tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח הצבאי של היישוב חושל בתקופת שיתוף הפעולה עם הבריטים שהחל בימי המאורעות והתחזק בתקופת מלחמת העולם, עם הקמת הפלמ"ח, שזכה לאימון ונשק מן הבריטים, בגיוס בני היישוב לצבא הבריטי ובהקמת הבריגדה היהודית במסגרת הצבא הבריטי.
עתה עבר היישוב למאבק על עלייה חופשית והקמת מדינת ישראל, גברה ההעפלה לארץ וארגוני המחתרת החלו לפעול נגד שלטונות המנדט.
בשלב זה עבר מרכז הכובד של המאבק נגד היישוב ממשטרת המנדט אל הצבא הבריטי.
הבריטים החישו לארץ ישראל את הדיוויזיה המוטסת השישית, שהייתה כוח צנחנים בפיקודו של גנרל אריק לואי בולס ולאחריו הגנרל יו צ'ארלס סטוקוול (שחייליה כונו בפי אנשי היישוב בשם "כלניות" בשל כומתות הצנחנים האדומות שחבשו).
המאבק נגד היישוב התמקד בחיפושי נשק, הטלות עוצר ומעצרים של לוחמי תנועות המחתרת ואף מעצר מנהיגי היישוב.
עד מהרה נתגלה בארקר כאויב היישוב וכאנטישמי מובהק.
ביוני 1946 ביקר בארץ ישראל הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי שעמד אז להתמנות לראש המטה הקיסרי הכללי.
המצב בארץ הדאיג אותו והוא הגיע למסקנה כי מושלי הארץ האמיתיים היו היהודים.
בפגישה עם הגנרל בארקר הבהיר לו מונטגומרי כי "לא זו הדרך.
ההחלטה לכונן מחדש סמכות בריטית תכליתית נגד היהודים היא החלטה מדינית; עלינו ללחוץ לקבלת החלטה כזו.
אם יביא הדבר למלחמה נגד היהודים, הרי מנקודת ראותו של הצבא תהיה זו מלחמה נגד אויב קנאי וערום".
בארקר קיים את הנחייתו של מונטגומרי כלשונה, בליל שבת ה-29 ביוני 1946 (השבת השחורה) פתח הצבא הבריטי בפיקודו של בארקר בהתקפה כללית על היישוב, בכוח של 17,000 חיילים מלווים בטנקים ובמשוריינים.
גבולות הארץ נסגרו, הופסק שירות הטלפונים והוטל עוצר כללי.
נערכו חיפושים בבנין הסוכנות היהודית בירושלים ובבנין הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית בתל אביב ובמוסדות ציבור אחרים בעיר.
נערכו מעצרים המוניים והעצורים, ובהם אנשי הנהגת היישוב כמשה שרת (אז שרתוק), דב יוסף ויצחק גרינבוים, נכלאו במחנה המעצר בלטרון.
לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946 הוציא הגנרל בארקר ב-25 ביולי חוזר לקציני הצבא הבריטי בארץ ישראל שסיווגו "מוגבל", בו כתב את דברי הנאצה הבאים כנגד העם היהודי:
העיתונאי היהודי בריטי ג'ון קמחי הפיץ את החוזר לעיתונות העולמית, דבר שעורר שאילתות בפרלמנט הבריטי וביקורת בעיתונות הבריטית, עד שבארקר ביטל רשמית את ההוראה ב-9 באוגוסט 1946.
ב-2 בדצמבר 1946 ניסו אנשי האצ"ל והלח"י להתנקש בחייו של בארקר.
הם הציבו מארב בדרך לירושלים, במקום ובשעה בהם היה אמור בארקר לעבור.
הם הניחו לצד הכביש מטען צד של 60 ק"ג חומר נפץ ו-30 ק"ג רסיסי מתכת, שהושמו בתוך חבית לבנה (כדוגמת אלו שאנשי מע"צ מניחים).
מפעילי המטען, מחופשים כערבים, ארבו בסמוך.
לאחר שעות אחדות, כשמכוניתו של בארקר בוששה מלהגיע, הם הפעילו את המטען כשג'יפ צבאי עבר בכביש.
הג'יפ הועף ממקומו, עלה בלהבות ו-4 חיילים בריטים נהרגו.
ניסיון נוסף של אנשי לח"י להתנקש בחיי בארקר גם הוא לא צלח.
חברת לח"י, יעל ברנדווין-בן דב, (לימים אשתו של שבתי בן דב) שהתחזתה למטפלת יצאה מספר פעמים עם עגלת ילדים ובה בובה ומטען מסווה של חומר נפץ, למדרכה שמול ביתו של בארקר בשכונת טלביה בירושלים.
בארקר לא הופיע במועדים שציפו לו ולאחר מספר פעמים התעוררה תשומת לב השכנים ששאלו את המטפלת כביכול האם לא קר מדי לטייל עם תינוק בימי סגריר, והמתכננים נאלצו לזנוח את התוכנית.
ב-1 בינואר 1947 נדון לוחם האצ"ל דב גרונר למוות על ידי בית דין צבאי בריטי, לאחר שנתפס בהתקפה על משטרת רמת גן.
מועד ההוצאה להורג נקבע ל-28 בינואר 1947. מאחר שגרונר היה לוחם מצטיין בבריגדה היהודית ומאחר ובהתקפה על משטרת רמת גן נפצע קשה ופניו הושחתו, האמינו ביישוב כי גנרל בארקר, שביצוע גזר הדין היה כפוף לאישורו, לא יאשר אותו ויחליף אותו במאסר עולם, אולם בארקר אישר את גזר הדין.
יומיים לפני מועד ההוצאה להורג חטפו אנשי האצ"ל קצין מודיעין בריטי בירושלים ואת הנשיא הבריטי של בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בלחץ החטיפה הודיע בארקר לאחר 16 שעות על דחיית ביצוע גזר הדין לזמן בלתי מוגבל, והאצ"ל שחרר את החטופים.
אולם בפרלמנט הבריטי התקיים דיון ב-31 בינואר 1947 לפי דרישתו של ראש הממשלה לשעבר ועתה מנהיג האופוזיציה וינסטון צ'רצ'יל.
צ'רציל טען כי אין לסטות מן ההליך המשפטי "עקב איומיהם של טרוריסטים".
בארקר נעתר לקריאה זו וב-16 באפריל 1947 הוצא דב גרונר להורג בתלייה ביחד עם עוד שלושה לוחמי אצ"ל: מרדכי אלקחי, אליעזר קשאני ויחיאל דרזנר, שאף את גזרי הדין שלהם אישר בארקר למרות מאמצי הנהגת היישוב וגורמים בינלאומיים.
בכך מנע אפשרות כי הקצין העומד להחליפו כמפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל, הגנרל גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן יחוס על הנידונים.
כבר בחודש ינואר פורסמה הודעה כי ב-12 בפברואר יחדל בארקר מלשרת כמפקד הצבא בארץ ישראל ובמקומו יכנס לתפקיד הגנרל מקמילן.
בארקר עזב את הארץ וחזר לאנגליה לשרת כמפקד הפיקוד המזרחי של אנגליה.
בעת שקנה לו שם של אויב היישוב והיהודים, ניהל בארקר, נשוי ואב לבן, פרשיית אהבים עם אשה ערביה נוצרייה, קטי אנטוניוס, אשר הייתה בת למשפחה מיוחסת במצרים.
תיעוד על פרשה זו נמצא במאה מכתבים לערך שכתב בארקר לאהובתו, אשר נתגלו על ידי כוחות היהודים בקרבות על ירושלים.
באחד ממכתביו כתב לאהובתו כי שאיפתו היא להצטרף לערבים על מנת להילחם ביהודים.
לאחר שנים טען בארקר בריאיון עיתונאי כי החוזר שלו מ-22 ביולי 1946 היה "מכתב עלוב שנכתב בלהט הרגע", אבל במכתבים שכתב מאנגליה לאהובתו נחשפו דעות אחרות.
על תליית ארבעה אנשי אצ"ל כתב: "אתמול תלו את ארבעת היהודים שלי.
אני מקווה שהערבים לא יוסיפו לחשוב שאנחנו פוחדים לתלות יהודים".
כשנודע לו על התאבדותם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני ב-21 באפריל 1947, בטרם עלייתם לגרדום העיר: "אז יש עכשיו שניים פחות".
על היהודים כתב כי "יהודים שונאים כשנוגעים בכיסיהם, כפי שכתבתי במכתבי", וגם "אני מתעב את כולם בין שהם ציונים ובין שלא.
מדוע נרתע מן האמת: אנחנו שונאים אותם.
הגיע הזמן שהגזע המתועב הזה ידע מה אנחנו חושבים עליו".
כשנתקבלה בעצרת האו"ם החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, התרעם בארקר על הצורך של בריטניה לצאת מארץ ישראל.
הוא תלה את ההחלטה בכך ש"האווירה בניו יורק היא פרו-יהודית".
ארגוני המחתרת לא סלחו לבארקר ונעשו ניסיונות להתנקש בחייו באנגליה.
שליח יצא לאנגליה לבצע את המשימה אולם הבולשת הבריטית סיכלה את הפעולה.
העיתון הבריטי גארדיאן טען, במאמר שנכתב בשנת 2005 לזכרו של עזר ויצמן שנפטר אז, כי ויצמן, באותה עת חבר האצ"ל ולימים אלוף בצה"ל ונשיא מדינת ישראל, נטל חלק בפעולה זו.
בספר זכרונותיו, "לך שמים לך ארץ", אישר ויצמן כי בעת ששהה בלונדון בשנת 1948, עבר קורס בחבלה, וקיבל את המשימה "לדפוק את הגנרל הבריטי בארקר", אך הסקוטלנד יארד גילה את המזימה, ויעץ לויצמן "חזור הביתה לפלסטין", עצה שויצמן נאלץ לקבל.
ב-11 במאי 1948, ימים אחדים לפני הכרזת המדינה, נשלחה מעטפת נפץ לביתו של בארקר באנגליה, אולם אשתו שחשדה במעטפה הצליחה למנוע את הפיצוץ ברגע האחרון.
קטי אנטוניוס עזבה את ירושלים ועברה למצרים, והאוהבים המשיכו להחליף מכתבי אהבה.
תוך כדי כך שמע בארקר בבי בי סי כי היהודים פוצצו את בית אנטוניוס בירושלים.
הוא כתב לאהובתו כי הוא מקווה שהספיקה לפנות מהבית את חפציה.
הוא לא ידע אז כי היהודים לקחו מהבית כמות גדולה של מסמכים ובהם מכתבי האהבה שלו.
במקביל לתפקידו בפיקוד המזרחי מונה בארקר בשנת 1949 כשליש של המלך ג'ורג' השישי.
הגנרל בארקר פרש לגמלאות בשנת 1950 ומת בשנת 1983 בגיל 89 שנים.
אוולין הגואל (נולדה ב-27 בינואר 1961) היא שחקנית ישראלית, זוכת שני פרסי אופיר.
נולדה בשם אוולין כהן בקזבלנקה שבמרוקו, עלתה לישראל בגיל שמונה וגדלה בפתח תקווה.
היא שירתה בחיל האוויר כפקידה בטייסת, ושירתה שנה בשירות קבע כראש לשכת מפקד בסיס חיל האוויר לוד.
בתחילת דרכה עבדה כמנהלת מסעדת "המסבאה" וכמאתרת ניצבים בסוכנויות שחקנים.
בשנת 1995 למדה משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין.
בשנת 2001 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אמא" ולאחר מכן בתוכניות "תיק סגור", "המונה דופק", "החבר'ה הטובים", "המשאית", בתוכנית "פיק אפ" בתפקיד ברוריה פסקל לצד בר רפאלי וששי קשת, "הדמעות של אמסלם", "ילדות רעות".
הגואל שיחקה בסרטי קולנוע רבים וביניהם: "מלחמה אחרת", "סיפור קיץ", "סוף העולם שמאלה", "איזה מקום נפלא", "סיפור גדול", "ילד טוב ירושלים", "ישמח חתני" ו"שרוכים".
בתיאטרון שיחקה בהצגות "חלק אינטגרלי" ו"שרשרת פנינים לבנה".
נוסף על כך היא השתתפה בפרסומות לדיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון.
בשנת 2007 הופיעה בהצגת הבידור "הגליל והתחתון" וגם בתוכנית הטלוויזיה לילדים "המובילים", שבה גילמה את בתיה, האמא הבזבזנית, ובסדרת המדע הבדיוני "הנפילים".
באותה השנה התארחה בסדרה הקומית של שלישיית "מה קשור" "הישראלים" ששודרה בערוץ 2 שיחקה שם בתפקיד חני המנקה של המפעל "קיפצו לי" מפעלי קפיצים בע"מ .
בשנת 2008 זכתה בפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "שבעה".
בשנת 2009 הופיעה בסדרת הדרמה "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ 1. באותה שנה שיחקה בסרט "כבוד" בתפקיד ריימונד ברדוגו לצד זאב רווח, ובסדרת הדרמה של "אדמה" בתפקיד שרה אבקסיס.
משנת 2010 החלה גם בקריירה מוזיקלית והעלתה את המופע "La Rose", שכולל בתוכו שירי אהבה וגעגוע קלאסיים בעיבודים חדשים, במגוון שפות שונות.
על ההפקה המוזיקלית אחראית הזמרת דיקלה דורי.
את ההפקה המוזיקלית ביצע מלחין וגיטריסט חנן סורלו לוי במשך שש שנים, בהם הוצג המופע בכל הארץ.
באותה שנה שיחקה גם בסרט "כבוד" לצדו של עמוס לביא.
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של מרקו כרמל "אחותי היפה" ועל תפקידה ראמה, בסרט, היא זכתה בפרס אופיר לשנת 2011 בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר.
כמו כן החלה לשחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתפקיד עמליה בילצ'יק וכן בסדרה "אורים ותומים" בתפקיד פרחיה מזוז.
בנוסף השתתפה בסרט שמור על ילדתי שהופק על ידי דינה פרלשטיין לנשיים חרדיות לצדה שיחקו גאיה טראוב ורותם זיסמן כהן.
בשנת 2012 השתתפה בסדרה היומית "תנוחי", ששודרה בערוץ HOT3. הסדרה מספרת את סיפורן של חמש נשים מטלנובלות מהעבר.
הגואל מגלמת בסדרה זו את ברוריה פסקל מהטלנובלה "פיק אפ".
במהלך אותה שנה החלה לשחק במחזמר "פרח השכונות" בתיאטרון באר שבע, פרי עטו של קובי אוז, בתפקיד אם המשפחה מסעודה בוזגלו.
בשנת 2013 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "גאליס" בדמותה של זרדה, שליטת גאליסיה הרעה.
באותה שנה החלה לשחק בטלנובלה "אניגמה", וכן החלה לשחק בסדרה הקומית "שנות ה-80".
ב-2014 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שוברי גלים" בתפקיד עופרה בון.
בשנת 2015 החלה לשחק במחזה "סליחות" מאת חנה אזולאי-הספרי בתיאטרון באר שבע.
באותה שנה השתתפה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל", בתפקיד שרה'לה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "ילד טוב ירושלים", בתפקיד אימו של עדי (עמוס תמם).
באותה שנה חזרה לשחק את דמותה של "זרדה", בעונה השביעית של "גאליס".
בשנת 2018 שיחקה בסרטו של יעקב גולדווסר, "שרוכים".
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "פמת"א", בעונה השלישית בסדרה "בתולות", בעונה השלישית בסדרה "לה פמיליה" ובהצגת יחיד בפסטיבל תיאטרונטו במחזה "ז'קוב, ז'קוב" מאת תמר לוין על פי ספרה של ולרי זנתי.
בהמשך אותה שנה השתתפה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור ובסרט "קולות רקע" של הבמאי יבגני רומן.
על שני תפקידים אלו הייתה מועמדת פעמיים לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרת הטלוויזיה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, בה היא מגלמת את דמותה של מרגלית בן דוד, וכן בסרט הקולנוע "הסוסיתא של הרצל".
הגואל נבחרה לככב כפרזנטורית של מכון היופי של הלגה רקנטי, יחד עם רוית אסף.
בשנת 2020 הגואל השתתפה בתוכנית אחת של הסדרה "קיבלתי תוכנית אירוח", ששודרה בערוץ 24, שבה בכל פרק מפורסם אחר מקבל תוכנית שבו הוא מראיין ומנחה.
הגואל השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הנוער "התחנה" בתפקיד השופטת, במשפט של מפקד התחנה.
באותה שנה כיכבה בסדרה הצרפתית-ישראלית שנמכרה ל-HBO "דיבוקים" בתפקיד חומסה.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "ישמח חתני" ובסדרה "היורשת".
בשנת 2022 כיכבה במחזה "לעבור את הקיר" לצד חן אמסלם עוז זהבי ויעל אלקנה.
באותה שנה שיחקה בעונה השלישית של הסדרה כפולים בקשת 12 את אמה של קורין עבדי (שני אביב).
באותה שנה שבה לגלם את הדמות ליליאן אסייג בסדרה "שנות ה-90", סדרת ההמשך של "שנות ה-80".
בשנת 2023 עלה לאקרנים הסרט "ההילולה" בו שיחקה בתפקיד את ליליאן אסייג.
בפברואר 2024 השתתפה עם בתה אלה בתוכנית הבישול אוטו אוכל VIP.
בשנת 2025 חזרה לגלם את דמותה של ליליאן אסייג בסרט ההמשך "ההילולה 2 – החתונה".
בהמשך של אותה השנה השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור הפנדה, והייתה למודחת ה-11 מהתוכנית.
הגואל הייתה נשואה למשה הגואל ממנו נולד לה בן.
לאחר פטירתו של משה, עבר הבן לאימוץ אצל משפחתו של משה בארצות הברית.
משלהי שנות התשעים עד תחילת שנות האלפיים הייתה בזוגיות עם השחקן עמוס לביא.
לשניים בת משותפת, אלה לביא, שהשתתפה ב"".
ארתור אוולין סנט-ג'ון וו היה סופר בריטי.
וו חיבר מספר רומנים סאטיריים המאופיינים בהומור שחור, כגון Decline and Fall, Vile Bodies, "סקופ", "קומץ עפר" ו-"The Loved One" (שעובד לקולנוע בשם "אמריקה לאן?").
בין עבודותיו נמנו "בחזרה לבריידסהד" וטרילוגיית "חרב של כבוד", בהם התבטאה אמונתו הקתולית העזה.
רבים מהרומנים של וו מתארים את האריסטוקרטיה הבריטית, עליה מתח ביקורת סאטירית ובמקביל גם נמשך אליה מאוד.
בנוסף לכך הוא כתב גם סיפורים קצרים, שלוש ביוגרפיות ואת הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה הבלתי גמורה שלו.
ספרי המסעות שלו, יומניו ומכתביו הרבים פורסמו אף הם.
אחיו של וו, אלק, כתב רומנים פופולריים ובנו, אוברון, מבקר אמנות נודע.
וו היה נשוי פעמיים והיה אב לשישה ילדים.
רבים מחשיבים אותו כאחד מהסופרים המשובחים בפרוזה הבריטית המודרנית.
קומץ עפר; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית; תל אביב: עם עובד, תשכ"ז 1967
בחזרה לבריידסהד: חמדת ימים; מאנגלית: נטליה ויזלטיר; ערך מאיר ויזלטיר; ירושלים: דומינו, 1982
חרב של כבוד: טרילוגיה; מאנגלית: ג.
אריוך; תל אביב: זמורה ביתן, תשמ"ז 1987
סקופ; מאנגלית: דוד שחם, תל אביב: זמורה ביתן, תש"ן 1990
אוולין אשפורד-וושינגטון היא אצנית אמריקאית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם בריצת 100 מטר.
בעלת 5 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב משלוש אולימפיאדות כשבכל אחת מהן זכתה בריצת שליחות 4x100 מטר.
האתלטית הראשונה שרצה 100 מטר באולימפיאדה מתחת ל-11 שניות.
במהלך הקריירה שלה היא רצה יותר מ-30 פעמים מתחת ל-11 שניות בריצת 100 מטר.
מדורגת 11 בריצה זו בכל הזמנים.
בוגרת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) בגיל 19 סיימה אשפורד במקום החמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.24 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.21 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאים שנערכו בסן חואן פוארטו ריקו ביולי 1979 זכתה אשפורד בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.07 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.24 שניות.
בתחרות גביע העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה אשפורד בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.06 שניות לפני מרליס גר ממזרח גרמניה (11.17 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אישי של 21.83 שניות לפני מריטה קוך אף היא ממזרח גרמניה (22.02 שניות).
החרם האמריקאי על אולימפיאדת מוסקבה (1980) מנע מאשפורד להשתתף ולהגשים את חלומה.
בתחרות גביע העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכתה אשפורד בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר (11.02 שניות) ובריצת 200 מטר (22.18 שניות) והגנה על תוארה.
בתום העונה דורגה אשפורד במקום הראשון בעולם בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בקולורדו ספרינגס, קולורדו ביולי 1983 קבעה אשפורד בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 10.79 שניות והוכיחה שהיא מוכנה לאליפות העולם.
באליפות העולם באתלטיקה הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד אותה שנה, תוך כדי ריצת הגמר היא מתחה שריר ונשכבה על המסלול.
היא הורדה מהמסלול באמצעות אלונקה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה אשפורד בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.97 שניות ובכך הייתה לאתלטית הראשונה במשחקים האולימפיים שירדה בריצה זו מתחת ל-11 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות אתלטיקה שנערכה בציריך, שווייץ שיפרה אשפורד בריצת 100 מטר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 10.76 שניות, תוך כדי שהיא מנצחת את יריבתה המושבעת ושיאנית העולם הקודמת מרליס גר (הריצה ב-youtube).
אשפורד לא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 עקב פציעה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה אשפורד במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר פעם שלישית ברציפות בתוצאה של 42.11 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי בריצת 100 בתוצאה חלשה עבורה של 11.29 שניות ולא עלתה לשלב הגמר.
בשלב רבע גמר היא קבעה תוצאה של 11.13 שניות.
בשנים 1981 ו-1984 זכתה אשפורד בתואר אתלטית השנה בעולם.
אשפורד זכתה ב-19 תארים אמריקאים.
אשפורד הייתה חברה ב-15 נבחרות אמריקאיות לתחרויות בינלאומיות משנת 1976 - 1992.
אוון טיודור ג'וגיה הוא שחקן, זמר-יוצר ופעיל חברתי קנדי.
מוכר בעיקר בתפקידו כבק' בסדרת הנוער "ויקטוריוס" בערוץ ניקלודיאון.
אוון ג'וגיה נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה, לאב הודי, במקור מלונדון שבאנגליה, ולאם קנדית ממוצא בריטי וגרמני.
הוא למד במספר בתי ספר, וגם באופן עצמאי בבית למשך תקופה, אך לבסוף פרש מבית הספר בכיתה י' כדי לעבור לארצות הברית ולהתחיל את קריירת המשחק שלו.
תפקידו הראשון היה בסרט האינדי הטלוויזיוני "נערה כמוני: סיפורה של גוון אראוחו" שם שיחק את דני ארג'יו, אחיו הקטן של הנער ההופך לטרנסג'נדר.
ב-2007 שיחק בסדרה "חייזרים באמריקה" של רשת The CW.
בהמשך שיחק במשחק תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה וסרטים, בהם "מורה להתעמלות: הסרט" ו"ספקטקיולר!", שניהם של רשת ניקלודיאון.
את הפרסום הגדול שלו קיבל ג'וגיה בעקבות התפקיד של בק אוליבר בסדרה המצליחה של רשת ניקלודיאון "ויקטוריוס", לצידה של ויקטוריה ג'סטיס.
הסדרה הופקה על ידי דן שניידר.
בשנת 2010 שיחק במותחן "טריפל דוג" לצד ג'אנל פאריש.
בשנת 2011 יצא סרט עצמאי נוסף בו שיחק ג'וגיה בתפקיד ראשי "Finding Hope Now".
ב-2012 כיכב בסרט נוסף של ניקלודיאון בשם "Rags".
באותו זמן הודיעה חברת ניקלודיאון על סיום הפקת הסדרה ויקטוריוס לאחר 4 עונות.
בקיץ 2013 עלתה סדרת הטלוויזיה "מסובך" (Twisted) ברשת ABC Family בו כיכב ג'וג'יה בתפקיד הראשי של דני דסאי, נער בן 16.
בשנת 2015 כיכב לצד בן קינגסלי במיני-סדרת הטלוויזיה"Tut" ברשת Spike, בתפקיד של הפרעה המצרי תות ענח' אמון.
בשנת 2016 שיחק במותחן "הטביעה", סרט אמריקאי-הונג קונגי בכיכובה של ג'וליה סטיילס.
בשנת 2017 שיחק בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו, בקומדיית הנעורים "המנודים" לצד ויקטוריה ג'סטיס, בסרטה של ליאה תומפסון "השנה של גבר מדהים" ובסרט "חלום ליל קיץ".
באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה העל-טבעית "מלחמת הרוחות" של רשת syfy ובוטלה לאחר עונה אחת בעקבות רייטינג נמוך.
בשנת 2018 שיחק בדרמה הרומנטית "הרומנטיקה החדשה", לצידן של ג'סיקה בארדן וקמילה מנדס.
בשנת 2019 שיחק בסרט האימה-קומי "זומבילנד: ירייה כפולה".
בשנת 2021 הצטלם לסרט האימה "Resident Evil" המבוסס על זיכיון משחקי המחשב "Resident Evil" והוא אמור לצאת בסוף שנה זו.
אוון יצא עם השחקנית האמריקאית זואי דויטש בשנים 2011–2016. השניים אף הופיעו יחד בקליפ של הלהקה "New Division".
החל משנת 2023 הוא נמצא בזוגיות על הזמרת הלסי ב-2024 השניים התארסו.
ג'וגיה הוא מייסד התנועה "Straight But Not Narrow" ("סטרייטים אך לא צרי אופקים").
זהו ארגון המקדם שוויון זכויות כלפי הקהילה הלהט"בית.
בין היתר ג'וגיה וצוות הקמפיין מגייסים ידוענים שישתתפו בסרטונים התומכים בארגון.
בין הידוענים שצילמו סרטונים כוכב גלי קורי מונטית', ג'וש האצ'רסון, ואוון עצמו.
ג'וש האצ'רסון ואוון ג'וגיה הם חברים טובים ביותר הידועים בשל קרבתם, וחוץ מהשתתפות בפרויקטים אישיים, שניהם גם נבחנו לסרט "משחקי הרעב" כמועמדים מובילים לתפקידים ראשיים.
לבסוף האצ'רסון התקבל לתפקיד של פיטה מלארק, אך אוון לא התקבל לתפקיד של גייל הות'ורן אליו נבחן, מאחר שהיה הודי.
+שנהסרטתפקידהערות2010טריפל דוגמתבגרFinding Hope Nowסנטוס דלגדו2011Alexאלכססרט קצר; במאי, מפיק בפועל ותסריטאי2015עשרת אלפים קדושיםטדי מק'ניקולסאני מיכאלניקו גלאדסטוןטד 2בחור בקומיקוןללא קרדיט2016Shangri-La Suiteטייחו ליטלפוטThe Drowningדני מילר2017המנודיםדייב קוויןThe Year of Spectacular Menסבסטיאן בנט2018חלום ליל קיץפוקהרומנטיקנית החדשהמאטPaper Yearדן נייטינגל2019שאפטקארים חאסןזומבילנד: ירייה כפולהברקלי2020The Artist's Wifeדני2021האויב שבפנים: ברוכים הבאים לראקון סיטילאון ס.
קנדי2023לבחור באהבהרקסDoor Mouseמאניגם במאי ותסריטאיJohnny & Clydeג'וניTBAThe Exchangeסטפןהחדרים האחוריים
אוולין בארינג, הרוזן הראשון מקרומר היה קצין ולאחר מכן דיפלומט בריטי אשר בין היתר שימש קונסול כללי במצרים ולמעשה ניהל אותה מטעם האימפריה הבריטית.
בארינג נולד ב-26 בפברואר 1841 בקרומר, נורפוק שבאנגליה.
בגיל 14 החל בארינג את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בוולויץ' ובגיל 17 התגייס לרגימנט הארטילריה המלכותי בדרגת לוטננט.
בתחילת שירותו הוצב בארינג באי קורפו ביוון, בתקופה זו הוא לימד את עצמו יוונית עתיקה ואיטלקית, לאחר כשנתיים קיבל את המשרה של קצין במטהו של הנרי סטורקס מושל האיים היוניים.
בשנת 1864 המשיך לשרת בארינג במטה של סטרורקס כאשר זה עבר למשרת מושל מלטה.
בשנת 1868 נבחר בארינג ללמוד במכללת המטה של הצבא הבריטי, כשהוא מסיים את לימודיו שנה לאחר מכן ועובר לשרת במשרד המלחמה למשך בשנתיים.
בתקופה זו הוא עזר ליישם את מסקנות מלחמת קרים.
בשנת 1872 עבר בארינג לשרת כמזכירו של בן דודו המשנה למלך בהודו, תומאס בארינג.
בזמן שירותו בהודו הבין בארינג שהקריירה הצבאית כנראה לא מתאימה לו ושהוא נמשך לעבודה האדמיניסטרטיבית.
עם סיום תפקידו של תומאס, בארינג חזר בשנת 1876 לאנגליה, שם הועלה לדרגת מייג'ור ונישא לאת'ל ארינגטון, שנה לאחר מכן הוא פרש מהצבא והחל בקריירה דיפלומטית.
בשנת 1877 נשלח בארינג למצרים בתור קונסול דיפלומטי בשם האימפריה הבריטית.
באותה תקופה השלטון המצרי היה שקוע עמוק בחובות בעיקר לבריטניה וצרפת לאור כריית תעלת סואץ ופרויקטים לאומיים יקרים אחרים.
משום החובות המצריים באירופה, לקונסולים האירופים במצרים היה כוח רב והם למעשה שלטו בהתנהלות הכלכלית במצרים ובמידה מסוימת החזיקו גם שליטה רבה בשאר חלקי השלטון.
בארינג היה המפקח-הכללי הראשון, מטעם בריטניה, במצרים בין השנים 1878–1879. בתקופה זו היה כוחו והשפעתו הפוליטית של בארינג רבה, הן במצרים והן ביחסי מצרים-בריטניה.
בשנת 1879 התעורר מרד עוראבי שפילג את מצרים לתומכי המערב והשליטה החיצונית אל מול המורדים שביקשו לסלק את ההשפעות החיצוניות ממצרים.
שליט מצרים אסמאעיל פאשא תמך באופן חלקי במרד ותחת לחץ פנימי, גירש את הקונסולים והדיפלומטים האירופים, בהם גם בארינג.
כתגובה, עמד בארינג בראש מאמצים דיפלומטים על האימפריה העות'מאנית (ששלטה במצרים באופן רשמי) להחליף את אסמאעיל, מה שאכן קרה באותה השנה עם עלייתו של בנו תאופיק לשלטון.
בתקופה זו של המרד במצרים, שהה בארינג בהודו.
בשנת 1882 לאחר החרפה במצב במצרים והתקפות כנגד אירופאים ששהו בה, הכריזו צרפת ובריטניה את תמיכתם בשליט המצרי תאופיק ובריטניה פתחה במערכה קצרה כנגד כוחותיו המורדים של עוראבי במלחמה האנגלו-מצרית.
לאחר דיכוי המרד בידי הבריטים, שליטתם בפועל בשלטון המצרי גדלה עד מאוד ובארינג הוחזר למצרים בתור קונסול-כללי במצרים.
עם כניסתו לתפקיד החל במלאכת ייצוב השלטון ופיתוח הכלכלה והתשתיות במצרים.
עוד מתקופת שירותו בהודו, החזיק בארינג בדעה ששליטים מקומיים נוטים להיות מושחתים ואינם מטיבים לנהל את ענייני המדינה באופן אופטימלי, לכן חייב לעמוד בראש מדינות מתפתחות שכאלה נציג אירופי.
לפי גישה זו ראה גם את תקופתו במצרים, כמי שחייב לנהל בפועל את ענייני המדינה וכך לפעול ולהשפיע מעל לראשי המדינה המקומיים (בהם תאופיק הח'דיו המצרי).
עמדה זו של קרומר נטועה בגישתו כלפי ה"אוריינטלים", שאותם תפס כבעלי יכולת שכלית נחותה, אמינות נמוכה וצורת חשיבה הפוכה ללוגיקה האירופית
בארינג היה מי שבפועל עמד בראש מאמצים אלו.
בשנת 1892 נפטר הח'דיו תאופיק ועבאס השני ירש את מקומו.
עבאס שיתף פעולה עם הבריטים הרבה פחות מקודמו ובראשית שלטונו ניסה להגביל את ההשפעה הבריטית במצרים, אך בארינג הצליח להביא אותו לשיתוף פעולה רב יותר.
דעתו של בארינג לגבי הח'דיו החדש הייתה לרוב שלילית ומזלזלת ולאחר סיום שלטונו של עבאס ב-1915 פרסם בארינג ספר עליו.
בשנת 1901 הוענק לבארינג תואר האצולה של ויקונט ארינגטון (בנורת'מברלנד) ותואר רוזן קרומר (בנורפוק).
בשנת 1907 התפטר בארינג מתפקידו במצרים עקב מחלוקות בניהול המדינה והביקורת שהופנתה כלפיו על כך שנהג באגרסיביות באוכלוסייה המקומית, עם זאת סיבת העזיבה המוצהרת הייתה בריאות ירודה.
בארינג חזר לאנגליה בשנת 1907, בגיל 66. עבור שירותו במצרים העניק לו הפרלמנט של בריטניה מענק בסך 50,000 לירה שטרלינג והוא זכה להערכה רבה על הצלחתו בייצוב וניהול מצרים.
מרגע חזרתו החל בארינג לכתוב שורה של ספרים בנושאים שונים על ענייני מצרים וכאמור הח'דיו עבאס השני, כמו גם ספר המשווה בין האימפריה הבריטית לזו הרומית.
במהלך תקופה זו היה בארינג פעיל כנגד התנועה הסופרג'יסטית שקראה להעניק שוויון זכויות והזדמנויות לנשים.
לאורך חיו נחשב בארינג לתדמית האדמיניסטרטור הקולוניאליסטי הבריטי, בעל מוסר עבודה, נאמן, פטריוטי אך גם חסר חוש הומר, מחוספס ומעט מתנשא.
הוא האמין, כמו בכירים רבים באימפריה, בעליונותם, מוסריותם וערכיהם של האנגלו-סקסים המערביים.
אוולין בארינג נפטר ב-29 בינואר 1917 בווסטמינסטר, לונדון, בן 75 במותו.
Modern Egypt (מצרים המודרנית), הוצאת מקמילן, ניו-יורק, 1908. ספר העוסק בסקירת האירועים במצרים ובסודאן מנקודת מבטו משנת 1876 עד תחילת המאה ה-20.
Ancient and Modern Imperialism (אמפריאליזם עתיק ומודרני), הוצאת ג'י מארי, לונדון, 1910. ספר העוסק בהשוואה בין האימפריה הרומית העתיקה לבין האימפריה הבריטית המודרנית.
Political & literary essays (חיבורים פוליטיים וספרותיים), הוצאת מקמילן ושות', לונדון, 1914.
Abbas II (עבאס השני), הוצאת מקמילן ושות', לונדון, 1915. ספר אשר יצא רק אחרי סוף כהונתו של עבאס השני הח'דיו ועסק בעמדותיו של בארינג כלפיו.
אוולין לאודר הייתה אשת עסקים, פעילה חברתית ופילנתרופית אמריקאית ממוצא יהודי.
ידועה בין השאר כאחת מיוצרות ומפיצות סרט המודעות הסרט הוורוד, שנועד לעורר את המודעות הציבורית למאבק בסרטן השד.
נולדה בשם אוולין האוזנר בווינה בירת אוסטריה, למשפחה יהודית.
כשהייתה בת שנתיים, ב-1938, השיגה המשפחה ויזת מעבר לבלגיה וברחה לשם מהשלטונות הנאציים.
משם עברו לבריטניה, שם נשלחה תחילה לאומנה לאחר שאמה נשלחה למחנה ריכוז בריטי, בדומה לאזרחים רבים של גרמניה ואוסטריה שהיו מדינות אויב.
ב-1940 עברה המשפחה לניו יורק.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה עבד האב בחיתוך יהלומים, ולאחר מכן פתחה המשפחה חנות אופנה בעיר, שהתפתחה לרשת של חמישה סניפים במנהטן.
היא הכירה את לאונרד לאודר, בנה של אשת העסקים אסתי לאודר, במהלך תקופת לימודיה בקולג' האנטר, שם למדה פסיכולוגיה ואנתרופולוגיה.
הם נפגשו בפגישה עיוורת כאשר הוא היה קצין בחיל הים האמריקאי.
היא סיימה את לימודיה ב-1958, והזוג נישא ב-5 ביולי 1959; בהמשך נולדו להם שני בנים, ויליאם וגארי, הממלאים כיום תפקידים בכירים בחברת "אסתי לאודר".
תחילה עבדה לאודר כמורה בבית ספר בהארלם, ולאחר מספר שנים הצטרפה לחברת הקוסמטיקה "אסתי לאודר" של חמותה, שבתקופה זו ייצרה רק שישה מוצרי איפור וקוסמטיקה.
לאודר כיהנה בחברה בתפקיד סמנכ"לית, ועסקה בין השאר בהרחבת החברה על ידי פיתוח המותג "קליניק" ומוצריו.
במקביל שימשה לאודר חברת דירקטוריון במרכז למחקר וטיפול במחלת הסרטן, "Memorial Sloan–Kettering Cancer Center".
היא גייסה את מרבית התרומות ששימשו להקמת "מרכז סרטן השד ע"ש אוולין לאודר" שהוקם בתוך מרכז זה ונפתח ב-1992, וכן הקימה קרן מחקר למימון מחקרים בתחום סרטן השד במסגרת המרכז.
בשיתוף פעולה עם חברתה אלכסנדרה פני, עורכת המגזין "Self", החלו השתיים מ-1991 להוציא גיליון שנתי של המגזין העוסק בסרטן השד, בתקופת חודש המודעות לסרטן השד המתקיים מדי שנה.
בגיליון השני, שיצא ב-1992, השתמשו השתיים ברעיון הסרט הוורוד, שחולק בשנה שלפני כן על ידי קרן סוזן קומן למשתתפי מרוץ למען ניצולות סרטן השד בניו יורק; הן אימצו אותו כסמל הרשמי לציון המודעות והתמיכה במאבק בסרטן השד.
לאודר החלה לחלק את הסרט בכל חנויות "אסתי לאודר" ברחבי ארצות הברית.
ב-1993 יסדה את "הקרן לחקר סרטן השד", המשתמשת גם היא בצבע הוורוד בסמלה ובפרסומיה.
ביוזמת לאודר ובשיתוף עם בעלה, גייסה הקרן מאות אלפי דולרים ממכירת שפתונים וסמקים ורודים של המותג "קליניק" של חברת "אסתי לאודר".
בחברת "אסתי לאודר" טוענים כיום (2013) כי מתחילת הקמפיין הצליחו לגייס כ-35 מיליון דולר, שמימנו כ-140 מלגות מחקר בתחום סרטן השד.
לאודר נפטרה ב-2011 בביתה במנהטן, לאחר סיבוכים של מחלת סרטן השחלה בה לקתה.
היא נקברה בבית הקברות "בית אל" בניו ג'רזי לאחר טקס פרטי שנערך בבית הכנסת המרכזי של ניו יורק.
הרבה אוולין (חוה) גודמן-טאו (נולדה בווינה ב-1934) היא פרופסור למחשבת ישראל.
גודמן-טאו נולדה בווינה למשפחת טאו, משפחה מסורתית שמוצאה מגליציה.
אביה אברהם היה בנקאי, ואמה יוטה כימאית.
עם האנשלוס ברחה המשפחה להולנד, ושם התחבאה בימי השואה.
לאחר המלחמה נשארה המשפחה בהולנד ואף רכשה את הבית בו התגוררו במהלך המלחמה.
בשנת 1955, לאחר פטירת אמה, נסעה גודמן-טאו עם אביה לארצות הברית, שם נישאה למשה גודמן.
בשנת 1956 עלתה עם בעלה לישראל.
לקראת גיל 60 השלימה עבודת דוקטור באוניברסיטת קאסל בגרמניה, על הרעיון המשיחי ביהדות.
בשנות התשעים הקימה מחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת האלה שבגרמניה, ליד לייפציג, ועמדה בראשה במשך 6 שנים.
לאחר מכן לימדה במשך שנה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בשנת 1999 הקימה את האקדמיה ע"ש הרמן כהן לדת, מדע ואמנות בבוכן שליד קרלסרוהה.
לאחר שהתבקשה לכהן כרבה בקהילה הרפורמית "אור חדש" בווינה, תפקיד אותו מילאה במשך שנה, חיפשה גודמן-טאו אחר רב אורתודוקסי שיסמיך אותה לרבנות.
בשנת תשס"א (2000) היא הוסמכה לרבנות על ידי הרב יהונתן צ'יפמן מירושלים.
במשך 30 שנה שימשה מרצה במדינות שונות באירופה, ביניהן אוסטריה וגרמניה.
היא ייסדה מחלקות ומכוני מחקר למחשבת ישראל, והפיקה כנסים בנושאי יהדות.
בנוסף כתבה גודמן-טאו עשרה ספרים ופרסמה מעל למאה מאמרים, מרביתם בגרמנית.
בנה הוא האנתרופולוג יהודה גודמן, אשר התפרסם בעקבות פרסום ספרו "גלות הכלים השבורים: חרדים בצל השיגעון" שעוסק בטיפול במחלות נפש בחברה החרדית.
גודמן-טאו היא אחותו של הרב צבי טאו, נשיא ישיבת הר המור ומרבני הזרם החרדי לאומי, ואחותה של פרופ' גרדה אילתה-אלסטר, לשעבר פרופסור לספרות משווה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
(עורכת) בדיאלוג - ספר השנה למרטין בובר (Im Zwiegespräch/In Dialogue.
אוולין אקיל דה רוטשילד (Evelyn Achille de Rothschild; 6 בינואר 1886, לונדון – 17 בנובמבר 1917, קהיר) היה קצין יהודי-בריטי, נצר למשפחת רוטשילד.
נפל בקרב על גבעות מֻע'אר במערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
קבור בבית העלמין הישן של ראשון לציון.
אוולין דה רוטשילד היה בן למשפחת רוטשילד, השני בשלושת בניו של ליאופולד דה רוטשילד ונכדו של ליונל דה רוטשילד, היהודי הראשון שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי.
אוולין היה בוגר בית הספר הארו.
ב-1907 סיים את לימודיו בקיימברידג' והצטרף לעסקי משפחתו.
הוא נודע בחיבתו לסוסי מרוץ ובלט במיומנותו ברכיבה.
כאביו וכסבו היה מעורב בחיי הקהילה היהודית, וב-1911 מונה לגזבר אִרגון ק"ק כנסת ישראל.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה נמנו הוא ואֶחיו, כאביהם לפניהם, עם מתנדבי רגימנט הפרשים של מחוז בקינגהמשייר – ה"בַּאקס" , וכאשר פרצה המלחמה ב-1914 קיבל דרגת קפטן ונשלח עם יחידתו למצרים.
אוולין נפגע בנובמבר 1915, במערכת גליפולי, אך בתוך חודשים ספורים חזר לשירות פעיל.
יחידתו הוצבה בראשית 1916 בחזית צרפת ובסתיו 1916 הוחזרה למצרים.
אחרי השינויים במבנה הגייסות שולבה הבריגדה שאליה השתייך בדיוויזיית היומנרי (Yeomanry) הרכובה, שהוקמה ביוני 1917 בפיקודו של הגנרל ג'ורג' בארו, ונטלה חלק בפעולות חיל המשלוח המצרי בחזית סיני, בקרבות עזה הראשונים, בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי בארץ-ישראל.
במהלך מרדף פלשת, בקרב על גבעות מֻע'אר שליד גדרה, ב-13 בנובמבר 1917, לחם אוולין דה רוטשילד כמשנה למפקד רגימנט ה"בַּאקס".
סוסו נפגע במהלך ההסתערות על העמדות הטורקיות, שהתנהלה בשטח פתוח ותחת אש, והוא הושלך מאוכפו ונפצע אנושות.
אוולין פונה לבית חולים במצרים, אך כעבור ארבעה ימים מת מפצעיו ונקבר בקהיר.
כשנתיים לאחר מותו, ב-13 באוקטובר 1919, הועבר ארונו לקבורה במעלה בית העלמין בראשון לציון.
וכך תואר האירוע בעיתון הצפירה: ותיקי הגדודים העבריים שימשו כמשמר כבוד, ובקבר הפתוח נטמנו רגבים מאדמות כל אחת ממושבות השרון.
על מצבתו החדשה נחרת בעברית: .
קבורתו זו חרגה מהנהלים שקבעה הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, לפיהם חללי המלחמה של האימפריה הבריטית נקברים סמוך למקום מותם ומצבותיהם אחידות בצורתן.
במקרה של אוולין דה רוטשילד הועברו שרידיו ממקום פטירתו וקבורתו בקהיר והובאו למנוחות בבית עלמין אזרחי בטקס שבו הודגשו סממנים ציוניים, ועל קברו הונחה מצבה מפוארת.
הנסיבות של אישור החריגה לא הובהרו במלואן.
ככל הנראה הייתה ידם של אנשי ועד הצירים בדבר בתמיכתו של מייגור ג'יימס דה רוטשילד (בנו של הנדיב הידוע), שהיה מעורב בפעילות ועד הצירים והגדודים העבריים.
קרוב לוודאי שסייע בכך הלורד דַלמֶני (Dalmeny ), דודנו של אוולין, ששימש כמזכירו של אלנבי במערכה בארץ-ישראל וב-1919 שירת במטה הנציב העליון בקהיר.
שמו של אוולין דה רוטשילד הונצח באנדרטת הזיכרון לחללי מחוז בקינגהמשייר במלחמת העולם הראשונה בחצר כנסיית 'כל הקדושים' בעיירה וינג .
אחיו אנתוני , איש רגימנט ה"בַּאקס", שנפצע אף הוא בגליפולי, הסיר את הלוט בטקס חנוכת האנדרטה בדצמבר 1920 ואת בנו קרא על שם אחיו, אוולין.
לוח לזכרו של אוולין דה רוטשילד הועמד למרגלות קברי הוריו בבית העלמין היהודי בווילסדן (Willesden) שבצפון לונדון.
דיים אוולין אליזבט אן גְלֶני היא נגנית סקוטית וירטואוזית בכלי הקשה.
היא הוכרזה כאחת משני חתני פרס פולאר למוזיקה לשנת 2015.
אביה היה הרברט ארתור גלני, אקורדיוניסט בלהקת מחולות כפר סקוטיים, ומסורת המוזיקה המקומית, רבת העוצמה, של צפון-מזרח סקוטלנד מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקאית הצעירה, שכלי הנגינה הראשונים שלה היו מפוחית פה וקלרינט.
השפעה חשובה על התפתחותה המוזיקלית הייתה גם לגלן גולד, ז'קלין די פרה וטרילוק גורטו.
היא למדה באקדמיית אלון ומשנת 1982 באקדמיה המלכותית למוזיקה והייתה גם חברה בתזמורת הנוער הלאומית של סקוטלנד.
היא הייתה חברה בהרכב כלי הקשה (CULTS PERCUSSION ENSEMBLE), שהקים בשנת 1976 מחנך מוזיקה מקומי בשם רון פורבס.
ההרכב יצא לסיורי קונצרטים והקליט אלבום אחד, שחברת טראנק רקורדס הוציאה מחדש בשנת 2012.
גלני מרבה לצאת למסעות קונצרטים בחצי הכדור הצפוני.
היא עושה עד ארבעה חודשים בשנה בארצות הברית, ומופיעה עם מגוון רחב של תזמורות ומוזיקאים, ביותר מ-100 קונצרטים בשנה בנוסף לכיתות אמן והופעות "מוזיקה בבתי ספר"; לעיתים קרובות היא מזמינה יצירות לכלי הקשה אצל מלחינים ומבצעת אותן כחלק מרפרטואר הקונצרטים שלה.
גלני הלכה שבי אחר מוזיקה של תרבויות חוץ-מערביות והופיעה ברסיטלים וסדנאות מוזיקה ביפן ובהודו.
בשנת 1994 הופיעה עם תזמורת גמלאן באינדונזיה.
גלני מנגנת גם בחמת חלילים סקוטית ויש לה טארטן רשום על שמה, הידוע בשם "מקצבי אוולין גלני".
היא הופיעה גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012, שם צעדה בראש אלף מתופפים בקטע המוזיקה הפותח, ואחר ניגנה במהלך טקס הדלקת הלפיד האולימפי.
גלני חירשת לחלוטין מאז גיל 12, לאחר תהליך של איבוד שמיעה הדרגתי מגיל 8, אולם עובדה זו אינה פוגעת ביכולתה לבצע ברמה בינלאומית.
היא מנגנת בקביעות ברגליים יחפות, הן בהופעות חיות והן בהקלטות אולפן, כדי להיטיב לחוש את המוזיקה.
גלני טוענת, שהציבור טועה במידה רבה בהבנת החירשות.
לדבריה, לימדה את עצמה לשמוע בחלקים אחרים של גופה פרט לאוזניים.
בתגובה למה שתיארה כדיווח שגוי ברובו מצד התקשורת, פרסמה גלני "מסה על שמיעה", שבה היא דנה במצבה.
גלני הופיעה באלבום של הזמרת האיסלנדית ביורק "טלגרם", בביצוע הדואט "My Spine".
היא שיתפה פעולה עם עוד מוזיקאים רבים, בהם הגיטריסט סטיב האקט, בלה פלק, בובי מקפרין, פרד פרית' ו"זמרי המלך".
בשנת 1994 נישאה גלני למלחין, מהנדס הקול ונגן הטובה גרג מלקנגי, עמו שיתפה פעולה בכמה מיזמים מוזיקליים.
הם התגרשו ב-2003, עקב הרומן שלה עם המנצח ליאונרד סלטקין, שזכה לפרסומת רבה.
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית לשנת 1989.
"פרס ציון לשבח של המלכה על מצוינות בכל המובנים" לשנת 1985
"הסקוטית של העשור" לשנת 1990
"מדליית וולפול למצוינות" לשנת 2002
דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת הריוט-ואט באדינבורו בשנת 2002
נגנית השנה של אמריקה לשנת 2003
אות סאבי על מפעל חיים לשנת 2006
אוולינה וידמר-שלומפף (בגרמנית, בצרפתית ובאיטלקית: Eveline Widmer-Schlumpf; נולדה ב-16 במרץ 1956) היא עורכת דין ופוליטיקאית שווייצרית, כיהנה כחברה במועצת הברית (הממשלה) של שווייץ (2008–2015).
היא כיהנה כשרת האוצר של שווייץ, ובהמשך הייתה נשיאת שווייץ בשנת 2012.
אוולינה וידמר-שלומפף נולדה בעיר פלסברג.
אביה, ליאון שלומפף, היה אף הוא פוליטיקאי שהיה חבר במועצת הברית של שווייץ.
וידמר-שלומפף קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ציריך ב-1981. היא עבדה כעורכת דין בשנים 1987–1998. בשנת 1994 היא הצטרפה למפלגת העם השווייצרית ובשנת 1998 הייתה לשרה בממשלת גלרוס (קנטון).
היא הייתה האישה הראשונה להיות שרה באחת מממשלות הקנטונים של שווייץ.
וידמאר-שלומף נבחרה לכהן כסגניתה של נשיאת שווייץ מישלין קלמי-רה בשנת 2011. ב-14 בדצמבר 2011 היא נבחרה לנשיאות שווייץ לשנת 2012. היא האישה הרביעית שכיהנה בתפקיד זה לאחר רות דרייפוס, מישלין קלמי-רה ודוריס לויטהרד.
כיום (2017) היא נשואה ויש לה שלושה ילדים.
אוון ג'ון באגט (29 באוגוסט 1920 - 27 ביולי 2006), היה חייל אמריקני בטייסת המפציצים התשיעית בחיל האוויר של ארצות הברית, שהתפרסם בתור האדם היחיד בהיסטוריה שהצליח להפיל מטוס אויב באמצעות אקדח.
באגט נולד בעיר גרהם בטקסס בשנת 1920, והיה בוגר אוניברסיטת הרדין סימונס.
הוא החל לעבוד בוול סטריט לאחר סיום לימודיו עד שאמריקה הצטרפה לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
עם תחילת המעורבות של ארצות הברית בנעשה באירופה ובמזרח הרחוק אחרי ההתקפה על פרל הארבור, הוא התייצב בלשכת הגיוס ובחר להתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית; הוא סיים קורס טיס ב-26 ביולי 1942 בבית ספר לטיסה "צבא קולומבוס החדש".
טייסת המפציצים שבה שירת, הוצבה בעיר פאנדאבסוואר במערב בנגל שבהודו הבריטית כחלק מההמערכה על בורמה שנכבשה קודם לכן על ידי האימפריה היפנית והפכה את האיום על הודו למיידי.
המשימות העיקריות של הטייסת היו לפגוע בשדות תעופה יפניים ובבסיסים קדמיים בבורמה.
ב-31 במרץ 1943, הטייסת של באגט נצטוותה להרוס גשר רכבת הסמוך לבסיס היפני בעיר פינמאנה השוכנת במרכז בורמה בין יאנגון למנדליי, אשר שימש את היפנים לאספקה קרקעית בין הבסיסים היפניים.
מספר מפציצים כבדים מסוג B-24 ליברייטור יצאו למשימה, כשבאחד מהם, באגט שימש כטייס משנה לצידו של הטייס הראשי קולונל לויד ג'נסן.
בטרם הגיעו ליעד שלהם, המפציצים הכבדים הותקפו על ידי מטוסי קרב יפנים מסוג מיצובישי A6M זירו ונאקאג'ימה קי-43 שהמטירו עליהם אש כבדה ממקלעי 7-מ"מ ו-20 מ"מ.
מטוסו של באגט נפגע באורח רציני מאש יפנית, וההתלקחות בתוכו הועצמה במהירות על ידי בקבוקי חמצן שהיו ברחבי המטוס.
סמל קרוסטיק - אחד התותחנים בצוות, החל לכבות את האש באמצעות מטפי כיבוי, כשבאגט בזמן הזה נע ממקום מושבו בתא הטייס לעבר הצריח הפנוי והחל לירות במקלע לעבר מטוסי האויב.
מאחר שהמטוס עמד להתפוצץ כל רגע, אל"ם לויד יאנסן הורה לצוות לנטוש את המטוס, כשבאגט העביר את הפקודה לשלושת אנשי הצוות האחרים באמצעות תנועות ידיים לאחר שהאינטרקום הושמד.
סמל קרוסטיק הצליח להרוויח מעט זמן עבור שאר הצוות להתכונן לצניחה על ידי הנמכת הלהבות בחלק הפנימי של גוף המטוס באמצעות המטפים.
חמשת אנשי הצוות הצליחו לצנוח ממנו רגעים ספורים לפני שהתפוצץ.
בעוד החיילים האמריקנים צונחים באוויר, הטייסים היפנים ביצעו לעברם יעפים ופתחו עליהם באש מקלעים, וכתוצאה מכך נפצעו מספר מאנשי הצוות בעודם באוויר - חלקם אנושות.
באגט שנפצע אף הוא בזרועו, העמיד פני מת בתקווה שהיפנים יתעלמו ממנו, ונתלה ברפיון על המצנח תוך כדי שהוציא מנרתיקו את נשקו האישי.
אחד הטייסים היפנים חג מטרים ספורים סביב המצנח של באגט, כנראה כדי לבדוק שהחייל האמריקני אכן מת; הטייס היפני השתהה מעט באוויר ופתח את חופת תא הטייס.
באגט שלף את אקדח הקולט M1911 שלו וירה ארבע יריות לעבר תא הטייס.
המטוס החל לקרטע באוויר עד שנעלם מעיניו.
לאחר שבאגט הגיע לאדמה, הטייסים היפנים המשיכו לירות לעברו, אך הוא נמלט והתחבא תחת עץ.
לצידו נחתו שני חיילים נוספים מצוותו - קולונל לויד ג'נסן וסמל קרוסטיק - אשר נפצעו קשה באוויר מירי היפנים.
השלושה נתפסו לאחר זמן קצר על ידי מקומיים בורמזים שהסגירו אותם לידי היפנים.
במהלך נפילתו בשבי, באגט לא האמין לרגע שהוא הצליח להפיל את המטוס היפני באמצעות אקדחו.
הקולונל לויד ג'נסן הוצא להורג על הסף, ואילו האחרים הוטסו לכלא צ'אנגי בסינגפור.
כך התברר לבאגט למפרע שהמטוס אכן הופל על ידו.
קולונל מלטון התכוון לחבר דו"ח רשמי על האירוע, אך הוא איבד את חייו קודם לכן לאחר שהספינה שבה הוא נלקח ליפן לצד כ-2,000 שבויים נוספים טובעה ב-12 בספטמבר 1944 בים סין הדרומי על ידי הצוללת האמריקנית USS סאיליון.
אוון ג'ון נשאר שבוי במשך שנתיים עד תום המלחמה, ושוחרר לצד 37 שבויים אמריקנים נוספים בתום המלחמה על ידי שמונה סוכנים של המשרד לשירותים אסטרטגיים שצנחו לתוך סינגפור.
לאחר המלחמה הוא שירת בבסיס חיל האוויר מיטשל שבמדינת ניו יורק.
הוא פרש מחיל האוויר בדרגת קולונל, ולאחר מכן עבד כמנהל בחברת הביטחון "ליטון אינדוסטריז" - ספקית של מערכות אלקטרוניות ביטחוניות לצי האמריקני.
סר הנרי אוולין ווד היה פילדמרשל בצבא בריטניה.
ווד לחם במהלך מלחמת קרים, ועל חלקו במהלך המרד ההודי הגדול עוטר בצלב ויקטוריה.
בהמשך פיקד על כוחות בריטיים במלחמה האנגלו-אשנטית השלישית, מלחמת הזולו, מלחמת הבורים הראשונה, מרד עוראבי והמלחמה המהדית.
כמו כן שימש כמפקד צבא מצרים, וארגן אותו מחדש.
בהמשך חזר לבריטניה ומונה למפקד פיקוד אלדרשוט.
בתפקידו האחרון הוא פיקד על הקורפוס ה-2.
ווד נולד ב-9 בפברואר 1838 במחוז אסקס שבבריטניה.
אמו, אמה קרולין מישל הייתה אחותו של הקצין צ'ארלס קולייר מישל.
אחותו הצעירה הייתה קיטי או'שיי אשר הרומן שניהלה עם צ'ארלס סטיוארט פרנל הוביל לנפילתו של זה האחרון.
סבו מצד אביו היה הפוליטיקאי הוויגי סר מתיו ווד הברונט הראשון, ודודו ויליאם ווד, הברון הראשון מהת'רלי שימש כלורד צ'נסלור.
סבו מצד אמו היה אדמירל בחיל הים של פורטוגל.
ווד התחנך בבית ספר במרלבורו, ולאחר מכן במרלבורו קולג' אשר אותו עזב לאחר שהוכה באופן לא צודק.
הוא התגייס לצי הבריטי, ושרת על סיפון אה"מ קווין שהייתה תחת פיקוד דודו, קפטן פרדריק מישל.
הוא הוסמך רשמית כפרח קצונה ב-15 באפריל 1852. ב-1853 הוא נשלח להילחם במלחמת קרים.
הוא השתתף בהמצור על סבסטופול ובקרב אינקרמן, אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא, ומפקדיו אף המליצו להעניק לו את צלב ויקטוריה - המלצה שנדחתה.
זרועו השמאלית נפצעה קשה, ורופאיו אף שקלו לקטוע אותה.
ב-7 בספטמבר 1855 הוא עזב את הצי לטובת צבא בריטניה, חרף העובדה שהמשכורת שקיבל בצבא הייתה נמוכה במידה ניכרת.
הוא הוצב כקורנט ברגימנט הדרגונים ה-13, ובינואר 1856 חזר לקרב בקרים.
ב-1 בפברואר של אותה שנה, דאג דודו שהוא יקודם לדרגת לוטננט.
חודש לאחר מכן הוא לקה בדלקת ריאות וטיפוס.
להוריו נאמר שהוא גוסס, ואמו נסעה לאיסטנבול כדי לפגוש אותו.
הוא הוחזר לתקופת התאוששות באנגליה.
ווד הוצב באירלנד, וב-1858 הועבר להודו הבריטית שם היה המרד ההודי הגדול בשיאו.
הוא לחם בקרבות רבים כנגד המורדים, וב-19 באוקטובר של אותה שנה פעל באזור סינדהורה, ותקף באומץ עמדה של המורדים שיחידתו נצטוותה לכבוש.
ב-29 בדצמבר הוא חילץ עם עשרה אנשים סוחר מקומי מחבורת שודדים שחטפו אותו, לקחו אותו לג'ונגל והתכוונו לתלות אותו.
על שני האירועים קיבל ווד את "צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
ב-1860 הוא נאלץ לחזור לבריטניה בשל חום גבוה.
ב-16 באפריל 1861 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-19 באוגוסט 1862 הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור.
הוא רצה ללמוד במכללה לפיקוד ומטה בקיימברלי, אולם באותה תקופה כל רגימנט יכל לשלוח למכללה רק קצין אחד בכל שנה.
לפיכך נאלץ ווד לעבור לרגימנט הרגלים ה-73 (פרתשייר), והוא החל את לימודיו במכללה בינואר 1863 וסיים אותה כשנה לאחר מכן.
לאחר מכן הוא הוחזר לתקופה קצרה לאירלנד, אולם האקלים הלח פגע בבריאותו.
הוא הועבר יחד עם כל הרגימנט להונג קונג, אולם המקום לא מצא חן בעיניו והוא הוציא ממון מכיסו כדי שיועבר לרגימנט ה-17 (ליסטרסטיר) באלדרשוט.
הוא מילא תפקידי מטה שונים והקים משפחה, ב-19 ביוני 1873 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במאי 1873 הוא נשלח להילחם במלחמה האנגלו-אשנטית השלישית כנגד האימפריה האשנטית (קונפדרציה של שבטי האשנטי כיום באזור גאנה וחוף השנהב).
הוא שימש כאחד מאנשי מטהו של גרנט ג'וזף וולסלי, ומאוחר יותר הופקד על גיוס גדודים משבטי הילידים המקומיים.
הוא נפצע, והוענק לו תואר עמית במסדר האמבט ב-31 במרץ 1874. ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קולונל.
הוא נחשב בידי וולסלי לקצין מוכשר, וככזה, היה אחד מחוג הקצינים הנאמנים לוולסלי אשר זכו לכינוי "טבעת וולסלי".
בספטמבר 1874 הוא נשלח למחנה אלדרשוט כמפקח על ההוראה בחיל המצב של המחנה, והחזיק בתפקיד עד פברואר 1878. ב-13 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-90.
בינואר 1879 פרצה מלחמת הזולו.
מפקד הכוחות הבריטיים באזור דרום אפריקה, לורד צ'למספורד, חילק את הכוח הבריטי שהיה אמור לתקוף את ממלכת הזולו לשלושה טורים: הטור המרכזי בפיקודו ובפיקוד ריצ'רד גלין, הטור הדרומי בפיקודו של צ'ארלס פירסון והטור הצפוני בפיקוד ווד.
תפקידו המקורי של ווד היה להילחם בשבטי הזולו הצפוניים ולמנוע מהם לתגבר את כוחות הזולו במרכז.
עם זאת, ב-22 בינואר הובס הטור המרכזי בקרב איסאנדלוואנה.
הטור הדרומי כותר באזור העיר אשאו, כך שהטור של ווד היה הטור החופשי היחיד.
בעקבות פקודות חדשות מצ'למספורד, ווד נסוג וערך את כוחותיו מחדש.
הגזרה שלו נשארה שקטה יחסית, אולם ב-28 במרץ צ'למספורד ביקש ממנו לבצע מתקפת הסחה בזמן שהוא יפקד על כוח חילוץ לחיילים הנצורים באשאו.
ווד שולח כוח של כ-600 חיילים לתקוף מעוז של שבט הזולו בהלובאין בשאיפה למשוך את לוחמי הזולו לכיוון העמדה המבוצרת של כוחותיו.
לעזרת כוחות הזולו בהלובאין הגיעו כ-26,000 לוחמי זולו, וכוחותיו של ווד נחלו תבוסה כואבת שהסתיימה ב-225 בריטים הרוגים ועריקה המונית של החיילים האפריקניים שלחמו בשירות הבריטים.
מעודדים מהצלחתם, תקפו הזולו יום למחרת את העמדה המבוצרת של ווד בקמבולה אשר בה היו 2,068 חיילים בריטים.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לכוחותיו של ווד, עם 29 הרוגים בריטים וכ-2,000 הרוגים מכוחות הזולו.
קרב זה נחשב לנקודת המפנה במלחמת הזולו ואיפשר את חילוץ הכוח הנצור באשאו.
ב-3 באפריל הוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר גנרל, והוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה השנייה אשר עמה השתתף בפלישה השנייה לממלכת הזולו ובקרב אולונדי.
לאחר מכן הוא הוביל את המשא ומתן עם הזולו.
לאחר מכן בחר ווד לחזור לאנגליה ולא להשתתף במרדף הסופי אחר מלך הזולו קטשאויו קמפנדה.
ב-23 ביוני 1879 הוא הועלה לדרגת אביר מפקד במסדר האמבט.
באותה תקופה הוא החל לסבול מחירשות.
בספטמבר של אותה שנה הוא ביקר בטירת בלמורל את ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אשר ציינה ביומנה שהיא נאלצה "לצרוח" כדי לדבר אתו.
ב-12 בינואר 1880 מונה ווד למפקד חיל המצב בעיר צ'טהאם.
בין מרץ ליולי של אותה שנה, ביקשה ממנו המלכה ויקטוריה ללוות יחד עם אשתו את הקיסרית אז'ני שביקשה לראות את המקום שבו מת בנה, נפוליאון אז'ן לואי במהלך מלחמת הזולו.
בדרכם חזור הם עברו באי סנט הלנה, המקום בו מת נפוליאון בונפרטה.
לאכזבתו של ווד, הוא לא קיבל כל תגמול על המשימה הזו.
בינואר 1881, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת הבורים הראשונה, נשלח ווד חזרה לאפריקה בדרגה מקומית של בריגדיר גנרל.
הוא מונה לאחד מאנשי מטהו של המפקד הבריטי באזור ג'ורג' קולי אשר היה צעיר ממנו.
בפברואר הובס קולי ונהרג בידי הבורים בקרב גבעת המג'ובה, וווד קיבל קידום חירום לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למחליפו של קולי.
באמצע מרץ, הוא חידש את המתקפה כנגד הבורים, אולם אז קיבל הוראה מראש הממשלה ויליאם גלאדסטון לחתור לשלום.
ווד התנגד לצעד, אולם סבר שמחובתו לציית לממשלה.
ב-21 במרץ הוא יצר מגעים עם הבורים, וב-23 במרץ נחתם הסכם שלום במסגרתו הבריטים הכירו ברפובליקה הדרום-אפריקאית.
חלקו בהסכם השלום השניא אותו על קציני צבא רבים, אשר סברו שהיה עליו להתפטר ולא לסייע למגעים.
ההסכם נתפס כחרפה, ורבים, וביניהם וולסלי, אף כעסו על ווד על כך שלא נקם את מותו של קולי.
עם זאת, ההסכם קירב אותו אל פוליטיקאים ליברלים רבים ואף אל המלכה ויקטוריה.
ב-1881 נולדה בתו השלישית של ווד, ועל פי בקשתה של המלכה היא נקראה "ויקטוריה אז'ני" - על שמה ועל שם ידידתה הקיסרית אז'ני.
הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ואף הוצע לו לשמש כמושל מושבת נטאל.
הוא דחה את ההצעה, ובפברואר 1882 הוא הוחזר לבריטניה לפיקוד על חיל המצב בצ'טהאם.
באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-4 אשר נשלחה למצרים כחלק מחיל המשלוח בפיקודו של וולסלי אשר יצא לדכא את מרד עוראבי.
הבריגדה שתחת פיקדו הוצבה ככוח כיבוש באלכסנדריה.
ב-21 בדצמבר 1882 מונה ווד לסירדאר - המפקד הבריטי של צבא מצרים.
הוא החזיק בתפקיד עד 1885, ובמהלך תקופה זו העביר ארגון מחדש את הצבא.
ב-1885 נשלח ווד לפקד על כוחות במהלך המלחמה המהדית.
עם זאת, הוא סולק מהתפקיד כיוון שהסתכסך עם וולסלי שהיה המפקד העליון באזור.
ביוני של אותה שנה הוא חזר לבריטניה.
ב-1 באפריל 1886 הוא מונה למפקד פיקוד המזרח.
בנובמבר 1888 הועלתה הצעה להעבירו לפקד על פיקוד אלדרשוט - אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא הבריטי.
ההצעה נתקלה בהתנגדותו של המפקד העליון של הצבא, הדוכס מקיימברידג', אולם חרף זאת קיבל ווד את התפקיד ונכנס אליו בתחילת 1889. במקביל הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-30 במאי 1891 הוא הועלה לדרגת אביר הצלב הגדול במסדר האמבט.
בתפקידו זה, הוא יזם רפורמות שנועדו בעיקר להקל על חייהם של החיילים.
הוא אף דאג לשיפור תנאיהם של בעלי החיים שבשירות הצבא.
בתחילת 1893 הוא הוחלף בתפקיד בבנה של המלכה הנסיך ארתור.
המלכה רצתה שווד ימונה למפקד צבא הודו הבריטית, בעוד הדוכס מקיימברידג' העדיף למנותו למפקד ארמיית בומביי.
בסופו של דבר הוא מונה לקצין האספקה הראשי של הצבא.
ב-26 במרץ 1895 הוא הועלה לדרגת גנרל מלא.
בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרים העוסקים בחיל פרשים.
ב-1897 הוא מונה לקצין כוח אדם ואדמיניסטרציה ראשי.
ב-1899 הוא הגיש בקשה להשתתף במלחמת הבורים השנייה, ואף גילה נכונות לשרת תחת רדוורס בולר הזוטר ממנו.
ב-1901 מונה למפקד הקורפוס השני, ובהמשך למפקד פיקוד דרום.
ב-8 באפריל 1903 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל, ובסוף 1904 פרש מהצבא.
הוא נפטר מאי-ספיקת לב ב-2 בדצמבר 1919 בגיל 81 ונקבר בבית הקברות הצבאי באלדרשוט.
צלב הוויקטוריה שלו מוצג במוזיאון הצבאי הלאומי בלונדון.
אוולינה מאריה טאמנלאאקסו (בפינית: Eveliina Maria Tammenlaakso; נולדה ב-27 במאי 1995), הידועה בשם הבמה אוולינה (Evelina), היא זמרת פופ ממוצא פיני.
היא פרצה לתודעה כאשר הוציאה את "Honey", שהצליח לכבוש את פסגת המצעד הרשמי של פינלנד, ולהפוך לוויראלי ביוטיוב.
השיר נכלל באלבום הבכורה שלה 24K ויצא משם כסינגל השני.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה עוד בשנת 2011, כמתחרה רשמית ב-The Voice פינלנד, כשהמנטור שלה היה הזמר הפיני אלסטינן.
היא הודחה מהתוכנית בשלב ההופעות החיות.
בשנת 2015 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת אם-אייזי מיוזיק, והוציאה תחת חסותה את אלבום הבכורה שלה 24K.
באותו זמן הוציאה אוולינה גם את סינגל הבכורה שלה: "Rakkaudesta lajiin" / "Vuoristorataa".
היא פרצה לתודעה הארצית והעולמית עם שירה "Honey", שהצליח לכבוש את פסגת המצעד הפיני הרשמי, שם הפך גם ללהיט.
לאחר מכן הוציאה את "Sireenit", שהצליח לשחזר את הצלחתו של הסינגל הקודם והצליח לכבוש גם כן את פסגת המצעד הפיני הרשמי, והיה לשני של אוולינה שעשה זאת.
באמצע 2016, הוציאה את "Sushi" בשיתוף JVG, שהצליח בשיאו להגיע למקום השלישי באותו מצעד, ללא ווידאו קליפ.
באותו זמן הוציאה את "Ei filtterii", שזכה להצלחה רבה בפינלנד גם כן, כאשר בשיאו הגיע למקום השני.
לבסוף, הוציאה אוולינה את הסינגל האחרון מתוך אלבום הבכורה שלה, "Fuulaa".
לסינגל יצא ווידאו קליפ נלווה, שזכה להצלחה מתונה ביוטיוב.
בשיאו, הצליח הסינגל להגיע למקום ה-16 במצעד הפיני.
באמצע 2017 ו-2018, הוציאה אוולינה את "Kylmii Väreitä" ,"Tornado" ,"Katri Helena", "Sun Vika" ו-"Vielä kerran" שלא נכללו באלבום הבכורה שלה, אלא באלבומה השני, SOS, שיצא בסוף פברואר 2019.
"Kylmii väreitä" נכנס למקום השני במצעד הפיני והפך לשישי של אוולינה שנכנס לחמישייה הפותחת, ואילו "Tornado" הגיע בשיאו למקום השלישי, והפך לשביעי של אוולינה שנכנס לחמישייה הפותחת במצעד זה.
מאוחר יותר, השתתפה אוולינה בתוכנית הטלוויזיה הפינית "Vain elämää kausi 9", שם הקליטה את שלושת השירים "F-F-F-Falling", "Leijonakuningas" ו-"Asfalttiviidakko" מחדש.
כל השלושה נכנסו למצעד הפיני הרשמי שם זכו להצלחה נאה.
אוולין פיקס (27 בינואר 1904 – 3 בדצמבר 1965) הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית, ועמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית.
פיקס למדה באוניברסיטת מינסוטה, שם קיבלה תואר ראשון ושני תוארי מוסמך, אחד מהם במתמטיקה.
במקביל ללימודיה עבדה כמורה בבית ספר תיכון.
במהלך לימודיה למדה קורס בכלכלה מתמטית אצל גריפית אוונס, ופיתחה קשרי ידידות עימו.
כאשר מונה אוונס לראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת ברקלי, הוא הזמין אותה ללימודי קיץ בברקלי ב-1939. כעבור שנה חזרה לברקלי, הפעם כדי לעבוד כעוזרת מחקר במעבדה לסטטיסטיקה, שהייתה חלק מהמחלקה למתמטיקה.
המעבדה נרתמה למאמץ המלחמתי עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, ופיקס תרמה את חלקה.
יחד עם קבוצה של סטודנטים ונשים מתנדבות, הייתה אחראית לביצוע חישובים ידניים שהיו נחוצים למאמץ המלחמתי.
במקביל, המשיכה ללמד באוניברסיטה ולעבוד על המחקר שלה.
ב-1948 השלימה את עבודת הדוקטורט שלה תחת הדרכתו של ג'רזי ניימן, ומונתה לפרופסור במחלקה.
ב-1963 הייתה לפרופסור מן המניין.
תרומתה החשובה ביותר למדע הייתה פיתוח שיטת ה-nearest neighbor, בשיתוף פעולה עם ג'וזף הודג'ס, שתוארה במאמרם פורץ הדרך שהופיע ב-1951. שיטה זו מהווה היום כלי מרכזי באלגוריתם שכן קרוב (kNN) הנמצא בשימוש נפוץ בתחום למידת המכונה.
אוולין פרנסיס מקהייל הייתה מנהלת חשבונות אמריקאית, שהתאבדה בקפיצה מהקומה ה-86 של בניין האמפייר סטייט ב-1 במאי 1947.
תמונה שצולמה ארבע דקות לאחר מותה, על ידי סטודנט לצילום, רוברט ויילס (Robert Wiles), הפכה לתמונת התאבדות איקונית, המכונה "ההתאבדות היפה ביותר".
אוולין מקהייל נולדה בברקלי, שבקליפורניה, והיא אחת מתשעת ילדיהם של הלן ווינסנט מקהייל.
אביה, ווינסנט, היה מבקר בנקים ועבר לוושינגטון די.
ב-1930. מאוחר יותר התגרשו הוריה ווינסנט קיבל משמורת על כל הילדים ועבר לטוקאהו, שבניו יורק.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון הצטרפה אוולין לחיל הנשים של צבא ארצות הברית והוצבה בג'פרסון סיטי, מיזורי.
מאוחר יותר עברה לבלדווין, ניו יורק, ועבדה כמנהלת חשבונות בחברת "Kitab Engraving" ברחוב פרל במנהטן, שם פגשה את בארי רודס, סטודנט ששוחרר מחיל האוויר של ארצות הברית, והתארסה לו.
ב-30 באפריל 1947, מקהייל נסעה ברכבת מניו יורק לאיסטון, פנסילבניה כדי לבקר את רודס.
למחרת, אחרי שעזבה את דירתו של רודס, חזרה לעיר ניו יורק והגיעה לבניין האמפייר סטייט, שם קפצה מהמצפה בקומה 86, ונחתה על גבי מכונית חונה.
על פי הדיווחים, מאבטח עמד כ-3 מטרים ממנה רגע לפני שקפצה.
רודס לא הבחין בשום אינדיקציה להתאבדות לפני שמקהייל עזבה.
הבלש פרנק מוריי מצא את פתק ההתאבדות שלה בפנקס כיס שחור לצד מעיל הבד המקופל בקפידה מעל קיר סיפון התצפית.
את גופתה זיהתה אחותה, הלן ברנר.
בהתאם לרצונותיה, היא נשרפה ללא אזכרה, שירות או קבר.
ארוסה, בארי רודס, הפך למהנדס לפני שעבר דרומה.
הוא נפטר רווק במלבורן, פלורידה ב-9 באוקטובר 2007.
תצלום גופתה, שצולם על ידי רוברט ווילס, הושווה לתצלום של מלקולם ווילד בראון מהצתתו העצמית של הנזיר הבודהיסטי הווייטנאמי טיק קואנג דוק ששרף את עצמו בחייו, בצומת הכביש סייגון הומה, ב-11 ביוני 1963. בן קוסגרוב מהעיתון טיים תיאר את התמונה כ"עשירה מבחינה טכנית, משכנעת מבחינה ויזואלית ...
קוסגרוב תיארה את גופה כ"נחה, או מנמנמת, ולא...מתה" ונראית כאילו היא "חולמת בהקיץ על המאהב שלה".