tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא האישה השנייה בהיסטוריה שיש לה תואר "גברת" (Lady), שהיה תואר דתי-שלטוני.
היו לה הרבה משרתים (חלקם יוונים), ומסופר, כי הרופא היווני דמוקדס , היה מחביביה.
הרודוטוס מספר כי אטוסה הייתה מוטרדת על ידי דימום וגוש בחזה שלה.
הרופא שלה, דמוסדס, שכנע אותה לטפל ולהסיר את הגידול, במקרה הראשון המתועד של אבחון טיפול במסטיטיס.
כתוצאה מהטיפול, אטוסה העניקה לדמוסדס את חירותו ואפשרה לו לחזור לבקר ביוון.
אטוסה חיה כנראה עד גיל מתקדם, הרודוטוס מוסר כי היא חיה עד לפלישה של חשיארש ליוון, כך שאם שמעה על מפלתו של בנה בקרב בסביבות 467 לפנה"ס, הרי שהיא חיה עד גיל 70 לפחות.
עם זאת, הטענה ששמה אינו מוזכר בטבליות שהתגלו בפרספוליס , מעלה תהייה אם היא נפטרה לפני 515 לפנה"ס, שזה התאריך הקדום ביותר של הטבליות.
המחזאי היווני אייסכילוס (המאה ה-5 לפנה"ס) כלל אותה בתור דמות מרכזית בטרגדיה שלו "הפרסים".
אטוסה היא אחת מהדמויות הראשיות ברומן של גור וידאל "הבריאה".
בספר "הקיסר של כל המחלות: ההיסטוריה של הסרטן" , אותו כתב סידהרתא מוקרג'י ועליו זכה בפרס פוליצר, הוא מספר על ההיסטוריה של גילוי הסרטן ואזכורו המוקדם אצל אטוסה.
בספר מוקרג'י מדמיין את אטוסה נוסעת בזמן, נתקלת במקרים שונים של אבחנות וטיפולים בסרטן השד.
אטוסה הופכת לסמל של חולי סרטן לאורך ההיסטוריה.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף ב-1915, נקרא על שמה.
אטופוסיד (לועזית: Etoposide, מוכרת גם בשם Etopophos וגם בקיצור VP16) היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול במספר סוגים של סרטן, ביניהם סרטן האשכים, סרטן הריאה, לימפומה, לוקמיה, נוירובלסטומה וסרטן השחלה.
התרופה ניתנת במתן פומי או ורידי.
תופעות לוואי שכיחות כוללות ירידה בספירת דם, הקאות, איבוד תיאבון, שלשולים, נשירת שיער וכן חום.
תופעות לוואי אחרות כוללות תגובה אלרגית וירידה בלחץ הדם (בייחוד במתן מהיר).
שימוש בתרופה במהלך ההיריון ייפגע ככל הנראה בעובר.
אטופוסיד היא ממשפחת מעכבי טופואיזומראז.
החומר סונתז לראשונה בשנת 1966 ואושר לשימוש לטיפול בסרטן על ידי ה-FDA בשנת 1983. מחקרים כבר משנות ה-80 הראו כי אטופוסיד משפיע על פעילותו של טופואיזומראז II מה שמוביל לשברים ב-DNA שמשפיעים על מטבוליזם התא.
אטופוסיד משמשת לטיפול במספר רב של סוגי סרטן.
ביניהם סרקומת קפושי, סרקומה על שם יואינג, סרטן ריאה, אשכים, לימפומה, לוקמיה וגליובלסטומה מולטיפורמה.
בדרך כלל היא ניתנת בשילוב עם תרופות אחרות (כמו בלאומיצין, במקרה של סרטן האשכים) וגם כחלק של פרוטוקול ICE.
לעיתים התרופה משמשת כהכנה להשתלת מח עצם או תאי גזע.
במתן תוך-ורידי התרופה ניתנת במשך לפחות חצי שעה כדי למנוע ירידת לחץ דם משמעותית.
תגובות מקומיות במקום המתן (במידה וניתן בוריד פריפרי)
דיכוי מח עצם שמוביל לירידה בספירת הדם הלבנה ועלייה בסיכון לזיהומים, ירידה בספירת הדם האדומה שמובילה לאנמיה וכן ירידה בספירת הטסיות המגבירה את הסיכוי לדימומים ושכיחותן של המטומות
חום, בדרך כלל מתרחש מיד לאחד מתן תוך-ורידי של התרופה, ולא כתוצאה מזיהום
לוקמיה מיאלואידית חריפה (שבעצמה אחת מההתוויות למתן התרופה)
אטיבה האצ'ינסון הוא כדורגלן עבר קנדי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
האצ'ינסון נולד בברמפטון שבקנדה להורים ממוצא טרינידדי.
במרץ נבחן בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
בקיץ האצ'ינסון חתם ביורק רגיון שוטרס מליגת העל הקנדית.
במהלך השנה, חתם בטורונטו לינקס.
בינואר האצ'ינסון חתם באוסטר מליגת העל השוודית.
בתום העונה, ירדה הקבוצה לליגה השנייה, והאצ'ינסון חתם בהלסינגבורג תמורת כ-1.32 מיליון פאונד.
האצ'ינסון זכה עם הקבוצה 4 פעמים באליפות דנמרק.
ב-15 בנובמבר 2010 האצ'ינסון נבחר לכדורגלן השנה בליגה והפך לקנדי הראשון שזוכה בתואר.
בשנת נבחר לאחד מ-11 השחקנים האהובים בהצבעה שנערכה באתר הקבוצה.
איינדהובן מליגת העל ההולנדית, אליה הגיע בהעברה חופשית.
ב-14 באוגוסט 2010 האצ'ינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–6 נגד דה חראפסחאפ.
ב-23 בינואר 2011 האצ'ינסון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד פנלו.
בעונת האצ'ינסון סבל משתי פציעות: אחת בתחילת העונה כאשר שהה עם נבחרת קנדה, ובינואר של אותה עונה.
כתוצאה מכך, נעדר מיותר ממחצית משלבי העונה.
בעונת עם הגעתו של מארק ואן בומל, האצ'ינסון הועבר לתפקד כמגן ימני.
ב-30 ביולי 2013 האצ'ינסון חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
ב-23 במרץ 2014 האצ'ינסון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אקהיסאר בלדייספור.
בצעירותו, האצ'ינסון שיחק בנבחרת הצעירה של קנדה.
בינואר האצ'ינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קנדה במשחק ידידות נגד .
כהוא בן 39, העפיל ב-2022 האצ'ינסון למונדיאל בקטר יחד עם נבחרתו.
נכלל בסגל נבחרת קנדה לטורניר מונדיאל 2022.
כדורגלן העונה בליגת העל הדנית:
נבחרת השנה של צפון אמריקה:
אטומסטרויאקספורט היא יצואנית אנרגיה גרעינית של הפדרציה הרוסית.
זוהי חברה בת בבעלות מלאה של רוסאטום.
פעילויותיה נתמכות על ידי ממשלת רוסיה.
החברה פועלת מאז 1973 כמפעילת פרויקטים בינלאומיים בתחום האנרגיה הגרעינית עבור ברית המועצות ומשרד ההגנה הסובייטי.
במרץ 1998 אורגנה מחדש כחברה ממשלתית.
במרוקו החבכרה הייתה מעורבת בתכנון בניית תחנת כוח גרעינית בסידי בולברה.
בסוף אוקטובר 2006 אושרה הצעתה של החברה להקמת תחנת הכוח הגרעינית בלנה בבולגריה, באמצעות כורים מהדור השלישי VVER-1000 / V-446B.
עם זאת, ב-28 במרץ 2012 הודיעה ממשלת בולגריה על נסיגה מפרויקט בלנה עקב דיווח שלילי בדבר הכדאיות של תחנת הכוח העתידית והיעדר משקיע גדול אחר באירופה או ארצות הברית.
בשנים 1999–2007, הקימה החברה את תחנת הכוח הגרעינית טיאנוואן בסין, המורכבת משני כורים של VVER בהספק של 1,060 מגה וואט כל אחד, וחתמה על הסכם להקמת יחידות 3 ו-4.
ב-19 בפברואר 2008, אטומסטרויאקספורט חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת Technopromexport, יצואנית רוסית של חשמל, על הקמה וניהול של פרויקטים חשמליים ברוסיה ומחוצה לה.
החברה חתמה על חוזה לבניית כור גרעיני בווייטנאם.
בשנת 2016 החברה הייתה מעורבת בעבודות השיקום שנערכים באזור תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל.
במרץ 2021 הייתה החברה שותפה לבניית תחנת הכוח הגרעינית אקויו בטורקיה.
אטופו היא עיר הבירה של מחוז אטופו בדרום לאוס, בעמק הנוצר בעיקול נהר הקס קונג (Xe Kong).
העיר ידועה גם בשם "סאמאקי שאי" (Samakhi Xai).
גובה העיר 93 מטר מעל פני הים.
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2005 חיו בעיר 19,200 תושבים בלבד.
באטופו יש שוק חשוב למזון ולצרכים יומיומיים לתושבי האזור, כמו גם נמצא בעיר בית החולים היחיד בכל המחוז לטיפול רפואי בסיסי שצריך לתת מענה לאוכלוסייה בסדר גודל של 200,000 תושבים בכל המחוז.
העיר אטופו נגישה ליתר חלקי לאוס, באמצעות הכבישים הלאומיים 11 ו-18. מהעיר אטופו הכביש הלאומי 11 מוביל צפונה למחוז סקונג ובסקונג הוא מתחבר לכביש הלאומי 16, במזרח הוא עובר דרך שמורת הטבע הלאומית דונג אמפן אל גבול וייטנאם.
הכביש הלאומי 18 מוביל מערבה לכביש הלאומי 13.
נמל התעופה הבינלאומי אטופו נמצא כ־28 קילומטרים מאטופו.
שדה התעופה נפתח במאי 2015 אך לא היה בשימוש.
רק באפריל 2016, חברת לאו איירליינס החלה בטיסות לנמל התעופה מויינטיאן דרך פאקסה.
אבל כבר באוקטובר 2016, חברת התעופה הפסיקה להפעיל את קו הטיסות הזה בגלל ביקוש נמוך.
אתר התיירות TTR Weekly ייחס את מצבו של שדה התעופה להיעדר אטרקציות תיירותיות סמוכות, אף על פי שהפעילות המסחרית באזור עלתה בגלל קרבתו של מחוז אטופו לגבול ווייטנאם.
אטוניה של הרחם היא חוסר היכולת של הרחם להתכווץ כראוי לאחר הלידה.
הרחם הוא שריר, ו"אטוניה" פירושה חוסר במתח בשריר (A- קידומת שמביעה שלילה, Tonus - מתח).
התכווצות שרירי הרחם במהלך הצירים דוחסת את כלי הדם ומאטה את הזרימה, מה שמסייע במניעת שטפי דם ומקל על קרישה.
לכן, חוסר התכווצות של שרירי הרחם עלול להוביל לדימום חריף.
אטוניה של הרחם היא הגורם השכיח ביותר לדימום לאחר לידה שעלול לגרום למוות.
ישנם גורמי סיכון רבים לאטוניה של הרחם וחלקם נובעים ממהלך הלידה, למשל צירים ממושכים, צירים שנמשכים פחות מ-3 שעות, היפוך רחם, שימוש בעירוי מגנזיום סולפט ושימוש ממושך באוקסיטוצין.
גורם נוסף הוא התנפחות הרחם כתוצאה מתאומים, ריבוי מי שפיר , תינוק גדול ביחס לגיל ההיריון, שרירנים ברחם, וזיהום מי שפיר.
השמנת יתר (BMI גדול מ-40) והפרעות בקרישת הדם גם הם מעלים את הסיכון לאטוניה של הרחם.
לידה קיסרית, במיוחד לאחר צירים ממושכים, עלולה לגרום לעייפות של שרירי הרחם ולהפסקת ההתכווצות או לעיכוב של ההתכווצות במקום בו בוצע הניתוח.
אטוניה של הרחם מתרחשת במהלך 1 מכל 40 לידות בארצות הברית ואחראית ל-80% לפחות מהמקרים של דימום לאחר לידה.
רוב האבחנה של אטוניה ברחם נעשית במהלך הבדיקה הגופנית ישירות עם סיום הלידה.
במהלך הבדיקה הרחם עשוי להרגיש מוגדל או רך
ניתן לטפל באטוניה באמצעות עיסוי של הרחם בשילוב מתן תרופות.
ישנם מספר סוגים שונים של תרופות שניתן לתת, ולכל אחת יש יתרונות וחסרונות משלה.
טיפול באמצעות שילוב של יותר מתרופה אחת עשוי להניב תוצאות טובות יותר.
שילובים אפשריים הם אוקסיטוצין בתוספת מיסופרוסטול, אוקסיטוצין בתוספת ארגומטרין וקרבוטוצין.
לאחר מתן התרופה, יש לעקוב אחר מצבה של האם כדי לוודא שהדימום נפסק.
אם הדימום לא נפסק או שהבדיקה הגופנית מראה תפקוד רחם משופר בתוך 30 דקות ממתן התרופה, מומלצת התערבות פולשנית מיידית.
אטופיה ( מיוונית ἀτοπία "מצב של להיות לא במקום", "אבסורד") היא נטייה לייצר תגובה חיסונית מוגזמת של אימונוגלובולין לחומרים לא מזיקים.
אלרגיות הן הביטוי הקליני של אטופיה.
לאטופיה יכול להיות מקור תורשתי, אבל גם אם מקור האטופיה הוא תורשתי לפני התפתחות האלרגיה האדם חייב לבוא עם האלרגן במגע.
גם טראומה פסיכולוגית ברחם יכולה לגרום לאטופיה.
המונח אטופיה נטבע על ידי ארתור קוקה ורוברט קוק ב-1923. רופאים ומדענים רבים משתמשים במונח "אטופיה" עבור כל תגובה חיסונית של אימונוגלבולין (אפילו כאלו שאמורות לקרות), אבל רופאי ילדים רבים שומרים את המילה "אטופיה" לנטייה לתגובה חיסונית מוגזמת.
רגישות אטופית היא רגישות במבחן דקירה לכל אלרגן נפוץ במזון או באוויר.
מצבים שנחשבים כמצבים אטופיים: אטופיק דרמטיטיס, נזלת אלרגית (קדחת השחת) ואסתמה.
הסבירות ללקות באסתמה, נזלת אלרגית ואטופיק דרמטיטיס יחד גבוהה פי 10 ממה שניתן היה לצפות בהתייחס לסיכוי לחלות באחד מהם.
תגובות אלרגיות שנגרמות מאטופיה נעות בין עיטושים לאנפילקסיס ומוות.
תגובות אטופיות נגרמות על ידי רגישות יתר לאלרגן.
מחקר אחד הראה שהסיכון לחלות באטופיק דרמטיטיס או באטופיה בכלל "גדל כאשר אחד מבני המשפחה מדרגה ראשונה כבר סובל מאטופיה".
כמו כן, המחלה יכולה להיות מולדת כתוצאה מפגיעה נפשית/פיזית בזמן ההריון.
טראומה עשויה להיות גורם המגביר את הסיכויים לאטופיה ועשויה לעזור להסביר את כמות חולי האטופיה שנמצאו באוכלוסיות עירוניות בעלות הכנסה נמוכה."
גורמים סביבתיים יכולים להשפיע על חולי באטופיה.
"השערת ההיגיינה" היא אחד המודלים שעשויים להסביר את העלייה התלולה בשכיחות של מחלות אטופיות, אם כי השערה זו אינה שלמה ובמקרים מסוימים אף סותרת את הממצאים.
ההשערה מציעה שעודף ניקיון בסביבת התינוק או הילד עלול להוביל לירידה בחשיפה לגורמים זיהומיים הנחוצים להתפתחות תקינה של מערכת החיסון.
מספר מחקרים מצביעים על כך שתזונת האם במהלך ההריון עשויה להשפיע על הסיכויים לחלות במחלות אטופיות אצל הילדים.
הטיפול במחלות אטופיות תלוי באיברים המעורבים.
הטיפול נע בין טיפול מקומי בהזרקת סטרואידים ועד לטיפול בכל הגוף בעזרת סטרואידים, טיפול ביולוגי לדיכוי מערכת החיסון ואימונתרפיה.
אטון היה מפעל אריגה משפחתי שהוקם בארץ ישראל, לפני קום המדינה על ידי ד"ר פאול הורן, בן למשפחת תעשייני טקסטיל בגרמניה.
המפעל הוקם בשנת 1934 בתל אביב ולאחר כמה גלגולים עבר ליבנה בשנת 2001, שם פעל עד לסגירתו ב-2019. במפעל ייצרו אריגים למטליות ניקוי, אריגים לבדי ריפוד, וילונות וכיסויי מיטה.
במשך 85 שנים היה מפעל האריגה אטון יצרן מומחה ביצור אריגי ז'קארד לריפוד ועיצוב פנים לבית למרחבים ציבוריים ובתי מלון.
הייצור במפעל התבסס על מומחיות בתחומי העיצוב הטכנולוגיה וניהול עסקי של ייצור טקסטיל, כולל שוק רחב לייצוא.
רקע: ראשית תעשיית הטקסטיל בישראל
להתפתחות ענף הטקסטיל בארץ ישראל הייתה השפעה חשובה על התפתחות התעשייה המקומית המכנית והמודרנית, ועל התפתחות הכלכלה, התרבות והחברה.
בעלייה הרביעית (1924-1931), שכונתה "עליית הטקסטיל", היגרו לארץ יצרני טקסטיל בעלי ידע מקצועי, תוך העתקת מודל ייצור משפחתי של חרושת טקסטיל ותעשיית מחט יהודית באירופה.
בתקופה זו נמנעו מוסדות ההנהלה הציונית מתמיכה במימון ענף הטקסטיל בארץ ישראל.
הידע המקצועי של העולים, שנקרא לעיתים "הדגם הפולני", נוסד בארץ ישראל על ידי יהודי פולין, רבים מהעיר לודז' וסביבתה, שהחזיקו מפעלים בבעלותם באירופה, עוד לפני מלחמת העולם השנייה, תוך יצירת המשכיות ושיתופי פעולה לאחר ההגירה לארץ ישראל.
רבים ראו בענף הטקסטיל אבן פינה של התיעוש המודרני בארץ ישראל, וחזו לתעשייה המקומית עתיד מזהיר בתחום זה.
בעלייה החמישית (1932–1939) היגרה לארץ ישראל קבוצה של אנשי מקצוע, שרכשו השכלה ומיומנות במוסדות להשכלה גבוהה באירופה.
הגירה זו הגיעה ברובה ממזרח אירופה, מפולין, מצ'כיה ומגרמניה, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
רוב אנשי העלייה החמישית התיישבו בירושלים, בתל אביב ובחיפה.
ענף הטקסטיל סיפק מקור תעסוקה ופרנסה משמעותי, וכלל את מקצועות ההלבשה (חייטות, תפירה, גיהוץ) תעשיית הקונפקציה (אופנה "מוכנה ללבישה") ויזמות של תעשייני טקסטיל כמו יצרני אריגה, סריגה וצביעת בדים.
בשנת 1930 נבחר התעשיין והבעלים של מפעל לודז'יה, אריה שנקר, לנשיא הראשון של התאחדות התעשיינים בארץ.
שנקר פעל במסגרת ההתאחדות 29 שנים.
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים התבססה תעשיית הטקסטיל בארץ והוקמו מפעלים משפחתיים רבים לסריגה, לאריגה, לטוויה ולצביעה, ביניהם מפעל "אתא" בקריית אתא, ואף מפעל האריגה "אטון" שהוקם בשנת 1934 על ידי המשפטן ד"ר פאול הורן, בן למשפחת יצרני טקסטיל מגרמניה.
בימי מלחמת העולם השנייה סבלה התעשייה בארץ מניתוק אספקת חומרי גלם, אך שגשגה עקב מיעוט יבוא, ביקוש מקומי מוגבר וייצור עבור הצבא הבריטי ובנות הברית.
בשנות הארבעים של המאה העשרים יוצרו בארץ מוצרי בד ביותר מאלף ומאתיים מפעלים ובתי מלאכה.
עד מחצית שנות החמישים, התקיימה תעשיית הטקסטיל בישראל במודל המשפחתי, ומלאכת העיצוב נעשתה על ידי טכנולוג מומחה שעבד במפעל, או על ידי בן המשפחה.
לעיתים קרובות יוצרו רפרודוקציות של דגמים מוכרים.
רוב הייצור היה מיועד לשוק המקומי, ומעט מפעלים ייצרו לצורך יצוא.
ד"ר פאול הורן, מייסד "אטון" הוא בוגר לימודי טקסטיל וד"ר למשפטים.
אביו ייסד בגרמניה בשנת 1868 מפעל טקסטיל משפחתי שפעל תחת השם "האחים הורן".
על פי בקשת אביו, למד פאול הורן את מקצועות הטקסטיל, בתקווה שימשיך את ניהול המפעל המשפחתי.
למרות זאת, בחר פאול הורן בלימודי משפטים ואף המשיך ללימודי תואר דוקטור.
בהמשך, הוא הפך לשופט במערכת המשפט הגרמנית.
בעקבות מדיניות הגזע הנאצית, שהלכה והחמירה משנת 1934 בגרמניה, ד"ר פאול הורן סולק מעבודתו כשופט.
הוא הספיק לצאת עם משפחתו מגרמניה לישראל לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה, במסגרת הסכמי ההעברה.
הסכמים אלה הקימו מנגנון שתמך בשליחת ציוד או כסף מגרמניה לישראל, ובאמצעות כך עודד יהודים לעזוב את גרמניה – דבר שאפשר להם להינצל מתופת הממשל הנאצי.
הורן נעזר בהסכמים אלה על מנת לעלות לישראל עם משפחתו, ולהביא אתו נולי אריגה.
לאור מגבלות התעסוקה של המנדט הבריטי, נמנע מד"ר הורן לעבוד בארץ כמשפטן.
בעקבות כך, הוא חזר לשורשים המשפחתיים והחליט ליישם את הידע שרכש בתחום הטקסטיל באמצעות מפעל אריגה בשם "אטון".
השם נבחר על ידי ד"ר הורן שהתעניין בארכאולוגיה ובהיסטוריה, ואף כתב ספר על טקסטיל בתקופת התנ"ך.
המפעל הוקם בתל אביב ועסק בתחילה באריגת מטליות ניקיון.
בהמשך, עבר המפעל לרמת גן ולאחר שנשרף כליל, עבר לפתח תקווה.
בשנת 2001 עבר המפעל למבנה חדש וייעודי ביבנה ושם פעל עד לסגירתו בשנת 2019.
נולי האריגה הראשונים של המפעל, שנשלחו לארץ מגרמניה במסגרת "הסכם ההעברה", היו נולי דובי.
בשנות השמונים של המאה העשרים עבר המפעל לעבוד על נולי אריגה תעשייתיים ממוחשבים, שאפשרו אריגת ז'קארד ופיתוח של דוגמאות שונות ועשירות בדימויים.
בנם של הזוג הורן, עמנואל הורן, נסע ללמוד הנדסת טקסטיל באוניברסיטת לידס שבאנגליה, בכוונה להשתלב במפעל המשפחתי.
לאחר שנתיים של לימודים הצטרפה אליו אשתו, יהודית.
ב-21 בפברואר 1970, היו פאול ומלני הורן בדרכם משווייץ חזרה ארצה, לאחר השתתפות בישיבת הנהלה של "אורט" העולמי, ובנסיעת עבודה במטרה לרכוש ציוד למפעל.
כתוצאה מפיגוע טרור, בו הוטמן מטען חבלה בתא המטוס, בטיסת סוויסאייר 330 התרסק המטוס וכל 47 נוסעיו וצוותו נהרגו.
בגיל 26, עמנואל הורן, הספיק לעבוד במפעל יחד עם אביו רק מספר חודשים לפני מות האב.
צוות המפעל הוותיק התגייס בשעת המשבר, וסייע לעמנואל וליהודית הורן להמשיך את פעילותו של המפעל המשפחתי.
בשנת 1970 החלה יהודית הורן את לימודיה במחזור הראשון ללימודי עיצוב טקסטיל במכללת שנקר, במטרה להצטרף לצוות המפעל כמעצבת.
לאחר הלימודים, התמחתה במפעל אריגה בדנמרק בשם "המלט פבריקס" (Hamlet Fabrics).
בין עובדי אטון הוותיקים הייתה צינה ברקוביץ, טכנולוגית טקסטיל ומומחית באריגה, עולה מרומניה, שהייתה אחראית על העיצוב במפעל.
בשנות השבעים של המאה העשרים עדיין נארגו הדוגמאות לפני הייצור בעזרת נול ידני.
בתקופה זו השפיע העיצוב הסקנדינבי על העיצוב המתפתח בישראל, ו"אטון" הייתה מהראשונים להכניס לייצור המקומי בדי קנבס בגוונים טבעיים, ובדגמים בסיסיים של פסים ומשבצות.
בשנת 1976 הצטרפה לצוות העיצוב המעצבת רונית גוטמן, גם היא בוגרת המחלקה לעיצוב טקסטיל במכללת שנקר, שהתמחתה באריגה.
בשנים אלה זכתה אטון בהכרה בינלאומית בתחום של Wool Mark, וסיפקה בדי וילונות ארוגים למרקס אנד ספנסר.
בארץ עבד המפעל "אטון" בשיתוף פעולה עם סיטונאי בדי הריפוד, ויחד הם ארגו בדים למלונות בכל רחבי הארץ ועבדו עם מיטב האדריכלים, בהם יעקב רכטר, דורה גד ורפי בלומנפלד, והמעצבת ציונה שמשי.
בשנות השמונים של המאה העשרים נרכשו עבור המפעל נולי ז'קארד, ובהמשך נרכז גם מחשב לדיגום, שאפשר פיתוח דגמים המבוססים על דימויים מצוירים, ואף חיבור מהיר יותר בין העיצוב לייצור.
במפעל היה חדר תצוגה של דוגמאות הבדים, שבו היה ניתן לתכנן יחד עם הלקוחות – מעצבי פנים ואדריכלים – על התאמת העיצוב לאווירת המקום.
התפיסה הניהולית בחברה העניקה מרכזיות רבה לתחום העיצוב.
לאריגים היה קו ייחודי, מדויק ונקי, שאופין בסגנון מתוחכם ונועד לספק מענה רחב לקהלי יעד שונים.
מתוך מחויבות גבוהה לענף הטקסטיל, ד"ר הורן החל בפעילות ציבורית נוספת בענף הטקסטיל.
לצד הקמה המפעל וניהולו, הוא השתתף בהכנת מילון עברי למונחי טקסטיל, ואף החיה מונחים מכתבים עתיקים.
בשנת 1952 ניהל ד"ר הורן בהתנדבות את אגף הטקסטיל והעור במשרד המסחר והתעשייה של מדינת ישראל בירושלים.
מלני הורן, אשתו של ד"ר פאול הורן, למדה לימודים אקדמיים בפרנקפורט ובסורבון.
לימים היא הייתה לנשיאת ארגון נשות "אורט" בישראל, וחברת נשיאות "אורט" העולמית.
ארגון "אורט" תרם לקידום ההכשרות המקצועיות בישראל, בין היתר באמצעות הקמת בית הספר להכשרה תיכונית מקצועית לטקסטיל "אורט" ברמת גן בשנת 1956 – יוזמה שד"ר פאול הורן התחיל לגלגל כבר בשנת 1942, וביתר שאת בראשית שנות החמישים של המאה העשרים.
בני הזוג הורן ראו בלימודי הטקסטיל ערך חשוב, והיו מהכוחות המייסדים להקמת מכללת 'שנקר' באותו מקום בהמשך.
בסקירה מקיפה של אמנות בישראל שנערכה על ידי בנימין תמוז ופורסמה בשנת 1963, נכלל פרק בשם "מלאכת מחשבת" שכתב פרופסור ג'ון צ'יני (John Cheney).
בפרק זה, צ'יני מתייחס למפעל האריגה "אטון" בניהולו של ד"ר הורן כיצרן איכותי של בדים ברמה אמנותית, ובהקשר זה אינו עורך הבחנה בין ייצור ידני לתוצרת תעשייתית.
בטקסט אוצרת שכתבה ציונה שמשי לתערוכה 'דורה גד, הנוכחות הישראלית באדריכלות הפנים', (אוצרים: רן שחורי, וציונה שמשי) מציינת שמשי את 'בית החרושת אטון' ומשפחת הורן, כדוגמה לשיתוף פעולה מיטבי בין מעצבים אדריכלים ותעשיינים.
לעיצוב התערוכה שהתקיימה במוזיאון תל אביב, בשנת 1994, נארג באטון בד פסים בעיצובה של דורה גד, במיוחד לסביבה הקונספטואלית של התערוכה.
בשנת 1975 הוצגו אריגים של אטון בתערוכה 'עבודות בחוט', שאצר איזיקה גאון, במוזיאון ישראל.
בשנת 2014, שחזרו באטון אריגים של 'משכית', עבור שיפוץ המלון "אלמא" שתכנן האדריכל יעקב רכטר בזכרון יעקב.
במהלך השנים הוצגו הבדים של אטון בתערוכות מסחריות בינלאומיות, וזכו בפרסים רבים.
תעשיית הטקסטיל בישראל הצטמצמה עם השנים, וכיום, על פי רוב, חומרי הגלם שלה כבר לא מיוצרים בארץ, אלא מיובאים מחו"ל.
המפעל "אטון" היה בין המפעלים האחרונים שהמשיכו לייצר בארץ בדים ברמה גבוהה, זאת בזכות צוות וותיק ומסור ושירות שאפשר לבתי מלון ומסעדות בארץ ובעולם לקבל בדי ריפוד ווילונות שנוצרו בהתאמה אישית.
בהיעדר דור המשך, נסגר המפעל בשנת 2019.
אטורה בסטיאניני (באיטלקית: Ettore Bastianini; 24 בספטמבר 1922 – 25 בינואר 1967) היה זמר אופרה איטלקי בעל קול בריטון שהיה מזוהה במיוחד עם האופרות של מסורת הבל קנטו.
בסטיאניני נולד ב-1922 בסיינה והחל להופיע לראשונה בגיל 15 כשהיה מתלמד אצל שף קונדיטור, גאטנו ואני, שזיהה את כישרונו ועודד אותו להצטרף למקהלת הקתדרלה בעירו.
בשנים 1937–1938 הוא שר בתפקיד בס במהלך המיסות בכנסייה.
ב-1939 התחיל ללמוד פיתוח קול אצל פטימה ואנסלמו אמאנאטי, שהמשיכו לפתחו כזמר בס.
בשנים 1940–1941 הופיע בקונצרטים מקצועיים באשיאנו ובסיינה במבצר מדיצ'י ובתיאטרון רוצי .
ב-1942 זכה במקום הראשון בתחרות השירה הלאומית במרכז לאמנויות הבמה בפירנצה.
מיד לאחר מכן גויס לחיל האוויר האיטלקי, מה שמנע ממנו להנות מהמלגה של הפרס.
בתום שירותו בחיל האוויר האיטלקי (1944-1943), לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, חידש בסטיאניני את הקריירה המוזיקלית שלו.
ב-28 בינואר 1945, בקונצרט בסיינה, שר את אריות הבס של הספר מסביליה ולה בוהם.
ב-1946, הצליח סוף סוף ליהנות מהמלגה בה זכה ארבע שנים קודם לכן והחל ללמוד בתיאטרון קומונלה, פירנצה.
הוא שר שם ברסיטלים לצד גדולי אופרה עתידיים אחרים כמו מירטו פיצ'י, פדורה ברביירי ורולנדו פאנראי.
באותה שנה, הוא הופיע באופרות רבות עם בתי אופרה איטלקיים קטנים יותר כמו תיאטרון ורדי בפירנצה.
בין תפקידיו באותה שנה היו הופעותיו הראשונות של זיו בונזו במאדאם באטרפליי, דון בזיליו בספר מסביליה וספאראפוצ'ילה בריגולטו.
ב-1947 סייר בסטיאניני במצרים, שר בקהיר, אלכסנדריה וגיזה, חלק את הבמה עם הבריטון ג'ינו בצ'י והסופרן מריה קניגליה, וחזר על תפקידיהם של דון בזיליו וספארפוצילה.
הוא גם שר את ריימונדו בלוצ'יה די למרמור.
בילה את השנה הבאה בשירת רפרטואר הבס בבתי אופרה ברחבי איטליה, כולל תיאטרו רג'יו די פארמה ותיאטרון קומונלה די בולוניה.
ב-24 באפריל 1948 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה סקאלה, בתפקיד כטירסיאס באדיפוס רקס של איגור סטרווינסקי.
ב-1949 סייר שוב במצרים ומשם טס לקראקס, ונצואלה כדי לשיר בהפקות של אאידה (רמפיס), לה בוהם, לוצ'יה די למרמור וריגולטו.
בסטיאניני קיים את הרסיטל הראשון שלו ברדיו האיטלקי ב-29 בדצמבר 1950. לאחר שובו ממצרים באפריל 1951 הבין כי קולו מתאים יותר לרפרטואר בריטון, והחל להתאמן לכך.
את הופעת הבכורה שלו כבריטון ערך ב-17 בינואר 1952, בסיינה, בתור ג'ורג'יו ג'רמונט באופרה לה טרוויאטה של ג'וזפה ורדי.
ההופעה לא התקבלה יפה, והוא עזב שוב את הבמה לתקופה קצרה של פיתוח קול אינטנסיבי, כדי לשפר את קולו.
עם שובו, שבועות ספורים לאחר מכן, הוא שר את ריגולטו בסיינה בהצלחה.
לאחר מכן הופיע כאמונסרו בפסקארה וחזר לתפקיד ג'רמונט בבולוניה, עם וירג'יניה זיאני כויולטה.
הוא הופיע מספר הופעות במאג'ו מוזיקלה פיורנטינו , כולל תפקידי הרוזן טומסקי (אביב 1952) והנסיך ילצקי (אביב 1954) במלכת החרבות של צ'ייקובסקי, הנסיך אנדריי בולקונסקי במלחמה ושלום של סרגיי פרוקופייב (אביב 1953), והתפקיד הראשי במזפה של צ'ייקובסקי (1954).
ב-1953 הופיע בסטיאניני עם מריה קאלאס בהופעה ראשונה מני רבות איתה, בתור אנריקו אשטון בלוצ'יה די למרמור בתיאטרון קומונלה פירנצה.
באותה שנה הוא שר את התפקיד של קרלו ז'רארד באופרה אנדריאה שנייה של אומברטו ג'ורדאנו, שמופעה הראשון התקיים בתיאטרון רג'יו די טורינו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה כג'רמונט ב-5 בדצמבר 1953, מול ליצ'ה אלבנזה בתפקיד ויולטה וריצ'רד טאקר בתפקיד אלפרדו.
בינואר שלאחר מכן, הוא שר את אנריקו ללוצ'יה של לילי פונס ואת אדגרדו של יאן פירס במטרופוליטן אופרה.
ב-10 במאי 1954 ערך את הופעת הבכורה שלו כבריטון בלה סקאלה, בתפקיד הראשי של יבגני אונייגין מאת צ'ייקובסקי, עם רנטה טבלדי בתפקיד טטיאנה.
בסתיו 1954, בסטיאניני הצטרף לסגל המטרופוליטן אופרה ושר שם בקביעות עד מאי 1957. תפקידיו במטרופוליטן אופרה במהלך תקופה זו כללו את אמונסרו באאידה, קרלו ז'רארד, הרוזן די לונה בהטרובדור, אנריקו, ג'רמונט, מרסלו בלה בוהם, אסקמילו בכרמן, רודריגו בדון קרלו והתפקיד הראשי בריגולטו.
מאוחר יותר הוא חזר למטרופוליטן אופרה באביב 1960 לכמה תפקידים, כולל דון קרלו די ורגאס בכוחו של גורל, אותו הקליט בניצוחו של מולינארי-פראדלי ב-1956 עבור דקה רקורדס, לאחר מכן נתן הופעה של הנבל ברנבה בלה ג'וקונדה תחת שרביטו של גאוואצני, שתוארה כ'מחשמלת'.
הוא חזר למטרופוליטן אופרה בינואר 1965, שם בילה את רוב השנה בכמה מתפקידיו הקודמים ובגילום סקרפיה בטוסקה.
ההופעה ה-87 והאחרונה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה בתור רודריגו ב-11 בדצמבר 1965. הייתה זו ההופעה האחרונה בקריירה שלו.
בעת שהופיע בקביעות במטרופוליטן אופרה במהלך שנות ה-50, בסטיאניני המשיך להופיע מדי פעם באירופה ובבתי אופרה אחרים בארצות הברית.
ב-28 במאי 1955, הופיע לצד מריה קאלאס וג'וזפה די סטפנו בהפקה מפורסמת של לה סקאלה של האופרה לה טרוויאטה, בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובניצוחו של קרלו מריה ג'וליני.
הוא שר בקביעות בשיקגו בין 1955 ל-1958, בתור הרוזן די לונה, דון קרלו, גרמונט ומרצ'לו.
ב-1956 הוא חזר ללה-סקאלה, כדי לשיר את רנאטו הראשון שלו בנשף המסכות.
גילם את פיגארו בספר מסביליה בארנה של ורונה לאחר שהקליט אותו תחת שרביטו של אלברטו ארדה עבורם.
לאחר שעזב את המטרופוליטן אופרה במאי 1957, הופיע לראשונה בטלוויזיה האיטלקית בגרסה מצולמת של הטרובדור עם ליילה גנג'ר, מריו דל מונקו ופדורה ברביירי.
באותו קיץ, הוא שר את דון קרלו בהפקה אגדית של ארנני של ג'וזפה ורדי ב-מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בניצוחו של דימיטרי מיטרופולוס עם אניטה צ'רקטי, מריו דל מונקו ובוריס כריסטוף.
לאחר מכן הופיעו בארבע אופרות שונות בשבעה ימים בבילבאו, ספרד וחזר ללה סקאלה בדצמבר 1957, להפקה נוספת שזכתה לשבחים של נשף המסכות, בניצוח ג'נאנדראה גאוואצני עם קאלאס, די סטפנו וג'ולייטה סימיונטו.
ב-1958, בסטיאניני שר את הסקרפיה הראשון שלו בתיאטרון סן קרלו.
לאחר מכן ביצע שלושה תפקידים נוספים חדשים בלה סקאלה באותו קיץ: בלקור בשיקוי האהבה, ארנסטו בהפיראט (עם קאלאס וקורלי), והתפקיד הראשי בנבוקו.
ביולי של אותה שנה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפסטיבל זלצבורג בתור רודריגו בניצוח הרברט פון קאראיאן, ולאחר מכן חזר לבילבאו בספטמבר להופעות נוספות.
לקראת סוף השנה, הוא שר ארבעה תפקידים בחמישה ימים בארמון האמנויות היפות במקסיקו סיטי, ואחריו את תפקידו היחיד באופרה הבארוקית, ליצ'אס בהרקולס של גאורג פרידריך הנדל בניצוח לוברו פון מאטאצ'יץ', בלה סקאלה.
בספטמבר 1958, בסטיאניני שר לראשונה ב בתור סקרפיה מול רנאטה טבאלדי בטוסקה.
הוא הופיע שם בקביעות עד סוף הקריירה שלו, ב-1965. בסתיו 1959, הוא הופיע לראשונה באופרה של דאלאס כאנריקו מול לוצ'יה בבצוע קאלאס, וגם בפיגארו.
בדצמבר שלאחר מכן, הוא שר לראשונה את תפקיד מישונט באדריאנה לקוברר של פרנצ'סקו צ'ילאה בתיאטרון סן קרלו, בכיכובה של מגדה אוליברו.
הוא חזר לשם ב-1960 כדי לשיר את דון קרלו בארנני, תפקיד אותו גילם גם בפסטיבל זלצבורג באותה שנה.
כמו כן ב-1960, הוא שר את סברו בפוליוטו של גאטנו דוניצטי בהפקה מפורסמת שסימנה את חזרתה של קאלאס ללה סקאלה.
בפברואר 1961, הוא הופיע לראשונה עם להקת האופרה הלירית של פילדלפיה בתור ריגולטו.
מאוחר יותר באותו חודש הוא הופיע בשתי הפקות בלה סקאלה, לוצ'יה די למרמור עם דיאם ג'ואן סאת'רלנד ואני הפוריטנים עם רנאטה סקוטו.
בדצמבר 1961, חזר ללה סקאלה כדי לשיר את הביצועים הראשונים והיחידים שלו לרולנדו באופרה של ורדי שנשמעה לעיתים נדירות, קרב לניאנו.
בשנת 1962 הופיע בפעם הראשונה והיחידה באופרה המלכותית, קובנט גארדן בתור רנאטו, חזר לאופרה הלירית של שיקגו כדי לשיר את התפקיד הראשי בריגולטו, ושר את תפקיד הרוזן די לונה בלה סקאלה ופסטיבל זלצבורג, בנוסף למספר הופעות עם האופרה הממלכתית של וינה.
מאבק במחלה וסיום הקריירה: 1963–1967
בנובמבר 1962 אובחן אצל בסטיאניני גידול ממאיר בגרון, חודשים ספורים לאחר מותה של אמו מסרטן.
הוא שוחח על מחלתו רק עם משפחתו וכמה חברים קרובים מאוד, בשל חשש מההשפעה השלילית שיכולה להיות לחדשות אלו על הקריירה שלו.
הוא בילה את ארבעת החודשים הראשונים של 1963 בטיפול בשווייץ, ולאחר מכן, באפריל, חזר לבמה לכמה מתפקידיו העיקריים באופרה הממלכתית של וינה.
המבקרים העניקו להופעתו ביקורות מעורבות, תוך ציון העובדה שקולו נשמע יבש יותר מבעבר.
כשבריאותו הדרדרה, בסטיאניני היה מדוכא ולא בטוח אם עליו להמשיך לשיר.
ב-2 ביולי 1963 הוא זכה במירוץ הסוסים הטקסי בפאליו די סיינה כקפטן של קבוצת הפנטרה-קונטראדה מרובע הפנתר.
ב-1958 העניק תרומה נדיבה לבניית מטה הקבוצה.
בסטיאניני קנה את הסוס המנצח, טופולונה המפורסם, ושינה את שמו לאטורה.
זמן קצר לאחר מכן, הופיע בהצלחה כרוזן די לונה בפסטיבל זלצבורג.
בסתיו הופיע לראשונה בטוקיו, יפן בהפקה שזכתה לשבחים על ביצועו בטרובדור, ששודרה בשידור חי בטלוויזיה היפנית.
בדצמבר של אותה שנה ערך את הופעתו האחרונה בלה סקאלה, כרודריגו בדון קרלו.
בריאותו של בסטיאניני הדרדרה במהלך השנתיים האחרונות של הקריירה שלו.
הביצועים שלו לא היו עקביים באיכותם, חלקם מצוינים ואחרים גרועים.
ב-1964 שר את תפקידו החדש האחרון, מפיסטו באופרה פאוסט, בתיאטרון סן קרלו בנאפולי, וזכה לביקורות טובות, אבל תפקיד הרוזן די לונה שלו בטרובדור בפראטו באותה שנה זכה לביקורת שלילית.
ב-1965, שנתו האחרונה על הבמה, חזר לאופרה הלירית של שיקגו כדי לשיר את אמונסרו.
גילם את סקרפיה בתיאטרון קומונלה בפירנצה, ואת יאגו בבית האופרה של קהיר.
הוא בילה את רוב 1965 במטרופוליטן אופרה בה חלק מהופעותיו היו מעולות, אבל הוא גם קיבל קריאות בוז במהלך הופעה של טוסקה, הופעתו האופראית האחרונה הייתה כרודריגו ב"דון קרלו" במטרופוליטן אופרה, ב-11 בדצמבר 1965. בינואר 1967 נפטר ממחלת הסרטן ונקבר בעיר הולדתו סיינה.
רוב הקלטות האולפן שלו נעשו עבור דקה רקורדס, ומיעוטן עבור דויטשה גרמופון.
ורדי: אאידה עם קרטיס-ורנה, דומינגז, בורסו, סקוט.
פרנקו קפואנה (מנצח) לה פניצ'ה 1952. (רמינגטון)
ג'י דוניצטי: לה פבוריטה עם סימיאנטו, ג'רום היינס, ג'אני פוגי.
ורדי: לה טרוויאטה עם קאלאס, די סטפנו.
ורדי: La forza del destino עם טבלדי, דל מונקו, סימיאנטו, סיפי.
U.Giordano: אנדראה שנייה עם טבלדי, דל מונקו.
G.Puccini: לה בוהם עם טבלדי, קרלו ברגונזי, ג'אנה ד'אנג'לו, צ'זארה סיפי.
ורדי: כוחו של גורל עם טבלדי, פרנקו קורלי, רנאטו קאפצ'י, בוריס כריסטוף.
פרנצ'סקו מולינארי-פראדלי 1958. (הרדי קלאסי)
דוניצטי: לוצ'יה די למרמור עם סקטו, די סטפנו, וינקו.
נינו סנזוגנו (מנצח) לה סקאלה 1959. (מרקורי/ריקורדי)
ורדי: ריגולטו עם סקטו, קראוס, קוסוטו, וינקו.
ורדי: דון קרלו עם סטלה, קוסוטו, לאבו, כריסטוף, וינקו.
גבריאל סנטיני (מנצח) לה סקאלה 1961 (DG)
ורדי: Il trovatore עם סטלה, קוסוטו, ברגונזי ווינקו.
טוליו סראפין (מנצח) לה סקאלה 1962 (DG)
ורדי: לה טרוויאטה עם סקטו וג'יאני ריימונדי.
אנטונינו וטו (מנצח), לה סקאלה 1963. (DG)
ג'דוניטי: פוליוטו עם קאלאס, פרנקו קורלי.
אנטונינו וטו (מנצח) בשידור חי מסקאלה, 1960. (EMI)
ורדי: ארנני עם צ'רקטי, דל מונקו, בוריס כריסטוף.
מיטרופולוס (מנצח) 1957. (בל קאנטו)
אטוריקוקסיב היא תרופה אנטי-דלקתית ממשפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID).
התרופה נמכרת תחת השם המסחרי ארקוקסיה, והיא מעכבת סלקטיבית של האנזים (Cyclooxygenase-2 (COX2 .
אטוריקוקסיב פותח ושווק על ידי חברת מרק, והחל מ-2007 אושר ב-63 מדינות ברחבי העולם, מלבד ארצות הברית שם לא אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי את התרופה, בבקשה לספק נתונים נוספים.
אטוריקוקסיב מיועדת לשימוש במקרים הבאים:
דלקת חוליות מקשחת ודלקת מפרקים שגרונית (Rheumatoid Arthritis, RA).
טיפול קצר-טווח בכאב בינוני אחרי ניתוח דנטלי.
כמו כן, לעיתים רושמים את התרופה למקרים של דלקת במפרקים או דלקת בחוליות שמתבטאת בכאבי גב ("גב תפוס").
התרופה ניתנת רק במרשם רפואי.
במינון חד-פעמי, אטוריקוקסיב מספק הקלה בכאב לאחר ניתוח פי 4 מאשר פלצבו, עם תופעות לוואי דומות ובאותה רמה סקירת קוכרן (cochrane review) העריכה את היתרונות של אטוריקוקסיב במינון יחיד בהפחתת כאב חריף לאחר ניתוחים אצל מבוגרים.
במינון של 120 מ"ג, אטוריקוקסיב יעיל באותה מידה (או ביעילות טובה יותר) ממשככי כאבים אחרים הנפוצים בשימוש.
לאחר נטילה דרך הפה מתחילה התרופה להשפיע תוך 30 דקות, ועל פי רוב היא משפיעה כבר מהיום הראשון או השני לנטילתה.
עם זאת, לעיתים יידרשו כמה ימים עד להשגת השפעה מלאה של התרופה.
אטוריקוקסיב מעכב סלקטיבי של האנזים (Cyclooxygenase-2 (COX2, ומונע ייצור של פרוסטגלנדינים (PGs) מחומצה ארכידונית.
תופעות הלוואי של אטוריקוקסיב כוללות בין היתר
בצקות ברגליים או בקרסוליים, דופק מהיר או לא סדיר, עלייה בלחץ הדם, קוצר נשימה, צפצופים בנשימה, הפרעות במערכת העיכול, צרבת, גזים, עצירות, שלשולים, כאבי בטן, בחילות, כיבים בחלל הפה, עלייה באנזימי הכבד, הופעת סימנים כחולים או אדומים על העור, חולשה, עייפות, מחלה דמוית שפעת.
רגישות־יתר קשה (כמו אנגיואדמה, תסמונת סטיבנס־ג'ונסון או תסמונת TEN), בלבול, חוסר מנוחה, אי־ספיקת כבד, רמות נמוכות של נתרן בדם.
בכל מקרה של ספק מומלץ תמיד להיוועץ ברופא.
רגישות לחומר הפעיל או למרכיבים אחרים בתרופה.
רגישות לתרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים (NSAID's), כולל אספירין ומעכבי COX-2 אחרים.
כיב פעיל, דימום בקיבה או במעיים או מחלת מעיים דלקתית כמו קרוהן, דלקת כיבית של המעי הגס או דלקת המעי הגס.
מחלת כבד או כליות חמורה.
לחץ דם גבוה לא מאוזן.
במקרה של בעיות לב, כולל אי-ספיקת לב (בינונית או חמורה), מחלת כלי דם היקפית או כאבים בחזה, או במקרה של התקף לב, ניתוח מעקפים או כל סוג של שבץ בעבר.
ילדים ומתבגרים מתחת לגיל 16 שנים.
לתרופות הבאות עשויה להיות אינטראקציה עם אטוריקוקסיב:
תרופות נוגדות קרישה (וורפרין, אפיקסבן, ריברוקסבן ודביגטרן).
תרופות ממשפחת נוגדי דלקת לא סטרואידיים (איבופרופן ודיקלופנק).
תרופות נוגדות טסיות (קלופידוגרל, אספירין, פרסוגרל, טיקגרלור).
תרופות נוגדות דיכאון ממשפחת ה־SSRI.
תרופות ממשפחת הקורטיקוסטרואידים כמו פרדניזון.
ליתיום, תרופה לטיפול בהפרעה דו־קוטבית (מאניה-דפרסיה).
תרופות לטיפול בלחץ דם גבוה ממשפחת מעכבי ACE, כמו אנלפריל ורמיפריל.
תרופות לטיפול בלחץ דם גבוה ממשפחת מעכבי ARB, כמו ולסרטן ולוסרטן.
תרופות הגורמות להפרשת שתן (תרופות משתנות) כמו פורוסמיד.
מתוטרקסט, תרופה לטיפול במחלות אוטואימוניות, כמו דלקת מפרקים שיגרונית ופסוריאזיס.
תרופות למניעת דחייה של איברים מושתלים כמו טקרולימוס וציקלוספורין.
צמחי מרפא כמו אספסת (אלפלפה) ואניס.
גלולות למניעת הריון והורמונים לגיל הבלות.
אטיה הייתה אחייניתו של יוליוס קיסר (באמצעות אחותו יוליה ), ואמו של גאיוס אוקטביוס, שהפך לקיסר אוגוסטוס.
דרך בתה אוקטביה, היא הייתה גם הסבתא רבתא של גרמאניקוס ושל אחיו, הקיסר קלאודיוס.
אטיה הייתה בתם של יוליה ובעלה הפראיטור מרקוס אטיוס בלבוס .
לאטיה הייתה לפחות אחות צעירה אחת, ואולי גם אחות מבוגרת יותר.
בשל כך, היא נקראת לפעמים "אטיה סקונדה (Atia Secunda, אטיה השנייה, או Atia Balba Secunda).
ייתכן שהיה לה גם אח.
נישואיה הראשונים היו עם גאיוס אוקטביוס , הפריאטור בשנת 61 לפסה"נ ולאחר מכן מושל פרובינקיה מקדוניה.
משפחתה גרה קרוב לווליטריי , ביתם של האוקטביים.
נולדו להם שני ילדים: אוקטביה, שנולדה בסביבות שנת 66 לפסה"נ, וגאיוס אוקטביוס, שנולד בשנת 63 לפסה"נ.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס מציין אותה בחיבורו "שיחה על הנואמים" כאישה דתית ומוסרית באופן יוצא דופן, ואחת המטרונות הנערצות ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית.
כזו ש"בפניה לא ניתן לומר דבר נבלות ולא לעשות כל מעשה קלון.
בטהרה ובצניעות השגיחה לא רק על לימודי הילדים ועיסוקיהם, אלא גם על שעשועיהם ומשחקיהם".
סווטוניוס מציין את הסימנים האלוהיים שחוותה לפני ואחרי לידתו של אוגוסטוס:
"כשבאה פעם אטיה בחצות הלילה אל הפולחן החגיגי של אפולון, נירדמה באפיריונה בתוך ההיכל, בשעה שהמתינה לבוא שאר המטרונות.
והנה זחל פתאום ובא דרקון אל האפיריון ולאחר זמן חזר ונסתלק; אבל משהקיצה משנתה זו טבלה וניטהרה כלאחר משכב עם בעלה, ומיד הופיע בגופה כתם בדמות דרקון שא-אפשר היה לסלקו עוד, עד שנימנעה מלבוא אחרי-כן אל בתי המרחץ הציבוריים.
לעשרת חדשים ילדה את אבגוסטוס, שנחשב משום כך לבן אפולון.
אותה אטיה חלמה לפני הלידה, שקרביה נתרוממו עד לכוכבים והתפשטו על פני שמים וארץ; ואביו אוקטאביוס חלם שהשמש בזהרה עולה מרחם אטיה.
ביום שבו נולד נידון קשר קטילינה בקוריה ואוקטאביוס איחר לבוא לישיבה כי אשתו כרעה ללדת; והנה דבר ידוע ומפורסם הוא, שפובליוס ניגידיוס , משנודעה לו סיבת האיחור ושמע מה הייתה שעת הלידה, אישר כי אמנם נולד מושלו של העולם".
אוקטביוס מת בשנת 59 לפסה"נ, כאשר בנם גאיוס אוקטביוס (הקיסר הרומי לעתיד אוגוסטוס) היה בן ארבע.
בשנת מותו של בעלה הראשון, נישאה אטיה בשנית ללוקיוס מרקיוס פיליפוס , קונסול בשנת 56 לפסה"נ.
לפילפוס היו אז כבר שלושה ילדים: לוקיוס מרקיוס פיליפוס (קונסול סופקטוס בשנת 38 לפנה"ס, שבסופו של דבר התחתן עם אחותה הצעירה של אטיה), מרקיה (אשת קאטו הצעיר) וקווינטוס מרקיוס פיליפוס (פרוקונסול של קיליקיה בשנת 47 לפסה"נ).
ייתכן שלה ולפילפוס היו ילדים.
אטיה כל כך חששה לביטחונו של בנה, שהיא ופילפוס דחקו בו לוותר על זכויותיו כיורש של יוליוס קיסר.
היא מתה באוגוסט או בספטמבר 43 לפסה"נ.
אוקטביאנוס כיבד את זכרה בהלוויה פומבית.
דמות בדיונית של אטיה גולמה על ידי השחקנית פולי ווקר בסדרת הטלוויזיה "רומא".
היא מתוארת שם כשאפתנית, ממולחת, מניפולטיבית, חסרת עכבות מינית ופושטת רגל מוסרית; הסדרה גם מציגה אותה כמעורבת במערכת יחסים רומנטית ארוכת טווח עם מרקוס אנטוניוס.
ג'ונתן סטמפ, היועץ ההיסטורי של הסדרה, ציין כי בנוסף לאטיה ההיסטורית, גרסת הדמות של אטיה שואבת השפעות משמעותיות מנשים רומיות אחרות מאותה תקופה, כמו קלודיה הידועה לשמצה, ופולביה, אשתו של מרקוס אנטוניוס.
אטיבר סאחיב אוגלו אסאדלי (באזרית: Etibar Sahib oğlu Əsədli; נולד ב-12 במאי 1992) הוא פסנתרן אזרי.
בשנת 1998 החל אסאדלי ללמוד נגינה על פסנתר בבית ספרו בבאקו.
ב-2009, לאחר כ-11 שנות התמקצעות בתחום, התקבל לפקולטה להלחנה באקדמיה למוזיקה של באקו.
בין השנים 2008–2013 ערך קונצרטים בפסטיבלי הג'אז בעיר.
בנוסף, השתתף בפוריקטים שונים במדינות רבות, דוגמת צרפת, הממלכה המאוחדת, שווייץ, קפריסין, טורקיה, רוסיה וגאורגיה.
את לימודיו סיים בהצלחה ב-2014. בשנים 2019–2020 פרסם פרויקט מוזיקלי בן שלושה אלבומי אולפן בשם 1 Hour Azerbaijani Piano Music.
באוקטובר 2023 נחשף על ידי תאגיד השידור האזרי, İctimai Television, כי אסאדלי יחד עם אילקין דובלטוב ומילה מיילס נמנים בין שישה-עשר המועמדים לייצוג אזרבייג'ן באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
עם זאת, השלושה לא נבחרו והפסידו לפאחרי עם "Özünlə apar".
הוא דובר אזרית, טורקית, צרפתית ואנגלית.
אטום אקזוטי הוא אטום שבו חלקיק תת-אטומי אחד או יותר הוחלפו בחלקיקים מסוג אחר.
כך לדוגמה, אלקטרונים עשויים להיות מוחלפים בחלקיקים טעונים שלילית אחרים כגון מיואונים (אטומים מיואוניים) או פיונים (אטומים פיוניים).
מכיוון שהחלקיקים המחליפים בדרך כלל אינם יציבים, אורך חייהם של האטומים האקזוטיים בדרך כלל קצר מאוד ואטומים אקזוטיים שנצפו עד כה לא יכולים להתקיים בתנאים רגילים.
באטום מיואוני (נקרא בעבר אטום מיו-מזי, אך כיום ידוע כי הכינוי מטעה מכיוון שמיואונים אינם מזונים ), אלקטרון מוחלף במיואון השייך, כמו האלקטרון, לקבוצת הלפטונים.
מכיוון שלפטונים מושפעים רק מכוחות אלקטרומגנטיים, כוחות חלשים וכוחות כבידה, אטומים מיואוניים נשלטים בעיקר על ידי האינטראקציה האלקטרומגנטית.
מכיוון שמסתו של המיואון גדולה יותר מאלקטרון, מסלולי בוהר קרובים יותר לגרעין באטום מיואוני מאשר באטום רגיל, ועקב כך תיקונים עקב אלקטרודינמיקה קוונטית הופכים חשובים יותר.
משום כך, חקר רמות האנרגיה של אטומים מיואוניים, כמו גם חקר קצב המעבר ממצבים מעוררים למצב יסוד, עשויים לסייע בתכנון ניסויים בתחום האלקטרודינמיקה הקוונטית.
אטומים מיואוניים אחרים יכולים להיווצר כאשר מיואונים שליליים מקיימים אינטראקציה עם אטום רגיל.
המיואון באטומים מיואוניים יכול להתפרק או להילכד על ידי פרוטון.
לכידת מיואונים משמעתית קימת באטומים מיואונים כבדים יותר, ומקצרת את חיי המיואון מ-2.2 מיקרו-שניות ל-0.08 בלבד מיקרו-שניות.
מימן מיואוני הוא אטום הדומה למימן רגיל, כאשר האלקטרון מוחלף על ידי מיואון שלילי - כלומר, מיואון הסובב פרוטון.
אטומי מימן מיואוניים יכולים ליצור מולקולות מימן מיואוניות.
המרווח בין הגרעינים במולקולה כזו קטן בסדר גודל של מאות מזה של מולקולת מימן רגילה - כה קרוב עד שהגרעינים יכולים להתמזג יחד באופן ספונטני.
תהליך זה מכונה היתוך מזורז מיואונים, ונצפה לראשונה בין גרעיני מימן-1 וגרעיני דאוטריום בשנת 1957. היתוך מזורז מיואונים הוצע כאמצעי לייצור אנרגיה באמצעות תגובות היתוך בכור בטמפרטורת החדר.
הסימון 4.1 H (מימן-4.1) שימש לתיאור האטום האקזוטי הליום מיואוני (4He -μ), הדומה להליום-4 בכך שיש לו שני פרוטונים ושני נייטרונים, ואחד האלקטרונים שלו מוחלף על ידי מיאון, שגם לו מטען שלילי של 1-.
מכיוון שרדיוס המסלול של המואון קטן פי למעלה מ-200 מרדיוס המסלול של האלקטרון (בשל יחס המסה), ניתן להתייחס מבחינות מסוימות למואון כחלק מהגרעין.
מנקודת מבט כזו, לאטום יש אז גרעין עם שני פרוטונים, שני נייטרונים ומיואון אחד, עם מטען גרעיני כולל של 1+ (שני פרוטונים ומיואון אחד) ורק אלקטרון אחד במסלול חיצוני רחוק בהרבה, וניתן לראות בו איזוטופ של מימן במקום איזוטופ של הליום.
משקלו של מיאון הוא בערך דלטון, ומסת האיזוטופ היא 4.1. מכיוון שיש רק אלקטרון אחד מחוץ לגרעין הכולל את המיואון, אטום המימן-4.1 יכול להגיב עם אטומים אחרים.
התנהגותו הכימית אכן דומה יותר לזו של אטום מימן מאשר להתנהגותו האינרטית של אטום הליום.
אטום האדרוני הוא אטום שבו אחד או יותר מהאלקטרונים מוחלפים בהדרון בעל מטען שלילי.
האדרונים אפשריים כוללים מזונים - ליצירת אטומים מזוניים - האלקטרון מוחלף במזון כמו פיון או קאון, היוצרים אטום פיוני או אטום קאוני; אנטי-פרוטונים, המניבים אטום אנטי-פרוטוני ; וחלקיק ⁻Σ, ליצירת אטום סיגמאוני .
בניגוד ללפטונים, האדרונים יכולים להשפיע זה על זה באמצעות הכוח החזק, כך שהאורביטלים של אטומים הדרוניים מושפעים מכוחות גרעיניים בין הגרעין להדרון.
מכיוון שהכוח החזק הוא אינטראקציה קצרת טווח, השפעות אלו הן החזקות ביותר אם האורביטל האטומי המעורב קרוב לגרעין, כאשר רמות האנרגיה המעורבות עשויות להתרחב או להיעלם עקב בליעת ההדרון על ידי הגרעין.
אטומים הדרוניים, כגון מימן פיוני ומימן קאוני, מספקים אפוא בדיקות ניסיוניות לתאוריית האינטראקציות החזקות, כרומודינמיקה קוונטית.
אוניום הוא מצב בו קשורים חלקיק ואנטי-חלקיק שלו.
האוניום הקלאסי הוא פוזיטרוניום, המורכב מאלקטרון ופוזיטרון הקשורים יחד במצב מטא-סטבילי, עם אורך חיים ארוך יחסית של 142 ננו-שניות במצב טריפלט.
פוזיטרוניום נחקר מאז שנות ה-50 כדי להבין מצבים קשורים בתורת השדות הקוונטיים.
פיתוח עדכני בשם אלקטרודינמיקה קוונטית לא רלטיביסטית (NRQED) השתמש במערכת זו כבסיס לבדיקה.
פיוניום, מצב קשור של שני פיונים בעלי מטען מנוגד, שימושי לחקר האינטראקציה החזקה.
הבנת המצבים הקשורים של פיוניום ופרוטוניום (פרוטון הקשור לאנטי פרוטון) חשובה על מנת להבהיר מושגים הקשורים להדרונים אקזוטיים כגון מולקולות מזוניות ומצבי פנטקווארק.
קאוניום, שהוא מצב קשור של שני קאונים בעלי מטען מנוגדי, טרם נצפה בניסוי.
האנלוגים של פוזיטרוניום בתורת האינטראקציות החזקות אינם אטומים אקזוטיים אלא מזונים מסוימים, מצבי קווארקוניום, המורכבים מקווארק כבד כמו הקווארק הקסום או הקווארק התחתון והאנטיקווארק שלו.
(קווארקים עליונים הם כה כבדים שהם דועכים תחת הכוח החלש לפני שהם יכולים ליצור מצבים קשורים.) חקירת מצבים אלה באמצעות כרומודינמיקה קוונטית לא-רלטיביסטית (NRQCD) ו־QCD היא בעלת חשיבות בכרומודינמיקה קוונטית .
מואניום, למרות שמו, אינו מצב אוניום המכיל מואון ואנטימואון, אלא מערכת של אנטימואון הקשור לאלקטרון.
עם זאת, הועלתה תיאוריה על היווצרות של מצב קשור מיואון-אנטימיואון, שהוא אוניום (הנקרא מיואוניום אמיתי).
אותו הדבר חל גם על אטום QED אקזוטי מסוג דיטאווניום (או "טאווניום אמיתי") .
אטומים עשויים להיות מורכבים מאלקטרונים המקיפים היפר-גרעין הכולל חלקיקים מוזרים הנקראים היפרונים.
באטומים היפר-גרעיניים כאלה נחקרת בדרך כלל ההתנהגותם הגרעינית, תחת תחום הפיזיקה הגרעינית ולא הפיזיקה האטומית.
במערכות של חומר מעובה, ובמיוחד בחלק מהמוליכים למחצה, ישנם מצבים הנקראים אקסיטונים, שהם מצבים קשורים של אלקטרון ו"חור אלקטרון" .
מולקולה אקזוטית מכילה אטום אקזוטי אחד או יותר.
די-פוזיטרוניום, שני אטומי פוזיטרוניום קשורים
פוזיטרוניום הידריד, אטום פוזיטרוניום הקשור לאטום מימן
השם "מולקולה אקזוטית" מתייחס לעיתים גם למולקולות בעלות תכונה לא שכיחה, כגון הקסמתילבנזן פירמידלי ואטום רידברג .
אטוס היא חברת טכנולוגיית מידע צרפתית רב-לאומית העוסקת במיקור חוץ ושירותי הייטק.
המטה שלה ממוקם בבזונס שבפריפריה של פריז, צרפת, ויש לה משרדים ברחבי העולם.
היא מתמחה בייצוא שירותי כלכלה בתחומי הייטק כגון מחשוב ענן, Big data ואבטחת מחשב אישי.
מנכ"ל החברה הוא פיליפ סל.
החברה אטוס הוקמה ב-2000 כתצוצאה מאיחוד של שתי חברות טכנולוגיה צרפתיות וחברת טכנולוגיה הולנדית בשםOrigin B.V.
ב-2002, אטוס רכשה את החברה KPMG וב-2004 רכשה את החברה Sema Group.
באפריל 2018, החברה ניהלה את שירותי הבינה המלאכותית של Google Cloud בלונדון, דאלאס, מינכן ופריז.
באפריל 2023 השיקה אטוס את החברה Eviden, כצעד מקדים לפיצול חלקי של החברה בהיקף של 5 מיליארד אירו.
עם זאת, נכון לנובמבר 2023, פיצול זה טרם אושר על ידי דירקטוריון החברה.
בתחילת 2024, אטוס נקלעה למשבר כלכלי, העיתון הצרפתי לה מונד תיאר אותה בתור הקריסה הגדולה ביותר בצרפת בחמש השנים האחרונות.
באפריל 2024, החוב הכולל של החברה הגיע לכ-5 מיליארד אירו.
באוקטובר 2024, ממשלת צרפת תכננה לרכוש את חטיבת המחשוב של אטוס תמורת 500 מיליון אירו, במטרה לייצב את החברה מבחינה כלכלית.
ההכנסות של אתוס מהמגזר הציבורי בבריטניה ב-2012 עמד על 700 מיליון לירה שטרלינג, מתוך סך מכירות גלובליות של 7.2 מיליארד לירה שטרלינג באותה שנה.
אטוס החזיקה בחוזים בשווי כולל של 3 מיליארד לירה שטרלינג עם ממשלת בריטניה, וסיפקה שירותים למגוון רחב של ארגונים, ביניהם BBC, ממשלת ויילס, משרד הפנים, משרד ההגנה ועוד.
אֶטְיוֹלוֹגְיָה (מיוונית: αιτιολογία, תרגום לעברית: "תורת הסיבות".
על פי האקדמיה ללשון העברית: מערך הסיבות) היא חקר הסיבות, הגורמים והמקורות של תופעה מסוימת.
המונח משמש ברפואה, בפסיכולוגיה, בביולוגיה, בהיסטוריה, בארכאולוגיה, בתאולוגיה, בקרימינולוגיה, בפילוסופיה ועוד.
בבסיס האטיולוגיה עומדת הנחת הקשר מסוֹבב-מסוּבב (או: סיבה-תוצאה).
כלומר לכל תופעה בעולם קדמה סיבה שחוללה אותה.
הקשר סיבה-מסוּבב היא הנחה העומדת בבסיס המחקר המדעי.
החקירה האטיולוגית מנסה לגלות את הסיבה או שרשרת הסיבות שחוללו תופעה כלשהי בעולם.
ברפואה, למשל, עוסק המחקר האטיולוגי בסיבות למחלות או תופעות פתולוגיות אחרות.
מיתוס אטיולוגי, או סיפור אטיולוגי, הוא סיפור שבא להסביר מנהג, מסורת, נורמה חברתית או תופעה אחרת, טבעית או חברתית.
בספר בראשית, ישנן מיתולוגיות אטיולוגיות רבות, כגון צורתו של הנחש המוסברת כעונש שהוטל עליו בידי האל על שפיתה את אדם וחוה לאכול מעץ הדעת, קיומן של שפות שונות מוסברת באמצעות סיפור מגדל בבל, והקשת בענן, בעקבות המבול, היא אות אלוהי לכך שלא יהיה מבול נוסף.
סיפור אטיולוגי יכול להיות אמיתי, בדיוני או עירוב של שניהם גם יחד.
אטיוד (מצרפתית: Étude – לימוד) הוא יצירה מוזיקלית קצרה, לשם תרגול של בעיה טכנית מסוימת המוצבת בפני נגן הכלי.
ישנם אטיודים אשר נכתבו אך ורק לשם תרגול, לדוגמה האטיודים של קארל צ'רני לפסנתר ושל רודולף קרויצר לכינור.
האטיודים המפורסמים ביותר הם אטיודים אשר מטפלים בבעיות טכניות אמנם, אך מהווים עם זאת יצירות אמנות אמיתיות.
24 האטיודים של פרדריק שופן (אופ.
מלחינים רבים כתבו אטיודים, ובין אלה שכתבו לפסנתר: פרנץ ליסט, אלכסנדר סקריאבין, קלוד דביסי וסרגיי רחמנינוב.
אטיודים לשם תרגול הולחנו כבר במאה ה-18, באופן הבולט ביותר אצל קארל צ'רני, אך היה זה שופן אשר הפך את האטיוד לז'אנר מוזיקלי חשוב.
אטיודים מצויים במבנים וצורות שונים ומגוונים, ולעיתים מקובצים אל סכמות גדולות יותר – קבוצת האטיודים הסימפוניים של רוברט שומאן נושאת את הכותרת, בגרסתה השנייה, Études en forme de Variations (אטיודים במבנה של וריאציות).
אטיודים לכלים אחרים מלבד פסנתר נכתבו גם הם, כדוגמת האטיודים לכינור של רודולף קרויצר והאטיודים לגיטרה של הייטור וילה לובוס.
האטיודים אשר מוערצים במידה הגדולה ביותר הם אלו שנזנחה אצלם צורת המדריך הפרקטי והפכו למוזיקה פשוטה כמשמעה.
לדוגמה, האטיודים של שופן נחשבים לקשים לא רק מבחינה טכנית, אלא הם גם רבי עוצמה ומלאי רגש מבחינה מוזיקלית.
מנגד, האטיודים של צ'רני מיוחסים כקשים טכנית באופן כללי, ושום דבר מעבר לכך.
מכאן, האטיודים של שופן מבוצעים תכופות מול קהל, בזמן שהאטיודים של צ'רני מנוגנים בחדר האימונים.
מקרה קיצוני הוא באטיודים אשר בקושי מוערכים כמוזיקה, והולחנו כחלקים-חלקים החוזרים על עצמם אשר כוונתם היא אימון טכני טהור.
הידועים מסוג זה, הם 60 האטיודים מתוך "הפסנתרן הווירטואוז" מאת צ'ארלס לואיז הנון.
מספר מורים טוענים שהאטיודים שאין בהם מוזיקה אלא הם אימון לאצבעות הם חסרי ערך, ועלולים אף להזיק – אבּי וייטסייד היא דוגמה אחת לפדגוגית אשר נמנעה לחלוטין מניגון האטיודים של הנון וצ'רני.
אטיין סאקר , המכונה גם אבו ארז , הוא פוליטיקאי לבנוני ימני-לאומי, ומייסד מפלגת שומרי הארזים, ומיליציה בעלת אותו שם.
סאקר והמיליציה שלו השתתפו באופן משמעותי במלחמת האזרחים בלבנון בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20. לאחר המלחמה המשיכו בפעולותיהם הצבאיות עד שסאקר גורש מהמדינה באשמת שיתוף פעולה עם צבא דרום לבנון, המיליציה שסייעה לישראל ברצועת הביטחון עד שנת 2000.
סאקר נולד בעין אבל בשנת 1937 למשפחה נוצרית מרונית.
אביו, סזאר סאקר, היה מנהל בית ספר.
הוא התחנך בבתי ספר צרפתיים בטריפולי ובביירות, אך מותו של האב ב-1944 הותיר את המשפחה נטולת אמצעים ומסאקר נמנע חינוך אקדמי.
הוא הצטרף לשירות המודיעין הכללי בשנת 1954 והיה מעורב בלחימה נגד הכוחות הפאן-ערביים במשבר של שנת 1958. בשנת 1969 פרש מהשירות על רקע התנגדותו להסכם קהיר והפך לפעיל פוליטי בקרב חוגים ימניים-לאומיים שהתנגדו לפלסטינים.
בשנות השבעים המוקדמות סייע סאקר לארגן את מפלגת ההתחדשות הלבנונית ובשנים 1974–1975 הקים את מפלגת שומרי הארזים תחת הכינוי "אבו ארז".
במלחמת האזרחים הלבנונית, שפרצה ב-1975, הצטרפו שומרי הארזים לחזית הלבנונית, קואליציה ימנית-נוצרית שנועדה לשמש כוח-נגד לתנועה הלאומית הלבנונית של כמאל ג'ונבלאט.
סאקר קידם בברכה את הפלישה הישראלית ללבנון ב-1982. בעוד מנהיגים לבנונים אחרים כמו בשיר ג'ומאייל וכמיל שמעון שיתפו פעולה עם הישראלים בחשאי, שיתוף הפעולה של סאקר עם ישראל התבסס על סיוע צבאי גלוי, ותמיכה בצבא לבנון החופשית שייסד המייג'ור סעד חדאד.
בדצמבר 1982, ביקר בישראל לדון בהסכם שלום עתידי בין ישראל ולבנון, ואף על שיתוף פעולה צבאי בין המדינות.
סאקר נמנע מלקחת חלק בסכסוך בין הפלגים הלבנונים שהובילו אלי חובייקה וסמיר ג'עג'ע, ובסוף שנות השמונים צידד בגנרל מישל עאון, גם כשזה הכריז מלחמה על סוריה ב-1989. לאחר תבוסתו של עאון נמלט סאקר לרצועת הביטחון והתגורר זמן מה בג'זין שבדרום לבנון.
סאקר המשיך לנסות ולשכנע את עאון לשתף פעולה עם ישראל אך נסיונותיו כשלו וכעבור שנים עאון אף חבר לחזבאללה בברית עם סוריה.
ב-1990, לאחר קבלת הסכם טאיף, הושם סאקר במעצר בית, שם נותר עד לנסיגת ישראל מדרום לבנון בשנת 2000, אז נמלט לתחומי ישראל.
כמה ימים לאחר הנסיגה פנה סאקר לכנסת והוקיע את נסיגת צה"ל מלבנון בטענה כי זו הפכה את חזבאללה לגיבורים.
בית משפט בלבנון גזר את דינו שלא בפניו למוות באשמת שיתוף פעולה עם ישראל והוא לא ביקר בלבנון מאז נסיגת ישראל מרצועת הביטחון.
מפלגתו, שומרי הארזים כיום היא מפלגה חוקית ופעילה וסאקר ממשיך להנהיגה מהגלות.
סאקר ביקר בישראל מספר פעמים וכיום הוא מתגורר בקפריסין, נשוי לאלכסנדרה, ולהם שלושה ילדים - פסקל, קרול, וארז.
אטיין אנרי (או: ניקולא) מאול Méhul; 22 ביוני 1763 – 18 באוקטובר 1817) היה מלחין צרפתי, "מלחין האופרה החשוב ביותר בצרפת בתקופת המהפכה".
כמו כן, היה המלחין הראשון שהוגדר "רומנטי".
מאול נולד ב-1763 בז'יווה בהרי הארדנים.
משפחתו הייתה ענייה מכדי לממן חינוך מוזיקלי ראוי לשמו לילד, ואת שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מנגן עוגב עיוור בעיר הולדתו; הודות לכישרונו הייחודי התמנה כבר בגיל עשר לנגן העוגב במנזר נשים.
בשנת 1775 בא מוזיקאי גרמני בשם וילהלם האנזר לשמש נגן עוגב במנזר הגברים בלאוואלדיה, במרחק לא רב מז'יווה, ומאול היה לתלמידו.
בשנת 1778 או 1779 נסע מאול לפריז להיות תלמידו ועוזרו של ז'אן פרדריק אדלמן, צ'מבליסט וידיד של כריסטוף ויליבלד גלוק, אלילו של מאול.
בשנת 1783 התפרסם לראשונה חיבור של מאול, ספר של קטעי נגינה לצ'מבלו.
הוא עיבד גם אריות מתוך אופרות פופולריות ובסוף שנות ה-80' של המאה ה-18 החל לחשוב על קריירה אופראית משלו.
ב-1787 הציע הסופר ואלאדייה את אחת הליבריות שלו, "קורה", למאול.
ארבע שנים עברו עד שהאופרה הגיעה לבימה.
בינתיים מצא מאול שותף אידיאלי בדמותו של הליבריתן פרנסואה-בנואה הופמן, שסיפק את המילים לראשונה מבין האופרות של מאול שעלו על הבימה, "אפרוזין".
ההצלחה העצומה שנחלה הצגת הבכורה שלה ב-1790 הציבה את מחברה ככישרון חדש, שאין להתעלם ממנו.
הייתה זו גם ראשיתו של קשר ממושך עם תיאטרון הקומדיה האיטלקי (ששמו שונה כעבור זמן קצר לאופרה קומיק).
על אף כישלון "קורה", שהופיעה לבסוף בשנה הבאה והאיסור על ביצוע "אדריאן" מסיבות פוליטיות בשנה שלאחריה, ייצב מאול את המוניטין שלו ביצירות כמו "סטראטוניס" ו"מלידור ופרוזין".
בתקופת המהפכה הצרפתית חיבר מאול מספר רב של שירים פטריוטיים וקטעי תעמולה, שהמפורסם ביותר בהם הוא Chant du départ.
כגמול על פועלו היה מאול למלחין הראשון שהתקבל, בשנת 1795, כחבר ב-Institut de France שנוסד זה לא מכבר.
כמו כן התמנה לאחד מחמשת המפקחים של הקונסרבטואר של פריז.
מאול קיים קשר של ידידות עם נפוליאון והיה לאחד הצרפתים הראשונים שקיבלו את אות הכבוד של הלגיון הצרפתי.
הצלחתו האופראית של מאול בעשור הראשון של המאה ה-19, נפלה מזו שידע בעשור האחרון של המאה ה-18, אם כי יצירות כמו "ז'וזף" (1807) התפרסמו בעולם, בייחוד בגרמניה.
כישלון האופרה שלו "האמזונות" בשנת 1811 הכה בו קשות ואפשר להגיד, ששם קץ לקריירה שלו כמלחין לתיאטרון.
על אף ידידותו עם נפוליאון, לא נפגע מעמדו הציבורי של מאול מחזרת שלטון הבורבונים.
עם זאת, המלחין סבל ממחלת השחפת ונפטר ב-18 באוקטובר 1817. קברו נמצא בבית הקברות פר לשז, סמוך לזה של מלחין צרפתי אחר בן זמנו, פרנסואה ז'וזף גוסק.
תרומתו החשובה ביותר של מאול למוזיקה הייתה באופרות שלו.
הוא הוביל את דור המלחינים, שהופיעו בצרפת בעשור האחרון של המאה ה-18, ביניהם ידידו ויריבו לואיג'י כרוביני ואויבו המוצהר ז'אן פרנסואה לסואר.
מאול היה נאמן לדוגמה שהציב גלוק באופרות שכתב לפריז בשנות ה-70' של המאה ה-18 ויישם את ה"רפורמות" של גלוק לאופרה קומיק (סוגה ששילבה דיאלוג מדובר במוזיקה ולא הייתה בהכרח "קומית" באופיה).
אך הוא דחף את המוזיקה בכיוון רומנטי יותר, שבא לביטוי ביתר שימוש בדיסוננס ועניין בגילויי קיצוניות פסיכולוגיים כמו כעס וקנאה.
בכך הקדים מלחינים רומנטיים מאוחרים יותר כמו ובר וברליוז.
ואומנם, מאול היה המלחין הראשון שהוגדר בפירוש כרומנטי בסגנון כתיבתו; המרקיז דה קונקורסט השתמש במונח זה בסקירתו את Le jeune sage et le vieux fou.
ב"רשומות פריז", 1 באפריל 1793. עניינו המוזיקלי העיקרי היה, להכפיף כל דבר להעצמת הרושם הדרמטי.
מאול היה משוכנע לחלוטין, שבמוזיקה דרמטית באמת, כשחשיבות הסיטואציה מצדיקה את הקורבן, אסור למלחין להסס בבחירה בין אפקט מוזיקלי נחמד, הזר לאופי הסצנה או הדרמה, לסדרת הדגשים, שהם נכונים ובמקומם אבל אינם מעניקים שום הנאה שטחית.
אחת הדרכים ששימשו את מאול להגברת הביטוי הדרמטי הייתה לערוך ניסויים בתזמור.