tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלא שמדיניות פעולות הגמול הישראלית לא בלמה את ההסתננות האלימה, ובמקום לאלץ את מדינות ערב לשים קץ להסתננות לאורך גבולותיהן, היא הביאה להסתננות מאורגנת ממלכתית, קטלנית יותר מזו שהייתה לפניה.
בשנים 1954–1955 הופיע סוג חדש של מסתנני טרור, שהופעלו בידי גורמים ממלכתיים – הפדאיון, שפשיטותיהם בוצעו בחסות השלטונות הערביים.
החל מאביב 1954 יזמה מצרים תקיפות טרור ולוחמה זעירה נגד ישראל, והחל מאמצע 1955 היא גייסה, ארגנה ומימנה לוחמי פדאיון מקומיים גם בירדן, סוריה ולבנון.
פשיטות הפדאיון מארבע המדינות הללו בוצעו בעומק שטחה של מדינת ישראל, ונועדו לנקום בה, לערער את רוחם של תושבי הספר שלה, ולהחליש את כולה.
כבר לאחר פעולת התגמול בקלקיליה ("מבצע שומרון") ב-10 באוקטובר 1956, שררה בקרב הקצונה של צה"ל הכרה ברורה כי מדיניות פעולות התגמול מיצתה את עצמה, משום שלא הביאה להפחתה בפעולות המחבלים המסתננים.
מבצע סיני שהחל בסוף אוקטובר 1956 היה במובן זה מסע עונשין על כל התקיפות וההצקות הערביות לאורך גבולות ישראל בשמונה השנים הקודמות, ונועד גם להרתיע את מצרים ומדינות ערביות אחרות מלהשתמש בפדאיון נגד ישראל בעתיד.
המתקפה הפדאית נגד ישראל בזמן המלחמה
ב-28 באוקטובר, יום לפני פרוץ מלחמת סיני, פרסמה ממשלת ישראל הודעה בה הסבירה את הגיוס הצבאי לקראת המתקפה בשל "חידוש פעולות הפדאיון על־ידי שליטי מצרים בשבועיים האחרונים, מתוך גבולות מצרים, לבנון וירדן".
המתקפה ב-29 באוקטובר נפתחה עם הצנחת הצנחנים בפתח מעבר המיתלה.
מספר שעות לאחר מכן הודיע משרד החוץ כי מטרת המתקפה "לחסל את בסיסי הפדאיון המצריים בחצי האי סיני", וזאת בעקבות 24 נפגעי מוקשים שהיו לישראל בשבוע הקודם, "שהוטמנו בידי פדאיון בנגב הדרומי", ותפיסת חוליות פדאיון בשדה בוקר ובארז.
בשעה 19:00 באותו יום, הודיע דובר צה"ל כי כוחות ישראליים תקפו "יחידות פדאיון" בראס אל-נקב ובכונתילה.
בעקבות פתיחת מלחמת סיני, יומיים לאחר הצנחת הצנחנים במעבר המיתלה פרצה מתקפה פדאית נגד ישראל, אותה יזמה מצרים.
תקיפות הפדאיון החלו בלילה אור ל-1 בנובמבר מרצועת עזה (שהייתה תחת שלטון מצרים) ומלבנון, וב-2 בנובמבר מירדן ומסוריה.
התקיפות הללו היו מתוזמנות ובעלות עוצמה, והדבר מעיד על כך שהן הופעלו על פי הוראה מרכזית.
ייתכן שגם שמטרה נוספת להתקפות הללו הייתה שימוש באיום הפדאי כקלף מיקוח במשא ומתן על פינוי הצבא הישראלי מסיני.
נראה כי מצרים החזיקה רשתות פדאיון עצמאיות בלבנון, סוריה וירדן, שאורגנו בידי הנספחים הצבאיים שלה במדינות הללו.
עתה היא הפעילה את הרשתות הללו, אך גם ביקשה מממשלותיהן של המדינות הללו ליזום פשיטות נגד ישראל בכוחותיהן שלהן, הן לשם הפגנת סולידריות עם מצרים, שנמצאה במלחמה עם ישראל, והן כדי לסייע בהקלת הלחץ הצבאי שבו הייתה נתונה אל מול המתקפה הישראלית.
תקיפות פדאיות דרך גבולות לבנון, סוריה וירדן
בליל 31 באוקטובר אירעה התקרית הפדאיונית הראשונה לאורך גבול ישראל–לבנון, כאשר מחבלים פוצצו צינורות מים ליד מעיין ברוך.
כעבור יומיים נחשפו שבעה מוקשים ליד מטולה.
לאורך חודש נובמבר נמשכו הטמנות המוקשים לאורך גבול לבנון.
ב-2 בנובמבר החלו התקיפות בגבול ישראל–סוריה במיקוש דרך ליד משמר הירדן.
חוליות פדאיון הניחו מוקשים גם ליד טייבה ומטולה, אולם ייתכן שכמה מפעולות אלה בוצעו על ידי לוחמי הקומנדו הסורי.
ב-2 בנובמבר החלו גם התקיפות לאורך גבול ישראל-ירדן ("הקו הירוק" שנקבע בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות), בירי שבוצע על ידי מסתננים על אוטובוס בוואדי עארה, ובפיצוץ ג'יפ משמר הגבול שמיהר למקום.
ב-4 בנובמבר נתפסה חוליית פדאיון ליד אמציה.
אמ"ן העריך כי תקיפות אלו בוצעו ביוזמת השלטונות הירדניים והסוריים כדי להוכיח כי לא נטשו את נאצר.
ב-9 בנובמבר הותקפו כלי רכב ממארב ליד עומר, ליד טייבה וליד בית קמה, ורכב צה"ל הותקף ליד ביר מעין (ליד רמלה).
בנגב הצפוני ובמרכז הארץ פוצצו צינורות מים, גשרונים ובתים.
ליד מושב הר-טוב נפצעו שני שומרים בחילופי ירי עם פדאיון.
כ-30 קילומטרים מצפון לבאר שבע חובלה מסילת ברזל ורכבת ירדה מן הפסים.
ב-10 בנובמבר פוצץ בית הכנסת של מושב גורן וב-12 בנובמבר פוצץ בית במנרה.
שני כלי רכב עלו על מוקשים ליד גונן.
במחצית השנייה של נובמבר ובמהלך דצמבר נמשכו ההסתננויות האלימות, אם כי בעוצמה קטנה יותר, בעיקר לאורך גבול ירדן, אך גם לאורך גבולות סוריה ולבנון.
בין היתר ב-30 בנובמבר הוטמנו מוקשים לטרקטורים בבית השיטה, ב-4 בדצמבר פוצץ בית במושב רחוב, וב-15 בדצמבר פוצץ בית בתל מונד, שם נהרגו בעל ואישה, ובדרכם חזרה לירדן, הטילו המחבלים רימונים לבית בכפר הס.
בליל אור ל-24 בדצמבר פוצצה חוליית פדאיון מירדן מרפאת קופת חולים ביקנעם.
דיווחים ישראליים רשמיים שייכו את תקיפות המסתננים הללו בנובמבר ובדצמבר ל"פדאיון", אולם ייתכן שלפחות כמה מהן בוצעו על ידי מחבלים שפעלו מיוזמתם באופן עצמאי, מתוך רצון לנקום על המתקפה הישראלית בסיני.
ייתכן גם שכמה מהתקיפות לאורך הגבול הסורי בוצעו בידי חיילים סוריים, שככל הנראה קיבלו הוראה להגביל את התקפותיהם למטרות צבאיות ומשטרתיות.
ישנן מספר ראיות לכך שעד אמצע נובמבר בוצעו התקיפות לאורך גבול ירדן בחסות שלטונות ירדן או לפחות בהסכמתם.
כך למשל, ב-15 בנובמבר ערך "מועדון הספורט של חברון" "קבלת פנים לגיבורים" לפדאיון שחזרו מביצוע משימתם, ובאירוע זה נכחו גם מספר חברי הפרלמנט הירדני.
אלא שב-15–16 בנובמבר חל מהפך במדיניות הירדנית: בתאריך זה נקלטו הוראות של השלטון הירדני ליחידות "הלגיון הירדני" להפסיק את הפשיטות נגד ישראל.
ייתכן שהסיבה למהפך הזה הייתה חשש לעתידו של הסיוע הבריטי לירדן, שכן על אף ההכחשות של בריטניה וישראל על קיומה של "קנוניה" במתקפה על מצרים, בשלטון הירדני הבינו כי התקפה זו הייתה מתואמת.
סוריה, לעומת זאת, המשיכה לתת חסות להסתננויות האלימות לישראל, אך הקפידה שהן תהיינה בממדים קטנים, כדי שישראל לא תפעיל גם נגדה את יכולותיה הצבאיות שבאו לידי ביטוי במלחמה נגד מצרים.
במאי 1956 דווח כי ברצועת עזה היו 300–400 לוחמי פדאיון, והמצרים תכננו להגדיל את מספרם ל-500–600 בתוך מספר חודשים.
מלחמת סיני החלה ב-29 באוקטובר 1956, אולם רק ב-2–3 בנובמבר נכבשה רצועת עזה בידי צה"ל.
עוד לפני כיבושה, בוצעה סדרת תקיפות פדאיון לאורך גבול הרצועה.
נראה כי תקיפות אלו היו פרי תכנון ותיאום מרכזיים, אך ייתכן שכמה מהן בוצעו במהלך הימלטותם של פדאיון לירדן.
ב-1 בנובמבר הרגו פדאיון שני ישראלים ליד ארז ופוצצו גשר רכבת ליד ניצנים וכן שנאי חשמל, מספר מכוני שאיבה וצינור מים ליד ברור חיל.
כמו כן, הם תקפו את מושב תלמים ופוצצו פסי מסילת ברזל ליד גבעת ברנר.
ב-5 בנובמבר נהרגו חמישה ישראלים ליד שדרות, לאחר שעגלתם עלתה על מוקש, שייתכן כי הוטמן יומיים-שלושה קודם לכן.
בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר חמקו כמה פדאיון אל סיני, לעבר תעלת סואץ ואל תוך מצרים גופא יחד עם חיילים מצריים.
ניתן להניח שכמה מהם מתו ברעב ובצמא בדרכם מערבה, כפי שקרה לאלפי חיילים מצריים.
מאות פדאיון אחרים חמקו במהלך נובמבר ודצמבר מזרחה, יחד עם חיילי החטיבה הפלסטינית המצרית, דרך שטח ישראל אל הגדה המערבית, שהייתה תחת שלטון ירדן.
כמה מהם נהרגו בהיתקלויות ובמארבים של צה"ל.
בסוף השבוע השלישי של נובמבר כבר הגיעו לגדה המערבית ופורקו שם מנשקם בידי שלטונות ירדן, כ-1,200 איש, רובם חיילי החטיבה הפלסטינית וכמה עשרות פדאיון.
באמצע דצמבר פורסם בירדן כי לגדה המערבית הגיעו כ-1,500 חיילים מצריים ופלסטיניים ופדאיון.
הם שוכנו בבסיסים צבאיים ובמחנות פליטים, והוטל עליהם פיקוח קפדני שמנע בעדם מלתקוף את ישראל.
ככל הנראה כולם או רובם הוחזרו לרצועת עזה לאחר שצה"ל התפנה משם במרץ 1957.
אולם פדאיון רבים וכ-4,000 חיילים מצריים ופלסטיניים נלכדו ברצועת עזה, זוהו ונעצרו בידי צה"ל, שב"כ והמשטרה.
לדברי בני מוריס, נראה שעשרות מבין הפדאיון הללו הוצאו להורג ללא משפט, וככל הנראה כמה מהם נהרגו במהלך שני אירועים, בח'אן יונס וברפיח, שלדעת מוריס היו למעשה שני מעשי טבח שביצעו חיילי צה"ל אחרי כיבוש הרצועה.
ב-3 בנובמבר, יום כיבושה של ח'אן יונס, ירו חיילי צה"ל למוות במאות פליטים פלסטינים ותושבים מקומיים של העיירה.
אחד מדו"חות האו"ם ציין שמהלך חיפוש שערך צה"ל אחר חמושים בעיירה ובמחנה הפליטים, נהרגו כ-135 מקומיים ו-140 פליטים.
ב-1–2 בנובמבר כבש צה"ל את רפיח.
ב-12 בנובמבר הוא ערך בה סריקה נרחבת במטרה לזהות חיילים מצריים ופלסטיניים ולוחמי פדאיון שהעמידו פנים כתושבים מקומיים.
במהלך הסריקה הרגו חיילי צה"ל עשרות פליטים (הגרסה הישראלית הרשמית: "48" או "49"; האומדן הפלסטיני באותו הזמן: "100") וכמה מקומיים, כאשר המון מתושבי רפיח הסתער על החיילים והללו ככל הנראה נתקפו בהלה ופתחו באש.
בין 2 ו-20 בנובמבר בוצעו ברצועת עזה סריקות וחיפושים, במהלכם אירעו מספר תקריות אחרות (מלבד אירועי חאן יונס ב-3 בנובמבר ורפיח ב-12 בנובמבר), שבהן הוצאו להורג עוד 66 פלסטינים, ככל הנראה פדאיון.
שלטונות ישראל טענו כי בכמה מקומות הייתה התנגדות לסריקות.
לפי אומדן האו"ם, הרג צה"ל בסך הכל בין 447 ל-550 אזרחים ערבים בשלושת השבועות הראשונים לכיבוש רצועת עזה.
אומדן זה כלל ככל הנראה אזרחים שנהרגו במהלך הכיבוש עצמו, וגם פדאיון שנהרגו בקרבות הכיבוש ואחריהם.
מלחמתו של צה"ל בפדאיון בזמן מלחמת סיני הביאה למעשה לקצו של הפדאיון ברצועת עזה.
מתקפת הטרור בסיני, אשר התרחשה בתאריך 7 באוקטובר 2004, מוצאי שמחת תורה, הייתה מתקפת טרור על אדמת מצרים, בשטח חצי האי סיני, אשר במסגרתה בוצעו שלוש התקפות של מכוניות תופת כנגד שניים ממוקדי התיירות הישראליים המרכזיים בחצי האי.
המתקפה בוצעה בו זמנית בשני האזורים: מלון הילטון טאבה, בסמוך לעיירה טאבה השוכנת בסמוך לגבול ישראל-מצרים, וחוף ראס א-שטן, הממוקם בסמוך לעיירה נואיבה במזרח סיני, כ-50 קילומטר מדרום לקו הגבול.
במהלך המתקפה נרצחו 34 איש ונפצעו 171, חלקם ישראלים.
ההתקפה הראשונה החלה בסביבות השעה 21:50, כאשר מכונית תופת חדרה לתוך מלון הילטון טאבה, והתפוצצה ליד הלובי של המלון.
המלון עצמו נודע כיעד תיירותי מועדף עבור מטיילים ישראלים בחצי האי.
בעקבות הפיצוץ 10 מקומותיו של המלון קרסו.
שני הפיגועים בחוף ראס א-שטן
בו זמנית, כ-50 ק"מ מדרום, בחוף "מון איילנד" אשר מהווה חלק מאתר הקמפינג בחוף ראס א-שטן, ליד נואיבה, התפוצצה מכונית תופת נוספת אשר חנתה מול מסעדה באתר הנופש.
הפיצוץ הוביל למותם של שלושה ישראלים, וכן של מספר בדואים תושבי האזור.
המחבלים ניצלו את העובדה שמרבית הנופשים בחוף, בעיקר ישראלים, מתאספים מידי ערב בחושה המרכזית, ליד המסעדה.
לכן הם מיקמו את המכונית על מדרון בסמוך למסעדה, כדי לגרום לכמה שיותר הרוגים.
עם זאת, מאחר שהמכונית הוצבה על מדרון מעל לגובה פני הים, בשעה שמרבית השוכנים בחוף שהו בחוף עצמו, בחושות פזורות, נמנע אסון גדול יותר, כאשר מרבית רסיסי הפצצה עברו מעל ראשיהם של הישראלים הרבים שישבו על המחצלות.
עיקר הנפגעים היו אלו שעמדו ואלו שנחו בחושות הסמוכות.
מכונית תופת שלישית התפוצצה באזור אף היא, מספר רגעים לאחר מכן, בכניסה למתחם המגורים הבדואי הסמוך, ובסמוך לחוף "מובארכ", אך הפיצוץ לא הוביל לנפגעים, ככל הנראה מאחר שהשומר מנע מהמחבל להכניס את מכונית התופת לתוך מתחם המחנה.
אזרחים הרוגים מצרים 18 ישראלים 12 איטלקים 2 רוסים 1 אמריקאים 1 סה"כ 34
לפי מידע מודיעיני אשר התקבל מהשלטון המצרי, המחבלים היו צעירים ממוצא פלסטיני, אשר במקור ביקשו להסתנן לתחום מדינת ישראל על מנת לבצע פיגועים, אך זאת לא עלה בידם.
איאד סאלח, מי שהיה ה"מוח" מאחורי המתקפות, גייס תושבים מצרים ובדואים על מנת להשיג את חומרי הנפץ ששימשו להכנת מכוניות התופת.
ההכנות לקראת הפעולה החלו בחודש מרץ 2004, כאשר המחבלים השתמשו בשעוני עצר, חלקים של מכונות כביסה, טלפונים ניידים ובלוני גז לשם יצירת שלוש מכוניות התופת.
כמו כן הם נעזרו בחומרי נפץ TNT ישנים, אשר אותרו על ידי בדואים בסיני כשריד מהמלחמות בין מצרים לישראל ונמכרו להם, על מנת להשלים את הרכבת המכוניות.
לפי המידע המודיעיני המצרי שהועבר לישראל, איאד סאלח עצמו, וכן אחד מעוזריו, סולימאן אחמד סאלח פלאפיל, נהרגו בעצמם במסגרת הפיצוץ במלון הילטון טאבה, זאת ככל הנראה משום ששעון העצר של מכונית התופת שלהם התאפס מהר מדי.
כמו כן שלושה אזרחים מצרים, יונס מוחמד מחמוד, אוסאמה אל-נאקהלאוי, ומוחמד גאעז צבאח, נידונו למוות בחודש נובמבר 2006 על ידי בית משפט מצרי, וזאת בשל תפקידם במהלך המתקפה.
כמו כן, שלטונות מצרים עצרו עוד כ-2,400 איש בעקבות המתקפה, בחשד למעורבות בהכנתה.
עוד בחודש ספטמבר 2004, חודש טרם המתקפה, ממשלת ישראל הוציאה אזהרת מסע לסיני, והבהירה כי ארגוני טרור פועלים במרץ לשם הוצאה לפועל של פיגועים ברחבי חצי האי.
עם זאת, תיירים ישראלים רבים לא שעו לאזהרות ונסעו לחצי האי.
בעקבות המתקפה, ישראלים רבים עזבו את סיני באופן מיידי, אליהם הצטרפו אף מספר תיירים זרים.
הדבר סימן את תחילתו של התהליך אשר הוביל לירידה הדרגתית במספרם של הנופשים הישראלים לסיני, תהליך אשר נמשך שנים ארוכות לאחר מכן.
לאחר המתקפה, הפנו רבים מהעדים לפיגוע תלונות אודות אופן ההתנהלות של הרשויות המצריות כלפי הפצועים בפיגוע, אשר תואר כחסר יוזמה ואף כגס.
בין היתר, נטען כי גורמי הביטחון המצרים לא פעלו במהירות הנדרשת על מנת לסייע לנפגעים, ואף מנעו מחברים ומקרובי המשפחה של הפצועים בפיגוע להגיע לאזור על מנת לסייע.
בסופו של דבר, במהלך שעות הבוקר הגיעו לחוף אוטובוסים מישראל ואספו את הנופשים חזרה לישראל.
בעקבות המתקפה, מספר נפגעים ישראלים אשר שהו במלון הילטון טאבה באותה עת, הגישו תביעת נזיקין כנגד רשת הילטון העולמית, אשר מלון הילטון טאבה נמצא בבעלותה.
לאחר שנים של דיונים תביעתם נדחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנת 2012. לאחר מכן הגישו נציגי המשפחות ערעור לבית המשפט העליון אשר דחה ב-2015 את התביעה בטענה כי אין באחריות המלון להחזיק צבא פרטי וכי אחריות האבטחה היא על המדינה המארחת.
ביישוב רקפת בגליל התחתון במועצה אזורית משגב הונצח ליאור ניב בן ה-3 שנרצח בפיגוע בקריאת שמו של פעוטון ביישוב בשם "פעוטון ליאור" על שמו.
שלט הנצחה מוצב בכניסה לפעוטון מחוץ לשער במרכז גני הילדים של היישוב וליד המרכז הקהילתי.
במסוף מנחם בגין (טאבה) הוקמה אנדרטה להרוגים מהמלון.
המתקפה בצפון עיראק מתייחסת לסדרת קרבות שהחלה ב-4 ביוני 2014, כאשר ארגון המדינה האסלאמית, בסיועם של גורמים סוניים נוספים במדינה, כבש שטחים נרחבים בצפון עיראק.
הארגון הצליח לכבוש את העיר מוסול, השנייה בגודלה במדינה, והחל לרדוף אחרי המיעוטים הדתיים שחיו באזורים שעליהם השתלט, בעיקר את הכורדים הז'ידים.
לנוכח התפוררותו המהירה של צבא עיראק והתקדמות המדינה האסלאמית לעבר אירביל, בירת כורדיסטן העיראקית, החלה ארצות הברית ב-8 באוגוסט להפציץ את יעדי הארגון ובכך סייעה לבלימתו.
מאז דצמבר 2013 התנהלו ברחבי מערב עיראק עימותים רבים בין הכוחות המזוינים של עיראק וארגון הטרור "דאעש" התערב לאחר יציאת הכוחות האמריקאים מעיראק.
השבטים הסונים המתונים יחסית הרגישו מקופחים בידי המשטר הדמוקרטי לאחר הפלתו של סדאם חוסיין כגון חברי מפלגת הבעת'.
המשטר, בהנהגתו של ראש הממשלה, אל-מלכי, תמך בפלגים שיעים וכך דחק סונים המתונים לזרועותיהם של אל-קאעידה, על אף שבתחילת דרכיהם, התנגדו ללוחמי דאעש.
המדינה האסלאמית, בראשית דרכה בצע פיגועים טרור רבים ברחבי עיראק אשר על חלקם נטלה אחראיות כחלק מאותם עימותים.
בהמשך התאחדו הכוחות הסונים באופן זמני ובמטרה טקטית להפיל את השלטון השיעי בעיראק.
בתחילת ינואר 2014 השתלט דאעש על פלוג'ה ורמאדי ועל מרבית שטחי מחוז אל-אנבאר.
לאחר ההשתלטות על מרבית שטחי מחוז אל-אנבר החלו הכוחות המזוינים של עיראק מתקפה נגד דאעש באזור אל-אנבאר, זאת במטרה להחזיר את האזור לשליטת הממשלה העיראקית.
בתחילת יוני 2014 התקדמו כוחות דאעש לעבר אזור מרכזי בצפון אדמות עיראק, זאת לאחר שהביסו את הכוחות המזוינים של עיראק.
בשלב זה היו לכוחות דאעש שליטה כמעט מלאה בפלוג'ה ובאל-קרמה, כמו גם בחלקים שונים של ג'ורף אל-סח'ר, אֶנה, אבו גריב וגם של כמה יישובים קטנים ברחבי מחוז אל-אנבר.
במהלך שנת 2013, האופוזיציה המתונה שלוחמת במלחמת האזרחים בסוריה קבלה בברכה את הכוחות הלוחמים.
הם הצטרפו לכוחות הסוניים הזרים במלחמת האזרחים.
תוך זמן קצר הארגון הפך למוקצה מחמת מיאוס.
גם אל-קאעידה התנערה מהזרוע כאשר אוסאמה בן לאדן ואיימן א-זוואהירי הצהירו בפומבי שהם מפרקים את הזרוע הסורית של "המדינה האסלאמית".
באותה שנה, ארגון "דאעש" ניצל את הוואקום הביטחוני בסוריה בעקבות המלחמה בין האופוזיציה לבין משטרו של בשאר אסד וכבש את מחוז אל-רקה.
מטרתן הייתה לכבוש את האזורים בקו הגבול שבין סוריה לעיראק.
במהלך שנת 2014, הארגון החל לאיים על בכורת הארגון הג'יהאד הסטי המוביל בסוריה, "ג'בהת אל-נוסרה".
הארגון כבש שטחים בסוריה, דבר אשר חיזק את כוחותיהם ועמדתם.
בעקבות כניסת הארגון למערכה כנגד שלטונו של אסד, נוצר פילוג בין המורדים.
הארגון שמבצע רציחות מזעזעות, כמו זה שפורסם קשיים רבים נערמו על האופוזיציה הסורית לקבלת סיוע מהמערב.
עתה הארגון נלחם נגד קבוצות האופוזיציה הסוריות על השליטה במזרחה של סוריה.
יהבו הוא לעיר המחוז דיר א-זור, הגובלת עם גבולות עיראק ועשירה בנפט.
אט, אט מצליח הארגון לפרק את הגבול העובר בין שתי המדינות, עיראק וסוריה.
מהצד הסורי הוא כבר כבש את מחוז א-רקה ובעיראק את מחוזות אנבאר ונינוה.
ב-4 ביוני 2014 כבשו כוחות ארגון המדינה האסלאמית חלקים גדולים של העיר סאמרא.
כוחות הארגון הגיעו עד למרחק של 2 קילומטר (1.2 ק"מ) ממסגד אל-עסכריה.
הממשלה החישה תגבורות לאזור ואלה ביצעו התקפת נגד והצליחו לדחוק את רגלי הארגון מהעיר.
כ-15% מתפוקת הנפט של עיראק נמצא בעיר זו, והיא נהנתה מתמיכתו של איראן.
ההערכה היא שבסביבות כ-500 אלף מתושבי העיר נמלטו, ועוד כ-80 אזרחים טורקים נחטפו בידי הארגון.
במהלך שבועות רבים ניסתה המדינה להבין כיצד כוח של כ-800 אלף חיילים סדירים, מצויד בטנקים, מסוקים ומטוסים לא הצליחו להשתלט על המון מצויד בנשק קל.
ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאליכי קרא בתחינה לקהילה העולמית לעזרה והכריז על מצב חירום במדינה.
עיר זו הייתה האחרונה אשר אותה כבשו כוחות אמריקאי בעת מלחמת עיראק וסמלה את הדרך לשלום.
למרות קריאות חוזרות ונשנות של שר החוץ העיראקי, הושאיר זברי לסיוע מג'ו ביידן, סגן הנשיא, הוא נענה בסירוב.
וושינגטון פוסט פרסם כי הממשל מוכן לסייע בעיראק מפני ההשתלטות של ארגוני טרור בצפון אולם אין לה עניין לסייע בשמירה על שלטונו של אל-מאליכי, הפועל למען האינטרסים השיעיים.
מהלך זה התפרש כ"סגירת חשבונות" של אובמה עם התנהלותו של הממשל אשר קידם את האינטרס השיעי בלבד ופיצל בפועל את עיראק.
מהלך דומה אותו ניסתה לייצר לפני מבצע שובו אחים כשהיא הפילה את האשמה במצב על ישראל בשל כישלון משא ומתן בין ישראל לרשות הפלסטינית.
למחרת, ב-11 ביוני כבשו את העיר בייג'י, שם יש מתקן זיקוק נפט.
דאעש השתלט על אזורי סיניה וסולימאן בק ועל רוב מחוז נינוה אשר גובל עם חבל האוטונומי הכורדי.
יותר מחצי מיליון אזרחים ברחו צפונה לכיוון כורדיסטן.
הארגון המשיך לכיוון העיר תכרית וכבש ממנה שטחים נרחבים.
במהלך המתקפה נטשו שתי חטיבות של הצבא העיראקי את עמדותיהן, ולמעשה לא הייתה התנגדות ממשית לפלישה.
לאחר מספר ימים דווח על הטבח שהתבצע בעיר.
כנגד יצא יו"ר בית הנבחרים האמריקני,ג'ון ביינר טען כי אובמה "תופס תנומה" בעת שהמורדים כובשים את עיראק וקרא להתערבות מידית שלה בעיראק.
בתגובה, פרסם אובמה, מנגד, דובר הבית הלבן, ג'יי קרני חיזק את אובמה וטען לארצות הברית יש אינטרס מובהק בעיראק, בניגוד לסוריה שכן עיראק היא יצרנית הנפט הגדולה ביותר במזרח התיכון אחרי סעודיה.
ב-13 ביוני, סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה כי "דאעש" השתלטו על שני חלקים בצפון הבירה בגדאד.
עיתונאי ידוע, קמראן נאג'ם איברהים נהרג במהלך עימותים בין כוחות כורדיים לבין המורדים.
כרגע ארצות הברית ממשיכה בהטסות של מלט"ים ברחבי עיראק.
הכוחות האיראניים יחד עם צבא העיראקי השיגו שליטה מחודש על 85 אחוזים משטח של העיר תיכרית.
ב-16 ביוני, דאעש השתלט על העיר תל-עפר.
מזכיר המדינה, קרי בריאיון לחדשות Yahoo אמר כי ביום שאחרי, פרסמו גורמי אמריקאים ואיראנים כי לא יהיה שיתוף פעולה בין שתי המדינות.
בנוסף כוח של 275 חיילים נשלח לבגדאד כדי להגן על עובדי המדינה האמריקנים ועובדי השגרירות.
במהלך הלילה כוחות עיראקים הדפו התקפות על שלוש שכונות בבעקובה ובאשר.
הילרי קלינטון, הזהירה מתמיכה איראנית בממשלה והסבירה כי ידוע שאיראן תתמוך בממשל העיראקי כפי שעזרה לנשיא סוריה, בשאר אסד, להיאחז בשלטון חרף ההתקוממות נגדו.
ב-19 ביוני הודיע אובמה על וביקר את הממשל של אל-מאליכי.
לבינתיים עיראק החלה להתפלג לשלושה מחנות: במזרח, מדינה שיעית נאמנה לאיראן, מדינה כורדית בצפון ומדינה סונית במערב.
"אייתוללה עוזמא" עלי סיסתאני, איש הדת הבכיר בעיראק על מלחמת קודש שיעית.
המוני הצטרפו אל הכוחות בראשם נג'ף וכרבלא כדי להגן על האתרים הקודשים.
על פי נתונים שפרסמו דו"ח האו"ם ליום הפליט מספר הפליטים חצה את ה-50 מיליון, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
הנתונים שפורסמו עוד אינם לוקחים בחשבון את המשבר האחרון שפרץ בעיראק ועיקר מוקדיו הם סוריה, מרכז אפריקה ודרום סודאן.
עלי ח'אמנאי בתגובה, פרסמה ב-22 ביוני כי ארצות הברית מנסה להשתלט שוב על עיראק באמצעות ניצול הקרעים העדתיים בעיראק.
לראות עיניו המאבקים הם באותו היום, ארגון דאעש המשיך לכבוש שטחים, בהם הערים קאים, ראווה וענה (ענת המודרנית), ומעבר גבול עם סוריה.
מטרת הארגון היא להגיע לסכר בעיר חדיתה שפגע ברשת החשמל ויגרום להצפות בעיראק.
ב-25 ביוני, דאעש וג'בהת א-נוסרה שילבו כוחות בעיירה הסורית אל-בוכמאל, שנמצאת בגבול עיראק בעת שכוחות טיס סורים ניסו לעזור לכוחות השיעים.
בו בעת הארגון ביצע פיגוע בבית מלון דורוי שבביירות במהלכו נפגעו 11 בני אדם.
ב-28 ביוני הצליח צבא עיראק לכבוש מחדש את תכרית.
הקרובות המשיכו בדרום המדינה במחוזות בבל ואנבאר רוסיה שלחה לעיראק מטוסי קרב משומשים עבור תמיכה במלחמה.
בסוף החודש, ב-30 ביוני, הכריז דאעש על הקמת חליפות אסלאמית בעיראק-סוריה ושינה את שמו אל "המדינה האסלאמית".
ב-5 ביולי אבו בכר אל-בגדאדי נשאה דרשה במסגד בעיר מוסול.
הופעתו בטלה את ההערכות כי לפחות נפגע במערכה אווירית.
התקדמות הצבא לבגדאד נעצרה ליד העיר סאמרא אבל הוא החל לצבור כוח באמצעות השתלטות על כפרים באזור.
בנוסף תחמושות וציוד מעורב לעירייה ג'ורף א-סח'ר דרך רשת מנהרות שנבנו בידי סאדם חוסיין כדי להחביא נשק מפקחי האו"ם.
באזורים אלו היו הקרבות הקשיים ביותר של הצבא האמריקאי בעת המלחמה בעיראק.
פלאח א-ראד'י, יושב בראש צוות ביטחוני במועצה המחוזית חילה אמר בנוסף דווח כי הארגון מחזיק גם בפלוג'ה ובחלקים מרמאדי.
הכורדים נהלו קרב עם המדינה האסלאמית באזור ארביל.
ארצות הברית בהמשך אימה שאם המדינה האסלאמית יתקדמו לעיר, שם נמצאת קונסוליה אמריקנית, תאשר התקפה אווירית.ג'באר יאוור, המזכיר הכללי של משרד ה"פשמרגה" (כוחות הביטחון הכורדיים) הודיע כי יש חיזוק קשרים בין הממשל לכורדים בעקבות האירועים.
יחסים אלו התערערו בעבר לנוכח אפליות מצד המשטר.
בנוסף יאוור ספר כי כ-50 אלף יזדים ברחו אל ההרים ו מטוסים באו לחלץ את הנמלטים.
ב-7 ביולי פורסם שהמדינה האסלאמית במהלך השבוע כבשה 15 ערים, בניהם טילקייף וקווייר וכן גם על סכל מוסול.
בנוסף, בעקבות התפוצצות של מכוניות תופת בכירכוכ 9 בני אדם נהרגו.
ארצות הברית הפציצה את כוחות המדינה האסלאמית לנוכח התקדמותה אל ארביל וטבח היזדים.
לנוכח תגובתה של ארצות הברית, מדינות נוספות הודיע על הענקת סיוע הומנטרי לאזרחי עיראק.
בעוד מדינות אחרות, כמו טורקיה, ששלחו כבר סיוע.
מספר ימים אחרי הודעה הממשל כי לא העריך כשורה את צבא המדינה האסלאמית והקצב בו יכבשו את עיראק.
ב-11 ביולי, נורי אל-מאליכי האשים את הנשיא הכורדי, פואד מאסום, בהפרת החוקה ולכן האחרון הודיע על הדחתו של ראש הממשלה.
בתגובה כוחות צבא נאמנים לראש הממשלה התפרסו בבגדאד, מאחר שראש הממשלה מסרב לעזוב את כיסאו.
ארצות הברית פינתה את כוחותיה מאירביל והעבירה אותם לבצרה.
ב-14 ביוני ראש הממשלה היוצא, נורי אל-מליכי, הסכים לוותר על תפקידו.
במקומו מונה חיידר אל-עבדי כראש הממשלה החדש.
יום אחרי הודיע חסן נסראללה כי האיום מהמדינה האסלאמית אינו שייך רק למדינות ערב אלא לעולם כולו.
אכן זה הוא חלום הבלהות של ארצות הברית אשר מנסה להבין כיצד החזירה את כוחותיה לעיראק ונשאבת אל תוך הבוץ העיראקי.
ב-16 ביולי ארצות הברית החלה במבצע לשחרור סכר מוסול מכוח של המדינה האסלאמית יחד עם כוחות כורדים.
ביום למחרת הסכר שוחרר מהכוחות ובמקביל הפציצו מטוסים של צבא סוריה יעדים של המדינה האסלאמית.
מעשי חטיפה ורציחת אנשי היזדים המשיכו בשבועות הבאים כאשר ארגון המדינה האסלאמית המשיך לכפר קוג'ו, חאטימייה וקוואבושי כאשר הארגון המשיך את חיזוקו בחבל הארץ הכורדי.
מחירי הנשק ברחבי כורדיסטן צנחו משמעותית מאז שארצות הברית הבטיח לחמש ולסייע לכורדים.
זאת על אף שארגוני הכורדים, PKK נחשב כארגון טרור, והתפרסם בעיקר בזכות הלוחמות שעומדות ברשות הצבא מהם, כך מדווחים, חוששים לוחמים מוסלמים דתיים.
הרי, חלק מאמינים כי מוות בידי אישה מונעת את ההגעה לגן עדן.
במהלך חודש יולי המשיכו כוחות ארגון המדינה האסלאמית בכיבוש עיראק ובביצוע פיגועים.
לוחמי ג'יהאד הכתירו את המחנה הצבאי האחרון בשליטת צבא אסד במחוז א-רקה הצפוני.
ב-19 ביולי נטל ארגון המדינה האסלאמית אחריות לפיגוע התאבדות שבו נהרגו 33 אנשים ונפצעו למעלה מ-50 איש, הפיגוע נעשה במקדש שיעי גדול בשכונת כאזמיה שבעיר בגדאד.
בסך הכול, במהלך חודש יולי נהרגו 1,737 איש כאשר מתוכם 1,186 אזרחים לא-מעורבים.
הצבא העיראקי המשיך לתיכרית עליה צר.
ארגון דאעש שצבר מוניטין רע בקרב החברה המערבית בעקבות הוצאות להורג של פולי ג'יימס, לא המתין להתערבותו של הממשל האמריקאי במלחמה בעיראק ומיד הקים את הח'ליפות האסלאמית.
אחד מהקצינים הבכירים אמר המדינה הנפיקה מעין דרכון רשמי עבור תושביה, דוחות פנימים הדנים בהתממשות יעדיה ובמוסול יצאה תוכנית לימודים המותאמת למדיניותה הח'ליפה.
התוכנית אינה כוללת מקצועות הומניים אך כן תכלול את לימודים המדעים (לא כולל תאוריות כשל דרווין ואחרות).
ברחובות שמות בתי ספר נוצריים הוחלפו, ובנוסף קבוצת נשים לוקחות תפקיד בבריגדות בסוריה ובודקות כי חוקי השריעה מתנהלים כשורה.
שכרן החודשי בגובה 25 אלף לירה סורית (כ-585 שקל).
בתחילת אוגוסט הצטרפו הכוחות המזוינים של ארצות הברית בהוראת ברק אובמה למלחמה בארגון המדינה האסלאמית באמצעות תקיפות אוויריות.
ההוצאות ההורג של אזרחים מערביים ואמריקאים הלחיצו מאוד את ממשל אובמה וזירזו אותו לתת מענה לבעיה.
ייתכן כי הייתה זו דעת הקהל האמריקאית שהובילה לשינוי של הממשל בבעיה לאחר רציחתו של ג'יימס פולי.
כפי שפורסם, הוצאות להורג של העיתונאים והחשש שהטרור מהמדינה האסלאמית יגיע גם לארצות הברית הובילו לשינוי דעת הקהל האמריקאית, כ-59% מאזרחי אמריקה טענו כי הם ראו בארגון איום רציני מאוד.
לאחר מכן הודיע אובמה כי ארצות הברית לא תשלח כוחות קרקעיים לעיראק אך תמשיך בפעילות אווירית מתמדת והיא שוקלת לפעול גם בשטחיה של סוריה.
בסוף חודש אוגוסט, אובמה הודה שעדיין לא גובשה החלטה כיצד להתמודד עם המלחמה במדינה האסלאמית וספג ביקורת קשה מצד הקונגרס.
ב-31 באוגוסט, שוחרר העיר אמירלי ממצור בידי המדינה האסלאמית.
הארגון ערף את ראש של אחד מבכיריו בטענה ששיתף פעולה עם הבריטים.
בנוסף פורסם כי ארגון המדינה האסלאמית מתכנן להשתמש בנשק כימי של נגיף הדבר.
בתחילת ספטמבר הועלו החששות כי ארצות הברית ואיראן עלולות להתעמת חזיתית על השליטה בעיראק על אף שהכוחות האמריקאים פועלים כרגע רק באמצעות פעילות אווירית.
בהמשך דווח בידי חמינאי שארצות הברית ואיראן מתואמות צבאית יחד עם הכוחות הכורדים שבעיראק.
ב-4 בספטמבר נודע כי ארצות הברית חיסלה את יד ימינו של אבו בכר אל-בגדאדי, אבו האג'ר הסורי, ויום אחר חוסל א-שבאב בסומליה.
אנשי המדינה האסלאמית חטפו 50 עיראקי-סונים בכפר מצפון לבגדאד.
אובמה הגיע לכינוס בנאט"ו כדי לדחוק בשותפיו לברית להצטרף לקואליציה בינלאומית כדי ליצור לגיטימציה למהלך.
שבע מדינות הצטרפו לקואליציה, לפחות הצהרתית: הממלכה המאוחדת, צרפת, אוסטרליה, גרמניה, קנדה, טורקיה, איטליה, פולין ודנמרק.
מזכיר המדינה קרי צפוי להגיע לאזור כדי לעודד מדינות ערביות להצטרף לקואליציה.
הבעיה שמערכת היחסים בין ארצות הברית למדינות ערב נפגמה בשל המדיניות של אובמה.
על אף הרכבת הקואליציה הראשונית אין בכוונת ארצות הברית להכניס חייל קרקעי לעיראק.
על החלטה זו, ב-18 בספטמבר, חסן רוחאני ביקר את התנהלותה של ארצות הברית,
ב-5 בספטמבר הותר לפרסום שבכירים בארגון המדינה האסלאמית נהרגו בסוריה.
יום אחרי, ארצות הברית והממלכה המאוחדת הודו בפומבי על האסטרטגיה כנגד המדינה האסלאמית.
תחילה ייצרו קואליציה בינלאומית שתכלול את מדינות ערב שיחלקו מידע על הארגון.
לאחר מכן הם יפעלו בשטח כדי לסנן את הגורמים הקיצונים מתוך החברה הסונית.
הם יבצעו זאת באמצעות ניתקו התזרימים הכלכלים של הארגון.
לבינתיים, הסורים המשיכו לתקוף את המדינה האסלאמית ומעוז בעיר ראקה הופצץ.
קרי הודיע כי התוכניות למלחמה בארגון המדינה האסלאמית יגובשו עד לכינוס העצרת הכללית של האו"ם, שיחל ב-16 בחודש.
הממלכה המאוחדת וצרפת טרם הבהירו אם יסכימו לקחת חלק פעיל בהפצצות נגד המדינה האסלאמית.
ביום ראשון, 7 בספטמבר, הודיע אובמה לתקשורת המערבית כי הבעיה אינה נעוצה באיראן אלא במדינה האסלאמית.
שר החוץ האיראני בריאיון לסוכנות הידיעות מאהר טען כי ארצות הברית אינה "רצינית" במלחמה כנד ג'יהאדיסטים ובנוסף, אלו עזרו לאותו בארגון.
הממשל האמריקאי הפציץ לראשונה במערב עיראק.
ב-10 בספטמבר האמריקאי הרחיבו את התקיפות לסוריה.
צרפת הודיע על כוונתה לסייע במאבק האווירי אם יהיה צורך בכך.
צרפת עמדה בראש החזית נגד אסד אחרי רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון, ועתה היא מובילה את האופוזיציה באירופה נגד המשטר בדמשק.
גורמים דיפלומטיים ערביים אמרו הבוקר לעיתון הסעודי "אל-ווטן" כי ישיבה תתקיים מחר בעיר ג'דה בהשתתפות שרי החוץ הערבים כדי לראות כיצד להתמודד עם הארגון.
מדינות ערב מראות חשש לפעול כנגד הארגון.
ירדן שכנראה עומדת להיות הבאה בתור במאבק ציינה כי תעביר מידע לארצות הברית אבל לא תשתף במאבק.
שבוי עיראקים רבים נמצאים בידי המדינה האסלאמית ובנוסף, עיראק אינה אוהדת את הכוחות הכורדים ולכן נמנעת מלהביע דעה.
פעילות הממשל האמריקאי מונעת בגלל דעת הקהל האמריקאית.
בנוסף, הוא מודאג בעיקר בגלל השתלטות על מקורות נפט ברחבי המדינה מאשר למעשי הטבח המבוצעים בה.
בנאום לאומה, ב-11 בספטמבר, אובמה העביר את יעדיו בתקיפה, חיסולה של המדינה האסלאמית.
הוא הצהיר בנאומו כי הוא אינו יכול לסמוך על משטר של אסד לנוכח פעילותיו כלפיו אזרחיו.
בשיחה עם מלך סעודיה, עבדאללה הסכימה סעודיה לאמן מורדים סורים מתונים בשטחה.
הסעודים היו אלו שממנו בעבר ארגונים סונים 10 מדינות ערביות אשרו על הצטרפו לקואליציה: מצרים, עיראק, ירדן, לבנון ושש מדינות המפרץ.
בהמשך דווח כי מצרים עדיין אינה חלק מהקואליציה.
רוסיה דרשה להתנות ההפצצות רק דרך החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם.
שכנראה הוביל אותה לאיים סעודיה היא זו שכנראה עומדת מאחורי התהליך הפוליטי.
בתוך הממשל גינו את פעולות הממשל לתקוף אווירית בלבד.
מייקל היידן כינה פעולה זו למעשה רמז שאם ארצות הברית לא תהיה מוכן להתחייב קצת יותר לעיראק, היא לא באמת תוכל להשפיע על ההסלמה הקיצונית ברחבי המדינה בפרט וברחבי העולם בכלל.
פרופ' עוזי רבי מתאר את התפיסות של דאעש כאידאולוגיה אולטימטיבית, שבה אנשים מוגדרים על פי דתם.
ד"ר ענת ברקו מאפיינת את התופעה כ"שאהדמאניה" - אובססיביות לג'יהאד, שיש בה חזרה למאה השביעית לספירה.
ברקו מתארת לוחם בדאע"ש שאומר "ריח הדם לא זר לאפינו" .
סוג של תפוז מכני לבוש בג'אלביה שיש בו אכזריות וסדיזם עד הקצה, שעושים בו כיף מאונס ורצח.
צבי יחזקאלי מתאר את "תיירות הג'יהאד" - מונח שנקשר במיוחד לדאע"ש, כדבר המנקז מכל העולם את האנרגיות הג'יהאדיסטיות.
צעירים שמגיעים מכל רחבי העולם, כולל המדינות המערביות, כדי לחוות את החוויה של הלחימה בכופרים והחזון של הקמת ח'ליפות אסלאמית.
על פי פרופ' דוד פסיג, מרבית המדינות במזרח התיכון נמצאות כיום בשלב מתקדם ביותר של קריסה, שיש בו הרבה תופעות לוואי.
בתחום עיראק-סוריה, הסכם סייקס–פיקו סיים את תפקידו לאחר מאה שנה, וניתן לזהות חזרה לשבטיות שאפיינה את האזור.
על פי תפיסה זו, דאעש היא רק תופעת לוואי של קריסת התרבויות, שיכולה להימשך עשרות שנים, והקואליציה של ארצות הברית בראשות הנשיא אובמה.
כחלק ממדיניות ארגון המדינה האסלאמית התבצעו בזיזות והריסת עתיקות ברחבי המדינה האסלאמית.
ב-24 ביולי ביצע הארגון פיגועים רבים שבהם הוא פגע במקדשים, מסגדים וקברים.
פעילות שכזו אינה מאפיינת בלבד את ארגון המדינה האסלאמית אלא היא תופעה מאז מלחמת האזרחים בסוריה, עד כדי שאונסק"ו פנתה לסוחרי עתיקות מוכרים בדרישה שיימנעו מסחר בחפצי ערך שמקורם מעיראק.
בנוסף, אתרי הריסות מופצצים בדרך קבע בידי הכוחות הלוחמים.
כך למשל ב-28 במאי, פורסם כי בית הכנסת העתיק, "אליהו הנביא בסוריה הושמד בעקבות פעילותו של אסד בדמשק.
אתר שספג פגיעות כבר בידי אסד בעבר.
ב-26 ביולי, כי ג'יהאדיסטים הרסו את קבר יונה הנביא בעיראק.
ב-19 בספטמבר, דווח על הריסה של אתר תל-עג'ג'ה ובזזה של אתרי עתיקות נוספים.
בנוסף דאעש שרף כ-8,000 ספרים נדירים.
שני שלישים מהשבויים הן נשים והן נסחרות ברחבי המדינה האסלאמית.
על פי נתונים שפרסם ארגון אמנסטי בחודש אוגוסט מעל ל-3,000 נשים וילדות נחטפו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
הנשים נמכרות כשפחות מין, עבדות בכפייה או נישואים.
בשל סיבות זו המון לוחמות כורדיות מתאבדות לאחר שמובסות בקרב.
אנשי המדינה האסלאמית מבטיחים תחילה לקרבנותיהם כי אם יפעלו בהתאם לדרישותיהם, כלומר יתאסלמו ויניחו את נשקיהם, לא יאונה להם כל רע.
לאחר מכן הנשים המבוגרות מופרדות מהצעירות כאשר הצעירות נלקחות לאינוס ומכירה.
הן מועברות לבתי סוהר, בתי ספר, אולמות ספורט, מסגדים, בתי חולים ואפילו בתים פרטיים.
הן לא בהכרח שוהות בקביעות במקומות אלא מנויידות ממקום אחר לאחר.
נערות, שגילן לפעמים לא עולה על גיל 14, מוחזקות בשבי בידי הארגון ונכפות לבחור אם להתאסלם ולהימכר.
אלו שמסרבות להתאסלם נאנסות מדי יום באופן מתמיד בבית הכלא בו הן מוחזקות.
האחראית על ענייני נשים בממשלה הכורדית אמרה, עדויות מצמררות אחרות מספרים על אנשי בארגון אונסים נשים צעירות ולאחר מכן רוצחים אותן ואת תינוקותן.
הדמיון המצמרר של אירועים ותגובת הממשל האמריקאי, מזכירים את אלו שהתרחשו בעת החטיפה בניגריה, בחודש מרץ, כאשר מעל ל-200 נערות נוצריות נחטפו בידי ארגון אסלאמי הקיצוני בשם בוקו חראם, אשר לימים נשבע אמונים למדינה האסלאמית והפך לגרורה שלו באפריקה.
על פי עדויות מנשים בשבי ניתן למנות מספר תנאים זהים, להלן,
רופאים מבצעים בדיקת בתולים לצעירות ומפרידים בין "הטהורות" (אלו שיכלו להינשא לג'יהאדיסטים) ולאלו שלא.
קיום נוהל ג'יהאד א-ניכאח, מלחמת קודש מינית לפיה ניתן לקחת אישה בל עת שהם רוצים.
לפי הדיווח בסוכנות הידיעות AINA הצו פורסם ב-12 ביוני 2014 - יומיים לאחר שהאסלאמיסטים כבשו את העיר מוסול.
הנשים שנחטפו נמסרות כ"מתנות" ללוחמים.
הן מוחזקות בתנאי רעב ונמכרות כשפחות.
הילדות והילדים נמכרים כדי שיוכלו לגדול כמוסלמים.
בפעמיים הראשונות תהיה זו בבקשה מנומס, בפעם השלישית הצלפה ברצועת עור ובפעם הרביעית יהיה זה עונש מוות.
בעוד נוצרים זכו לאפשרות לקניית נשותיהן, היזדים נענו בשלילה.
כחלק מהמרת דתן הן מקבלות שם חדש ונמכרות.
הסחר הוא אחד מאמצי המימון של הארגון.
ב-10 בספטמבר התקיים בישראל כנס מיוחד בשיתוף עם תנועת דרור-ישראל כדי לשמוע עדויות מרצח העם היזידי.
אחת מהעדות סיפרה כי היא תומחרה בשמונה שטרות לאחר שהכפר שלהם התאסלם לדרישותיהם של אנשי המדינה האסלאמית, מחיר שהיה ליקר לדעת שוביה לנוכח הכמות הרבה של היזידיות.
האלימות כלפי שבויות אינו פוסח על נשות הארגון.
על פי עדות בידי עריקה מארגון ציון כי .
על פי הערכות כ-5,000 נשים מוחזקות בידי הארגון.
אם הילדים לא הוצאו להורג במהלך הפשיטה או מתים בעקבות התייבשות, הם נלקחים יחד עם אמו עד שהם נמכרים וגדלים תחת שלטון האסלאם.
תינוקות שנולדו בעקבות האינוס, למשל בבית הכלא בדוש במוסול נלקחו מיד מידי האמהות.
הילדים עדים לא פעם לרציחות ההמוניות ומן הסתם לאינוס אמהותיהן בבתים בהן מוחזקים.
עד המכירה הילדים נמצאים בתת-תנאים ולכן רבים נפטרים.
ילדים אשר נלקחים או מחונכים בידי הארגון תחת חוקי האסלאם, מאומנים ונלחמים עבור הארגון, הם צופים בטבחים כחלק מחינוכם, רוצחים בעצמם, וכבר מגיל צעיר למדים לבצע מעשי זוועה וחלקם אף מחבלים מתאבדים.
בקרב הם מתפקידים כלוחמים, כמעבירי מסרים, כמרגלים, כשומרים, כמאבטחים כטבחי, כמנקי וכרופאים.
בנוסף, הם עוברים שטיפת מוח ומאוימים בידי הארגון לא לנסות לברוח.
אחד מהחטופים סיפר כיצד רעולי פנים הכריחו אותו לצפות בסרטון שבו ערפו את ראשו של אדם והזהירו שלא יברח אם אינו רוצה גורל דומה.
המדינה האסלאמית, בהתאם למדיניות שלה, הוציאה להורג אלפי חיילים עיראקים.
ב-1 ביוני, נרצח קשיש בן 102 יחד עם בני משפחתו בכפר זנובה.
חלק נשרפו בעודם בחיי ככל הנראה מאחר שהשתייכו לעדה העלווית.
ב-16 ביוני, התחולל טבח מחנה ספייקר, בו נרצחו טירונים עיראקיים במטווח של יריות, שעל פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הוצאו להורג ללא משפט.
על סמך המדינה האסלאמית כ-1,700 עיראקים נטבחו.
על פי עדות של עלי חוסיין קדאים, אחד מהניצולים הבודדים, ספר על האירוע.
המדינה האסלאמית החלה לכבוש את מוסול, ולכן הקצינים של המתחם החלו לעזוב את בבסיס ספייקר בתיכרית, יחד עם הלוחמים הצעירים.
כ-3,000 איש יצאו מהבסיס אך תוך זמן קצר נתקלו בכוחות הארגון.
אלו הבטיחו להם לקחת אותם חזרה לבתיהם וכך הצליחו לעלות אותם על המשאיות.
הם הוחזרו לתיכרית ושם הופרדו בין סונים ושיעים.
גורלם של השיעים נחרץ והם הורצו סביב הבסיס עד שהגיעו לנהר החידקל ושם הוצאו להורג.
בעקבות המקרה אושר כי מטוסים לא חמושים של צבא ארצות הברית הוטסו בשמי בגדאד.
ב-10 באוגוסט פורסם כי כ-500 יזידים נטבחו בידי הארגון לאחר שהוא השתלט על סינג'אר.
עוד כ-300 נלקחו עבור סחר בנשים.
בתים של נוצרים סומנו באות "נ" לקראת רציחתם.
חלק מתושבי המקום הצליחו לברוח וקיבלו סיוע איוורי ממדינות העולם.
מעדויות אנשים עוברים התעללויות, למשל הארגון נהג לחתוך את אצבעותיהן של נשים, עד כדי ש רבים עברו השפלות ואף חלק מהילדים נקברו בעוד בחיים.
בעקבות המצור על הכפר רבים מתו מרעב ואחרים התאבדו.
ייתכן כי מאחר שהשבטים הסוניים באזורי הכיבוש מקבלים את האפשרות להצטרף לכוחות המדינה האסלאמית, הם למעשה שיתפו פעולה עם רצח היזידים.
מעשי חטיפה ורציחת אנשי היזידים המשיכו בשבועות הבאים כאשר ארגון המדינה האסלאמית המשיך לכפר קוג'ו, חאטימייה וקוואבושי.
אירועים אלו הובילו את ארצות הברית לתקוף אווירית בעיראק.
רבים מהיזידים ברחו אל הרי סינג'אר, לשם הגיעו כוחות אמריקאים כדי להעריך את המצב.
ב-17 באוגוסט, ארגון המדינה האסלאמית טבח בבני חמולת א-שעיטאת, גורלם של 1800 איש של אנשי החמולה אינו ידוע.
ב-22 דווח על טבח אתני נוסף בעיר אמרלי.
המצור שהיה על העיר במשך חודשים הותיר כ-20 אלף איש חסרי מים, מזון וציוד רפואי ב-28 באוגוסט, טבחה המדינה האסלאמית ב-250 סורים.
הארגון נוהג להוציא להורג חיילי צבאות יריבים הנקרים בדרכו על ידי טבח המוני בנשק אוטומטי.
כמו כן נוהג הארגון כיום להוציא להורג מתנדבים ועיתונאים ממדינות המערב שהצליח לחטוף תוך כדי תיעוד המאורע כפי שנעשה מקודם.
בחודשים אוגוסט וספטמבר 2014 ערף הארגון את ראשיהם של שני עיתונאים אמריקאיים ועובד סיוע בריטי.
ההוצאות להורג תועדו וזכו לסיקור נרחב ברשתות הטלוויזיה בעולם.
בעקבות הזעזוע הבינלאומי מן ההוצאות להורג הברוטליות הצליחה ארצות הברית לגבש קואליציה של 25 מדינות המערב ומדינות ערב למטרת השמדת הארגון.
נשים אשר שייכות לדת הנוצרית או היזידית שאינן מוכנות להתאסלם הוצאו להורג באמצעות גרירה בחבלים על ידי כלי רכב.
ב-3 באוקטובר 2014 ערפה המדינה האסלאמית את ראשו של עובד הסיוע אלן הנינג, ובאותו מעמד הודיעה על מועמד להוצאה להורג בשם פיטר קאסיג, ראש ארגון סיוע בריטי.
ב-16 בנובמבר 2014 מימש הארגון את האיום וערף את ראשו של קאסיג.
בספטמבר נערף ראשו של צרפתי באלג'יריה ועורכת דין הפעילה לזכויות אדם בעיראק.
כמו גם הארגון החזיק בידי אמריקנית, שנהרגה במהלך הפצצות.
מתקפת הטרור של "התנועה החנפית" בוושינגטון התרחשה בימים 9 עד 11 במרץ 1977. חוליה בת 12 חמושים מארגון טרור מוסלמי-חנפי השתלטה על שלושה מבנים בוושינגטון די.
שבארצות הברית, לקחה 149 בני ערובה והרגה שני אנשים.
מנהיג החוליה, חמאס עבדול חאליס, היה בעבר מזכיר ארצי של הארגון "אומת האסלאם".
חאליס נולד באינדיאנה בשנת 1921 בשם ארנסט מק'גי.
הוא השתחרר מצבא ארצות הברית לאחר שהתגלה כחסר יציבות נפשית.
לאחר השחרור עבד כמתופף ג'אז בניו יורק, ובתחילת שנות ה-50 התאסלם ושינה את שמו לחמאס עבדול חאליס.
הוא נרשם כחבר בארגון "אומת האסלאם", והתבלט בפעילותו במשרדי הארגון ובבתי הספר שלו.
הוא מונה למזכיר הארגון בשנת 1956. בפעילותו ניסה חאמיס לקרב את הארגון לערכים המסורתיים של האסלאם, אך הוא נתקל בהתנגדות והסתכסך עם חברי הארגון.
בשנת 1958 פרש חאליס מ"אומת האסלאם" וייסד ארגון אסלאמי יריב בשם "התנועה החנפית", על שם האסכולה החנפית, הנחשבת לאסכולה הליברלית והמקלה מבין ארבע האסכולות הפרשניות של האסלאם הסוני.
בשנת 1968 הוא נעצר באשמת ניסיון סחיטה, אך שוחרר על רקע מחלת נפש.
בשנת 1972 פרסם חאליס מכתב פתוח שבו תקף את ההנהגה והאמונות של "אומת האסלאם", וכן השמיץ את מנהיג הארגון, אלייז'ה מוחמד.
בשנת 1973 שמונה גברים חמושים פרצו לביתו של חאליס בוושינגטון, ורצחו שבעה אנשים: חמישה מילדיו, נכדו (שהיה אז בן תשעה ימים) ואדם נוסף.
הם פצעו את אשתו ובתו של חאליס, שזיהו חמישה מהתוקפים.
הרוצחים נעצרו ונידונו למאסר עולם.
חאליס טען שהרוצחים קשורים ל"אומת האסלאם", וכי בית המשפט לא מיצה איתם את הדין.
ב-9 במרץ 1977 בשעה 11:00 בבוקר, שבעה מחברי הארגון של חאליס פרצו למבנה ההנהלה של ארגון "בני ברית" בוושינגטון די.
סי., ולקחו מעל 100 בני ערובה.
כשעה לאחר מכן, שלושה מחברי הארגון נכנסו למרכז האסלאמי של וושינגטון, ולקחו 11 בני ערובה.
באותו יום בשעה 2:20 בצהריים, נכנסו שניים מחברי הארגון לבניין וילסון, הסמוך לבית הלבן ולעיריית וושינגטון די.
הם עלו לקומה החמישית, בה שכנו משרדי ראש העיר ומועצת העירייה, על מנת למצוא אנשים ידועים ולקחת אותם כבני ערובה.
כאשר דלת המעלית נפתחה, החוטפים ירו למוות בכתב רדיו בשם מוריס ויליאמס, בן 24. בנוסף, ארבעה אנשים נפצעו, ביניהם , שהיה אז חבר במועצת העיר, ולימים הפך לראש העיר בעצמו.
אחד הפצועים, שוטר בשם מק קאנטרל, מת לאחר מספר ימים בבית החולים.
החוטפים הטילו מצור על המבנים במשך יום וחצי, שבמהלכם ניהלו שיחות טלפון רבות.
בשיחות הטלפון חאליס גינה את השופט היהודי שניהל את המשפט של רוצחי משפחתו.
"היהודים שולטים בבתי המשפט ובעיתונות", הוא טען שוב ושוב.
במהלך המצור הוצבו שומרים בבנייני הממשלה, וחברי הקונגרס קיבלו ליווי משטרתי.
אנדרטת וושינגטון נסגרה באופן זמני למבקרים, עקב קרבתה לחברי הארגון החמושים.
יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, סיים את פגישותיו עם הנשיא ג'ימי קרטר וחזר בשקט לישראל.
חאליס ואנשיו דרשו להעביר לידיהם את חמשת האנשים שהורשעו ברצח בני משפחתו של חאליס בשנת 1973, כנראה על מנת להרגם.
חאליס דרש גם שיוחזרו לו 750 דולר ששילם על הוצאות משפטיות עקב ביזיון בית משפט בזמן המשפט של רוצחי משפחתו.
כמו כן דרשו אנשי הארגון להיפגש עם מוחמד עלי, ולבטל את הקרנת הבכורה של הסרט "המסר", בטענה שהוא מהווה חילול הקודש.
ככל הנראה, סרט זה היה הגורם העיקרי שהניע את חאליס לבצע את הפיגוע.
עם היוודע דבר החטיפה, התנדבו שלושה שגרירים ממדינות מוסלמיות לנהל משא ומתן עם החוטפים.
אשרף גורבאל (מצרים), ארדשיר זאהדי (איראן) וסהבזדה יעקוב-חאן (פקיסטן) שוחחו בטלפון במשך שעות עם חאליס ועם החוטפים החמושים, הקריאו להם קטעים מהקוראן המתארים את החמלה והרחמים של האסלאם, וקראו להם להיכנע.
בערב 11 במרץ נפגשו לבסוף שלושת השגרירים, יחד עם מספר אנשי ממשל, עם חאליס.
השיחה נמשכה כשלוש שעות, ובמהלכה הובטח לחוטפים שרובם ישוחררו אם לא יפגעו בבני הערובה.
ב-12 במרץ לפנות בוקר הודיעו חאליס ואנשיו על כניעתם ועל שחרור החטופים.
חאליס קיבל גזר דין של 120 שנים בכלא, עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר 21 שנים, בתנאים מסוימים (שלא מולאו).
האירוע גרם לקירוב לבבות בין הקהילה היהודית והקהילה המוסלמית של וושינגטון.
לאחר שחרור בני הערובה אמרו מנהיגי המרכז האסלאמי של וושינגטון למנהיגי "בני ברית": "עכשיו אנחנו קהילה אחת."
חאליס מת בכלא בקרוליינה הצפונית בשנת 2003.
מריון בארי החלים מפציעתו, ומאוחר יותר נבחר לראשות העיר וושינגטון די.
בשנת 2007 שונה שמו של חדר העיתונות בקומה החמישית בבניין וילסון על שם כתב הרדיו שנרצח בפיגוע, מוריס ויליאמס.
מתקפת המטניקאו (נקרא גם "קרב מטניקאו הרביעי") היה מתקפה שערכו נחתי חיל הנחתים האמריקני, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, על חיילי הצבא היפני הקיסרי, בפיקודו של גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, בנהר מטניקאו שבגוודלקנל במהלך קרב גוודלקנל, שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
התקפה זו הייתה האחרונה בסדרת קרבות שנערכו בנהר המטניקאו בין היפנים לאמריקנים במהלך קרב גוודלקנל.
לאחר הניצחון האמריקני בקרב על שדה הנדרסון בסוף אוקטובר חצו שבעה גדודים של נחתים וחיילים מצבא ארצות הברית את נהר המטניקאו, ותקפו את יחידות יפניות שחנו בין הנהר לפוינט קרוז, שבחוף הצפוני של גוודלקנל.
רגימנט הרגלים הרביעי, שהגן על האזור, ספג אבדות קשות, אך המתקפה נעצרה לאחר שכוח יפני אחר איים לתקוף את הנחתים במקום אחר באי.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, ה-8 באוגוסט.
לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
בעוד היפנים נסוגים מערבה, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שהיפנים נסוגו מערבית לנהר מטינקאו, וונדגריפט החליט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים באזור.
בין ה-23 וה-27 בספטמבר פעלו שלושה גדודי נחתים אמריקנים מערבית למטניקאו, אך הם נהדפו על ידי חייליו של קווגוצ'י, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, שהיו מחופרים היטב, ואף כבשו עמדות בגדה המזרחית של הנהר.
בין ה-7 וה-9 באוקטובר תקף כוח נחתים גדול יותר את עמדות היפנים בנהר, והסב להם אבדות רבות.
על הדיוויזיה השנייה, שמנתה 7,000 חיילים תחת פיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, היה לנוע בשלוש שדרות ולתקוף את שדה הנדרסון מדרום, סמוך לגדה המזרחית של נהר לונגה.
ב-23 באוקטובר פתחו שני גדודים מהרגימנט הרביעי, בפיקודו של קולונל נומאסו נקגומה, ותשעה טנקים במתקפה על עמדות הנחתים בשפך המטניקאו.
הנחתים הדפו את המתקפה תוך שימוש בארטילריה, השמידו את כל הטנקים וחיסלו כמעט את כל הכוח היפני תוך ספיגת אבדות מזעריות.
בשעות הערב של ה-24 באוקטובר הגיעו כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה, ובמשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על הקווים האמריקאים אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר.
התקפות יפניות נוספות באזור המטניקאו ב-26 באוקטובר נהדפו גם הן תוך הסבת אבדות קשות ליפנים.
בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת.
כחצי מהניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 תחת קולונל טושינארי שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי, מזרחית למתחם לונגה.
הרגימנט הרביעי נסוג חזרה לעמדותיו בגדה המערבית של המטניקאו, והרגימנט ה-124 תפס עמדות על מורדות הר אוסטן, שבמעלה עמק המנטיקאו.
ונדגריפט רצה לנצל את המומנטום שהשיג עם הניצחון בקרב על שדה הנדרסון, ולכן תכנן לערוך מתקפה במטניקאו, שלה שתי מטרות: לדחוק את היפנים אל מחוץ לטווח הארטילריה של שדה הנדרסון, ויירוט חיילי הדיוויזיה השנייה הנסוגים לקוקומבונה, כפר מערבית למטניקאו ומקום מושבה של מפקדת הארמייה השנייה.
לביצוע המשימה בחר ונדגריפט בשלושת הגדודים של רגימנט הנחתים החמישי, בפיקודו של קולונל מריט אדסון, ואת הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השביעי, שהתמחה בפעולות צליפה וסיור והיה בפיקודו של קולונל ויליאם ויילינג ונקרא "קבוצת ויילינג".
שני גדודים מרגימנט הנחתים השני שימשו עתודה, וכל הכוח הסתייע באש ארטילרית מרגימנט הנחתים ה-11 ומרגימנט הרגלים ה-164 של צבא ארצות הברית, ממטוסים מכוח אוויר קקטוס משדה הנדרסון, ומספינות צי ארצות הברית שעגנו בסמוך.
הפיקוד על המתקפה נמסר לאדסון.
הגנת אזור המטניקאו הוטלה על הרגימנט הרביעי, בפיקודו של נומאסו נקגומה, ועל הרגינט ה-124, בפיקודו של אקינוסוקה אוקה.
הרגימנט הרביעי הגן על הכזרה משפך הנהר וקו החוף, עד כ-900 מטרים לפני האי, והרגימנט ה-124 הגן על המשך הגזרה במעלה הנהר.
על אף שעדיין נקראו בשם "רגימנט", למעשה כוחם היה קטן בהרבה ממצבת חיילים מקובלת עבור יחידה מסדר גודל כזה.
אבדות בקרבות הקודמים, מחלות טרופיות ותת-תזונה נתנו את אותותיהם בחיילים היפנים, ולעיתים הגיעו יחידות רק ל-50% ממצבתן המקורית.
ב-1 בנובמבר עמלו יחידות הנדסה של הנחתים על בניית שלושה גשרים ארעיים על נהר המטניקאו משעה 01:00 עד 06:00. בשעה 06:30 פתחו סוללות הארטילריה, מטוסים ואוניות מלחמה באש על הגדה המערבית של נהר המטניקאו.
בשעה 07:00 חצה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי את שפך נהר המטניקאו, בעוד הגדוד השני וקבוצת ויילינג חצו את הנהר בפנים אי.
הגדוד השני וקבוצת ויילינג לא נתקלו בכל התנגדות, ועד שעות אחר הצהריים כבשו רכס גבעות מערבית למטניקאו ודרומית לפוינט קרוז.
באזור החוף, לעומת זאת, הקשה הגדוד השני של רגימנט הרגלים הרביעי היפני על התקדמות הנחתים והראו התנגדות עיקשת.
לאחר מספר שעות, ולאחר שהסבו להם אבדות רבות, הצליחו החיילים היפנים להדוף את פלוגה C של הגדוד הראשון, ורק סיוע משלוש פלוגות אחרות עצר את הנסיגה.
לאחר רדת הלילה שככו חילופי האש ושני הצדדים נערכו ללילה.
אדסון החליט, בעצה אחת עם אנשי מטהו של ונדגריפט, לנסות לכתר את העמדות היפניות באזור פוניט קרוז למחרת.
הוא הורה לגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט החמישי להמשיך לדחוף לאורך החוף, ובאותה עת הורה לגדוד השני ולקבוצת ויילינג לפנות צפונה ולכתר את היפנים מדרום וממערב לפוינט קרוז.
היאקוטאקה, שחשש שהאמריקנים עשויים לפרוץ את קווי ההגנה של הרגימנט הרביעי, שלח תגבורות לעמדות מערבית למטניקאו.
בנוסף לחיילים, שלח את גדוד הנ"ט השני ויחידת פועלים, ואלה איישו עמדות מוכנות-מראש דרומית ומערבית לפוינט קרוז.
בבוקר ה-2 בנובמבר צעדו נחתי הגדוד השני של הרגימנט החמישי צפונה עד שהגיעו לחוף, מערבית לפוינט קרוז, והשלימו את הכיתור.
במקביל הפגיזו כוחות ארטילריה את מתחם ההגנה היפני ששכן בין החוף הצפוני של גוודלקנל לכביש החוף מערבית לפוינט קרוז, והכיל בונקרים מבוצרים בגזעי עצים, באדמה ובאלמוגים שבורים, עמדות מחופרות היטב ומערות.
בשעות הצהריים תקפו שלושת גדודי הרגימנט החמישי את מתחם ההגנה היפני ממזרח, מדרום וממערב, מתוך כוונה לדחוק את המגינים, אך הם נתקלו בהתנגדות עיקשת.
פלוגה I של הגדוד השני ערכה מתקפה חזיתית מכודנת קווי היפנים, והצליחו לכבוש את העמדה, אך ההתנגדות היפנית החזיקה מעמד לילה נוסף.
בשעות הבוקר של ה-3 באוקטובר הלחימה התחדשה, כשקבוצת של חיילים יפנים ניסו לפרוץ את הכיתור וערכו מתקפת בנזאי על קווי האמריקנים, אך נהדפו לאחור.
בשעה 08:00 דחף הגדוד השני צפונה ודחק את המגינים היפנים לפינה הצפון-מערבית של מתחם ההגנה, ועד שעות הצהריים טיהרו הנחתים את מתחם פוינט קרוז.
בתום הקרב לקחו הנחתים שלל של תותח שדה 70 מ"מ, 12 תותחי נ"ט 37 מ"מ, ו-34 מכונות ירייה, וספרו לפחות 239 גופות חיילים יפנים.
לאחר כיבוש מתחם ההגנה המשיכו הגדוד השני וקבוצת ויילינג מערבה, במטרה לחסל את שרידי רגימנט הרגלים הרביעי, אליהם חברו שורדי קרבות טנרו ואכס אדסון, שסבלו מתשישות ומתת-תזונה.
חששם של היפנים היה שהנחתים יכבשו את הכפר קוקומבונה, ובכך יחסמו את נתיב הנסיגה של חיילי הדיוויזיה השנייה ויאיימו על מפקדת הארמייה ה-17.
בשלב זה אירע מקרה שהעניק ליפנים אוויר לנשימה.
בשעות הבוקר ב-3 בנובמבר נתקל סיור נחתים בקולי פוינט, מזרחית למתחם לונגה, בכוח יפני גדול שנחת בלילה בגיחת טוקיו אקספרס.
כוח חדש זה, בצירוף הכוחות הנסוגים לקולי פוינט לאחר הקרב על שדה הנדרסון, העלו את החשש בקרב פיקוד הנחתים שהיפנים מתכננים מתקפה נוספת על מתחם לונגה מאזור זה.
ב-4 בנובמבר הורה אדסון לגדוד השני של הרגימנט החמישי ולקבוצת ויילינג לשוב למתחם לונגה, ושני הגדודים של הרגימנט השני וגדוד של רגימנט הרגלים ה-164 איישו את עמדו ההגנה שלהם כשני קילומטרים מערבית לפוינט קרוז.
הנחתים חידשו את התקפתם במערב לכיוון הכפר קוקומבונה ב-10 בנובמבר, אך בשלב זה הובילו גיחות טוקיו אקספרס נוספות בימים שלפני כן חיילים נוספים מדיוויזיית הרגלים ה-38, ואלה הצליחו להדוף את התקפות הנחתים.
בצהרי היום שלאחר מכן הורה ונדגריפט לכל הכוחות שלו לשוב לגדה המזרחית של המטניקאו.
ונדגריפט הורה על נסיגה כללית לאחר שקיבל מידע מודיעיני על הימצאות כוח יפני גדול בגוודלקנל והסיק שמתקפה גדולה עומדת בפתח, ואכן תכננו היפנים להוביל את 10,000 החיילים הנותרים בדיוויזיה ה-38 כדי לנסות לכבוש את שדה הנדרסון פעם נוספת.
ניסיונם של האמריקנים לעצור את שיירת התגבור הסתיים בקרב הימי על גוודלקנל, בו השיג צי ארצות הברית ניצחון אסטרטגי חשוב, שהשפיע על גורל קרב גוודלקנל כולו.
האמריקנים שבו ותקפו את הגדה המערבית של המטניקאו ב-18 בנובמבר, אך נתקלו פעם נוספת בהתנגדות יפנית עיקשת ונאלצו לעצור מערבית לפוינט קרוז ב-23 בנובמבר.
שני הצדדים נותרו בעמדותיהם למשך ששת השבועות הבאים, עד שהחל השלב האחרון בקרב גוודלקנל בו המשיכו הנחתים במתקפתם מערבה במטרה לטהר את האי כולו מחיילים יפנים.
אף על פי שבמתקפת המטניקאו היו קרובים הנחתים האמריקנים לכבוש את קוקומבונה ואת מפקדת הארמייה ה-17, למעשה נכבש הכפר רק בסוף קרב גוודלקנל.
מתקפת הסאר הוא הכינוי המקובל למהלך התקפי מצד צבא צרפת אל חבל הסאר שבגרמניה, בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, מ-7 עד 16 בספטמבר 1939. הצרפתים גייסו להתקפה זו בערך 40 דיווזיות, כולל אחת משוריינת, שלוש ממוכנות, 78 גדודי ארטילריה ו-40 גדודי טנקים.
מטרת הפלישה הייתה להקל על הלחץ שהופעל על פולין מצד גרמניה (המערכה בפולין).
למרות ששלושים דיוויזיות התקדמו אל הגבול וחלקן אף חצו אותו, התקיפה כפי שפורסמה בתעמולת בעלות הברית לא הייתה ולא נבראה.
וההתקדמות הצרפתית נעצרה כאשר הניצחון המהיר בפולין אפשר לגרמניה לחזק את הגבול עם הכוחות שנעו מהחזית המזרחית.
על פי הברית הצרפתית-פולנית (1921), במקרה שפולין תותקף בידי אויב, צרפת התחייבה להכריז על גיוס כללי ולפתוח במלחמה שלושה ימים לאחר מכן.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין ללא הכרזת מלחמה (המערכה בפולין).
ב-3 בספטמבר הכריז ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין מלחמה על גרמניה, ומספר שעות לאחר מכן באותו היום הצטרף להכרזת המלחמה נשיא צרפת אלבר לברן.
היטלר היה מודאג מאוד מהכרזת מלחמה זו.
כוחות צרפתיים מתוגברים בידי הבריטים יכלו להסב נזק רציני לאוצרות הטבע והמפעלים התעשייתיים בדרום גרמניה ואף לאלץ את גרמניה להחזיר כוחות מפולין.
לצורך כך, נבנה קו הביצורים קו זיגפריד.
קו זיגפריד היה מערכת הגנתית שהשתרעה לאורך יותר מ־630 ק"מ, וכללה יותר מ־18,000 בונקרים ומכשולים נגד טנקים, הקו השתרע מקליו בגבול הולנד, לאורך גבולה המערבי של גרמניה עד העיר וויל שעל הריין בגבול עם שווייץ.
היטלר הורה לתכנן את הקו החל משנת 1936, הבניה החלה ב־1938 והסתיימה ב־1940. ב-26 באוגוסט 1939 הוקמה באזור זה הארמייה הראשונה בפיקוד ארווין פון ויצלבן.
הארמייה נפרשה בגבול הצרפתי, אולם היא הייתה באותה תקופה בעלת ציוד גרוע וחימוש דל.
צרפת הכריזה למעשה על גיוס חלקי כבר ב-26 באוגוסט, וב-1 בספטמבר הוכרז גיוס מלא.
עם זאת, הגיוס הצרפתי היה מסורבל ולקוי וסבל ממערכת תאריכים שהשפיעה רבות על יכולת המטכ"ל הצרפתי לפרוש את החיילים בזמן בשדה הקרב.
כמו כן גורמים פציפיסטיים בצרפת עמה התנגדו למלחמה והסבו נזק לתעשייה המלחמתית הצרפתית.
הפיקוד הצרפתי עדיין האמין בטקטיקות של מלחמת העולם הראשונה ובחשיבות של ארטילריה נייחת, אולם הארטילריה נפרשה בצורה שגויה וחלק מהקנים נשלפו מאחסון עוד לפני שהיו כשירים לירי.
המתקפה הצרפתית בעמק הריין החלה ב-7 בספטמבר, ארבעה ימים לאחר הכרזת המלחמה.
הצרפתים נהנו מיתרון מספרי מכריע לאורך הגבול המערבי עם גרמניה, אולם למרות זאת הפלישה לא הבהילה יותר מדי את המפקדים הגרמניים ולא הצליחה להביא לתוצאה המצופה, היינו הסגת כוחות גרמניים מפולין לשם העברתם אל עמק הריין.
יחידות צרפתיות שהשתייכו לקבוצת הארמיות הצרפתית השנייה התקדמו לאורך 32 ק"מ ליד זארבריקן נגד התנגדות גרמנית קלושה.
בנקודה אחרת התקדמו הצרפתים 8 ק"מ וכבשו לפחות 12 כפרים ועיירות שפונו בידי הצבא הגרמני לאחר התנגדות קלה.
ארבעה טנקים צרפתיים מדגם רנו R-35 התפוצצו לאחר שעלו על מוקשים באזור בלייסברוק (Bliesbrück).
ב-10 בספטמבר ערכו הגרמנים מתקפת נגד בניסיון להחזיר חלק מהכפרים הכבושים.