tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיראיהדי למד בבודפשט בגימנסיה הריאלית ברחוב הוראנסקי, שם ערך את השבועון "הומור התלמידים" עם בן כיתתו פרנץ קאלנאי.
העיתון נאסר עד מהרה על ידי הנהלת הגימנסיה בגלל הביקורת שלו על סגל המורים.
בשל אי הבנות ואי הסכמות עם המורה לציור הוא עבר לגימנסיה הריאלית של מרכז העיר, שם סיים את בחינות הבגרות בשנת 1918. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התגייס לצבא האדום לפלוגת הסער ה-28, אך עקב נפילת הרפובליקה הסובייטית כבר לא הייתה לו אפשרות להילחם.
לאחר שמיקלוש הורטי נכנס לבודפשט, הוא לא רצה להישאר בהונגריה, ולכן החליט להגר לארצות הברית.
נסע תחילה לווינה עם מכר ואז נסע לטריאסטה.
ריח טריאסטה, ריח חלזונות, ריח דגים, ריח ים.
היו כל מיני ריחות טובים שם, פשוט לא היה לנו גרוש ובגלל זה רעבנו או צמנו, לסירוגין." מכיוון שבאותה עת היו עשרות אלפי מובטלים בעיר הנמל, קיראיהדי וחברו לא הצליחה למצוא עבודה.
בסופו של דבר חברו חזר להונגריה, אך קיראיהדי דבק ברעיונו, שכן קרוב משפחתו, דודו, מארטון הימלר, התגורר באמריקה.
הוא פגש את השחקן קארוי וידור בפאב מקומי, איתו התגורר ועבד זמן מה, תחילה במקום שהכירו, בפאב ואחר כך על חוף הים כסבל.
הם הכירו קצין ים הונגרי שהסתיר אותם בבטן ספינה שהפליגה לאמריקה.
לאחר טיול של קרוב לחודש הם הגיעו לניו יורק.
בארצות הברית היה מלצר, נער מעלית, עבד במפעל לעיבוד עורות של ארנבות, עבד בבנק וכתב מאמרים לעיתונים בשפה ההונגרית.
היה תחילה ניצב בסרטים בהוליווד ואחר כך כתב תסריטים.
קיראיהדי חזר להונגריה בשנת 1931 והפך לכתב של הפשטי נפלו.
מאמריו הופיעו בין היתר גם במגזין "חיי התיאטרון" (Színházi Élet), ובמגזין הספרותי "זמנים חדשים" (Új Idők).
בין השנים 1938 לבין 1941 התגורר באנגליה ועבד בדיילי טלגרף.
הוא חזר להונגריה, גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
אחרי שנתיים בשירות העבודה (עבודות כפייה עבור גברים יהודים), בעט בו חייל גרמני והוא נפל לתוך הבור שחפר זה עתה:
הוא ניצל באושוויץ והצליח לחזור לביתו בשנת 1945. משנת 1946 כתב שוב מערכונים לקברט בודפשט.
ההומורסקות שלו הופיע בשבועון ההיתולי לודאש מתי ובמגזין "מבט בתמונות".
הוא הוגלה על ידי המשטר הקומוניסטי לכפר אדאץ' בצפון מזרח הונגריה בשנת 1951. משנת 1952 הקברט של בודפשט שוב הציג את המערכונים שלו.
הוא היגר שוב לאמריקה בשנת 1956, מאוחר יותר חזר להונגריה, ונפטר בשנת 1981 בבודפשט.
רומן; חברת מקולי, ניו יורק, 1932
חייו הפרטיים של ג'ים, 1941
עמלה של חמשת אלפים דולר.
גנגסטרים לא גדלים לשמיים, 1947
ארץ ההבטחות, אגודת התרבות של ידידי הספרים ההונגרים, 1947
מלאכתו של מוד קורטני, 1947
מה שדחוף בא לזה; סיפורת, 1972
מאתיים השנים הראשונות שלי, 1979
גנגסטרים לא צומחים עד השמיים ורומנים אחרים של חוברות, 2002
מה שדחוף יכול לחכות, 2005
כיצד נסבול את צער האהבה הנכזבת?!
פאל סנדה (במקור שוורץ, בהונגרית: Szende Pál; נירבאטור, 7 בפברואר 1879 – סאין 15 ביולי 1934) היה סופר, כלכלן, פוליטיקאי רדיקלי בורגני, יהודי-הונגרי, שר האוצר של הונגריה בשנים 1918–1919 בממשלות מיהאי קארואי ולאחר מכן בממשלת ברינקיי (Berinkey).
פאל שוורץ נולד במשפחה יהודית בנירבאטור, שם אביו היה רופא העיירה.
אמו באה ממשפחת איכרים יהודית עשירה.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הלותרנית בנירג'האזה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה בודפשט (בשמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1901–1902 שירת כמתנדב בתותחנים הצבאיים של מבצר בודפשט.
בשנת 1904 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין והפך לעורך דין.
הוא נעזר בבודפשט בדודו מצד אמו איגנץ אצ'אדי (מקודם:אדלר), היסטוריון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים, איתו גם התיידד מאוד.
בשנת 1905 התוודע לקבוצה סביב המגזין "המאה העשרים", ביניהם יצר קשר עמוק עם אוסקר יאסי והתוודע דרכו לפוליטיקה.
בהשפעתו הצטרף למגמה הרדיקלית הבורגנית ולבונים החופשיים ובשנת 1914 הפך לחבר מייסד של "המפלגה הרדיקלית האזרחית".
מעט קודם לכן התוודע לפוליטיקאי היהודי הליברלי המפורסם, פאל שאנדור (מקודם:שלזינגר) שדרכו הצטרף לפעילות איגוד הסחר הלאומי ההונגרי (OMKE) בשנת 1908. באיגוד מילא את תפקיד המזכיר הכללי עד שנת 1918.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא כמתנדב, ונשלח לחזית המזרחית.
מאוחר יותר שוחרר משירותו לבקשת OMKE כדי שניתן יהיה להעמיד את הידע הכלכלי שלו לשירות כלכלת המלחמה.
הוא הודח מתפקידו ב-OMKE במהפכת החרציות, בה היה מעורב באופן מלא בשליחות מפלגתו.
ב-31 באוקטובר 1918 באחר הצהריים של יום המהפכה מונה למזכיר מדיני באוצר (סגן שר) בממשלת מיהאי קארואי.
ב-25 בנובמבר מונה לשר האוצר ושמר על תפקידו זה גם בממשלת ברינקאי עד 1919. ב-21 במרץ לא צורף ולא רצה להצטרף לממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
במאי 1919, ברח מהדיקטטורה של בלה קון, ועבר לווינה, שם עסק בפעילות עיתונאית אנטי-קומוניסטית ערה.
בשל השתייכותו הפוליטית ותפקידו הפוליטי הקודם, החליט להתיישב בווינה.
שם הצטרף לקבוצה של סוציאל-דמוקרטים מהגרים בשם "אור", ובהמשך אף הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
משנת 1925 ביקר בקביעות בפריז, שם למד כל כך טוב צרפתית שיכול היה להרצות.
כתוצאה מכך קיבל משרת הוראה באחת המכללות.
מאוחר יותר היה מעורב בעבודתה של ליגת זכויות האדם ובחיים הפוליטיים של השמאל הצרפתי.
הוא לקה בהתקף לב בשנת 1928, וכתוצאה מכך פרש חלקית מהחיים הפוליטיים הפעילים.
בתחילת 1934 ברח מווינה בשל מלחמת האזרחים האוסטרית ועבר לצ'כוסלובקיה, שם קיבל את פניו בחום יאן מסריק.
הם דנו ביחד בזמנו על תיקון הגבול הונגריה-צ'כוסלובקיה בשנת 1918 (המשא ומתן לא הבשיל אז בגלל המצב הפוליטי הפנימי של הונגריה), ואז הם הכירו.
הוא ביקר גם בכמה מבכירי הממשל צ'כוסלובקיים דרך מסריק, אך לא יכול היה לעשות יותר מדי למען המטרה ההונגרית; במאי חלה קשה בפראג.
נראה היה שהוא התאושש בהצלחה עד יוני והצליח לנסוע לטרנסילבניה, לסאין אצל אמו ואחותו שהתגוררו שם.
בביתם התחיל ללמוד את השפה הצ'כית, שנראתה לו חשובה בנסיבות גלותו.
בינתיים לקה בהתקף לב נוסף ב-15 ביולי, אותו כבר לא שרד.
על שמו נקרא רחוב ברובע 5 של בודפשט.
אזור מכס עצמאי ומאבק מעמדי (Bp., 1907)
עוולות מערכת המס ההונגרית (Bp., 1908)
החוק הלאומי והתפתחות דמוקרטית (Bp., 1911)
רפורמת מיסים וחלוקת מעמדות (Bp., 1913)
מדיניות מיסוי מלחמתית (Bp., 1917)
לקראת אוקטובר חדש (וינה, 1922)
פאל סיניאי מרשה (בהונגרית: Szinyei Merse Pál; סיניאויפאלו, 4 ביולי 1845 – ירניה, 2 בפברואר 1920) היה אחד הציירים הגדולים של הונגריה.
פאל סיניאי מרשה נולד במשפחת אצולה, שספרות, מוזיקה ואמנויות יפות היו מקובלות ונפוצות בה מבמשך דורות.
למשפחה היסטוריה של 700 שנה, הונה אמנם התדלדל עד המאה ה-19, אך לא עד כדי כך שלאמן היו אי פעם דאגות פרנסה.
סיניאי מרשה נולד השלישי מבין שמונה ילדיהם של פליקס סיניאי מרשה (1816–1875) ושל ואלריה יקלפלושי (1826–1880).
אביו קיבל בקושיצה את התואר במשפטים, היה נציג בפרלמנט בקישסב בשנת 1839/40. בין השנים 1860–1865 מונה לסגן מנהל המחוז ובשנת 1871 למנהל המחוז.
אביו תמך בשאיפותיו האמנותיות של בנו ואמו הייתה אישה חובבת ספרות ומוזיקה שהביאה רכוש משמעותי לנישואים.
ולריה יקלפלושי הייתה המייסדת והנשיאה הראשונה של איגוד הנשים של מחוז שארוש.
במהפכת 1848 בהונגריה אבי הצייר הציע את כל חפצי הכסף והתכשיטים שלו למטרות מלחמת העצמאות.
הוא לקח חלק בארגון בית החולים הצבאי בפרשוב.
לאחר כישלון המהפיכה נידון ל-50 מלקות, מהן התחמק רק על ידי בריחה מביתו.
הילדים שנולדו מהנישואים, אחיו ואחיותיו של הצייר הם:
ז'יגמונד (1847–1885), שלמד רפואה באוניברסיטת וינה, הצייר הנציח אותו בשנת 1866 עם מקטרת.
איתו היה לצייר מערכת היחסים הקרובה ביותר.
יוז'ף (1851–?), אשתו אטלקה באנו, ילדים לא היו להם.
ציור גיר שלו משנת 1864 נעשה על ידי הצייר.
קלמן (1853–?) הונצח בציור בשנת 1866, אשתו הייתה מריה שאואר, שתי ילדות נולדו מנישואיהן.
אישטוואן (9 בינואר 1862–?), הפך למנהל מחוז שארוש וזמפלן.
הוא סיים בית ספר תיכון בפרשוב ולמד משפטים בבודפשט (1879–1883) בשנת 1884 היה מתמחה, אחר כך נוטריון משנה, ובשנת 1889 שופט ראשי.
בשנת 1864 פאל סיניאי מרשה נרשם לאקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם עבר לאחר שנה לכיתתו של הרמן אנשיץ ואחר כך למד ציור אצל הצייר שאנדור וגנר.
הוא בילה את השנים הראשונות של חופשותיו בירני, שם צייר עבודות כה מוצלחות (יוז'ף סיניאי מרשה – רישום בעפרון; פורטרט משנת 1865) שמאז נחשב יום תחילת דרכו כצייר.
ב־1866 יצר ידידויות משמעותיים עם ציירים שהפכו מאוחר יותר למאסטרים מובילים באירופה (למשל וילהלם ליבל (1844–1900)).
הוא רצה להיכנס לכיתתו של המאסטר הגדול, קארל פון פילוטי, ובשביל זה היה עליו להכין עבודת בחינה.
מכיוון שפילוטי היה מאמין ומחויב בהיסטוריציזם, סיניאי מרשה בחר בנושא הקשור להיסטוריה של הונגריה ובדצמבר 1866 צייר סקיצה שכותרתה "מותו של אטילה".
העבודה המוגמרת לא זכתה לטעמו של פילוטי, ולכן הוא עדיין המתין להיכלל בכיתתו.
ב־20 ביולי 1869 נפתחת במינכן תערוכה בינלאומית של 3,000 יצירות אמנות.
במהלך התערוכה הוא בא בקשר עם הצייר הצרפתי גוסטב קורבה, וסיניאי מרשה הפך למתורגמן שלו.
לתערוכה הייתה השפעה רבה עליו וברגע פתאומי אחד, בנובמבר 1869, הוא עזב את האקדמיה.
הוא עזב את בית הספר ועבד יותר מבעבר.
הוא צייר את תמונתו העצמאית הראשונה מחלון הסטודיו שלו; התמונה נקראה כוכב בוקר.
חייו של כצייר עצמאי לא נמשכו זמן רב, הוא נקרא הביתה משום שאביו חלה וסיניאי צריך היה לטפל בענייני האחוזה (בין נובמבר 1869 לאפריל 1870).
רק באביב 1870 חזר למינכן.
כצייר עצמאי עבד למכירת ציוריו וכך פרנסתו הייתה מובטחת.
הציור הידוע ביותר שלו מתקופה זו הוא "זוג הנאהבים".
בשנת 1870, עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה סיניאי חזר מג'נובה מסיורו באיטליה.
בשל מינויו של אביו למפקד, הושארה לו שוב ניהול האחוזה המשפחתית, ולכן בשנתו העצמאית הראשונה, הציור נדחק לרקע.
אך הוא לא הפסיק לצייר לחלוטין וצייר שניים מציוריו המשמעותיים בתקופה זו, עליהם ניתן לחוש את השפעתו של קורבה.
שניהם דיוקנאות משפחתיים; האחד הוא דיוקנו של אבי האמן בכורסה והשני דיוקן של אחותו נינון.
בשנת 1873 צייר את אחד הציורים המפורסמים ביותר שלו, המאיאליש (חגיגות ה-1 במאי).
התמונה מסכמת את תקופת הציור הראשונה של סיניאי.
הוא חזר לצייר באמצעות השתדלות של קרובי משפחה וחברים; הציור שלו בנושא ציד, Oculi, נקנה על ידי פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הציור הפך שוב לחלק החשוב ביותר בחייו.
הוא בילה את 25 השנים האחרונות של עבודה ללא הפרעה, אם כי גם אז לא צייר יותר מ 5–6 תמונות בשנה.
משנת 1899 ואילך הוא צייר את הגנים שלו ונולדה סדרת "תמונות-פארק", בעיקר תמונות עם אווירת אביב או סתיו.
בשנת 1900 זכה ציורו "השלג הנמס" במדליית כסף ביריד העולמי בפריז.
בשנת 1901, בתערוכה במינכן, זכה ציורו של "חגיגת ה-1 במאי" (מאיאליש בהונגרית) במדליית זהב, וכמה מציוריו הוצגו גם בוונציה.
באותה שנה ערך סיור בדרום איטליה, שחזר עליו בשנת 1903. בסביבות 1902 הוא התעוור בעין אחת, אך בכל זאת המשיך לעבוד.
בשנת 1905 הציג תערוכת יחיד ראשונה בסלון הלאומי (אמנים הונגרים מודרניים).
בתערוכה הוצגו 89 מעבודותיו, כולל ציור מיוחד בשם "אורן דוקר" לאירוע זה.
בהמשך מונה למנהל בית הספר הלאומי להכשרת מורים לעיצוב ורישום (מאז 1908, המכללה לאמנויות), וכך הצליח לתמוך בסטארט-אפים צעירים ושאיפות מודרניות.
בשנת 1907 הוא הפך לחבר מייסד בחוג האימפרסיוניסטים והנטורליסטים ההונגרים (MIÉNK).
1878 – התעוררות האביב, בודפשט, הגלריה הלאומית של הונגריה (MNG)
1879 – דיוקן הרוזן אלפרד סירמאי, מישקולץ, מוזיאון הרמן אוטו
1879 – דיוקן הרוזנת סירמאי, מישקולץ, מוזיאון הרמן אוטו
1880 – דיוקן אשת האמן, בודפשט, הגלריה הלאומית של הונגריה
1882 – ספינת אוויר, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1882 – הזמיר, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1884–1895 – השלג הנמס, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1896 – פרג שדה, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1897 – רוז'י סיניאי מרשה, בתו של האמן, רכוש פרטי
1900 – נוף סתיו, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1901–1905 – חורף, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1902 – עצי תפוח פורחים, בית הזיכרון לקלמן מיקסאט
1902 – שדה פרג, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1907 – עץ ערמונים, בודפשט, הגלריה הלאומית ההונגרית
1916 – אגם בלטון הירקרק (אוסף פרטי)
1916 – אגם בלטון הצהוב (מחקר לציור Háborgó Balaton, בית הזיכרון קלמן אימרה, סיופוק)
1916 – אגם הבלטון הסוער
1916 – אגם בלטון מחוף פוניוד
1916 – תהום בלטון (חתך, קטע רישומי)
1917 – מבט מפוניוד (הגלריה הלאומית ההונגרית)
1917 – מזג אוויר נאה (מזג אוויר שליו גם באגם בלטון, אוסף פרטי)
פאל שבש מקודם שפאט – Spät (בהונגרית: Sebes Pál; גיומנדרד, 4 במאי 1899 – ברית המועצות, 1938) היה קומוניסט יהודי-הונגרי, שהוצא להורג בברית המועצות בטיהורים הגדולים של סטלין.
פאל שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
אביו ברנאט בלה שבש (שפאט) היה מורה יליד סרווש, ואימו הייתה ברתה דיאמנט.
הוא למד בבית ספר תיכון למסחר בבודפשט וסיים את לימודיו בשנת 1916. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית השתתף במערכה הצפונית כחייל בגדוד חי"ר האדום מס' 1 של בודפשט (המערכה הצפונית הייתה ניסיון של הצבא האדום ההונגרי, שהוקם ב-1919 לכבוש את הרמות בצפון הונגריה-דרום סלובקיה שהיו בעבר בשליטת הונגריה).
לאחר נפילת הרפובליקה נכלא במחנה עונשין ממנו שוחרר בשנת 1920.
שבש הצטרף לתנועת הפועלים הוצב ופעל בתפקידים שונים באיגוד המקצועי של פקידים.
בשנת 1926 הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים בהונגריה ה-KMP שהיה אז בלתי חוקי.
כחבר בולט הוא צורף לוועד המרכזי של המפלגה בגיל צעיר, בשנת 1929, אך נעצר במהרה.
שנה לאחר מכן שוחרר בהיעדר ראיות ממשיות נגדו ובשנת 1930 השתתף בקונגרס השני של המפלגה.
מתחילת השנה שלאחר מכן ועד קיץ 1932 היה נציג מפלגת הקומוניסטים בהונגריה בקומינטרן השלישי (האינטרנציונל הקומוניסטי, או בקיצור קומינטרן , הידוע גם בשם האינטרנציונל השלישי, היה ארגון קומוניסטי בין-לאומי שנוסד במרץ 1919).
לאחר מכן חזר לפעילות הבלתי חוקית במפלגה.
כדי להימנע ממעצרים נוספים הוא נסע לברית המועצות באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. שם נעצר במהירה באשמה מפוברקת ונידון למוות במסגרת משפטי הראווה של סטלין בטיהורים הגדולים והוצא להורג.
אֶחַיו: אימרה שבש, ג'רג' שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
פאל קצ'קמטי, מחוץ להונגריה גם: Paul Kecskeméti, Peter Schmiedt (בהונגרית: Kecskeméti Pál; מאקו, 31 באוקטובר, 1901 – וושינגטון די.
סי., ארצות הברית, 30 באוקטובר 1980) היה מדען פוליטי, היסטוריון, סוציולוג, סופר, עיתונאי יהודי-אמריקאי ממוצא הונגרי, בנו של הרב הראשי של העיר מאקו ארמין קצ'קמטי, אחיו התאום של העיתונאי ג'רג' קצ'קמטי שניספה באושוויץ (1901-1944).
בין השנים 1911 – 1919 היה תלמיד בית הספר התיכון "יוז'ף אטילה" בעיר מאקו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף לחוג כתבי המגזין "המאה שלנו" (Századunk).
הוא נסע לגרמניה משנת 1927, בילה עשור בברלין, תחילה כתב את הדו"חות הפוליטיים שלו בשמו ואחר כך בשם הבדוי "פטר שמידט".
דו"חות על המצב ברייך השלישי, שהפכה במהרה לגרמניה הנאצית של היטלר.
הוא עזב לצרפת בשנת 1937 ולארצות הברית בשנת 1940, שם עבד כמומחה פוליטי ולאחר מכן כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
הוא פרסם גם את עבודותיו של גיסו, קרל מנהיים.
משמעות, תקשורת וערך (שיקגו, 1952); כניעה אסטרטגית.
הפוליטיקה של ניצחון ותבוסה (סטנפורד, 1958);
כוחות חברתיים במרד ההונגרי (סטנפורד, 1961).
פאל רלה (במקור רייכמן, בהונגרית: Relle Pál; בודפשט, 8 בספטמבר 1883 – בודפשט, 5 באפריל 1955) היה סופר, עיתונאי, מבקר תיאטרון יהודי-הונגרי.
כתביו נאסרו לפרסום בשואה על פי צו, סופרים אסורים (הונגריה 1944), ואף נגרסו.
פאל רלה נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף רייכמן (1854–1911) ושל קטלין ריינר.
הוא למד תחילה אדריכלות ולאחר מכן בימוי תיאטרון בברלין אצל אוטו ברהם (קודם: אברהמסון) ואצל מקס ריינהרדט.
בסיום לימודיו, הפך למבקר אמנות ואחר כך עיתונאי.
משנת 1904 עבד עבור כתב העת "הסכמה" (Egyetértés) והיומון "העיתון" (Az Újság).
מ-1912 עד 1938 ביקורת הבמה שלו הופיעה ביומון "חדשות הונגריה" (Magyar Hirlap) וב"עולם" (Világ).
בשנת 1929 הוא היה מנהל אמנותי של התיאטרון ההונגרי במשך זמן מה.
בין 1946 לבין 1949 הופיעו מאמריו ב"עולם", ובין 1948 לבין 1952 היה העורך הראשי של כתב העת "תיאטרון וקולנוע" (Színház és Mozi).
הוא גם תרגם כמה מחזות לגרמנית.
ב-22 ביוני 1912, בבודפשט נשא לאישה את לפרנציסקה קוק, ממנה התגרש בשנת 1921. הוא נישא בשנית ב-25 ביוני 1925. אשתו השנייה הייתה השחקנית בלנקה (גריינר) פצ'י, איתה היה נשוי עד 1934. בשנת 1938 נשא לאישה את ז'וז'נה שאנדור בבודפשט, איתה חי עד מותה בשנת 1948.
העיר שלנו (יחד עם מיהאי פסטור)
גרניום (מחזה, תיאטרון מרכז העיר)
אדם מתכנן (מחזה, 1926, התיאטרון הקאמרי)
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; סולנוק, 1 באפריל 1901 – בודפשט, 21 בפברואר 1972) היה פילוסוף, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הפילוסופיה יהודי-הונגרי.
פאל שאנדור נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה שאנדור עובד גזברות העירייה של סולנוק ושל הרמינה קוהן (כהן).
הוא הצטרף לתנועת העבודה בשנת 1918. משנת 1919 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה ראש ארגון הנוער הקומוניסטי (KIMSZ) בסולנוק.
שאנדור נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ושוחרר זמנית.
הוא היגר לווינה ב-1921, שם למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה עד 1925. הוא היה חבר בווינה ב-KMP וכן במפלגה הקומוניסטית של אוסטריה.
הוא פעל בקבוצה של הפועלים צעירים.
שאנדור חזר הביתה לממלכת הונגריה ב-1927 בהוראת ועדת החוץ של ה-KMP, ובאותה שנה הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (ה-MSZMP בראשות אישטוואן ואגי).
מספר מאמרים שלו הופיעו בפרסום המשפטי של ה-KMP, בכתב העת בשם "100%" שנאסר, לכן בשנים 1931–1933 ערך כתב עת בשם "סקירה חברתית" (Társadalmi Szemle).
בשנת 1928 נשא לאישה את יוליאנה, בתם של משה סרני ושל לואיזה גטצל בבודפשט.
בין השנים 1929 עד 1930 היה חבר גם מערכת העיתון "הקומוניסט" במשך כמה חודשים.
באותה תקופה הוא פרסם כמה ספרי ספרות זולה ורומנים בחוברות, עם עשרות שמות בדויים, בהתאמה.
בחלק מהן ציין את שמו הבדוי כמתרגם.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה עורך הסדרה של ספריית אירופה וחבר בוועדת הזיכרון ההיסטורית ההונגרית.
עם כניסת הגרמנים להונגריה (מבצע מרגרטה) בשנת 1944 ירד למחתרת הן בשל היותו יהודי והן בשל היותו קומוניסט.
לאחר 1945 היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) ברובע 2 של בודפשט, עבד אז במערכת "העם החופשי" (Szabad Nép) והיה העורך של כתב העת "כלכלה" (Gazdaság).
הוא נעצר ב-1950 באישומים מפוברקים.
הוא זוכה ושמו שוקם ב-1954. מאותה השנה היה מנהל סוכנות התרגום הלאומית.
בסוף 1956 לקח חלק בארגון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP).
בשנים 1956 ו-1957 היה נשיא נציבות המפלגה ברובע 5 של בודפשט.
משנת 1958 עמד בראש המחלקה למרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
באותה השנה הפך לדוקטור לפילוסופיה.
מ-1959 ועד מותו היה ראש המחלקה לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
אטילה יוז'ף האמיתי, שחר, בודפשט, 1940
שירה ולאום (כתבים תאורטיים נבחרים של אטילה יוז'ף), עורך, 1941
נפסבה והקומוניסטים ערב השחרור (הדפסה מיוחדת מתוך ביקורת הספרים ההונגרית 1970), בודפשט, 1970
פרנץ דיאק כותב האנדוטות, Magvető Könyvkiadó, בודפשט, 1986
אישטוק שוטה - מחזה הומוריסטי בשלוש מערכות - חופשי אחרי פטפי, דראק מ', פאפה, 1933, 81 עמודים
עמנואל קאנט : מחשבותיו של אזרח עולם על ההיסטוריה האוניברסלית של האנושות וינה, 1926 (ספריית אירופה)
מכתבי דוסטויבסקי מהכלא ;תרגום ומבוא שאנדור פאל; ספריית אירופה, וינה, 1926 ( ספריית אירופה )
ג'ון דוס פסוס : נוער מבוזבז.
הגל : האדם וההיסטוריה; פאל שאנדור; Codex, 1942
אפטון סינקלייר : Calvary of Love.
טולסטוי : בין תושבי המאדים ; 1943
מקסים גורקי : בית הספר של החיים; אירופה, 1943
ברט הארטה: שלושה שותפים ; 1943
Marietta Saginian: על גבול שני עולמות; אירופה, 1945
מקסים גורקי: אהבה אומללה אירופה, 1946 (ספריית רומנים אירופיים)
ז'יליאן בורשר: מושגי יסוד בכלכלה המרקסיסטית ; 1947 (ספריית אירופה)
ריצ'רד קמברלנד: ספינת המתאבדים; אורורה, בודפשט,
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; בודפשט, 19 באוקטובר 1939) הוא במאי יהודי-הונגרי, תסריטאי, מפיק, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
לאחר סיום לימודיו נכנס למפעל הסרטים MAFILM, שם עבד כעוזר מעבדה וכיוצר סרטים.
בשנת 1959 התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא סיים בכיתה של יאנוש הרשקו ב-1964.
שאנדור לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע במשך שנים רבות, היה המנהל של חברת הפקת הסרטים ההונגרית-גרמנית נובופילם (Novofilm) במשך יותר מעשר שנים ובשנת 2000 הקים חברת סרטים משלו בשם Filmstreet.
הוא מנהל את אולפן הסרטים הוניה (Hunnia Filmstúdió) מאז 2003.
מבין 24 ההכרות המקצועיות היוקרתיות הבינלאומיות, הבולטות ביותר הן "דוב הכסף של ברלין", פרס פיפרסקי מקאן (The International Federation of Film Critics (FIPRESCI)), פרס הוגו סילבר משיקגו (Silver Hugo Award) ופרס המבקרים של קרלובי וארי.
לפי הקטלוג של מאגר התיאטרון, הוא גם הציג את עצמו כבמאי תיאטרון שבע פעמים.
ביים בין היתר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וב"תיאטרון הרוק".
אשתו: אנה ספרנק (Safranek Anna), דוגמנית.
גרהרט האופטמן: העכברושים (פץ') - 1981
ג'יימס רדו וג'רום ראגני: שיער (תיאטרון רוק) - 1985
Alexander Naumovich Mitta : זרח, זרח, כוכבי (תיאטרון קומדיה של בודפשט) - 1987
פטר מילר: יום ראשון עצוב (הבמה העליזה) - 1990
ארתור מילר: מותו של סוכן (טיבולי) - 2001
סרטם של איבאן מנדי ופאל שאנדור ; עורך András Hámori; Seeder, Bp., 1980 (מרעיון לסרט)
סירים ; נכתב על ידי ז'וז'ה טוט בעקבות הרעיון של פאל שאנדור ב-Mafilm Hunnia Studio – בית ספר, Bp., 1981
ברטולט ברכט - קורט וייל : אופרה בגרוש ; טמאש בלום.
פאל שאנדור; Szigliget Theatre – ספריית מחוז פרנץ ורסגי, סולנוק, 1981 (סדנה של Szigliget Theatre in )
פאל שאנדור, צלם הקולנוע ; עורך, כתב לאסלו קלצ'ני; קרן אוסף תמונות תולדות הקולנוע ההונגרי, בודפשט, 2011
פרס בלה באלאז' לשנת 1972
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין 1977, דוב כסף, (זיכרון מרחצאות הרקולס)
פסטיבל הקולנוע בקאן 1983, פרס FIPRESCI, (דניאל בר המזל)
פרס פרימה פרימיסימה לשנת 2015
משנת 1929 היה קובאץ' סייף במועדון BBTE (Budapesti Budai Torna Egylet, כלומר "איגוד ההתעמלות של בודפשט ובודה")
משנת 1935 היה במועדון הסיף של קציני הונווד (Honvéd Tiszti Vívó Klub)
משנת 1945 בגאנץ ואשאש (Ganz Vasas)
משנת 1954 בואשאש בודפשט (Budapesti Vasas)
משנת 1933 השתתף קובאץ' בנבחרת הונגריה במשך עשרים ושבע שנים.
הוא התחרה גם בחרב וגם בדקר, אבל התפרסם בעולם בסיף חרב.
הוא היה תלמידו של הסייף לאסלו בורשודי (מקודם בלה פפר), שלימד סגנון סייף שונה וחדיש יותר לעומת בית הספר לסייף של איטלו סנטלי האיטלקי באותה תקופה.
הנציג הגדול הראשון של סגנון זה היה ג'רג' פילר , שזכה בשתי מדליות זהב (קבוצתי ואישי) באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
משנת 1936, פאל קובאץ' השתתף בחמישה משחקים אולימפיים וזכה בסך הכל בשש מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
עד היום הוא אחד הסייפים המצליחים ביותר בתולדות האולימפיאדות.
בנוסף לקובאץ' רק אלדאר גרביץ' ורודולף קרפאטי זכו לפחות בשש מדליות זהב אולימפיות בענף זה.
הוא זכה כאמור בחמש מדליות זהב קבוצתיות ואחת אישית.
במהלך הקריירה שלו זכה קובאץ' מ-1937 ואילך בסך הכל גם ב-12 מדליות באליפויות עולם/אירופה.
11 באליפויות העולם (9 זהב) ואחת באליפות אירופה (זהב), הוא נדחק למקום השני (כסף) בשתי אליפויות עולם.
נוצח על ידי אלדאר גרביץ' ב-1951 ועל ידי רודולף קרפאטי ב-1954. הוא פרש מספורט פעיל בגיל ארבעים ושמונה, לאחר אולימפיאדת רומא (1960) .
1936, ברלין: קבוצתי ( טיבור ברצלי, אלדר גרביץ', אנדרה קאבוש, לאסלו רייצ'אני, אימרה רייצי)
1948, לונדון: קבוצתי (טיבור ברצלי, אלדר גרביץ', רודולף קרפטי, ברטלן פאפ, לאסלו רייצ'אני)
קבוצתי (טיבור ברצלי, אלדר גרביץ', רודולף קרפאטי, ברטלן פאפ, לאסלו רייצ'אני)
1956, מלבורן: קבוצתי (אלדר גרביץ', ינה האמורי, רודולף קרפאטי, אטילה קרסטש, דניאל מאגאי )
1960, רומא: קבוצתי (גאבור דלנקי, אלדר גרביץ', זולטאן הורבאט, רודולף קרפאטי, טמאש מנדלני )
שש עשרה פעמים אלוף הונגריה:
קובאץ' החל את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת בודפשט לכלכלה ב-1930 (כיום אוניברסיטת קורבינוס) וב-1931 הפך פרח קצונה באקדמיה לודוביקה.
בשנת 1935 קיבל דרגת סגן ועלה בסולם הדרגות.
בתום מלחמת העולם השנייה הוא היה שנתיים במחנה שבויים ולאחר שובו השתחרר מהצבא והפך למהנדס תכנון במפעל גנץ-מאווג (Ganz-Mávag).
קובאץ' קיבל דרגת גנרל כוכב אחד בדימוס זמן קצר לפני מותו (מקביל לדרגת תת-אלוף).
סגן נשיא איגוד הסיף ההונגרי
ב-1958 וב-1960 מונה לחבר במועצה ההונגרית לחינוך גופני וספורט (MTST).
עד יוני 1963 היה מנהל נבחרת החרב הלאומית.
לאחר מכן מונה לקפטן הפדרלי.
מדצמבר 1963 הפך לחבר במועצה הלאומית של האגודה ההונגרית לחינוך גופני וספורט.
משנת 1968 היה חבר בוועד האולימפי ההונגרי
במקביל היה חבר בוועד הפועל של פדרציית הסיף הבינלאומית (FIE) ויושב ראש ועדת החרב.
חבר כבוד של ה-FIE מאז 1988
בית הספר התיכון פאל קובאץ'
אולם הסיף בפשרט של ואשאש SC נקרא על שמו של פאל קובאץ' (2011)
בית הספר לתיכון פאל קובאץ'
כיתת פאל קובאץ' בבית הספר היסודי ארפאד צ'נאדי.
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרגת זהב (1951)
מדליית הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1953)
מדליית ההצטיינות של הספורט הצרפתי דרגת כסף (1976)
מסדר ההצטיינות האולימפי של הוועד האולימפי הבינלאומי IOC) (1984))
חבר במועדון בני האלמוות (1991)
מסדר ההצטיינות האולימפי ההונגרי (1994)
מדליית זהב לאחר המוות של נשיא הרפובליקה (1996)
חבר בהיכל התהילה של הפדרציה הבינלאומית לסיף (2014)
רשימה של בעלי מדליות זהב אולימפיות מרובות
פאל פרקש (במקור זיגפריד פאול (פרדי) שלזינגר, בין שנים 1892–1910 שמו היה פאל וולפנר, בהונגרית: Farkas Pál; וינה, 27 בנובמבר 1878 – בודפשט, 23 באפריל 1921) היה סופר, סוציולוג, עורך דין, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), יהודי-הונגרי חבר באגודת פטפי משנת 1909.
פאל שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של הרופא לאיוש שלזינגר (1846–1881) ומנשואיה הראשונים של אנה גולדברגר מבודה (1850–1893).
אחיו למחצה אישטוואן פרקש היה צייר.
פאל וולפנר (בטרם החליף את שמו לפרקש) למד בבית ספר תיכון בווינה ובשנת 1896 סיים שם את בחינות הבגרות.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים במשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הפך לנשיא "חוג האוניברסיטה" ולעורך עיתוני האוניברסיטה, ולאחר מכן נבחר לנשיא הראשון של "האגודה הלאומית של המתמחים במשפטים".
הוא היה גם ממייסדי "האגודה ההונגרית למדעי החברה", והיה גם המזכיר הכללי שלה.
הוא התנדב והתגייס מיד לצבא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ניתן לומר על עבודתו כסופר שהיא עשירה מאוד.
בנוסף לסיפורת הוא עסק גם במחקרים היסטוריים וסוציולוגיים.
בשנת 1910, כבר לאחר שינוי שם משפחתו לפרקש, התקבל כחבר באגודת פטפי ומאוחר יותר נבחר כחבר פרלמנט.
הוא השתייך לחוג של הרוזן אישטוואן טיסה ראש ממשלת הונגריה (פעמיים), כמו הסופר פרנץ הרצג.
הוא השתמש גם בשמות בדויים ובחתימות הבאות ביצירותיו: Fp.; FP; סיגמא; Fs; פאל וולפנר; פרקש-וולפנר.
יומנו של המתנדב (מחזה, 1912)
נציב הכנס (דרמה - הועלה בתיאטרון הלאומי - 1913)
יד האימאם הבלתי נראה (1923)
תמונות מסע במזרח על ארץ ישראל ומצרים.
יצירתו המלומדת הפופולרית היא היצירה בת 8 כרכים Revolution and Empire.
ההיסטוריה וההוראה של הסוציאליזם (1901)
מאבקי מעמדות במאה התשע-עשרה (1904)
פאל פהר (במקור עד 1914 וייס, בהונגרית: Fehér Pál; בודפשט, 4 באוגוסט 1900 – בודפשט, 7 בפברואר 1959) היה זמר אופרה (טנור) בעל קול מיוחד, זוכה פרס האמן המצטיין.
הוא אביו של הבמאי והמלחין אנדראש פהר.
פאל וייס הצטרף בגיל עשר למקהלת הילדים של בית האופרה של בודפשט, שם היה חבר במשך ארבע שנים, עד להתחלפות הקול שלו.
בתקופה ששר קיבל לעיתים קרובות משימות סולו.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וארגן גם להקת שירה מחבריו החיילים.
לאחר המלחמה עבד בבנק, ובמקביל בין השנים 1923–1926 למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בסיום לימודיו היה זמר אופרה ב"חוג התיאטרון בודה" (תיאטרון שפעל ברובע 1 של בודפשט) ולאחר מכן ב"תיאטרון העירוני" (כיום תיאטרון ארקל).
כך כתב כתב העת "חיי התיאטרון" (Színházi Élet) על הופעת הבכורה שלו בלה טרוויאטה:
ב-1927 הוא שר במילאנו, לשם הגיע להשתלם אצל ג'וזפה דה לוקה.
הקריירה הבינלאומית שלו התחילה כשהצליח לארגן אודישן אצל ברונו וולטר שביקר בבודפשט.
וולטר המליץ עליו בפני הקרולאופר בברלין, אז בניהולו של אוטו קלמפרר, שהתנסה בחידושים רבים.
ב-1928 חתם על חוזה בבירת גרמניה.
כרזות הקיר הכריזו עליו כך:
ב-1933 איבד את עבודתו באופרה עקב עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוקים אנטי יהודיים בגרמניה.
מאז הופיע בחסות האגודה היהודית לתרבות (Kulturbund Deutscher Juden), שנוסדה כדי להעסיק אמנים יהודים מובטלים (Kulturbund-Oper).
בעונת 1936–1937 היה פהר חבר בתיאטרון העירוני בציריך, הוא היה גם חלק מבכורה חשובה: ב-2 ביוני 1937 שר את תפקידי "הצייר" ו"הכושי" באופרה לולו של אלבן ברג.
(בשנת 1929 החל ברג לעבוד על האופרה לולו, המבוססת על שני מחזות מאת פרנק ודקינד.
כיוון שכך, נותרה האופרה בלתי-גמורה, וברג לא הספיק להשלים את המערכה השלישית).
פהר חזר לבודפשט ב-1938. הוא הפך שוב חבר בתיאטרון ארקל (תיאטרון שתיפקד ומתפקד עד היום, בין היתר, גם כבית האופרה השני בבודפשט).
בשנה שלאחר מכן הוא שוב הפך למובטל: הפעם בגלל חקיקת החוקים ה (אנטי) יהודים משנת 1938 על ידי ממשלת הונגריה הפרו גרמנית וימנית קיצונית במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
בין השנים 1939 לבין 1944, הוא הורשה להופיע רק במקבילה ההונגרית של "האגודה היהודית לתרבות" בברלין, בתיאטרון גולדמארק במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
הוא היה הזמר העסוק ביותר בהופעות אופרה במסגרת אומיקה.
הוא שר ושיחק כמעט בכל אופרה מרכזית שהוצגה: פידליו, סיפורי הופמן, החטיפה מן ההרמון, ריגולטו, העטלף, לה בוהם, לה טרוויאטה וכן הלאה.
אבל הוא שר ב-1940, גם בבית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן, בתפקיד יהושע באורטוריה של גאורג פרידריך הנדל.
שנה לאחר מכן, בהופעת הבכורה של האורטוריה האחרת של הנדל, יהודה המכבי, הוא שר את תפקיד יהודה המכבי - כפי שדיווח "עיתון היהודים ההונגרים" (A Magyar Zsidók Lapja) :
ביוני 1943 ערך גם רסיטל סולו בתיאטרון גולדמרק.
בתום מלחמת העולם השנייה, לאחר השחרור, היו לו הופעות מדי פעם.
בשנת 1946, קיבל חוזה בבית האופרה הממלכתית של הונגריה ושר שם עד מותו המוקדם.
התפקידים הליריים איטלקיים וצרפתיים וספינטו-טנור (Spinto - מאיטלקית, "דחף" - הוא מונח ווקאלי המשמש לאפיון קול סופרן או טנור בעל משקל בין לירי לבין דרמטי) היו הכי קרובים לקולו.
כל הקריירה שלו לוותה בתפקידו המרהיב ביותר: הופמן בסיפורי הופמן של ז'אק אופנבך.
1958 - פרס האמן המצטיין
פאל קסלר (בהונגרית: Keszler Pál; נאג'ווארד, 24 בפברואר 1923 – בודפשט, 6 באפריל 2016) היה דוקטר לרפואה יהודי-הונגרי, רופא כירורג לב-חזה, כירורג כלי דם, פרופסור באוניברסיטה חבר באגודות מדעיות שונות במולדתו ומחוצה לה.
פאל קסלר נולד במשפחה יהודית ממעמד הביניים.
כשהיה בן תשע, עבר עם הוריו לבוקרשט, משם חזר לעיר הולדתו לאחר תכתיב וינה.
הוא סיים שם את בית הספר התיכון היהודי.
קסלר החל את לימודי הרפואה הגבוהים שלו באוניברסיטת בויאי בקלוז' (ולאחר מכן בטרגו מורש מ-1946).
הוא עבר להונגריה ב-1947 וסיים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט ב-1949 (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בנוסף לשפת אמו, הונגרית, דיבר גם רומנית, אנגלית, גרמנית וצרפתית.
הוא החל את הקריירה שלו בהדרכתו של אימרה ליטמן, מנתח לב בעל מוניטין אירופאי, במחלקה הכירורגית של בית החולים סנט יאנוש.
משם, בסתיו 1949 הוא הועבר למרפאה הכירורגית האוניברסיטאית מס' 3 ליד פרופסור בוריס פטרובסקי.
בתחילת 1952 הועבר למרפאה להכשרה כירורגית ברחוב Városmajor בניהולו של ליטמן.
שנתיים לאחר מכן הועלה לתפקיד מנהל המחלקה ומרצה בכיר באוניברסיטה.
לאחר המרד ההונגרי ב-1956 חזר לקליניקה הכירורגית ברשותו של פאל רובאני (במקור רוזנצווייג).
לאחר שעבר את הבחינות ככירורג מומחה מונה לרופא ראשי ולמנהל המחלקת לניתוחי ריאות.
בין השנים 1960 לבין 1981 עמד בראש המחלקה לכירורגיית בית החזה (לימים טראומטולוגיה) של בית החולים יאנוש ומ-1981 ועד לפרישתו לגמלאות ב-1989, עמד בראש המחלקה הכירורגית של בית החולים בייצ'י-ז'ילינסקי.
הוא המשיך לעבוד שם כיועץ עד 1991. משנת 1992 סייע לזמן קצר לעבודת "המכון הלאומי לטראומה".
בשנת 1955 קיבל את תואר דוקטורנט במדעי הרפואה (לתואר PHD) ובשנת 1973 קיבל את הדוקטורט (PHD) בנוסף לתוארו כדוקטור לרפואה (MD).
בשנות החמישים הוא מילא תפקיד משמעותי בהצגת תוצאות הנרקוזה המודרנית (הרדמה) בהונגריה.
בשנת 1951, הוא היה הראשון בהונגריה שביצע הרדמה באמצעות אינטובציה (צנרור קנה) אנדוטרכיאלית.
יוצרו 50 יחידות של מכונת ההרדמה שתכנן ובנה יחד עם פרנץ קטונה.
הוא ערך מחקרים בתחום ניתוחי החזה מאז שנות ה-60. במהלך תקופת הנהלתו ומנהיגותו החל בבית החולים בייצ'י-ז'ילינסקי הטיפול בכירורגיית כלי דם ובכירורגיה פלסטית.
הוא היה נואם קבוע בקונגרסים מקצועיים לאומיים ובינלאומיים ובכנסים נודדים.
יותר ממאה ושבעים פרסומים ושישה פרקי ספרים שלו פורסמו בכתבי עת בהונגריה ובשפות זרות על המשמעות הכירורגית של אבחון תפקוד נשימתי, אמפיזמה בולוסית, ברונכופלסטיקה וניתוחים מתקינים לעיוותים בבית החזה.
הוא השתתף בכתיבת התיאוריה הכירורגית הגדולה של ליטמן, שפורסמה במספר מהדורות ושפות.
מאמריו האינפורמטיביים פורסמו בכתב העת "טבע וחברה" (Természet és Társadalom), "עולם הטבע" (Természet Világa) וב"חיים ומדע" (Élet és Tudomány).
זיכרונותיו הם מקורות חשובים להיסטוריה הרפואית ההונגרית לאחר מלחמת העולם השנייה.
נבחר כחבר על ידי הקולג' האמריקני לרופאי חזה ומנתחים בטורונטו (American College of Chest Physicians and Surgeons)
נבחר ככחבר באגודה שמושבה בפריז של החברה הצרפתית לכירורגיה של בית החזה והלב וכלי הדם ( Société française de chirurgie thoracique et cardio-vasculaire ).
השתתף בפעילויות ההנהלה של אגודת המנתחים ההונגרית של האגודה ההונגרית של רופאי ריאות.
בין השנים 1975–1979, ולאחר מכן בין השנים 1987–1991, עמד בראש המחלקה לניתוחי חזה באגודת מנתחי החזה ההונגרית (קודמתה של האגודה ההונגרית למנתחי חזה, שנוסדה ב-1999), אשר בחרה בו לחבר כבוד קבוע ב-1994
היה חבר בוועדה המדעית לכירורגיה קלינית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא זכה פעמיים בפרס מרקוסובסקי, שייסד השבועון הרפואי.
ב-1977 הוענק לו מדליית הזיכרון של זמלווייס של אוניברסיטת זמלווייס למדעי הרפואה
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה של אגודת המנתחים ההונגרית ב-1987.
לאחר שקיבל את האחרון, הוא נשא את הרצאת הזיכרון שלו שכותרתה התנסויות בניתוחי דיאפרגמה.
בשנת 2003, לרגל יום הולדתו השמונים, ארגנו תלמידיו כנס מדעי לכבודו בבית החולים בייצ'י ז'ילינסקי.
ב-22 בפברואר 2018 נחנך לוח זיכרון לכבודו באותו מקום.
מצב נוכחי של הרדמה היפרברית.
אוורור מכני מתמשך בטיפול באי ספיקת נשימה לאחר ניתוח.
(עם לאסלו ברדה, אישטוואן בסניאק, גזה לאקנר וגינה מנינגר)
ניתוחי בית החזה בפרקטיקה כירורגית כללית.
בודפשט, 1996, הוצאה לאור אקדמית.
התפתחות ניתוחי חזה בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה
חוויותיי מההתפתחות המקבילה של הרדמה ביתית, ניתוחי לב וריאות בתקופה שלאחר המלחמה.
הוא בנו של לאסלו קרדש.
והיה חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1973 וחבר מלא משנת 1985.
תחום המחקר העיקרי שלו: עידן הנאורות, הרפורמציה הפרוטסטנטית, השירה וחייו של שנדור פטפי.
פאל פאנדי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו קרדוש (1898–1987) ושל קורנליה גלבמן (1901–1983).
הוא למד בבית ספר יסודי ובית הספר התיכון בעיר הולדתו.
בשל מוצאו היהודי גורש למחנה ריכוז ב-1944. הוא היה במחנה הריכוז לקסנבורג שליד ווינה הוא שרד וכבר בשנת 1945 חזר לבודפשט.
התחיל את לימודים גבוהים במחלקה ההונגרית-גרמנית של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) כסטודנט במלגת קולג' אטווש.
כבר מ-1949 לימד ספרות עידן הנאורות, הרפורמציה ואת מהפכת 1848 בהונגריה ואת מאבק החירות של 1848–1849 בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
תחום המחקר העיקרי שלו היה השירה והקריירה של המשורר הלאומי ההונגרי שאנדור פטפי.
פאנדי לימד כמה סמסטרים גם באוניברסיטת סגד.
הוא היה מרצה מצוין והסטודנטים נהרו להרצאותיו על הספרות ההונגרית.
פאנדי ערך מדריכים לתולדות הספרות וערך אוספי טקסט, כתב מונוגרפיות וניתח יצירות ספרותיות הונגריות.
הוא מונה לראש המחלקה ב-1967 וממנה התפטר ב-1983.
הוא עסק גם בספרות הונגרית בת זמננו, ופעל כמבקר של יצירות ספרות עכשוויות בתחום זה.
משנת 1955 ערך את טור התרבות של היומון "עם חופשי" (Szabad Nép), בשנת 1956 שיבח את המרד ההונגרי בטורים של עיתון זה, אך עד מהרה צידד בקו של יאנוש קאדאר.
בשנת 1961, הוא היה אחד המייסדים והעורכים של "כתיבה חדשה" (Új Írás), משנת 1967 היה ראש טור התרבות של העיתון ההונגרי הגדול ביותר נפסבדשאג במשך ארבע שנים ולאחר מכן היה חבר מערכת של טור זה.
משנת 1972 היה המייסד והעורך של הזרם החדש של כתב העת "קריטיקה".
הקריירה של המשורר עד סוף 1844. 1961. (כתב יד, עבודת גמר לקבלת תואר קנדידט (דוקטורט זוטר))
תור הזהב הראשון שלנו: מאמרים, מחקרים על ספרות של עידן הנאורות ההונגרית והרפורמה.
בודפשט: הוצאת ספרים בדיוניים, 1976. 620 עמודים.
הופעת רעיונות סוציאליסטים וקומוניסטיים אוטופיים בעידן הרפורמה.
כרך 1 בודפשט: הוצאת מאגווטה 1972. 569 עמודים.
בודפשט: הוצאה לאור אקדמית, 1974. 307 עמודים.
בודפשט: הוצאה אקדמית, 1980. 2 כרכים.
עם הצורך בריאליזם: המסקנה השנייה.
בודפשט: הוצאת קושוט, 1980. 320 עמודים; (ספרייה קטנה אסתטית)
בדרך לדרמות של פרקש בויאי: האדם והדרמה: הערות על דרמות הונגריות של תחילת המאה ה-19, 26 במאי 1986, הוצאת אקדמיה, 1989
נקודות קריטיות בקריירה של מבקר ספרות; כרך, הקדמה אנדראש קרדוש; הוצאת Magvető, בודפשט, 2022 (עובדות ועדים)
פאל רווס (בהונגרית: Révész Pál; בודפשט, 6 ביוני 1934 – 14 בנובמבר 2022) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו תורת ההסתברות וסטטיסטיקה מתמטית.
תוצאותיו משמעותיות בתחום תורת ההסתברות.
בין 1995 לבין 1997, היה נשיא האגודה המתמטית של יאנוש בויאי.
רווס זכה בפרס המדינה (פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום) .
פאל רווס נולד במשפחה יהודית ככבנם של הסוחר הטכני מרק רווס ושל אולגה דויטשלנדר (1897–1989).
הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1952 ולאחר מכן נרשם לתוכנית למתמטיקה שימושית בפקולטה למדעים באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם סיים את לימודיו ב-1957. לאחר השגת התואר קיבל עבודה במחלקה להסתברות של האוניברסיטה, שם עבד כמרצה וכמרצה בכיר.
בשנת 1964 עבר למכון המחקר המתמטי של האקדמיה ההונגרית למדעים, שם החל לעבוד כעמית מדעי.
הוא ביצע שם חלק נכבד מעבודתו המדעית.
בשנת 1985 קיבל תפקיד במשרה נוספת כפרופסור מן המניין באוניברסיטה הטכנולוגית של וינה.
הוא עזב את מכון המחקר ב-1987, כאשר מונה לפרופסור מן המניין בסגל האקדמי במכון למתמטיקה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME).
בווינה עמד גם בראש המחלקה לסטטיסטיקה והסתברות, משם פרש ב-1997. הוא לימד ב-BME במחלקה למתמטיקה עד 1995. אוניברסיטת קרלטון ואוניברסיטת סגד קיבלו אותו כפרופסור לשם כבוד.
ב-1963 הגן על עבודת הדוקטורט שלו במתמטיקה (דוקטורט קטן), וב-1969 הגן על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו (PHD).
הוא הפך לחבר בוועדה המתמטית של האקדמיה ההונגרית למדעים, נבחר כחבר נספח ב-1982, וכחבר מן המניין ב-1987. בין השנים 1999–2005 היה סגן נשיא המחלקה למתמטיקה.
בינתיים עבד גם בוועדה ליחסים בינלאומיים.
בשנת 1989, האקדמיה האירופית בלונדון קיבלה אותו כחבר, ובין 1994 לבין 1997 היה נשיא המחלקה למתמטיקה.
בנוסף לתפקידיו האקדמיים, הוא תרם לניהולן של כמה אגודות מדעיות:
בשנים 1983–1985 היה נשיא אגודת ברנולי של המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה.
בין השנים 1995 לבין 1997, כיהן בתפקיד הנשיא בפועל של האגודה המתמטית של יאנוש בויאי .
התוצאות שלו הקשורות למה שנקרא תורת הקירובים של תהליכים סטוכסטיים והערכת פונקציית צפיפות ההסתברות הן משמעותיות.
הוא עסק גם ביישומים סטטיסטיים של שיטת הקירוב הסטוכסטי.
רווס היה הראשון שסיפק שיטה להערכת פונקציית הרגרסיה המתאימה לאומדן בו זמנית של כל נקודות הפונקציה.
פרס המדינה (1978) - על הישגיו בהסתברות, במיוחד בתורת התהליכים הסטוכסטיים וביישומם המעשי.
כמה מקרי הוא צירוף מקרים (בעל הכיסא האקדמי, 1984)
שוטטות אקראית בסביבה אקראית (1987)
הליכות אקראיות בסביבות אקראיות ולא אקראיות (1990, מהדורה שלישית 2013)
פאל שאבוי (במקור שפיגל, בהונגרית: Sávoly Pál; בודפשט, 30 בינואר 1893 – בודפשט, 20 בדצמבר 1968) היה מהנדס, סטטיקאי.
פאל שפיגל נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שאבוי (במקור שפיגל) (1854–1942), סוחר ומנהל חברה ושל מלווינה שבק (במקור שיין) (1867–1913).
סבו וסבתו מצד אביו היו גאשפר שפיגל ואדל לנדייל.
ב-1911 סיים את לימודיו בגימנסיית סנט אישטוואן בזוגלו (כיום רובע 14 של בודפשט).
במלחמת העולם הראשונה שירת ככבאי בגדוד הרגלים ה-30.
ב-12 ביוני 1920, בבודפשט, הוא נישא לארז'בט באלה, ציירת מפשט, בתם של יעקב (קארוי) באלה ושל מטילד וולנר.
הוא סיים את התואר שלו באוניברסיטת יוזף בבודפשט (כיום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה).
בשנת 1920 וקיבל עבודה במשרד תכנון הנדסי בהולנד, שם המשיך במהרה לעבוד כמתכנן עצמאי.
הוא גם השתתף בתכנון התחנה המרכזית באמסטרדם.
הוא חזר לממלכת הונגריה ב-1925 ופתח את משרד ההנדסה שלו.
ב-1929 היה יועץ בבניית מוסך האוטובוסים של בודפשט, ב-1930 השתתף בהקמת מפעל החשמל טלבוט בדרך באנהידה ובשנת 1932 עמד בראש קבוצת התכנון של חברת קוסלקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הוקמו חברות תכנון ממלכתיות, מ-1948 היה ראש מחלקת הגשרים בחברת Mélyépétis Tervező Vállalat, ולאחר מכן עד מותו היה המהנדס הראשי בחברת UNATERV.
בין הגשרים שנבנו בהנהלתו ניתן למנות את גשר הכבלים של נהר נאפט, הגשר שתוכנן עבור הודו, 52 גשרים סיאמיים והגשר החוצה את נהר האו-הו בטיאנג'ין.
במקביל, השתתף בהצלחה במספר תחרויות מכרזי גשרים בינלאומיות (קזבלנקה, מֶכְרָה, אביי ועוד) הוא השתתף בתכנון גשר הדנובה (גשר ארפאד) באובודה.
הוא תכנן את הרציפים, המעברים התחתונה והמעברים העיליים של גשר פטפי, כמו גם את מעלית השפכים של אנדיאלפלד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא תרם לשיקום גשרים רבים.
הוא היה המתכנן של עבודות השחזור של גשר פרנץ יוזף (גשר החירות) בבודפשט, של גשר איפוי בין סוב (צפון הונגריה) להלמבה (דרום סלובקיה), הנושא את שמו עד היום, וגשר השלשלאות.
הוא תכנן את הכביש ואת גשר הנילוס באורך 800 מ' בחלוואן (מצרים) שנמסר ב-1958. עבודתו המשמעותית ביותר היא התכנון והבנייה של גשר ארז'בט החדש בבודפשט.
בשנת 1965 הוענק לו פרס המדינה על תכנון גשר ארז'בט, גשר הכבלים הראשון בהונגריה, על הפתרון החסכוני והמודרני שלו.
פאל שוורצמן (בהונגרית: Schwarczmann Pál; בודפשט, 12 באוקטובר 1904 – בודפשט, 17 באפריל 1980) היה רופא, מומחה ברפואה פנימית, יהודי-הונגרי, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית החולים היהודי, מנהל בית חולים ופרופסור חבר באוניברסיטה.
פאל שוורצמן נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של מרקוס שוורצמן (1878–1949) סנדלר, ושל אסתר שץ (1873–1956) (ראשי תיבות של שליח ציבור או שומרי מצוות).
אביו הגיע לבודפשט מטרנסילבניה בעוד אמו נולדה בבודפשט.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הקלוויניסטי של בודפשט (1923).
בשנת 1932, מונה לרופא משנה במחלקה הפנימית ג' בראשות לאיוש לוי.
מאוחר יותר קיבל את המינוי רופא.
משנת 1941 עבד כרופא ראשי בבית החולים ואז נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד ולאחר מלחמת העולם השנייה חזר לבית החולים היהודי בבודפשט, שם הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית ג' מ-1949 (עם פרישתו של לאיוש לוי לגמלאות).
כאשר בית החולים הולאם והוסב מאוחר יותר למכון הכשרה רפואית, ב-1 בדצמבר 1960, הוא מונה לפרופסור חבר של המחלקה לרפואה פנימית.
שם ארגן את הטיפול האינטנסיבי ברפואה הפנימית.
בנוסף, היה חבר בוועדת החינוך המקצועי (1958–1968) ויועץ רפואי בבית הספר להכשרה לאחיות ברחוב ארקל.
הוא עמד בראש המחלקה עד 1975, אז פרש לגמלאות.
אחר כך, עד מותו היה הרופא הראשי והמנהל של בית החולים היהודי צדקה בבודפשט של הקהילה היהודית של בודפשט.
שוורצמן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-3–5).
בנוסף לאשתו ולמשפחתו, כל הנשיאות, המייצגת את הקהילה היהודית בהונגריה ואת הקהילה היהודית של בודפשט הופיעה לאזכרה ולגילוי המצבה שלו שהתקיימה ב-5 ביולי 1981.
אגרנולוציטוזיס המושפע על ידי ACTH .
כרך 2 (הוצאת ספרי רפואה, בודפשט, 1961)
נתונים עבור הטיפול בהרפס זוסטר.
עורך (הוצאת ספרי רפואה, 1968)
בתרדמת סוכרתית ללא קטוזיס היפראוסמולרית.
בדיקות קרדיו-נשימה מורכבות להערכת יכולת נשיאת העומס בגיל מבוגר.
המשמעות של מובילי א.ק.ג אורתוגונלי מתוקנים מסוג פרנק בפרקטיקה הקלינית.
עם פטר קנדי, קטלין מאיור.
של 12 ערוצי הובלה לבין ההליכים האורתוגונליים המתוקנים מסוג פרנק באוטם שריר הלב.
מצבי חום ממושכים ממקור לא ידוע.
עם אישטוואן מוזר ויולאן דמטר.
מרפאות קטנות ותורת הטיפול הרפואי המקצועי (בודפשט, 1976)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1964)
עיטור מסדר הכשרון של העמל גרג זהב (1975)
פאל פורו (במקור עד 1899 פישר, לרוב בחו"ל: Paul Forro, בהונגרית: Forró Pál; וינה, 22 בפברואר 1884 – בודפשט, 29 בינואר 1942) היה עורך דין, סופר, מחזאי, תסריטאי, מתרגם ספרותי, מומחה לתיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי.
פאל פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של לזאר פישר (ליפוט), סוחר, ושל רגינה גלזר.
הוא סיים בית ספר תיכון בבודפשט, ולאחר מכן, ב-1906, קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת פרנץ יוזף המלכותית ההונגרית בקולוז'וואר, אך הוא עבד כעורך דין רק במשך זמן קצר.
לאחר מכן, לימד בבית ספר למקצועות מסחר במשך כמה שנים.
מאמריו הראשונים פורסמו ב"ידעות בודפשט" ובכתב העת עבר ועתיד.
הרומן הראשון שלו, "סיפורו של תקופה כסטודנט", ראה אור ב-1917, עליו כתב לאיוש נאג'י שבחים ארוכים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה ראש המחלקה לאמנות שהוקמה על ידי המועצה המבצעת של אולפני הקולנוע החברתיים.
בשנות ה-30 הופיעו כתביו בעיתונים כמו פסטר לויד, פאטה מורגנה (Délibáb), ובכתבי עת שונים.
הוא היה בעל הטור במגזין "חיי תיאטרון" (Színházi Élet), שם גם פרסם את שיריו.
הוא הקים את "עיתון הרדיו ההונגרי" (Magyar Rádió Ujság), אשר, עם זאת, עד מהרה חדל להתקיים.
הוא היה המייסד והמזכיר הכללי של אגודת סופרי הבמה ההונגרית (לצד הנשיא ינה הלטאי – בן דודו של בנימין זאב הרצל), וסגן הנשיא של אגודת הקולנוע ההונגרית הלאומית, שאותה ייסד גם כן.
הוא היה חבר מועצת המנהלים של מועדון ה-PEN ההונגרי.
כתסריטאי, הוא אחד מיוזמי הפקת הקולנוע ההונגרי.
כמה מהרומנים שלו ומאמריו האנתרופולוגיים התרבותיים המתארים את התקופה פורסמו תחת שם הבדוי P.
הוא גם השתמש בשמות בדויים מקס הנברג, פאל פישר, אנג'לו, גזה קרטס ואנדרה הבשי, בעיקר בשל ההגבלות של החוקים היהודיים.
בין שתי מלחמות העולם, הוא היה בין עשרת הסופרים הנקראים ביותר בקרב התלמידים.
תולדות הספרות מכירה כ-100 רומנים שלו.
הוא עצמו נזכר ביותר, היו בערך 120 לדבריו.
שלושה רבעים מהם (75) פורסמו בסדרת רומני הכרך של מיקלוש פראגו.
היסטוריונים ספרות בני זמננו סיווגו בעיקר את יצירותיו כספרות אירוטית.
כמובן שיש להבין זאת ביחס למושגים של הונגריה של זמנו, בין שתי מלחמות העולם.
העובדה היא שבניגוד לסופרים עכשוויים מפורסמים אחרים, הוא מעולם לא נתבע ולא הועמד לדין תחת התואר הזה.
אחרים מדגישים את התיאור הפסיכולוגי ביצירתו.
אנשים רבים רואים את הסיבה לכך שהוא נשכח כמעט לחלוטין לאחר מלחמת העולם השנייה בבחירת הנושא שלו, באהדה הגלויה שלו למעמד הביניים הגבוה.
הוא נפטר מסרטן הכבד ב-29 בינואר 1942 לאחר מחלה ממושכת.
פורו הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו היא הכימאית ג'רג'י קונווארי, בתם של פילפ קונווארי ושל מריה גולדמן, לה נישא ב-26 באוקטובר 1911 בבודפשט.
אספן העתיקות (סרט עלילתי הונגרי קצר, 1917), בבימויו של אלפרד דשי
שטר האלף (1917), בבימויו של אלפרד דשי
אהבה בשלג, (1918), בבימויו של הינטנר קורנליוס
לאחר סערה (דרמה רומנטית הונגרית, 1918), בבימויו של פאל שוגאר
טיפש-עשרה (1918), בימוי יוזף שטיין
הגחמה (1918), בבימויו של יוזף שטיין
האומנת (1919), בבימויו של אוסקר דאמו
המפולת (1919), בבימויו של אלפרד דשי
יום הנסיך (1919), בבימויו של אלפרד דשי
העכבר (סרט קצר, 1921), בבימויו של לאיוש גלרט
הלורד הקטן (גרסת סרט הונגרית שנייה, 1922)
ההרפתקה האחרונה של ארסן לופן (סרט הונגרי, 1923)
עלמת הטירה, (Mon béguin, סרט צרפתי.
1931) בבימויו של הנס בהרנדט, (מתוך הרומן)
בתו של רוטשילד (1937), בבימויו של אישטוואן ברודי, בלה גל
שיריו פורסמו בכתב העת "חיי תיאטרון".
עם לאסלו בקפי: העיר, 1920 (הועלה בתיאטרון הטירה)
עם אנדור וילאני: חיפוש חתן (Request for a Bachelor), האחים לגארדי, 1921, (הוצג בתיאטרון מרכז העיר)
דיולה סיני - פאל פורו: לבה (מחזה בשלוש מערכות), חיי התיאטרון (מגזין), בודפשט, 1924
לא זה עם זה ולא זה בלעדיו, חיי התיאטרון (מגזין), בודפשט, 1932
ד"ר פאל פורו: תיאטרון וקולנוע, ספר קריאה של קולנוע הונגרי – 1908–1943/בספרו בשם אוסף טקסטים.
ארכיון הסרטים הלאומי ההונגרי, בודפשט, 2001, עריכת: ז'ולט קוהטי.
פאל פורו: הצלחה על הבמה, אלמנך האמנות 1919 – בכרך בשם "שנתון לחיי התיאטרון", חיי התיאטרון, בודפשט, 1919, בעריכת שאנדור אינצה
(ראה להלן את הרומנים הקצרים שלו שפורסמו בסדרת "רומני הכרך" בין 1932 ל-1942)
רומנים קצרים שלו שפורסמו בסדרת רומנים של כרך (1932–1942)
על ידי לחיצה על הקישור, ניתן לקרוא ולהורידו מהספרייה האלקטרונית ההונגרית (MEK) של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני (OSZK).
הפאלאבלה הוא גזע ארגנטינאי של סוסים קטנים והם בין הקטנים ביותר בגזעי הסוסים.
סוס זה פותח במקור בארגנטינה מגזעי סוסים מקומיים, החל משנת 1868 עם תוכנית הרבייה של פטריק ניוטל (Patrick Newtall).
כשניוטל הלך לעולמו העדר ושיטת הגידול הועברו לחתנו (בעלה של הבת), חואן פאלאבלה (Juan Falabella).
חואן קווי דם נוספים כולל גזעי פוני שונים וגזעי סוסים קטנים.
הגזע פרופורציונלי דומה לסוסים, מלבד גודלו.
הם דומים לגזעים ערבים במבנה שלהם, עם מעיל פרווה חלק ומסגרת דקה.
הגוף של הפאלאבלה קטן וקומפקטי.
הגזע ירש מאבותיו הפונים מספר מאפיינים, עצם יציבה, מעיל פרווה עבה.
הראש עשוי להיות מעט יותר גדול וצווארו לעיתים קרובות יותר חסון בהשוואה לסוס בגודל רגיל.
בסך הכל, לגזע אין פרופורציה חריגה.
הוא יכול להימצא בצבע מפרץ (או גרסה של מפרץ הנקראת 'חום') ושחור (אלה הצבעים הנפוצים ביותר), אך מעיל פרוותו יכול להיות גם בצבעי פאלומינו, פינטו ודפוסים שונים של כתמים שיכולים להופיע בצבעי שחור ואדום (הדומות לאלו של גזעי האפלוסה, אך אינן זהות).
בגלל גודלו הקטן של הגזע הוא משמש בעיקר כחיית מחמד או לשם ראווה במופעי סוסים, אך הוא גם משמש כסוס רכיבה עבור ילדים קטנים וניתן את לאמן אותו למשוך עגלות קטנות.
פאל סילאדי (במקור שוורץ, בהונגרית: Szilágyi Pál; טיסקצ'קה, 22 בספטמבר 1914 – בודפשט, 27 בפברואר 1972) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי אורתופד וכירורג של תאונות.
פרופסור במרפאה האורתופדית של אוניברסיטת זמלווייס, ולאחר מכן ראש מחלקת הטראומטה.
הוא השיג תוצאות יוצאות דופן בעיקר בטראומטולוגיה תנועתית.
נרשמו על שמו מספר רב של פטנטים וחידושים.
פאל שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מיהאי סילאדי (שוורץ) ושל אולגה נשיץ.
בשנים 1943–1944 נלקח למחנות שירות העבודה בגלל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה ובין 1945 לבין 1949, עבד ככירורג בבית החולים אישטוואן בבודפשט.
בשנים 1949–1951, עבד ככירורג בקליניקה הכירורגית מס' 1 של בודפשט, במחלקה לכירורגיה, משנת 1951 היה מרצה ופרופסור במרפאה האורתופדית של אוניברסיטת זמלווייס, ולאחר מכן ראש מחלקת הטראומה.
לאחר התמחותו הוא הוסמך כמנתח מומחה ב-1948, כמנתח אורתופד ב-1951 וכמנתח תאונות ב-1961. בשנת 1948 עבר את הבחינה גם ברפואת ספורט ובשנת 1950 סיים קורס באונקולוגיה.
הוא השיג כאמור תוצאות יוצאות דופן בעיקר בטראומטולוגיה תנועתית.
מיוחס לו ארגון המחלקה לניתוחי תאונות בקליניקה, אותה גם הוביל כמנהל המחלקה כבר מראשיתה.
הוא פרסם יותר מ-25 פרסומים בכתבי עת מקצועיים על מחקריו ועל הליכי הטיפול השמרניים והכירורגיים שלו ועל השיטות בהן השתמש והתוצאות שלהן.
אשתו הראשונה הייתה מגדה קטלין הלאס (ככל הנראה נספתה בשואה).
אשתו השנייה הייתה לידיה ארז'בט פריש, איתה התחתן ב-1949 בטרזווארוש, בודפשט.
פאלאנגינה (באיטלקית Falanghina), הנקרא גם Falanghina Greco, הוא זן של ענבי יין (Vitis vinifera), המשמשים ליצור יינות לבנים.
זהו זן ענבים עתיק שייתכן שסיפק בסיס ליין הפלרני הקלאסי.
מקורו במדרונות הר טבורנו ובחלק מהאזורים של הקמְפִּי פְלֶגְרֵיי.הוא מיוצר בחוף קמפניה מצפון לנאפולי, בסנט'אגטה דה גוטי ובעמק התחתון של קלורה אירפינו בעיירות גווארדיה סנפרמונדי, קסטלונרה, סולופקה וטורהקוזו.
אלה הם מבין אזורי הכרמים הגדולים ביותר באיטליה והיצרניות העולמיות העיקריות של פאלאנגינה.
היין נצרך לעיתים קרובות בדרום איטליה עם פירות ים.
משמש כ"יין הבית" בהרבה מסעדות באזור.
לפאלאנגינה גוף מלא (בדומה לשרדונה) עם טעמי אפרסק, לימון ואגס עם רמזים מתיקות של דבש פרחים ריח מתוק.
נראה כי השם ליין נובע מהפלנגה הלטינית, או יתדות לתמיכה בענבים בכרם.
בנובמבר 2014 פאלאנגינה אושרה כזן מוכר על ידי לשכת המס והמסחר באלכוהול וטבק לשימוש בארצות הברית.
בשנת 2019 העניקה Recevin, איגוד ערי היין האירופיות, לחמש הרשויות האמורות את התואר עיר יין אירופית.
בקמפניה מספר יינות מאושרים בעלי ציון מקום מבוקר (DOC), כולל פלאנגינה דל טבורנו, קמפי פלגרי, גאלוצ'יו.
פלאנגינה ידועה גם תחת השמות הנרדפויםː ביאנקזיטה, ביאנקוזיטה, ביאנקוזיטה, פלנצ'ינה, פלנצ'ינה ביאנקה, פאלנגינה וראצ'ה, פאלנגינה, פאלרנינה, פאלרנו ורונזה, פאלנצ'ינה, פאלנגינה, פולנגינה, מונטקלבו, מונטלסית ואובה פאלרנה.
פאל שטיינר (בהונגרית: Steiner Pál); בודפשט, 13 במרץ 1953 –) הוא פוליטיקאי יהודי-הונגרי (המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, בקיצור MSZP), חבר במועצת העיר של בודפשט רבתי, מנהיג סיעת MSZP שם.
ראש העיר הסוציאליסטי לשעבר של רובע 5, לשעבר חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) במשך שלוש קדנציות (2014-2002).
בשנת 1971 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון להכשרה מקצועית ולאחר מכן ב-1977 את בית הספר העל תיכוני למקצועות המסחר (מכללה) ואחר כך באוניברסיטה.
הוא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית ב-1986, שם היה חבר פוליטי של הוועדה ברובע 5 של בודפשט עד 1989, אז הפך לחבר מייסד של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית.
מ-1998 עד 2004 היה נשיא ועדת האתיקה והפשרה הלאומית של MSZP, ב-2004 הפך לחבר נשיאות המפלגה הלאומית.
בשנת 2002, נבחר לראשות העיר של רובע 5 של בודפשט, כיהן בתפקיד עד לבחירות 2006. אז הובס אז על ידי אנטאל רוגאן מפידס.
מאז הוא נציג עיריית הרובע, שם נבחר לראשונה ב-1994. בבחירות לפרלמנט בהונגריה של 2002, 2006 ו-2010, הוא זכה במנדט פרלמנטרי ברשימת מפלגתו.
פאל שטיינר (בהונגרית: Steiner Pál; פאפה, 5 בפברואר 1879 – קלוז', 12 בספטמבר 1959) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, פרופסור, האורולוג והסופר הרפואי הראשון בטרנסילבניה.
פאל שטיינר נולד במשפחה יהודית בעיר פאפה שבהונגריה בעלת מסורת יהודית ארוכה לרבות ישיבה, כבנם של ד"ר יוז'ף שטיינר ושל הרמין קראוס.
הוא השלים את לימודיו בגימנסיה בעיר הולדתו (1897) ולאחר מכן קיבל תואר ברפואה באוניברסיטת בודפשט (1902) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
תחילה התמחה בפתולוגיה, ואחר כך במשך ארבע שנים התמחה בהובלת ד"ר דיולה דולינגר בקליניקה הכירורגית מספר 1. בשנת 1905 קיבל תעודת הסמכה ככירורג ובשנת 1906 הסמכה כקצין רפואה.