tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת אוגוסט היה ברור שהגרמנים לא יכולים לעצור את המתקפות הסובייטיות כל זמן שקיים תיאום בין ברית המועצות, ארצות הברית בריטניה ומדינות תומכות נוספות.
אדולף היטלר החליט לבסס את המערכה במזרח על בניית קווי ביצורים חדשים והגנה על קו הביצורים בכל מחיר.
יוסיף סטלין היה נחוש להחזיר את השטחים הכבושים ובמיוחד אוקראינה בעלת הפוטנציאל התעשייתי, מכרות פחם ואוכלוסייה רבה.
בהתאם לכך המתקפה בדרום הייתה היעד העיקרי למתקפה.
ב-11 באוגוסט 1943 החליט היטלר על בניית קו ההגנה "החומה המזרחית".
הקו צריך היה להתחיל מאזור העיר פסקוב בצפון ולהסתיים בחופי הים השחור.
הכוונה הייתה להקים ביצורים גם על הגדה המערבית של הדנייפר.
לאור חוסר הזמן לבנייה, חוזק קו הביצורים לא היה אחיד.
בשלב ראשון נבנו ביצורים באזורים שלדעת הפיקוד הגרמני היו מתאימים לחציית הנהר על ידי הסובייטים.
היות שמתקפה סובייטית החלה כבר ב-26 באוגוסט רוב הביצורים לא היו מוכנים.
לצורך המתקפה שתוכננה להתבצע בחזית שאורכה 1400 ק"מ, רוכזו כוחות בהיקף חסר תקדים שכללו מעל 2.5 מיליון חיילים, תותחים, טנקים ומטוסים.
החזית המרכזית בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית הבלארוסית הראשונה).
חזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית הראשונה).
חזית הערבה בפיקוד איבן קונייב (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית השנייה).
החזית הדרום-מערבית בפיקוד רודיון מלינובסקי (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית השלישית).
החזית הדרומית בפיקוד פיודור טולבוחין (ב-20 באוקטובר שמה שונה לחזית האוקראינית הרביעית).
החזיתות כללו 36 ארמיות רגילות, 4 ארמיות שריון ו-5 ארמיות אוויר.
מול הצבא האדום עמדו כוחות של מספר קבוצות ארמיות של הוורמאכט:
קבוצת ארמיות מרכז בפיקוד גינטר פון קלוגה
חלק של צי האוויר ה-2 בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן
הארמייה השישית, שהשתייכה לקבוצת ארמיות A
צי האוויר ה-4 בפיקוד אוטו דסלוך
יחידות צבא רומניה כחלק של קבוצת ארמיות דרום
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית והרוסית מקובל לפצל את המבצע ל-3 מבצעים נפרדים בהתאם לחזיתות שהשתתפו בקרבות.
הצבא האדום הציב למבצע זה כמיליון וחצי חיילים, 30 אלף תותחים, 1200 טנקים ו-1450 מטוסים.
התאום בין החזיתות היה באחריותו של גאורגי ז'וקוב.
הגרמנים הציבו בחזית כ-700 אלף חיילים, 7200 תותחים, 1200 טנקים וכ-900 מטוסים.
המתקפה הסובייטית החלה ב-26 באוגוסט.
למרות עדיפות מספרית ברורה לא הייתה התקדמות מהירה והקרבות התנהלו סביב כל כפר.
עד ל-31 באוגוסט התקדמו כוחות החזית המרכזית העיקריים בכ-20-25 ק"מ אך לא הצליחו לפרוץ קדימה.
לעומת זאת, הארמייה ה-60 הסובייטית שתקפה בכיוון המשני הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה של הגרמנים ולקראת 31 באוגוסט להתקדם 60 ק"מ בחזית של כ-100 ק"מ.
קונסטנטין רוקוסובסקי הגיע למקום, ביצע ארגון מחדש של כוחות החזית תוך הפניית תגבורות למקום הפריצה.
כתוצאה מכך קרסה ההגנה של הארמייה הגרמנית השנייה והצבא האדום החל בהתקדמות בקצב של 30-50 ק"מ ביום.
הגרמנים שלחו תגבורות לאזור אך לאור התנופה של הצבא האדום לא הצליחו התגבורות להביא לשינוי משמעותי של המצב.
חזית וורונז' לא פעלה בצורה כה מוצלחת ולקראת 31 באוגוסט התקדמה ב-30 ק"מ בלבד וב-3 בספטמבר שחררה את העיר סומי.
התקדמות חזית הערבה הייתה איטית עוד יותר.
ב-6 בספטמבר החליטה הסטבקה על שינוי ארגוני של המתקפה.
חזית וורונז' קיבלה הנחיה להפנות את מרב המאמץ לכיוון קייב, החזית המרכזית לכיוון הומל וחזית הערבה לכיוון פולטבה.
כל החזיתות קיבלו תגבורות לצורך יישום המטלות החדשות.
ב-7 בספטמבר התקדמות החזית המרכזית הייתה כבר 190 ק"מ, הם הגיעו לנהר דסנה וחצו אותו.
חזית וורונז' החלה בהתארגנות מחדש ולמעשה לא התקדמה.
חזית הערבה הגיעה לפרברי פולטבה וניהלה קרבות קשים במטרה לשחרר את העיר.
בעיר היה חיל מצב משמעותי וסביבו נבנו קווי ביצורים מתקדמים.
לאחר שלושה שבועות של קרבות היה ברור שהוורמאכט לא מסוגל לעצור את המתקפה הסובייטית, ובמיוחד בשטחים הפתוחים בהם העדיפות המספרית הסובייטית הורגשה במיוחד.
אריך פון מנשטיין ביקש 12 דיוויזיות חדשות אך העתודות הגרמניות היו דלות.
ב-15 בספטמבר אישר היטלר נסיגה כללית בחלק הדרומי של החזית לכיוון הדנייפר.
הנסיגה כללה את הארמיות השישית והשמינית ואת ארמיות הפאנצר הראשונה והרביעית.
למרות כל הניסיונות, לא הצליח הצבא האדום למנוע את הנסיגה המאורגנת הגרמנית והם הצליחו להעביר את כל הכוחות לגדה המערבית של הנהר.
יחד עם זאת, המרדף הביא לכך שהגרמנים לא הצליחו לבסס את ההגנה וב-22 בספטמבר היו לצבא האדום מובלעות מוגבלות בגדה המערבית.
בסביבות העיר פולטבה נמשך קרב קשה.
המתקפות הסובייטיות לא היו מוצלחות והאטו בצורה משמעותית את התקדמות חזית הערבה, ורק ב-25 בספטמבר שוחררה העיר.
ב-25 בספטמבר הגיע הצבא האדום לשפת נהר הדנייפר, ולקראת סוף ספטמבר כבר היו לצבא האדום 23 מובלעות בגדה המערבית.
למרות הקשיים הסתיים המבצע בהצלחה.
הצבא האדום התקדם כ-250-300 ק"מ מערבה בחזית שאורכה כ-700 ק"מ תוך חודש של קרבות.
שוחררו אזורים בהם התגוררו עשרות מיליוני אזרחים.
חזית המרכז בפיקוד רוקוסובסקי לבדה הצליחה לפרוץ את קווי ההגנה ולהביא לקריסת הוורמאכט.
חזיתות אחרות תקפו חזיתית ועדיפות מספרית הביאה ניצחון ברמה הטקטית.
במהלך המבצע איבד הצבא האדום כ-430 אלף חיילים (הרוגים ופצועים) והוורמאכט כ-321 אלף.
דנייפר הוא הנהר השלישי בגודלו באירופה, ובחלקו התחתון מגיע רוחבו לשלושה ק"מ.
הגדה הימנית (המערבית) היא הגדה הגבוהה, עובדה המקשה על חציית הנהר מהגדה השמאלית.
הפיקוד הסובייטי החליט לא לבצע הכנות מעמיקות לחציית הנהר ולא לתת לגרמנים לבסס את עמדותיהם.
הוחלט על צליחה מהירה לאורך חזית של כ-300 ק"מ.
החלטה זו לא נתנה לגרמנים זמן להכנת קווי ההגנה אך גרמה לצבא האדום אבדות רבות במבצע.
בסוף ספטמבר כבר היו בגדה המערבית 23 מובלעות באורך של עד 10 ק"מ ובעומק של 1-2 ק"מ כל אחת.
מובלעות אלו אמורות היו להיות ראשי גשר למתקפות גדולות עתידיות.
העברת כוחות למובלעות הייתה קשה מאוד.
לקראת תחילת אוקטובר דיוויזיות שהיו ממוקמות במובלעות איבדו עד שליש מכוח האדם.
למרות הכול הצליחו הסובייטים להחזיק את המובלעות ואף להרחיב אותן.
העברת תגבורות נמשכה ללא הפסקה וניתן היה לצבור את הכוחות למתקפה.
גם היחידות הגרמניות שלחמו נגד המובלעות התעייפו פיזית ומנטלית, ואיבדו חלק גדול מהסגל, ולוורמאכט לא היה יכולת של ממש להביא לאזור יחידות טריות ומנוסות בלחימה.
לאחר סיום השלב הראשון של המתקפה בחלק המרכזי של הדנייפר הגיע הצבא האדום לשפת הנהר בחזית באורך של כ-750 ק"מ, אולם בחלק התחתון של הנהר היו לגרמנים מובלעות משמעותיות בגדה המזרחית.
בהתאם לכך, הוחלט בסטבקה להאיץ את המתקפה בחלק התחתון של הנהר תוך כיבוש המובלעות הגרמניות וחציית המכשול המימי.
לטובת המתקפה הוקצו יחידות של חזית הערבה, החזית הדרומית והחזית הדרום-מערבית.
לקראת תחילת המתקפה באזור רוכזו מיליון וחצי חיילים, 24500 תותחים, 1160 טנקים ו-2000 מטוסים.
הגרמנים היו מודעים למתקפה הקרבה וניסו לארגן באזור קו הגנה חזק.
לצורך כך הועברו תגבורות לאזור, אך הגרמנים הצליחו לרכז רק כ-770 אלף חיילים, 8000 תותחים, כ-800 טנקים וכ-1000 מטוסים, כחצי מהכוח הסובייטי שעמד מולם.
יחידות של החזית הדרומית התקשו להתמודד עם קו ההגנה הגרמני החזק ולאחר שבוע של קרבות התקדמו בכ-2-5 ק"מ בלבד.
לעומת זאת, חזית הערבה הצליחה לכבוש את כל המובלעת הגרמנית באזור העיר קרמנצ'וג, להגיע לשפת הדנייפר ואף לחצות אותה במספר מקומות.
במהלך תחילת אוקטובר הרחיבו חזית הערבה וחזית הדרום-מערבית את המובלעות שבגדה המערבית וצברו כוחות.
ב-15 באוקטובר החלה מתקפה חדשה לכיוון העיר קריבוי רוג.
תוך שבוע התקדם הצבא האדום כ-100 ק"מ מערבה תוך התקרבות לפרברי קריבוי רוג ושחרור דנייפרופטרובסק ב-23 באוקטובר.
בעקבות כך נוצרה אפשרות של ממש לכיתור ארמיית הפאנצר הראשונה ואריך פון מנשטיין העביר לאזור יחידות טריות מחלקים אחרים של החזית.
הדבר אפשר לגרמנים לבצע מתקפת נגד ואף להביא לנסיגה של הצבא האדום מזרחה.
אולם להצלחה טקטית זו היה מחיר כבד.
ב-9 באוקטובר החלו יחידות החזית הדרומית במתקפה מחודשת ופרצו את החזית הגרמנית המוחלשת.
הגרמנים העבירו לאזור יחידות חדשות אך היה קושי להביא אותם תוך זמן קצר.
כתוצאה מפריצת קו ההגנה הגרמני, הצליח הצבא האדום לפרוץ את מצר פרקופ ולנתק את היחידות הגרמניות והרומניות בחצי האי קרים מיתר היחידות.
במהלך נובמבר-דצמבר היו ניסיונות של הצבא האדום לשחרר שנית את קריבוי רוג ולהגיע לדנייפרופטרובסק אך ללא הצלחה והחזית התייצבה.
במהלך המבצע בוצעה מתקפה בחזית של 800 ק"מ ולמרות ההצלחות לא כל המשימות בוצעו.
ההצלחה הגדולה הייתה כיתור הארמייה ה-17 הגרמנית בחצי האי קרים ויצירת מובלעת גדולה בגדה המערבית.
במהלך הקרבות איבדו הגרמנים כ-165 אלף הרוגים ופצועים.
אבדות הצבא האדום הגיעו לכ-581 אלף (מהם 173 אלף הרוגים).
במטרה להחליש את היכולת הגרמנית להגן על הגדה המערבית הוחלט בסטבקה על מבצע שאפתני - הצנחת כוחות בהיקף של אלפי חיילים.
המבצע החל ב-24 בספטמבר 1943 במטרה למנוע מתגבורות גרמניות להגיע אל המובלעות הסובייטיות בגדה המערבית.
כוחות הצנחנים שתוכננו להשתתף במבצע כללו 10000 חיילים, 24 תותחים בקוטר 45 מ"מ וציוד נוסף.
הצנחת הכוחות בוצעה על ידי כמה מאות מטוסים.
בהכנת המבצע נעשו מספר טעויות חמורות שבסופו של דבר גרמו לכישלונו:
הוקם קורפוס נחתים אך מעשית הוא לא פעל וכל חטיבת צנחנים פעלה בנפרד ללא תאום בהכנות.
החלטה על המבצע נפלה ב-17 בספטמבר וב-19 בספטמבר כבר הוגשה התוכנית ואושרה על ידי גאורגי ז'וקוב.
לא היה מודיעין מתאים ולא היה ידוע על נוכחות יחידות גרמניות משמעותיות באזור הנחיתה.
ריכוז הכוחות בשדות תעופה הסתיים רק ב-24 בספטמבר כמה שעות לפני ההמראה.
לא בוצעה צניחה מוקדמת של קבוצות קטנות לצורך התארגנות וליקוט מודיעין.
המטוסים החלו להמריא בערב 24 בספטמבר.
עקב אי-סדר בשטחי ההמראה בוצעו 296 המראות בלבד במקום 500 שתוכננו.
עקב אש נגד מטוסים כבדה איבדו המטוסים את הכיוון.
13 מטוסים חזרו לאזור ההמראה ללא הצנחת הכוחות.
מטוס אחד ביצע הצנחה אל תוך הנהר וכל הצנחנים טבעו.
230 צנחנים הוצנחו מעל כוחות הצבא האדום ומקום צניחה ממספר מטוסים לא ידוע עד היום.
ההצנחה בוצעה כאשר מטוסים היו בגובה רב של כ-2000 מ' וטסו במהירות גבוהה.
כתוצאה מכך התפזרו הצנחנים בשטח גדול.
לקראת בוקר התברר שבפועל הוצנחו 4575 צנחנים.
הם החלו בקרבות בקבוצות קטנות וללא קשר עם המטה.
לאור הכישלון צניחת הקבוצה השנייה בוטלה.
תוך מספר ימים התארגנו הצנחנים למספר קבוצות של כמה מאות לוחמים בכל קבוצה והחלו בלחימה בעורף הגרמני.
בהיעדר קשר עם המטה פעלה כל קבוצה על דעת עצמה.
חלק מהקבוצות הצליחו ליצור קשר עם הפרטיזנים המקומיים.
בסופו של דבר הצליחו הצנחנים ליצור קשר עם מטה הארמייה ה-52. הם החלו בתאום מבצעי ועזרו ליחידות הארמייה לחצות את הנהר במחצית נובמבר.
סטלין התייחס לכישלון תוך האשמה ברורה כלפי ז'וקוב וניקולאי ואטוטין בכישלון.
לאחר ניסיון זה לא ביצע הצבא האדום עוד מבצעי צניחה.
בחלק המרכזי של החזית נעשה ניסיון מתמיד להתקרב לעיר קייב ולשחררה.
בסוף ספטמבר הצליחה חזית וורונז' ליצור מובלעות בגדה המערבית, דרומית וצפונית מהעיר.
במהלך אוקטובר היו מספר ניסיונות מתקפה מכיוון דרום אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר הוחלט על העברות כוחות למובלעת הצפונית, באזור יער פושצ'ה-וודיציה.
ב-1 בנובמבר החלה מתקפה מהמובלעת הדרומית שמטרתה היה למשוך את היחידות של הוורמאכט באזור.
ב-3 בנובמבר החלה המתקפה הראשית מהמובלעת הצפונית.
הגרמנים לא היו מוכנים למתקפה זו ותוך זמן קצר יחידות קדמיות של הצבא האדום היו בפרברי העיר.
בנוסף בוצעה חסימת כבישים ראשיים שמקשרים את העיר עם המערב.
הנסיגה הגרמנית נעצרה רק כ-50 ק"מ מהעיר.
במקביל למתקפה לשחרור קייב נערכה מתקפה חזקה בחלק התחתון של הדנייפר ולקבוצת ארמיות דרום לא היו עתודות לתגבור הכוח באזור העיר.
התגבורות הגרמניות הגיעו לקראת מחצית נובמבר וגרמנים החלו במתקפת נגד במטרה להגיע לאזור הדנייפר.
ההגנה הסובייטית באזור לא הייתה מאורגנת והיה קושי בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים.
תוך חודש של מתקפה חזקה גרמנים הצליחו להתקדם כ-30-40 ק"מ מזרחה אך לא הגיעו לפרברי העיר או לשפת הדנייפר.
במחצית דצמבר התייצבה החזית באזור.
במהלך המתקפה שולבה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה מחיילים צ'כים וסלובקים שנמלטו מכיבוש הגרמני, חצו את גבול ברית המועצות בצורה לא-לגאלית ושהו במחנות מעצר לפני הקמת היחידה.
למרות כל המאמצים לא הצליח הוורמאכט לעצור את הצבא האדום על שפת נהר הדנייפר.
הגרמנים נסוגו לאורך כל החזית.
לשחרור קייב הייתה השפעה פוליטית ומוראלית חזקה.
למרות ששטחים גדולים של אוקראינה עוד היו תחת כיבוש, היה ניתן לצפות שמהלך שנת 1944 יגיע הצבא האדום לגבול ברית המועצות מלפני תחילת המלחמה.
המבצע בוצע תוך תאום עם יחידות הפרטיזנים שפעלו לפיצוץ מסילות רכבת והקשו מאוד על פעולות לוגיסטיות של הוורמאכט והעברות כוחות ואספקה לאזורי הלחימה.
קרב גרוניום היה קרב שהתרחש במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודם של פאביוס מאקסימוס ומרקוס מינוקיוס רופוס, לבין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה.
לקרב היו שני שלבים ששניהם הסתיימו ללא הכרעה ברורה.
מכיוון שהכיר היטב את האזור הוא תמיד תפס את העמדות הנוחות לפני שחניבעל הגיע אליהם, ולקח בשבי או הרג חיילים של חניבעל שיצאו מהמחנה לאסוף צידה.
פאביוס היה משוכנע שהצליח לסגור את חניבעל במעבר הרים צר, אולם קרב אגר פלרנוס הסתיים בתבוסה רומאית משפילה.
שלב ראשון: ההתקפה של מינוקיוס
לאחר שנמלט ממלכודת אגר פלרנוס, חיפש חניבעל עיר שבה יוכל לאחסן את השלל הרב שצבר במשך השנה.
הוא בחר בעיר גרוניום (Geronium) לשם כך (מיקום העיר כיום אינו וודאי באזור מוליזה).
על פי פוליביוס חניבעל ניסה להגיע למשא ומתן עם תושבי העיר בדבר מסירת העיר לידיו ללא קרב, ומשקיבל תשובה שלילית פתח חניבעל בהתקפה כבש את העיר בסערה וטבח את התושבים.
לטענת טיטוס ליוויוס התושבים נמלטו כשהחומות החלו לקרוס.
על כל פנים ברור שחניבעל הותיר על כנן את החומות והבתים והשתמש בהם כמחסנים לשלל והמזון.
כמו כן הוא הקיף את העיר בחפירות וסוללות כדי שיהיה קל יותר להגן עליה.
במקביל פאביוס מאקסימוס נקרא חזרה לרומא, על פי המסופר לצורך הקרבת קורבנות, אולם ככל הנראה גם כדי לשמור על מעמדו הפוליטי בעיר.
את הפיקוד הוא נאלץ להותיר בידיו של מינוקיוס, אולם משום שהכיר את אופיו החתרני וההרפתקני של מינוקיוס, הפציר בו לא לעשות דבר עד שיחזור חזרה מרומא.
אולם מינוקיוס לא הקשיב לו "ובעוד פאביוס מדבר כבר ניתנה דעתו כולה לעריכת קרב גדול ומכריע".
הידיעה על כיבוש גרוניום הגיעה אל מינוקיוס באיחור מה, אולם הוא עמד על דעתו לערוך קרב מכריע לפני בוא החורף.
הוא הקים את מחנהו על צוק שממנו ניתן היה להשקיף בבירור על המחנה הקרתגי.
חניבעל עמד בפני דילמה, מחד חייליו נזקקו למזון לקראת החורף המתקרב, ועל כן היה עליו להורות להם להתפזר מדי יום כדי ללקט תבואה מהשדות.
אולם מאידך התפזרות כזו תקל על מינוקיוס את ההתקפה.
על כן הוא החליט שעליו להקדים ולתקוף ראשון.
בין גרוניום למחנה של מינוקיוס הפרידו שתי גבעות, חניבעל השתלט על אחת מהם עם מרבית צבאו, ומשם הגן על השאר שעסקו בליקוט התבואה.
במהלך הלילה שלח חניבעל עוד 2,000 חיילים כדי להשתלט על הגבעה השנייה, אולם מינוקיוס הרגיש בכך ושלח גם הוא את חייליו.
התפתח עימות שבסופו ניצחו הרומאים והניסו את הקרתגים.
חניבעל שלט איפה בגבעה אחת, ומינוקיוס בשנייה.
המצב היה נוח למדי עבור שני הצדדים, אולם חניבעל היה זקוק לתבואה, ועל כן נאלץ מדי יום לשלוח עוד ועוד חיילים כדי לאסוף את התבואה ולרעות את הבקר.
מינוקיוס ניצל זאת, ופתח בהתקפה על אוספי התבואה.
הוראתו המפורשת הייתה שאין לקחת שבויים.
לקטים רבים נהרגו בהתקפה הראשונה, ואלו שניצלו נמלטו אל המחנה של חניבעל שניצב על הגבעה.
הרומאים בזכות יתרונם המספרי תקפו את המחנה וכבר החלו לפרק את חומותיו.
מצבם של הקרתגים היה בכי רע, אולם אז קצין קרתגי בשם עזרובעל אסף במהירות אל המחנה שליד גרוניום כ-4,000 לוחמים ועמם פתח בהתקפה על עורפם החשוף של הרומאים.
בלית ברירה נאלץ מינוקיוס לסגת, אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות.
חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום.
מאז הוא נזהר יותר באיסוף התבואה.
שלב שני: המלכודת של חניבעל
כששמע הניצחון הזעום הגיע לרומא שררה שמחה גדולה בעיר, שכן היה זה הניצחון הראשון מאז הגיע חניבעל לאיטליה.
פאביוס בתגובה הצהיר שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מניצחונותיו, וביקש לזרז את הקרבת הקורבנות כדי שיוכל לחזור לחזית מהר ככל האפשר.
אולם ברומא חששו שהוא רוצה זאת כדי לנקום במינוקיוס.
קרנו של פאביוס הלכה וירדה, בעוד קרנו של מינוקיוס עלתה.
הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" דבר שלא נעשה מעולם ברומא.
חניבעל תחקר את שבוייו ולמד להכיר את אופיו של מינוקיוס, הוא תכנן להציב לו מלכודת.
בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד.
מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס שהשקיף כל העת על הנעשה בדאגה מיהר לסייע לו.
בלית ברירה הורה חניבעל לחייליו לסגת, הוא חזר אל המחנה וגם הרומאים עשו כמוהו.
היה זה למעשה סיום הקרע בין פאביוס ומינוקיוס, והם וגם חניבעל העבירו את החורף בבטחה.
לאחר החורף התפטרו השניים ממשרותיהם, וגאיוס טרנטיוס וארו ולוקיוס אמיליוס פאולוס נבחרו כקונסולים לשנת 216 לפנה"ס.
השניים גייסו צבא אדיר שהובס לבסוף בקרב קאנאי.
קרב גרומנטום היה קרב שנערך בשנת 207 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה לבין כוח רומאי בפיקודו של גאיוס קלאודיוס נרו.
הקרב הסתיים בניצחון רומאי שהיה בלתי משמעותי כשלעצמו, אולם מנע מחניבעל לחבור אל כוחותיו של עזרובעל ברקה, ובכך אפשר את השמדתם על ידי הצבאות הרומיים בקרב מטאורוס.
ככל שהמלחמה הפונית השנייה התקדמה, הבין המצביא הקרתגי חניבעל ברקה שחנה בחצי האי האפניני שכוחות רעננים הם הסיכוי היחיד שלו לנצח.
באמצעות עיר הנמל האחרונה שלו קרוטון, יצר קשר עם אחיו עזרובעל שלחם ברומאים בהיספניה, וביקש ממנו לנסות להגיע לאיטליה באותו מסלול שבו הגיע הוא עצמו.
במהלך האביב, המשיך עזרובעל את מסעו וחצה במסע מזורז את האלפים, מסעו היה קל יחסית, כיוון שהוא התנהל במזג אוויר נוח עם מורי דרך מנוסים, והשבטים הגאלים שיתפו פעולה במידה רבה יחסית.
הוא רצה לעודד את שבטי הגאלים להצטרף אליו, ועל כן הטיל מצור על המושבה הרומאית פלנקטיה (פיאצ'נצה).
חניבעל נע מברוטיום אל לוקאניה, וניסה לכבוש במסעו מספר ערים שהיו בברית עם הרומאים.
הוא נע לכיוון העיר גרומנטום (Grumentum), ונרו שקיבל מידע על כך נע גם הוא אליה.
המטרות של שני הצדדים היו ברורות מאוד.
חניבעל היה להוט לחמוק מהרומאים בכל מחיר כדי לחבור אל אחיו, בעוד הרומאים היו מעוניינים למנוע זאת בכל מחיר.
בלהיטותו לפרוץ דרך החוצה, חניבעל נע לקרב עם כל כוחותיו בלי לנסות להציב מארבים או לאגף את הצבא הרומאי.
נרו מצדו התכוון לנצל עד תום את להיטות אויבו.
נרו שלח חלק מכוחותיו להסתתר בגבעות שהיו באגף הימני של המחנה הרומאי.
כאשר חניבעל התקרב אל שערי גרומנטום, פרץ נרו החוצה עם כל שאר כוחותיו.
הקרתגים שהופתעו מההתקפה התפזרו, ואז נתן נרו הוראה למפקדי חיל הפרשים ולכוחות העתודה שהסתתרו לצאת מחבואם ולתקוף השתררה פאניקה מוחלטת במחנה הקרתגי, ורק בקושי הצליח חניבעל ללכד חזרה את אנשיו ולסגת מהאזור.
למחרת הרומאים לא הפגינו רצון לצאת לקרב נוסף, והקרתגים ניצלו את הזמן כדי לקבור את מתיהם.
חניבעל חמק מהמחנה שלו בחשאי, והשאיר אותו נטוש.
נרו הבין את התרמית, במהרה, ודלק אחרי חניבעל עד ונוסיה (Venusia).
התנהל שם קרב, במהלכו נהרגו עוד 2,000 קרתגים.
הניצחון הרומאי בקרב גרומנטום לא היה מכריע, אולם הוא עיכב את חניבעל מספיק זמן.
הצדדים נפגשו בקרב מטאורוס שהסתיים בניצחון רומאי מוחץ ובהשמדת הכוח של עזרובעל.
קרב גשר מילביוס הוא קרב אשר התרחש ב-28 באוקטובר שנת 312, בצפון העיר רומא, בין קונסטנטינוס (337-272), ובין מקסנטיוס (312-278) קיסר רומא.
הקרב מפורסם עקב ההתגלות לה זכה קונסטנטינוס בטרם הקרב, אשר לפי מקורות נוצריים החל לקבל בעקבותיה על עצמו את הדת הנוצרית ובעקבות זאת יזם את חקיקת צו מילאנו.
בכך, מהווה הקרב נקודת מפנה היסטורית בהתפשטות הנצרות באירופה.
בבחינה רחבה יותר, מהווה הקרב שלב מעבר בין העולם הקלאסי ובין הימי-ביניימי.
הקרב על גשר מילביוס (Pons Mulvius) הוא קרב אחד מתוך רבים בהם נלחם קונסטנטינוס, משנת 306 ואילך, במאבק להשגת השלטון על האימפריה הרומית.
לאחר מות קונסטנטיוס כלורוס - אביו - שהיה אחד מהשותפים לשליטה באימפריה הרומית יחד עם דיוקלטיאנוס, איבד קונסטנטינוס את זכויותיו בשלטון, במסגרת הסדרי השלטון שנקבעו לאחר הפרישה של דיוקלטיאנוס.
בעקבות הפלת קיסרים ויורשים פוטנציאליים שונים, נותר מקסנטיוס, בנו של האוגוסטוס והקיסר במסגרת הטטררכיה הראשונה - מקסימיאנוס, המועמד העיקרי לקיסרות שעמד בעקרון הלגיטימיות השושלתית.
עיקרון זה היה משמעותי בעיקר עבור חיילי הצבא הרומי, אשר בפועל היו מי שסיפקו את הכוח לקיסר.
בעקבות מתח זה, ולאחר סכסוכים טריטוריאליים בינו ובין מקסנטיוס על שטחי ספרד, פלש קונסטנטינוס לאיטליה, אזור שלטונו של מקסנטיוס.
לפי ההיסטוריון לקטנטיוס , אשר כתב בתקופתו של קונסטנטינוס, ההתגלות הייתה חלום שחלם קונסטנטינוס, ובו הונחה לסמן את מגני חייליו בסימן "X עם קו אנכי המתפתל בחלקו העליון".
בשלב מאוחר יותר, הוגדר סמל זה "כריסטוגראם", אך ייתכן ומדובר בסמל פגאני שפורש בהמשך כנוצרי.
לפי גרסה אחרת, אשר נכתבה לאחר מותו של קונסטנטינוס, על ידי ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה, מתואר בטרם הקרב חיזיון דתי אחר.
לפי הכתוב, בעדותו של קונסטנטינוס עצמו, סיפר הקיסר כי ראה לאור יום, מעט לפני שקיעת השמש, צלב אור גדול בשמיים.
הוא העיד כי היה המום נוכח המראה, וכי לא היה לבדו, שכן חיילים רבים הצטרפו אליו במשלחת זו וראו גם הם את החיזיון.
באותו הלילה, שעלה פתע, חלם קונסטנטינוס חלום, בו הופיע בשנית צלב האור, והפעם התלווה אליו ציווי אשר הורה לו להשתמש מעתה והלאה בסמל הצלב בכל המפגשים שיהיו לו עם אויביו.
קונסטנטינוס דאג שבעלי המלאכה הטובים ביותר יעצבו את הסמל בזהב ואבנים טובות, והעמיד אותו מאותה עת בראש הכוחות שיצאו למלחמה ואף הציב את הסמל על קסדתו.
באביב של שנת 312 קונסטנטינוס הכריז מלחמה על מקסנטיוס ויצא לאיטליה בראש צבא שמנה כ-40,000 חיילים.
כוחותיו של מקסנטיוס היו גדולים יותר ככל הנראה, כשההערכה הנדיבה ביותר אומדת כ-188,000 חיילים.
התנגשות צבאית ראשונה בין השניים התרחשה בצפון איטליה בחודשי הקיץ והאביב, שבה ניצח קונסטנטינוס את הכוחות שמקסנטיוס שלח, והחל להתקדם אל עבר רומא.
מקסנטיוס בחר שלא לאפשר לקונסטנטינוס להטיל מצור על העיר, ויצא עם כוח צבאי לקראת קונסטנטינוס באזור "הסלעים האדומים" (Saxa Rubera), ליד אבן המיל התשיעית, בקרבת גשר מילביוס (Pons Mulvius) שעל נהר הטיבר, ב-28 באוקטובר 312 לספירה.
קונסטנטינוס ביצע תמרון צבאי ושלח את חלק מכוחותיו לתקוף את צבא מקסנטיוס מהצד, פעולה שגרמה לתבוסת הכוח של מקסטיוס.
כוחותיו של מקסנטיוס החלו לסגת, וניסו לחצות את נהר הטיבר באמצעות שני גשרים: גשר מילביוס וגשר נוסף עשוי רפסודות שנבנה מבעוד מועד על מנת להקל את תנועת החיילים של מקסנטיוס צפונה אל הקרב.
הניצחון של קונסטנטינוס היה מוחלט, והגעתו לרומא התבצעה בתהלוכת ניצחון כאשר ראשו של מקסנטיוס נישא על חנית של אחד מחייליו..
ישנם תיאורים שונים של הקרב בידי היסטוריונים וסופרים נוצריים כאשר הבולטים שבהם הם בני התקופה - לקטנטיוס ואוסביוס - שעיצבו את הזיכרון ההיסטורי של קרב זה באופן משמעותי לאורך השנים.
בתיאורים אלו קונסטנטינוס מופיע כמי שעבר התגלות נוצרית ממש טרם הקרב או בסמוך לו, ובכך טמונה הסיבה העיקרית לניצחונו על פני מקסנטיוס.
דמותו של מקסנטיוס מוצגת בתיאורים אלו כדמותו של עריץ שנוא על עמו, ולעיתים כרודף נוצרים - אף על פי שיש מקום להטיל ספק רב במידת אמינותם ודיוקם של תיאורים אלו, נוכח מטרתם הברורה להאדיר את הנצרות ואת קונסטנטינוס..
בתיאוריו של לקטנטיוס, החל הקרב בהתבצרותו של מקסנטיוס בין חומות העיר רומא, עקב נבואת מגידי העתידות שגרסה כי אם ייצא מחומותיה של העיר, הוא יובס.
במקביל לקרב פרצה מרידה ברומא, כאשר המוני העם טענו כנגד מקסנטיוס שנטש את חובתו להגן על צורכיהם הבסיסיים, וקראו אליו במהלך משחקי הקיסר (שהתקיימו לכבוד שנת מלכותו השישית) כי "קונסטנטינוס לא יכול להיות מנוצח".
בתגובה, עזב מקסנטיוס את המשחקים, קרא אליו את יועציו וביקש לקרוא בספרי הסיבילות, מהם קיבל את המסר כי האויב של הרומאים עתיד להיכחד.
מתוך אמונתו הפגאנית, יצא ברוח מחודשת אל המערכה.
לאחר שסימן קונסטנטינוס את מגני חייליו בסימן הקדוש אשר נגלה אליו בחלום, החל הקרב.
בתחילתו הייתה ידם של כוחותיו של מקסנטיוס על העליונה, אך ככל שהתקרבו כוחותיו של קונסטנטינוס אל עבר גשר מילביוס, השתנה המאזן.
הקרב מתואר בקצרה ככזה בו הופגנו אומץ ועיקשות משני הצדדים הנלחמים.
כוחותיו של מקסנטיוס החלו להימלט, ודחקו את המפקד שלהם לעבר הגשר, אשר נשבר לאחר שזה האחרון חצה אותו.
לפי הסיפור, חייליו הנמלטים של מקסנטיוס הם שדחפו אותו לבסוף לנהר הטיבר, מה שהוביל לטביעתו במים.
בתיאור ההיסטורי המקביל שכתב אוסביוס, הסיבה ליציאתו של קונסטנטינוס לקרב עם מקסנטיוס, טמונה בהתנהגות האכזרית של האחרון כלפי נתיניו, והשימוש לרעה שעשה בכוחו כטירן.
"במטרה להחזיר לתושבי רומא את החופש שהם ירשו", החל קונסטנטינוס להתקרב אל עבר רומא, חדור אמונה וביטחון באל שיגן עליו ויוביל אותו לניצחון, כאשר כוחותיו עטויים ב"סמל המושיע".
מקסנטיוס התכונן בתוך העיר עם כוחותיו, אשר הובסו דיוויזיה אחר דיוויזיה על ידי כוחות קונסטנטינוס שפלשו אל תוך העיר.
מקסנטיוס ברח מכוחות קונסטנטינוס, וניסה לחצות את נהר הטיבר על ידי יצירת גשר מסירות, אשר תוך זמן קצר קרס, והוביל לטביעתו בנהר לצד חייליו.
כיום מוכרת בהקשר הקרב קשת קונסטנטינוס, אשר נבנתה לאחר הקרב מעל הדרך עליה היו עוברים מצביאי רומא לאחר ניצחונותיהם בקרבות.
על הקשת ישנה חריטה הטוענת כי הקשת הוקמה על ידי הסנאט הרומי, כאות הערכה לקונסטנטינוס עבור ניצחונו את הטירן (מקסנטיוס).
בנוסף, חרוט עליה כי הוקמה בשנה העשירית לשלטונו של קונסטנטינוס (בין השנים 315 ל-316, בהתאם להערכות השונות).
לקשת חשיבות מיוחדת לחקר האמנות שכן ניתן לזהות בסגנון שלה את המעבר מאמנות הלניסטית לאמנות נוצרית.
העדות לכך מצויה גם בעובדה כי הקשת מורכבת מיצירות אומנות עתיקות יותר אשר נבזזו, וגם באלמנטים האומנותיים בדמותם של הפסלים השונים עליה.
התאריך ההיסטורי של הקרב מוכר היטב בלוח האירועים של המאה הרביעית.
ישנם ויכוחים אקדמיים בנוגע ליום עצמו, הנע בין 27 באוקטובר 312 ליום שחל למחרת.
עם זאת, ממצאים אחרונים מעידים על כך כי ייתכן והקרב התקיים אף לפני שנת 312. דוגמה אחת ניתן למצוא בממצא מהמאה הרביעית ובו מתועד כי מקסנטיוס נפטר בתחילת שנתו השישית למלוכה.
לפי התיעודים ההיסטוריים, מדובר על 28 באוקטובר, שנת 311. בכתבים אחרים מצוינת השנה 312, מתוך ניסיון למצוא התאמה בין הגדרות התפקידים השלטוניים ביניהם עבר מקסנטיוס.
קרב גשר נהר ביג בלאק , אשר התחולל ב-17 במאי 1863, היה אחד הקרבות במערכת ויקסבורג, אחת המערכות החשובות בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקרב התחולל יום אחרי קרב צ'מפיון היל, אחד הקרבות החשובים במערכה, בו תקפה ארמיית הטנסי מצבא האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, את ארמיית המיסיסיפי מצבא הקונפדרציה, בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון, והביסה אותה.
חלק מכוחותיו הנסוגים של פמברטון נערכו להגנה ממערב וממזרח לגשר הרכבת על נהר ביג בלאק , המכשול הטבעי האחרון לפני עיר המבצר ויקסבורג.
בהסתערות קצרה ונועזת מוטטו כוחות האיחוד את קו ההגנה של הקונפדרציה ממזרח לנהר ולכדו חלק ניכר מן המגינים, בעוד יתר כוחות הקונפדרציה נסוגו אל ביצורי ויקסבורג.
לאחר קרב זה הטילו כוחות האיחוד מצור על ויקסבורג, אשר הוביל לבסוף לכניעת העיר ולכידת ארמיית המיסיסיפי כולה.
ב-14 במאי כבשה ארמיית הטנסי בראשות גרנט את ג'קסון בירת מיסיסיפי, והניסה משם את כוחותיו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון אשר נסוג צפונה עם כ-6,000 חיילים.
במאמץ למנוע מן העיר לשוב ולסייע למאמץ המלחמתי פתח הגייס של מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן בהרס שיטתי של מסילות רכבת, מפעלים, ומתקני תשתית אחרים, והחרים את כל האספקה והציוד שיכול היה למצוא.
שני הגייסות הנוספים בארמיית טנסי, בפיקוד מיג'ור ג'נרל ג'ון מקלירננד ומיג'ור ג'נרל ג'יימס מק'פרסון פנו מערבה והחלו לנוע לעבר ויקסבורג.
בשבועיים שחלפו מאז צליחת המיסיסיפי על ידי גרנט ב-29 באפריל, התכונן פמברטון לקראת המערכה נגד צבאו, ולשם כך כינס את כוחותיו מגרנדה, פורט פמברטון וגארנד גולף סמוך לוויקסבורג, וצבר אספקה ותחמושת בתוך העיר.
לרשותו עמדו חמש דיוויזיות, שמנו כ-36,000 איש.
תוכניתו המקורית הייתה להתבצר בגדה המערבית של גשר נהר ביג בלאק , להמתין שם להתקפה של גרנט, ואז לצאת למתקפת נגד.
תוכנית זו הייתה סבירה, כיוון שנהר ביג בלאק היווה מחסום טבעי בין מזרח מדינת מיסיסיפי ומערבה, היכן ששכנה ויקסבורג; הביצורים שהכין במשך שבועות ממזרח לגשר נהר ביג בלאק היו איתנים.
אולם, חילוקי דעות עם קציניו הבכירים, אשר העדיפו גישה התקפית יותר, גרמו לו לבסוף לנטוש את עמדתו המבוצרת ממערב לנהר ביג בלאק.
ב-12 במאי חצה פמברטון את הנהר וצעד עם שלוש מתוך חמש הדיוויזיות שלו (כ-22,000 איש) מזרחה אל אדוארדס סטיישן.
ב-15 במאי אחר הצהריים, יצא פמברטון מאדוארדס סטיישן לכיוון דרום מזרח, בניסיון ליירט את שיירות האספקה של כוחות האיחוד (תנועתו הייתה מבוססת על מודיעין מוטעה, שיירות האיחוד לא היו באזור שאותו תכנן לתקוף).
ב-16 במאי התנגשו כוחות האיחוד המתקדמים בשלוש הדיוויזיות של הקונפדרציה, והביסו אותם בקרב צ'מפיון היל העקוב מדם.
שתי דיוויזיות של הקונפדרציה ספגו את עיקר המכה, ונסוגו מערבה לעבר גשר נהר ביג בלאק .
דיוויזיה שלישית של הקונפדרציה (של מיג'ור ג'נרל ויליאם לורינג) נותקה מאת הכוח העיקרי עקב ההתקדמות המהירה של כוחות האיחוד, ונסוגה בדרכי עיקוף אל כוחותיו של ג'ונסטון באזור ג'קסון.
שתי הדיוויזיות המוכות מצבא הקונפדרציה הנסוג, הדיוויזיה של מיג'ור ג'נרל קארטר ל' סטיבנסון, והדיוויזיה של מיג'ור ג'נרל ג'ון ס' בואן, הגיעו אל הגשר על נהר ביג בלאק בלילה שבין 16 ו-17 במאי.
הבריגדה של ג'ון ווהן (Vaughn) מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל מרטין ל' סמית' (אחת משתי הדיוויזיות שהושארו בוויקסבורג), אשר הורכבה ממגויסי כפייה ממזרח טנסי, שנאמנותם לקונפדרציה הייתה מפוקפקת, איישה קו הגנה מבוצר בגדה המזרחית של הנהר, שנועד להגן על הגשר החיוני.
דרגות: ל"ג – לוטננט ג'נרל, מ"ג – מייג'ור ג'נרל, ב"ג – בריגדיר ג'נרל.
מפקדי הכוחות בקרב גשר נהר ביג בלאק
הארמייה של הטנסי בפיקוד מ"ג יוליסס גרנט החלה את מערכת ויקסבורג עם כ-44,000 איש, מאורגנים בשלושה גייסות (של מקלירננד, שרמן ומקפ'רסון).
בקרב גשר נהר ביג בלאק השתתפו שלוש דיוויזיות (מתוך ארבע) מן הגייס של מקלירננד.
גייס XIII, בפיקוד מ"ג ג'ון א' מקלירננד
דיוויזיה 9, בפיקוד ב"ג פיטר אוסטרהאוס , כללה: שתי בריגדות רגלים, שתי סוללות ארטילריה, ורגימנט פרשים.
דיוויזיה 10, בפיקוד ב"ג אנדרו סמית' , כללה: שתי בריגדות רגלים, שתי סוללות ארטילריה, ורגימנט פרשים.
דיוויזיה 14, בפיקוד ב"ג יוג'ין קאר , כללה: שתי בריגדות רגלים, שתי סוללות ארטילריה, שני רגימנטים של פרשים, ורגימנט הנדסה קרבית.
דיוויזיה 12, של גייס XIII, בפיקוד ב"ג אלווין פטרסון הובי, לא השתתפה בקרב.
בניגוד לשלוש הדיוויזיות האחרות של מקלירננד, דיוויזיה זו ספגה אבדות כבידות בקרב צ'מפיון היל ונשארה באזור אדוארדס סטיישן להתארגנות ואבטחת העורף.
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד ל"ג ג'ון ק' פמברטון, מנתה בתחילת מערכת ויקסבורג כ-30,000 איש וכללה חמש דיוויזיות.
שלוש דיוויזיות לחמו בקרב צ'מפיון היל, בעוד שתי דיוויזיות נותרו מאחור להגן על ויקסבורג ועל דרכי הגישה אליה.
בקרב גשר נהר ביג בלאק השתתפה הדיוויזיה של בואן שלחמה בקרב צ'מפיון היל, ועוד בריגדה מהדיוויזיה של סמית' שנותרה להגן על ויקסבורג.
דיוויזיה בפיקוד מ"ג ג'ון ס' בואן
בריגדה 1, בפיקוד ב"ג פרנסיס קוקרל
בריגדה 2, בפיקוד ב"ג מרטין גרין
הבריגדה של ווהן, בפיקוד ב"ג ג'ון ווהן (מסופח מן הדיוויזיה של סמית')
בגדה המערבית של הנהר היו מוצבות שתי בריגדות: הבריגדה של ב"ג סטיבן ד' לי מן הדיוויזיה של סטיבנסון שהוכתה קשות בקרב צ'מפיון היל, והבריגדה הרעננה של ב"ג ויליאם בולדווין מן הדיוויזיה של סמית'.
שתי בריגדות אלה לא השתתפו ישירות בקרב.
שלוש דיוויזיות מהגייס של מקלירננד יצאו מאדוארדס סטיישן מוקדם בבוקר 17 במאי, כדי להמשיך במרדף אחר כוחות הקונפדרציה הנסוגים.
הם התקדמו מערבה לאורך מסילת הברזל, וב-7 בבוקר פגשו את 5,000 המגינים על הגשר ערוכים מאחורי סוללות עפר וחבילות כותנה.
שלוש הבריגדות תחת פיקודו של בואן היו ערוכות בגדה המזרחית של הנהר, בקו הגנה קשתי שנמשך מצפון לדרום, והיה מעוגן בנהר מצפון, ובאגם ג'ין מדרום.
מסילת הברזל חצתה את קו ההגנה באמצעיתו.
באגף צפון הייתה מוצבת הבריגדה של גרין, במרכז הבריגדה של ווהן, ומדרום למסילת הברזל הבריגדה של קוקרל.
מקלירננד פרש שתי דיוויזיות לקראת תקיפה: את הדיוויזיה של קאר מצפון למסילה, ואת הדיוויזיה של אוסטהאוס מדרום לה.
מאוחר יותר הצטרפה הדיוויזיה של סמית' ונפרשה מדרום לדיוויזיה של אוסטרהאוס.
האזור מדרום למסילה היה חשוף ופתוח, בעוד האזור מצפון לה היה מיוער, ובחזית הביצורים עברה תעלת מגן מוצפת שבה אבטי.
מתחם ההגנה היה מבוצר היטב, התקפה חזיתית הייתה עלולה לעלות בדם רב.
גרנט אשר התלווה אל מקלירננד, לא התכוון לתקוף חזיתית את המתחם המבוצר.
הוא הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באמצעות גשר פונטונים כשמונה קילומטרים צפונה משם באזור ברידג'פורט, ולאיים על אגפו הצפוני ועורפו של פמברטון.
כל שהיה עליו לעשות הוא לאיים ולרתק את כוחותיו של פמברטון לאזור הגשר, בעוד שרמן מאגף אותו מצפון.
אולם, קצין נועז עמד לשנות תוכנית זו.
בריגדיר ג'נרל מייקל ק' לואלר , מפקד הבריגדה ה-2 מהדיוויזיה של יוג'ין קאר, ניצל ערוץ יבש עתיק של הנהר , כדי לקדם את הבריגדה שלו עד למרחק קצר מקו הביצורים של הקונפדרציה, מבלי להיחשף לאש האויב.
הוא פתח בהסתערות נועזת דרך ביצה רדודה בעומק מותן, שהפרידה בינו לבין קווי הקונפדרציה.
ההסתערות, שארכה פחות משלוש דקות, הפתיעה לחלוטין את הבריגדה של ווהן, שהגנה על מרכז הקו של הקונפדרציה.
בריגדה זו הייתה מורכבת ממגויסי כפייה לא מנוסים ממזרח טנסי, שנאמנותם למטרות הקונפדרציה הייתה מפוקפקת, וברגע האמת התנגדות הבריגדה התמוטטה כמעט ללא קרב.
התמוטטות הבריגדה של ווהן גרמה להתמוטטות כללית של קו ההגנה הדרומי, משום ששתי הבריגדות החזקות והמנוסות של בואן, שהחזיקו את הקו מצפון ומדרום לה, נמצאו עתה בסכנת ניתוק מהגשר על נהר ביג בלאק.
חיילי הקונפדרציה נהרו בחוסר סדר לעבר הנהר, כדי להינצל מכיתור, והחלו לחצות אותו על שני גשרים: גשר הרכבת וגשר צף מאולתר העשוי מספינת קיטור שהוצבה לרוחב הנהר.
חלק מהכוחות שהוצבו בשני האגפים של קו ההגנה של הקונפדרציה נותקו על ידי ההתקדמות המהירה של כוחות האיחוד לפני שהספיקו להגיע אל הגשרים.
לאחר שהסתיימה חציית הגשרים, הציתה אותם יחידת הנדסה של הקונפדרציה, כדי למנוע את מעבר כוחות האיחוד, והכוחות שנערכו על הגדה המערבית של הנהר פתחו באש על כוחות האיחוד ומנעו מהם להמשיך במרדף.
הקרב הסתיים מעט אחרי השעה 9 בבוקר.
צבא האיחוד דיווח שלקח בשבי 1,751 חיילי קונפדרציה ולכד 18 תותחים במהלך הקרב.
מספר האבדות הכולל של הקונפדרציה במהלך הקרב מוערך בכ-200 הרוגים ופצועים.
אבדות האיחוד היו 39 הרוגים, 237 פצועים, ו-3 נעדרים.
כאשר נודע לפמברטון על המפלה בגשר נהר ביג בלאק הוא רכב לשם בתקווה שיוכל לארגן מחדש את הכוחות ולהמשיך בהגנה על הגשר.
אולם כאשר ראה את המון החיילים נסוגים כאספסוף מערבה לוויקסבורג, הבין שהקרב אבוד והורה על נסיגת כל הכוחות אל תוך ויקסבורג.
במהלך הנסיגה אמר פמברטון לאחד מקציני המטה שלו:
כוחות הקונפדרציה נסוגו אל ויקסבורג; פחות ממחצית הכוח בן שלוש הדיוויזיות, שיצא לקראת גרנט חמישה ימים קודם לכן, הצליח להגיע חזרה אל ביצורי ויקסבורג.
בשאר היום עסקו כוחות האיחוד בבנית גשרים.
גשר אחד נבנה על ידי הגייס של מקלירננד סמוך לגשר הרכבת.
הגייס של מק'פרסון בנה שני גשרים כחמישה קילומטרים צפונה מגשר הרכבת.
גשרים אלו היו מוכנים למעבר רק אחרי חצות הלילה.
גרנט הורה לגייס של שרמן לצלוח את הנהר באזור ברידג'פורט.
שרמן הגיע לנהר בסביבות הצהריים, ובנה גשר פונטונים, היחיד שהיה ברשות כוחות האיחוד, אשר היה מוכן לפני השקיעה.
שתי דיוויזיות של שרמן חצו את הנהר במהלך הלילה, והשלישית עם בוקר.
העיכוב בצליחת הנהר נתן לכוחותיו של פמברטון את השהות לסגת ללא מרדף לוויקסבורג ולהתארגן להגנה בתוך הביצורים.
בבוקר 18 במאי חידשו כוחות האיחוד את תנועתם.
הגייסות של מקלירננד ומק'פרסון נעו מערבה ישירות אל ויקסבורג.
הגייס של שרמן נע צפון מערבה על מנת לחסום את דרך המילוט של פמברטון צפונה, ועל מנת לתפוס את היינס בלאף, סדרת המוצבים האיימתניים אשר שלטו על מפגש נהר יאזו עם המיסיסיפי מצפון לוויקסבורג.
בתופסם את המוצבים החולשים על נהר יאזו חודש הקשר בין צבאו של גרנט לנתיבי האספקה הימית שלו, וקווי האספקה שלו התקצרו משמעותית.
דרך המילוט של פמברטון צפונה נותקה, והוא נותר לכוד בוויקסבורג.
לאחר שנתפסו המוצבים, כולל 14 התותחים הכבדים שחלשו על נהר יאזו, הגיע לשם שרמן מלווה בגרנט.
בעודם צופים מטה אל נהר יאזו וצ'יקאסו באיו, שם נהדפה התקפתו של שרמן בדצמבר 1862, אמר שרמן לגרנט:
לאחר קרבות קשים, במהלכם ספגו הכוחות הניידים הסובייטיים אבדות כבדות, נסוגו יחידות הציר למרחק כ-160 ק"מ.
ב-20 באוגוסט 1944 פתח הצבא האדום במבצע יאשי-קישינב כנגד גרמניה הנאצית ובעלת בריתה ממלכת רומניה.
את המתקפה הובילו החזית האוקראינית השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי והחזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין.
החזית הגרמנית-רומנית קרסה במהרה, וב-23 באוגוסט פרץ בבוקרשט מרד כנגד שלטונו של יון אנטונסקו.
מיכאי הראשון, מלך רומניה תמך במורדים ואנטונסקו נעצר.
ב-24 באוגוסט, הלופטוואפה הפציץ את בוקרשט והוורמאכט החל במתקפה לכיוון הבירה.
בסיוע הסובייטים, הצליחו הרומנים להדוף את הגרמנים, וב-31 באוגוסט נכנס הצבא האדום לבוקרשט.
רומניה הכריזה מלחמה על גרמניה וכן על בעלת בריתה ממלכת הונגריה.
ב-8 בספטמבר ערקה גם בולגריה ממחנה מדינות הציר, והכריזה מלחמה על גרמניה והונגריה.
מלינובסקי וטולבוחין הועלו לדרגת מרשל ברית המועצות ב-10 ו-12 בספטמבר בהתאמה.
ב-23 בספטמבר שינו הגרמנים את שמה של קבוצת ארמיות דרום אוקראינה לקבוצת ארמיות דרום, אם כי יוהנס פריסנר המשיך לפקד עליה.
הקבוצה כללה במקור את הארמייה הגרמנית השישית, ואת הארמיות הרומניות השלישית והרביעית.
בעקבות עריקתה של רומניה, תוגברה הקבוצה ביחידות הונגריות שנכללו במסגרת הארמייה ההונגרית השנייה.
הגרמנים החלו להיערך להגנה על הונגריה.
התקדמות הסובייטים לעומת זאת, הואטה עקב שחיקת הכוחות וקשיים לוגיסטיים שנגרמו בין היתר בשל גודלן של מסילות הרכבת ברומניה, אשר לא התאים לרכבות הסובייטיות.
הכוחות הגרמניים וההונגריים בגזרה כללו 80,000 איש, ורוכזו במסגרת קבוצת ארמיות דרום תחת פיקודו של גנרל-אוברסט יוהנס פריסנר.
הארמייה ההונגרית השנייה תחת פיקוד לוטננט גנרל יאנוש ורש קורפוס דיוויזיות קבוצת פינטה הדיוויזיה ה-1 הדיוויזיה ה-7 הדיוויזיה ה-2 שתי בריגדות הרריות עתודת הארמייה הדיוויזיה ה-9
הכוחות הסובייטיים והרומניים כללו 260,000 חיילים, במסגרת שתי ארמיות, שהשתייכו לחזית האוקראינית השנייה בפיקוד מרשל ברית המועצות רודיון מלינובסקי :
ארמיית המשמר השביעית תחת פיקוד גנרל לייטננט מיכאיל שומילוב קורפוס דיוויזיות קורפוס המשמר ה-24 דיוויזיית המשמר ה-72 דיוויזיית המשמר ה-81 הדיוויזיה ה-6 קורפוס המשמר ה-25 דיוויזיית המשמר המוטסת ה-6 דיוויזיית המשמר ה-36 הדיוויזיה ה-53 עתודת הארמייה הדיוויזיה ה-227
פריסנר חשש מכיתור של כוחותיו, וביקש מהיטלר אישור לסגת.
היטלר לא רק שסירב לאשר לו זאת, אלא אף הורה לו לפתוח במתקפת נגד כנגד החזית של מלינובסקי, ולהשמיד את ארמיית המשמר המשוריינת השישית והארמייה ה-27. כן דרש היטלר שפריסנר יכבוש מחדש שני מעברים חיוניים בהרי הקרפטים הדרומיים.
הוא הבטיח לפריסנר שכוחותיו יתוגברו.
ב-28 בספטמבר פתח טולבחין במתקפת בלגרד אשר נועדה לשחרר את יוגוסלביה.
פריסנר החליט לנצל את דילול הכוחות בגזרתו ותקף את החזית של מלינובסקי.
לאחר שבוע של קרבות, מלינובסקי העביר את ארמיית המשמר המשוריינת השישית לאזור אוראדיה והצליח לבלום את המתקפה.
בסוף ספטמבר קיבלו הן פריסנר והן מלינובסקי פקודות חדשות.
פריסנר נצטווה כעת לכבוש את העיר אוראדיה.
מלינובסקי נצטווה לתקוף דרומה בכיוון בודפשט באמצעות הארמייה ה-46 והארמייה הרומנית הראשונה, בעוד הארמייה ה-53 וארמיית המשמר המשוריינת השישית תוקפות צפונה בכיוון דברצן.
המתקפה של מלינובסקי נפתחה ב-6 באוקטובר.
בגזרה הדרומית היא זכתה להצלחה ניכרת, כאשר חוד החנית של הכוח התוקף מחץ את הארמייה ההונגרית השלישית באזור ארד והתקדם כ-60 ק"מ תוך יום אחד.
בגזרה הצפונית לעומת זאת, נתקלו התוקפים בהתנגדות עיקשת מצד קורפוס הפאנצר השלישי אשר כלל שתי דיוויזיות שריון (ה-1 וה-23).
ביום המתקפה הראשון התקדמו הסובייטים רק 10 ק"מ בכיוון אוראדיה.
מפקד הארמייה הגרמנית השישית, מקסימיליאן פרטר-פיקו, העביר במהירות את דיוויזיית הפאנצר ה-23 לאזור ארד כדי לבלום את הפריצה הסובייטית בגזרה זו, ושלח את הדיוויזיה ה-76 ודיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה לתגבר את קורפוס הפאנצר השלישי.
ב-7 באוקטובר חידשו הסובייטים את המתקפה כשפניהם אל הנהר טיסה.
הם הצליחו להתקדם עוד מספר קילומטרים בדרום, אולם לא בצפון.
ב-8 באוקטובר הצליח הכוח הצפוני להשיג התקדמות מסוימת, ומלינובסקי העביר את הקבוצה הניידת פלייב, שכללה שני קורפוסי פרשים וקורפוס ממונע, לאזור כדי לסייע בפריצת הדרך.
העובדה שדיוויזיית הפאנצר ה-23 הועברה דרומה סייעה בהתקדמות.
ב-9 באוקטובר, תודות לתמיכה מצד ארמיית האוויר החמישית, כבשו הפרשים של פלייב את היידוסובוסלו.
הכוחות הגרמניים בגזרה נסוגו לדברצן ונערכו מדרום-מזרח לעיר.
ב-10 באוקטובר כבש הכוח הסובייטי הצפוני מספר גשרים על הגדה המערבית של הנהר טיסה.
יחידות מהארמייה ה-46 וקורפוס הטנקים ה-18 אף חדרו לעיר קצ'קמט, כ-70 ק"מ מבודפשט.
מאוחר יותר שלח מלינובסקי חלק מיחידות אלו לסייע לכוח הצפוני מעברו השני של הטיסה.
ב-11 באוקטובר פתחו הגרמנים וההונגרים במתקפה כבדה שאילצה גם את שאר היחידות לסגת אל הטיסה.
באותו יום תקפו כוחות הונגריים את ראש הגשר הסובייטי במינדזנט (Mindszent), והקורפוס הרומני השביעי הובהל לאזור כדי לתגבר את הכוחות הסובייטיים.
הדיוויזיות הרומניות ה-2 וה-4 אף השתלטו על ראש גשר נוסף בקרבת סולנוק.
ב-19 באוקטובר תקפו שתי דיוויזיות הונגריות את ראש הגשר של הדיוויזיה הרומנית ה-4 באזור סולנוק.
דיוויזיית הפאנצר ה-24 וגדוד הפאנצר הכבד ה-503 תקפו את האגף הימני של הדיוויזיה הרומנית, אשר עד מהרה קרס.
השריון הגרמני איגף את הרומנים וניתק אותם מהטיסה.
ב-25 באוקטובר תקפו ההונגרים את ראש הגשר של הדיוויזיה הרומנית השנייה.
לנוכח העדיפות המספרית הניכרת של ההונגרים, נסוגו הרומנים אל מעבר לטיסה.
בין 26 ל-29 בחודש ערכו ההונגרים מתקפה נוספת על ראש הגשר, שהוחזקה על ידי הדיוויזיה הרומנית ה-19, באזור הכפר טיסה אלפר (Tiszaalpár), אולם לא הצליחו לשחזר את הצלחותיהם הקודמות והמתקפה נהדפה.
במקביל, ב-11 באוקטובר הגיעו יחידות החלוץ מכוחו של פלייב לפאתי דברצן.
אף על פי שיחידות אלו נותקו מהכוח הראשי, הן הצליחו לחמוק מכיתור.
הקבוצה הניידת של פלייב המשיכה להתקדם באיטיות אך בעקביות, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
החוקר ארל זיימקה מתאר זאת כ"אחד מקרבות הטנקים הפרועים ביותר של כל המלחמה".
ב-14 באוקטובר כבש הכוח הסובייטי הדרומי את אוראדיה.
באותו יום תקפה החזית האוקראינית הרביעית את הארמייה הגרמנית השמינית, מה שהעמיד את הארמייה הגרמנית השישית בסכנת כיתור מצפון.
ב-19 באוקטובר חבר הכוח הצפוני עם הכוח הדרומי, והדיוויזיות הרומניות ההרריות ה-2 וה-3 יחד עם דיוויזיית מתנדבים 1, טודור ולדימירסקו תקפו ותפסו את דברצן.
ב-22 באוקטובר לכדו הסובייטים את נירג'האזה.
מצב זה יצר זה יצר סכנה שינותק הקשר בין הארמיות הגרמניות השמינית והשישית.
מפקד קבוצת ארמיות דרום, פריסנר, הורה למפקד הארמייה השמינית אוטו והלר לנסות ליצור קו הגנה צפונית-מערבית לנירג'האזה, אולם הקשר בינו לבין והלר נותק.
ב-24 באוקטובר פתחו הגרמנים במתקפת נגד גדולה במטרה לכבוש מחדש את נירג'האזה.
במתקפה השתתפו דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-23, וכן הדיוויזיה ההררית ה-3 הדיוויזיה ה-15 ודיוויזיית פרשים אס אס השמינית "פלוריאן גאייר".
נאג'יקאלו (Nagykálló) נכבשה עוד באותו היום.
ב-26 באוקטובר כבשה דיוויזיית הפאנצר ה-23 חזרה את נירג'האזה.
שלושת הקורפוסים הניידים של פלייב, שנותקו מעורפם על ידי מתקפת הנגד הגרמנית, הצליחו לחמוק מהכיתור הגרמני ולסגת דרומה, לאחר שנטשו את רוב הציוד הכבד שלהם.
שחרור נירג'האזה פתח מסדרון נסיגה לארמייה השמינית של ווהלר, ואפשר לה לחמוק מהכיתור הסובייטי.
במהלך קרב דברצן, הצליחו הכוחות הסובייטים והרומנים להתקדם כ-160 ק"מ לתוך שטח הונגריה, אך ספגו אבדות כבדות, כולל מאות כלי רכב משוריינים.
ב-29 באוקטובר הם פתחו במתקפת בודפשט, וב-30 באוקטובר כבשו את נירג'האזה מחדש.
הדרך אל הבירה ההונגרית בודפשט הייתה כעת פתוחה בפניהם.
לאחר הפוגה קצרה צלחו הכוחות הסובייטיים את נהר דנובה וב-26 בדצמבר ניתקו את הכביש המחבר בין בודפשט לווינה, ובכך השלימו את כיתור העיר.
המצור על בודפשט נמשך עד 13 בפברואר 1945.
קרב דוריליאום היה קרב שנערך בשנת 1097 בין כוחות צלבנים לכוחות סולטנות רום.
הקרב נערך כחלק ממסע הצלב הראשון, והסתיים בניצחון צלבני.
מסע הצלב הראשון יצא לדרכו מאירופה באוגוסט 1096, ודרך האימפריה הביזנטית הגיע לאסיה הקטנה בדרכו לשחרור ארץ הקודש מידי האימפריה הסלג'וקית.
1097 הגיעו הצלבנים אל חומות ניקאה והטילו עליה מצור.
המצור ערך זמן רב, ולאחריו נאלצו הצלבנים למסור את העיר לידי הביזנטים מתוקף הומאגיום שנשבעו לאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
כוח ראשון התקדם קדימה בפיקודם של בוהמון מטרנטו, טנקרד דה הוטויל, רובר השני, דוכס נורמנדיה ורובר השני, רוזן פלנדריה.
עיקר הכוח התקדם במאסף בפיקודם של האחים גוטפריד ובולדווין מבולון, וכן התלוו אליהם כוחות בפיקודם של רמון מסן-ז'יל, אטיין השני, רוזן בלואה ואיג דה ורמנדואה.
ב-29 ביוני נודע לבוהמון שכוחות סלג'וקים מסולטנות רום מתכננים מארב לכוח שלו באזור העיר דוריאלאום שבאנטוליה (ככל הנראה בסמוך לאסקישהיר).
הכוח הסלג'וקי כלל טורקים וקפדוקים בפיקודו של קיליג' ארסלאן, ופרסים, אלבנים וקווקזים בפיקוד גאזי אבן דאנישמנד.
היסטוריונים בני התקופה מגזימים בגודלו של הכוח; על פי ריימונד מאגילרס הוא כלל 150,000 חיילים ועל פי פולקו משארטר 360,000 חיילים.
עם זאת, חוקרים מודרניים סבורים שגם הערכות אלו אינן הגיוניות, שכן הלחימה הסלג'וקית נגד הצלבנים הייתה בעיקרה לוחמת גרילה, ולא ייתכן שהסלג'וקים יכלו לגייס כל כך הרבה חיילים.
ההערכות המודרניות נעות בין 8,000 ל-6,000 חיילים.
בערב 30 ביוני הגיע בוהמון אל דוריאלאום.
למרות שכאמור לעיל הוא ידע על המארב שמתכננים עבורו, הוא לא ציפה שהוא יגיע כל כך מהר, ומכיוון שחייליו היו מותשים לאחר צעדה של שלושה ימים ללא מנוחה, הוא התיר להם לנוח.
ב-1 ביולי הוא מצא את עצמו מוקף בכוחו של קיליג' ארסלאן.
הסלג'וקים פתחו את הקרב במטר חיצים על הצלבנים, אשר פתחו במתקפות אבירים ספורדיות ולא מאורגנות.
הסלג'וקים הרכיבו קו מכוחות הפרשים שלהם, והסיגו לאחור את החיילים הרגליים כדי ליישר את הקו.
בוהמון הורה לאביריו לרדת מהסוסים וליצור קו הגנה משלהם במטרה להגן על האנשים הלא-לוחמים והנשים במחנה.
הקשתים הרכובים הסלג'וקים תקפו שוב, בסגנון הרגיל שלהם: הם ביצעו חדירות מהירות לתוך המחנה הצלבני והמטירו חיצים לכל כיוון.
לאחר מכן הם נמלטו במהירות ולא נתנו לצלבנים זמן לרדוף אחריהם.
הם לא גרמו נזק רב לאבירים המשוריינים בכבדות (שאותם כינו הסלג'וקים "אנשי ברזל"), אך הסבו נזק כבד לחיילים הלא-משוריינים ולסוסים.
בוהמון שלח שליח אל גוטפריד וביקש ממנו להגיע במהירות.
כעת הוא רק ניסה להחזיק מעמד עד שגוטפריד יגיע.
הוא הורה לאנשיו לסגת אל גדות נהר הטימבריס.
היה זה צעד מחוכם, שכן גדת הנהר הייתה ביצתית ולא אפשרה לפרשים הסלג'וקים להתקדם.
האבירים הצלבנים פשוט עמדו במקומם ויצרו קו הגנה סביב החיילים האחרים.
הסלג'וקים נאלצו להסתפק בהמטרת חיצים ממרחק בטוח, ובהריגת כל אביר שהעז לפרוץ את הקו ולהתקדם.
למרות שהחצים לא הסבו נזק רב לשריון האבירים, הרי שהסלג'וקים ירו אותם בכמויות כה גדולות, עד שבסוף חץ כלשהו היה מצליח לחדור לנקודה רגישה כלשהי, ואבירים רבים התמוטטו רק לאחר שהמוני חיצים פגעו בהם.
גוטפריד קיבל את ההודעה של בוהמון, ואנשיו מיהרו להגיע אל הטימבריס בחוסר סדר מוחלט.
הוא הורה גם לכוח של רמון מסן-ז'יל לבוא לעזרת בוהמון, אלא שהתקדמותו הייתה אטית יותר.
אחר הצהריים הצליח גוטפריד לפרוץ בעצמו את הקווים הסלג'וקיים, ולחדור למחנהו של בוהמון עם 50 אבירים.
במהלך היום הגיעו עוד קבוצות רבות, קטנות וגדולות מהאבירים של גוטפריד וגם מהכוח של איג דה ורמנדואה.
ככל שמספר הצלבנים על גדות הטימבריס גדל, נעשו התקפותיהם של הסלג'וקים נועזות ונואשות יותר ויותר, ובשלב מסוים הצלבנים נדחקו אל מימיו הרדודים של האגם.
אולם הם החזיקו מעמד, ולבסוף הגיע בהפתעה הכוח של רמון (לא ברור אם רמון עצמו הגיע), ופתח במתקפת פתע על הסלג'וקים.
המתקפה שלו אילצה את הסלג'וקים לסגת, והצלבנים יכל כעת להיערך למתקפת נגד.
בוהמון, טנקרד דה הוטויל, רובר השני, דוכס נורמנדיה ואטיין השני, רוזן בלואה נערכו באגף השמאלי.
רמון ורובר השני, רוזן פלנדריה נערכו במרכז, וגוטפריד ואיג באגף הימני.
הם עודדו את חייליהם בהבטחות לשלל ולביזה, והצלבנים פתחו במתקפה כשהם מריעים: "היום אם זה משמח את האלוהים אתה תהיה עשיר" ("hodie omnes divites si Deo placet effecti eritis") הסלג'וקים עברו למגננה, והצלבנים פתחו במתקפה עוצמתית ואכזרית.
עם זאת, הסלג'וקים לחמו באומץ והצלבנים לא הצליחו לגרום להם לסגת.
כעבור כמה שעות הופיע לפתע כוח צלבני נוסף בפיקודו של הבישוף אדמר דה לה פואי אשר תקף את הסלג'וקים בעורפם והעלה באש את המחנה שלהם.
המראה הבהיל את הסלג'וקים, אשר חרף הוראות מפקדיהם פתחו בנסיגה מבוהלת משדה הקרב.
הצלבנים אכן נהיו עשירים כאשר נפלה לידיהם קופת הצבא הסלג'וקי.
עם זאת, אבדותיהן היו גדולות במעט מאבדות הסלג'וקים.
בעקבות הקרב, המפקד הסלג'וקי באזור, קיליג' ארסלאן, נסוג מזרחה בתוך סולטנות רום, והצלבנים צעדו ברחבי הארץ באין מפריע.
באוקטובר הם הגיעו לאנטיוכיה והטילו עליה מצור.
קרב גשר בנות יעקב נערך ב-27 ו-28 בספטמבר 1918, ובו כבשו כוחות הצבא הבריטי את גשר בנות יעקב מידי כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית.
היה זה הקרב האחרון על אדמת ארץ ישראל במסגרת המערכה לכיבוש הארץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובמהלכו נהדפו הכוחות הטורקיים מזרחה לדמשק.
התנאים הטופוגרפיים של ערוץ נהר הירדן צמצמו את מספר מעברות הירדן, וגם במעברות אלו המעבר קשה לכוחות צבא.
מסיבה זו לגשר בנות יעקב ישנה חשיבת גבוהה לצורך תנועה אזרחית וצבאית.
הגשר הוקם בתקופה הממלוכית ושימש בהמשך גם את העות'מאנים.
המערכה לכיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים החלה בתחילת 1915. כוחות הבריטים התקדמו מתעלת סואץ צפונה לאורכה של ארץ ישראל תוך שהם מנהלים סדרה של קרבות כנגד הטורקים.
הקרבות שקדמו לכיבוש גשר בנות יעקב היו קרב מגידו (25-19 בספטמבר 1918) וקרב סמח' (25 בספטמבר 1918), שבהם כבש הצבא הבריטי את עמק בית שאן והגליל התחתון תוך הדיפת הטורקים למזרח הכנרת.
המשימה הבאה שהוטלה על הכוחות הבריטים הייתה השתלטות על גשר בנות יעקב, על מנת להבטיח מעבר כוחות מהיר לכיוון דמשק.
כוחות מקורפוס-המדבר הרכוב, בפיקודו של הגנרל הנרי שובל שנשלחו לדמשק דרך גשר בנות יעקב כללו את היחידות הבאות:
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון שכללה 2 בריגדות פרשים קלים אוסטרלים (3 ו-4) וארטילריה.
דיוויזיית הפרשים החמישית בפיקוד מייג'ור גנרל ה.
מאק-אנדריו הכוללת 3 בריגדות פרשים (13, 14, 15), ארטילריה ויחידות עזר.
במקביל לשתי הדיוויזיות שנשלחו לדמשק דרך גשר בנות יעקב, נשלחה דיוויזיית הפרשים הרביעית לדמשק דרך דרעא.
שלוש הדיוויזיות השתתפו בהמשך בקרב לכיבוש דמשק.
הכוח הטורקי/גרמני בפיקוד אוטו לימן פון זאנדרס כלל חיילים טורקים מהארמיות השביעית והשמינית אשר נסוגו מהקרבות בשומרון, סמח', מגידו, נצרת וטבריה.
מטרת הכח הייתה לעכב את הכוחות הבריטים על מנת לאפשר לכח הטורקי העיקרי לסגת בצורה מסודרת ולהתארגן להגנה בדמשק.
סאנדרס ייצב קו הגנה על מורדות רמת הגולן מגשר בנות יעקב עד ימת החולה עם יחידה שנאחזה בצידו המערבי של נהר הירדן.
כחלק מההתארגנות ההגנתית הרסו הטורקים את אחת מקשתות הגשר.
הקרב החל ב-27 בספטמבר 1918, עם אור ראשון, כשדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית החלה לנוע מטבריה לכוון צפון מזרח ובעקבותיה דיביזיית הפרשים 5. הבריגדות של הדיוויזיה המובילה התפצלו כך:
הבריגדה הרכובה-5 התקדמה לכוון הגשר שם נתקלה באש מקלעים וגדוד צרפתי הסתער על הכח הטורקי שבצידו המערבי של הגשר והסיג אותם מזרחה.
הבריגדה הרכובה-3 התקדמה לנקודת מעבר הירדן מצפון לגשר (מדרום לאגם החולה) שם חצו חלק מכוחותיה את הירדן.
בעקבות ההתנגדות על הגשר והקשיים של בריגדה 3 במעבר הצפוני של הירדן התקדמה הבריגדה ה-4 והחליפה את הבריגדה ה-5 מול הגשר ובריגדה 5 ירדה דרומה מהגשר על מנת לעבור את הירדן בנקודה רדודה בקרבת מצד עתרת (מול עין עלמין).
הטורקים והגרמנים, שאיתרו את ניסיונות האיגוף הצפוני והדרומי, מיהרו לפנות במהלך הלילה את העמדות מול הגשר, ונסוגו מזרחה לכוון דמשק.
עם בוקר 28 בספטמבר השתלטה הבריגדה ה-4 על הגשר, ואיפשרה לכוחות הנדסה (מיחידת הגישור של קורפוס-המדבר הרכוב) לתקן את הפרצה בגשר (בעזרת קורות עץ) על מנת לאפשר מעבר כוחות בריטים מזרחה.
על אף ההצלחה בקרב הוא גרם לעיכוב בהתקדמות הכוחות הבריטים ורק ב-1 באוקטובר נכבשה דמשק.
הבריגדה ה-3, שחצתה את הירדן מצפון לגשר, התקדמה במהלך הלילה של 27 בספטמבר במעלה ההר על מנת לחסום את הציר לקוניטרה וללכוד את הכוחות הטורקים שנסוגים מאזור הגשר.
אולם הכוחות הטורקים הקדימו את האוסטרלים וחלקם התבצרו באזור דיר סרס בניסיון להאט את הכוחות הרכובים.
בהסתערות לילית שערך במקום הרגימנט ה-10 של הבריגדה נכבש המוצב ונשבו 12 חיילים גרמנים, 41 טורקיים וכן כלי נשק, תחמושת וציוד צבאי.
בבוקר 28 בספטמבר, לאחר תיקון הגשר, הגיעו למקום שאר הכוחות להמשך המסע לדמשק.
את מהלך המלחמה ליוו צלמים וגם ציירים שהנציחו את אתרי הקרב.
את הכוחות שלחמו על הגשר ליוו הציירים ג`ורג` למברט וג`יימס מקביי שתמונותיהם משקפות את רוח הקרב.
קרב דיו היה קרב ימי שהתנהל ב־3 בפברואר 1509 בים הערבי, בנמל דיו בהודו, בין האימפריה הפורטוגזית לצי משותף של הסולטאן מגוג'ראט, סולטנת מאמיק בורג'י של מצרים, והזמורין של קליקוט בתמיכת הרפובליקה של ונציה.
הניצחון הפורטוגזי היה קריטי: הברית המוסלמית הגדולה הובסה, והקלה על האסטרטגיה הפורטוגזית של שליטה על האוקיינוס ההודי לנתיב הסחר סביב כף התקווה הטובה.
נתיב שהיה אלטרנטיבה לדרך התבלינים המסורתית שהייתה בשליטת הערבים והוונציאנים דרך ים סוף והמפרץ הפרסי.
לאחר הקרב, כבשה פורטוגל במהירות נמלי מפתח באוקיינוס ההודי כמו גואה, ציילון, מלאקה והורמוז, והכתה את הסולטנות הממלוכית וסולטנות הגוג'אראט, וסייעו מאוד לצמיחת האימפריה הפורטוגזית.
הדומיננטיות המסחרית של הפורטוגזים נמשכה כמעט מאה שנים, עד שאבדה בקרב על סוואלי במלחמת הולנד–פורטוגל מאה שנה מאוחר יותר.
קרב דיו היה קרב השמדה כמו קרב טרפלגר, ואחד החשובים בהיסטוריה הימית העולמית, שכן הוא מסמן את תחילת הדומיננטיות האירופית על הים האסייתי שיימשך עד מלחמת העולם השנייה.
שנתיים בלבד לאחר שהגיע ואסקו דה גאמה להודו דרך הים, הפורטוגזים הבינו שהסיכוי לפתח סחר כמו זה שהם נהגו במערב אפריקה עלול להיות בלתי אפשרי, בגלל התנגדותם של אליטות הסוחרים המוסלמים בחוף המערבי של הודו, שהסיתו ודרבנו התקפות נגד הפורטוגזים – הספינות והסוכנים.
הם חיבלו במאמצים הדיפלומטיים הפורטוגזים והובילו את הטבח בפורטוגזים בקליקוט בשנת 1500.
לפיכך, הפורטוגזים חתמו על ברית עם הווסל המורד של קליקוט במקום, הראג'ה של קוצ'ין, שהזמין אותם להקים נציגות.
בתגובה הזמורין מקליקוט פלש לקוצ'ין, אך הפורטוגזים הצליחו להרוס את צבאו ולכבוש את הסחר של קליקוט, ששימש באותה עת כיצואן התבלינים העיקרי לאירופה, דרך הים האדום.
בדצמבר 1504, הרסו הפורטוגזים את הצי של זמורין, שהוביל למצרים מטען שנתי של תבלינים.
כאשר המלך מנואל הראשון, מפורטוגל, קיבל חדשות על ההתפתחויות הללו, הוא החליט למנות את דום פרנסיסקו דה אלמיידה למשנה למלך בהודו עם הוראות מפורשות לא רק לשמירה על זכויות הפורטוגזיות, אלא גם לבלום את הספנות המוסלמית העוינת.
דום פרנסיסקו עזב את ליסבון במארס 1505 עם עשרים אוניות ובנו בן ה-20, דום לורנצו, שהיה בעצמו מועמד לקפיטאו-מור דו מאר דה אינדיה או רב-חובל של ים הודו.
ההתערבות פורטוגזית יבשה קשה את הסחר המוסלמי באוקיינוס ההודי, ואיימה גם על האינטרסים הוונציאנים, כאשר הפורטוגלים הצליחו לנתק את הוונציאנים מסחר התבלינים באירופה.
לא ניתן היה להתנגד לפורטוגזים.