tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התחייה הראשונה במאה העשרים מתחילה במהדורת טורינו משנת 1925, בבימויו של ויטוריו גואי ובכיכובו של קונצ'יטה סופרוויה, שעוררה את התלהבותו של ריכרד שטראוס, ומאז נשארה "האיטלקייה" יחד עם "הספר מסביליה", "סינדרלה" ובמידה פחותה, "וילהלם טל", אחת מן האופרות המבוצעות ביותר של רוסיני ברפרטואר של בתי אופרה ברחבי העולם.
אלווירה מתלוננת בפני איש סודה זולמה על הריחוק של בעלה.
קפטן הפרייבטרים היילי נכנס, מוסטפא מספר לו על החלטתו להיפטר מאלווירה בכך שהוא יתן אותה כאישה לעבד האיטלקי הצעיר לינדורו.
מבקש שהקורסארים ימצאו לו אישה איטלקייה, תוססת ועליזה.
לינדורו הצעיר, עבד באלג'יר כבר שלושה חודשים, מתגעגע לאהובתו, איזבלה היקרה שלו.
זמן קצר לאחר מכן מגיע מוסטפא ומספר לו על החלטתו לתת לו אישה.
לינדורו מנסה להתנגד להצעה המוזרה הזו בכך שהוא מציין את התכונות שאישה צריכה כדי להיות לאשתו, אבל הביי לא מותיר לו ברירה, ומשיב שלאלווירה יש את כולן.
ספינה טרופה בסערה עזה, מסתערים עליה ועולים על סיפונה הקורסארים.
היילי ואנשיו שמחים על השלל והעבדים.
בין אלה, איזבלה האיטלקייה, המובחנת מיד בזכות יופייה יוצא הדופן.
היא על הספינה כי הפליגה לאפריקה לחפש את לינדורו אהובה שנעלם.
טדיאו, שותפה למסע ומחזרה, נתפס גם הוא עם איזבלה ומזדהה כדודה, כדי להימנע מלעורר חשד.
זולמה מנסה לפנות לאלווירה ולינדורו שמצהירים שאין להם כוונה להתחתן.
מוסטפא מגיע ומציע ללינדורו את האפשרות לחזור למולדתו, בתנאי שישא את אלווירה וייקח אותה איתו.
הצעיר מקבל את ההצעה על מנת לחזור הביתה.
היילי נכנס ומכריז על לכידתה של האיטלקייה היפהפייה.
בינתיים, אלווירה נואשת כי היא מרגישה שהיא עדיין אוהבת את מוסטפא, וללינדורו, שמציע לה חיים חדשים באיטליה, היא אומרת שאינה רוצה לעזוב בלי להיפרד מבעלה בפעם האחרונה.
האולם הראשי בארמונו של מוסטפא.
ביי חסר הסבלנות מוקף בסריסים ממתין לבוא השלל החדש.
היילי מכריז עליה, וכשהם רואים אותה, כל הנוכחים מופתעים מיופיה.
איזבלה, לעומת זאת, מבינה מיד שהיא יכולה להשתלט על הביי ומתחילה להחמיא לו.
הביי כבר מרגישה מאוהב והיילי בקושי מצליח לעצור אותו.
בינתיים, טדאו מתייצב בטענה, כדוד, חייב להיות קרוב לאחייניתו.
לינדורו, אלווירה וזולמה מגיעים לברך את הביי לפני היציאה; איזבלה מזהה מיד את אהובה לינדורו ותדהמתם של השניים לא נעלמת מעיני הנוכחים, שעם זאת אינם מבינים.
איזבלה לוקחת שוב את היוזמה מיד בשואלה את מוסטפא מי האישה עם לינדורו.
הביי מסביר את כוונותיו בנוגע לנישואים בין לינדורו לאלווירה.
איזבלה עונה שדחיית אשתו היא מנהג כל כך ברברי שהיא לעולם לא תוכל לאהוב את הגבר שיעשה זאת.
לתדהמת הנוכחים, איזבלה מצליחה לשכנע את מוסטפא שאלווירה תישאר באלג'יר ושלינדורו יהפוך לעבד האישי שלה.
מוסטפא נתון לחלוטין לקסמיה של איזבלה: כולם מעירים על המצב החדש בשעשוע.
הביי מגיע ומורה לנשים לומר לאיזבלה שהוא יבוא אליה לקפה, מתגאה בכך שהוא יודע היטב איך להתייחס לאישה כזו.
אלווירה מעמידה פנים שהיא תומכת בו, מעמידה פנים שהיא לצדו.
לאחר שכולם יצאו החוצה, איזבלה עוברת במקום, מתלוננת על בגידתו של לינדורו, שמצטרף אליה ומרגיע אותה באהבתו.
הוא מסביר לה שאין לו שום כוונה להתחתן עם אלווירה ושהוא הסכים לכך רק כדי שיוכל לחזור לאיטליה, אליה.
רגועה, איזבלה פוגשת אותו ביער סמוך כדי לתכנן כיצד להימלט מאלג'יר ולשחרר את העבדים האיטלקיים.
מוסטפא מגיע, להוט להיות לבד עם איזבלה, אבל הוא נעצר על ידי טדיאו, המודאג מכך שהיילי עוקב אחריו.
הביי מסביר שאם קפטן הקורסארים מחפש אותו, זה לא כדי לענות אותו (טדיאו חושש כל הזמן מהרעיון של להיות בסופו של דבר משופד), אלא כדי להעניק לו את התואר קאימקאן, כלומר, סגן, כאות הערכה וכבוד כלפיו בתפקידו כדודה של איזבלה.
טדיאו לבוש אפוא בסגנון טורקי, עם טורבן וגלימה, כיאה למעמדו החדש.
הביי גורם לו אפוא להבין שמשימתו היא לגרום לאיזבלה לאהבו.
כשטדיאו מבין שהוא בעצם צריך לשמש "גשר" בין האישה שהוא מאוהב בה לבין מוסטפא, הוא מנסה לסרב, אבל מספיקים שני מבטים זועמים מהביי כדי לגרום לו לשנות את דעתו.
אלווירה וזולמה מכינים את איזבלה לפגישה עם הביי.
אלווירה מעניקה לה שיעור בפיתוי הביי.
לאחר מכן היא מתחילה להתלבש, וכשהיא מבינה שמוסטפא צופה בה, היא מעמידה פנים שהיא משקיעה את כל כלה בהכנות למען הטורקי.
במקביל לביי, גם לינדורו וטדיאו צופים בה ממסתורם.
מוסטפא, אחוז תשוקה, מצווה על טדיאו להשאיר אותו לבד איתה ברגע שהוא מתחיל להתעטש.
לינדורו סוף סוף מציג את איזבלה ומוסטפא מציג את טדיאו בבגדי הקאימקאן החדשים.
בעודה מתבוננת בשעשוע במתרחש, לינדורו מעמיד פנים שהוא משתתף בעלילותיו של מוסטפא בכך שהוא מציע שאם היא התלבשה בקפידה כזו, היא בהחלט עשתה זאת כדי לרצות אותו.
הביי חושב שהגיע הזמן ורומז בעיטוש לטדיאו לעזוב.
טדיאו מעמיד פנים שאינו שומע וכדי לסבך את העניינים, גם איזבלה מתערבת ומזמינה את אלווירה לשבת איתם ליד השולחן לשתות קפה.
בעיצומו של השעשוע הכללי, מוסטפא, זועם בצורה מביכה, מקלל את כולם על שגרמו לו להחמיץ את הפגישה.
היילי מהרהר בסיפוק על מה שקרה למוסטפא: הוא איש עולם ויודע היטב איזה אופי יש לנשים איטלקיות ושר להן שיר הלל.
לאחר שהיילי עזב, לינדורו וטדיאו מגיעים לדון ביניהם בתוכנית של איזבלה לברוח מאלג'יר עם שאר העבדים האיטלקים.
טדיאו מגלה לו שהוא לא הדוד שלה, אלא המחזר שלה ושהוא יותר בר-מזל מהחבר הקודם שלה, לינדורו פלוני.
לינדורו משועשע מהאשליה של טדיאו, אבל מזכיר לו לדבוק בתוכנית שנקבעה.
המתיחה מתחילה וכאשר מוסטפא מגיע רותח מכעס, טדאו ולינדורו מחמיאים לו כשהם מסבירים שאיזבלה, כדי להפגין את התשוקה שלה אליו, החליטה לקרוא לו "פפאטצ'י".
מוסטפא מבולבל: למה הכוונה בכינוי זה?
לינדורו מסביר לו שהתואר הזה ניתן לאוהבים בלתי נלאים (אבל במציאות זה שם של חרק מעצבן), בעוד שטדיאו מציג לו את המועמדות כתודה הולמת על תפקידו האחרון כקאימקאן.
לאחר מכן השניים מסבירים לביי מהם חובותיו של פפטאצ'י: לאכול, לשתות ולישון מוקף בנשים.
לאחר שהשלושה עזבו, היילי וזולמה נכנסים מהם אנו למדים שאיזבלה נתנה לסריסים ולשומרים כמות גדולה של יין ומשקאות חריפים כדי לחגוג את טקס המינוי של ביי ל"פפטאצ'י" לאותו ערב.
פינה בגן הארמון, קרובה לחוף.
טדיאו לומד מלינדורו שאיזבלה, בתירוץ של טקס המינוי לפפטאצ'י, השיגה את השתתפותם של כל העבדים האיטלקים בטקס.
למעשה, היא מגיעה, בעקבות קבוצה גדולה של איטלקים, שמצהירים שהם מוכנים לפעולה.
לאחר שווידאה את מוכנותם של אנשיה לפעולה, איזבלה מרשה לעצמה לצפות בתקווה לראות שוב את מולדתה.
בינתיים טדיאו, משלה את עצמו, חושב בסיפוק שכל התוכנית שרקחה איזבלה נעשתה במטרה לחזור אליו.
מוסטפא מגיע, לינדורו עוקב אחריו עם חלק מהעבדים לבושים בצורה מוזרה כמו "פאפאטאצ'י": לינדורו מציג את מוסטפא לקבוצה שמצהירה על עצמה כמוכנה לקבל את פניו לאחווה.
הביי מגיע לבוש גם הוא בבגדיו של פאפאטאצ'י.
איזבלה מבקשת מטדיאו להקריא את הכללים שהוא יצטרך לציית להם כדי להיות ראוי לתפקיד זה, תחת שבועה חגיגית: לא לראות, לא לשמוע ולשתוק.
תפקידם של הפפטאצ'י הוא לאכול, לשתות ולשתוק.
הביי מדווח שהוא הבין בצורה מושלמת ויהיה מסוגל לבצע את המשימה הזו טוב יותר מכל אחד אחר.
כדי לבחון האם המועמד החדש ראוי לתפקיד, מובא שולחן עמוס בכל טוב, ממנו יצטרך המועמד לאכול תוך הקפדה על התעלמות ממה שהוא רואה וממה שהוא שומע.
הוא סועד את הסעודה הטקסית.
בינתיים מתקרב כלי שיט שאליו מתפנים העבדים האירופים.
כשאיזבלה ולינדורו יוצאים לדרך יחד, טדיאו מבין שהשניים הם נאהבים.
הוא מנסה להזהיר את מוסטפא, שחושב שהכל חלק מהמבחן, אך הוא מסרב להקשיב לו.
אלווירה וזולמה מגיעים ומתארים לביי את הבריחה.
הביי מבין את ההונאה, הוא מנסה לקרוא לשומריו, שרבים מהם שיכורים מכדי לרדוף אחר הנמלטים.
מוסטפא מצהיר כי אינו מעוניין בנשים איטלקיות והוא מוכן לחזור לאהבתה של אשתו.
האיטלקים יוצאים משם מאושרים וההרמוניה מתבססת מחדש.
הכל מסתיים במוסר השכל: אם אישה רוצה, היא יכולה לרמות כל אחד באמנויות הפיתוי שלה.
התזמור של רוסיני כולל את השימוש ב:
2 חלילים (גם פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים, בסון
טימפני, תוף בס, מצלתיים, משולש
פסנתר (צ'לו וקונטרבס אד ליביטום)
1 הקדמה ראשונה Serenate il mesto ciglio (מקהלה, אלווירה, זולמה, היילי, מוסטפא)
2 Cavatina Languir עבור אחד יפה (לינדורו)
3 דואט אם הייתי נוטה לקחת אישה (לינדורו, מוסטפא)
4 פזמון וקוואטינה כל כך הרבה דברים, כל כך הרבה עבדים!
- גורל גס, אהבה רודנית (איזבלה)
6 אריה כבר עם להט יוצא דופן בחזה (Mustafà)
7 גמר ראשון ויוה, תחי נגע הנשים (פזמון, היילי, מוסטפא, איזבלה, טדאו, לינדורו, אלווירה, זולמה)
8 הקדמה שנייה טיפש, טיפש (פזמון, היילי, אלווירה, זולמה)
9 Cavatina O, כמו הלב בצהלה (לינדורו)
10 פזמון יחי הקאימקאן הגדול.
11 אריה יש לי משקל גדול על הראש (טדיאו, מקהלה)
12 Cavatina בשבילו שאני מעריץ (איזבלה)
חמישיית 13 אני מציג לך בידי (מוסטפא, איזבלה, טדאו, לינדורו, אלווירה)
14 נקבות אריה לה מאיטליה (היי)
מה שאני שומע (מוסטפא, לינדורו, טדאו)
16 פזמון, סצנה ורונדו אנחנו מוכנים - חברים, בכל אירוע - חשבו על המולדת (איזבלה, מקהלה)
17 גמר אחרון מקהלת פפטאצ'י מתקדמת - אדוני!
(לינדורו, טדאו, מקהלה, מוסטפא, איזבלה, היילי, זולמה, אלווירה).
4 גורל Cavatina Cruda, אהבת עריץ (איזבלה)
7 קרוב לגמר הראשון יש לי פעמון בראש (מקהלה, היילי, מוסטפא, איזבלה, טדאו, לינדורו, אלווירה, זולמה)
11 אריה יש לי משקל גדול על הראש (טדיאו, פזמון)
מה שאני שומע (מוסטפא, לינדורו, טדיאו)
16 רונדו חושב על המולדת (איזבלה, מקהלה)
סרט האנימציה הקצר בעל אותו השם, התבסס על האופרה ב-1969, בבימויו של ג'וליו ג'אניני ועמנואל לוצאטי, אשר בפתיחה מייצג גרסה מפושטת של העלילה.
מרקו בגאלי וניקולה גלינו (עורכים), כל הליבריטיים של רוסיני, מילאנו, גרזנטי, 1991,
Salvatore Caruselli (עורך), אנציקלופדיה גדולה של מוזיקת אופרה, Longanesi & C.
, איטליאנה באלג'ירי, ל, בסטנלי סיידי (עורך), מילון האופרה ניו גרוב, גרוב (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד), ניו יורק, 1997, ב', עמ'.
האיים היוֹנִיִים או האיים האיוניים הם קבוצה של כ-40 איים יווניים הנמצאים ממערב ליוון בים היוני.
האיים (למעט קיתירה, השייכת למחוז אטיקה) מהווים אזור מנהלתי אחד – מחוז האיים היוניים המהווה אחד מ-13 המחוזות של יוון.
שבעת האיים הגדולים והחשובים הם, מצפון לדרום:
במהלך המאה ה-4 לפני הספירה האיים שולבו ממוקדון ולאחר התפרקותה סופחו על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 146 לפני הספירה.
בהמשך הם הועברו לשליטה של האימפריה הביזנטית.
באי העכברים נשמרה כנסייה ביזנטית מהמאה ה-11. לאחר שאימפריה זו נחלשה, האיים עברו לשליטה של הרפובליקה של ונציה בשנת 1204. הם היו השטח היחיד בו אוכלוסייה יוונית לא הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו חלק משמעותי של אוכלוסייה עבר לקתוליות.
בסיום מלחמות נפולאון האיים הועברו לשליטה של בריטניה.
בשנת 1862 הם שולבו ביוון והבריטים עזבו את המקום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוון, השליטה באיים עברה לאיטליה.
בשנת 1943 הנאצים גרשו את האיטלקים.
במהלך זה יחידה גרמנית בפיקוד של אלפרד סטארק ביצע טבח ב - 117 חיילים איטלקים.
ביוני 1944 כ-2000 יהודים באי קורפו גורשו ורק בודדים הצליחו לשרוד.
האיים הקנריים (בספרדית: Las Islas Canarias) הם ארכיפלג ספרדי הנמצא באוקיינוס האטלנטי, מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו שבצפון-מערב אפריקה, והם נמנים בין 17 הקהילות האוטונומיות של ספרד.
לעיתים האיים הקנריים קרויים גם בשם הארכיפלג הקנרי (El Archipiélago Canario).
כלכלת האיים מבוססת בעיקר על תיירות.
שטחם הכולל הוא 7,447 קילומטרים רבועים, אורך החופים הכולל הוא 1,583 קילומטרים ומספר התושבים נכון ל-2006 הוא כ-2 מיליון נפשות (כ-4.5% מכלל אוכלוסיית ספרד).
הארכיפלג מורכב משבעה איים: טנריפה (Tenerife), לה פלמה (La Palma), לה גומרה, אל איירו , שמרכיבים את מחוז סנטה קרוס דה טנריפה , ומנגד גראן קנריה (Gran Canaria), פוארטוונטורה (Fuerteventura) ולנסרוטה וכן שישה איונים שמרכיבים את מחוז לאס פאלמס .
האי טנריפה הוא הגדול ביותר (2,059 קילומטרים רבועים).
אל איירו הוא הקטן והמערבי ביותר.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הפסגה של הר הגעש טיידה בטנריפה- 3,718 מטרים מעל פני הים והיא גם הנקודה הגבוהה ביותר בספרד.
לקהילה האוטונומית הקנרית שתי ערי בירה המתחלקות בתואר ובסמכויות: סנטה קרוס דה טנריפה, בירת מחוז סנטה קרוס דה טנריפה ולאס פאלמאס דה גראן קנריה, בירת מחוז לאס פאלמס .
האיים מתאפיינים בהרי געש רבים, חלקם פעילים, ובשמורות טבע של יערות מחט ויערות סובטרופיים.
חופי הדיונות מספלומס (Maspalomas) הוא אתר תיירות מפורסם.
האקלים הוא סובטרופי, המשקעים נדירים באיים המזרחיים, ואילו בלה פאלמה, שבמערב הארכיפלג, כמות המשקעים השנתית עולה על 1,200 מילימטרים.
אין נהרות באיים, אך ישנם נחלים רבים.
בטנריפה נמצא הפארק הלאומי טיידה שהוא אתר מורשת עולמית.
זהו פארק געשי המתאפיין בנוף געשי מיוחד, עם סלעי בזלת שחורים וצבעוניים המזדקרים מתחתית לוע הר הגעש טיידה שגובהו 3,718 מטרים.
כמו כן, "פארק כפרי" אנאגה שבמסיב אנאגה (מאסיסו דה אנאגה; Macizo de Anaga), שהוא רכס הרים בצפון מזרח האי טנריפה, הוגדר בידי הארגון (ביוני 2015) כשמורה ביוספרית.
התושבים המקוריים של האיים היו הגואנצ'ים שעסקו בדיג ובלקט פירות וכן בחקלאות ובגידול צאן.
הכיבוש הספרדי התחיל בשנת 1402, אך גם בשנים הקודמות הפליגו לאיים ספינות ממיורקה, מפורטוגל ומג'נובה.
מתחילת המאה ה-15 החלו להגיע לאיים (באישור הכס הקדוש והכתר הספרדי) משלחות מאורגנות בחיפוש אחרי עבדים ואוצרות.
הגואנצ'ים ניהלו מאבק חריף לכיבוש ולכן הוא נמשך כמעט מאה שנה והסתיים ב-1496, כשאחרוני הילידים נכנעו והאיים סופחו לממלכת קסטיליה (ספרד).
כיבוש האיים הקנריים היה תקדים לכיבוש יבשת אמריקה והתאפיין בשעבוד האוכלוסייה המקומית, השלטת הנצרות תוך הרס התרבות המקומית והתערבבות עם האוכלוסייה המקומית.
בשל מיקומם האסטרטגי היו האיים לתחנת מעבר לסוחרים בדרכם להודו, לאפריקה ולאמריקה, מה שהביא שגשוג כלכלי למגזרים מסוימים באוכלוסייה.
במאה ה-19 זכו המושבות הספרדיות באמריקה לעצמאות מדינית, דבר שהיה אחד הגורמים למשבר כלכלי באיים, אשר הביא להגירתם של רבים מהתושבים לארצות אמריקה.
בתחילת המאה ה-20 החלו חברות אנגליות לגדל בננות באיים.
ב-1927 חולקו האיים לשתי פרובינציות בשל העוינות בין שתי אליטות בסנטה קרוס ובלאס פאלמס ולכן שתי ערים אלו משמשות בימינו כערי הבירה של האיים הקנריים.
בשלהי שנות ה-70 (תחילת תקופת הדמוקרטיה בספרד) פעל באיים ארגון טרור בדלני בשם FAG שדרש עצמאות מדינית מלאה לאיים, אך לא זכה לתמיכת הציבור וחדל מפעילותו.
ב-1982 קיבלו האיים מעמד של קהילה אוטונומית.
הבעיה העיקרית עמה מתמודדים בימינו תושבי איים הקנריים (שהם חלק מספרד ומהאיחוד האירופי) היא הגעה מסיבית של מהגרים אפריקנים לחופיהם.
בכל שנה יותר ויותר מהגרים חסרי מסמכים מפליגים בסירות מחופי מרוקו ומאוריטניה ורבים מהם טובעים באוקיינוס.
בשלושת החודשים הראשונים של שנת 2006 הצליחו להגיע לחוף 2,371 מהגרים, אך כאלף אחרים נספו.
מספרי תיירים שביקרו באיים הקנריים בשנת 2016:
רוב התיירים מגיעים בטיסות לחמישה נמלי תעופה מרכזיים, נמל התעופה גראן קנריה, נמל התעופה טנריפה דרום-ריינה סופיה, נמל התעופה לנסרוטה, נמל התעופה טנריפה צפון-עיר הלגונה, ונמל התעופה פוארטוונטורה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2019, אוכלוסיית האיים הקנריים היא 2,153,389 נפש:
החברה באיים הקנריים היא ברובה הגדול נוצרית קתולית.
בטנריפה נולדו שני קדושים קתוליים חשובים: פדרו דה סן חוסה בטאנקור וז'וזה דה אנשייטה שפעלו כמיסיונרים בגואטמלה ובברזיל, בהתאמה.
פעמיים בשנה – ב-2 בפברואר ובלילה שבין ה-14 ל-15 באוגוסט – חוגגים בבזיליקה של קאנדלאריה, המוקדשת לבתולה הברוכה של קאנדלאריה (שהיא הקדושה המגינה של האיים הקנריים), את חגה של הבתולה הברוכה.
כמו כן, ישנו באיים מיעוט של נוצרים פרוטסטנטים.
דתות אחרות הן אסלאם, הינדואיזם, דתות סיניות , בודהיזם, יהדות, הדת המורמונית, הדת הבהאית, דת אפרו-אמריקאית והדת הנאו-פגאנית – כנסיית העם הגואנצ'י.
האיים ההברידיים הם ארכיפלג נרחב, השוכן לאורך חופה המערבי של סקוטלנד.
העיר טוברמורי מהווה בירת האיים.
הנמל הראשי המקשר את האיים עם סקוטלנד נמצא בקרייגנור.
מבחינה גאולוגית שרשרת האיים מורכבת מהסלעים העתיקים ביותר באיים הבריטים.
הארכיפלג מתחלק לשתי קבוצות איים עיקריות:
ההברידיים הפנימיים: הכוללים את סקאי, מל, איילה, ג'ורה, סטאפה והאיים הקטנים.
ההברידיים החיצוניים: הכוללים את לואיס והאריס, ברנראי, אויסט צפוני, אויסט דרומי, בארה וסנט קילדה.
לעיתים מתייחסים לאיים ההברידיים ככלל בשם ה"איים המערביים", אף על פי ששם זה מיטיב לתאר רק את ההברידיים החיצוניים, שנודעו פעם בשם "האי הארוך".
האיים ההברידיים הם ככל הנראה קבוצת האיים הסקוטיים המוכרת ביותר.
קבוצות אחרות כוללות את איי הקלייד, איי הפורת' והאיים הצפוניים.
האי אראן ואיים אחרים בשפך הנהר קלייד (Clyde) לעיתים נכללים בטעות כחלק מהאיים ההברידיים.
מרבית תושבי סקוטלנד דוברי הגאלית באים מן האיים ההברידיים, בעיקר מן האיים החיצוניים, המנותקים יותר ובהם נשמרה השפה ומשמשת אוכלוסייה רחבה בחיי היומיום.
האיים ההברידיים יושבו מוקדם בתחילת ההתיישבות של האיים הבריטיים, כנראה כבר בתקופה המזוליתית, באלף ה-9 לפני הספירה כששינויים אקלימיים אפשרו התיישבות אנושית.
ישנם שרידים של מבנים המתוארכים עד לשנת 3000 לפני הספירה, כשהדוגמה הטובה ביותר ביניהם היא האבנים העומדות בקאלאניש שבאי לואיס.
לא ידוע הרבה על המתיישבים הראשונים בהברידיים אבל ככל הנראה הם היו מאותה שושלת קלטים שיישבה את סקוטלנד.
האזכור הרשום המוקדם ביותר של האיים החיצוניים נעשה על ידי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס בשנת 55 לפני הספירה.
הוא כתב על אי בשם היפרבוראה ("רחוק בצפון") בו עמד מקדש עגול אשר ממנו הירח הופיע במרחק קטן מעל כדור הארץ בכל 19 שנה, כביכול התייחסות למעגל האבנים בקאלאניש.
פומפוניוס מלה גאוגרף רומאי-ספרדי מהמאה הראשונה, מתייחס לקבוצת של שבעה איים לה הוא קורא "המודאה".
כותבים עתיקים אחרים כמו פליניוס הזקן, האסטרונום המצרי תלמי וסולינוס מהמאה ה-3 לספירה מזכירים לכאורה את ההברידיים, מה שמצביע על קשר בין תושבי האיים לעולם הרומאי.
לא הרבה ידוע על ההיסטוריה של תושבי ההברידיים לפני המאה ה-6 לספירה, משום שכמו שאר תושבי סקוטלנד, הם היו עמוק בתוך "ימי החשכה" ("Dark ages", התקופה המוקדמת של ימי הביניים).
התיעוד המפורט הראשון של האיים הוא מהגעתו של קולומבה הקדוש במאה ה-6. קדוש אירי-סקוטי זה הביא לראשונה את הנצרות לאיים וייסד מספר כנסיות.
כבר לפני המאה התשיעית לספירה החלו האיים ההברידיים, שנקראו בנורדית עתיקה "האיים הדרומיים" (Suðreyar), להיות תחת שלטון נורווגי השליטה הנורווגית באיים הפכה לרשמית בשנת 1098 כאשר אדגר, מלך סקוטלנד, אישר את דרישותיו של מגנוס השלישי, מלך נורווגיה.
הכרתם של הסקוטים במגנוס השלישי כמלך האיים באה לאחר שהוא כבש את איי אורקני, האיים ההברידיים והאי מאן במערכה מהירה כנגד המנהיגים הנורווגים המקומיים.
בכיבוש האיים מגנוס הכניע את אנשי הצפון שכבשו את האיים מאות שנים קודם לכן וכפה שלטון מלכותי ישיר יותר.
השליטה הנורווגית בהברידיים הפנימיים והחיצוניים הייתה מעורערת שנים רבות עד חלוקת האיים המערביים בשנת 1156. ההברידיים החיצוניים נשארו תחת שלטון ממלכת מאן והאיים וההברידיים הפנימיים הפכו ל"ממלכת ההברידיים" תחת המלך סומרלד.
למרות שהאיים הפנימיים היו רשמית תחת ריבונות נורווגית, המנהיגים היו סקוטים בשפתם ובתרבותם.
שנתיים לאחר ניצחונו ב-1156 כבש סומרלד גם את האי מאן והפך למלך האחרון שמלך על כל איי הממלכה.
לאחר מותו מלכי מאן לא שלטו יותר על ההברידיים הפנימיים.
ב-1262 הסקוטים פשטו על האי סקאי ובעקבות זאת הוקון הרביעי, מלך נורווגיה, יצא לסקוטלנד כדי ליישב את העניין.
הוקון עמד בראש כוח גדול שכלל 200 ספינות ו-15,000 חיילים.
הסערות מול חופי סקוטלנד גבו מחיר כבד מהצי הנורווגי ובסופו של דבר התרחשה התכתשות מינורית בקרב לארגס בו הנורווגים ובני בריתם אנשי האי מאן, תחת פיקודו של מגנוס השלישי, מלך האי מאן השיגו רק ניצחון טקטי קטן כנגד הסקוטים.
לאחר הקרב מזג האוויר הכריח את הצי הנורווגי לשוט חזרה לאיי אורקני, שם החליט הוקון להמשיך במערכה רק בקיץ.
אולם המלך מת ממחלה באותו דצמבר ובנו מגנוס השישי החליט ששלום עם הסקוטים יותר חשוב מהשטחים הנורווגים ממערב לסקוטלנד ובים האירי.
הסכם פרת' ב-1266 קבע כי האיים ההברידיים יימכרו לסקוטים בתמורה ל-4,000 מארק ותשלום שנתי של 100 מארק.
ההסכם גם קבע שסקוטלנד תכיר בריבונות הנורווגית באורקני ושטלנד.
שליטת הסקוטים באי מאן התבססה רק כשהם הביסו את המלך גודפרד השישי ב-1275.
האיים הקוּריליים הם שרשרת איים באוקיינוס השקט בין חלקו הצפוני של האוקיינוס לים אוחוצק.
כיום מוחזקים בידי רוסיה ומשתייכים מנהלית למחוז סחלין.
השרשרת כוללת 56 איים בגדלים שונים ומשתרעת על פני 1,300 ק"מ מחצי האי קמצ'טקה, השייך לרוסיה עד לאי הוקאידו, השייך ליפן.
השרשרת נחלקת לחלק צפוני ולחלק דרומי, שעליו יפן טוענת לריבונות.
בשנת 1946, בסיום מלחמת העולם השנייה, התגוררו באיים כ-17 אלף אזרחים יפנים.
כולם גורשו מהאיים עם העברתם לשליטת ברית המועצות.
נכון לשנת 2010 התגוררו באיים כ-18 אלף אזרחים רוסים.
פרמושיר (פרמושירו) - האי השני בגודלו, 2,053 קמ"ר, 2 הרי געש פעילים.
איטורופ - האי הגדול ביותר-3,139 קמ"ר.
שרשרת האיים הקוריליים היא קשת איים בשוליה הצפון-מערביים של טבעת האש.
האיים הם פסגות של הרי געש תת-ימיים שנוצרו כתוצאה מגעשיות מעל אזור הפחתה המשתרע בחלקו הדרומי של שקע קוריל-קמצ'טקה.
בשקע זה נוחת הלוח הפסיפי הקר והצפוף מתחת ללוח אוחוצק.
הגעשיות לאורך קשת האיים מתבטאת בכ-100 הרי געש בהם 40 פעילים, במעיינות חמים ובפומרולות.
ההפחתה לאורך קשת האיים מתבטאת בפעילות סייסמית ערה, וברעידות אדמה היוצרות גלי צונאמי.
ב-13 באוקטובר 1963 התרחשה רעידת אדמה בדרגה 8.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
רעש זה לווה בצונאמי בגובה 4.5 מטרים, שנצפה לאורך חופי צפון האוקיינוס השקט ביפן, בקנדה, במקסיקו באלסקה, בהוואי ובארצות הברית.
רעידה עוקבת בדרגה 7.4 שאירעה לאחר שבוע יצרה צונאמי שגובהו 15 מטרים, שהתרכז בצפון-מערב האוקיינוס.
צונאמי נוסף שהגיע עד לחוף המערבי של ארצות הברית, נוצר בעקבות רעידת אדמה בדרגה 8.3 שהתרחשה ב-15 בנובמבר 2006.
לפני הגעת הרוסים והיפנים לאיים התגוררו בהם איינו.
בשנת 1644 הוציא השלטון היפני של שוגונות טוקוגאווה מפה עליה מופיעים ארבעת האיים הדרומיים.
בתחילת המאה ה-19 הגיעו לאיים גם מתיישבים יפנים וגם מתיישבים רוסים.
בשנת 1855 חתמו יפן ורוסיה על חוזה שימודה, הנוגע למסחר, הפלגה וגבולות.
המצר בין האיים אורופ ואיטורופ – מצר פריס – הוכרז בחוזה כגבול בין המעצמות.
ב-1875 חתמה יפן על הסכם נוסף עם רוסיה, חוזה סנקט פטרבורג, ולפיו היא תוותר על זכויותיה באי סחלין תמורת שליטתה בכל האיים הקוריליים.
בשנת 1905 הפסידה רוסיה במלחמה ליפן, ולפי הסכם פורטסמות' ויתרה לטובת האחרונה על סחלין הדרומית.
באוגוסט 1945, בסיום מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן וכבשה במבצע סערת אוגוסט את כל האי סחלין ואת כל האיים הקוריליים.
כן גירשה ברית המועצות את 17,000 האזרחים היפניים מהאיים ליפן, בהם גם בני איינו, התושבים המקוריים של האיים.
ועידת פוטסדאם הכירה בשליטת ברית המועצות על האיים הקוריליים, אך לא הגדירה את הגבולות המדויקים.
היפנים קיבלו את מסקנות הוועידה.
באוקטובר 1956 הגיע ראש ממשלת יפן למוסקבה לביקור וחתם ביחד עם ראש הממשלה הסובייטי, ניקולאי בולגנין, על הסכם עקרונות, המבטיח את מסירת האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ליפן כמקדמה לכל הסכם עתידי בין המדינות.
באוקטובר 1973 הגיע ראש ממשלת יפן קקואי טנקה למוסקבה ונפגש עם מנהיג ברית המועצות ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, שאישר את קיום הסכסוך, שאמור לבוא לפתרונו; למרות זאת, השלטון הסובייטי עד לתקופתו של גורבצ'וב התכחש לקיום הסכסוך.
באפריל 1991 הגיע מיכאיל גורבצ'וב לטוקיו בביקור ראשון של מנהיג ברית המועצות ליפן וחתם על מסמך המאשר שוב, שבין המדינות קיים סכסוך שיש לפותרו.
באוקטובר 1993 הגיע בוריס ילצין ליפן ואישר שהסכסוך צריך להיפתר לפי הבסיס ההיסטורי, המסמכים הקיימים והצדק.
הפגישות בין ילצין לנציגים היפניים נמשכו גם בנובמבר 1997 בקרסנוירסק וגם באפריל 1998. ולדימיר פוטין דן עם היפנים בנושא במרץ 2001 ובינואר 2003. בפגישה האחרונה הציע פוטין ליפנים לקבל את האי שיקוטן והסלעים הסמוכים ולוותר על השאר, אך היפנים סירבו.
כתוצאה מהשיחות קיבלו אזרחים יפנים אפשרות לבקר באיים ללא אשרה, ותושבי האיים לשעבר קיבלו היתר לבקר בהם רק על סמך תעודה מזהה.
הסיכום הסופי על גורל האיים נשאר פתוח.
ב-1 בנובמבר 2010 היה דמיטרי מדבדב המנהיג הרוסי הראשון שביקר באיים, ובכך עורר את זעם השלטונות ביפן שאיימה להשיב את שגרירה ממוסקבה, אך הדבר נותר בגדר איום.
הנשיא הרוסי הכריז אז כי אין פשרות טריטוריאליות וכי כל האיים הקוריליים הם שטחי הפדרציה הרוסית.
האיים הקיקלאדיים הם קבוצת איים יוונית בים האגאי, מדרום-מזרח לחלק היבשתי של יוון.
שמם ניתן להם מכיוון שהם יוצרים מעגל (ביוונית, "קיקלוס") סביב האי הקדוש דלוס.
בקבוצה נכללים 220 איים ואיונים, שהבולטים מביניהם הם סנטוריני, מילוס, פארוס, נאקסוס, איוס ומיקונוס.
רבים מהאיים הקטנים יותר אינם מיושבים.
ארמופולי שבאי סירוס היא בירת האיים.
האיים הם פסגות ברכס הרים תת-ימי, פרט לשני איים געשיים, סנטוריני ומילוס.
האקלים באיים יבש וחמים, אך פרט לאי נאקסוס, האדמה אינה פורייה במיוחד.
עם המוצרים החקלאיים של האיים נמנים יין, פירות, חיטה, שמן זית וטבק.
בקבוצת איים זו מצויים איים סלעיים קטנים ולא מיושבים בעלי צומח וחי אנדמיים, וחלקם בסכנת הכחדה.
האיים משמשים כתחנות מנוחה לעופות נודדים ומקום לקינון לעופות ים ודורסים, הייחודיים לאזור.
באמנת "נטורה 2000" של האיחוד האירופי נקבעו כ-200 אתרים וכ-1,000 זנים לשימור.
האיים הקיקלאדיים מיושבים לפחות מאז שנת 7000 לפנה"ס.
בתקופה הנאוליתית (לפני שנת 4000 לפנה"ס) נוצרה בהם תרבות ייחודית, המשלבת גורמים מתרבויות אנטוליה ויוון.
התרבות התבססה על גידול שעורה פראית וזן ראשוני של חיטה, ועל ביות כבשים, עזים וחזירים ודיג טונה.
הדיג התבצע ככל הנראה באמצעות צלצלים מסירות קטנות.
בין האתרים שנחפרו מתרבות זו ניתן למנות את סָליאגוֹס וקֶפאלָה שבאי קאוס.
בסביבות 3000 לפנה"ס התגבשה באיים התרבות הקיקלאדית , שחלשה עליהם בעידן הנאוליתי ובתחילת תקופת הברונזה.
בתקופה הקיקלאדית המוקדמת (3000–2000 לפנה"ס) היו בחלק מהאיים מושבות קבע, ובאחרים התקיים יישוב מדי פעם.
באותה תקופה נוצרו באיים פסלי שיש קטנים ושטוחים של נשים, ששימשו כנראה למטרות פולחן, ויוצרו משיש מקומי שנחצב באי פארוס.
בתקופה הקיקלאדית התיכונה (2000–1500 לפנה"ס; מקבילה לתקופת הברונזה התיכונה) השתלטה התרבות המינואית על מרבית האיים.
בין השאר הוקמה עיר מינואית באקרוטירי שבסנטוריני, שהושמדה מאוחר יותר בהתפרצות הר הגעש שהרסה את האי.
בתקופה הקיקלאדית המאוחרת (1500–1100 לפנה"ס) עברו האיים לידי המיקנים, ובמאה השמינית לפנה"ס לידי הדורים.
במאה החמישית לפנה"ס היו האיים חלק מהאימפריה הגדולה של אתונה, והאי המקודש דֶלוֹס היה אף המקום בו הוחזקה קופתה המשותפת של הליגה האטית-דלית, ברית הדוקה שהוקמה בידי אתונה בשנת 478 לפנה"ס.
בהסכמי הברית נכלל סעיף הקובע שאיש אינו רשאי להיוולד או למות בדֶלוֹס, ובכך התחזקה השליטה האתונאית באי, שהאוכלוסייה המקומית נאלצה לעוזבו.
בתקופה ההלניסטית היו האיים תחת שלטון בית תלמי ממצרים.
בשנת 146 לפנה"ס הפכו האיים למושבה רומית.
בתקופה זו הפכו רבים מהם למרכז מסחר בים התיכון.
הנצרות הגיעה לאיים במאה הראשונה לספירה.
עם התמוטטות האימפריה הרומית הפכו האיים לחלק מהאימפריה המזרחית, ביזנטיון, ונשארו תחת שליטתה עד שהתמוטטה בשנת 1204 במהלך מסע הצלב הרביעי.
אחד ממשתתפי מסע הצלב, האציל מרקו סאנודו, נשא את עיניו לאיים הקיקלאדיים והשתלט עליהם במתקפה עצמאית בשנת 1207. הוא נחת באי נאקסוס, שם נתקל בהתנגדות המקומיים היוונים אורתודוקסים, שנתמכו בידי יריבי המסחר של הוונציאנים, אנשי ג'נובה.
אך לאחר מצור בן מספר שבועות הכניע סאנודו את ההתנגדות וכבש את נאקסוס ואיים נוספים בסביבתו.
סאנודו הקים בקיקלאדיים ממלכה פאודלית בשם דוכסות הארכיפלגו, והכריז על עצמו כדוכס שאינו כפוף לאף שליט.
הוא חילק את האיים לאחוזות והעניק אותם לאצילים שלחמו עמו.
הדוכסות הצהירה על נאמנות למלכים שונים במהלך ימי הביניים, אך נותרה במידה רבה עצמאית.
אף כי הוונציאנים הביאו אתם את הנצרות הקתולית, נותרו רוב תושבי האיים אורתודוקסים.
בשנת 1383 מרדה משפחת קריספו ביורשיו של סאנודו, ובניה הפכו לשליטי (דוכסי) האיים.
עם עליית האימפריה העות'מאנית בטורקיה של היום, נאלצו תחילה דוכסי האיים להעלות מס לסולטאן, וב-1566 הוחלף הדוכס הנוצרי האחרון בנציגו של הסולטאן - דון יוסף נשיא, מדינאי יהודי ממוצא פורטוגלי, הידוע גם כמקים העיר טבריה.
עם מותו של נשיא בשנת 1579 השתלט הסולטאן באופן ישיר על רוב הקיקלאדיים (אם כי האיים סיפנוס וטנוס נותרו בשליטת משפחות איטלקיות עד 1617 ו-1714 בהתאמה.
תחת השלטון העות'מאני הפכו האיים למחוז זנוח, והותקפו רבות בידי שודדי ים.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 נכבשו חלק מהאיים, ביניהם סיפנוס, לזמן קצר בידי הצי הרוסי.
האיים כמעט ולא השתתפו במלחמת העצמאות היוונית, אף כי מהאי סיפנוס נשלח כוח בפיקודו של ניקולס חריסוגלאס, ובתגובה נחתו העות'מאנים באי.
כמו כן שימשו האיים כמקום מפלט לנמלטים מאיים אחרים בהם טבחו הטורקים במתקוממים.
במלחמת העולם השנייה נכבשו האיים, כמו שאר חלקי יוון, בידי איטליה.
מתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 החלה להתפתח באיים תעשיית תיירות, שהפכה למנוע הכלכלי העיקרי שלהם בימינו.
האיים מהווים יעד תיירותי פופולרי הן ליוונים והן לנופשים מאירופה.
ברוב האיים תשתית תיירותית נרחבת, הכוללת כפרי נופש, מקומות לינה, תחבורה, מסעדות, בארים וחנויות.
חלק מהאיים (כגון מיקונוס ואיוס) עברו פיתוח יתר, המתבטא בבתי מלון גדולים, שדות תעופה המשרתים טיסות בינלאומיות ודיסקוטקים.
חלק אחר מהאיים (כגון סיפנוס, פארוס, סריפוס ועוד) שומרים על תדמית כפרית ורגועה ומושכים תיירים המחפשים שקט ושלווה.
גורמי המשיכה העיקריים הם ים כחול וצלול, נוף הררי, בתים מסוידים בלבן ואווירה רגועה ומכניסת אורחים.
בנוסף, רוב האיים לא רחוקים מן היבשה, והתחבורה אליהם נוחה באמצעות מעבורות, רחפות ולחלקם אף בטיסה קצרה מאתונה או מיעדים אחרים.
האיים החיצוניים (בסינית 離島區) הם אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, ונחשבים לחלק מהטריטוריות החדשות.
השטח הכולל של התחום 175.3 קמ"ר, ואוכלוסיית התחום הגיעה בשנת 2001 ל-86,667 איש.
הונג קונג מיושבת על פני חצי אי אחד ו-236 איים.
האיים החיצוניים הם עשרים האיים הגדולים (למעט האי הונג קונג עצמו), ושאר האיים הנמצאים בצדו הדרומי או הדרום מערבי של הונג קונג.
על אף שהשטחים תופסים 16% מכלל שטחי הונג קונג, אוכלוסיית המקום תופסת רק 2% מכלל האוכלוסייה.
תחום זה, אם כן, הוא התחום הגדול ביותר בהונג קונג, והכי פחות מיושב.
נתון זה הוא בעיקר משום שאיים אלו אינם ראויים למגורי אדם, לבד ממקומות בודדים (כמו האי לנטאו) בהם אזורי יישוב מפותחים.
אנשים רבים מעדיפים להתגורר במקומות אלו, עקב השקט, הנוף והטבע החסרים להם בהונג קונג ובקאולון.
הרכבת התחתית של הונג קונג מספקת שירות לאי לנטאו, ומעבורת סטאר לאיים נוספים זולת האי למה והאי צ'נג צ'או.
האיים הצפים של בני האוּרוֹ (נקראים גם "איי האורו") הם מערכת של מספר איים מלאכותיים הנמצאים באגם טיטיקקה בפרו, בסמוך לעיר פונו.
האיים נבנו על ידי בני שבט האורו בסביבות שנת 800 לספירה, ומדובר בעצם ברפסודות ענק, ששטחה של כל אחת מהן כמה עשרות מטרים מרובעים.
האיים בנויים מצמח מים הנקרא טוטורה (Schoenoplectus californicus ssp.
tatora, צמח הדומה לקנה), אשר קניו מיובשים ונראים כמו קש.
פרט לבניית האיים, משמש צמח זה את בני האיים למאכל, לטיפול בכאבי ראש, לבניית בתיהם (הנמצאים על האיים) וסירותיהם ולהכנת חפצי אמנות שונים.
על מנת לתחזק את האיים ולמנוע מהם לשקוע בעקבות ריקבון השכבות התחתונות, מוסיפים תושבי האיים מדי פעם שכבה חדשה של צמחי טוטורה.
האיים נמצאים במרחק של כשעתיים שיט מהעיר פונו.
בני האורו בנו את האיים הצפים כאמצעי הגנה כנגד תקיפות חוזרות ונשנות של השבטים השכנים, בעיקר שבט האינקה.
הבידוד של האיים, במקביל לניידות האפשרית שלהם, שימשה לבני האורו אמצעי הגנה איכותי, ועד היום מוצב על האי הגדול ביותר מגדל שמירה - עשוי אף הוא מצמח הטוטורה.
בסביבות שנות החמישים מתו רבים מבני שבט האורו מחמת רעב שפקד את האזור, והנותרים התפזרו למקומות שונים.
כיום מיישבים את האיים צאצאים של בני אורו המעורבים עם בני שבט האיימרה האינדיאני.
תושבי האיים שומרים על אורחות החיים של בני האורו, אך עם חלוף השנים והתפתחות הטכנולוגיה התחוללו שינויים רבים באיים - הוקם בית ספר, הוצבו אנטנות טלוויזיה ועוד.
כמו כן, בעקבות התיירות הרבה הפוקדת את האיים, הם התמלאו בדוכנים קטנים למכירת מזכרות ומרבית הכנסות התושבים מבוססות על התיירים.
האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד (אנגלית New Zealand Sub-Antarctic Islands או NZSAI) הוא שם כולל לחמש קבוצות האיים הדרומיות ביותר השייכות לניו זילנד, והמוכרזות כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1998 והם חלק מהאזור הסאב-אנטארקטי.
שטחם הכולל של כל האיים הוא 764.58 קמ"ר והם שוכנים בין קווי הרוחב 47° ו-52° דרום.
איי סנארס (The Snares) או טין הקה (Tini Heke) במאורית - שוכנים במרחק של כ-200 ק"מ מדרום לאי הדרומי ומשתרעים על פני 3.28 קמ"ר.
איי באונטי - קבוצה של 22 איונים וסלעיים כ-650 ק"מ מזרחית לאי הדרומי.
שטחם הכולל של האיים הוא 1.3 קמ"ר.
איי האנטיפודה - קבוצת איים בשטח כולל של 62 קמ"ר השוכנת כ-650 ק"מ דרומית-מזרחית לאי סטיוארט.
איי אוקלנד - 7 איים בשטח כולל של 606 קמ"ר, מהם 510 קמ"ר באי אוקלנד שהוא האי הגדול בקבוצה זו ובכל האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד.
קבוצת האיים שוכנת במרחק של 465 ק"מ מדרום לאי הדרומי.
איי קמפבל - שוכנים במרחק של 640 ק"מ מדרום לאי הדרומי ושטחם כ-115 קמ"ר.
לאיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד נתונים דומים לאלה של האי מקווארי השייך לאוסטרליה והמוכרז גם הוא כאתר מורשת עולמית מאז 1997.
האיים שוכנים על המדף היבשתי של רמת קמבל לאורך גבולה הדרומי של היבשת השקועה זילנדיה המקיפה את ניו זילנד.
יבשת זו שקעה לאחר שנפרדה מאנטארקטיקה לפני 130 עד 85 מיליון שנה ומאוסטרליה לפני 85 עד 60 מיליוני שנים.
האקלים באזור ימי, קריר ולח ומתאפיין ברוחות מערביות חזקות ובמיעוט שעות שמש.
כל האיים שייכים לממשלת ניו זילנד ומוגדרים כשמורות טבע.
חופיהם כפופים לתקנות פיקוח על הדייג, למעט מי הים סביב איי אוקלנד שמשמשים כאזור מוגן ליונקים ימיים.
השטח המוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כולל רצועה בארוחב של 12 מייל ימי סביב כל אחת מקבוצות האיים.
עד שנת 1995 אוישה תחנת מחקר על האי קמפבל, אך מאז כל האיים, ללא יוצא מן הכלל, אינם מיושבים.
בתחומי האיים 233 מיני צמחים וסקולאריים, מהם שישה אנדמיים ושלושים מוגדרים כנדירים.
מאפיין ייחודי לאיים הם עשבי הענק (Megaherb), פרחי בר רב-שנתיים גדולים, המתאפיינים בעלים ענקיים ובפריחה צבעונית במיוחד.
האיים עשירים בעופות ימיים ובפינגווינים המקננים בשטחם.
בסך הכול מצויים באיים 120 מיני ציפורים, מהם 40 הם עופות ימיים, ובכלל זה עשרה מ-24 מיני האלבטרוס המוכרים.
יונקים ימיים באיים כוללים את האובלנה הדרומית ואת אריה ים הניו זילנדי.
האיים הספורדיים הם קבוצת איים (ארכיפלג) הממוקם לחופה המזרחי של יוון, בצפון הים האגאי, צפון-מזרחית לאי אביה.
קבוצת האיים כוללת 24 איים מהם חמישה מיושבים: אלוניסוס, סקיאתוס, סקופלוס, פריסטרה וסקירוס (מספר מועט של תושבים מתגוררים גם באיוני אדלפי).
מרבית האיים הספורדיים משתייכים מבחינה אדמיניסטרטיבית למחוז תסליה, אולם האי סקירוס שייך למחוז מרכז יוון.
בשנת 1992 הוקם באזור האיים גן לאומי שמטרתו להגן על בעלי חיים בסכנה, ובמיוחד על כלב ים נזירי מצוי.
בגן הלאומי נמצאים גם הדולפינן, סטנלה מפוספסת ודולפין.
באי פיפרו מתקיים קינון של מאות פרטים של בז חופים, וכן שחף אדום-מקור שהוא מין נדיר ממשפחת השחפיים (Audouin's Gull}.
האיים הסרוניים , איי המפרץ הסרוני וגם האיים הארגו-סרוניים הם קבוצת איים, ובה שבעה איים עיקריים: סלמיס, אגינה, אנגיסטרי , פורוס , הידרה, ספצס ודוקוס ואיים קטנים רבים, השוכנים במפרץ הסרוני של הים האגאי, דרומית לארגוליס – חצי אי המפריד בין המפרץ הסרוני למפרץ הארגולי.
מבחינה מנהלית, איי המפרץ הסרוני שייכים ליחידה האזורית האיים שבמחוז אטיקה, יחידה הכוללת בתחום שיפוטה גם את האי קיתירה, השוכן מחוץ לחופו הדרומי של הפלופונסוס, וחלקים מחצי האי הזה מול האי פורוס ודרומית לאי אנגיסטרי, דהיינו טריזיניה ובכלל זה חצי האי מתאנה .
האיים הסרוניים והמפרץ הסרוני נקראים על שמו של סרון, המלך המיתולוגי של ארגוס, שטבע בעת מרדף ציד אחר אייל שנמלט אל תוך מימי המפרץ.
קרב סלמיס שנערך בספטמבר 480 לפנה"ס, במהלך פלישת חשיארש הראשון (קסרקסס), במימי מצר סלמיס, המפריד בין אטיקה לאי סלמיס, מערבית לאתונה, היווה נקודת מפנה במלחמת פרס–יוון.
ניצחון היוונים בקרב הימי הציל את ארץ יוון מכיבוש ושעבוד בידי האימפריה הפרסית.
סלמיס הוא האי הקרוב ביותר לאתונה.
הוא נמצא כמייל ימי אחד (כ-2 קילומטרים) בלבד ממזרח לפראמה (פרוור של פיראוס) וכ-16 ק"מ מערבית לאתונה, ונחשב ליעד פופולרי לתושבי אתונה ואזור פיראוס בסופי שבוע ובחופשות.
בשיא העונה אוכלוסיית האי גדלה לכ-300,000 שמתוכם כ-39,000 הם תושבי המקום , דבר שמעודד מגזר שירותים: בתי קפה, בארים, מקומות שבהם מגישים אוזו לצד "המזטים" (תמנונאים, סלטים, סרדינים, קלמארי, קישואים מטוגנים וצדפות), טברנות, וחנויות לממכר מוצרי צריכה.
שער הכניסה לאי הוא נמל פאלוקיה הומה אדם.
בבית העירייה של סלאמינה, העיר הראשית של האי, שוכנים המוזיאון לאמנות הפולקלור ולהיסטוריה והספרייה העירונית.
מונומנט לזכר הלוחמים שנפלו בקרב סלמיס נמצא בקינוסורה, חצי אי קטן במזרח האי סלמיס.
האי משמש כיום כבסיס הראשי של הצי היווני – בסיס ימי סלמיס .
כמו כן, הוא היה מקום הולדתם של אַיאס (גיבור מרכזי באיליאדה מאת הומרוס) ואֶוּריפִּידֶס (המחזאי הטראגי הגדול באתונה העתיקה).
על פי המסופר במיתולוגיה, האי נקרא על שם הנימפה אייגינה , בתו של אל הנהרות, אסופוס ; זאוס חטף אותה אל האי וכתוצאה מהקשר עמה נולד איאקוס, סבו של אכילס, גיבור מלחמת טרויה.
באי נמצא האתר ההיסטורי העתיק והחשוב ביותר באיים הסרוניים – המקדש הדורי של אפאיה, שנבנה בסביבות שנת 500 לפנה"ס על שרידי שני מקדשים קודמים, כשאגינה הייתה בשיא עוצמתה הפוליטית.
הגמלון המזרחי והגמלון המערבי עוטרו בפסלים מרהיבים שמנציחים את מלחמת טרויה אך רובם נלקחו מהאתר במאה ה-19 והתגלגלו לידיו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה (אבא של אוטו שהיה מלך יוון); ובימינו הם מוצגים במוזיאון גליפטותק במינכן.
אתונה, שלא ראתה בעין יפה את עוצמתו הכלכלי, החברתי והימי של האי, תקפה אותו בשנת 459 לפנה"ס.
תושביו נאלצו להרוס את חומות העיר ולוותר על הצי (האי נכנע לאתונה בשנת 456 לפנה"ס לערך), ומעולם לא התאושש מהמכה, אף על פי שאגינה שימשה כבירתה הזמנית של יוון המשוחררת (במהלך מלחמת העצמאות היוונית נגד האימפריה העות'מאנית) בין השנים 1828 ו-1829 (בשנה זו הועתקה הבירה לנאפפליו).
האי שנמצא במרחק של 60–90 דקות שיט במעבורת נוסעים סדירה (או 40 דקות בסנפירית) מפיראוס, הוא יעד אהוב על האתונאים בסופי שבוע.
כמו כן, נוכחותם של האמנים ואנשי הרוח של אתונה בעיירה אגינה מבטיחה פעילות תרבותית בלילות הקיץ: קונצרטים, סרטים וטברנות.
חלק מתושבי האי נוסעים לעבודה בעיר הגדולה מדי יום.
העיירה מציעה למבקרים כמה מוקדי עניין עיקריים: שוק הדגים, בנייני הציבור מהימים שאגינה הייתה הבירה הזמנית של יוון, העמוד הבודד ששרד ממקדש אפולו שליד הנמל, ושרידי בית הכנסת מהמאה השלישית לספירה.
מהעיירה אגינה כשני קילומטרים צפונה, בפרוור ליוואדי (Livádi), נמצא ביתו של הסופר ניקוס קאזאנצאקיס, שכתב את "זורבּה היווני".
פרדיקה (Perdika), כפר דייגים קטן עם נוף מסורתי, נמצא תשעה ק"מ דרומית לעיירה אגינה.
הכפר נבנה על גבעה ונשקפים ממנו נופים של הים הכחול והאי הקטן מוני.
הגידול האופייני ביותר לאגינה הוא מטעי פיסטוק.
האיים הסמוכים לאגינה, מוני ואנגיסטרי, או "האיים הקטנים", ממוקמים מול החוף המערבי של אגינה.
האי מוני, הקטן מבין השניים, סלעי ואינו מיושב, ממוקם בדיוק מול פרדיקה ומושך אליו אוהבי טבע.
ואילו האי אנגיסטרי הגדול ממנו בהרבה, שוכן במרחק של 3.5 מייל ימי (6.5 ק"מ) ממערב לאגינה ומתגוררים בו כ-1,100 (על פי המפקד של 2011) תושבים וממנו ואליו קיימת תעבורת מעבורות סדירה לפיראוס.
הנמל של האי נמצא בסקאלה – כפר נופש של 354 תושבים מקומיים, מלא מלונות קטנים, מלונות-דירות, טברנות ובתי קפה.
העיירה הראשית של האי היא מגהלוכורי, בת 561 תושבים, שנמצאת 2.5 ק"מ צפונית-מערבית לסקאלה.
דרומה לאגינה ממוקם האי פורוס, במרחק נגיעה מפלופונסוס, ובמקום הצר ביותר רוחב התעלה שמפרידה ביניהם מגיע לכדי 300 מטרים בלבד.
באי שכנה בימי קדם קלַאוּרֵיה (ביוונית עתיקה: Καλαυρεία) והיא קודשה תחילה לאל אפולו שמסר אותה, לפי המיתוס, לאל הים פוסידון תמורת דלפי (או לפי גרסה אחרת תמורת דלוס).
מקדש פוסידון נבנה במאה ה-6 לפנה"ס.
ב-1821, במלחמת העצמאות כנגד האימפריה העות'מאנית, השתתפו תושבי פורוס בלחימה, וב-1830 הוקם באי בסיס של חיל הים היווני (שמאוחר יותר, ב-1881, הועתק ברובו לאי סלמיס).
מול פורוס נמצאת פלאקה שבפלופונסוס, שממנה טיפה דרומה משתרעים פרדסי הלימונים של "לימונודסוס".
קצת צפונה מפלאקה נמצאת העיירה גלאטאס , עיר ראשית של טריזיניה, ולא רחוק משם שרידי טרויזן.
מעבורות רבות פועלות במעבר מים זה שבין גלאטאס לפורוס.
תעבורת נוסעים ומכוניות קיימת באופן שוטף בין האי לפלופונסוס.
האי הוא יעד לחופשות סוף שבוע בקרב האתונאים וכן יעד לספינות טיולים.
מיקומו הגאוגרפי של פורוס מאפשר לשוהים בו להצטרף לטיולים יומיים באתרי עתיקות היסטוריים בפלופונסוס: אפידאורוס, מיקנה, ארגוס, נאפפליו ואולימפיה.
פורוס היה בעבר שני איים – קאלאבריה (ביוונית מודרנית: Καλαυρία; קלאוריה לשעבר) הצפוני והגדול, והאי הגעשי ספרייה הדרומי, בו מכסה העיירה פורוס כמחצית משטחו – שחוברו במצר יבשה צר וגשר העובר מצד לצד.
בקאלאבריה, האי המיוער, מצוי מנזר זואודוכוֹס פיאי (Zoodóchos Pygí) מהמאה ה-18, היושב בלב חורשות אורן ודולב, וכן שרידי מקדש פוסידון.
במאה ה-16 התיישבו באי פליטים מאלבניה, שנמלטו מעושק השלטון העות'מאני, והפכו את הנמל למרכז סחר עשיר ולצומת המסחר הראשי בים האגאי.
באי היה צי סוחר של 160 ספינות, שהביא עושר רב לבעליו.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שברו סוחרי הידרה את המצור הבריטי וסיפקו סחורות לצרפת.
במאה ה-18 זכה האי לאוטונומיה, ובמקום תשלום מיסים סיפק מלחים לצי העות'מאני.
אוכלוסיית הידרה תפחה ל-40,000 ערב מלחמת העצמאות של יוון ב-1821. בזמן המלחמה הפכו ספינות האי למשחתות.
מפקד צי המרד – אנדריאס מיאוליס – היה בן הידרה.
הידרה התפרסמה בשנות ה-50 כאתר צילום לסרט "הנער על הדולפין" ומאז נמשכו אליה אמנים, שחקנים, סופרים, אנשי אופנה וידוענים מכל העולם, שלא לדבר על המוני ספינות הנופש, היאכטות והתיירים הרגילים.
המפורסם בין דיירי האי היה הזמר לאונרד כהן.
יתרונו של האי הוא העדרם של קטנועים ואופנועים רועשים – למעשה, בכל האי אין כלי תחבורה ממונעים, מלבד רכב תברואה ובנייה, ואמצעי התחבורה היחידים הם החמורים והפרדות.
העיירה הידרה בנויה בתבנית חצי גורן על צלע ההר המקיפה את הנמל.
בתי המידות של העשירים תוכננו במאה ה-18 בידי אדריכלים מאיטליה; ואחד מהם, בית גיורגוס קונטוריוטיס , הפך למוזיאון.
האי ספצס, הדרומי מכולם ועם "רגל אחת" במפרץ הארגולי, ממוקם כ-90 ק"מ דרום-מערבית מפיראוס ומונה כ-4,000 תושבים.
העיירה ספצס היא היישוב היחיד הגדול באי.
כמו בהידרה, גם כאן התגוררו בעלי אוניות שתרמו את ספינותיהם למרד באימפריה העות'מאנית, ובתיהם מפארים את העיירה.
במוזיאון המקומי מוצגות בין השאר עצמותיה של לסקרינה בובולינה, גיבורת הצי במלחמת העצמאות.
בובולינה, אישה ססגונית שהתברכה בפרשיות אהבהבים, תרמה ספינה משלה למלחמה.
בינו לבין הפלופונסוס מפרידה תעלה ברוחב של 300 מטרים עם פלקה (Plaka) מעברה השני וגלאטס (Galatas) מרחק קצר צפונית לה.
ניתן לחצות את התעלה ב-5–10 דקות בספינות-טקסי.
49.58 (דימוס שכולל חלק בפלופונס) 33 (ללא החלק בפלופונס) 43 הידרה (Hydra) הידרה 2,526 30.51 1,966 2,719 2,700 2,913 בים האגאי בין המפרץ הסרוני למפרץ ארגוליס 50 56דוקוס (Dokos) אי קטן במפרץ הארגו-סרוני , ממערב להידרה, וגם נמצא בתחום השיפוט של הידרה.
בין האי לבין הפלופונס מפריד מצר צר שנקרא "מפרץ הידרה" (Κόλπος Ύδρας) 1313 ספצס (ביוונית מודרנית: Σπέτσες; בקאתארבוסה – Σπέτσαι, Spetsai) ספצס 4,001 3,846 148.484,027 4,000 4,393 3,900אי ממש בכניסה למפרץ הארגולי, דרומית לחצי האי ארגוליס (ק"מ ספורים בלבד מהחוף, מארמיונידה שבפלופונסוס).
האי נמצא כ-50 מייל ימי (כ-93 ק"מ) דרום-מערבית מפיראוס; הפלגה בין 120 ל-150 דקות מפיראוס בסנפירית/קטמרן או בין 270 ל-300 דקות במעבורת נוסעים.
2225 טרויזן (Troezen) או טריזיניה גלאטאס 29.66 7,143 בחוף הפלופונסוס של המפרץ הסרוני 241 קיתירה (Cythera) 13.47 4,041 12 ק"מ דרומית מפלופונסוס279
האיל סאלח (26 דצמבר 1943 – 29 במאי 2025) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקדו הראשון של גדוד חרב, כמפקד חטיבת שריון וכמפקד אוגדה 85. הוא היה הדרוזי הראשון שמילא תפקידים אלו.
סאלח גדל במע'אר ולמד בבית ספר תיכון בנצרת.
בנעוריו היה פעיל במק"י והשתתף בהפגנות נגד הממשל הצבאי.
התגייס בנובמבר 1961 ליחידת המיעוטים, עבר קורס מ"כים בג'וערה וחזר ליחידתו כמפקד.
לאחר מאבק ממושך יצא לקורס קצינים ואחריו שירת כמפקד מחלקה ביחידה.
שירת כמפקד חטמ"ר עין יהב בערבה ומפקד משמר פארן.
ומנע כניסת מחבלים ופיגוע באזור נאות הכיכר.
לאחר קורס מפקדי פלוגות הדריך בבית הספר לחי"ר.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בלחימה בגזרת רמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד מילואים ובהמשך מונה למפקדו הראשון של גדוד 299, גדוד סדיר שהתבסס על חיילים דרוזים, ופיקד עליו עד 1976. לאחר מכן שירת כסגן מפקד חטיבה, למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1979 מונה למפקד חטיבה – חטמ"ר 406 בערבה.
הוא עבר הסבה לשריון ושירת כסגן מפקד אוגדה ומפקד חטיבה 691 (שנקראה בעבר 274), חטיבת שריון במילואים באוגדה 440. באוקטובר 1986 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה מרחבית 85 (אוגדת העמקים), גם בכך היה לדרוזי הראשון בדרגת תת-אלוף וכמפקד אוגדה.
סאלח היה נשוי ואב לשבע בנות ושני בנים.
מחוז האיים היוֹניים הוא אחד משלושה עשר המחוזות של יוון, השוכן באיים היוניים שבים היוני.
המחוז מתחלק לחמש יחידות אזוריות: קורפו, איתקה, קפלוניה, לפקדה וזקינתוס.
המחוז המודרני אינו כולל את שני האיים היוניים הדרומיים ביותר, קיתירה ואנטיקיתרה, הממוקמים מדרום לפלופונסוס, ומשתייכים מינהלתית למחוז אטיקה.
האיכר הצעיר הייתה קבוצה של תלמידים יהודים ציוניים בבית הספר החקלאי של הברון הירש בעיירה היהודית וודביין בארצות הברית.
הקבוצה התארגנה בשנת 1908 בראשותו של אליעזר יפה.
בקרב המהגרים היהודים אשר הגיעו ממזרח אירופה לארצות הברית בראשית המאה ה-20, קמו תנועות פועלים שונות בעלות רקע סוציאליסטי, ביניהם חברי הבונד אשר התנגדו לציונות.
בין אותן תנועות נמנו גם אנשי החלוץ ובתוכם קבוצת האיכר הצעיר.
סיסמתם של אנשי האיכר הצעיר הייתה עלייה לארץ ישראל לחיי עבודה והתיישבות.
הקבוצה פעלה בין השנים 1908–1913. ייחודה של הקבוצה, בעצם היותה הגרעין להקמת מושב העובדים בארץ ישראל
בשנת 1908, עם החלשותה של תנועת החלוץ, החל אליעזר יפה לפעול במגמה חדשה, אשר מטרתה הייתה עלייה לארץ ישראל, התיישבות ופיתוח החקלאות בה.
אליעזר יפה היה הרוח החיה בקבוצה, ולימים נודע כ"אבי תנועת המושבים".
בחורף 1908 תרס"ח עברה קבוצה מצומצמת מאנשי החלוץ בניו יורק, שהיו מאנשיו של יפה, לבית הספר החקלאי בעיירה וודוביין.
בית ספר זה, אשר נקרא על שמו של הברון הירש, שכן בדרומה של ניו ג'רזי וכלל כמאה תלמידים.
בתחילה הנהלת בית הספר לא אהדה את הרעיון הציוני שהביאה קבוצת יפה, והדבר הקשה על פעילותה בקרב התלמידים, אך בחלוף הזמן הכירה ההנהלה באיכותם וחריצותם של אנשי יפה.
יחסה אליהם השתנה לטובה, והותר להם לקיים פעילות ציונית וחגיגות לאומיות.
לימים אף המליצה הנהלת בית הספר בפני הנהלת יק"א בארץ לקבל את התלמידים כמועמדים להתיישבות.
ביום 6 באוקטובר 1908, התכנסו שנים עשר מתלמידי בית הספר, ציונים צעירים, יוצאי מזרח אירופה, והכריזו על יסוד קבוצת האיכר הצעיר
שתי מטרותיה העיקריות של הקבוצה היו:
הכשרה מעשית בעבודה החקלאית כהכנה לפעילותם בעתיד בארץ ישראל.
הפצת מטרות הקבוצה ברבים כדי לרכוש חברים נוספים.
קבוצת האיכר הצעיר פעלה בשני בתי ספר חקלאיים : מיעוטם למדו בבית הספר החקלאי בפילדלפיה (National Farm School, Philadelphia) ורובם בבית הספר בוודביין Baron de Hirsch Agricultural & Industrial School, Woodbine, New Jersey.
המטרה הייתה להפיץ את רעיונות הקבוצה בקרב ארגונים ציוניים שונים.
כדי לרכז בארץ ישראל מספר מספיק של חברים אשר ייסדו ישוב חקלאי, היה צורך להגדיר את תפקידה של קבוצת האיכר הצעיר בהכשרת החברים לעלייה לארץ ישראל ולהתיישב בה כעובדי אדמה.
על החברים ללמוד בבית ספר חקלאי.
לאחר סיום הלימודים, על כל אחד מהחברים לעבוד במשך תקופה של שנתיים במשק חקלאי "אצל איכרים משכילים ומנוסים".
על החברים להשתלם באזורי אקלים שונים בארצות הברית, מניו-יורק עד קליפורניה כדי להתנסות בסוגי חקלאות שונים.
בתום ההכשרה בעבודה המעשית על החברים לעלות לארץ ישראל.
על כל חבר להשתלם בענף אחד או שניים ולהתמחות בהם.
חובתו של כל חבר לעבוד בחקלאות בלבד עד אשר יגיע זמנו לעלות ארצה.
אליעזר יפה, "אבי הקבוצה", עלה לארץ בסוף שנת 1910 כשליח הקבוצה על מנת להכשיר את התנאים לעליית שאר חברי הקבוצה.
חוות כנרת נראתה כמקום המתאים לקליטת אנשי האיכר הצעיר.
לשם כך נפגש אליעזר יפה עם ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי.
רופין התרשם שחברי הקבוצה מתאימים בדיוק לסוג המתיישבים לו ייחל: אנשים עם הכשרה חקלאית ובעלי אמצעים.
הדרך להתבססות הקבוצה בחוות כנרת נפתחה, ונוסח חוזה בינה לבין חברת הכשרת הישוב.
אחד מסעיפי החוזה חייב את אנשי הקבוצה
לשלם דמי חכירה לחברת הכשרת היישוב בשיעור אחוז אחד מערך החווה.
אליעזר יפה וחברו אלימלך לוין חתמו על החוזה בשם חברי הקבוצה, ביום 12 במאי 1912. לאחר זמן מה התעוררו ספקות בקרב חברי הקבוצה, כאשר הבינו ששילמו דמי חכירה לחווה אשר נשאה בהפסדים טרם חתימת החוזה.
על פי עדותו של ש"ד יפה, אחיו של אליעזר יפה, אמר אליעזר: "אמנם נעשה כאן משגה מבחינה מסחרית בשל אי ידיעת תנאי הארץ, אבל לא נאה לפועלים לבטל חוזה.
הן כל עלייתנו לארץ הייתה לשם בניינה בגופנו ובנפשנו, ומה איפא האסון אם ניכנס בחובות ונצטרך לשלמם במשך שנים, הלא לקרן הקיימת נשלם, משמע שנעבוד לטובת הלאום והן זה יעודנו".
יפה קיווה כי בחוות כנרת יתרכזו כעשרה חברים מהאיכר הצעיר, אולם רק שלושה חברים עלו, ואליהם הצטרפה חברה אחת מהחלוץ.
מאוחר יותר הצטרפו לקבוצה חברים נוספים מהארץ ומחוות כנרת עצמה.
ניהול הקבוצה היה מופתי למרות קשיי הביטחון והגנבות.
חברי הקבוצה הביאו עמם מארצות הברית שיטות עבודה ומכשירי עבודה שלא היו מוכרים בארץ.
כמו כן הוסיפו גידולים חדשים וענפים כרפת ולול שלא היו מקובלים כאן.
בתערוכה החקלאית, שנערכה בחוות כנרת בשנת תרע"ב (1912), הציגה קבוצת האיכר הצעיר, אשר נקראה גם הקבוצה האמריקאית שלושה עשר זני גידולים חדשים, מסומנים בשמותיהם העבריים והמדעיים.
המוצגים הפתיעו והפליאו בחידושם וביופיים, בהם זני תירס וירקות שלא נודעו בארץ לפני כן.
את שנת 1913 סיימה הקבוצה בהפסד כספי שנבע מהפעילות השוטפת ובנוסף מדמי החכירה שנדרשו לשלם.
חוב זה גרם לקרע בקבוצה והיו שטענו כנגד תנאי החוזה עליו הוחתמו.
בקבוצה האמריקנית היו חמישה חברים: אליעזר יפה; אלימלך לוין - חלוץ מגדלי העופות בארץ ; דב קליי - נרצח בידי ערבים ב-1915 במלחמיה ; צבי קרישבסקי - בתום שנה ירד להודו ; חנה אנטופולסקי - ממייסדי מושב כפר יחזקאל.
החברים הארצישראלים היו: ד"ר יוסף זוסמן - נרצח ב-1914 בסביבות ירושלים ; דב אפשטיין - עבר לנטעים ; שמעון מקלר ; הדסה לוין - אחותו של אליעזר יפה ואשתו של אלימלך לוין.
שניים נוספים שהצטרפו לקבוצה במשך השנה הראשונה הם: חנה ציפיסי ואליהו פרסי - (היה ה"ספרדי" היחיד בקבוצה) ואשר נרצח בכנרת בקיץ 1913 בידי רועים בדווים .
צבי הירשפלד הצטרף לארגון האיכר הצעיר.
בשנת 1911 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
קבוצת האיכר הצעיר התפרקה, עם כישלון פעילותם בחוות כנרת, אולם הלקח יושם על ידי אליעזר יפה בקידום רעיון מושב העובדים.
האיים הפונטיניים או האיים הפונציאניים (באיטלקית: Isole Ponziane או Isole Pontine) הם ארכיפלג בים הטירני, סמוך לחוף לאציו שבאיטליה.
שם האיים נובע משם האי הגדול ביותר בארכיפלג - האי פונצה (Ponza), או משמו בימי קדם, פונטיה .
פונצה (Ponza) הוא האי הגדול ביותר בארכיפלג; אורכו 8.9 ק"מ ורוחבו, בנקודה הרחבה ביותר, עומד על 2.4 ק"מ.
באי מערות רבות וחופיו סלעיים וחוליים.
באי נמל דייגים ונמל המאפשר עגינה של מספר ספינות, ובחלקו הצפוני קיימים מספר מכרות קאוליניט ובנטוניט, אשר נסגרו בשנת 1975 עקב פגיעה בערכי הטבע באזור.
קיימות עדויות המצביעות על כך שהאי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליתית.
ונטוטנה (Ventotene) הוא אי שגודלו כ-1.5 קמ"ר ומאכלס 751 איש.
הוא מהווה מוקד משיכה לציפורים ממינים שונים, בין היתר שרקרק מצוי, חטפית טורקית, סבכי קוצים וחרגולן זמירי.
מרכז הצפרות באי, שהוקם בשנת 1988, מטבע מדי שנה כ-20,000 ציפורים.
באי קיים גם מוזיאון אורניתולוגי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה האי שימש את ממשלת מוסליני כמחנה מעצר למתנגדי המשטר כמו לואיג'י לונגו, ג'וזפה פינלי ואלטיירו ספינלי.
פלמרולה (Palmarola) הוא אי שאינו מיושב; הוא מכוסה בעצי דקל, חופיו סלעיים וקיימות בו מערות נטיפים רבות.
החוקר והאוקיינוגרף הצרפתי ז'אק קוסטו טען כי פלמרולה הוא "האי היפה ביותר בים התיכון".
סנטו סטפאנו (Santo Stefano) הוא אי בגודל של כ-3 קמ"ר ובו בית סוהר נטוש, שנבנה בשנת 1795 ופעל עד לשנת 1965.
גאבי (Gavi) הוא האי הקטן ביותר באיים הפונטיניים.
גודלו 0.14 קמ"ר והוא אינו מיושב.
באי אוכלוסייה גדולה של לטאות, חלקן מינים בסכנת הכחדה.
דזאנונה (Zannone) הוא האי הדרומי ביותר בארכיפלג.
הוא חלק מהפארק הלאומי צ'ירצ'או החל משנת 1979, ומשמש כתחנה לציפורים נודדות.
האיים והאזורים המוגנים של מפרץ קליפורניה (בספרדית: Islas y áreas protegidas del Golfo de California) הם קבוצה של איים, איונים ואזורי חוף הממוקמים במפרץ קליפורניה, ושוכנים במדינות: באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, סונורה, סינלואה ונאיאריט במקסיקו.
האתר כולל את השטחים הבאים:
האיכר צח הלשון (במצרית עתיקה: Sekhti-nefer-medu) הוא סיפור מצרי קדום שחובר בסביבות 1850 לפני הספירה בתקופת הממלכה התיכונה במצרים.
זהו אחד הסיפורים המצריים הארוכים ביותר ששרדו בשלמותם.
המעשייה עוסקת באיכר, ח'ון-אנופ (Khun-Anup), שנתקל ברכושו של המושל הגבוה, האציל רנסי בן מרו, המוגן על ידי הוסאל הקשוח שלו, נמטינאח'ת (Nemtynakht).
הוא נכתב בתקופת השושלת התשיעית או העשירית סביב הרקליאופוליס.
סיפור זה מתואר כהגות מפורטת על הקשר - או ניתוק - של סדר אתי ודיבור מעודן, כפי שהועברו לכתיבה מעודנת.
הסיפור מתחיל בהצגת דמותו של איכר עני, ח'ון-אנופ (Khun-Anup), הנוסע לשוק עם חמוריו העמוסים לעייפה בסחורה להחלפה תמורת אספקה למשפחתו.
בזמן שח'ון-אנופ בדרכו, נמטינאח'ת (Nemtynakht), וסאל של המושל הגבוה רנסי, מבחין באיכר המתקרב לאדמותיו ורוקם מזימה לגניבת החמורים והאספקה של ח'ון-אנופ.
נמטינאח'ת מרמה את האיכר על ידי הנחת בד על השביל הציבורי הצר, שבו צד אחד גובל בנהר וצד שני גובל בשדות הפרטיים של נמטינאח'ת.
הנחת הבד על השביל מאלצת לנקוט באחת מ-3 האפשרויות: לרמוס את הבד, להיכנס למים או לקחת את חמוריו דרך שדותיו של נמטינאח'ת כדי להמשיך במסעו.
ח'ון-אנופ פונה עם חמוריו לשדות של נמטינאח'ת ואחד מחמוריו של ח'ון-אנופ אוכל מהשעורה ולמעשה נופל בפח שטמן לו הוסאל.
נמטינאח'ת משתמש באת שאירע כהצדקה לקחת את החמורים והסחורות של ח'ון-אנופ.
כאשר ח'ון-אנופ מתלונן על כך שהעונש אינו הוגן, נמטינאח'ת מכה אותו.
ח'ון-אנופ זועק לצדק, ונמטינאח'ת מאיים על האיכר במוות אם יעז להתלונן.
ח'ון-אנופ אינו מקבל את העוול הזה וממשיך לפנות לנמטינאח'ת במשך עשרה ימים.
משלא קיבל צדק מנמטינאח'ת, מחפש ח'ון-אנופ את המושל הגבוה, האציל רנסי בן מרו, ומציג את טענותיו.
רנסי מביא את עניינו של האיכר אל השופטים, אשר פוסלים את התיק כסתם עניין של איכר המסוכסך עם בעל קרקע, אך רנסי אינו מעביר מידע זה לאיכר.
רנסי מביא את סיפורו של האיכר שנעשה לו עוול בפני פרעה, נבכאורע (שמאמינים כי הוא נבכאורע חֶטי), ומספר לו באיזו אלגנטיות מדבר האיכר.
מסוקרן מהדיווח של איכר המדבר באלגנטיות כה רבה, מורה פרעה לרנסי לא להיענות להפצרותיו של האיכר, כדי שהאיכר ימשיך לנאום את נאומיו המהודרים ויוכלו להיכתב לפרעה.
פרעה מצווה על רנסי להאכיל את האיכר ואת משפחתו בזמן שהאיכר ממשיך לטעון בעניינו, ובנוסף מורה לרנסי לא ליידע את האיכר שהוא מספק את המזון.