tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום שנתה הראשונה בקולומביה, קאטל עודד אותה להיכנס לבית הספר לפילוסופיה של סייג' באוניברסיטת קורנל, כדי לרכוש את השכלת הדוקטורט, משום שהאפשרות לא ניתנה לה בקולומביה כסטודנטית מבקרת.
היא התקבלה ב-1891 עם מלגה.
בקורנל היא למדה אצל אדוארד טיצ'נר, והייתה הסטודנטית הראשונה והיחידה שלו לתואר שני באותה תקופה.
כסטודנטית לתואר שני, ערכה מחקר ניסיוני של שיטות השוויון בתפיסה הטקטית, כפי שהציע טיצ'נר.
לאחר שני סמסטרים של מחקרים ניסיוניים, היא קיבלה את התואר השני שלה ממכללת ואסר בסוף האביב של 1893, עבור עבודה זו.
במהלך עבודתה על שיטות השוויון, וושבורן פיתחה, בו-זמנית, את הנושא לתזה של התואר השני שלה, שנעשתה על השפעת דימויים חזותיים אודות שיפוטים של מרחק וכיוון טקטיים.
ביוני 1894 היא הציגה את המצגת שלה בעל-פה, והפכה לאישה הראשונה בעלת דוקטורט בפסיכולוגיה (זאת מכיוון שמרי קלקינס נמנעה בעבר מקבלת הדוקטורט שלה עקב היותה אישה).
בנוסף, וושבורן נבחרה לקחת חלק באיגוד הפסיכולוגים האמריקאי החדש.
עבודת המאסטר שלה נשלחה על-ידי אדוארד טיצ'נר לוילהלם וונדט, שתרגם ופרסם אותה בכתב עתו "Philosophische Studien" ב-1895.
לאחר סיום לימודיה, הוצעה לוושבורן הקתדרה לפסיכולוגיה, פילוסופיה ואתיקה בקולג' וולס, באורורה, ניו יורק.
היא נעתרה להצעה ובילתה שם את שש השנים הבאות בחייה.
בזמן שהייתה שם, הקפידה לבקר בקורנל לעיתים קרובות בכדי להתעדכן עם חבריה וכן לעבוד במעבדות.
עם זאת, וושבורן פסקה מעניינה במקום, ולכן חיפשה שינוי.
באביב של שנת 1900, וושבורן קיבלה מברק בו מוצע לה תפקיד המנהלת במכללת סייג' של אוניברסיטת קורנל.
היא הסכימה להצעה ובילתה שם את השנתיים הבאות.
לאחר מכן, הוצע לוושבורן תואר עוזרת פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת סינסינטי בסינסינטי, אוהיו.
תפקיד זה העניק לה את האחריות המלאה על מחלקת הפסיכולוגיה.
היא קיבלה את העבודה, אך נשארה שם רק שנת לימודים אחת, משום שפיתחה געגועים לביתה.
בזמן שהייתה בסינסינטי, היא הייתה האישה היחידה בפקולטה.
באביב של שנת 1903, היא חזרה בשמחה לקולג' ואסר כפרופסור חבר לפילוסופיה, שם נשארה עד סוף חייה.
כשהחלה לעבוד שם, הפכה לראש מחלקת הפסיכולוגיה בעת שנוסדה.
היא התייחסה בכבוד ראוי לסטודנטים שלה ובתמורה הם העריכו אותה כפרופסור.
חלק נרחב מתלמידיה המשיכו להתקדם בתחום הפסיכולוגיה לאחר סיום הלימודים.
וושבורן פרסמה מחקרים רבים של תלמידיה במהלך הקריירה שלה.
הסטודנטים נהגו לאסוף ולעבוד עם הנתונים, בזמן שהיא כתבה ופרסמה את הניסויים.
בין השנים 1905 ו-1938 היא פרסמה 68 מחקרים ממעבדת התואר הראשון בקולג' ואסר.
מחקרים אלו היוו את סדרת המחקרים הגדולה ביותר, מכל אוניברסיטה אמריקאית באותה תקופה.
בשלב מסוים, העניקו לה תלמידיה סכום כסף נכבד, ורצונם היה שתשתמש היא בכסף לפנאי.
במקום זאת, היא השתמשה בכסף כעזרי מלגות לסטודנטים במחלקה לפסיכולוגיה.
בשנת 1937, שבץ מוחי בו לקתה אילץ את פרישתה (כפרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה).
היא מעולם לא התאוששה לחלוטין ומתה בביתה בפוקיפסי, ניו יורק ב-29 באוקטובר 1939. היא לא נישאה מעולם, ובמקום זאת בחרה להתמסר לקריירה שלה ולטיפול בהוריה.
וושבורן היוותה דמות מרכזית בתחום הפסיכולוגיה בארצות הברית בעשורים הראשונים של המאה ה-20, מה שתרם באופן מהותי להתפתחות הפסיכולוגיה כמדע וכמקצוע מלומד.
היא תרגמה לאנגלית את "המערכות האתיות" של וילהלם וונדט.
וושבורן השתמשה במחקרים הניסיוניים שלה אודות התנהגות וקוגניציה של בעלי חיים, כדי להציג את הרעיון שלה, על-פיו, אירועים נפשיים (ולא רק התנהגותיים) הם תחומים פסיכולוגיים לגיטימיים וקריטיים למחקר, בספרה The Animal Mind" (1908)".
העניין כמובן עמד מנגד לדוקטרינה שנקבעה בפסיכולוגיה האקדמית, לפיה הנפש לא ניתנת לצפייה ולכן לא מתאימה לחקירה מדעית רצינית.
מלבד עבודתה הניסיונית של וושבורן, היא קראה רבות וכן הסתמכה על ניסויים צרפתיים וגרמניים של תהליכים נפשיים עמוקים יותר, תוך שהיא מציינת כי הם שזורים בתנועות פיזיות טנטטיביות.
היא ראתה בתודעה תופעה של עירור ועיכוב של פריקה מוטורית.
וושבורן הציגה תיאוריה מוטורית שלמה בספרה "תנועה ודמיון נפשי" (1916,"Movement and Mental Imagery").
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, היא המשיכה לצבור נתונים ניסיוניים מרחבי העולם כדי לבסס את הטיעון שלה.
היא נשארה מעוגנת בעקרונות ההתנהגותיים אך המשיכה לטעון למען הנפש בתהליך הזה.
וושבורן לקחה רעיונות מכל אסכולות החשיבה הגדולות בפסיכולוגיה, הכוללות את הביהביוריזם, סטרוקטורליזם, פונקציונליזם, וכן את פסיכולוגיית הגשטאלט, אך דחתה את התיאוריות הספקולטיביות יותר של פסיכודינמיקה כחולפות.
במחקר הפסיכולוגי הנוכחי, ניתן לראות הדים להתעקשותה של וושבורן כי התנהגות היא חלק מחשיבה בגישת מערכות דינמיות בה משתמשת תלן וסמית' (1994) כדי להסביר את התפתחות הקוגניציה בבני-אדם.
חיבוריה של וושבורן משתרעים על פני 35 שנים וכוללים כ-127 מאמרים בנושאים רבים הכוללים תפיסה מרחבית, זיכרון, אסתטיקה ניסיונית, הבדלים אינדיבידואליים, פסיכולוגיה של בעלי חיים, רגש ותודעה רגשית.
מ-1909 עד 1910, ומאוחר יותר מ-1925 עד 1928, וושבורן שימשה כנציגת הפסיכולוגיה באגף לפסיכולוגיה ואנתרופולוגיה של המחקר הלאומי.
היא הפכה לנשיאה ה-30 של איגוד הפסיכולוגים האמריקאי ב-1921, תואר כבוד באותה תקופה.
השאיפה להיות נשיאת איגוד הפסיכולוגים האמריקאי הייתה אחד החלומות הגדולים שלה כשגדלה.
בשנת 1927, היא נבחרה לסגנית נשיא ויו"ר יחידה 1 (פסיכולוגיה) של האגודה האמריקאית לקידום המדע.
בשנת 1929, היא נבחרה לוועדה הבין-לאומית לפסיכולוגיה.
וושבורן הייתה הפסיכולוגית הראשונה והמדענית השנייה שנבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים ב-1931. באותה שנה, היא כיהנה כנציגת ארצות הברית בקונגרס הבין-לאומי לפסיכולוגיה בקופנהגן.
עבודתה הידועה ביותר של וושבורן, ואולי תרומתה המשמעותית ביותר לפסיכולוגיה, הייתה ספר הלימוד המשפיע שלה "The Animal Mind: A Textbook of Comparative Psychology".
הספר פורסם במקור בשנת 1908, וריכז מחקרים על עבודה ניסיונית בפסיכולוגיה של בעלי חיים.
מגוון הספרות המחקרית בספרה היה ניכר ורוחבי, והביא לכדי ביבליוגרפיה הכוללת 476 כותרים במהדורה הראשונה, שאף גדלה ל-1683 כותרים במהדורה הרביעית.
"המוח של החיה" ("The Animal Mind") כיסה מגוון של פעילויות מנטליות, החל מהחושים והתפיסה, כולל שמיעה, ראייה, תחושה קינסתטית וטקטאלית.
בפרקים המאוחרים יותר, הספר התמקד בתודעה ובהליכים נפשיים עמוקים יותר.
עם זאת, המוקד העיקרי של הספר הוא התנהגות בעלי חיים.
המחקרים בספרה התבססו על מגוון מינים של בעלי חיים.
ואכן, וושבורן מקדישה פרק שלם לנפשה של החיה הפשוטה ביותר, האמבה.
פרקי המבוא שלה מפורטים שיטות לפירוש תוצאות מחקר בבעלי חיים.
למרות שהייתה זהירה באשר לייחוס משמעויות אנתרופומורפיות להתנהגות בעלי חיים, והבינה כי לעולם לא ניתן למדוד את תודעת החיות באופן ישיר, היא התנגדה לחוסר ההתייחסות המוחלט לתודעה של הביהביוריזם המחמיר, ושאפה להבין כמה שיותר תופעות נפשיות של בעלי חיים.
היא הציעה שנפשות החיות מכילות מבנים נפשיים הדומים לאלו של בני האדם ולכן הציעה שתודעה של בעלי חיים אינה שונה מבחינה איכותית מחיי הנפש האנושיים.
ככל שהדמיון במבנה ובהתנהגות הנוירואנטומיים בין בעלי חיים לבני אדם גדול יותר, כך ניתן היה להסיק יותר לגבי התודעה.
"ההיכרות שלנו עם המוח של בעלי חיים נשענת על אותו בסיס כמו ההיכרות שלנו עם המוח של חברינו: שניהם נגזרים על ידי מסקנות מהתנהגות נצפית.
הפעולות של חברנו דומות למעשים שלנו, ולכן אנו מסיקים מהן כמצבים סובייקטיביים לשלנו: פעולות החיות דומות פחות לשלנו, אבל ההבדל הוא במידה, לא בסוג...
איננו יודעים היכן מתחילה התודעה בעולם החי.
אנחנו יודעים היכן היא בוודאי שוכנת – בעצמנו; אנו יודעים היכן היא קיימת מעבר לכל ספק סביר – באותם בעלי חיים בעלי מבנים הדומים לשלנו, אשר מתאימים את עצמם במהירות ללקחי הניסיון.
מעבר לנקודה זו, ככל הידוע לנו, היא עשויה להתקיים בצורות פשוטות ופשוטות יותר עד שנגיע לרמה הנמוכה ביותר מבין היצורים החיים."
"המוח של החיה" ("The Animal Mind") הוצא במספר גרסאות, ב-1917, 1926 ו-1936, ונשאר ספר הלימוד הסטנדרטי של פסיכולוגיה השוואתית במשך כמעט 25 שנה, אם כי כ-80% מהחומר מהמהדורה הראשונה נשמר במהדורות הבאות.
בהשוואה למהדורות מאוחרות יותר, המהדורות המוקדמות כיסו בהרחבה עדויות אנקדוטיות.
למהדורה הרביעית נוסף פרק על רגשות.
התיאוריה המוטורית של וושבורן ניסתה למצוא בסיס משותף בין המסורת הסטרוקטורליסטית של המנטור שלה, טיצ'נר, שהתמקדה אך ורק בתודעה לבין ההשקפה העולה של הביהביוריזם, אשר דחתה את התודעה לטובת פעולות גלויות.
התיאוריה המוטורית של וושבורן טענה כי ניתן לייחס כל מחשבה לתנועות הגוף.
על פי התיאוריה שלה, תודעה מתעוררת כאשר תנועה או נטייה לתנועה, מעוכבת חלקית על-ידי נטייה לתנועה אחרת.
בנוכחות אובייקט, החושים יוצרים ממנו רושם, כולל ראייה, תחושה וכו'.
העניין מלווה בתחילתה של תנועה, לכיוון האובייקט או ממנו.
חפצים שונים מעוררים תחושות שונות של מוכנות מוטורית.
כאשר האובייקט אינו נוכח, הזיכרון מעורר מחדש את התחושות הללו.
הלמידה מורכבת מחיבור של תנועות למערכת של סדרות ושילובים קבועים.
כאשר שתי תנועות נקשרות ברצף מהיר, תחושת התנועה מהתנועה הראשונה מפיחה את התנועה הבאה, ובכך מתחילה את סדרת התנועות.
החשיבה הופכת לנגזרת של תנועות הידיים, העיניים, מיתרי הקול ושרירי הגזע.
"בעוד שהתודעה קיימת ואיננה סוג של תנועה, יש לה כבסיס הכרחי תהליכים מוטוריים מסוימים, ו...המובן היחיד שבו אנו יכולים להסביר תהליכים מודעים, הוא על-ידי לימוד החוקים השולטים בתופעות המוטוריות הבסיסיות הללו".
וושבורן הציגה תיאוריה זו בכמה מיצירותיה העיקריות, כולל במאמרים המוקדמים שלה ובפרקים שהיא תרמה למספר אוספים, בהם "Feelings and Emotions: The Wittenberg Symposium and Psychologies of 1930".
מרגרט קִין הייתה ציירת אמריקאית, התפרסמה בעקבות ציוריה "עיניים גדולות".
היא ציירה בעיקר נשים, ילדים ובעלי חיים עם עיניים גדולות בשמן ואקריליק על בד.
ציוריה זכו לרפליקות רבות, ונמכרו כפוסטרים, צלחות וכוסות.
בתחילה יוחסו ציוריה לבעלה השני, וולטר קין, אך בהמשך זכתה במשפט בו הוכח כי היא הציירת של הציורים.
ציוריה צברו פופולריות גדולה בקרב הקהל הרחב אך בוקרו על ידי מבקרי אומנות כקלישאתיים ופלקטיים.
ההתעניינות בציוריה חודשה בעקבות סרטו של טים ברטון מ-2014 "עיניים גדולות" בו הוא מספר את סיפורה של הציירת.
בשנת 1992 פתחה את גלריית "Keane Eyes" בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הגלריה עדיין פועלת ברחוב Geary 349.
קין ציירה גם דיוקנאות של שחקנים הוליוודיים רבים.
היא הושפעה מיצירותיהם של אמנים, כמו מודיליאני, ואן גוך, גוסטב קלימט ופיקאסו.
קין נולדה בשם פגי דורסי הוקינס, המבוגרת משני אחים, לדייוויד וג'סי הוקינס בנאשוויל, טנסי.
בגיל שנתיים שמיעתה נפגעה בעקבות ניתוח שעברה בעור התוף.
מכיוון שלא יכלה לשמוע טוב, היא השתמשה בעיניה כדי להבין וכדי לתקשר.
היא החלה לצייר בגיל 10. בגיל 18 היא החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב טרפגן (Traphagen) בניו יורק למשך שנה.
בתחילה היא ציירה בגדים ועריסות תינוקות אך במהרה החלה לצייר דמויות של נשים, ילדים ובעלי חיים (כלבים, חתולים וסוסים) עם עיניים גדולות.
בשנת 1948 היא התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת אחת בשם ג'ין, ב-1955 השניים התגרשו, היא עזבה אותו ועברה יחד עם ביתה לגור בסן פרנסיסקו.
ב-1955 היא נישאה לבעלה השני וולטר קין, איש מכירות לשעבר בתחום הנדל"ן.
וולטר ניסה כל חייו את כוחו כצייר, אך מעולם לא הצליח בפני עצמו.
הוא החל למכור את ציוריה של מרגרט והם צברו פופולריות רבה.
כלפי חוץ הוא טען שהוא הצייר שעומד מאחורי הציורים, אך למרגרט הוא סיפר כי היא הציירת והוא זה שמשווק את ציוריה, תוך שהוא מסתיר ממנה את האמת.
בשנת 1961, בעקבות תרומת ציור לקרן הילדים של האו"ם, ראיין אותו ג'ק פאר בתוכנית הלילה שלו, תוך שהוא התייחס ליצירה שנתרמה כציור הגדול ביותר שראה אי פעם; אז הבינה מרגרט כי למעשה הוא לוקח קרדיט על ציוריה.
בשנת 1964 הוכרז כי הנושא של תערוכה בינלאומית יתבסס על ציור של קין, והפופולריות של הציורים רק גברה.
לאור זאת הזדרז וולטר קין ופתח גלריות ברחבי ארצות הברית, שהפיקו הדפסים וגלויות מ"ציוריו", הם הוצבו בחנויות כלבו ונמכרו במיליוני עותקים.
וולטר קין החל להרוויח מיליונים ובמקביל, לפי עדותה, הוא החל להתעלל באשתו שציירה.
הוא נהג לנעול אותה בסטודיו במשך שעות ארוכות על מנת שתצייר עוד ועוד ציורים, בעוד הוא חגג במסיבות ובוגד בה, לדבריה.
הוא מנע ממנה חברים וכשרכשה לעצמה כלבלב צ'יוואווה הוא בעט בו החוצה מרוב קנאה.
בשלב מסוים וולטר הציע למרגרט פתרון, שהיא תלמד אותו לצייר את הילדים פעורי העיניים, אבל כשלא הצליח היה מאשים אותה שאינה מלמדת אותו טוב מספיק.
לאחר עשר שנות נישואים, הזוג התגרש, ובשנת 1970 בראיון רדיו אמרה מרגרט לכתב שהיא זו שציירה את הציורים המדוברים.
כדי להוכיח את דבריה היא הזמינה את וולטר ל"מפגן ציור חי" בכיכר יוניון בסן פרנסיסקו.
אולם אף על פי שהקהל התאסף במקום הנקוב, וולטר לא הופיע.
במשך השנים הוא המשיך להכחיש והתעקש שהוא זה שצייר את הציורים.
בשנת 1986 תבעה מרגרט קין את וולטר ואת המגזין USA Today, לאחר שהתפרסמה כתבה המאששת את היותו של וולטר האמן מאחורי הציורים.
במהלך המשפט, השופט הורה בצו מיוחד לבני הזוג לצייר את אחד מהציורים של קין.
וולטר טען שכאבים בזרוע מונעים ממנו לצייר את הציור.
מרגרט קין, לעומתו, השלימה את ציורה ב-53 דקות.
המשפט הוכרע לטובתה, ועל הנתבעים נגזר לפצותה ב-4 מיליון דולר.
מרגרט זכתה במשפט אך וולטר הזדרז והגיש בקשה להכריז עליו כפושט רגל, והמשיך לטעון, עד מותו בשנת 2000, שהוא האמן מאחורי הציורים המדוברים.
ב-1990 בית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הפיצויים, אולם אישר את זהותה של מרגרט קין כאמנית שמאחורי הציורים המפורסמים.
בשנת 1992, חזרה קין לקליפורניה, אחרי 25 שנים בהוואי, ופתחה את גלריית Keane Eyes בסן פרנסיסקו.
הגלריה פועלת ברחוב Geary 349.
בשנת 2014 סיפרה קין ל"גרדיאן" על האירוע בו גילתה לתדהמתה, שבעלה לוקח קרדיט על ציוריה "ישבתי בפינה בזמן שהוא היה שם, דיבר, ומכר ציורים.
מישהו ניגש אליי ושאל: 'גם את מציירת?' ואז פתאום זה הכה בי בהלם גדול שאלתי את עצמי, האם הוא לוקח קרדיט על הציורים שלי?'" באותו ראיון, תארה מרגרט כיצד וולטר דרש ממנה לצייר יום ולילה כשהתריסים מוגפים, כדי שאף אחד לא ידע שהיא האמנית שמאחורי הקנבסים.
"כשהוא לא היה בבית הוא היה בדרך כלל מתקשר כל שעה כדי לוודא שלא יצאתי, הייתי בכלא", אמרה.
בראיון נוסף בשנת 2014 אמרה מרגרט ל"ניו יורק טיימס": "הייתי במלכודת הזו, ונכנסתי לזה עמוק יותר ויותר.
לא היה לי מספיק שכל או אומץ לעצור את זה.
חשבתי איך אפשר לשקר ככה.
אני חושבת שוולטר התחיל לאבד קשר עם המציאות.
אני חושבת שהוא באמת שכנע את עצמו שהוא יכול לצייר, אולי".
"בזמנו הוא ניסה לטאטא את הנושא", תיארה מרגרט כיצד בעלה הגיב כשעימתה אותו בעניין: "'אנחנו צריכים את הכסף.
אנשים יקנו יותר אם יחשבו שהם מדברים עם האמן.
אנשים לא רוצים לחשוב שאני לא יכול לצייר וזקוק לאשתי שתצייר.
אנשים חושבים שציירתי את העיניים הגדולות ואם אגיד שזו את זה יהיה מבלבל ואנשים יתחילו לתבוע אותנו'".
הסרט עיניים גדולות - 2014
בעקבות הראיונות לעיתונות בשנת 2014 זכה סיפור חייה של קין לעיבוד קולנועי בידי הבמאי טים ברטון, שהעריץ אותה ואף הזמין ממנה שנים קודם לכן דיוקן של זוגתו דאז, ליסה מארי.
בסרט, שזכה לשם "עיניים גדולות", גילמה את קין השחקנית איימי אדמס, בעוד שאת וולטר קין גילם השחקן כריסטוף וולץ.
הסרט זכה להצלחה מסחרית וזכה גם לביקורות חיוביות.
השחקנית איימי אדמס, בדמותה של קין, זכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
בתחילת שנות ה-50 מרגרט עוזבת את בעלה ולוקחת את ילדתה ג'יין לסן פרנסיסקו.
היא מוצאת עבודה כמאיירת במפעל לייצור רהיטים.
בתערוכת רחוב בה היא מציגה ומוכרת את ציורי הדיוקן שלה, ב-1955 היא פוגשת את וולטר קין, אשר מוכר את ציוריו גם הוא.
זמן לא רב לאחר מכן, הם מתחילים לצאת ומרגרט נענית להצעת נישואין של וולטר, והם מתחתנים.
וולטר הולך למועדון ג'אז פופולרי ומנסה לשכנע את הבעלים לרכוש את ציוריהם של בני הזוג.
הבעלים מסכים להשכיר חלק מקירות המועדון רק לוולטר.
אישה שיכורה מתרשמת מאחד הציורים של מרגרט וקונה אותו.
בפעם השנייה שוולטר מגיע למועדון, כתב רכילות מקומי מעוניין לדעת עוד על האמנות של וולטר, אבל מתעניין רק בציוריה של מרגרט.
לאחר מכן, וולטר מראה למרגרט את כל הכסף שהרוויחו ממכירת הציורים.
הוא אומר לה שהם צוות טוב, ושהיא יכולה להקדיש עוד זמן לציור בבית, בזמן שהוא ינסה למצוא רוכשים לציורים.
וולטר פותח את גלריית "קין", מקדם את ציוריה של מרגרט כאילו הוא היוצר, ומוכר רפרודוקציות של ציורי מרגרט.
מרגרט נעשית מתוסכלת ביחס ללקיחת הקרדיט של וולטר על ציוריה, ועל כך שהוא משקר לבתה ג'יין בנוגע לאמן האמיתי העומד מאחורי הציורים.
מרגרט מחליטה לצייר בסגנון אחר, דמויות מוארכות עם עיניים קטנות, כדי שתוכל לספר לאנשים שהיא גם ציירת.
מרגרט ווולטר עוברים להתגורר באחוזה.
בזמן שהיא מחפשת בארגז עם חפצים ישנים, מוצאת מרגרט ערמת ציורים זהים לציורים שמכר וולטר בתערוכת הרחוב, אך כולם חתומים על ידי אמן אחר.
מרגרט מבינה שוולטר מכר ציורים של מישהו אחר כאילו הם שלו גם בעבר, ולאחר שהיא מתעמתת איתו הוא מודה בפניה שהוא תמיד חלם להיות אמן, אך לא היה לו את הכישרון לכך אף פעם.
וולטר שומע על תערוכה עולמית שעתידה להתקיים בניו יורק ב-1964 ("היריד העולמי של ניו יורק)", ודורש ממרגרט לצייר משהו לתערוכה.
היא מסרבת, ווולטר מאיים להרגה.
ג'יין מגלה את אמה עובדת על הציור "Tomorrow Forever" שנועד לתערוכה בניו יורק.
ג'יין אומרת למרגרט כי היא תמיד ידעה שהיא זו שציירה את הציורים.
במסיבה, וולטר כועס לאחר שהוא קורא את הביקורת השלילית של מבקר אמנות על היצירה "Tomorrow Forever" ומתעמת איתו.
לאחר מכן בבית זעמו גובר, והוא מתחיל להשליך גפרורים בוערים לעבר מרגרט וג'יין.
מרגרט וג'יין נסות לעבר הסטודיו ונועלות את הדלת, ולבסוף בורחות מהבית.
שנה אחרי כן, מרגרט וג'יין התמקמו בהונולולו, הוואי.
וולטר אינו מסכים להתגרש ממרגרט עד אשר תוותר על זכויותיה בכל הציורים והוא ממשיך לייצר אותם.
מרגרט מסכימה ושולחת ציורים נוספים לקליפורניה.
שני חברים בארגון עדי יהוה מבקרים את מרגרט ומשכנעים אותה שהאמת שלה חשובה.
בפעם הבאה שוולטר מקבל את הציורים ממרגרט הם חתומים על ידי "MDH Keane".
בתוכנית רדיו בהוואי חושפת מרגרט שהיא האמנית האמיתית שציירה את הציורים שיוחסו עד היום לוולטר, דבר שיוצר הדים ומגיע לחדשות הארציות.
עיתונאי הרכילות מסן פרנסיסקו מפרסם את טענותיו של וולטר שמרגרט איבדה את שפיותה.
מרגרט תובעת את וולטר ואת העיתונים אשר פרסמו את גרסתו בטענה כי הוציאו את דיבתה.
המשפט שמתקיים בהונולולו מושך אליו עיתונאים רבים.
בית המשפט מבטל במהרה את התביעה של מרגרט נגד העיתונים בגין לשון הרע.
וולטר, אשר אינו מיוצג על ידי עורך דין, מנסה להגן על עצמו מפני התביעה.
מרגרט מעידה שהיא הרגישה שלא הייתה לה ברירה לתת לוולטר את האפשרות להתנהל כאילו הוא היוצר של הציורים.
וולטר חוקר את עצמו כעד.
השופט פונה לוולטר ומרגרט ומורה לכל אחד מהם לצייר ציור תוך שעה כהוכחה לכך שהם אמנים אמיתיים.
מרגרט מציירת בהתמדה, אך וולטר מהוסס וטוען שהוא סובל מדי מכאבים ביד על מנת להחזיק מברשת ציור.
מרגרט משלימה את ציורה וזוכה בתביעה.
מחוץ להיכל בית המשפט, מרגרט אומרת לתקשורת שלא אכפת לה מהכסף, אלא רק רצתה את הקרדיט על הציורים.
מעריץ מבקש ממנה לחתום על העתק של הציור "Tomorrow Forever".
מרגרט חותמת עליו, לראשונה כאמנית האמיתית שציירה אותו.
ב-1948 קין התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת בשם ג'ין.
הם התגרשו ב־1955 וזמן קצר לאחר מכן ב-1955 היא נישאה לוולטר קין ממנו התגרשה בשנת 1965, אז גם עברה עם בתה מסן פרנסיסקו להוואי.
בשנת 1970 התחתנה עם דן מקגווייר בהוואי.
היא חיה בהוואי 25 שנה וחזרה לסן פרנסיסקו בשנת 1991. היא חיה עד יום מותה עם בתה ג'ין וחתנה דון סוויגרט.
היא נפטרה בגיל 94 ב־26 ביוני 2022. בשנותיה האחרונות, היא הפכה לעדת יהוה אדוקה.
והתגוררה בעמק נאפה עם בתה וחתנה.
היא המשיכה למכור את יצירותיה במכירות פומביות ומחוץ לגלריה שלה.
קין המשיכה לצייר גם בשנות ה-90 לחייה.
מרגרט צ'לימו קיפקמבוי היא אתלטית קנייתית, סגנית אלופת העולם (דוחה 2019) בריצת 5000 מטר, ובעלת מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת 10,000 מטר.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, הרפובליקה של קונגו ב-2015 היא זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:30.15 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה בדרבן שבדרום אפריקה בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:07.56 דקות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת סיימה במקום החמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:48.74 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר זכתה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 14:27.49 דקות, אחרי בת ארצה הלן אובירי (14:26.72 דקות) ולפני קונסטנצה קלוסטרהאלפן מגרמניה (14:28.43 דקות).
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון שבארצות הברית ביולי 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בשיא אישי חדש של 30:10.07 דקות, אחרי לטסנבט גידיי מאתיופיה (30:09.04 דקות) והלן אובירי (30:10.02 דקות).
מרגרט נסמית' הייתה ציירת נוף סקוטית.
מרגרט נסמית נולדה ב-11 באפריל 1791 בקהילת סנט אנדרו, אדינבורו, למשפחת נסמית' המפורסמת של ציירים ומורים לאמנות.
אביה אלכסנדר נסמית' ושישה מאחיה - ג'יין, ברברה, אליזבת, אן, שרלוט ופטריק - כולם היו אמנים בולטים.
מרגרט חיקתה את אביה בסגנון, אבל כמו ברברה נסמית' היא גם התאמנה על עבודת המכחול המפורטת והדקיקה יותר של אחיה פטריק נסמית'.
מרגרט עזבה את בית אביה בשנת 1836 כדי להתגורר עם אחיה ג'יימס נסמית' וג'ורג' נסמית', בבית גרין ליין, פטריקרופט, מנצ'סטר.
היא הציגה רק בשנת 1841 בגיל חמישים, עד אז הגיעה כל המשפחה לגור עם ג'יימס, כאשר יש להניח שהיה לה יותר זמן פנאי להקדיש לציור.
היא נסעה רבות, וציירה נושאים מרחבי סקוטלנד, קמברלנד, לנקשייר, צפון ויילס, שרופשייר, וסטמורלנד, צ'שייר, בלקפורד הית' וצ'יגוול, אסקס.
היא הציגה באקדמיה המלכותית של אמנים בריטים (1841–65), באקדמיה הסקוטית המלכותית (1830–61), באקדמיה המלכותית היברניאן (1843) ובמכון המלכותי של גלאזגו (1862–1866).
הטכניקה שלה עדינה ומפורטת, והיא השקיעה תשומת לב רבה בכל ההיבטים של ציוריה.
דוגמאות יפות הן סצנת אגם ונוף של טירת קינפאונס פרתשייר.
היא חתמה על עבודתה 'מרגרט נסמית' בפינה השמאלית התחתונה ביד גדולה וברורה; או לפעמים 'MN' עם התאריך, בפינה הימנית התחתונה.
מרגרט מקדונלד הייתה פילוסופית אנליטית בריטית.
היא עבדה בתחומי הפילוסופיה של השפה, הפילוסופיה הפוליטית והאסתטיקה.
מקדונלד נולדה בלונדון וננטשה בילדותה.
היא זכתה בתואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת קולג' בלונדון בשנת 1932, ודוקטורט בשנת 1934 תחת המנחה אשר סיפקה למקדונלד סיוע כספי במהלך המחקר שלה.
מקדונלד הצטרפה לגירטון קולג', כעמיתת מחקר של פייפר במדעי המוסר בין השנים 1934–1937. במהלך השנים האלו היא למדה אצל ג.
מור והייתה חלק מקבוצה פנימית של התלמידים שלימד לודוויג ויטגנשטיין.
יחד עם הסטודנטית אליס אמברוז היא רשמה בסתר הערות במהלך הרצאותיו של ויטגנשטיין שאסר את זאת, הערות אלו פורסמו אחר-כך.
מאוחר יותר הם שכנעו את ויטגנשטיין לאפשר להן להמשיך לתעד את הרצאותיו.
בין השנים 1937–1941 לימדה מקדונלד פילוסופיה מכללת סנט הילדס קולג', אוקספורד .
במהלך המלחמה הייתה מנהלת זמנית במועצת המסחר.
לאחר מכן הפכה למרצה מכללת בדפורד, לונדון.
בשלב זה, היא הייתה אחת ממספר קטן מאוד של נשים המלמדות פילוסופיה מחוץ לאוניברסיטת אוקספורד.
משנת 1947 הייתה גם מרצה לאתיקה לצוות במשרד הפנים.
היא הפכה לקוראת בפילוסופיה במכללת בדפורד ב-1955.
המאמרים הראשונים של מקדונלד היו ביקורות על עבודתם של פילוסופים עכשוויים, אולם מאוחר יותר היא התמקדה באסתטיקה, במיוחד כיצד השפה מתייחסת לאמנות.
היא התעניינה גם בפילוסופיה פוליטית ופרסמה מאמר משמעותי שנקרא 'זכויות טבעיות'.
במאמר זה היא טוענת נגד הרעיון שזכויות טבעיות מתבססות על חוק הטבע.
ג'ונתן וולף סיכם את דעותיה באופן הבא: "...הצהרות על זכויות טבעיות דומות להחלטות, הצהרת 'הנה אני עומדת', ו...שימוש באנלוגיה לתחום אחר של שיפוט ביקורתי – במקרה שלה הערכה ספרותית – כדי להצביע על האפשרות של טיעון רציונלי באמצעות הצגת נימוקים".
עבודתה משכה תשומת לב רבה בתקופתה.
שניים ממאמריה הודפסו מחדש בסדת "היגיון ושפה" (1951) שכללה מאמרים שהיו מייצגים את המגמות הפילוסופיות הנוכחיות בזמנם.
לאחר שלמדה עם ויטגנשטיין לפני שהגיעה לאוקספורד ב-1937, היא פרסה ופיתחה נושאים בסגנון ויטגנשטיין בעבודותיה, רבים טוענים שעבודה זו הייתה מקור חשוב לרעיונות בפילוסופיה של חברה הקרוב גילברט רייל.
מקדונלד עזרה לייסד את כתב העת לפילוסופיה "Analysis" יחד עם סוזן סטבינג, ססיל אליק מייס וגילברט רייל ב-1933. היא גם הייתה עורכת כתב העת מ-1948 עד 1956.
היא נפטרה בלונדון ב-1956, לאחר ניתוח לב.
מרגרט קורטנאי-לטימר הייתה פקידת מוזיאון דרום אפריקאית, שבשנת 1938 הביאה לידיעת העולם את קיומו של הקוילקנת, דג שעד אז נחשב כנכחד לפני 65 מיליון שנה.
ב-1938 ספינת דיג דרום אפריקאית לכדה דג חי כזה והוא הגיע למוזיאון.
לטימר הזעיקה למוזיאון את גל"ב סמית ביולוג מומחה שהעיד כי נדהם וכי "לא הייתי מופתע יותר אילו ראיתי דינוזאור מתהלך ברחוב".
על שמה של לטימר קרא סמית לסוג לטימריה (Latimeeria).
דגים אלו, יחד עם דגי הריאות קרובים יותר לבעלי ארבע רגליים (הכוללים דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים) מאשר לרוב סוגי הדגים.
קורטנאי-לטימר נולדה באיסט לונדון, דרום אפריקה.
היא הייתה בתו של מנהל תחנה של רכבות דרום אפריקה.
היא נולדה חודשיים לפני הזמן והייתה חולה לאורך ילדותה וכמעט מתה בהזדמנות אחת בגלל דיפתריה.
אף על פי שבריריותה, מגיל צעיר הייתה חוקרת טבע נלהבת ונהנתה מפעילויות במרחבים.
כשביקרה את סבתה על החוף, היא הוקסמה מהמגדלור באי הציפורים.
בגיל אחת עשרה היא נשבעה שתהפוך למומחית לציפורים.
אחר הלימודים, היא הוכשרה להיות אחות בקינג ויליאמז טאון, אבל רגע לפני שסיימה את הכשרתה, היא קיבלה התראה על משרה שנפתחה לאחרונה במוזיאון איסט לונדון .
אף על פי שמעולם לא קיבלה הכשרה רשמית כלשהי, היא הרשימה את המראיינים שלה בידע הנרחב שלה על מדעי הטבע בדרום אפריקה והתקבלה לעבודה בגיל 24 באוגוסט 1931.
היא מעולם לא נישאה עקב "אהבת חייה" שמתה בשנות העשרים לחייה.
קורטני-לטימר בילתה את שארית הקריירה שלה במוזיאון.
היא פרשה לחווה בציציקמה , שם כתבה ספר על פרחים ולאחר מכן חזרה לאיסט לונדון.
היא עבדה במרץ באיסוף סלעים, נוצות, צדפים וכדומה עבור המוזיאון שלה, והתעניינה במיוחד לראות דגימות יוצאי דופן המוכרות לדייגים.
ב-22 בדצמבר 1938 היא קיבלה שיחת טלפון שדג כזה הובא.
היא הלכה לרציפים כדי לבדוק את התפיסה של קפטן הנדריק גוזן (Captain Hendrik Goosen).
"הסרתי את שכבות הרפש כדי לחשוף את הדג הכי יפה שראיתי אי פעם", אמרה.
"אורכו היה 150 ס"מ, כחול סתום בהיר עם כתמים חלשים של כתמים לבנבנים; היה לו ברק סגוני כסוף-כחול-ירוק כולו.
הוא היה מכוסה בקשקשים קשים, והיו לו ארבעה סנפירים דמויי גפיים.
היא סחבה את הדג במונית למוזיאון שלה וניסתה למצוא אותו בספריה ללא הצלחה.
קורטני-לטימר הייתה להוטה לשמר את הדג, ומכיוון שלא היו מתקנים במוזיאון, היא לקחה אותו לחדר המתים, שסירב לסייע לה.
היא ניסתה ליצור קשר עם ג'יי ל.ב.
סמית', חבר שלימד באוניברסיטת רודוס, כדי לעזור לה לזהות אותו, אבל הוא לא היה.
בלית ברירה קורטנאי-לטימר שלחה את הדג לפחלוץ.
כשסמית' הגיע לבסוף ב-16 בפברואר 1939, הוא זיהה מיד את הדג כקוילקנת.
"לא היה צל של ספק", אמר.
"זה יכול היה להיות אחד מאותם יצורים מלפני 200 מיליון שנה שחזרו לחיים".
סמית היה נותן לו את השם המדעי Latimeria chalumnae על שם לטימה ונהר Chalumna , שם הוא נמצא.
עברו עוד ארבע עשרה שנים עד שנמצא דג נוסף מאותו מין.
מרגרט אן נולאן הייתה שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסרטים "גולדפינגר" ו"לילה של יום מפרך".
נולאן נולדה בהמפסטד, לונדון, הממלכה המאוחדת.
אימה הייתה אחות ואביה היה פקיד בצבא האירי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הם חייו במחוז ווטרפורד באירלנד וכשהיא הסתיימה ב-1945 הם חזרו להמפסטד.
נולאן החלה לעבוד כמורה אך החל לצאת עם , שחקן התיאטרון המלכותי הלאומי, ששכנע אותה להתחיל גם כן בקריירת משחק.
מנישואיה אליו נולדו לה שני ילדים.
בשנת 1963 היא הופיעה לראשונה כשחקנית בפרק של סדרת הטלוויזיה "".
בשנה שלאחר מכן הופיעה במספר סרטים, כולל תפקיד משנה בסרט של הביטלס "לילה של יום מפרך".
כמו כן, ב-1964 הופיעה נולאן בסרט "גולדפינגר", בו גילמה את המעסה דינק.
היא גם הופיעה בתור ג'יל מאסטרסון מצופה זהב בסצנת הפתיחה של הסרט, כמו גם על כרזות לקידומו ועל עטיפת הפסקול שלו.
בסרט עצמו, לעומת זאת, תפקיד זה נעשה על ידי שירלי איטון.
בנובמבר 1965 הופיע נולאן בגיליון מיוחד של נערות בונד של המגזין "פלייבוי".
היא גם שיחקה בתיאטרון והשתתפה ב-18 הפקות תיאטרון.
נולאן הופיעה בקביעות בסרטים ובסדרות עד שנות ה-80 של המאה ה-20. הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "The Power of Three" משנת 2011.
עבודותיה כוללות פוטומונטז'ים של תמונות מתקופתה כדוגמנית.
היא הציגה את עבודותיה בכמה גלריות בלונדון.
נולאן נפטרה בביתה שבהמפסטד ממחלת הסרטן בגיל 76.
מרגרט הִילדה תאצ'ר הייתה מדינאית בריטית, שכיהנה כראש ממשלת בריטניה וכמנהיגת המפלגה השמרנית ממאי 1979 ועד נובמבר 1990. תמכה בליברליזם וכלכלת שוק חופשי, וקידמה רפורמות רבות במהלך שלוש תקופות הכהונה שלה ששינו דרמטית את מבנה הכלכלה הבריטית מדומיננטיות של האיגודים המקצועיים לדומיננטיות של המגזר הפרטי.
רבים מייחסים את העלייה ברמת החיים בבריטניה בשנות כהונתה ובשנים לאחר מכן לרפורמות שערכה, ומנגד רבים מייחסים למדיניותה הכלכלית את העמקת הפערים החברתיים בבריטניה ואת התנפחות המגזר הבנקאי.
בשל המדיניות הכלכלית ומדיניות החוץ הקשוחה שלה כונתה תאצ'ר "אשת הברזל" בידי מתנגדיה ותומכיה כאחד, ובשל כך היא נחשבת לאחת המדינאיות הבולטות ומעוררות המחלוקת במאה ה-20 בכלל ובהיסטוריה הפוליטית של בריטניה בפרט.
תאצ'ר נולדה בשם מרגרט רוברטס בעיירה גרנת'ם שבאנגליה לאלפרד רוברטס, בעל חנות מכולת צנועה ומטיף בכנסייה המתודיסטית, שעם הזמן נבחר גם לתפקיד ראש העירייה.
בזיכרונותיה התייחסה תאצ'ר לעיתים קרובות למוצאה המשפחתי הצנוע, והדגישה את תרומת חינוכה הנוצרי האדוק כילדה להצלחותיה הציבוריות לעתיד וזאת מכיוון שבצעירותה נהגה להשתתף באופן קבוע בדרשות יום ראשון בכנסייה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים פנתה תאצ'ר ללימודי כימיה באוניברסיטת אוקספורד, הצטרפה לאגודת הסטודנטים של המפלגה השמרנית, ונבחרה לנשיאת האגודה בשנת 1946. בתקופתה באוניברסיטה הושפעה מעבודתו הפוליטית של פרידריך האייק, "הדרך לשעבוד", שגינתה את התערבותה הכלכלית של הממשלה במשק, העלולה להוביל למדינה סמכותנית.
בתקופה זו, כפי שהעידה תאצ'ר בזיכרונותיה, זכתה להתנסות בעקרונות הסוציאליזם של תום מלחמת העולם השנייה בבריטניה, שנתמך בידי שלטון הלייבור.
לפי תאצ'ר, חוויותיה בתקופה זו הובילו להתנגדותה לעקרונות הסוציאליזם, אשר אפיינה את שלטונה בעתיד.
בשנת 1951 נישאה לאיש העסקים הבריטי דניס תאצ'ר, וקיבלה את שם משפחתה החדש ואת תמיכתו הכלכלית של בעלה, שאפשרה לה להפנות את כל מעייניה לזירה הפוליטית הבריטית.
בשנת 1950, בגיל 24, פנתה תאצ'ר לראשונה לקריירה פוליטית, כאשר התמודדה על מושב בפרלמנט מטעם דרטפורד שבמחוז קנט, אך לא נבחרה.
חרף הפסדה משכה התמודדותה את תשומת לבם של בכירים במפלגה השמרנית, שביקשו לחזק את נוכחות הנשים במפלגה.
בבחירות 1959 נבחרה תאצ'ר לחברת בית הנבחרים הבריטי בהיותה בגיל 33, כחברה במפלגה השמרנית כנציגתו של הפרוור הלונדוני המבוסס פינצ'לי.
בכהונתה כחברה זוטרה בבית הנבחרים פעלה תאצ'ר בנחישות נגד התפיסה הסוציאליסטית, שרבים בבית הנבחרים, לרבות מבין חברי מפלגתה, תמכו בה.
בממשלת אדוארד הית' שהוקמה ב-1970 מונתה תאצ'ר לשרת החינוך.
חרף ביקורתה החריפה נגד הית', שדבק, לדבריה, במדיניות הסוציאליסטית של מפלגת הלייבור בניגוד להבטחותיו במערכת הבחירות, עלה בידי תאצ'ר להוסיף ולחזק את מעמדה בקרב המפלגה השמרנית.
בעקבות הביקורת הגדלה והולכת על מדיניותו של הית', הצליחה תאצ'ר לגייס תמיכה בקרב חברי המפלגה, ולאחר הפסדו בבחירות פברואר 1974 והתפטרותו מראשות הממשלה, נבחרה תאצ'ר בשנת 1975 לראש המפלגה השמרנית הבריטית.
כמנהיגת האופוזיציה, ביקרה רבות את מדיניותה הכלכלית של מפלגת הלייבור, שנכשלה בטיפול בשביתות הכלליות ובהתחזקותה של ברית המועצות, לאחר שנשאה נאום תקיף נגד ברית המועצות, כינתה אותה העיתונות הסובייטית "אשת הברזל".
הכינוי דבק בה, ותאצ'ר אימצה אותו בשמחה.
בעקבות ניצחונה שקדה תאצ'ר על ההכנה לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה שנועדו להתקיים בשנת 1979. בנוסף לתדמיתה כחברת פרלמנט חרוצה ונואמת טובה, יוקרתה הנחלשת והולכת של מפלגת הלייבור, וחוסר יכולתה לספק פתרון ראוי לשורת השביתות הכלליות במשק הבריטי בשנים 1978–1979, תרמה לעליית מעמדה בקרב הציבור הבריטי.
שביתות אלו הציגו את ממשלת הלייבור כחסרת אונים, והובילו רבים בציבור הבריטי לתמוך במפלגה השמרנית ובפתרונות שהציעה למשבר.
לבסוף, נישאת על גב המיאוס הציבורי ממפלגת הלייבור ומתחושת חוסר האונים שהתפשטה בציבור הבריטי עקב התנהלות הממשלה, עלה בידי המפלגה השמרנית בראשות תאצ'ר להדיח את הלייבור בבחירות 1979, בפער ניכר של 44% מקולות הבוחרים לעומת 37% שניתנו למפלגת הלייבור.
תאצ'ר הרכיבה את ממשלתה הראשונה ב-4 במאי 1979, ובידיה היה המנדט לעצור את הידרדרות הכלכלה הבריטית ולהקטין את התערבותה של המדינה בכלכלה.
היא פעלה כדי להגדיל את חשיבותה והשפעתה הבינלאומית של בריטניה.
כראש הממשלה נפגשה תאצ'ר באופן קבוע כל שבוע עם המלכה אליזבת השנייה כדי לדון בענייני הממשלה.
תאצ'ר חלקה השקפות פילוסופיות רבות עם רונלד רייגן, שנבחר ב-1980 לנשיאות ארצות הברית, ובמידה פחותה גם עם בריאן מלרוני, שנבחר ב-1984 לראשות ממשלת קנדה.
לזמן מה שמרנות הייתה הפילוסופיה הפוליטית הדומיננטית ביותר בארצות דוברות-האנגלית החשובות של התקופה.
במאי 1980, יום לפני שהייתה אמורה להיפגש עם ראש ממשלת אירלנד על מנת לדון בצפון אירלנד, הודיעה בבית הנבחרים ש"עתיד היחסים החוקתיים עם צפון אירלנד הוא עניינם של אנשי צפון אירלנד, ממשלה זו, פרלמנט זה ואף אדם אחר".
ב-1981 מספר אסירים בכלא הבריטי בצפון אירלנד, חברי הצבא האירי הרפובליקני וצבא השחרור האירי הלאומי, פתחו בשביתת רעב בתביעה להחזיר להם את מעמדם כאסירים פוליטיים, מעמד שנשלל מהם חמש שנים קודם לכן.
בתחילה סירבה תאצ'ר לעודד החזרה של מעמד פוליטי לאסירים אירים-רפובליקניים, באומרה: "פשע הוא פשע הוא פשע; הוא לא פוליטי".
עם זאת, לאחר שעשרה אסירים הרעיבו עצמם למוות והשביתה הסתיימה, ובשל כעס גובר משני צידי הגבול ואי-שקט גובר באוכלוסייה, הוחזרו לאסירים זכויות מסוימות השמורות לאסירים צבאיים-למחצה.
תאצ'ר גם המשיכה את מדיניות ה"אולסטריזציה" של ממשלת הלייבור שלפניה, והעדיפה לגייס כוחות איריים מקומיים על פני כוחות צבא אנגליים על מנת לטפל בבעיות ביטחוניות בצפון אירלנד.
זאת מכיוון שהאמינה שעל האירים התומכים באיחוד ארצם עם הממלכה המאוחדת (היוניוניסטים) להיות בחזית המאבק נגד הרפובליקנים, התומכים באיחוד צפון אירלנד עם אירלנד ויצירת רפובליקה אירית מאוחדת.
הכוונה הייתה להוריד מהעומס על הצבא הבריטי ולהעבירו לכוחות האיריים המקומיים.
בתחום הכלכלי, החלה תאצ'ר בהעלאת שיעורי הריבית הממשלתית על מנת לרסן את האינפלציה.
היא העדיפה מיסוי עקיף על פני מיסוי ההכנסה, והמע"מ הועלה חדות ל-15%.
רצינות כוונותיה התבררו בתקציב 1981, בו הועלו המיסים בשיאו של מיתון כלכלי, למרות חששותיהם של כלכלנים מובילים שהובעו במכתב פתוח.
בינואר 1982 צנחו אחוזי האינפלציה למספרים חד-ספרתיים, ורק לאחר מכן הורדה שיעורי הריבית.
שיעור האבטלה המשיך לעלות, בהגיעו לנתון רשמי של 3.6 מיליון מובטלים – אף על פי שהתקנות המגדירות מיהו מובטל שונו באופן כזה, שגרם לחלק מהפרשנים להאמין שהאבטלה האמיתית עומדת על 5 מיליון איש.
בשנות כהונתה של תאצ'ר, עלה השכר החציוני השבועי ב-32.6%, והשכר הממוצע השבועי ב-44.62%.
ההכנסה השבועית עלתה בקרב כל פלחי האוכלוסייה.
תאצ'ר תמכה במדיניות אקטיבית להגנת האקלים; היא שימשה בהעברת החוק להגנת הסביבה משנת 1990, לייסודו של מרכז הדלי לחקר ולחיזוי אקלים, הקמתו של הפאנל הבין-ממשלתי בנושא שינויי אקלים, ואשרור פרוטוקול מונטריאול לשימור האוזון.
תאצ'ר הביאה את המאבק בשינויי למרכז השיח הפוליטי בממלכה המאוחדת, ובשנותיה המאוחרות יותר קראה לייסוד לאמנה עולמית בנושא שינויי אקלים.
ב-2 באפריל 1982 פלשה ארגנטינה, שהייתה בהנהגת חונטה צבאית לאיי פוקלנד, המיושבים בכאלפיים אזרחים בריטים.
הייתה זו הפלישה הראשונה לשטח בריטי מאז מלחמת העולם השנייה.
ארגנטינה טענה לבעלות על האיים מאז המחלוקת בשנות השלושים של המאה ה-19 בדבר יישובם.
בתוך מספר ימים, שלחה תאצ'ר כח משימה ימי על מנת לכבוש מחדש את האיים, במה שנודע כמלחמת פוקלנד.
מלחמה זו יצרה גל פטריוטיזם בריטי ואהדה אישית כלפי תאצ'ר, בתקופה בה הפופולריות שלה הייתה בשפל חסר תקדים עבור ראש ממשלה מכהן באנגליה.
"אפקט פוקלנד" זה, בנוסף לפילוג באופוזיציה, השפיע רבות על הרוב הגדול שקיבלה המפלגה השמרנית בבחירות של 1983, שהיוו נקודת שיא לממשלת תאצ'ר.
בניסיון לנצל את הפילוג במפלגת הלייבור, הוקמה מפלגת מרכז חדשה: "הברית הSDP-ליברלית", שנוצרה על ידי הסכם קואליציוני בין מפלגת ה-SDP לבין המפלגה הליברלית, במטרה לשבור את הדומיננטיות של המפלגות הגדולות ולזכות בייצוג יחסי.
עם זאת, קבוצה זו לא הצליחה בבחירות כמצופה.
השמרנים קיבלו 42.4% מהקולות, אחוז נמוך מעט מזה שקיבלו בבחירות של 1979. אף על פי כן, האופוזיציה המפוצלת, בשילוב עם שיטת הבחירות הרובנית הנהוגה בבריטניה, לפיה לשינויים זניחים יחסית בכמות הקולות והתפלגותם עלולה להיות השפעה כבירה על כמות המושבים בפרלמנט, הפכו את הניצחון השמרני למשמעותי הרבה יותר.
המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר זכתה ברוב מושבי הפרלמנט, עם יתרון של 144 מושבים על פני יתר המפלגות.
בתקופה זו החלה להתפתח המדיניות הכלכלית שכונתה תאצ'ריזם.
תאצ'ר פעלה להפחתה חדה של מעורבות המדינה בכלכלה, הפרטת חברות ממשלתיות, הפחתת כוחם של ועדי העובדים, הפחתת מס הכנסה ומחויבות הממשלה להקטין את החוב הלאומי.
הקרב המשמעותי ביותר של תאצ'ר היה כנגד תעשיית המכרות המולאמת, שהייתה נתונה בהפסדים כבדים.
בעקבות הרפורמה, פתחו הכורים בשביתה שנמשכה כשנה.
תאצ'ר לא נכנעה, והכורים חזרו לעבודה ללא הישגים משמעותיים.
בשל החששות כי נכסים ציבוריים אסטרטגיים יפלו לידיים הלא נכונות, פיתחה תאצ'ר את עקרון "מניית הזהב", שהשאיר למדינה זכות וטו על החלטות בחלק מהחברות המופרטות.
הסרט והמחזמר "בילי אליוט" עוסקים בחלקם בשביתת הכורים.
ב-12 באוקטובר 1984 התרחש הפיגוע במלון גרנד בברייטון, שהיה ניסיון התנקשות בחיי תאצ'ר ושרי ממשלתה, ששהו במלון לרגל ועידת המפלגה השמרנית שנערכה בעיר.
תאצ'ר לא נפגעה, אך חמישה אנשים נהרגו בפיגוע ו-34 נפצעו.
תאצ'ר נקטה קו פרו-אמריקאי מובהק במלחמה הקרה, שנבע בין היתר מהשקפת העולם הכלכלית והמדינית הזהה שלה ושל רייגן.
עם זאת, פיתחה תאצ'ר קשרי אמון הדדים עם מנהיג ברית המועצות האחרון מיכאיל גורבצ'וב וקידמה את סיום המלחמה, לצידם של שני המנהיגים.
הקשיחות שהפגינה יחד עם רייגן נחשבת כגורם העיקרי לפירוק ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה לטובת המערב, וזה נחשב לאחד מהישגיהם הגדולים של השניים.
בבחירות 1987 נבחרה תאצ'ר בשלישית, אך הפופולריות שלה דעכה.
היא נתפסה כקשוחה ולא אכפתית.
בשנים אלו החלו להיווצר סדקים ראשונים במפלגתה, בעיקר עקב מדיניותה הבלתי מתפשרת בתחום הכלכלי סביב מס הגולגולת, התנגדותה העקבית להצעות שבאו מבריסל בדבר הגדלת כוחו של האיחוד האירופי ואי נכונותה להקשיב לדעות אחרות שבאו מאנשים במפלגתה.
חברי מפלגתה החלו לראות בה סכנה להמשך שליטת השמרנים.
ב-1 בנובמבר 1990 התפטר במפתיע ג'פרי האו, סגן ראש הממשלה, מי שהיה במשך 15 שנים אחד האישים הנאמנים ביותר לתאצ'ר, עקב סירובה לקבוע לוח זמנים לדיונים על איחוד המטבע עם מדינות אירופה.
חבר מפלגתה, מייקל הזלטיין, שלפי הסקרים נשף בעורפה של תאצ'ר על הנהגת המפלגה השמרנית, ניצל את ההזדמנות ומספר ימים לאחר מכן, עמד מול תאצ'ר בבחירות על הנהגת המפלגה.
בסיבוב הראשון הזלטיין קיבל מספיק קולות על מנת להתמודד מול תאצ'ר בסיבוב שני, הפתעה שתאצ'ר לא הייתה מוכנה לה.
בערב 21 בנובמבר 1990, לאחר שחזרה מוועידת פריז שעסקה בסיום המלחמה הקרה, נכנסו ללשכתה בזה אחר זה חברי הקבינט והביעו חוסר אמון ביכולתה להמשיך לכהן כראש הממשלה.
למחרת הודיעה תאצ'ר על התפטרותה מתפקיד ראש הממשלה, לא לפני שהגיעה בפעם האחרונה לבית הנבחרים ועמדה מול האופוזיציה באחד הנאומים היותר מרשימים שלה, תוך שהיא מתפארת במילים: "אני נהנית מזה".
בנאום התפארה בהישגי ממשלתה, באיכות החיים הטובה יותר של כל השכבות במדינה, וזאת כשהיא שוללת בבוז את הערותיהם של מנהיגי המפלגות הסוציאליסטיות.
היא נפרדה מדאונינג 10 בנאום קצר בו אמרה כי היא עוזבת את אנגליה במצב טוב יותר משהייתה, כשנכנסה לתפקידה 11.5 שנים לפני כן, בשנת 1979, ונראתה דומעת, לראשונה, כשנכנסה למכוניתה.
השפעתה של תאצ'ר במפלגה לא פחתה, ובסיבוב השני של הבחירות על ראשות המפלגה, היא הפעילה את כל כובד משקלה למענו של ג'ון מייג'ור, בן טיפוחה ומי שהיה שר האוצר ושר החוץ בממשלתה, כממשיכה בתפקיד ראש הממשלה והביאה לבחירתו, על פני האו.
בריאיון ל-BBC מספר חודשים לאחר מכן, סיפרה גם כן בדמעות כי ראתה במה שעשו לה חברי מפלגתה וחברי הקבינט מעשה של בגידה.
לאחר פרישתה מכס ראש הממשלה נשארה תאצ'ר חברת בית הנבחרים עד שנת 1992, אז קיבלה תואר ברונית.
בשנים האחרונות לחייה סבלה תאצ'ר מאלצהיימר.
ב-8 באפריל 2013 היא נפטרה עקב שבץ מוחי.
ב-17 באפריל 2013 נערכה הלווייתה של תאצ'ר, שהייתה ההלוויה הגדולה ביותר שנערכה לראש ממשלה בריטי מאז הלווייתו של וינסטון צ'רצ'יל ב-1965. גופתה של תאצ'ר נשרפה ואפרה נטמן בבית האבות המלכותי צ'לסי, לצד אפרו של בעלה.
תאצ'ר נחשבת כמנהיגה מעצבת, ומהמנהיגים הבולטים של העולם במאה ה-20. המונח "תאצ'ריזם" שקרוי על שמה מייצג היום כלכלה חופשית, והיא גם סמל למדיניות חוץ בלתי מתפשרת.
בעיני רבים בבריטניה ובעולם תאצ'ר נחשבת לאחת מגדולי ראשי הממשלה בכל הזמנים, וזכתה לתארים שונים כגון "ראש הממשלה הטובה ביותר בעתות שלום".
כלכלת תאצ'ר הפכה למודל לחיקוי של מנהיגי מפלגות שמרניות בעולם, וממשלות שמאל בעולם הושפעו אף הן מכלכלה זאת.
לתאצ'ר קמו מתנגדים רבים בבריטניה ובעולם.
ההתנגדות לתאצ'ר עולה על המקובל לרוב בפוליטיקה, ותאצ'ר ספגה ביקורת מצד אנשי שמאל שראו בפעולותיה פגיעה בעניים.
היא תוארה בתוכניות הסאטירה השונות כזקנה עקשנית או כמכשפה.
השנאה העזה של מתנגדיה לתאצ'ר המשיכה גם בעשורים שלאחר כהונתה ואף לאחר מותה, כשעלה למקום הראשון במצעד ההורדות השבועי בבריטניה השיר "Ding Dong The Witch Is Dead" מהסרט הקוסם מארץ עוץ משנת 1939, ומתנגדיה הקיצוניים אף יצאו לרחובות לחגוג ולשרוף דגלים עם תמונותיה.
בשנת 2011 הופק סרט על דמותה וחייה של תאצ'ר בכיכובה של מריל סטריפ – "אשת הברזל".
רבים מהשינויים שהובילה תאצ'ר בכלכלה הבריטית נשארו עד היום, והם מוסכמים היום גם על מפלגת הלייבור.
לדוגמה – הפסקת ההלאמות, הורדה משמעותית של מס ההכנסה, הפסקת סבסוד נרחב של משרות כדי להילחם באבטלה ועוד.
בשנותיה של תאצ'ר בהנהגת בריטניה, החוב הלאומי של בריטניה ירד מאוד.
התוצר הלאומי צמח, והמשיך לצמוח בקצב גבוה במשך עשרות שנים.
המבקרים את תאצ'ר מתייחסים לכך שבתקופתה של תאצ'ר גדל אי השוויון בין העשירון העליון לעשירון התחתון בעשרות אחוזים.
בנוסף, אחוז האבטלה הגיע לרמות הגבוהות ביותר בבריטניה מאז שנות ה-30.
אחד האירועים בהם התגאתה מרגרט תאצ'ר לאורך כל חייה התרחש בילדותה, זמן רב לפני תקופת כהונתה כראש ממשלה: בתקופת השואה התכתבה אחותה, מוריאל רוברטס, עם חברה לעט בשם אדית מלבאואר, נערה יהודיה בת 17 מאוסטריה.
מלבאואר ביקשה מרוברטס שתסייע לה להימלט מארצה לאחר סיפוחה לגרמניה.
מכיוון שמשפחת רוברטס התפרנסה בדוחק מהמכולת אותה ניהל אבי המשפחה ולא היה באפשרותם לממן אדם נוסף, גייסו מרגרט, שהייתה אז רק בת 12, ואחותה, כספים במטרה לסייע למלבאואר.
מלבאואר הצליחה להגיע לבריטניה, והתארחה שם במשך שנתיים אצל משפחות שונות, בהן משפחתה של תאצ'ר עצמה.
כפוליטיקאית וכראש ממשלה נחשבה תאצ'ר לידידה קרובה לעם היהודי.
כחברת פרלמנט ושרה היא נאבקה כנגד אנטישמיות, נחשבה לידידת ישראל, אך התנגדה למפעל ההתנחלויות.
תאצ'ר ביקרה בישראל במרץ 1976, טרם היבחרה לראשות הממשלה, ופגשה גם את ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר.
בתקופת כהונתה כראש ממשלה ביקרה תאצ'ר בישראל בשנת 1986 ובכך הייתה לראש הממשלה הבריטי הראשון שמבקר בישראל בעת כהונתו.
חברה במועצה המייעצת המכובדת ביותר של המלכה
מדליית החירות הנשיאותית (ארצות הברית)
דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון.
מרגרטה פון טרוטה , שחקנית, במאית ותסריטאית קולנוע גרמנייה פמיניסטית הנחשבת לחשובה שבין הבמאיות המשתייכות לקולנוע הגרמני החדש.
פון טרוטה נחשבת לפורצת דרך באופן שבה הציגה נשים בסרטיה - דמויות אמיתיות ולא דמויות סטריאוטיפיות של נשים כפי שהן נתפסות בעיני גברים.
היא נולדה מחוץ לנישואין לאליזבט פון טרוטה ולצייר הגרמני אלפרד רולוף.
מרגרטה גדלה לבד עם אמה בדיסלדורף, מה שלדבריה חיזק אצלה את הרגישות והמודעות לסולידריות נשית, כפי שבאה אחר כך לידי ביטוי בסרטיה.
פון טרוטה עברה לפריז בשנות ה-60, שם עבדה בקולקטיבים של יוצרי קולנוע, והשתתפה בכתיבת תסריטים ובימוי משותף של סרטים קצרים.
בתחילת הקריירה שלה, פון טרוטה הייתה שחקנית, שהופיעה בסרטים המוקדמים של הבמאים ריינר ורנר פאסבינדר וולקר שלונדורף.
באחד מראיונות הרבים, אמרה פון טרוטה:.
דרך קריירת המשחק שלה, פון טרוטה הצליחה ליצור לעצמה שם ראשוני לפני שהפכה לבמאית.
הסרט הראשון שביימה וכתבה, במשותף עם וולקר שלנדורף, היה "הכבוד האבוד של קתרינה בלום" (במקור: Die verlorene Ehre der Katharina Blum oder Wie Gewalt entstehen und wohin sie führen kann, לפי ספר באותו שם מאת היינריך בל, שיצא לאקרנים ב-1975.
הסרט הראשון שביימה לבדה היה "ההתעוררות השנייה של כריסטה קלגס" (Das zweite Erwachen der Christa Klages) ב-1978, שהתמקד ברדיקליזציה פוליטית של אישה צעירה.
סרט זה הציג לראשונה מספר נושאים שסרטיה היו ידועים בהם בהמשך, בהם: אחוות נשית, חברות בין נשים, והשימושים וההשפעות של אלימות על נשים.
שלושת הסרטים האלה חוקרים את האחיות ואת הקשרים שלהם בתוך עולם שמתפרק מסביבם".
בשנת 1986 ביימה סרט על חייה של רוזה לוקסמבורג, המהפכנית הסוציאליסטית-פמיניסטית הגרמנייה ממוצא יהודי.
הסרט בוחן הן את חייה הציבוריים כמהפכנית והן את החוויה הפרטית שלה כאישה.
ברברה סוקובה, שמככבת בכמה מסרטיה של פון טרוטה, זכתה בפרס פסטיבל קאן לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט היה גם מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנת 2002 יצרה את הסרט רוזנשטראסה" (Rosenstraße), על מחאת אלפי נשים גרמניות בגרמניה הנאצית, שתבעו לשחרר את בעליהן היהודים שנעצרו ועמדו להיות משולחים למחנות.
הסרט הוקרן בהקרנה ניוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בהשתתפותה.
על בימוי הסרט זכתה פון טרוטה בפרס דוד די דונטלו, בפרס גלובוס הזהב ובפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה בו זכתה גם קטיה ריימן בפרס השחקנית הטובה ביותר.
בסוף שנת 2011 החלה לצלם בישראל סרט על חייה של חנה ארנדט.
הסרט יצאה לאקרנים בתחילת 2013. הסרט שודר במהלך אפריל 2014 בישראל בyes הטלוויזיה בלוויין.
בנובמבר 2012 קיבלה פרס על מפעל חיים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
בשנת 2023 ביימה וכתבה את סרט הדרמה הביוגרפי, "Ingeborg Bachmann – Journey into the Desert" בהשתתפותם של ויקי קרייפס ורונלד זרפלד.
ב-1964 נישאה פון-טרוטה ליורגן מולר ונולד לו בן אחד, הבמאי התיעודי פליקס מולר.
הם התגרשו ב-1968 ופון-טרוטה התחתנה עם הקולנוען הגרמני וולקר שלונדורף.
יחד הם גידלו את פליקס ועבדו על פרויקטים קולנועיים משותפים.
מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה הייתה בתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו של חואן, נסיך אסטוריאס, ולאחריו אשתו של פיליברטו השני, דוכס סבויה.
מרגרטה נולדה ב-10 בינואר 1480, למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמארי, דוכסית בורגונדיה.
על פי הסכם אראס (1482) בין לואי האחד עשר, מלך צרפת לבין אביה מקסימיליאן, היא הובטחה כאישה לשארל, יורש העצר הצרפתי שהיה בן 12 שנה (לימים שארל השמיני, מלך צרפת).
בעקבות הסכם זה קיבלה צרפת את השליטה בבורגון, בפראנש-קונטה ובארטואה ואילו ארצות השפלה עברו לרשות האימפריה הרומית הקדושה.
מרגרטה הועברה לחצרו של מלך צרפת לשם חינוכה, אולם אחרי ששארל נישא לאן מברטאן (דצמבר 1491) הוחזרה מרגרטה לחצרו של אביה ב-1493.
בשנת 1497 נישאה לחואן, נסיך אסטוריאס, בנם של פרננדו השני, מלך אראגון ושל איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, אך חואן נפטר כעבור חודשים מספר.
ב-1501 נישאה לפיליברטו השני, דוכס סבויה שנפטר גם הוא כעבור שלוש שנים.
משנת 1507 עד 1515 הייתה מרגרטה מושלת ארצות השפלה ושימשה כאפוטרופוס של אחיינה קרל (לימים קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה).
היא שימשה כמתווכת בין אביה הקיסר מקסימיליאן הראשון לבין נתיניו בארצות השפלה, וחתמה על הסכם מסחרי עם אנגליה, לרווחתם של אנשי תעשיית הבדים הפלמים.
בשנת 1508 לקחה חלק בהקמת הליגה של קמברה.
ב-1515 אחיינה קרל שהגיע לפרקו הכיר בה כיועצתו החשובה וב-1519 מינה אותה שוב למושלת ארצות השפלה, תפקיד שבו החזיקה עד מותה בשנת 1530.
בשנת 1529 חתמה על הסכם קמברה עם לואיז, נסיכת סבויה, אמו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, הסכם שנודע בשם "שלום שתי הגבירות".
תקופת שלטונה הצטיינה בשקט יחסי וברווחה כלכלית בארצות השפלה, אולם בתקופה זו החלה תנועת הרפורמציה בהולנד, ושני פרוטסטנטים הועלו על המוקד (1524, 1525).
מרגרטה נפטרה בעיר מכלן (כיום בבלגיה) שהייתה מקום מושבה העיקרי בארצות השפלה, ונקברה בבור-אן-ברס שבחבל אוברן-רון-אלפ בצרפת.
פסלה מוצב בקתדרלה של מכלן.
מרגרטה הקדושה, הידועה גם כמרגרטה הבתולה או כמרגרטה מאנטיוכיה (שבפסידיה); ובכנסיות המזרחיות כמרינה הקדושה, הייתה, על פי סיפורי הקדושים, בתולה שמתה על אמונתה הנוצרית.
היא נחשבת לקדושה בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית, ואף נמנית עם ארבעה-עשר הקדושים המסייעים, שהתפילה אליהם נחשבת בכנסייה הקתולית ליעילה באופן יוצא דופן.
יום חגה הוא ה-20 ביולי.
קיומה ההיסטורי מוטל בספק, וב-494 הכריז עליה האפיפיור גלסיוס הראשון כי המידע אינו קאנוני, אבל במהלך מסעות הצלב התחדש פולחן מרגרטה הקדושה בכנסיות המערביות.
לדבר סייעה גם האמונה, כי המתעמקים בקורות חייה או העוסקים בפולחנה יזכו לשטרי מחילה רבי עוצמה
על פי המסורת הנוצרית היא נכלאה בשל אמונתה, ובזמן שהייתה בכלא, השטן הופיע אליה בדמות דרקון ובלע אותה.
אולם, הצלב שהחזיקה גרם לו לפלוט אותה חיה בחזרה.
בציורים רבים היא מתוארת בבטן הדרקון, ולכן היא נחשבת לפטרונית הנשים ההרות והלידה.
עדות לפולחן מרגרטה בהקשר זה מופיעה למשל בציורו המפורסם של יאן ואן אייק, נישואי הזוג ארנולפיני, שבו מצויר (בצד ימין ברקע) כיסא שעל מסעדו מגולפת דמותה של מרגרטה הקדושה.
מַרְגְּרֶטֶה השנייה, מלכת דנמרק (בדנית: .Margrethe 2; ) היא מלכת דנמרק ומלכת גרינלנד לשעבר.
היא מלכה החל מ-14 בינואר 1972 ועד 14 בינואר 2024. מאז מותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בספטמבר 2022, ועד תום מלכותה, היא הייתה האישה היחידה בעולם שנשאה בתואר מלכה, הוותיקה מכל המונרכים באירופה, והאישה הוותיקה ביותר שכיהנה בתפקידה מבין כל ראשי המדינה בעולם.
ב-31 בדצמבר 2023, בנאום השנתי שלה לכבוד ראש השנה החדשה, הודיעה מרגרטה על כך שהיא מוותרת על הכתר לטובת בנה, פרדריק, נסיך הכתר, שעלה לכס המלכות תחתיה החל מ-14 בינואר 2024, יום השנה ה-52 לעלייתה לכס המלכות.
מרגרטה נולדה כבת לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף של בית אולדנבורג, והיא הילדה הבכורה של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ושל המלכה אינגריד.
ב-1953 היא הייתה ליורשת הכתר של אביה, כאשר תיקון לחוקה אפשר לנשים לרשת את הכתר.
ב-1967 היא נישאה לאנרי מארי ז'אן אנדרה דה לאבורד דה מונפזאט, ולשניים נולדו שני בנים, פרדריק ויואכים.
מרגרטה ירשה את אביה על כס המלכות עם מותו ב-14 בינואר 1972.
כריבון, קיימה מרגרטה 42 ביקורים מלכותיים בארצות חוץ וקיבלה את פניהם של 55 ראשי מדינה.
היא עבדה כמעצבת תפאורה, מעצבת תלבושות וכמאיירת לספריו של ג'.
שיעור התמיכה במלוכה הדנית היה ונשאר באופן עקבי בשיעור גבוה של כ-82 אחוזים, באופן דומה לפופולריות האישית של מרגרטה.
הנסיכה מרגרטה אלכסנדרינה תורילדור אינגריד (Margrethe Alexandrine Þórhildur Ingrid) נולדה במעון של הוריה בארמון אמליינבורג בקופנהגן.
היא ילדתם הראשונה של מי שהיו אז נסיך הכתר ונסיכת הכתר (לימים המלך פרדריק התשיעי והמלכה אינגריד).
אביה היה הבן הבכור של המלך כריסטיאן העשירי שמלך אז, ואמה הייתה בתו היחידה של מי שהיה אז נסיך הכתר של שוודיה (לימים המלך גוסטב השישי אדולף).
מרגרטה נולדה שבוע בלבד לאחר פלישת גרמניה הנאצית לדנמרק במלחמת העולם השנייה.
מרגרטה הוטבלה ב-14 במאי בכנסיית הולמן שבקופנהגן.
סנדקיה היו: סביה, המלך כריסטיאן העשירי ונסיך הכתר השוודי גוסטב אדולף; הסבים של אמה, גוסטב החמישי, מלך שוודיה והנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן; דודיה, קנוד, נסיך הכתר של דנמרק והנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן; וכן דודה מדרגה שנייה אקסל, נסיך דנמרק.
הוא נקראה מרגרטה, הגרסה הדנית של שמה של סבתה המנוחה מצד אמה, מרגרט, נסיכת קונוט; אלכסנדרינה על שם סבתה מצד אביה, אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין; ואינגריד על שם אמה.
מאחר שסבה מצד אביה מלך אז גם כמלך איסלנד, ניתן לה גם שם איסלנדי, תורילדור (Þórhildur).
כמו סבתה מצד אביה, שעל שמה היא נקראה, נקראה מרגרטה בשם החיבה "דייזי" בפי בני משפחתה וידידיה הקרובים.
ב-1944 נולדה אחותה בנדיקטה וב-1946 נולדה אחותה אנה מריה.
מרגרטה ואחיותיה גדלו בדירות בארמונו של המלך פרדריק השמיני באמליינבורג וב שב.
את חופשות הקיץ היא בילתה עם המשפחה המלכותית במעון הקיץ של הוריה בארמון גרסטן שבדרום יוטלנד.
ב-20 באפריל 1947, בעקבות מותו של המלך כריסטיאן העשירי, מלך תחתיו אביה של מרגרטה כמלך פרדריק התשיעי.
מרגרטה התחנכה בבית הספר הפרטי נ.
זהלה בקופנהגן, שאת לימודיה בו היא סיימה ב-1959. היא למדה שנה בנורת' פורלנד לודג' , פנימייה לבנות בהמפשייר, אנגליה.
בשנים 1960–1961 היא למדה ארכאולוגיה פרהיסטורית בגירטון קולג' שבקיימברידג', לאחר מכן ועד 1962 מדע המדינה באוניברסיטת אורהוס, ב-1963 בסורבון, וב-1965 בבית הספר לכלכלה של לונדון.
היא עמיתה ב"חברה לחוקרי העתיקות של לונדון" .
מרגרטה שולטת בשפות דנית, צרפתית, אנגלית, שוודית וגרמנית, ובעלת ידע חלקי בפארואזית.
בעת לידתה של מרגרטה, רק זכרים יכלו לרשת את כס המלוכה בדנמרק, זאת בשל השינויים בחוקי הירושה שהוכנסו בשנות ה-50 של המאה ה-19 כאשר בית גליקסבורג עלה לשלטון.
בשל העובדה שלמרגרטה אין אחים, היה צפוי שדודה, הנסיך קנוד, יהיה באחד הימים יורש הכתר.
תהליך השינוי החוקתי, החל ב-1947, זמן לא רב לאחר שאביה של מרגרטה עלה לכס המלכות ונעשה ברור שלמלכה אינגריד לא ייוולדו עוד ילדים.
הפופולריות של פרדריק ושל בנותיו והחלק המשמעותי יותר שהחל להיות לנשים בחברה הדנית, החלו את התהליך המורכב של שינוי החוקה.
על פי חוקת דנמרק נדרשה העברת ההצעה על ידי שני פרלמנטים עוקבים, שלאחר מכן תוגש למשאל עם, שהתקיים ב-27 במרץ 1953. חוק הירושה החדש התיר לנשים לרשת את הכתר הדני, זאת על פי כלל העדפת הבן הבכור, על פיו אישה יכולה לרשת את הכתר רק אם אין לה אחים זכרים.
לפיכך, עם חקיקת החוק החדש, הייתה הנסיכה מרגרטה ליורשת העצר.
ב-2009 שונה חוק הירושה לכלל העדפת הילד הבכור, על פיו בוטלה העדפת הזכרים ואישה יכולה לרשת את הכתר על סמך היותה הילדה הבכורה, גם אם יש לה אחים צעירים ממנה.
ב-1956 החלה מרגרטה להשתתף בטקסי השנה החדשה המסורתיים.
ביום הולדתה ה-18, 16 באפריל 1958, ניתן לה מושב במועצת המדינה.
כתוצאה מכך היא ישבה בראש הישיבות של המועצה בהיעדרו של המלך.
ב-1960, יחד עם דודניותיה מרגרטה, נסיכת שוודיה, ואסטריד, נסיכת נורווגיה, היא נסעה לביקור בארצות הברית, שכלל ביקור בלוס אנג'לס ולאולפני פרמאונט, שם הם פגשו מספר ידוענים, כולל דין מרטין, ג'רי לואיס ואלביס פרסלי.
את ביקורה הראשון באיי פארו, ערכה מרגרטה ב-1959 יחד עם הוריה ואחריותיה, ובגרינלנד היא ביקרה לראשונה ב-1960.
בעת לימודיה בלונדון, הכירה מרגרטה דיפלומט צרפתי, אנרי מארי ז'אן אנדרה דה לאבורד דה מונפזאט, שהיה מזכיר הצירות בשגרירות צרפת בלונדון.
ב-5 באוקטובר 1966 הוכרזו אירוסיהם.
ב-10 ביוני 1967 הם נישאו בכנסיית הולמן בקופנהגן, וקבלת הפנים נערכה בארמון פרדנסבורג.
לאבורד דה מונפזאט קיבל את התואר "הוד מעלתו המלכותית, הנסיך הנריק מדנמרק", זאת בשל מעמדו החדש כבן זוגה של יורשת העצר.
השניים היו נשואים במשך יותר מ-50 שנה, עד למותו של הנריק ב-13 בפברואר 2018.
פחות משנה לאחר החתונה, ב-26 במאי 1968, ילדה מרגרטה את בנה הבכור.
על פי המסורת, נקראים מלכי דנמרק לסירוגין בשמות פרדריק וכריסטיאן.