tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוכלוסיות של אקלימים חמים יותר עם עונת רבייה ארוכה, חלק מהפועלות הן פוריות ויכולות לקחת חלק בהטלת שני דורות נוספים של פועלות, לפני הטלת דור המלכות הסופי.
זכרים מתחילים להגיח מדור הצאצאים האחרון של העונה בחודשים מאי-יוני (באזור הים התיכון) או אוגוסט (במרכז אירופה).
מספר ימים לאחר מכן, מגיחות גם נקבות פוריות, הדומות מבחינה מורפולוגית למלכה המייסדת.
בתנאי מזג אוויר שמשי, צבר הקינים מתפקד כלק והזכרים מתחרים על טריטוריה על הקרקע.
הזכרים מזדווגים עם הנקבות הפוריות החדשות (מאותו הקן ומקינים שכנים), אך אינם מנסים להזדווג עם הנקבות העקרות.
נקבות מופרות עשויות להישאר בקן ממנו הגיחו, אך ככל הנראה הן משחרות למזון עבור עצמן בלבד ואינן תורמות לשאר מושבת הקן.
עם התקררות מזג האוויר בעונת הסתיו, הזכרים והנקבות העקרות מתים, והנקבות הפוריות שהופרו נכנסות למצב של דיאפאוזה בתוך הקן.
נמצא כי לטמפרטורת הקרקע השפעה על אורך מחזור הקינון.
פועלות באזורי אקלים חם יותר זקוקות לזמן קצר יותר לגידול דור צאצאים חדש, ייתכן שבזכות חלון זמן יממתי ארוך יותר לשיחור מזון.
מושבות של הליקטית רחבת-פסים הן מונוגיניות, כלומר נשלטות על ידי מלכה אחת.
המלכה מפקחת על הפועלות בקן, אולם הפועלות מצידן יכולות גם להפעיל לחצים על המלכה.
מכיוון שמלכות מוחלפות לעיתים קרובות (למשל עקב חמיסת קינים), הפועלות בקן עשויות להיות רחוקות מהמלכה מבחינה גנטית.
במקרים אלו, הפועלות פחות נוטות לשתף פעולה עם המלכה, מתוך נטייה להגדיל את הכשירות שלהן.
כדי לשמור על הפועלות בתוך הקן ולדאוג שימשיכו לטפל בצאצאים שלה, המלכה לעיתים קרובות תאפשר לפועלות זרות להתרבות.
פועלות אלה עשויות לייצר זכרים או נקבות פוריות, ולהגיע לשיעורי רבייה גבוהים.
אולם הן לא שורדות את החורף, ואינן דומות מבחינה מורפולוגית למלכה או נקבה פורייה.
אורך חיי המלכות עשוי להוות גורם המאפשר יותר פועלות פוריות באזורי אקלים חם עם עונת רבייה ארוכה.
באזורי אקלים קר, בהם המלכה שורדת עד הדור האחרון של הנקבות הפוריות, סיכוין של הפועלות להתרבות הוא נמוך.
באזורי אקלים חם, לעיתים קרובות המלכה לא שורדת עד הדור האחרון, וסיכוין של הפועלות להתרבות גבוה יותר.
תקשורת בין זכרים לנקבות נעשית באמצעות פרומונים.
מלכה שלא הופרתה מייצרת פרומון המושך את הזכרים במידה רבה יותר ממלכות שכבר הופרו.
הזכרים יכולים להבחין בין מלכות קרובות לעומת זרות, ובדרך כלל יעדיפו מלכה ממושבה זרה – אמצעי המסייע בהעלאת המגוון הגנטי של האוכלוסייה.
היכולת של פרט לזהות את הקן הספציפי שלו היא קריטית במקרים של קינון באגרגציות גדולות.
הכניסה למחילה מסומנת בעזרת הפרשה מבלוטת דופור, המורכבת בעיקרה מאלקאנים ואלקנים, ומשתנה בין מושבות שונות.
בנוסף, הדבורים נעזרות בסימנים ויזואליים וסמנים מרחביים הסובבים את פתח המחילה, אותם הן לומדות ומעדכנות במעופי התמצאות חוזרים ונשנים.
גם זיהוי הדדי של דיירי הקן נעשה בעזרת חישה של אלקאנים ואלקנים נדיפים.
הזיהוי מבוסס על חלוקת מחילת הקינון ולא על קרבה גנטית בין הדיירים, ופרטים קרובים ורחוקים גנטית זוכים ליחס זהה משכניהם.
בתוך קן נתון, הפרשותיהם של הדיירים השונים מתמזגות לתערובת ריחות טיפוסית הדובקת בכל דיירי הקן.
בכל קן נוצרת תערובת שונה, המאפשרת הבחנה בין דיירי קינים סמוכים.
מלכות מסולקות באופן תדיר על ידי נקבות פוריות אחרות, עקב ההשקעה האנרגטית הרבה הכרוכה בחפירת קן חדש.
ההסתברות לחמיסת קן עולה בהדרגה לאורך העונה.
קיים לחץ אבולוציוני לחתימה מוקדמת של פתח הקן על ידי המלכה, על מנת להגן על הקן מחמיסה.
תופעה זו עשויה להשפיע על הנטייה של הפועלות לקחת חלק ברבייה לקראת סוף העונה.
חמיסת הקינים עשויה להסביר את התוקפנות הרבה הקיימת בין מלכות.
בעימותים בין מלכה מייסדת ונקבה חומסת, נמצא כי גודל הגוף מעניק יתרון משמעותי.
עם זאת, מלכות גדולות יותר נוטות יותר לחפור קן משל עצמן מאשר לחמוס קן זר.
אגרגציות קינון המכילות אלפי קינים הופכות למערכת לק בימי קיץ חמים במחצית השנייה של עונת הרבייה.
יחס הזוויגים הזמינים לרבייה נוטה משמעותית לכיוון הזכרים, מאפיין נפוץ של מערכות לק.
הלק הוא מערכת שבה קבוצה גדולה של זכרים מתקבצת באתרים בהם מבקרות נקבות.
הזכרים נמשכים לנקבות באמצעות מספר אותות ריח המופרשים מבלוטות שונות בגוף הנקבה.
הזכרים יתורו אחר נקבות רחוקות גנטית שאינן מזווגות.
מכיוון שהנקבות מזדווגות זמן קצר לאחר הגחתן, קיימת תחרות חזקה בין הזכרים על תפיסת הנקבה מוקדם ככל האפשר.
ההזדווגות מתרחשת בתוך קינה של הנקבה או על פרחים.
נקבות יכולות להזדווג עם מספר זכרים, אך עושות זאת לעיתים רחוקות.
מרבית המושבות נוסדות על ידי מלכה אחת וזכר אחד.
תוקפנות תוך-מינית נפוצה במשפחת ההליקטיתיים.
בייחוד במקרים של חמיסת קינים, עימותים עשויים להימשך עד כחצי שעה ולהסתיים באובדן גפיים וחלקי גוף אחרים.
פועלות השומרות על פתח הקן מראות אף הן התנהגות אנטגוניסטית כלפי פרטים שאינם דיירי הקן, על ידי הפניית העוקץ כלפי הפולש או חסימת פתח המחילה בעזרת הבטן.
לעומתם, פרטים שזוהו כדיירי הקן יורשו להיכנס בקלות.
בניגוד לשומרות הקן, פועלות המשחרות על פרחים מפגינות סובלנות רבה כלפי כל פרט מאותו המין.
הליקטית-רחבת פסים היא מין פולילקטי, האוסף אבקה ממגוון רחב של משפחות צמחים, ובוחר את צמחי השיחור באופן אופורטוניסטי.
עם זאת, בתקופת שיחור נתונה, המושבה מגלה התמחות במספר מצומצם של מקורות אבקה.
במשך גיחת שיחור ספציפית, פועלת בדרך כלל תשחר על מין צמח אחד בלבד (תופעה המכונה נאמנות לפרחים).
מחקרים שונים הראו כי המין מאביק באופן יעיל מיני צמחים בעלי חשיבות כלכלית לאדם.
מושבות של הליקטית רחבת-פסים מוטפלות על ידי מינים של דבורי קוקייה מהסוג ספקודס (Sphecodes).
הספקודס בדרך כלל פולשת לקן בתחילת העונה, כשהמלכות המייסדות עוזבות את הקן ללא השגחה לצורך שיחור מזון.
מינים אחרים של ספקודס עשויים לתקוף גם קינים מאוכלסים, ולהרוג את השומרת ודיירים נוספים, לפני שיטילו את ביציהם בתאי ההטלה.
לאחר ההטלה, הספקודס חותמת את התא כדי להסוות את הביצה הטפילית.
רוב מיני הספקודס מטפילים טווח רחב של מיני דבורים, ואינם מותאמים באופן ספציפי להטפלת הליקטית רחבת-פסים.
הליקטית-רחבת פסים היא מין נפוץ ברחבי החבל הים-תיכוני של ישראל.
ישראל מהווה חלק מאזור התפוצה הדרומי של המין, בו עונת הפעילות מתחילה ומסתיימת מוקדם יותר, והמין מקים שלושה או ארבעה דורות בשנה.
נקבות של המין נצפו בישראל בחודשים ינואר עד יוני, כאשר שיא הפעילות הוא בחודשים מאי-יוני, אז מופיעים גם הזכרים.
למרות שכיחותו, המין לא ניתן לזיהוי אמין בשדה אלא רק תחת בינוקולר במעבדה, עקב הדמיון הרב למיני חריצית אחרים (בישראל נפוצים מעל 70 מינים).
מחקר על האבקת גידולי חקלאות בשפלת יהודה, הראה כי הליקטית רחבת-פסים היא אחד ממיני הדבורים הנפוצים ביותר בשדות חמנית ואבטיח לפיצוח, ושכיחותה נמוכה יותר דווקא בשטחים הטבעיים הסמוכים, בהם קיימים שפע ומגוון רב יותר של מיני דבורים אחרים.
קינים רבים של המין נצפו בדרכי עפר העוברות בתוך השטחים החקלאיים.
המין הוא אחד המבקרים העיקריים של פרחי החמנית והאבטיח לפיצוח (להוציא דבורי דבש מתורבתות), ונמצא כמאביק יעיל של אבטיח לפיצוח, אך לא של חמנית.
הליקופריון (שם מדעי: Helicoprion) הוא סוג של דג סחוס נכחד מהסדרה אאוגנאודונטים, הקרובה לכימראים המודרניים.
הוא חי בתקופת הפרם באוקיינוסים שלחופי אמריקה הצפונית, מזרח אירופה, אסיה ואוסטרליה.
נמצאו בסוג זה 6 מינים.
דג זה ידוע רק ממאובנים של הלסת התחתונה שלו שבקצוותיה נראתה כמו מסור עגול והייתה מכוסה בשיניים חדות.
אורך שן אחת הגיע לאורך 45 ס"מ וב-2010 נמצאה שן שהגיע לאורך 60 ס"מ.
שיניים אלה גדלו באופן מתמיד והחליפו שיניים שנפגעו.
השוואה לאורך הגוף הביאה לשיעור של 10–12 מטר לגופו הכולל, כך שהוא היה אחד מהגדולים שבבני סדרתו או של דג סחוס פרהיסטורי.
מעל 50% מהמאובנים נמצאו באיידהו ו-25% נמצאו בהרי אורל שברוסיה שבעבר היו מכוסים במים.
ההליקופריון חי סביב החופים הדרומיים של פנגיאה וחיפש טרף במים.
המדענים לא בטוחים מה תכלית הקצה דמוי-הקונכייה שבקצה הלסת התחתונה אך ייתכן שהוא סייע לאתר דגים במים או עזר במשיכת טרף או לכידתו.
הליקטורים מביאים לברוטוס את גופות בניו הוא ציור משנת 1789, בסגנון נאו-קלאסי ובטכניקת שמן על בד, מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד.
נושא הציור הוא לוקיוס יוניוס ברוטוס, ממייסדי הרפובליקה הרומית, כשהוא מהרהר במות בניו שהוא עצמו ציווה להוציא להורג.
דרך הציור דויד הביע את תמיכתו בהקמת רפובליקה וקרא לעם הצרפתי לאמץ את ערכיו של ברוטוס - המסירות לאומה וההקרבה גם במחיר אישי כבד.
לוקיוס יוניוס ברוטוס ( לפנה"ס) היה ממנהיגי המרד נגד המלוכה הרומית.
לאחר הפלת לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, מלך רומא האחרון, והקמת הרפובליקה הרומית, ברוטוס מונה למשרת הקונסול (יחד עם לוקיוס טראקוויניוס קולטינוס ).
זמן קצר לאחר כינון הרפובליקה נחשף קשר להפלתה והשבת המלוכה.
השותפים לקשר היו אזרחים רומים וביניהם בניו של ברוטוס.
כשנודע לברוטוס על מעורבות בניו בקשר הוא ציווה להוציאם להורג יחד עם שאר הקושרים.
בכך ברוטוס היווה מופת של העדפת הרפובליקה הצעירה על פני טובתו האישית, שוויון בפני החוק ומסירות לאומה.
דויד השתמש בסיפור קלאסי זה כדי לעורר השראה בקרב המוני העם הצרפתי ערב המהפכה.
דויד החל לעבוד על הציור ב-1787, בעקבות הזמנה מהמלך (עובדה שמטילה ספק בפרשנות הרואה בציור כתומך ברעיון הרפובליקה).
תחילה נושא הציור היה אחר ובהמשך דויד בחר בנושא זה של ברוטוס.
הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז ב-1789, זמן קצר לאחר נפילת הבסטיליה, ומ-1793 מוצג הציור בלובר.
החוקרים חלוקים באשר למהימנות המידע הקיים בידינו כיום אודות ייסוד הרפובליקה הרומית ומעשיו של ברוטוס.
כמו כן, יש החולקים על מידת תמיכתו של דויד ברפובליקה בשלב מוקדם זה וטוענים שדויד בחר בנושא זה בגלל התאמתו לסגנון הנאו-קלאסי ולא מתוך הזדהות עם רעיון הרפובליקה.
הסצנה מתרחשת בביתו של ברוטוס.
ברוטוס יושב בצד שמאל, באזור מוצל.
רגליו שלובות, הוא מפנה את גבו הכפוף לליקטורים הנושאים את גופות בניו פנימה.
הבעת פניו מביעה רצינות ונחישות.
בידו השמאלית הוא אוחז בנייר, זהו הצו ההוצאה להורג של בניו עליו חתם.
בידו הימנית הוא מצביע על עצמו.
משמאל לברוטוס ניצב פסל המסמל את העיר רומא.
בתחתית הפסל ניתן לראות את הזאבה הקפיטולינית מניקה את התאומים המיתולוגיים מייסדי רומא רמוס ורומולוס.
בחלקו התחתון ביותר של הפסל מופיעה חתימתו של דויד.
בחציו השני של הציור אנו רואים את ויטליה, אשתו של ברוטוס, ושתי בנותיו.
נראה שויטליה הייתה עסוקה במלאכת תפירה וקמה בבהלה כשראתה את הליקטורים צועדים פנימה נושאים על אלונקות את גופות בניה.
בידה השמאלית היא תומכת באחת מבנותיה שהתעלפה.
בתה השנייה מרימה את ידיה כדי להסתיר מעיניה את המחזה.
מאחוריהן אשה נוספת, אולי עוזרת הבית, מליטה את פניה בבגדה.
ויטליה ובנותיו של ברוטוס המומות ובסערת רגשות.
האמוציונליות שלהן עומדת בניגוד חד לאיפוק והרצינות של ברוטוס.
ניגוד חד זה, בין דמויות המפגינות אמוציונליות ובין דמויות השולטות ברגשותיהן, חוזר בכמה מציוריו של דויד (למשל במותו של סוקרטס ובשבועת האחים ההוראטים).
ניתן להבחין בכמה מאפיינים נאו-קלאסיים בציור: שורות העמודים ברקע, סידור הדמויות כמו בתבליט, הרהיטים בחדר, בגדי הדמויות ותנוחותיהן.
סקיצה של הציור משנת 1787 שמורה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק.
סקיצה נוספת, משנת 1789 לערך, שמורה במוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם שוודיה.
הליקוניוס (שם מדעי: Heliconius) הוא סוג של פרפרים ממשפחת הנימפיתיים, שמקורם בעולם החדש מאמריקה הטרופית והסוב-טרופית ושזחליהם ניזונים בעיקר מצמחים מהסוג שעונית.
הסוג כולל 39 מינים שאורכם ומוטת הכנפיים שלהם סנטימטרים בודדים.
פרפרים מסוג זה נודעים בעולם המדעי עקב תשומת הלב של חוקרי טבע ויקטוריאניים.
המינים השונים מפגינים מגוון חיקוים בינם לבין עצמם וגם עם מינים אחרים של פרפרים ועשים.
מחקר על הסוג הזה ועל קבוצות אחרות של פרפרים מחקים אפשר לחוקר הטבע האנגלי הנרי וולטר בייטס, לאחר חזרתו מברזיל בשנת 1859, לתמוך במחקר שצ'ארלס דרווין ערך בקרב פרושי דרווין.
כמו כן הוא התבסס על החקיינות של מיני הפרפר הזה כדי להגדיר את מה שיקרא לאחר מכן חקיינות בטסיאנית, על שמו.
הליקוניוס משתמש בחקיינות מילריינית כדי לחמוק מטורפים.
כדי שזו תצליח עליהם לפתח ללא הרף את צבעיהם כדי להזהיר טורפים שאינם ראויים למאכל.
ההליקוניוס עושים את זה בעזרת ברירה זוויגית, המאפשרת לדייק בבחירת הגוונים של הצבעים האפוסמטיים.
צוות מחקר שבדק את איכויות הצבע של קבוצת פרפרים מהסוג הליקוניוס ומלינאה (Melinaea), מצא כי הצבעים בעל גוון "חי" יותר בצד הגבי של הכנפיים מאשר בגחון.
כמו כן בהשוואת המינים נראה כי לנקבות יש כתמים בהירים יותר בכמה מקומות ספציפיים.
החשיבות בבחירת גוני הצבעים נועדה להימנע מגוונים עדינים מדי שיפחיתו את יעילות החקיינות.
קולטנים עצביים מיוחדים במוח הפרפרים מעניקים לו את היכולת להבחין בין דקויות עדינות של גוונים המאפשרים לו לדייק בבחירת בן הזוג.
כדי לבדוק את חשיבותם של רמזים עצביים וחזותיים אלה בפרפרים ערכו חוקרים ניסוי בו הם שינו את צבעי כנפי הפרפר.
כאשר הסירו את הצבע האפוסמטי, הצלחתו של הפרפר למשוך בנות זוג נפגעה לעומת פרפרים עם צבע בעל גוון תקין.
הלך מאיתנו (במנדרינית: 誰先愛上他的) הוא סרט דרמה קומית טייוואני מ-2018 בבימוי משותף של מג הסו והסו צ'י-יין.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע ונבחר כמועמד הטייוואני לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-92, אם כי לא הגיע לרשימה הסופית.
נער, סונג צ'נג-שי (הואנג), נמצא בריב מר בין אמו (הסיה) לבין אדם חופשי (צ'יו), שהוא גם המאהב וסוכן הביטוח של אביו של סונג שנפטר לאחרונה (צ'ן).
סייה יינג-שואן בתור ליו סאן-ליאן
ספארק צ'ן בתור סונג ג'נג-יואן
ג'וזף הואנג בתור סונג צ'נג-שי
אלן קאו בתור אמו של ג'יי
יאנג לי-יין בתור אחותו של סאן-ליאן
הליקון ארומה מיוזיק הוא מותג העוסק בהפצה וקידום של מוזיקה ישראלית בחנויות המוזיקה המקוונות ושירותי הסטרימינג.
החברה הוקמה בשנת 2021 כחברת מטרייה של חברות המוזיקה הגדולות בישראל הליקון וארומה מיוזיק.
המותג הממזג בין החברות הוקם כחודש לאחר מכן.
בעקבות המיזוג, אתרה הרשמי של הליקון שונה בהתאם.
הליקופטר 66 היה מסוק מדגם SH-3 אריה הים מתוצרת סיקורסקי בשירות הצי האמריקאי שהיה בשימוש בין 1968 ל-1975, וידוע בעיקר בזכות השימוש בו לחילוץ האסטרונאוטים של חמש משימות בתוכנית אפולו.
הוא הוגדר פעם כ"מסוק הכי מפורסם, או לפחות הכי אייקוני בהיסטוריה", והיה הנושא של שיר של הזמרת מנואלה והפך גם לצעצוע שנמכר בדינקי טויס.
בנוסף למשימותיו בנאס"א, שימש גם להטסת השאה האיראני במהלך ביקורו ב-1973 בנושאת המטוסים האמריקאית קיטי הוק.
הליקופטר 66 נמסר לצי האמריקאי ב-1967 וצורף לטייסת נגד צוללות הרביעית (HSC–4).
בין הטייסים שהטיסו אותו ניתן למנות את דונלד ג'ונס, שהתמנה בהמשך למפקד הצי השלישי.
ב-1975, לאחר שמוספר מחדש כהליקופטר 740, התרסק המסוק באוקיינוס השקט במהלך אימון.
הליקופטר 66 היה מדגם SH–3D, מתוצרת חברת סיקורסקי.
הדגם הזה יועד למלחמה נגד צוללות.
תוכנן לשאת ארבעה אנשי צוות ושלושה נוסעים.
הוא הונע בידי שני מנועים של ג'נרל אלקטריק מדגם T58–GE–10 בעלי 1,400 כוחות סוס כל אחד.
מהירות הטיסה שלו הגיעה למקסימום של 120 קשר (220 קמ"ש) וזמן משימה של 4.5 שעות, יחד עם היכולת לשאת מטען של עד 2,700 ק"ג.
המסוק היה מצויד בדרך כלל בטורפדו מדגם MK–46/44.
המסוק נמסר לצי האמריקאי ב-4 במרץ 1967 וצורף לטייסת אנטי–הצוללות הרביעית (HSC–4), ומספר הזנב המקורי שלו היה NT 66/2711.
הטייסת, שהוקמה ב-30 ביוני 1952 וכונתה "האבירים השחורים", היה טייסת המסוקים הראשונה שכוונה נגד צוללות שהמריאה מנושאת מטוסים.
היא עברה להשתמש ב-SH–3D ב-1968 במקום ה-SH–3A.
באותה שנה, הטייסת צורפה לקבוצת האוויר ה-59 ונפרסה על סיפון נושאת המטוסים יורקטאון שהייתה בים יפן, בתגובה ללכידת אוניית הביון פואבלו בידי קוריאה הצפונית.
מאוחר יותר הוטל על יורקטאון והטייסת לסייע לנאס"א בחילוץ האסטרונאוטים שהיו צפויים לנחות במי האוקיינוס.
במהלך משימות אפולו 8, 10 ו-11 היה הליקופטר 66 הכלי העיקרי שהניף את האסטרונאוטים מתא הנחיתה, והדבר הוצג בשלל ערוצי טלוויזיה ועיתונים, שהציגו גם את המסוק.
בעת חילוץ האסטרונאוטים של אפולו 11, נכתב על חלקו התחתון "שלום, קולומביה".
חילוץ אסטרונאוטים של תוכנית אפולו
משימהתאריך טיסהבסיסטייסאפולו 827 בדצמבר 1968נושאת המטוסים יורקטאוןדונלד ס.
ג'ונסאפולו 1026 במאי 1969נושאת המטוסים פרינסטוןצ'אק ב.
סמייליאפולו 1124 ביולי 1969נושאת המטוסים הורנטדונלד ס.
ג'ונסאפולו 1224 בנובמבר 1969נושאת המטוסים הורנטוורן א.
אוטאפולו 1317 באפריל 1970נושאת המטוסים איוו ג'ימהצ'אק ב.
בין 1970 ל-1972 עבר המסוק לנושאת המסוקים טיקונדרוגה, וב-1973 עבר לנושאת המטוסים קיטי הוק.
באותה שנה, הטיס את השאה של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי בעת ביקורו על נושאת המטוסים כשעברה באוקיינוס ההודי.
בשעה 19:00, ב-4 ביוני 1975 יצא המסוק לטיסת אימון של שלוש שעות.
במהלך האימון, בו היו ארבעה אנשי צוות, התרסק המסוק.
הצוות חולץ על ידי משמר החופים האמריקאי, אולם הטייס, ליאו רולק, נפטר מאוחר יותר מפצעיו.
הסיבה לנפילת המסוק אינה ידועה, וגם כיום הדו"ח של הצי האמריקאי נותר מסווג.
בשנת 2004 בוצע ניסיון פרטי למשות מהמים את המסוק, אך הוא לא יצא לפועל.
בספטמבר 1969 פרסמה הזמרת הגרמנית מנואלה שיר בשם "Helicopter U.S.
Navy 66", שכולל צליל סיבוב רוטורים של מסוק.
השיר זכה לגרסת כיסוי של זמרת בלגית, סמנת'ה.
במהלך שנות ה-70 הוציאה חברת דינקי טויס דגם של המסוק שכלל צעצוע של קפסולת חלל.
הלית לוי (נולדה ב-1977) היא במאית ועורכת ישראלית.
נודלה וגדלה בשכונת בת גלים בחיפה, לאב ימאי ולאם בעלת חנות מוזיקה.
בגיל חמש עשרה הייתה ממקימי עיתון הנוער "תדר" שיצא תחת כלבו.
בתחילת שנות העשרים לחייה עברה לתל אביב.
בילדותה עברה תקיפה מינית מתמשכת, עליה דיווחה למשטרה בבגרותה.
משנת 2009 עובדת כרכזת נוער בבית השנטי.
ב-2013 ביימה את הסרט הקצר "בינו לבינה".
סרט זה הוקרן בפסטיבל חיפה והשתתף בפסטיבלים ברחבי העולם.
הסרט שודר בערוץ 8 ובכאן 11.
ב-2002 החלה לעבוד בעורכת במדור התחקירים של ערוץ עשר.
ב-2008 ערכה את הישרדות – איי הפנינה.
ב-2010 הייתה מיוצרי TLV - עושים את תל אביב והייתה מעורכות התוכנית.
ב-2014 שימשה כעורכת משחקי השף.
באותה השנה החלה לערוך את הכוכב הבא, ובהמשך עברה לבימוי התוכנית.
ב-2015 יצרה וביימה את "זוגות", ששודרה בערוץ 8 ובהמשך גם בקשת.
באותה השנה ביימה את העונה השלישית של בית ספר למוסיקה ושימשה כעורכת של "משפחה בהופעה" ו"ארבע חתונות".
ב-2018 יצרה וביימה את סדרת הדוקו "דור ה-WIFI" ששודרה ברשת.
ב-2019 ביימה את סדרת הדוקו "טיול שורשים" בכאן 11. ב-2020 יצרה את הסדרה "הפוליטיקה של האוכל" ששודרה בערוץ 8. בין 2021–2023 ערכה וביימה את בואו לאכול איתי.
ב-2024 שימשה כעורכת הראשית של הישרדות – באש ובמים.
מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה, חן אריאלי.
הלכה למשה מסיני הוא מונח המתאר לפי המסורת היהודית את התגלות הקב"ה לתת תורה לישראל במעמד הר סיני באמצעותו של משה רבנו.
כל הלכות התורה שבעל פה שלפי היהדות הרבנית ניתנו במעמד הר סיני מאלוהים למשה, כביאור לתורה שבכתב, נקראות הלכה למשה מסיני.
אמנם ברוב המקומות הושאל מונח זה לתאר דווקא הלכות שאין לנו דרך לדורשן מפסוקים מפורשים (באמצעות המידות שהתורה נדרשת בהן) או מההיגיון האנושי, ויש צורך עבורן למסורת הנ"ל שכל התורה ניתנה בסיני.
לפיכך, המונח מתאר למעשה סוגה הלכתית.
הרמב"ם מגדיר את סוגת ההלכות הזאת במילים הבאות: "כל דבר שאין לו רמז במקרא, ואינו נקשר בו, ואי אפשר להוציאו בדרך מדרכי הסברה – עליו לבדו נאמר 'הלכה למשה מסיני'".
יש שכתבו שאף הלכה שהיא ברורה ומוסכמת, מכונה בצורה מושאלת 'הלכה למשה מסיני', כלומר שדין זה הוא ללא ספק.
ייתכן שמכך השתרבב השימוש כיום בביטוי זה גם כמטבע לשון לחוק או כלל אותו יש לבצע ללא עוררין, ללא בקשת טעם.
במסורת היהדות מונח זה מציין שהלכות אלה נמסרו למשה ישירות מהקב"ה כשקיבל את התורה, וממנו עברו מדור לדור, מרב לתלמיד.
בדומה לכך, המשנה אומרת: "...מקובל אני מרבן יוחנן בן זכאי, ששמע מרבו, ורבו מרבו, ורבו מרבו – עד הלכה למשה מסיני..."
יש מהראשונים שכתבו שלעיתים נאמר בתלמוד 'הלכה למשה מסיני' אף על הלכות וגזירות חז"ל כשהכוונה בזה שהלכות אלו הם דבר ברור ומוסכם, כך למשל כותב הרא"ש (על טענת רבינו תם לעניין פסול מקווה במים שאובים שהוא הלכה למשה מסיני):
וכן אם יגזרו על קריאה לאור הנר לא יגזרו על החזן ותינוקת".
חוקרים מסוימים הסתמכו בין השאר על דברי הרא"ש והגר"א שהוזכרו לעיל, והרחיבו את משמעות המונח 'הלכה למשה מסיני'.
פרופסור ישעיהו ליבוביץ משתמש בדברים אלו של הגר"א, כדי לקבוע: .
תופעה המשמשת לעיתים לדיון באשר להתייחסות למקורן ההיסטורי של הלכות אלה, היא העובדה כי להלכות מסוימות חז"ל ציטטו רמז בפסוקים, בצורת דרש (מה שמכונה בהלכה "אסמכתא"), אף על פי שהמקור שלה אינו בפסוקים אלא במסורת בעל-פה.
יש שטענו כי עובדה זו תומכת בטענה כי להלכות אלו אין מקור היסטורי מוסמך.
נחמן קרוכמל פירש שהניב "הלכה משה מסיני", משמעו שזו הלכה עתיקה ומוסכמת על הכול שמקורה אינו ידוע, אך אין בו כדי לבטא אמונה שהלכה זו נמסרה למשה.
אזכור ייחודי למונח, הוא באגדה המובאת בתלמוד, לפיה בטרם קיבל את פרטי התורה, ביקש משה לראות את רבי עקיבא, והקב"ה הראה לו אותו כשהוא דורש בהלכות לפני תלמידיו.
הרמב"ם בהקדמתו למשנה מבחין בין ההלכות למשה מסיני, שלשיטתו הן רק הלכות שלא ניתן ללומדן מהתורה שבכתב, לבין 'הלכות מקובלות', שהן כלל ההלכות שנמסרו למשה, ולשיטת הרמב"ם כוללות את כל פרטי המצוות הרגילים.
את ההלכות המשתייכות לסוג הראשון, ליקט הרמב"ם, בעיקר מהתלמוד, והציגן כרשימה, תוך שהוא כותב שהיא כוללת את רוב ההלכות, אם לא את כולן: בתלמוד מכנים את כלל ההלכות שנמסרו למשה בתואר "הלכה למשה מסיני".
אם אדם אכל דבר איסור כגון חזיר, מה שיעור האכילה שיהיה חייב עליה?
– הלכה למשה מסיני ש"כזית".
אם אדם אכל ביום הכיפורים, מה שיעור האכילה שיהיה חייב עליה?
– הלכה למשה מסיני ב"ככותבת".
לגבי תפילין לא כתוב בתורה דבר על צורתן; הלכה למשה מסיני היא שתהיינה מרובעות ושצבען יהיה שחור.
בהמה שבעטה צרורות והזיקה, משלמת חצי נזק.
הראשונים נחלקו האם ייתכן שתהיה מחלוקת בהלכה למשה מסיני, הרמב"ם כתב ש"דבר שתמצא בו מחלוקת בידוע שאינו קבלה ממשה רבינו".
ויש מן הראשונים שחלקו עליו וסברו שתיתכן מחלוקת בהלכה למשה מסיני.
הלכות הרחקה מגויים הן הלכות שנועדו למנוע היטמעות של יהודים בחברה הנוכרית, הידמות של יהודים לדרכי הנוכרים או קרבה לגוי באופן שעלול להביא את היהודי לעבירה בשוגג.
המצוות העיקריות העומדות ביסוד הלכות אלו הן איסור חוקות הגויים, איסור נישואי תערובת והלכות איסור והיתר.
בפועל הלכות אלו מקשות על יצירת קשרים חברתיים בין יהודים לגויים, חלקן על מנת למנוע קרבה שעלולה להביא לנישואים בין-דתיים ולהתבוללות, וחלקן על מנת למנוע מצב של היכשלות באכילת מאכלים אסורים שהנכרי עלול לערב במאכל שהוא שותף במידה כזו או אחרת בתהליך הכנתו עבור הישראל.
רוב הלכות ההרחקה מגויים נכללות בכלל גזירות "שמונה עשר דבר".
הלכות אלו כוללות ברובן איסורי אכילה: חלב נכרים, פת עכו"ם, בישולי גויים, סתם יֵינָם ושֵׁכר גויים.
אך גם איסור ייחוד וטלטול בחצר משותפת.
שמן של נוכרי נאסר בשלב מסוים, אך לאחר מכן הותר.
לדעת רבים גם השתתפות במסיבה שרובה גויים, הכוללת אכילה ושתייה, אסורה.
האיסורים נקראו במקורם בשמות: "חלב גוי" (או "נוכרי"), "פת גוי", "בישול גוי", אך בפי הציבור שגורים הם בכינויים "חלב עכו"ם", "פת עכו"ם" וכדומה.
שינוי זה הוא תוצאת פעילות הצנזורה הנוצרית, שהמירה כל מופע בתלמוד ובפוסקים שבו כתוב "גוי" או "נוכרי", למילה "עכו"ם", דהיינו "עובדי כוכבים ומזלות", על מנת ליצור מצג שווא כאילו אין האיסורים והגינויים בתלמוד חלים על הנוצרים, שאינם סוגדים לגרמי השמיים.
כל דיני ההרחקה מגויים הם גזירות חכמים.
אולם מספר ראשונים מצאו בפסוקים אסמכתא לעיקרון הבידול שיש לנהוג בנכרים ובמאכליהם, על מנת למנוע חשש של התבוללות עימם ומתוך כך הגעה לידי חטאים חמורים נוספים:
וכפי שאכן קרה במעשה חטא בנות מואב, שבמהלכו קראו בנות מואב ומדיין לעם ישראל לאכול מזבחי אלוהיהן, ומתוך כך חטאו עם ישראל והשתחוו לאלוהיהן:
חז"ל אסרו על שתית חלב נוכרי, כלומר חלב שנחלב על ידי גוי ללא השגחת יהודי, שאז קיים חשש כי חלב של בהמה טמאה מעורב בחלב הכשר.
במקרים מסוימים, התירו רבנים מסוימים שימוש בחלב זה.
למשל, ביהדות תימן לא נאסר חלב נוכרים מכיוון שלא היה בנמצא חלב של בהמה טמאה כלל, כגון חלב נאקות.
אם כי יש רבנים שאוסרים גם חלב שלכאורה אין בו חשש לעירוב חלב טמא, מכיוון שהם סוברים שאיסור חלב נוכרים הוא 'גזירה שנגזרה במנין', שאפילו אם בטל הטעם - לא בטל האיסור.
אם כי הבד"צים ובמחלקות המהדרין ברבנות הראשית, לא משתמשים במוצרים אלו מתוך התחשבות בדעת האוסרים.
חל איסור לאכול מזון שבושל על ידי נוכרים, פרט למזון שניתן לאוכלו חי ללא בישול, כגון סלט ירקות.
דין זה נוהג רק אם המאכל הוא מאכל חשוב, ש"עולה על שולחן מלכים" לאכול בו את הפת, כגון בשר, ביצים או דגים.
טעם האיסור הוא משום 'חתנות', כדי שלא יזמן הנוכרי את חברו היהודי לאכול עמו בסעודה, או כדי לא ליצור קירוב הדעת בין ישראל לנכרי.
ויש אומרים שהטעם הוא מחשש שמא יאכילנו הגוי מאכלים טמאים.
מזון הנאכל חי, או שאינו עולה על שולחן מלכים - אין קיים בו חשש זה.
פת נוכרים נאסרה, אף אם ידוע שאין בה מרכיבים בלתי כשרים, על מנת ליצור ריחוק מסוים בין ישראל לגוים, כדי למנוע קרבה והתבוללות.
בכל זאת, מאחר שבמשך השנים בגולה היו מקומות שהיה קושי להשיג פת שנאפתה על ידי יהודי, ומאחר שלחם הוא מזון בסיסי, הותר להשתמש ב"פת פלטר" - פת של אופה גוי.
הגזירה נגזרה רק אם פעולת האפיה עצמה נעשתה בידי גוי, אבל אם הוא לש את הפת ויהודי אפה אותה - אין בכך שום איסור.
להלכה נפסק שגם אם היהודי סייע רק במשהו להכנת הפת - מותר לאכול את הלחם.
לדעת השולחן ערוך מספיק שיהודי זרק קיסם לאש כדי שיחשב שהוא שותף לאפיה.
לדעת הרמ"א גם אם התנור מוסק במשך זמן ארוך, למספר מחזורי אפיה, מספיק שבפעם אחת נזרק קיסם לאש כדי שהפת שנאפתה בתנור תותר ליהודים.
באופן מעשי כיום אין הבדל בין דעת השולחן ערוך לדעת הרמ"א, משום שכיום הלחם נאפה בתנורים חשמליים, כך שרק אם יהודי הדליק את התנור הפת מותרת.
גם עוגות וביסקוויטים נכללים באיסור של פת נוכרים, ולהלכה, מאחר שכיום פעמים רבות מעורב שומן לא כשר באוכל, או שמושחים בו את תבניות האפיה, אם אין השגחה על האוכל - אסור לאכול את המאפים.
אותה בעיה קיימת גם בלחמים.
מדרבנן, נאסר לטלטל חפצים בשבת מבתי מגורים לחצר משותפת ללא השתתפות כל הדיירים בעירוב חצרות.
אולם תנאי לכך שעירוב החצרות יחול הוא שכל הדיירים בחצר ישתתפו בו.
במקרה שגוי גר בחצר, מעיקר תקנת עירוב חצרות הגוי לא נחשב כדייר בחצר, ואינו מונע מהעירוב לחול אף שאינו משתתף בו.
אולם מגזירה מאוחרת יותר, במקרה כזה הגוי אוסר את הטלטול על דיירי החצר, עד שישכרו ממנו הדיירים היהודיים את רשותו בחצר לשבת.
סיבת גזירה זו היא כדי להקשות על יהודים הדרים בחצר אחת עם גויים את ההתנהלות בשבת, על מנת לעודד אותם לעבור לגור בשכנות ליהודים.
על האיסור מהתורה לשתות או להפיק הנאה כלשהי מיין נסך, הוסיפו חז"ל ואסרו לשתות או ליהנות מיין כלשהו של גוי, או אף שרק נגע בו גוי, וזאת כתוצאה מהחשש שמא הגוי ניסך את היין לעבודה זרה.
נימוק נוסף נכתב במסכת שבת: .
הראשונים דנו באשר ליחס שבין שני הנימוקים הללו, וקיימות דעות שונות בנידון.
יש שמציגים שני מקורות אלה כחלוקים זה על זה בעניין מקור האיסור על "סתם יינם".
ויש שאומרים כי האיסור לשתות נובע מהחשש שמא היין נוּסך, לפי זה ייתכן שהוצרכו לגזור "משום בנותיהם" כדי שהאיסור יחול באופן ודאי.
דעה נוספת אומרת כי החשש שהיין נוסך לעבודה זרה מחיל איסור על שתייה בלבד ולא על הנאה ממנו, אך החשש "משום בנותיהם" מוסיף גם את איסור ההנאה.
מהתורה אסורים נישואין עם גויה, ומדרבנן גם זנות עם גויה.
מגזירת שמונה עשר דבר נאסר גם ייחוד עם גויה.
הלכות פסוקות הוא חיבור הלכתי מתקופת הגאונים, והוא החיבור הראשון לאחר התלמוד שניתן לראותו כ"ספר הלכות".
כבר בתקופה קדומה הוא יוחס לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא (757–761), אך יש המסתייגים מייחוס זה ומאחרים אותו לתלמידו רב נטרונאי בר חביבאי נשיא.
כתלמוד הבבלי הספר נכתב במקורו חציו בעברית וחציו בארמית בבלית, והוא מסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר התלמוד הבבלי.
ספר זה עוסק בהלכות שנוהגות לאחר חורבן בית המקדש בחוץ לארץ.
דרכו היא קיצור הסוגיות התלמודיות ולעיתים עריכתן מחדש, בתוספת מסורות פרשניות ופסיקתיות קדומות.
הספר היה נפוץ מאוד בתקופת הגאונים, ואף חוברו לו קיצורים ותרגומים לעברית ולערבית.
במהלך ימי הביניים הלכה והידלדלה תפוצתו, ככל הנראה בעקבות הפופולריות הרבה של הספר הלכות גדולות שחובר בעקבותיו.
הספר נודע לראשונה בעת החדשה מתוך כתב יד של תרגום לעברית שנמצא בספריית הבודליאנה שבאוקספורד והודפס בשנות ה-80 של המאה ה-19, ונודע בשם "הלכות ראו" (על שם הפסוק הפותח את החיבור, "ראו כי ה' נתן לכם (את) השבת").
רק לאחר זמן פורסם כתב יד של החיבור המקורי (כתב יד ששון 263), שנשמר בתימן ויצא לאור בשנת תשי"א, אולם גם הוא אינו שלם.
הוצאה של השלמות לחלקים החסרים בכ"י ששון בשם הלכות פסוקות מן הגניזה פורסמה בשנת תשע"ד על ידי ד"ר יהונתן עץ חיים בהוצאת מוסד הרב קוק.
בנוסף לכרך זה, מהדורה חדשה ושלימה של הספר הלכות פסוקות כולו בארבעה כרכים פורסמה על ידי מוסד הרב קוק בההדרת ד"ר יהונתן עץ חיים והושלמה בשנת תשע"ט.
הלכה נבואית היא הלכה שמושתתת על יסודות מרכזיים ביהדות - הלכה ונבואה.
בהלכה הנבואית ישנו שילוב בין הנבואה להלכה והיא שנויה במחלוקת בקרב הפוסקים ואנשי הרוח של היהדות.
ההלכה והנבואה מהוות יסודות מרכזיים ביהדות.
שתיהן משמשות מרכיבים בהנהגה היהודית בתורה (נביא וסנהדרין).
כביטוי לכך יש מצווה לשמוע בקול נביא, וכן יש מצווה לשמוע בקול חכמים.
יכול להיות אדם חכם וגם נביא, כדוגמת משה רבנו ורבים אחריו.
אמנם, שימוש בטענות שמיימיות כחלק מדיון הלכתי הוא מעשה שנוי במחלוקת ביהדות: יש אומרים שמי שטוען טענה הלכתית כשהנימוק לדבריו הוא נבואי נחשב לנביא שקר.
מנגד, יש מקורות שמאשרים את השימוש בנימוקים נבואיים בדיון ההלכתי .
הבדל רעיוני עמוק מבחין בין הלכה לנבואה: ההלכה עוסקת במימוש המעשי של רעיונות התורה, כאשר היא משתמשת בכלי ניתוח והכרעה משפטיים, ופעמים רבות עוסקת בדקדוקים שונים.
הנבואה, לעומת זאת, עוסקת ברובד עקרוני של רעיונות התורה, תוך נתינת דגש להיבטים מוסריים שלהם, כל זאת בסגנון ציורי בעל מאפיינים של חזון.
חז"ל התייחסו להבדל זה, ואף הכריעו שחכם עדיף מנביא.
העובדה שכיום אין נביאים, הובילה הוגים שונים לחפש אלטרנטיבות לנבואה; בין האלטרנטיבות היו האגדה התלמודית או הקבלה.
כך לדוגמה הרב יובל שרלו נותן כמה תכונות להלכה הנבואית:
התאמה לשורש הפנימי, חתירה לביטוי התוכן הפנימי.
הלכה שנותנת כיוון כללי ללא פרטים (הפרטים שייכים לכל איש ואיש).
ייחוס משקל עצום לכוונה, לעומת היחס המינורי בהלכה הרגילה.
הרב צבי יהודה הכהן קוק בהתנגדותו לסגנון לימוד זה, הסתמך רבות על דברי החת"ם סופר, שראה בשילובים בין דיספלינאציות שונות כלאיים.
תפיסה זו אינה רואה את הספרות התורנית כהרמוניה מושלמת, אלא כספרות עצמית שאין לה להשתלב.
דברי הרב צבי יהודה בולטים במיוחד לאור הדברים החריפים שאומר אביו - הרב אברהם יצחק הכהן קוק - בעד שילוב הלכה ואגדה, ובפרט במסגרת של תורת ארץ ישראל.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף טוען ששילוב זה איננו דבר חדש, אלא גילוי החיבור הקיים ביניהם מאז ומתמיד.
אבינועם רוזנק מצביע על הקשר העמוק בין כללים ופרטים, בין אוטונומיה והטרונומיה, בין חירות ומחויבות, בין נורמות קבועות לבין אינטואיציה ואותנטיות המצוי במשנת ההלכה הנבואית של הרב קוק.
אחת מנקודות המוצא של המצדדים ביכולת לשלב כיום הלכה ונבואה, הנה שהאגדה היא ביטוי של הנבואה.
אולם הוגים שונים טענו שהאגדה אינה נבואה אלא היא מבטאת ביטוי של הרעיון האנושי שהאדם דורש ומבין באמצעים שונים; לעומת זאת הנבואה מהווה רעיון אלוהי.
בעקבות הבחנה זו התנגדו רבים לעצם ההתבטאות המשלבת הלכה ונבואה, אף שחלק מהמתנגדים תמכו בשילוב הלכה ואגדה.
הלכה ואין מורין כן היא קביעה המופיעה בכמה מקומות בתלמוד ובפוסקים על אודות הלכות מסוימות שאמנם נכונות, אך מסיבות שונות אין להורות אותן.
לעיתים עיקרון אי ההוראה של הלכות אלה תלוי בקהל היעד, וקיימים כמה סוגים של הלכות כאלה בהיבט של למי מורים ולמי לא מורים אותן, כפי שיפורט בהמשך.
בדרך כלל מדובר בהלכה מקלה שיש חשש שתפורש בהרחבה מידי, אך גם מנימוקים נוספים, כמו למשל הלכות שנראות תמוהות.
סוגים שונים של הלכה שאין מורים כמותה
הראשונים מפרשים ש"אין מורין כן" הכוונה היא להוראה פומבית.
כלומר לא מפרסמים הלכות מסוימות בפומבי על אף שהן נכונות.
עם זאת קיימות דרגות שונות של פרסום, ויש דוגמאות ביניים.
כך למשל קיימות הלכות מסוימות שבהן "אין מורין כן" גם לאדם יחיד, כפי שיפורט בדוגמאות להלן.
בתלמוד מתוארים אמוראים שבפועל התנהגו באופן שמותר על אף שאין מורים כך, אך הם נזהרו לא להתנהג כך ברבים באופן שיהיו עלולים ללמוד מהם.
עם זאת, במקרה שבו הם היו יכולים לספק הסבר אלטרנטיבי הם היו נוהגים כך אף ברבים.
עקרונית אסור לקרוא לאור הנר בשבת, מחשש שמא יטה את הנר ובכך יעבור על איסור של הבערת אש בשבת.
עם זאת, בתלמוד נפסק כי על אף שבסיטואציות מסוימות אין חשש שהמשתמש יטה את הנר, בכל זאת מדובר ב"הלכה ואין מורין כן".
ישנן שתי גישות בראשונים באשר לסיבה לכך שאין מורים הלכה זו: שיטתו של רש"י היא שאם יורו הלכה זו ייגרם זלזול בהטיית הנר, ושיטתו של הרמב"ם היא שמדובר בגזרה שמא יסתפק מהנר, כלומר מחשש שישתמש בחומרי הבעירה של הנר.
דוגמה נוספת מהלכות יום טוב היא השחזה של סכין.
גם בדין זה הפעולה מותרת ביום טוב אולם אין מורים כך.
דוגמה נוספת היא הנחת תפילין בלילה.
התלמוד קובע כי הדבר מותר, אולם לא מורים כך מחשש להירדם עם התפילין.
קיים מקור בתלמוד לכך שהאמורא רב נהג לפסוק באופן אחד בפני תלמידיו ובאופן אחר בפני עמי הארץ.
סוג זה של הלכות מופיע גם בצורה אחרת בדוגמאות בתלמוד, בהן מופיע הביטוי "ודבר זה אסור לאומרו בפני עמי הארץ".
כך למשל נכתבה אמירה זו על אודות ההלכה שמצוות לימוד תורה מתקיימת אפילו רק על ידי קריאה של קריאת שמע בבוקר ובערב.
רש"י מסביר שאין לומר זאת בפני עם הארץ כדי שלא יימנע מללמד את ילדיו תורה באופן אינטנסיבי יותר.
וריאציה נוספת של הלכה מסוג זה היא הלכה שאודותיה נאמר "אבל אין מפרסמים את הדבר".
דוגמה להלכה מסוג זה היא דינו של אדם המוציא תבן וקש לרשות הרבים ובכך מפריע לציבור, ולגביו נפסק להלכה כי הוא נקנס בכך שכל מי שנוטל את התבן והקש זכה בהם לעצמו.
אולם נקבע כי היתר זה נסוב רק על החלק של הקש והתבן שהופך לזבל ומשביח, אולם לגבי הקש והתבן עצמם זוהי הלכה שאין מורים כמותה – אפילו ליחיד.
הסיבה לכך היא "מפני תיקון העולם".
ייתכן וגם הדוגמה שהובאה בפסקה הקודמת אודות הטיית הנר היא הלכה שאין מורים כמותה גם ליחיד.
בסוג הקודם של ההלכות מדובר היה בהלכות שידועות לחכמים, אך לא פוסקים אותן.
אך קיימות דוגמאות להלכות שחז"ל רצו להסתיר אותן על אף שהן מותרות, עד כדי כך שהן הועלמו אף מהמשנה עצמה.
כלומר חז"ל היו מעוניינים שגם תלמידי חכמים לא ידעו אותן, לפחות לא באופן רגיל.
בלשון התלמוד מתוארות הלכות אלה "לא רצו חכמים לגלותה".
דוגמה להלכה כזאת היא שמותר לטלטל "פחות פחות מארבע אמות".
כלומר, איסור טלטול ברשות הרבים בשבת נסוב על טלטול של ארבע אמות לפחות, אולם מותר לטלטל בכל פעם פחות מארבע אמות.
על כך נכתב בתלמוד שהלכה זו לא נכתבה כלל במשנה מחשש שמא יבואו לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים.
סוג נוסף של פעולה מותרת שאין מורים אותה, היא פעולה שמותרת לגמרי ואף מותר ללמד אותה בפומבי, אולם אם אדם בא לשאול לא מורים לו לקיים אותה למעשה.
דוגמה מפורסמת לסוג זה היא מעשה פינחס, שהרג את נשיא שבט שמעון ואת כזבי בת צור המדיינית שקיימו יחסים בפומבי למרות שהוא היה ישראל והיא לא.
בעקבות זאת אמרו חז"ל ש"בועל ארמית (=גויה) קנאים פוגעים בו", אך התלמוד קובע כי אם בא הקנאי להתייעץ לפני הפעולה לא מורים לו לבצע אותה.
הסוג הזה שונה מהאחרים בכך שלא מדובר בהלכה.
כלומר, בניגוד למשל לעובדה שטלטול פחות מארבע אמות הוא מותר הלכתית, מעמדה ההלכתי של פעולת הקנאות אינו ברור והוא ודאי לא ציווי הלכתי.
עם זאת מדובר בפעולה מותרת שלא מורים אותה.
הלכות עירובין הם ההלכות העוסקות בנושא מלאכת הוצאה מרשות לרשות בשבת, שמשמעה האיסור להוציא חפצים ומשא בין רשויות השבת.
כמו כן כוללות הלכות אלו את הלכות עירובי חצרות ותחום שבת.
הלכות אלו מרוכזות במשנה ובגמרא במסכת עירובין ובמסכת שבת, ובספרות ההלכה: בטור ובשולחן ערוך בחלקו הרביעי של אורח חיים, בין הסימנים שמ"ה-תט"ז, וברמב"ם בספר זמנים, והם נחשבות להלכות מורכבות ומסובכות.
בהלכות אלו ישנם חלקים רבים שהם איסורי דרבנן, שנוספו על ידי חז"ל לאיסורי התורה.
להלכות אלו משמעות רבה לגבי היכולת להתנייד בשבת ממקום למקום, שכן ללא תיקון עירוב, אסור להוציא חפצים כגון סידור או עגלת ילדים ממקום למקום.
כיום דואגות רבנויות מקומיות לסידור עירוב, המאפשר את הוצאת החפצים בשבת ממקום למקום, והלכות אלו אינם משמעותיות כמעט לציבור הרחב בישראל.
אולם במקומות שאין בהם עירוב, כגון במקומות מסוימים בחוץ לארץ, ישנה משמעות רבה להלכות אלו.
מדין התורה, אסור להוציא ולהכניס חפצים מרשות היחיד לרשות הרבים בשבת, מכיוון שזו מלאכת הוצאה מרשות לרשות שהיא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת.
כמו כן אסור להוליך חפץ יותר מד' אמות (כ-2 מטרים) ברשות הרבים.
(שתי פעולות אלו מכונות בספרות ההלכתית בכינוי 'טלטול') מדין התורה, שאר המקומות שאינם רשות היחיד ואינם רשות הרבים נחשבים למקום פטור, ומותר להוציא ולהכניס אליהם חפצים, בין מרשות היחיד ובין מרשות הרבים.
מלאכה זו של הוצאה היא המלאכה היחידה ממלאכות שבת שאין בה יצירה של דבר חדש, אלא רק שינוי מקומו של חפץ (לכן מלאכה זו מכונה "מלאכה גרועה").
מכיוון שכך, קשה יותר להיזהר במלאכה זאת מאשר ממלאכות אחרות.
חכמים אסרו אופנים רבים במלאכת הוצאה המותרים מהתורה, על מנת להרחיק את האדם מאיסור תורה: יצרו רשות חדשה בשם 'כרמלית', החמירו בהגדרות הדרושות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד וכמקום פטור, ואסרו על טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות נפרדת.
חכמים יצרו רשות חדשה לשבת שנקראת כרמלית, שהיא מקומות פתוחים שאינם משמשים להילוך הרבים, כגון שדות, שמדין התורה נחשבו למקום פטור, ואסרו על הוצאת והכנסת חפצים אליהם מרשות היחיד ומרשות הרבים.
כן אסרו על טלטול חפצים ד' אמות בתוכם, בדומה לדין הנוהג ברשות הרבים.
סיבת גזירת איסור הכרמלית, הוא כדי למנוע בלבול בין רשות הרבים לבין מקום פטור, שהוא הגדרתם מהתורה של השטחים הנחשבים מדרבנן לכרמלית.
לאחר גזירת איסור הכרמלית הצטמצמה מאוד ההגדרה של מקום פטור, המוגדרת מדרבנן רק במקום שאין בשטחו ד' על ד' טפחים (כ-1,024 סמ"ר), או מעל גובה עשרה טפחים ברשות הרבים ובכרמלית שנחשב גם כן למקום פטור.
בדומה לכך מקום הגדול יותר מבית סאתיים [כ-2400 מ"ר], אף שהוא רשות היחיד מן התורה, נתנו לו חכמים במקרים מסוימים כל דיני כרמלית.
חכמים גם אסרו אופנים שונים של הוצאה בין רשות היחיד לרשות הרבים שהיו מותרים מהתורה.
כך למשל מהתורה מלאכת הוצאה מרשות לרשות מתקיימת רק אם מתבצעת עקירה מרשות אחת והנחה ברשות אחרת.
אולם מדרבנן, ישנו איסור אף בחצי מלאכה, כגון אדם אחד שעוקר חפץ מרשות אחת, ואדם אחר מניח את החפץ ברשות אחרת.
בדין זה עוסקת המשנה הראשונה של מסכת שבת.
כן נאסרו אופנים אחרים של הוצאה, כגון טלטול חפץ ברשות אחת כאשר האדם עומד ברשות אחרת, וטלטול חפץ שחלקו נמצא ברשות שבה האדם נמצא, וחלקו ברשות אחרת (כגון מגילת קלף שהתגלגלה לרשות אחרת, אסור להחזירה לרשות ממנה התגלגלה).
חכמים החמירו בתנאים הנדרשים להגדרת מקום כרשות היחיד.
בעוד מהתורה די במחיצות מינימליות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד (כצורת 'פסי ביראות'), מדרבנן יש צורך במחיצות משמעותיות יותר.
כך למשל חכמים החמירו את תנאי המחיצות הדרושות כדי שמקום המוקף בהם יחשב כרשות היחיד, ואסרו שיהיו במחיצות פרצות רחבות מי' אמות, (כ-5 מטרים) או ריבוי פרצות קטנות הגורמות לכך שהשטח הפרוץ יהיה גדול מהשטח הסגור ('פרוץ מרובה על העומד').
לדעת רוב הראשונים, מדין התורה די בכך שמקום יהיה מוקף משלושה כיוונים על מנת להיחשב כרשות היחיד, אף שמצידו הרביעי הוא פרוץ.
אולם חכמים אסרו חצרות ומבואות הפרוצים בצידם הרביעי לרשות הרבים או לכרמלית בטלטול, וגזרו עליהם את איסורי ההוצאה כפי רשות הכרמלית, עד שיתוקנו באמצעות פסי חצר, לחי, קורה או צורת הפתח, תיקון הנקרא "תיקון חצרות ומבואות".
סיבת איסור זה הוא ליצור הבחנה בין רשות היחיד המשותפת לדיירים רבים, כגון חצר משותפת ומבוי, לבין רשות הרבים, המשותפת אף היא לרבים.
מדין התורה ניתן לטלטל חפצים בין רשויות יחיד שונות בבעלות אנשים שונים ללא הגבלה.
אולם מדרבנן, נאסרה הוצאת חפצים בין רשויות יחיד פרטיות או משותפות בבעלות שונה, ללא תיקון עירוב חצרות שמשמעו שיתוף של כל הרשויות הפרטיות בין כל הדיירים.
סיבת איסור זה הוא כדי להבדיל בין הוצאה לרשות היחיד משותפת, לבין הוצאה לרשות הרבים.
בצורה דומה, תוקן שיתוף מבואות על מנת להתיר את הטלטול בין חצרות משותפות שונות הפתוחות למבוי אחד.
ישנם כמה מקרים בודדים הנוגעים לשאיבת מים בשבת, שבהם הותירו חכמים על כנו את דין התורה המקורי, ולא אסרו את שאיבת המים, אף שאסרו דברים דומים אחרים.
כך למשל חכמים התירו לעולי רגלים להשתמש במחיצות הנקראות "פסי ביראות", וכן התירו שאיבת מים מרשות הכרמלית לרשות היחיד באמצעות תיקון מחיצה מינימלית .
חכמים אסרו ללכת למרחק של יותר מ־2,000 אמות (כ־1 ק"מ) מגבול תחום היישוב שבו יושב האדם בשבת.
התחום שבו מותר לאדם להלך נקרא תחום שבת וישנו איסור דרבנן לצאת חוץ ממנו בשבת (ישנה דעת מיעוט שהליכה למרחק של יותר מ־12 ק"מ היא אף איסור תורה).
חכמים הקלו במקרה הצורך להציב עירוב תחומין, המסוגל להכפיל את מרחק ההליכה המותר בכיוון אחד עד למרחק של כ־4,000 אמות (כ־2 ק"מ).
ישנו כלל בהלכות עירובין, לפיו כאשר יש מחלוקת בין חכמים בנושא הלכות עירובין - פוסקים הלכה לפי הדעה המקילה.
מקור כלל זה הוא בגמרא, וכך נפסק גם ברמ"א.
האחרונים נחלקו האם כלל זה תקף רק לגבי מחלוקות תנאים או אמוראים ולא כלפי מחלוקות בין הראשונים, או שהכלל תקף גם למחלוקות ראשונים.
בהלכות עירובין ישנו הכלל "שבת הואיל והותרה הותרה", לפיו המצב הקובע הוא זמן כניסת שבת, אף אם חל שינוי לאחר מכן.
כלל זה נאמר כלפי שינויים קלים במחיצות ושינויים שלא במחיצות, אולם לא כלפי שינויים ניכרים במחיצות, כגון חוט עירוב שנקרע.
מידת האמה ההלכתית אינה מוגדרת בצורה מדויקת, וישנם הבדלים במידתה בין תחומים הלכתיים שונים, שכן אמה מורכבת מ-6 טפחים, אך ניתן למדוד את הטפחים כשהם דחוסים או מרווחים ביניהם, כך שיש הפרש של חצי אצבע לכל אמה.
בהלכות עירובין, לגבי ד' אמות שיש לכל אדם ברשות הרבים ובהם מותר לו לטלטל - מודדים את האמות מרווחות, ואילו לגבי מידות מבוי - מודדים את האמות מצומצמות.
עיקר השימוש בפועל בהלכות עירובין כיום הוא בהקמת העירוב, שהוא כינויה של הקפת העיר במחיצות, בעיקר מחיצות מסוג 'צורת הפתח', ומשמעותם היא הפיכת שטח עירוני גדול לרשות היחיד אחת, בה מותר לטלטל חפצים בשבת ללא הגבלה.
סביב העירוב התפתחו מחלוקות ופולמוסים במקומות שונים, בעיקר סביב השאלה האם יש בימינו רשות הרבים, שכן לא ניתן להקיף בעירוב שטח שנחשב לרשות הרבים, [אלא אם כן יש בקצה רשות הרבים דלת שנסגרת בלילה].
אחד ממבחני הרבנות הראשית הוא על מספר סימנים בהלכות עירובין.
בעבר המבחן היה מיועד לרבני ערים בלבד, אך לפי המתכונת הנוכחית ניתן לגשת למבחן על מנת לקבל הסמכה גם של רב שכונה או מושב.
הלכות צבא הוא התחום ההלכתי שעוסק בהתנהגות הראויה בצבא ובמלחמה, ובקיום ההלכה כפי שהיא מתבטאת במסגרת הצבאית.
בספרות חז"ל אין עיסוק רב בשאלת קיום ההלכה במסגרת הצבאית, אולם במסכת עירובין מובא רצף של הלכות הבאות להקל על היוצאים למלחמה: היתר לקחת עצים ללא חשש גזל, ופטור מנטילת ידיים, מעישור דמאי ומעירובי חצרות.
בתלמודים מבואר שהלכות אלו נקבעו בשעה ש"חנו על הבאר", וככל הנראה מדובר במצור על החקרא במהלך מרד החשמונאים.
הדיון בהלכות צבא בתקופת הראשונים, הוא מועט ומפוזר במקומות שונים.
הרמב"ם במשנה תורה אסף את הלכות הצבא ב"הלכות מלכים ומלחמותיהם" פרקים ה-ח והוא ככל הנראה היחיד בתקופה זו שריכז הלכות אלו בצורה מסודרת.
עדות לכך שהדיון ההלכתי בנושאים אלו היה דל אנחנו יכולים למצוא בכך שלפעמים מקורותיו של הרמב"ם הם לא התלמוד, אלא מקורות תנאיים כגון הספרא ואפילו המקרא עצמו.
החפץ חיים חיבר ספר בשם "מחנה ישראל", שיועד לחיילים ששירתו בצבאות זרים באירופה.
הספר כולל דברי מוסר ואמונה, וכן הלכות בסיסיות, בעיקר בדיני שבת ותפילה.
עם הקמת צה"ל בשנת 1948, ייסד הרב שלמה גורן את הרבנות הצבאית, ועמד בראשה עד שנת 1971. בתפקיד זה הקים את התשתית לשירות חיילים דתיים בצבא, כולל פסיקת הלכה בנושאים צבאיים.
בין הספרים שיצאו בשנים אלו ניתן למנות שלושה מכרכי "משיב מלחמה", שו"ת בענייני צבא, מלחמה וביטחון, ואת "קובץ פסקי הלכות צבא" שיצא בשנת תשי"ט בהוצאת הרבנות הצבאית.
הרב גורן עסק בסוגיות מורכבות, ובין היתר התיר עגונות, החל ממלחמת העצמאות ועד עגונות אח"י דקר ואח"י אילת.
בין ספרי ההדרכה המעשית ניתן למצוא את "דיני צבא ומלחמה" של הרב שלמה זלמן מן-ההר, "הלכות צבא" של הרב זכריה בן-שלמה, "הצבא כהלכה" של הרב יצחק קופמן, "צבא כהלכה" של הרב יוסף צבי רימון ו"ספר הראל" של הרב אליעזר שנוולד.
בשנים האחרונות מוציא מדור הלכה של הרבנות הצבאית חוברות בנושאים ספציפיים כמו הלכות חגים או חוברות הדרכה ליחידות השונות, ספר בשם "תורת המחנה", וכתב עת המוקדש להלכות צבא בשם "מחניך".
הלכות גדולות הוא ספר הלכה מתקופת הגאונים, שהפך לחלק אינטגרלי בלימוד ההלכה בישיבות הגאונים.
פסקי הלכה רבים מוזכרים בשמו בכתבי הראשונים פעמים רבות.
יש המכנים את הספר בה"ג: בעל הלכות גדולות.
יש הסבורים כי הספר התחבר מחוץ לבבל, אף כי ברור שהוא משקף הלכה בבלית מובהקת, עם השפעות ארץ-ישראליות מעטות.
זמן חיבורו אינו ידוע בוודאות, אך נראה שהוא במאה ה-9.
בספר הקבלה לרבי אברהם אבן דאוד ובראשונים נוספים, מיוחס ספר הלכות גדולות לחכם בשם רבי שמעון קיירא, וכך מקובל במחקר כיום, ואילו בעל הסמ"ג ורש"י סברו שחובר על ידי רב יהודאי גאון ולא פירשו באיזה רב יהודאי מדובר, רב יהודאי גאון או רב יהודאי הכהן גאון.
בעל ספר הכרוניקה צמח דוד כתב כי לא ייתכן שהסמ"ג ורש"י התכוונו לרב יהודאי גאון בן נחמן, שכן חכם זה מוזכר בספר השאילתות של רב אחאי משבחא, המוקדם לספר הלכות גדולות.
מכאן הסיק בעל הצמח דוד כי לפי דעתם הספר נתחבר על ידי רב יהודאי הכהן גאון סורא.
הספר מבוסס על שלושה מקורות עיקריים: דברי התלמוד הבבלי ומסורת פרשנות שלו, הספר הלכות פסוקות שקדם לו, והשאילתות - קובץ דרשות קדום על פי סדר פרשות השבוע.
היו שסברו שדווקא הלכות פסוקות הוא קיצור של הלכות גדולות, אך דעה זו נדחתה על ידי רוב החוקרים כיום.
לספר מצורפת הקדמה מיוחדת, שאם היא שייכת לחיבור במקורו הדבר מהווה תקדים בספרות הרבנית בכלל, שכן עד אז לא נכתבו הקדמות לספרים תורניים (הראשון הידוע בכתיבת מונוגרפיות הכוללות הקדמה הוא רב סעדיה גאון).
ההקדמה, בכל מקרה, אינה הקדמה של ממש - היא כוללת בעיקר דברים בשבח התורה ורשימת תרי"ג מצוות.
מניין זה הפך נפוץ מאוד, ואף חוברו על פיו פיוטי אזהרות לשבועות (המפורסם הוא של ר' שלמה אבן גבירול), ונגד המניין הזה יצא הרמב"ם בהקדמה לספר המצוות שלו, בביקורת מתודולוגית חריפה.
בעיות הנוסח בספר סבוכות ביותר, וכבר הראשונים מעידים על גרסאות הפוכות בפסקיו.
גם סדר הספר עצמו משתנה בין כתבי היד.
ממחקרו האחרון של ד"ר אהרן שויקה עולה שישנם שני ענפי נוסח עיקריים לספר, וכי אחד מהם הוא תוצאה של מפעל עיבוד ועריכה משוכלל ומורכב של הנוסח המקורי, שנעשה בשלהי המאה התשיעית.
ישנן ארבע מהדורות עיקריות של הספר, שכל אחת מהן הושתתה על כתב יד אחר.
דפוס ונציה ש"ח הוא ההדפסה הראשונה של הספר, שיצאה לאור בדפוס יושטיניאן.
הספר נדפס שוב על פי דפוס ונציה לאחר 250 שנה בשלוש מהדורות (למברג תקס"ד, וינא תק"ע, זוליקאו תקע"א).
מהדורה נוספת המבוססת על דפוס זה היא של הרב אברהם שמעון טרויב (ורשה תרל"ה), שאף הוסיף מראי מקומות, חידושים וביאורים וכן הגהות מדעתו; חלק מהגהותיו לא צוינו על ידו וניתן ללמוד עליהן רק בהשוואה מדוקדקת לדפוס ונציה.
בשנת תשנ"ב הוציא מכון ירושלים מהדורה חדשה של הספר, שנוסחה מבוסס על דפוס ונציה ש"ח ועל מהדורת רא"ש טרויב, כשחלק מהגהותיו הוטמעו בטקסט בלא להעיר עליהן.
המהדורה כוללת גם הגהות מכמה אחרונים, וכן חלק מהערות הרב עזריאל הילדסהיימר ונכדו במהדורותיהם .
מהדורת "שונה הלכות", שהודפסה באמסטרדם בשנת תקכ"ד (1764) עם פירוש "שונה הלכות" של הרב שלמה שלם.
במהדורה זו לא מופיע כל הספר, אלא הלכות מסוימות שעליהם נכתב הפירוש.
דפוס ברלין תרמ"ח-תרנ"ב - מהדורתו של הרב עזריאל הילדסהיימר, מייסד בית המדרש לרבנים בברלין.
זוהי הדפסה מדוקדקת של כתב יד וטיקן 142 של הספר.
נוסח זה נקרא על ידי חלק מהחוקרים "הלכות גדולות אספמיא", מתוך תפיסה (כנראה שגויה) שזה היה הנוסח שעמד בפני חכמי ספרד.
מהדורת הילדסהיימר ירושלים תשל"ב-תשמ"ז - מהדורה ביקורתית בת שלושה כרכים בהוצאת מקיצי נרדמים, בעריכת נכדו של הרב עזריאל הילדסהיימר מברלין, שנקרא באותו שם.
פנים המהדורה מושתת על כ"י מילאנו-אמברוזיא, והיא כוללת מדור של חילופי נוסחאות מכתבי יד וקטעי גניזה, וכן מדור של ציונים ומראי מקום, הקדמה מלומדת ומפתח הספרות התלמודית, בן 5,000 ציונים.
המהדורה זכתה להערכה על ההשקעה הרבה שהייתה לעורך בה, אך מנגד התקבלה בביקורת חריפה במחקר.
בין השאר, נמתחה ביקורת על כך שפעמים רבות מספור העתקת העורך מכתבי היד אינה מדויקת, רישום חילופי הנוסח בעייתי, שימושו בקטעי הגניזה לוקה בחסר, וגם שהחלטתו לבסס את מהדורתו על כ"י מילאנו, המאוחר והשייך לנוסח מעובד יותר, תמוהה.
על נוסח הפנים העיר רוני שויקה: "אי אפשר לסמוך על נוסח הפנים במהדורת הילדסהיימר בשום מקרה ולשום עניין.
לא לעניין נוסח, ודאי שלא לענייני לשון, ואפילו לא לשאלות עריכה, וזה גם במקרה שישנם דיונים מפורשים בעניין המסוים".
במבט כללי מציין שויקה שלמהדורה יתרונות רבים, על אף שנכשלה במטרתה העיקרית, העמדת נוסח מבוקר של הלכות גדולות.
מוסד הרב קוק תשפ"ב-תשפ"ג- מהדורה בעלת שני כרכים של הלכות גדולות במהדורה מדעית בהוצאת מוסד הרב קוק, בההדרת ד"ר יהונתן עץ חיים.
המהדורה מבוססת בנוסח הפנים על כתב יד אמברוזיאנא, תוך הבאת חילופי הגרסאות בהערות שוליים.
במהדורה זו מובאים קטעי גניזה וכתבי יד נוספים של הלכות גדולות שלא עמדו בפני הילדסהיימר, לצד מקבילות להלכות פסוקות, וציון למקבילות המובאות בדברי הראשונים.
המהדורה שואפת לתקן את הפגמים שבמהדורת הילדסהיימר ולהעמיד בפני הקורא מהדורה מתוקנת ככל האפשר של הספר הלכות גדולות.
שני הכרכים הראשונים מכילים את מסכת ברכות וחלקים נרחבים מסדר מועד.
המהדורה לא זכתה להגיע לידי השלמה עקב פטירת המחבר במהלך העבודה.
הלכות רב אלפס הוא חיבור הלכתי בשפה הארמית מהמאה ה-11 שכתב הרי"ף (רבי יצחק אלפסי) במרוקו.
בשונה מראשונים אחרים, שחלקם עסקו בפרשנות התלמוד וחלקם עסקו בדיונים הלכתיים ובפלפול, כתב הרי"ף את חיבורו בצורה פשוטה.
הספר מתמצת סוגיות הלכתיות בשלושה סדרים בתלמוד הבבלי: סדר מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכת ברכות וחולין.
לעיתים נראה שגרסת הרי"ף במקומות מסוימים היה שונה מהגרסאות האשכנזיות.
הרי"ף קובע את העדיפות ההלכתית לתלמוד הבבלי על פני התלמוד הירושלמי.
הרי"ף שילב בחיבורו גם דברי אגדה, מעט מדרשים ודברי מוסר.
לספר ניתנו כמה כינויים במהלך השנים, על ידי רבנים ופוסקים שהתייחסו לדבריו.
"תלמוד קטן", משום שהספר מקבץ ומרכז הלכות מהתלמוד, "הלכות רב אלפס", על שם מחברו או משום שמוצא משפחתו משם.
בצורה דומה, יש שקוראים לספר "הלכות אלפסי" או "הלכות האלפסי" או סתם "אלפסי".
שמו המקורי והנפוץ בתחילת פרסומו היה "ספר ההלכות", בגלל היותו ספר יסודי ראשון בהלכה.
אלו שהחשיבו את הרי"ף לאחד מהגאונים ולא מן הראשונים, קראו לו "רב אלפס", תואר מקובל לתקופת הגאונים וממילא לחיבורו קראו "הלכות רב אלפס".
כיום, יש שקוראים לו כקיצור "הרי"ף" ולעיתים הוא מכונה בספרות ההלכתית, "ההלכות" או סתם "הלכות".
הרב יצחק אלפסי החל לחברו בהיותו בן 17 שנים, וסיים לאחר 30 שנים (בין השנים 1030-1060).
הספר חובר כשכיהן כדיין הראשי בעיר קלעת חמאד ליד העיר קונסטנטין שבאלג'יריה, והשם "אלפסי" מתייחס למוצא משפחתו לפני שהיגרה לאלג'יריה.
הרי"ף המשיך לערוך את חיבורו גם אחרי שהשלים אותו, תוך שהוא מוחק חלקים ומוסיף חלקים אחרים, וכך נוצרו למעשה מהדורות של הלכות הרי"ף.
עדויות לכך ניתן למצוא בכתבי היד של הרי"ף, וכן בכתבי הראשונים ובראשם הרמב"ן שהחזיק תחת ידו את טופס ההלכות הפרטי של הרי"ף לכמה מסכתות.
הספר מהווה מקור חשוב לפסיקת הלכה והוא אחד משלושת הספרים לפיהם פסק רבי יוסף קארו בספריו בית יוסף ושולחן ערוך, בנוסף לרמב"ם והרא"ש.
למעשה, לאור זאת שהרמב"ם בדרך כלל פוסק כרי"ף, אפשר לראות ברי"ף כבסיס ההלכתי העיקרי של חיבורי רבי יוסף קארו.
גם פסיקת הרא"ש מורכבת מפסיקת הרי"ף לצד פסיקת התוספות.
הרמב"ם התייחס לספר בכותבו "חיבורו של רבנו יצחק מספיק בעד כל חיבורי הגאונים..." עם זאת, אפשר ודעת הרמב"ם לא הייתה נוחה מן ההעדפה הגורפת (שביטא ספר הלכות הרי"ף) של פסקי התלמוד הבבלי על פני התלמוד הירושלמי.
בשנת 1947 פרסם שאול ליברמן קטעים מתוך גניזת קהיר המשחזרים חלק מחיבור אבוד של הרמב"ם המבקש לחקות את דרכו של הרי"ף בתימצות הלכתי של התלמוד הבבלי, וליצור 'ספר הלכות הירושלמי' באותה מתכונת עצמה.
את קביעת הרמב"ם ולפיה חיבורו של הרי"ף עדיף או 'מספיק' על פני כל חיבורי הגאונים, הפך הרדב"ז לפסיקה עקרונית ולפיה מכריעים הלכה כמותו במחלוקת עם הגאונים ושחיבורו וחיבור הרמב"ם מכילים את כל דברי הראשונים.
הראב"ד השלישי כתב בהקדמה לחיבורו השגות על הרז"ה, "אפילו אומר על ימין שהוא שמאל סומכים על דבריו".
נוסף לזה, היה הספר אחד ממקורות הפסיקה ל"ספר העתים" של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני הנשיא, תלמידו של הרי"ף, בנוסף לתשובות הגאונים והלכות שפסק ר' שמואל הנגיד ב"הלכתא גברתא".
גם הגאון מווילנא הדריך את תלמידיו "ללמוד האלפסי תחלה עם פירוש רש"י ולחזר אותו תמיד עד שיהיה שגור בפי בשקידה רבה".
וכן כתב החפץ חיים שיש להיות בקי בספר הרי"ף והעיד "ובאמת היה כמה מאות שנים נלמד לישראל האלפסי לבדו עם פירוש רש"י" וכן העיד שמצא עצה זו במעשה רב בשם הגר"א.
וכן המליץ החיד"א לנערים ובחורים.
דרך פסיקתו של הרי"ף הייתה בסיס ויסוד לכל דרך הפסיקה של רבני ספרד בתקופת הראשונים, ואחר כך לכל יהדות אסיה ואפריקה.
שיטתו התבססה על שני עקרונות הפוכים לאלו של פוסקי יהדות אשכנז:
התעמקות רק בדברי ההלכה והמסתעף מהם בתלמוד לצורך פסיקת ההלכה.
במקרה של סתירה בין מקומות שונים בש"ס, מכריעים כדברי אחד מהם לפסיקת ההלכה ומתרצים את הנוגע להלכה.
לצורך הבנת העניין נציין כדוגמה את האמור במסכת בבא מציעא:
במסכת בבא מציעא מציגה הגמרא נידון שבו הובא פסיקת רב נחמן לשומר שישלם על אובדן הפיקדון, חרף זה שנמצא הפיקדון והתייקר ולא קבל השומר את ההתייקרות (דהיינו תשלומי כפל שבדרך כלל אמור השומר לקבל).
לאור האמור בדברי רבא מסוגיא זו בבבא מציעא, מציע הרי"ף כסתירה לכך את עמדת רבא ממסכת בבא קמא שם מובא מימרא הפוכה בשם רבא.
כפתרון לכך, מכריע הרי"ף בדעת רבא כמו עמדתו המוצגת במסכת בבא קמא אף על פי שרבא שינה את דעתו והסכים עם אביי.
ראיה זו מחדדת את ההכרה בכך שהרי"ף מציב בדבריו רק את המימרות שפסק אותם להלכה בלבד, דהיינו לפתור את הספק המתעורר מן הסתירה.
יצוין, שבגישה זו חלוקים עליו חכמי יהדות אשכנז ובראשם בעלי התוספות שעמידו כל סוגיא במקרה שונה.
הרי"ף גם עורר עניין חדש בדיון ההלכתי: במקרה שהגמרא נשארה בספק בשאלה הלכתית הרי"ף פוסק להלכה על פי הכללים לפסיקת ההלכה בצורה כוללת.
(לדוגמה יש כלל בכל מחלוקת בין אביי לרבא פוסקים כרבא חוץ מיע"ל קג"ם).
הרי"ף לא היסס לחלוק על הגאונים שקדמו לו.
יש הטוענים שדבר זה התבסס על כך שהרי"ף חי בתחילת תקופת הראשונים יש שמחשיבים את הרי"ף כחכם מסוף תקופת הגאונים.
שיטות אלה היוו מקור בסיסי ביותר לכל הפסיקה שאחריו ולפיכך נקרא הרי"ף בפי כל הפוסקים שאחריו והרבנים שאחריו "גדול הפוסקים".
בסופו של דבר, גם רוב האשכנזים פוסקים כמוהו כיוון שפסקיו הם יסוד לפסקי השולחן ערוך, גם לדעת הרמ"א בגלל שהרא"ש ו"מרדכי" הושפעו רבות מפסקיו.
מאז ימי הרי"ף ועד ימינו, כל מנהגי יהדות צפון אפריקה נובעים מפסקי הרי"ף.
חכמי יהדות זו הגדירו ככלל את הפסיקה על פי הרי"ף, כשההבדל בינם לבין שאר הספרדים הפוסקים גם הם כרי"ף, יהדות צפון אפריקה המשיכה לפסוק כרי"ף גם במרוצת הדורות, בעוד ששאר הספרדים "מעדכנת" את פסיקותיה לפי הפוסקים האחרונים שבכל דור.
לדוגמה, רוב יהודי צפון אפריקה אינם אומרים לשם ייחוד לפני התפילות, מאחר שהדבר לא נזכר בפסקי הרי"ף, על אף שפוסקים מאוחרים יותר הוסיפו זאת לסדר התפילה.
כך גם פסק ר' שלום משאש, שבמקום שפסקו יהדות מרוקו כרי"ף ולא כפוסק אחר "יש להם להשען על עץ ארז".
מאחר שרוב הספר הוא תמצות התלמוד, כל הפירושים עוסקים ממש בפירוש התלמוד, אך מתעמקים בענייני ההלכה הכתובה והדיון ההלכתי הנוסף על התלמוד.