tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה זו הדרמה "המשחק היחיד בעיר", שנכשל כישלון חרוץ בקופות, למרות שני שחקניו הראשיים: אליזבת טיילור ווורן בייטי.
1954 - הפרס לזכר אירווינג תלברג על תרומה מיוחדת לקולנוע
1960 - מועמדות לבימוי - "יומנה של אנה פרנק"
1960 - מועמדות לסרט - "יומנה של אנה פרנק"
ג'ורג' סטיבנסון היה מהנדס מכונות אנגלי אשר פיתח את קו הרכבת הראשון בעולם, ועזר לבנו רוברט סטיבנסון שתכנן את קטר הקיטור המפורסם "רוקט" .
ידוע בכינויו "אבי מסילות הברזל".
בני התקופה הוויקטוריאנית ראו בסטיבנסון דוגמה ומופת לאדם שקדן, בעל רצון מתמיד לשיפור המביא לידי ביטוי את עקרונות העזרה העצמית.
רוחב מסילת הרכבת שקבע סטיבנסון, במידה של 4 רגל ו-8.5 אינץ' (1,435 מ"מ), הפך לרוחב התקני של מסילות רכבת בעולם ולעיתים נקרא "רוחב סטיבנסון".
ג'ורג' סטיבנסון נולד בווילאם שבחבל נורת'אמברלנד באנגליה, כ-15 ק"מ מערבית לעיר ניוקאסל.
בשנת 1748 נבנתה בסמוך לעירו מסילה לקרונות שנגררו על ידי סוסים, בדומה למסילת רכבת, אך הייתה עשויה מעץ.
סטיבנסון גדל בסמוך למסילה ובשנת 1802 החל לעבוד כמכונאי במכרה פחם.
במשך עשר שנים צבר ידע בטיפול ובאחזקת מנועי קיטור, ובשנת 1812 פרש מעבודתו והחל לבנות מנועי קיטור בעצמו.
בשנת 1814 בנה סטיבנסון את קטר הקיטור הראשון בתכנונו, אשר נועד לגרירת קרונות פחם מן המכרה.
הקטר נקרא "בליכר" (Blücher), על שם גנרל פרוסי בשם גבהרד בליכר (Gebhard Leberecht von Blücher) אשר נלחם בנפוליאון בקרב ווטרלו.
הקטר היה מסוגל לגרור 30 טון פחם והיה הקטר הראשון שנע בזכות החיכוך שבין גלגליו למסילה.
סטיבנסון לא הגביל את עיסוקו רק לבניית קטרים ואף פיתח בשנת 1815 מנורת כורים, לשימוש במכרה הפחם.
בשנת 1820 נקרא סטיבנסון להקים מסילה לאורך של כ-13 ק"מ ממכרה בהטון לעיר סנדרלנד.
במורדות נעו הקרונות על המסילה בכוח הכבידה ואילו במישור ובעליות נגררו על ידי קטרי קיטור.
הייתה זו המסילה הראשונה באנגליה שבה לא נעשה כל שימוש בגרירה בכוח בהמות.
בשנת 1821 החל במפעל בניית מסילת סטוקטון ודרלינגטון (Stockton and Darlington Railway).
התוכנית המקורית הייתה לעשות שימוש בסוסים לגרירת קרונות על מסילות ברזל, אולם לאחר שמנהל החברה פגש בסטיבנסון הוא שינה את התוכניות.
העבודה על המסילה החלה בשנת 1822 ובחודש ספטמבר 1825 השלים סטיבנסון את בניית הקטר הראשון למסילה, אשר כונה בתחילה "אקטיב", אולם אחר כך שונה שמו ל"לוקומושן" (תנועה באנגלית).
המסילה נפתחה לתנועה ב-27 בספטמבר 1825, כאשר הקטר "לוקומושן" נהוג על ידי סטיבנסון, גרר 80 טון של פחם לאורך 15 ק"מ והשלים את המסע בשעתיים.
בקטע אחד של הנסיעה הוא הגיע למהירות של 39 קמ"ש.
כחלק מן הרכבת הראשונה היה גם קרון נוסעים שנבנה במיוחד לצורך כך ובו ישבו מכובדים שהגיעו לטקס הפתיחה.
הייתה זו רכבת הנוסעים הראשונה שנגררה על ידי קטר קיטור.
בעת בניית מסילת סטוקטון ודרלינגטון הבחין סטיבנסון כי אף עליות מתונות במסילה מפחיתות במידה רבה את מהירות הרכבת.
הוא הגיע למסקנה כי יש לתכנן מסילות רכבת כך שתהיינה מישוריות ככל האפשר.
ידע זה הוא יישם בעת שעבד בבנית מסילת בולטון ולי וכן מסילת ליברפול ומנצ'סטר.
לצורך השגת המטרה של מישוריות המסילה הוא תכנן שורה של סוללות, תעלות וגשרים בתוואי הדרך.
בשנת 1829, לקראת סיום סלילת מסילת ליברפול ומנצ'סטר הכריזו מנהלי החברה על תחרות לבניית הקטרים בהם ייעשה שימוש במסילה זו.
סטיבנסון עזר לבנו רוברט לבנות לצורך התחרות את הקטר "רוקט", אשר גבר על תשעה מועמדים אחרים והפך לקטר הקיטור המפורסם ביותר בעולם.
ב-15 בספטמבר 1830 נפתחה לתנועה מסילת ליברפול - מנצ'סטר, בטקס רב-רושם בהשתתפות נכבדים רבים ובהם ראש ממשלת בריטניה, הדוכס מוולינגטון.
על הטקס העיבה תאונת רכבת שבה נהרג חבר פרלמנט בריטי, ויליאם האסקיסון, כתוצאה מפגיעת הקטר "רוקט", אולם המסילה הייתה להצלחה מיידית ושמו של סטיבנסון יצא למרחוק.
סטיבנסון הוזמן לתכנן מסילות רבות נוספות, אולם לעיתים טבעו השמרני היה לו לרועץ.
הוא העדיף תמיד לבחור בתוואי מסילה מישורי, אפילו במחיר של הארכת התוואי במידה ניכרת, בעוד שמהנדסים אחרים הצליחו לעיתים להציע ולבצע תוכניות מסילה בעלות תוואי קצר יותר, המתגבר על מכשולי גובה.
בשנת 1847 היה סטיבנסון לנשיאו הראשון של המוסד למהנדסי מכונות בבריטניה.
בתקופה זו כבר הפחית במידה ניכרת את עבודתו.
לאחר שצבר הון רב בחייו, הוא הלך לעולמו בביתו בצ'סטרפילד שבמחוז דרבישייר, ב-12 באוגוסט 1848.
בנו, רוברט סטיבנסון, היה אף הוא למהנדס רכבות ידוע והיה מעורב ברבים מן הפרויקטים של אביו.
בשנת 2001 נוסד על שמו קולג' ג'ורג' סטיבנסון, באוניברסיטת דורהאם שב.
בעיירה נורת' שילד קם מוזיאון הרכבת על שם סטיבנסון.
במוזיאון בצ'סטרפילד קיים חדר המוקדש כולו לחפציו האישיים של סטיבנסון.
דיוקנו של ג'ורג' סטיבנסון הופיע על שטרות בערך 5 לירות שטרלינג של בנק אנגליה בין השנים 2003-1990.
סר ג'ורג' גבריאל סטוקס היה פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי, אשר הניח תרומות מרכזיות לתחומים רבים הכוללים את מכניקת הזורמים, אופטיקה וחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי.
היה אחת הדמויות הדומיננטיות במדע הבריטי במאה ה-19, ובין היתר שימש כסגן ולאחר מכן כנשיא החברה המלכותית בשנים 1885–1890.
כפיזיקאי, סטוקס הרים תרומות אדירות למכניקת הזורמים, שכוללות את הניסוח של משוואות נאוויה-סטוקס ושפע של יישומים ופתרונות למקרים פרטיים שסטוקס מצא עבורן, ואת מחקרו המעמיק מאוד על התאוריה של גלי מים.
כמו כן, הרים סטוקס תרומות יסודיות רבות לאופטיקה פיזיקלית עם מאמרים רבים על התאוריה הגלית של האור (ביניהם אחדים על הרחבת התאוריה של קשת בענן), קיטוב ופלואורסצנציה.
כמתמטיקאי, הוא תרם לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי (הוא ניסח את הגרסה הראשונית של המשפט הידוע כיום כמשפט סטוקס באנליזה וקטורית), ותרם לתאוריה של פיתוחים אסימפטוטיים.
סטוקס, יחד עם פליקס הוף-סיילר, הדגים לראשונה את תפקיד הובלת החמצן בדם של ההמוגלובין והראה את שינוי הצבע הנגרמים על ידי חמצון של תמיסות המוגלובין.
הוא נולד בדבלין, אירלנד ובשנת 1837 החל את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
עם סיום הלימודים החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1849 קיבל משרת פרופסור למתמטיקה.
עבודותיו המפורסמות הראשונות, שהופיעו בשנים 1842 ו-1843, עסקו בתנועה היציבה של זורמים אי-דחיסים ובכמה מקרים של תנועת זורמים.
לאחר מכן הופיעו מאמרו מ-1845 על החיכוך של זורמים בתנועה ושיווי המשקל והתנועה של מוצקים אלסטיים, ומאמרו מ-1850 על ההשפעה של החיכוך הפנימי של הזורמים על תנועת מטוטלות.
לתאוריה של הקול הוא עשה מספר תרומות, כולל מחקר חשוב על ההשפעה של הרוח על אינטנסיביות (עוצמת) הקול והסבר כיצד היא מושפעת מהטבע של הגז בו נוצר גל הקול.
התרומות האלו הציבו את מדע הדינמיקה של זורמים על בסיס חדש, וסיפקו את המפתח לא רק להסבר תופעות טבע רבות, כמו ההיתלות של עננים באוויר, אלא גם לפתרון בעיות מעשיות רבות, כמו הזרימה של מים בתעלות ונהרות, וגרר העור (skin resistance) של ספינות.
עבודתו על תנועת זורמים וצמיגות הובילה לחישוב שלו את המהירות הטרמינלית של כדור קטן הנופל בתווך צמיג.
התוצאה שלו בתחום נודעה כחוק סטוקס.
הוא גזר ביטוי לכוח החיכוך (הנקרא גם כוח גרר) המופעל על ידי התווך על כדורים עם מספרי ריינולדס נמוכים מאוד.
עבודתו היא הבסיס לבניית מד הצמיגות (בלועזית: ויסקומטר), בו הזורם נייח בשפופרת זכוכית אנכית.
כדור בגודל וצפיפות ידועים מושם בקצה העליון של השפופרת, כך שהוא צונח באיטיות בשפופרת.
אם הפרמטרים נבחרים בקפידה, הכדור מגיע תוך זמן קצר למהירות הטרמינלית שלו, שניתנת למדידה לפי הזמן שלוקח לו לעבור שני קווי סימון על השפופרת.
ניתן גם לשפר את דיוק המדידות של הזמן באמצעות חישה אלקטרונית.
כשיודעים את המהירות הסופית, הגודל וצפיפות הכדור, וצפיפות הזורם, חוק סטוקס מאפשר לחשב את צמיגות הזורם.
אותה תאוריה מסבירה גם כיצד טיפות מים זעירות (או גבישי קרח) יכולות להישאר תלויות באוויר (כמו בעננים) עד שהן גדלות לרדיוס קריטי ומתחילות ליפול כגשם.
מחקריו הידועים ביותר של סטוקס עסקו בתאוריה הגלית של האור.
העבודה שלו באופטיקה החלה בשלב מוקדם בקריירה המדעית שלו.
מאמריו הראשונים על האברציה של האור הופיעו ב-1845 ו-1846, ואחריהם הופיע מאמר ב-1848 העוסק בפסים מסוימים הנראים בספקטרום.
ב-1849 הוא פרסם מאמר ארוך מאוד על התאוריה הדינמית של עקיפת אור, בו הראה שמישור הקיטוב חייב להיות מאונך לכיוון ההתקדמות של גל.
שנתיים מאוחר יותר הוא דן בצבעים המופקים על ידי פלטות עבות.
סטוקס חקר גם את התיאור המתמטי של קשתות בענן כפי שנוסח על ידי ג'ורג' איירי.
ממצאיו של איירי היו כרוכים בחישוב אינטגרל שהיה מסובך מאוד להעריך.
סטוקס הביע את האינטגרל כטור מסוים, אשר אותו העריך בשיטות חדשות אשר הניבו קירוב לאינטגרל שהיה קל בהרבה לחשב מאשר האינטגרל עצמו.
מחקרו של סטוקס על טורים אסימפטוטיים הוביל לתובנות יסודיות על טורים כאלה.
ב-1852, במאמרו המפורסם של שינוי אורך הגל של אור, הוא תיאר את התופעה של פלואורסצנציה, כפי שהודגמה על ידי מעבר אור בחומרים כגון פלואוריט וזכוכית אורניום, חומרים אשר הוא ראה כבעלי יכולת להמיר קרינה אולטרה-סגולה בלתי נראית לקרינה בעלת אורכי גל ארוכים יותר שניתן לראות.
היסט סטוקס, שמתאר את ההמרה הזאת, נקרא על שמו.
במאמרו, מודל מכני, המדגים את העיקרון הדינמי של הסברו שלו, הוצג.
התוצא של מאמר זה, קו סטוקס, הוא הבסיס למודל של פיזור ראמאן.
ב-1883, במהלך הרצאה מסוימת, לורד קלווין אמר שהוא שמע דיווח על האפקט הזה מסטוקס שנים רבות קודם לכן, וניסה בכל כוחו לשכנעו לפרסם את התוצאות שלו, אך ללא הצלחה.
באותה שנה, 1852, הופיע מאמר על ההרכבה והרזולוציה של זרמים של אור מקוטב ממקורות שונים, וב-1853 הופיעה מחקר על תכונת ההחזרה המתכתית שחומרים לא-מתכתיים מסוימים מפגינים.
המחקר הזה עמד על ייחודה של תופעת הקיטוב של אור.
ב-1860 הוא היה מעורב בחקירה על העוצמה של אור המוחזר, או המועבר דרך, ערימה של לוחות; וב-1862 הוא הכין דוח רב ערך על שבירה כפולה, תופעה בה גבישים מסוימים מראים מקדמי שבירה שונים לאורך צירים שונים.
אולי הצורה הידועה ביותר של גבישים כאלה היא פצלת איסלנדית, גביש קלציט שקוף.
מאמר על הספקטרום הארוך של אור חשמלי גם הופיע באותה תקופה, ואחריו הופיעה חקירה על ספקטרום הבליעה של דם.
הסיווג הכימי של גופים אורגניים לפי תכונותיהם האופטיות נעשה ב-1864; בין היתר הרים סטוקס תרומה חשובה לביאור המבנה הכימי של הפיגמנט כלורופיל (המרכזי בתהליך הפוטוסינתזה אצל צמחים) בתקופה בה מדע זה עדיין היה בחיתוליו.
מאוחר יותר, בצמוד לחקירותיו של ויליאם ורנון הרקורט, הוא חקר את הקשר בין ההרכב הכימי והתכונות האופטיות של מגוון זכוכיות, מחקר שהיה קשור גם בעבודתו על התנאים לשקיפות והשיפור של טלסקופים אכרומטיים.
מאמר מאוחר יותר שעסק בבנייה של מכשירים אופטיים דן בגבולות התאורטיים על הגודל של המפתח של אובייקטיב של מיקרוסקופ.
עבודותיו בתחומים פיזיקליים אחרים כוללות את המאמר שלו על הולכה של חום בגבישים (1851), ואת החקירות שלו בקשר לרדיומטר של קרוקס, וחקירות נוספות בנוגע לאפקטים אופטיים מסוימים הנוצרים בעת צילום תמונות ובנוגע לקרני גמא.
שני מאמרים ארוכים שפורסמו ב-1849 - אחד על כוחות משיכה ומשפט קלרו, והאחר על הווריאציה של הכבידה על פני כדור הארץ (1849), גם ראויים לציון, כמו גם עבודותיו המתמטיות על הערכים הקריטיים של טורים מחזוריים (1847) ועל החישוב הנומרי של מחלקה מסוימת של אינטגרלים מסוימים וטורים אינסופיים (1849).
גילה את המשוואה הדיפרנציאלית השלטת בשבירה של גשרי רכבות (1849).
על אף ההיקף הנרחב של עבודתו של סטוקס, עבודתו המפורסמת לא מייצגת נכונה את תרומתו לקידום המדע.
רבות מהתגליות שלו לא נתפרסמו, או לפחות נודעו רק במסגרת ההרצאות שלו.
דוגמה מצוינת היא עבודתו בספקטרוסקופיה.
סטוקס היה הראשון להציע את הרעיון שאנליזה ספקטרלית של אור יכולה לסייע בפענוח ההרכב הכימי של השמש וכוכבים אחרים, רעיון שנתמך בהשערה שלו שהחלקים הספקטרליים החסרים באור שמגיע מהשמש נבלעו במסעו של האור בשכבות החיצוניות של השמש.
אף על פי כן, מספר שנים מאוחר יותר, כשקירכהוף פרסם לראשונה את ההסבר הזה, סטוקס לא טען לשום זכות קדימות על התגלית.
הוא תרם גם למדע הסובייקטיבי יותר של ראיית צבעים, כלומר למדע העוסק בכימות ההיבטים הפסיכולוגיים של הראייה.
הוא היה בעל ידע נרחב בכימיה ובוטניקה, ותרומתו לביאור ההרכב הכימי של הכלורופיל כבר הוזכרה מקודם.
תרומתו של סטוקס למדע לא התמצתה בתרומות שלו בלבד, אלא גם בכך שהציע בעיות חשובות רבות ועודד אחרים לנסות והתמודד איתם.
התכתובת המדעית שלו הייתה ענפה מאוד, והוא התכתב עם מדענים דגולים רבים אחרים מהתקופה, כגון לורד קלווין.
ב-1852 הוענקה לו מדליית רומפורד.
ב-1893 הוענקה לו את מדליית קופלי.
משפט סטוקס וחוק סטוקס קרויים על שמו.
חוק סטוקס על ניחות קול (Stokes' law of sound attenuation) בתווך צמיג.
ג'ורג' הדלי סווינדין היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
סווינדין החל את הקריירה שלו כשוער במספר מועדוני מקומיים באזור קמפסול, כולל רותרהאם יונייטד, וב-1934 הפך לשחקן מקצוען והחל לשחק בברדפורד סיטי.
הוא שיחק עבור ברדפורד ב-26 משחקים, לפני שהוחתם על ידי ארסנל ב-1936 תמורת 4,000£.
משחקו הראשון בארסנל היה נגד ברנטפורד ב-3 בספטמבר 1936, ובעונתו הראשונה במועדון הוא שיחק ב-19 משחקים.
תחילת התקופה שלו בארסנל לא הייתה יציבה, והוא חלק את עמדת השוער עם אלכס וילסון ופרנק בולטון.
אולם, בעונת 1937/1938 הוא שיחק ב-17 משחקים, יותר מווילסון ובולטון, ולפיכך היה זכאי לקבל מדליה על זכיית ארסנל באליפות.
רציפות הקריירה של סווינדין נפגעה בעקבות מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה הוא המשיך לשחק במשחקי ארסנל הלא רשמיים ובמקביל לעבוד עבור הצבא הבריטי בתחום החינוך הגופני.
סווינדין הפך לשוער הבכיר של ארסנל כאשר המשחקים הרשמיים חודשו לאחר המלחמה, ונותר בתפקיד זה במשך שש עונות.
סווינדין התבלט כשוער סמכותי בעל יכולת זינוק גבוהה, התמודדות עם מסירות וגמישות פיזית חזקה.
הוא זכה באליפות שנייה בעונת 1947/1948. בעונת 1949/1950 סווינדין נאלץ לחלוק את מקומו בהרכב עם טד פלאט שהגיע למועדון, אך שיחק בגמר גביע ה-FA ב-1950 וב-1952; הראשון הסתיים בניצחון על ליברפול, והשני בהפסד לניוקאסל יונייטד.
גילו המתקדם של סווינדין החל לתת את אותותיו בעונת 1952/1953, ומספר המשחקים שבהם השתתף הצטמצם עוד יותר בעקבות הצטרפותו של הוולשי ג'ק קלסי.
באותה עונה סווינדין שיחק ב-14 משחקים כאשר המועדון זוכה באליפות נוספת, וזכה במדליית אליפות שלישית.
למרות יכולתו הגבוהה בשער ארסנל הוא מעולם לא שיחק עבור נבחרת אנגליה, כאשר המאמן סר וולטר וינטרבוטום מעדיף על פניו את פרנק סוויפט וברט ויליאמס.
סווינדין שיחק במדי ארסנל ב-297 משחקים, לא כולל המשחקים הלא רשמיים בזמן המלחמה.
סווינדין עבר לפיטרבורו יונייטד מליגת מידלנד, ושימש מאמן-שחקן החל מ-1954. בזמן שהיה במועדון הוא הוביל אותו לשלושה טורנירי גביע FA, ששיאם היה הגעה לסיבוב הרביעי בעונת 1956/1957. בין 1956 ל-1958 הוא זכה עם פיטרבורו בשלוש אליפויות רצופות של הליגה.
המועדון הצליח לזכות בשתי אליפויות נוספות לאחר עזיבתו של סווינדין, ולפיכך זכה להיבחר לפוטבול ליג ב-1960.
סווינדין חזר לארסנל ב-1958 בתפקיד המאמן, ובתחילת דרכו המועדון שיחק היטב, וסיים במקום השלישי בעונת 1958/1959. אולם, רמת המשחק של המועדון ירדה בשלוש העונות הבאות שבהן סיים במרכז הטבלה.
סווינדין לא הצליח להוביל את המועדון לזכייה בתארים למרות החתמתם של שחקנים כגון ג'ורג' איסטהאם וטומי דוקרטי, וכדי להוסיף על כך היריב הגדול ביותר טוטנהאם הוטספר זכה בדאבל ב-1961.
סווינדין התפטר מתפקידו במאי 1962, אימן את נוריץ' סיטי במשך חמישה חודשים, ולאחר מכן אימן את קארדיף סיטי בין סוף 1962 ל-1964. כשהיה בקארדיף הוא החתים את ג'ון צ'ארלס מרומא, אך לאחר פתיחת עונה מבטיחה רמת המשחק של המועדון התדרדרה ובסוף העונה הוא ירד לליגה השנייה.
בעקבות כך סווינדין התפטר מתפקידו.
לאחר שהתפטר מקארדיף הוא אימן את קטרינג טאון ואת קורבי טאון במשך תקופה קצרה, ואז פרש כליל מכדורגל.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא החזיק בבעלותו מוסך בקורבי, ולאחר מכן היגר לספרד והתגורר שם במשך מספר שנים עד שחזר לאנגליה.
בשנותיו האחרונות הוא סבל ממחלת אלצהיימר.
ג'ורג' מייקל סטיינברנר השלישי היה הבעלים ושותף בהנהלה של קבוצת הבייסבול האמריקאית הניו יורק יאנקיז.
סטיינברנר היה הבעלים של הקבוצה משנת 1973 ועד מותו, סה"כ 37 שנים, התקופה הארוכה ביותר בתולדות הקבוצה.
במשך תקופה זו זכתה הקבוצה שבע פעמים בוורלד סיריס וב-11 תוארי האמריקן ליג.
התבטאויותיו הישירות והקיצוניות וחלקו בהקפצת שכר השחקנים הפכו אותו לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בספורט האמריקאי.
סטיינברנר עסק גם בתעשיית הספנות.
בגלל מעורבותו הרבה והישירה בהנהלת הקבוצה דבק בו הכינוי "הבוס".
היה ידוע כאדם החותר כלפי הניצחון בכל דרך ולא היה מוכן לקבל הפסדים.
בריאיון לעיתון אמר פעם כי "ניצחון הוא הדבר הכי חשוב בחיי אחרי הנשימה".
סטיינברנר נטה להתערב בהחלטות בסיסיות בניהול השוטף והיומיומי של הקבוצה וגם למנות ולפטר מנג'רים (ולפעמים לשוב ולמנותם).
המנג'ר לשעבר, דאלאס גרין, קרא לו בלגלוג "מנג'ר ג'ורג'".
סטיינברנר הורשע בתרומות בלתי חוקיות לנשיא ריצ'רד ניקסון.
הוא זכה לחנינה מהנשיא רונלד רייגן.
למרות דמותו השנוייה במחלוקת סטיינברנר לא נמנע מלצחוק על עצמו בתקשורת, ודמותו הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות, ביניהן משפחת סימפסון, סאטרדיי נייט לייב ועוד.
בולטת במיוחד הייתה דמותו בסדרה סיינפלד בתקופה שג'ורג' קוסטנזה עבד במועדון.
הדמות צולמה רק מגבה, בדרך כלל כשהוא יושב ליד השולחן במשרדו.
את הדמות גילמו לי בר ומיץ' מיטשל ואת קולה תרם לארי דייוויד.
סטיינברנר נפטר מהתקף לב בביתו בטמפה בבוקר 13 ביולי 2010, יום משחק האול-סטאר ה-81.
ג'ורג' קמפבל סקוט , ידוע גם בתור ג'ורג סי.
Scott), היה שחקן קולנוע, במאי ומפיק אמריקאי.
זכה בשני פרסי אמי, בשני פרסי גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1970 על תפקידו בסרט "פטון".
סקוט היה שחקן הקולנוע הראשון שסירב לקבל את פרס האוסקר עבור הופעתו.
סקוט נולד בעיירה וייס שבוירג'יניה, להלנה רדנס ול ג'ורג'.
ד סקוט, האח הקטן מבין שניים.
אמו נפטרה מעט לפני יום הולדתו השמיני וסקוט גדל לצד אביו.
כנער ותלמיד תיכון שאף להיות סופר כמו פרנסיס סקוט פיצג'רלד אותו העריץ, כתב למגירה מספר רב של סיפורים קצרים אותם לא פרסם מעולם.
כאשר התבגר ניסה סקוט לחבר רומן, אך לא הצליח לסיים את שכתב בשל מחסום כתיבה וחוסר סיפוק.
סקוט התגייס לחיל הנחתים האמריקני בשנת 1945, שם שירת במשך 4 שנים.
במהלך שירותו הצבאי שימש כשומר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, בנוסף לימד ספרות אנגלית ולימודי רדיו במוסד לימוד לחיילים.
לאחר שהשתחרר מהשירות אמר ששהותו בתור שומר בבית הקברות הצבאי הובילה אותו להתמכרות לאלכוהול.
סקוט למד עיתונות באוניברסיטת מיזורי ולאחר מכן עבר ללמוד דרמה, לאחר שנת לימוד אחת עזב את האוניברסיטה והלך ללמוד משחק.
בשנת 1958 זכה בפרס החשוב בבימות אוף ברודוויי, פרס אובי על הופעתו ב"ילדי האפילה" ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, כמו גם על הופעותיו במחזות השייקספיריים "כטוב בעיניכם" ו"ריצ'רד השלישי" עליו קיבל גם שבחים ממבקרי תיאטרון.
בשנה שלאחר מכן הופיע בברודוויי והיה מועמד לפרס הטוני על הופעתו במחזה "יום יבוא".
מועמדויות נוספות לפרס קיבל סקוט על הופעותיו במחזות: "הדוד וניה" של אנטון צ'כוב, "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, "ירש את הרוח" ו"משפט אנדרסונוויל" שאת גרסתו הטלוויזיונית ביים סקוט.
ב-1959 שיחק במערבון "עץ התליה" ובדרמה המשפטית של אוטו פרמינגר "אנטומיה של רצח", תפקידו בסרט בתור התובע קלוד דנסר העניק לסקוט מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנות ה-60 הופיע בסדרות הטלוויזיוניות "בין קייסי", "צד מזרח/צד מערב" ו"הכור" בזכותן היה מועמד שלוש פעמים לפרס אמי.
בשנת 1961 סקוט עורר סערה בהוליווד כשסירב להיות מועמד לפרס האוסקר בשל הופעתו בדרמת ההימורים של רוברט רוסן "אדי פלסון".
סקוט שהוזמן לטקס שלח הודעה ובה נאמר "לא תודה".
סקוט סירב להיות מועמד בטענה שהתהליך בו שחקני הקולנוע הופכים לכוכבים הוא פסול, סקוט אף כינה את טקס האוסקר כ"שוק בשר".
ב-1963 השתתף בתפקיד ראשי בסרט רשימתו של אדריאן מסנג'ר בבימויו של ג'ון יוסטון.
תפקיד בו התפרסם סקוט היה בקומדיה השחורה של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב" שם גילם את הגנרל הפטריוט יתר על המידה באק טורגידסון.
לאחר מכן הופיע בסרטו של ריצ'רד לסטר "פטוליה" ובדרמה התנ"כית של ג'ון יוסטון "התנ"ך" בה הופיע בדמותו של אברהם אבינו.
לדעת מבקרי קולנוע רבים סקוט סיפק את אחת ההופעות הטובות ביותר בסרט המלחמה הביוגרפי "פטון" בו גילם סקוט את דמותו המורכבת של גנרל ג'ורג' פטון מהמפקדים הססגוניים והתוקפניים ביותר של הצבא האמריקאי לדורותיו.
הסרט מגולל את אשר עשה במהלך שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה כמפקד טנקים בגזרות הלחימה באפריקה ובאירופה.
לשם התפקיד ערך סקוט מחקרים לגבי דמותו של פטון ונפגש עם אנשים שהיו מקורבים אליו במהלך השנים.
15 שנה לאחר מכן הופיע סקוט בדמותו של פטון בגרסה טלוויזיונית בשם "ימיו האחרונים של פטון".
סקוט זכה בזכות הופעתו המרשימה בסרט בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, סקוט עורר סערה נוספת כשלא הגיע בכלל לטקס האוסקר כדי להיות נוכח והעדיף להישאר בביתו ולצפות במקום במשחק הוקי קרח.
סקוט סירב לקבל את פרס האוסקר בטענה לחוסר חיבתו להצבעתם של חברי האקדמיה ובחירת המועמדים לפרס, ואפילו את רעיון התחרות עצמה.
במכתב ששלח לחברי האקדמיה כתב שהוא לא רואה עצמו בתחרות עם שאר השחקנים.
בהצהרה רשמית אמר "כל העסק נראה כמו תצוגת בשר ארורה, אני לא רוצה שום חלק בזה".
סקוט הפך לשחקן הקולנוע הראשון שמסרב לקבל את פרס האוסקר, השני היה מרלון ברנדו ששנתיים לאחר סירובו של סקוט סירב לקבל את הפרס עבור הופעתו בסרט "הסנדק".
את הפרס עלה לקבל בשמו של סקוט מפיק הסרט פרנק מקארת'י, יום לאחר הטקס החזיר מקארת'י את הפרס לאקדמיה לשמירה לפי בקשתו של סקוט.
לאחר מספר שנים ביקש סקוט מחברי האקדמיה לתרום את פרס האוסקר שזכה ל"מוזיאון פטון" שבפורט נוקס, קנטקי, אולם בקשתו לא נענתה ופרס האוסקר הועבר ל"מוסד הצבאי וירג'יניה" שבלקסינגטון, וירג'יניה שם הוא שוכן עד היום.
מלבד פרס האוסקר וגלובוס הזהב שלקח באותה שנה זכה סקוט גם בפרס אמי בזכות הופעתו בסדרה "תיאטרון מוצ"ש", שנת 1971 הסתכמה כמוצלחת והפורייה ביותר בקריירה של סקוט עם זכייה בשלושת הפרסים הגדולים בתעשייה ההוליוודית.
בשנה שלאחר הצלחתו בסרט "פטון" היה סקוט מועמד בפעם הרביעית לפרס האוסקר ולגלובוס הזהב על הופעתו בסאטירה החברתית "בית חולים".
בסרט גילם את ד"ר הרברט בוק, מנהל מחלקה בבית חולים שנחשב לאחד הטובים בתחום אך עם בעיות אישיות לא פשוטות אשר מערערות את שלוותו.
במהלך שנות ה-80 זכה להצלחה יחסית עם זכייה בפרס ג'יני על הופעתו בסרט האימה "השינוי" והופעות במותחן הפשע של ג'ון ג.
אבילדסן "הנוסחא" ובדרמה הצבאית "כיבוי אורות" שם הוצג כמפקד פנימייה צבאית.
שיחק כדמות הראשית בסרט השלישי בסדרת סרטי האימה "מגרש השדים", הופעתו בדרמה על שיטת המשפט האמריקאית "12 המושבעים" העניקה לו את פרס אמי ואת פרס גלובוס הזהב בפעם השנייה.
סרטו האחרון של סקוט לפני פטירתו היה "ירש את הרוח", גרסת הטלוויזיה למחזה בו היה שותף.
סקוט היה נשוי חמש פעמים:
שחקנית הקולנוע הקנדית קולווין דיוהורסט (1960–1965) לזוג נולדו שני בנים אלכסנדר ושחקן הקולנוע קמפבל סקוט.
התחתן בפעם השנייה עם קולווין דיוהורסט, (1972–1967) הנישואים החזיקו מעמד 5 שנים.
שחקנית הקולנוע האמריקאית טריש ואן דיבר, (27 שנים) משנת 1972 עד למותו של סקוט ב-1999
לסקוט נולדה בת נוספת ממערכת יחסים שקיים עם קארן טרוסדל.
סקוט שסבל במהלך שנותיו מהתקפי לב מזדמנים נפטר לקראת סוף שנת 1999 בגיל 71 ממפרצת בעורקי הבטן.
סקוט נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון ווסדטווד" שבלוס אנג'לס.
מספר חודשים לאחר מכן נקבר לצידו הקומיקאי וולטר מתאו.
ג'ורג יוסף סטִיגְלֶר (בשם מלא באנגלית: George Joseph Stigler; 17 בינואר 1911 – 1 בדצמבר 1991) היה כלכלן אמריקאי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1982. יחדיו עם חברו הקרוב הכלכלן מילטון פרידמן, היה סטיגלר ממובילי אסכולת שיקגו בכלכלה.
תרומתו העיקרית למחקר הכלכלי היא פיתוח התאוריה של השבי הרגולטורי.
סטיגלר נולד בסיאטל שבוושינגטון בשנת 1911. את תוארו הראשון קיבל מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1931 ואת השני שנה לאחר מכן מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך שהותו בנורת'ווסטרן גבר עניינו בכלכלה והוא החליט לבחור בקריירה אקדמאית.
בשנת 1933 קיבל מלגה מאוניברסיטת שיקגו, בעקבותיה עבר ללמוד כלכלה במקום.
בשנת 1938 השלים את לימודי הדוקטורט במוסד.
בין השנים 1936–1938 לימד באוניברסיטת המדינה של איווה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביצע עבור פרויקט מנהטן מחקרים מתמטיים וסטטיסטיים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר המלחמה שהה כשנה באוניברסיטת בראון ובין השנים 1947–1958 היה חבר סגל בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1958 שב לאוניברסיטת שיקגו, ונשאר בה עד תום הקריירה האקדמאית.
סטיגלר נמנה עם מייסדיה של "אגודת מוֹן פֶּלֶרִין" , שתמכה בקידום עקרונות הליברליזם הקלאסי, ושימש כנשיאה בשנים 1976–1978.
בשנת 1982 הוענק לו פרס נובל לכלכלה בעבור "מחקריו החלוציים על מבנה תעשיות, תפקוד שווקים, הסיבות לרגולציה ציבורית ותוצאותיה".
בשנת 1987 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים מידי הנשיא רונלד רייגן.
סטיגלר נודע בעיקר בשל פיתוחו את התאוריה הכלכלית של רגולציה, הידועה גם כ"שבי רגולטורי".
על פי התאוריה קבוצות אינטרס ושחקנים פוליטיים ישתמשו ברגולטור ובגופי אכיפה לעיצוב חוקים ותקנות רגולטוריות באופן שיטיב עימם.
התאוריה נמנית עם שדה המחקר הכלכלי המכונה בחירה ציבורית.
עיקר עבודתו בנושא מופיעה במאמרו "The Economics of Information".
במאמר הדגיש סטיגלר את חשיבות המידע וההתייחסות אליו גם בשדה הכלכלה, בכותבו כי "כמעט אין צורך לומר לאקדמאים שמידע הוא משאב יקר ערך; ידע הוא כח.
למרות זאת אין הוא אלא משכנות עוני בעיר הכלכלה".
במאמרו משנת 1962 "Information in the Labor Market" פיתח סטיגלר את תאוריית האבטלה החיכוכית.
בנוסף לעבודתו בנושא הרגולציה ידוע סטיגלר גם בשל מחקריו הנרחבים בתחום ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית.
ג'ורג' סיגל הבן היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1973 על הופעתו בסרט "מגע של איכות" ומועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1966 על הופעתו בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
סיגל התפרסם בשנותיו האחרונות בעיקר ככוכב הסיטקום "תהרוג אותי וזהו".
סיגל נולד בעיר ניו יורק וגדל בעיירה גרייט נק שבלונג איילנד, ניו יורק למשפחה יהודית.
אביו ממשפחת סגל ואימו ממשפחת סלובודקין (שם שמציין את מוצאם מהעיירה סלובודקה).
הוא למד בתיכון פנימייתי השייך לקהילת אגודת הידידים (הקווייקרים), למד ב"מכללת האוורפורד" שבפנסילבניה ולאחר מכן ב"אוניברסיטת קולומביה" משם סיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1955.
סיגל החל את דרכו כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כאשר הופיע בדרמות "היום הארוך ביותר" בתור נחת אמריקאי, "ספינת השוטים" בתפקיד הנוסע היהודי דייוויד, ב"מלך עכברוש" בתפקיד הראשי הראשון של סיגל בתור "המלך" במחנה השבויים היפני ובמערבון "הזמנה לאקדוחן".
על עבודתו המוקדמת קיבל סיגל בשנת 1965 את פרס גלובוס הזהב לשחקן המבטיח הטוב ביותר, בצוותא עם השחקן הישראלי חיים טופול.
בשנת 1966 זכה סיגל לשדרוג משמעותי בקריירה שלו בזכות תפקיד שקיבל מהבמאי מייק ניקולס בדרמה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
על הופעתו בתפקיד המדריך הצעיר והנאה ניק הועמד סיגל לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בנוסף להופעתו המוערכת שיחק סיגל באותה שנה גם בתפקיד הראשי במותחן הריגול הבריטי
"המשימה ברלין" ובדרמת המלחמה "הפיקוד האבוד".
ב-1967 הופיע סיגל בסרט הפשע של רוג'ר קורמן המבוסס על "טבח יום ולנטיין" בתפקיד הרוצח השכיר פיטר גוסנברג חבר ה"כנופיה הצפונית".
ב-1968 הועמד סיגל לפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו במותחן הקומי "לא דרך להתייחס לגברת" בתור הבלש מוריס ברומל
ושיחק בסרטו של סידני לומט "ביי ביי איש אמיץ"
ב-1969 שיחק בסרט המלחמה "הגשר על הרמאגן" בתפקיד לוטננט פיל הארטמן.
בשנת 1973 זכה סיגל בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומי/ מוזיקלי על הופעתו בתפקיד סטיב בלקבורן בקומדיה הרומנטית הבריטית "מגע של איכות".
בשנות ה-70 התפרסם גם לצידה של ברברה סטרייסנד בקומדיה "הינשוף והחתלתולה" בתור הכתב פליקס, לצידו של רוברט רדפורד בדרמת הפשע הקומית "היהלום הלוהט" ולצידה של גולדי הון במערבון "הדוכסית ודיטווטר פוקס" בו שיחק בתפקיד המהמר דיטווטר פוקס.
בשנת 1976 זכה סיגל להנחות את טקס האוסקר לצידם של כוכבי קולנוע בדמותם של ולטר מתאו, ג'ין קלי, רוברט שו וגולדי הון.
ב-1978 שיחק סיגל בקומדיית הבישול "רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים" בתפקיד יזם המזון המהיר רובי רוס.
ב-1981 הופיע סיגל בקומדיה "עותק פחם" לצידו של כוכב הקולנוע דנזל וושינגטון בהופעת הבכורה שלו.
שנות השמונים אופיינו בקיפאון מסוים בקריירת המשחק של סיגל והוא נפנה לעסוק במוזיקה.
יש לו להקת ג'אז משלו.
ב-1989 שיחק בקומדיה המצליחה "תראו מי מדבר" בתפקיד אלברט, גבר נשוי המכניס להריון את גיבורת העלילה רואת החשבון מולי ג'נסן (קירסטי אלי).
ב-1991 השתתף בדרמה המוזיקלית "למען הבנים" בתור ארט סילבר כותב הבדיחות של הבדרנית דיקסי לאונרד (בט מידלר).
בשנת 1996 שיתף פעולה עם בן סטילר בקומדיות "אני, אשתי ואמי החורגת" בתפקיד אד אביו המאמץ של מל קופלין ו"כייבל גאי" בהפקתו של סטילר בתור אביו של סטיבן (מתיו ברודריק).
באותה השנה חזר סיגל לשתף פעולה עם ברברה סטרייסנד לאחר כ-26 שנה בדרמה הקומית בבימויה "שתי פנים למראה".
הופיע בפעם האחרונה בקולנוע בשנת 2010 בדרמה הקומית "על אהבה וסמים אחרים" בתפקיד אביו של ג'יימי רנדל (ג'ייק ג'ילנהול).
החל משנת 2013 שיחק סיגל בסדרת הטלוויזיה הגולדברגים.
בשנותיו המאוחרות זכה סיגל להכרת המבקרים ולפרסום בעיקר בזכות תפקידו בקומדיית המצבים המצליחה "תהרוג אותי וזהו".
סיגל הופיע בתפקיד ג'ק גאלו, המוציא לאור העוצמתי של המגזין במשך כשבע עונות והועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקן הקומי הטוב ביותר.
סיגל היה אב לשתי בנות מאשתו הראשונה, המפיקה והעורכת, מריון סיגל פריד.
אשתו השנייה, לה היה נשוי עד למותה, הייתה לינדה רוגוף.
סיגל היה נשוי בשלישית, משנת 1996, לסוניה גרינבאום.
סיגל נפטר מסיבוכים מניתוח מעקפים בסנטה רוזה, קליפורניה, ב-23 במרץ 2021, בגיל 87.
הודיני (1998) - סרט טלוויזיה
סיפורה של לינדה מקרטני (2000) - סרט טלוויזיה של CBS
ג'ורג' נתניאל קרזון, המרקיז הראשון של קדלסטון (George Nathaniel Curzon, 1st Marquess Curzon of Kedleston, 11 בינואר 1859 – 20 במרץ 1925), ידוע כלורד קרזון, היה מדינאי בריטי, איש המפלגה השמרנית, כיהן כמשנה למלך הודו (1899–1905) וכשר החוץ של בריטניה (1919–1924).
נולד בקדלסטון הול, שם חיה משפחתו, שהייתה ממוצא נורמני, מאז המאה ה-12. התחנך באיטון קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד.
קרזון הרבה לנסוע למסעות ארוכים ברחבי אסיה.
ב-1888 נסע לרוסיה ולמרכז אסיה, ב-1889 לאזור ממלכת פרס, ב-1892 לסיאם, קוריאה ו"הודו-סין הצרפתית" (וייטנאם, קמבודיה).
ב-1894 יצא למסע נועז לאפגניסטן, הינדו-כוש והרי פמיר.
בעקבות מסעותיו פרסם מספר ספרים וזכה למדליית זהב של החברה הגאוגרפית המלכותית עבור מחקרו על מקורות הנהר אמו דריה, כמו כן התמחה בגאופוליטיקה של אסיה, בעיקר בהקשרים של הבטחת שליטת האימפריה הבריטית בהודו ובמרכז אסיה מול השאפתנות של האימפריה הרוסית ("המשחק הגדול").
התזה של קרזון הייתה שהאימפריה הרוסית, שהחלה במתיחת קו המסילה הטרנס-כספית לאורך תוואי דרך המשי והשיגה בכך עליונות כלכלית וצבאית במרכז אסיה, מהווה את הסיכון העיקרי להודו הבריטית.
לפיכך, גרס כי על בריטניה לבצר את הקשר עם הודו דרך פרס והמפרץ הפרסי, כמשקל-נגד להתבססות רוסיה מצפון.
ספריו החשובים מתקופה זו הם Russia in Central Asia ("רוסיה במרכז אסיה") וPersia and the Persian Question ("פרס והשאלה הפרסית").
ב-1899 קיבל תואר ברון ומונה למושל הודו.
כחלק מתפקידו כמושל הודו ראה קרזון צורך חיוני לחזק את הדרכים המקשרות בין בריטניה להודו ולפיכך ערך ביקור בנסיכויות המפרץ הפרסי, על מנת לחזק את קשרי בריטניה עם המנהיגים המקומיים.
בין 1899 ל-1900 ניסה קרזון להתמודד עם רעב המוני שהתחולל במרכז ודרום הודו וגרם למותם של בין שישה לתשעה מיליון תושבים, בין השאר בגלל שקיצץ בגובה המענקים שניתנו לסובלים מרעב.
ב-1903 יזם שליחת משלחת בריטית לטיבט ובהוטן בראשותו של פרנסיס יאנגהאזבנד, על מנת לכון קשרי מסחר עם טיבט, על מנת להקדים מאמצים רוסיים מקבילים כביכול.
היות שהדלאי לאמה סירב לשאת ולתת עם הבריטים, הייתה דרכו של יאנגהאזבנד ללהסה עקובה מדם.
בשנת 1904 הגיעה המשלחת לעיר להסה, לאחר מספר קרבות שבהם השמיד את מתנגדיו הטיבטים, אשר היו נחותים ממנו בהרבה בציודם הצבאי.
בלהסה הוכרחו הטיבטים לחתום על הסכם מסחרי, והבריטים כוננו שם נקודת אחיזה צבאית.
לא נמצאה שום עדות לניסיון רוסי מקביל.
על מנת לציין את הכתרתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו, המלכה אלכסנדרה כקיסר וקיסרית הודו ארגן קרזון את אירועי דורבר דלהי, שנמשכו שבועיים.
דורבר זה היה המפואר מבין הדורברים (אירועי הכתרה) שנערכו בדלהי.
הלורד קרזון הקים עיר אוהלים ובה רכבת קלה שקישרה בין עיר האוהלים לבין דלהי.
באתר נבנו סניף דואר שהנפיק בולים מיוחדים לצורך האירוע, וכן הותקנו באתר טלפון וטלגרף.
הלורד ורעייתו הגיעו לאירוע רכובים על גבי פיל.
ב-1905, לאחר שנבחר לכהונה נוספת כמושל הודו ב-1904, החליט קרזון להפריד את בנגל המזרחית המוסלמית מבנגל המערבית, ההינדואיסטית על מנת לייעל את הממשל.
צעד זה חולל גם של התנגדות, תוך טענת הודים למגמה בריטית של "הפרד ומשול", תוך שיסוי הינדים ומוסלמים אלה באלה.
קרזון נאלץ לעזוב את משרתו בטרם עת ולשוב לבריטניה.
בית הלורדים ומלחמת העולם הראשונה
ב-1908 נבחר קרזון לבית הלורדים, הוביל את ההתנגדות למתן זכות הצבעה לנשים ועמד בראש "הליגה האנטי-סופרז'יסטית".
כמו כן כיהן בתקופה זו שבין תפקידים פוליטיים כנשיא (צ'נסלור) של אוניברסיטת אוקספורד וכנשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
בממשלתו של לויד ג'ורג' שירת כמנהיג בית הלורדים (השר האחראי על הקשר בין בית הלורדים והקבינט).
במהלך מספר חודשים, בהם שהה שר החוץ, ארתור ג'יימס בלפור בוועידת השלום בפריז, כיהן קרזון כממלא מקומו וכשר חוץ בפועל.
במהלך תקופה זו שירטט את קו הגבול בין פולין לברית המועצות, שזכה לכינוי "קו קרזון".
באוגוסט 1919 ניסה קרזון לקדם את ההסכם האנגלו-איראני, לפיו תוקם בשטח פרס, בה שהו כוחות בריטיים והודים בהגנה על שדות הנפט, מדינת-חסות בריטית שתגשר בין עיראק, שאך-זה נכבשה לאפגניסטן והודו.
ההסכם נכשל עד מהרה בשל התחלפות הממשל האיראני והאהדה הפוחתת של דעת הקהל האיראנית כלפי בריטניה.
באוקטובר 1919 קיבל מינוי מלא של שר חוץ והחליף את בלפור.
בין היתר קיבל קרזון לידיו את האחריות על ניסוח המנדט הבריטי על ארץ-ישראל.
בניגוד לבלפור, הרחיק קרזון מיד את נציגי ההסתדרות הציונית מעיסוק בניסוח המנדט, אולם נאלץ לקבל את הכללת הצהרת בלפור בכתב המנדט.
בנוסף סייע קרזון ביצירת הממלכה ההאשמית הירדנית (1921) ובעצמאות מצרים (1922) והשפיע רבות על מדיניות החוץ של בריטניה במזרח התיכון.
קרזון ולויד ג'ורג' תיעבו זה את זה, אך ידעו לזהות את נקודות החוזק איש של רעהו (קרזון את מעמדו הפוליטי של לויד ג'ורג' ולויד ג'ורג' את הידע וההבנה העמוקים של קרזון בגאופוליטיקה) על מנת לשתף פעולה.
קרע משמעותי נבע בין השניים בנוגע לחזקה הבריטית ברפובליקת בתומי האסטרטגית על גדות הים השחור.
קרזון סירב לפנות את הנקודה, בעוד לויד ג'ורג' התעקש על נסיגה.
בשנת 1921 קיבל תואר מרקיז.
קרזון המשיך לכהן כשר חוץ גם בממשלת אנדרו בונאר לואו החל מאוקטובר 1922. בתקופה זו עסק במשא ומתן עם צרפת שפלשה לחבל הרוהר, בתגובה לאי תשלום פיצויי המלחמה על ידי גרמניה.
במסגרת זו דן עם ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה אותו כינה "איש קטן ומחריד" ("horrid little man").
כאשר פרש בונאר לואו הועלה שמו של קרזון כמחליפו בראשות הממשלה, אך היותו חבר בית הלורדים וחוסר הסימפתיה שחשו כלפיו אישים מרכזיים במפלגתו (בעיקר בלפור), כמו גם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת עצמו, הובילו לפסילתו ולבחירת סטנלי בולדווין תחתיו.
קרזון מת בלונדון בגיל 66.
רעייתו הראשונה, מרי ויקטוריה (Mary Victoria ; 1906–1870), הייתה בתו של איל הון אמריקאי ממוצא גרמני-מנוניטי.
השניים נישאו ב-1895 וניהלו חיי נישואים מוצלחים.
לזוג היו שלוש בנות, מרי אירן (Mary Irene ; 1966-1896), סינתיה (Cynthia ; 1933–1898), רעייתו הראשונה של המדינאי אוסוולד מוסלי ואלכסנדרה נלדרה (Alexandra Naldera ; 1995–1904).
ב-1917 נישא קרזון בשנית, לגרייס אלווינה (Grace Elvina ; 1879–1958), ילידת אלבמה.
למדינאי אוסוולד מוסלי היו קשרים רומנטיים עם שלוש בנותיו של קרזון.
מרי אירן ניהלה עמו רומן קצר לפני ששניהם היו נשואים, סינתיה הייתה אשתו הראשונה ואלכסנדרה הייתה פלגשו.
גם לאשתו השנייה של קרזון, גרייס, היה רומן עם מוסלי.
ג'ורג' מקרטני, הרוזן מקרטני הראשון היה מדינאי, מושל קולוניאלי ודיפלומט בריטי יליד אירלנד.
הוא זכור בעיקר בשל הבחנתו, בעקבות הניצחונות הבריטיים במלחמת שבע השנים והתרחבותה הטריטוריאלית כתוצאה מההסכמים שנחתמו בחוזה פריז שסיימו את המלחמה, שבריטניה שולטת על "אימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם".
באירופה פגש והתיידד עם סטיבן פוקס (Stephen Fox, 2nd Baron Holland), אחיו הבוגר של צ'ארלס ג'יימס פוקס, והלה הכיר בינו לבין אביו, הלורד הנרי פוקס (Henry Fox, 1st Baron Holland) רב ההשפעה, שהיה בעברו כמה פעמים שר בממשלת בריטניה.
הנרי פוקס, שהעריך את כישוריו והיה מודע לשאפתנותו, ניסה לארגן לו מושב בפרלמנט הבריטי, וכשניסיונותיו לא צלחו הצליח לשכנע את הלורד סנדוויץ' (John Montagu, 4th Earl of Sandwich) לשלוח אותו ב-1764 כנציג מיוחד מטעם ממשלת בריטניה לרוסיה.
ב-19 באוקטובר 1764, לפני שנשלח לרוסיה, קיבל תואר אצולה.
מקרטני שהה ברוסיה שלוש שנים ובתקופה זו ניהל משא ומתן עם הקיסרית יקטרינה הגדולה והצליח להשיג הסכם מסחרי בין בריטניה לרוסיה.
ב-1767 חזר לאנגליה והתמנה כחבר בבית הנבחרים הבריטי לתקופה קצרה, והתפטר לאחר שנבחר ב-1768 לבית הנבחרים האירי כנציג נפת ארמה (Armagh Borough).
המינוי סלל את דרכו לתפקיד השר הממונה על אירלנד (Chief Secretary for Ireland), תפקיד אותו מילא בין השנים 1767 ל-1772. בין השנים 1774 ל-1776 כיהן בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז Ayr Burghs.
ב-1775 מונה למושל האיים גרנדה, הגרנדינים וטובגו, והגיע לגרנדה במאי 1776. ביולי 1776 קיבל את התואר "בארון מקרטני" (Baron Macartney) במסגרת תוארי האצולה של אירלנד.
תפקידו כמושל הסתיים בחטף כשהאי גרנדה נכבש ביולי 1779 על ידי ממלכת צרפת, שהצטרפה שנה קודם לצד האמריקנים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מקרטני נשלח לצרפת כשבוי מלחמה, וחזר לאנגליה במסגרת חילופי שבויים.
הוא נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז ברה אלסטון (Bere Alston) בדבון ושירת בו בשנים 1780–1781, עד שהתפטר כשקיבל את תפקיד מושל מדרס שבהודו.
מקרטני היה מושל מדרס (המוכרת כיום בשם צ'נאי) בין 1781 ל-1785. התקופה שכיהן כמושל מדרס הייתה סוערת מבחינה מדינית וצבאית.
כשמקרטני הגיע למדרס כבר התנהלה מלחמת אנגלו-מייסור השנייה (1784-1779) בין אנגליה, שיוצגה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, לבין ממלכת מייסור בהנהגתו של חיידר עלי (हैदर अली 1782-1720) בשנתה השנייה.
באותה עת, הבריטים, שספגו בתחילת המלחמה מפלות, כבר הצליחו להחזיר לידם שטחים שאיבדו.
בהגיעו למדרס בישר מקרטני שבריטניה הכריזה מלחמה על הרפובליקה ההולנדית ב-1780 לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, והחלה בכך את מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית.
לכן, מיד בהגיעו למדרס הורה מקרטני על כיבוש המושבה ההולנדית בנאגאפטינם (כיום במדינת טמיל נאדו).
בינתיים נמשכו הקרבות במלחמה נגד מייסור, בהם היו לבריטים הצלחות וכישלונות.
אחד מכישלונות אלו היה כאשר הגנרל ג'יימס סטיוארט (James Stuart) לא הצליח לכבוש את קודאלור (Cuddalore), לאחר שהמגנים קיבלו סיוע צרפתי, ומקרטני הורה על פיטוריו מתפקידו והחזרתו לאנגליה.
הקרבות במלחמה הסתיימו כאשר הממשל הבריטי הורה להשיג הסכם שלום.
מקרטני השתתף במשא ומתן שהביא לחתימת הסכם מנגלור, שהביא סיום המלחמה ב-1784.
בין הפעולות שבוצעו בתקופתו כמושל מדרס היו שיפוצים למבצר סנט ג'ורג' שספג נזקים בהפגזות של הכוח הצרפתי בפיקודו של תומא ארתור, רוזן ללי (Thomas Arthur, comte de Lally) במצור בן שלושת החודשים בשנים 1758–1759 במסגרת מלחמת שבע השנים.
השיפוצים הושלמו ב-1783. השיפוצים כללו את הקמת מרבית המבנים והקסרקטינים בחלקו המערבי של המבצר.
כמו כן הוקם כוח משטרה על פי רעיון של סטיבן פופהאם (Stephen Popham; 1795-1745), מדינאי ועורך דין אנגלי שגם בנה בעיר את הרחוב הקרוי על שמו (Popham's Broadway).
ב-1785 הוצע לו תפקיד מושל בנגל (כלל הטריטוריות הבריטיות בהודו בניהול חברת הודו המזרחית הבריטית), אך הוא דחה את ההצעה וחזר לבריטניה ב-1786. ב-8 ביוני 1786 השתתף בדו-קרב באקדחים עם גנרל סטיוארט, אותו פיטר מתפקידו בהודו, ונפצע קשה.
ב-1792 קיבל מקרטני משר הפנים הבריטי הנרי דונדס (Henry Dundas, 1st Viscount Melville; 1811-1742) מינוי כנציג מיוחד בראש משלחת לחצר קיסר סין, במטרה לשפר את יחסי המסחר בין שתי הארצות.
כהכנה למשלחת קיבל מקרטני ביולי 1792 את תואר האצולה ויקונט במערכת תוארי האצולה של אירלנד.
המשלחת הוקמה בעקבות פנייה מהסוחרים הבריטים לממשלתם לשלוח משלחת שתקל על תנאי עבודתם בסין.
המשלחת הראשונה הייתה אמורה לצאת לסין ב-1788 אלא שזו בוטלה עקב מותו הפתאומי של קאתקרט (Cathcart) שעמד בראשה.
מקרטני, שהועמד בראש המשלחת החדשה, היה אמור לבקש מהקיסר לאפשר פתיחת שגרירות בריטית קבועה בבייג'ינג, להחכיר לבריטים אי קטן באזור (כיום במחוז ג'ג'יאנג במזרח סין) אותו תוכל לבצר, שישמש מגורים לסוחרים בריטים, למחסני סחורות ולמספנות, ולהקטין את המכסים שהושתו על הסוחרים הבריטים בגואנגג'ואו (אז קנטון).
המשלחת כללה שלוש ספינות שבראשן אוניית הקו בת 64 התותחים HMS Lion.
על סיפונן היו כ-700 איש: דיפלומטים, חוקרים, בוטנאים, מדענים, ציירים, מוזיקאים, חיילים, משרתים ומלחים.
כמו כן היו במשלחת שני כמרים סיניים מנפאל, שהיו אמורים לשמש מתורגמנים.
אף שלא דיברו אנגלית הם ידעו לטינית.
המשלחת הפליגה מספיטהד (Spithead) שמול האי וייט ב-26 בספטמבר 1792 והגיעה לאחר מסע סביב כף התקווה הטובה לטיינג'ין ביולי 1793. האנגלים הודיעו מראש לסינים על כוונתם לשלוח משלחת, בתואנה שהאנגלים רוצים לכבד את צ'יינלונג קיסר סין משושלת צ'ינג לרגל יום הולדתו ה-83, ולהביא לו מתנות בהתאם.
באותה תקופה האמינו הסינים בעליונותם התרבותית והמדעית על פני שאר העולם והתייחסו תחילה למשלחת הבריטית כפי שהתייחסו למשלחות שהגיעו מממלכות קרובות דוגמת בורמה, כמשלחת שנועדה להעלות מס לאימפריה הסינית.
המשלחת נתקבלה לכן בקבלת פנים מכובדת, וחבריה הובלו לבייג'ינג והתאכסנו בארמון הקיץ.
הקיסר הסיני שהה באותה עת באתר הנופש ההררי בצ'נגדה, שהייתה מכונה אז ג'הול, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג.
מקרטני יצא מבייג'ינג ב-2 בספטמבר 1793 ונפגש לראשונה עם הקיסר ב-14 בספטמבר 1793 ב"גן עשרת אלפי העצים" שבארמון בצ'נגדה.
על פי הסיכום מראש כרע מקרטני ברך לפני הקיסר ולא ביצע השתחוות מלאה (קואוטאו) כנדרש מכל מי שמופיע בפני הקיסר, משום שבכך הוא היה מכיר בעליונותו של הקיסר על פני מלכו שלו.
הקיסר והשליחים הבריטים החליפו מתנות ומקרטני מסר לקיסר את מכתבו של המלך ג'ורג' השלישי.
מקרטני שהה בצ'נגדה כשבועיים וחזר לבייג'ינג ב-26 בספטמבר.
מקרטני ניסה שוב ושוב לפנות אל השר הראשי בממשל צ'ינג לדון בנושאים שבגינם הגיעה המשלחת לסין, ונדחה בנימוס.
שנים אחר-כך עלתה טענה כאילו השליחות נכשלה משום שמקרטני סירב להשתחוות בפני הקיסר, אך הסיבה העיקרית הייתה הפער הגדול בתפיסת העולם שבין הסינים לאנגלים.
הסינים לא היו מוכנים לנהל משא ומתן דיפלומטי.
מבחינתם מקרטני הגיע על מנת לברך את הקיסר ליום הולדתו ומשימתו הושלמה מהרגע שעשה זאת.
מקרטני הביא עמו מכתב תשובה מהקיסר צ'יינלונג למלך ג'ורג' השלישי שבו הסביר את סירובו לבקשות.
המכתב הראה את חוסר ההבנה התהומי של הסינים למצב הגאופוליטי כשהביע את הערכת הסינים לכוונה האנגלית "להתכבד בתועלות" של התרבות הסינית בכך ששלחו את הנציגות לסין, ובנוגע למסחר, כיוון שיש לסינים הכול אין להם כוונה להרחיב אותו.
אף על פי שהשליחות הסתיימה בכישלון דיפלומטי, מקרטני לא הואשם כי היה אחראי לכך, ובדיעבד הצליחה המשלחת להשיג מידע חשוב על סין: הפיגור בידע המדעי והרפואי, חולשת הצבא שעדיין השתמש בקשתות וחצים, והשחיתות שפשתה בממשל הסיני.
מקרטני עצמו סיכם את מצבה של סין במילים:
משלחת מקרטני לסין חשובה מבחינה היסטורית משום שהיא מציינת הזדמנות שהוחמצה על ידי הסינים להתקדם לקראת סוג כלשהו של דו-קיום עם המערב.
כישלון זה בלט אחר כך במאה ה-19 כשהמגעים עם המערב עברו מהמישור הדיפלומטי למישור הצבאי שהתבטאו בתבוסות של ממשל צ'ינג במלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
ב-1795 נשלח מקרטני בשליחות סודית אל לואי השמונה עשר, מלך צרפת לעתיד שמאז המהפכה הצרפתית שהה בגלות בוורונה שבחצי האי האיטלקי.
ב-8 ביוני 1796 הוא קיבל את התואר ברון במערכת תוארי האצולה הבריטיים.
בסוף 1796 מונה למושל מושבת הכף עליה השתלטה בריטניה שנה קודם לכן.
מקרטני שהה במושבה עד שבריאותו הרופפת אילצה אותו להתפטר בנובמבר 1798.
מקרטני מת בצ'יזוויק הסמוכה ללונדון ב-31 במאי 1806. למקרטני לא היו ילדים ועם מותו בוטלו התואר "ברון מקרטני".
לאחר מותה של אלמנתו (הליידי ג'יין סטיוארט (Jane Stuart), הזוג נישא ב-1768), עבר רכושו לאחייניתו, שבנה קיבל את שמו.
ג'ורג' רוברט סטפנופולוס (בשם מלא באנגלית: George Robert Stephanopoulos; נולד ב-10 בפברואר 1961) הוא עיתונאי אמריקאי ויועץ פוליטי, המשמש כמגיש החדשות והמנחה הראשי עבור חברת החדשות של רשת ABC.
סטפנופולוס זכה להכרה רבה בעת ששימש כמנהל התקשורת בקמפיין הנשיאות של ביל קלינטון ב-1992, ולאחר מכן כשמונה להיות ראש התקשורת בבית הלבן, וכן כיועץ בכיר לנשיא קלינטון, עד שעזב את תפקידו בדצמבר 1996.
כיום הוא המנחה והכתב הפוליטי הבכיר ביותר של חדשות רשת ABC, מנחה במשותף את תוכנית הבוקר ברשת, "בוקר טוב אמריקה", ומנחה את תוכנית הבוקר של יום ראשון, "This Week".
סטפנופולוס נולד בפול ריבר, מסצ'וסטס, לניקי לבית גלוריה ורוברט ג'ורג' סטפנופולוס.
הוריו הם מהגרים ממוצא יווני.
אביו הוא כומר יווני-אותודוקסי בניו יורק.
אימו עבדה במקום דתי יווני-אורתודוקסי גם כן.
ג'ורג' הצעיר הלך אחר אמונת הוריו ואף שקל להיות כומר בעצמו.
בילדותו עבר להתגורר בקליבלנד, אוהיו.
בשנת 1982 קיבל את התואר הראשון שלו במדע המדינה מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, כאשר עבד למחייתו בתחנת הרדיו של האוניברסיטה.
אביו של סטפנופולוס תמיד רצה שבנו יהיה עורך דין, אם לא יהיה כומר.
לאחר שהבטיח לאביו כי ילמד משפטים בעתיד, החל לעבוד כעוזר לחבר בית הנבחרים, נציג אוהיו מהמפלגה הדמוקרטית, בוושינגטון הבירה.
לאחר שזכה במלגת רודז היוקרתית, למד לתואר שני בתאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
ב-1988 עבד סטפנופולוס למען המועמד לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית, מייקל דוקאקיס.
הוא ציין כי אחד הגורמים העיקריים שמשכו אותו לעבוד בקמפיין זה היה שדוקאקיס, כמוהו, הוא יווני-אמריקאי בעל עמדות ליברליות ממסצ'וסטס.
לאחר מכן עבד עבור יושב ראש בית הנבחרים הדמוקרטי, דיק ג'פרדט, עד שעבר לעבוד בקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ב-1992, ביל קלינטון.
סטפנופולוס לקח חלק מרכזי בקמפיין לנשיאות של ביל קלינטון.
תפקידו בקמפיין מוצג בסרט הדוקומנטרי משנת 1993, "The War Room".
בתחילת כהונת ממשלו של קלינטון, שימש סטפנופולוס דה פקטו דובר הבית הלבן, על אף שדידי מיירס כיהנה בתפקיד באופן רשמי.
לאחר מכן שימש כיועץ בכיר למדיניות ולאסטרטגיה.
לאחר בחירתו המחודשת של הנשיא קלינטון, עזב סטפנופולוס את תפקידו בבית הלבן.
בשנת 1999 הוציא לאור ספר פרי עטו, הנקרא "All Too Human: A Political Education", ובו הוא תיאר את חוויותיו בעבודתו בבית הלבן.
הספר זכה לשבחים והוצב במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
לאחר שעזב את הבית הלבן לקראת סיום הקדנציה הראשונה של הנשיא קלינטון, החל לשמש כאנליסט פוליטי עבור רשת ABC ושימש ככתב עבור מספר תוכניות של הרשת.
ב-2002 החל להנחות את התוכנית "This Week", וקודם לתפקיד "הכתב הבכיר ביותר של וושינגטון" ב-2005. במהלך הבחירות לנשיאות של שנת 2008, הנחה במשותף סטפנופולוס את העימות ביו שני המועמדים הדמוקרטים, אז חברים בסנאט, הילרי קלינטון וברק אובמה.
ב-2009 החל להנחות את התוכנית "בוקר טוב אמריקה".
בינואר 2012 הנחה אחד מן העימותים בין המועמדים הרפובליקנים לנשיאות, מיט רומני, רון פול וריק סנטורום.
לאחר פרישתה של דיאן סויר מהנחיית חדשות עולמיות ברשת, הפך סטפנופולוס למנחה החדשות הבכיר ביותר של רשת ABC ב-2014.
סטפנופולוס נשוי לשחקנית אלכסנדרה ונטוורת', מאז 2001. לזוג שתי בנות.
ג'ורג' נְיוּנֵס היה מו"ל ועורך אנגלי.
בית ההוצאה שלו, "ג'ורג' ניונס בע"מ" המשיך להוציא ספרים זמן רב לאחר מותו.
אביו, תומאס מולד ניונס, היה כומר בדרבישייר.
ג'ורג' ניונס נולד במאטלוק באת', דרבישייר.
בשנת 1875 נשא לאישה את פריסילה היליארד.
בשנת 1867 נכנס לעולם המסחר, בלונדון ובמנצ'סטר.
את קריירת המול"ות שלו החל בשנת 1881 כשייסד את "טיט-ביטס" ("טעימות פיקנטיות") כתב העת יצא תחילה במנצ'סטר והכיל מובאות מתוך ספרים ושאר פרסומים.
למימון כתב העת פתח מסעדה צמחונית במנצ'סטר.
הוספת תחרויות הרחיבה את חוג הקוראים של כתב העת ובשנת 1884 העביר ניונס את ההוצאה ללונדון.
יש מקום להניח, שהעיתון הנודע ביותר שהוציא היה ה"סטראנד מגזין", שהחל להופיע ב-1891 ובו פרסם ארתור קונאן דויל לראשונה בהמשכים את סדרת שרלוק הולמס שלו.
בשנת 1891 התגבשו עסקי ההוצאה לאור שלו לחברה שנשאה את שמו, ג'ורג' ניונס בע"מ.
בשנת 1897 נבנתה החברה מחדש, בהון של 1,000,000 ליש"ט, ופתחה בהוצאה לאור של ספרים.
בהשקפתו הפוליטית נטה ניונס למפלגה הליברלית, והוא חידש את הופעת וסטמינסטר גאזט לשם תמיכה במפלגה כשה"פל מל גאזט" היה לעיתון המפלגה הליברלית המאוחדת (Liberal Unionist Party).
בבחירות של 1885 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה החדש של ניומרקט, מושב בו החזיק עד 1895. בשנת 1900 נבחר בשנית לפרלמנט ונשאר בתפקידו עד שפרש בשנת 1910.
מגלה הארצות הנורווגי קאשטן בורשקרווינק פנה אל ניונס בבקשה לתרום למשלחת צלב הדרום, שעמדה לצאת בפיקודו לאנטארקטיקה.
(יריבו העסקי אלפרד הרמסוורת' היה מפטרוני משלחת דיסקברי בראשות קפטן סקוט, שהחברה הגאוגרפית תמכה בה.) בורשקרווינק שכנע את ניונס לשאת במלוא העלות של משלחתו, בסביבות 40,000 ליש"ט.
המתנה הזאת עוררה את חמת מרקהם והחברה הגאוגרפית, משום שתרומתו של ניונס, לו הופנתה אליהם, היה די בה "להעמיד את המשלחת הלאומית על הרגליים".
ניונס התנה את תרומתו בכך, שמשלחתו של בורשקרווינק תפליג בדגל הבריטי ותיקרא בשם "המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה".
בורשקרווינק ניאות לכך ברצון, אף כי רק שניים מכל צוות המשלחת היו בריטים.
סר ג'ורג' ניונס מת בביתו בלינטון ב-20 ביוני 1910, בן 59, לאחר שסבל במשך שנים אחדות מסוכרת.
פרנסיס ג'ורג' סטיינר (נקרא בעברית גם: ג'ורג' שטיינר; באנגלית: Francis George Steiner; 23 באפריל 1929 – 3 בפברואר 2020) היה מבקר ספרות, פובליציסט, פילוסוף, סופר ומחנך יהודי-אמריקאי.
הרבה לכתוב על היחס שבין לשון, ספרות וחברה, וכן גם על השואה.
נחשב לאחד מהחוקרים הבולטים בעולם בנושא הספרות והקשריה החברתיים הרחבים.
כיהן כפרופסור לאנגלית וספרות משווה באוניברסיטאות ז'נבה, אוקספורד והרווארד.
ג'ורג' סטיינר נולד בשנת 1929 בפריז להורים ממוצא יהודי – אוסטרי.
אביו היה ד"ר פרידריך גאורג שטיינר, שכיהן כבנקאי בכיר בבנק המרכזי בווינה.
אחותו הבכורה, רות ליליאן, נולדה בווינה.
כחמש שנים לפני לידתו של ג'ורג' סטיינר, עברה משפחתו מאוסטריה לצרפת, כדי להימלט מהמקום, שראו בו איום הולך וגובר של תורת הנאצים.
כבר בילדותו למד סטיינר שלוש שפות ברמת שפת אם: גרמנית, צרפתית ואנגלית, ובהמלצת אביו, למד גם לקרוא את היצירות הקלאסיות של יוון בשפת המקור.
אמו, מצדה, הרגילה אותו להתגבר על חולשה מולדת ביד ימינו, ולהתעקש לכתוב דווקא ביד זו, כדי לא להיכנע למגבלה.
בשנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה משפחתו להתגורר בניו יורק, כחודש לפני שפריז נכבשה על ידי הנאצים.
שני ילדים יהודים בלבד שרדו מהכיתה בה למד סטיינר בבית הספר בפריז.
מאחר שניצל פעמיים ממצב של סכנה קיומית, נותרה בסטיינר תחושה מתמדת של שורד העוסק בשואה.
"כל חיי התעסקתי במוות וזכרתי את השואה", כתב.
שטיינר גם הרבה לנדוד, וטען שהוא חב את חייו לעובדה זו.
סטיינר המשיך את לימודיו בבית הספר Lycée Français de New York אשר במנהטן, וקיבל אזרחות אמריקנית בשנת 1944.
בשנת 1948 קיבל סטיינר תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו, ושנתיים לאחר מכן, תואר שני מאוניברסיטת הרוורד.
את הדיסרטציה השלים סטיינר באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1955, שנה בה גם נישא לזארה שאקוב, שאף היא למדה באוניברסיטת הרוורד, על אף שהכיר אותה בלונדון.
בשנת 1956 חזר סטיינר לארצות הברית והמשיך כחוקר וכמרצה באוניברסיטת פרינסטון ובמוסדות אקדמיים אחרים.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1961 והיה בין חבר המייסדים של Churchil College באוניברסיטת קיימברידג'.
לא כולם בפקולטה לאנגלית קיבלו ברצון את המרצה הכריזמטי בעל המבטא הזר, שמרבה להתעסק בנושא השואה.
היו מרצים שחשו שהנושא איננו באמת רלוונטי לבריטניה, שהתמקדה יותר בנושאים כמו הפגזות הבליץ, קרב דנקרק והקרב על בריטניה.
ואכן, סטיינר לא קיבל מעולם את התואר של פרופסור חבר בקיימברידג', על אף שבפועל הוא קיבל משכורת שתואמת את התואר.
אמנם, היו לו הזדמנויות לחזור לארצות הברית כדי לעבוד באוניברסיטאות אחרות, ולזכות בתנאים המתאימים, אך אביו טען שאם הוא יעזוב את אירופה, היטלר ינצח בכוונותיו להשמיד את השם היהודי ביבשת, והוא נענה לאביו.
לאחר מספר שנות עבודה במחקר והוראה קיבל סטיינר בשנת 1974 מינוי של פרופסור לספרות משווה באוניברסיטת ז'נבה - שם הוא לימד במשך 20 שנה בארבע שפות שונות.
עם פרישתו, בשנת 1994 הוא עבר לסטטוס של פרופסור אמריטוס בז'נבה, וכן קיבל חברות כבוד ב-Balliol College, באוניברסיטת אוקספורד.
לתארים אלו הצטרפו אחרים מאוניברסיטאות שונות ומכובדות באנגליה ובארצות הברית.
סטיינר הרבה להרצות ולפרסם מחקרים ונחשב למבקר חשוב.
הוא פרסם עשרות מאמרים וביקורות בעיתונות הבכירה, הן בארצות הברית והן באנגליה.
על אף הרצינות הרבה שבה הוא התייחס לעבודתו, הוא היה ידוע גם כבעל הומור יבש.
כשנשאל פעם איזו ספרות קלילה קרא בילדותו, הוא ענה "מובי דיק".
ג'ורג' סטיינר נחשב לאיש אשכולות בין-תחומי, שאינו כבול בהגדרות אקדמיות או לאומיות.
הוא העדיף ראייה נרחבת על פני התמחות נקודתית והדגיש שאיש משכיל צריך לשלוט בתחומי האמנות והמדע כאחד.
הוא האמין שבמהותה של הלאומיות קיימים יסודות אלימים.
"ניסיתי, על אף המחיר האישי והמקצועי ששילמתי, להזהיר כנגד הלאומניות והיחס לפלסטינים בישראל.
יש דברים שאיננו יכולים להרשות לעצמנו לעשות בגלל הזהות היהודית שלנו", טען בראיון.
עיקרון מהותי לחשיבתו של שטיינר התבטא במשפט הבא: "לתדהמתי, עד כמה שזה נשמע נאיבי לאנשים, ניתן להשתמש בדיבור האנושי לאהבה, לבנייה, לסליחה, אבל בד בבד גם לעינוי, לשנאה, להרס ולהשמדה."
שטיינר קיבל הרבה ביקורות מצד אחד, ותמיכה מצד שני, על דעותיו בנושא הגזענות.
הוא טען כי הגזענות טבועה בנו באופן מולד, והסובלנות היא רק מן השפה אל החוץ.
קל מאוד לגנות גזענות באופן תאורטי, הוא קבע, אבל ברגע שבדירה שממולך מתגוררת משפחה מרעישה מג'מייקה, ובעקבות זה ערך דירתך יורד - דעתך משתנה.
הקריירה של ג'ורג' סטיינר השתרעה על פני מחצית מאה.
הוא פרסם עשרות מאמרים וספרים שדנים בכשלים של התרבות המערבית העכשווית ובסוגיות של לשון ונסיגתה בתקופה של פוסט-שואה.
התחום העיקרי של התמחותו היה ספרות משווה, ועבודתו כמבקר נטתה למחקר תרבותי-פילוסופי שהתמקד בעיקר בתרגום ובאפיונה של הלשון והתרבות.
אחד ממשפטיו הידועים על צריכת התרבות מפקפק בהשפעתה המוסרית החיובית:
אסף שגיב אפיין את ג'ורג' סטיינר כאיש ציבור בעל מוניטין רב, שעבודתו התעסקה והתחבטה בסוגיות הנוקבות ביותר של היצירתיות האנושית, בכוחה וגבולותיה של הלשון, בקשר ההדוק שבין אמנות לתאולוגיה ובתדמית המוסרית של הציוויליזציה המודרנית.
בעיני משכילים רבים, אמר שגיב, שטיינר היה מעין מורה דרך בדרכים המפותלות של הציוויליזציה האירופית.
עם זאת, הוסיף שגיב, דחה סטיינר כל בדלנות ולאומנות מכל סוג שהוא, כולל מדינה ציונית, עקב תמיכתו בהומניזם אוניברסלי ורדיקלי.
היהודים במיטבם דווקא כאשר הם חלק מהעולם הגדול, ולא כשהם מקובצים במדינה ריבונית שלהם.
הוא הרבה לצטט את הבעל שם טוב: "האמת מצויה תמיד בגלות, היא חייבת לשוטט" ואת חיים ויצמן (על אף שבטעות ייחס זאת לעזר ויצמן): "היהודים המפוזרים בעולם הם כדשן לאדמת העולם וכשהם מרוכזים הם כזבל פרות".
בשנת 1966 החל גם לכתוב טור קבוע בענייני ספרות בשבועון הידוע "הניו יורקר".
כ-150 מאמרים פרסם סטיינר, שבהם פתח לאמריקאים אשנב לתרבות האירופית והגדיר מחדש את תפקידו של המבקר.