tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלוש שנים לאחר מכן, הוא נכנס לאקדמיית הצבאית של צ'ילה, אך נאלץ לדחות את לימודיו, כי בהיותו הקצין הצעיר ביותר, הוא נאלץ לבצע משימת שירות באזור הפחם של לוטה.
בשנת 1948, פינושה הצטרף לארגון הבונים החופשיים בלשכת ויקטוריה מס' 15 של סן ברנרדו, המזוהה עם הלשכה הגדולה של צ'ילה.
בשנה שלאחר מכן חזר ללימודיו באקדמיה, וב־1951, חזר ללמד בבית הספר הצבאי.
במקביל, הוא עבד באקדמיה הצבאית, ונתן שיעורי גאוגרפיה צבאית וגאופוליטיקה.
הוא גם היה העורך של המגזין המוסדי Cien Águilas ('מאה נשרים').
בתחילת 1953, בדרגת רב־סרן, נשלח לשנתיים לגדוד "רנקגואה" באריקה.
בהיותו שם, הוא מונה לפרופסור באקדמיה הצבאית של צ'ילה, וחזר לסנטיאגו כדי להיכנס לתפקידו החדש.
ב־1968 הוא מונה למפקד דיוויזיית הארמייה השנייה, שבסיסה בסנטיאגו, ובסוף אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר ומפקד ראש הדיוויזיה ה־6, בחיל המצב באיקיקה.
בתפקידו החדש, הוא גם מונה למפקח מחוז טרפקה.
בינואר 1971 הועלה פינושה לדרגת גנרל דיוויזיה ומונה למפקד חיל המצב של צבא סנטיאגו.
ב־8 ביוני 1971, בעקבות רצח מפקד המחוז, מינה הנשיא סלוודור איינדה את פינושה לסמכות העליונה במחוז סנטיאגו, תוך הטלת עוצר צבאי על המחוז מדי ערב, שהוסר מאוחר יותר.
עם זאת, ב־2 בדצמבר 1971, בעקבות סדרה של הפגנות נגד המדיניות הכלכלית של איינדה, העוצר נכפה מחדש, כל ההפגנות נאסרו, כאשר פינושה הוביל את דיכוי ההפגנות נגד איינדה.
בתחילת 1972 מונה לראש המטה הכללי של הצבא.
עם התגברות המחלוקות הפנימיות בצ'ילה, לאחר שהגנרל פראטס התפטר מתפקידו, מונה פינושה למפקד העליון של הצבא ב־23 באוגוסט 1973 על ידי הנשיא איינדה.
פינושה תפס את השלטון ב־11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית אלימה שבה הודח והתאבד סלוודור איינדה, הנשיא הסוציאליסטי הראשון שנבחר לכהונה בצ'ילה.
ההפיכה באה אחרי תקופה של חוסר יציבות כלכלית וחברתית, מהומות ושביתות, ושמה קץ לתקופה ממושכת של מתיחות ביחסי המדינה עם ארצות הברית, אשר חששה מהשתלטות קומוניסטית על צ'ילה.
מפרטים שנודעו בשלב מאוחר יותר התברר כי ממשל ניקסון, שהיה באותה עת נשיא ארצות הברית, היה מעורב באופן פעיל בהדחתו של איינדה ובמימון השביתות.
ב־11 בספטמבר 1973 הפציץ צבא צ'ילה בהנהגת פינושה את הארמון הנשיאותי ותפס את השלטון מידיו של הנשיא איינדה, אשר נמצא מת זמן קצר לאחר מכן.
פינושה לקח לעצמו את תפקיד שר הפנים והבהיר במסיבת עיתונאים שבכוונת החונטה לשלוט במשך זמן בלתי מוגבל והוא ישתמש בכל האמצעים להבטיח את שלטונו.
משטר החונטה שבראשו עמד פינושה השעה מיד את החוקה, את חירויות האזרח ואת זכויות האדם בצ'ילה, פיזר את הקונגרס, השליט צנזורה חריפה, הוציא אל מחוץ לחוק את מפלגות השמאל שהיוו את בסיס הקואליציה של איינדה, ועצר כל פעילות פוליטית.
בנוסף, נפתח מסע של טרור כנגד יריבים מן השמאל, כולל מספר יהודים שהיו חברים בממשלה.
על פי דו"ח של ועדת חקירה מיוחדת בראשות הבישוף סרג'ו וואלך אשר התפרסם ב־2004, הוצאו להורג או "נעלמו" במהלך הרדיפה הפוליטית כ־3,000 אזרחים צ'יליאנים וכ־27,000 נאסרו ובמקרים רבים אף עונו.
רבים גלו מצ'ילה לארצות חוץ, במיוחד לארגנטינה, אולם נרדפו גם שם על ידי סוכנים של המשטרה החשאית – ה־DINA.
ביוני 1974 מונה פינושה לנשיא צ'ילה.
בספטמבר 1986 ניצל פינושה מניסיון התנקשות, כששיירת המכוניות שלו נקלעה למארב.
חמישה שומרי ראש נהרגו, שישה נפצעו ופינושה נפגע בידו.
בעקבות ניסיון ההתנקשות הוכרז בצ'ילה מצב חירום.
מדיניותו הכלכלית של פינושה עמדה בניגוד חריף למדיניותו של איינדה.
בעוד שאיינדה נקט מדיניות סוציאליסטית מובהקת ובכלל זה הלאמת חלק ניכר מאמצעי הייצור (למשל, מכרות הנחושת), נקט פינושה צעדי ליברליזציה במדינה, החל משנת 1975. לשם השגת מטרותיו, ביטל פינושה את שכר המינימום ואת הזכות לאיגוד מקצועי, הפריט את קרנות הפנסיה, תעשיות בבעלות ממשלתית ובנקים, והפחית מיסים על רווחים ועל הון.
תוצאות המדיניות הנאו־ליברלית שבה נקט פינושה היו צמיחה שנתית של התמ"ג בקצב של 2.9% בשנה ב־15 שנות שלטון החונטה הצבאית, זינוק של העוני מ־17% ב־1969 ל־45% ב־1987 ואי שוויון שזינק לשיא של כל הזמנים בצ'ילה.
משטרו של פינושה היה אחראי להפרות רבות של זכויות אדם בתקופת שלטונו, כולל מעצרים, עינויים, העלמה ורצח ועינויים של פעילים פוליטיים וחברתיים.
לפי דו"ח של הוועדה הממשלתית שכלל עדויות של יותר מ־30,000 בני אדם, ממשלתו של פינושה הרגה לפחות 3,197 בני אדם ועינתה כ־29,000. שני שלישים מהמקרים המפורטים בדו"ח אירעו ב־1973.
פרופסור קלייב פוס (Clive Foss) מעריך בספרו "הרודנים: 2,500 שנים של כוח ושחיתות מוחלטת" (הוצאת Quercus 2006) כי 1,500–2,000 צ'יליאנים נהרגו או "נעלמו" במהלך תקופת משטר פינושה.
באוקטובר 1979 דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי אמנסטי אינטרנשיונל תיעד את היעלמותם של כ־1,500 צ'יליאנים מאז 1973.
המשטר השתמש בתקנות לשעת חירום כדי לעצור ולענות אזרחים.
לדוגמה ניבס אירס נחטפה והועברה למרכז עינויים.
היא עברה אונס קבוצתי, וכן אונס באמצעות כלבים שאומנו לכך במיוחד וכן הוחדרו חולדות לתוך איבר מינה.
דוגמה נוספת לזוועות המשטר היה מרכז העינויים "ונדה סקסי" — "ונדה", מילה שפירושה כיסוי עיניים בספרדית, מפני שהעצורים היו עם מטפחות על העיניים כל הזמן שהותם במתקן, ו"סקסי" בגלל ההתעללויות המיניות, ומעשי האונס של האסירות במקום, כולל אונס על ידי כלבים.
המענים הכריחו את בני הזוג ובני משפחה לצפות באונס של נשים במתקן.
ב־1980 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, שקבעה שבשנת 1988 יתקיים משאל עם על כהונת הנשיא, שבו יתמודד מועמד אחד בלבד, ולאחריו יועבר השלטון בצ'ילה מידי החונטה הצבאית בראשות פינושה לידיים אזרחיות.
לקראת משאל העם ביטל פינושה את מצב החירום בארצו והגולים הפוליטיים הורשו לשוב לצ'ילה, אך הדבר לא סייע לו ופינושה הפסיד במשאל העם.
שנה לאחר מכן התקיימו בחירות חופשיות לנשיאות, בהן זכה מועמד של איחוד מפלגות המרכז שגבר על מועמדו של פינושה.
במרץ 1990, בהתאם לחוקה, העביר פינושה את כהונת הנשיא ליורשו, אולם שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא.
ב־1998 פרש פינושה מהצבא, ומונה לסנאט הצ'ילאני במינוי מיוחד לכל החיים, על פי החוקה שהוא עצמו חוקק.
פינושה העריץ את הצבא הנאצי, בניגוד לבונדסוור, צבא גרמניה המודרני, אותו כינה בשנות השבעים "צבא של הומואים חסרי תועלת".
הוא גם טיפח קשרים עם תושבי היישוב קולוניה דיגנידד שיושב על ידי נאצים שנמלטו לצ'ילה אחרי כניעת גרמניה הנאצית.
ב־1983 נחשף כי הפושע הנאצי ולטר ראוף גר בסנטיאגו, אך צ'ילה דחתה את הבקשה להסגירו לידי ישראל.
למרות הקשרים עם ישראל, רצח משטרו של פינושה כמה עשרות יהודים על פי אומדן שמרני.
בסך הכול בתקופת שלטונו נרצחו 4,000 מתנגדים פוליטיים על ידי גופי הביטחון, הצבא והמשטרה, רבים מהם לאחר שנחטפו, ועשרות אלפים נעצרו, עונו או אולצו לצאת גלות.
יהודים רבים היגרו לישראל בתקופה זו.
בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים.
בין הציוד שרכשה הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה מישראל היו ספינות טילים מחיל הים הישראלי שהוצאו משימוש, כמו כן ספינות דבור שהיו בשימוש חיל הים וכאלה חדשים שיוצרו בישראל.
חברת תעשיות רכב נצרת עילית מכרה לצ'ילה רכבי שטח.
בשנת 1993 ביקש לבקר בישראל, אך ממשלת רבין השנייה החליטה לא לאפשר זאת.
בשנת 1997, לאחר עליית נתניהו לשלטון, ביקר פינושה בישראל כדי לדון בעסקאות נשק, אז בתפקיד המפקד העליון של צבא צ'ילה.
בשנת 2012 פורסם בצ'ילה ספרו של הוגו הרווי, על היחסים בין ישראל וצ'ילה בשנים 1973–1990. הספר מתאר ראיות מהצד הצ'יליאני על הסחר בנשק בין שתי המדינות.
לפי הערכות, בצד הישראלי קיימים עשרות אלפי מסמכים בנושא אותם ממשלת ישראל מסרבת לחשוף.
בשנת 2016, בעקבות בקשות חופש מידע נחשפו לראשונה מסמכים רבים, על הקשרים הקרובים בין ישראל לדיקטטורה הצבאית.
ב־2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, אזרחיות ישראליות שעלו מצ'ילה, לאחר שנרדפו בשנות ה־70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה, עינתה ורצחה את אביה של לילי, ארנסטו טראובמן, והעלימה את גופתו.
השתיים דרשו כי היועץ יורה על פתיחת חקירה פלילית נגד הגורמים המעורבים במשרדי החוץ והביטחון, בצה"ל ובקרב סוחרי נשק ישראלים בגין סיוע בפשעים נגד האנושות, שביצע הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשותו אוגסטו פינושה.
היועץ המשפטי סירב לפתוח בחקירה.
ניסיונות העמדה לדין עקב הפרת זכויות אדם ופשעים נגד האנושות
על פי החוקה שיזם, פינושה היה חסין מכל האשמה פלילית בצ'ילה על הטרור האזרחי שיישם משטרו, שכלל חטיפות, היעלמות, הוצאות להורג ועינויים.
ב־9 בפברואר 1991 פורסם דו"ח רטיג של ה"וועדה הלאומית לאמת ולפיוס" שחקרה את הפרת זכויות האדם במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה.
הדו"ח קבע כי במהלך שנות הדיקטטורה נרצחו 2,279 איש ואישה.
164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו־2,115 על רקע הפרת זכויות אדם.
מספר מדינות ניסו להעמידו לדין באשמת פשעים נגד האנושות, ללא הצלחה.
ספרד ניסתה, על בסיס חוקי ההסגרה והשיפוט של האיחוד האירופי ובלחץ פעילי זכויות אדם ומשפחות קורבנות המשטר, להעמיד אותו לדין בסוף שנות ה־90. באוקטובר 1998, בעודו מבקר בלונדון, נעצר פינושה בן ה־82 על פי צו מעצר שהוציא נגדו השופט החוקר הספרדי בלטסר גארסון.
פינושה הושם במעצר בית במרפאה שבה עבר ניתוח גב.
האישומים נגדו כללו 94 סעיפים של עינויים נגד אזרחים ספרדים בזמן השלטון הצבאי בצ'ילה.
לאחר דיונים של כשנה בהליך הסגרה לספרד, במהלכם נטען כי אין להסגיר את פינושה לספרד עקב מצבו הבריאותי המעורער, החליטה ממשלת בריטניה שלא להסגירו מטעמים הומניטריים.
אף על פי שממשלת צ'ילה התנגדה למעצרו בבריטניה, להסגרתו לספרד ולהעמדתו לדין, לאחר שובו למולדתו מונה שם שופט חוקר, על מנת לחקור מספר רב של אישומים פליליים נגד השליט לשעבר.
בשנת 2000 הסיר בית המשפט העליון במדינה את החסינות של פינושה, וסלל את הדרך להעמידו לדין.
כתב אישום הוגש נגדו אז בגין 75 מקרי רצח וחטיפה.
עם זאת, שנתיים אחר כך ביטל אותו בית משפט את ההאשמות בטענה כי הוא חולה מכדי לעמוד לדין.
בשנים הבאות חי פינושה בצנעה כסנאטור לשעבר והמעיט בהופעות ציבוריות.
במאי 2004 הסיר בית משפט לערעורים הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשת שיירת המוות, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין.
באוגוסט 2004, גם בית המשפט העליון בצ'ילה הסיר את חסינותו, ונפתחה הדרך להעמיד אותו לדין.
בספטמבר 2004 חקר שופט את פינושה באשמת פשעים נגד האנושות שהתרחשו בתקופת שלטונו הצבאי.
השופט חואן גוסמן הגיע לביתו וחקר אותו במשך כשעה.
החקירה התמקדה בחטיפתם ועינויים של כ־19 בני אדם, במסגרת "מבצע קונדור".
חקירת פשעיו נמשכה חודשים רבים ובנובמבר 2005, נשלח למעצר בית לאחר שהואשם במקביל בכמה עבירות מס שונות בעניין 27 מיליון דולר שנמצאו בחשבונות הבנק הסודיים שלו ושנרשמו תחת שמות בדויים.
במקביל גם נחשף שתאגיד הנשק הבריטי BAE סיסטמס העביר תשלומים חשאיים בסך שני מיליון דולר לפינושה, במטרה להבטיח באמצעות השוחד חוזים עם משטרו.
בינואר 2006 גם אשתו ובנו של פינושה נעצרו על העלמת מס.
בשנים האחרונות לחייו הידרדרה בריאותו של פינושה, וימים אחדים לאחר שנעצר במעצר בית, ב־3 בדצמבר 2006, אושפז בבית חולים צבאי עקב התקף לב.
לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה.
ממשלת צ'ילה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
אוגוסטוס דה מורגן היה מתמטיקאי ולוגיקן בריטי, וכיהן כפרופסור למתמטיקה הראשון של יוניברסיטי קולג' לונדון.
דה-מורגן נודע בתרומתו בעיקר בתחומי האלגברה והלוגיקה.
בפרט, בפיתוחם של כללי דה מורגן והאינדוקציה המתמטית.
דה מורגן נולד כבן חמישי מבין שבעה ילדים במדוראי שבהודו, שם הוצב אביו במסגרת תפקידו.
אביו שירת בצבא האנגלי ובמספר תפקידים בחברת הודו המזרחית הבריטית.
זמן קצר אחרי היוולדו איבד דה-מורגן את הראייה בעינו הימנית, וכשהיה בן שבעה חודשים שבה משפחתו לאנגליה.
כשהיה בן 10, מת אביו.
אימו הייתה חברה פעילה בכנסייה של אנגליה, ועודדה את דה-מורגן לפנות ללימודי כמורה.
דה-מורגן סירב ובהמשך אף הפך לאתאיסט.
ב־1823, בגיל 16, החל את לימודיו בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
מיד עם כניסתו הושפע ממוריו ג'ורג' פיקוק וויליאם יואל, שהיו לחבריו לכל חייהם.
מפיקוק שאב את העניין בחידושי האלגברה, ומיואל את העניין בלוגיקה — שני התחומים של עבודתו העתידית.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קיימברידג', אולם באותן שנים קבלת התואר השני הייתה מותנית בקיומו של מבחן תאולוגי, ולכך התנגד דה-מורגן.
אי קבלת התואר השני חסמה בפניו את האפשרות להשתלב כחבר באוניברסיטה.
ב–1826 שב לביתו שבלונדון והחל בלימודי משפטים.
ב-1828, כשהוא בן 22 בלבד, זכה דה מורגן להתמנות לפרופסור הראשון למתמטיקה ביוניברסיטי קולג' לונדון שזה עתה הוקם.
הוא פרש מתפקידו בשנת 1867.
על אף שלא היה הראשון שהשתמש באינדוקציה מתמטית, דה מורגן היה הראשון שתיאר מתודה זו בשם זה בשנת 1838. מונח זה הופיע לראשונה במאמרו של דה מורגן — "אינדוקציה" — בציקלופדיית פני, שבמשך השנים כתב עבורה 712 מאמרים שונים.
ב-1849 פרסם את מאמרו המפורסם "טריגונומטריה ואלגברה כפולה", בו נתן פירוש גאומטרי למספרים מרוכבים.
בין השאר הציג גם מספר חוקים הקרויים על שמו – "כללי דה מורגן", אולם תרומתו הגדולה ביותר למתמטיקה הייתה החידוש של הלוגיקה המתמטית.
הוא ערך חילופי מכתבים עם המתמטיקאי הבריטי המילטון, וכמוהו, ניסה גם דה מורגן להרחיב את האלגברה הכפולה לשלושה ממדים.
עם הקמתה של האגודה המתמטית של לונדון ב-1865, כיהן דה-מורגן כנשיאה הראשון.
בשנת 1868 נבחר כחבר באגודה האסטרונומית המלכותית.
לדה מורגן היו שלושה בנים וארבע בנות, בהן סופרת האגדות מרי דה מורגן.
דה-מורגן נפטר בלונדון בשנת 1871. לאחר מותו פרסמה אשתו, סופיה דה-מורגן, ביוגרפיה נרחבת על חייו.
הסבר להטלה הגנומונית של הספירה.
צעדים ראשונים בלוגיקה, מבוא לחקר הגאומטריה.
הגלובוס של כדור הארץ וגרמי השמים.
לוגיקה פורמלית או תחשיב היסקים.
סילבוס של מערכת פסוקים לוגית.
אַוּגוּסְטוּס (בלטינית Augustus: "הנשגב" או "הנעלה") היה התואר הידוע ביותר של הקיסר הרומאי הראשון, גאיוס יוליוס קיסר אוקטביאנוס.
מאוחר יותר אומץ השם כאחד מתארי הקיסרים הרומים.
בתקופת שלטון הטטררכיה שימש התואר להבדיל בין הקיסרים הבכירים, האוגוסטוס של המערב והאוגוסטוס של המזרח, מאלה בעלי הסמכות הקטנה יותר, הקיסרים.
עד לתקופת הטררככיה התואר עצמו היה חסר סמכויות ממשית והיה תואר כבוד בלבד, שניתן לאוגוסטוס, או ליתר דיוק נלקח על ידיו, כסימן לייחודו וליוקרתו.
השם כנראה קשור למושגים אוגור (augur), כהן דת רומי שתפקידו היה לפרש את מחשבות האלים מצפייה בתעופת ציפורים, והמילה אוקטוריטאס (Auctoritas) שפירושה השפעה ויוקרה הנובעת מתכונותיו והישגיו של האדם.
אוקטביאנוס אימץ את השם לפי הצעתו של מונאטיוס פלאקנוס, במטרה להימנע מלקחת לעצמו תואר שיזכיר את תואר המלך השנוא על העם הרומי, ועם זאת תואר שיציג את העובדה שהוא בעל היוקרה והמעמד הגדולים ביותר ברומא.
התואר ותרגומו ליוונית הציגו אפשרות של משמעויות דתיות אצל היסטוריונים מימי קדם והעת החדשה.
התרגום ליוונית של המושג הוא "סבאסטוס", כינוי בעל משמעויות דתיות ביוונית המצביע אולי על פירושים של היותו של אוקטביאנוס ישות מעל האדם.
ההיסטוריון קאסיוס דיו כותב שהתואר מסמל את בעליו כ"יותר מאנושי" ואילו אצל ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס, מופיע התואר כניגוד למילה "אנושי".
בימינו מקובלת ההנחה שהתואר אוגוסטוס נועד לסמל את יוקרתו העליונה של אוקטביאנוס, או כפי שניקולאוס איש דמשק מתאר בפשטות, שאוקטביאנוס אימץ את השם בשל שאיפתו לכבוד.
התיאור לא היה מעוגן במשפט הרומי ולמעשה לא העניק לקיסר סמכויות.
בהקשר זה כותב צבי יעבץ בספרו, , את המילים הבאות:
עם התבססות משטר הפרינקיפט אימצו הקיסרים את ארבע התכונות שתוארו למעלה, יחד עם התואר אוגוסטוס שהיה מזוהה איתן, כקווים המנחים של המשטר החדש, לפחות באופן רשמי.
בנוסף לכך היה נהוג לקרוא לחלק מאימותיהם ונשותיהם של הקיסרים בתואר "אוּגוּסְטָה".
בשנת 286 הקים הקיסר דיוקלטיאנוס צורת משטר חדשה שנועדה לבלום אי היציבות שפשתה באימפריה הרומית.
הוא חילק את האימפריה הרומית לשני חלקים: מזרחי ומערבי, ובעוד הוא שולט על הצד המזרחי כשליט בכיר, מינה את חברו מקסימיאנוס לשלוט על המערב.
לכל אחד מהשליטים ניתן התואר "אוגוסטוס", ולכל אחד מהם מונה סגן שקיבל את התואר קיסר.
מחזיק התואר של האוגוסטוס היה בעל הסמכות הגבוה יותר.
על פי תקנותיו של דיוקליטיאנוס, אמור היה כל אחד מה"אוגוסטים" למשול כחמש שנים ואז לפנות את כיסאו ליורשו הקיסר.
צורת ממשל זו לא החזיקה מעמד יותר ממספר שנים לאחר פרישתו של דוקליטיאנוס מתפקידו.
צורת השלטון של הטטררכיה התמוטטה והתואר אוגוסטוס איבד את משמעותו החדשה.
אָוּגוּסטוֹ טאסו פרגוזו (בפורטוגזית: Augusto Tasso Fragoso; 28 באוגוסט 1869, סאו לואיס - 20 בספטמבר 1945) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי.
כיהן בתפקיד ראש ממשלת ברזיל בשנת 1930, בין הדחתו של הנשיא וושינגטון לואיס להשבעתו של ז'טוליו ורגאס.
מוצאו של פרגוזו במשפחה שהיגרה מפורטוגל לברזיל.
הוא היה בן דודו של אושקר קרמונה נשיא הדיקטטורה הלאומית הפורטוגזית.
פרגוזו נולד בעיר סאו לואיס, מחוז (כיום מדינת) מרניאו, האימפריה הברזילאית בשנת 1869. הוא עלה בדרגות הצבא ונותר נאמן למשטר הרפובליקה הברזילאית הראשונה לאורך רוב הקריירה הצבאית שלו.
שינויים חברתיים בתוך ברזיל, כגון עליית אי-השוויון הכלכלי בין העירוניים לכפריים, מונופול כלכלי בידי מייצרי הקפה והחלב ועלייה נרחבת בבני מעמד הביניים הוביל לעלייה בהתנגדות העממית להמשך הממשל האוליגרכי שהנהיג את האומה עוד מימיו של הנשיא הברזילאי השלישי, פרודנטה דה מוראיס.
באותה העת היה פרגוזו איש צבא בדרגת גנרל והוא החל לתכנן הפיכה שלטונית צבאית שתסיים את משטר האוליגרכים בראשות הנשיא וושינגטון לואיס.
פרגוזו היה דמות מכריעה בהוצאה לפועל של מהפכת 1930 שסיימה את עידן הרפובליקה הישנה בברזיל.
המהפכה הדיחה את וושינגטון לואיס ומנעה את מינויו של הנשיא הנבחר, ז'וליו פרסטס.
פרגוזו, ביחד עם שני מארגנים ראשיים נוספים של ההפיכה, הגנרלים מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה, החלו במשטר של המועצה הממשלתית הזמנית (מעין חונטה דיקטטורית) שהייתה קיימת 11 ימים לפני שהעבירה סמכויות דיקטטוריות לידי הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס שהיה לנשיא החדש ולמעשה דיקטטור שהכריז על חנינה כללית לכל המעורבים במהפכה, כולל פרגוזו.
בהמשך פרש פרגוזו לגמלאות וכתב שלושה ספרי היסטוריה צבאית, הגדול מביניהם היה "תולדות מלחמת הברית המשולשת בפרגוואי" אשר יצא לאור בשנת 1934 בחמישה כרכים.
פרגוזו נפטר בבירה הברזילאית, ריו דה ז'ניירו, בספטמבר 1945, חודש בלבד לפני נפילת ממשלו של ורגאס.
אָוּגוּסטוֹ דוס אנז'וס (בפורטוגזית: Augusto dos Anjos; 20 באפריל 1884 – 12 בנובמבר 1914) היה משורר ופרופסור ברזילאי.
שיריו מדברים בעיקר על מחלה ומוות, ונחשבים למבשרי המודרניזם בברזיל.
אגוסטוס דוס פרסם ספר אחד בלבד במהלך חייו, בשם Eu.
הספר כולל את שיריו שספוגים באוצרי מילים רפואיים, מדעיים, פילוסופיים ,סקטלוגיים, הם בעיקר על מחלה, מוות, תחלואה כבדה ופסימיות.
את פיוטו הראשון הלחין בגיל 7, והסונטה הראשונה שלו, Saudade ("געגועים"), יצאה לאור ב-1900. הסימבוליזם השפיע רבות על פיוטים מוקדמים אלו, כמו גם פילוסופים כהרברט ספנסר וארנסט האקל.
בתקופה מאוחרת יותר הוא עיצב לעצמו קול ייחודי והוא נחשב לאחד המשוררים הברזילאים הבולטים ביותר.
ב-1908 החל אנז'וס לעבוד כמורה לספרות.
אנז'וס סבל ממחלת האסתמה ומאוחר יותר נפטר מדלקת ריאות במינאס ז'ראיס ב-12 בנובמבר 1914. רבים סברו שהוא מת משחפת, מחלה שהרבה לכתוב עליה.
אוגוסטוס מוויה לביקנה או "אוגוסטוס פונטיפקס מקסימוס", הוא פסל שיש המציג את הקיסר הרומי אוגוסטוס ככהן דת.
הפסל נמצא בוילה של ליוויה, אשתו אוגוסטוס.
כיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא.
אוגוסטוס מתואר עומד, הוא לובש טוגה המאפיינת את תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, ראש הדת הרומית.
גופו נמצא במצב של לפני צעידה קדימה.
ידיו, השבורות כעת, היו מונפות קדימה וראשו מוטה מעט הצידה.
פניו של אוגוסטוס הם תיאור סכמטי ואידיאלי של הקיסר ודמות זו משותפת לפסליו של אוגוסטוס מכל ימי תקופת שלטונו.
ב-21 בפברואר 1934 הוא הוצא להורג יחד עם אחיו בעיר הבירה מנגואה, בהוראת הגנרל אנאסטסיו סומוסה גרסיה, מפקד המשמר הלאומי של ניקרגואה, שהפך לשליט ניקרגואה שנתיים לאחר מכן.
החזית הסנדיניסטית (FSLN), אשר הביאה לסיום שלטונם של בני סומוסה בניקרגואה בשנת 1979, קרויה על שמו.
אוגוסטו ניקולאס קלדרון סנדינו נולד בניקינוהומו (), עיירה במחוז מסייה, במזרח ניקרגואה, לא הרחק מעיר הבירה מנגואה.
הוא היה בנם הלא חוקי של אביו, גרגוריו סנדינו, חוואי קפה אמיד, ואימו, מרגריטה קלדרון, עובדת בחווה.
בשנת 1904, בגיל 9, ננטש על ידי אימו, הועבר לסבתו ומשם הועבר לחוות אביו, בה נאלץ לעבוד תמורת מחייתו.
בשנת 1921 נאלץ לעזוב את עיירת הולדתו, לאחר שירה ופצע את דגוברטו ריבאס, בנו של תושב עיר ידוע, בעקבות ריב ביניהם.
סנדינו החל לנדוד דרך חוף האוקיינוס השקט של ניקרגואה, והגיע להונדורס, שם עבד במפעל סוכר.
ב-1923 המשיך בנדודיו, הגיע לגואטמלה, שם עבד באחד ממטעי חברת הפירות המאוחדת, ולבסוף הגיע למקסיקו, לעיירה סרו אסול (), במדינת וראקרוס, שם עבד בבית זיקוק של חברת Standard Oil.
במקסיקו החל סנדינו להתעניין ברעיונותיהם של ארגונים שונים, ביניהם הבונים החופשיים והכנסייה האדוונטית, החל להיות פעיל בקבוצות אנטי-אימפריאליסטיות, אנרכיסטיות וקומוניסטיות, ובעיקר הושפע מהאידאולוגיה המפארת את מורשתה האינדיאנית של אמריקה הלטינית (בספרדית: ) ומתנועות השחרור האנטי-אימפריאליסטיות שמחו על ההשתלטות האמריקאית הקפיטסליסטית על אמריקה הלטינית.
עם תום ההתיישנות על אירוע הירי, חזר סנדינו ב-10 ביולי 1926 לניקרגואה.
תחילה התכוון לשוב לעיירת הולדתו ולפתוח בה עסק, אך משהתברר לו שיריבו, ריבאס, נתמנה לראש העיירה, פנה לצפונה המערבי הרחוק של המדינה, אל הרי סגוביה, והחל לעבוד במכרות הזהב בסן אלבינו (San Albino).
זמן קצר לאחר הגעתו של סנדינו להרי סגוביה, פרצה מלחמת החוקה של ניקרגואה , בה מרדו חיילים ליברליים שבסיסם בפוארטו קבסס (, עיר-נמל אטלנטית, בצפון-מזרח ניקרגואה) בנשיא השמרני אדולפו דיאס (), שהועלה לשלטון בלחץ של ארצות הברית.
מנהיג המרד היה הגנרל חוסה מריה מונקדה () שדרש את חזרתו לשלטון של סגן-הנשיא הליברלי המודח, חואן באוטיסטה סקאסה ().
בתגובה לאירועים אלו, הנחיתה ארצות הברית כוחות מרינס בחופי האוקיינוס השקט והאטלנטי של ניקרגואה, ובכך יצרה "אזורים נייטרליים", כדי לסייע לנשיא השמרני דיאס לדכא את המרד.
בעקבות אירועים אלו הקים סנדינו ב-1927 מיליציה, בעיקר מקרב חבריו כורי-הזהב, והתקיף בסיס של הכוחות השמרניים באזור סן אלבינו.
לאחר-מכן פנה סנדינו לעיירה פוארטו קבסס, כדי להיפגש עם מנהיג המורדים, הגנרל מונקדה.
מונקדה דחה את בקשתו של סנדינו (שהיה אז אלמוני) למינוי כמפקד ולסיוע בנשק.
אך לאחר שהשתלטו סנדינו וכוחותיו על נשקם של יחידה שמרנית, הוא זכה למינוי רשמי ממפקדים ליברליים אחרים.
כוח המיליציה של סנדינו מנה בעת ההיא כ-800 לוחמים, והשתמש בעיקר בלוחמת גרילה.
בעיקר בזכות ניצחונות כוחות המיליציה של סנדינו, החלו הליברלים להביס את הכוחות השמרניים בצפון-מזרח המדינה, ופתחו בהתקדמות לכיוון דרום מערב, אל עבר האוקיינוס השקט ועיר הבירה מנגואה.
מחשש לפלישת כוחות אמריקאים גדולים נאלצו מנהיגי המרד הליברליים, ובראשם הגנרל מונקדה, להסכים על שביתת נשק, ולחתום ב-20 במאי 1927 על הסכם "התיל השחור" (בספרדית: ), עם שליח הממשל האמריקאי הנרי סטימסון (לימים מזכיר המדינה בממשלו של הרברט הובר).
על-פי ההסכם נחתמה שביתת נשק, הוכרז על כינון בחירות שנה מאוחר יותר, והוחלט שעד בחירות אלו ימשיך לשלוט הנשיא השמרני דיאס, תוך נוכחות של כוחות מרינס אמריקאים לפיקוח על ההסכם, ועל הקמתו של כוח צבאי חדש תחת פיקוד נשיא ניקרגואה, בשם "המשמר הלאומי" (בספרדית: ).
עוד הוסכם שבבחירות אלו יתמודד הגנרל מונקדה (כנציג הליברלים), ולא סגן-הנשיא הליברלי לשעבר, סאקסה.
סנדינו התנגד להסכם "התיל השחור", ראה במנהיגי הליברלים ובעיקר את מונקדה כבוגדים, וסירב להניח את נשקו של כוח המיליציה בפיקודו.
הוא מיקם את כוחותיו באל צ'יפוטה (El Chipote), כפר בצפונה ההררי של ניקרגואה.
בעת ההיא נישא סנדינו לבלנקה אראוס (Blanca Aráuz), בתו של עובד טלגרף מכפר הסמוך, סן רפאל דל נורטה (San Rafael del Norte).
מנישואים אלו נולדה, בשנת 1932, בתו היחידה של סנדינו, בלנקה סגוביה, בעוד אמהּ נפטרה בזמן הלידה.
סנדינו החל לבסס ולהרחיב את צבאו באזור ההררי של צפון ניקרגואה, במטרה לסלק את הכוחות האמריקאים מניקרגואה.
אחת מהפעילויות הראשונות של כוחותיו, ביולי 1927, הייתה פשיטה וניסיון מצור של 800 לוחמיו, החמושים בנשק מיושן מהמאה ה-19 ובמצ'טות, על מוצב של חיילי מרינס אמריקאים וחיילי "המשמר הלאומי" בעיירה אוקוטל (Ocotal).
במהלך הקרב הסתייעו הכוחות האמריקאים בהפצצות מן האוויר, לראשונה באמריקה הלטינית ואחת הפעמים הראשונות בהיסטוריה.
בקרב נהרגו 56 מחייליו של סנדינו, בעוד מנגד נהרג חייל מרינס אחד ונלקחו בשבי ארבעה מחיילי "המשמר הלאומי".
כהפקת לקחים מההפסד בקרב אוקוטל, החל סנדינו לארגן ולהרחיב את צבאו מחדש, תוך שהוא מוותר על ניסיונות ההתקפה ישירה ועובר ללוחמת גרילה זעירה, שכללה מארבים ופשיטות-פתע.
סנדינו החל לאסוף לוחמים נוספים לצבאו מקרב הכפריים באזור בו ישב, והתעצם לכדי כוח שמנה כ-6,000 לוחמים, שכונה "צבא ההגנה לריבונות הלאומית" (ספרדית: ).
בתקופה זו נוסף לשמו הכינוי "ססאר" (César).
צבאו של סנדינו החל להנחיל תבוסות ופגיעות לכוחות המרינס, כשהוא מנצל את היכרותו עם תנאי השטח הקשים ואת יכולת הניידות הגבוהה שלו, ומנגד כוחות המרינס מתקשים מאוד לפעול בשטחי הג'ונגל הסבוך.
אחד הקרבות המפורסמים של צבאו של סנדינו התרחש ליד אל ברמדרו בשנת 1929, בו הצליחו כוחותיו של סנדינו להכניע גדוד מרינס שלם, בהשתמשם בעיקר בסכיני מצ'טה גדולים.
בעקבות קרב זה ואחרים נוספים, יצא שמו של סנדינו כלוחם וכמפקד אכזר, הנוהג לערוף את ראשיהם של אויביו.
בעיניו של סנדינו, מאבקו היה יותר מאשר מאבק לשחרור ניקרגואה.
הוא ראה בו מלחמה כוללת של הגזע ה"אינדו-היספני" נגד הכיבוש האמריקאי של אמריקה הלטינית.
דרישותיו העיקריות של סנדינו, כפי שהוא פרסם אותן, היו התפטרותו של הנשיא השמרני דיאס, נסיגת הכוחות האמריקאים, כינון בחירות המפוקחות על ידי מדינות אמריקה הלטינית (ולא על ידי ארצות הברית), וביטול ההסכם שהתיר לארצות הברית לבנות את תעלת ניקרגואה.
מעמדו הציבורי של סנדינו התערער לאחר הבחירות בשנת 1928, עליהן פיקחו כוחות צבא אמריקאים, ובהן זכה המועמד הליברלי מונקדה, אותו תפס סנדינו כבוגד.
כתגובה, הכריז סנדינו על הבחירות כבלתי-חוקתיות, לא קיבל את תוצאותיהן, והמשיך במלחמת הגרילה שניהל.
בשלב זה כבר התנהלו רוב הקרבות מול "המשמר הלאומי של ניקרגואה", אותו כוח צבאי מקומי שהוקם ותוחזק על ידי ארצות הברית.
אז פנה סנדינו לחפש אחר תמיכה מבחוץ, ונסע במרס 1929 לבואנוס איירס, להיפגש עם נשיאה של ארגנטינה, איפוליטו איריגוז'ן, לו הציע להחיות את חזונו של סימון בוליבר על כינון מעצמה מדינית אחת על כל אמריקה הלטינית, ולערוך כינוס של כל מדינות אמריקה הלטינית בעיר הבירה הארגנטינית.
בעוד צבאו של סנדינו החל צובר הצלחות צבאיות מרשימות, פנתה תשומת הלב של המנהיגים הקומוניסטיים מברית המועצות לפועלו.
אולם העזרה הסובייטית לסנדינו התבטאה בעיקר בהשמעת אמרות תמיכה.
בפעילות פוליטית לטובתה של המיליציה של סנדינו אף סייע אחיו של אוגוסטו, סוקרטס, אשר התגורר בניו יורק, ועסק שם כדובר במספר הפגנות אותן ארגנה המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
סנדינו המשיך בפעילותו לחיפוש אחר תמיכה כספית ותמיכה בנשק, שהלכו והצטמצמו, במיוחד עם התפטרות סגנו טורקיוס, משורר ודיפלומט בן הונדורס והממונה על קשרי החוץ של המיליציה, בינואר 1929. ביוני 1929 עזב סנדינו את ניקרגואה ונסע למקסיקו כדי להיפגש עם הנשיא המקסיקני, אמיליו פורטס חיל.
עם הגעתו למקסיקו, הוציאה עליו הממשלה המקסיקנית צו שהגביל את שהייתו לעיר מרידה (בירת מדינת יוקטן, לחופי מפרץ מקסיקו), מתוך ניסיון לשכך את ההתנגדות האמריקאית להגעתו.
סנדינו הצליח להגיע לבסוף לבירת המדינה, מקסיקו סיטי, וליהפגש עם הנשיא, אך בקשתו לסיוע נדחתה.
בתגובה לכך, הציעה לו המפלגה הקומוניסטית המקסיקנית סיוע, בתנאי שיפרסם ברבים את אי-תמיכתו בנשיא.
סנדינו סירב להצעה, ויחסיו עם המפלגה הקומוניסטית התערערו, עד שנאלץ לעזוב את מקסיקו בתום שנה ששהה בה.
לאחר כישלונו בגיוס משאבים נוספים לצבאו, חזר סנדינו לניקרגואה.
עם זאת, התפתחויות אמריקאיות פנימיות, שעיקרן השפל הכלכלי הגדול ועלייתו לשלטון של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הביאו לשינוי במדיניות האמריקאית כלפי הנוכחות בניקרגואה.
בינואר 1931 הכריז הנרי סטימסון, שמונה זה מכבר למזכיר המדינה האמריקאי, על נסיגת הכוחות האמריקאים מניקרגואה לאחר הבחירות של שנת 1932. האחריות להמשך המאבק בצבאו של סנדינו הועברה ל"משמר הלאומי" של ניקרגואה, שמפקדיו היו אמריקאים.
במאי של אותה שנה החריבה רעידת אדמה את בירת המדינה, מנגואה, והותירה אחריה כ-2,000 הרוגים.
באותה התקופה התחזק צבאו של סנדינו עד כדי כך, ששלט למעשה על כל מרחביה הצפוניים של המדינה.
בהתאם ל"מדיניות השכנות הטובה" האמריקאית בהכתבתו של הנשיא רוזוולט, נסוגו הכוחות האמריקאיים לחלוטין מאדמת ניקרגואה, בינואר 1933.
ב-2 בפברואר 1933 נפגש סנדינו עם הנשיא הנבחר של ניקרגואה, חואן באוטיסטה סאקסה, וחתם איתו על הסכם להפסקת הלחימה ולסיום המרד, תוך הכרה מצד סנדינו בשלטונו של הנשיא.
עוד הוסכם שסנדינו יפרק את צבאו, מלבד כ-100 לוחמים אשר יישארו בקרבתו ויתיישבו בצפון המדינה.
ב-21 בפברואר 1934 נתפס סנדינו עם מספר פוליטיקאים נוספים, במארב של "המשמר הלאומי", בפקודתו של מפקד המשמר, אנאסטסיו סומוסה גרסיה.
גרסיה, שתכנן את הדחתו של הנשיא הנבחר סאקסה, ואת מינויו שלו כנשיא, החליט לחסל כל התנגדות אפשרית, והורה על הוצאתו להורג של סנדינו.
שנתיים מאוחר יותר, אכן הכריח סומוסה את הנשיא סאקסה להכריז על התפטרותו, ותפס את השלטון במדינה.
השלטון נשאר בידי בני סומוסה עד המרד בהובלת החזית הסנדיניסטית (הקרויה על שמו של סנדינו), כארבעים שנה מאוחר יותר.
אוגוסטו ססאר סנדינו נחשב לגיבור בניקרגואה ובאמריקה הלטינית כולה, והוא משמש דוגמה בולטת למאבקם של עמי אמריקה הלטינית בכיבוש ובהשפעה האמריקנית.
על שמו של סנדינו הוקמה בשנת 1961 החזית הסנדיניסטית (FSLN), תנועה מהפכנית ופוליטית שמאלית שנלחמה בשלטון הדיקטטורי המושחת של משפחת סומוסה (שליט ניקרגואה באותה תקופה, אנסטסיו סומוסה דביילה, היה בנו של אנסטסיו סומוסה גרסיה, מי שהורה על הוצאתו להורג של סנדינו).
החזית הסנדיניסטית הצליחה במאבקה נגד בני סומוסה, והייתה בשלטון בניקרגואה בין השנים 1979 ל-1990. בינואר 2007 חזרה החזית הסנדיניסטית שוב לשלטון כשחבר הארגון, דניאל אורטגה, נבחר לנשיאות ניקרגואה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 שונה שמו של שדה התעופה הבינלאומי במנגואה, ושוב ב-2007, ל"שדה התעופה על-שם אוגוסטו ס.
אוגוסטו בואל (בפורטוגזית: Augusto Boal; 16 במרץ 1931 - 2 במאי 2009) היה במאי, מחזאי ותאורטיקן ברזילאי תחום התיאטרון.
אבי "תיאטרון המדוכאים", "תיאטרון הפורום" ו"התיאטרון הבלתי נראה".
נחשב לאחת הדמויות הבולטות ביותר ב"תיאטרון הפוליטי" בעולם, ובפרט בברזיל ובפריז.
החל את לימודיו בתחום הכימיה, והגיע עד דוקטורט.
במקביל הקים את "תיאטרון ארנה" (Arena) בסאן פאולו בשנת 1956, והוא רק בן 25. בתיאטרון ארנה היה המנהל האמנותי והבמאי.
בואל, יליד ריו דה ז'ניירו, ביים מחזות קלאסיים עד 1964, אך במקביל הקים למעשה תיאטרון עממי, תיאטרון רחוב ותיאטרון מהפכני.
הקמת המשטר הצבאי בברזיל ב 1964 ואכזריותו שבאה לידי ביטוי גם בשנת 1968 הביאו לסיום פעילותו של התיאטרון החברתי-פוליטי, "המסכן את החברה ומהפכני מדי" לדעת המשטר החדש.
הוא נעצר על ידי המשטר הצבאי, והצליח לברוח מהכלא ולזכות במקלט מדיני בארגנטינה ובפריז.
בואל פרסם את ספרו הראשון בשנת 1971 בנושא הדיכוי בכלא.
ולאחר מכן את ספרו השני ב 1973 "תיאטרון המדוכאים" שהפך להיות מושג, מותג וסוגה בתיאטרון.
שיצא לאור, מאוחר יותר, בתרגומים לשפות שונות.
הוא המשיך לעבוד באמריקה הלטינית בשנות ה-70 עם תאטרונו המחנך, ושיתף קהל רב, ולא הפסיק לכתוב את תפיסותיו לתיאטרון המעשי והמהפכני.
לעיתים יונק תורתו מברכט לעיתים תוקף אותו.
הוא המורה דרך לאחרים הבאים ללמוד בסדנאותיו.
בשנת 1981 ארגן את הפסטיבל הבינלאומי הראשון עבור "תיאטרון המדוכאים" בפריז.
החל מאותה שנה שיטת עבודתו מבוקשות מאוד באירופה, ויש לו תלמידים רבים.
מסוף שנות ה-70 ועד מותו, הופיע במדינות שונות בעולם, באירופה ובמיוחד בפריז.
תאטרונו זכה להדים רבים, ותועד לא רק בספריו המרתקים והמהפכניים, אלא גם בתיאטרונו עצמו.
אריאן מנושקין העריכה מאוד את פעילותו ואפשרה לו להופיע בתיאטרונה תיאטרון השמש בקרטאושרי דה ואן סאן, בפרברי מזרח פריז.
בואל היה מבוקש מאוד וקהל צופים רב התקהל סביבו במשך שני עשורים לפחות.
עיקר משימתו הייתה לשחרר את האדם מכבלי החברה ומכבלי עצמו.
המרתק ביותר הוא התיאטרון "הבלתי-נראה" שלו.
לדוגמה: שחקנים מתכנסים בסופרמרקט, ומתנהגים כמו כולם, על מנת שאיש לא יבחין בהם.
זוג אחד מבין השחקנים מבליט התנהגות מוזרה, לאישה יש רצועה בידה, ו"בעלה" הולך לצידה כאשר צווארו לכוד ברצועה.
הם מתהלכים בחנות ויתר השחקנים מתחילים לעורר מהומה סביבם, על מנת לעורר דיונים אין-סופיים, בנושא.
תיאטרון בהתערבות קהל מאסיבית ביותר.
בואל בנה בעצמו את מערך התיאטרון שלו, ובאחת משיטותיו השתמש בדמות הג'וקר.
לעיתים שיחק בעצמו את הדמות, בתיאטרונה של מנושקין.
הג'וקר הוא שחקן שיכול לשחק את אחד התפקידים בהצגה, אך בעיקרון איננו לוקח חלק במערך הדמויות של ההצגה.
בדרך כלל איננו מתערב בדמויות ובבנייתן, אלא רק בתקופת החזרות.
תפקידו הוא להסיר את כל המרכיבים המאגיים שהיו קיימים עד בואל, לכאורה.
הוא יכול להפריע לסצנות, להיכנס אליהן, לתקשר עם הקהל, לראיין אנשים או דמויות, לעורר דיון, להעיר הערות, ולעשות כל מה שיהפוך את ההצגה לנגישה ורלוונטית מבחינה חינוכית ופוליטית, עבור קהילה מקומית, או סתם קהל מזדמן.
הג'וקר הוא גם מנחה תרגילי תיאטרון, המאפשרים חימום קהל לפני ההצגות.
הג'וקר מפסיק את ההצגה בקריאה: "עצור זו מאגיה", ומבקש מאנשים מן הקהל לעלות על הבמה ולשחק או להחליף שחקן, כדי להוכיח משהו, אמירה או עוצמה רגשית וכו'.
אוריאל זוהר כתב מאמרים בכתב העת במה ובעיתון על המשמר בשנת 1981 על אוגוסטו בואל ובעצם היה הראשון שפרסם את שמו בישראל.
בשני המאמרים הוא מתאר בפירוט רב, שתיים מהצגותיו של בואל בהן השתתף, כצופה פעיל ומנתח את ספריו.
אוגוסטוס מונגרדיין אמן שחמט אנגלי ממוצא צרפתי.
בשיא יכולתו השחמטאית הגיע מונגרדיין היה ממוקם במקום ה-10 בעולם.
התפרסם בזכות דו-קרב שקיים בשנת 1859 עם פול מורפי ובמיוחד המשחק הראשון בדו-קרב שהסתיים בתיקו.
את יתרת שבעת המשחקים הפסיד מונגרדיין 0–7. בשנת 1862 השתתף בתחרות הראשונה שהתקיימה בשיטה בה כל מתמודד משחק מול כל היתר; מונגרדיין סיים במקום האחד עשר מתוך ארבעה עשר מתמודדים בהשיגו 3 נקודות מתוך 13.
אַוּגוּסטוֹ מתיאס פרננדס (בספרדית: Augusto Matías Fernández; נולד ב־10 באפריל 1986 בפרגמינו שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעיקר כקשר באגף הימני ולעיתים גם כקשר מרכזי תוקף.
פרננדס גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט וערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת ב-29 בינואר 2006 ונחשב לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה למרות גילו הצעיר.
באוגוסט 2009 עבר לקבוצת סנט אטיין הצרפתית, בתיווכו של סוכן השחקנים הישראלי פיני זהבי שלו גם היה שייך כרטיס השחקן של פרננדס.
ביולי 2010 קנתה קבוצת ולס סרספילד את השחקן ובנוסף רכשה את כרטיסו ב-1.5 מיליון דולר.
ב-9 באוגוסט 2012 חתם לארבע שנים בסלטה ויגו הספרדית.
ב-1 בינואר 2016 חתם לשלוש שנים באתלטיקו מדריד.
ב-31 בינואר 2018 חתם בבייג'ינג רנהה הסינית.
ב-23 ביוני 2020, פרננדס חזר לספרד והצטרף לליגה השנייה לקדיס, עמה עלה ליגה בסיום העונה.
אוגוסטוס ווֹלְנִי ווֹלֶר , רופא לונדוני, ושם נחשף לראשונה למחקר מדעי.
בשנת 1834 החל ללמוד רפואה בסורבון, שם סיים בשנת 1840 את לימודיו תחת אלפרד דונה עם עבודה על תאי הדם האדומים.
הוא חזר לבריטניה בגיל 25 והחל לעסוק ברפואה.
בשנת 1841 מונה לחבר באגודת הרוקחים בלונדון ועבד כרופא ברובע קנזינגטון.
בשנת 1842 נישא למתילדה, להם נולדו שלושה ילדים, בהם אוגוסט דזירה וולר, שעסק בפיזיולוגיה כמו אביו.
וולר התגורר עשר שנים בקנזינגטון, למד היסטולוגיה ופרסם שני מאמרים שבעקבותיהם נבחר לחבר החברה המלכותית (1851).
מאמר אחד עסק בחקר תאי דם אדומים, והשני בקשרים בין מערכת העצבים לתאים שהעצבים שולטים עליהם, שמסקנתו הייתה שהעצבים הם הארכה של התאים.
ממחקר זה נגזר המושג ניוון ולריאני, המתאר מצב שבו ניתק האקסון מתא עצב.
בשל העובדה כי ענף הפיזיולוגיה בצרפת וגרמניה הקדים את בריטניה, נסע וולר לבון, שם עבד עד שנת 1858. תקופה זו הייתה היחידה בחייו שבה הקדיש את זמנו למחקר בלבד.
עבודתו המשותפת עם הפיזיולוג לודוויג יוליוס בודגה , התמקדה בניסיון להשפיע ולשנות את גודל האישון.
בשנת 1856 עבר מבון לפריז, בה עבד שנתיים במעבדה של ז'אן-פייר פלורנס (Flourens) בז'רדן דה פלאנט.
מחקריו מאותה תקופה סייעו להבנת מערכת העצבים האוטונומית.
באותה תקופה התגלתה אצלו מחלת לב, ובשנת 1858 החליט לחזור לאנגליה על מנת לטפל בבריאותו.
בתקופת שהותו בבריטניה מונה לפרופסור לפיזיולוגיה במכללת קווינס בברמינגהאם וכן לפיזיולוג בבית החולים המקומי.
אולם מחלת הלב שלו אילצה אותו לפרוש באותה שנה, והוא חזר לברוז'.
בשנת 1868 עבר לז'נבה, שם מת לאחר שנתיים שבהן המשיך לעסוק ברפואה.
על עבודתו שהחלה בלונדון ונמשכה בבון זכה וולר פעמיים בפרס מונטיון, המחולק על ידי האקדמיה הצרפתית והאקדמיה הצרפתית למדעים – בשנת 1852 על עבודתו עם באדג' ובשנת 1856 על מסלול הניוון.
בשנת 1860 הוענקה לו המדליה המלכותית מאת החברה המלכותית של לונדון.
סר אוגוסטוס הנרי גלוסופ האריס היה שחקן, אמרגן ומחזאי בריטי.
האריס נולד בפריז, בן לאוגוסטוס גלוסופ האריס (1825–1875), מחזאי גם הוא, ולמריה אן בון, מעצבת תלבושות לתיאטרון.
ילדותו עברה עליו בלונדון ובגיל 12 חזר לפריז להמשך הלימודים.
החל בשנת 1879 היה האריס מנהל תיאטרון דרורי ליין בלונדון, שם כונה "אבי הפנטומימה המודרנית" ו"אוגוסטוס דרוריולאנוס".
הוא הביא לבמה את יאן דה רשקה, נלי מלבה, אמה איימס ואמה קלווה.
הפנטומימה הראשונה שלו הייתה "הציפור הכחולה" ואחריה "ארבעים השודדים".
"העולם", בשיתוף עם פול ג'ון מריט (1843/4-1895) והנרי פטיט, הייתה ההפקה הראשונה של האריס, שהוצגה בדרורי ליין ב-1880
"נעורים" בשיתוף עם מריט, 1881
"אומץ לב: סיפור של 50,000 ליש"ט", בשיתוף עם פטיט, ההפקה בדרורי ליין, 1883
"מלח ונערתו", בשיתוף עם רוברט ויליאמס בוקאנן, 1883
"הארמדה הספרדית", בשיתוף עם הנרי המילטון, 1888
"האלון המלכותי", בשיתוף עם המילטון, 1889, היווה בסיס לסרט אילם באותו שם משנת 1923
"שטר של מיליון", בשיתוף עם פטיט, הוצג בדרורי ליין, 1890
"חיי תענוגות", בשיתוף עם פטיט, 1893
"דיק ויטינגטון", בשיתוף עם ססיל ראלי והמילטון,
"הריעו, בחורים, הריעו", בשיתוף עם ראלי והמילטון, 1895
"הגאון הקטן", עיבוד מגרמנית עם ארתור סטארגס
"הזוכה בדרבי", בשיתוף עם המילטון וראלי, 1895, הופק בארצות הברית בשם "הדוכסית הספורטיבית".
היווה בסיס לסרטים אילמים באותו שם בשנים 1915 ו-1923
"ג'ק וגבעול השעועית" או "הארלקין וחלום ליל חורף", בשיתוף עם הארי ניקולס
"גלימת האופרה", עיבוד מצרפתית עם ל.
"צייר מבולבל", בשיתוף עם פרנסיס קלמנט פיליפס, יצא לאור לאחר מותו
"הבת האובדת", בשיתוף עם פטיט, הפקה בדרורי ליין, 1892
"בורמה", בשיתוף עם פטיט, הפקה בתיאטרון ברודוויי ב-1896
האריס החל להתעניין בפוליטיקה והיה לחבר במועצת מחוז לונדון ב-1890, כנציג רובע סטרנד.
ב-1891 מונה לשריף ולסגן ממלא מקום בעיריית לונדון.
באותה שנה קיבל גם תואר אבירות והיה ליושב ראש "המועדון האקסצנטרי".
האריס מת בפולקסטון שבאנגליה בשנת 1896 ונקבר בבית הקברות ברומפטון בלונדון.
האריס מונצח בתיאטרון דרורי ליין במבוע זיכרון שהוקם במימון ציבורי ומעוטר בסמלי הבונים החופשיים, שהאריס נמנה עם שורותיהם.
אוגוסטוב (Augustów) היא עיר בצפון מזרח פולין, בסמוך לביאליסטוק, ובה כ-30,000 תושבים (נכון ל-2011).
אוגוסטוב היא אתר בריאות ונופש פופולרי.
העיר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1496, ובשנת 1557 הוענקו לה מעמד וזכויות של עיר על ידי המלך זיגמונט השני.
עד 1569 השתייכה אוגוסטוב לדוכסות הגדולה של ליטא.
עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי השתייכה העיר לממלכת פולין, אך בית הקברות שלה נותר בשטח דוכסות ליטא.
בפלישות הטטריות בשנת 1656 נהרסה העיר ובשנים שלאחר מכן הכתה בעיר מגפה.
ב-1795 סיפחה פרוסיה את אוגוסטוב במסגרת חלוקת פולין.
בסוף המאה ה-19 קושרה אוגוסטוב לרשת מסילות הברזל.
ב-1914, במלחמת העולם הראשונה, ניטשו קרבות באוגוסטוב בין הצבא הרוסי לצבא הפרוסי.
ב-1919 ניטש שוב קרב בעיר, הפעם כחלק מסכסוך טריטוריאלי בין פולין העצמאית לבין ליטא.
בשנת 1939 כבש הצבא האדום את אוגוסטוב ותושבים רבים נשלחו לגלות בקזחסטן.
בין השנים 1941–1944 הייתה העיר כבושה על ידי הצבא הגרמני.
בשנות המלחמה ובמהלך הקרבות נהרס רוב שטח העיר.
לאחר המלחמה ניהלו השלטונות הסובייטיים קרבות נגד כוחות השחרור הלאומיים הפולניים.
התיעוד הראשון של יהודים בעיר הוא במסמך משנת 1564. בשנת 1578 הותר ליהודי העיר לעסוק במסחר, ואלו השתלבו בסחר הדגים שבאזור העיר.
במאה ה-17 קהילת העיר הייתה פעילה בדיוני ועד ארבע הארצות, וסכסוך בינה ובין קהילת טיקטין אף נזכר במסמך משנת 1674. לקראת סוף המאה ה-18 ישבו בעיר כחמישים משפחות יהודיות, והחל מאמצע המאה ה-19 גדל מספר היהודים באופן משמעותי.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 הוקם בעיר בית כנסת מרכזי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התדלדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה, ומצבה הכלכלי הורע, בשל ניתוק קשרי המסחר עם רוסיה.
בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיר ארגונים יהודיים מגוונים, מאגודת ישראל ועד הבונד, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר.
בשנות השלושים גברה האנטישמיות בעיר, ואירעו מספר מקרים של הכאת יהודים ברחוב, פרסום כרוזים אנטישמיים וקריאות לחרם על חנויות היהודים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באוגוסטוב כ-3,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר.
על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכללה אוגוסטוב באזור שבשליטת הסובייטים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהרו אליה פליטים יהודים רבים ממקומות שנותרו בתחום הכיבוש הגרמני.
בתחילת 1940 נעצרו כמה תושבי העיר, ובהם גם יהודים, והוגלו למחנות עונשין בסיביר.
כמו כן, פעילות הארגונים היהודיים בעיר הופסקה, וגורשו ממנה רבים מהפליטים היהודים שהגיעו אליה.
ביום 22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר, והחלו ברציחות אקראיות של יהודיה, שמנו אז כ-2,400 נפש.
בימים הראשונים נרצחו כ-30 גברים יהודים, וכעשרה ימים לאחר מכן נורו כ-100 יהודים נוספים.
כמו כן, הוציאו הגרמנים להורג את כל בעלי המומים בעיר.
ביום 15 באוגוסט 1941 נרצחו ביער שצבו שמצפון לעיר בין 800 ל-900 גברים יהודים נוספים.
בסוף אוגוסט 1941 הוקם גטו בפרבר המזרחי של העיר, בצריפי עץ, בו הושמו כ-2,000 יהודים, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, וכן כמאה פליטים נוספים שהגיעו לעיר.
על הגטו, אשר היה מוקף גדר תיל, שמרו אנשי המשטרה הפולנית.
יהודי הגטו צוו לשאת טלאי צהוב, והועסקו בעבודות כפייה במפעלי האזור ובבתי הגרמנים.
ביום 2 בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי הגטו ברגל ובעגלות למחנה מעבר בקרבת הכפר בוגושה שליד גראייבו, במרחק 40 ק"מ מהעיר, ושם הוחזקו בתנאי רעב, שמהם רבים נפטרו.
באמצע דצמבר 1942 צורפו חלק מיהודי העיר לטרסנפורט של כ-5,000 יהודים לטרבלינקה, ובתחילת ינואר 1943 גורשו יתר יהודי העיר לאושוויץ, ורובם נספו זמן קצר לאחר מכן.
במאי 1943 הביאו הגרמנים לעיר קבוצת זונדרקומנדו יהודית לטשטוש עקבות הרצח ביער שצבו וביער קלווביצה שליד העיר, תוך שריפות גופות הנרצחים.
בקיץ 1943 איתרו הגרמנים בעיר מספר משפחות יהודיות שהתנצרו שנים רבות לפני המלחמה, והוציאו אותן להורג בבית הקברות היהודי של העיר.
מקהילת העיר שרדו לאחר השואה רק מספר עשרות.
בתי הכנסת של העיר נהרסו בזמן המלחמה, ובית העלמין שלה נחרש.
רבי שלום שכנא - כיהן בעיר לפני שנת ה'תקצ"ז, 1837
רבי יוסף ב"ר ברוך - כיהן בעיר באמצע המאה ה-19
רבי שמואל אביגדור תוספאה - כיהן בעיר בין השנים ה'תרי"א, 1851 - ה'תרי"ב, 1852. נאלץ לעזוב את כס הרבנות באוגוסטוב לאחר מאבק עם אחד מתקיפי הקהילה, והחליף את רבי יצחק אלחנן ספקטור ברבנות העיר ניאסוויז'
רבי ישראל איסר שפירא - יליד העיר, כיהן ברבנות העיר בין השנים ה'תרי"ד, 1854 - ה'תרכ"ט, 1869, אז עקר לטובת רבנות העיר מזריטש בה כיהן עד פטירתו.
רבי משה יצחק הלוי - רבן של ערים ועיירות רבות בליטא, הגיע לכהן כרב העיר בשנת ה'תרכ"ט, 1869, ונפטר כשנה לאחר מכן בקיץ ה'תר"ל, 1870. הוא נחשב לאחד מגדולי רבני ליטא ונקרא בפי כל ר' משה איצל פוניבז'ר, על שם העיר פוניבז' שבה כיהן כרב במשך כמה שנים
רבי יהודה ליב גורדין - כיהן כאב בית הדין בעיר בין השנים ה'תרמ"ז, 1887 - ה'תרנ"ו, 1896
רבי כתריאל אהרן נאטאן - חתנו של ר' משה איצל, כיהן ברבנות העיר לסירוגין במשך 51 שנים, בין השנים ה'תר"ל, 1870 - כסלו ה'תרפ"ב - 1921
רבי יצחק קוסובסקי - כיהן ברבנות העיר בשנים ה'תרפ"ב, 1922 - ה'תרפ"ה, 1925, אז עזב לטובת רבנות וולקוביסק
רבי עזריאל זליג נח קושלבסקי - רבה האחרון של העיר לפני השואה, הגיע לעיר כבחור בן 18 בשנת 1885 והשתקע בה.
בשנת ה'תרס"ז (1907) התמנה בה כדיין ולאחר עזיבת הרב קוסובסקי, כרב ואב"ד.
נפטר מאפיסת כוחות בעת פינוי יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בנו היה הרב יקותיאל עזריאלי, רבה של זכרון יעקב במשך קרוב לשישים שנה.
נכדו היה יעקב אבן חן, עיתונאי, סופר ומשורר מניצולי הטבח בכפר עציון.
מלבד רבני העיר התרכזה בעיר שכבת למדנים, אברכים צעירים שהגיעו אליה והסתופפו בבתי מדרשותיה.
מהם נודעו: רבי יוסף זכריה שטרן שהתגורר בה בשנות ה-50 של המאה ה-19; ר' אלכסנדר זיסקינד מימון, שפרסם מאמרי מחקר תורני, תחת הפסבדונים "א"ז בר"מ" בשבועון "המגיד" בתקופה שנערך בידי ידידו דוד גורדון; רבי מנחם קרקובסקי, לימים רבה של נובהרדוק ומגיד ומו"צ בווילנא.
מילידי העיר היה גם הרב יהושע בלומנטל המכונה ר' יהושע'לה חריף, שכיהן כראש ישיבה ורב של עיירות וערים ברחבי ליטא, בהן גם לזדיי, מריאמפולה, ביאליסטוק (כאב"ד), ינובה וקמניץ הליטאית.
אוגוסטוס לאופולד אג היה צייר ויקטוריאני.
אג נודע בשל יצירתו, הטריפטיכון "עבר והווה" משנת 1858.
אג נולד בלונדון לג'וזף (Joseph) ולאן אג (Ann Egg), והיה בנם השני של הזוג.
הוא הוטבל בכנסיית סנט ג'יימס שבפיקדילי ב-30 במאי באותה שנה.
ג'וזף אג היה יצרן נשק אמיד, אשר היגר ללונדון מאלזס.
אוגוסטוס אג למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות החל משנת 1836 והיה חלק מ"הקליקה" - קבוצת אמנים שנוסדה על ידי ריצ'ר דאד בשנת 1837. אג ניסה להשפיע ביצירותיו הפופולריות על דעת הקהל בחברה בה התגורר, בדומה לעבודותיו הספרותיות של חברו, הסופר צ'ארלס דיקנס.
אג ודיקנס ייסדו יחדיו את "הגילדה לספרות ואמנות" - ארגון פילנתרופי שמטרתו לעזור לאמנים שהתקשו להתפרנס.
יצירותיו של אג היו לרוב איורים של סצנות מיצירות ספרותיות.
יצירתו הידוע של אג - הטריפטיכון "עבר והווה" הושפע מעבודותיו של ויליאם הולמן האנט, שאת יצירותיו קנה אג.
אג היה בין מארגני תערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר בשנת 1857, ונבחר לאקדמיה המלכותית בשנת 1860.
בשל בריאותו הלקויה, נהג אג לנסוע בחודשי החורף למרכז אירופה, לאזורים חמים יותר.
באחד ממסעות אלה צייר את היצירה "חברים לדרך".
אג השתתף כשחקן חובב במחזות חבריו דיקנס ווילקי קולינס.
בינואר 1857 שיחק במחזה של קולינס "The Frozen Deep" לצידו של דיקנס.
המחזה הוצג בבית טוויסטוק ולאחר מכן הועלה לפני המלכה ויקטוריה, והוצג מספר פעמים שכל ההכנסות הוקדשו לצדקה.
אג נפטר באלג'יר בשנת 1863.
אוגוסטוס הוא רומן מכתבים היסטורי מאת הסופר האמריקאי ג'ון ויליאמס, העוסק בחייו של הקיסר הרומאי אוגוסטוס.
זהו הרומן הרביעי והאחרון של ויליאמס.
הספר בנוי בצורת רומן מכתבים, והוא מורכב כולו ממכתבים דמיוניים שכתבו אנשים המקורבים לאוגוסטוס.
ישנם גם קטעי יומנים, והמחבר אף העתיק קטעים מחיבורו של טיטוס ליוויוס, וכן קטע מ-"תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי".
בין כותבי המכתבים נמנים קיקרו, ברוטוס, אנטוניוס, אוקטביה, קלאופטרה, ליוויוס, סטראבון, מאיקנס, הורטיוס וניקולאוס איש דמשק.
הספר נראה כמדויק היסטורית, אולם כפי שמציין המחבר בהקדמה "אם ישנה אמת ביצירה הזאת, היא אמת בדיונית יותר מאמת היסטורית, ואהיה אסיר תודה לקוראים אם יקבלו את דברי ככוונתם - כיצירה בדיונית לגמרי."
החלק הראשון של הספר מוקדש לאוגוסטוס, הנקרא בתחילה אוקטביאנוס.
הוא מתאר את יחסיו עם דודו יוליוס קיסר, השולח אותו לאפולוניה כדי שלא יהיה מעורב בפוליטיקה הרומאית.
לאחר מכן מתוארת דרך עלייתו לשלטון של אוגוסטוס, מלחמתו נגד ברוטוס וקסיוס ולאחר מכן נגד אנטוניוס וקלאופטרה.
החלק השני מוקדש לבתו של אוגוסטוס יוליה, ההופכת בהדרגה מאישה אצילה ומכובדת, לאישה מושחתת רודפת תענוגות שאביה נאלץ לגרש אותה לאי פאנדאטריה שם היא כותבת את יומנה.
החלק השלישי מורכב ממכתבים שאותם כותב אוגוסטוס בימיו האחרונים, לידידו ניקולאוס איש דמשק בהם הוא חולק את הרהוריו על מה שהמריץ אותו להפוך למנהיג רומא.
בסוף הספר מובא מכתב מרופאו של אוגוסטוס אל סנקה, בו הוא מספר על מותו של אוגוסטוס, ועל כך שהמכתבים שלו לא הגיעו מעולם אל יעדם, כיוון שניקולאוס מת עוד לפני כן.
ג'ון ויליאמס, אוגוסטוס, תרגמה שרון פרמינגר, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
אוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואמו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
אוגוסטה פרדיננדה נולדה ב-1 באפריל 1825 בפירנצה, ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולמריה אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה וקרולינה, נסיכת פארמה.
אוגוסטה פרדיננדה קיבלה חינוך מדוקדק, וכבר בגיל צעיר פיתחה אהבה לאמנות ולמדעים.
ב-15 באפריל 1844 התחתנה אוגוסטה פרדיננדה עם לואיטפולד, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
בתחילה התנגד חמיה לנישואין, משום שהייתה בסיכון לחלות בשחפת, אולם לבסוף אישר את הנישואין.
לשניים נולדו 4 ילדים, ואוגוסטה פרדיננדה השקיעה בחינוכם, תוך שהיא משוחחת עימם באיטלקית בלבד.
אוגוסטה פרדיננדה תמכה בשאיפותיו הפוליטיות של בעלה, ובמהלך מהפכות אביב העמים אף יצאה בגלוי נגד לולה מונטז - פילגשו של חמיה לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
ב-26 באפריל 1864 מתה אוגוסטה פרדיננדה במינכן משחפת, והיא בת 39 בלבד.
ב-15 באפריל 1844 התחתנה אוגוסטה פרדיננדה עם לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ממנו היו לה 4 ילדים:
Auguste Kerckhoffs; 19 בינואר 1835 – 9 באוגוסט 1903) היה בלשן וקריפטוגרף הולנדי, פרופסור לשפות בבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז בסוף המאה ה-19.
קרקהוף נולד בנות', שבהולנד, בשם "ז'אן גיום אוגוסטה ויקטור פרנסואה הוברט קרקהופס", בנם של ז'אן גיום קרקהוף, ראש עיריית הכפר נות', וג'נט אליזבת לינטג'נס.
לאחר תקופה של הוראה בבתי ספר בהולנד ובצרפת הפך לפרופסור לגרמנית בבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול ובבית הספר אראגו.
ניסח את עקרון קרקהופס, עקרון יסודי בקריפטוגרפיה.
אוגוסטוס אדווין ג'ון היה צייר וולשי.
הוא היה אחיה של הציירת גוון ג'ון.
ג'ון, יליד טנבי, מחוז פמברוקשייר בויילס, היה הבן הצעיר מארבעה ילדים.
אביו היה אדווין ויליאם ג'ון, עורך דין וולשי; אמו, אוגוסטה סמית' מסאסקס, אמו נפטרה צעירה כשהוא היה בן שש, אך לא לפני שהטמיעה את האהבה לציור באוגוסטוס וגם באחותו הגדולה גוון.
בגיל שבע עשרה הוא למד בבית הספר לאמנות טנבי, ואז עזב את ויילס ועבר ללונדון, שבה למד בבית הספר סלייד לאמנות, חלק מיוניברסיטי קולג' בלונדון.
הוא הפך לתלמיד מצטיין של המורה לציור הנרי טונקס, ועוד לפני סיום לימודיו נחשב למוכשר ביותר.
אחותו, גוון, הייתה איתו בסלייד והפכה לאמנית חשובה בפני עצמה.
בשנת 1897 נפגע ג'ון בראשו פגיעה קשה.
נראה כי ההחלמה הארוכה שבאה בעקבותיה עוררה את רוחו ההרפתקנית והשפיעה על צמיחתו האמנותית.
בשנת 1898 זכה בפרס סלייד ויצא ללמוד אחר כך באופן עצמאי בפריז.
בשנת 1901 התחתן עם הציירת אידה נטלשיפ (Ida Nettleship), שנפטרה בשנת 1907, בגיל 30. הנישואים הביאו אותו לקבל תפקיד הוראה בלימודי אמנות באוניברסיטת ליברפול.
לאחר מותה, ובמשך כשנתיים צייר ג'ון עם תלמידו ג'יימס דיקסון אינס, בצפון ויילס.
בסיור שערך בשנת 1910 התאהב ג'ון בעיירה מרטיגוס בחבל פרובאנס (נמצאת באמצע הדרך בין ארל למרסיי).
ג'ון כתב כי פרובאנס "הייתה שנים מטרת חלומותיי" והעיירה מרטיגוס הייתה העיירה שאליה חש את החיבה הגדולה ביותר.
הקשר עם פרובאנס נמשך עד שנת 1928, אז הרגיש ג'ון שהעיירה איבדה את קסמה הפשוט, והוא מכר את ביתו שם.
לאורך כל חייו התעניין במיוחד בבני רומא (ה"צוענים"), וחיפש אותם במסעותיו התכופים ברחבי בריטניה ואירופה.
ב-1937 לנשיא האגודה לתרבות הצוענים ומילא תפקיד זה עד מותו בשנת 1961.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נקשר לכוחות הקנדיים כאמן מלחמה ועשה מספר דיוקנאות של חיל הרגלים הקנדי.
התוצאה הסופית הייתה ציור קיר עצום עבור לורד ביברברוק .
זוהי היצירה הגדולה ביותר שלו.
עם זאת, כמו רבים מהציורים המונומנטליים שלו, הציור מעולם לא הושלם.
כאמן מלחמה, הותר לו לשמור על הזקן ולכן הוא והמלך ג'ורג' החמישי היו הקצינים היחידים בכוחות בעלות הברית שהיו בעלי זקן, מלבד אלה שהותר להם להיות לא מגולחים מסיבות רפואיות.
אחרי חודשיים בצרפת הוא נשלח הביתה בבושת פנים לאחר שהשתתף בקטטה.
הלורד ביברברוק, שהתערבותו הצילה את ג'ון מבית משפט, שלח אותו בחזרה לצרפת, שם הכין שרטוטים לתמונת זיכרון המלחמה הנזכרת למעלה.
בשנת 2011 חשפו סופית הדוכס והדוכסית מקיימברידג' את ציור הקיר הלא גמור הזה במוזיאון המלחמה הקנדי באוטווה - באורך עשרה מטר.
אף על פי שהתפרסם בתחילת המאה בזכות רישומיו ותחריטיו, עיקר עבודתו המאוחרת של ג'ון כללה דיוקנאות.
הוא היה ידוע בהבנת האישיות של הדמויות שצייר והוא לא ייפה אותם בציור.
בשנות העשרים של המאה העשרים היה ג'ון צייר הדיוקנאות המוביל של בריטניה.
הוא צייר רבים מבני זמנו המכובדים, ביניהם לורנס איש ערב, תומאס הרדי, ויליאם בטלר ייטס, דילן תומאס, ברנרד שו ועוד.
נאמר כי לאחר המלחמה פחתו כוחותיו ככל שהטכניקה שלו הפכה ליותר שרטוטית.
מבקר אחד טען כי "הברק הציורי של עבודתו המוקדמת הידרדר לפלסטיות וראוותנות.
המחצית השנייה של הקריירה הארוכה שלו הוסיפה מעט להישגיו." עם זאת, מעת לעת חזרה אליו ההשראה, כמו שקרה בטיול בג'מייקה בשנת 1937. העבודות שבוצעו בג'מייקה בין מרץ למאי 1937 העידו על חידוש כוחותיו.
כאמור, בתחילת 1901 התחתן עם אשתו הראשונה, אידה נטלשיפ (1877–1907); לזוג נולדו חמישה ילדים.
לאחר מותה בשנת 1907, פילגשו דורותי "דורליה" מקניל, אייקון בוהמי, הפכה לבת זוגו והם חיו יחד רוב הזמן משנת 1904 עד מותו ונולדו להם שני ילדים.
עם זאת מעולם לא נישאו.
אחד מבניו (מאשתו הראשונה) היה האדמירל הבריטי הבולט סר קספר ג'ון , שהיה ראש המטה הימי הבריטי.
בתו ויויאן ג'ון (1915–1994) הייתה ציירת ראויה לציון.
מיחסיו עם נשים רבות נוספות במהלך חייו, נולדו לו עוד ילדים רבים, כמאה לפי השמועות.
בהמשך חייו כתב ג'ון שני כרכים של אוטוביוגרפיה.
בגיל מבוגר, למרות שג'ון חדל להיות דמות מרגשת באמנות הבריטית, הוא היה עדיין נערץ מאוד, כפי שאפשר היה לראות בתערוכה של עבודותיו שהועלתה על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1954.
הוא המשיך לעבוד עד מותו בשנת 1961. הוא מת בעיירה פורדינגברידג' במחוז המפשייר, והוא בן 83.
הוא הצטרף ל"תנועת השלום" בשנות החמישים, והיה חבר מייסד.
ב־17 בספטמבר 1961, קצת יותר מחודש לפני מותו, הוא הצטרף ל"הפגנת הנשק האנטי-גרעיני" של הוועד בכיכר טרפלגר, לונדון.
אוגוסטוס אדווין מולרידי היה צייר ז'אנר אנגלי שעבודתו תיארה לעיתים קרובות סצנות רחוב בלונדון עם קבצנים ומוכרי פרחים.
סבו, ויליאם מולרידי (1786–1863), הגיע ללונדון מאירלנד והתבסס כצייר ז'אנר ומאייר ספרים מצליח מאוד ופופולרי.
מולרידי נולד בקנסל גרין, לונדון, השלישי מבין חמשת ילדיו של ויליאם מולרידי, הבן, (1805–1878), צייר פורטרטים ומשחזר תמונות, ואשתו שרה (1818–1874).
הוא למד אמנות בבתי הספר של דרום קנזינגטון וכבר בשנת 1861, בגיל 17, קידם את עצמו כאמן דמויות.
באותה שנה הוא נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בהמלצתו של ג'ון קלקוט הורסלי, שלקח אותו תחת חסותו.
בשנת 1903, בדבריו על מותו של הורסלי, כתב מולרידי כי הורסלי נחשב "במשך כל כך הרבה שנים ...
על ידי יותר מאשר לאב או לחבר מוערך שהכרתי...
לאורך השנים הוא נתן לי עזרה וחסד, וימי חייו בעיני מלאים באהבתו, וכעת הדמעות חונקות אותי".
על הקריירה האמנותית של מולרידי העיבה הרבה תהילתו של סבו, ויליאם מולרידי, שזכרו אותו, שיבחו אותו, הציגו והתייחסו אליו זמן רב לאחר מותו בשנת 1863. סבו הוצג בגלריות האמנות של ליברפול וסאות'פורט, וציוריו נמכרו אצל כריסטי.