tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת המחקרים המתבצעים במכון היא להשפיע על השיח המקצועי ולעורר דיון המבוסס על מידע אמין ועל מחקר כלכלי-חברתי המציע כלים מעשיים להשגת היעדים, ובדגש על רפורמות לצמיחה כלכלית הנובעת מגידול בתעסוקה ומהעלאת התוצר לשעת עבודה (הפריון) בישראל.
מרבית מחקרי המכון נעשים בשיתוף הדרגים המקצועיים במשרדי הממשלה ובמיוחד במשרד האוצר, וזאת כדי להבטיח את ביצוע התוכניות.
כמו כן פועל המכון בשיתוף עם קרנות פילנתרופיות וארגוני חברה אזרחית בישראל.
על בסיס מחקריו, מפיק המכון ניירות מדיניות בשיתוף עם קרנות כלכליות, חברתיות וחינוכיות בישראל (כגון הג'וינט וקרן טראמפ) וכן דו"חות מדיניות ואסטרטגיה עבור ממשלת ישראל.
בנוסף, מנהל המכון שולחנות עגולים בהשתתפות חוקרים וקובעי מדיניות מתחומים כלכליים וחברתיים שונים.
במכון צוות חוקרים קבועים וחוקרים עמיתים חיצוניים, בעלי תואר שלישי בכלכלה או ניסיון יישומי.
מחקרי המכון מלווים בוועדה מדעית, בה חברים אנשי אקדמיה בכירים בתחום הכלכלה בישראל ובעולם.
דירקטוריון המכון, בו חברים בכירים במשק, בעלי תפקידים לשעבר במנהל הציבורי וכן אנשי אקדמיה בכירים מתחום הכלכלה ומנהל עסקים מתווה את סדרי העדיפויות למחקרי המכון.
המרכז למדיניות כלכלית של החברה הערבית (בראשות ד"ר מריאן תחאוכו) – הפועל לקידום החברה הערבית והגברת שילובה בכלכלה הישראלית תוך איתור האתגרים ומתן המלצות מדיניות המתאימים למאפייניה הייחודיים של החברה הערבית.
מרכז למדיניות כלכלית של החברה החרדית (בראשות ד"ר הלה אקסלרד) – הפועל לקידום החברה החרדית והגברת שילובה בכלכלה הישראלית תוך איתור האתגרים ומתן המלצות מדיניות לאתגרים המתאימים למאפייניה הייחודיים של החברה החרדית.
המכון הוביל וריכז שתי ועדות ממשלתיות:
הוועדה לקידום תחום התעסוקה לקראת שנת 2030 – מונתה מטעם משרד הרווחה והשירותים החברתיים בשנת 2017. הוועדה בראשות פרופ' צבי אקשטיין המליצה על יעדים לשיעורי התעסוקה לפי קבוצות אוכלוסייה, וכן על יעדים לאיכות התעסוקה הנמדדת על פי השכר.
עוד המליצה הוועדה על שורת אמצעים להשגת היעדים, ביניהם מערכות מידע והכוון, הכשרות להגדלת מיומנות העובדים ותוכניות תעסוקה, תוך התמקדות בשיפור הפריון באמצעות העלאת ההון האנושי ובפרט בקרב אלו בחציון התחתון באמצעות כישורים וניסיון תעסוקתי.
הוועדה לקידום ענפי המסחר והשירותים – מונתה מטעם משרד הכלכלה והתעשייה בשנת 2019. הוועדה בראשות פרופ' צבי אקשטיין ומיכל פינק, סמנכ"לית משרד הכלכלה והתעשייה.
הוועדה המליצה לפעול לקידום וחיזוק הפעילות הממשלתית בתחום זה, מדידת עלות הבירוקרטיה והפחתת הנטל הבירוקרטי על עסקים בישראל, יישום תמורות רוחביות במנגנוני הרגולציה הממשלתיים ואימוץ תפיסת עולם חדשה ובבסיסה העברת האחריות למפוקח ואימוץ מנגנונים ונורמות בינלאומיות.
בנוסף לכך, חוקרי מכון אהרן משתתפים בוועדות ובצוותים בינמשרדיים ממשלתיים בתחומים שונים, כגון צוותי העבודה בהובלת הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים במשרד לשוויון חברתי ליישום התוכנית הכלכלית לצמצום פערים בחברה הערבית עד לשנת 2026 ("החלטת ממשלה 550"), והצוות הבינמשרדי להגדלת ההון האנושי בענף ההייטק ("ועדת פרלמוטר").
באופן שוטף, מפרסם המכון שורה של ניירות מדיניות העוסקים בתחומים הבאים:
משבר הקורונה והשלכותיו על המשק
רגולציה, בירוקרטיה ותפקוד ממשלתי ומוניציפלי
כנס מכון אהרן נערך אחת לשנה, ועוסק בכל שנה בנושא מרכזי אחר בתחומי הכלכלה והחברה בהתבסס על המחקרים שנערכו במכון במהלך השנה, תוך דיון פתוח במדיניות כלכלית בישראל, ובדגש על רפורמות תומכות צמיחה והתייחסות למגמות ארוכות טווח ולמיקומה של ישראל בכלכלה העולמית.
בכנסים משתתפים שרים, חברי כנסת, קובעי מדיניות בכירים בממשלה, בכירי הקהילה העסקית וכלכלנים מובילים מהאקדמיה הישראלית והעולמית.
מכון V-Dem (זנים של דמוקרטיה Varieties of Democracy) הוא מכון מחקר עצמאי שוודי החוקר את איכויות השלטון במדינות העולם.
המכון הוקם בשנת 2014 על ידי הפרופסור השוודי למדע המדינה , והמטה שלו שוכן במחלקה למדע המדינה, אוניברסיטת גטבורג, שוודיה.
המכון ממומן על ידי מספר ארגונים ממשלתיים, הבנק העולמי ומספר מוסדות מחקר.
לפי נתוני המכון, נכון לשנת 2022 צוות המכון כלל 20 אנשי צוות.
המכון כולל גם צוות עולמי המורכב מ-5 חוקרים ראשיים, 22 מנהלי פרויקטים, 33 מנהלים אזוריים, 134 מתאמי-מדינות ועוזרי מחקר ו-3,500 מומחים במדינות שונות.
לטענת המכון זהו אחד הפרויקטים הגדולים ביותר לאיסוף נתוני מחקר בתחום מדעי החברה.
מכון V-Dem מפרסם מספר מערכי נתונים מפורטים המתארים תכונות של ממשלות שונות, מתפרסמים מדי שנה וזמינים לציבור בחינם.
מערכי נתונים אלה פופולריים בקרב מדעני המדינה ותחומים דומים, בשל מידע על מאות אינדיקטורים המתארים את כל היבטי הממשל, במיוחד על איכות הדמוקרטיה, הכלכלה ואינדיקטורים כלכליים אחרים.
בהשוואה למדדים אחרים של דמוקרטיה (כגון Polity data series ודו"ח חירות בעולם של ארגון Freedom House), מדדי הדמוקרטיה של מכון V-Dem הם פרטניים יותר.
מדד "זני דמוקרטיה" של המכון, מודד את מצב הדמוקרטיה בעולם באמצעות מיקוד בשבעה סוגי דמוקרטיות.
שנת 2020 כללה "יותר מ-470 אינדיקטורים, 82 מדדים ברמה אמצעית, ו-5 מדדים ברמה גבוהה המכסים 202 ישויות פוליטיות במהלך התקופה של 1789–2019." מדען המדינה Daniel Hegedus מתאר את V-Dem כ"ספק החשוב ביותר של נתוני דמוקרטיה כמותיים למחקר אקדמי".
מדד V-dem הוא ממאגרי המידע המובילים בעולם למדידת האופי הדמוקרטי של משטרים.
הסיווג נערך באמצעות שאלון הכולל מאות שאלות, הבודקות מדדים שונים באופיין הדמוקרטי של מדינות.
הציונים נקבעים על בסיס תשובותיהם של מומחים למשטר לשאלון.
היבטים שנבדקים בו הם השיטה האלקטורלית במדינה, עצמאות הרשות השופטת, רמת הביקורתיות המיוחסת לאקדמיה, פתיחות החברה האזרחית וחופש הביטוי המיוחס לתקשורת ההמונים.
המכון מפרסם גם 59 מדדים נוספים, ועוד כמה מדדים אשר נוצרים, בחלקם, בסיוע מדדי V-Dem.
"פרויקט החברה הדיגיטלית" הוא קבוצת משנה של אינדיקטורים בסקר של V-Dem, ששואל שאלות לגבי המעמד הפוליטי של המדיה החברתית והאינטרנט.
בדירוג מדדי דמוקרטיה לשנת 2023 שפרסם המכון נכללו 179 מדינות.
בראש הטבלה נמצאות דנמרק, שוודיה ואסטוניה, ומסיימות אותה מיאנמר, צפון קוריאה ואריתריאה.
ישראל נמצאת במקום ה-44 בדירוג זה.
לצד זאת, המדד מחשיב את ישראל של עד 1966 כדמוקרטיה אלקטורלית, עקב הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
ב־2024, בעקבות התקפות על מערכת המשפט, הרפורמה המשפטית ובכלל זה החוק לצמצום עילת הסבירות, השימוש במעצרים מנהליים ובעינויים של עצורים, ישראל הריבונית (כלומר ללא יהודה ושומרון ורצועת עזה) הורדה במדד והוגדרה כדמוקרטיה אלקטורלית.
מכון V-Dem מפרסם מדי שנה בחודש מרץ את דו"ח הדמוקרטיה המתאר את מצב הדמוקרטיה בעולם, תוך התמקדות בדמוקרטיזציה ואוטוקרטיזציה.
דו"ח הדמוקרטיה, מערך הנתונים, מאמרים מדעיים וניירות עבודה ניתנים להורדה בחינם באתר האינטרנט של המכון, הכולל גם כלים גרפיים אינטראקטיביים.
הדו"ח הוא ממאגרי המידע המובילים בעולם למדידת האופי הדמוקרטי של משטרים.
לדוגמה דו"ח הדמוקרטיה 2018 פרסם השתמש במעל 400 אינדיקטורים הנוגעים לדמוקרטיה, זכויות אדם, זכויות אזרח והסדרי חופש המבוססים על דירוגים של יותר מ-3,200 מומחים מ-180 מדינות.
כ-50 מדדים מתארים רכיבים של דמוקרטיה כמו העצמת נשים, חופש ביטוי, בחירות הוגנות וחופשיות ועוד.
הדבר כולל גם חמישה אינדיקטורים ראשיים של דמוקרטיה (דמוקרטיה אלקטורלית, ליברלית, משתפת, דיונית ושוויונית).
המכון מפרסם את "מערך הנתונים V-Party" המציג את עמדות המפלגות עבור כל המפלגות הפוליטיות מעל נתח הצבעה של 5% ב-169 מדינות.
מערך הנתונים של V-Party כולל מדדים של אנטי-פלורליזם, פופוליזם, ממד תרבותי ושמאל-ימין כלכלי.
מדד האנטי-פלורליזם מוגדר כחוסר מחויבות לתהליך דמוקרטי, חוסר כבוד לזכויות מיעוט בסיסיות, דמוניזציה של יריבים וקבלת אלימות פוליטית.
מערך הנתונים מדגים אוטוקרטיזציה גבוהה יותר עבור אנטי-פלורליזם ופופוליזם גבוהים.
מכון אסלן הוא מרכז אמריקאי לחקר הפוטנציאל האנושי, להתפתחות אישית ולרוחניות, הממוקם בביג סר, קליפורניה.
המכון נוסד בשנת 1962 על ידי מייקל מרפי ודיק פרייס, ונחשב לאחד ממוקדי התפתחותה של תנועת הפוטנציאל האנושי בארצות הברית.
המכון יושב על שטח הכולל מעיינות חמים טבעיים הצופים אל האוקיינוס השקט, ששימשו בעבר את שבט האסלן האינדיאני, שממנו נגזר שמו של המקום.
מרפי ופרייס ביקשו להקים מקום שבו ניתן יהיה לשלב בין מדע, רוחניות ופסיכולוגיה הומניסטית, ולקדם חקר חווייתי של תודעת האדם.
במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20 הפך מכון אסלן למוקד משיכה מרכזי להוגים, פילוסופים ומטפלים שהשפיעו על התפתחות הפסיכולוגיה ההומניסטית ועל תרבות הנגד בארצות הברית.
בין המרצים והחוקרים שפעלו בו ניתן למנות את אברהם מאסלו, קרל רוג'רס, אלן ווטס, פריץ פרלס (מייסד גישת הגשטלט), ג'וזף קמפבל ואחרים.
אסלן שימש כמעבדה חופשית לרעיונות חדשים בנושאי תודעה, חוויה גופנית, מיסטיקה ויצירתיות, והיה בין הגופים הראשונים ששילבו מדיטציה, פסיכותרפיה, ותרבות פסיכדלית תחת קורת גג אחת.
המכון מקיים סדנאות, ריטריטים וכנסים בנושאים כגון:
הגישה באסלן מבוססת על תפיסה הוליסטית הרואה באדם ישות מאוחדת של גוף, נפש ורוח, ומעודדת חוויה ישירה והרחבת גבולות התודעה.
מכון אסלן נחשב לאחד הסמלים של תרבות העידן החדש ולחוליה מרכזית בהתפתחות התודעה הרוחנית במערב.
רעיונות רבים שנולדו במכון חלחלו אל הפסיכותרפיה המודרנית, החינוך האלטרנטיבי, התנועה הסביבתית ותחום הפסיכולוגיה החיובית.
המכון ממשיך לפעול גם במאה ה־21, ומציע תוכניות בינלאומיות, קורסים מקוונים, וסדנאות המשלבות בין רוחניות, מדע ופעולה חברתית.
מכון "גְּנָזִים" (או ארכיון גנזים) ע"ש אשר ברש הוא המוסד המרכזי בישראל לשימור יצירתם של הסופרים העבריים.
מכון ביו-ביבליוגרפי לחקר תולדות הספרות העברית בעת החדשה - אגודת הסופרים במדינת ישראל.
יושבת ראש המכון והמנהלת שלו משנת 2016 היא אדיבה גפן, והילה צור היא מנהלת התוכן והארכיונאית הראשית משנת 2015.
מטרת הארכיון הנה שימור יצירתם של סופרים עבריים על ידי איסוף כל החומרים הנחוצים לצורך תיעוד: תמונות מחיי הסופרים, כתבי יד שנדפסו ושלא נדפסו, איגרות למיניהן וכל פרסום הקשור בחיי הספרות העברית.
הארכיון עוסק בשימור יצירה עברית בישראל ומחוץ לישראל.
בשנותיו הראשונות נתן עדיפות עליונה לשימור כתבי יד ומכתבים שנותרו באירופה לאחר השואה.
כן אסף המכון חומר ארכיוני בארצות הברית, ולאחר קריסת ברית המועצות הועברו למכון גנזים ארכיונים ואוספים מברית המועצות.
כיום, נמצאים במכון "גנזים" תיקיהם האישיים של כ-850 יוצרים עבריים בתחומי הספרות השונים, אוסף צילומים מקיף ועשיר ואוסף הקלטות ייחודי של סופרי ישראל בחמישים השנים האחרונות.
תרומתו החשובה של מכון "גנזים" לביבליוגרפיה העברית ולביו ביבליוגרפיה הישראלית החדשה, היא שמאפשרת קיום מסורת תרבותית ספרותית, מחקר ספרותי ראוי לשמו, ותיעוד הולם של הספרות העברית החדשה.
בשמונה השנים האחרונות מתקיים תהליך סריקה דיגיטלי המאפשר (באופן חלקי) עיון במסמכי הארכיון דרך אתר האינטרנט.
הארכיון הוקם בשנת 1951 על ידי אגודת הסופרים העבריים בארץ ביוזמתו של הסופר והעורך אשר ברש.
עד להקמתו, התקיימו כמה אוספים לא מסודרים ולא שמורים היטב של כתבי יד ואיגרות סופרים.
תחילה הוצע לקרוא למכון גנזכו"ס (גנזי כתב וספר) לחקר הספרות העברית החדשה, אך לבסוף התקבלה הצעתו של אשר ברש שנתמנה ליו"ר הראשון לקרוא למכון בשם "גנזים".
לאחר פטירתו ב-1952 נתמנה דוד שמעוני, שכיהן בתפקיד עד לפטירתו בדצמבר 1956. היו"ר השלישי היה יהודה בורלא.
תקציבו של המכון לשנתו הראשונה היה 2,000 ל"י מקרנות האגודה.
ב"הארץ" מיום ה' באדר ה'תשכ"א (21 בינואר 1961) נתפרסמה הרשימה דלהלן: .
הארכיון נוסד וטופח על ידי אגודת הסופרים ושכן ונשמר בתוך מוסדות האגודה.
בשנת 2003 הופרד מכון גנזים מאגודת הסופרים ופעל כעמותה עצמאית.
בעקבות הפסקת העברת תקציבים לאגודת הסופרים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 לא הועבר תקציב למכון והוא חדל לתפקד.
בעקבות הסכם שהושג בסוף 2007 בין חברי העמותה ואגודת הסופרים חזר הארכיון לפעול תחת אגודת הסופרים.
בשנת 2010 החליטה עיריית תל אביב להעביר את הארכיון לספריית בית אריאלה, כדי לאפשר מרחב אחסון גדול יותר ובתנאים מנוטרים.
בשנת 2016, התמנתה אדיבה גפן, חברת הנהלת אגודת הסופרים העברים, ליו"ר פעיל של המכון.
לצד הארכיונאים הקבועים, מסייע בעבודת הארכיון צוות נרחב של מתנדבים.
מכון היצוא הישראלי (Israel Export Institute) הוא ארגון ממשלתי-פרטי שמטרתו לתמוך ביצואנים ישראלים ולסייע להם.
המכון מקדם את היצוא התעשייתי ויצוא השירותים של ישראל וכן מפתח יחסי סחר, שיתופי פעולה ושותפויות אסטרטגיות עם גורמים מחוץ לישראל במטרה לעודד את היצוא והשת"פ הבינלאומי של חברות יש
מאז הקמתו בשנת 1958, המכון העניק מדי שנה שירותים לאלפי יצואנים ואנשי עסקים בישראל.
נכון ל-2024 עומד בראש המכון אבי בלשניקוב.
מנכ"לית המכון היא נילי שלו.
סיוע לחברות ישראליות להגדיל את מכירותיהן ברחבי העולם
קידום יצואנים ישראלים בקרב חברות בינלאומיות
ייזום ופיתוח שיתופי פעולה עם חברות זרות
סיוע בבניית יכולותיהם של יצואנים מתחילים המהווה צומת משמעותי עבור התעשייה הישראלית
קידום האינטרס של היצואן הישראלי באמצעות יוזמות בין - לאומיות ותוכניות ייחודיות במדינות רבות, באמצעות הנציגים הרשמיים של ישראל - נספחי המסחר והכלכלה, דיפלומטים בשגרירויות ובקונסוליות ונציגי פיתוח עסקי מקומיים.
קיום קשרי עבודה עם הנציגים הדיפלומטיים ונספחי המסחר הזרים המכהנים בישראל, כמו כן גם עם ארגוני סחר בין - לאומיים ברחבי העולם.
שירותי מידע וייעוץ, קשרים וסיוע מקיפים בקידום היצוא של חברות ישראליות.
שירותים משלימים עבור קהיליית העסקים הבין - לאומית
יזמות וארגון משלחות עסקיות יוצאות ונכנסות
יוזם, מקים ומנהל ביתנים לאומיים וביתני מידע בתערוכות ובירידי סחר בינלאומיים ברחבי העולם, בהם מציגות החברות את יכולותיהן במגוון תחומים
פעילות המכון מערבת מעורבות עמוקה את קהילת היצואנים, אלו משפיעים באמצעות הנהלות ציבוריות על סדר היום ותוכנית העבודה של המכון.
למכון שתי חטיבות ענפיות, חטיבת טכנולוגיות וחטיבת מוצרי צריכה, וכן חטיבת שירותים מקצועיים וחטיבת תערוכות.
החטיבה פועלת במטרה להגדיל את ההזדמנויות העסקיות עבור היצואנים הישראליים בתחומים הטכנולוגיים, עם דגש על יצירת קשרים עסקיים איכותיים ברחבי העולם.
במסגרת פעילותה השוטפת יוזמת החטיבה מפגשים עסקיים אפקטיביים, הסכמים לשיתופי פעולה, ופעילות שיווקית בתערוכות.
היחידה פועלת לחיבור בלתי אמצעי בין חברות ישראליות לגורמים עסקיים ומוסדיים בעולם, וכן לפתיחת דלתות ליצואנים אצל אינטגרטורים.
ענפי היצוא המיוצגים בחטיבה הם: תקשורת, מדיה דיגיטלית, תוכן, קולנוע וטלוויזיה, תעופה וחלל, ביטחון המולדת (HLS), סייבר, מדעי החיים, אגרוטכנולוגיה, טכנולוגיות מים, רכב, ופרויקטים בינלאומיים.
כמו כן פועלת בחטיבה יחידה המרכזת את פעילות המכון אל מול השוק הסיני.
יחידה זו פיתחה שירותים ממוקדים לשוק מורכב זה שמטרתם לייעץ ולהכין החברות לפגישות וכן לסייע בפולו-אפ והבנת התרבות העסקית.
חטיבה זו מהווה צומת של מידע עסקי רב חשיבות ליצואני מוצרי הצריכה.
החטיבה ממוקדת ביצירה והרחבת הזדמנויות עסקיות ליצואנים הישראליים, תוך יצירת קשרים עם הנהלות של רשתות קמעונאיות מובילות וחיבור לקניינים מובילים בתחום, ייזום מפגשים עסקיים בתערוכות בינלאומיות, קישור לסוכנים ומפיצים, חשיפה באמצעי התקשורת ובקרב לקוחות פוטנציאלים.
החטיבה יוזמת ומציעה ליצואנים ליטול חלק בפעולות שיווק מגוונות כמו ביקורי קניינים ועיתונאים ומפגשים עם לקוחות באתרים שונים בחו"ל.
הענפים המיוצגים בחטיבה הם: מזון ומשקאות, תוצרת טרייה ויין, מוצרים לבית ולמשפחה, DIY, קוסמטיקה וטואלטיקה, אריזה, טקסטיל, אופנה ותכשיטים, יודאיקה וחפצי-חן.
חטיבת התערוכות יוזמת מקימה ומנהלת ביתנים לאומים בכ-30 תערוכות בינלאומיות מובילות ברחבי העולם בכל שנה.
חטיבת קשרי חוץ אחראית לארגון משלחות עסקיות נכנסות ויוצאות ויוזמת תוכניות הדדיות עם שותפים מרחבי העולם.
המרכז ללימודי יצוא וסחר בינלאומי מציע מגוון אירועי הכשרה, לרבות קורסים, סדנאות וסמינרים בהיבטים מגוונים של השיווק הבינלאומי.
היחידה הכלכלית מנתחת ומפרסמת מידע וסקירות כלכליות על מדינות ושוקי יעד לייצוא הישראלי.
יחידת המידע והמודיעין תחרותי עוסקת במחקרי שוק אסטרטגיים ומחקרי מתחרים עבור יצואנים, עוסקת בניטור ואיתור הזדמנויות עסקיות ואיתור לידיים עבור יצואנים.
היחידה לאיתור שותפים עסקיים עוסקת באיתור שותפים עסקיים ליצואנים במדינות היעד.
היחידה לשירותי ייעוץ נותנת מענה מקצועי לפניות היצואנים בכל הנושאים הקשורים לתחום היצוא.
מרכז סיוע ליצואנים קטנים משמש כתובת מרכזית לעסקים המעוניינים להיכנס לפעילות יצוא, או יצואנים קטנים שמחפשים דרכים להגדלת היצוא.
זוהי יחידת מטה העוסקת בחיבור היצואנים אל מגוון השירותים במכון ואל כלי הסיוע שמדינת ישראל מעמידה עבור אוכלוסייה זו.
חטיבת תקשורת ופרסום מפיקה ומוציאה לאור פרסומים מודפסים ודיגיטליים אודות התעשייה הישראלית, וכן עוסקת בסיקור התקשורתי השוטף של המכון.
במלאת 50 שנה למכון הייצוא הישראלי הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב-28 באפריל 2008, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו דגל ישראל משולב בדגלי מדינות אחרות וסמל המכון.
על השובל מופיעה כיתובית: " המכון הישראלי לייצוא ולשיתוף פעולה בין לאומי".
האמן דויד בן הדור עיצב את הבול.
מכון גתה , הוא ארגון הנועד להפיץ את השפה והתרבות הגרמנית ברחבי העולם.
בגרמניה קיימים 13 סניפים, ובשאר העולם – בכ־97 מדינות – 147 נוספים.
הסניף הראשי נמצא בעיר מינכן.
מטרות המכון הן קידום לימוד השפה הגרמנית ברחבי העולם, עידוד שיתוף פעולה בינלאומי ובין־תרבותי, וכן ייצוג גרמניה באמצעות הפצת מידע על התרבות והחברה הגרמנית.
הוא ממומן בעיקר על ידי ממשלת גרמניה (שכר לימוד ודמי בחינה הם מקורות הכנסה נוספים).
המכון נקרא על־שם יוהאן וולפגנג פון גתה, אחד מסמלי המופת של התרבות הגרמנית ואיש רוח רב השפעה על התרבות המערבית בפרט והעולמית בכלל.
במכוני גתה ברחבי העולם נערכות מגוון בחינות גרמנית כשפה זרה (Deutsch als Fremdsprache; DaF).
הבחינות תואמות את המדד האירופי להערכת שפות (Common European Framework of Reference for Languages), ומוכרות לצורכי לימודים בגרמניה.
במכון נערכת בחינה נוספת, ברמה גבוהה מהרמה העליונה של המדד הנ"ל.
להלן רשימת הבחינות, והתאמתן למדד האירופי:
מכון גתה הוקם בשנת 1951, כממשיך דרכה של ה"דויטשה אקדמי" , האקדמיה למחקר מדעי ולטיפוח הגרמניוּת" שנוסדה ב־1925. מטרתו הראשונית הייתה מתן הכשרה מתקדמת למורים זרים לגרמנית.
בשנת 1953 הועברו במכון קורסי השפה הראשונים.
בשנים 1959–1960 סופחו למכון כל נציגויות התרבות הגרמנית שמחוץ לגרמניה.
בכך הפגינה גרמניה את כוונתה לארגן את מוסד ההסברה שלה, ולהעניק לרשת המכונים חשיבות עליונה בתחום זה.
בשנת 1976 הוענק למכון גתה מעמד של ארגון תרבות עצמאי.
בשנים 2001–2003 נקרא המכון Goethe-Institut Inter Nationes, בעקבות מיזוג עם Inter Nationes, מוסד דומה שהקים משרד החוץ הפדרלי של גרמניה.
ביוני 2003 הושב השם "מכון גתה".
בישראל פועלים שני סניפים של המכון: בירושלים (בבית הנסן) ובתל אביב (בבית אסיה).
כמו בכל מדינה אחרת, גם בישראל מקדם המכון פרויקטים המשותפים לגרמניה ולמדינה המקומית.
שנת 2005 עמדה בסימן ארבעים שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין גרמניה.
מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה הוא מכון שנוסד בשנת 1926 לצורכי מחקר בבקטריופאג'ים, המשמשים כנגיפים התוקפים את החיידקים, ולניצול הפוטנציאל הרפואי הטמון בהם (Phage therapy).
המכון מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של בקטריופאג'ים.
ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בבקטריופאג'ים.
אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח בקטריופאג' רב עוצמה למלחמה במחלת הדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן.
המכון עדיין ממוקם בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה.
המכון נוסד בשנת 1926 בטביליסי כמעבדה מיקרוביולוגית.
מייסדה, פרופ' גיאורגי אליאבה, לא היה מודע לקיום בקטריופאג'ים עד לשנת 1926. באותה שנה הוא פגש, במכון פסטר שבפריז, את פליקס ד'ארל (Felix d'Herelle), ביולוג קנדי ממוצא צרפתי, שהיה הראשון שהציע להשתמש בבקטריופאג'ים כטיפול נגד חיידקים, והתיידד עמו.
בפגישה זו התרשם אליאבה מאוד מהאפשרויות הגלומות במחקר אודות בקטריופאג'ים ובאופן השפעתן על הטיפול במחלות הנגרמות על ידי חיידקים.
ד'ארל עצמו ביקר בטביליסי פעמיים בשנים 1934-1935. ד'ארל נענה להזמנה של סטלין, בשנת 1934, לבקר במעבדה של אליאבה שהוקמה מספר שנים קודם לכן.
ביקוריו של ד'ארל בטביליסי, שהייתה תחת השלטון הסובייטי, גרמו לו להתאהב בקומוניזם, והוא הסכים לחלק את זמנו לשנה בין טביליסי לעבודתו הרגילה.
הוא אף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג' ותופעת ההחלמה" ("The Bacteriophage and the Phenomenon of Recovery"), שפורסם בשנת 1935 בטביליסי.
עם התמשכות עבודתו החל ד'ארל לתכנן מגורי קבע בטביליסי והחל בבניית קוטג' בשטח המכון.
מבנה המגורים שימש מאוחר יותר כמפקדת הק.ג.ב.
למרות הידידות בין שני המדענים, שיתוף הפעולה ביניהם היה לוקה בחסר.
בערך בתקופה בה החל ד'ארל לבנות את בית מגוריו בשטח המכון, התאהב אליאבה באותה אישה שראש הנ.ק.ו.ד.
בגאורגיה, לברנטי בריה, היה מאוהב בה.
בריה דאג לכך שאליאבה יוצא להורג ויוקע כאויב העם.
ד'ארל נמלט מטביליסי ויש אומרים כי מעולם לא חזר מאז.
על פי גרסה אחרת שהה ד'ארל בפריז בתקופת הוצאתו של אליאבה להורג והחליט לא לחזור לטביליסי.
כמו כן, ספרו של ד'ארל נאסרו להפצה.
למרות ההתפתחויות לא שינה המכון את ייעודו ועיסוקו, והמשיך את עבודת המחקר על הפאג'ים.
בשנת 1938 אוחדו המכון למחקר הבקטריופאג' והמכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה, שנוסד בנפרד בשנת 1936, ונוסד המכון למיקרוביולוגיה אפידמיולוגיה ובקטריופאג'.
המכון המשיך לפעול עד לשנת 1951. בשנה זו בוטל רישיונו של המכון בידי קומיסר העם של הבריאות הגאורגית.
לאחר 1951 הוכפף המכון להתאגדות משרד הבריאות ושמו שונה ל-המכון לתרכיבי חיסונים ונסיובים.
תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית.
כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים נעשו על בני אדם ולא היו קבילים במערב.
מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה עקב כך.
המימון הסובייטי הופסק ומחיר האמפולה האמיר והפך אותו ללא מסחרי.
מכון היהלומים הישראלי הוא קבוצת חברות ציבורית ללא למטרות רווח, הכוללת את כל הארגונים והמוסדות של תעשיית היהלומים הישראלית.
קבוצת מכון היהלומים פועלת בכמה תחומים: שיווק, קידום עסקי ויחסי ציבור לתעשיית היהלומים הישראלית, הכשרות מקצועיות ליהלומנים, מסחר אונליין, רגולציות, וייעוץ בנושא אבטחה.
קבוצת מכון היהלומים אחראית לחיזוק הקשרים של ענף היהלומים הישראלי עם התעשייה העולמית, תוך הרחבת מעגל הקשרים עם קנייני יהלומים בינלאומיים, והגדלת הייצוא והמכירות לחו"ל.
המכון אף משתף פעולה עם כמה מאתרי המסחר הגדולים בעולם, ובהם ג'יימס אלן ובלו נייל מקבוצת סיגנט.
מכון היהלומים משתתף במהלך השנה בתערוכות היהלומים והתכשיטים הגדולות והחשובות בעולם, עם פביליון ישראלי גדול המארח חברות יהלומים מקומיות, במטרה לקדם את תעשיית היהלומים הישראלית בכללותה.
מכון היהלומים הישראלי מפעיל אתר אינטרנט ענפי באנגלית ועברית, הכולל מאגר נתונים רחב ומקיף, עדכונים וחדשות מהענף, אינדקס יהלומנים וחברות, ופעילויות שונות מעסק-לעסק.
המכון מנהל גם את מרכז טכנולוגיית היהלומים של ישראל, כחברה-בת בבעלות מלאה.
המרכז משקיע בטכנולוגיות חדשות להגדלת הייצור והמבחר של יהלומים המלוטשים בישראל, ומפקח על כל שלבי התכנון והיישום של פרויקטי מחקר ופיתוח, בתיאום עם מכונים אקדמיים וגורמים פרטיים.
המרכז משמש גם כמפעל ליטוש, הכולל כמה חדרי ליטוש, תשתיות מתקדמות וטכנולוגיה חדישה, ומאפשר ללוטשים לשכור עמדות עבודה, במטרה לקדם את ייצור היהלומים ולצמצם עלויות עבור קהילת היהלומנים בישראל.
מכון היהלומים הפעיל את מוזיאון היהלומים ע"ש הארי אופנהיימר, שפעל במשך 31 שנה ומשך מעל אלפי מבקרים מדי שנה, עד לסגירתו בינואר 2018.
במתחם שבו פעל המוזיאון, פתח מכון היהלומים בשנת 2023 את גלריית התכשיטים מבית IDI.
גלריית התכשיטים מארחת מעל 10 חברות יהלומים ישראליות מהבורסה, המוכרות תכשיטי יהלומים ישירות לצרכן.
המתחם כולל עמדות של צורף מקצועי ומשבץ מומחה, המאפשרים למבקרים לעצב תכשיטים בהתאמה אישית, ומציעים גם שירותי תיקון, תחזוקה וניקיון תכשיטים.
בגלריית התכשיטים פועל גם מיני-מוזיאון וירטואלי ופיזי של עולם היהלומים, כולל עמדות לימוד אינטראקטיביות ואמצעי מולטימדיה, ובהם סרטון המלמד על ראשית ענף היהלומים בישראל.
מכון דוידסון לחינוך מדעי, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע, היא עמותה שמטרתה לפתח ולקדם את החינוך המדעי בישראל.
המכון עוסק בשיפור החינוך המתמטי והמדעי, בהרחבת השימוש בטכנולוגיות מתקדמות למטרות חינוכיות, בהנגשת המדע לציבור הרחב ובכל משימה אחרת בתחום החינוך המדעי שבה הוא עשוי לתרום תרומה משמעותית.
בכל אחד מהתחומים האלה מתרכז מכון דוידסון במספר מוגבל של משימות הנבחרות בקפידה, שבהן תרומתו תוכל להיות ייחודית ומהותית.
חלק ניכר מהפעילות נשען על התשתית המדעית והאינטלקטואלית של מכון ויצמן, מדעניו ובוגריו.
מכון דוידסון הוקם בקמפוס מכון ויצמן למדע ברחובות בשנת 1999, בעזרת תרומתו של ויליאם (ביל) דוידסון (1922–2009) מדטרויט, ארצות הברית.
המכון החל להפעיל תוכניות חינוכיות בשנת 2002. בנובמבר 2007 אוחדו פעילויותיו עם מסגרות אחרות של פעילות חינוכית מטעם מכון ויצמן למדע, כך שכיום הפעילויות הללו מתבצעות במסגרת מכון דוידסון.
בראש מכון דוידסון עומד ועד מנהל שחברים בו מדענים ממכון ויצמן ואנשי תעשייה וציבור.
היו"ר הראשון היה פרופ' חיים הררי, שהיה אז נשיא מכון ויצמן למדע.
יו"ר הוועד המנהל כיום הוא פרופ' אלון חן, נשיא מכון ויצמן.
מנכ"לית מכון דוידסון הנוכחית (החל מחודש ספטמבר 2024) היא רות שהם.
המכון עוסק בטיפוח ובשיפור של החינוך המדעי בישראל, ופועל להנגשה של המדע בכלל, ושל עשייה עדכנית בחזית המדע בפרט, לציבור כולו – ילדים, בני נוער ומבוגרים.
בבסיס הפעילות הזאת נמצאים הדגשת הרלוונטיות של המדע לחיי היום-יום, הנחלת ידע, מיומנויות וגישה מדעית ברמה גבוהה, ופיתוח חשיבה ביקורתית, סקרנות, יצירתיות וקבלת החלטות על בסיס מושכל.
נוסף על כך, מכון דוידסון פעיל בחינוך המדעי גם בזירה הבין-לאומית.
מגוון פעילויות המכון מתקיים בעיקרו בשני מתחמים בקמפוס מכון ויצמן למדע ברחובות, הכוללים אולמות הרצאה, מעבדות, כיתות לימוד, מרחבי פעילות ואת מוזיאון גן המדע על שם קלור.
מכון דוידסון פועל גם מחוץ לקמפוס רחובות, במקומות רבים ברחבי הארץ, מאילת ועד קריית שמונה.
המכון מפעיל מגוון רב של תוכניות במרחב הדיגיטלי בעברית, בערבית ובאנגלית.
כל הפעילויות עוסקות במגוון תחומי המדעים (פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, מדעי כדור הארץ, מדעי החלל, נוירוביולוגיה, מתמטיקה ועוד), ומדעני מכון ויצמן למדע, כמו גם מומחים לחינוך מדעי ולפדגוגיה, מעורבים בהן מרמת הפיתוח ועד רמת היישום.
התוכניות כוללות פיתוח מקצועי של אנשי חינוך מדעי, תוכניות לתלמידים, תוכניות ייחודיות לתלמידים בסיכון ולתלמידים בעלי הישגים נמוכים ותוכניות המיועדות לקהל המתעניינים במדעים.
מכון דוידסון לחינוך מדעי הוא המשך ופיתוח של פעילות שהחלה במכון ויצמן למדע בשנות ה-60 של המאה ה-20. מדעני המכון הכירו אז בחשיבות הרבה של הנחלת החינוך המדעי לתלמידים, למורים ולקהל הרחב, כצורך חברתי-לאומי.
בראשיתה התקיימה הפעילות החינוכית במכון ויצמן בניהולם של כמה מדענים-יזמים, ובהם פרופ' עמוס דה-שליט (1969–1926), שיזם את הקמתו של "מחנה לנוער שוחר מדע" ב-1964. לאחר מותו נקרא המחנה על שמו.
המחנה מוסיף להתקיים מדי קיץ במסגרת מכון דוידסון.
הפעילות המדעית של "נוער שוחר מדע" במסגרת היחידה לפעולות נוער בניהולו של ד"ר משה רשפון הייתה הראשונה מסוגה בישראל, ושימשה מודל לחיקוי למוסדות אחרים בישראל ובעולם.
במהלך השנים שינתה היחידה את שמה לצמ"ד – "צעירים במדע".
ב-1974 נוסד במכון ויצמן פרויקט החונכות פר"ח, פרי עמלם של רוני עטר וחיים הררי.
בחלוף הזמן התרחבה פעילותו למוסדות אקדמיים רבים ברחבי ישראל.
בשנת ה-60 למדינת ישראל הוענק לפר"ח פרס ישראל למפעל חיים על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
מנכ"ל הפרויקט במשך שנים רבות היה עמוס ירושלמי וכיום המנכ"ל הוא אלון גלרון.
המינהלת הארצית של פר"ח ממוקמת במכון דוידסון.
ב-1998 הוקם בקמפוס מכון ויצמן גן המדע על שם קלור, מוזיאון מדע הפועל תחת כיפת השמיים.
בשנת 2000 החלה הקמתו של מכון דוידסון לחינוך מדעי בפאתי קמפוס מכון ויצמן, כמרכז מדעי-חינוכי המפנה את פעילותו למורים, לתלמידים ולקהל הרחב.
בשנת 2008 איחד מכון ויצמן את שלל הפעילויות החינוכיות-מדעיות שלו במסגרת מכון דוידסון לחינוך מדעי.
החל משנת 2015 מתקיים שבוע החינוך המדעי.
בשנת 2019 הקים מכון דוידסון בעיר אופקים את המכינה הקדם-צבאית המדעית הראשונה בארץ, בשיתוף פעולה עם עיריית אופקים ובמסגרת עמותת "אופקים למדע".
נוסף על המחויבויות השוטפות של מכינה קדם-צבאית, החניכים מתנדבים בעיר אופקים ובסביבתה ופועלים כ"מנהיגות מדעית צעירה".
במכון דוידסון לחינוך מדעי מתקיימות פעילויות מגוונות, ובהן:
תוכניות לקבוצות מהחינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי
במסגרת זו, כיתות בכל הגילים וקבוצות נוספות מגיעות ליום התנסות במדעים המתמקד בנושא נבחר.
ההתנסויות כוללות סדנאות מדעיות, פעילויות חקר וסיורים בגן המדע וביד חיים ויצמן.
ח"ץ (חוקרים צעירים), אלפא (לתלמידים מצטיינים), מעל"ה (למגזר הערבי), ניצוצות (לקהילה האתיופית): תוכניות להעמקה במדעים עבור תלמידים מצטיינים ומחוננים ממגזרים שונים ובמקומות שונים ברחבי הארץ;
מסלולים ייחודיים לבגרות: לימודים מתקדמים המוכרים בהיקף של 5 יחידות לבגרות במגוון תחומים, כגון מדע חישובי בתחומי הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה; מדעי המוח; מדעי כדור הארץ; ועוד.
תוכניות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל: תוכניות להעצמה, להגברת תחושת המסוגלות העצמית ולפיתוח חשיבה ביקורתית באזורים רחוקים מן המרכז ובקרב אוכלוסיות בסיכון.
תוכניות שמשלבות סביבות דיגיטליות עם סביבות פיזיות, כגון "מדען ברשת" – מפגש בסביבה דיגיטלית לשיחה, שאלות ותשובות עם מדעני מכון ויצמן למדע.
התוכנית כוללת הנחיה וליווי של המורה והכיתה באמצעות מומחי מכון דוידסון
VOD מדעי: סרטוני מדע במגוון רחב של נושאים, מתוכנית הלימודים של בתי הספר ומחוצה לה, המשולבים בפעילויות להתנסות בכיתה ובבית; ועוד.
תוכניות לקידום תקשורת המדע והנגשתו
דוידסון אונליין: מאמרים במגוון נושאים מדעיים רלוונטיים ועדכניים, המתעדכנים יומית באתר דוידסון אונליין; "שטיפת מוח" – חידון טריוויה מדעי שבועי; sFactor – תחרות שמחברת בין מדע ואמנויות; ועוד.
ב-2020 דוידסון און-ליין קיבל את הכרת לשכת העיתונות הממשלתית (לע"מ) כגוף תקשורת.
תוכניות למנהיגות בחינוך מדעי: תוכניות לפיתוח מנהיגות מדעית צעירה בקרב בני נוער, כגון חניכי המכינה הקדם-צבאית של מכון דוידסון "אופקים למדע", משתתפי תוכניות המצוינות של מכון דוידסון ובוגריהן ועוד; הכשרות וקורסים ייעודיים למורים, למדריכי חוגים, לארגונים העוסקים בחינוך מדעי ועוד.
תוכניות לקהל הרחב: סדנאות ומחנות מדע, תערוכות ומוצגים בגן המדע, "ליל המדענים", כנס משחקי חשיבה, הרצאות ופעילויות במדיה (טלוויזיה, רדיו ומדיה דיגיטלית) ועוד.
בכל פרק מתארחים מדעניות ומדענים ודמויות מצחיקות ומדברים על מדע והקשר שלו לחיי היומיום.
טורניר הכספות: תחרות בינלאומית של בנייה ופריצה של כספות באמצעות חוקי פיזיקה, בהשתתפות צוותים של בני נוער מלמעלה מ-10 מדינות ברחבי העולם, ובכללן ישראל.
מחנה המדע הבינלאומי לנוער, ISSI: בכל קיץ, כ-80 בני נוער מרחבי העולם מגיעים לקמפוס מכון דוידסון ומכון ויצמן למדע, ובמשך חודש ימים עוסקים במחקר מדעי ומתנסים בחוויה ישראלית; נוסף על כך, מכון דוידסון מארגן כנסים וסדנאות בינלאומיים העוסקים בחינוך מדעי פורמלי ובלתי פורמלי עדכני, ומשתתף בכנסים כאלה ברחבי העולם.
חדשנות ויזמות: המאיץ החינוכי-מדעי של מכון דוידסון עוסק בקידום יוזמות ורעיונות יצירתיים בתחום החינוך המדעי, הן ברמת המדע והן ברמת הפדגוגיה.
מכון הדסון הוא צוות חשיבה אמריקאי שמרני אשר נוסד בשנת 1961 על ידי הרמן קאהן וחברים נוספים מתאגיד ראנד, במטרה לקדם שינויים במדיניות הציבורית בארצות הברית, מתוך מחויבות לעקרון השוק החופשי ואמונה בכך שהקידמה הטכנולוגית יכולה לסייע לפיתוחה וביטחונה.
המטרה המוצהרת של הארגון היא לעסוק בהעלאת רעיונות חדשניים ומאתגרי מוסכמות בנושאי ביטחון, יחסים בין-לאומיים, כלכלה, תרבות, מדע, טכנולוגיה ומשפט.
בין היתר, עסקו חוקרי המכון בייעוץ למדינות הבלטיות בפיתוח הדמוקרטיה והשוק החופשי בארצן לאחר התפרקות ברית המועצות, וכן לקחו חלק בפיתוח ויישום תוכנית מהל"ב (מהבטחת הכנסה לתעסוקה בטוחה – תוכנית ויסקונסין) בארצות הברית.
חוקרי המכון הביעו במשך השנים דעות המתנגדות לסביבתנות.
המכון הוקם ב-1961 בעיר ניו יורק, אך בשנת 1962 עבר לעיירה קרוטון על ההדסון ליד ניו יורק (ומשם שמו).
בשנת 1984 עבר המכון לאינדיאנפוליס ובשנת 2004 עבר לוושינגטון די.
המכון זוכה לתקצוב נרחב מתאגידים שונים, כגון פרוקטר אנד גמבל, אלי לילי, סאנדוז ועוד.
בשנת 1991 הוקם בסיאטל מכון דיסקברי - צוות חשיבה שמרני מבחינה פוליטית הדוגל בתכנון תבוני, כנצר ללא מטרות רווח של מכון הדסון.
מסע הפרסום של המכון "ללמד את המחלוקת" נועד לאפשר לימוד אמונות אנטי-אבולוציה, עיצוב תבוני בשיעורי מדע של בתי ספר תיכון ציבוריים בארצות הברית במקום תיאוריות מדעיות מקובלות, תוך הנחה שקיימת מחלוקת מדעית על נושאים אלו כאשר למעשה אין הדבר כך.
בפברואר 1999 נחשף מסמך סודי של מכון דיסקברי המתאר את אסטרטגיית טריז שלו - תוכנית "להפוך את הדומיננטיות החונקת של השקפת העולם המטריאליסטית", המיוצגת על ידי התאוריה המדעית של האבולוציה, לטובת "מדע העולה בקנה אחד עם אמונות נוצריות ותיאיסטיות".
מכון האמנות של שיקגו הוא מוזיאון לאמנויות יפות בפארק גרנט בשיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית.
מכון האמנות מכיל את אחד האוספים הגדולים ביותר בעולם של אמנות אימפרסיוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית.
כמו כן, קיימים במוזיאון מגוון אוספים הכוללים אמנות אסייתית, אמריקאית, אמנות מודרנית ואמנות עכשווית.
המוזיאון ממוקם בשדרות מישיגן מספר 111, בבניין ששימש את "הקונגרס העולמי" במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
הבניין הנאו-קלאסי מהווה שריד בודד למבני התערוכה.
המוזיאון עובד בשיתוף עם בית הספר של מכון האמנות של שיקגו ומנוהל על ידי ג'יימס קונו.
מכון האמנות של שיקגו הוא המוזיאון השני בגודלו בארצות הברית אחרי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק.
בשנת 1866 ייסדה קבוצת של 35 ציירים את "האקדמיה לעיצוב של שיקגו" בסטודיו ברחוב דירבורן, בכוונה לנהל בית ספר פתוח עם גלריה לאמנות משלו.
הארגון עוצב במתכונת של אקדמיות אמנות אירופאיות, כדוגמת האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, עם אקדמאים ואקדמאים נלווים.
כתב ההרשאה של האקדמיה הוצא במרץ 1867.
השיעורים החלו בשנת 1868 והתקיימו מדי יום ביומו, במחיר 10 דולר לחודש.
הצלחת האקדמיה אפשרה לה לבנות משכן חדש לבית הספר, בניין אבן בן חמש קומות ברחוב אדמס 66 מערב, שנפתח ב-22 בנובמבר 1870.
כאשר השרפה הגדולה של שיקגו הרסה את הבניין ב-1871, שקעה האקדמיה בחובות.
הניסיונות להמשיך על אף האבדה במתקנים שכורים עלו בתוהו.
חברים ניסו להציל את המוסד הכושל באמצעות עסקאות עם אנשי עסקים מקומיים, לפני שחלקם אמרו נואש ונטשו אותו לבסוף ב-1879 כדי לייסד ארגון חדש, שנקרא "האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו".
כשהאקדמיה לעיצוב של שיקגו פשטה את הרגל באותה שנה, קנתה האקדמיה החדשה לאמנויות היפות את נכסיה במכירה פומבית.
ב-1882 שינתה האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו את שמה לשם הנוכחי, "מכון האמנות של שיקגו".
באותה שנה, רכשה הנהלת האקדמיה מגרש בפינת שדרות מישיגן ורחוב ואן ביורן, תמורת 45,000 דולר.
הבניין שעל המגרש נחכר, ובניין חדש הוקם מאחוריו, לאכסן בו את מתקני בית הספר.
עם ההכרזה על קיום התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנים 1893-1892, פעל מכון האמנות להקמת בניין על חוף האגם לצורך היריד, מתוך כוונה שהוא ימשיך לשמש את המכון אחריה.
העירייה נתנה את הסכמתה, והבניין הושלם בעוד מועד לשנה השנייה של היריד.
עלויות הבנייה מומנו במכירת הנכס בפינת מישיגן/ואן ביורן.
ב-31 באוקטובר 1893 עבר המכון אל משכנו החדש.
מן העשור הראשון של המאה ה-20 עד שנות ה-60 העניק בית הספר, יחד עם משפחת לוגן (חברי הוועד המנהל) את מדליית לוגן לאמנויות, פרס שהיה לאחד המכובדים ביותר לאמנים בארצות הברית.
בין השנים 1959 ל-1970 היה המכון לאתר מפתח במאבק לזכות יצירות צילום אמנותיות ותיעודיות להיות מוצגות בגלריות, בהנהגת האוצר יו אדוארדס ועוזריו.
כמנהל המוזיאון החל בראשית שנות ה-80', היה ג'יימס נ.
ווד אחראי להרחבה של אוסף המוזיאון ולמיזם שיפוץ והרחבה רב-ממדים של מתקניו.
כ"אחד המכובדים ביותר בקרב העומדים בראש המוזיאונים בארצות הברית", כפי שהגדיר אותו הניו יורק טיימס, יצר ווד תערוכות גדולות של יצירות מאת פול גוגן, קלוד מונה ווינסנט ואן גוך, שהשיגו שיאים במספר המבקרים במוזיאון.
הוא פרש מן המוזיאון בשנת 2004.
בשנת 2006 החל מכון האמנות בבניית "האגף המודרני", תוספת הממוקמת בפינה הדרום-מערבית של הרחובות קולומבוס ומונרו.
המיזם, בתכנונו של האדריכל זוכה פרס פריצקר, רנצו פיאנו, הושלם ונפתח לקהל באופן רשמי ב-16 במאי 2009. הוספת האגף, ששטחו 264 מ"ר, הפכה את מכון האמנות למוזיאון האמנות השני בגודלו בארצות הברית.
בבניין שוכנים כמה מאוספי המוזיאון הנודעים בעולם של אמנות מן המאות ה-20 וה-21, בעיקר ציור ופיסול מודרני מאירופה, אמנות עכשווית, אדריכלות ועיצוב, וצילום.
האגף המודרני מחובר באמצעות גשר ניקולס לחלקו הדרומי של פארק המילניום.
ב-2014 סרק האתר "Tripadvisor" מיליוני חוות-דעת של נוסעים והכריז על המכון כמוזיאון הטוב בעולם.
באפריל 2015 הוכרז, כי המוזיאון קיבל תרומה של עבודות אמנות, שהיא אולי הגדולה ביותר בתולדותיו, בשווי של כ-400 מיליון דולר.
האספנים סטיבן אדליס וגאל ניסון תרמו 42 יצירות חשובות של אמנות פופולרית מן התקופה שאחרי המלחמה.
הוול סטריט ג'ורנל ציטט היסטוריונים של האמנות שלטענתם זוהי אחת האסופות החשובות ביותר של אומנות מהחצי השני של המאה ה-20. התרומה כוללת יצירות של אנדי וורהול, ג'ספר ג'ונס, סיי טוומבלי, ג'ף קונס, צ'ארלס ריי, ריצ'רד פרינס, סינדי שרמן, רוי ליכטנשטיין וגרהרד ריכטר.
המוזיאון הסכים להציג את היצירות שנתרמו לקהל למשך 50 שנה לפחות.
האוסף של מכון האמנות של שיקגו מקיף למעלה מ-5000 שנה של ביטוי אנושי מתרבויות ברחבי תבל, ומכיל יותר מ-260,000 יצירות אמנות.
המוזיאון מחזיק ביצירות אמנות החל בהדפסים יפניים קדומים ועד אמנות אמריקאית מודרנית.
הוא נודע בעיקר באחד האוספים המשובחים ביותר בארצות הברית של ציורים שנוצרו בתרבות המערבית.
כיום, המוזיאון נודע בעיקר באוספי היצירות האימפרסיוניסטיות, פוסט-אימפרסיוניסטיות וציורים אמריקאים.
בין הבולטים באוסף האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים יותר מ-30 ציורים של קלוד מונה, בהם שש מתמונות "ערימות השחת" שלו, ומספר רב של "שושני המים".
עוד כולל האוסף יצירות חשובות של פייר-אוגוסט רנואר, כגון "שתי אחיות (על המרפסת)", ו"רחוב בפריז ביום גשום" של גוסטב קייבוט.
בין הפוסט-אימפרסיוניסטים "סל התפוחים" ו"מאדאם סזאן בכיסא צהוב" של פול סזאן.
"במולן רוז'" של אנרי דה טולוז-לוטרק גם היא מן היצירות הבולטות בתצוגה.
יצירת המופת יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט של הפוינטיליסט ז'ורז' סרה מוצגת במקום בולט.
כמו כן, "רוחצים בנהר" של אנרי מאטיס היא דוגמה חשובה ליצריתו.
בין היצירות הבולטות של ציירים שאינם צרפתים באוסף האמפרסיוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי "חדר שינה בארל" ודיוקן עצמי של וינסנט ואן גוך משנת 1887.
מאז אפריל 2005, נמצאים כחמישים ציורים, שהושאלו מאוסף מוזיאון טרה (עכשיו קרן טרה), במחלקת האמנות האמריקאית במכון האמנות של שיקגו.
האוספים של טרה ושל מכון האמנות מוצגים במערכת הגלריות החדשה, ויחד הם יוצרים את אחת התצוגות המקיפות ביותר של אמנות חזותית אמריקאית בארצות הברית.
אוסף יצירות האמנות האמריקאית על גבי נייר של הקרן שוכן במחלקת ההדפסים והרישומים של מכון האמנות.
מכון האמנות של שיקגו מסייע ביצירת מרחב המאפשר את חקר האמנות האפרו-אמריקאית באופן חופשי, ללא המגבלות שאפיינו את התחום בעבר.
היצירות הכלולות באוסף האמנות האפרו-אמריקאית של מכון האמנות של שיקגו מספקות המחשה היסטורית להתקדמות האפרו-אמריקאים בד בבד עם מאבקם המתמשך.
יצירות מסוימות במדור זה של המוזיאון משקפות את מגבלות הגזע שהיו קיימות בעבר.
תמונת הדגרוטיפ של פרדריק דאגלס מאת סמיואל מילר היא דוגמה לדרך שבה הצליחו אי-אילו אפרו-אמריקאים להיחלץ מן הסטראוטיפים.
הדגרוטיפ שימש אנשים כלואי אגאסי להצגת "טיפוס" של קבוצות אתניות.
סגנון צילומי הדגרוטיפ של ג'.
זלי גרמו לנושא להיראות פגיע, כמעט חייתי.
לדוגמה, "דיליה" (1850) מציגה שפחה חשופה לחלוטין ובמובן מסוים, קורבן של המצלמה.
לעומת זאת, הדגרוטיפ של דאגלס מציג גבר בלבוש מקובל ובעל ארשת חזקה.
זה היפוכה של כניעות העבדים בתצלומים של זלי.
דאגלס ייצג גבר שחור מסוג חדש.
תמונה זו מציינת תמורה ברעיון העור השחור והצגתו.
צייר, שראה עצמו מחויב להמשיך בשינוי אופן הצגתם של שחורים באמנות הוא ארצ'יבלד מוטלי.
מטרתו הייתה לצייר את "האנשים שלו" בדיוק כפי שהם.
מוטלי אמר, שהוא "רוצה להחדיר תחושה של גאוות הגזע ביצירתו".
מוטלי למד בבית הספר שליד מכון האמנות של שיקגו ונאלץ להתמודד עם הצקות מזדמנות מצד חברים לבנים לכיתה.
אף על פי כן, נשאר איתן בדעתו, שאמנות היא הדרך הטובה ביותר לטפל במתחים גזעיים.
ביצירתו "הנערה האוקטורונית" (1925) תוקף מוטלי את הדימוי המקובל של האפרו-אמריקאי.
אף כי האישה בתמונה תואמת למתכונת של "לובן", הרי למעשה היא שחורה כדי 1/8. ההתרחקות מהייצוג המסורתי של השחורים מאפיינת את התקופה.
ציונים כמו אוקטורון או מולאט שימשו לתיאור כמות "הדם השחור" הזורם בעורקיו של אדם.
מוטלי נוטל תפיסה זו ומשנה אותה מקונוטציה שלילית לכזו שלא תלויה במעמד חברתי.
מכון הדגל , הוא ארגון וקסילולוגי שמרכזו בלונדון, ומטרתו היא מחקר ותיעוד דגלים.
המכון נוסד ב-23 באפריל 1971, על ידי ויליאם קרמפטון.
מכון הדגל הוא כיום הארגון הוקסילולוגי הגדול בעולם ולו כ-500 חברים מכ-40 מדינות.
המכון גם מחזיק בספרייה וקסילולוגית הכוללת למעלה מ-40,000 כותרים ונחשבת לספרייה הגדולה בעולם בתחומה.
המכון מנוהל על ידי גוף בן עשרה אנשים שנבחרים מבין חבריו בבחירות כלליות הנערכות אחת לשנה.
למרות שלמכון אין מעמד רשמי בבריטניה, הוא הגוף העיקרי שמייעץ לממשלת בריטניה בנושא דגלים, וחברי המכון אף עיצבו כמה דגלים שמשמשים טריטוריות בריטיות ומוסדות שלטון כמו דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, דגל טריסטן דה קונה, דגל בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת ואחרים.
מכון הדגל מוציא לאור רבעון בשם Flagmaster שנחשב לכתב העת הוקסילולוגי המקיף ביותר שיוצא לאור, ומקיים מפגש חברים פעמיים בשנה.
הארגון חבר בהתאחדות הבינלאומית של האגודות הווקסילולוגיות.
מכון הדסה, פיתוח אישי וארגוני נוסד בשנת 1944. בשנת 2006 חברת אדם-מילא רכשה את פעילותו.
"התחנה להדרכה מקצועית של הדסה" הוקמה על ידי ההסתדרות הציונית הדסה כדי לתת מענה לצעירים שהתקשו לבחור כיוון לימודי ותעסוקתי.
היה זה הגוף הראשון בארץ שעסק בתחומי הפסיכולוגיה התעסוקתית.
השם שונה ל"מכון הדסה לייעוץ בבחירת מקצוע" בימי ניהולו של זאב סרדי ובתקופה זו הוקמה מחלקת מחקר בנוסף לפעילות הייעוץ הלימודי.
פעילותו של מכון הדסה התרחבה וכללה את תחומי הייעוץ תעסוקתי, מיון והערכת עובדים, הכוונת תלמידים, ספריית מקצועות ומחלקת מחקר.
תקציב המכון נבנה על הכנסות מפעילות שוטפת ועל תרומת ארגון הדסה.
חלק מהתרומות הופנה ליעדים ייעודיים, כגון ייעוץ לפריפריה, לנשים מוכות, למובטלים וכו'.
במחלקת המחקר במכון הדסה נעשו מחקרים רבים שהתבססו על מידע שהתאסף מנתונים של נבחנים רבים ובעזרתם ניתן היה לפתח מבחנים ושאלונים.
מחקרי מעקב נעשו על מנת לתקף את מערכות הבחינה.
ההחלטה על סגירת מכון הדסה התקבלה על ידי הדסה - הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה, במסגרת שינויים בפעילותם בארץ.
חברת אדם-מילא העוסקת בגיוס כוח אדם, אבחון, מיון, השמת עובדים וייעוץ קריירה רכשה בשנת 2006 את פעילותו של מכון הדסה יחד עם הכלים, המבחנים והידע המקצועי.
לאדם-מילא חמישה סניפים והסניף בירושלים ממוקם בבניין המקורי של מכון הדסה.
מכון האומות המאוחדות להדרכה ולמחקר (: United Nations Institute for Training and Research; ר"ת UNITAR) נוסד בשנת 1963 בהחלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות והחל פעולתו בשנת 1965. מטרת הארגון, בהתאם לחוקתו, היא לפעול למען הגברת היעילות של האומות המאוחדות בהשגת מטרותיו העיקריות באמצעות הדרכה ומחקר נרחבים.
מטה המכון הוא בז'נבה, שווייץ.
תחום פעילותו העיקרי של הארגון הוא הדרכה ברמות שונות לאנשים בעיקר ממדינות מתפתחות במטרה להכשירם לעבודה עבור האומות המאוחדות, או באחד הארגונים המסונפים לארגון האומות המאוחדות, או בארגונים לאומיים המשתפים פעולה עם ארגוני האו"ם.
תחום פעילותו המשני של הארגון הוא בתחום מחקר הקשור לתפקידיו של ארגון האומות המאוחדות, או למטרותיו.
למזכיר האו"ם ולמוסדות האו"ם משקל מיוחד בבקביעת תחומי המחקר של מכון האומות המאוחדות להדרכה ולמחקר.
UNITAR מנוהל על ידי מועצת נאמנים אשר חבריה מתמנים על ידי מזכיר האו"ם ובראשם מנהל כללי.
את תקציב הארגון מממנות ממשלות, ארגונים בין ממשלתיים, קרנות והמגזר הפרטי.
בשנת 2015 ניהל המכון 487 פעילויות נפרדות הכוללות הדרכה, הוראה ושיתוף במידע בהשתתפות כ-40,000 משתתפים, כ-80% מהם ממדינות מתפתחות.
46% מפעילויות המכון בשנת 2015 היו ביבשת אפריקה.
78% מפעילויות המכון היו פנים-אל-פנים במדינות היעד ומיעוטן נוהלו ממטה הארגון בז'נבה, או ממשרדי הארגון בניו יורק והירושימה.
בין פעילויות ההדרכה הבולטות של המכון, נכון לשנת 2016, קיימת תוכנית לניהול שפכים וכימיקלים.
תוכנית שיתוף פעולה מבוזר מטרתה לחזק רשות שלטון ומנהיגים בחברה לקידום פיתוח בר-קיימא.
בין התוכניות הרבות שיוזם המכון נמצא אף תוכנית בתחום פיתוח "ירוק" ושינוי אקלימי, תוכנית לדיפלומטיה לצורך פיתוח מיומנויות של דיפלומטים ועובדי ציבור, תוכנית לאימון חברים בכוחות שמירת השלום של האו"ם, וכן פיתוח מסחרי ומימון ציבורי.
תקציב המכון לשנת הכספים 2016-2017 הוא 41.1 מיליון דולר.
מכון הברמן למחקרי ספרות הוא מכון מחקר והוצאת ספרים במעמד של עמותה השוכנת מאז 1983 בעיר לוד, המפעיל את המוזיאון למורשת עדות ישראל (ע"ש ד"ר מיכל מלאכי-שרף).
מבנה המכון והמוזיאון הוקם בשנת 1983, מייסדו ומנהלו של המכון הוא ד"ר צבי מלאכי.
המכון נקרא על שמו של חוקר מדעי היהדות פרופסור אברהם מאיר הברמן שעסק בחקר השירה והפיוט ובתולדות הספר העברי.
ספרייתו של פרופ' הברמן שימשה כבסיס לספריית המכון, וספרים שהודפסו מעזבונו אחר פטירתו יצאו לאור בהוצאת המכון.
מטרת המכון היא איסוף ספרים, כתבי יד, מסמכים, שירה, סיפורים וחומר אחר הקשור למורשת יהדות צפון אפריקה ועדות המזרח ועריכת מחקרים אקדמיים בתחום.
בהוצאת הספרים של המכון יוצאים לאור מחקרים אקדמיים וספרים שונים ומחיבוריהם של החשובים בחוקרי יהדות המזרח, אירופה וארץ ישראל בימי הביניים.
המכון מוציא מהדורות מדעיות של ספרות עברית מימי הביניים (פיוטים, מחזות, פרוזה וכו'), בהם חיבורים רבים מרבני ופייטני צפון אפריקה, רבים מהם ממרוקו, תוניס וג'רבה.
המכון מוציא לאור כתב עת להגות יהודית בשם מהות, ובו חומר רב, כאשר עד כה ראו אור שלושים ושניים כרכים.
לספריית המכון נוספו עיזבונות של סופרים ואנשי רוח שונים העומדים לשימוש חוקרים, ומהם פריטים המוצגים בתערוכות שונות במוזיאון למורשת עדות ישראל.
במכון ארכיון גדול של דפוסים יהודיים מתוניס, מרוקו וטריפולי ובו חומר רב - ספרים, עיתונים, תמונות ופריטי דפוס רבים.
בין אוספי המכון ישנו אוסף גדול של דפוסים בתר-שואתיים, ובו חיבורים רבים שנכתבו בצפון אפריקה אחר השואה אודות השואה.
בין החיבורים קינות רבות, תפילות שונות וחיבורים כהגדת היטלר ומגילת היטלר, שנכתבו אודות הכיבוש הנאצי בצפון אפריקה.
המכון עוסק בחקר יהדות אתיופיה, היה חלוץ המחקר על מורשת ומסורות הקהילה, הוציא ספרים ומאמרים רבים על תולדות ומורשת יהדות אתיופיה, ואף הפיץ אמצעים פדגוגיים שונים (חוברות, ספרים, קלטות וכדומה) בשיתוף משרד התרבות.
ברשות המכון אוסף מסמכים וכתבי יד אתיופיים, ביניהם ארכיונים של ארגונים שונים שפעלו בקרב הפלשים באתיופיה ותכתובות מהקיסר היילה סלאסי, בהתייחסו ליהודים.
המכון שיתף פעולה עם עולים מיהודי הודו, שהוביל להקמת תערוכת קבע במוזיאון למורשת עדות ישראל, ולהשתתפות המכון בהוצאה לאור והפצת חומר רב על הקהילה.
בסמוך למכון הברמן שוכן המוזיאון למורשת עדות ישראל, בו מוצגות תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות.
במוזיאון אוסף אתנוגרפי גדול ובו מגוון חפצים מחיי היום-יום של קהילות יהודיות בצפון אפריקה, אסיה ואירופה.
במוזיאון אף תצוגת יודאיקה גדולה, אוסף פרוכות ופריטי טקסטיל שונים, אוסף הגדות בן אלפי פריטים (ע"ש ), בית כנסת ובו ארון קודש מאיטליה וספרי תורה עתיקים מכמה מתפוצות ישראל, דגם גדול של בית הכנסת הגדול בתוניס בו מותקנת מערכת להשמעת תפילות שהוקלטו בבית הכנסת הגדול בתוניס.
במוזיאון מוצגות כמה תערוכות קבע של דגמי בתי כנסת מיניאטוריים שחרבו בשואה (אוספי ברוך מיירנץ ומשה ורבין ז"ל), ואולם ובו עשרות מיצגים מחיי העיירה באירופה, העשויים מקש.
סמוך לתצוגה זו ישנם חפצים רבים ממזרח ומערב אירופה, וחדר תצוגה ליהדות בוכרה וגאורגיה.
במוזיאון נבנתה תערוכת קבע גדולה על יהדות הודו, ובה הצגה מפורטת של חיי היהודים בקהילות השונות בהודו.
מספר פעמים בשנה נערכים טקסים מסורתיים של הקהילה במוזיאון, וספרי מחקר ועיון על הקהילה יוצאים בהוצאת מכון הברמן.
כן מוצגות תערוכות קבע ייחודיות על יהדות אתיופיה ובה פריטים מחיי היום-יום באתיופיה, כמו גם מוצגים מחיי הקודש והמסורות היהודיות השונות.
במוזיאון מספר תערוכות העוסקות בטקסטים ובפריטי דפוס, ביניהם תצוגת אוסף חיבורים בתר-שואתיים מצפון אפריקה, ביניהם קינות ותפילות שנכתבו ואף מגילת היטלר, וקיר כתובות - ובו תצוגה קבועה-מתחלפת של עשרות כתובות חתונה, מתוך אוסף המוזיאון בו מאות כתובות, חידות חתונה, כתבי הסמכה שונים ועוד.
כמסורת, נערכת במוזיאון מדי שנה "סעודת יתרו" אליה מגיעים רבים מבני העדה התוניסאית.
בהוצאת הספרים של המכון יוצאים לאור בכל שנה מספר כותרים, חלקם בשיתוף אוניברסיטאות והוצאות ספרים אחרות.
עד היום יצאו במכון מעל מאה ספרי מחקר ועיון (בעיקר בתחומי הספרות היהודית של ימי הביניים וספרות יהדות המזרח), מקבצי סיפורי עם יהודיים מארצות שונות, עבודות דוקטורט ואף ספרי שירה ופרוזה.
כן מוציא המכון כתב עת ליצירה יהודית בשם "מהות" (בין תשמ"א לתשמ"ט נקרא "זהות"), כאשר עד עתה יצאו למעלה משלושים כרכים.
מכון ג'ינה דייוויס למגדר בתקשורת הוא מוסד ללא כוונת רווח, אשר חוקר ייצוג מגדרי בתקשורת ופועל למען ייצוג שווה של נשים.
המכון יושב בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ומדלן די נונה היא מנכ"לית המכון מאז 2009.
כשהייתה צופה בטלוויזיה יחד עם בתה הקטנה, ג'ינה דייוויס שמה לב כי ברוב הגדול של תוכניות הטלוויזיה אין מספר גדול של דמויות נשיות.
בכך התחילה תהליך חשיבה ביקורתית לגבי מה התקשורת האמריקאית מראה לילדים צעירים, והיא החלה לחקור את נושא תפקידי המגדר בתקשורת.
תהליך זה הוביל לייסוד המכון בשנת 2004, כדי לקיים מחקרים שיטתיים להבנת מצב הייצוג המגדרי בתקשורת ומדידת השפעותיו של ייצוג בלתי-שוויוני.
בתחילת הדרך, דייוויס בקשה להתמקד ספציפית בתוכניות טלוויזיה, סרטים, ושאר אמצעי התקשורת המיועדים לילדים מתחת לגיל 11, מכיוון שאלו הם הגילאים שמעצבים את זהותם.
ממחקר שהובילה בין השנים 2006 ל-2009 עלה כי מופיעים בתוכניות ובסרטי הילדים יותר מפי שלושה גברים מאשר נשים.
בבדיקה של תוכניות וסרטים עם רייטינג עד רמת PG-13 (מתאים לגילאי 13 ומעלה), נמצא שרק 29.2% מכל התפקידים המדברים הן דמויות נשיות, ושדמויות אלה נוטות לעבור סקסואליזציה מוגברת בהשוואה לדמויות גבריות.
דייוויס כתבה בממצאים שהשעות הרבות שילדים נמצאים באינטראקציה עם אמצעי התקשורת (7–10 שעות ביום) הופכות את נושא הייצוג המגדרי בתוכניות טלוויזיה וסרטים לבעל השפעה גדולה על איך ילדות מאמינות שהן צריכות להתנהג ואיך הן תופשות את עצמן.
מחקר זה ואחרים שבאו אחריו, הובילו לעמדת המכון שיותר מדי פעמים, כשמדובר בנשים, "התקשורת דוחקת אותן הצידה, עושה להן היפר-סקסואליזציה, או פשוט משמיטה אותן כליל, במיוחד בטלוויזיה ובסרטים".
מטרתו היא להגדיל את הגיוון בליהוק סרטים ותוכניות, ופועל למען ייצוג שווה של נשים בתקשורת.
המכון מבסס את פעולותיו על מחקר כמותי, ואז פועל למען שינוי בהתאם לתוצאות.
בין מטרות הארגון היא גם חשיפת הטיות לא-מודעות, ושינוי בהבניית הדמויות כדי לייצר מצב צודק יותר.
לדוגמה, מחקר של מכון מצא שרק 17% מהאנשים בסצנות עם קהל גדול - כמו סצנות רחוב, סצנות המונים, קהלים באירועים וכדומה - הן נשים, לעומת המספר של נשים בציבור הרחב, שעולה על 50%.
דייוויס מנצלת את הקשרים שלה בתעשיית הבידור כדי להביא את המספרים הללו לתשומת לבם של מנהלים בכירים ומפיקים, כדי לחנך אותם על העניים הייצוג של נשים במדיה.
בידור לילדים הוא המוקד העיקרי של המכון.
מכון ג'ינה דייוויס למגשר בתקשורת הוא המכון היחיד שפועל בתחום התקשורת בנושא מגדר, בהתבסס על מחקרים אמפיריים.
אוסף המחקרים שצבר המכון הוא מן הגדולים בעולם העוסקים בהצטלבות של מדיה ומגדר.
בנוסף למחקרים בקנה מידה רחב שהמכון עורך, המכון גם משתף פעולה עם ארגונים אחרים כדי להגביר מודעות וליישם שינויים.
בין התורמים לעבודת המכון יש מדענים, אנשי עסקים, ובעלי מקצועות מענף הבידור.
בשנת 2010, יסד המכון, בשיתוף עם האקדמיה לאמנות הטלוויזיה ולמדעים, פרס בסך 5,000 דולר לסטודנטים עבור יצירות אנימציה לילדים עם גיוון מגדרי.
שותפויות משמעותיות של המכון עם עסקים וארגונים ללא מטרות רווח כוללים שיתוף פעולה עם חברת פורד ומספר כוכבי יוטיוב בקמפיין שנקרא #ShesGotDrive.
הקמפיין חושף סיפורים של יוצרות שהתגברו על מכשולים בעבודתן.
המטרה היא להעניק השראה לנשים אחרות ללכת בעקבות החלומות שלהם.
בנוסף, הקמפיין מבקש "להילחם בהטיה מגדרית לא-מודעת".
המכון גם חבר לארגון הצופות של ארצות הברית (GSUSA) כדי להקים תוכנית בשם Girls' Fast Track Races.
במסגרת תוכנית זו, ילדות בונות מכוניות מרוץ, כאשר המטרה היא לעודד למידה בנושא הנדסת רכב אצל נשים צעירות.
ב-2016, המכון קיבל מענק של 1.2 מיליון דולר מקרן Google.
GD-IQ הוא אלגוריתם שיכול לסרוק במהירות סרט באורך מלא ולזהות הבדלים בייצוג המגדרי.
המכון סבור כי GD-IQ יסייע משמעותית בתהליכי המחקר.
בין הארגונים שאינם למטרות רווח שהמכון משתף עמם פעולה נמנים האו"ם, והוועדה למעמד האישה של קליפורניה.
המכון השלים מספר מחקרים גדולים סביב ייצוג מגדרי בתקשורת.
מחקר אחד מ-2008 ניתח סרטים שוברי קופות, ובדק את התפקידים המגדריים כפי שמצטיירים בתרבות הפופולרית, כולל נושאים כגון הפער בין תפקידי דיבור לגברים ולנשים, וכן סוגי התפקידים שמגולמים על ידי גברים ונשים על המסך.
המסקנה של המחקר הייתה שהחלוקה לתפקידי מגדר בקולנוע הם סטראוטיפיים מאוד.
מחקר גדול נוסף נערך לגבי ההשפעה של החלוקה של תפקידי המגדר בעולם הקולנוע, הן על המסך והן מאחוריו.
ממצאי המחקר היו שרק 8% מבמאי הקולנוע הן נשים, וכן 19% מהמפיקים, ו-13.6% מהתסריטאים.
מחקרים נוספים בדקו נושאים דומים במדינות אחרות, וכן לגבי סרטים המיועדים לילדות ולמשפחות.
המכון מפרסם דו"ח שנתי לגבי מצב ייצוג הנשים בעולם הבידור, בין מתוך כוונה שהבאת הנתונים לידיעת הציבור תוביל לשינוי בפועל.
ב-2015, חקר המכון את 100 הסרטים המכניסים ביותר מהשנים 2014 ו-2015, ומצא שעדיין, נשים מדברות פחות בסרטים, ומקבלות פחות זמן מסך.
המחקר מצא גם כי "לנשים יש נוכחות חזקה במיוחד בז'אנרים של הקומדיה והפעולה", והזכיר נשים כדוגמת טינה פיי ומליסה מקארתי כמובילות בתחום.
עם זאת, מתוך 100 הסרטים, רק ב-11% הייתה דמות ראשית של אישה.
מבין עשרת הסרטים המובילים, כיכבו נשים בפחות מ-25%, אך סרטים אלה הכניסו בממוצע 15.8% יותר מהסרטים המובילים האחרים.
ב-2016, הארגון מצא כי היו יותר דמויות ראשיות של נשים בסרטים מאשר אי פעם בעבר.
מחקר אחר בדק את ההשפעה של דמויות נשיות מסוג זה בסרטים: לאחר שיצאו הסרטים משחקי הרעב ואמיצה, אשר בשניהם דמות ראשית של קשתית, מספר הנערות הצעירות שהחלו להשתתף בענף הספורט קשתות גדל באופן משמעותי.
לדברי דייוויס, המחקרים והפעילות של המכון מצליחים להביא לשינוי, וש-68% מחברות הסרטים שהמכון עבד איתם עשו שינויים בלפחות שני פרויקטים כדי לכלול יותר נשים.
בנוסף לפעילות המחקרית, המכון יסד גם את פסטיבל הסרטים בבנטונוויל, ארקנסו.
הפסטיבל מציג סרטים של נשים עם הפצה מובטחת.
המטרה היא לשפר את הייצוג המגדרי הדיפרופורציונלי בתעשיית הקולנוע.
מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה היא עמותה רשומה, שמטרתה להנציח את זכרה ופועלה של ראש ממשלת ישראל הרביעית, גולדה מאיר, האישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה מאז קום המדינה.