tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"יש, על כן, בוודאות גמורה דבר שאין להעלות על הדעת שגדול ממנו יתקיים, שאי אפשר אפילו להעלות על הדעת שהוא לא יתקיים; וזהו אתה, אלי, אלוהינו".
אנסלם פוסע כאן במשעול התפישה האפלטוניסטית של האסכולה ה"ריאליסטית" בפילוסופיה של ימי הביניים, שלפיה למושגים כמו "אדום" או "יפה" או "גדול" ("אוניברסלים") יש קיום ממשי מחוץ לדמיון האנושי.
לפי תפיסה זו, אם ניתן להעלות על הדעת דבר כלשהו (כמו תפישת האל), סימן הוא שלדבר יש ממשות בתחום האוניברסלים.
ננסח את טיעונו של אנסלם באופן פשוט ומובן יותר:
בואו נגיד שאדם חשב על דמות מסוימת.
נבסס את הטענה שלנו על ההנחה הבאה:
הנחה ראשונה - אלוהים הוא הישות הגדולה ביותר שניתן להעלות על הדעת.
מכאן, אם אותו אדם חשב על ישות גדולה יותר מהאל, הרי שהדמות הראשונה היא איננה האלוהים האמיתי.
האלוהים האמיתי תמיד יהיה הגדול והחזק ביותר.
הנחה שנייה - דמות שקיימת גם במציאות וגם במחשבה גדולה וחזקה מזאת הנמצאת רק במחשבה (לפי התפישה שהייתה נהוגה באותם הימים).
עכשיו נשלב בין שתי ההנחות:
אם הישות שהיא אלוהים היא הישות הגדולה מכולן ואי אפשר להעלות על הדעת דמות אחרת גדולה ממנה, ואין אלוהים גדול ממנו, ודאי אלוהים קיים גם במציאות.
כי הרי אם לא היה קיים גם במציאות, היינו יכולים למצוא דמות אחרת חזקה ממנו ואז הוא לא היה אלוהים.
טיעון זה מוכיח כי למעשה אלוהים אכן קיים.
את הטיעון האונטולוגי ניתן להציג גם כשתי טענות לוגיות ומסקנה:
ובניסוח העוקב ביתר דיוק אחר הגיונו של אנסלם:
אלוהים הוא גדול מכל דבר.
אני יכול לחשוב על אלוהים (כלומר, הוא דבר שניתן להעלותו על דעת אנוש).
אני יכול לחשוב על משהו ואותו משהו קיים גם במציאות (ובהיותו קיים גם במציאות, קיומו גדול יותר).
בגלל 1, אלוהים חייב להיות גדול מהמשהו ב-3. לשם כך עליו להיות קיים במציאות.
כנגד הטיעון האונטולוגי של אנסלם הועלו מספר התנגדויות חזקות, חלקן דווקא מהמחנה התאיסטי, ונוספו לו מספר פיתוחים מודרניים מעניינים.
גואנילו ממרמוטיה, נזיר ובן זמנו של אנסלם, הסתייג מניסיונו של אנסלם להגדיר דברים אל תוך המציאות.
הוא טען כי ניתן להמיר את אלוהים בטיעון של אנסלם באי דמיוני הגדול מכל אי שניתן להעלותו על הדעת וכך, מאחר שניתן להעלות אי כזה על הדעת, הרי שאי כזה צריך להתקיים, אף על פי שככל הידוע לנו אי כזה אינו קיים.
א' הוא האי הגדול ביותר שניתן להעלות על הדעת.
א' הקיים במחשבתי וגם במציאות, גדול מאי הקיים רק כרעיון.
אם א' קיים רק כמחשבה במוחי, הרי שניתן לדמיין אי אחר הגדול מא'.
אך אי אפשר לדמיין אי הגדול מא'.
אמנם בהוכחה של גואנילו לתכונת הגודל לכאורה קיימת מידה מרבית מוגדרת, בניגוד לתכונת הקיום המיוחסת לאלוהים אצל אנסלם, אך עצם הייחוס של תכונה זו לאלוהים בטיעונו של אנסלם נשענת על ההנחה המייחסת לאלוהים את תכונת המידה המרבית המוחלטת של תכונות כמו חכמה, יופי או יכולת, הטעונה הוכחה בפני עצמה.
תומאס אקווינס, הפילוסוף בן המאה השלוש עשרה, העלה מספר הסתייגויות מהטיעון של אנסלם.
ראשית, טען, כי משמעות המילה "אל" או "אלוהים" אינה זהה אצל כל אדם וכי ישנם גם אנשים המבינים את המונח כמסמל ישות שיש לה גוף.
במילים אחרות, הטיעון של אנסלם עובד רק אצל אנשים המבינים את המונח "אלוהים" כמו אנסלם.
נוסף על כך, גם אם כולנו נבין את המונח "אלוהים" באותו אופן, לא נובע מכך שמה שאנו מבינים מכך קיים ממש, אלא רק שהוא קיים בתפישתנו.
יש המנסים להפריך את טיעונו הראשון של תומאס אקווינאס בטענה שהחלפת המילה "אלוהים" בטיעונו של אנסלם בהגדרה אבסטרקטית אחרת, כגון: "יישות שלא ניתן לחשוב על גדולה ממנה" תגרום לטיעונו של אנסלם להיות תקף מבחינה לוגית, אם כי במקרה זה אין הוכחה לכך שישנה ישות כלשהו העונה להגדרה אבסטרקטית זו.
גם את טיעונו השני של תומאס היו שניסו להפריך בטענה כי לצורך הטיעון האונטולוגי אין חשיבות לשאלה האם ועד כמה בני האדם מבינים את מהות האל, אם כי טענה זו לוקה לוגית שכן עיקר הטיעון של אנסלם התבסס מעיקרו על תפיסתנו את אלוהים כגדול יותר מכל מה שאנו מסוגלים לתפוס
הפילוסוף הגרמני בן המאה השמונה עשרה עמנואל קאנט פסע בעקבות ה"התנגדויות" של פייר גסנדי ל"הגיונות" של רנה דקארט.
קאנט דחה את הטיעון של אנסלם שקיום במחשבה ובמציאות גדול יותר מאשר קיום בתפישה בלבד.
לפי קאנט, מהנחתו זו של אנסלם נובע שהקיום הוא תכונה ושבעלות על תכונה זו הופכת את בעל התכונה לטוב יותר, אך טיעון זה יש לדחות מהטעם הפשוט שקיום אינו תכונה אלא פן הכרחי ובלתי ניתן להפרדה מהדבר שלו מיוחס הקיום.
לדוגמה, המשפט "אלוהים קיים" שקול לאמירת "אלוהים" משום שהקיום של אלוהים אינו תכונה ואינו פרדיקט לוגי.
כאשר אנו אומרים "אלוהים" מוטמעת באמירה ההנחה שהוא קיים.
מעבר לכך, גם אם מסכימים שקיום הוא תכונה, לא נובע מכך שהיא משפרת את בעליה.
לפי נורמן מלקולם (Malcolm, N., 1960, "Anselm's Ontological Arguments" Philosophical Review 69: 41-62), ניתן לטעון כי הבית שלי יהיה טוב יותר אילו יותקן בו בידוד, אך לא ניתן לטעון שהבית שלי יהיה טוב יותר מאשר לו לא היה לי בית.
כלומר, אם אלוהים קיים, אין בכך דבר טוב יותר מאשר אילולא היה קיים מצד תכונותיו.
במילים פשוטות, הקיום הוא תכונה שלא ניתן לקשר אליה ערכיות כלשהי, ומכאן שהטיעון האונטולוגי של אנסלם אינו תקף לוגית
כשל לוגי עקרוני ובסיסי נוסף בטיעון האונטולוגי של אנסלם הוא שהטיעון מניח מראש את הטעון הוכחה.
כלומר, הטיעון הוא מעגלי, שכן השלב הראשון בהוכחה הוא הנחת ההנחה ש"אלוהים הוא כליל המעלה", היינו, שיש אלוהים ושיש לו תכונות שונות.
הואיל ועל מנת שניתן יהיה לייחס תכונה לאובייקט - האובייקט חייב להתקיים, הרי שעצם ההנחה הראשונית נשענת לוגית על ההנחה שאלוהים קיים - שהיא בדיוק ההיגד שאותו מנסה הטיעון האונטולוגי להוכיח.
היות שגם כל הווריאציות האחרות של הטיעון האונטולוגי לקיומו של אלוהים פותחות בהנחה המייחסת תכונה כלשהי לאלוהים, כולן הוכחות מעגליות ולכן אינן תקפות לוגית, שכן לשם הוכחת קיומו של אלוהים הן נדרשות להוכיח קודם את ההנחה המקדימה שאלוהים קיים.
זאת ועוד, הואיל והטיעון האונטולוגי מעגלי, ניתן באותה מידה להוכיח על פיו את אי קיומו של אלוהים.
הפילוסוף האוסטרלי דאגלס גסקינג הוכיח זאת באמצעות הצגת ההנחה ש"ככל שהמגבלה על יצירת העולם גדולה יותר, כך ההישג מרשים יותר" ומאחר שאין מגבלה גדולה יותר מאשר אי-קיום, המסקנה ההגיונית היא, על פי גסקינג, שאין אלוהים.
ניתן לבצע הצבה הפוכה כזו ברוב ההוכחות האחרות.
כאשר מוציאים את קיום האלוהים מהנחות היסוד, נוצרת בעיה קשה עוד יותר.
אם מקבלים, כפי שמקבלים רוב המשתמשים בטיעון האונטולוגי, שאלוהים אינו יכול להיות חלק משרשרת התכנותית (כלומר, לא ניתן להשתמש במבנה הכולל דברים מן העולם הזה כדי להוכיח שיש אלוהים כמו: ראיתי חתול (הוכחה) ולכן, יש אלוהים), כי אז אין למעשה כל דרך מעשית להוכיח את קיום האל באמצעות טיעון זה.
הלוגיקן ריימונד סמוליאן טען גם הוא שישנו כשל מעגליות בטיעון, והדגים זאת בעזרת הטיעון הבא:
כדי להוכיח שקיים חד-קרן, יש להוכיח שקיים חד קרן קיים (שהרי כל חד קרן שקיים אכן קיים).
אם קיים חד קרן קיים - קיים חד קרן.
אם לא קיים חד קרן קיים - הרי שזו סתירה, מפני שכל חד קרן קיים חייב להיות קיים, מעצם הגדרתו.
משום כך, על ידי הוכחה בדרך השלילה הוכחנו שקיים חד קרן.
קיבלנו שבכל אחד מהמקרים קיים חד קרן, ולכן נסיק שקיים חד קרן.
הפילוסופים הרציונליסטים דקארט, שפינוזה ולייבניץ הציגו גרסאות משלהם לטיעון האונטולוגי.
בבסיס ההוכחה האונטולוגית של רנה דקארט לקיום האל עומדות שתי הנחות עיקריות.
ראשית, דקארט מניח כי לא ניתן להפריד בין מהות האל למציאותו.
ושנית, הוא מניח שהאל הוא יש מושלם בתכלית וככזה הקיום הוא אחת התכונות שלו.
ולכן תהיה זו סתירה להגדיר אל בלי קיום, ועל-כן האל מוכרח להיות קיים במציאות.
על פי דקארט, הקיום של האל נובע בצורה ישירה מההגדרה שלו.
האל הוא הדבר היחיד שמכיל את הכול, גם את המושג "קיום במציאות", ועל-כן אי אפשר לשלול את קיומו בלי להיקלע לסתירה.
יש לשים לב שבקשר מושגי כמו הר וגיא – בו אם ישנו מושג כזה "הר" הרי שהוא מחייב קיום של "גיא" (או מושג של עליה שמחייבת מושג של ירידה), עדיין ייתכן כי בפועל לא קיים שום הר ושום גיא.
אצל האל בתפיסתו של דקארט, לעומת זאת, הקיום הוא חלק הכרחי מן ההגדרה בשל היותו שלם בתכלית.
כנגד גרסתו זו של דקארט נטען שאם בהגדרת מהות האל מופיעה מציאות, אין זה אומר שהוא יהיה קיים בפועל במציאות (ההגדרה לא גוררת בהכרח ביטוי במציאות).
לטיעון האונטולוגי הוצעו מספר גרסאות חדשות, העושות שימוש בלוגיקה המודרנית.
הידועות שבהן הן הגרסאות של מלקולם, פלנטינגה וכן גרסתו של המתמטיקאי והלוגיקן קורט גדל.
נורמן מלקולם ניסה לשפר את הטיעון האונטולוגי באמצעות סילוק כמה מן החולשות הגלויות שבטיעונו של אנסלם.
הוא הקביל בין שני עולמות לוגיים אפשריים, שבאחד מהם קיים יצור נצחי א' ובאחר לא.
מאחר שקיומו של א' אינו יכול להיות תלוי בנסיבות היתכנותיות כלשהן בעולם שבו הוא נמצא, הרי שאם אינו נמצא בעולם כלשהו, קיומו בלתי אפשרי כלל מבחינה לוגית.
ובמהופך, אם הוא נמצא בעולם לוגי אפשרי כלשהו, הוא חייב להימצא בכולם.
כלומר, קיומו של האל הוא או בלתי אפשרי מבחינה לוגית או הכרחי מבחינה לוגית.
השלב הבא, מבחינת מלקולם, הוא לבחון האם קיומו של יצור נצחי הוא סתירה עצמית.
לפי מלקולם, אין לנו סיבה להניח שכך הדבר ומכאן, שקיום האל אינו בלתי אפשרי מבחינה לוגית ועל כן, הכרחי מבחינה לוגית.
אלוהים, כעניין קונספטואלי, הוא יצור בלתי מוגבל.
קיום יצור בלתי מוגבל הכרחי או בלתי אפשרי מבחינה לוגית.
קיום יצור בלתי מוגבל אינו בלתי אפשרי מבחינה לוגית.
על כן, קיומו של אלוהים הכרחי מבחינה לוגית.
גרסתו של מלקולם אמנם אינה מצריכה את ההנחה שקיום בעולם המושגי ובעולם הממשי גם יחד טוב יותר מקיום בעולם המושגי, אך גם היא, כאמור לעיל, לוקה בבעיית המעגליות ולכן אינה תקפה לוגית
כיום, לאחר התפתחותה של הלוגיקה המודרנית לכדי מדע מדויק החל מסוף המאה ה-19, מוסכם כי הטיעון האונטולוגי, לפחות בגרסתו של אנסלם, אינו תקף לוגית.
עם זאת, היו מי שניסו, כמו מלקולם, להחיותו בדרכים שונות.
אחד הבולטים ביניהם היה אלווין פלנטינגה שהעלה באמצע שנות השישים של המאה העשרים גרסה מחודשת של הטיעון האונטולוגי המבוססת על הנחה S5 של הלוגיקה המודלית.
בהגדרה, ישות בעלת גודל מרבי היא ישות הקיימת בהכרח והיא בהכרח כל יכולה, כל יודעת וטובה באופן מושלם.
ישות בעלת גודל מרבי היא ישות שתהיה בעלת גודל מרבי בכל עולם אפשרי.
התפישה של ישות בעלת גודל מרבי היא עקבית.
אם 1 נכון, כי אז יש לפחות עולם אפשרי אחד שבו ישות בעלת גודל מרבי אפשרית.
על כן, יש לפחות עולם אפשרי אחד שבו ישות בעלת גודל מרבי קיימת.
אם ישות בעלת גודל מרבי קיימת בעולם אחד, הרי שהיא קיימת בכל עולם לוגי אפשרי.
מכאן שישות בעלת גודל מרבי (אלוהים) קיימת בכל עולם לוגי אפשרי.
אפשרי כי נכון בהכרח כי ישות כל יודעת וכל יכולה וטובה באופן מושלם קיימת.
על כן, נכון בהכרח כי ישות כזאת קיימת לפי הטענה הקודמת ולפי הנחה S5.
על כן, ישות כזאת קיימת.
למרות שגרסה זו פותרת כמה בעיות שעדיין נותרו בגרסתו של מלקולם, היא עדיין מעגלית שכן גם בהנחתו הראשונה של פלנטינגה מובלעת ההנחה שקיימת ישות העונה להגדרה.
בנוסף, גרסה זו גם מוסיפה כמה כשלים חדשים, כמו הנחת הקשר בין גודל מרבי, הכרח הקיום ותכונות כמו היות כל יכול, טוב, ומושלם, וההנחה השנייה של פלנטינגה - ששתיהן אינן נובעות מאליהן וטעונות כל אחת הוכחה בפני עצמה
הטיעון הטלאולוגי (גם "טיעון השען", או: "הטיעון הפיזיקו-תאולוגי") הוא טיעון לקיום בורא.
הטיעון הטלאולוגי הוא טיעון אפוסטריורי לפיו קיימת אלוהות משום שטבע המציאות, מורכבותה ולדעת רבים גם שלמותה, מעידים על קיומו של מתכנן ובורא.
טיעון זה גם עומד בבסיס תאוריית התכנון התבוני.
הטיעון הטלאולוגי הוא מן הוותיקים שבטיעונים להוכחת קיומו של האל.
אפשר למצוא לו הדים בטימאיוס של אפלטון, וב"על טבעם של האלים" של קיקרו הטיעון כבר מפותח באופן מלא.
קיקרו שם בפיו של קווינטוס לוקיליוס באלבּוּס את הטיעון שהיקום כולו, על כוכביו וסדריו הקוסמיים והארציים משקפים תכנון הדוק של בורא.
ביהדות הועלה הטיעון במדרש המיוחס לתנא רבי עקיבא: .
וכן על ידי הפילוסוף בן ימי הביניים בחיי אבן פקודה בספרו "חובות הלבבות" : .
תומאס אקווינס, הפילוסוף בן ימי הביניים, העלה טיעון דומה ב"סומה תאולוגיה" שלו.
תומאס מציג חמש דרכים להוכחת קיומו של האל וטוען בדרך החמישית:
"אנו רואים כי דברים נעדרי אינטליגנציה, כמו עצמים שבטבע, פועלים למטרה מסוימת, והדבר ברור מהתנהגותם תמיד, או כמעט תמיד, באותו אופן, כך שמתקבלת התוצאה הטובה ביותר.
על כן ברור כי לא מגחמה כי אם מתכנון משיגים הם את מטרותיהם.
כעת, דבר שאין לו אינטליגנציה אינו יכול לחתור למטרה, אלא אם כן הוא מכוון על ידי ישות המחוננת בידיעה ובאינטליגנציה; כמו שהחץ נורה למטרתו על ידי הקשת.
על כן, ישות אינטליגנטית כלשהו קיימת, והיא המכוונת את כל הדברים שבטבע למטרתם; וישות זו מכונה על ידינו אל".
גרסה מעמיקה ומפותחת יותר העלה דייוויד יום בן המאה השמונה עשרה ב"דיאלוגים על הדת הטבעית".
דרך הדמות פילון (Philo) הוא פורס תאוריה טלאולוגית (שדומה שיום מאמין ואינו מאמין בה חליפות), המבוססת לא על בריאה חד-פעמית ומתוכננת כולה, אלא על מערכת שניתנו לה כללי בסיס מסוימים והיא "צומחת", במעין גרסה ראשונית לתורת האבולוציה של דרווין, שעתידה לבוא לעולם כמאה שנים אחרי כן.
היקום, אומר פילון בפרק ח' של הדיאלוגים:
"דומה דמיון רב לגופים של בעלי חיים ולצמחים, יותר מאשר ליצירות האמנות האנושית...
את מקורו יש לייחס להולדה או לצמיחה, יותר מאשר לתבונה או לכוונה".
את הטיעון הטלאולוגי בכללו ניתן לסכם בסילוגיזם הבא:
הנחה: לא ניתן להעלות על הדעת שהיקום יסתדר ללא כוונת מכוון.
בעקבות טיעון הביקורת "מי תכנן את המתכנן?", ד"ר מיכאל אברהם הציע ניסוח מעט שונה להנחה השנייה:
הנחה: מניסיוננו לגבי העולם, דבר מורכב או מסודר מצביע על גורם תבוני שתכנן אותו.
מתכנן זה הוא גורם חיצוני ליקום ואינו חלק ממנו, לכן לגביו אין לנו ניסיון.
כלומר ההנחה השנייה לא תקפה לגביו ולא ניתן להחיל עליו את הטיעון.
ביקורות על ההנחה כי היקום מסודר
טענה ביקורתית היא שלברירה הטבעית או להישרדות המותאמים אין מטרה.
עקרונות אלו קיימים מאותה סיבה שמים רותחים: כי כך פועלים הדברים.
אם מניחים כי הדברים פועלים כך מסיבה כלשהי הנמצאת מחוץ להם (כלומר, כוונת מכוון), נופלים לכשל לוגי של הנחת הטעון הוכחה מראש, במבנה הלא קביל של: היקום תוכנן על ידי האל ולכן האל תכנן את היקום.
ביקורות על ההנחה כי נדרש מסדר ליקום
יש שטענו כי הפרכה עקיפה לטיעון ניתן למצוא במערכות אנושיות בעליל כמו מערכות כלכליות גדולות.
אף על פי שאין כל כוח מכוון ממעל, מדינות, יבשות וכדור הארץ כולו, על כל מיליארדי תושביו, פועלים כאילו במתואם להשגת תכליות כלכליות.
כדי לייצר מוצר אחד פשוט כמו עיפרון, חוברים אלפי אנשים ברחבי העולם כולו ומשתפים פעולה במנגנון מורכב להפליא, שנוצר כאילו מעצמו מכוח אינטרסים אנוכיים של כל האנשים השותפים בייצור, בלי שיהיה גורם מתאם ומכוון אחד לכל התהליך לבד מהמכניזם הטבעי של האינטרס העצמי.
עוד תאוריה שהועלתה כנגד הטיעון הטלאולוגי היא התאוריה שהעולם שלנו הוא אחד מתוך עולמות רבים מאוד שנוצרו, ולכן מבחינה סטטיסטית אכן סביר שבמקרה נוצר עולם אחד שנראה מתוכנן מתוך ההמונים שנוצרו.
סביב תאוריה זו התפתח דיון האם היא כושלת בכשל המהמר ההפוך.
מנגד נטען כי את הצירופים וההתאמות הרבים ביקום ניתן להסביר באורח טבעי.
דוגמה לכך היא מנגנון האבולוציה.
תורת האבולוציה אינה טוענת כי לקיום תכלית כלשהי או יעד מסוים, אלא רק כי היא פועלת על פי כללים מסוימים שאינם מכוונים לתכלית כלשהי.
תאוריה כזו העלה ריצ'רד דוקינס בספרו "השען העיוור".
השען העיוור בהנגדה לדימוי השען של פיילי (ו"מכוונן השעונים" של אייזק ניוטון) טוען דוקינס כי האבולוציה היא התקדמות בשורה של צעדים זעירים, אקראיים ועיוורים, ומבנה כזה יכול בהחלט להסביר את התיאום הרב המצוי כביכול בעולמנו.
יש אנשים שאינם מקבלים את האבולוציה כהסבר מספק, ותומכים בתאוריות של תכנון תבוני.
לפיכך, חלק מהמצדדים בתורה הטלאולוגית דווקא משלבים את תורת האבולוציה בטיעון הטלאולוגי.
האנציקלופדיה הקתולית מציגה את הגרסה המעודכנת של הטיעון, כך שאף יותר מהאבסורד של היווצרות יש מאין, רצף של צירופי מקרים רבים - הנדרשים על פי תורת האבולוציה להתקיים לאורך דורות רבים - סביר הרבה פחות, ועל כן מוכיח את קיומו של מתכנן תבוני.
ביקורות אחרות לדוקינס הן שהטיעון הטלאולוגי אינו מתיימר להציג את "אלוהי הפערים", אלא לטעון שהסיכוי לסדר קטן עד חסר משמעות, ועל כן, אין ספק שמתכנן כלשהו קבע מראש את החוקים המובילים לתוצאה הרצויה, אך אינו בהכרח מתערב לאחר שקבע אותם.
תוכנה כזו תגריל את המשפט תוך פחות מדקה וחצי.
אברהם טוען שהיא היא הנותנת, תוכנה שתפעל באקראי לעולם לא תצליח להגריל "tobeornottobe", אך תוכנה שנכתבה על מתכנת מוכשר ותפעל לפי כללים מוכוונים מראש, תגיע לפתרון.
כמו כן, אם חוקי הטבע היו נקבעים באקראיות ללא מכוון, הם לעולם לא היו מגיעים לתוצאה של יצירת החיים, ועצם העובדה שהם נוצרו, מעידה על כך שהיה מתכנן שכיוון לזאת.
הביולוג ריצ'רד דוקינס מצביע בספריו על כשל לוגי נוסף לטענת מתנגדי הטיעון הטלאולוגי, והוא שאם עצם מורכב כמו השעון או העין חייב להיווצר על ידי בורא, אזי נובע שהבורא עצמו, המורכב בהרבה מהם, חייב להיווצר על ידי בורא בעצמו.
אם ממשיכים על פי אותה חוקיות, הרי שגם הבורא של הבורא מחויב להיווצר על ידי בורא נוסף, וכך הלאה בשרשרת אינסופית.
הטיית פרסום, המכונה לפעמים אפקט המגירה (File-Drawer Effect), מתייחסת לתופעה שבה הסיכוי של מחקר המציג תוצאה מובהקת סטטיסטית להתפרסם גבוה יותר מזה של מחקר שמסתיים בתוצאות שאינן מובהקות סטטיסטית.
התופעה גורמת לשכיחות גבוהה של תוצאות שגויות בספרות המדעית, כמו גם לכך שמטא-אנליזה של מאמרים שפורסמו תסתיים בתוצאות שגויות או מוטות.
לעיתים מגדירים הטיית פרסום באופן רחב יותר, כתופעה שבה המחקרים שמתפרסמים בספרות המקצועית אינם מייצגים את כלל המחקרים שהושלמו, בשל הטיה שיטתית כלשהי.
גורמים נוספים היכולים ליצור הטיה הם מחסומי שפה וזמינות המחקר לגופים הבוחרים את המחקרים לפרסום.
לעיתים עבור ההגדרה הרחבה משתמשים במונח אחר, dissemination bias (הטיית הפצה), ואת המונח הטיית פרסום שומרים בהגדרתו המקורית של הטיה על סמך מובהקות סטטיסטית.
נניח שקבוצת מחקר מסוימת בודקת האם תרופה X מועילה לטיפול במחלה Y.
כמו כן נניח שבמציאות אין בה כל תועלת למחלה זו.
המחקר יתבצע באופן הבא: קבוצה אחת של חולים תטופל בתרופה, בעוד קבוצה אחרת (קבוצת הביקורת) תטופל בפלצבו.
לאחר מכן ייבדק האם ההבדלים בין הקבוצות מובהקים סטטיסטית.
אם יתגלה שמצבם של החולים שטופלו בתרופה השתפר באופן מובהק סטטיסטי, המחקר ישלח לפרסום, וסיכוייו להתפרסם טובים.
מכיוון שהנחנו שהתרופה לא באמת מועילה לטיפול במחלה, סביר שהמחקר יסתיים ללא הבדלים מובהקים בין הקבוצות.
במקרה כזה סביר שהמחקר לא ישלח לפרסום, ואם ישלח סיכוייו להתקבל נמוכים.
מכיוון שתוצאות המחקר לא נודעו בקרב הקהילה העוסקת בתחום, קבוצות מחקר נוספות יחזרו על הניסוי שוב ושוב באופן בלתי תלוי ובלי לדעת זה על זה.
בסופו של דבר באחד מהניסויים יתרחש צירוף מקרים שמצבם של החולים שטופלו בתרופה השתפר, בלי קשר לעובדה שטופלו בתרופה.
בניסוי הזה התוצאות יחשבו מובהקות סטטיסטית.
דווקא תוצאה שגויה זו היא שתפורסם.
מכיוון שחוקרים רבים ברחבי העולם מנסים לאשש השערות שונות, רובן שגויות, וחוזרים שוב ושוב על ניסויים שכשלו ולא פורסמו, התופעה של פרסום תוצאות עם שגיאה מסוג ראשון היא נפוצה.
נניח שחמש קבוצות מחקר בלתי תלויות בודקות את השפעתה של תרופה X על קצב הגדילה של ילדים.
כמו כן נניח שבמציאות התרופה מגדילה את קצב הצמיחה ב-2.5 סנטימטר בשנה.
המחקרים יתבצעו באופן דומה לזה שתואר בדוגמה לעיל, בעזרת קבוצת ילדים שתטופל בתרופה וקבוצת ביקורת.
נניח שחמש הקבוצות הגיעו לתוצאות הבאות:
מכיוון שכל מחקר בודק קבוצה מוגבלת בגודלה של ילדים, התוצאות אינן מדויקות.
קבוצות 2 ו-5 קיבלו תוצאות נמוכות במיוחד, שגרמו להם להסיק בטעות שאין לתרופה כלל השפעה מובהקת סטטיסטית, ותוצאות אלה לא פורסמו.
כעת מתבצע עבודת מטא-אנליזה, שמשלבת יחד את כל התוצאות שפורסמו.
מכיוון שעבודה מסוג זה מקבצת יחד נתונים רבים ממחקרים שונים, היא נחשבת אמינה מאוד.
אך בפועל, העבודה יכולה לכלול רק את המחקרים שפורסמו, ומבצעיה לא יהיו מודעים כלל לתוצאות של קבוצות המחקר 2 ו-5. לכן הם יקבלו תוצאה קרובה ל-4 ס"מ בשנה, תוצאה שמוטה כלפי מעלה יחסית לנתון האמיתי.
לו היו מתפרסמות כל התוצאות, ונכללות כולן במטא-אנליזה, התוצאה הייתה אכן קרובה יותר לנתון האמיתי.
המונח הטיית פרסום הופיע לראשונה ככל הנראה במאמר של הסטטיסטיקאי תיאודור סטרלינג משנת 1959, שבו הוא מתאר את התופעה.
את המונח "אפקט המגירה" טבע הפסיכולוג רוברט רוזנטל במאמר משנת 1979. במאמרו הוא טוען שבכל תחומי המחקר הספרות המקצועית מלאה בתוצאות מובהקות שגויות, בעוד שהמחקרים שלא הגיעו לתוצאה מובהקת נשארים במגירה.
הטינה הוא סרט אימה משנת 2004, אשר בוים על ידי טאקאשי שימיזו ונכתב על ידי סטפן סאסקו.
הסרט הוא חידוש לסרט יפני בעל אותו שם משנת 2002. לסרט יצאו שני סרטי המשך: הטינה 2 והטינה 3 וכן סרט רביעי שעלילתו מתרחשת במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני.
בשנת 2001, קיאקו סא'אקי היא אישה יפנית שנשואה לטאקאו ואם לילד בשם טושיו.
קיאקו מאוהבת באובססיביות בפיטר קירק, פרופסור אמריקאי שגר בטוקיו יחד עם אשתו מריה ועוקבת אחריו לכל מקום אליו הוא הולך.
יום אחד כשקיאקו חוזרת לביתה ונכנסת לחדרה, היא רואה את טאקאו קורא ביומנה על אהבתה לפיטר.
מרוב כעס וזעם, טאקאו רוצח את קיאקו על ידי שבירת הלסת שלה, ולאחר מכן הוא מטביע את בנם בן השמונה טושיו באמבטיה יחד עם חתול המחמד שלו.
טאקאו מניח את גופתה המתה של קיאקו בעליית הגג ולאחר מכן קיאקו חוזרת בתור רוח נקמנית ותולה את טאקאו בחדר השינה של בנם בעזרת שיערה.
מאותו יום, בית משפחת סא'אקי מתחיל להירדף על ידי רוחותיהם של בני המשפחה ורוחו של החתול, וכל מי שנכנס לתוכו, נהרג על ידי אחת מהרוחות של בני משפחת סא'אקי.
יום לאחר שכל בני משפחת סא'אקי מתו, פיטר מגיע לבקר בביתם, בעקבות מכתבים שהוא קיבל מקיאקו.
במהלך ביקורו הוא מוצא את רוחו של טושיו (המופיע בפניו כילד חי ולא כרוח) ואת היומן של קיאקו, וקורא בו על אהבתה של קיאקו אליו.
בסוף הביקור הוא מגלה את גופתה של קיאקו בעליית הגג ואת גופתו של טאקאו בחדרו של טושיו ובורח מהבית באימה.
למחרת בבוקר פיטר, המזועזע ממה שראה מתאבד בקפיצה מממרפסת ביתו לעיני אשתו ההמומה.
שלושת חוקרי המשטרה שחקרו את הרצח מצאו את מותם גם הם בידי קיאקו.
בשנת 2004, עוברת לגור בבית משפחת סא'אקי, משפחת ויליאמס שהיא משפחה אמריקאית שעוברת לגור בטוקיו.
המשפחה כוללת את מת'יו, אשתו ג'ניפר, אימו המבוגרת אמה, ואחותו סוזן שרק רואה את הבית, אך לא עוברת לגור בו, מכיוון שהיא גרה בדירה אחרת בטוקיו.
ג'ניפר ומת'יו נהרגים על ידי רוחו של טושיו וקיאקו הורגת את יוקו, אישה יפנית שמגיעה לבית כדי לטפל באמה.
כשאלכס הבוס של יוקו, מגלה שיוקו נעלמה באופן מסתורי, הוא שולח את קרן דייוויס, סטודנטית אמריקאית לסיעוד הגרה בטוקיו יחד עם בן זוגה דאג, להחליף אותה.
כשקרן מגיעה לבית משפחת סא'אקי כדי לטפל באמה, היא מוצאת את טושיו (הנראה כילד חי) נעול בארון ביחד עם מר החתול.
בינתיים קיאקו רוצחת את סוזן ויליאמס בדירתה ובהמשך אותו היום, קרן רואה את קיאקו הורגת את אמה, ובשל כך היא נלקחת לבית חולים עקב טראומה נפשית.
בבית חולים קרן מספרת לבלש בשם נקגאווה על פגישתה עם הרוחות.
בהמשך אותו היום, קיאקו הופכת את גופתה המתה של יוקו לזומבי ובעזרתה הורגת את אלכס.
נקגאווה חושב שהרציחות שקרו בבית משפחת סא'אקי לפני שלוש שנים, הן הגורמות לאירועים המוזרים שקורים בסביבת הבית, ולכן הוא מגיע לבית עם שני מכלים של בנזין במטרה לשרוף אותו, אך טאקאו מטביע אותו באמבטיה.
קרן מגיעה לדירתה כדי למצוא את דאג, אך היא מגלה שהוא הלך לבית משפחת סא'אקי במטרה לחפש אותה שם.
כאשר קרן מגיעה לבית משפחת סא'אקי, היא מקבלת חזיונות של הלילה בו מתו בני משפחת סא'אקי, ושל היום למחרת בו בא פיטר קירק לבקר בביתם ומצא את גופותיהם.
קרן התכוונה לצאת מהבית, אך אז היא מוצאת את דאג שרוע על הרצפה מבלי יכולת לזוז או לדבר.
בעוד קרן מנסה להוציא אותו מהבית, קיאקו זוחלת לכיוונם ממעלה המדרגות והורגת את דאג.
לפני שקיאקו הורגת גם את קרן, זו מפילה את מכלי הבנזין שנקגאווה הביא, מדליקה אותם ומבעירה את הבית.
קרן ניצלת מהשריפה ונלקחת לבית חולים, שם היא מתאבלת על מותו של דאג, ומגלה שגם הבית ניצל מהשריפה.
הסרט מסתיים כאשר קיאקו מופיעה מאחורי קרן, ובכך מתגלה ששריפת הבית לא גרמה לקללה להסתיים.
קרן דייוויס (שרה מישל גלר) - הדמות המרכזית בסרט.
סטודנטית שמתחילה לעבוד כמטפלת בשביל להרוויח כסף ללימודים.
מתגוררת עם בן זוגה דאג בטוקיו.
דאג מקארתי (ג'ייסון בהר) - החבר של קרן, שלומד באוניברסיטת טוקיו ועובד במסעדה.
סוזן ויליאמס (קיידי סטריקלנד) - אחותו של מת'יו, שמתגוררת ועובדת בטוקיו.
היא עזרה למת'יו, ג'ניפר ואמה לבחור ולעבור אל בית משפחת סא'אקי, אך בעצמה מתגוררת בדירה אחרת בטוקיו.
מת'יו ויליאמס (ויליאם מפות'ר) - "מפצח מספרים" שמקבל מהבוסים שלו קידום המאלץ אותו לעבור לטוקיו יחד עם אשתו ואמו.
ג'ניפר ויליאמס (קליאה דובאל) - אשתו הבודדה של מת'יו, שבניגוד לבעלה, היא פחות מאושרת מהמעבר לטוקיו ומהמגורים המשותפים עם אמה.
אמה ויליאמס (גרייס זבריצקי) - אמא של מת'יו, שסובלת מעייפות קשה ודמנציה קלה.
בניגוד לדמויות האחרות, היא שמה לב שמשהו לא בסדר בבית ברגע שהיא נכנסה אליו, אך ככל הנראה בגלל מחלתה לא יכלה להגיד דבר.
נקגאווה סאן (ריו אישיבאשי) - בלש שכל עמיתיו מתו או נעלמו באופן מסתורי בחקירת בית משפחת סא'אקי.
הוא מודע למה שקרה בבית ועל אמונה יפנית שיכולה להיות ההסבר למקרים המוזרים שקרו.
פיטר קירק (ביל פולמן) - מרצה אמריקאי שעובד בטוקיו, ומקבל מספר מכתבי אהבה מקיאקו, שאותה הוא לא מכיר.
אלכס (טד ריימי) - הבוס של קרן ויוקו.
מריה קירק (רוזה בלסי) - אשתו של פיטר.
יוקו (יוקו מאקי) - מטפלת יפנית דוברת אנגלית שמטפלת באמה.
קיאקו סא'אקי (טאקאקו פוג'י) - אישה יפנית נשואה שמאוהבת בפיטר.
הרוח שלה היא האויבת המרכזית בסרט.
קולה האייקוני הוא חרחורי גסיסה.
טושיו סא'אקי (יויא אוזקי) - בנם בן השמונה של קיאקו וטקאו.
כיוון שהוא ומר הוטבעו ביחד באמבטיה על ידי טאקאו, נשמותיהם נקשרו האחת לשנייה ולכן טושיו מוציא ייללות חתול מפיו.
טאקאו סא'אקי (טקאשי מאטסוימה) - בעלה של קיאקו.
מקבל התקף זעם כשהוא מגלה שיש לקיאקו רגשות כלפי מישהו אחר.
הוא רוצח את קיאקו ומטיל קללה על הבית.
ההבדלים בין הגרסה הרגילה לגרסת ה-BluRay
חלק מסצנת הרצח של קיאקו וטושיו על ידי טאקאו הושמט מגרסת ה-DVD על מנת שהסרט יקבל דירוג של PG13 (לצפייה מגיל 13 ומעלה).
הסצנה מופיעה בשלמותה בגרסת ה-Blueray.
בתחילת הסרט כשיוקו נכנסת לחדר העליון (רגע לפני שקיאקו הורגת אותה) היא שומעת רעשי דפיקות מהקיר.
הרעש נובע מטושיו "שמשחק" עם גופת אביו התלויה בחדר הסמוך.
כשקרן מגיעה לבית בסוף הסרט ובחיזיון רואה איך פיטר הגיע גם הוא לבית ומצא את גופתה של קיאקו, היא רואה בחדר הסמוך את טושיו (בצורת הרוח שלו) משחק עם גופתו של אביו המת כנגד הקיר.
כשקרן מגיעה לביתה של מריה קירק, השתיים מנהלות שיחה קצרה לפני שקרן מתחילה להסתכל על התמונות של פיטר.
ההבדלים בין הגרסה היפנית לאמריקאית
בגרסה היפנית לדמות הראשית קוראים ריקה והיא עובדת סוציאלית, בניגוד לקרן שהיא סטודנטית.
כמו כן, גורל שתי הדמויות הוא שונה: ריקה נרצחת על ידי רוחו של טאקאו בסוף הסרט ואילו קרן שורדת (בסרט השני, אודרי נרצחת בדרך שבה ריקה נרצחה).
יוקו נרצחת בדרך שבה יוקי נרצחה בסרט "ג'ו-און: הקללה".
ובהמשך גופתה חוזרת כמעין זומבית חסרת לסת תחתונה בדומה לגופתה של קאנה מאותו סרט.
בסרט היפני משולב גם סיפורה של איזומי, נערה מתבגרת שנכנסת לבית ומקוללת בקללה.
הסיפור לא עובד לסרט האמריקאי הראשון, אך כן לסרט השני (דמותה של אליסון מבוססת על דמותה של איזומי).
דמותו של הבלש נאקאגאווה, שמנסה להצית את בית משפחת סא'אקי בסוף הסרט מקבילה לדמותו של הבלש טויאמה.
אך טויאמה הוא לא הבלש הראשי בחקירה, אלא בלש שהחליט לרדת מהתיק בגלל הפחד מהקללה.
בסרט המקורי, הבלשים נאקאגאווה ואיגראשי נהרגים על ידי קיאקו.
בגרסה האמריקאית נאקאגאווה נהרג על ידי טאקאו בעזרת טביעה באמבטיה וגורלו של הבלש איגראשי לא ידוע, אך משוער שגם הוא מת כי ביקר בבית.
בסרט המקורי, קיאקו התאהבה במורה של בנה מבית הספר.
בגרסה האמריקאית, קיאקו התאהבה בפרופסור אמריקאי שמלמד באוניברסיטת טוקיו.
בסרט היפני ישנו רגע שבו שתי דמויות משני צירי זמן שונים נפגשות בבית המקולל.
במקרה הזה אלו הבלש טויאמה ובתו איזומי (בזמן שטויאמה היה בבית, איזומי הייתה עדיין ילדה קטנה.
אך במפגש היא נערה מתבגרת).
בגרסה האמריקאית הדבר לא קרה כיוון שטאקאשי שימיזו האמין שזה יבלבל את הצופים.
ניסיון לעיבוד של אותה הסצנה נעשה בסרט השני, אך היא נחתכה בעריכה.
דמותו של דאג (בן זוגה של קרן) מקביל לדמותה של מאריקו: שניהם הולכים לבית והדמות הראשית (קרן וריקה בהתאמה) מנסות לעצור אותם, אך נכשלות.
ההבדל הוא שדאג הוא בן זוגה של קרן שחיפש אחריה בבית משפחת סא'אקי, בעוד מאריקו היא מורה בבית ספר יסודי שאליו טושיו סא'אקי נרשם ומעולם לא הגיע.
בסצנה שהוסרה בעריכה טאקאו משתלט על גופו של מת'יו ובעזרתו גורר את גופתה של ג'ניפר לעליית הגג.
בגרסה היפנית, טאקאו משתלט על גופו של קאטסויה טוקונאגה, בעזרתו הוא מעלה את גופת אשתו לעליית הגג.
המתווך שמציג את בית משפחת סא'אקי למשפחת ויליאמס עובר על חוק בשם "ג'יקו בוקן" (Jiko Bukken) לפיו עליו ליידע את הקונים העתידיים שהבעלים הקודמים של הבית מתו בדרך לא טבעית (רצח, התאבדות, שריפה וכדומה).
טאקאשי שימיזו הנחה את צוות השחקנים האמריקאים בעזרת אשת צוות שתרגמה מיפנית לאנגלית וההפך.
העלילה של הסרט משלבת בתוכה אלמנטים מהסרטים "ג'ו-און: הקללה" ו-"ג'ו-און: הטינה".
בפתיחה אלטרנטיבית לסרט, יוקו נראית עולה לחדרו של טושיו ונבהלת מהחתול מר, לאחר מכן מתחבאת בארון ומוצאת את מותה על ידי קיאקו.
הקטע הוא הומאז' לדמותה של יוקי מהסרט ג'ו-און: הטינה".
רעשי הדפיקות שיוקו (בפתיחה האלטרנטיבית לסרט) וקרן שומעות בבית הן כתוצאה מהקללה שמחשזרת את עצמה כאשר אנשים מגיעים לבית.
בכך, אירוע משנת 2001 (מותו של טאקאו) מוצג בשנת 2004 ובכך נרמז שהקללה יכולה להשפיע על גבולות הזמן.
נעשה שימוש בטכניקה זו בסרט השני, אך הסצנה ירדה בעריכה.
דמויות מהעיבוד האמריקאי מול הסרט היפני
הטינה 2 הוכרז 3 ימים לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, ויצא בשנת 2006.
הטינה 3 הוכרז על ידי סרטי סוני במהלך 2006. טאקאשי שימיזו הצהיר שבהתחלה הוצע לו לביים את הסרט, אך הוא העדיף לשמש כמפיק במקום.
ב-23 באוקטובר 2007, אושר שהסרט יבויים על ידי טובי וילקינס.
בשנת 2020 ייצא הסרט "הטינה" שעלילתו מתקיימת במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני.
הטינג טינגס היא להקת רוק בריטית.
חברי הלהקה הם ג'ולס דה מרטינו וקייט וייט.
הלהקה הוקמה במנצ'סטר ב-2007, ועברה לסלפורד.
הם הוציאו לאור ארבעה סינגלים מאלבומם "We Started Nothing" יצא ב-2008. באלבום יצאו שני להיטים מצליחים - "That's Not My Name" במקום הראשון במצעד הבריטי ו-"Shut Up and Let Me Go" אשר שניהם זכו להצלחה גם בארצות הברית.
קטרין רבקה וייט נולדה וגרה בלואוטון.
וייט החלה את הקריירה שלה בלהקת הבנות "TKO".
הלהקה הצליחה יחסית בעקבות עזרתן של הלהקות; "אטומיק קיטן" ו"Steps".
אביה שניהל את חברת התקליטים שעבדה בה הכיר לה את ג'ולס דה מרטינו שכתב ללהקה ארבעה שירים.
ג'וליאן דה מרטינו נולד וגדל בקאמבריה.
הוא החל לתופף מגיל 13. הוא הוציא כמה סינגלים ואלבומים שלא זכו לתודעה ציבורית.
הטינה 2 הוא סרט אימה וסרט המשך לסרט הטינה משנת 2004. הסרט יצא בשנת 2006, בוים על ידי טאקאשי שימיזו ונכתב על ידי דטפו סוסקו.
כמו הסרט הראשון, גם הסרט השני מתמקד בקללה שנמצאת בבית משפחת סא'אקי.
הקללה נגרמה כתוצאה מכך שטאקאו סא'אקי רצח את אשתו קיאקו, את בנו טושיו ואת חתול המחמד של המשפחה, ולאחר מכן נתלה למוות על ידי רוחה של קיאקו.
מאותו יום בית משפחת סא'אקי הפך למקולל, וכל מי שנכנס לתוכו, נהרג על ידי אחת מהרוחות של בני משפחת סא'אקי.
בשנת 2004, קרן דייוויס, גיבורת הסרט הקודם ניסתה לשרוף את בית משפחת סא'אקי כדי שהקללה תיפסק, אך במקום זאת, השריפה גרמה לקללה להתפשט מעבר לגבולות הבית.
פצועה מהשריפה ובטראומה נפשית, קרן אושפזה בבית חולים.
אחותה של קרן, אוברי, נשלחת לטוקיו על ידי אימן החולה כדי להביא הביתה את קרן.
בטוקיו, אוברי מגיעה לבית החולים שבו מאושפזת קרן, ושם היא מוצאת את קרן בעזרת עיתונאי סיני בשם איסון (שמתברר כאחד שהציל את קרן מהשריפה בסוף הסרט הראשון).
עוד באותו הערב, קיאקו זורקת את קרן מהגג של בית החולים והיא מתה לעיני אוברי ואיסון ההמומים.
אוברי מחליטה להישאר בטוקיו עד שהיא תגלה מה גרם למותה של קרן, ואיסון חושב שמותה של קרן נגרם כתוצאה מביקורה בבית משפחת סא'אקי.
איסון ואוברי מגיעים לבית משפחת סא'אקי ולוקחים משם את היומן של קיאקו.
איסון נעזר בחברו מישימה, הבקיא בפולקלור היפני בתרגום היומן של קיאקו, ויחד עם אוברי הם מגלים שאימה של קיאקו - נקגאווה קוומטה, הייתה מגרשת שדים יפנית, והיא הייתה משתמשת בקיאקו כדי להוציא את הרוחות הרעות מהמטופלים שלה.
איסון ואוברי מחליטים ללכת לשוחח עם נקגאווה, אך במהלך הלילה קיאקו הורגת את איסון, ולכן אוברי נאלצת ללכת לנקגאווה לבדה.
בעוד אוברי ונקגאווה משוחחות, מתגלה שקיאקו גם הגיעה לבית בעזרת אוברי, והיא הורגת את נקגאווה לעיני אוברי.
אוברי חוזרת לבית משפחת סא'אקי, ושואלת את קיאקו בזעם מה היא רוצה להשיג במסע הנקם שלה.
קיאקו, בתור תשובה, מובילה אותה לקומה העליונה של הבית על ידי פלאשבקים של קרן ומחזירה אותה אל היום בו בוצע הרצח שלה בידי טאקאו.
שם, טאקאו משחזר את הרצח על גופה של אוברי, ומטביע שוב את טושיו באמבטיה.
ברגעי חייה האחרונים, פוגשת אוברי את קיאקו, והפעם בגופה האנושי ולא כרוח.
כיוון שאוברי גם היא מתה תחת זעם נוראי בדיוק כמו קיאקו, היא הפכה גם היא לרוח נקמנית ומאז אותו היום היא רודפת את בית משפחת סא'אקי.
בשנת 2006, שלוש תלמידות תיכון מגיעות לבקר בבית משפחת סא'אקי בעקבות השמועות על הקללה: ונסה קאסידי, מיאוקי נאזווה ואליסון פלמינג.
ונסה ומיאוקי כולאות את אליסון בארון שמוביל לעליית הגג בתור מתיחה, אך שלוש הבנות בורחות מהבית כאשר אליסון מתחילה לצרוח מפחד כשהיא רואה רוח הדומה לקיאקו (שבסוף הסרט מתבררת להיות רוחה של אוברי).
מאותו יום שלוש הבנות מתחילות להירדף על ידי רוחותיהם של בני משפחת סא'אקי.
מיאוקי נהרגה על ידי קיאקו כאשר היא בילתה עם החבר שלה מייקל בבית מלון, ו-ונסה נהרגה על ידי טושיו בתא הטלפון כאשר היא מנסה לצלצל למיאוקי.
אליסון מגיעה למשרדה של גברת דייל, יועצת בית הספר, ושם היא מגלה שגברת דייל נרצחה על ידי קיאקו ובמשרדה שוכנות הרוחות שלה, של ונסה ושל מיאוקי, ולאחר מכן היא חוזרת לשיקגו כשהיא במצב של טראומה נפשית.
הקללה עוקבת אחרי אליסון לשיקגו ועוברת לבניין הדירות שבו היא גרה.
בבניין הדירות, ילד בשם ג'ייק קימבל מבחין שמשהו אינו כשורה אצל אליסון והוריה.
הוריה של אליסון נהרגים על ידי קיאקו, וסאלי - חברתה הטובה של לייסי - אחותו של ג'ייק, נהרגת על ידי טושיו במיטתה.
טאקאו משתלט על גופו של אביו של ג'ייק - ביל קימבל, וקיאקו משתלטת על גופה של אימו החורגת של ג'ייק - טריש קימבל.
בארוחת הבוקר טאקאו (כשהוא בגוף של ביל) נוזף בטריש/קיאקו, וקיאקו (כשהיא בגוף של טריש) הורגת את ביל/טאקאו לאחר שהיא שופכת שמן חם על ראשו, ומכה בראשו עם מחבת, ובכך קיאקו גורמת לרוחו של טאקאו לצאת מגופו של ביל.
בעוד ג'ייק מוצא את גופתו המתה של ביל, קיאקו (כשהיא עוד בגוף של טריש) מטביעה את לייסי באמבטיה, וכשג'ק מוצא גם את גופתה המתה של לייסי, הוא רואה את טושיו מטביע באמבטיה את טריש/קיאקו, ובכך טושיו גורם לרוחה של קיאקו לצאת מגופה של טריש.
ג'ייק יוצא מדירתו בבהלה, ונתקל באליסון המפוחדת.
בעוד אליסון מספרת לג'ייק שהקללה עקבה אחריה לשיקגו, קיאקו הורגת את אליסון לעיני ג'ייק.
הסרט מסתיים כאשר קיאקו עומדת להרוג גם את ג'ייק.
אוברי דייוויס (אמבר טמבלין) - אחותה הקטנה של קרן המגיעה ליפן במטרה להחזיר את האחרונה הביתה.
לעומת קרן, אוברי היא האחות הפחות אהובה על אמה והיא חווה ממנה אלימות מילולית לאורך הסרט.
אליסון פלמינג (אריאל קבל) - תלמידה ביישנית ורגישה הלומדת בתיכון הבין לאומי בטוקיו ביחד עם מיוקי ו-ונסה וסובלת ממעשי בריונות מצידן.
נחשבת כאחת מהדמויות הבודדות ששרדה את הקללה הכי הרבה זמן (יחד עם ג'ייק וקרן) לפני שהיא מתה.
קיאקו סא'אקי (טקאקו פוג'י) - דמות האנטגוניסט הראשי בסרט.
אמו של טושיו ואשתו של טאקאו, רוח נקמנית שרוצחת את כל מי שנכנס לביתה.
במהלך הסרט משתלטת על גופה של טריש ורוצחת את ביל/טאקאו.
איסון (אדיסון צ'אן) - עיתונאי שחוקר את הרציחות הקשורות לבית משפחת סא'אקי ומסייע לאוברי לגלות מה הרג את אחותה.
בסרט הקצר "הטינה 1.5" מתברר שהיה בקשר עם הבלש נאקאגאווה במהלך אירועי הסרט הקודם והוא זה שהציל את קרן מהשריפה בבית בסופו.
לייסי קימבל (שרה רומר) - מעודדת בתיכון.
אחותו הגדולה של ג'ייק, בתו של ביל ובתה החורגת של טריש.
שומעת מג'ייק על חשדותיו אודות בית השכנים, אך לא מתייחסת לכך ברצינות.
טריש קימבל (ג'ינפר בילס) - אשתו החדשה של ביל.
בתחילת הסרט זוכה ליחס קר מצד ג'ייק.
רוחה של קיאקו משתלטת עליה.
ג'ייק קימבל (מת'יו נייט) - בנו של ביל, בנה החורג של טריש ואחיה הצעיר של לייסי.
שומע רעשים מוזרים בלילות מבית השכנים ועוקב אחרי דמות מסתורית שחיה בביתם (המתבררת להיות אליסון המקוללת).
בין הדמויות הבודדות ששרדו את הקללה הכי הרבה זמן (יחד עם קרן ואליסון).
ונסה קאסידי (טרסה פאלמר) - התלמידה הכי פופולרית בתיכון הבינלאומי בטוקיו וביחד עם מיוקי מתעללת באליסון.
מיוקי נזאווה (מיסאקו אונו) - תלמידה הלומדת בתיכון הבינלאומי בטוקיו והחברה הטובה ביותר של ונסה, איתה היא מתעללת באליסון.
קרן דייוויס (שרה מישל גלר) - אחותה הגדולה של אוברי, השורדת היחידה מהסרט הראשון ובין הבודדים ששרדו את הקללה הכי הרבה זמן (יחד עם ג'ייק ואליסון).
ביל קימבל (כריסטופר קוסינס) - אביהם של לייסי וג'ייק ובעלה של טריש.
במהלך הסרט רוחו של טאקאו משתלטת על גופו והוא נעשה קנאי לטריש בהגזמה.
סאלי (ג'נה דוואן) - החברה הטובה ביותר של לייסי ושכנה שלה בבניין הדירות.
נרמז שבגלל הקללה החלה לשתות חלב בכמות גדולה ולכן משוער שרוחו של מר החתול השתלטה על גופה.
גברת דייוויס (ג'ואנה קסידי) - אמן החולה של קרן ואוברי.
היא זאת ששולחת את אוברי ליפן כדי להחזיר את קרן הביתה ובמהלך הסרט נראה שקרן היא הבת המועדפת עליה.
בסצנה שהוסרה בעריכה נהרגה על ידי קיאקו.
מייקל (שון סיפוס) - החבר של מיוקי המבלה איתה בבית המלון ומגלה שהיא נעלמה (קיאקו חטפה אותה לעולם הרוחות).
טושיו סא'אקי (אוגה טנאקה) בנם הקטן בן ה-8 של קיאקו וטאקאו.
טאקאו סא'אקי (טקאשי מאטסויאמה) - בעלה של קיאקו שמקבל התקף זעם כשהוא מגלה שיש לה רגשות כלפי מישהו אחר.
הוא זה שהתחיל את הקללה בבית המשפחה.
במהלך הסרט משתלט על גופו של ביל.
נקגאווה קאוומאטה (קים מיורי) - אמא של קיאקו.
בעברה הייתה איטאקו (מגרשת שדים יפנית) שנעזרה בקיאקו הצעירה כדי להוציא רוחות רעות ממטופליה, בכך נרמז שהיא אחראית בעקיפין ליצירת הקללה (דבר שאושר לבסוף בסרט השלישי).
גברת דייל (אווה גורדון) - היועצת בתיכון הבינלאומי של יפן.
נהרגת על ידי קיאקו "מחוץ למסך" (מותה לא מופיע בסרט) והרוח שלה, של ונסה ושל מיוקי רודפות את אליסון וגורמות לה לעזוב את יפן.
ג'ון ואנני פלמינג (פול ג'ארט וגוון לורנזטי) - הוריה של אליסון.
לקראת סוף הסרט נהרגו על ידי הקללה (מותם לא מופיע בסרט).
בסצנה שהוסרה בעריכה הם מזמינים את ביל וטריש לארוחת צהריים, בכך נרמז שמשפחת קימבל קוללה בגללם.
הרגע שמוביל למנגינת הפתיחה משתנה: במקום לראות את טריש שותה קפה, רואים את גופתו של ביל מדממת על הרצפה.
רגע לפני שהיא עולה לקומה העליונה יחד עם ונסה ואליסון, מיוקי רואה את האמבטיה בבית משפחת סא'אקי מלאה במים ומבעבעת, לאחר מכן ונסה מפצירה בה לעלות איתן למעלה.
הבריחה של קרן מקיאקו בבית החולים שונה.
כאשר ביל וטריש עולים לביתם בשיקגו, הם פוגשים בהוריה של אליסון שמזמינים אותם לארוחת צהריים.
לפני שאיסון ואוברי הולכים למישימה, אוברי מתבוננת בתמונה של קרן ודאג בזמן שקיאקו צופה בה מאחורה.
המוות של איסון ארוך יותר.
ג'ייק רואה את רוחותיהן של ונסה ומיוקי עוקבות אחרי אליסון בזמן שהיא אוספת עיתונים בלילה.
+שם הסצנהתיאורכשדלת סגורה נפתחתבתחילת הסרט כשאליסון רואה את קיאקו בתוך הארון ומנסה לצאת, היא נתקלת באיסון ההמום ולאחר מכן בורחת מהבית (אירוע זה מבוסס על הסרט "ג'ו-און: הטינה" בו שתי דמויות משני קווי זמן שונים נפגשים במקביל בבית).
בסרט זה איסון ביקר בבית בשנת 2004 ופגש באליסון שביקרה בבית בשנת 2006.
לאחר מכן הוא מוצא את אליסון המפוחדת במסדרון, נכנס לדירתה ורואה את גופותיהם של הוריה.
כשהוא מנסה להתעמת עם אליסון, קיאקו שועטת אל עבר שניהם.
בהמשך אותה הסצנה, יומנה של קיאקו (והקללה ביחד איתו) מגיע במשלוח לביתה של גברת דייוויס, אמן של קרן ואוברי בקליפורניה.
בעקבות זאת גברת דייוויס נהרגת, מה שמסביר (יחד עם הסיפור של אליסון) איך הקללה התפשטה גם מחוץ ליפן.
קרן, ששרדה את אירועי הסרט הראשון מתה בתחילת הסרט.
איסון, שהופיע לראשונה בסרט הקצר "הטינה 1.5" מוצא את מותו בסרט זה.
בסרט נרמז ששריפת הבית לא עצרה את הקללה, אלא רק חיזקה אותה.
בסרט נרמז שקיאקו הפכה לאונריו (רוח נקמנית יפנית) בגלל טקסי גירוש שדים שהיא לקחה בהם חלק ביחד עם אמה.
הדבר אושר לבסוף בסרט השלישי.
ג'ייק קימבל הוא היחיד ששורד בסוף הסרט, אך מוצא את מותו בסרט הבא.
זוהי הופעתה האחרונה של השחקנית טקאקו פוג'י בתור קיאקו סא'אקי.
בסרטים האמריקאיים והיפנים הבאים דמותה של קיאקו תגולם על ידי שחקניות אחרות.
השחקנית טרסה פאלמר סיגלה לעצמה מבטא אמריקאי עבור דמותה בסרט, במקור השחקנית היא אוסטרלית.
באמצע הסרט נראית דמותו של איש זקן משחק "קו קו" עם רוחו של טושיו.
זהו מר סאיטו שהופיע באותו התפקיד בסרט "ג'ו-און: הטינה".
בסצנה אלטרנטיבית, אמה של קיאקו היא עיוורת ומותה שונה.
דמיון והבדלים בין הסרטים היפניים לסרט האמריקאי
סרט זה לא בוסס על שום סרט מהסדרה המקורית מיפן ובעל סיפור נפרד, אך כן מכיל הומאז'ים אליהם:
טאקאו סא'אקי משחזר את הרצח של קיאקו על גופה של אוברי.
בסרט "ג'ו-און: הטינה" הוא שחזר את הרצח של קיאקו על גופה של ריקה.
דמותה של מאי שונו מהסרט "ג'ו-און: הקללה האחרונה" דומה לדמותה של אוברי: שתיהן אחיות של דמות ראשית שמתה בסרט הקודם ושתיהן מוצאות את מותן בסרטים שבהן הופיעו.
קיאקו משתלטת על גופה של טריש והורגת את ביל בעזרת מכה לראשו עם מחבת.
בסרט "ג'ו-און: הקללה 2" דמותה של יושימי קיטאדה (שגם נשלטת על ידי קיאקו) רוצחת באותה הדרך את בעלה.
מותה של ונסה (בחלקו) זהה למותה של מיזוהו מהסרט "ג'ו-און: הקללה".
הסרט מציג את מעבר הקללה מבית משפחת סא'אקי שביפן לבניין הדירות שבשיקגו, אך בסרטים היפניים הקללה רובצת רק בבית משפחת סא'אקי שביפן.
הרדיפה שאליסון עברה על ידי הרוחות של חברותיה זהה לרדיפה שאיזומי חוותה בסרט "ג'ו-און: הטינה".
אליסון, ונסה ומיאוקי מבוססות על איזומי וחברותיה בסרט "ג'ו-און: הטינה".
בסרט המקורי הן היו חברות, אך פה ונסה ומיאוקי הן תלמידות שמתנכלות לאליסון.
בסרט נרמז שקיאקו הפכה לאונריו (רוח נקמנית יפנית) בגלל טקסי גירוש שדים שאמה הייתה מבצעת בעזרתה כאשר הייתה ילדה (מה שאושר לבסוף בסרט השלישי), אך בסרטים היפניים קיאקו הפכה לאונריו כיוון שטאקאו רצח אותה.
רוחו של טאקאו משתלטת על ביל וגורמת לו להיות אגרסיבי וחשדן יותר כלפי טריש בדומה לסרט "ג'ו-און: הטינה" שם הוא השתלט על גופו של קאטסויה טוקונאגה.
הדרך שבה אליסון, איסון, קרן ומיאוקי נהרגו לא מבוססת על הסרטים היפניים.
לפני צאת הסרט, אתר "יאהו" הוציא שלושה סרטים קצרים תחת האוסף "סיפורים מין הטינה" על מנת לקדם את הסרט.
הסרטים נכתבו על ידי בן קטאי ובוימו על ידי טובי ווילקינס.
הסרטים מתארים את התרחבותה של הקללה לארצות אחרות מלבד יפן:
הסרט הראשון - מלון: הסרט מציג את רוס (דניאל סקייס) שמתעורר במלון בטוקיו ומתחיל להשתעל שיער שחור ארוך מפיו.
הוא מתעורר מהסיוט לצלצול הטלפון הסלולרי שלו.
על הקו נמצאת בת זוגו אבי (סטפני בטלר) שנמצאת בארצות הברית.
רוס מסביר שהניסיונות שלו לגלות מידע על "הבית" ועל "האישה בעלת השיער השחור הארוך" עלו בתוהו.
לאחר שהשיחה מסתיימת רוס מצלם סלפי בעזרת הטלפון הסלולרי שלו, אבל לא מבחין בקיאקו שעוברת מאחוריו בדיוק כשהוא מצלם.
הוא שולח את התמונה לאבי וקם לצחצח שיניים ומגלה שיער שחור ארוך על מברשת השיניים שלו.
לאחר מכן נמשך על ידי קיאקו דרך המראה אל עולם הרוחות.
הסרט השני - בית ספר: אבי מסיימת את שיחת הטלפון עם רוס ומתקשרת לחברתה ברוק (ג'יני ווירוויק) ושואלת מה התוכניות שלה להערב.
לאחר שהשיחה מסתיימת, אבי מקבלת הודעה ובה תמונה מבן זוגה רוס.
כאשר אבי מתמקדת בתמונה היא מבחינה בקיאקו מאחורי רוס.
אבי ממהרת להתקשר לרוס על מנת להזהיר אותו, אך היא שומעת את קולה של קיאקו ומנתקת.
אבי מביטה לצד לעבר הבחורה שיושבת לידה ורואה את קיאקו.
הסרט השלישי - בית: ברוק מקבלת שיחת טלפון מאבי.
לאחר שהשיחה מסתיימת היא מסכימה לשחק במחבואים יחד עם ג'וש, הילד שעליו היא משמרטפת ובוחרת להתחבא בארון.
ברוק מגלה שהיא ננעלה בארון ונגררת באלימות על ידי קיאקו לעולם הרוחות.
ג'וש מסיים לספור ואומר "צאי היכן שלא תהיי" ולאחר מכן הטלפון הסלולרי של ברוק מצלצל.
הסרט "הטינה 1.5" הוא סרט אנימציה קצר שעלילתו מתרחשת במקביל לאירועי הסרט הראשון ומתמקדת בדמותו של איסון ובחקירתו על קללת משפחת סא'אקי.
הסרט זמין לצפייה באתר Youtube.
בשנת 2020 יצא הסרט "הטינה" שעלילתו מתרחשת במקביל לסרט הראשון והשני.
הטינה 3 הוא סרט אימה וסרט המשך לסרט הטינה 2 משנת 2006. הסרט יצא בשנת 2009, בוים על ידי טובי וילקינס ונכתב על ידי טקאשי שמיזו.
בניגוד לשני הסרטים הקודמים בסדרת הטינה שהיו בעלי עלילה לא ליניארית והציגו את קטעי העלילה לא לפי סדר התרחשותם, הסרט הטינה 3 הוא בעל עלילה ליניארית.
בנוסף, הסרט לא הופץ בקולנוע, אלא יצא ישירות ל-DVD.
ג'ייק קימבל (השורד היחיד מהסרט הקודם) נהרג על ידי קיאקו בבית החולים הפסיכיאטרי שבו הוא מאושפז.
הפסיכיאטרית שטיפלה בו ד"ר פרנסין סאליבן, האמינה שג'ייק סבל מסכיזופרניה, אך כאשר היא מוצאת את גופתו, היא מחליטה לחקור את נסיבות מותו.
הידיעה על מותו של ג'ייק מגיעה לאישה יפנית בשם נאוקו קוואמאטה, שגרה בטוקיו יחד עם בעלה דאיסוק.
נאוקו סבורה שאחותה קיאקו היא זו שגרמה למותו של ג'ייק (בעקבות הרציחות הרבות שהתרחשו בבית המשפחה והעובדה שאליסון התגוררה גם בטוקיו וגם בשיקגו), ולכן היא מחליטה לנסוע לבניין הדירות שבשיקגו, כדי לשים סוף לקללה.
בינתיים רוב הדיירים שבבניין הדירות שבשיקגו, או נהרגו על ידי אחת מהרוחות של בני משפחת סא'אקי, או עזבו את הבניין בגלל הקללה, ונותרו בו רק דיירים מעטים הכוללים את בעל הבית מקס, שתי אחיותיו ליסה ורוז, שסובלת מאסתמה חריפה, וציירת בשם גרטשן שעושה לרוז בייביסיטר כשמקס וליסה עסוקים.
מיסטר פרסקי, הבוס של מקס, מאיים לפטר את מקס מפני שהוא לא מצא דיירים חדשים שיגורו בבניין, אך מקס אומר לו שמגיעה דיירת חדשה לבניין.
הדיירת מתגלה כנאוקו והיא משכירה דירה בקומה שמעל לדירתם של מקס, ליסה ורוז.
נערה בשם ברנדה עוזבת את בניין הדירות יחד עם אימה רנה, אך כאשר הן מגיעות לביתם החדש, טאקאו מטביע באמבטיה את ברנדה בזמן שרנה פורקת מזוודות.
קיאקו יוצאת מאחד הציורים של גרטשן והורגת אותה.
ליסה מגיעה להלוויה של ג'ייק, ושם היא פוגשת את ד"ר סאליבן שמבקשת ממנה להתלוות אליה למשרדה.
במשרד ד"ר סאליבן מספרת לליסה על משפחת סא'אקי ועל ההזיות של ג'ייק.
מקס מוצא את גופתה המתה של גרטשן, וליסה מתחילה לחשוב שהרציחות שקרו בטוקיו לפני שש שנים, הן הגורמות לאירועים המוזרים שקורים בסביבת הבניין, ולכן היא מודיעה לבן זוגה אנדי שהיא לא תעבור איתו לניו יורק כפי שהם תכננו קודם.
קיאקו הורגת את ד"ר סאליבן בבית החולים, ולאחר מכן היא הורגת את אנדי בבניין הדירות, ומיסטר פרסקי נהרג על ידי טושיו במכוניתו.
נאוקו מספרת לליסה שהיא אחותה הצעירה של קיאקו, ושבילדותן אימן נקגאווה הייתה נותנת לקיאקו לשתות דם של רוחות רעות שהיו בגופם של מטופליה, וזה היה גורם לרוחות הרעות לצאת מגופם של מטופליה ולהיכלא בגופה של קיאקו.
הרוחות הרעות שנכלאו בגופה של קיאקו הרעילו את נשמתה, ולכן גם קיאקו נהפכה לרוח רעה לאחר מותה.
נאוקו מתכננת לבצע בבניין טקס גירוש שדים שדומה לטקסים שאמה הייתה מבצעת, והיא מבקשת מליסה שהיא ורוז ישתתפו בטקס.
ליסה מסרבת בהתחלה, אך כאשר היא מגלה שטאקאו השתלט על גופו של מקס, היא נאלצת להסכים.
נאוקו מתחילה את טקס גירוש השדים בבניין יחד עם ליסה ורוז, ובמהלך הטקס היא מבקשת מרוז שתשתה את הדם של קיאקו שמכיל את הקללה, אך ליסה מסרבת לכך, וכאשר היא מתחילה לעזוב את המקום יחד עם רוז, טאקאו (כשהוא בגוף של מקס) מגיע והורג את נאוקו.
לאחר מכן קיאקו מגיעה ומתחילה לרדוף אחרי ליסה ורוז.
תוך כדי המרדף ליסה מוצאת את גופתו המתה של אנדי שהופכת לקיאקו ועומדת להרוג אותה.
כדי להציל את ליסה, רוז שותה את הדם של קיאקו, ובכך היא שמה סוף לקללה, מה שגורם לקיאקו להיעלם ולא להרוג את ליסה, ולטאקאו לצאת מגופו של מקס.
בעקבות מותה של נאוקו, קללה חדשה מתחילה כאשר מתגלה שגם נאוקו הפכה לרוח רעה לאחר מותה (נהרגה תחת זעם רב בדיוק כמו קיאקו).
רוחה של נאוקו הורגת את מקס.
בסוף הסרט מתגלה שכתוצאה מכך שרוז שתתה את הדם של קיאקו, זה גרם לרוחה של קיאקו להיכלא בגופה יחד עם הרוחות של טאקאו וטושיו בדיוק כפי שקרה לקיאקו בילדותה, ובכך נרמז שקיאקו תרעיל את נשמתה של רוז, ולכן גם רוז תהפוך לרוח רעה לאחר מותה.
ליסה (יוהנה בראדי) - אחותו הקטנה של מקס ואחותה הגדולה של רוז.
בתחילת הסרט מתכננת לעבור לניו יורק כדי לפתח קריירה ביחד עם בן זוגה אנדי, אולם מחליטה להישאר בבניין ולהציל את משפחתה מהקללה.
מקס (גיל מכ'קיניי) - אחיהן הגדול של ליסה ורוז ואחראי על הבניין שהם גרים בו.
רוחו של טאקאו משתלטת עליו וגורמת לו להפוך לאגרסיבי וחשדן.
נאוקו קאוואמטה (אמי אייקהאטה) - אחותה הקטנה של קיאקו.
נאוקו מודעת לעובדה שעל הבניין קיימת קללה דיירים נהרגים בגלל רוחה של אחותה.
עברה מיפן לבניין הדירות בשיקגו כדי לעצור את הקללה.
רוז (ג'ודי הובסון) - אחותם הקטנה של מקס וליסה והיא סובלת מהתקפי אסתמה.
קיאקו סא'אקי (אייקו הוריוצ'י) - בעברה עקרת בית שנרצחה באכזריות על ידי בעלה לאחר שגילה שיש לה רגשות לגבר אחר.
בעקבות מותה הפכה לאונריו (רוח נקמנית יפנית) וקללה הוטלה על בית משפחתה.
קיאקו היא דמות האנטגוניסט המרכזית בסרט וקולה האייקוני הוא חרחורי גסיסה.
אנדי (בו מירצ'וף) - החבר של ליסה.
דוקטור פרנסין סאליבן (שוני סמית') - רופאה בבית חולים פסיכיאטרי והמטפלת של ג'ייק.
בתחילה היא מאמינה שסיפוריו של ג'ייק על קיאקו הן הזיות, אולם לאחר שג'ייק מת היא מתחילה לחקור בעצמה על הקללה.
גרטשן (מרינה סירטיס) - ציירת והבייביסיטר של רוז.
טושיו סא'אקי (שימבה טסוצ'יה) - בעבר היה בנם של קיאקו וטאקאו, אולם הוא נרצח על ידי אביו והפך לרוח נקמנית בעצמו.
כיוון שהוא ומר החתול הוטבעו ביחד באמבטיה, נשמותיהם נקשרו זה בזה ומאז טושיו מוציא ייללות של חתול מפיו.
מר פרסקי (מייקל מכ'קוי) - הבוס של מקס.
ג'ייק קימבל (מת'יו נייט) - ילד קטן במצב טראומטי לאחר שכל משפחתו נרצחה על ידי קיאקו.
דאיסוקי (טקאטסומה מוקאי) - בעלה של נאוקו.
רנה (לאורה ג'וש) - דיירת שעוזבת את הבית אחרי שמשפחת קימבל מתה.
ברנדה (מיכאלה ננקובה) - בתה המפוחדת של רנה.
בניגוד לשני הסרטים הקודמים, טאקאשי שימיזו לא ביים את הסרט הזה, אך כן כתב לו את התסריט.
הסרט הוא לא עיבוד של שום סרט מסדרת הסרטים היפנית.
בניגוד לשני הסרטים הקודמים, הסרט הוא בעל עלילה רציפה.
עלילת הסרט מתרחשת רק בשיקגו ולא ביפן (מלבד קטע קצרצר בתחילתו).
בשונה משני הסרטים הקודמים, לכתוביות הפתיחה הרגילות נוספה הכתובית "השורדים יישאו את הקללה איתם עד לידתה מחדש", מה שמרמז שקיאקו נולדה מחדש בגופה של רוז.
לידתה מחדש של קיאקו דרך רוז מבוססת בחלקה על לידתה מחדש של קיאקו בסרט "ג'ו-און: הטינה 2" בו היא נולדה מחדש כשהשתלטה על אישה הריונית ועל עוברה.
ג'ייק קימבל, ששרד את הסרט הקודם מת בסרט הזה, בכך הוא הדמות השנייה שמופיעה ביותר מסרט אחד (הראשונה הייתה קרן דייוויס).
בסרט מוסבר שמקס, ליסה ורוז חיו בבניין עוד בזמן שמשפחותיהם של אליסון וג'ייק חיו בו.
אולם, ליסה לא הכירה את אליסון כיוון שאליסון בזמנו התגוררה ביפן.
בסרט מתברר שהרשויות מאמינות שהמשפחות קימבל ופלמינג נרצחו על ידי טריש קימבל, שלאחר מכן התאבדה.
נאמר גם שאליסון נחשבת לנעדרת.
נאוקו היא אחת משתי הדמויות היחידות בסדרת הסרטים האמריקאית שמתייחסות לקללה בשם "ג'ו-און" (הדמות השנייה היא הבלש וילסון מהסרט "הטינה" משנת 2020).
סרט זה מאשר שהקללה נוצרה בגלל טקסי גירוש השדים שקיאקו לקחה בהם חלק ביחד עם אמה בעבר.
נאוקו הופכת בסוף הסרט לאונריו (רוח נקמנית יפנית) ובניגוד לקיאקו, לבושה (קימונו לבן) מזכיר את הביגוד של האונריו מהפולקלור היפני.
מותה של נאוקו יוצר קללה חדשה על הבניין, אך לא ידוע אם היא רצחה מישהו נוסף מלבד מקס.
טאקאו ומר החתול לא מופיעים פיזית בסרט, אלא בעזרת קטעי ארכיון מהסרטים הקודמים (קולו של מר עדיין בוקע מפיו של טושיו).
קיאקו לא גולמה על ידי השחקנית טקאקו פוג'י, שגילמה את קיאקו בסרטים הקודמים (היפניים והאמריקאים).
במקום זאת היא גולמה על ידי השחקנית אייקו הוריוצ'י.
סרט המשך, הוכרז באוגוסט 2011, עם תאריך יציאה בשנת 2013. הסרט הוא מעין "אתחול מחדש" של הסדרה, ולא יהיה המשך ישיר, אולם הדבר לא אושר והמידע מסתמך על שמועות.
הסרט צפוי להציג עלילה חדשה, ולא על הקללה של משפחת סאקי שהייתה העלילה של שלושת הסרטים הקודמים.
בשנת 2020 יצא הסרט "הטינה" שמתרחש במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני.
הטיסה (במקור: Flight) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר המתח והדרמה, בבימויו של רוברט זמקיס.
בסרט מככב דנזל וושינגטון ומגלם את דמותו של טייס מסחרי בשם וויפ וויטאקר, אשר מצליח לבצע נחיתת אונס בעקבות תקלה טכנית, ומציל את רוב נוסעי המטוס.
בתחילה הוא נתפש כגיבור, אך בהמשך נפתחת חקירה ובה עולות שאלות רבות לגבי תפקודו.
הסרט הכניס יותר מ-160 מיליון דולר בהקרנות ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (דנזל וושינגטון), ולפרס התסריט המקורי הטוב ביותר (ג'ון גייטינס) בטקס פרסי אוסקר ה-85.
קפטן וויפ וויטאקר (וושינגטון) הוא טייס בחברת תעופה מסחרית המתעורר לאחר לילה מועט שינה, עם טרינה, דיילת מצוות המטוס, לאחר שימוש בקוקאין בחדרו במלון באורלנדו.
הוא מטיס את טיסה מספר 227 של חברת SouthJet לאטלנטה.
במהלך הטיסה טייס המשנה קן איוונס (בריאן גראתי) מטיס את המטוס, בזמן שוויפ שותה מיץ תפוזים שערבב בסתר עם וודקה ולאחר מכן נרדם.
וויפ מתעורר בזמן שהמטוס צולל מטה, ומכיוון שאינו מצליח לשלוט במטוס, הוא מחליט לבצע נחיתת אונס בשדה פתוח.
במהלך נחיתת האונס וויפ סופג פגיעת ראש ומאבד את הכרתו.
ניקול מייגן (קלי ריילי) היא מכורה להרואין אשר קרובה לפינוי מדירתה.
אחרי מפגש עם סוחר סמים, היא סובלת ממנת יתר ומפונה מדירתה על ידי פרמדיקים.
באותו זמן טיסה 227 חולפת מעליה בזמן שמפנים אותה לאמבולנס.
וויפ מתעורר בבית חולים באטלנטה עם פציעות בינוניות, ורואה את חברו צ'רלי אנדרסון (גרינווד) אשר מייצג את איגוד הטייסים.
צ'רלי מספר לו כי הצליח להציל 96 מתוך 102 מהאנשים שהיו על המטוס, 2 אנשי צוות נהרגו, בהם טרינה, הדיילת איתה בילה את הלילה, וטייס המשנה נמצא בתרדמת.
וויפ מתחמק לחדר המדרגות של בית החולים על מנת לעשן, ושם הוא פוגש את ניקול אשר מחלימה באותו בית חולים בעקבות מנת יתר מהרואין.
בבוקר למחרת הארלינג מאי (ג'ון גודמן), חברו וסוחר הסמים של וויפ, אוסף אותו מבית החולים.
על מנת להתרחק מהתקשורת, וויפ עובר להתגורר בחווה של אביו המנוח.
הוא נפגש עם צ'רלי ויו לאנג (דון צ'ידל) אשר מסבירים לו כי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB) ביצעה דגימת דם בזמן שהיה חסר הכרה, אשר מצביעה על כך שוויפ היה תחת השפעת סמים ואלכוהול במהלך הטיסה.
ההשלכות הן שהוא עלול להיכנס לכלא באשמת שימוש בסמים, אלכוהול והריגה.
יו מבטיח לוויפ שיבטל את תוקף תוצאות הבדיקה מסיבות טכניות.
בינתיים וויפ מתקרב לניקול, אך הרגליו של שימוש בסמים ואלכוהול, יוצרים חיכוכים עם ניקול המנסה להישאר נקייה.
וויפ רואה בחדשות כי טייס המשנה קן איוונס התעורר מהתרדמת והוא מגיע לבקר אותו בבית החולים.
במפגש הוא מגלה כי קיים סיכוי קלוש שקן יוכל לחזור להטיס מטוסים עקב פציעותיו.
למרות זאת, קן לא מתכוון לספר בחקירה של ה-NTSB כי וויפ היה שיכור בזמן הטיסה.
ניקול שעברה להתגורר עם וויפ, מחליטה לעזוב אותו לאחר שהוא ממשיך בהרגלי ההתמכרות שלו.
התקשורת מצלמת את וויפ שיכור כאשר הוא מגיע לבית גרושתו במטרה לדבר עם בנו.
לאחר מכן הוא נוסע לביתו של צ'רלי, מתחנן להישאר אצלו ומבטיח לא לשתות עד השימוע של ה-NTSB.
לילה לפני השימוע צ'רלי ויו מעבירים את וויפ לחדר ללא אלכוהול במלון, במטרה למנוע ממנו לשתות.
למרות זאת, וויפ מוצא דלת מקשרת לא נעולה עם החדר הסמוך, ובו מיני בר עמוס משקאות משכרים, ושותה לשיכרה.
בבוקר למחרת צ'רלי ויו מגלים את וויפ מעולף ושיכור.
הם קוראים להארלינג אשר מביא לו קוקאין על מנת לעורר אותו.
בשימוע החוקרת הראשית של ה-NTSB, אלן בלוק, מסבירה שההתרסקות נגרמה עקב כשל מכני במטוס.