tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמישה אצילים אויבים שנתפסו בשדה הקרב הוצאו להורג בתליה ב-8 באוגוסט 1575. 34 לוחמים סקלרים נענשו על ידי כריתת אפיהם ואוזניהם.
כעבור חודש, באישור הדיאטה הוציא באטורי להורג עוד 43 מאנשיו של בקש, כולל שבעה אצילים נוספים וסקלרים רבים.
עם הנופלים בשבי נמנה גם המשורר הנודע באלינט באלאשי, אחיין של מנהרט באלאשה המנוח, והוא הוחזק בחצרו של באטורי עד שנת 1577.
שלטונו של באטורי התחזק ורבו סיכוייו לזכות בעצמו בכתר של פולין.
במישור יחסיו עם השער העליון באטורי ניהל מדיניות זהירה.
הסולטאנים ביקשו לכפות בהדרגה על טרנסילבניה את משטר החסות שנהגו כלפי הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה.
על מנת ללחוץ על באטורי, אף לא נרתע הסולטאן סלים השני לאיים כי יתמוך ביריבו, גשפאר בקש.
באטורי הסכים להרבה מן התנאים המשפילים והעושקים של הטורקים.
בין היתר באוגוסט 1575, אחרי שגבר על בקשי, עליו היה להסכים לתשלומי דמי חסות שהועלו על ידי הסולטאן מורד השלישי מ-10,000 ל-15,000 פלורינים לשנה.
היה צריך גם לספק לסולטאן כוח צבאי במקרה מלחמה.
כאמצעי סחיטה החזיק הסולטאן באיסטנבול אציל הונגרי, טוען לכתר בכוח בשם פאל מארקהאזי, לפי המנהג הסחטני שנהג כלפי שליטי הנסיכויות הרומניות בוולאכיה ומולדובה.
בנסיבות אלה דאג גם באטורי לשחד פקידים בכירים בחצר העות'מאנית, ריסן את שומרי הגבול שלו מלבצע תקיפות נגד האזורים שנצאו בשליטה טורקית, ורדף אחרי בוגדן, שליט רומני שנמלט מפני הטורקים.
בעת העימות בין הטורקים ובין שליט אחר של מולדובה, יון האיום או האמיץ, ריכז באטורי כוחות על יד הגבול עם מולדובה, עקב אחרי האירועים ונמנע מלבוא לעזרת הטורקים בתירוץ שהוא נזקק לחיילים במאבקו נגד גשפר בקש.
ההיסטוריונים הטורקים חלוקים לגבי יחסיו של באטורי אל האימפריה העות'מאנית.
חלק מהם נוטים להחשיבו כבלתי נאמן ו"כפוי טובה".
בפועל, בזמן שלטונו לא פרצו מלחמות בין שני הצדדים.
לא היו סיבות שבאטורי יכרות בריתות נגד הטורקים עם שני האויבים העיקריים של הסולטאן באותה תקופה - האימפריה ההבסבורגית, שהייתה עוינת לו, ורוסיה, שהייתה יריבתה של פולין.
זאת אף-על-פי שהיו לו חלומות ארוכי טווח על התקוממות נגד העות'מאנים.
בכמה מקרים באטורי הוציא להורג מפקדים קוזקים ואצילים פולנים שהעזו לפלוש לשטחי החסות בח'נות של קרים, בת בריתם של הטורקים מצפון לים השחור.
במישור הפנימי לקח אמצעים לחזק את השלטון המרכזי של המדינה הצעירה.
בחן מחדש את זכויות הבעלות על האחוזות הגדולות, פיתח את המסחר ואת תעשיית המכרות.
השתדל שלא להפר את הסטטוס קוו של שלום בין-דתי בקרב האתניות המועדפות - הונגרים והגרמנים (בין קתולים ובין הרוב הפרוטסטנטי) שהתקיים באותו זמן בטרנסילבניה אך התכוון לחזק את מעמד הדת הרומית-קתולית.
אסר על הקמת תנועות רפורמיות חדשות ולקח אמצעים נגד הכנסייה האוניטריאנית החדשה.
את הבישוף שלה, פרנץ דוד, שלח לבית הסוהר בעיר דווה.
באטורי, שבינתיים עבר להיות מלך בפולין, והיה מעוניין בהתפתחות החינוך, פתח ב-1579 את שערי הנסיכות למסדר הישועים והקים אוניברסיטה בניהולם בעיר קלוז' (קולוז'וואר).
כמו כן קמו בתי ספר ישועיים גם באלבה יוליה ובמנשטור.
עם זאת יחסו לכנסייה האורתודוקסית הרומנית היה חיובי.
באטורי הורה בשנת 1571 על חופש פעולה של המטיף הירומונאך איפטימיה בקרב האוכלוסייה הרומנית.
כעבור שנה, ב-1572 אישר את מינויו כבישוף.
יש משערים כי יחס זה לאורתודוקסים ביקש מצד אחד להחליש את האחיזה וההתפשטות של הדת הפרוטסטנטית, ומצד שני להבטיח שביעות רצונם של הרובאים הרומנים שבצבא הטרנסילבני.
הקיף עצמו באצילים מלומדים, חלקם בוגרי אוניברסיטת פדובה.
בזמנו עלו קרנן של משפחות כמו וסלני (Wesselényi) ובתלן (Bethlen) שתשחקנה תפקיד חשוב בעתיד האזור.
אדם מלומד ושוחר אמנויות, הצטיין הנסיך גם בכישוריו ככותב מאמרים פוליטיים בסגנון משובח.
בשעות הפנאי נהג לנגן בכלי המקלדת הידוע כ"וירג'ינל", אחד מאבות הפסנתר.
שנות מלכותו נחשבות לאחת מתקופות הפריחה של נסיכות טרנסילבניה.
עם מותו של זיגמונט השני אוגוסט ללא ילדים וסופה של שושלת יוגאילה בפולין (1572), מדינה זו עברה לשיטת הבחירה החופשית של המלך.
באפריל 1573, אנה יגיילונקה (1596-1523), אחות המלך המנוח, שכנעה את הסיים לבחור בנסיך אנרי לבית ולואה, אחיו הצעיר של המלך הצרפתי שארל התשיעי, למלך פולין.
נישואים בינה ובין אנרי היו עשויים לחזק את חוקיות המהלך.
האצולה הפולנית חתמה עם המלך הזר החדש את ההסכם הידוע כ"ארטיקולי אנריקאני" ("Articuli Henricani), שנתן תוקף להחלשת סמכויות המלך לטובת האריסטוקרטיה.
אולם אנרי לא מיהר להתחתן עם אנה יאגיילונקה וכעבור שנה בלבד מאז בחירתו ולאחר ארבעה חודשי מלוכה בפועל - ב-12 ביוני 1574 - ברח מפולין, אחרי מות אחיו הבכור, על מנת לתפוס את כס המלכות בצרפת.
בנסיבות אלה המצב בפולין חזר להיות בלתי יציב והתחרות על כתר המלוכה התעוררה מחדש למשך חצי שנה.
מועמד בעל סיכויים טובים ביותר נחשב בהתחלה הקיסר הגרמני ומלך הונגריה, מקסימיליאן השני, שהתכוון להפקיד את כתר פולין לידי בנו, הארכידוכס ארנסט.
טוען אחר לכתר פולין היה הצאר של רוסיה, איוואן הרביעי, הידוע גם כאיוואן האיום.
שליח של הסולטאן מוראט השלישי נאם בפני האצילים הפולנים והמליץ לבחור בין שלושה מועמדים: יאן קוסטקה, פלטין של סנדומיר, יוהאן השלישי, מלך שוודיה, ואישטוואן באטורי, שליט טרנסילבניה.
לבסוף הצאר יצא מן המשחק תמורת כמה הטבות טריטוראליות מצידו של מקסימיליאן.
למרות התמיכה של האפיפיור ושל ראשי הכנסייה הקתולית בפולין בקיסר, המצב הגאופוליטי החדש גרם לחששות רבים בקרב פולנים רבים (שהתאחדו לא מזמן עם ליטא במדינה אחת בעקבות איחוד לובלין ב-1569) שהרוסים והגרמנים יחלקו ביניהם את הממלכה המאוחדת, בעוד הטורקים ימשיכו מצידם להוות איום מדרום.
באותה תקופה סוכן של באטורי באיסטנבול, בשם ראץ, הפיץ שם שמועות על סיכוייו כביכול של איוואן האיום להיבחר כמלך פולין, מה שגרם ל סוקולו מהמט פאשה להזכיר לפולנים כי האימפריה העות'מאנית מעוניינת לומר דבר או שניים לגבי בחירת מלך פולין.
הווזיר הורה לטטרים בפיקודו של הביי מפילק לבצע כמה פשיטות לשטח הממלכה הפולנית-ליטאית במטרה זו.
הסוכן ראץ שכנע את הווזיר הגדול כי לבאטורי יש סיכויים טובים בקרב האצולה הפולנית.
בנסיבות אלה הוסיף השליח של סוקולו בפולין את שמו של באטורי לרשימת המועמדים הנהנים מתמיכת השער הנשגב.
בהשפעת הנציג של האפיפיור, הנונטיוס ויצ'נצו לאורו והקרדינל יאקוב יוחנסקי, הסנאט של פולין,
שהתכנס ב-12 בדצמבר 1575, בחר במקסימיליאן למלך.
לעומת זאת באטורי, שהיה ידוע בסובלנותו הדתית היחסית בטרנסילבניה, זכה לתמיכת האצולה הבינונית הפולנית, ובמיוחד של האצילים האוהדים את הרפורמה הפרוטסטנטית ואחדים מהם אפילו את הסוציניאניזם, שפחדו מאוד ממדיניות הרפורמה הנגדית של בית הבסבורג ורצו למנוע דריסת רגל של השושלת הזאת בפולין.
אחרי יומיים של סערת רוחות ציבורית, שבה חלק מהאצולה ובראשה יאן זאמויסקי איימה במלחמת אזרחים אם לא ייבחר מלך פולני שורשי מבית פיאסט, אומצה החלטה אחרת, מיוזמתו של הקסטלן מבייץ', סטניסלב שפרנייץ: לבחור באנה יאגיילונקה למלכת פולין ולחתנה עם המועמד הסביר יותר מבחינת האינטרסים של פולין, סטפאן באטורי.
לפיכך, על אף שהאצולה העליונה יחד עם הכמורה הצביעו בעד מקסימיליאן וההבסבורגים, באספה שהתקיימה ביידזייוב, על יד ורשה, 15 בדצמבר 1575, קולות האצולה הבינונית הכריעו את הכף לטובת בחירתם של אנה ושל באטורי.
נציגי ליטא עזבו במחאה את הפרלמנט ולא השתתפו בהצבעה.
ב-18 בינואר 1576 הגיע מידזייוב לקרקוב כוח צבאי של כ-20,000 לוחמים והטילו אימה על נאמני ההבסבורגים בעיר ובאקדמיה היאגיילונית.
בחירתו של באטורי קיבלה אישור סופי.
ב-16 בפברואר 1576 חתם סטפאן באטורי, בעיר מדיאש, את ההסכם pacta conventa
שבו התחייב בפני האצולה הפולנית, בין השאר, להחזיר לפולין את השטחים שסופחו על ידי רוסיה במלחמת ליבוניה.
כעבור חודש, ב-16 במרץ חצה את גבול פולין על מנת להגיע אל מחנה תומכיו בקראקוב.
ב-1 במאי 1576 באטורי התחתן עם אנה יאגיילונקה והוכתר בקתדרלת ואוול למלך פולין בשם סטפאן הראשון.
הטקס נוהל על ידי הבישוף של קויאוויה, סטניסלב קארנקובסקי, שהשתכנע מאמונתו הקתולית של באטורי, בעוד הקרדינל הפרימאט של פולין, יאקוב אוכנסקי סירב לעשות זאת.
ב-24 במאי הצליח כוח צבאי בשרות המלך החדש להתגבר על מגיני הטירה בלאנצקורונה של אלברט לאסקי, הפלטין משייראדז, שנמנה עם התומכים הכי גדולים של ההבסבורגים.
לרגע איחוד לובלין נראה כעומד להתבטל, בגלל התנגדותם של נציגי ליטא ששקלו ברצינות לבחור בקיסר מקסימיליאן כדוכס גדול של ליטא.
אחרי משא ומתן קדחתני והבטחות כי ליטא תמשיך לשמור על זכויותיה במסגרת ה"רפובליקה" הוכר גם סטפאן באטורי כדוכס גדול של ליטא, דוכס של רוטניה וסמוגיטיה.
כגמול להכרתו, הקים סטפאן, בעזרת הישועים, את אוניברסיטת וילנה -
על אף שהפך למלך פולין, לא ויתר באטורי, בהסכמת הסולטאן (שבאה ליד ביטוי בפירמן ב-23 בינואר 1576),על השליטה בטרנסילבניה.
בני חבל ארץ זה שבו נולד, תפסו מקום נכבד בחצרו ובצבאו.
בין פולין ובין טרנסילבניה נוצר מצב של "אוניה פרסונלית".
סטפאן באטורי אימץ לעצמו את התואר של נסיך טרנסילבניה (בדומה ליאנוש ז'יגמונד סאפויאי בעבר) ומינה ל"וייבוד" של טרנסילבניה וכממלא מקום שלו שם, את אחיו הבכור, קרישטוף באטורי.
אחרי מותו של זה ב-1581 מינה במקומו את בנו של המנוח, ז'יגמונד באטורי.
מפני שז'יגמונד היה קטין, מינה לצידו את יאנוש גיצי כמושל ועוד יועצים נוספים כדי שינהלו בפועל את הנסיכות.
כנסיך של טרנסילבניה, החליש באטורי את כוחה של הדיאטה וחיזק את השלטון המרכזי
נקט במדיניות לא פופולרית, לטובת האצילים.
בשנת 1577 הורה על החזרתם בכוח של הצמיתים העריקים לאחוזות אדוניהם.
כמו כן דיכא ללא רחמים את מרידות הסקלרים.
התושבים העניים שילמו מחיר כבד על השתתפות טרנסילבניה במאמציה הצבאיים של פולין נגד רוסיה.
הוטלו מיסים כבדים ואלפי לוחמים טרנסילבנים, רובם סקלרים, השתתפו במלחמה בתקווה להיחלץ מהחיים הקשים בבית.
אצילים הונגרים מטרנסילבניה בחצר הפולנית
באטורי הקים לעצמו בקרקוב "קנצלריה" בראשותו של מרטון ברזביצי, שאחרי מותו של קרישטוף באטורי ניהל בפועל את עיניני טרנסלבניה, כשההקנצלריה המקומית בטרנסילבניה בראשותו של פרקש קובאצ'וצי, הייתה כפופה לה.
בין אצילים הארנסילבנים ששהו בפולין ניתן לציין גם שמות כמו בולדיז'אר קארוי, בולדיז'אר קמן, בני משפחת באנפי (אישטוואן, קרישטוף וגיירג'), פרנץ בזרדי, גאבור מאילאט, גיירג' איריני, שצאצאיהם עוד ישחקו תפקידים חשובים בהיסטוריה של טרנסילבניה והונגריה.
מלוכתו של סטפאן באטורי בפולין וליטא
שאיפותיו של באטורי והאינטרסים הפולניים
באטורי שאף לקבל את כתר הונגריה.
בחירתו של באטורי בפולין הייתה כרוכה בחפיפה חלקית בין שאיפותיו הפוליטיות והאינטרסים של הממלכה פולנית.
באטורי שאף לטווח ארוך לנהל מלחמת שחרור נגד הטורקים העות'מאנים ובו זמנית לחבל בתביעות ההבסבורגים לכתר הונגריה.
סיכוייו למלוך בפולין חוזקו על ידי מות יריבו, מקסימיליאן השני בנובמבר 1575.
האצולה הפולנית חששה שלא ישים את יעדיו בהונגריה מעל האינטרסים של פולין.
בהתחלה נקלע באטורי במצב פוליטי וכלכלי קשה.
המדינה נפגעה מאוד מתקופת האינטרגנום.
הקיסר מקסימיליאן השני התעקש לממש את בחירתו על ידי הסנאט הפולני, תמך בהתנגדות פנימית ובברית עם רוסיה, התכונן לפעולה צבאית.
אולם מותו הפתאומי עקב מחלה גרם להתהפכות המצב.
העיר שהפגינה ההתנגדות הכי עזה לשלטונו של סטפאן הייתה גדנסק, בגרמנית דנציג.
עתירת נכסים, כחברה בברית ההאנזה ובתור נהנית מהתמיכה החשאית של דנמרק ושל הקיסר הגרמני, דנציג תמכה בבחירתו של מקסימיליאן והייתה נחושה שלא להכיר בבאטורי.
אחרי מצור של שישה חדשים, הצבא של דנציג, שכללה 5,000 שכירי-חרב נוצחה בקרב בשדה פתוח ב-16 בדצמבר 1577.
אך מפני שצבאו לא היה מסוגל לכבוש את העיר בכוח, ומכיוון שלא הצליח להשיג מספיק כסף מהאצולה הפולנית, הסכים באטורי לפשרה:
הסכים להכיר במעמד המיוחד של העיר ובפריבילגיות שלה, כפי שהוכרו על ידי מלכי פולין הקודמים.
יתרה מזו, ביטל את הצ'רטר שהעניק לכתר הפולני מונופול על המדיניות הימית ושהבטיח את שלטון פולין בנמל.
בתמורה הכירה בו העיר כשליט של פולין ושילמה לו סכום עתק של 200,000 גולדנים בתור פיצויים.
בהמשך גדנסק נשארה נאמנה לפולין בימי המלחמות עם שוודיה ועם רוסיה וסיפקה לרפובליקה את הסיוע הנדרש.
עם זאת לטווח ארוך הוויתורים לגדנסק נחשבו להחלטה מזיקה.
הם החלישו את הקשרים החוקיים בין פולין לדנציג ופגעו בזכויות הכתר הפולני לבנות צי צבאי בים הבלטי מבלי לקבל את אישור שלטונות הנמל.
הניצחון בדנציג איפשר לסטפאן לחזק את סמכותו המלכותית, בתמיכת הקנצלר שלו, יאן זמויסקי, שהיה פוליטיקאי מוכשר.
שניהם הצליחו לגבור על סיעות השלאכטה הליטאית והפולנית
על ידי הטלת מיסים גבוהים יותר על אדמות הכתר ועל הרכוש המלכותי שהוחכרו לאצילים.
באטורי הודיע שלא יגביר את סמכויות הסיים והעדיף לפנות ישירות לאסיפות מחוזיות שיכלו להשתכנע יותר בקלות לתמוך במלך.
סטפאן באטורי ארגן מחדש את הצבא הפולני.
בין החידושים שהנהיג היה הקמת כוח רגלי חצי-מקצועי, המורכב מאיכרים מאומנים בלחימה רגלית ובהנדסה קרבית.
הוא הצליח לגייס גם את הקוזקים מאוקראינה ומגדות הדנייפר בתוך כוח צבאי סדיר שהיווה מחסום נגד הטטרים, הטורקים והצבא הרוסי.
בזמנו הונהג התפקיד של יסאול, סגן האוטמאן, בצבא הקוזאקים.
בעמדות מפתח בצבא, וגם במנהל, מינה באטורי אנשים מחוץ לממסד והפחית בדרך זו את תלותו באצולה ואת יכולתה לכפות עליו ויתורים.
לעומת זאת הוא עודד את צמיחת כוחן של כמה משפחות אצילים שחבו למלך את עושרם ואת מעמדם, כגון משפחת זמויסיקי.
הוא ביצע גם רפורמה של המוסדות המשפטיים על ידי הקמת בתי משפט לערעורים - בפולין ב 1578 ובליטא ב-1580.
באטורי תמך בהקמת בתי דין של האצולה, מה שהפחית את כוח המלך מול האצולה אך הרגיע את חששותיה ועזר להשגת תמיכתה ביעדי המלך.
כדוגמה להפעלת החוק והסדר הורה באטורי להוציא להורג את האציל סמואל זבורובסקי שהוגלה בעבר בגלל אשמת רצח ושהעז תוך הפרת צו ההגליה, לחזור למדינה.
באטורי נקט בענישה זאת על אף שמשפחתו של זבורובסקי סייעה לבחירתו למלך פולין.
שוחר תרבות ומדעים, סטפאן באטורי הפך בשנת 1579 את המכללה של הישועים בווילנה לאוניברסיטה, מוסד שלישי מסוג זה במדינה.
במישור יחסי החוץ השתדל באטורי לחפש שלום באמצעות בריתות חזקות.
על אף שנשאר חשדן כלפי בית הבסבורג, כרת ברית הגנה עם יורשו של מקסימיליאן, הקיסר רודולף השני, בתיווך שליח הותיקן.
יישר את ההדורים גם ביחסים עם האימפריה העות'מאנית על ידי הסכם הפסקת האש ב-5 בנובמבר 1577.
לעומת זאת לבקשתו, אישר הסיים שהתכנס בוורשה את מימון המלחמה הבלתי נמנעת עם רוסיה של איוואן האיום.
יחד עם יד ימינו, הקנצלר זמויסקי, הוביל את צבא הרפובליקה הפולנית למסע מכריע נגד רוסיה כחלק ממלחמה רבת-משתתפים (פולין ושוודיה מחד, רוסיה, "ממלכת ליבוניה", ודנמרק מאידך) שנקראה מלחמת ליבוניה.
איוואן האיום פלש לליבוניה וכבש את דורפט ואת הדוכסות קורלנד שהייתה כמה שנים קודם בחסותה של פולין.
הצבא הפולני הביס את הכוחות הרוסיים בווליקייה לוקי.
בשנת 1581 סטפאן באטורי פלש לאימפריה הרוסית וב 22 באוגוסט הטיל מצור על העיר פסקוב.
מראה העיר הגדולה הזאת וביצוריה המרשימים הרתיעו לא מעט את הלוחמים הפולנים.
אך באטורי התעלם מטענות כמה מקציניו ומבקורתו של שליח האפיפיור, פוסבינו, שניסה לתווך בין הצדדים, והחליט
לבסוף ב-13 בדצמבר 1581 איוואן, אחוז פחד לביטחונה של העיר השלישית בממלכתו, הסכים לחתום על חוזה שלום - הידוע כ"שלום של יאן זמויסקי".
לפי חוזה זה רוסיה ויתרה על פולאצק (פולוצק) ועל דוכסות ליבוניה לטובת הרפובליקה הפולנית-ליטאית.
בחזרתו למולדת, באטורי ביטל את הפריבילגיות שהוקנו לאצילים בהסכם וילנה משנת 1561 והתחיל לייסם מדיניות של קונטרה-רפורמה.
משוחרר מדאגות לגבי הגבול המזרחי, יש עדויות כי סטפאן תכנן לאחר מכן ברית נוצרית עם רוסיה נגד האימפריה העות'מאנית.
זאת הייתה למעשה שאיפת האפיפיורים שבאמצעות שגריריהם לפולין (כמו קליגרי) ניסו לגייסו בראש מסע צלב נגד הטורקים.
אולם שקיעת רוסיה ב"תקופת הצרות" הותירה אותו ללא פרטנר רוסי.
תוכניותיו להנהגת מלוכה תורשתית בפולין ולאוניה פרסונלית עם רוסיה וליטא נשארו ללא המשך בגלל מחלתו ומותו ב"טירה הישנה" שבנה בגרודנו (הורדנה), ב-12 בדצמבר 1586.
על אף שגייס קוזאקים לצבאו, במדיניותו כלפי מולודובה נזהר המלך באטורי שלא להכעיס את הסולטאן העות'מאני והתנגד לניסיונות של קוזאקים להתערב במולדובה.
מחלתו ומותו - במרכז מחלוקת רפואית
בשנותיו האחרונות סבל המלך ממרה שחורה וכתב צוואה.
ב-3 בדצמבר 1586, בשובו מציד הרגיש כאב עז בחזה ועייפות רבה.
תסמינים אלו חזרו כעבור יומיים, בליווי קשיי נשימה, רעד, חיוורון והתעלפויות.
שני רופאיו האיטלקים היו חלוקים בדעותיהם.
הם אבחנו אבחנות שונות והמליצו על טיפולים סותרים.
הנתיחה שלאחר המוות של גופתו שבוצעה על ידי הכירורג יאן זיגוליץ ולצידו, ניקולאוס בוצ'לה, הייתה הראשונה מסוג זה במזרח אירופה.
המנתחים שמו לב להגדלה ניכרת של הכליות ("כמו של פר") ומהמורות מוזרות על פניהן, אך לא ייחסו את מוות לכך.
גופת המלך הועברה מגרודנו לקרקוב, שם נקברה בקתדרלה המלכותית על הגבעה ואוול.
היו שהאשימו את הרופאים בגרימת מותו (turba medicorum perdidit cesarem), והריב ביניהם נמשך גם לאחר מכן במשך שנים, תוך הטחת עלבונות זה בזה.
בשנת 1933 לרגל מלאת 400 שנה להולדתו של סטפאן באטורי התקיימה התייעצות רופאים בראשותו של פרופ' פרנצישק וולטר מבית הספר לרפואה בקרקוב, והועלתה ההשערה שהמלך נפטר עקב כליות פוליציסטיות עם אורמיה.
סטפאן באטורי לא השאיר יורשים ולא הצליח להוריש את כס המלכות מפולין לאחד מבני משפחתו.
חיי נישואיו עם אנה יגיילונקה, שהייתה עשר שנים מבוגרת ממנו, (בשנת הנישואים בת 52) לא היו מוצלחים.
לא יכלו להביא ילדים לעולם ולמלך שחי תקופות ארוכות רחוק מהבית, היו מספר מאהבות.
המלכה אנה אף שקלה משום כך להתגרש ממנו.
תאריו בלטינית, אחרי הכתרתו כמלך פולין, היו כדלקמן:
שנות מלכותו נחשבות לתקופה טובה בחיי הקהילה היהודית בפולין.
בהגיעו לשלטון אישר באטורי מחדש את הזכויות שהוענקו להם בצ'ארטרים של קודמיו.
בזמנו התחזקה ההנהגה המרכזית של יהודי פולין וליטא -ועד ארבע ארצות, שהתכנסה במליאתה בלובלין בשנת 1579 ובחרה במועצה ובראשה פרנס - marszalek generalnosci, רב כולל, ונאמן (wiernik).
הוועד נהנה מאוטונומיה בניהול חיי היהודים.
הוא נדרש על ידי המלך לגבות גם את מסי הגולגולת שהוטלו על היהודים החל משנת 1549. היהודים השתתפו במאמץ המלחמתי של הממלכה לא רק על ידי מיסים, אלא גם על ידי השתתפות בהגנת הערים.
ידוע המקרה של מנדל איזקוביץ' מקזימיר שתרם את הידע שלו בבניית גשרים ובביצוע עבודות אחרות בעלות חשיבות צבאית.
דמות אחרת מקרב מנהיגי היהודים שייצג אותם בפני המלך ולפי מקורות יהודים זכה להערכתו היה הרב שאול בן יהודה קצנלבוגן, איש פדובה שהקים ישיבה חשובה בבריסק.
המלך הוציא בשנת 1576 שני צווים להגנת היהודים מפני עלילות דם שנפוצו בקרב האוכלוסייה הפולנית והליטאית על ידי גורמים עוינים שפעלו בשם האמונה הנוצרית.
המלך דרש להטיל על המסיתים עונש מוות.
בזמנו של סטפאן באטורי קהילות יהודיות רבות קיבלו זכויות למסחר ולחכירה וההתיישבות היהודית התרחבה במזרח המדינה.
מצד שתי הערים שביקשו להמשיך לשמור עצמן מנוכחות של יהודים על ידי הזכויות שנקראו privilegia de non tolerandis judeis, קיבלו אישור לכך, כולל ורשה בה אף הורחב התחום האסור להתיישבות יהודים.
בשנת 1580 בהתאם לצו המלך, אסר ועד ארבע הארצות חכירה של נכסים מלכותיים - כמו מכרות מלח, מיסים, בניינים, בכל שטחי פולין גדול, פולין קטן ומזוביה.
לעומת זאת לא חלו איסורים כאלה ברוסיה (רוטניה) האדומה, פודוליה, ווהלין, מערב אוקראינה וליטא.
תחת השלטון הפולני, בין השנים 1919–1940, אוניברסיטת וילנה נקראה אוניברסיטת סטפאן באטורי
במאי 1988 הוקמה קרן ע"ש סטפאן באטורי - שהוא שם הקרן סורוס בפולין, הפועלת למען חיזוק הדמוקרטיה הפולנית
רחוב ראשי בעיר הורדנה נקרא על שמו
רחוב בבודפשט נקרא על שמו
אוניית העולים "סטפאן באטורי" הגיעה לאלכסנדריה ביוני 1944 והיהודים שבה המשיכו לארץ ישראל.
סטפ אפ 2: הרחובות הוא סרט ההמשך לסרט סטפ אפ, אשר יצא לאקרנים בשנת 2008. הסרט בוים על ידי ג'ון מ.
צ'ו, ומככבים בו בריאנה אביגן, רוברט הופמן וקאסי ונטורה.
אנדי (מגולמת על ידי בריאנה אביגן) היא רקדנית רחוב המתגוררת יחד עם האפוטרופוסית שלה, שרה, שגידלה אותה מאז שאימה נפטרה.
בתחילת הסרט אנדי חברה בלהקת רקדני רחוב בשם "410" אשר ידועים לשמצה בבולטימור ומבוקשים על ידי המשטרה בשל מעשי ונדליזם והפרת הסדר הציבורי.
שרה מכריחה את אנדי בתחילת הסרט לנטוש את 410. בהמשך, בן דוד של אנדי טיילר גייג' (סטפ אפ) משכנע את אנדי לנסות להתקבל לבית הספר לאמנויות במרילנד.
אנדי עוברת את האודישן ומתקבלת לבית הספר אך מתקשה בהמשך להשתלב בבית הספר החדש.
נחושה להוכיח את כישוריה, אנדי מקימה צוות רקדנים חדש הכולל מספר חברים לכיתה ובהם צ'ייס (מגולם על ידי רוברט הופמן), אשר נרשמים לתחרות ריקודי רחוב מחתרתית נחשבת בשם "הרחובות" ובהמשך יתחרו ברקדני הרחוב של 410.
אנדי ווסט (בריאנה אביגן) - גיבורת הסרט.
צ'ייס קולינס (רוברט הופמן) - נער עשיר המתאהב באנדי.
רוברט אלכסנדר השלישי (מוס) (אדם סבני) - רקדן מוכשר ואחד החברים הכי טובים של אנדי.
טיילר גייג' (צ'נינג טייטום) - רקדן מוכשר.
בלייק קולינס (וויל קמפ) - מנהל בית הספר לאומניות שבמרילנד.
סופי דונובן (קאסי ונטורה) - אחת מהאקסיות של צ'ייס שמתאהבת בהמשך במוס.
מיסי סראנו (דניאל פולנקו) - אחת מחברותיה של אנדי השייכת ל"410".
מאנסטר (לויס רוסדו) - רקדן בקבוצת רקדני הרחוב של אנדי.
קייבל (הארי שום) - רקדן בקבוצת רקדני הרחוב של אנדי.
פליי (ג'נלי קיימברידג') - רקדן בקבוצת רקדני הרחוב של אנדי.
סמיילס (לה-ג'ון דאנטזלר) - רקדן בקבוצת רקדני הרחוב של אנדי.
ג'ני קידו (מרי קודה) - רקדנית בקבוצת רקדני הרחוב של אנדי.
שרה (סוניה סון) - אמה המאמצת של אנדי.
חברתה הטובה ביותר של אמה של אנדי אשר אימצה את אנדי לאחר שאימה מתה מסרטן.
טאק (בלק תומאס) - המנהיג של להקת רקדני הרחוב "410" והאקס של אנדי.
פליקה שו (טלישה שב) - חברתה הטובה ביותר של אנדי.
די ג'י סטנד (בוגי) - הדי ג'יי של תחרות ריקודי הרחוב המחתרתית "הרחובות".
סטפ אפ 3D הוא סרט המשך לסרט "סטפ אפ 2: הרחובות", אשר בוים על ידי ג'ון מ.
בסרט מככבים שרני וינסון (נטלי), ריק מלמברי (לוק) ואדם ג'יי סוואני (מוס-שהופיע גם בסרט השני).
לוק, נער יתום, ורקדן מחונן, נלחם על ביתו, מבנה נטוש בו מתגוררים הוא וחבריו רקדני הרחוב, עימם הוא הרכיב את קבוצת הרקדנים 'בית הפיראטים'.
מטרת הקבוצה היא לזכות בתחרות ולקבל את הפרס הגדול, שהוא סכום כסף לא קטן שיאפשר להם לקנות את המבנה הנטוש שבו הם מתאמנים.
כדי לנצח בתחרות, לוק מחפש אחר שני רקדנים נוספים והוא פוגש בנטלי, רקדנית רחוב מוכשרת, אך מסתורית ובמוס, שהופיע בסרט השני.
האימונים החלו, לוק ונטלי מכירים זה בזו, ומתאהבים.
בית הפיראטים מגלה שריקודו 'נגנב' על ידי הקבוצה המתחרה בהמשך הסרט לוק מגלה שנטלי היא בעצם אחותו של הקפטן מהקבוצה היריבה.
מוס לומד באוניברסיטה הנדסה יחד אם קמיל אך עדיין מעדיף לרקוד ובזכותו הפיראטים זוכים בגביע
מוס - אדם ג'יי סוואני
קמיל גייג' - אליסון סטונר
סטפ אפ 4: מהפכה הוא סרט קולנוע מוזיקלי אמריקאי בתלת־ממד שיצא לאקרנים בתאריך ה-27 ביולי 2012. זהו הסרט הרביעי בסדרת סרטי "סטפ אפ" והוא בוים על ידי סקוט ספיר, הופק על ידי ג'ון צ'ו, ומככבים בו קת'רין מקורמיק, ראיין גוזמן, אדם סבאני, מישה גבריאל ופיטר גלאגר.
עלילת הסרט נסובה סביב הקשר בין אמילי (קת'רין מקורמיק) המגיעה למיאמי כדי ללמוד ריקוד, לבין שון (ראיין גוזמן) מנהיג חבורת רקדנים שכונתית המכנה את עצמה "הכנופיה".
אביה של אמילי, איש עסקים אמיד מנסה לחבל בקשר ולפגוע בשכונה על ידי הקמת בית מלון גדול במקום.
אמילי, בתו של איש עסקים אמיד מגיעה למיאמי כדי להפוך לרקדנית מקצועית.
במיאמי היא פוגשת בשון המנהל חבורת ריקודים שכונתית המכונה "הכנופיה" (אנגלית The Mob").
השניים רוקדים יחדיו, מתאהבים ומתאמנים לקראת הופעה שעתידה לקבוע את עתיד חברות הריקודים.
אביה של אמילי מגלה שלביתו מערכת יחסים עם שון והוא מחליט לפעול לסיום הקשר, תוך פגיעה בשכונה ובחברי "הכנופיה".
ביל אנדרסן (פיטר גלאגר), אביה של אמילי תכנן את לבנות בית מלון גדול על חשבון אזור מגורי חברי "הכנופיה" והם החליטו להיאבק בתוכניות הפיתוח באמצעות ריקוד מחאה ובשלב הראשון, לא נחלו הצלחה.
לאחר ריקוד מחאה נוסף ופוגעני, עלו יחסיהם של אמילי ושון על שרטון ואמילי פרשה מהכנופיה.
במעמד ההכרזה על בנייתו של בית המלון, ביצעה הכנופיה ריקוד סיום, אשר נועד להסביר את עמדתם בפני ראש העיר וצוותו.
הריקוד נוחל הצלחה רבה, אביה של אמילי מסכים לבנות את בית המלון באתר אחר, שון ואמילי מחדשים את מערכת היחסים ביניהם, ו"הכנופיה" מקבלת הצעה להשתתף במסע פרסום לנייקי.
שון - ראיין גוזמן - מנהיג חבורת רקדנים בשכונה במיאמי שמכנה את עצמה "הכנופיה".
מכיר את אמילי במקום שהוא עובד בו ומתאהב בה.
אמילי אנדרסון - קת'רין מקורמיק - מגיעה למיאמי כדי ללמוד ריקוד אביה איש עסקים שרוצה להרוס את השכונה ששון גר בו ולבנות שם בית מלון.
אדי - מישה גבריאל המילטון - חברו הטוב של שון שיחד הם מנהיגים את "הכנופיה" עבר כמלצר במלון דימונט יחד עם שון אך גורם לפיטוריו בגלל שאיחר.
ויליאם "ביל" אנדרסון - פיטר גלאגר - טייקון נדל"ן, ואביה של אמילי, הבוס של שון ואדי.
ג'ייסון הרלסון - סטפן בוס - חבר ב"הכנופיה", ולאחר שהיה חבר בקבוצת "הפיראטים" בסרט השלישי ולאחר שהותו בניו יורק חזר למיאמי.
סקיפ - טומי דיואי - בן החסות של ויליאם.
רוברט אלכסנדר השלישי "מוס" - אדם סבאני - מגיע למיאמי לאחר שמקבל שיחת טלפון מג'ייסון שיבוא לעזור ל"כנופיה" ויחד איתו מביא כמה מהפיראטים.
פנלופה - קלאופטרה קולמן - דיג'יי, מבצעת את כל המוזיקה של הכנופיה.
קלייר - מייגן בון - אחות של שון.
היא אמא חד הורית לילדה קטנה.
סטפאנו מאורי (באיטלקית: Stefano Mauri; נולד ב-8 בינואר 1980 בעיר מונצה שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
מאורי שיחק מעל לעשור בקבוצת לאציו, בה אף שימש כקפטן.
מאורי משחק בעיקר בתור קשר התקפי, או כשחקן כנף, והתכונות העיקריות שהוא טוב בהן הן כדרור ומסירות.
רגלו החזקה היא הרגל השמאלית והוא משתמש בה באופן ניכר, אולם יש לו גם כישרון מסוים ברגלו הימנית.
סטפאן אודראן הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה צרפתייה.
שיא פעילותה כשחקנית היה מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד סוף שנות ה-80. ברבות מהדמויות שגילמה העבירה תחושה של חושניות קרירה.
נטען לגביה כי "הביאה לשלמות את גילום דמותה של האישה הצרפתית הבורגנית, שהיא אלגנטית, מרוחקת, מאופקת ולעיתים קרובות רחומה - שהופכת לפתע למעורבת בקונפליקט רצחני." אודראן זוהתה בעיקר עם סרטיו של הבמאי הצרפתי קלוד שברול, שלו אף הייתה נשואה במשך 16 שנים, אך התפרסמה גם בסרטים נוספים שביימו במאים אחרים.
נולדה וגדלה בוורסאי בשם קולט סוזן דשוויל (Colette Suzanne Dacheville) למשפחה בה האב היה רופא.
למדה משחק אצל שארל דולן, טניה בלשובה , רנה סימון ומישל ויטולד .
החלה לשחק בקולנוע בתפקידים זעירים ב-1957 ו-1958. ב-1959 זכתה לפרסום ראשון בעת ששיחקה בתפקיד משנה כבלונדינית חושנית בסרטו הבולט של קלוד שברול, "הדודנים" (Les cousins), אחד מסרטי הגל הצרפתי החדש הבולטים, שזכה אף להצלחה מסחרית.
שנה לאחר מכן שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הנשים הטובות" (Les bonnes femmes) כדמות הקומית; אחת מארבע הצעירות הפריזאיות הבוררות את דרכן בחיים.
הסרט נחשב כבעל חשיבות ב"גל החדש", אך נכשל מסחרית.
עד 1968 המשיכה ושיחקה בתפקידים חשובים אך לא ראשיים, בעיקר בסרטיו של קלוד שברול, שלו נישאה ב-1964. בין הבמאים האחרים שבסרטיהם שיחקה באותה תקופה היה גם אריק רוהמר (בסרטו שיצא למסכים ב-1962, "Le Signe du lion").
ב-1968 שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי בסרטו של שברול "Les biches".
בסרט גילמה אודראן אשת חברה מבוססת המתחרה מול המאהבת שלה על אהבתו של גבר (ז'אן-לואי טרנטיניאן).
הסרט זכה לפרסום בין היתר הודות לנועזותו ולהצגה של יחסים לסביים בו.
על משחקה בסרט זכתה אודראן בדוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
סרט זה היה הראשון בסדרת סרטים של שברול הנחשבים כבולטים במיוחד ביצירתו.
המבקר האמריקאי וינסנט קנבי תיאר אותם כ"תרגילים שנונים ופרוורטיים, סוחפים ביופיים, העוסקים באהבה, רצח, אשמה ופיצוי".
בארבעה מהסרטים הללו שיחקה אודראן בתפקידים הראשיים: "האישה הבוגדנית" (1969), "הקצב" (1970), "הקרע" (1970) ו-"Juste avant la nuit".
לאחר שהשתתפה במספר סרטים של במאים אחרים, שלא זכו להצלחה מרשימה, שיחקה אודראן ב-1972 בסרטו הסוריאליסטי של הבמאי הספרדי לואיס בונואל, "סוד הקסם הבורגני".
אודראן גילמה יחד עם ז'אן-פייר קאסל (ששיחק מולה כ"נבל" ב"הקרע") זוג בורגני שביתם הכפרי הוא אחד ממוקדי ההתרחשויות בסרט.
על תפקידה בסרט זכתה אודראן בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
הסרט הבולט הבא שבו השתתפה, הפעם בתפקיד משנה, היה סרטו המצליח של קלוד סוטה "ונסן, פול, פרנסואה והאחרים" (Vincent, Paul, François, et les Autres) משנת 1974. ארבעה גברים בגיל העמידה מבלים יחדיו בכפר בכל סוף שבוע בעיקר על מנת לדון אודות חייהם.
הסרט הציג כמה מגדולי השחקנים של הקולנוע הצרפתי באותה עת, כגון מישל פיקולי, איב מונטן וז'ראר דפארדיה.
ב-1977 שיחקה בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי ז'ורז' לוטנר, בכיכובו של אלן דילון, "שחיתות בצמרת" , בו גילמה את אשתו של פוליטיקאי שנרצח.
ב-1978 שיחקה בסרטו של שברול "נערה ושמה ויולט" (Violette Nozière) בתפקיד אמה של ויולט נוזייר (שגולמה על ידי הכוכבת העולה איזבל הופר).
הסרט נסב סביב חייה של פושעת שסיפורה התפרסם ערב מלחמת העולם השנייה אחרי שרצחה את אביה ואמה ניצלה מאותו ניסיון רצח.
הסרט היה אפל ועשיר בתיאורים פסיכולוגיים.
על משחקה בסרט זה זכתה אודראן בפרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1980 השתתפה בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי האמריקאי סמואל פולר "האדומה הגדולה ה-1", שתיאר את קורותיהם של חמישה חיילים מדיוויזיית הרגלים הראשונה של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
אודראן גילמה בסרט חברת מחתרת בבלגיה שנכלאה בבית חולים לחולי נפש ומסייעת לחיילים האמריקאים.
ב-1981 שיחקה כאשתו הבוגדנית של פיליפ נוארה בסרטו של ברטראן טברנייה "Coup de Torchon", בו כיכבה גם איזבל הופר.
הסרט זכה להצלחה בצרפת ואודראן הייתה מועמדת על משחקה לפרס סזאר לשחקנית המשנה.
ב-1983 שוב הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המשנה; הפעם על משחקה בסרטו של הבמאי, אלן ז'סואה, "Paradis pour tous".
ב-1984 הייתה מועמדת שנה שנייה ברציפות לאותו פרס על השתתפותה בסרטו של הבמאי קלוד מילר , "Mortelle Randonnée (film) ".
ב-1984 אף השתתפה במיני-סדרה הטלוויזיונית האמריקאית המצליחה, "בתו של מיסטראל" , על פי ספרה של ג'ודית קרנץ.
ב-1987 כיכבה בסרטו המצליח של הבמאי הדני גבריאל אקסל, "החגיגה של באבט".
אודראן גילמה בסרט את דמותה של באבט, פליטה מההתקפה על הקומונה הפריזאית ב-1871 המגיעה לכפר קטן בדנמרק, אל ביתן של שתי אחיות מבוגרות ונוצריות אדוקות.
הן מקבלות אותה כסוכנת הבית שלהן.
היא זוכה בכסף בהגרלה ומחליטה להוציא את כספי הפרס על סעודה חגיגית.
המאכלים המשובחים והיין המוגש לאחיות ולאורחיהן המבוגרים והמאופקים גורמים להם להיפתח אל החיים.
ב-1992 שיחקה בסרטו של שברול "בטי" (Betty), בו גילמה אלכוהוליסטית מבוגרת הלוקחת תחת חסותה אלכוהוליסטית צעירה (מארי טרנטיניאן) שהושלכה לרחוב על ידי משפחת בעלה.
עד סוף שנות ה-90 המשיכה אודראן לשחק בסרטים ובסרטי וסדרות טלוויזיה, לרוב בתפקידי משנה.
לאחר מכן מיעטה בהופעות בסרטים.
ב-2008 שיחקה בסרטה של הבמאית אן פונטיין, "La fille de Monaco" (הנערה ממונקו), לצד פבריס לוקיני, רושדי זם ולואיז בורגואן.
בסרט היא שיחקה בתפקיד אישה מבוגרת הנאשמת ברצח מאהבה.
אודראן הייתה נשואה במשך זמן קצר לשחקן הקולנוע ז'אן-לואי טרנטיניאן.
ב-1964 נישאה בשנית, לבמאי קלוד שברול שבסרטיו הרבתה לשחק.
לשניים נולד בן ב-1963, תומא שברול, שחקן קולנוע במקצועו.
ב-1971 נמנתה אודראן עם 343 נשים שחתמו על מניפסט ה-343, מנשר שכתבה סימון דה בובואר שחתמו עליו 343 נשים (רבות מהן מפורסמות) שביצעו הפלה (עבירה פלילית בצרפת באותה עת) ותמך בזכות הנשים לבצע הפלה.
ב-2009, בעת שהתראיינה באמצעי התקשורת הצרפתיים לרגל צאת ספרה האוטוביוגרפי "Une autre façon de voir la vie" (בתרגום חופשי: "דרך נוספת להסתכל על החיים"), אמרה כי היא מצטערת על ההפלה שביצעה וכי כיום לא הייתה חוזרת וחותמת על המנשר, שכן הפלה היא דבר נורא.
סטפאנו בוארי (באיטלקית: Stefano Boeri; נולד ב-25 בנובמבר 1956) הוא אדריכל ומתכנן ערים איטלקי.
בוארי נולד במילאנו, בנם של האדריכלית ומעצבת הרהיטים והנוירולוג רנאטו בוארי.
אחרי לימודים ב"תיכון הקלאסי" של מילאנו, למד שפות ותכנון הערים.
בשנת 1980 סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובהמשך סיים תואר שלישי בתכנון ערים ב לאדריכלות בוונציה.
עבודת הדוקטורט שלו דנה ב"שפות ודימויים של אורבניסטיקה מנוהלת.
גרסאות של תוכנית המתאר של מילאנו" -
התמנה לפרופסור לתכנון ערים במכון הפוליטכני במילאנו וכפרופסור אורח באוניברסיטאות שונות, כולל ב באוניברסיטת הרווארד, ב ברוטרדם, במכון הפוליטכני בלוזאן, במכון סטרלקה במוסקבה וב, בשווייץ.
הציג בתערוכות ופסטיבלים בינלאומיים רבים.
בוארי היה עורך ראשי של המגזין הבינלאומי "" בשנים 2004–2007, ושל המגזין "" בשנים 2007–2011. בשנת 2000 הקים בוארי את רשת המחקר Multiplicity.
בוארי מפרסם באופן קבוע מאמרים בעמודי התרבות של העיתון - עיתון כלכלי חשוב בארצו.
משרד האדריכלות שלו מעורב בכמה מיזמים של שינויים באזורי הנמל בים התיכון - בג'נובה, נאפולי, מיטילנה, סלרנו, טריאסט.
אחיו הוא כלכלן ואחיו השני סנדרו הוא עיתונאי.
2007 - המושב החדש של (ריצולי-קוריירה דלה סרה) במילאנו.
2009 - שיקום האזור לה מדלנה בסרדיניה, מושב של G8 (ארגון המדינות המתועשות).
המרכז האירופי למחקר ביומד (ביו-רפואי) מתקדם במילאנו - בתוך הפרק החקלאי דרום-מילאנו.
המושב החדש של חברת סימנס במילאנו.
המרכז האזורי של ים התיכון במרסיי - כשמרסיי הייתה לבירת התרבות של אירופה.
2000 - Mutations (עם סנפורד קווינטר, רם קולהאס, דניאלה פבריציוס, הנס אולריך אובריסט, נדיה טאזי) - על הנופים העירוניים של ימינו
כולל Uncertain States of Europe USE - על סוף הדגמים המסורתיים של ערים, על הקונפיגורציה החדשה של המדינות ושל הערים - מיזם מחקרי קיבוצי
Cross Sections of a Country 1998 - אטלס של הנוף העירוני האיטלקי בן זמננו
- אטלס של הדגמים החדשים של המגורים במילאנו
סטפאן (באוקראינית: Степань; בפולנית: Stepań) היא יישוב כפרי במערב אוקראינה, באזור סארני שבחבל ווהלין, על גדת הנהר הורין, אחד מיובליו של הנהר פריפיאט.
סטפאן היא אחד היישובים העתיקים ביותר בחבל ווהלין.
באזור נמצאו כלי אבן שמעידים על קיומו של יישוב במקום עוד מהמאה ה-9. האזכור הראשון של היישוב במסמכים הוא משנת 1290. סטפאן הייתה עיר מבוצרת בתקופת ממלכת רוס של קייב, ומרכז מסחרי ותרבותי במשך מאות שנים.
היישוב נמצא בצומת דרכי מסחר ששימש את נסיכי ליטא, והכיכר המקומית שימשה כמרכז מסחרי לסוחרים מיישובים סמוכים, בין היתר לסחורות בתחומי הצביעה, הבד, הקדרות, הנחושת והשריון.
בשנת 1917 נכלל היישוב בשטחה של הרפובליקה העממית של אוקראינה.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שבא בעקבותיה סופחה סטפאן לפולין.
בספטמבר 1939, עם כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות, נכללה סטפאן בשטח פולין שסופח לברית המועצות לפי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את היישוב במהלך מבצע ברברוסה והוא נכבש שוב על ידי הסובייטים בקיץ 1944. לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1960 קיבלה סטפאן מעמד של יישוב עירוני.
בשנת 1991, עם הקמתה של אוקראינה העצמאית, נכלל היישוב בשטח אוקראינה.
היישוב נכלל ברשימת האתרים ההיסטוריים של אוקראינה, לפי חוק המדינה.
ביישוב אתרים ארכאולוגיים בעלי חשיבות לאומית, ובהם שרידי טירה.
ביישוב קיימת כנסייה בסגנון הבארוק מהמאה ה-18. הכנסייה החזיקה בית מחסה ובית ספר.
הכנסייה נהרסה בתקופת השלטון הקומוניסטי אך נמצאת בהליכי שיקום.
כנסייה נוספת הקיימת ביישוב הפכה למועדון, אך שבה לתפקודה המקורי לאחר נפילת הקומוניזם.
בכיכר המקומית, ששימשה מרכז מסחרי במשך מאות שנים, ניצב כיום קבר אחים לחיילים סובייטיים.
לאחר נפילת ברית המועצות הוקמה בכיכר מצבה עם צלב לזכר הלוחמים למען חרות אוקראינה שלקחו חלק פעיל בהשמדת היהודים.
ביישוב מרחצאות בוץ והוא נחשב אתר תיירותי.
ערב השואה חיו בסטפן כ-1,300 יהודים, שהיוו כשליש מתושבי המקום.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים גויסו יהודיו לעבודות כפייה, ובאוקטובר 1941 הוקם ביישוב גטו.
בגטו נכלאו כ-3,000 יהודים מהיישוב ומכפרי הסביבה.
ערב חיסול הגטו, באוגוסט 1942, ברחו ממנו כ-500 יהודים, אך רובם נתפסו והוחזרו לגטו.
ב-25 באוגוסט 1942 נרצחו יושבי הגטו בבורות ירי ליד קוסטופול.
סטפאנן טאקוני (באיטלקית: Stefano Tacconi; נולד ב-13 במאי 1957 בפרוג'ה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
התחנה הבכירה והארוכה ביותר בקריירת המשחק של טאקוני הייתה יובנטוס.
בתשע עונות בקבוצה זכה טאקוני עם יובנטוס בין היתר בגביע אירופה לאלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אופ"א, שתי אליפויות איטליה וגביע אחד.
בתקופתו בקבוצה היה נחשב טאקוני לאחד השוערים הבכירים בעולם.
הוא היה שותף לסגל נבחרת איטליה לטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990, ובסך הכול ערך שבע הופעות במדי הנבחרת.
טאקוני החל את דרכו בקבוצת הנוער של ספולטו.
בעונת עבר לקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, ואת הקריירה הבוגרת החל עונה אחר כך בהשאלה לקבוצה הבוגרת של ספולטו מהליגה הרביעית.
לאחר עונת השאלה אחת בה היה לשוער הראשון של הקבוצה וערך שלושים הופעות ליגה, הושאל טאקוני עונה אחר כך לקבוצת פרו פאטריה מהליגה השלישית, שם רשם שבע הופעות ליגה עקב שבר בעצם הגומד ממנו סבל לאורך העונה.
לאחר מכן המשיך טאקוני להשאלה נוספת, הפעם במדי ליבורנו מהליגה השלישית, שם העניק לו המאמן טרצ'יזיו בורניץ' את תפקיד השוער הראשון.
לקראת עונת , ולאחר שלוש שנות השאלה מאינטר, נמכר טאקוני לקבוצת סמבנדטסה מהסרייה ב', הליגה הבכירה ביותר בה שיחק עד אז.
טאקוני שיחק בכל 38 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
על אף שלא נחל הצלחה קבוצתית עם המועדונים בהם שיחק בליגות הנמוכות, האיכויות של טאקוני כשוער לא נעלמו מעיניה של אבלינו, ששיחקה אז בסרייה א'.
לקראת עונת , עבר טאקוני לראשונה לליגה הבכירה כשהיה לשוער הראשון של אבלינו.
הקבוצה רשמה שלוש עונות במרכז הטבלה באיטליה, וטאקוני לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד לאורך כל אותה התקופה, וסיים את דרכו בקבוצה לאחר שלוש עונות עם תשעים הופעות ליגה.
לאחר הפריצה בליגה הבכירה, הגיע טאקוני לשיא הקריירה לקראת עונת , כשחתם ביובנטוס של המאמן ג'ובאני טרפטוני.
טאקוני הוחתם כמחליפו של דינו זוף, שוערה הראשון של יובנטוס במשך כעשור, שפרש ממשחק פעיל.
טאקוני השתלב היטב וכבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה עמה באליפות איטליה ובגביע אירופה למחזיקות גביע, כשעמד בשערה של הקבוצה בניצחון 2-1 בגמר על פורטו.
עונה אחר כך חלה ירידה ביכולתו של טאקוני ולאורך רוב שלבי העונה הוא נותר השוער השני, אך חזר לכושר טוב לקראת סיום העונה וזכה לפתוח בשער קבוצתו ולשמור על רשת נקייה בגמר גביע אירופה לאלופות 1985, שם גברה יובנטוס 1-0 על ליברפול.
מאז אותו הגמר, חזר טאקוני לתפקיד השוער הראשון הקבוע של הקבוצה.
עונה אחר כך הוא זכה עמה באליפות איטליה בפעם השנייה בקריירה, ובמהלך העונה זכה עמה בגביע הביניבשתי לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ארחנטינוס ג'וניורס.
טאקוני הדף במהלך הדו-קרב שניים מתוך ארבע הבעיטות של ארחנטינוס.
עזיבתו של טרפטוני בסיום עונת האליפות השנייה, הביאה לירידה ביכולתה של יובנטוס ולמספר עונות ללא תואר משמעותי.
הגעתו של המאמן דינו זוף, אותו שוער אותו החליף טאקוני בין הקורות, החזירה את יובנטוס למרכז הבמה כשבעונת השלימה זכייה בגביע האיטלקי ובגביע אופ"א.
טאקוני שימש באותה עונה סגן הקפטן של הקבוצה, והיה זה שהניף את גביע אופ"א, בתום המשחק השני מול פיורנטינה בצמד משחקי הגמר.
עונה אחר כך כבר היה לקפטן הקבוע של המועדון, תפקיד בו החזיק במשך שתי עונות.
בסיום עונת , ובעקבות החלטת ההנהלה להמר על השוער הצעיר אנג'לו פרוצי, סיים טאקוני בן ה-35 את דרכו בת תשע העונות במועדון.
הוא ערך 377 הופעות במדי הקבוצה, מתוכן 254 בליגה, וזכה עמה בשלושה תארים מקומיים וחמישה אירופים.
לקראת עונת עבר טאקוני לגנואה מהליגה הבכירה.
הוא לא שיחק באופן סדיר כשוער ראשון, ונותר בקבוצה במשך שתי עונות וחצי.
בדצמבר 1994, במהלך עונת , הותר חוזהו של טאקוני במועדון והוא פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
טאקוני זכה להצלחה במדי יובנטוס, אך התקשה לפרוץ במדי נבחרת איטליה.
המאמן אצליו ויצ'יני, שהוביל את הנבחרת בשנות השיא של טאקוני ביובנטוס, העדיף בשער הנבחרת בתחילה את ג'ובאני גאלי ובהמשך את וולטר זנגה וג'אנלוקה פליוקה, מה שהותיר את טאקוני בעיקר כשוער מחליף.
את הופעת הבכורה שלו בשער הנבחרת ערך טאקוני במשחק ידידות מול ב-10 ביוני 1987, בו ניצחה איטליה 3-1. הוא זומן על תקן שוער מחליף לטורנירי יורו 1988 ומונדיאל 1990 הביתי, אך לא שותף כלל במהלכם.
משחקן האחרון במסגרת בינלאומית היה בשוויון 0-0 מול ב-13 בפברואר 1991.
בסך הכול עמד טאקוני בשער הנבחרת שבע פעמים, כולן במשחקי ידידות.
הוא שמר על רשת נקייה בחמישה מהם.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםספולטוהליגה האיטלקית הרביעית300פרו פאטריההליגה האיטלקית השלישית70ליבורנוהליגה האיטלקית השלישית330סמבנדטסהסרייה ב'380אבלינוסרייה א'300300300יובנטוססרייה א'230120300300300340330340280גנואהסרייה א'110200120סך הכול בקריירה4950
סטפ אפ 5: הכל הולך הוא סרט אמריקאי שבוים על ידי Trish Sie.
זהו הסרט החמישי והאחרון מבין סדרת הסרטים "סטפ אפ".
הסרט ממשיך במקום שנגמר הסרט 4.
הסרט יצא לאקרנים ביולי 2014, ובארץ יצא לאקרנים באוגוסט 2014.
שון וחבורתו נמצאים בלוס אנג'לס אחרי שקיבלו
לאחר שנגמר להם החוזה החבורה ממשיכה ללכת לאודישנים בלי סוף
עד שאנדי והחבורה מציעה לחזור למיאמי ושון אינו מוותר ונשאר בלוס אנג'לס עד שהוא מוצא דרך לחזור למסך בתוכנית ששמה "המערבולת" שמתקיימת בלס וגאס שון צריך לאחד קבוצה לכן יוצר קשר עם "מוס" שביחד הם מביאים את כול הרקדנים שהיו בכול הסרטים הקודמים בשם אלמנטריקס .
במערבולת שון מגלה שדה מוב מתחרים גם הם התחרות אשר יוצרת סוג של לחץ ומתח ביניהם.
בתחרות שתי הקבוצות מעפילות לחצי הגמר עד שהם נלחמות אחד מול השני לבסוף אלמנטריקס מנצחים למרות הרמאות שלפני הגמר מגלה הקבוצה שהתוכנית מכורה לקבוצה אחרת "דה כגריים נייט" אשר תכננה מהתחלה להיות המנצחת.
אחרי השמועה שהרעידה את כולם שון מאחד את שתי הקבוצות.
לקבוצה אחת גדולה שנלחמות ביחד בגמר הגדול.
רוברט אלכסנדר (מוס) (אדם סבאני):
סטפ אפ: הסדרה הייתה סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה המשודרת באינטרנט המבוססת על סדרת הסרטים המצליחה "סטפ אפ".
הסדרה החלה את שידוריה ביוטיוב רד ב-31 בינואר 2018 עם העונה הראשונה המורכבת מעשרה פרקים.
ב-22 במאי 2018 חודשה הסדרה לעונה שנייה, אשר עלתה ב-20 במרץ 2019. ב-16 באוגוסט 2019 בוטלה הסדרה על ידי יוטיוב לאחר שתי עונות, אך חודשה לעונתה השלישית על ידי רשת הטלוויזיה Starz.
הסדרה נוצרה על ידי הולי סורנסן, המשמשת גם כמפיקה בפועל לצד צ'נינג טייטום וג'נה דוואן.
סטפ אפ: הסדרה עוקבת אחר התלמידים ואנשי הסגל של "היי ווטר", בית הספר לאומנויות האינטנסיבי ביותר של אטלנטה.
"כשהתאומים טל וג'נל עוברים מאוהיו, הם מוצאים את עצמם נדחקים לתוך עולם שבו כל תזוזה היא מבחן.
כשהם מנסים לנווט את העולם החדש שלהם, ברחבת הריקודים ומחוצה לה, הם יגלו עד כמה הם מוכנים להשקיע מעצמם כדי לממש את החלומות שלהם."
פטריס ג'ונס (עונות 1–2)/קיינן לונסדייל (עונה 3) בתור טל בייקר
מרקוס מיטשל בתור דונדרה (עונות 1–2)
קרליטו אוליברו בתור דייוויס חימנס
ג'ייד צ'ינוות' בתור אודלי אלן
קנדרה אויסניה בתור פופי מרטינז
פאיזון לאב בתור אל בייקר
נאיה ריברה (עונות 1–2)/כריסטינה מילאן (עונה 3) בתור קולט ג'ונס
לוריין מקליין בתור ג'נל בייקר (עונה 1)
טרייל היל בתור מרקיז הווארד (עונה 3)
רביי רוז בתור אנג'ל אטומי (עונה 3)
אנריקה מרסיאנו בתור ריקרדו קרוז (עונה 3)
טרישה הלפר בתור ארין בקסטר (עונה 3)
ר' מרקוס טיילור בתור איסט-או (עונה 1)
אל קלדרון בתור ג'וני וואן (עונה 1)
סעידה ניירובי בתור אלקטרה (עונה 2)
אשלי גרין בתור נינה סנדרס (עונה 2)
סביון גלובר בתור מורה סטפס
סטף דייוויס היא מטפסת מצוקים, קופצת בסיס, צנחנית חליפת כנפיים ומחברת אמריקאית.
נחשבת לאחת ממטפסות המצוקים הטובות בעולם, ונכון לשנת 2018, היא האישה היחידה בעולם שעוסקת בטיפוס מצוקים ובקפיצת בסיס גם יחד.
דייוויס נולדה באילינוי ארצות הברית למהנדס אווירונאוטיקה ולמורה, וגדלה בניו ג'רזי ובמרילנד.
בגיל שלוש, החלה ללמוד פסנתר ועסקה בנגינת פסנתר שש שעות ביום.
בשנת 1991, נרשמה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת מרילנד והשלימה בחוג זה תואר שני.
בתקופה זו, אחד ממכריה הציע לה להצטרף אליו לטיפוס מצוקים.
היא הצטרפה אליו והוקסמה מהענף.
בשנת 1995, בגיל 18, נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת קולורדו אולם פרשה מהם לאחר חמישה ימים וכן הפסיקה לנגן בפסנתר על מנת להקדיש את חייה לטיפוס.
במשך 7 שנים, דייוויס התגוררה ברכבה, נדדה מאתר טיפוס אחד למשנהו והתמקצעה בתחום.
בשנת 1994, טיפסה על היהלום בו פגשה את המטפס, דין פוטר .
השניים נישאו בשנת 2002 אולם מספר שנים לאחר מכן, התגרשו.
בעלה השני, מריו ריצ'רד (Mario Richard), נהרג בשנת 2013 בעת שהשניים ביצעו טיסת חליפת כנפיים מהרי הדולומיטים שבאלפים.
דייוויס קפצה לפניו והוא מיד קפץ אחריה אולם בדרכו למטה נחבט בסלע ומת.
שנתיים לאחר מכן, גרושה, דין פוטר, נהרג גם הוא בטיסת חליפת כנפיים.
בשנת 2002, החלה לנסות סוגי דיאטות שונות על מנת לשפר את ביצועיה הספורטיביים.
לאחר שנה של ניסוי וטעייה, החליטה לדבוק בתזונה הטבעונית, והיא עוסקת גם בקידום זכויות בעלי חיים.
בשנת 2007, הוציאה לאור את ספרה High Infatuation, ובשנת 2013, הוציאה לאור את ספרה Learning to Fly.
דייוויס עוסקת בטיפוס חופשי בו (בניגוד לטיפוס מסורתי) נעשה שימוש בחבלים רק על מנת למנוע נפילה, בעוד הטיפוס עצמו נעשה בעזרת הידיים והרגליים בלבד, וכן עוסקת בטיפוס סולו חופשי בו אין שימוש בציוד טיפוס ובחבלים בכלל, גם לא למטרות הגנה מפני נפילה.
טיפוסיה כוללים גם טיפוסי סדקים בהם דייוויס נעזרת בסדקים של המצוק על מנת לטפס עליו.
דייוויס היא האישה היחידה בעולם שביצעה טיפוס סולו חופשי בדרגת קושי 5.11.
בשנת 2003, הייתה לאישה השנייה בעולם (אחרי המטפסת לין היל ) לכבוש את פסגת אל קפיטן בטיפוס חופשי תוך יממה, וכן היא האישה שביצעה טיפוס חופשי על אל קפיטן יותר מכל אישה אחרת.
בשנת 2005, הייתה לאישה הראשונה בעולם לכבוש את פסגת Salathé Wall בטיפוס חופשי.
כמו כן, היא האישה הראשונה בעולם לכבוש את כל שבע הפסגות בפיץ רוי שבפטגוניה בטיפוס חופשי, וכן האישה הראשונה בעולם לכבוש את פסגת Torre Egger בטיפוס חופשי.
בשנת 2007, החלה לעסוק בקפיצת בסיס.
סטפאנו פיולי (; נולד ב-20 באוקטובר 1965 בפארמה) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום עוסק באימון.
פיולי החל את הקריירה בפארמה, ושיחק בין היתר ביובנטוס, עמה זכה באליפות איטליה ובגביע אירופה לאלופות, ובפיורנטינה בה שיחק לאורך שש עונות.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון, והוביל מספר קבוצות באיטליה, בהן קבוצת נעוריו פארמה, לאציו ואינטר מילאנו, מילאן ופיורנטינה
פיולי החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פארמה, המועדון מעיר הולדתו אשר עליו הצהיר כי אהד מילדותו.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונת הבכורה רשם פיולי עשר הופעות, ועונה לאחר מכן כבר היה לשחקן מרכזי במועדון, עם שער ליגה אחד ב-32 הופעות, כאשר פארמה סיימה במקום הראשון בטבלה והעפילה לסרייה ב'.
לקראת עונת 1984/1985 חתם פיולי באלופת איטליה המכהנת, יובנטוס של המאמן ג'ובאני טרפטוני.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-22 באוגוסט 1984, כאשר יובנטוס הביסה את פלרמו 6-0 במסגרת הקופה איטליה.
בעונת הבכורה שלו ערך פיולי, שהגיע לקבוצה על תקן הבטחה צעירה בגיל 19 בלבד, 24 הופעות בכל המסגרות.
הוא רשם שלוש הופעות במסגרת גביע אירופה לאלופות, אך לא שותף במשחק הגמר בו גברה יובנטוס 0–1 על ליברפול בדרך לזכייה בגביע.
פיולי שמר על כמות דומה של הופעות גם בעונת 1985/1986, שהסתיימה בזכייתה של יובנטוס באליפות איטליה.
במהלך אותה העונה השתתפה יובנטוס, כאלופת אירופה המכהנת, במשחק הגביע הביניבשתי מול ארחנטינוס ג'וניורס.
פיולי עלה כמחליף לאחר כ-64 דקות במקומו של גאטאנו שיראה, כאשר יובנטוס המשיכה לניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין ולזכייה בתואר.
בעונתו השלישית בקבוצה, תחת המאמן החדש רינו מרקזי, התקשה פיולי לעמוד בציפיות, ולא זכה לדקות משחק רבות.
יובנטוס סיימה את העונה כסגנית האלופה וללא תואר, בעוד פיולי רשם 11 הופעות בלבד בכל המסגרות, מתוכן רק שבע הופעות ליגה.
בתום העונה סיים את דרכו ביובנטוס לאחר שלוש עונות, בהן צבר 57 הופעות בכל המסגרות (35 מתוכן בליגה) וכבש שער בודד.
לקראת עונת 1987/1988 עבר פיולי להלאס ורונה, במדיה שיחק שתי עונות בליגה הבכירה ורשם 42 הופעות ליגה.
לקראת עונת 1989/1990 עבר פיולי לתחנה המשמעותית ביותר בקריירת המשחק שלו, פיורנטינה.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון סייע פיולי לפיורנטינה להעפיל לגמר גביע אופ"א.
בין היתר כבש פנדל בדו-קרב בעיטות הכרעה מול אתלטיקו מדריד כבר בסיבוב הראשון, ובסך הכול ערך עשר הופעות באירופה באותה העונה, וזאת על אף שלא שותף בצמד משחקי הגמר מול קבוצתו לשעבר יובנטוס.
בנוסף ערך פיולי 26 הופעות ליגה, במהלכם כבש את שערו היחיד בסרייה א' בקריירה.
במשך שלוש עונותיו הראשונות של פיולי בקבוצה, התקשתה פיורנטינה להתברג בחלק העליון, וסיימה את שלוש העונות במקום ה-12 בטבלה.
בעונת 1992/1993 פתחה הקבוצה היטב את הליגה, אך בעקבות סדרת החלטות מקצועיות כושלות, שכללו שלושה חילופי מאמנים, ירדה הקבוצה לסרייה ב' בתום העונה.
פיולי, שרשם 31 הופעות ליגה בעונת הירידה, הוסיף כמות זהה של הופעות גם בסרייה ב' וסייע לפיורנטינה לשוב באופן מיידי לסרייה א' מהמקום הראשון בטבלה.
עונתו השישית והאחרונה של פיולי בקבוצה הייתה עונת 1994/1995 בסרייה א', תחת המאמן קלאודיו ראניירי, שהסתיימה עם 24 הופעות ליגה ובמקום העשירי בטבלה.
לקראת עונת 1995/1996 עבר פיולי לפדובה, אך היה מושבת לאורך רוב שלבי העונה, רשם הופעת ליגה אחת וירד עם קבוצתו לליגת המשנה.
פיולי פתח את העונה הבאה בקבוצה ורשם שלוש הופעות ליגה בשלושת חודשיה הראשונים של העונה, אך אז שוחרר מהמועדון ועבר לפיסטוייזה מהליגה השלישית, במדיה הוסיף 14 הופעות ליגה ושער אחד.
בעונת עבר לפיורנצואולה, אף היא מהליגה השלישית, שם שיתף פעולה בין היתר עם לוקה טוני הצעיר.
פיולי רשם 21 הופעות ליגה באותה העונה, אך קבוצתו נשרה לליגה הרביעית.
את הקריירה סיים פיולי לאחר עונת פרישה במדי קולורנו מהליגה השישית, הליגה החובבנית מאזור אמיליה-רומאניה בו נולד, שם שיתף פעולה עם אחיו לאונרדו, ועמה זכה בגביע האקסלנצה.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
פיולי החל את דרכו כמאמן ב-1999, עם פרישתו ממשחק פעיל, עת התמנה לתפקיד מאמן מחלקת הנוער עד גיל 17 של בולוניה.
בעונת הביא אותה לזכייה באליפות איטליה עד גיל 17, על חשבונה של רומא.
בעקבות הזכייה באליפות קודם לתפקיד מאמן קבוצת הנוער, ובתום עונה אחת עבר לאמן את קבוצת הנוער של קייבו ורונה, שם אימן עונה אחת גם כן.
ביוני 2003 זכה להזדמנות ראשונה בקבוצה בוגרת, כאשר התמנה לתפקיד מאמן סלרניטנה.
הקבוצה ירדה עונה קודם לכן לליגה השלישית מהמקום האחרון, אך הוחזרה לליגת המשנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית בעקבות פרשה משפטית שהביאה לביטול הירידות ולפתיחת הליגה עם 24 קבוצות, במקום עשרים.
כך, זכה פיולי בהזדמנות לאמן בליגת המשנה, והוביל את סלרניטנה למקום ה-17 ולהישארות בליגה.
לאחר עונה אחת עבר פיולי לאמן את מודנה, אף היא מליגת המשנה.
בעונתו הראשונה על הקווים של מודנה, הוביל פיולי את הקבוצה למקום השביעי, מרחק נקודה בלבד מהמקום החמישי המוביל לפלייאוף ההעפלה, וזאת לאחר שקבוצתו החלה את הקבוצה בעונש של הפחתת נקודה ממאזנה.
עונה לאחר מכן, לאחר פתיחת עונה טובה, נקלעה מודנה לתקופה קשה וצברה ניצחון בודד ב-13 משחקים, מה שהוביל לפיטוריו של פיולי בינואר 2006. לאחר שהקבוצה הפסידה תחת מאמנה החדש בשלושת משחקיו הראשונים בתפקיד, הוחזר פיולי לתפקידו כמאמן, והוביל את מודנה למקום החמישי בטבלה ולפלייאוף ההעפלה לסרייה א'.
בחצי גמר הפלייאוף נפרדה מודנה פעמיים בשוויון מול מנטובה, שהעפילה על חשבונה בזכות מיקום ליגה גבוה יותר בעונה הסדירה.
בתום העונה סיים פיולי את תפקידו בקבוצה.
לקראת עונת 2006/2007, קיבל פיולי הזדמנות ראשונה לאמן בסרייה א', כשהתמנה לתפקיד מאמן פארמה.
הקבוצה רשמה הצלחה באירופה, כאשר הדיחה את רובין קאזאן והעפילה לשלב הבתים, שם סיימה במקום הראשון בטבלת הבית.
לעומת זאת, בליגה האיטלקית פתחה פארמה את העונה ברצף שלילי, והשיגה ניצחון ראשון רק במחזור השביעי.
הקדנציה הקצרה של פיולי הסתיימה בפיטוריו ב-12 בפברואר 2007, כאשר הקבוצה ממוקמת במקום הלפני אחרון בטבלת הליגה וצוברת שלושה ניצחונות בלבד ב-22 מחזורים, ובהחלפתו בקלאודיו ראניירי.
ב-11 בספטמבר 2007 חזר פיולי לאמן בליגת המשנה, כאשר התמנה לתפקיד מאמן גרוסטו, לאחר שהפסידה בשלושת מחזורי הפתיחה.
פיולי הוביל את הקבוצה למקום ה-13 בתום העונה, מיקום נוח במרכז הטבלה והרחק ממאבקי הירידה.
ב-11 ביוני 2008, לקראת עונת , עבר פיולי לאמן את פיאצ'נצה בליגת המשנה.
הוא הצליח להוביל את הקבוצה למקום העשירי, הרחק ממאבקי הירידה וחמישה מקומות מעל מיקום הליגה שלה בעונה הקודמת, אך עזב בתום העונה לאחר חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה בנוגע לתוכניות המקצועיות של המועדון.
פיולי המשיך לאמן בליגה השנייה כאשר ב-12 ביוני 2009, לקראת עונת , התמנה לתפקיד מאמן ססואולו.
פיולי הוביל את ססואולו לעונה המוצלחת ביותר בתולדותיה עד אז, כאשר הוביל אותה למקום הרביעי בטבלה.
ססואולו הודחה בחצי גמר פלייאוף ההעפלה מול טורינו.
לקראת עונת 2010/2011, בתום עונה אחת בססואולו, חזר פיולי לאמן בליגה הבכירה כשהתמנה לתפקיד מאמן קייבו ורונה.
פיולי הוביל את קייבו למקום ה-11, הרחק ממאבקי הירידה, כאשר הגנת הקבוצה הייתה הרביעית בטיבה בסרייה א' באותה העונה.
בתום העונה עבר לאמן את פלרמו, עמה הודח בסיבוב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית מול תון.
משחקים אלו היו היחידים של פיולי בתפקיד, לאחר שפוטר מתפקידו ב-31 באוגוסט 2011, טרם פתיחת העונה.
באוקטובר 2011, חמישה מחזורים לאחר פתיחת עונת 2011/2012 בסרייה א', התמנה פיולי לתפקיד מאמן בולוניה, שצברה נקודה אחת בלבד בחמשת המחזורים הראשונים.
בעונת הבכורה שלו הוביל את בולוניה למקום התשיעי בטבלה, ועונה לאחר מכן שוב השאיר את הקבוצה בליגה כאשר הוביל אותה למקום ה-13, חמישה מקומות ו-12 נקודות מעל הקו האדום.
ב-8 בינואר 2014, לאחר חצי עונה וכאשר הקבוצה נאבקת בתחתית, פוטר פיולי לאחר כשנתיים וחצי בתפקיד.
בולוניה סיימה את העונה במקום ה-19 וירדה לליגת המשנה.
ב-12 ביוני 2014, לקראת עונת 2014/2015, התמנה פיולי לתפקיד מאמן לאציו, בחוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת אם הקבוצה תסיים במקום המוביל למפעלים האירופיים.
פיולי עמד היטב במשימה והוביל את לאציו למקום השלישי בטבלה, מרחק נקודה בלבד מהיריבה העירונית רומא שסיימה במקום השני.
מיקום הליגה הבטיח ללאציו השתתפות במוקדמות ליגת האלופות לראשונה מזה שמונה שנים.
כמו כן, הוביל פיולי את לאציו לגמר הקופה איטליה, לאחר שקבוצתו הדיחה בדרך את טורינו, מילאן ונאפולי.
בגמר מול יובנטוס הובילה לאציו 0–1 כבר בדקה הרביעית, אך איבדה את היתרון תוך שבע דקות, וספגה שער נוסף בהארכה שמנע מפיולי תואר ראשון בקריירת האימון.
פיולי חידש את חוזהו לעונה נוספת במועדון, אך לאציו התקשתה לשחזר את ההצלחה מהעונה החולפת.
לאחר שהפסידה את הסופר קאפ האיטלקי ליובנטוס והודחה בפלייאוף ההעפלה לליגת האלופות על ידי באייר לברקוזן, התקשתה לאציו להתברג בצמרת.
ב-3 באפריל 2016, בעקבות התבוסה 1–4 במשחק הדרבי של רומא במחזור ה-31, פוטר פיולי מתפקידו לאחר פחות משתי עונות.
בנובמבר 2016 התמנה פיולי לתפקיד מאמן אינטר מילאנו לאחר פתיחת עונה חלשה תחת פרנק דה בור.
במשחקו הראשון כמאמן הקבוצה נפרדה הקבוצה בשוויון 2-2 עם מילאן במסגרת הדרבי של מילאנו.
לאחר תקופה קצרה של הסתגלות, הוביל פיולי את אינטר לרצף מרשים של תשעה ניצחונות רצופים (ליגה וגביע).
עם זאת, סבלה הקבוצה ממאזן חלש מול הקבוצות הבכירות (יובנטוס, מילאן ונאפולי), ובין המחזורים 29 ל-35 צברה שתי נקודות בלבד ורשמה חמישה הפסדים, מה שהוביל לפיטוריו של פיולי ב-9 במאי 2017, חצי שנה בלבד לאחר מינויו.
את העונה סיימה אינטר במקום השביעי.
ב-6 ביוני 2017 התמנה פיולי לתפקיד מאמן פיורנטינה במקומו של פאולו סוזה.
בעונת הבכורה שלו כמאמן הקבוצה הוביל פיולי את פיורנטינה למקום השמיני, הישג זהה לזה של קודמו בתפקיד.
ב-9 באפריל 2019 התפטר מתפקידו.
ב-9 באוקטובר 2019 מונה פיולי למאמן מילאן.
ב-21 ביולי 2020 חתם על חוזה חדש עם מילאן לשנתיים.
בעונת 2020/2021 תחת שרביטו של פיולי סיימה מילאן במקום השני ושבה לליגת האלופות לאחר עשור שלא השתתפה במפעל.