tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ונתנו עיניהן בשמואל הקטן." מוכח, אפוא, ששמואל הקטן והלל ישבו יחד, ואם כן – מסתבר ששמואל הקטן לא האריך ימים עד רבן גמליאל דיבנה, אחר החורבן (לכל הפחות 60 שנה אחרי כן), אלא עד ימי רשב"ג הזקן, לפני חורבן בית המקדש.
ואולם, המקור הזה סותר גרסה אחרת של המעשה, שמופיעה – בשינויי פרטים – במקומות אחרים בתלמוד, ובה לא מסופר שהלל ושמואל ישבו יחד.
אמנם, יש מי שפקפק בעצם הסתירה שבין שני המקורות הללו.
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברות" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר...
התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
חז"ל שיבחו את שמואל הקטן על ענוותנותו ועל מידותיו הטובות.
אחת מאגדות חז"ל מספרת על בת קול שהעידה באוזניהם של חכמים, שהתוועדו בעלייה ביבנה, על כך ש"יש כאן אחד שראוי שתשרה עליו שכינה, אלא שאין דורו זכאי לכך".
החכמים שהשתתפו באותו מעמד "נתנו עיניהם בשמואל הקטן" שאליו מכוונים הדברים.
"וכשמת אמרו עליו: הי עניו, הי חסיד, תלמידו של הלל".
מפורסמת הייתה השתדלותו של שמואל הקטן למנוע בושה מאדם אחר.
התלמוד מסיים: ולא שמואל הקטן היה זה שעלה שלא ברשות, אלא אדם אחר, ושמואל הקטן הציג את עצמו במקומו כדי שלא לביישו.
לא רבים המאמרים שנמסרו מתורתו של שמואל הקטן, ומה שנמסר משמו עוסק בעיקר בתחום האגדה.
מה שמובא בשמו במשנה במסכת אבות כולל שני פסוקים בספר משלי (כד, יז-יח), שהוא היה רגיל לעורר את הציבור בעניינם:
הנוסחה המובאת בסיום המשנה מוזכרת בפירוש רש"י ובפירוש הרמב"ם, ומשמעותה – לפי המפרשים – "מלמד שמוחלין לו על כל עוונותיו", כלומר – האדם שאויביו שמחים במפלתו זוכה שבשכר זה נמחלים לו כל עוונותיו.
במסכת דרך ארץ זוטא מופיע בשמו מאמר נוסף:
מעשה שמספר התלמוד, בעניינו של הגשם והתעניות שהיו גוזרים בעקבות עצירתו.
במעשה זה הוכיח שמואל הקטן את הציבור על פרשנותו לירידת הגשם טרם תחילת התענית או לאחר סיומה:
התלמוד שואל: אם כך, באיזה מקרה יכול להתבטא שבחו של הציבור בעיני ה'?
ועונה: במקרה ש"אמר (החזן) 'משיב הרוח' ונשבה רוח, אמר 'מוריד הגשם' ובא גשם".
על פי המסופר בתלמוד, אמר שמואל הקטן בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא".
בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול (הראשונים שבעשרת הרוגי מלכות) – ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
שמואל הַלְקִין (ביידיש: האַלקין; בכתיב יידי סובייטי: שמועל האלקינ; ברוסית: Самуил Залманович Галкин, סמוּאיל זלמנוביץ' גַלקין; 5 בדצמבר 1897 – 21 בספטמבר 1960) היה משורר ומחזאי יהודי-סובייטי שכתב ביידיש.
שמואל הלקין נולד בעיירה רוגאצ'ב שליד הומל, ברוסיה (כיום בבלארוס).
בשנת 1922 עבר להתגורר במוסקבה.
השתתף בכתבי עת יהודים ורוסים חיבר כמה ספרי פרוזה על נושאים יהודיים וכלליים וכן כמה קובצי שירה.
בכל תהפוכות המשטר השתדל לשמור על ה"אני" הפיוטי וה"אני" היהודי שלו.
במחזה "בר כוכבא" העז לגלם רעיונות של קוממיות לאומית וצדק סוציאלי בדמויות של תלמידי חכמים ולוחמי חירות מן ההיסטוריה של עם ישראל בארצו.
המחזה הוצג על במת התיאטרון הממלכתי הסובייטי היהודי (גוס"ט).
תרגם ליידיש מרוסית: את המחזות מאת אלכסנדר פושקין "דער קארגער ריטער" (מוסקבה: דער עמעס, 1937), "דער מאלצייט אינ צייט פונ פעסט" ו"מאצארט אונ סאליערי" (שניהם שם, 1939), את "מייסעלעך וועגן איטאליע" למקסים גורקי (שם: עמעס, 1932) ואת הספר "הירשעלע" (ורשה: קינדר-פריינד, 1936) מאת סופרת הילדים הסובייטית אולגה פרובסקאיה (Перовская).
הלקין היה אחד ממקימי ואחד הפועלים הבולטים של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות בימי מלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1949 נעצר על ידי המ.ג.ב יחד עם מרבית חברי הוועד.
בהיותו בכלא קיבל התקף לב וככל הנראה בעקבות זאת נידון ל-10 שנות מאסר ולא לעונש מוות על "פעילות לאומנית".
בשנת 1955, בתקופת "הפשרת חרושצ'וב", שוחרר מהכלא, כל ההאשמות נגדו בוטלו והוא הורשה לחזור למוסקבה.
לאחר שחרורו מהכלא המשיך בפעילות ספרותית.
בשנת 1958 הופיע אוסף מתורגם לרוסית של מיטב יצירתו בשירה, בלדה ודרמה.
השירים תורגמו על ידי המשוררים אנה אחמטובה, יוסף גורביץ' ולב גינזבורג.
המשטר הסובייטי הרשמי הוקיר את פועלו והעניק לו את עיטור פועלי הדגל האדום.
שמואל הלקין נפטר במוסקבה ב-21 בספטמבר 1960 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1982 יצא קובץ של תרגומי שיריו לעברית על ידי מתרגמים שונים, בההדרת בן דודו, הסופר והמשורר שמעון הלקין.
עיזבונו הספרותי של שמואל הלקין, ובו טיוטות שיריו ואוטוביוגרפיה בכתב ידו, ביבליוגרפיה, התכתבות, קטעי עיתונות ותצלומים, שמור מאז 2001 בספרייה הלאומית בירושלים.
דער בוימ פונ לעבנ: אויסגעוויילטע ווערק / ש' האלקינ, מוסקבה: דער עמעס, 1948.
יחיאל ההגרי, [תל אביב]: מ.
וויי און מוט: לידער / ש' האלקין, מוסקבה:: צענטרפארלאג, 1929.
יאנטעוו [יום-טוב, חג] / פון רוסיש לויט א' גוריאן, מוסקבה: צענטראלער פעלקער-פארלאג פון פ.ס.ס.ר., 1931 (שיר ילדים).
פאר דעם נייעם פונדאמענט, מוסקבה: עמעס, 1932.
ערדישע וועגנ: לידער / ש.
חלקין, מוסקבה: אגיז, מעלוכע פארלאג דער עמעס, 1945.
מיין אויצער: לידער און באלאדעס / שמועל האלקין, מוסקבה: סאוועטסקי פיסאטעל, 1966.
לידער פון תפיסה און לאגער / שמואל האלקין, תל אביב: ישראל-בוך, תשמ"ח 1988.
לידער / שמואל האלקין, קיעוו: וויידערוואוקס, 1922.
באר-קאכבא: דראמאטישע פאעמע ["בר כוכבא": פואמה דרמטית], מוסקבה: דער עמעס, 1939.
המחזה עלה בישראל בל"ג בעומר ה'תשכ"ד בהפקת תיאטרון לנוער ליד התיאטרון העירוני חיפה.
תרגום - יעקב אורלנד, בימוי - שמעון ישראלי, מוזיקה - יוחנן זראי, תפאורה - אורי אליעז.
בין השחקנים: שמעון ישראלי (בר כוכבא) ויגאל סרי-לוי.
שולאמיס: דראמאטישע פאעמע ["שולמית": פואמה דרמטית], מוסקבה: דער עמעס, 1940.
פיר פיעסן / שמועל האלקין, מוסקבה: סאוועטסקי פיסאטעל, 1977 (עם אוטוביוגרפיה של המחבר: מיין ביאגראפיע אין קורצן).
משירת שמואל האלקין: תרגומים מיידיש / המהדיר: שמעון הלקין, תל אביב: עקד, תשמ"ב-1982.
שמואל הורביץ (12 בספטמבר 1901, כ"ח באלול ה'תרס"א – מאי 1999, כ' באייר ה'תשנ"ט) היה אגרונום ישראלי, פרופסור לחקלאות, חתן פרס ישראל.
עבודתו התפרשה על פני תחומים רבים; העיקריים שבהם היו אקלום צמחים לתנאי החקלאות בארץ ישראל ובהם: בוטנים ומיני דגנים וקטניות למספוא ולמרעה והקישור בין המחקר המדעי והיישום שלו בשדה.
נולד בעיירה מלטי במחוז וילנה שב (בתחומי ליטא של ימינו).
בסיום לימודיו התיכוניים במינסק עבר הורביץ לבית הספר הטכני העליון במוסקבה.
בביתו הושכר חדר למשורר שאול טשרניחובסקי, עמו שוחח רבות.
בשנת 1917 נרצחה אחותו בידי כנופיית אנטישמים באוקראינה.
כשנתיים מאוחר יותר, בשנת 1919, שמע הורביץ את יוסף טרומפלדור מטיף לעלייה לארץ ישראל, דבר שהצית את הציונות בו.
בשנת 1924 נאסר בגין פעילותו בהסתדרות הנוער הציונית ולאחר חודשי מאסר ספורים עלה באותה שנה לארץ ישראל.
עד 1926 היה חבר קיבוץ גשר.
לאחר מכן יצא הורביץ ללימודים אקדמיים בגרמניה ולמד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין.
בשנים 1932–1954 עבד הורביץ בתחנה לחקר החקלאות ברחובות.
היה בין מקימי התחנה לחקר החקלאות בשנת 1940. בשנת 1953 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית.
תחום התמחותו התמקד בפלחה ובגידולי שדה.
בשנת 1964 מונה לדיקן הפקולטה לחקלאות.
בשנים 1960–1971 היה חבר במועצה להשכלה גבוהה.
מאוחר יותר הוצע לו לשמש כשגריר ישראל בפיליפינים, אך הוא סירב להצעה.
ב-1957 זכה בפרס ישראל על עבודתו ועל ספרו "תורת השדה", שנחשב במשך שנים רבות כספר מוביל בחקלאות בישראל ושילב בין התאוריה המדעית ובין העבודה המעשית.
ב-1969 זכה בפרס רופין על ספרו "החקלאות במזרח הערבי".
שמואל הכהן וינגרטן (כ"ה בכסלו תר"ס; 27 בנובמבר 1899 – ב' בשבט תשמ"ז; 1 בפברואר 1987) היה איש ציבור ישראלי יליד הונגריה, מאנשי הציונות הדתית ותנועת המזרחי בשנים שלפני קום המדינה ולאחריה, יושב ראש המועצה הדתית בירושלים, סופר וחוקר.
נולד במונקץ' שבקרפטים, לאהרן מרדכי הכהן.
למד בישיבת פרשבורג והיה בעל השכלה כללית.
עלה ארצה בשנת 1929. היה חבר בארגון ההגנה בירושלים.
בשנות החמישים כיהן כיושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
באותם ימים הייתה למשרה זו חשיבות פוליטית וציבורית רבה, ומתוקף תפקידו הייתה לווינגרטן השפעה רבה בעיצוב פניה הרוחניים-דתיים של ירושלים בשנותיה הראשונות של המדינה.
היה פעיל בארגונים רבים, ובהם בהתאחדות עולי הונגריה ובארגון יוצאי רוסיה הקרפטית.
סייע לניצולי שואה יוצאי אזורים אלו בשלבי קליטתם הראשונים בארץ.
בד בבד עם התעסקותו בצרכי ציבור, עסק גם במחקר תורני והיסטורי.
פרסם ספרים ומחקרים בתחומים אלה, בפרט על חיי יהודי הונגריה והקרפטים.
כמו כן פרסם ספר זכרונות אוטוביוגרפי, השופך אור על חיי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופה שלפני קום המדינה, ובעיקר על חיי הציבור הדתי והחרדי בירושלים.
השתתף בכתיבה בסדרת "ערים ואמהות בישראל" - על יהודי פרשבורג ומונקץ', וכמו כן השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיה של הציונות הדתית, כדוגמת הערך על הרב צבי פסח פרנק.
נישא לחיה שרה בת חיים רוזנצווייג ובניו הם צבי וינגרטן וידעיה הכהן.
בין נכדיו: הרב רא"ם הכהן, הרב אביה הכהן ואלוף גרשון הכהן.
בשבח ישוב הארץ - היבט הלכתי ואגרות רבנים, תשמ"ז
חוקי המדינה ותוקפם לפי ההלכה
הרב יוסף נטונק - בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, בשיתוף מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ג
החתם סופר ותלמידיו - יחסם לארץ ישראל, בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, ירושלים תש"ה
ארגון חברי ההגנה בירושלים - יחד עם יעקב אורלובסקי, תשל"ד
קונטרס נבוני לחש - בירורים בדיני התפילה תשל"ה
ספר זיכרון לקהילת סעליש והסביבה 326 עמודים, תשל"ו
קונטרס השבעתי אתכם, (עם הסכמת הרב שלמה יוסף זוין), ירושלים תשל"ו
תולדות יהודי מונקץ' - בסדרת "ערים ואמהות בישראל", הוצאת מוסד הרב קוק
תולדות יהודי ברטיסלבה (פרשבורג) - בסדרת "ערים ואמהות בישראל", הוצאת מוסד הרב קוק תש"ך
הישיבות בהונגריה - דברי ימיהן ובעיותיהן, מראשית קיומן ועד חיסולן בשואה, הוצאת קריית ספר, ירושלים תשל"ז
מיטען כבד - סיפורים מאת אלישבע סנש, תרגמו משה רון, נעמי ירדן ושמואל הכהן וינגרטן, תשל"ח
מכתבים מזויפים נגד הציונות: על שמם של גדולי ישראל, כנגד ספרו של חיים בלוך, הוצאת מוסד הרב קוק תשמ"א
תרעא זעירא לנחמתא (תרגום: שער קטן לנחמה) - לרגל פטירת אשתו, ירושלים תשל"ט
הוציא לאור חלק מכתבי אביו, ובהם הלכות חנוכה, חוברת עם הלכות חנוכה בחרוזים על סדר א"ב.
המקווה במצדה, בתוך: סיני, כרך סז, תשל"א
ראשיתן של ההפטרות - בתוך: סיני, כרך פג, תשל"ח
ר' אייזיק טירנא ותולדותיו, בתוך: המעיין, גיליון י', חוברת מס' 2, טבת תש"ל
הרב שמואל הלל שינקר (שיינקער) (1875 - כ"ז בטבת תשט"ז, 11 בינואר 1956) היה איש תנועת המוסר, נשיא אגודת הקודש ומייסד ישיבת אור חדש ובית המוסר בירושלים.
חתנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
נולד בקובנה שבליטא לרב אברהם שינקר (ר' אברמצ'יק תאני'ס), תלמיד רבי ישראל מסלנט.
למד ב"תלמוד תורה" בקלם, אצל רבי שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם".
בשנת תרמ"ה (1885) עלה לארץ ישראל.
בהוראת "הסבא מקלם" הקים עם הרב ברוך מרקוס "בית מוסר" בעיר העתיקה, שמשך אליו בין היתר את הרב חיים מן, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי והרב יעקב משה חרל"פ.
ה"סבא מקלם" הנהיג את פעילותו של "בית המוסר" באמצעות מכתבים.
הוא שלח גם מאמרים שנקראו לפני חברי "בית המוסר".
בשנת תרנ"ז, שנה לפני פטירתו, הורה ה"סבא מקלם" לתלמידיו הרב שינקר והרב מרקוס לייסד ישיבה בירושלים שתנוהל ברוח תנועת המוסר.
היא הוקמה בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה.
במשך תקופה מסוימת עמד בראשה הרב יוסף חיים זוננפלד.
לימים הוא השיא את בתו לאה לרב שמואל הלל שינקר.
נפטר בירושלים בכ"ז טבת תשט"ז, ביום השנה הראשון לפטירת בנו, ישראל, ונקבר בהר המנוחות.
בנו הרב יהושע ליב היה רב בבולטימור.
בתו חיה רוחמה הייתה אשת הרב צבי קופשיץ.
רבי שמואל החסיד, בן המאה ה-12, ראשון חסידי אשכנז, היה מגדולי דורו, התפרסם כחסיד וקדוש.
נולד בשפיירא לרבי קלונימוס הזקן בן למשפחת קלונימוס שהיגרה במאה ה-10 מאיטליה לגרמניה והעמידה במשך מאות שנים רבנים ומנהיגים בקהילות היהודיות בצפון איטליה ובאשכנז.
בשנת 1126 מת אביו, ולפי רבי אלעזר מגרמייזא בעת שנפטר היה עדיין רבי שמואל נער צעיר ולכן סודות הקבלה עברו תחילה לרבי אלעזר החזן משפירא, וכאשר בגר רבי שמואל נמסרו לו אותם סודות.
כשגדל יצא לנדודי גלות וסגפנות, וכנראה הגיע עד נרבונא.
רבי שמואל החסיד עמד בראש ישיבה בשפיירא, אך עיקר עיסוקו היה בתורת הנסתר, בכוונות ובעבודת ה'.
המהרש"ל כינה אותו "חסיד, קדוש ונביא".
את דרכו זו המשיך אחריו בנו השני רבי יהודה שכונה אף הוא "החסיד".
רבי שמואל החסיד הניח את התשתית לעבודתם של חסידי אשכנז והייתה לו השפעה רבה על התפתחותה של יהדות אשכנז.
בנו הבכור, רבי אברהם, היה תלמידו בתורת הנגלה וכיהן כראש הישיבה בשפיירא.
האגדה מספרת עליו שייצר לעצמו גולם שליווה אותו בנסיעותיו ושימש אותו אבל לא היה יכול לדבר.
פרקיו הראשונים של ספר חסידים מיוחסים אליו.
בנוסף חיבר חיבורים נוספים בתורת הנסתר, כמו "ספר שקד" שמיוחס לו וכמה קטעים ממנו נשמרו בכתב יד.
ונשמרו שרידים מפירוש לסדר התפילות.
בספרות הראשונים נזכרים פירושו על המכילתא, ומפירושו על הספרא אף צוטטו כמה קטעים.
כמו כן נזכרים "פתרונים" למסכת תמיד.
הוא מצוטט בתוספות ובפירוש הרשב"ם, ובספר "יחוסי תנאים ואמוראים" מצוטטים פירושים שלו לענייני אגדה.
כנראה חיבר פירוש על התורה, וי"נ אפשטיין סבר שהוא חיבר את הפירוש המיוחס לרש"י על דברי הימים.
חיבר הושענא הנהוגה במנהג אשכנז המערבי ומתחילה "כהושעת אב המון", ויש המייחסים לו גם את חיבור שיר הייחוד.
רבי שמואל הסרדי (ד'תתק"נ, 1190 – ה'ט"ז, 1256) היה מחכמי ספרד במחצית הראשונה של המאה ה-13, מחבר ספר התרומות העוסק בדיני ממונות.
נראה שמוצאו מהאי סרדיניה ומכאן מקור שמו (במקורות מסוימים השתבש שמו ל"שמואל הספרדי").
מתוך תעודות שנתפרסמו במאה ה-20 עולה כי כבר בשנת ד'תתקע"ה (1215) ישב בברצלונה ועסק בתורה מתוך רווחה כלכלית.
לרשותו עמדו שדות ונכסים אותם החכיר והשכיר ליהודים ולגויים.
באחד המבנים ברובע העתיק בברצלונה נשתמרה כתובת "הקדש רבי שמואל הסרדי נ'ב'ת' (נפשו בטוב תלין)".
רבי שמואל הסרדי היה תלמיד-חבר לרמב"ן.
כאשר כתב את ספרו העוסק בדיני ממונות התייעץ עם הרמב"ן בכמה עניינים שהתקשה בהם בכתב ובעל פה.
התשובות הכתובות שנדפסו בספרו של הסרדי נשתמרו גם בכתב יד יחיד, והתפרסמו תחילה על ידי הרב שמחה אסף ב"ספרן של ראשונים" (ירושלים תרצ"ה), ואחר כך על ידי הרב חיים דב שעוועל יחד עם תשובות נוספות של הרמב"ן (ירושלים תשל"ה).
קבוצת התשובות לרבי שמואל הסרדי היא העיקרית מבין תשובותיו של הרמב"ן שהגיעו לידינו.
מתשובות אלו שנוסחו בעיקרן באופן פרשני-למדני במטרה להבין את כוונת התלמוד ולא כתשובות לשאלות מעשיות מסוימות ניתן ללמוד על דמותו של הרמב"ן כפרשן.
התשובות הובאו בספר התרומות שנכתב בסביבות שנת ד'תתקפ"ג, כלומר שנת 1223 בה היה הרמב"ן בן מעט יותר משלושים, וכבר אז הוא מפנה את השואל לחידושיו על הש"ס, ומכאן שהיו נפוצים לפחות בחלקם באותה עת.
את ספר התרומות החל לכתוב בהיותו כבן 30, בהלכות שמיטת כספים כתב וסיימו בשנת ד'תתקפ"ה (1225).
הספר הוא מעין "אנציקלופדיה לדיני ממונות וחושן משפט" מסודר לפי עניינים ונושאים ולא ע"פ סדר מסכתות התלמוד.
לפי מנחם אלון "ניתן לראות בו מבחינה מסוימת את הקודקס הראשון המוקדש אך ורק למשפט האזרחי שבמשפט העברי".
נושאו המרכזי של הספר הוא הלכות לווה ומלווה ועניינים הקשורים בכך.
המניעים לחיבור הספר נבעו כנראה מהיכרותו עם חיי הכלכלה והמסחר והרצון להמציא ספר הלכות נוח לטובת העוסקים בכך ואולי אף לטובת הדיינים.
הספר מחולק ל-70 שערים העוסקים כל אחד בנושא מסוים.
כל שער מחולק גם הוא לפרקים ("עניינים" או "חלקים") וכל פרק מחולק לסעיפים ("פרטים").
המחבר מביא את סוגיית התלמוד, דברי הפוסקים שקדמו לו ותשובות הרמב"ן, דן בהם באריכות ומכריע וקובע את ההלכה.
שמו של הספר ניתן בהשראת דברי רבי שמעון בר יוחאי לתלמידיו, ומשמעותו היא שתוכן הספר נלקט ונברר מתוך דברי הפוסקים שלפניו שבררו גם הם מדברי התלמוד, "תרומה מתרומתם".
בפתח הספר הובא תוכן מפורט לשערי הספר כדי לעשותו לספר הלכות שימושי, "ורמזתי כל דין ודין בראש החיבור להיותם לכל קורא בהם נמצאים ומבוארים".
ספר התרומות נדפס לראשונה בסלוניקי בשנת ה'שנ"ו (1596), וזכה לפרסום נוסף בעקבות הפירוש המקיף לספר שכתב רבי עזריה פיגו מחכמי איטליה במאה ה-17 בשם "גידולי תרומה".
השפעתו הרבה של הספר באה גם בעקבות אזכורו התדיר בחלק חושן משפט בקובץ ההלכתי ארבעה טורים שחיבר רבי יעקב בן אשר המהווה את הבסיס לפסיקת ההלכה בעם ישראל.
לפי חוקר כתבי בעל הטורים הרב רייניץ, רובו של חושן משפט נסמך על הסדר והכתוב בספר התרומות, שבתורו משלים ונסמך בחלקו על סיכום הלכות משא ומתן בספר משנה תורה לרמב"ם.
בשנת תשמ"ח (1988) הודפסו ספר התרומות ופירושו של רבי עזריה פיגו במהדורה מחודשת הכוללת מראי מקומות, שינויי נוסחאות, הערות, מפתחות וסיכומי שיטות על ידי הרב אריה גולדשמידט, ובהוצאת מכון ירושלים.
בהקדמה ל"ספר התרומות" הוזכר ספר נוסף שחיבר רבי שמואל הסרדי בשם "ספר הזכרונות" שקדם ל"ספר התרומות" ועסק גם הוא בדיני ממונות על פי סדר מסכתות הש"ס, אך הוא לא הגיע לידינו.
שמואל הפטר (15 ביולי 1887 ורשה, פולין – 21 בפברואר 1963 תל יוסף) היה חלוץ ציוני שעלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והיה פעיל בארגון השומר.
ממקימי הקואופרציה במרחביה ותל עדשים.
פעל תקופת מה באירופה בסיוע לארגון החלוץ וכן ברכש ומשלוח נשק לארץ ישראל.
היה חבר קיבוץ תל יוסף.
שמואל הפטר נולד ב-1887 בעיר ורשה שבפולין הרוסית ליונה וטובה הפטר.
אביו היה סוחר בחומרי בניין, ובמקביל שקד על לימוד תורה.
הבית היה פתוח לפעילות ציונית.
ב-1906 עלה הפטר לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, והצטרף לארגון השומר.
תחילה עבד ושמר ברחובות, מסחה, סג'רה, כנרת, ופוריה וב-1911 הצטרף לקואופרציה במרחביה שם שהה שנתיים וב-1913 היה ממקימי תל עדשים שם עבד 4 שנים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאסר הפטר על ידי השלטונות העות'מאנים במהלך פעילות השלטונות נגד מחתרת ניל"י, ריצה שנת מאסר בדמשק וחזר ארצה לתל עדשים.
כאן היה שותף לפילוג בארגון השומר כשמצד אחד עמדו הפטר וחיים שטורמן שרצו להחזיק ולשפר את הקיים בתל עדשים ומולם עמדו ישראל שוחט ואלכסנדר זייד שחיפשו מקום חלופי לתל עדשים שנראתה להם מקובעת מדי (ולבסוף הקימו את כפר בר גיורא בצפון הגליל).
עם סיום המלחמה פעל הפטר עם יהושע חנקין, חיים שטורמן וצבי וולף לרכישת אדמות עמק יזרעאל.
בנוסף היה פעיל בתקופה זו בגדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור.
ב-1920 הופיע הפטר בפני ועד הצירים כדי להביע את מצוקתם של מגיני תל חי בפני הוועד.
ב-1921 נשלח על ידי אחדות העבודה לסייע לארגון החלוץ בפולין ואף עבד כשבועיים בחוות ההכשרה בגרוכוב.
ב-1922 נשלח על ידי ארגון הקיבוץ לווינה כדי לסייע ברכישת נשק.
במסגרת תפקידו החל לשלוח את הנשק שקנה במסלול ימי לנמל ביירות ומשם דרך היבשה לכפר גלעדי.
לאחר שחזר לארץ ישראל הצטרף ב-1923 לקיבוץ תל יוסף והיה פעיל בענפי חקלאות שונים ואף נשלח על ידי הקיבוץ לעזור ולייעץ לקיבוצים צעירים.
הפטר נישא לשושנה לבית וולפסון (1894–1975) ולזוג נולד בן (קומם (ממיק) הפטר) ובת (יהודית הפטר).
נכדם, איל הפטר, נהרג במלחמת יום כיפור.
שמואל נפטר ב-1963 והובא למנוחות בחלקת "השומר" בבית הקברות בכפר גלעדי.
שמואל (שמוליק) הר נוי (הורנונג) (נולד ב-8 באפריל 1952) הוא אלוף-משנה במילואים.
במסגרת שירותו הצבאי מילא שורת תפקידים במערך הרפואה של חיל האוויר ובחיל הרפואה.
תפקידו האחרון בצה"ל היה מפקד בה"ד 10. בהמשך כיהן בתפקידים בכירים בשירות המדינה, במגזר הציבורי ובמגזר השלישי.
סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל, והוסמך כחובש תעופתי.
בשנתיים האחרונות של שירות החובה שימש כמדריך חובשים חיילי של חיל האוויר.
ביום פתיחת מלחמת יום הכיפורים, שלושה חודשים לאחר שחרורו, גויס למילואים להיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
מימיה הראשונים של המלחמה, ובמשך מספר חודשים, תפקד כחובש מוטס בעיקר בגזרת הדרום, והשתתף במספר רב של גיחות לחילוץ ולטיפול רפואי.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון בהפרעות בתקשורת, גויס לחיל האוויר כקצין אודיולוגיה חיילי.
במסגרת תפקידו הקים ופיתח מערכת לשימור השמיעה בחיל.
המערכת כללה מיפוי וניטור מוקדי רעש, בדיקות שמיעה תקופתיות וקידום השימוש באמצעי מניעת רעש אישיים וסביבתיים.
עם תחילת תפקידו עבר קורס קציני חר"פ בבית הספר לרפואה צבאית (בה"ד 10), כן עבר השלמה חיילית לקצונה של חיל האוויר.
לאחר מלחמת שלום הגליל, מונה לעמוד בראש מדור רפואה למבצעים בחיל האוויר.
במסגרת זו היה שותף לכתיבת תורת הפעלה ושיתוף פעולה בין חיל האוויר לחיל הרפואה בהפעלת מערך הפינוי הרפואי בהיטס.
בהמשך, מונה לראש ענף ארגון והדרכה (אוה"ד) במפקדת קצין רפואה חיילי של חיל האוויר.
במסגרת זו היה אחראי לתפעול מערך הרפואה בחיל האוויר.
עם סיום לימודיו ב, עבר לשרת בחיל הרפואה בתפקיד סגן מפקד בית הספר לרפואה צבאית, ולאחר מכן כראש ענף תורה - חר"פ.
במהלך השנים סיים תואר שני באנטומיה ובפיזיולוגיה של המוח במחלקה לפיזיולוגיה ולפרמקולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, נשלח ללימודים על ידי חיל הרפואה, וסיים תואר שני בבית הספר לרפואה של הצבא האמריקאי בבריאות הציבור וניהול רפואי- M.P.H.
- מוסמך לבריאות הציבור- אוניברסיטת U.S.U.H.S מרילנד בארצות הברית.
עם חזרתו ארצה ב-1991 מונה למפקד בה"ד 10 והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1994.
עם שחרורו מצה"ל, התקבל כעמית בית הספר למנהיגות חינוכית - מכון מנדל.
במסגרת לימודיו התמקד בתחום מדיניות חינוך, ניהול מוסדות ומערכות חינוך .
לקראת סיום לימודיו בבית הספר למנהיגות חינוכית, נבחר לסגן נציב שירות המדינה לארגון, מינהל ותקינה (אמו"ת).
במסגרת זו היה ממונה על ארגון משרדי הממשלה, והיה שותף לתהליכים ליישום דו"ח ועדת קוברסקי לרפורמה בשירות המדינה.
בפברואר 1997 נבחר למנהל "מדערום" - מפעל חינוכי לקידום החינוך המדעי והטכנולוגי של ילדי דרום הארץ.
המפעל משותף למשרד החינוך וקרן רש"י, ובמסגרתו נעשתה פעילות חינוכית ענפה בקרב עשרות אלפי ילדים ובני נוער, הן במערכת החינוך הפורמלית והן במערכת החינוך הבלתי פורמלית.
מיולי 2002 עד דצמבר 2004 כיהן כמנכ"ל "כל ישראל חברים" - ארגון חינוכי, שבמרכזו, רשת בתי הספר של "אליאנס - כל ישראל חברים".
במסגרת תפקידו זה הרחיב את הפעילות החינוכית לבתי ספר במרכז ולבתי ספר בשכונות מוחלשות.
במקביל, שמש גם כיו"ר אפ"י אליאנס פיתוח ישראל בע"מ – חברה עסקית (מיסודה של כי"ח) למתן שרותי ניהול ושרותי ייעוץ בתחום החינוך והחברה למגזר הציבורי ולמגזר השלישי וכסיו"ר חברת מקוה ישראל.
מאוגוסט 2003 עד ינואר 2005 היה חבר ומרכז משותף של ועדת דברת לקידום החינוך בישראל.
עם סיום פעילות הוועדה, מונה לתפקיד ראש מטה היישום במשרד החינוך של רפורמת דו"ח דברת במשרד החינוך.
במסגרת המטה הוקמו צוותי יישום, הוכנה התשתית הראשונית להקמת הרשות הארצית למדידה והערכה והוחל ביישום מודל חלקי של הרפורמה בעשרות בתי ספר.
בשנת 2006–2007 היה ראש המטה בפועל של משרד החינוך- עסק בתכנון, בקרה ותיאום של כל אגפי המשרד ויחידותיו, והוביל התוכנית לקידום מערכת החינוך בצפון לאחר מלחמת לבנון השנייה.
ממרץ 2007 עד דצמבר 2009 כיהן כמנכ"ל הספרייה הלאומית.
בתקופה זו היה שותף להתחדשותה של הספרייה הלאומית ולשינוי יסודי בפעילותה ובמעמדה, בהתאם לדו"ח "הוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית", בראשות פרופ' יצחק זמיר, שמסקנותיה פורסמו בשנת 2004:
חקיקת חוק הספרייה הלאומית - התשס"ח-2007 (החוק התקבל בכנסת ביום ט"ז בכסלו התשס"ח - 26 בנובמבר 2007).
בעקבות קבלת "חוק הספרייה הלאומית", הוגדרה הספרייה רשמית כ"ספרייה לאומית" (עד קבלת החוק היא הייתה ספרייה לאומית רק דה פקטו).
החוק קובע, כי מטרותיה של הספרייה הלאומית הן: איסוף, שימור, טיפוח והנחלה של אוצרות הידע, המורשת והתרבות בכלל ובזיקה לארץ ישראל, למדינת ישראל ולעם היהודי בפרט.
שינוי מעמדה של הספרייה - ב-23 ביולי 2008 שינתה הספרייה הלאומית את מעמדה לחברה לתועלת הציבור.
בשלב ראשון הייתה חברה-בת של האוניברסיטה העברית והחל מ-1 בינואר 2011 נמצאת בבעלות משותפת של מדינת ישראל והאוניברסיטה העברית.
התהליך היה כרוך בביצוע שינויים ארגוניים, גיוס וגיבוש ההנהלה ושילוב "בין דורי" של כ"א, ובחתימת הסכמים להעברת העובדים לחברה ובהסכם, המסדיר את מערכת היחסים בין האוניברסיטה העברית והספרייה הלאומית בתחומים השונים.
תקצוב הספרייה במסגרת תקציב המדינה, איזון תקציבי לאחר סגירת גירעונות, גיוס מקורות תקציביים ממשרדי ממשלה ותרומות.
ביצוע שינויים ארגוניים, גיוס וגיבוש הנהלה ושילוב "בין דורי" של כח אדם.
פיתוח שיתופי פעולה עם מוסדות בישראל ומחוצה לה.
שיפור תשתיות והטמעת מערכות טכנולוגיות חדשות, התחלת פרויקטים לדיגיטציה של נכסי תרבות, דוגמת ארכיון המוזיקה ועיתונות יהודית היסטורית (בשיתוף אוניברסיטת תל אביב).
משנת 2008 גיבוש טיוטת תוכנית אב לספרייה הלאומית שתהווה בסיס להתחדשותה של הספרייה הלאומית בשנים הקרובות ולהעברתה למשכן חדש.
כתיבת תוכנית אב להתחדשות הספרייה הלאומית.
מטרת תוכנית האב היא להתאים את הספרייה הלאומית למאה עשרים ואחת.
להרחיב את האיסוף, להשקיע בדיגיטציה ובאוספים דיגיטליים.
לפתוח את הספרייה לציבור, להנגיש את אוצרות הספרייה ברשת האינטרנט ולהקים משכן חדש.
קידום המהלכים המשפטיים למימוש צוואתו של הסופר מקס ברוד ובכך להביא להפקדה של כתבי קפקא וארכיון מקס ברוד בספרייה הלאומית.
מהלך שהסתיים באוגוסט 2016 בפסק דין של בית המשפט העליון שפסק שארכיון מקס ברוד וכתבי קפקא יועברו לספרייה הלאומית
בדצמבר 2009 העביר את מקום מגוריו לגליל, והחל לכהן כמנכ"ל המכללה האקדמית צפת.
בשנים האחרונות נמצאת המכללה בתנופת פיתוח מואצת ובפריצת דרך אקדמית.
המכללה שינתה מעמדה ממכללה ב"חסות אוניברסיטת בר-אילן" למכללה עצמאית עם מגוון חוגים אקדמיים, בעיקר בתחומי מקצועות הבריאות.
במכללה לומדים (בשנת תשע"ז) כ-2550 סטודנטים (לעומת 1900 בשנת הלימודים תש"ע).
מרבית הסטודנטים הם בני הגליל.
המכללה, בחזונה ובפעילותה, היא מוסד אקדמי, בעל אוריינטציה חברתית.
היא מפתחת ומקדמת תחומי עניין, המספקים מקצוע נדרש, משמעות ערכית וערך משותף לסטודנטים, למרצים, למוסד ולקהילה.
המכללה, הנמצאת בעיבורה של העיר צפת ושוכנת במבנים היסטוריים, הגדילה בשנים האחרונות את שטחה, ורכשה מתחם היסטורי של 16.5 דונם - מתחם "בית בוסל".
מאוקטובר 2013 עד מאי 2015 כיהן, בנוסף על תפקידו, גם כמנכ"ל תורן של ועד ראשי המכללות הציבוריות.
במסגרת תפקיד זה היה אחראי לקידום שיתוף הפעולה בין המכללות, לניהול העמותה ולייצוג 20 המכללות הציבוריות המתוקצבות בפני גורמי הממשל: משרדי הממשלה, הכנסת, המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.
בשנים האחרונות עסק גם במחקר היסטורי של מתחם בית בוסל ובית חולים רוטשילד-הדסה, שני המתחמים, שבהם שוכנת המכללה.
מחקרו התפרסם בינואר 2017 בספר "רחוקים קרובים" בהוצאת ספריית יהודה דקל ובשיתוף המועצה לשימור אתרי מורשת והמכללה האקדמית צפת.
באוקטובר 2020 הוציא לאור את ספרו השני: "צפת בצבת החינוך - יובל שנים של תמורות ומאבקים לעיצוב דמותה של מערכת החינוך העברי בעיר צפת 1920-1870".
הספר סוקר בצורה מעמיקה ורחבה את התפתחות החינוך בצפת ביובל השנים 1870–1920. הספר מגולל את הסיפור המופלא של התפתחות החינוך בעיר, מחינוך אורתודוקסי־מסורתי לחינוך עברי לאומי.
באפריל 2018, במסגרת אירועי שנות השבעים לשחרור העיר צפת, הוענק לו אות 'יקיר צפת' בקטגוריית פיתוח כלכלי עירוני, על תרומתו ופעילותו לפיתוח העיר צפת, צמיחתה ושגשוגה.
במרץ 2022 הוענק לו אות יקיר המכללה האקדמית צפת על תרומתו הייחודית ופועלו המסור בתפקיד מנכ"ל המכללה.
פעמיים במהלך תקופות כהונתו כמנכ"ל, הוענק למכללה האקדמית צפת הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות מטעם משרד ראש הממשלה ע"ש יצחק רבין.
בשנת 2012 זכתה לתעודת ציון לשבח על הישגיה בתחרות הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר העסקי, ובשנת 2018 הוענקו למכללה חמישה כוכבי ארד בתחרות הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי.
במאי 2019 סיים הר נוי את כהונתו כמנכ"ל המכללה.
הר נוי מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לשלושה.
שמואל הרמתי (שלזינגר) (כ"ה בתשרי תרנ"ו אוקטובר 1895 - ט' בכסלו תש"ח נובמבר 1947) היה ממייסדי הפועל המזרחי.
שמואל נולד בשנת 1895 בסוסנוביץ פולין למנחם מנדל שלזינגר וחנה לבית בלומנטל.
גדל והתחנך אצל מורים פרטיים (בהם חיים נחמן ביאליק), מוסדות חינוך יהודיים וכלליים, בהם בית ספר למוזיקה.
עוד בצעירותו התמסר שלזינגר לרעיון הציוני והיה מרצה בפני חבריו לגימנסיה על הציונות והספרות העברית והצטרף לתנועת המזרחי.
בשנת 1920 עלה לארץ והצטרף לסוללי כביש חיפה-ג'ידה (כביש 75), שלזינגר לא מצא את מקומו בין הפועלים החילונים ועלה ירושלימה ועוד באותה שנה היה מועמד בבחירות לצירי המזרחי לכנסייה הציונית.
יחד עם הרב ישעיהו שפירא, הקים "גדוד עבודה" דתי.
בין עבודותיו - ניקוי ושיפוץ בריכות שלמה בשנת 1924.
בשנת 1921 הקים את לשכת הפועלים הדתיים בירושלים ובשנה שלאחר מכן היה מראשוני המצטרפים לפועל המזרחי.
בשנת 1922 התגייס להגנה ולמשטרת המנדט ועם יצירתה, צורף למשטרת היישובים העבריים.
הרמתי, שהיה כנר מוכשר, היה מראשוני תזמורת המשטרה ויחד עם שאר התזמורת, הופקד על ביטחון הרובע היהודי בעת המרד הערבי הגדול.
ילדיו הם חנה ליון ז"ל, שלמה הרמתי ז"ל, אמנון הרמתי ז"ל וזמירה גולד.
הרב שמואל הירש (בגרמנית ובאנגלית: Samuel Hirsch, סמואל הירש; 8 ביוני 1815 – 14 במאי 1889) היה פילוסוף יהודי-אמריקאי יליד גרמניה ורב רפורמי.
שמואל הירש נולד בשנת 1815 בעיר טלפאנג שבממלכת פרוסיה (כיום בדרום-מערב גרמניה).
למד באוניברסיטאות בון, בברלין ולייפציג.
בשנת 1838 קיבל את מינויו הראשון כרב, בדסאו, אך נאלץ להתפטר בשנת 1841 משום דעותיו על היהדות, שנראו ליברליות מדי לקהילה המקומית.
בשנת 1843 מונה לרב הראשי של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג על ידי מלך הולנד וילם השני.
הוא השתתף באופן פעיל בכנסים הרבניים שהתקיימו בבראונשווייג (1844), בפרנקפורט דמיין (1845) ובברסלאו (1846), ובהן נלחם למען רעיונות הרפורמה.
לאחר שקיבל הזמנה מהקהילה הרפורמית "כנסת ישראל" בפילדלפיה שבפנסילבניה בשנת 1866, התפטר מתפקידו באירופה והיגר לארצות הברית, שם ירש את הרב דוד איינהורן.
מאז הגעתו ואילך הזדהה באופן הדוק וגלוי עם הרפורמה הרדיקלית.
בין השאר נאבק למען הזזת יום השבת היהודי ליום ראשון, הוא יום המנוחה השבועי במדינות אירופה ואמריקה.
בשנת 1869 נבחר לנשיא הוועידה הרבנית בפילדלפיה, שבה גובשו עקרונות היהדות הרפורמית.
באותה שנה הוא עסק גם במחלוקות פולחניות ודוקטרינליות רבות.
הירש המשיך לכהן כרב הקהילה של פילדלפיה במשך 22 שנה, עד שהתפטר ב-1888, לאחר 50 שנות כהונה במשרות רבניות.
במהלך רבנותו בפילדלפיה ארגן הירש את החברה להגנת היתומים (Orphans' Guardian Society), וייסד את הסניף הראשון בארצות הברית של כל ישראל חברים.
בנו הוא הרב הרפורמי והפילוסוף אמיל ג' הירש .
הירש נפטר בשיקגו שבאילינוי, ושם נקבר.
הירש כתב מספר ספרים, כולם נכתבו בגרמנית וראו אור בתקופה שבה שימש כרב באירופה.
הירש פעל כל ימיו לקידום הרעיונות של היהדות הרפורמית, ונטה לשינויים רדיקליים בתחומי הדת.
עם זאת בניגוד להוגים אחרים שדגלו בזניחת לימוד הלשון העברית ובשימושה בתפילה, הירש הדגיש את חשיבותה.
תורתו הפילוסופית נוסחה בעיקר בספרו Die Religionsphilosophie der Juden (הפילוסופיה של הדת של היהודים).
בשיטתו השתמש הירש בפילוסופיה הדתית של הגל, אולם בעוד הגל רואה בנצרות את הדת האבסולוטית, הירש ראה את היהדות ככזו.
שמואל נעם הימן (נולד ב-1949) הוא רופא גמלאי פעיל בתחום הקליני, בהוראה ובמחקר.
מומחה ברפואה פנימית וברפואה דחופה, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, גמלאי צה"ל (בדרגת אל"ם).
שימש מנהל המחלקות לרפואה דחופה ופנימית בבית החולים הדסה הר הצופים וכמנהל רפואי של מוסד גריאטרי (בית באייר, ירושלים).
שמואל נעם הימן נולד ב־1949 לרופא הילדים פרופסור ישראל ולאה הימן.
לאחר סיום לימודיו בתיכון עירוני ה', ת"א (1967), למד במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ירושלים (1967–1973) וסטאז' במרכז הרפואי בתל השומר (1974–1973).
ניהל קריירה צבאית במקביל לקריירה מקצועית כרופא, חוקר ומורה בתחומי רפואה ומחקר.
את שירותו הצבאי החל כרופא בגדוד הצנחנים 890 ובמהלך השנים 1975–2010 מילא מגוון תפקידים כרופא בשרות סדיר, קבע ומילואים.
ובין היתר מילא תפקידי רופא אוגדתי בלבנון בעקבות מלחמת שלום הגליל, כולל בלחימה באזור ביירות ופיקוד על הטיפול בנפגעי אסון צור הראשון, מפקד רפואה פיקודי בפיקוד הצפון בדרגת אל"ם בשנים 2001–2003, רופא גייסי ומפקד בית חולים צבאי באזור אסון בגבול רואנדה.
בתחום המקצועי והאקדמאי התמחה ברפואה פנימית בבית החולים הדסה הר הצופים בין השנים 1985 –1977 וניהל את המחלקה לרפואה דחופה בבית חולים זה (1989–1986) ונמנה עם האבות המייסדים של דיסיפלינת הרפואה הדחופה בארץ.
בשנים 1991 –1989 שימש כעמית מחקר בנפרולוגיה, אוניברסיטת הרווארד ובית החולים בית ישראל, בוסטון, שם פיתח כישוריו המחקריים.
בהמשך חזר כרופא בכיר לבית החולים הדסה הר הצופים, בו שימש בין השנים 2016 –2010 כמנהל המחלקה הפנימית והמערך הפנימי.
ממשיך לשמש כרופא פעיל, חוקר ומורה בהדסה מאז סיום תפקיד זה ויציאתו לגמלאות.
בנוסף לפעילויות אילו שימש כמנהל רפואי של מוסד גריאטרי גדול, בית באייר לקשיש, ירושלים בין השנים 2017 –2003 והיה בין היוזמים לקידום נהלים והחלטות במודע על ידי החולים בסוגיות סוף החיים.
החל משנת 2017 - משמש כיועץ ב"יד מכוונת" לזכאויות על רקע רפואי בביטוח לאומי.
במסגרת תפקידיו הצבאיים והתמחותו ברפואה דחופה חווה התנסויות רבות ברפואת אסון, כולל ההשתתפות במשלחות סיוע רפואי באזורי אסון בעולם בקמבודיה (1979), ארמניה הסובייטית (1988), רואנדה (כמפקד בית חולים שדה (1994)) ואתיופיה (2000), ומילא תפקיד מרכזי בגיבוש מבנה ותפיסת הפעלה של בית חולים שדה מוטס צבאי לאזורי אסון, ראה מאמר רלוונטי.
בין יתר עיסוקיו ותחביביו מחוץ למסגרת עבודתו עבר קורסי סקיפרים בדרך הים, מרינת הרצליה, והשתתף בהפלגות במקומות שונים בעולם.
התקדמות במסלול רופא-חוקר ממרצה ועד מינוי כפרופסור מן המניין ברפואה פנימית (2007).
פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית מ-2018. ראש החוג לרפואה פנימית, בית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית, ירושלים (2006–2003).
תפקד כראש ועדת היגוי להקמת בית הספר לרפואה צבאית, הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית (2012–2010) וחבר הוועדה האקדמית של מוסד זה מ 2013.
45 שנה משמש כמורה ומדריך ליד מיטת החולה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, במהלכם הקנה יסודות בגישה ובחשיבה הקלינית למאות רבות של סטודנטים לרפואה ורופאים צעירים.
מחקריו התמקדו במיוחד במנגנוני ירידה במתח החמצן (היפוקסיה) בחלקים העמוקים של הכליה (מדולה) ובתגובת תאי הכליה לעקה היפוקסית באמצעות גורמי שיעתוק (Hypoxia-inducible factors- HIF) במצבי חולי שונים כסוכרת, אי ספיקת לב, מחלת כליות כרונית, אלח דם ועוד.
בעבודותיו נבדקו מתווכים מרכזיים המשפיעים על זרימת הדם ותצרוכת החמצן בחלקים שונים בכליה כפרוסטגלנדינים, חנקן חד-חמצני, דופמין, אנדותלין ואחרים.
עבודותיו נערכות בשיתוף פעולה עם חוקרים באוניברסיטה העברית, בבית הספר לרפואה של הטכניון ורמב"ם ובמכון ויצמן ועם מדענים בארצות הברית, גרמניה, יפן ועוד.
במחקריו אילו זכה להכרה בינלאומית כחוקר מוביל בתחום היפוקסיה כליתית, בפיתוח מודלים של אי ספיקת כליות חריפה ובפגיעה כלייתית מחומרי ניגוד רדיולוגים.
בנוסף עוסק פר' הימן בתחומי מחקר קליני מגוונים, כולל היבטים קליניים וארגוניים ברפואת אסון, רפואה פנימית ורפואה דחופה, וכן בחינוך רפואי.
עם התפרצותה של מגפת הקורונה השתתף פרופ' הימן בקבוצות מחקר העוסקות בהבנת הרקע הפיזיולוגי של מחלת הקורונה יחד עם פרופ' זאיד עבאסי מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל ועם פרופ' עבד אל רוף חיגאזי מביה"ח הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
מאמר שפרסם בנושא הוא אחת הדוגמאות לתולדת עבודה זו.
השתתף בכתיבת כ־220 מאמרי מחקר וספרות קלינית, מכתבי מערכת ופרקים בספרי רפואה (אתר Pubmed) וזכה לאלפי ציטוטים בספרות הרפואית העולמית.
חברות באיגודים מקצועיים: האיגודים הישראלים לרפואה פנימית, רפואה דחופה, נפרולוגיה וטוקסיקולוגיה.
חבר באיגודים נפרולוגים בינלאומיים: האיגוד הבינלאומי (ISN), האמריקאי (ASN) והאירופאי (ERA-EDTA)
תושב מבשרת ציון ירושלים, נשוי לאילת (אחות מוסמכת, רוקחת, מדעי מידע, רפואה משלימה), אב ליהונתן, לאהלי, עודד ודפנה.
אחיו של הימן הם פרופסור אהוד הימן (פיזיקאי, אוניברסיטת תל אביב) ואליהו הימן (פסיכואנליסט).
ברשימת המורים המצטיינים בבית הספר לרפואה בשנים 2014–2000.
פרס הפקולטה למורה מצטיין (2015).
פרס הפקולטה להמשך הצטיינות בהוראה לאחר פרישה (2019).
פרס החברה הבינלאומית להיפוקסיה כלייתית, אופסלה, שוודיה (2017).
רבי שמואל הצרפתי (ה'ת"כ 1660– ה'תע"ג 1713) היה ראש ישיבה, דיין ומורה צדק בעיר פאס שבמרוקו.
מחבר הספר "דברי שמואל", "נימוקי שמואל" וספרים נוספים.
רבי שמואל נולד בשנת ה'ת"כ (1660), לרבי אברהם הצרפתי, שהיה מחכמי יהדות פאס ובן לשושלת רבנים מפוארת בקהילת המגורשים.
מקום לידתו המדויק לא ידוע, אך ברור כי בהיותו בן שמונה עשרה, ובשנות העשרים המאוחרות לחייו, למד בעיר סלא שבמרוקו ואף יצר שם כמה מחיבוריו.
יש רגליים לדבר שהוא אף העמיד בעיר סלא תלמידים, ומהם תלמידו רבי יוסף ביבאס.
בשנות צעירותו, נשא דרשות מעמיקות המשיבות על השגות רבי אליהו מזרחי על פירושי הרמב"ן ומפרשים אחרים על התורה, וניתן להסיק מכך שבדרשותיו נכחו תלמידי חכמים ולמדנים.
עמד בראשות ישיבה, ככל הנראה בעיר פאס.
נראה כי חלק ניכר מחידושיו יצר במהלך הלימוד כראש ישיבה.
בהקדמתו למסכת ברכות הוא מתנצל: .
במקומות אחרים הוא רומז על דברים שנאמרו בישיבה, ולמשל: , .
בין תלמידיו ישבו חכמים המבוגרים ממנו, וכפי שהוא כותב: .
החל מקיץ ה'תנ"א (1691) הוא חותם על פסקי דין עם דייני פאס בהרכבים שונים, ובעיקר עם רבי יהודה בן עטר, רבי שלום אדרעי, רבי אברהם אבן דנאן ורבי יעקב אבן צור.
מוקדם לכך, בשנים ה'ת"ס - ה'תע"ב, חתם על כמה מתקנות המגורשים שתוקנו על ידי חכמי העיר פאס.
דרכו בלימוד התלמוד הייתה כפי הדרך שפותחה במרוקו, ללמוד תחילה את התלמוד מבלי להסתייע בדברי הפרשנים, ואחר כך לעיין בפירושי רש"י ותוספות ולדקדק בדבריהם, ולנמק את פירושיהם אם אינם מוכרחים לפי העיון הראשוני.
כמו כן, הוא הגיה הגהות רבות את נוסח פירושי רש"י והתוספות.
בין המפרשים האחרונים מועדף עליו רבי שלמה אלגאזי.
דרכו הייתה לעיין היטב בסוגיות התלמוד ולהציע להן פירושים מקוריים, כאשר אין הוא נרתע מלחלוק על הקדמונים.
וכך: עם זאת, במקומות רבים התאמץ ליישב את דברי הרמב"ם.
רבי שמואל היה ידוע חולי וצער והוא נפטר ביום ב' באב ה'תע"ג (יולי 1713).
שני בניו, רבי אברהם ורבי וידאל, טיפלו בכתביו והביאום לדפוס.
דברי שמואל על מסכתות התלמוד.
נדפס לראשונה באמסטרדם ה'תנ"ט, ומחדש על ידי פרופסור רבי משה עמאר, בתוספת מבוא ותולדות המחבר, הגהות והערות (לוד, תשנ"ז).
נמוקי שמואל - הגנה על פירושי הרמב"ן ומפרשים אחרים על התורה, מפני ההשגותיו של רבי אליהו מזרחי.
נדפס באמסטרדם ה'תע"ח, ומחדש על ידי הוצאת אור המערב, בתוספת מבוא ותולדות המחבר, הגהות והערות (ירושלים, תשע"ז).
ערוגת הבושם - ביאור שיטתי על מסכת שבועות וקצת חידושים על רמב"ם.
נדפס לראשונה יחד עם הספר נימוקי שמואל, ונדפס מחדש עם מבוא והערות על ידי רבי משה עמאר (לוד, תשנ"ז).
מועלפת ספירים - חידושים על מסכת עבודה זרה.
נדפס לראשונה יחד עם הספר נימוקי שמואל, ודפס מחדש עם מבוא והערות על ידי רבי משה עמאר (לוד, תשנ"ז).
רבי שמואל הכהן בר יאשיהו היה מחכמי קהל פאס במאה ה-10, הוא בולט בין השואלים שאלות את רב שרירא גאון.
רבי שמואל הכהן חי בעיר פאס שבמרוקו.
בשלהי המאה ה-10 גלה לעיר אשיר יחד עם קהילת יהודי פאס על ידי כוחות בולוגין בן זירי , בן שבט הצנהג'ה שכבש אז את העיר.
בתקופה זו שאלו בני פאס שאלות רבות את רב שרירא גאון, ביניהן שאלות שהועלו בעקבות המעבר מפאס לאשיר.
רבי שמואל בלט בין השואלים ושרדו ממנו לפחות 11 שאלות חשובות על סוגיות התלמוד, המפורסמות בין הפוסקים.
לאחר מכן נסע למקום ששמו "באגנה", לשם הגיע אליו רבי יוסף אבן אביתור על מנת שיקבל אותו חרף הנידוי שהטיל עליו רב חנוך בן משה מקורדובה.
רבי שמואל שקיבל את דבר הנידוי ודחה את אבן אביתור.
לאחר מכן פייס רבי שמואל את אבן אביתור והודיע לו שטעה.
הרב שמואל הלוי היה פוסק וראש ישיבה בקושטא ב.
למד את תורתו מפי רבי יוסף מטראני.
רבי יהודה רוזאניס מעיד עליו: .
כתב פסקים הרבה, שנשרפו רובם ככולם בשריפה שארעה בשנת ה'ת"ך.
מעט מתשובותיו נדפסו בספרי חכמי דורו, וביניהם בשו"ת פני משה לרבי משה בנבנשת, וכן בשו"ת לרבי יוסף קצבי, בשו"ת של ברוך אנג'יל, בספר בני אהרן לרבי אהרן לפפה, ובשו"ת מהר"ם די בוטון.
ייתכן שנפטר בשנת תל"ה (1675), אך ככל הנראה נפטר מאוחר בהרבה
העמיד תלמידים הרבה, ובהם נמנים רבי יהודה רוזאניס, שמביא אותו רבות בספרו משנה למלך, רבי יצחק בכר דוד בעל ספר דברי אמת, ורבי ראובן מזרחי, מחבר ספר מעין גנים.
רוב כתביו נשרפו, אך באוצר האדמו"ר מקרלין (מספר 578) מצויות שלוש מתשובותיו בכתב יד, ואחת מהן נדפסה בקובץ בית אהרן וישראל.
הרב שמואל היבנר (1891, ט"ו בכסלו תרנ"ב – 1983, כ"א באב תשמ"ג) היה רב שפעל בברלין, בריסל וברוקלין.
מחבר ספרי השו"ת "נימוקי שמואל", ספר חידושי תורה בשם "מאכסניא של התורה" ועוד.
שמואל היבנר נולד בנדבורנה שבגליציה (מערב אוקראינה של ימינו) לאביו הרב יקותיאל זלמן חיים, ואימו קילא למשפחת טבק.
הוא נקרא על שם סבו הרב שמואל מרגליות, שהיה אחיין של הרב מאיר מרגליות, מחבר הספר "מאיר נתיבים".
סבו, הרב משה טבק, היה חתנו של הרב דוד מאיר באבד, בנו של הרב יוסף באב"ד, מחבר הספר המנחת חינוך.
הרב דוד מאיר היה רבה של סניאטין, ואחר כך של צפת.
בגיל 16 החל ללמוד בישיבת בראדשין (במערב אוקראינה של ימינו) אצל הרב פינחס הלוי הורוביץ, אחיו של הרב חיים אריה לייבוש הורוביץ, בעל שו"ת "חיי אריה".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח לווינה, שם למד אצל הרב אברהם מנחם שיינברג, שגם הוא נמלט מברודי לווינה בעקבות המלחמה.
כעבור שנתיים גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1921 החל ללמוד בברלין בבית המדרש לרבנים בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר, ולפרנסתו שימש כמורה פרטי לתלמוד.
ב-1932 צפה את עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, וחזר לפולין.
לאחר מכן היגר לווינה וישב בה עד סיפוחה של אוסטריה לגרמניה.
במהלך "ליל הבדולח" נאסר והובל למשטרה, ושוחרר לאחר שהצהיר שבמלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בצבא האוסטרו-הונגרי.
באביב 1939 הגיע לבריסל שבבלגיה, שם התיידד עם הרב מנחם מנדל קירשבוים.
ב-1942 החלו הנאצים לשלוח יהודים מבלגיה לאושוויץ.
הרב היבנר התחבא מפניהם וניצל.
בעת שהתחבא בבריסל, פנה אליו נתנאל לפקוביץ', מראשי הקהילה המקומית, בהצעה שיתרגם את התלמוד ליידיש, ומכך הייתה פרנסתו בתקופה זו.
הוא תרגם שלוש מסכתות: "ברכות", "בבא מציעא" וחלק מ"בבא קמא".
לאחר שכמעט נתפס על ידי הגסטפו כשיצא לרחובות העיר, חדל מלצאת מבית המסתור עד תום המלחמה.
לאחר סיום המלחמה הוסיף ותרגם את מסכת "בבא בתרא", "שבת" והנותר מ"בבא קמא".
בהיותו בבריסל עסק גם בצרכי ציבור.
לאחר הפוגרום בקילץ ביולי 1946 היה חבר במשלחת שדרשה מהבישוף המקומי לגנות את הפוגרום.
בשנת 1947 היגר לארצות הברית והתמנה לרב בית הכנסת "עין יעקב" של אנשי סקולה בברוקלין.
בהיותו בברוקלין חיבר את שו"ת "נימוקי שמואל".
שם גם התיידד עם הרב משה לייטר.
לאחר מותו הוציא בנו חלק מכתבי היד שלא יצאו לאור בחייו, ובהם הספר "מאכסניא של התורה".
הרב היבנר נפטר ב-1983. הובא לקבורה בבית העלמין הר הזיתים בירושלים.
בימי חייו הוציא הרב שמואל היבנר את שו"ת נמוקי שמואל, העוסק ב"שאלות ותשובות שהזמן הולידן", ואשר קיבל את הסכמותיהם של הרב משה פיינשטיין והרב שלמה זלמן אוירבך.
לאחר מותו יצא הספר מאכסניא של התורה ובו חידושי תורה.
ספרים נוספים נותרו בכתבי יד.
רבי שמואל הלוי בר סעדיה היה פוסק הלכה ודיין בתקופת הראשונים, במאה ה-12. כיהן כדיין בבית דינו של הרמב"ם בפוסטאט שבמצרים.
נולד לאביו רבי סעדיה שהיה חכם.
פעל במצרים כדיין שלישי בבית דינו של הרמב"ם שהיה אב בית הדין.
חביריו לדיינות היו רבי יצחק בר ששון (דיין השני), ורבי מנשה בר יוסף (דיין רביעי).
השתמרו מעל עשרה פסקי דין מהרמב"ם שרבי שמואל הלוי מצטרף לדעתו.
בתקופה מסוימת חתם אחר הרמב"ם כדיין שני ללא חתימתו של חבירו רבי יצחק בר ששון.
ופעמים חתם כדיין שני לפני חבירו רבי יצחק בר ששון.
ישנה השערה קרובה שרכש פירוש ספר במדבר של רב שמואל בן חופני גאון.
יש הסבורים שבנו הוא רבי שלמה שהעתיק קטעים מפירוש המשניות לרמב"ם.
בגניזה הקהירית נשמרו עשרות כתבים שהעתיק.
רבי שמואל הילמן (נפטר בה' בטבת ה'תקכ"ה, מץ) היה רב וראש ישיבה, רבן של קרמזיר , מנהיים ומץ.
נחשב בימיו לאחד מגדולי הדור.
נולד בקרוטושין שבפולין לר' אורי פייבל.
למד בפראג בישיבתו של רבי אברהם ברודא, ובתקופה זו התיידד עם ר' יונה לנדסופר והיה תלמיד חבר שלו.
הוא נחשב לאחד מתלמידיו הבכירים והמקורבים של ר"א ברודא, שזכו לשמש את רבם, והתלמידים הצעירים יותר היו מעין תלמידים חברים שלו.
הוא המשיך ללמוד בפראג גם לאחר עזיבת ר"א ברודא בקיץ ה'תס"ט (1709), לצידו של רבי יהונתן אייבשיץ שהגיע אז לעיר ללמוד אצל תלמידי ר"א ברודא, אך בין השניים התגלעה עוינות.
בשנת ה'ת"פ התמנה לכהן כאב"ד בקרמזיר , מן הקהילות החשובות שבמורביה.
בשנת ה'תפ"ו (1626) בערך התקבל כאב"ד מנהיים.
לאחר עזיבת רבי יהונתן אייבשיץ את מץ בשנת ה'תק"י (לטובת רבנות קהילות אה"ו), בחרה הקהילה היהודית במץ ברבי שמואל הילמן לשמש אב"ד תחתיו.
במץ הוא כיהן כרב וראש ישיבה עד פטירתו בה'תקכ"ה.
בשנת ה'תקכ"ד, בסמוך לפטירתו, יזם את הקמתו של בית דפוס עברי במץ.
עמד בקשרי שו"ת עם רבי יעקב פופרש מפרנקפורט ועם רבי יהושע השל לבוב משוואבך.
מרבית כתביו לא הודפסו ונותרו בכתבי יד.
מעט מדברי תורתו נדפסו בספר "תורת חכמי מיץ".
היה מעורב בראשית הפולמוס על קמעותיו של רבי יהונתן אייבשיץ, ויחד עם רבי יעקב עמדין הם האשימו את ר"י אייבשיץ בשבתאות.
אשתו נפטרה לפני ה'תס"ט (1609), אך חמיו ביקש ממנו להמתין לשאת את אחותה הקטנה אחרי שתגדל.
אשתו השנייה שרלה האריכה ימים אחריו ונפטרה במץ בי"ח באב ה'תקל"ד.
מילדיו ידועים שני בנים ושלוש בנות:
בנו משה היה פרנס בגלוגא.
בנו אורי (שרגא) פייבש היה רב ואב"ד בהנאו ובליסא, לאחר מכן היה מלומדי בית המדרש בברלין, ובסוף ימיו התמנה לרבן של בון, דייץ ונסיכות הבוחר מקלן.
נפטר בביקור במץ בט"ו בכסלו ה'תקל"ב, ונקבר ליד אביו.
מסופר עליו כי תחילה לא היה מקום בסמוך לאביו, וזזו הקברים באופן פלאי כך שהיה מקום לקבור אותו ליד אביו.
בתו נישאה לרבי שמואל לנדא מפראג.
בתו יעכט נישאה לרבי אליעזר קצנלנבוגן (בנו של רבי משה קצנלנבוגן אב"ד שוואבך), שהיה אב"ד הגנאו באלזס.
בנם רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן למד אצל סבו רבי שמואל הילמן ונחשב לתלמיד מובהק שלו.
הנכד היה אב"ד פרנקפורט דאודר ואחר כך אב"ד וינצנהיים והקונסיסטוריה של הריין העליון, חבר הסנהדרין של פריז ומחבר שו"ת שער נפתלי.
בתו בילה (נפטרה בו' באדר ה'תקמ"ד) נישאה לר' יהודה ליב פרנקל, בנו של רבי דוד פרנקל מברלין ומתלמידי החכמים של קהילת ברלין.
בתו דבורה (נפטרה בי' באדר ה'תקמ"א) נישאה לרבי יצחק אשכנזי אב"ד הנאו, ואחרי פטירתו נישאה בשנית לרבי יצחק סג"ל מדוקלא אב"ד פרשבורג.
בין צאצאיו, הרב שמואל יצחק הילמן, רבה של גלאזגו ורב בלונדון, וצאצאיו חיים הרצוג ויצחק הרצוג, נשיאי מדינת ישראל.
רבי שמואל הורביץ (צפת, ט"ז בשבט ה'תרס"ה, 1905 – י"ב באדר ה'תשל"ב, 1972) היה רב מרבני חסידות ברסלב, ומחבר ספרות תורנית וגנאלוגית.
נולד בצפת, לרבי ישעיה הלוי הורביץ, רב קהילת חסידי חב"ד בצפת, ומצאצאי השל"ה.
בשנת תרצ"ב, לאחר המהפכה הקומוניסטית, נסע לאומן נחשד כמרגל ונאסר.
בעקבות שתדלנות של רבנים, ביניהם הראי"ה קוק, ודרישת שגריר בריטניה ברוסיה, גורש לבסוף לארץ ישראל.
עסק בהדפסת ספרי רבי נחמן מברסלב וכן בכתבי רבי אברהם ברבי נחמן.
הוערך על ידי חכמים בדורו, ביניהם רבי ישעיה אשר זליג מרגליות.
קורות חייו מתוארים בספרו "ימי שמואל".
כתביו נדפסו לאחר פטירתו בספר כתבי רבי שמואל.
נפטר בי"ב באדר תשל"ב ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ימי שמואל, באתר הספרייה הלאומית
שמואל (שמוליק) וילוז'ני (נולד ב-10 בינואר 1954) הוא שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט ובמאי תיאטרון ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
וילוז'ני נחשב לאחד מה"אבות המייסדים" של אומנות הסטנדאפ בישראל.
שמואל וילוז'ני נולד ברמת גן, לאב ניצול השואה.
גדל בשדה יעקב ובכפר הילדים והנוער "הדסים", מקום בו אביו מרדכי שימש מדריך נוער.
הוא סיים את לימודי התיכון ב"תלמה ילין".
בצעירותו למד ריקוד בסטודיו של רוני סגל ובמסגרת זאת הופיע בטקסים של מכון "משואה".
ושירת וילוז'ני כחבר בלהקת פיקוד הצפון בשנת 1973 והוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי", שם סיים את לימודיו בשנת 1979.
וילוז'ני נחשב לאבי סצנת הסטנדאפ שפרחה בישראל החל מאמצע שנות השמונים.
וילוז'ני מציין, כי הוא טס לניו יורק ושם צפה באדם עומד באחת הכיכרות ליד ברז כיבוי ומציג בפני העוברים והשבים באופן קומי.
וילוז'ני הוקסם ממופע הרחוב ועם חזרתו לישראל החל להופיע במופעי סטנדאפ שופעי הגיגים פרועים, דבר שנחשב לחדשני בזמנו.
הוא הקים יחד עם בן זיידל את המועדון קאמל קומדי קלאב בתל אביב בו התקיימו מופעים שונים בפורמט זה ושם התגלו סטנדאפיסטים צעירים.
לאחר שעלו סטנדאפיסטים צעירים בולטים, החל וילוז'ני להמעיט בהופעות הסטנדאפ ולהשתתף בעיקר בהצגות בתיאטרון וכשחקן מסך.
וילוז'ני שיחק בשורה של הצגות, ואף ביים מספר הצגות.
עם תפקידיו בתיאטרון הבימה נמנים: סבסטיאן ב"הלילה השנים עשר", הורציו ב"המלט", שניהם מחזות מאת שייקספיר, וולר ב"הקמצן" של מולייר, דייוויד ב"מחילה", טרופלדינו ב"משרתם של שני אדונים" (הצגה שהצליחה מאוד וזיכתה אותו בשבחי הביקורות), "הכתובה" וההצגה "אבנים בכיסים".
בתיאטרון הספרייה ברמת גן גילם, בין השאר, את ג'ימי פורטר ב"הבט אחורה בזעם" מאת ג'ון אוסבורן ואת מר סליק, בהצגה בשם זה.
בתיאטרון באר שבע שיחק את אוברון ב"חלום ליל קיץ" ואת אנטיפולוס מאפזוס ב"קומדיה של טעויות".
במהלך שנות ה-90 ביים הצגות לתיאטרון הבימה, כמו: "שנים עשר המושבעים", "המפקח בא", "גט 4 TWO" בכיכובו של שלמה וישינסקי והצגת יחיד שלו בשם "יהודי בחושך", העוסקת ביהודי מאנוסי ספרד.
ב-2003 עבר לתיאטרון הקאמרי, לאחר 9 שנות פעילות בתיאטרון הבימה.
בקאמרי השתתף בהצגה "פרק ב'" מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר ובהמשך גם ב"מכתבי אהבה", "אחורי הקלעים".
ב-2006 השתתף ב"יתוש בראש", לצד לימור גולדשטיין.
בשנת 2010 עלה עם הקומדיה "אסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר בתיאטרון הקאמרי.
ב-2015 גילם את התפקיד הראשי במחזה "נשוי במנוסה" מאת ריי קוני בבימויו של אלון אופיר.
ב-2016 החל לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה.
ב-2019 ו-2021 גילם את אביהו תשבי במחזה "השיבה" (במקביל לאוהד שחר) מאת איה קפלן ובבימויה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 ו-2022 שיחק במחזה "מחוברים לחיים" בתיאטרון הקאמרי מאת אלי ביז'אווי ובבימויו של אלון אופיר, שמבוסס על הסרט הצרפתי משנת 2011.
וילוז'ני השתתף בסרטי קולנוע, רובם משנות ה-80. הוא זנח את הקריירה הקולנועית שלו בראשית שנות ה-90, בעיקר לטובת עולם התיאטרון.
סרטו הראשון נקרא "הפנימייה" (1983) בו שיחק לצד אלון אבוטבול, וב"עדות מאונס" (1984) לצד אורי גבריאל ואושיק לוי.
סרטו השלישי היה "השגעון הגדול" (1986) בו שיחק לצד ענת וקסמן, דב נבון וספי ריבלין.
ב-1987 שיחק תפקיד ראשי כצעיר ניצול שואה בסרט "תל אביב - ברלין" ובתפקיד משני ב"לא שם זין", סרט שהתבסס על ספרו של דן בן אמוץ.
ב-1992 השתתף בסרט "אישה זרה" של מיכל בת-אדם, ובסרטי הטלוויזיה "בּוּצֵ'ה", בבימוי של רם לוי ו"כל דיכפין" בבימויו של שמואל הספרי, בהפקת הערוץ הראשון.
ב-1995 הפיק סרט תעודה בשם "אבא'לה בוא ללונה פארק", אותו ביימה ניצה גונן, שעוסק במערכת היחסים המורכבת שלו, כבן הדור השני לשואה, עם אביו ניצול השואה ומתאר את המסע שערכו יחדיו לאושוויץ.
ב-2007 שיחק בסרט "תהילים" של רפאל נג'ארי.
בשנת 2009 שיחק במחזה הטרגי "לארץ המובטחת" יחד עם קרן מור, ובקומדיה "כסף עובר ושווא" מאת ריי קוני, לצד אלון דהן וקרן מור.
בטלוויזיה הייתה לווילוז'ני פינת סטנד-אפ בתוכנית "זהו זה!" בשם "מקום בעמידה".
הוא השתתף בסדרה הקומית "צה"ל 1" משנת 1997. הנחה את תוכנית הטיולים "זמן גליל" בערוץ 10. ב-2002 השתתף בסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס" בבימויו של דני סירקין.
ב-2003 השתתף בסדרה הקומית היומית "צימרים" בערוץ הראשון.
שנתיים לאחר מכן השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "לתפוס את השמיים", וכמו כן הנחה את תוכנית הסאטירה "פקקים" בערוץ הספורט.
ב-2007 גילם צייר במשבר נפשי שנכנס לקשר עם צעירה בסדרה "מסכים" ושיחק בסיטקום לילדים "בילי" בערוץ ג'טיקס.
בשנת 2009 הופיע במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3. בשנים 2008–2010 שיחק בסדרת הדרמה "עד החתונה" בדמותו של איתן, סופר שבוגד באשתו ועובר לגור עם סופרת צעירה.
בדצמבר 2011 עלתה העונה השלישית של "חצויה", שם שיחק את מני המפיק.
ב-2012 שיחק בסרט הקומדיה "חתולים על סירת פדלים".
בשנת 2013 החל להשתתף בסדרה הקומית "בלתי הפיך", לצד עדי אשכנזי בערוץ 2, וכן החל להגיש לצד יעקב כהן את תוכנית האירוח והבידור "מחר שבת" בערוץ הראשון ושיחק בסרט "סוכריות".
ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית של רועי פלורנטין - "ואז היא הגיעה".
בסוף אותה שנה החל לשחק בסדרת הדרמת-אקשן "המדרשה" ששודרה ברשת 13 בתפקיד הרמס"ד.
ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של אריק לובצקי "סדקים".
ב-2021 השתתף בסדרתו של תום שובל "הד קולך", המשודרת בערוץ כאן 11. ביוני של אותה שנה השתתף בסדרה "זאת שלי".
משתתף בערוץ הקבלה עם הרב מיכאל לייטמן בסדרת שיחות על ספר תהילים.
ב-2022 השתתף בסרטו של יונה רוזנקיאר "הדרך לאילת", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2023 השתתף בקליפ לשיר "הבא בתור" מתוך פרויקט "אלבום שקוף" המפתח תשתית לאומית להפניית לוחמים משוחררים שסובלים מפוסט טראומה לתהליכי שיקום.
ב-2024 שיחק בסרט "לא יום ולא לילה".
ב-2025 שיחק את פרופ' בן ציון ורבין בסדרה "המזח", בכאן 11. באותה שנה כיכב בוידאו קליפ של השיר "להיות נמר" של הסופרגרופ "הפטריקים".
וילוז'ני כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו בשתי קדנציות (לא רצופות).
ב-1989 התמודד בבחירות העירוניות בראש רשימת "שמואל וילוז'ני-העיר שלנו" שקיבלה מושב אחד במועצה.
הוא נחשב לאופוזיציונר בולט כנגד ראש העיר דאז, שלמה להט.
בתום הקדנציה פרש מהפוליטיקה, אך שב אליה ב-1998, אז גם התמודד על ראשות העירייה.
רשימתו התחזקה מעט וקיבלה שני מנדטים במועצת העיר, ובבחירות לראשות העירייה דורג במקום השלישי אחרי רון חולדאי ודורון רובין, עם כ-13.5% מהקולות.
סיעתו הייתה באופוזיציה במשך כל הקדנציה, שבסופה הכריז וילוז'ני כי לא יתמודד בבחירות הבאות, וכי הוא פורש מהפוליטיקה.
כחבר המועצה שם דגש על בעיותיו של "האזרח הקטן" כגון נושא החנייה.
בשנת 2003, בעת הבחירות לכנסת השש עשרה, התמודד במקום החמישי ברשימת הירוקים לכנסת.
מאז לא חזר לעשייה פוליטית.
וילוז'ני נשוי לאיריס ואב לארבעה.
אחד מבניו הוא השחקן יהונתן וילוז'ני.
הוא סיפר בראיון כי המסע שערך עם אביו גרם לו להקים משפחה בעצמו ולהמשיך את שרשרת הדורות.
בינואר 2025 חשף וילוז'ני שחלה בפרקינסוניזם.
שנהשם ההצגהתפקיד / אייסקמחזאי / במאיתיאטרוןלא צוינההלילה השנים עשרסבסטיאןויליאם שייקספירהבימההמלטהורציוהקמצןוולרמולירמחילהדייווידשרתם של שני אדוניםטרופלדינוקרלו גולדוניהכתובהלא פורט תפקידאפרים קישוןאבנים בכיסיםלא פורט תפקידהבט אחורה בזעםג'ימי פורטרג'ון אוסבורןתיאטרון הספרייהמר סליקמר סליקחלום ליל קיץאוברוןויליאם שייקספירתיאטרון בר שבעקומדיה של טעויותאנטיפולוס מאפסוסשנות ה-90שנים עשר המושבעיםבמאירג'ינלד רוזהבימההמפקח באבמאיג'יי.
1994: פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
2022: פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "הדרך לאילת"
שמואל וֶרְסֶס (Werses; 22 ביוני 1915, י' בתמוז תרע"ה – 18 באוקטובר 2010) היה חוקר ספרות ישראלי, מגדולי חוקרי ספרות ההשכלה, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ט.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה "תרבות" החל ללמוד באוניברסיטת וילנה.
מגיל 14 עד 19 עבד כמתנדב בייוו"א (מכון המחקר לספרות יידיש ותרבותה).
בנעוריו עשה מספר ניסיונות בכתיבה ספרותית, חלקם ביידיש, ופרסם מספר סיפורים ורשימות בעיתונות יידיש בווילנה ובוורשה, חלקם תחת שם העט "א יונגער", רוב פרסומיו תחת שם העט היו בשבועון ואכנשריפט.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והמשיך ללמוד בחוג לספרות עברית שבאוניברסיטה העברית.
שם עשה את לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי, והושפע ביותר ממורו פרופ' יוסף קלוזנר.
לאחר הגעתו לארץ ישראל חדל מכתיבת פרוזה.