tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוכחות יהודית ממושכת יותר התגבשה בברזיל ההולנדית, בה יכלו היהודים לקיים אורח חיים יהודי באופן גלוי ואף הקימו את בתי הכנסת הראשונים בעולם החדש, עד לכיבוש הפורטוגזי ב-1654 שגרם לפיזורם לאמסטרדם, לאיים הקריביים ולצפון אמריקה.
קהילות ספרדיות התבססו בקוראסאו, סורינאם, ג'מייקה וברבדוס, ובהמשך קלטו גם מהגרים אשכנזים.
בצפון אמריקה התבססה לראשונה נוכחות יהודית בניו אמסטרדם (לימים ניו יורק) בשנת 1654. קהילות יהודיות נטלו חלק גם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מאז גלותם של היהודים מארץ ישראל, במשך כל הדורות, שאפו יהודים לחזור ממקומות גלותם ולעלות לארץ ישראל.
הם עלו כיחידים ובקבוצות, בגלי עלייה שונים, ברישיון השלטונות ובלעדיו, וביקשו לחיות ולהיקבר בה, לקומם את הריסות הקהילות שחרבו או הידלדלו ולהקים קהילות חדשות במקומות נוספים.
אלו מצאו בה יהודים המתגוררים בה מקדמת דנא, וקיבלו גם הם בתורם, את אחיהם העולים לרגל או העולים כדי להשתקע בארץ כמותם מכל פזורות ישראל.
במהלך התקופה העות'מאנית התרחשו מספר עליות מאורגנות של יהודים שהרחיבו את היישוב הישן בכמה אלפי נפשות.
ב הוקמה תנועה לאומית יהודית – הציונות, ששאפה להקים מדינת לאום יהודית בארץ ישראל.
עם הקמת התנועה הציונית החל גל של עליות המוניות שהגדילו את שיעור היהודים באוכלוסייה מכ-8% בסוף המאה ה-19 לכ-37% ערב הקמת המדינה.
בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התחוללה הגירה המונית של מיליוני יהודים ממזרח אירופה, רובם היגרו לארצות הברית של אמריקה, וכמה מאות אלפים מהם הגיעו לארץ ישראל.
בין השנים 1939 ל-1945 התחוללה השואה, במהלכה נרצחו בידי גרמניה הנאצית ושותפיה כשישה מיליון יהודים, למעלה משליש מבני העם היהודי.
לאחר השואה היגר חלק ניכר משארית הפליטה לישראל, וב־1948 הוקמה מדינת ישראל כמדינה יהודית.
לאחר הקמת המדינה היגרו אליה יהודים רבים שנאלצו לעזוב את ארצות ערב, וכיום הקהילות היהודיות הגדולות ביותר מתקיימות בישראל ובארצות הברית.
המילה "יהודים" גזורה מן השם המקראי יְהוּדָה.
שם זה מופיע במקרא, תחילה כשמו של יהודה (בנו הרביעי של יעקב).
בספר בראשית מצוין כי אמו של יהודה, לאה, קראה לו יהודה משום שרצתה להודות לאלוהים על שאפשר לה להוליד כל כך הרבה ילדים: .
בהמשך מופיע שם זה כשמו של שבט יהודה משבטי ישראל (המורכב מצאצאיו של יהודה).
לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, נעשה שימוש בשם זה בשמה של ממלכת יהודה (הממלכה הדרומית) שהוקמה בנחלתם של שבט יהודה, שבט בנימין ושבט שמעון.
אחרי חורבן בית שני שימשה המילה לתיאור אדם שהגיע מפרובינקיית יהודה.
מאוחר יותר, החלה המילה לשמש כתואר לבני הדת היהודית, או לאנשים ממוצא אתני-לאומי , ולדברים הקשורים בהם.
בחלקים המוקדמים של התנ"ך עדיין לא מופיעה המלה "יהודי", ובני שבט יהודה, או ממלכת יהודה בשלביה המוקדמים, נקראים באופן קולקטיבי במונחים אחרים, במיוחד "איש יהודה" (למשל, בספר שופטים ט"ו: ).
המונח "יהודי" מאוחר יותר, ותחילתו בדורותיה האחרונים של ממלכת יהודה.
ניתן לעקוב אחרי תהליך הפיכתה של מילה זאת מציון אדם שמוצאו מממלכת יהודה או אזור יהודה (כלומר, "יהודאי") למילה המציינת אדם השייך לקבוצה דתית או אתנית מסוימת (כלומר, "יהודי" במשמעותו המודרנית).
העדות הקדומה ביותר לתהליך זה מופיעה במנסרת סנחריב, שהיא טקסט אשורי המתעד כמה ממסעותיו הצבאיים של סנחריב וכולל בין השאר את הגרסה האשורית למצור על ירושלים בימי חזקיהו.
חזקיהו נזכר שם בשמו תוך שימוש בכינוי "חזקיהו היהודי" (במשמעות "היהודאי").
במקביל, בגרסה המקראית לאותו מצור מתואר נאום רבשקה אל הנצורים בשפה המקומית, המכונה שם "יהודית".
כינוי "יהודית" לשפת ארץ יהודה מופיע גם בספר נחמיה: .
המילה יהודים מופיעה לראשונה בספר מלכים ב' פרק טז' פסוק ו': .
בסיומו של ספר מלכים מוזכר כי ישמעאל בן נתניה הרג את גדליהו בן אחיקם ואת .
המילה "יהודי" מופיעה בספר ירמיהו () שם יהודי הוא (פחות או יותר) שם נרדף לעברי: .
אזכורים של המילה "יהודים" מופיעים גם בסופו של ספר ירמיהו () שם מוזכרים שלושת גלי ההגליה שבוצעו בידי הבבלים – תחילה , בגל השני , ובגל השלישי .
בסופו של דבר מופיע סיכום של "כל נפש" שהוגלו – "יהודים" ו"מירושלים" יחד – "ארבעת אלפים ושש מאות".
בבירור, בהקשר זה פירושו של "יהודים" הוא "תושבי חלקי יהודה שמחוץ לירושלים".
המילה "יהודים" מופיעה מספר פעמים גם בספר נחמיה.
גם בספר זכריה מוזכרת המילה "יהודי" בפסוק .
ולבסוף, מגילת אסתר היא המקום המפורסם בתנ"ך שבו המילים "יהודי" ו"יהודים" מופיעות מספר רב של פעמים.
ישנו ויכוח ממושך מתי נכתב ספר אסתר ועד כמה היסטוריים המאורעות המוזכרים בו – אך אין ספק כי בזמן שנכתב, המלה "יהודים" כבר קיבלה משמעות הדומה לזאת הקיימת עד היום, כלומר קבוצה אתנית-דתית המפוזרת בארצות רבות ומאורגנת בקהילות אוטונומיות.
אולם רש"י מפרש שם: "איש יהודי.
על שגלה עם גלות יהודה.
כל אותן שגלו עם מלכי יהודה היו קרויים יהודים בין הגוים ואפילו משבט אחר הם.
כך פשוטו, ורבותינו דרשו מה שדרשו."
כינוי נוסף הוא "בני ישראל" ("בנות ישראל" לנשים) על שום ייחוסם במקרא ליעקב, המכונה גם "ישראל".
הכינוי "עם ישראל" מופיע כבר במקרא.
תחילה בצירוף "עם בני ישראל", אחר כך פעמים רבות בצורת הבעלות ביחס לאלוהים ("עמו ישראל", "עמי ישראל", "עמך ישראל"), ולעיתים אף בנפרד "עם ישראל".
בספרי המקרא אנו מוצאים כינויים נוספים לעם, המכונה בו "עברים" (להרחבה על מקור השם ראו אטימולוגיה).
על פי חוקרים כיוסי דהאן, הנרי וסרמן ושלמה זנד, המונח "העם היהודי" הופיע לראשונה בימיה הראשונים של התנועה הציונית, בהשפעת אביב העמים והתפתחות התפישה הלאומית באירופה במאה ה-19. עם זאת, יש המוצאים שורשים עתיקים למונח, ומזכירים בהקשר זה את הביטוי "עם היהודים" בו משתמש יוסף בן מתתיהו בספרו נגד אפיון.
העם היהודי מכונה ב "עם הספר".
השאלה "מיהו יהודי" נמצאת במחלוקת בשיח הדתי, הפוליטי, המשפטי והחברתי.
היהדות מוגדרת הן כדת, הן כלאום, הן כקבוצה אתנית, והן כתרבות.
במדינת ישראל, 'יהודי' הוא גם סטטוס בעל השלכות משפטיות, לדוגמה חוק השבות ויום המנוחה בשבוע.
בעוד שהדת היהודית היא מאפיין חשוב בזהות היהודית, גם על פי ההלכה, האמונה בדת היהודית או שמירת מנהגים יהודיים אינן תנאי מחייב להיות יהודי.
לפי ההלכה, כל מי שנולד לאם יהודייה הוא יהודי, אף אם הצהיר מפורשות על המרת דת, וכן כל אדם שעבר גיור הוא יהודי.
כך למשל, ישנם אנשים שמגדירים עצמם "יהודים חילונים", "יהודים חופשיים" או אתאיסטים, אך הם מוגדרים יהודים מבחינת ההלכה.
השקפות הלכתיות שלפיהן המרת דת מבטלת את יהדותו של אדם היו קיימות בימי הביניים, אך השפעתן הייתה זניחה.
החוקר דניאל בויארין כותב כי "היהודיות אינה מתיישבת עם קטגוריות הזהות המקובלות, כיוון שהיא לא לאומית, לא גניאולוגית, לא דתית, אלא כל ההגדרות הללו בעת ובעונה אחת, המצויות במתח דיאלקטי בינן לבין עצמן".
זאת עקב התפתחותה של היהדות בתקופה קדומה לפני התפתחותה של התרבות המערבית.
סופרים בני התקופה הקלאסית הגדירו את היהודים כ"אתנוס", אחד מני רבים שחיו באותה העת בעולם היווני-הרומי.
רוברט גולדנברג מציין כי הזהות היהודית עברה שינוי משמעותי לאחר חורבן הבית השני.
לפני החורבן היהודים נחשבו ל"אתנוס", שהיה גם בעל תרבות דתית ייחודית, אולם במאות הבאות זהותם הפכה לזהות של קהילה דתית שהזדהתה גם כלאום.
תהליך זה הושפע גם מעלייתה של הנצרות כתרבות חדשה שקדמה את הזהות הדתית על פני זהויות אתניות.
יהודים התייחדו כקבוצה אתנו-דתית לאורך אלפי שנים, ושמרו על ייחוד כמקיימי פולחן בהתאם לכתבי הקודש שלהם.
כך שרדה השפה העברית כשפת קודש עד לתחייתה בסוף המאה ה-19. לאורך ההיסטוריה סבלו היהודים מרדיפות על רקע מוצאם ומנהגיהם.
בעידן המודרני, נהוג לכנות תופעה זו אנטישמיות.
שיאן של הרדיפות האנטישמיות התחולל במלחמת העולם השנייה, בשואת יהודי אירופה.
בחוק השבות מוגדר "יהודי", לעניין חוק זה: "מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר והוא אינו בן דת אחרת".
לפי חוק זה, יהדותו של אדם נקבעת על פי אחד משני גורמים:
יהודי הוא מי שנולד לאם יהודייה.
גיור: משרד הפנים מכיר בגיור שנעשה מחוץ לישראל על ידי קהילה יהודית מוכרת (אורתודוקסית, קונסרבטיבית או רפורמית), לעומת זאת, בישראל מוכר גיור אורתודוקסי בלבד, למעט גיור רפורמי וקונסרבטיבי שנעשה עבור תושבי קבע או אזרחים חוקיים במדינת ישראל.
כמה חוקרים הצביעו על כך שעל אף שהלאומיות נחשבת לרוב לתופעה מודרנית, היא התקיימה בצורה מסוימת כבר אצל יהודי העת העתיקה.
מדען המדינה טום גרווין, למשל, מנה את היהודים בין כמה קבוצות, בהן היוונים והגאלים, שהתאפיינו בזהות לאומית בימי קדם.
חוקר אחר שמקבל את קיומה של לאומיות יהודית בעת העתיקה היה דוד גודבלט.
לטענתו, התנ"ך, הספרות הפוסט-מקראית וההיסטוריה של העם היהודי היוו בסיס לזהות יהודית לאומית כבר בימי קדם.
הנרטיב הלאומי היהודי התגבש והתחזק באמצעות קריאה בציבור של טקסטים יהודיים, מה שאפשר גם לאנאלפביתיים לקחת חלק.
במקביל, השפה העברית גם כן יצרה ושימרה זהות לאומית, שכן כל מי שנתקל בה - בצורתה המדוברת או הכתובה - ידע שהיא היא שפת האבות, שפת הספרות הלאומית ושפת הדת הלאומית.
לפי הסטינגס, הסיבה לשרידות לאומית זו נעוצה בכך שהיהודים שימרו את זהותם הלאומית בגולה על ידי טיפוח הזיכרון הקולקטיבי ושמירה על התנ"ך ויצירות טקסטואליות הקשורות בו.
היהודים נחשבים קבוצה אתנית, אך גם בתוך קבוצה זו יש ונעשית חלוקה אתנית המבחינה בין יהדות אשכנז לבין יוצאי ארצות האסלאם וצאצאיהם ("יהדות ספרד" או "מזרחים").
החלוקה מתבססת על עולם חברתי שונה שבו חיו שתי הקבוצות במהלך מאות שנות הגלות, שבמסגרתו התעצבה, בין השאר, תרבות יהודית-דתית מובחנת.
החלוקה בין שתי הקבוצות היא גסה וגבולותיה נזילים.
כך, למשל, יהדות תימן ויהדות אתיופיה נחשבות לעיתים לקבוצות נפרדות; ונעשית לעיתים הבחנה בין צאצאי מגורשי ספרד ובין שאר הקבוצות הלא-אשכנזיות.
על אף המגוון הרב, מרבית האוכלוסייה היהודית המודרנית מורכבת מיהודי אשכנז – לפחות 70% מכלל יהודי העולם (90% לפני מלחמת העולם השנייה והשואה).
כתוצאה מהגירתם מאירופה במשך תקופות המלחמה, מהווים יהודי אשכנז רוב בולט בקרב היהודים בארצות העולם החדש, שבעבר לא הכילו קהילות יהודיות, כגון ארצות הברית, קנדה, בריטניה, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל וכן בדרום אפריקה.
בצרפת, ההגירה המרובה של יהודי צפון אפריקה הובילה לבסוף לכך שמספרם עבר את קהילת היהודים האירופאיים שגרו בה לפני כן.
קבוצות יהודיות קטנות יותר כוללות את יהדות גאורגיה ויהודי ההרים (שמוצאם מאזור הקווקז); יהדות הודו שכוללת בתוכה את קהילת בני ישראל, קהילת בני מנשה, קהילת יהודי קוצ'ין וקהילת בני אפרים; עדת הרומניוטים (שמוצאם מאזור חבל הבלקן ואסיה הקטנה); קהילת ביתא ישראל (יהדות אתיופיה); יהדות בוכרה (שמוצאה ממרכז אסיה) ויהדות סין.
הדמיון התורשתי בין היהודים בתפוצות
ההרכב הגנטי של אוכלוסיות של יהודים אשכנזים, ספרדים ומזרחים מראה מוצא מזרח תיכוני משותף במידה רבה.
לדברי הגנטיקאי דורון בהר ועמיתיו, הדבר "תואם את התיאוריה על-פיה מקור היהודים בעברים ובעם ישראל הקדום של אזור הלבנט" ובדבר "תפוצתם של תושבי ארץ ישראל העתיקה בכל רחבי העולם הישן".
הארי אוסטרר, מנהל התוכנית לגנטיקה אנושית במרכז הרפואי לנגון באוניברסיטת ניו יורק, סבור כי "ניתן לזהות מוצא יהודי באמצעות ניתוח גנטי, ולכן הרעיון של עם יהודי מתקבל על הדעת".
מהמחקרים עולה כי השושלות האבהיות של רוב העדות היהודיות מקורן ב.
שושלות אבהיות אלו דומות מאוד לאלו שנמצאו באוכלוסיות אחרות באזור הלבנט.
כ-35% עד 43% מהגברים היהודים נמצאים בשושלת האבהית המכונה הפלוגרופ J ותתי-ההפלוגרופים שלה (הבולטים בהם הם J1, J2).
הפלוגרופ זה שכיח במיוחד במזרח התיכון ובדרום אירופה.
15% עד 30% מהגברים היהודים משתייכים להפלוגרופ E1b1b (או E-M35) ותת-ההפלוגרופים שלו, השכיחים באזור המזרח התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה.
ממצא זה עולה בקנה אחד עם המסורת המציבה את רוב המקורות היהודיים האבהיים באזור המזרח התיכון.
לעומת זאת, השושלות האימהיות של האוכלוסיות היהודיות הן לרוב הטרוגניות יותר.
חלק מהחוקרים הציעו שזכרים יהודים רבים שיצאו מארץ ישראל נשאו נשים מקומיות שהתגיירו, במקומות שהתיישבו בהם.
מנגד, הגנטיקאי דורון בכר מצא ראיה לכך שכ-40% מהיהודים האשכנזים מקורם בארבע אימהות מייסדות בלבד שהיו ממוצא מזרח תיכוני.
במקרה של יהודים אשכנזים וספרדים, שתי אוכלוסיות שהתגלתה ביניהן קרבה גנטית רבה, מקור התערובת הלא-יהודית הוא מאזור דרום אירופה.
שאלת הדמיון התורשתי בין יהודים המתגוררים בקהילות שונות ברחבי העולם מעוררת עניין רב בשיח הציבורי בישראל ובתפוצות, בייחוד לאור ההבדלים החזותיים בין יהודים מארצות שונות.
עוד בשלהי המאה ה-19 זיהו אנתרופולוגים וחוקרי תורת הגזע פנוטיפים שחורים בגזע היהודי ופנוטיפים יהודיים בשבטים שונים באפריקה, כחלק מהשיח המדעי והפסבדו-מדעי באירופה.
קיבוץ הגלויות שחל עם הקמת מדינת ישראל הקל על מציאת הבסיס התורשתי למחלות נדירות השכיחות יותר אצל יהודים.
מחקרים בגנטיקה אבולוציונית אנושית שהחלו להתפרסם בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 בחנו את הדמיון התורשתי בין יהודים מתפוצות שונות, על סמך מקטעים קטנים על כרומוזום Y או הגנום המיטוכונדרי של מספר נבדקים שנדגמו מכל קבוצות אוכלוסייה.
כרומוזום Y עובר מאב לבנו ולכן מעיד על השושלת האבהית של הנבדק, ואילו גנום מיטוכונדרי עובר מהאם לצאצאיה ולכן מעיד על השושלת האימהית של הנבדקים.
במחקר שפורסם בשנת 1997 במגזין Nature, נבדקה תפוצת טיפוסים שונים של כרומוזום Y ביהודים מארצות ומעדות שונות, כהנים ושאינם כהנים.
נמצא שהתפלגותו בקרב הכהנים שונה מאוד מהתפלגותו בקרב היהודים שאינם כהנים, בעוד שבשאר הכרומוזומים שאינם תלויים דווקא באב לא נמצאה שונות משמעותית בין הקבוצות.
ממצאים אלו מעידים כי רבים מהכהנים חולקים שושלת אבהית מובחנת.
מחקרים אחרים העלו כי המאפיין התורשתי הכהני שכיח גם בקרב אוכלוסיות לא-יהודיות במזרח התיכון, ומוצאו באב קדמון משותף שחי לפני 3.5 ± 18.5 אלפי שנים.
כך למשל נמצא המאפיין התורשתי הנ"ל בקרב כשליש מהנבדקים מתימן, כרבע מהנבדקים מעומאן וכחמישית מהנבדקים מהנגב, מעיראק ומכורדיסטן, כולם לא יהודים.
ממצאים אלה מעידים כי המאפיין התורשתי הכהני קדום באלפי שנים מהעם היהודי עצמו, והימצאו או היעדרו אינם מעידים כשלעצמם על מוצאו הכהני של הנבדק, או אפילו על יהדותו.
במחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2000 נדגמו מקטעים מכרומוזום Y של 336 זכרים יהודים משבע תפוצות שונות, לצד 1,035 זכרים לא-יהודים מ-22 קבוצות אוכלוסייה.
לטענת החוקרים, הדמיון התורשתי שנמצא בין הנבדקים היהודים מן הגלויות השונות תומך באפשרות כי מקורן באוכלוסייה ישראלית (Israelite population) משותפת שחוותה הסתעפות גאוגרפית ובעקבותיה – התפתחות עצמאית.
במחקר משנת 2001 שנערך על ידי פרופ' אריאלה אופנהיים מהאוניברסיטה העברית ועמיתיה, נדגמו מקטעים מכרומוזום Y של 526 נבדקים המייצגים שש אוכלוסיות מזרח תיכוניות (אשכנזים, ספרדים, יהודים ישראלים ממוצא כורדי, כורדים מוסלמים, ערבים מוסלמים מישראל ומהרשות הפלסטינית ובדואים מן הנגב).
המחקר בדק את הדמיון התורשתי בין הקבוצות הנבדקות במטרה למצוא האם יהודי ספרד ויהודי אשכנז הם בני אותו עם קדום.
אחת ממסקנות המחקר הייתה כי יש דמיון רב בין כרומוזום Y של יהודים ממוצא כורדי, ספרדי ואשכנזי.
החוקרים העריכו כי השינויים בכרומוזום בקרב האשכנזים עשויים להיות תוצאה של התבוללות בקנה מידה קטן עם הסביבה האירופית.
כמו כן הראה המחקר על קרבה תורשתית בין היהודים לבין עמים תושבי צפון הסהר הפורה – כגון: כורדים, טורקים וארמנים, שייתכן שמקור הקרבה בין היהודים והאוכלוסיות הללו הוא באוכלוסיות הילידיות הקדומות במזרח התיכון.
כמו גם העיד המחקר כי קיים קשר גנטי כלשהו בין היהודים לבין הערבים מישראל ומהרשות הפלסטינית, אך הצביע על כך שקרבה גנטית זו היא פרה-היסטורית ומעידה על אב קדמון משותף בתקופה הנאוליתית.
לפי המחקר, שתי הקבוצות האחרונות (ערביי ישראל וערבים פלסטינים) הן בעלות קרבה תורשתית בעיקר לשבטים באזור תימן.
בשנת 2004 רפאל פלק כתב כי הממצאים המתפרסמים בספרות המדעית בנושא מוצא היהודים עודם ראשוניים, וניתן להעניק להם פרשנות שונה בתכלית מזו המצוטטת בציבור הרחב.
בשנת 2008 דווח כי מוטציות השכיחות בגנום המיטוכונדרי של נבדקים משבטים ברברים וערבים בצפון אפריקה (M1 ו-U6) אינן מאותרות כלל אצל נבדקים מיהדות צפון אפריקה.
זאת אף מסורות מסוימות על התגיירותם של מספר שבטים לפני עליית האסלאם.
ממצא זה מחליש את הסברה כי יהדות צפון אפריקה גדלה באופן משמעותי הודות להתייהדות המונית, או לנישואי תערובת בין יהודים לבין ערבים או ברברים מצפון אפריקה.
גם האחוז הנמוך של גנים תת-סהריים בתוך יהודי צפון אפריקה (1.3% ביהודי מרוקו, 2.7% ביהודי תוניס ו-3.6% ביהודי לוב) בהשוואה לריכוזם בגנום הברברי המיטוכונדרי (20%–25%) והקשר הגנטי בין יהודי ארצות אלה לבין יהודי אשכנז החליש טענה זו משמעותית.
שני מחקרים רחבי-היקף שהתפרסמו ביוני 2010 דיווחו על מידה גבוהה של דמיון תורשתי בין קהילות יהודיות מארצות שונות באירופה, באסיה, באפריקה וחצי האי ערב.
ממצאים אלה תומכים בסברה כי מידת ההתבוללות של יהודים עם לא-יהודים הייתה משנית למדי בהשוואה לקשרי החיתון בין יהודים לבין עצמם, בתוך הקהילה ועם קהילות יהודיות מארצות אחרות.
באחד המחקרים נטען עוד, כי כתוצאה מקשרי חיתון חוזרים ונשנים בין אותן שושלות יהודיות, מידת הדמיון התורשתי בין שני יהודים זרים זה לזה דומה לזו של שני בני דודים מדרגה חמישית באוכלוסייה שאינה מתחתנת בתוך המשפחה.
מידה גבוהה במיוחד של דמיון תורשתי בין בני הקהילה נמדדה בקרב יהודים מאיראן ומעיראק, קהילות שנפרדו מיהדות אירופה ומיהדות סוריה לפני כ־100–150 דורות.
לאור זאת הציעו החוקרים כי גיורים המוניים בתקופה ההלניסטית והרומית של ארץ ישראל הביאו לשינוי משמעותי במטען התורשתי של ששת מיליון היהודים שחיו בתחומי הקיסרות הרומית.
באפריל 2011 פורסם מחקר שנערך על ידי פרופ' דייוויד רייך והדוקטורנטית פרייה מורג'אני מאוניברסיטת הרווארד.
מחקר זה נערך בשיטה שונה ממחקרים גנטיים אחרים: במקום לבדוק את כרומוזום Y בלבד או את הגנום המיטוכונדרי (mtDNA) בלבד, נעשתה בדיקה של שינויים נקודתיים לרוחב הגנום כולו.
המחקר בדק יהודים מתפוצות שונות ו-15 אוכלוסיות מאפריקה שמדרום לסהרה, ומצא כי 3% עד 5% מהגנום הממוצע של יהודי העולם המודרניים (אשכנזים, מזרחיים וספרדים) מקורו באוכלוסיות אפריקאיות שמדרום לסהרה.
זמן הופעתם של הגנים האלה בתוך הגנום היהודי הוא מלפני 72 דורות שהם לפני כ-2,000 שנה, דהיינו ב; עם זאת אין הסבר ודאי לקשרי החיתון הללו בין אוכלוסיות יהודיות לבין כאלה שמוצאן באפריקה השחורה בתקופה הזו.
המחקר מצא כי השיעור הממוצע של גנים תת-סהריים בכל רחבי המזרח התיכון משתנה עם המיקום הגאוגרפי עד דרום אירופה (השיעור מתמעט ככל שעולים צפונה), אך מקורם בתקופות מאוחרות יותר מהתקופה ההלניסטית.
בקרב אוכלוסיות בלבנט ובמזרח הים התיכון (סוריה, לבנון, ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית), השיעור הממוצע של גנים תת-סהריים בגנום עומד על בין 4% ל-15%, וזמן כניסתם לגנום תוארך לזמן שלפני 32 דורות, כלומר ימי הביניים – תקופה שהתקיימו בה קשרים הדוקים עם מצרים.
ואילו בקרב אוכלוסיות בדרום-אירופה השיעור הממוצע הוא 1% עד 3%, ומקור הגנים הללו לפני 55 דורות דהיינו סוף ימי התקופה הרומית וזמן הכיבוש הערבי.
החוקרים מסיקים שבאלפי השנים האחרונות התקיים קשר בלתי פוסק בין אפריקה לאזורנו באמצעות סחר בעבדים שהגיעו לערי החוף.
ב-8 באוקטובר 2013 פורסם בכתב העת המקוון "נייצ'ור קומיוניקיישנס ג'ורנל" מחקר גנטי בנושא "מוצאם המיטוכונדרי של יהודי אשכנז" שנערך על ידי מרטין ריצ'רדס מאוניברסיטת לידס שבבריטניה יחד עם חוקרים נוספים.
לפי המחקר, הגל הגדול הראשון של היטמעות נשים מקומיות ביהדות אשכנז אירע ככל הנראה לפני כאלפיים שנה באיטליה, עם אירועים מאוחרים יותר שאירעו במערב אירופה ובמרכזה.
לדברי ריצ'רדס התרומה הניכרת ביותר ליהודי אשכנז מגיעה מצפון איטלקים, מה שלדעתו מעיד על כך שמוצא יהודי אשכנז הוא ביהדות רומא העתיקה.
על המחקר כולו מתח ביקורת הגנטיקאי הישראלי הבכיר דורון בהר מבית החולים רמב"ם שערך מחקר על יהודי אשכנז ב-2006, והגיע למסקנות אחרות; בריאיון ל"ניו יורק טיימס" טען בהר שאת טענותיו שיפריכו את תוצאות מחקרו של ריצ'רדס יחווה קודם במאמר אקדמי ורק אחר כך יוציא הודעה לתקשורת.
מחקר משנת 2014, מצא כי בקרב יהודים אשכנזים, קיימת שכיחות גבוהה של גנים מיטוכונדריים (המועברים מאם לצאצאיה) מקבוצת הפלוגרופ K, המעידים למעשה על מוצא קדום מהמזרח התיכון.
המחקר סתר למעשה את תוצאות מחקרו של ריצ'רדס משנת 2013, שטען כי הנשים האשכנזיות הראשונות היו אירופאיות במוצאן.
מחקרים אלו ואחרים תומכים בתפיסה המסורתית, שלפיה קהילות היהודים בעולם מקורן באוכלוסיות ישראליות קדומות שהוגלו.
בעיתונות מצוטטים מחקרים כעין אלה כהפרכה לתאוריות שלפיהן רבים מיהודי העולם מקורם בגויים שקיבלו על עצמם את היהדות בתהליך של גיור המוני, כמו במקרה של הכוזרים.
אף כי ייתכן שקבוצות כמו הכוזרים התבוללו בקבוצות יהודיות שונות – במקרה של הכוזרים, ביהדות אשכנז – השפעתן על המטען התורשתי הזכרי של נבדקים אשכנזיים כיום נמוכה למדי.
נטען כי עצם קיומה של אסמכתא מדעית לדמיון תורשתי לעם ישראל השפיע על גיבוש זהותם של בני שבט הלמבה ושל קהילת בני ישראל בהודו, כמו גם על הגדרתם העצמית למול שכניהם.
לאורך רוב העת החדשה, ועד ערב מלחמת העולם השנייה, אירופה הייתה מרכז הכובד המכריע של העם היהודי.
ה-19, חיו באירופה כ-88% מיהודי העולם.
עם זאת, התמונה השתנתה באופן דרמטי בשתי נקודות זמן קיצוניות.
בתקופת ימי הביניים, ובמיוחד סביב שנת 1170 (ימיו של בנימין מטודלה), מוערך כי שיעור היהודים באירופה עמד על פחות מ-10% מכלל יהודי העולם.
רוב העם היהודי באותה עת התרכז במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובמסופוטמיה (בבל).
מחקרים דמוגרפיים מצביעים על כך שבמאה ה-12 חיו בארצות הנצרות באירופה כ-250,000 יהודים בלבד מתוך אוכלוסייה עולמית שנאמדה בכ-2 מיליון נפש.
התקופה השנייה היא המאה ה-21. לאחר החורבן הכבד של השואה, שבה הצטמצם שיעור יהודי אירופה מ-57% ב-1939 לכ-35% ב-1945, החלה מגמת ירידה מתמשכת שנמשכת עד היום.
אחוז היהודים באירופה חזר לשפל היסטורי הדומה לזה של ימי הביניים.
נכון לשנת 2020, חיו באירופה כ-1.3 מיליון יהודים, המהווים כ-9% בלבד מכלל האוכלוסייה היהודית בעולם.
ניתן לראות כי העם היהודי השלים מעגל דמוגרפי של אלף שנים: מריכוז חוץ-אירופי בימי הביניים, דרך דומיננטיות אירופית מוחלטת בעת החדשה, ועד לחזרה לשיעור נוכחות נמוך מאוד ביבשת כיום, כאשר מרכזי הכובד עברו לישראל ולצפון אמריקה.
ארכאולוגים מזהים סימנים לכך שבשלהי האלף השני לפנה"ס, בתקופת הברזל הראשונה, החלה חדירה הדרגתית של תרבות נוודית לתחומי ארץ ישראל המערבית - בעיקר לאזור ההר והגליל.
על פי הממצאים תהליך החדירה נמשך עשרות רבות של שנים.
ארכאולוגים רבים משערים שאוכלוסייה זו, לאחר שהתערתה בארץ והשתלבה עם העמים הכנעניים שישבו בה, הוותה את הבסיס לממלכות יהודה וישראל שהוקמו בתחילת האלף הראשון לפנה"ס.
בשנים 722–734 לפנה"ס נכבשה ממלכת ישראל על ידי צבא האימפריה האשורית החדשה, חלק מתושביה הוגלו ממנה לפרובינציות אשוריות בצפון מסופוטמיה, כשחלק מהנותרים נטמעים בממלכה השכנה, ממלכת יהודה.
בשנת 586 לפנה"ס נכבשה ממלכת יהודה בידי צבא האימפריה הנאו-בבלית, שהגלתה חלק מהאוכלוסייה לבבל.
עם נפילת בבל בידי הממלכה האחמנית-הפרסית, ועם עליית כורש לשלטון, ניתנה ליהודים אוטונומיה בארץ ישראל שנקראה פחוות יהודה.
בעקבות זאת שבה קבוצה מהגולים מבבל לארץ ישראל (יהודה באותם ימים) והוקם בית המקדש השני.
בתקופות ההלניסטית והרומית התקיימה תנועה גדולה של יהודים באימפריה.
עקב חיכוך עמם רבו תופעות הגיור ופנייה למסורת פסאודו-יהודית של קבוצות ובודדים ברחבי האימפריה.
בעקבות כישלון המרד הגדול (בשנת 70 לספירה), מרד התפוצות (בשנת 117 לספירה) ומרד בר כוכבא (בשנת 135 לספירה) – הוגלו יהודים רבים או נמכרו לעבדות ברחבי האימפריה הרומית.
עם זאת, נשאר בארץ ישראל ריכוז יהודי גדול במשך מאות שנים אחרי חורבן בית המקדש, עד שהתדלדל בימי הביניים.
במשך תקופה זו עבר המרכז היהודי העולמי לבבל, ובהדרגה התפזר לתפוצות שונות, כמו צרפת ("אשכנז") חצי האי האיברי ("ספרד"), מאוחר יותר לפולין, ובהמשך גם לארצות הברית.
גירוש ספרד – בשנת 1492 גורשו יהודי ספרד משטחי ממלכת ספרד, בהוראת מלך ספרד פרננדו השני מלך ארגון ואשתו איזבלה הראשונה מקסטיליה.
הגירוש התרחש לאחר כיבוש ספרד המורית בידי מלכות ספרד הנוצרית.
לאחר גירוש זה גורשו גם יהודי פורטוגל משטחי מדינתם.
גירושים אלה גרמו להגירת המוני יהודים (יש הטוענים כ-200,000 איש) לארצות צפון אפריקה, לבולגריה, לצרפת, לאיטליה, לגרמניה, ללבנט (בין היתר גם לשטחי האימפריה העות'מאנית), לארצות השפלה, לבריטניה ואף ל"עולם החדש"(אמריקה) שהתגלה בשנת הגירוש.
הגירוש נומק על ידי מנהיג האינקוויזיציה תומאס דה טורקמדה בכך שעזיבת היהודים תביא להיטמעותם הסופית של היהודים שהתנצרו בחברה הספרדית.
במשך כל השנים הללו נשאר גרעין קטן של יישוב יהודי בארץ ישראל, שידע עליות ומורדות.
בעת החדשה החלה עלייה המונית של יהודים ארצה, בעיקר בעקבות ייסוד הציונות.
עלייה זו הביאה בהמשך להקמת מדינת ישראל.
גודלה של האוכלוסייה היהודית לתפוצותיה השונות השתנה לאורך המאות, וככל אומה נלוו לה תקופות של שגשוג ופריחה, למול תקופות של שפל והכחדה.
כמו כן את צאצאיה האתניים של ממלכות יהודה וישראל המקוריות לא ניתן להעריך כיום, ונושא זה נחקר בכלים גנטיים, אולם קיימות הערכות חלופיות.
על פי סרג'ו דלה-פרגולה, חוקר הדמוגרפיה של העם היהודי, בסביבות שנת 1000 לספירה חיו בעולם כמיליון יהודים, ומספר זה נשאר יציב לאורך כ-700 שנה.
אולם מתחילת המאה ה-18 צמחה האוכלוסייה היהודית במהירות גדולה ובשנת 1800 הגיע מספר יהודי העולם לכ-2.5 מיליון, בשנת 1900 הוא נסק ל-10.5 מיליון, ועד שנת 1940 גדל בכ-6 מיליון נוספים.
בשנת 1939 היוו היהודים 0.75% מאוכלוסיית העולם.
לפי הסוכנות היהודית, נכון לשנת 2007 ישנם 13.2 מיליון יהודים ברחבי העולם, מתוכם 5.4 מיליון יהודים (40.9%) חיים בישראל, 5.3 מיליון יהודים (40.2%) חיים בארצות הברית, והיתר מפוזרים בקהילות שונות ברחבי העולם.
כיום יהודים מהווים כמעט רבע אחוז (0.227) מכלל אוכלוסיית העולם.
אף על פי כן, קשה לאמוד את המספר המדויק הכולל של היהודים ברחבי העולם.
בנוסף לגורם ההלכתי, קיימים גם גורמים פוליטיים, קרבה לדת, וזיהוי של קרבה משפחתית לעם היהודי שנכללים כאשר מנסים להגדיר מיהו יהודי.
אם לוקחים בחשבון זיקות שונות אלה ליהדות, מספר היהודים ברחבי העולם גדול יותר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מספר היהודים במאות האחרונות:
לפני מלחמת העולם השנייה מספר היהודים עמד על כ-16.6 מיליון.
לאחר השואה והקמת מדינת ישראל מנה מספרם כ-11.5 מיליון.
על פי נתוני הוועד היהודי-האמריקאי משנת 2019, חיו בעולם כולו כ-14.7 מיליון יהודים, לפי ההתפלגות הבאה:
דרום אמריקה ומרכז אמריקה – 378,000
אולם יש הבדל בין גורמים שונים המעריכים את מספר היהודים בעולם.
על פי רוב אין מספרים המבוססים על סקר מקיף, וכן ישנה מחלוקת באשר להגדרת מיהו יהודי.
לפיכך אפשר למצוא הערכות הנעות בין 12 מיליון ל-17 מיליון.
בנוסף יש מחלוקת בין החוקרים לגבי המגמות הדמוגרפיות של אוכלוסיית היהודים בעולם.
מצד אחד, אין ספק שאוכלוסיית היהודים במדינת ישראל היא במגמת עלייה בעוד שזו שמחוץ לישראל היא במגמת ירידה.
אולם גם כאן יש מחלוקת בין החוקרים (וראו את ההפניות בסוף המאמר).
התבוללות בקרב יהודים התרחשה כל הזמן, בין אם מבחירה חופשית ובין אם בכפייה.
היו קהילות יהודיות, כמו יהודי קאיפנג, שנעלמו לחלוטין במהלך ההיסטוריה.
הופעת תנועת ההשכלה בקרב היהודים במאה ה-18 ומתן האמנציפציה ליהודים במאה ה-19 באמריקה ובאירופה האיצו את תהליך ההתבוללות.
רבים מהיהודים התערו בתרבות החילונית והפסיקו לקחת חלק בקהילות היהודיות.
כיום, בעיקר בצפון אמריקה ובמזרח אירופה, כמחצית ואף יותר מן הנישואים של היהודים הם נישואי תערובת, וכתוצאה מכך הולך וקטן מספר היהודים מדי שנה.
בצרפת, כשליש מנישואי היהודים הם נישואי תערובת.
בניגוד לנצרות, שרואה עצמה כדת אוניברסלית, ובהתאם השקיעה מאמצים בניצור אוכלוסיות גדולות (בין אם בשכנוע או בכוח), וכן בניגוד לאסלאם שיצר תנאים נוחים להתאסלמות ולעיתים באמצעות שימוש בכוח – היהדות לרוב ערמה קשיים בפני המתדפקים על דלתותיה .
כך למשל בכל המקרא לא ניתן למצוא מצווה לגייר עמים שכנים ובמיוחד לא משבעת עמי כנען, בהם יש להילחם מלחמת חורמה.
אף על פי כן, היו לאורך ההיסטוריה היהודית עמים שלמים שעברו גיור כמו האדומים ב והכוזרים ב לספירה.
היהדות הרבנית קובעת הליך מורכב יחסית של גיור ודורשת קיום מספר רב של מצוות מעשיות.
בתולדות היהודים בולטים אירועים אחדים שגרמו לצמצום מספר היהודים בעולם:
שתי מרידות כושלות באימפריה הרומית שאירעו ביהודה במאה ה-1 ובמאה ה-2 לספירה החלישו מאוד את החברה היהודית.
אומנם אחרי המרד הראשון (המרד הגדול) הייתה התאוששות, אולם כישלון המרד השני, מרד בר כוכבא, גרם לנזקים בלתי הפיכים לחוסנה הארגוני והכלכלי של החברה היהודית בארץ ישראל.
המרכז היהודי הגדול בבבל, שהיה מחוץ לשליטה רומית או נוצרית, נכבש ב בידי ערבים מוסלמים, יחד עם חלקים נרחבים אחרים ב ובצפון אפריקה.
המוסלמים לא רדפו את היהודים בתקופה זו, אולם האסלאם הפך בהדרגה לדת הדומיננטית של האזור, והיווה אלטרנטיבה ליהדות מבחינות רבות.
לשם השוואה: גם מספר הזורואסטרים, שמרכזם היה אף הוא באזור זה, פחת בתקופה זו במידה רבה.
במהלך ההיסטוריה סבלו היהודים מרדיפות ואף ממעשי טבח המוניים.
שיא הרדיפות בימי הביניים באירופה המערבית היה בעת מסעי הצלב, כאשר הצלבנים, בדרך ל"שחרור" ארץ הקודש מידי המוסלמים, פגעו בקהילות יהודיות.
האחרון והגדול שברדיפות ומעשי הטבח הוא השואה במהלך מלחמת העולם השנייה שבה נספו כ-6 מיליון יהודים, כשליש מן היהודים בעולם.
רדיפה ידועה אחרת היא גירוש ספרד .
לעיתים אולצו יהודים להמיר את דתם בכפייה בגזרות שמד שונות.
אחת התופעות הבולטות בהקשר זה היא האנוסים בימי הביניים שהוכרחו לקבל על עצמם את הדת הנוצרית בספרד, בפורטוגל, ובדרום אמריקה.
כך, למשל, אירע ליהדות פורטוגל בשנת 1497. על היקפה הגדול של המרת הדת מעיד מחקר גנטי שהתפרסם ב-2008, וממנו עולה כי ל-20% מתושבי חצי האי האיברי יש שורשים יהודיים.
התבוללות של יהודים, כלומר עזיבתם בפועל את היהדות והיטמעותם בחברה בקרבה חיו.
לעזיבת היהדות היו טעמים שונים במהלך ההיסטוריה, אך לרוב היו אלה טעמים חברתיים וכלכליים.
ההתבוללות לרוב הייתה ביחס ישר לליברליות ולפתיחות של החברה הכללית כלפי היהודים.
לקראת סוף המאה ה-18, בעקבות האמנציפציה ליהודים במערב אירופה (בעיקר בגרמניה), הגיעה ההתבוללות של היהודים בעמי אירופה לממדים גדולים.
כך גם הדבר קורה בעשורים האחרונים בקרב קהילות בקרב יהדות בתפוצות.
בהם שיעורי הנישואים הבין דתיים גבוה מאוד.
מה שמסביר את קצב גידול האוכלוסייה האיטי יחסית של היהודים מאז שנות השישים של המאה ה-20.
נוכחותם של יהודים בקשטלו ברנקו, עיר בפורטוגל, מוזכרת בתעודה שהוציא בשנת 1214 פדרו אלביטו, המגיסטר הגדול של מסדר הטמפלרים הטיל מיסים כבדים על סוחרים בעיר.
היהודים חיו בשכונתם שנקראה Judiaria ז'ודיאריה שהתרכז בעיקר ברחוב Rua d'Ega (רואה ד'אגה) וכמו כן ברחובות Rua Caquelé (רואה קאקלה), Rua Misericordia (רואה מיזריקורדיה), Rua Muro (רואה מורו), הנמצאים כולם במרכז ההיסטורי העתיק של העיר של היום.
בערך ב-1361 המלך פדרו הראשון כפה על היהודים לשכון ברובעי מגורים נפרדים.
בקשטלו ברנקו קהילה מאורגנת כזאת המכונה "קומונה ז'ודאה" התקיימה בין השנים 1381–1496. החל משנת 1473 המלך אפונסו החמישי הרשה ליהודים להרחיב שכונתם.
משנת 1384–1385 נשארה תעודה שבו מנהיג מקומי בשם לופו ואשקש מונה כאחראי על תשלומי המיסים המוטלים על החוזים ועל ההכנסות של יהודי היישוב.
בשנת 1393 תפקיד זה עבר לידי מפקד מצודת אובידוש.
השנים 1496–1497 ציינו סוף נוכחות היהודים ככאלה בפורטוגל.
בעקבות ההתנצרות הכפויה בכוח על ידי המלך מנואל הראשון נוצרו אוכלוסיות של אנוסים הקרויות "נוצרים חדשים" שהיו כל הזמן חשודות בעיני הכנסייה כלא אמינות באמונתן הנוצרית.
אכן חלק מ"הנוצרים החדשים" ניסו לשמור על המסורת היהודית בהסתר.
רבים מה"נוצרים החדשים" שילמו ביוקר על זהותם המיוחדת, בגלל חשדות מבוססים או שקריים ששמרו על היהדות.
הם נחקרו במרתפי האינקוויזיציה והועלו על המוקד.
אנוסים רבים התגורר באזורים יותר הררים של הממלכה – בין ויניאש לקשטלו ברנקו, בבמה שההיסטוריון האנגלי יהודי לוסיין וולף כינה "מאראנוס לנד".
על מפה משנת 1509 בספרו של דוארטה ב'ארמש על מבצרי פורטוגל, השכונה שמרכזה הרואה ד'אגה הייתה צפופת אוכלוסין.
לעומת זאת על מפה משנת 1762
הנמצאת באקדמיה הממלכתית להיסטוריה במדריד הרובע מופיע בצבע לבן, כלומר מדולדל מתושבים, בגלל היותו נחשב "אזור טמא" בעיני האינקוויזיציה.
בקשטלו ברנקו ובסביבה נולדו אישים לא מעטים שמוצאם היה יהודי.
בשנות ה-1920 כמה ממשפחות האנוסים מקשטלו ברנקו כמו בכמה מקומות אחרים בפורטוגל חידשו את מגעיהם עם היהודים וחלקם חזרו ליהדות.
בראש התנועה של חזרה ליהדות בקרב אנוסי פורטוגל עמד הקפטן ארתורו קרלוש באשטה בארוש (בן ראש) מפורטו שביקר בשנת 1929 את האנוסים המעטים בקשטלו ברנקו.
באותה שנה המנהל המחוזי בקשטלו ברנקו הכיר רשמית בקהילה היהודית הראשונה שקמה מחדש באזור - זו מן היישוב קוביליאו Covilhã.
במוזיאון בקשטלו ברנקו נמצאה אבן עם כתובת בעברית מתוך בית הכנסת של העיר בלמונטה משנת 1297. כתובת זו עמדה לעבור למוזיאון היהודי בבלמונטה.
יהודים נוצרים או יהדות נוצרית הם מונחים שנטבעו במחקר ההיסטורי לתיאור הכיתות הנוצריות העתיקות שהתקיימו במאות הראשונות לספירה, ושילבו אמונה בישו עם מחויבות לשמירת התורה, בטרם השלמת הפילוג היהודי-נוצרי והתעצבותה של הנצרות כדת השוללת את קיום המצוות.
היהדות הנוצרית מונגדת ל"נצרות הגויית" או ה"פאולינית" בתוך הכנסייה הקדומה, ששללה את התורה ואפשרה לגויים להתנצר מבלי למול או לקבל עול מצוות.
באופן מקובל הרבה פחות, משמש המונח "יהודים נוצרים" במחקר עבור כל מאמיני ישו היהודים בטרם הפילוג, כולל הפאולינים.
הכיתות המסווגות תחת כותרת זו קיימו מגוון של תפישות לגבי שמירת התורה, טבעו של ישו ומעמדם של נוצרים גויים.
הן נעלמו לבסוף בערך במאה החמישית, תחת הלחץ הכפול מצד האורתודוקסיה הנוצרית שבחרה בפאוליניות, מחד, והיהדות הרבנית המתגבשת מאידך.
הספרות שהותירו הוטמעה בכתבי הקודש הנוצריים הכלליים או נשכחה, אם כי המחקר המודרני שפך עליה מעט אור.
מורשתן העיקרית היא ההתנגדות החריפה ל"התייהדות" במסורת הנוצרית.
הנצרות החלה כזרם בתוך היהדות.
כפי שהיו זרמים אחרים בני אותה תקופה (פרושים, צדוקים, איסיים, בייתוסים, תיראפויטים, הפילוסופיה הרביעית, אלכסאים).
היהודים הנוצרים ראו עצמם כיהודים ופרט לטבילה שהוסיפו לעצמם והאמונה כי ישו היה משיח קיימו את מצוות היהדות (כשרות, ברית מילה, שמירת שבת וכו') ואף ראו בבית המקדש את המרכז הרוחני והדתי שלהם.
ביקורת שהייתה לישו עצמו על הנעשה במקדש לא הייתה על עצם היותו של המקדש מרכז רוחני אלא על מעשי בני אדם במקדש (החלפנים למשל).
לאחר מותם של יוחנן המטביל וישו התקיימו ביהדות במקביל שתי כתות בעלות מאפיינים דומים, תלמידי יוחנן ותלמידי ישו.
כל חסידיו המוקדמים של ישו, כמעט כל כותבי הספרים הכלולים בברית החדשה והנוצרים הראשונים במהלך המאה הראשונה היו ממוצא יהודי, כלומר נוצרים יהודים.
עד הצטרפותו של פאולוס לקהילת הנצרנים בירושלים והשינויים שערך בעיקרי האמונה, ההבדלים בין היהדות לנצרות היו זניחים ולכן היו יהודים שהגדירו עצמם תלמידי ישו מנצרת (במושגי היום - נוצרים) ועדיין החשיבו עצמם כיהודים וכך גם הסביבה הקרובה ראתה בהם יהודים.
היהודים הנוצרים ראו בהתחלה רק ביהודים מועמדים להצטרף לאמונתם אולם במשך הזמן הרעיון הנוצרי מצא חן גם בעיני נכרים (בעיקר בעלי תרבות הלניסטית) והם ביקשו להסתפח לכת.
ברגע שהנכרים רצו להסתפח, התעוררו שאלות לגבי שני נושאים עיקריים והם שמירת הכשרות והמילה.
בחצר כנסיית דומינוס פלוויט בירושלים נמצאים קברים של יהודים-נוצרים מהמאות ה-1 וה-2.
קהילות יהודיות-נוצריות המשיכו להתקיים עד המאה ה-7 לפחות.
יש קטעי מידע על יהודים-נוצרים בארץ ישראל וסביבותיה (בעיקר אנטיוכיה) במהלך המאות ה-5 וה-6, אולם אין מידע על קהילות אלו אחרי הכיבוש הערבי.
על פי הסברה המקובלת רובם נטמעו בכנסיות הסוריות (הכנסיות המלכיתיות, הכנסייה האנטיוכית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית).
גם הכנסייה הסורית של מלבר בהודו טוענת לשורשים בקהילה היהודית-נוצרית.
בנוסף, היו כתות כמו האתינגאנים, שייתכן והיו להן שורשים בקהילות יהודיות נוצריות.
בהתחלה, הרומאים ראו ביהודים הנוצרים (ומאוחר יותר בנוצרים) כזרם או כת בתוך היהדות.
איסורים והתרים שחלו על היהודים חלו גם על היהודים-נוצרים.
בשלב מאחר יותר נרדפו הנוצרים בנפרד מהיהודים וזאת עד להפיכתה של הנצרות לדת מותרת.
תהליך ההיפרדות בין הקבוצה המשיחית לבין הזרמים המרכזיים ביהדות נמשך למעלה מ-100 שנה והסתיים סופית עם אימוץ הנצרות כדת המדינה של רומא.
יהודי רוסאפה הוא שבט בזימבבואה המונה למעלה מ-5,000 חברים הטוענים כי הם צאצאים לעשרת השבטים.
הקהילה המודרנית מתקיימת משנת 1935.
בני שבט רוסאפה מאמינים כי אבותיהם היו צאצאי יהודים שהוגלו מישראל בידי האשורים בשנת 722 לפני הספירה.
בדומה לבני הלמבה אלו מאמינים כי אבותיהם הגיעו לאפריקה מחבל ארץ תימן ונדדו בה עד אשר התמקמו באזור בו הם חיים היום.
בני הרוסאפה מאמינים שכל השבטים דוברי הבנטו הם במקור צאצאים של עשרת שבטיה האבודים של ישראל.
האדם שאליו מיוחסת הקמת הקהילה בתקופה המודרנית הוא ויליאם ס.
קראודי, אשר הגיע לאזור אפריקה הדרומית בסוף המאה ה-19. קראודי, עבד אמריקאי אשר היה לכומר בפטיסטי, זכה להתגלות ובה סופר לו כי האפריקאים הם צאצאי השבטים האבודים של ישראל ושניתנה עליו האחריות להתחיל להחזיר את בני הגזע השחור אל חיק היהדות.
במהלך פועלו הכיר קראודי את אלברט כריסטיאן וחלק עמו את אמונתו לגבי מוצאם היהודי של עמי אפריקה.
כריסטיאן התמקם באפריקה הדרומית ולימד את חסידיו את מצוות וחוקי הדת.
ניתן למצוא דמיון בין מנהגי הקהילה לאופן קיום המצוות בעת העתיקה שלפני גלות אשור.
בני הרוסאפה קוברים את מתיהם במערות קבורה.
בן רוסאפה אשר אחיו הגדול מת ישא לאישה את אשת אחיו.
בני הרוסאפה עוברים ברית מילה.
מדי שבת מתקיימות תפילות בבית הכנסת הקהילתי.
בני הרוספה מאמינים שישו לא היה למשיח, אלא לנביא.
הם מאמינים שישו לא עלה לשמיים כאמונת הנוצרים, אלא נקבר כאחד האדם.
אמונתם זו גרמה לפגיעה בהכרה בהם כביהודים כשרים, היות שהיהדות אינה מקבלת הכרה כלשהי בישו.
אף על פי זאת, ובדומה ליהדות שלפני גלות אשור מקיימים בני הרוסאפה מנהגים יהודיים רבים.
יהודים אמריקאים אפריקאים (או יהודים אפרו-אמריקאים) הם אנשים שהם גם יהודים וגם אמריקאים ממוצא אפריקאי.
יהודים אמריקאים אפריקאים עשויים להיות יהודים מלידה או אנשים שהתגיירו ליהדות.
יהודים אפריקאים אמריקאים רבים הם בעלי מורשת מעורבת, או צאצאים למשפחות מעורבות, שבהן לדוגמה, האם או שורשיה ממוצא יהודי והאב או שורשיו ממוצא אפריקאי לא יהודי.
יהודים שמוצאם אפריקאי, לפחות בחלקו, חיו ביבשת אמריקה מאז התקופה הקולוניאלית.
לפני 1820, היו הקהילות היהודיות הגדולות ביותר של יהודים אפריקאים.
בשלבים מוקדמים יחסית, הגיעו מספר יהודים אמריקאים אפריקאים לארצות הברית מג'מייקה מברבדוס.
הדיוקנאות של שרה ברנדון מוזס ושל יצחק לופז ברנדון, (שנת 1814 בקירוב) שניהם נולדו כעבדים בברבדוס, הם הציורים העתיקים ביותר הידועים של יהודים בעלי מוצא אפריקאי.
יהודי הקאריביים הפכו לחברים בבתי כנסת יהודים בניהול לבן, בארצות הברית, ועזרו להקים בתי כנסת אפרו-אמריקאים מוקדמים בהארלם בחלק הראשון של המאה העשרים.
מספר קהילות יהודיות היסטוריות בארצות הברית מזכירות את המתפללים האמריקאים אפריקאים המוקדמים.
לוסי מרקס (?-1838), שהתגוררה ועבדה אצל משפחת מרקס מפילדלפיה, נודעה כ"שומרת אדוקה על מצוות היהדות" וישבה בקביעות בעזרת נשים בבית הכנסת קהל קדוש מקווה ישראל במהלך שירותה.
עם מותה, משפחת מרקס דרשה והצליחה לקבור אותה בבית העלמין מקווה ישראל, שם היא נחה כיום בקבר לא מסומן ליד חיים סלומון.
מקרה נוסף ידוע, לפי הרשומות, הוא בילי סימונס (נפטר ב-1860) אדם ממוצא אפריקאי שהיה חבר בבית הכנסת בית אלוהים בצ'ארלסטון, דרום קרולינה, אף על פי שחוקת המדינה אוסרת על אנשים ממוצא אפריקאי להיות חברי הקהילה.
עד החלק הראשון של המאה העשרים, לפחות שמונה אמריקאים אפריקאים שונים ניהלו ארגונים דתיים שזיהו עצמם כיהודים.
עקבותיהם של רובם קשורים לאיים הקריביים או לאתיופיה.
כיום יהודים אמריקאים אפריקאים מתפללים הן בבתי כנסת אפרו-אמריקאים, והן בקהילות מעורבות.
יהדות ארצות הברית כוללת בתוכה גם יהודים עם רקע אמריקאי אפריקאי.
מספרם אמנם קטן, אך יהודים אפרו-אמריקאים שייכים לכל אחד מהזרמים היהודיים האמריקאים הגדולים - אורתודוקסים, קונסרבטיבים, רפורמים - וגם לתנועות הקטנות יותר, כגון רקונסטרוקציוניסטים או חילונים הומניסטים.
כמו עמיתיהם היהודים האחרים, יש גם יהודים אמריקאים אפריקאים חילונים, ואחרים אשר עשויים לעיתים רחוקות או לעולם לא, לקחת חלק במנהגים דתיים.
רובין וושינגטון (Robin Washington) עיתונאי ויוצר קולנוע אמריקאי, הפך לאחד משלושת המייסדים של הוועידה הלאומית של יהודים שחורים, שנקראה מאוחר יותר הברית של היהודים השחורים (Alliance of Black Jews).
הברית נועדה לבנות גשר בין כל היהודים האמריקאים אפריקאים, המזוהים עם קבוצות רבות ושונות.
ההערכות של מספר היהודים השחורים בארצות הברית נעות בין 20,000 ל-200,000.
ישנם מספר בתי כנסת אמריקאים אפריקאים בארצות הברית, לדוגמה בית הכנסת בית שלום בני זקן הקהילה העברית האתיופית (:en:Beth_Shalom_B'nai_Zaken_Ethiopian_Hebrew_Congregation), שהוא בית כנסת בשיקגו, אילינוי.
מנהיג הקהילה של בית שלום הוא הרב קייפרס פוניי.
עוזרי הרבנים שלו הם אברהם בן ישראל ויהושע סלטר.
הקהילה, המונה כ-200 חברים, היא בעיקר אפרו-אמריקאית.
הקהילה הוקמה על ידי הרב הוראס חסן מבומביי (כיום מומבאי), הודו, בשנת 1918 כארגון עובדי ההתיישבות העברית האתיופית, והיא הושפעה מקבוצת "בני ישראל העבריים השחורים" ומקבוצת "שומרי המצוות השחורים" (Commandment Keepers).
בתרגום מילולי מגרמנית יהודי שינדלר, היו קבוצה של כ-1,200 יהודים שניצלו על ידי אוסקר שינדלר במהלך השואה.
הם שרדו את שנות המשטר הנאצי בעיקר באמצעות התערבותו של שינדלר, שמצא להם מעמד מוגן כעובדי תעשייה במפעל כלי האמייל שלו בקרקוב, ואחרי 1944 במפעל החימוש שלו בצ'כיה הכבושה שנקראה אז הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
שם ניצלו יהודים אלה מלהישלח למחנות ההשמדה ושרדו רובם ככולם את תקופת מלחמת העולם השנייה.
שינדלר הוציא את הונו האישי כתעשיין כדי להציל את "יהודי שינדלר".
סיפורם תואר בספר "רשימת שינדלר" מאת תומאס קנילי , ובעיבוד הקולנועי של סטיבן ספילברג לרומן, בשם רשימת שינדלר.
פולדק פפרברג , אחד הניצולים, שכנע את תומאס קנילי לכתוב את הרומן, ואת סטיבן ספילברג להפיק את הסרט.
על פי ההערכות היו למעלה מ-8,500 צאצאים של "יהודי שינדלר" שחיו ברחבי ארצות הברית, ישראל ומדינות אחרות בשנת 2012.
הרשימה המקורית של יהודי שינדלר שהועברו למפעל של שינדלר במחנה ברינליץ, בחבל הסודטים הכבושה, הוכנה על ידי מייטק פמפר, יצחק שטרן ואוסקר שינדלר בספטמבר ובאוקטובר 1944. הרשימה הזו כנראה כבר לא קיימת.
רשימה נוספת עם 1,000 שמות, שערך פמפר עם הגעתם של האסירים ב-21 באוקטובר 1944 למפעל ברינליץ, הוצגה על ידו לארכיוני ארולזן – מרכז בין-לאומי אודות רדיפות הנאצים ב-1958.
שתי רשימות של 1,098 אסירים שנערכו על ידי הנהלת המחנה בברינליץ ב-18 באפריל 1945 קיימות, והן שמורות ביד ושם, שם אוסקר ואמילי שינדלר הוכרו כחסידי אומות העולם.
הרשימה הראשונה מכילה 297 אסירות (נשים) ואילו הרשימה השנייה מכילה 801 אסירים (גברים).
יש כמה עותקים שמורים והעתקי פחם של הרשימה מאפריל 1945, כאשר חלקם נמצאים במוזיאונים בעוד שאחרים נמצאים בידיים פרטיות, בעיקר של משפחות אסירים לשעבר.
באפריל 2009 התגלה עותק של הרשימה המקורית, המתעדת 801 שמות.
הרשימה נתרמה על ידי מחבר הספר רשימת שינדלר, תומאס קנילי, לספריית המדינה של ניו סאות' ויילס בסידני.
(הרשימה המקורית ציינה בגרמנית גם את שנת ומקום לידתם של העובדים, אזרחותם ואת מקצועם).
אברהם בנקייר (1895–1956), איש עסקים ומנהל המפעל של שינדלר
משה בייסקי (1921–2007), שופט בית המשפט העליון בישראל
הילדה ברגר (1914–2011), לוחמת רזיסטנס ומזכירתו של שינדלר
אלכסנדר ביברשטיין (1889–1979), רופא וסופר
מאיר בוסאק (1912–1992), היסטוריון, סופר ומשורר
ירזי גרוס (1929–2014), מוזיקאי ונואם ציבורי
לאורה הילמן ,(1923-2020) סופרת ודוקטור במוזיאון
ריסארד הורוביץ (נולד ב-1939), צלם
הלן יונאס-רוזנצוויג עוזרת של אמון גת, נושא תיעודי
פולדק פפרברג , (1913–2001) בעל עסק שהיווה השראה לתיבה של שינדלר, מגולם על ידי יהונתן סגל ברשימת שינדלר
יצחק שטרן (1901–1969), מנהל החשבונות של שינדלר, בגילומו של בן קינגסלי ברשימת שינדלר
בנו לוי (1920–2009) נשיא הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) קנדה
תרגום לעברית של המקצועות מהרשימה
ברשימה המקורית מופיעים קיצורים אחדים ליד המקצוע המצוין כמו:
התוספת-in המצורף שהיא הגרסה הנשית של המקצוע (למשל Ärztin - רופאה).
"Ang" פירושו "angelernt", כלומר "מאומן או מתלמד".
חצי מוסמך, אך לא השלים התמחות רשמית.
יוצאי רוסיה ואוקראינה בישראל הם עולים לישראל מקהילות ברית המועצות לשעבר וצאצאיהם, המתגוררים כיום בתוך מדינת ישראל.
המספר הגדול ביותר של יהודי רוסיה חי כיום בישראל.
בישראל חיים 1,200,000 יהודים מברית המועצות לשעבר (כולל לא יהודים מבחינה הלכתית, אך לא כולל מי שמתגוררים בישראל באופן בלתי חוקי).
העלייה בשנות ה-90 מהווה 85%–90% מאוכלוסייה זו.
שיעור גידול האוכלוסייה של עולי ברית המועצות לשעבר (FSU) היה מהנמוכים ביותר עבור כל קבוצות ישראליות, עם שיעור פריון של 1.70 ילדים לאישה וגידול טבעי של +0.5% בשנה בלבד.
העלייה בשיעור הילודה היהודית בישראל במהלך התקופה 2000–2007 נבעה בחלקה מהגידול בשיעור הילודה בקרב עולי חבר העמים, המהווים כיום 20% מהאוכלוסייה היהודית בישראל.
96.5% מהאוכלוסייה היהודית הרוסית המוגדלת בישראל היא יהודית או חסרת דת, בעוד ש-3.5% (35,000) שייכים לדתות אחרות (בעיקר נוצרים) וכ-10,000 "יהודים משיחיים".
שיעור הפריון הכולל של עולי חבר העמים בישראל ניתן בטבלה שלהלן.
המדד עלה עם הזמן, הגיע לשיא בשנת 1997, ואז ירד מעט לאחר מכן, ואז שוב עלה לאחר 2000.
בעוד ש-70,000 מהם היגרו מישראל למדינות כמו ארצות הברית וקנדה, מה שהביא את סך האוכלוסייה ל-1,150,000 עד ינואר 2007 (לא כולל שוהים בלתי חוקיים).
(הנתונים רק לגבי עולי חבר העמים שעלו לאחר 1989).
רוסיה היא המדינה עם שיעור העלייה הגבוה ביותר לישראל בראשית המאה ה-21. בשנת 2013 עלו לישראל מברית המועצות לשעבר 7,520 בני אדם, כמעט 40% מכלל העולים.
יהודי רוסיה היו דומיננטיים מאוד בפוליטיקה הישראלית.
שר האוצר הישראלי, אביגדור ליברמן, נולד במולדובה שבברית המועצות לשעבר.
יהודים רוסים רבים שומרים על קשריהם עם רוסיה, וממלאים תפקיד חשוב ביחסים בין רוסיה לישראל.
היהודים דוברי הרוסית בישראל כוללים אוכלוסייה מוגדלת של 1,200,000, אם כוללים את שאינם יהודים מבחינה הלכתית.
96.5% מהאוכלוסייה היהודית הרוסית בישראל היא יהודית או חסרת דת, ו-3.5% (35,000) שייכים לדתות אחרות (בעיקר נצרות) וכ-10,000 המזדהים כיהודים משיחיים שאינם מהנוצרים היהודים.
יהודים (מכל הקבוצות האתניות היהודיות דוברות הרוסית)
יהודים ממוצא סובייטי ורוסי מהווים אוכלוסייה של כ-1,200,000 נפש בישראל.
לא יהודים על פי ההלכה
כ-300,000 יוצאי ברית המועצות שאינם יהודים מבחינה הלכתית חיו בישראל נכון לשנת 2007.
אמריקאים יהודים מילאו תפקיד משמעותי בג'אז, ז'אנר מוזיקה שנוצר ופותח על ידי אפרו-אמריקאים.
כשהג'אז התפשט, הוא התפתח בצורה המקיפה תרבויות רבות ושונות, ועבודתם של מלחינים יהודים בסמטת טין פאן סייעה לעצב את הצלילים הרבים והשונים שהג'אז בא לשלב.
מוזיקת ג'אז היא מוזיקה רב-תרבותית, שנוצרה ופותחה על ידי אפרו-אמריקאים המשתמשים בכלים אירופיים עם אמריקאים יהודים ואחרים כדי לגוון עוד יותר את המוזיקה.
מוזיקת הג'אז הומצאה בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
מקורה בניו אורלינס, המוזיקה צברה תאוצה על ידי התחלה באזורי החלונות האדומים.
אפרו-אמריקאים שניגנו רגטיים ברובעי החלונות האדומים היו המבשרים של מה שהפך במהרה לג'אז.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל הג'אז להיכנס לזירה הציבורית.
שנתיים לאחר מכן נכנס לתוקף איסור האלכוהול, שהביא ליצירת ספיק איזיס, שאפשרו למוזיקת הג'אז לפרוח.
אמריקאים יהודים הצליחו לשגשג בג'אז בגלל שנחשבו ללבנים באותה תקופה.
ג'ורג' בורנשטיין כתב שאפרו-אמריקאים מזדהים עם מצוקת האמריקני היהודי ולהפך.
בתור מיעוטים חסרי זכויות בעצמם, מלחינים יהודים של מוזיקה פופולרית ראו עצמם כבעלי ברית טבעיים עם אפרו-אמריקאים.
זה אפשר להם ליצור מוזיקה שקודמה ונשמעה כ"מוזיקה שחורה".
בשנות ה-20 וה-30 ג'ורג' גרשווין ואחרים הפחיתו בכוונה את הזהות היהודית בתקופה שבה היהודים לא התקבלו במלואם כאמריקאים, במקום זאת הם ניסו ליצור גרסה מוזיקלית של אמריקה מכילה.
הם ראו במוזיקה שלהם דוגמה לאמריקה ללא דעות קדומות.
בשנות ה-40 וה-50, Mezz Mezzrow, Symphony Sid, Red Rodney ו-Roz Cron התנסו בזהות שחורה בדרכים שונות ובדרגות שונות על מנת "למצות מחדש" את היהדות.
סימפוניה סיד זכה במספר פרסים מארגוני שחורים, כולל פרס לתקליטן השנה שהוענק לו בשנת 1949 על ידי סינדיקט החדשות העולמי, על "קידום מתמשך של אמנים כושים".
לואי ארמסטרונג היה מוכן להפגין את אהדתו בצורה גלויה, ואף הצטלם כשהוא עונד שרשרת מגן דוד.
ווילי "The Lion" סמית' גדל לצד אמריקאים יהודים ומאוחר יותר גילה שיש לו אב קדמון יהודי משלו והמיר את דתו.
האימוץ של רעיונות ומוזיקה לא היה חד כיווני בלבד.
גם מוזיקאים שחורים אימצו מוזיקה יהודית.
ווילי "The Lion" סמית', סלים גיילארד, קאב קאלוויי ומוזיקאים שחורים אחרים ניגנו שירים יהודיים ושירים בסגנון יהודי.
בשנות ה-30, מספר מוזיקאים יהודים עבדו באופן פעיל עם מוזיקאים שחורים בתקופה שבה אינטראקציות מסוג זה היו טאבו.
בני גודמן, ארטי שו ואחרים נלחמו למען אינטגרציה.
מקדם הקונצרטים ומפיק התקליטים נורמן גרנץ ובארני ג'וזפסון, שפתחו את מועדון הלילה המשולב הראשון Café Society, שברו את מחסומי ההפרדה.
הסרט זמר הג'אז עם אל ג'ולסון הוא דוגמה אחת לאופן שבו אמריקאים יהודים הצליחו להביא ג'אז, מוזיקה שפיתחו אפרו-אמריקאים, אל התרבות הפופולרית.
טד מרווין כתב שהסרט נתפס כהאדרה של התבוללות יהודית בתרבות האמריקאית.
בני גודמן היה אמריקאי יהודי חיוני להתקדמות הג'אז.
גודמן היה מנהיג להקה משולבת גזעית בשם King of Swing.
קונצרט הג'אז שלו בקרנגי הול ב-1938 היה הראשון אי פעם שהושמע שם.
הקונצרט תואר על ידי ברוס אידר כ"קונצרט הג'אז או המוזיקה הפופולרית החשוב ביותר בהיסטוריה: מסיבת ה'יציאה' של הג'אז לעולם המוזיקה ה'מכובדת'".
יהודים רבים זכו להצלחה בתעשיית הג'אז באמצעות ביצוע או קידום מוזיקת ג'אז.
הדבר העלה האשמות בדבר ניצול של מוזיקאים שחורים.
האשמות אלו היו לעיתים נגועות בסטריאוטיפים.
"ג'אז יהודי" היה ניסיון לשלב מוזיקה יהודית וג'אז לז'אנר חדש.
זה התחיל בשנות השלושים של המאה הקודמת עם "הסווינג היהודי".
זה המשיך בשנות ה-60 עם אלבומים של שלי מאן וטרי גיבס.
וזכה להתעוררות מחודשת בשנות ה-90, עם אלבומים של ג'ון זורן, סטיבן ברנשטיין, פול שפירו ואחרים.
לדברי צ'ארלס הירש, במיטבו, הג'אז היהודי גם אישר את היהדות וגם התענג על קשרים לתרבות האפרו-אמריקאית.
יהודייה עם תפוזים הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הפולני אלכסנדר גרימסקי, שהושלם בשנת 1881. הציור ונרכש על ידי המוזיאון הלאומי בוורשה ב-1928, נבזז על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, והוחזר לפולין רק בשנת 2011.
היצירה, ציור שמן על בד, נוצרה על ידי הצייר הפולני אלכסנדר גרימסקי בוורשה, בין השנים 1880 ל-1881. הציור מציג דיוקן של בעלת חנות יהודייה מבוגרת, דמות שהאמן הנציח גם בציור נוסף ("יהודייה עם לימונים").
האישה מתוארת בלבוש בלוי, כשראשה מכוסה וצעיף מונח על כתפיה.
היא נושאת שני סלי תפוזים.
ברקע ניתן לראות את גגות בתי העיר ורשה.
הבעת פניה של האישה רצינית ומיוסרת, ולחייה המודגשות והקמטים הבולטים מעצימים את תחושת העצב וחוסר האונים המשתקפים בדמותה.
ניגוד חזק מוצג בין האישה, לבושה ומצבה, לבין סלי התפוזים הנישאים על ידיה.
צבעם העז של התפוזים משמש כרמז ויזואלי לחיים, לחום ולאקלים דרומי, ומייצר הבלטה של ניצוץ חיים ותקווה אל מול העוני והמצוקה המשתמעים מבגדיה הבלויים ומפניה המיוסרות.
חתימת האמן ושם העיר ורשה, שבה נוצר הציור, מופיעים בפינה השמאלית התחתונה של היצירה.
התמונה הייתה שייכת במקור לחנות העתיקות Dom Sztuki בוורשה, והיא נרכשה על ידי המוזיאון הלאומי בוורשה ב-23 בפברואר 1928. במהלך הביזה של פולין במלחמת העולם השנייה, הציור נגנב על ידי הנאצים.
מאז 1945 חיפשו הרשויות בפולין את מקום הימצאה.
ב-26 בנובמבר 2010 הופיע הציור בשוק עתיקות בעיר , גרמניה.
משרד התרבות והמורשת הפולנית החל במשא ומתן להחזרת הציור לפולין.
ב-15 ביולי 2011, לאחר ששילמה קרן PZU הפולנית לבעלים הגרמני, חזרה התמונה למוזיאון הלאומי.
היצירה הייתה בבעלותה המקורית של חנות העתיקות "Dom Sztuki" בוורשה.
ב-23 בפברואר 1928, היא נרכשה על ידי המוזיאון הלאומי בוורשה.
במהלך ביזת אוצרות התרבות של פולין במלחמת העולם השנייה, נגנב הציור על ידי הנאצים, ומאז שנת 1945 החלו הרשויות בפולין בחיפושים אחר מקום הימצאו.
פריצת דרך בפרשה התרחשה ב-26 בנובמבר 2010, כאשר הציור הופיע בשוק עתיקות בעיר בוקסטהודה.
בעקבות זאת, משרד התרבות והמורשת הלאומית הפולני החל בניהול משא ומתן להשבתו של הציור לפולין.
היצירה הוחזרה לבסוף למוזיאון הלאומי ב-15 ביולי 2011, לאחר שקרן "PZU" הפולנית שילמה סכום, שלא פורסם, לבעלים הגרמני.
"יום כיפור" או "יהודים מתפללים" הוא ציור מאת הצייר היהודי-פולני מאוריצי גוטליב.
הציור התפרסם בעיתונות בפולין ובגרמניה, וב הפך לאחד מן הייצוגים הבולטים של האמנות היהודית.
גוטליב, שנפטר בדמי ימיו בגיל 23, צייר יצירה זו בשנת חייו האחרונה.
הציור מתאר קבוצת מתפללים יהודים בעת תפילה בבית הכנסת.
לכאורה, המתואר בציור מתאים למתרחש בבית כנסת בכל שבת וחג.
הזיהוי שלו עם יום הכיפורים טמון בראש ובראשונה בציור עצמו באמצעות כתובת זעירה – "מחזור של יום כפור" – הרשומה בספר שהיהודי סמוך למרכז התמונה רכון עליו (הכתובת מופיעה בתחתית הדף הפתוח ולא בכריכה המוסתרת).
עד מותו של גוטליב בשנת 1879, נודע הציור בעיתונות הפולנית בשמות שונים כגון "Żydzi modłący się" ("יהודים מתפללים") או "W dzień Sabbatu" ("ביום השבת").
בעיתונות היהודית בפולין נקשר הציור עם יום הכיפורים בתקופה שלאחר מותו של גוטליב.
באחד ההספדים שנכתבו לזכרו מצוין כי הציור מתאר את תפילת יום הכיפורים, "קודם במקצת לתפילת נעילה" (בסוף תפילת נעילה תוקעים בשופר, ואכן בציור מופיע שופר – על השולחן הנמוך, בצד שמאל למטה).
בכתב העת "כנסת ישראל" כונה הציור "גוי קדוש ביום קדוש".
מרטין בובר, בהרצאה שנשא בנושא האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901, התייחס אל היצירה בשם "Betende Juden" ("יהודים מתפללים"), שם אשר היה ידוע בעיתונות הגרמנית של אותה עת.
בריאיון שנתן לסופר נתן סאמועלי (Nathan Samuely) בשנת 1878, תיאר גוטליב את המניע לציורו "יהודים מתפללים" כהתעוררות דתית-לאומית:
על אף הצהרתו המאוחרת של גוטליב, לא היה זה ציורו הראשון והוא אף הוסיף ליצור גם ציורים בנושאים לא יהודיים ואף ציורים בעלי קונטקסט נוצרי.
יחד עם זאת היווה הציור בעיניו עדות על לאומיותו היהודית.
עדות לכך ניתן למצוא בביקורו בפגישה של תנועת "שומר ישראל" בגליציה, תנועה אשר דגלה בשילוב היהדות בחברה, אליה הביא רפרודוקציה מצולמת של יצירתו.
החל משנות השישים של המאה ה-20, הפך הציור לסממן ללאומיות היהודית.
דמותו המצוירת של גוטליב, הנמצא ביחס דיאלקטי עם התיאור הליטורגי היהודי שבציור, נתפשה כשלב בתהליך של שלילת הגלות היהודית.
הציור מתאר תפילה בתוך חלל של בית כנסת.
במישור הקדמי של הציור מתואר דוכן לקריאת התורה.
מצד ימין מתוארות דמויותיהם של נער צעיר ואדם מבוגר הקוראים באותו הסידור.
על קיר מאחוריהם מופיעים פסוקים מתוך התורה.
זהו דיוקן עצמי של גוטליב כנער.
משמאלם נצבת דמות שגם היא מהווה פורטרט עצמי של גוטליב, הפעם כמבוגר בשנות העשרים לחייו.
הוא מתואר כנשען על הדוכן, לבוש בבגד פסים ולמותניו אבנט רחב.
על צווארו שרשרת עם תליון עליו חקוק מגן דוד, וכן ראשי התיבות של שמו בעברית – "מ.
לצידו יושב יהודי מבוגר, עטוף טלית ואוחז בספר תורה שעל כיסויו מצוינת הקדשה – "כ"ת / נדבה / לזיכרון נשמת / המנוח משה / גאטיליעב זצ"ל / תרל"ח/ לפ"ק".
משמאלו עומד נער צעיר, הלובש מעיל חגיגי וארוך ואוחז בשולחן נמוך ועליו סידורי תפילה ושופר.
הילד עונד את אותו תליון המופיע גם על צווארו של גוטליב הבוגר.
מסיבה זו רבים פירשו דמות זו כדיוקן עצמי נוסף שלו, הפעם כילד.
בנוסף, מאחורי דוכן התפילה נמצאות עוד ארבע דמויות של מתפללים עטופים בטליתות.
עזרת הנשים של בית הכנסת מתוארת כמעין מרפסת נמוכה המשקיפה על החלל המרכזי.
היא בנויה בעזרת עמודי אבן פשוטים הנושאים קמרונות.
במישור האחורי של הציור מתואר וילון כחול שמעליו נחשפים שני חלונות זכוכית עגולים המעוצבים בטכניקה של ויטראז'.