tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 הסכימו ביניהן עיראק וירדן ששדה התעופה H-3 יוכשר לקלוט מטוסי קרב עיראקיים שיגיעו לסיוע לירדן, במקרה של מלחמה בישראל.
חיל האוויר הישראלי נערך מצידו לתקוף את H-3. עם תחילת מלחמת ששת הימים, ב-5 ביוני 1967, היו בשדה 12 מטוסי קרב מדגם הוקר האנטר של חיל האוויר העיראקי.
בהמשך היום תוגבר השדה במטוסי האנטר נוספים וכן במטוסי מיג-21 של חיל האוויר העיראקי, וכן מטוסי האנטר של חיל האוויר המלכותי הירדני שהצליחו לחמוק משדות התעופה בירדן שהותקפו במבצע מוקד.
ביום הראשון של המלחמה הוחלט במטה חיל האוויר לתקוף את H-3. המשימה הוטלה על טייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה"), שהפעילה מטוסי קרב מדגם מיראז' 3, ועל טייסת 110 ("טייסת אבירי הצפון"), שהפעילה מטוסי סוד אוויאסיון ווטור.
טייסי המיראז' חששו שהמרחק לשדה H-3 נמצא בקצה הטווח המבצעי של המטוסים, ולפיכך הוחלט שהמשימה תוטל על מטוסי הווטור בלבד.
המודיעין על השדה שהיה בידי הטייסים הישראליים היה מצומצם מאד, והוחלט שנתיב הטיסה יהיה לאורך צינור הנפט כירכוכ–חיפה, שכן זה היה תוואי הנוף היחיד במדבר שעל פיו היו הטייסים יכולים לנווט.
בשעה 14:15 יצאה אל השדה רביעיית מטוסי ווטור, אך אחד מהם חזר תוך זמן קצר עקב תקלה.
שלושת המטוסים הנותרים הצליחו להתחמק מניסיון יירוט של מטוסי מיג 21 בדרכם לשדה, והצליחו לתקוף את הבסיס, לפגוע במסלולים ולהשמיד על הקרקע מטוס תובלה אחד, שישה מטוסי מיג 21 ושלושה מטוסי האנטר.
שלושת המטוסים הצליחו להתחמק גם מניסיונות להפילם במהלך התקיפה, ושבו לבסיסם בשלום.
הטייסים דיווחו שעוד נותרו מטרות רבות בשדה.
למחרת, 6 ביוני, בשעה 6:30 בבוקר, יצאה גיחת תקיפה נוספת ל-H-3. לאור לקחי התקיפה ביום הקודם, הוחלט לצרף לרביעיית מטוסי הווטור שני מטוסי מיראז' 3, למרות ההסתייגויות שעלו בגיחה הראשונה.
במהלך התקיפה הפילו מטוסי המיראז' שני מטוסי אויב, מיג 21 והאנטר, ומטוס ווטור הפיל מטוס האנטר נוסף, אחד ההפלות הבודדות של מטוס זה בשירות חיל האוויר הישראלי.
בנוסף הופצץ המסלול והושמדו על הקרקע שמונה מטוסי אויב, שני מטוסי מיג 21 ושישה האנטרים.
ב-7 ביוני, יומה השלישי של המלחמה, היה H-3 השדה היחיד שממנו ניתן היה עדיין להוציא גיחות תקיפה על ישראל.
לפיכך הוחלט על גיחה שלישית, הפעם בהרכב של ארבעה מטוסי ווטור וארבעה מטוסי מיראז' 3. נתיב הטיסה היה זהה לנתיב בימים הקודמים והעיראקים נערכו לקראתו.
בקרב האוויר שהתחולל הופלו שני מטוסי ווטור ומטוס מיראז' 3 אחד.
רס"ן וסרן , הטייס והנווט (בהתאמה) של אחד ממטוסי הווטור, שהיה דו מושבי, נהרגו.
טייס מטוס הווטור הנוסף ומטוס המיראז' נפלו בשבי.
על פי מקורות פקיסטניים ואמריקנים, אחד ממטוסי הווטור ומטוס מיראז' 3 הופלו על ידי הטייס הפקיסטני (לאחר מכן בנגלדשי) סאיפול עזאם.
במהלך שנות השבעים, עבר H-3 שדרוג בעקבות מלחמות ישראל ומדינות ערב בשנים 1967–1973. חברות מיוגוסלביה, שקודם לכן עסקו בבניית גשרים בעיראק, נשכרו לצורך הרחבת וחיזוק שדות ההמראה.
בבסיס הוקמו האנגרים למטוסים מבטון בעובי של מטר, בטון מזוין בצינורות פלדה בעובי 30 סנטימטרים.
להאנגרים הייתה רק כניסה אחת ובה הוצבו דלתות הזזה כבדות עשויות גם הן מבטון מזוין בעובי 50 סנטימטרים.
בהאנגרים הותקנו גנרטורים לשעת חירום ומערכות חצי-אוטומטיות לתדלוק מטוסים.
במהלך החורף שבין השנים 1980–1981, עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק, החליט חיל האוויר העיראקי לאחסן את מטוסיו בבסיס H3 כאמצעי הגנה מפני התקפה איראנית.
האיראנים שהיו מודעים לכך החליטו לתקוף את שדה התעופה הצבאי.
ב-4 באפריל 1981, 8 מטוסי פנטום F-4 של חיל האוויר האיראני חדרו לשטח האווירי העיראקי לעומק של 1,000 קילומטרים, ותקפו את שלושת מסלולי ההמראה במתחם.
גורם ההפתעה פעל לטובת חיל האוויר האיראני, ובתקיפה הם הצליחו להשמיד 3 מטוסי אנטונוב AN-12, מטוס אחד מדגם טופולב Tu-16, ארבעה מטוסי מיג-21, חמישה מטוסים מדגם סוחוי Su-20 וסוחוי 25, 8 מטוסי מיג-23 ו-2 מטוסי מיראז' (חדשים שנמסרו לחיל רק שבועות ספורים בטרם התקיפה).
בנוסף לכל אלה, ניזוקו קשות 11 מטוסים והוצאו מכלל שימוש, ביניהם שני מפציצי טופולב Tu-16. שני טייסים עיראקיים ו-14 אנשי צוות נהרגו בתקיפה, יחד עם 3 חיילים מצריים וקצין מגרמניה המזרחית.
19 חיילים עיראקים, 4 מצריים ו-2 חיילים ירדנים נפצעו.
התקיפה פגעה קשות ביכולותיו של חיל האוויר העיראקי לתקוף את איראן.
לפי דוחות מודיעיניים אמריקאיים שפורסמו בזמן מלחמת המפרץ אוחסן בבסיס H3 נשק כימי, ועל כן ניסו העיראקים להבריח חלק ממצבור נשק זה במשאיות אל מחוץ לבסיס.
בונקר בצורת S בקרבת מסלול ההמראה הראשי וכן 4 בונקרים נוספים שבהם אוחסן נשק ניזוקו או הושמדו בתקיפות של חיל האוויר האמריקאי.
מתוך 22 בונקרים בצורת S בהם הוחבא ואוחסן נשק כימי, הושמדו 10 בונקרים.
לא ידוע בוודאות מה קרה לבונקרים הנותרים.
בעקבות המלחמה נקבעו בעיראק שני אזורים אסורים לטיסה – בחלקה הצפוני והדרומי של המדינה.
בעקבות התגרות מצד טייסים עיראקיים שנכנסו לאזור האסור הוחלט על יציאה למבצע "מעקב דרומי" שבו הותקפו בסיסים של חיל האוויר העיראקי בפצצות חכמות מונחות בעלות דיוק גבוה.
ב-5 בספטמבר 2002 הוטלו פצצות מסוג זה על בסיס H3.
ב-18 במרץ 2003 נחתו יחידות קומנדו מיוחדות של הצבא הבריטי וכן יחידות קומנדו של הצבא האוסטרלי בשטח עיראק ועשו את דרכן לעבר שדות התעופה H2 ו-H3. הן הקימו מוצבי תצפית וזימנו מתקפות אוויריות כדי לדכא את כוחות ההגנה העיראקים.
לכוח הבריטי והאוסטרלי חבר כוח דלתא האמריקאי, ויחד הם כיוונו תקיפות אוויריות מדויקות על שדה התעופה במשך 24 שעות תוך כדי שהם מניסים את הכוחות הלוחמים העיראקים.
כוחות הקואליציה השתלטו על שדה התעופה ואבטחו אותו, וכמו כן הם השתלטו על מצבור נשק של כ-60 כלי לוחמה נגד מטוסים ואמצעי לחימה רבים נוספים.
את מקומן של יחידות הקומנדו המובחרות תפסו יחידות לחימה משניות שהוטסו לבסיס מירדן, השליטה בבסיס נמסרה לידיהם ואנשי הקומנדו נשלחו למשימות נוספות בעומק שטח עיראק.
בסיס חיל האוויר המלכותי אקרוטירי הוא שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי הממוקם בשטח הבסיס הריבוני אקרוטירי שבקפריסין, מדרום מערב לעיר לימסול.
הוא הבסיס האווירי היחידי של בריטניה במזרח הים התיכון.
מפקדו של בסיס אקרוטירי משמש גם כמפקד שטח הבסיס הריבוני אקרוטירי כולו.
בסיס האוויר שוכן ליד הכפר אקרוטירי.
הוא הוקם ב-1950 על מנת להקל על העומס בבסיס חיל האוויר המלכותי שבניקוסיה.
לאחר שהכוחות הבריטים התפנו מארץ ישראל ב-1948 וממצרים ב-1954 נותרה קפריסין כבסיס הצבאי הבריטי היחיד במזרח הים התיכון.
אקרוטירי כמו יתר הבסיסים בקפריסין שימש כשטח היערכות לכוחות הבריטים שהשתתפו בפלישה הבריטית למצרים ב-1956. ביולי 1957 נחת מטוס של חברת ארקיע נחיתת אונס בבסיס.
בשנת 1960 זכתה קפריסין בעצמאות, אך בריטניה הותירה בידיה שתי מובלעות באי המשמשות מאז כבסיסים צבאיים ובהן אקרוטירי.
החל בשנת 1961 הוצבו בבסיס מטוסים בעלי יכולת נשיאת נשק גרעיני.
מאותה שנה ועד 1976 היה הבסיס כפוף לפיקוד חיל האוויר של המזרח הקרוב (Near East Air Force).
לאחר שפסקה פעילות חיל האוויר המלכותי בניקוסיה ב-1966 (לצורך פינויו צורכי תעופה אזרחית) היה אקרוטירי לבסיס האוויר הבריטי היחידי בקפריסין.
ב-1970 הוצבו בו לראשונה מטוסי U2 אמריקאים לשם פיקוח על הפסקת האש בין ישראל לבין מצרים במלחמת ההתשה.
כמו כן פעלו מהבסיס מטוסים אמריקאים ששימשו למעקב אחרי קיום הסכמי הפסקת האש במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך פעלו מהבסיס מטוסים אמריקאים שעסקו באיסוף מודיעין בלבנון, עיראק וטורקיה.
מאז שנות השמונים ממלא הבסיס תפקיד חשוב במסגרת הפעילות הצבאית הבריטית במזרח התיכון.
בראשית העשור תמך הבסיס בפעילות הצבאית של בריטניה בלבנון ולאחר מכן בפעילות הצבאית הבריטית נגד לוב.
לאחר הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983 פונו אליו נפגעים אמריקאים.
ב-3 באוגוסט 1986 הותקף הבסיס באש מרגמות, ררנ"טים ונשק קל על ידי קבוצת מחבלים שנשלחה ככל הנראה על ידי לוב.
באירוע זה נפצעו בבסיס שלושה אנשים ונגרם נזק קל.
הבסיס שימש כתחנת מעבר לכוחות בריטים בדרכם לפעולה במלחמת המפרץ ב-1991 ובמלחמת עיראק מ-2003 ואילך.
בשנת 2006 שימש הבסיס כנקודת פינוי של אזרחים אמריקאים ובריטים מלבנון לאחר פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
ב-2011 שימש הבסיס לתמיכה בפעילות של בריטניה במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.
החל ב-2014 פעלו מהבסיס מטוסים בריטים במסגרת התקיפות הצבאיות המערביות נגד ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
בשנת 2018 המריאו מהבסיס מטוסים בריטים שהשתתפו במתקפה האווירית המערבית נגד סוריה.
בשנת 2024 המריאו מהבסיס ארבעה מטוסי קרב מסוג טייפון שהשתתפו במתקפה האווירית בתימן נגד החות'ים.
עד 2008 פעלה משטח הבסיס תחנת מספרים ועד 2012 פעל בו בית חולים צבאי.
מאז 2003 מוצבת בבסיס דרך קבע טייסת 84 של חיל האוויר המלכותי, המפעילה מסוקים למטרת חיפוש והצלה.
טייסת זו השתתפה בין השאר בפעולות הכיבוי של השרפה בכרמל בשנת 2010. מאז 2014 מוצבת גם בבסיס מפקדת כנף מבצעית של חיל האוויר המלכותי, כנף 903 מלהק המשלוח האווירי 83, שפעלה עד אז ממחנה בסטיון באפגניסטן.
בבסיס פועלת אנטנת מכ"ם הצופה מעבר לאופק רבת עצמה, אשר קיומה עורר מחאה והפגנות בקפריסין בשל החשש להשפעות הבריאותיות שלה על האוכלוסייה המקומית.
מאז 1957 משדרת מהבסיס גם תחנת ממסר של שידורי השירות העולמי של ה-BBC.
לפי הסכם בין בריטניה לבין קפריסין יש לאזרחים בריטים גישה לבסיס אקרוטירי בכל עת.
אזרחים קפריסאים רבים עובדים בבסיס, עובדה התורמת לכלכלה המקומית.
בין דצמבר 2023 למרץ 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביצע חיל האוויר המלכותי מעל ל-500 גיחות צילום מעל רצועת עזה, תוך שימוש במטוסי קינג אייר.
צי המטוסים בבסיס המיועדים לאיסוף מודיעין הורחב בשיתוף תאגיד סיירה נבדה.
המידע שנאסף על ידי המטוסים מועבר לישראל.
בסיס הצי רוטה (בספרדית: Base Naval de Rota, באנגלית: Naval Station Rota) הם נמל ושדה תעופה צבאיים ברשות המקומית רוטה בחוף האטלנטי של ספרד, בקרבת העיר קדיס.
מאז הפעלתם בשנת 1958 הם עומדים תחת פיקוד ספרדי, אך משרתים בעיקר את צי ארצות הברית.
הבסיס הוקם במיקום אסטרטגי – בחוף האוקיינוס האטלנטי וממערב למצר גיברלטר, הכניסה המערבית לים התיכון, בדרום מערב אירופה ובמחצית הדרך בין ארצות הברית לדרום-מערב אסיה.
הבסיס הוקם בעקבות חוזה מדריד הסכם שנעשה בשנת 1953 בין ארצות הברית לבין ספרד שבשלטון הרודן פרנקו, על רקע המלחמה הקרה.
במסגרת ההסכם קיבלה ארצות הברית זכות שימוש בבסיס רוטה וכן בשלושה שדות תעופה צבאיים ברחבי ספרד בתמורה לסיוע צבאי וכלכלי נרחב שהעבירה לספרד.
ארצות הברית השיגה בכך מאחזים צבאיים לכוחותיה בדרום-מערב אירופה, ואילו ספרד חיזקה את כלכלתה.
במהלך השנים נעשו בין שני הצדדים הסכמים נוספים ביחס לבסיס.
שטח הבסיס הוא כ-24 קילומטר רבוע, כאשר כוחות ארצות הברית משתמשים בכ-21 קילומטר רבוע ממנו.
בחלקו האמריקאי כולל הבסיס שדה תעופה בשטח של 2.7 קילומטר רבוע, שלושה רציפים ימיים ולמעלה מ-1,200 מבנים, שכשני שלישים מהם משמשים למגורים.
הפעלתם ותחזוקתם ממומנת על ידי ארצות הברית.
בשיא הנוכחות האמריקאית בבסיס, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, נמצאו בו 16,000 איש – אנשי צבא, אזרחים ובני משפחותיהם.
לאחר סיום המלחמה הקרה פחת מספרם לכ-4,000.
בבסיס הוצבו אוניות שטח ומטוסי סיור שפעלו באוקיינוס האטלנטי.
החל ב-1964 הוצבו בו גם צוללות אמריקאיות, בהן צוללות נושאות טילים גרעיניים.
הבסיס מספק סיוע לפעילות כוחות ארצות הברית באירופה, במזרח התיכון ובאפריקה ובמיוחד לצי השישי של ארצות הברית בים התיכון.
בין השאר הוא משמש כאתר תדלוק למטוסים בדרכם לזירות הפעולה במזרח התיכון.
הבסיס מספק שירותי תחזוקה לכלי שיט של הצי האמריקאי ושל נאט"ו וכן לכלי שיט של הצי הספרדי, לרבות נושאות מטוסים של צי זה.
מאז ראשית שנות השמונים נערכות בקרבת הבסיס הפגנות מחאה של תנועות שמאל ותנועות שלום ספרדיות נגד הנוכחות האמריקאית בו.
בסיס הצי הרוסי בסבסטופול הוא הבסיס הימי העיקרי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
משמש כמטה צי הים השחור של חיל הים ומהווה מעגן למרבית כלי השיט של חיל הים הרוסי.
ממוקם בחלקו הדרומי של נמל סבסטופול.
הבסיס הוקם ביוני 1783 כבסיס לשייטת הימית באזור בשם אחיטאר, ולמעשה מהווה את הבסיס לעיר סבסטופול, שקמה אחר כך.
תומאס מקנזי (פומה פומיץ' מקנזי), אדמירל רוסי ממוצא סקוטי היה המפקד הראשון.
בסיס הצי הרוסי בולדיווסטוק הוא בסיס של הצי המשמש כמטה צי האוקיינוס השקט של רוסיה.
בבסיס ממוקם גדוד 165 של חיל הנחתים הרוסי.
הבסיס מאכלס את ספינות צי האוקיינוס השקט בוולדיווסטוק וממוקם על שטחו של מחוז פרימוריה בעיר וולדיווסטוק.
הספינות עוגנות כיום בשני מפרצים — מפרץ קרן הזהב ומפרץ אוליס.
הבסיס הוקם לראשונה בקיץ 1860 וסביבו התפתחה העיר ולדיווסטוק.
לאורך השנים שימש כבסיס ימי עיקרי שיועד לשמור את האחיזה הרוסית על שטחי המזרח הרחוק.
הבסיס שימש למשך תקופות מסוימות כמטה לשייטת הסיבירית, חילות הצי של המזרח הרחוק וכל היחידות הצבאיות המסונפות לצי האוקיינוס השקט, לרבות כוחות אוויר, חילות יבשה וגופי נ"מ.
עד התפרקות ברית המועצות העיר ולדיווסטוק היוותה עיר סגורה, בעקבות מיקום הבסיס סמוך לה.
בַּלבֵּק הוא שמו של בסיס אווירי בחצי האי קרים, השוכן סמוך לכפר באותו שם, המשמש כשדה תעופה צבאי, סמוך לעיר הנמל סבסטופול.
עד 2014 הבסיס שימש את גדוד התעופה הטקטי מספר 204 של חיל האוויר האוקראיני.
בפברואר 2014 הבסיס הועבר לידי חיל האוויר הרוסי בעקבות אירועי משבר אוקראינה וסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
הבסיס הוקם ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב צורך של חיל האוויר הסובייטי לבסיס באזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסלל מסלול בטון במקום, אך עדיין נשאר בסיס צבאי.
רק לאחר הקמת אוקראינה והשתלטותה על המקום קיבל המקום רישיון להפעלת טיסות בין-לאומיות, בשנת 2002.
ב-2014 החלו חמושים להיראות בסביבות המקום, והתרחשו מספר מקרי חבלה בלתי מזונים.
כיום, מפעיל את המקום חיל האוויר הרוסי, עם טייסת הקרב ה-37.
- החל משנת 2022, בגלל מלחמת רוסיה אוקראינה שדה התעופה משמש את צבא רוסיה להתקפות אוויריות לעבר אוקראינה .
בסיס ויליוצ'ינסק הוא בסיס של צי האוקיינוס השקט של רוסיה.
בשנת 2015, היה הבסיס היחיד שחנו בו הצוללות האטומיות וצוללות הטילים הבליסטיים של צי האוקיינוס השקט.
במהלך המלחמה הקרה, בגלל ריבוי הצוללות הסובייטיות, שנמצאות בבסיס ושייטו לחופי ארצות הברית, האמריקנים כינו את הבסיס בשם "קן צרעות".
הבסיס ממוקם על שטח קמצ'טקה, בסמיכות לעיר עם אותו שם, השוכנת לחוף מפרץ אבצ'ינסקי, 25 ק"מ דרומית-מערבית לעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
בסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז נורפוק שבאנגליה.
הוא אחד מבסיסי הטיסה המבצעיים העיקריים של חיל האוויר המלכותי ומוצב בו בין היתר כוח מטוסי הקרב לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II העיקרי של החיל, הכולל כיום את טייסת 617 וטייסת 207.
בסיס מרהאם נפתח באוגוסט 1916 סמוך לבסיס נרבורו (שנסגר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה) בתור מנחת לילי, לאחר מספר חודשים הועבר לגיס התעופה המלכותי וטייסת 51 הוצבה בו.
לאורך המלחמה שימש הבסיס למשימות הגנה אווירית כנגד התקפות צפלין בשמי אזור נורפק, לצד משימות ההגנה, שימש הבסיס גם לאימון טיסות ליליות על בסיס טייסת האימון 191 (לילי).
לאחר המלחמה, במאי 1919 הועברה טייסת 51 לבסיס חיל האוויר המלכותי הורנצ'רץ' בצפון-מזרח לונדון ובסיס מרהאם נסגר.
בתחילת 1935 הוחלט לפתוח מחדש את מרהאם ועבודות בניית התשתיות והרחבת המנחת החלו, ב-1 באפריל 1937 מרהאם נפתח מחדש כבסיס תחת פיקוד להק 3 של פיקוד המפציצים.
במאי הוצבה בבסיס טייסת 38 עם מפציצי פיירי הנדון וחודש לאחר מכן הוצבה גם טייסת 115 בבסיס עם מפציצי הנדלי פייג' הארו, בחודשים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם השנייה שתי הטייסות הועברו למפציצי ויקרס ולינגטון.
במרץ 1944 נסגר הבסיס לטובת עבודות שיפוץ והרחבה של מסלולי הנחיתה והתאמתם לשימוש מפציצים כבדים, בכך היה לבסיס אחד מבין שניים שכללו מסלולי נחיתה ארוכים מהנהוג ומותאמים למפציצים (לצד בסיס חיל האוויר סקלתורפ).
עבודות השיפוץ ערכו עד לסיום המלחמה והבסיס נפתח מחדש רק בתחילת 1946 עם הקליטה של טייסת 44 עם מפציצי אוורו לינקולן, בנוסף הייתה לו חשיבות רבה לאימונים משותפים וביקורים של יחידות מפציצים כבדים מכוחות האוויר של ארצות הברית.
מרהאם היה מהבסיסים הבודדים שיכלו לשמש את המפציצים הכבדים כגון ה-בואינג B-29 סופרפורטרס וה-B-52 סטרטופורטרס ומשום כך, הפך בשנותיה הראשונות של המלחמה הקרה לבסיס בעל חשיבות אסטרטגית רבה.
החל משנות ה-50 מרהאם שימש יחידות אינגליש אלקטריק קנברה ובהמשך כוח מפציצי ה-"V" של חיל האוויר המלכותי, בהם האוורו וולקן, ויקרס וליאנט וההנדלי פייג' ויקטור, מפציצים ששימשו בתור כוח ההרתעה וההפצצה האסטרטגית העיקרי אל מול איום הגוש המזרחי.
בתחילת שנות ה-80 הבסיס עבר שיפוץ נרחב כחלק ממהלך קליטת מטוסי תקיפה פאנאוויה טורנדו והצמצום הדרגתי של המפציצים האטומיים הכבדים.
ב-1983 טייסת 617 הוקמה מחדש והייתה לראשונה לקלוט את מטוסי הטורנדו במרהאם, כמה חודשים לאחר מכן גם טייסת 27 הוקמה מחדש במרהאם על בסיס הטורנדו.
ב-1986 טייסת 57 של מפציצי אוורו וולקן נסגרה והותירה את טייסת 55 בתור האחרונה בבסיס עם מפציצי הוולקן, ב-1993 גם טייסת 55 נסגרה, האחרונה לשרת על בסיס הוולקן בחיל האוויר המלכותי.
באותה שנה טייסת 39 (צילום אווירי) הוצבה במראהם עם מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה, בשנת 1998 כחלק מצמצום הכוחות הבריטים בגרמניה, נקלטו בבסיס גם טייסות 9 ו-31. בשנת 2006 טייסת הקנברה 39 נסגרה בבסיס, והביאה לסיום 52 שנות שירות של הקנברה במרהאם.
במרץ 2011, מטוסי טורנדו של טייסת 9 יצאו ממרהאם בטיסה של כ-4,800 קילומטרים לתקיפת מטרות בלוב כחלק ממבצע אלמאני.
באותה שנה נסגרו טייסות הטורנדו 13 ו-14 כחלק מצמצום רוחבי בכוחות המזוינים של בריטניה, טייסת 14 נפתחה מחדש על בסיס מטוס הסיור קינג אייר בבסיס חיל האוויר המלכותי ודינגטון.
בשנת 2016 החל במרהאם פרויקט הרחבת תשתיות משמעותי תחת השם 'פרויקט סדן' כחלק מההכנות לקליטת מערך לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II, הפרויקט שעלותו נעמדה על כ-250 מיליון ליש"ט כלל הרחבה וחיזוק של מסלולי הטיסה, הקמת מרכז אימון חדש ושיפוץ תשתיות הבסיס.
העבודות הסתיימו במהלך 2018 והטייסות החלו במהלך פרישת מטוסי הטורנדו והמעבר ללייטנינג, בפברואר טייסת 12 נסגרה ובמרץ 2019 טייסות הטורנדו האחרונות 9 ו-31 נסגרו גם הם בטקס חגיגי של פרידה מהטורנדו.
ביוני 2018 נקלטו מטוסי הלייטנינג הראשונים עם הקמתה מחדש של טייסת 617, בינואר 2019 כבר הייתה מבצעית ומספר חודשים לאחריה גם טייסת 207 הוקמה מחדש והצטרפה למערך הלייטנינג.
מפקדת מערך מטוסי לייטנינג (לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II)
מפקדת כנף הגנת הכוח 3
טייסת מילואים 2620 (מחוז נורפוק)
טייסת 15 רגימנט חיל האוויר המלכותי
זרוע האוויר של הצי המלכותי:
צוות 534, חטיבת ההנדסה ה-8 (חיל ההנדסה המלכותי)
בסיס הצי האמריקאי נורפוק הוא בסיס צבאי של צי ארצות הברית השוכן בעיר נורפוק במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
הבסיס משמש בסיס האם ונמל הבית של פיקוד כוחות צי ארצות הברית.
רציפי הבסיס משתרעים לאורך רצועת חוף של כ-6 ק"מ, בחצי האי המפטון רודס, ואורכם הכולל של רציפי העגינה הוא כ-11 קילומטר.
אתר בו שוכן כיום בסיס הצי נורפוק היה מיועד להיות מרכז ירידים, ב-1907 התעניינו קציני הצי האמריקאי באדמות ובשטח של האתר והחליטו לפנות לקונגרס ולקדם הצעת חוק אשר תרכוש את הבעלות על נורפוק.
שנה לאחר מכן ב-1908 אשרר הקונגרס האמריקאי את הצעת החוק כאשר באמצעותה הקונגרס מקצה מיליון דולר לשם רכישת נכסים לצי האמריקאי.
הצעת קניית שטחו של נורפוק נפלה היות כי מזכיר הצי דאז השתכנע לקנות ספינת פחם חדשה.
מספר שנים לאחר מכן, עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 השתכנע מזכיר הצי לרכוש את שטח נורפוק, ובמקביל עברה הצעת החוק בקונגרס שעברה פה אחד המקצה לצי כ-474 דונם מהשטח המיועד.
עם העברתה של הצעת החוק החל הצי בבנייה ופיתוח של הבסיס, לרבות מזחים, מתקני תעופה, מחסנים, מתקנים לדלק, אחסון נפט, תחנת אימונים לגיוס, בסיס צוללות, בסיס אוויר ימי ואזורי בילוי לאנשי הצי.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הגיעו למסקנה בפיקוד הצי כי שטח הבסיס אינו מספיק גדול לספק את הצרכים של הצי והחליטו על הרחבתו.
בשנות ה-30 וה-40 החלה תנופת בנייה והרחבה נוספת של הבסיס ונבנו מבנים, רציפים חדשים, מסלולי המראה ונחיתה חדשים, האנגרים ורמפות עבור המטוסים היבשתיים והימיים הגדולים שהוטסו על ידי הצי במלחמת העולם השנייה.
ב-1947 אוחדו כל יחידות הים והאוויר תחת בסיס נורפוק.
כיום, בסיס נורפוק הוא הבסיס הצבאי הימי הגדול ביותר בעולם.
שטחו היבשתי הכולל הוא כ-146 קמ"ר.
כיום, בנוסף להיותו בסיס האם של הכוחות הימיים הגדולים ביותר של הצי, בסיס נורפוק מאכלס גם אנשי חיל הנחתים, הצבא, חיל האוויר ומשמר החופים, ותומך גם במשימות משותפות עימם.
כיום בסיס נורפוק משמש כנמל הבית ובסיס האם של פיקוד כוחות צי ארצות הברית אשר אחראי על אימון, הכשרה והקצאת כוחות ימיים לפיקודים הקרבים המאוחדים ותמיכה בפעילות פיקוד צפון והפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
כתוצאה מכך כלי שיט רבים נמצאים תחת הבסיס.
בין כלי השיט ניתן למנות:
מספר קבוצת תקיפה (Carrier Strike Group), צוללות, משחתות, פרגיטות, אוניות עזר.
בנוסף בסיס נורפוק משמש נמל האם של נושאות המטוסים מסדרת נימיץ: דווייט אייזנהאואר (CVN-69), ג'ורג' וושינגטון (CVN-73), ג'ון סטניס (CVN-74), הארי טרומן (CVN-75), ג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77).
בסיס חיל האוויר אל-עודייד הוא בסיס צבאי הממוקם מדרום-מערב לדוחה בירת קטר, ומשמש את חיל האוויר הקטרי לצד כוחות זרים משמעותיים, בהם חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי הבריטי, ומתפקד כמפקדה הקדמית של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
אל-עודייד הוא הבסיס הצבאי האמריקאי הגדול ביותר במזרח התיכון.
חשיבותו של המתקן התעצמה לאורך השנים, החל משנת 1999 כאשר אמיר קטר דאז, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, הביע את רצונו להציב בשטחו כעשרת אלפים אנשי שירות מארצות הברית באופן קבוע.
דיווחים משנת 2017 מצביעים על כך שהבסיס אירח למעלה מ-11,000 חיילים מכוחות הקואליציה הבינלאומית נגד דאעש, לצד מערך מבצעי של יותר מ-100 כלי טיס.
לאחר פעולות צבאיות משותפות במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, סיכמו קטר וארצות הברית על הסכם שיתוף פעולה הגנה שהורחב לאחר מכן.
בשנת 1996, קטר בנתה את בסיס האוויר אל-עודייד בעלות של יותר ממיליארד דולר.
ארצות הברית השתמשה לראשונה בבסיס הסודי דאז בסוף ספטמבר 2001, כאשר חיל האוויר היה צריך מקום למטוסיו שפעלו באפגניסטן.
לארצות הברית יש כמעט 40,000 אנשי צבא במזרח התיכון.
הצי החמישי של ארצות הברית נמצא בבחריין ויש לו 28,000 אנשי צבא בכווית, בבחריין ובקטר.
הממלכות, כולל קטר, מכסות 60 אחוז מהעלויות התפעול של הבסיס שמוערכות ב-650 מיליון דולר אמריקאי.
ההכרה הרשמית של הבסיס הגיעה במרץ 2002, כאשר סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני ביקר בבסיס עם חבורת עיתונאים אמריקאים.
באפריל 2003, זמן קצר לאחר תחילת הפלישה לעיראק בהובלת ארצות הברית, עבר מרכז המבצעים האווירי הקרבי של ארצות הברית למזרח התיכון מבסיס אוויר פרינס סולטן בערב הסעודית למה שהיה אז מטה גיבוי שנבנה שנה קודם לכן בקטר, ונתפס כמקום נוח יותר להצבת חיילים אמריקאים.
אל-עודייד ומתקנים אחרים בקטר משמשים כמוקדי לוגיסטיקה, פיקוד ובסיס עבור אזור המבצעים של פיקוד מרכז ארצות הברית (CENTCOM), ומפקחים על הפעולות האוויריות של ארצות הברית במדינות שונות, בהן עיראק, אפגניסטן וסוריה.
ב-3 בינואר 2024 הודיעה ארצות הברית כי היא מאריכה את שהיותה בבסיס לעוד כ-10 שנים לפחות.
ב-23 ביוני 2025 היווה הבסיס יעד לתקיפה איראנית, שבמסגרתה שוגרו כעשרה טילים לעבר הבסיס בתגובה לתקיפת ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן.
כל הטילים יורטו בהצלחה, מלבד טיל אחד שפגע בראדום בבסיס.
חיל האוויר המלכותי של בריטניה
בין השנים 2004–2009 שימש הבסיס האווירי את חיל האוויר המלכותי עם מטוסי תובלה ומטוסי סילון מהירים לתמיכה במבצע טליק (מלחמת עיראק) ובמבצע הריק (מלחמת אפגניסטן).
כיום שוכנת בבסיס מפקדת להק המשלוח האווירי 83 שאמונה על הפעילות האווירית של חיל האוויר המלכותי בזירת המזרח התיכון, כמו גם כנף המשלוח האווירי 901 תחת פיקודו.
מלבד כנף 903, הלהק כולל כיום שלושה כנפות נוספות המוצבות בבסיסי אוויר שונים ברחבי הזירה, בהן באקרוטירי (קפריסין), מוסאנה (עומאן) ובאל מינאד (איחוד האמירויות הערביות).
בסיס הצי המלכותי קלייד הוא אחד משלושת בסיסי הצי המלחמתי הבריטי בממלכה המאוחדת (השניים האחרים נמצאים בפורטסמות' ובדבונפורט).
הוא שוכן לחופי לוך גר, צפונית לשפך נהר הקלייד והעיר גלאזגו שבסקוטלנד.
שמו השני של הבסיס אה"מ נפטון , משום מיקומו סמוך לעיירה פסליין, הבסיס מוכר בתוך הצי המלכותי גם בשם בסיס פסליין.
בבסיס קלייד מוצבים כ-6,200 משרתים והוא מקום מושבו בין היתר של כוח ההרתעה הגרעיני של הממלכה המאוחדת (5 צוללות מסדרת ואנגארד) ושירות הצוללות של הצי המלכותי.
הבסיס כולל את מפקדת הצי המלכותי בסקוטלנד האמונה על כלל יחידות הצי וחיל הנחתים המלכותי בהם גדוד הקומנדו 45 של חיל נחתים (מוצב באברות'), שתי יחידות המילואים של הצי בסקוטלנד ומפקדת המילואים (מוצבות בגלאזגו, דנדי, ורוסית' בהתאמה).
מעבר למפקדת הצי בסקוטלנד, הבסיס כולל את היחידות הבאות:
הצוללות מסדרת ואנגארד - 4 צוללות, כוח ההרתעה הגרעיני של הממלכה המאוחדת.
הצוללות מסדרת אסטיוט - 5 צוללות תקיפה (2 נוספים בבניה).
קבוצת קומנדו 43 הגנת הצי - 3 מחלקות נחתים ו-3 סירות סיור.
שולות מוקשים מסדרת סנדאון - 3 אוניות.
שייטת סיור פסליין - 2 ספינות סיור מסדרת ארצ'ר.
יחידות אבטחה ואכיפה של משטרת משרד ההגנה
היחידה הימית קלייד - 6 סיירות משטרתיות מסדרת אילנד
תחנת פסליין של המחלק הגרעיני
בסמוך לבסיס מתקיימות לעיתים קרובות פעולות מחאה של התנועה לפירוק נשק גרעיני וארגונים דומים, המוחים נגד השימוש בצוללות גרעיניות.
בשנת 1982 הוקם מאהל מחאה ליד שער הבסיס, שבו מתקיימות הפגנות באופן קבוע.
בפעולות המחאה משתתפים גם נציגים פוליטיים, בהם אנשי המפלגה הלאומית הסקוטית, חלקים ממפלגת הלייבור והשדרן ג'ורג' גאלאוויי.
בסיס הצי המלכותי דבונפורט הוא אחד משלושת בסיסי הצי המלחמתי הבריטי בבריטניה (השניים האחרים נמצאים בפורטסמות' ובקלייד).
בנוסף שוכן בבסיס כוח הנחיתה האמפיבי הכולל שתי נחתות וכוח משימה של חיל הנחתים המלכותי.
הפריגטות מסדרה 23 - 7 פריגטות
הנחתות מסדרת אלביון - 2 נחתות (אה"מ אלביון ואה"מ בולוורק)
ספינות הסקר והמיפוי אה"מ סקוט (H131) ואה"מ מגפאי (H130)
ספינת הסיור הארקטית אה"מ פרוטקטור (A173)
ספינת הסיוע האווירית (צי העזר המלכותי) צע"מ ארגוס (A135)
ספינות התדלוק המהירות (צי העזר המלכותי) צע"מ וייב רולר (A390) וצע"מ וייב נייט (A389)
מרכז ההכשרה המבצעית של הצי (FOST)
קבוצת ההכשרה המטרולוגית, הידרוגרפית ואוקיינוגרפית
בסיס המילואים של הצי אה"מ ויויד
בסיס התקיפה תמר של חיל הנחתים המלכותי, כולל את גדוד הקומנדו 47
מרכז טיפול ושיקום של הצי הסלר
מספנת דבונפורט המלכותית - מרכז טיפול לכלי השיט של הצי והמרכז היחיד לטיפול בצוללות הגרעיניות של שירות הצוללות של הצי המלכותי
בסיס ח'ראב אל-ג'יר הוא בסיס צבאי של פיקוד מרכז של ארצות הברית בצפון מזרח סוריה.
הבסיס הותקף ברקטות מספר פעמים על ידי מיליציות פרו-איראניות בסוריה.
בסיס ח'ראב אל-ג'יר משמש כתחנה לאיסוף כלי רכב הנכנסים ויוצאים משטחי סוריה בשל קרבתו לגבול סוריה-עיראק.
בסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז מוריי שבסקוטלנד.
הוא אחד מבסיסי הטיסה המבצעיים העיקריים של חיל האוויר המלכותי ואחד משני בסיסים המהווים את כוח התגובה המהירה (QRA) האמון על הגנת המרחב האווירי של בריטניה.
בסיס לוסימות' כולל בין היתר ארבע טייסות מטוסי קרב יורופייטר טייפון, שלוש טייסות בואינג P-8 פוסידון MRA1, אסקדרון רגימנט חיל האוויר המלכותי וטייסת מילואים.
בסיס לוסימות' נפתח ב-1 במאי 1939 כאשר הטייסת הראשונה שהוצבה בו הייתה בית הספר לטיסה מס' 15 עם מטוסי הוקר הארט ואיירספיד אוקספורד.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, כוח הגנה מרגימנט הסיפורת' היילנדרס הוצב בבסיס ונחפרו עמדות נגד מטוסים, בנובמבר הוצב בבסיס גם כוח מטייסת 99 עם מפציצי ויקרס ולינגטון כדי לקחת חלק במשימות התקפה נגד כוחות צי של הקריגסמרינה.
במהלך המלחמה הבסיס שימש בעיקר לאימון והכשרה של מפציצים ובנוסף לכך הוצבו בו לסירוגין טייסות קרב להגנה על גזרת הים הצפוני וטייסות הפצצה ותקיפה כנגד מטרות גרמניות בגזרה.
לאחר המלחמה הועבר הבסיס לידי זרוע האוויר של הצי המלכותי ושונה שמו לבסיס זרוע האוויר לוסימות' (RNAS Lossiemouth), כנהוג בבסיסי הצי המלכותי היה לו גם שם של אונייה; אה"מ פולמר (HMS Fulmar).
כבסיס של זורע האוויר הוצבו בו לאורך השנים מספר רב של טייסות, תחילה עם מטוסי הוקר סי הוק, סופרמרין סימיטר ובהמשך בלקברן בקניר ופיירי גאנט, הוא שימש בתקופה זו גם כבסיס אימונים מרכזי של זרוע האוויר.
החל מ-1991 החל מאמץ להחליף את מטוסי הבלקברן בקניר המיושנים במטוסי פאנביה טורנדו, כך ב-1993 הוקמה מחדש טייסת 12 בלוסימות' כטייסת טורנדו, אליה הצטרפה גם טייסת 617 מספר חודשים לאחר מכן.
בשנת 2000 הוחלט לרכז את מערך מטוסי היגואר בבסיס חיל האוויר המלכותי קולישל ואחרון מטוסי היגואר עזב את לוסימות' (טייסת המילואים מס' 16) מה שהביא 27 שנים של נוכחות המטוס בבסיס.
בינואר 2001 הגיעה ללוסימות' טייסת 14 (פאנביה טורנדו) לאחר שהועברה מגרמניה, מה שהפך את לוסימות' לבסיס מטוסי הקרב הגדול והמשמעותי ביותר בבריטניה.
בשנת 2005 לוסימות' הוצא כבסיס למערך הלוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II שעתיד היה להקלט בבריטניה, דו"ח של משרד הביטחון מ-2010 קבע שהבסיס לא יקלוט את המערך החדש, מה שהביא לחשש של תושבי האזור שכן הוא עתיד להיסגר ובנובמבר אף אורגנה צעדה בקריאה להשאיר את הבסיס פתוח משום חשיבותו לכלכלה המקומית.
ביולי 2011 משרד הביטחון הודיע כי יחידות הטורנדו בלוסימות' יועברו לבסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם, בנוסף בסיס חיל האוויר לושרס (פייף, סקוטלנד) יסגר ויחידות היורופייטר טייפון, כולל מערך כוח התגובה המהירה (QRA), יועברו ללוסימות'.
במרץ 2013 הוחלט שמערך ה-F-35 לייטנינג יוקם במרהאם, ובתקופה זו הושקעו 17 מיליון ליש"ט בשיפוץ המתקנים בלוסימות' כחלק מקליטת יחידות הטייפון.
במהלך 2014-2015 הועברו שלוש טייסות יורופייטר טייפון ללוסימות' וטייסות הטורנדו נסגרו או הועברו לבסיסים אחרים, ב-2019 נפתחה מחדש טייסת 9 בלוסימות', מה שהביא את כוח התגובה המהירה (מבוססת מטוסי הטייפון) לארבע טייסות קרב.
ב-2015 הוחלט על סגירת גף D של טייסת החילוץ וההצלה 202 (שמפקדתה בבסיס חיל האוויר המלכותי ואלי) והלאמה של כוח החילוץ האווירי האמון על סקוטלנד.
מערך כוח התגובה המהירה (QRA)
טייסת 1 - יורופייטר טייפון
טייסת 2 - יורופייטר טייפון
טייסת 6 - יורופייטר טייפון
טייסת 9 - יורופייטר טייפון
מערך ISTAR (סיור, תצפית ורכישת מטרות)
טייסת 8 - בואינג E-7 ודג'טייל
טייסת 120 - בואינג P-8 פוסידון
טייסת 201 - בואינג P-8 פוסידון
טייסת 42 - בואינג P-8 פוסידון
מרכז המבצעים הטקטי (TOC) פוסידון
מפקדת כנף הגנת הכוח 5
טייסת 51 רגימנט חיל האוויר המלכותי
מפקד כנף היילנד של קורפוס האימון האווירי
בסיס חיל האוויר המלכותי קונינגסבי הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז לינקולנשייר שבאנגליה.
הוא אחד מבסיסי הטיסה המבצעיים העיקריים של חיל האוויר המלכותי, מרכז מערך מטוסי היורופייטר טייפון, מערך כוח הלוחמה האווירית (תחת פיקוד להק 1) וגם ביתו של גף הזיכרון לקרב על בריטניה.
בסיס קונינגסבי כולל בין היתר חמש טייסות מטוסי קרב יורופייטר טייפון, כולל טייסת לבחינה וניסוי (טייסת 41; תחת פיקוד מרכז לוחמת החלל ואוויר) וטייסת הסבה מבצעית של הטייפון (טייסת 29).
תוכניות להקמת שדה תעופה בקונינגסבי החלו ב-1937 כחלק מתוכנית הרחבה משמעותית של חיל האוויר המלכותי, אולם תהליך רכישת הקרקע התעכב ועבודות הבנייה החלו רק שנתיים לאחר מכן.
הבסיס נפתח ב-4 בנובמבר 1940, תחת פיקודו של להק 5, חלק מפיקוד המפציצים.
היחידה המוטסת הראשונה, טייסת 106, הגיעה לקונינגסבי בפברואר 1941 עם מפציצי הנדלי פייג' האמפדן, כבר במרץ ארבעה מטוסי הטייסת הפציצו את קלן בגרמניה.
באפריל 1941 הצטרפה לבסיס טייסת 97 עם מפציצי אוורו לנקסטר.
מטוסים מקונינגסבי השתתפו במבצע "אלף המפציצים" על קלן במאי 1942. בין ספטמבר 1942 לאוגוסט 1943 היה הבסיס סגור לצורך הנחת מסלולי בטון.
טייסת 617, הידועה בכינוי "מפציצי הסכרים", הוצבה בקונינגסבי באוגוסט 1943 עם מפציצי אוורו לנקסטר, היא ביצעה מספר משימות כולל מבצע "גארליק", אך בינואר 1944 הועברה לבסיס וודהול ספא.
ב-1953 נקלטו בקונינגסבי מטוסי הסילון האינגליש אלקטריק קנברה.
ב-1956 הבסיס הורחב ומסלול הטיסה הוארך.
מפציצי אוורו וולקן הגיעו ב-1962 אך הועברו לבסיס חיל האוויר המלכותי קוטסמור בנובמבר 1964. באוגוסט 1968, הגיעו מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום לקונינגסבי, וקורס ההסבה הראשון לטייסים החל באוקטובר.
ב-1982 הפך קונינגסבי לבסיס הראשון שקיבל את מטוסי הפאנאוויה טורנדו.
עם קליטתם של מטוסי היורופייטר טייפון הראשונים בחיל האוויר המלכותי במאי 2005, הפך הבסיס למרכז הפעילות העיקרי של המטוס, כאשר טייסת 17 הייתה הראשונה להפעילו, וביולי 2007 הפכו הטייפונים למבצעיים מבסיס זה.
בימינו מוצבות בקונינגסבי שלוש טייסות קו-ראשון של מטוסי טייפון: טייסת 3, טייסת 11 וטייסת 12; בנוסף לטייסת 29 המשמשת יחידת הסבה מבצעית של הטייפון, וטייסת 41 המשמשת בחינה וניסוי של הטייפון.
בבסיס שוכן בנוסף גף הזיכרון לקרב על בריטניה (BBMF), המפעילה מטוסים היסטוריים בהם הסופרמרין ספיטפייר, הוקר הוריקן, אוורו לנקסטר וה-DC-3 דקוטה.
טייסת 3 – יורופייטר טייפון
טייסת 11 – יורופייטר טייפון
טייסת 12 – יורופייטר טייפון
טייסת 29 – יורופייטר טייפון
טייסת 41 – טייסת בחינה וניסוי, מרכז לוחמת החלל ואוויר (ASWC)
גף הזיכרון לקרב על בריטניה
בסיס הצי סן דייגו הוא בסיס צבאי של צי ארצות הברית הממוקם בסן דייגו שבקליפורניה.
הבסיס הוא הבסיס הימי השני בגודלו בעולם לאחר בסיס הצי נורפוק ומשתרע על שטח יבשתי של 1,600 אקר ועל 326 אקר שטח פני מים לאורך מפרץ סן דייגו.
הוא משמש כנמל הבית העיקרי של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
הבסיס הוקם ב-23 בפברואר 1922 כ"בסיס המשחתות של ארצות הברית, סן דייגו" לאחר שהוקצה לשם כך שטח על ידי העיר סן דייגו.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס תיקונים של הצי.
לאחר המלחמה שימש מרכז תמיכה לוגיסטית, ומשנת 1994, לאחר סגירת מספנת לונג ביץ', הפך לנמל הבית הראשי של צי האוקיינוס השקט.
הוא אחד משני נמלי התמיכה העיקריים של הצי לצד בסיס הצי נורפוק בווירג'יניה.
הבסיס הימי של טולון הוא הבסיס המרכזי של הצי הצרפתי והנמל הצבאי הגדול ביותר באירופה.
הוא ממוקם בעיר טולון שבדרום צרפת, לחוף הים התיכון, ומשמש כעורק הלוגיסטי, האסטרטגי והתפעולי העיקרי של הצי הצרפתי בזירה הים-תיכונית.
בבסיס זה עוגנים מרבית כלי השיט של כוח הפעולה הימי של צרפת, לרבות נושאת המטוסים הגרעינית שארל דה גול.
הקמתו של הבסיס נמשכה החל מסוף המאה ה-15, בתקופתו של המלך אנרי הרביעי, וחוזקה לאורך הדורות על ידי יורשיו.
בתקופת שלטונו של לואי הארבעה עשר, ביצר האדריכל הצבאי סבסטיאן לה פרטר דה ואובן את הנמל והפך אותו לאחד מנמלי הצי המרכזיים של צרפת.
מאז הפך הנמל לאבן יסוד במערך הצבאי הימי של המדינה.
הבסיס משתרע על פני שטח של 268 הקטרים, ומכיל עשרה קילומטרים של רציפים, שלושים קילומטרים של דרכים פנימיות, וכעשרה מזחים תפעוליים.
במספנה עוגנים כשלושים כלי שיט השייכים לכוח הפעולה הימי, בהם גם ספינות הפיקוד והשליטה מדגם מיסטרל וטונר, ספינות שיגור טילים ופריגטות מדגם Aviso.
בבסיס מועסקים כ-20,000 איש, חיילים ואזרחים, המהווים כ-12% מכלל אוכלוסיית העיר טולון.
הבסיס בטולון נחשב לבסיס ההגנה הימי החשוב ביותר של צרפת, והוא משמש גם כמטה הפיקוד של המחוז הימי השלישי.
הוא מארח את שתי סדרות הפריגטות החדישות ביותר בצי – פריגטות ההגנה האווירית מדגם Horizon ופריגטות רב-משימתיות מדגם Aquitaine.
בנוסף לכך, הבסיס משמש כמרכז הפריסה של הצוללות הגרעיניות מדגם תקיפה (SNA), ה
אמונות על ליווי והגנה על קבוצת הקרב של נושאת המטוסים שארל דה גול.
בשל הצורך המתמיד בהתאמה לשינויים טכנולוגיים, הבסיס עובר תהליכי מודרניזציה תכופים, הכוללים בין היתר בניית רציפים חדשים לקליטת פריגטות חדשות, ושדרוג התשתיות לקראת קליטתן של צוללות התקיפה הגרעיניות מהדור החדש מדגם Barracuda, ובפרט הצוללות מסדרת Suffren.
בסיס חיל האוויר האיראני בהמדאן (בפרסית: پایگاه هوایی شهید نوژه) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר האיראני הממוקם 47 ק"מ צפונית להמדאן.
בסיס חיל האוויר נקרא על שם קפטן מוחמד נוג'ה, שהיה טייס חיל האוויר של איראן הראשון שנהרג בקרב ב-16 באוגוסט 1979.
במהלך מבצע עם כלביא הותקף הבסיס על ידי צה"ל.
הבסיס הוקם בתקופת השאה, אז הוא כונה בסיס חיל האוויר שאהרוקי על שמו של הטייס האיראני נסראללה שאהרוקי.
עם המהפכה האיסלאמית שונה שמו של הבסיס לזמן קצר לבסיס חיל האוויר הור, אך לאחר מותו של אחד מטייסי הבסיס מוחמד נוז'ה במהלך דיכוי המרד הכורדי שונה שמו של הבסיס לבסיס חיל האוויר נוז'ה.
הבסיס מכונה גם בסיס חיל האוויר השלישי.
בשדה התעופה ישנם שני מסלולי המראה סלולים באספלט, וארבע דירים תת-קרקעיים למטוסי קרב.
הוא משמש את חיל האוויר האיראני, ומוצבות בו טייסות המשתמשות במטוסי F-4 שנרכשו בתקופת השאה ובמטוסי מיג-29 מתוצרת רוסיה.
בנוסף, קיימות בו יחידות מכ"ם.
בשנת 1980 מספר טייסים מהבסיס היו שותפים להפיכת נוז'ה ניסיון הפיכה בו תכננו להפציץ מהאוויר את ביתו של האייתולה חומייני בטהראן, אך תוכניתם סוכלה והם נעצרו על ידי משמרות המהפכה.
בשנת 1981 יצאה מבסיס זה המתקפה על שדה התעופה H-3 בעיראק.
בתקופת מלחמת האזרחים בסוריה אפשרה איראן לחיל האוויר הרוסי להשתמש בשדה התעופה באופן קבוע לשם ביצוע התקפות נגד המורדים, החלטה שעוררה ביקורת.
ביוני 2016 נהרג טייס איראני בהתרסקות מטוס מיג-29 על המסלול בשעת ההמראה.
באוקטובר 2023 הותקף הבסיס על ידי מספר בני אדם, שהעלו באש מספר מטוסי קרב.
בסיס חיל האוויר אל-אסד , הידוע גם בשם בסיס עין אל-אסד, הוא בסיס טיסה של חיל האוויר העיראקי וחיל האוויר האמריקאי שנמצא במחוז אל-אנבאר במערב עיראק.
במקור נקרא בסיס אווירי קאדסיה.
בסיס טיסה זה היה השני בגודלו של הצבא האמריקאי בעיראק במהלך מלחמת עיראק.
עד ינואר 2010, הוא שימש כבית של כוח המשלוח השני של חיל הנחתים.
דיירים עיקריים נוספים כללו את חטיבת הלחימה הרביעית של הדיוויזיה השלישית, חטיבת הסיוע והייעוץ של הדיוויזיה המוטסת ה-82, חטיבת הרפואה ה-332, חטיבת התמיכה ה-321, יחידת משלוחים אנכיים-1 (VOD-1), VAQ-141, גדוד המכס של הצי האמריקאי ג'ולייט, הדיוויזיה השביעית של צבא עיראק, וחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-26 בדצמבר 2018 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ואשתו מלאניה טראמפ ביקרו בבסיס.
ב-23 בנובמבר 2019 סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס ואשתו קארן פנס ביקרו בבסיס לקראת חג ההודיה.
ב-8 בינואר 2020 תקפו משמרות המהפכה האסלאמית את הבסיס במסגרת מבצע השהיד סולימאני שנערך כנקמה על חיסולו של מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני, בתקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד כמה ימים קודם לכן.
הבסיס המרווח ממוקם בתחומי נפות חדיתא והית של מחוז אל-אנבאר הסוני ברובו, כ-160 ק"מ ממערב לבגדאד וכ-5 ק"מ ממערב לכפר ח'אן אל-בגדאדי.
הבסיס מחולק על ידי ואדי אל-אסדי (وادي الاسدي), ואדי שזרימתו עוברת דרך הנווה לאורך הקצה המערבי של הבסיס וממשיכה מזרחה, ונשפכת לנהר הפרת בח'אן אל-בגדאדי.
נווה זה מכונה מקומית "באר אברהם".
מעיין עין אל-אסד נובע בתוך הבסיס וזורם לתוך ואדי אל-אסדי.
מבחינה גאולוגית, הבסיס נמצא באזור אל-חמאד של המדבר הסורי, המורכב בעיקר מסטפה של סלע וחצץ.
הבסיס נקרא במקור בסיס אווירי קאדסיה (قاعدة القادسية الجوية), על שם קרב אל-קאדסיה (כ-636 לספירה).
בסיס קאדסיה היה אחד מחמישה בסיסים אוויריים שנבנו בעיראק כחלק מפרויקט "סופר-בייס" שהחל ב-1975 כתגובה ללקחים שהופקו במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
הבסיס נבנה בין השנים 1981 ל-1987 על ידי קונסורציום של חברות יוגוסלביות תחת חוזה עם ממשלת עיראק.
שתי סוכנויות ממשלתיות יוגוסלביות הובילו את הפרויקט.
ה-FDSP (המנהלת הפדרלית לאספקה ורכש) שימשה כמנהלת הפרויקט ואירואינג'נירינג כמהנדסת הפרויקט.
הידוע כ'פרויקט 202-B' ו'פרויקט 1100', החברות שהשתתפו בבנייתו כללו את גרניט, וראניצה ד.ד.
פרויקט בשווי 280,000,000 דולר בבסיס קאדסיה כלל לינה ל-5,000 אנשי צוות והתשתיות הנדרשות, כולל מתקנים ציבוריים (מסגדים, בריכות שחייה אולימפיות מקורות וחיצוניות, מגרש כדורגל, אולם ספורט, קולנוע, ספרייה, בית ספר יסודי, תיכון, בית חולים ומרפאה) ומתקנים צבאיים מבוצרים (שדה תעופה צבאי, מקלטים לאנשים וציוד, מקלטים למפציצות ולמטוסי קרב ומגורי צבא).
המקלטים המוקשחים למטוסים שנבנו כאן וברחבי עיראק על ידי היוגוסלבים כונו 'יוגו'.
בזמנו הם נחשבו למתקדמים ביותר, אך הפכו למיושנים ב-1991 לאחר פיתוח פצצת הGBU-28 המונחית בלייזר לפיצוח בונקרים.
לפני הפלישה בראשות ארצות הברית לעיראק ב-2003, שכנו בבסיס שלוש יחידות של חיל האוויר העיראקי, שטהפעילו מטוסי מיג-25 ומיג-21. הוא ננטש זמן קצר לאחר תחילת הפלישה.
הבסיס נודע בתחילה כיעד וובסטר, ולאחר מכן שונה שמו לבסיס אל-אסד, שפירושו "האריה" בערבית.
אל-אסד היה מרכז שיירות מרכזי, שמארח מאות משאיות דלק ואספקה מדי יום.
משלוחים ענקיים של דלק, תחמושת למטוסים, חומרי בנייה, מים לשתייה ומזון הועברו לעיתים קרובות בנתיבים המסוכנים שמגיעים מירדן וכווית, ולמרות ניסיונות המורדים, רוב השיירות הגיעו ליעדיהן ללא פגע.
פעולת שיירה בודדת לעיתים נמשכה כמה ימים, עם משאיות על הכביש למעלה משמונה שעות ביום.
ה-482nd TC ניהל פעולה אחת שנמשכה 48 שעות רצופות מאל-אסד, כשהוא נושא אספקה לנקודות החמות (רוב הלחימה) בעיראק כמו פלוג'ה במהלך המצור השני בסוף 2004.
כמו בסיסים גדולים אחרים בעיראק, אל-אסד הציע שירותים כגון בריכת שחייה מקורה, בית קולנוע (שהיה העתק של תיאטרון הססטיינר בקמפ אנקונדה), דואר, מרכז מורל, רווחה ופנאי, מספר חדרי כושר, לקראת סוף 2005 גם בורגר קינג, סינבון, קנטאקי פרייד צ'יקן, פיצה האט, סאבווי, בית חולים תמיכה קרבית, ובית קפה גרין בינס.
הבסיס עצמאי לייצור מי שתייה, עם מפעל אוסמוזה הפוכה לטיהור מים ומפעל לבקבוק.
רוב הדיור בבסיס מורכב מ"פחיות" – מכולות משלוח שהוסבו או יוצרו כחללי מגורים.
חלק ממגורי הצבא המקוריים עדיין נותרו בשימוש.
אוהלי עודף שימשו כשנדרש, כגון בתקופות מעבר, שיכולות כמעט להכפיל את מספר החיילים בבסיס.
הבסיס היה יעד נפוץ לסלבריטאים ופוליטיקאים שביקרו חיילים אמריקאים בעיראק, כגון צ'אק נוריס וטובי קית'.
בעוד שהעיירות והמסלולים ליד אל-אסד היו מסוכנים כמו בכל מקום בעיראק, הוא מרוחק יחסית ונגיש בקלות באוויר.
הבסיס ספג לעיתים אש עקיפה ממורדים עיראקים, שגרמה בדרך כלל לנזק מועט או ללא נזק, אם כי היו מקרים של נפגעים.
השיר השנוי במחלוקת "האדג'י גירל" הוקלט באל-אסד ב-2005.
ב-3 בספטמבר 2007 ביקרו בבסיס נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש, מזכירת המדינה קונדוליזה רייס, מזכיר ההגנה רוברט גייטס, וראש המטות המשולבים פיטר פייס לכבוד יום העבודה.
ככל שהנחתים נסוגו מעיראק, אל-אסד נותר אחד הבסיסים האחרונים שבהם שהו כוחות אמריקאים באל-אנבאר.
ב-2009 וב-2010, נחתים עם ה-2nd MEF הוציאו את רוב הציוד והכוחות מהבסיס.
ה-MEF סיים את פעילותו באל-אסד במרץ 2010. האזרחים האחרונים פונו מאל-אסד ב-16 בדצמבר 2011, והבסיס נסגר רשמית ב-31 בדצמבר 2011.
בספטמבר 2014 חזרו לבסיס כחות אמריקאים, כאשר נחתים מכוח המשימה המיוחד ימי-אווירי-קרקעי – תגובה למשבר של פיקוד מרכז חזרו בעקבות מבצע נחישות טבועה נגד המדינה האסלאמית.
מפקד הכוח, קולונל ג'ייסון בום, אמר שזה היה "כמו סצנה מתוך אזור הדמדומות.
המטה שלנו היה מטה לשעבר של טייסת לוגיסטיקה אווירית של הנחתים.
היו פריטים שנשארו שם כשאספנו ועזבנו.
ממש עיתונים עם התאריך שבו האדם האחרון שהיה במשרד הזה (עזב) עדיין שם, רק עם הרבה אבק עכשיו".
בסוף אוקטובר 2014 הבסיס והאזור שמסביב הותקפו במתקפות חוזרות ונשנות על ידי לוחמי דאעש.
חמישים יועצים אמריקאים נשלחו לבסיס גם כדי לערוך סקר שטח כדי שיועצים אמריקאים יוכלו להשתמש במתקן לתמיכה בצבא עיראק.
כך אמרה דוברת מחלקת ההגנה של הצי, קומנדר אליסה סמית'.
כעת הבסיס מארח 320 יועצים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 14 בדצמבר 2014, נחתים אמריקאים שהוצבו שם התעמתו לכאורה עם דאעש לצד צבא עיראק וכוחות שבטיים ליד בסיס עין אל-אסד, מערבית לאנבאר, בניסיון להדוף אותם מהבסיס שבו שהו כ-100 יועצים אמריקאים באותו זמן, כאשר דאעש ניסה להשתלט על הבסיס.
לפי מפקד שדה של צבא עיראק במחוז אנבאר, "הכוח האמריקאי, שצויד בנשק קל ובינוני, בתמיכת F-18, הצליח לגרום לאבדות בקרב לוחמי ארגון דאעש, ואילץ אותם לסגת מאזור אל-דולאב, שנמצא 10 ק"מ מבסיס עין אל-אסד".
השייח' מחמוד נימראווי, מנהיג שבטי בולט באזור, הוסיף כי "הכוחות האמריקאים התערבו כי דאעש התחיל להתקרב לבסיס שבו הם מוצבים, מתוך הגנה עצמית", הוא הגיב, מברך על ההתערבות האמריקאית ואמר "שאני מקווה שלא תהיה האחרונה".
נטען כי זה היה המפגש הראשון בין ארצות הברית לדאעש, בארבע שנים.
עם זאת, טענה זו נאמרה כ"שקרית" על ידי הפנטגון.
הבסיס והאזור שמסביב ספגו מתקפות חוזרות ונשנות על ידי לוחמי דאעש באוקטובר 2014.
ב-5 בינואר 2015 הצהיר הפנטגון כי דאעש יורה מרגמות על הבסיס באופן לא יעיל.
בפברואר 2015 דאעש השתלט על רוב העיר אל-בגדאדי הקרובה לבסיס אל-אסד והחל במה שדוברת מחלקת ההגנה כינתה "אש עקיפה לא יעילה" נגד בסיס אל-אסד.
מאוחר יותר, לפי CBS News, "שמונה מחבלים מתאבדים הצליחו [ב-13 בפברואר] להיכנס ל[אל-אסד]...
אך נהרגו בהתקפת נגד של ISF כמעט מיד." עוד דיווח CBS News כי "דאעש ירה באופן קבוע על עין אל-אסד בימים האחרונים, אך לא היו דיווחים על נזק מהירי או מהפצצה שניסו ביום שישי".
בתחילת מרץ, כוחות עיראקים סילקו את דאעש מאל-בגדאדי.
הבסיס ממשיך לשמש כוחות הקואליציה בעיראק, כולל חיילים בריטים.
ב-2016 הוכרז שבריטניה תשלח 250 חיילים נוספים שיוצבו בבסיס אל-אסד.
בפברואר 2018 הוכרז שקפטן דין ספראוטינג נהרג בבסיס, ככל הנראה כתוצאה מתאונה.
הקפטן שירת עם המשמר השחור, גדוד 3, הרגימנט המלכותי של סקוטלנד.
ב-26 בדצמבר 2018 ביקרו בבסיס נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והגברת הראשונה מלניה טראמפ.
בנאום שנישא שם, טראמפ טען שהצבא לא קיבל העלאת שכר במשך עשר שנים, וכי הוא ייתן להם העלאה של מעל 10 אחוזים.
עם זאת, אנשי הצבא האמריקאי קיבלו העלאת שכר של לפחות אחוז אחד במשך 30 השנים האחרונות, קיבלו העלאה של 2.4 אחוזים ב-2018, והיו אמורים לקבל העלאה של 2.6 אחוזים ב-2019. במהלך הביקור, טראמפ צילם תמונות עם מפעילים מיוחדים של צוות אריות הים 5 ופרסם תמונות של פניהם ללא טשטוש.
משרד מזכיר ההגנה אמר כי לא הופרו כללים, משום שהמפעילים המיוחדים התנדבו להשתתף באירוע העיתונאי.
לפי פרסום ברויטרס ב-3 בינואר 2020, "מקור ביטחוני" בתוך בסיס אל-אסד ו"פקיד מקומי בעיר סמוכה" אמרו כי הדיווחים על כך שבסיס אל-אסד ספג מתקפה, הם שקריים.
ב-8 בינואר 2020, כלי תקשורת איראניים, ולאחר מכן כלי תקשורת אמריקאיים, דיווחו כי טילים שוגרו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית לעבר הבסיס האווירי.
הטלוויזיה הממלכתית דיווחה כי שם המבצע היה "קדוש סולימאני" והיה בתגובה לחיסול ראש כוח קודס של משמרות המהפכה, קאסם סולימאני.
משמרוצ המהפכה טענו כי יותר מ-30 טילים נורו.
הפנטגון אישר כי "יותר מתריסר טילים בליסטיים שוגרו מאיראן".
פקיד הגנה אמר כי "10 מהטילים פגעו בבסיס אל-אסד, אחד פגע בארביל בצפון עיראק וארבעה 'כשלו בטיסה'".
בסוף מרץ 2020, הצבא האמריקאי פרס מערכות הגנה אווירית פטריוט בבסיס אל-אסד כהגנה מפני מתקפות טילים איראניות נוספות אפשריות.
מתקפות במהלך מלחמת חרבות ברזל
ב-17 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, לוחמים עיראקים שיגרו מתקפת כטב"מים על הבסיס.
למחרת, אזעקת שווא בבסיס גרמה למותו של קבלן אזרחי מדום לב.
ב-20 באוקטובר ארצות הברית הורתה לכל הצוות הלא-חיוני לעזוב את שגרירות ארצות הברית בבגדאד ואת הקונסוליה בארביל.
ב-20 בנובמבר נפצעו שמונה חיילים אמריקאים וחיילי קואליציה ממתקפת טילים בליסטיים, והיו נזקים קלים לתשתית בבסיס.
ב-20 בינואר 2024 ההתנגדות האסלאמית בעיראק לקחה אחריות על תקיפת הבסיס עם עשרות טילים שפצעו מספר אנשי צבא אמריקאים וחייל עיראקי.
בשעה 18:30 בזמן בגדאד, ההתנגדות האסלאמית שיגרה מספר טילים בליסטיים ורקטות אחרות לעבר בסיס אל-אסד.
הצבא האמריקאי ניסה להגן על הבסיס עם טילי פטריוט.
יותר מ-15 טילי MIM-104 פטריוט שוגרו להגנת הבסיס.
ב-5 באוגוסט 2024 נורו טילים אל הבסיס, וגרמו לפציעתם של לפחות חמישה אנשי שירות אמריקאים ושני קבלנים.
המתקפה כללה שיגור של שתי רקטות קטיושה, שנחתו בתוך הבסיס.
אחד מאנשי השירות שנפצע סבל מפציעות חמורות.
ב-23 ביוני 2025 שיגרה איראן טילים בליסטיים שכוונו לבסיס אל-אסד כחלק ממבצע בשורת הניצחון.
בסיס חיל האוויר המלך חוסיין הידוע גם כבסיס האוויר מפרק ומכללת האוויר המלך חוסיין, הוא בסיס של חיל האוויר המלכותי הירדני צפון-מזרחית לעיר מפרק, במחוז מפרק בירדן.
הוא משמש כבית הספר לטיסה של החיל, בעבר שימש כבסיס קרבי.
הבסיס הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, כבסיס חיל האוויר המלכותי (RAF Mafraq).
בשנת 1931 הורחב הבסיס הממוקם בשטח מדברי ושטוח, 8 ק"מ מהגבול הסורי, והחלה לשמש כתחנת ביניים ותדלוק מרכזית לטיסות בין-לאומיות ולהעברת אספקה אווירית, כוח אדם, מטען ודואר.
הוא שימש גם כמרכז לוגיסטי בעת הקמת צינור הנפט כירכוכ–חיפה.
בסמוך הייתה תחנת רכבת של מסילת הרכבת החיג'אזית ותוכננה לעבור בו גם מסילה בין בגדאד לחיפה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שופץ השדה בסיוע הקואופרטיב היהודי "חריש".
בשנת 1949 החליטה הממלכה המאוחדת לחזק את בסיסי האוויר שלה במפראק והוא החל לשמש בסיס מרכזי של הכוחות הבריטיים במזרח התיכון.
נמל התעופה במפראק שימש את משפחת המלוכה הירדנית ודרכו הגיע טלאל להכתרתו.
כמו כן עברו בהם קבוצת צליינים מאירופה.
בשנת 1950 בקשה ישראל מירדן לאפשר לטיסות של מבצע עזרא ונחמיה לנחות בשדה התעופה במפרק, ותמורת זאת הציעה לאפשר לירדנים לטוס במרחב האווירי של ישראל, אך ירדן סירבה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 פעלו בשדה התעופה שני מסלולים, ששירתו גם מטוסי סילון.
באפריל 1952 פורסם בבריטניה על כוונה להרחיב את הבסיס לקראת אפשרות לצורך לפינוי הבסיס הבריטי באל-חבאניה.
באוקטובר 1956 החזיקו הבריטים בבסיס מטוסי ונום ובאותה שנה מסלול ההמראה חודש והוארך לצורך פעולת מפציצים כבדים.
במרץ 1956 בעקבות המתיחות בתוך הלגיון הבריטי פונו הקצינים הבריטים של הלגיון לבסיס האווירי במפראק.
לקראת סוף 1956, בעקבות מבצע סיני, פונו הכוחות האוויריים הבריטים מנמל התעופה האזרחי של עמאן אל השדה במפראק, ומספר הבריטים בבסיס הגיע למעל 1,000 איש.
אספקת המים לבסיס שובש, בגלל הכעס בעולם הערבי על השותפות הבריטית במבצע.
בשנת 1966 שוכנו בבסיס האווירי חיילים סוריים שברחו מארצם בעקבות הפיכה.
לפני מלחמת ששת הימים שהו בבסיס מטוסי סטארפייטר עם צוותים אמריקאיים שאמנו טייסים ירדניים.
יומיים לפני המלחמה הועברו המטוסים לטורקיה עם צוותיהם האמריקאיים.
במבצע מוקד הותקף שדה התעופה, בגל התקיפות השלישי על ידי חמש רביעיות מטוסים.
טרם תקיפת השדה הצליחו להמריא ממנו שני מטוסי הוקר האנטר ירדניים שניהלו עם הרביעייה הראשונה קרב אוויר ושיבשו חלקית את התקיפה.
בקרב האוויר נפגע אחד המטוסים הישראליים, והשלישייה שנותרה הצליחה לגרום לשדה נזק ניכר.
גם הרביעייה השנייה נהלה קרבות אוויר עם האנטרים אך הצליחה בתקיפתה והשמידה מטוסי האנטר רבים.
הרביעיות השלישית והרביעית תקפו את השדה ללא התנגדות ירדנית משמעותית והשביתו אותו.
המבנה החמישי והאחרון תקף מטרות משניות ומזדמנות בשדה ההרוס.
אחד ממטוסי המבנה האחרון נפגע מאש נ"מ והטייס נטש את מטוסו בשלום מעל שטח ישראל.
בשנת 1982 עברו במפרק אנשי אש"ף שפונו מביירות.
הבסיס הותקף במלחמת ששת הימים על ידי חיל האוויר הישראלי, כאשר מספר מטוסים, מסלול המראה ואחד ההאנגרים נהרסו.
לאחר מכן הוא תוקן זמנית אך לא נעשה בו שימוש קבוע, שכן הטייסים הוצבו בעיראק עד 1968. בשנת 1969 הוחלט להשלים את השיפוץ, ולכן טייסת האנטר הועברה לעמאן ולאחר מכן לסוריה.
בבסיס פעלו טייסות חיל האוויר המלכותי הבאות:
פלוגה מטייסת מס' 6 של חיל האוויר המלכותי הבריטי בין אוקטובר 1954 לספטמבר 1955 עם מטוס דה הבילנד ונום FB.1/4
פלוגה מטייסת מס' 14 של חיל האוויר המלכותי הבריטי בין פברואר 1920 ליוני 1924 עם מטוס הקרב בריסטול F.2
טייסת מס' 32 של חיל האוויר המלכותי הבריטי בין 29 באוקטובר 1956 ל-11 בינואר 1957 עם מטוסי דה הבילנד ומפייר דגם Venom FB.1
טייסת מס' 249 של חיל האוויר המלכותי הבריטי החל מ-16 באפריל 1951 עם הדה הבילנד ומפייר סדרה FB.5
מאז 1978 הוא נקרא מכללת האוויר המלך חוסיין.
הוא ביתם של בית הספר לטיסה, בית הספר לפיקוד וטייסות מספר 2, 4, 5 ו-11.
אימוני הטיסה בבסיס החלו בשנת 1960 עם טייסת 4 שצוידה במטוסי צ'יפמאנקס, אך מאוחר יותר פורקו.
קורס טיס מלא החל בבסיס בשנת 1974 והמחזור הראשון סיים בשנת 1975. בית הספר לפיקוד ומטה, הוקם בבסיס בשנת 1979, ומכללת פיקוד ומטה אווירי, שהוקמה בשנת 1990 פורקה מאוחר יותר.
בין מרכיבי הבסיס נמצא גם בית הספר למדריכי טיסה, המכשיר מאמנים, בית ספר טכני לקצינים בדרגות משניות שבו הם לומדים ניהול טכני וקורס בשפה האנגלית.
האחרון מסיים שישה שיעורים בשנה.
בבסיס קיימים גם גדוד הגנה קרקעית, הכולל מחלקת תגובה מהירה, ויחידות דיור ל-80 משפחות מאנשי הבסיס, בין היתר.
המבנה הארגוני של המכללה כולל מפקד, מפקד כנף טיסה, מפקדי טייסות וראש תחזוקה, בעוד שצוות של קצינים בכירים אחרים מדווח למפקד, המטפל באבטחה, כספים, תמיכה טכנית, עניינים אדמיניסטרטיביים, לוגיסטיקה ודיור.
המחזור הראשון של צוערות סיים את לימודיו בשנת 2020.
בסיס חיל האוויר המלכותי קרנוול הוא בסיס של חיל האוויר הבריטי, השוכן במחוז לינקולנשייר שבאנגליה.
הוא אחד מבסיסי האימון וההכשרה העיקריים של חיל האוויר המלכותי וכולל בין היתר את מכללת חיל האוויר המלכותית קרנוול, המשמשת כמרכז ההכשרה המרכזי לטייסי חיל האוויר המלכותי.
קרנוול נכנס לשימוש החל מ-1 באפריל 1916, כאשר משרד האדמירליות הקים בו את "מרכז האימון של שירות האוויר של הצי המלכותי, קרנוול".
מאז 1915 נרכשו שטחים נוספים בסביבת העיירה ומספר מחנות הוקמו לצורך אימוני טייסים, תותחנים ואנשי אוויר ימי.
ב-1 באפריל 1918, עם הקמת חיל האוויר המלכותי ככוח נפרד מהצי ומזרוע האוויר, קיבל המחנה את השם בסיס חיל האוויר המלכותי קרנוול.
ב-5 בפברואר 1920 הוקמה בקרנוול המכללה האווירית לאימוני קצינים וטייסים, תחת פיקודו של קומודור אוויר סר צ'ארלס לונגקרופט.
במהלך העשורים שאחרי, בין שנות ה-20 ל-30, נבנו מבני קבוע במקום המחנות הזמניים, וב-1934 נחנך אולם המכללה, שהיה למבנה המרכזי של המכללה האווירית ונפתח רשמית על ידי אדוארד, נסיך ויילס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופסק אימון הקצינים למשך זמן, והבסיס שימש בעיקר לבית ספר לטיסה (Flying Training School) להכשרה אווירית.
לאחר המלחמה המשיכה קרנוול לפעול כמכללה להכשרת קצינים וטייסים; בשנות ה-50 וה-60 הורחב הלימוד האקדמי והטיסה, וב-1959 נפתחה האפשרות לקצינים רשמיים ללמוד לתעודת בוגר באוניברסיטה כחלק מהקורס.
מכללת חיל האוויר המלכותי קרנוול
בית הספר לאימון טיסה 3
בית הספר לאימון טיסה 6
צוערי אוויר של חיל האוויר המלכותי
שירותי המוזיקה של חיל האוויר המלכותי
בסיס אסנשן הוא מתקן צבאי בריטי הממוקם באי אסנשן שבאוקיינוס האטלנטי, ונמצא תחת שרשרת הפיקוד של הפיקוד האסטרטגי של בריטניה (UK STRATCOM).
הבסיס ממוקם כ־4,000 מיילים מבריטניה וכ־4,000 מיילים מאיי פוקלנד, והוא נחשב נקודת מפתח בגישה האסטרטגית של הממלכה המאוחדת בדרום האוקיינוס האטלנטי.
לבסיס אסנשן תפקיד מרכזי בהגנה על הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים בדרום האוקיינוס האטלנטי, ובייחוד במניעת תוקפנות צבאית כנגדן, לשם שימור ריבונות בריטניה באזור.
הבסיס משמש גם כתחנת ביניים קריטית לטיסות המתקיימות בין בריטניה לאיי פוקלנד, ובכך תורם ליכולת הגיוס והאספקה הצבאית והאזרחית כאחד.
פעילות חיל החלל של ארצות הברית
מעבר לתפקידו הצבאי הבריטי, באי אסנשן פועל גם מתקן אמריקאי חשוב השייך לכנף החלל ה־45 (45th Space Wing), כיום חלק מ־חיל החלל של ארצות הברית.
התחנה הוקמה במקור על ידי חיל האוויר האמריקאי בשנת 1956, וכיום מופעלת על ידי חיל החלל כחלק ממערך המעקב והבקרה הלווייני של ארצות הברית.
באי מוצב גף המשימה 45, יחידה 2 (45th Mission Support Group, Detachment 2), המורכב מאנשי חיל החלל האמריקאי האחראים לשתי משימות עיקריות:
תחזוקת שדה התעופה – פעילות שוטפת המבטיחה את יכולתו של שדה התעופה באי לתמוך בטיסות צבאיות ומסחריות כאחד.
תמיכה במשימות חלל – הפעלת אתרי מכ"ם וטלמטריה המשמשים לניטור שיגורי לוויינים, מעקב אחר פסולת חלל וליווי תחנת החלל הבינלאומית.
באי קיימים מתקנים ייחודיים למעקב לווייני הנראים כ"כדורי גולף ענקיים", שתפקידם לספק יכולות מכ"ם וטלמטריה חיוניות.
ב־23 בדצמבר 2018, לדוגמה, השתתפו מתקני אסנשן במעקב אחרי שיגור Falcon 9 GPS III מכף קנוורל.
בנוסף, באי נמצא אחד מששת אתרי המעקב של מערכת הניווט הלווייני GPS המופעלים בידי חיל החלל.