tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלמר יוליוס הנסן (בנורווגית: Helmer Julius Hanssen 24 בספטמבר 1870 - 2 באוגוסט 1956) היה חוקר קטבים נורווגי ואחד מחמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן.
הלמר הנסן נולד בביירנסקין, על האי אנדויה בחלקה הצפוני של נורווגיה.
הוא היה נווט קרח מנוסה, מיומנות שלמד כצייד כלבי-ים בסביבות שפיצברגן.
מ-1903 עד 1905 השתתף הלמר הנסן כקצין שני באונייה Gjøa במסע המוצלח של רואלד אמונדסן לגילוי המעבר הצפון-מערבי.
במשלחת למד מן האינואיטים איך לנהוג כלבי מזחלת.
ב-1910 נלווה אל אמונדסן במשלחתו לכיבוש הקוטב הדרומי, הפעם כנוהג כלבים מומחה.
כמו כן היה ממונה על הניווט ונשא את המצפן הראשי על מזחלתו.
הלמר הנסן היה בין חמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911, יחד עם רואלד אמונדסן, אולאף ביאלאנד, אוסקר ויסטינג וסוורה האסל, קבוצת הקוטב של משלחת הקוטב הדרומי.
במהלך שהותם בקוטב הדרומי, היה זה ככל הנראה הנסן שעבר כמטחווי 180 מטרים מנקודת הקוטב הדרומי המתמטי, זאת בעת אחת מתרוצות הסקי, שאמונדסן הורה לבצע לשם הקפת הקוטב במסגרת שלמה, כאמצעי לשלול כל ספק בכך, שהמשלחת אכן הגיעה אל הקוטב הדרומי.
על השתתפותו במשלחת, הוענקה להלמר הנסן מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), אות ההוקרה של בית המלוכה הנורווגי, שהמלך הוקון השביעי קבע בשנת 1912 לכבוד משתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן.
בשנת 1912 יצא שוב צפונה, הפעם כרב החובל של האונייה "מוד" במשלחת המעבר הצפון-מזרחי של רואלד אמונדסן.
בשנת 1936 פרסם הנסן את האוטוביוגרפיה שלו, "מסעותיו של ויקינג בן-ימינו" (The Voyages of a Modern Viking'', London: Rutledge, 1936)
הלמר יוליוס הנסן התמנה לאביר מסדר אולאף הקדוש של הכתר הנורווגי על הצטיינות ימית במשלחות של רואלד אמונדסן אל קצות העולם, הצפוני והדרומי.
הלן ויקטוריה בקסנדייל היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה.
היא מוכרת מתפקידיה בסדרות הטלוויזיה "רגליים קרות", "חברים", הדרמה הרפואית "Cardiac Arrest" והסדרה "An Unsuitable Job for a Woman".
בקסנדייל נולדה בפונטפרקט בווסט ריידינג שביורקשייר.
אחותה היא התסריטאית קייטי בקסנדייל.
היא גדלה בשנסטון שבסטפורדשייר ולמדה בבית הספר המלך אדוארד השישי שבליצ'פילד.
כשהייתה צעירה רצתה להיות רקדנית בלט ולמדה בבית הספר לריקוד אלמהרסט, אבל עזבה את הלימודים בגיל 17 כדי לפתח קריירת משחק.
היא למדה בבית הספר למשחק של תיאטרון אולד ויק בבריסטול ובין השנים 1992 ל-1994 עבדה בתיאטרון גלאזגו סיטיזנס.
כשעבדה בתיאטרון גלאזגו סיטיזנס לוהקה בקסנדייל לסדרת הטלוויזיה "Cardiac Arrest".
היא שיחקה בתפקיד ד"ר קלייר מייטלנד, וב-1995 הייתה מועמדת על הופעתה לפרס באפט"א הסקוטי.
בקסנדייל כיכבה בסדרה הפופולרית "רגליים קרות" בתפקיד רייצ'ל ברדלי, עליו הייתה מועמדת בשנת 1997 לפרס הקומדיה הבריטית.
עוד שיחקה בתפקיד קורדיליה גריי בסדרה "An Unsuitable Job for a Woman", והופיעה פעמים אחדות בסדרה האמריקאית "חברים" בתפקיד אמילי וולטהאם, חברתו של רוס גלר, שהייתה לאשתו ולבסוף אשתו לשעבר.
בתפקיד זה זכתה לחשיפה רחבה בטלוויזיה האמריקאית.
תפקידים בולטים נוספים שלה היו כלורנה ג'ונסון בסרט "אמת או חובה" (לצדו של ג'ון האנה), בתפקיד קרוליין מיגר בסרט הטלוויזיה "The Investigator" (לצדה של לורה פרייז'ר) ובתפקיד ג'ולי מתיוס בסרטו של קורט טרוניגר "Dead by Monday".
ב-1997 הייתה בקסנדייל מועמדת שוב לפרס באפט"א הסקוטי על תפקידה כלורה ג'ונסון.
הסרט "Dead by Monday" זכה בפרס אנג'ל לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מונקו בשנת 2003, ובפרס סרט הקולנוע הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של פורטלנד בשנת 2001.
על במת התיאטרון כיכבה בקסנדייל בתפקיד כריסטין במחזה "After Miss Julie" מאת פטריק מרבר .
ב-2005 שיחקה בתפקיד רומי, במחזה "The Woman Before" בתיאטרון רויאל קורט לצדם של נייג'ל לינדסי, ססקיה ריבס, טום ריילי וג'ורג'יה טיילור.
היא שיחקה בתפקידים נוספים בהם אופליה במחזה "המלט" לצדו של הנרי איאן קיוזיק.
על הופעתה בשנת 1993 במחזה "Soldiers" בתיאטרון גלאזגו סיטיזנס הייתה בקסנדייל מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון לשחקנית הקלאסית הטובה ביותר מתחת לגיל 30. ב-2009 שיחקה בקסנדייל בתפקיד לארה במחזה "Amongst Friends" יחד עם איידן גילט ואמה קאניף בתיאטרון המפסטד.
ב-2001 שיחקה בקסנדייל בתפקיד פנדורה בריית'ווייט בסדרת הטלוויזיה "אדריאן מול", ובתפקיד "מאגי" בסרט זוכה הפרסים "Bolse Vita".
עוד הופיעה בתוכנית "Saving Nellie" בערוץ הטלוויזיה "Teachers TV".
מ-2007 ועד ינואר 2008 כיכבה במחזה "Swimming with Sharks" לצדו של כריסטיאן סלייטר בתיאטרון וודוויל בלונדון.
ב-2008 וב-2009 הופיעה בפרסומות טלוויזיה עבור רשת הסופרמרקטים הבריטית "מוריסונס".
ב-2011 כיכבה בקסנדייל יחד עם השחקן טרוור איב בדרמה "Kidnap and Ransom" של רשת ITV שצולמה בדרום אפריקה.
באותה שנה שיחקה ברדיו בתפקיד מריון בטאני בדרמת הפשע "Village SOS" מאת ואל מקדרמיד.
ב-2010 הופיעה בקסנדייל בפרק הפיילוט של הסדרה "דירק ג'נטלי" בתפקיד סוזן הריסון.
ב-2012 חזרה ושיחקה באותו תפקיד בפרק השני של הסדרה.
אחרי כן השתתפה בפרק "The Lost Child" בסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי" לצדו של מארק גאטיס.
ב-2012 החלה להופיע בסדרה "Cuckoo" בתפקיד לורנה, חמותו של דייל 'קוקו' אשבריק.
בן זוגה לחיים של בקסנדייל מאז ימיה בגלאזגו הוא דייוויד ל.
לבני הזוג יש שלושה ילדים: נלי, אריק ורודי.
ההריון הראשון שלה שולב בסדרה "An Unsuitable Job for a Woman", וההריון השני שלה שולב בעונה הרביעית של הסדרה "רגליים קרות".
בגלל ההריון הראשון הושמטה הדמות שלה בסדרה "חברים" מוקדם מכפי שתוכנן.
בקסנדייל הופיעה רק ב-14 פרקים בסדרה, על אף שהדמות שלה הייתה דמות משנית מרכזית בסדרה, כחברתו של רוס גלר (דייוויד שווימר) ואחר כך אשתו וגרושתו.
הלן בורז'ה הייתה אחות מתנדבת בצלב האדום, חברה בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסידת אומות העולם מצרפת.
בורז'ה נולדה בשם הלן גוצלר (Gutzler).
היא נישאה למר בורז'ה ולזוג נולדו בן ושתי בנות.
לאחר שסיפחו הגרמנים את חבל אלזס בשנת 1940, נמלטה בורז'ה בעקבות בנה, שהיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית, ממילוז לאז'ן.
היא התנדבה בצלב האדום ושובצה למשימה של העברת ילדים פליטים מאזור צרפת שנכבש בידי הגרמנים לאזור משטר וישי כדי לאחדם עם בני משפחותיהם.
באחת ממשימות ההעברה, במאי 1942, נחקרה על ידי קצין גרמני אך סיפרה לו, בתור דוברת גרמנית שוטפת, שהיא מלווה ילדים לאיחוד עם הוריהם בדרום צרפת ובמזרחה, וכן הצליחה להסתיר את העובדה שחלק מהילדים היו יהודים.
הגרמני נתן לה אישור שסייע לה במעברה.
בתקופת גירוש היהודים מפריז ביולי 1942 הוסתרו ילדים יהודיים רבים אצל שכנים או מכרים.
בורז'ה לקחה על עצמה את המשימה לסייע בהחבאתם וכן בהעברתם של רבים מילדים אלה לבריב-לה-גאייארד שבדרום צרפת, שם ארגוני סיוע יהודיים הסתירו את הילדים.
עקב קשיים לוגיסטיים התאפשר לבורז'ה להעביר רק עד שמונה ילדים בכל פעם, ועל כן נסעה הלוך ושוב מספר פעמים.
בינואר 1943 סייעה בורז'ה למספר יהודים לחצות את הגבול לשווייץ.
חלק מפעולות ההצלה של בורז'ה ומפעולותיה לאיחוד משפחות יהודיות נבעו מפניה ישירה של יהודים אליה, וחלקן - כתוצאה ממידע שהגיע לידיה במסגרת התנדבותה בצלב האדום.
לאחר המלחמה הייתה בורז'ה עובדת סוציאלית בפרוידנשטאדט (Freudenstadt) שבגרמניה.
ב-1980 הכיר יד ושם בהלן בורז'ה בתור חסידת אומות העולם.
הלן דוק , צרפת – 2014, פריז) הייתה שחקנית דרמה וקומדיה בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה צרפתית וחסידת אומות העולם מצרפת.
הלן דוק הייתה שחקנית צעירה ובת זוגו להופעות של רובר מארקס, שנודע בשם הבמה רובר מארסי .
היא השתתפה בסיבוב הופעות עמו בתיאטראות שונים.
במקורו היה מארסי בן למשפחה יהודית מאלזס.
בעת הכיבוש הגרמני בצרפת, שהחל בשנת 1940, עבר מארסי למרסיי.
הוריו ואחותו מצאו מחסה במונפלייה.
מארסי שיחק במספר תיאטראות גם בתקופת הכיבוש, אך לאחר פלישת גרמניה לאזור משטר וישי בנובמבר 1942, ירד למחתרת מכיוון שהיה בגיל המתאים לגיוס לעבודת כפייה וכן עקב יהדותו.
הלן דוק ביקשה מאמה, ז'אן דוק, להסתיר את מארסי בביתה בברז'רק שבחבל דורדון, בדרום-מערב צרפת.
האם הסתירה את מארסי במשך חודש.
לאחר מכן הצליחה הלן לשכנע את בני הזוג סימון וז'ק רוסו (Rousseau) להסתיר את מארסי.
בהמשך עבר מארסי לביתו של קרוב משפחה שלו דרך נישואין, וזה הסתירו עד השחרור.
במקביל חיפשה דוק מקומות מסתור בכפרים מבודדים עבור הוריו ואחותו של מארסי.
היא מצאה עבורם מקום מסתור בסן-ז'ורז'-בלנקנה (Saint-Georges-Blancaneix) , כ-15 ק"מ מברז'רק.
שם הסתתרו השלושה עד השחרור.
במשך קריירה שהתפרשה על פני למעלה מ-50 שנה שיחקה דוק בתיאטרון וכן במספר סרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה.
היא נישאה לרנה קטרו (Catroux) ולהם נולדו שתי בנות.
ב-2005 הכיר יד ושם בהלן דוק בתור חסידת אומות העולם.
ב-2009 קיבלה דוק את אות לגיון הכבוד הצרפתי וב-2011 עוטרה בתואר "קצינה בלגיון הכבוד".
הלן דורון (נולדה ב-5 בנובמבר 1955) היא בלשנית בריטית-ישראלית, מייסדת שיטת הלן דורון ללימוד אנגלית.
דורון נולדה בלונדון ולמדה בלשנות וצרפתית באוניברסיטת רדינג.
היא לימדה באוניברסיטת פואטייה ולאחר שסיימה את התואר השני, ייסדה את שיטת לימוד האנגלית הנקראת על שמה, שיטת הלן דורון.
השיטה מלמדת אנגלית באמצעות שימוש במוזיקה, ובנוסף עושים המורים שימוש גם בשפת גוף ובפנטומימה במהלך הלימוד.
דורון סיפרה שהיא קיבלה את הרעיון לפיתוח השיטה בכך ששמה לב שהמורים לאנגלית בבתי הספר יודעים ללמד רק דרך קריאה וכתיבה.
מחקרים אף הראו ששיטה זו היא אחת השיטות היעילות והמוצלחות ללימוד אנגלית כשפה זרה, בעיקר כמקצוע בחירה.
במסגרת השיטה הזו למדו יותר משני מיליון ילדים בעולם.
היא נלמדת כיום בכ-850 מרכזים ב-30 מדינות בעולם, בהן, תאילנד, סין, ניגריה, פולין, איטליה, אקוודור, רוסיה וישראל.
הלן האל ג'ייקובס הייתה טניסאית יהודייה-אמריקאית.
בשנת 1936 דורגה במקום הראשון בעולם לנשים.
היא זכתה ב-9 טורנירי גראנד סלאם מהם 5 ביחידות - 4 זכיות רצופות באליפות ארצות הברית הפתוחה (1932 - 1935) וזכייה אחת באליפות וימבלדון (1936).
היא השתתפה ב-16 משחקי גמר, 11 מהם ביחידות (מקום עשירי בכל הזמנים) וב-24 משחקי חצי גמר (מקום תשיעי בכל הזמנים) בטורנירי גראנד סלאם.
ג'ייקובס ניחנה בחבטות הגשה והנחתה חזקות, אבל מעולם לא הצליחה ללמוד להכות חבטת כף יד שטוחה, על אף החברות שלה והאימון בהדרכתו של ביל טילדן.
ג'ייקובס נולדה בגלוב שבטריטוריית אריזונה, בתם של רולנד ג'ייקובס, איש עסקים, יולה האל ג'ייקובס.
אמה, היא צאצאית ישירה של קרטר ברקסטון, מחותמי וירג'יניה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית; אביה הגיע לגלוב מהחוף המזרחי כמשקיע עיקרי בחברת "מיאמי קופר", מכרה נחושת ענקי שהתגלה כמה שנים לפני הולדתו של ג'ייקובס.
בשנת 1914 עברה עם משפחתה לסן פרנסיסקו.
אביה היה יהודי אך היא זיהתה עצמה לאורך חיה כנוצרית אפיסקופלית.
היא התחנכה בברקלי, קליפורניה והתאמנה ביחד עם יריבתה הגדולה ביותר הלן וילס, שאותה ניצחה במשחק גמר אחד בטורניר גראנד סלאם (אליפות ארצות הברית הפתוחה) והפסידה לה ב-6 משחקי גמר בטורנירי גראנד סלאם (4 באליפות וימבלדון, 1 באליפות ארצות הברית הפתוחה ו-1 באליפות צרפת הפתוחה).
בשנת 1933 הייתה ג'ייקוב לטניסאית הראשונה ששיחקה טניס במכנסי שורט "גבריים".
היא הייתה בזוגיות עם הנרייטה בינגהם (1934 - 1943), בתו של המו"ל ושגריר ארצות הברית בבריטניה, רוברט בינגהם.
מאוחר יותר בחייה, בת הזוג שלה הייתה וירג'יניה גורני.
היא פרשה מטניס בשנת 1947.
במלחמת העולם השנייה שרתה ג'ייקובס כקצינה בדרגת קומנדר במודיעין של הצי האמריקאי, אחת מחמש נשים שהגיעו לדרגה זו בחיל הים האמריקאי.
ג'ייקובס הייתה גם סופרת, בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 פרסמה סיפורים קצרים, היא פרסמה שני מדריכי טניס וב-1936 פרסמה אוטוביוגרפיה.
בהמשך הקריירה שלה פרסמה עוד 15 ספרים, רובם רומנים לבני נוער וחלקם תחת שם העט "H.
נוסף לכך, עסקה בחקלאות ועיצוב בגדי ספורט.
ג'ייקובס נפטרה מדום לב ב-2 ביוני 1997.
בשנת 1933 נבחרה ג'ייקובס לאתלטית השנה בעולם על ידי סוכנות הידיעות Associated Press (AP).
בשנת 1962 זכתה ג'ייקוב להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
הלן ג'ורג' היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד טריקסי פרנקלין בסדרת הדרמה של ה-BBC "מיילדת".
ב-2015 השתתפה בעונה ה-13 של תוכנית הריאליטי "Strictly Come Dancing" של ערוץ BBC One.
בן זוגה בתחרות היה הרקדן הסלובני Alja Skorjanec, והם סיימו במקום השישי.
הלן ג'ורג' נולדה בעיר ברמינגהאם.
בראיון בעיתון "מטרו" ספרה שבילדותה רצתה להיות קופצת לרוחק, כמו גם רצתה להיות האישה הראשונה שמנהלת את מועדון הכדורגל אסטון וילה.
בגיל 15 החליטה ג'ורג' שהיא רוצה לעבוד במחזות מוזיקליים, כשראתה הפקה של המחזמר "עלובי החיים".
היא למדה בבית הספר התיכון לבנות אדגבסטון, ואחר כך למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון בלונדון ובבית הספר למשחק של ברמינגהאם.
ג'ורג' למדה תיאטרון מוזיקלי באקדמיה המלכותית למוזיקה.
כשבועיים אחרי שסיימה את התואר קיבלה את התפקיד הראשון שלה במחזה "האישה בלבן".
היא הייתה זמרת ליווי של אלטון ג'ון במהלך סיור הופעות.
היא הופיעה בין השאר בארנה של ומבלי ובאלברט הול.
ג'ורג' לוהקה לתפקיד טריקסי בסדרה "מיילדת" של ערוץ BBC One המבוססת על ספר מאת ג'ניפר וורת'.
בתחילה היא נבהלה מהאפשרות לעבוד עם שחקניות כמו פאם פריס וג'ני אגאטר.
במסגרת התפקיד הוכשרה בטכניקות רפואיות שהיו מקובלות בשנות החמישים של המאה העשרים שכללו הסברים כיצד ליילד תינוק.
בעונה הראשונה התאמנה בביתה יחד עם בעלה בדמות "האישה בהיריון", וכלב הטרייר שלהם שהיה "התינוק".
ב-2012 הופיעה בארצות הברית בסיור לקידום הסדרה.
עוד כיכבה ג'ורג' בווידאו קליפ של השיר "1901" של הזמרת בירדי.
באוגוסט 2015 פורסם שג'ורג' תתחרה בעונה ה-13 של תחרות הריקודים " Strictly Come Dancing".
בן זוגה בתחרות היה הרקדן המקצועי Alja Skorjanec.
על אף שקבלה מהשופטים ניקוד גבוה, היא הודחה בשבוע ה-11 לתחרות וסיימה במקום השישי.
בדצמבר 2012 התחתנה ג'ורג' עם השחקן אוליבר בוט.
הם הכירו כששיחקו יחד בסדרה "מלון בבילון", אבל מערכת היחסים ביניהם החלה מספר שנים אחר כך.
באוגוסט 2015 אישר נציג של ג'ורג' שבני הזוג נפרדים אחרי שלוש שנות נישואים.
+שנהסרטתפקידהערות2011שלושת המוסקטריםבלונדי7 Livesולארי2013Scar Tissueמל פארו2018Nativity Rocks!מיס שלי
שנה סדרה תפקיד הערות 2008 מלון בבילון סוזי פרק: "#3.2" 2011 Doctors אנדראה טאוורס פרק: "A Life in the Day" 2012Dark Matters: Twisted But True ג'יין / אשתו של לינדברג 2 פרקים 2012–הווה מיילדת טריקסי פרנקלין106 פרקים 2014Comedy Playhouse סלינה פרק: "Over to Bill"2017ננס אדוםאניטרפרק: "M-Corp"2022החקירה של רייאנאליפרק: "Part Two"
הלן בלאו (נולדה ב-8 במאי 1948) היא ביולוגית אמריקאית, המנהלת של מעבדת בקסטר לביולוגיית תאי גזע בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
היא ידועה בביסוס העובדה שמצב ההתמיינות של תאי היונקים הוא הפיך.
מחקריה הראו שתכנות הגרעין מחדש והפעלת תוכניות חדשות של ביטוי גנים הם אפשריים.
גילוייה פתחו את הדלת לתכנות תאי מחדש והיישום שלו לביולוגיית תאי הגזע.
הלן בלאו נולדה בשנת 1948 בלונדון, והיא בעלת אזרחות אמריקאית ואזרחות בריטית.
היא עשתה את התואר הראשון שלה באוניברסיטת יורק שבבריטניה, ואת התואר השני והדוקטורט בביולוגיה עשתה באוניברסיטת הרווארד עם פוטיס קאפאטוס (Fotis C.
לאחר סיום הדוקטורט המשיכה בלאו לפוסט-דוקטורט עם צ'אלרס אפשטיין (Charles J.
Epstein) במחלקות הביוכימיה והביופיזיקה והמכון לגנטיקה רפואית באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו.
בלאו הצטרפה לפקולטה באוניברסיטת סטנפורד ב-1978. במהלך שהותה באוניברסיטת סטנפורד קיבלה פרופ.
בלאו Endowed chair ב-1999 וזכתה בתואר "המנהלת של מעבדת בקסטר לביולוגיית תאי גזע" ב-2002. בלאו ידועה בתמיכתה בנשים במדע ובהצלחתה בחונכות מדעניות צעירות רבות שמהוות את הדור הבא של המנהיגות האקדמאיות בביולוגיית השריר ורפואה רגנרטיבית.
בשנות ה-80 ממצאיה של בלאו אתגרו את הדעה הרווחת שמצב תאי היונקים בשלב ההתמיינות, השלב שבו התאים מקבלים את תפקידם המוגדר (לדוגמה: תא גזע שמתמיין לתא דם אדום), הוא קבוע ובלתי הפיך.
בניסויי ההטרוקריון (Heterokaryon) המפורסמים שלה היא מיזגה תאים מתמיינים של שני זנים כדי ליצור הטרוקריונים יציבים שהם לא מתחלקים.
כך גילתה שגנים שבעבר היו שקטים יכולים לפעול שנית.
כתוצאה מכך, קרטינוציטים (Keratinocytes), הפטוציטים (Hepatocytes) ופיברובלסטים (Fibroblasts) של בני אדם ביטאו גני שריר שבדרך כלל הם מעולם לא היו מבטאים.
ממצאי העבודה הראו שהמצב בשלב ההתמיינות דורש רגולציה מתמשכת, באופן כזה שיונע תכנות הגרעין מחדש למצב מתמיין אחר.
תגליותיה קידמו את התחום של ביולוגיית תאי הגזע ורפואה רגנרטיבית.
בלאו אפיינה תאי גזע בשריר והראתה שהם לא מתפקדים בהזדקנות ובניוון שרירים.
היא הראתה שתאי גזע מאבדים את הפוטנציאל ההתחדשותי שלהם כשהם גדלים בצלחות פלסטיק מסורתיות.
היא התגברה על המגבלה הזאת בכך שדימתה מיקרו-סביבות ביו-מהונדסות שמחקות מאפייני רקמה ונישה של תאי גזע.
בלאו יישמה גישה זו כדי לזהות מולקולות שמסוגלות "להחיות מחדש" את הפונקציה של אוכלוסיית תאי הגזע הזקנים ולשפר את התחדשות השריר.
בלאו הראתה שתפקוד לקוי של טלומרים, בשילוב מחסור בדיסטרופין, משחק תפקיד מרכזי בהתנוונות השריר השלדי, ומאפיין קרדיומיופתי קטלני של ניוון השרירים (על שם דושן).
טכנולוגיות המעבדה החדישות שלה מאפשרות הארכה מהירה ועמידה של טלומרים כדי להתגבר על תפקוד לקוי תאי עקב טלומרים קצרים.
במעבדתה של ד"ר בלאו יישמו שיעורים אבולוציוניים מטריטונים וסלמנדרות, אשר מחדשים את גפיהם, כדי לזהות גנים שמהווים מחסומים להתחדשות.
סימן היכר של מחקרה של בלאו הוא הפיתוח והיישום של טכנולוגיות חדשניות.
אחד מגילוייה נמצא בשימוש נרחב בגילוי סמים.
הדמיה פולטת אור לא פולשנית מאפשרת אבחנה ברגישות גבוהה של פונקציית ההתחדשות תאי גזע של שריר אין ויוו (באורגניזם חי).
חברה נבחרת, האגודה האמריקאית לקידום המדע (1991)
פרס הכרה בקריירה בכירה, נשים בביולוגיה תאית (1992)
נשיאה, האגודה האמריקאית לביולוגיה התפתחותית (1994-1995)
חברה נבחרת, המכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים (1995)
מרצת פורום נובל, מכון קרולינסקה, סטוקהולם, שוודיה (1995)
פרס MERIT, המכונים הלאומיים לבריאות (1996)
חברה נבחרת, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1996)
פרס FASEB להצטיינות במדע, (1999)
פרס McKnight לחידושים טכנולוגיים בנוירומדע (2001)
נשיאה, אגודת ההתמיינות הבינלאומית (2002-2004)
דוקטורט של כבוד, אוניברסיטת ניימיכן, הולנד (2003)
פרופסורת Rolf-Sammet, פרנקפורט, גרמניה (2003)
פרס קרן Irving Weinstein לחידושים יוצאים מן הכלל, האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (2011)
פרס המנהל למחקר טרנספורמטיבי, המכונים הלאומיים לבריאות (2012-2017)
פרס הממציא היוצא מן הכלל, משרד רישוי הטכנולוגיה של אוניברסיטת סטאנפורד (2015)
פרס גלן למחקר במנגנונים ביולוגיים של הזדקנות (2015)
חברה, האקדמיה הלאומית למדעים (2016)
הלן בלאו נולדה באנגליה ובילתה את רוב הילדות שלה בארצות הברית.
לאחר מכן גרה באירופה עד שעברה לארצות הברית כדי לסיים את לימודיה בתיכון.
אביה, ג'ורג' בלאו (George E.
Blau), היה ראש ההיסטוריונים באירופה של ממשלת ארצות הברית.
אימה, גרטרוד בלאו (Gertrud M.
Blau), הייתה מדריכה לספרות השוואתית באוניברסיטת היידלברג.
הוריה של בלאו עודדו אותה ואת אחותה, אווה בלאו, להתמיד בהשכלה גבוהה.
היא נשואה לפרופסור דייוויד שפיגל (David Spiegel), חוקר פסיכיאטר באוניברסיטת סטאנפורד.
יש להם שני ילדים: דניאל בלאו שפיגל, ארכיטקט, ויוליה בלאו שפיגל, עורכת דין.
בנעוריה התמקדה בריצת 800 מטר, ב-2010 החלה להתאמן תחת הדרכתו של סמי רונו ששכנע אותה לעבור להתחרות בריצת 1500 מטר.
היא זכתה באליפות קניה בריצת 1500 מטר ב-2011, במשחקים הצבאיים העולמיים באותה שנה סיימה במקום השלישי בריצת 800 מטר ובמקום הרביעי בריצת 1500 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בקוריאה הדרומית התנגשה בגמר עם רצה אמריקאית בעקומה האחרונה, וסיימה במקום ה-11 (וקודמה למקום העשירי לאחר פסילת נטליה טוביאס בשל אמרוץ).
באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול, זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בזמן של 8:37.16 דקות לאחר שניצחה את מסרט דפאר מאתיופיה שזכתה בארבע האליפויות הקודמות.
באולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-12 בריצת 1500 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר שנערכה במוסקבה בתוצאה של 4:03.86 דקות.
באליפות העולם באולם זכתה במדליית הכסף בריצת 3000 מטר, אחרי גנזבה דיבאבה האתיופית.
באליפות אפריקה באתלטיקה זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:09.53 דקות.
באליפות העולם בריצות שליחים הייתה חברה בנבחרת הקנייתית ששברה את שיא העולם בריצת 1500X4 מטר.
באולימפיאדת ריו זכתה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי של 14:29.77 דקות, לאחר המנצחת בת ארצה ויויאן צ'רויוט שקבעה שיא אולימפי חדש.
בחודש יוני אובירי ניצחה בריצת 5000 מטר בתחרות ליגת היהלום שנערכה ברומא בשיא קניה חדש של 14:18.37 דקות, תוצאה המדרגת אותה חמישית בכל הזמנים.
בבאליפות העולם זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:34.86 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר.
באליפות העולם במרוצי שדה אובירי זכתה במדליית הזהב, והפכה לראשונה שזוכה במדליית זהב באליפות עולם באצטדיון, באולם, ובמרוצי שדה.
באליפות העולם זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אליפות של 14:26.72 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית כסף בגמר ה-5000 מטר בתוצאה של 14:38.79 דקות, לאחר סיפאן חסן שסיימה בזמן של 14:36.79 דקות.
באליפות העולם שהתקיימה ביוג'ין זכתה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בשיא אישי של 30:10.02 דקות לאחר לטסנבט גידיי מאתיופיה (30:09.94 דקות) ולפני בת ארצה מרגרט צ'לימו קיפקמבוי (30:10.07 דקות).
באפריל 2023 זכתה במרתון בוסטון בשיא אישי של 2:21:38 שעות.
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית ארד בריצת מרתון בשיא אישי של 2:23:10 שעות.
הלן דויטש (בפולנית: Helene Deutsch לבית רוזנבאך; 9 באוקטובר 1884 – 29 במרץ 1982) הייתה פסיכואנליטיקאית אמריקאית ממוצא יהודי פולני ועמיתה של זיגמונד פרויד.
הייתה הראשונה שהתמחתה בטיפול פסיכולוגי בנשים.
הלן דויטש נולדה בפרמזיסל, עיירה פולנית שהייתה אז חלק מגליציה האוסטרית, לזוג הורים יהודים, וילהלם ורג'ינה רוזנבאך, ב-9 באוקטובר 1884. הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים.
שתי אחיות, מלווינה וגיזלה ואח אמיל.
אביה בזמנו קיבל חינוך גרמני אך היא התחנכה בבית ספר פרטי דובר פולנית.
בשלהי המאה התשע עשרה, פולין הייתה מחולקת בין רוסיה, פרוסיה והאימפריה האוסטרו-הונגרית; הלן גדלה בתקופה של לאומיות פולנית מתחדשת ויצירתיות אמנותית.
בין השנים 1890–1918 צמחה, בין היתר, תנועה מודרניסטית של אמנות חזותית, ספרות ומוזיקה שנקראה "פולין הצעירה" (Mloda Polska) כתוצאה מכך, גדלה דויטש עם יצירותיו של המוזיקאי הפולני פרדריק שופן ועם ספרות פולנית, כביטוי לזהות לאומית פולנית.
במהלך נעוריה, הפכה הלן להיות מעורבת בהגנה על אידיאלים סוציאליסטיים ביחד עם הרמן ליברמן, פוליטיקאי פולני.
יחסיהם נמשכו למעלה מעשר שנים.
הם השתתפו יחד בכנס סוציאליסטי בינלאומי בשנת 1910, ושם פגשה דמויות מפתח בתנועה הסוציאליסטית וביניהם את אנג'ליקה באלאבנוב ורוזה לוקסמבורג.
הלן דויטש למדה רפואה ופסיכיאטריה בווינה ובמינכן.
היא הפכה לתלמידה ואז אסיסטנטית של פרויד.
הייתה לאישה הראשונה שהחלה בחקירת הפסיכולוגיה של נשים.
לאחר רומן הנעורים עם הרמן ליברמן, המנהיג הסוציאליסטי, נישאה לד"ר פליקס דויטש בשנת 1912. לאחר מספר הפלות ילדה בן, מרטין.
ב-1935 נמלטה מגרמניה, והיגרה ל-קיימברידג', מסצ'וסטס, בארצות הברית.
בן זוגה ובנה הצטרפו אליה כעבור שנה, והיא עבדה שם בתור פסיכואנליטיקאית מוערכת עד פטירתה בשנת 1982. ב-1975 נבחרה כחברה באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים.
הלן דויטש התייחסה רבות לאביה כמקור השראה עבורה מגיל צעיר.
וילהלם רוזנבאך היה עורך דין יהודי מבטיח, ליברלי בהשקפתו ומומחה במשפט בינלאומי.
נבחר להיות נציג גליציה בבית המשפט הפדרלי בווינה למרות האנטישמיות בפולין.
בכך היה ליהודי הראשון באזור שייצג לקוחות בבית המשפט.
דויטש העריצה את אביה ולעיתים קרובות ליוותה אותו בפגישותיו עם לקוחות.
בשלב מסוים חשבה ללמוד עריכת דין אך משהבינה כי דרכן של נשים חסומה ללימודי משפטים פנתה לפסיכולוגיה.
אביה ואמה התנגדו שתמשיך בלימודים מעבר לגיל 14 למרות יכולותה האינטלקטואליות המוכחות.
בעבודתה הפסיכולוגיה של נשים, דויטש מחברת היבט נשי של מזוכיזם לקשר שלה עם אביה, להשלכות האפשריות של ההזדהות עמו והקשיים שנשאה בחובה.
היא כותבת כי אבות עלולים להתרחק ממערכת היחסים שלהם עם בנותיהם כשהן מתקרבות לבגרות מינית.
יחסיה של הלן דויטש עם רג'ינה רוזנבאך היו מרוחקים וקרים.
בזמן שאת אביה העריצה, את אימה שנאה.
ראתה אותה כבעלת שאיפות חומריות ויומרות חברתיות ומחוסרת כל עניין אינטלקטואלי.
דויטש סיפרה כי אימה התעללה בה פיזית ומילולית משום שהייתה כה שונה ממנה וכי ביתם נשלט על ידי השאיפה של אימה לתקינות חברתית וסטאטוס חברתי גבוהה.
הנוכחות האימהית בחייה הייתה של אחותה הגדולה מלווינה.
במהלך הילדות שלה, תשע נשים שונות הועסקו בבית המשפחה בתפקיד אומנת.
הלן שנאה את התלות באימה ובשל כך מצאה עצמה לעיתים חולמת בהקיץ כי מישהי אחרת היא אימה האמיתית
מלווינה אחותה הייתה, כאמור, הדמות ממנה קיבלה חיבה ודאגה אימהית, אך כשלעצמה, קיבלה האחות את הגדרות אימן לתפקידה החברתי כאישה, אף על פי שהייתה פסלת וציירת מחוננת.
היא גם הסכימה להינשא לאדם שבחרו הוריה, במקום מי שרצתה להינשא לו.
האח אמיל התעלל מינית בהלן כשהייתה בת ארבע והמשיך לפגוע בה במשך כל ילדותה.
היא ראתה בכך את המקור לנטייתה לחלימה בהקיץ והיאחזות בפנטזיות.
אמיל רוזנבאך, כבן היחיד, היה אמור להיות היורש, אך הוא הימר, ספסר והיה לסטודנט עני ומקור אכזבה להוריו.
הקונספט הקליני המוכר ביותר שלה הוא אישיות "כאילו" (כוזבת).
דויטש סברה כי יש אנשים קרים, אשר נמנעים מרגשות ככל יכולתם ואשר יצליחו ללמוד להסתיר את הפגם הזה ולהתנהג "כאילו" יש להם רגשות אמיתיים בבואם במגע עם אחרים.
היא הזכירה במיוחד אנשים עם אישיות סכיזואידית אשר נראו נורמליים דיים משום שהצליחו ליצור "פסבדו מגעים" מסוגים שונים בהפגינם רגשות מזויפים.
דרך תפיסה זאת ניסתה להסביר את מקור היכולת המיוחדת של נשים להזדהות עם האחר.
היו שאמרו כי הלן דויטש חיברה את הקונספט הזה מתוך התחושות של עצמה.
הלן דויטש התפרסמה בכתביה על מיניות נשית אך באופן פרדוקסלי הפכה ל"שק חבטות" של פמיניסטיות בתקופתה, בשל השם שיצא לה כתלמידתו הכנועה של פרויד ה"מיזוגני" ובשל החיבור של התאוריה שלה עם שלו בנושא.
ב-1925, היא הייתה לפסיכולוגית הראשונה שפרסמה ספר על "פסיכולוגיה של נשים".
יש שאמרו כי העניין שהביעו בנושא היא וקארן הורנבי (גם היא פסיכואנליטיקאית גרמניה- יהודיה, שכתבה על מיניות האישה), הוא שהניע את פרויד, שלא רצה להישאר מאחור, לכתוב בעצמו מספר מאמרים על נשים.
במאמרו מ-1931 "מיניות נשית", פרויד שיבח את כתיבתה של הלן דויטש על נשיות, מזוכיזם והקשר שלה לקרירות מינית (1930), שבו היא מתארת את התפתחות הילדה בשלב הפאלי תוך מתח בין קרבה לאב ותחרות\הזדהות עם האם
ב-5–1944 פרסמה דויטש ספר בן שני כרכים, "הפסיכולוגיה של נשים": הכרך הראשון עוסק בילדות, בהתפתחות המינית ובגיל ההתבגרות.
הכרך השני עוסק באמהות במגוון רחב של היבטים, כולל אמהות מאמצות, אמהות לא נשואות, אמהות חורגות.
דעת הרוב לגבי הכרך הראשון הייתה כי זהו ספר רגיש מאוד שנכתב על ידי פסיכואנליטיקאית מנוסה.
כרך ב', אימהות, זכה ללא פחות הערכה.
ניתן לטעון כי ההספד של דויטש על האימהות הוא שהעלה את הפופולריות שלה בקרב תנועת "החזרה הביתה" של נשים בשנות ה-50 של המאה העשרים, אך בעשורים הבאים גרם למתקפה הפמיניסטית עליה בשל גישתה המתנצלת על מזוכיזם נשי אשר הדהד כתמיכה בתאוריה הפרוידיאנית של קנאת הפין.
במרחק הזמן, כשמתאפשרת ראייה פוסט-פמיניסטית את פרויד, את הפמיניזם ואת דויטש, ניתן להעריך מחדש את ספרה גדוש הרגישות והתובנה על בעיות שנשים מתמודדות איתן בכל שלבי חייהן.
ניתן לומר כי דויטש תיארה את כל רגעי המפתח של המיניות הנשית: הווסת, קיום יחסי מין, הריון, פוריות, לידה, הנקה, קשר אמא-ילד, גיל המעבר..רשימה שעד היום היא בסדר היום של כל מגזין נשים וכתביה הם שעזרו במידה מסוימת ליצור אותו.
באפריל 1912, נישאה הלן לפליקס דויטש.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה הפלה ראשונה מבין רבות.
בספרה- הפסיכולוגיה של נשים, דנה במושגים הפלה ספונטנית, הפלה מלאכותית והפלה מסיבות פסיכולוגיות, שקשורה לדעתה לחוויית דחייה והעדר הזדהות בלתי מודעים של האישה ההרה כלפי אימה.
תחת שם בדוי של חולה בשם גברת סמית', דויטש מספרת סיפור דומה מאוד לסיפורה האישי, על אישה שמתקשה להחזיק הריון למלוא תקופתו.
היא תיארה את גברת סמית כבת הצעירה במשפחה גדולה, בה אמה נחלה אכזבה גלויה מאי היותה בן.
גב' סמית התנחמה באהבה העמוקה של אביה ואחותה הגדולה, אך כשהתחתנה ורצתה ללדת, עלו בה קשיים רגשיים: מחד רצתה בתינוק אך מאידך פחדה שהאמהות תעצים את הזדהותה עם אמה באופן בלתי נסבל.
הקונפליקט הפנימי שלה הזה הוא לדעתה שגרם ללידת תינוק מת בחודש שמיני להריון.
דויטש טוענת, דרך סיפור זה, כי הריון מוצלח אפשרי כאשר יש אהבה, מערכת יחסים בין אם לבת, אשר "מחברתת" את הבת באופן מוצלח להיות אם בעצמה.
בהתאמה לחייה שלה, נפתרה בעייתה של גב' סמית במהלך ההריון הבא, כאשר נכנסו לחייה חברה בהריון, ואמה של החברה.
דויטש תיארה את אמה של החברה כהפוכה מאמה, בכך שהביעה אהבה אימהית עמוקה הן כלפי ביתה והן כלפי גב' סמית.
חשה כי אהבה זו של החברה ההרה ואמה שימשה מעין "פונדקאיות" עבורה בהריונה.
ב-1916, ביקשה הלן דויטש להצטרף לפגישות ימי רביעי בערב הידועות של פרויד בחברה הפסיכואנליטית הוינאית.
כתנאי לקבלתה הוטל עליה לכתוב ביקורת על מאמרה של לו אנדראס-סלומה - 'וגינאלי ואנאלי.'
הלן דויטש שימשה כרופאה במהלך מלחמת העולם הראשונה, במרפאה של יוליוס וגנר פון יורג.
הייתה אחראית על נשים באזור.
בתפקידה פגשה אמהות, רעיות ובנות של חיילים.
ב-1919, תחת פיקוחו של פרויד, החלה דויטש את האנליזה של המטופל הראשון שלה, ויקטור טאוסק, בעוד היא עצמה באנליזה אצל פרויד.
במהלך האנליזה שלה דיווחה לעיתים כי היא מתאהבת בפרויד ולעיתים חשה כבתו, מתוך ההרגשה שהוא עורר אצלה השראה ושחרר את כשרונותיה.
התלוננה כי הוא מתרכז באופן מוגזם ביחסיה עם אביה ועם ליברמן.
פעם דיווחה על חלום בו יש לה איברים נקביים וזכריים בו זמנית.
בניתוח החלום הבינה כי בילדותה רצתה להיות גם בתו היפה ביותר של אביה וגם בנו החכם ביותר.
לאחר שנה סיים פרויד את האנליזה שלה כדי לעבוד עם איש הזאב.
דויטש נחשבה מטפלת מבריקה אשר עמדה מול פרויד באומץ גם כאשר היו ביניהם אי הסכמות בקשר למטופלים.
ב-1920 הגיעה לקונגרס כדי להציג עבודה של בשם "פסיכולוגיה של אי אמון" ובה טענה כי שקר יכול לשמש הגנה נפשית כנגד התמודדות עם אירועים אמיתיים קשים, כמו גם אקט של יצירתיות .
בקונגרס שמעה את הרצאתו של קרל אברהם על נשיות, קנאת הפין וסירוס והחליטה לעבור אליו לאנליזה .בשנת 1923, עברה לברלין בלי בעלה ובנה, כדי לעבוד עם אברהם, שאותו ראתה כאנליטיקאי עמוק יותר מפרויד.
הלן הרגישה נינוחה בטיפולו משום שכיוון לתובנה ללא ניתוח של מנגנוני העברה (טרנספרנס).
פרויד התערב בטיפול דרך כתיבת מכתב לאברהם, ורק מאוחר יותר הודה אברהם כי לא היה מסוגל להעמיק באנליזה שלה כי היה מאוהב בה.
ב-1924 חזרה לברלין, לפליקס בן זוגה ולפרויד.
ב-1925, פרסמה את "הפסיכואנליזה של התפקידים המיניים של נשים" שם כבר יצרה כיוון שונה במקצת מפרויד- בדברה על התפתחות הפסיביות של ילדות- בנות, לכדי מופנמות ועזיבת המיניות הפעילהאחרי היווכחן בנחיתות הקליטוריס על פני הפאלוס.
באותה שנה הקימה מכון בווינה ועמדה בראשו.
ב-1935 עברה עם משפחתה לבוסטון מסצ'וסטס שם המשיכה לעבוד כאנליטיקאית עד מותה ב-1982.
ב־1926 כתבה מאמר שצוטט על ידי פרויד ובו דיברה על האינטואיציה של האנליטיקאי ככלי בעל עוצמה בעזרתו הוא מסוגל להזדהות עם פנטזיות ההעברה של המטופל.
בכך יזמה כיוון חשיבה שאחר כך יתפתח למושג של תגובתיות לאסוציאציות חופשיות כאלמנט חשוב ב"העברת נגד" של המטפל.
דויטש נחשבה למורה ומדריכה מוצלחת ביותר בהיסטוריה של הפסיכואנליזה והסמינרים שהעבירה תוארו כחוויה מדהימה עבור תלמידיה.
לאחר 1950 הפנתה דויטש את תשומת לבה לנרקיסיזם אצל גברים ונשים.
עם הזמן, הקדישה יותר מזמנה ללימוד של אגואיזם ונרקיסיזם, ונטשה את העניין המרכזי של פועלה -חקר הפמיניזם.
בשנת 1963, פרשה מהוראה, בעיקר בשל מצבו של בן זוגה פליקס, שסבל מהתדרדרות גופנית ואובדן זיכרון.
הוא נפטר בשנת 1963. לאחר מותו, החלה להעלות זיכרונות מחייה איתו ויכלה להודות כי אף על פי שהיה ביניהם מתח במשך השנים, הוא תפקד כדמות אימהית לבנם באופן טבעי יותר ממנה ובנם פנה אליו באופן טבעי יותר במצבי הזדקקות.
לאחר מות בן זוגה ב-1963, התייחסה לתופעת השחרור המיני של 1960 ול ביטלמניה, היא טענה כי את שני האירועים האלה ניתן להתייחס כתוצאות של היות אבות מעורבים פחות בגידול ילדיהם.
טענה כי היעדר זה של אבות בחייהם הוביל לתחושת בדידות אצל ילדים, ולחיפוש נחמה אצל בני גילם.
ב-29 במרץ 1982, נפטרה הלן דויטש בגיל 97. באוטוביוגרפיה שלה כתבה דויטש כי במהלך שלוש התהפוכות העיקריות בחייה: שחרורה מאמה, "גילוי הסוציאליזם" ומציאת מקומה בפסיכואנליזה, שאבה השראה מאבא שלה, ליברמן או פרויד, כל אחד בתקופתו בחייה.
ג'נט סיירס: אמהות הפסיכואנליזה: הלן דויטש, קארן הורנבי, מלאני קליין, אנה פרויד.
דר' הלן שיינפלד: לילית אינה חוזרת- על נשים ונשיות, פעם ועכשיו, הוצאת כרמל, 2005
ענת פלגי-הקר: מאי-מהות לאימהות, הוצאת עם עובד, 2005
הלן לואיז הנרייטה, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ואשתו של אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה.
הלן נולדה ב-13 ביוני 1871 בטוויקנהאם, אנגליה, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
זמן קצר לאחר לידתה חזרה המשפחה לצרפת, ובשנת 1872 נחקק חוק שהחזיר למשפחה את כל נכסיה שהוחרמו בשנת 1848.
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של אחותה אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורשה המשפחה שוב מצרפת.
בשנת 1890 התאהבה הלן בנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, והשניים אף רצו להתחתן.
אולם על אף הסכמתה של הלן להמיר את דתה לדת האנגליקנית, אביה סירב לכך, ובעקבות כך ראש ממשלת בריטניה רוברט גסקוין ססיל הביע את התנגדותו לנישואים בפני המלכה ויקטוריה.
הלן פנתה לאפיפיור לאו השלושה עשר בתקווה שישכנע את אביה, אולם הלה צידד באביה.
לאחר מכן עלו הצעות שהלן תתחתן עם ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ופרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אולם אף אחת מההצעות הללו לא יצאו אל הפועל.
בשנת 1892 נסעה הלן עם אחיה פיליפ, דוכס אורליאן (1869–1926) למצרים ולארץ ישראל.
לאחר התמוטטות בריאותה ונישואיה, החלה הלן בנסיעות תכופות לאפריקה שנמשכו עד עשרה חודשים בכל פעם.
היא חקרה את הנילוס, נהר הקונגו, חלק גדול ממזרח אפריקה, וחצתה את הסהרה.
ב-25 ביוני 1895 התחתנה הלן עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, שהיה באותה תקופה השני בתור לכס המלכות האיטלקי.
בחתונה נכחו אישים חשובים, כולל ויטוריו אמנואלה, נסיך הכתר של איטליה, אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואשתו אלכסנדרה, נסיכת ויילס, ורוב משפחת המלוכה הבריטית.
כשפרצה המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, הלן נשלחה כאחות על סיפון ספינת בית החולים ממפי, שם טיפלה בחיילים פצועים ובמחלות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הלן מונתה לראש האחיות של הצלב האדום האיטלקי ובילתה חלק ניכר מזמנה בקו החזית או בקרבתו.
הלן שיפרה מאוד את התנאים הסניטריים בבתי החולים הצבאיים, והעלתה את חשיבות תפקידן של האחיות.
על שירותה זכתה הלן במדליית הכסף האיטלקית לאומץ לב, עיטור צלב המלכה מריה הרומני, צלב המלחמה הצרפתי, ולעיטור הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
יומן המלחמה שלה התפרסם מאוחר יותר, בעת שהעניק בניטו מוסוליני סיוע לצלב האדום האיטלקי.
בשנת 1931 מת בעלה אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, וב-21 בינואר 1951 מתה הלן בביתה בקסטלמארה די סטאדיה.
ב-25 ביוני 1895 התחתנה הלן עם אמנואלה פיליברטו, דוכס אאוסטה, ממנו נולדו לה שני בנים:
הלן ריי באמבר הייתה פסיכותרפיסטית ופעילת זכויות האדם יהודייה בריטית.
ב-1945 היא נסעה לגרמניה ופעלה לשיקום ניצולים במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
ב-1947 חזרה לבריטניה והמשיכה בעבודתה עם ילדים ניצולי מחנות ההשמדה, לקחה חלק בהקמת אמנסטי אינטרנשיונל ומאוחר יותר הקימה את הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים (שכיום נקראת "החופש מעינויים").
בשנת 2005 יסדה את קרן הלן באמבר לסיוע לניצולים מהפרות זכויות אדם (Helen Bamber Foundation).
לואיס בלמות, אביה של הלן באמבר, נולד בניו יורק למשפחה ממוצא פולני, שחזרה לפולין ומשם היגרה לאנגליה ב-1895 כאשר לואיס בלמות היה בן תשע.
הוא נישא למרי ביידר, בריטית ממוצא פולני, בשנות השלושים המאוחרות לחייו.
בתם הלן בלמות נולדה ב-1925 וגדלה באמהרסט פארק, אזור יהודי בצפון-מזרח לונדון.
לואיס בלמות עבד כרואה חשבון והיה פילוסוף, סופר ומתמטיקאי חובב.
מארי בלמות הייתה זמרת ופסנתרנית שקיוותה שבתם תהפוך לשחקנית מפורסמת.
הם שודכו, ונישואיהם לא עלו יפה והם רבו והתווכחו לאורך כל חייהם.
בעקבות קשיים כלכליים של המשפחה המורחבת, משפחת בלמות עברה לגור בבית קטן יותר סמוך לסטמפורד היל.
הלן בלמות עברה מבית הספר היהודי הפרטי בלונדון לבית ספר יסודי ציבורי, משם זכתה במלגה ללימודים בבית ספר תיכון בטוטנהאם.
בלמות חיה בבית מעורב פוליטית.
עם עליית הנאצים לשלטון, אביה, שדיבר גרמנית, האזין לשידורי רדיו מברלין על מנת להיות מעודכן בהידרדרות המצב בגרמניה.
הוא הקריא למשפחה קטעים מ"מיין קאמפף" על מנת להבהיר להם את גודל הסכנה בגרמניה והכריח את בלמות להאזין לנאומים של גבלס ברדיו, על מנת להראות לה באיזו קלות ניתן להשפיע דעת הקהל.
היא תיארה תחושה קבועה של פחד בבית המשפחה.
כנערה, בלמות השתתפה בהפגנות נגד אוסוולד מוסלי ואיגוד הפשיסטים הבריטי שהקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא פונתה לסאפוק.
בני דודים של אמה היו פעילים בשומר הצעיר והציעו להוריה לשלוח אותה לחיות בקיבוץ.
בשנות העשרה המאוחרות שלה מצאה בלמות עבודה כמזכירה ומנהלנית באגודה הלאומית לבריאות הנפש, שטיפלה בחיילים משוררים.
בעבודתה באגודה החלה להכיר לעומק את הקשיים בהתמודדות עם טראומה.
ב-1945 ראתה מודעה שקראה למתנדבים לסייע לניצולי שואה יהודים.
היא התנדבה ליחידת הסיוע היהודית, קבוצה קטנה של אנשי בריאות ומקצועות אחרים שנשלחה בחסות האו"ם לעבוד עם ניצולי שואה במחנות בגרמניה.
אחרי הכשרה בסיסיות, היא נעשתה עוזרת אישית של מנהל יחידת הניצולים היהודים במחנה העקורים ברגן-בלזן.
אמה התנגדה לנסיעה ו"אבא שלי קיבל את זה, כמעט באדישות.
אני חושבת שזה היה קשור לצורך [שלו] לפרוע את החוב.
אני מודעת לכך שאם הנאצים היו מצליחים לפלוש לאנגליה, אנחנו היינו בין הקרבנות".
כשהייתה בת 20, בלמות נסעה כחלק מצוותי הסיוע הראשונים שהגיעו למחנה בו שהו 12,000 מהניצולים.
הם היו אחראים על חלוקת אוכל, ביגוד ותיעוד הניצולים והתמודדה עם הבירוקרטיה הבינלאומית לפינוי קבוצת ניצולים צעירים שחלו משחפת לשווייץ לבית מרפא.
היא סיפרה של החוויות שלה בברגן בלזן לבי-בי-סי ב-2001: "[...] הניצולים שנקראו לאחר מכן העקורים, קובצו לבסיס הצבאי של פלוגת הפאנצר.
אלו היו מבני אבן קרים, קודרים וחשוכים בהם חיו אנשי רבים בחדר ללא כל שירותים.
היא מספרת, "[ראיתי] מראות נוראיים, קטיעות, נמקים, פצעים מוגלתיים.
אנשים עדיין נראו כחושים מאוד[...].
בתחילה חשה חסרת תועלת מול הסבל של הניצולים, אבל אז הבינה שלניצולים היה צורך לספר, שוב ושוב את מה שקרה להם.
בלמות סיפרה שהבינה שהתפקיד החשוב ביותר היה לה שם הוא להיות עדה, להעיד על פגיעות של האנושות.
היא נשארה בגרמניה במשך שנתיים וחצי.
ב-1947, חזרה בלמות לאנגליה והחלה לעבוד בוועדת הפליטים היהודים (Jewish Refugee Committee) כאחראית על הוועדה לטיפול בילדים צעירים שהגיעו ממחנות הריכוז.
שיטת העבודה עם הילדים הייתה לבקש מהם לספר זכרונות מהילדות המוקדמת שלהם, להזכר בזכרונות נעימים עם ההורים, משחקים ששיחקו ועוד.
קושי נוסף איתו התמודדה בשיקום הילדים היה שבהרבה מן המוסדות לא הייתה מודעות לזוועות שעברו הילדים במהלך המלחמה, ולא היה צוות מיומן בבתי הספר ובפנימיות לטפל בהם.
אחד המנהלים שאל אותה האם היו לילדים ספרים במחנה.
במהלך שמונה השנים היא עבדה עם ניצולים צעירים כשהיא מקבלת ליווי וחניכה מהמרפאה של אנה פרויד ולמדה לתואר בלונדון סקול אופ אקונומיקס.
באותה שנה, נישאה לרודי באמבר.
בשנת 1958, בחיפוש אחרי חיים מסודרים יותר, החלה באמבר לעבוד כיועצת סוציאלית בבית החולים סנט ג'ורג' באיסט אנד בלונדון, ובהמשך בבית החולים מידלסקס.
בעקבות ניסיונה הרב בטיפול בילדים, באמבר הייתה לאחת מהחברים המייסדים באגודה הלאומית לרווחת ילדים בבית החולים.
הארגון ייסד בבריטניה את הנוהג שאפשר לאם להישאר ליד מיטת ילדה החולה בבית החולים.
ב-1961, באמבר הצטרפה לאמנסטי אינטרנשיונל מספר חודשים לאחר שנוסדה והייתה ליושבת הראש הראשונה של הקבוצה הבריטית.
ב-1974 היא סייעה בהקמת המדור הרפואי בארגון והתמנתה למזכירתו.
המדור הרפואי היה קבוצה של מתנדבים שערכה בדיקות למבקשי מקלט שטענו שהם קורבנות עינויים, ותיעדו את סיפוריהם.
בהמשך, בשיתוף עם אמנסטי, איגוד הרפואה הבריטי הקים קבוצה עבודה בנושא עינויים.
היא הובילה מחקר פורץ דרך על עינויים בחסות המדינה בצ'ילה, ברית המועצות, דרום אפריקה וצפון אירלנד.
הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים
באמבר פרשה מהמועצה המנהלת של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ב-1980, יחד עם חברי המדור הרפואי והקימה את הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים.
מטופלי הקרן הזדקקו, לא פעם, לטיפול מערכתי שכלל טיפול רפואי על ידי מספר מומחים וסיוע פסיכולוגי לאורך זמן.
הקרן טיפלה בכ-3000 חולים בשנה מ-90 מדינות.
תפקידו של המטפל היה גם לשמש כעד להאזין לנפגעי העינויים בשעה שהם מספרים את הסיפור שלהם".
היא נהלה את הקרן עד 2002 ולאחר מכן המשיכה לעבוד כמטפלת.
בשנת 2005, בגיל 80, בתגובה להתגברות האלימות וצורות האלימות ברחבי העולם, הקימה באמבר את קרן הלן באמבר לטיפול באנשים שסבלו מצורות שונות של הפרות זכויות אדם, כגון סחר בנשים ואלימות מבוססת מגדר.
כשבאמבר חזרה מגרמניה, היא נישאה לרודי באמברגר, פליט יהודי מנירנברג.
הוא שינה את שמו לשם הבריטי יותר, 'באמבר'.
לזוג נולדו שני בנים - ג'ונתן (פיזיקאי), ודייוויד (אמן).
הלן באמבר נפטרה באוגוסט 2014 בלונדון בגיל 89.
הלן דה פורטאלה נולדה בשם הלן בארבי (Helen Barbey) הייתה שייטת אמריקאית-שווייצרית.
האישה הראשונה שהשתתפה במשחקים האולימפיים המודרניים, והראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית (פריז 1900).
דה פורטאלה נולדה בניו יורק בשם הלן בארבי למרי לורילרד בארבי ולבנקאי הנרי בארבי (Henry Barbey).
סבה, פייר לורילרד השלישי , היה הבעלים של חברת טבק משגשגת בשם 'Lorillard Tobacco Company' .
בשנת 1891, נישאה בקתדרלה האמריקאית בפריז להרמן דה פורטאלה , קפטן במשמר הקיסרי של הצבא הפרוסי.
להלן הייתה אזרחות אמריקאית ושווייצרית, ולבעלה אזרחות שווייצרית וגרמנית.
במאי 1900 השתתפה דה פורטאלה באולימפיאדת פריז בתחרות השייט בנהר סן בשלושה מקצים, על מפרשית בשם לרינה (Lerina), בקטגוריית משקל מפרשית עד שני טון, עם צוות שכלל את בעלה הרמן דה פורטאלה ואת אחיינה, ברנרד דה פורטאלה .
בכך הייתה דה פורטלאה לאישה הראשונה שהתחרתה במשחקים האולימפיים.
במקצה הראשון, שנערך ב-22 במאי 1900, הגיעה דה פורטאלה למקום הראשון ביחד עם צוותה, ובכך הפכה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית (לאחר חודשיים, הטניסאית הבריטית שארלוט קופר, הפכה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית במסגרת תחרות אישית).
שלושה ימים לאחר מכן, במקצה השני, זכתה עם צוותה בתחרות השייט במדליית כסף.
את המקצה השלישי היא לא סיימה.
הלן גארדנר הייתה היסטוריונית של האמנות ומחנכת אמריקאית.
ספרה האמנות מראשיתה עד ימינו נחשב, עדיין, לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי תולדות האמנות באמריקה.
גארדנר נולדה במנצ'סטר (ניו המפשייר) אך עברה בגיל מוקדם לשיקגו, שם למדה בבית הספר.
בשנת 1901 היא קיבלה תואר ראשון בלימודים קלאסיים מאוניברסיטת שיקגו.
אחרי הפסקה מלימודים בה עבדה כמורה היא חזרה לאוניברסיטה ולמדה תואר שני בהיסטוריה של האמנות.
היא סיימה ללמוד ב-1918. ב-1920 התחילה ללמד במכון האמנות של שיקגו שם שהתה במשך כל הקריירה שלה, מלבד תקופות קצרות בהן לימדה ב- UCLA ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1919 היא מונתה להיות מנהלת המחלקה לצילום ושיקופיות בספרית ריירסון במכון לאמנות בשיקגו.
שנה מאוחר יותר היא התחילה ללמד קורס בתולדות האמנות בבית הספר של המכון לאמנות.
ב-1922 היא החליטה להתפטר מתפקידה בספרייה כדי לפנות יותר זמן להוראה.
בגלל התסכול על שלא מצאה ספר לימוד מקיף דיו לכסות את תולדות האמנות היא פתרה את הבעיה על ידי כתיבת הספר בעצמה.
הספר שכתבה היה לספר לימוד פופולרי בתולדות האמנות והשתמשו בו במשך עשרות שנים - Art through the ages (האמנות מראשיתה עד ימינו).
ספרה זה שפורסם ב-1926 היה הספר היחיד שכיסה את כל נושא ההיסטוריה של האמנות מנקודת מבט גלובלית.
ספר זה הוא אחד הראשונים שדן גם באמנות שאינה מערבית.
הוא מעודכן לעיתים תכופות ונשאר ספר הלימוד הסטנדרטי בבתי ספר ובאוניברסיטאות אמריקאיות.
ב-1932 היא פרסמה את הספר להבין את האמנויות (Understanding the Arts) ספר לימוד שנועד למחנכים.
האיורים שבני הספרים צוירו על ידי האמנית קת'לין בלאקשיר (Kathleen Blackshear) .
בשנת 1936 היא פרסמה מהדורה שנייה ומורחבת של האמנות מראשיתה עד ימינו.
במהדורות המאוחרות שינו את מבנה הספר שלה.
הוציאו את החלק על האמנויות הקישוטיות והאומנויות השימושיות ואת ניתוח התרבות שהיה אחת החוזקות של גארדנר.
למרות מחלתה היא המשיכה לעבוד כיועצת במכון לאמנות.
הלן אלינגהם (לבית פטרסון, באנגלית: Helen Allingham; 26 בספטמבר 1848 – 28 בספטמבר 1926) הייתה ציירת בצבעי מים ומאיירת בתקופה הוויקטוריאנית.
הלן מרי אליזבת פטרסון נולדה ב-26 בספטמבר 1848, בסוואדלינקוט בדרבישייר, בתו של אלכסנדר הנרי פטרסון, רופא, ומרי הרפורד פטרסון.
הלן פטרסון הייתה הבכורה מבין שבעה ילדים.
המשפחה עברה לאזור צ'אשייר Cheshire כשהייתה בת שנה.
בשנת 1862 מתו אביה ואחותה בת השלוש איזבל ממגפת מחלת הדיפטריה.
המשפחה עברה אז לברמינגהם, שם התגוררה משפחתו של אביה.
פטרסון הציגה כישרון לאמנות כבר מגיל צעיר, כשהיא שואבת את השראתה מסבתה מצד אמה סמית הרפורד והדודה לורה הרפורד, שתיהן אמניות מוכשרות בתקופתן.
אחותה הצעירה קרוליין פטרסון הפכה גם היא לאמנית ידועה.
בתחילה למדה אמנות במשך שלוש שנים בבית הספר לעיצוב בברמינגהם (שנוסד בשנת 1843).
היא בילתה שנה בבית הספר לנשים לאמנות בלונדון, לפני שפנתה אחרי דודתה לורה הרפורד לבית הספר הלאומי לאומנות, אחד מבתי הספר המלכותיים של האקדמיה, אשר מאוחר יותר הפך ל"קולג' המלכותי לאמנות" (Royal College of Art).
בשלב מוקדם של חייה, הלן היה מאוד מוכשרת בציור המשיכה לצמוח ולהביע את רצונה לעסוק באמנות למרות מותו של אביה.
בשנת 1867, היא נרשמה לאקדמיה המלכותית לאומנות.
היא הייתה רושמת דמויות בצבעי שחור/לבן כדי להרוויח כסף לשלם את הוצאות המחייה שלה.
בזמן שלמדה בבית הספר הלאומי לאמנות, פטרסון עבדה כמאיירת, ובסופו של דבר החליטה לוותר על עבודותיה לטובת קריירה באומנות במשרה מלאה.
היא ציירה ספרי ילדים ומבוגרים, כמו כן איירה כתבי עת, כולל העיתון The Grapic.
אחת העבודות החשובות שלה הייתה לספק שנים עשר איורים בהמשכים בשנת 1874 לרומן של תומאס הרדי.
איוריה מתקופה זו נחתמו או כ "H.
בעוד וינסנט ואן גוך מתפתח כאמן על ידי לימוד ציור דרך כתבי עת מאוירים באנגלית, הוא נדהם מעבודתה של פטרסון בעיתון The Graphic.
אף על פי שהנשים לא זכו להכרה אומנותית זהה לזו של גברים בשלב זה בהיסטוריה, השפעתה על ואן גוך מראה, כי נשים תרמו רבות לאמנות במשך מאות שנים, כאשר אמנים כמוהו נזקקו להשראה מעבודותיה כדי להתפתח לאמן שהוא הפך.
ב־22 באוגוסט 1874 נישאה לויליאם אלינגהם, משורר אירי ועורך המגזין פרייזר, שהיה כמעט כפול מגילה.
לאחר נישואיה ויתרה על הקריירה שלה כמאיירת ופנתה לציור בצבעי מים.
ב־1881 עברה המשפחה מצ'לסי לוויטלי בסארי.
בנה הראשון נולד בנובמבר 1875 ונקרא ג'רלד קרלייל.
בתה נולדה ב-21 בפברואר 1877 ובנה האחרון ב-11 במאי 1882. הלן החלה לצייר את הנוף היפה סביבה, ובמיוחד את בתי האיכרים הציוריים ואת הקוטג'ים של סארי וסאסקס, שבזכותם התפרסמה.
מבקריה טוענים כי על אף שמרכיבי מחאה יחידים הופיעו באחד מציוריה, היא הייתה התגשמות הציור הסנטימנטלי, השמרני של האזור.
היא המשיכה לצייר סצנות כפריות בחלקים אחרים של המדינה - מידלסקס, קנט, האי וייט - בחו"ל בוונציה, איטליה.
כמו ציורי הנופים, היא השלימה גם כמה ציורי דיוקנאות, כולל אחד של תומאס קרלייל.
בשנת 1890, היא הפכה לאישה הראשונה שקבלה חברות מלאה של החברה המלכותית לציורי צבעי מים.
הלן אלינגהאם הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית (1893) בשיקגו, אילינוי.
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, אמילי מרי אוסבורן, אנה אלמה-טדמה אלינגהאם הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
"האגודה לכבודה של הלן אלינגהם" נוסדה בשנת 2000. הבתים שהיא גדלה בהם מצוינים בלוחות כחולים.
בית הבורג', בהמפסטד, לונדון כולל את הארכיון הגדול ביותר בעולם של אוסף עבודותיה.
הלן אלסי אוסטין הייתה עורכת דין והאישה האפרו-אמריקנית הראשונה שקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת סינסינטי.
הייתה בין ראשוני אפרו-אמריקאים שעסקו בעריכת דין, הייתה עוזרת ליועץ המשפטי של מדינת אוהיו, קצינת שירות חוץ של ארצות הברית וחברה באספת הרוחניות הלאומיות של הבהאים בארצות הברית ובצפון מערב אפריקה.
במהלך חייה הלן אלסי אוסטין קידמה זכויותיהם של אפרו-אמריקאים ונשים, הייתה חברה במועצה הלאומית לנשים אפרו-אמריקאיות ובארגונים נוספים.
הלן אלסי אוסטין נולדה ב-10 במאי בשנת 1908 בטסקיגי, אלבמה.
אמה מארי לואיז אוסטין לימדה כלכלת בית במכון בטסקיגי.
אוסטין שימש כקצין הביטחון באותו המוסד.
אוסטין מתארת את ילדותה כתקופה אשר עיצבו את רצונה לתיקון עוולות.
אוסטין קיבלה את ההשראה הראשונית שלה לעמוד על עקרונותיה מהדוגמה ומתורתם של אבותיה האמיצים כמו סבתא רבתא שלה, שסירבה לחיות תחת הטרור הגזעני שביצע נגדה הקו קלוקס קלאן במדינת ביתה באלבמה.
אוסטין גדלה במשפחה אשר שמה דגש רב על חינוך והבנת ההיסטוריה המשפחתית.
אביה ואמה הבינו כי ההשכלה היא כלי לעצמאות כלכלית והבנת זכויותיהן.
בארצות הברית בשנים 1900–1920 הייתה הגירה פנימית מן הדרום לצפון.
רבים מן המהגרים היו אפרו-אמריקאים אשר היגרו כדי למצוא פרנסה טובה, חינוך ובעיקר הזדמנויות.
משפחתה של אוסטין החלה את המעבר מדרום לצפון עד שהתיישבו ב-1920 בסינסינטי, אוהיו.
אמה לימדה אמה בבית הספר סטואו ואביה עבד בעסקי הביטוח.
אוסטין קיבלה את רוב ההשכלה שלה בבתי הספר הציבוריים של סינסינטי.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1924, היא התקבלה בשנת 1928 ללימודים באוניברסיטת סינסינטי לכיתת הבוגרים (תואר מוסמך) המעורב הראשון.
הנוכחות של אפרו-אמריקאים באוניברסיטה הייתה מוגבלת וכמעט בלתי קיימת.
זו הייתה תקופה שבה עדיין היה איסורים על כניסה של אפרו-אמריקאים לשטחים ציבורים, בימיה הסטודנטיאליים של אוסטין היא חוותה הגבלות בגישה לבריכה, מעונות וכו'.
אוסטין החלה את לימודיה יחד עם שבעה מחבריה האפרו-אמריקאים הראשונים אשר היו חלק מכיתת הבוגרים באוניברסיטה.
בזיכרונותיה אוסטין מספרת כי בשל נוכחות דלה של סטודנטים אפרו-אמריקאים, הם הובאו למשרדו של המנהלת והזהירו אותם שלא להיות בולטים, להצר את אופקים במרוץ הסטודנטיאלי, ולא לכוון גבוהה:
אוסטין קיבלה את התואר במשפטים בשנת 1930, עם סיום לימודיה הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה המסיימת את בית הספר למשפטים באוניברסיטת סינסינטי (UC), במהלך לימודיה הייתה חברה באחוות דלתא-סיגמא-תטא והייתה לנשיאה ה-8 של האחווה (1939-1944).
בהיותה נשיאה של האחווה היא הובילה יוזמות לאומית שקידמה תוכניות מקצועיות אשר אפשרו לנשים אפרו-אמריקאיות לקבל הכשרה מקצועית על מנת להשתלב בשוק העבודה.
אוסטין פעלה רבות על מנת לקדם את זכויותיהן של נשים להשכלה, העצמה כלכלית ומודעות פוליטית.
אוסטין לא רק פעלה במישור החברתי במהלך לימודה אף הספיקה לעבוד עם צוות במגזינים אשר סוקרים את העולם המשפטים; ,Rocky Mountain Law Review, Cincinnati Law Review.
לאחר קבלת התואר במשפטים, אוסטין מונתה כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה של אוהיו (1937–1938).
היא הייתה האפריקנית-אמריקאית הראשונה, המשמשת כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה בכל המדינה, המשיכה עוזרת ייעוץ משפטית למחוז קולומביה בשנת 1939.
אוסטין עבדה מאוחר יותר במחלקות משפטיות של כמה סוכנויות ממשלתיות פדרליות במשך השנים, התפקיד המשמעותי בשירות המדיני היה כקצינת שירות חוץ של ארצות הברית בשנים 1960–1970, באותן שנים שימשה כנספחת תרבות עם סוכנות הידיעות האמריקאית בלגוס, ניגריה, ניירובי וקניה.
במהלך שהותה באפריקה היא סייעה להקים ולהפעיל כמה תוכניות חינוכיות ותרבותיות באפריקה.
אוסטין השתמשה בקשרים הפוליטיים שלה כדי להבטיח עמדות לנשים אשר עבדו כעורכות- דין במעמד של שכירות כעורכי דין ממשלתיים במשרדי המדינה עורכי דין כלליים, יועצי תאגידים ועורכי דין מחוזיים.
מאחר שללא קשרים כאלה, הייתה הגבלה או היו סיכויים מוגבלים בפרקטיקה הפרטית.
לרוב, עורכת דין היו סגורות מחוץ לחברות גדולות בתאגידים וקיבלו הזדמנויות מועטות בחברות הקטנות יותר שישכרו אותן.
אוסטין הייתה מעורבת בכמה פעולות אזרחיות וקהילתיות אחרות.
היא התמנתה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת וילברפורס, אוהיו, בשנת 1934. אוסטין הייתה חברה פעילה באגודה הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים (NAACP) בקולומבוס, אוהיו.
במרוצות השנים הפכה לדמות מובילה בדת הבהאית ופעלה בקידום והפצתה בצפון ובמערב אפריקה והפכה לחלק אינטגרלי בדת הבהאית בארצות הברית, בעקבות פועלה לפתיחת תוכניות לקידום לנשים במספר מדינות באפריקה כחלק מסוכנות המידע של ארצות הברית (USIA), ממאמצים אלו האוסטין זכתה לתשבחות רבות מארגון הפדרלי.
בעקבות פועלה הרב בעזרה לאנושות אוסטין קיבלה תואר דוקטור לכבוד ברוח מאוניברסיטת סינסינטי.
בשנת 2000 האוניברסיטה הקימה מלגה הנושאת את שמה של אוסטין.
דיווחים ראשונים להימצאות של חברים בקהילה הבהאית באזור סינסינטי משנת 1910, בעיקר מפגשים ציבורים חודשים של חברי הקהילה בסינסינטי.
מרגע השיחה שניהלה עם אביה, אוסטין החלה להתעניין בדת והחלה לשאת את הספרות הדתית במשך כשנתיים בה היא בחנה ונכחה פגישות של הבהאים.
עיקר הדברים אשר משכו את תשומת ליבה היו מגוון הפעילויות היחס בין חברי הקהילה הבהאית.
במהלך התקופה זו אוסטין מתארת את המפגש עם חברי הקהילה כרגע בו היא איבדה את המרירות אשר הייתה בקרבה.
שבהן שמעה את עו"ד לואי גרגורי אפרו-אמריקאי בולט בדת הבהאית בארצות הברית אשר השאיר רושם על אוסטין כאשר החלה ללמוד על הדת בכיתתו גם דורותיי בייקר בלימה, אשר פתחה את דלתה בפני מאמינים של הדת ללא הבחנה, בעיקר בתקופה בה הפרדה הייתה קיימת.
אוסטין הצטרפה לדת בשנת 1934 בגיל 26. טרם הצטרפותה היא נשאה את הספרים בחנה ושאלה בכל צעד עד להצטרפותה, שנה לאחר הצטרפותה אוסטין החלה להעביר שיעורים באמונה הבהאית החל משנת 1935 .
אוסטין קיבלה השראה ממילותיו של 'עבדול-בהא', בעקבות מילותיו אוסטין בילתה עשור באפריקה כקצינת שירות חוץ בסוכנות המידע האמריקאית.
באותה תקופה היא בנוסף לעבודה על תוכניות תרבות וחינוך, היא יצרה את תוכנית לראשונה המקדמת נשים ואת תורתו הדת הבהאית של הסוכנות באפריקה.
אוסטין הייתה חברה באסיפות רוחניות מקומיות בחמש מדינות - ארצות הברית, מרוקו, ניגריה, קניה והבהמה.
היא זכתה בתואר אבירות Knights of Bahá'u'lláh עבור הצגת האמונה הבהאית במרוקו.
אוסטין מסרה את חייה לתיקון עוולות החלו כבר בגיל צעיר, אוסטין אשר התחנכה בבית הספר שבו היא הייתה אחד משני ילדים אפרו-אמריקנים בלבד בכיתתה בסינסינטי, הצביעה על שגיאות בספר הלימוד שהכחיש את תפקידם של אפריקאים בהיסטוריה העולמית.
בעודה שומעת את המורה מלמדת את הנרטיב הזה בכיתה היא סיפרה לכיתתה על התרומות הרבות שאפרו-אמריקאים בהפקת יצירות יופי נהדרות מברונזה, זהב ושנהב.
אמרה שנים רבות אחר כך.
היא נזכרה כי אז לאחר הערותיה המורה שלה הסכימה עמה ותיארה בפני הכיתה את התרומות שהעניקו אפרו-אמריקאים לעולם.
אוסטין פרשה משירות החוץ בשנת 1970 והתיישבה בסילבר-ספרינג.
היא עבדה כיועצת ביחסי אנוש ומשפטים.
בשנת 1982, כיועצת בקרן פלפס-סטוקס.
השירות אשר ניתן לאנושות על ידי ד"ר אוסטין היה כה נבדל, כי לאחר מותה של אי ספיקת לב ב־26 באוקטובר 2004, בית הצדק האוניברסלי ייעץ לאספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית לקיים כינוסי זיכרון ברחבי המדינה הקהילה הבהאית בארצות הברית ובבית העדות הבהאי בווילמט, אילינוי.
התכנסות נוספת כזו התקיימה בבית העדות הבהאי באוגנדה.
במהלך חייה אוסטין עסקה בחינוך ולימוד הדת הבהאית.
העובדה כי אוסטין בערוב ימיה עבדה כמרצה באוניברסיטה העבירה את הרעיונות והאידאולוגיה ודרך מחשבתה הייחודית.