tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלום ציין שהסרט יכיל מרכיבים של קומדיה שחורה וציין שזאת אחת הסיבות שג'ונסתון נבחר לביימו: "היינו צריכים מישהו שיכול ליצור את המותחן הזה עם גישה קצת חצופה".
תאריך תחילת הצילומים נקבע לסוף שנת 2018.
עם תקציב של 12 מיליון דולר, צילומי הסרט החלו בתחילת שנת 2021 ולקחו חלק בלוס אנג'לס, קליפורניה ובאוקלנד שבניו זילנד.
הסביבה האורבנית של אוקלנד נבחרה כדי לתת לסרט מראה "שמזכיר קצת את דנוור בקולורדו".
הצילומים הושלמו כחודש לפני שמגפת הקורונה פרצה בניו זילנד.
צילומים חוזרים בוצעו במטרה שאיגוד הסרטים של אמריקה יעניק לסרט דירוג של PG13 (לצפייה לבני 13 ומעלה).
צילומים שהיו אלימים מידי הוסרו מהסרט.
השחקנית אמי דונלד, בת 11 בזמן הצילומים, גילמה את מייגן עם מסכת בובה, תוך שהשחקנית ג'נה דייוויס סיפקה לדמות את קולה.
דונלד עשתה שימוש בכישוריה כמתעמלת וכרקדנית לסצנות שונות כמו המרדף בריצה על ארבע וסלטה בריקוד, ריקוד שהשתתפה בכוריאוגרפיה שלו עם מורה הריקוד שלה, קייל נוריס.
דונלד אף עברה אימוני תנועה על ידי ג'ד ברופי ולוק הוקר כדי להתכונן לתפקיד.
אדריאן מורוט וקייטי טסה מאולפני "Morot FX" סיפקו את האפקטים המיוחדים שקשורים לאיפור של מייגן.
בגמר ההפקה, הופעתה של דונלד כמייגן שופרה בעזרת אפקטים ממוחשבים על ידי האולפן "Wētā FX" שבניו זילנד.
האפקטים כללו עיניים גדולות יותר ועור דמוי בובה לדמות.
ג'ונסתון ציין: "צפיתי בקטעים של אודרי הפבורן, גרייס קלי וקים נובאק כדי לקבל השראה.
אבל רציתי אלמנטים משנות ה-70 במטרה לטשטש את הדמיון לשחקניות הללו.
השיער של מייגן הוא מאה אחוז פגי ליפטון".
הסרט עלה לאקרנים בלוס אנג'לס ב-7 בדצמבר 2022, ולאחר מכן הופץ ברחבי ארצות הברית ב-6 בינואר 2023. הסרט תוכנן במקור לצאת ב-13 בינואר 2023, אך נדחה בשבוע במטרה לא להתחרות עם הסרט "House Party" וכן לא לפגוע בהפצת הסרט שגם תאריך יציאתו נקבע ל-13 בינואר.
בארצות הברית ובקנדה, הסרט הרוויח 17–20 מיליון דולר בהקרנת הבכורה שלו.
נכון לינואר 2023, הסרט גרף מעל 146 מיליון דולר ברחבי העולם.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 94% טריות על סמך 153 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 72/100 על סמך 54 ביקורות.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס סאטורןסרט המדע הבדיוני הטוב ביותרהשחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר בסרטויולט מקגרופרס בחירת הקהלסרט הדרמה של השנה
מייגן 2.0 הוא סרט מדע בדיוני ואקשן אמריקאי שבוים על ידי ג'רארד ג'ונסטון, על פי תסריט מאת אקלה קופר.
הוא המשך רציף לסרט "מייגן" משנת 2022 כאשר אליסון ויליאמס ווילוט מק'גרו שבות לגלם את תפקידיהן כג'מה וקייטי.
אליהן מצטרפים איוונה סחנו, טים שארפ, אריסטו אתארי וג'מיין קלמנט.
ג'ייסון בלאם וג'יימס ואן שבים כמפיקים בפועל תחת חברות ההפקה "בלאמהאוס הפקות" ו"אטומיק מונסטר".
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-27 ביוני 2025.
שנתיים לאחר מסע ההרג של מייגן, יוצרתה ג'מה מחליטה להחזיר אותה לחיים כדי לעצור את אמיליה – נשק צבאי שנבנה על ידי קבלן ביטחוני שגנב את הטכנולוגיה של מייגן.
אליסון ויליאמס – ג'מה, מהנדסת רובוטיקה והיוצרת של הבובה-הטכנולוגית, מייגן.
ג'נה דייוויס מדבבת את דמותה של מייגן.
בנובמבר 2022 דיווח "הניו יורק טיימס" כי לאור ההכנסות הגבוהות של "מייגן" מתכוונים בחברת "סרטי יוניברסל" להפיק סרט המשך.
בינואר 2023 נודע כי ג'רארד ג'ונסטון אישר את התוכניות להפיק סרט המשך על פי רעיון של ג'יימס ואן.
לאחר מכן נמסר כי אקלה קופר ישוב לכתוב כתסריטאי.
ב-18 בינואר 2023 לוהקו אליסון ויליאמס וויולט מק'גרו אשר שבות לגלם את תפקידיהן.
ב-1 במאי 2024 לוהקו ג'נה דייוויס, בריאן ג'ורדן אלוורז וג'ן ואן אפס שאף הם שבים לגלם את תפקידיהם.
ב-16 ביולי 2024 לוהקו טים שארפ, אריסטו אתארי וג'מיין קלמנט למצבת השחקנים, והחלו צילומיו, ובאוקטובר 2024 הסתיימו צילומי הסרט.
הסרט הופק בתקציב של 25 מיליון דולר.
הסרט הכניס 10.2 מיליון דולר בלבד בארצות הברית ו-17 מיליון דולר ברחבי העולם, ירידה חדה ביחס לסרט הראשון.
מייג'ור גרום: המשחק הוא סרט גיבורי-על רוסי, המבוסס על סדרת הקומיקס "מייג'ור גרום" מבית Bubble Comics, שנוצרה על ידי ארטיום גברליאנוב.
הסרט מתאר מאבקו של הבלש מייג'ור איגור גרום, חוקר המשטרה שנאבק באויב מסוכן שמעוניין לשחק משחק על חשבון חיי התושבים.
את הדמות הראשית גילם השחקן טיכון ג'יזנבסקי.
צילומי הסרט החלו בשנת 2022 והושלמו בקיץ 2023. הסרט מהווה סרט המשך לסרט מייג'ור גרום: רופא המגפה.
ב־2023 שודר סרט פריקוול על ילדותו של מייג'ור גרום בשם גרום: ילדות קשה.
גרסה מורחבת בדמות מיני-סדרת טלוויזיה בשם מייג'ור גרום: משחק נגד הכללים, עלתה לשידור ב-Kinopoisk HD בינואר 2026.
שנה לאחר לכידתו של רופא המגפה, גרום הפך לאישיות ידועה בעיר, אך נבל חדש המכונה "רוח הרפאים" מופיע בעיר והוא מציע לאיגור גרום משחק חדש, על חשבון חיי תושבי העיר.
עלילת הסרט מתרחשת בסנקט פטרבורג, בדיוק שנה לאחר שאיגור גרום לכד את הרוצח הסדרתי הידוע בכינויו "רופא המגפה", שמאחורי המסכה שלו הסתתר המיליארדר והפילנתרופ סרגיי רזומובסקי.
כעת, מייג'ור גרום נמצא בשיא הפופולריות שלו בקרב תושבי העיר.
הוא מבסס פעם נוספת את המוניטין שלו כאשר יחד עם שותפו, סגן דמיטרי דובין, הוא מדכא בכוח מרד אסירים בבית הכלא המרכזי של העיר.
בינתיים, סגנית שר הפנים, מריה ארכיפובה, מתכננת רפורמה במשטרה שתכליתה החלפת חלק ניכר מהשוטרים ברחפנים קרביים.
לצורך ניסוי השוואתי היא מגיעה לסנקט פטרבורג, שם מוצג לה כיצד רחפן בודד של תאגיד "Holt International" מסוגל לנטרל מטרות במהירות וביעילות רבה יותר מצוות שוטרים מיומן.
עם זאת, ארכיפובה אינה ממהרת לחתום על חוזה עם יוצר הרחפנים, אוגוסט ואן דר הולט, שהחברה שלו ייצרה שנה קודם לכן את חליפת "רופא המגפה".
במהלך דייט של גרום עם העיתונאית יוליה פצ'ולקינה, מתבצע ניסיון התנקשות בחייהם.
גרום רודף אחרי חשוד עטוי מסכה, אך מובס בקרב פנים אל פנים ונופל מחלון.
במהלך הקטטה, איגור מבחין בסימן המוטבע על ידו של היריב – הכיתוב "15:26".
יריב אלמוני מתחיל לנהל משחק טלפוני אכזרי עם גרום, שבמהלכו מתרחשים פיגועי טרור בעיר: פיצוץ עמוד אלכסנדר ולאחריו פיצוץ בפטרהוף.
איגור גרום מצליח להימצא במוקד האירועים ולמשוך את תשומת לב הציבור, אך הוא חסר אונים במניעת הפיצוצים והאהדה כלפיו הופכת לבוז.
היריב, שכבר זכה לכינוי "רוח הרפאים", מציע לגרום להתפטר אם ברצונו שהפיגועים ייפסקו.
מהעיתונאי לשעבר אלכסיי פרישצ'ורוב, גרום לומד כי נושאי המותג "15:26" הם שכירי חרב מ"יחידת המתים", יחידת עילית הפועלת בשירות בעלי הכוח וכי "15:26" הוא רמז לפרק ט"ו סעיף כ"ו בהאיגרת הראשונה אל הקורינתים: "וְאַחֲרוֹן הָאֹיְבִים אֲשֶׁר יִכָּחֵד הוּא הַמָּוֶת", שהיא למעשה מוטו היחידה.
גרום חושד בוואן דר הולט בארגון הפיגועים, מתפרץ למשרדו במהלך משא ומתן עם ארכיפובה ומנסה לשווא למנוע את החתימה על העסקה להעברת סמכויות המשטרה לרחפנים.
מפקדו של גרום, פיודור פרוקופנקו, מנסה להציל את פקודו מאחריות פלילית ומתפטר מתפקידו תוך העברת סמכויותיו לארכיפובה.
חקירה עצמאית של דובין לגבי המהומות בכלא מובילה אותו למנהל הכלא, ליאוניד פרולוב, שמנסה להימלט אך מכוניתו מתפוצצת.
ברגע הפיצוץ, דובין מזהה ריח מוכר של חומר הנפץ של "רופא המגפה".
הוא פונה למחסן הראיות המשטרתי ומגלה שכל הפצצות שנשמרו שם נעלמו בזמן שהמשטרה הייתה עסוקה בדיכוי המרד בכלא.
יוליה פצ'ולקינה מנהלת חקירה משלה.
דרך הפסיכיאטר בנימין רובינשטיין, המטפל ברזומובסקי, היא מגיעה לנזיר מתבודד עם הקעקוע "15:26" ולומדת ממנו כי המחבל המסתורי המכונה "רוח הרפאים" הוא שכיר החרב אולג וולקוב, חבר ילדות של רזומובסקי שנחשב להרוג בסוריה.
פצ'ולקינה חושפת את זהות הטרוריסט בפומבי והמשטרה מאתרת את בסיסו של וולקוב במבנה נטוש.
במהלך הפריצה מתברר כי במבנה הממולכד נמצא רק פרוקופנקו, שנהרג בפיצוץ לעיניו של גרום.
בזעם רב, גרום מתפרץ למרפאה הפסיכיאטרית של רזומובסקי ומכה אותו בניסיון להוציא מידע על וולקוב.
גרום מנוטרל ומובא לרובינשטיין, שמסביר לו על פיצול האישיות של רזומובסקי, הניכר חיצונית בשינוי צבע הקשתית בעיניו.
וולקוב משתלט על אולפן טלוויזיה ומודיע בשידור חי כי יפוצץ מספר תחנות רכבת תחתית על נוסעיהן אם תושבי העיר לא יהרגו את גרום תוך שלוש שעות.
כל רחפני המשטרה מושבתים ובעיר פורץ כאוס.
דובין מגלה כי רזומובסקי הוא שכתב את הווירוס שהשבית את הרחפנים.
גרום, פצ'ולקינה ודובין מבריחים את רזומובסקי מהמרפאה והמייג'ור יוצא יחד איתו למפגש עם וולקוב.
במהלך העימות, רזומובסקי עוצר את הטיימר, מנטרל את הפצצות ומחזיר את הרחפנים לפעולה.
לפתע, אישיותו השנייה של רזומובסקי – "הציפור" – משתלטת עליו.
הוא יורה בוולקוב (הלבוש בחליפת קרב) וחושף בפני גרום את תוכנית הנקמה שלו.
הרחפנים המשטרתיים מתחילים לרצוח באופן שיטתי את כל מי שקשור לגרום, אפילו מי שרק הצטלם איתו ברשתות החברתיות.
כדי לעצור את הטבח, איגור מצלם "סלפי" עם רזומובסקי; התוכנית מצליחה – הרחפנים נועלים את המטרה על שניהם.
רזומובסקי נפצע אנושות אך מספיק לכבות את המכשירים ומשתחרר מהשפעת הישות המרושעת רק ברגע מותו.
בסיום, תושבי העיר מתאבלים על המתים, וולקוב נעצר וגרום עומד למשפט.
המייג'ור מסרב לקו ההגנה שהוצע לו, מודה באשמתו ומודיע על החלטתו לפרוש מהמשטרה.
בסצנה שאחרי הכתוביות, עיניו של גרום משנות את צבען לצהוב, בעוד רובינשטיין בוחן את תיקו האישי של גרום, עליו מודבקת התווית "על-אנושי".
מייבש ידיים הוא מכונה חשמלית שנועדה לייבוש את כפות הידיים לאחר שטיפתן.
לרוב, נעשה שימוש בגוף חימום ובמפוח על מנת להוציא אוויר חם שייבש את הידיים בצורה מיטבית.
המייבש משמש בדרך כלל בשירותים ציבוריים כחלופה חסכונית למגבות נייר.
מייבש הנייר עשוי לפעול בלחיצת כפתור או אוטומטית באמצעות חיישן.
מייבש הידיים המוקדם ביותר נרשם כפטנט על ידי RB Hibbard, DJ Watrous ו-JG Bassett ב-13 ביוני 1922 והוגדר כ"מכונת מייבש" עבור תאגיד Airdry מגרוטון ניו יורק.
מכונה ראשונה זו נשלטה על ידי דוושת רצפה.
יחידות אלה, המכונות "איירדריי המגבת החשמלית", שימשו בשירותים, במספרות ובמפעלים.
Airdry Corporation עברה לשיקגו ולסן פרנסיסקו ב-1924 כדי לרכז את הפצתן.
מייבש הידיים זכה מאוחר יותר לפופולריות בשנת 1948 לאחר שג'ורג' קלמנס, מייסד World Dryer המציא את דגם A, דגם הדגל של World Dryer.
בשנת 1993, הציגה מיצובישי אלקטריק סוג חדש של מייבש ידיים "Jet Towel" שמפריח סילוני אוויר משני צידי היד, ודוחף את טיפות המים מהיידים במקום לאייד אותם.
מייבשי ידיים היו פופולריים בתעשיות בשל התרומה הכלכלית שלהם.
לדברי היצרנים, השימוש במייבשי ידיים במקום במגבות נייר חד פעמיות יכולים להוזיל עלויות באחוזים גבוהים.
הם דורשים מעט מאוד תחזוקה בהשוואה למגבות נייר אותן יש להחליף והם חוסכים את עלויות פינוי פסולת הנייר.
בשל הפחתת הפסולת בהשוואה למגבות נייר, שאינן ניתנות למיחזור, יש הטוענים כי מייבשי ידיים טובים יותר לסביבה.
על ידי ביטול הצורך במגבות נייר, יצרני מייבשי הידיים מעריכים שניתן להציל למעלה מ-5 מיליארד מגבות נייר שמיוצרים מלמעלה מ-200,000 עצים בשנה.
מחקר אחר מראה כי בעוד שרוב ההשפעה הסביבתית של מייבש ידיים מתרחשת בזריקתו לאחר השימוש בו, ההשפעה הסביבתית של מגבות נייר היא בעיקר בשלבי ייצורו החומר.
ההערכה היא שמייבשי ידיים צורכים 5% פחות אנרגיה ממגבות נייר בשנה הראשונה, ו-20% פחות במשך חמש שנים.
מחקר World Dryer של 102 מייבשי ידיים שהותקנו בבתי ספר ציבוריים בטופקה, קנזס, טען לחיסכון שנתי של 34.5 טון של פסולת מוצקה, 690,000 ליטר מים ו-587 עצים; מחקר נוסף של World Dryer של 153 מייבשי ידיים בבירת מדינת איווה הראה חיסכון שנתי של 10.5 טון של פסולת מוצקה ו-176 עצים.
עם זאת, מחקר הולנדי שפורסם במרץ 1995 הצביע על כך שיש שוויון סביבתי בין מייבשי ידיים ומגבות נייר כשיטות ייבוש ידיים כאשר כל הגורמים נלקחו בחשבון.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מדגישים שניהם את החשיבות של שטיפת ידיים תכופה ויסודית ואחריה ייבוש מלא שלהם כאמצעי לעצור את התפשטות החיידקים.
חיידקים מעבירים בקלות רבה יותר מעור רטוב מאשר מעור יבש.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ לכולם "לנקות את הידיים לעיתים קרובות..." ו"לייבש אותם היטב על ידי שימוש במגבות נייר או מייבש אוויר חם".
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן מדווח כי "שתיהן [מגבות נקיות או מייבשי ידיים באוויר] הן דרכים יעילות לייבוש ידיים."
מחקר בשנת 2020 מצא כי מייבשי ידיים ומגבות נייר נמצאו שניהם כפתרונות ייבוש ידיים היגייניים באותה מידה.
מחקר אחר מצביע על כך שמגבות נייר הן הרבה יותר היגייניות ממייבשי הידיים החשמליים שנמצאים בשירותים ציבוריים רבים.
סקירה משנת 2012 הגיעה למסקנה כי "מנקודת מבט של היגיינה, מגבות נייר עדיפות על מייבשי אוויר; לכן, יש להמליץ על מגבות נייר לשימוש במקומות שבהם ההיגיינה היא מעל הכל, כמו בתי חולים ומרפאות".
מספר מחקרים העלו כי השימוש במייבשי ידיים גורם להפצת חיידקים בחדרי השירותים ובידיים.
אנשים רבים מוטרדים מהרעש החזק שמייבשי ידיים עושים.
בדרך כלל, מייבשי ידיים מותקנים משמיעים למעלה מ-80 דציבלים של צליל במרחק של בזמן הפעילות.
לעיתים הדבר עלול לחרוג ממגבלות הבטיחות לילדים שהאוזניים שלהם בגובה המכשיר.
עם זאת, חלק מהיחידות מתוכננות להיות שקטות יותר במחיר של מהירות ייבוש.
מחקר שנערך בשנת 2008 הצביע על כך שצרכנים אירופאים מעדיפים בהרבה מגבות ידיים על פני מייבשי ידיים בחדרי רחצה ציבוריים.
63% מהנשאלים אמרו כי מגבות נייר הן שיטת הייבוש המועדפת עליהם, בעוד שרק 28% העדיפו מייבש ידיים.
הנשאלים ראו ברובם המוחלט שמגבות נייר מציעות ייבוש ידיים מהיר יותר מאשר מייבשי ידיים חשמליים (68% לעומת 14%).
בסך הכל הם גם ראו במגבות נייר את הצורה ההיגיינית ביותר של ייבוש ידיים בחדרי רחצה ציבוריים (53% לעומת 44%).
מייגן נעדרת הוא סרט אמריקאי משנת 2011 המצולם בטכניקת Found Footage.
את הסרט הסרט כתב, ביים, ערך והפיק .
עלילת הסרט סובבת סביב הימים שהובילו להיעדרותה של מייגן סטיוארט, נערה פופולרית שמחליטה להיפגש עם נער שהיא הכירה ברשת האינטרנט, ועל מאמצי החיפושים של חברתה הטובה, איימי הרמן.
גוי ביסס את הסרט על חטיפות אמיתיות של ילדים.
, מקים הקרן "KlaasKids" ושבתו פולי נחטפה ונרצחה שיבח את עלילת הסרט.
במקור, הסרט נועד להיות סרט עצמאי דל תקציב ב-2006. תקציב הסרט הוערך בסביבות 30–35 אלף דולר.
גוי לא הצליח למצוא מפיץ לסרט, אך לבסוף חברת ההפצה "" הפיצה אותו בצורה מצומצמת לבתי הקולנוע בשנת 2011. הסרט נחשב לסרט שנוי במחלוקת בצאתו.
למרות שהוא תויג כסרט "חינוכי", הסרט הוחרם בניו זילנד, וזכה לביקורות קשות מהמבקרים בעקבות סצנות גרפיות שבו.
גוי כתב את התסריט לסרט בעשרה ימים ושלב הצילומים נמשך כשבוע.
בגלל התוכן הגרפי שבו, גוי ביקש מהורי השחקנים הצעירים להיות נוכחים בסט ויידע אותם במתרחש.
בעקבות היות הסרט מוצג כולו דרך מסך מחשב, הסרט זכה לפופולריות מחודשת בשנת 2020, כאשר חלקים ממנו הוצגו ברשת החברתית טיקטוק.
לאחר שהסרט כבר יצא, גוי הציב אזהרת טריגר בתחילת הסרט לאחר שמספר צופים כינו את הסרט "טראומתי".
המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" הכתיר את הסרט כסרט האימה הטוב ביותר לשנת 2011. בסוף השבוע השלישי של חודש נובמבר 2020 דורג הסרט במקום השישי ברשימת הסרטים הנצפים ביותר של אתר נתוני הקולנוע "The Numbers".
מייגן סטיוארט ואיימי הרמן הן נערות בנות 14 שהוכרזו כנעדרות בינואר 2007. חוקרי משטרה מציגים שיחות וידאו, סרטים ביתיים ומשדרי חדשות שמתארים את היעלמותן של הנערות כדרך לחדד את הצורך בזהירות בגלישה באינטרנט בקרב ילדים ונוער.
מייגן היא תלמידת תיכון פופולרית מוקפת חברים.
למרות זאת, כפי שמוצג מסרטון מה-2 בינואר, למייגן יש מערכת יחסים רעועה עם אמה והיא מכורה לסמים.
לעומתה, איימי עדיין נחשבת נאיבית וילדותית (בסרטונים רואים אותה קשורה לבובות פרווה שברשותה) ויש לה מערכת יחסים חמה ואוהבת עם משפחתה.
למרות הקשר הקרוב בין השתיים, איימי חווה בריונות באופן תדיר.
כדי לסייע לאיימי להשתלב, מייגן מזמינה אותה למסיבה שהיא מוזמנת אליה כדי לחגוג את יום הולדתה של איימי.
בעזרת תיעודים מאותו הלילה, ניתן לראות שאיימי לא מרגישה בנוח במהלך המסיבה וזוכה לגידופים משאר הבליינים לאחר שהיא מסרבת לקיים יחסי מין עם אחד הגברים במסיבה.
איימי בטעות נכנסת לאחד החדרים ומבחינה במייגן מבצעת מין אוראלי באדם שמארח את המסיבה בתמורה לסמים.
בזמן שיחת וידאו בין השתיים, מייגן מתנצלת בפני איימי על החוייה הרעה שהייתה לה במסיבה.
ביום הולדתה של איימי, איימי מצלמת יומן וידאו ובו היא מתארת את הקשר שלה עם מייגן.
מייגן מתארת בפני איימי את ילדותה וחושפת שאביה החורג יושב במאסר לאחר שאנס אותה כשהייתה בת 9. מייגן מספרת שמערכת היחסים שלה עם אמה רעועה מכיוון שהאם מאשימה את מייגן במאסרו של האב.
מייגן בוכה ואיימי מחבקת ומנחמת אותה.
לקסי, אחת החברות של מייגן, נותנת את הפרטים של מייגן מהרשת החברתית לנער בשם ג'וש, מתוך מחשבה שהוא נער בן 17 שלומד באחד התיכונים בעיר.
בשיחת וידאו ביניהם, ג'וש מסרב להפעיל מצלמה (הוא טוען שהיא התקלקלה).
למרות שנדלקות, מייגן נמשכת לג'וש.
השניים קובעים להיפגש במסיבה, אך ג'וש לא מגיע.
מייגן כועסת, אך ג'וש טוען שהוא היה במסיבה אך התבייש לגשת אליה.
כהוכחה לדבריו, ג'וש תיאר בפני מייגן מה היא לבשה.
איימי מתחילה להרגיש שמייגן מתרחקת ממנה, ובמהלך ביקור בביתה של מייגן, האחרונה מכירה את ג'וש לאיימי.
ג'וש משכנע את מייגן להיפגש איתו מאחורי דיינר (ולא במקום ציבורי).
ב-17 בינואר, מבזק חדשות מספר שמייגן נעדרה והתיעוד האחרון שלה הגיע מתוך מצלמת האבטחה של הדיינר, ובסרטון מייגן נראית מובלת בכוח על ידי גבר לא מזוהה.
איימי פותחת בחקירה במטרה למצוא את מייגן ויוצרת קשר עם ג'וש ברשת האינטרנט.
לאחר שהוא מבין שאיימי חושדת בו, ג'וש מתחיל לאיים עליה.
במקביל, בפורומים שונים שקשורים לתרבות הפטיש מתחילות לצוץ תמונות של מייגן עוברת עינויים שונים.
בזמן שאיימי מקליטה את עצמה מחפשת אחר מייגן במקום סודי ששתיהן מכירות, איימי נחטפת על ידי אותו הגבר (ג'וש).
חוקרי משטרה מוצאים את המצלמה של איימי זרוקה בפח האשפה.
בסרטון שמוצג לאחר מכן, ג'וש פותח דלת לחדר תת-קרקעי ובתוכו איימי קשורה לקיר.
איימי מתחננת מהגבר שיביא לה את דובון הצעצוע שלה, אך האחרון גורם לה לאכול מקערית אוכל לכלבים בזמן שידייה מאחורי גבה.
לאחר מכן, הגבר אונס את איימי באכזריות ומסביר לה שהוא ייתן לה ללכת במידה והיא תיכנס לתוך חבית פלסטיק גדולה.
איימי פותחת את החבית ומגלה לאימתה את גופתה הנרקבת של מייגן.
איימי מוכנסת בכוח לחבית על ידי הגבר, ולאחר מכן הגבר קובר את החבית באדמה בזמן שאיימי עדיין בחיים.
לאחר שקבר את החבית, הגבר לוקח את הפנס שלו ומתרחק מהאזור.
אמבר פרקינס - איימי הרמן.
רייצ'ל קווין - מייגן סטיוארט.
ג'יל אליזבת' סטיינמאייר - לקסי.
אפריל סטיוארט - ג'ויס סטיוארט.
ראבייר האנטנט - ביל הרמן.
תמי קליין - לויס הרמן.
לורן ליה מיטשל - סיליה דניאלס.
קווין מוריס - הבלש סימונלי.
במחשב של מייגן נמצאה תמונתו של ג'וש, בה הוא נראה כנער בלונדיני ומאחוריו עומד גבר עם קפוצ'ון.
נרמז שאותו הגבר הוא אותו הרוצח שחטף את מייגן ואיימי, שרצח את ג'וש וגנב את זהותו כדי לפתות את מייגן (מה גם שאותו הגבר אומר לאיימי ששמו הוא לא ג'וש, כך שתרחיש זה אכן ריאלי).
פניו של הרוצח או שמו לא נחשפים במהלך הסרט.
בסרטונים שבהם הוא מוצג, פניו מטושטשים לחלוטין או שרק חלק מגופו מוצג לצופים.
הסרט נוצר בעזרת תקציב זעום ולכן הוא צולם בטכניקת Found Footage.
גוי מימן את הסרט בכוחות עצמו מכיוון שהאמין שמשקיעים לא ירצו להשקיע את כספם לאור התסריט האלים שכתב.
הסרט צולם במשך שבוע בשנת 2008 עם צוות מצומצם של חמישה אנשים ובתקציב של 35 אלף דולר.
גוי ציין שבסרט לא נעשה שימוש בציוד מיוחד לתאורה וסאונד במטרה להוות לסרט את המראה "הגולמי" שלו.
רוב צוות השחקנים בסרט הורכב מקטינים ולכן גוי דרש מהוריהם להיות נוכחים בסט מפאת טבעו האלים של הסרט.
רוב צוות השחקנים הורכב משחקנים אנונימיים ולא מנוסים.
הסיבה לכך היא שגוי רצה ששחקנים לא מוכרים ישחקו בסרט במטרה להעניק לו "תחושה ריאליסטית".
רייצ'ל קווין, שחקנית אנונימית ורקדנית לוהקה לתפקידה של מייגן.
אמבר פרקינס, שקודם לכן עבדה כניצבת בתוכניות טלוויזיה ופרסומות, לוהקה לתפקידה של איימי הרמן ובכך התפקיד הזה לנחשב לתפקידה הקולנועי הראשון.
את דמותו של ג'וש, האנטגוניסט, גילם השחקן האוסטרלי דין וויט.
עבור צילום תמונות הסטילס שמוצגות במהלך הסרט (בהן נראית מייגן כשהיא עוברת עינויים), רייצ'ל קווין אכן חבשה על עצמה מכשירי עינויים.
קווין תיארה את לבישת המכשיר כהרגע הכי שנוא עליה במהלך הצילומים.
התחושות הגיעו בעקבות הרכבת המתקן על פניה וההבנה של איזו דמות היא מגלמת.
מכיוון שהתמונות בסרט מבוססות על תמונות אמיתיות, קווין ביקשה מגוי להראות לה אותן.
לאחר שראתה את התמונות אותן היא משחזרת על הסט, קווין פרצה בבכי.
קווין העבירה שעות רבות עבור יצירת האיפור והאפקטים המיוחדים לדמותה של מייגן בתוך החבית (כשהיא מוצגת כגופה נרקבת).
כחלק מהתהליך, קווין נאלצה לשים על עיניה עדשות מגע לבנות שגרמו לה לתחושת עיוורון בזמן הצילומים.
גוי ידע מההתחלה כיצד הוא רצה שדמותה של מייגן תיראה בתוך החבית: הוא רצה שקהל הצופים יצליח לזהות את מייגן (למרות מצב הגופה), שהיא נראית כמתה באופן ריאליסטי ושהצופים יבינו שהיא עברה עינויים רבים עד שמצאה את מותה.
הסצנות שצולמו במרתף היו קשות לפרקינס.
לכן, קווין הסכימה להישאר על הסט בתקווה להשרות אווירה מרגיעה לפרקינס.
גוי ציין שהסצנות בכיכובו של וויט ("ג'וש") היו קשות לביצוע עבור השחקן.
במיוחד בסצנה בה ג'וש אונס את איימי, שדרשה מההפקה לצלם מחדש את אותה הסצנה שוב ושוב.
גוי סיפר שוויט היה מותש מתהליך העבודה וקילל בכל פעם שגוי אמר שצריך לצלם מחדש.
הסצנה בה וויט קובר את החבית באדמה צולמה בזמן אמיתי (כלומר, ללא קאטים וללא עריכות) ופרקינס דיבבה מחדש את המשפטים שלה עבור אותה הסצנה.
הסרט עורר סערה ביציאתו מפאת האלימות הגרפית המוצגת בו, סצנת האונס וכן ההחפצה של הדמויות הראשיות (שבסרט הן בנות 14).
למרות זאת, חלק מהמבקרים מציינים שגוי הצליח להשאיר חותם גדול ביצירת הסרט.
מבקרת הסרטים אלכסנדרה הלר-ניקולאס ציינה שטכניקת הצילום החובבנית מסייעת ליצירת תחושה אותנטית בסרט.
הלר-ניקולאס ציינה שהתמונה בה מייגן מוצגת כשהיא עוברת עינויים מציינת את המעבר החד בסרט ושהמצלמות שעד כה סייעו לדמויות הראשיות, כעת פועלות כנגדן.
"זה מוסיף לתחושת האימה ולגילויים שבאו בסוף הסרט".
מבקר הסרטים ג'יימי דקסטר מהמגזין "" השווה את הסרט לסדרת סרטי "פעילות על טבעית" ולסרט "פרויקט המכשפה מבלייר" ושיבח את העלילה.
דקסטר אמר "לקחו לי כמה ימים לנער מעצמי את ההרגשה הקשה שהסרט השאיר בי.
ולמרות זאת, זה רק אומר שהסרט הצליח במה שהוא רצה לעשות - להראות את התרחיש האמיתי הזה ואת הסכנה מטורפים ברשת האינטרנט".
המבקר רוד לו מהמגזין "" ביקר לרעה את הסרט וציין לרעה את דמותה של מייגן בהשוואה לשאר הדמויות האחרות.
האתרים "Beyond Hollywood" ו-"" גם הם ביקרו לרעה את הסרט.
כאשר ב-Beyond Hollywood נכתב שהסרט נחשב "לאכזבה יוצאת דופן" ו-DVD Verdict ציינו ש"הם קיוו שהתקליטור לא יהיה בכלל בתוך הקופסה".
האתר Horrornews.net העניק לסרט ביקורת יותר חיוביות וציין שחציו הראשון של הסרט "באמת עובד", אולם עשרים הדקות האחרונות שבו היו קצת מוגזמות".
מוניק ג'ונס מהארגון "" העניקה לסרט כוכב אחד מתוך חמישה.
ג'ונס ציינה ש"המסר שגוי מנסה להעביר לא מצליח לעבור בעזרת תמונות קשות למראה (מכיוון שחלק מצופי הסרט התקשו לצפות בסופו), אלא דווקא בעזרת דמויות מגוונות שנאבקות בדרך שלהן".
למרות אופיו האלים של הסרט, ג'ונס ציינה את חציו הראשון של הסרט לחיוב בכך שהוא מעודד זהירות ברשת האינטרנט, תקשורת בריאה בין ילדים להוריהם וכן מעודד את הצורך לבקש עזרה כשצריך".
ג'ונס ציינה שהסרט חוקר בצורה טובה את הבעיות של הדמויות הראשיות כגון הצורך בסודיות, מאבק של ילדה (מייגן) בבעיות בבית ובטראומה שנוצרה מאונס, לחץ חברתי ותקשורת חסרת זהירות עם זרים באינטרנט.
בנובמבר 2020, הסרט הפך לתופעה תרבותית לאחר שחלקים ממנו הופצו באופן ויראלי ברשת הטיקטוק.
הפלטפורמה העניקה לסרט קהל חדש והעלתה את הפופולריות שלו.
משתמשי טיקטוק העלו סרטוני "תגובה" (סרטונים בהם רואים את תגובת הצופים בשידור חי בזמן הצפייה בסרט) וחלקם כינו את הסרט "טראומטי".
ההאשטג בעזרתו פרסמו את הסרט זכה ל-83 מיליון צפיות.
לאחר שפרקינס סיפרה לגוי שהסרט הפך לויראלי, גוי צירף לסרט אזהרת טריגר כדי להגן על קהל הצופים: "אל תצפו בסרט הזה בלילה, אל תצפו בו לבד.
במידה והגעתם לקטע בו מופיעות המילים "תמונה מספר אחת" על המסך, יש לכם בערך 4 שניות לעצור את הסרט, אחרת אתם תראו דברים שלא תרצו לראות".
גוי ציין שהוא יצר את הסרט במטרה שיהווה "קריאת השכמה" להורים, אך במקום זאת אלו היו דווקא ילדים שגילו את הסרט וסייעו לפופולריות שלו.
שיח על הסרט הופץ ברשת החברתית טוויטר.
הסרט הופץ בתקליטורי בלו-ריי ב-26 באוקטובר 2021 דרך חברת ההפצה "" (שרכשה את ספריית הסרטים של Anchor Bay).
מספר שנים לאחר הפצת הסרט, חברת הפקות במקסיקו פנתה לגוי במטרה ליצור עיבוד מקסיקני לסרט עם צוות שחקנים מקסיקני.
גוי דחה את ההצעה מכיוון שלא רצה להתעסק שוב בנושא כה כבד משקל.
למרות זאת, גוי ציין שהוא פתוח ליצירת המשכון, אך נכון לכרגע (ינואר 2024) עוד אין עדכון בנוגע לסרט שכזה.
מרגרט אליזבת' אליסון היא מפיקת סרטים ואשת עסקים יהודייה-אמריקאית, בתו של לארי אליסון.
היא הבעלים של Annapurna Pictures שאותה ייסדה בשנת 2011. אליסון הפיקה את הסרטים "כוננות עם שחר", "היא", "חלום אמריקאי" ו"חוטים נסתרים", כשעל כל אחד מהסרטים הייתה מועמדת לאוסקר.
כן זכתה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר על הפקת המחזה "A Strange Loop".
אליסון נולדה בסנטה קלרה, קליפורניה, ללארי וברברה בות' אליסון.
בצעירותה התחרתה בצורה מקצועית ברכיבה על סוסים.
אליסון החלה את דרכה בתעשיית הקולנוע בשנת 2006, כשפנתה לבמאית קתרין ברוקס והציע להשקיע בסרטה החדש.
בשנת 2011 יצא הסרט "Waking Madison", שביימה ברוקס, ואליסון הפיקה.
בהמשך השקיעה בסרט "אומץ אמיתי", שנחל הצלחה בקרב המבקרים והקהל.
בשנת 2011 היא הקימה את חברת Annapurna Pictures במטרה לקדם את יישום תאוריית האוטר.
באותה השנה רכשה את הזכויות לזיכיון "שליחות קטלנית".
ב-2014 הפכה לאישה הראשונה שהועמדה לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על שני סרטים שונים מאותה שנה, "היא" ו"חלום אמריקאי".
באותה השנה נכללה ברשימת "טיים 100" וברשימת "40 מתחת ל־40" של מגזין "Queerty" .
לאורך שנות פעילותה הפיקה עשרות סרטים, כשביניהם ניתן למנות את: "חורשות את הלילה", "חוטים נסתרים", "סגן הנשיא", "המאסטר", "פוקס-קצ'ר", "ג'וי", "מסיבת נקניקיות", "הבלדה על באסטר סקראבס", "דטרויט", "כוננות עם שחר", "היא" ועוד.
בנוסף, הפיקה בפועל את "נוכלות בלי חשבון", "נימונה", "מילה שלה", "שליחות קטלנית: ג'נסיס" וסרטים נוספים.
מייגן מורוני היא זמרת-יוצרת אמריקאית בתחום מוזיקת הקאנטרי.
מורוני נולדה בסוואנה, ג'ורג'יה, וגדלה בדאגלסוויל שבמדינה זו, במשפחה מוזיקלית.
יש לה אח, קונור, המשמש כיום כעורך דין.
כבר בילדותה החלה להאזין למוזיקת קאנטרי ולמדה לנגן בפסנתר.
היא למדה בבית הספר התיכון רוברט ס.
אלכסנדר, שם השתתפה בפעילויות כמו עידוד ותיאטרון מוזיקלי.
לאחר מכן, פנתה ללימודי חשבונאות באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס והייתה חברה באחוות "קאפה דלתא".
במהלך לימודיה באוניברסיטה, פתחה מורוני הופעה עבור ג'ון לנגסטון ושימשה כמתמחה אצל קריסטיאן בוש, חבר הצמד "שוגרלנד".
לאחר שסיימה את לימודיה, עברה לנאשוויל בשנת 2020 כדי להתחיל קריירה מוזיקלית.
הקשר עם בוש הוביל אותה להכיר פזמונאים נוספים, וב-2021 היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Wonder", ואחריו את המיני-אלבום הראשון שלה, Pistol Made of Roses.
בשנת 2022, שחררה את הסינגל "Tennessee Orange", שהופק על ידי בוש.
השיר זכה לפופולריות רבה בפלטפורמות סטרימינג והכניס את מורוני לראשונה למצעד הבילבורד הוט 100. בעקבות הצלחת השיר, חתמה מורוני בחברת התקליטים "אריסטה נאשוויל", אך לאחר סגירת החברה, הועברה לחברת "קולומביה רקורדס נאשוויל".
ב-5 במאי 2023 יצא אלבום הבכורה שלה, Lucky, אשר כלל את הסינגלים "Tennessee Orange" ו-"I'm Not Pretty".
האלבום הגיע ל-40 המקומות הראשונים במצעד הבילבורד 200 וזכה לשבחים ממגזין "רולינג סטון".
גרסה מורחבת של האלבום יצאה ב-22 בספטמבר 2023. באוקטובר 2023, פרסמה גרסת כיסוי לשיר של כריס סטייפלטון, "", שהפכה לזמינה בפלטפורמות סטרימינג נוספות בינואר 2024.
בשנת 2024, שיתפה פעולה עם להקת Old Dominion בשיר "Can't Break Up Now" ושחררה את הסינגל "No Caller ID" וגרסה מורחבת לאלבום Lucky.
ב-12 ביולי 2024 יצא אלבומה השני, , וב-1 בנובמבר 2024 הוציאה את אלבום חג המולד הראשון שלה, מיני-אלבום בשם Blue Christmas...Duh.
אלבומה השלישי, Cloud 9, עתיד לצאת ב־20 בפברואר 2026 ויכלול בין היתר את השירים "6 Months Later" ו־"Beautiful Things".
בשנת 2026, מורוני מתכננת לצאת לסיבוב ההופעות The Cloud 9 Tour שייפתח ב־29 במאי בקולומבוס, אוהיו, ויכלול 43 תאריכים בארצות הברית, בקנדה, באירופה ובבריטניה.
לאחר יציאת השיר "Tennessee Orange", הופצו שמועות על מערכת יחסים בין מורוני לזמר הקאנטרי מורגן וולן, לאחר שצולמה לובשת חולצה של קבוצת הכדורגל של טנסי השייכת לו.
בשנת 2024 אישרה מורוני כי היו ביחד, אך ציינה כי "זו לא הייתה מערכת יחסים אמיתית".
מאז נפרדו, אך הם נותרו חברים.
מורוני חיה בנאשוויל מאז 2020 והיא אוהדת מושבעת של קבוצת הפוטבול ג'ורג'יה בולדוגס.
מייגן מארי "מג" סטלטר (נולדה ב-1990) היא קומיקאית ושחקנית אמריקאית.
התפרסמה בעיקר בעקבות תפקידה בסדרת הדרמה הקומית Hacks של רשת HBO Max, שם היא משחקת בתפקיד ראשי כקיילה, העוזרת של ג'ימי, אמרגן.
סטלטר נולדה בקליבלנד, שם התגוררה עד גיל 12. לאחר מכן היא עברה עם משפחתה לדייטון, הובר הייטס וסנטרוויל, אוהיו.
סטאלטר למדה בתיכון וויין, שם הייתה חלק ממועדון הדרמה במסגרתו עשתה ניסיונות רבים להתקבל כשחקנית במחזות השונים שהועלו, אך לא הצליחה לקבל תפקיד ראשי כשחקנית במחזה שעלה.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון, סטאלטר למדה במכללה הקהילתית סינקלייר ולאחר מכן באוניברסיטת רייט סטייט, אך עזבה את הלימודים כדי לנסות שוב את כוחה במשחק.
היא החלה לשחק במערכונים קומיים ובתיאטרון אלתורים בדייטון ועברה להתגורר בשיקגו כדי להרחיב את העיסוק שלה כקומיקאית במשרה מלאה.
סטלטר משתפת פעולה לעיתים קרובות עם אחיה ניק.
סטלטר החלה לעסוק באימפרוביזציה כבר בתחילת שנות ה-20 לחייה כשהתגוררה באוהיו, בראיון היא העידה על עצמה: "הייתי ממש, ממש גרועה.
היה גבר בתיאטרון באוהיו שביקש ממני להפסיק לשחק בהצגה".
לאחר שנה, היא עברה לשיקגו, שם התחילה להתבסס כשחקנית קומית.
היא גם התחילה לפרסם סרטונים באינטרנט בשנת 2018 במה שהפך לאחר מכן למופע של מייגן סטאלטר.
בשנת 2019, סטלטר עברה להתגורר בניו יורק והחלה לעבוד עם אמרגן.
היא התפרסמה די מהר ב"סצנת הקומדיה האלטרנטיבית" של ניו יורק והופיעה לעיתים קרובות במועדונים ברחבי ברוקלין.
במהלך מגפת הקורונה היא אלתרה כדמויות שונות בתוכניות ליליות באינסטגרם לייב, מה שגרם לפרופיל האינסטגרם שלה לצבור הרבה עוקבים.
הלוס אנג'לס טיימס השווה את סטלטר לקומיקאים אחרים שעלו לגדולה בזכות עצמם כמו קול אסקולה וזיווה.
בשנת 2019 היא הצטרפה לצוות השחקנים והכותבים של הגרסה המחודשת לתוכנית הרדיו של National Lampoon.
היא מדבבת את בוני דייוויס בסדרה המקורית של פרמאונט+ Tooning Out the News ומגלמת את קיילה בקומדיה Hacks של HBO Max.
הלוס אנג'לס טיימס כינה את המשחק שלה בתפקיד קיילה כ"עוזרת הוליוודית חסרת מושג, שופעת ביטחון עצמי אך חסרת מודעות עצמית לחלוטין" כתפקיד בזכותו פרצה.
בשנת 2023 היא הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט The Treasure of Foggy Mountain, שם גילמה את שומרת הפארקים ליסה.
בשנת 2025 נכללה ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים.
שנה כותרת תפקיד הערות 2020–2021Tooning Out the News בוני דייוויס (קול) 31 פרקים 2021 שיחות מלוכלכות גולשת אופנוע ים פרק: "בריאן פוזן, קווין נילון, קווינטה ברונסון" Yearly Departed עַצמִי קומדיה מיוחדת 2021–הווה Hacks קיילה שייפר 26 פרקים 2022 Snack vs.
Chef עַצמִי מְאָרֵחַ הכי גאים שיש מג פרק: "פרובלמטיקה" The Great North ג'יל (קול) פרק: "הדבורה היא כל ההרפתקה הזאת" 2025 Number 1 Happy Family USA ג'ינה (קול) 6 פרקים מוגזמת ג'סיקה סלמון תפקיד ראשי; 10 פרקים
מייג'ור גרום: משחק נגד הכללים היא סדרת טלוויזיה אינטרנטית רוסית בהפקה משותפת של אולפני באבל ושירות Kinopoisk HD, המבוססת על הקומיקס "מייג'ור גרום" מבית באבל קומיקס.
הסדרה מהווה חלק מהיקום הקולנועי של באבל והיא גרסה מורחבת לסרט "מייג'ור גרום: המשחק".
שנה לאחר הניצחון על "רופא המגפה", איגור גרום ושותפו דמיטרי דובין מדכאים מרד בבית סוהר.
דובין, המזהה נסיבות מחשידות במרד, מחליט לחקור את העניין.
במקביל, סגנית שר הפנים, מריה ארכיפובה, מגיעה לסנקט פטרבורג במטרה להחליף את השוטרים האנושיים ברחפנים מתוצרת חברת "הולט אינטרנשיונל".
מנכ"ל החברה, אוגוסט ואן דר הולט, הוא סייבורג הנעזר בטכנולוגיה מתקדמת כדי לשרוד.
בינתיים, דמות מסתורית המכונה "הרוח" אוספת מידע על גרום וקרוביו.
דובין ממשיך בחקירת ארגון המרד בכלא.
איגור גרום ובת זוגו, הבלוגרית והעיתונאית יוליה פצ'ולקינה, הופכים ליעד לניסיון התנקשות מצד "הרוח".
במהלך הקטטה, גרום מבחין בקעקוע "15:26" על ידו של התוקף.
"הרוח" יוצר קשר טלפוני עם גרום, מפוצץ את עמוד אלכסנדר בכיכר הארמון ומאיים בפיצוצים נוספים אם גרום יגלה זאת למישהו.
בשל כך, איגור מבקש מדובין ומפצ'ולקינה לא להתערב.
במהלך החקירה, גרום מגלה כי העיתונאי אלכסיי פרישצ'ורוב מנהל חקירה מקבילה.
פצ'ולקינה חודרת לבית חולים פסיכיאטרי ונפגשת עם ד"ר בנימין רובינשטיין כדי לדלות מידע על מטופל בעל קעקוע דומה, אך כמעט נופלת קורבן לניסויים הפסיכיאטריים של הרופא.
דובין מגלה כי מנהל הכלא הוא זה שארגן את המרד.
גרום לומד מפרישצ'ורוב כי הקעקוע "15:26" שייך לשכירי חרב מיחידת עילית העובדת עבור הולט.
"הרוח" מודיע על פיצוץ נוסף; גרום, שמנסה לפענח את המיקום, משתכר בטעות ומפנה את הקרקס המקומי, בעוד הפיצוץ מתרחש בפועל בפטרהוף.
הוא מנסה למנוע את החתימה על החוזה בין המשטרה להולט ומאשים את שומר הראש של הולט, אוטו שרייבר, בהיותו "הרוח", אך מתבדה כשלשרייבר אין קעקוע.
החוזה נחתם וגנרל פרוקופנקו לוקח אחריות על מעשי גרום ומתפטר.
רכבו של מנהל הכלא מתפוצץ באמצעות מטען שנגנב ממחסן הראיות המשטרתי.
גרום מבקר את רזומובסקי במרפאה הפסיכיאטרית.
רזומובסקי טוען שאינו זוכר את מעשי ה"אלטר אגו" שלו.
פצ'ולקינה מגלה בקרליה כי "הרוח" הוא למעשה אולג וולקוב, חבר ילדות של רזומובסקי.
וולקוב בוגד בהולט ורוצח את היחידה שנשלחה לחסלו.
הוא מפתה את המשטרה למלכודת ומפוצץ מטענים שהורגים את פרוקופנקו.
גרום ודובין הפגועים חודרים למרפאה ומענים את רזומובסקי כדי להבין מה היה על התקן הזיכרון שוולקוב גנב.
וולקוב משבית את רחפני המשטרה באמצעות וירוס ודורש את חייו של גרום בתמורה לשחרור בני ערובה ברכבת התחתית.
גרום, פצ'ולקינה ודובין מבריחים את רזומובסקי מהמרפאה כדי שינטרל את הווירוס.
מתברר כי וולקוב פעל בתיאום עם האלטר אגו של רזומובסקי.
בשיא העימות, רזומובסקי יורה בוולקוב ומפעיל תוכנית שבה הרחפנים צדים את כל מי שקשור לגרום.
כדי לעצור את הטבח, גרום מפרסם תמונת "סלפי" עם רזומובסקי, מה שגורם לרחפנים להתביית על רזומובסקי עצמו.
רזומובסקי משבית את המערכת אך מת מפצעיו.
הולט מובס לאחר עימות עם גרום.
בסיום, גרום מתפטר מהמשטרה ומבקש להישפט על מעשיו.
בסצנה האחרונה, ד"ר רובינשטיין רומז כי גם לגרום יש פוטנציאל לשינוי אישיותי הדומה לזה של רזומובסקי.
הסדרה משלבת את אירועי הסרטים "רופא המגפה" ו"המשחק" עם תוספות של כשעתיים של חומרים חדשים, כולל סצנות מתוך הסרט "גרום: ילדות".
הבמאי אולג טרופים שימש כיוצר הסדרה והיא כוללת סצנות פעולה מורחבות ומיקומים חדשים שלא נראו בסרטים המקוריים.
באפריל 2025, הוכרז כי אלכסנדר פיאניך יביים את הסצנות החדשות בסדרה.
ביולי 2025 הוכרז כי יבגני קוריאקובסקי, קיקה פאן, יליסיי צ'וצ'ילין ומארק יוסף יגלמו את פרדיננד ואן דר הולט, מיקו ואן דר הולט, סרגיי רזומובסקי הצעיר ואולג וולקוב הצעיר, בהתאמה.
בנובמבר 2025, הוכרז השם הרשמי של הסדרה ותאריך יציאה חדש: 2026. עם זאת, הפרק הראשון של הסדרה הוצג למבקרי Comic Con Igromir ב-14 בדצמבר 2025.
מָיִידַנֶק היה מחנה ריכוז והשמדה נאצי, שהיה ממוקם כארבעה קילומטרים ממרכז העיר לובלין בפולין, ופעל בשנים 1941–1944. מבני המחנה שרדו את המלחמה ולא הושמדו בידי הנאצים, בניגוד למבנים במחנות אחרים.
במחקר מאוחר יותר נקבע כי מספר הקורבנות היהודים במיידנק עומד על כ-58 אלף.
כיום פועל באתר המוזיאון הממלכתי במיידנק.
מיידנק היה מחנה שבויים של האס אס, שפעל תחת פיקודו של קארל אוטו קוך.
הוא הוקם ב-1 באוקטובר 1941 בפקודתו של היינריך הימלר, לאחר שזה ביקר בלובלין בחודש יולי של אותה שנה, ובפברואר 1943 הוסב למחנה ריכוז.
את שמו של המחנה נתנו לו ב-1941 תושבים מקומיים, והוא מבוסס על שמו של המחוז מיידנק טטרסקי בלובלין.
שמו הגרמני המקורי של המחנה היה Konzentrationslager Lublin (מחנה ריכוז לובלין).
בשיא פעילותו הכיל המחנה 50,000 אסירים.
בחודשים הראשונים של 1942 נוסחו ואושרו תוכניות להרחיב את מיידנק כדי שיכיל עד 250,000 אסירים.
בשל קרבתו של המחנה ללובלין, אסירים היו מסוגלים לתקשר עם העולם החיצון באמצעות מכתבים שהוברחו בסיוע עובדים אזרחיים שנכנסו למחנה (רבים מהמכתבים ששרדו נמצאים במוזיאון המחנה).
משנת 1943 ואילך אפשרו הגרמנים לצלב האדום הפולני להביא חבילות מזון לאסירים במחנה.
בין אפריל 1942 ליולי 1944 התבצעה במיידנק השמדה בתאי גזים ובמשרפות.
הקורבנות נרצחו עם הגיעם למחנה.
מספר הנספים נאמד ב-200,000. מספר היהודים שנספו במחנה מוערך כיום בכ-80,000. נוסף על היהודים, רבים מהנספים היו שבויי מלחמה סובייטיים ופולנים.
מיידנק סיפק עובדי כפייה למפעלי תחמושת ולמפעל הנשק שטייר-דיימלר-פוך.
שלא כמו מחנות ריכוז והשמדה נאציים אחרים, מחנה מיידנק לא הוקם על מפגש מסילות ברזל, לא הוחבא ביער מרוחק, לא הוסתר באמצעות מכשולים טבעיים וגם לא הוקף באזור ביטחון.
הוא השתרע על שטח של כ-2,700 דונם סמוך לפרברי לובלין שבפולין.
מיקום זה מהווה בסיס לטענות שלפיהן תושבי פולין שהתגוררו בסמיכות למחנה ההשמדה ידעו מה מתחולל בו.
המחנה היה מוקף בגדר תיל כפולה וחשמלית שלאורכה ניצבו 18 מגדלי שמירה אשר התנשאו לגובה של יותר משמונה מטרים כל אחד.
המחנה חולק לחמישה אזורים, שנקראו "שדות".
כל שדה הוקף גדר תיל משולשת ומחושמלת.
באזורים שבין השדות הוקמו שבעה תאי גזים וקרמטוריום.
בכל שדה היו 22 צריפי מגורים, ובסך הכול היו במחנה כ-227 צריפים.
באזור ששימש למגורי אנשי האס אס היו קזינו, ביתני הפיקוד וביתנים נוספים.
בכניסה למחנה עברו המובלים להשמדה על פני "הבית הלבן", שבו התגוררו מפקדי המחנה.
בכניסה למחנה שולחו האסירים לשני כיוונים - ימינה ושמאלה.
מי שנשלחו ימינה נותרו להתגורר במחנה, ואילו מי שנשלחו שמאלה נשלחו אל המוות: מקלחת, חיטוי הבגדים ולאחר מכן כניסה לתאי הגזים.
גופותיהם של הנרצחים נשרפו בתחילה במדורות ענק ליד המחנה.
לאחר מכן הוקם במחנה קרמטוריום קטן, ובספטמבר 1943 הוקם בו קרמטוריום גדול יותר, ובו חמישה תנורים.
נוסף על הרציחה השיטתית בגז בוצעו במחנה ובסמיכות אליו רציחות-ירי המוניות.
בשלהי 1943 פקד היינריך הימלר לחסל את האסירים שנותרו חיים במחנות הריכוז בגנרלגוברנמן.
הסיבה הייתה חשש מהתקוממות במחנות לאחר כישלונות הגרמנים בסטלינגרד ובקורסק - ובייחוד לאחר מרד גטו ורשה והמרד במחנות טרבלינקה וסוביבור.
שם מבצע הרצח היה "חג הקציר" (Erntefest) והוא הוצא לפועל בעת ובעונה אחת במחנות טרווניקי, פוניאטובה ומיידנק.
בסך הכול הוצאו להורג במבצע זה 43,000 אסירים יהודים.
בסוף אוקטובר 1943 נלקחו 300 אסירים במיידנק וצוו לחפור שלושה בורות גדולים ליד הקרמטוריום.
100 אנשי אס אס הובאו מאושוויץ לעזור לצוות המקומי.
ב-3 בנובמבר 1943 הובאו למקום משאיות עם רמקולים שהשמיעו מוזיקה מחרישת אזניים.
האסירים עמדו במסדר בוקר רגיל ומדי פעם נלקחו אל הבורות קבוצות של 100 איש, אשר אולצו להתפשט ולשכב בתוך הבורות ואז נורו בידי אנשי ס"ס שעמדו על שפתם.
רעש הרמקולים גבר על רעש היריות והצרחות.
באותו יום שכונה "יום רביעי של שפיכות הדמים", נרצחו 18,400 אסירים במיידנק, 10,000 בטרווניקי ו-15,000 בפוניאטובה.
ליד בורות הנרצחים במבצע "חג הקציר" במיידנק הוקמה אנדרטה גדולה בצורת כיפה ומתחתיה אפר הנרצחים שהוצא מן הבורות.
על האנדרטה חקוקה כתובת בפולנית: הגורל שלנו - אזהרה לכם.
המחנה פוזר ביולי 1944 במסגרת ממבצע 1005, אך נהרס רק באופן חלקי בטרם הגיע למקום הצבא האדום.
אף ש-1,000 אסירים נלקחו ממנו בצעדת מוות, הצבא האדום מצא אלפי אסירים שעדיין נותרו במחנה ושפע עדויות לרצח ההמוני שבוצע שם, ובהן תאי גזים, משרפות וצריפי אחסון ומגורים.
אחד מחיילי הצבא האדום ששחררו את המחנה היה האמן זינובי טולקצ'וב, אשר תיעד בציוריו את מראות המחנה ואסיריו עם השחרור.
קארל אוטו קוך (ספטמבר 1941 עד יולי 1942) - הוצא להורג על ידי הס"ס ב-5 אפריל 1945 באשמת גניבה של רכוש המדינה (למעשה, גניבת רכוש היהודים שהגיעו למחנה).
הרמן פלורשטט (Florstedt, אוקטובר 1942 עד ספטמבר 1943) - הוצא להורג על ידי הס"ס ב-15 באפריל 1945, באשמת גניבה של רכוש המדינה (למעשה, גניבה של רכוש היהודים שהגיעו למחנה).
משפטי מיידנק היו שלוש סדרות משפטים שונות אשר התרחשו בפולין ובגרמניה לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1981, בו הועמדו לדין אנשי סגל המחנה.
המשפט הראשון התרחש בחודשים נובמבר-דצמבר 1944, בלובלין שבפולין.
סדרת המשפטים השנייה נערכה בין 1946 ל-1948 בפולין והמשפט האחרון, אשר נערך בדיסלדורף בגרמניה, החל בנובמבר 1975 ונמשך עד ליוני 1981. מתוך 1,037 חברי הסגל אשר שירתו במחנה ושמם היה ידוע, הועמדו לדין רק 170 נאצים, בודדים הוצאו להורג.
כיום פועל במקום אתר ההנצחה המוזיאון הממלכתי במיידנק ובסמיכות אליו "החברה לחסות על מיידנק".
באוגוסט 2010 פרצה במחנה ההשמדה שרפה אשר נמשכה כשש שעות, וגרמה לנזק בלתי הפיך למחנה.
הרשויות בפולין ציינו כי קרוב לשני שלישים מביתני העץ נשרפו, וכי הנזק העיקרי נגרם לאוסף זוגות הנעליים של אסירי המחנה לשעבר ועשרות אלפים מהן נהרסו.
לפידות אורי, מחנה מיידנק בשלבים האחרונים, בשביל הזיכרון 23 (תשנ"ז), עמ' 4-8.
קרנץ טומש, פנקסנות של מוות ותמותת אסירים במיידנק, יד ושם; קובץ מחקרים לה,1 (תשס"ז) 71-95
מייהם היא להקת בלאק מטאל נורווגית מאוסלו, שהחלה את פעילותה בשנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה נחשבת לחלוצה בזרם הבלאק מטאל בנורווגיה, וככזו שהשפיעה על זרם זה בעולם כולו.
בשם הלהקה נקשרו שערוריות, שכללו פרשיות רצח והתאבדות של נגני הלהקה במשך השנים, והופעות חיות שכללו התנהגות לא ראויה.
מייהם הוקמה ב-1984 באוסלו, על ידי הבסיסט ג'ורן סטובברוד המכונה נקרובוצ'ר, והמתופף חטיל מנהיים.
בעת הקמתה, נקראה בשם "Musta", ("שחור" בפינית).
שם הלהקה שונה ל"מייהם" (מתוך שם השיר Mayhem with Mercy של להקת ונום) לאחר הצטרפותו של הגיטריסט אוייסטיין אארסת' המכונה יורונימוס ללהקה.
חברי הלהקה הושפעו מלהקות כגון ונום, מוטורהד, בלאק סבאת', סלייר, באת'ורי ו-Celtic Frost, ובעקבות כך ניגנו גרסאות כיסוי לשירי הלהקות.
לאחר יציאת אלבום הדמו הראשון של הלהקה, בשם "Pure Fucking Armageddon".
יורונימוס ונקרובוצ'ר ששימשו כסולנים בנוסף לניגון, גייסו שני סולנים חדשים ללהקה.
ב-1986 הצטרף כסולן אריק נורהיים המכונה "משיח", וב-1987 הצטרף כסולן סוון אריק כריסטיאסן המכונה "המטורף".
נורהיים הספיק להופיע עם הלהקה בהופעה אחת ב-20 באפריל 1985 בסקי, ובסוף אותה שנה עזב את הלהקה.
בשנת 1987, יחד עם הסולן כריסטיאנסן, הקליטה הלהקה את המיני אלבום הראשון שלה "Deathcrush", והפיצה אותו על ידי חברת ההקלטות שהקים יורונימוס "Euronymous Posercorpse Music".
בשנת 1988, לאחר פרישת שני סולני הלהקה והמתופף, תפסו את מקומם הסולן השוודי פר ינגב אוהלין, המכונה דד, והמתופף יאן אקסל בלומברג המכונה הלהאמר (פטיש הגיהנום).
לפי נקרובוצ'ר, דד הצטרף ללהקה לאחר ששלח אליהם קלטת דמו שלו, יחד עם פתק עם רעיונות לעתיד הלהקה ועכבר צלוב.
עם הצטרפותו של דד, השתנה אופי הלהקה.
לדד הייתה אובססיה קשה למוות, שניתן היה להבחין בה בהופעות הלהקה באותם הזמנים.
את ההופעות פתח במילים "Only black is true, Only Death Is Real" ("רק שחור הוא האמת, רק המוות אמיתי"), ונהג לעלות עם סכיני ציד ושברי זכוכית, ולחתוך את עצמו קשות במהלכן.
בהופעות היה עוטה מסכות בצבעים של גוויות ומאפר את פניו בצבעים שחור ולבן.
לטענת הלהאמר, דד היה המוזיקאי הראשון בזרם הבלאק מטאל, שנהג לעשות כך.
בנוסף, קבר דד את בגדי ההופעה באדמה, והוציא אותם מהקבר ערב ההופעה.
בהופעות אלו אף הונחו בקדמת הבמה חלקי גוף של חיות, כגון ראשי חזירים וכבשים.
גם את כינויו (Dead - בעברית: מת) נתן לעצמו כיוון שראה עצמו כאיש מת.
בשנת 1990, עברו חברי הלהקה לגור בבית ישן בלב היער שליד אוסלו.
בבית זה התאמנו והחלו לכתוב את השירים לאלבום הבכורה בשם "De Mysteriis Dom Sathanas".
לאחר זמן מה שחיו יחד החלו חיכוכים בין חברי הלהקה דד ויורונימוס.
באחת הפעמים דד יצא לישון ביער כשיורונימוס ניגן מוזיקה השנואה עליו.
בפעם אחרת יורונימוס יצא החוצה והחל לירות ברובה ציד.
דד דקר את יורונימוס מספר פעמים במשך שהותם ביער.ב-8 באפריל 1991, התאבד דד בבית היער של הלהקה, על ידי חיתוך ורידיו וירייה בראשו ברובה ציד.
פתק ההתאבדות שהותיר נפתח במשפט "סליחה על כל הדם", וכלל הסבר קצר לסיבות בגינן התאבד.
בין היתר כתב "זר לא יבין זאת לעולם, ובכל זאת כסוג של הסבר, אינני בן אנוש, זהו חלום שבקרוב אתעורר ממנו".
הטקסט הסתיים בכותבו "לא הגעתי לזה עכשיו, אלא לפני 17 שנה".
למכתב צירף דד את מילות השיר "Life Eternal".
דד אף ציין ביחס לכסף ומילות השירים שהותיר במותו, כי מי שימצא אותם יזכה בהם.
יורונימוס, שמצא את גופת חבירו בבית היער, הלך לחנות סמוכה ורכש מצלמה חד פעמית כדי לצלם את הגופה.
לצורך הצילום, סידר יורונימוס מספר פריטים בזירה.
אחת מהתמונות אותן צילם, שימשה לימים כעטיפת אלבום ההופעה של הלהקה "Dawn Of The Black Hearts".
בהמשך נטען כי יורונימוס התעניין בנטיותיו האובדניות של חברו ללהקה ואף עודד אותו להתאבד.
שמועות נוספות טוענות כי יורונימוס, שמצא את גופתו, אכל חלקים ממוחו והכין תליונים מחלקי הגולגולת, אותם חילק לחברי להקות מהז'אנר.
הלהקה הכחישה את השמועה הראשונה, אך אישרה כי השנייה הייתה נכונה.
סטיאן יוהנסן, שהחליף בהמשך את דד בלהקה סיפר עליו: "הוא [דד] לא ראה את עצמו כאנושי, אלא כיצור מעולם אחר.
הוא אמר שיש לו חזיונות רבים, שדמו קפא בעורקיו, שהוא מת".
חברת התקליטים Roadrunner Records דירגה את דד במקום ה-48 ברשימת 50 סולני להקות המטאל הגדולים בכל הזמנים.
לאחר 11 שנים של הוצאות טקליטי דמו בלבד, הלהקה הוציאה אלבום ב-1994 בשם De Mysteriis Dom Sathanas .
האלבום הוקלט ב-1992 לאחר 5 שנות כתיבה במהלכם הסתגרו חברי הלהקה בבקתה מבודדת ביערות שמסביב לאוסלו, ונחשב בעיני המבקרים לאלבום שהגדיר מחדש את הבלאק מטאל והציב את הסטנדרט המודרני של הז'אנר.
לפני שחרור האלבום משנת 1993, וארג ויקרנס (באסיסט הלהקה באותה התקופה, והאיש שמאחורי הפרויקט בורזום) רצח את יורונימוס, הגיטריסט ומנהיג הלהקה בדקירות סכין 23 פעמים, בביתו.
ויקרנס טען שרצח את יורונימוס מתוך הגנה עצמית לאחר ששמע שהוא מתכנן לחטוף אותו, להביא אותו ליער, להתעלל בו ולצלם את הכל.
ב-1997 חזרה מייהם לפעילות, כשהפעם הנהיגו אותה הבסיסט "נקרובוצ'ר" ו"הלהאמר" המתופף, ובאותה השנה הם הוציאו מיני-אלבום בשם "Wolf's Layr Abyss" שלא התקבל בהתלהבות על ידי מעריצי הלהקה, אך נחשב לתחילתו של עידן חדש בהרכב.
ב-2001 חזרו לאולפן ההקלטות, והוציאו את האלבום השנוי במחלוקת "Grand Declaration of War".
האלבום היווה סוג של שינוי באופי הלהקה - האלבום עצמו התאפיין בסאונד נקי למדי לגבי אלבום בלאק מטאל, הרמה הטכנית של הנגינה עלתה, והשירה הפכה לקונבנציונלית יותר.
מעריציה של מייהם נרתעו גם מן האלבום הזה אך הוא נחשב בעיני מבקרי מוזיקה רבים כפורץ דרך, בדומה לאלבומיהם של סטיריקון וארקטורוס מאותה התקופה.
ב-2004 נכנסו חברי מייהם בפעם השלישית לאולפן לשם הקלטת אלבום מלא, כשהפעם הם מכריזים על "חזרה לשורשים".
ואכן, עם יציאתו של האלבום Chimera ההרכב חזר לתודעת הבלאק מטאל באופן סופי, עם הסגנון המוכר שלהם וזכייה מחדש במעריצים הוותיקים.
מספר חודשים לאחר יציאת האלבום, הודיעה הלהקה כי הסולן מייניאק פורש מן הלהקה, והסולן המקורי אטילה שהופיע באלבומם הראשון מחליף אותו לקראת אלבום רביעי בשם "Ordo Ad Chao" ("כאוס מתוך סדר").
ב-29 בספטמבר 2007 הופיעה הלהקה במועדון התיאטרון בתל אביב.
באותה השנה זכתה הלהקה בפרס יוקרתי לאלבומי המטאל הטובים ביותר בשנת 2007 על אלבומה Ordo Ad Chao.
(1984–1986)אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה, קולות
יורן "נקרובוצ'ר" סטוברוד - בס, קולות
חטיל מנהיים - תופיםPure Fucking Armageddon (1986) (1986)אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה
יורן "נקרובוצ'ר" סטוברוד - בס
אריק "משיח" נורהיים - קולות (1986–1988)סוון אריק "מייניאק" כריסטיאנסן (שירה) - קולות
אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה
חטיל מנהיים - תופיםDeathrehearsal (1987)
Deathcrush (1987) (1988)אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה
יאן אקסל "הלהאמר" בלומברג - תופיםLive in Leipzig (1993)
Freezing Moon/Carnage (1996) (1991)אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה
יאן אקסל "הלהאמר" בלומברג - תופים
סטיאן "אוקולטוס" יהונסן - קולות, בס (1992–1993)אוייסטיין "יורונימוס" אארסת' - גיטרה
וארג "קאונט גרישנך" ויקרנס - בס
בלקתורן - גיטרהDe Mysteriis Dom Sathanas (1994) (1993–1995)הלהקה לא הייתה פעילה בתקופה זו (1995–1997)סוון אריק "מייניאק" כריסטיאנסן (שירה) - קולות
רון "בלאספמר" אריקסן - גיטרה
יאן אקסל "הלהאמר" בלומברג - תופיםWolf's Lair Abyss (1997)
Ancient Skin/Necrolust (1997) (1997–1998)סוון אריק "מייניאק" כריסטיאנסן (שירה) - קולות
מורדגרדן - guitar (1998–2004)סוון אריק "מייניאק" כריסטיאנסן (שירה) - קולות
יאן אקסל "הלהאמר" בלומברג - תופיםMediolanum Capta Est (1999)
יאן אקסל "הלהאמר" בלומברג - תופיםOrdo Ad Chao (2007) (2008–2009)אטילה קיסאהר - קולות
טלוכ' - גיטרה (2012–עכשיו)אטילה קיסאהר - קולות
מיידאן-י אמאם (בפרסית ميدان امام - "כיכר האימאם") היא כיכר עירונית במרכז העיר אספהאן באיראן.
הכיכר מוקפת מבנים היסטוריים מהמאה ה-17 מתקופת האימפריה הספווית, ונודעת לה חשיבות היסטורית ואדריכלית רבה, אשר הביאה להכרזתה כאתר מורשת עולמית ב-1979.
הכיכר בנויה כשטח פתוח גדול בצורת מלבן שאורכו 560 מטר ורוחבו 160 מטר.
שטחה של הכיכר הוא כמעט 90,000 מ"ר והיא אחת הכיכרות הגדולות בעולם.
במרכזה גן גדול ובריכת נוי, ועיצוב הנוף נחשב מופת לסגנון הגנים האסלאמיים.
עם הופעת השושלת הספווית ב-1501 החלה תקופת פריחה באספהן, ולפי גרסה אחת כבר ב-1590 החלה הקמתו של מסגד האמאם בצדו הדרומי של השטח שהפך לאחר מכן לכיכר.
בשנת 1598 קבע השאה עבאס הגדול את בירתו בעיר, והחל בהקמת הכיכר לפי תוכנית מונומנטלית כראוי למרכזה של בירתו החדשה.
הכיכר נקראה "נאקש-י ג'האן" (میدان نقش جهان - "תמונתו של העולם"), ומיד עם סיום הקמתה ב-1601 החלה הקמת יתר המבנים סביב לה.
עבודות הבנייה הושלמו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-17.
הכיכר הייתה למקום המפגש בין השאה לבין בני העם.
היא נבנתה כרצף של שתי קומות של חנויות, מוקפת ארכיטקטורה מרשימה, והובילה לקצה הצפוני שבו הבזאר הקיסרי היה ממוקם.
הכיכר הייתה זירה עמוסה של בידור ועסקים.
בה ביקרו גם סוחרים מהעולם הרחב מכיוון שאספהאן הייתה תחנה חיונית לאורך דרך המשי.
מאוחר יותר זכתה הכיכר לשם "מיידאן-י שאה" (میدان شاه - "כיכר השאה") ובשם זה הוכרזה כאתר מורשת עולמית; ולבסוף, לאחר המהפכה האיסלמית שונה שמה שוב, והיא נקראה "מיידאן-י אמאם".
מדרום לכיכר ניצב "מסגד האמאם" (בעבר "מסגד השאה") ומולו, בצדה הצפוני, ניצב הבזאר.
בצדה המזרחי של הכיכר ניצב ארמון עאלי קאפו ומולו מסגד השייח' לוטף אללה.
המבנים סביב הכיכר חוברו זה לזה, ולאורך חזיתותיהם שולבו ארקדות בנות שתי קומות.
אורכן הכולל של הארקדות הוא כ-1,200 מטר והן משמשות כמבואה לחנויות, בתי העסק ולבתי המלאכה שמאחוריהן.
רק בחלקה הצפוני של הכיכר, הסמוך לבזאר, נקבעו שני פתחים בצדה המזרחי והמערבי, המפרים את רצף הבניינים סביבה, ובחלק זה מתאפשרת תנועת כלי רכב.
מסגד שיח' לוטפאללה (مسجد شيخ لطف الّله) שוכן בצדה המזרחי של הכיכר, והוא נבנה בין השנים 1603-1616. אדריכל המבנה, מוחמדרזה אספהאני, הקים מבואה המקשרת בין הכניסה המוליכה אליו מהכיכר לבין חלל המסגד, כדי לשמור על כיוון התפילה למכה.
המבנה נושא כיפה בקוטר של 12 מטר הנתמכת על ידי קירות בעובי של 170 ס"מ.
צבעה של הכיפה מבחוץ נע בין גוונים של אפור וורוד בהתאם לאור השמש ולאיכותו, והיא ניצבת מעל לשער הכניסה הצבוע בגווני טורקיז.
במרכז צדה הפנימי של הכיפה נראית דמות טווס, והאריחים הצבעוניים שסביב לה נראים כזנבו.
האולם המרכזי של המסגד רבוע ואורך כל אחת מצלעותיו 19 מטר.
המסגד יוצא דופן בכך שאין לו מינרט או חצר פנימית בה ממוקם בדרך כלל סביל לוודוא, ותוכניתו הכללית מתאימה יותר לזו של מאוזוליאום מאשר למסגד, אך מקובל שאיש אינו קבור במקום.
ההסבר לכך הוא שבניגוד למסגד השאה שהיה ציבורי, מסגד זה נועד לשמש את חצר המלוכה ובפרט את נשות ההרמון, וכך גם התקבל אחד מכינויו של המסגד-"מסגד הנשים".
מנהרה תת-קרקעית מחברת בין המסגד לארמון עאלי קאפו הנמצא מצדה השני של הכיכר, וזו נועדה לשימושם של בני משפחת המלוכה.
המסגד קרוי על שם אביו של השאה עבאס הראשון, אשר הקדישו לו לאחר מותו של הראשון ב-1622.
מסגד השאה, שנקרא מאז המהפכה האסלאמית "מסגד האמאם" (مسجد امام), בצדה הדרומי של הכיכר, נחשב ליצירת מופת של האדריכלות האיסלמית הפרסית מהמאה ה-17. קיימים מקורות סותרים באשר למועד תחילת הקמתו של המסגד.
לפי אחד מאלה, החלה הבנייה כבר ב-1590 ולפי האחרים הניח השאה עבאס הראשון את אבן הפינה למבנה בשנת 1611 או 1612. הקמתו של המסגד הסתיימה בין שנת 1630 ל-1638. המסגד יועד לשמש כמסגד ציבורי.
בחזיתו של המסגד קבוע שער הכניסה שגובהו 27 מטר ומשני צדדיו שני צריחים זהים בגובה של 48 מטר.
עם זאת המסגד עצמו מעבר לשער בנוי בזווית של 45 מעלות לחזית ולכיכר, כך שיפנה לעבר מכה בכיוון דרום-מערב.
המבנה עשוי מ-18 מיליון לבנים ומצופה ב-472,500 אריחי קרמיקה המשלבים שבעה צבעים.
שער הכניסה בנוי כגומחה בצורת חצי עיגול שמתקרתה תולים נטיפי מוקרנס, ומעליו פסיפס שבו נראים שני טווסים.
הצבע הדומיננטי של אריחי המסגד, הצבע הכחול, הוליד את אחד מכינוייו של המסגד – "המסגד הכחול".
דלת העץ מצופה בכסף ובזהב ומובילה לשני מעברים שאורכם שונה בשל הזווית בה בנוי המסגד ביחס לכיכר ולשער.
מעל המסגד כיפה דו-שכבתית שגובהה 52 מטר, והמרחק בין שתי שכבותיה הוא 12 מטר.
במסגד אולם מרכזי שמאחוריו חצר, משני צדדיה שני אולמות נוספים, ובצדו הדרום-מזרחי והדרום-מערבי של המבנה שוכנות שתי מדרסות.
המבנה תוכנן כבעל תכונות אקוסטיות מיטביות וקולו של האימאם נשמע היטב גם מחוץ למסגד.
ארמון עאלי קאפו (عالیقاپو - "השער הרם") השוכן בצדה המערבי של הכיכר, ומוליך אל רובע המגורים המלכותי הספווי שמאחוריו, הוקם תחילה כשער.
גובהו 48 מטר והוא כולל שש קומות שבאחת מהן מרפסת גדולה הנתמכת ב-18 עמודי עץ ארז.
ממרפסת זו היה השאה צופה אל הכיכר ואל האירועים שהתקיימו בה, ובהם גם משחקי פולו ומרוצי סוסים.
הארמון הוקם על בסיס מבנה קודם מהמאה ה-15, ושמו נבחר כמשקל נגד לשמו של השער הנשגב (Bâb-ı âli) בארמון טופקאפי באיסטנבול.
המבנה עוטר בדימויים מעולם החי והצומח, אך חלק גדול מהם פורק בידי שודדים ונלקח מהמקום.
מאוחר יותר חודש המבנה, שוב הוזנח, ולבסוף קובעו בו כתובות מעוטרות.
הכניסה אל הבאזאר הגדול, או "הקיסרי", נמצאת בצדה הצפוני של הכיכר.
היא נבנתה בין השנים 1602-1619 והיא מרשימה פחות מהכניסות של יתר המבנים סביב לה.
הבאזאר, שבו שוק מקורה גדול, הוקם על ידי עבאס הראשון כאשר הבזאר הקודם של העיר היה קטן מלשרת את מטרותיו ומרוחק ממרכזה החדש של העיר.
הבאזאר הוא אחד העתיקים והגדולים במזרח התיכון ואורכן הכולל של סמטאותיו מגיע ל-2 ק"מ.
מאז הוקם במאה ה-17 לפי תוכנית אדריכלית, התפשט הבאזאר וכיום הוא חורג מגבולותיו המקוריים.
שער הבאזאר מעוטר בסימנים אסטרולוגיים ובשתי דמויות של קנטאורים היורים חץ מקשת, והוא נסגר מדי יום עם רדת הלילה.
מייווד היא עיר באילינוי, ארצות הברית, שנוסדה ב-6 באפריל 1869, ושטחה הוא כ-7 קמ"ר.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מספר תושביה היה 24,090.
מייווד ממוקמת כ-16 ק"מ מערבית לשיקגו.
קיימים בה מבנים רבים בני מאה שנים ויותר, שכמעט ולא עברו שינוי מאז נבנו, 16 מהם רשומים במרשם הלאומי האמריקאי של מקומות היסטוריים.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, אוכלוסיית העיר הורכבה מ-7,937 משקי בית ו-6,151 משפחות.
הרוב המכריע של התושבים, 82.7%, הם אפרו-אמריקאים.
האוכלוסייה מורכבת בעיקר מבני מעמד הצווארון הכחול.
הכנסת החציון השנתית של משפחה במייווד עומדת על 46,776 דולרים.
13.4% מאוכלוסיית העיר נמצאים מתחת לקו העוני.
במייווד קיימים שישה בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון אחד.