tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נעשו תיקונים טריטוריאליים ומדיניים אחדים:
צרפת קיבלה את הבישופויות של מץ, טול וורדן ואת כל אדמות אלזס מלבד שטרסבורג ומילוז.
שוודיה קיבלה את מערב פומרניה ואת הבישופויות של ברמן ופרדן ושטטין.
בנוסף, היא זכתה לשליטה על שפך נהרות האודר, האלבה והווזר.
ממלכת בוואריה קיבלה מושב של נסיך בוחר, זכות הצבעה במועצת הנבחרים הקיסרית (אשר בחרה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה).
ברנדנבורג (פרוסיה) קיבלה את השליטה על מזרח פומרניה וכן על בישופות מגדבורג.
שווייץ זכתה להכרה כמדינה עצמאית לחלוטין.
הולנד (ארצות השפלה הפרוטסטנטיות) זכתה להכרה כמדינה עצמאית (לפני התקוממותה במאה ה-16, הייתה בחסות הכתר הספרדי ואגב כך תחת שלטון בית הבסבורג).
הנסיכויות הגרמניות (כ-360 במספר) הורשו לנהל מדיניות חוץ עצמאית, אולם נאסר עליהן לנהל מלחמה נגד קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
האימפריה כולה הורשתה לנהל מלחמות ולחתום הסכמים בינלאומיים כמדינה עצמאית.
נאסרה מפורשות בחירת קיסרה הבא של האימפריה הרומית הקדושה לפני מותו של הקיסר השולט בפועל.
השליטה על חבל הפלטינאט (Pfalz) שבריינלנד חולקה בין קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ (בנו ויורשו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ), ומקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה (באופן זה חולקה בין הפרוטסטנטים והקתולים).
קרל לודוויג קיבל את השליטה על ה ואילו מקסימיליאן שמר על כוחו ב.
את חלק הארי של הסכמי מינסטר ניתן לייחס לפועלו של הקרדינל מזראן, יורשו של הקרדינל רישלייה כשר הראשי בממלכת צרפת ומנהיגה בפועל באותה תקופה.
צרפת יצאה מהמלחמה כשמעמדה טוב מזה של כל מעצמה אירופית אחרת, וככזו יכלה להכתיב חלק ניכר מתוכנה.
יש הגורסים כי שלום וסטפאליה עומד ביסוד כינונה של הדיפלומטיה המודרנית, שכן ההסכמים יצרו במידה רבה את המערכת המודרנית של מדינות הלאום.
להסכמים הייתה גם השפעה מכרעת על התפתחות הלאומיות באירופה.
ואמנם, המלחמות שפרצו לאחר שלום וסטפאליה לא נסבו סביב חיכוכים דתיים, כי אם מדיניים ולאומיים.
הדבר אפשר למעצמות קתוליות ופרוטסטנטיות לכרות בריתות זו עם זו, במה שיצר שינויים מהותיים בדפוסי חלוקת העוצמה במערכת הבינלאומית (למעשה כבר במלחמת שלושים השנה צרפת הקתולית נלחמה לצד המדינות הפוטסטנטיות נגד האיפריה הרומית הקדושה, כלומר צרפת העדיפה אינטרסים לאומיים על פני דתיים.
כלומר כבר במהלך המלחמה צרפת הפגינה גישה שתהפוך לגישה עיקרית לאחר המלחמה).
תוצאה חשובה נוספת של שלום וסטפאליה הייתה ביטול התפיסה לפיה האימפריה הרומית הקדושה ניצבת כאדוניתו החילונית של העולם הנוצרי כולו.
מההסכמים עולה, כי מדינת הלאום הריבונית תהיה בבחינת הסמכות השלטונית הבכירה ביותר, שאיננה כפופה לאף גורם זר.
מעתה האימפריה הרומית הקדושה אינה נתפסת עוד כעליונה על שאר המדינות, אלא כל אחת מהמדינות באירופה שוה במעמדה לאימפריה הרומית הקדושה.
בדיון שנערך בשנת 1998 בדבר הרלוונטיות הפוליטית של שלום וסטפאליה אמר חאבייר סולאנה, אז המזכיר הכללי של נאט"ו, כי "ערכי האנושיות והדמוקרטיה [היו] בלתי-רלוונטיים בסדר הווסטפלי המקורי", והוסיף כי "המערכת הווסטפלית הייתה מוגבלת.
עקרון הריבונות שעליו נשענה יצר בסיס ליריבות, ולא לקהילת מדינות; לבידוד, ולא לאינטגרציה."
לאחר פיגועי הטרור במדריד ב-11 במרץ 2004, רשת הטרור אל-קאעידה הכריזה כי "המערכת הבינלאומית שכונן המערב מאז הסכמי וסטפאליה עתידה להתמוטט; ומערכת בינלאומית חדשה תקום תחת הנהגתה של המדינה האסלאמית האדירה."
בנוסף, יש הטוענים כי תהליך הגלובליזציה עומד בסימן התפתחות של המערכת הבינלאומית מעבר לעקרון המדינה הווסטפלית הריבונית.
רבי שלום דובער שניאורסון (כ' בחשוון ה'תרכ"א, 5 בנובמבר 1860 – ב' בניסן ה'תר"פ, 21 במרץ 1920), מכונה "האדמו"ר הרש"ב", היה האדמו"ר החמישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד־ליובאוויטש (בדורו התקיימו ענפים נוספים של החסידות מלבד ליובאוויטש), שעמד בראשה משנת ה'תרמ"ג (1882) ועד לפטירתו בשנת ה'תר"פ (1920).
ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', את רשת ישיבות תומכי תמימים ותורת אמת.
נולד לרבי שמואל ורבקה, בעיירה לובביץ' בפלך מוהילב.
נקרא שלום על שם אבי סבו רבי שלום שכנא אלטשולר, ודובער על שם אבי סבתו, רבי דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי").
מינקותו התחבב על סבו "הצמח צדק", שאף בחר את שמו ואת כינויו "הרש"ב".
רוב לימודו וחינוכו היה אצל אביו המהר"ש.
בעודו ילד, נפל קרבן להתעללות מינית חמורה: כפי שסיפר מאוחר יותר לווילהלם שטקל, אחד החסידים ביצע בו מעשים מיניים מאז שהיה בערך בן שש ועד לחתונתו.
ההתעללות גרמה לו לטראומה חריפה ולמספר נוירוזות, והוא פנה לטיפול פסיכולוגי בבגרותו.
בגיל 12 התחיל לכתוב "הנחות" (תמליל בלשון החסידים) ממאמרי אביו.
בבחרותו רצו לגייסו לצבא האימפריה הרוסית, ואביו שילם כופר כדי לפוטרו מכך.
בי"א באלול ה'תרל"ה (1875) נישא לשטערנא שרה, בת דודו רבי יוסף יצחק מאוורוץ' בן הצמח צדק וחתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס.
שטר התנאים נכתב כשהיה בן 4 וחצי.
חתונתו התקיימה בעיר הכלה, ואביו לא השתתף בה אלא נשאר בלובביץ'.
אחרי חתונתו החל ללמוד בהדרכת הרב שמואל בצלאל שעפטיל.
פטירת אביו בגיל ארבעים ושמונה וחצי, בי"ג בתשרי ה'תרמ"ג (1882), השפיעה עליו קשות ובמשך שנת האבלות הסתגר בחדרו וחלה.
על אף היותו הבן השני ולא הבכור, הוכר על ידי החסידים כיורשו של אביו.
הוא לא קיבל על עצמו מיד את האדמו"רות בין היתר מפני כבוד אחיו המבוגר, הרב שניאור זלמן אהרן שניאורסון.
אמנם אמר "מאמרים" (דרשות בתורת החסידות), דבר המיוחד לאדמו"ר, אך לא נהג בשאר גינוני אדמו"רות.
רק 11 שנה לאחר פטירת אביו, בראש השנה ה'תרנ"ד (1893) קיבל על עצמו באופן מוחלט את התפקיד, בהמשך לעקירת אחיו מלובביץ' לעיר ויטבסק.
אקט זה בא לידי ביטוי בישיבתו במקום אביו בבית הכנסת.
בריאותו הייתה רופפת במשך כל חייו, והוא נהג לצאת למעיינות מרפא בחו"ל כמו קארלסבד, באד האל ו.
כשנבחר לגבאי ה"חברה קדישא" בעירו בשנת ה'תרמ"ח (1888), אמר מאמר בשם "אין הקב"ה בא בטרוניא", העוסק במעלת אנשים פשוטים.
בביקורו במוסקבה בשנת ה'תרנ"ז (1897) אמר דבר תורה בשם "וידעת את ה'" הדן בעניין השגחה פרטית והקשר שבין הבורא לנברא.
כמו כן בשנת ה'תרנ"ט (1898) אמר מאמר בשם "החלצו" העוסק בעניין אהבת ישראל.
בחורף ה'תרס"ג (1903) נסע הרש"ב לווינה עם בנו הריי"צ ונפגש עם הפסיכולוג זיגמונד פרויד כדי לטפל בתסמינים שנבעו מההתעללות שספג בילדותו.
הסיבה הישירה הייתה אובדן תחושה בידו השמאלית.
הרש"ב תיאר במכתביו את מצבו הבריאותי ואת ביקוריו אצל הרופאים והטיפולים שנעשו לו.
מהמכתבים עולה כי פרויד נתן לו טיפול בחשמל, שהועיל להחזרת התחושה בידו.
הוא טופל גם אצל וילהלם שטקל.
הוא המשיך בטיפולים האלה גם בשובו לביתו, אך הציוד שהיה ברוסיה התברר כלא יעיל.
רש"ב קרא לחג הגאולה שבי"ט בכסלו "ראש השנה לחסידות".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) כאשר הודיעו לו הרופאים כי סיכויי החלמתו נמוכים החליט לעלות לארץ ישראל אך לבסוף חזר בו.
בשנת ה'תרע"ו (1915) בשל מלחמת העולם הראשונה והתקרבות הגרמנים, עזב את לובביץ' ועבר לרוסטוב על הדון.
יעקב מַרק, שהכירו באופן אישי, טען שלא היה זה ניסיון להתרחק מקרבת החזית, אלא מסיבות אידאולוגיות־דתיות, עקב שנאתו העזה להשכלה המערבית ונציגיה הגרמנים.
בשנת ה'תר"פ (1920), זמן קצר לפני מותו, משהתקרבו הבולשביקים לרוסטוב, שקל לעבור לטורקיה, אך לבסוף נשאר בה.
במוצאי שבת אור לב' בניסן ה'תר"פ (1920) נפטר, כשהוא ממנה בצוואתו את בנו היחיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון, לממשיך דרכו.
הוא נהג לכתוב את מאמריו לפני אמירתם, אך מלבד מספר קונטרסים לא הדפיס אף ספר בחייו.
בנו הריי"צ החל בהדפסת כתביו, ורובם נדפסו לאחר פטירתו.
ידוע על 1173 מאמרים שחיבר ונדפסו ב-29 כרכים.
חיבר גם תשובות בהלכה שיצאו לאור.
זמן קצר לפני פטירתו אמר לבנו רבי יוסף יצחק בנוכחות חשובי החסידים: "אני עולה השמימה, את הכתבים אני משאיר לכם".
נקבר בבית העלמין הישן ברוסטוב על הדון.
בעקבות החלטת הממשלה הסובייטית בשנת ה'תרצ"ט (1939) לסלול כבישים במקום, הועברה גופתו לבית העלמין החדש בעיר בידי חסידים שעשו זאת בהדרכתו של קרובו, רבי לוי יצחק שניאורסון.
בט"ו באלול ה'תרנ"ז (1897), בסעודת השבע ברכות של בנו יוסף יצחק, ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' כמוסד שבו עוסקים בלימוד תורת חסידות חב"ד כחלק מסדרי הלימוד הקבועים, לצד לימודי תלמוד והלכה.
הרש"ב תיאר את תלמידי הישיבה כ"חיילי בית דוד", משל היו חיילים היוצאים לקרב להביא את המשיח, שהוא צאצא של דוד המלך.
הוא דרש מהם להתמסר ללימוד התורה ולעבודת ה' עד כדי מסירות נפש.
העברת מוקד ה"חצר" מזקני החסידים לתלמידי הישיבה השפיעה על עתיד חב"ד.ישנם הסבורים כי מערך זה אפשר לחסידות חב"ד־ליובאוויטש להתבלט יותר משאר הזרמים של חב"ד בעבר.
את שיטת הלימוד בישיבה התווה ב"קונטרס עץ החיים" (ה'תרס"ד (1904)), שבו הוא שולל את שיטת הפלפול קודם שהתלמיד הגיע לבהירות שלמה בסוגיה.
הוא מורה גם שעל כל תלמיד להקדיש לפחות ארבע שעות ביום ללימוד תורת החסידות, ומסביר את החשיבות בלימוד זה.
משנתבססה הישיבה, היא הפכה לציר המרכזי לא רק של חיי ה"חצר" אלא של כלל החסידים.
מאמרי הרבי נאמרו בפני התלמידים בלילות שישי, במשך השבת חזרו התלמידים על המאמרים בסיוע ה"חוזרים" שתפקידם היה לזכור בדיוק רב את מילות הרבי, לאחר מכן חזרו על הדברים לפני הרבי, תוקנו במדת הצורך, ובמוצאי השבת הועלו עלי כתב, הודפסו במכונת העתקה, והופצו בקרב החסידים.
כך גם החסידים החיים במרחקים יכלו לעיין בדברי הרבי, זמן לא רב לאחרי אמירת המאמר.
באופן זה מאמרי הרבי גיבשו את החסידים סביב הישיבה והרבי.
ה"תמימים" נדרשו להתפרס בתפוצות החסידים ולספק את נפשם הצמאה באמצעות חזרה על מאמרי חסידות, סיפורים, והתוועדויות.
בשנת ה'תרע"ב (1912) שלח לחברון שבעה תלמידים מצטיינים ומשפיע, כדי להקים שם סניף של הישיבה בשם "ישיבת תורת אמת".
לשם כך הוא קנה את בית רומנו, ושלח לשם מימון תדיר.
כעבור חודשים אחדים חזרו שניים מהבחורים לרוסיה, ועם פרוץ מלחמת העולם ה־1 גם שאר בני הקבוצה חזרו אליה (הם היו נתיני רוסיה, ועזבו את הארץ שהייתה בשליטת הטורקים).
בשנת ה'תרפ"ב (1922) הוקמה הישיבה מחדש בירושלים, שם היא פועלת עד היום.
השפעתו לא הצטמצמה בין כותלי בית המדרש, אלא פעל למען כלל יהדות רוסיה, שסבלה מרדיפות, פוגרומים וחוקי מאי, ועשה זאת תוך ניהול מערכת קשרים ענפה עם רבני הדור, חסידים ומתנגדים כאחד.
בימיו ההתנגדות לחסידות דעכה וכמעט לא הורגשה.
כאשר גורשו יהודי מוסקבה בשנת ה'תרנ"ב (1892), פעל לסייע להם כלכלית להתבסס במקומות חדשים.
החל משנות ה־20 וה־30 של המאה ה־19, ממשלת רוסיה מינתה רבנים מטעם הרשויות, שהיו ממונים על ניהול פנקסי רישום הנישואים, הלידות ומקרי המוות בקהילות היהודיות.
לרוב, "רבנים מטעם" אלו לא היו ראויים לרבנות, ויש שאף לא היו שומרי תורה ומצוות.
הם שימשו לצרכים פורמליים בעוד למעשה רבנים מסורתיים המשיכו בתפקידם הדתי.
בשנת ה'תר"ח (1848) יסדה הממשלה "ועידה רבנית" - מוסד רשמי לצורכי בירור השאלות הדתיות של יהודי רוסיה - שהתכנסה כל כמה שנים.
האספה החמישית של הוועידה התקיימה בחורף ה'תרנ"ד (1894) ובה התקבלה הצעה שגם הרב הדתי יתחייב בתעודת השכלה ואז יוכל גם הוא לנהל את פנקסי הרישום ושוב לא יזדקקו לרבנות כפולה.
הדבר נודע לרבי כעבור מספר שנים, ובמשך השנים ה'תרנ"ז-ה'תר"ס (1897-1900) עמל רבות לבטל החלטה זו.
הוא דרש לבטל את הרבנות הכפולה ולמנות פקיד שיהיה אחראי על הרישום הפורמלי, אך הדבר לא עלה בידו.
החוק עצמו לא השתנה בנושא זה עד לנפילת משטר הצאר והתחלת השלטון הקומוניסטי.
החל משנת ה'תרנ"ג (1893), חוגי ההשכלה ניסו להשפיע על ממשלת רוסיה שתחייב את המלמדים בחדרים בתעודת השכלה, ושבחדרים ילמדו גם לימודי חול, לכל הפחות רוסית.
הרבי פעל נגד הצעה זו.
בשנת ה'תר"ס (1900), פתחה חברת מרבי השכלה בית ספר בלובביץ'.
הדבר החריד את הרבי שחשש מפני השפעת ההשכלה.
הוא כינס אליו את ה"תמימים" והתבטא אודות חברי האגודה בחריפות, באומרו "הריני שונא אותם כולם".
בשנה זו עלה מספר בתי הספר של החברה לכ־150 בערך.
עקב קשיים כלכליים היא פנתה לעזרת יק"א, וזו אישרה להעביר לידיה מיליון פרנק, סכום נכבד באותם ימים.
הדבר נודע לרבי והוא פתח במערכה מקיפה לביטול התקציב.
הוא סבר שתקצוב האגודה יוביל לפריחה במערכת החינוך החילונית, ומסורת ישראל תיפגע.
במכתב ארוך ניסה לשכנע את יק"א שעיקר מטרתה צריכה להיות שיפור מצבם הכלכלי של יהודי רוסיה, ללא התערבות במצבם הרוחני, ואף גייס לשם כך את עזרתם של גדולי הרבנים במכתב פניה נוסף ליק"א.
שליחו דאג להחתים את הרבנים דוד מקרלין, אליהו חיים מייזל מלודז', חיים מבריסק וחיים עוזר מווילנא.
הפעולות הרבות שנעשו בשיתוף פעולה עימם נשאו פרי, ולבסוף רוב התקציב לא הועבר לידי המשכילים.
בשנת ה'תרס"ב (1902) ביקש בתמיכת רבנים אלו מיק"א לסייע בהקמת בית חרושת לאריגה ולטוויה בידי יהודים בעיר דוברובנה, בעזרת האחים פוליאקוב, והארגון נענה לבקשתו.
על פי מקורות חב"ד הועסקו במפעל כאלפיים יהודים.
עקב פנייתם של רבנים חרדים חשובים, הוא שקל לתמוך בארגון "מחזיקי הדת" שנוסד על ידי האדמו"ר מבלז, יהושע רוקח, ואף כתב בשנת ה'תרס"ב (1902) מכתב תמיכה ארוך ומפורט, אך הוא חזר בו ומכתב זה לא נשלח.
במכתב אחר מאותה שנה הוא מסביר שהחליט להתנגד לארגון כי סבר שהארגון יזיק לדת יותר ממה שיועיל לה.
היה שותף לשלביה הראשונים של התארגנות אגודת ישראל, אך בשנת תרס"ט פרש ממנה עקב החלטתה לקבל לשורותיה גורמים מתונים, והחלטתה לתמוך במפעלי בנייה בארץ ישראל.
הרש"ב הביע חשש שהאגודה תהפוך עם הזמן לציונית.
בזמן שהממשלה כינסה את "אספת הרבנים" בסנקט פטרבורג בשנת ה'תר"ע (1910), היה מראשי האספה.
בעת האספה נקט יחד עם הרב חיים מבריסק בגישה תקיפה, והתנגד לכל שינוי במסורת ישראל.
במהלך הדיונים נשא נאום נלהב בו שכנע את הרבנים המתונים לתמוך בעמדתו.
באספה הועלו שאלות בדבר ההשכלה וידיעת השפה הרוסית הנדרשת לרבנים על מנת לנהל את רישום הלידות והפטירות כפי הנהוג בימים ההם.
הרש"ב נקט בעמדה הקיצונית ביותר לפיה לא תידרש לרב אף השכלה מלבד ידיעת התורה ואת הרישום ינהל פקיד מיוחד, דעתו שהייתה המיעוט בנושא נדחתה והוחלט שלרב תידרש ידיעה מינימלית של קריאה וכתיבה ברוסית.
בעניין זה חלק על בן דודו האדמו"ר מקופוסט-בוברויסק שטען כי על פי כתבי רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חב"ד, יש יתרון בידיעה מינימלית של מדעים.
במשפט בייליס המפורסם (ה'תרע"א, 1911), נטל חלק פעיל, במיוחד בוועד הפרקליטים.
הוא יעץ לרב מזא"ה, שהיה אחראי על החלק ההלכתי בהגנה, בתחומי ההלכה והחסידות, ומינה את חסידו וקרובו ר' לוי יצחק שניאורסון, שהיה בקי בקבלה, להתעסק בתחום זה.
בנוסף, ביקש מעורך הדין אוסקר גרוזנברג לסיים את נאום ההגנה ב"שמע ישראל".
הוא מילא את בקשתו, כשבסוף נאומו קרא לבייליס שגם אם ביהמ"ש יפסוק לחובתו יצעד כיהודי גאה, בקריאת "שמע ישראל".
בזמן מלחמת רוסיה־יפן (ה'תרס"ד-ה'תרס"ה) דאג לשלוח לחיילים היהודים בחזית אוכל כשר, ובעיקר מצות לפסח.
בעת מלחמת העולם ה־1, יסד בפטרוגרד ועד שעמל לספק את צורכי הדת של פליטי המלחמה מפולין וליטא, בעיקר באמצעות בניית מקוואות וייסוד חדרים, ופעל בהצלחה לשחרר את הרבנים והשוחטים מחובת שירות צבאי.
בהמשך לזה הקים בשנת ה'תרע"ח (1918) את דפוס "עזרא", בו הדפיסו ספרי קודש, ביניהם סידור תהילת השם בנוסח אשכנז ובנוסח האר"י-חב"ד.
שיגר כמה מתלמידיו לקהילות יהודיות שהיה בהן מחסור ברבנים, כדי לחזק את היהדות.
הרב שמואל לויטין נשלח לגאורגיה, והרבנים שלמה יהודה לייב אליעזרוב ואברהם חיים נאה נשלחו לסמרקנד שבבוכרה.
הרש"ב היה אחד המנהיגים הבולטים והמיליטנטיים שהעמידה היהדות האורתודוקסית כנגד הציונות.
הוא ראה בציונות ובציונים אויבים מרים המאיימים על עצם קיומו של העם היהודי במובנו המסורתי, והכריז עליהם מלחמה.
בתנועה הציונית הוא ראה סכנה גדולה בהרבה מההשכלה וההתבוללות, משום שהנלכדים ברשת ההשכלה אינם מדמים בעצמם שהם יהודים כשרים, ולכן יש להם סיכוי לשוב בתשובה, ואילו הציונים שואפים לחולל שינוי ערכי בדת עצמה ובכך הם מחשיבים עצמם ליהודים כשרים יותר משומרי המצוות, ואין סיכוי שיחזרו אליה.
התנגדותו החריפה לציונות נבעה משלוש סיבות.
מבחינה תאולוגית הוא סבר כי הציונות נוגדת באופן חד לעיקרון שפעילות ארצית למען בוא המשיח - תרחיקו.
לתפיסתו, הגאולה צריכה להיות בידי שמיים ולא באמצעות מעשים ארציים.
הוא היה הראשון שהשתמש במדרש שלוש השבועות כטיעון נגד הציונות, "ומכאן ואילך החל טיעון זה להיות רווח כארגומנט אנטי־ציוני מובהק בקרב החרדים במזרח אירופה".
זאת בניגוד לתפיסת אביו שהתבטא שאילו היו אנשי ביל"ו עולים לארץ ישראל "באור השם", "הייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל".
שנית, הוא טען כי מטעמים פרגמטיים הציונות המדינית איננה ישימה: אומות העולם לא יאפשרו כינון מדינה יהודית, והיהודים במהותם אינם מסוגלים לבנות מדינה ("גם אנחנו מצד תכונותינו אין אנו מסוגלים לזה").
שלוש, הוא חשש כי מטרת הציונות היא להחליף את המסורת היהודית כיסוד והעיקר של עם ישראל ב"לאומיות".
הוא אמנם המשיך במסורת אבותיו ותמך ביישוב החב"די בחברון ובחסידי חב"ד האחרים שהתגוררו בארץ, אולם בה בעת התנגד באופן חריף לתמיכה כספית באלה שהתיישבו בארץ במסגרת ה"ישוב החדש", וכינה את בני היישוב החדש בירושלים: "החוטאים והפושעים שמטמאים את הארץ".
הוא התיר את יישוב הארץ רק ליחידי סגולה הרוצים ומסוגלים להקדיש עצמם לתלמוד תורה ותפילה, וקבע כי לאור החילון הפושה בארץ מוטב לא לקיים את מצוות יישוב הארץ מאשר להחשף לסכנות החילון, ואף התיר ליושבים בה וחוששים מפני החילון לעזוב אותה.
זאת בניגוד לעמדתו של רבי שלמה זלמן שניאורסון מחב"ד-קאפוסט שתמך ביוזמת חובבי ציון.
התנועה הציונית גרסה כי תקומה ארצית ומדינית תושג באמצעות פעילות פוליטית והתיישבותית, והיא ניסתה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות.
כקונטרה לגישה זו, רש"ב הציע מודל דומה: לתפיסתו, התקומה הרוחנית תושג באמצעות פעילות במישור רוחני־נפשי, ואף הוא ניסה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות.
מכאן הכרזתו, לראשונה בתולדות חב"ד, שדורו הוא "דור המשיח בלתי שום ספק".
משנתו מסמנת איפוא תפנית אידאולוגית ביחס למשיח: בעוד שאדמו"רי חב"ד שקדמו לו התמקדו בעיקר בפן הרוחני־נפשי של הגאולה ולא החשיבוה אימננטית, הרש"ב פיתח את רעיון המשיחיות האקטיבית שתתממש עוד בדורו.
אדמו"רי חב"ד שהגיעו אחריו העמיקו והרחיבו תפיסה זו.
מאמרי החסידות של רבי שלום דובער מצטיינים בהסברה רחבה של המושגים הנדונים בספרי החסידות, ובהצגתם בצורה הגיונית ומובנת תוך ריבוי דוגמאות ומשלים להמחשת הדברים.
בכך הוא מגדיל את הפער שבין "חסידות" ל"קבלה", בה מובאים מושגים ללא הסברה.
הוא אף התבטא שרצונו שתלמידי ישיבתו יוכלו ללמוד חסידות באותה הבנה והעמקה בה לומדים סוגיות תלמודיות.
בשל מעלות אלו, יש למאמריו חשיבות מרובה בהבנת החסידות, ובישיבות חב"ד הם מהווים את היסוד והשער ללימוד חסידות בצורה מעמיקה.
בשל סגנונו הברור והמסודר הוא כונה "הרמב"ם של תורת החסידות".
בדרך כלל, כשבא לבאר עניין מוקשה בחסידות אמר סדרה של מאמרים המכונה בשם "המשך".
פעמים כתב עניין כמקשה אחת ורק אחר כך, כשאמרו ברבים, חלקו למאמרים נפרדים.
זמני תחילת ההמשכים היו בדרך כלל ראש השנה או שבועות (לעומת אביו, הרבי מהר"ש, שהתחיל את מסורת ה"המשכים", שאצלו היה הזמן בעיקר בפסח).
החסידים נוהגים לקרוא להמשכים על פי שנת אמירתם (כגון "המשך רנ"ט" להמשך שנאמר בשנת ה'תרנ"ט (1898-1899)).
שני "המשכים" ארוכים במיוחד: "יום טוב של ראש השנה", שאמירתו החלה בראש השנה של שנת ה'תרס"ו (1905) ונגמר בראשית שנת תרס"ח, ו"בשעה שהקדימו", שהתחיל בשבועות של שנת ה'תרע"ב (1912) ונמשך על פני ארבע שנים.
לצד מאמריו במשנת החסידות, הוא גם אמר מאמרים המדריכים את האדם כיצד לעבוד את ה'.
מתוכם מאמר "החלצו" הנזכר ו"נר חנוכה" של שנת ה'תרמ"ג.
הוא גם הוציא שני קונטרסים "קונטרס התפילה" (ה'תר"ס, 1900) ו"קונטרס העבודה" (ה'תרס"ט, 1908), הדנים בנושאים אלו.
לפי תפיסתו, העיסוק בהלכה ובתלמוד בלבד (המכונה בחב"ד "תורת הנגלה") איננו מספיק ויכול להביא את האדם לידי כפירה.
לכן מוטל על האדם ללמוד גם את תורת החסידות (המכונה בחב"ד "תורת הנסתר" או "פנימיות התורה").
במשנתו, ההבדל המהותי בין חסידות לקבלה הוא כי בעוד שהקבלה היא ביאור סדר ההשתלשלות (העולמות והספירות השונות) ותבניתו בצורה טכנית, תורת החסידות היא הבעת רעיונות עמוקים (כמו אחדות הבורא) בצורות שונות, כשהקבלה משמשת כעולם מושגים בו משתמשת החסידות להסברת רעיונותיה ובאמצעותו אומרת את דברה.
תפיסה זו מתבטאת בפתגמו כי .
על האדם מוטל להביא את עצמו להכרה בתפיסת העולם הזו, הגורסת כי אין עוד מלבדו ואין משמעות אמיתית ל'יש' ולמציאות האדם אם אינם בשירותו של הבורא, באמצעות לימוד מעמיק בתורת החסידות והתבוננות בכך בשעת התפילה, תוך זהירות מדמיונות ומהטעיה עצמית.
אחת מתקנותיו הידועות היא תקנת הבור על גבי בור שמיועדת לאפשר טבילה במקווה מחומם, כדי שהטבילה תיעשה ביישוב הדעת.
ספר המאמרים - 29 כרכים הכוללים את מאמריו על פי סדר השנים
אגרות קודש - שישה כרכים הכוללים ובהם איגרותיו
ספר השיחות תורת שלום - לקט משיחותיו בהתוועדויות, שלושה כרכים
קונטרס ומעיין מבית ה' - בתחילת הקונטרס מובא יומן ארוך ומפורט של רבי יוסף יצחק שניאורסון הכולל את הרקע לכתיבת הקונטרס - הקמת ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', הקמת חברת מחזיקי הדת, המלחמה בתנועת ההשכלה ובציונות.
הקונטרס עצמו עוסק בהתגברות על תחבולות היצר.
קונטרס חנוך לנער - צוואתו לבנו
תורת שלום - שיחותיו בהתוועדויות, בתרגום ללשון הקודש
קונטרס התפלה - התפילה על פי שיטת חב"ד
קונטרס העבודה - דרך עבודת השם
קונטרס עץ החיים - נחיצות לימוד החסידות והדרכה לתלמידי ישיבות תומכי תמימים.
הרב שלום דובער הלוי וולפא (נולד בי"א באדר א' ה'תש"ח, 21 בפברואר 1948) הוא ראש כולל עיוני ו'מכון הרמב"ם השלם' בביתר עילית.
הוא גם ראש המטה העולמי להצלת העם והארץ ולשעבר ראש מפלגת ארץ ישראל שלנו.
נולד וגדל בירושלים ליפה, בתו של הרב עזריאל זליג סלונים, ויצחק וולפא (אחיו של הרב יהודה דוד וולפא).
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, בישיבת קול תורה וישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
בשנת תשכ"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים 770 בניו יורק.
אחרי חתונתו, בהוראת הרבי מלובביץ', עבר להתגורר בקריית גת, שם ניהל את ישיבת חב"ד ואת רשת מוסדות חינוך חב"ד בעיר.
לאחר שהמוסדות נקלעו לקשיים כספיים כבדים הוא פרש מהניהול והעביר את הישיבה לרב משה הבלין.
בשנת 2006 הקים בעיר ביתר עלית את מכון "הרמב"ם השלם" העוסק בפיענוח וביאור ספרו של הרמב"ם היד החזקה.
בשנת תשס"ז (2007) יצא לאור הכרך הראשון במסגרת הפרויקט, על הלכות שבת פרקים א–ד.
בשנת 2010 עבר לגור בעיר זו.
וולפא הוא מן המנהיגים הבולטים של הזרם המשיחיסטי בחב"ד.
הוא תמך בפרסום זיהויו של הרבי מלובביץ' כמשיח עוד בימי חיי הרבי.
הרבי נזף בו על כך והתרה בו שיימנע מכל פעולה כזו בעתיד, בין היתר בנימוק שפרסומים כאלו מרחיקים אנשים מלימוד תורת החסידות.
עם זאת, הרבי מלובביץ' עודדו בשנת תשמ"ז לכתוב חיבורים אחרים.
בתשנ"א שאל את הרבי שוב בעניין, והוא ענה לו שאם ישמיט קטעים שעלולים להרחיק אנשים מלימוד תורת החסידות, על פי חוות דעתם של "ידידים מבינים", כדאי להדפיס את הספר, ואכן הספר ראה אור בהשמטת כמה קטעים.
הרב וולפא כתב למעלה מ-40 ספרים במגוון נושאים הלכתיים ותורניים, חלקם נכתבו כמענה או כהתרסה כלפי מתנגדי דרכו של הרבי מחב"ד.
בשנת ה'תש"ם (1979) הוציא לאור את הספר "דעת תורה" העוסק באיסור מסירת שטחים לאויבי ישראל לדעת הרבי מחב"ד, והתראיין בעניין בכלי התקשורת.
בעת פינוי חבל ימית הגיע לגור במקום.
בשנת תשמ"ב 1982 הוציא את הספר "שלום שלום ואין שלום" ובו טען כי אין מציאות של שלום עם העולם הערבי.
בעקבות מאבקו של מנהיג הציבור הליטאי הרב אלעזר מנחם מן שך ברבי מחב"ד, הוציא וולפא סדרת ספרים בשם "ידבר שלום" שבהם חלק על חידושיו של הרב שך, בספרו "אבי עזרי".
בעקבות הוראת הרבי מחב"ד להעדיף חבישת פאה נכרית לכיסוי ראש לנשים, ניהל מאבק נגד עסקנים שהתנגדו לחבישת פאה לנשים.
בעקבות תמיכת הרב מאיר מאזוז (בהקדמתו לספר עבד לעבדי ה') בדעת המתנגדים לחבישת פאה, הוציא לאור וולפא את הספר "לקט שכחת הפאה" ובו מענה לחששותיו של הרב מאזוז בצירוף דעתם של רבנים התומכים בחבישת פאה.
בפרשה סביב חבישת הפאות שיובאו מהודו, שהסעירה בשנת תשס"ד (2004) את העולם החרדי, הצטרף לעמדת המתירים והוציא לאור ספר בנושא בשם "יקם שערה לדממה".
בשנת 2009 העניק פרסים כספיים מטעם המטה העולמי להצלת העם והארץ לחיילים מגדוד שמשון, שהניפו שלטים נגד השתתפות הגדוד בפינוי פעילי ימין מאתר ההתנחלות חומש.
עקב כך הוגש נגדו כתב אישום על הסתה לאי-ציות לפקודה, בדצמבר 2017 זוכה.
ב-2011 כינה כוחות ביטחון שמפנים יישובים כ"מחבלים בשחור" וקרא לירות עליהם כדורי גומי.
בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות הקים וולפא את המטה העולמי להצלת העם והארץ, יחד עם הרב יקותיאל ראפ, וארגן כנס מחאה בבנייני האומה בירושלים.
ביוזמתו גם נכתב ספר תורה לזכות תושבי גוש קטיף, כשצעדת הכנסת ספר התורה החלה בכפר מימון והסתיימה בנוה דקלים.
בעת הפינוי היה בגוש קטיף ודגל במאבק ללא פשרות.
כאשר ראש הממשלה אריאל שרון נפל למשכב תקף את הרבנים שקראו להתפלל עבורו.
לאחר הפינוי ארגן כנס מחאה תחת הסלוגן "לא נשכח ולא נסלח", בו אמר כי התפילות לשלום המדינה סייעו לשרון לבצע את ההתנתקות.
היה מיוזמי הקמת מוזיאון גוש קטיף בירושלים.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה יזם קמפיין בשם "אמרנו לכם" שבמהלכו הפיץ מיליון חוברות הסברה בעיתונות הישראלית נגד תוכנית ההתכנסות ותוכנית ההתנתקות.
כמו כן יצא בקמפיין "יש דין ויש דיין" שבו פרסם את תמונות האחראים לביצוע תוכנית ההתנתקות, וטען כי כל מי שנתן ידו לאותה תוכנית נענש "משמיים".
בשנת 2008 הקים יחד עם ברוך מרזל את מפלגת ארץ ישראל שלנו, שהתמודדה בבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) במסגרת רשימת האיחוד הלאומי והכניסה את נציגה ד"ר מיכאל בן ארי לכנסת ה-18. בבחירות לכנסת ה-19 תמך וולפא במפלגת הבית היהודי בראשות נפתלי בנט.
עובדה זו ונימוקים נוספים הביאו לפרישת רבני ארץ ישראל שלנו מתנועתו.
אחיו הרב מנחם מנדל, הוא רב קהילת חב"ד ושליח חב"ד הראשי בנתניה.
לרב וולפא 11 ילדים, בהם:
בתו נחמה דינה (נחמי) נשואה לרב נחמיה וילהלם והם משמשים כשליחי חב"ד בבנגקוק בירת תאילנד.
בנו, הרב עזריאל זליג משמש כר"מ בישיבת תורת אמת (חב"ד) בירושלים.
בנו הרב צבי הירש וחתנו הרב מנחם פלמן משמשים כשליחי חב"ד ביישוב עומר.
בתו דבורה לאה נשואה לרב יונתן שפיצר, שליח חב"ד בשכונת מנחם בגין בצפת.
בתו גיטל נשואה לרב אסף פרומר, משפיע בקהילת חב"ד בקריית שמואל.
שלום הכהן (ב' בטבת ה'תקל"ב, 23 בדצמבר 1771 – י"ד באדר א' ה'תר"ה, 21 בפברואר 1845) היה משורר עברי, איש תנועת ההשכלה; עורך "המאסף החדש", מייסד ועורך "ביכורי העתים", מחבר "עמל ותרצה", "ניר דוד" ו"קורא הדורות".
שלום בן יעקב הכהן נולד ב-23 בדצמבר 1771 בעיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי שבפולין.
בשנת 1789 בא לברלין, ושם התחבר עם אנשי תנועת ההשכלה שבעיר, ובעיקר נעשה תלמידו וידידו של המשורר ר' נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), ולימים אף נחשב כיורשו בתחום השירה העברית.
בברלין פרסם בתקנ"ט (1799) את ספרו הראשון, "משלי אגור".
הוא התפרנס כמורה בבית הספר של המשכילים, "חינוך נערים", וכן כמורה פרטי לילדי יהודי ברלין העשירים.
בברלין ראה לנגד עיניו את שקיעתה של תנועת ההשכלה בעיר ואת גל המרת הדת אצל היהודים.
סגירתו של ירחון המשכילים "המאסף" ב-1797 הטרידה אותו מאוד, והוא פנה ב-1800 למייסד "המאסף", יצחק אייכל, בהצעה לחדש את הופעת הירחון; ואולם אייכל ענה לו בדברי ייאוש, כי זמנה של תנועת ההשכלה ושל תהילתה של השפה העברית עבר ואין עוד כל סיכוי להתחדשות.
ב-1800 הוציא לאור בבית הדפוס של וולף היידנהיים בעיירה רדלהיים קובץ שירים בשם "מטעי קדם על אדמת צפון", ובו שלוש יצירות מקראיות: פואמה על הצלת אברהם באור כשדים, מזמורים על חיי דוד המלך, ובעיקר "מעשה נבות היזרעאלי" – מחזה בשתי מערכות שבו משולבים רעיונות של רומנטיקה ושל צדק חברתי.
ב-1808 החל לפעול כדי לחדש בכל זאת את "המאסף", ואכן הצליח להוציא אותו לאור במשך שלוש שנים: ב-1809 בברלין, ב-1810 באלטונה וב-1811 בדסאו.
הוא שינה במקצת את אופיו של הירחון, והוסיף בו עוד שירים ויצירות מתורגמות מן הספרות האירופית.
ב-1812 הוציא לאור ברדלהיים את "עמל ותרצה" – מחזה המחקה את "לישרים תהילה" של רמח"ל.
המחזה – דרמה העוסקת ברעיונות של צדק חברתי – נדפס בכמה מהדורות נוספות והשפיע על כמה ממשוררי ההשכלה ובהם אברהם בר גוטלובר ואד"ם הכהן.
ב-1813 עבר שלום הכהן מגרמניה לאמסטרדם, וב-1815 עבר ללונדון.
בלונדון ניסה להקים בית ספר, אך הדבר לא עלה בידו, והוא עבר להמבורג, שם נשא אישה.
בהמבורג היה עד למאבק סביב פעולותיהם של חלוצי היהדות הרפורמית, בעיקר באירוע שכונה ריב ההיכל.
הוא עצמו נטה תחילה לתיקונים מסויגים בנוהג הרווח, אולם בעקבות האירועים שינה את דעתו והחל מתנגד בחריפות למחדשים.
הוא תרגם לגרמנית כמה מן המאמרים שכתבו הרבנים שהתנגדו להם, וכן תרגם לגרמנית את סדר העבודה (עם מבוא על תולדות התפילה בישראל) וכמה פיוטי סליחות.
ב-1820, כשכבר התפרסם כמשורר, הוזמן לעבוד כמגיה וכעורך בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה, והחליף בתפקיד זה את שלמה לויזון.
הוא שהה בווינה עד 1836, ובתקופה זו הוציא את ספרו "כתב יושר" – אֶגְרוֹן עם דוגמאות למכתבים בעברית, ואת הפואמה הגדולה שלו, "ניר דוד", על חיי דוד המלך, שחיקתה את "שירי תפארת" של וייזל ונחשבה באותה תקופה יצירת מופת של השירה העברית.
עיקר פעילותו בשנים אלה הייתה הוצאתו לאור של שנתון שנועד להמשיך את דרכו של "המאסף": "ביכורי העתים".
הוא ייסד את כתב העת, בתחילה כנספח ללוח שנה עברי, וערך אותו בשלוש שנותיו הראשונות, 1821–1823.
ב-1836 חזר להמבורג, ושם ישב, למעט נסיעות קצרות לערים אחרות, עד מותו ב-1845. ב-1838 הוציא לאור את החלק הראשון של "קורא הדורות", חיבורו על תולדות עם ישראל מימי בית שני ואילך.
את שאר חלקי החיבור הותיר בכתב יד, וקטעים מהם התפרסמו לאחר מותו בכתבי עת שונים.
"קורא הדורות" מבוסס על חיבוריו ההיסטוריים של יצחק מרדכי יוסט, אולם הוא כתוב בגישה ביקורתית פחות ובלשון קלה וברורה יותר, ולכן היה פופולרי אצל המשכילים.
ב-1841 חגגו בהמבורג מלאת לו שבעים שנה, ואז נאם נאום בגרמנית על כמה פרקי מקרא, והנאום פורסם כספר בפני עצמו.
שלום הכהן הלך לעולמו ב-21 בפברואר 1845 בהמבורג.
מכל משוררי ההשכלה, שלום הכהן הוא הקרוב ביותר ברוחו לשירת הרמח"ל.
אם שירת הרמח"ל היא שירת הזהב של השירה העברית החדשה, אזי שירתו של שלום הכהן היא שירת הכסף, אמנם פחות מקורית, אך עדיין שירה עברית אמיתית: מלאה במחשבות מוסר ובתמונות טהורות המרוממות את הרוח ומאצילות את הנפש.
בפרט, במחזה "עמל ותרצה" התהלך בעקבות המחזה "לישרים תהלה" של הרמח"ל.
שלום הכהן הודה בענוותנותו כי מחזהו חובר בדמות מערכות שיריו של הרמח"ל, אך לא בתוקף ועוז נעימת לשונו ועומק מחשבותיו, כי קטן ממנו מאד.
כתב מאיר לטריס על שירת שלום הכהן:
על הזיקה בין שירת שלום הכהן לבין השירה הרומנטית, כתב פישל לחובר:
בתקופתו שלום הכהן נחשב לגדול משוררי ישראל של דורו, המליץ של בני דורו והכינור של שירתם, וכונה "המשורר הנשגב", "נעים זמירות דורנו", ו-"שר המשוררים באשכנז".
לאחר שהדורות הבאים העדיפו את "שירת הפטישים" של יל"ג וביאליק, שלום הכהן הלך ונשכח.
כך לאחר תקופת ההשכלה ירדה ההערכה לשירתו של הכהן, ומבקרים נוטים לראות בשירתו חיקוי חסר-מקוריות למשוררים שקדמוהו, בעיקר רמח"ל ורנה"ו.
עם זאת מייחסים חשיבות היסטורית לדמותו של שלום הכהן, הן בתור חוליה בשרשרת משוררי ההשכלה, בין וייזל למאיר הלוי לטריס, והן כבעל תפקיד חשוב ביציאתה של תנועת ההשכלה מברלין ומעברהּ לאוסטריה ולגליציה, תפקיד שאותו מילא בעיקר על ידי ייסודו ועריכתו של כתב העת "ביכורי העתים".
משלי אגור (ברלין תקנ"ט, 1799) - משלים מחורזים בעברית עם תרגום לגרמנית
תפארת ישראל (ברלין תקס"ג, 1803; נדפס שוב ב"המאסף", 1809) - שיר תהילה לכבוד מאה שנה לחברת "ביקור חולים"
מטעי קדם על אדמת צפון (רדלהיים תק"ס, 1800; מהדורה שנייה, תקס"ז 1807; מהדורה שלישית בנוסח עברי בלבד, ז'ולקווה תקע"ח 1818) - שירים בעברית עם תרגום לגרמנית: "הצלת אברהם באור כשדים", "מזמורים חדשים מקורות חיי דוד", "מעשה נבות היזרעאלי".
תורת לשון עברית (ברלין 1802, ומהדורות נוספות) - ספד לימוד דקדוק לשון עברית, כתוב ביידיש.
ספר ירמיהו עם ביאור עברי ותרגום לגרמנית (תק"ע, 1810)
משא באטאוי (אמסטרדם תקע"ד, 1814) - שיר לכבוד שחרורה של הולנד מכיבוש נפוליאון
שרשי אמונה (לונדון תקע"ה, 1815) - סיכום של עיקרי האמונה היהודית.
סדר העבודה בתרגום לגרמנית (לייפציג תק"ף, 1820) וסליחות מתורגמות לגרמנית (וינה תקפ"ג, 1823)
ניר דוד (וינה תקצ"ד, 1834) - פואמה על חיי דוד המלך
קורא הדורות (ורשה תקצ"ח, 1838) - היסטוריה יהודית
שלום ואנו (15 באפריל 1938 - 1 בינואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, סוכן ביטוח, עסקן כדורגל וספורט, שדר ופרשן ב"שירים ושערים" וכתב "חדשות הספורט" שנים רבות.
שחקנה של מכבי חיפה בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. יקיר העיר חיפה.
בשנותיו האחרונות שימש כגזבר אגודת מכבי חיפה.
ואנו נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב הקרויה על שם סבו שלמה פלורנטין מקים השכונה.
ואנו הגיע למכבי חיפה בשנת 1956 מקבוצת גדנ"ע יהודה.
באותן השנים גדנ"ע יהודה סיפקה מספר רב של שחקנים לליגה הבכירה והייתה מעלה באופן קבוע בין 4–5 שחקנים לליגה הבכירה.
ואנו היה שחקן קבוע בנבחרת הצעירה של ישראל.
אלי פוקס, מאמנה של מכבי חיפה באותן שנים, חזה בשני משחקים והתרשם מסגנון משחקו האיכותי של ואנו, והציע לו לעבור לחיפה.
בשנת 1958 נתקל ואנו בגדעון טיש בדקה העשירית, כאשר שיחק נגד הפועל תל אביב ונפצע בראשו.
באותה תקופה, בכל העולם, לא היו חילופים בכדורגל וכך אם שחקן היה נפצע ולא היה יכול להמשיך במשחק, הייתה קבוצתו משחקת עם שחקן פחות.
ואנו הגיע מחוסר הכרה לבית החולים וכאשר התעורר ביקש לדעת את תוצאת המשחק והדקה.
כאשר גילה כי מדובר במחצית בלבד, ביקש שיחבשו את ראשו ודרש לחזור למגרש כדי להמשיך המשחק.
צילום מאוחר יותר גילה כי התיקול היה כה חזק עד כדי שלפני התפרים שלפו שן של טיש מראשו של ואנו.
בשנת 1962 זכה בגביע המדינה עם קבוצת מכבי חיפה והיה למצטיין במשחק הראשון מבין השניים בגמר.
לאחר פרישתו שימש כמאמן הנערים של קבוצת מכבי תל אביב ולאחר מכן כמאמן הנוער.
הקבוצה אותה אימן הוציאה תשעה שחקנים לשורות הבוגרים ביניהם אורי סלימאן, ירון עוז, עזרא עוזרי ועוד.
שימש כחבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל כמו גם נציגה של מכבי חיפה בהתאחדות.
היה חבר הנהלת מחלקת הכדורגל של מכבי חיפה.
כמו כן, היה מבכירי סוכני הביטוח בארץ ומילא תפקידים בכירים ביניהם יו"ר הסניף החיפאי של לשכת סוכני הביטוח עד שנבחר להיות וכיהן במשך 9 שנים כיו"ר המועצה הארצית של סוכני הביטוח בישראל.
בשנת 2005, קיבל את תואר "יקיר חיפה".
להחלטת השופטים לא הייתה כמעט נגיעה בקריירה הספורטיבית של ואנו, אלא היא התייחסה לרוח ההתנדבותית שגילה במשך עשרות השנים.
זכה גם לתואר "יקיר מכבי ישראל".
שימש במשך 25 שנים כאחד השדרנים הבולטים בשירים ושערים והיה כתב העיתון חדשות הספורט.
הרב שלום דובער שניאורסון (הרשד"ב) (ה'תקצ"ו, 1836 - ה'תרס"ט, 1908) היה רב ברצ'יצה ואדמו"ר לחסידי חב"ד-קאפוסט.
נולד בשנת 1836 בעיירה לובביץ', לאדמו"ר יהודה לייב שניאורסון מקאפוסט.
למד אצל סבו רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), ואצל אביו.
נישא לבתו של רבי יעקב יוסף מאורזיטשוב (צאצא של רב ייבי מראשוני תנועת החסידות).
עם פטירת סבו, הצמח צדק, בשנת 1866 נסע לעיר קאפוסט, שם כיהן אביו כאדמו"ר לחסידי חב"ד-קאפוסט.
עם פטירת אביו חודשים ספורים לאחר פטירת סבו, התמנה אחיו, הרב שלמה זלמן שניאורסון, למלאות את מקום אביו כאדמו"ר לחסידי קאפוסט.
באותו זמן נתקבל הרשד"ב לרב בעיר רצ'יצה (Rechytsa), הסמוכה לעיר הומיל בפלך מינסק, ומאז נודע שמו כאדמו"ר מרצ'יצה.
עם פטירת דודו, הרב ישראל נח שניאורסון האדמו"ר מניעזין בשנת ה'תרמ"ג, ובעיקר עם פטירת אחיו, האדמו"ר מקאפוסט בשנת ה'תר"ס, נהג הרשד"ב באדמורו"ת, לחסידי קאפוסט וניעזין, ביחד ובמקביל עם אחיו, רבי שמריה נח שניאורסון מבאברויסק.
הרשד"ב היה ידוע כפוסק הלכה מובהק, ותשובות ממנו נתפרסמו בכתבי עת רבים.
הרשד"ב זכה ללמד תלמידים שמהם היו לאחר מכן מגדולי הרבנים ברוסיה ופולין.
הוא הסמיך לרבנות את הרב שלמה יוסף זוין, ועוד רבים.
גם ההוגה הרב הלל צייטלין היה מתלמידיו.
הלך לעולמו בט"ז בתשרי תרס"ט.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כרך הכולל מאמר חסידות שאמר, מאוסף כתבי היד של הספרייה
ר' טוביה בלקין, היגר לארצות הברית ובשנת ה'תרצ"א עלה לארץ ישראל.
הרב שניאור זלמן, ששימש כרב בכמה עיירות ברוסיה.
אביו של הסופר והפסיכולוג ד"ר פישל שניאורסון.
הרב חיים ישעיה, היה חתנו של האדמו"ר מרדכי דב מהורונסטייפל.
ר' יהודה לייב, אביו של פנחס שניאורסון ממגיני תל חי.
רחל שנישאה לר' דוד יהושע העשיל מאגאזאניק שנספה באניה סטרומה.
הרב שלום הדאיה (ה'תרכ"ד, 1864 - י"ג בכסלו ה'תש"ה, 29 בנובמבר 1944) היה אב בית הדין לעדת הספרדים בירושלים, וראש ישיבת המקובלים בית אל ומגדולי חכמי ארם צובא וירושלים.
נולד בארם צובא שבסוריה בשנת 1864 (ה'תרכ"ד) לרב משה חיים וסבתיה הדאיה.
בהיותו כבן 3 התייתם מאביו, ואמו וסבתו גידלו אותו.
בצעירותו למד אצל הרב משה סוויד, הרב יצחק בכור מזרחי - אב בית הדין בארם צובא והרב רפאל יעקב חיים ישראל אלפייה.
בהיותו כבן 20 בשנת 1884 (ה'תרמ"ד) נשא לאישה את שרה, בתו של הרב יצחק לבטון, נכדו של רבי חיים מרדכי לבטון.
כבר בהיותו כבן 18, היה בקשרי מכתבים עם רבנים ופוסקי דורו כהרב אליהו חמווי והרב ישעיה דיין, אב בית הדין בארם צובא.
כן היה מקורב לחכם באשי הרב שלמה צפדיה והרב שאול סתהון.
בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) ביקר בארץ ישראל והיה אורחו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר בביתו.
עם שובו לארם צובא בשנת 1890 (ה'תרנ"א) חלה והתעוור כמעט לגמרי, ונאלץ ללמוד תורה מזכרונו.
לאחר התדרדרות מצבו, בהמלצת מכריו נסע לניתוח בנא אמון שבמצרים יחד עם הרב משה עזרא מזרחי (שנסע לטובת שליחות מטעם הקהילה בארם צובא).
שם נותח על ידי רופא מפורסם, וראייתו הוחזרה לו חלקית.
באותה תקופה שקד על חיבורו "שלום לעם", שדן בחשיבות לימוד התורה, הצדקה וגודל חשיבותם של התומכים בתלמידי חכמים.
בחיבורו העיד על עצמו כי התקשה בכתיבת הספר בעקבות עיוורונו החלקי.
חיבורו זה היה חלק ממהלך שלם לשינוי פני הקהילה היהודית בארם צובא, בעזרת תקנות וסדרים חדשים לטובת הקהילה והעניים שבה.
ניהל חילופי מכתבים עם הרב חיים רחמים יוסף פרנקו - רבה הספרדי של חברון, הרב חביב חיים דוד סתהון מטבריה והראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
בין השנים 1895–1897 (ה'תרנ"ו - ה'תרנ"ח) פרסם בירחון המאסף שבעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה את חידושיו, וכן קונטרס "שאלת שלום" במסגרתו הציג לחכמי תקופתו שאלות בנושאים שונים.
בין השנים 1898–1899 (ה'תרנ"ט - ה'תר"ס) פרסם את חידושיו בירחון התורני תורה מציון.
בחודש אוגוסט 1898 (אלול ה'תרנ"ח) עלה לירושלים יחד עם חמיו הרב יצחק לבטון ומשפחתו, והתגורר בשכונת הבוכרים ולאחר מכן בשכונת אהל משה.
בסביבות שנת 1925 (ה'תרפ"ו), שימש לפרקים כדיין ומורה צדק בבית הדין של יוצאי ארם צובא בשכונת הבוכרים.
בשנת 1904 (תרס"ד) התמנה לדיין ומורה צדק בבית הדין לעדת הספרדים בירושלים, ובשנת ה'תר"ץ (1930) נתמנה לראש אב בית הדין של קהילות הספרדים בירושלים.
כיהן בתפקיד זה עד פטירתו.
נחשב לאחד מגדולי המקובלים שבירושלים.
למד בחבורת מקובלים בבית המדרש של ישיבת המקובלים בית אל, שם הסתופף בצילם של המקובל הרב ששון בכ"ר משה פרסיאדו והמקובל הרב מסעוד הכהן אלחדד.
עם פטירת הרב מסעוד אלחדד בשנת 1926 (ה'תרפ"ז), מונה הרב שלום לראש ישיבת המקובלים בית אל וראש המכוונים.
לקראת סוף ימיו, כשהיה זקן המקובלים, העביר אל הרב אלחנן וסרמן את כתביו בתורת הקבלה בעילום שם, כדי שזה האחרון יעיין ויתן את ביקורתו.
לבסוף נודע לרב וסרמן אודות השולח, והחל משנת 1935 (ה'תרצ"ו) ניהלו ביניהם חילופי מכתבים בענייני קבלה.
נודע גם בדרשותיו המשפיעות על הציבור.
דרשותיו הארוכות קובצו בספרו "החיים והשלום" ובספרו "שה לבית אבות".
כן פעל להדפסתם והוצאתם לאור של כתבי יד עתיקים של רבני ארם צובא בעיקר: "כיסא שלמה", "דגל מחנה אפרים", "רועי ישראל" ו"קול גדול".
את ספרים אלו הוא הגיה וסידר בעצמו, ואף הוסיף עליהם הקדמה ומבוא, ובחלקם אף חידושיו ותשובותיו.
כפי שהעיד על עצמו, סבל רוב חייו ממחלות וייסורים שונים, ובעיקר מעיניו.
מספר חודשים לפני שהלך לעולמו התדרדר מצבו הגופני, עד ליום פטירתו, 29 בנובמבר 1944 (י"ג בכסלו ה'תש"ה).
לאחר פטירתו מונה בנו חכם עובדיה הדאיה לראש ישיבת המקובלים בית אל.
הרב הדאיה נהג לחתום את כתביו במילים "עבד אל ואחד" (עבד לאל אחד).
ש"ה לבית אבות, פירוש לפרקי אבות
שלום לעם- דרושים למעלת הצדקה ומידת הרחמנות, נדפס בארם צובא בשנת תרנ"ו, 1893.
ודובר שלום - שו"ת על ארבעת חלקי הטור, נדפס בירושלים בשנת תרפ"ד, 1924.
החיים והשלום - 33 דרושים על עינינים שונים, נדפס בירושלים בשנת תרפ"ו, 1926.
מאמרים בקובץ "תורה מציון": שנה ד', חוברת נ': סימן י' וסימן ט"ו.
שנה ה' חוברת ד' סימן י"ג.
הבכור, הרב יצחק הדאיה, דרשן ומקובל.
בנו, הרב משה הדאיה, הוא רבה של אילת.
השני, הרב עובדיה הדאיה, כיהן כראש ישיבת המקובלים בית אל וכחבר בית הדין הרבני הגדול, ומחבר ספרים פורה.
הרביעי, הרב עזרא הדאיה, ר"מ בישיבות פורת יוסף ושערי ציון, לימים אב בית הדין הרבני בחיפה.
נפטר ביום ט"ו אלול תרצ"ז.
הרבנית מזל נישאה לרב יעקב קצין, מייסד ישיבת המקובלים "גן הלבנון".
הרבנית רינה (ריינה) נישאה לרב משה עזרא מזרחי, אב בית דין ורבה הראשי של חלב.
נכדיו הם הרב שלום מרדכי הדאיה, שכיהן כראש ישיבת המקובלים בית אל, הרב שלום מזרחי חבר בית הדין הרבני הגדול והרב שאול קצין, רב קהילת "שערי ציון" בניו יורק.
הרב יהודה הכהן שאקו - ראב"ד לעדת הספרדים בירושלים
הרב אברהם פטאל - חותנו של הרב עובדיה יוסף
הרב שלום דובער (בערל) לוין (נולד בכ"ז באלול ה'תש"ח, 1 בספטמבר 1948) הוא ספרן, היסטוריון של חסידות חב"ד ומחבר ספרי הלכה חב"די.
משמש כמנהל ספריית אגודת חסידי חב"ד בברוקלין וכחבר מערכת "אוצר החסידים", במסגרתה היה העורך הראשי של המהדורה החדשה של שולחן ערוך הרב.
ערך את כתבי העת התורניים "יגדיל תורה" ו"קובץ גאולה ומשיח".
נולד בפריז לישראל ולדבורה (לבית גורקוב) לוין.
בשנת תש"ט עלה עם הוריו לישראל והיו מהתושבים הראשונים בכפר חב"ד.
בשנת ה'תשכ"א החל ללמוד בישיבות תומכי תמימים בישראל, ובחורף ה'תשכ"ד נסע לניו יורק ללמוד בישיבת תומכי תמימים שם.
בשנת ה'תשל"ז (1977) החל לוין את עבודתו כמארגן ומקטלג את ספרייתו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש ולאחר מכן המשיך בסידור ובשיקום ספרייתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"ץ).
העבודה התבצעה תוך סיוע של יהושע מונדשיין וחיים ליברמן (שהיה ספרן בספרייה עוד בתקופת כהונתו של האדמו"ר הריי"ץ).
לאחר משפט הספרים, כשאוחדו שתי הספריות תחת השם "ספריית חב"ד", נתמנה לוין למנהל הספרייה המאוחדת.
במסגרת זאת היה לוין שותף במסגרת פרויקט הסריקה המקוון HebrewBooks.
מן האוספים בספרייה לוין ערך וההדיר את סדרת "אגרות קודש" של אדמו"רי חב"ד, סדרת תולדות חב"ד בארץ הקודש, רוסיה וארצות הברית, וכן כמה ספרי תולדות של חסידי חב"ד ידועים.
את פעילותו בספרייה ובתחומים נוספים עד שנת ה'תשנ"ה סיכם בספרו "עבודת הקודש".
בספרו "ספריית ליובאוויטש" הוא מתאר את הספרייה ואת האוספים בה.
בשנים ה'תשל"ו (1976) - ה'תשמ"ה (1985) ערך את כתב העת קובץ יגדיל תורה, "ילקוט חידושי נשיאי חב"ד ותלמידיהם".
בשנת ה'תשל"ח (1978) מונה לראש צוות מהדירי כתבי היד בתורת הנגלה של אדמו"רי חב"ד.
בשנים ה'תש"ס (2000) - ה'תשס"ו (2006) ההדיר מחדש את שולחן ערוך הרב בהוצאת קה"ת והוסיף לו הערות ומפתח עניינים.
במשך השנים פרסם מחקרים שונים בהלכה ובמנהגי חב"ד.
הוא מתמחה בסוגיות הלכתיות שדורשות חישובים מתמטיים או אסטרונומיים, כמו הלכות קידוש החודש, זמני הדלקת נרות שבת והלכות מקוואות.
הרב לוין נמנה עם חברי המשלחת ששלח הרבי מליובאוויטש לרוסיה כדי להשיב את אוסף שניאורסון מספרייתו של האדמו"ר הריי"צ שנותר שם.
הוא חבר באגודת חסידי חב"ד ברוסיה.
הוא נמנה עם חסידי חב"ד הסבורים שרבי מנחם מנדל שניאורסון אינו המשיח לאחר פטירתו.
הוא חיבר מאמר להוכיח את דעתו מתוך דברי הרב שניאורסון.
בשנים ה'תשנ"ז–ה'תשנ"ח ערך והוציא לאור כתב עת תורני בשם "קובץ משיח וגאולה" בו פורסמו מאמרים בנושא זה.
קונטרס נרות שבת קודש - חלק א': הדלקתה על ידי בנות ישראל לפני הנישואין, חלק ב': זמן ההדלקה, נ.י.
סדר תיקוני מקוואות - הלכות מקוואות על פי שיטת חב"ד, מהדורה מורחבת, קה"ת נ.י.
תנאים, ווארט, אירוסין ונישואין - לשיטת ומנהגי אדמו"רי חב"ד.
ספרים על 'שולחן ערוך הרב'
שלום הארלו היא דוגמנית ושחקנית קנדית.
שלום הארלו נולדה באושאווה, אונטריו, בתם של סנדי הרברט ודייוויד הארלו.
למרות שאימה קראה לה שלום, מילה מהשפה העברית, משפחתה אינה יהודית.
היא התגלתה בקונצרט של להקת הקיור בטורונטו והחלה לדגמן מיד אחרי בית הספר התיכון.
היא הופיעה מאז בשערי מגזין רבים, השתתפה בתצוגות אופנה של המעצבים רלף לורן ודונה קארן, הופיעה בסרטים, והנחתה את התוכנית "House of Style" בערוץ MTV ביחד עם עמיתתה דוגמנית העל אמבר ולטה.
הארלו היא הפרזנטורית של בושם "קוקו" של שאנל.
לה שני אחים צעירים ממנה.
ביולי 2007, דווח שהיא הרוויחה כ-2 מיליון דולר בקירוב בשנים עשר החודשים החולפים.
פורבס דירג אותה במקום ה-13 ברשימת 15 הדוגמניות המרוויחות ביותר בעולם.
בהיותה באמצע שנות השלושים לחייה, ב-2007, היא דגמנה עבור: ג'ונס ניו יורק, טומי (Tumi), טיפאני, נאוטיקה וקלואה.
בשנה שאחרי כן, היא הופיעה בקמפיין אביב/קיץ 2008 של ואלנטינו.
היא הייתה הדוגמנית היחידה שהופיעה במסלול האופנה הדיגיטלי של ויקטור ורולף בתצוגת האופנה של אביב/קיץ 2009.
+שנהסרטתפקידהערות1997אין ואאוט (אנ')סוניה1999Cherryליילה סוויט2001בלשית בסטייל (אנ')ג'יידונילה סקייקולין2002אגם המוות (אנ')ננסיHappy Here and Nowמיוריאל2003איך להיפטר מבחור ב-10 ימיםג'ודי גריןצרות של עשירים (אנ')שרלוט2004מלינדה ומלינדהג'ואן2005המשחק השישי (אנ')פייזלי פורטר2006The Last Romanticכריסטי טיפלטון
שלום דומרני (נולד ב־1974) הוא פושע ישראלי המוגדר על ידי משטרת ישראל כראש ארגון פשיעה ארצי שמרכזו בדרום ישראל, ונחשב יעד מרכזי של משטרת ישראל.
דומרני נולד בשכונת שמשון, באשקלון לאיריס וזכריה.
אביו ניהל את מרכז "טוהר" לגמילה מסמים.
דומרני לא השלים את לימודי התיכון ולא שירת בצה"ל.
בשנת 1996 נידון דומרני ל־5 שנות מאסר לאחר שעבריין שנתפס עם כמות גדולה של הרואין הודה כי עשה זאת בשליחותו של דומרני.
במהלך מאסרו הואשם גם בניסיון סחיטה של קבלן מאשקלון על ידי אנשים שפעלו בשליחותו, ונידון ל־30 חודשי מאסר נוספים.
לאחר שחרורו מהכלא בסוף 2002 עסק דומרני בפעילות פלילית של גניבת חול יחד עם העבריין יגאל ז'אנו, סחר ברכבים גנובים יחד עם עבריינים פלסטיניים מרצועת עזה, הימורים, ובהשתלטות על עסקים חוקיים באזור אשקלון.
בנוסף חבר לאחים יצחק אברג'ל ומאיר אברג'יל לשותפות בעסקי הימורי אינטרנט ברשת קפה אינטרנט, יחד עם משפחות אלפרון וגבריאלי.
שותפות זו גררה מאבקים מול משפחות אוחנה ואבוטבול, להם הייתה רשת הימורי אינטרנט מקבילה בשותפות עם זאב רוזנשטיין.
לטענת המשטרה, ב־2003 היה דומרני מעורב ברציחתם של העבריינים מאיר גנון (על רקע סכסוך מקומי) וחנניה אוחנה (על רקע הסכסוך בנושא הימורי האינטרנט), אך לא נמצאו ראיות למעורבותו.
באותה שנה נעצר דומרני יחד עם עבריין אחר בחשד להחזקת טיל לאו, אך לבסוף לא הוגש נגדו כתב אישום בפרשה זו.
באותה תקופה נורה נהגו של דומרני במהלך ניסיון חיסול של דומרני ונפצע קשה.
ביולי אותה שנה במהלך ניסיון חיסול שכוון לדומרני נרצחה בשוגג הנערה שקד שלחוב, שנסעה יחד עם נהגו של דומרני ברכב בו נסע דומרני כמה דקות קודם.
ניסיון החיסול תוכנן כנקמה על מעורבותו ברציחתם של גנון ואוחנה ומאבקי השליטה על ענף כריית החול הבלתי חוקית.
ב־2004 נרצח שותפו לגניבות החול, העבריין יגאל ז'אנו, מפיצוץ מטען חבלה שהוטמן במכוניתו באשקלון.
דומרני נחקר בחשד למעורבות ברצח, על רקע סכסוך שהתגלע בין השניים, אך לא נמצאו ראיות כנגדו.
לטענת המשטרה, בין השנים 2005–2007 היה מעורב לכאורה בעוד 3 מעשי רצח, אך גם לכך לא נמצאו הוכחות.
ב־2008 נטען כי דומרני שימש כבורר בין חיים רביבו לאדם אחר, וגזר על רביבו קנס כספי וגלות של שנתיים מהארץ.
ב־2009 נעצר באשמת חבלה חמורה וניסיון חטיפה של עבריין המזוהה עם משפחת אברג'יל, ונידון ל־10 חודשי מאסר.
באותה שנה נעצר שוב הואשם ב-הלבנת הון בהיקף של מיליוני שקלים.
ב־2010 היה מעורב בבוררות של מאיר אברג'יל בסכסוך בחברת רציו, ועל פי עדויות הופיע במשרדי החברה יחד עם קבוצת בריונים על מנת לכפות את קיום הבוררות בביתו של אברג'יל.
בראשית 2011 נעצר יחד עם ריקו שירזי ועיזאת חאמד בחשד שתכננו לרצוח את פרנסואה אבוטבול, כעבור חודש נעצר שוב בחשד לסחיטה באיומים של בעל עסק באשקלון.
חודש לאחר מכן נעצר בשלישית יחד עם 7 מאנשיו באשמה כי יצר מונופול בשוק גז הבישול באזור שדרות באמצעות אלימות וסחיטה באיומים כלפי מתחרים עסקיים.
בספטמבר 2012 ניסו עבריינים יריבים לחסל את שלום דומרני וחברי כנופייתו.
בסיוע עד מדינה הצליחה משטרת ישראל לסכל את ניסיון החיסול על ידי עיקור האקדח שבאמצעותו אמור היה להתבצע הרצח.
בנובמבר 2013 נעצר דומרני יחד עם 7 מאנשיו באשמת סחיטה באיומים על רקע מערכת הבחירות המקומית בנתיבות.
בכתב האישום כנגדו הואשם כי איים והטיל אימה כנגד הרב יעקב איפרגן ופעילים שתמכו במועמד אייל מסיקה לראשות העיר נתיבות.
המעשים נעשו בשליחותו של עמנואל אלישע, עוזרו של הרב יורם אברג'ל, שתמך במועמד אחר לראשות העיר.
כתב האישום הוגש גם כנגד מומי קסנטיני, מאנשיו של דומרני, וכנגד עמנואל אלישע, עוזרו של הרב אברג'ל.
דומרני נחשב ליעד מרכזי של משטרת ישראל, ובמהלך המעקב אחריו הציבה המשטרה בלון ובו ציוד צילום בסמוך לביתו.
עבריינים המזוהים על ידי משטרת ישראל כחברים בארגון הפשיעה של דומרני נעצרו באשמת השתלטות באלימות על מכירת גלידות באזור הדרום, חטיפה ותקיפה, גנבה ופריצה, והשתלטות על חברות שנקלעו לקשיים והוצאת חשבוניות פיקטיביות בישראל בהיקף של כמיליארד שקלים.
על פי המשטרה, דומרני הוא הבעלים הסמוי של פאב במרינה באשקלון, שבאופן רשמי נמצא בבעלות אחרת, כמו גם עסקים אחרים (כדוגמת פיצוציות) בהם הוא מחזיק בבעלות סמויה.
על פי המשטרה דומרני עוסק ברכישת נכסים מפשיטות רגל וכינוס נכסים, תוך ניצול מעמדו שגורם למתמודדים אחרים להימנע מלהשתתף במכרז.
ארגון הפשע של דומרני נחשב לאלים וחסר רחמים, ומטיל אימה כלפי בעלי עסקים באזור הדרום.
על פי הערכות המשטרה המחזור העסקי של ארגון הפשע של דומרני הוא כ־100 מיליון שקלים בשנה.
מבצע "בלוק חוסם" היה מבצע מיוחד של משטרת המחוז הדרומי ובלשי ימ"ר לכיש שהוביל לגל מעצרים בעולם התחתון, בהם גם ארגון הפשע של דומרני, במסגרתו נעצרו 29 מאנשיו, וארגוניהם של העבריין עמוס לביא (רחובות) והעבריין יוסי אדרי (אשדוד).
ב-2015 הצליחה המשטרה לגייס עד מדינה נגד דומרני ששימש כמחסל מתוך צוותו הקרוב, והביא להגשת כתבי אישום נגד עשרות עבריינים בעבירות של רצח, ניסיון לרצח והחזקת אמצעי לחימה.
נגד דומרני הוגש כתב אישום בגין שני ניסיונות רצח, אספקת אמצעי לחימה וקשירת קשר לביצוע פשע.
במסגרת עסקת טיעון הוא הורשע, ונדון לשש שנות מאסר.
ב-4 באוקטובר 2021 שוחרר מהכלא, לאחר שריצה 6 שנות מאסר.
ב-7 בינואר 2026 נעצר דומרני לאחר שנחשד בהשלכת רימוס רסס לעבר בית באשקלון.
לדומרני שישה ילדים מאשתו הראשונה, עופרה, ושני בנים מאשתו השנייה, יסמין.
עד למעצרו התגורר במושב עוצם, לאחר שחרורו באוקטובר 2021 חזר לגור באשקלון ובמאי 2022 עבר לגור בשדרות.
בנו, ניסים "נינה", נורה ונפצע קשה במרץ 2022 במהלך ניסיון התנקשות בו, ונותר נכה לכל ימי חייו.
הרב שלום דנגור (1832, בגדאד — 1916, סואץ) היה דיין בעיראק ורב העיר סואץ שבמצרים, רוכש אדמות קיבוץ נירים.
למד בצעירותו אצל הרב עבדאללה סומך.
שימש כדיין לזמן קצר, ולאחר מכן כיהן כרב במצרים בשנים 1897–1904. כיהן כרב העיר סואץ משנת 1907 ועד מותו.
הרב, שהיה ציוני בעמדותיו, ביקר בארץ ישראל 5 פעמים (בין 1899 ל-1914), ורכש אדמה במערב הנגב.
על אדמה זו הוקם לימים קיבוץ נירים, שעבר אחר-כך צפונה.
המקום כונה "דנגור" ומוצבת בו כיום אנדרטת נירים (דנגור) לזכר הרוגי הקרבות שהתנהלו בו במלחמת העצמאות.
הרב, אוהב אדמת הארץ, ציווה בצוואתו לקברו באדמות אשר רכש בנגב, אך בשל מלחמת העולם שפרצה אז והקרבות שנערכו בנגב וסיני, נקבר בעיר סואץ.
צאצאיו חיים כיום באנגליה ונמנים עם משפחות בעלי ההון.
צאצאים נוספים ממשפחתו הרחבה עלו לארץ ישראל בעלייה מעיראק בשנת 1951 וחיים כיום בישראל.
אחיו, דוד, עלה לישראל מעיראק בשנת 1955 לאחר שריצה שלוש שנות מאסר בכלא המקומי בשל השתתפות בהפגנות בפוגרום הציוני שהתרחש שם.
הוא התגורר בחולון, שם נפטר.
שלום הציבור הייתה להקת גל חדש ישראלית שפעלה בשנים 1984–1985. היא הוקמה על ידי יובל בנאי, הגיטריסט אורן אליעזרי ואיגי דיין, שהיו חברים קודם לכן בלהקת "משינה".
לאחר שהתגלעו מחלוקות בין בנאי לבין שלומי ברכה, גם הוא חבר "משינה", התפרקה הלהקה במרץ 1984, לאחר הופעה אחרונה ב"קולנוע דן", בטרם הוציאה תקליט שדרים ראשון.
לאחר הפירוק התפצלו דרכיהם של חברי הלהקה, ויוצאיה בנאי, אליעזרי ודיין הקימו את "שלום הציבור", בעת שברכה ומייקל בנסון הקימו את להקת "החזית העממית".
הלהקה ניגנה במועדונים שונים בתל אביב, למשל בפאב "שבלול", אך הופעותיה לא זכו להצלחה רבה.
במסגרת "שלום הציבור" מצא בנאי ביטוי כרומנטיקן עדין, לעומת אפיונו כסולן סוער במשינה.
אורן אליעזרי ניגן בסינתיסייזר, גיטרות ובס ואיגי דיין בתופים אלקטרוניים ובכלי הקשה.
ללהקה הצטרפו גם יוצאי להקת "לאופרד" אוהד ורסנו ומרק רזניק, שניגנו בבס ובגיטרה בהתאמה, ובהקלטות ניגן גם רונן בן-טל, בעל האולפן שבו הקליטו, בסינתיסייזר.
בנאי שר ותיכנת Oberheim DMX (מכונת תופים שיוצרה על ידי חברת Oberheim Electronics).
במסגרת הלהקה זנחו חבריה את השירים באנגלית, ששרו במשינה, וניסו לפנות אל הקהל הרחב.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב"קולנוע דן" באוגוסט 1984.
הלהקה הוציאה שני תקליטי שדרים לתחנות הרדיו, שאת שניהם כתב בנאי והלחין אליעזרי: "נובמבר אחד" (או באיות "נובמבר 1") ו"ינשוף על ענף גבוה".
השירים זכו להצלחה מסוימת ברדיו, אך הלהקה לא הצליחה לחתום על חוזה בחברת תקליטים.
אבי מורגנשטרן כתב על הלהקה:
השינוי שחל באורן וביובל מצביע על התפכחות לגבי המציאות הישראלית הקודרת.
את "משינה" באו לראות מעטים, למרות שזכתה לביקורות נלהבות כמעט מכל כתבי הרוק.
כמו שתיאר אחד מעמיתי את המצב במועדוני הרוק בארץ - הכל קורה שם בקטן, כמו ממעוף של ציפור.
על שירם "נובמבר אחד" כתב:
"נובמבר 1" הוא שיר אהבה די תמים, מלודי, במיוחד אם נשווה אותו לחומר שעשו השניים בעבר.
בהחלט שיר קליט, אם כי האווירה קצת מנוכרת.
בקיצור, משהו תקשורתי ששואף להצליח גם במצעדי הפזמונים.
אפשר לומר שהשניים עשו כאן פשרה.
אבל אם מצליחים לעשות גם משהו תקשורתי וגם טוב הרי תופשים שתי ציפורים במכה.
יאיר לפיד תיאר את "נובמבר אחד" כשיר "חביב, קליט ולא שום דבר יותר מזה".
לאחר פגישה מקרית של בנאי, ברכה ובנסון, הם החליטו על חידוש הפעילות של משינה.
יובל בנאי העיד בראיון כי "לא נוצרה כימיה בהרכב הזה", והעיתונאי יוסי חרסונסקי העיר בעת חידוש פעילותה של משינה כי "הטקסטים הכבדים של הלהקה [של 'שלום הציבור'] לא נקלטו במועדוני תל אביב".
באוקטובר 2018 עלתה גרסת רמיקס של "ינשוף על עץ גבוה" לספוטיפיי.
הרב שלום דרמר (כ"ז בכסלו תרע"ז, דצמבר 1916 – א' באייר תשנ"ז, מאי 1997) היה רב בעיר טרגו ניאמץ ברומניה ולאחר מכן רבה של קריית גת במשך 38 שנים.
נולד בכז בכסלו ה'תרע"ז בוואלוץ' שבמחוז בוקובינה, רומניה, לאביו הרב יוסף טאובר-רוזנצוויג, ולאמו נעכא.
בהיותו כבן שנתיים התייתם מאביו, שנספה במלחמת העולם הראשונה בשנת ה'תרע"ט 1918, לאחר מות אביו גדל אצל אבי-אמו, הרב אפרים פישל דרמר.
בנעוריו למד בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר של הדמשק אליעזר בויז'ניציה, שם למד בחברותא עם הרב ישראל אברהם פורטוגל (לימים האדמו"ר מסקולען).
בתקופת לימודיו בישיבה, טרם נישואיו נסמך להוראה על ידי הדמשק אליעזר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נסגרה הישיבה, והוא שב אל בית אמו בסטאנוביץ', שם נרצחה אמו על ידי אנשי משמרות הברזל הרומנים.
בגירוש יהודי רומניה לטרסניסטריה, הוא גורש לגטו מוהילב.
לאחר המלחמה מונה לרב העיר סטראז'ניץ, אז נישא לרעייתו שרה לבית גרינשפאן.
תקופה קצרה לאחר מכן סופחה העיר לברית המועצות והוא, שהיה אזרח רומני, עזב לרומניה, והתגורר בעיר רימניק סאראט, שם נחשד על ידי השלטונות הקומוניסטיים הרומנים בהחזקת מטבע זר (דולר אמריקאי), יהודים מקומיים "סידרו" לו זהות בדויה בשם שלום דרמר (שם נעוריה של אמו) והוא נמלט אל העיר בוקרשט.
לאחר עלייתו לישראל של הרב חיים מרדכי רולר מונה תחתיו כרב של טרגו ניאמץ, הוא כיהן ברבנות העיר כ-12 שנים, ונאבק שם על קיומו של התלמוד תורה (כשהשלטונות ניסו לסוגרו), הוא גם הקים שם ישיבה.
עלייתו לישראל וכהונתו ברבנות העיר קריית גת
בשנת תשי"ט עלה לישראל והתמנה לרב האשכנזי של קריית גת, שחלק מתושביה האשכנזים עלו מרומניה.
נתן שיעורים בישיבת קישינוב בעיר.
שימש ברבנות העיר עד פטירתו בשנת תשנ"ז.
היה חסיד ויז'ניץ והאמרי חיים, וקרא את שם בית הכנסת שלו (בית הכנסת הרומני - "אהבת ישראל ודמשק אליעזר") על שמם של אדמו"רי החסידות.