tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאבקים כנגד חברת הרכב לולו נצחה.
בסיום המשפט השופטים פסקו שהיא רשאית להשתמש בשם פרארי.
ב-1995 במאמץ לקדם את עצמה, היא ובעלה נסעו לפסטיבל קאן.
בפסטיבל היא זכתה בתחרות "אליפות אירופה לשדיים גדולים", הפכה לחביבת הצלמים, ונכנסה לאור הזרקורים הבינלאומי.
היא הופיעה בסרט הבלגי "קמפינג קוסמוס" מאת יאן בוקוי והמפיק פרנסיס דה סמט.
ב-1996 במהלך הצגת הסרט בפסטיבל קאן היא עוררה סנסציה.
היא השתמשה בפרסום החדש שלה כדי לקבל תפקיד קבוע בתוכנית הטלוויזיה הבריטית-אירית של ערוץ 4 Eurotrash .
ההמולה (ההייפ) התקשורתית סביבה הובילה לכך שהיא התקבלה להופעות בתוכניות אירופיות אחרות ולקבלת עבודות במופעי קברט, במופעי שירה וחשפנות.
מתוך תקווה להשיק קריירת מוזיקת פופ, היא הקליטה שני סינגלים בשם "Airbag Generation" ו-"Set Me Free", כמו גם שני סינגלים נוספים, שיר קברט בז'אנר הדיסקו יורו בשם "Dance Dance Dance", וגרסת כיסוי (קאבר) של תלמה יוסטון ללהיט הדיסקו-יורו של " Don't Leave Me This Way".
אף אחד משני השירים האחרונים לא זכה לפרסום מסחרי.
בבוקר 5 במרץ 2000, בגיל 37, פרארי נמצאה מתה, מסיבות לא ידועות, על ידי בעלה בביתם בעיר גראס שבמחוז האלפים הימיים בריביירה הצרפתית.
הנתיחה שלאחר המוות קבעה שהיא מתה ממנת יתר של תרופות נוגדות דיכאון ותרופות הרגעה.
היא אכן הייתה מדוכאת ומותה נקבע כהתאבדות.
הוריה חשדו כי בעלה היה מעורב במותה.
נתיחה שנייה אושרה כעבור שנתיים.
נתיחה זו גילתה שלא ניתן לשלול חנק מכני.
בעלה האלמן נחשד בגרימת מותה, נעצר וישב 13 חודשים בכלא.
בשנת 2007 לאחר ניתוח שלישי, הוא נוקה סופית מהאישומים.
ב-2005 ערוץ 4 הבריטי-אירי שידר סרט תעודי על חייה, של פרארי בתוכנית Eurotrash, הסרט כלל ראיונות עמה, בעלה, אמה והמנתח הפלסטי שלה.
לולווה אלח'אטר היא פוליטיקאית קטרית.
שרת החינוך של קטר מאז נובמבר 2024. קודם לכן הייתה השרה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ של קטר .
היא בעלת תואר מוסמך במחשוב.
בעבר היא עסקה בהנדסה בתחום האנרגיה.
ב-2018 מונתה לתפקיד דוברת משרד החוץ של קטר.
היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
היא כיהנה בתפקיד בתקופת המשבר ביחסים בין קטר לערב הסעודית ומדינות נוספות.
ב-2019 מונתה לעוזרת שר החוץ.
בנוסף היא הייתה דוברת הוועדה העליונה לניהול משברים של קטר, ובתפקידה זה קיימה תדרוכים לציבור בעניין נגיף הקורונה.
היא חברת הדירקטוריון של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בקטר .
במרץ 2023 היא מונתה על ידי אמיר קטר תמים בן חמד אאל-תאני לתפקיד השרה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ של קטר.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל היא הביעה את תמיכתה בחמאס.
ב-26 בנובמבר 2023 היא ביקרה ברצועת עזה ובכך היא הייתה הדיפלומטית הזרה הראשונה שביקרה בעזה מפרוץ המלחמה.
בדרכה, היא נחתה בנתב"ג, וזאת על אף שאין בין המדינות קשרים דיפלומטיים רשמיים.
בביקורה, היא סקרה את הסיוע ההומניטרי, וביקרה את וואיל דחדוח ראש לשכת אל-ג'זירה בעזה שכמה מבני משפחתו (ובהם בנו, איש הג'יהאד האיסלמי) נהרגו במלחמה.
במאי 2024 היא נאמה בכנס בקטר וציינה כי"נשים, גברים וילדים של פלסטין אנחנו וכלל האנושות חייבים לכם הרבה".
ב-12 בנובמבר 2024 מונתה לשרת החינוך וההשכלה הגבוהה .
ב-31 בינואר פרסמה בחשבון הטוויטר שלה דברי שבח למוחמד דף.
העיר שוכנת בדרום מערב טוגו, לחוף מפרץ גינאה ובסמוך לגבול עם מדינת גאנה.
היא מהווה מרכז השלטון, התעשייה, המסחר וכן הנמל המרכזי של טוגו.
מנמל זה מייצאים קפה, קקאו ותמרים.
בעיר נמצאים בתי זיקוק גדולים.
לומה היא משכנה אוניברסיטת לומה, ושל משרדי הקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה.
העיר נוסדה במאה ה-18 בידי אנשי שבט האווא והפכה לבירת טוגו בסוף המאה ה-19. כאשר הגרמנים כבשו את האזור בשנת 1897, הם העבירו את הבירה לאנצ'ו.
בשנת 1914, במסגרת מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הצרפתי את העיר.
ב־28 בפברואר 1975 נכרת בעיר חוזה כלכלי בין האיחוד האירופי ו- 46 מדינות אפריקניות, קריביות ומדינות האוקיינוס השקט.
חוזה זה נקרא ועדת לומה הראשונה.
לומה היא עיר נמל חשובה, והיא כוללת אזור סחר חופשי שנפתח ב-1968. הנמל מייצא זרחה, קפה, קקאו, כותנה ושמן דקלים, בעיקר למדינות השכנות גאנה, מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו.
העיר משורתת על ידי נמל התעופה הבינלאומי לומה-טוקויין.
לומברדיה (באיטלקית: Lombardia) הוא אחד מ-20 המחוזות באיטליה ונמצא בצפון מערב המדינה.
הוא גובל במחוזות פיימונטה, אמיליה-רומאניה, ונטו, טרנטינו - אלטו אדיג'ה ובשווייץ.
בלומברדיה מתגוררת שישית מהאוכלוסייה הכוללת של איטליה (כ-10 מיליון נפש).
מושל המחוז הנוכחי הוא אטיליו פונטנה.
לומברדיה הוא אחד משלושת המחוזות העשירים ביותר באירופה.
חברות רבות, איטלקיות וזרות, מציבות את המטות שלהן במילאנו.
לומברדיה היא ביתן של קבוצות ספורט רבות, בענפי ספורט מגוונים.
גורד השחקים הגבוה ביותר באיטליה, מגדל יוניקרדיט, שגובהו 231 מטר, נמצא בלומברדיה ומשמש כמטה חברת יוניקרדיט.
שם המחוז נגזר משמו של שבט הלומברדים, שבט גרמאני שהתיישב באזור לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית.
האזור יושב לראשונה באלף השני לפני הספירה.
אחר כך יושב על ידי האטרוסקים.
האטרוסקים בנו את העיר מנטואה והפיצו את שפת המנטואה בכתיבה.
במאה ה-5 לפנה"ס התיישבו באזור הקלטים.
הקלטים הקימו מספר ערים (בהן מילאנו), והצליחו להרחיב את שליטתם עד הים האדריאטי.
שמות גאוגרפיים רבים באזור עודם קלטיים (מילאנו, לדוגמה) או מאזכרים את העמים הקלטים שישבו באזור (בין הדוגמאות הבולטות – גאלארטה).
התקדמות הקלטים נעצרה על ידי הקיסרות הרומית.
אחרי מאות שנות מאבק, כבשה רומא ב-194 לפנה"ס את האזור ולומברדיה הפכה לפרובינציה.
בעקבות הכיבוש הרומי והודות למיקומה החשוב של לומברדיה בדרך לגאליה (צרפת) ולמזרח היבשת, הפכה לומברדיה לאזור עשיר, עם חקלאות מפותחת ונתיבי מעבר רחבים.
פוליטיקאים ומצביאים רומיים חשובים נולדו באזור.
אחרי נפילת האימפריה הרומית סבלה לומברדיה מהתקפות שונות.
היחסים בין הלומברדים לבין שבטים גאליים ובווארים התחזקו מאוד באותה התקופה, ואחר כך התחזקו הקשרים עם האיטלקים עצמם.
הקשרים התהדקו מאוד, ומן התרבות הלומברדית נותר רק קומץ קטן של חוקים.
גם חוקים אלו בוטלו עם כיבוש לומברדיה בידי קרל הגדול, מלך הפרנקים.
קרל סיפח לממלכתו את לומברדיה ומחוזות רבים מצפון ומרכז איטליה.
את מקום הדוכסים הלומברדים תפסו וסאלים גרמאנים, בישופים ונסיכים.
החל מהמאה ה-11 החלה לומברדיה בפיתוח מחודש של התעשייה, המסחר והחקלאות.
פיתוח זה חיזק את התושבים בערים העצמאיות של החבל, שיצרו ברית בשם הליגה הלומברדית, והגיע לשיאו במאות ה-12 וה-13, אז הביסו לגיונות מקומיים את פרידריך הראשון ופרידריך השני, קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-14 התפתח האזור תחת שליטים מקומיים שונים.
לומברדיה עברה תהליך של התעצמות פוליטית וכלכלית, ובאמצע המאה ה-15 היה דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, פוליטיקאי בעל עוצמה כלכלית וצבאית גדולה באירופה כולה.
חבל לומברדיה הפך למרכז פיננסי עד כדי כך שהמושג 'לומברדיזציה' הפך למושג המתאר עסקאות כספים מול פיקדונות, ורחוב לומברד בסיטי של לונדון נקרא על שם הלומברדים שעסקו בבנקאות.
אחרי הקרב על פאביה ב-1525, הפכה משרת דוכס מילאנו לעמדת כוח אוסטרית.
בתקופת שלטון בית הבסבורג על האזור המשיכה הכלכלה להתפתח.
באותה התקופה היו חלקיה המזרחיים של לומברדיה נתונים לשליטתה של רפובליקת ונציה.
השלטון האוסטרי נפסק בסוף המאה ה-18, עם פלישת צבא צרפת.
ב-1815 הוחלה הרסטורציה על אירופה, ואוסטריה שבה לשלוט על לומברדיה.
בסוף המאה ה-19 התאחדה עם מדינות איטליה הנוספות לאיטליה, ומאז נחשב מחוז לומברדיה לאחד המחוזות העשירים באיטליה בפרט ובאירופה בכלל.
ב-2020 הייתה לומברדיה הזירה העיקרית של התפרצות נגיף הקורונה באיטליה, ואחד האזורים שנפגעו פגיעה קשה בשלב מוקדם של התפשטות המגפה בעולם.
לומדה (בניקוד: לָמְדָּה) היא תוכנת מחשב שמטרתה הקניית ידע ומיומנויות מוגדרות למשתמש בה.
לאורך השנים נוצרו תוכנות רבות המנצלות את יכולת המחשב למטרת למידה ממוחשבת.
כיום קיימים סוגים רבים של לומדות: לומדות ללימוד שפות, לומדות ללימוד מתמטיקה, לומדות להקלדה עיוורת ועוד.
משחקי למידה - לרוב מיועדים לילדים בגילים צעירים.
בתוכנות אלו מוקנה ידע, או מפותחת מיומנות, באמצעות משחק.
תוכנות לתרגול ובחינת ידע - בתוכנות אלו הידע נבחן ומתורגל באופן ישיר ללא מעטפת המשחק.
מצגות - תוכנות המציגות מידע באופן ישיר בצורה כתובה או באמצעות המחשה ויזואלית.
שילוב של שלושת הסוגים לעיל - כדוגמת תוכנת הקלדה עיוורת המכילה הסבר כיצד יש להקליד, תרגול של הקלדה, משחקים ומבחנים.
לומדה סגורה משמשת ללמידה יחידנית ולתרגול.
לומדות סגורות הן הראשונות שהוכנסו לשימוש בחינוך כבר בשנות השישים של המאה ה-20. הן דוגלות בשימוש במחשב כבמורה פרטי, ומתבססות על עקרונות הלמידה המתוכנתת.
בלומדות מסוג זה משולבים היבטים כמו אבחון והערכה של לומד, קבלת החלטות על סמך הערכה לגבי קידום התלמיד, עריכת מבחנים ובדיקתם, דיווח ועיבוד תוצאות.
לומדה פתוחה היא לומדה שהשימוש בה מתבסס על תורת הלמידה על ידי בנייה (למידה קונסטרוקטיביסטית).
לומדה פתוחה מאפשרות להעניק לתלמיד דרכים להתמודד בעצמו הן עם חומר חדש והן עם דרכים למציאתו.
דוגמה לכך מהווה מעבד תמלילים או שפת תכנות - סביבה עתירת זמן, יצירתיות דמיון וחשיבה.
סביבות אלו הו סביבות שאינן מוגבלות ואין אדם המגדיר מה יש וצריך לעשות.
הלומדה מאפשרת למשתמש להתקדם בקצב אישי המתאים לו, ולחזור על פי הצורך על חומר לא ברור ככל שירצה.
בנוסף מאפשרת הלומדה למשתמש לקבל משוב תמידי על שליטתו בידע או במיומנות הנלמדת, דבר שלא מתאפשר כאשר מדריך מלמד קבוצה.
למחשב יש אפשרות המחשה ויזואלית טובה יותר מיכולת שרטוט של מורה על לוח.
היכולת הזאת חשובה במיוחד כאשר יש צורך באנימציה או בהמחשה תלת־ממדית.
הלומדה הופכת את השגת המטרות הלימודיות לדבר שאינו תלוי במדריך אנושי המעביר את החומר.
לומאנה טרזור לואה לואה הידוע יותר בכינוייו "לואה-לואה" הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדות הקיצוני הימני והחלוץ ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
לואה לואה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת קולצ'סטר יונייטד האנגלית מהליגה הראשונה בעונת 1998–1999. הוא המשיך לשחק בקולצ'סטר עד לשנת 2000. במהלך עונות המשחק שלו בקולצ'סטר הוא הפגין יכולת משחק טובה.
בעקבות זאת החתימה אותו קבוצת ניוקאסל יונייטד והוא שיחק בה מעונת עד עונת , תמורת 2.5 מיליון אירו.
לאחר מכן הוא חתם בקבוצת פורטסמות' תמורת סכום של 1.75 מיליון לירות שטרלינג.
לומאנו סיפר כי לאחר מות בנו מדלקת ריאות, הייתה זו תמיכתו של אברהם גרנט שמנעה ממנו לפרוש מכדורגל מקצועני.
הלומברדים (או לונגוברדים, לטינית: Langobardi) היו עם גרמאני מצפון אירופה, שהופיע לראשונה בדפי ההיסטוריה במאה הראשונה לספירה.
מקורם היה באזור נהר אלבה אך הם התיישבו בעמק הדנובה, ומשם פלשו לאיטליה הביזנטית בשנת 568, בהנהגתו של המלך אלבוין.
הם ייסדו ממלכה לומברדית באיטליה ששרדה עד שנת 774, אז היא נכבשה על ידי הפרנקים.
השפעתם של הלומברדים על הגאוגרפיה הפוליטית של איטליה בולטת בשמו של אחד ממחוזות איטליה, מחוז לומברדיה, ובשמות של מקומות רבים בו שמקורם בלומברדית, שפתם שנכחדה.
השפעתם ניכרת גם בקנטון טיצ'ינו בדרום שווייץ.
מרבית המידע הידוע לנו לגבי מקור הלומברדים ומנהגיהם מגיע מחיבורו של פאולוס הדיאקון, "ההיסטוריה של הלומברדים" (Historia gentis Langobardorum), שנכתב בשלהי המאה ה-8 ומבוסס על אתוס מן המאה ה-7, "מקור הלומברדים" (Origo Gentis Langobardorum).
"מקור הלומברדים" מספר על שבט קטן בשם ווינילר, שישב באי נורדי בשם סקדנאן (מקורות אחרים מספרים כי שבט זה התגורר על גבול גאליה).
שבט ווינילר התפצל לשלוש קבוצות, כאשר אחת מהן עזבה את מולדת השבט וחיפשה שטחים אחרים, ככל הנראה בשל עודף אוכלוסין.
הקבוצה שעזבה הונהגה על ידי שני אחים בשם איבור ואיו, ואמם גמבארה.
הם הגיעו לבסוף לארץ בשם סקורינגה, הנמצאת כנראה על חוף הים הבלטי או על גדות נהר אלבה.
ארץ זו נשלטה על ידי ונדלים, ומנהיגיהם נתנו לווינילר את הבחירה בין מתן כסף לבין מלחמה.
האחים היו צעירים ואמיצים וסירבו לשלם בשל שמירה על כבודם.
הוונדלים התכוננו לקרב והתייעצו עם האל גודאן, שענה כי הוא ייתן את הניצחון למי שהוא יראה ראשון עם הזריחה.
הווינילר היו מעטים בהרבה מהוונדלים, וגמבארה התייעצה עם אשתו של גודאן, האלה פריג, שייעצה לה שכל נשות ווינילר צריכות לקשור את שיערן על פניהן כמו זקנים ולצעוד לקרב יחד עם בעליהן.
כך קרה שגודאן ראה את שבט ווינילר קודם, ושאל מיהם בעלי הזקנים הארוכים האלו.
אשתו ענתה שהוא נתן להם את שמם, ועכשיו הוא צריך לתת להם את הניצחון.
מאותו הרגע בני ווינילר היו ידועים בשם "לאנגובארדן" (Langobarden, בעלי זקן ארוך), שהתגלגל לשם "לומברדים".
כאשר פאולוס הדיאקון כתב את ספרו בסוף המאה ה-8 הוא היה נזיר קתולי אדוק, ולכן ראה בסיפורים הפגאנים של אבותיו מגוחכים.
הוא טען שהשם "לאנגובארדן" מקורו פשוט מהעובדה שללומברדים היו זקנים ארוכים ולא מגולחים.
תאוריה מודרנית מציעה כי השם הגיע מהמילה "לאנגבארדר" (Langbarðr), השם הלומברדי של האל גודאן.
לפי עדויותיהם של סטראבו (משנת 20 לספירה) וטקיטוס (מ-117 לספירה), הלומברדים התגוררו ליד שפך נהר אלבה, משני צדדיו.
ארכאולוגים זיהו מספר אתרי קבורה לומברדים מתקופת הברזל במורד האלבה.
אתרים אלו מתוארכים מהמאה ה-6 לפני הספירה ועד למאה ה-3 לספירה.
ראיות ארכאולוגיות מרמזות גם כי הלומברדים היו עם חקלאי.
האזכור הראשון של הלומברדים בהיסטוריה נכתב בין שנת 9 לשנת 16 לספירה על ידי היסטוריון החצר הרומאי, מרקוס וליוס פטרקולוס, שהתלווה למסע צבאי רומאי צפונה.
פטרקולוס תיאר את הלומברדים כעזים יותר מהגרמאנים הרגילים.
טקיטוס טען כי הלומברדים היו נתיני המרקומנים, שחתמו על הסכם שלום עם הרומאים, ולכן לא היו חלק מהקונפדרציה הגרמאנית של ארמיניוס שנלחמה נגד הרומאים בקרב יער טויטובורג בשנת 9 לספירה.
באמצע המאה ה-2, כך מספר תלמי, הלומברדים הופיעו לראשונה בחבל הריין, אולם עדיין היו קיימים גם באזור האלבה, מה שמעיד על התפשטות השבט.
החל מהמאה ה-2, רבים מהשבטים הגרמאנים הקטנים החלו להתאחד וליצור עמים גדולים, כמו הפרנקים, האלמאנים, הבווארים והסקסונים.
הסיבה להיעלמותם של הלומברדים מהכתבים הרומאיים בין השנים 166 ל-489 יכולה להיות שהשבט עמוק מדי בתוך השטח הגרמאני, או שפשוט הוא התאחד עם אומת שבטים גדולה יותר, ככל הנראה הסקסונים.
מאוד ייתכן שהלומברדים שהיגרו הרחק מנהר האלבה שמרו על שמם המקורי, בעוד שחלק הארי של השבט, שנשאר באדמותיו המקוריות, נטמע בשבט הסקסונים.
במחצית השנייה של המאה ה-4 הלומברדים עזבו את אדמתם, ככל הנראה בשל יבול לא מספיק, והחלו במסע נדידה.
הנקודה הראשונה במסלולם הייתה ארץ שנקראת מורינגה, מזרחית לנהר אלבה.
החצייה לתוך מורינגה הייתה קשה ביותר, שכן שבט האוסיפטים מנעו מהם כניסה לאדמתם.
רק לאחר קרב בין שני הגברים החזקים בכל שבט, שבו ניצחו הלומברדים, הם הורשו להיכנס למורינגה.
הלומברדים עזבו את מורינגה והגיעו לארץ גולנדה, הנמצאת כנראה בגדה הימנית של נהר אודר, ולאחר מכן נדדו עד לארץ וורגונדייב, כנראה ארצם הקדומה של הבורגונדים.
בעודם בוורגונדייב הלומברדים הותקפו והובסו על ידי שבט אסיאתי, ככל הנראה ההונים, ומלכם הראשון אגלמונד נהרג.
הלומברדים הפכו לנתיניהם של ההונים, אך לאחר תקופה מסוימת מרדו נגדם והביסו אותם.
ניצחון זה הקנה ללומברדים ביטחון ושלל רב, ומאז הם העזו יותר לפתוח במלחמות.
בשנת 560 עלה לשלטון השבט מלך חדש בשם אלבוין.
באביב של שנת 568 אלבוין הוביל כ-500,000 איש, שכללו את הלומברדים ושבטים גרמאנים והונים נוספים, מעבר לאלפים היוליאנים (בין צפון איטליה לסלובניה של היום) על מנת לכבוש את צפון איטליה.
העיר החשובה הראשונה שנפלה לידיו, בשנת 569, הייתה "פורום יולי" (כיום במחוז פריולי-ונציה ג'וליה).
שם ייסד אלבוין את הדוכסות הלומברדית הראשונה, והפקיד אותה בידי אחיינו גיסולף.
במהרה נפלו גם ויצ'נצה, ורונה וברשה לידי הלומברדים, ובקיץ של שנת 569 הלומברדים כבשו את המרכז הרומאי החשוב ביותר של צפון איטליה, מילאנו.
העיר באותו הזמן הייתה אחרי מלחמה קשה עם השבטים הגותים, ולצבא הביזנטי הקטן שנותר לשמור על העיר לא היה סיכוי נגד הצבא הלומברדי החזק.
לונגינוס, המושל שנשלח לאיטליה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס השני, יכול היה להגן רק על ערי החוף שיכלו לקבל אספקה מהצי הביזנטי.
פאביה נפלה בידי הלומברדים לאחר מצור של שלוש שנים והפכה לבירת הממלכה הלומברדית החדשה באיטליה.
בשנים הבאות הלומברדים המשיכו בכיבושיהם דרומה וכבשו את טוסקנה, שממנה נוצרו שתי דוכסויות, בנוונטו וספולטו, דוכסויות שהפכו מאוחר יותר לעצמאיות כמעט ושרדו עד המאה ה-12. הביזנטים הצליחו לשמור על השליטה באזור שמסביב לרוונה ורומא, שחוברו אחת לשנייה על ידי מסדרון צר שעבר דרך העיר פרוג'ה.
הלומברדים שנכנסו לאיטליה היו חלקם פגאנים וחלקם נוצרים אריאנים, לכן לא היו לשבט יחסים טובים עם הכנסייה הקתולית.
הם אימצו בהדרגה שמות, מנהגים ותארים רומאיים והחלו להמיר את דתם לנצרות אורתודוקסית, תהליך שלווה במאבקים דתיים ואתניים רבים.
הטריטוריה הלומברדית החדשה (שהמחוז לומברדיה כפי שאנו מכירים אותו כיום היה רק חלק קטן ממנה) חולקה ל-36 דוכסויות שראשיהן ישבו בערים המרכזיות.
המלך מלך עליהם ושלט בשטח כולו דרך שליחים שנקראו גסטאלדי.
אולם החלוקה הזו פגעה באחדות הממלכה והחלישה אותה, בעיקר בעיני הביזנטים שהחלו להתאושש מהכיבוש המהיר.
חולשה זו הפכה ליותר ניכרת כשהלומברדים היו צריכים להתמודד עם הכוח העולה של הפרנקים.
כדי להתמודד עם בעיה זו ניסו המלכים הלומברדים לרכז את כוחם, אולם ללא הצלחה ובמחיר איבוד דוכסויות בנוונטו וספולטו.
המלך אלבוין נרצח בשנת 572 בעיר ורונה בקנוניה שהנהיגה אשתו, שברחה לאחר הרצח לרוונה.
גם יורשו, המלך קלף, נרצח לאחר שלטון של 18 חודשים בלבד.
מותו התחיל תקופת מעבר אלימה שנמשכה שנים רבות ונקראה "שלטון הדוכסים", במהלכה הדוכסים השונים לא בחרו מלך.
בשנת 584, לאחר איומי פלישה מצד הפרנקים, הדוכסים בחרו למלך את בנו של קלף, אות'ארי.
בשנת 589 הוא נישא לבתו של דוכס הבווארים, תאודלינדה.
הכלה הקתולית הייתה חברה קרובה של האפיפיור גרגוריוס הראשון ולחצה על בעלה שימיר את דתו.
בינתיים אות'ארי החל במדיניות פיוס בין הדוכסויות וניסה לארגן מחדש את הממשל.
הדוכסים ויתרו על מחצית מנכסיהם למען המלך וחצרו בפאביה.
המלך החדש גם הצליח למנוע ברית בין הביזנטינים לפרנקים, ברית שהייתה יכולה להיות מסוכנת ביותר ללומברדים.
אות'ארי מת בשנת 590 ויורשו, אגילולף דוכס טורינו, גם הוא נישא לתאודלינדה.
הוא ניצח את הדוכסים המורדים של צפון איטליה והכריח את מושל רוונה לשלם לו מיסים.
לאחר מותו בשנת 616 מלכה תאודלינדה לבדה בלומברדים במשך 12 שנה, ואחריה נטל את השלטון בנה, אדלואלד.
אריואלד, שנישא לבתה של תאודלינדה, היה ראש האופוזיציה האריאנית, והדיח לבסוף את גיסו הקתולי מהשלטון.
יורשו היה המלך רות'ארי, שנחשב למלך האנרגטי ביותר מכל המלכים הלומברדים.
הוא הרחיב את אדמותיו וכבש את השטחים הביזנטים הנותרים בצפון מערב איטליה.
רות'ארי גם פרסם את צו רותא'רי החשוב, שביסס את חוקי ומנהגי הלומברדים בלטינית.
במאה ה-8 הממלכה הלומברדית חוותה מאבקי דת רבים.
המלך ליוטפראנד הצליח להרחיב את הממלכה ולספח אליה גם את רומא ואת הנמל של רוונה .
הוא גם עזר לקרל מרטל הפרנקי להדוף את הפולשים הערבים.
בתקופתו הפכו הדוכסויות ספולטו ובנוונטו לחלק מממלכתו, והוא ויתר על רומא לטובת האפיפיור זכריה בהסכמים בין ממלכתו לזו של האפיפיור.
באמצע המאה, הצליחו הלומברדים בהנהגת המלך אייסטולף לכבוש את העיר רוונה ואיימו על רומא תוך שהם דורשים מס גולגולת.
האפיפיור סטפנוס השני פנה בבקשת עזרה למלך הפרנקי פפין הגוץ.
בתמורה לתמיכתו של פפין, הגיע סטפנוס השני לפריז, והכתיר בבזיליקת סן-דני את פפין ושני בניו (קרל וקרלומן) כמלכים והעניק להם את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum).
לאחר הטקס הוביל פפין את הצבא הפרנקי במסעות כיבוש לאיטליה.
במהלך מסעות הכיבוש כבש פפין דחק אותם מאדמה שתפסו מידי הכנסייה, ולאחר מכן החזיר והוסיף לאפיפיור שטחים .
הלומברדים נאלצו לוותר על רוונה בעקבות תבוסה זאת.
יורשו דזריוס כבש את רווונה.
בשנת 774, לאחר בקשה של האפיפיורות, הפרנקים פלשו לאיטליה וסיפחו את שטחי הממלכה.
הוא אימץ את התואר מלך הלומברדים.
זה היה סופה של הממלכה.
בדרום איטליה, דוכסות בנוונטו הפכה לעצמאית כמעט ושרדה עד המאה ה-12 אף שהייתה מפוצלת לאחר 849. השליטים הלומברדים התמודדו עם הפרנקים, הביזנטים הערבים ואחרים.
במאה ה-11 נכבשו שטחי הלומברדים בדרום איטליה על ידי הנורמנים.
לוּמְבִּינִי (בנפאלית: लुम्बिनी) הוא אחד מארבעת אתרי העלייה הקשורים בחייו של גאוטמה הבודהה.
לומביני שוכנת במרכזה של דרום נפאל כ-7 ק"מ בלבד מגבול הודו, ובה, לפי המסורת הבודהיסטית, ילדה מאיה דווי את בודהה.
למרות שהאתר אינו מרשים בחזותו ורוב המבנים שבו שוחזרו או נהרסו, הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, בשל היותו אחד המקומות הקדושים ביותר לאחת הדתות הגדולות בעולם, ובשל כך שהוא מעיד על טיבם של מרכזי העלייה לרגל הבודהיסטים כבר בתקופה מוקדמת.
על פי המסורת, בודהה נולד בלומביני בשנת 563 לפנה"ס, כאשר אימו, המלכה מאיה דווי, הייתה בדרכה מבית בעלה לבית משפחתה.
אותה עת השתרע גן במקום, והמלכה טבלה בבריכה וצעדה 20 צעדים צפונה, שם אחזה בעץ וכרעה ללדת.
בשנת 249 לפנה"ס ביקר במקום אשוקה, מלך הודו, אשר סימן את מקום לידתו המדויק של בודהה באבן.
בנוסף וכפי שנהג לעשות במקומות אחרים הקים אשוקה עמוד הנקרא על שמו, ועליו חרט את דבר ביקורו:
עד המאה ה-15 הייתה לומביני אתר עלייה לרגל, ובין היתר פקדו אותה הנוסעים הסינים פשיין בשנת 403 והסואן טסאנג ב-636. לאחר מכן חדלו העדויות הכתובות אודות מבקרים באתר, עד שבשנת 1312 פקד את לומביני המלך ריפו מלה והוסיף כיתוב משלו על עמוד אשוקה.
לאחר מכן, חדל המקום לשמש כאתר עלייה לרגל, הוא נשכח ומבניו נהרסו והוקפו בצמחיית פרא.
רק בדצמבר 1896 נתגלתה לומביני מחדש.
ב-1995 טענו חוקרים כי הצליחו לאתר את האבן שסימנה את מקום הולדתו המדויק של בודהה 5 מטרים מתחת לרצפת מקדש מאיה דווי המקורי.
האבן בגודל של 40 ס"מ על 70 ס"מ נחה על שבע שכבות לבנים, והיא מוצגת במקדש.
שטח האתר המוכרז על ידי אונסק"ו אינו גדול.
"בריכת מאיה דווי" המכונה גם "בריכת שאקיה" היא הבריכה בה לפי המסורת רחצה מאיה דווי בטרם ילדה את בודהה.
לבריכה צמודים מצפון עמוד אשוקה ושרידי מקדש מאיה דווי שנבנה לפני ביקורו של המלך אשוקה בשנת 249 לפנה"ס.
המקדש האדום שנבנה במאה ה-20 נהרס בשנת 1993 במסגרת עבודות המחקר באתר.
האתר כולו מוקף על ידי סוללה בצורת מעגל שקוטרו 900 מטר.
בתוך המעגל שוכנים שרידיהם של מספר מנזרים בודהיסטים (ויהארה) המתוארכים לתקופה שבין המאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-5, הנמצאים כ-100 עד 150 מטר מזרחית לבריכה.
עוד נמצאים באתר שרידים של מספר מקדשים בודהיסטים (סטופה) שנבנו בין המאה ה-3 לפנה"ס והמאה ה-15.
לוֹם (מהשפות הסלאביות, לדוגמה פולנית Łom; על פי האקדמיה ללשון העברית: קַנְטָר) הוא מוט ברזל בעל צורה ייחודית המשמש ככלי עבודה.
השימושים העיקריים של הלום הם: פירוק ארגזים ומשטחי עץ, סיוע לפירוק והרכבה של חלקי מיכון כבדים ופריצה.
קיימים סוגים שונים של לומים.
הלומים הקצרים (כ-50–80 סנטימטרים) הם לרוב בעלי קצה אחד המכופף בזווית הקרובה לזווית ישרה ובקצהו מעקר - מעין מזלג דו-ראשי המיועד לעקירת מסמרים.
קצהו השני של הלום מכופף קלות וקצהו להב שטוח דוגמת מברג.
הלומים הארוכים, העשויים להגיע עד אורך של 1.80 מטר, הם לרוב ישרים.
בקצה אחד של הלום קיים להב שטוח והקצה השני הוא לעיתים בצורת המוט, בצורת חוד, או בצורת גולה פחוסה המאפשרת להשתמש בו כעין פטיש.
ביחידות צה"ל שבהן נעשה שימוש בלומים ארוכים מקובל לכנות את הכלי "לום-חש"ן" או "מוט-לום".
הפעולה של הלום מבוססת על עיקרון המנוף, מכשיר המנצל את פעולת המומנט.
באמרה המיוחסת לארכימדס נאמר: "תנו לי נקודת אחיזה ואוכל להזיז את העולם".
כח הפועל בקצה זרוע ארוכה מאפשר הזזת גוף שמשקלו גדול.
הלום משמש גם ככלי נשק מאולתר לקרב פנים אל פנים.
לוליק, בעל קול הטנור הלירי, התפרסם במחצית השנייה של שנות ה-50 כסולן של להקת פיקוד צפון ובשנות ה-60 השתתף בכמה הצגות ומופעים מוזיקליים.
לאחר שהוציא תקליט של שירי לורקה ותקליט של שירים בלאדינו זוהה במידה רבה עם סגנון מוזיקת הלאדינו שמקורה בספרד.
החל בשנות ה-70 הוא הופיע לבדו ברחבי ישראל וליווה את עצמו בגיטרה.
לוליק נולד בשם אברהם חיים יצחקוב לוי, בבית שהושפע מתרבויות אחדות: אביו היה ממוצא תימני-בולגרי ואמו ממוצא בוכרי-יווני.
לוליק הוא השני משלושה אחים (אחיו הצעיר הוא הזמר אושיק לוי).
את האהבה למוזיקה ספג מההורים שנהגו לשיר בעיקר בשבתות, בחגים ובאירועים משפחתיים.
את הרומנסות הספרדיות בלאדינו ואת שפת הלאדינו למד מאמו.
בילדותו האזין למוזיקה איטלקית, וחפץ להידמות לזמר ולגיטריסט הנפוליטני, רוברטו מורולו , בעל הקול הקטיפתי והסגנון הרך והשקט.
בגיל 14 קנה גיטרה והחל ללמד את עצמו נגינה.
לפני הצבא היה בתנועת הנוער העובד והלומד, יצא להכשרה בקיבוץ נחשולים והחל לשיר במסכתות ובהצגות.
בהיותו בהכשרה קיבל את הכינוי "לוליק" מחבריו והחליף את שמו הפרטי בתעודת הזהות לכינוי זה.
לאחר שלא התקבל ללהקת הנח"ל (כנראה בשל קולו הגבוה), הוא התגייס כחייל קרבי בגדוד 51 בחטיבת גולני ונלחם במבצע קדש.
לאחר פינוי רצועת עזה אִפשר לו מפקדו, מאיר פעיל, לבחור האם לצאת לקצונה או לעבור ללהקת פיקוד צפון, שם נבחן על ידי יעקב בודו והתקבל.
הוא התפרסם כסולן בשיר "השריונים יצאו" (חפר, זראי), שהפך לאחד מסימני ההיכר שלו, ובשיר "בגלל מסמר" (נעמי שמר), שבו היו לו קטעי סולו.
בשנים 1958–1959 הקים עם שמוליק זוהר ועם איתמר ישראל (חבריו מלהקת פיקוד צפון) את: "שלישיית הצפון".
השלישייה הופיעה ברחבי הארץ בהופעות פרטיות, וכשלישייה גם במסגרת ההופעות של להקת פיקוד צפון.
לאחר שחרורו מצה"ל בחרה בו נעמי שמר להקליט את שירה "עיר לבנה" ('מקצף גל ועננה'), שנכתב לסרט התעודי של אדם גרינברג על תל אביב לכבוד חג היובל של העיר.
באותה שנה הוציא תקליטון בן ארבעה שירים.
בין השירים ("שישה מיתרים", "השריונים יצאו", "אין פרחים שחורים") בלט במיוחד השיר "זמר המלח האיטלקי" ('אמרי לי, אמרי לי סיניורה יפה') שזכה להצלחה גדולה.
לוליק קיבל את השיר ממאיר נוי שהלחין את מילותיו של אוריאל אופק להצגה "פורצי ההסגר" בתיאטרון אהל (שם שר אותו השחקן רפי שחר), וסבר שקולו המיוחד של לוליק יתאים לשיר.
בשנת 1960 יצא לסיבוב הופעות עם להקת הטכניון ברחבי אירופה.
בשנים 1961 עד 1965 עבד ב"מועדון הים התיכון" ב:שווייץ, צרפת איטליה ויוון.
במהלך תקופה זו פתח בארץ את מועדוני הים התיכון באכזיב ובאילת.
בשנת 1967 הופיע במשך חמישה חודשים עם להקת ה"כרמלים", שכללה מלבד לוליק את אחיו אושיק לוי, חנן גולדבלט, מיכל טל ורות ביקל מהאחיות שמר, באולימפיה בפריז, בבלגיה, איטליה וארצות הברית.
ב-1967 השתתף בהצגה "איש למנשה" שהופקה על ידי גיורא גודיק וירדה מהבמה לאחר זמן קצר עקב פרוץ מלחמת ששת הימים.
במלחמה זו השתתף לוליק כלוחם בשירות מילואים, ונטל חלק בכיבוש רמת הגולן.
ב-1968 היה חלק מהאנסמבל של ההצגה המוזיקלית "גבעת ספון ריבר" שעלתה בתיאטרון בימות הצעיר, בבימויו של ג'ילברטו טופאנו.
יחד איתו שיחקו בהצגה בתיה ברק, חנה רוט, דבורה דותן ושלמה ניצן.
צוות זה, בתוספת של דני ליטני, המשיך למופע מוזיקלי נוסף של תיאטרון בימות, "איש חסיד היה", בבימויו של יוסי יזרעאלי.
המופע היה הצלחה גדולה והיווה פריצת דרך לתרבות הדתית בכלל, והחסידית בפרט, אל תוך הזרם המרכזי של התרבות הישראלית, תוך זניחת סממנים דתיים חיצוניים כגון הלבוש האופייני למגזרים הדתיים.
מתוך ההצגה התפרסמו, בין היתר, השירים "מכתב לרבי" ו"שיר היין" (שני השירים אלמגור, עממי), בהם היה לוליק הסולן.
צוות השחקנים המגובש רץ עם ההצגה במשך זמן רב.
בשנת 1970 הוא דיבב בסרט "ניקי כלב הפרא".
ב-1971 הקליט תקליט שלם לשירי לורקה, "לוליק שר לורקה".
כל השירים תורגמו על ידי רפאל אליעז ונלקחו מספרי השירה של לורקה, "רומנסרו צועני" ו"הבושם והסכין", שתורגמו על ידי אליעז, שגם שכנע את לוליק לשפר את הדיקציה ולהתאימה לאופי הדרמטי של השירים.
חלק מהשירים הולחנו על ידי אריה לבנון, חלקם על ידי לוליק עצמו וחלקם היו ללחן של פאקו איבנז, ממנו קיבל לוליק את ההשראה לפרויקט, לאחר שזה הוציא ב-1963 תקליט של שירי לורקה.
לוליק שהה אז בפריז והושפע מהתקליט של איבנז, איתו גם יצר קשרי ידידות.
בחמישה משירי התקליט ליווה את לוליק על גיטרה שנייה מיגל הרשטיין, שהשתייך מאוחר יותר להרכב הראשון של להקת "הברירה הטבעית".
מבקר התרבות של מעריב באותה עת, יעקב העליון, כתב עם צאת התקליט בביקורתו:
בתחילת שנות ה-70 שיחק בתיאטרון "הבימה" בהצגה: "הכנסת כלה".
ב-1972 השתתף במופע המוזיקלי משירי לאה גולדברג, "נסיעה מדומה", שהופק על ידי אמנון ברנזון.
כל השירים בתוכנית הולחנו על ידי אלכסנדר ארגוב וצוות השחקנים כלל את אמנון ברנזון, אבי שושני, תמי ספיבק ואופירה גלוסקא.
השיר "ההר הירוק" ('איך עירנו בכתה ושרה'), אותו שר לוליק בליווי אופירה גלוסקא, הוא המפורסם מבין שירי המופע.
ב-1975 השתתף בתוכנית "משירי ארץ אחרת - ספרד" בטלוויזיה הישראלית בשירי לדינו.
בשנת 1980 הוציא לוליק תקליט בשם "השושנה פורחת" שכלל שירים בלאדינו, רובם שירים עליהם גדל בילדותו.
הוא הקדיש את התקליט לזכרו של המוזיקאי יצחק לוי, שקידם את שירת הלאדינו בישראל ונפטר שנים מספר לפני הוצאת התקליט.
בשנים שלאחר מכן נהג לוליק להופיע בגפו במקומות רבים ברחבי ישראל, כשהוא מלווה עצמו בגיטרה.
במקביל לעיסוקו האומנותי עבד כמוכס באגף המכס במשרד האוצר.
בשנת 1982 יצא למופעי התרמה מטעם "קרן היסוד" בכל דרום אמריקה בתוכנית: "שרתי לך ארצי", יחד עם: דן אלמגור, רבקה רז, יוסי לוי (גיטריסט), ועמנואל קורינלדי (מתורגמן) .
לאחר מספר חודשים יצאו לסדרת הופעות נוספת באירופה, ולצוות הצטרפו חנן יובל ויגאל חרד.
בשנת 1997 הוציא לוליק את דיסק האוסף "שירים לאורך הדרך" לכבוד הולדת בנו הרביעי שחר.
בשנת 2003 היה מעורב בתאונת דרכים, ונפצע באורח קשה.
מאז התקשה במשך שנים לנגן בגיטרה ופסק מלהופיע.
ב-2012 חזר להופיע עם הגיטרה באופן מלא.
בשנת 2015 זכה בפרס מפעל חיים מטעם איגוד אמני ישראל על תרומתו למורשת הזמר העברי ולשירת הלדינו בארץ.
בשנת 2017 זכה בפרס משרד התרבות והספורט לאומנים ותיקים על שם אריק איינשטיין, בקטגוריית זמר עברי.
לוליק נפטר ב-31 בינואר 2026, בגיל 87, ונטמן בבית העלמין ירקון.
לום (בולגרית: Лом) היא עיר נמל על גדת נהר הדנובה, בצפון מערב בולגריה בשטח מחוז מונטנה וממוקמת 162 קילומטרים מהבירה סופיה, 49 קילומטרים צפונית מבירת המחוז מונטנה ו-56 קילומטרים צפונית מזרחית מוידין.
נמל הדנובה המודרני הוקם בראשית המאה ה-19 ומשמש גם בימינו מרכז כלכלי ותעבורתי חשוב במדינה.
תחילת ההתיישבות האנושית המאורגנת מתוארכת לתקופת האבן החדשה עידן הממלכה התראקית, עת נודע היישוב בשם אָרְטַנֶס.
היישוב נכבש על ידי האימפריה הרומית המערבית בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס וכונה אָלְמוּס.
במאה ה-5 נחרב היישוב בהתקפות הונים והמצודה שוקמה והורחבה בתקופת יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
קיים תעוד שמבצר היה בשליטת האימפריה הבולגרית השנייה החל מראשית המאה ה-13 ושימש זירת קרבות מול ממלכת הונגריה.
בסוף המאה ה-14 נכבשה המצודה על ידי העות'מאנים, אשר הרחיבו אותה ובכלל זה בנו נמל מסחרי קטן אשר מתועד בשם פָּלַנְקָה ומתואר כמרכז מסחרי וצבאי חשוב.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה הרחבתו של נמל לום וב-1838 הוא הפך לנמל הרביעי בגודלו לאורך נהר הדנובה, תוך שהוא משמש בהמשך נקודת מסחר מרכזית מול האימפריה האוסטרו-הונגרית ובתוכה ליעד המרכזי וינה.
רשת של דרכים נבנו מהעיר לכוון ערים מרכזיות נוספות בבולגריה, אוכלוסייתה צמחה והיא הפכה לאחד המרכזים הכלכליים החשובים באזור.
החל מאמצע המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית החלה תנופת בנייה ופיתוח מחד והתקוממות אזרחית כנגד העות'מאנים, מאידך.
ב-27 בנובמבר 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר והפכה מתוקף חוזה סן סטפנו לחלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.
דרך העיר עוברים שני כבישים מהירים פנים בולגריים.
כביש II-11 לעיר וידין וכביש E-79 לבירה סופיה.
בתחנת הרכבת של העיר קיימות 17 מסילות ברזל המקשרות את העיר לכל רחבי בולגריה.
תעבורת הסחורות דרך נמל העיר מהווה כ-40% מכלל תעבורת הסחורות בבולגריה, המתבצעות דרך נהר הדנובה.
דרך אזור לום עוברים שני עורקי תחבורה מנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
עורק מספר 4, המחבר את מזרח אירופה לטורקיה ויוון ועורק מספר 7 העובר לאורך הדנובה.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת גידול טבעי מתונה, (939 לידות לעומת 881 פטירות בשנת 2008), אך במגמת הגירה שלילית, בשל המשבר הכלכלי העולמי שפגע גם בכלכלת העיר.
88.6% מתושבי העיר הם בני הדת הנוצרית אורתודוקסית, 9.97% הם נוצרים קתולים ופרוטסטנטים ו-1.43% הם מוסלמים סונים.
קהילת יהודי העיר לום, נכללה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בבולגריה בראשית המאה ה-20 וזוהי נקודת הזמן בה קיימות עדויות כתובות על הקהילה, אם כי מניחים שראשיתה חופף לתחילת פעילות הנמל, שכן רבים מיהודי בולגריה עסקו במסחר והתיישבו לאורך ערי הדנובה והים השחור.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, אשר הובילה לעצמאות בולגריה היו אירועים אנטישמיים רבים בנסיכות על רקע דתי וכן בשל היות היהודים מיעוט מועדף על העות'מאנים, בניגוד לנוצרים.
וכך תועדו התקפות על בני הקהילה ובכלל זה עלילת דם ב-1903 במסגרתה הואשמו היהודים בחטיפתו ורציחתו של ילד נוצרי.
בנרטיב ההיסטורי היהודי תזכר לום, כעיר שדרכה שולחו אל מותם כ-4,000 יהודי תראקיה ו-188 יהודי העיר פירוט.
ב-4 במרץ 1943 נערכה אקציה על ידי שוטרים וחיילים בולגרים לפי צו המלך בוריס השלישי.
היהודים רוכזו במתקני ציבור ומכלאות, הועלו על רכבות משא לעיר לום ובנמל העיר נדחסו לתוך 4 מעבורות, דרך הדנובה הגיעו לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ שבפולין ומשם אל מותם במחנה טרבלינקה.
בשנת 1993 התגורר בעיר פחות ממניין יהודים, וב-2022 התגוררו בעיר 10 יהודים.
לולס לאון (בספרדית: Loles León, או בשמה המלא: María Dolores "Loles" León Rodríguez; נולדה ב-1 באוגוסט 1950) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדייה, זוכת פרס Fotogramas de Plata ופרסי פסטיבלי הקולנוע של ז'ירונה וטנג'יר.
התפרסמה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה הקומית הספרדית Aquí no hay quien viva וכן בשל תפקידיה בסרטיו של פדרו אלמודובר.
הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס גויה.
לאון נולדה ב-1950 בברצלונה שבמחוז קטלוניה בספרד.
עברה למדריד על מנת לפתוח בקריירת משחק, ובשנות ה-80, בימי המובידה מדרילניה (La movida madrileña) הכירה את פדרו אלמודובר.
בעקבות כך שיחקה בסרטיו "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו-"קשור אותי!
תפקידיה בסרטים אלה העניקו לה פרסום וגרמו לכך שלעיתים דבק בה הכינוי "נערת אלמודובר" (כינוי שדבק לשחקניות נוספות שהשתתפו בסרטים שלו, כגון כרמן מאורה, ססיליה רות, פנלופה קרוז ואנטוניה סן חואן).
אהוב אותי!" זיכה אותה במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנות ה-90 עבדה לאון עם הבמאי ויסנטה ארנדה והופיעה בסרטיו El amante bilingüe ו-Libertarias.
על תפקידהּ בסרט האחרון הייתה מועמדות פעם נוספת לפרס גויה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1997 שיחקה בסרט Amor de hombre, וזו הייתה הפעם הראשונה בה תפקידהּ בסרט היה התפקיד הראשי.
בשנת 1998 הופיעה בסרט La niña de tus ojos, הופעה שזיכתה אותה בפעם השלישית במועמדות לפרס גויה.
בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה דרך סנטיאגו, לצד שחקנים מפורסמים ברמה בינלאומית כגון צ'רלטון הסטון ואן ארצ'ר.
הסדרה, שמספרת על מספר תעלומות רצח וגנבת יצירות אומנות בדרך סנטיאגו ובכנסיות הנמצאות בה, שודרה במדינות רבות באירופה.
בשנת 2003 נתנה את קולה לסרט המצויר "אל סיד: האגדה" (El Cid: La leyenda), המספר את סיפורו של אל סיד.
באותה השנה החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית Aquí no hay quien viva, לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מלנה אלטריו, מריבי בילבאו, מריה אדאנס ולואיס מרלו.
הסדרה הפכה עד מהרה לתופעה יוצאת דופן ושברה שיאים של רייטינג, והביאה גם ללאון פרסום רב.
לאון שיחקה בסדרה את הדמות פלומה הורטאדו קווסטה, אשתו של חואן קווסטה, יו"ר ועד הבית של הבניין בו מתרחשת הסדרה.
בשנת 2004 זכתה לאון על משחקהּ בסדרה בפרס Fotogramas de plata.
לאחר שנתיים בהן שיחקה בסדרה הסתכסכה עם צוות ההפקה של הסדרה על רקע שכרהּ, ובשל כך הפסיקה להופיע בסדרה.
בזמן המשא ומתן בינה לבין ההפקה, שנמשך כשנתיים, הדמות אותה שיחקה הוחזקה בסדרה במצב של קומה, ולבסוף, כאשר הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, הדמות מתה.
בשנת 2006 הופסקו צילומי הסדרה אך היא נותרה הסדרה עם הרייטינג הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה הספרדית.
בהמשך עבדה לאון כמנחה של מופעי בידור וכן הופיעה בסדרות טלוויזיה נוספות, כמו Fuera de control ו-Manos a la obra.
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה La que se Avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva בה שיחקה שנים קודם לכן.
לאון משחקת בסדרה את דמותהּ של מנצ'ו (Menchu), אישה בגיל המעבר אשר נפרדת מבעלה ועוברת לגור עם בתהּ בבניין בו מתרחשת הסדרה, בו הן מתגוררות בשכנות לבני-זוג בעבר ובהווה של שתיהן.
לאון קראה לבנה ברטולדו, ע"ש המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט ברכט.
נשים על סף התמוטטות עצבים, משנת 1988
Águila Roja, הופיעה בסדרה בשנת 2011
Tú Sí Que Vales, הופיעה בסדרה בשנת 2009
Fuera de control, הופיעה בסדרה בשנת 2006
Camino de Santiago, מיני סדרה, הופיעה בסדרה בשנת 1999
¡Hola Raffaella!, הופיעה בסדרה בשנים 1992–1994
Estress, הופיעה בסדרה בשנת 1991
1998: מועמדת לפרס גויה כשחקנית-המשנה הטובה ביותר ("La niña de tus ojos").
1996: מועמדת לפרס גויה כשחקנית-המשנה הטובה ביותר ("Libertarias").
1990: מועמדת לפרס גויה כשחקנית-המשנה הטובה ביותר ("קשור אותי!
פרסי איגוד השחקנים הספרדי (Unión de Actores):
2003: מועמדת לפרס שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר בתפקיד ראשי ("Aquí no hay quien viva").
2003: זוכת פרס שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר ("Aquí no hay quien viva").
פרס פסטיבל הקולנוע של ז'ירונה:
2004: זוכת פרס השחקנית הטובה ביותר ("Implicación").
פרס פסטיבל הקולנוע הספרדי של טנג'יר:
2008: זוכת פרס "הרקולס" על דרכה במסך הגדול.
לומאזי (בפולנית: Łomazy) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15 ככפר על הדרך הראשית שבין ליטא ופולין גדול.
בשנת 1568 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך בעקבות מרד ינואר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בעיר כיהן באדמו"רות רבי צבי הירש מורגנשטרן נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-850 יהודים, כמחצית מתושביו, ופעל בו בית ספר מרשת בית יעקב.
בשנת 1934 נערך פוגרום ביהודי הכפר, בו הושחת רכוש יהודי והוכו יהודים רבים.
ב-13 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי שוד של רכוש היהודים בו, תוך חטיפת יהודים לעבודות כפייה.
בתחילת 1940 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים שגורשו מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-1,700 איש.
יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-17 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציית חיסול, בה נרצחו מספר יהודים במקום, וכל היתר, כמו גם שוהי מחנה העבודה שהוקם בסמוך לכפר, הובלו ליער סמוך, ושם נרצחו בשלושה בורות ירי בידי שוטרים גרמנים ופולנים.
בשעת הרצח השליכו הפולנים והגרמנים את התינוקות היהודים בחיים לבורות הירי, וכיסו את הבורות.
מקהילת לומאזי שרד את השואה יהודי אחד.
לולירוק היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית שנוצרה על ידי ז'אן לואי ודויד, הופקה על ידי Marathon Media וZodiak Kids, בהשתתפות France Télévisions ודיסני צרפת, ונכתבה על ידי מדליין פקסון.
העונה הראשונה שודרה לראשונה ב-18 באוקטובר 2014 והסתיימה ב-26 באפריל 2016. העונה השנייה שודרה לראשונה ב-13 בפברואר 2017 והסתיימה כמה שבועות אחרי, ב-2 במרץ.
ב-2023, הודיע היוצר כי קוימו פגישות יצירתיות לעונה שלישית; בנוסף אמר שברגע שהוא יוכל, הוא יגיד לנו מה באמת קורה עם עונה 3. בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
תקציר העלילה - העונה הראשונה
איריס היא נערה מתבגרת שאוהבת לשיר ולעזור לאחרים.
עם זאת, כשהיא שרה, דברים מוזרים קורים.
בעזרתו של נתניאל, החבר הכי טוב שלה/הקראש שלה, איריס ניגשת לאודישן ללהקת בנות שנקראת "לולירוק", אבל בסופו של דבר היא הורסת את החדר ומאוחר יותר מותקפת על ידי שני זרים (התאומים הקסומים, פרקסינה ומפיסטו).
השופטות באודישן, הנסיכה טליה והנסיכה אוריאנה, באות לעזרתה ומסבירות לה שגם היא בעצמה נסיכה בעלת כוחות קסם אדירים שחייבת להציל את עולם הבית שלה ואת ממלכת אפדיה מהציפורניים הרשעיות של לורד גראמור, שהשתלט עליה והפך אותה למקום אומלל.
הדרך היחידה להציל את ממלכתה היא לשלוט בכוחותיה החדשים ולמצוא את 12 אבני האורקל של כתר אפדיהשהתפזרו ברחבי כדור הארץ.
תקציר העלילה - העונה השנייה
בעונה השנייה, מצטרפות לקבוצה שתי נסיכות נוספות מאפדיה בשם קאריסה ולינה, שהיו חלק מהמחתרת של הכוכב, כשאחותה הגדולה של טליה, איזירה, היא המנהיגה.
גם הן הופכות לנסיכות לוחמות קסומות, אך אינן חלק מהלהקה.
הבנות ממשיכות לאסוף את אבני האורקל תוך כדי שהן עוזרות למי שצריך, אך גם לורד גראמור והתאומים ממשיכים להתחזק ולהפוך למסוכנים יותר.
הנסיכה איריס, שהתפתחה מאוד (לאחר שקראה לצורת ה"שאנילה" החזקה יותר שלה), משמידה את לורד גראמור, שפנתרו השחור ביינס נוטש אותו למותו.
ביינס ניגש לאחר מכן לפרקסינה, המרה על כך שמפיסטו הקריב את עצמו כדי להגן עליה, ונותן לה את מה שנותר מהמסכה של גראמור, כדי שהם יוכלו לנקום בלולירוק על ידי תקיפת כדור הארץ.
זה מכריח את לולירוק לחזור לכדור הארץ כדי לסכל את פעילותם הפלילית, בהנחיית הוריה המשוחררים של איריס.
איריס - הסולנית הראשית של לולירוק, היא נערה בת 15, שגרה בסאני ביי.
היא טובת לב ואוהבת לעזור לכולם.
כל פעם כשהיא שרה משהו מוזר קורה, זה הכוח שלורד גרמור רוצה להשיג.
יש לה קראש על החבר הכי טוב שלה, נתניאל.
לאחר שהיא פוגשת את טליה ואוריאנה, היא מגלה שהיא נסיכת הכתר של אפדיה, ממלכה קסומה, והיא חייבת למצוא את כל אבני האורקל של הכתר המלכותי ולהשיב לעצמה את השליטה על כל ממלכת אפדיה.
טליה - היא שרה קולות רקע ומנגנת בקיטר ולפעמים בגיטרה בלהקת הבנות, "לולירוק".
כנסיכה השנייה של זריס, היא נכלאה על ידי גרמור לפני שיצאה לחפש את נסיכת אפדיה בעזרת אוריאנה.
אוריאנה - היא שרה קולות רקע ומנגנת בטמבורין בלהקת הבנות, "לולירוק".
היא שמחה, אופטימית, משוגעת על בנים, וקצת מפוזרת, אך היא חברה אמינה.
שם הדמותמדבב/ת במקורמדבב/ת בעבריתאיריסקאזומי אוונסעינת אזולאיטליהאשלי באללורן סביראוריאנהטבית'ה סנט ג'רמייןאתי קסטרודודה הלןהדר שחף-מעייןנתניאלמאט אליסברק ברויטמןלורד גרמורמקנזי גרייצביקה פורמןפרקסינהקלי שרידןשחר קדושמפיסטווינסנט טונגסער בדישיתרגום שירים ניהול מוזיקליאפי בן ישראל
בנוסף, בדיבוב העברי השתתפו גם: עדי זינו, גיא רושיניאק וערן מור.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית שידור ראשוןשידור אחרון12618 באוקטובר 201429 באפריל 201622613 בפברואר 20172 במרץ 2017
לוֹמְבֶּנְבֶּן הוא הר געש בגובה 1,496 מטרים על האי אמבאה בונואטו.
שמות אחרים עבור הר הגעש כוללים את: הר הגעש אַמְבַּאֶה, אַאוֹבַּה ואוֹמְבַּה.
במרכזו מכתש געשי גדול בשם מנרו (Manaro או Monaro).
לומבנבן הוא אחד מהרי געש המסוכנים והפעילים בעולם.
ההתפרצות האחרונה נרשמה ב-2017. ישנם שלושה אגמי לוע של מים מתוקים על הר געש, ליד הפסגה.
המכתש הפנימי לבדו מכיל 50 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
ב-28 בספטמבר 2017 הוכרז פינוי של כ-11,000 איש (כל יושבי האי) על ידי ממשלת ונואטו בשל התפרצות הר הגעש.
לומדת ללכת הוא אלבומה השלישי של הזמרת הערבייה-ישראלית נסרין קדרי.
האלבום יצא לאור ב-4 בספטמבר 2018, בהוצאת חברות התקליטים ליאם הפקות ופליי רקורדס.
שיר הנושא של האלבום "לומדת ללכת" הפך ללהיט ארצי, וכן השיר "תאמרו לו".
באלבום נכלל הדואט "היינו שניים" שביצעה נסרין קדרי עם משה פרץ.
האלבום הופק על ידי פזמונאים רבים, ביניהם מתן דרור, שהפיק כמה שירים מתוך האלבום, ביניהם שני הלהיטים "תאמרו לו", ושיר הנושא, "לומדת ללכת".
יעקב למאי שהפיק את הסינגל "אלבי מעאק", ודביר גיל קהלני שהפיק את "לובשת חיוך".
בנוסף לכך, יצא האלבום בסמוך לסיום תהליך התגיירותה של נסרין קדרי.
"באתי להחזיר לך" - יצא לאור ב-5 במרץ 2017, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי חגי אוזן.
הקליפ של השיר יצא בסמוך לצאתו, וזכה להצלחה רבה ביוטיוב כאשר צבר למעלה מ-2.4 מיליון צפיות.
"תאמרו לו" - יצא לאור ב-16 ביולי 2017, והיה לסינגל הפריצה של הזמרת.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון והופק על ידי מתן דרור.
קליפ המילים שפורסם עבור השיר בערוצה של קדרי, זכה להצלחה חסרת תקדים, כאשר צבר למעלה מ-5.8 מיליון צפיות.
"לומדת ללכת" - יצא לאור ב-3 בספטמבר 2017, כסינגל השלישי מתוך האלבום, וכשיר הנושא מתוכו.
השיר בדומה לקודמו, נכתב, הולחן והופק על ידי אבי אוחיון ומתן דרור.
האודיו שעלה לערוצה של קדרי, זכה להצלחה חסרת תקדים, כאשר צבר למעלה מ-13.6 מיליון צפיות.
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים השבועיים, והגיע בשיאו אל המקום ה-3 בגלגלצ, ה-9 במדיה פורסט, וה-3 ברדיו אמצע הדרך.
"לובשת חיוך" - יצא לאור ב-14 בינואר 2018, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי צליל קליפי ודביר גיל קהלני.
הקליפ של השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-3 מיליון צפיות.
השיר הגיע בשיאו אל המקום ה-5 ברדיו אמצע הדרך.
"היינו שניים" - יצא לאור ב-18 בפברואר 2018, כדואט עם משה פרץ, וכסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון, משה פרץ ונסרין קדרי, והופק על ידי מתן דרור.
הקליפ של השיר זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר צבר למעלה מ-11 מיליון צפיות.
השיר הגיע בשיאו אל המקום ה-13 ברדיו אמצע הדרך, ה-4 במדיה פורסט, וה-10 במדיה פורסט TV.
"גורל אחד" - גרסת כיסוי לשיר של עפרה חזה, אשר בוצעה על ידי נסרין קדרי, ויצאה לאור ב-25 בפברואר 2018, כסינגל השישי מתוך האלבום.
לשיר פורסם אודיו ביוטיוב שזכה להצלחה מתונה.
בשיאו, הגיע השיר אל המקום ה-26 ברדיו אמצע הדרך.
"קרנבל רק היום" - יצא לאור ב-8 ביולי 2018, כסינגל השביעי מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון וגיא מזיג, והופק על ידי מתן דרור.
האודיו של השיר זכה להצלחה נאה ביוטיוב, כאשר צבר למעלה מ-500 אלף צפיות.
בשיאו הגיע השיר אל המקום ה-16 ברדיו אמצע הדרך.
"אלבי מעאק" - יצא לאור ב-7 באוגוסט 2018, כסינגל השמיני והאחרון מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי חגי אוזן והופק על ידי יעקב למאי.
הקליפ של השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה משני מיליון צפיות.
השיר מכיל בתוכו שלוש שפות שונות; עברית, ערבית ושפת סימנים.
לומברדיה הגדולה או לנגוברדיה הגדולה היה בתחילת ימי הביניים שם השטח בשליטה לומברדית בצפון איטליה, במישור הפדני ובטוסקנה.
היו כלולים בו לומברדיה עצמה, הדוכסויות ו וכן טוסקנה שגבלה מדרום עם .
עיר הבירה הייתה העיר פאביה.
אחרי כיבוש ממלכת לומברדיה על ידי קרל הגדול בשנת 774 סופחה לומברדיה הגדולה לאימפריה הקרולינגית.
בשנת 568 בהגיעם לפריולי, כבשו הלומברדים מידי הביזנטים את רוב השטח מדרום להרי האלפים, אולם בהתחלה הייתה אחיזתם בלתי אחידה.
השטחים בשליטתם חולקו במושגי התקופה לשתי ישויות עיקריות: "לומברדיה הגדולה", בין האלפים לטוסקנה של היום, ו"לומברדיה הקטנה" שכללה את השטחים הדרומיים.
בין שתי ישויות אלה עבר הפרוזדור הביזנטי שחיבר את האקסרכיה של רוונה עם רומא, דרך אורבייטו, ופרוג'ה.
לומברדיה הגדולה הייתה מחולקת לדוכסויות ולנחלות מלכותיות בהנהגת .
הדוכסות הלומברדית הראשונה, פריולי, הוקמה על ידי אלבוין ב-569.
בעקבותיה קמו בשנים 569–572 דוכסויות של ערים כבושות נוספות: צ'נדה, ויצ'נצה, ורונה, טרנטו, ברגמו, סן ג'וליו, פאביה, טורינו, אסטי, לוקה (טוסקיה).
בשנים 574–584 שלטו הדוכסים הלומברדים שליטה בלתי מעורערת ושמרו על אוטונומיה רבה כלפי השלטון המרכזי של המלכים הלומברדים.
במאה השביעית בתוך לומברדיה הגדולה התהוו שלושה אזורים נפרדים: נאוסטריה במערב, אוסטריה במזרח וטוסקנה בדרום.
אחרי נפילת הממלכה הלומברדית עברה השליטה בלומברדיה הגדולה לידי הפרנקים, אולם המבנה המדיני-מנהלי נשאר במקומו, כשהדוכסים הלומברדים הוחלפו על ידי רוזנים פרנקים.
לומברדיה הקטנה או לנגוברדיה הקטנה היה השם שניתן בתחילת ימי הביניים לשטח בשליטת הלומברדים במרכזו ודרומו של חצי האי האיטלקי, שהשתייכו בעיקר לדוכסויות ספולטו ובנוונטו.
אחרי כיבוש הממלכה הלומברדית על ידי קרל הגדול בשנת 774 לומברדיה הקטנה נותרה בשליטה לומברדית.
בשנת 568 בהגיעם לפריולי, כבשו הלומברדים מידי הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני את מרבית השטח מדרום להרי האלפים.
בהתחלה אחיזתם לא הייתה אחידה.
השטחים הכבושים חולקו לפי מושגי התקופה לשתי ישויות חשובות: לומברדיה הגדולה – מהאלפים לטוסקנה של ימינו, ולומברדיה הקטנה, שכללה במאה השישית את השטחים הכבושים מדרום לפרוזדור שחיבר את האקסרכיה הביזנטית של רוונה עם רומא וחצה את חבלי מארקה ואחר כך אומבריה דרך הערים אורבייטו, ופרוג'ה.
בעוד שלומברדיה הגדולה התפצלה לדוכסויות רבות ולנחלות מלכותיות בראשות , לומברדיה הקטנה ידעה לכל אורך שלטון המלכים הלומברדים (568–774) יציבות מנהלית ניכרת, כשהייתה מחולקת רק לשתי דוכסויות: ספולטו ובנוונטו שנוצרו מיד אחרי הגעת הלומברדים בשנות ה-570.
הדוכסים הלומברדים הראשונים באזור היו פרואלד הראשון בספולטו וזוטון בבנוונטו.
בהתחלה הם השתלטו על האזורים הפנימיים והשאירו לביזנטים את השליטה על החופים.
רק יותר מאוחר בימי המלך אגילולף (591–616) התפשטו הלומברדים גם אל החופים והשתלטו על כל החוף האדריאטי בין אוטרנטו למבצר הביזנטי אנקונה, על חופי הים היוני והים הטירני.
עם זאת לא צלחה דוכסות בנוונטו לכבוש באופן קבוע את נאפולי, את סלנטו ואת הקצה של קלבריה (מדרום לקוזנצה ולקרוטונה), אף לא את רומא וסביבתה.
לום היא עיר בקמרון שנמצאת באזור החוף.
לום ממוקמת כ-69 ק"מ מבירת האזור דואלה וכ-218 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
החודש הכי חם הוא נובמבר (24 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,646 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (450 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (7 מ"מ גשם).
לום ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים N5, N16 והכביש האזורי P16.
"לומדת ללכת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הערבייה-ישראלית נסרין קדרי, מתוך אלבומה השלישי בעל אותו השם, לומדת ללכת.
השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2017, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-3 ברדיו אמצע הדרך, וה-3 במצעד של גלגלצ.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידו ועל ידי מתן דרור והופק על ידי דרור גם כן.
השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב ואף העניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה נסרין קדרי לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל.
בנוסף לכך, ביצעה קדרי את השיר בשידור חי באולפן של גלגלצ.
נכון למאי 2020 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-21 מיליון צפיות.
לכבוד המצעד השנתי לשנת 2018 בגלגלצ, חנן בן ארי ביצע גרסה משלו לשיר בשיתוף עם גלגלצ.
לומברדית או לאנגוברדית היא שפה שנכחדה המשתייכת לשפות הגרמאניות המערביות אשר הייתה השפה של הלומברדים, עם גרמאני נודד שהתיישב בצפון איטליה במאה השישית.
השפות הקרובות לה ביותר הן השכנות הגאוגרפיות שלה, אלמאנית ושוואבית.
ישנם בלשנים הטוענים כי צימברית ופרזנטאלרית, המסווגים לרוב כניבים בווארים, הם בעצם צאצאים שורדים של לומברדית.
במאה ה-7 השימוש בשפה פחת משמעותית משום שהפולשים החלו לדבר לטינית וולגרית שהאוכלוסייה המקומית כבר דיברה בה.
כנראה שהיה שימוש בשפה באזורים מפוזרים עד שנת 1000 לערך.
ישנם רק שרידים מועטים לשפה.
המקורות העיקריים הם מילים לומברדיות שנכתבו בטקסטים לטיניים ושמות אנשים ומקומות באזור לומברדיה.
נפת לומונוסובסקי היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
עיקר פיתוח המגורים היה בסוף שנות החמישים; בניינים של תקופה מאוחרת מעטים יותר ואינם משפיעים באופן משמעותי על מראה הנפה.
חזית הפיתוח לאורך לנינסקי פרוספקט, שהיא החשובה ביותר מבחינת התכנון העירוני, הוקמה בשנים 1957–1959, שקבעה מראש את המראה האדריכלי של קטע זה באחד הכבישים הראשיים בדרום-מערב הבירה.
לומה ארל הוא מתחם אמנות רב-תחומי בעיר ארל שבחבל פרובאנס שבצרפת, שבמרכזו מגדל שתכנן האדריכל פרנק גרי.
המתחנם נועד להציע לאמנים את האפשרות להתנסות בהפקת יצירות חדשות באמצעות שיתוף פעולה בין תחומי עם אמנים אחרים, אוצרים, מדענים ועוד.
המתחם, ששטחו 20 דונם והיה אתר תעשייתי נטוש, הפך למתחם אמנות ביוזמת קרן לומה של אספנית האמנות השווייצרית מיה הופמן, ונפתח לציבור בשנת 2018. המגדל שבו נחנך ביוני 2021. המגדל הוא בגובה 56 מטרים ובו 13 מפלסים.
עיצוב המגדל, המכוסה ב-11,000 לוחות נירוסטה שאב השראה מהסלעים שבאזור ומציורו הנודע של וינסנט ואן גוך, "ליל כוכבים", שצויר בפרובאנס.
בתחתית המגדל נבנה אטריום עגול דמוי אמפיתיאטרון רומי.
במגדל יש חדרי מחקר ועיון, חדרי סדנאות וחדרי תצוגה.
במתחם נמצאים גם שישה מבני תעשייה גדולים שנותרו מעברו של המתחם כאתר תעשייתי.
לומונוסוב היא עיר בנפת פטרודבורץ בעיר הפדרלית סנקט פטרבורג שברוסיה, הממוקמת בחוף הדרומי של מפרץ פינלנד, ממערב לסנקט פטרבורג.
בלומונוסוב ישנו פארק וארמון מהמאה ה-18 הנקרא ארמון אורניינבאום, שהוא הארמון היחיד בסביבת סנקט פטרבורג שלא נכבש על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אורניינבאום, כפי שנקראה תחילה, קיבלה מעמד של עיר בשנת 1710, ובתחילה הוחל על מתחם ארמון אורניינבאום, שנבנה בשנים 1710–1725 מול קרונשטאדט, באזור בית המלוכה ארמון פטרהוף, על ידי האדריכלים ג'ובאני מריו פונטנה וגוטפריד יוהאן שאדל, ונועד עבור אלכסנדר מנשיקוב, מקורבו של פיוטר הגדול.
שמה המקורי של העיירה מתורגם כ"עץ תפוז" בגרמנית (בגרמנית המודרנית, המילה Orangenbaum), מקור השם במתחם הארמון שבו היו חממות לגידול צמחים אקזוטיים כגון עצי תפוז.
על פי גרסה אחרת, פירוש השם הוא "העץ הכתום", לכבוד ויליאם השלישי מאורנג', מלך אנגליה ומושל הולנד, שהיה אלילו של פיוטר הגדול, או שהוא הושאל מגרמניה (העיר אורניינבאום בנסיכות אנהלט נקראה על שם הנסיכה הנרייטה קתרינה נסאו-אורנסקי על שם ביתה).
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר מעורבת מאוד במצור על לנינגרד, שם הצליחו כוחות הצבא האדום לבסס דריסת רגל באורניינבאום, בעורף הכוחות של גרמניה הנאצית.
לדריסת הרגל הזו הייתה חשיבות מרכזית בהשקת מתקפת לנינגרד—נובגורוד בתחילת 1944, שבסופו של דבר סיימה את המצור.
בשנת 1948, שמה של העיר שונה לשמה הנוכחי לומונוסוב, לכבוד המדען, המשורר ונפח הזכוכית מיכאיל לומונוסוב.
בשנת 1754 ייסד לומונוסוב מפעל לזכוכית צבעונית ליד אורניינבאום, בכפר אוסט-רודיצה.
בשנות ה-90 שוחזרו השמות ההיסטוריים של רחובות העיר, ומבני הכנסייה הוחזרו למאמינים, לאחר ששימשו את המדינה כמוזיאונים בתקופה הסובייטית.
ביולי 1993 החלה פעילות מסחרית מנמל העיר לומונוסוב על מנת להשיג מימון חוץ-תקציבי מעיבוד מטען ייצוא-ייבוא ליישום התוכנית לבניית דיור עבור אנשי צבא, כמו גם שחזור הנמל עצמו.
בשנת 1996 בוצעו עבודות חפירה שאפשרו להגדיל את כביש הכניסה ללומונוסוב.
מאז 1994 מתקיים בלומנוסוב הפסטיבל הבינלאומי ותחרות הפסנתרנים הצעירים של סטרווינסקי.
בשנת 2004 החל שלב חדש של עבודות שיקום לשלושה הרכבים של שמורת מוזיאון אורניינבאום: הארמון הגדול.
ב-3 בנובמבר 2011 זכתה העיר בתואר הכבוד "עיר התהילה הצבאית" על תפקידה בהסרת המצור על לנינגרד בשנות מלחמת העולם השנייה.
ב-9 בספטמבר 2012 נערך פסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון "סטרווינסקי-פסט", המוקדש ליליד העיר איגור סטרווינסקי.
כחלק מהקמת נמל ברונקה בשנים 2011–2019 נהרס כליל הרובע ההיסטורי של לומונוסוב, תעלת אולגין, שהורכב מכמה עשרות בתים פרטיים הממוקמים בשני רחובות, בצעד שעורר ביקורת ציבורית רחבה.
בעיר יש מפעל לייצור ציוד לקרונות רכבת "KMT" (בבעלות חברת "Transmashholding"), סניף של מפעל מוצרי הגומי "המשולש האדום".
מספר מפעלים לעיבוד עץ, מפעלים בתחום תעשיית המזון (מאפייה, מחלבה ומבשלת בירה קטנה).
ישנם גם מספר מפעלים צבאיים המשרתים את בסיס לנינגרד של הצי הרוסי.
בשנת 2015 החל לפעול נמל ברונקה (אתר רשמי), המהווה נמל מסחרי ושערה הימי של העיר.
לומונוסוב מלאה במתקני תשתית חברתיים ומסחריים.
בעיר פועלות רשתות שיווק גדולות כגון פיאטירוצ'קה, מגניט, דיקסי, אלדורדו ואחרים.
רשתות הסלולר Beeline, Megafon, MTS, Tele2 מכסות את כלל שטח העיר.
בלומונוסוב ישנם 6 בתי ספר תיכוניים וגמנסיות, 13 גני ילדים ומשפחתונים, בתי ספר מקצועיים, המכללה הימית של חיל הים וסניף של האוניברסיטה הממלכתית הטכנית של צפון מערב רוסיה (NWTU).
לומונוסוב היא עיר קטנה יחסית, נוח לנווט בה ברגל, אך ישנם מספר קווי אוטובוס פנימיים, כמו גם קווים המובילים לסביבת העיר.
ישנם 4 קווי אוטובוס בינעירוניים המחברים את לומונוסוב עם תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג (תחנות אבטובו, קירובסקי זאבוד, פרנאס), קרונשטאדט, פטרהוף, סטרלניה ונפות קרסנוסלסקי וקירוב.