tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבקר המדינה ביקר את העובדה שמשרד הביטחון מחזיק במפעל הפועל בשוק האזרחי, ובשנת 1969 מכר משרד הביטחון 35% מהבעלות עליו לחברת ג'נרל טלפון האמריקאית.
במהלך השנים התפתחו בחברה חטיבות שונות, שעסקו בייצור מוצרי צריכה (מקלטי רדיו למכוניות, מקלטי טלוויזיה, מזגנים, מקררים), סוללות (לצרכן ולצורכי התעשייה), מערכות תקשורת, מערכות רפואיות ומערכות צבאיות.
החברה נחשבה למובילה במספר תחומים.
בשנות השישים החברה נתנה חסות לקליפ של שלישיית גשר הירקון, "טוב לי על הלב".
לכל אורך הקליפ בלט שם החברה על מגוון מוצרים שהופיעו בו כגון טלוויזיות, מזגנים, ומקלטי רדיו.
בשנת 1973 הוציאה החברה אלבום שירי פורים בביצוע ילדים של עובדי החברה.
בשנות ה-60 הקימה תדיראן מפעל לייצור מקררים בעפולה.
מפעל זה התחרה באמקור, יצרן גדול יותר של מקררים בישראל באותה תקופה.
סדרות הייצור הראשונות של תדיראן היו באיכות נמוכה מזו של אמקור וסבלו מבעיות בידוד.
עם הזמן השתפרה איכות המקררים והם הגיעו לנתח שוק של קרוב לשליש משוק המקררים בישראל.
בשנת 1975 פיתחה תדיראן את המזל"ט מסטיף 1 וב-1978 המסטיף נכנס לשירות בצה"ל תחת השם סייר-1. בשנת 1977 פותח מסטיף 2, שנכנס לשירות מבצעי ב-1979 תחת השם סייר-2. הדגם האחרון שפותח היה מסטיף 3 (סייר-3), שהוצג ב-1983.
בשנת 1976 הוקמה חטיבת התקשורת - תדיראן קשר.
בשנת 1979 הוקם בית תדיראן בגבעת שמואל.
בשנת 1981 תדיראן מוצרי צריכה עברה למפעל ייצור חדש בעפולה.
החברה פיתחה וייצרה סוללות ליתיום לשימוש תעשייתי.
בשנת 1985 הגיעו הכנסות החברה ל-573 מיליון דולר והיא העסיקה 11,400 עובדים.
בשנת 1986 הקימה תדיראן בשיתוף עם חברת מוטורולה את חברת התקשורת הסלולרית הראשונה בישראל - חברת פלאפון תקשורת.
בשנת 1996 הגיעו הכנסות החברה ל-1.15 מיליארד דולר, ומנכ"ל הקונצרן, ישראל זמיר, הכריז שהיעד לשנת 2000 הוא להגיע להכנסות של 2 מיליארד דולר.
בשנת 1998 רכשה קרן ההשקעות "קלארידג'" בראשות צ'ארלס ברונפמן את כור תעשיות, חברת האם של קונצרן תדיראן, ומינתה את יונתן קולבר למנכ"ל כור.
קולבר החל מהלך של מימוש נכסים ואיחוד פעילויות.
קונצרן תדיראן שפעל אז כחברת החזקות אשר מוחזקת בעצמה על ידי חברת ההחזקות כור תעשיות, מוזג לתוך חברת האם על ידי רכישת מניות הציבור בתדיראן.
כמו כן מוזגה פעילותה של חברת הבת "תדיראן תקשורת" עם זו של ECI Telecom.
בשנת 1999 נמכרה חטיבת התוכנה של הקבוצה, שכללה את החברות "טכם" ו"קונתהל", והפכה לחלק מחברת "נס טכנולוגיות" שהוקמה באותה עת.
מניות השליטה ב"תדיראן מוצרי צריכה" נמכרו לחברת "נחושתן השקעות" (אחר כך, ב-2009, מוזגה עם קריסטל מוצרי צריכה).
"תדיראן קשר" נמכרה לחברת ההשקעות "שמרוק" (ובשנת 2007 נרכשה על ידי אלביט מערכות).
בשנת 2000 מכרה כור את "תדיראן סוללות" לסאפט הצרפתית תמורת 33 מיליון דולר.
ב-1989, לאחר שהפסדי הקונצרן הגיעו לכ-100 מיליון דולר, בעיקר בעקבות ירידה בהזמנות ממשרד הביטחון, אורגנה תדיראן כחברת החזקות, כאשר כל אחת מהחטיבות בחברה הפכה לחברה בע"מ עצמאית.
צעד זה נועד לאפשר את מכירת תדיראן בחלקים במידת הצורך ולא כיחידה אחת.
מאז הייתה תדיראן מארגנות בארבע חטיבות, שתחתן פעלו חברות רבות, מרביתן כללו את "תדיראן" בשמן (והמשיכו להחזיק בשם גם לאחר פירוק הקונצרן):
"תדיראן תקשורת בע"מ" (Tadiran Telecommunications) - ראשיתה של החברה במפעל למוצרי תקשורת של תדיראן שהוקם על בסיס ידע שנרכש מחברת "בל" בארצות הברית.
ב-1968 נרכש מפעל "טלקו" על ידי תדיראן והרחיב את סל מוצרי התקשורת של החברה.
תדיראן תקשורת הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת נאסד"ק החל משנת 1982. בשנת 1996 הסתכמו מכירות החברה בכ-468 מיליון דולר והיא הרוויחה 41.4 מיליון דולר.
חיים רוזן מונה למנכ"ל חטיבת התקשורת בשנת 1981. הוא המשיך בתפקיד המנכ"ל בשנת 1995, כאשר תדיראן תקשורת הפכה לחברה בע"מ.
ב-1999 מוזגה עם חברת ECI Telecom שהייתה אף היא בשליטת כור תעשיות.
"תדיראן טלקום בע"מ" - בשנת 2001 רכש איש העסקים רני ברגמן יחד עם חברת אפריקה ישראל את חטיבת המערכות העסקיות של ECI Telecom (שהייתה במקור חלק מ"תדיראן תקשורת") תמורת 12.4 מיליון דולר.
החטיבה אוגדה בחברה חדשה תחת השם תדיראן טלקום, ומשווקת ומתחזקת מרכזיות ארגוניות, פתרונות למוקדי שרות, מערכות הקלטה ועוד.
החל מ-2008 היא בבעלות חברת אפקון תעשיות, שהיא חלק מקבוצת שלמה.
"תדיראן תקשורת אלחוטית בע"מ" (Tadiran Telecommunications Wireless Systems) - הוקמה בשנת 1997 כאשר "תדיראן תקשורת" הכניסה את חברת רייקם האמריקנית כשותפה לחברה חדשה שריכזה את פעילות מוצרי האלחוט.
רייקם השקיעה 10 מיליון דולר תמורת 5% מהחברה (כלומר לפי שווי חברה של 200 מיליון דולר).
בשנת 1998 הקימה מפעל בעומר ושם החברה שונה לאינווייב (InnoWave).
לאחר רכישת תדיראן תקשורת על ידי ECI שונה שם החברה ל-InnoWave ECI Wireless Systems.
בשנת 2003 נמכרה לחברת אלווריון תמורת כ-10 מיליון דולר בלבד.
"מוטורולה-תדיראן תקשורת סלולרית בע"מ" (כיום פלאפון תקשורת בע"מ) - הוקמה בשנת 1985 על ידי החברות מוטורולה ותדיראן לאחר שמוטורולה זכתה במכרז להקמת רשת טלפוניה סלולרית בישראל בנובמבר 1983, ופלאפון הייתה לחברה הסלולרית הראשונה בישראל.
"תדיראן סקופוס בע"מ" - הוקמה בשנת 1995 על בסיס טכנולוגיה של החטיבה הצבאית של תדיראן שעסקה בהצפנה.
פיתחה מערכות לשידורי טלוויזיה דיגיטלית, המאפשרות דחיסה וקידוד של מאות ערוצי וידאו דיגיטליים על גבי רשתות פס רחב.
בשנת 2005 הונפקה בבורסת נאסד"ק.
נמכרה בשנת 2008 לחברת הרמוניק תמורת 86 מיליון דולר.
"תדיראן מוצרי צריכה וטכנולוגיה בע"מ" (כיום תדיראן גרופ) - יצרנית, יבואנית ומשווקת מזגנים ומקררים..
החברה ייצאה לעשרות מדינות ממפעלה ששכן בעפולה.
בעקבות העברת קו הייצור לסין נסגר מפעל המזגנים בסוף שנת 2009 וכ-250 מעובדיו פוטרו.
בסוף 2009 נמכרה החברה לקבוצת קריסטל.
"תדיראן אמפא שיווק ושירות בע"מ" - יצרנית מקררים.
הוקמה בשנת 2001 לאחר שאמפא (אמקור) סגרה את מפעל המקררים שלה ופיטרה את רוב עובדיה והמיזוג עם תדיראן אושר בסוף שנת 2000. החברה הייתה בבעלות קבוצת אמפא של שלומי פוגל וג'ו נקש וחברת נחושתן של לוי קושניר.
בתחילת 2007 רכשה את חטיבת השירות של חברת קריסטל.
תדיראן אמפא התחייבה לספק שירות הכולל תיקונים, הדרכה ואחריות למוצרי קריסטל.
בעקבות הרכישה התדרדר מצבה הכלכלי של החברה, היא נקלעה לחובות ובסוף שנת 2008 מונה לה כונס נכסים, שאישר את מכירת פעילותה לקבוצת פל.
"יזרום" - היה מפעל לייצור מוצרי תאורה, מנורות ופלואורסצנטים שהוקם על ידי כור תעשיות בירושלים בשנת 1956, נתקל בקשיים בגלל יבוא מתחרה זול יחסית לתוצרת המקומית ונסגר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
"כבלים" - חברה שהוקמה בשנת 1935 במפרץ חיפה, והייתה היצרנית הגדולה בישראל של כבלי תקשורת, אלקטרוניקה וחשמל.
נמכרה בשנת 1990 לקבוצת משקיעים בראשות יולי עופר, תמורת 26.5 מיליון דולר.
כבלים הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היא הפכה בהדרגה לחברת החזקות.
בשנת 1998 מכרה את הפעילות התעשייתית שלה, תמורת 50 מיליון דולר, למתחרה חברת "כבלי ציון".
תדיראן קשר בע"מ (Tadiran Communications) - החלה את פעילותה כחטיבת הקשר הטקטי של חברת תדיראן בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. הוקמה ב-1994 כחברת בת, קלטה את פעילות חטיבת הקשר הטקטי ופעילויות נוספות של קבוצת הקשר של תדיראן, ועסקה בפיתוח, ייצור ושיווק ציוד ומערכות קשר ותקשורת לשוק הצבאי והאזרחי.
בשנים 1992–1996 שימש חזי חרמוני כמנכ"ל החטיבה.
בדצמבר 1998 הקימה החברה מפעל לייצור והרכבת ציוד קשר בקריית שמונה וב-1999 הוקמה שלוחת מחקר ופיתוח במכללת תל-חי.
באותה שנה נמכרה לקבוצת פימי-שמרוק ובשנת 2001 הונפקה בבורסה בת"א ובכך הפכה לחברה ציבורית.
בשנת 2000 הוקמה חברת-הבת תדליס (Tadlys Ltd.) העוסקת בפיתוח וייצור חומרה לתקשורת אלחוטית וכן מספקת פתרונות תקשורת אלחוטיים.
ב-2004 רכשה כור את השליטה בחברה.
חזי חרמוני שימש כמנכ"ל החברה בשנים 2000–2007. במרץ 2007 מונה עמוס ויצמן כמנכ"ל החברה עד למיזוגה לחלק מחברת אלביט מערכות בסוף יוני 2008. החברה שוכנת בפתח תקווה.
"תדיראן מערכות אלקטרוניות בע"מ" - (.Tadiran Electronic Systems Ltd) - מפתחת ומייצרת מערכות פיקוד, תקשורת, בקרה ומודיעין, בעיקר למגזר הצבאי ומעסיקה כ-350 עובדים בסניף החברה הישראלי בחולון.
בבעלות אלביט מערכות יבשה ותקשוב.
(לפני כן בבעלות קבוצת אלישרא בשנים 2000–2017, ולפני כן בבעלות קונצרן כור בשנים 1996–2000).
תדיראן ספקטרלינק בע"מ (.Tadiran Spectralink Ltd) - עוסקת בפיתוח וייצור מערכות תקשורת רדיו למגזרים הצבאי והאזרחי ושוכנת בחולון.
הפכה לחברה בע"מ ב-1996. מחזור מכירותיה הוא כ-60 מיליון דולר בשנה והיא מעסיקה למעלה מ-150 עובדים.
תדיראן לייף קייר בע"מ (Tadiran LifeCare) - עסקה בתחום אבחון וטיפול רפואי באמצעות טלה-רפואה (Telemedicine) כחלק מחברת תדיראן ספקטרלינק.
בינואר 2007 הושלמה רכישת החברה על ידי אירוטל מערכות רפואיות (Aerotel Medical Systems).
"תדיראן סוללות בע"מ" (Tadiran Batteries GmbH) - ייצור סוללות היה תחום פעילות מרכזי של החברה מאז היווסדה, היא ייצרה אותן הן לשוק האזרחי והן לשוק הצבאי.
בהמשך התמחתה בייצור סוללות נטענות, דוגמת סוללות ניקל-קדמיום.
החברה נמכרה בשנת 2000 לחברת בת של קונצרן אלקטל הצרפתי תמורת 33 מיליון דולר.
מפעל קטן להרכבת סוללות שכן בקריית שמונה והעסיק כ-20 עובדים, המפעל הראשי של החברה ממוקם בקריית עקרון ומועסקים בו כ-400 עובדים.
"איתוראן בע"מ" - הוקמה בשנת 1994 במטרה להקים ולתפעל מערכות לאיתור כלי רכב גנובים, תוך שימוש בטכנולוגיה אשר פותחה במקור לשימושים צבאיים בחברת "תדיראן טלמטיקס", חברה בת של "תדיראן קשר".
בשנת 1995 החליטה הנהלת תדיראן למכור את השליטה ב"איתוראן" לקבוצת משקיעים שבראשות איזי שרצקי תמורת כ-250 אלף דולר.
"תדיראן טלמטיקס בע"מ" - עסקה בייצור מערכות האיתור אותן משווקת איתוראן, ונרכשה בנובמבר 1999 על ידי איתוראן תמורת 7.5 מיליון דולר.
איתוראן שינתה את שם החברה לטלמטיקס וויירלס (Telematics Wireless).
בנובמבר 2007 מכרה איתוראן את חברת טלמטיקס וויירלס לתאגיד הסינגפורי ST Electronics לפי שווי של 90 מיליון דולר.
טכם - טכנולוגיה מתקדמת בע"מ - הוקמה בשנת 1969 ונרכשה בשנת 1974 על ידי תדיראן.
"קונתהל בע"מ" (במקור "קונתהל - קונטרול דאטה תה"ל") - הוקמה בשנת 1970 כמיזם משותף של הסניף הישראלי של חברת המחשבים קונטרול דאטה וחברת תה"ל ("תכנון המים לישראל בע"מ"), כחברה לשרותי ייעוץ תעשייתי ומערכות מידע.
בשנת 1985 נרכשה "קונתהל", שהעסיקה אז 170 עובדים ומחזור המכירות שלה היה כ-6 מיליון דולר בשנה, על ידי תדיראן.
"תדיראן מערכות מידע בע"מ" - עסקה במתן שירותי מיקור חוץ של מערכות מידע והעסיקה בשיאה כ-500 עובדים.
החברה הוקמה על ידי תדיראן בשנת 1990 במטרה לרכז את פעילות חטיבת מערכות המידע של תדיראן וכור כחברה עצמאית שתספק שירותים גם לחברות אחרות.
בשנת 1997 רכשה יבמ ישראל 51% מהמניות של תדיראן מערכות מידע כדי להרחיב את זרוע השירותים שלה בישראל.
תדיאוס הקדוש היה אחד משנים עשר השליחים של ישו.
הוא מזוהה לרוב עם יהודה, אחי ישו ונקרא לעיתים יהודה השליח, יהודה בן יעקב או יהודה תדיאוס.
הכנסייה האפוסטולית הארמנית רואה בתדיאוס ובברתולומיאוס הקדוש את מייסדיה ואת הפטרונים-הקדושים המגנים שלה.
בברית החדשה מוזכר אחד מתלמידי ישו שנקרא יהודה, והוא מובדל בבירור מיהודה איש קריות.
כמו כן מוזכר אחד מתלמידיו בשם יהודה מיעקב שמפורש כיהודה בן יעקב או יהודה אחי יעקב.
נוטים לזהות את יהודה מיעקב כאחיו של ישו שמוזכר בבשורה על פי מרקוס.
כמו כן, שליח בשם תדיאוס (בגרסאות מסוימות – תַּדַי) מוזכר בברית החדשה ברשימות מהן נשמט שמו של יהודה מיעקב.
לכן, מזהים הפרשנים את שניהם כאותו אדם ומשערים שמתי ומרקוס רצו להבדיל בבירור בין יהודה איש קריות וכינו את יהודה בן יעקב בשם תדיאוס.
עם זאת, פרשנים אחרים דוחים את איחוד הזהויות ומסבירים את אי ההתאמה ברשימות השליחים בטעויות העתקה או בכך שלא היו שנים עשר שליחים והמספר הוא סמלי בלבד.
קיים לעיתים בלבול בין תדיאוס הקדוש לתדיאוס מאדסה שהיה אחד משבעים השליחים ששלח ישו.
בכל מקרה, מזה מאות שנים ועד היום הוא נקרא לעיתים תדיאוס ולעיתים יהודה כשהכוונה היא לאותו אדם.
במסכת סנהדרין דף מ"ג ע"א הוא מוזכר כאחד התלמידים שנצלבו עם ישו.
הפרטים על חייו אינם ידועים לאשורם וקיימות לגביהם מסורות ואגדות.
על פי המסורת הוא נולד למשפחה יהודית בבניאס וכנראה היה חקלאי.
קיימת אגדה שהוא בנם של קלופס ואשתו מרים, בת דודתה של מרים, אם ישו המוזכרת בתיאור צליבת ישו.
על פי ההיסטוריון הביזנטי מהמאה ה-14 ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos) היה תדיאוס החתן בחתונה בקנה.
תדיאוס הפיץ את הבשורה ביהודה, שומרון, אדום, סוריה, מסופוטמיה ולוב.
על פי הכנסייה הארמנית, הגיע תדיאוס לארמניה עם ברתולומיאוס הקדוש והפיץ גם שם את בשורת ישו.
הוא הומת בארמניה בגלל אמונתו יחד עם שמעון הקנאי ועל שמו נבנה מנזר תדאוס הקדוש, במקום בו הומת על פי האגדה.
גרסאות אחרות טוענות שהוא מת בסוריה.
דמותו מתוארת לעיתים עם גרזן, כדי לסמל את הדרך בה הוא נהרג.
סיפור המעשים והניסים שהוא ושמעון ביצעו מתוארים בספר שנקרא מעשי שמעון ויהודה והוא תורגם ללטינית ומובא במקראת הזהב.
זמן מה לאחר מותו, הועברו עצמותיו לרומא ונקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש שם הן נמצאות עד היום תחת מזבח יוסף הקדוש, יחד עם עצמותיו של שמעון הקנאי.
מסורות אחרות טוענות שהוא קבור באי באגם איסיק קול שבקירגיזסטן או במקום מבודד יותר בהרי פמיר.
תדי איתן היה השם העברי שניתן לתָדֶה דִיפְרה , צרפתי נוצרי שלחם כקצין בצבא צרפת החופשית בימי מלחמת העולם השנייה.
הגיע לארץ ישראל כמתנדב בראשית מלחמת העצמאות והיה למפקד הקומנדו הצרפתי - גדוד פשיטה של לוחמים דוברי צרפתית במסגרת חטיבת הנגב של הפלמ"ח, שלחם בקרבות הנגב.
תדי דיפרה נולד בשנת 1912 בעיר קמברה בצפון צרפת בסביבה בורגנית קתולית.
ב-1936, בהיותו בן עשרים וארבע הצטרף לשירות הקולוניאלי הצרפתי ונשלח למלא תפקיד מינהלי בקונגו-ברזוויל, שהייתה אז מושבה צרפתית.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה לא גויס דיפרה לצבא צרפת מסיבות בריאות.
למרות זאת, בקיץ 1940, לאחר נפילת צרפת, הוא נענה לקריאתו של הגנרל דה גול והצטרף לצבא צרפת החופשית.
במסגרת זו תרם את חלקו להעברת אפריקה המשוונית הצרפתית לשלטון צרפת החופשית.
השתתף בשנת 1941 במערכה בסוריה ובלבנון ונפצע בקרב.
כאשר החלים נשלח לצ'אד לשרת כקצין בדרגת סגן ברגימנט של חיילים מסנגל.
במסגרת יחידה זאת השתתף באוגדה של פיליפ לקלרק בקרבות בחבלי פזאן וטריפוליטניה בלוב ובתוניסיה.
בתוניסיה היה אחראי על גיוסם ליחידתו של לקלרק, של כאלף ומאתיים צעירים צרפתים, חלקם מאנשי צבא וישי.
בהמשך שירת במשרדו של הנציב העליון של מושבות צרפת.
לקראת המערכה על שחרור צרפת ב-1944 התנדב לגדוד שהשתתף במערכה.
הוא סיים את המלחמה בדרגת קפיטן - סרן.
לאחר השחרור מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ונשלח למשימות שונות בארצות חוץ, בכללן לארצות הברית.
בשנת 1947 התפטר מן השירות.
כשפרצה מלחמת העצמאות החליט דיפרה להתנדב לעזרת היישוב.
הוא יצר קשר עם אנשי "ההגנה" בצרפת, ועל סיבת התנדבותו הצהיר בפניהם:
"אני קתולי מאמין ואני רוצה להילחם עם היהודים.
לחמתי למען דה גול, תחת פיקודו של גנרל לקלרק.
הערבים הם אויבי צרפת, וכל מי שמכה בהם פועל לטובת צרפת.
המלחמה שלכם צודקת, ואני אוהב מלחמות צודקות.
המלחמה הזאת מעניינת אותי כחייל ואני רוצה לראותה מקרוב".
אנשי "ההגנה", שבתחילה חששו לתת בו אמון, שלחו אותו לאימונים במחנה ליד העיר ליון ולאחר מספר שבועות שלחו אותו לארץ במסגרת המח"ל.
הוא הגיע ממרסיי לנמל חיפה ב-26 באפריל 1948, בזמן שהבריטים עוד שלטו בארץ, בזהות בדויה של פליט מליטא.
יצחק שדה קיבל את פניו של המתנדב בעל הניסיון הקרבי והטיל עליו לסייע בהקמת גדוד פשיטה שאליו צורפו עולים דוברי צרפתית, רובם מעולי מרוקו והיתר עולים מצרפת ומבלגיה.
היחידה נקראה גדוד 75 וצורפה לחטיבה 7. דיפרה קיבל את השם העברי תדי איתן.
תחילה לא בטחו בו מחשש שהוא סוכן זר, אך במעשיו הוא הוכיח את מסירותו ובאוגוסט 1948 נתמנה למפקד הגדוד.
כשהוענקו דרגות לחיילי צה"ל ניתנה לו דרגת רב-סרן.
הגדוד סבל מבעיות קשות של משמעת, מוראל וציוד בתקופה שלאחר הקמתו, ולאחר מספר שבועות החליט דיפרה להסתפק ביחידה קטנה ואיכותית יותר.
יחידה זו קיבלה את הכינוי "הקומנדו הצרפתי", ושובצה במסגרת הגדוד התשיעי, גדוד הפשיטה של חטיבת הנגב.
במסגרת זו השתתפה היחידה במבצע יואב ובמבצע חורב.
במבצע יואב, שנערך באוקטובר 1948, לחמה היחידה כחלק מן הכוח שפרץ לבאר שבע וטיהר את השטח הבנוי.
במבצע חורב, שנערך בדצמבר 1948, השתתפה היחידה בקרבות לכיבוש משלטי הצבא המצרי על כביש באר שבע - ניצנה.
בקרבות אלה כבשה היחידה את אחד המשלטים.
בהתקפת הנגד של המצרים החל הכוח לסגת והשאיר את ההרוגים על המשלט.
את הפצועים הסתירו תחת מעביר מים והמשיכו להילחם עד שהמשלט נכבש מחדש.
כאשר שבו אנשי היחידה אל מעביר המים גילו כי המצרים רצחו את הפצועים והתעללו בשמונת הגופות.
היחידה הועברה לבאר-שבע להמשך התארגנות.
במהלך מלחמת העצמאות נפגעו בקרבות מחצית מאנשי היחידה, לרבות תדי איתן עצמו, וחמישה עשר מהלוחמים נהרגו.
לאחר מבצע חורב הועסקה היחידה בפעילויות אבטחת גבולות מרחב הנגב, מארבים ומיקוש צירי תנועה.
בסוף שנת 1948 פורקה יחידת הקומנדו הצרפתי ותדי איתן פרש מצה"ל ושב לצרפת.
עוד לפני שהתנדב לעזרת ישראל היה דיפרה מעוזריו האישיים של רנה פלוון, שר הכספים בממשלת צרפת.
עם שובו לצרפת המשיך לכהן כעוזרו של פלוון, שהתמנה בשנת 1950 לראש ממשלת צרפת.
באותה שנה יצא לאור בצרפת ספרו של דפרה "נגב, מתנדב צרפתי בראש אנשי הקומנדו של ההגנה" (במקור Negev.
בהמשך שימש יועץ בכיר לפליקס הופואה-בואני, נשיא חוף השנהב, שקיבלה את עצמאותה מצרפת בנובמבר 1958. דפרה היה פעיל במפלגה הגוליסטית הצרפתית, אך הודח ממנה בשנת 1970 בעקבות סכסוך עם חבר פרלמנט גוליסטי.
בדצמבר 1956 הגיע תדה דיפרה לביקור במדינת ישראל, ביקר בשדות הקרב בהם נלחם והניח זר פרחים על קברו של יצחק שדה.
תדה דפרה מצא את מותו ב-30 בדצמבר 1971 בעת שיצא מחנייה ואמבולנס פגע בו.
בשנת 2002 נוסד ברמלה בית ספר תיכון הנושא את שמו של תדי איתן.
ב-2004 קיבלו אלמנתו ובתו מידי שגריר ישראל בצרפת את אות מלחמת הקוממיות עבורו.
תדיאוס סטיבנס (Thaddeus Stevens;) היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה ומנהיג הפלג הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית במהלך שנות השישים של המאה התשע עשרה.
הוא היה מתנגד חריף לעבדות ולכל אפליה כנגד אפרו-אמריקנים, ולחם כדי לשמור על זכויותיהם במהלך תקופת השיקום, מול הנשיא אנדרו ג'ונסון.
הוא היה אחראי למימון מלחמת האזרחים האמריקנית.
סטיבנס נולד בוורמונט הכפרית וגדל בעוני, כשהוא סובל מקלאב פוט שהותירה אותו צולע כל חייו.
הוא עבר בנעוריו לפנסילבניה, והפך לעורך דין מוצלח בגטיסברג.
הוא נכנס לעניינים מוניציפליים ולאחר מכן לפוליטיקה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה ותמך בחינוך ציבורי בחינם.
משבר כלכלי ב-1842 גרם לו לעבור ללנקסטר.
שם הוא הצטרף למפלגה הוויגית, ונבחר לקונגרס ב-1848. התנגדותו לעבדות גרמה לו לאבד תמיכה והוא לא ניסה להיבחר ב-1852. לאחר שניסה להצטרף למפלגת שאינם יודעים דבר, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית שנוסדה זה מכבר, ונבחר שוב לקונגרס ב-1858. יחד עם חבריו לפלג הרדיקלי, הוא התנגד להרחבת העבדות ולוויתורים לדרום.
סטיבנס טען שהעבדות לא תשרוד את המלחמה, וזעם על עמדתו של הנשיא אברהם לינקולן.
הוא היה אחראי למימון המלחמה.
ככל שהצפון התקדם לניצחון, התחיל להאמין שלא רק שיש לבטל את העבדות, אלא גם להבטיח את מעמדם של האפרו-אמריקנים, בכך שהממשלה תחרים אדמות מחקלאים ותיתן אותם לעבדים משוחררים במסגרת תוכנית 40 אקרים ופרד.
תוכניותיו היו קיצוניות מדי עבור הרפובליקנים המתונים.
לאחר רצח לינקולן באפריל 1865, התחיל סטיבנס להתעמת עם הנשיא החדש, ג'ונסון, שדרש שיקום מהיר לדרום ללא הבטחות לעבדים המשוחררים.
ההבדל גרם למאבק בין ג'ונסון לקונגרס, כשסטיבנס הוביל את הרפובליקנים הרדיקלים.
לאחר שבבחירות לקונגרס ב-1866, הצליחו הרדיקלים להשתלט על הקונגרס, הם התחילו תוכנית שיקום משלהם.
הקרב האחרון של סטיבנס היה לנסות להדיח את ג'ונסון, אולם ההחלטה לא עברה בסנאט.
אמנם בתחילת דרכו נחשב סטיבנס לפזיז ששנא את הדרום הלבן, אולם כיום הוא נחשב לאהוד בקרב חוגים המקדשים את השוויון.
הוא היה השני מבין ארבעה בנים, ונקרא על שם תדיאוש קושצ'ושקו, גנרל פולני שלחם במהלך המהפכה האמריקנית.
הוריו היו בפטיסטים שגרו במסצ'וסטס.
תדיאוס נולד עם קלאב פוט, שהוריו ראו כעונש על חטא- ואחיו נולד עם המחלה בשתי רגליו.
אביו, ג'ושוע, היה חקלאי שהתקשה להתפרנס.
אחרי עוד שני בנים, ג'ושוע נטש את ילדיו ואת אשתו שרה.
שרה סטיבנס התקשתה להתפרנס בחווה בעזרת בניה.
היא העבירה את המשפחה אל עיר אחרת, ורשמה את תדיאוס לבית ספר, בו צחקו עליו בגלל נכותו.
אחרי שסיים את לימודיו, הוא הלך ללמוד משפטים, אולם הפסיק בשל מלחמת 1812. הוא סיים את לימודיו ב-1814 ועבר לפנסילבניה.
בפנסילבניה, סטיבנס לימד והמשיך ללמוד משפטים.
עורכי הדין המקומיים אסרו על כל אדם שעסק במקצוע אחר לעסוק בעריכת דין.
סטיבנס הצליח להשיג אישור מיוחד.
הוא הלך לגטיסברג ופתח משרד ב-1816. הצלחתו הייתה מועטה, עד 1817, כשייצג חקלאי שנעצר בשל חוב והרג אחד מהשוטרים שעצרו אותו.
אף על פי שהפסיד במשפט, הוא הרשים את המקומיים.
הוא התחיל להפגין ציניות שזוהתה איתו כפוליטיקאי, ופעם אמר לשופט שהאשים אותו בזלזול "אדוני, אני מנסה כמיטב יכולתי להסתיר אותו".
רבים הסכימו על כישרונו של סטיבנס כעורך דין.
הוא היה מעורב בעשרת התיקים הראשונים שהגיעו לבית המשפט העליון של פנסילבניה ממחוזו.
למרות זאת, אחד מהתיקים בהם ניצח איפשר לבעלת עבדים להשיג מחדש את העבד שלה, וסטיבנס התחרט על כך שעזר לה.
בגטיסברג, סטיבנס התחיל לעסוק גם בפוליטיקה.
הוא כיהן במועצה במשך שש כהונות של שנה בין 1822 ו-1831 והפך לנשיא המועצה.
הוא השקיע את רווחיו בנדל"ן באזור, והפך לבעל האדמות החזק ביותר באזור.
הוא רכש אויבים רבים; לאחר מותה של אישה שחורה בהריון בגטיסברג, מכתבים אנונימיים טענו שסטיבנס היה אשם בכך.
סטיבנס תבע עיתון אחד על הוצאת דיבה.
סטיבנס נכנס לפוליטיקה לראשונה כמתנגד לבונים החופשיים, בעקבות שערורייה ב-1826 בה בונה חופשי בשם ויליאם מורגן נחטף ונהרג.
ההנחה הייתה שהבונים החופשיים הרגו אותו כיוון שפרסם ספר וגילה את הטקסים הסודיים של המסדר.
המועמד המוביל מול הנשיא ג'ון קווינסי אדמס היה אנדרו ג'קסון, שהיה בונה חופשי בעצמו.
ההתנגדות לארגון כללה גם התנגדות למדיניות של ג'קסון.
לסטיבנס הוצע להצטרף אל המפלגה הדמוקרטית בידי עורך הדין (והנשיא לעתיד) ג'יימס ביוקנן, אולם סטיבנס לא רצה לתמוך בג'קסון.
בנוסף, הוא התנגד לבונים החופשיים כיוון שהם אסרו על נכים להצטרף אליהם.
גם לאחר שרוב הציבור שכח מהנושא, סטיבנס המשיך לעסוק בו.
ב-1829, המפלגה האנטי-מייסונית התחזקה בפנסילבניה הכפרית, וסטיבנס הפך לדמות בולטת בתוכה.
הוא לחץ על הפיכת ג'ון מקליין למועמד הנשיאותי, אולם המועמד שנבחר היה ויליאם וירט, התובע הכללי לשעבר.
ג'קסון ניצח בקלות ואילו וירט ניצח רק בוורמונט, מה שגרם לפירוק המפלגה תוך זמן קצר.
בספטמבר 1833, סטיבנס נבחר לכהונה בת שנה בבית הנבחרים בפנסילבניה, וניסה לחקור את הבונים החופשיים.
ב-1835, פיצול בקרב הדמוקרטים הוביל להשתלטות האנטי-מייסונים על בית הנבחרים.
סטיבנס זימן פוליטיקאים מובילים שהשתייכו לארגון, כולל המושל.
קיצוניותו גרמה להתנערות של המפלגה ממנו, ומנעה ממנו להיבחר ב-1836. סטיבנס נשאר אויב המסדר לשארית חייו.
רק בניו אינגלנד הייתה מערכת של חינוך ציבורי, ובפנסילבניה הייתה מערכת כזאת רק בפילדלפיה, כך שעניים לא זכו לחינוך ללא שנשבעו שלא היה להם כסף לשלם ללימודים.
סטיבנס פתח את ספרייתו הפרטית לציבור.
ב-1825, הוא הפך לנאמן אקדמיית גטיסבורג.
כשבית הספר עמד להתפרק, הוא הצליח לשכנע את המצביעים במחוז לשלם את החוב שלו.
סטיבנס תרם אדמות לבית הספר.
באפריל 1834, סטיבנס הצליח להעביר חוק שהרשה למחוזות לבחור בעצמם אם להקים מערכות חינוך ציבוריות שימומנו מכספי המיסים.
גטיסברג תמכה בכך ובחרה בסטיבנס כאחראי על כך.
מצביעים רבים דרשו לבטל זאת, והסנאט החליט לבטל את החוק.
סטיבנס הגן על מערכת החינוך שלו וטען שתחסוך כסף.
הוא טען שאויביו מנסים להפריד את העניים, והאשים את העשירים בתאוות בצע ובהתעלמות מהעניים.
החוק לא הצליח לעבור בבית הנבחרים.
סטיבנס ניסה להיבחר שוב ב-1838 למועצה המחוקקת.
הוא קיווה שאם האנטי-מייסונים והוויגים יזכו לרוב, הוא יוכל להפוך לסנאטור, כיוון שעד 1913 הסנאטורים מונו בידי המועצה המחוקקת של המדינה.
לאחר מסע בחירות סוער, נבחר מושל דמוקרטי, הוויגים השתלטו על הסנאט ומספר מושבים בבית הנבחרים עמדו במחלוקת, אף על פי שסטיבנס נבחר.
סטיבנס ביקש לבטל את הנבחרים שהיו שנויים במחלוקת כדי שיוכל להיבחר לסנאטור.
מהומה גרמה לכך שהדמוקרטים השתלטו על בית הנבחרים.
הוויגים האשימו את סטיבנס ולא רצו לעזור לו.
למרות זאת הוא תמך במדיניותם, שעזרה לעסקים ולתעשיינים.
הוא תמך בויליאם הנרי הריסון ב־1840. סטיבנס טען שהריסון הבטיח לו משרה בקבינט אם יבחר, אך הוא לא קיבל זאת, והריסון עצמו מת כעבור חודש בתפקיד, והוחלף בידי ג'ון טיילר, דרומי שהתנגד לעמדותיו של סטיבנס בנוגע לעבדות.
החובות של סטיבנס הלכו וגדלו.
הוא סירב לגשת לפשיטת רגל וביקש לעבור למחוז גדול יותר.
ב-1842 הוא עבר ללנקסטר, מעוז וויגי שהתנגד לבונים החופשיים.
בתוך זמן קצר, הוא היה עורך הדין המוצלח ביותר שם וחיסל את חובותיו.
שם הוא פגש את לידיה המילטון סמית', עוזרת בית ממוצא מולאטי, שנשארה איתו לשארית חייו.
בשנות השלושים, מעטים דרשו את ביטול העבדות במדינה.
התנועה לביטול העבדות הייתה צעירה.
באספה של פנסילבניה, סטיבנס נלחם נגד נישול האפרו-אמריקנים מזכויותיהם, אף על פי שהיה מוכן לתמוך בהתניית מתן זכות הצבעה בסף רכוש מסוים.
סטיבנס, עד לפריצת מלחמת האזרחים, לא התנגד לעבדות ככלל אלא התנגד להרחבתה.
החוקה הגנה על מדינות ארצות הברית מהתערבות של הממשל.
סטיבנס גם תמך בוויגים בעלי עבדים: בהנרי קליי ובזאכרי טיילור, שהתמודדו לנשיאות ב-1844 וב-1848 בהתאמה.
ב-1848, סטיבנס רץ לבחירות כנציג בית הנבחרים מהמחוז השמיני של פנסילבניה.
הוויגים התנגדו אליו, כיוון שהצטרף מאוחר יותר אליהם.
אחרים לא אהבו את גישתו לעבדות, והוא נבחר ברוב דחוק.
כיוון שהוויגים היו חזקים באותה השנה, טיילור נבחר לנשיאות וסטיבנס נבחר לקונגרס.
כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1849, סטיבנס הצטרף לעוד מתנגדי עבדות בקונגרס.
סטיבנס התנגד לפשרת 1850, שקליי ניסח, ובה אמנם גם הצפון וגם הדרום הרוויחו, אולם הפכה רבות מהטריטוריות החדשות למדינות עם עבדות.
ביוני, כשהוויכוחים המשיכו, סטיבנס טען שלעולם לא יתפשר על זכויות אדם וזכויות מהחוקה.
למרות זאת, החקיקה עברה בקונגרס, כולל חוק העבד הנמלט, אליו סטיבנס התנגד לחלוטין.
אמריקנים רבים קיוו שהפשרה תוביל לשלום פנימי, וסטיבנס הזהיר שהיא תוביל למרד, פירוק האיחוד ומלחמת אזרחים.
סטיבנס נבחר מחדש ב-1850, אף שהוויגים שתמכו בפשרה כבר התנגדו לו.
ב-1851 סטיבנס היה הסניגור של 38 אפרו אמריקנים ועוד שלושה לבנים בבית המשפט העליון שהואשמו בבגידה בעוון התפרעות בפנסילבניה במהלכה נהרג בעל עבדים.
השופט זיכה את הנאשמים כיוון שטען שאפילו אם הם אשמים ברצח או בהפרת הסדר הציבורי, הם הואשמו בבגידה ולא בגדו.
המקרה פרסם את נושא העבדות והפך את סטיבנס לדמות המזוהה ביותר עם רעיונות ביטול העבדות.
למרות זאת, סטיבנס סבל מבעיות פוליטיות.
הוא עזב את הוויגים כיוון שהם לא נטרלו את הפשרה, אף על פי שתמך בגנרל וינפילד סקוט לנשיאות ב-1852. ההתנגדות כלפיו מנעה ממנו להיבחר מחדש להיות המועמד הוויגי במחוז.
אצל שאינם יודעים דבר והמפלגה הרפובליקנית
לאחר שעזב את תפקידו, סטיבנס התמקד בעריכת דין.
ב-1854, בניסיונו להשיג תמיכה בהתנגדות לעבדות, הוא הצטרף אל המפלגה האמריקנית, שהורכבה מתנועת שאינם יודעים דבר ודגלה בנייטיביזם.
על החברים נאסר לדבר על פעילות המפלגה (לכן כונו "לא יודעים דבר"), וסטיבנס הותקף משום שהיה חבר בארגון שהיה דומה לארגון הבונים החופשיים, לו התנגד.
ב-1855, סטיבנס הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה זה מכבר.
וויגים אחרים שהתנגדו לעבדות הצטרפו גם כן, כמו ויליאם סיוארד מניו יורק ואברהם לינקולן מאילינוי.
סטיבנס היה ציר בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1858, ותמך במקליין שוב.
הוועידה בחרה בג'ון פרימונט, בו תמך סטיבנס מול המועמד הדמוקרטי (שגר באותו מחוז כמוהו), ג'יימס ביוקנן.
סטיבנס חזר לעריכת דין, אבל ב-1858 הנשיא והמפלגה שלו איבדו את האהדה שלהם והמדינה הייתה שסועה בגלל אירועים כפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
סטיבנס ראה הזדמנות לחזור לקונגרס, ונבחר מחדש, תחת התנגדות קשה מצד הדמוקרטים.
סטיבנס נכנס לקונגרס בדצמבר 1859, כמה ימים לאחר תלייתו של ג'ון בראון, שפשט על מחסן נשק ממשלתי בהארפר'ס פֵרִי, כדי להוביל למרד עבדים.
סטיבנס התנגד לפעולותיו האלימות של בראון, אולם מאוחר יותר ראה אותן בחיוב יותר.
בית הנבחרים היה משוסע, ולא יכול היה לבחור דובר במשך שמונה שבועות.
סטיבנס היה שנוא מאוד: במקרה אחד, חבר קונגרס ממיסיסיפי ניסה לדקור אותו בסכין.
הרפובליקנים לא הצליחו להסכים על מועמד יחיד לנשיאות, והוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1860, שהתרחשה בשיקגו, הייתה קריטית.
המועמד שיבחר יכול היה להיות הנשיא.
סיוארד ולינקולן ניסו להיות מועמדים.
בתחילת הסיבוב השני, רוב הצירים מפנסילבניה תמכו בלינקולן, וכך הוא זכה במועמדות.
כיוון שהדמוקרטים לא העמידו מועמד במחוז שלו, סטיבנס נבחר מחדש לבית הנבחרים ללא תחרות, והוא תמך בלינקולן.
לינקולן זכה לרוב בחבר האלקטורים.
התנגדותו של הנשיא להרחבת העבדות גרמה למדינות הדרום להתחיל לדון בפרישה, איום שסטיבנס התעלם ממנו במהלך מסע הבחירות.
הקונגרס התכנס בדצמבר 1860, והמדינות הדרומיות איימו לפרוש.
סטיבנס התנגד לכל ניסיון לפייס את הדרומיים, כולל לפשרת קריטנדן.
הוא טען שבמקום להציע פיצויים, יעדיף לראות את הממשלה מתפוררת, וטען שצבא ארצות הברית יחסל כל מרד.
למרות מחאותיו של סטיבנס, ממשל ביוקנן לא נקט בעמדה כנגד הפורשים, והרשה לרוב המשאבים בדרום ליפול לידי המורדים.
רבים, אפילו בתנועה לביטול העבדות, רצו לתת לדרום פשוט לפרוש מהמדינה.
סטיבנס סירב לכך, ותמך בהצהרתו של לינקולן בכניסתו לתפקיד ב-4 במרץ 1861, שהצהיר שישתמש בכוח כדי לכבוש רכוש ומקומות ששייכים לממשלה.
כשהמלחמה החלה באפריל 1861, סטיבנס טען שאנשי הקונפדרציה הם מהפכנים שיש לחסל בעזרת הצבא.
הוא האמין שהקונפדרציה מרדה בחוקה בהכרזת המלחמה שלה, ושבארצות הברית שלאחר המלחמה, לא תהיה עבדות.
סטיבנס התחיל להנהיג את פלג הרפובליקנים הרדיקלים, שהתנגדו לעבדות בחריפות.
הוא מונה להיות האחראי לגביית המיסים מטעם בית הנבחרים.
ביולי 1861, סטיבנס הצליח להעביר חוק שאישר החרמת רכוש, כולל עבדים, של מורדים.
בנובמבר, הוא ניסה (ללא הצלחה) להעביר חוק שיתן זכויות לכל העבדים.
לעומת זאת, הוא הצליח לאסור על עבדות בתוך מחוז קולומביה.
במרץ 1862, לצערו של סטיבנס, לינקולן תמך בשחרור הדרגתי של מדינות הגבול מעבדות, ומתן פיצויים לבעלי העבדים מהממשלה.
סטיבנס והרדיקלים זעמו על כך שלינקולן לא אימץ את עמדותיהם.
באפריל, הרדיקלים התחילו ללחוץ על לינקולן, אולם לינקולן אמר שהשעה עדיין אינה כשרה לכך.
הנשיא שיבח את הרדיקלים, אבל טען שאינו תומך בהם.
לינקולן דחה את ההתייחסות לנושא עד אחרי הניצחון בקרב אנטיאטם בספטמבר.
סטיבנס הצליח להיבחר מחדש בזכות הכרזתו של לינקולן על שחרור כל העבדים במדינות המורדות.
כשהקונגרס התכנס בדצמבר, סטיבנס המשיך לבקר את מדיניותו של לינקולן.
הוא התנגד לתוכניותיו של לינקולן ליישב עבדים משוחררים מחוץ לטריטוריות.
כשהקונפדרציה פלשה לצפון באמצע 1863, עד לקרב גטיסברג, כוחות הקונפדרציה ניסו לשלוח כוחות כנגד סטיבנס, שהוברח בידי עובדיו.
הם השחיתו את ביתו, כפי שטענו שהצפון עשה בדרום.
סטיבנס ניסה להעביר תיקון לחוקה שימנע עבדות.
ההכרזה על ביטול העבדות הייתה אמצעי במהלך המלחמה, ולא הייתה תקפה לכל העבדים, והוא רצה תיקון שיחזיק מעמד.
התיקון השלושה עשר לחוקת ארצות הברית אסר על עבדות שלא מעונש על פשע- ועבר בסנאט בקלות.
לעומת זאת, בית הנבחרים דחה את התיקון ביוני.
סטיבנס חשש שהתיקון לא יעבור והתעכב בניסיון להעביר אותו שוב.
לאחר שלינקולן נבחר שוב ב-1864, הוא תמך בחוק, וסטיבנס תיאר את הודעתו לקונגרס כחשובה ביותר שנמסרה לקונגרס בשישים השנים שקדמו לכך.
ב-13 בינואר 1865, סטיבנס הצליח להעביר את התיקון בקושי, לאחר שלינקולן הבטיח מינויים פוליטיים.
הדמוקרטים האשימו את הרפובליקנים במתן שוחד, אולם סטיבנס טען שהתיקון היה החשוב ביותר במאה התשע-עשרה.
התיקון אושר ב-18 בדצמבר 1865. סטיבנס ניסה לגרום לפירוש רחב יותר שלו: במקום רק סיום פורמלי לעבדות, צדק כלכלי.
הקונגרס התווכח על זכויותיהם הכלכליות של העבדים המשוחררים.
סטיבנס הצליח להעביר חוק שהקים משרד לשיקום פליטים ועבדים משוחררים, עם אישור (אך ללא מימון) להקמת בתי ספר ומתן ארבעים אייקרים מאדמות שהוחרמו בקונפדרציה לכל משפחה של עבדים משוחררים.
סטיבנס עבד עם ממשל לינקולן בנוגע לחקיקה למימון המלחמה.
בתוך יום ממינויו כאחראי על כך, הוא הוביל הנפקת איגרות חוב ממשלתיות.
הוא שילם לחיילים שלינקולן גייס וקיצר את זמן הדיון בחוקים שהציע בבית הנבחרים.
סטיבנס העביר חוק שהוביל לכך שארצות הברית סיפקה כסף מזומן שגובה באשראי שלה, ולא בזהב ובכסף.
איגרות החוב לא הצליחו לגייס מספיק כסף למלחמה הארוכה.
סטיבנס הוביל חוק שדרש מבנקים להגביל את כמות הכספים שיכלו למשוך מתוכם.
המערכת שרדה במשך יובל, עד להקמת הפדרל ריזרב ב-1913.
אף על פי שהממשלה שילמה על החוב הפנימי בכסף מנייר, הסנאט לא הסכים לשלם את הריבית על החוב הלאומי בשטרות מנייר.
ערך הכסף ירד, וסטיבנס לחם בספסרי הזהב.
הוא הוביל חוק שאסר על מכירת זהב שעבר ביוני.
ערך הנייר צלל עוד יותר.
הקונגרס החליט להקל על החוק.
סטיבנס לא התפשר אפילו כשערך כסף הנייר עלה לקראת הניצחון.
הוא הציע חקיקה שתאפשר תשלום בכסף מנייר.
סטיבנס פעל יחד עם הסופרג'יסטיות אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב.
אנתוני בניסיון לשנות את התיקונים ה- 14 וה- 15 לחוקת ארצות הברית שנתנו זכות הצבעה לגברים שחורים.
הוא האמין שזכות ההצבעה צריכה להיות אוניברסלית ועל כן להינתן לגברים ונשים שחורים ולבנים.
בשנת 1866 הוא הציג בקונגרס עצומה הקוראת לתת זכות הצבעה אוניברסלית.
אולם, ב-1868 אושרו התיקונים שנתנו זכות הצבעה לגברים שחורים בלבד.
כשהקונגרס התווכח לגבי ארגונה מחדש של ארצות הברית, עדיין לא הוכרע מעמד העבדים המשוחררים ותומכי הקונפדרציה.
סטיבנס טען שיש לארגן מחדש את כל הדרום.
הרדיקלים טענו שיש להתייחס לדרום כמו אל מחוז כבוש, ללא כל זכות חוקתית.
לינקולן טען שרק היחידים מרדו ולא המדינות.
סטיבנס לחץ על לינקולן להעביר חוק שדרש מחצי מהמצביעים (לפי מפקד האוכלוסין לפני המלחמה) יצהירו על נאמנות לארצות הברית כדי שהמדינה תיכנס מחדש.
לינקולן הטיל על כך וטו, והעדיף הצהרת נאמנות מצד עשרה אחוזים מהתושבים בלבד.
סטיבנס תמך בלינקולן ב-1864, מטעם מפלגת האיחוד הלאומי, שהייתה קואליציה של רפובליקנים ודמוקרטים שתמכו במלחמה.
הוא העדיף לתמוך בסגנו של לינקולן, האניבל המלין, לעוד קדנציה, אבל המשלחת שלו תמכה דווקא במועמד של לינקולן, המושל הצבאי של טנסי, אנדרו ג'ונסון, שהיה דמוקרט שתמך במלחמה והיה סנאטור ומושל.
סטיבנס כעס על ג'ונסון, כיוון שראה בטנסי מורדים.
הוא תמך ברפובליקנים, שנבחרו שוב, וגם הוא נבחר לעוד קדנציה בבית הנבחרים.
בינואר 1865, סטיבנס נדהם לגלות שלינקולן ניסה לשאת ולתת עם מנהיגי הקונפדרציה, וטען שעל האומה לתמוך בגנרל בנג'מין באטלר, שהיה המושל הצבאי בדרום.
סטיבנס לחץ על לינקולן לבצע לחץ צבאי על הדרום, אבל לינקולן התנגד לכך.
לאחר מכן נרצח לינקולן בידי ג'ון וילקס בות'.
סטיבנס לא נכח בהלוויה של לינקולן עקב מחלה, אף על פי שטענו שהוא נמנע מכך במכוון.
במאי, אנדרו ג'ונסון התחיל בתוכנית השיקום הנשיאותי: הכרה בממשלת וירג'יניה, קריאה לדרום לארגן מחדש אסיפות חוקתיות, הכרזה על חנינה לדרומיים רבים, והרחבת כמויות החנינה שהעניק.
ג'ונסון לא לחץ על המדינות להגן על זכויות העבדים המשוחררים והתנגד לרפורמה בקרקעות.
סטיבנס ואחרים זעמו על הפגיעה בעבדים המשוחררים.
הם דרשו זכות הצבעה כללית ורפורמה בקרקעות.
סטיבנס כתב לג'ונסון שמדיניותו תוביל לאסון, וניסה לקבוע פגישה מיוחדת של הקונגרס.
הקונגרס התכנס בדצמבר, וסטיבנס טען שיש למנוע מנציגים דרומיים לשבת בו, ושאסור לקבל מדינות מהדרום אל האיחוד עד שתבוצע רפורמה גזעית.
בספטמבר, סטיבנס טען בנאום שעל הממשלה להחרים רכוש של 70,000 בעלי קרקעות מהדרום, ולתת אותם לעבדים ולנאמנים לאיחוד.
הוא הזהיר שתוכנית הנשיא תגרום לשליחת המורדים לקונגרס תבטל את התיקונים מתקופת המלחמה.
בסוף 1865, רק לבנים הצביעו בבחירות בדרום, ומורדים רבים לשעבר נבחרו.
האלימות כנגד אפרו-אמריקנים הייתה נפוצה וזכתה להתעלמות הרשויות, ובנוסף השחורים לא זכו לזכויות האזרח שהובטחו להם.
הצפון ראה זאת כבגידה, והתחיל לפעול כנגד ג'ונסון.
סטיבנס כבר היה בן שבעים וחולה.
הוא התנייד בכיסא מיוחד לכל מקום.
בדצמבר 1865, הוא מנע מהסנאט ומבית הנבחרים לקבל את הדרום.
סטיבנס העביר חוקים כדי להבטיח את החירות של העבדים המשוחררים.
הוא פתח בחקירות רבות כנגד אלימות כלפי שחורים ואנשי איחוד בדרום, וכנגד ה"ציקלונאים" (Carpetbaggers), שהיו אנשי הצפון שעברו לדרום בתקופת השיקום.
סטיבנס הכריז שעל הממשלה להגן על תומכיה מפני הברברים בדרום.
כך הועבר התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית.
החוק אישר לקונגרס לאכוף זכויות אזרח, ואסר על אפליה במתן זכות בחירה.
אולם התיקון נוסח מחדש לפני שעבר.
סטיבנס תמך בחוק בכל זאת.
סטיבנס ניסה להרחיב את סמכויות המשרד לעבדים משוחררים, ולתת הגנה לפליטים.
ג'ונסון ביטל את החוק, בטענה שהוא אינו חוקתי, ויקר- הקונגרס לא רכש קרקעות, הקים בתי ספר או נתן עזרה פיננסית.
הקונגרס לא הצליח לבטל את הוטו בפברואר, אולם חמישה חודשים לאחר מכן, חוק דומה עבר.
הקונגרס ביטל את הוטו של ג'ונסון על חוק זכויות האזרח, שהעניק אזרחות ושוויון משפטי לאפרו אמריקנים, ומנע אפליה נגדם.
ג'ונסון האשים את הרדיקלים בניסיון להשמיד את הממשלה.
לאחר פיזור הקונגרס, סטיבנס ניסה להיבחר שוב.
ג'ונסון ניסה להשיג תמיכה מצד הציבור, אולם רבים ראו בכך מעשה לא מכובד.
סטיבנס הציג אלימות בממפיס ובניו אורלינס כהצדקה ליד קשה כלפי הדרום.
סטיבנס זכה לתמיכה עצומה: הרפובליקנים השיגו רוב של שני שלישים בשני הבתים לאחר הבחירות.
בינואר 1867, סטיבנס הגיש חוק שחילק את הדרום לחמישה מחוזות, כל אחד מהם בפיקודו של גנרל בעל סמכויות, שיפקחו על מתן זכות ההצבעה לכל הציבור מלבד לאלו שלא נשבעו אמונים מחדש- רוב הדרומיים הלבנים.
המדינות נאלצו לכתוב חוקות חדשות (שהקונגרס יאשר) ולבחור נציגים.
רק אם מדינה אישרה את התיקון הארבעה-עשר לחוקה היא תוכל לשלוח נציג לקונגרס.
המערכת חיזקה קואליציות רפובליקניות של עבדים משוחררים, "צקלונאים" ודרומיים שהיו מוכנים לשתף פעולה (וכונו "Scalawags") ברוב המדינות בדרום.
המדינות אישרו את התיקון הארבעה-עשר, שהפך לחלק מהחוקה באמצע 1868.
סטיבנס הציג חוק שמנע מהנשיא ג'ונסון לפטר אנשים שקיבלו את אישור הסנאט ללא הסכמה.
הבעיה הייתה שהתיקון הגן על פיטורי בעלי מקצוע שהנשיא מינה אותם, ואילו הרדיקלים רצו להגן על אנשים שמונו בתקופת לינקולן, ובעיקר על מזכיר המלחמה הרדיקלי אדווין סטנטון.
סטיבנס הציג חוק שנועד להעניק זכות הצבעה לאפרו-אמריקנים במחוז קולומביה.
הסנאט אישר זאת ב-1867, והוא הצליח לעבור את הוטו של ג'ונסון.
הקונגרס הוריד את כמות החיילים, וסטיבנס הציע לפתוח שתי מחלקות לאפרו-אמריקנים.
בנוסף, הוא הצליח לעגן בחוק את השמורות האינדיאניות.
הוא תמך בהרחבת מסילות הרכבת, ואישר לממשלה לרכוש ברזל מתוצרת אמריקנית כדי לבנות את המסילות.
אף על פי שהגן על התעשיינים עם מכסי המגן הגבוהים, הוא גם ניסה (ללא הצלחה) להעביר חוק של יום עבודה בן 8 שעות במחוז קולומביה.
סטיבנס גם ניסה ללא הצלחה להעלות את משכורת העובדים הממשלתיים.
הקונגרס החדש, שהתכנס ב-4 במרץ 1867, לא התנגד לג'ונסון כפי שסטיבנס קיווה.
הוא יצא לפגרה עד יולי, אף על פי שוועדת השיפוט ערכה שימוע בנוגע לנושא הדחת הנשיא.
סטיבנס תמך בכך, אולם אחרים התלהבו פחות כשהתברר שהנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, בנג'מין וייד, יהיה המחליף שלו.
וייד היה רדיקלי ותמך בחלוקה מחדש של ההון.
נאום שלו בקנזס הרשים אפילו את קרל מרקס, שהזכיר אותו במהדורה הראשונה של הקפיטל.
וייד גם תמך במתן זכות הצבעה לנשים.
סטיבנס התנגד לנשיא קשות, והוא לחץ על ההדחה.
למרות זאת, הוא עבד עם הממשל כשהיה זקוק לכך: הוא השיג תמיכה לרכישת אלסקה וביקש מסיוארד, מזכיר המדינה, למצוא עוד טריטוריות להתרחבות.
רוב הקבינט תמך בג'ונסון, אבל סטנטון, מזכיר המלחמה, התנגד, ויחד עם יוליסס ס.
גרנט, גנרל הצבא, הם חתרו תחת ג'ונסון.
ג'ונסון ציית לחוקים שהקונגרס העביר, למרות הוטו שלו, אולם לעיתים פירש אותם לא כפי שהתכוונו לכך.
סטנטון סירב להתפטר לבקשת ג'ונסון, וג'ונסון השעה אותו.
גרנט הפך למזכיר המלחמה הזמני.
הרפובליקנים התמקדו בבחירות של אותה השנה במתן זכות הצבעה לשחורים, אבל הדמוקרטים התנגדו לכך.
שום מושב בקונגרס לא היה בסיכון, אולם הבוחרים באוהיו דחו במשאל עם את רעיון זכות ההצבעה לשחורים ונתנו לדמוקרטים רוב במועצה המחוקקת.
הקונגרס נפגש שוב בדצמבר, ואף על פי שהוועדה תמכה ברוב זעום בהדחת ג'ונסון, בית הנבחרים דחה זאת.
ב-13 בינואר 1868, הסנאט ביטל את ההשעיה של סטנטון.
גרנט התפטר, וסטנטון חזר לתפקידו.
ב-21 בפברואר, הנשיא פיטר את סטנטון ומינה במקומו את הגנרל לורנזו תומאס.
סטנטון התבצר במשרדו, וסטיבנס הקים מהומה בקונגרס.
הוא טען שיש להדיח מיד את הנשיא.
הוא דרש לקיים ב-24 בפברואר עוד דיון בנוגע להדחה, אף על פי שבריאותו לא נתנה לו לגמור את נאומו.
הוא האשים את ג'ונסון בניסיון להשתלט על הממשלה, ובהתעלמות מרצון העם.
הוא אמר שההדחה היא אכן עניין פוליטי, אבל ששהיא כדי לשחרר את השחורים.
הבית תמך בהדחת הנשיא, ברוב של 126 לעומת 47.
סטיבנס הוביל את המשלחת של חברי בית הנבחרים שנשלחו להודיע לסנאט על ההדחה, אף על פי שנאלצו לסחוב אותו אל הדלתות.
סטיבנס האשים את ג'ונסון בכמה אישומים, כולל זלזול בסמכות הקונגרס (כיוון שהיה משולל נציגים דרומיים) וטען שג'ונסון ניסה להפר את חוקי השיקום.
סטיבנס היה חולה מכדי להופיע בסנאט ב-3 במרץ, אבל הגיע לשם כעבור עשרה ימים, חולה ועייף.
סטיבנס לא השתתף יותר מדי בענייני ההדחה.
הוא דיבר רק פעמיים לפני שסגר את הדיון ב-27 באפריל.
הוא טען שיש להדיח את הנשיא כיוון שבעוד שנשבע לקיים את החוקים, הוא לא ציית לחוק ופיטר את מזכיר המלחמה שלו, ללא אישור הסנאט.
רוב הרדיקלים היו בטוחים שג'ונסון יודח.
סטיבנס לא היה בטוח מכך כיוון שהשופט סלמון צ'ייס (מזכיר האוצר בתקופת לינקולן) העדיף את ההגנה בדיון.
ב-11 במאי, הסנאט נפגש באופן סודי, והסנאטורים נאמו בנוגע לכוונת הצבעותיהם.
הדמוקרטים התנגדו להדחה, אבל גם מספר גדול של רפובליקנים דרשו זיכוי מחלק או מכל הסעיפים.
הדרך היחידה להשיג רוב של שני שלישים הייתה בעזרת ההאשמה של סטיבנס, של הפרת החוק.
הסנאטור מקנזס, שעמדתו לא הייתה ידועה, תמך בזיכוי, וכך הנשיא לא יכול היה להיות מורשע.
35 תמכו בהדחת ג'ונסון לעומת 19, קול אחד פחות מהנדרש כדי להדיח את ג'ונסון.
הרפובליקנים דחו את הדיון בעשרה ימים, וסחבו את סטיבנס על הכיסא שלו מהסנאט, תוך שהוא צועק שהמדינה עברה לידי השטן.
הרפובליקנים נפגשו בשיקגו ותמכו בגרנט לנשיאות.
סטיבנס לא היה שם, והזדעזע לגלות שנושא זכות ההצבעה לשחורים ירד מהמצע, כשההשפעה הרדיקלית על המפלגה התחילה להיחלש.
הסנאט התכנס שוב ושוב היה חסר קול אחד להדחת ג'ונסון.
סטיבנס לא ויתר על העניין, והציע עוד כמה ניסיונות הדחה שלא התקבלו.
הוא רצה לחלק את טקסס לכמה חלקים כדי לקבל עוד אלקטורים רפובליקנים שיוכלו להדיח את ג'ונסון.
גם חוק זה נדחה, אבל אנשים התפעלו מכך שסטיבנס, במצבו, המשיך לרדוף את הנשיא.
הם טענו שרק השנאה מונעת ממנו למות.
האלימות של הקו קלוקס קלאן בדרום עלתה, וכמה ממדינות הדרום חזרו למדינה.
הרצח והאיומים עזרו לדמוקרטים להחזיר את השלטון הלבן בדרום.
הרפובליקנים לא היו מוכנים לתמוך בזכות הצבעה לשחורים והדמוקרטים התנגדו לכך.
סטיבנס חשש מניצחון דמוקרטי שיחזיר את העבדות.
בנאומו האחרון בבית הנבחרים טען שצעד בדרך האמיצה.
הקונגרס התכנס שוב בסוף יולי, אבל סטיבנס היה בוושינגטון, חולה מדי.
בתחילת אוגוסט הוא לא יכול היה לצאת מביתו.
הוא חזה שגרנט ינצח בבחירות.
ב-11 באוגוסט, הרופא שלו הצהיר שלא יעבור את הלילה בחיים.
לידיה המילטון סמית', אחיינו תדיאוס, וחבריו התאספו לצידו.
שני כמרים שחורים באו להתפלל בפניו, וטענו שכל השחורים מתפללים עבורו.
הנשיא ג'ונסון לא הצהיר כלום לאחר המוות, והעיתונות התייחסה אליו לפי הקווים המפלגתיים.
הרפובליקנים טענו שהוא היה אציל וינוח על משכבו בשלום, והדמוקרטים בירכו על לכתו.
גופתו של סטיבנס נלקחה אל הבירה, כדי שיוכלו לצפות בה.
אלפי אבלים משני הגזעים באו לחלוק לו כבוד אחרון.
סטיבנס היה האיש השלישי, אחרי קליי ולינקולן, שגופתו הוצגה ברוטונדה של בניין הקפיטול.
חיילים אפרו-אמריקנים היו משמר הכבוד.
גופתו נלקחה ללנקסטר, שעטתה כולה שחור.
הוא נקבר בבית קברות שאישר קבורה של כל הגזעים בתוכו, אף על פי שבאותה תקופה רק אפרו-אמריקני אחד היה קבור שם.
נאומים לזכרו בפתיחת המושב הבא של הקונגרס אוגדו בספר.
מעט לאחר מותו, נכתבו על סטיבנס ביוגרפיות בידי אנשים שהכירו אותו, והם שיקפו את דעותיהם.
הם הציגו אותו כאדם כנה שהונע מעקרונות.
הם טענו שעמדתו כלפי האפרו-אמריקנים הייתה מסימפתיה.
בדרום, הוא נחשב לשנוא במיוחד, והרעיון שהוא ניסה לנקום בדרום המשיך עד המאה ה-20.
היסטוריונים דרומיים טענו שרדיקלים, ששנאו את הדרום, השתמשו בתקופת השיקום כדי לחסל את מעט הכבוד הדרומי שנשאר לאחר המלחמה.
ביוגרפים של ג'ונסון הציגו את סטיבנס כאדם נורא שניסה לחנוק את הדרום הגוסס, וניסה להכפיף אותו לשלטון שחור.
בסרט לידתה של אומה, הדמות המרושעת, אוסטין סטונמן, הוא חבר קונגרס שאמור להזכיר את סטיבנס: הייתה לו פאה, צליעה, ומאהבת אפרו-אמריקנית בשם לידיה בראון.
ככל שלינקולן וג'ונסון נבחנו יותר, סטיבנס הפך לסמל של שנאת הצפון לדרום.
בסוף שנות השלושים, אנשים אחרים טענו שסטיבנס הונע מתשוקה לצדק, ושהסימפתיה שלו כלפי העבדים נבעה מהמחלה ברגלו.
מתנגדים לעבדות תמכו בו מאוד, והצדיעו לו כאדם שקידם את זכויות האזרח.
בסרטו של סטיבן ספילברג משנת 2012, לינקולן, סטיבנס מגולם בידי טומי לי ג'ונס.
דמותו מוצגת כרדיקלי, שמעביר את התיקון לחוקה.
הוא מסרב להתמתן עד שלינקולן לוחץ עליו.
הסרט גם מציג את מערכת היחסים שלו עם לידיה סמית'.
סטיבנס גם היה ידוע בלשון חדה והיה עולב ביריביו ומקניט אותם.
הוא היה נחשב לאמן בהעלבות, דבר שגם זכה להתייחסות בסרט.
תדיראן גרופ בע"מ (עד מאי 2021 נקראה תדיראן הולדינגס, וקודם לכן נקראה קריסטל מוצרי צריכה), עוסקת בייבוא, ייצור ושיווק מערכות מיזוג אוויר.
שיווק מוצרי חשמל ביתיים ללקוחות קמעונאיים ורשתות.
החברה הוקמה בשנת 1989 בשם "טופ-ליין, החברה הישראלית ליבוא ולשיווק מוצרי חשמל בע"מ", על ידי משה ממרוד, רוני סיני ושותפים נוספים.
בשנת 1997 שינתה החברה את שמה ל"קריסטל מוצרי צריכה בע"מ", לאחר שהתמזגה עם חברת "קריסטל".
חברת "קריסטל" נוסדה בשנת 1955 על ידי אלחנן פרידמן.
בתחילת דרכה עסקה בייצור מכונות כביסה ותנורים במפעל שהיה ממוקם במתחם הבורסה ברמת גן.
המפעל נהרס בשנת 1993 לאחר שהחברה הפסיקה לייצר ועברה ליבוא מוצרים שחלקם עדיין תחת שם המותג "קריסטל".
ביוני 1997 נמכרו 40% ממניות החברה לקונצרן הצרפתי מולינקס-ברנדט תמורת 7.3 מיליון דולר בהמשך נמכרו 20% נוספים ממניות החברה והיא הפכה לבעלת השליטה (משה ממרוד המשיך להחזיק 10% ממניות החברה).
בשנת 2001 נכנסה חברת מולינקס-ברנדט להליכי פשיטת רגל, והשליטה בה נמכרה לחברת אלקו החזקות הישראלית.
בשנת 2005, רכש משה ממרוד את החזקות אלקו ב"קריסטל מוצרי צריכה" תמורת כ-7.3 מיליון יורו.
ב-2017 מכר ממרוד 4% ממניות החברה תמורת 33 מיליון ש"ח וכיום הוא שולט בכ-70% ממניות החברה, וב-30% מהמניות נמצאות בשליטת הציבור.
בשנת 2006 רכשה תמורת 75 מיליון שקל את הפעילות והמלאי של חברת "תדיראן-אמפא" בתחום מוצרי החשמל הלבנים, שכללה בעיקר ייצור ושיווק מקררי אמקור.
בשנת 2009 רכשה קריסטל את תדיראן מוצרי צריכה ב-16 מיליון שקל מחברת קרייר, בעלת השליטה בתדיראן מוצרי צריכה.
במסגרת העסקה הפכה קריסטל, באמצעות תדיראן, למפיצה הבלעדית של מזגני תדיראן, אמקור, קרייר וטושיבה בישראל.
פעילות ייצור המזגנים של החברה הייתה אמורה לעבור ממפעל תדיראן בעפולה לסין, אך בסופו של דבר נשארה בארץ.
בשנת 2010 שינתה החברה את שמה ל"תדיראן הולדינגס בע"מ" והפסיקה את הייצוא לחו"ל.
בשנת 2014 נבחרה הצעת החברה במכרז התייעלות אנרגטית בבתי חולים של משרד הבריאות.
בשנת 2015 הגדילה החברה את החזקותיה בחברת "עין ורד" המפתחת ומייצרת מערכות לחיסכון באנרגיה במערכות מיזוג אוויר מרכזיות ולשיפור איכות האוויר במבנים ב-4.3%.
בשנת 2018 החליטה החברה לשוב ולייצא את תוצרתה לשווקים במדינות דרום אמריקה, הודו, ארצות הברית ומדינות שונות באירופה.
בנוסף באותה שנה החלה החברה הליך מיתוג מחדש כחלק מחזרתה לשוק הבינלאומי.
במאי 2021 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, תדיראן גרופ בע"מ.
החברה נכנסה לפעילות בתחום האנרגיה הירוקה ורכשה את "אלירן סולאר", העוסקת במערכות פוטו-וולטאיות, ששמה שונה ל"תדיראן סולאר" רכישה נוספת היא חברת אביאם טנסור, העוסקת מערכות אל-פסק, ספקי כוח ומטענים, מצברים ומערכות לניהול טעינה של מכוניות חשמליות, ששמה שונה ל"תדיראן פתרונות אנרגיה".
בינואר 2022 רכשה החברה את השליטה בחברה האיטלקית VP Solar.
פעילותן של חברות אלה שולבה בחטיבת האנרגיות המתחדשות של החברה, שלמנהלה מונה ביולי 2022 אלי שרביט.
בשנת 2022 הפכה הפעילות בתחום האנרגיה למקור הרווח העיקרי של הקבוצה.
נכון לתחילת 2023, את תדיראן סולאר מנהל דידי אשנר ואת תדיראן פתרונות אנרגיה מנהל רן עבודי.
החברה מחזיקה בשלושת מותגי מוצרי החשמל המובילים בישראל, שבעבר היו מתחרים, לאחר תהליך של מיתוג מחדש, כל מותג משמש לקו מוצרים מסוים:
"תדיראן" - המותג משמש את מוצרי מיזוג האוויר
"אמקור" - המותג משמש את תחום המקררים
"קריסטל" - המותג משמש את תחום מכונות הכביסה
בשנת 2015 החלה החברה לתמוך בג'ודוקא שגיא מוקי במסגרתו קיבל הספורטאי 200,000 ש"ח במשך שנתיים.
החברה המשיכה לתמוך במוקי גם לקראת ההכנות לאולימפיאדת טוקיו 2020.
בשנת 2016 חתמה קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע על הסכם חסות ראשית עם תדיראן, שנמשך 4 עונות.
בפיזיקה, תדירות קוריוליס f, שלעיתים נקראת גם פרמטר קוריוליס או מקדם קוריוליס, היא גודל המייצג את ההשפעה של סיבוב כדור הארץ על גופים וכוחות בקו רוחב נתון, היא נתונה על ידי פעמיים מכפלת קצב הסיבוב של כדור הארץ Ω בסינוס קו הרוחב φ:
כלומר היא מקבלת ערך חיובי מקסימלי בקוטב הצפוני, ערך שלילי מינימלי בקוטב הדרומי ואפס בקו המשווה.
למונח יש שלל יישומים הן בבעיות ממכניקה קלאסית והן במטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה.
הדינמיקה של מערכות מזג אוויר וזרמי ים בקנה מידה "גדול" נשלטת באופן מובהק על ידי פרמטר קוריוליס המקומי.
תנודות אינרציאליות (וגלי רוסבי הנגזרים מהן) הן תוצאה של אפקט קוריוליס על פני השטח של כדור הארץ ולכן הן בעלות התדירות הזאת.
לאלו חשיבות מפתח במודלים אוקיינוגרפיים ומטאורולוגיים.
נתייחס לגוף (למשל אלמנט נפח של האטמוספירה) הנמצא בקו הרוחב ונע במהירות במערכת הייחוס המסתובבת של כדור הארץ.
במערכת הייחוס המקומית של הגוף, הכיוון האנכי הוא מקביל לרדיוס וקטור המצביע ממרכז כדור הארץ למיקומו הנוכחי של הגוף בעוד שהכיוון האופקי ניצב לכיוון האנכי הזה ועשוי להיות כל כיוון במישור המשיק לכדור הארץ בנקודה זו.
כוח קוריוליס (היחסי ל-) הוא מאונך למישור המכיל את וקטור המהירות הזוויתית של כדור הארץ (כאשר ) ואת וקטור המהירות העצמית במערכת הייחוס המסתובבת של כדור הארץ.
לפיכך, כוח קוריוליס הוא תמיד בזווית ביחס לכיוון האנכי המקומי.
הרכיב האופקי של תאוצת קוריוליס הוא על כן תמיד (באופן כללי, לתאוצת קוריוליס יהיה גם רכיב אנכי, השואף להטות את הגוף מעלה או מטה).
למונח יש יישומים תאורטיים מעניינים עבור הבעיה של זרימת אוויר מאוזנת (בהזנחת החיכוך והשפעת גרדיאנטי לחץ) - נניח לשם דוגמה גוף (שעשוי להיות גוש אוויר) שנע במהירות וברדיוס עקמומיות כך שכוח קוריוליס שווה לכוח הצנטריפטלי (בזכות ) הנדרש כדי לשמור על הגוש במסלול מעגלי זה.
אם נציב כאשר היא קצב הסיבוב של הגוף במסלולו המעגלי, נקבל:
כלומר הגוף ינוע בתדירות זוויתית קבועה ללא קשר למהירותו הקווית, שערכה עומד על תדירות קוריוליס.
במכניקה, מחצית תדירות קוריוליס היא גם תדירות הסיבוב של מישור התנודה של מטוטלת פוקו.
פרמטר קוריוליס מכתיב גם את התנהגותן של מערכות מזג אוויר; ערכו של פרמטר זה קובע למעשה את קנה המידה שבו כוח קוריוליס משפיע על מערכת מזג האוויר במידה ניכרת - קנה מידה זה הוא מהירות הרוח האופיינית במערכת מחולקת בתדירות קוריוליס.
תִדחוקֶת קהל או הימחצות קהל הוא אירוע שבו קהל אנשים נלחצים זה בזה.
במקרים קיצוניים צפיפות הקהל עולה מעבר לרמה מסוימת, עד כדי כך שאנשים נלחצים זה בזה באופן חזק מדי, מה שעשוי לגרום לקשיי נשימה ולמוות מחנק.
במקרים אחרים עלולה להיגרם נפילה בשרשרת המתפשטת בקהל, ולהוביל לכך שאנשים ייחנקו תחת המוני אנשים; תרחיש זה נקרא לפעמים קריסת קהל.
לעיתים קרובות חל בלבול בין תדחוקת קהל למנוסת בהלה, שאינה שכיחה בבני אדם ולעיתים נדירות היא קטלנית.
תדחוקות מתרחשות לעיתים קרובות במהלך אירועים דתיים ואירועי בידור גדולים, מכיוון שבדרך כלל מעורבים בהם קהל צפוף ואנשים שמוקפים מכל עבר.
תדחוקות קהל אנושיות מתרחשות גם באירועי חירום (למשל כתגובה לשריפה או פיצוץ) כאשר אנשים מנסים להימלט.
החל מצפיפות של כשישה או שבעה אנשים למטר רבוע, אנשים נלחצים כל כך קרוב זה לזה שהם לא מסוגלים לנוע באופן עצמאי כאינדיבידואלים, וגלי הלם יכולים לעבור דרך קהל, שבצפיפות כזו מתנהג בצורה דומה לנוזל.
אם אדם בודד נופל, או אנשים אחרים מושיטים יד לעזרה, גלים של אנשים יכולים להישמט באופן לא רצוני קדימה לחלל הפתוח.
גל זעזועים כזה יכול ליצור פתחים אחרים בקהל הסמוך, ולגרום לריסוק נוסף.
אנשים בקהל שלא מצליחים לנשום יכולים להימחץ גם בעמידה.
תדחוקות קהל קטלניות עשויות להתרחש כאשר קהל רב מנסה להגיע לעבר משהו; ובדרך כלל כאשר אנשים בחלק האחורי של הקהל ממשיכים לדחוף קדימה בלי לדעת שאלו שבחזית נמחצים, או כאשר ישנו גורם אחר שמאלץ אותם לנוע.
לעיתים קרובות אירועי תדחוקת קהל מכונים "מנוסות בהלה" , אך בניגוד למנוסות בהלה אמיתיות, תדחוקות קהל עלולות לגרום למקרי מוות רבים.
מומחים אקדמיים החוקרים תנועות קהל ואסונות הימחצות ותדחוקת מתנגדים לשימוש במונח "מנוסת בהלה"; "הרטוריקה של 'מנוסת בהלה' משמשת לעיתים קרובות כדי לרמוז שהקהל דומה לבעל חיים או שהוא חסר דעת".
רוב ההימחצויות המדווחות נחשבות יותר כ"התמוטטות קהל".
שימוש לרעה במונח "מנוסת בהלה" בעיתונות, אומר אדווין גליאה מאוניברסיטת גריניץ', הוא תוצאה של "בורות ועצלות טהורים ...
זה נותן את הרושם שזה היה קהל חסר דעת שרק דואג לעצמו, והם היו מוכנים למחוץ אנשים." במציאות, אנשים נמעכים ישירות על ידי אחרים בסביבה שאין להם ברירה, ואלה שיכולים לבחור, רחוקים מדי ממוקד ההתרחשות מכדי להיות מודעים למה שקורה.
פעמים רבות, לאחר אירועי הימחצות עם השלכות חמורות, האחראים לאירוע בו התרחשה תדחוקת (רשויות כמו גופי ממשל וכלי תקשורת) מאשימים את הקהל והקורבנות בכך שהם אינם בשליטה וכי הם גרמו לאירוע, לפעמים בהטלת אחריות מלאה.
מקובל להאמין כי ניתן למנוע את מרבית אסונות הקהל הגדולים באמצעות אסטרטגיות פשוטות לבקרת קהל.
ניתן למנוע תדחוקת קהל על ידי ארגון ובקרת תנועה, כמו מחסומים.
מצד שני, מחסומים עלולים במקרים מסוימים להעביר את הקהל לעבר אזור שכבר דחוס, כמו שקרה באסון הילסבורו.
מכאן שמחסומים יכולים להוות פתרון למניעה או לחלופין, להוות גורם מפתח בגרימת הימחצות.
אחת הבעיות היא חוסר תקשורת בין האנשים שנמחצים לקהל הלוחץ מאחור שאיננו מודע ללחץ שנוצר – כדי להתמודד עם בעיה זו, ניתן לספק משוב על ידי שוטרים, מארגנים או משקיפים אחרים, במיוחד משקיפים מוגבהים, למשל על פלטפורמות או על סוסים, שיכולים לסקור את הקהל ולהשתמש ברמקולים כדי לתקשר ולכוון קהל.
קיים סיכון של הימחצות כאשר צפיפות הקהל עולה על ארבעה אנשים למ"ר.
עבור אדם בקהל, סימן סכנה, ואזהרה לצאת מהקהל במידת האפשר, היא התחושה של מגע מכל ארבעת צדדיו.
אזהרה מאוחרת יותר, חמורה יותר, היא כאשר מרגישים גלי הלם שעוברים בין הקהל, בגלל אנשים מאחור שדוחפים קדימה ולאנשים בחזית אין לאן ללכת.
קית' סטיל מקבוצת הנדסת בטיחות באש מאוניברסיטת גריניץ' אמר "היה מודע לסביבתך.
אם אתה מתחיל למצוא את עצמך בתוך נחשול המוני, המתן עד שיגיע ההדף, לך איתו ותנוע הצידה.
המשך לנוע איתו והצידה, איתו והצידה".
לאחר אסון ויקטוריה הול ב-1883 שהביא למותם של 183 ילדים, התקבל באנגליה חוק המחייב את כל מקומות הבילוי הציבוריים להיות מצוידים בדלתות הנפתחות כלפי חוץ וכן שימוש בדלתות עם ידית בהלה.
מקרי מוות כתוצאה מהימחצות קהל נגרמים בעיקר כתוצאה מהשתנקות (Compressive asphyxia) – הלחץ מכל הצדדים לא מאפשר לצלעות בית החזה להתרחב על מנת לנשום.
סכנת הרמיסה כתוצאה מקריסת קהל היא לרוב פחות קטלנית.