tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד היותו בן 21, כבר היה סופר ספרות זולה ידוע, אך הוא הודח מ-MIT: הוא נכשל בגרמנית.
לאחר מכן הוא בילה שנה אחת באוניברסיטת דיוק, שם סיים תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1932.
הוא התחתן עם דונה סטיוארט בשנת 1931, והם התגרשו בשנת 1949. קמפבל התחתן עם מרגרט (פג) ווינטר בשנת 1950. הוא בילה את מרבית חייו בניו ג'רזי ומת בביתו.
סיפורו הראשון של קמפבל שפורסם, "כאשר האטומים נכשלו", הופיע בגיליון ינואר 1930 של Amazing Stories כשהוא היה בן 19. היה לו סיפור קודם, "פולשים מהאינסוף", שהתקבל על ידי עורך המגזין, טי.
או'קונור סלואן, אבל סלואן אבד את כתב היד.
סיפוריו המוקדמים של קמפבל כללו שתי סדרות אופרת חלל שבססו את מעמדו של קמפבל כסופר של הרפתקה בחלל.
לכן כשהחל, בשנת 1934, לפרסם סיפורים בסגנון שונה, הוא השתמש בשם בדוי שנגזר משם נעוריה של אשתו.
לאורך שנות השלושים, קמפבל היה פורה ומוצלח תחת שני השמות.
שלושה סיפורים משמעותיים שפורסמו תחת שם העט הם "דמדומים" (ב"אסטאונדינג" Astounding, 1934 בנובמבר).
הסיפור "מי הולך לשם?" הוא על קבוצת חוקרים באנטארקטיקה המגלים ספינת חייזרים שהתרסקה, ובה חייזר מרושע היכול לשנות צורה.
הסיפור עובד לשלושה סרטים: "הדבר מעולם אחר" (The Thing from Another World 1951), הדבר (1982), ושוב כ"הדבר" (The Thing 2011).
"מי הולך לשם?" פורסם כאשר קמפבל היה רק בן 28, והיה הסיפור המשמעותי האחרון שלו במדע בדיוני.
קמפבל היה גם חובב רדיו בעל אות קריאה משל עצמו: W2ZGU, וכתב מאמרים רבים על אלקטרוניקה ורדיו עבור מגוון רחב של מגזינים.
בין ה-11 בדצמבר 1957, וה-13 ביוני 1958, הוא ארח תוכנית רדיו שבועית בנושא מדע בדיוני בשם חקר המחר (Exploring Tomorrow).
התסריטים נכתבו על ידי מחברים כמו גורדון דיקסון ורוברט סילברברג.
בסוף 1937, פ אורלין טרמיין שכר את קמפבל כעורך המגזין אסטאונדינג.
הוא לא קיבל סמכות מלאה למגזין עד מאי 1938, אבל כן היה אחראי לרכישת סיפורים עוד קודם.
הוא ביצע שינויים במגזין באופן כמעט מיידי ויזם הוספת תווית "מוטציה" לסיפורים יוצאי דופן.
במרץ 1938 שינה את שם המגזין מ"סיפורים מדהימים" (Astounding Stories) ל"מדע בדיוני מדהים" (Astounding Science-Fiction).
הסיפור הראשון של לסטר דל ריי, במרץ 1938, היה גילוי מוקדם של קמפבל, ובשנת 1939, הוא פרסם בפעם הראשונה קבוצה יוצאת דופן של סופרים חדשים כך שתקופה זו נחשבת בדרך כלל כתחילתו של "תור הזהב של המדע הבדיוני".
בגיליון יולי פורסם סיפורו הראשון של א.
ואן ווגט "משחתת שחורה" (Black Destroyer), וסיפור מוקדם של אסימוב "מגמות" (Trends); באוגוסט הובא הסיפור הראשון של רוברט א.
היינליין "קו חיים" (Life-Line), והסיפור הראשון של תאודור סטרג'ן הופיע בחודש לאחר מכן.
בשנת 1939, קמפבל גם ייסד את מגזין הפנטזיה "לא ידוע" (Unknown) (מאוחר יותר שונה שמו ל"עולמות לא ידועים" – Unknown Worlds).
ואף על פי שהמגזין בוטל לאחר ארבע שנים בלבד, עקב מחסור בנייר בימי מלחמה, מאמרי המערכת של השבועון התוו כיוון משמעותי בהתפתחות סיפורי הפנטסיה המודרנית.
קמפבל נחשב לעורך החשוב והמשפיע ביותר בהיסטוריה המוקדמת של המדע הבדיוני.
באנציקלופדיה של המדע הבדיוני נכתב: .
לאחר שנת 1950, מגזינים חדשים כגון גלקסי (Galaxy Science Fiction) והמגזין לפנטזיה ומדע בדיוני (The Magazine of Fantasy & Science Fiction) עברו לכיוונים שונים ופתחו סופרים חדשים ומוכשרים שלא הושפעו ישירות על ידו.
קמפבל הציע לעיתים קרובות רעיונות לסיפורים לסופרים (כולל, אמרתו הידועה, "כתבו לי על יצור שחושב, בדומה לאדם, או טוב יותר מאשר האדם, אבל לא כמו האדם").
לפעמים אף בקש סיפורים שיתאימו לציורים שכבר קנה עבור עטיפת הגיליון.
לקמפבל הייתה השפעה מעצבת חזקה על אסימוב ובסופו של דבר הפך לידיד אישי.
אסימוב אמר על השפעתו של קמפבל בתחום: "על ידי הדוגמה האישי ועל פי הוראותיו ועל ידי התעקשות תמידי, הוא כפה, תחילה על אסטאונדינג ולאחר על כל המדע הבדיוני, להתיישר לפי תבניתו.
הוא נטש את הכיוון הקודם של התחום, הרס את הדמויות קבועות שמלאו אותו, הכחיד את העלילות הגרועות והשמיד את המדע-של-מוסף-סוף-השבוע.
בקצרה, הוא הוציא את ה"זול" מספרות זולה.
במקום זאת, הוא דרש מסופרי המדע הבדיוני להבין במדע ולהבין אנשים.
דרישה קשה שרבים מסופרי שנות ה-30 לא יכלו להתמודד עמה.
קמפבל לא התפשר: מי שלא יכל לעמוד בדרישותיו לא יכל למכור לו, והקטל היה גדול כמו שהיה בהוליווד עשור קודם, כשהסרטים האילמים פינו את מקומם לסרטים המדברים."
הדוגמה המפורסמת ביותר לסוג חדש זה של מדע בדיוני ספקולטיבי אך עדיין הגיוני שקמפבל דרש מכותביו היה הסיפור "מועד אחרון" (Deadline), סיפור קצר מאת קליב קרטמיל (Cleve Cartmill) שהופיע במהלך המלחמה בשנת 1944, שנה לפני הפיצוץ של הפצצה האטומית הראשונה.
כפי שבן בובה (Ben Bova), יורשו של קמפבל כעורך האנלוג, כתב, הסיפור "תאר את העובדות הבסיסיות של איך לבנות פצצת אטום.
קמפבל עבדו ביחד על הסיפור, מחלצים את המידע המדעי ממאמרים שפורסמו בכתבי העת הטכניים לפני המלחמה.
עבורם, המכניקה של בניית פצצת ביקוע אורניום נראתה לגמרי ברורה".
ה-FBI פשט על משרדו של קמפבל אחרי שהסיפור הודפס ודרש להורידו מדוכני העיתונים.
קמפבל שכנע אותם שעל ידי הסרת המגזין "ה-FBI יפרסם לכולם שפרויקט כזה אכן מתקיים ושיש כוונה לפיתוח נשק גרעיני", והדרישה להסיר את המגזין אכן התבטלה.
קמפבל היה אחראי גם לסיום העגום והשנוי במחלוקת של הסיפור הקצר המפורסם של טום גודווין "המשוואות הקרות".
הסופר ג'ו גרין (Joseph L.
Green) סיפר כי קמפבל שלח בחזרה שלוש פעמים את "משוואות קרות" לגודווין, לפני שקבל את הגרסה שרצה ...
גודווין המשיך לבוא עם דרכים מתוחכמות כדי להציל את הילדה!
מאז, כוחו של הסיפור הקלסי הזה טמון בכך שחייה של אישה צעירה אחת חייב להיות מוקרב כדי להציל את חייהם של רבים.
לא הייתה לזה אותה ההשפעה אם היא הייתה נשארת בחיים.
קמפבל נודע במאמרי המערכת הדעתניים שלו בכל גיליון של המגזין, בו הוא הציג לפעמים השערות די מגוחכות, שנועדו אולי ליצור רעיונות לסיפורים.
אנתולוגיה של מאמרי המערכת האלה יצא לאור בשנת 1966.
לבסוף, עם זאת, גרין הסכים עם קמפבל כי "האצת קצב המיכון לאחר 1850 היה הופך את העבדות למיושנת ממילא.
וייתכן שהיה עדיף לארצות הברית לשאת זאת עוד מספר שנים ולא לסבול את העלויות הנוראיות באמת של מלחמת האזרחים".
בשנת 1961 מאמר המערכת שג'ון כינה "מאה שנה למלחמת אזרחים", קמפבל טען כי עבדות הייתה צורה דומיננטית של יחסים בין בני אדם במרבית שנות ההיסטוריה ושההווה הוא יוצא הדופן בכך שתרבויות נגד העבדות שולטות בכדור הארץ.
הוא כתב, "להערכתי הדרום היה משתלב עד שנת 1910. העבודה הייתה נעשית – ונעשית כמו שצריך – חצי מאה מוקדם יותר, עם הרבה פחות סבל אנושי, וכמעט ללא שפיכות דמים ...
הדרך היחידה בה עבדות אי פעם הסתיימה, היא על ידי החדרת התיעוש ...
אם אדם הוא מכונאי מיומן ומוסמך – אם המחרטות עובדות גם תחת ידיו – כדי להישאר תחרותיים, מנהלים בתעשייה היו מוכרחים לקבל אותו לעבודה, בין אם האדם הוא שחור, לבן, סגול, או מנוקד."
לפי מייקל מורקוק, "בזמן מהומות וואטס (Watts Riots) באמצע שנות השישים, קמפבל עדיין התייחס ברצינות לכך, שהיו עבדים 'טבעיים' שהיו אומללים אם שחררו אותם.
קמפבל היה מעשן כבד במשך כל החיים ורק לעיתים נדירות נראה ללא פומית הסיגריה הרגילה שלו.
בגיליון ספטמבר 1964 של מגזין אנלוג, תשעה חודשים לאחר האזהרה הגדולה הראשונה על סכנות עישון הסיגריות שהוצאו ב-11 בינואר, קמפבל כתב מאמר מערכת, "A Counterblaste to Tobacco" כמחווה לספר נגד העישון בשם דומה שנכתב על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
במאמר הוא ציין כי החיבור לסרטן הריאות היה "אזוטרי", ודבר על "קשר אפשרי קטן בין עישון סיגריות וסרטן." הוא טען שהשפעתו המרגיעה של הטבק מובילה לחשיבה יעילה יותר.
עם זאת, במאמר בן עמוד אחד על בטיחות רכב בגיליון מאי 1967 של אנלוג, קמפבל כתב "אנשים נעשו פתאום מודעים לעובדה שמכוניות הורגות יותר אנשים מאשר סיגריות, גם אם מעוררי חרדת הטבק צדקו לגמרי ..."
בשנות החמישים, קמפבל פיתח עניין רב בתאוריות אזוטריות כמו פראפסיכולוגיה, מה שגרם לחלק מהסופרים איתם עבד להתרחק ממנו.
הוא כתב בחיוב על המצאות כמו "הכונן של דין" (Dean drive), מכשיר שלכאורה פיתח דחף בניגוד לחוק השלישי של ניוטון, ועל "מכונת הירונימוס", המסתמכת על רדיוניקס ויכולה לכאורה להגביר כוחות פסי (פאראפסיכולוגיה).
הוא פרסם סיפורים רבים על טלפתיה ויכולות פסיוניות (psionic) אחרות.
בשנת 1949, קמפבל החל להתעניין בדיאנטיקה.
הוא כתב על מאמרו הראשון של ל.
רון האברד באסטאונדינג כי "זה הוא, אני מבטיח לכם בכנות מלאה ומוחלטת, אחד המאמרים החשובים ביותר שפורסמו אי פעם".
הוא גם טען שהשתמש בעצמו בטכניקות דיאנטיקה בהצלחה.
אסימוב כתב: "מספר סופרים כתבו דברים פסוודו-מדעיים עבור קמפבל, אבל מיטב הסופרים נסוגו, ואני ביניהם ....".
ובמקום אחר אסימוב המשיך והסביר "קמפבל דגל ברעיונות מרחיקי לכת...
הוא הכאיב בכך לאנשים רבים מאוד אותם חנך (ואני ביניהם), אבל הרגיש שזו חובתו לעורר את דעת הקוראים ואת סקרנותם לחצות את הקווים.
הוא החל בסדרה של מאמרי מערכת בהם דגל בנקודת מבט חברתית, שיכולה הייתה להיות מתוארות כימין קיצוני (למשל, הוא הביע אהדה לג'ורג' וולאס בבחירות של 1968) רבים התנגדו בחריפות לכך (כולל אותי – כמעט אף פעם לא הצלחתי לקרוא מאמר מערכת של קמפבל ולשמור על שלוות רוחי)".
זמן קצר לאחר מותו של קמפבל, המרכז לחקר המדע בדיוני באוניברסיטת קנזס ייסד פרס שנתי לזכר ג'ון קמפבל לרומן המדע הבדיוני, וכן קרא על שמו את הוועידה השנתית שלה.
אגודת המדע הבדיוני העולמית ייסדה פרס שנתי על שם ג'ון קמפבל לסופר החדש הטוב ביותר.
היכל התהילה למדע בדיוני ופנטזיה שנוסד ב-1996 בחר את קמפבל וכן את ג'ק ויליאמסון, את הוגו גרנסבק ואת א.
ואן ווגט במעמד הבכורה שלו.
דמדומים בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
ג'ון הרולד קנדר הוא מלחין אמריקאי של מספר מחזות זמר מצליחים כחלק מהצמד קנדר ואב יחד עם פרד אב.
קנדר נולד בקנזס סיטי מיזורי למשפחה יהודית מתבוללת.
הוא למד בבית ספר התיכון 'פמברוק היל' ולאחר מכן לתואר ראשון באוברלין קולג' וסיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, שם היה טיפוחיו של דאגלס מור ולמד קומפוזיציה אצל ג'ק ביסון.
קנדר התחיל את הקריירה שלו בברודוויי כפסנתרן מחליף בחזרות ל"סיפור הפרברים".
במהלך האודישנים של המחזמר "ג'יפסי", פגש את הכוריאוגרף ג'רום רובינס, שהציע לו להלחין מוזיקה לריקודים למופע ב-1959. לאחר מכן, הוא כתב סדרות הריקוד ל"אירמה לה דוס" ב-1960.
המחזמר הראשון שלו היה "משפחה שכזאת", שנכתב עם ג'יימס וויליאם גולדמן.
הוא פגש את הפזמונאי פרד אב ב-1962, והחל לשתף עמו פעולה בכתיבת שירים, שיתוף שיחזיק מעמד במשך יותר מארבעה עשורים.
מאוחר יותר באותה השנה הקליטה הכוכבת העולה ברברה סטרייסנד שני שירים של הצמד, "My Coloring Book" ו-"I Don't Care Much".
ב-1965, קנדר ואב יצרו את המופע הראשון שלהם בברודוויי, "פלורה האיום האדום" בבימויו של ג'ורג' אבוט, שבו לייזה מינלי ביצעה את הופעת ברודוויי הראשונה שלה.
קנדרו ואב נקשרו מאז בכתיבת חומרים ללייזה מינלי ולצ'יטה ריברה, ויצרו חומר מיוחד להופעות החיות שלהן ולהופעותיהן בטלוויזיה.
מחזות הזמר המצליחים "קברט" ושיקגו" הפכו גם לסרטים זוכי אוסקר, כולל שמונה אוסקרים לסרט "קברט" ב-1972 ואוסקר לסרט הטוב ל"שיקגו" ב-2002. הסרטים השתמשו בשירי ההפקות הבימתיות של קנדר ואב.
הצמד גם תרם שירים לסרטים אחרים, בהם "ניו יורק, ניו יורק" ב-1977 ומקום בלב (1984).
קנדר, יחד עם אב, גם כתב שירים עבור המחזה של תורנטון ויילדר "בעור שינינו", אבל הזכויות נלקחו על ידי אחיינו של ויילדר.
המחזמר החדש ביותר שלו, הראשון זה שנים רבות שנוצר ללא פרד אב, הוא "הנחיתה", למילותיו של גרג פירס, ב-2013.
מילים מאת פרד אב אלא אם צוין אחרת
"משפחה שכזאת" (1962) - מילים של ויליאם גולדמן
"בשביל להעיף עפיפון" (1966) - מילים ולחן גם על ידי וולטר מרקס
"וילונות" (2006) - מילים נוספות בידי רופרט הולמס
"הכל עלינו" (2007 גרסה של שוב ושוב)
ג'ון קנטלי היה צלם בריטי שנחטף על ידי המדינה האסלאמית, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, והגיש סדרת סרטי הסברה בשירות הארגון.
קנטלי נחטף בפעם הראשונה ביולי 2012, אך שוחרר כשבוע לאחר מכן על ידי צבא סוריה החופשית.
בנובמבר 2012 נחטף שוב, יחד עם ג'יימס פולי.
כשבוי, החל קנטלי מסקר עניינים שונים הקשורים למדינה האסלאמית ויריבותיה, בהפקת מרכז התקשורת אל-חיאת.
ב-18 בספטמבר 2014 פרסמה המדינה האסלאמית וידאו בשם "הטה אוזניך" (Lend Me Your Ears) אשר בו דן קנטלי בענייני מדיניות החוץ של בריטניה וכן בנושא חטיפתו האישית.
הוא השווה בין עמדות ארצות הברית ובריטניה בנושאי משא ומתן לשחרור שבויים ביחס למדינות אחרות באירופה אשר מוכנות לשלם מחיר עבור שחרור חטופים שלהן
בסרטון טען כי הוא ראשון בסדרה של סרטים אשר ידונו במדיניות והשקפת העולם של המדינה האסלאמית.
ב-29 בספטמבר וידאו שני יצא ובו דיון בנושא התגובה הפומבית של ברק אובמה למדינה האסלאמית אשר שׂשׂה למלחמה עם ארצות הברית.
באוקטובר פורסם סרטון בשם "(Inside 'Ayn al Islam (Kobani" ובו צילומים מתוך העיר הנצורה כובאני ובו מסביר קנטלי כי בניגוד לטענות התקשורת המערבית, המדינה האסלאמית אינה בנסיגה בקרבות הנערכים בעיר אלא ההפך - הארגון מתגבר את כוחותיו וכובש עוד ועוד חלקים מהעיר.
ב-3 בינואר 2015 פורסם סרטון נוסף בשם "Inside Mosul" ובו צילומי מהעיר מוסול תחת שלטון המדינה האסלאמית.
ב-9 בפברואר 2015 פורסם סרטון בשם "Inside Aleppo" ובו נראית העיר חלב תחת שלטון הארגון.
בסרטון זה ציין קנטלי כי זה יהיה הסרטון האחרון בסדרת "Inside".
קנטלי השתתף בהפקות נוספות של אל-חיאת בשנים 2015 ו-2016
הסרטים בהם השתתף כללו גם התייחסויות אגביות למעמדו כשבוי.
כך הצטלם כשהוא פונה בתחינה למטוסי הקואליציה שלא ישאירו אותו מאחור וריאיין ילד שהצהיר שכשיגדל הוא יערוף את ראשו.
ביולי 2017, בעקבות שיחות עם פעילי המדינה האסלאמית שנשבו, סוכנות ידיעות עיראקית פרסמה שקנטלי נהרג.
במלאת 10 שנים לחטיפתו פורסם ב-BBC כי הוא החטוף היחיד שלא שוחרר ולא נמצאה גופתו.
יחד עם זאת, ההנחה היא שנהרג ומשפחתו אף ערכה לו טקס לוויה בכנסייה.
ג'ון קלווין מקוי היה חלוץ ומיסיונר בפטיסטי הידוע כ"אבי קנזס סיטי" שבמיזורי, ארצות הברית.
מקוי נולד בעיר וינסנס שבאינדיאנה, למד בין השנים 1826–1827 בקולג' טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, והוסמך למודד.
הוא הצטרף ב-1830 להוריו, אייזק וכריסטיאנה מקוי, להתיישבות במקום בו יושבת כיום קנזס סיטי במטרה ליזום פעילות מיסיונרית בקרב האוכלוסייה המקומית.
ב-1833 בנה מקוי בית מסחר בן 2 קומות שהפך תוך זמן קצר לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה.
בשנת 1834 רכש מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תכנן את העיירה לה קרא בשם וסטפורט (Westport=נמל מערבי), משום שזאת הייתה התחנה המערבית האחרונה עבור אלו שהמשיכו מערבה.
במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בווסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון.
הוא הצליח להקים מעגן סירות בסמוך לווסטפורט שאיפשר לסירות המגיעות דרך נהר המיזורי להעביר סחורות ונוסעים עד לנקודה זו ובכך הוא הפך את וסטפורט לנקודת הנמל המערבית ביותר על נהר המיזורי באותם הימים.
עובדה זאת גרמה לעיר אינדפנדנס השוכנת מזרחית למקום, לאבד את בכורתה כתחנת מסחר העגלות הראשית באזור עבור הממשיכים מערבה.
בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה.
המעגן החדש הפך לפופולרי, אך ההתרחבות סביבו הייתה בלתי אפשרית מפני שהשטח שמסביב לו היה שייך לחוואי בשם גבריאל פרודהום (Gabriel Prudhomme).
פרודהום נרצח ב-1831 ורכושו נמכר במכירה פומבית ב-1838. מקוי ו-13 שותפים נוספים החליטו להקים חברה שתקנה את השטח בן 271 האקרים (1.1 קמ"ר); החברה נקראה בשם "העיירה של קנזס" (Town of Kansas) ורכשה את השטח תמורת 4,220 דולרים.
ביוני 1850, כשאוכלוסייתה מונה כ-1,500 נפש, התאגדה העיירה רשמית.
בשנת 1853, כשאוכלוסייתה של קנזס הוערכה ב-2,500 נפש, החליטה מדינת מיזורי לאגד אותה רשמית כעיר.
ב-1838 נשא מקוי לאישה את וירג'יניה כריסטיאנה צ'יק (1820–1849) ולזוג נולדו 6 ילדים.
אשתו מתה במגפת הכולרה שפרצה ב-1849 והוא נשא לאישה שנייה ב-1850 את אליזבת וודסון.
הוא המשיך לנהל את עסקיו ואת השקעותיו בקרקעות באזור גם כשקיבל פקודה לעזוב את קנזס סיטי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית בגלל חיבתו למדינות הדרום ותמיכתו בעבדות (למקוי עצמו היה עבד בשם טום).
מקוי מת ב-2 בספטמבר 1889 ונקבר בבית הקברות המאוחד שבקנזס סיטי.
ג'ון אלברט קַנדְלַה היה מאמן כדורסל אמריקאי, מאמנה הראשון של קבוצת מיניאפוליס לייקרס מליגת ה-NBA.
לאורך 12 עונותיו בלייקרס הוביל אותה לזכייה באליפות ליגת ה-NBL ול-5 זכיות באליפות ה-NBA.
בשנת 1995 הוצג כמאמן בהיכל התהילה של הכדורסל, ובשנת 1996 נבחר לאחד מעשרת המאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
קנדלה נולד בעיירה "סטאר ג'נקשן" שבמדינת פנסילבניה, ועבר בילדותו לעיר מיניאפוליס שבמינסוטה.
בין השנים 1936–1939 למד באוניברסיטת מינסוטה ושיחק עבור קבוצת הכדורסל שלה, ובסיום לימודיו החל לשמש כעוזר מאמן בקבוצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי, ובסיומה חזר למינסוטה ואימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט תומאס אשר במיניאפוליס וסיינט פול.
לקראת עונת 1947/1948 מונה למאמנה הראשון של קבוצת מיניאפוליס לייקרס מליגת ה-NBL, עבור שכר של כ-6,000 דולר לעונה.
יחד עם קנדלה, הצטרף ללייקרס הסנטר ג'ורג' מייקן, שהפך במהרה לשחקן הדומיננטי ביותר של אותה תקופה.
באותה עונה, היחידה של הלייקרס ב-NBL, הוביל קנדלה את קבוצתו לאליפות הליגה אחרי שגברה בסדרת הגמר על רוצ'סטר רויאלס של ארני רייסן, אל סרבי, רד הולצמן ובוב דייוויס.
בעונת עברה מיניאפוליס לשחק בליגת ה-BAA (שסופחה שנה לאחר מכן לליגת ה-NBA), והפכה מיד לקבוצה המובילה בליגה הודות לכוכביה ג'ורג' מייקן, ורן מיקלסן, ג'ים פולארד וסלייטר מרטין.
ב-6 עונותיה הראשונות ב-NBA זכתה מיניאפוליס ב-5 אליפויות, כולן תחת הדרכתו של קנדלה.
בתחילת עונת עבר קנדלה לתפקיד בהנהלת הקבוצה, והשאיר את אימון הקבוצה בידי מייקן שפרש זה מכבר.
לאחר פתיחת עונה חלשה בה העמידה מיניאפוליס מאזן ניצחונות שלילי 9–30 חזר קנדלה לאמן את הקבוצה, והחזיק בתפקיד עד סיום עונת .
בעונתו האחרונה בלייקרס הצטרף לקבוצה הרוקי אלג'ין ביילור, שקלע 24.9 נקודות בממוצע למשחק והוביל את מיניאפוליס לגמר ה-NBA, בו הפסידה לבוסטון סלטיקס בתוצאה 0–4.
בעונת עבר מועדון הלייקרס לעיר לוס אנג'לס, מה שהביא לעזיבתו של קנדלה שהעדיף להישאר במיניאפוליס.
בין השנים 1959–1968 אימן את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מינסוטה, ולאחר תפקיד זה פרש מאימון.
ב-11 עונותיו כמאמן ראשי ב-NBA העמיד קנדלה מאזן מצטבר של 725 ניצחונות ו-423 הפסדים בעונה הסדירה (58.3%), וכן 95 ניצחונות ו-60 הפסדים בשלב הפלייאוף (63.2%).
קנדלה הוא אחד משלושה מאמנים בלבד שהובילו את קבוצתם ל-3 זכיות רצופות באליפות ה-NBA, לצד רד אאורבך ופיל ג'קסון.
ב-23 ביולי 2017 נפטר קנדלה במרכז דיור מוגן במיניאפוליס, בגיל 101.
ג'ון פרנסיס קלי הוא איש צבא אמריקאי שכיהן כראש סגל הבית הלבן בממשלו של הנשיא דונלד טראמפ.
קודם לכן כיהן כמזכיר המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית בממשלו של טראמפ.
במסגרת שירותו הצבאי שירת כגנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית ובתפקידו האחרון עמד בראש פיקוד דרום של ארצות הברית.
הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ב-1970, שירת כלוחם בדיוויזיית הנחתים השנייה והשתחרר בדרגת סרג'נט ב-1972. לאחר שחרורו סיים תואר ראשון באוניברסיטת מסצ'וסטס.
ב-1976 התגייס שוב לחיל הנחתים, עבר קורס קצינים ושובץ מחדש בדיוויזיית הנחתים השנייה.
שימש מפקד מחלקה רובאית, סגן מפקד פלוגה, עוזר קצין מבצעים ומפקד פלוגה רובאית.
ב-1980 יצא לקורס קציני חי"ר מתקדם של צבא ארצות הברית ובסיומו הוצב במטה חיל הנחתים.
ב-1984 מונה למפקד פלוגה מסייעת בדיוויזיית הנחתים השנייה ולאחר מכן שירת כקצין מבצעים גדודי בדרגת מייג'ור.
ב-1987 הוצב בבסיס ההכשרות של חיל הנחתים בקוונטיקו, שימש ראש מדור טקטיקות התקפה ומפקד קורס קציני חי"ר.
ב-1990 יצא ללימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל הנחתים.
בסיום הלימודים קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה ב-1992 למפקד גדוד הסיור הממוכן הראשון בדיוויזיית הנחתים הראשונה.
ב-1994 יצא ללימודים במכללה הלאומית למלחמה שבאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ב-1995 מונה לקצין קישור לבית הנבחרים של ארצות הברית בדרגת קולונל.
ב-1999 מונה לעוזרו של גנרל וסלי קלארק, מפקד כוחות נאט"ו באירופה.
ב-2001 חזר לארצות הברית ומונה לראש מטה דיוויזיית הנחתים השנייה.
ב-2002 מונה לעוזרו של ג'יימס מאטיס, מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה.
בתקופה זו השתתף במלחמת עיראק.
במהלך הקרבות קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה בכך לקצין הראשון מחיל הנחתים שקיבל דרגה זו בשדה הקרב מאז לואיס "צ'סטי" פולר.
לאחר כיבוש בגדאד מונה למפקד כוח משולב שנשלח לכבוש את תיכרית, עיר הולדתו של סדאם חוסיין.
על פועלו עוטר בלגיון ההצטיינות עם אות V לאומץ לב.
בשנים 2004–2007 שירת כעוזר למפקד חיל הנחתים.
ב-2007 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים.
הכוח בפיקודו נשלח לעיראק ב-2008 ויחידותיו הוצבו במחוזות אל-אנבר ונינוה במערב המדינה.
באוקטובר 2009 מונה למפקד כוחות המילואים של חיל הנחתים.
במרץ 2011 מונה לעוזר צבאי למזכיר מחלקת ההגנה רוברט גייטס ושירת בתפקיד זה גם תחת ליאון פאנטה.
ב-2014 הוא פיקח על עסקת שחרור חמישה עצירי הטליבאן תמורת שחרורו של בו ברגדאל.
כמפקד הפיקוד הביע התנגדותו לשילוב נשים בתפקידי לחימה בחיל הנחתים, בציינו כי מחקרים הצביעו על שיעור גבוה יותר של נשים שנפגעו בשירות וכי הוא חושש שהלחץ לשלבן מצד בעלי האג'נדה יביא להורדת הסטנדרטים לתפקידי הלוחמה.
הוא ציין כי האבטחה הלקויה של הגבול עם מקסיקו, והקיצוץ בתקציב הפיקוד הם סיכון קיומי לארצות הברית.
הוא מתנגד ללגליזציה של סמים קלים וציין שהיא מדיניות צבועה שגורמת בעיות לארצות הברית במלחמה בייצור וסחר הסמים במדינות אמריקה הלטינית.
ב-20 בינואר 2017 אישר הסנאט (ברוב של 88–11) את מינויו למזכיר המחלקה לביטחון המולדת.
ב-31 ביולי 2017 החל לכהן כראש סגל הבית הלבן, במקומו של ריינס פריבס.
ב-8 בדצמבר 2018 הודיע טראמפ כי קלי יעזוב את תפקידו בסוף דצמבר.
פיטוריו באים על רקע עימות בינו למלניה טראמפ, כמו גם עם בכירים בבית הלבן.
שני פקידים בבית הלבן סיפרו לכלי התקשורת האמריקאי NBC כי הגברת הראשונה סיפרה לבעלה בתחילת 2018 כי קלי דחה שוב ושוב את בקשותיה לקדם חלק מעוזריה, גם לאחר שקיבל הוראה מנשיא ארצות הברית לעשות כך.
החל מ-2019 מכהן כעמית בכיר באוניברסיטה לביטחון לאומי.
קלי נשוי לקארן ולזוג נולדו שני בנים ובת.
בנם הצעיר נהרג בנובמבר 2010 במהלך שירותו כקצין בחיל הנחתים במלחמת אפגניסטן.
בנם הבכור שירת אף הוא כקצין בחיל הנחתים.
ג'ון ג'ורג' קמני (בהונגרית: Kemény János György; ) היה מתמטיקאי ומדען יהודי-אמריקאי יליד הונגריה, ידוע במיוחד בזכות פיתוח שפת התכנות BASIC ב-1964, יחד עם תומאס א.
קמני נולד בבודפשט למשפחה יהודית.
בשנת 1938 אביו היגר לארצות הברית והצליח להביא את יתר המשפחה בשנת 1940. קמני סיים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1946 ודוקטורט בשנת 1949. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כשנה כעוזר של ריצ'רד פיינמן במסגרת פרויקט מנהטן.
בשנת 1960 הוא היה שותף לגילוי איגודיות.
כראש המחלקה למתמטיקה בדארטמות' דחף לשינויים בתוכניות הלימודים ובפרט כתב ספר "Introduction to Finite Mathematics" עם לורי סנל וג'רלד תומפסון.
הוא הציע שיטת בחירות הידועה בתור שיטת קמני או שיטת קמני-יאנג; ביטה זאת הבוחרים מדרגים את האפשרויות ונבחרת הפרמוטציה שממזערת את סכום מרחקי קנדל-טאו..
קמני שימש הנשיא ה-13 של דארטמות' קולג' מ-1970 ל-1981, חלוץ השימוש במחשבים לחינוך במכללות.
ב-1972, בתקופת נשיאותו החלו בדארטמות', לקבל ללימודים סדירים סטודנטיות (עד אז רק גברים התקבלו).
קמני היה יו"ר הוועדה הנשיאותית שחקרה את תאונת אי שלושת המילין ב-1979.
ג'ון ג'ורג' אדוארד הנרי דאגלס סאת'רלנד קמפבל, דוכס ארגייל התשיעי היה איש אצולה בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, הרביעי מאז איחוד קנדה, בין השנים 1878–1883. הוא זכור בעיקר בשל שמות מקומות בקנדה הקרויים על שם אשתו.
קמפבל נולד בלונדון, כבנם הבכור של ג'ורג', מרקיז לורן ושל אליזבת קמפבל, בתו של דוכס סאת'רלנד השני ומרגע לידתו הוענק לו התואר רוזן קמפבל.
ב-1847, כאשר מלאו לו 21 חודשים, ירש אביו את התואר דוכס ארגייל השמיני ובנו ירש ממנו את התואר מרקיז לורן, שאותו הוא נשא עד לגיל 54. הוא למד באקדמיית אדינבורו, באיטון קולג', באוניברסיטת סנט אנדרוז ובטריניטי קולג', קיימברידג' וכן בקולג' המלכותי לאמנות.
בעשר השנים לפני הגיעו לקנדה ערך קמפבל מסעות בכל רחבי אמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית, ועסק בכתיבת ספרי מסעות ושירה.
ב-1868 הוא נבחר בבחירות הביניים לבית הנבחרים הבריטי כנציג מחוז הבחירה של ארגיילשייר מטעם המפלגה הליברלית.
הוא לא הותיר רושם רב בתפקידו זה והעיתון London World התייחס אליו כ"אפס בבית הנבחרים ואפס בלעדיו".
ב-21 במרץ 1871 נשא קמפבל לאישה את לואיז, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה הרביעית של המלכה ויקטוריה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1515 בה נישאה בת חוקית של הריבון לנתין הכתר (אז הייתה זו מרי טיודור שנישאה לצ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון).
בני הזוג חלקו אהבה משותפת לאומניות, אך לא נולדו להם ילדים ונישואיהם לא היו מאושרים, והם בילו חלק ניכר מזמנם בנפרד.
קמפבל קשר קשרי ידידות רבים עם גברים, כולל הלורד רונלד גאוור, מורטון פולרטון והרוזן מוניי, שהיה ידוע כהומוסקסואל או כביסקסואל, קשר שהזין שמועות בלונדון על נטייתו המינית.
בכל אופן, לשמועות אלו לא היה שום ביסוס של ממש.
ב-1878, כאשר הוכרז על מינויו של קמפבל, אחזה התרגשות רבה את תושבי קנדה.
לראשונה התגוררו באחוזת רידו, מעון המושל הכללי באוטווה, דיירים מהמשפחה המלכותית.
ראש ממשלת קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד פינה את סדר יומו כדי לארגן כרכרה מיוחדת מלווה במשמר עבור הנסיכה ועבור קמפבל.
צ'ארלס דנט כתב ב-1880 ש"המינוי התקבל בשביעות רצון בכל חלקי הדומיניון ועם כניסתו לתפקיד נכנס המושל הכללי החדש לליבותיהם של האנשים שהתרשמו ממנו לטובה".
אף על פי כן, קמפבל ורעייתו לא התקבלו בתחילה בצורה חיובית על ידי העיתונות הקנדית, שהלינה על כפיית הזוג המלכותי על החברה הקנדית שהייתה עד אז נטולת זיקה מלכותית, גישה שגרמה לתקלות ולאי-הבנות.
הדאגות בנוגע ליצירתה של חצר מלכות נוקשה במעון הרשמי התבררו בסופו של דבר כחסרות ביסוס.
בני הזוג היו מתונים יותר בהשוואה לקודמיהם בתפקיד, כפי שניתן היה לראות במסיבות רבות בהן התקיימו פעילות של החלקה על הקרח ושל גלישה על מזחלות, נשפים, ארוחות רשמיות ואירועים שהם אירחו.
בגיל 33 היה הלורד לורן למושל הכללי הצעיר ביותר של קנדה, אך הוא לא היה צעיר מדי כדי לקיים את החובות המשניות של תפקידו.
הוא והנסיכה לואיז תרמו תרומות ארוכות טווח לחברה הקנדית, במיוחד בתחומי האומנויות והמדעים.
הם עודדו את הקמתן של "החברה המלכותית הקנדית", את "האקדמיה המלכותית הקנדית לאומנויות" ואת הגלריה הלאומית של קנדה, ואף בחרו חלק מהיצירות הראשונות שהוצגו בה.
קמפבל היה מעורב בהשלמת סלילתו של קו הרכבת הקנדית הפסיפית ובהקמתם של מיזמים נוספים כמו בית חולים שנבנה בקולומביה הבריטית.
בנוסף להיותו פטרון של האומנויות והספרות בקנדה, כתב קמפבל ספרי פרוזה ושירה רבים.
במשך כל תקופת כהונתו בקנדה, התעניין קמפבל בארץ וביושביה.
הוא ערך מסעות בכל רחבי קנדה, עודד את הקמתם של מוסדות רבים וערך פגישות עם בני האומות הראשונות ועם אנשים רבים מכל שדרות החברה הקנדית.
ב-1887 נרכש אוסף הפריטים מתרבות האומות הראשונות שלו על ידי המוזיאון הבריטי.
ב-1881 שבה הנסיכה לואיז לבריטניה ושנתיים לאחר מכן סיים קמפבל את תפקידו ואז פורסם ספרו "זיכרונות מקנדה ומסקוטלנד" (Memories of Canada and Scotland).
ב-1907 נעשו מאמצים כבירים על ידי בכיר ממשל להבטיח ששמו של קמפבל לא ישתרבב לחקירת גנבת תכשיטי הכתר האיריים .
מאמצים אלו נעשו בשל העובדה שאחד מידידיו הקרובים, לורד רונלד גאוור, על אף שלא נחשד במעורבות בגנבה, היה מקורב לחוגי ההומוסקסואלים שהיו מעורבים בה.
קמפבל היה המושל והנציב של טירת וינדזור בין השנים 1892–1914 ושימש כחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של דרום מנצ'סטר משנת 1895 ועד מות אביו ב-24 באפריל 1900, אז הוא ירש את תוארו כדוכס ארגייל התשיעי.
הוא והנסיכה חיו בארמון קנזינגטון עד למותו מדלקת ריאות ב-1914, הוא נטמן בכנסיית קילמון שבמחוז ארגייל וביוט.
על שמו נקראו בניין לורן באוטווה, העיירה פורט לורן בנובה סקוטיה, המועצה הכפרית לורן במניטובה, הכפר מערב לורן באונטריו, העיירה לורן באוסטרליה, ורחובות בעיירה אוסווסטרי שבאנגליה ובקוויבק סיטי שבקנדה.
ג'ון קנדי היה צ'לן בריטי ידוע-שם, שעמד בקשר משמעותי עם אוסטרליה, שם פעל בשנותיו האחרונות ושם מת.
הוא היה אביו של הכנר נייג'ל קנדי.
הוריו היו אוסטרלים, הצ'לן לורי קנדי והפסנתרנית דורותי קנדי.
הוא למד באקדמיה המלכותית למוזיקה.
בגיל 24 היה לצ'לן הראשון של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, הנגן הראשי הצעיר ביותר בבריטניה הגדולה.
הוא הצטרף לתזמורת הסימפונית של סידני ב-1949, כנגן ראשי, וניגן עמה כסולן, בין השאר את הקונצ'רטו לצ'לו של אדוארד אלגר בניצוח אוטו קלמפרר.
קנדי לימד בקונסרבטוריון למוזיקה של סידני במשך שנתיים והופיע בקונצרטים מטעם מוזיקה ויוה אוסטרליה.
בשנת 1952 יצא לסיור בניו זילנד כחבר בשלישיית ליולין-קנדי עם הכנר ארנסט ליולין והפסנתרנית סילה סטונר - שהוצגה במודעות כ"סילה קנדי", אשתו הראשונה של ג'ון.
הוא חזר לבריטניה, שם ניגן כצ'לן ראשי בתזמורת קובנט גארדן.
בהמשך היה לצ'לן ראשי בפילהרמונית המלכותית בהנהגת סר תומאס ביצ'ם.
הוא היה הראשון שביצע קונצ'רטו לצ'לו בפסטיבל אדינבורו.
קנדי חזר לאוסטרליה כמרצה בכיר לצ'לו בקונסרבטוריון של אוניברסיטת מלבורן.
עם עזיבתו את אנגליה, הסתיימו גם נישואיו לסילה סטונר.
במועד הגירושין, לא היה מודע לכך שסילה בהריון, והיא ילדה את בנו, שיתפרסם בעתיד ככנר נייג'ל קנדי.
אמו רצתה שנייג'ל ילמד לנגן בכלי מיתר, אבל בחרה בכינור משום שלא רצתה בצ'לו בבית כתזכורת מתמדת לג'ון קנדי.
הוא המשיך ללמד, לנגן ולהופיע בשידורי רדיו באוסטרליה עד לפרישתו ב-1979 עקב התערערות בריאותו.
ג'ון וינסנט קליפארי הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ארקנסו.
אימן בעבר את קבוצות הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי, אוניברסיטת מסצ'וסטס ואוניברסיטת ממפיס, וכן את ניו ג'רזי נטס מליגת ה-NBA.
בשנת 2015 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
קליפארי נולד וגדל במון טאונשיפ בסמוך לפיטסבורג בפנסילבניה.
בשנת 1978 החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת קלריון בפנסילבניה.
בשנים 1981 ו-1982 שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קלריון, בעמדת הרכז.
בשנת 1982, מיד עם סיום לימודיו האקדמיים, מונה לעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס, תחת המאמן הראשי טד אוונס.
בשתי העונות הבאות נשאר בקנזס כעוזרו של המאמן הנכנס לארי בראון.
בין השנים 1985–1988 שימש כעוזרם של המאמנים רוי צ'יפמן ופול אוונס בקבוצת אוניברסיטת פיטסבורג.
לקראת עונת 1988/1989 מונה למאמן הראשי של קבוצת אוניברסיטת מסצ'וסטס ("יו-מאס מינטמן").
הקבוצה, אשר עד להגעתו של קליפארי השתתפה פעם אחת בלבד בטורניר אליפות המכללות בכדורסל (ב-1962), העפילה בהדרכתו לטורניר בחמש עונות רצופות, בשנים 1992–1996. בעונת 1991/1992 הודחה מסצ'וסטס בשלב שמינית גמר הטורניר (NCAA Sweet Sixteen), על ידי אוניברסיטת קנטקי, ובשתי העונות הבאות הפסידה בשלב "32 הגדולות".
בעונת 1994/1995 העפילה הקבוצה עד למשחק רבע גמר טורניר המכללות (Elite Eight), בו הפסידה מול אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה.
בעונה העוקבת השיגה מסצ'וסטס את מאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה, 35–2, ובמשחק רבע הגמר גברה על אוניברסיטת ג'ורג'טאון, בה שיחק אלן אייברסון, בדרך להישג השיא של המועדון – העפלה לפיינל פור טורניר המכללות.
במשחק חצי הגמר הפסידה קבוצתו של קליפארי בתוצאה 74–81 מול האלופה שבדרך, אוניברסיטת קנטקי, בה שיחקו תשעה שחקני NBA לעתיד, בהם אנטואן ווקר, טוני דלק, דרק אנדרסון ורון מרסר.
השחקן הבולט של מסצ'וסטס באותה עונה, והיחיד אשר שיחק בהמשך בליגת ה-NBA, היה מרכוס קמבי, אשר זכה בפרס נייסמית'.
לאורך תקופתו של קליפארי במסצ'וסטס העמידה הקבוצה מאזן כולל של 193 ניצחונות ו-71 הפסדים (73.1%).
בשנים 1992, 1993 ו-1996 זכה קליפארי בתואר מאמן העונה של מחוז Atlantic 10, ובעונת 1996 זכה גם בפרס מאמן השנה של ליגת המכללות.
לקראת עונת מונה קליפארי לתפקידי הג'נרל מנג'ר והמאמן הראשי של קבוצת ניו ג'רזי נטס, במקומם של ויליס ריד ובוץ' בירד, בהתאמה.
את עונתו הראשונה בקבוצה סיימה ניו ג'רזי במקום ה-13 באזור המזרחי, עם מאזן שלילי 26–56, על אף יכולת טובה של הגארדים סם קאסל וקנדל גיל.
בעונה העוקבת השיגו הנטס מאזן חיובי והעפילו לפלייאוף ה-NBA לראשונה מזה 4 עונות, הודות להצטיינות של קית' ואן הורן וקרי קיטלס לצדם של קאסל וגיל.
בפלייאוף עצמו הפסידה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון, מול שיקגו בולס (0–3).
לאחר שפתח את עונת עם מאזן שלילי 3–17 פוטר קליפארי משני תפקידיו בניו ג'רזי, והוחלף על ידי המאמן דון קייסי והג'נרל מנג'ר ג'ון נאש.
מאזנה הכולל של התקופה תחת קליפארי עמד על 72 ניצחונות ו-112 הפסדים (39.1%).
במסגרת תפקידו כג'נרל מנג'ר, ביצע שלושה טריידים בולטים:
בפברואר 1997 העביר את שון בראדלי, אד אובאנון, רוברט פאק וחאליד ריבס לדאלאס מאבריקס, בתמורה לסם קאסל, כריס גאטלינג, ג'ים ג'קסון, ג'ורג' מקלאוד ואריק מונטרוס.
בערב דראפט 1997 העביר את ג'קסון, מונטרוס, טים תומאס (הבחירה השביעית) ואנתוני פארקר (הבחירה ה-21) לפילדלפיה 76', בתמורה לקית' ואן הורן (הבחירה השנייה), מייקל קייג', דון מקליין ולוציוס האריס.
במרץ 1999 העביר בטרייד משולש את קאסל וגאטלינג למילווקי באקס, ואת בראיין אוונס למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לסטפון מרבורי, אליוט פרי וכריס קאר.
בעונת שימש כעוזר מאמן בפילדלפיה 76', תחת לארי בראון.
בעונתו היחידה בתפקיד הפסידה פילדלפיה בחצי גמר האזור המזרחי, מול אינדיאנה פייסרס.
בקיץ 2000 מונה למאמן הראשי של קבוצת אוניברסיטת ממפיס ("ממפיס טייגרס").
בשש מתוך תשע עונותיו בתפקיד העפילה ממפיס לטורניר אליפות המכללות, ובעונות 2006 עד 2008 הגיעה לשלב "8 הגדולות".
לאחר שהודחו במשחקי רבע הגמר של עונות 2006 ו-2007, גברו הטייגרס בשנת 2008 על אוניברסיטת טקסס ועל UCLA בדרך להעפלתם הראשונה מאז 1973 לגמר טורניר המכללות.
במשחק הגמר הפסידה ממפיס מול אוניברסיטת קנזס בתוצאה 68–75 אחרי הארכה, על אף משחק טוב של כוכבי הקבוצה דריק רוז וכריס דאגלס-רוברטס.
בעונת 2008/2009, לאחר עזיבתם של רוז ודאגלס-רוברטס ל-NBA, העפילה ממפיס לשלב שמינית הגמר, בהובלתו של ה טייריק אוונס.
מאזנם הכולל של הטייגרס תחת קליפארי עמד על 252 ניצחונות ו-69 הפסדים (78.5%).
בעונות 2006, 2008 ו-2009 זכה קליפארי בתואר מאמן העונה של מחוז USA, ובעונת 2008 זכה גם בפרס מאמן העונה של ליגת המכללות, בפעם השנייה בקריירה.
באפריל 2009 מונה קליפארי למאמן קבוצת אוניברסיטת קנטקי ("קנטקי ויילדקטס").
בעונתו הראשונה שיחקו בקבוצה שלושת הפרשמנים המבטיחים ג'ון וול, דמרקוס קאזינס ואריק בלדסו, אשר לצד פטריק פטרסון הוליכו את קנטקי לרבע גמר טורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 5 שנים.
בקיץ 2010 עזבו ל-NBA ארבעת כוכבי העונה הקודמת, ובמקומם הצטרפו שחקני השנה הראשונה ברנדון נייט, טרנס ג'ונס ודורון לאמב.
עונה מצוינת של נייט וג'ונס הובילה את הוויילדקטס עד לפיינל טורניר המכללות, לראשונה מאז 1998, אולם במשחק חצי הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת קונטיקט בתוצאה 55–56.
לקראת עונת 2011/2012 עזב נייט ל-NBA, אך הצטרפו לקנטקי שלושה שחקני תיכונים מצטיינים: אנתוני דייוויס, מייקל קיד-גילכריסט ומרקיז טיג.
שלושת הפרשמנים, לצדם של ה ג'ונס ולאמב וה דריוס מילר, הובילו את הוויילדקטס לזכייתם השמינית בטורניר אליפות המכללות, והראשונה מזה 14 שנים.
במשחק חצי הגמר ניצחה קנטקי את אוניברסיטת לואיוויל בתוצאה 69–61, ובמשחק הגמר גברה על אוניברסיטת קנזס בתוצאה 67–59. בתואר ה-MVP של הפיינל פור זכה דייוויס, אשר קלע 12 נקודות, אסף 15 ריבאונדים וחסם 5.5 פעמים בממוצע למשחק בשני המשחקים.
בעונת 2013/2014 חזרה קנטקי לפיינל פור אליפות המכללות, בהובלתם של ארבעת הפרשמנים ג'וליוס רנדל, ג'יימס יאנג והאחים התאומים אנדרו וארון האריסון.
בשנים הבאות בלטו בקנטקי שחקני ה-NBA לעתיד ג'מאל מארי, מליק מונק, דיארון פוקס, באם אדבאיו, קווין נוקס, שיי גילג'ס-אלכסנדר, פי.
וושינגטון וטיילר הירו, אולם מאז 2014 לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפיינל פור של טורניר אליפות המכללות.
ביוני 2019 חתם קליפארי על הארכת חוזה בקנטקי לעשר עונות נוספות, עבור כ-86 מיליון דולר, אבל ב-9 באפריל 2024 הודיע שהוא עוזב.
למוחרת עזיבתו את אוניברסיטת קנטקי חתם קליפארי על חוזה לחמש שנים באוניברסיטת ארקנסו, תמורת שבעה מיליון דולר לעונה.
ג'ון קלוסטרמן היה צייר פורטרטים מוסטפאליה, בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. לקוחותיו היו בעיקר אצילים אירופאים ובני משפחותיהם.
קלוסטרמן, נולד באוסנבריק באימפריה הרומית הקדושה (סקסוניה התחתונה), היה בנו של אמן שלימד אותו את יסודות העיצוב.
בשנת 1679 נסע קלוסטרמן לפריז ועבד בפיקוחו של פרנסואה דה טרוי.
הוא עבד אצל ג'ון ריילי, וצייר את הבדים והבגדים בפורטרטים של ריילי.
כאשר ריילי נפטר בשנת 1691, קלוסטרמן סיים כמה מדיוקנאותיו.
בגלל עבודתו על דיוקנאותיו של ריילי, שכר אותו צ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסומרסט, ליצור כמה ציורים.
עם זאת, סומרסט לא היה מרוצה מדיוקנו של הצייר האיטלקי גוארצ'ינו שצייר אותו קלוסטרמן, והביא לסיום היחסים בניהם.
בסופו של דבר לורד הליפקס רכש את הדיוקן.
בשנת 1696 הוזמן קלוסטרמן לחצר המלך בספרד, שם צייר דיוקן של קרלוס השני, מלך ספרד, אשתו מריאנה מאוסטריה וכמה אצילים אחרים.
הוא גם נסע פעמיים לאיטליה, שם קנה כמה יצירות אמנות.
כשחזר לאנגליה מצא קלוסטרמן דרישה גבוהה לשירותיו בקרב החברה הגבוהה.
בשלב זה הוא התחתן עם האנה, אישה אנגליה והיא נפטרה ונקברה ב־27 בינואר 1702. לדברי ארנולד הוברקן, קלוסטרמן חי מאוחר יותר עם אישה נוספת, שגנבה חלק ניכר מרכושו ואז עזבה אותו.
לכאורה, עזיבתה הביאה לירידה הפיזית והנפשית של קלוסטרמן.
ג'ייקוב קמפו וויירמן, שכתב ביוגרפיה עליו, קבע כי "קלוסטרמן לקח פילגש יפהפייה, שבזמן שהיה מחוץ לאנגליה, שדדה ממנו את חפצי הערך שלו ונעלמה, פעולות שהביאו את הצייר לשיגעון".
קלוסטרמן נפטר בשנת 1711 ונקבר בחצר הכנסייה של קובנט גארדן בלונדון.
בשנת 1702 צייר קלוסטרמן דיוקן באורך מלא של אן, מלכת בריטניה בגלימת ההכתרה שלה, לבושה בכתר ונושאת את הכדור והשרביט.
דיוקן המלכה אן הוצג במקור בגילדהול בלונדון.
הדיוקן נעלם, אך הטיוטה היא חלק מאוסף גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
קלוסטרמן צייר דיוקן משפחתי של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, ואשתו, שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, עם חמשת ילדיהם: ג'ון צ'רצ'יל, מרקס מבלנדפורד, הנרייטה גודולפין, הדוכסית השנייה ממרלבורו, ליידי אן, ליידי אליזבת.
בציור של משפחת צ'רצ'יל, המשפחה נצבת ליד וילון עשיר על בימה מוגבהת.
כל הדמויות הן באורך מלא.
קלוסטרמן כנראה צייר את הציור בתחילת 1698. לקלוסטרמן היו סכסוכים רבים עם שרה צ'רצ'יל ובעלה העיר: "הציור יצר לי יותר בעיות לפייס את אשתי מאשר להילחם בקרב".
הסיפור מסופר על ידי הוראס וולפול.
ג'ון קלקוט הורסלי היה צייר אקדמי אנגלי של סצנות ז'אנריות והיסטוריות, מאייר ומעצב את כרטיס חג המולד הראשון.
הוא היה חבר בקולוניית קרנברוק.
הורסלי נולד בלונדון, בנו של ויליאם הורסלי, המוזיקאי, ואחיינו של סר אוגוסטוס קלקוט.
אחותו מרי אליזבת הורסלי נישאה למהנדס הבריטי המפורסם איזמברד קינגדום ברונל בשנת 1836. הורסלי הונחה על ידי ויליאם מולרידי ואוגוסטוס וול קלקוט ששלחו אותו בגיל שלוש עשרה ללמוד באקדמיה של ד"ר הנרי סאס שם פגש את דנטה גבריאל רוזטי, ג'ון אוורט מיליי וויליאם פאוול פרית'.
לאחר המכינה הורסלי למד ציור בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה שם פגש את תומאס ובסטר.
בשנת 1836 הציג את "גאוות הכפר" (גלריית ורנון) באקדמיה המלכותית.
הורסלי התחתן עם אלווירה וולטר בשנת 1846 איתה נולדו לו שלושה בנים: אדוארד (1848), פרנק (1849) והארי (1850).
אלווירה נפטרה בשנת 1852 ואחריה נפטרו של אדוארד והארי בשנת 1854 ופרנק בשנת 1857 עקב סקרלטינה.
ג'רלד כשגדל נהיה אדריכל, ולטר אמן שלמד גם בבתי הספר של האקדמיה, ויקטור היה מנתח.
סר ויקטור הורסלי (נולד בשנת 1857), התפרסם כמנתח ונוירופתולוג, ותומך בולט במחקר ניסיוני.
לאחר חתונתו עם רוזמונד בשנת 1854, הורסלי ואשתו סיירו במידלנדס במשך חמישה חודשים כדי ליצור קשרים עם תעשיינים עשירים למען ציורי דיוקן.
הורסלי עבר לקרנברוק בשנת 1861, והצטרף למושבת האמנים.
עם זאת הוא שמר על בית בלונדון.
ציוריו של הורסלי היו ברובם נושאים היסטוריים של המאות השבע עשרה ושמונה עשרה, והושפעו מהמאסטרים ההולנדים פיטר דה הוך ויאן ורמיר.
כאמן צעיר הורסלי נתמך על ידי האספן ג'ון שיפאנקס, שקנה שניים מציוריו של הורסלי.
בשנת 1843 הציור שלו (רישום ראשוני) של "סנט אוגוסטין מטיף" זכה בפרס בתחרות להכין קישוטי פנים לארמון וסטמינסטר.
הפרס הוביל לבחירתו בשנת 1844, הוא היה אחד מששת הציירים שהוזמן לבצע שם ציורי קיר.
בשנת 1864 הוא הפך לעמית ב.
להורסלי היה תפקיד חשוב בארגון תערוכות החורף של "המאסטרים ישנים" בבית ברלינגטון לאחר 1870.
הורסלי היה רקטור וגזבר של האקדמיה המלכותית בין השנים 1875 עד 1890 ו-1882 עד 1897 בהתאמה.
הוא התנגד לשימוש במודלי חיים בעירום.
כאשר בשנות השמונים של המאה ה-19 הדוגמה של הסלון הצרפתי החלה להשפיע על המציגים באקדמיה המלכותית, וציורי העירום הפכו לאופנה, הוא מחה על החידוש, ויחסו גרם לעיתון פאנץ' להעניק לו את הכינוי של "מר ג'יי סי.
(לוטס) הורסלי "(משחק מילים על סוס בגדים).
ההפגנות נגד העירום בשנת 1885 הופיעו במספר צורות, בחלק מהמקרים ציורי עירום ניזוקו או נגנבו מתערוכות.
עם זאת, כנראה היה זה מכתב שהודפס ב"טיימס "ב-20 במאי, שזירז להצית את המחלוקת הלאומית סביב תערוכת העירום.
המכתב שכותרתו 'תחינה של אישה' ונחתם 'מטרונית בריטית'.
למעשה הוא נכתב על ידי ג'יי סי הורסלי.
הוא התפטר מהאקדמיה בשנת 1897, והפך ל"אקדמאי בדימוס".
כרטיס חג המולד הראשון בעולם
הורסלי עיצב את כרטיס חג המולד הראשון שנשלח אי פעם, שהוזמן על ידי הנרי קול.
הציור עורר מחלוקת משום שהוא תיאר ילד קטן ששותה יין.
הוא גם עיצב את מעטפת הורסלי, מעטפה ששולמה מראש שהייתה קודמת לחותמת הדואר.
הורסלי היה חבר במועדון התחריטאים הלונדוני ותרם איורים למהדורות של "הכפר הנטוש" (אוליבר גולדסמית' ו"שירי שייקספיר").
הוא גם אייר מספר ספרים נוספים כולל "נסיכים קטנים" מאת אליזה סלייטר (לונדון: הנרי ג'בון, 1890).
ג'ון קלרנס סטיוארט הוא שחקן וזמר אמריקאי.
סטיוארט נולד בשנת 1988 בסטון מאונטן , ג'ורג'יה.
בתחילה למד בבית הספר התיכון "שילה" לפני שעבר ללמוד באקדמיית ג'ורג' וולטון במלגת כדורגל למשך שנה.
בשנתו האחרונה הוא חזר לבית הספר התיכון לאחר שהבין שהוא לא מוכשר מספיק לכדורגל.
הוא הופיע במחזמר בבית הספר "פעם אחת באי הזה".
הוא למד באוניברסיטת קולומבוס, וסיים תואר ראשון באמנויות יפות.
לאחר מכן למד באוניברסיטת קנזאו סטייט, וסיים בשנת 2012 תואר ראשון בלימודי תיאטרון ומחול.
לאחר מכן שיחק בתיאטרון חינוכי קייזר פרמננטה באטלנטה.
בגיל 24 עבר לעיר ניו יורק ואז ללוס אנג'לס כדי להמשיך במשחק.
סטיוארט ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו במחזה "The Whipping Man" בשנת 2013, שהוצג בתיאטרון אליאנס.
הוא הופיע בעוד כמה מהפקות התיאטרון וכיכב גם במחזה בתיאטרון השחקנים בלואיוויל, ובמחזה "Fit for a Queen" שהוצג בתיאטרון הקלאסי בהארלם בשנת 2016.
בשנת 2015 ערך סטיוארט את הופעת הבכורה בסדרת הטלוויזיה "גות'האם" כקצין גריפין כץ.
הוא המשיך להופיע בתפקידי אורח בכמה סדרות טלוויזיה ותפקידו הגדול הראשון בטלוויזיה היה כאלכס ווסלי בסדרת הטלוויזיה לוק קייג' בה הופיע משנת 2016 עד שנת 2018.
בשנת 2019 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "What/If".
שנה לאחר מכן הוא החל לגלם את סיימון בסדרת הטלוויזיה "הפלייליסט של זואי".
ג'ון לי קלייטון ג'וניור הוא מוזיקאי ג'אז, נגן קונטרבס קלאסי, מעבד ומלחין אמריקאי.
הוא אחיו של הסקסופוניסט ג'ף קלייטון, איתו הקים את "האחים קלייטון" ותזמורת הג'אז של קלייטון – המילטון עם ג'ף המילטון.
קלייטון החל ללמוד קונטרבס בגיל 16 אצל ריי בראון.
שלוש שנים אחר כך היה בסיסט בסדרת הטלוויזיה "דור המנסיני" של הנרי מנסיני.
בשנת 1975 סיים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה.
הוא יצא לסיבוב הופעות עם שלישיית מונטי אלכסנדר ותזמורת קאונט בייסי ולאחר מכן קיבל את תפקיד נגן הבס הראשי בתזמורת הפילהרמונית של אמסטרדם.
לאחר חמש שנים חזר לארצות הברית להפסקה מהז'אנר הקלאסי והקים את תזמורת הג'אז של קלייטון-המילטון יחד עם אחיו, הסקסופוניסט ג'ף קלייטון, והמתופף ג'ף המילטון.
הוא הופיע עם אחיו בצמד "האחים קלייטון" עם מוזיקאים שונים, בהם ביל קנליף וטרל סטאפורד.
הוא שימש כמנהל אמנותי בפסטיבל הג'אז של ליונל המפטון, בפסטיבל הג'אז של סרסוטה, במסיבת הג'אז של סנטה פה, בסדנת הקיץ של ג'אז פורט טאונסנד, בג'אז בסנטרום ובסדנת הג'אז של וייל.
בין השנים 1999–2001 היה המנהל האמנותי של ג'אז בתוכנית התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בהוליווד בול.
הוא ניהל את להקת הג'אז של אלסקה.
הוא לימד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה בת'ורנטון וכיהן כנשיא האגודה הבין-לאומית לבסיסטים.
הוא הלחין ועיבד עבור תזמורת קאונט בייסי, דיאנה קרול, ויטני יוסטון, כרמן מקריי, ננסי וילסון, ג'ו ויליאמס, ארנסטין אנדרסון, קווינסי ג'ונס, די די ברידג'ווטר, נטלי קול, טיל ברונר ועוד.
בשנת 2006 הגיע בנו ג'רלד קלייטון למקום השני בתחרות הבין-לאומית לפסנתר הג'אז על שם תלוניוס מונק.
בשנת 2007 זכה קלייטון בפרס גראמי על עיבוד אינסטרומנטלי המלווה לשיר "I'm Gonna Live Till I Die" של קווין לטיפה.
בדצמבר 2009 היה האלבום "אח לאח" מאת האחים קלייטון מועמד לגראמי בקטגוריית "האלבום האינסטרומנטלי הטוב ביותר לג'אז".
עם תזמורת הג'אז של קלייטון-המילטון
ג'ון ארצ'יבלד קמפבל היה משפטן אמריקאי.
הוא היה עורך דין מצליח בג'ורג'יה ובאלבמה, שם הוא כיהן כחבר בית המחוקקים המדינתי.
ב-1853 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין פירס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, אז היה לפקיד בממשל הקונפדרציה.
לאחר המלחמה הוא ישב שישה חודשים בבית כלא צבאי ולאחר מכן חידש את עיסוקו בעריכת דין בניו אורלינס.
קמפבל היה ממתנגדי מדיניות השיקום.
ג'ון קמפבל נולד ליד וושינגטון שבג'ורג'יה לקולונל דנקן גרין (שעל שמו היה קיים בעבר מחוז בג'ורג'יה).
הוא נחשב לילד פלא, וב-1825, בגיל 14, הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה, ומיד התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בעת לימודיו באקדמיה היה קמפבל מעורב ב"מהומות משקה הביצים" בחג המולד של 1826. ההליכים המשפטיים בנוגע לפרשה בבית המשפט הצבאי החלו למחרת החג והסתיימו ב-16 במרץ 1827, לאחר שהנשיא ג'ון קווינסי אדמס שינה חלק מפסקי הדין ואישר את האחרים.
קמפבל נמנה עם 70 הצוערים שהיו מעורבים במקרה אך בעקבות בדיקה נוספת, הוגשו כתבי אישום נגד 20 מתוכם ונגד חייל אחד בשירות פעיל.
צוערים ידועים כמו ג'פרסון דייוויס (היה מעורב אך לא הואשם) ורוברט אדוארד לי (לא היה מעורב אך העיד), היו מעורבים בפרשה.
תשעה צוערים הורחקו מהאקדמיה באישור הנשיא אדמס.
הייתה דרישה להרחיק את קמפבל, אך היא לא אושרה והוא לא הועמד לדין.
קמפבל היה אמור לסיים את הכשרתו ב-1830, אך ב-1828 הוא פרש מהלימודים עקב מות אביו ושב לביתו שבג'ורג'יה.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת דודו, מושל ג'ורג'יה לשעבר ג'ון קלארק וב-1829 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשל גילו הצעיר, 18, נדרשה חקיקה מיוחדת של בית המחוקקים של המדינה כדי שתתאפשר הסמכתו.
ב-1830 עבר קמפבל למונטגומרי, אלבמה, שם הוא הכיר את אנה אסתר גולדת'וייט ורכש מוניטין כעורך דין מוכשר שהתמחה בזכויות מקרקעין.
בשל מעורבותו כגיבור מלחמה במלחמה נגד אומת הקריק (מוסקוגי) ב-1836, נבחר קמפבל באותה שנה כחבר בית המחוקקים המדינתי, בו הוא היה פעיל כחבר הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית.
משמעות הדבר הייתה שקמפבל היה מזוהה עם המדיניות של אנדרו ג'קסון בפוליטיקה הלאומית, תמך בווטו שלו על הבנק הלאומי, וגינה את משבר הביטול, אך נותר תומך מתון בזכויות המדינות.
לאחר תום תקופת כהונתו היחידה בבית המחוקקים, עבר קמפבל עם משפחתו הצעירה, שבסופו של דבר מנתה חמש בנות ובן, למוביל.
ב-1842 כיהן קמפבל תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים המדינתי.
עם זאת, למזלו הטוב, מוביל הייתה עיר נמל שוקקת שסיפקה שפע של תביעות מסחריות ותביעות מקרקעין.
בתיק משמעותי שכזה, "ראש עיריית מוביל נגד אסלווה" (Mayor of Mobile v.
Eslava) מ-1849, חשף קמפבל את עמדותיו הימניות ולראשונה הביע את דעותיו על "הריבונות המקורית" בפני בית המשפט העליון של אלבמה.
הוא טען שבשל העובדה שלכל אחת משלוש עשרה המדינות המקוריות הייתה ריבונות על נתיבי השיט שבתחומיהן, ושהחוקה מתירה לכל מדינה חדשה להיכנס לאיחוד בתנאים שווים לאלה של המדינות הקיימות, מדינות חדשות כמו אלבמה יכולות להחזיק בריבונות על נתיבי השיט שבתחומיהן.
בית המשפט העליון של אלבמה אישר את הריבונות המקורית בפסק דין מ-1845 ומאוחר יותר התייחס לכך קמפבל בחוות דעתו המשלימה בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
כך עלה כוכבו של קמפבל כאחד מעורכי הדין המבוקשים ביותר באלבמה וב-1852 הוא ייצג את מיירה קלארק גיינס בתביעה נגד ריצ'רד רלף בפני בית המשפט העליון.
ברוב המקרים ייצג קמפבל חייבים בתביעות נגד הבנקים, ובכך יישם את הנטייה הג'קסונית לקידום שליטת המדינה בפיתוח החברות והיה לתומך בחירות הפרט הכללית.
הוא דחה פעמיים הצעה לכהן בבית המשפט העליון של אלבמה, ובכמה מקרים הופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך שנות הקריירה הראשונות שלו כעורך דין מצליח, הוא גם הרחיב את מעורבותו בפוליטיקה.
בשנים 1847–1851 הצטרף קמפבל לוויכוח הלאומי בנוגע לעבדות ופרסם ארבעה מאמרים בעיתון Southern Quarterly Review, בהם הוא קרא לשיפור תנאי החיים של העבדים ולאמנציפציה הדרגתית.
בהקשר זה הייתה סתירה בין דעותיו להתנהלותו: במשך חייו החזיק קמפבל בבעלותו 14 עבדים, אך לפני מינויו לבית המשפט העליון הוא שחרר כמה מהם.
ב-1852, בשל פטירתו של השופט ג'ון מקינלי, התפנה מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הנשיא מילרד פילמור, איש המפלגה הוויגית, הגיש את מועמדותם של ארבעה אישים לאיוש התפקיד, שכולם דחו את ההצעה, או שמינוים לא אושר על ידי הסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית.
לאחר השבעתו של הנשיא החדש, פרנקלין פירס איש המפלגה הדמוקרטית, פנתה אליו קבוצה של שופטים מכהנים בבית המשפט העליון והמליצה על קמפבל כמועמד.
הייתה זו אחת הפעמים המעטות הידועות ששופטים מכהנים המליצו על מועמד לשיפוט.
פירס, שקיווה להדוף התקוממות באמצעות פיוס הדרום, הסכים למועמדותו של קמפבל על רקע היותו איש אלבמה.
קמפבל החל את כהונתו ב-11 באפריל.
בהנהגתו של נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, דן בית המשפט בשורה של סוגיות כלכליות חשובות.
לפיכך, הרוב הצר שהיה לדמוקרטים-הג'קסוניים בהרכב שופטי בית המשפט העליון נעשה בלתי נוח לתומכי זכויות התאגידים, שראו עצמם מחויבים לכבד את הזכויות שהוענקו במפורש על פי הזיכיונות התאגידיים ולמעשה הגבילו את שליטת המדינה על עבודות ציבוריות בין-מדינתיות.
יותר מכך, ב-1844 הרחיב בית המשפט בנשיאותו של טוני את החלטת בית המשפט בנשיאותו של מרשל מ-1809 בפסק הדין "בנק ארצות הברית נגד דוו" ואישר בפסק הדין "לואיוויל נגד לסטון" (Louisville v.
Letson) שללא קשר לשאלת מקום מגוריהם של מחזיקי המניות, יכול תאגיד לטעון לאזרחות במדינה בה הוא התאגד ולפיכך להגיש תביעה לבית משפט פדרלי במגוון של תחומי שיפוט.
אף על פי שבית המשפט בנשיאותו של טוני הפך עד מהרה על פניו את התקדים שנקבע בפסק הדין "מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו" (Marshall v.
Baltimore & Ohio Transportation & Railroad Company ) מ-1854 ופסק ששאלת אזרחותם של תאגידים נגזרת למעשה מאזרחותם של בעלי המניות שלהם ולא מהמדינות עצמן, אך עדיין תחומי השיפוט המגוונים מיושמים כלפי התאגידים.
מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו
קמפבל סירב לקבל את התקדימים שנקבעו על ידי בית המשפט בסוגיות תאגידיות אלו.
חוות דעתו בפסק הדין "מרשל נגד חברת התעבורה והרכבות של בולטימור ואוהיו" הייתה חוות דעת המיעוט העיקרית הראשונה שלו, בה הוא טען בבירור, "תאגיד הוא לא אזרח.
הוא יכול להיות ישות מלאכותית, ישות מוסרית, ישות משפטית, קבוצת כוח, גוף בלתי מוחשי", אך, הוא המשיך בצטטו את ג'ון מרשל, "הוא בשום פנים ואופן לא אזרח".
הגדרת אזרחות תאגידית כבסיס למגוון שיפוטי, המשיך קמפבל וטען שתאגידים "לא נכללו בין מנסחי החוקה כאשר הם האצילו את סמכות השיפוט על מחלוקות בין אזרחי מדינות שונות".
במילים אחרות, סעיף הזכויות והחסינויות שבפרק 4, חלק 2 סעיף 1 לחוקת ארצות הברית לא צריך להרחיב את מושג האזרחות לתאגידים.
ניתן לטעון שהטיעון הזה של קמפבל, בנוסף לחוות דעת המיעוט של עמיתיו השופטים הדרומיים, ג'ון קאטרון ופיטר ויויאן דניאל, הגן במשתמע על העבדות.
אחרי הכל, אם מדינות יכולות להעניק אזרחות פדרלית לתאגידים, אזי אפרו-אמריקאים חופשיים עשויים גם הם לדרוש אזרחות פדרלית על סמך סעיף הזכויות והחסינויות.
בהמשך דבריו בחוות דעת המיעוט שלו, קמפבל, הדמוקרט-הג'קסוני, טען גם שבית המשפט פלש לסמכויות המדינות באמצעות הרחבת יתר של תחום השיפוט הפדרלי בתיק זה ושהתאגדים עצמם מאיימים על הסמכויות הפנימיות של המדינות.
קמפבל כתב במפורש, "ההכנסות והמפעלים [התאגידיים] שלהם שמים ללעג ולקלס את התנאים המצומצמים של ממשל המדינה; היומרות והדרישות שלהם הן ריבוניות, מכניסות התערבות חסרת סבלנות לסמכות החקיקה של המדינה".
ללא בקרה של הרשויות המחוקקות של המדינות ואף עם הגנה על ידי הממשלה הלאומית, יהוו התאגידים איום על זכויות המדינות.
אז, בתיק החשוב הראשון שלו, נקט קמפבל בעמדה נוקשה כלפי זכויות התאגידים, הגן על זכויות המדינות וניתן לטעון שהוא הגן על העבדות.
סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ
בפסקי דין מאוחרים יותר המשיך קמפבל להאבק בזכויות התאגידים באמצעות קריאת תיגר על ההגנה של סעיף החוזה בחוקה על זיכיונות תאגידיים.
למעשה, בשנה שלאחר מכן, שמע בית המשפט העליון את תיק "סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ" (Piqua Branch of the State Bank of Ohio v.
Knoop), תיק שהעלה את השאלה אם בית המחוקקים של המדינה יכול לשנות את מדיניות המיסוי שלו על תאגידים.
באופן ספציפי, חוק הבנקאות הכללי של אוהיו משנת 1845 קבע שבמקום לשלם מיסים, כל סניף של בנק המדינה יכול לשלם פעם בחצי שנה שישה אחוזים מרווחיו למדינה.
חוק משנת 1851 קבע מדיניות מיסוי חדשה לבנקים.
בסופו של דבר פסק בית המשפט שהחוק של 1851 הפר את סעיף החוזים, שכן החוק של 1845 יצר חוזה בין המדינה לבין תאגיד של מחזיקי מניות פרטיים.
גם כאן, קמפבל, יחד עם חבריו לסיעה הדרומית בבית המשפט, קאטרון ודניאל, הוציא חוות דעת מיעוט תקיפה.
ממשלות המדינות, על פי קמפבל, צריכות להיות מסוגלות לשנות את מדיניותן כדי להתמודד עם תנאים שמשתנים ללא הרף; יותר מכך, בנקים ותאגידים אחרים לא יכולים להיות פטורים משינויים בתשלום המיסים, למעט במקרה בו צוין הדבר במפורש בחוק.
קמפבל נתן במפורש עדיפות לזכויות המדינות על פני זכויות התאגידים.
בית המשפט העליון עיין מחדש בחוק זה של אוהיו בשני תיקים מאוחרים יותר בשנות ה-50, ובשני המקרים כתב קמפבל חוות דעת מיעוט יסודית.
לקראת הדיון בתיק השני, "דודג' נגד וולסי" (Dodge v.
Woolsey ) מ-1855, תיקן בית המחוקקים של אוהיו את חוקת המדינה כדי לשים קץ לפטורים ממס עבור הבנקים לפני שב-1852 נחקק חוק חדש למיסי הבנקים.
כאשר הגישו בעלי המניות של הבנק תביעה נוספת, רוב השופטים בבית המשפט העליון בהובלתו של השופט ג'יימס ויין, קבעו שאף על פי שאוהיו תיקנה את החוקה שלה, חוק הבנקים של 1845 עדיין היווה חוזה בלתי ניתן להפרה.
בחוות דעת המיעוט המפורטת שלו, מנה קמפבל את עובדות המקרה, דחה שוב את האפשרות של אזרחות תאגידית, ומתח ביקורת על רוב השופטים על הרחבת הסמכות השיפוטית.
קמפבל הזהיר שאם המדינה צריכה להעניק את כספיה וסמכויותיה לתאגיד, אזי "המעשים המכוונים והפורמליים ביותר של האזרחים לא יפצו על חוסר הצדק, והספסרים תאבי הממון ביותר או שחיתות בבית המחוקקים יזכו להגנה על רווחיהם מסמכויות בית משפט זה".
במילים אחרות, החלטה זו מחייבת את בית המשפט העליון להגן על תאגידים ובתי מחוקקים מושחתים כנגד תיקונים חוקתיים מוצדקים של המדינות שמוצעים על ידי האזרחים עצמם.
לא רק שהתאגידים יחוללו מלחמת מעמדות שתאיים על ריבונות המדינה, טען קמפבל, אלא שהם גם יפגעו בחירויות הפרט.
אחרי הכל, תאגידים "רוחשים אהבה לכוח, להעדפה לאינטרסים של התאגיד על פני עקרונות מוסריים או פוליטיים או חובה ציבורית, והתנגדות לחירות הפרט שמבחינתם היא מושא לקנאה בכל שלב בהיסטוריה שלהם".
בקיצור, קמפבל לא החשיב את הפירוש הרחב של סעיף החוזים כשיפוט מספיק לכל העוולות האפשריות מצד הישויות התאגדיות.