tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, ניהלה אמנותית את פרויקט "A woman being", שבמסגרתו יוצרות מיפן, פולין, ספרד, צרפת, ישראל, מצרים ותרבויות אחרות יצרו ערב תיאטרלי חודשי ששילב תחומי יצירה שונים כגון סטנד אפ, מחול, אופרה ועוד, מנקודת מבט נשית.
באוניברסיטת ניו יורק לימדה קורס בבניית דמות, באמצעות טכניקה שפיתחה במהלך עבודתה בישראל, והעבירה סדנאות נוספות לשחקנים.
לאחר ששבה לישראל המשיכה ללמד את טכניקת בניית הדמות שיצרה בבית הספר לתיאטרון חזותי ברושלים, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בתיאטרון חולון, בבית הספר מנשר לאומנות, בבית הספר לתיאטרון עכשווי "מנוע חיפוש", בית הספר למשחק "אספקלריא", בית ספר למשחק ענת ברזילי ובאקדמיה לאומנויות המופע.
ב-2007 יצרה את הפרויקט "טראנס תיאטרוני במדבר" – מעבדה משחקית בשיתוף מינהל תרבות ועיריית ערד, שמפגיש יוצרים מהמרכז עם האוכלוסייה בדרום.
לאחר שנתיים שבהן השתתפו בפרויקט בעיקר שחקנים וסטודנטים למשחק, התרחבה הפעילות גם לסדנאות המותאמות לקהל הרחב ומיועדות גם למי שאין להם רקע תיאטרוני.
שימשה כמנהלת אומנותית לאירועים מיוחדים בפסטיבל אישה חולון בתחילת דרכו ושופטת בפסטיבל עכו,
כתבה מאמרים על תרבות ויצירה בימתית בכתב העת "תיאטרון: רבעון לתיאטרון עכשווי" בעריכת פרופ' גד קינר ודר' חיים נגיד וטור אישי ב"מעריב" – "להעיר את החיים".
בשנת 2018 הקימה את מגנטה – גוף יצירה נשי בניהולה האמנותי ופלטפורמה לנשים יוצרות שעוסקת בהרחבת הקול והמבט הנשי.
היידי בת זונה - מחזה ויזואלי שמתאר את הפער בין האגדה למציאות, בין החלומות להחמצה., להיט פרינג', הוצגה בפסטיבל עכו ובמרכז הפרינג' בבית ציוני אמריקה.
מופע הג'ט לג - בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון פרינג' בניו יורק עם האנסמבל הבינלאומי שהקימה.
זרות - מופע רב תחומי באוף ברוודווי ניו יורק עם האנסמבל הבינלאומי שהקימה.
הוולס האחרון בפריז - מופע רב תחומי באוף ברוודווי ניו יורק עם האנסמבל הבינלאומי שהקימה.
גוויותי ורבותי (2004) - כתיבה, בימוי ומשחק.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הפרינג' ופתחה את מיזם תיאטרון המעבדה בירושלים של אראל מרגלית בניהולו האומנותי של עודד קוטלר.
מופשטת (2008) - מחזה מקורי פרי עטה אשר ביימה והעלתה לבמה בשיתוף בוגרי בית הספר 'מנוע חיפוש' בניהולו של איציק ג'ולי ויסמין גודר.
מקימי (2013) - עיבוד לבמה של ספרה של נועה ירון-דיין באספקלריא.
אישה רב תכליתית - במסגרת אירוע 'היא' בתיאטרון קרוב בשבוע הפרינג'.
רקדנית גב - כתיבה ומשחק במסגרת "אל תקרא לי מותק" - אירוע בצוותא ביום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים.
עייפה בובה - כתיבה ומשחק במסגרת אירועי "אוהבים אומנות" בגלריית עינגע ערב "שירה לראווה".
מסע בין כוכבות - כתיבה, משחק ובימוי של מופע אישי המבוסס על דמויות מתוך ההצגות שיצרה ועוסק בדמויות נשיות בעידן העכשווי.
השמלה (2015) - מיצג תיאטרלי, תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע, הקאמרי
קול אישה תפילה (2016) בצוותא עיבוד בימתי לתפילות - בעקבות הספר "תפילת נשים" - ד"ר עליזה לביא, אירוע בימתי בהשתתפות דר עליזה לביא, הסופרת שהרה בלאו, והשחקנית עדי חורש,
חתיכות (2018) - מיצג וידאו במסגרת גוף היצירה הנשי "מגנטה".
חתיכות חתיכות (2019) - אירוע אמנותי בקאמרי על היחסים של האישה עם הגוף שלה, כתיבה בימוי וניהול אמנותי של סדרת אירועים אמנותיים בהשתתפות פאנל אורחים מובילים בתחומם עם שחקניות מגנטה - גוף יצירה נשי
רֶחֶם עלינו (2020) - כתיבה ובימוי, של יצירה בימתית סוריאליסטית-רב תחומית במסגרת מגנטה- גוף יצירה נשי, עלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי -יצירה עצמאית
תֶדֶר משלך (2022) - מרחב כתיבה לנשים יוצרות שאותו יזמה וניהלה אומנותית איילת רון במסגרת "מגנטה"- גוף יצירה נשי
ב-יוני 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל יצא לאור הספר "יומן החלמה: נשים יוצרות מילים מלב המלחמה" שאותו איילת רון אצרה וערכה בהוצאת יצירה עברית המהדורה הדיגיטלית .
הספר הוא יומן מסע אומנותי אל הנרטיב והזמן הנשי של ה-7 באוקטובר, בספר כותבות 72 יוצרות, 134 טקסטים מז'אנרים שונים -שירה, פרוזה, מונולוגים ודיאלוגים שמתעדים את מה שעוברת הנפש במהלך המלחמה.
באוקטובר 2024 בעקבות הספר, התקיים בתיאטרון צוותא, האירוע האמנותי "בין מלחמה להחלמה", שנה למלחמה מהזווית הנשית, שאותו רון ביימה, ערכה וניהלה אומנותית.
בספטמבר 2025 יצאה לאור גם מהדורה מודפסת של הספר "יומן החלמה" בהוצאת ביתן.
איים בחוף הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003 בבימויו של יעוד לבנון, עם נבו קמחי, ראידה אדון ואילן תורן בתפקידים הראשיים.
התסריט של יעוד לבנון מבוסס על פרשת כיבוש הכפר טנטורה במלחמת העצמאות ועבודת הגמר של תדי כ"ץ בדבר טבח כביכול שבצעו חיילי אלכסנדרוני בתושבי הכפר.
הסרט צולם בקיבוץ נחשולים וחוף טנטורה שם התחוללה הפרשה ב-1948.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים והיה מועמד לפרס וולג'ין לסרט העלילתי הטוב ביותר.
בנוסף, ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מונטריאול ב-2003.
הסרט קיבל ביקורות שליליות, בעלי אולמות הקולנוע סירבו להקרין אותו והוא הוקרן רק בסינמטקים.
ישעיהו (שוקה) לוין (אילן תורן) הוא אלוף (מיל.) שעומד להתמנות לשר בממשלת ישראל.
הוא גר במושב לחוף הים שהוקם על חורבותיו של כפר דייגים ערבי שנכבש במלחמת העצמאות ותושביו גורשו.
שוקה גר במושב יחד עם אמו טובה (דוידה קרול) והמטפלת שלה כריסטין (כריסטין ווין).
בבית גרים גם בנו הבכור שאול (רוני בוקסבאום) הנשוי למרגלית (דורית סעדיה).
שאול הוא בעל דעות ימניות קיצוניות.
הוא מחזיק כשותף באווזיה הגדולה שלו את אחמד מג'נין (דיראר סלימן) והם רבים כל הזמן.
הבן השני הוא אביתר (נבו קמחי).
אביתר התעוור בגיל שבע כאשר רימון יד שמצא על האי בחוף, התפוצץ.
הוא כעת פרופסור למזרחנות באוניברסיטה והוא מדריך את הסטודנטית סוהא (ראידה אדון) בעבודת דוקטורט על מה שקרה בכפר ב-1948. היא חקרה את מפקד ההתקפה שרפשטיין והגיעה למסקנה שהיה טבח בתושבי הכפר לאחר שנכנעו וכי שוקה היה מפקד בכיר בהתקפה ההיא.
הבן השלישי הוא מתי (אלון לשם) שמתגורר בארצות הברית ומנהל שם קרן השקעות כושלת, בה מושקעים גם כספים של המשפחה.
הוא מגיע ארצה לפי הזמנה של שוקה עם אשתו היהודייה-אמריקאית ג'ודי (סביטרי סלנט).
הם מתעלסים בעירום בחוף הים.
שוקה מעיין בעבודת הדוקטורט ומבין שזה יהרוס את סיכוייו להתמנות לשר.
הוא מפציר באביתר לדחות את פרסום העבודה עד שייתמנה לשר.
בשלב ראשון הוא טוען שלא השתתף כלל בהתקפה אבל לאחר זמן הוא מודה כי השתתף בקרב שהיה קשה ומרבית התושבים נהרגו אבל לא היה שם טבח בשבויים.
שוקה פונה לדקאנית הפקולטה (חנה לסלאו) בשם "עמותת יוצאי חטיבה 19" ומבטיח תרומה בתנאי שתיפגש עם אביתר ותבקש ממנו לא לפרסם את העבודה.
הדקאנית ואביתר נפגשים ליד בניין "המזגגה" והיא מבהירה לו כי עתידו האקדמי בישראל אבוד אם יפרסם את העבודה.
סוהא ואביתר משמיעים לשוקה את העדות של שרפשטיין המפלילה אותו.
שוקה מחליט לוותר על רצונו להיתמנות לשר.
אביתר וסוהא עוזבים את הכפר ומשוחחים על עתידם המעורפל בישראל.
אביתר אומר שכעת יחיה כפליט בחו"ל.
בחשיכה הם נעצרים במחסום וחיילים יורים אל רכבם והורגים אותם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאילן תורןישעיהו "שוקה" לויןאבי המשפחהנבו קמחיאביתר לויןראידה אדוןסוהאדוידה קרולטובהסבתאחנה לסלאודקאניתאלון לשם (בלומנשטיין)מתי לויןרוני בוקסבאוםשאול לויןסביטרי סלנטג'ודי לויןאשתו של מתידורית סעדיהמרגלית לויןאשתו של שאולדיראר סלימןאחמדשותף של שאולכריסטינה וויןכריסטינהמטפלת
איים פראיים היא סדרת-טבע תיעודית של ה-BBC המשודרת ברשת BBC One וב-BBC Earth החל מ-12 במרץ עד 9 באפריל 2023 בקריינותו של השדרן הוותיק דייוויד אטנבורו, אשר מציג את חיי הטבע באיים הבריטיים, תוך שימוש בטכנולוגיות צילום מתקדמות.
הסדרה פותחה במשך 3 שנים תוך עבודה משותפת עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר, האוניברסיטה הפתוחה והחברה "Royal Society for the Protection of Birds".
הסדרה מראה את אתרי הטבע והחיים השונים בטבע בבריטניה ואירלנד, והיא כוללת 6 פרקים באורך של כשעה, אם כי הפרק האחרון הורד מחשש מתגובת המפלגה השמרנית והתקשורת הימנית על ביקורת על הפגיעה בטבע.
בשל כך הופרד החלק האחרון והוא נחשב לחלק מסדרה נפרדת ("Saving Our Wild Isles").
האיים היקרים שלנו: בפרק מוצגים חיי הטבע של האיים הבריטים.
יערות: בפרק נראים היערות של האיים.
עיט זהוב מקנן בין אורנים, אדום חזה מתבסס על חזירי בר שהוחזרו לטבע כדי לקבל מזון, ביערות סקוטלנד שכווי ענק מחפש נקבות ונלחם ביריבים וכך גם הפרפר Apatura iris ונמליים מהסוג Formica צדות זחלים.
ביערות גשם ממוזגים נראית החשופית Limax cinereoniger - הגדולה בעולם, סנאי אדום מחפשים אצטרובלים, אייל הכרמל עם צעירים, איית צרעים מספקת לגוזליה חלת דבש, יחמורים אירופאים נלחמים על נקבות, פטריות מתפשטות לאורך היער ומופע גדול של זרזירים המושכים טורפים כמו עקבים, בז נודד ותנשמת מצויה.
ערבות עשב: בפרק מוצגות הערבות הגדולות.
מים מתוקים: בפרק מוצגים מקווי המים המתוקים.
אוקיינוסים: הפרק מציג את החיים באוקיינוסים.
זואופלנקטון הכולל שטרגליים, מסרקניות ומסרקני ביראו טורפים מושכים בתורם טורפים גדולים יותר כמו כרישים ענקיים וכן דגי הרינג ומקרל.
קיבוץ גדול של דגים מושך טורפי דגים כמו דולפינים, טונות כחולות-סנפיר, סולות צפוניות, שחפיים ויסעורים אטלנטים המקננים לאורך החופים.
שימור האיים הפראיים שלנו: פרק שישי המוצג בנפרד מהסדרה.
איילת רזין בית-אור (נולדה ב־26 בספטמבר 1979) היא עורכת דין ישראלית המתמחה בקידום שוויון מגדרי ומאבק באלימות מגדרית.
כיהנה כמנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה במשרד לשוויון חברתי ושימשה כיועצת המשפטית ומנהלת המדיניות וקשרי הממשל של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל.
איילת רזין נולדה וגדלה בירושלים.
בתם של אהוד רזין, פרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושל מיכל, עובדת בית הספר לרוקחות בפקולטה לרפואה.
את שירותה הסדיר בצה"ל העבירה ביחידת מורן בחיל התותחנים (לימים עוצבת קלע דוד) ובחיל המודיעין, ובשירות הקבע שירתה כקצינה במחלקה לקשרי חוץ.
היא בוגרת ומוסמכת האוניברסיטה העברית בירושלים.
את תואר הבוגר השלימה בשנת 2006 בחוג למשפטים, משם המשיכה להתמחות במשפט פלילי בפרקליטות מחוז ירושלים.
במקביל להתמחות למדה לתואר שני בקרימינולוגיה.
בשנת 2004 החלה להתנדב באיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ובסנגוריה הציבורית.
היכרות זו עם תחום הפגיעות המיניות והשלכותיהן הובילו להתמקצעות ארוכת שנים בתחום של מאבק באלימות מינית ואלימות מגדרית ובזכויות נשים.
בשנת 2007 החלה לכהן כפרקליטה בפרקליטות המדינה ובמחלקה לחקירות שוטרים.
נוסף לניהול תיקים וייצוג בערכאות השונות עסקה גם בהכשרת מתמחים.
בשנת 2017 סיימה את עבודתה בפרקליטות ומונתה ליועצת המשפטית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
בשנה זו יזמה ופיתחה קורס אקדמי עבור הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, בנושא עבירות מין ונפגעי עבירה.
במסגרת תפקידה באיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית הובילה מאבקים ציבוריים שונים בנושא האלימות נגד נשים, ובכללם המאבק ארוך השנים לאישור חוק הפיקוח האלקטרוני, הארכת ההתיישנות בעבירות מין בקטינים, חיזוק ההגנה על חיסיון טיפולי ועוד.
בנוסף, פעלה להקמת ועדות ציבוריות ויזמה כתיבת דוחות ציבוריים בנושא אכיפת חוק וזכויות נפגעי עבירה, לדוגמה – דו"ח מבקר מדינה בנושא 20 שנה לחוק למניעת הטרדה מינית והדו"ח לבחינת הטיפול בנפגעי עבירות מין בהליך הפלילי ("ועדת ברלינר").
בפברואר 2022 נבחרה על ידי ועדת איתור לתפקיד מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה במשרד לשוויון חברתי ומונתה על ידי השרה מירב כהן.
ברשות קידמה רזין בית אור תוכניות לחינוך לשוויון מגדרי בגיל הרך ובגיל ההתבגרות ותוכניות להטמעת חשיבה מגדרית במשרדי ממשלה.
כן פעלה לקידום הכשרות שופטים ובעלי תפקידים בתחום עבירות המין.
ב-1 במאי 2023 הוקם בהחלטת ממשלה המשרד לקידום מעמד האישה בראשו מונתה לעמוד חברת הכנסת מאי גולן.
זמן קצר לאחר מינויה של גולן סיימה בית-אור את תפקידה ברשות, בתום שנה וחצי.
מהלך זה עורר ביקורת חריפה מצד שדולת הנשים בשל העובדה שמדובר במינוי מקצועי שאינו אמור להיות כפוף לשיקולים פוליטיים.
בעקבות מתקפת הטרור של ה-7 באוקטובר 2023, פעלה בית אור ביחד עם נשות מקצוע בכירות מתחום המשפט והמגדר, לייסד את "פרויקט דינה" שמתמקד בהעלאת המודעות לאלימות המגדרית והפגיעות המיניות שבוצעו במהלך האירועים ובשבי.
מטרת הפרויקט היא לתעד, לזהות ולהביא להכרה בפגיעות אלו כחלק בלתי נפרד מהטרגדיה, ולהבטיח שהקולות של הקורבנות יישמעו.
הפרויקט פועל גם בזירה הבין-לאומית, מתוך שאיפה לגייס תמיכה גלובלית, לקדם הכרה משפטית רחבה בפשעים אלו כפשעי מלחמה, ולרתום גופים בין-לאומיים להיאבק בטשטוש ובמחיקה של פשעים מגדריים.
באמצעות איסוף עדויות, שימור הזיכרון, והובלת שיח ציבורי ומשפטי מקומי ובין-לאומי, הפרויקט מבקש להביא צדק לקורבנות ולהבטיח שמעשיהם של התוקפים יספגו לגינוי נרחב ולתגובה הולמת.
במקביל, ועל רקע הטענות לפערים מתמשכים בשוויון מגדרי בישראל המתבטאים בתחומי התעסוקה, הייצוג הפוליטי, היקפי האלימות הגואים ועוד, ייסדה בית אור, ביחד עם דרור מורג מן ההסתדרות הציונית, את "קרן ניצן" – קרן פילנתרופית לקידום נשים ושוויון מגדרי בישראל.
הקרן מיועדת להשקיע במיזמים המקדמים שוויון מגדרי ומאבק באלימות מגדרית תוך שיתוף פעולה עם ארגונים חברתיים, מוסדות ציבור ותורמים פרטיים.
נשואה לאורון בית-אור, אגרונום ויזם בתחום האגריטק, ואם לארבעה ילדים.
בשנת 2019 נבחרה לרשימת 20 המשפיעים ביותר בתנועה הקיבוצית.
בשנת 2023 הוענק לה אות אשת חיל מטעם מועדון השגרירים בישראל.
איימו אלן קויבונן (17 באוקטובר 1917 - 12 באוגוסט 1989) היה חייל פיני במלחמת ההמשך, והמקרה הראשון המתועד של חייל שפעל תחת מינון יתר של מתאמפטמין במהלך קרב.
איימו אלן קויבונן נולד באלסטארו, הדוכסות הגדולה של פינלנד, ב-17 באוקטובר 1917 לפרנס ויטורי קויבונין ואנה סופיה קויבונים.
איימו היה הבכור מתוך שישה ילדים.
קויבונן היה חייל פינלנדי, שהוצב לפטרול סקי ב-15 במרץ 1944 יחד עם כמה חיילים פינלנדים אחרים.
ביום השלישי למשימתם, ב-18 במרץ, הקבוצה הותקפה והוקפה על ידי כוחות סובייטים, מהם הצליחו להימלט.
קויבונן התעייף לאחר שגלש מרחק רב אך לא היה באפשרותו לעצור.
הוא נשא את כל אספקת הסיור שלו של פרוויטין, או מתאמפטמין, שהונפקו על ידי הצבא, חומר ממריץ ששימש לסייע לחיילים להישאר ערים בזמן משמרת.
הוא צרך את אספקת הפרוויטין בשלמותה (כ-30 כדורים), והיה לו פרץ קצר של אנרגיה, אך עד מהרה החל להזות ובסופו של דבר איבד את ההכרה.
קויבונן שחזר בהמשך שהתעורר למחרת בבוקר, לבד וללא אספקה.
במהלך הימים הבאים, הוא שוב נמלט מכוחות סובייטיים, נפצע ממוקש נגד אדם ושהה בתעלה שבוע כשהוא ממתין לעזרה.
לאחר שגלש יותר מ-400 ק"מ (248.5 מיל), הוא נמצא ואושפז בבית חולים סמוך.
קצב הלב הנמדד שלו היה כ-200 פעימות לדקה, והוא שקל 43 ק"ג (94.8 פאונד) בלבד.
בשבוע בו נעלם קויבונן, הוא התקיים מניצני אורן ומעורבני סיבירי שהוא תפס ואכל נא.
הוא שרד לאחר שנמצא, ונפטר ב-1989 בגיל 71.
איימוס ווקר ברבר היה רופא מנתח ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן מזכיר המדינה הראשון של ויומינג בשנים 1890–1895, ומתוקף תפקידו כראשון בסדר הירושה לתפקיד מושל ויומינג, כיהן כשני בתפקיד זה לאחר התפטרותו של המושל הראשון, פרנסיס וורן כחודש וחצי לאחר השבעתו, בשנים 1890–1893.
איימוס ברבר נולד בעיירה דיילסטאון שבפנסילבניה, כבנם של אלפרד ה.
לאחר שהתחנך בבתי ספר מקומיים, הוא למד ספרות ורפואה באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר סיום לימודיו ב-1883, עבד ברבר כרופא בסגל בית החולים פנסילבניה, עד שעבר לוויומינג.
ב-1892 נשא ברבר לאישה את אמיליה קנט, ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1885 עבר ברבר לטריטוריית ויומינג כדי לקבל על עצמו את משרת הרופא המנתח האחראי על בית החולים הצבאי בבסיס הצבאי פורט פטרמן.
הוא קודם לתפקיד מנתח בפועל בצבא ארצות הברית והתלווה למשלחת של הגנרל ג'ורג' קרוק לאריזונה, ולאחר מכן מונה לתפקיד בפורט ד.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, הוא היא לאחראי על בית החולים של איגוד מגדלי משק החי של ויומינג.
ב-1889 הוא החל לעסוק ברפואה בעיר שאיין.
ב-1890 נבחר ברבר מטעם המפלגה הרפובליקנית כמזכיר המדינה הראשון של ויומינג.
כחודש וחצי לאחר השבעתו של פרנסיס וורן כמושל ויומינג הראשון, הוא התפטר מתפקידו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שאליו הוא נבחר.
בוויומינג לא קיימת כמו ברוב מדינת ארצות הברית משרת סגן מושל.
על פי חוקת המדינה, הראשון בסדר הירושה למשרת המושל הוא מזכיר המדינה.
לפיכך, ב-24 בנובמבר אותה שנה, הושבע ברבר, מתוקף תפקידו, בגיל 30, כמושל במקומו של וורן.
ב-1898 שב ברבר לשירות צבאי, ושירת כעוזר מנתח במלחמת ארצות הברית-ספרד.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו ברפואה.
איימוס ברבר נפטר ברוצ'סטר שבמינסוטה ב-18 במאי 1915, בגיל 54. הוא נטמן בבית הקברות לייקויו שבשאיין.
איילת קורץ (נולדה ב-16 באוקטובר 1969) היא שחקנית, ומדבבת ישראלית.
קורץ למדה משחק בניסן נתיב.
ב-1993 שיחקה בתפקיד ראשי לצידו של יהודה בארקן בסרט "מחפשת בעל על ארבע" גילמה את דניאלה.
ב-1998 הופיעה באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילמה את מיכל סופר.
ב-2000 הופיעה בסדרת הדרמה של הוט 3 "שבתות וחגים" בתפקיד עורכת דין.
ב-2004 הנחתה את התוכנית "היפה והחיות" ששודרה בערוץ טבע הדברים.
ב-2001 שיחקה בתפקיד ראשי לצידם של יון תומרקין, וגל זייד בקלטת הילדים "להיות אחים" בתפקיד אמא.
באותה השנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הגדר" גילמה את שמחה.
ב-2012 הופיעה בסדרת הדרמה "חטופים" ששודרה בערוץ 2 שיחקה את אמא של יעל.
ב-2013 שיחקה את ויויאן קריאל, אמא של דניאל בסרט "מקובלות".
ב-2017 הופיעה בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ששודרה ב־HOT3 גילמה את חיה המאירי.
באותה השנה שיחקה בסרט "איסתהר" בתפקיד דינה קלארק.
ב-2018 שיחקה בסרט האמריקאי "Everything is Fine".
ב-2019 גילמה את דמותה של רינה הררי בסרט "הרפתקה בשחקים".
ב-2020 התארחה במספר פרקים בודדים בסדרת הדרמה של רשת 13 "בלקספייס" גילמה את אמא של שירה.
ב-2022 שיחקה בסרט "קאיה" גילמה את מלכה.
באותה השנה השתתפה בסרט התיעודי "אנחנו לא ניפרד לעולם".
ב-2024 שיחקה בסרט "שמים ריקים" בתפקיד אמא.
1999 "ארנב עכשיו" דיבבה את הילדה הברבורה.
2000 "חוות סוסי הפוני" דיבבה את קייט.
2000 "ד"ר סוס" דיבבה דמויות שונות
2000 "נקודות בצבעים" דיבבה את המפטי.
2002 "הרפתקאותיו של טוב טוב הגמד"
2002 "הבובודים" דיבבה את דודה אגתה
2012 "ביבי וטינה" דיבבה את סוזן.
שנהסרט/סדרהדמותהערות1993מחפשת בעל על ארבעדניאלהתפקיד ראשי1998רמת אביב גימלמיכל סופרתפקיד אורח2000שבתות וחגיםעורכת דיןתפקיד אורח2004היפה והחיותבתפקיד עצמהתפקיד ראשי2011להיות אחיםאמאתפקיד ראשיהגדרשמחה2012חטופיםאמא של יעלתפקיד אורח2013מקובלותויויאן קריאלתפקיד ראשי2017מתים לרגעחיה המאיריתפקיד אורחאיסתהרדינה קלארקתפקיד ראשי2018Everything is Fine2019הרפתקה בשחקיםרינה הרריתפקיד ראשי2020בלקספייסאמא של שירהתפקיד אורח2022קאיהמלכהתפקיד ראשיאנחנו לא ניפרד לעולםבתפקיד עצמהסרט תיעודי2024שמים ריקיםאמא
תימן, כמדינה בעלת רצועת חוף ארוכה, היא הבעלים של מספר איים במפרץ עדן ובים סוף.
להלן רשימת איי תימן הבולטים, עם ציון הארכיפלג בו הם נמצאים, שטחם ואוכלוסייתם:
תמונהארכיפלגאישםשטח(בקמ"ר)אוכלוסייהסוקוטרה3,79660,000133450סמחה401007.50קאל פיראון הצפוני0.170קאל פיראון הדרומי0.120סבוניה0.050איי חנישזוקר1200חניש הגדול670חניש הקטן90מאמאליח3.160קבוצת זוביירזובייר140הר א-טייר11.4801082,200מצר באב אל-מנדבפרים13221
איימון רודריק ווקר הוא שחקן בריטי.
הוא ידוע בעיקר מתפקידו בתוכנית הטלוויזיה "שיקגו FIRE".
ווקר נולד בשנת 1962 במערב לונדון לאב גרנדיאני ואם טרינידדית.
ווקר, שגדל באיזלינגטון שבצפון לונדון, התגורר בטרינידד במשך שישה חודשים כשהיה בן תשע.
הוא למד בבית הספר הונגרפורד באיזלינגטון והחל ללמוד עבודה סוציאלית בפוליטכני של צפון לונדון.
הוא התמחה כרקדן ולאחר מכן הצטרף לחברת תיאטרון המחול Explosive בלונדון.
עם זאת, פציעה אילצה אותו לוותר על הריקוד.
הוא גם למד באקדמיה לקולנוע של ניו יורק בארצות הברית.
ווקר ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו במשחק בשנת 1983 על במה בלונדון, כשגילם אמן רוק מהאיסט אנד במחזמר "Labelled with Love".
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1985, כאשר הופיע בפרק בעונה השנייה של "דמפסי ומייקפיס", ששודרה ב־ITV.
הופעתו הטלוויזיונית הבאה הייתה בשנה שלאחר מכן, בפרק בסדרת האנתולוגיה לילדים Dramarama, גם היא ב-ITV.
תפקידו הקולנועי הראשון היה בשנת 1991, כשגילם את קרלטון בסרט "Young Soul Rebels" על האינטראקציה בין תנועות נוער תרבותיות שונות בבריטניה של סוף שנות ה-70.
ב-1997 הוא שיחק בתפקיד הראשי של כרים סעיד בסדרת הדרמה הטלוויזיונית האמריקאית "אוז" של HBO.
הסדרה מתרחשת בכלא בדיוני בעל אבטחה מרבית, והדמות שגילם ווקר הייתה אסיר חדש שהיה מוסלמי אדוק.
ווקר בילה זמן במסגד בהארלם וחקר את אומת האסלאם והתרבות המוסלמית האמריקאית.
הוא הופיע בפרק הראשון ב-12 ביולי 1997 והמשיך לגלם את התפקיד עד הפרק השלישי של העונה האחרונה בשנת 2003. על הופעות באוז הוא זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרה דרמטית בטקס פרסי CableACE והיה מועמד לפרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית.
בשנת 2000 הופיע ווקר בשני סרטים: דרמת הפשע " Once in the Life", בה שיחק ובוים על ידי לורנס פישבורן בבימוי הבכורה שלו; ותעלומת הפנטזיה "בלתי שביר", לצד ברוס ויליס וסמואל ל.
ווקר הופיע גם בסרט טלוויזיה שהיה העונה האחרונה של הסדרה "רצח מאדום לשחור", "רצח: הסרט".
בשנת 2001 הוא חזר לטלוויזיה הבריטית לככב בתפקיד ג'ון אותלו בעיבוד מודרני למחזה אותלו של ויליאם שייקספיר ב-ITV, לצד כריסטופר אקלסטון.
על תפקידו זכה בפרס ההופעה הטובה ביותר בטלוויזיה בטקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה הראשון אי פעם של יוצרי הסרטים השחורים (BMF) לכוכבי הטלוויזיה והקולנוע השחורים המובילים בבריטניה, שנערך בלונדון בספטמבר 2002.
בשנת 2006, הוא גילם את ד"ר סטיבן דקראי בשלושה פרקים של סדרת הדרמה הרפואית "ER".
הוא גם כיכב בדרמה המשפטית של רשת פוקס "Justice", שם גילם את לותר גרייבס.
ב-2009 ווקר הופיע בסדרת הדרמה "מלכים" של רשת NBC, המבוססת על סיפורו המקראי של דוד.
הוא גילם את הכומר אפרים סמואלס המקביל לנביא שמואל המקראי.
ב-2010 הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "האמת כולה", לצד מאורה טיירני ורוב מורו.
החל מ-2012 הוא הופיע בתפקיד ראשי בסדרה "שיקגו FIRE" אותה עזב ב-2024 עקב בעיות אישיות אך הצטרף שוב לסדרה בפרק 18 של עונה 13.
ווקר מתגורר בארצות הברית, הוא נשוי לסופרת סנדרה ווקר.
שנהסדרהתפקידהערות1985דמפסי ומייקפיסאדווין שורבפרק: "The Hit"1985–1987In Sickness and in Healthוינסטון ("מרגולד")תפקיד ראשי1986Dramaramaפ.סי.
גארפילד וולקוטבפרק: "Pig Ignorance"The Two of Usפלוידבפרק: "Cracks in the Pavement"1987Bulmanג'ימי הקטןבפרק: "White Lies"1988לא יאומן כי יסופרבאטסבפרק: "Mr.
שנה מחזה תפקיד הערות 2005 יוליוס קיסר 2007 אותלו אותלו 2020Between Riverside and Crazy
מלחמת הזומבים הגדולה (2006) - פול רדקר
פודקאסט ביל: איימון ווקר חלק 1 (2018)
איימה אוקון הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הנובר 96 מהבונדסליגה השנייה ובנבחרת דרום אפריקה.
אוקון נולד בדרום אפריקה לאב ניגרי ולאם דרום אפריקאית.
אחיו הוא האתלט הדרום אפריקאי אודמי אוקון .
אוקון גדל במחלקות הנוער של רנדבורג FC וסופרספורט יונייטד.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סופרספורט יונייטד במסגרת ליגת העל הדרום-אפריקאית, ובסך הכל ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בהנובר 96 מהבונדסליגה השנייה.
ב-4 ביוני 2025 ערך אוקון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה, בהפסד 1-0 לנבחרת מוזמביק במסגרת שלב הבתים של גביע COSAFA.
ב-7 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת זימבבואה, גם כן במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
איימה הוג , שנודעה בכינוי "הגברת הראשונה של טקסס", הייתה מנהיגה חברתית, נדבנית, פעילה למען בריאות הנפש, פטרונית ואספנית אמנות.
היא עסקה בטיפוח התרבות והמורשת ההיסטורית במדינת טקסס.
הוג אספה יצירות של אמנים כדוגמת פבלו פיקאסו, פאול קלה ואנרי מאטיס, ותרמה מאות פריטים ל.
היא השתתפה בוועדה שתכננה את מרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון די.סי., והייתה חברה בוועדה לאיתור ריהוט היסטורי ל.
בנוסף עסקה בשיקום נכסים היסטוריים, ובהם אחוזת וארנר וביו בנד, אשר נתרמו לימים למוסדות אמנות והיסטוריה בטקסס, המתחזקים אותם עד היום.
הוג קיבלה מספר פרסים ועיטורים, בהם הפרס על שם לואיז א.
די פונט קראונינשילד מ, פרס סנטה ריטה מטעם אוניברסיטת טקסס ותואר דוקטור לשם כבוד באמנויות מטעם אוניברסיטת סאות'ווסטרן.
הוג הייתה בתם של שרה אן "סאלי" סטינסון ושל ג'ים הוג, שכיהן כתובע הכללי וכמושל טקסס.
שמה הפרטי נלקח מן הפואמה האפית The Fate of Marvin שחיבר דודה, תומאס הוג.
כדי להמעיט בחשיפת חריגותו של השם, נהגה לעיתים לחתום בראשי תיבות בלבד או בחתימה בלתי קריאה.
אף שנפוצו שמועות כי היו לה אחיות, היו לה למעשה אחים בלבד.
לאחר שאביה עזב את תפקידו הציבורי בשנת 1895 ואמה נפטרה משחפת באותה שנה, עברה דודתה האלמנה לאוסטין כדי לגדלם.
בין השנים 1899–1901 למדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, ולאחר מכן נסעה לניו יורק ללימודי פסנתר ותאוריית המוזיקה במשך שנתיים.
עם מות אביה בשנת 1906 נסעה לאירופה, שם למדה במשך שנתיים אצל הפסנתרן קסאפר שארוונקה בווינה.
עם שובה לטקסס הקימה את התזמורת הסימפונית של יוסטון וכיהנה כנשיאתה.
גילוי הנפט במטע המשפחתי הקנה להוג אמצעים כספיים ניכרים, אותם הקדישה למפעלים ציבוריים וחברתיים.
בשנת 1929 ייסדה את מרכז ההדרכה לילדים ביוסטון, אשר העניק שירותי ייעוץ לילדים ולבני משפחותיהם.
בשנת 1940 ייסדה מכספי אחיה המנוח את קרן הוג לבריאות הנפש באוניברסיטת טקסס שבאוסטין.
בשנת 1943 נבחרה למועצת בתי הספר של יוסטון, ופעלה לביטול אפליה מגדרית ואתנית בשכר המורים ולקידום תוכניות חינוך אמנותי בקרב תלמידים אפרו-אמריקאים.
הוג לא נישאה מעולם, ונפטרה בשנת 1975. הקרן על שמה הייתה היורשת העיקרית של נכסיה, והיא ממשיכה עד היום בפעילות פילנתרופית מגוונת.
מספר פרסים שנתיים נוסדו על שמה, כהוקרה לפעילותה בתחום שימור המורשת התרבותית של טקסס.
עם לידת בתו היחידה כתב ג'ים לאחיו: "כוס שמחתנו עלתה על גדותיה!
נולדה לנו בת שמידותיה מן המובחרות ודמותה מן המלאכיות ביותר שיכול היה הטבע לחנון בהן את האדם, ושמה, איימה".
לאיימה לא ניתן שם אמצעי, דבר חריג לתקופה.
שמה הפרטי נלקח מן הפואמה האפית The Fate of Marvin, שחיבר דודה תומאס בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ובה הופיעו שתי דמויות בשם איימה וליילה.
הביוגרפית וירג'יניה ברנהרד ציינה כי יש שסברו שג'ים העניק לבתו שם ייחודי זה לשם קידום בחירתו במרוץ צמוד לתובע המחוזי במחוז השביעי בטקסס.
לחלופין, מן ההתכתבויות עולה כי ייתכן שלא נתן דעתו לצירוף שבין השם הפרטי לשם המשפחה, אשר במבטא אמריקאי, ובפרט בהגייה טקסנית רווחת, נשמע כהיגוי הרצף "I'M A HOG", ביטוי שמשמעותו באנגלית "אני חזיר".
ברבות הימים סיפרה הוג כי כאשר נודע לסבה מצד אמה על בחירת השם, נחפז להגיע לעיר כדי להביע את מחאתו, אך הטבילה כבר התקיימה והשם נותר בעינו.
בילדותה שב ויליאם, אחיה הבכור, הביתה חבול לאחר שנאלץ להגן על "שמה הטוב".
בבגרותה נהגה לחתום בכתב בלתי קריא כך ששמה הפרטי לא ייקרא, ובניירות המכתבים האישיים שלה הופיעו לרוב הכיתובים "Miss Hogg" ("גברת הוג") או "I.
לעיתים הורתה למזכירתה לבצע את ההזמנה כדי לחמוק משאלות על שמה.
רק חודשים ספורים לפני מותה החלה להשתמש בכינוי "אימוג'ין"; דרכונה האחרון הונפק על שמה "Ima Imogene Hogg".
בניגוד לשמועות, להוג לא הייתה אחות בשם "יורה".
אגדה מקומית גרסה כי בעת כהונתו כמושל הציג ג'ים את בתו ואת חברתה כ"בנותיי, איימה ויורה", דבר שהכחישה נחרצות.
במהלך חייה נדרשה פעמים רבות להפריך את השמועה, ואף קיבלה מאות מכתבים בשאלה האם זהו שמה האמיתי והאם אכן הייתה לה אחות בשם זה.
בראשית שנות השלושים עסקה הוג בעריכת כתבי אביה ובנאומיו בשיתוף עם ההיסטוריון רוברט קוטנר, ביוגרפו של האב, ותפסה עצמה כמגינת מורשתו הציבורית.
היא הרבתה לכתוב כדי לבאר או להפריך פרסומים שונים אודותיו.
לדברי ברנהרד, עצם העובדה שנשאה שם שחייב אותה בהסברים מתמידים הביאה אותה להגן בעקביות על אביה מפני מבקריו, ובכך להגן גם על עצמה.
לאורך השנים הפכה הוג מושא לבדיחות ולרשימות לעג, כמו "שמות בלתי שגרתיים" או "שמות תינוקות גרועים", ובהם ההשערה המוטעית כי נקראה לצד אחות בשם "אורה הוג".
רשומות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מנו שורה של שמות דומים, ובהם איימה פיג, איימה מאסקראט, איימה נוט, איימה הוקר, איימה וינר, איימה רק, איימה פיין ואיימה באט.
הוג נולדה בשנת 1882 בעיר מינאולה שבטקסס, להוריה ג'ים הוג ושרה אן ("סאלי") סטינסון.
משפחת הוג הייתה נטועה במסורת של שירות ציבורי: אבי-סבה, תומאס, כיהן בבתי המחוקקים של ג'ורג'יה, אלבמה ומיסיסיפי, וסבה, ג'וזף לואיס הוג, שימש כחבר בקונגרס של רפובליקת טקסס ונטל חלק פעיל בניסוח חוקת המדינה.
בעת הולדתה שימש אביה כתובע המחוזי של המחוז השביעי בטקסס.
בתום כהונתו בשנת 1884 העתיקה המשפחה את מושבה לעיר טיילר, שם עסק בעריכת דין.
בשנת 1886 נבחר לתובע הכללי של טקסס, והמשפחה עברה לבירת המדינה, אוסטין, ובה החלה הוג את לימודיה בגן הילדים.
בשנת 1890 נבחר ג'ים למושל הראשון של טקסס שנולד בתחומיה, ובינואר 1891 נכחה הוג, בצוותא עם אמה ואחיה הבכור, בטקס ההשבעה שנערך בקפיטול המדינתי החדש.
משפחה השתכנה באחוזת המושל, שנבנתה בשנת 1855 והייתה במצב רעוע, בקירות סדוקים ובריהוט בלוי.
הוג ואחיה חויבו ליטול חלק בשיקום המבנה ובהשבתו למצב ראוי למגורים; בין יתר המשימות הוטל עליה להסיר מסטיקים שנותרו על רהיטים ועל מסגרות הדלתות.
הוג ואחיה הצעירים התאפיינו בתוססות ובנטייה לשובבות.
לימים זכרה במיוחד את חיבתם לגלישה במורד המעקות שבאחוזת המושל.
ההורים אפשרו זאת עד אשר תומאס נחבל בסנטרו, ואז נעץ אביהם מסמרים במרכז המעקה כדי להרתיעם; חורי המסמרים נראו לעין בבירור עוד שנים רבות לאחר מכן.
לצד חיי היומיום הרועשים, עודדו ההורים קריאה ולימודים.
הוג קראה בילדותה את ספריהם של ג'יימס פנימור קופר, נתניאל הות'ורן וסיפורי לואיזה מיי אלקוט.
אמה ביקשה להקנות לילדים השכלה לשונית, ולתקופה הועסקה בביתם אומנת גרמנייה, שבחסותה אמרו את תפילותיהם בגרמנית.
בהמשך הקפידה אמה כי הוג תמשיך את לימודיה אצל אישה גרמנייה שניהלה גן ילדים באוסטין.
גם חייהם התרבותיים של הילדים טופחו, והוג זכרה ביקורים תכופים בבית האופרה מילט באוסטין, שם צפתה בהצגות של שייקספיר ובהופעות של להקות אופרה נודדות.
ילדי המשפחה גילו חיבה יוצאת דופן לבעלי חיים, וגידלו ברשותם כלבים, חתולים, עופות, דביבונים, אופוסומים, ארנבות, פוני קטן ותוכי.
באחד הימים קיימו באחוזת המושל מופע קרקס בהשתתפות בעלי החיים, וגבו חמישה סנט מן הקהל; משהתברר הדבר לאביהם, חויבו להשיב את הכסף לבעליהם.
בהמשך נוספו לאוסף גם דוב, סוס, עופר, קקדואים ושני יענים שכונו ג'ק וג'יל.
בעקבות אתגר שהציבו לה אחיה ניסתה הוג לרכוב על אחד היענים, אולם נפלה ממנו לאחר שאחד הבנים ירה בקלע וגרם ליען להיבהל.
תקרית זו אף שימשה לימים השראה לספר הילדים Ima & the Great Texas Ostrich Race מאת מרגרט אוליביה מקמניס וברוס דופרי.
אמה של הוג לא שבה לאיתנה לאחר לידתו של תומאס, ולשארית חייה נחשבה נכה למחצה.
הוא נלוותה אליה לשהויות חוזרות בבתי מרפא במהלך שנותיהן באוסטין.
בשנת 1895 אובחנה שרה בשחפת, ובעצת רופא עקרה עם בתה לקולורדו, שם התגוררו בבית אחותו הבכורה של ג'ים, מרתה פרנסיס דייוויס.
שרה הלכה לעולמה בקולורדו ב־25 בספטמבר 1895.
דייוויס נלוויתה אל משפחת הוג בבואם לאוסטין, ושימשה להם עזר ומשען במשך חודשים אחדים, עת טיפלה בהוג ובאחיה הצעירים.
בהיותה אלמנה שאיבדה את בעלה משחפת וחזתה בבנה נאבק במחלה זו, האמינה דייוויס כי הוג נדבקה מאמה.
מתוך חשש שמא תעביר את המחלה לצאצאיה, הנחתה דייוויס את הוא להימנע מכניסה לנישואין.
בסופה של שנת 1895 נשלחו הילדים לפנימייה בסן מרקוס, ובחלוף שנה שבו אל בית אביהם באוסטין.
על אף שנעזרה המשפחה במנהלת משק בית, הוג שימשה בפועל כגבירת הבית, פיקחה בקפידה על ענייני הסדר והניקיון ונטלה אחריות על חינוכם של אחיה הצעירים.
בשנת 1898 נלוויתה הוג לאביה במסעו להוואי, שם נפגשו עם מלכת האיים ליליואוקלאני ונכחו בטקס הרשמי שבו הועברו האיים לריבונות ארצות הברית.
לאחר מכן תוכננה הפלגתם לסיאטל, אך הוג, שרוחה סערה, מאנה לעלות על סיפון האונייה ובדמעות הפצירה באביה לשנות את מסעם, בהדגישה כי "תחושה נוראה קנתה שביתה בלבה".
האב נענה לבקשתה, והשניים הפליגו לקליפורניה.
שם נודע להם כי האונייה שיועדו להפליג בה שקעה במצולות, וכל נוסעיה נספו.
המוזיקה הייתה יסוד מכונן בחיי בית המשפחה, והוג החלה את לימודיה בפסנתר בגיל שלוש.
בעוד אחיה הצעירים למדו במוסדות ציבוריים, היא נשלחה למוסד פרטי וזכתה ללמוד לשיעורים במוזיקה.
בשנת 1899 החלה בלימודיה באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם נמשכה במיוחד לקורסים בגרמנית, באנגלית עתיקה ובפסיכולוגיה.
בדבריה המאוחרים תיארה עצמה כסטודנטית לא בשלה, חסרת הכנה ונפחדת.
בתקופה זו הצטרפה למועדון חברתי נשי הקרוי "Valentine Club" ונטלה חלק בייסוד אחוות הנשים הראשונה בקמפוס, פי בטא פאי.
לאחר שנתיים בלימודיה עברה לניו יורק, שם עברה השתלמות בפסנתר ובתאוריית המוזיקה ב.
אף שלא נכחה בהתקנת סניף פי בטא פאי בשנת 1902, התקבלה לאחווה כחברה בוגרת ב-1912, ובחלוף שנה מונתה לסגנית נשיאת מועדון בוגרות האוניברסיטה.
בתחילת המאה ה-20 החל אביה להשקיע בנדל"ן ובנפט.
בשנת 1901 רכש 4,100 אקרים (כ-17 קמ"ר) בסמוך לעיר וסט קולומביה, שטח שהיה בעבר חלק ממטע ורנר ההיסטורי.
עם שובה מניו יורק חילקה הוג את זמנה בין המטע המשפחתי לבין יוסטון, שם ניהל אביה משרד עורכי דין.
בפיקוחה נערכו שיפוצים מקיפים בבית המטע, ובכללם הוספת פורטיקו גדול ששימש לכניסה הראשית החדשה, תוך הפניית הבית הרחק מנחל ורנר.
ב-26 בינואר 1905 נפצע ג'ים בתאונת רכבת.
במשך כשנה טיפלה בו בתו במסירות, עד לפטירתו ב-3 במרץ 1906. מותו זעזע את הוג, ואחיה ויליאם לקח אותה לניו יורק כדי להפיג את אבלה.
בתקופה זו שאבה נחמה מהשתלבותה בחיי התרבות, בקונצרטים ובמוזיאונים.
בשנת 1907 נסעה לגרמניה, ושהותה שם הייתה כה פורייה עד שבחרה להמשיך בלימודי הפסנתר באירופה.
במשך כשנתיים למדה בווינה אצל הפסנתרן קסאפר שארוונקה, שניגן בחצרו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון, וכן בברלין אצל מרטין קראוזה.
עם שובה לארצות הברית השתקעה ביוסטון לצד אחיה ויליאם.
באותה העת מנתה העיר כ-100,000 תושבים בלבד, ולא פעלו בה מוזיאונים, פארקים או מוסדות תרבות מקצועיים בתחומי התיאטרון, המוזיקה והמחול.
הוג הקדישה את עצמה להוראת מוזיקה, עיסוק שבו החזיקה תשע שנים, ובמהלכן לימדה תלמידים רבים, ובהם ז'אק אברם, לימים פסנתרן בעל שם עולמי.
בשנת 1913 נבחרה לנשיאת אגודת הנשים למוזיקה, והצטרפה לוועדת התרבות של מועדון הנשים המשכילות, במסגרתו נוסד תיאטרון קטן בשם "Green Mask Players".
באותה שנה הייתה הרוח החיה ביוזמת הקמת התזמורת הסימפונית של יוסטון, וכיהנה כסגנית נשיאתה בעת ישיבת הפתיחה של מועצת המנהלים.
בשנת 1917 נתבקשה לשמש כנשיאה, תפקיד שמילאה במשך תריסר קדנציות רצופות.
הוג נודעה בקרב מכריה בכינויה החביב "הגברת איימה", והוכרה ברבים כ"גברת הראשונה של טקסס".
נלי קונלי, רעייתו של מושל טקסס ג'ון קונלי, העידה כי "רעיית המושל מכונה לרוב הגברת הראשונה של המדינה, אולם הוג תמיד הייתה ותוסיף להיות הגברת הראשונה של טקסס".
בשנת 1957 כלל העיתון "הניו יורק טיימס" את הוג בסדרה שעסקה בדמויות המובילות בחיי החברה של טקסס, ובה נאמר: "אישיות חברתית אחת, הנחגגת בכל רחבי המדינה ואף מעבר לגבולותיה, היא הגברת איימה הוג.
כיום היא כבת שמונים, אך עודנה מהווה מגדלור אזרחי ביוסטון".
לאחר פטירת אביה בשנת 1906 ניסו הוג ואחיה למכור את מטע ורנר, אולם סעיף בצוואתו של האב קבע כי הקרקע תיוותר בבעלות המשפחה למשך חמש-עשרה שנה.
ב-15 בינואר 1918 התגלו במטע מרבצי נפט, ותגלית נוספת בשנה שלאחר מכן הניבה הכנסה חודשית בסך 225,000 דולר (השווים לכ-4.1 מיליון דולר בחישובי שנת 2024), אשר התחלקה בין ארבעת האחים.
על פי הביוגרפית גוונדולין קון נילי, סברו בני משפחת הוג כי עושר זה לא היה פרי עמלם, שכן מקורו באדמה עצמה ולא במעשה ידם, ולפיכך החליטו לייעדו לרווחת הציבור ולתועלת מדינת טקסס.
בשנת 1929 ייסדה הוג את מרכז ההדרכה לילדים ביוסטון, אשר נועד להעניק ייעוץ ותמיכה לילדים במצוקה נפשית ולבני משפחותיהם.
הוג האמינה כי טיפול מוקדם בקשיים רגשיים ומנטליים עשוי למנוע מחלות חמורות בבגרות.
עניינה בתחום בריאות הנפש נבע מהשפעת אביה, אשר קרא בהרחבה בספרות הרפואית, ובתקופת כהונתו כמושל נהגה להתלוות אליו בביקוריו במוסדות צדקה ובבתי מחסה לחולי נפש.
גם בלימודיה באוניברסיטת טקסס הרחיבה את ידיעותיה בתחום באמצעות קורסים בפסיכולוגיה.
היא סברה כי אחיה הצעיר, טום, היה עשוי להיתרם מטיפול דומה, שכן מילדותו ניכרו בו חוסר מנוחה, אימפולסיביות וחוסר זהירות בענייני כספים.
השקפותיה של הוג בתחום בריאות הנפש, אשר כיום הן נחלת הכלל, נחשבו בשנת 1929 חלוציות ופורצות דרך.
בשנת 1972 הצהירה בעיתון "יוסטון כרוניקל" כי מכל פועליה הציבוריים, סיפוק נפשה הגדול ביותר נבע מיוזמתה להקים את מרכז ההדרכה לילדים.
הוג עצמה חוותה קשיים בתחום בריאות הנפש.
בסוף שנת 1918 לקתה במחלה, אשר יוחסה, ככל הנראה, לדיכאון עמוק.
היא פנתה לד"ר פרנסיס חוויאר דרקום, מבכירי הרופאים במחלות עצבים ונפש, שטיפל בה במשך שלוש שנים רצופות.
בתקופה זו אושפזה למעלה משנה, ולאחר מכן נדרשו לה שלוש שנות החלמה נוספות, רובן בפילדלפיה שבפנסילבניה.
בקיץ 1923 הבריאה לחלוטין, אולם זנחה לעד את חלומה להיות פסנתרנית קונצרטים, בטענה כי מחלתה הותירה בה חולשה מתמשכת.
בשנת 1930 התלוותה הוג לאחיה הבכור, ויליאם, למסע בגרמניה.
במהלך שהותם נחסם צינור המרה שלו, וב-12 בספטמבר אותה שנה נפטר לאחר ניתוח חירום.
הוג השיבה את ארונו לארצות הברית ודאגה להבאתו לקבורה.
בצוואתו הוריש ויליאם לאוניברסיטת טקסס סכום של 2.5 מיליון דולר, תוך שציין במפורש כי כספים אלה, יחד עם תרומתה של אחותו, יוקדשו ל"תועלת רחבת היקף לתושבי טקסס".
מחלוקות משפטיות עיכבו את העברת הירושה עד שנת 1939, עת התקבלה תרומה בסך 1.8 מיליון דולר.
בשנת 1940, בהסכמת אחיה מייקל אשר שימש כמנהל העיזבון, ייסדה הוג מכספים אלה את קרן הוג לבריאות הנפש באוניברסיטת טקסס באוסטין.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ערכה הקרן מחקרים שמטרתם למנוע גיוסם של מועמדים בלתי כשירים מבחינה נפשית לצבא, והעניקה ייעוץ לנפגעי טראומה שנגרמה עקב הלחימה.
לאחר המלחמה הרחיבה הקרן את תחומי פעילותה החינוכיים והפילנתרופיים, והעמידה שירותי בריאות הנפש לרשויות אוכלוסיות מוחלשות וקשישים.
בשנת 1943 הכריזה הוג על מועמדותה לראשות מועצת החינוך של יוסטון, מתוך כוונה להבטיח ייצוג נשי במוסד זה.
היא זכתה בבחירות ברוב של 4,350 קולות, למעלה מאלף הצבעות יותר מהמתמודדת הבאה אחריה.
בתקופת כהונתה פעלה לביטול אפליה מגדרית ואתנים כקריטריונים לקביעת שכר, קידמה תוכנית "מורה מבקר" לילדים בעלי קשיים רגשיים, ויזמה תוכניות לחינוך אמנותי בבתי הספר של תלמידים אפרו-אמריקאים.
עם תום כהונתה בחרה שלא להתמודד לקדנציה נוספת.
הוג ואחיה נודעו כאספנים נלהבים של יצירות אמנות; בבעלותה היה אוסף נרחב, אשר כלל אמנות ילידית אמריקאית לצד עבודות של פבלו פיקאסו, מארק שאגאל, אנרי מאטיס ואמדאו מודיליאני.
ראשית התעניינותה באספנות החלה בתקופת החלמתה בפילדלפיה.
רכישתה הראשונה, בשנת 1922, הייתה כיסא ספרדי או כיסא מייפל בסגנון קווין אן, שעוטר ברגליים מגולפות.
הוג חקרה ביסודיות את שוק הרהיטים האמריקאיים הקדומים, ואף פגשה את לוק וינסנט לוקווד, מחברו של החיבור המרכזי בתחום.
באותה עת הייתה בין קומץ אנשים שסברו כי לרהיטים אמריקאיים עתיקים ערך אמנותי והיסטורי, בשעה שרוב האספנים התמקדו ברהיטים אירופיים.
עם הזמן הוכר ערכם של פריטים אלה, אולם הוג נותרה כמעט יחידה בדרום ארצות הברית, בעוד מרבית האספנים ישבו בחוף המזרחי.
כאשר נתבקשה להשאיל פריטים לניו אינגלנד, סירבה בעקביות, באומרה: "יש להם די והותר כאלה שם".
בשנות העשרים פעלו אחיה לפיתוח שכונת יוקרה חדשה, שכונתה ריבר אוקס, אשר באותה תקופה ניצבה בשולי יוסטון.
לבניית משכנם נבחר המגרש הגדול ביותר, בן 14.5 אקרים (0.06 קמ"ר).
הוג שיתפה פעולה עם האדריכל ג'ון סטאוב בעיצוב הבית, אשר נועד להציג את אוספי האמנות המשפחתיים.
בשנת 1928 עברה עם ויליאם להתגורר בבית, אשר כינתה "ביו בנד".
בשנת 1939, עת שיפצה את אחוזתה ברוח אמריקאית, תרמה ל (MFAH) למעלה ממאה יצירות על נייר, ובהן עבודות של פול סזאן, ג'ון סינגר סרג'נט ופאול קלה.
בעקבות פטירת אחיה מייקל בשנת 1941 תרמה למוזיאון את אוספו של פרדריק רמינגטון, אשר כלל 53 ציורי שמן, עשרה ציורי מים ופסל ברונזה יחיד.
אוסף זה, הידוע בשם "אוסף האחים הוג", תואר בידי הביוגרפית נילי כ"אחת הקבוצות החשובות ביותר של ציורי המערב המוצגות במוזיאון אמריקאי".
בשנת 1944 תרמה הוג למוזיאון גם את אוספה לאמנות ילידית אמריקאית, שכלל 168 כלי חרס, 95 תכשיטים ו-81 ציורים.
בשנת 1960 מינה אותה נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, לכהן בוועדה שתכננה את המרכז התרבותי הלאומי בוושינגטון הבירה, אשר נקרא כיום מרכז ג'ון פ.
בשנת 1961 מינתה אותה הגברת הראשונה ג'קלין קנדי לוועדת ייעוץ בת שמונה-עשר חברים, אשר פעלה בשיתוף ועדת האמנויות לאיתור רהיטים היסטוריים ל.
אף כי הוג שהתה לעיתים רחוקות במטע ורנר לאחר הקמת אחוזת ביו בנד, המשיכה לרכוש בעבורו יצירות אמנות ורהיטים עתיקים.
בשנות החמישים נטלה על עצמה את מלאכת השיקום של המטע, וכל חדר בו עוצב ברוח פרק אחר מתולדות טקסס: ימיה כקולוניה, תקופת הקונפדרציה, התקופה הנפוליאונית (1818) ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
חדר ייחודי הוקדש לזכר אביה, וכלל את שולחנו, כיסאו ואוסף מקלות ההליכה שלו.
את הנכס תרמה למדינת טקסס, וב-1958, ביום השנה ה-107 להולדתו של ג'ים, נחנך המתחם כ"אתר ההיסטורי המדינתי של מטע ורנר–הוג".
עם השלמת שיקום המטע הפנתה הוג את עיקר מרצה לאחוזתה ביוסטון, ביו בנד, שבה נשמר חלק מאוספה האישי של עתיקות ואמנות.
בשנת 1953 תיאר "הניו יורק טיימס" את אוסף רהיטיה האמריקאיים המוקדמים כ"משובח".
בסוף שנות החמישים אמרה: "עסקתי באיסוף רהיטים אמריקאיים.
אספתי ואספתי עד כי היה ברשותי כה הרבה עד שלא ידעתי מה לעשות בו.
הוג שיתפה פעולה עם האדריכל המקורי של המשכן, ג'ון סטאוב, בהתאמת המבנה לשמש מוזיאון.
היא הסירה מן הבית חפצים אישיים ופריטים שלא תאמו את תפיסתה, והותירה בו פריט חריג אחד בלבד: שולחן האוכל האנגלי שלה, אליו התקשרה ברגש ולא יכלה להיפרד ממנו.
תושבים אחדים משכונת ריבר אוקס עתרו לבית המשפט כדי למנוע את הפיכת ביו בנד למוזיאון, אך הוג גברה עליהם בהליך המשפטי.
כדי להקל על חששות התושבים מפני תנועת כלי רכב בשכונה, פנתה לעיריית יוסטון בבקשה להקים גשר להולכי רגל מעל ביו בופלו, שיאפשר גישה ישירה לאחוזה.
בסתיו 1965 עזבה הוג את ביתה, באומרה למדריכים: "כאשר אוהבים דבר-מה, קל לוותר עליו כדי להבטיח את המשך קיומו".
בשנת 1966 נפתח המוזיאון לציבור בשם "אוסף ביו בנד" של מוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון.
בטקס החנוכה הגדיר צ'ארלס פ.
מונטגומרי את ביו בנד כ"אוסף הגדול והמשובח ביותר מחוץ למוזיאון וינטרטור".
בשנת 1963 רכשה הוג נכס סמוך לעיירה ראונד טופ, במטרה להעביר את המבנה ההיסטורי שבו אל ביו בנד.
משהוברר כי הדבר אינו מעשי, החליטה לשקמו באתרו ועקרה זמנית לראונד טופ.
היא פיקחה אישית על שיקומו של ויינדייל, פונדק מן המאה ה-19 הסמוך לעיירה, ולאחר שהושלם השיקום תרמה את המקום לאוניברסיטת טקסס באוסטין.
האתר, הקרוי מאז "המרכז ההיסטורי ויינדייל", משמש בעיקר כמוזיאון פתוח וכמרכז מוזיקה, ובו מתקיימת מדי שנה סדרת ההצגות "שייקספיר בוויינדייל".
בשנת 1969 שיקמה את בית הוריה בקויטמן; הרשות המקומית קראה לו על שמה, "מוזיאון איימה הוג".
במוזיאון מוצגים פריטים מתולדות מחוז ווד וצפון-מזרח טקסס.
בהמשך שיקמה גם את בית סבה מצד אמה, והמבנה הועתק לפארק.
דייוויד וורן, האוצר הראשון של ביו בנד, תיאר את הוג כ"נמוכת קומה, עדינה ונשית, ובה בעת נבונה, חדה ובעלת דעת, הכל משולב באישיות אחת".
הביוגרף ברנהרד תיאר אותה כ"לבושה באלגנטיות ובחן רב", בגובה 157 ס"מ ובעלת עור בהיר, "עצמאית ובטוחה בעצמה", והטעים כי ידעה "לעטוף את עקשנותה הבלתי-מתפשרת במעטה של קסם אישי".
בהגיעה לגיל שמונים ואחת הגדיר אותה "הניו יורק טיימס" כ"ג'ינג'ית-בלונדינית בעלת עיניים כחולות".
בשנת 1914 התעוררה באחד הבקרים, ומצאה פורץ בחדרה.
היא התעמתה עמו בשעה שניסה לגנוב את תכשיטיה, ולא זו בלבד שהצליחה לשכנעו להשיבם, אלא אף רשמה לו שם וכתובת והורתה לו לפנות לשם בו ביום כדי לקבל עבודה.
כשנשאלה על כך, השיבה: "הוא לא נראה לי אדם רע".
באותה שנה הפליגה לבדה לגרמניה, ובעודה בים נרצח פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ולמחרת הגעתה הכריזה הממלכה המאוחדת מלחמה על גרמניה.
מאחר שארצות הברית עוד נותרה נייטרלית, המשיכה הוג במסעה ברחבי אירופה, ושבה רק לאחר חודשים אחדים.
אף שתוארה על ידי ברנהרד כ"אישה שנימוסיה אינם פוסקים", לא חסרו לה יריבים.
כך, בקונצרט חגיגי שנערך ביוסטון בשנת הולדתה התשעים, שבו ניגן הפסנתרן ארתור רובינשטיין, תיאר אותה כ"אישה זקנה ומייגעת".
הוג מצידה כינתה אותו "איש זקן וגאוותן".
מנגד, על ולדימיר הורוביץ, עמו נפגשה מאחורי הקלעים בקונצרט ביוסטון בשנת 1975, אמרה: "אדם נעים כל כך, שונה בתכלית מאותו מר רובינשטיין".
הוג הייתה נדבנית רבת-פועלים, ואמונה כי "ירושה הוא פיקדון ציבורי".
אוניברסיטת יוסטון תיארה אותה כ"רחבת-לב מטבעה", "בעלת השקפת עולם מתקדמת", "חרדה לרווחת כלל תושבי טקסס", "תומכת נלהבת במערך בריאות הנפש" ו"מסורה לחינוך הציבור".
הוג דבקה כל חייה ב.
איימה הוג הלכה לעולמה ב-19 באוגוסט 1975, בהגיעה לגיל תשעים ושלוש, כתוצאה מהתקף לב שנגרם מטרשת עורקים.
בשעת מותה שהתה בחופשה בלונדון, שם מעדה בעת שעלתה למונית, ונפטרה ימים מספר לאחר מכן בבית חולים מקומי.
ממצאי הנתיחה שלאחר המוות קבעו כי פטירתה לא הייתה קשורה לנפילתה.
עם היוודע דבר מותה הכריזה אוניברסיטת טקסס על ימי אבל והניפה את דגלי הקמפוס בחצי התורן.
בעת פטירתה שירתה אותה עוזרתה האישית, גרטרוד וון, במשך חמישים ושש שנים, ולצדה שימש החצרן-נהג לושס ברודנקס, אשר נאמן היה למשפחה למעלה מארבעה עשורים.
הוג הובאה למנוחות בבית העלמין אוקווד שבאוסטין, לצד בני משפחתה.
מורשתה מוסיפה להתקיים באמצעות קרן איימה הוג, אשר נוסדה ביוזמתה בשנת 1964 והייתה הנהנית המרכזית על פי צוואתה.
הוג לא נישאה מימיה; הביוגרף ברנהרד ציין כי הודתה בפני ידיד קרוב שקיבלה למעלה משלושים הצעות נישואין, אולם "לא מצאה כי מן הראוי להיעתר לאחת מהן".
הוג זכתה במהלך חייה בשורה ארוכה של עיטורים ופרסים רמי-מעלה, כהוקרה על תרומתה המגוונת לחברה ולקהילה.
בשנת 1959 העניק לה מועדון הגנים של אמריקה את הפרס על שם איימי אנג'ל קוליירס מונטגיו על הישג אזרחי למופת.
בשנת 1966 זכתה להוקרה בטקס הפרסים השנתי העשרים של הקרן הלאומית לשימור היסטורי, ובמסגרתו הוענק לה פרס לואיז דו פונט קראונינשילד, העיטור הרם ביותר שמעניקה הקרן, על "הישג עליון בשימור, בשחזור ובפרשנות של אתרים, מבנים, יצירות אדריכלות, מחוזות וחפצים בעלי ערך היסטורי או תרבותי לאומי" במדינת טקסס.
בשנת 1968 הייתה הוג לאדם הראשון שזכה בפרס סנטה ריטה, האות הגבוה ביותר המוענק מטעם מערכת אוניברסיטת טקסס, כהוקרה על תרומתה הייחודית לקידום ההשכלה הגבוהה במדינה.
בשנת 1971 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד באמנויות יפות מטעם אוניברסיטת סאות'ווסטרן.
בשנת 1969 נבחרה לאישה השלישית בלבד (לאחר ליידי בירד ג'ונסון ואובטה קאלפ הובי) שהתקבלה כחברה באקדמיה של טקסס, אגודה שנועדה להוקיר את פועלם של אלה אשר העשירו והרחיבו את הידע בתחומי הדעת השונים.
בנוסף, הייתה הוג לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת החברה הפילוסופית של טקסס.
פועלה רחב-ההיקף של הוג בתחום השימור ההיסטורי והתרבותי זכה להוקרה רשמית מרובה.
בשנת 1965 נכללה ברשימת הכבוד הבין-לאומית של החברה הלאומית למעצבי פנים, ובשנת 1972 הוענק לה פרס תומאס ג'פרסון מטעם הארגון, כהכרה יוצאת דופן במפעל חייה לשימור המורשת התרבותית.
בשנת 1967 העניקה לה ועדת הסקר ההיסטורי של מדינת טקסס אות הצטיינות על "שירותיה רבי-הערך בשימור אתרים היסטוריים", ובשנת 1969 העניקה לה האגודה האמריקאית להיסטוריה של מדינות ורשויות מקומיות פרס הצטיינות נוסף.
התזמורת הסימפונית של יוסטון ייסדה מלגה הקרויה על שמה, ערכה לכבודה קונצרט חגיגי ביום הולדתה התשעים, ומקיימת עד היום את "תחרות איימה הוג לאמנים צעירים", המיועדת לנגנים בני שלוש-עשרה עד שלושים המנגנים בכלי תזמורת או בפסנתר.
מרכז דולף בריסקו להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת טקסס באוסטין מעניק מדי שנה את "פרס איימה הוג להישג היסטורי".
הוג שימשה כפטרונית לאומית של דלתא אומיקרון, אחווה מקצועית בין-לאומית למוזיקה.
ארגון "בריאות הנפש אמריקה" של יוסטון רבתי (שנוסד בשנת 1954 בשם "האגודה לבריאות הנפש של יוסטון רבתי") מעניק אף הוא מדי שנה את "פרס איימה הוג" לאדם או לזוג שהצטיינו בקידום תחום בריאות הנפש.
במקום הולדתה, ברחוב ליין מספר 125 בעיר מיינולה, טקסס, הציבה הוועדה ההיסטורית של טקסס לוחית זיכרון רשמית להנצחתה.
בשנת 1963, כאשר הוענק לה פרס הבוגרת המצטיינת מטעם אגודת בוגרי אוניברסיטת טקסס אמר עליה מושל טקסס לשעבר, אלן שיברז: "יש בני אדם היוצרים היסטוריה.
היא עשתה את כל אלה גם יחד".
איימי לין הארצלר (Amy Lynn Hartzler; נולדה ב-13 בדצמבר 1981 בריברסייד, קליפורניה) היא זמרת, מלחינה ויוצרת אמריקנית הידועה בעיקר כסולנית והמייסדת של להקת אוונסנס.
לי הקימה את אוונסנס כשנפגשה עם בן מודי במחנה קיץ כשהייתה בת 13. לאחר שינויים בהרכב הלהקה, נותרה לי החברה המקורית היחידה באוונסנס.
איימי ניחנה בקול "מצו סופרן" וידועה בהגעה לטונים גבוהים ונמוכים במיוחד.
נולדה בשם איימי לי לין (Amy Lynn Lee) בקליפורניה שבארצות הברית.
הוריה הם שרה קרגיל וג'ון לי, בבית שהוגדר על ידה כמוזיקלי מאוד בזכות אביה - מוזיקאי ואיש תקשורת, שגם לימד אותה לנגן בגיטרה.
לי היא אחותם הבכורה של קארי ולורי (האחראיות לקולות רקע בלהיט Call Me When You're Sober) ואח בשם רובי.
אחותה השלישית, בוני, נפטרה ב-1987, בגיל שלוש, ממחלה לא מאובחנת.
איימי התקשתה להתמודד עם טרגדיה זו ומתארת זאת בשיר "Hello" באלבום הבכורה "Fallen" ובשיר "Like You" באלבום האולפן השני "The Open Door".
שירים שמעולם לא נוגנו בהופעות חיות של אוונסנס עד כה.
בשל עבודתו כשדרן בתחנות רדיו שונות, ג'ון נאלץ לנדוד עם משפחתו פעמים רבות ברחבי ארצות הברית.
המשפחה הספיקה להתגורר באילינוי, קנזס ופלורידה, עד שהשתקעו לבסוף בעיר ליטל רוק שבארקנסו.
למדה במשך תשע שנים נגינה בפסנתר קלאסי, החל מגיל עשר.
היא הייתה ליושבת ראש מקהלת בית ספרה, עסקה באופן קבוע באומנות (פיסול, ציור, דרמה), עבדה מעט בתור מקליטת אולפן של קולות רקע ואף השתתפה בכמה תחרויות שירה מקומיות.
ועדיין מעידה שמעולם לא לקחה שיעורי פיתוח קול מקצועיים.
בשנת 2000 סיימה איימי את לימודי התיכון באקדמיית פולאסקי, במגמת המוזיקה והקומפוזיציה.
לאחר מכן למדה במשך סמסטר אחד באוניברסיטת מידל טנסי סטייט, במטרה לעבוד בעתיד בתחום של כתיבת פסקולים לסרטים.
לימודים שנקטעו בסופו של דבר בשל חתימת החוזה של אוונסנס והצורך מצד הלייבל Wind Up Records להעתיק את מגוריהם של חברי ההרכב ללוס אנג'לס.
שם הקליטה שירים לאלבום האולפן הראשון, Fallen, וגם לקחה מספר שיעורי משחק על מנת להשיג נוכחות בימתית.
איימי לי התבטאה מספר פעמים נגד חברת ההקלטות "Wind Up" בה אוונסנס חתומה, אשר כפתה הגבלות על הלהקה ולא אפשרה לאיימי חופש מוזיקלי מלא.
בשנת 2008, השתתפה בהקלטות של אלבום ליל כל הקדושים Nightmare Revisited, במסגרתו הקליטה את השיר "Sally's Song".
ב-3 בינואר 2014 איימי תבעה את Wind Up ב-1.5 מיליון דולר על תמלוגים שלא שולמו ללהקה.
במרץ 2014 איימי זכתה בתביעה והכריזה בחשבון הטוויטר שלה על הפסקת העבודה של אוונסנס מול Wind Up וכתבה "לראשונה בחיי אני סוף סוף חופשייה ועצמאית".
ב-25 באוגוסט 2014 איימי פתחה בקריירת סולו והוציאה לאור אלבום פסקול לסרט "War Story" בשם Aftermath, אותו עיבדה מוזיקלית יחד עם המוזיקאי דייב אגאר, כמו כן האלבום כולל רצועות פרטיות שאיימי יצרה בהשראת הסרט וקטעים אינסטרומנטליים.
בתחילת 2016 איימי הוציאה לאור את Recover Vol.
1, אלבום קאברים לשירים מוכרים אותם עיבדה מחדש.
ב-30 בספטמבר 2016 יצא לאור באתר אמזון אלבום ילדים בשם Dream Too Much, אשר איימי יצרה כמתנת יום הולדת 60 לאביה ג'ון.
איימי מספרת כי לקחה השראה מבנה בן השנתיים לחלק מן השירים ובנוסף ביצעה קאברים לשירי ילדים מוכרים שהבולט מביניהם הוא "Hello, Goodbye" של הביטלס.
ב-10 בפברואר 2017 איימי לי הוציאה לכבוד יום האהבה סינגל בשם "Love Exists" - עיבוד מחדש לשיר "L'amore esiste" של הזמרת האיטלקייה פרנצ'סקה מיקיילין.
ב-17 במרץ 2017 יצא לאור שיר כותרות בשם "Speak To Me" לסרט האינדי "Voice From The Stone", בכיכובה של אמיליה קלארק אשר יצא לאקרנים באפריל 2017, בסוף אותה שנה זכה השיר במקום ראשון ב-HMMA.
ב-2019 איימי התבקשה על ידי Xbox להקליט טריילר בן דקה לקידום המשחק GEARS 5 בביצוע לשיר "The Chain" של להקת פליטווד מק, לאחר מכן הוקלט באורך מלא עם אוונסנס.
ב-6 במרץ 2020 איימי שיתפה פעולה עם להקת המטאל Body Count בשירם "When I'm Gone" המדבר על אובדן ונטילת חייו של אדם על ידו.
ב-31 ביולי שוחררה גרסה מחודשת לשיר "Break In" של להקת Halestorm בהשתתפותה של לי.
ב-19 בספטמבר להקת הרוק היפנית Wagakki Band שחררה שיר בשיתוף לי בשם "Sakura Rising", אשר נכתב והוקלט יממה בלבד לפני הופעתם המשותפת באוסקה.
ב-30 באוקטובר פורסם כי להקת המטאל Bring Me The Horizon נתבעה על ידי אוונסנס בגין הפרת זכויות יוצרים, אשר על פי התביעה העתיקה קטעים מ "Never Go Back" של אוונסנס ל"Nihilist Blues" של ברינג מי דה הורייזון.
על פי סולן הלהקה, אוליבר סייקס, השיר מתאר את יחסי הגומלין בין האדם לטבע כאשר איימי מייצגת את "אמא אדמה", ואוליבר את הגזע האנושי ההרסני.
ב-9 במאי 2025 הלסי ואיימי לי שחררו את השיר "Hand That Feeds" שנכתב עבור הסרט "ג'ון וויק מציג: בלרינה", הצפוי לצאת לאקרנים ב-6 ביוני.
ההכרזה על שיתוף הפעולה בין הלסי ואיימי לי נעשתה שלושה ימים בלבד לפני צאת השיר, באמצעות פוסט משותף באינסטגרם עם תמונה אמנותית שלהן.
איימי פועלת רבות למען הקהילה ומסייעת לעמותות רבות וארגונים ללא מטרות רווח.
ב-2006, איימי שימשה כיושבת ראש "Out of the Shadow" - קרן בינלאומית שמטרתה לחנך ולספק מידע אודות מחלת האפילפסיה.
אחיה הצעיר של לי, רובי, אובחן במחלה זו, ונפטר בעקבות המחלה בשנת 2018, בגיל 24.
ב-2007 תמכה בTo Write Love on Her Arms, תנועה ללא מטרות רווח המוקדשת להצגת תקווה ומציאת עזרה לאנשים המתמודדים עם דיכאון, התמכרות, פגיעה עצמית והתאבדות.
ב-2010 איימי שחררה לרכישה דיגיטלית שיר בשם "Together Again" אשר נגנז מאלבום האולפן השני של אוונסנס, כדי לסייע לקרן האומות המאוחדות במאמצי השיקום לאחר רעידת האדמה בהאיטי.
השיר גייס מעל 31,000$ בשבוע הראשון של השחרור.
ב-2010 ו-2012, איימי ובעלה התנדבו בעמותת "Restore NYC" המסייעת במאבק נגד סחר בנשים ומשמש כ-"בית המבטחים" הראשון בניו יורק, המארח את קורבנות הסחר בנשים.
באתר הרשמי של העמותה, לאיימי יש דף אישי בו ניתן לתרום לפרויקט אשר באמצעותו הקמפיין גייס מעל 125,000$.
איימי כתבה כמחווה לעמותה את השיר "My heart is Broken" אשר יצא כסינגל באלבום האולפן השלישי של אוונסנס.
מאז 2007 לי נשואה לג'וש הארצלר (מייעץ פסיכולוגי והתרפיסט האישי שלה, שהיה גם חבר של הלהקה, עליו נכתבה בין היתר שורת הפתיח בלהיט "Bring Me to Life").
כיום מתגוררים עמו במנהטן, ניו יורק.
איימי דאימונד (נולדה איימי לינאה דיזיסמונט בשוודית: Amy Deasismont; ב-15 באפריל 1992) היא זמרת פופ שוודית.
היא התפרסמה בגיל 12 עם יציאתו של הסינגל, "What's in It for Me" שהפך בשנת 2005 ללהיט בשוודיה ובמדינות השכנות לה.
דאימונד נולדה בנוֹרְשֶפּין שבשוודיה כבת שנייה לאב אנגלי, לי, ולאם שוודית, כריסבת'.
זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לאנגליה.
כשדאימונד הייתה בת 4 חזרה המשפחה להתגורר בשוודיה בעיר יֶנְשֶפּין, שם היא למדה שוודית.
דאימונד עדיין מתגוררת בינשפין, יחד עם שתי אחיותיה הצעירות, ליסה והולי, ואחותה הגדולה, דניאל.
דאימונד החלה להחליק על הקרח בגיל שש, וזכתה במדליית זהב כפולה.
היא התאמנה שש פעמים בשבוע לפני תחילת קריירת השירה שלה.
בנוסף, היא למדה בבית ספר לתיאטרון ולריקוד.
דאימונד אהבה לשיר מאז שהייתה בת שנתיים.
אחת מהופעותיה הראשונות הייתה בהיותה בת 7 בתחרות כישרונות צעירים.
בתוכנית היא התלבשה כמו הזמרת בלינדה קרלייל והניעה את שפתייה כאילו היא שרה את שירה של קרלייל "Heaven is a Place on Earth".
בשנת 2004 היא השתתפה בסדרת תחרויות כישרונות שוודיות בשם "סופר טרופרס" וזכתה ברובן.
הפרס בתחרות היה הקלטת שיר, ובתחילת 2005, יצא הסינגל הראשון של דאימונד - " What's in It for Me".
הסינגל זכה להצלחה רבה בשוודיה ובמדינות השכנות לה, ובמרץ 2005 הפך לפלטינה.