tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המסע ארתור מתאהב בסלניה.
כאשר הגיעו לנקרופוליס, סלניה נישקה את ארתור, ובכך הפכה אותו לבעלה ולמלך העתידי.
סלניה אז לקחה את החרב והתעמתה עם מלתזאר.
כאשר מלתזאר גילה שסלניה נישקה את ארתור וארתור עומד להיות מלך, הוא השליך את ארתור, סלניה ובטאמש לצינוק.
בצינוק הם פגשו את ארצ'יבלד בתור מינימון, כאשר מלתזאר ניסה לסחוט ממנו מידע.
ארתור, סבו, סלניה ובטאמש מואצים מהכלא אל תעלה שאותה מלתאזר עומד להציף במים שיגיעו בסופו של דבר עד לארץ המינימונים.
החבורה ניצלת כשהיא מוצאת בתעלה את מכונית הצעצוע של ארתור שנוסעת באמצעות סיבוב קפיץ.
הם מגיעים לארץ המינימונים ומספיקים ברגע האחרון להיכנס אליה ולסגור את השער לפני שהמים מציפים את כולם.
לאחר מכן נפרדים ארצ'יבלד וארתור מסלניה ובטאמש והם מתכוננים לחזור לצורתם האנושית מעל פני האדמה.
לאחר חזרתו לצורתו האנושית ארתור מצליח עם עזרה קטנה של מינו, מינימון קטן דמות חפרפרת ובנו האבוד של היועץ המלכותי של המינימונים - מירו, למצוא צינור אשר יציף את נקרופוליס.
בעזרת הצינור ארתור מציף את נקרופוליס ומציל את מינו ואבני האודם.
ארצ'יבלד שילם לדווידו אבן אודם אחת.
דווידו ניסה לקחת את כל אבני האודם ולמרבה המזל נתפס על יד הבוגו מתסלאי.
לאחר מכן ארתור מחזיר את מינו לאביו מירו.
בסוף הסרט ארתור האנושי מבקש מסלניה לחכות בסבלנות עד שייפגשו וסלניה מבטיחה לחכות עד שהוא יחזור.
ג'ימי פאלון - הנסיך בטאמש
דייוויד בואי - הקיסר מלתזאר
לאור ההצלחה יצא ב-2009 סרט המשך לסרט הראשון, ארתור: נקמתו של מלתזאר.
ב-2010 יצא הסרט השלישי בסדרה, ארתור 3: מלחמת שני העולמות.
לאור ההצלחה של הסרטים, נוצרה אף סדרה טלוויזיה באנימציה ממוחשבת באותה שם.
ארתור יוניצה (מולדובנית: Artur Ioniță; ) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בטריאסטינה ובנבחרת מולדובה.
יוניצה התחיל את הקריירה שלו בזימברו קישינב ולאחר 10 שנים בנוער עלה לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם באראו ששיחקה אז בליגה השנייה בשווייץ ועזר לה לעלות לליגה הראשונה.
ביולי חתם בהלאס ורונה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד אטאלנטה.
יוניצה הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0:1 נגד טורינו, והפך לכדורגלן המולדובי הראשון שמבקיע בסרייה א'.
ב-31 בינואר 2023 הושאל למודנה.
בצעירותו יוניצה שיחק בנבחרת הצעירה של מולדובה.
בשנת ערך את הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 2:0 נגד .
ב-15 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2:5 נגד .
פרדריק ארתור ויטי קוטון היה כדורגלן ונשיאו הרביעי של מועדון הכדורגל ברצלונה.
בנוסף, היה איש עסקים פורה, כשעיסוקו המרכזי היה מסחר.
ארתור ויטי היה בנו של פרדריק ויטי, איש עסקים בריטי שהיגר לברצלונה.
ב-1873 ייסד סוכנות ספינות וכך יזם קשרי עסקים בין ספרד והממלכה המאוחדת.
ארתור נולד בעיר ב-1878, אך בגיל צעיר הוא ואחיו, ארנסט, עברו לאנגליה, לעיירה קרוסבי שבמרזיסייד, שם גדלו והתחנכו.
ארתור ויטי עסק בספורט רבות בתקופתו באנגליה והוא שיחק רוגבי בקבוצה מקומית.
לאחר שובם לברצלונה, חברו שני האחים לעסקיו של אביהם.
עיסוקם של האחים ויטי בספורט המשיך גם בברצלונה.
הם ארגנו משחקי כדורגל בין עובדי החברה של משפחתם וחברות נוספות באזור.
באפריל 1899 היה אחד מהמייסדים מועדון הטניס ברצלונה.
ארנסט שיחק טניס, בין היתר, עם ז'ואן גאמפר, וכשהוא הקים את מועדון הכדורגל ברצלונה באוקטובר אותה שנה, הצטרפו אליו האחים ויטי ועזרו לו בייסוד המועדון.
בעזרת החברה המשפחתית הם ייבאו מאנגליה ציוד כדורגל ככדורים תקניים, משרוקיות שיפוט ורשתות.
ב-8 בדצמבר נערך המשחק הראשון של המועדון נגד קבוצה של שחקנים אנגליים, וארתור ויטי שיחק דווקא בקבוצה היריבה.
הוא הבקיע את השער היחיד במשחק וקבע ניצחון 1-0 לזכות קבוצתו.
ב-24 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה במדי ברצלונה, בניצחון 3-1 על קטלה.
מנקודה זו הפך לשחקן קבוע במועדון, כשהוא מאייש את אחת מעמדות ההגנה.
בדצמבר 1900, בישיבה הכללית האחרונה שנערכה ב"סולה חימנסיום", מקום היווסדו של המועדון, הוכרז ויטי כחבר כבוד של ברצלונה כהכרה בשירותו עבור המועדון.
ב-25 באפריל 1901 מונה ויטי לאחד מחברי ההנהלה של המועדון.
באותן שנים החל הכדורגל באזור ברצלונה בפרט ובקטלוניה ובספרד בכלל להתפתח, ומספר נוסף של מועדונים נוסדו.
ב-1902 נערך "קופה מקאיה", טורניר בין ברצלונה, אספניול ואיספניה, שלימים הוכר כאליפות קטלוניה הראשונה.
ויטי היה שותף לזכייתה של ברצלונה בטורניר, התואר הראשון בתולדותיה.
בהמשך השנה הוזמנה ברצלונה למהדורה הראשונה של גביע המלך הספרדי.
ויטי עזר לברצלונה לנצח בחצי הגמר את ריאל מדריד בתוצאה 3-1, אך במשחק הגמר הפסידה הקבוצה לביסקאיה.
ב-1903 זכה עם ברצלונה ב"קופה ברצלונה", טורניר שנערך בין המועדונים השונים בעיר.
כעבור שנתיים כחבר הנהלה, ב-17 בספטמבר 1903, נבחר ויטי לשמש נשיא המועדון, בעודו ממשיך לשחק במדי הקבוצה.
בתקופה זו היריבות העירונית עם אספניול הייתה קשה, וברצלונה זכתה להצלחה מועטה לעומתה.
ויטי היה אחראי על מספר שינויים במועדון, כגון קידום שחקנים צעירים יותר כקרלס קוממלה וכן החלפת המגרש הביתי.
לאחר שהפסידה את אליפות קטלוניה בעונת 1903/1904, הצליחה ברצלונה לזכות בתואר תחת השם הזה לראשונה בתולדותיה בעונה שלאחר מכן, לאחר שהיא גברה בגמר על אספניול בתוצאה 3-2. יתר על כן, ארגן ויטי את המשחק הבינלאומי הראשון בתולדות המועדון.
ב-1 במאי 1904 שיחקה ברצלונה מול סטאד טולוז על אדמת צרפת, בטולוז שבלנגדוק, והיא ניצחה 3-2. סטאד טולוז אף הוזמנה לברצלונה למשחק החניכה של "קרר מונטנר", המגרש החדש של ברצלונה.
במשחק זה ניצחה ברצלונה 4-0. ב-6 באוקטובר 1905 פרש ויטי מתפקידו כנשיא ברצלונה, במקביל לכך שפרש ממשחק.
בסך הכול, במשך 6 שנותיו כשחקן ברצלונה, הופיע ב-74 משחקים.
במשך כהונתו כנשיא הגיע מספר חברי המועדון של ברצלונה לשיא של 234 איש.
ביוני 1924 היה ויטי מעורב בפרשייה מעוררת מחלוקת, לאחר שהזמין את הלהקה של חיל הנחתים המלכותי להופיע בלס קורטס, האצטדיון של ברצלונה.
האוהדים לעגו וביזו את ניגון המנון ספרד על ידי הלהקה, שעברה לניגון המנון הממלכה המאוחדת במקום.
כתוצאה מפרשייה זו, מצא עצמו ויטי מתרחק מהמועדון, שעבר תהליך של חיזוק פוליטי-לאומי בקטלוניה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 ביססו ויטי ובנו, פרדריק הבן, את עסקי המסחר של החברה המשפחתית והם ייבאו מספר מוצרי צריכה לשוק הספרדי.
כמו כן, עסק ויטי רבות בענף הספנות בברצלונה.
אף על פי שמלחמת האזרחים בספרד פגעה קשות בכלכלה הספרדית, הייתה החברה המשפחתית פטורה מהשתלטות של אנשי הממשל הספרדי, שכן טכנית היא הייתה בבעלות בריטית, וכך המשיכה לפעול כשגרה.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, וויטי עזב את ספרד, משאר את העסקים בידיו של עורך דין ספרדי.
לאחר המלחמה שב לספרד והמשיך לפעול בתחום המסחר והעסקים.
סר ארתור ג'ורג' טנסלי היה בוטנאי אנגלי ומחלוצי ענף האקולוגיה.
טנסלי נולד בלונדון לאמליה (שם נעוריה: לורנס), עקרת בית, ולג'ורג' טנסלי, איש עסקים.
חרף הצלחתו של האב בעסקיו, הוא נמשך לעסוק בחינוך עם לימודיו ב"מכללה לגברים עובדים" כשהיה בן 19. מאוחר יותר, ב-1884, עם פרישתו מניהול עסקיו, התנדב אביו להוראה במכללה והקדיש לכך את מרב מרצו.
הוריו נישאו ב-1863. ארתור היה בנם השני, ואחותו, מוד (Maud, גם שמו של שיר מאת טניסון), הייתה בוגרת ממנו בשבע שנים.
משיכתו של טנסלי למדעים הוצתה על ידי אחד מעמיתיו של אביו, מתנדב הוראה, שתואר כ"בוטנאי שדה מצטיין ונלהב".
טנסלי למד בבית הספר התיכון "הייגייט", אך משלא התרצה מרמת הוראת המדעים, אותה תיאר כלא ראויה בעליל, עבר לקולג' האוניברסיטאי של לונדון ב-1889, ובו הושפע עמוקות מרי לנקסטר ופרנסיס וול אוליבר.
ב-1890, החל את לימודיו בטריניטי קולג', אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1893, לאחר שהשלים את החלק הראשון ב"טריפּוס" (לימודים כלליים) שב לקולג' האוניברסיטאי של לונדון, כעוזר הוראה ומחקר לאוליבר, עמדה בה החזיק עד 1907. ב-1894, עם השלמתו את החלק השני ב"טרייפּוס" (התמחות) הוסמך בוגר טריניטי.
ב-1907 קיבל משרת מרצה בקייבמברידג'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עם הדעיכה בהיקף הלימודים באוניברסיטה, קיבל משרת פקיד במשרד החימוש.
ב-1923 שב למשרתו בקיימברידג', ובילה שנה בלימודי פסיכולוגיה בווינה אצל זיגמונד פרויד.
לאחר ארבע שנים בהן לא עסק בהוראה אקדמאית פורמלית בבוטניקה, טנסלי מונה פרופסור לבוטניקה באוקספורד, משרה בה החזיק עד לפרישתו ב-1937.
פרסומיו המוקדמים של טנסלי היו בפלאובוטניקה, חקר מאובני צמחים ובעיקר באבולציית שרכים.
ב-1902, ייסד טנסלי את כתב העת "ניו-פיטולוג'יסט", "כמדיום לפישוט דרך ההתקשרות והדיון בין בוטנאים בריטיים בכל התחומים, ובהם שיטות הוראה ומחקר".
כתב העת נקרא על שם כתב עת שקדם לו, ה"פיטולוג'יסט" שיצא לאור בשנים 1842 –1863 בייסוד כתב העת, ביקש טנסלי לאפשר את פרסומם של "רשמים והצעות", עת שיתר כתבי העת המומחים פרסמו אך ורק מחקרים שלמים.
טנסלי ערך את כתב העת עד 1931.
הכרותו של טנסלי עם חקר האקולוגיה, החלה ב-1898, כשקרא לראשונה את התרגום הגרמני ל"פלאנטסמפונד" מאת ורמינג.
ב-1903, נחשף לעבודת מיפוי הצמחייה של סקוטלנד ויורקשייר, שנעשתה תחילה על ידי רוברט סמית' ועם מותו המשיכו, אחיו, ויליאם גרדנר בעזרתו של צ'ארלס אדוארד מוס.
ב-1904, הצעתו של טנסלי, להקים גוף מרכזי לחקר מערכתי ומיפוי האיים הבריטיים, הביאה להקמת "הוועדה המרכזית לסיקור וחקר הצמחייה הבריטית" שלימים נודעה בשם המקוצר "הוועדה לצמחייה בריטית", על ידי טנסלי, מוס, סמית' וט.ו.
וודהד, בתמיכת מרסל הארדי, פ.ג'.
רנקין, שמונת המייסדים של הוועדה המקורית וטנסלי בראשם.
הקבוצה שמה לה למטרה לדאוג לתאום מרבי בין המחקרים והחוקרים דאז וליצירת אמות מידה מתודולוגיות על פיהן יקבע דבר.
הוועידה התכנסה פעמיים נוספות ב-1905 והציגה את נייר העמדה בן ששת העמודים, "הצעות לסקר צמחייה ראשוני".
ב-1911 בשיתוף עם הוועדה לצמחייה בריטית, ארגן טנסלי את ה-IPE, "הסיור הפיטוגאוגרפי הבינלאומי" הראשון בסדרת מפגשים בעלי תרומה משמעותית להחלפת דעות במרחב העולמי בתחומי הבוטניקה והאקולוגיה, ומעידה על כך רשימת האושיות הארוכה שלקחה חלק במפגשים.
את ההשראה קיבל מסיור בגאוגרפיית הצמחייה של שווייץ, שנערך על ידי קארל שרטר ב-1908, בו פגש לא רק מיני צמחים כי אם גם בוטנאים מרחבי העולם.
ספרו "סוגים של צמחייה בריטית" נערך כמדריך למשתתפי ה-IPE הראשון.
קשרים שנרקמו בינו לבין האקולוג, הנרי צ'נדלר קאולס ופרדריק קלמנטס עזרו באיחוי הגישה הפילוסופית והמתודולגית באקולוגיית צמחים, בצפון אמריקה ובבריטניה.
סיור ה-IPE השני, הוא שהביא את טנסלי לאמריקה, ב-1913. באותה השנה ה"וועדה הבריטית לצמחייה" ייסדה את "החברה הבריטית לאקולוגיה" ה-BES, החברה המקצועית הראשונה לאקולוגים.
טנסלי עמד בראשה כנשיא והיה לעורך הראשון של "כתב העת לאקולוגיה", עמדה בה החזיק 21 שנה.
ב-1915 נתמנה חבר בחברה המלכותית, וב-1923 נבחר לנשיא החטיבה הבוטנית של האגודה הבריטית לקידום המדע.
ב-1924, במסגרת הקונגרס האימפריאלי לבוטניקה, נתמנה יושב ראש "ועדת האימפריה הבריטית לצמחייה" (ה-BES).
שימש בשנית נשיא ה-BES ב-1938.
ב-1935, פרסם טנסלי את "שימוש וניצול מונחים ורעיונות בוטניים", בו העלה את רעיון המערכת האקולוגית.
את המונח מערכת אקולוגית למעשה טבע ארתור רוי קלפהם לבקשתו של טנסלי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התפיסה האקולוגית הוכתבה על ידי עבודותיו של קלמנטס, שחשב על "קהילות אקולוגיות" כאורגניזמים, ואיגודם כסופר-אורגניזמים.
טנסלי פיתח את התפיסה וריכז את תשומת הלב בחשיבות חילוף חומרים בין אורגניזמים ובין סביבתם, תוך התחשבות במערכות האקולוגיות כיחידות היסוד של הטבע.
בעזרת המידע, יוכלו לנהל ביעילות את המשאבים הטבעיים של האימפריה.
"האיים הבריטיים וְצִמְחִיתָם", הנחשבת עבודתו המקיפה ביותר, פורסמה ב-1939. כהכרה בהישג זה זכה במדליית לינן ב-1941.
במהלך מלחמת העולם ה-2 החל טנסלי מתמסר לשימור תוך דבקות במטרה בשארית חייו.
הוביל יוזמות שונות ב-BES לניסוח מדיניות לשימור הטבע שלבסוף נתמצו בהקמת הסוכנות הממשלתית (הבריטית) לשימור הטבע, כשהוא יושב בראשה.
בגין יוזמה זו קיבל טנסלי תואר אבירות ב-1950.
הכרותו של טנסלי עם פסיכולוגיה נעשתה על ידי תלמידו לשעבר, ברנארד הארט, שעבד כרופא בבתי חולים לרפואת נפש בסביבת לונדון.
במהלך עבודתו במשרד החימוש, עוד במלחמת העולם הראשונה, הופיע לו חלום, לתפיסתו, נקודת מפנה בחייו, ועורר את עניינו בפרויד ובפסיכואנליזה.
ב-1920 פרסם את ספרו "הפסיכולוגיה החדשה והחיים", שהיה לאחד הניסיונות הראשונים להביא את רעיונותיהם של פרויד ויונג לקהל רחב, והיה לרב-מכר עם 10,000 עותקים בממלכה המאוחדת ו-4,000 בארצות הברית.
ב-1922 טנסלי בילה שלשה חודשים עם פרויד, ושנה לאחר מכן עבר עם משפחתו לווינה למשך שנה.
חרף העובדה שחזר לעסוק בבוטניקה, טנסלי נותר בקשר עם פרויד ועם מותו של זה כהוקרה ספד לו בסיכום קורות חייו לפני החברה המלכותית .
בספרו שיצא לאור ב-2001, מעלה פדר אנקר, קשר תאורטי בין ניסוח תפיסתו האקולוגית של טנסלי ותפיסתו הפסיכולוגית.
טנסלי נישא ב-1903 לאדית שיק, סטודנטית לשעבר שיחדיו כתבו שני מאמרים.
על שמו של טנסלי מוענקת מדי שנה "מדליית טנסלי" למצוינות בחקר צמחים מכתב העת מיסודו, ה"ניו פיטולוג'יסט".
ארתור הראשון (ברטונית: Arzhur Iañ; 29 במרץ 1187 - כנראה 1203) היה הרוזן הרביעי של ריצ'מונד ודוכס בריטני בין 1196 ל-1203.
הוריו של ארתור היו ג'פרי, דוכס בריטני, בנו הרביעי של הנרי השני, מלך אנגליה, ואשתו קונסטנס, דוכסית בריטני.
ג'פרי היה צעיר מאחיו ריצ'רד, ומבוגר מאחיו ג'ון.
כשבעה חודשים לפני לידתו של ארתור, ב-19 באוגוסט 1186 נהרג אביו בתאונת רכיבה.
כשארתור נולד, הוא היה השני בסדר הירושה לכתר האנגלי, אחרי דודו ריצ'רד.
המלך הנרי השני מת ביולי 1189, כשארתור היה בן שנתיים, וריצ'רד הפך למלך במקומו.
בשנת 1190 ארתור היה יורש העצר הראוי לכס המלכות על ידי ריצ'רד, שחשב כי ארתור יצליח יותר מאשר אחיו הקטן יותר, ג'ון.
כאשר ריצ'רד לקח חלק במסע הצלב השלישי, אמו של ארתור פעלה כדי להפוך את דוכסות בריטני לעצמאית יותר.
ב -11 בנובמבר 1190 התארס ארתור לבתו של טנקרד מסיציליה.
סידור שנערך על ידי ריצ'רד, כחלק מהאמנה שלהם.
עם זאת, הקיסר הנרי השישי כבש את ממלכת סיציליה ב 1194, והאירוסים לא מומשו.
במקור, מטרת הנישואין הייתה להקים ברית בין המלך ריצ'רד פיליפ השני, מלך צרפת, ולחתן את אחותו הבכורה של ארתור לבנו של פיליפ לואיס.
בשנת 1196, כאשר היה בן 9, היה דוכס בריטני בעזרת אמו.
באותה השנה, ריצ'רד העמיד אותו שוב כיורש העצר וזימן אותו ואת אמו לנורמנדי, אבל אביו החורג של ארתור, רנדולף הבלונדוילי (Ranulf de Blondeville), הרוזן השישי של צ'סטר, חטף את קונסטנס, אימו.
ריצ'רד הגיע לבריטני כדי להציל את ארתור, שהגיע בחשאי לצרפת להתחנך עם לואי.
בהיעדרו של ריצ'רד במסע הצלב, ג'ון היה אחד מהאנשים שקיבלו לשמור על חלקים מבריטניה.
בתקופה זו ניסה ג'ון להדיח את ארתור, שהיה יורש העצר הממונה.
כאשר ריצ'רד חזר לאנגליה ב-1194 הוא סלח לג'ון.
ריצ'רד מת ב -6 באפריל 1199, בהיותו על ערש דווי הכריז על אחיו ג'ון כיורשו, מחשש שארתור היה צעיר מכדי להיות שליט, הוא היה בן 12 בלבד ובהשפעת מלך צרפת.
עם מותו של ריצ'רד, אנשים מועטים ראו בארתור מבריטני כיורש חוקי.
הוא וג'ון נאבקו על המלוכה, אך ג'ון לכד אותו ואת אחותו, אלינור מבריטני.
אין תיעוד של ארתור לאחר מאסרו ברואן טירה בשנת 1203 וסיבת מותו אינה ידועה.
מקובל לחשוב שג'ון הרג אותו בשנת 1203. אלינור נותרה שבויה למשך כל חייה.
ארתור והמינימונים - הסדרה היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוססת על הספר וסרט הילדים המקורי "ארתור והמינימונים".
עלילותיו של ארתור וחבריו בטאמש וסלניה בעולם המינימונים הנלחמים בכוחות הרשע מלתזסאר שרוצה לנקום ולשבוט בעולם המנימונים עם בנו דארקוס.
ארתור - ילד שהפך למינימון ומנסה להציל את עולם המינימונים ממלתזאר.
בטאמש - מינימון שמנמן וצעיר וחבר של ארתור
סליניה - מינימונית נסיכה וביתו של המלך אשר אוהבת את ארתור.
מלתזאר - הנבל של הסדרה, רוצה לנקום ולשלוט בעולם המינימונים וגם בעולמם של בני האדם.
דארקוס - בנו של מאלתזאר וגם זה שעוזר לו במזימותיו, לא חכם במיוחד.
המלך - אבא של סליניה והשליט של עולם המינימונים.
ארתור וולש היה פוליטיקאי אמריקאי, יוצא מלחמת העולם הראשונה, שכיהן לקצרה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
וולש נולד בניוארק שבניו ג'רזי, והתחנך בבתי ספר ציבוריים, בהמשך על ידי מורה פרטי ולבסוף בבית הספר ללימודי מסחר באוניברסיטת ניו יורק.
הוא החל את הקריירה המקצועית ככנר עבור תומאס אלווה אדיסון ב-1915 ובהמשך מילא שורה של תפקידי מפתח בארגוניו של אדיסון.
משנת 1917 עד 1919 היה סָמַל (sergeant) בחיל הנחתים של ארצות הברית ולחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן היה לוטננט בצי ארצות הברית בשנים 1929–1932, במשמר הלאומי של מדינת ניו ג'רזי היה בדרגת קולונל בשנים 1941–1943.
ב-1932 היה לחבר בוועדה לחקירות פיצויים לפועלים בניו ג'רזי עד לשנת 1933. שימש כמנהל סוכנות השיכון הפדרלית בניו ג'רזי בשנים 1934–1935, ואחר כך כסגן ועוזר מנהל המשרד הראשי של הסוכנות בוושינגטון די.
סי., בין השנים 1935–1938. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 היה חבר בחבר האלקטורים ובשנת 1943 היה חבר בלשכת הסחר הרוסית-אמריקאית.
ב-1943 התמנה לנציב רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי אך ב-26 בנובמבר אותה השנה מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לאייש את מושבה של ניו ג'רזי שנותר ריק עם מותו של ויליאם וורן ברבור.
הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 1944, אז נבחר יורשו החוקי של ברבור.
וולש בחר שלא להתמודד אל הסנאט בבחירות 1944.
וולש כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני הצי בקונגרס ה-78 של ארצות הברית.
לאחר שעזב את הזירה הפוליטית חידש את נתיבו המקצועי בעסקים והלך לעולמו בעיר ניו יורק ב-1947. הוא נטמן בבית העלמין "שער שמיים" שבמזרח האנובר, ניו ג'רזי.
ארתור ורשנר היה פסיכולוג יהודי שווייצרי שעסק בפסיכואנליטיקה.
ורשנר נולד וגדל בברסלאו לרב זאב נחום ורשנר ולטשערנא לבית פאלק (צאצאית של ה"פני יהושע").
משפחתו, שהוציאה כבר מדענים ומלומדים, חינכה אותו בגישה דתית אורתודוקסית.
ורשנר החל את דרכו בסמינר לרבנים.
לאחר מכן פנה ללימודי רפואה תוך שהוסמך וקיבל תואר דוקטור, במקביל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה.
עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת ברלין עסקה בתאוריות הידע של קאנט ופלטנר.
בשנת 1900 עבר לציריך והחל את דרכו כמדריך בחוג לפסיכולוגיה במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת ציריך, שבה מונה בשנת 1910 לפרופסור.
ורשנר לימד במוסדות הללו הן קורסים בתחום הפסיכולוגיה והן בתחום הפילוסופיה.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת וספרים מדעיים.
ורשנר כתב כמה ספרים מלומדים, בהם באים לידי ביטוי תחומי העניין הספציפיים שלו:
היה נשוי לבלה לבית ממלוק.
לזוג נולדו 3 ילדים, ביניהם וולטר ורשנר (1983-1904), שבמקצועו היה עורך דין וכיהן כנשיא הקהילה היהודית בציריך ואף שימש נשיא קרן היסוד בשווייץ.
אחיו היה יעקב יהודה ורשנר.
ארתור ווייזר (בגרמנית Artur Weiser; 18 בנובמבר 1893, קרלסרוהה – 5 באוגוסט 1978, טובינגן) היה תאולוג לותרני גרמני וחוקר הברית הישנה.
הוא לימד באוניברסיטת טובינגן בין השנים 1930 – 1962.
ארתור ווייזר למד תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטאות היידלברג, גטינגן ורוסטוק החל משנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפסיק את לימודיו עבור שירות צבאי בין השנים 1914 - 1918. בשנת 1920 הוסמך בהיידלברג וקיבל את נציגות הכנסייה במדינת באדן.
בשנת 1921 קיבל רישיון לתאולוגיה, בשנת 1922 לימד בהיידלברג, כמרצה זוטר, ומשנת 1928 כפרופסור חבר.
בשנת 1930 קיבל תפקיד כפרופסור חבר לברית הישנה באוניברסיטת טובינגן, שם עבד עד סוף חייו.
במקביל למינויו, העניקה לו הפקולטה התאולוגית באוניברסיטת היידלברג דוקטורט לשם כבוד.
בתקופת שלטון הנאציזם, ווייזר הצטרף לאידאולוגיה השלטת.
יחד עם פרופסורים אחרים של טובינגן הצטרף למפלגה הנאצית ב-1 במאי 1933. הוא גם הפך לחבר תומך ב-SS והיה מעורב בארגונים נאציים כמו NSLB, NSV ו- NSDDB.
בשנים 1934–1943 פרסם וייזר את כתב העת Deutsche Theologie.
ווייזר הצטרף גם לנוצרים הגרמנים; לאחר נאומו של ריינהולד קראוזה בארמון הספורט, הוא נטש אותם.
בשנים 1935 - 1945 שימש ווייזר כדיקן הפקולטה לתאולוגיה אוונגליסטית, בשנת 1937 מונה לפרופסור מן המניין.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, המשיך ווייזר את פעילות ההוראה שלו בתחילה בלא הפרעה.
במהלך הדה-נאציפיקציה הוא הושעה בגלל חברותו במספר ארגונים נאציים ומעמדו כדיקן עורער.
בזמן תהליך ההשעיה, תמך בו האנס רוקרט במתן חוות דעת חיובית.
הוא פוטר בשנת 1949, אך בשנת 1951 קיבל שוב את תוארו כפרופסור "מחוץ למניין" באוניברסיטת טובינגן.
וויזר היה תלמידו של הרמן גונקל.
מתוך מחקריו על מזמורי ספר תהילים הוא הסיק שבישראל הקדום הייתה מסורת פולחנית של חג ברית ושרבים ממזמורי התהילים היוו חלק ממנו.
ארתור יוז היה צייר ומאייר אנגלי, המזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטית.
בשנת 1846 הוא נכנס לבית הספר לאמנות בבית סומרסט.
המורה הראשון שלו היה אלפרד סטיבנס, ומאוחר יותר נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
שם הוא פגש את ג'ון אוורט מיליי, ויליאם הולמן האנט ודנטה גבריאל רוזטי, אף שמעולם לא הפך לחבר רשמי באחווה הפרה-רפאליטית.
תמונתו הראשונה, "מוסידורה", נתלתה באקדמיה המלכותית לאמנויות כשהיה בן 17 בלבד, ומכאן והלאה הוא תרם כמעט מדי שנה לא רק לאקדמיה המלכותית אלא מאוחר יותר גם לתערוכות בגלריה גרוסוונור ובגלריה החדשה.
לאחר שציורו "אופליה" נתלה ליד גרסתו של מיליי לאותה דמות, הם התיידדו ויוז שימש כמודל לדמות הגבר בציור "מגינת המלוכה".
בשנת 1855 התחתן יוז עם טריפנה פורד, המודלית שלו לציור "אהבת אפריל".
נולדו להם חמישה ילדים מתוכם אחד, ארתור פורד יוז, הפך לצייר.
יוז נפטר בקיו גרין, לונדון בשנת 1915, והותיר כ-700 ציורים ידועים, יחד עם למעלה מ־750 איורי ספרים.
לאחר מותה של אשתו טריפנה יוז בשנת 1921 נאלצה בתם אמילי לעבור לבית קטן יותר.
כתוצאה מכך הושמדו רישומי ההכנה של אביה, וכל ההתכתבויות שלו.
דודה היה הצייר אדוארד רוברט יוז.
יוז נקבר בבית העלמין בריצ'מונד.
ציוריו המוכרים ביותר הם "אהבת אפריל" ו"מעורבות ארוכה", שניהם מתארים זוגות בעייתיים השוקלים את ארעיות האהבה והיופי.
הם קיבלו השראה מציוריו של ג'ון אוורט מיליי אך שמים דגש רב יותר על הפאתוס של חוסר היכולת האנושית לשמור על רעננות תחושת הנעורים בהשוואה לכוחו המתחדש של הטבע.
כמו מילייס, גם יוז צייר את "אופליה" ששוכנת במוזיאון טולדו לאמנות ואייר את שירו של קיטס ערב סנט אנייס.
הגרסה של יוז היא בצורת טריפטיכון חילוני, טכניקה שחזר על סצנות מתוך "כטוב בעיניכם" של שייקספיר.
עבודותיו ידועות בצביעה קסומה וזוהרת ובציורן העדין.
דיוקן השמן Springtide, שהוצג לראשונה בדבלין בשנת 1855, מציג את אשתו טריפנה.
אף על פי שרוב הציורים המאוחרים של יוז אינם נחשבים כטובים, הרי הציורים בשחור-לבן בקריירה המאוחרת שלו היו מהטובים ביותר שלו.
הוא אייר כמה ספרים, ביניהם "The Back of the North Wind" של ג'ורג' מקדונלד (1871), "הנסיכה והגובלין" (1872) והספר "Tom Brown's Schooldays".
הוא גם הפיק איורים רבים למגזין החודשי של נורמן מקלאוד, "Good Words".
ארתור וייסקופף (בהונגרית: Weiszkopf Artúr; בודפשט, 18 בינואר 1877 – רוז'אהג', 1942) היה רב, תאולוג הונגרי.
ארתור וייסקופף נולד בבודפשט כבנם של סוחר הכובעים ארמין וייסקופף ושל יוהאנה זיילר.
בין השנים 1889–1899 הוא היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא קיבל תואר בשנת 1898 דוקטורט במדעי הרוח ובשנת 1900 קיבל סמיכה לרבנות.
הוא עבד ברוז'ניו במשך תשע שנים, ובסנטמארטון פעל במשך שנתיים ומשנת 1911 היה הרב הראשי של רוז'אהג'.
הוא היה היה מהכותבים החשובים של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ב-14 בספטמבר 1902, בקצ'קמט, נשא לאישה את מרית קוהן (כהן), בתם של סוחר התבואה גאבור קוהן ולואיזה קוהן.
ארתור וסלי דאו היה צייר, צלם ומחנך לאמנות אמריקאי.
יליד איפסוויץ', מסצ'וסטס, למשפחה ותיקה ומבוססת בניו אינגלנד, קיבל את הכשרת האמנות הראשונה שלו בשנת 1880 מאנה ק' פרילנד מוסטר, מסצ'וסטס.
בשנה שלאחר מכן המשיך דאו את לימודיו בבוסטון אצל ג'יימס מ.
סטון, תלמידו לשעבר של פרנק דובנק וגוסטב בוגרו.
באוקטובר 1884 המשיך דאו בדרכם של ציירים ילידים רבים בימיו ועזב לפריז.
בפריז הוא למד באקדמיה ז'וליאן בהשגחת האמנים גוסטב בולאנז'ה וז'ול ג'וזף לפבר, בין השנים 1880–1888.
הוא קיבל עבודות בעיצוב פוסטרים ועבודות מסחריות אחרות.
בשנת 1895 עיצב את הכרזה של כתב העת לאמנות מודרנית ובשנת 1896 עיצב את הכרזה לתערוכת הדפסים יפניים.
במהלך הקריירה שלו דאו לימד בשלושה מוסדות הכשרה לאמנויות אמריקאיות, החל ממכון פראט בין השנים 1896–1903. הוא לימד גם בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בין השנים 1898–1903. בשנת 1900 ייסד דאו ושימש כמנהל בית הספר לאמנות באיפסוויץ', מסצ'וסטס.
בשנים 1904 עד 1922 הוא היה פרופסור לאמנויות יפות בקולג' למורים באוניברסיטת קולומביה.
במגוון רחב של מדיות אמנות, דאו היה דמות מובילה בתחיית אמנות ומלאכה שהפכו לבולטות באמריקה בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
הוא דגל בעיצובים טהורים וקידם יצירת אובייקטים בעבודת יד ולא במכונה.
דאו גם מילא תפקיד חשוב באמנות האמריקאית מכיוון שעבודתו גישרה על הפער בין האמנות המזרחית למערב.
לאחר חזרתו לאמריקה הוא עבר לבוסטון, שם התעניין בחפצים מצריים ואצטקים, אותם ראה בספרייה הציבורית של בוסטון ובמוזיאון בוסטון לאמנויות יפות.
במקביל, החל ללמוד את הדפסי האמן היפני, הוקוסאי.
הוא חיפש את אוצר האמנות היפנית במוזיאון, ארנסט פנולוסה, שחלק את השקפתו לפיה אמנות צריכה להיות ציורית וגם דקורטיבית והציג אותו בפני שאר המאסטרים של ציור דיו וסומי.
זמן קצר לאחר שנפגש עם פנולוסה, פיתח דאו שיטה להכנת חיתוכי עץ המשקפת את חקר טכניקות יפניות.
את נושאי ההדפסים שלו הוא מצא בעיקר בחוף הצפוני של בוסטון, שלדעתו הם מתאימים לציור בהשראת היפנים אותה ביקש לבטא.
בשנת 1893 מונה דאו כעוזר אוצר האוסף היפני במוזיאון לאמנויות יפות.
שנתיים לאחר מכן הוא העביר הרצאה המתארת את רעיונותיו בנושא אמנות יפנית, שהפכה לבסיס למדריך ההוראה הפופולרי שלו, שכותרתו "קומפוזיציה".
רעיונותיו היו מהפכניים למדי לתקופתו.
דאו לימד כי במקום להעתיק את הטבע, אנשים צריכים ליצור אמנות באמצעות אלמנטים של קומפוזיציה - קו, מסה וצבע.
הוא רצה שמנהיגי הציבור יראו כי אמנות היא כוח חי בחיי היומיום, לא כקישוט מסורתי עבור מעטים.
דאו הציע שחוסר העניין האמריקאי באמנות ישתפר אם האמנות תוצג כאמצעי לביטוי עצמי.
הוא רצה שאנשים ירצו לכלול ניסיון אישי ביצירת אמנות.
רעיונותיו לגבי האמנות, פורסמו בספרו "קומפוזיציה: סדרת תרגילים במבנה אמנות" משנת 1899 לשימוש סטודנטים ומורים.
הוא כתב: "חוויה של חמש שנים בבתי הספר בצרפת הותירה אותי לא מרוצה לחלוטין מהתיאוריה האקדמית.
בחיפוש אחר משהו חיוני יותר התחלתי במחקר השוואתי על אמנות של העמים והתקופות.
תוך כדי חקירת ציור ועיצוב מזרחי במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות פגשתי את פרופסור ארנסט פ.
הוא מיד נתן לי תמיכה לבבית ברעיונותי, מכיוון שהוא חש גם בחוסר הלימה של הוראת האמנות המודרנית.
הוא דגל בתוקף ברעיון שונה בתכלית, המבוסס כמו במוזיקה, על עקרונות סינתטיים.
הוא האמין שהמוזיקה היא, במובן מסוים, המפתח לאמנויות היפות האחרות, מכיוון שמהותה היא יופי טהור; שאמנות החלל יכולה להיקרא "מוזיקה חזותית", וניתן ללמוד אותה ולבקר אותה מנקודת מבט זו."
דאו לימד רבים מהאמנים והאומנים המובילים באמריקה, ביניהם: ג'ורג'יה או'קיף, שירלי ויליאמסון, צ'ארלס שילר, דל מילר, צ'ארלס בורשפילד, איזבל פרסי ווסט ועוד.
לאחר 1900, דאו ניהל סטודיו בעיר הולדתו איפסוויץ' והעביר שם שיעורי קיץ.
הביצות הסמוכות ואזור בייברי היל היו נושאים תכופים בנופיו.
עבודתו במדיום מודפס תפסה את רוב זמנו בעשור הראשון של המאה, אך כשחזר לשמנים בשנת 1907, החל להתנסות בפלטה בהירה יותר ובמכחול אקספרסיבי יותר.
דאו נפטר בניו יורק ב-13 בדצמבר 1922.
ארתור הנדריק ונדנברג האב היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן מ-1928 עד 1951. ונדנברג, חבר המפלגה הרפובליקנית, השתתף בייסוד האומות המאוחדות ונמנה בין הסנאטורים המשפיעים ביותר בעת כהונתו.
הוא נודע בכך שהסיט את תמיכת הרפובליקנים במדיניות חוץ בדלנית למדיניות בין-לאומית תוך תמיכה בדוקטרינת טרומן, תוכנית מרשל, נאט"ו, והמלחמה הקרה.
בשנים 1947–1949 היה הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
ונדנברג נולד וגדל בגרנד ראפידס שבמישיגן למשפחה אמריקאית-הולנדית, והחל את הקריירה שלו כעורך עיתון ומוציא לאור.
ב-1928 מונה לסנאט של ארצות הברית בידי מושל מישיגן פרד גרין כדי למלא את מקומו של הסנאטור המנוח וודברידג' נייתן פריס.
באותה שנה נבחר לכהונה מלאה וכיהן בסנאט עד למותו בשנת 1951. הוא תמך ברעיונות הניו-דיל הראשוניים של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך התנגד לרוב מדיניות הפנים שהנהיג.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המאוחרות התנגד ונדנברג למעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה והאיץ ברוזוולט להגיע להסכמות עם האימפריה היפנית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור נטש ונדנברג את דבקותו באידאולוגיה הבדלנית.
ב-1947 התמנה ליו"ר ועדת החוץ של הסנאט ותמך במדיניות המלחמה הקרה של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן בטענה ש"הפוליטיקה נעצרת על קו המים".
בבחירות לנשיאות ב-1940 וב-1948 התמודד ללא הצלחה אל המועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
ונדנברג נולד וגדל בגרנד ראפידס שבמישיגן.
הוריו היו אלפא הנדריק וארון ונדנברג, זוג אמריקאי ממוצא הולנדי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של גרנד ראפידס והשלים את לימודיו התיכוניים בתיכון המרכזי של גרנד ראפידס ביוני 1900, ודורג ראשון בכיתתו.
לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפט של אוניברסיטת מישיגן עד 1901, והיה חבר באחווה דלתא אפסילון.
לאחר תקופה קצרה בה עבד בניו יורק בכתב העת "Collier's Weekly", שב ונדנברג לביתו במישיגן ב-1906 כדי להינשא לאהבת נעוריו, אליזבת ווטסון.
היא נפטרה ב-1917, ובשנה העוקבת נישא בשנית להייזל ויטאקר.
משנת 1906 עד 1928 שימש ונדרברג כעורך ומוציא לאור של העיתון "גרנד ראפידס הראלד", שהיה בבעלות ויליאם אלדן סמית', שכיהן שם הוא כסנאטור מטעם מישיגן בשנים 1907–1919. בתפקידו כמוציא לאור הפך ונדרברג את העיתון לרווחי במיוחד, כאשר הוא עצמו כתב את רוב מאמרי המערכת.
רבים מהם קראו לקידום רעיונות פרוגרסיביים בהשראת גיבורו, תיאודור רוזוולט.
למרות זאת, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912 הוא תמך בנשיא הרפובליקני המכהן ויליאם הווארד טאפט על פני רוזוולט, שהיה מועמד המפלגה הפרוגרסיבית.
ב-1915 טבע ונדרברג את המונח "ספינת השיגעון" בהתייחסותו ל"ספינת השלום" של הנרי פורד ולרעיונותיו הבלתי שגרתיים.
כמרצה מוכשר, הוא נשא נאומים רבים במהלך מסעות הבחירות לטובת מועמדים רפובליקנים והשתתף בוועידות מקומיות, מחוזיות ומדינתיות כמועמד ובעל תפקיד, כולל נשיאת נאומי מפתח.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאלמן עם שלושה ילדים קטנים, היה ונדרברג בלתי כשיר לשירות צבאי פעיל.
עם זאת, הוא תרם למאמץ המלחמתי בנשיאת נאומים בעצרות למכירת איגרות חוב פטריוטיות (Liberty bond) באוהיו ובמישיגן, וקרא לקהל לתמוך במוכנות הצבאית של ארצות הברית.
בנוסף, הוא הצטרף לכוחות המזוינים של מדינת מישיגן ופיקד בדרגת סגן ראשון על יחידה צבאית בגרנד ראפידס עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה סייע ונדרברג בייסוד ומימון סניף הלגיון האמריקאי במישיגן.
הוא זכה לתשומת לב לאומית עם פרסום הביוגרפיה שלו מ-1921, "האדם הגדול ביותר: אלכסנדר המילטון".
בהמשך פרסם את הספרים "אם המילטון היה כאן היום: יסודות אמריקאיים יישומיים לבעיות מודרניות" (1923) ו"שביל המסורת" (1926), העוסק בלאומיות אמריקאית וביחסי החוץ של ארצות הברית.
ב-31 במרץ 1928 מינה מושל מישיגן פרד גרין את ונדנברג בן ה-44 למלא את מקומו של הסנאטור וודברידג' נייתן פריס המנוח, חבר המפלגה הדמוקרטית.
גרין שקל להתפטר בעצמו כדי שיוכל להתמנות לתפקיד בסנאט.
בנוסף, הוא שקל מספר מועמדים אחרים, ביניהם המושלים לשעבר אלברט סליפר וצ'ייס אוסבורן.
כמו כן, שקל גרין למנות את חבר הקונגרס ג'וזף פורדני, שיועד לשמש כממלא מקום זמני עד הבחירות למילוי שארית כהונתו של פריס.
בסופו של דבר החליט גרין למנות את ונדנברג, שהצהיר מיד על כוונתו להתמודד הן על שארית כהונתו של פריס והן על תקופת כהונה מלאה בת שש שנים.
ונדנברג היה לעיתונאי לשעבר החמישי ששירת אז בסנאט של ארצות הברית.
גרין הדגיש את "יתרון הצעירות כתנאי להתמודדות עם המאבקים הקשים בחדרי הוועדות בוושינגטון", דבר שנתפס כנימוק לבחירה בוונדנברג על פני פורדני המבוגר.
בראשית כהונתו נכתב במגזין טיים:
בנובמבר 1928 נבחר ונדנברג בקלות לכהונה מלאה, לאחר שניצח את המועמד הדמוקרטי ג'ון וו.
ביילי עם למעלה מ-70% מהקולות.
לאחר ניצחונו של המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932, תמך ונדנברג ברוב הצעדים הראשונים של הניו דיל, למעט חוק השיקום התעשייתי הלאומי וחוק ההתאמה החקלאית.
למעט התיקון שלו לחוק גלאס-סטיגל, שיצר את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC), נכשל ונדנברג בקידום הצעות חוק משמעותיות אחרות.
בבחירות 1934, על אף שמעמדו הפוליטי היה רעוע, הוא עדיין נבחר מחדש על פני המועמד הדמוקרטי פרנק אלברט פיקארד בפער של 52,443 קולות.
כאשר הקונגרס החדש התכנס בשנת 1935, מנתה הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית 25 חברים בלבד.
ונדנברג היה אחד מהמתנגדים הנחושים ביותר לגל השני של תוכנית הניו דיל.
הוא הצביע נגד רוב הצעדים שהציע רוזוולט, למעט חריגים בולטים כמו חוק הבנקאות של 1935 וחוק הביטוח הלאומי.
הוא דגל במדיניות שהוא כינה "אחריות פיסקלית", תקציב מאוזן, זכויות המדינות בארצות הברית, וקיצוץ במסים.
הוא חש כי רוזוולט גזל את סמכויות הקונגרס והרבה לדבר על "הדיקטטורה של רוזוולט".
למרות התלבטותו הפוליטית, בבחירות לנשיאות ב-1936 מיאן ונדנברג לעמיתיו הרפובליקנים להעמיד אותו לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה, מתוך ציפייה לניצחונו של רוזוולט באותה שנה.
כחלק מקואליציה של סנאטורים רפובליקנים ודמוקרטים שמרנים כאחד, סייע ונדנברג לבלום את תוכניתו של רוזוולט להרחיב את בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא עזר להפיל את מיזמי אנרגיית הגאות והשפל במפרץ פאסמקוודי ותעלת פלורידה, הצביע נגד חוק יחסי העבודה הלאומיים, נגד מגוון צעדי מיסוי של הניו דיל, ונגד חוק השעות והשכר.
מעורבותו ביחסי החוץ של ארצות הברית
ונדנברג הפך לחבר בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנת 1929. כשהחל את דרכו הפוליטית היה בעל גישה אינטרנציונליסטית, והצביע בעד חברותה של ארצות הברית בבית הדין הקבוע לצדק.
עם זאת, ענני המלחמה שהחלו להיאסף באירופה בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 הובילו אותו לאימוץ גישה בדלנית.
פעילותו בדיונים שנערכו בוועדת ניי בנושא תעשיית החימוש הצבאי, לה היה שותף מרכזי בסנאט, שכנע אותו כי הכניסה למלחמת העולם הראשונה הייתה טעות מרה.
הוא תמך בחוקי הנייטרליות של שנות ה-30 אך שאף לקדם חוקים נוקשים יותר שנועדו לוותר על כל "זכויות" נייטרליות מסורתיות ולמנוע כל פעולה של נשיא ארצות הברית שעלולה לגרור את ארצות הברית למלחמה.
הוא היה אחד המתנגדים הבדלניים העקשנים ביותר בסנאט.
למעט תמיכה בסיוע לפינלנד במסגרת מלחמת החורף ועידוד הסדר תמורה באזור המזרח הרחוק כדי למנוע מלחמה עם האימפריה היפנית סביב שאלת מנצ'וריה וסין, עמדתו הייתה באופן עקבי בדלנית.
באמצע 1939 הציג ונדנברג הצעת חוק לביטול חוזה הניווט והמסחר מ-1911 עם יפן, וקרא לממשל רוזוולט לנהל משא ומתן לחתימת חוזה חדש שיכיר במצב הקיים ביחס לכיבוש הטריטוריות הסיניות בידי יפן.
במקום זאת, רוזוולט ומזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול השתמשו בהחלטה כתירוץ למסור ליפן את ההתראה בת ששת החודשים על כוונה לבטל את החוזה.
ביום המתקפה על פרל הארבור עמדתו השתנתה באופן דרמטי.
בכתבים פרטיים שלו ציין כי "בפרל הארבור ההתבדלות מתה עבור כל ריאליסט".
בסופו של דבר, רק חברה אחת בקונגרס, הרפובליקנית ג'נט רנקין, הצביעה הכרזת המלחמה על האימפריה היפנית.
בבחירות 1940 נבחר ונדנברג לכהונתו השלישית בסנאט משניצח את יריבו הדמוקרטי, פרנק פיצפטריק, ביותר מ-100 אלף קולות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמדתו של ונדנברג בנוגע למדיניות החוץ של ארצות הברית השתנתה באופן רדיקלי.
אף על פי שהמשיך להצביע יחד עם הקואליציה השמרנית נגד מדיניות הפנים של רוזוולט, ונדנברג זנח בהדרגה את דבקותו בהתבדלות והפך לאדריכל של מדיניות חוץ דו-מפלגתית, אותה הגדיר כקונצנזוס שנבנה בהתייעצות בין הבית הלבן, מחלקת המדינה של ארצות הברית, ומנהיגי המפלגות בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1943, החוקר הבריטי ישעיה ברלין, שעבד בשגרירות הממלכה המאוחדת בוושינגטון הבירה, ניסח דו"ח מודיעיני חסוי על מנהיגי ועדת החוץ של הסנאט.
הוא תיאר את ונדנברג כך:
ב-10 בינואר 1945 נשא נאום ידוע בכינויו "הנאום שנשמע ברחבי העולם" במליאת הסנאט, שבו הכריז בפומבי על מעברו מהתבדלות לאינטרנציונליזם.
בתום מלחמת העולם השנייה נבחר ונדנברג לכהונה רביעית ואחרונה בסנאט של ארצות הברית, כשהביס את יריבו הדמוקרטי ג'יימס ה.
לי, וזכה ביותר משני שלישים מהקולות בבחירות 1946. בשנת 1947, בראשית המלחמה הקרה, מונה ליו"ר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
בתפקיד זה שיתף פעולה עם ממשל טרומן ביצירת תמיכה דו-מפלגתית לדוקטרינת טרומן, לתוכנית מרשל ולנאט"ו, כולל הצגת החלטת ונדנברג .
וילקוקס, ראש הסגל הראשון בוועדת החוץ של הסנאט, תיאר את קריירת הסנאט של ונדנברג כדוגמה לדו-מפלגתיות במדיניות החוץ האמריקאית.
באוקטובר 2000 העניק הסנאט כבוד יוצא דופן לוונדנברג, כשהצביע לכלול את דיוקנו ב"אוסף מצומצם מאוד" בחדר קבלת הפנים של הסנאט.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 ובבחירות 1948 היה ונדנברג מועמד "בן מועדף" למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בשנת 1950 הודיע ונדנברג כי חלה במחלת הסרטן.
הוא נפטר ב-18 באפריל 1951 בעודו מכהן בסנאט, ונקבר בבית הקברות אוֹק היל שבעיר גרנד ראפידס.
ארתור ויויאן ווטקינס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה בשתי קדנציות, מ-1947 עד 1959. הוא נודע כתומך בעל השפעה כתומך בהפסקת ההכרה הפדרלית בשבטים אינדיאנים אמריקאים, מתוך אמונה שיש להטמיע אותם ולבטל את כל זכויות האמנה.
ב-1954 הוא עמד בראש ועדת ווטקינס, מה שהוביל לגינוי הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהעלה האשמות נרחבות על חדירה קומוניסטית לממשל וקבוצות אמנות.
ווטקינס הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1957.
הוא היה הבכור מבין 6 אחים.
הוא למד באוניברסיטת בריגהם יאנג (BYU) מ-1903 עד 1906, ובאוניברסיטת ניו יורק (NYU) מ-1909 עד 1910. הוא סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה ב-1912, וחזר ליוטה.
שם התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה והחל לעסוק בכך בוורנל, יוטה.
הוא ייסד וערך עיתון שבועי במחוז יוטה ב-1914 בשם "קול השרון", שהפך לבסוף ל"אורם-ז'נבה טיימס".
באותה שנה, ווטקינס מונה לעוזר פרקליט המחוז של מחוז סולט לייק.
ווטקינס כיהן כשופט המחוזי של המחוז הרביעי של יוטה בשנים 1928–1933, ואיבד את תפקידו במהלך סחף רוזוולט הדמוקרטי ב-1932. בתחילת שנות ה-30 שימש כמנהל אגודת משתמשי המים בנחל פרובו ומנהל לשכת המסחר אורם.
ווטקינס נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הרפובליקנית לקונגרס ה-75 ב-1936, אולם נבחר כרפובליקני לסנאט של ארצות הברית ב-1946, ונבחר מחדש ב-1952. הוא כיהן מ-3 בינואר 1947 עד 3 בינואר 1959.
ווטקינס היה חבר כל חייו בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים והפך למיסיונר בשנת 1907, כשהוא נסע לשליחות בניו יורק ובניו ג'רזי.
בשנת 1929, הוא עבר לקהילת Wasatch Front ליד אורם, ונבחר לשמש כנשיא עם הקמת מוקד שרון של יוטה על ידי כנסיית LDS.
ווטקינס החזיק בתפקיד זה עד שעזב כדי לעבור לוושינגטון הבירה כסנאטור ב-1946. האורתודוקסיה והאמונה שלו טשטשו את הגבול בין חובות אזרחיות ודתיות.
בזמן ששירת כמיסיונר בניו יורק, ווטקינס פגש את אנדריאה ריץ'.
הם נישאו בסולט לייק סיטי ב-18 ביוני 1913, ונולדו להם שישה ילדים.
לאחר מות אשתו הראשונה, ב-1 במרץ 1972, התחתן ווטקינס עם דורותי אווה ווטקינס בסולט לייק סיטי.
לאחר נישואיהם עברו לגור באורם.
תכנון פרויקט אגן ובר החל ב-1942, אך הושעה במהלך שנות המלחמה.
לאחר בחירתו של ווטקינס לסנאט ב-1946, עם הביקוש הגובר למים עירוניים והצורך בהשקיה של אדמות חקלאיות, הוא החל לדחוף לחידוש חקיקה התומכת בתוכנית הפיתוח.
חקירות נעשו בינואר 1948, והובילו לדו"ח שהוצא ביולי 1949 והמליץ על יצירת מאגר לאגירת עודפי מים מנהרות אוגדן וובר שאליהם ניתן היה לגשת מאוחר יותר לשימוש באדמות חקלאיות.
ב-29 באוגוסט 1949, הקונגרס אישר את הפרויקט שהסמיך את מזכיר הפנים של ארצות הברית, באמצעות לשכת הטיוב "להקים, להפעיל ולתחזק מאגרים, עבודות השקיה וניקוז, חשמל מפעלים וקווי תמסורת באזור." הוא אישר שניתן לפתח ארגון שמירה במדינת יוטה כדי לגבות מיסים ולהפוך את הפרויקט לתמיכה עצמית.
ב-9 ביולי 1952 בוצע הקצאה ראשונה של כספי הבנייה.
בשנת 1969, כדי לכבד את ווטקינס על כך שהפרויקט התעורר לחיים, שונה שם סכר וילארד לסכר ארתור ו.
ווטקינס מונה ליושב ראש ועדת הפנים של הסנאט לענייני האינדיאנים ב-1947, זמן קצר לאחר שנבחר לסנאט.
למרות שאמונותיו המורמוניות בנוגע לאינדיאנים צוטטו על ידי רבים כבסיס למדיניות הסיום האינדיאנית בה נוקט ווטקינס, הוא גם הושפע לא רק מהילדות שלו שגדל במערב בשולי שמורת אוינטה ואוראי, אך גם על ידי תנועות תרבותיות שונות באותה תקופה.
"תרבות הקונפורמיות" – לחץ אינסופי להיות יציב ונורמלי, ולפחד מה"איום הקומוניסטי חסר האל" – שאפיין את אמריקה של שנות החמישים, דחף את החברה כולה להתענג על תחושת החופש האמריקאית, כמו גם האחריות.
ניתן לראות בבירור את הערכים הללו במה שווטקינס כינה את מדיניותו, "שחרור האינדיאני ממעמד שמורות", משווה אותה להצהרת האמנציפציה, ששחררה עבדים במהלך מלחמת האזרחים.
ווטקינס היה הכוח המניע מאחורי סיום המעמד.
תפקידו כיו"ר ועדת המשנה של הסנאט של ארצות הברית לענייני האינדיאנים נתן לו מינוף עצום לקביעת כיוון המדיניות האינדיאנית הפדרלית והוא ביסס את השפעתו באמצעות מחוקקים מערביים אחרים.
בעוד שמפלגתיות אולי מילאה תפקיד, ייתכן שהמיקום הגאוגרפי היה מניע חזק בהרבה מהשתייכות למפלגה.
הריכוז הגדול ביותר של אוכלוסיות ילידים ואדמות פדרליות נמצא במדינות מערביות, וכך גם פארקים לאומיים ופרויקטים של סכרים.
בתחילה הוא נפגש עם חבר הקונגרס הרפובליקני של ויומינג ויליאם ה.
הריסון ואורם לואיס, הרפובליקני באריזונה ועוזר מזכיר הפנים, כדי למפות אסטרטגיה ב-27 בפברואר 1953. שיחות שלאחר מכן נערכו עם חבר הקונגרס הרפובליקני של דקוטה הדרומית אליס ברי, הסנאטור הדמוקרטי בנבדה פטריק מק'קארן, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הדרומית קארל א.
מונדט, הסנאטור הרפובליקני של דקוטה הצפונית ויליאם לנגר, והסנאטור הדמוקרטי של וושינגטון הנרי מ.
לאחר סדרה של התייעצויות, המדיניות שחזה ווטקינס נקבעה עם ארבעה עקרונות יסוד:
1. לבטל חוקים שהתייחסו לאינדיאנים כשונים מאמריקאים אחרים;
2. לפרק את ה-BIA, לתת אחריות על ענייניהם לשבטים עצמם, או במידת הצורך להעביר חלק מחובותיו לסוכנויות פדרליות ומדינתיות אחרות;
3. להפסיק את הפיקוח הפדרלי על אינדיבידואלים; ו
4. להפסיק את אחריות האפוטרופסות הפדרלית לשבטים אינדיאנים ומשאביהם.
בתחילת יוני 1953, הסנאטור ג'קסון הציג את חוק הסיום בסנאט והנציג הריסון הציג אותה בבית הנבחרים.
הרגע המכונן לחקיקה של ווטקינס הגיע ב-1 באוגוסט 1953, עם קבלת החלטה 108 של בית הנבחרים, שהפכה את המדיניות השוטפת של הממשל הפדרלי לביטול וקבעה את שלושת-עשר השבטים הראשונים שיוכלו עליהם.
העברת ההחלטה לא סיימה, כשלעצמה, אף שבט, אך היא קבעה כי על בסיס שבט אחר שבט, תחוקק חקיקה למי שייחשב מספיק מסוגל לקיים את עצמם.
ווטקינס וחבריו המחוקקים פעלו מתוך אמונה שהם צריכים "לתקן את הבעיה האינדיאנית" אחת ולתמיד, והם האמינו שהטמעה של השבטים בתרבות המיינסטרים היא התקווה הטובה ביותר שלהם להישרדות.
זו הייתה בעיה דחופה, שעלתה לממשלה כסף בזמן של חובות מלחמה עצומים, ונראה שהאמצעים הצדיקו את המטרה המבוקשת.
באותה תקופה, שבטים אינדיאנים רבים הגיבו נגד מדיניות מוצעת זו; בהמשך הרומן שלה, "שומר הלילה", לואיז ארדריך מצטטת ממכתביו של סבה, פטריק גורנו, ששימש כיו"ר הוועדה המייעצת של להקת הרי הצבים Chippewa.
בשפל כוחם של האינדיאנים, המשלחת של ועדה זו נדחקה לאחור, כותב ארדריך, בהיותה הלהקה האינדיאנית הראשונה ש"עלתה הגנה עזה וניצחה".
עד 1954, המדיניות עמדה בסימן שאלה גם בכנס של מדעני חברה, בעיקר אנתרופולוגים, שהגיעו למסקנה כי המחשבה ש"התבוללות של האינדיאני האמריקני בזרם הרגיל של החיים האמריקאים היא בלתי נמנעת, ששבטים וקהילות אינדיאנים ייעלמו" היא בלתי מוצדקת לחלוטין.
למרות שהחקיקה הייתה אמורה לתת לשבטים מידע ולקבל את הסכמתם, שבטים רבים חשו לחץ להסכים.
לדוגמה, ה-Menominee קיבל הקצאה של 8.5 מיליון דולר ב-1951 כדי ליישב תביעה של ניהול כושל של BIA, אבל כדי לקבל את התשלום, נאמר להמציא תוכנית לסיום.
אפילו אומת האוסאז' של אוקלהומה נקראה על ידי הנציב לענייני האינדיאנים, דילון ס.
מאייר, להתכונן לסיום ולתשלום מיסים מכיוון ש"המדינה הטובה בעולם" הייתה זקוקה לתמיכה כספית מכל האזרחים כדי להילחם בקומוניסטים בקוריאה הצפונית.
כאשר ווטקינס הציע לסיים את שבט האינדיאנים פאיוטה ביוטה, למרות העובדה שהם לא עמדו באמות המידה הקבועות של "מוכנות" של המדיניות, זה לא כלל הגנות על זכויות המינרלים של השבט.
רק מחאה ציבורית על אובדן זכויות המינרלים אילצה הוספת הגנות על הנפט שלהם לחשבון הסיום שלהם.
הדעה הרווחת הייתה שזכויותיהם של ילידי אלסקה ליער הלאומי טונגאס ננטשו לטובת אינטרסים של עץ תאגידי.
סיום מערב אורגון של שבטי סילץ והגראנד רונד נתפסו על ידי מתיישבים ופוליטיקאים של המדינה כאמצעי לשחרור משאבי טבע שבטיים כאמצעי ללא עלות לשיפור הכלכלות המקומיות.
עוד לפני שווטקינס הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש, המדיניות שבה נקט התבררה כבעלת השפעות הרות אסון על העמים הילידים, כצפוי.
השבטים נותקו משירותי חינוך, בריאות, דיור, תברואה ומקורות שירות ומשאבים נלווים.
התוכנית גרמה ישירות לריקבון בתוך השבט כולל עוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים לימודיים נמוכים, התפוררות המשפחה, דיור לקוי, שיעורי נשירה גבוהים מבית הספר, סחר בנשים אינדיאניות לזנות, מספרים לא פרופורציונליים במוסדות עונשין, עלייה בתמותת תינוקות, ירידה בתוחלת החיים ואובדן זהות.
בנוסף, עידן הקונפורמיות עבר לתוך שנות ה-60 וקריאותיו לשינוי חברתי ורגישות גוברת לזכויות המיעוט ולמעמד האישה.
ההגירה הייתה נושא חשוב לקראת הבחירות ב-1952. חוק מק'קארן-וולטר, שהממשל של הנשיא הארי טרומן העביר זה עתה, זכה לביקורת לא רק פנימית, אלא ברחבי אירופה כמדיניות ששמרה על אפליה גזעית ודתית שיטתית ומקשה על הגירה המבוססת על עוינות וחוסר אמון כלפי זרים, פחד משתולל של קומוניזם, ותביעות ביטחון מופרכות.
עם בחירתו של דווייט ד.
אייזנהאואר, במקום הניסיון לשנות את חוק מק'קארן, התקבלה החלטה לספק הצעת חוק סיוע לשעת חירום, שתיראה כתוכנית זמנית.
ב-22 באפריל 1953, אייזנהאואר הציג בפני הקונגרס מצגת המתארת את הקריטריונים העיקריים שלו להצעת חוק פליטים: חסות של אזרח ראוי לכך שלפליט יש עבודה, דיור ולא יהפוך לנתמך של המדינה; הוכחה שהפליט יתקבל בחזרה לארץ מוצאו; יש לספק מידע רקע מלא עבור השנתיים האחרונות.
בהתחשב במידע זה, הדגיש אייזנהאואר כי שום אפליה על בסיס גזע, דת או מוצא לא תאסור על הוצאת ויזה וכי תינתן עדיפות לאותם פליטים בעלי כישורים הדרושים בארצות הברית או שהיו בני משפחה של אזרחי ארצות הברית.
ב-31 במאי 1953, הציג הסנאטור ווטקינס, כיו"ר ועדת המשנה להגירה של הסנאט הצעת חוק ל-Refugee Relief Act, המבוססת במידה רבה על הצעתו והמלצותיו של אייזנהאואר.
הדיונים בקונגרס על הצעת החוק כללו נציגים מארגונים קתולים, יהודים ופרוטסטנטים, אך לא הייתה ביניהם הסכמה אם יש לאשר את הצעת החוק, או לדחותה.
הצעת החוק עברה ב-7 באוגוסט 1953; נמתחה ביקורת על הדרת פליטים נחשקים רבים, הדרת מעסיקים או עמותות ממתן חסות לפליטים, ביורוקרטיה מוגזמת הכרוכה בהשגת אישורים ביטחוניים וכישלון כללי בהבאת פליטים נואשים בכל מקום ליד המכסות המורשות; והונח לה לפקוע ב-31 בדצמבר 1956.
בתחילת 1950, כשהסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין החל בטיהורים האנטי-קומוניסטיים שלו, הוא מצא תמיכה רבה מהציבור הרחב ועמיתיו.
עם זאת, עד 1952, חלק מהתקפותיו סייעו להוביל לתבוסה של יריבים דמוקרטיים ואף הביאו לביקורת מצד חלק ממפלגתו על כך שביזה את התכונות הנדרשות מפקיד ציבור.
עד 1953, עם הסחף הרפובליקני בבית הלבן ובבתי המחוקקים התקפותיו הפכו למתקפה על מפלגתו שלו.
ב-22 באפריל 1954, מקארתי פתח בשימועים לחקירת ביטחון צבא ארצות הברית.
שודר בטלוויזיה הלאומית, מקארתי ביזה עדים, התעלם מנימוסים נפוצים, ערער את ההליך הפרלמנטרי, והפנה לרעה את דעת הקהל נגד עצמו ונגד הממשלה.
ב-11 ביוני 1954, הסנאטור הרפובליקני ראלף פלנדרס מוורמונט הציג צעד להדיח את מקארתי מכל תפקידיו.
היו רבים בסנאט שהאמינו שיש לצמצם את מקארתי, אבל לא הייתה הסכמה ברורה אם הדחתו כיו"ר שלו הייתה מוצדקת בגלל כללים על ותק ופרוטוקול תקין.
משוכנעים על ידי עמיתים כי קל יותר להגיע לביקורת, ב-30 ביולי 1954, הציג פלנדרס החלטה הקוראת לצינון של מקארתי, תוך ציון כי התנהגותו של מקארתי פועלת "בניגוד למסורות הסנאטוריות" והביאה לכלל המוניטין של הגוף.
"לא הפרת הנימוס שלו, או חוקים או לפעמים אפילו חוקים כל כך מטרידה", אלא דפוס ההתנהגות הכללי שלו.
בסופו של דבר התווסף להחלטת הנטייה "שטר פרטים" המפרט 46 אישומים.
לפני מקארתי, היו רק חמישה מקרים של צנזורה בהיסטוריה של הסנאט, אבל התנהלותו הפכה למקוממת עד כדי כך שהיה הרגשה שצריך לעשות משהו.
סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון, מינה ועדה דו-מפלגתית, בראשות ווטקינס, כדי לבדוק ולקבוע אם הגינוי היה מוצדק.
ב-5 באוגוסט 1954 פורסמו שמות חברי הוועדה: ארתור ווטקינס (רפובליקני יוטה), פרנק קרלסון (רפובליקני מקנזס), פרנסיס קייס (רפובליקני מדקוטה הדרומית), אדווין סי ג'ונסון (דמוקרטי מקולורדו), ג'ון סטניס (דמוקרטי ממיסיסיפי), וסם ארווין (דמוקרטי מקרוליינה הצפונית).
הסנאטורים נבחרו על ידי ניקסון כיוון שהם היו אנשים ששיחקו לפי החוקים, שזכו לכבוד מצד סנאטורים אחרים, לא היו כלבי ציד ליברליים או תקשורתיים, ולא התמודדו לנשיאות.
הם החלו להיפגש ב-31 באוגוסט 1954, למשך חודשיים של דיונים.
ועדת ווטקינס חילקה את 46 הסעיפים לחמש קטגוריות: זלזול בסנאט או ועדה סנאטורית; עידוד עובדים פדרליים לעבור על החוק; קבלת מסמכים מסווגים מתיקים מנהלים; התעללות בעמיתים בסנאט; והתעללות באנשי צבא.
ווטקינס מנע מצלמות טלוויזיה וכלי תקשורת מהדיונים, והתעקש שמקארתי יעמוד בפרוטוקול הסנאט.
כשמקארתי הופיע בפני הוועדה והחל להעליב את חברי הוועדה, ווטקינס סילק אותו מהנהלים.
רוב האישומים נדחו או בגלל שנפלו לפעולות שהיו נסבלות זה מכבר, או שהם נשפטו כבעלי פוטנציאל להגביל את חקירות הסנאטוריות בעתיד.
שני האישומים שהחליטו לבסוף להעלות קשורים לאי השתתפותו בוועדת המשנה לענייני כללים ומינהל, שקראה לו להעיד ב-1951 וב-1952, ולהתעללותו בבריגדיר גנרל ראלף וו.
צוויקר בדיונים בצבא ב-1954. בסופו של דבר בוטלה הספירה של צוויקר ונוספה אחת בנוגע להצהרותיו על ועדת ווטקינס עצמה.
ניסיון אחרון אחד נעשה לפני שהאשמות הובאו בפני הסנאט המלא כדי לקבל את התנצלות מקארתי, אך הוא סירב.
שני הסעיפים עליהם הצביע הסנאט בסופו של דבר היו:
(1) סירובו להופיע בפני ועדת המשנה לענייני הרשאות ובחירות כדי לענות על שאלות על אופיו האישי, והפרעתו הכללית לעבודת ההרכב במהלך חקירתו ב-1951 וב-1952; ו
(2) "האשמת שלושה חברים בוועדה הנבחרה ב"הונאה מכוונת" ו"הונאה" בשל אי פסילת עצמם; בהצהרה לעיתונות ב-4 בנובמבר 1954, כי מושב הסנאט המיוחד שהיה אמור להתחיל ב-8 בנובמבר 1954, הייתה "מסיבת לינץ'"...
ב-2 בדצמבר 1954, הסנאט הצביע בעד "לגנות" את מקארתי בשני הסעיפים בהצבעה של 67 מול 22. הדמוקרטים הנוכחים הצביעו פה אחד והרפובליקנים היו חלוקים בשאלה האם הגינוי צריך לנצח.
ג'ון קנדי, שאושפז לצורך ניתוח גב, לא נכח בהצבעה ולא ציין באופן ספציפי כיצד היה מצביע.
הרטוריקה האנטי-קומוניסטית של מקארתי עדיין הייתה פופולרית בקרב ציבור הבוחרים של יוטה והשפיעה על הצעתו של ווטקינס לבחירה מחדש ב-1958. מושל יוטה לשעבר ג'.
בארקן לי ניצל את ההזדמנות כדי להתנגד לווטקינס למועמדות לסנאטור.
למרות שווטקינס ניצח בפריימריז הרפובליקני, לי התמודד כעצמאי בבחירות הכלליות.
זה גרם לפיצול בהצבעה הרפובליקנית ואפשר לדמוקרט פרנק מוס לזכות במושב.
לי המשיך לקריירה ארוכה כראש עיריית סולט לייק סיטי.
מוס כיהן שלוש קדנציות בסנאט, והפסיד לאורין האץ' הרפובליקני ב-1976.
לאחר תבוסתו, ווטקינס נשכר כיועץ למזכיר הפנים פרד סיטון, אך עזב ב-1960 כדי לקבל מינוי על ידי אייזנהאואר בוועדת התביעות האינדיאנית, והפך ליו"ר שלה ולאחר מכן לנציב הראשי שלה.
ב-1967 פרש ווטקינס כדי לכתוב את זיכרונותיו ובשנת 1969 פרסם ספר בשם "די חבל", אשר פירט את עבודת ועדת ווטקינס ואת הביקורת על ג'וזף מקארתי.
ווטקינס נפטר באורם, יוטה, ב-1 בספטמבר 1973, ונקבר בבית הקברות Eastlawn Memorial Hills, Orem, County Utah, יוטה, ב-3 בספטמבר 1973.
ארתור יאנוב , הידוע גם בשם ארט יאנוב (Art Janov), היה פסיכולוג, פסיכותרפיסט וסופר אמריקאי.
הוא התפרסם כהוגה של שיטת התרפיה הפרימאלית, שהיא שיטת טיפול במחלות נפש הכוללות ירידה חוזרת ונשנית לתוך הרגשה וחוויה של כאב ילדות שהודחק זמן רב.
יאנוב ניהל לראשונה מכון לפסיכותרפיה בשם 'המכון הפרימאלי' ברחוב נורת' אלמונט, במערב הוליווד, קליפורניה.
משנת 1980 עבד במרכז Janov Primal בשדרת אבוט קיני, בווניס, לוס אנג'לס.
לאחר מכן הוא עבד בשדרות אשלנד בסנטה מוניקה, קליפורניה.
יאנוב היה מחברם של ספרים רבים, ובראשם "הצעקה הראשונית" (1970), וכן "הביולוגיה של האהבה והחיים לפני הלידה: התסריט הנסתר ששולט בחיינו".
ארתור יאנוב נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, וגדל בבויל הייטס, שכונה של בעלי הכנסה נמוכה מזרחית למרכז העיר לוס אנג'לס, המאוכלסת בעיקר ביהודים, לטינים, מהגרים רוסים וסלאבים.
יאנוב היה בנם של שני מהגרים יהודים-רוסים, קונרד יאנוב ואן קורצקי-יאנוב.
הוא קיבל תואר ראשון ו-MSW בעבודה סוציאלית פסיכיאטרית מאוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס, ואת הדוקטורט שלו.
בפסיכולוגיה מבית הספר לתארים מתקדמים Claremont בשנת 1960.
יאנוב עסק במקור בפסיכותרפיה קונבנציונלית.
הוא עשה התמחות במרפאה הפסיכיאטרית של האקר בבוורלי הילס, ועבד במנהל הוותיקים בבית החולים הנוירופסיכיאטרי ברנטווד.
לאחר מכן, הוא עבד בקליניקה פרטית משנת 1952 ועד מותו ב-2017. הוא היה חבר בצוות המחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים לילדים בלוס אנג'לס, שם היה מעורב בפיתוח היחידה הפסיכוסומטית שלהם.
לדעתו של יאנוב, הכאב המודחק של חוויות ילדות טראומטיות מייצר בסופו של דבר מבוגר פגוע רגשית.
חוויות אלו כוללות לא רק פגיעות פיזיות ופסיכולוגיות עמוקות, אלא גם פגיעות קלות יותר כמו כישלון ההורים לנחם ילד.
יאנוב כתב כי חייו המקצועיים השתנו ביום אחד בשנת 1967 עם גילוי מה שהוא כינה "כאב ראשוני".
במהלך פגישה טיפולית, שמע יאנוב את מה שהוא מתאר כ"צרחה מפחידה מבצבצת ממעמקי צעיר השוכב על הרצפה".
הוא פיתח טיפול ראשוני, שבו מעודדים את הלקוחות לחיות מחדש ולבטא את מה שיאנוב ראה בזיכרונות ורגשות מודחקים.
הטיפול הראשוני של יאנוב הפך לתופעה תרבותית בשנות ה-70 וה-80 יחד עם יצירתו "הצעקה הראשונית" (1970).
בתגובה לביקורת שטענה כי טיפול ראשוני מופרך ומזיק, אמר יאנוב ב-2016: "יש לנו 50 שנה של חומר שפורסם ומעיד על ההפך.
יש לנו כמה מאמרים מדעיים בכתב העת Activitas Nervosa Superior, בתוספת כתבי עת אחרים.
ובוא נשאיר את השטויות לאחרים".
הרעיון של "הצעקה הראשונית" הגיע כאשר אחד המטופלים שלו סיפר על הופעה תיאטרלית בקונווי הול, לונדון, שבה רפאל מונטנייז אורטיז לבוש חיתולים צעק "אמא!
אבא!" לאורך כל האקט, ואז הקיא, חילק שקיות ניילון לצופים ובהמשך ביקש מהם להקיא גם כן.
יאנוב היה מוקסם מכך וביקש מהמטופל שלו לבכות למען ה"אמא" וה"אבא" שלו.
עם זאת, הטיפול הראשוני של יאנוב היה מקור למחלוקת, עם הטענות כי יאנוב השתמש בטיפול כ"תוכנית לתפוס מזומנים".
בתגובה מסר יאנוב כי "אנחנו לא לוקחים משכורות ולא רווחים ולא עשינו מזה שנים.
שילמנו כמה מאות אלפי דולרים על מחקר כדי לשמור על היושרה המדעית שלנו.
אנחנו מממנים טיפול לכאלה שלא יכולים להרשות זאת לעצמם".
מטופליו של יאנוב כללו את המוזיקאים ג'ון לנון ויוקו אונו.
לרעיונות של יאנוב הייתה השפעה משמעותית על ג'ון לנון/Plastic Ono Band, אלבום הסולו הראשון של לנון אחרי הביטלס, שמרכז נושאים של נטישה הורית וסבל פסיכולוגי ושימש לפופולריות של טיפול בשיטת הצעקה הראשונית.
שתי להקות חשובות שהוקמו בתחילת שנות השמונים, Tears for Fears ו־Primal Scream, לקחו את שמותיהן מיצירתו של יאנוב.
ההשפעה על Tears for Fears היא החזקה ביותר באלבומם הראשון The Hurting (כולל "Mad World" ו"Ideas as Opiates", שנקרא על שם פרק ב"אסירי הכאב" מאת יאנוב.
כמו גם בסינגל מספר 1 שלהם "צעקה" מתוך "שירים מהכיסא הגדול".
הלהקה פגשה בסופו של דבר את יאנוב ב-1986 והתפכחה מהאשליות סביבו וסביב עבודתו.
שיטת התרפיה הפרימלית מופיעה בסרטה זוכה פרס דב הזהב של הבמאית הרומניה אדינה פנטילי "אל תיגע בי" (2018).
השיטה מובאת בסרט כחלק מאוסף טיפולים והתנסויות שעוברת הגיבורה במטרה להשיב לעצמה את היכולת לאינטימיות וקשר עם הגוף.