשנת 1951 נסעה לצרפת במימון מלגה של ארגון הג'וינט, שם למדה, רישום ופיסול בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (ה"בוזאר").
עם סיום לימודיה, בשנת 1954, נסעה להשתלם בקרמיקה בווינה.
בשנת 1956 חזרה לישראל והתיישבה בקריית האמנים בצפת.
מיד לאחר עלייתה, חיה במושבים בפרוזדור ירושלים עד שנמצאה לה דירה בבית נטוש בעין כרם.
בשנים 1951–1954 שהתה בפריז ולמדה אמנות.
עם שובה לישראל, התקבלה לעבודה כמרצה באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים.
בשנת 1964 נסעה לשליחות בגויאנה הצרפתית, מטעם הסיוע של מדינת ישראל למדינות מתפתחות.
בשנת 1970 עיצבה פרידלנד קיר דקורטיבי שיוצר במפעל "לפיד", עבור חברת "מאי" האמריקאית, שיועד לסניפה בקולורדו.
הקיר הוצג בתערוכות ייצוגיות של ישראל בארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עקרה מעין כרם ליפו, שם התגוררה עד מותה.
בשנת 2012 החלה עמותת אמנים יוצרים / אגודת הקרמיקאים להעניק את "פרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית" על שמה.
1962 גלריה מקרא סטודיו, תל אביב
1975 מרכז תרבות, סנט פול, מינסוטה, ארצות הברית
1985 גלריה הוראס ריכטר, יפו1987 בית קרן אליקס דה-רוטשילד, ירושלים
1992 בית אהרון כהנא, רמת גן: פתיחת המוזאון לאמנות קרמית.
1994 הגלריה של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1995 גלריה שלוש שלושים, יפו
1997 בית אהרון כהנא, רמת גן
מועדון הכדורגל מוגרן בודווה (סרבית בכתב לטיני: Fudbalski klub Mogren Budva) הוא מועדון כדורגל מונטנגרי מהעיר בודווה.
המועדון, שהוקם בשנת 1920 היה משך שנים אחד הגדולים במונטנגרו ואף שיחק מספר שנים בליגה הבכירה בסרביה ומונטנגרו אך לא זכה במשך שנים בתואר משמעותי כלשהו, עד שבעונת 2007/2008 סיים במקום השלישי בליגה הבכירה במונטנגרו וזכה בגביע המונטנגרי, דבר שזיכה את הקבוצה בהופעה בגביע אופ"א.
בעונת 1991/1992, העונה האחרונה בה התקיימה מדינת יוגוסלביה סיימה מוגרן במקום הרביעי בליגת המשנה, מקום שהיה מזכה אותה לראשונה בתולדותיה במקום בליגת היוגוסלבית הבכירה אז פורקה יוגוסלביה והקבוצה שיחקה 4 עונות בליגה הבכירה של סרביה ומונטנגרו.
עם פירוק סרביה ומונטנגרו, עברה הקבוצה לשחק בליגה הבכירה של מונטנגרו, בה הפכה לאחת הקבוצות החזקות בליגה.
הקבוצה הופיעה בפעם הראשונה בתולדותיה במפעלים האירופיים בעונת בגביע אופ"א, אז פגשה בשלב המוקדמות הראשון בקבוצת עירוני קריית שמונה הישראלית.
המשחק הראשון, שנערך באצטדיון קריית אליעזר נגמר בתיקו 1-1 אך משחק הגומלין במונטנגרו נגמר בניצחון של קריית שמונה 3-0 ומוגרן לא המשיכה לשלב הבא.
מודדים את העולם הוא ספרו של הסופר הגרמני דניאל קלמן .
הספר מסוגת רומן יצא לאור בגרמניה, בגרמנית בשנת 2005. הספר תורגם למספר שפות בהן אנגלית (2006) ועברית (2009).
הרומן מספר את סיפור חייהם של שני חוקרים גרמנים מפורסמים בני המאה ה-19: קרל פרידריך גאוס ואלכסנדר פון הומבולדט.
שני החוקרים מדדו את העולם, איש איש בדרכו ובשיטותיו.
גאוס עסק במתמטיקה, באסטרונומיה, בתורת הכבידה, עבד בעיקר בביתו אבל גם צפה בכוכבים וגם עסק במיפוי ובמדידות וחקר את תופעת המגנטיות בגרמניה ובצרפת.
הומבולדט ערך מסעות חקר רבים באפריקה, בדרום אמריקה וברוסיה ועסק בגאוגרפיה, חקר את זרמי הים, עסק בבוטניקה ובזואולוגיה.
חקר ומדד אף הוא את המגנטיות של כדור הארץ.
השניים נפגשו בברלין בכנס מדעי בשנת 1828.
הספר כולל נספח ובו תיאור קצר של הדמויות ההיסטוריות המופיעות בספר.
הספר הפך להיות רב מכר עולמי ובגרמניה בלבד נמכרו ממנו 1.4 מיליון עותקים.
בראיון שנערך בהתכתבות אלקטרונית סיפר דניאל קלמן שהרעיון לספר עלה במחשבתו כאשר חי במקסיקו משך מספר חודשים במהלך שנת 2002. הוא קרא את כתבי הומבולדט והופתע לגלות בהם מקרים משעשעים שעלו בכתבי המסעות שלו בדרום אמריקה, בלי שהומבולדט עצמו שם לב לכך.
קלמן התרשם שההתנהגות של הומבולדט הייתה התנהגות גרמנית טיפוסית וחשב שיש בכך פוטנציאל לרומן קומי שיתבסס על הדמות ההיסטורית של הומבולדט.
דניאל קלמן רצה לכתוב רומן היסטורי לאנשים כמוהו, אנשים השונאים בדרך כלל רומנים היסטוריים.
הוא חשב על רומן החומק כדבריו, מהמלכודות הבנאליות של סוגת הרומן ההיסטורי.
הסרט מודדים את העולם (Die Vermessung der Welt) מתוכנן לצאת לאקרנים באוקטובר 2012, ומתבסס על הספר.
מוד אדמס (בשוודית: Maud Adams; נולדה ב-12 בפברואר 1945) היא שחקנית שוודית הידועה במיוחד בשל שני תפקידים שונים בהם גילמה את נערת בונד בשני סרטי ג'יימס בונד.
"האיש בעל אקדח הזהב" (1974) וכגיבורה ששמה כשם הסרט "אוקטופוסי" (1983).
אדמס נולדה כמוד סולבייג כריסטינה ויקסטרום (Maud Solveig Christina Wikström) בלולאו, שוודיה, בתם של טיירה, מפקחת מס ממשלתית וגוסטב ויקטרום, רואה חשבון.
היא רצתה בתחילה לעבוד כמתורגמנית מכיוון שהיא מדברת חמש שפות באופן שוטף.
היא התגלתה ב-1963 בחנות בידי צלם שביקש לצלם אותה, הוא שלח את הצילום לתחרות מיס שוודיה אותה ארגון המגזין אלר (Allers).
אדמס זכתה בתחרות ומאז נסקה קריירת הדוגמנות שלה.
אדמס עברה לפריז ואחרי כן לעיר ניו יורק ועבדה עבור איילין פורד (Eileen Ford).
באותה עת הייתה אחת הדוגמניות המבוקשות וממקבלות השכר הגבוה ביותר בעולם.
היא התחילה בקריירת המשחק כשהופיעה בסרט The Boys In The Band (1970), שם שחקה דוגמנית צילום בפתיחת הסרט.
בשנות השבעים הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה הוואי חמש אפס וקוז'ק.
אדמס זכתה לפרסום עולמי כפילגשו של הרשע בסרט "האיש בעל אקדח הזהב" עם רוג'ר מור וכריסטופר לי.
מיד אחרי כן היא הופיעה בסרטו העתידני של נורמן ג'ואיסון Rollerball, ובמספר סרטים אירופאים, וכן במותחן Tattoo עם ברוס דרן.
אלברט ברוקולי, מפיק סדרת ג'יימס בונד, זכר אותה לטובה והיא התבקשה לשוב כגיבורה ששם הסרט קרוי על שמה אוקטופוסי, שם גילמה את דמותה של אישה מסתורית ואקזוטית, בעלת אי פרטי העומדת בראש ארגון הברחה בינלאומי, בו חברות נשים צעירות ויפהפיות, גם כן לצדו של רוג'ר מור.
בשני סרטי ג'יימס בונד שיחקו לצדה של אדמס שחקניות שוודיות: קריסטינה וייבורן כמגדה ב"אוקטופוסי" ובריט אקלנד כמרי גודנייט ב"האיש בעל אקדח הזהב".
היא גם הופיעה בתפקיד ניצבת בסרט ג'יימס בונד "רצח בעיניים" (1985).
אם כי גילום נערת בונד לא תמיד העיד על המשך קריירה כשחקנית, הגיבה אדמס: "כשאני מתבוננת על כך מאחור; איך את יכולה שלא ליהנות מהעובדה שהיית נערת בונד ?
זוהי תרבות פופולרית ולהיות חלק ממנה זה מאוד נחמד."
אדמס ניצלה את הצלחתה והופיעה בסדרת הטלוויזיה האמריקנית Emerald Point NAS (1984-1983), אולם לא עלה בידה להמשיך ולזכות בתפקידים מרכזיים, היא הופיעה בסרטים מדרגה שנייה כמו Jane and the Lost City (1987) היא הגישה את תוכנית הטלוויזיה השוודית Kafé Luleå (1984) והופיעה בתפקיד אורח באופרת הסבון השוודית Vita lögner (1998).
היא כיכבה בתפקיד אורח בסדרה מופע שנות ה-70 (2000), כששובניתה של טניה רוברטס, ביחד עם קריסטינה וייבורן (ששיחקה לצידה ב"אוקטופוסי") וברברה קאררה, כל הארבע היו נערות בונד (אם כי קאררה שיחקה בעיבוד הבלתי רשמי של הסדרה בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא").
אדמס נותרה מקורבת למפיקי סרטי בונד, נכחה לעיתים בהצגות הבכורה ובאירועים אחרים הקשורים לסדרה.
היא גם הייתה נשיאת חברת הקוסמטיקה Scandinavian Biocosmetics.
נישואיה הראשונים של אדמס (1975-1966), לצלם רוי אדמס, הסתיימו בגירושים.
בהמשך ניהלה מערכות יחסים עם השחקן רייד סמיט וסטיבן זקס, מנתח פלסטי.
היא נישאה לבעלה הנוכחי, המגשר והשופט בדימוס, צ'ארלס רובין ב-1999.
מוד נייתן הייתה נשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, פעילה פוליטית וסופרג'יסטית יהודיה אמריקאית שפעלה למען שיפור תנאי עבודתן של נשים וזכותן להצביע.
נייתן נולדה למשפחה יהודית ניו יורקית אריסטוקרטית, אחת מארבעת ילדיהם של אנני אוגוסטה (Annie Augusta) ורוברט ויקס נייתן (Robert Weeks Nathan).
למשפחתה שורשים עמוקים בארצות הברית: קרוביה לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ונייתן היא בין השאר צאצאית של גרשום מנדס סיישאס (Seixas; 1745 - 1816) - מן המנהיגים הדתיים היהודים הראשונים שנולדו והתחנכו בארצות הברית.
אחד מדודניה הוא בנג'מין קרדוזו, שופט בית המשפט העליון, ודודנית נוספת שלה היא המשוררת אמה לזרוס.
אחיינה הוא הסופר והמשורר רוברט נייתן.
אחותה הצעירה של נייתן, אנני נייתן מאייר (1867 - 1951), הייתה סופרת שתמכה ועודדה השכלה גבוהה לנשים, והייתה המייסדת של ברנרד קולג' (Barnard College) בניו יורק – קולג' הנשים הראשון לתואר ראשון בעיר.
בגיל 17, נישאה לקרוב משפחתה, פרדריק נייתן.
לשניים נולדה בת אחת, אנט פלורנס נייתן (Annette Florance Nathan), שנפטרה כשהייתה בת 8. פטירתה של אנט הובילה את נייתן לפעילויות צדקה רבות.
לאחר שפגשה בג'וזפין שוֹ לואל (Josephine Shaw Lowell) ובעידודה, החלה נייתן להתעניין בשיפור תנאי העסקת נשים.
נייתן שימשה כנשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, תפקיד בו החזיקה לפחות 20 שנה.
הליגה ביקשה לשפר את תנאי העבודה של מוכרניות בניו יורק.
ממצאיה של נייתן בנושא העסקת נשים לימדו אותה כי הנשים שעבדו בחנויות קמעונאיות בניו יורק סבלו מתנאי עבודה ירודים, משכר נמוך תמורת שעות עבודה ארוכות ואף מהטרדה מינית.
נוסף על היותה נשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, כיהנה נייתן כסגנית ליגת הנשים העירונית של ניו יורק (Woman's Municipal League of New York).
היא האמינה באחריותם החברתית של הצרכנים, כמי שצריכים לגלות אחריות באשר לתנאי עבודה במפעלים וסדנאות יזע וצריכים לנהוג כצרכנים אחראיים במהלך קניותיהם.
תמיכתה בזכות הצבעה לנשים, נושא שלמענו פעלה רבות, גרמה למתח במשפחתה כשאחיה ואחותה התנגדו לכך.
עם זאת, בן זוגה, פרדריק נייתן (שנפטר ב-1919), תמך בה ואף הוביל, בין השאר, את ליגת הגברים עבור זכות בחירה שוויונית (Men's League for Equal Suffrage).
מוד הוא שינוי בתכנת משחק מחשב בחלקים מסוימים ממנה או בכולה, לרוב למען הכנסת אמצעים לשדרוג המשחק, הוספת אלמנטים משחקיים, תיקון באגים שלא תוקנו על ידי המפתח או אף יצירת משחק חדש לגמרי על ידי שימוש במנוע המשחק.
מוד יכול לכלול כלי נשק, פריטים, מפות, דמויות, כלים, מוזיקה, אפקטים, ועוד אלמנטים שנוצרו על ידי מפתח המוד עבור המשחק.
בהגדרתו, מוד הוא תכנה שנכתבה על ידי חובב, אך קיימים כמה וכמה יוצאי דופן אשר עדיין נקראים בפי הקהילה "מוד".
משחקי וידאו למחשב האישי לרוב מעוצבים עם היכולת לשנותם מראש, ומאפשרים למשתמשים ליצור מודים למשחק בקלות וללא קושי.
מפתחים רבים אף כוללים כלים מתקדמים לפיתוח מודים יחד עם עותק המשחק.
מודים יכולים לעזור למשחק להמשיך להימכר, אף זמן רב אחרי ששוחרר.
על ידי הוספת תוכן חדש למשחק באופן רצוף, מודים מושכים שחקנים נוספים למשחק.
המרה כוללת: מוד המחליף כמעט את כל התוכן האומנותי המקורי של המשחק.
יוצרים של מודים כאלה דורשים לעיתים קרובות למכור את המוד החדש תמורת רווח, מה שמחייב אותם למחוק כל זכר לאלמנטים האומנותיים המקוריים, כדי להימנע מהפרת זכויות יוצרים.
לעיתים מודים כאלו "מתנתקים" מהמשחק המקורי והופכים למוצר עצמאי שאינו דורש בהכרח את המשחק המקורי כדי לעבוד.
דוגמה למוד כזה, הוא המשחק Counter Strike שהחל את דרכו כמוד ל-Half-Life ובגרסה 1.6 הפך למשחק בפני עצמו.
ניתן לכלול בקטגוריה זו גם מודים שמטרתם היא ליצור מחדש (רימייק) משחק קודם באותה הסדרה.
לדוגמה, המוד Skyblivion שנועד להוות רימייק ל-The Elder Scrolls IV: Oblivion תוך שימוש במנוע המשחק, בגרפיקה ובמשחקיות המשופרת של Skyrim.
שיפוץ כולל: מוד המשנה לחלוטין או באופן דרמטי את המשחקיות של משחק, אך משאיר את העלילה או ההתרחשות באותו יקום בדיוני.
שינויים אלו לרוב כוללים יצירת הגרפיקה מחדש או שיפוצה, הלחנת מוזיקה חדשה עם התייחסות למקורית, החלפת הדיבוב, האפקטים הקוליים, החלפת האפקטים הגרפיים ועוד.
תוסף: מוד המשנה או מוסיף אלמנט משחקי אחד או יותר.
מודים מסוג זה הם הנפוצים ביותר.
לרוב, הם מוסיפים אובייקטים חדשים (כגון מכונית נוספת למשחק מרוצים, רובה נוסף למשחק יריות או פריט נוסף למשחק תפקידים) או מפות חדשות.
לרוב, אין צורך לשנות אלמנטים קיימים כדי ליצור תוסף, ומפתחים אף תומכים ביצירתם, שכן מודים אלו מהווים משיכה לשחקנים בשל העובדה שהם מוסיפים תוכן חדש למשחק כל הזמן, ללא צורך להשקיע משאבים מצד המפתח ליצירת התוכן.
טלאי לא רשמי: מוד הנוצר כדי לטפל בבאגים בהם המפתח אינו טיפל בטלאים רשמיים או כדי להוסיף תוכן שאינו נמצא במשחק אך קיים בקובצי המשחק.
מודים כאלו נוצרים בדרך כלל על ידי קהילת מעריצי המשחק, כאשר המפתח אינו יכול או מסרב לטפל בבאגים במשחק.
טלאים כאלו עלולים להוות לעיתים בעיה, כאשר הם עלולים להדליף תוכן משחקי ניסויי או שאינו מוכן לשחרור.
מוד אומנותי: מודים הנוצרים לצורך אומנותי.
מוד אדית אלנור ווטסון הייתה טניסאית בריטית, אלופת וימבלדון הראשונה.
ווטסון, שהייתה בתו של כומר נולדה בלונדון.
היא החלה לשחק טניס תחרותי עם פתיחת הענף לנשים ב-1881. למשחקים לבשו הנשים באותה עת שמלה לבנה ארוכה עם מחוך.
באליפות וימבלדון 1884 הגיעה לגמר יחד עם אחותה הבכירה, ליליאן ווטסון וניצחה אותה בשלוש מערכות 6–8, 6–3, 6–3. כך הייתה האישה הראשונה שזכתה בתואר אלופת וימבלדון.
היא זכתה עם אחותה בגמר הזוגות ועם אלוף וימבלדון באותה שנה, ויליאם רנשו, בתחרות הזוגות המעורבים.
בשנה שלאחר מכן חזרה על הישגה, כאשר ניצחה בגמר את בלאנש בינגלי בשתי מערכות 6–1, 7–5. אולם, באליפות וימבלדון 1886 הפסידה ווטסון לבינגלי בגמר 6–3, 6–3. היה זה תואר אלופת וימבלדון הראשון של בינגלי שזכתה מאז בחמישה תוארי אליפות נוספים.
ב-1889 פרשה מהטניס התחרותי לאחר שכמעט טבעה בשחייה ליד האי ג'רזי ונותרה עם קשיים בריאותיים.
במלחמת העולם הראשונה עבדה בהתנדבות כאחות וזכתה בעיטור מסדר האימפריה הבריטית.
שנהיריבה בגמרתוצאה1886 בלאנש בינגלי6–3, 6–3
מוד רוז "לורס" בוני הייתה הטייסת האוסטרלית והאישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לאנגליה, וכן האישה הראשונה אשר הקיפה את אוסטרליה בטיסה.
בוני היא חברת מסדר האימפריה הבריטית, וחברת מסדר אוסטרליה.
מוד רוז רובנס נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה.
לימים אימצה את השם "לורס".
משפחתה עברה קודם לאנגליה ולאחר מכן לאוסטרליה.
התחנכה במלבורן, ולאחר מכן למדה בבית ספר לנימוסים והליכות בגרמניה, שם פגשה והתחתנה עם הארי ברינגטון בוני, יצרן מוצרי עור, בשנת 1917. לאחר נישואיהם הזוג עבר לבריסביין, שבקווינסלנד, אוסטרליה.
בשנת 1928 פגשה בוני את ברט הינקלר, בן דודו של בעלה, הארי בוני, שהיה הטייס הראשון שטס טיסת סולו בין אנגליה ואוסטרליה.
בוני, שהתלהבה מהישגיו של הינקלר החליטה ללמוד טיס.
את שיעורי הטיסה הראשונים עשתה בסתר, אך לאחר שסיפרה עליהם לבעלה הוא קנה לה מטוס מדגם דה האבילנד DH.60 שכונה "עש צועני" עמו החלה בשבירת שיאי טיסות:
1931: DH 60G VH-UPV בריזביין-וואנגאראטה, ויקטוריה 1,600 ק"מהטיסה הארוכה ביותר שבוצעה על ידי טייסת ביום אחד.
1932: DH 60G VH-UPV הקפת אוסטרליה 12,800 ק"מהאישה הראשונה שהקיפה את אוסטרליה בטיסה 10 באפריל 1933: DH 60G VH-UPV בריזביין-קרוידון, אנגליה 20,000 ק"מהאישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לאנגליה.
1937: Klemm L32-V VH-UVE בריזביין-קייפ טאון, דרום אפריקה 16,826 ק"מהאישה הראשונה שטסה טיסת סולו מאוסטרליה לדרום אפריקה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שם קץ לתוכניתה לטוס מסביב העולם, דרך יפן, אלסקה וארצות הברית.
מטוסה נהרס בשריפה בשנת 1939, עת שחנה בהאנגר מטוסים, לאחר שעוקל על ידי ממשלת אוסטרליה לטובת המאמץ המלחמתי.
בוני נפטרה בביתה במיאמי שבקווינסלנד ב-1994, בגיל 96.
בשל טיסתה מאוסטרליה לאנגליה זכתה בוני בתואר חברת מסדר האימפריה הבריטית מאת המלך ג'ורג' החמישי.
איגוד טייסות אוסטרליה יסד פרס על שמה של בוני.
בוני התקבלה כחברה באיגוד "תשעים ותשע", האגודה האמריקנית של נשים טייסות שהיו חלוצות בתחום התעופה.
ושמה של בוני מוצג על קיר הכבוד בקליפורניה, בקפלת הטייסים, לצד שמם של צ'ארלס לינדברג, צ'ארלס קינגספורד סמית', ואמיליה ארהארט.
אוניברסיטת גריפית שבקווינסלנד, העניקה לבוני תואר דוקטור לשם כבוד בשל הישגיה בתחום התעופה.
1934 - חברה במסדר האימפריה הבריטית
1991 - חברה במסדר אוסטרליה
בשנת 2019, גוגל עשתה דודל מיוחד לציון 122 שנה מהולדתה של מוד בוני
מודאר זהראן הוא סופר ואקטיביסט ירדני ממוצא פלסטיני, והמזכיר הכללי של "קואליציית האופוזיציה הירדנית".
בשנת 2010 הוא עבר להתגורר בבריטניה, וב-2014 הוגש נגדו כתב אישום לבית המשפט הצבאי הירדני בגין ארבעה אישומים נפרדים, בשל מספר מאמרים שכתב, בהם טען, בין היתר, שירדן היא מדינת אפרטהייד הדומה לזו של דרום אפריקה.
הוריו של זהראן נולדו בירושלים ועברו לירדן בתקופה שבה הגדה המערבית הייתה תחת שליטה ירדנית (1950-1967).
יש לו שני תארים, ובנוסף השלים ב-2012 דוקטורט במימון.
לפני שביקש מקלט באנגליה, שימש זהראן כרכז מדיניות בשגרירות ארצות הברית בעמאן.
בשנת 2010 כתב מאמר בג'רוזלם פוסט בו תיאר את ירדן כמדינת אפרטהייד בהתנהלותה נגד הפלסטינים וטען כי המשטר הירדני מזכיר את משטר האפרטהייד ששרר בדרום אפריקה.
המאמר עורר סערה וביקורת מצד ירדנים ופלסטינים כאחד.
זמן קצר לאחר פרסום הכתבה, שלח מודאר מכתב התנצלות באמצעות "עמון ניוז", לאחר שאביו, עדנאן זהראן, איים לנתק את הקשר עמו, אם לא יחזור בו מדבריו.
הוא הגדיר את מודאר כ"כפוי טובה" כלפי אביו וכלפי ירדן.
האב תיאר את כתביו של מודאר כרחוקים מהאמת והמציאות.
בשנת 2010 הנפיק מודאר מכתב המבטיח "לא לפרסם כל כתבות או דו"חות בכל שפה הקשורה לענייני פנים-ירדניים או זרים".
הוא הוסיף: "החלטה זו באה משום שחשתי בבירור כי מאמרי לא הובנו ונוצלו על ידי מספר גורמים נגד המדינה היקרה שלי, אם בכוונה רעה או כתוצאה מאי הבנה."
בדצמבר 2013 הועמד בשנית לדין על ידי בית משפט צבאי ירדני בו נתבע על היעדרות ממשפט בגין ארבעה אישומים נפרדים נגדו: "הסתה לשנאה, סכסוכים עדתיים, העלבת המלך והעלבת שירותי הביטחון".
לפי העיתון הירדני אל-ג'אד, "אתרי הרשתות החברתיות של זהראן נושאים מאמרים ומשפטים הפוגעים בירדן ובעמו שלו (פלסטינים)".
בפברואר 2014 דיווח ה"ג'רוזלם פוסט" כי זאהרן הורשע ונדון למאסר בכלא עם עבודת פרך.
הדיווחים אודות שנות המאסר בפועל היו שונים, כשלפי סוכנות הידיעות הצרפתית, מודאר נדון למאסר של עד 15 שנים.
בספטמבר 2018 הוא נשא נאום בבריסל בו יצא נגד תנועת החרם BDS.
עיקר טיעונו היה: חרם כנגד ההתנחלויות פירושו חרם כנגד פרנסתם של כחצי מיליון פלסטינים שעובדים מדי יום בישראל.
בספטמבר 2019, בשל "סיבות ביטחוניות", סורבה כניסתו לישראל שם היה אמור להיפגש עם מנהיגי ימין ומתנחלים.
מוד גון מקברייד הייתה מהפכנית אירית ילידת אנגליה, פעילה פמיניסטית, ושחקנית.
בת למשפחה אנגלו-אירית, היא הפכה ללאומנית אירית לאחר שראתה סבל של משפחות מגורשות מאדמתן, מבין מאות אלפי האיכרים האירים אשר נעקרו על ידי הבריטים במהלך מלחמות האדמה באירלנד.
אידית מוד גון נולדה בטונגהם, אשר במחוז סארי באנגליה, בתם הבכורה של סרן תומאס גון (1835–1886), ואידית פרית גון, לבית קוק (1844–1871).
שני הוריה היו ממשפחות עשירות של יצרנים.
אביה, אשר היה ממוצא סקוטי ואירי, בא ממשפחה אמידה והייתה לו השכלה נרחבת והוא דיבר שש שפות; אך הוא לא רצה לנהל את העסק המשפחתי והחליט במקום זאת לשרת כקצין בצבא הבריטי.
ב-1868 המשפחה עברה לאירלנד, שם תומאס גון הוצב במסגרת תפקידו, וחייתה שם עד שאידית גון נפטרה משחפת ב-1871. כשקיבל תומאס הוראות לנסוע להודו, הוא שלח את מוד ואחותה הצעירה קתלין להתחנך על ידי אומנת בדרום צרפת.
הבנות שהו גם בשווייץ ובאיטליה, ולאחר שחזר אביהם ומונה כנספח צבאי, היו פוגשות אותו במקומות שונים ברחבי אירופה.
כבר בנערותה, החלה להיות מוכרת כאחת מ"יפות הדור".
היא נישאה לגובה 1.82 מטר, והיה לה שיער ערמוני ארוך וגלי.
דודתה נהנתה להציגה בפני החברה הגבוהה של פריז.
עוד לפני שהגיעה לגיל 18, כבר היו לה הצעות נישואים רבות, ועל פי שמועות שהתהלכו באותה תקופה, אחת מהן הייתה מצד נסיך ויילס, אדוארד השביעי.
ב-1882 הוצב אביה בדבלין, ומוד התלוותה אליו.
ב-1884 היא נחשפה לזוועות המלחמה ואימצה את עצמאותה של אירלנד כמטרה.
בכתביה היא סיפרה כיצד המלחמה השפיעה גם על אביה, שרצה להתפטר משירותו בצבא הבריטי ולעמוד בבחירות כמועמד למען שלטון בית אירי, אך הוא חשש מהתוצאות עבור משפחתו מהשינוי במעמד שהיה מגיע בעקבות מעשה זה.
ההחלטה התייתרה, משום שאביה אז חלה בטיפואיד ונפטר ב-1886. לאחר מותו החלו עימותים בתוך המשפחה.
מקיים הצוואה היה יוניוניסט קנאי, והוא השמיד את כתביו של תומאס, כולל תוכניותיו לעמוד לבחירות, ומכר את כל רכוש עיזבונו.
מספר קרובי משפחה, בידיעתם כי העזבון גדול, ביקשו להיות לאפוטרופוסים של מוד וקתלין.
אך האחיות סירבו לשחק לידי הקרובים: מוד התחילה ללמוד משחק כדי להתפרנס, וקתלין למדה סיעוד.
באמצע שנת 1887 אישר בית המשפט את הצוואה, והשתיים נהיו עצמאיות מבחינה כלכלית.
גון חזרה לצרפת לחיות עם דודתה.
שם פגשה והתאהבה בפוליטיקאי הימני לוסיאן מילוויי.
מכיוון שהיה נשוי, שמרו את יחסיהם בסוד, אשר התגלה רק לאחר מותה.
מלוויי הדביק את גון בהתלהבות הפוליטית שלו, והם החליטו יחדיו להילחם בעד החזרת אלזס-לורן לידי צרפת ועבור עצמאותה של אירלנד.
היא התחילה לבלות יותר ויותר מזמנה באירלנד, והתחילה לפעול למען אסירים פוליטיים אירים.
היא נהייתה מעורבת בפעילות רווחה למען נפגעי מלחמות האדמה ואספקת מזון לרעבים דרך ליגת האדמה, ארגון שמטרתו הייתה רפורמות בחוקי האדמה.
היא החלה לנאום, לגייס פעילים, ולהשפיע על פוליטיקאים אנגלים.
בתור דמות מובילה בתנועה, היא הכירה מנהיגים ופעילים רבים בתנועה האירית הלאומנית.
אחד מהם היה ויליאם בטלר ייטס, אותו פגשה ב-1889, לפני שזכה בשם עולמי כמשורר.
היא לא התרשמה יתר על המידה, ולבה היה עדיין נתון למילוויי בצרפת.
אך הוא, מצידו, התאהב בה וברוח הקרב שלה למען אירלנד.
רבים משיריו נכתבו בהשראתה ומתוך אהבתו זו.
הוא הציע לה נישואים מספר פעמים, אך היא סרבה לו.
ב-1892, כשהקים ייטס את החברה הלאומית לספרות כחלק מתנועת התחייה הקלטית, גון שימשה כחברת הוועד המנהל.
כחלק מארגון זה, הייתה נואמת ומרצה למען לאומנות אירית, ומחלקת ספרים שחיזקו את הזהות הלאומית.
הנושא היה חשוב לה, ובאותה העת לא התירו כניסה לנשים לארגוני פוליטיקה ותרבות, וגון ספציפית סורבה חברות באגודה הקלטית הספרותית.
היא סיפרה מאוחר יותר שאותה הקבוצה שסירבה לה חברות בכל זאת הזמינה אותה להרצות בפניהם, והאירוניה הזו הייתה חלק ממה שדחק בה להקים את ארגון הנשים התרבותי-לאומני איניניה נה הרין זמן קצר לאחר מכן.
ב-1889 נולד בנה הבכור עם מילוויי.
הילד, ז'ורז', שרד פחות משלוש שנים, ונפטר ב-1891, כנראה מדלקת קרום המוח.
גון כמעט ואיבדה עשתונותיה בעקבות מותו של ז'ורז'.
היא בנתה לכבודו קפלה בפריז, וכתבה בצוואתה שהיא מבקשת שנעליו ייקברו עמה.
היא החלה להתעניין בעולם הרוח והנסתר, דרך חברה ייטס שהיה מעורה בו, ובקשה ללמוד על גלגול נשמות.
כשפגשה את מילוויי בפריז ב-1893, על אף שהיו פרודים, היא ביקשה להתעלס עמו במאוזוליאום ליד קברו של ז'ורז', כדי להרות מחדש מאותו האב בילד שיישא את רוחו של ילדה המנוח.
באוגוסט 1894 נולדה בתם, איזולט.
הנתק בין גון ומילוויי נהיה סופי ב-1898, והיא גידלה את איזולט בעצמה, כאחיינית.
כשהגיעה איזולט לגיל 26 הציע לה ייטס נישואים, והוא אז בן 52. היא סירבה לו, ונישאה לסופר האוסטרלי-אירי, פרנסיס סטיוארט.
בתקופה זו חילקה את זמנה בין אירלנד למגוריה בפריז, שם יסדה ב-1897 עיתון בשם L'Irlande Libre (אירלנד החופשית) כדי לתמוך בעצמאות אירית, ובמיוחד בהקשר של יום ה-200 שנה למהפכה הצרפתית.
לכתב העת יצאו 19 מהדורות.
באותה תקופה, יחד עם ייטס, הקימה את הארגון הלאומני L'Association Irlandaise, או "הליגה האירית".
מתוך סערת הרגשות שהייתה בה לאחר מות בנה, גון החריפה את מאמציה למען אירלנד.
בתקופות שהותה שם, היא הייתה פעילה בארגון קומן נה גייל (הליגה הגאלית, שפעלה למען התרבות האירית), אשר הוקמה בביתה ב-1900, והיא הקימה ספריות באזורים כפריים, כחלק מהתחייה התרבותית שהתרחשה באותה העת.
הבריטים אסרו על לימוד השפה האירית, ואישרו רק לימודי ספרות אנגלית והשמעת מוזיקה אנגלית, וחלק גדול מהמאבק האירי לעצמאות נסב על שימור ותקומת השפה והתרבות.
הקרב על לבם של ילדים ונוער היה מוקד מרכזי לפעילות שני הצדדים.
קומן נה גייל היה הארגון שמתוכו קמה שין פיין מאוחר יותר.
באותה שנה היא התפטרה מחברותה באחווה הרפובליקנית האירית, בה היה הייתה האישה היחידה, יחד עם גריפית' וייטס, לאחר שהאחווה סייעה בהסתרת מעצרו של קצין צרפתי על סיוע לרפובליקנים, והחזרתו בשקט לצרפת דרך ערוצים אנגליים.
הם האמינו שאחווה סודית לא תסייע להקמת אירלנד חופשית, ושעליהם לנקוט בפעולה ישירה, לרבות התקוממות מזוינת.
בשנת 1900, הוכרז על ביקור של המלכה ויקטוריה בדבלין.
אחת המטרות המוצהרות של הביקור הייתה לעודד אירים להתגייס לצבא הבריטי כדי להילחם במלחמת הבורים, בעוד הפעילים האירים, וגון ביניהם, אהדו את הבורים; גון עצמה סייעה בהתארגנות אירית להילחם נגד הבריטים בדרום אפריקה.
הבריטים ארגנו פסטיבל לילדים למשוך אותם לאירועים המלכותיים, ובתגובה, גון וכ-15 מחברותיה ארגנו פעולה נגדית, והכריזו על אירוע "מפנק" למען כל הילדים שידירו רגליהם מביקור המלכה.
באירוע צעדו 30,000 ילדים, ואחרי המצעד נערך פיקניק עם נאומים נגד הגיוס.
הכספים שנשארו לאחר אירוע הילדים שימשו למען המשך פעילות הנשים, שהקימו ארגון קבוע בשם איניניה נה הרין, או בנות אירלנד.
גון שמשה כנשיאת הארגון עד המיזוג עם קומן נה מאן ב-1914.
איניניה פעלה בעיקר לשימור ותחיית השפה האירית ותרבות אירית, וכן בתמיכה לתוצרת אירית.
הן הפיקו אירועי תרבות, כולל הצגות ומופעים מוזיקליים.
הפעילות גם היו סופרג'יסטיות, ופעלו למען שוויון לנשים, הן בתנועות שהיו פעילות בהן (בעיקר תנועות העובדים והתנועה הרפובליקנית) והן במסגרת הממסד הקיים.
ב-1903, כשהמלך אדוארד השביעי הגיע לדבלין לביקור מלכותי, גון וחברות איניניה אחרות פעלו במחאה נגד הביקור.
בין היתר, הן תלו כרזות נגד השתתפות חברי הכנסייה באירועי הביקור ושרפו דגלים בריטיים.
לא בפעם הראשונה, יצאו חבריהם הגברים הרפובליקנים נגד מעשיהן, ביניהם ארתור גריפית', בטענה שעל נשים להיזהר יותר מפעולות שיכולות לגרום למעצרן.
אך הנשים עצמן התנגדו חריפות לגישה זו, וטענו שהיא סקסיסטית.
כמעט כל הפעילות הרפובליקניות נעצרו לפחות פעם אחת, ורובן שהו תקופות בבתי כלא.
כשגריפית' וחבריו קראו לחברות איניניה "ניניז" (Ninnies - סלנג שפירושו שוטות או אווילות), לפעמים מתוך חיבה ולפעמים מתוך ביקורת, הנשים היו מחריפות מאמציהן.
בעקבות פעילותה נגד ביקור המלך, הגיעה המשטרה לביתה של גון, ובמאמץ להוריד דגל שחור שתלתה, אף דחפו אותה והתקוטטו עמה פיזית.
היא עמדה מול סמל המשטרה שהגיע לפתור את העניין עם אקדח ואיימה לירות בכל מי שייכנס לתחום ביתה ללא רשותה.
זמן הביקור היה גם זמן אבל לאפיפיור שנפטר ימים קודם לכן, והסמל אמר שיעזוב אותה במנוחה אם תצהיר שאבל זה הוא הסיבה היחידה לתליית הדגל.
התגרה הסלימה כאשר עלו גברים על גג ביתה להסיר משם את הדגל.