tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני כדור הארץ מקדם שבירה השונה מזה של האטמוספירה, ובתחום התדירויות הנמוכות מאוד (VLF- very low frequencies) זה מוביל ליצירתו של מוליך גלים התומך בהתקדמותם של גלי הקרקע בקיטוב אנכי.
מוליכותה של הקרקע משפיעה על התפשטותם של גלי הקרקע.
כאשר פני הקרקע מוליכים יותר, כמו מי ים, הדבר תורם להתפשטות בעלת איבודים פחותים יותר.
באופן כללי, הקרקע אינה מוליך מושלם, ובעלת אינדקס שבירה משתנה באזורים שונים שלה.
לכן, עם התקדמותם, הגלים לעיתים נוטים כלפי הקרקע ונבלעים בה, ולכן חלק מהסיגנל דועך אקספוננציאלית עם התקדמותו.
גלי קרקע גם רגישים להפרעות אלקטרומגנטיות צמודות קרקע, כגון עמודי חשמל, או סערות ברקים.
הגדלה של הספק השידור תאפשר שידור לטווח גדול יותר.
מרבית שידורי ה-LF (בתחום 30-300kHz) הם כתוצאה מהתפשטותם של גלי קרקע.
תדרי הביניים (בין 300kHz ו- 3MHz), כולל שידורי AM, מתקדמים כגלי קרקע, ואם היעד רחוק מאוד, אזי בשידור של גלי רקיע.
ככל שיורדים בתדירות, כך ההפסדים בשידור גלי הקרקע קטן.
כמו כן, בשידורים תת-ימיים, תדרים נמוכים ידועים מתקדמים טוב יותר במי הים.
לכן שידורי VLF ו־LF שימושיים לרוב לשידורים צבאיים של ספינות וצוללות.
גלי קרקע משמשים רדארי Over the Orizon (מעבר לאופק), שיכולים לאתר מטרות במרחקים גדולים מאוד, מעבר לאופק שיכול הרדאר לאתר בטווח ישיר, וזאת לרוב בתדרים של בין 2 עד 20MHz, וזאת בעזרת התקדמות על פני ימים ואוקיינוסים.
כמו כן, לגלי הקרקע חשיבות עליונה בהתפתחותו של הרדיו, כאשר שידורי רדיו מקצועיים הסתמכו מאוד על גלי קרקע בתדרים נמוכים.
תחנות שידור חובבניות הוגבלו אז לשידור בתדרים הגבוהים, בתחום HF, על מנת למנוע התאבכות וחסימה של שידורים של תחנות שונות המשדרות באותם תדרים.
גלי מיר-תיבון (נולדה ב-4 במרץ 1962) היא סופרת ישראלית ויו"ר המכון למצוינות בהומניסטיקה.
בעלת תואר דוקטור להיסטוריה בנושא שואת יהודי רומניה.
מיר-תיבון נולדה וגדלה בקיבוץ קבוצת שילר.
למדה בתיכון האזורי בקיבוץ גבעת ברנר.
ניהלה את תיכון מקיף אורט מעלות במעלות-תרשיחא ואת תיכון אורט הבונים בבת-ים.
כתבה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב על ההנהגה היהודית בגטאות מחוז מוגילב בטרנסניסטריה ויחסיה עם השלטון הרומני בתקופת השואה (2013).
פוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת קרנגי מלון, בפיטסבורג, פנסילבניה בארצות הברית, שם גם לימדה קורס על גטאות בתקופת השואה (עד 2018).
מרצה באוניברסיטת בר-אילן ומכללת אורות ישראל.
ב-2013 הקימה את המכון למצוינות בהומניסטיקה – עמותה לקידום הוראת מדעי הרוח במערכת החינוך.
ספרה הראשון "רשימת האימהות" (הוצאת עם עובד) יצא לאור בשנת 2017, וזכה בפרס י"ל גולדברג ופרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
נשואה לאלוף (מיל') נעם תיבון, ואם לעיתונאי אמיר תיבון והרופא ד"ר אורי תיבון.
ב-7 באוקטובר 2023, עם פרוץ המלחמה בעזה, חדרו מחבלים לקיבוץ נחל עוז, שבו מתגוררים בנה אמיר תיבון ומשפחתו.
מיר-תיבון, עם בעלה, נעם תיבון, יצאו לכיוון הקיבוץ.
כאשר לא הורשו להתקדם לכיוון אזור הלחימה, תיבון הצטרף לכוח של יחידת מגלן וביחד חילצו את תושבי הקיבוץ ובהם את בני משפחתו, וטיהרו את הקיבוץ מהמחבלים.
במקביל, גלי מיר-תיבון פינתה במכוניתה פצועים שנמצאו בשטח.
"רשימת האימהות" – שאלות של אחריות ואשמה ברומן המתרחש בגטו מוגילב שבטרנסניסטריה בתקופת השואה ובחדרי החקירות ברומניה שלאחר המלחמה.
בלב החקירה שילוחן של מאות אימהות יחידות עם ילדיהן הצעירים למחנה המוות פצ'ורה.
"הדס בקצה הלילה" - על הדסה למפל.
הוצאת עם עובד, יולי 2021.
דפים לחקר השואה מאסף ל"א 2018 גלי מיר-תיבון -השומר אחי אנוכי?
הוועדים היהודיים בגטאות מחוז מוגילב והשלטון הרומני בטרנסניסטריה בתקופת השואה, 1941--1944
"חששנו פן נתפוגג" עריכה מדעית ליומן מתקופת השואה.
גלי רשף (נולד ב-15 ביוני 1960) הוא תאורן קולנוע ושחקן ישראלי.
רשף נולד וגדל בקיבוץ יגור.
הוא למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב במשך שנתיים אך לא סיים את התואר, והתחיל לעבוד כעוזר לתאורן מייקי ענברי במספר סרטי קולנוע וביניהם נשיקה במצ"ח, אבא גנוב 3, וסרטו של עמוס קולק, "להב חצוי", בכיכובה של פיי דאנאוויי.
בשנת 1992 היה עוזר תאורן בסרט סיפורי תל אביב, שצולם על ידי אמנון זלאייט, צלם עימו רשף הרבה לעבוד בהמשך.
ב-1993 עבדו השניים יחד בסרט זהר, סרטו הראשון של רשף כתאורן ראשי, ב-1995 בסרט לילסדה, וב-1996 בסרט "נשים" של הבמאי משה מזרחי.
ב-1997 עבד רשף בין היתר כתאורן בסרט עפולה אקספרס.
ב-1998 עבד לראשונה עם הצלם דוד גורפינקל בסרט מסוכנת, ובהמשך גם בסרטים האסונות של נינה, איש החשמל, מלח הארץ, "פרחים של מרציפן", וסיפור גדול.
במקביל לעבודתו הקולנועית, עבד רשף בהרבה הפקות טלוויזיוניות, בהן החמישייה הקאמרית, חדר מלחמה, חיים אחרים, חברות, נבסו, אקדמיית החממה, מנאייכ וג'ודה.
בשנת 1993 לקח חלק בבימוי הסדרה סטרייט ולעניין לצד הבמאי הראשי ערן ריקליס.
כשחקן הופיע רשף בסדרות תמרות עשן, סרוגים, המיוחדת ולאבד את אליס, וכן שיחק בסרטים בננות ו"פרחים של מרציפן".
בשנת 2018 שיחק בסרט הסטודנטים "נתק" שהתקבל לתחרות סרטי הסטודנטים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
רשף היה נשוי לכנרת טריפון ולהם שני ילדים משותפים.
לאחר גירושיו רשף יצא מהארון וחי כיום עם בן זוג.
בנו הוא השחקן ארד טריפון-רשף.
חלב ודבש (נקרא גם גלי עטרי וחלב ודבש; פורסם מחוץ לישראל בתור Milk & Honey with Gali) הוא אלבום הבכורה של להקת הפופ הישראלית חלב ודבש.
האלבום יצא ב-1 במאי 1979 ושני שירים מתוכו, "הללויה" ו"גלגל ענק" זכו בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
להקת הפופ חלב ודבש ערב פסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1979, לצורך ביצוע השיר "הללויה" של שמרית אור וקובי אשרת.
חברי ההרכב היו ראובן גבירץ, שמוליק בילו, יהודה תמיר וגלי עטרי.
השיר "הללויה" נבחר לייצג את ישראל, באירוויזיון 1979, שנערך בירושלים.
השיר זכה במקום הראשון והפך להצלחה בינלאומית.
בישראל הוא הוכתר כשיר השנה במצעד הפזמונים השנתי ה'תשל"ט-1979 של קול ישראל ושל גלי צה"ל.
בעקבות ההצלחה, המשיכו חברי ההרכב בקריירה מוזיקלית ובמאי 1979 הוציאו את אלבומם הראשון אשר נקרא בשם "חלב ודבש".
חלקו הראשון של האלבום הכיל שירים בעברית כמו "גלגל ענק", "שמש אדומה", "קסם הלילה" ו"דרך ארוכה" (שעטרי הקליטה באופן עצמאי לפסקול הסרט "דיזנגוף 99") .
חלקו השני של האלבום כלל שירים באנגלית בלבד, בניסיון לפרוץ לשוק הבינלאומי בעקבות ההצלחה העצומה של "הללויה", ושיריו הוקלטו באולפנים בלונדון והופצו תחת השם milk & honey with gali.
שלמה צח וקובי אשרת הפיקו בפועל את האלבום, וקובי אשרת עיבד וניהל מוזיקלית.
האלבום כלל גם שירים שהקליטה גלי עטרי ללא הלהקה, כ"דרך ארוכה" ו"שמש אדומה" ועל עטיפת האלבום נכתב בפשטות "גלי עטרי וחלב ודבש".
בעקבות האלבום זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי תש"ם (1980) והשירים "הללויה" ו"גלגל ענק" זכו בתואר "שיר השנה" בשנים תשל"ט (1979) ותש"ם של רשת ג' בהתאמה.
בשנת 2010 הופיע כמה משירי האלבום בספרה של שמרית אור "ציפור האש", בו נאספו מאה הבולטים בשיריה בספר בפורמט חצי-אלבומי.
גלי סמבירא (נולדה ב-1972) היא מנהלת ישראלית המתמחה בארגונים חברתיים.
לשעבר, מנכ"לית משרד ההסברה וארגוני חברה אזרחית.
גלי סמבירא נולדה ב-1972, למשפחה יוצאת לוב, בת לקצין צה"ל יוסף סמבירא, לימים מפקד מחוז דן של מערך העורף בצה"ל.
שירתה בצה"ל כקצינת חבלה בחיל ההנדסה הקרבית.
בשנת 2004 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הגמר שלה היא בנושא "ההתנדבות העובדת : חוזה פסיכולוגי של מתנדבים לשנת שרות, מאפייניו והשפעתו על מחויבות ארגונית, שביעות רצון והתנהגות אזרחית".
בשנת 2013 קיבלה תואר דוקטור בלימודי מגדר מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "התפקיד שאין לו שם : חווייתה של ההורה המגדלת במשפחות לסביות משולבות".
בשנים 2004–2006 שימשה סמנכ"לית קרן אורן.
בשנים 2007–2011 שימשה מנהלת מקצועית ב"שיתופים".
בשנים 2012–2014 שימשה מנכ"לית מכון שחרית.
שימשה ראש תחום נערות בסיכון במיזם הלאומי יניב, ראש תחום מפתחי הדרכה בצה"ל, מנהלת פנימייה, מתכננת תהליכים להשפעה חברתית במשרדי ממשלה אחדים, מנכ"לית עמותת יצחק נבון.
נמנית עם מייסדי מרכז לחיות יחד - המרכז לשותפות ישראלית חדשה; הרשת המסורתית והאיחוד המסורתי, לקידום המסורתיות בישראל; אני אשה, ארגון תשתית לנשים בישראל.
שימשה מרצה בלימודי תואר שני לניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית בירושלים, בקורסים ניהול חברתי ומנהיגות אזרחית.
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת חרגול ספרה "שלושים חודשי אהבה".
ב-1 במאי 2023 מונתה על ידי שרת ההסברה, גלית דיסטל-אטבריאן, למנכ"לית משרד ההסברה.
ב-27 באוגוסט 2023 פוטרה על ידי השרה.
גליד אוטנגה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
אוטנגה שיחק בקבוצות AS פוליס מליגת העל של הרפובליקה של קונגו, אקונאנגי מליגת העל של גינאה המשוונית, קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית, אקרה הארטס אוף אוק מליגת העל הגאנאית ואל-ח'ריטיאת מליגת המשנה הקטרית.
ב-24 ביולי 2025 חתם בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
ב-11 ביוני 2024 ערך אוטנגה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו, בהפסד 6-0 לנבחרת מרוקו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
גליה צבר (נולדה ב-1963) היא הנשיאה של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
פרופ' צבר היא חוקרת ופרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
מספטמבר 2016 עד אוקטובר 2021 שימשה כנשיאת המרכז האקדמי רופין.
בין השנים 2009 – 2014 כיהנה כראש התוכנית הבין-אוניברסיטאית ללימודי אפריקה וכן כראש הדסק לחקר אפריקה במרכז ללימודים בינלאומיים ואזוריים על שם ס.
דניאל אברהם באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 2024 החלה לכהן כנשיאת המכללה האקדמית תל אביב יפו.
נולדה בתל אביב וגדלה ברמת אביב.
אמה היא נעמה צבר בן-יהושע, פרופ' לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה של אפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1982–1984, בהיותה סטודנטית, נסעה לאתיופיה להדריך קבוצות של יהודים מצפון אמריקה וקנדה שמימנו את העלייה החשאית מאתיופיה (לימים מבצע משה).
במהלך עשרות נסיעות העבירה מידע וכסף אל יהודי אתיופיה שהיו בדרכם לסודאן.
שנתיים אלו באפריקה היוו חוויה מעצבת בחייה ומאז הרבתה לבקר ביבשת, בין אם לצורכי מחקר ובין אם לצורכי פעילות חברתית וציבורית.
משנת 1985 עד 1987 למדה לתואר שני בלימודי אפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה אותו בהצטיינות.
עבודת התזה שלה, בהדרכתו של פרופסור מרדכי אביר, עסקה באתיופיה שלאחר המהפכה, על רקע הניסיון ההיסטורי-אימפריאלי, ובחנה את הגיבוש הלאומי והזהות האתיופית.
החל משנת 1989 שהתה משך כשלוש שנים עם משפחתה בקניה.
במהלך תקופה זו ביצעה את מחקר השדה לדוקטורט.
מחקרה עסק במעורבות הכנסיות בפעילות פוליטית.
הנושא ושאלות המחקר עוגנו בתחומי הדעת של היסטוריה, מדע המדינה ומדעי הדתות.
חלק ניכר מעבודת המחקר בוצעה בשיטות מחקר היסטוריות אולם בהדרגה, רוב איסוף המידע נעשה בשיטות מחקר איכותניות ובכלל זה ראיונות עומק, תצפיות משתתפות ואיסוף סיפורי חיים המעוגנים בשדה האנתרופולוגי.
בשנת 1993 הוענק לה תואר דוקטור בלימודי אפריקה מהאוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט דנה בכנסייה האנגליקנית בקניה ונעשתה בהדרכתם של פרופסור נעמי חזן ופרופסור סטיב קפלן.
בשנת 1994 הצטרפה כמרצה לחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1996-1998 שהתה בקניה שם עמדה בראש קבוצת מחקר בינלאומית שבדקה היבטים סוציו-פוליטיים של התפשטות מגפת האיידס.
נשואה לעפר שחטר והם הורים ל-5 ילדים.
חברת הוועדה להקמת לימודי אפריקה בין-אוניברסיטאיים.
בראשית שנות ה-2000 היה איום על המשך קיומם של לימודי אפריקה בישראל בשל הצטמצמות מספר הסטודנטים בתחום.
יחד עם חוקרות מובילות אחרות בישראל ובכללן פרופ' לין שלר, פרופ' ג'ינאו, ד"ר אירית בק ופרופ' חזן הובילה צבר לבניית התוכנית הבין אוניברסיטאית ללמודי אפריקה.
בתמיכה של קרן יד הנדיב נבנתה תוכנית לתואר ראשון בה שותפות ארבע אוניברסיטאות: העברית, תל אביב, בן-גוריון והפתוחה.
תוכנית הלימודים הורכבה מקורסים מגוונים שהוכנסו למאגר אחד מתוכו בחרו הסטודנטים.
הסטודנטים נעו בין המוסדות וזכו ללמוד מטובי המומחים בכל אחד מהמוסדות.
בניית התוכנית חייבה התמודדות עם אתגרים טכניים, תכניים ואישיים רבים בשל העובדה כי לראשונה בישראל נפלו מחיצות בין המוסדות האקדמיים והאוניברסיטאות התחייבו להכיר האחת בשנייה באופן מלא ושוויוני ולהעניק תואר משותף.
נכון להיום סיימו את התוכנית הבין-אוניברסיטאית בלימודי אפריקה מאות רבות של בוגרות ובוגרים ועד היום היא מהווה פריצת דרך באופני ההכשרה האקדמית.
צבר עמדה בראש התוכנית בין השנים 2002-2010.
בשנת 2019 מונתה צבר על ידי שרת החינוך דאז ח"כ מירי רגב לוועדה האקדמית וחברת הנהלה של המועצה הלאומית של מרכז לחקר ושימור מורשת יהדות אתיופיה.
המועצה הוקמה בשנת 2019 מתוקף חוק ויש בה 13 חברים, מתוכם שלושה אנשי אקדמיה בעלי מומחיות בתחומים הנוגעים לפעילות המרכז.
החברות של צבר במועצה אושרה על ידי המל"ג (אגף האקדמי) וע"י שרת התרבות והספורט.
משנת 2021 חברת ועדת ההיגוי של המכון לחקר הגירה ושילוב חברתי, המרכז האקדמי רופין.
משנת 2010 ועד היום מנהלת צבר את קרן המלגות על שם לילי ונתן סילבר לעידוד סטונדטים ללמודי אפריקה, המשלבים עשייה חברתית עם מצוינות אקדמית.
כמו כן את חזון We Learn, הדוגל ביצירת קהילות לומדות במרחב האקדמי, בהן שותפים סטודנטים, חברי סגל, נציגי התעשייה והחברה.
במסגרת זו, וכחלק מהתמודדות עם אתגרי המחר העלומים, נערכו שינויים בתוכניות הלימוד בכל התארים, תוך שימת דגש על הקניית מיומנויות חיוניות לסטודנטים להשתלבות מיטבית בשוק העבודה העתידי, ובכלל זה: איסוף וניתוח מידע, מיקוד מסרים ופרזנטציה, למידה מבוססת על פתרון בעיות, עבודה בצוות, אמפתיה ואנגלית.
לצד זה, נבנו עשרות קורסים המשלבים עשייה חברתית בעלת אימפקט חברתי-כלכלי משמעותי.
בשנת 2018 יצרה צבר מרחב מחקרי – הכשרתי חדש: STEMPATHY המשלב את מקצועות ה-STEM – Science Technology Engineering Mathematics עם מקצועות האמפתיה, לרבות סיעוד, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה.
כנשיאת מכללה שמה צבר דגש משמעותי על חיזוק התשתית המחקרית לטובת הסגל, תוך הקמת מכוני-מחקר רב-תחומיים, כדוגמת המרכז לחקר המידע בבריאות והמרכז לחקר האובדנות והכאב הנפשי.
בחודש מאי 2018 מונתה צבר לראש הנציגות האקדמית במשלחת של נשיא המדינה ראובן ריבלין לאתיופיה.
במשלחת השתתפו מאות אנשי עסקים, עובדים בארגוני סיוע, רופאים ואנשי מחקר.
המטרה הייתה להדק את שיתופי הפעולה בין שתי המדינות.
בשנת 2022 היא הקימה ומנהלת קרן מלגות באוניברסיטת תל אביב על שם פרופ' קותי גרשוני לעידוד חוקרות וחוקרים צעירים העוסקים ביבשת אפריקה ואנשיה.
בשנת 2022 מונתה לחברה בוועדה שהקימה שרת החינוך ד"ר יפעת שאשא ביטון לבחינת הקמת אוניברסיטה חדשה בגליל.
בראש הוועדה עומד פרופ' בני גייגר ממכון ויצמן.
באוקטובר 2024 החלה לככהן בתפקיד נשיאת המכללה האקדמית תל אביב – יפו.
צבר היא המנחה האקדמית של כתב העת לשם שינוי של בית הספר להיסטוריה ע"ש צבי יעבץ באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט של גליה צבר עסקה בקבלת הנצרות במזרח אפריקה משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד 1978. העבודה התמקדה בדרך שבה חוו האנשים את הדת החדשה שהגיעה אליהם, במה הציעה הדת לאנשים, הן ברמת החוויה הרוחנית והן בפרקטיקות היומיומיות.
במסגרת מחקרה שהתה כארבע שנים באפריקה כשהיא חיה בניירובי בירת קניה.
עבודת המחקר נחלקה בין איסוף מידע בארכיוני הקהילות הכנסייתיות בקניה ובארכיונים באנגליה לבין איסוף בשיטות מחקר איכותניות, בכלל זה קיום ראיונות ותצפיות משתתפות ברחבי המדינה.
הוא מראה כיצד הכנסיות בקניה עיצבו את הזירה החברתית, הדתית והפוליטית.
צבר טוענת כי הכנסיות ייצרו פוליטיקה אלטרנטיבית ועיצבו שפה חדשה לדיון בסוגיות של זכויות אדם ומאבק למען דמוקרטיה.
במקביל חושף הספר את השחיתות והנפוטיזם שפשו בכנסיות.
בפוסט דוקטורט עמדה צבר בראש קבוצת מחקר בינלאומית שבדקה את התפשטות האיידס באפריקה, והתבוננה בהיבטים סוציו-פוליטיים של מגפת האיידס.
במחקר הושם דגש על איתור המרכיבים בתרבות הגורמים לשכיחות של הופעת האיידס ביחס לאזורים אחרים של העולם.
צבר בחנה את התהליכים שהובילו את הכנסיות להיות בעלות תפקיד מרכזי גם במאבק נגד איידס.
במהלך שהותה בקניה בשנים 1996–1997 הרחיבה צבר את מחקרה אודות מעורבות הכנסייה במאמץ למניעת התפשטות האיידס.
הייתה ממארגני הכנס הבינלאומי התשיעי למניעת איידס, בהשתתפות חוקרי האיידס בעלי השם פרופסור רוברט גאלו ופרופסור ג'ונתן מאן.
בשנים 1997–2002 עמדה צבר בראש צוות מחקר בינלאומי שבדק את המשתנים הכלכליים, חברתיים, אתניים ודתיים המשפיעים על בני נוער קנייתים בקיום יחסי מין.
אסופת מאמרים שערכה צבר ביחד עם ינון שנקר ופרנציסקו סאי, שראה אור ב-1996. הספר מקבץ מאמרים מדיסציפלינות שונות (כדוגמת: נשים ואיידס, איידס ודת, איידס ואמנות) ומאזורים שונים ועוסק כולו בחינוך למניעת איידס.
זו הפעם הראשונה במחקר למניעת איידס שראה אור ספר שעוסק במחלה מפרספקטיבה רחבה כל כך, דבר שהוא מובן מאליו כיום.
בעת כתיבת הספר היה האיידס נחלת מחקרם של הרופאים בלבד.
קניה – מהתיישבות קולוניאלית למדינה עצמאית
ספר שכתבה צבר בצוותא עם פרופסור מרדכי תמרקין, והוא יצא לאור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה בשנת 1997. זו הפעם הראשונה שהתפרסם בעברית ספר על ההיסטוריה הפוליטית המודרנית של קניה.
הספר עוקב אחרי המאבק האנטי-קולוניאלי בקניה (מלחמת המאו מאו), שהיה שונה מאוד מתהליכי הדה-קולוניזציה שאפיינו את חלק הארי של אפריקה.
לאחר מכן הוא חוקר את ההתפתחות הפוליטית בתוך קניה, עם דגש על היחסים המורכבים שבין האפריקאים למתיישבים הלבנים.
הייחודיות שבספר הוא בניסיון לחבר בין כתיבת היסטוריה קלאסית לבין כתיבה מנקודות מבט אחרות, בהן נקודת מבט מגדרית, דגש על התאגדויות פועלים והתאגדויות דתיות, וכיוצא בזה.
הספר מחדש בשימו דגש על מרכזיותה של הנצרות בעיצוב הזירה הפוליטית של קניה.
החל משנת 2001 החלה גליה צבר לחקור את קהיליית מהגרי העבודה האפריקאיים בישראל.
היא השתתפה באופן פעיל בפעילויות החברתיות השונות שלהם: הכנסיות, מוסדות החינוך והספורט, תוך שהיא בוחנת את סיפורי החיים של מהגרי העבודה בניסיון להבין את הווייתם מנקודת ראותם.
במחקריה היא מצביעה על זהות כפולה של מהגרי העבודה שהכנסיות מקנות לחבריהן: מחד, זהות דתית-נוצרית המותאמת לחיים במדינת ישראל ומאידך, זהות טרנס לאומית שהיא ביטוי לתהליך הגלובליזציה שהמהגרים האפריקאיים לוקחים בו חלק.
את ממצאי מחקרה פרסמה בכתבי עת שונים וכן בספר "לא להאמין" בעריכת אביעד קליינברג בהוצאת אוניברסיטת תל אביב וכתר, 2005.
לא באנו להישאר - מהגרי עבודה מאפריקה לישראל ובחזרה
ספרה זה של צבר ראה אור בנובמבר 2008. זהו מחקר שערכה על אלפי אפריקאים שהגיעו לישראל בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה העשרים ועל חייהם בארץ כמהגרי עבודה בלתי חוקיים.
בספר מתוארת המערכת החברתית והדתית בתוכה חיו, ובכלל זה כחמישים כנסיות נוצריות אותם בנו בישראל ובהן יצרו רשת פעילה של ארגונים וחיי חברה עשירים.
רוב המהגרים הללו גורשו מישראל בראשית המאה העשרים ואחת ומיעוטם עזבו מרצונם.
צבר עקבה אחרי מסלולם החל מהגירתם לישראל, חייהם בארץ וחזרה לארץ המוצא.
זהו אחד המחקרים היחידים בעולם המתחקה אחר מסלול הגירה מלא של מהגרים, שלעיתים נמשך למעלה מעשור שנים, ובכלל זה השיבה שלהם לארץ הולדתם.
משנת 2009 מתמקד המחקר של פרופ' צבר במבקשי מקלט אפריקאים בישראל תוך התמקדות בהם כסוכנים (Agents) של שינוי ולא כאובייקטים חסרי ישע.
צבר מפנה את הזרקור לעבר פעילויות חברתיות, כלכליות ופוליטיות של מבקשי המקלט.
מחקריה מתמקדים בשלושה נושאים מרכזיים: המאבק על מרחב מחיה, פעילויות במרחב הדתי ותפישות של בריאות וחולי.
ביחד עם ד"ר אוריה שביט הובילה פרופ' צבר מחקר הבוחן את המפגשים בין מסורת, מודרנה ופוסט-מודרנה כמעצבים של תאולוגיות על תנועות הגירה בנות זמננו.
המחקר התמקד בניתוח טקסטים (כתובים ואחרים) המעניקים פרשנות דתית למושגים כגון הגירת עבודה, גלובליזציה, טראנס-לאומיות וטכנולוגיות תקשורת מתקדמות, וכן את האופנים שבהם מנסים אנשי דת להפיץ ולמסד את הפרשנויות האלה.
המחקר בחן באופן השוואתי תהליכים אלו במרחבים נוצרים, מוסלמים ויהודים.
ביחד עם אמה, פרופ' (אמריטה) נעמה צבר בן יהושע חקרה גליה צבר משפחות משולבות בישראל: נשים וגברים, עם או בלי ילדים משלהם, אשר נכנסו לקשר משפחתי עם בן/ת זוג שיש לו/ה ילדים מקשר קודם.
המחקר התמקד בהוויית החיים של הורים – צעירים ומבוגרים, דתיים וחילוניים אשר הגיעו לקשר כשהיו רווקים גרושים או אלמנים.
כמו כן המחקר בחן את הווית החיים של ילדים שגדלו במשפחות משולבות עם הורה לא ביולוגי.
בשנת 2012 פרסמו את ספרן "שני בתים וילד" – סיפורן של משפחות משולבות בישראל" בהוצאת שוקן.
בשנים 2017-2022 הרחיבה צבר את מחקריה על מהגרי עבודה לקבוצות נוספות ובכלל זה מהגרים מאמריקה הלטינית ומהפיליפינים.
מחקריה עסקו בזהותם של ילדי אותם מהגרים בישראל, התאזרחותם ושירותם בצבא.
במהלך מגפת הקורונה יצאה לחקור את קורותיהם של מהגרי עבודה מהפיליפינים, עובדות ועובדי סיעוד.
מחקריה, יחד עם ד"ר דבי בביס, התפרסמו בכתבי עת מדעיים.
גליה צבר היא חברת הנהלה בהתנדבות בארגונים הבאים: פרויקט איידס ירושלים, המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה ליהדות מתקדמת, מוקד סיוע לעובדים זרים, וכן NALA – מרכז מחקר ופעולה למיגור מחלות טרופיות נדירות באפריקה.
פרויקט איידס ירושלים הוא עמותה שהוקמה ב-1987 ועוסקת בחינוך למניעת איידס בקרב בני נוער בישראל ובעולם.
צבר מובילה את הפרויקטים באפריקה.
בעשורים האחרונים קויימו פעילות הכשרת מחנכים למניעת איידס בקניה, אוגנדה, רואנדה, סואזי ודרום אפריקה.
בישראל היא מתמקדת בהדרכת יוצאי אתיופיה.
צבר השתמשה בתוכנית שנבנתה בארץ עבור ישראלים ותרגמה אותה מבחינה חברתית ולשונית לאפריקה.
היא יצרה שיתופי פעולה בין אנשי מקצוע ישראלים לבין עמיתים אפריקאיים, כולל מנהיגים דתיים וניסתה לרתום אותם למאבק במגפת האיידס.
במהלך השנים היא הקימה סדנאות והרצאות בנושא בחלק מהמדינות האפריקאיות.
מאמץ רב הושקע בשבירת טאבואים בקרב מנהיגים אפריקאיים, שמנעו מהם מלעסוק במחלת מין.
המרכז הרפורמי לדת ומדינה הוא הזרוע המשפטית של התנועה ליהדות מתקדמת.
המרכז מעניק סיוע משפטי לאנשים בשולי החברה: עגונות, מסורבות גט ובשנים האחרונות גם פליטים מסודאן וממקומות נוספים.
צבר מנסה לרתום את היהדות הרפורמית לפעול בתחומים מגוונים, בהם סיוע למהגרי עבודה ופליטים, לפי הפסוק המקראי "כי גר היית בארץ מצרים".
מוקד לפליטים ומהגרים - פועל בשני מישורים: הגשת סיוע משפטי ומעשי למהגרי עבודה ופעולה לשינוי חקיקה.
צבר משתמשת במחקר על העובדים הזרים לבניית תוכנית לשיקום מהגרי עבודה ומופיעה בוועדות הכנסת השונות.
NALA הוא ארגון הפועל לחקר ומיגור מחלות טרופיות נדירות ומרכזו באתיופיה.
הארגון הוקם על ידי פרופ' צבי בנטוויץ וד"ר לובל.
מראשיתו עמד הארגון על הקשר שבין מגפת האיידס ובין שעורי ההידבקות במחלות טרופיות נדירות ומתוך הבנה זו נבנה מערך המחקר והפעולה.
NALA פועלת בשילוב בין חוקרים ישראלים ואתיופים, גורמי ממשל מקומיים, ארגוני נשים, כנסיות ומערך גדול של סטודנטים ישראלים ואתיופים.
"חולים שקופים" - בנייה והפעלה של קורסי הכשרה לסגלים רפואיים בסוגיות הקשורות לבריאות חסרי מעמד בישראל.
בין השנים 2012 – 2019 יזמה פרופ' צבר, ביחד עם ד"ר שירי טננבאום, שישה קורסים תחת הכותרת "חולים שקופים".
הקורסים התקיימו בבתי חולים ברחבי הארץ ובכלל זה בבית חולים שיבא, בבית חולים סורוקה, בבית חולים וולפסון ובאיכילוב.
קורס "פה אחד" - בשיתוף עם אוניברסיטת ת"א נציבות האו"ם לפליטים ובית חולים שיבא תל השומר, ארגנה פרופ' צבר עם ד"ר טננבאום את הקורס "פה אחד" ללמוד יסודות התרבות והשפה הטיגרינית.
בקורס לקחו חלק סטודנטים ללמודי אפריקה, עובדים של ארגוני סיוע ועובדי מערכת הבריאות.
את הקורס לימדו שני מבקשי מקלט מאריתראה בסיוע של שתי תלמידות מחקר ישראליות.
קורס מתורגמנים רפואיים אנגלית-טיגרינייה - פרופ' צבר בשילוב עם ד"ר טננבאום וד"ר מיכל שוסטר, מומחית לתרגום מאוניברסיטת בר-אילן, פתחו את הקורס הראשון בישראל למתורגמנות רפואית למבקשי מקלט אריתראים.
הקורס הכשיר את המשתתפים לתרגם מטיגריניה לאנגלית והוא כלל 15 מפגשים, כל אחד של 4 שעות והתקיים בבית חולים שיבא.
12 מתוך בוגרי הקורס עובדים במערכת הבריאות הישראלית.
חברה בפורום היום שאחרי המלחמה, שהוקם מיד לאחר מתקפת ה-7 באוקטובר במטרה להעמיד על סדר היום הציבורי את התובנה כי פעולה צבאית נרחבת במטרה למוטט את שלטון החמאס בעזה חייבת להיות חלק מתוכנית מדינית כוללת, בשיתוף מדינות המערב ומדינות ערב המשתייכות לציר המתון.
צבר גליה ואפרת שיר (עורכות) מבקשי חיים: אריתראים, סודאנים וישראלים במרחבים משותפים.
פרדס (סדרת עכשיו אפריקה) תשע"ט 2019.
(ביחד עם נעמה צבר בן-יהושע), שני בתים וילד: סיפורן של משפחות משולבות בישראל, הוצאת שוקן, תשע"ב 2012.
בראשית הייתה אפריקה, אוניברסיטה משודרת, תשע"א 2011.
לא באנו להישאר - מהגרי עבודה מאפריקה לישראל ובחזרה, אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור, 2008.
קניה - מהתיישבות קולוניאלית למדינה עצמאית / מרדכי תמרקין, גליה צבר-פרידמן.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ז, 1997.I.
גליה צבר: אני עובד זר, שחור ונוצרי בישראל היהודית: נצרות אפריקאית בתל אביב, בתוך: קליינברג אביעד, דתיות, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב וספריית כתר, תל אביב, 2004.
במאי 2009 זכתה צבר בפרס Unsung Heroes המוענק על ידי הדלאי לאמה בחסות הארגון הבינלאומי Wisdom in Action.
הפרס מוענק אחת לכמה שנים, ועד היום זכו בו כ–100 איש מרחבי העולם.
הפרס הוענק לה כהוקרה על פעילות מוצלחת ורבת שנים בשדות המחקר והעשייה החברתית בסוגיית יהודי אתיופיה ומהגרי עבודה מאפריקה בישראל, והצבתן של סוגיות אלו במרכזו של השיח הציבורי בישראל.
היא הישראלית הראשונה שזכתה בפרס זה.
בנוסף אליה זכו בפרס של 2009 עוד 48 איש מרחבי העולם.
טקס הענקת הפרסים נערך בסן-פרנסיסקו במאי 2009.
בשנת 2015 זכתה לפרס הוקרה מטעם ארגון SID ועיריית תל אביב, כהוקרה על פועלה בתחום הפיתוח הבין לאומי.
בשנת 2016, לרגל יום האישה הבינלאומי, נבחרה כאחת מ-11 חוקרות מעוררות השראה באוניברסיטת תל אביב.
גליה אלבין (נולדה ב-30 ביוני 1949) היא מוציאה לאור, אשת עסקים, סופרת, שחקנית, מרצה ומנחת טלוויזיה ישראלית.
נולדה וגדלה בחיפה לוולטר ופנינה נוימן, שניהם ממוצא אוסטרי.
היא בוגרת סמינר הקיבוצים ברמת אביב בתחום ההוראה, בעלת תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב וכן בוגרת קורס למנהל מתקדם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בין השנים 1979-1977, הייתה שותפה בניהול מחלקת הנוער והספורט של עיריית ראשון לציון.
לאחר מכן כיהנה במשך כתשע שנים, עד לשנת 1988, בתור שותפה בניהול "עיר הנוער" של עיריית תל אביב.
בסוף שנות ה-70 הצטרפה אלבין למפלגה הליברלית, בה הכירה את בעלה מיקי אלבין אשר היה פעיל במפלגה.
במחצית השנייה של שנות ה-80 הצטרפה אלבין למועצות המנהלים של חברות בתחומי בנייה, תעשייה, טכנולוגיה ותקשורת.
בשנת 1985 נהרג בעלה מיקי אלבין לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, שם שהה לצורך חקירה בחשד להרצת מניות.
בשלהי שנות ה-80 החלה אלבין להוציא לאור את הגרסה העברית של הירחון "פנטהאוז", אשר אוחד בהמשך עם הירחון הישראלי "מוניטין" לאחר שאלבין רכשה גם אותו.
הירחון המחודש נשא את השם "מוניטין-פנטהאוז".
המגזין לא הצליח לשרוד תקופה ארוכה ובשנת 1991 היא מכרה את העיתון לגיורא שמיס ועמוס לביא.
לאחר מכן אלבין שימשה במשך שלוש שנים מנכ"לית של כור מולטימדיה בע"מ.
בשנת 1998 פרסמה אלבין את ספרה "האהבה מנצחת" (בסיועה ועריכתה של הסופרת יהודית רותם), העוסק בהתמודדות של אישה עם מות בעלה.
לאחריו הוציאה, בשנת 2000, את ספרה השני, "האושר מנצח", העוסק בהתמודדות של אישה עם חרדת גיל החמישים, עם החברה ועם חייה.
באותה שנה הצטרפה אלבין לתחום העשייה הקולנועית כאשר הפיקה את הסרט "להתחיל מחדש".
התסריט שנכתב על ידי גלילה רון־פדר-עמית התבסס על ספרה של אלבין "האושר מנצח".
אלבין שיחקה בסרט בתפקיד הראשי לצד ניר לוי ושמיל בן ארי.
בבחירות לכנסת החמש עשרה שהתקיימו בשנת 1999 הוצבה במקום ה-4 ברשימה "פנינה רוזנבלום" שלא עברה את אחוז החסימה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק, ולאחר מכן, בשנת 2006, השתתפה בתוכנית המציאות "דה שואו", והנחתה את התוכנית "המועדון" בערוץ חינוכית 23 העוסקת בנושאים המעניינים את בני החמישים פלוס.
שנה לאחר מכן, שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "ריקוד מסוכן" בבימויו של מנחם גולן.
ב-2008 התמודדה אלבין בפריימריז של מפלגת קדימה בבחירות לכנסת ה-18 והוצבה במקום ה-42 ברשימה לכנסת, אך לא נבחרה לכנסת.
אלבין היא המנכ"לית והבעלים של חברת אלמדיה.
כמו כן אלבין חברה בדירקטוריונים של חברות מובילות ובמועצות ציבוריות של ארגונים וולונטריים שונים בתחומי הרווחה והאמנות בישראל.
אלבין נשיאת אגודת הידידים של אוניברסיטת חיפה, יו"ר ידידי עמותת ל.א.
לאלימות נגד נשים, יו"ר "ידידי הסינמטק", נשיאת המועצה לשלום הילד, חברת הנהלת שדולת הנשים בישראל וחברת הנהלת "מחשב לכל ילד", ותומכת בארגוני חברה אזרחית נוספים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח.
בנוסף, היא נמנית עם צוות ההנהלה של המכון למנהיגות העתיד.
אלבין מחזיקה בחלק עיקרי ממניות ערוץ Jewish Life Television.
אלבין מייסדת יוזמת "Live Hatikva", מיזם בו יהודים מכל העולם שרו את ההמנון בו זמנית במקומות שונים בעולם.
אלבין הייתה נשואה שלוש פעמים.
בעלה הראשון היה יאיר לנגר, וממנו נולדה בת.
לאחר מכן נישאה למיקי אלבין, ונולדו להם בן ובת.
לאחר מותו נישאה בשלישית ליעקב שביט, ולהם בן.
התגוררה בארצות הברית במשך שש שנים: ארבע שנים בעת לימודיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ושנתיים בעת לימודיה במכון לי סטרסברג.
אחייניה הם המיליארדר אדם נוימן ואחותו, הדוגמנית עדי נוימן.
האהבה מנצחת, תל אביב : משכל, 1998
(עם אילנה כהן פנר ובלהה קלישר הזז), חיזורשת : מדריך לחיזורים ברשת, רעננה : נש"ר - נשים ברשת, 1999
גליה גולן (גילד) (נולדה ב-19 ביולי 1938) היא חוקרת מדע המדינה ופעילת שמאל פמיניסטית; משמשת פרופסור במרכז הבינתחומי הרצליה ופרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים.
גולן נולדה בסינסינטי שבאוהיו, ארצות הברית במשפחה יהודית לא-דתית, וגדלה בסינסינטי, מיאמי ביץ', שיקגו, בוסטון וניו יורק.
היא למדה באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת סורבון, ובשנות ה-60 התגייסה ל-CIA בארצות הברית ושימשה אחראית במחלקה לסובייטולוגיה ומזרח אירופה בארגון.
לאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בשנת 1970 (על המחקר "דה-סטליניזציה בצ'כוסלובקיה") בהנחייתם של ניסן אורן ומיכאל קונפינו.
בירושלים כיהנה גולן כיו"ר המחלקה למדע המדינה, כיו"ר הקתדרה של מרכז לייפר ללימודי האישה, וכפרופסור ללימודי רוסיה ומזרח אסיה.
כמו כן שימשה יועצת לצה"ל ולמשרד החוץ.
גולן מכהנת כפרופסור בבית הספר לאודר לממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה וכעמיתה בינלאומית ב"מרכז לאתיקה משפט וענייני ציבור" באוניברסיטת ברנדייס.
בפעילותה החברתית והפוליטית, היא חברת חבר המנהלים של "שלום עכשיו", מרצ, "בת שלום" ונציבות הנשים הבינלאומית.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצבה במקום ה-99 הסמלי ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-24 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה במקום ה-46 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
היא מתמחה בגלובליזציה, משברים בינלאומיים ועניינים פוליטיים עכשוויים.
היא פרסמה שמונה ספרים, העוסקים בין השאר בברית המועצות, מזרח אירופה, המזרח התיכון, ויחסי ישראל-פלסטינים.
נישאה לדייוויד גילד ולהם ארבעה ילדים.
זוכת פרס מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה
כלת פרס אליס שלוי לנשים במנהיגות
כלת הפרס לאקטיביזם מטעם קרן גלייטסמן
גליה מאור (נולדה ב-11 בפברואר 1943) היא כלכלנית ומנהלת ישראלית שכיהנה כמנכ"לית בנק לאומי בשנים 1995–2012. הייתה למנכ"לית הבנק הראשונה בישראל ונחשבה לאחת הנשים המשפיעות ביותר בשוק ההון הישראלי.
כיהנה כדירקטורית במספר חברות, ביניהן "טבע תעשיות פרמצבטיות" ו"שטראוס גרופ".
מאור נולדה בשם גליה ראוך וגדלה בגבעתיים.
למדה בבית ספר יסודי בגבעתיים ולאחר מכן בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בממר"ם.
במקביל לשירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטה.
בשנת 1964 השלימה תואר ראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית ובשנת 1967 השלימה תואר שני במנהל עסקים באותו מוסד.
בשנים 1963–1989 עבדה בבנק ישראל בתפקידים שונים.
שימשה כמפקחת על הבנקים (1982–1987) בזמן משבר מניות הבנקים.
על תפקודה בזמן המשבר קיבלה נזיפה חמורה בדו"ח ועדת בייסקי, שחקרה את המשבר, למרות זאת קודמה בדרגה בבנק-ישראל.
בשנים 1989–1991 עבדה כיועצת במשרד רואי חשבון סומך חייקין, ושימשה באותה תקופה גם כיושבת הראש הראשונה של מטה הסדר הקיבוצים.
במקביל ביצעה פרויקטים עבור הבנק העולמי: בטורקיה פיקחה על הקמת מערכת למתן שירותים פיננסיים, וביוגוסלביה יעצה לבנק המרכזי בנושא חוק בנקאות חדש.
במרץ 1991 מונתה לתפקיד משנה למנכ"ל בנק לאומי לישראל, וב-1995 מונתה למנכ"ל הבנק.
במאי 2002 פרשה מאור מתפקידה כיו"ר דירקטוריון החברה הבת, "בנק לאומי צרפת", לאחר שנודע כי המפקח על הבנקים בצרפת העביר לפרקליטות הצרפתית ממצאי ביקורת שביצע, ומהם עולה כי הבנק הפר לכאורה סעיפים מסוימים בחוקים למניעת הלבנת הון.
שנה אחר כך הודיע בנק לאומי כי סגר את הבנק בצרפת עקב ירידה ברווחים שלו.
בתחילת 2007 עברה השליטה בבנק לאומי לקבוצת "סרברוס-גבריאל", לאחר שבמסגרת הליכי ההפרטה בישראל מכרה המדינה את המניות שהחזיקה בבנק.
עם זאת בעלי הבית החדשים החליטו להשאיר אותה בתפקיד המנכ"ל.
בינואר 2009 אישר דירקטוריון הבנק את העסקתה לתקופה בלתי מוגבלת, לאחר שבפברואר 2010 הייתה אמורה מאור לפרוש לגמלאות.
בתחילת 2010 המליץ דירקטוריון בנק לאומי למנות את מאור גם ליו"ר בנק לאומי.
תנועת אומ"ץ עתרה לבג"ץ נגד ועדת ולנשטיין, הממנה את ועדות המניות של הבנקים ושל בנק לאומי, וכן נגד שר האוצר יובל שטייניץ, היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין והמפקח על הבנקים, בדרישה לבטל את ההמלצה למנות את מאור, מאחר שמינוי זה עומד בניגוד להוראות הצינון שבחוק המניות הבנקאיות.
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, גם התנגד למינוי, והיא הודיעה שהיא מוותרת עליו.
במרץ 2011 נבחרה על ידי נשיא רוסיה, דימיטרי מדבדב, כחברה בצוות של 27 בנקאים מובילים מכל רחבי העולם הצפויים לייעץ לממשלת רוסיה.
הצוות הוקם במטרה לסייע לרוסיה להפוך את מוסקבה למרכז פיננסי בינלאומי.
הצוות כלל גם את מנכ"לי הבנקים גולדמן סאקס ודויטשה בנק.
ב-1 בינואר 2012 הודיעה מאור לדירקטוריון בנק לאומי על כוונתה לסיים את תפקידה כמנכ"ל הבנק, וב-1 במאי 2012 הוחלפה על ידי רקפת רוסק עמינח, שהייתה העוזרת שלה, 20 שנה קודם לכן, כאשר מאור כיהנה כמשנה למנכ"ל הבנק.
מאור נחשבה כמי שסימנה את רוסק עמינח כמחליפתה בתפקיד המנכ"לית.
על פי העיתון "גלובס" צברה מאור הון בסך 104 מיליון שקל בזמן כהונתה כמנכ"ל.
בדצמבר 2014, במסגרת פרשת הסיוע של בנק לאומי להימנעות ממס בארצות הברית, חתם בנק לאומי על הסכם כופר בסכום עתק של 400 מיליון דולר מול רשויות המס בארצות הברית.
הפרשה אירעה בתקופתה של מאור כמנכ"לית הבנק, כאשר הבנק סייע לאזרחים אמריקאים להעלים מיסים.
תחילה כיסה "ביטוח אחריות נושאי המשרה" שלה את הקנס האישי שלה, אך הוגשה תביעה בעניין.
בספטמבר 2016 אושר הסדר פשרה שבו חויבה מאור, יו"ר הדירקטוריון איתן רף וראש החטיבה הבינלאומית צבי איצקוביץ' להחזיר חלק מהבונוסים שקיבלו בסכום של 5.1 מיליון שקל.
באוגוסט 2017 הודיע משרד המשפטים שנפתחה חקירה פלילית כנגדה ובכירים נוספים בבנק בגין אותה פרשה.
בשנים 2012–2018 כיהנה כדירקטורית בחברת "טבע".
באוגוסט 2012 מונתה כדירקטורית בחברת "אקוויטי וואן" (חברת בת של חברת "גזית גלוב" - חברת נדל"ן ועוסקת ברכישה, שיפוץ, פיתוח וניהול מרכזי קניות בארצות הברית).
במאי 2013 מונתה כדירקטורית בחברת "שטראוס".
במאי 2021 מונתה כדירקטורית בחברת "רציו אנרגיות", המחזיקה ב-15% ממאגר הגז לוויתן.
נישאה בגיל 20 ליהושע מאור, אותו הכירה במהלך שירותה הצבאי, שהיה סגן מפקד ממר"ם ומנכ"ל יבמ ישראל בשנים 1984–1996. יהושע מאור שימש אחר כך כיו"ר קבוצת קרנות ההון סיכון "גרין", דירקטור במכון ויצמן למדע ובמספר חברות, בהן קורנית דיגיטל, ונפטר ביוני 2024. מאור מתגוררת בתל אביב, והיא אם לשלושה.
בתה, דנה מאור, היא מנכ"לית חברת הייעוץ "מקינזי ישראל".
בנה רון מאור מונה במרץ 2021 למנכ"ל חברת ישראמקו.
בשנת 2009 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
גלידה מונטנה הייתה גלידריה מפורסמת שמוקמה בביתן הבולגרי לשעבר, שהיה קיים במגרשי התערוכה הישנים בתל אביב.
לגלידרייה היה קיים גם סניף נוסף, בבאר שבע.
בתחילה, בינואר 1960, נפתח מפעל ליצור גלידות על ידי ישראל מגדי, ניצול שואה מפולין ואברהם פוגל, עולה חדש ממונטנה, שהביא מארצות הברית את המכונות לייצור הגלידה.
לאחר מכן, הצטרף לעסק יחזקאל בירזון.
לאחר כמה שנים נוספות, הצטרף השותף האחרון ישעיהו ליכטנשטיין, והשם שונה לגלידה מונטנה, על שם מדינת מונטנה, ממנה הגיע פוגל עם המכונות המתאימות לייצור הגלידה.
מונטנה הוקמה בנמל תל אביב בעת שזה היה עדיין פעיל, ובסביבתו היו מפעלים רבים.
הגלידריה נבנתה בסגנון אמריקני: הוצבו בה מכונות משחק ומכונת תקליטים, והגלידה שנמכרה בה הייתה גלידה אמריקאית שיוצרה במפעל קטן שהוקם לשם כך בפתח תקווה, והוגשה בטעם שוקו או וניל עם סירופ בשני טעמים וקצפת, ודובדבן מעל.
עד מהרה הפכה גלידה מונטנה למקום בילוי מועדף על בני נוער בתל אביב בשנות ה-60 וה-70, ובקופות השתרכו תורים ארוכים.
סדרת סרטי אסקימו לימון כוללת סצנות רבות המתרחשות בגלידריה, המתוארת כמקום הבילוי של גיבוריה.
הגלידריה שימשה גם כמקום מרכזי בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד".
בעשורים מאוחרים יותר, ירד מעמדה של הגלידריה.
היא המשיכה לפעול, ובעליה הקפידו לשמור על עיצובה, אך את מקומה כמוקד בילוי מרכזי תפסו אתרים אחרים, והמבנה בו היא שכנה החל לסבול מהזנחה.
שניים ממייסדי הגלידריה בירזון וליכטנשטיין, הפעילו אותה עד סגירתה.
בעשור השני של המאה ה-21, הוחל בהליך שיפוץ מתחם התעשייה הזעירה, בו שוכנת הגלידריה, במטרה להרחיב את מתחם הבילויים בנמל תל אביב גם לאזור זה.
חברת "אתרים", האחראית על ביצוע הפרויקט הודיעה כי, העסקים הישנים הפועלים במקום ושאינם מתאימים למיזם החדש, ובהם גלידה מונטנה, יפונו.
לאחר משא ומתן, חתמו בירזון וליכטנשטיין על הסכם עם החברה, לפיו המבנה ישופץ, אך הגלידריה תמשיך לפעול במקום, לצד עסקים נוספים שישכרו חלקים מהמבנה.
בסופו של דבר נסגרה הגלידריה, ולא נפתחה מחדש.
ב-1965, נפתח גם סניף בבאר שבע, בגבולה המזרחי של שכונת נווה נוי, הנמצאת בקצה הדרומי של העיר.
גלידה מונטנה בבאר שבע שימשה במשך שנים רבות כמרכז בילוי בבאר שבע וכתחנת עצירה למטיילים בדרכם לנגב, לאילת ובחזרה.
פופולריות המקום הביאה אף לפתיחת עסקים אחרים באזור הסמוך, שהיה מרוחק ממרכז באר שבע.
עם סלילת הכביש העוקף את באר שבע והתפתחות מקומות בילוי נוספים בעיר, ירדה הפופולריות של המקום.
הסניף נסגר ב-2000, על רקע סכסוך עסקי.
גְּלִידֶרִיָּה היא מסעדה המתמחה בגלידות ומגישה לעיתים קינוחים נוספים כגון ופל, פרוזן יוגורט, משקאות קלים ומשקאות חמים כגון קפה ושוקו.
ישנן גם גלידריות המגישות ארוחות קלות, כמו בבתי קפה.
חלק מהגלידריות מציעות מקומות ישיבה, חלקן הן מזנונים המוכרים את מרכולתם מעבר לדלפק.
בית הקפה Le Procope, שנפתח בפריז בשנת 1686 על ידי פרנצ'סקו פרוקופיו דה קולטלי (Francesco Procopio de Coltelli) הסיציליאני, (שהיה השף לשעבר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת) נחשב כגלידרייה הראשונה משום שכלל מנות עשויות קרח ופירות.
גלידריות מציעות גלידה בתפזורת, בין שהיא גלידה אמריקאית רכה הנמזגת ממכונה, גלידה שנמכרת מתוך אריזות היצרן או גלידה המיוצרת במקום.
גלידה אמריקאית נמכרת לרוב רק בטעמי שוקולד, וניל או שניהם יחד ("חצי-חצי").
גלידה רגילה נמכרת בגלידריות במגוון טעמים ומרקמים, לרוב במנה אישית שטעמיה נבחרים על ידי הלקוח, המוגשת בגביע גלידה אכיל או בקערית (המכונה "כוס").
יש גלידריות המציעות תוספות למנה האישית - טבילת הגלידה בשוקולד חם המתקרר ומתקשה, מזיגת סירופ על הגלידה, ציפויה בסוכריות צבעוניות זעירות או בפירורי אגוזים.
בנוסף מוצעת הגלידה בגלידריות למכירה לצריכה ביתית, והיא נארזת לשם כך במקום באריזה חד-פעמית (מקלקר, למשל).
הטעמים נבחרים על ידי הלקוח והאריזות קיימות במספר מידות.
בגלידריות בישראל נפוצות אריזות של קילוגרם וחצי קילוגרם.
פרוזן יוגורט או גלידת יוגורט משווקים בגלידריות לרוב בטעם בסיסי יחיד.
לתוך הפרוזן יוגורט נטחנות במקום תוספות לפי בחירת הלקוח; בגלידת יוגורט התוספות מוגשות מעל הגלידה.
בחלק מהגלידריות קיים תפריט של מנות המבוססות על גלידה כגון מילקשייק, בננה ספליט, פנקייק או ופל עם גלידה, עוגת-גלידה, גלידת סנדיי (Sundae) - גביע גלידה גדול (לרוב מזכוכית שקופה) עם תוספות - פירות, אגוזים, סירופ, קצפת וכדומה.
בישראל חטיפי גלידה כגון שלגון, קרחון, טילון וכדומה אינם נמכרים לרוב בגלידריות אלא בקיוסקים, אך ישנן מדינות בהן הם נמכרים גם בגלידריות.
בישראל מוצרי גלידה נמכרים גם במזנונים ניידים - כלי רכב המותאמים לכך, המכונים בסלנג "גזלן".
כמו כן הם נמכרים בקיץ על שפת הים על ידי סוחרי רחוב, המוכרים אותם מתוך ארגזי קלקר.
במדינות חמות גלידריות פעילות כל השנה אך במדינות קרות חלקן נסגרות בחודשי החורף.
גלידה חמה (או "גלידת חורף") היא תחליף גלידה העשוי מקצף חלבוני ביצים המוכנס על ידי מזלף לתוך גביעים.
הגלידה החמה נוצרה בעקבות ביקוש לממתק דמוי גלידה בחודשי החורף הקרים.
השם של הממתק מטעה במקצת מכיוון שה"גלידה החמה" היא אומנם חמה יחסית לגלידה רגילה, אבל למעשה היא בטמפרטורת החדר.
צורתה של גלידה חמה היא דמוית גלידה בגביע והיא מצופה בדרך כלל בציפויים שונים כגון שוקולד וסוכריות צבעוניות.
ניתן לרכוש אותה בקיוסקים ומכולות ברכישה של גלידות בודדות וכמו כן במארזים במרכולים.
ד"ר גליה בר אור (באנגלית : Galia Bar Or: נולדה ב-1951) היא אוצרת, חוקרת של האמנות בישראל ומרצה בכירה במכללת אורנים.
ניהלה את המשכן לאמנות על שם חיים אתר בשנים .
הייתה המנהלת האמנותית של פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית בחיפה מ־2018 עד ינואר 2019, ואוצרת באוהאוס חברתי חיפה (2019).
עורכת (יחד עם גיורא רוזן) את סדרת אמנות מדוברת, 'ספריית קו אדום' של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בר אור נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד מאוחד, שבו היא חברה עד היום.
סיימה את לימודיה לתואר ראשון בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב והשלימה תואר שני ושלישי ב באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 זכתה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל על עבודתה.
בשנים 1985–2016 ניהלה בר אור את המשכן לאמנות בעין חרוד והפכה אותו לאחד המוזיאונים המשפיעים והחשובים ביותר בישראל.
בר אור אצרה תערוכות רבות בישראל ובעולם, יזמה וניהלה אירועי תרבות וביאנלות, השתתפה בהפקת סרטים דוקומנטריים, ופרסמה מאמרים, ספרים וקטלוגים רבים.
בר אור נחשבת כאחראית להצגתן של קריאות אלטרנטיביות בהיסטוריה האמנותית הישראלית ולחשיפת עבודותיהם של אמנים חשובים ופרקטיקות אמנותיות שלא היו חלק מהזרם המרכזי, מתוך תפיסת עולם המחברת בין האמנות לבין המרחב בו היא מתקיימת.
היטיבה לסכם את עשייתה במשכן מבקרת האמנות גליה יהב "(המשכן) הפך תחת ידיה למוסד תרבות בעל שיעור קומה...קול נחוץ לצד המוזיאונים הגדולים והכבדים, המפיץ בשורה אינטלקטואלית המחויבת לחקר חזותי...מפעלה הגדול הוא יצירת תשתית רעיונית וחזותית למינורי, למי ולמה שחמק מהקאנון והודר, התנהל בצלו כגרסה לא נחשבת, לא סופר ולא נחקר".
העלתה תכנים חברתיים, נשיים, בעודה מנהלת את המוזיאון עם צוות שרובו נשים.
"העלתה מהאוב" אמניות שנשכחו במידה רבה, כתבה מאות מאמרים וספרים.
יחד עם אלה הייתה שותפה עם תאורטיקנים ומבקרי אמנות מקומיים שחוקרים נושאים חברתיים מקומיים, בהוראה בקורסים אוניברסיטאיים העוסקים בסוגיות החברתיות חשובות לחברה הישראלית כגון הגירה וזהות.
בשנים 1986, 1988 ו־1991, הפיקה גליה שלוש ביאנלות לצילום, תחום שלא זכה עד אז לטיפול מוזיאלי או מחקרי מסודר ומעמיק בישראל.
בביאנלות שיתפה פעולה בין השאר עם אדם ברוך, אבי גנור, מיכה קירשנר, אברהם אילת, שמחה שירמן, טולי באומן, אילנה באומן ויונה פישר ועם אוצרים בינלאומיים ובהם בן ליפסון (ארצות הברית), ז'אן-לוק מונטרוסו (צרפת) וג'ון סטאטטוס (אנגליה).
בשנת 1998 אצרה, לרגל יובל החמישים למדינה, את תערוכת 'עבודה עברית: אמנות ישראלית משנות ה-20 עד שנות ה-90'.
התערוכה היוותה מעין סיכום לשורת תערוכות של 'היסטוריה אלטרנטיבית' להיסטוריה 'הקאנונית' של אמנות ישראל.
בתערוכה הציגה את יצירותיהם של אמנים משובחים שהודרו מן 'הקאנון' או נדחקו לשוליו כנפתלי בזם, משה גת וקטה אפרים מרכוס כמו גם אמני קיבוץ כדייוויד גוס או יהושע אייזיק-אשל.
בשנת 2008 אצרה בר אור יחד עם גדעון עפרת את תערוכת העשור הראשון 1948–1958,.
האוצרים השתדלו להכניס לתערוכהגם יצירות של אמניות ' שהיו שם ולא זכו למספיק מודעות ציבורית כמזוהות עם התקופה - כי תקופה בדרך-כלל מזוהה לפי קבוצות דומיננטיות שמתקשרות למשהו חברתי או פוליטי.'
בשלהי 2017 התמנתה למנהלת ואוצרת ראשית של פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
מינויה והפעילות האינטרדיסציפלינרית אשר יזמה ברחבי השכונה בשיתוף פעולה עם יוצרים, תושבי השכונה וקבוצות מקומיים – הפיחו רוח ותקווה בשכונה ובקהילת התרבות החיפאית, למודות הפוליטיקה המורכבת וההזנחה, ומיצבו במהרה את הפירמידה כמרכז תרבות חדשני וחשוב גם ברמה הארצית.
מרכז הפירמידה לא נועד לתפקד כמוזיאון, כי אם כחלל אמנות המתייחס למרחב שמצוי סביבו.
האמנות מוצגת ומוצבת כחלק ממערך נרחב הכולל תכנון עירוני, ארכיטקטורה והיסטוריה אורבנית.
ביולי 2018 פתחה אשכול תערוכות 'רציף פירמידה:מנמל חיפה לוואדי סאליב'.
בינואר 2019, בעקבות חילופי השלטון המקומי בחיפה תחת ראשת העירייה החדשה עינת קליש-רותם ומינויו של הרב דב חיון לממונה על התרבות בעיר, החלו להתפרסם ידיעות על שינוי פתאומי של ייעוד הפירמידה ואי חידוש החוזה עם בר אור.
הידיעות הציתו במהרה התגייסות ומחאה יוצאות דופן של כלל קהילת התרבות בחיפה ובארץ כנגד הפיטורים השרירותיים של בר אור וכנגד הפגיעה הקשה בתהליכי העומק המשמעותיים שהחלה.
בין 28 ל־30 בנובמבר 2019, התקיימו בחיפה סדרת אירועים ותערוכות שבהם הקהל הוזמן לבקר בשפע בניינים בסגנון הבאוהאוס בשכונת הדר בחיפה בין שוק תלפיות לבנין הטכניון הישן.
בקטלוג כותבת בר אור "אירועי "באוהאוס חברתי" מתקיימים בלב הציבורי הפועם של הדר הכרמל של אותם ימים – מרחב הטכניון וכן, מרחב בית הפועלים והאמפיתיאטרון, בואכה שוק תלפיות.
רבים מהמבנים נמכרו, המתחמים חוצים אוכלוסיות ומרקמי-חיים הנמצאים בתהליכי שינוי מואץ והאירוע כולו מהווה הזדמנות להיכרות ולמפגש שהוא גם נקודת מוצא לפעולה עתידית.
'באוהאוס חברתי' מזמין את קהליו להתרשם מהאתרים המרתקים, אך גם לחוש מה רוחש מתחת לקרקע: להתוודע לנראה ולסמוי, לפתוח ולחסום, במקומות שהיו ליבת המשמעות של חיפה ושל המדינה כולה".
2007 - פרס האוצרת, משרד התרבות.
2010 - פרס מכון יד יצחק בן צבי לחקר ארץ ישראל ויישובה.
מבחר תערוכות, קטלוגים וספרים נלווים
1984 - 'רחל שביט - השרדות', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1985 - 'הקו הראשון', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג (יחד עם פנחס כהן גן).
1986 - ביאנלה ראשונה לצילום (עם ניסן פרז), המשכן לאמנות עין חרוד.
תערוכה וקטלוג בהוצאת עם עובד.
1988 - אורי ריזמן - האדום והירוק, המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
1988 - ביאנלה שנייה לצילום (עם ניסן פרז), דומינו והמשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1989 - 'רות דורית יעקובי', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1991 - 'זיכרון קשה עורף', ביאנלה שלישית לצילום (עם ניסן פרז), המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר בהוצאת מודן.
1991 - 'פנחס כהן גן - עיבוד ההיסטוריה', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
1991 - 'אמנות הסיבים הפולנית בת-זמננו' (יחד עם גייל וימר), המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר בהוצאת מודן.
1991 - 'אסנת רבינוביץ': להניח', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1992 - 'משם לכאן, אמנים עולים (אלי אמן, ולרי בוברוב, ליאוניד בלקלב, אלכסי פבלוב)', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1993 - 'פני יסעור: מפות מנטליות אולמות יצור', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1993 - 'מירה רקנאטי, המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1993 - 'בין צילום לציור' (סמדר אליסף, דגנית ברסט, דני טבק), המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1994 - 'הראל קדם - בצורת', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1994 - 'סשה אוקון: מאה ואחד שערים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
1994 - 'שלום סבא', המשכן לאמנות עין חרוד והמוזיאון הפתוח תפן, תערוכה וספר (ביחד עם גדעון עפרת).
התערוכה הוצגה גם במוזיאון ישראל.
1997 - 'מירון סימה מדרזדן לירושלים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
1998 - 'עבודה עברית: אמנות ישראלית משנות ה-20 עד שנות ה-90', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
1998 - 'מלכה האס: ביתן ציור', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
1999 - 'ז'סלין פקס: פרק ראשון, דב אור-נר וג'וזיאן ונונו', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2000 - 'ליאו רוט - רועה געגועים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2002 - 'לארי אברמסון - הערמה', מוזיאון פליקס נוסבאום, אוסנברוק והמשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2002 - 'מרדכי גומפל - פסיפס של חלומות', בית האמנים בירושלים, תערוכה וקטלוג.
עם היוודע תחילת הריסה של מבנה מלון "שולמית" בחיפה, דאגה בר אור להעברת הקיר שנעשה על ידי האמן לעין חרוד והצבתו במשכן לאמנות.
2002 - 'ליאוניד בלקלב - פני האור', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה (עם יניב שפירא) וספר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
2003 - 'אביבה אורי', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
מהדורה גרמנית/אנגלית של הספר ראתה אור בשנת 2005 בבוכום, גרמניה.
2003 - 'משה גרשוני - עין חרוד', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2003 - 'קלאוס אילי ואינגה פונר קוקוס - רפלקס העיוורון', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2003 - 'סיפורי ז'סלין פקס, ג'וזיאן ונונו ודב אור-נר', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2004 - 'מאירה שמש מלכת יופי', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2005 - 'הנרי שלזניאק ציור שלי דורש', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2007 - 'רותי אגסי: נופים מכנען', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2007 - 'כוכי דוקטורי: מעברים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה.
2007 - 'מיכאל דרוקס: מסעות בדרוקסלנד', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2007 - 'נעמי גפני: מצפה דני', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2007 - הילה לולו לין: 'היא', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2007 - 'סופיה קיסלוב: דיוקן', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2008 - 'העשור הראשון: הגמוניה וריבוי 1958-1948', המשכן לאמנות עין חרוד, אחת משש תערוכות במלאת 60 למדינת ישראל, תערוכה וספר (עם גדעון עפרת).
2009 - 'תמר גטר', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2010 - 'מבחר אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2010 - 'ידיד רובין: צבע חרוש', מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה וספר (יחד עם יניב שפירא).
2010 - 'יחיאל קריזה', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2010 - 'גלעד אפרת: נוף קוף', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2011 - 'עזריה אלון: שבילים במדבר' (עם אביטל אפרת), המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2012 - 'חאדר ושאח: הגר', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה.
2012 - 'נועם רבינוביץ': שש מעלות וחצי מתחת לאופק', תערוכה וספר אמן.
2012 - 'משה קופפרמן: מעבר לצפוי', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2012 - 'פנחס כהן גן: אנצור דמעתי עם בוא גאולתי', מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה וספר.
2013 - 'יאיר גרבוז | ארץישרא', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2013 - 'חיותה בהט', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2013 - 'מיכה לורי: My Shadow Expands Trugh the Mind Body Space of the Other', המשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון בוכום, גרמניה ומוזיאון סנט אטיין, צרפת, תערוכה וספר (עם טקסטים של אוצרים/כותבים נוספים מגרמניה וצרפת).
2014 - 'חנא פרח - חששות', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2014 - 'דוד פרלוב - רישומים, תצלומים, סרטים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2014 - 'חנה דיין: פנים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2015 - 'נחום טבת ואולף הולצאפפל: מתווים לחצר', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2015 - 'אריה אלואיל - אות, דמות, ספר', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2015 - 'יעקב-ז'אק גרינברג: ציורים', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וקטלוג.
2018 - 'אולף מטצל בעין חרוד', (עם מתיאס וינצן) המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2018 - 'אברהם אופק, גוף, עבודה', מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה וקטלוג.
2018 - 'מה עושה פה בכלל פירמידה?', פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית, תערוכה וקטלוג.
2020 - 'רולף (רודא) ריילינגר', מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, תערוכה וקטלוג (יחד עם רתם לבנון).
2020 - 'מיכאל קובנר - מראות כפולי אפיק', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר.
2021 - 'תערוכת המאה, העשור הראשון', תערוכה בחדר האוכל של עין חרוד מאוחד וספר נלווה שראה אור בעקבותיה הדרך לעין חרוד העשור הראשון (2023).
2022 - 'אמני משפחת אבו שקרה בעין חרוד', המשכן לאמנות עין חרוד, תערוכה וספר (עם טקסט נוסף מאת חוסני אלח'טיב שחאדה).
2023 - שלום סבא - לגופם של דברים, מוזיאון תל אביב לאמנות, (עם מאמרים נוספים מאת אולגה לויטן, דוד פיקלני, דורון לוריא, מריאן שטיין-שטיינפלד, נעמה בר-אור).
2024 - 'מוטי מזרחי, הבהובי תודעה', מוזיאון פתח תקווה לאמנות, תערוכה וספר (יחד עם אירנה גורדון).
2024 - 'סעיד אבו שקרה', גלריה מאיה, תל אביב, תערוכה.
2025 - 'אברהם אילת: הפחד מפני מה שלפתע מאוחר מדי' (עם צאלה קוטלר הדרי), גלריה לאמנות עין הוד ומוזיאון ינקו דאדא, תערוכה וספר.
2025 - 'בשדות השלף', תערוכה קבוצתית בהשתתפות יקירה אמנט, פני הס יסעור, שי זכאי ודב אור-נר, דליה מאירי, משה קופפרמן, זיו שר, בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2025 - 'אקספרסיוניזם עיראקי: אנג'לין איסאיק', מקום לאמנות, תל אביב, תערוכה.
2025 - 'תמהנו על שתיקתך: מיכל בראור ויאיר ברק', הגלריה לאמנות בבית חנקין בכפר יהושע, תערוכה וקטלוג.
2025 - 'מקום כשהמילים כלות', מוזיאון אום אל-פחם לאמנות, תערוכה קבוצתית.
2026 - 'רחל רבינוביץ' - יומני עורף' (יחד עם אילת כרמי), מוזיאון "אדם בגליל", בית יגאל אלון, קיבוץ גינוסר, תערוכה וספר אמן.
2015 - אצרה (יחד עם אדריכל צבי אפרת) בבית תרבויות העולם (HKW) בברלין את התערוכה "Communal by Commune.
2017 - השתתפה באוצרות תערוכת דוד פרלובבדוקומנטה ה-14 בקאסל, גרמניה ואתונה, יוון.
2017 - השתתפה בטקסט ובסיוע בתערוכה "Postwar: Art Between the Pacific and the Atlantic, 1945–1965", אשר הוצגה במשכן לאמנות במינכן.
אוצרת ביתנים של ישראל בביאנלות בינלאומיות
1986 - 1991 שלוש ביאנלות בינלאומיות לצילום, המשכן לאמנות עין חרוד.
1992 - הביאנלה השלישית של איסטנבול.
אמן: פנחס כהן גן, 'ואלה שמות'.
אמנים נוספים: עצמון גנור, צבי קנטור, נטע זיו ודניאל זק.
2010 - הביאנלה ה-12 לאדריכלות של ונציה.
נושא: 'הקיבוץ - אדריכלות ללא תקדים'.
2010 - 'אמנות בזמן מלחמה: תערוכות ותבניות שיח', בתוך: מ.
חזן (עורכים), החברה האזרחית במלחמת העצמאות, אזרחים במלחמה, יד יצחק בן צבי והמכון לחקר הציונות, עמ' 237-205.
2011 - 'מי הקים את המוזיאונים', בתוך: רות אסקין, חיים מאור, קטרין קוג'מן-אפל (עריכה), חיים של אמנות, הוצאת מאגנס, והאוניברסיטה העברית בירושלים, עמ' 162-143.
דרור (עורך), קיבוץ ויהדות, מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד.
2017 - 'יסודות הרדומים בנפשם (אמנות במחנה המעצר)', בתוך: קפריסין, אמנות החיים, מוזיאון ארץ ישראל, עמ' 48-34.
2017 - 'הוט קוטור בנוסח אנדי ארנוביץ', בתוך: אנדי ארנוביץ: מרחב סף, בית האמנים בירושלים.
2019 - 'הכל בקו, הרישום הקריקטוריסטי של ויטוריו קורינלדי', בתוך: אברהם מילגרם (עורך) ויטוריו קורינלדי: צחוק הגורל, הוצאת עמותת דרור.
2020 - 'שוליותו המרכזית של האוצר הבכיר', בתוך: גדעון עפרת, אוצר-גרילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד,עמ' 14-7.
- ארץ מקלט, על מהגרים ופליטים בשיח האמנות', באתר המשכן לאמנות עין חרוד
2020 - 'על הציור תהלוכת האחד במאי',בקטלוג 'מדמות להפשטה וחזרה דן לביא'.
2020 - 'נמר של קרטון, צביקה קנטור', בתוך: טיוטה, ארנון בן-דרור וישי שפירא קלטר (עורכים), עמ' 143-8.
2021 - 'הנחת התשתית לאוסף משכן לאמנות', בתוך:יניב שפירא, משכן לאמנות עין חרוד - מבחר עבודות מהאוסף, עמ' 39-18.
2022 - 'אביבה אורי בין רישום לציור', בתוך: גלעד מלצר (עורך), אביבה אורי - סיפור בדים, עמ' 54-39.
2023 - 'עירום וראווה', בתוך: לאה אביטל וסמדר קרן (עורכות) עירום, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, עמ' 33-29.