tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה האזרח המעוטר ביותר בנורווגיה, והוא האדם היחיד שזכה בצלב המלחמה עם שלוש חרבות, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בנורווגיה.
סונטסבי נולד ברוקאן שבטלמרק למרגיט ולגוסטב סונסטבי.
כילד נהנה לטייל בהרים סביב רוקאן עם חבריו לבית הספר, שרבים מהם הפכו מאוחר יותר לחברי המחתרת לצדו.
הוא למד בבית הספר הקרוי כיום Rjukan videregående וסיים ברמה של examen artium.
בין חברי כיתת הבוגרים שלו ב-1937 היו מאוחר יותר לוחמי ההתנגדות כמו קנוט האוגלנד, האלבור ריברוד, אולב סקוגן, ליף נילסן, רולף סולם, טורג'וס ארנס, קנוט ברגה ואיינר נורדגורד.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, עבר לאוסלו, שם למד בבית הספר לעסקים אוטו טריידרס.
בשנה שלאחר מכן החל ללמוד כלכלה חברתית באוניברסיטת אוסלו.
בהיותו באוסלו ביצע גם את שירות החובה הצבאי שלו ועבד בשורה של עבודות.
סונסטבי עבד כרואה חשבון כשהגרמנים כבשו את נורווגיה ב-1940. הכוחות המזוינים הסדירים של נורווגיה נכנעו ב-10 ביוני 1940, לאחר חודשיים של לחימה, והמדינה נכבשה לאחר מכן על ידי הגרמנים.
הוא הצטרף במהירות לכוחות ההתנגדות הנורווגית באוסטלנדט.
הוא נלחם בפלוגת הסקי של פיליפ הנשטיין.
הוא היה מעורב גם בעיתונות המחתרתית.
בשנת 1941 הוא הוכנס ליחידה הצבאית הבריטית הסודית שנקראה מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) במשרדה בסטוקהולם.
הוא הפך ל"סוכן 24" ב-SOE.
בעודו במשימה בסטוקהולם ב-1942, הוא נעצר ונכלא לשלושה חודשים על ידי המשטרה השוודית, אך הצליח לשכנע אותם שהוא אינו אותו גונאר סונסטבי שאותו חיפשו.
לאחר ששב לנורווגיה בשנת 1943, נתפס על ידי הגסטפו אך הצליח להימלט ולברוח לשוודיה.
משם הוא נשלח לבריטניה, שם התגייס ביוני אותה שנה למחלקה הנורווגית העצמאית 1, הידועה בנורווגיה בשם מחלקת לינג.
היא הוקמה כדי לקחת חלק במבצעים בהובלה בריטית בנורווגיה, לארגן, להדריך ולהוביל את תנועת ההתנגדות הנורווגית, לקשר בין העורף לעולם החיצון ולבצע עבודת מודיעין.
באוקטובר הוא צנח לתוך נורווגיה והפך למנהיג קבוצת מילורג.
באותו חודש הוא גם הפך לראש כנופיית אוסלו שהוקמה באותה עת: קבוצת חבלה, ששאר חבריה היו אנדראס אוברט, ויגו אקסלסן, גרגרס גראם, הנריק הופ, ויליאם הולדר, מקס מאנוס, מרטין אולסן, ארתור פוויק, בירגר רסמוסן, טור סטנרסן, ואדוורד טלקסן.
ההיסטוריון הבריטי ויליאם מקנזי כינה את כנופיית אוסלו "קבוצת החבלנים הטובה ביותר באירופה".
לאחר הכשרת חבלנים באנגליה ב-1943, הוא הפך לאיש הקשר של כל סוכני ה-SOE במזרח נורווגיה ולראש מחלקת לינג באוסלו.
קבוצה זו ביצעה כמה פעולות חבלה משמעותיות, ביניהן הברחת לוחות להדפסת קרונות נורווגיות מהבנק המרכזי הנורווגי לממשלת נורווגיה הגולה בלונדון ופיצוץ המשרד הנורווגי לעבודות כפייה נורווגיות, פעולה שעצרה את תוכנית הנאצים לשלוח צעירים נורווגים לחזית המזרחית.
הכנופיה של סונטסבי ביצעה גם את מבצע מרדוניוס: פעולה לפיצוץ מספר ספינות בנמל אוסלו באפריל 1943. הם גם תקפו את מפעל התחמושת קונגסברג בספטמבר 1944, והרסו רובים וציוד חיוני.
בנוסף, הם התנקשו בחייהם של מספר דמויות מובילות בכוחות הכיבוש, כולל ראש המשטרה הנאצית בנורווגיה, קרל מרטינסן.
סונטסבי קרא לו "רוצח ההמונים הגדול ביותר שיצא מנורווגיה במאה העשרים" בשל היותו המוביל והמוציא לפועל של ריכוז היהודים במדינה ושילוחם לאושוויץ.
הכובשים הגיבו בחריפות לחיסול והוציאו להורג 28 נורווגים, מיעוטם חברי מחתרת ורובם אזרחים חפים מפשע שנתפסו באקראי.
לאחר יום ה-D, סונסטבי התרכז בעיקר בהפצצת מסילות ברזל נורווגיות, ובכך מנע מהעברת תגבורת גרמנית חזרה לקו החזית.
הצוות שלו גם הטביע את אוניית התובלה הגרמנית דונאו מחוץ לדרובאק ב-1945.
מכיוון שפעל בשטח כבוש, והיה גבוה ברשימת המבוקשים של הגסטאפו, הפך סונסטבי לאמן התחפושות.
הוא פעל תחת 30–40 שמות וזהויות שונות, והגרמנים לא למדו את שמו האמיתי עד סמוך לסוף המלחמה.
הם מעולם לא הצליחו לתפוס אותו.
ההספד שלו ב־Aftenposten ייחס את יכולתו לחמוק מלכידה ל"תושייה, מזל, אינטואיציה", ו"הופעה כל כך רגילה שכמעט לא הבחינו בו כשרכב על אופניו ברחובות אוסלו".
סונסטבי עצמו הסביר את יכולתו לשרוד את המלחמה בלי להלכד באמצעות יכולתו לבצע רבות מפעולותיו בעצמו ולארגן לעצמו מסמכים מזהים.
הוא בילה את הלילה ב-20–30 מקומות שונים, רבים מהם רק ללילה אחד בכל פעם, ומעולם לא השתמש באף אחד מהם במשך יותר ממספר חודשים.
כדי להימנע מגילוי, הוא עבר מדירה לדירה כמעט מדי יום.
אחד ממקומות המחבוא שלו היה מעל מאפייה.
"כשהייתי מגיע למאפיה תמיד הייתי מביט בנערה שמכרה לחם.
אם היא הייתה עושה פרצוף מיוחד, הייתי יודע שהגרמנים היו שם.
הייתי מסתובב", אמר סונסטבי מאוחר יותר.
לפי הסרט "מספר 24", יחס סונסטבי את הישרדותו לכך שהקפיד לתכנן את פעולותיו ולא ריפה את דריכותו לרגע.
מכיוון שהגסטפו היו נוהגים לעצור אנשים במיטותיהם בין השעות 4 ל-6 בבוקר, הוא היה קם בשעה 3:30 ומסיים את שנת הלילה ביערות.
אפטנפוסטן תיאר אותו כבעל "עצבי פלדה" והוא עצמו אמר שירש מבנה פסיכולוגי חזק מהוריו.
"הייתי כל כך קר", אמר פעם, "שלפעמים לא הגבתי כמו שהייתי צריך להגיב".
במהלך ששת החודשים האחרונים של המלחמה הוא נשא רימון יד בכל עת, כדי שיוכל להתאבד אם ייעצר.
רק בסוף המלחמה, הסביר, הוא התחיל לחוות חרדה.
סונסטבי היה "זייפן על, שיכול היה לשחזר את חתימתו של מפקד המשטרה הנאצי קרל מרתינסן".
כעונש על פעילותו של סונסטבי, נעצר אביו על ידי הגסטפו והוחזק כבן ערובה במשך כמעט שנתיים, מפברואר 1943 עד דצמבר 1944.
כשסונסטבי היה בן 80, הוא אמר "כמובן שהתקבלו החלטות שגויות, גם על ידי המחתרת.
אבל צריך לזכור שהייתה מלחמה.
אכן קרה שנאלצנו להרוג מבלי להיות בטוחים שהאדם הנוגע בדבר הוא מודיע.
אבל ההחלטות היו נכונות – שם ואז".
על פי ההערכות, סונסטבי היה מעורב בחיסול של 82 נורווגים משתפי פעולה עם הכובש הנאצי, וזאת הייתה הפעילות שהעיד עליה כקשה ביותר לביצוע מכל פעילויות המחתרת.
אחד ממשתפי הפעולה שסונסטבי שלח את חייליו לחסל היה חבר הילדות הכי טוב שלו מרוקאן, לאחר שהמחתרת יירתה מכתב ששלח למשטרה ובו הצעה למסירת מידע אודות חברו הוותיק.
הנאצים נסוגו מנורווגיה ב-8 במאי, וב-13 במאי הוביל סונסטבי את התהלוכה כאשר יורש העצר אולף, הבן הראשון במשפחת המלוכה שחזר מהגלות בלונדון, הגיע לאוסלו.
ב-7 ביוני שימש סונסטבי כשומר ראש של נסיך הכתר ומשפחתו בשובם הביתה של שאר משפחת המלוכה, כולל המלך הוקון.
לאחר שחרור נורווגיה, הוא סירב להצעות עבודה משירותי הביון הבריטיים והנורווגים כאחד.
"לא רציתי עוד מלחמה", הסביר.
במקום זאת, בסתיו 1945, עבר סונסטבי לבוסטון, שם עבד במרכז רכש ממשלתי בניו יורק ולקח חלק בתוכנית ללימודי מנהלים בבית הספר לעסקים של הרווארד.
ב-1949 חזר הביתה לנורווגיה, שם מילא כמה תפקידים מרכזיים בעסקים פרטיים.
מאוחר יותר עבד גם במוזיאון העורף הנורווגי.
במהלך השנים שלאחר המלחמה, ובפרט לאחר פרישתו, סונסטבי נתן הרצאות רבות בניסיון להעביר את הלקחים של מלחמת העולם השנייה לדורות הבאים.
ה"אני מאמין" שלו היה: "כל עוד אני חי, אספר את העובדות החשובות.
ההיסטוריונים יכולים לנתח, אבל אני הייתי שם".
הרלד סטנג'ל כתב בשנת 2018 שסונסטבי היה במשך שנים רבות "אנציקלופדיית מלחמה חיה" שעזר לשרת כ"חיסון פוליטי יעיל נגד כל צורות הפשיזם" ואשר, בעודו "מוכוון עובדות ופיכח", יכול היה להתלהט בדיונים עם אנשים שניסו להשוות דמוקרטיות עם אוטוקרטיות, והוא היה חסר סבלנות כלפי "היסטוריונים חסרי היסטוריה ועיתונאים בורים".
בו זמנית, הוא המעיט בחשיבותה של תרומתו עצמו למאמץ המלחמתי, באומרו כי נורטרשיפ, חיל הים המסחרי של נורווגיה, שיחק תפקיד משמעותי יותר במאבקה של נורווגיה בכובש הנאצי.
יומיים לפני מותו של סונסטבי, שר הכספים הנורווגי, סיגביורן יונסן הסיר את הלוט מעל פסל שלו ברוקאן טורג והצהיר, "גונאר סונסטבי הוא גיבור גדול שסיכן את חייו כדי שנוכל לזכות בחופש ובדמוקרטיה שלנו".
קפטן סונסטבי הוא האדם היחיד שזכה לצלב המלחמה עם שלוש חרבות (הידוע יותר בשם "צלב מלחמה עם חרב ושתי חרבות").
כל שלושת הפרסים הוענקו בשנת 1946.
בשנת 1945 הוענק לו מסדר השירות המצטיין הבריטי ומדליית החירות של ארצות הברית עם דקל הכסף.
בשנת 2001 הוענק לו פרס התרבות של הקרן האמריקאית-סקנדינבית.
ב-13 במאי 2007 הוקם פסל שלו בסולי פלאס באוסלו.
הפסל פוסל על ידי פר אונג ומתאר אותו בגיל 25, עומד ליד אופניו.
הפסל נחשף על ידי מלך נורווגיה האראלד.
פולין העניקה לו Medal Pro Memoria בשנת 2007.
ביום הולדתו ה-90 ב 2008, הוא זכה בקבלת פנים במבצר אקרסהוס בהשתתפות מלך נורווגיה האראלד החמישי ושאר חברי משפחת המלוכה.
בשנת 2008 הוא היה הלא-אמריקאי הראשון שקיבל את מדליית פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
בנובמבר 2011 נחשף דיוקן שלו מאת רוס קולבי במוזיאון המחתרת של נורווגיה באוסלו.
הוא מוצג באופן קבוע במשרדו האחרון של סונסטבי במבצר Akershus.
נערכה לו הלוויה ממלכתית ב-25 במאי 2012 באוסלו דומקירקה.
24 חיילים מהנס מג'סטט קונגנס גארד שימשו משמר כבוד.
בטקס השתתפו מלך נורווגיה, ראש ממשלת נורווגיה, שר ההגנה ושבעה שרי הגנה לשעבר כמו גם ראש ההגנה.
אליזבת השנייה מהממלכה המאוחדת יוצגה על ידי זר פרחים.
מספר שגרירויות בנורווגיה יוצגו, כולל שגריר ארצות הברית בנורווגיה בארי ב.
נושאי הארון היו שישה קצינים.
הדבר היווה הפסקה מהנורמה של שימוש בחיילים שגויסו ממשמר המלך לצורך זה.
כאשר נשאו את הארון מהכנסייה, ארבעה מטוסי F-16 של חיל האוויר ביצעו מטס במבנה חסר.
ספר תנחומים במוזיאון הכוחות המזוינים באוסלו, נפתח לציבור ב-11 במאי 2012.
הקמת קרן הזיכרון נדונה חצי שנה לפני מותו.
הקרן נוצרה עם תרומות של ארלינג לורנצן, הנס הרמן הורן וקרן אינגה סטינסלנד.
הקרן מעניקה פרס זיכרון שנתי על שמו, המורכב מסכום כסף ומיניאטורה של פסל סונסטבי של פר אונג בסטודנטרלונדן.
הפרס הוענק לראשונה ב-5 בינואר 2012. הזוכים כללו את פר אדגר קוקולד וקריסטין סולברג (2015), דייה חאן וטרונד באקביג (2016) ועשרה יוצאי צבא נורווגיים (2017).
גוֹנדי (פרסית: گندی) הוא מאכל יהודי-פרסי של כופתאות עגולות ואווריריות מבשר עוף טחון, חומוס וקמח שעשוי מחומוס יבש.
הגונדי מוגש עם המרק שבו התבשל, בדרך כלל על גבי מצע של אורז לבן.
צבעו של הגונדי הוא צהוב, בשל השימוש בכורכום או זעפרן - תבלינים הנפוצים בפרס.
גונדי לא מוצלח עלול להיות קשה, דחוס ולא נעים לאכילה, ולכן רכות הגונדי ואווריריותו משמשות כקנה מידה מסורתי בפרס להערכת כישורי הבשלן או הבשלנית.
מלבד גונדי חומוס (נוח'די - نخودی), קיימים סוגים נוספים, כגון גונדי ברנג'י (برنجی) העשוי מבשר טחון, אורז ועשבי תיבול, וגונדי העשוי מבשר בלבד.
גוֹנְדֶר (באמהרית: ጎንደር) היא עיר השוכנת במחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה בצפון אתיופיה.
גונדר נמצאת כ-30 ק"מ צפונית לאגם טאנה על גדות נהר אנגאראב התחתון ודרומית-מערבית להרי סימן.
הייתה הבירה הקיסרית של האימפריה האתיופית בין השנים 1635-1855 ובירת מחוז בגמדר ההיסטורי, שנקראת לעיתים קרובות "מחוז גונדר".
כיום גונדר היא מרכז אזורי ועיר תיירותית שבמרכזה שוכן המתחם הקיסרי ההיסטורי, פאסיל גמב, המוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1979. גונדר היא גם מרכז דתי של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
גונדר מוכרת בישראל בשל כך שרוב היהודים שעלו לארץ מאתיופיה התגוררו בסביבתה של העיר.
כיום עדיין מתגוררים בה מעט יהודים.
על פי המסורת שם העיר נולד כתוצאה ממערכה שניהל הקיסר יסחק הראשון נגד היהודים של ווגרה במאה ה-15 כאשר חייליו קיבלו פקודה ללון קרוב אליו מחשש להתקפה מכאן גון=צד ו-דר=ללון גונדר
עד המאה ה-16 לא ייסדו קיסרי השושלת הסולומונית בירה קבועה, אלא חיו חיי נוודות ונדדו ממקום למקום.
כך, תוך דיכוי בלתי פוסק של מורדים, אכפו את שלטונם, גבו מיסים, קיימו משפט והקימו כנסיות, וסיפקו את מזון החיילים ישירות מהאזורים אליהם הגיעו.
במחצית השנייה של המאה ה-16 החלו השליטים האתיופים להתמקד באזור אגם טאנה.
בתחילה הקימו יישובי אוהלים שלעיתים קרובות שבו וקמו באותו מקום, אך לא ייסדו יישוב קבע.
עם יישובי אוהלים אלה נמנים אמפראז, איבה, גורגורה ודנקז.
לאחר מכן החלו מקימים טירות במקומות אלה.
בגונדר שכן באותה עת כפר קטן וחסר ייחוד, והמבנה המשמעותי היחיד ששכן בו היה כנסייה קטנה שהקים הקיסר סוסניוס בתחילת המאה ה-17, ואשר הוקדשה לקדוש תקלה היימנות.
העיר נוסדה על ידי הקיסר פאסילידס, זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1635 או 1636, והתפתחה למרכז חקלאי ולעיירת שוק.
לפי המסורת הוליך תאו את הקיסר פאסילידס לבריכה על-יד היישוב הארעי "אנגאראב", מקום בו ישב נזיר שאמר לקיסר ששם יקים את בירת ממלכתו.
פאסילידס בנה את טירתו באותו האתר וייסד בכך את המתחם המלכותי פאסיל גמב, ששימש את קיסרי אתיופיה ב-220 השנים שלאחר מכן.
עוד הקים הקיסר בגונדר שבע כנסיות ואת מרחצאות פאסילידס.
שתי הכנסיות הראשונות, "פיט מיכאל" ו"פיט אבו", נבנו על-מנת לסיים מגפות.
חמשת הקיסרים ששלטו אחריו בנו גם הם את ארמונותיהם בפאסיל גמב והוסיפו מבנים רבים במתחם ובעיר.
כתוצאה מהחלטת מועצת הכנסייה ב-1668, הפריד הקיסר יוהנס הראשון את תושבי העיר לפי השתייכותם הדתית.
מהלך זה הביא תוך שנתיים להקמת הרובע המוסלמי בעיר, שנקרא "יסלאמגיה" (באמהרית "מקום האסלאם" או "ארץ האסלאם") או "אסלאם בית" ("בית האסלאם").
הרובע מוכר כיום בשם "אדיס עָאלֶם" ("עולם חדש").
במאה ה-17 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-60,000 תושבים, וב-1678 ביקר הבישוף הארמני הוואנאס בעיר וציין שהיא "גדולה פי שניים מאיסטנבול".
רבים מהבניינים שנבנו בתקופה זו שרדו אף על פי שהמאה ה-18 הייתה תקופה של מהומות בעיר.
בתקופת מלכותו של הקיסר ייאסו הגדול, צברה גונדר כוח בתוך האימפריה האתיופית, וכאשר הקיסר קרא לתושבים להצטרף למערכה כנגד ממלכת דמות בדרום גוג'ם, תושביה סירבו והוא נטש את תוכניתו.
העיר שימשה כבירת אתיופיה עד שהקיסר תוודרוס השני העביר את הבירה הקיסרית לעיר דברה תבור בה הוכתר ב-1855. ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן.
לבסוף הוא גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש.
הקיסר הבא תקלה גיורגיס השני, אשר מלך משך ארבע שנים, בין 1868-1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא המהדייה, והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44), חרב.
אולם מבני האבן העיקריים בפאסיל גמב שרדו גם הפעם.
לאחר כיבוש אתיופיה בידי איטליה ב-1936, המשיכה גונדר להתפתח תחת שלטונה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, נותרה בגונדר העמדה האחרונה של הכוחות האיטלקיים, ובנובמבר 1941 הופצצה והוכנעה על ידי הצבא הבריטי, שישה חודשים לאחר שאדיס אבבה נכבשה.
אזור גונדר היה אחד ממרכזי הגרילה האיטלקית כנגד הכוחות הבריטיים עד קיץ 1943.
בתקופת מלחמת האזרחים האתיופית, הצליחו כוחות האיחוד הדמוקרטי האתיופי להשתלט על חלקים גדולים מבגמדר, ובמהלך 1977 פעלו במרחק נגיעה מגונדר, נכונים לכבוש את העיר.
כחלק ממבצע תוודרוס לקראת סוף מלחמת האזרחים, נכבשה גונדר על ידי החזית העממית לשחרור תיגראי במרץ 1991.
באופן מסורתי נחלקת העיר למספר שכונות או רבעים: "אדיס עאלם", בו מתגוררים רוב התושבים המוסלמים; "כאילה מיאדה" (מתורגם כ "אזור היהודים"), בה חיו יהודי אתיופיה; "אבון בית", מעונו של האבונא ("אבינו" בגעז), ראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית; ו"קאגן בית", אזורם של האצילים.
גונדר היא המרכז ללימודים כנסייתיים של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, וידועה בריכוז של 44 כנסיות.
במרכז העיר גונדר ניכרת השפעתה של תקופת הכיבוש האיטלקי שהחלה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. מאפייניו העיקרים הם הכיכר המרכזית שסביבה חנויות, בית הקולנוע ובנינים ציבוריים אחרים בסגנון איטלקי מודרני.
בעיר שוכנים אוניברסיטה ושדה תעופה קטן הנמצא מדרום לה.
בפאסיל גמב ניצבים ארמונותיהם של הקיסרים פאסילדס, ייאסו הראשון ומאנטאוואב, היכל דווית, אורוות, שני מבנים המיוחסים ליוהנס הראשון ומספר כנסיות.
כקילומטר וחצי צפונית-מערבית לפאסיל גמב שוכנים מרחצאות פאסילידס שבנייתם מיוחסת לו, והלאה מהם נמצא קומפלקס קוסקאם שנבנה על ידי הקיסרית מאנטאוואב.
שלושת האתרים האלה מוכרזים מאז 1979 כאתר מורשת עולמית.
בנוסף שוכנים בגונדר ראס גמב, ארמונו של ראס מיכאל סהול מהמאה ה-18, וכנסיית דברה ברהן סלאסי.
גונדור היא ממלכה דמיונית המתוארת בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
גונדור נמצאת בדרום הארץ התיכונה וגובלת במורדור במזרח וברוהן בצפון.
בירת הממלכה הייתה אוסגיליאת ולאחר מכן הייתה זאת העיר מינס טירית ("העיר הלבנה") שנמצאת בלב מישור פלנור.
גונדור היא אחת מממלכות בני האדם החזקות ביותר, ויחד עם בני הלילית הובילה את המאבק בסאורון בשנת 3,434 לעידן השני.
איסילדור, מלכה של גונדור, הוא זה שהצליח להביס את סאורון, כאשר כרת את הטבעת מידו באמצעות החרב נארסיל שנשברה.
לאחר מותו של איסילדור מלכו צאצאי אנריון אחיו על גונדור.
בשנת 2,050 לעידן השלישי קרא אדון הנאזגול תיגר על המלך גונדור.
בפעם הזו המלך החליט להיענות לאתגר ויצא למינאס מורגול בלווית מספר שומרי ראש.
מאחר שהוא לא השאיר יורשים, מונו עוצרים על גונדור להחזיק את הממלכה עד אשר תחודש שושלת המלכים וייוולד יורש ראוי.
העוצרים הצליחו לייצב את מצבה של גונדור, עד אשר סאורון התעורר בשנית בעידן השלישי.
בתקופת העידן השלישי, כאשר פרודו בגינס נשלח להשמיד את הטבעת בהר האבדון שבמורדור, בגונדור שולט העוצר דנתור בן אקת'ליון.
לדנתור שני בנים, בורומיר ופאראמיר.
דנתור שלח את בורומיר למועצה בריבנדל על מנת להשיג את הטבעת האחת, שלדעתו תאפשר לגונדור להביס את סאורון ולחדש את תהילת ימי קדם.
בהיעדרו של בורומיר, האביר הנערץ על העם והאהוב על אביו, מתמנה פאראמיר למפקד הצבא.
במהלך המסע עם אחוות הטבעת, מגלה בורומיר שישנו נצר לשושלת המלכים של נומנור והוא אראגורן בן אראתורן, סייר מבני הדונאדין שבצפון.
אחרי מלחמת הטבעת והשמדתה הסופית בהר האבדון, מוכתר ארגורן למלכה הרשמי של גונדור, יחד עם מלכתו: עלמת העלפים ארוון אונדומיאל (בתו של אלרונד).
בעזרתו של גימלי בן גלוין, המגייס את אשפי הבנייה של הגמדים, ארגורן מצליח לשקם את העיר הלבנה ואת מבצרי וערי גונדור ברחבי הממלכה.
כאשר טבע האי נומנור ברחו תשע ספינות של ה"נאמנים" לארץ התיכונה בפיקודם של אלנדיל ובניו איסילדור ואנריון.
אלנדיל לקח לו ממלכה בצפון, ולבניו נתן את ממלכת גונדור.
גונדור הוקמה בשנת 3,320 לעידן השני.
בהתחלה עיר בירתה הייתה אוסגיליאת.
לקראת סוף העידן השני, מעט לאחר שהקימו את הממלכות, סאורון, שליט מורדור, פתח במתקפה נגד גונדור, מלחמה שבסופה הובס סאורון.
בשנת 420 לעידן השלישי שיקם המלך אוסטוהר את מינס טירית, ומאז הפכה האחרונה לבירת הממלכה.
בימיו החלו לתקוף בני המזרח את גונדור.
גונדור ניצחה את בני המזרח עם בנו של אוסטוהר - טרוסטר, שלקח לעצמו את השם רומנדקיל "המנצח במזרח".
אולם לאחר זמן הוא מת בקרבות עם צבאות נודדים חדשים שהגיעו מהמזרח.
בנו טורמבר נקם את נקמתו וכבש עוד שטחים במזרח.
גוֹנג פוּ או קוֹנג פוּ (מסינית מפושטת: 功夫, פין-יין: gōngfu) הוא מונח סיני המתאר מומחיות בדיסציפלינה.
במערב המונח משמש כשם כללי לאמנויות לחימה סיניות, שגיאה שהפכה לנפוצה בעקבות סרטיו של ברוס לי וסרטים של אחרים שהופקו בהונג קונג וכונו במערב "סרטי קונג פו".
בסין נהוג להשתמש במושג כדי לכנות מיומנות ברמה גבוהה בכל תחום, במיוחד בהקשר של אמנויות סיניות קלאסיות, כמו קליגרפיה, קדרות וחליטת תה.
לדוגמה, השיטה הסינית לחליטת תה נקרא גונג-פו צ'ה.
המונח הסיני המשמש לתיאור אמנויות לחימה שמקורן בסין הוא וו-שו (סינית: 武術, פין-יין: wǔshù).
התו הסיני "גונג" (功) משמעו "שליטה", "מצוינות" או "מאמץ" והתו "פו" (夫) משמעו "אדם".
לפי תאוריית נדידת היבשות, גונדוונה היא הדרומית משתי היבשות, שהרכיבו את פני כדור הארץ לפני 200 מיליוני שנים (שם היבשת הצפונית הוא לאוראסיה).
קודם לתקופה בה היו שתי יבשות אלה נפרדות זו מזו, הן הרכיבו יבשת אחת ששמה פנגיאה.
לפי המשוער יבשת גונדוונה כללה את היבשות הידועות כיום כאמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה ואנטארקטיקה.
אף שישראל נחשבת היום לחלק מאסיה, היא היוותה חלק מגונדוונה והייתה מחוברת, יחד עם הלוח הערבי, לאפריקה.
לפני כ-65 מיליון שנה התפצלה היבשת לחמישה חלקים: אמריקה הדרומית, אפריקה, אוסטרליה, אנטארקטיקה והחלק של תת-היבשת ההודית שמדרום להרי ההימלאיה.
בזמן הניתוק מלאוראסיה, התפתחו בגונדוונה חי וצומח ייחודיים, אשר עדיין ניתן למצוא ביבשות שהרכיבו אותה.
לאחר התחברות אפריקה לאסיה, דרום אמריקה לצפון אמריקה ותת היבשת ההודית לאסיה, עברו מינים לאוראסיים רבים אל יבשות גונדוונה (ובמידה פחותה, מינים גונדווניים, ליבשות לאוראסיות).
באוסטרליה השתמרו מספר רב של מינים מגונדוונה, באופן כמעט מלא: (אנטארקטיקה, לפני שקפאה, גם שמרה על מגוון מינים גונדווני).
אורגניזמים גונדווניים מוכרים: דגי ריאות (אפריקה, אוסטרליה, דר' אמריקה), יענאים (אוסטרליה, דר' אמריקה, אפריקה, כולל ישראל), משפחת הפרוטאיים (אפריקה, אוסטרליה), אראוקריות (דר' אמריקה ואוסטרליה), יונקי כיס ואחרים.
גוֹנְג (ממלאית: Gong, ובג'אווי: ݢوڠ; בג'אווה: ꦒꦺꦴꦁ) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה.
הגונג עשוי ממתכת ולו צורת צלחת, והצלילים מופקים ממנו באמצעות הקשה עליו.
לגונגים גדלים שונים, וכולם מאופיינים בצורה עגולה.
רוב הגונגים מיוצרים מסגסוגת של כ-5 מתכות המעורבבות יחד בהתכה.
סוג תערובת המתכות קובע את איכות הצליל המופק.
לאחר היציקה מעבדים את הגונג באופן ידני או בעזרת מכונות.
קיימים גונגים אשר שיטת הריקוע שלהם היא סודית ועוברת מדור לדור באותה המשפחה.
הגונגים מפיקים צלילים לא לפי סולם הצלילים הרגיל, אלא צלילים עיליים.
הצליל המופק עשוי להשתנות לפי עוצמת ההקשה ומיקומה, והוא מהדהד במשך זמן רב.
כיום הגונג בשימוש בכל העולם אך לפני 1590 לא היה מוכר במערב ונעשה בו שימוש רק במזרח אסיה.
עיקר שימושו היה בפולחן דתי.
בתזמורת סימפונית מקובל לעשות שימוש ב"גונג סיני" (צ'ו-גונג - בעל גובה צליל מובחן או טם-טם - בעל גובה צליל לא מובחן) - צלחת מתכת (על בסיס נחושת או ברונזה) בקוטר של מ-20 ועד 80 סנטימטר (אך יכולה להגיע עד 2 מטרים) התלויה באופן חופשי על מסגרת עץ.
נגן כלי ההקשה מכה במרכז הגונג באמצעות פטיש עץ מצופה פרווה.
המלחין הראשון ששילב גונג בתזמור סימפוני מערבי היה פרנסואה ז'וזף גוסק ביצירה "מוזיקת אשכבה למירבאו" (1791).
באופרה "מאדאם באטרפליי", שעלילתה מתרחשת בסין, שילב פוצ'יני לא פחות מ-12 גונגים בגבהי צליל שונים.
הווארד פורטנוי, אביו של מתופף המטאל מייק פורטנוי, היה נגן גונג (בנוסף להיותו שדר רדיו), והוא ניגן על הגונג במספר שירים של הלהקה Dream Theater בה בנו היה המתופף.
גונדולה (באיטלקית: Gondola) היא סירה מסורתית צרה וארוכה עשויה עץ, המאפיינת את ונציה ומשמשת כאחד מכלי התחבורה הנפוצים ביותר בתעלותיה המלאות מים שאינן מאפשרות תנועה בכלי רכב יבשתיים.
הגונדולה מונעת על ידי חתירה במשוט יחיד וארוך המחובר אל אחורי הסירה.
לעיתים נמתחת מעל הגונדולה יריעת בד או פלסטיק המגנה על הנוסעים מפני חום, קור או גשם.
חוק מסורתי בוונציה קובע כי על הגונדולות להיות צבועות בגווני שחור, ולרוב הן אכן צבועות בצבע זה.
זה מאות שנים שהגונדולה מהווה את אמצעי התחבורה הנפוץ ביותר בוונציה, והיא עודנה משמשת כיום כעין מעבורת או מונית (המינוח המקובל באיטלקית למונית-גונדולה הוא "traghetto"), בעיקר ככלי מעבר בין תעלות ורחובות שונים.
במהלך המאה ה-18 היו בוונציה כמה אלפי גונדולות.
נכון ל ישנן רק כמה מאות, שרובן מושכרות לתיירים וחלק קטן מהן בשימוש פרטי או משמשות כמונית שירות עבור תושבי ונציה.
עד סביבות סוף המאה ה-19 היו הגונדולות נפוצות מאוד בוונציה, אולם מאז החל מספרן לרדת עקב שימוש בסירות מנוע.
כיום שטים בגונדולה לעיתים קרובות לאו דווקא תושבי ונציה החפצים להגיע מנקודה מסוימת לאחרת אלא תיירים הרוצים להתרשם בדרך זו מיופיין של תעלות ונציה.
את הגונדולה משיט אדם שזהו עיסוקו הבלעדי - הגונדולייר.
הגונדולייר עומד באחורי הסירה, דוחף ומושך את המשוט היחיד.
מקצוע זה הוא באופן מסורתי מקצוע גברי, ולראשונה הוסמכה אישה לתפקיד זה בשנת 2010. פעמים רבות מבדר הגונדולייר את הנוסעים ושר להם שירים או סיפורים עממיים לפי קצב החתירה.
שירים כגון אלו מכונים ברקרולה.
מקצוע הגונדולייר הוא מקצוע נחשב מאוד, וקיים איגוד גונדוליירים.
בגלל חשיבות המקצוע וייחוד הפעילות בוונציה, מחיר השייט בגונדולה גבוה.
לגונדוליירים קוד לבוש המבליט את נוכחותם, הכולל חולצת פסים עם פסים אופקיים שחורים-לבנים או אדומים-לבנים, מכנסיים כהים, נעליים שחורות נוחות לעמידה ממושכת על הסירה, כובע קש שטוח עם סרט צבעוני, אדום או כחול, בהתאם לסגנון ולרובע שבו פועל הגונדולייר.
בעבר הייתה מלאכת בניית הגונדולות אומנות קשה שעברה מדור לדור בתוך המשפחה.
הבנייה ארכה מספר שבועות וכללה מספר שלבים, ביניהם חיתוך חומר הגלם, שיופו, צביעתו וגילופו.
פעמים רבות גולף חרטום הגונדולה בצורות מיוחדות.
כיום, עם התפתחות הטכנולוגיה, רבות מן הגונדולות כבר אינן מיוצרות ביד אלא בבתי חרושת, אולם ישנם עדיין בתי מלאכה הבונים גונדולות בצורה המסורתית.
המונח "גונדולה" משמש גם לתיאור תאי נוסעים במערכות היסע אחרות, הנפוצים שבהם:
מעלית גונדולה - סוג של רכבלים הכוללים קרונות הסעה הנקראים "גונדולות".
במפציצים ישָנים, תאים ששימשו לאיש צוות (כמקלען או כוון הפצצה) ונתלו מתחת לגחון המטוס.
גונדוטרופין כוריוני אנושי (או הורמון גונדוטרופיני שלייתי אנושי, באנגלית: hCG, ראשי תיבות של Human Chorionic Gonadotropin) הוא הורמון פפטידי, אחד מהגונדוטרופינים, המיוצר על ידי הסינקטיוטרופובלאסט (שכבת האפיתל המחברת את השליה לרחם).
ההורמון גורם לצמיחת השליה ובמקביל לתמסורת הורמונלית עם הגופיף הצהוב.
hCG מופרש בגוף בשני מצבים, בזמן הריון ובזמן התפתחות סוגים שונים של סרטן.
hCG מקיים תמסורת הורמונלית עם הגופיף הצהוב ומגרה אותו לייצר את שני הורמוני המין הנשיים, אסטרוגן ופרוגסטרון, המעבים את האנדומטריום (השכבה הפנימית של הרחם) ועוזרים לעובר להיקשר אל דופן הרחם.
תפקידו העיקרי של ההורמון הוא לדכא את המערכת החיסונית של האם ובכך למנוע מהאם לתקוף את העובר.
ההורמון מיוצר החל מרגע ההפריה ומופיע בכמות שניתן לאתר אותה בדם כשבועיים אחרי ההתעברות.
כמותו מכפילה את עצמה כל יומיים.
אם הכמות יורדת, או לא מכפילה את עצמה כנדרש, זה סימן להיריון בעייתי, ייתכן אף היריון כימי.
רמתו בדם מגיעה לשיאה בשבועות 8–12 ומתחילה לרדת בסיום השליש הראשון של ההריון, עד שמספר ימים לאחר הלידה הוא אינו מופיע עוד בדם האישה.
במקרה של מות העובר, ישנה ירידה חדה בכמות ההורמון בדם, דבר המאפשר איבחון של הפלה.
במקרים של אי פריון אצל נשים, הוא ניתן בהזרקה, ביחד עם הורמון מגרה זקיק, על מנת להמריץ את הביוץ.
מאותה סיבה, הוא נמצא בשימוש גם בהפריה חוץ גופית, כאשר השאיבה מתבצעת 36 שעות אחרי מתן ההורמון.
מזריקים אותו גם לטיפול בהתבגרות מינית מתעכבת ותסמונת קדם-וסתית.
אצל גברים נעשה בו שימוש לטיפול באשכים טמירים ושיפור יצור הזרע.
השפעת ההורמון על המערכת החיסונית הודגמה לראשונה ב-1980. בדיקות מתקדמות הראו שכמות ההורמון בזמן היריון מספיקה על מנת לדכא שרשרת ספציפית בתאי T.
במחקר אחר, עכברים החולים בסוכרת מסוג 1 החלימו בהדרגה ליניארית להזרקת הורמון ה-hCG.
הסיבה לכך היא שההורמון מדכא את המערכת החיסונית ובכך מונע מתאי המערכת החיסונית, המיועדים לתקוף רקמות בגוף, לתקוף את הלבלב.
ההורמון נצפה בעשרות מחקרים כמדכא תאים לימפוציטים.
שרשרת ביתא של ההורמון מופרשת על ידי סוגים שונים של סרטן ועל כן הימצאותו מעידה על הימצאות גידולים סרטנים כגון סמינומה, חלק מסוגי סרטן השחלות וסוגים אחרים.
ניתן לבדוק את הימצאות ההורמון בבדיקת שתן ובבדיקת דם.
ערכות ביתיות לבדיקת היריון מתבססות על הימצאות ההורמון בשתן.
הימצאותו מעידה על בלאסטוציט (שכבת עובר ראשונית) וחלוקה ראשונית של תאי העובר.
ריכוז ההורמון בגוף האם משתנה במהלך ארבעת השבועות הראשונים להריון ולכן בדיקת היריון עלולה לשגות.
הבדיקה מפעילה Antibody הפועל על קבוצת ביתא המרכיבה את הhcg.
ספציפיות הבדיקה עוזרת באבחנה בין הורמוני מין אחרים (LH ,FSH) להורמון.
בבדיקת דם נבדקת גם כמות ההורמון בדם.
הכמות מעידה על שלב התפתחות העובר ויחד עם זאת יש צורך בבדיקת אולטרסאונד על מנת לאשר את ההריון ולשלול סיבות אחרות להימצאות ההורמון בגוף.
המחלוקת סביב ההורמון כמסייע להפחתת המשקל
בשנות ה-50 האנדרוקרינולוג אלברט טי.
סימאונס טען שה-hCG מסייע בהפחתת משקל במסגרת דיאטה עם צריכת קלוריות מצומצמת באופן חריג (פחות מ-500 קלוריות ליום, כרבע מן הכמות הנדרשת לאדם בוגר).
לטענתו, הזרקה יומית של 125 יחידות בינ"ל של ההורמון, לצד דיאטה מחמירה, תביא להורדת משקל תוך הפחתה ברקמות השומן ללא פגיעה ברקמות השריר.
שיטת הורדת משקל זו החלה להתפשט לאחר מותו בשנת 1970.
מחקרים שונים העלו ספקות רבים לגבי נכונות הטענה של סימאונס, ובשנת 1976 פורסם מחקר המצביע על השימוש ב-hCG להורדת משקל כחסר תועלת ואף כלא בטוח.
מחקר נוסף משנת 1995 מצא ש"מחקרים שתמכו ב-hCG כמסייע להפחתת משקל נערכו באופן מתודולוגי לא מספק", וכן ש"אין הוכחה מדעית לכך ש-hCG יעיל בטיפול בהשמנת יתר.
הוא אינו מביא להפחתת משקל או פיזור מחדש של שומן, וכן אינו מפחית רעב או מעודד תחושה גופנית טובה".
בנוסף, משרד הבריאות הישראלי הזהיר את הציבור מהשימוש בהורמון זה להרזיה שכן הוא לא נמצא כלא מזיק לשימוש או יעיל להורדת משקל.
גונבי האופניים (באיטלקית: Ladri di biciclette) הוא סרט נאו־ריאליסטי איטלקי משנת 1948 שביים ויטוריו דה סיקה, והוא מספר את סיפורו של איש עני התר ברחובות רומא אחר אופניו הגנובים, שלהם הוא זקוק לצורכי עבודתו.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם, פרי עטו של .
בסרט מככבים למברטו מג'וראני כאב ואנצו סטיולה כבן.
הסרט מספר את סיפורו של אנטוניו ריצ'י, עובד מובטל המשיג עבודה בהדבקת מודעות.
התקופה היא עיצומו של השפל הכלכלי הגדול שאליו נקלעה כלכלת איטליה בתום מלחמת העולם השנייה.
כדי לשמור על עבודתו עליו להחזיק אופניים, ולכן ממשכנת אשתו מריה את מצעי חתונתם כדי להשיג את הכסף הדרוש לפדיית אופניו הממושכנים.
בשלב מוקדם של הסרט נגנבים האופניים, וביתר הסרט עוסקים אנטוניו ובנו ברונו בחיפוש אחריהם.
לאחר מאמצים רבים עולה בידו של אנטוניו לאתר את הגנב (שהספיק בינתיים למכור את האופניים) ומזמינים את המשטרה.
ברם, מאחר שאין בידם כל הוכחה, ובנוסף לכך נאותים שכני הגנב להעניק לו אליבי מופרך, הוא נוטש את משימתו זו.
בסיום הסרט, אנטוניו, ששואף נואשות להחזיק בעבודתו, מנסה לגנוב אופניים בעצמו.
הוא נתפס ומושפל לנגד עיניו של בנו, אולם בעל האופניים מסרב להגיש תלונה נגדו, בהבינו כי ההשפלה היא עונש חמור דיו.
אנטוניו ובני משפחתו ניצבים בפני עתיד עגום כשמסתיים הסרט, ולכך מתווספת הבנתו של אנטוניו כי הוא אינו עליון מוסרית על הגנב.
גונבי האופניים נודע ביותר בשל היותו סרט מזרם הנאו־ריאליזם האיטלקי, תנועה שתחילתה בסרט "אובססיה" של לוקינו ויסקונטי משנת 1943, וניסתה להעלות את סף המציאותיות של הקולנוע.
בהולכו אחרי תפישות אלו של התנועה, צילם דה סיקה אך ורק באתר ברומא, ובמקום להשתמש בשחקנים מקצועיים, הוא נעזר באנשים רגילים בלי שום ניסיון במשחק; לדוגמה, השחקן הראשי למברטו מג'וראני היה פועל בבית חרושת.
המצלמה שצילמה בסגנון תיעודי עזרה להעביר את התחושה כי הסרט הוא אכן על אנשים אמיתיים.
הכותרת המקורית באיטלקית, מתורגמת באופן מילולי לאנגלית כ"גונבי האופניים" (Bicycle Thieves), כפי שהיה באנגליה למשל.
אולם בארצות הברית, הופף הסרט כ"גונב האופניים" (Bicycle Thief), כך שעל פי מבקר הקולנוע – פיליפ פרנץ', מהעיתון "האובזרבר" – הכותרת האחרת מוליכה שולל, מכיוון שהגיבור הנואש נעשה לבסוף גנב אופניים בעצמו.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשם כבוד כסרט הטוב ביותר בשפה זרה שהופץ בארצות הברית באותה שנה (קטגוריית הסרט בשפה הזרה צורפה לאוסקר רק ב-1957), בפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר בכל שפה שהיא לשנת 1950 ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסינדיקט האיטלקי הלאומי לעיתונאי הקולנוע העניק לסרט פרסים רבים והוא נחשב לסרט קלאסי.
הסרט זכה גם בפרס לסרט הטוב ביותר בשפה זרה מטעם מבקרי הקולנוע של ניו יורק לשנת 1949.
דווקא באיטליה נתקבל הסרט בביקורות לא אוהדות.
חוץ מהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית שתמכה בסרט, גונו הסרט ויוצריו על ידי העיתונות המקומית כמי שמשחירים את תדמיתה של איטליה ויש שאף ביקשו להחרימו.
אורי זוהר העיד שזהו אחד מהסרטים הבודדים שיצא ממנו בסיום עם דמעות.
על השפעת הסרט עליו אמר:
הבמאי האיטלקי אטורה סקולה בסרטו C'ervamo tanto amati ("אהבנו כל כך") משנת 1974, משתמש ב"גונבי האופניים" כנקודה עיקרית להערצה כמו גם לביקורת.
ניקו, אחת הדמויות, נעשה אובססיבי לגבי הסרט.
סרטו של סקולה מוקדש לדה סיקה.
הסרט העלילתי Pee-wee's Big Adventure, משנת 1985, המציג את Pee-Wee Herman, המנסה לאתר את אופניו הגנובים, – הוא עיבוד חופשי של "גונבי האופניים".
בשנת 1989 הפיק הבמאי האיטלקי את הסרט "גונבי הסבונים" – פרודיה על הקולנוע הנאו־ריאליסטי האיטלקי .
הסרט הסאטירי ההוליוודי, "השחקן" משנת 1992, שאותו ביים רוברט אלטמן, משתמש ב"גונבי האופניים" כסמל לסרט מושלם שאינו הוליוודי, בעל סיום נוגה ומהסוג שאינו מקובל בהוליווד.
בפרק מתוך הסדרה "אלה הם חיי", מנסה אנג'לה ליזום את הדייט הראשון שלה עם ג'ורדן בצפייה ב"גונבי האופניים".
גונְגְסוּן לונְג (בסינית מסורתית: 公孫龍) היה פילוסוף ופוליטיקאי סיני מהמפורסמים ביותר מאסכולת השמות בפילוסופיה הסינית.
כתב ארבע עשרה יצירות מתוכן רק שש שרדו לימינו.
ידוע רק מעט על חייו של גונְגְסוּן.
גונְגְסוּן לונְג חי במדינת ג'או בתקופת המדינות הלוחמות (מאה 5 לפנה"ס עד שנת 221 לפנה"ס) שם שירת יחד עם מאו גונג, מחבר תשע המגילות כמשרת של האדון של פינגיואן.
הוא החזיק בעמדה פציפיסטית ובעזרת עבודותיו ניסה לקדם פתירת מחלוקות בעזרת פולמוס מאשר בעזרת מלחמות.
כאמור, מעט מאוד פרטים ידועים על חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא "סוס לבן אינו סוס" (白馬論, Báimǎ Lùn) מעין מלכודת תעתוע להיגיון בה הוא מנסה (כמו הרבה פילוסופים באסכולת השמות) להראות שהשפה האנושית (מילים ומשפטים) לא מספיק מהימנה כדי לתאר את המציאות וכמו כן לבחון את הקשר בין מילים למשמעותם והקשר בין הגיון וויכוח.
בגלל טבעה הפולמוסי של העבודה, אפשר להגיד שהיא עונה יותר לאופי היווני הקדמון (מוצגת כמגדירה מושגים בעזרת ניתוח) מאשר פילוסופיה סינית עתיקה (מוצגת בצורה שמסתירה פשטות בתוך עומק ועומק בתוך פשטות בעזרת כפילות במשמעות של המילים).
תוכן העבודה הוא שיחה בין מתנגד ותומך, התומך תומך בטענה ש"סוס לבן הוא לא סוס" ומתנגד המתנגד לטענה זו.
עבודות אחרות נמצאות בספרו גונְגְסוּן לונג דְזְה(公孫龍子).
בעיקר בגלל האופי הפילפולי של עבודותיו יש הרואים אותם כהיתולים פילוסופיים ויש הלוקחים אותם ברצינות כוויכוח על היגיון.
עבודותיו זכו לתגובות נגד רבות בתקופתו, מן הבולטים שבהם היו הקונפוציאניסטים שראו בעבודותיו פלפול מיותר.
גונדו סיקיו (ביפנית: 権藤成卿; 13 באפריל 1868- 9 ביולי 1937) היה הוגה דעות יפני שהשתייך לימין הקיצוני ביפן.
הוא דגל בהתעצמות יפן בזירה הבינלאומית, בהתרחבות טריטוריאלית, בצמצום כוחם של הבירוקרטים ופקידי הממשל ובהעדפת החקלאות על פני התעשייה.
גונדו נולד במחוז פוקואוקה שבאי קיושו ביפן.
בשנת 1886 ערך מסע ארוך בסין ובקוריאה, שם גובשה השקפת עולמו, שדגלה בהתפשטות טריטוריאלית יפנית.
הוא הצטרף לארגון הקוקוריוקאי הקיצוני שפעל כנגד התפשטות האימפריאליזם המערבי ליפן.
ב-1902 הגיע לטוקיו, שם הכיר דמויות מרכזיות מהימין הקיצוני היפני ביניהם קיטה איקי, שומיי אוקאוה ואחרים.
בשנת 1920 הקים את "המדרשה לממשל עצמי" שם הטיף לרעיונותיו.
גונדו האמין שעל יפן להיות מורכבת מקהילות כפריות קטנות, אשר יהיו כפופות ישירות לקיסר היפני, תוך צמצום הבירוקרטיה ופקידי הממשל.
חסידיו לקחו חלק בהפגנות האיכרים כנגד הממשל שהתרחשו בסוף שנות ה-20, במחאה על הקשיים הכלכליים באזורים הכפריים ביפן.
רעיונותיו של גונדו השפיעו רבות על הימין הקיצוני ביפן בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא עצמו נחשד בהשתתפות במספר ניסיונות הפיכה ביפן, ביניהם ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932.
"עקרונות הממשל העצמי של האומה הקיסרית" - 1920
גונג לי (בסינית: 巩俐; בפין-יין: Gǒng Lì; ) היא שחקנית קולנוע סינית, אשר שיחקה בשלושה מתוך ארבעת הסרטים בשפה הסינית שהיו מועמדים לפרס האוסקר לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר.
בשנת 2010 נבחרה גונג על ידי הCNN לאחד מ-"25 שחקני הקולנוע האסייתיים הגדולים בכל הזמנים".
במולדתה התפרסמה גונג בסרטים כמו "שדות החיטה האדומים", "הפנסים האדומים", "סיפורה של קיו ז'ו", "שלום לפילגש" ו"קללת פרח הזהב"; ובהוליווד התפרסמה בזכות הופעותיה בסרטים "זכרונותיה של גיישה", "מיאמי וייס", "חניבעל: מקור הרוע", "שאנגחאי" ו"מולאן".
לי נולדה בעיר שן-יאנג במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין לאם מורה לאב פרופסור.
לי גדלה בעיר ג'ינאן שבמחוז שאנדונג לצד ארבעה אחים ואחיות.
בשנת 1985 התקבלה לי ל"אקדמיה המרכזית לדרמה בביג'ין" וסיימה את לימודיה בהצטיינות לאחר 4 שנים.
בזמן לימודיה באקדמיה גילה אותה הבמאי הסיני המפורסם ג'אנג יי-מו ובחר בה לתפקיד ראשי בסרט "שדות החיטה האדומים", זה היה תפקידה הקולנועי הראשון של לי.
על הופעתה הראשונה קיבלה לי ביקורות טובות מאוד וכמו כן גם על תפקידים נוספים שגילמה לי בתחילת שנות ה-90 בסרטים "פומה מואשמת", "לוחם הטרקוטה" ו"ז'ודואו".
תפקידה בסרט "הפנסים האדומים" בשנת 1991 וזכייתה שנה לאחר מכן בפסטיבל הסרטים של ונציה על תפקידה בסרט "סיפורה של קיו ג'ו"
הפכו את לי לשחקנית בעלת מעמד ושם בינלאומי.
בשנת 1993 שיחקה לי בדרמה המוזיקלית הסינית המצליחה מועמדת שני פרסי אוסקר "שלום לפילגש", כמו כן באותה שנה הוענק ללי פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לצד שחקניות בינלאומיות נוספות, ביניהן ז'ולייט בינוש.
לאחר מכן שיחקה בשני סרטים מקומיים מצליחים "לחיות" שקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר ו"כנופיות שנחאי" שקיבל מועמדות לפרס האוסקר.
ב-1998 התקבלה לי ל"מסדר האומנות הצרפתית" וב-2001 נבחרה לראש חבר השופטים הבינלאומי בפסטיבל הסרטים בברלין.
בשנת 2004 הוענק ללי פרס במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן לצידו של השחקן השוודי הבינלאומי מקס פון סידוב.
באותה שנה שיחקה לי בדרמה הרומנטית העתידנית "2046" בה גילמה את דמותה של סו לי צ'אן מהמרת מקצועית המכונה "העכביש השחור".
לי נמנעה במשך שנים מלהופיע בסרטים הוליוודיים וזאת בשל חוסר ידע בסיסי בשפה האנגלית, ההופעה הראשונה שלה בסרט הוליוודי דובר אנגלית הייתה ב-2005 בסרט "זכרונותיה של גיישה" לצד ג'אנג דזה יי, בסרט גילמה לי את דמותה של גיישה רעה בשם האטסומומו.
בשנת 2006 כיכבה לי בסרט הפשע "מיאמי וייס" לצד קולין פארל וג'יימי פוקס ובדרמת הפעולה הסינית ההיסטורית "קללת פרח הזהב" לצידו של צ'או יון-פאט שבה גילמה את דמותה של הקיסרית פניקס.
ב-2007 שיחקה לי במותחן האימה הרביעי במספר בסדרת הסרטים על ד"ר חניבעל לקטר " מקור הרוע", בסרט גילמה לי את מוראסקי שיקובו, ניצולת מלחמה מיפן שמשפחתה נהרגה בהירושימה שמתאהבת בדמותו של לקטר.
מערכת היחסים האישית והמקצועית שלה עם הבמאי ג'אנג יי-מו זכתה לפרסום תקשורתי רב.
השניים שיתפו פעולה בשישה סרטים בין השנים 1988 ל-1995, לפני שסיימו את מערכת היחסים שלהם.
הם התאחדו מחדש בשנת 2006 בסרט "קללת פרח הזהב" ובשנת 2014 בסרט "לחזור הביתה".
בנובמבר 1996, גונג התחתנה עם איל הטבק הסינגפורי אויי הוו סונג בהונג קונג, אבל בני הזוג כמעט ולא נראו בציבור ולא ידוע אם יש להם ילדים.
לי קיבלה בשנת 2008 אזרחות סינגפורית.
ב-28 ביוני 2010, סוכנה של גונג אישרה כי לי ובעלה אויי התגרשו.
ב-2019, גונג נישאה למוזיקאי הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, אשר מבוגר ממנה ב-17 שנים.
לי כונתה על ידי הבמאים ההוליוודיים המפורסמים מייקל מאן ("הנוסע", "עלי") ורוב מרשל ("שיקגו", "זכרונותיה של גיישה") "מריל סטריפ של סין".
גונדובלד (Gondovald או Gundowald נקרא גם גונדואלד ובלומר; 568 לערך – 586 לערך).
היה מתחזה, טוען לכתר, שהכתיר עצמו כמלך אקיטן בשנים 584-585.
על פי גרגוריוס מטור גונדובלד טען שהוא בן לא חוקי של כלותאר הראשון.
הוא ואמו ניסו להוכיח זאת בעזרת עדים, אך כשלו במשימה ולכן גונדובלד ברח דרך איטליה לביזנטיון, עם תמיכה כספית מפלביוס מאוריסוס טיבריוס אוגוסטוס, קיסר האימפריה הביזנטית הוא חזר ותפס מספר ערים בדרומה של גאליה, כולל טולוז ופואטייה (Poitiers).
טריטוריה זו הייתה שייכת על פי דין לגונתרם, מלך בורגונדיה, אחד מבניו החוקיים של כלותאר.
גונתרם יצא נגדו באומרו שגונדובלד הוא בנו של טוחן, ששמו הוא בלומר וכי הוא תפס את השלטון שלא כדין.
גונדולד, שכוחותיו היו נחותים מכוחותיו של גונתרם, נמלט לקומאנז' (Comminges) וצבאו הושם במצור במבצר הקרוי כיום Saint-Bertrand-de-Comminges.
המצור הצליח, בני הלוויה שלו מסרו את גונדובלד לגונתרם וגונדובלד הוצא להורג.
במהלך המצור נהרס המבצר ולא נבנה מחדש במשך קרוב ל-500 שנה.
היסטוריונים בני המאה ה-19 ואילך מפקפקים בסיפור המסופר אצל גרגוריוס ובאמיתותו.
האי גונדוקרו (לשעבר איסמעיליה) נמצא באקווטוריה התיכונה.
האי היה תחנת מסחר בגדה המזרחית של הנילוס הלבן בדרום סודאן, 1,200 קילומטרים דרומית לח'רטום.
חשיבותו הייתה בעובדה שהוא נמצא בטווח של קילומטרים ספורים מגבול הניווט של הנילוס מח'רטום במעלה הנהר.
מנקודה זו נמשך המסע דרומה לאוגנדה דרך היבשה.
המיסיונר הקתולי האוסטרי איגנטיוס קנובלכר הקים שם מיסיון ב-1852. המיסיון ננטש בשנת 1859. בשנת 1862 הפכה החוקרת אלכסנדרין טינה לאדם הראשון שצילם את העיירה.
גונדוקרו היה מקום הגעתם של ג'ון הנינג ספיק וג'יימס אוגוסטוס גרנט לאחר מסע ארוך בן שנתיים וחמישה חודשים מזנזיבר דרך מרכז אפריקה.
הם הגיעו מותשים ב-13 בפברואר 1863, והיו צפויים להיפגש עם הקונסול הבריטי ג'ון פת'ריק ומשלחת ההצלה שלו.
כשפת'ריק יצא לצוד באזור הכפרי, שני החוקרים במקום התקבלו בברכה על ידי סמואל בייקר ואשתו פלורנס בייקר, שקיבלו את פניהם עם כוס תה.
אלן מורהד בספרו "הנילוס הלבן" מתאר זאת כך:
בשנת 1874 כבש צ'ארלס ג'ורג' גורדון את העיירה לטובת הח'דיו של מצרים, ובכך הבטיח את שלטונה על כל דרום סודאן.
במהלך המלחמה המהדית ב-1885 נפלה גונדוקורו לידי המורדים.
לאחר דיכוי המרד ב-1898, האזור חזר לידי הבריטים, ולימים נכלל במחוז אקווטוריה של סודאן האנגלו-מצרית.
גונדוקורו איבדה את חשיבותה אחרי ייסוד ג'ובה ב-1922.
ב-1910 עבר תאודור רוזוולט דרך גונדוקרו במסגרת משלחת חקר במזרח אפריקה ובמרכז אפריקה מטעם הסמית'סוניאן ולצורכי המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק ("המשלחת האפריקאית סמית'סוניאן-רוזוולט" ).
במשלחת, שכללה חוקרי טבע וערכה מסעות ציד נרחבים, השתתף גם בנו בן ה-19, קרמיט .
גונְגְגונְג (סינית:共工, פין-יין: gòng gōng) הוא אל מים סיני, ודמות היסטורית קדומה מתקופת חמשת הקיסרים.
בפולקלור דמותו מעוררת אימה, ומסופר כי יש לו פני אדם, גוף נחש ושיער אדום, בעוד במקומות אחרים הוא מתואר כמפלצת ים בדמות דרקון או נחש.
הוא נתפס כטיפש ואלים, ובעל שאיפות מרחיקות לכת.
מעבר להיותו יריב ותיק של השבט אליו השתייכה שושלת הקיסר הצהוב, יש גם הטוענים כי שם משפחתו היה גְ'יָאנְג (姜), ובכך היווה נצר לשושלת קיסר הלהט.
הוא נחשב האחראי לשיטפונות הגדולים, וכמעט כל האגדות על אלוהותו מקושרות למים.
ידועה במיוחד האגדה על המכה שנתן להר בּוּג'וֹאוּ.
לעיתים גם מסופח אליו שְׂיָאנְגְלְיוֹ בעל גוף הנחש ותשעת הראשים.
לעיתים בתרגומי רשומות היסטוריות מתורגם השם גונְגְגונְג מילולית בתור "האחראי על העבודות".
ייתכן שיש בסיס לייחס שם זה לשם תפקיד, ייתכן גם שמדובר בתפקיד שלטוני שהחזיקו בו בני שבט גונְגְגונְג.
אולם ייתכן גם שמדובר במקור דמות מיתולוגית אשר האמונה בה ובכוחה סיכנה שליטים קדומים, ולפיכך שילבו אותה לתפקיד בתוך מערכת שלטונית הכפופה למלך.
גונְגְגונְג מתואר פעמים רבות בסיפורי עם בהקשר של הקרב על המלוכה בו הפסיד, במסגרתו הכה בהר בּוּג'וֹאוּ.
גְ'ווָאנשׂוּ' השתייך לשושלתו של הקיסר הצהוב, ולפיכך ניטש בינו לבין גונְגְגונְג קרב על המלוכה, אשר ניתן גם לראות אותו כהמשך למלחמת קיסר הלהט (ויש שטוענים שיריביו של גונְגְגונְג בקרב היו ג'וּז'ונְג או נו'וה).
גְ'ווָאנשׂוּ' האמין כי הוא הסמכות העליונה של השבטים, וכל השבטים צריכים לסור למרותו, אך גונְגְגונְג סירב להכפיף עצמו.
לפיכך התפתח סכסוך עקוב מדם בין השניים.
גונְגְגונְג שאף להשתוות בכוחו לגְ'ווָאנשׂוּ', אך הוא לא ניחן בפיקחותו של גְ'ווָאנשׂוּ'.
גְ'ווָאנשׂוּ' השתמש בלחשים לזימון רוחות ושדים, שלהב את העם וקרא להם שלא להאמין לגונְגְגונְג.
משנחל גונְגְגונְג כישלון, זעם על ההשפלה וסירב לוותר, ולפיכך הכה (או נגח) בזעמו בהר בּוּג'וֹאוּ, וגרם לקריסתו.
מסופר כי הר זה היה עמוד התווך של השמיים, וכאשר נשבר, נטו השמיים לכיוון צפון-מערב, והארץ נטתה לדרום-מזרח, וכך נגרמו שיטפונות ענק וסבל רב לאנשים.
תיקון השמיים בוצע על ידי נוּ'וָה, כפי שמפורט באגדה נודעת אחרת, אך על פי הפולקלור הפגיעה הביאה לנטייה של גרמי השמיים לשקוע לכיוון מערב, ולמים להישפך לנהרות גדולים הזורמים לכיוון מזרח, כפי שאכן קורה בפועל בסין.
השליט משושלת הקיסר הצהוב אשר שלט באותה תקופה התנגד לפעולה שכזו, וגונְגְגונְג כנראה ניסה להוציא לפועל את הרפורמה החקלאית שלו ולהוכיח את צדקתו ללא הסכמת השליט.
הדבר הסתיים, כפי שמשתקף מהפולקלור, באסון די טראומטי, אשר נחרט בזיכרון הסיני הקולקטיבי וקיבל נופך מיתולוגי.
ב"חְווָאיְ נָאן דְזְה" נכתב כי בתקופתו של הקיסר שׁוּן הופיע גונְגְגונְג פעם נוספת לפני מותו, ו"הרעיד והציף בנחשולי מים, כך שקוֹנְג סָאנְג התערער", ובכך לקו האנשים לראשונה במגפה.
יוּ', המנהיג השבטי שטיפל בנושא השיטפונות, מיהר לטפל במקורות הנזק, והוביל את חברי קבוצת השבטים שנשלטה בידי שושלת הקיסר הצהוב לקרב עקוב מדם נגד שבטו של גונְגְגונְג.
בקלאסיקה של ההרים והימים בפרק "הקלאסיקה של מערב הישימון הגדול" מוזכר "הר יו'-תוקף-את-ארץ-גונְגְגונְג", ובהחלט ייתכן שמקום הקרב קשור לאזור.
וגם ב"שׂוּ'ן דְזְה" נאמר "יו' היה משכמו ומעלה, עצר את השיטפון, וכדי להסיר מהאנשים פגע רדף את גונְגְגונְג", והדברים עולים בקנה אחד עם אגדת הפולקלור על אל המים הרשע גונְגְגונְג אשר יצר שיטפונות, ועל יו' אשר רדף אותו.
בסיפורי הפולקלור מסופר על מפלצת בעלת תשעה ראשים וגוף נחש בשם שְׂיָאנְג לְיוֹ אשר הייתה נתונה למרותו של גונְגְגונְג.
חמדנותה לא ידעה גבול, וכל מקום בו עברה הפך לאדמת ביצות, ומימי אותן ביצות היו מרים, כך שלא ניתן היה להתקיים שם או לגדל שם חיות משק.
כאשר יו' השתלט על השיטפונות וגירש את גונְגְגונְג הוא גם ערף את ראשיו של שְׂיָאנְג לְיוֹ, ודמו העלה צחנה נוראית עד שהקרקע בה נספג לא הצמיחה עוד דגן, שקעה ונעשתה בוצית.
שלוש פעמים מילא אותה יו' באדמה, ושלוש פעמים חזרה ושקעה.
לבסוף לא נותרה ליו' ברירה אלא להפוך את המקום לאגם, והוא הקים שם מזבחות רבים לקיסר השמיים כדי שיסייעו להתגבר על שדים.
עם תבוסתו הסופית של גונְגְגונְג, גורש על ידי שׁוּן אל גונְג צֶ'נְג שמשמעות שמה "עיר גונְג", אשר ביוּאוּג'וֹאוּ בצפון סין:
לאחר מותו של גונְגְגונְג סגדו לו האנשים כאשף המים (או אל אשפי המים), ובנו "שליט האדמה", קיבל אף הוא מעמד של אל ונחשב אל האדמה.
כך שלמרות אכזריותו של גונְגְגונְג ולמרות הרעות הרבות שהביא, הרי שכוחותיו האלוהיים והקשר העמוק שלו לאורחות החיים של האנשים הבטיחו לו את סגידתם לאורך השנים.
סגידה כזו מתבטאת, לדוגמה בקלאסיקה של ההרים והימים שם נכתב "...רמת גונְגְגונְג, המטווח לא ידע תבוסה".
יש הטוענים כי שבטו של גונְגְגונְג התקיים באזור מחוז חנאן של היום.
באפריל 2019, גונגונג הוצע כאחד השמות במסגרת קמפיין לבחירת שם לכוכב 225088 גונגגונג.
הציבור הרחב הוזמן להצביע בין שלושה שמות - גונגגונג, הולה (אלת הפיריון והלידה מחדש הגרמנית, אשר יוצרת שלג כשהיא מנקה את מיטתה) ו-וילי ממהמיתולוגיה נורדית, שיחד עם אחיו אודין ו-וה, הרגו את הענק הראשון יימיר ויצרו את היקום.
השם גונגגונג זכה והוצע בפני ועדת השמות האסטרונומים לאישור.
גונבאד-י קאבוס (פרסית برج گنبد قابوس) הוא מגדל בגובה של 53 מטרים השוכן בצפונה של העיר גונבאד-י קאבוס שבצפון איראן.
המגדל נחשב למגדל הלבנים הגבוה בעולם, ובשנת 2012 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
המגדל נבנה בשנת 1006 בהוראת האמיר הזיארי הרביעי, קאבוס בן וושמגיר (قابوس بن وشمگير).
לפי מסורת מקומית האמיר נקבר מתחת לבסיסו, אך חפירות שנערכו באתר בשנים 1899 ו-1936 לא מצאו לכך אישור.
האמיר בנה את המגדל כשלושה ק"מ דרומית-מערבית לבירתו ג'ורג'אן, אשר חרבה בפלישות המונגולים בממאות ה-14 וה-15, והוא השריד היחיד שנותר ממנה.
לפי הממצא הארכאולוגי, נבנה המגדל מעל שרידי מבנים מתקופת הברזל.
הוא ניזוק במלחמת העולם הראשונה ושופץ בשנת 1928, ושוב בין השנים 1939-1937, לאחר שהוכר כמונומנט לאומי.
ב-1994 החלה יוצאת לפועל תוכנית לעיצוב סביבתו של המגדל, שכללה גם הקמת רמפה אל בסיסו, ומאז העשור הראשון של המאה ה-21 נמשך שיפוצו.
גובהו של המגדל הוא 53 מטרים, והוא ניצב על גבי תל בגובה של 9.8 מטרים.
צורתו כשל חרוט בקוטר של 17 מטרים בבסיסו ו-15.5 מטרים בקצהו העליון, והוא נושא גג עגול מחודד.
גובהו של הגג הוא 18 מטרים, השקולים לשליש מגובהו הכולל של המגדל.
תוכנית המגדל מבוססת על צורתו של כוכב בעל עשר צלעות, והוא מוקף בעשר בליטות משולשות הנמתחות לכל גובהו, מבסיסו ועד לקרניז הנושא את הגג.
עובי קירות המגדל מגיע לשלושה מטרים והוא עשוי מלבנים אפויות בלתי מעוטרות, למעט שתי כתובות בערבית בכתב כופי, האחת סמוך לבסיסו והשנייה סמוך לגג.
הכניסה למגדל קבועה בנישה צרה ועטורת קשת בגובה של 5.6 מטרים, המובילה אל פתח נוסף בצורת קשת, בגובה של 4.3 מטרים.
בשני צדדיו של הפתח קבוע מוקרנס.
פנים המבנה עוטר בשכבת טיח שהשתמרה רק מגובה של שבעה עד שמונה מטרים מבסיסו, ועד קצהו העליון.
בצידו המזרחי של הגג קבוע פתח שנועד לאפשר את חדירת אור השמש, כפי שהיה מקובל באוהלי הנוודים.
לפי המסורת מאירה שמש הבוקר את קברו של האמיר.
גונאר תורודסן (באיסלנדית: Gunnar Thoroddsen; 29 בדצמבר 1910 - 25 בספטמבר 1983) כיהן כראש ממשלת איסלנד בשנים 1983-1980. הוא היה חתנו של אאוסגייר אאוסגיירסון — ראש ממשלתה השישי ונשיא איסלנד השני.
בשנת 1934 תורודסן קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת איסלנד.
באותה שנה הוא נבחר (בגיל 23 בלבד) לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מטעם מפלגת העצמאות הימנית והיה חברו הצעיר ביותר בהיסטוריה.
בהמשך השלים את לימודיו בדנמרק, בגרמניה ובבריטניה, כאשר במקביל (בשנים 1940-1935) התמחה בעריכת דין ברייקיאוויק.
בשנים 1959-1947 תורודסן כיהן כראש עיריית רייקיאוויק.
בשנת 1948 הוא נבחר לחבר בוועד הפועל של מפלגת העצמאות.
בשנים 1965-1949 (ומאוחר יותר בשנים 1983-1971) תורדסן היה חבר מועצת העיר של רייקיאוויק.
בשנים 1965-1959 תורודסן כיהן כשר האוצר של איסלנד — בממשלתו החמישית של אולאפור תורס (שבאמצע הקדנציה שלו הוחלף זמנית בתפקיד ראש הממשלה על ידי ביארני בנדיקטסון) ובתחילת כהונתה של ממשלה שהוקמה על ידי בנדיקטסון ב-1963.
בשנים 1969-1965 תורודסן היה שגרירהּ של איסלנד בדנמרק.
במהלך הכהונה בתפקיד, ב-1968, הוא רץ בבחירות לנשיאות (תפקיד סמלי בעיקרו).
תורודסן קיווה להחליף בתפקיד את חותנו אאוסגייר אאוסגיירסון, שהיה נשיא מאז שנת 1952. בתחילת המירוץ תורודסן הוביל בסקרי דעת הקהל, אך לבסוף הוא נוצח על ידי כריסטיאן אלדיארן.
בשנים 1974-1968 תורודסן היה שר התעשייה ושר הרווחה בממשלתו של גייר הלגרימסון.
בשנים 1976-1968 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון.
ב-1978 תורודסן נבחר לסגן יו"ר מפלגת העצמאות.
בשנים 1983-1980 תורודסן היה ראש ממשלת איסלנד.
תורודסן הוביל את מיעוט חברי האלת'ינגי ממפלגת העצמאות שהיו מוכנים לשיתופה של המפלגה הפרוגרסיבית בממשלתם החדשה והקים ממשלה בראשותו בפברואר 1980.
תורודסן היה ראש הממשלה המבוגר ביותר בתולדות איסלנד — בן 69 בזמן השבעתו.
בבחירות שנערכו באפריל 1983 תורודסן לא הציג את מועמדתו לאלת'ינגי (בגלל מחלתו).
בבחירות אלה מפלגת העצמאות נותרה המפלגה הגדולה ביותר, אך מנהיג שותפתה בממשלה היוצאת — יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית סטינגרימור הרמנסון — הוא שהקים את הממשלה במאי של אותה שנה.
מפלגת העצמאות הייתה חלק מממשלתו של הרמנסון.
בספטמבר 1983 מחלתו של תורודסן הביאה למותו.
גונדיים (שם מדעי: Ctenodactylidae; מכונים גם חולדות מסרק) היא משפחה של מכרסמים מתת-סדרת דמויי קביה הנפוצים רק במדבריות של צפונה של אפריקה.
רוב בני המשפחה נכחדו וכיום ישנם רק חמישה מינים בארבעה סוגים.
מכרסמים אלה הם מבין הקדומים שבבני תת-סדרת דמויי קביה והמין הקרוב להם ביותר היא חולדת לאוס (Laonastes aenigmamus) וקרובים גם לדרבניים.
משפחות אלה הם מהבודדות בתת-סדרה זו שאינם חיים באמריקה הדרומית בטבע.
אלו מכרסמים קטנים המזכירים מעט שרקן ובעלי 4-5 אצבעות בכל רגל וברגליהם האחוריות ישנם זיפים העוזרים להם להיאחז ונתנו להם את שמם השני.
הם בעלי גוף עגלגל וזנב כמעט אינו נראה, הפרווה רכה, הרגליים קצרות והעיניים והאוזניים גדולות.
מינים אלה צמחוניים לחלוטין ואינם שותים כמעט לגמרי אלא משיגים את הנוזלים ממזונם.
הם חיות בלהקות של עד 100 פרטים ואין להם מאורות קבועות אלא כשהם מחפשים מחסה מהחום, הקור של הלילה או מטורפים.
סוג ומין יחיד גונדי פילו (Felovia vae)
סוג ומין יחיד גונדי מזאב (Massoutiera mzabi)
סוג ומין יחיד גונדי ספייק (Pectinator spekei)
225088 גוֹנְגְוֹנְג (בסינית: 共工星, פיניין: Gònggōng xīng) הוא כוכב לכת ננסי וגוף טרנס-נפטוני (TNO) הנמצא במערכת השמש בסביבת הדיסק המפוזר החג במסלול סביב השמש.
זהו הגוף השלישי בגודלו הידוע במערכת השמש מעבר לכוכב הלכת נפטון.
במאי 2017 הוכרז כי התגלה שיש לו ירח אחד, והוענק לו השם שיאנגליו.
225088 גונגונג נתגלה על ידי מייגן שוומב בעבודת הדוקטורט שלה במכון הטכנולוגי של קליפורניה תוך שימוש בתצפיות מצפה הכוכבים פאלומר.
מנחה הדוקטורט היה האסטרונום מייקל בראון.
225088 גונגונג הוכרז רשמית ככוכב לכת מינורי ב-7 בינואר 2009.
בראון כינה את גונגונג בשם "שלגייה", לאחר שהניח שהצבע המאפיין שלו הוא לבן, כיוון שנדרש להיות גוף גדול מאוד או בהיר מאוד, כדי שיאותר על ידי הסקר שקבוצת האסטרונומים ערכה.
כמו כן, הוא היה ה"גמד" (כוכב לכת ננסי) השביעי שאותר על ידי הקבוצה, אחרי קווה-וואר בשנת 2002, סדנה ב-2003, האומיה ו אורקוס בשנת 2004, מאקה מאקה ואריס ב-2005. עם זאת, נתגלה כי גונגונג הוא אחד מהגופים האדומים ביותר בחגורת קויפר, דומה רק לקווה-וואר, והקבוצה חדלה מלקרוא לו בשם זה.
נכון למאי 2017 היה גונגונג האובייקט הידוע הגדול במערכת השמש ללא שם רשמי.
שוומב ובראון יכולים היו להציע שם לוועדת השמות האסטרונומיים הפועלת תחת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) עד לנובמבר 2019, ומתאריך זה יכול כל אחד להציע הצעה.
באפריל 2019 פתחו המגלים בקמפיין לבחירת שם לגונגונג.
הציבור הרחב מוזמן להצביע בין שלושה שמות - גונגונג, אל מים סיני שיש לו פני אדם, גוף נחש ושיער אדום; הולה, אלת הפיריון והלידה מחדש הגרמנית , היא יוצרת שלג כשהיא מנקה את מיטתה; ו-וילי, ממהמיתולוגיה נורדית, שיחד עם אחיו אודין ו-וה, הרגו את יימיר, הענק הראשון ויצרו את היקום.
השם גונגונג זכה והוצע בפני ועדת השמות האסטרונומיים לאישור.
מחישובים עולה כי גונגונג הגיע לפריהליון בסביבות שנת 1857. נכון לפברואר 2017 הוא נמצא במרחק של 87.7 יחידות אסטרונומיות מן השמש והוא נע במהירות של 2.7 ק"מ לשנייה (9,720 קמ"ש) ביחס לשמש.
נכון לפברואר 2017, גונגונג הוא הגוף הרביעי הידוע המרוחק ביותר מהשמש השייך למערכת השמש, לאחר V774104 (במרחק 103 יחידות אסטרונומיות), אריס (96.3 יחידות אסטרונומיות) ו-2014 UZ224 (הנמצא במרחק 91.4 יחידות אסטרונומיות).
האפיהליון צפוי להיות בשנת 2130.
סקר הטלסקופים DES (ראשי תיבות Deep Ecliptic Survey) גילה כי מסלול גונגונג הוא בתהודה מסלולית של 3:10 עם נפטון.
ה-MPC (הגוף האחראי לשמירת מידע על כוכבי לכת מינוריים, Minor planet center) מגדיר את גונגונג כחלק מהדיסק המפוזר.
חקירה של תמונות ותצפיות מלפני התגלית כדי לשפר את חישוב מסלולו העלתה שהוא נצפה 46 פעמים עם שבעה ניגודים בתצפיות משנת 1985 ו-1991.
לגונגונג יש בהירות מוחלטת (H) של בין 2.34 ל-1.8, מה שהופך אותו לגוף הטרנס נפטוני החמישי בבהירותו וקצת פחות בהיר מסדנה (H=1.5; בקוטר של 1000 ק"מ) ובהיר יותר מאורקוס (בהירות 2.2 וקוטר של 800 ק"מ)
הוא מהגופים הטרנס-נפטוניים האדומים ביותר הידועים כיום.
הצבע האדום נובע ככל הנראה ממתאן קפוא, שהופך לאדום כאשר הוא נחשף לקרינה קוסמית ולאור השמש.
מהבהירות המוחלטת והאלבדו ניתן לחשב את גודלו של , המוערך בקוטר של 1535 ק"מ.
הספקטרום של מראה חתימות של מים (כקרח) ומתאן, מה שהופך אותו דומה בהרכבו קווה-וואר.
נוכחות מתאן קפוא על פני השטח של וקווה-וואר מרמז על התכנות שכבת אטמוספירת מתאן על גופים אלו אשר מתאדה באטיות לחלל.
גונגונג נמצא קרוב יותר לשמש מאשר קווה-וואר, והוא חם יותר ומסתו גבוהה יותר, ולכן שדה הכובד חזק די לשמירה על האטמוספירה.
בפרט, גודלו של גונגונג יכול לרמוז על אפשרות של חנקן, שנמצא בגופים טרנס-נפטוניים אחרים והם מאבדים אותו באיטיות במהלך השנים.
נוכחות של קרח מים על פני השטח של גונגונג מרמזת על תקופה קצרה של הרי געש קרחיים בעבר הרחוק.
נכון למאי 2016, גונגונג הוא כוכב הלכת הננסי השלישי בגודלו אחרי פלוטו ואריס, ויותר גדול מהאומיה, מאקה-מאקה וקרס.
בהתחשב באי-הוודאות במדידות, ייתכן כי מאקה מאקה זהה בגודלו לגונגונג.