tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חדירת האוויר הלח מהים השחור נחסמת לעיתים קרובות על ידי מספר רכסי הרים (רכס ליחי ורכס מסחתי) שמפרידים את החלק המזרחי והמערבי של המדינה.
כמות המשקעים השנתית נמוכה בהרבה ממערב גאורגיה ונעה בין 400–1,600 מ"מ.
התקופה הרטובה ביותר מופיעה בדרך כלל באביב ובסתיו, כאשר חודשי החורף והקיץ נוטים להיות היבשים יותר.
הקיץ ברוב מזרח גאורגיה חם (במיוחד במישורים ובאזורים הנמוכים), והחורפים קרים יחסית.
כמו בחלקה המערבי של גאורגיה החלקים הגבוהים של גאורגיה משחקים תפקיד חשוב והתנאים האקלימיים מעל לגובה 1,500 מטרים מעל פני הים קרים יותר בהרבה מהחלקים הנמוכים של גאורגיה.
האזור השוכן מעל לגובה של 2,000 מטרים מעל פני הים קפוא ומושלג לעיתים קרובות גם בחודשי הקיץ.
מעצמאותה בשנת 1991 עד אוקטובר 2012 גאורגיה הייתה דמוקרטיה נשיאותית נוסח צרפת (שבה הנשיא וראש הממשלה יכולים להיות ממפלגות יריבות).
בראשה של גאורגיה עמד נשיא, אשר נבחר לקדנציה של חמש שנים והיה בעל סמכויות רבות.
הנשיא מינה את ראש הממשלה בכפוף לאישור הפרלמנט, שנבחר כל ארבע שנים ומונה 150 חברים.
המשבר שפרץ, בעקבות הטענה להונאה בפתקי ההצבעה בבחירות לפרלמנט בשנת 2003, גרם למהפכת הוורדים, שהביאה להתפטרות הנשיא המכהן, אדוארד שוורדנדזה, ב-23 בנובמבר 2003. בעקבות המהפכה, שנסתיימה ללא שפיכות דמים, מונתה נשיאה זמנית, מי שהייתה יושבת ראש הפרלמנט, נינו בורג'נדזה.
ב-4 בינואר 2004 זכה בבחירות לפרלמנט מיכאיל סאקשווילי הפרו מערבי, מנהיג מפלגת התנועה הלאומית-דמוקרטית ונכנס לתפקידו ב-25 בינואר של אותה שנה.
בית המשפט קבע שתוצאות הבחירות זויפו ולכן מבוטלות.
בבחירות שנערכו מחדש ב-28 במרץ 2004 ניצחה מפלגתו של סאקשווילי ברוב גדול של המושבים (כ־75%), עם מפלגה אחת נוספת שהשיגה 7.5% מהמושבים (האופוזיציה הימנית) כאשר אחוז החסימה עומד על 7% מקולות הבוחרים.
בחירות אלה נחשבות לחופשיות ביותר בהיסטוריה העצמאית של גאורגיה.
למרות המתיחות הגוברת בין השלטון המרכזי למנהיג האג'רי, אסלן אבשידזה, השפיעו הבחירות על המחוז.
בתקופת כהונתו של סאקשווילי הונהגו רפורמות שהובילו לשיפור משמעותי בשקיפות המערכות, מיגור השחיתות, במדד הדמוקרטיה ובמצב הכלכלי.
רוסיה התנגדה מאוד לתהליך זה של דמוקרטיזציה וליברליזציה ולהתקרבות למדינות המערב.
בפרלמנט הראשון של סאקשווילי נכללו בין היתר: סלומה זוראבישווילי כשרת חוץ, שהייתה שגרירת צרפת בגאורגיה, בהסכמתו של ז'אק שיראק לאחר בקשה של סאקשווילי.
סאקשווילי גם כופף את החוק הגאורגי ונתן לזוראבישווילי אזרחות גאורגית בנוסף לזו הצרפתית, בניגוד לחוק הגאורגי שלא מאפשר אזרחות כפולה.
כמו כן כיהנו בפרלמנט גם יהודיות: ננה פטרקצישווילי, כנציגת העיר קווארלי.
מזיה פטרקצישווילי תורתלדזה נכנסה לפרלמנט ברשימה הפרופורציונית והייתה התשיעית ברשימה בגוש של האופוזיציה הימנית.
אלנה תבדורדזה – יהודיה למחצה ומגינה על זכויות האדם.
המתיחות בין הממשלה הגאורגית לשלטון באג'ריה התפתחה במהירות הולכת וגוברת לאחר הבחירות בסוף אפריל.
המתיחות הגיעה לשיאה ב-1 במאי 2004, כאשר אבשידזה הגיב לתמרונים הצבאיים של הצבא הגאורגי, שהתקיימו ליד אג'ריה, בפיצוץ שלושת הגשרים המחברים את אג'ריה לגאורגיה על נהר הצ'לוכי.
ב-5 במאי הוכרח אבשידזה לגלות מאג'ריה בעקבות הפגנות סוערות בבתומי שקראו להתפטרותו, ורוסיה הגבירה את הלחץ על ידי שר החוץ שלה איגור איוונוב.
ב-3 בפברואר 2005, ראש הממשלה זוראב ז'ווניה מת, לכאורה מהרעלת פחמן חד-חמצני מדליפה שנגרמה מצינור גז חשוף, בביתו של ראול אוסופוב, סגנו של מושל מחוז כארתלי תחתית.
מאוחר יותר, חברו הקרוב של ז'ווניה ובעל בריתו משכבר הימים, שר האוצר זוראב נור'אידלי, נתמנה על ידי סאקשווילי למחליפו בתפקיד ראש הממשלה.
מאז שעלה לשלטון, בשנת 2003, נתן סאקשווילי דחיפה להתפתחות צבא גאורגיה, והגדיל את היקפו ב-26,000 חיילים.
בכלל זה נכללים 5,000 חיילים שאומנו בטכנולוגיות מתקדמות על ידי צבא ארצות הברית.
חלק מיחידות אלה הועברו לבסיסים בעיראק כחלק מהקואליציה הבין-לאומית באזור, כשהם משרתים בבעקובה, באזור הירוק של בגדאד (מיקומה של מפקדת הקואליציה במרכז בגדד).
במאי 2005, הגדוד ה-13 של חיל הרגלים ("שַבנַבַּדה") היה לגדוד הראשון שמשרת במלואו מחוץ לגאורגיה.
יחידה זו אחראית לשתי נקודות ביקורת בכניסות לאזור הירוק, ומספקת אבטחה לפרלמנט העיראקי.
באוקטובר 2005, היחידה הוחלפה בגדוד ה-21 של חיל הרגלים במדי הקרב של יחידה אמריקאית; הם שירתו בדיוויזיה השלישית.
בשנת 2006 התפרץ משבר קודורי, כאשר מנהיג המיליציה המקומית בעמק קודורי (החלק היחיד של אבחזיה שנמצא בשליטת גאורגיה באותם ימים), הכריז על אי ציות לשלטון הגאורגי.
הממשלה הגאורגית השתלטה על האזור במבצע משולב של משטרת גאורגיה והצבא הגאורגי.
לאחר שגאורגיה ניסתה לכבוש את דרום אוסטיה פלשה רוסיה לגאורגיה לסיוע לשני המחוזות הבדלניים בגאורגיה - אבחזיה ודרום אוסטיה.
בסוף המלחמה הסיגה רוסיה את כוחותיה למחוזות הבדלניים והכירה בעצמאותן.
רוסיה השתלטה גם על עמק קודורי שאבחזיה.
בשנת 2012, לפני הבחירות לפרלמנט באוקטובר של אותה שנה, הנשיא סאקשווילי יזם שינוי בחוקה; מטרת השינוי הייתה שימור שלטונו גם אחרי סוף תקופת כהונתו השנייה והאחרונה כנשיא.
על-פי השינוי בחוקה, הפרלמנט ממנה את ראש הממשלה וראש הרשות המבצעת הוא ראש הממשלה ולא הנשיא.
בבחירות אוקטובר 2012 לפרלמנט, האופוזיציה ניצחה.
תקוותו של הנשיא סאקשווילי להנהיג את המדינה כראש הממשלה נכזבה.
סאקשווילי כיבד את החוק החדש והעביר את סמכויות השלטון אל ראש הממשלה שנבחר על ידי הפרלמנט – בידזינה איוואנישווילי, מיליונר פרו רוסי, בכך גאורגיה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית, שבה לנשיא תפקיד ייצוגי-סמלי בלבד.
צמצום סמכויות הנשיא הוביל לריכוז הכוח בידי ראש הממשלה ומפלגת השלטון.
גם לאחר סיום כהונתו ב-2013 איוואנישווילי המשיך להיות דמות מרכזית המשפיעה מאחורי הקלעים על המדיניות.
איוואנישווילי עצר את הרפורמות שיזם סאקשווילי והנהיג מדיניות שמטרתה לא להיכנס לעימות עם רוסיה.
במרץ 2023 פרצו מחאות עקב חשש מהשפעות אנטי דמוקרטיות רוסיות, אשר עלה בעקבות הצעת החוק "חוק הסוכנים הזרים".
עוצמת המחאה הושפעה מכך שהציבור הגאורגי היה מודע לכך חוק כזה התקבל ברוסיה ב-2012 והיווה ברוסיה פתח לדיקטטורה.
בעקבות המחאה משכה הממשלה את הצעת החוק.
במאי 2024 עבר החוק בפרלמנט במחטף, דבר שהוביל למחאות ולהטלת וטו של נשיאת גאורגיה סלומה זוראבישווילי על החוק, אך הטלת הוטו אינה מספיקה לביטולו.
נכון ל-2024 הסנטימנט בציבור הגיאורגי הוא אנטי רוסי וקיים אצל רובו רצון לקדם ערכים מערביים דמוקרטיים ולהצטרף לאיחוד האירופי.
באוקטובר 2024 נצחה בבחירות מפלגת השלטון הפרו רוסית.
האופוזיציה ומשקיפים על הבחירות מטעם ארגון ה-OSCE האירופאי טענו לזיופים בהיקף נרחב.
גם ניתוחים סטטיסטים העידו על זיוף משמעותי.
הנשיאה זוראבישווילי לא הכירה בתוצאות וקראה לציבור למחות על זיוף הבחירות.
ארצות הברית, האיחוד האירופי ונאט"ו תמכו בנשיאה ובמפלגות האופוזיציה.באוקטובר 2025 הודיע יו"ר הפרלמנט על עתירה לבית המשפט בדרישה להוציא מהחוק את 3 מפלגות האופוזיציה הגדולות במדינה.
מחוז בירת המחוז 1 אבחזיה סוחומי 2 סמגרלו וסוואנתי עילית זוגדידי 3 גוריה אוזורגתי 4 אג'ריה בתומי 5 רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית אמברולאורי 6 אימרתי כותאיסי 7 סאמצחה-ג'אוואחתי אחלציחה 8 כארתלי הפנימית גורי 9 מצחתה מתיאנתי מצחתה 10 כארתלי תחתית רוסתווי 11 קאחתי תלאווי 12 טביליסי רבתי טביליסי
גאורגיה מחולקת לשתי רפובליקות אוטונומיות ועשרה מחוזות, הנקראים "מחַרֶה".
מחוזות אלה מחולקים ל-73 נפות או תת-מחוזות, שמתוכן 13 נפות הן בשטח שתי הרפובליקות האוטונומיות (שש באג'ריה ושבע באבחזיה), ובהן אין לגאורגים שליטה דה פקטו.
אזור נוסף שאינו נמצא בשליטה גאורגית הוא דרום אוסטיה, שבעבר נחשבה לאדמיניסטרציה אוטונומית (מוכרת גם כסמצ'אבלו): בשנים האחרונות היא נמצאת במגעים עם רוסיה כדי לקבל עצמאות והיא למעשה חלק מכארתלי הפנימית.
היחסים בין גאורגיה לישראל מוסדו לראשונה ב-1 ביוני 1992, לאחר פירוקה של ברית המועצות והכרזת העצמאות של גאורגיה.
שתי המדינות מחזיקות שגרירויות במדינה השנייה, כאשר שגרירות גאורגיה ממוקמת בתל אביב ושגרירות ישראל ממוקמת בטביליסי.
בנוסף קיימת בישראל לשכת מסחר העוסקת בפיתוחם והרחבתם של יחסי הסחר בין ישראל לגאורגיה.
היחסים בין המדינות התפתחו עד כדי יחסי ידידות, ועזרה הדדית בין שתיהן בפן הצבאי, התרבותי, הכלכלי והחינוכי.
החל משנת 2013 תושבי גאורגיה זכאים לאשרת כניסה לישראל ללא צורך בהנפקת ויזה, מה שהוביל להשקעות רבות מצד ישראלים במסחר גאורגי, כולל רכישת קרקעות לנדל"ן.
מבחינה היסטורית, כלכלת גאורגיה הייתה מבוססת על חקלאות ותיירות הים השחור.
הרבה תרבויות עתיקות עברו דרך גאורגיה, לעיתים העשירו אותה ולעיתים השמידו את כלכלת המדינה.
במאה ה-20 הוכפפה הכלכלה הגאורגית למשטר התכנון הסוציאלי הסובייטי.
החל משנת 1991 עמדה גאורגיה בפני שינויים רבים, עם שינוי מבנה המשק מקומוניסטי לקפיטליסטי.
על פי הסטטיסטיקה העדכנית, היבוא עולה על היצוא, והתמ"ג הצטמצם במעט והיה גידול משמעותי בהשקעות ממשלתיות.
למרות זאת, על פי הבנק העולמי, גאורגיה נחשבת למדינה מספר אחת ברפורמות בעולם, כאשר תוך שנה אחת, קפצה ממקום 112 למקום 37 במונחי "קלות עשיית העסקים", כאשר רוב המדינות השכנות נמצאות בסביבות מקום 100 במדד הבנק העולמי.
כלכלת גאורגיה סובלת מבעיות תקציב גדולות במהלך רפורמה לצמצום המיסוי והפחתתו.
צמיחת כלכלה נפגעה גם מהשחיתות שנפוצה במדינה.
שקיפות בין-לאומית הוכרה באופן בין-לאומי וכובדה באופן נרחב על ידי ארגונים שהתחייבו למדיניות הדגשת המלחמה בשחיתות בעולם.
במדד תפיסת השחיתות בו דירוג של 1 מסמן שחיתות מינימלית דורגה גאורגיה 130 בשנת 2005, 99 בשנת 2006 ו-51 בשנת 2012.
בשטח גאורגיה קיימים נפט וגז טבעי אולם המדינה מייבאת את רוב צורכי האנרגיה, כולל נפט וגז טבעי.
מקור אנרגיה פנימי גדול למדי הוא אנרגיית מים.
למרות הנזק החמור, שהכלכלה סבלה במהלך הסכסוכים האזרחיים, החל משנת 1995 התמ"ג צומח והאינפלציה פוחתת.
כלכלת גאורגיה סובלת ממחסור באנרגיה.
רשת החשמל במדינה הופרטה בשנת 1998, ומפיצי החשמל משתפרים עם הזמן.
גאורגיה תולה תקוותה בשיקום בזמן הארוך, ובהתפתחות מסדרון תחבורתי בין-לאומי שיעבור דרך נמלי המפתח של הים השחור: פּוֹתי ובַּתוּמִי.
ההילך החוקי בגאורגיה הוא לארי גאורגי.
ענפי התעשייה עוסקים בעיבוד מתכות וכימיקלים ובייצור מכונות ומוצרי טקסטיל.
משק החי מורכב בעיקר מחזירים, פרות, כבשים ועופות.
שותפות המסחר העיקריות של גאורגיה הן רוסיה, טורקיה, אזרבייג'ן וארמניה.
גאורגיה מייצאת מוצרי מתכת, מוצרי מזון, טקסטיל, כימיקלים ומכונות ומייבאת דלק, חיטה, מוצרי מזון, מכונות, חלפים וציוד תובלה.
גאורגיה נחשבת, לצד איראן, לאחת מערשי תרבות היין וזאת על פי ממצאים ארכאולוגיים שמעידים על ייצור היין כ-7,000 שנים לפני זמננו.
הזנים ושיטות הייצור של היין הגאורגי הם עתיקים ביותר.
היין הגאורגי המסורתי מוכר היום כמורשת תרבותית של UNESCO.
זאת בזכות שפע של זני מורשת, עשיית יין בכדי חרס מסורתיים הקרויים קבאברי , ושימוש בכלים מסורתיים לתפעול וניקוי הקבאברי שעשויים כולם מחומרים טבעיים כמו גזע עץ הדובדבן, דלועיים מיובשים ועוד.
במהלך תקופת ברית המועצות נאסרו נטיעה של מרבית זני הענבים המסורתיים לגאורגיה והותרו לנטיעה מתוכם רק ארבעה.
במהלך התקופה הזו רוסיה הפכה במידה רבה את גאורגיה ליצרנית יין גדולה עבור כל הגוש.
היין שאפיין את התקופה היה יין חצי מתוק.
אחד האזורים המסווגים המוכרים עם יין כזה נקרא קינזמאראולי, אבל מרבית היינות הגאורגיים הם יינות יבשים, והיינות שנעשו בתקופת ברית המועצות אינם מאפיינים היום את תעשיית היין המקומית.
יין גאורגי נוחל הצלחה בעולם ומקושר רבות עם עשייה של יינות כתומים, ועם תנועת היינות הטבעיים.
אוכלוסיית גאורגיה מונה כ-3.6 מיליון בני אדם (2022).
מאז נפילת ברית המועצות, סבלה גאורגיה משינויים משמעותיים בהרכב האוכלוסייה ותפוצתה.
המרד באבחזיה, הסכסוך האג'רי והכלכלה השבירה בדרום אוסטיה, שהובילה להתמעטות הזדמנויות העבודה, הובילו אלפי גאורגים להגר בחיפוש אחרי עבודה, במיוחד לרוסיה.
הבעיה החריפה עקב שיעור ילודה נמוך (ממוצע של 2.03 ילדים לאישה) של האוכלוסייה שלא היגרה.
בעיה דומה קיימת אצל השכנה ארמניה.
גודל אוכלוסיית גאורגיה מוערך כיום בכשני מיליון איש פחות מגודל האוכלוסייה בשנת 1990, וחלק מהמשקיפים טוענים כי המספר האמיתי אף נמוך יותר.
האוכלוסייה מתחלקת לרוב מוחלט של גאורגים המהווים 86.8% מהאוכלוסייה, אזרים 6.2%, ארמנים 4.5% מהאוכלוסייה ורוסים המהווים 0.7% מהאוכלוסייה (רובם היגרו אחרי הצהרת העצמאות של גאורגיה).
האבחזים באבחזיה והאוסטים בדרום אוסטיה (ומעבר לגבול בצפון אוסטיה) מנסים לפרוש מגאורגיה מאז הכרזתה על עצמאות.
שתי קבוצות נוספות של כרתוולים חיים בגאורגיה: הסוואנים מסוואנתי והמגרלים מסמגרלו, ועם קבוצה קטנה יותר של הלאזים דוברי הלאזית, שרובם מתגוררים בטורקיה.
הם נפרדים כקבוצות בלשניות אבל בעלי קרבה אתנית ותרבותית לגאורגים האחרים.
ישנן קבוצות אתניות קטנות נוספות, ביניהן אשורים, צ'צ'נים, יוונים, קברדינים, כורדים, יהודים, טורקים ואוקראינים.
כיום רוב האוכלוסייה משתייכת לנצרות האורתודוקסית של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (83.4%).
גאורגיה היא המדינה השלישית העתיקה ביותר, אחרי קיסרות אקסום וארמניה, שהכריזה על התנצרותה – הפיכת הנצרות לדת הרשמית של כארתלי (איבריה).
עם זאת, קהילות נוצריות היו קיימות באגריסי (כיום אבחזיה) לפני שנינו הקדושה הטיפה לנצרות.
בנוסף, שמעון ואחיו אנדרי משנים עשר השליחים של ישו, הטיפו לנצרות בגאורגיה, והדבר הופך את הכנסייה האורתודוקסית הנוצרית לאפוסטולית, ומציין אותה ככנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטולית.
הכנסייה האורתדוכסית הגאורגית זכתה בדרגה גבוהה יותר בהיררכיה הכנסייתית במאה החמישית, בתקופת שלטונו של וחטנג גורגסלי.
התנ"ך והברית החדשה תורגמו לגאורגית במאה החמישית.
דתות המיעוטים הן: מוסלמים 10.7%, ארמנים אפוסטולים 2.9%, נוצרים קתולים 0.5%.
כמו כן הצהירו באותו מפקד 0.7% על דת אחרת, 0.5% הצהירו כי הם אתאיסטים ו-1.2% לא מגדירים עצמם.
הקהילה היהודית בגאורגיה עתיקת יומין ויש הסבורים כי ראשיתה עוד מימי חורבן בית ראשון – גלות מסופוטמיה ומימי נבוכדנאצר.
היהודים הגאורגים חיו באופן מסורתי בנפרד, ברובע היהודי שבכל עיר או כפר, שנקרא "שכונת היהודים".
יהדות גאורגיה כוללת גם קהילה קטנה של יהודים אשכנזים, שברחו ממקום מושבם בזמן מלחמת העולם השנייה והתיישבו בטביליסי.
על פי המסורת של יהודי גאורגיה, מוצאם הוא מצאצאי שבטי ישראל שהוגלו על ידי שלמנאסר, מלך אשור, שהושיבם ב"חלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי".
קשה להחליט אם הדברים מבוססים על מסורת עתיקה או שמדובר בהשפעה מאוחרת של אמונות שרווחו בקרב היהודים בקווקז.
מבחינה גנטית יהודי גאורגיה מראים דמיון גנטי לקהילת יהודי עיראק, המעיד על מוצא משותף.
הזדהות יהודי גאורגיה עם מדינת ישראל הגיעה לשיאה לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967. בתחילה, השלטונות הסובייטים סירבו לבקשת היהודים לעלות לישראל.
באוגוסט 1969, 18 משפחות יהודיות מגאורגיה שלחו מכתב לוועדה לזכויות האדם של האו"ם, בתביעה להגר לישראל.
המכתב היה התביעה הפומבית הראשונה של יהודים סובייטים לעליה לישראל.
פעולה זו גרמה למערכה אינטנסיבית של ממשלת ישראל והעולם היהודי להתיר את עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל.
מכתב שני נשלח בנובמבר 1969 לאו תאנט, המזכיר הכללי של האו"ם.
ביולי 1971, קבוצה של יהודים גאורגים קיימו שביתת רעב במוסקבה.
מאבקם של יהודי גאורגיה הוביל לשינוי היסטורי בעמדת השלטונות הסובייטים, ובמהלך שנות ה-70 החלה עליה מסיבית לישראל.
כ-30,000 יהודים גאורגים עלו לישראל, וחלקם למדינות אחרות, כ-17% מיהודי ברית המועצות עלתה בתקופה זו.
מספר היהודים בגאורגיה ירד מ-28,300 בשנת 1970 ל-24,800 ב-1989. מאז הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-1991, אלפי יהודים גאורגים עלו לישראל.
בשנת 1993 מספר היהודים בגאורגיה הוערך ל-14,500 איש.
יהדות גאורגיה כוללת בתוכה מספר גדול של צאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל, אשר התיישבו בתחומי המדינה תחת הכיבוש העות'מאני.
קהילת יהודי גאורגיה פיתחה מימי קדם ניב שנשמר עד היום ונקרא "גאורגית יהודית".
דת האסלאם הגיע לראשונה לגאורגיה בשנת 645, כאשר צבא שנשלח על ידי הח'ליף האיסלמי, עומר, כבש את מזרח גאורגיה וייסד את אמירות טביליסי.
המוסלמים שהם אתנית גאורגים הם סונים חניפים ומרוכזים ברפובליקה האוטונומית של אג'ריה של גאורגים בגבול טורקיה.
ההיסטוריה של התרבות הגאורגית עתיקת יומין.
חוֹרוּמי הוא ריקוד מלחמה גאורגי לגברים.
ישנה מסורת ספרותית המבוססת על השפה הגאורגית והאלפבית הגאורגי היחידני.
השפה הייחודית הביאה לזהות חזקה מאוד של הגאורגים לעמם ששימרה את הגאווה הלאומית הגאורגית למרות תקופות ארוכות של כיבוש זר וניסיונות התבוללות כפויות.
הסופר המשפיע ביותר על הספרות והתרבות הגאורגית הוא שותא רוסתוולי עם פואמה אפית בשם עוטה עור הנמר, הנחשבת לאפוס הלאומי הגאורגי.
הפואמה תורגמה לעברית על ידי דב גפונוב תוך הקפדה על החריזה והמצלול העתיק.
בנוסף ליצירה זו ישנו גם אפוס גאורגי פולקלוריסטי קדם נוצרי בשם אמירני המתוארך לסוף המיליניום השני לפנה"ס.
המאכלים הנפוצים במטבח הגאורגי הם שצ'מאדי, מטבל טחמאלי.
חליה, טחלאפי, חינקלי, באז'ה, צ'אדי ולוביו, חצ'פורי, שותי וצ'ורצ'חלה.
היסטורית, גאורגיה הייתה מפורסמת בחינוך הגופני שבה.
ידוע שהרומאים התרשמו מאוד מהתכונות הפיזיות של הגאורגים אחרי שראו את טכניקות האימון שלהם באיבריה העתיקה.
ההיאבקות נשארה ספורט היסטורי בגאורגיה, וקיימים היסטוריונים הסבורים שהסגנון היווני-רומי בהיאבקות שילב בתוכו הרבה מרכיבים גאורגיים.
אחד מסגנונות ההיאבקות הפופולריים ביותר בגאורגיה הוא היאבקות בסגנון קחטי.
בעבר היו מספר סגנונות נוספים אך הם לא כה נפוצים היום.
למשל, באזור חבצורטי יש שלושה סגנונות נפרדים של היאבקות.
ענפי ספורט נפוצים במאה התשע עשרה היו פולו וללו, ענף ספורט פופולרי שלאחר מכן הוחלף על ידי הרוגבי.
ענפי הספורט הפופולריים בגאורגיה כיום הם כדורגל, כדורסל, רוגבי, היאבקות והרמת משקלות.
לגאורגיה אלופי עולם ואלופים אולימפיים, כשההישגים הבולטים הם בענפי ההיאבקות והרמת משקולות, טניס, כדורגל, לרבות זכייה של קבוצת דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1981 בהדרכתו של המאמן נודאר אחלקצי ועוזר המאמן אילן מרדכיאשווילי.
גאורגי סדפצ'וב פרבאנוב (בבולגרית: Георги Седефчов Първанов; נולד ב-28 ביוני 1957 בסירישטניק, מחוז פרניק בבולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כנשיא בולגריה מ-2002 ועד 2012.
פרבאנוב למד בבית הספר התיכון למתמטיקה בפרניק.
ב-1975 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סופיה וב-1981 קיבל דוקטורט בהיסטוריה מאותה אוניברסיטה עם עבודה בנושא "דימיטר בלגואב והשאלה הלאומית הבולגרית".
הצטרף למכון להיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית כחוקר ב-1981. עניינו העיקרי היה בעניין הלאומי הבולגרי ובימיה הראשונים של התנועה הסוציאל-דמוקרטית והסוציאליסטית בבולגריה.
באותה שנה, 1981, הצטרף כחבר למפלגה הקומוניסטית.
פרבאנוב כיהן בתפקידו מאז ה-22 בינואר 2002. הוא נחשב תומך נלהב בשותפות בולגרית בברית נאט"ו ובאיחוד האירופי ורואה עצמו כסוציאליסט.
הוא ניצח בבחירות את קודמו בתפקיד, פטר סטויאנוב, בבחירות הנשיאותיות בנובמבר 2001.
באוקטובר 2006 נבחר לתקופת כהונה שנייה כנשיא.
בסיבוב הבחירות הראשון, שנערך ב-22 באוקטובר, זכה ב-64% מקולות הבוחרים והקדים ברוב גדול את יריבו העיקרי, איש הימין הקיצוני, וולן סידרוב שזכה ב-21.5%.
החוק הבולגרי מחייב תמיכה של מעל 50% מקולות כלל הבוחרים כדי להיבחר לנשיאות בסיבוב הראשון (אחוז ההצבעה בסיבוב הראשון היה רק 42.51%) ולכן, נערך סיבוב בחירה שני.
בבחירות שהתקיימו ב-29 באוקטובר זכה פרבאנוב ב-75.9% מהקולות, מול 24.1% בהם זכה סידרוב, ונבחר שנית לנשיאות.
הייתה זו הפעם הראשונה בבולגריה בה נבחר מחדש נשיא מכהן בבחירות דמוקרטיות.
בביקור שערך בישראל ב-2008, אמר פרבאנוב כי בולגריה אינה מתנערת מאחריותה לשילוחם של 11,000 מיהודי תראקיה ומקדוניה למחנות השמדה במלחמת העולם השנייה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נטל גורם בולגרי רשמי אחריות לפרשה זו.
באוקטובר 2011 נערך הסיבוב השני לבחירות לנשיאות בבולגריה ורוסן פלבנלייב מועמד מפלגת השלטון זכה בבחירות, לאחר שגבר על איבאיילו קאלפין מועמד המפלגה הסוציאליסטית.
ב-22 בינואר 2012 החל פלבנלייב את כהונתו והחליף את פרבאנוב.
גאורגי ולנטינוביץ' פְּלֵחַנוֹב (בכתב רוסי: Георгий Валентинович Плеханов; 29 בנובמבר 1856 – 30 במאי 1918) היה מהפכן רוסי, תאורטיקן מרקסיסטי וממנהיגי המנשביקים.
פלחנוב, נולד בגודלובקה, בפלך טמבוב ברוסיה, אז האימפריה הרוסית, כאחד מארבעה-עשר ילדיהם של הקפטן ולנטין פלחנוב, אציל זעיר רוסי ממוצא טטרי ושל מריה לבית בלינסקי.
בצעירותו היה לנרודניק מראשי ארגון "זמליה אי ווליה" ("אדמה וחופש").
לאחר שהיגר מרוסיה בשנת 1880 יצר קשרים עם התנועה הסוציאל-דמוקרטית במערב אירופה, והחל לקרוא את כתבי קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
בעקבות הקריאה זנח את הנרודניקיות והיה למרקסיסט מושבע.
בשנת 1883 ייסד בשווייץ את הקבוצה "האמנציפציה של העבודה", שעסקה בהפצת המרקסיזם בין הגולים הרוסים.
לאחר שהקבוצה התפרקה הצטרף ל"מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של העבודה ברוסיה", ובמסגרת זו פגש את לנין ושיתף פעולה איתו תקופת מה.
ב-1892 פרסם את המאמר "על מטרות הסוציאליסטים במאבקם נגד הרעב ברוסיה", שבו הטיף להתאגדות בקנה מידה גדול של הפועלים (אגיטציה) על בסיס צורך כלכלי, במקום הגישה שרווחה עד תקופתו, של עבודה בקבוצות קטנות (חוגים).
קרוק תיאר את האופן בו הופיע פלחנוב לפני ציבור שכלל מעריצים ומתנגדים גם יחד:
המנהיג הוותיק והנערץ ביותר של המפלגה הסוציאל־דימוקראטית הרוסית, התאורטיקן המארקסיסטי הנודע נושא דברו בשעה היסטורית כזאת!
האולם הגדול מלא וגדוש עד אפס מקום.
כל המושבה הרוסית באה לשמעו.
לא רק חסידיו, גם יריביו האידיאיים מבקשים לדעת מה הן תוכניותיו ואיזה צעד מציע הוא עתה.
לא אלגאנטי, אך לבוש בקפידה.
צוארון נוקשה, עניבה, חליפה כהה, פנים אינטלקטואליים מאוד, זקנקן מחודד קטן, עשוי למשעי.
אמנם קולו אינו מתאים לאסיפות המוניות, אבל קול כזה הוא מתת־אלוהים ממש לצורך השמעת הרצאות רציניות.
הוא מדבר לאט, משפט משפט.
רשימות מונחות לפניו, אבל אין הוא מעיין בהן, רק מציץ בהן מדי פעם בפעם.
עלי לומר, כי בפעם הראשונה בחיי שמעתי אז נאום מלוטש באמנות כזאת, כאילו הייתה זו יצירת אמנות שנחצבה בשיש.
בימינו אנו, מסופקני אם עוד מצויים מרצים כאלה.
הוא מדבר כדרך שמדבר פרופסור.
ואכן, הרי הוא באמת פרופיסור למדעי חברה מודרניים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החזיק בדעה שיש להמשיך במלחמה עד לניצחון על גרמניה, והציג בכך עמדה לאומית, מנוגדת לעמדה הקוסמופוליטית של הבולשביקים בהנהגת לנין.
זמן קצר לאחר מהפכת פברואר שב לרוסיה לאחר שעזב אותה 37 שנים קודם לכך.
יחד עם ורה זסוליץ' ולב דייטש תמך בשיתוף פעולה עם הממשלה החדשה והמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
אך לא היה לו שום תפקיד רשמי.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב שוב לנוכח עוינות הבולשביקים.
הוא מת ממחלת השחפת בטריוקי, אז בפינלנד (כיום זלנוגורסק, סנקט פטרבורג, רוסיה).
ג' פלכאנוב, הפרובלימות היסודיות של המרקסיזם; תרגם ש' וויינשטיין; בצירוף מבוא הערות מאת מ' נאדל, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש מרקס אנגלס, תרצ"ג.
ג"ו פלכאנוב, על האישיות בהיסטוריה; עברית: י' אבירפי [=יצחק מן], [מרחביה]: ספרית פועלים ('דורון'), 1944.
ג' פלכאנוב, האמנות וחיי החברה: מכתבים ללא כתובת; עברית: נ[חמיה] רבן, מרחביה: ספרית פועלים, 1950.
פלכאנוב, המאטריאליזם ההיסטורי ומתנגדיו; עברית: דב בר מלכין ונ[חמיה] רבן, מרחביה: ספרית פועלים, 1950.
מסות בספרות ובאמנות; עברית: ח[נה] הוכרברג, י' אבירפי [=יצחק מן], נ[חמיה] רבן, מרחביה: ספרית פועלים ('מענית)', 1953.
ג"ו פלאכאנוב, אמנות וספרות; תרגם: חיים גולדברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז.
גאורגיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד 1988 התחרו הספורטאים הגאורגים במסגרת המשלחת הסובייטית, וב-1992 במסגרת המשלחת המאוחדת, שכללה 12 מתוך 15 המדינות שהרכיבו את ברית המועצות.
הוועד האולימפי הלאומי של גאורגיה נוסד בשנת 1989 והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 1993.
לאורך השנים, צברו הספורטאים הגאורגים 40 מדליות, מהן 10 מדליות זהב.
הענפים הבולטים ביותר הם היאבקות (19 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) וג'ודו (12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב).
במשחקי החורף אף ספורטאי גאורגי לא הצליח עד כה לזכות במדליה.
בהופעת הבכורה של גאורגיה כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ, באולימפיאדת אטלנטה, הסתכמו הישגי המשלחת בשתי מדליות ארד, בהן זכו הג'ודוקא סוסו ליפרטליאני והמתאבק אלדר קורטנידזה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו שישה ספורטאים גאורגים במדליות ארד: המתאבק אלדר קורטנידזה עשה זאת בפעם השנייה ברציפות, וגם המתאבקים אקאקי צ'צואה ומוחראן וחטנגדזה זכו במדליות ארד.
הזוכים האחרים היו המתאגרף ולדימיר צ'נטוריה, הג'ודוקא גיורגי וזגשווילי ומרים המשקולות גיורגי אסנידזה.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחו לראשונה הספורטאים הגאורגים לשבור את מחסום המקום השלישי, והם זכו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף.
הג'ודוקא זוראב זוויאדאורי היה לראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית לזכות גאורגיה העצמאית, ושלושה ימים אחריו עשה זאת גם מרין המשקולות גיורגי אסנידזה, ששיפר את הישגו מסידני.
ג'ודוקא נוסף, נסטור חרגיאני, זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם המתאבק רמז נוזאדזה.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את הג'ודוקא דוד מורגשווילי (מקום חמישי), המתאבק דוד פוגוסיאן (מקום חמישי), מרים המשקולות אירקלי צ'וצ'ואה (מקום שישי), הקלעית נינו סלוקוודזה (מקום שמיני בירי באקדח) והמתאבק אלדר קורטנידזה, שלא הצליח לשחזר את הישגיו מהמשחקים הקודמים, וסיים במקום השמיני.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלה מספר המדליות לשיא של 7, מהן שיא של 3 מדליות זהב.
המתאבקים מנוצ'אר קווירקווליה ורוואז מינדורשווילי זכו במדליות זהב, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליות כסף ואוטאר טושישווילי במדליית ארד.
במדליית הזהב השלישית זכה הג'ודוקא איראקלי צירקידזה, ושני ג'ודאים נוספים סיימו במקום החמישי, לוואן ז'ורז'וליאני ולאשה גוג'ג'יאני.
הקלעית נינו סלוקוודזה זכתה במדליית ארד בירי באקדח אוויר, 20 שנה לאחר שזכתה במדליות אולימפיות לזכותה של ברית המועצות, והייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית עבור גאורגיה.
מרים המשקולות ארסן קסבייב זכה במדליית כסף (שהוענקה לו אחר המשחקים בעקבות פסילת ספורטאים אחרים באימרוץ) ואלברט קוזילוב דורג במקום השישי.
צמד כדורעפני חופים ברזילאים שהתאזרחו בגאורגיה וייצגו אותה במשחקים, רנאטו גומס וז'ורז'י טרסיירו, סיימו במקום הרביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הגאורגים משוב ב-7 מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכה הג'ודוקא לאשה שבדאטואשווילי.
ביתר המדליות זכו מתאבקים: רוואז לשחי, ולדימיר חינצ'גשווילי ודוויט מודזמנשווילי זכו במדליות כסף, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ובמדליות ארד נוספות זכו דאטו מרסגישווילי ומנוצ'אר צחדאיה.
מתאבקים בולטים נוספים כללו את ולדימיר גגשידזה וגוראם פרסלישזה, שדורגו במקום החמישי, ואת דוויט חוצישווילי וזוראבי דוטנשווילי שדורגו במקום השביעי.
מרים המשקולות אירקלי טורמנידזה דורג חמישי, והמתעמלת לובה גולובינה דורגה במקום השביעי בטרמפולינה.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הגאורגים ב-7 מדליות, שתיים מהן מדליות זהב.
המתאבק ולדימיר חינצ'גשווילי שיפר את הישגו מלונדון, וזכה במדליית זהב.
שמאגי בולקוואדזה וגנו פטריאשווילי זכו במדליות ארד, אליזבר אודיקדזה סיים במקום החמישי ויאקוב קז'איה סיים במקום השביעי.
מרים המשקולות לאשה טלאחאדזה זכה במדליית הזהב השנייה, ואירקלי טורמנידזה זכה במדליית ארד.
בג'ודו, זכה ורלאם ליפרטליאני במדליית כסף, לאשה שבדאטואשווילי, שאיבד את תוארו מלונדון, זכה במדליית ארד, אמירן פאפינשווילי ואבטנדיל צ'ריקישווילי סיימו במקום החמישי, ובקה גוויניאשווילי סיים במקום השביעי.
חותר הקאנו זאזה נדירדזה סיים במקום החמישי במקצה ל-200 מטר ולובה גולובינה שוב סיימה במקום השביעי בטרמפולינה.
הישגיהם של הספורטאים הגאורגים במשחקי החורף היו נמוכים יותר.
את ההישג הגבוה ביותר רשמה המחליקה האמנותית אלנה גדוונישווילי, שדורגה במקום העשירי באולימפיאדת טורינו (2006).
על השתתפותה של גאורגיה באולימפיאדת ונקובר (2010) העיבה טרגדיה, לאחר שחבר המשלחת נודאר קומאריטאשווילי נהרג כתוצאה מהתנגשות שארעה בעת אימון לקראת תחרויות הלוז'.
גאורגיה נטלה חלק באירוויזיון 17 פעמים החל מהצטרפותה הראשונה לתחרות.
ב-2005, רשות השידור הגאורגית הצטרפה לראשונה לשורות איגוד השידור האירופי.
בעקבות הצטרפותה לאיגוד, הייתה יכולה גאורגיה ליטול חלק בתחרות לראשונה ב-2006. על אף שרצו שמועות אודות רצונה של גאורגיה ליטול חלק בתחרות, רשות השידור הגאורגית לא נטלה חלק בתחרות ב-2006.
שנה לאחר מכן, איגוד השידור האירופי עדיין הגביל בתחרות למקסימום של 40 מדינות שיכולות ליטול בה חלק, אולם במרץ של אותה שנה הודיע האיגוד כי ארבעים ושתיים מדינות נוטלות חלק בתחרות.
רשות השידור הגאורגית הודיעה בתקשורת כי גאורגיה תיטול חלק בתחרות באותה שנה ומנכ"ל רשות השידור הגאורגית, דוד קינדטורשווילי, הודיע כי הנציג הראשון של גאורגיה לתחרות יבחר תוך בחירה פנימית של רשות השידור הגאורגית.
מחלקת השיווק של רשות השידור הגאורגית בחרה כנציגתה הראשונה לתחרות את סופו חלוושי מתוך רשימה של עשרים האמנים הפופולריים ביותר בגאורגיה.
במרץ של אותה שנה, רשות השידור הגאורגית הרימה משדר במסגרתו הצופים בחרו, מתוך רשימה של חמישה שירים אפשריים, את השיר עמו הנציגה הגאורגית תופיע בתחרות.
הצופים בחרו את השיר "My Story", אולם לאחר מספר ימים החליטו לשנות את שמו של השיר לשם "Visionary Dream".
בהופעתה הראשונה בתחרות סופו חלוושי העפילה לגמר מהמקום ה-8 בשלב חצי-הגמר והתמקמה בגמר התחרות במקום ה-12 עם תשעים ושבע נקודות.
גאורגיה נטלה חלק בתחרות כ-12 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעמיים למקום התשיעי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות.
הפעם הראשונה הייתה ב-2010 כאשר סופו ניזָ'ראדזֶה הופיעה עם השיר "Shine" שסיים את גמר התחרות עם 136 נקודות, ואף הגיע למקום השלישי בשלב חצי-הגמר עם 106 נקודות ובפעם השנייה שנה לאחר מכן, כאשר אלדרין הופיעה עם השיר "One More Day" שסיים את גמר התחרות עם 110 נקודות.
גאורגיה מעולם לא ניצחה בתחרות ומעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר התחרות.
גאורגיה נחשבת לאחת המדינות הפחות מוצלחות בתחרות האירוויזיון ומראשית ימיה בתחרות ועד ימינו כמעט ולא הצליחה להתברג למקומות מכובדים בתחרות ולעיתים קרובות אף כשלה להעפיל לגמר התחרות משלב חצאי-הגמר.
הישגה הגרוע ביותר של גאורגיה בגמר תחרות אירוויזיון הוא המקום ה-21 עם 34 נקודות, אותו השיגה ב-2024 עם השיר "firefighter" עמו הופיעה נוצה בוזלאדזה.
עם זאת, גאורגיה מעולם לא הגיעה למקום האחרון בתחרות בשלב הגמר ומעולם לא סיימה את גמר התחרות עם אפס נקודות.
החל מהצטרפותה לתחרות, גאורגיה שלחה לתחרות שירים בעיקר בשפה האנגלית: 9 שירים הושרו באנגלית, השירים ב-2018 ו-2019 הושרו בגאורגית והשיר ב-2012 הושר בחלקו באנגלית ובחלקו בגאורגית.
גאורגיה היא בין המדינות היחידות בתחרות אשר שלחה שיר שאינו בשפה הרשמית של המדינה כאשר הצטרפה לראשונה לתחרות.
ארמניה, שכנתה של גאורגיה, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות וגאורגיה מעניקה לה מספר רב של נקודות.
ב-2010 (חצי-גמר וגמר), 2013 (חצי-גמר) ו-2015 (חצי-גמר), ארמניה העניקה לגאורגיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר.
כמו כן, גם ליטא נוהגת להעניק נקודות רבות בתחרות לגאורגיה.
כך, למשל, ב-2007, 2010 (חצי-גמר וגמר), 2011 (חצי-גמר וגמר) ו-2012 (חצי-גמר), ליטא העניקה לגאורגיה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות.
הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, מולדובה ורומניה, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
הודות לניצחונו של דימה בילאן ב-2008, התחרות עתידה הייתה להתקיים ב-2009 במוסקבה בקומפלקס הספורט אולימפיסקי.
באותה שנה, לא היה בטוח אם גאורגיה תיטול חלק בתחרות העתידה להתקיים במוסקבה בעקבות הלחימה בין שתי המדינות בדרום אוסטיה.
בתחילה, יושב ראש רשות השידור הגאורגית אמר כי "בלתי-סביר שגאורגיה תחליט לפרוש".
בעקבות ניצחונה של גאורגיה באירוויזיון הילדים 2008 ומרב הנקודות אותן קיבלה מרוסיה באותה תחרות, הביאו את גאורגיה להחלטה להיכנס לשורותיה של התחרות עם השיר "We Don't Wanna Put In", אשר מבצעת הלהקה הגאורגית Stephane & 3G.
ב-10 במרץ 2009, נפסל השיר הגאורגי על ידי מארגני התחרות.
הטענות לפסילת השיר היו כי השיר מציג עמדה פוליטית האסורה על פי תקנון התחרות, לכאורה מכיל את שמו של רה"מ רוסיה ולדימיר פוטין וכי השיר הוא משחק מילים שפשוטו כמשמעו: "אנחנו לא רוצים את פוטין" ולא, כפי שטענה רשות השידור הגאורגית, "אנחנו לא רוצים לשים".
רשות השידור הגאורגית דחתה את הטענות שהובילו לפסילה בטענה כי השיר מוגש ברוח הומוריסטית ושכל מדינה דמוקרטית הייתה מתייחסת אליו כבדיחה שאינה פוגענית.
היא טענה שהמניע העיקרי לפסילה הוא קנטרני וכי רוסיה הפעילה לחץ על מארגני התחרות על מנת לפסול את השיר.
העובדה כי רוסיה היא גם מארחת התחרות לא הקלה על גאורגיה את המצב, והיא התבקשה לבחור בתוך חמישה ימים שיר חדש במקום הקודם שנפסל.
רשות השידור הגאורגית סירבה בטענה שהיא מסרבת "להתחרות במדינה הפוגעת בזכויות-אדם ובחוקים הבינלאומיים", החליטה לשאת בתוצאות ולפרוש מהתחרות כחודשיים טרם קיומה.
בעקבות המחלוקות בין שתי המדינות, רשות השידור הגאורגית לא שידרה את התחרות ב-2009.
בתגובה לפעולותיה של רוסיה בדרום אוסטיה והלחימה בינה ובין גאורגיה, איימה ליטא להחרים את התחרות ב-2009 אם "רוסיה תמשיך להפגין כוח ולהתעלם מהמשפט הבינלאומי".
בנוסף, התפרסמו דיווחים כי גם אסטוניה עלולה לא ליטול חלק בתחרות ב-2009, אם כי, למרבה האירוניה, ליטא ואסטוניה העניקו את מרב הנקודות לרוסיה ב-2008. באוגוסט 2008, שרת התרבות האסטונית, לייני ג'נס, דיווחה על החרם המשותף של המדינות הבלטיות, אסטוניה, ליטא ולטביה, על התחרות.
מקבילה, שר התרבות הליטאי, ג'ונאס ג'וקאס, אמר כי "מוקדם מדי לדון בחרם" שכן "החלטות ספונטניות עשויות להחריף את מאמצי הדיפלומטים ולהחריף את המצב".
השירים שייצגו את גאורגיה באירוויזיון
שנה מגיש2007נלי אגירבה2008תיקה פצציה2009 גאורגיה לא נטלה חלק בתחרות2010מרים וַשַׁדּזֶה2011סופו ניזָ'ראדזֶה2012סופו טורשלידזה2013ליזה ציקלורי2014סופו גלובאני ונודיקו טטישווילי2015נטייה בנטורי2016נינה סובלאטי2017ניקה קוצ'רוב2018טאקו גצ'צ'ילדזה2019
גאורגי איבנוב קְיוֹסֶאִיבָנוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Кьосеиванов; 19 בינואר 1884, פשטרה, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 27 ביולי 1960, ציריך, שווייץ) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20. בספטמבר 1939 הורה קיוסאיבנוב לגרש 4,022 "נתינים זרים" מבולגריה, כולם יהודים.
ב-1905 סיים קיוסאיבנוב לימודי משפטים בפריז וב-1912 כיהן כציר ממלכת בולגריה ברומא.
בין 1912 ל-1915 כיהן כשגריר באיסטנבול.
קיוסאיבנוב נחשב איש אמונה של משפחת המלוכה הבולגרית בכלל והמלך בוריס השלישי, בפרט.
הוא המשיך לכהן כשגריר בשורת בירות אירופיות ובכלל זה ברן, ברלין, בוקרשט ובלגרד.
משלהי 1934 ועד ראשית 1935 כיהן כראש לשכתו של המלך בוריס השלישי ובהמשך כיהן כשר החוץ בממשלתו של אנדריי טושב.
לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 1935 הרכיב קיוסאיבנוב ממשלת קואליציה.
ממשלתו של קיוסאיבנוב ביצעה טיהור בקצונת הצבא הבולגרי תוך סילוקם מהשירות של חשודים בתמיכה בליגה הצבאית.
קיוסאיבנוב שינה את מגמת מדיניות החוץ של בולגריה, אשר בתקופת קימון גאורגייב נטתה לנורמליזציה של היחסים עם ברית המועצות ונקט במדיניות שדגלה בהתקרבות לאיטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית.
בראשית 1937, לאחר ביסוס שלטונו, נערכו בבולגריה בחירות לרשויות המקומיות ובראשית 1938 גם לפרלמנט, בהם זכתה מפלגתו השלטון ל-104 מתוך 160 צירים.
בתחילת יולי 1939 יצא לביקור בברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריז קיוסאיבנוב בהנחיית המלך על נייטרליות הממלכה הבולגרית בסכסוך.
הוא הכריז שאת הסכסוך של בולגריה עם שכניה היא תפתור בדרכי שלום, אולם סירב להצטרף לברית הבלקנית ללא שיובטח לבולגריה השבה של השטחים שנלקחו ממנה.
בפברואר 1940 התפטר קיוסאיבנוב והוחלף בבוגדאן פילוב שהיה בעל זיקה מדינית מובהקת לגרמניה הנאצית.
הוא מונה למיופה הכוח הבולגרי בשווייץ.
ב-9 בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה הצבאית שנערכה בבולגריה ביקש קיוסאיבנוב וקיבל מקלט מדיני בשווייץ.
הוא הלך לעולמו ב-1960 והוא בן 76 שנים.
תקופת כהונתו של קיוסאיבנוב לוותה בהתגברות האנטישמיות הממוסדת בבולגריה.
בדצמבר 1937, נשא שר הפנים קראסנובסקי נאום אנטי יהודי בפני האקדמיה המדעית בסופיה.
בעקבות הנאום יזמו נציגי הקונסיסטוריה היהודית פגישה עם קראסנובסקי, במהלכה טען שדבריו הוצאו מהקשרם.
ב-16 בספטמבר פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב בהנחייתו של קיוסאיבנוב, צו המורה ל-4,022 נתינים זרים, כולם יהודים לעזוב את הממלכה.
המשטרה בולגרית פעלה בקשיחות רבה באכיפת הצו, תוך הכאת היהודים ובזיזת רכושם.
נתיני יוון וטורקיה נתקבלו חזרה במדינותיהן, אך מאות יהודים מחוסרי נתינות הובאו אל שטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה והושארו שם, כאשר הם מותקפים בידי משמרות הגבול.
בגבור הלחץ הציבורי הועברו היהודים לווארנה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל על גבי ספינות מעפילים.
ב-15 בינואר 1940 נפגשו ראשי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה עם קיוסאיבנוב לדיון בנושא התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים הממוסדות בממלכה.
במהלך השיחות הועלה גם עניין הגירת הנתינים הזרים.
הפגישה נמשכה שלוש וחצי שעות ולאחריה פרסם קיוסאיבנוב הצהרה בה מסר שהוא אוהד את הקהילה היהודית בבולגריה והוא יפעל להסדרת הנתינות הבולגרית לאזרחים היהודים שהוגדרו נתינים זרים.
קיוסאיבנוב נמנה עם מתנגדי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" אל מחנות ההשמדה.
ב-17 במרץ 1943, מספר ימים לאחר כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, החתים דימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי 43 חברי פרלמנט מסיעת הרוב ובכללם ראשי הממשלה לשעבר אלכסנדר צאנקוב וגאורגי קיוסאיבנוב על מכתב, בו פנה לראש הממשלה בוגדאן פילוב.
במכתבו ציין פשב, שאין לפעולות כנגד היהודים בגבולות "בולגריה הישנה" כל יסוד חוקי, גירושם יטיל על הממלכה אות קלון ויקשה על מדיניותה העתידית.
גאורגי סרגייביץ' פולטאבצ'נקו הוא מדינאי רוסי, שכיהן בעבר כמושל סנקט פטרבורג במשך כשבע שנים וכנציגו המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי.
פולטאבצ'נקו היה הנציג הנשיאותי המיוחד הוותיק ביותר בשלטון המקומי, לאחר שנבחר עם הקמת שבעת מחוזות העל של רוסיה בשנת 2000 וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2011. נוסף לזה הוא יועץ מדינה מדרגה ראשונה וגנרל לויטננט בדימוס של משטרת המס הפדרלית.
אמו נינה איוואנובנה הייתה ילידת לנינגרד ששרדה את המצור על לנינגרד ונותרה יתומה והיא בת 14 בלבד.
בשנות ה-60 עבדה בחברת התעופה אארופלוט.
אביו סרגיי פטרוביץ' היה בוגר האקדמיה הצבאית ע"ש פרונזה בלנינגרד ונישא לנינה בשנת 1952. הוא שירת בצי הסובייטי והוצב בבסיס חיל הים של צי הים השחור ולאחר שחרורו מהשירות עבד ולאחר מכן ניהל את חברת הספנות הצפון מערבית.
גאורגי נולד בבאקו ב-23 בפברואר 1953 (שנה לאחר נישואי הוריו) למשפחה שמרבית הגברים בה שירתו בצי.
שלושה חודשים לאחר לידתו עברה המשפחה להתגורר בפותי, גאורגיה, סמוך למקום שירותו של האב בצי.
בשנת 1961 עברה המשפחה ללנינגרד לאחר שהיחידה שעליה פיקד אביו פורקה.
בלנינגרד המשפחה התגוררה בדירה משותפת בשדרות נבסקי 5.
גאורגי למד בבית הספר 210 בשדרות נבסקי, שם למד 8 שנים.
לאחר מכן, למד בבית הספר 211. ב-1970 סיים את בית הספר התיכון בלנינגרד.
לאחר לימודיו בבית הספר ביקש להמשיך את המורשת המשפחתית וללכת לשרת בצי, אך אביו, שסבל במהלך שירותו עקב שינויים ארגוניים רבים בצבא הסובייטי, התנגד נמרצות ושכנע את בנו ללכת ללמוד.
גאורגי פולטאבצ'נקו התקבל ללימודים במכון הלנינגרדי לרכיבי תעופה (Ленинградский институт авиационного приборостроения; כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג הממלכתית לרכיבי אוויר וחלל), שם פגש את אשתו לעתיד, יקטרינה לאונידובנה.
ב-1972 בהיותו סטודנט עבד בהקמת מפעל קאמאז ובאותה שנה נישא ליקטרינה.
ב-1976 סיים עם תואר מהנדס מכונות במכון לרכיבי תעופה בלנינגרד.
לאחר השלמת השכלתו החל לעבוד כמהנדס בתעשיות הביטחוניות, כמהנדס בחברת "לנינץ" (Ленинец) שפיתחה טכנולוגיות עבור הצבא הסובייטי.
במקביל, בשנת 1978 היה לחבר בוועדה המחוזית של הקומסומול ברובע נבסקי בעיר.
הוא עבד במשך כשנתיים באותה חברה עד שזומן לרחוב ליטייני 4, אל סניף הקג"ב בעיר, והוצע לו לשרת בשירותי ביטחון המדינה.
בשנים 1979–1980 נשלח לעבור קורס הכשרה בבית הספר הגבוה של הקג"ב במינסק.
זמן קצר לאחר השלמת הכשרתו בקג"ב הוטל עליו ב-1980 ליטול חלק באבטחת המשחקים האולימפיים במוסקבה והיה מראשי מחלקת אבטחת התחבורה בנמל התעופה פולקובו.
בעת מילוי תפקידו נטל חלק במבצע שחרור בני הערובה מהמטוס שנחטף על ידי בני משפחת אובצ'קין בפולקובו.
ב-1987 הוא נשלח לעיר ויבורג הפסטורלית שנמצאת בגבול מחוז לנינגרד עם פינלנד.
על גאורגי הוטל לפקד על המחלקה העירונית של הקג"ב והיה לראש שירותי הביטחון של העיר ויבורג עד 1992 (גם לאחר פירוק הקג"ב).
במקביל הוא נבחר בשנת 1990 כחבר פרלמנט במועצה המחוזית של לנינגרד וב-1991 פולטאבצ'נקו עזב את המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1992 הוקמה משטרת המס הפדרלית של רוסיה (Налоговая полиция).
עקב ניסיונו בעבודות האבטחה של הקג"ב, הוצע לפולטאבצ'נקו לנהל את משטרת המס בעיר סנקט פטרבורג, ובאותה שנה עברה המשפחה מוויבורג לסנקט פטרבורג.
הוא התמנה לראש משטרת המס הרוסית של סנקט פטרבורג (רשמית ראש מינהל סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד).
במהלך שבע שנות עבודתו במשטרת המס נפגש לא פעם עם ולדימיר פוטין, שכיהן אז כסגן ראש העיר, הממונה על המשטרה ושירותי הביטחון בעיר.
בשנת 1998 ניסה להיבחר מטעם מחוז 43 למועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג אך נכשל משלא גרף מספיק קולות.
בשנת 1999 החליט לסיים את שירותו במשטרת המס בדרגת גנרל-לויטננט.
הנציג הנשיאותי בצפון מערב רוסיה
כנציג הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי הוא היה אחראי על אוכלוסייה בת 38 מיליון איש ועל 18 מחוזות, והוטל עליו לחזק את שליטת השלטון המרכזי והשפעתו על השלטון המקומי.
הוא פעל לשינוי חקיקה בחוקים מקומיים והתאמתם לחקיקה הפדרלית, ולהענקת סיוע לרשויות המקומיות בשטחי צפון-מערב רוסיה.
ב-23 באוגוסט 2011 מינה אותו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג, לאחר שהמושלת הקודמת, ולנטינה מטוויינקו, מונתה ליושבת ראש הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
ב-31 באוגוסט אושרה מועמדותו פה אחד על ידי האספה המחוקקת של העיר, והוא החל לכהן כמושל העיר החדש.
במהלך כהונתו מספר המשקיעים הזרים בעיר גדל בהתמדה וסכום ההשקעות הזרות הגיע ל-13,4 מיליארד דולרים.
בתקופת כהונתו דורגה סנקט פטרבורג כעיר עם רמת החיים הגבוהה ביותר ברוסיה.
בספטמבר 2014 הוא זכה ב-79.3% מקולות הבוחרים בבחירות לתפקיד המושל, כשמולו התמודדו ארבעה מועמדים נוספים (אירינה איוואנובה מהמפלגה הקומוניסטית, קונסטנטין סוחנקו מהמפלגה הליברל-דמוקרטית, אנדריי פטרוב ממפלגת מולדת וטאחיר ביקבאייב ממפלגת הירוקים).
עקב ריבוי תלונות על התנהלות שלטונות העיר והשחיתות הגדולה שנסבה סביב בניית אצטדיון קרסטובסקי ומתקנים נוספים, הוחלט להחליפו באוקטובר 2018. הוא פוטר ובמקומו מונה אלכסנדר בגלוב.
כבר עם עזיבתו את תפקיד מושל העיר, נשיא רוסיה מינה אותו ליושב ראש דירקטוריון תאגיד המספנות המאוחד, שמאגד תחת קורת גג אחת את מספנות הצי הרוסי ויצרניות שונות של כלי שיט צבאיים.
גאורגי פולטאבצ'נקו נשוי מאז 1972 ליקטרינה לאונידובנה פולטאבצ'נקו, מתרגמת ולויטננט בדימוס ששירתה בעבר במשטרה הסובייטית.
לשניים יש בן, אלכסיי, יליד 1985, שהוא בוגר האקדמיה למשפטים במוסקבה.
פולטאבצ'נקו הוא אוהד קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
אות "השוטר המוערך" של משטרת המס הרוסית
עיטורי תודות ממלכתיים מדרגה 3 ו-4
גאורגי שֶרמָדִינִי (בגאורגית: გიორგი შერმადინი; נולד ב-2 באפריל 1989) הוא כדורסלן גאורגי המשחק בטנריפה.
הוא נולד בעיר מצחתה, בגאורגיה.
גובהו 2.16 מטרים והוא משחק בעמדת הסנטר.
בעונת 2005/2004, שרמדיני היה מלך הסלים של ליגת הנוער הגאורגית.
השיא שלו נרשם במשחק בו קלע 89 נקודות מול הקבוצה סטייט סוקוהומי, ולכך הוסיף 16 ריבאונדים ו-6 אסיסטים.
היו לו גם משחקים בהם קלע 52 נקודות, 54 נקודות, ובמשחק אחד השיג 60 נקודות, 17 ריבאונדים ו-7 אסיסטים.
הוא גם השתתף במחנה סופרסטאר אדידס.
בינואר 2005 זומן שרמדיני לאימוני הקבוצה הצעירה של מכבי טביליסי, בה החל לשחק כדורסל באופן מקצועי בגיל 16.
בעונתו הראשונה בליגה הגאורגית, בעונת 2006/2005, כשהוא בן 17, הוא העמיד ממוצע למשחק של 28.5 נקודות, 14.7 ריבאונדים, 2.8 אסיסטים, 3.0 חסימות, ו-1.2 חטיפות.
במהלך עונת 06–2005, שרמדיני הוזמן ל"כדורסל ללא גבולות" במחנה אירופה (BWB) שנערך באוניברסיטת וילנה, במדינת ליטא בתאריך 30 ביוני עד 3 ביולי.
במהלך עונת 07–2006, בגיל 18, הוא העמיד ממוצע נקודות שהיה הגבוה ביותר למשחק אי-פעם בליגה הגאורגית.
הוא העמיד ממוצע של 35.1 נקודות למשחק, 16.4 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים, 3.4 חסימות ו-2.6 חטיפות.
עונה זו כללה משחק בו קלע 60 נקודות, לקח 17 ריבאונדים, וחילק 6 אסיסטים.
בשנת 2008 שרמדיני חתם בקבוצת היורוליג מהליגה היוונית פנאתינייקוס.
הוא שיחק לראשונה ב-29 בנובמבר 2008, במשחק נגד אגלאו, משחק בו שיחק 6 דקות וקלע 4 נקודות.
הופעת הבכורה שלו ביורוליג הייתה ב-17 בדצמבר 2008, שם הוא שיחק 10 דקות וקלע נקודה אחת במשחק נגד נאנסי.
המשחק הבא שלו נערך בליגה היוונית ב-15 בפברואר 2009, נגד הקבוצה טריקלה.
הוא קלע 9 נקודות (שיא אישי מאז חתימתו בפנאתינייקוס) שכללו שתי הטבעות, וקלע את כל חמש זריקות העונשין.
הוא שבר את השיא האישי שלו שוב, אף על פי ששיחק רק 12 דקות, כאשר קלע 13 נקודות במשחק בית נגד קבלה-פנורמה מהליגה היוונית ב-15 באפריל 2009.
בשנת 2012 הצטרף שרמדיני למכבי תל אביב, אך לאחר שלושה חודשים בקבוצה, בדצמבר 2012, שוחרר עקב אי שביעות רצון ואי התאמה לקבוצה ולכן חתם באולימפיאקוס פיראוס.
באוגוסט 2013 חתם שרמדיני בסרגוסה באסקט.
בשנים 2017–2019 שיחק שרמרדיני בקבוצת אוניקאחה מאלגה, מליגת העל הספרדית.
משנת 2019 משחק שרמרדיני בקבוצה טנריפה מליגת העל הספרדית.
במאי 2020 האריך את חוזהו בקבוצה בשלוש עונות נוספות.
גאורגיה השתתפה לראשונה ב בבייג'ינג (2008), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף החלה להשתתף ב.
המשלחת אותה שלחה המדינה להופעת הבכורה שלה כללה ספורטאי בודד ואילו המשלחת אל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) הייתה משלחת של שני ספורטאים בלבד.
אל המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) שלחה גאורגיה משלחת של חמישה ספורטאים, ושבה עם המדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדותיה כשהג'ודוקא זביאד גוגוצ'ורי זכה במדליית הזהב בתחרות עד 90 קילוגרמים.
משלחת גאורגיה אל המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) קטפה שלוש מדליות כסף, שתיים בג'ודו ואחת בסיף.
גאורגי סקלרוב הוא ספורטאי בולגרי שהתחרה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הבולגרית.
הוא מחזיק בחמש מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב, והיה לספורטאי הבולגרי הראשון שזכה במדליית הזהב במשחקים.
סקלרוב התחרה לראשונה בהופעת הבכורה של המשלחת הבולגרית ב.
הוא התחרה בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל (קטגוריה B2) וזכה בשתי מדליות זהב.
סקלרוב ניצח בתחרות הדיסקוס עם שיא פאראלימפי של 38.74 מטרים, לפני ריימו הייקינן הפיני שזכה בכסף עם 38.08 מטרים, ואנדז'יי גודלבסקי הפולני שסיים במקום השלישי בתוצאה של 33.68 מטרים.
בתחרות הדיפת כדור הברזל זכה סקלרוב במדליית זהב נוספת כששבר שיא פאראלימפי נוסף עם תוצאה של 13.36 מטרים, לפני אורפו ואיניו הפיני שהדף למרחק של 12.45 מטרים וגודלבסקי שזכה במדליית ארד נוספת עם תוצאה 12.38 מטרים.
ב התחרה סקלרוב בשני המקצים בהם התחרה בסיאול, ונרשם גם לתחרות בתחרות הטלת הכידון.
סקלרוב לבסוף לא לקח חלק בתחרות הכידון, אולם בתחרות הדיפת כדור הברזל הצליח לשמור על תארו עם תוצאה של 13.35 מטרים, לפני סרגיי חודקוב האוקראיני שסיים שני עם 13.30 מטרים וקרל מאייר האוסטרי שזכה במדליית הארד עם תוצאה של 12.53 מטרים.
בתחרות זריקת הדיסקוס הוא סיים עם מדליית הכסף עם תוצאה של 40.50 מטרים, שני רק לחודקוב שקבע שיא עולם של 40.82 מטרים.
ב הצליח סקלרוב להוסיף מדליה נוספת כשזכה במדליית הארד בתחרות הדיסקוס עם תוצאה של 38.56 מטרים.
הוא שב והתחרה ב אך לא הצליח לזכות במדליה.
גאורגי פיאטקוב היה מהפכן רוסי, מראשי המשק הסובייטי בשנות ה-20 של המאה ה-20.
פיאטקוב נולד בקרבת קייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית).
אביו היה מנהל מפעל לייצור סוכר.
בשנת 1907 הוא סיים בית הספר בקייב והחל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1910 סולק מהלימודים עקב פעילות מהפכנית, ובאותה שנה הוא הצטרף לבולשביקים.
בשנת 1912 הוא מונה לראש הסניף הבולשביקי בקייב.
פיאטקוב נעצר מספר פעמים ובסופו של דבר נשלח לסיביר.
בהיותו בסיביר הוא התחתן ובשנת 1914 נמלט עם אשתו לשווייץ.
החל משנת 1915 היה עורך הירחון "קומוניסט" ביחד עם ולדימיר לנין.
עקב חילוקי דעות הוא עזב את מערכת הירחון ועבר לשוודיה.
לאחר מהפכת פברואר חזר פיאטקוב לרוסיה.
באפריל 1917 הוא מונה ליושב ראש סניף הבולשביקים בקייב.
בסתיו הועבר לפטרוגרד והיה פעיל במהלך מהפכת אוקטובר בעיר.
במהלך דיונים לקראת חוזה ברסט-ליטובסק היה פיאטקוב בעד המשך הלחימה נגד גרמניה.
כצעד מחאה הוא עזב את הממשלה ונסע לקייב.
בהיותו בקייב פעל להקמת שלטון סובייטי באזור.
בנובמבר 1918 הוא מונה לראש הממשלה של הממשל הסובייטי באוקראינה וכיהן בתפקיד זה עד לינואר 1919. בעקבות משבר פנימי בממשל הוא הועבר מתפקידו והוחלף על ידי כריסטיאן רקובסקי.
במהלך 1919 הוא כיהן בתפקידים שונים בממסד הסובייטי ובצבא האדום.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא כיהן בתפקיד פוליטי בצבא.
לאחר כיבוש חצי האי קרים מידי הצבא הלבן מונה פיאטקוב לראש הוועדה שהייתה אחראית על "טרור אדום" בחצי האי, שבמסגרתו הוצאו להורג אלפי תומכי הצבא הלבן לשעבר.
על פעילותו במהלך המלחמה הוענק לו עיטור הדגל האדום.
לאחר סיום מלחמת האזרחים מילא פיאטקוב מספר תפקידים במשק הסובייטי.
החל ממרץ 1922 הוא היה סגן יושב ראש הוועדה לתכנון המשק.
בשנים 1923–1927 הוא היה סגן יושב ראש ועדה לניהול המשק.
פיאטקוב היה בין מחברי תוכנית החומש הראשונה ופעל לתיעוש מהיר של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1923 הצטרף פיאטקוב לשורות האופוזיציה השמאלית ובשנת 1927 סולק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בעקבות תמיכתו בלב טרוצקי.
בשנת 1928 חודשה חברותו במפלגה.
בשנת 1928 פיאטקוב מונה לסגן יושב ראש הבנק המרכזי ובאביב 1929 ליושב ראש הבנק.
באוקטובר 1930, בעקבות כישלון של הרפורמה המוניטרית, הוא שוחרר מהתפקיד.
פיאטקוב חזר לעבודה בוועדה לניהול המשק ובשנים 1931 היה סגן יושב ראש הוועדה.
בשנים 1932–1936 כיהן פיאטקוב כסגן הקומיסר העממי לתעשייה כבדה.
במהלך ההכנות למשפט מוסקבה הראשון הוא הביע נכונות להיות התובע ובהופעות פומביות דרש עונש מוות לנאשמים.
לאחר מעצר אשתו הודיע פיאטקוב שהוא מאמין שהיא פעלה נגד השלטון.
ב-12 בספטמבר 1936 נעצר פיאטקוב והיה בין הנאשמים במשפט מוסקבה השני.
במהלך המשפט הוא נתן מידע מפורט על הפגישות שכביכול היו לו עם לב טרוצקי.
בהתאם לבדיקת הודאתו בבית המשפט על ידי גוף נייטרלי התברר שהעובדות שהוא מסר אינן נכונות ואינן סבירות לחלוטין.
ב-20 בינואר 1937 הוא נשפט ונגזר עליו גזר דין מוות.
בשנת 1988 פיאטקוב נוכה מכל אשמה וחודשה חברותו במפלגה.
ולדימיר לנין העריך את פיאטקוב ואמר עליו שיש לו "יכולות ניהול בלתי רגילות אך לא ניתן לסמוך עליו בנושאים פוליטיים".
בסרטים שצולמו בתקופת סטלין, פיאטקוב היה מוצג כאחד מראשי הקושרים נגד השלטון הסובייטי.
בסרטים של שנות ה-70 פיאטקוב הוצג כמנהיג אוקראיני בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה אף על פי שבאופן פורמלי בתקופה זו הוא לא זוכה מהאשמה.
היו לו שני ילדים שנולדו בשנת 1923 ו-1929. אשתו הוצאה להורג בשנת 1937 וגורל ילדיו לאחר הוצאת הוריהם להורג אינו ידוע.
גאורגי ואסילייביץ' צ'יצ'רין 1872 - 7 ביולי 1936) היה דיפלומט רוסי
וסובייטי, שר החוץ של ברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
גאורגי צ'יצ'רין נולד באחוזה משפחתית במחוז טמבוב למשפחה אצילה.
אימו הייתה ממשפחת גרמנים-בלטים וקרובי משפחתה רבים היו דיפלומטים.
בשנים 1891-1896 צ'יצ'רין למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה לפילוסופיה והיסטוריה.
בשנת 1897 הוא החל לעבוד במשרד החוץ הרוסי, בו עבד גם אביו.
צ'יצ'רין מאוד אהב מוזיקה ותרם רבות להכרת יצירות של ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה ורוסיה.
בשנת 1904 הוא התקרב למנשביקים ונסע לגרמניה למרות שבאופן רשמי היה בשרות משרד החוץ.
בשנת 1905 צ'יצ'רין הצטרף באופן רשמי למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
הוא היה פעיל במנגנון המפלגתי ובשנת 1907 השתתף בוועידת המפלגה בלונדון.
בשנת 1907 הוא נעצר בברלין עקב שימוש בדרכון מזויף.
בסופו של דבר הוא הועבר לצרפת.
לקראת תחילת מלחמת העולם הראשונה צ'יצ'רין עבר ללונדון.
צ'יצ'רין נבחר ליושב ראש הוועדה לעזרה למהפכנים העצורים בכלא הרוסי.
בראשות צ'יצ'רין הארגון הפך להיות למוסד תעמולה נגד מדיניות השלטון הרוסי.
לאחר מהפכת פברואר צ'יצ'רין ארגן מעבר מהפכנים גולים לרוסיה.
ב-22 באוגוסט 1917 הוא נעצר בשל תעמולה נגד גיוס לצבא האנגלי, אך שוחרר תוך זמן קצר.
בינואר 1918 הוא חזר לרוסיה הסובייטית ומונה לסגן שר החוץ לב טרוצקי.
במרץ 1918 צ'יצ'רין היה בין חותמי הסכם ברסט-ליטובסק.
לאחר שטרוצקי עזב את תפקיד שר החוץ, צ'יצ'רין מונה לממלא מקום ומ-30 במאי 1918 לקומיסר עממי לענייני חוץ.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1930.
ולדימיר לנין העריך את פועלו של צ'יצ'רין ותיאר אותו כ"בן אדם מוכשר, בעל ידע רב אך ללא יכולות ניהול".
צ'יצ'רין פעל רבות להוצאת המדינה מהבידוד הדיפלומטי.
בשנת 1921 הוא הצליח להביא לחתימת הסכמים עם טורקיה, אפגניסטן ואיראן.
בשנת 1922 הוא היה בראש המשלחת הסובייטית בוועידת ג'נובה במהלך חתם על הסכם רפאלו עם גרמניה.
בשנת 1923 הוא עמד בראש המשלחת הסובייטית בוועידת לוזאן בה הוחלט על הסדרי מצרים בין הים התיכון לבין הים השחור.
צ'יצ'רין היה ביחסים מתוחים עם סגנו מקסים ליטבינוב.
כל עובדי משרד החוץ הסובייטי היו מעורבים במאבק בין שני האנשים.
בשנת 1928 צ'יצ'רין חלה ולמעשה ניהול המשרד עבר לסגנו.
בשנת 1930 הוא הוצא לגמלאות באופן רשמי.
בשנת 1936 הוא נפטר והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאחר פטירתו, בתקופת סטלין פעולותיו של צ'יצ'רין בראש משרד החוץ לא הוזכרו כלל.
בשנת 1988 צולם סרט קולנוע שהוקדש לתיאור פעילותו במשרד החוץ.
גאורגי ניקולייביץ' פליורוב היה מדען גרעין יהודי סובייטי.
אבי המאמץ הגרעיני הסובייטי, אחד מהאבות המייסדים של המכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על שמו נקרא היסוד פלרוביום.
נולד בעיר רוסטוב על הדון לאב רוסי ולאם יהודיה.
בגיל 16 החל לעבוד כפועל באחד ממפעלי התעשייה ברוסטוב.
בשנת 1932 עבר ללנינגרד, שם התגורר אצל דודתו ועבד במפעל קירוב.
בשנת 1933 החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטה הטכנולוגית של לנינגרד.
בשנת 1936 החל להתמחות בפיזיקה גרעינית.
מורו היה איגור קורצ'טוב, עמו חלק את גילוי העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני.
לאחר הפלישה הנצאית לברית המועצות התנדב לצבא האדום.
בהמשך פונה ליושקר-אולה, שם סיים קורס קצינים מזורז.
שירת כקצין טכני בטייסת מטוסי סיור.
באוגוסט 1942 הוחזר מחזית לעבודה מדעית.
פליורוב הבחין כי מאמרים בכתבי עת מדעיים שהתייחסו לביקוע גרעיני מאת מדענים בארצות הברית, בריטניה וגרמניה הפסיקו להופיע.
פליורוב הסיק נכונה כי הדבר אירע בשל הפיכת התחום לסוד מדינה.
סיבת הדבר יכולה להיות אחת בלבד - פיתוח נשק גרעיני.
פליורוב כתב לסטלין את תובנתו והפציר בו להתרכז בבניית "פצצת אורניום" בהקדם האפשרי, כעין תמונת-מראה למכתב איינשטיין-סילארד ששיגרו אלברט איינשטיין ולאו סילארד לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר הניע את פרויקט מנהטן.
יירט מסמכים בריטיים שדנו בנושא הציב סטלין בראש המשימה את איגור קורצ'טוב.
בפרויקט היו מעורבים גם אברם יופה, יולי חריטון, יעקב זלדוביץ' ולב ארצימוביץ'.
לאחר עבודה בפרויקט הגרעין, תחילה במסגרת הצבא האדום ולאחר מכן כחבר צוות המכון לאנרגיה אטומית ב"עיר האטום" ארזמאס-16 ובדובנה, פרש פליורוב ב-1960 וייסד בדובנה את המעבדה לחקר ריאקציות גרעיניות, כיום חלק מן המכון המאוחד למחקר גרעיני.
במעבדה זו עסק פליורוב בעיקר בחקר יסודות על-כבדים וגילויים.
הוא גילה והסביר את תופעת הדעיכה הרדיואקטיבית של גרעיני יסודות אלה ויצר שני יסודות חדשים, סיבורגיום (1974, במקביל לצוות של גלן תיאודור סיבורג מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי) ובוהריום (1976).
פליורוב כיהן בראש המעבדה עד לפרישתו ב-1989, במקביל כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של האקדמיה הרוסית למדעים.
קרוב משפחתו הוא הפיזיקאי פרופ' ויקטור פלורוב מאוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2012 החליטה הוועדה הבינלאומית לכימיה לקרוא את היסוד 114 על שמו