tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השאר, הביא מודיעין זה לעריכת מבצע נקם, בו הופל מטוסו של יממוטו באפריל 1943.
חיפושים תת־ימיים אחר שרידי הקרב
בשל העומק הרב של האוקיינוס באזור הקרב (יותר מ־5,200 מטרים), חיפוש אחר שרידי הקרב נתקל בקשיים מרובים.
ב־19 במאי 1998, הצליחו רוברט בלארד ועמו צוות מדענים וותיקי הקרב משני הצדדים, אמריקנים ויפנים, באיתורה וצילומה של יורקטאון.
הספינה נשמרה במצב טוב להפליא, ואפילו חלק מציפוי הצבע עדיין ניכר בה.
בלארד ניסה לאתר גם חלק מן הספינות היפניות, אך נכשל.
משלחתו של בלארד הונצחה בסרט תעודה, ששודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, בו שימש השחקן פיטר קויוטי כקריין.
בספטמבר 1999 צוות של חברת "נאוטיקוס", בשיתוף פעולה עם מחלקת האוקיינוגרפיה של הצי האמריקני, הצליח לאתר חלק מסיפונה של נושאת המטוסים קאגה.
קרב מידוויי זכה למספר תיאורים בספרות ובקולנוע.
הרמן ווק מקדיש חלקים ניכרים מספרו "מלחמה וזיכרון" (1978) לתיאור מפורט של הקרב, כאשר אחת הדמויות הראשיות בספר, וורן הנרי, משמשת כטייס קרב.
תיאורו של ווק הוא ארוך ומפורט, משתרע על פני עשרות עמודים וכולל, פרט לתיאור ספרותי של אירועי הקרב, אף ניתוח טקטי ואסטרטגי, כביכול מאת גנרל גרמני בשם "ארמין פון רון", טכניקה ספרותית בה השתמש ווק לאורך הסאגה הכוללת את "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון".
תיאור הקרב מסתיים ברשימה מלאה של הנופלים (מן הצד האמריקני), תוך הדגשת חשיבותו של הקרב במאמץ המלחמה הכולל של בעלות הברית.
הספר הפך לסדרת טלוויזיה ברשת ABC, המתארת אף היא את מהלכי הקרב.
מספר סרטי קולנוע מתארים את הקרב.
עוד בשנת 1943 ביים ג'ון פורד סרט תיעודי צבעוני, תוך שימוש בקטעים שצולמו על ידי הצי האמריקני.
בשנת 1976 נוצר הסרט "מידוויי", סרט דרמה המתאר את הקרב, בכיכובו של צ'רלטון הסטון, כשלצידו צוות של שחקנים ותיקים כגלן פורד, הנרי פונדה ורוברט מיצ'ם, ובתפקיד יממוטו – טושירו מיפונה.
הסרט היה סרט ראווה הוליוודי, המתאר את מהלכי הקרב באופן מדויק למדי, אם כי יש שמצאו אי דיוקים בדגמי המטוסים והספינות שהוצגו בו.
הסרט השתמש בטכניקה חדשנית לזמנה שנקראה "סנסראונד", שמטרתה הייתה לתת לקהל הצופים באמצעות השמעת קולות בדציבל גבוה, באמצעות רמקולי ענק, תחושה פיזית בעת סצנות הפעולה.
טכניקה זו שימשה במספר מועט של סרטי אסונות בשנות השבעים ונזנחה.
בשנת 2019 נוצר סרט דרמטי אחר בשם הקרב על מידוויי המתאר אף הוא את הקרב, בכיכובו של אד סקריין, כשלצידו צוות של שחקנים ותיקים כפטריק וילסון, לוק אוונס, אהרון אקהרט, ניק ג'ונאס, מנדי מור, דניס קווייד, דארן כריס ווודי הארלסון.
קרב מנזיקרט (בטורקית: Malazgirt Savaşı, ביוונית: Η μάχη του Μαντζικέρτ) בין האימפריה הביזנטית לכוחות הטורקים הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן התרחש ב-26 באוגוסט 1071, ובמהלכו הובסה האימפריה הביזנטית והקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס נתפס על ידי הסלג'וקים.
בשנת 1060 בקירוב התיר הסולטאן הסלג'וקי אלפ ארסלאן לבעלי הברית הטורקים שלו להגר לכיוון ארמניה ואסיה הקטנה, שם הם הקימו ערים וחוות.
בשנת 1064 הרסו הטורקים את הבירה הארמנית אני.
כתגובה לכך, בשנת 1068 הוביל הקיסר הביזנטי רומנוס הרביעי משלחת צבאית נגד הטורקים.
במהלך המסע הצליח רומנוס לכבוש את העיר הירפוליס אולם חיל הרגלים הביזנטי היה איטי ולא הצליח להשיג את חיל הפרשים הטורקי.
בשנת 1070 יצא רומנוס למסע שני לעבר העיר מנזיקרט (שנקראה אז מלזגירט), הממוקמת במזרח טורקיה בנפת (סנג'ק) מוש.
במקום זה היה מבצר ביזנטי שנתפס על ידי הסלג'וקים, ושם הוצע לארסלאן הסכם - רומנוס יוותר על העיר הירפוליס, וארסלאן יסיים את המצור על העיר אדסה שבשטחי האימפריה הביזנטית.
רומנוס איים בפתיחת מלחמה כוללת אם ארסלאן לא יענה לדרישותיו, והכין את כוחותיו בכל מקרה לאחר שציפה כי הסולטאן יסרב להצעה.
כמצופה הסולטאן הסלג'וקי לא קיבל את ההצעה.
לרומנוס התלווה אנדרוניקוס דוקס , בחירה לא ברורה, מכיוון שדוקס היה אויב ותיק של הקיסר הביזנטי.
רומנוס השאיר בבירתו את הגנרל הטוב והמוכשר ביותר שהיה לו, ניקפורוס בוטניאטס, כיוון שחשד בנאמנותו (אם כי היה נאמן יותר מדוקס).
הצבא הורכב מחיילים ביזנטים מהפרובינציה המערבית ואותו מספר של חיילים ביזנטים מהפרובינציה המזרחית; יחידות של שכירי חרב צרפתים, בולגרים, פצ'נגים; חיל רגלים תחת פיקודו של דוכס אנטיוכיה; חיילים נציגים ארמנים ; וחלק מהמשמר הוורנגי.
בנוסף, מאזור הבלקן וסביב האימפריה הצטרפו עמים שונים כמו הרוסים, הכוזרים, האלאנים, האוזסים, הקומנים, הגאורגים, הפרנקים, הגותים קרימנים, הבולגרים והפצ'נגים.
כמו כן הצטרפו יחידות של פרשי טגמטה שליוו את הקיסר רומנוס.
סך הכוחות הביזנטים יצרו צבא של 100,000 איש.
המסע לאורך אסיה הקטנה היה ארוך וקשה, ורומנוס לא התחבב על חייליו כאשר הביא איתו מוצרי מותרות רבים.
האוכלוסייה הביזנטית סבלה מביזה על ידי שכירי החרב הגרמנים אותם רומנוס נאלץ לסלק.
המנוחה הראשונה של הכוח הייתה בסבסטיה (סיוואס), והכוח הגיע לתאודוסיופוליס ביוני 1071. שם הציעו מספר גנרלים להמשיך לצעוד לעבר השטחים הסלג'וקים כדי לתפוס את ארסלאן לפני שזה יהיה מוכן.
גנרלים אחרים הציעו לחכות במקום ולבצר את העמדה.
רומנוס הניח כי ארסלאן נמצא הרחק ממנו וכלל לא יגיע לקרב ולכן צעד לעבר ימת ואן וציפה לכבוש את מנזיקרט די מהר, ואם יתאפשר אז לכבוש גם את המבצר השכן קליאט.
אולם ארסלאן היה בארמניה יחד עם חיל פרשים מחלב (סוריה) ומוסול (עיראק) וכן עם בעלי ברית נוספים.
המרגלים של ארסלאן ידעו כל הזמן היכן נמצאים הכוחות הביזנטיים בזמן שלרומנוס לא הייתה פיסת מידע על תנועות האויב.
רומנוס פקד על הגנרל יוסיפוס טרכניוטיס לקחת עמו חיילים ביזנטים יחד עם החיילים הוורנגים וללוות את הפצ'נגים והצרפתים לקליאט בזמן שרומנוס ושאר הצבא צעדו לעבר מנזיקרט.
אף על פי שלא ידוע במדויק מה קרה לכוח שפנה לקליאט, מעריכים כי ככל הנראה הוא איתר את הצבא הסלג'וקי ונסוג כיוון שמאוחר יותר הוא הופיע במליטן ולא נטל חלק בקרבות.
רומנוס לא היה מודע לנסיגה בקליאט והמשיך לעבר מנזיקרט, אותה כבש בקלות ב-23 באוגוסט 1071. ביום המחרת מספר כוחות זרים תחת פיקוד בריניוס גילו את הכוחות הסלג'וקים ונאלצו לסגת לעיר הכבושה מנזיקרט.
הגנרל הארמני בסיליאסס נשלח עם מספר פרשים לעבר האויב מפני שרומנוס לא האמין כי ארסלאן יביא לאזור את מלוא צבאו.
הכוח הארמני הושמד והגנרל בסיליאסס נלקח כאסיר.
רומנוס סידר את כוחותיו במבנה ושלח את האגף השמאלי שלו תחת פיקוד בריניוס, שכמעט נכנע תחת המהירות של הסלג'וקים שנעו לכיוונו, ונאלץ לסגת פעם נוספת.
במהלך הלילה התחבאו הסלג'וקים בהרים כך שרומנוס לא יכול היה להורות על מתקפת נגד.
ב-24 באוגוסט 1071 בלילה, תקפו כוחותיו של אלפ ארסלאן את המחנה הביזנטי.
במחנה הם יצרו מגע עם שכירי החרב הפצ'נגים וקרוביהם הקפצ'קים, ואלה החליפו צד והצטרפו לכוחות הסלג'וקים.
מאוחר יותר שלח ארסלאן שליח לרומנוס וביקש לכונן שלום.
הקיסר הביזנטי דחה את השגריר הסלג'וקי וניסה לקרוא לגנרל טרצ'ניאוטיוס שפנה קודם לכן לעבר מבצר קליאט.
באותו יום לא היו התנגשויות בין שני הצדדים אולם ביום למחרת ב-26 באוגוסט הכין עצמו הצבא הביזנטי לקרב, יצר מבנה התקפי והחל לצעוד לעבר העמדות הסלג'וקיות כשהאגף השמאלי בפיקוד בריניוס, האגף הימני תחת פיקוד תאודור אלייטס והמרכז בפיקוד הקיסר רומנוס.
אנדרוניקוס דוקס הוביל את הכוחות הרזרביים מאחורה.
הכוחות הסלג'וקים יצרו מבנה של חצי סהר במרחק של ארבעה קילומטרים כשארסלאן משקיף על הנעשה ממרחק בטוח.
הקשתים הסלג'וקים תקפו את הכוחות הביזנטיים כשאלה התקרבו יותר ויותר.
מרכז הכוח של חצי הסהר נסוג בזמן שאגפי הכוח התקדמו וסגרו על הביזנטים מסביב.
הכוחות הביזנטים החזיקו מעמד תחת התקפת הקשתים וכבשו את המחנה של ארסלאן אחרי הצהריים.
למרות הצלחה זו, האגפים הימני והשמאלי, שספגו את רוב הפגיעות מהקשתים, כמעט התפרקו כשיחידות שונות ניסו למשוך את האויב לקרב; הפרשים הסלג'וקים פשוט ברחו כאשר הותקפו על ידי הביזנטים.
ההימנעות הסלג'וקית מהקרב אילצה את רומנוס לסגת לקראת הלילה.
האגף הימני לא הבין נכון את הפקודה ודוקס שהוביל את כוחות העתודה מאחורה התעלם מהקיסר בכוונה, כאויבו של רומנוס, וצעד חזרה למחנה מחוץ למנזיקרט במקום לחפות על הנסיגה של הקיסר.
בעת זו כשהביזנטים היו לגמרי מבולבלים, הסלג'וקים ניצלו את ההזדמנות הנדירה ותקפו את הכוחות הביזנטים - בעזרת המבנה של חצי הסהר הם כיתרו את הצבא הביזנטי.
האגף הימני של הביזנטים התפזר והאגף השמאלי, תחת פיקודו של בריניוס, החזיק מעמד קצת יותר אולם גם הוא התפזר במהרה.
הקיסר הביזנטי רומנוס נפצע, ונלקח בשבי הסלג'וקים.
למרות התבוסה נראה כי מספר ההרוגים הביזנטים היה יחסית נמוך.
אנדרוניקוס דוקס ברח ללא אבדות, ועד מהרה חזר לאנטיוכיה שם הוביל הפיכה נגד רומנוס השבוי.
כיוון שהקרב נערך לאחר רדת החשיכה, הסלג'וקים לא רדפו אחרי הביזנטים הנסוגים, דבר שככל הנראה הציל רבים מהם ממוות בטוח.
הסלג'וקים גם לא השתלטו בשלב הזה על העיר מנזיקרט.
הצבא הביזנטי התארגן מחדש וצעד לעבר דוקיה ושם הם הצטרפו לרומנוס אשר שוחרר שבוע לאחר מכן.
נראה כי את המכה הקשה ביותר ספגה שיירת המטען היקרה של הקיסר הביזנטי.
שנים ועשורים מאוחר יותר קרב מנזיקרט הפך לאסון של האימפריה כאשר מקורות של תקופות מאוחרות יותר הגזימו במספר הנפגעים בקרב.
היסטוריונים ביזנטיים הביטו לאחור והתאבלו על ה"אסון" שהתרחש בקרב מנזיקרט וציינו אותו כרגע בו האימפריה האדירה החלה לשקוע.
ואולם זה לא היה אסון מיידי, מרבית היחידות נשארו שלמות ושבו להילחם באזור הבלקן ובאזורים אחרים באסיה הקטנה תוך מספר חודשים.
מצד שני התבוסה הוכיחה לסלג'וקים כי האימפריה הביזנטית היא לא אימפריה "בלתי מנוצחת", ושניתן להביס גם את "האימפריה הרומית בת המילניום" (כמו שתיארו אותה הסלג'וקים והביזנטים).
בהמשך דוקס שיתק את האימפריה והיה קשה לארגן כוחות לעצור את ההגירה של העמים הטורקים לשטחי האימפריה ותוך מספר עשורים כל אסיה הקטנה הוצפה בטורקים הסלג'וקים.
למרות זאת, ההיסטוריונים מייחסים כמעט פה אחד את תאריך תחילתה של שקיעת האימפריה לקרב הזה.
קרב מנזיקרט הוא אחד הגורמים העיקריים בעקבותיהם יצאו מאוחר יותר מסעות הצלב כיוון שארצות המערב הנוצריות ראו בקרב מנזיקרט סימן לכך שהביזנטים כבר לא יכולים להגן על הנצרות המזרחית.
קרב מילאי ניטש ב-260 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי רומא וקרתגו.
מילאי , כיום מילאצו, היא עיר בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה.
ייחודו של הקרב בהופעתו של כלי נשק חדש בזירה הימית – ה"עורב" .
הרומאים, שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, הצליחו בעזרת גשר ההשתלטות להביא לידי ביטוי את יתרונם בלוחמת פנים אל פנים ולנצח זו הפעם הראשונה בתולדותיהם את אוניותיה של המעצמה הימית החזקה במערב הים התיכון.
המלחמה הראשונה בין רומא לקרתגו, הנקראת 'המלחמה הפונית הראשונה' (264 - 241 לפנה"ס), פרצה כתוצאה ישירה של התערבותן הצבאית במלחמה שניהל היירון, שליט סירקוסאי, נגד מסנה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יצא צבא רומאי אל מחוץ לגבולות איטליה.
לאחר הניצחון על חילות סירקוסאי וקרתגו בקרב מסאנה (264 לפנה"ס), וניצחון שני על צבא קרתגו בקרב אגריגנטום (261 לפנה"ס), החליט הסינאט הרומאי לשנות את מטרות המלחמה ולכבוש את האי סיציליה כולו שהיה תחת שליטה קרתגית.
מאחר שהאויב שלט בים והמלחמה נערכה מחוץ לגבולות איטליה, נפנו הרומאים לבניית צי מלחמתי, כי לא החזיקו צי מלחמתי עד אז.
אוניות המלחמה נדרשו לא רק לאבטחת העברת הצבא והאספקה אל זירת הלחימה בסיציליה, אלא גם לניתוק הקשר הימי החיוני בין קרתגו לבסיסיה במערב האי.
הרומאים נעדרו ידע וניסיון בלוחמה ימית ולא כל שכן בבניית אוניות, ועל כן הטילו את המשימה על חרשי אוניות ואנשי-ים מהערים הימיות בנות-בריתן באיטליה (socii navales).
האוניות נבנו ככל הנראה בייצור סדרתי ברומא עצמה, לדברי פוליביוס לפי דוגמת חמש-חתרית קרתגית שעלתה על החוף ונפלה בשבי הרומאים.
בעוד הצי הרומאי מתארגן, יצא כוח חלוץ בן 17 אוניות בפיקוד הקונסול גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה אל מסאנה (מסינה) כדי לערוך את ההכנות למעבר הצבא והצי.
הכוח הותקף במפתיע על ידי שייטת קרתגית בת 20 אוניות בעודו בתוך נמל ליפארה, באיים האיאוליים.
הרומאים, שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, נאחזו בהלה, הפקירו את אוניותיהם ונמלטו לחוף.
קורנליוס סקיפיו, שהופתע אף הוא ונותר בלי אנשיו, הסגיר את עצמו לקרתגים.
כשנודעה ברומא מפלתו של סקיפיו, הוזעק הקונסול השני, גאיוס דואיליוס, מפקד כוחות היבשה, ומיד הוחל בהכנות לקרב ימי, כי ידעו הרומאים אל-נכון, שהצי הקרתגי יעשה כל שביכולתו למנוע את מעבר הצבא הרומי מאיטליה אל סיציליה.
פוליביוס מספר כי "מאחר שאוניותיהם דלות-מבנה וכבדות-תנועה היו, הציע להם מישהו כסיוע לקראת ההתנגשות את המכונות אשר נקראו לאחר מכן "עורבים" (κόραξ, korax, בלטינית corvus)".
הכנתם ואופן השימוש בהם היו כדלקמן:
החידוש היה לא באופן הלחימה אלא באמצעי הלחימה.
הוא נועד לסכל את התקפות הניגוח של אוניות הקרתגים, כך שמיד עם התקרבות אחת מאוניותיהם אל אונייה רומאית על מנת לנגחה, יוכלו החיילים הרומאים שעל סיפונה להקדים תרופה למכה, לפשוט על סיפון האונייה הקרתגית ולהביא לידי ביטוי את עדיפותם המספרית ואת כוחם בקרב פנים-אל-פנים.
כשנשלמו ההכנות לקרב הימי, מסר דואיליוס את הפיקוד על כוחות היבשה לידי הטריבונים הצבאיים ויצא עם אוניות המלחמה אל סביבות מילאי.
פוליביוס מספר, כי "בראות הקרתגים את הרומאים, עלו עליהם עם מאה ושלושים אוניות, חדורי שמחה ועליצות, כי נקלו הרומאים בעיניהם עקב אי בקיאותם.
ובהפליגם נגדם לא חשבו אפילו כי כדאי להיערך בתבנית קרב, אלא ראו בהן שלל בטוח." משהתקרבו אל המערך הרומאי, השתוממו אומנם למראה המכונות המוזרות המתנשאות מסיפוני החרטום של יריביהם, אך מאחר שהיו בטוחים בניצחונם, הסתערו האוניות הראשונות מיד ובלא היסוס.
בכל פעם שהתנגחה אונייה רומית ביריבתה, הפילו המלחים שעל הסיפון את ה"עורבים", האוניות נאחזו זו בזו מבלי יכולת להיפרד, והחיילים הרומאים למודי-הקרבות הכריעו את אויביהם בחרבותיהם.
באופן זה הצליחו הרומאים ללכוד 30 חמש-חתריות ושבע-חתרית אחת, שהייתה אונית-המפקד של הצי הקרתגי.
חניבעל עצמו הצליח למלט את נפשו בסירה.
האוניות הקרתגיות האחרות עצרו את הסתערותן וניסו בתמרונים מהירים לחמוק מגשרי ההשתלטות ולהנחית התקפות ניגוח על הירכתיים והדפנות של אוניות הרומאים.
אלא שהרומאים עמדו מוכנים מכל עבר וגם התקפה זו נכשלה.
בסופו של דבר נסוגו הקרתגים, כשהם מותירים מאחור 50 מאוניותיהם שנפלו שלל לידי הרומאים.
הרומאים, שעד כה קנו את פרסומם בקרבות יבשה בלבד, נחלו במילאי את ניצחונם הראשון בקרב ים גדול.
ניצחון זה סלל את הדרך להשתלטותם על סיציליה, נחלתם הראשונה שמחוץ לאיטליה, ולמיגורה של קרתגו - המעצמה הימית החזקה ביותר באגן המערבי של הים התיכון.
ואשר לגשר ההשתלטות עצמו, פוליביוס מזכיר את השימוש ב"עורבים" פעם נוספת, בתיאורו את הקרב הימי בין הקרתגים לרומאים ליד אקנומוס ב-256 לפנה"ס, ומאז הם אינם נזכרים יותר במקורות ההיסטוריים.
סביר להניח, כי הרומאים זנחו אותם בשל כובד משקלם והפעלתם המסורבלת.
מצבת ניצחון, המנציחה לדורות את ניצחונו של דואיליוס, שרדה לימינו ונמצאת במוזיאון הקפיטוליני.
"מן הטכניקה הימית הקלאסית - גשר הנחיתה (Corvus)".
חיפה, תורן - דפים לבית צים, מס' 42, 1963. עמ' 19–20. (כולל תרגום לעברית של פוליביוס.) e-text בפרויקט בן יהודה.
קרב מילאי הוא קרב ימי שניטש בשנת 36 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים הרומית, בין ציי אוקטביוס וסקסטוס פומפיוס.
הלחימה נערכה ליד מילאי (כיום מילאצו) בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, והסתיימה בניצחונו של אוקטביוס.
לאחר תבוסתם של שרידי המחנה הרפובליקאי בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, הצליח סקסטוס פומפיוס לברוח לסיציליה וניצל את חוסר היציבות הפוליטית ברומא כדי לבנות לעצמו בסיס בטוח לפעילות.
פומפיוס עסק בעיקר בשוד ימי וכך איים על אספקת המזון לרומא.
כל ניסיונותיהם של אנשי הטריומווירט השני להביסו עלו בתוהו, חוזה שלום שנחתם איתו לא קוים על ידו.
מעשי האיבה התחדשו בשנת 37 לפנה"ס, פומפיוס הביס את אוקטביוס בקרב מסינה כתוצאה מחוסר ניסיונו של האחרון בלוחמה ימית.
כתוצאה מהתבוסה אוקטביוס העביר את השליטה בצי למצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה וזה החל לבנות ולאמן את הצי מחדש.
בשנה הבאה הצי החדש של אוקטביוס גמר את אימוניו והיה מוכן לצאת למלחמה.
תחילה נחת אגריפה עם הצי בסטרונגילי (כיום סטרומבולי) שבאיים הליפאריים, משם הוא הצליח לכבוש את האי היקסיאה (כיום באסילוצו) ללא התנגדות ונערך לתקוף את מילאי.
במילאי היה מוצב צי של 40 ספינות בפיקודו של דמוקרטס.
פומפיוס, שהבין את הסכנה שבפלישה על בסיס פעולתו, שלח כתגבורת צי נוסף בן 45 ספינות בראשותו של אפולופאנס.
בתחילה תכנן אגריפה לתקוף את מילאי בעזרת חצי מכוחותיו, אולם כשהגיע נוכח לדעת שרוב הצי של פומפיוס נמצא במקום, ולכן הוא הזעיק את שאר כוחותיו מהיקסיאה.
במקביל הודיע אגריפה לאוקטביוס על התפתחות העניינים ואוקטביוס הצטרף אליו לקרב.
אגריפה פיקד על האגף המרכזי בצי שהיה מורכב מאוניות חמש-חתרית כבדות בעוד שציו של פומפיוס היה מורכב מליבורניות.
יתרון התמרון והניסיון היה לצדו של פומפיוס בעוד שיתרון חוזק הספינות היה שייך לאגריפה.
למרות יכולת התמרון של פומפיוס חוזקו של הצי הקיסרי הכריע את המערכה.
האוניות הגדולות והחזקות של אגריפה הצליחו לנגח את האוניות הקטנות והחלשות.
כמו כן עשה הצי הקיסרי שימוש במתקן "העורב", שנועד ללכוד ספינות אויב.
פומפיוס הורה לצי שלו לסגת והם ברחו למים רדודים היכן שספינותיו הכבדות של אגריפה לא יכלו לרדוף אחריהם.
אגריפה ניסה בהתחלה לצור על הצי של פומפיוס אולם עד מהרה ויתר על תוכנית זאת בעקבות מצבם הרע של מלחיו.
הצי המובס של פומפיוס הצליח לסגת לבסיסו.
בסך הכל איבד הצי 30 ספינות לעומת 5 ספינות של הצי הקיסרי שהוטבעו.
הניצחון הקיסרי במילאי היה ראשית הסוף של פומפיוס ותרם רבות להגדלת יוקרתו וביסוס כוחו ושליטתו של אוקטביוס ברומא ואיטליה.
קרב מייסלון הוא קרב שנערך ב-24 ביולי 1920 בין כוחות הממלכה הערבית של סוריה לצרפתים, כ-20 קילומטר ממערב לדמשק.
הקרב התרחש כחלק מהמאמץ הצרפתי להפיל מכיסאה את הממשלה הלאומנית עליה הכריז האשם אל-אתאסי תחת שלטונו של המלך פייסל.
ב-1 באוקטובר 1918, עם נסיגת העות'מאנים בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נכנס האמיר ההאשמי פייסל לדמשק בראש גדודי "צבא המרד הערבי" ובחסות הצבא הבריטי, שם הקים ממשלה ערבית סורית.
במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאותה של הממלכה הערבית של סוריה והכריז על פייסל מלך סוריה.
אולם, עקב השיחות בין המעצמות בוועידת סן רמו, והסכם סייקס–פיקו הסודי בין צרפת לבריטניה, קיבלו הצרפתים מנדט על סוריה ולבנון מטעם חבר הלאומים, שפייסל וממשלתו סירבו להכיר בו.
פייסל גם סירב להכיר בעצמאותה של "לבנון הגדולה" מ"סוריה הגדולה", שהוקמה בידי הצרפתים על שרידי פרובינציה אוטונומית שאוכלסה ברובה בנוצרים.
כוחות הצבא הצרפתי יצאו מביירות בראשות הגנרל אנרי גורו, אליהם הצטרפו לבנונים מרונים, שלא רצו להצטרף לממלכת סוריה המוסלמית.
המלך פייסל פקד על הצבא הסורי לא להתנגד למתקפה הצרפתית, אך שר ההגנה הסורי הגנרל יוסוף אל-עזמה (בתעתיק מדויק מערבית: יוסף אלעט'מה) התעקש לעמוד בראש כוחותיו אל מול המתקפה.
הצרפתים הביסו בקלות את הכוחות הסוריים (שכללו כמה מאות חיילים של הצבא שהוקם בחופזה, ומתנדבים מקרב אזרחי דמשק שגויסו בבהילות).
אל-עזמה נהרג בקרב, והצרפתים נכנסו לדמשק למחרת.
גורו עלה לקברו של צלאח א-דין, בעט בקבר, ואמר "חזרנו, צלאח א-דין".
המלך פייסל הוגלה, והמרונים חגגו את ניצחון הצרפתים.
הקרב סימן את תחילת העידן הקולוניאליסטי הצרפתי במזרח התיכון, ואחריו התרחשו מרידות נוספות בצפון סוריה ובדמשק.
בקרב מייסלון השתתפה גם יחידה של נשים בצבא הערבי של פייסל.
השפעה על התנועה הלאומית הפלסטינית
לאחר הקרב הכירה המנהיגות הערבית בארץ ישראל באי-היתכנות חזון "סוריה הדרומית" האוטונומית במסגרת סוריה הגדולה, ומוסא כאזם אל-חוסייני הצהיר: .
קרב מייסלון הוא מיתוס סורי בן זמנו של מיתוס תל חי ומקביל לו בתוכנו, המשמר רגע טראומטי בהיסטוריה של סוריה בו הקריבו מעטים מול רבים - המערב הבוגדני, שלא קיים את הבטחותיו וכפה את מרותו על סוריה המתעוררת מן החנק העות'מאני.
מן השפל וההשפלה התחיל מאבק בן רבע מאה לעצמאות סורית.
בנות ערביות רבות, מאז ועד היום, נושאות את השם 'מייסלון'.
קרב מטאורוס (Metaurus) היה אחד מהקרבות המכריעים שניטשו בין רומא לקרתגו במלחמה הפונית השנייה.
הוא נערך ב-207 לפנה"ס בעמק הנהר מטאורוס (מטאורו), באומבריה שבמרכז איטליה, והסתיים בניצחון מוחץ של הרומאים.
צבא קרתגי, בפיקוד עזרובעל ברקא אחי חניבעל, ניסה לחבור אל חניבעל, כדי לנסות ולהכריע בכוחות משותפים את חילות רומא ולהכניעה.
הניסיון סוכל על ידי הקונסולים גאיוס קלאודיוס נרו ומרקוס ליוויוס סלינטור.
זמן קצר קודם לכן נלחם נרו נגד חניבעל בקרב גרומנטום, מרחק כמה מאות קילומטרים דרומית למטאורוס; אך בצעידה מאומצת ומבלי שיבחינו בו אויביו הצליח להגיע במועד אל עמיתו ולנחול יחד ניצחון בשל יתרונם המספרי.
המשימה של עזרובעל לבוא לעזרת אחיו באיטליה התנהלה עד שלב זה בצורה מוצלחת למדי.
לאחר שהצליח לחמוק מכוחותיו של פובליוס סקיפיו בספרד ולהגיע בשלום לגאליה בחורף 208 לפנה"ס, עזרובעל המתין עד לבוא האביב של 207 לפנה"ס על מנת לנצל את מזג האוויר הנוח יחסית לחצות את האלפים ולהגיע לצפון איטליה.
חציית האלפים על ידי עזרובעל הייתה מהירה בהרבה מזו של אחיו בעיקר בשל העדרו של האיום מצד שבטי הגאלים שעתה חששו מהקרתגים וכיבדו אותם.
רבים מאנשי השבטים הצטרפו בהתלהבות ומילאו את שורותיו של הצבא הקרתגי.
10 פילי מלחמה שרדו את המסע דרך האלפים ונועדו לשמש את עזרובעל בקרב שעתיד היה להתחולל.
רומא עדיין ליקקה את פצעיה משורות התבוסות המוחצות שהנחיל לה חניבעל 10 שנים קודם לכן, והרומאים היו מבועתים מהמחשבה שייאלצו להילחם בשני בניו של "הברק" (כינוי של המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה) בבת אחת.
הקונסולים נרו ומרקוס ליוויוס שנבחרו בחופזה נשלחו להתעמת עם חניבעל ועזדרובעל בהתאמה.
בשלב זה של המלחמה חניבעל שכוחותיו היו מדולדלים חשש להיכנס לקרב חזיתי עם כוחותיו של נרו שמנו כ-45,000 איש והשניים ניהלו משחקי חתול ועכבר בברוטיום.
בינתיים סלינטור נסוג בזהירות בפני עזרובעל, כשהוא מאפשר לו לחצות מעבר למטאורוס דרומה עד העיר סנה.
עזרובעל שלח שליחים לחניבעל על מנת להודיע כי הוא מתכנן לפגשו בדרום אומבריה.
אולם השליחים נתפסו במקרה ממש בסמוך למחנהו של חניבעל, ותוכניותיו נפלו לידי נרו.
האחרון לקח כוח בסדר כוחות של לגיון מתוגבר (6000 רגלים ואלף פרשים) והצעיד אותו במסע מזורז צפונה, על מנת לחבור לכוחותיו של מרקוס ליוויוס, כשהוא לוקח סיכון מחושב שחניבעל עלול להתקיף את שארית צבאו שנותר ללא פיקוד (תרחיש שלא קרה בסופו של דבר).
מאחר שהכיר בדחיפות של המצב ובאיום הנשקף לרומא מאיחוד שני הצבאות הקרתגניים, שלח נרו שליחים רכובים קדימה, עם פקודות לארגן אספקה לכוחו במהלך מסעו מתושבי הכפרים הסמוכים, והורה לחייליו לקחת עמם רק את כלי נשקם.
במהלך צעידתם צפונה הצטרפו לצבאו של נרו מתנדבים רבים ותיקי מלחמות שתגברו את כוחו.
קלאודיוס נרו הגיע במהירות למחנהו של מרקוס ליוויוס סמוך לסנה, כאשר מחנהו של עזרובעל ממוקם כ-800 מטר צפונה.
הוא הגיע בחסות החשכה ונוכחות כוחו במחנה הרומאי התגלתה לקרתגנים רק בבוקר שלמחרת, כשהרומאים החלו להתכונן לקרב.
עזרובעל החל אף הוא בהכנות לקרב, אך התצפיות שלו גילו כי הצבא הרומאי וחיל הפרשים שעמד לרשותו גדלו בצורה משמעותית.
הוא נזכר כי שמע תרועת חצוצרות במשך הלילה, צליל שהיה מוכר לו מההיתקלויות ברומאים בספרד, והסיק נכונה כי הוא עומד עתה בפני שני צבאות רומיים ולא אחד.
כתוצאה מכך, נסוג צבאו של עזרובעל ותפס עמדות מוגנות והרומאים החליטו בשלב זה להימנע ממתקפה על המערך המוגן.
בחסות הלילה ניסה עזרובעל לבצע נסיגה מסודרת צפונה, לאורך הנהר מטאורו, בכוונה לחצותו וכך להימנע מקרב נגד הכוח הרומי העדיף, ולנסות ליצור שוב קשר עם חניבעל בתנאים נוחים יותר.
אולם בשל הצפה של הנהר עקב גשמי האביב והמסת השלגים, הוא לא הצליח למצוא מקום בטוח לחצות את הנהר.
הרומאים דלקו אחריו תוך שהם מאלצים אותו לנהל את הקרב שממנו ביקש להימנע בשל נחיתותו המספרית.
בנוסף לכך רבים מחייליו הגאלים השתכרו במשך הלילה ותפקודם כחיילים היה לקוי ביותר.
בדומה לרוב הצבאות הקרתגים, היה צבאו של עזרובעל כוח רב-לאומי שכלל חיילים איברים, ליגורים, גאלים ואפריקאים.
האגף הימני של עזרובעל היה סמוך לגדת הנהר והאגף השמאלי ממוקם גבוה על גבי הגבעות הסמוכות.
הוא מיקם את חיל הפרשים באגף הימני על מנת לגונן עליו בפני כיתור מצד כוח הפרשים הרומאי.
לעומת זאת האגף השמאלי של עזרובעל היה מוגן היטב על ידי גבעות מימין וגיא עמוק בחזיתו.
חייליו הטובים ביותר של עזרובעל היו האיברים, שהיו חמושים במגינים וחרבות.
האיברים היו ממוקמים באגף הימני יחד עם חיילים אפריקאים (קרתגים או אחרים) שככל הנראה היו חמושים בחניתות.
המרכז אויש על ידי חיילים ליגורים שהיו מאומנים פחות מהחיילים באגף הימני.
ובאגף שמאל מוקמו החיילים הגאלים, שעזרובעל קיווה שיהיו מוגנים היטב על ידי הגיא בחזיתם.
בנוסף לכך היו לעזרובעל 10 פילי-מלחמה שמוקמו באגף הימני.
מרקוס ליוויוס פרס את צבאו אל מול הכוח הקרתגי.
האגף הימני היה תחת פיקודו של ליוויוס, האגף השמאלי תחת פיקודו של נרו והמרכז בפיקודו של פורקיוס.
חיל הפרשים הרומאי מוקם באגף השמאלי אל מול הפרשים הקרתגים.
הקרב החל כאשר האגף השמאלי הרומאי תוקף את האגף הימני הקרתגי, אליו מצטרף בהמשך המרכז הרומאי, חיל הפרשים הקרתגי הקטן ניגף בפני הפרשים הרומאים.
עם זאת בשלב זה האגף הימני הקרתגי והמרכז מחזיקים מעמד ופילי המלחמה מצליחים לפרוץ את קווי הרומאים ולזרוע בהלה.
בשלב זה המערכה נוטה לטובתו של עזרובעל.
נרו, באגף הרומאי הימני מתקשה להתגבר על תוואי השטח התלול שחוסם את המעבר אל הגאלים באגף השמאלי של עזרובעל.
לאחר שהוא נוכח בחוסר התוחלת של הניסיון להגיע אל הגאלים הוא מחליט לתקוף את האגף הימני הקרתגי משמאל.
האגף הימני הקרתגי מתקשה לעמוד בפני ההתקפה המשולבת של ליוויוס מהחזית ושל נרו מהאגף, שיוצרים אנדרלמוסיה וחוסר סדר בשורותיו.
תוך זמן קצר האגף הימני קורס לעבר המרכז כשהלוחמים הקרתגים נטבחים או מנסים להימלט על נפשם.
המרכז הקרתגי השרוי באי סדר עומד עתה בפני התקפה משולבת של פורקיוס מהחזית, מרקוס ליוויוס מהאגף הימני ונרו מאחור.
בשלב זה הפרשים הרומאים מביסים כליל את הפרשים הקרתגים, הכוח הקרתגי מתפורר כאשר הפרשים הרומאים דולקים אחרי הנמלטים וגורמים להם אבדות כבדות.
למעשה מרבית האבדות של הקרתגים נגרמות בזמן מנוסתם המבוהלת.
הכוח הגאלי נשאר ככל הנראה בעמדותיו ואינו חש לעזרתו של עזרובעל.
עזרובעל שככל הנראה מבין שהקרב אבוד מסתער הסתערות נואשת אל עבר הרומאים ונהרג.
הרומאים המנצחים אינם מגלים כבוד כלפי אויבם הקרתגי בניגוד לחניבעל שדאג תמיד לקבורה נאותה של המצביאים הרומאיים שנהרגו בקרב.
במקום זאת קלאודיוס נרו עורף את ראשו של עזרובעל, שנלקח לדרום איטליה ומושלח שם לעבר מחנהו של חניבעל.
קרב מטאורוס הוא בעל משמעות היסטורית מרחיקת לכת.
לולא התרחש, ואילו עזרובעל היה מצליח לחבור אל כוחותיו של חניבעל ולצרף אליהם בעלי ברית נוספים ייתכן שהצבא המאוחד היה מסתער על הבירה רומא ואולי אף מצליח להכניעה.
גם אם הצבא המאוחד לא היה עולה על רומא ייתכן והרומאים שספגו תבוסות קשות ומשפילות מצד חניבעל היו חוששים במקרה זה לעצם קיומה של רומא ומסכימים לחתום על הסכם שלום עם חניבעל – שהיה מוכתב לפי תנאיו.
בפועל כוחו המוחלש של חניבעל וחוסר הצלחתו לגייס כוחות מקרב בעלי בריתו מקרב הערים האיטלקיות (הלא רומאיות), גרם לסטגנציה של מצבו באיטליה ולחוסר יכולת להגיע להכרעה מול הרומאים שהחליטו זמן קצר לאחר מכן להעביר את שדה המערכה לאפריקה ולאלץ את חניבעל לחזור על מנת להגן על מולדתו.
בקרב זאמה שהתחולל לאחר מכן על אדמת אפריקה הובס לראשונה המצביא המנוסה שנאלץ זמן לא רב לאחר מכן לצאת לגלות.
המלחמה הפונית השנייה הסתיימה בניצחון מוחץ של הרומאים ובתנאים קשים במיוחד שנכפו על קרתגו בהסכם השלום עמה.
למעשה בישרו תוצאות המלחמה את ביסוס מעמדה של רומא כמעצמת העל של העולם העתיק ואת ראשית דעיכתה של קרתגו עד לחורבנה המוחלט במלחמה הפונית השלישית מול הרומאים.
אחד מהפרקים בספרו של אדוארד שפארד קריסי 15 הקרבות המכריעים של העולם, עוסק בקרב מטאורוס.
קרב מפרץ בנטרי הוא קרב ימי שנערך ב-11 במאי 1689, במהלך מלחמת תשע השנים, בין צי צרפתי בפיקוד תת-אדמירל מרקיז דה שאטורנו לבין צי הברית של אנגליה, ממלכת הבסבורג, בוואריה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה בפיקודו של האדמירל האנגלי ארתור הרברט.
הקרב, שניטש במפרץ בנטרי בדרום אירלנד, היה גם הפעם הראשונה מאז שנת 1545 בה נלחמו צי צרפתי וצי אנגלי אחד בשני.
העילה לקרב הייתה ניסיון של הצרפתים להעביר אספקה למלך ג'יימס השני במסגרת ניסיונותיו להשיב לידיו את כס השלטון האנגלי.
תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות: הצרפתים הצליחו להעביר אספקה למערכה האירית של ג'יימס והצי הצרפתי בפיקודו של שאטורנו הסב נזק רב לצי האנגלי, אך ההצלחות הטקטיות של הצרפתים לא הביא להשגים אסטרטגיים.
המהפכה באנגליה אשר התרחשה בשנת 1688 הביאה לנפילתו של המלך ג'יימס ה-2 ולעלייתו של ויליאם, הנסיך מאורנג'.
ויליאם, כעת המלך ויליאם ה-3 שלט בצוותא עם אשתו מרי.
ג'יימס אמנם נמלט לצרפת שם קיבל מקלט מדיני מעמיתו הצרפתי, המלך לואי ה-14 אך לא זנח את נסיונותיו לשוב לאנגליה ולכס המלכות.
לואי סייע לג'יימס משתי סיבות: ראשית, המלך הצרפתי האמין בכל ליבו בזכותו של המלך מבית סטוארט לשלוט באנגליה.
שנית וחשובה יותר, לואי האמין שהמלחמה באירלנד תעסיק את ויליאם בעוד שהוא עסוק בחזית בדרום הולנד שמאוחר יותר תהפוך למוקד משמעותי במלחמה.
בעודו בצרפת גייס ג'יימס צבא כדי לסייע לסגנו באירלנד ארל מטירקונל.
אומנם ג'יימס שלח בעבר עזרה כספית לטירקונל אך רק בשנת 1689 היה טירקונל מוכן עם צבאו להוביל את המערכה.
ג'יימס נחת בקינסייל יחד עם 100 קצינים צרפתיים וכ-2500 חיילים ונע יחד עם טירקונל לכיוון דבלין מתוך כוונה להכריע את המערכה באירלנד טרם פלישה לסקוטלנד או אנגליה.
לשם כך נזקק ג'יימס לאספקה וציוד מצרפת.
אנגליה לא ששה לאפשר לג'יימס ובעלי בריתו מצרפת דריסת רגל באירלנד והפרלמנט החליט לערב את הצי המלכותי.
ארתור הרברט, המפקד החדש של הצי האנגלי, יצא לים רק בתחילת אפריל כאשר הוא משאיר מאחוריו מספר ספינות שהתמרדו עקב עיכובים בתשלומי משכורות.
הצי יצא לים עם 19 ספינות ב-4 באפריל והגיע לקורק ב-12 באפריל מתוך כוונה לאתר ספינות צרפתיות.
הצי הצרפתי שהורכב מ-24 ספינות מרמה שלישית ורביעית, שתי פריגטות ועוד מספר ספינות קטנות יותר לאספקה עבור המערכה של ג'יימס, עזב את נמל ברסט ב-6 במאי.
כשהגיע הצי הצרפתי לדרום אירלנד הם גילו כי הצי של הרברט לא אפשר הנחתה של ציוד לחוף בקינסייל ולכן פנו למפרץ בנטרי.
בבוקר לאחר מכן, ב-11 במאי, בעוד הצרפתים מורידים לחוף אנשים, אספקה וכסף, נגלה הצי של הרברט.
הצרפתים מיהרו להרים עוגן וקרב התפתח בתוך המרחב הצפוף של המפרץ.
תחילה נערכו שני הציים בקווים מקבילים אך הצי האנגלי נאלץ לצאת אל הים הפתוח עקב יתרון ברוח של הצי הצרפתי.
הקרב נמשך סך הכל כארבע שעות והסתיים ללא הכרעה ממשית אף על פי שהצי הצרפתי הצליח לשמור על ספינות האספקה ולהוריד את כל הציוד הנחוץ לחוף.
כשהצי הצרפתי ניתק מגע בתום הקרב, בשעות אחר הצהריים, הנזקים שנגרמו הן לכלים והן בנפש בצי האנגלי לא אפשרו להרברט לפתוח במרדף.
שאטורנו חזר לברסט ב-18 במאי כאשר בדרך הוא הספיק לתפוס ולהחרים שבע ספינות סחר הולנדיות.
הרברט הפליג לאיי סכילי ב-22 במאי.
עבור שני הציים תוצאות הקרב אינן מספקות.
על אף שהצי האנגלי ספג נזק כבד שאילץ את הרברט לחנות חודשיים בפורטסמות' (כשבאותו זמן אירלנד הייתה חסרת הגנה ימית), שאטורנו כשל בניצול היתרון שיצר בקרב לטובת המערכה.
בינתיים ג'יימס החל את המצור על העיר דרי שתפיסתה תאפשר לו גישה לסקוטלנד.
שלוש פריגטות צרפתיות תחת קפטין דוקוסנה (Duquesne) נשלחו כדי לסייע.
הפרלמנט הסקוטי בתגובה שלח 2 ספינות קטנות להתמודד עם הצרפתים אולם ניסיון זה נכשל כאשר דוקוסנה תפס אותם ב-20 ביולי בתעלה הצפונית בין אנגליה לאירלנד.
בעלות הברית החלו לעבות את הכוח הימי בתעלה והצי במהרה הגיע ל-34 אוניות קו אנגליות ו-20 הולנדיות, 17 פריגטות ו-17 אוניות סיור קטנות יותר.
הכח פיטרל בים דרומית לקינסייל ומנע מספינות אספקה צרפתיות להגיע לאירלנד לסייע למערכה של ג'יימס.
הצי הצרפתי שהתאסף בברסט קיבל תגבורת עם 20 אוניות קו של טורוויל וארבע פריגטות והפליג ב-15 באוגוסט לכיוון מפרץ ביסקיי אך לא היווה איום על הצי האנגלי-הולנדי ולא יכול היה למנוע מאדמירל ג'ורג' רוק מלהסיר את המצור על דרי, ומהצבא של מרשל סקומברג לנחות בקאריקפרגוס ב-23 במאי.
עם התגבורת של קאריקפרגוס הצבא של ויליאם שהתייצב מול ג'יימס כבר מנה מעל ל-40 אלף חיילים.
קרב מִיקַאלֵה היה אחד משני הקרבות הגדולים (השני הוא קרב פלטאיה) שסיימו את הפלישה הפרסית ליוון.
הקרב נערך לקראת סוף אוגוסט 479 לפנה"ס (במועד מקביל לקרב פלטאיה) על מורדות הר מיקאלה באיוניה, מול חופי האי סאמוס.
הקרב הסתיים בחיסול כוחות פרס באיוניה, השמדת הצי האגאי הפרסי ושחרור איוניה והאיים האגאיים משליטה פרסית.
באביב שנת 479 לפנה"ס, על רקע ההסתבכות הפרסית בקרבות בתוך יוון גופה, התמרדו מספר ערים יווניות באיוניה כנגד השלטון הפרסי.
בני איוניה הבינו במהרה כי לא יוכלו לעמוד לבדם אל מול עוצמת האימפריה האחמנית, ולפיכך שיגרו נציגים אל אתונה וספרטה על מנת לקבל מהן סיוע.
מרדוניוס, המושל הפרסי ביוון, לא ראה בעין יפה את ההתערבות האתונאית במתרחש בצידו השני של הים האגאי, ולאחר שניסה לפייס את אתונה, ולשכנעה להישאר נייטרלית בעזרת תמריצים שונים, קיבל את סירובה.
כתוצאה מכך החליט לצאת למסע מלחמה שיסתיים, בסופו של דבר, בתבוסתו ומותו בקרב פלטאיה.
בינתיים גייסו הספרטנים, בראשות מלכם לאוכיטידס השני, 5,000 לוחמים (כש-5,000 נוספים יצאו לקרב בפלטאיה), צירפו אליהם 35,000 לוחמים אתונאים ובני פולייס אחרות, והפליגו, לאחר התארגנות באי דלוס, אל עבר סמוס וחופי איוניה.
כששמעו על המתקפה ההולכת וקרבה הסיגו הפרסים, שרצו להימנע מקרב ימי כושל דוגמת סלמיס, את ציים מהאי סאמוס אל עבר היבשת.
שם, בחופו הדרומי של חצי האי מיקאלה, התבצרו ונערכו להדוף את הפלישה היוונית.
היוונים, שהיו ערוכים לקרב ימי, הופתעו למצוא את סאמוס נטוש, אך במהרה גילו את הצבא הפרסי ערוך על החוף האיוני, ולאחר התלבטות קצרה, החליטו לערוך קרב יבשתי.
הרודוטוס מספר כי המפקד הספרטני לאוטיכידס הפליג בקרבת המחנה הפרסי ונשא נאום שהופנה לבני בריתה האיונים של פרס:
הפרסים, שחשדו כי לאוטיכידס מנסה לגרום לעריקה בשורותיהם, פרקו, בתגובה, את בני סאמוס מנשקם ושלחו את המיליטים לשמור על העורף ודרכי המילוט.
באותו הזמן נחת הצבא היווני על החוף והתחלק לשני גייסות, כשהאתונאים צעדו לאורך קו החוף באגף ימין והספרטנים התקדמו על מורדות הר מיקאלה באגף שמאל.
במהלך הצעידה לאורך החוף מצאו האתונאים שרביט מונח בחול.
הדבר התפרש מיד כאות אלוהי, המבשר על ניצחון יווני בקרב במישור פלטאיה, שנערך בבוקר אותו יום.
בתום הקרב, שבו היוונים לסאמוס והחלו בדיונים על העתיד.
הספרטנים הדורים לא התכוונו להטריח את עצמם אל מעבר לים האגאי בכל פעם שתעמוד איוניה בפני מתקפה והציעו לפנות את האיונים אל אדמת יוון.
האתונאים לעומתם לא היו מוכנים לאבד את מושבותיהם, וצירפו את בני איוניה לליגה הדלית.
עם תבוסת הפרסים, חזרו הספרטנים לאדמת יוון והמשיכו לעסוק בענייניהם.
ערי איוניה היו כעת בברית עם אתונה, שהפכה לכוח אימפריאליסטי.
אתונה, שהתקיימה עד אותה תקופה בצילה של ספרטה והסתייעה בכוחה הצבאי להגנתה, החלה לפתח מדיניות עצמאית הולכת וגוברת, שהובילה, בסופו של דבר, לפריצת המלחמה הפלופונסית.
קרב מורמוגאו נערך בסמוך לעיר הנמל מורמוגאו שבמחוז גואה בהודו ב-30 בספטמבר 1639. הקרב החד צדדי נערך בין כוח פשיטה ימי הולנדי לחיל המצב הפורטוגזי והסתיים עם השמדת ספינות המלחמה הפורטוגזיות.
מלחמת הולנד-פורטוגל הייתה עימות חמוש שנערך בין כוחות הולנדיים מחברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית לבין מושבות האימפריה הפורטוגזית, אשר החלה ב-1588. העימות התאפיין בעיקר בפלישות ופשיטות שערכו חברות הסחר ההולנדיות על המושבות הפורטוגזיות באמריקה, באפריקה, בהודו ובמזרח הרחוק.
במידה רבה נחשבת מלחמה זו כשלוחה חוץ-אירופאית של מלחמת שמונים השנים שהתנהלה באותה התקופה בין ספרד להולנד, זאת בשל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל באותה התקופה, תחת בית הבסבורג.
יתר על כן, קשר רופף בין עימות זה למלחמה מבית באירופה - ההולנדים פשטו על הקולוניות הפורטוגזיות בעיקר כדי לייסד אימפריה ימית וכתוצאה מכך להשתלט על הסחר בתבלינים של האימפריה הפורטוגזית הנתונה במשבר.
ב-30 בספטמבר 1639 תקפה שייטת הולנדית בת תשע ספינות מלחמה ועליהן 261 תותחים, 810 מלחים ו-170 נחתים את נמל מורמוגאו בו עגנו במבדוק שלוש ספינות גליאון פורטוגזיות, בום חסוס (Bom Jesus), סאו סבסטיאו (São Sebastião) והסאו בואוונטורה (São Boaventura) כשהן ללא תותחים.
שתי הספינות הראשונות נתפסו ללא התנגדות ובום חסוס הוצתה ושוגרה לכוון הסאו בואוונטורה, שצוותה סירב להיכנע, והאחרונה עלתה באש וטבעה.
לקראת סוף הקרב ניסו הפורטוגזים להתקיף את השייטת ההולנדית באמצעות פריגטות שלא היו חמושות בתותחים אך אלה נרתעו מהספינות ההולנדיות ולא יצרו איתן מגע.
קרב מטמה (או קרב גלאבט) התרחש בין 9 ל-10 במרץ 1889 בין המהדיסיטים הסודאנים ל במסגרת המלחמה המהדית.
לאירוע חשיבות רבה בהיסטוריה של אתיופיה עקב נפילתו של הקיסר יוהנס הרביעי בקרב זה.
הקרב התרחש בשטח שבין שני היישובים גלאבט (בתחומי סודאן של ימינו) ומטמה (חלק מאתיופיה), ולכן בשמו של הקרב עשויים להופיע שניהם.
ב-1881 פרץ בסודאן המרד המהדיסטי שהצליח להפיל את השלטון המצרי שם.
בעקבות המרד היו חלק מהכוחות המצריים נצורים בסודאן.
ב-1882 נכבשה מצרים על ידי הבריטים והם החלו לנהל את ענייני החוץ שלה.
ביוני 1884 חתמו הבריטים על הסכם היואיט עם קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, לפיו חיילי מצרים הנצורים במזרח סודאן הורשו להתפנות למאסאווה דרך אתיופיה.
מאז האירוע, התייחס מנהיג מדינת המהדי הח'ליפה אבדלהי אבן מוחמד לאתיופיה כאל אויב ושלח את כוחותיו כדי לתקוף אותה.
גם מסעי הניצור בכפייה של האוכלוסייה המוסלמית באתיופיה על ידי יוהנס, תרמו כנראה להתדרדרות היחסים עם מדינת האסלאם הקיצוני.
גלאבט ומטמה שהיו ממוקמות על סחר התוואי בין נהר הנילוס לגונדר (בירת אתיופיה 1632-1855) שימשו את המהדיסטים כבסיסי פשיטה לאתיופיה.
בשנת 1885 הוכו המהדיסטים בראשות עות'מאן דיגנה בקרב כופית על ידי איש הצבא האתיופי ראס אלולה.
כמה שנים מאוחר יותר, הנגוס (מלך) של גוג'אם, תקלה היימנות, (ואסל של הקיסר יוהנס), תקף את המהדיסטים במטמה בחודש ינואר 1887, ובזז את העיירה.
בתגובה, ניהלו המהדיסטים בראשות אבו אינגה, מסע צבאי ממטמה לאתיופיה כשמטרתם העיירה גונדר.
תקלה היימנות לחם נגדם בסאר ווחה, אך הובס.
המהדיסטים המשיכו והגיעו לגונדר, בזזו את כנסיותיה, העלו אותן באש ולקחו תושבים רבים כעבדים.
למרות "חילולה" של העיר ההיסטורית, הקיסר יוהנס היה מוטרד יותר מהאיטלקים בצפון שהחלו לחדור ממאסאווה לרמת אריתריאה, והתכוון לצאת בהתקפה נגד מנליק, נגוס שוואה, בשל חשדות למרד.
הכמורה והקצינים הבכירים לחצו עליו לטפל קודם באיום המהדיסטי, ובסופו של דבר, הוא קיבל את עצתם, ועל פי אלקה למלם: "אם אחזור, אלחם נגד שוואה מאוחר יותר כאשר אשוב.
ואם אמות במטמה בידי הפראים אני אהיה בגן עדן".
בסוף ינואר 1889 גייס יוהנס צבא גדול שכלל 20,000 פרשים ו-130,000 רגלים, אשר התכנס בדמביה.
הצבא הסודני מנה 85,000 חיילים, אשר התבצרו בגאלאבט, והקיפו את העיר בזאריבה ענק (מחסום עשוי בשילוב שיחי כוב, בדומה לחוטים עוקצניים).
ב-8 במרץ 1889 הגיע צבא אתיופיה לטווח ראייה מגאלאבט, אולם ההתקפה החלה רק למחרת.
אחייניו של הקיסר פיקדו על אגפי הצבא, ראס היילה מרים גוגסה פיקד על האגף השמאלי וראס מנגשה על הימני.
האתיופים הצליחו לחדור את מחסום הזאריבה, ובאמצעות מתקפה מרוכזת נגד חלק מההגנה הצליחו לפרוץ דרך קווי המהדיסטים אל תוך העיר.
המגינים סבלו אבדות כבדות ועמדו בפני התמוטטות מוחלטת, כאשר באופן בלתי צפוי התחולל מפנה בקרב לטובתם.
הקיסר יוהנס, אשר רכב בראש הצבא, נפגע מכדור בכתפו ונפצע קל, אבל כדור שני פגע בחזהו ופצע אותו אנושות.
הוא נלקח לאוהלו ומת באותו הלילה.
לפני מותו, ציווה על האצילים להכיר בבנו, ראס מנגשה, כיורשו.
מוראל הצבא האתיופי נפגע מאוד בעקבות מותו של הקיסר, והמהדיסטים הצליחו לפזר את הצבא האתיופי ולנצח בקרב.
לואיס, לא היו המהדיסטים מודעים למותו של הקיסר עד ש.
כמה ימים לאחר מכן, ב-12 במרץ, השיג המפקד המהדיסטי זאקי טומאל את כוחותיהם של הראסים אלולה ומנגשה ליד נחל אטברה.
התפתח קרב על גופת הקיסר, ובמהלכו נפל בין היתר הראס אראיה דמצו (דודו של הקיסר).
המהדיסטים כרתו את ראשו של יוהנס ושלחוהו כפרס לבירת הח'ליפה המהדיסטי באומדורמן.
מותו של הקיסר גרמה למהומה פוליטית באתיופיה.
אף על פי שיוהנס ציווה על ערש דוי שבנו ראס מנגשה יוכתר כיורשו, והתחנן לראס אלולה ואצילים אחרים שתימכו בו, הוכרז בתוך כמה שבועות יריבו לכתר, מנליק השני, כקיסר החדש ברחבי אתיופיה.
עבור המהדיסטים היו לקרב תוצאות קשות.
הם אמנם ניצחו בקרב, אך איבדו רבים מחייליהם הטובים.
הח'ליפה החליט להפסיק את פעולות האיבה נגד אתיופיה והסכסוך הצטמצם לפשיטות גבול קטנות.
קרב מילוז , או קרב אלזס , היה אחד הקרבות הראשונים במלחמת העולם הראשונה בכלל, ובחזית המערבית בפרט, והיוזמה הצבאית הראשונה של צרפת נגד גרמניה.
הקרב נערך בין 7 ל-10 באוגוסט 1914, ומטרתו עבור צרפת הייתה כיבוש מחוז אלזס מחדש בעקבות ההפסד במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאחר כיבוש צרפתי מהיר של העיר מילוז, נסוגו הכוחות הצרפתיים בעקבות מתקפת-נגד מוצלחת של הגרמנים.
בשנת 1871 הפסידה צרפת את חבלי אלזס ולורן לקיסרות הגרמנית המתהווה במלחמת צרפת–פרוסיה.
מאז הפסד זה, שמה לה צרפת למטרה להחזיר לשליטתה את שני חבלי הארץ הללו.
הדבר אף נוסח בתוכנית הלחימה הצרפתית למלחמה בגרמניה, תוכנית 17.
הכוח הצרפתי בפיקודו של גנרל לואי בונו היה משלוח של תגבורת מהארמייה הראשונה בלורן, הקורפוס ה-7 (שהורכב מהדיוויזיות ה-14 וה-41 של חיל הרגלים הצרפתי ומדיוויזיית המילואים ה-57 מבלפור) ודיוויזיית הפרשים ה-8. כח זה היה חלק מהכוח הכולל של תוכנית 17 שיועד למתקפה הצרפתית באלזס-לורן.
בצד המגן עמדו הקורפוסים הגרמניים ה-14 וה-15 מהארמייה השביעית תחת פיקוד גנרל יוזיאס פון הרינגן.
צרפת פתחה במתקפה בשעת בוקר מוקדמת מאוד ב-7 באוגוסט 1914. המטרה שעמדה לנגד עיני המפקדים הייתה יישום תוכנית 17. עיקרה היה כיבוש מחוז אלזס ולאחריו לורן שהיו בידי הגרמנים מאז שנת 1870.
בבוקר היום הראשון לקרבות השתלטו הצרפתים על העיר אלטקירך, ששכנה בסמוך לגבול, בהסתערות כידונים.
בונו הופתע והביע חשש מההגנות החלשות בצד הגרמני.
הוא פחד להמשיך ולהתקדם בגלל החשש שייפול לתוך מארב גרמני מתוכנן היטב.
אף על פי כן הוא קיבל הוראה להמשיך לעבר חבל הריין והשתלט על העיר מילוז בקלות, זמן קצר אחרי שרוב הכוחות הגרמניים יצאו מהעיר.
לכוחות הצרפתים היו 100 נפגעים בקרב על מילוז.
הכיבוש, כמעט ללא התנגדות, גרם לתחושת אופוריה אצל הצרפתים שציפו למלחמת התשה (מה שבסופו של דבר התקיים).
יומיים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט, הגיעו כוחות גרמניים משטרסבורג ופתחו במתקפת נגד מקרבת העיר סרנה שבדרום מחוז אלזס על הכוחות הצרפתיים ששהו בעיר מילוז.
הצרפתים השיבו אש אך ידה של גרמניה הייתה על העליונה ומתקפת הנגד הייתה מוצלחת.
הגנרל בונו, ללא תגבורת משלו, החל בנסיגה איטית באותו יום.
מאוחר יותר, אחרי כמה היסוסים, החליט הרמטכ"ל הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, לשלוח תגבורת לכח של בונו.
אך התגבורת הגיעה באיחור ולא הצליחה לסייע בהגנה.
בונו, שפחד ליפול לתוך כיתור של כוחות גרמניים, נמלט עם כוחותיו לעיר בלפור.
בתגובה לנסיגה האשים ז'ופר את בונו בחוסר אגרסיביות, או במונחים של היום באי חתירה למגע, ושחרר אותו מתפקידו באופן מיידי.
בעקבות ההפסד הצרפתי בקרב המשיכה גרמניה לשלוט במחוז אלזס.
הגנרל לואי בונו הודח מתפקידו.
בעקבות החשיבות הרבה של הפסד זה להמשך המערכה הוסיף ז'ופר ארבע דיוויזיות ליחידה זו, לה הוא קרא ארמיית אלזס.
בעקבות ההדחה והכישלון ליישם את האסטרטגיה של תוכנית 17, מינה הגנרל ז'וזף ז'ופר את הגנרל פול פו, אותו ביקש להחזיר מפרישה, לתפקיד שנקרא מפקד ארמיית אלזס.
מאוחר יותר באותו חודש ניסו כוחות אלה תחת פיקודו של הגנרל פו להתקדם במחוז לורן ללא הצלחה.
קרב מלאיה הוא קרב שהתרחש מ-8 בדצמבר 1941 עד 31 בינואר 1942, במלאיה, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב התאפיין בעימותים בין יחידות צבאיות של חבר הלאומים הבריטי שהיו מוצבות במלאיה, לבין הצבא היפני הקיסרי.
בין מלחמות העולם סבלה האסטרטגיה הבריטית במזרח הרחוק מהזנחה ומחוסר במשאבים.
הממשלה הבריטית הסתמכה בעיקר על הצי המלכותי הבריטי בבסיסו בסינגפור, שיספק הגנה על הנכסים הבריטיים באזור, ואף ישמש כגורם הרתעה מפני תוקפנות עוינת.
ב-1940, הגיע מפקד הצבא הבריטי במלאיה, לוטננט-ג'נרל ליונל בונד, למסקנה כי על מנת להגן על המושבה הבריטית בסינגפור יש להגן על כל חצי האי המלאי, ולשם כך אין די בצי לבדו.
אסרטגיית ההגנה הסתמכה על שתי הנחות יסוד: ראשית, הבריטים האמינו כי תנתן לכוחות הבריטים התרעה מספקת טרם פרוץ הקרבות על מנת שיוכלו לחזק את חיל המצב, ושנית, שכוחות צבא אמריקאיים באזור יסייעו במקרה של התקפה.
בסוף 1941 התבדו שתי הנחות אלה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, קיבלו זירות אירופה והמזרח התיכון עדיפות במשאבים ובכוח אדם על פני מזרח אסיה.
כוחות חיל האוויר המלכותי במלאיה היו מצומצמים ביותר, ובעוד שלכוח הפלישה היפני היו מעל 200 טנקים, לצבא הבריטי במלאיה לא היה אפילו טנק אחד.
מבצע מטאדור, תוכנית בריטית לפריסת כוחות בחצי האי המלאי שמטרתה עצירת הפלישה, לא יצאה אל הפועל.
הקרב החל עם פלישת הארמייה ה-25 היפנית למלאיה ב-8 בדצמבר 1941. הכוחות היפניים פתחו במתקפה אמפיבית בחופה הצפוני של מלאיה, בסמוך לעיר קוטה בארו, והחלו להתקדם דרומה לאורך החוף המזרחי.
במקביל, נערכו נחיתות בפאטאני ובסונגקהלה שבתאילנד, משם התקדמו הכוחות דרומה לעבר גבול תאילנד-מלאיה, ופנו לחוף המערבי של מלאיה.
באותו יום, זמן מה לפני תחילת הפלישה, אולצה תאילנד לאפשר ליפן להשתמש בבסיסים צבאיים בתאילנד.
בשעה 04:00, תקפו 17 מפציצים של הצי הקיסרי היפני בפעם הראשונה את סינגפור.
התברר כי בעקבות הפלישה היפנית להודו-סין, נמצאו מפציצים יפניים מסייגון בטווח טיסה מסינגפור.
בתחילה נתקלו היפנים בהתנגדות מצד הגיס השלישי של צבא הודו הבריטית ומספר גדודים של הצבא הבריטי.
אולם, היפנים בודדו את כיסי ההתנגדות הללו, הקיפו אותם, והכריחו את המתנגדים להיכנע.
אמנם היתרון המספרי של הכוחות היפניים בצפון מלאיה היה קטן, אך הם החזיקו ביתרון רב בכל הנוגע לסיוע אווירי, שריון, תיאום בין יחידות השדה, טקטיקה וניסיון, שכן היפנים כבר לחמו במלחמת סין יפן השנייה.
היפנים השתמשו אף בחיל רגלים רכוב על אופניים ובטנקים קלים, אשר אפשרו תנועה מהירה בתוך יער הגשם הטרופי אשר כיסה את מלאיה.
היפנים לא הביאו עמם אופניים, אלא למדו ממודיעין צבאי כי אופניים נפוצים באזור, ועל כן מיהרו להחרים אותם מאזרחים.
הבריטים ישמו את מבצע קרוהקול, תוכנית חלופית למבצע מטאדור, ב-8 בדצמבר, אולם הכוחות ההודיים הובסו בקלות על ידי הדיוויזיה החמישית היפנית, אשר נחתה בפאטאני מוקדם יותר באותו יום.
כוח Z של הצי המלכותי הבריטי, שכלל את אה"מ פרינס אוף ויילס, אה"מ ריפאלס וארבע משחתות הגיע למלאיה טרם פרוץ הקרב.
אולם, העליונות האווירית היפנית הביאה לטיבוע השייטת ב-10 בדצמבר 1941, ובכך נותר חופה המזרחי של מלאיה חשוף לחלוטין ואפשר את המשך הנחיתות היפניות.
טייסות מטוסי הקרב של בעלות הברית במלאיה סבלו ממספר בעיות: מחסור בציוד ובחלפים בשביל המטוסים, שדות תעופה במצב תחזוקה גרוע וקשים להגנה בפני מתקפות אוויריות, פיקוד לקוי, אנטגוניזם בין הטייסים הבריטים לטייסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וטייסים חסרי ניסיון.
בנוסף, עלו מטוסי הקרב היפניים, A6M זירו, בביצועיהם על כל המטוסים הבריטים שהיו מוצבים במלאיה.
מלבד מטוסי הקרב, מפציצי בעלות הברית היו מיושנים, והושמדו בתחילת הקרב.
כמו כן, הצליח המודיעין היפני לגייס לשורותיו קצין קישור בריטי בצבא ההודי.
על אף שתרומתו מוטלת בספק, הצליחו היפנים להשמיד את כל המטוסים בצפון חצי האי המלאי בתוך שלושה ימים.
הקצין נעצר ב-10 בדצמבר, אולם בזמן זה כבר השיגו היפנים עליונות אווירית.
הטייסת הבריטית ספגה מכה קשה בשבוע הראשון של הקרב, דבר שהוביל לאיחודה עם טייסות אחרות של בעלות הברית באזור, ובסופו של דבר לפינוי המטוסים לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה).
התקדמות הכוחות היפניים דרומה, בסיוע טנקים שירדו מתאילנד ב-11 בדצמבר, והתנועה לפנים הארץ מראש החוף בקוטה בארו שבצפון מזרח מלאיה, הכניעו את המגינים הבריטים בצפון המדינה.
היפנים גם קיבלו סיוע מהצי הקיסרי, שפעל בחופשיות מוחלטת לאורך החופים, ותרם רבות להתקדמות הכוחות דרומה.
בנוסף, בלא חיפוי אווירי, נותרו חיילי בעלות הברית ואזרחי מלאיה חשופים לגמרי להתקפות אוויר.
היפנים הפציצו את האי המלאי פנאנג (Penang) מ-8 בדצמבר ועד נטישתו ב-17 בדצמבר.
תושבי האי האירופאים פונו ממנו בחופזה והשאירו את התושבים המקומיים - יחד עם נשק, סירות ותחנת ממסר פעילה - לחסדי היפנים, פעולה שגרמה לניכור כלפי הבריטים בקרב האוכלוסייה המקומית.
ב-23 בדצמבר, שוחרר מפקד דיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 מתפקידו, אך הייתה לכך השפעה מועטה על התקדמות הקרב, שכן בסוף השבוע הראשון של ינואר נפלה כל צפון מלאיה לידי היפנים.
באותו זמן, חתמה תאילנד על הסכם ידידות עם האימפריה היפנית, והשיבה לעצמה שליטה על מספר אזורים בצפון מלאיה, וחיזקה את שליטתה של יפן באזור.
היפנים המשיכו ליעדם הבא, העיר קואלה לומפור, שנפלה ללא קרב ב-11 בינואר 1942. סינגפור הייתה רחוקה כעת 300 ק"מ בלבד מהצבא היפני.
בטרם הגיעו לקואלה לומפור, הצליחה הדיוויזיה ההודית ה-11 לעכב את הצבא היפני למספר ימים בעיירה בקמפר (Kampar), תוך הסבת אבדות רבות, בשל תנאי השטח שלא אפשרו ליפנים להשתמש בטנקים שלהם.
אולם, הדיוויזיה נאלצה לסגת לנהר סלים לאחר שהיפנים הנחיתו כוחות מהים מדרום לקמפר.
ב-6 בינואר, הופתעו שתי חטיבות הודיות בקרב על נהר סלים, והושמדו כמעט לגמרי.
היפנים ביצעו מתקפת פתע לילית בשילוב עם טנקים, והכריעו את המגנים.
הצלחת התקפה זו אילצה את לוטננט-ג'נרל ארתור פרסיבל, מפקד הכוחות הבריטים במלאיה, להחליף את הדיוויזיה ה-11 המוכה בדיוויזיה האוסטרלית השמינית.
באמצע חודש ינואר הגיעו היפנים לג'והור, אחת ממדינות דרום מלאיה.
ב-14 בינואר, נתקלו היפנים בדיוויזיה האוסטרלית השמינית, בפיקוד מייג'ור-ג'נרל גורדון בנט.
בעימות זה, נתקלו היפנים לראשונה בעיכוב שנגרם כתוצאה מהתנגדות קשה שהעמידו האוסטרלים.
בקרב זה, שהתרכז סביב גשר גמנסה (Gemensah) בסמוך לעיירה גמס (Gemas), ספגו היפנים כ-600 הרוגים.
אך הגשר עצמו, שפוצץ במהלך הקרב, תוקן תוך שש שעות ואפשר את מעבר הכוחות היפנים.
היפנים ניסו לאגף את האוסטרלים ממערב לגמס, ובעקבות ניסיון זה התפתח ב-15 בינואר קרב עקוב מדם.
בנט הציב את החטיבה ההודית ה-45, שכללה חיילים חדשים וחסרי ניסיון, על הגנת הגדה הדרומית של נהר מואר (Muar).
אולם, החטיבה אוגפה על ידי כוחות יפנים שנחתו מהים, והיא חוסלה כמעט לחלוטין.
גדוד אוסטרלי שנשלח לסייע לחטיבה אוגף גם הוא, ומפקדו נהרג.
במהלך הלחימה, השמיד תותחני נ"ט אוסטרלים תשעה טנקים, ובכך האטו את התקדמות ואפשרו לחמשת הגדודים הנותרים להימלט מהנהר.
חמשת גדודים אלו הפכו ל"כוח מואר", ונסוגו תוך לחימה במשך ארבעה ימים.
הלחימה העיקשת של כוח מואר עיכבה את התקדמות היפנים, ואפשרה לכוחות בריטים ששרדו את המערכה בצפון מלאיה לסגת דרומה ולהימנע מאיגוף יפני.
כאשר הגיע כוח מואר לגשר פאריט סולונג (Parit Sulong), ומצא כי הוא בידיים יפניות, הורה מפקד הכוח, לוטננט קולונל צ'ארלס אנדרסון, כי כל אדם לעצמו.
אלה שיכלו ברחו לג'ונגלים, לביצות או למטעי הגומי, בניסיון להגיע למפקדה.
כל 135 הפצועים שהושארו מאחור, מלבד שניים, עונו ונרצחו במה שנודע כטבח פאריט סולונג.
אנדרסון קיבל את עיטור צלב ויקטוריה על הנהגת הלחימה והנסיגה.
הקרב על נהר מואר עלה בחייהם של כ-3,100 חיילי בעלות הברית ומעל 700 חיילים יפנים.
ב-20 בינואר, נחתו היפנים בעיירה אנדאו (Endau), וקו ההגנה האחרון של הבריטים במלאיה היה נתון כעת למתקפה לכל אורכו.
ב-27 בינואר, קיבל פרסיבל מהמפקד הבריטי העליון בדרום-מזרח אסיה, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אישור לחצות את מצר ג'והור, ולסגת לסינגפור.
ב-31 בינואר, עזבו הכוחות הבריטים האחרונים את מלאיה לסינגפור.
כוחות הנדסה בריטים פוצצו חור בקוטר של 20 מטר בגשר ג'והור-סינגפור, על מנת למנוע את התקדמות הצבא היפני.
אולם, כוחות קדמיים יפניים החלו לחצות את המצר בימים הקרובים במסווה של אזרחים מלאיים על סירות אזרחיות.
בתוך פחות מחודשיים, הסתיים קרב מלאיה בתבוסה מוחצת לכוחות חבר העמים הבריטי, אשר נסוגו מחצי האי המלאי.
כ-50,000 חיילי חבר העמים נשבו או נהרגו במהלך הקרבות.
הצבא היפני המשיך את התקדמותו אל סינגפור, וכבש את האי ב-15 בפברואר.
קרב מעבר קסרין היה קרב במערכה בתוניסיה במלחמת העולם השנייה שהתרחש בפברואר 1943. הקרב התחולל במעבר קסרין, מעבר הרים בהרי האטלס שבמערב־מרכז תוניסיה, שאורכו כשלושה קילומטרים.
תוצאות הקרב אישרו את הערכתו של וינסטון צ'רצ'יל, שהתנגד לפלישה של כוחות בעלות הברית לצרפת בשנת 1942, במסגרת תוכנית מבצע ראונדאפ, בטענה שכוחות הצבא האמריקאי עדיין אינם מוכנים להתמודדות מול כוחות הוורמאכט.
בקרב זה הצליחו הכוחות הניידים הגרמניים בפיקודו של רומל להבקיע את מערך ההגנה האמריקאי באזור מעבר קסרין ולהדוף את האמריקאים כשמונים קילומטרים מערבה.
הכישלון בקרב גרם לזעזוע קשה בפיקוד בעלות הברית ולהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון, אולם הניצחון הטקטי הגרמני בקרב, לא שינה את המצב האסטרטגי של כוחות הציר בתוניסיה, והמערכה בתוניסיה הסתיימה בכניעת כוחות הציר במאי 1943.
ב־8 בנובמבר 1942, במהלך מבצע לפיד, נחתו הכוחות האמריקנים והבריטים במספר נקודות לאורך חופי מרוקו הצרפתית ואלג'יריה.
זה היה רק ימים ספורים לאחר הניצחון המוחץ של הארמייה השמינית הבריטית בפיקודו של לוטננט גנרל ברנרד מונטגומרי בקרב אל־עלמיין השני.
בתגובה לכך, הועברו כוחות גרמניים ואיטלקיים מסיציליה לתוניסיה, אחד האזורים היחידים בצפון אפריקה שהיו קלים יותר להגנה וקרובים לבסיסים בסיציליה.
המרחק הקצר בין סיציליה לתוניסיה הקשה מאוד על ספינות חיל הים של בעלות הברית ליירט את המשלוחים של מדינות ציר, בעוד ש הייתה קשה באותה מידה, שכן בסיס האוויר של בעלות הברית הקרוב ביותר לתוניסיה היה במלטה – במרחק של למעלה מ־320 ק"מ.
ניסיונות בעלות הברית, בנובמבר ובדצמבר 1942, להגיע לתוניס לפני שיגיעו תגבורות גרמניות ואיטלקיות – נכשלו.
מערכת הכבישים והרכבות המשובשת באזור שגרמה לכך שרק דיוויזיה אחת הייתה בנמצא, והשטח ההגנתי המעולה, אפשרו למספר קטן של חיילים גרמנים ואיטלקים לסכל את הניסיונות.
כוחות בעלות הברית המשיכו לאגור כוחות: מטוסים נוספים נעשו זמינים ושדות תעופה חדשים נבנו במזרח אלג'יריה ובתוניסיה.
בעלות הברית הצליחו להפחית את זרימת חיילי וציוד מדינות הציר לתוניס ולביזרטה, אך כוח הציר הגדול כבר היה על חוף תוניסיה.
ב־23 בינואר 1943, הארמייה השמינית הבריטית כבשה את טריפולי, בסיס האספקה העיקרי של רומל.
רומל היה ערוך לכך והחליף את קו האספקה שלו לתוניס כשבכוונתו לחסום את הגישה הדרומית לתוניסיה מטריפולי באמצעות הצבת כוחות בגאבס.
קו מארת, ליד גאבס, שהצרפתים בנו כדי להגן מפני התקפה איטלקית מלוב, היה:
כוחות בעלות הברית כבר חצו את הרי האטלס והקימו בסיס קדמי בפאיד, למרגלות השלוחה המזרחית של הרכס.
זו הייתה עמדה מצוינת לדחיקת כוחות הציר מזרחה לעבר החוף, לפצל את הכוחות בדרום תוניסיה מהכוחות בצפונה ולנתק את קו האספקה לתוניס.
חלקים של ארמיית הפאנצר החמישית, בראשותו של גנרל האנס יירגן פון ארנים, הגיעו לעמדות בעלות הברית בשלוחה המזרחית של הרי האטלס ב־30 בינואר.
דיוויזיית הפנאצר ה־21 נתקלה בכוחות צרפתיים בפאיד, ולמרות השימוש המצוין בתותחי ה־75 מ"מ הצרפתיים, אשר גרמו אבדות כבדות בקרב כוחות החי"ר הגרמניים, כוחות בעלות הברית נהדפו מערבה.
הארטילריה האמריקנית והטנקים של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה נכנסו לקרב תוך שהם משמידים טנקים של האויב ואילצו את השאר, למראית עין, לסגת.
זו הייתה מלכודת; כאשר הדיוויזיה המשוריינת הראשונה נכנסה למרדף אחרי שאר הטנקים היא נפגשה במסך של תותחי נ"ט גרמניים שגרמו לאבדות כבדות.
תצפיתן ארטילרי קדמי אמריקאי, שהרדיו וקווי התקשורת הקרקעיים שלו נהרסו מאש התותחים תיאר את הקרב:
דיוויזיית הפאנצר ה־21 חידשה את התקדמותה לעבר פאיד.
מספר הפצועים ביחידות הרגלים האמריקאיות גדל מאוד משום שהם חפרו עמדות הגנה רדודות במקום "שוחות שועל", מה שאפשר לנהגי הטנקים הגרמניים לדרוס בקלות חיילים שנמצאו בעמדות.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה ניסתה כמה פעמים לעצור את ההתקדמות הגרמנית, אך בכל פעם מצאה כי כל עמדה הגנתית שניסתה לכבוש כבר הייתה מאוישת בכוחות גרמניים שהתקיפו אותה וגרמו לה אבדות כבדות.
ב־2 בפברואר הוטל על הדיוויזיה המשוריינת הראשונה להפסיק את ההתקפות.
הגרמנים כבשו כבר את רוב תוניסיה והכניסות לשפלות החוף נחסמו.
בעלות הברית החזיקו רק בחלקו הפנימי של משולש הרי האטלס, אבל היה להם יתרון קטן בכך שהיציאות היו חסומות.
במשך השבועיים שלאחר מכן, התלבטו רומל ומפקדי כוחות מדינות הציר מה לעשות הלאה.