tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לרש"י, רמב"ן דרש את הפרשה על דרך הפשט, ומסביר את המריבה כסכסוך רגיל על שטחי מרעה: בזמן שרועי אברהם רצו לרעות במקום מסוים היו שם כבר ורעי לוט ולהפך, ובגלל כמות המקנה הרועים כל הזמן הפריעו אלה לאלה.
הוא מסביר את החלק הקשה "והכנעני והפרזי אז בארץ" (סוף ) כדאגה של אברם שעמי הארץ יפשטו וישדדו את עדריהם, והמילית "אז" נאמרת כי דרכם של העמים אז לנדוד ממקום למקום, ובאותה שנה הם היו בארץ הנגב אך בשנה הבאה הם עברו למקום אחר.
לפי מבקרי המקרא, הטוענים כי חמשת חומשי תורה חוברו בהתבסס על ארבע תעודות שונות, גם סיפור פרידת אברהם ולוט מורכב משתי תעודות.
התעודה הראשונה קרויה בשם המקור היהוויסטי (J), כיוון שבה נעשה שימוש בשם "יהוה" לתיאור האל.
התעודה השנייה קרויה בשם המקור הכהני (P, מ-Preist).
רוב קטעי החוקים בספר ויקרא משויכים למקור זה, ומשכך הוא כתב בשפה מאוד יבשה, המתאימה לכתיבת חוקים.
נוסף על כך, בתעודה זו נעשה שימוש בשם "אלוהים" לתיאור האל.
חוקרים אלו טוענים כי בסיפור רועי אברהם ורועי לוט מתעוררות מספר בעיות, שניתן לפתור רק בחלוקה של הסיפור לשני סיפורים שונים:
בפרק עצמו יש כפילות בריב בין רועי אברהם לרועי לוט, ב ובפסוק ז'.
מבקרי המקרא טוענים כי פסוק ו' מתקשר ישירות ל, המיוחס ל-P.
זאת, לנוכח המילה "רכוש", החוזרת בשני המופעים האלה.
בפרק אף כתובים שני מקומות שאליהם הלך לוט אחרי שנפרד מאברהם: האחד סדום והשני ערי כיכר הירדן.
גם כאן שני המקומות הללו משויכים לשתי התעודות השונות: הראשון שייך ל-J והשני ל-P.
שתי התעודות ממשיכות אף לסיפורי החורבן של אותם המקומות, הבאים בהמשך הספר: על חורבן סדום מתואר בהרחבה ב, השייך ל-J.
ב שבפרק זה מסופר בפסוק אחד בלבד על חורבן ערי הכיכר, תוך שימוש בביטויים האופניים ל-P, כגון השם "אלוהים" לתיאור האל והפועל "לשחת".
החלק האחרון של משויך אף הוא לעורך (R), כיוון שיש בו ביטויים המאפיינים את J, כגון השם "יהוה" לתיאור האל והעיר סדום, אף שמדובר בטקסט של P.
סיפור J סיפור Pמסע אברהם לארץ כנען וירידת אברהם למצרים קודמים לסיפור זה.
פרידריך פרייהר קְרֶס פון קרסנשטיין (24 באפריל 1870, נירנברג – 6 בינואר 1948, מינכן) היה גנרל גרמני בחיל התותחנים וחבר בצוות הקצינים שסייע לראשות הצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה.
על הצוות הבכיר פיקד הקצין הגרמני לימן פון סנדרס (Liman von Sanders).
רקע משפחתי ותחילת דרכו הצבאית
שורשיה של משפחת קרס פון קרסנשטיין מצויים בנירנברג של המאה ה-14. מאז המאה ה-18 מילאו רבים מבני המשפחה תפקידים פיקודיים בצבא האוסטרו-הונגרי.
מאז הענקת התואר ברון (פרייהר Freiherr) לאבי המשפחה בתחילת המאה ה-19, נמנתה המשפחה על האצולה הבווארית.
עם הקמת הקיסרות הגרמנית בשנת 1871, פעל הצבא הבווארי במסגרתה.
כך הוענקה דרגת גנרל - קולונל (Generaloberst), לאחיו הגדול של פרידריך, אוטו קרס פון קרסנשטיין, ששימש כשר המלחמה של בוואריה בשנים 1912–1916. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירתו לא פחות מ-11 מבני המשפחה בתור קצינים בצבא הקיסרות.
השלטון הנאצי, שלחם לטהר את הוורמכט מאריסטוקרטים ושמרנים, שחרר בשנת 1938 את הגנרל האחרון של המשפחה, בן אחיו של פרידריך, פרנץ קרס פון קרסנשטיין, משורות צבאו.
המשפחה הייתה אף בעלת חשיבות בתחומים אזרחים שונים.
אביו של פרידריך, גאורג קרס פון קרסנשטיין, סניגור בתפקידו, יצג את המפלגה הלאומית הליברלית בפרלמנט הבווארי.
אחיו הצעיר, הנס קרס פון קרסנשטיין, פרופסור לרפואה, מונה לאחר מלחמת העולם השנייה לתפקיד דיקן האוניברסיטה החופשית בברלין (Die Freie Universität).
בגיל 18 התגייס פרידריך קרס פון קרסנשטיין לחיל התותחנים של הצבא הבווארי.
לאחר שנתיים הוענקה לו דרגת לוטננט (סגן משנה).
בתור אובר-לוטננט (סגן) סיים קרס את מסלול האקדמיה הצבאית בשנת 1898. למטה הפיקוד בברלין סופח בשנת 1908 בתור האופטמן (סרן) וקודם לדרגת מיור (רב-סרן).
ב־25 בינואר 1914 הקצה הצבא הבווארי את קרס פון קרסנשטיין לצבא הטורקי.
לקרס פון קרסנשטיין בן ה-44 הוענקה דרגה המקבילה לסגן-אלוף בהצבא העות'מאני ותואר הכבוד הטורקי "בק".
הוא היה אחד מ-70 החברים של המשלחת הצבאית תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, שהייתה אמורה לחלץ את צבא הסולטאן משורת התבוסות שנחל.
קצינים אלו הדריכו את כוחות טורקים ופיקדו עליהם.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה מונה לעמוד בראש המטה של הארמייה השמינית של הצבא העות'מאני.
ב-27 בספטמבר 1914 הגיע קרס למפקדת הארמייה בסוריה.
מפקד הארמייה ושליט אזור סוריה היה ג'מאל פאשה, אחד משלושת עמודי התווך של הטורקים הצעירים.
למרות התנאים הפרימיטיביים הצליחו קרס פון קרסנשטיין וג'מאל פאשה להוציא לפועל, תוך פרק זמן קצר, משימה שלא בוצעה בממדים דומים לה בעבר.
המשימה הייתה להעביר כח עצום דרך מדבר סיני כדי לכבוש, או לפחות לחבל, בתעלת סואץ שהייתה בשליטה בריטית.
לצורך המשימה עמד פון קרסנשטיין בראש כוח טורקי שחצה את חצי האי סיני והעביר עמו גשר דוברות, שאמור היה לשמש את הכוחות בחציית התעלה.
המשימה יצאה לדרך בינואר 1915. בשל שליטת הבריטים בים התיכון לא יכול היה הכוח לצעוד לאורך קו החוף הצפוני של חצי האי סיני.
הכוח, שמנה 18,000 חיילים ו-6,000 גמלים, יצא מעוג'ה אל-חפיר (סמוך לניצנה של היום) לחצות את מדבר סיני.
לאחר מסע של עשרה ימים הגיע הכוח בליל 3 בפברואר לאזור שבין האגם המר הגדול ואגם תמסח.
אך עם הנחתת הדוברה הראשונה על הגדה האפריקאית התגלה הכוח.
החיילים ההודים של כוחות הממלכה המאוחדת הצליחו להרוג ולקחת בשבי את כל צוות כלי השיט.
בפאניקה, נסוג פון קרסנשטיין עם חייליו מזרחה ובכך תם למעשה קרב תעלת סואץ.
הצבא הבריטי שלא היה מוכן למשימה מן הסוג הזה, לא רדף אחרי הטורקים שהצליחו לחזור לגבול הבינלאומי בקו עקבה רפיח ללא אבדות כבדות.
פון קרסנשטיין הגיע ב-20 ביוני 1915 לירושלים מותש וחולה טיפוס.
הוא אושפז במתחם אוגוסטה ויקטוריה, מפקדת הכוחות הטורקים-גרמנים שעל הר הזיתים.
לאחר התבוסה החל פון קרסנשטיין במסעות לאיסטנבול ולברלין במטרה לשכנע את מפקדיו העות'מאנים והגרמנים להעביר אליו כוחות נוספים.
המטכ"ל הגרמני הזרים כוחות מצומצמים לארץ ישראל וחצי האי סיני, אשר קיבלו את שם הקוד "פאשה".
הכוחות הגרמנים מנו טייסת קרב ועוד כמה יחידות ספורות של תותחנים, מודיעין שדה, נ"מ, אספקה ושני בתי חולים שדה.
עם חזרתו מגרמניה היה קרסנשטיין עד לשואת הארמנים בחלב.
קרסנשטיין לא נשאר אדיש ועמל לארגן סיוע הומניטרי לפליטים.
דוגמה לנפש אותה הציל הקצין הגרמני היה הבישוף הקתולי של העיר קייסרי של מחוז קפדוקיה.
קרסנשטיין סידר אישית להגמון דרכון, כך שהוא ועוזרו יוכלו לחפש מקלט במנזרי ירושלים.
לבסוף עלה בידו לנסוע עם ג'מאל פאשה לאיסטנבול על מנת לדון בשערורייה.
אך שיחות אלה לא העלו פרי.
השגריר הגרמני, הברון מטרניך, שהסכים עם קרסנשטיין הוחזר לברלין זמן קצר לאחר מכן.
חוויותיו אלה השאירו את חותמן עליו וגרמו לו להתנגד חריפות לפינוי נוצריי ויהודי ירושלים.
הטורקים ניהלו מערכת נסיגה בסיני וביצעו מתקפות רבות על הכוחות הבריטים שהתקדמו לאיטם ממצרים מזרחה, במרחבי חצי האי סיני.
מטוסי הקרב הגרמנים נשלחו אף להטיל פצצות מעל לקהיר.
פון קרסנשטיין שוב מונה לפקד על הכוח שהיה אמור לתקוף את תעלת סואץ.
הפעם לא הצליח פון קרסנשטיין אף להגיע אליה; כוחו נתקל בבריטים כבר 25 קילומטר מזרחית לתעלה, באזור הכפר המצרי רומני .
בקרב רומני, שנערך ב-3 באוגוסט 1916, הביסו הבריטים את הטורקים, שנסוגו חזרה לגבול הבינלאומי של ארץ ישראל בקו עקבה רפיח.
בשנת 1917 הבריטים יזמו מתקפה משלהם; הם כבשו מוצבים טורקיים בחצי האי סיני, בנו מסילות והעבירו צינורות מים לכיוון עזה, אותה התכוונו לכבוש.
המתקפה הראשונה על עזה, ב-26 במרץ של אותה שנה, נבלמה בשל מחדלים רבים בצבא הבריטי.
בקרב עזה השני, באפריל 1917, הצליחו העות'מאנים להביס את הצבא הבריטי בשנית בזכות פעילותו של פון קרסנשטיין, עליה אף קיבל את אות פור לה מריט.
עם העברת הפיקוד על המפקדה בארץ ישראל לאריך פון פאלקנהיין, שהיה ראש המטה הכללי הגרמני ונודע במעורבותו בקרב ורדן, מונה פון קרסנשטיין למפקד הארמייה השמינית.
מנגד, התמנה גנרל אלנבי למפקד העליון של הכוחות הבריטים בארץ ישראל והביא עמו את השינוי לו יחלו מפקדיו.
תחת אלנבי הצליחו הבריטים לבסוף לכבוש את באר שבע ב-30 באוקטובר 1917. את עזה כבשו הכוחות האוסטרלים ללא ירייה אחת וכך גרמו להדיפת העות'מאנים צפונה.
הפיקוד הטורקי-גרמני ובראשו פון פאלקנהיין, הפכו את פון קרסנשטיין לשעיר לעזאזל והטיחו בו את אשמת התבוסה בעזה.
פון קרסנשטיין הוחזר להילחם בחזית המערבית באירופה לתקופה קצרה ומשם הועבר למפקד על כח צבאי גאורגי מטעם האימפריה הגרמנית.
ביוני 1918 נשלח פון קרסנשטיין מטעם משרד החוץ הגרמני לקווקז.
עם קריסת שלטון הצאר הרוסי תכננה טורקיה לכבוש את דרום הקווקז, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן כפיצוי על המדינות הערביות שהבריטים והצרפתים כבשו ממנה.
קרס פיקד על צבא גאורגי שלחם בעות'מאנים (בני בריתה של גרמניה) ואף נלחם בצבא האדום כחלק ממלחמת העצמאות של העמים הקווקזים.
בשל מחאה בריטית, שכוחותיה אף הם היו מעורבים באזור, עזב פון קרסנשטיין את החזית וחזר לגרמניה ביוני 1919.
בזמן שלטון רפובליקת ויימר שירת קרס פון קרסנשטיין במשרד הביטחון (Reichswehrministerium).
ב-1923 חזר כגנרל-מיור (אלוף) למינכן ופיקד על הדיוויזיה הרגלית השביעית.
באוקטובר של אותה שנה, לא מולאו הוראותיו של הקנצלר פרידריך אברט על ידי הקומיסר הבווארי גוסטב פון קאר והמושל הצבאי אוטו פון לוסוב.
אברט הדיח את לוסוב ומינה את קרס פון קרסנשטיין במקומו.
בניסיון ההפיכה של היטלר במינכן ב-9 בנובמבר 1923, היה תפקידו של קרס פון קרסנשטיין למנוע מגע בין לוסוב והיטלר.
עם הדיפת ניסיון ההפיכה מונה קרס פון קרסנשטיין לדרגת גנרל-לויטננט (רב-אלוף) והועבר למפקדה בקאסל (Kassel) שפיקדה על שטח 2 של מערב גרמניה.
עם פרישתו משרות צבאי בשנת 1929, כתב פון קרסנשטיין מאמרים וספרים אוטוביוגרפיים על חוויותיו בארץ ישראל ובקווקז.
בשנת 1938 יצא לאור ספרו "עם הטורקים עד לתעלת סואץ".
על משימתו בגאורגיה הוא חיבר יומן שלא היה אמור להתפרסם.
בשנת 2001 הוציא ההיסטוריון הגאורגי ד"ר דוד פאיטשזדה את היומן לאור.
קרס פון קרסנשטיין היה חבר באגודת משוררים בעלת יוקרה בנירנברג.
בשנת 1930, שנה לאחר פרישתו, חזר פון קרסנשטיין לארץ ישראל.
שם קיבלו אותו האנגלים בסבר פנים יפות.
הוא הוזמן לביקור אצל הטמפלרים הגרמנים, אך גם אצל היהודים והערבים הוא התקבל בברכה.
מראות הזוועה שחווה בשואת הארמנים גרמו לו ולקצינים ודיפלומטים גרמנים אחרים להתנגד "לפתרון הארמני" של הטורקים, לפיו הם חתרו לסלק את יהודי ונוצריי ערי ארץ ישראל כדי "להגן" עליהם.
בכך הצטרף קרס פון קרסנשטיין לדמויות נוספות בגרמניה שראו בתנועה הציונית שותפה לפוליטיקה הבינלאומית שלהם במזרח התיכון.
את שארית זמנו בארץ הקודש בילה קרס במחיצת הנזירים של טבחה שעל גדות הכנרת בתפילה.
קרס פון קרסנשטיין היה רווק בן 78 כאשר נפטר ב-6 בינואר 1948 בבית אבות במינכן.
פרידריך ראנקה היה חוקר תרבות ופולקלור גרמני.
נולד ב-1882 כאחד משלושת בניו של התאולוג ליאופולד פרידריך ראנקה בעיר ליבק בגרמניה.
בשנים 1902–1907 ,עם סיום לימודיו בבית הספר היסודי בעירו, למד פילוסופיה אנגלית, גרמנית, ונורדית באוניברסיטאות של גטינגן, מינכן, וברלין.
את הדוקטורט קיבל באוניברסיטה של ברלין והתמחה במחקר בלשני ותרבותי של סיפורי העם הגרמניים.
בשנת 1912 התמנה למרצה באוניברסיטת גטינגן, וכיהן כפרופסור לבלשנות גרמנית עד 1921 שבה עבר לאוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1930 התמנה למשרה דומה באוניברסיטת ורוצלאב, אך בשנת 1938 נאלץ לפרוש מתפקידו עקב הלשנה של אחד מעמיתיו כי הוא מחזיק בדעות "לא אריות".
ראנקה עבר ללמד בלשנות גרמנית באוניברסיטת בזל, שם חי עד יום מותו בשנת 1950.
ראנקה התעניין במיוחד בחקר סיפורי העלילה העממים –גרמאניים.
במחקריו ניסה לגבש את מהותה של הנפש הגרמנית כפי שמשתקפת בפולקלור העממי.
מעשיות טריסטן ואיזולדה, שירת הניבלונגים, ואגדות נורדיות אחרות מתקופת ימי הביניים שימשו כבסיס העיקרי למחקריו.
ראנקה ניתח את העלילות וטען כי גיבוריהן אינם בלתי מוסריים, אלא פועלים על פי צווי גורלם ולהגשמת מטרתם בהווה, ללא שיקולי עולם הבא כמקובל באמונה הנוצרית.
פרידריכסהיין-קרויצברג (Friedrichshain-Kreuzberg) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
פרידריכסהיין-קרויצברג מורכב משתי שכונות בלבד: פרידריכסהיין וקרויצברג.
זהו מספר השכונות הקטן ביותר מבין רובעי ברלין.
זהו הרובע הקטן ביותר בשטחו והצפוף ביותר מבין רובעי העיר.
שטח הרובע מהווה 2.3% בלבד משטח העיר, אך מתגוררים בו 7.7% מתושבי העיר.
צפיפות האוכלוסייה ברובע גדולה פי 3 מהצפיפות הממוצעת בברלין.
רובע פרידריכסהיין-קרויצברג נוצר כתוצאה מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. זהו הרובע היחיד, לצד רובע מיטה, אשר הורכב משכונות ששכנו משני עברי חומת ברלין.
פרידריכסהיין שכנה עד לנפילת החומה במזרח ברלין; קרויצברג שכנה במערב.
חומת ברלין היוותה עד לשנת 1989 את הגבול בין שתי השכונות.
רובע פרידריכסהיין-קרויצברג שוכן בלב ברלין.
הוא גובל ברובע מיטה מצפון-מערב, בפנקו מצפון, בליכטנברג ממזרח, בטרפטו-קפניק מדרום-מזרח, ובנויקלן וטמפלהוף-שנברג מדרום.
זהו מספר הגבולות הגבוה ביותר בברלין, עובדה המשקפת את מיקומו המרכזי של הרובע.
פרידריך דניאל אֶרְנְסְט שְׁלַיֶירְמַאכֶר היה תאולוג ופילוסוף גרמני אשר ידוע בעיקר בשל נסיונותיו הנועזים ליישב את הביקורת של הוגי עידן הנאורות על האורתודוקסיה הפרוטסטנטית המסורתית עם האמונה וליצור השקפה דתית המתאימה לעולם המודרני.
השפיע על התפתחות ה'ביקורת הגבוהה' בחקר המקרא וכתביו מהווים חלק מעמודי התווך של תחום ההרמנויטיקה המודרנית.
בשל השפעתו המכרעת על הלך הרוח הנוצרי הבא אחריו הוא לרוב מכונה "אבי התאולוגיה הפרוטסטנטית המודרנית".
הגישה של התאולוגיה הדיאלקטית הנאו-אורתודוקסית מהמאה ה-20, שמייצגה הבולט הוא קרל בארת, היוותה במובנים רבים ריאקציה נגד הגישה שייסד שליירמאכר.
לדעתו, את המצב הטבעי הקדום של האנושות מאפיינת הבנה לא-נכונה של המציאות.
על מנת להתגבר על המצב הבסיסי השגוי, זקוקים לפרשנות – להרמנויטיקה.
ההרמנויטיקה היא אומנות ההתמודדות עם ההבנה המוטעית.
שליירמאכר נחשב ל"אבי התאולוגיה הנוצרית המודרנית".
הגותו הדתית הושפעה מן "האחווה המוראבית" (אשר בחיקה הוא עצמו גדל) – אחווה נוצרית אשר שמה דגש על חוויות ספיריטואליות, והן מן ההגות הפילוסופית – הקאנטיאנית, השפינוזיסטית והפנומנולוגית בת זמנו.
תפיסתו הדתית היא, למעשה, ניסיון להיענות לאתגרים המודרניים מתוך החוויה הדתית ובכך להתגבר על ביקורת הדת האופיינית למודרנה.
דת איננה מערכת מושגית בהירה ומובנת שניתנת לניסוח שיטתי, אלא צורת חיים נבדלת שעיקרה בחוויית האיחוד עם האינסופי.
שליירמאכר דחה את הדאיזם כמייצר מושג אלוהות ודת חסרות חיות וחיוניות, שאינו משביע את הצורך הדתי.
הדת היא אחד משלושת תחומי ההוויה של האדם: בידיעה עוסק המדע, בעשיה עוסק המוסר ובחוויה עוסקת הדת: פרקסיס היא מילוי חובה מוסרית מחד ואומנות מאידך, ספקולציה היא מדע, דת היא רגישות וטעימה מן האינסוף.
המדע מושג באמצעות התבונה, הפרקסיס מכיל שני יסודות סותרים: חובות מוסריות המזוהות עם כפייה והכרח ויצירה אומנותית המזוהה עם החופש.
שליירמאכר מבחין בין 'דת אמיתית' המאפיינת קבוצה אליטיסטית של מאמינים לבין דתות מדומות המתבטאות בדתות הממוסדות ובקרב רוב המאמינים.
הדתות המדומות מתחלקות לזרמים אינדיבידואליים המעמידים במרכזם את החיפוש אחר אושר אישי ודתות חברתיות-מוסריות המעמידות במרכזן את החוק, הסדר והמוסר וחיות למען מטרות על-אישיות.
ההגות המודרנית תוקפת את מושגי הדת המסולפים הללו – ובצדק.
הדת איננה מדע ואין ביכולתה לספק אמיתות אונטולגיות; היא גם אינה קשורה למוסר ואינה דרך להגברת המוסר, באשר המוסר עומד ברשות עצמו תחת ביקורת התבונה המעשית; הדת אף איננה יצירת אמנות, באשר היא אינה פעולה המתחילה ונגרת בספירה האנושית.
הדת האמיתית לשיטתו היא טעימה מן האינסוף.
המאמינים המבורכים האוחזים בהשקפה הדתית האמיתית הם שגרירים של אלהים, פרשנים שלו או של עבודתו, המראים את הדרך להפיכת אהבה עצמית לאהבת האינסוף.
עצם ההנחה שהכוחות הסותרים הללו דרים יחד באדם מעידה על האינסוף המאחד אותם.
הדת היא המעניקה לתחומים השונים אחדות אורגנית ולמאמין מגע ישיר עם האינסופי.
לאור זאת, עולה שרק גישה פנומנולגית עשויה להנהיר את הדת האמיתית.
את הדת ניתן להבין רק מבפנים ומתוך נקודת המבט הדתית לחוות את העולם.
דרך החוויה הדתית העולם חודר לתודעה והאדם חווה את עצמו כחלק מן הכוליות.
שיאה של החוויה הדתית ב"דבקות" – המהווה אישור עז רגש של חוויות הזרימה.
החיים הדתיים האמיתיים הם חידוש מתמיד של חוויות האיחוד – המבוססים על איחוד של רגשות ואינטואיציה.
הדת היא כמו מוזיקה קדושה שצריכה ללוות את כל החיים.
שליירמאכר אינו מבקר רק את מסגרות הדת הממוסדות, אלא גם מציע תפיסה חדשה של היחס בין המקרא לבין "הדת האמיתית".
המקרא אינו תיאור של הדת האמיתית, אלא מכיל אמונות אמיתיות בצירוף תיאורים שנועדו להמון.
ככזה, התנ"ך אינו מורה פיזיקה ומטאפיזיקה, אלא מהווה משטח המראה לדת.
את התנ"ך – גורס שליירמאכר – יש לקרוא לאור ההכרות המדעיות והמטאפיזיות שלנו ולא להפך.
הגל היה תלמיד ובר פלוגתא חריף של שליירמאכר – שניהם ביקשו להעניק חיוניות מחודשת לדת, אך בעוד ששליירמאכר שם דגש על החוויה הרגשית והאישית, הגל שם דגש על התבונה, המתבטאת בדינמיות של הרוח ההיסטורית – המזוהה עם אלהים.
בעוד שעבור שליירמאכר הדת היא ממלכת היחיד, עבור הגל הדת האמיתית היא ממלכת ההתפתחות ההיסטורית.
שופנהאואר אף הוא היה תלמיד של שליירמאכר, אך ביקר את תורתו בחריפות ולעג לניסיון לחבר בין תפיסות דתיות לבין פילוסופיה ביקורתית.
בקרל בארת ניתן לראות מבקר מימין של תפיסת הדת האנטי-ממסדית של שליירמאכר.
שליירמאכר התנגד להתנצרות אופורטוניסטית של יהודים כאמצעי לקבל זכויות אזרח, תופעה שצצה כשהיה צעיר.
ב-1799, כשדוד פרידלנדר שיגר את האיגרת שלו לווילהלם טלר ובה ההצעה להיטבל בתנאי שיוכל להוסיף להיות דאיסט ולא יחויב להאמין בעיקרי דתו החדשה, שליירמאכר דחה זאת על הסף.
בהיותו רומנטיקן, ואף אנטי-רציונליסט, סבר שהדת עמוקה בהרבה מן ההגיון השכלי, בניגוד להשקפה הפופולרית בזמנו; אדם שהתחנך בדת אחת לא היה יכול להשתייך בכנות לדת אחרת.
לפיכך, התנגד לקבלתם של מומרים שלא יהיו נוצרים כנים.
תחת זאת, הציע לתת ליהודים זכויות אזרח בתנאי שיתכחשו לאמונה במשיח עתידי ויחדלו מלקיים את המצוות שהיו מנוגדות לחובות האזרחיות.
הוא עמד על כך שניתן יהיה להיות אזרח מבלי להיות נוצרי, משום שכריכת עניינים אלו ביחד פגעה בטוהרה של הדת.
פרידריכשטראסה (מגרמנית: Friedrichstraße, "רחוב פרידריך") הוא אחד ממרכזי התרבות והקניות של ברלין והרחוב המרכזי של רובע פרידריך (Friedrichstadt).
הרחוב נקרא על שמו של הנסיך הבוחר פרידריך השלישי, שליט ברנדנבורג, ששלט בין השנים 1688–1713 ובשנת 1701 הוכתר גם כמלך בפרוסיה.
הרחוב נמשך מחלקו הצפוני של רובע מיטה (שמצפון לו נקרא הרחוב שוסה-שטראסה), ועד לשער הָאלֶה (האלשס טור – Hallesches Tor; מיקום אחד משעריה של חומת ברלין העתיקה, שאינה עוד) ברובע קרויצברג.
בשל היותו ציר צפון-דרום יוצר הרחוב צמתים חשובים עם צירי מזרח-מערב בעיר, ובייחוד עם רחוב לייפציג (Leipziger Straße) ואונטר דן לינדן.
קו U6 של הרכבת התחתית של ברלין עובר מתחת לרחוב.
במהלך המלחמה הקרה חצתה חומת ברלין את הרחוב לשניים בנקודה שנודעה בשם "צ'ק פוינט צ'ארלי".
פרידריכשטראסה נמצא שלושה רחובות ממזרח לרחוב וילהלמשטראסה, במקביל ללב ההיסטורי שבו שכנו עד 1945 בנייני הממשל.
עד לסוף המאה ה-17, השתרעו השדות וכרי הדשא שעל גדות הנהר שפרה עד לרחוב של ימינו.
פרידריך השלישי, נסיך ברנדנבורג היה זה שהתחיל לחלק אדמות וזכויות על הקרקעות באזור, במטרה לבנות רובע חדש בברלין שיהיה מותאם לתקופתו, בדגש על רחובות בתבנית שתי וערב.
לרובע החדש הוא קרא דורותיאנשטאט (מילולית: רובע דורותיאה) על שמה של סופיה דורותיאה, אשתו השנייה של פרידריך וילהלם.
פרידריכשטראסה היה הרחוב השני בחשיבותו ברובע החדש, אחרי אונטר דן לינדן.
נבנו בו בתים בני שתיים ושלוש קומות, לצד חוות שהמשיכו לגדל חזירים ופרות.
מכיוון שבברלין עדיין לא הייתה מערכת ביוב, פסולת מגוונת זרמה לאורך הרחוב.
מינה פרידריך ועדה לפיתוח רובע חדש באזור, והורה לקרוא לרחוב ב"שם ראוי" - שמו שלו.
בתים המשיכו ונבנו לכיוון דרום, ובשנת 1695 כבר היו באזור זה 300 בתים, וניתן לו השם הנפרד פרידריכשטאט (מילולית: רובע פרידריך).
גולים הוגנוטים רבים בחרו להתיישב באזור, ולאחר מותו של פרידריך השלישי, פרידריך וילהלם הראשון שירש אותו בשלטון עודד אנשי צבא להתגורר באזור גם כן.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 כבר השתרע הרחוב משער האלה (Hallesches Tor) בדרום ועד שער אורניינבורג (Oranienburger Tor) בצפונה, אף כי מגשר וידנדאם צפונה נותר אופיו של הרחוב כפרי ברובו ונבנה בו מחנה לחיל הפרשים המלכותי.
מחנה זה ננטש רק בעקבות מהפכת 1848.
במהלך המאה ה-19 הפך פרידריכשטראסה לאזור יוקרתי ונבנו בו מלונות ומסעדות.
בניית תחנת הרכבת פרידריכשטראסה ב-1882 הפכה את הרחוב לאחד העמוסים בעיר.
בתחילת המאה ה-20 הפך האזור למרכז למסחר בזהב ובאבנים טובות בשעות היום, ולאזור זנות בשעות הלילה, ובצומת של הרחוב עם אונטר דן לינדן הוצב שוטר התנועה הראשון, שניסה לכוון בשריקות ובתנועות יד את תנועתם של חשמליות, מוניות, רכבים ממונעים, אוטובוסים, רוכבי אופניים והולכי רגל.
בשנת 1910 נבנה בניין היכל האדמירלים, בין הבודדים שנשמרו לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1927 נפתחה מסעדת "פרנציסקנס" בחלקו הצפוני של הרחוב, שיכלה להכיל עד 2,500 סועדים.
המסעדה נפגעה מפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק ב-2008 נמכר השטח מחדש לפיתוח במטרה לבנות בו מתחם מלונות ומשרדים.
הרחוב ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ונבנה מחדש רק בחלקו לאחר חלוקת העיר.
האזור שנותר במערב ברלין שוקם חלקית כרחוב מגורים; בסוף שנות ה-60 נהרסו השרידים האחרונים של כיכר בל-אליאנס (Belle-Alliance-Platz), בקצה הרחוב, שמה של הכיכר שונה לכיכר מהרינג (Mehringplatz) ונבנו בה משרדים ושיכונים מבטון.
למרות מיקומו המרכזי, האזור נותר עני יחסית.
באזור שנותר במזרח ברלין התקבלו תוכניות להרחבת הכביש לארבעה נתיבים (כפי שנעשה ברחוב לייפציג); מלון אונטר דן לינדן (שנהרס ב-2006) ובניין לינדנקורסו (Lindencorso; נהרס ב-1991) היו שני המבנים היחידים שנבנו בתקופה זו מתוך התחשבות בתוכנית ההרחבה של הרחוב.
בין הבניינים החדשים שנבנו בתקופה זו היה מרכז הסחר העולמי, שנפתח ב-1978 במבנה בן 25 קומות, וגרנד הוטל ברלין, מלון חמשת הכוכבים הטוב ביותר במזרח גרמניה, שנבנה מול מלון אונטר דן לינדן ב-1987.
תוכניות אחרות הועלו לבנייה מחדש של הרחוב, ובעת איחוד גרמניה ב-1990 הייתה הבנייה בעיצומה, אך מכיוון שנעשתה בשיטת הבנייה הטרומית ששלטה במזרח גרמניה, היא הופסקה, והמבנים שטרם הושלמו נהרסו.
הקזינו של ברלין, למשל, שבנייתו הושלמה, נהרס ב-1994.
פרידריכשטראסה נבנה מחדש במהלך שנות ה-90, ונחשב אז לפרויקט הבנייה הגדול בעיר.
מספר אדריכלים נודעים תרמו לתוכניות הבנייה, בהם ג'ן נובל, שתכנן את בניין הכלבו גלרי לפאייט, ופיליפ ג'ונסון, שתכנן את מרכז העסקים האמריקני בצ'ק פוינט צ'ארלי.
התוכניות התקבלו בתגובות מעורבות, אך הרחוב הפך מחדש ליעד קניות פופולרי.
בתחנת פרידריכשטראסה יכלו נוסעים ממערב ברלין לעבור מרציף אחד למשנהו, אך לא יכלו לצאת מהתחנה לרחוב ללא המסמכים המתאימים.
חלק זה של התחנה היה נתון תחת אבטחה כבדה, והיה מנותק לחלוטין מהחלק הקטן יותר של התחנה ששימש את קווי האס-באן של מזרח העיר.
אלכסנדר פון הומבולדט שכר את בית מס' 139 בשנת 1800.
נפוליאון בונפרטה בילה ב-1806 "ליל שעשועים" עם שלושה מבני לווייתו בביתה של המאדאם ברנרד במס' 63.
קארל פרידריך שינקל התגורר לתקופה קצרה ב-1809 בבית מס' 99.
יוהאן גוטליב פיכטה, בזמן שכיהן כרקטור אוניברסיטת הומבולדט בין השנים 1811–1814 התגורר בבית מס' 139/141.
רחל ורנהגן הפעילה את הסלון הספרותי הנודע שלה בין השנים 1819–1827 בפינת פרנצזישה שטראסה.
אדלברט פון שאמיסו התגורר עד למותו בשנת 1838 בבית מס' 208.
פרידריך אנגלס התגורר במהלך שירותו הצבאי בפינת דורותנשטראסה.
תאודור פונטאנה עבד בשנים 1898–1899 ב"בית המרקחת הפולני" בבית מס' 153.
מקס ריינהרדט התגורר בבית מס' 134 כשעבד כשחקן בברלין.
פרידריכשטאדט-פאלאסט , או בקיצור ארמון ברלין (Palast Berlin), הוא תיאטרון מסחרי שנבנה בשנת 1984 עם טכנולוגיה מודרנית בשכונת מיטה שבברלין.
זהו אחד מבתי התיאטרון המובילים באירופה לאמנות התיאטרון תוך שמירה על הקו המסורתי.
במקור הבניין ההיסטורי של פרידריכשטאדט-פאלאסט נמצא באולם השוק העתיק, בערך 200 מטרים דרומית מערבית של המיקום הנוכחי, כאשר הכתובת הרשמית בשנת 1867 הייתה ב-Am Zirkus 1.
בשנת 1873, הוסב המבנה לזירת קרקס עם 5,000 מושבים.
בעשורים שלאחר מכן קרקס סלמונסקי, רנץ ושומן (Salamonsky, Renz and Schumann) ניסה לשעשע ברלינאים בהופעותיו.
בשנת 1910, האולם הוסב לזירה גדולה כאשר מקס ריינהארדט (Reinhardt) ביים את הצגות התיאטרון הראשונות.
ריינהארדט החליט לבנות מחדש את הבניין לשימוש מחודש עבורו וזה נבנה על ידי האדריכל הנודע האנס פלציג (Poelzig).
בבניין הייתה במה מסתובבת בקוטר של 18 מטרים, והותקן בקדמת הבמה מסך מתנועה.
בנוסף הבמה הייתה מצוידת בטכנולוגיית תאורה ואפקטים מודרניים.
בשנת 1924 הכניס המנהל החדש אריק שארל (Charell) נושאים מודרניים והביא כוכבים כמו הקומיקאי הרמוניסטס (Harmonists) או לה יאנה (La Jana) לבית.
במשך התקופה הנאצית, שם התיאטרון הוסב ל- Theater des Volkes והוצגו שם אופרטות עבור הקהל הבורגני.
בתחילת 1945 הבניין סבל בשל התקפות אוויר חוזרות.
לאחר תום המלחמה, האמן מריון שפדוני (Spadoni) פתח מחדש את הבית במאי 1945. אז נקרא הבניין Palast Varieté והיו בו 3,500 מושבים.
אנסמבל של ילדים עמד על הבמה בפעם הראשונה.
בשנת 1949 השתלטה עיריית ברלין על המתקן, והשם המקורי "פרידריכשטאדט-פאלאסט" חזר.
ב-29 בפברואר 1980 הבניין נסגר בגלל שקיעה חזקה של היסודות כמו גם של העמודים התומכים.
לאחר כן להקת השחקנים עברה למבנה חדש בשנת 1985, הריסת המבנה בן 120 שנים החלה כמעט מיד.
היום, פרידריכשטאדט-פאלאסט הוא ארמון המופע הגדול והמודרני ביותר באירופה.
ומידותיו הן: 80 מטר רוחב, 110 מטר אורך ומכסה שטח קרקע של 195,000 מטרים מעוקבים.
האולם הגדול של פרידריכשטאדט-פאלאסט משמש באופן קבוע לביצוע הופעות, ומכיל 1,895 מושבים.
רצפת הבמה שלו 2,854 מ"ר והוא הגדול בעולם.
קשת המסך בקדמת הבמה ברוחב 24 המטר הוא הרחב ביותר באירופה.
פרידריכשטאדט-פאלאסט הוא מבנה ייחודי ומצטיין בתוכניות שלו, החל הצגות לילדים, הופעות אורח, הפסטיבלים, ועוד.
פרידריכשטאדט-פאלאסט מתמחה בהופעות מורכבות ופנטסטיות תוך שימוש בטכנולוגיות מגוונות ובתאורה מתקדמת על הבמה.
הבמה יכולה לאכלס למעלה ממאה אמנים, ומספר רב של אקרובטים בסגנונות שונים.
פרידריך ראצל היה גאוגרף ואתנוגרף גרמני בן המאה ה-19. ידוע בעיקר בשל טביעת המונח "מרחב מחיה" (Lebensraum), והשימוש הראשוני בו, בהקשר ששימש מאוחר יותר את התנועה הנאצית בגרמניה.
ראצל נולד בעיר קרלסרוהה למנהל המשק של הנסיך מבאדן.
לאחר סיום לימודיו בתיכון הועסק כשוליית רוקח.
עד שנת 1868 סיים לימודים גבוהים קלאסיים וכן לימודי זואולוגיה באוניברסיטאות של היידלברג, יינה וברלין.
לאחר סיום לימודיו ובעקבות טיולים שערך החל להתמחות בגאוגרפיה בעיקר באזור הים התיכון.
לפרנסתו הועסק כעיתונאי לענייני טיולים בעיתון בעיר קלן.
בשנים 1874–1875 השתתף ראצל במשלחת מטיילים לצפון אמריקה, מקסיקו וקובה.
עבור ראצל היה טיול זה נקודת מפנה משמעותית בקריירה, והוא החל לחקור את השפעת התושבים ממוצא גרמני ומקבוצות אתניות נוספות על צפון אמריקה, בעיקר באזור המערב התיכון של ארצות הברית.
עבודת הסיכום שלו משנת 1876 יצרה תחום מחקרי חדש, שזכה לכינוי "גאוגרפיה תרבותית".
לטענת ראצל, הערים הגדולות הן המקום הטוב ביותר לחקר תרבויות, מכיוון שהן משלבות בתוכן אורח חיים אינטנסיבי המאפשר להחצין במהירות וביעילות את אופיים וטבעם של בני האדם.
בשנים שלאחר מכן, לאחר שובו לגרמניה, שימש ראצל כמרצה בכיר לגאוגרפיה בבית הספר הטכני הגבוה במינכן, והגיע לדרגת פרופסור תוך שהוא מפרסם מחקרים ומנהל קריירה אקדמית בלבד.
בשנת 1886 הצטרף לאוניברסיטת לייפציג, והרצאותיו נחשבו למבוקשות מאוד.
ראצל המשיך ופיתח את יסודות המחקר של "גאוגרפיה הומנית", המצביעה על הקשר בין בני האדם לבין סביבתם.
עבודתו זו זכתה לפרשנויות שגויות של תלמידיו, אשר הדגישו בעיקר את ההיבטים הסביבתיים על פני ההיבטים החברתיים שעמדו בבסיס הרעיון המקורי.
בעבודתו משנת 1897 בנושא "גאוגרפיה פוליטית" השתמש ראצל לראשונה במושג "מרחב מחיה", והרחיב את הרעיון של דרוויניזם חברתי.
ראצל, שהיה מלומד חוקר רב-תחומי ובעל תחומי עניין נרחבים, ראה עצמו כגרמני נאמן, וככזה נטל חלק במלחמת צרפת–פרוסיה, שבהּ אף נפצע פעמיים במהלך הקרבות.
ראצל היה תומך נלהב של הקולוניאליזם הגרמני באפריקה ובפסיפיק.
ראצל הושפע מאוד מעבודותיהם של צ'ארלס דרווין וארנסט הקל.
בשנת 1901 פרסם את המאמר "מרחב מחיה" בהקשר של ביוגאוגרפיה, ובכך הניח את היסודות לרעיון הגרמני של המונח "גאופוליטיקה".
כתביו של ראצל השתלבו היטב בתהליך הפיתוח התעשייתי של גרמניה לאחר הניצחון על צרפת.
החיפוש אחר מקורות לחומרי הגלם, כמו גם אחר שווקים חדשים למכירות התוצרת התעשייתית, נראו כהצדקה להתרחבות והתפשטות גאוגרפית.
ראצל תרם תרומה משמעותית ליצירת הקשר בין היבטים ביולוגיים להיבטים של גאופוליטיקה בהקשר הגאוגרפי שלהם תוך התעלמות מן הגבולות המדיניים ההיסטוריים.
ראצל ראה בהרחבת גבולותיה של מדינה את הביטוי לבריאותה של האומה עצמה, בדיוק בדומה לגוף החי.
מרחב המחיה על פי ראצל לא היה ביטוי פוליטי או כלכלי, אלא ביטוי להתפשטות והתרחבות רוחנית–לאומית.
הצורך במרחב מחיה הוא גורם מדרבן ומניע של עמים בעלי רמה תרבותית גבוהה.
ראצל ראה בגרמנים את בעלי הזכויות על המרחב, בהיותם בעלי התרבות הנעלה מכולם.
על פי רעיון זה, על העמים החלשים והנחותים יותר מוטלת המשימה לתמוך ולשרת כלכלית את העם הגרמני, ואילו בתמורה יזכו מן הגרמנים להפריה ולהתפתחות תרבותית.
בניגוד לביטוי האלים הרצחני שקיבל הרעיון בשנים הבאות בידיהם של הנאצים, הרי שראצל ראה אותו כחלק מתהליך טבעי ובלתי אלים לחלוטין שבו משתלטות מדינות חזקות על מדינות חלשות מהן.
פרידריך רִיקֶרט היה משורר גרמני, מתרגם ופרופסור ללשונות המזרח.
ריקרט נולד בשנת 1788 בעיר הקיסרית החופשית שוויינפורט (Schweinfurt), בן בכור לעורך דין.
הוא למד בגימנסיה המקומית ובאוניברסיטאות וירצבורג והיידלברג.
משנת 1816-17 עבד במערכת היומון Morgenblatt בשטוטגרט.
ריקרט התמנה לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת ארלנגן בשנת 1826, ב-1841 נקרא למשרה דומה באוניברסיטת ברלין, שם היה גם ליועץ סתרים.
ב-1849 פרש מן הפרופסורה בברלין ויצא לחיות באחוזתו סמוך לקובורג.
כשריקרט החל בקריירה הספרותית שלו, הייתה גרמניה נתונה במאבק לחיים ולמוות עם נפוליאון; בכרך שיריו הראשון, "שירה גרמנית" (Deutsche Gedichte), שיצא לאור בשנת 1814 בשם העט פריימונד ריימאר (Freimund Raimar), נתן, בעיקר ב-Geharnischte Sonette רבות העוצמה, ביטוי עז ותקיף לרגשות שפיעמו בלב בני ארצו.
בשנים 1815–1818 הופיעו "נפוליאון, קומדיה פוליטית בשלושה חלקים" (Napoleon, eine politische Komödie in drei Stücken), שרק שניים מחלקיה יצאו לאור; וב-1817 "עטרת העתים" (Der Kranz der Zeit).
בשנת 1822 הוציא ריקרט קובץ פואמות בשם "ורדים מן המזרח" (Östliche Rosen), ובשנים 1834-38 יצא לאור האוסף "קובץ שירה" (Gesammelte Gedichte) בשישה כרכים – מבחר שיצא שוב ושוב, פעמים רבות.
ריקרט שלט בשלושים שפות וטבע את חותמו בעיקר כמתרגם של דברי שירה אוריינטליים וכמחבר שירה ברוח רבי האמן מן המזרח.
עניין רב עוררו תרגומיו למאקאמות של אל-חרירי מבצרה (Hariris Makamen) משנת 1826, "נאל ודמאייאנטי" (Nal und Damajanti), מעשיה הודית בשנת 1828, "רוסטן וסוראב, סיפור גיבורים" (Rostem und Suhrab, eine Heldengeschichte) ב-1830, ו"חאמאסה, או שירי העם הערביים העתיקים ביותר" (Hamasa, oder die ältesten arabischen Volkslieder) ב-1846.
כמו כן, תרגם את הקוראן מערבית לגרמנית.
בין כתבי המקור שלו, העוסקים בנושאים מזרחיים:
המורכבת ביותר ביצירותיו היא "חוכמת הברהמינים" (Die Weisheit des Brahmanen), שיצאה לאור בשישה כרכים בשנים 1836 עד 1839. זו ומחזור שירי האהבה "אביב אהבה" (Liebesfrühling) משנת 1844, מהווים את מיטב יבולו של ריקרט.
בשנים 1843 עד 1845 הוציא ריקרט את הדרמות "שאול ודוד" (1843), "הורדוס הגדול" (1844), "הקיסר היינריך הרביעי" (1845) ו"כריסטופרו קולומבו" (1845), כולן נחותות בהרבה בהשוואה ליצירה שלה חב הוא את מקומו בספרות הגרמנית.
בתקופת מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864 כתב את "תריסר שירי מלחמה לשלזוויג-הולשטיין" (Ein Dutzend Kampflieder für Schleswig-Holstein), שרישומם על הציבור, אף כי פרסומם היה אנונימי, היה ניכר.
אחרי מותו נמצאו תרגומי ושירי מקור רבים בעזבונו, והם יצאו לאור בקבצים אחדים.
ריקרט הצטיין בדמיון עשיר, שקירב אותו אל עולם השירה המזרחית, ומעטים הצליחו להגיע לשיעור קומתו במיומנות רתמית ובכושר המצאה בתחום המשקל.
אין כמעט צורה לירית שאינה מיוצגת ביצירתו, ובכולן כתב בקלות ובחן.
השפעתו בתחום לימודי המזרח בגרמניה לא פחתה עם השנים (השוו אנמארי שימל).
שירתו של ריקרט היוותה השראה רבת-עוצמה למלחינים ויש 121 יצירות שנכתבו לשירתו - רק גתה, היינה ורילקה מקדימים אותו במובן זה.
בין המלחינים שכתבו מוזיקה לשירתו שוברט, רוברט וקלרה שומאן, ברהמס, מאהלר (המחזורים שירים על מות ילדים ו"שירי ריקרט"), מקס רגר, ריכרד שטראוס, זמלינסקי, הינדמית, בארטוק, ברג, הוגו וולף והיינריך קספר שמיד.
המצבה לאחד מבניה המפורסמים ביותר של העיר שוויינפורט - פרידריך ריקרט - ניצבת בכיכר השוק.
המשורר והאוריינטליסט, שהבית בו נולד עומד בפינה הדרומית-מזרחית של בית העירייה, משקיף על המתרחש בכיכר המרכזית תוססת החיים של שוויינפורט מאז 1890. יוצרי המצבה הם האדריכל פרידריך ריטר פון תירש והפסל וילהלם פון ריהמן.
דמויות אלגוריות מיצירותיו של ריקרט - "סונטות קמלות" (Geharnischte Sonette) ו"חוכמת הברהמינים" - ניצבות לרגלי פסל הארד של ריקרט.
קרל וילהלם פרידריך שלגל היה משורר גרמני, מבקר אמנות ומלומד.
לצד אחיו הגדול אוגוסט וילהלם פון שלגל היה מבקר מוביל ברומנטיקה של ינה.
קרל פרידריך פון שלגל נולד בהנובר.
אביו יוהאן אדולף שלגל היה כומר ומשורר.
הוא למד משפטים בגטינגן ולייפציג אבל, בסופו של דבר, הקדיש עצמו למחקרי ספרות.
הוא פרסם ב-1797 את הספר היוונים והרומאים (Die Griechen und Römer) ואחריו היסטוריה של שירת היוונים והרומאים (Geschichte der Poesie der Griechen und Römer) (1798).
בינה, בהיותו פרופסור שלא מן המניין (Privatdozent), היה יחד עם אחיו בין מייסדי כתב העת "אתנאום" (Athenaeum) 1798–1800).
הוא תרם לכתב העת פתגמים ומאמרים שבהם מובעת בצורה הברורה ביותר העמדה של האסכולה הרומנטית.
ביֶנה גם כתב את הרומן, אותו לא סיים, לוסינדה (1799) שהוא מעניין כניסיון להעביר לתורת מוסר מעשית את הדרישה הרומנטית לחירות אישית מלאה.
כמו כן כתב את אלארקוס (Alarcos) (1802), טרגדיה שבה שילב, בלי הצלחה רבה, יסודות קלאסיים ורומנטיים.
הרומן לוסינדה שבו הלל את האיחוד בין אהבה חושנית ורוחנית כאלגוריה של הארוס הקוסמי האלוהי עורר שערורייה גדולה בשל האופי האוטוביוגרפי הברור שלו.
דבר זה תרם לכישלון הקריירה האקדמית בינה.
ב-1802 הוא נסע לפריז שם היה לו חוג מכרים, ביניהם היינריך כריסטוף קולבה (Heinrich Christoph Kolbe) והוא ערך שם את כתב העת "אירופה" (Europa).
הוא הרצה על פילוסופיה והמשיך בלימודי המזרח.
תוצאות למחקריו אלה כלולות בספרו על השפה וחכמת ההודים (Über die Sprache und Weisheit der Indier) (1808).
באותה שנה המירו הוא ואשתו דורותיאה, בתו של משה מנדלסון, את דתם מפרוטסטנטיות לקתוליות.
מאז התנגד יותר ויותר לעקרונות של חירות פוליטית ודתית.
הוא עבר לווינה ב-1809 ומונה למזכיר חצר המלכות במטה של הארכידוכס קרל.
בתקופה מאוחרת יותר היה יועץ לשכת הציר בשגרירות האוסטרית בפרנקפורט אבל ב-1818 הוא חזר לווינה.
בינתיים פרסם את אוסף ההיסטוריות (Geschichte) שלו ושתי סדרות של הרצאות: על ההיסטוריה החדשה (Über die neuere Geschichte) (1811) והיסטוריה של הספרות העתיקה והחדשה (Geschichte der alten und neuen Literatur) (1815).
אחרי שחזר לווינה מפרנקפורט הוא ערך כתב עת בשם "קונקורדיה" והתחיל באיסוף כל כתביו (Sämtliche Werke).
הוא נשא גם הרצאות שפורסמו מחדש בספרו פילוסופיה של החיים (Philosophie des Lebens) (1829).
הוא נפטר ב-12 בינואר 1829 בדרזדן.
לפרידריך שלגל מקום מכובד בהיסטוריה של הספרות הגרמנית.
הוא ואחיו היו מנהיגי האסכולה הרומנטית שנבעו ממנה רוב הדעות הקובעות על תכונותיהם של ימי הביניים ועל השיטות לביטוי ספרותי.
מבין שני האחים היה פרידריך, ללא ספק, הגאון המקורי יותר.
הוא היה המייסד המקורי של האסכולה הרומנטית.
לו, יותר מכל חבר אחר באסכולה, אנחנו חייבים את הרעיונות המהפכניים והמתפתחים שהשפיעו, בצורה כל כך עמוקה, על התפתחות הספרות הגרמנית בראשית המאה ה-19.
פראגמנטים, תרגום ואחרית-דבר - טוביה ריבנר.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1982.
פרידריך שְפֶּה היה משורר וסופר גרמני מהמאה ה-17 שנודע בזכות התנגדותו לציד המכשפות שהתרחש בתקופתו, ובזכות חיבורו 'Cautio Criminalis' היוצא נגד שיטת העינויים שהייתה נהוגה בזמנו על מנת להרשיע מכשפות.
שפה היה הראשון בתקופתו שהתבטא בחריפות נגד עינויים באופן כללי, והוא עשוי להיחשב לאדם הראשון שהציע טיעונים טובים נגד שיטת העינויים, בטענה כי אין זו דרך טובה לחלץ את האמת מהנחקרים.
בשנת 1610, כאשר סיים את לימודיו בקלן, הוא הצטרף למסדר הישועים.
בשנת 1624, לאחר לימודים ממושכים בהם הוסמך לכמורה, הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת פדרבורן.
נחשב לקיצוני בזמנו, בתקופה בה ציד מכשפות היה הנורמה, ובשנת 1629 ניסו להתנקש בחייו בעיר פיין שבגרמניה.
בשנת 1635 הוא נדבק בזיהום בבית חולים בטריר, ממנו נפטר.
בשנת 1631 פורסמה עבודתו העיקרית 'Cautio Criminalis' (בעברית: 'אמצעי זהירות לתובעים'), המציגה את משנתו הסדורה לתביעות נגד כישוף.
הוא לא צידד בביטול מיידי של משפטי המכשפות, אולם תיאר בסרקזם את הניצול של הליכים משפטיים בתביעה נגד מכשפות, במיוחד שימוש במכשיר העינויים 'לוח המתיחה' ודרש רפורמות בתחום.
אירוע מזעזע לו היה עד שינה את תפיסתו:
שפה לא היה ספקן לגבי קיומן של מכשפות, ואף פתח את ספרו בהצהרה כי מכשפות אכן קיימות, אולם הוא היה מאוד מודאג מהעובדה שנשים חפות מפשע מוצאות להורג לצד מכשפות אמיתיות.
ההשפעה המוסרית של פרסום ספר זה הייתה רבה.
הספר הוביל לביטול שריפת מכשפות במספר אזורים, במיוחד בעיר מיינץ, ופרץ את הדרך להפסקתה ההדרגתית בשאר המקומות.
ספרו מכיל 52 שאלות שהוא מבקש לענות עליהן.
(17) המואשמת בכישוף רשאית להגנה משפטית, לרבות ייצוג של עורך דין.
זכות זו חשובה אפילו יותר ממקרים של תביעה רגילה, זאת משום שמדובר באישומים בגין פשעים איומים במיוחד.
(20) ישנה סכנה ממשית שחפים מפשע, שעוברים עינויים, יודו בפשע שלא ביצעו רק כדי להפסיק את הכאב.
(25) להאשים מכשפות לכאורה בכך שלא הודו בפשעיהן תחת עינויים זה אבסורד.
שפה התנגד לתפיסה כי שתיקה כשלעצמה היא ראייה להודאה באשמת כישוף.
(27) עינויים אינם הדרך לחלץ את האמת, משום שהמעונים המבקשים להפסיק את ייסוריהם יכולים לעשות כן באמצעות דבר אמת או דבר שקר.
פְּרִידְרִיכְסְהָאפֶן היא עיר על קו החוף הצפוני של ימת קונסטנץ בדרום גרמניה, בקרבת הגבולות עם שווייץ ואוסטריה.
זוהי בירת המחוז בודנזה במדינה הפדרלית באדן-וירטמברג.
פרידריכסהאפן הוקמה בשנת 1811 כחלק ממלכת וירטמברג, בעלת-ברית של צרפת במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
העיר נקראה על שמו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (1754 - 1816) שקבע אותה כנקודה פטורה ממס עבור סחורה משווייץ.
פרידריכסהאפן נוצרה על גבי עיר קודמת שנקראה בוכהורן ושלט האצולה שלה אומץ.
כמו גם, העיר החדשה שולבה עם הכפר לשעבר, הופן, והמנזר שבו שופץ כדי שימש כמעון הקיץ עבור מלכי וירטמברג.
וילהלם הראשון, מלך וירטמברג המשיך בפיתוח העיר, מה שכלל רכישה של אוניית קיטור בשם "וילהלם".
שרים ופקידים בכירים בנו וילות סביב הטירה המלכותית, ותיירים זרים רבים ביקרו בעיר, כולל הצאר אלכסנדר השני של רוסיה.
מסלול הרכבת הראשון שהונח על ידי רכבת המדינה המלכותית וירטמברג בשנת 1847 חיבר את הנמל של פרידריכסהאפן לראבנסבורג.
היילברון חוברה בשנת 1850 ומעבורת לרומנסהורן החלה לפעול ב-1869. למרות ההתנגדות הקודמת שלהם לפרוסיה, תחת המבנה הפדרלי של האימפריה הגרמנית, וירטמברג ופרידריכסהאפן המשיכו ליהנות מכמה זכויות מיוחדות בעקבות שילובן בגרמניה לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
פרדיננד פון צפלין הקים את המפעל לספינות אוויר צפלין בסוף המאה ה-19. הדגם הניסיוני הראשון LZ1 (ראשי תיבות ל-Luftschiff Zeppelin, "ספינת האוויר צפלין") היה באורך 128 מטר ומצויד בשני מנועים מתוצרת דיימלר של 14.2 כ"ס האחד (10.6 קילוואט).
איזון הספינה הושג על ידי הסטת משקולת בין שני זיזי המנועים.
הוא המריא לראשונה ב-2 ביולי 1900 מעל ימת קונסטנץ, משך הטיסה ארך 18 דקות בלבד וזאת לאחר שנשבר המנגנון שנועד להסטת המשקולת המאזנת.
חברות ייצור כלי טיס אחרות, כולל מייבאך, נסקו גם כן בפרידריכסהאפן בתעשיית השירותים, אשר קיבלה תנופה גדולה במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות חוזה ורסאי, ממלכת וירטמברג פורקה אך משפחת המלוכה המודחת המשיכה לשלוט על הטירה בפרידריכסהאפן, למרות מהפכת העובדים של נובמבר 1918.
בשנת 1929 הגיע הגרף צפלין (LZ 127) מפרידריכסהאפן לארץ ישראל, להלן פרסום העיתון "דבר" בנושא:
בתקופה שלאחר המלחמה, מייבאך וחברות תעופה רבות אחרות פנו לתעשיית בניית הרכב.
את המפעל לבניית מטוסים בפרידריכסהאפן, שהוקם על ידי קלאודיוס קובר, רכש תאודור דורניר.
בגלל הוראות אמנת ורסאי, רבים מהמטוסים יוצרו תחילה באיטליה, ספרד, הולנד ויפן, אבל חזרו לעבוד בפרידריכסהאפן בעקבות עליית המשטר הנאצי.
למרות אסון הינדנבורג ב-1937 והאמברגו האמריקני על הליום שהוטל על גרמניה, תהליך ייצור ספינות האוויר הגרמניות הסתיים.
בכל אופן, בשנת 1993 מפעל הצפלין הוקם מחדש ובשנת 2001 חברת תעופה מסחרית החלה להפעיל שירות טיסות מנמל התעופה של פרידריכסהאפן.
ב-2012 הוצעו 12 קווי תעופה קבועים וטיסות נוספות לערים נבחרות.
נוכחותם של צפלין, מייבאך, דורניר, ומפעלי ציוד שונים, הפכה אותה למרכז תעשייה גרמני חשוב במלחמת העולם השנייה.
בין 1942 ל-1945 העסיקו המפעלים הללו מאות אסירים ממחנות הריכוז דכאו ודורה-מיטלבאו, אשר שוכנו בהאנגר של הצפלין הראשון.
במהלך פשיטת בעלות הברית, המפעל לייצור טילי V-2 נחרב.
כמו כן, נעשה גם שימוש באסירים כדי לבנות מנהרות תת-קרקעיות ליד פרידריכסהאפן, כדי להגן על הייצור מפני הפצצות חוזרות ונשנות.
בין יוני 1943 ופברואר 1945 ספגה העיר אחת עשרה הפצצות.
ההפצצה הקשה ביותר הייתה ב-28 באפריל 1944 – היא הרסה את רוב מרכז העיר העתיקה.
כשני שלישים מהעיר נהרסו במהלך המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, פרידריכסהאפן הייתה חלק מאזור הכיבוש הצרפתי לפני התאגדותה לתוך באדן וירטמברג, מערב גרמניה.
תעשיית האווירונאוטיקה הגרמנית נאסרה שוב למשך שנים רבות שלאחר המלחמה וחברות שוב נסגרו או העבירו את מרכזי הייצור שלהן למדינות אחרות.
ההתאוששות העיקרית של העיר מתוארכת להקמתה כמקום מושבו המנהלי של מחוז בודנזה של מערב גרמניה, בשנת 1973.
החיילים הצרפתיים האחרונים נסוגו סופית מהשטח, רק בשנת 1992.
בניית ספינות אוויר בשליש הראשון של המאה ה-20 משכה תעשייה רבה ותרמה באופן משמעותי לשגשוג היחסי של פרידריכסהאפן.
פרידריכסהאפן ידועה בעיקר בשל היותה בית של מספר חברות צפלין בניהן דורניר, טוגנום AG וחברת הבת שלה לייצור מנוע בעירה פנימית, MTU פרידריכסהאפן, ו-ZF פרידריכסהאפן AG, יצרנית של מערכות תמסורת.
גראף פרדיננד פון צפלין, במקור בנה את ספינות האוויר שלו על גבי מחסן צף באגם קונסטנץ, כך ניצל את אנרגיית הרוח בתהליך ההמראה, כיום באותו מקום נמצא מוזיאון צפלין גדול ליד חוף האגם.
בשנים האחרונות נבנות מספר ספינות צפלין קטנות באמצעות טכנולוגיה מודרנית (צפלין NT) וניתן להזמין אותן לסיורים אוויריים.
כמו גם, בשדה התעופה של פרידריכסהאפן נמצא מוזיאון דורניר, המציג שחזור של טכנולוגיה ומטוסים מבית דורניר.
בשנת 2008 דווח כי עסקי ספינות האוויר מכניסים לעיר 60–80 מיליון דולר בשנה.
העיר מציעה בנוסף מלונות רבים ומבחר גדול של מסעדות וחנויות הממוקמות לאורך טיילת החוצה את העיר.
מלבד תעשייה ותיירות, מתקיימות תערוכות שונות סדירות מסחריות, כגון Aero (טכנולוגית תעופה), Interboot (ספורט מים), EuroBike ,OutDoor, וגורמים כלכליים חשובים.
יתר על כן, מרכז תרבות בית גראף-צפלין הפך למיקום פופולרי לקונגרסים, כנסים, ואירועים אחרים.
אוניברסיטת צפלין, אוניברסיטת מחקר פרטית, היא האוניברסיטה הפרטית היחידה במדינה באדן-וירטמברג שקיבלה את הזכות הנדירה להעניק תוארי דוקטור לתלמידיה.
אף על פי שהאוניברסיטה נוסדה רק בשנת 2003, התוכנית לתרבות וניהול תקשורת שלה דורגה על ידי המועצה להשכלה הגבוהה כתוכנית האוניברסיטאית הטובה ביותר בתחום במדינות דוברות גרמנית.
כמו גם, התוכנית במנהל עסקים וכלכלה דורגה במקום הרביעי בין כל האוניברסיטאות הנבחנות בגרמניה, אוסטריה, שווייץ והולנד (נכון לשנת 2011).
אוניברסיטת צפלין מחזיקה בתואר "האוניברסיטה הכי מחויבת" בגרמניה בנושאים הנוגעים לחברה אזרחית.
לאוניברסיטת ראבנסבורג לחינוך שיתופי יש קמפוס בפרידריכסהאפן.
פרידריכסהאפן נהנית משירות רכבות ללינדאו, אולם ובזל שבשווייץ.
כמו גם ישנו שירות מעבורות המחבר את פרידריכסהאפן לרומנסהורן שבשווייץ ומספר עיירות קטנות סביב האגם.
מאז שנת 2005 ישנו קו המחבר בין קונסטנץ לפרידריכסהאפן באמצעות סירה מהירה.
לפרידריכסהאפן יש נמל תעופה מקומי אשר מציע טיסות בינלאומיות על בסיס יומי באמצעות החברות לופטהנזה סיטי ליין, טורקיש איירליינס וג'רמנווינגס.
בנוסף, היא משמשת כרכזת למוביל התעופה InterSky.
הערים הגדולות הקרובות ביותר הן קונסטנץ, סנט גאלן, אולם, רוונסבורג, מינכן, ציריך, וברגנץ.
פרידריכסהאפן היא עיר תאומה של הערים:
גלריית תמונות נוף של פרידריכסהאפן
גנרל חיל הרגלים פרידריך שולץ היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שולץ נולד ב-15 באוקטובר 1897 בנטקוב, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54 (פומרניה ה-7 - פון דר גולץ), ובשנת 1915 הועבר לרגימנט הרגלים ה-58 (פוזן ה-3), וב-26 ביוני 1916 הועלה לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה נשאר שולץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-10 ביוני 1922 התחתן.
ב-1 בספטמבר 1933 מונה שולץ לתפקיד מטה במשרד המלחמה בברלין, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-30. ב-15 באוקטובר 1935 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-23, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת מיור.
ב-12 באוקטובר 1937 מונה לתפקיד מטה ב־OKW, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה שולץ בתפקיד מטה ב־OKW, וב-20 באפריל 1940 מונה שולץ לקצין אג"ם הקורפוס ה-43. שולץ השתתף עם הקורפוס במערכה על צרפת כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם שולץ עם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית ומארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין.
ב-29 במרץ 1942 קיבל שולץ על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-12 במאי 1942 מונה לראש מטה הארמייה ה-11. ב-1 ביולי 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-21 בנובמבר 1942 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות דון.
ב-12 בפברואר 1943 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום ושולץ מונה לראש המטה, וב-1 במרץ 1943 פרש מתפקידו.
ב-1 במאי 1943 מונה שולץ למפקד דיוויזיית היגר ה-28, שהייתה חלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה ה-18, וב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-25 בנובמבר 1943 מונה שולץ למפקד קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-8 בפברואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
על פעולותיו בקרבות קיבל שולץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-22 במרץ מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה.
ב-1 באפריל 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-25 ביולי 1944 מונה שולץ למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה ב-23 בספטמבר לקבוצת ארמיות A.
על פעולותיו בקרבות בשלזיה העילית, קיבל שולץ ב-26 בפברואר 1945 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-5 באפריל 1945 מונה שולץ למפקד קבוצת ארמיות G, ופיקד עליה עד לפירוקה על ידי אלברט קסלרינג בסוף אפריל.
ב-30 באפריל מונה למפקד קבוצת ארמיות C, אך למחרת הוחלף בידי גנרל הנס רטיגר.
ב-3 במאי מונה שוב למפקד קבוצת ארמיות G בבוואריה, וב-6 במאי נכנע בראש כוחותיו לאמריקנים.
אשתו של שולץ מתה בשנת 1945, ואילו הוא שוחרר מהשבי ב-30 במרץ 1948, וב-16 באוקטובר אותה שנה התחתן עם אשתו השנייה.
לאחר שחרורו התגורר שולץ בפרוידנשטאדט עד למותו ב-30 בנובמבר 1976.
פרידריך שור - 14 באוגוסט 1953) היה זמר אופרה בס-בריטון יהודי אוסטרי, יליד טרנסילבניה.
אחרי 1931 היגר לארצות הברית והתאזרח בהן.
שור נודע כאחד מגדולי הבאס-בריטונים של דורו, יש סבורים שהגדול מכולם, והתפרסם בעיקר בגילום התפקידים ווטאן ב"טבעת הניבלונגים" מאת וגנר, והנס זאכס באמני השירה מנירנברג.
כמו כן נשארו בזיכרון הקהל הופעותיו כדון פיסארו ב"פידליו של בטהובן.
קולו היה חזק, יציב ועתיר-גוונים, עם מצה-ווצ'ה מרשים ביופיו.
בזמרתו הדגיש שור על שמירת קו חלק, לגאטו, בלי זכר של שירה דיבורית.
לקראת סוף הקריירה שלו, התווים הגבוהים מאוד נעשו אצלו "עיציים" במקצת, כתוצאה משנים רבות של
פרידריך שור נולד בשנת 1888 בנאג'ווארד שבמערב טרנסילבניה (בזמנו אזור פרטיום בממלכת הונגריה וכיום אוראדיה, ברומניה), עיר שבה שימש אביו, מאיר שור כחזן למשך עשר שנים.
אביו ששימש כחזן בזאנץ ובווינה הצטיין בקול בריטון מעודן.
הסב מצד האב, אברהם שור היה חזן בפלטיצ'ן.
שור למד בברנו ובווינה אצל אדולף רובינזון.
הופיע בבכורה בבית האופרה בגראץ והמשיך להופיע בו בשנים 1916-1912. אחר כך שר בבתי האופרה בפראג (1918-1916), בקלן (1933-1923) ובאופרה הממלכתית "אונטר דן לינדן" בברלין בשנים 1931 -1924. זכה בהצלחה רבה גם בהופעותיו בקובנט גרדן בלונדון (1931-1924) ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק (1943-1924 ובפסטיבל ביירוית (1933-1925).
שור התיישב ב-1931 בארצות הברית ואחרי 1933 בגלל עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה נאלץ להפסיק את הופעותיו בארץ זו.
אתץ שאר חייו חי בניו יורק ושר במטרופוליטן אופרה עד שנת 1943. במהלך הקריירה שלו הופיע רבות באופרות של וגנר לצדם של זמרים שהטיינו בביצוען, כמו פרידה ליידר, לוטה להמן, אליזבת רתברג, לאוריץ מלכיור, קירסטן פלגסטד והלן טראובל.
אחרי פרישתו מן הזמרה פעל כמנצח.
כמו כן נודע כמורה לפיתוח קול.
עם תלמידיו נמנתה זמרת המצוסופרן נל טנגמן.
פרידריך שור נפטר בפארמינגטון, קונטיקט.
שור הקליט מספר הקלטות באירופה ובאמריקה באמצעות שיטות אקוסטיות ואלקטרוניות.
על אף שכמה מהן, במיוחד אלו שנערכו בארצות הברית, נעשו אחרי שעבר את שיאו האומנותי, עדיין הן מוכיחות את עוצמת קולו ואת מוצקותו, את הדיקציה הברורה שלו, את טכניקות הנשימה המצוינות ואת האקספרסיביות הרגשית הגדולה של ביצועיו.
רוב הקלטותיו זמינות על תקליטורים, לרבות מספר ביצועים חיים משנות ה-1930.
פרידריך רוזן היה מזרחן, דיפלומט ופוליטיקאי גרמני, שכיהן כשר החוץ של רפובליקת ויימאר בשנת 1921.
רוזן נולד בלייפציג לגאורג רוזן שהיה מזרחן, ולבתו של איגנץ מושלס, מומר יהודי שהתגורר באנגליה.
הוא גדל בירושלים בה אביו כיהן כקונסול גרמניה, ולמד ארבע שפות: גרמנית, אנגלית, ערבית וטורקית.
הוא למד שפות מזרחיות ומודרניות מזרחנות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת גטינגן וסורבון.
לאחר שסיים את לימודיו, עבד כמורה פרטי לילדיו של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, בלונדון.
משנת 1887 היה מרצה לאורדו ופרסית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1890 מונה לנציג הגרמני בביירות.
בתפקידו זה ליווה את גרטרוד בל בביקורה בארץ ישראל בשנת 1897. בעקבות מסע וילהלם השני לארץ ישראל מצא רוזן חן בעיני הקיסר והוא קודם במשרד החוץ הגרמני.
לימים כתב רוזן בזיכרונותיו, כי לא הוא אשר הדריך את הקיסר בביקור בארץ ישראל וכי הקיסר בלבל בינו ובין אדם אחר.
בשנת 1899 מונה לקונסול גרמניה בירושלים.
בשנת 1904, עבד במחלקת המזרח התיכון של משרד החוץ הגרמני.
הוא נפגש עם הדירקטור אויהאגען, גרמני שהציג בפניו תוכנית ליישוב המוני יהודים בארץ ישראל.
הוא הביע עניין בתוכנית והעניק לו 12,000 מרק לקידום הרעיון.
בשנים 1904–1905 הוא עמד בראש המשלחת המסחרית הגרמנית למנליק השני, קיסר אתיופיה ולאחר מכן היה נציג גרמניה בטנג'יר.
בשנים 1910–1912 היה שגריר גרמניה בבוקרשט, בשנים 1912–1916 היה שגריר גרמניה בליסבון, ומצא עצמו מוחה שוב ושוב נגד צעדים של פורטוגל שנתפסו על ידי גרמניה כמפירים את הנייטרליות של פורטוגל במלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1916, בעקבות הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל, שב רוזן לגרמניה ונשלח לכהן כשגריר גרמניה בהולנד.
בתחילת 1920 בקשו בגרמניה למנותו לשגריר גרמניה במדריד, אולם ממשלת ספרד סירבה לקבלו.
במאי 1921 מונה לשר החוץ של גרמניה, תפקיד בו החזיק עד התפטרות בממשלה באוקטובר 1921.
פריה (שם מדעי: Ferae) הוא ענף של יונקים בעלי שליה מהקבוצה לאורסיאתריה, הכולל כיום את סדרת הפנגולינאים ואת סדרת הטורפים כשסדרות נוספות נכחדו.
קבוצה זו קיימת כבר מסוף הקרטיקון שלפני 78 מיליון שנה והיא החלה להתפצל משאר בני קבוצת הלאורסיאתריה, הכוללת גם את מיני הפרסתנים (למעט הפילאים וקרוביהם) וכן את אוכלי החרקים והעטלפים.
בעבר שייכו את הפנגולינאים לקרוביהם של הדלשינאים עקב מבנה הגוף הדומה לדובי נמלים כמו לשון ארוכה דביקה, טפרים חזקות בקצה הכפות והיעדר שיניים.
עם זאת מחקרים על מבנה המוח הקטן כמו דמיון קטן במבנה שורש כף היד וכן חלבוני DNA משותפים, הוביל להפרדתם לסדרה עצמאית הקרובה לטורפים.
עם זאת הם התרחקו מאוד מאבות הטורפים והתמחו באכילת נמלים ובהתגוננות משוריינת.
שאר בני הקבוצה כמו הטורפים, המיאקויים והקראודונטים הנכחדים הפכו ליונקים אוכלי בשר מובהקים יותר ויותר שהפכו לאיטם לכמה מהטורפים הגדולים והמאיימים ביותר.
מבנה שיניהם הותאם פחות ופחות לאכילת צמחייה, אף שמספר מינים כמו הפנדה הענקית התבססו עליה בהמשך.
כמה מהמינים כמו הלוטרות וטורפי הים התפתחו לחיים בים.
קבוצות נכחדות שאולי משויכות לקבוצה:
פרידריק ריצ'רד לי היה אמן אנגלי.
לי היה בנו של תומאס לי מברנסטפל בצפון דבון ואחיו של תומאס לי, אדריכל.
פרידריק נרשם כסטודנט באקדמיה המלכותית ב־16 בינואר 1818, בן תשע-עשרה.
אף על פי שלא רשומים ציורים מתוארכים לאותו הזמן, עד לבחירתו כחבר באקדמיה המלכותית ב־3 בנובמבר 1834, היו לפחות שישה ציורים מתוארכים.
לי נבחר לחברות מלאה באקדמיה המלכותית ב־10 בפברואר 1838. שבעה ציורים נוספים תועדו שצוירו על ידי לי לפני תאריך זה, ציורי שמן בעיקר על בד.
בגלריה טייט קיימת דוגמה מתקופה זו בקריירה שלו "זריחה בים", שגם היא ציור שמן (1834).
ידוע שהוא ייצר ארבעים ציורים נוספים המתוארכים בשלושים השנים הבאות.
בנוסף לציורים המתוארכים, קיימים עוד כחמישים ציורים ללא תאריך, כולל "אגם בפארק".
ללי היה בית בפילטון, בסמוך לברנסטפל, אך חלק ניכר מחייו היו מוקדשים לים, והוא חי הרבה על הסירה שלו, בה ביקר בחופי צרפת, ספרד ואיטליה.
הוא הציג בפעם האחרונה בשנת 1870, והפך לאקדמאי בדימוס בשנה שלאחר מכן.
לי היה אמן פורה, בהתבסס על מספר ציורי השמן שידוע שייצר, הן על בד והן על גבי לוחות.
בחירת הנושאים שלו שיקפו בבירור את השפעותיו של ג'ון קונסטבל ובני דורו האחרים.
כמה מציוריו הבולטים יותר נעשו בשיתוף עם תומאס סידני קופר (בין 1848 ל־1856) וסר אדווין לנדסר.
לי צייר את הנוף וקופר ולנדסר הוסיפו את בעלי החיים.
נופים וסצנות פסטורליות מהווים את עיקר העניין בציור שלו, עם כמה ציורים יוצאים דופן,
סצנות סקוטיות התאימו לנושאים שצייר לי, אך הוא גם נסע הרבה מחוץ לבריטניה וצייר ביבשת: "גשר צפון דאפפילד, דרבישייר", "הגשר השווייצרי, לינדוך", "אלון בבדפורדשייר", "סלע גיברלטר" "פונט דו גארד", כולם דוגמאות לציורי נסיעות.
לי גם בילה זמן לא מבוטל בכפר פנשארטס בקנט, והפיק מספר ניכר של ציורים מהמקום.
אשתו הרייט איב לי נקברה בחצר הכנסייה שם לאחר מותה בשנת 1850.
הפופולריות של ציוריו נותרה כמורשתו המתמשכת.
רבות מיצירותיו השיגו מחירים משמעותיים בעת מכירתם גם בתקופה האחרונה.
הייתה לו קריירה ארוכה והוא הפיק מעל 90 ציורים.
עם זאת, יש מידע על כמות גדולה של ציורם נוספים שמוחזקים בידיים פרטיות ועדיין לא פורסם.
הוא נשאר נאמן לסגנון הציור המקורי שלו למרות המהפכה שהתחוללה סביבו בסגנונות הציור האימפרסיוניסטיים.
אולי הא דבק בסגנון הציור שלו, ומסיבות כלכליות - הוא הכיר את הביקוש בשוק שלו, וצייר נושאים בסגנון שידע שיהיה מבוקש, לכן היה צייר אמיד.