tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קתלין מארי בלנקו הייתה פוליטיקאית אמריקאית מלואיזיאנה, חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 1984–1989, לאחר מכן ועד 1996 כחברת נציבות השירות הציבורי של לואיזיאנה, לאחר מכן ועד 2004 כסגנית מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 2008 כמושלת לואיזיאנה ה-54, האישה הראשונה ועד כה היחידה שכיהנה בתפקיד זה.
כשנבחרה כמושלת, תיארה בלנקו את סדרי העדיפות העיקריים שלה כמתן שירותי בריאות במחיר סביר, שיפור מערכת החינוך, וסיוע ליצירת כלכלה חזקה ותוססת באמצעות יוזמות פיתוח כלכלי אגרסיביות.
פעילותה כמושלת השתנה באופן דרמטי ב-2005, כאשר חופי לואיזיאנה ניזוקו קשות על ידי שתי סופות הוריקן שהתחוללו בהפרש של פחות מחודש זו מזו.
באוגוסט הכתה הוריקן קתרינה את אזור ניו אורלינס, שטח אורבני של 1.4 מיליון תושבים.
לאחר מכן, בספטמבר, הכתה הוריקן ריטה את החוף הדרום-מערבי של המדינה, וגרמה ל-300,000 איש נוספים לאבד את מקום מגוריהם.
יותר מ-200,000 יחידות דיור נהרסו, 81,000 בתי עסק נסגרו, כלל מערכות החשמל והתקשורת נקרעו לגזרים, ומיליון איש הפכו לחסרי בית כתוצאה מההצפות הקשות שנגרמו עקב הכשל של סוללות ההגנה ונחשולי הסופה.
רבים סברו שהתגובה המידית של רשויות העיר, ממשלת המדינה והממשלה הפדרלית היו בלתי מספיקות, ובהמשך הודתה בלנקו שהיו כשלים בחלק מפעולות הממשל שלה לפני ואחרי הסופה.
עם זאת, ביקורת רבה, הן ברמה המקומית והן ברמה הלאומית, הוטחה נגד הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום ונגד הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, על מה שנראה כתגובה ראשונית איטית לאסון ועל חוסר ניהול יעיל, והטיפול באלו שניסו להתפנות מהעיר.
במרץ 2007 הודיעה בלנקו שהיא לא תתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה באותה שנה, באומרה שתחת זאת היא "תמקד את זמנה ומרצה [בשארית תקופת כהונתה] בעבודה עבור האנשים, ולא בפוליטיקה" ובהתמודדות לתקופת כהונה שנייה.
ביוני 2011 אובחנה בלנקו כחולת הסרטן, וב-2019 נפטרה מהמחלה.
קתלין בלנקו נולדה בשם קתלין מארי בבינו בעיר ניו איבריה שבלואיזיאנה, כבתם של לואיס בבינו ושל לוסיל (לבית פרמין) בבינו, שניהם ממוצא קייג'וני.
סבה מצד אביה היה חוואי וחנווני שהחזיק בבעלותו חנות כפרית, ואביה היה איש עסקים שעבר לכפריר קוטו שליד ניו איבריה ובו שכנו כנסייה אחת ובית ספר יסודי אחד.
בלנקו התחנכה באקדמיית מאונט כרמל, שהיה בית ספר לבנות שנוהל על ידי נזירות המסדר הכרמליתי, ששכן על גדות נהר באיו טאשה .
ב-1964 סיימה בלנקו לימודי תואר בוגרת במדעים בחינוך עסקי באוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט, שאז נקראה אוניברסיטת דרום-מערב לואיזיאנה.
היא גם הייתה חברת מועדון הנשים קאפא-דלתא.
ב-8 באוגוסט 1964 היא נישאה לריימונד בלנקו, מאמן פוטבול ומחנך, ולשניים נולדו שישה ילדים.
לאחר סיום לימודיה, לימדה בלנקו לימודי עסקים בבית ספר תיכון.
לאחר מכן היא גידלה את ילדיה במשך כ-15 שנה.
בהמשך היא עבדה כמנהלת מחוז עבור מחלקת המסחר של ארצות הברית, ויחד עם בעלה היא החזיקה במשרד יועצים למחקר פוליטי ולמחקר שיווק.
טרם בחירתה כמושלת, שימשה בלנקו בתפקידים ציבוריים במשך עשרים שנה.
ב-1983 היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כמחוקקת מטעם העיר לפאייט, וכיהנה במשך חמש שנים כחברת בית הנבחרים של לואיזיאנה.
בתקופת כהונתה הראשונה היא וידידתה אוולין בלאקמון היו שתיים מתוך חמש הנשים היחידות בשני בתי בית המחוקקים המדינתי.
ב-1988 היא ניצחה בבחירות את הרפובליקני קרנן "סקיפ" הנד והייתה לאישה הראשונה בלואיזיאנה שנבחרה למועצת השירות הציבורי, תפקיד בו היא שמשה במשך שבע שנים, והייתה האישה הראשונה ששימשה כיושבת ראש המועצה.
ב-1996 נבחרה בלנקו לתפקיד סגנית מושל לואיזיאנה, תפקיד בו היא כיהנה במשך שמונה שנים.
ב-15 בנובמבר 2003 נבחרה בלנקו כמושלת לואיזיאנה ה-54 לאחר שהביסה את יריבה הרפובליקני בובי ג'ינדאל בבחירות הכלליות ביחס קולות של 52 מול 48 אחוזים.
ב-12 בינואר 2004 היא הושבעה לכהונתה.
את השבועה היא נשאה בשפות אנגלית וצרפתית, וירשה בתפקיד את מייק פוסטר.
בתפקיד ראש הסגל היא הותירה בתפקידו את אדי קופלין ששימש בתפקיד תחת פוסטר.
לתפקיד נציב המנהל של המדינה היא מינתה את ג'רי לוק לבלנק, שירש אותה בבית הנבחרים של לואיזיאנה ב-1989 כאשר נבחרה למועצת השירות הציבורי.
בלנקו קיימה מסעות מחוץ ללואיזיאנה יותר מקודמה בתפקיד, בחפשה אחר משאבים חדשים לפיתוח הכלכלי של המדינה.
היא ביקרה בנובה סקוטיה, ובדצמבר 2004 היא קיימה ביקור בקובה כדי לקדם את הסחר עם מדינה זו.
במהלך ביקורה השנוי במחלוקת, היא נפגשה עם נשיא קובה פידל קסטרו, כאשר באותה תקופה לא היו לארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם קובה.
ב-2005 ערכה בלנקו סיור בארצות אסיה, וביקרה ביפן, בסין ובטאיוואן.
על אף האנדרלמוסיה שנוצרה עקב סופות ההוריקן קתרינה וריטה, עמדה בלנקו בכל המטרות שהציבה לעצמה עד תום כהונתה כמושלת, כשהבולטות בהן היו מתן עדיפות להשקעות בחינוך מגיל גן הילדים ועד לאוניברסיטה.
היא גייסה מספר עסקים ללואיזיאנה, והנהיגה מדיניות להנחת יסודות עבור שיקום חופי לואיזיאנה.
כמושלת, הייתה בלנקו חברת אגודת המושלים הלאומית ואגודת המושלים הדמוקרטים, ושימשה כנשיאת אגודת המושלים הדרומיים.
ב-27 באוגוסט 2005, בדברה על הוריקן קתרינה, אמרה בלנקו לתקשורת במחוז ג'פרסון, "אני מאמינה שאנו מוכנים.
זה הדבר היחידי שתמיד יכולתי להתפאר בו".
מאוחר יותר באותו יום היא העבירה בקשה לסיוע פדרלי ולעזרה כספית של 9 מיליון דולר לנשיא ג'ורג' ווקר בוש, שבה צוין,
במכתב הבקשה שלה ציינה בלנקו, "כתגובה למצב, נקטתי בצעדים המתאימים על פי חוקי המדינה והנחתי להוציא לפועל תוכנית חירום מדינתית ב-26 באוגוסט 2005, בהתאם לסעיף 501 (a) של חוק סטפורד .
מצב חירום מדינתי הוכרז במדינה כדי לסייע לפינוי אזורי החוף בהתאם לתוכנית הפינוי המדינתית".
ב-27 באוגוסט פרסמה הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום הצהרה, שבה נאמר שהנשיא בוש אישר את הקצאת המשאבים הפדרליים בעקבות ניתוח של הסוכנות של הבקשה לסיוע פדרלי.
הודעה של הבית הלבן מאותו יום אישרה את הסיוע על ידי הנשיא בוש.
ב-28 באוגוסט שלחה בלנקו מכתב לנשיא בוש שבו הוגדל סכום הסיוע המבוקש ל-130 מיליון דולר.
ראש עיריית ניו אורלינס ריי נגין, בתגובה להצעה של אמטרק לרכבת לפינוי תושבי העיר, דחה את ההצעה, הכריז על מצב חירום, ולאחר מכן ביטל אותו.
לאחר מכן הוא טס לדאלאס עם משפחתו.
בשלב זה הכריז הנשיא בוש על מצב חירום בלואיזיאנה, ומינה את לוטננט גנרל ראסל אונריי מצבא ארצות הברית כאחראי על כל הכוחות.
בוש שלח את אנשי המשמר הלאומי ומשמר החופים, את אוניית הסער האמפיבית בטאן, ואת חיל האוויר של ארצות הברית.
היה זה כוח המשימה הגדול ביותר של כוחות צבאיים בתוככי ארצות הברית מאז מלחמת האזרחים האמריקאית.
בלנקו פיקחה על פינוי מסיבי של 93 אחוזים מתושבי אזור ניו אורלינס, ועל מאמצי הסיוע שהתבצעו לאחר מכן שבהם הועסקו עובדי מדינה, כוחות אכיפת החוק מכל רחבי לואיזיאנה וארצות הברית, מתנדבים אזרחיים, ושירותי חירום פדרליים כמו משמר החופים וכוחות צבאיים נוספים.
יותר מ-60,000 איש ניצלו והועברו מהאזורים הנפגעים לאחר הסופה.
כמפקדת העליונה של המשמר הלאומי של לואיזיאנה, קראה בלנקו לעמיתיה המושלים לשלוח כוחות תגבור, שכן יותר משליש מאנשי המשמר הלאומי המדינתי שירתו אז בעיראק ובאפגניסטן.
במסגרת התגובה לבקשה זו נשלחו כמעט 40,000 איש והוכפפו לפיקודה של בלנקו, אחד ממבצעי הפעלת הכוחות הביתיים הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-1 בספטמבר, עם ההסלמה של דיווחים על מעשי ביזה ואי-ציות לחוק, הודיעה בלנקו על שליחת 300 אנשי המשמר הלאומי לתגבור משטרת ניו אורלינס, באומרה,
לאחר הודעה זו הגיעה ההצהרה של הנשיא בוש שבוזזים בניו אורלינס ובמקומות אחרים באזורים השרויים באי-סדר כתוצאה מהוריקן קתרינה, יטופלו ב"אפס סובלנות".
בביקור שערך בוש בלואיזיאנה ב-2 בספטמבר, חמישה ימים לאחר הסופה, הוא הציע להכפיף את המשמר הלאומי של לואיזיאנה לפיקוד פדרלי כדי לפשט את המבנה הפיקודי.
בלנקו דחתה את ההצעה עקב הפיכת המשמר הלאומי חלק מכוחות צבאיים פדרליים, ואיבוד סמכויות השיטור הנחוצות לו.
בוש המשיך ללחוץ בנוגע להצעה זו, ובלנקו דחתה אותה בכתב, בציינה את הצורך בגמישות בפעולות המשמר הלאומי, במיוחד הצורך באנשים באזורים אחרים בנוסף לאזור ניו אורלינס שבהם כוחות הצבא לא פעלו באותה עת.
דווח שמושל מיסיסיפי היילי ברבור דחה הצעה דומה מהנשיא.
בהנחה שכוחות המשמר הלאומי של שתי המדינות היו עוברות לפיקוד פדרלי, לא היה עולה בידם לעסוק באכיפות חוק באופן ישיר, כלומר לשלוט על מעשי הביזה, על פי סעיפי חוק ייפוי הכוח מ-1878. באסונות טבע קודמים לא ננקטה מדיניות לשילוב הפיקוד על המשמר הלאומי והפעולות הצבאיות תחת סמכות הנשיא.
על פי חוק ההתקוממות של 1807, עמדה לזכות הנשיא בוש הסמכות לקחת את הפיקוד על יחידות המשמר הלאומי של המדינה גם ללא הסכמת המושלת, אך אף נשיא לא נקט בצעד כזה מאז לינדון ג'ונסון בשנות ה-60, ובוש החליט בסופו של דבר לא לעשות כן.
על כל פנים, בלנקו ומייג'ור גנרל בנט לנדרנו , השליש הראשי וקצין הבכיר של המשמר הלאומי של לואיזיאנה, שיתפו פעולה עם לוטננט גנרל אונריי, שפיקד על הפעולות הצבאיות הפדרליות במסגרת "כוח המשימה המשותף קתרינה" .
רשתות CNN ופוקס ניוז דיווחו שהמחלקה לביטחון המולדת של לואיזיאנה, שפעלה תחת פיקודה של בלנקו, סירבה לאפשר לצלב האדום האמריקאי להיכנס לתחומי העיר ניו אורלינס.
הארגון אישר שהוא לא נכנס לעיר כדי להגיש סיוע, אך גם ציין שהוא מספק סיוע במרכזי הפינוי: "בשעה שהאנשים הנותרים בעיר מפונים מניו אורלינס, תפקידו הראוי ביותר של הצלב האדום הוא לספק מקום בטוח לאנשים לשהות בו ולוודא שצורכי החירום שלהם מסופקים.
צוותנו מלאים ומצוידים כדי לטפל באנשים אלו מרגע שהם יפונו".
סגן המנהל של המחלקה לביטחון המולדת של לואיזיאנה, קולונל ג'יי מיו, ציין שהוא ביקש מהצלב האדום להשעות את פעולות הסיוע ל-24 שעות מסיבות לוגיסטיות.
ב-14 בספטמבר, לאחר שהנשיא בוש קיבל על עצמו את האחריות לטיפול בכל הבעיות שאירעו ברמה הפדרלית, קיבלה בלנקו את האחריות לכל הבעיות שהתרחשו ברמה המדינתית.
בלנקו ציינה, "ברמת המדינה, עלינו לבחון בזהירות מה השתבש ולוודא שזה לא יקרה שוב לעולם.
כמושלת שלכם, אני לוקחת את מלוא האחריות על עצמי".
ב-2006 צוין בדוח של הקונגרס שתוכנית התגובה הלאומית לא סיפקה כראוי דרך למשאבים פדרליים להשלים במהירות, או במידת הצורך, להחליף את כוחות ההצלה הראשונים.
בלנקו המשיכה ללחוץ על הנשיא בוש ועל הקונגרס לקבלת כספי שיקום נוספים עבור לואיזיאנה, בציינה את הפער בסיוע שהתקבל עבור לואיזיאנה בהשוואה לזה של מיסיסיפי השכנה.
בראשית 2006 הוכנסה בלנקו להיכל התהילה והמוזיאון הפוליטי של לואיזיאנה.
ב-19 ביוני אותה שנה הודיעה בלנקו שהיא תשלח את אנשי המשמר הלאומי לסייר ברחובות ניו אורלינס לאחר שחמישה בני נוער נהרגו, כמאמץ להיאבק בהיקף אלימות פלילית שהלך וגאה.
באותו יום חתמה בלנקו על חוק לאיסור כל הצורות של הפלה מלאכותית (למעט במקרים של סכנה לחיי האם או לבריאותה) שעבר בבית המחוקקים המדינתי.
אף על פי שהיא חשה שהחרגות במקרים של אונס או גילוי עריות תהיינה הגיוניות, היא חשה שהיא לא צריכה להטיל וטו בהתבסס על סיבות אלו.
חוק זה אמור היה להיכנס לתוקף רק במקרה בו בית המשפט העליון של ארצות הברית יהפוך על פניו את פסק דין רו נגד וייד.
באוגוסט אותה שנה הגישה בלנקו תביעה משפטית והתנגדה באופן רשמי למכירת הזיכיון הפדרלי במפרץ מקסיקו "כדי לאלץ את הממשלה הפדרלית להוציא חלק מהכנסותיה מנפט ומגז מהמדף היבשתי החיצוני".
בדצמבר אותה שנה כינסה בלנקו מושב מיוחד של בית המחוקקים של לואיזיאנה, שבו היא התכוונה שיתקבלו החלטות על קיצוצים במיסים בשווי של 2.1 מיליארד דולר, העלאת שכר המורים, מיזמי כבישים ותוכניות נוספות.
המחוקקים ששיתפו פעולה עם בלנקו ניסו להסיר את מגבלת ההוצאות שהוטלה על ידי חוקת לואיזיאנה, אך הרפובליקנים דחו את תוכניות ההוצאות של המושלת.
תבוסה חמורה זו גרמה בהמשך לכרסום במוניטין הפוליטי של בלנקו.
בסוף 2006 ובראשית 2007 התמודדה בלנקו עם האשמות שהלכו והחמירו על עיכובים בביצוע תוכנית הכבישים, שבלנקו ורשות השיקום של לואיזיאנה הכינו לאחר הוריקן קתרינה כדי לחלק את כספי הסיוע הפדרלי לקורבנות הסופה.
בינואר פחות מ-250 מתוך 100,000 מבקשים קיבלו תשלומים במסגרת התוכנית, ורבים מהתשלומים התבססו לכאורה על הערכות שלקו בהערכת חסר של עלות הנזקים לבתים.
על רקע התקרבות מועד הבחירות לתקופת כהונה שנייה, ועם ירידה משמעותית בפופולריות שלה, מתחה בלנקו בינואר 2007 ביקורת פומבית חוזרת ונשנית על ממשל הנשיא בוש.
בציינה שהנשיא בוש לא הזכיר את שיקום חופי המפרץ בנאום מצב האומה של אותה שנה, קראה בלנקו לחקירה דו-מפלגתית של הקונגרס על התנהלות ממשל בוש לאחר הסופה, כדי להגדיר אם שיקולים מפלגתיים היו חלק מהתגובה האיטית לסופה.
לאחר קריאה זו הגיעו תגובות מהמנהל לשעבר של הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום, מייקל ד.
בראון, שטען שהצעת הבית הלבן להכפיף את המשמר הלאומי לשליטה פדרלית בימים שלאחר הסופה הייתה חלק מתוכנית להשאיר את בלנקו בירכתי הבמה.
בלנקו גם ציינה בפומבי שמיסיסיפי קיבלה טיפול מועדף בשל העובדה שהמושל שלה, היילי ברבור, הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
ב-20 במרץ 2007 הודיעה בלנקו שהיא לא תתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל.
ב-14 בינואר 2008 הושבע בובי ג'ינדאל במקומה כמושל הבא.
בלנקו אובחנה לראשונה כחולת סרטן ב-2011, והיא טופלה והתסמינים שלה נכנסו להפוגה.
בדצמבר 2017 היא חלתה שוב במלנומה גרורתית של העין שהתפשטה לכבד.
שנה לאחר מכן, בכינוס של "המועצה ללואיזיאנה טובה יותר", אמרה בלנקו שאין ריפוי למחלתה, שכן היא פיתחה גרורות בכל גופה ושהיא השלימה עם גורלה.
ב-19 באפריל 2019 פורסם שהיא נכנסה לטיפול בהוספיס.
קתלין בלנקו נפטרה ב-18 באוגוסט 2019 בהוספיס שבלפאייט שבלואיזיאנה.
המושל ג'ון בל אדוארדס הורה על הורדת דגלים בחצי התורן ברחבי לואיזיאנה עד 24 באוגוסט.
ארונה של בלנקו הוצב בקפיטול מדינת לואיזיאנה בבאטון רוז' ב-22 באוגוסט, והיא הייתה מושלת המדינה הרביעית שזכתה לכבוד זה.
היא נטמנה בבית הקברות סנט צ'ארלס בורומאו שבגרנד קוטו, לואיזיאנה.
אייבי קתלין ארנוט הייתה סופרת ומיסיונרית בריטית הידועה בכתיבת מספר ספרים על מיתוסים ואגדות אפריקאיות.
ארנוט הייתה נשואה לבלשן דייוויד וייטהורן ארנוט, שנפטר לפניה במאי 2004. היא נפטרה בצפון יורקשייר ב-8 במאי 2010, בגיל 95.
קתלין ארנוט כתבה את הספר "רעם וברקים" שזכה לשבחי המבקרים, ומספר את סיפורו של האנטי-גיבור לייטנינג.
סיפורי טמבה: סיפורים אפריקאים מסורתיים.
עכבישים, סרטנים וזחלים מפחידים: שני סיפורי עם אפריקאים.
סיפורי עם על בעלי חיים מסביב לעולם.
דרקונים, מפלצות ודברים מפחידים: שני סיפורי עם אפריקאים.
אוטה רוצח הענקים וסיפורי עם ניגרים אחרים.
קָתַרְטֶס תרנגולי (שם מדעי: Cathartes aura) הוא אחד משלושת מיני העופות הכלולים בסוג קתרטס.
תחום תפוצתו משתרע מדרום קנדה ועד לקצה הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה.
אין הבדל בניצוי בין המינים, אם כי הנקבה מעט גדולה יותר מהזכר.
העוף דומה במראהו לאורובו השחור, אך שייך לסוג נפרד.
הוא נבדל ממנו בראשו האדום ובמקורו העבה והחזק יותר.
צבע נוצותיו חום כהה עד שחור.
כנפיו ארוכות וצרות, ואברות הכנף בהירות מסוככותיה.
עוף זה חסר בית קול (Syrinx).
בדומה למרבית העופות, חושי הראייה והשמיעה של הקתרטס מאוד מפותחים.
חוש הראייה מפותח במיוחד, שכן הוא עוזר לקתרטס באיתור מזונו – פגרים – מגובה רב.
אולם החוש הדומיננטי העוזר לו לאתר את מזונו הוא חוש הריח, בניגוד למרבית העופות.
הוא מסוגל לחוש את ריחו של אתיל מרכפתן, גז אשר נוצר עם התחלת הריקבון של פגרים.
הודות ליכולתו מיוחדת זו, מסוגל הקתרטס התרנגולי לאתר נבלות המצויות אף תחת כיפת יער.
הקתרטס אינו נוטה לחיות בלהקות גדולות כאורובו השחור, אם כי עשרות פרטים עשויים לחוג בשמיים יחדיו או להצטופף סביב פגר.
הוא אוכל נבלות, וניזון כמעט לחלוטין מפגרים.
עקב חוש הריח המפותח שלו, הוא בדרך כלל הראשון שמאתר את הפגר, גם אם הוא מוסתר מהעין.
בהתאם למקורו הקטן היחסית, הוא איננו מסוגל לקרוע את עורם של פגרי חיות גדולות, ובדרך כלל נובר בארובות עיניו של הפגר או בחלקים הרכים יותר.
הנשרון המלכותי והאורובו השחור, שלהם אין יכולת זו של איתור פגרים באמצעות ריח, עוקבים אחר הקתרטס התרנגולי לשם מציאת פגר.
אף כי האורובו השחורים דומים בגודלם לקתרטס, הם מגיעים בכמויות העולות עליהם לעיתים פי כמה, והם כה תוקפניים עד כי הם אינם מתקשים לדוחקם מהפגר.
מכיוון שגם האורובו השחור אינו יכול לקרוע את עור הפגר, שני הפרטים תלויים באוכלי נבלות גדולים מהם על מנת שיעשו זאת.
קָתַרְזִיס הוא מונח שמשמעותו בעברית היא הזדככות, טיהור או מֵירוּק.
הקתרזיס הוא נקודת השיא ולאחריו באה הרגיעה.
המושג הופיע בתקופת הפריחה התרבותית של יוון הקלאסית שארעה בין השנים 479–338 לפני הספירה, כתיאור להשפעות הנפשיות על הצופים בהצגת הטרגדיות, בתוך מכלול ניתוח הפואטיקה של אריסטו את מאפייני הרפרטואר התרבותי של הטרגדיה והקומדיה באותה תקופה.
בתורת הספרות של אריסטו, פואטיקה, אשר נכתבה ב-350 לפנה"ס בקירוב, מתואר הקתרזיס כפעולת הטרגדיה על הצופה, המטהרת אותו בעזרת רגשי פחד וחמלה.
עוד בטקסטים שקדמו לאפלטון, שהיה מורו של אריסטו, הופיעו מילים אשר התייחסו לניקיון או לבהירות, שנגזרו מאותו שורש של המילה "קתרזיס".
אריסטו הגדיר את הטרגדיה כייצוג אמנותי של פעולה נעלה שבוצעה בשלמותה, בעלת שיעור הולם, כאשר חלקי הפעולה מתבטאים בצורה הולמת בחלקי הטרגדיה השונים.
כך קבע כי ייצוג אמנותי של הנפשות הפועלות דרך מעשיהן ולא דרך דיבורים אודותן, מהווה שיעור הולם לאותה פעולה נעלה.
ייצוג אמנותי זה משתמש בתחושות של חמלה ופחד כדי להביא לאותו טיהור, קתרזיס, אצל הצופה.
הבעיה בהבנה מדויקת של המושג נגרמת עקב היותו מוגדר במשפט אשר נותר מעורפל.
אריסטו כתב: "אשר על ידי חמלה ופחד מביא לטיהור של רגשות כגון אלה".
לא ברור לאילו רגשות בדיוק מתכוון אריסטו; וגם אם הסביר את כוונתו בחלק אחר של הפואטיקה, הרי שאבד מבין כתביו, וכן גם בכל שאר ממצאי הפואטיקה אין הסבר מספק בהקשר התאורטי או שאין הסבר בכלל להבהרת המונח.
כך גם יש החושבים שכוונתו של אריסטו לא לרגשותיו של הצופה, אלא לרגשותיו של הגיבור הטרגי.
עקב כך עלו גישות שונות של חוקרים, אשר מביניהן קיימות שמונה תאוריות מרכזיות המתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: גישות בלעדיות אשר תופסות את הקתרזיס כבעל רכיב אחד בלבד, וגישות משולבות אשר תופסות אותו כשילוב של שניים או שלושה רכיבים.
כך גם גישות אלו מדגישות את נקודות המחלוקת כשהן מבקרות זו את זו ומראות בכך את הקושי שהותיר אריסטו באותו משפט סתום, כמו גם שהן מראות את מידת מורכבות המושג.
עם זאת, כולן מקשרות למצב הנפשי או התודעתי של האדם, וכך מקשרות את המונח לתחום הפסיכולוגיה.
בפסיכואנליזה משמש המונח לתיאור שחרור אגרסיות (רגשות תוקפניים) כדי להפחית לחץ נפשי.
על פי הפסיכואנליזה, אדם המרגיש צורך לאלימות (שנגרם על ידי יצר המוות) יכול ואף רצוי שיפרוק את האלימות בדרך שלא תפגע בו או תזיק לסביבה, למשל על ידי צפייה בתכנים אלימים בטלוויזיה.
בצורה זו יפרוק האדם את רגש האלימות שחש מבלי לפגוע בסביבה.
על בסיס הגדרה זו של אריסטו ועל-פי הפסיכואנליזה, מתבססות, כאמור, שמונה הגישות הפסיכולוגיות למושג.
חמש תאוריות מתוכן מגדירות את הקתרזיס כבעל רכיב אחד בלבד: מוסרי; רפואי; מבני; קוגניטיבי (הכרתי); רגשי.
שתי תאוריות נוספות מגדירות אותו כבעל שני רכיבים: מוסרי-קוגניטיבי; רגשי-קוגניטיבי.
התאוריה הנוספת מגדירה אותו כבעל שלושה רכיבים: רפואי-רגשי-קוגניטיבי.
הקתרזיס הוא תהליך מוסרי שעוברת נפשו של האדם הנמען, אשר במהלכו הופכים היצרים שלו למידות טובות.
טענה זו מתבססת על קטע מתוך "האתיקה לניקומכוס" של אריסטו, אשר דן באופי של הסגולה המוסרית ומדגיש את החשיבות של דרך הביניים אשר נעה בין שני קטבים של קיצוניות רגשית.
הפחד והחמלה מוזכרים בצורה מפורשת בהקשר זה, ולכן תומכי פירוש מוסרי זה מסיקים כי הקתרזיס הוא תהליך של חינוך לתגובה שמכילה את המידה הראויה של פחד וחמלה.
אז, מידה מאוזנת זו של הרגשות הללו תהפוך את הנמען של היצירה הטרגית לאדם טוב יותר.
הקתרזיס הוא שילוב של שני מצבים המתבססים על שני פירושים: פירוש דתי, הטוען כי הכוונה לטיהור מאשם באמצעות טקסי דת מסוימים, ופירוש רפואי, הטוען כי הכוונה לסילוק של חולי מסוים באמצעים רפואיים.
מאחר שה"פואטיקה" נטולת ההסבר הברור לקתרזיס אינה מאפשרת להכריע בין שני הפירושים, פנה התאורטיקן ברנייס לקטע מהפרק השמיני ב"פוליטיקה" של אריסטו, שהוא המקור החשוב ביותר בהכרעה זו.
הקתרזיס הוא תהליך המתייחס לחומר הנפשי שהמחזה מעורר, ולא שינוי שעוברת נפשו של הנמען.
תהליך זה מציין את עיבודו של אותו חומר נפשי בעזרת מרכיבים מבניים של המחזה ובראשם זיהוי הגיבור הטראגי על ידי נמעני היצירה, כדמות שביצעה מעשה נורא, אך אינה טמאה כי ביצעה אותו בלי כוונת זדון.
כך, יכולים הנמענים להרגיש חמלה כלפי דמות הגיבור הטרגי ולהעמיד את עצמם במצבה.
אם-כן, הקתרזיס הוא שלב ביניים במבנה היצירה, אשר קודם לתחושת החמלה ולכן גם קודם להנאה הטרגית.
הייצוג האמנותי הוא פעילות המבוססת על לימוד והסקה.
כלומר, מטרתו של תהליך הייצוג האמנותי היא תבונית.
מאחר שההנאה מהייצוג האמנותי היא הנאה אינטלקטואלית, גם הקתרזיס, שנוצר מהמפגש עם אירועים מעוררי פחד וחמלה, הוא אינטלקטואלי, שכן הוא מוביל אותנו להבנת הטבע הכללי של החוויות האנושיות של פחד וחמלה.
בנוסף, תיאורי הפחד והחמלה אצל אריסטו מדגישים את הצד התבוני ולא הרגשי ובכך משקפים את היות התאוריה של ה"פואטיקה" בכללותה תאוריה קוגניטיבית העוקבת אחר תהליכים הקשורים בתובנות שכליות ולא תאוריה נפשית השואפת למפות תהליכים רגשיים.
אם-כן, פירושו של המונח "קתרזיס" צריך לעלות בקנה אחד עם התאוריה כולה, ולכן יש לתרגמו "הבהרה" אינטלקטואלית.
הקשר בין האירועים המתרחשים על הבמה לבין התפיסה שתופס אותם הקהל מתבטא בכך שהתחושה הטרגית תלויה בתגובתם הרגשית של הנמענים לייצוג של האירועים הטרגיים.
מעבר להזדהות עם הדמויות, הצופים צריכים להאמין שאותם אירועים טרגיים יתרחשו בחייהם.
הבנת הצופים כי אין להם שליטה על-כך, כאשר התרחשות האירועים אינה תלויה במידת מוסריותם, גורם ללחץ נפשי בקרבם, ואותו לחץ מביא את הדחף לצפות בטרגדיה.
כך גם העיצוב האמנותי הכה מציאותי של הטרגדיה מאפשר את הקתרזיס של אותו פחד, כשהעלילה הטרגית נראית כאפשרות שאותם אירועים יתרחשו בחיי הצופים.
כך, הקתרזיס הוא הקלה רגשית מהתחושות המעיקות שקיימות מלכתחילה בקרב הקהל כלפי האפשרות שהאירועים הטרגיים יהפכו לחלק מחייהם.
יש להבחין בין הקתרזיס הרפואי והקתרזיס הפולחני ואז לעבדם יחד כדי להתאימם להקשר הטרגי; לקתרזיס יש ממד הומאופתי וממד רפואי, כאשר הקתרזיס אינו אמצעי ריפוי הומאופתי לנמעני הטרגדיה כמו המוזיקה, אלא כלי להתמודדות מאוזנת עם רגשות כגון פחד וחמלה, כך שרגשות אלו יתפקדו כהלכה, ומכאן ההתבססות על הגישה המוסרית.
התמודדות מאוזנת זו מתלווה לתבונה, בניגוד לדחף וליצר שמתלווה להעצמת הרגשות בגישה הרפואית; הצופה מודע לכך שהוא מגיב לייצוג אמנותי של אירועים מעוררי פחד וחמלה ולא לאירועים ממשיים, כך שהקתרזיס הוא חלק בלתי נפרד מהחוויה הטרגית כולה, שהיא חוויה תבונית בעיקרה.
כך, הקתרזיס מורכב מהקשר שבין מוסר הרגשות והתבונה הקוגניטיבית.
כאמור, הגישה הקוגניטיבית קושרת בין "קתרזיס" לבין "הבהרה".
ניתן לראות בטקסטים שקדמו לאפלטון, מורו של אריסטו, כי היו מילים שהתייחסו לניקיון או לבהירות, שנגזרו מאותו שורש של המילה "קתרזיס".
הגישה הקוגניטיבית ממקמת את הקתרזיס הרפואי והפולחני כמקרה ספציפי בתוך העיקרון הכללי של פירוש הקתרזיס כ"הבהרה".
על אותו עיקרון נוצר בכתבי אפלטון קישור מטפורי בין קתרזיס לבין ידע, כשהקתרזיס מתפרש כניקוי הנפש ממרכיבים המחבלים ביכולתה להתבונן בידע בבירור, ובכלל זה במושא החקירה התמידי של הנפש, האמת.
אצל אריסטו נוספים רגשות הפחד והחמלה כערכים בפני עצמם, מעבר להיותם אמצעים לבהירות השכלית המיוחלת, ולפיכך הם תורמים לתהליך ההבהרה העצמית לא פחות מתהליכים תבוניים.
כך גם בנוסף לראייה הכרתית-שכלית בלבד של השפעת הטרגדיה על הצופה לפי אפלטון, אריסטו רואה את השפעת הטרגדיה גם כרגשית וגם כקוגניטיבית.
הקתרזיס הוא תהליך אלופתי, כלומר מבוצע על ידי ריפוי מחלות באמצעות חומרים הגורמים לתופעות המנוגדות לאלה של המחלה; מקורות מתקופות הסמוכות לתקופת כתיבת הפואטיקה ומאותה חברה יוונית שבה נכתבה הפואטיקה מתארים את הקתרזיס כריפוי הנוצר ממאבק בין ניגודים.
כמו כן, הקתרזיס מופיע לרוב בכתבי אריסטו בהקשר ביולוגי ורפואי, כהפרדה בין החומרים המזיקים לגוף לחומרים המועילים לו, המאפשרת את הסדר הפיזי על ידי סילוק המזיקים מהגוף.
כך מושווה הקתרזיס הרפואי לקתרזיס הנפשי המסייע להחזרת האיזון הנפשי בדרך של הנגדת תחושות כאב ותחושות הנאה; הצופה בטרגדיה מתבונן בייצוג של אירועים מבישים המעוררים בו אמונות ותשוקות מבישות יחד עם רגשות הפחד והחמלה, כשהשניים שייכים לאותו סוג של רגשות אך מנוגדים זה לזה.
אז, התעוררות הרגשות המבישים מביאה להתמודדות תבונית (קוגניטיבית) עם אותן תופעות רגשיות, שמובילה לסילוקם מהנפש יחד עם רגשות הפחד והחמלה ולכן גם לחידוש של הסדר המוסרי-רגשי הבריא.
כך, הקתרזיס מורכב מיסוד רפואי, יסוד רגשי (מהרגשת המוסריות) ויסוד קוגניטיבי.
קתרין בוט היא זמרת סופרן אנגליה בעלת שם בינלאומי כמומחית לתקופת הבארוק.
לאחר לימודיה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אצל ארתור רקלס החלה בקריירה כחברה בקבוצה האנגלית ששילבה בארוק וג'אז, הסווינגלס.
בשנת 1980 החלה להופיע לעיתים קרובות בקונסורט הלונדוני החדש ולאחר זאת החלה להופיע ברחבי העולם, באירופה, אמריקה הלאטינית וברית המועצות עם כמה קבוצות של כלי נגינה אותנטיים לתקופה.
כזמרת היא מוכרת כווירטואוזית של הניב הבארוקי.
ניקיון קולה, הדיוק בגובה הצליל והמתיקות האופיינית לאיכות קולה מאפשרים לה לחדד ולשכלל בדייקנות כל תפקיד שהיא משחקת ובה בעת ליצור חושניות ווקלית מוגברת, יוצאת דופן בקרב רוב זמרות הסופרן של ימינו.
קתרין בוט מרבה להקליט, כדידו בדידו ואניאס של פרסל (עם כריסטופר הוגווד והאקדמיה למוזיקה עתיקה בשנת 1994), עם קינג'ס קולג', קיימברידג' בניצוח סטיבן קלאוברי ביוהנס פסיון של באך, בתפקיד ונוס ב"ונוס ואדוניס" של ג'ון בלואו עם פיליפ פיקט וב"הכתרת פופיאה" של מונטוורדי עם סר ג'ון אליוט גרדינר.
בשנים האחרונות, מנצחים מזמינים את בוט לבצע ולהקליט רפרטואר חדש בהרבה, כמו למשל הרקוויאם של פורה, "סינפוניה אנטארקטיקה" של ווהן ויליאמס והסימפוניה השלישית של נילסן עם בריידן תומסון והתזמורת הסקוטית המלכותית.
כמו כן, יש לבוט ביקוש רב בקרב מלחינים בני זמננו כמו מייקל ניימן וג'ונתן דאב.
היא אחת משלושת המגישים של התוכנית למוזיקה עתיקה ברדיו 3 של ה-BBC (עם אנדרו מאנז ולוסי סקיפינג) בשבתות ובימי ראשון בין 13:00 ל-14:00.
הקתרים, הקרויים גם אלביגנזים, היו כיתה דתית בעלת מאפיינים גנוסטיים, שפעלה באזורים שונים באירופה במאות ה-11 עד ה-13. ייתכן כי לקתרים היה קשר עם הפאוליקיאנים בארמניה וגם הושפעה מהאמונה הבוגומילית שהתפתחה בחצי האי הבלקני ובקונסטנטינופול.
כמו תנועות רבות בימי הביניים, הכת הקתרית הייתה מורכבת מאסכולות שונות של הגות ומעשה; חלקן היו דואליסטיות, חלקן גנוסטיות, ואחרות היו קרובות יותר לאורתודוקסיה תוך הימנעות מקבלתן של הדוקטרינות של הכנסייה הקתולית.
אולם התאולוגיה הבולטת ביותר הייתה הדואליסטית, שטענה כי העולם הפיזי הוא רע ונוצר בידי השטן, שזוהה עם האל של הברית הישנה.
על פי תאולוגיה זו, בני האדם עוברים סדרה של גלגולי נשמות לפני שהם מגיעים לעולם הטהור של הנשמה, בפני אל האהבה המתואר בברית החדשה ובפני ישו שליחו.
הכנסייה הקתולית, ובעיקר המסדר הדומיניקני ראתה בכת הקתרית כת מינות, וכדי להתמודד עם התפשטותה בחבל לנגדוק, בשנת 1209 הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השלישי על מסע הצלב האלביגנזי במטרה להשמיד את הכת.
השם קתרים היה שם שניתן למאמינים, אך הם עצמם לא השתמשו בו.
לקתרים לא היה שם רשמי לתנועה שלהם, והם קראו לעצמם Bons Hommes et Bonnes Dammes (אנשים טובים ונשים טובות) או "הנוצרים הטובים".
התאוריה המקובלת ביותר היא כי המילה "קתר" הגיעה מהמילה היוונית "קתורוי" (καθαροί), שפירושה "הטהורים".
אלן דה ליל סבור שהשם הוא שם גנאי, והוא מתייחס לטקס נשיקת החתול שנטען שהם משתתפים בו (chat היא המילה הצרפתית לחתול).
השימוש המתועד הראשון במילה הוא בידי אקברט פון שונאו (Eckebert von Schönau), שכתב על מינים מהעיר קלן ב-1181: "בגרמניה אנו קוראים לאנשים אלה קתרים".
הקתרים כונו גם בשם וודואז (Vaudois), כי רבים מהם חיו בעמקי וו (Canton de Vaud) ופיימונטה או ולדנזים על שמו של המטיף פייר ולדו מליוןִ.
הקתרים כינו את עצמם לפעמים גם אלביגנזיים.
השם מופיע לראשונה אצל הכרוניקאי ג'יאופרו דה ברוי מויגואה ב-1181. מוצאו של השם בעיר אלבי הנמצאת מצפון-מזרח לטולוז.
הכינוי מטעה, מכיוון שלתנועה לא היה מרכז ברור, והיא הייתה מצויה בחלקים מאיטליה, מגרמניה, מצפון צרפת ומבלגיה, באראגון, בקטלוניה ובחבל לנגדוק.
אמונותיהם של הקתרים הושפעו כנראה מכתות ממזרח אירופה ומהאימפריה הביזנטית.
אחד מכינוייהם היה "בולגרים", והם היו בקשר עם תנועה נוצרית דומה, הבוגומולים ("חברי האל" ) בתרקיה.
קיימות נקודות דמיון רבות בין הדוקטרינות של האלביגנזים לאלה של הבוגומילים, הפוליסיאנים המוקדמים, וכן המניכאים וההכריות הנוצרית של המאות הראשונות לספירה.
רובו של הידע על הקתרים הגיע מאויביהם, שכן רוב כתביהם הושמדו בשל האיום שהם היוו לתאולוגיה הנוצרית האורתודוקסית.
מסיבה זאת סביר להניח כי התמונה הקיימת כיום של אמונותיהם היא חלקית ומעוותת.
עד היום ישנם דיונים ומחלוקות רבות לגבי האידאולוגיה הקתרית, תוך האשמות של עיוות והטיית הראיות בין החוקרים.
בכמה טקסטים של הקתרים, אותם שימרו מתנגדיהם ("הריטואל הקתרי של ליון", "הברית החדשה בפרובנסאל") ניתן להיחשף להצצה לאמונות הקתרים.
טקסט אחר ששרד, "ספר שני העקרונות", מפרט את העקרונות של התאולוגיה הדואליסטית מנקודת המבט של חלק מהקתרים האלביגנזיים.
גם מספר כמרים קתולים אימצו אמונות קתריות.
אנשים התרשמו מה"אנשים הטובים והנשים הטובות", ומההטפה נגד הסקרמנטים של פטר מברוי והנרי מלוסאן בפריגורד.
אוטו ראן, ארכאולוג וסופר גרמני, חקר את ימי הביניים והוציא מספר ספרי מחקר.
בין תחומי מחקריו היו הקתרים והבוגומילים הקדמונים, שנכחדו במסע הצלב הקתרי.
בכתות אלה ניתן היה למצוא, לפי דעתו, חיזוק לאמיתות האפוס הגרמני הקדום, המונצח בשירת הניבלונגים ולקיומו של הגביע הקדוש באירופה.
היסטוריונים חולקים על מחקריו וטוענים שהכפיף את תוצאות מחקרו להשקפותיו ואמונותיו.
הקתרים היו סיעה שהתנגדה לכמורה ולכנסייה הקתולית, כשהם מוחים כנגד השחיתות המוסרית, הרוחנית והפוליטית של הכנסייה הקתולית.
הם טענו שהם מהווים המשך למייסדיה הראשונים של הנצרות, וכי הכנסייה שמרכזה ברומא השחיתה את טהרתה של הדת המקורית ובגדה בה.
על פי הכתבים עליהם, הקתרים לא האמינו שישו נצלב על מנת לכפר על החטא הקדמון ועל מנת להציל את בני האדם ולכן לא סגדו לצלב.
רוב הקתרים האמינו שקיימות שתי אלוהויות מנוגדות.
הראשון היה אלוהים טוב, המתואר בברית החדשה ובורא הרוח, ואילו השני היה אלוהים מרושע, המתואר בברית הישנה ובורא החומר והעולם הגשמי.
האחרון, שנקרא לעיתים קרובות רקס מונדי ("מלך העולם"), זוהה כיהוה (אל היהדות), וגם התערבב עם השטן או נחשב לאביו, יוצרו או מפתה של השטן.
הם התייחסו לבעיית הרוע בכך שקבעו שכוחו של האל הטוב לעשות טוב הוגבל על ידי מעשיו של האל הרע ולהפך.
אמונה זו לא הייתה אחידה אצל הקתרים.
היו קהילות קתריות שהאמינו בדואליזם מופחת בדומה לקודמיהם הבוגומיליים, וקבעו שהאל המרושע, השטן, היה בעבר משרתו של האל האמיתי לפני שמרד בו.
אחרים האמינו בדואליזם מוחלט, שבו שני האלים היו ישויות תאומות בעלות אותה כוח וחשיבות.
הקתרים טענו שיש בבני האדם ניצוץ של אור אלוהי.
אור זה, או הרוח, נפלו בשבי בתוך עולם השחיתות - הגופניות הפיזית.
טענה זו היא מאפיין ברור של הגנוסיס הקלאסי, המנכיאיזם והתאולוגיה של הבוגומולים.
על פי הקתרים, העולם נוצר בידי אלוהות נמוכה יותר, הדומה לזו הידועה בגנוסיס הקלאסי כדמיורג.
כוח יוצר זה זוהה עם האל בברית הישנה, והוא אינו ה"אל האמיתי", על אף שהוא טען כי הוא "האל האחד והיחיד".
הקתרים זיהו את האלוהות הנמוכה הזו עם השטן.
המטרה של האסכטולוגיה הקתרית הייתה להשתחרר מהעולם המוגבל והמושחת של הקיום החומרי.
הדרך לשחרור הייתה דרך מודעות לשחיתות של המציאות הנוצרית בימי הביניים, כולל המבנים החברתיים והכנסייתיים הדוגמטיים שלה.
לאחר מכן, יש לנתק את כבלים החומר, בתהליך ארוך המורכב משלבים שונים.
הקתרים קיבלו את רעיון גלגול הנשמות.
אלה שלא היו מסוגלים להגיע לשחרור בחייהם הנוכחיים ישובו לחיות פעם נוספת על מנת להמשיך במאבק לשלמות.
חזרת הנשמה לגוף אינה דבר רצוי, אך הוא נדרש כדי להגיע לשחרור כתוצאה מכך שרוב האנשים אינם יכולים לעשות זאת בתקופת חיים אחת.
הקתרים שללו את כל שבעת הסקרמנטים של הנצרות הקתולית, בייחוד את הרעיון שניתן לאכול את בשרו של ישו ולשתות את דמו, כמו כן לא הטבילו תינוקות, שכן לשיטתם רק אדם בוגר יכול להחליט על דרכו הדתית.
והסתפקו בסקרמנט אחד – "טקס הנוחם" consolament או Consolamentum שהוא סוג של סמיכת ידיים (ראה להלן).
את ההצדקה מצאו בברית החדשה - (מעשי השליחים א, 5), (הבשורה על פי לוקס, ג, 16)
טקס הנוחם היה טקס רוחני קצר שנועד להסיר מהמאמין (או המאמינה) את חטאיו במטרה להפוך אותו/אותה ל"אחראי" ("פרפקטה) ולטהור.
עדויות על יחסם של הקתרים לסקרמנטים ועל טקס הנוחם נמצאו אצל ברנרדו גי.
החברה הקתרית הייתה מחולקת לשתי קטגוריות כלליות, ה"פרפקטה" - perfecta (ניתן לתרגם הן כמושלמים והן כפרפקט - תפקיד ביורוקרטי בכנסייה, המתורגם כ"אחראי"), וה"קרדנטס" (מאמינים).
הפרפקטה היו הליבה של התנועה, למרות שמספרם היה קטן - לא יותר מכמה אלפי גברים ונשים בכל זמן נתון.
למרות זאת, הם היוו את הלב של המסורת הקתרית, "הכנסייה הנוצרית האמיתית", ונדרשה מהם התנזרות חמורה.
אדם התקבל לקהילת הפרפקטה דרך "טקס הנוחם" (קונסולמנטום).
ריטואל זה איפשר שחרור וגאולה מהעולם הזה, והוא גם צירף את מי שהשתתף בו לכמורה הקתרית, במובנים מסוימים, על אף שהייתה התנגדות מפורשת בתנועה לכמורה.
הקונסלמנטום היה הטבילה של רוח הקודש, ושימש בו-בזמן להתחדשות, להיטהרות ולהסמכה לכמורה.
לאחר קבלת הקונסלמנטום העניק הפרפקטוס החדש את רכושו לקהילה, לבש בגדים פשוטים, והתחייב לחיים על פי דרכם של ישו ושליחיו - חיים שהיו אמורים להיות מוקדשים לטהרה, תפילה והטפה.
מעל לכל, תפקידם של הפרפקטה היה לאפשר לאחרים למצוא את הדרך מהחושך אל האור.
לעומת הפרפקטה שהיו אמורים לחיות חיים פשוטים ומתנזרים, מהקרדנטי לא ציפו כי ינהגו באופן דומה.
הם נדרשו רק להימנע מאכילת בשר וחלב, מהריגה ומשבועה.
הקתריות הלכה ונעשתה יותר ויותר מקובלת, ומספרם של אלה שראו את עצמם כ"מאמינים" הגיע בסוף המאה ה-12 לחלק משמעותי מתושבי חבל לנגדוק, כולל בקרב רבות ממשפחות האצולה.
על אף שרבים מאלה המשיכו לחיות חיים רגילים, הם כיבדו את הפרפקטה ותמכו בהם, וציפו להצטרף אליהם בעתיד.
הקתרים התנגדו לשבועות; הנשבע מסכים להיות משרתו של הדמיורג והעולם הפיזי.
התנגדות לשבועה נחשבה לאנרכיזם, בחברה שבה כמעט כל העסקאות וחלק גדול ממערכת המשפט הייתה מבוססת על שבועה.
יחסי מין ורבייה הם חלק מההשתעבדות של הרוח לבשר, ולכן התנגדו להם.
יחסים לא-פורמליים היו עדיפים על פני נישואין אצל המאמינים הקתרים.
יחסי מין לא נאסרו, אך היחס אליהם היה שלילי.
הפרפקטה, לעומת זאת, היו אמורים להתנזר לחלוטין, ומי שנעשה לפרפקטה היה אמור לפרוש מבן זוגו.
הפרפקטה היו אמורים גם שלא להרוג, ולכן להימנע מאכילת בשר מלבד דגים, ואולי גם מגבינה, חלב וביצים.
הייתה התנגדות גם למלחמה ולהוצאות להורג.
קתרין אן ביגלו היא במאית קולנוע אמריקאית שסרטיה משתייכים לסוגת המדע-בדיוני, הפעולה והאימה.
ביגלו היא האישה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר.
היא זכתה גם בפרס גילדת הבמאים של אמריקה ובפרס באפט"א בקטגוריית הבימוי הטוב ביותר, כל אלו על סרטה "מטען הכאב" (2008).
ביגלו נולדה בסן קרלוס שבקליפורניה, כבתם היחידה של מנהל מפעל לצבעים וספרנית.
בתחילת דרכה התעניינה באמנות, ובגיל 20 עברה לניו יורק, לאחר שקיבלה מלגת לימודים במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
מאוחר יותר פנתה לתחום הקולנוע, ולמדה את הנושא באוניברסיטת קולומביה.
בין מוריה שם היו האמן ויטו אקונצ'י והסופרת והפעילה הפוליטית סוזן סונטג.
עבודת הבימוי הראשונה שלה הייתה בשנת 1978 בסרט הקצר "The Set-Up", שהוא 20 דקות של ניתוח אלימות.
הסרט מציג שני אנשים הנלחמים זה בזה כשברקע שני סמיוטיקאים המנתחים את המראה.
סרטה הראשון באורך מלא היה "The Loveless" (1982), סרט אופנוענים שביימה בשיתוף עם מונטי מונטגומרי.
סרטה הבא היה "Near Dark" (1987), סרט אימה העוסק בערפדים.
סרטה השלישי היה "פלדה כחולה" (1990), מותחן בכיכובם של ג'יימי לי קרטיס ורון סילבר, שבו רוצח פסיכופת רודף אחר שוטרת מתחילה.
הסרט הבא אחריו היה "נקודת פריצה" (1991), בכיכובם של קיאנו ריבס ופטריק סווייזי, אשר עוסק בחבורת גולשים המכנים עצמם כ"הנשיאים לשעבר" והמצליחים במספר מקרים לבצע שוד בנק מושלם, ובסוכן FBI שנשלח לתפוס אותם.
בשנת 1995 ביימה את סרט המדע הבדיוני "ימים משונים" - ג'יימס קמרון, בעלה לשעבר, הפיק את הסרט וכתב את התסריט עבורו.
בסרט מככבים רייף פיינס, אנג'לה באסט, ג'ולייט לואיס, טום סייזמור ווינסנט ד'אונופריו.
סרטה הבא היה "גלים מן העבר" (2000), סרט המבוסס על ספר בעל אותו השם של הסופרת אניטה שרב, והמתאר שתי נשים הנמצאות במערכות יחסים חונקות.
הסרט שונה במובן מסוים מסרטיה הקודמים של ביגלו, בכך שהוא נעדר את התנועתיות וההימום הטכני שמאפיינים אותם.
בשנת 2002 ביימה את הסרט "K-19", בו מככבים האריסון פורד וליאם ניסן, והמספר על שני מפקדי צוללת סובייטית, הנושאת בתוכה נשק גרעיני, שתפקידם לבצע ניסוי של נשק זה במקום מבודד.
הסרט, שהיה עתיר תקציב, נחל כישלון בקופות.
הסרט הבא של ביגלו היה "מטען הכאב".
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה בספטמבר 2008. עלילת הסרט עוקבת אחר צוות סילוק פצצות בצבא ארצות הברית בבגדאד במהלך מלחמת עיראק.
הסרט זכה לשבחים נרחבים ובציון של 97% מ"מבקרי העל" של הרוטן טומייטוז.
בסרט מככבים ג'רמי רנר, בריאן גרטי ואנתוני מאקי, ומופיעים בו בהופעת אורח גיא פירס, דייוויד מורס ורייף פיינס.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר, וביגלו זכתה על בימויו בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס, כשרק שלוש נשים לפניה היו מועמדות אליו בקטגוריה זו (לינה ורטמילר, סופיה קופולה וג'יין קמפיון).
בנוסף זכתה בפרס באפט"א ובפרס גילדת הבמאים האמריקאים לבמאי הטוב ביותר (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה אי פעם).
ביגלו דגמנה עבור כרזה של חברת האופנה "גאפ".
בשנת 1983 גילמה את דמותה של עורכת העיתון בסרט "Born in Flames".
בשנת 1987 ביימה את הוידאו קליפ לשיר "Touched by the Hand of God" של הניו אורדר.
בנוסף, ביימה ביגלו מספר פרקים מסדרות הטלוויזיה "דקלים פראיים" (1993) ו"רצח מאדום לשחור" (1997–1998).
בשנים 1989–1991 הייתה ביגלו נשואה לבמאי הקולנוע ג'יימס קמרון.
פלדה כחולה (1990) (במאית ותסריטאית)
מטען הכאב (2008) (במאית ומפיקה)
כוננות עם שחר (2012) (במאית ומפיקה)
על סף פיצוץ (2025) (במאית ומפיקה)
דקלים פראיים (1993) (שני פרקים)
1996 - "Strange Days" - פרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר
2010 - "מטען הכאב" - פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר
2010 - "מטען הכאב" - פרס גילדת הבמאים האמריקאית להישג הבימוי הטוב ביותר בסרט
2010 - "מטען הכאב" - פרס איגוד המבקרים האמריקני לבמאי הטוב ביותר
2010 - "מטען הכאב" - פרס BFCA לבמאי הטוב ביותר
2010 - "מטען הכאב" - פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר
1988 - "Near Dark" - פרס סאטורן לבמאי הטוב ביותר
2010 - "מטען הכאב" - פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר
קתרין מרגרט אשטון (או הברונית אשטון מאפהולנד, באנגלית: Catherine Margaret Ashton, Baroness Ashton of Upholland, נולדה ב-20 במרץ 1956) היא פוליטיקאית בריטית ממפלגת הלייבור, לשעבר הנציגה העליונה לענייני חוץ ומדיניות ביטחון של האיחוד האירופי (תפקיד שבישראל נהגו לכנותו "שר/ת החוץ של האיחוד האירופי").
במסגרת תפקידה היא שימשה גם כסגנית נשיא הנציבות האירופית לאותה עת (ז'וזה מנואל ברוזו).
אשטון נולדה באפהולנד, לנקשייר למשפחה ממעמד הפועלים אשר עסקה בכריית פחם.
היא למדה סוציולוגיה במכללת בדפורד בלונדון, והייתה לראשונה במשפחתה שלמדה לימודים אקדמיים.
היא נשואה לפיטר קלנר, נשיא ארגון סקרים באינטרנט.
יש לה שני ילדים ושלושה ילדים חורגים.
בין השנים 1977- 1983, עבדה אשטון כמנהלת קמפיין למען התפרקות מנשק גרעיני, ב-1982, היא נבחרה להיות הגזברית ולבסוף סגן היושב ראש.
מ-1979 עד 1981, היא הייתה מנהלת עסקים בחברת ניהול וייעוץ.
ב-1983, היא עבדה במועצה המרכזית לחינוך ואימון בעבודה סוציאלית.
מ-1983 עד 1989 שימשה כמנהלת בארגון הצדקה "עסקים בקהילה".
היא עמדה בראש משרד הבריאות בהרטפורדשייר בין השנים 1998–2001 ושימשה כסגנית נשיא בארגון "המועצה הלאומית למשפחות חד הוריות".
כפוליטיקאית של הלייבור הבריטי, הוענק לה ב-1999 מעמד של חברת מפלגה לכל החיים, מטעם ממשלת הלייבור.
אשטון כיהנה בשלושה מינויים מיניסטריאליים זוטרים בשלוש מחלקות ממשלתיות, טרם תפקידה באיחוד האירופי.
מאוחר יותר, היא כיהנה גם כיושבת ראש בית הלורדים, כאשר בתפקיד זה היוותה ציר מרכזי בהתנעת אמנת ליסבון, באמצעות הבית העליון של בריטניה.
בשנת 2005, קיבלה אשטון תואר של כבוד מאוניברסיטת מזרח לונדון, וזכתה בקטגוריית "שרת השנה" מטעם מגזין "The House".
בשנת 2006, זכתה בקטגוריית "פוליטיקאית השנה" מטעם פרסי סטונוול.
ב-2008 החליפה את פיטר מנדלסון בתפקיד הממונה על הסחר בוועד האירופי.
בדצמבר 2009 הפכה להיות הראשונה לכהן בתפקיד החדש והמורחב של נציג עליון עבור האיחוד האירופי, כפי שעוגן באמנת ליסבון.
שר החוץ הצרפתי אמר כי אמנם אין הוא רוצה למתוח ביקורת על אשטון, אך נראה לו שהיא יכולה להגיב מהר יותר.
חברי הפרלמנט האירופי ממפלגת הירוקים פרסמו אחריו הערכה של המצב: "קתי אשטון אינה קולטת את משמעות התפקיד".
לאשטון הישגים כגון השגת מעמד באו"ם של "משקיף מיוחד" לאיחוד האירופי, והקמת כוח פעולה אירופי שיכול לפעול במהירות מחוץ לאירופה.
בפברואר 2013, הופיעה אשטון ברשימת "100 הנשים החזקות בבריטניה".
בשנת 2010 קראה אשטון לשחרורו המיידי של החייל הישראלי החטוף גלעד שליט ודרשה מהחמאס לאפשר לצלב האדום לבקר אותו.
קריאתה זו של אשטון באה בהמשך לקריאתו של הפרלמנט האירופי לשחרורו המיידי של שליט, ולפגישתו של נשיא הפרלמנט האירופי, יז'י בוז'ק, עם אביו של החייל, נועם שליט, בה הציע את עזרתו בשחרור.
בשנת 2012, לאחר פיגוע בקהילה היהודית בטולוז, התייחסה אשטון למות ילדים באירוע לפני פלסטינים בבריסל ואמרה: "..
הדברים עוררו סערה בישראל ובקהילה היהודית בצרפת.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר בתגובה לדברים: "לא ניתן להשוות בין פעולת טבח ממוקדת על ילדים, כולל וידוא הריגה בילדה בת 8, לבין פעולות המגן הכירורגיות של צה"ל, שנועדו לפגוע במחבלים המשתמשים בילדים כבמגן חי".
בעקבות כך הבהירה אשטון כי היא מגנה את הרצח בטולוז וטענה כי דבריה, שכוונו לטרגדיות שבמותם של ילדים בכל העולם, הוצאו מהקשרם.
קתרין, נסיכת ויילס היא אשתו של ויליאם, נסיך ויילס, שהוא הראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי, ואמם של הנסיך ג'ורג', הנסיכה שארלוט ושל הנסיך לואי – שהם השני, השלישית והרביעי בסדר הירושה – בהתאמה.
תואריה של קתרין הם "נסיכת ויילס" ו"דוכסית קיימברידג' וקורנוול".
נסיכת ויילס עוסקת בעבודות צדקה, בעיקר בתחומים הקשורים לילדים קטנים, התמכרויות ואמנות.
התקשורת מכנה את השפעתה יוצאת הדופן על האופנה הבריטית והאמריקאית "אפקט קייט".
בשנים 2012 ו-2013 נבחרה על ידי המגזין "טיים" לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם.
נולדה למשפחת מידלטון בבית החולים המלכותי במחוז ברקשייר, אנגליה, בעיר רדינג, הבכורה מבין שלושת ילדיהם של קרול (לשעבר גולדסמית'), דיילת אוויר, ומייקל מידלטון, עובד בענף התעופה.
ב-1984–1986 התגוררה המשפחה בעמאן בירת ירדן, בעקבות עבודתו של האב בחברת התעופה בריטיש איירווייז, ולאחר מכן שבה למחוז ברקשייר, והתיישבה בכפר באקלברי.
ב-1987 הקימה האם קרול עסק באסם הבית, המספק שירות משלוחי דואר של אביזרים למסיבות.
האב מייקל הצטרף לעסק ועזב את עבודתו בבריטיש איירווייז שנתיים אחר כך.
העסק הפך את המידלטונים למיליונרים כשההורים היו בתחילת שנות ה-40 לחייהם.
עם השנים העסק התרחב, כלל אתר אינטרנט והחל למכור גם תחפושות, צעצועים לילדים ועוד.
הונה של החברה מוערך כיום בכ-30 מיליון לירות שטרלינג.
לקתרין אחות בשם פיפה (פיליפה שרלוט), מארגנת מסיבות, ואח בשם ג'יימס ויליאם , איש עסקים.
לאחר סיום לימודי התיכון, למדה קתרין בקולג' מרלבורו.
בהמשך למדה לתואר שני בתולדות האמנות באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, אותו סיימה בהצטיינות.
ב-2006 החלה לעבוד כקניינית בחברת האופנה "ג'יגסו".
בהמשך הצטרפה לעסק המשפחתי של הוריה ועסקה בעיצוב.
קתרין פגשה את הנסיך ויליאם בתחילת תקופת לימודיהם באוניברסיטת סנט אנדרוז, עם הזמן נהפכו ידידים ושכרו יחד עם עוד שותף ושותפה דירה באזור לימודיהם.
ב-2001 בתצוגת אופנה שהתקיימה במהלך לימודיהם באוניברסיטה, החלה התעניינותו של הנסיך ויליאם בקייט להתגבר, ולאחר שנתיים בהן ניהלו קשר ידידותי, הפכו השניים לזוג.
ב-2007 נפרדו קתרין והנסיך ויליאם לתקופה קצרה אך חזרו לקשר הזוגי לאחר שלושה חודשים.
לאחר המתנה ארוכה, בנובמבר 2010 הודיע בית המלוכה כי הם התארסו, במהלך חופשה של בני הזוג בקניה.
נישואיה לנסיך ויליאם ולידת ילדיהם
חתונתם של ויליאם וקתרין נערכה ב-29 באפריל 2011 במנזר וסטמינסטר.
הטקס הועבר בשידור חי בערוצי טלוויזיה בכל רחבי העולם, ומעריכים כי כ-2 מיליארד אנשים צפו בו.
רשימת המוזמנים לטקס כללה פוליטיקאים ובני משפחות אצולה רבים מבריטניה והעולם, וכן אנשי ציבור וידוענים מעולם המוזיקה, הקולנוע והאמנות.
בעקבות נישואיה, קיבלה את התואר "קתרין, דוכסית קיימברידג'", ולמשפחתה הוענק שלט אצולה.
באוקטובר 2011, מספר חודשים לאחר החתונה, התחייבו חברי הפרלמנט הבריטי לבצע שינויים בחוק הירושה המלכותית כדי לאמץ שוויון מוחלט בין המינים, כלומר הילד הראשון של הדוכס והדוכסית, בין אם יולד זכר או נקבה, יהיה הבא בתור לכס המלוכה אחרי אביהם.
ב-22 ביולי 2013 נולד בנם, הנסיך ג'ורג', והוא השני בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ב-2 במאי 2015 נולדה לזוג בת, הנסיכה שארלוט אליזבת' דיאנה.
ב-23 באפריל 2018 נולד בנם השלישי, הנסיך לואי ארתור צ'ארלס.
עם נישואיה קיבלה את התואר "קתרין, דוכסית קיימברידג'".
ב־8 בספטמבר 2022, עם מותה של המלכה אליזבת השנייה והיות בעלה ליורש העצר, קיבלה את התארים דוכסית קורנוול ודוכסית רות'סיי.
למחרת קיבלה את התואר "נסיכת ויילס".
קתרין אושפזה ב-The London Clinic בינואר 2024, שם עברה ניתוח בטן עקב מצב רפואי לא ידוע.
בשל ההליך הרפואי ותקופת ההבראה שלה, היא דחתה את כל התקשרויותיה וחובותיה הציבוריות עד לאחר הפסחא באותה שנה.
ספקולציות לגבי היעדרותה של קתרין עוררו תיאוריות קונספירציה ומשכו פרשנות בעיתונות.
ב-22 במרץ חשפה קתרין כי היא חולה בסרטן ועוברת טיפולי כימותרפיה.
קתרין זכתה לרוב ליחס תקשורתי אוהד לאורך שנות הזוגיות עם הנסיך ויליאם.
בשל התארכות הרומן עד לנישואים, היא כונתה בתקשורת "Waity Katie" – "קייטי הממתינה" (להצעת הנישואים).
מוצאה מהמעמד הבינוני העניק לה בתחילה את אהדת ההמון הבריטי.
מעריכים כי טקס החתונה, שנצפה על ידי כשני מיליארד איש ברחבי העולם, העניק פרסום רב וחיובי לבית המלוכה הבריטי, אשר סבל בשנים האחרונות מירידה ביחסי הציבור בבריטניה.
למרות האהדה הראשונית, בהמשך הדרך החלה התקשורת לסקר בהרחבה סכסוך שהתגלע בין המלכה אליזבת לבין הדוכסית, על רקע תחושתה של המלכה שהדוכסית אינה ממלאה את חובותיה המלכותיות, ואינה מלכותית מספיק.
בין השאר דווח כי המלכה מכנה את הדוכסית בכינויי הלעג "קייטי העצלנית" (Lazy Katie) ו"הדוכסית שאינה עושה רבות" (Duchess of Do-Little).
במקביל החלה התקשורת, ובעיקר צהובוני בריטניה, לפרסם כי משפחתה של הדוכסית, בדגש על אמה, מתערבים בהיבטים שונים של חיי הזוג והחלה מכנה אותם "המידלטונים המתערבים" (Meddling Middletons).
מידלטון נחשבת "אייקון אופנה" ו"אושיית סטייל".
היא נבחרה לאורך השנים לרשימות רבות בסגנון "המתלבשות הטובות ביותר".
בשנים 2010, 2011, 2012 ו־2013 הוצבה במקום הראשון ברשימת "השמלות היפות ביותר" של המגזין ואניטי פייר.
היא גם הופיעה על גבי שער המגזין בשנת 2012. בשנת 2014 כבר נחשבה לאייקון תרבות בריטי, כאשר צעירים מחוץ לבריטניה ציינו אותה כאחד האנשים שהכי קשורים בעיניהם לתרבות הבריטית, בדומה ל, המלכה אליזבת השנייה, דייוויד בקהאם, ג'יי קיי רולינג, הביטלס, צ'רלי צ'פלין, אלטון ג'ון ואדל.
ביוני 2016 השתתפה בסשן צילומי מגזין לגיליון המאה של ווג והופיעה על השער.
אבותיהם של בני משפחת מידלטון כוללים את סר תומאס לייטון (חי בשנים 1530–1610), שהיה מושל גרנזי בשנים 1570–1609, ואשתו אליזבת קנוליס (1549–1605) שהייתה בת דודה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
אחד מצאצאי המשפחה בתקופה מאוחרת יותר הוא הכומר תומאס דייוויס, שהיה מחבר המזמורים של הכנסייה האנגליקנית; נכדתו, אוליביה כריסטיאנה לופטון, הייתה אחת הסבתות של מייקל מידלטון, אביה של קתרין.
קתרין ברנס הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1969 על הופעתה בסרט "קיץ אחרון".
ברנס נולדה בניו יורק, התחנכה ב"מכללת האנטר" וב"אקדמיה האמריקאית לאומניות דרמה".
התגלתה לראשונה בשנת 1967 בסרט הטלוויזיה המבוסס על המחזה "ציד המכשפות".
זכתה בשנת 1968 בפרס התיאטרון העולמי על הופעת הבכורה של בברודוויי במחזה "תהילתה של מיס ג'ין ברודי".
ב-1969 הועמדה ברנס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה הראשונה כשחקנית קולנוע בדרמת ההתבגרות "קיץ אחרון" בתפקיד הנערה המלאה והביישנית רודה.
בנוסף הופיעה ברנס בדרמה "שמיים אדומים בבוקר" ובתפקיד קטן לצידו של אל פצ'ינו בתחילת דרכו בדרמה של פרד קאו "אני, נטלי".
באמצע שנות ה-70 שיחקה בדרמה הביוגרפית שביים ג'ורג' שייפר "אמיליה ארהארט" בתור פידג', אחותה של הטייסת אמיליה ארהארט ובמיני סדרת הדרמה "סיפור רפואי".
קתרין בולקובאץ' (נולדה ביולי 1960) היא חוקרת משטרה אמריקאית לשעבר מנברסקה.
היא עבדה כשוטרת או"ם בינלאומית בבוסניה בשנת 1990.
הארגון שכר אותה במסגרת החוזה עם החברה האמריקנית DynCorp.
במסגרת תפקיד היא חשפה מעורבות של שוטרים, קצינים ובעלי תפקיד מהמשטרה המקומית והבינלאומית, ואנשי משרד החוץ האמריקני שניצלו את מעמדם כדי לעסוק בסחר בנשים.
חלקם אף קנו את הנשים לעצמן כדי להתגורר עמן.
בסחר היו מעורבים דרגות בכירות של מעסיקיה.
היא שלחה מייל בו היא רשמה את מחשבותיה על העניין וקיוותה שהדברים ישתנו, במקום זאת היא פוטרה מתפקידה.
היא הגישה תביעה בבריטניה כנגד פיטורים לא הוגנים.
ב-2 באוגוסט 2002 בית הדין מצא אותה זכאית.
רבים מהנאשמים פוטרו בגין פעילות בלתי חוקית אולם הם מעולם לא הועמדו לדין כיוון שנהנו מחסינות בבוסניה.
קתרין פרסמה את סיפורה באמצעות העיתונות, ב-BBC.
היא פרסמה ספר יחד עם לין קרי תחת הכותר חושפת השחיתות: הסחר בנשים, קבלנים צבא וקרב של אישה אחת למען הצדק, בשנת 2011. כמו גם, סיפורה פורסם בסרט חשופות , בשנת 2010. בעקבות הקרנת הסרט, מזכ"ל האו"ם פתח דיון על ניצול והתעללות מינית בעת קרבות ובתומם.
קתרין אוקסנברג , היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי, בת למשפחת המלוכה קאראג'ורג'ביץ'.
אוקסנברג נולדה בניו יורק וגדלה בלונדון, בתם הבכורה של אליזבת, נסיכת יוגוסלביה ובעלה הראשון הווארד אוקסנברג (1919–2010), יצרן בגדים יהודי המקורב אל משפחת קנדי.
אמה הייתה בתם של פאבלה, נסיך יוגוסלביה (שכיהן כעוצר המלוכה) והנסיכה אולגה מיוון ודנמרק.
משפחתה של אמה מקורבת אל המלוכה באירופה, והיא בעלת קשרי משפחה אל כל משפחות המלוכה האירופאיות כיום.
אליזבת היא בת דודה של אדוארד, דוכס קנט, בת דודה מדרגה שנייה של סופיה, מלכת ספרד ואליזבת השנייה.
סבתה מצד אמה, הנסיכה אולגה, הייתה בתם של הדוכסית הגדולה אלנה ולדימירובה מרוסיה, ושל הנסיך ניקולאס מיוון ודנמרק.
הנסיך ניקולאס היה בנם של הנסיכה אולגה לבית רומנוב, ובעלה גאורגיוס מלך היוונים), אחיהן של אלכסנדרה, מלכת הממלכה המאוחדת ודאגמאר, נסיכת דנמרק.
הנסיכה אולגה הייתה אחותה של הנסיכה מרינה, שנישאה לג'ורג', דוכס קנט, אחיו של ג'ורג' השישי ובן דודו של פיליפ, דוכס אדינבורו (דרך אביהם אנדראס, נסיך יוון ודנמרק והנסיך ניקולאס מיוון ודנמרק שהיו אחים), ועד היום היא נכללת בסדר הירושה לכתר הבריטי.
לאוקסנברג אחות, כריסטינה (1962) אשר הייתה נשואה לאומן דמיאן אולייז (אחיו של קרי אלווס) ואח למחצה, ניקולאס בלפור (1970) מנישואיה השניים של אמה לבנקאי נייל בלפור, בהמשך נישאה אמה לראש ממשלת פרו לשעבר מנואל אולואה אליאס, היא בוגרת אוניברסיטאות הרווארד וקולומביה.
בשנת 2006 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "שמור עליי" ברשת MyNetworkTV, שם גילמה את ליאנדרה תאמס, חברתה הטובה של ג'וליה, אותה גילמה דיאנרה טורס.
ב-2013 ייצא הסרט "הנסיך פול הגולה המלכותי" (Prince Paul Royal Exile) שאותו היא כתבה הפיקה ומשחקת בתפקיד הראשי, הסרט עוסק בעבר של משפחתה כמשפחת המלוכה השלטת של סרביה והיא מגלמת בו את סבתה.
הוריה, בעלה ובנותיה לקחו חלק בעשיית הסרט.
ב-1991 ילדה אוקסנברג את בתה, השחקנית אינדיה אוקסנברג , ובמשך שנים סרבה לחשוף את זהות אבי בתה בציבור.
רק עם הסתבכותה של הבת, במעורבות בכת, נחשף האב, וויליאם וויטס שפר, סוחר סמים לשעבר.
ב-1998 היא נישאה לבמאי ולמפיק רוברט אוונס המבוגר ממנה ב-31 שנה והם התגרשו לאחר שבוע.
אוקסנברג מחזיקה באזרחות כפולה אמריקאית וסרבית.
קתרין אלזבת' ארב היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כבלשית אלכסנדרה אימז בסדרה חוק וסדר: כוונה פלילית, סדרת בת של חוק וסדר.
ארב נולדה כילדה הבכורה מבין שלושה ילדים בניוטון, מסצ'וסטס.
אמה, אליזבת מגנרלי, הייתה סגן נשיא של חברה לניהול בבוסטון, ואביה, ד"ר ריצ'רד ארב, היה גנטיקאי רפואי באוניברסיטת באפלו.
ארב בוגרת אוניברסיטת ניו יורק לשנת 1989. היא הייתה נשואה בעבר לשחקן טרי קיניי, ולשניים יש יחד שני ילדים.
בעודה סטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת ניו יורק, ארב לוהק כבתו של לין רדגרייב בקומדיית המצבים "מרק עוף" (Chicken Soup).
בעקבות הסדרה, היא הפכה לחברה בחברת התיאטרון "Steppenwolf" בשיקגו וככבה ברבות מההפקות שלהם, ביניהן "חשמלית ושמה תשוקה", "קללת המעמד המורעב", "העניין שלי באהבה", ו"ענבי הזעם"- שהוצג במשך 6 חודשים וזכה בפרס טוני בשנת 1990 למחזה הטוב ביותר.
ארב הרוויחה מועמדות לפרס טוני בשנת 1991 על גילום דמותה של מרי במחזה "המהירות של חושך", שנכתב על ידי סטיב טסיך.
היא גם הופיעה בהפקות בכורה עולמיות רבות של מחזאים כגון טום דונאי ואלכס גרסטן.
ארב ככבה בכמה סרטים, כולל "מה הסיפור שלך בוב?", "מערבבי ההדים" ו"עשירים באהבה".
היא שחקה את דמותה של אשתו השנייה של דייוויד קרוזו, אסיר לשעבר, במותחן הפשע "נשיקת המוות".
היא מוכרת כשירלי בלינגר בסדרה אוז מאת HBO, שזכתה לשבחים רבים.
היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה רצח מאדום לשחור בשנת 1997.
משנת 2001 ועד תחילת 2010 היא ככבה כבלשית אלכסנדרה אימז בסדרה של רשת NBC חוק וסדר: כוונה פלילית, לצד וינסנט ד'אונופריו.
באביב של שנת 2010, ארב וד'אונופריו עזבו שניהם את הסדרה.
עם זאת, בחודש ספטמבר 2010 הוכרז כי ד'אופונוריו עומד לחזור לעונה ה-10 והאחרונה של חוק וסדר: כוונה פלילית.
קתרין ארב הסכימה לחזור ולגלם את תפקיד הבלשית אימז לשמונה פרקים של העונה האחרונה של הסדרה, והצטרפה לווינסנט ד'אופונוריו, שכבר הסכים לחזור ולגלם את תפקיד הבלש רוברט גורן.
"אנחנו נרגשים שקתרים ארב חוזרת לגלם את הבלשית אימז, השילוב המושלם על ד'אופונוריו בתפקיד הבלש גורן", אמר נשיא התכנות המקורי של ארצות הברית- ג'ף ווכטל.
"עכשיו יש לנו את הצוות הסופי לקראת העונה האולטימטיבית והאחרונה של התוכנית המדהימה הזו."
קולנוע שנה שם הסרט תפקיד 1989 החלומות בורחים דינייס דונלדסון 1991 מה הסיפור שלך בוב?
קתרין היא עיירה בטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה.
העיירה שוכנת על גדות נהר הנושא את אותו שם במרחק של 320 ק"מ מדרום מזרח מבירת הטריטוריה דרווין.
אוכלוסיית העיירה מנתה 6,094 תושבים במפקד 2011. העיירה היא גם היישוב הקרוב ביותר לבסיס טינדל (RAAF Base Tindal) של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הממוקם במרחק 17 ק"מ מדרום-מזרח לעיירה.
העיירה מספקת שירותי חינוך, בריאות, מנהל ותעסוקה ל-742 אנשי הבסיס ובני משפחותיהם.
כרבע מתושבי הבסיס מועסקים בעבודה שאינה קשורה לתפעולו, רובם בקתרין.
ראשיתה של קתרין הייתה כתחנה של קו הטלגרף בין דרווין לאדלייד שסלילתו הושלמה ב-1872. בהמשך התפתחה העיירה סביב ענף הכרייה, במיוחד כריית הזהב, כמקום המספק שירותים לבסיס חיל האוויר וכבסיס לתעשיית התיירות האזורית.
האזור ידוע בשיטפונות הפוקדים אותו לעיתים תכופות.
האזור היה מיושב בשבטים אבוריג'ינים, שימש להם מקום התכנסות ונשאר כזה עד היום.
האירופאי הראשון שעבר באזור היה החוקר ג'ון מקדאול סטיוארט (John McDouall Stuart) שחצה את נהר קתרין, בנקודה המרוחקת 90 ק"מ במעלה הזרם מהעיירה, ב-4 ביולי 1862. סטיוארט קרא לנהר על שם קתרין, בתו של ידידו ג'יימס צ'ימברס (James Chambers).
תחנת הטלגרף של קתרין הוקמה ב-1872 והעיירה החלה עם גרעין קטן של תושבים שהתמקמו על הגדה המערבית של הנהר.