tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1972 נסע להתמחות בצילום יצירות אמנות וארכאולוגיה בלונדון קולג' אוף פרינטינג.
החל משנת 1986 חי עובד כצלם עצמאי.
הידועה שבתערוכות היחיד שלו היא "אברהם חי: פנים מול פנים" אשר הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות (2005) ולאחר מכן בגלריה וייל בניו יורק (2007) ובמרכז מייזל לאמנות ותרבות בדנוור, קולורדו (2008).
בתערוכה הוצגו תצלומי דיוקן של מבחר אמנים ישראלים - ביניהם יוסף זריצקי, אביבה אורי ומשה קופפרמן - שחלקם הפכו לתצלומים איקוניים שלהם.
בשנת 2014 הציג חי את התערוכה "המרחק הנכון" (גלריה גורדון 2, תל אביב) שליוותה את צאתו לאור של ספר בשם זה.
בין התערוכות הקבוצתיות שבהן השתתף חי ניתן לציין את "הנעדר הנוכח: הכיסא הריק באמנות הישראלית" (הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב, 1991), "תשעים שנה לתל אביב" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 1999) ו"מסגרת זמן: מאה שנות צילום בארץ ישראל" (מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000).
כצלם אמנות וארכאולוגיה השתתף חי החל מראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 בפרויקטים רבים וצילם מאות קטלוגים וספרים, בהם:
קיטמית: מקדש אדומי בנגב, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1987
יום בקומראן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1997
כלי יין ובירה עתיקים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1999
ערש הנצרות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
אורות בהרי האטלס, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002
לחם: בקרב דתות ועדות בארץ, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006
דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1986
לחיות עם החלום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1989
הנעדר הנוכח: הכיסא הריק באמנות הישראלית, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, תל אביב, 1991
סטימצקי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1993
מיכאל גרוס, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות, בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1993
רודי להמן, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1994
דנציגר, מוזיאון תל אביב לאמנות והמוזיאון הפתוח, גן התעשייה, תפן, 1996
90 שנות אמנות ישראלית: מבחר מאוסף יוסף חכמי, הפניקס הישראלי ומוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998
עזרא אוריון: פיסול בין גלקטי, הוצאה עצמית, 2001
אריה ארוך, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2003
הרמן שטרוק, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה, תפן, 2007
גרשוני, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2010
מיכה אולמן, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2011
רבי אברהם חיים מזלוטשוב (בערך תפ"ו, 1726 - כ"ו בטבת תקע"ו, 1816) היה מצדיקי תנועת החסידות בדור השלישי-רביעי לתנועה.
בנו של רבי גדליה (אב"ד זבארוב ואחר כך בזלוטשוב, ונכדו של ר' מרדכי, בן לייבוש מזולקובא, ובן דודו של ר' אפרים זלמן מרגליות) בן הרב בנימין זאב וולף אב"ד בזולקובה.
היה תלמידם של המגיד ממזריטש, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי שמעלקא מניקלשבורג.
היה חתנו של רבי פנחס הורוביץ.
לאחר שלא נולדו לו ילדים התגרש ונישא לבתו של רבי ישכר בער מזלוטשוב אך גם ממנה לא נולדו לו ילדים.
בשנת תקנ"ג (1793) החל לכהן ברבנות זלוטשוב על מקום חמיו שעלה לארץ ישראל.
הוא גידל את בנו של רבי משה לייב מסאסוב, רבי יקותיאל שמעלקא.
כמו כן גידל את בן אשתו, הרב יוסף עזריאל בנו של רבי חיים אוריה לייבוש רבה של גוליגור.
לעת זקנותו הוסיפו לו את השם "יוסף".
אורח לחיים - ספרו על התורה, בדרך הקבלה והחסידות.
הספר הוכן לדפוס על ידי המחבר בין השנים תקס"ד - תקע"ד ועליו הסכמות של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, רבי ישראל מקוז'ניץ, החוזה מלובלין, הרב מאפטא, הרב חיים טירר מחבר "באר מים חיים", רבי מרדכי מקרמניץ ורבי יעקב משולם אורנשטיין.
לספר הקדמה והסכמה מרבי אפרים זלמן מרגליות שמרבה לשבחו על גדלותו בתפילה ותורה.
למעשה הספר נדפס בבדריצ'ב תקע"ז.
פרי חיים על מסכת אבות.
הודפס על ידי הרב צבי הירש בן הרב ישכר בריש ביליג, נכדו של בנו החורג הרב יוסף עזריאל.
פרי חיים על הגדה של פסח.
כמו כן מופיעים חידושיו בספר "הפלאה" של חמיו הראשון.
הרב אברהם יהודה חן (חשון ה'תרל"ח; אוקטובר או נובמבר 1877 - י' בתשרי ה'תשי"ח, אוקטובר 1957) היה איש הגות, אנרכו-פציפיסט- פעלתן, עסקן, רב וסופר.
גדל כחסיד חב"ד, שימש כרב העיירה נובוזיבקוב, מרבני העיר צופוט, רב בפריז ורב שכונת בית הכרם בירושלים.
מנהלו היחיד של המרכז לתרבות דתית בוועד הלאומי לפני קום המדינה, ולאחר קום המדינה המנהל הראשון של המחלקה לתרבות תורנית של המשרד לענייני דת ומשרד החינוך.
כתב בין היתר את החיבור 'היהדות והדם' שסייע לסנגוריה במשפט בייליס.
נולד בצ'רניגוב שבאוקראינה לרב העיר הרב דוד צבי חן (הרד"ץ), בנו של הרב פרץ חן, בנים למשפחת חן ששורשיה בקטלוניה.
ברשימותיו סיפר כי בילדותו ביקר בביתם הרב שלמה הכהן אהרונסון, רב הערים ניז'ין, קייב ותל אביב.
הרב שאל את הילד שאלות מהתורה והוא כתבן במחברת "שאלות שנשאלתי מהכהן הגדול", אך המחברת אבדה לו.
בצעירותו ביקר בלובביץ' יחד עם אחיו מנחם מנדל והיה לחסידו של רבו של אביו - רבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ', ובה'תרע"ד (1914) כששהה בבוברויסק לרגל חתונת אחיו דובער ביקר בחצרו של רבי שמריה נח שניאורסון, האדמו"ר מחב"ד - קאפוסט ונעשה חסיד בחצרו.
התחנך אצל אביו הרד"ץ והוסמך לרבנות על ידי האדמו"ר מהורניסטייפול והרב יחזקאל ליבשיץ, ומאז עסק גם בלימודים כלליים.
בהיותו בן כעשרים התכתב בהלכה עם הרב אריה לייב האפט רבה של קונוטופ, וההתכתבות נדפסה בספרו של הרב האפט "דין ודברים".
בה'תרס"ב (1902) נשא את לאה בת משה מינצברג, סוחר עצים עשיר מצ'רקאסי.
בתקופה זו כתב חוברת על "צרות ישראל" ובה תיאר את חוויית הנידון למיתה והחוברת אבדה, לימים כתב כי הוא משוכנע שחוברת זו הייתה הטובה מכל אשר כתב בימי חייו.
בתחילה ניסה לעסוק במסחר, אך בה'תרס"ט נבחר ברוב קולות לרב העיירה נובוזיבקוב שבפלך צ'רניגוב, בחירתו התפרסמה בעיתון הד הזמן.
על רבנותו בעיירה זו, הנהגתו ופסיקותיו כתב ברשימותיו ידידו הרב שלמה יוסף זוין, ששימש גם הוא כרבה של עיירה זו.
בתקופת רבנותו בנובוזיבקוב הוצעה לו משרת רבנות חשובה יותר, אך הוא דחה את ההצעה.
באותה תקופה התפרסם כאשר כתב את חיבורו 'היהדות והדם' העוסק במשפט בייליס ומפריך את הטענות נגדו, וחולל רושם רב בציבור, הרב חן פעל וסייע לשחרורו של בייליס ונפגש עם עורך דינו.
בה'תרע"ט (1919), בתקופת המהפכה הקומוניסטית, ברח לפולין ועבר לדנציג שבגרמניה שם כיהן כרב העיר צופוט הסמוכה, ורב הקהילה הגרמנית בעיר הרב קלטר היה נוהג להיוועץ בו בהלכה.
בתקופה זו היה בקשרי מכתבים עם רבי יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ'.
בגין חילוקי דעות עם תושבים נוצרה התנגדות לעומתו בדאנציג, והוא עבר לפריז שבצרפת, בעיתון "היינט" פורסם מאמר על עזיבתו ומחאה נגד אלו שגרמו לכך.
בפריז כיהן ברבנות בבית הכנסת בו התפלל רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' כששהה בעיר.
כשהגיע לעיר הריי"ץ, היה הרב חן מי שדאג לאירוחו.
בה'תרצ"א (1931) הוציא את הספר "למנחמי", ובו דברים על ניחום ופטירה וסיפורים על אביו הרד"ץ חן ושורשי משפחת חן.
הספר הצליח לרגש את הרב יצחק מאיר לוין מנהיג אגודת ישראל, שכתב עליו:
גם הרבי מלובביץ' ביקש מאחד מחסידיו שישלח לו עותק של "למנחמי".
בה'תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב שם היה מראשוני מתפללי בית הכנסת חב"ד ברחוב מונטיפיורי.
בה'תרצ"ז (1937) עבר לירושלים והוזמן לכהן כרב 'בית המדרש הרמב"ם', הדבר פורסם בביטאון שערי ציון והוא התברך על מינויו בין היתר מפי הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי.
בה'תרצ"ט (1939), כשנוסד המרכז לתרבות דתית שליד מחלקת התרבות בוועד הלאומי, נבחר לעמוד בראשו.
לאחר קום המדינה המרכז הפך למחלקה לתרבות תורנית במשרד לענייני דת ומשרד החינוך והוא היה הראשון שעמד בראשה, בתפקיד זה החזיק עד ה'תשי"ד (1954).
זלמן שזר, שהיה אז מבכירי הסוכנות היהודית סייע לו רבות בתפקידו זה.
בהתכתבות הלכתית שניהל עם הרב הראשי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כתב אליו:
באותה תקופה התגורר בשכונת רחביה, והוקם על שמו שיעור קבוע בחסידות בשם "חוגי חן" שהתקיים בביתו.
בין משתתפי השיעור היו אישי רוח כזלמן שזר, מגיד השיעור הראשון היה הרב משה לייב שפירא ראש ישיבת תורת אמת, אחריו הרב חן, ולאחר פטירתו מסר את השיעור הרב שלמה יוסף זוין כשלאחריו המשיך הרב עדין אבן ישראל.
בעיתון "דבר" נכתב כי ברל כצנלסון ביקש לפרסם את כתבי הרב חן בהוצאת עם עובד, ויהודה לייב מיימון ביקש לפרסמם במוסד הרב קוק, אך "לא נסתייע הדבר" כלשונו.
בה'תשי"ח (1958) התפרסמו מודעות הקוראות להרצאתו המיועדת של הרב חן בשבת שובה בבית הכנסת ישורון, בנושא "מידות לתשובה".
אך את הנאום הזה כבר לא נשא, מפני שבאותה שבת אושפז ונותח, למחרת, בט' בתשרי ביקר בחדרו זלמן שזר, ולמחרת ביום הכיפורים ה'תשי"ח נפטר.
הלווייתו יצאה מבית החולים זיו בדרכה לבית הקברות סנהדריה, ומילאה את רחובות הנביאים והרב קוק והיא סוקרה בכמה עיתונים כעיתון 'דבר'.
בהלווייה השתתפו רבים מרבני ירושלים, הרב הראשי יצחק נסים, שרי ממשלה, חברי הנהלת הסוכנות, נציגי משרד החינוך והתרבות, ומזכירות מועצת פועלי ירושלים, הספידוהו ידידיו הקרובים הרב שלמה יוסף זוין וזלמן שזר.
הותיר את אשתו לאה וילדיו דב ודבורה.
כשנה לאחר פטירתו הנציחה עיריית ירושלים את שמו ברחוב על שמו בשכונות קטמון וקריית שמואל, ברחוב נמצא בית קדימה.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הרב חן היה אנרכו-פציפיסט, גם בהקשר של המאבק היהודי-ערבי בתקופת קום המדינה.
הוא דגל בהגותם של לב טולסטוי ופיוטר קרופוטקין, את האחרון כינה "צדיק העולם החדש".
הרב חן היה מיודד עם הרב שלמה יוסף זוין ועם זלמן שזר ומצויים מכתבים שכתבו אחד לשני.
הוא פנה בבקשות עזרה לאישים רבים, ועל כן בין הכותבים אליו אנו מוצאים את הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, דוד ילין, ברל כצנלסון, זאב ז'בוטינסקי ואחרים.
ממכתביו של ז'בוטינסקי ניתן ללמוד על השתדלותו הרבה למען הרב חן, על פגישותיו עם אישי ציבור, כמו הלל זלטופולסקי ויצחק אשר ניידיץ', בעניינו של הרב חן.
בספריו הרבה לעסוק בחקר תורת חב"ד, בקדושת החיים וקדושת היחיד בתפישה ישראלית - מוסר, עצמיות והתחדשות, יחיד ורבים, אדם ומדינה, שלילת המוות, הגרדום והמלחמות, המקובלים, ורוחה ויעודה של מדינת ישראל.
לאחר פטירתו יצאו חלק מכתביו בספרים בשם "במלכות היהדות" בהוצאת מוסד הרב קוק והרב צבי קפלן.
"למנחמי" על המיתה, על אביו ועל משפחתו.
"היהדות והדם" על משפט בייליס.
"שאלות ששאלתי מהכהן הגדול" על שיחתו בילדותו עם הרב שלמה הכהן אהרונסון.
"צרות ישראל" על הנידון למיתה.
על חוברת זו התבטא כי הייתה הטובה מכל אשר כתב בכל חייו.
הרב אברהם חי בן אמוזג (1860–1930) היה שד"ר מרבני טבריה, מחבר הספרים "קנה אברהם" ו"אברהם בכל".
נולד בטבריה לרב מרדכי בן אמוזג, שהיה בן דודו של הרב אליהו בן-אמוזג, בן ליוצאי מרוקו שמוצאם מספרד.
בהיותו כבן שנה התייתם מאביו, והוא גדל אצל ג'מילה בת הרב יוסף דוד אבולעפיה, אמו החורגת שאביו נישא לה לפני פטירתו.
במשך חייו בטבריה נמנה עם רבניה המשפיעים של העיר, והוא חתום איתם על הסכמות ומכתבים שונים.
כן היה לומד עם הרב יצחק אבולעפיה.
בפעילותו הציבורית יצא כשד"ר לצרפת ולטורקיה מטעם כוללות טבריה, ובהמשך למרוקו מטעם ישיבת המקובלים בית אל.
הלך לעולמו בירושלים ב-14 בדצמבר 1930 (כ"ד בכסלו ה'תרצ"א) ונקבר בטבריה.
קנה אברהם - חידושים ופירושים על התורה, נביאים, כתובים וחמש מגילות, ירושלים ה'תרפ"ג
אברהם בכל - שו"ת וחידושים על הש"ס, כולל תולדות בני משפחתו, ירושלים ה'תרצ"א
הרב אברהם חיים בן משה רודריגס היה רב, פוסק ומקובל איטלקי.
היה רב העיר ליוורנו שבאיטליה.
פסקיו הודפסו לאחר מותו (ה'תק"ם) בספרו שאלות ותשובות "ארח לצדיק".
שהוא ראשי תיבות שמו אברהם חיים רודריגס, והוא מצוטט רבות בספרי התשובות והפוסקים.
הרב רודריגס היה רבו של רבי מלאכי הכהן שאף כתב מספר תשובות בספרו.
כמו כן קיבל תשובה הלכתית מרבי בנימין בן שלמה הלוי מאיזמיר.
רבי יצחק פאציפיקו רבה של ונציה קוראו "מקובל אלהי".
חוקרים רבים מנסים להתחקות אחר תולדות חייו דבר שנותר ככל הנראה בגדר תעלומה.
אברהם חיים גרין (1892 – אפריל 1918) היה רופא, ואיש ציבור ביישוב, פעיל ב"ועד ההגירה" לעזרת מגורשי תל אביב שהוגלו אל הגליל, רופא יחיד בתקופתו בכל אזור צפת וראש פינה.
פעל למיגור טיפוס הבהרות, מגפה שהשתוללה באזור הגליל (1916–1918) ונדבק באותה מחלה מאחד ממטופליו.
גרין נולד בירושלים, לטויבה (בתו של אלעזר ראב ממייסדי פתח תקווה) וליעקב, שהיה סוחר בגדים.
האב, יעקב גרין, יליד ירושלים היה בנו של אברהם חיים גרין מברודי שבגליציה.
הסבא עלה לארץ ישראל במסע שנמשך כמעט עשור.
המסע החל ב־1840, עבר דרך אודסה, שם התחתן הסבא עם יהודייה מקומית, סלובה ואחר כך לאיסטנבול, שם הסבא חי ועבד שש שנים וגם נולד לו בנו הבכור יחזקאל.
בשנת 1848 הפליגו בני משפחת גרין מאיסטנבול לביירות, ומשם הגיעו ברכיבה על סוסים לצפת ואחר כך לירושלים, בה עסק הסבא בחייטות ובמסחר.
בירושלים נולדו לאברהם חיים וסלובה שני בנים נוספים, משה ואחריו יעקב, הוא אביו של גרין.
משגדלו יעקב ואחיו הם פתחו עסק לבגדים מוכנים ומיובאים והתקנתם לפי רצון הלקוח, עסק ראשון מסוגו ביישוב הישן.
בהמשך עברו שניים מהאחים, הבכור יחזקאל והצעיר יעקב, ליפו, כאשר רק משה נשאר בירושלים.
יעקב עבר עם משפחתו לחיפה ופתח גם בה בית-מסחר לתפירת בגדים ולמכירת בגדים מוכנים.
ליעקב וטויבה נולדו חמישה בנים: שלמה גרין הבכור, דב-ברנארד, יצחק-איזאק, יהושע ובן הזקונים אברהם חיים.
גרין קיבל חינוך מסורתי והשכלה כללית וסיים את בית הספר אליאנס (ירושלים).
בגיל 16 יצא ללמוד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, שם עסק גם בפעילות ציונית ואף כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים היהודים "קדימה".
הוא יועד על ידי אחיו, שמימנו את לימודיו, להשתלב בחברת התרופות שלהם "האחים גרין" (לימים כצט), אך בסיום הלימודים, בשנת 1913, בן 21 בחר להשתקע בצפת ולפתוח מרפאה פרטית.
מהר מאוד נודע שמו ברבים, כ"רופא העדה האשכנזית", שהחזיק בנוסף למרפאה גם בית מרקחת, רוקח ועוזר.
בצפת התגוררו לפני מלחמת העולם הראשונה כ-13,500 תושבים.
שבעת אלפים וחמישה מתוכם היו יהודים ורובם היו סמוכים על שולחן "החלוקה".
חודשיים לאחר תחילת המלחמה נותק הקשר עם אירופה ו"החלוקה" נפסקה.
זולת בנק אפ"ק לא היה בעיר כל מוסד ציבורי שיכול היה לסייע כספית ליהודים.
גרין הפך לפעיל הראשי בוועד לחלוקת הסיוע שבא מעבר לים.
מטעם הרב יהונתן בנימין הורביץ, מנהל ענייני "ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם" בארץ, הוא התמנה לחלוקת הכספים הנשלחים משם.
הוא אף נהג להוסיף לכספים אלה, ב"מתן בסתר" מהכנסותיו, שקיבל בעד טיפול רפואי בחולים לא-יהודים אמידים.
במקביל, המיסיונרים האנגלים גורשו מהעיר כאזרחי האויב, ובית-החולים שלהם נסגר.
בית-החולים רוטשילד, הממוקם מולו המשיך לפעול, אך נוהל כמרפאה על ידי רופא בשם ד"ר צוגנהיבה.
גרין, שהיה נתין אוסטרי לא גויס לצבא, ובמרפאתו שנתמכה על ידי "פקידי ואמרכלי אמסטרדם", טיפל בתושבי הסביבה ובתושבי ראש פינה.
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
בראשית 1916 פרצה בעיר מגפה קשה של טיפוס הבהרות.
עם התגברותה הוחרם בית החולים רוטשילד מידי הקהילה היהודית והוקדש לטיפול בנפגעי הטיפוס בניהול רופאים טורקיים.
בקיץ 1916 הוסב בית-החולים לבית חולים צבאי עבור פצועי המלחמה הטורקיים.
עם פרוץ המגפה נבחר ועד סיוע מקומי בן 12 איש, בראשות מנהל סניף בנק אפ"ק במקום, יהושע קרניאל.
הוועד פעל כשלושה וחצי חודשים והתפטר.
גרין הועמד אז בראשות הוועד ויחד עם ד"ר צבי ברדש, גם הוא נתין אוסטרי, הצליח לייצב את המצב.
ד"ר ברדש, נדבק בטיפוס ומת בעת מילוי תפקידו במרץ 1916, וגרין נותר לבדו לטפל ביהודי העיר.
בערב פסח תרע"ז, 6 באפריל 1917 גורשו בפקודת ג'מאל פחה רבים מיושבי תל אביב ויפו, לשומרון ולעמק הירדן, במה שנודע לימים כגירוש תל אביב (להבדיל מגירוש יפו (1914)).
גם לצפת הגיעו גולים רבים כשהם חולים בדיזנטריה.
גרין התמסר לפעולות "ועד ההגירה" לעזרת המגורשים.
הוא השתדל לסדר חלק מהם בצפת, כדי להכניס חיים אל העיר, הגוועת ברעב ולמצוא מקום מגורים למגורשים.
גרין היה זה שדרש בתוקף להוציא את המגורשים ממחנה האוהלים על שפת הכנרת, לאוויר המבריא של צפת והוא היה זה שכלכלם בחלב ובכינין.
בסתיו 1917 הסתתרו ארבעה מאנשי ניל"י בביתו.
בשנת 1918 פרץ בצפת גל נוסף של טיפוס הבהרות.
מאות מתושבי העיר, המותשים משנות רעב ומצוקה, מתו.
לצפיפות ולחולי הצטרפו מאות מהמגורשים מיהודי מרכז הארץ.
הטיפול הרפואי במגורשים הופקד בידי ועד ההגירה, הכפוף לוועד הצירים הציוניים בירושלים.
הוועד הקים בתי חולים ארעיים – נקודות איסוף לחולים – והקהילה היהודית פתחה בית חולים בבניין ישיבת הריב"ז (רבי יוחנן בן זכאי), שם אושפזו עשרות חולים ומאות טופלו.
גרין ועוזריו התמנו ל"ועד עזרת חולים כללית" ובין השאר הכינו תמיסות של כינין וקוקאין, אותם מכרו במחיר הוגן לכל חולה.
גרין התמסר לטפל בנגועי טיפוס הבהרות, מבלי לחשוש לסכנה הצפויה לו.
ואכן, תוך כדי טיפולו בחולים הוא נדבק במחלה בעצמו, ממטופלו מנהל בית-הספר בראש פינה המורה שמחה וילקומיץ.
גרין נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
במגדל הספידו את גרין הרופא חיים חיסין, מנהל חוות מגדל משה גליקין ומאיר דיזנגוף, שאמר בין השאר: "הודות להשפעתו הכבירה של המנוח נעשיתי אני התובע תביעות למען צפת.
מהכספים, המגיעים לידי, אני מפריש בכל פעם חלק לאנשים הזקוקים בצפת".
חיים חיסין החליף את גרין כרופא של צפת עד יולי 1918.
גרין היה נשוי לחיה בת בנימין ינוביץ ולזוג נולדה בת בשנת 1918, שנת מותו, מירונה.
רעייתו חיה עברה להתגורר בטבריה, שם המשיכה לעסוק בענייני רווחת הציבור וכונתה הגב' דר' גרין.
היא ובתם מירונה נמצאו בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, שם הן חברו ל'מאקי' - המחתרת האנטי-נאצית הצרפתית ועסקו בעיקר בהצלת ילדי ישראל.
מירונה נישאה למיכאל גרינברג, והייתה פעילה בויצו ירושלים.
האח יהושע הקים מרפאות בישובי הגליל העליון, על שם אחיו הד"ר אברהם חיים גרין.
אותו אח, יהושע גרין יחד עם חתנו, הד"ר זמטר ניהלו את חברת התרופות "האחים גרין" בקהיר, מצרים עד לימי הנשיא גמאל עבד אל נאצר, שהלאים את החברות הזרות בארצו.
שלושת האחים: דב-ברנארד, יצחק-איזאק, ויהושע מונו לסוכן הראשי של חברת אגפא במצרים.
הם פתחו סניפים באלכסנדריה, יפו וחיפה, ויצרו קשרי שיווק ברחבי המזרח-התיכון לפרפאראטים פרמצבטיים, מכשירים כירורגיים וכו'.
בשנת 1942 הם שינו את שמה ל"י.ג ושות' (פלסתינה) בע"מ" והחלו לייצר תרופות עבור השוק המקומי והבריטים, בשיתוף חיים ויצמן, מכון זיו (לימים מכון ויצמן) וחברת P.HP.P (חברת תרימה).
בשנת 1956 שינתה החברה את שמה בשנית והפעם ל"כצט" (כימיקלים וציוד טכני) ועברה מבעלות משפחת גרין לבעלות משפחת כהן זוסמן.
בשנת 1944 יזמו יהושע גרין וחיה גרין הקמת בית ספר מקצועי בצפת על שם אברהם גרין.
האח הבכור שלמה גרין רכש 114 דונם בקרבת מקוה ישראל ועליהם הקים את "שכונת גרין" – ראשיתה של העיר חולון.
הרב אברהם חמרה (1943 – 7 במאי 2021) היה הרב הראשי של יהודי סוריה ולבנון.
כיהן כחבר מועצת הנשיאות של איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
חמרה נולד בדמשק שבסוריה בשנת 1943. בשנת 1961 מונה למורה בבית הספר היהודי ובשנת 1963 מונה למנהלו של בית הספר.
בשנת 1970 נבחר כחבר בוועד הקהילה.
בשנת 1972 מונה לסגן הרב הראשי, נסים נדבו הכהן.
בשנת 1976 נבחר לרבה של הקהילה, בשנים האחרונות לשהותו בסוריה היה גם נשיא הקהילה, משרות בהן החזיק רשמית עד שעלה לישראל.
למד אצל הרב שאול מנגיד, שהיה רב ומורה בבית הספר 'תלמוד תורה'.
על כך סיפר, "לא הייתה בסוריה ישיבה כמו במדינת ישראל או בניו-יורק.
בעצם לא היו בסוריה ישיבות.
הלימודים לא התנהלו כלימודי יהדות, הם התקיימו במסגרת השעות שהוקדשו לתפילה.
"למדתי אצל הרב שאול מנג'ד בביתו שנים רבות.
למדנו הלכות ב'שולחן ערוך' בעיקר את 'אורח חיים' ואת 'אבן העזר', עיינו גם בתלמוד, במסכתות כמו ברכות, קידושין, שבת, הקשורות לענייני הלכה הנוהגים בכל ימות השנה."
בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצר הרב חמרה קשר עם הג'וינט וארגונים נוספים והעלה לשיח הציבורי את נושא עלייתם של יהודי סוריה לישראל.
גם בסוריה פעל הרב חמרה מול הנשיא חאפז אל אסד כדי שיאפשר לבני הקהילה לעלות לישראל.
לבסוף, אישר הנשיא ליהודי סוריה לצאת לכל מדינות העולם פרט לישראל, בהנחה שמצבם הכלכלי הטוב יחזיר אותם בשלב כלשהו לארץ מולדתם.
הם עברו לארצות הברית, ומשם חלקם עלו ארצה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1994 השתכן בחולון, שם מונה לרב במועצה הדתית.
בהזדמנות זו דאג להעלות לישראל עשרות ספרי תורה יקרי ערך וכתבים עתיקים ויקרי ערך.
באותה שנה הוזמן על ידי יצחק רבין לקחת חלק בטקס קבלת פרס נובל לשלום.
בשנת 1995 הוזמן הרב חמרה לפגישה עם נציגי הג'וינט שלקחו חלק בהצלת יהודי סוריה, והכריזו כי מבצע הצלת יהודי סוריה ייקרא "מבצע אברהם" על שמו.
בשנותיו האחרונות שימש כרב יוצאי סוריה בישראל, והתגורר בישראל ובניו יורק לסירוגין.
בשנת 2018 קיבל את אות יקיר העיר חולון.
מספר שנים לפני מותו, שכל הרב חמרה את בתו אליזה (לוזה) ונכדיו יצחק הלל, משה, והנריט לאה, שנספו בשריפה קשה בביתם שבפלטבוש.
ביום שישי כ"ה באייר ה'תשפ"א, 7 במאי 2021, נפטר הרב אברהם חמרה לאחר שסבל ממחלה קשה.
נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
אברהם חלפון , היה בנקאי יהודי ספרדי בנסיכות ולאכיה ולאחר האיחוד עם נסיכות מולדובה, ברומניה.
אברהם חלפון נולד באדריאנופול, שם היה אביו, סולומון חלפון, הבנקאי של המושל העות'מאני המקומי.
ב-1829, עברו האב, סולומון חלפון עם בניו אברהם ויוסף נסים, אשתו של אברהם, לאה וילדיהם של אברהם ולאה, רחל ובכור, כל המשפחה עברה לנסיכות ולאכיה.
לאברהם נולד בן נוסף, מיכאל, בעת ששהה בעיר בראשוב, בן זה עתיד היה להתחתן ב-1850 עם בתו של הבנקאי היהודי איטלקי ונציאני רפאל סולומון דה קמונדו.
אברהם חלפון ואחיו עזרו כספית למהפכנים הוולאכיים ב-1848. חלפון קיים מערכת יחסים טובה עם מי שעתיד היה להיות הדומניטור הראשון של הנסיכויות הרומניות, אלכסנדרו יואן קוזה וזה מינה אותו ב-1859 להיות גזברו.
ב-1864, כשקוזה יצא לקונסטנטינופול, על מנת לקבל את הכרת ואישור השלטון העות'מאני, נלווה אליו גם חלפון.
ב-1866 חתם חלפון בשם קבוצה פיננסית זרה על הלוואה לממשלת רומניה, שהתפרסמה בשם "הלוואת אופנהיימר" ויחד עם "הלוואת שטרן" פתחו בפני ממשלת רומניה את הגישה להון הזר.
חלפון היה במשך שנים רבות קונסול כללי של האימפריה העות'מאנית בבוקרשט.
בנו, סולומון יוסף חלפון המשיך התחום הבנקאות.
הרב אברהם חיים אופנהיים (ה'תקנ"ו, 1796 בודפשט - תקפ"ד, 1824 פץ') היה רב, אב"ד ופוסק נפטר בצעירותו בן 28 שנים.
אברהם חיים נולד בשנת ה'תקנ"ו (1796) לאביו שמעון ראב"ד בעיר פעשט (בודפשט), למד אצל הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ.
התכתב עם הרבנים, רבי אלעזר פלקלש, והרב ברוך פרנקל-תאומים, בעל ה"ברוך טעם".
הרב אברהם חיים היה רב בעיר פץ' שבהונגריה, הוא חיבר ספר שנקרא "הר אבל" שעוסק בענייני ביקור חולים, מוות, אבלות, ועוד.
וספר נוסף שנקרא "נשמת חיים" ובו הוא מוכיח את האמונה בהשארת הנפש.
וגם חיבר "אלון בכות", הספד על רבו הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ.
שני הספרים יצאו לאור בידי אביו הרב שמעון לאחר מותו.
הרב אברהם שלום חי חמוי (26 בנובמבר 1838 – 1886) (להלן הא"ח) היה פוסק הלכה, מקובל, פולמוסן ועיתונאי.
חיבר כחמישים ספרים בתחומים מגוונים, מהם 16 ראו אור בדפוס.
הרב אברהם שלום חי חמוי נולד בעיר חלב (אז בתחומי האימפריה העות'מאנית) לרב רפאל ורחל חמוי בט' כסלו ה'תקצ"ט (26 בנובמבר 1838).
משפחתו המורחבת נודעה בחכמיה ולטענתו משפחתו התייחסה לבית דוד, כפי שהוא מציין זאת בספרו "אביעה חידות": "חוטר מגזע ישי ונצר משרשיו יפרה [האותיות מודגשות במקור]" (ישעיהו, א', יא').
על טענה זו הוא חוזר בעוד מספר מקומות.
בשנת תרכ"ד (1864) נשא אישה בשם בנות.
כשנה לאחר מכן, בעקבות מותם של אשתו ובנו, שנפטרו ביום אחד.
החל במסע נדודים בערים רבות ובארצות שונות.
נדודים אלו מעוררים השתאות לנוכח היקפם והאינטנסיביות שלהם.
לאחר שנותר ערירי, נסע לאזמיר כדי ללמוד אצל הרב חיים פאלאג'י, שהוציא גם הוא ספר סגולות.
בשהות זו שקד על לימודיו ואיסוף חומרים לספריו.
בין השנים 1866 – 1868 חי הא"ח בירושלים וזכה להערכה רבה מחכמיה.
לאחר שובו לאיזמיר הוציא לאור את ספר הסגולות הראשון "האח נפשנו" בשנת 1870. במקביל לפרסומו של ספר זה, הא"ח כתב בעיתונות התקופה.
הפרסום שקנה הפך הוביל אותו להיות מבאי ארמון הסולטאן.
הצלחתו של הא"ח, בקרב האצולה המוסלמית, הייתה לצנינים בקרב הקהילה היהודית ועוררה כנגדו טענות בנוגע לחייו האישים ועיסוקיו המאגיים.
בשהותו בטורקיה נקלע הא"ח לעימותים עם נכבדי הקהילה ובתוכם גם הרב אברהם פלאג'י, שכנגדו נקט הא"ח לשון בוטה ואפשר שהדבר הוביל לגירושו.
אברהם שלום חי חמוי יצא לליוורנו לשם המשך מפעלו הספרותי ובאמתחתו הון עצום במושגי אותה תקופה.
הודות לאישיותו הוא זוכה לתמיכת כלכלית מאישים מרכזיים בליוורנו ומדפיס את ספריו: "דבק מא"ח" בשנת 1874, הדומה בתכניו לספרו "האח נפשנו", "בית הבחירה'" בשנת 1875, מחזור לפסח בלווית דיני החג; נספח אליו מחזור "בית ה'" – 1875 לחג השבועות.
במהלך שהות זו ביקר בספריות ואוספי ספרים פרטיים באירופה, מהם ליקט מתוך כתבי יד וספרים, חומרים לספריו.
עיקר עבודת הליקוט נעשתה בספריות באיטליה.
מליוורנו הוא חזר לאיזמיר ומדפיס את ספרו בלדינו "זכר עשה" -1877. בתקופה זו הוצעו לו משרת "החכם באשי" בתימן ומשרת רב בגיברלטר.
הצעות אלו לא מומשו, אולי משום סלידתו ממשרות רבנות ואולי משום עימותיו עם הנהגת הקהילה באיזמיר.
באותה שנה הוציא לאור את מחזור התפילה "בית אל" לחודש אלול.
ב-1879 יצא לאור ספרו "לדרש אלהים", העוסק בעיקר ב"שאלת חלום".
בשנה זו החלה גם הדפסתם של שני ספרים נוספים: "אביעה חידות" העוסק בעיקר במאגיה ואשר הדפסתו תסתיים שנתיים מאוחר יותר, ו"בית הכפרת" מחזור התפילה ליום הכיפורים עם דינים.
הדפסתו של ספר זה הושלמה לאחר מות הא"ח.
בין ליוורנו לצפון אפריקה ועוד מקומות
במקביל לשהותו בליוורנו הא"ח ביקר במספר מדינות בצפון אפריקה.
ביולי 1879, שהה הא"ח באלג'יר באחת הערים הסמוכות לאוראן (והראן).
בעיר עלומה זו טפלו על הא"ח, "פריצי הדור", האשמות קשות שאת טיבן אין הוא מפרט.
בגינן של האשמות אלו הוא נחבש בבית האסורים עד לברור עניינו.
את השתלשלות העניינים מוסר הא"ח בקצרה בקונטרס שהוא פרסם להגנתו - "לוחות העדות".
זמן קצר לאחר שיצא מבית האסורים הוא נסע למרוקו, אליה הגיע בחודש אוקטובר 1879. הא"ח נדד בין ערי מרוקו, כפי שעולה מעדותו: ואזאן, מכנאס, רבאט, פס, מרקש, מלאל, מוגדור ועוד.
בנסיעותיו במרוקו הוא לא התעלם מן המצב בו היו שרויים היהודים.
כנוסע סקרן הוא מקדיש מקום בחיבוריו שאבדו לתיאור אורחות חייהם והגזירות הקשות אשר הוטלו עליהם.
באפריל 1880 הא"ח עולה לרגל לעיר וזאן על מנת להשתטח על קברו של עמרם בן דיוואן.
זמן קצר אחר הגעתו נקלע לתוך מחלוקת שטלטלה את קהילת וזאן.
המוניטין שיצא להא"ח בזכות למדנותו, יכולותיו הפולמוסיות ואישיותו התקיפה, הביאו את אנשי קהילת וזאן לבקש ממנו, מיד עם הגעתו, לעמוד בראשם.
הא"ח ניאות ותיקן מספר תקנות לרווחת עניי הקהילה.
ביולי 1880 הא"ח חזר לגיברלטר.
כנראה, כדי להחלים ממחלה שליוותה אותו זמן רב.
טיבה של המחלה אינו ידוע.
הוא התאשפז בבית חולים או במתקן בידוד, בלשונו "בית אספת חולים".
חרף מחלתו הוא ממשיך בעבודת הכתיבה.
בגיברלטר הוא מתרגם לספרדית ומוציא לאור את ספרו "גבר ישראל", ביחד עם ישראל גבאי.
במרץ 1881 חוזר הא"ח למרקש.
בביקור זה הוא מחולל את "נס הורדת הגשם":
כפי שהוא מספר את הצלחה זו הוא מינף לשם ביטול גזירות שהוטלו על יהודי מרקש.
בספטמבר 1881 הוא מגיע להודו ורכש במהירות מעמד מכובד בקהילה היהודית בהודו.
בהתאם למעמדו, הוא מתארח אצל דוד ואלברט ששון, שהיה כנראה מיודד עמם.
בעיתון "פרח" שיצא לאורה בכלכתה בין השנים 1878 – 1889 בשפה היהודית ערבית הנהוגה בבגדד.
הוא מצידו כתב על נושאים מגוונים, וכדרכו גם לקח חלק במחלוקות שפילגו אז את העולם היהודי.
נוסף על כך, ישנו תיעוד של מסעות הא"ח במדור הנקרא "פאסנג'ריי" המופיע בשער העיתון.
גם שם מסתבר שאברהם שלום חי חמוי לא שהה זמן רב במקום אחד וביקר באזורים רבים במזרח הרחוק.
בין השאר, הקדיש מקום לחיפוש עשרת השבטים האבודים.
בספטמבר 1884, הוא הגיע לעיר הנמל אבושהר שבפרס.
ממנה הוא יוצא ועורך חקירות בערי פרס בנושאים המעניינים אותו, כמו החיפוש אחר מטבע "מרדכי הצדיק".
בעיר המדאן הוא מוצא כתב יד עתיק בשם "חובות יהודה", חיבור דתי פילוסופי מן המאה ה-17 שחיבר אדם בשם יהודה בן אליעזר.
הא"ח מתרשם עמוקות מספר זה, ולכן הוא מעתיק אותו.
אל העיר אבושהר הוא ישוב מעט לפני מותו.
בדצמבר 1884, הגיע הא"ח לבגדד.
ידיעה על התפרסמה במוסף ה"פרח" "עלי הפרח".
במוסף זה מתוארת כניסתו המרשימה של הא"ח לבגדד בלוית שני עבדים המהלכים לפניו.
בבגדד התאכסן בבית ידידו משכבר הימים, רשב"ח [הרב שלמה בכור חוצין].
הוא גם מתיידד עם הרב עבדאללה סומך.
בואו של הא"ח חולל התרגשות גדולה בקרב יהודי בגדד, כפי שמעידה עיתונות התקופה.
הא"ח גם התקבל בכבוד רב בביתו של המושל הטורקי תקי אל דין, הידוע בתוארו ה"וואלי פאשה", עמו יוצר הא"ח קשרי ידידות.
באחת השבתות נושא דרשה בבית הכנסת הגדול, דרשה שתועדה בעיתון ה"פרח".
דרשה זו עוררה הדים בבגדד ויש בה כדי ללמד ממקור ראשון על יכולותיו הרטוריות ועל למדנותו של הא"ח,
הרושם העז שהותיר הביא את נכבדי הקהילה לבקש ממנו לדרוש גם בשבתות נוספות.
מכיוון שכך, הוצעה לו משרת "חכם באשי" אחת הטענות לזכותו הייתה שליטתו בשפות: בערבית, בטורקית, בספניולית (לאדינו) ומעט צרפתית, וכן צוין כי הוא שוקד על לימודי אנגלית.
על ההסכמה למינוי חתמו 4,000 איש.
אולם הא"ח דחה הצעה זו.
בעיתון ה"פרח" מסופר כיצד הא"ח לא היסס להתעמת עם מוסלמים שרצו להזיק ליהודים בבגדד, אפילו באופן פיזי.
נוסף על כך, הוא השתמש בידידותו עם המושל הטורקי לתקן מספר עוולות שנגרמו ליהודי בגדד.
זמן קצר לאחר אירועים אלו נקלע הא"ח לעימות חריף עם ידידו הרב שלמה בכור חוצין, שאירח אותו בביתו.
נסיבות העימות הזה לוטות בערפל כבד.
העימות הגיע לפסים לא נעימים, עד מביכים.
בעטיו של עימות זה הא"ח עזב את בגדד.
בספטמבר 1885, הא"ח נמצא במרסיי.
לעיר זו חזר לאחר היעדרות של כחמש שנים.
אין מידע רב על שהותו במרסיי.
זמן מה לאחר מכן נסע לתימן.
הסיבה לנסיעתו נמצאת בדיון בו הוא עוסק בתפילה שנאמרת אחרי תקיעת שופר בראש השנה באשכנז.
תפילה בה נאמר "ישוע שר הפנים".
במחקרו על תפילה זו הוא קרא בספרו של הנוסע יעקב הלוי ספיר, "אבן ספיר", כי יהודי תימן משביעים בשמו של ישוע.
ידיעה זו הסעירה את הא"ח והניעה אותו לנסוע בדחיפות לתימן:
"מ"ש (מה שכתב) אבן ספיר בחדרי תימן ראה שם ספרי קבלה ושם כתוב ישוע ן' מרים.
ולא שלותי ולא שקטתי ולא נחתי עד שהלכתי לערי תימן ושם חקרתי על הדבר הזה." (אברהם חמוי, בית דין, ירושלים, תשמ"ו, דף קכו, ע"א)
יש לשער כי מה שמשך את הא"ח לתימן היו תיאורים נוספים פרי עטו של אבן ספיר אודות כתבי יד ומרשמים מאגיים, תיאורים המשיקים לתחומי העניין של הא"ח.
מתימן נוסע הא"ח לבושהר, אשר כנראה שימשה כבסיס יציאה לחלק ממסעותיו.
כמו כן נראה, כי להא"ח היה בעיר זו בית משלו, כפי שמשתקף מתוך תיאור הידיעה על מותו.
באבושהר באה לידי סיום פרשת חייו סוערת וקצרה ובעיר זו נקבר.
הידיעה על פטירתו הופיעה בעיתון "פרח" ביולי 1886. בן 47 היה במותו.
ספרי הא"ח זכו לפופולריות רבה.
רוב ספריו זכו למספר מהדורות חדשות ובפרט ספרי הסגולות.
הנפח הגדול של ספרי הא"ח העוסקים במאגיה מציב אותו כמקור בעל חשיבות רבה לספרות המאגית שנכתבה אחריו.
זמן רב הא"ח כילה בהתחקות אחר כתבי יד מאגיים בספריות רבות בעולם ובאוספים פרטיים.
מתוכם הדפיס מרשמים רבים, אשר ראו אור לראשונה בספריו.
על כן גרשם שלום כינה אותו: "החובב של כל 'החכמות הרשומות' והנסתרות".
עיון בספרי הסגולות, שיצאו לאור אחר מותו של הא"ח, מראה כי כתביו היוו עבורם מקור חשוב.
במידה זו או אחרת, הוא ניצב כחוליה מקשרת בין הכתיבה המאגית שנשתמרה בכתבי יד הנמצאים בספריות ואוספים פרטיים לבין הספרות המאגית שנכתבה אחריו וראתה אור בדפוס לאורך השנים עד ימינו.
כתב ספרים רבים, והמפורסמים שבהם הם סידורי הבתים, אותם הדפיס כהשלמת מלאכתו של רבי יהודה שמואל אשכנזי, מחבר סידורים בית עובד (סדור) ובית מנוחה:
בית אל - סדר סליחות ודיני חודש אלול
בית דין - סדר תפילות ראש השנה ודיניו
בית ה' - סדר תפילות חג השבועות ודיני חודש סיון
בית הבחירה - סדר תפילת חג הפסח ודיניו
בית הכפורת - סדר תפילות יום הכפורים ודיניו
בית משתה - ענייני ראש חודש, חנוכה, פורים וט"ו בשבט
בית שמחה - סדר תפילות ודינים לחג הסוכות
בית צום - לארבעה צומות
אברהם יעקב חרי (28 בדצמבר 1884 – 5 במרץ 1957) היה איש העלייה השנייה ואחד ממובילי גאולת האדמות במסגרת עבודתו במחלקת הקרקעות של קק"ל החל מהקמתה ב-1921 ועד לפרישתו ב-1954.
חרי נולד בעיר אטאקי בבסרביה, שהייתה אז בשליטת האימפריה הרוסית (כיום בשטח מולדובה על הגבול עם אוקראינה).
קיבל חינוך מסורתי וכללי במסגרת העיירה וכשהיה בן 18, התחוללו פרעות קישינב (1903).
בעקבות הפרעות הללו עזב את מקום הולדתו ועבר לוורשה, שם הצטרף לאגודת "צעירי ציון" וכן עבד במסגרת הוצאת "השחר" של חברת הספרים בבעלות מרדכי קפלן.
בשנת 1911 יצא מטעם אגודת "צעירי ציון" כציר לקונגרס הציוני ה-10 שהתקיים בבזל.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, ולאחר עבודות שונות הצטרף ב-1915 למשרד הארצישראלי בניהולם של ארתור רופין ויעקב טהון.
במסגרת המשרד, שהיה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית בארץ ישראל, קיבל חרי אחריות על נושא ניהול הכספים, ועסק במקביל גם בהעברת כספים למושבות החקלאיות ולסניפים השונים.
השלטונות העות'מאנים באותה תקופה ראו בפעילות ציונית, ובמיוחד בתמיכה כספית בה, פעילות ריגול לכל דבר ועניין שדינה עינויים ומוות, אך בשל העובדה שברשותו של חרי הייתה תעודת נתין ספרדי, התאפשר לו מעבר כמעט חופשי במחסומים השונים שהוקמו בדרכי הארץ.
במסגרת תפקידו טיפל גם בכל נושא מימון הפעילויות השונות שהיו כרוכות בגירוש תל אביב, תמיכה בוועד ההגירה ובמגורשים וכן ביישובים השונים שקיבלו את המגורשים.
יחד עם טהון, היה מאחרוני העוזבים את תל אביב.
עם העברת פעילותו של המשרד הארצישראלי לירושלים, קיבל חרי בקיץ 1918 לאחריותו למשך שנתיים את ניהול בתי המלאכה של בצלאל, שהופקעו בהחלטת ועד הצירים מידיו של פרופ' בוריס שץ בשל בעיות כספיות והועברו לאחריות המשרד.
במסגרת פעילותו זו עסק חרי בין השאר בהגדלת יכולות הייצור ומגוון המוצרים האומנותיים שיצרו בתי המלאכה של בצלאל כמו גם בחתימת חוזים לטובת שיווקם של מוצרים אלו לחו"ל.
פעילותו זו אפשרה את המשך תפקודו של המוסד למרות הקשיים הכלכליים ושנות השפל.
על בסיס החלטת הוועידה הציונית השנתית בלונדון, הוקמה בשנת 1921 מחלקת הקרקעות במסגרת הקק"ל, שקיבלה אחריות על סוגיית רכש האדמות וגאולת הקרקע בארץ מטעם המוסדות הציוניים והיוותה את חוד החנית בנושא עד קום המדינה.
כראש המחלקה הראשון מונה עקיבא אטינגר ובשנת 1932 החליפו יוסף ויץ.
חרי גויס למחלקה מיד עם הקמתה ועבד בה במשך 33 שנה עד לפרישתו ב-1954.
על פי הרישומים וההתכתבויות השמורים בארכיון הציוני המרכזי, חרי היה מעורב במרביתן של עסקאות רכש הקרקעות הגדולות שבוצעו בכל רחבי הארץ על ידי מחלקת הקרקעות של הקק"ל וחברת הכשרת הישוב בכל התקופה שמהקמת המחלקה (1921) ועד מלחמת השחרור.
עיקר פועלו היה בתחומים הבאים:
רישום בספרי האחוזה – חרי היה היחיד מבין עובדי מחלקת הקרקעות שהוכר כ"נאמן" לרישום בעלות על הקרקעות שנרכשו על שם הקק"ל בספרי האחוזה (לשכות הטאבו השונות).
מרבית הלשכות הרלוונטיות שכנו בערים הערביות דוגמת עזה, שכם, טולכרם, ג'נין וחברון והרישום חייב ניהול משא ומתן מתיש וארוך שלעיתים ארך חודשים רבים.
המשא ומתן נוהל מול המוכרים, האריסים והפקידים המקומיים והמטרה הייתה לוודא שהקרקעות נרשמות כיאות על שם הקק"ל.
גם בתקופות הקשות של הפרעות והמרד הערבי הגדול המשיכה פעילות הרישום להתבצע באופן שוטף.
השתתפות במכירות פומביות של קרקעות – במשך שנות ה-20 וה-30 השתתף חרי במספר לא מבוטל של מכירות פומביות בכל רחבי הארץ, אליהן היה מגיע כנציג מחלקת הקרקעות כשעמו סכומי כסף גדולים.
גם כאן, מרבית המכירות התבצעו בלב היישובים והכפרים הערבים.
ניהול משא ומתן מול בעלי קרקעות ערביים שהתגוררו במדינות השכנות - יצא מטעם הקק"ל למדינות השכנות כגון לבנון וסוריה, ניהל משא ומתן מול משפחת סורסוק על אדמות עמק חפר ובמקרים מסוימים אף פעל ישירות מול מנחם אוסישקין ר' הקק"ל.
במקביל, דאג חרי אישית לכך שהמתיישבים היהודיים יקבעו עובדות בשטח על מנת להבטיח את אישור בית המשפט לעסקאות המקרקעין.
היה מתושביה הראשונים של שכונת רחביה והתגורר בה עד לפרישתו מקק"ל.
לאחר הפרישה, פעל בהתנדבות במסגרת ארגון "ברית ראשונים" – ארגון א-מפלגתי שמתפקידו היה לעזור לגמלאים עובדי הגופים הציוניים השונים שהיו זקוקים לסיוע כלכלי.
הוא שלט ב–8 שפות (עברית, יידיש, רוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית וערבית) והחזיק ספרייה ענפה.
מרבית ספריו נתרמו על ידי משפחתו לאחר מותו לאוניברסיטת בר-אילן ושלט הנצחה נמצא על שמו עד היום בספריה המרכזית.
נפטר בירושלים ב-1957 ונקבר בבית הקברות בסנהדריה שבירושלים.
בתו, אביבה, ד"ר בביוכימיה, שירתה בחמ"ד והייתה ממקימי המכון הביולוגי בנס ציונה.
שימש רב של הערים סננדג' וכרמאנשאה בכורדיסטן הפרסית, ולאחר מכן של מושב בית חנן ושל קהילת האורפלים בראשון לציון.
הקים את ישיבת מגן אברהם ואת בית הכנסת תפארת אברהם בירושלים.
אברהם חכם נולד בשנת 1882 בעיר סננדג' לחכם עזריה, דיין וחכם בסננדג' שנודע בכינוי "מולא עזיז", ולאשתו לאה, ובבגרותו עסק במסחר.
עם פטירת האב מונה אחיו של אברהם, נחמיה חכם, לרב העיר סננדג'.
כעבור מספר שנים נפטר נחמיה לאחר פציעה ברגלו, ואברהם אימץ את בניו ושימש במקומו כרב העיר בעודו ממשיך לעסוק במסחר לפרנסתו.
בשנת 1912 (תרע"ב) עבר חכם לעיר כרמאנשאה, דרומית לסננדג', לשמש כרב העיר לקהילה שמנתה 5,000–6,000 יהודים, כשלושה אחוזים מתושבי העיר.
בנוסף לתפקידו כרב שימש חזן, דרשן, שוחט, מוהל, אב בית דין ואחראי גם על החינוך התורני בבית הספר "כל ישראל חברים" שבעיר.
במקביל רקם קשרים עם ההנהגה המוסלמית, ששימשו לטובת הקהילה היהודית, ובמיוחד התחבב על מושל העיר שיהאב אל-דולה, שאף דחה פעם לבקשתו את בחינות הסיום בבית הספר משום שאלו נקבעו לזמנו של חג שבועות, ובפעם אחרת הסכים לבטל גיוסו של נער שהרב חכם העיד כי לא הגיע לגיל גיוס.
אשתו ההרה נשארה בבית הוריה בסננדג' עם אחייניו שאימץ (בני שש, ארבע ושנתיים), והצטרפה עם האחיינים לאחר שהתאקלם.
בכרמאנשאה נולדו לחכם ארבעה עשר ילדיו.
שבעה מהם שרדו ועלו איתו לארץ ישראל.
כדיין העמיק בחקירותיו, ואף ניהל תכתובת עם רבנים מקהילות מרוחקות.
הוא גם נודע כמי שמקפיד על קדושת השבת, ואף הורה על החרמה של חנות שנפתחה בשבת, עד שהיהודי בעל החנות חזר בו מהחלטה זו.
בתחילת שנות ה-30 עבר בכרמאנשאה זרם של כ-2,500 פליטים יהודים מבוכארה, שנמלטו מפרעות הבולשביקים.
מאות מהפליטים חנו בכרמאנשאה בעת שחיכו לאישורי מעבר, בשל קרבתה לגבול עם עיראק.
אברהם חכם גייס את הקהילה היהודית המקומית לארח את הפליטים ולשתף אותם בפרנסה, בתרבות ובחינוך, על מנת שישרדו ולא ניתן יהיה לגרש אותם.
במקביל השתתף בשליחת בקשות לרשויות השונות על מנת לזרז את קבלת אישורי העלייה של הפליטים לארץ ישראל.
בהיותו ציוני נלהב, ולאור עליית האנטישמיות בפרס וההגבלות על היהודים בכרמאנשאה עצמה עם חילופי המושל, עלה אברהם חכם לארץ ישראל.
מילדיו נמנעה היציאה מפרס עקב איסור יציאה על נערים מעל גיל 14, אולם הם ברחו לעיראק ומשם הצטרפו להוריהם.
המשפחה שהתה שבועיים בבגדד, וכשהגיעה מאוחר יותר לדמשק, הצליח אברהם להשיג מהרב של דמשק אשרת עלייה לארץ ישראל לרבנים.
משפחתו נותרה בדמשק בציפייה לאשרות שלהם.
אלו הגיעו כחמישה חודשים לאחר מכן, והמשפחה הגיעה בנסיעה ברכבת העמק הישר לחיפה, שם הסכים אחד התושבים לארחם ללא תשלום במשך שבוע כדי שלא יסעו ללא אבטחה, ואז הצטרפו לאברהם חכם בירושלים.
עם הגעתו לארץ בערב פסח 1936 (תרצ"ו) התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים.
הוא שימש שם שוחט עופות, חזן, מוהל ועורך קידושין.
בבית המטבחיים עבד רק זמן קצר, ועזב בלחץ המשפחות ששלטו במקום.
הוא סירב לבקשתו של הראשון לציון, בן ציון מאיר חי עוזיאל לשמש שד"ר לשיראז, ובשנת 1942 עבר לכהן כרב המושב בית חנן של קהילת יוצאי בולגריה.
החל מ-1943 עבר לראשון לציון, שם שימש במשך שלוש שנים רב קהילת האורפלים, אם כי המשיך לבקר את משפחות בניו בירושלים על בסיס חודשי.
בנו היה חבר האצ"ל, ועם מאסרו והגלייתו לסודאן חזר אברהם חכם לירושלים.
עם קום המדינה ושחרור בנו בשנת 1948 עבר לשכונת קטמון בירושלים, שם הקים והוביל את ישיבת מגן אברהם ואת בית הכנסת תפארת ירושלים לעדות המזרח.
כמה ימים לפני פטירתו אמר לאשתו שהוא אינו רואה את דמותו בכוס הקידוש, והוא חושש שימיו ספורים.
ב-12 באוגוסט 1964 (ד' באלול התשכ"ד) קם ממיטתו בחצות, נטל ידיים, ולאחר שביקש מאשתו מגבת וניגב ובירך בעודו כורע בפתח הדלת, נפטר כשראשו על כתפי אשתו.
ספרו היחיד של אברהם חכם הוא "ספר יזרעאלי", ובו דרושים ופירושים לכל פרשיות התורה.
הספר נערך ונכתב לאורך תקופה ארוכה, ונמסר לדפוס על ידי אברהם חכם רק כחודשיים לפני מותו.
רבי אברהם חיים דוד סופר (מכונה גם בראשי תיבות אח"ד; ולעיתים: שרייבר או בכתיב יידי: שרייבער; ה'תרל"ז, 1877 – ז' בסיוון ה'תרצ"ז, 1937) היה מעסקני היהדות האורתודוקסית בגליציה ונשיא כולל חבת ירושלים.
נולד בדרוהוביטש לרבי יצחק לייב סופר.
בצעירותו למד אצל דודו אחי-אביו רבי שמחה בונם סופר.
נשא את צארטל בת ישעיה שרמן מקאשוי, והתגורר בבוריסלב, שם ניהל את העסק של אבי-אמו דוד לינדנבוים.
כאשר הוצעה לו רבנות פרשוב סירב להצעה.
להנהגתו של הרב סופר הייתה אופוזיציה לוחמנית.
מראשיה היה מנדל ראנד, מייסד שכונת בתי ראנד.
העיתון קול מחזיקי הדת שתמך בו בתחילה, שינה לאחר מכן את מגמתו והצטרף למבקריו.
לעומתם, האדמו"ר מצשינוב תמך בו באופן נחרץ.
בשנת תרע"ב התאחדו כולל ויז'ניץ, כולל אנטניא וכולל קוסוב לכולל מרכזי אחד.
בעקבות האיחוד תבע הכולל המאוחד לקבל את כספי התרומות לארץ ישראל מכל דרום גליציה.
כתגובה לכך הוציא ראח"ד סופר לאור קונטרס בשם "תשובה כהלכה", בו קבץ מכתבים מרבנים רבים בארץ ישראל ובאירופה הקובעים שהסכסוך נדרש להכרעה בבית דין בארץ ישראל, בניגוד לתביעתם של ראשי הכולל.
בין תומכיו החזקים בפרשה זו היה רבי אליעזר סג"ל מישל.
במלחמת העולם הראשונה מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף לרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת תרפ"ח נבחר כיושב ראש לכינוס רבני גליציה שנערך בלבוב.
היה מיודד עם אדמו"רי בעלז, ואף נלווה לאדמו"ר רבי ישכר דב רוקח בפגישה עם אנשי השלטון, כך למשל האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר מזכיר במכתבו שקיבל את הסברו של הרב סופר לאי הצטרפותו של האדמו"ר מבעלז לאגודת ישראל.
הרב יעקב אביגדור מבוריסלב הדפיס עליו ספר הספד בשם "איה סופר" בווריסלב תרצ"ז.
לאחר פטירתו נקבר הרב אברהם חיים דוד סופר בבית הקברות היהודי הישן בבודפשט.
בנו משה שרייבר מילא את מקומו כנשיא כולל חבת ירושלים עד לפטירתו בכ"ה בניסן תשנ"ד.
טרום מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל והתגורר בבני ברק בה כיהן גם כסגן ראש העיר.
פרסם מספר מאמרים שקובצו לספר זכרונות.
אביו, הרב זאב דוב, נפטר כשנה לאחר לידתו בדרכו לארץ ישראל ונקבר באודסה.
המשפחה המשיכה במסעה והתיישבה בירושלים.
בשל יתמותו, גדל בבית היתומים דיסקין.
למד בתלמוד תורה עץ חיים, שם זכה לכינוי "אבריימ'ל מתמיד".
המשיך לימודיו ב"ישיבת אהל משה" של המהרי"ל דיסקין ולמד לתקופה קצרה תחת הדרכתו של הרב איסר זלמן מלצר.
שימש את הרבנית דיסקין וקיבל מתנות מעיזבונו של המהרי"ל דיסקין.
דרך אחותו, שעבדה בבית הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים ("האדר"ת") ביפו, הכיר את הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת תרע"ט (1919), עם מינויו של הרב קוק לרבה של ירושלים, נבחר צ'צ'יק לשמש כמשמשו האישי, תפקיד אותו מילא עד פטירת הרב.
הוא ליווה את הרב קוק במסעותיו הציבוריים, בביקורים אצל אישי ציבור, ובאירועים שונים.
שימש כשליח אישי של הרב כמתווך בינו לבין אישים בולטים כגון הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הרב יוסף חיים זוננפלד, ברל כצנלסון, זאב ז'בוטינסקי וכן אישים מזרמים שונים ביהדות, כולל מנהיגי העדה החרדית.
הוא מילא תפקידים מגוונים בבית הרב, כולל חלוקת "מעות יחיד" לנזקקים והפצת ספרי הרב קוק ברחבי הארץ.
הוא זכה להערכה רבה מצד הרב קוק, שכינה אותו "איש טוב מבשר טוב" והתייחס אליו כבן.
נפטר בי"ב באייר ה'תשל"ט (9 במאי 1979) והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
כתב מאמרים בעיתונות הכללית, הכוללים הספדים וסיפורים אודות הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
חלק מזכרונותיו פורסמו בספר "ליקוטי הראי"ה" בעריכת הרב משה צבי נריה.
זכרונות נוספים הופיעו בחוברת בעריכת הרב עוזי קלכהיים וצבי קפלן.
בשנת תשע"ט (2019) פורסם ספר זכרונותיו "במחיצתו", בעריכת החוקר משה נחמני.
לזכרו, הוציא נכדו הרב משה מרדכי שולזינגר את הספר "חיי אברהם".
זכרונותיו ועדויותיו מהווים מקור חשוב למחקר תולדות חייו ופועלו של הרב קוק ולתיעוד התקופה.
נישא לחנה חיה (לבית שוורץ).
לבני הזוג היו שבעה צאצאים:
הרב זאב דב צ'יצ'יק - נודע בכינויו "רבי וֶלְוֶל צ'צ'יק" (שם החיבה ביידיש: וועלוועל).
סימה לאה שולזינגר - נישאה לרב יצחק הלוי שולזינגר.
אמו של הרב משה מרדכי שולזינגר.
הרב שמואל צ'צ'יק - השתייך לחסידות ברסלב, מספריו: "דברי נועם" ו"אור תורה".
סבו, הרב מאניש צ'צ'יק היה חסיד מחצר קרלין אשר הצטרף לעלייה המאורגנת של חסידי קרלין לארץ ישראל בשנת ה'תר"נ (1890).
מאניש נפטר בשנת ה'תרס"ב (1902) ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים בירושלים.
אברהם מטבייביץ' חסין' היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל השריון של הצבא האדום.
אברהם חסין נולד בעיירה סלאביאנסק שהייתה שייכת לפלך חרקוב של האימפריה הרוסית (היום נקראת העיר סלוביאנסק והיא חלק ממחוז דונצק של אוקראינה) במשפחה יהודית.
למד בבית ספר יהודי ולאחר מכן בבית ספר לטכנאי רכבות.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1918, השתתף בלוחמה נגד כוחות הצבא הלבן בדרום רוסיה.
בשנת 1920 סיים קורס קציני תותחנים.
לאחר סיום הקורס שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד סוללה ביחידת תותחים קלים.
בשנת 1922 הועבר לסבסטופול, שם שירת ביחידת תותחי חוף.
בשנת 1925 עבר ליחידת תותחי נ"מ, שם שירת בתפקידי מפקד סוללה וסגן מפקד גדוד עד 1931. בינואר 1931 החל ללמוד באקדמיה צבאית - בקורס הסבה לשריון, אותו סיים באביב 1932. מונה למפקד גדוד טנקים.
בשנת 1938 מונה לסגן מפקד חטיבת טנקים קלים במחוז צבאי של לנינגרד.
בסתיו 1940 מונה למפקד רגימנט טנקים בדיוויזיה ממוכנת מס' 136.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות יחד עם יחידתו נטל חלק בקרבות להגנת לנינגרד.
בתום הקרבות ולאחר האבדות הקשות שספגה הדיוויזיה, בה הוא שירת, היא פורקה.
חסין מונה למפקד חטיבת השריון הראשונה, אשר לחמה באזור העיר בלגורוד.
החטיבה בפיקודו השתתפה במתקפת נגד של הצבא האדום בקרב על מוסקבה.
בתחילת מאי 1942 הועברה החטיבה לאזור סטלינגרד, שם נטלה חלק בקרבות הבלימה הראשונים.
ביוני 1942 קודם אברהם חסין לדרגת גנרל-מיור ומונה לפקד על קורפוס טנקים מס' 23 .
בהמשך פיקד על קורפוס טנקים מס' 2. במהלך קרבות להגנת סטלינגרד ספג הקורפוס אבדות קשות ולמעשה חדל מלהתקיים.
בנובמבר 1942 הוצאו שאריות הקורפוס מקו החזית אל העורף להתרעננות ולהתארגנות מחדש.
חסין הועבר מתפקיד מפקד הקורפוס אל תפקיד מפקד בסיס אימונים של חיל שריון.
בינואר 1943 הוא הועבר למוסקבה, אל המטה הכללי, לתפקיד ראש אגף הדרכה והכשרה במפקדת חיל השריון של הצבא האדום.
באוגוסט 1943, לפי בקשתו, מונה שוב לתפקיד פיקודי - מפקד קורפוס ממוכן מס' 8. חסין למעשה הקים וארגן את הקורפוס עד נובמבר 1943, אז הוביל אותו אל החזית.
קורפוס בפיקודו של חסין נטל חלק בקרבות במרכז ומערב אוקראינה (מבצע דנייפר-קרפטי).
במרץ 1944 הועבר לחזית הבלטית השנייה, שם מונה לעוזר מפקד החזית בנושא הפעלת כוחות שריון.
לאחר המלחמה שירת מספר חודשים במפקדת כוחות השריון הסובייטים.
בבתחילת 1946 מונה למפקד דיוויזיה ממוכנת.
בנובמבר 1946 - סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלושה עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה.
התגורר בעיר לנינגרד, שם נפטר ב-12 באפריל 1967 .
אברהם (אַבְּרָשָה) טמיר (16 בספטמבר 1922 – 20 בדצמבר 2010) היה אלוף בצה"ל, עובד ציבור בכיר ויועץ לפוליטיקאים בנושאי ביטחון ומדיניות.
טמיר נולד בנווה צדק בשם אברהם טריינין, אחיו הצעיר הוא אבנר טריינין.
טמיר גדל יחד עם בן דודו עמוס חורב, כשהיה בן 14 עבר לירושלים, וכנער עזב את לימודיו והחל לעבוד במפעלי ים המלח.
בגיל 17 התנדב לבריגדה היהודית ונלחם באיטליה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן שירת ב"הגנה", ועשה בה קורס מ"מים.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה ב' בגדוד מכמש וכסגן מפקד גוש עציון, במהלך הקרב נפצע בגבו ובידו מקליעים וצלעותיו רוסקו מפגיעת פגז.
הוא נפל בשבי הירדני ושוחרר ב-1949, לאחר 11 חודשים.
לאחר תקופת שיקום, בה שקד על כתיבת ספרו, יצא למחזור השלישי של קורס מג"דים.
שירת כקצין המבצעים של פיקוד המרכז, מפקד גדוד 52 בשנים 1951–1952 וראש ענף מודיעין קרבי באגף המודיעין.
היה ממקימי המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) ב-1954 והדריך בה שני מחזורים, ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של פיקוד המרכז בסמוך למלחמת סיני.
היה ראש ענף מבצעים וראש מחלקת מבצעים באג"ם במטכ"ל, עוזר ראש מחלקת ההדרכה לתורת הלחימה, מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנים 1962 עד 1965, מפקד חטיבת רגלים מס' 99 (הנקראת היום חטיבת הנגב), וסגן מפקד אוגדה.
עד מלחמת יום הכיפורים כיהן כעוזר ראש אג"ם לתכנון, בדרגת תת-אלוף.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת כראש החפ"ק של אריאל שרון.
לאחר המלחמה הועלה לדרגת אלוף, הקים את אגף התכנון בצה"ל, על בסיס מחלקת תכנון באג"ם, והיה מפקדו הראשון.
בתחילת 1979 מונה ליועץ שר הביטחון וראש האגף לתכנון לאומי במשרד הביטחון.
במסגרת שירותו הצבאי היה ראש המשלחת הצבאית לשיחות השלום עם מצרים.
בין היתר, הוא נחשב ל"אדריכל" ההסכמים הצבאיים על פירוז סיני, כחלק מהסכם השלום עם מצרים.
טמיר היה מעורב מאוחר יותר, בתפקידיו בשירות המדינה, בשיחות השלום בטאבה ובקמפ דייוויד.
ב-1978 הקים את היחידה לביטחון לאומי (יל"ל) תחת שר הביטחון עזר ויצמן (שהוחלף לאחר התפטרותו על ידי ראש הממשלה מנחם בגין).
יל"ל עסקה בתחום התכנון הלאומי-ביטחוני בעוד אגף התכנון בצה"ל נותר עם תחום התכנון הצבאי בלבד.
ב-1981 הרחיב השר אריאל שרון את יל"ל והטיל עליה תפקידים נוספים.
היחידה פעלה במשרד הביטחון עד לפירוקה על ידי משה ארנס ב-1983. בין השנים 1984–1986 שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה תחת שמעון פרס, ויועץ לביטחון לאומי.
ב-1986 מונה למנכ"ל משרד החוץ על ידי שמעון פרס.
משנת 1990 שימש כיועץ מיוחד לנשיא עזר ויצמן.
שימש גם כיועץ לבנימין נתניהו בתקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלה.
נחשב למקורב לראשי הממשלה לשעבר אריאל שרון ושמעון פרס.
בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, הקובעת שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
טמיר היה נשוי לוורדה אגרון, בתו של גרשון אגרון, ולהם שלושה ילדים.
הוא נישא בשנית לתהילה סלע, וממנה נולדו שני ילדים.
אחיו הוא פרופ' אבנר טריינין.
בתו, פרופסור מיכל שני, היא מרצה בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
בתו השנייה, דפנה אפרת, היא פרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה הפתוחה.
בנו גדעון הוא מנהל בית הספר תלמוד תורה בית שאן.
נכדו הוא המחזאי, הבמאי והשחקן דניאל אפרת.
אברהם טמיר ואוריאל אופק, "מעוז עציון", הוצאת מערכות, תש"ט 1949
אברהם טמיר, חייל שוחר שלום, ידיעות אחרונות, 1988.
אברהם אלברט ראול טיאר (29 בינואר 1924 – 25 באפריל 2011) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות.
טיאר נולד בגבס שבתוניסיה, וסיים בה את לימודיו בבית הספר התיכון הממלכתי-צרפתי.
בגיל 13 הצטרף לתנועת בית"ר בעיר, נבחר בה בשנת 1942 לראש הקן המקומי ומשנת 1945 היה ממונה על התנועה בגבס וסביבתה.
בשנים 1946–1947 כיהן כמזכ"ל תנועת בית"ר ויו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית בתוניסיה.
לאחר מכן העפיל לארץ ישראל על סיפון האנייה "בן הכט", אך הגיע רק באפריל 1948 לאחר שהות במחנות המעצר בקפריסין.
פעילותו התנועתית נמשכה בישראל כחבר תנועת החרות, שבה שימש משנת 1956 חבר מרכז התנועה ומשנת 1961 מזכיר סניף התנועה בחיפה.
בשנים 1961–1969 כיהן טיאר כחבר הכנסת בכנסת החמישית והשישית.
הוא היה חבר בוועדות הכנסת השונות, בהן הוועדה לענייני הרפורמה בחינוך.
במקביל, בשנים 1963–1966 עמד בראש חטיבת הצעירים בתנועת החרות.
כמו כן הוא היה בין מקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות העובדים הכללית ושימש ממלא מקום יו"ר הסיעה.
בשנת 1967 התפלג טיאר אל סיעת המרכז החופשי בכנסת, ושימש מטעמה יו"ר הסיעה בהסתדרות ועורך ירחון התנועה, "עידן חדש".
בשנת 1977 חזר לשורות תנועת החרות.
בשנת 1966 מונה לוועדה הציבורית לעניין ביטוח מפני אבטלה.
בשנים 1979–1982 היה טיאר ראש שליחי הסוכנות היהודית באירופה.
טיאר למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך לעורך דין.
אברהם יהודה גולדראט (1912 – 17 ביוני 1973) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם סיעת החזית הדתית המאוחדת כנציג פועלי אגודת ישראל.
גולדראט נולד בקילץ שבפולין לרב יששכר גולדראט, מחבר הספרים "מנחת יששכר" ו"מקיץ נרדמים".
למד אצל הרבי מאוסטרובצה ובשנת 1930 הוסמך כרב.
בשנים אלו עמד בראש "צעירי אגודת ישראל" בעיר הולדתו.
לאחר מכן עבר לוורשה ושימש עיתונאי בעיתון "דער יוד".
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1935 נאם את נאום הפתיחה בכנס ייסוד צעירי אגודת ישראל בתל אביב.
בשנת 1943 היה ממייסדי האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי.
מונה למזכיר פועלי אגודת ישראל והיה עורכם של העיתון שערים והשבועון "היסוד".
בספטמבר 1948 נסע לארצות הברית לוועידה של פועלי אגודת ישראל שם.
נבחר מטעם החזית הדתית המאוחדת לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים וועדת העבודה.
בבחירות לכנסת השנייה הוצב במקום השלישי ברשימת פועלי אגודת ישראל, שקיבלה רק שני מנדטים.
ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל.
בתחילת דצמבר הגיעה פועלי אגודת ישראל להסכמה על כניסה חזרה לקואליציה כאשר הרוב, בראשות בנימין מינץ וקלמן כהנא תמך בכניסה לקואליציה, בעוד המיעוט, בראשות גולדראט וז' זוהר תמך בחזית משותפת עם אגודת ישראל בהתנגדות לממשלה.
על רקע מחלוקת זאת נבחרה בינואר 1953 מזכירות חדשה לפועלי אגודת ישראל, שבה גולדראט וזוהר לא היו חברים.
לאחר חלוף מחצית כהונת הכנסת השנייה, דרש גולדראט שהרב קלמן כהנא יתפטר מהכנסת כדי לפנות לו מקום בהתאם להסכם רוטציה שהיה ביניהם.
כהנא סירב בהוראת מוסדות המפלגה, בשל המחלוקת ביניהם על הכניסה לקואליציה.
גולדראט ביקש לתבוע את כהנא בדין תורה בפני הרב איסר יהודה אונטרמן, אולם הלה נמנע מלהגיע לדיון.
הרבנות הראשית קבעה שעל הרב כהנא להתייצב לדיון, אולם גולדראט שוכנע לבטל את התביעה ובמקום זאת מונתה "ועדת ארבעה" פנימית של פועלי אגודת ישראל לבירור הנושא.
הוועדה החליטה שבעקבות שינוי יחסי הכוחות בתוך המפלגה על כהנא להמשיך בכהונתו בכנסת.
על פי דיווחים בעיתונות, שהוכחשו על ידי בנימין מינץ, שילם קלמן כהנא פיצויים לגולדראט על שלא מילא את הסכם הרוטציה.
בינואר 1954 גררו השמועות גינוי מקיר לקיר בוועדת הכנסת.
בעקבות הסכסוך הוביל גולדראט אופוזיציה פנימית בתוך פועלי אגודת ישראל שיוצגה בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל ונטען שהקיפה כ-40% מהמפלגה, אולם גם לקראת הבחירות לכנסת השלישית לא שולב גולדראט ברשימת פועלי אגודת ישראל ובמהלך 1956 עבר גולדראט לפועל המזרחי.
ביולי 1956 נבחר גולדראט לוועד הפועל המצומצם, בן 13 חברים, של המפד"ל והועמד בראשות מחלקת ההסברה.
בשנת 1967 מונה למנהל ספריית הרמב"ם בתל אביב, תפקיד שבו כיהן עד לפטירתו בשנת 1973.
גולדראט תמך בשיתוף פעולה רחב בין אגודת ישראל והמפלגות הציוניות, ובמיוחד עם המזרחי והפועל המזרחי.
עם זאת, הוא הוביל בראשית שנות ה-50 קו שהיה יותר קרוב לעמדת אגודת ישראל המסתייגת משותפות קואליציונית עם החילונים.
הוא הצביע בדעת מיעוט נגד תמיכה בראש עיר חילוני בעיריית פתח תקווה ואף התפטר מהוועדה המוניציפלית כשדעתו לא נתקבלה.
גולדראט אמר בכנסת שהוא תומך בעונש מוות, אולם לא הסכים להצביע נגד ביטול עונש מוות כל עוד חוקי המדינה אינם על פי חוקי התורה.
אברהם אריה טל (נולד ב-28 בנובמבר 1976) הוא זמר, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
טל נולד בשם אברהם פואנקינוס בניר משה וגדל במושב נווה אטי"ב שברמת הגולן.
הוריו, ריין, ילידת אלג'יר, ומוריס, יליד מרוקו, הגיעו שניהם למרסיי שבצרפת כילדים, ועלו לארץ בתחילת שנות השבעים.
את דרכו המוזיקלית החל כשהיה בן 9, לאחר שנפצע בעינו בתאונה ואושפז בבית חולים.
במיטה הסמוכה אליו אושפז ילד שניגן באורגנית, וגם טל ניגן בה בשעות הפנאי שלו.
בהמשך למד לנגן בכלים נוספים – תופים, גיטרה בס וחליל צד.
בילדותו חילק עיתונים במושב שבו גדל, ובכסף שהרוויח קנה כלי נגינה.
טל לא למד מוזיקה באופן פורמלי והוא אוטודידקט.
כיום הוא מפיק את אלבומיו, כותב ומלחין את שיריו, ללא ידע תאורטי במוזיקה ובכתיבת תווים.
בתום שירותו הצבאי בתור טבח הצטרף טל ללהקת "שוטי הנבואה", שבה זכה לפרסומו הראשון.
טל היה זמר וכותב בלהקה משנת 1998 ועד לפירוקה בשנת 2007. בין השירים המוכרים שכתב או הלחין ללהקה נמנים "מי" ו"קול גלגל".
עם פירוק שוטי הנבואה יצא טל לקריירה עצמאית.
שיר הסולו הראשון שלו היה "אדם צובר זיכרונות", גרסת כיסוי לשירה של דורית ראובני שהקליט עבור הפרויקט "עבודה עברית".
השיר דורג במקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת ה'תשס"ח.
בספטמבר 2008 הוציא טל את אלבומו הראשון, "אברהם טל".