tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפחת קריסינסקי הייתה אחת ממשפחות השליכטה היהודיות הבולטות ביותר במאה ה-18 וה-19. המשפחה, שמקורה בתנועת הפרנקיסטים, קיבלה אצילות לאחר המרת דת לנצרות במאה ה-18. הגנרל יאן קריסינסקי (1791-1872) היה אחד הקצינים הבולטים במרד נובמבר (1830-1831), שבו שירת בתפקיד מפקד מבצר זמושץ' והגן עליו בהצלחה מפני הכוחות הרוסיים התוקפים.
אסטרטגיית ההגנה הפעילה שלו, שכללה פשיטות מוצלחות על הכוחות המצוררים, זיכתה אותו בקידום לדרגת גנרל ובהערכה של הגנרל יוזף דוורניצקי.
המשפחה השתמשה בסמל הרלדי משלה וחבריה היו חלק אינטגרלי מהאצולה הפולנית.
נכדיו של הגנרל קריסינסקי המשיכו במסורת המשפחתית והשתלבו באליטה הצבאית והחברתית של פולין במאה ה-19. משפחת קריסינסקי ייצגה את המעבר המוצלח של משפחות יהודיות לתוך ליבת האצולה הפולנית דרך שירות צבאי מצטיין.
הגנרל אנטוני יז'ורנסקי (1821-1882) היה אחד ממנהיגי מרד ינואר (1863) הבולטים ביותר, והוא זכה להערכה רבה הן מצד הממונים עליו והן מצד פקודיו.
תיאור עדות מאת יוזף קושצ'שה אוז'גלסקי מתאר את יז'ורנסקי כ"גבוה למדי ובלונדיני, עם זקנו הארוך הוא נראה נחמד ומנומס", בניגוד למרין לנגיביץ', דיקטטור המרד, שלמרות היותו "ארי טהור" היה "גבר כהה שיער בעל בנייה בינונית".
יז'ורנסקי צבר את ניסיונו הצבאי הראשון במהלך מהפכת 1848 (אביב העמים) בהונגריה, שם השתתף בקרבות נגד הכוחות האוסטריים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, הוא היה פעיל בתנועה הלאומית הפולנית והצטרף לתכנון המרד נגד השלטון הרוסי.
במהלך מרד ינואר, יז'ורנסקי פיקד על יחידות שונות והצטיין במספר קרבות.
למרות תבוסת המרד, יז'ורנסקי נותר סמל לאומץ ולמסירות של קצינים יהודים למען חירות פולין.
משפחת יז'ורנסקי המשיכה להיות חלק מהאליטה הפולנית, ובני המשפחה שימרו את מורשת השירות הצבאי והמחויבות הלאומית.
משפחת לסר הייתה אחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר בממלכת פולין (הקונגרס) במאה ה-19. המשפחה עשתה את הונה בעיקר מתעשיית הטקסטיל והפיננסים, והצליחה להשתלב במעמד הארסטוקרטי הגבוה לאחר המרת דת לנצרות.
זיגמונט לסר (1819-1892), ראש המשפחה, היה תעשיין ופילנתרופ בולט שתרם רבות למוסדות חינוך ותרבות בפולין.
ב-1871, זיגמונט לסר זכה בתואר יוקרתי של הרוזן הפאפלי (hrabią papieskim) מהאפיפיור ביוס התשיעי, בזכות תרומותיו לכנסייה הקתולית ולמפעלים פילנתרופיים.
התואר הפאפלי היה אחד מתארי הכבוד הנדירים ביותר שהוענקו ליהודים שהתנצרו באירופה המרכזית במאה ה-19. בני משפחת לסר נישאו למשפחות אצולה פולניות מבוססות והשפעתם במגזר העסקי והתרבותי הייתה משמעותית.
משפחת לסר ייצגה את הדוגמה המושלמת של משפחה יהודית שהשתלבה בהצלחה בשכבות העליונות של החברה הפולנית במאה ה-19.
משפחת בלוך הייתה משפחת אצולה פולנית ממוצא יהודי שהשיגה מעמד אצולה במהלך המאה ה-19. המשפחה השתמשה בסמל הרלדי Ogończyk במהדורה מותאמת (h.
Ogończyk odm.), שהיה סמל ייחודי שהוענק למשפחות שהצטרפו לאצולה בתקופות מאוחרות יותר.
משפחת בלוך הייתה פעילה בתחומי המסחר, התעשייה והפיננסים, והצליחה לצבור עושר ניכר.
חברי המשפחה התחתנו עם משפחות אצולה אחרות והשתלבו במלוא המובן במעמד השלאכטה.
הם החזיקו באחוזות נרחבות באזור וורשה וקרקוב, והיו בעלי השפעה כלכלית ופוליטית משמעותית.
משפחת בלוך ייצגה את המעמד העליון של היהדות הפולנית שהתאקלמה באצולה והשתלבה בחיי האומה הפולנית, תוך שמירה על קשרים מסוימים עם קהילות יהודיות.
דור שני ושלישי של המשפחה המשיכו במסורת העסקית והפוליטית והיו פעילים גם בתחום הפילנתרופיה והתרבות.
משפחת ברוניצקי (בשם המקורי: ברונשטיין) הייתה משפחה אצולה בעלת תארים מרובים באימפריות שונות.
המשפחה קיבלה תואר ברון תחילה בבוואריה (1815) ולאחר מכן באוסטריה (1818 ו-1852), ובכך הצליחה להשיג מעמד אצולה באימפריות מרכזיות של אירופה המרכזית.
איגנצי ברוניצקי (Ignacy Brunicki) קיבל אינדיגנט (אישור אצילות) בפולין ב-1847 וייסד קו משפחתי שהפך לאחד מבתי האצולה המכובדים.
המשפחה השתמשה בסמל הרלדי משלה (herb własny) שתוכנן במיוחד עבורה ושילב אלמנטים המסמלים את מוצאה היהודי לצד סמלים נוצריים.
בני משפחת ברוניצקי היו פעילים בתחומי הדיפלומטיה, השירות הממשלתי והעסקים הבינלאומיים.
הם החזיקו באחוזות באוסטריה, גליציה ובבוואריה, והיו מעורבים בפיתוח תשתיות ותעשייה באזורים אלה.
משפחת ברוניצקי הייתה דוגמה למשפחות שהשתלבו באצולה האירופית הרחבה והצליחו לשמור על מעמדן במשך דורות רבים.
הסמלים ההרלדיים (herby) שהוענקו למשפחות השלאכטה היהודיות היו ייחודיים ומשקפים את המוצא שלהם:
בתקופה המוקדמת: משפחות שקיבלו אצילות באמצעות אימוץ השתמשו בסמלים ההרלדיים של משפחות האימוץ, לעיתים קרובות הסמלים של אבות הסנדקים שלהם.
בשלהי הרפובליקה: סמלים שהוענקו לנובליטים בשלהי הרפובליקה הפולנית-ליטאית היו גרסאות משתנות של סמלים קיימים, כאשר הם כללו שינוי בצבע המגן או הוספת אלמנטים נוספים כמו כוכב שישה קצוות או צלב, שהתייחסו למוצא של הנובליטה.
בתקופת האימפריות: סמלים שהוענקו על ידי מלכויות השליטה (רוסיה, אוסטריה, פרוסיה) היו סמלים משלהם, לעיתים קרובות עם שם שנגזר משם המשפחה.
סמלים אלה היו חסרי קסדת אבירים במקרים מסוימים, אך כמעת תמיד כללו במרכזם אלמנט של כוכב שישה קצוות, המסמל את המוצא היהודי.
קשה לקבוע את המספר המדויק של משפחות שלאכטה יהודיות.
כמה ממחקרים קודמים על הנושא היו מעטים ביקורתיות מדעית ונטו להפריז בתופעה על ידי חיפוש אחר מוצא יהודי בכל אדם שעשה קריירה מהירה במיוחד.
מצד שני, כמה ממשפחות השלאכטה של מוצא יהודי הסתירו בקפדנות את מוצאם.
ההערכה היא שמדובר במאות משפחות, אך מספרן המדויק נותר לא ברור.
פרופסור מארק יז'י מינקובסקי, חוקר גנאלוגיה המתמחה ב"גנאלוגיה המונית", מצביע על כך שהיחסים בין אליטת היהדות הפולנית לבין האצולה הפולנית היו מוגבלים יחסית, אך אלה שהצליחו להשתלב באצולה השאירו חותם משמעותי על התרבות הפולנית, העסקים והמדע.
למרות המגבלות שהוטלו על יהודים באימפריה הרוסית ובפולין, יהודים רבים שירתו בצבא הפולני לאורך ההיסטוריה:
בשנת 1794, במהלך מרד קושצ'ושקו, ברק יוזלביץ' הקים את "גדוד הפרשים הקל של קולונל ברק" שהשתתף בקרבות עזים.
יוזלביץ' נפל בקרב ב-1809 ליד העיר קוק והפך לסמל של המאבק הפולני-יהודי המשותף למען עצמאות פולין.
במרד נובמבר (1830-1831), כ-300 חיילים וקצינים יהודים השתתפו בקרבות גדולים בסטוצ'ק, וואבר ואוסטרולקה, והם גם הגנו על ורשה בספטמבר 1831 נגד הצבא הרוסי הפולש.
הערכה גסה מצביעה על כך שכ-25% מהקהילה היהודית השתתפה בהגנה ההרואית.
במלחמת העולם השנייה, כ-200,000 יהודים לחמו בגיבושים פולניים שונים (כולל כ-5,000 שהגיעו לדרגת קצונה).
חלק מהיהודים היו חברים בהתנגדות הפולנית.
בשל המדיניות הגרמנית של העברת האוכלוסייה היהודית לגטאות, מעט יחסית יהודים הצטרפו לכוחות ההתנגדות הפולניים המרכזיים בתקופת היווצרותם המוקדמת.
להלן טבלה חלקית של משפחות שלאכטה יהודיות ידועות:
שם המשפחה סמל הרלדי (herb) תקופת נובליטציה הערות אברמוביץ' (Abramowicz) Lubicz odm.
שלג הוא משקע אטמוספירי בצורת פתיתי קרח גבישיים ואווריריים, גדולים יחסית, הנופלים מהעננים אל הקרקע.
השלג מכסה חלקים גדולים של כדור הארץ, חלקם רק בעונת החורף וחלקים אחרים בכל עונות השנה.
מרבד השלג משפיע על אורחות בני האדם החיים בסביבה מושלגת, על החי ועל הצומח, הוא יוצר קרחונים שעקבותיהם נחרטים גם בסלע, וצבעו הלבן מחזיר אל החלל חלק מקרינת השמש ומשפיע על אקלים כדור הארץ.
בדומה לגשם, השלג נוצר כשיש לחות גבוהה באוויר ואדי המים שבעננים עוברים תהליך של התגבשות והצטננות איטית בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת הקיפאון.
תחילה אדי המים עוברים ריבוץ והופכים לגבישי קרח.
גביש הקרח נוצר סביב חלקיק חומר כלשהו – "גרעין קרח" (IN – Ice Nucleus), גרגר אבק זעיר, עשן או אפילו חיידק.
כשהגבישים מגיעים לגודל המתאים הם נופלים ארצה.
תנאי מוקדם לכך שפתית השלג יגיע לקרקע הוא טמפרטורה נמוכה של האוויר דרכו הוא עובר, אחרת הפתית יותך וייהפך לטיפת מים והשלג ירד בצורת גשם.
חוקרים מתחום הצומח אספו ראיות לכך שחיידקים מהמין Pseudomonas syringae, מפרישים חלבונים המעודדים את היווצרות גבישי הקרח היוצרים את פתיתי השלג.
על פי הממצאים שנאספו, לחיידקים אלה יש השפעה משמעותית על כמות השלג הנוצרת ועל מזג האוויר.
במהלך נפילתם באטמוספירה נאחזים פתיתי השלג זה בזה באמצעות הזרועות המסועפות וכך נוצרות הצורות הפרקטליות שלהם, שהן בצורות משושה.
צורת המשושה של פתית השלג נובעת מהרכב מולקולת המים – אטום חמצן אחד ושני אטומי מימן היוצרים משולש התואם את הזווית הפנימית של משושה.
המבנה המיוחד של פתית השלג גורם להחזרת אור גבוהה, והימצאותם של גבישים רבים יחד יוצרת את הצבע הלבן, בדומה לגבישי הסוכר או המלח.
בראשית המאה ה-17 כתב האסטרונום הגרמני יוהאנס קפלר ספר בשם "על פתית השלג המשושה", שבו תיאר את הנטייה הטבעית של חפצים, הדומים בגודלם ובצורתם, להתארגן בצורת משושים; מכך הסיק, שפתית השלג נוצר מהצטברות של יחידות זעירות וזהות.
הצורות הסימטריות של פתיתי השלג שבו את הדמיון האנושי ושולבו בתרבות האנושית, למשל בסמלי אצולה ויישובים.
גודלו של פתית השלג תלוי בלחות האוויר – ככל שהיא גדולה יותר, כך הפתית גדל.
שטח הפנים של פתית השלג גדול יחסית למסה שלו, ולכן הוא נתקל בהתנגדות גדולה של האוויר בעת נפילתו, התנגדות המאיטה את הנפילה.
משבי האוויר גורמים לכך שהנפילה אינה בקו ישר ונוצרת אשליה אופטית של ציפת פתיתי השלג באוויר.
לשלג יש צורות שונות, התלויות גם בטמפרטורה, בכמות המים, ובסביבת ההיווצרות באטמוספירה.
צורות מסוימות קשורות בתופעות אופטיות.
כאמור עד ל-40 מע' מתחת לאפס, ניתן לשמור מים בקירור יתר.
מעל 8 ק"מ באטמוספירה, כל העננים עשויים קרח בלבד.
לחץ על רוויה של קרח נמוכה יותר משל מים.
כלומר לחץ אדים של 100% עבור מים, יהיה על רוויה עבור קרח, ובמצב כזה ייווצר קרח.
אם מופיעים גבישי קרח בענן, הם יספחו אליהם את הטיפות.
לגבישי קרח קשה מאוד להיווצר ללא גרעיני קרח (IN - Ice Nuclei).
על מבנה הסריג של הקרח להיות דומה למבנה של הקרח, כך למשל NaCl אינו מתאים, לעומת יודיד הכסף AgI.
ייתכנו מספר אפשרויות ליצירת קרח בענן קר (ענן המכיל פאזת קרח בנוסף לפאזה הנוזלית, בניגוד לענן חם):
השתקעות הטרגונית (heterogeneous deposition) – מעבר ישיר מאדי מים בפאזה גזית לקרח על גרעין קרח הוא נדיר מאוד באטמוספירה.
עיבוי ואחריו קפיאה – התעבות ליצירה טיפה נוזלית, אך חלק מגרעין ההתעבות בטמפרטורה מסוימת מהווה גם גרעין קרח.
מגע (contact) – טיפה במצב של קירור-על פוגשת בגרעין קרח וקופאת.
הטמעה (immersion) – התנגשות של טיפה עם גרעין קרח בטמפרטורות חמות, לאחר מכן נסיקת הטיפה לטמפרטורות קרות וקפיאה.
מנגנונים שניוניים של יצירת קרח
שבירת גבישי קרח גדולים לחלקים קטנים יותר כתוצאה מהתנגשות.
פגיעת טיפות מים גדולות מ-25 מיקרומטר בגראופל מביאה להיווצרות גבישי קרח.
קיים ריכוז נמוך יחסית של גרעיני קרח באטמוספירה, ולכן לא ברור מדוע ישנה כמות רבה של קרח
הסבר אחד הוא, כאמור, שגבישי קרח נשברים לחלקיקים רבים שמהווים גרעיני
ריכוז גרעיני הקרח הפעילים תלוי בטמפרטורה (חלקם נעשים אפקטיביים רק בטמפרטורה מסוימת),
ובמבנה הכימי והפיזיקלי של האירוסול – בהגדרתו, לגרעין קרח יש מבנה סריגי דומה לזה
לחלק מגרעיני הקרח יש גם תכונות של גרעיני התעבות, וכך טיפה יכולה לקפוא
לעיתים נדירות בלבד יש יותר מ-10 גרעיני קרח לליטר.
ריכוז גרעיני הקרח בענן נע בין 0 ל-100 חלקיקים בליטר.
כמו כן, לרוב יש הבדל של כ-4 סדרי גודל בין ריכוז גרעיני הקרח וריכוז גבישי הקרח ולכן מסתבר שיש ריבוי כלשהו בכמות הגבישים.
לא פשוט לחשב את מידת הגידול של גבישי הקרח מאחר שצורתם אינה כדורית, ולפיכך שטף האדים אינו איזוטרופי.
אוויר הנחשב רווי עבור מים, נמצא במצב של על-רוויה עבור קרח, במיוחד בטמפרטורות הנמוכות מאפס.
לכן, אם גביש קרח נוצר באזור, או נופל לאזור שבו יש טיפות מים רבות המצויות בקירור-על, האדים יהיו בעל-רוויה עבור גבישי הקרח, ואלה יגדלו במהרה (תהליך ברגרון – Bergeron).
כאשר גבישי הקרח גדלים, הם מורידים את רמת העל-רוויה מתחת לרמה הדרושה להיווצרות טיפות מים, וכתוצאה מכך יפסידו הטיפות אדים לטובת גבישי הקרח.
מאחר שגבישי קרח גדלים מהר, זהו תהליך חשוב מאוד ביצירת גשם.
מקסימום הגידול הדיפוסיבי מתרחש בין -10 ל-(-20) מעלות צלזיוס.
הצורות של גבישי הקרח תלויות בטמפרטורה ובלחץ האדים.
במדידות שנעשו באמצעות מטוסים בענני צירוס בגבהים שונים נמצא כי יש שלושה גדלים של גבישי קרח בכל גובה.
לצורות שונות יש תכונות אופטיות שונות, ואלה גורמות לתופעות
מהירות הנפילה של גבישי קרח נקבעת לפי קוטר הטיפה המתאימה לכל גביש ועוד שני קבועים המתאימים לכל צורת גביש.
כאשר D הוא קוטר טיפת המים האקוויוולנטית לפתית השלג.
עבור דנטריטים (פתיתי שלג בצורת כוכב) k=160 ו-n=0.3. עבור פתיתים עמודיים (columns) או שטוחים (plates), k=234, n=0.3. היחס בין הקוטר והמסה של גבישים שונים נתון בנוסחה .
התהליך העיקרי בהתפתחות גשם הוא התלכדות גבישי קרח עם טיפות בקירור יתר.
תוצאת התהליך היא קפיאה מיידית של הטיפות – בתהליך המכונה באנגלית Riming (מהמילה rime, כפור).
רמת הקפיאה תקבע את צפיפות החלקיק.
קפיאה מהירה תביא לגראופל (ברד רך), וקפיאה איטית תביא לברד.
במהלך התנגשויות בין טיפות בקירור יתר ובין גראופל, רוב החום הכמוס המשוחרר מועבר לחתיכות הגראופל.
אם ההתנגשויות אינטנסיביות, שחרור החום הכמוס עשוי לגרום להפשרת הגראופל או להמראתו.
לשלג יש כושר בידוד גבוה, הנובע מכמות האוויר הרבה הכלואה בתוכו – משקלו הסגולי הוא רק עשירית משל מים.
פעמים רבות קרה, שאנשים שהיו קבורים שעות בשלג לאחר מפולת נשארו בחיים בזכות שמירת חום הגוף.
מעטה השלג מבודד את הקרקע ומונע בריחת חום.
לובן השלג גורם להחזרת כ-80% מקרינת השמש אל החלל, אפקט אלבדו התורם להתקררות כדור הארץ.
ההתחממות של כדור הארץ עלולה לגרום להמסת שלגים ויצירת תגובת שרשרת, פחות שלג – יותר חום, יותר חום – פחות שלג וכך הלאה, התחממות גדלה והולכת.
בעבר היה חשש מתהליך הפוך – ב-1976, הקלימטולוג לוואל פונטה פיתח, בספר "התקררות: האם התחיל עידן הקרח הבא?" (The Cooling: Has the Next Ice Age Already Begun?), שהיה לרב מכר, תאוריה שעל פיה התרחבות האזורים המכוסים בשלג עלולה לגרום לתחילתו של עידן קרח חדש.
על פי התאוריה, די היה בחמישה חורפים קשים רצופים לשם כך.
ההיסטוריון הצבאי דאגלס אורגיל וחוקר האקלים והאסטרופיזיקאי ג'ון גריבין, שניהם מהחברה הגאוגרפית המלכותית, כתבו את המותחן "החורף השישי", שנושאו עתיד אפשרי, המגיע לאחר רצף של חמישה חורפים קשים וראשיתו של עידן קרח חדש.
הספר תורגם לעברית והופיע בישראל בכתר הוצאה לאור.
בהמשך הופק גם סרט קולנוע בשם "היום שאחרי מחר", עם שינויים מסוימים.
השינויים האקלימיים מאז לא אששו את ההנחה והוגה התאוריה חזר בו.
השלג משפיע על החי ועל הצומח ומאלץ אותם להסתגל לנוכחותו.
רובד השלג, המכסה את הקרקע תקופה ארוכה יחסית, חונק את הצמחייה שמתחתיו, עומס השלג על ענפי העצים גורם לשבירת ענפים ואף להתמוטטות העצים.
רק בעלי חיים מעטים מסוגלים למצוא את מזונם מתחת למעטה השלג, לכן עוברים האחרים לאסטרטגיות הישרדות שונות, כמו נדידת בעלי חיים ועופות לאזורים חמים יותר או תרדמת חורף.
עם הפשרת השלגים ולבלוב הצמחייה החדשה שבים הנודדים ומקיצים הישנים.
באזורים בהם מתקיים השלג לאורך כל השנה, בעלי החיים התפתחו להיות מותאמים לסביבה מושלגת, דוגמת דוב הקוטב, שועל השלג ואחרים.
חלק מבעלי החיים באזורים מושלגים ניזונים מדגים, שכן אלה מתקיימים במי נהרות ואגמים, סביבה המושפעת פחות משינויי האקלים.
אם הטמפרטורות נמוכות דיין, נערם השלג על הקרקע, לעיתים עד לגובה של מטרים אחדים.
המשקע מורכב בעיקר מאוויר, ועד עשרה אחוזים ממנו הם מים.
לכן כשמודדים כמות שנתית מצטברת לא מודדים את השלג בהיותו קפוא, אלא רק כשהוא הופך שוב למים.
הצטברות שלג, שלא הותך במלואו בעונה החמה, מוסיפה כל שנה רבדים נוספים הלוחצים על הרבדים שתחתם, מצופפים אותם ויוצרים קרחונים.
כאשר הטמפרטורה עולה מעל לנקודת הקיפאון של המים, השלג מפשיר והופך למים.
באזורים שבהם השלג שכיח יש גם תרבות שלג שבאה לידי ביטוי גם במבחר המילים המתארות את סוגי השלג השונים.
סוגי השלג השונים נבדלים ביניהם על פי צפיפות השלג, גבשושיוּתו, רטיבותו, צורת הצטברותו ועוד.
השלג יורד מהעננים בכמה צורות:
גבישי קרח קטני ממדים, מגודל מיקרוסקופי עד למילימטרים בודדים.
פתיתי שלג שנוצרו מהתחברותם של מספר גבישי קרח.
גודלם יכול להגיע עד לקוטר של עשרה סנטימטרים.
ברד רך (או:גראופל; Graupel), שקשיותו ודחיסותו נעה בין ברד ובין פתית שלג.
גשם-שלג – שלג היורד יחד עם גשם ומעורב איתו.
סוגי שלג שונים על הקרקע:
פודרה – הצטברות גבישי הקרח הזעירים על הקרקע יוצרת שלג בעל מרקם אבקתי.
שלג זה רך למגע וחביב על גולשי הסקי והסנובורד.
קראד – שכבת פודרה שגלשו עליה במידה כזאת שחלק ממנה נדחס/נכבש וחלקים אחרים עדיין לא ואין הבדלה ברורה ביניהם.
שלג עמוק – רובד שלג בעל עומק משמעותי, שלא נדחס על ידי גולשים או חתול שלג (ר' להלן).
שלג מהודק – שלג עמוק שהודק על ידי חתול שלג או אמצעים אחרים.
סלאש – שלג בשלבי התמוססות ראשונים.
קראסט – רובד פתיתי שלג, שחלקו העליון הותך וקפא לאחר מכן, קיפאון שיצר קליפת קרח דקה.
גולש – שלג בשלבי התמוססות מתקדמים.
בנוסף לשלג הטבעי, היורד מהעננים, קיים גם שלג מלאכותי המיוצר בעיקר לצורך חיפוי קטעים חשופים של מסלולי סקי.
הכמות הגדולה ביותר של שלג במהלך 12 חודשים ירדה בשפועו הדרומי של הר ריינייר.
השלג נפוץ הרבה פחות מן הגשם (אך רוב הגשמים הם שלגים שהותכו לפני הגעתם לקרקע), והוא יורד רק בכשליש משטח כדור הארץ, בעיקר באזורים הכלולים בין קו רוחב 35° צפון לקוטב הצפוני ובין קו רוחב 35° דרום לקוטב הדרומי.
השלג נדיר באזורים הטרופיים והסובטרופיים, אך יש מקומות גבוהים שבהם עשוי לרדת שלג בכל עונה, וקיימים גם מקומות רבים שבהם השלג אינו מפשיר במהלך כל השנה (שלג עד).
דוגמה להר מושלג באזור טרופי הוא הר קניה, שפסגתו מרוחקת רק 50 ק"מ מקו המשווה ואפילו על קו המשווה עצמו נערם שלג על הקרקע, בנקודה הגבוהה ביותר על קו המשווה – בגובה 4,690 מטרים על המדרונות הדרומיים של הר הגעש קאימבה (Cayambe גובה הפסגה 5,790 מטרים) שבאקוודור.
תושבי המקומות שבהם השלג שכיח למדו להשתמש בו לצרכיהם ולנקוט באמצעים הדרושים כדי להתגונן מפני נזקיו.
מהשלג אפשר לבנות בתים, שהודות לתכונות הבידוד של השלג, מגינים על יושביהם מפני הקור והרוחות.
בית שלג הבנוי מלוחות שלג חצובים נקרא איגלו ובית שלג הבנוי משלג מהודק נקרא קוינזי.
בנוסף לצורות המסורתיות של בתי שלג, בתקופה המודרנית יצר האדם גם מלונות קרח, בעיקר למטרות תיירותיות.
גם הבתים הרגילים מושפעים מנוכחות השלג, העלול להצטבר בכמויות גדולות על הגגות.
כמות גדולה של שלג יכולה לגרום להתמוטטות הגג, לכן נהוג לבנות גגות משופעים באזורים שיש בהם שלג רב.
השלגים הם מאגרי מי שתייה זמינים לכל דורש.
ההפשרה האיטית בעונת האביב מביאה להשקיה טובה של השדות, ברכה לחקלאים.
התחממות מהירה מדי של מזג האוויר, לאחר הצטברות כמויות גדולות של שלג במהלך החורף, יכולה לגרום לשיטפונות ולהצפות במקומות הנמוכים.
תעשיית הפנאי מנצלת היטב את היתרונות של הסביבה המושלגת ומציעה צורות בילוי מגוונות.
הבילויים העממיים ביותר הם מלחמות כדורי שלג, יצירת בובות שלג והחלקה במזחלות מאולתרות.
צורות בילוי אלה לא מצריכות ציוד מיוחד ואפשר להוציאן לפועל בסביבה ביתית.
אתרי סקי מציעים לנופשים מתקנים, ציוד ומסלולים לשם לימוד ובילוי.
האתרים ממוקמים באזורים הרריים, שם ישנו שיפוע לצורכי גלישת שלג, והשלג זמין יותר.
הנסיעה במכונית בכבישים מושלגים קשה ומסוכנת.
לשלג יש מקדם חיכוך נמוך מזה של אספלט הכבישים, וההחלקה יכולה לגרום לסטיית כלי רכב ממסלולם ואף להתנגשויות.
לעיתים נוצרת אף שכבת קרח על פני השלג והיא חלקה אף יותר.
פתיתי השלג הנופלים פוגעים גם בשדה הראייה של הנהגים.
כדי לפנות צירי תנועה מהשלג הנערם משתמשים בכלים מכניים מיוחדים לכך, מפלסות שלג, אך באזורים פחות מפותחים יש גם פינוי שלג הנעשה בצורה ידנית, עם אתי חפירה.
למניעת החלקת כלי הרכב על משטחי השלג מתקינים צמיגים ושרשראות המיועדים לנהיגה בשלג.
לאחר התחממות קלה, כשהשלג מתחיל להתמוסס, רוח קרה עלולה להקפיא את השכבה העליונה וליצור משטח חלק ומסוכן מאוד לעוברי הדרך ברכב וברגל.
למניעת ההחלקה מפזרים על הכבישים והמדרכות מלח, אפר או חול מעל השלג.
בנוסף לאביזרים השונים שנועדו להתאים כלי רכב לסביבה מושלגת, יש גם אביזרים וכלי תעבורה מיוחדים לאזורים מכוסים שלג:
אופנוע שלג – כלי רכב דמוי אופנוע ים הנע על שרשראות
חתול שלג – מין טרקטור הנע על שרשראות רחבות ומושך נגרר
ענפי ספורט רבים התפתחו באזורים שבהם קיים שלג באופן קבוע.
הם מבוססים על היכולת להחליק על גבי שלג.
סקי ומרוץ מזחלות הם הבולטים שבענפי ספורט השלג.
ספורט השלג כולל את הענפים הבאים:
תחרויות ספורט אלה מותנות בקיום רובד של שלג, לכן הן יכולות להתקיים רק במקומות ובזמנים שבהם השלג זמין.
מסיבות אלה ענפי ספורט השלג אינם משתתפים באולימפיאדה, אך חלקם משתתפים באולימפיאדת החורף.
מדינות בולטות בתחום ספורט החורף הן רוסיה, ארצות הברית, קנדה, גרמניה, שווייץ, אוסטריה וארצות סקנדינביה.
בישראל שכיח השלג רק בהר החרמון ולכן ספורט הגלישה פחות נפוץ.
אתר החרמון הוא אתר הסקי היחיד בישראל.
למרות מגבלות אלה, באולימפיאדות החורף נוטלים חלק גם ספורטאים ישראלים.
מקומות מושלגים, עם כל האילוצים וההכבדות שהשלג כופה על האדם, משמשים כזירת אירועים בהרבה ספרי עלילה, למשל הנובלה "שלגי קילימנג'רו" מאת ארנסט המינגוויי ו"בז השלג" מאת סטיוארט הריסון.
במותחן "חוש השלג של העלמה סמילה" מאת פטר הוג, מתוארת אישה ממוצא אינואיט, אשר פותרת בעיה בלשית בזכות חדות ההבחנה שלה בין סוגי שלג שונים.
בסיפורי ילדים, לובן השלג הוא מקור שמה של שלגיה וצינתו ה"מגיעה עד הלב" היא המוטיב המרכזי ב"מלכת השלג" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
כמה מעלילות סיפורי "פו הדב" מאת א.א.
ציירים רבים ציירו נופים מושלגים, ומאז המצאת הצילום, גם צלמים כיוונו את מבטם ומצלמותיהם לעברם.
השלג הוא חומר נוח מאוד לפיסול, ומכאן המנהג העממי של בניית איש שלג.
לצד הנוחות המזמינה של פיסול בשלג קיים החיסרון באורך הקצר יחסית של חיי היצירה.
חרף החיסרון, במקומות שבהם מצוי השלג בשפע, הוא משמש יוצרים עממיים ומתקיימים אפילו פסטיבלים רבי משתתפים הזוכים לסיקור, כדוגמת פסטיבל השלג של סאפורו.
הפַּסָל הבריטי אנדי גולדסוורת'י, העוסק בין השאר באמנות זמנית, הקים כמה עבודות פיסול משלג.
המקומות היחידים שבהם יורד שלג מדי שנה הם בהר החרמון ובצפון רמת הגולן, שהם אזורים גבוהים יחסית (1,000 עד 2,000 מטר מעל גובה פני הים).
לעיתים יורד שלג גם באזורים נמוכים יותר, בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים, כמו צפת, ירושלים, והרים ביהודה, שומרון והנגב.
אירוע שלג במישור החוף התרחש בפברואר 1950. למעט הר החרמון, מרבית המקרים של ירידת שלג באזורי ההרים מתרחשים בדרך כלל מחודש ינואר ועד למחצית מרץ.
מקרים של שלג בהרי הצפון והמרכז מחוץ לתקופה זו נדירים, אולם מתועדים.
לדוגמה, ב-2 באפריל 1990 ואף ב-12 באפריל 1949 ירדו שלגים בפסגות הרי הצפון והמרכז כולל ירושלים.
התרבות העברית, שהתפתחה באזור שבו השלג מוגבל לפסגות ההרים הגבוהות ( – ), ולפרקי זמן קצרים, מתייחסת לשלג כאל תופעה נדירה הראויה לציון, ואף יכולה להיחרט בזיכרון הקולקטיבי כאירוע היסטורי:
שלג נמנה עם תופעות טבע קיצוניות המעידות על עוצמת הבריאה:
השלג הוא דימוי לקור עז – (), ובאופן סמלי - ההפך מ"אש":
בשל צבעו הלבן הבוהק, מסמל השלג ניקיון וטוהר:
בפסוק אחד במקרא מופיע "שלג" בתקבולת נרדפת ל"בוֹר", מילה הקרובה ל"בוֹרית" שמשמעותה סבון: ().
מופע זה מרמז אולי על גזירת השם "אשלג" (מלח ששימש בין השאר בהכנת סבון) מהמילה "שלג", בשל קישורה ללובן, ניקיון ורחצה.
השלג נידון בהלכה במספר תחומים:
ההלכה דנה את השלג לא כאוכל ולא כמשקה, והוא איננו נידון כמחובר אלא "כל קורט בפני עצמו חשוב" ולכן אין הוא נטמא כולו במקרה של מגע עם טומאה, אלא רק החלק שנגעה בו הטומאה.
בדיני אהלות נפסק כי השלג לא יכול לשמש כאוהל מחמת ארעיותו, דין שהביא כמה מהפוסקים לדון עיר אשר מופרדת משכנתה על ידי נהר הקופא בחורף כעיר נפרדת גם בימות השלג והקרח, מפני שכפי שהשלג אינו יוצר מחיצה, כך הוא גם לא מבטל אותה.
בדיני מקוואות, נחלקו התנאים האם שלג יכול להשלים למקווה קיים, והאם, כדעת רבי ישמעאל, מותר לטבול בשלג.
דנו הפוסקים האם כוונתו הייתה שמותר לטבול בשלג, או שמותר למלא עמו מקווה ולהמתין שיופשר, וכן האם מותר להביאו אפילו בכלים מפני שייתכן שהוא לא נחשב כ'מים שאובים' הפוסלים מקווה.
ההשוואה בין השלג לארץ ב, הביאה את המרדכי בן המאה ה-13 לפסוק כי ניתן לכסות את הדם בשלג, ראשונים ואחרונים רבים דחו את הבנתו בפסוק, ובמצוות כיסוי הדם, וחלקו עליו להלכה.
נטילת ידיים בשלג נחלקת לשתי שאלות שונות; האם מותר לטבול ידיים בשלג בקרקע, והאם מותר ליטול בשלג בכלי.
בנוגע לשאלה האחרונה הכריע ר' יוסף קארו בשולחן ערוך, כי יש לרסק את השלג לפני נטילת ידיים באמצעותו, ובאשר לטבילת הידיים בשלג, בספר מגן אברהם כתב כי מותר לטבול ידיים בשלג בקרקע בלי ריסוק.
בשבת, נפסק בתוספתא ובגמרא כי אין לרסק את השלג, ונחלקו הראשונים אם טעם האיסור הוא משום איסור נולד, כדעת רש"י, או מפני הגזרה שמא יבוא לסחוט פירות, האסורים בסחיטה בשבת, כדעת הרמב"ם והרשב"א.
בגמרא מובא כי אין מעברים את השנה "לא מפני השלג ולא מפני הצינה", למרות שעושים זאת בעקבות חסימת הדרכים מסיבות אחרות.
השלג משמש בהלכה כביטוי ללובן העז ביותר, בהקשר של זיהוי סוג נגעים כבהרת נאמר במשנה: "מראות נגעים שנים שהן ארבעה: בהרת עזה כשלג, שנייה לה כסיד היכל".
בעלי התוספות כתבו: "אפשר שבכל אחד יש כמה מראות שיש שלגים לבנים זה מזה וכולן מראה שלג...".
בקרב היהודים במזרח אירופה סימל השלג את הגלות, לעומת "ארצות החום" – כינוי לארץ ישראל.
הנגדה כגון זו מופיעה בשירה של נעמי שמר "פירות חמישה-עשר":
בשירו "ארץ זבת..." השתמש אלכסנדר פן בדימוי השלג להמחשת הניגוד בין ארץ הולדתו, רוסיה, לבין "המולדת החדשה", ארץ ישראל:
אלכסנדר פן קרא לבתו מאשתו השנייה "סינילגה", שם שפירושו "שלג" בכמה שפות טונגוסיות המדוברות בסיביר.
בשירו של יהודה פוליקר "חלון לים התיכון" הוא מזכיר את השלג שירד בתל אביב בשנת 1950, זמן קצר לאחר עליית אביו לישראל:
השלג בישראל הוא נדיר יחסית, ובכל שנה שבה יש אפשרות להימצאו בהרי ירושלים ישנו סיקור נרחב בעיתונות.
המשורר שמואל מוניץ כתב על ציפייה זו את שירו "תפילת השלג":
בעברית החדשה נגזר מ"שלג" המושג "שִׁלְגּוֹן", ככינוי לחטיף גלידה.
שלגיה , ידועה גם בתור שלגיה ושבעת הגמדים, היא מעשייה לילדים, שהתבססה במקומות רבים באירופה.
היא לוקטה, שוכתבה ופורסמה על־ידי האחים גרים בשנת 1812. הסיפור הפך לאחד הנודעים בסיפורי האגדה שליקטו האחים גרים וזכה לגרסאות שונות, כולל סרט בגרסה מאוירת שהופק על־ידי אולפני דיסני ב־21 בדצמבר 1937, הסרט "מראה מראה: הסיפור האמיתי", עם ג'וליה רוברטס (2012) והסרט שלגיה, עם רייצ'ל זגלר וגל גדות.
ביום חורפי אחד ישבה המלכה על יד חלון שלו מסגרת שחורה מעץ הבנה, ובעודה רוקמת היא נדקרה במחט ומאצבעה נשרו שלוש טיפות דם וצנחו על השלג הלבן.
מראה זה ריגש את המלכה חשוכת הילדים והיא מבקשת כי תיוולד לה תינוקת שעורה יהיה לבן כשלג, שפתיה אדומות כדם ושיערה שחור כעץ ההבנה.
משאלתה התגשמה, אך היא מתה בעת הלידה.
שנה לאחר מכן נשא המלך אישה יפה וגאוותנית (על פי חלק מהגרסאות קראו לה אווילי, והיא נתנה למלך שיקוי אהבה כדי שיינשא לה), שלא יכלה לשאת שמישהי תעלה עליה ביופיה.
לאותה אישה הייתה מראת־פלאים, בפניה הייתה ניצבת ושואלת מדי יום: מראה, מראה, שעל הקיר, מי היפה בכל העיר?
גבירתי המלכה, את היפה בכל הממלכה.
כשהמלכה שמעה את דברי המראה האלה היא הייתה מרוצה ובטוחה בעצמה, שכן ידעה כי המראה דוברת אמת.
השנים חלפו ושלגיה גדלה, ובהגיעה לגיל שבע, היא יפתה מאוד.
כאשר שאלה המלכה את המראה
כאן גברתי אין יפה ממך
אך יופייה של שלגיה עולה על יופייך
כשהמלכה שמעה זאת, הוריקה ובקנאתה הרבה ציוותה על הצייד להרוג את שלגיה.
הצייד לקח את שלגיה ליער, ובדרך סיפר לשלגיה על ציווי המלכה.
שלגיה התחננה בפני הצייד לתת לה לחיות והבטיחה להישאר ביער.
הצייד חס על חייה והניח לה ללכת, בטוח שחיות הפרא יטרפו אותה.
הוא הבחין בחזיר בר צעיר, דקר אותו והביא את ריאתו וכבדו למלכה, כהוכחה לכך שהרג את שלגיה.
המלכה בישלה את הריאה והכבד במלח ואכלה אותם בחשבה שהיא אוכלת את ריאתה וכבדה של שלגיה.
שלגיה נמלטה אל היער ולאחר ימים של נדודים היא גילתה בית קטן ונכנסה לתוכו.
שם אכלה מן הצלחות על השולחן ונרדמה באחת המיטות.
מאוחר יותר, הגיעו לבית בעליו, שבעה גמדים.
תחילה כעסו, אך כשראו עד כמה יפה שלגיה ומה חביבים מנהגיה, סלחו לה.
הם הציעו לה מחסה, בתמורה לניקוי הבית, בישול וטיפול בכל צורכיהם, ושלגיה הסכימה.
הגמדים הזהירו אותה: "אמך החורגת תדע שאת כאן במהרה, אל תאפשרי לאיש להיכנס".
כעבור זמן קצר שבה המלכה ושאלה את המראה מי היפה בכל העיר, והמראה השיבה:
כאן גברתי אין יפה ממך,
אך יופייה של שלגיה מעבר להרים
אי שם בבקתה אצל שבעת הגמדים
המלכה הבינה כי רומתה ובזעמה התחפשה לרוכלת זקנה, וטיפסה דרך שבעת ההרים אל ביתם של שבעת הגמדים, דפקה על הדלת והציעה את מרכולתה.
שלגיה התפתתה לתת לה להיכנס, והמלכה המחופשת הציעה לה מחוך.
היא הידקה סביבה את המחוך כה מהר וכה חזק עד שנשימתה של שלגיה נעתקה והיא נפלה כמתה.
כאשר חזרו הגמדים, נבהלו לראות את שלגיה, אך במהרה גילו את המחוך, חתכו אותו וחילצו את שלגיה מתוכו.
המלכה גילתה את דבר הצלתה של שלגיה מדברי המראה, ובאמצעות ידיעותיה בכישוף הכינה מסרק מורעל.
פעם נוספת התחפשה לזקנה, הגיעה לביתם של הגמדים ונקשה בדלת.
שלגיה סירבה להכניסה פנימה, בשל אזהרתם השנייה של הגמדים, אך הזקנה שכנעה אותה להציץ בסחורה ופיתתה אותה לפתוח את הדלת.
המלכה סרקה את שערה במסרק המורעל ושלגיה נפלה מחוסרת הכרה.
משוכנעת כי חיסלה את מתחרתה, הסתלקה המלכה מן המקום, אך הגמדים שבו במהרה, גילו את המסרק, שחררו אותו משערה והשיבו את שלגיה לחיים.
שוב הבינה המלכה שסוכלה מזימתה וזאת מדברי המראה.
בזעמה היא קראה: "שלגיה חייבת למות, גם אם יעלה לי הדבר בחיי".
הפעם היא הכינה תפוח מורעל, תאווה לעיניים, שכל מי שינגוס ממנו אפילו מעט ימות מיד.
היא התחפשה לאיכרה והגיעה בשלישית לבית הגמדים.
שלגיה סרבה לפתוח לה את הדלת אך האיכרה לא התעצלה והציעה לה תפוח בחינם ומכיוון ששלגיה התאוותה אל התפוח אך פחדה שאולי הוא מורעל, הציעה שהאיכרה תאכל ראשונה את חציו של התפוח.
אך התפוח הוכן בערמה כך שרק הפלח האדום שלו מורעל, והאיכרה נגסה מן החלק הירוק, שאינו מורעל, ובלעה אותו ללא פגע.
שלגיה התפתתה שוב להאמין, נגסה מן החצי המורעל ונפלה מתה ארצה.
המלכה שבה לארמון ושאלה את המראה על יופייה.
הגמדים שבו הביתה וגילו את שלגיה מתה.
הם ביכו את מותה, אך כשהבחינו כי לחייה עדיין יפות ואדומות סירבו לקבור אותה.
הם הכינו ארון מתים שקוף מזכוכית שיאפשר לראותה מכל הצדדים, השכיבו אותה בתוכו וכתבו באותיות זהב את שמה על הארון, ושהיא הייתה בת מלך.
שלגיה שכבה בארון שנים ארוכות, כישנה, עד שיום אחד נקלע בן מלך ליער והגיע לבית הגמדים כדי ללון בו.
הוא הבחין בארון על גבעת הדשא ונשבה בקסמה של שלגיה.
תחילה סירבו הגמדים לתת לו לקחתה, אף לא בעבור כל הזהב שבעולם, אך הנסיך הבטיח להם לאהבה, לכבדה ולרוממה כאוצרו הגדול ביותר, והגמדים נעתרו לבקשתו.
הנסיך הורה למשרתיו לשאת את הארון, אך אחד מהם מעד על שיח ומן הזעזוע נפלטה חתיכת התפוח המורעל מגרונה של שלגיה.
היא פקחה את עיניה, הרימה את מכסה הארון וניעורה לחיים.
שלגיה נישאה לנסיך ברוב פאר והדר, וגם האם החורגת המרשעת הוזמנה למסיבה.
כשהיא שאלה את המראה, עטויה בבגדיה היפים, מי היפה בכל העיר, היא השיבה לה:
אך יופייה של שלגיה עולה על יופייך.
המלכה נתקפה בהלה וחרדה, ותחילה החליטה בליבה שלא לבוא לחתונה, אך חוסר מנוחה השתלט עליה והיא חשה שהיא חייבת לראות את המלכה הצעירה.
כשהיא הגיעה לחתונה, היא זיהתה את שלגיה מיד וקפאה על מקומה.
כעונש על מעשיה אילצו אותה לנעול סנדלי ברזל שהוכנו עבורה ולובנו באש, ולרקוד בהם עד אשר נפלה ומתה.
בתחילת הסיפור, מוצגת המלכה האם הזקנה והטובה, הניצבת על ערש דווי (מסגרת החלון השחורה, החורף) ומבקשת לשוב ולחיות באמצעות הדור הבא, בתה שלגיה.
כאשר היא מתה, היא מוחלפת במלכה הרעה, זו שאינה מוכנה לקבל את חלוף העתים, ההשתנות והזקנה, ומבקשת באמצעות רמייה וכישוף למנוע את הבלתי נמנע, להשחית את הטהור ולהשליט על מקומו עולם שבו מושלת הזקנה המושחתת.
הסיפור כולו שזור סביב השאלות החוזרות של המלכה את המראה, ומהלכו מונע על-ידיהם.
המלכה שבה ושואלת את המראה אותה שאלה, ותגובותיה לתשובות הן המחוללות את ההתפתחויות העיקריות בסיפור.
לצד נושא זה, קיימת תמת ההתבגרות של שלגיה.
תחילה, היא שוהה במחיצת הגמדים, אך כאשר היא מבשילה מעולם הילדות שהם מייצגים, היא ננעלת בארון זכוכית, עד לרגע בו תהיה בשלה להימסר לידיו של בעלה לעתיד, הנסיך.
חוקרים מסוימים עוסקים בשאלות הקשורות להיבט המגדרי ורואים בסיפורי ילדים כלי רב עוצמה המשפיע על החוויות וההתנסויות שלהם ויוצר ציפיות, דפוסי חשיבה וסנדרטים חברתיים על תפקידיהם של הגבר והאישה.
לפי כך נטען כי מעשיות ילדים, כגון שלגיה ושבעת הגמדים, נותנות בטוי לתפקידים מינים מסורתיים ומציגות דמויות סטריאוטיפיות של נשים יפות, פסיביות וכנועות מול גברים אמיצים, חכמים ואסרטיביים.
חוקרת ספרות הילדים, אריאלה קרסני, רואה בסיפור שלגיה ושבעת הגמדים, הצטיירות של דמות האישה באופן סטראוטיפי המתבטאת בהתפצלות הדיכוטומית של הדמויות לאישה/נערה טובה, חלשה ויפה ולאישה רעה, חזקה ומכוערת.
האישה הטובה יולדת לפני מותה ואילו האישה הרעה מכונה בשם מלכה, אם חורגת ומכשפה ומייצגת את הדגם המסורתי של רשעות כוחנית ומהווה מקור אימה ופחד.
שלגיה מוצגת כיפה, עדינה, שברירית ופסיבית.
היא קורבן, היא סובלת וחסרת אונים.
התרדמה אליה היא נופלת מפורשת כציפייה לנסיך הגואל.
השם 'שלגיה' מאפיין את מראה החיצוני: הפה האדום מרמז על חושניות ועורה הלבן על בתוליות – תיאור סטראוטיפי המאפיין תיאור נסיכות, וקנאת המלכה ביופייה של שלגיה מייצג את היופי כערך עליון.
בחינת הנושא המגדרי מנקודת מבט חברתית רואה במעשיות לילדים כלי המוביל לתהליך סוציאליזציה מוטה ומזיק.
הטענה היא כי קיים קשר ברור בסיפור בין הנערה החושנית והנחשקת לבין היותה קורבן מושפל, נרדף וחסר אונים.
הגישה המגדרית תטען כי הסיפור מעביר את המסר שנשים אינן צריכות להתאמץ וליזום – אושרה של שלגיה תלוי בנסיך שיבוא ויציל אותה.
תפיסה המחדדת את הציפייה המסורתית של נשים לאהבה רומנטית שתמיד מסתיימת בנישואים שהיא חיזוק נוסף לתפיסה חברתית סטריאוטיפית־סקסיסטית, הרואה בגברים מתחרים על מעמד ועוצמה חברתית וכלכלית, בעוד נשים שואפות לנישואים בלבד.
לדעת מחקרים מסוג זה, זהו 'מודל' החיקוי המוצג לילדים, היות שדמותה של שלגיה אמורה לעורר בילדים אמפתיה והזדהות מובילה הדרך מכאן להפנמת הסטראוטיפ או דגם ההתנהגות.
לטענת מחקר זה דמותם של הגמדים מחזקת את צורך הגברים להיות חזקים.
בדמותם הקטנה הם פחותים מבחינה פיזית ולכן מצוירים כחלשים וחסרי ביטחון.
הם מבודדים חברתית ולמרות עושרם יש בתיאור שלהם הרגשת ניכור וחולשה, בשונה מהנסיך בעל העמדה, הכוח והסמכות.
הגמדים מבטיחים לשלגיה שאם תמשיך לרצות אותם, תמלא את תפקידה כעקרת בית – בישול, ניקוי, תפירה, סידור המיטות –לא יחסר לה דבר.
וכאן, על פי ניתוח זה, ניתן שוב חיזוק לתפקידים המסורתיים ולסטריאוטיפ האישה שסופם ביצירת החיבור עם הנסיך והנישואים הרצויים.
לפי דעת מיעוט, מקורה של המעשייה הוא ככל הנראה בעיר לור אם מיין (Lohr am Main) בצפון מערב בוואריה שבגרמניה.
במקום קיימת עד היום טירה בשם טירת שלגיה (Schneewittchen-Schloss) בה התגורר בעבר אציל שבתו לא חיה בשלום עם אמה החורגת.
בלור אם מיין פרחה במאות השבע עשרה והשמונה עשרה תעשיית זכוכית והעיר נחשבה ליצרנית החשובה ביותר של מראות.
אוסף נאה של מראות שמור עדיין בטירה, וביניהן אחת הנחשבת למראת שלגיה (Schneewittchenspiegel) הודות לכיתוב עליה הטוען כי היא מדברת.
באזור העיירה פעלו מכרות בהם הועסקו בעיקר ילדים או אנשים נמוכים בתנאים קשים בבקתות עלובות.
ייתכן ואנשים נמוכים אלו הם המקור לגמדים בסיפור, החיים בבקתות זעירות מעבר לשבעת ההרים (גבעות שפס, שרשרת הגבעות שבין צפון־מערב בוואריה למדינת הסה).
אולם מרבית החוקרים סוברים, שיש מעשייה רומית עם מוטיבים דומים חלקיים, שכנראה היוותה בסיס למעשיית שלגיה.
כמו כן, כנראה שדמות שלגייה התגבשה באמצע המאה ה־17, באיטליה.
חוקר הספרות הגרמני ז'אק ציפס מצא שהאחים גרים ליקטו מעשיות וסיפורי עם עתיקים, שהתהלכו במשך מאות שנים במדינות ובחברות שונות, ומתוך הגרסאות השונות הללו יצרו את סיפוריהם.
הם אף רשמו בהערותיהם שלכל מעשייה עממית יש היסטוריה חברתית משלה.
חוקרים נוספים כמו ארנסט בקלן (Ernst Böklen) וסטיבן סוון ג'ונס (Steven Swann Jones) רשמו וערכו השוואות בין עשרות גרסאות שונות של הסיפור 'שלגיה'.
מחקר חשוב של הפולקלוריסט הקלטי אלפרד נויט (Alfred Nutt) מהמאה ה־19, קבע שסיפורי העם באירופה פוזרו מחצי האי הבלקני לאיסלנד ומרוסיה לקטלניה, כשרוב הגרסאות נמצאו בגרמניה ובאיטליה.
הגרסה המוכרת ביותר היא הגרסה הגרמנית, רוב הגרסאות האחרות לא כוללות את דמויות הגמדים, ובכל הגרסאות היופי הוא סיבת הפורענות הבאה על הגיבורה.
הגרסה האיטלקית – "ארון הזכוכית"
באיטליה נמצאו מספר גרסאות שונות.
ברוב הגרסאות האיטלקיות הגיבורה איננה בת מלך אלא בת פונדקאית ויריבתה איננה האם החורגת אלא האם הביולוגית.
במקום בבית הגמדים, שלגיה נחבאת בין גנבים כפי שאפשר למצוא בגרסה של Abruzzian - La Bella Venezia שלוקטה על ידי אנטוניו דה נינו (Antonio De Nino).
בגרסה זו האם שואלת את לקוחותיה אם ראו אישה יפה ממנה.
אם הם אומרים שלא ראו, היא גובה מהם רק חצי מחיר ואם הם טוענים שראו, היא גובה מהם מחיר כפול.
כאשר הלקוחות משיבים לה שבתה יפה ממנה היא הופכת לקנאית.
בגרסה הסיציליאנית שנאספה על ידי לורה גונזלס , הגיבורה לא חיה עם הגמדים אלא עם שודדים ויריבתה היא האם החורגת שאיננה פונדקאית.
בגרסה הנקראת "ארון הזכוכית" להלן, האם החורגת היא מורה הרודפת את שלגיה ואילו האב בגרסה זו איננו מלך ואת תפקיד הגמדים מחליפות הפיות.
הסיפור מתחיל עם אמילינה בת השתים עשרה שחיה עם אביה.
מורתה של אמלינה התאהבה באב והופכת לאם החורגת של אמילינה.
כאם חורגת היא אכזרית מאוד ובכל יום שולחת את אמלינה אל המרפסת מעל הנהר העמוק כדי להשקות עציץ ריחן ולסכן את חייה בנפילה לנהר.
יום אחד, כשאמלינה עומדת במרפסת, עף לעברה נשר ענק ונושא אותה אל בית הפיות כדי להציל אותה מהאם החורגת האכזרית.
בבית הפיות, מרגישה אמילינה בטוחה, אך האם החורגת זועמת ושולחת מכשפה אל בית הפיות כדי להיפטר מאמילינה.
הפיות יוצאות למסע ומזהירות את אמילינה לא לפתוח את דלת הבית לאף אדם.
המכשפה, מחופשת למשרתת מגיעה ובידה סל מלא כל טוב.
אמילינה פותחת את הדלת כדי לטעום את אחד המטעמים ונופלת חסרת חיים.
כאשר חוזרות הפיות לביתן, מצליחה הפייה הראשית להחזיר אותה לתחייה, אבל מזהירה אותה שלא תוכל לעשות זאת שנית.
כאשר מגלה האם החורגת שאמילינה עדיין בחיים, שוב שולחת את המכשפה.
הפעם היא מגיעה לבושה כתופרת ומציעה לאמילינה את שמלותיה.
שוב פותחת אמילינה את הדלת ומנסה את אחת השמלות ומיד נופלת חסרת חיים.
כאשר חוזרות הפיות הן בוכות בקול גדול היות שהן יודעות שלא יוכלו להשיב אותה שוב לחיים.
הן בונות עבורה ארון נפלא, מקושט ביהלומים ובאבנים יקרות ועוברות עם הארון על גבי סוס בכל העיר.
בן המלך עוצר את הסוס וכשהוא רואה את האישה היפה בארון הוא מחליט להביא אותה לארמונו.
כאשר הוא נאלץ לעזוב את הארמון, הוא מבקש מאימו לשמור על אמלינה.
בשובו לארמון, הארון מכוסה אבק והשמלה מלוכלכת.
משרתת מפשיטה את השמלה ואמילינה קמה לתחייה.
ואז נושא אותה הנסיך לאישה.
הגרסה האלבנית – מריגו ו־40 הדרקונים
בגרסה האלבנית, שוב מופיעה בדמות האם החורגת מורתה של הבת.
אבל הפעם הגיבורה היא אכן נסיכה שמצליחה לברוח ולחיות עם 40 דרקונים.
לנסיכה היפהפייה מריגו הייתה מורה שקנאה בה.
היא הצליחה לשכנע את מריגו להרוג את המלכה.
אחר כך ציוותה על מריגו לשכנע את אביה, המלך, לשאתה לאישה, ואכן המלך התחתן עם המורה.
כאם חורגת ממשיכה המורה לקנא ביופייה של מריגו ומצווה על המלך להרוג אותה.
המלך לוקח את בתו אל ההרים ושם עוזב אותה לנפשה.
מריגו מצליחה להגיע לטירה בה חיים 40 דרקונים.
בתחילה היא מפוחדת, אבל אחרי זמן מה היא מגלה שהדרקונים טובי לב ולא דורשים את רעתה.
היא מציעה שתמורת מגורים ומחייה איתם היא תנקה את הטירה.
באותה עת, בארמון המלך, האם החורגת המרשעת פונה אל השמש ושואלת: "האם יש בעולם יפה ממני?" והשמש עונה – "כן, מריגו החיה עם 40 הדרקונים".
המלכה לא יודעת את נפשה מכעס.
היא מחליטה להרעיל סיכת שיער ומצווה על המלך להתחפש לרוכל ולהביא את הסיכה למריגו.
מריגו מרחמת על הרוכל העני וקונה ממנו את סיכת השיער.
אך ברגע שהיא נועצת אותה בשערה, היא נופלת חסרת חיים.
הדרקונים מוצאים את מריגו המתה ותולשים את הסיכה משערה והיא שבה לתחייה.
המלכה שוב פונה אל השמש ושואלת: "האם יש יפה ממני?" והשמש שוב עונה – "מריגו".
המלכה הרותחת מצווה על המלך להביא לנסיכה הפעם טבעת מורעלת.
שוב מרחמת מריגו על המלך המחופש לרוכל וקונה את הטבעת.
כאשר היא עונדת אותה על אצבעה היא נופלת שוב חסרת חיים.
הפעם לא מגלים הדרקונים את הטבעת ולא יכולים להעיר את שלגיה.
הם בונים לה ארון ותולים אותו בגנו של מלך צעיר.
כאשר רואה המלך הצעיר את מריגו, הוא מתאהב בה ונושא את הארון לארמונו ושומר עליו מכל משמר.
יום אחד, מגלה אם המלך את הטבעת על ידה של מריגו, וכאשר הוא מצליח להוריד את הטבעת מאצבעה מריגו התעוררה.
ואומר: "אני המלך ואת תהיי מלכתי!" המלך הצעיר והמלכה חיים באושר עד היום הזה.
הגרסה הסקוטית – עץ־הזהב ועץ־הכסף
תומאס ויליאם תופמסון (Thomas William Thompson) אסף גרסאות של הסיפור 'שלגיה' באנגלית שהיו פחות או יותר דומות לסיפורם של האחים גרים, מלבד שינויים מסוימים כגון העובדה ששלגיה נלקחה בידי שלושה שודדים ולא שבעה גמדים.
בגרסה הסקוטית אנו מוצאים מלך ומלכה, אך האם הביולוגית היא זו שרוצה במות בתה.
גם בגרסה זו המלך נמצא תחת מרותה של המלכה שרוצה את הלב והכבד של הגיבורה וחיי הגיבורה ניצלים.
היה היה מלך ולו אישה בשם עץ־הכסף ובת בשם עץ־הזהב.
הבת והאם אהבו לצאת יחד אל העמק שבו הייתה באר ובה דג טרוטה.
עץ־הכסף שאלה את הדג אם היא המלכה היפה ביותר בעולם והדג השיב שביתה עץ־הזהב יפה יותר.
האם הכעוסה נשבעה שלא תוכל להרגיש בטוב עד שתאכל את הלב והכבד של עץ־הזהב.
באותה עת, בן מלך הגיע לבקש את ידה של עץ־הזהב.
המלך הסכים בתנאי שיעזבו את המדינה ואז הביא לאשתו לב וכבד של העז והיא הודיעה שהחלימה.
כאשר הלכה עץ־הכסף פעם נוספת אל העמק לשאול את הדג בבאר אם היא היפה ביותר בעולם, ענה לה הדג שעץ־הזהב יפה יותר.
כשנודע לה שעץ־הזהב בחיים, ביקשה מהמלך להעמיד לרשותה ספינה כדי שתוכל להפליג ולראות את בתה שלא ראתה במשך זמן רב.
כשראתה עץ־הזהב את הספינה, ידעה שאמה באה להורגה.
המשרתים עזרו לה וסגרו אותה בחדר אליו עץ־הכסף לא יכלה להיכנס.
האם ביקשה מעץ־הזהב להוציא את האצבע הקטנה כך שתוכל לנשק לה, אל כאשר הוציאה עץ־הזהב את אצבעה, האם דקרה אותה במחט מורעלת.
עץ־הזהב נפלה ללא רוח חיים.
הנסיך סגר את עץ־הזהב בחדר ורק לו היה המפתח.
לאחר זמן מה, נישא הנסיך בשנית.
יום אחד שכח לקחת איתו את המפתח והאישה הסקרנית נכנסה לחדר וראתה את עץ־הזהב.
היא גילתה את המחט המורעלת וברגע שתלשה אותה מהאצבע, עץ־הזהב שבה לתחייה.
כשחזר הנסיך החליט להישאר עם שתי הנשים.
כאשר גילתה עץ־הכסף שבתה שבה לתחייה, שוב נסעה אליה וניסתה להשקותה ברעל, אך האישה השנייה דחפה את הספל לפי המלכה שנפלה מתה לרגליהן.
הנסיך ושתי נשותיו המשיכו לחיות יחד בשמחה ובאושר.
הגרסה הטורקית – המחט הקסומה
בגרסה הטורקית מופיעים הסולטן הוא פאדישאה, וכן מלכתו ובתם.
גם כאן היופי הוא הגורם לכל הפורענות שבאה על הבת.
וכמו בגרסאות אחרות, יש פה סיכת שיער ומחט מורעלים.
אך קורות הגיבורה קצת שונים.
לפאדישאה הייתה אישה יפהפייה ובת.
בכל יום הייתה האישה שואלת את משרתה אם היא יפה והמשרת השיב, "כן, אין יפה ממך".
יום אחד ראה המשרת את בתו היפה של המלך, וכאשר שוב שאלה האישה אם אין יפה ממנה, הוא ענה: "כן, אך גרנטשן יפה יותר".
בכעסה לקחה אשת המלך את גרנטשן אל הערבה שם נאלצה גרנטשן לנדוד עד שמצאו אותה שלושה ציידים שלקחו אותה איתם.
אשת המלך שמעה סיפורים על יופייה של גרנטשן והחליטה לרכוש ממכשפה שני מחטים מורעלים ואתם, עשתה פניה את ביתם של הציידים.
גרנטשן סירבה לפתוח את הדלת, אך האישה ביקשה ממנה לכרוע ברך לפני חור המפתח כדי להעביר לך את הסיכות ואז נעצה את שתי המחטים לתוך מצחה.
הציידים בנו לגרנטשן ארון ותלו אותו בין שני עצים בהרים.
יום אחד בן סולטן ושמו שקזייד, מצא את הארון.
הוא התאהב בגרנטשן ונשא את ארון לארמונו.
שקייזד נישא לאישה אחרת ויצא למלחמה.
בינתיים פתחה אשתו את הארון ושלפה את אחת המחטים ממצחה של גרנטשן.
באותו רגע הפכה הנערה לציפור ששאלה את הגנן אודות שקייזד.
כאשר שקייזד שב הביתה, סיפר לו הגנן על הציפור.
שקייזד הסתקרן והחליט ללכוד את הציפור.
אך אשתו הקנאית ידעה שזו גרנטשן ומלקה את ראש הציפור וזרקה את הגופה לגינה.
במקום בו נשפך דם הציפור, צמחו שיחי שושנים.
אישה זקנה שעברה במקום קטפה שושנים מאחד השיחים.
כאשר הריחה את הפרחים, קפצה מהם ציפור וריחפה מעליה.
האישה גילתה את המחט בראש הציפור ותלשה אותה.
גרנטשן סיפרה לזקנה את סיפורה והזקנה רצה לספר לשקייזד.
מלא שמחה הוא רץ אל גרנטשן.
אשת הפאדישאה שמעה את קורות גרנטשן והחליטה להרוג אותה בשנית, אך הפעם תפס אותה שקייזד וזרק אותה לכלא בו כלא גם את אשתו הראשונה.
וסוף סוף יכלו הוא וגרנטשן להינשא.
הגרסה היוונית – מרייטה והמכשפה, ומרסינה
גם ביוון נמצאו שתי גרסאות, האחת בשם מרייטה והמכשפה והשנייה נקראת מרסינה.
בשתי הגרסאות אלה מופנית השאלה "מי היפה ביותר" אל השמש.
בסיפור על מרייטה, מורתה של הגיבורה הופכת לאם חורגת המנסה להפטר ממנה, ובסיפור על מרסינה, שתי אחיותיה הגדולות מנסות להיפטר מהגיבורה בגלל יופייה הרב.
בעוד שבסיפור המקורי הגיבורה מוצאת מחסה בביתם של הגמדים, בסיפור על מרסינה הגיבורה מוצאת מחסה בביתם של שנים עשר אחים – חודשי השנה.
כמו בסיפורים האחרים, הגיבורה נישאת בסופו של דבר לנסיך וחיה באושר ועושר.
בגרסת מרסינה מסופר על שלוש אחיות יתומות מאב ומאם.
יום אחד החליטו לגלות מי היפה ביותר מבין שלושתן והלכו לשאול את פי השמש.
השמש השיבה שכולן יפות, אך הצעירה מבניהן היא היפה ביותר.
בקנאתן, החליטו האחיות הגדולות להפטר ממרסינה הצעירה.
הן לקחו אותה אל היער בתואנה שהן צריכות לקבור סוף סוף את אימן.
ביער אמרו האחיות כי שכחו את החפירה וביקשו ממרסינה להישאר כשהן חזרו לביתן.
מרסינה תעתה ביער עד שהגיעה לביתם של שנים עשר אחים, החודשים.
מרסינה נישארה שם וניקתה, סידרה ובישלה לאחים והם התייחסו אליה כאל אחותם.
כאשר נודע לאחיות שמרסינה עדיין בחיים חזרו לבקרה בתואנה שדאגו לה מאוד והביאו לה פשטידה במתנה.
מרסינה נתנה לכלב לאכול מהפשטידה והוא נפל ללא רוח חיים.
מריסה זרקה את שאר הפשטידה.
כששוב שמעו האחיות, מפי השמש, שמרסינה עדיין בחיים השיגו טבעת מורעלת ובאו לבקרה בשנית.
הן אמרו לה שהטבעת שייכת לאימם.
כאשר מריסה ענדה את הטבעת היא נפלה ללא רוח חיים.
האחים מררו בבכי והניחו אותה בארון זהב.
נסיך הגיע למקום וכשראה את מרסינה התאהב בה.
הוא הסיר את הטבעת כי רצה לראות אם יש עליה הקדשה ומרסינה התעוררה.
כשנודע לאחיות שמרסינה חיה ונשואה לנסיך, באו לביקור, אך הנסיך שידע על מעשיהן העניש אותן והזוג המשיך לחיות באושר ועושר.
גרסת הסיפור ממוזמביק – האם והבת עם הכוכב על המצח
בגרסה האפריקאית ראש שבט ממלא את מקום המלך.
גם כאן האם הביולוגית היא זו המביטה במראה ומקנאה ביופייה של הנערה.
גם כאן דורשת האישה את הלב והכבד של הנערה, אך בנוסף היא רוצה גם את אצבעה הקטנה.
הפעם מוצאת הנערה מחסה בבית שודדים ולא גמדים.
לאשת ראש השבט היה ירח על המצח והיא אהבה להביט במראה ולשאול האם יש יפה ממנה.
האישה ילדה בת ולה כוכב על המצח.
כל הכפר התפעל מיופייה של הילדה, אבל האם קינאה בה.
וכשהשיבה המראה לאישה כי רק בתה יפה ממנה, ניפצה את המראה בכעס וביקשה ממשרתיה להרוג את הילדה והבטיחה להם שאם יחזרו עם הלב, הכבד ואצבעה הקטנה של הבת, הם יזכו בשק מלא מטבעות.
אך ליבם של המשרתים לא נתן להם להרוג את הילדה והבת ברחה ומצאה מחסה בבקתה שבה התגוררו חבורת שודדים.
יופייה קסם למנהיג החבורה והוא אימץ אותה לבת.
יום אחד, עבר אחד המשרתים במקום וראה את הכוכב על מצחה של הנערה וסיפר זאת לאמה.
האישה הרעה שלחה אותו חזרה לבקתת השודדים ואיתו נעליים מורעלות.
כאשר מדדה הבת את הנעליים, נפלה ללא רוח חיים.
אביה המאמץ בנה ארון ותלה אותו על עץ גבוה.
הכוכב על מצחה המשיך לזרוח.
בן ראש שבט מכפר אחר ראה את אור הכוכב והתאהב בנערה ולקח את הארון לביתו.
יום אחד ביקר אותו אחיו והתפעל מהנעליים שעל רגליה.
הוא חלץ אותן והיא התעוררה לחיים.
בן ראש השבט המאושר נשא את הנערה לאישה וערך הילולה גדולה.
מיד לאחר מכן הוא ייצא למסע ציד.
כאשר חזר לאחר חודשים רבים, ציפתה לו הפתעה גדולה.
הוא הפך לאב לתאומים – בן עם ירח על מצחו ובת עם כוכב.
ויחד חיה המשפחה באושר ועושר.
שלגייה ושבעת הגמדים הוצג על במות ישראל פעמים רבות וביניהן:
ב־2001, 2002 ו־2005 עלה המחזמר שלגיה, שדפנה דקל כתבה והלחינה את שיריו ושיחקה בו בתפקיד הראשי, כשלצידה הופיעו גילת אנקורי בתפקיד המלכה הרעה, עודד מנסטר בתפקיד הנסיך, ישראל ארנסט בתפקיד הראי, ספי ריבלין בתור המשרת וחנן סביון וגיא עמיר בתור הגמדים לצד ענבל לורי והדר שחף.
את המחזה כתב שי קפון.
ב־2006 עלתה הפקה של משגב עורי הפקות לאגדה אותה כתב אבי דור וביים נתן דטנר.
את הפזמונים כתבה סמדר שיר ומשה דץ היה על הלחנים.
את שלגיה שיחקה אגם רודברג ומאוחר יותר גם אורנה דץ, מיכל אמדורסקי וכוכבת הילדים מיקי.
את הנסיך, הצייד ומשרת המלכה שיחק גילי ורנר, קלוד דדיה ומאוחר יותר גם עודד מנסטר ודורון אורן ואת תפקיד המלכה הרעה שיחקו מיכל צפיר, מיכל מוכתר, נירית אהרוני שוויצר, קרן ראובן ושרון מלכי.
בשנת 2013 הוצגה הפקה נוספת, של המחזמר "שלגיה והצייד", בו שיחקה יעל בר־זוהר בתפקיד שלגיה, לצד גיא זוארץ בתפקיד הצייד, גלית גוטמן בתפקיד המלכה הרעה, טל מוסרי בתור שפיץ, ראש שבעת הגמדים וחנה לסלאו בתור משרתת.
את ההצגה כתב אסף אשתר, ביים צדי צרפתי ועל המוזיקה היה אחראי חזי שקד.
שלגיה ושבעת הגמדים הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1937 שיצא לראשונה בארצות הברית בהפקת וולט דיסני והופץ בקולנוע על ידי RKO.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הפופולריים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע ושל סרטי דיסני בעיקר.
הסרט מבוסס על האגדה הגרמנית של האחים גרים, "שלגיה ושבעת הגמדים".
הוא סרט האנימציה הראשון מבין הסרטים הראשונים של דיסני באורך מלא בהיסטורית הקולנוע.
בנוסף, הוא הראשון שהופק בצבע מלא על ידי חברת וולט דיסני.
בשל כך, זכה להתעניינות רבה מצד צופים בכל הגילאים.
מתוך חשש שהיופי של שלגיה יעלה על שלה, המלכה הכריחה אותה לעבוד בפרך בתור עוזרת בלנקות את מדרגות הכניסה לטירה בחוץ ושאלה כל יום את ראי הקסמים שלה "מי הכי יפה בממלכה ובעיר".
במשך שנים רבות ראי הקסמים תמיד ענה לה שהיא הכי יפה, הכוונה המלכה, מה שהשביע את רצונה.
בתחילת הסרט, ראי הקסמים מודיע למלכה כי עכשיו שלגיה היא ההכי יפה בממלכה ובכל העיר.
המלכה החלה לקנא ביופי של ביתה החורגת וציוותה על הצייד המסרב לקחת את שלגיה ליער החשוך ולהוציא אותה שם להורג ושתמות.
בנוסף לכך, היא דרשה ממנו שיחזור עם ליבה של שלגיה לאחר מותה בקופסת תכשיטים שלה כהוכחה למעשה.
הצייד נפגש בחצר הארמון עם שלגיה אבל הוא הרגיש שהוא אינו מסוגל לפגוע בה.
הוא יתחנן בדמעות לסליחתה ומגלה לה שהמלכה רוצה במותה, ודוחק בה מהר לברוח ליער המפחיד ולא לחזור יותר לעולם לארמון.
הצייד חוזר עם לב של חזיר מת במקום ליבה של שלגיה וכך הוא מרמה ועובד על המלכה.
אחרי הבריחה של שלגייה אל היער והמערות המפחידות הרגישה מאוד אבודה ומפוחדת ושאינה מוצאת את עצמה בשום מקום ושאין לה אפילו יותר בית ואיפה לגור.
לפתע, מופיעים יצורי וחיות היער והיא מתחילה להתיידד איתם ולאחר מכן שנעשה ביניהם לבינה קשר טוב הם מובילים אותה לבקתה קטנה עמוק בתוך ביער.
שלגיה מוצאת שבעה כיסאות קטנים בחדר האוכל של הבקתה, ומשערת מייד כי הבקתה שלא הייתה מסודרת היא ביתם של שבעה ילדים יתומים שהם בעצם נקראים גמדים קטנים.
עד מהרה מתברר כי הבית שייך למעשה לשבעה גמדים קטנים ומבוגרים ששמותיהם הם; דוק, רטנוני, עליזי, ישנוני, ביישני, אפצ'י, ושטיא, העובדים במכרה סמוך של יהלומים.
בעודם חוזרים הביתה מיום עבודה, הם מודאגים למצוא את הבקתה שלהם נקיה ומשערים כי פולש פלש לביתם מכיוון שגילו שיש אור בתוך הבית.
הגמדים מוצאים למעלה בחדר השינה שלהם את שלגיה, ישנה על פני שלוש מיטות ששייכות לחלק מהם.
שלגיה מתעוררת ומוצאת את הגמדים ליד מיטתה ומציגה את עצמה, וכל הגמדים בסופו של דבר מקבלים אותה אל ביתם לאחר שהם לומדים ממנה שהיא יכולה ויודעת לבשל ולנקות יפה.
שלגיה מתחילה חיים חדשים בביתם של הגמדים של בישול, ניקוי, ושמירה על בית הגמדים כשהם כורים בשביל תכשיטים, ובלילה הם כולם ביחד שרים, מנגנים על כלי נגינה, רוקדים וחוגגים.
באמצע הסרט, המלכה מגלה כי שלגיה עדיין נשארה בחיים כאשר המראה שוב עונה כי שלגיה היא עדין היפה ביותר בממלכה ובעיר.
המלכה שותה שיקוי הפיכה שבעצם הופך אותה מצעירה יפה לזקנה מכוערת, ומכינה רעל בשם "תרדמת נצח" וטובלת בו תפוח בשביל שלגייה בגלל הקנאה שלה כלפייה.
לפיה, אם שלגייה תנגוס בתפוח היא תיפול לתוך שינה קסומה.
המלכה מגלה בנוסף שניתן להתעורר משינה זו אך ורק באמצעות "נשיקת אוהב ראשונה", הכוונה של אהבת אמת ואוהב אמיתי.
המלכה סבורה כי לא נשקפת סכנה לתוכניותיה שתוכננו, כי הגמדים יאלצו לקבור את שלגיה, כאשר אם יחשבו שהיא באמת מתה.
המלכה פוקדת את בקתת הגמדים בשעה שהם בעבודתם, ומפתה את שלגיה לנגוס בתפוח המורעל.
לאחר הנגיסה בתפוח המורעל שלגיה שוקעת בשינה ונופלת על הרצפה והמלכה קוראת "ואני אהיה היפה מכולן!" חיות היער מזעיקות במהירות את כל הגמדים, והם מנסים לתפוס ולרדוף אחרי המלכה עד לצוק.
היא מנסה לגלגל ולהפיל עליהם סלע, אבל ברק מכה את הצוק עליו היא עומדת, וגורם לו לקרוס ולהישבר, מזה המלכה נמחצת על ידי הסלע, נופלת מהצוק ומתה.
הגמדים חוזרים הביתה ומוצאים את שלגיה חסרת הכרה ומתה לכאורה.
הם משכיבים אותה בארון זכוכית מעוטר בזהב בקרחת היער.
יחד עם יצורי היער משגיחים עליה במשמרות.
לאחר זמן מה, הנסיך, שנפגש בעבר עם שלגיה בתחילת הסרט והתאהב בה, מגיע למקום.
שבוי אחר יופייה, הוא נושק לה את נשיקתו הראשונה, מה ששובר את הכישוף, וכך היא מתעוררת וחוזרת להכרתה.
הגמדים ובעלי החיים שהיו שקועים מקודם באבל העמוק עד ששלגיה התעוררה מהכישוף וחזרה לחיים, לאחר מכן שמחים וצוהלים בעוד הנסיך לוקח את שלגיה לטירה שלו, שזוהרת בנוכחותה.
מכאן הנסיכה החלה חיים חדשים לגמרי, והיא הנסיך חיים באושר ועושר עד עצם היום הזה.
שלגיה (אדריאנה קסלוטי / אורית ירון, ולימור שפירא בתפקידי שירה) - שלגיה היא נסיכה צעירה והגיבורה של הסרט.
היא בתו של מלך גדול שאשתו נפטרה כשהבת הייתה צעירה מאוד.
האם החורגת המרושעת שלה אילצה אותה לעבוד כמשרתת בטירה.
למרות זאת, היא שומרת על התנהגות עליזה אבל נאיבית.
המלכה הרעה (לוסיל לה ורן / שושיק שני) - המלכה היא אמה החורגת של שלגיה והנבל העיקרי של הסרט.
לאחר שהמראה הקסומה שלה אומרת לה ששלגיה היא יפה יותר ממנה, היא מגייסת מיד את הצייד כדי להרוג אותה ביער.
לאחר שהיא מגלה כי שלגיה לא מתה, היא מסווה את עצמה כזקנה ומשתמשת בתפוח מורעל כדי להסיר את שלגיה מהנתיב שלה בלי להרוג אותה.
היא עצמה נהרגה לקראת סוף הסרט.
דוק (רוי אטוול / אלי גורנשטיין) - המנהיג של שבעת הגמדים.
דוק מרכיב משקפיים ולעיתים קרובות מתבלבל בדבריו.
רטנוני (פינטו קולביג / דב רייזר) - בתחילה מתנגד לנוכחות של שלגיה בבית הגמדים, אבל אחר כך מזהיר אותה מהאיום שמציבה המלכה ורץ לעזרתה כשמבין כי היא נמצאת בסכנה.
יש לו האף הגדול ביותר מבין כל הגמדים, והוא נראה לעיתים קרובות עם עין אחת עצומה.
ביישני (סקוטי מאתר / יובל זמיר) - ביישני הוא הביישן מבין הגמדים, והוא נבוך לעיתים קרובות מכל תשומת לב המופנית אליו.
עליזי (אוטיס הארלן / אברהם מור) - עליזי הוא הגמד השמח בחבורה והוא בדרך כלל צוחק.
אפצ'י (בילי גילברט / שמעון כהן) - שמו של אפצ'י הוא קרוי כך בשל ההתעטשויות החזקות יוצאות הדופן שלו (הנגרמות על ידי קדחת השחת), היכולות להעיף אפילו חפצים כבדים.
התעטש בסרט במספר הזדמנויות: בעקבות זר פרחים, במהלך הכרתה של שלגיה עם הגמדים ובמהלך השיר הטיפשי, כששטיא נעזר בו כדי להיות גבוה יותר.
ישנוני (פינטו קולביג / אוהד שחר) - ישנוני תמיד עייף ונראה תמיד מפהק ברוב המקרים.
מסוכסך עם זבוב מסוים לאורך כל הסרט.
ישנוני זה גם שם של דמות מהדרדסים.
שטיא (אדי קולינס) - שטיא הוא הגמד היחידי שאין לו זקן.
הוא מגושם ואילם (עליזי הסביר כי הוא פשוט "לא יודע [לדבר], הוא לא ניסה").
בריזי - כששלגיה מגיעה לבקר את הגמדים בביתם, הם מספרים לה סיפור על הגמד השמיני הנודד ששמו בריזי.
הסצנה הזו לא דובב לעברית.
הנסיך (הארי סטוקוול / ששי קשת) - הנסיך רואה את שלגיה לראשונה כאשר היא שרה בבאר המשאלות שלה.
הוא מיד מתאהב בה ובקולה.
מאוחר יותר הוא מופיע שוב כדי להחיות אותה.