tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מהמאה ה-19 ניסו נוסעים וחוקרים שתרו את חצי האי סיני למצוא את נתיב הנדודים של בני ישראל במדבר ואת תחנות המסע.
הניסיון לאתר את הר סיני עמד במרכז החקירות וההצעות של אותם חוקרים.
שני נתיבי המסע העיקריים שהוצעו היו הנתיב הצפוני, העובר בדרך הים שבצפון סיני והנתיב הדרומי העובר באזור ההר הגבוה שבדרום סיני.
השערות נוספות הצביעו על מסלולים נוספים אפשריים.
עם זאת, לא נמצאו עד היום ממצאים שהתקבלו כראיות ארכאולוגיות למסעות בני ישראל במדבר סיני.
יש הרואים זאת כסימן לכך שמדבר סיני המופיע במקרא אינו המדבר שנקרא כיום "סיני", אולם הסברה הרווחת בקרב הזרם המרכזי של ארכאולוגיים היא שהסיפור אינו מבוסס על אירוע היסטורי.
על פי רמת המורכבות של הטקסט וניתוח מחקרי של הטקסט המקראי, מסורת נדודי בני ישראל במדבר נכתבה בוודאות לפני חורבן בית ראשון, כאשר הערכות שונות נעות באזור המאות ה-7 או ה-8 לפני הספירה.
על פי הניתוח המחקרי, סיפור הנדודים מורכב ממספר רב של "פרקים", שניכר שלא נכתבו במקור כסיפור אחד, אלא אוגדו בדיעבד באופן זה על ידי עורכים מאוחרים.
תפיסה מקובלת במחקר, היא שלסיפור הנדודים יש גרעין ספרותי שמספר סיפור אותנטי ריאליסטי, עליו נוספו בהמשך שכבות ספרותיות ניסיות דומיננטיות.
להערכת חוקרת המקרא ליאורה רביד השכבות הניסיות נוספו בתקופת גלות בבל.
במקביל לסיפור כיבוש הארץ המתואר בתורה בסוף הנדודים, מספרת התורה גם סיפור נוסף ובו קבוצות נוודים קטנות מתיישבות במספר אזורים.
עדויות טקסטואליות וארכאולוגיות עשויות לתמוך בכך שאמנם חצו נוודים את המדבר ממצרים לאזורי ההר בישראל, אולם עשו זאת בקבוצות קטנות ולאורך זמן ולא במסע אחד רחב היקף.
חלק מהחוקרים לא מייחסים חשיבות, בהתאם להשערה זו, להיעדר הממצאים הארכאולוגיים ממסע הנדודים, ולטענה הנפוצה במחקר שהמדבר אינו יכול לכלכל קבוצות גדולות, שכן קבוצות קטנות של נוודים ייטיבו לשרוד מסעות במדבר, וממילא אינן נוטות להשאיר אחריהן ממצאים ארכאולוגיים ברורים.
גם דפוסי התנהגות של חברות נוודיות בעת העתיקה תומכים בתפיסה מחקרית זו, כאשר נפוצות מגמות היסטוריות כמו הגירה במספרים גדולים אל מצרים בתקופות של מחסור במזון, ובהגירה החוצה ממצרים בתקופות אחרות.
אלברכט אלט העריך שבסביבות שנת 1200 לפני הספירה נכנסו קבוצות גדולות של נוודים לישראל, בתקופה בה גם הארכאולוגיה המקומית מצביעה על צמיחה בהתיישבות.
ליאורה רביד שיערה שרבים מקבוצות אלו היו עשויות להגיע ממצרים ולכלול את ראשוני המתיישבים הפרוטו-ישראלים.
התייחסויות שונות ניתנו במחקר לכך שעל פי המתואר בספר שמות, בני ישראל לא עברו "דרך ארץ פלשתים", שהייתה הדרך הקצרה והקרובה לארץ ישראל.
על פי חוקר המקרא יהושע מאיר גרינץ דרך זו עברה בצפון סיני, שם שכנו הפלשתים הראשונים המוזכרים אצל אבות האומה, אברהם ויצחק ושם הייתה ארץ פלשתים.
ליאורה רביד רואה שאזכור נסיבות אלו בספר שמות חלק מהגרעין האותנטי המקורי של הסיפור.
מבחינת הניסיונות לזהות גאוגרפית חלק מהמקומות המוזכרים במסע, מאיר גרינץ קובע בספרו מוצאי דורות, כי ארץ גרר הנזכרת בספר בראשית היא במזרח סיני, מדרום לג'בל חלאל ולדרך שור המקראית, שם נקרא עד היום אחד מיובליו המרכזיים של ואדי אל-עריש - נחל אל גרור.
לפי ההיסטוריון אביגדור שחן, בני ישראל לא עשו את מסלול יציאת מצרים דרך אזור חצי האי סיני כפי שמקובל, אלא דרך אפריקה.
הם פנו ממצרים לכיוון צ'אד וניז'ר של ימינו, משם נסעו אל צפון-מערב היבשת, ולאחר מכן שבו מזרחה לסודאן ואתיופיה - שם הם חצו את סואץ לכיוון אסיה, ועלו צפונה לארץ ישראל דרך מערב סעודיה של היום.
שחן מצביע על קיומם של שבטים אפריקאים ששומרים מצוות, וכן על כך שלאורך המסלול באפריקה ישנם מקומות בעלי שמות עבריים.
יגאל בן נון העריך על סמך ניתוח טקסטים שסיני המקראית היא מקום בחצי האי ערב, אולם בן נון עצמו וחוקרים נוספים הדגישו שלשיטתם לא נעשה מסלול מסוים של מסע מכונן אחד, אלא מסעות רבים של קבוצות קטנות.
מספר שנות הנדודים הנקוב במקרא, 40, נחשב במחקר כמספר טיפולוגי שאין לו משמעות היסטורית.
על דור המדבר כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "מתי מדבר האחרונים" (תרנ"ז - 1896); ואת הפואמה "מתי מדבר" (תרס"ב - 1902), הנחשבת לפסגת יצירתו.
נדז'דה פון מק הייתה אשת עסקים רוסיה, הנודעת כיום בעיקר בקשריה האמנותיים עם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
פון מק העניקה לו במשך 13 שנים תמיכה כספית, שאפשרה לו להקדיש את כל זמנו להלחנה, אך בתנאי שלעולם לא ייפגשו.
צ'ייקובסקי הקדיש לה את סימפוניה הרביעית בפה מינור שלו.
פון מק הייתה פטרונית רבת-השפעה של האמנויות בכלל ופעלה למתן תמיכה כספית לניקולאי רובינשטיין וקלוד דביסי.
פון מק נולדה כנדז'דה פילארטובנה פרולובסקאיה למשפחה עתירת נכסים וקרקעות.
אביה, פילארט פרולובסקי, טיפח בה מגיל צעיר אהבה למוזיקה.
מאמה, אנסטסיה דימיטריובנה פוטמקינה, קיבלה את המרץ, הנחישות והכישרון העסקי.
נדז'דה, שהתייחסה ברצינות רבה ללימודי המוזיקה בנעוריה, הייתה לפסנתרנית מוכשרת ביותר ובקיאה ברפרטואר הפסנתר, כמו גם בספרות ובהיסטוריה, שלטה בשפות זרות ובהערכת אמנויות חזותיות.
היא אף קראה בכתבי הפילוסופים שופנהאואר והאידיאליסט הרוסי ולדימיר סולוביוב.
בגיל 16 נישאה לקרל פון מק, מהנדס בן 28 ובנם של מאיור אוטו אדם פון מק ווילהלמינה האפרברג - משפחה גרמנית-בלטית מריגה.
לזוג נולדו 18 ילדים, ש-11 מהם שרדו הגיעו לבגרות.
חייו של קרל פון מק כעובד מדינה היו משמימים למדי ומשכורתו הייתה זעומה, אך מספר ילדיו גדל והלך במהירות והאחריות שהכבידה עליו הרתיעה אותו מהסתלקות ממשרה קבועה.
נדז'דה פון מק ראתה את הדברים באור שונה לגמרי.
מבחינתה, מילוי תפקידיה כאם, אומנת, מחנכת, תופרת, עקרת בית וחדרנית היה קל פי כמה מעמידה בהשפלה שבראיית בעלה כבורג במכונה של ארגון ממשלתי.
בה במידה לא היה בעמידה בכל החובות הביתיות הללו כדי לפגום בנחישותה או לרופף את מרצה כשדרבנה אותו לפרוש מעבודתו.
רוסיה, ששיוועה למסילות רכבת, הרחיבה את רשת התעבורה שלה במהירות, ונדז'דה הרחיקה ראות די הצורך להבין, ששם טמון עתיד בעלה.
היא לחצה ללא הרף על קרל למצוא שותף בעל הון ולהצטרף לשגשוג של בניין מסילת הרכבת הרוסית.
לבסוף נכנע קרל לבקשות אשתו והתפטר.
היו להם רק 20 קופייקות ליום למחיה, אך נדז'דה צדקה כששמה את מבטחה בכישרונו כמהנדס.
ב-1860 היו רק 100 מילין של מסילת רכבת ברוסיה.
כעבור עשרים שנה, גדל המספר ליותר מ-15,000 מילין.
לחלק גדול מפרץ ההתפתחות הזה היה אחראי קרל פון מק, ובזכותו היה למולטי-מיליונר.
בקווים שלהנחתם היה אחראי היה קורסק לקייב והקו הרווחי ביותר ממוסקבה לריאזאן, שהחזיק במונופול על שינוע תבואות ממחוז האדמה השחורה לרוסיה התיכונה.
קרל פון מק מת בפתאומיות ב-1873. בצוואתו הניח לנדז'דה את השליטה בכל החזקותיו הפיננסיות הכבירות, שכללו שתי רשתות מסילות, אחוזות נרחבות וכמה מיליוני רובלים.
שבעה מ-11 ילדיהם עוד חיו בבית ונדז'דה התמקדה בעסקים ובחינוך אלה מילדיה שעוד היו תלויים בה.
היא מכרה מסילת רכבת אחת וניהלה את השנייה בעזרת אחיה ובנה הבכור, ולדימיר.
אחרי מות בעלה, שמה פון מק קץ מכל וכל לחיי החברה שידעה עד אז.
היא פרשה להסתגרות מוחלטת כמעט.
היא סירבה אפילו לפגוש את קרובי האנשים, שעמם עמדו ילדיה לבוא בקשרי נישואים.
על פי כל התיאורים, פון מק הייתה מתנשאת ושתלטנית מטבעה וחלשה על משק ביתה כעריצה.
היא אהבה - ותבעה - שהכל ייעשה כדברה, והקיפה את עצמה רק באומרי הן תמידיים.
היא משלה בחיי ילדיה בכל פרט ופרט.
כאשר בגרו, ארגנה את נישואיהם, קנתה להם בתים וריהטה אותם.
כשרצתה לראות את ילדיה הנשואים, שיגרה להם צווי התייצבות במקום להזמינם אליה.
נקל להבין, שילדיה לא תמיד הכירו תודה על הקיצוניות שאמם הפגינה בדאגתה (או בתחיבת אפה, תלוי בנקודת ראותו של הנוגע בדבר).
היא הייתה טרודה תמיד, כפייתית בעסקנותה המתמדת.
היא לקחה את משרתיה הקשישים לסיורי ביקורת תקופתיים בביתה, ממרתף עד גג, ושום דבר, מן המרתף עד הגג, לא נשאר מעולם כשהיה.
חבלים נשמרו בשבילה להתיר מקשריהם ולגלול מחדש.
ספרים נקנו כדי שתוכל להפריד את דפיהם.
היא קנתה כמויות של חוטי צמר, לכרוך לכדורים ולשלוח לבתה, הרוזנת בניגסן.
תוך כדי כך, הייתה מזמנת אליה את בתה יוליה לבוא ולקרוא לפניה.
מכל ילדי פון מק, הייתה הלהוטה ביותר לרצות את אמה, שתבעה ממנה כל מה שעלה בדעתה - וקיבלה את מבוקשה.
סביר להניח, שהייתה מודעת לכך, שהתנהגותה עושה אותה בלתי נסבלת.
היא כתבה אל צ'ייקובסקי, "אני מאוד לא סימפתית ביחסי האישיים, משום שאין בי שמץ נשיות; שנית, אינני יודעת איך להיות רכה ועדינה, והמאפיין הזה עבר בירושה לכל משפחתי.
כולנו חוששים מגילויי חיבה או רגשנות, ומשום כך כל מסכת היחסים במשפחתנו חברית, או גברית, אפשר להגיד."
נדז'דה פון מק הייתה אתאיסטית מוצהרת.
לא היה זה דבר יוצא דופן ברוסיה האריסטוקרטית בשנות ה-70' של המאה ה-19. הצורך הנוקב שלה בעצמאות, לעומת זאת, היה חריג מאוד לגבי אשה בת זמנה.
ההתפלגות בין הצורך הזה לבין דאגתה למשפחתה הביאה לסתירות בין אמונותיה למעשיה.
השקפותיה בעניינים שבלב היו מוסרניות מחמירות.
עם זאת, היא לא האמינה בנישואים כמוסד חברתי.
היא הצהירה בקביעות על שנאתה להם לפני צ'ייקובסקי.
"על אף השקפותיה בנושא הנישואים, השלימה עמם כאמצעי להשגת יציבות חברתית ורבייה.
ייתכן, שהתנסותה היא בתחום זה אילצה אותה להכיר בתועלת שבו.
ייתכן, שהבנה זו היא שדחפה אותה לחתור להבאת כל ילדיה בברית הנישואים מוקדם ככל האפשר - להבטחת יציבותם אם תלך היא לעולמה.
אלא שאפילו במסגרת הנישואים ראתה ביחסי מין בין גברים לנשים ניצול הדדי.
הוגי דעות רוסים רדיקליים באותה תקופה, כגון ניקולאי צ'רנישבסקי ודמיטרי פיסארב תמכו בדעות, שלא היו רחוקות מדעותיה של פון מק.
שניהם ראו בנישואים את עמוד התווך של החברה בבורגנית וקראו לחיסולם.
פון מק רחשה כבוד מיוחד להגותו של פיסארב ולפוזיטיביזם של המאה ה-19 ככלל.
בהתחשב בהשקפות אלה, נקל לראות איך שנאת הנשים של צ'ייקובסקי ורתיעתו המוצהרת מנישואים קסמו למישהי כמו פון מק.
גם ההומוסקסואליות שלו לא הטרידה אותה.
ייתכן שבתה השנייה של פון מק, אלכסנדרה, סיפרה לה על נטיותיו המיניות בראשית קשריה עמו.
ייתכן גם, שפון מק כבר ידעה על כך, כיון ששקדה מאוד על גילוי כל מה שיכלה על המלחין שלה.
היא יכלה לפרש אהבה עזת-יצרים בין שני גברים כהפרזה סנטימנטלית, ועל כן, מובנת.
אם בכלל (לפחות על פי המסורת המשפחתית של פון מק), ייתכן שידיעה זו חיזקה את ביטחונה, שאין שום אישה אחרת בחיי הרגש של צ'ייקובסקי.
הודות לעושרה העצום ולאהבתה למוזיקה, הייתה נדז'דה פון מק לגורם מניע ראשון במעלה באמנויות הביצוע ברוסיה.
החריג היחיד לסתגרנותה הכללית הייתה סדרת הקונצרטים של האגודה המוזיקלית הרוסית במוסקבה.
היא האזינה להם "אינקוגניטו", יושבת לבדה ביציע.
באמצעות הקונצרטים הללו התוודעה אל ניקולאי רובינשטיין, שעמו קיימה קשר מורכב.
על אף הכבוד שרחשה לכשרונותיו של רובינשטיין ולמרצו, לא נמנעה מלחלוק בתוקף על דעותיו במקרים מסוימים.
עוד בחיי בעלה החלה לתמוך באופן פעיל במוזיקאים צעירים.
אחדים מן המוזיקאים הללו עבדו אצלה בקביעות.
הם התגוררו בביתה וניגנו את היצירות האהובות עליה.
היא שכרה את קלוד דביסי כמורה למוזיקה לבנותיה, והוא רצה לשאת לאישה אחת מהן.
היא לא נתנה את הסכמתה לכך, משום שרצתה כי בנותיה יינשאו לגברים שתבחר היא עצמה (כך אומנם עשו, אבל הנישואים האלה הסתיימו כולם בגירושין).
בפברואר 1880 נחלצה לעזרת הכנר הפולני הנריק וייניאבסקי, שנפל למשכב באודסה במהלך סיור קונצרטים.
היא העבירה אותו לביתה ודאגה לטיפול רפואי בשבילו.
הוא מת כעבור שבועות אחדים במוסקבה.
ב-1877 היה בין המוזיקאים שנהנו מתמיכתה הכנר יוזף קוטק, שעמו ניגנה מוזיקה קאמרית.
קוטק היה תלמיד לשעבר וידיד של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ומי שהמליץ עליו לפון מק היה ניקולאי רובינשטיין.
עוד קודם לכן התרשמה מן המוזיקה של צ'ייקובסקי, בין השאר מן הפואמה הסימפונית "הסערה", וחקרה את רובינשטיין עליו באריכות.
אולי בהמרצת קוטק, כתבה פון מק אל המלחין.
במכתבה הציגה את עצמה כ"מעריצה נלהבת" והזמינה אצלו כמה יצירות לכינור ופסנתר לנגינה באחוזתה.
צ'ייקובסקי, שאולי ידע כבר משהו על המוניטין שלה כפטרונית אמנות, נעתר מניה וביה.
אחת מהזמנותיה הראשונות הייתה למארש אבל.
הם המשיכו להתכתב במהלך התקופה הקצרה והמיוסרת של נישואיו הכושלים.
הקשר ביניהם הלך והתפתח, ופון מק העמידה לרשותו קצבה כספית גדולה די הצורך (6,000 רובל לשנה) לאפשר לו לפרוש ממשרת ההוראה שלו בקונסרבטוריון של מוסקבה ולהקדיש את מלוא עתותיו ליצירה.
(סכום זה היה אוצר קטן.
פקיד ממשלה זוטר בימים ההם היה צריך לפרנס את משפחתו ב-300 עד 400 רובל בשנה).
צ'ייקובסקי קיבל בהכרת תודה את תמיכתה של פון מק.
אף על פי כן, התמיכה גרמה לאי-נוחות רגשית מסוימת ולמתיחות מתחת לפני השטח.
שניהם התמודדו עם המצב המביך בעדינות ראויה לציון.
עם זאת, צ'ייקובסקי לא יכול היה שלא להרגיש אי-נעימות לא ברורה בגין החסדים שהרעיפה עליו.
הוא כתב אליה בגלוי בעניין זה: "...
ביחסי אתך מטרידה אותי עובדה זו, שבכל פעם שאנחנו מתכתבים, יש כסף בתמונה."
השניים ניהלו התכתבות משמעותית, שבמהלכה החליפו מעל 1,200 מכתבים בין 1877 ל-1890. הפרטים שבהם שיתפו איש את רעותו היו יוצאי דופן לגבי שני אנשים, שלא נפגשו מעולם.
הוא חשף לפניה יותר מידע על חייו ועל תהליכי היצירה שלו משאר לפני כל אדם אחר.
המשוב שלה קיבל חשיבות כה רבה בעיניו, שאחרי שהמבקרים הצליפו ללא רחם בהסימפוניה החמישית שלו, היא זו שחיזקה אותו בתמיכתה להמשיך בהלחנה.
אף כי מכתבים אלה התגלו כאוצר בלום לחוקרי צ'ייקובסקי במהלך השנים, הרי רבים מהם סבלו מקיצוצים שערכו בהם עורכים קודמים.
בימים אלה מתוכנן לצאת אוסף, שיכיל את כל המכתבים שנותרו לפליטה במלואם, בהם הרבה מכתבים, שהתגלו רק לאחרונה.
לפני מותה האמינה פון מק, שהמכתבים הושמדו.
כשצ'ייקובסקי קיבל את בקשתה להשמידם, הניח את דעתה שבקשתה מולאה, ואחר תייק את המכתב הזה עם שאר המכתבים לעדות לדורות הבאים.
פון מק נשארה תומכת מושבעת ומסורה בצ'ייקובסקי ובמכלול יצירותיו, אבל הקשר שלה עמו היה מותנה בכך, שלא תיפגש עמו.
תנאי זה לא נבע פשוט מסירובו להתאים את עצמו לציפיותיה.
היא השתוקקה לראות בצ'ייקובסקי את אידיאל המלחין-פילוסוף, במידה רבה דגם של "על אדם" שבכתבי פרידריך ניטשה.
צ'ייקובסקי הבין זאת וכתב לפון מק, "את צודקת לגמרי, נדז'דה פילארטובנה, בהשערתך, כי מזגי נוטה לרגשות הרוחניים יוצאי הדופן שלך עצמך, שאותם אני מבין בשלמותם." הם נפגשו אומנם בשתי הזדמנויות, מפגש מקרי לחלוטין, אך לא החליפו דברים.
יחסיהם, מעצם הגדרתם, סיפקו את צרכיה העמוקים ביותר של פון מק.
מושג הארוטיות שלה היה רגשי יותר מאשר גופני.
השקפתה השלילית על הנישואים הייתה חדורה גישה פרגמטית צרה, אפילו אנינות סולדת, למיניות.
גישה זו עוררה כנראה בתודעתה את יקוד התשוקה האפלטונית שאפיינה את יחסה כלפי צ'ייקובסקי.
כך יכלה להתיר את רסן רגשותיה עם צ'ייקובסקי ובה בשעה להסתייג מכל מה שנראה בעיניה כאי-הנעימות, הוולגריות, הכלימה וההשפלה שקישרה עם אהבה מינית.
נגינת הרדוקציה לפסנתר של הסימפוניה הרביעית, שקיבלה באוקטובר 1879, השפיעה עליה נפשית וגופנית במידה כזאת, שחשפה במכתבה אל צ'ייקובסקי את הרגשות שבלמה במשך שנתיים:
פון מק שימרה עד תום יחסיהם, לפחות על הנייר, את הדימוי הנעלה של צ'ייקובסקי כ"ידידה האהוב".
מכתבים גילו במהלך השנים את המגרעות הרבות מספור של שני הצדדים המעורבים.
שניהם היו נוירוטיים ונוטים לדיכאון, שאותו הגדירה "מיזנתרופיה" שניהם היו אקסצנטריים וקפריזיים.
צ'ייקובסקי נטה לעיתים לגנבת דעת, שהייתה כמעט שקופה.
פון מק הייתה לעיתים קרובות פולשנית ובלתי עקבית.
אף על פי כן, שניהם התעלו על התכונות הקטנוניות הללו.
על אף הנתק שנוצר ביניהם בסופו של דבר, מסירותם ההדדית, בשיאה, יכלה להיחשב למופת של יחסים בין שני אנשים מסובכים ומורכבים רוחנית.
כאות להערכתו, הקדיש צ'ייקובסקי את הסימפוניה הרביעית לפון מק.
הייתה לכך חשיבות משום שמפאת טבעה של פטרונות אמנותית בחברה הרוסית, הפטרון והאמן נחשבו לשווים.
הקדשות יצירות לפטרונים היו ביטויים של שותפות אמנותית.
בהקדישו את הסימפוניה הרביעית לפון מק, אישר את מעמדה כשותפה שוות ערך ביצירתה.
בשנת 1883 נשא בנה של פון מק, ניקולאי, את אחייניתו של צ'ייקובסקי, אנה דווידובה, לאישה, אחרי חמש שנים של מאמצי שידוך מצד צ'ייקובסקי ופון מק.
פון מק, ששהתה אותו זמן בקאן, לא הייתה נוכחת בחתונה.
בכך שמרה אמונים למנהגה להימנע מכל קשר עם משפחות בני זוגם של צאצאיה.
צ'ייקובסקי, לעומת זאת, בא והתוודע אל יתר שבט פון מק.
בהתחלה ששו פון מק וצ'ייקובסקי על האירוע, בראותם בו הגשמה סמלית של הקשר ביניהם.
דברים שאירעו בהמשך גרמו להם להטיל ספק בכוונתם.
אנה, קשת-עורף ביותר כשלעצמה, השתררה על בעלה.
היא גם התייצבה נגד חמותה בעניינים שנגעו למשפחה - התנגדות שבאה לביטוי בוטה ביותר בסכסוך שפרץ בין בנה הבכור של פון מק ושותפה לעסקים, ולדימיר, ליתר המשפחה.
במקום לקרב את פון מק וצ'ייקובסקי, אפשר שהאיחוד בין אנה לניקולאי תרם לתקיעת הטריז ביניהם.
צ'ייקובסקי התנער למעשה מאחייניתו במאמץ למנוע מריבה.
פון מק הסתירה ממנו את רגשותיה האמיתיים לגבי ההתרחשויות.
באוקטובר 1890 שלחה פון מק את מלוא התמיכה השנתית מראש בלוויית מכתב, ששם קץ לחסותה.
הגורם המפתיע ביותר בניתוק הקשר הייתה פתאומיותו.
רק שבוע קודם לכן שלחה לו מכתב טיפוסי, אינטימי, אוהב וגלוי-לב.
המכתב עסק ברובו בהתנהגות ילדיה, המפזרים ללא חשבון את ירושתם העתידה.
נושא זה היה עילת תרעומת מתמדת לפון מק ולא בהכרח התראה לניתוק קשריה עמו והפסקת תמיכתה.
עם זאת, הסבר אחד הגיוני למתן תמיכה שנתית בבת אחת לצ'ייקובסקי עשוי להיות החשש, שמא לא יימצאו לה די כספים להעביר אליו בהמשך על פי ההסדר החודשי הרגיל ביניהם.
מחמת פתאומיות המעשה, יש הסבורים שפון מק שמה קץ לחסותה משום שנודע לה דבר ההומוסקסואליות של צ'ייקובסקי.
משמעות רבה נודעת לבקשת פון מק מצ'ייקובסקי במכתבה האחרון, לבל ישכחנה.
היא לא הייתה מבטאת משאלה כזאת לו פעלה מתוך טינה כלפי מה שתפסה כפגם מוסרי.
הנחה אפשרית, אולי סבירה יותר, היא, שמשפחתה איימה לעשות פומבי לנטיותיו המיניות של צ'ייקובסקי.
במקרה זה, פון מק הייתה מנתקת את קשריה עמו כדי להגן עליו משערורייה.
לשתי עובדות היה מקום בהחלטתה של פון מק:
בשנת 1890, הייתה פון מק חולה אנושה.
היא נמצאה בשלב האחרון של שחפת, שתכניע אותה חודשיים אחרי מות צ'ייקובסקי.
דילדול זרועה הימנית עד כדי ניוון עשה את מלאכת הכתיבה לבלתי אפשרית כמעט.
בעיה זו לא הייתה חדשה לצ'ייקובסקי.
הניוון הגובר, מלווה עוויתות חריפות בידיים, החל עוד בקיץ 1882 והחמיר בהתמדה.
מצב זה היאט לאין שיעור את קצב ההתכתבות של פון מק, כיון שכתיבת כל שורה, ואחר כל כמה מילים, היסבה לה כאבים.
היא הביאה את הדבר לידיעתו במכתבים קודמים.
הכתבה לאדם אחר הייתה מביכה - בייחוד מסרים גלויים, נטולי רשמיות ואישיים כאלה שהיא וצ'ייקובסקי החליפו ביניהם.
פון מק הייתה נתונה ללחץ משפחתי קשה.
ילדיה היו נבוכים מקרבתה לצ'ייקובסקי.
בחברה התהלכה רכילות על המלחין ו"לה מק".
המצב נראה, לפחות בעיני קרובי משפחתה העוינים, שערורייתי יותר ויותר.
גרוע מזה, מבחינתם, הוא המשיך לקחת את כספה ללא נקיפת מצפון גם אחרי שקיבל גמלה נדיבה מן הצאר אלכסנדר השלישי.
הגמלה הממלכתית הזאת, שהוענקה לו בשנת 1888, הסתכמה ב-3,000 רובל בשנה.
אם כי סכום זה היה רק מחצית ממה שקיבל מדי שנה מפון מק, בכל זאת היה גדול פי 10 ממשכורתו של עובד ציבור ממוצע.
כאשר מצבם הכספי של הילדים הורע, גברה נחישותם לשים קץ להסדר בין אמם לצ'ייקובסקי.
בין אמצע שנות ה-90' לסופן, במשך תקופה של חודשיים, פקדו את ביתה כל ילדיה הבוגרים פרט לאחד.
ייתכן שניתן לה אולטימטום בלתי חוזר.
בנה הבכור, ולדימיר, שהיה מקורב אליה ושותף למפעליה העסקיים, חלה ונמצא במצב של התנוונות גופנית ורוחנית.
ייתכן, שבמצבה היא החולני ראתה בכך עונש משמיים על כך, שהשקיעה מכספה ומאהבתה, שבנה עשוי היה לראות כמגיעים לו בזכות, במלחין שאיננו מבני המשפחה.
המכתב והתשלום האחרון מפון מק לצ'ייקובסקי נמסרו ביד משרת מהימן שלה, איבן וסילייב, שלו נטתה חיבה מיוחדת.
מעולם לא שלחה לו דבר בדרך זו קודם לכן.
תמיד שלחה מכתבים והמחאות בדואר.
אם לא יכלה עוד לשלוט באופן אישי בהתכתבותה, ואם רצתה להסתיר את פעולתה מכל הסובבים אותה, נמצא שפתרה שתי בעיות בפעולה יחידה זו.
היא גם ידעה, שצ'ייקובסקי זקוק לעיתים קרובות למזומנים, על אף מה שהעניקה לו.
צ'ייקובסקי היה מנהל כספים גרוע.
בעתות לחץ היה מבקש מפון מק מפרעה על חשבון קצבת החודשים הבאים.
בהכירה את הרגלו זה, ייתכן שצפתה את הצורך שלו בכסף.
אפשר שהחלה להתכונן לניתוק כבר באמצע שנת 1889, בדעתה כי בוא יבוא במוקדם או במאוחר.
אחרי תגובתו הראשונה, הנבעתת של צ'ייקובסקי, שנבעה מחרדה למצבו הכספי לאחר הפסקת התמיכה שהורגלה בה, נרגע והחל לדאוג לפון מק.
הוא ניסה ליצור עמה קשר, במכתב מ-18 ביוני 1891, אך חתנה, פאכולסקי, השיב לו, כי במצב עצביה המעורער איננו מעז להראות או לקרוא לה את מכתבו של צ'ייקובסקי.
עם זאת, ציין פאכולסקי, בעומק לבה ממשיכה לבעור חיבתה הנושנה לידידה הוותיק.
בכך נאלץ צ'ייקובסקי להסתפק, לפי שעה.
אדם אחד שבירך אולי על הניתוק היה אחיו של צ'ייקובסקי, מודסט.
גם מודסט, כמוהו כאחיו, היה הומוסקסואל.
כששני האחים דנו בפעולתה של פון מק, מודסט לא ניסה לתרץ את התנהגותה.
תחת זאת אמר, כי מה שצ'ייקובסקי ראה כקשר יחסים יחיד במינו והדדי בין שני ידידים, היה לפון מק שגיון חולף של אישה עשירה.
מן הראוי להטיל ספק מסוים בשיפוטו של מודסט בעניין זה.
עם כל הערצת האלילים שרחש לאחיו, רגשותיו של מודסט היו, למעשה, אמביוולנטיים
אין זה בלתי סביר, שמודסט חש קנאה עזה כלפי אחיו, היוצר עתיר ההצלחה, ובמקביל חשש, שמעמדו בחיי אחיו מתערער בשל אותה ידידה חשאית, שהייתה יריבתו הצמודה במאבק על תשומת לבו וחיבתו של האח.
בדיוק כפי שפרידתו של צ'ייקובסקי מאשתו אנטונינה הייתה עשויה לשמח את פון מק, כך ייתכן, שהניתוק שלו מפון מק שימח את מודסט.
מודסט היה לרושם קורותיו של המלחין.
לטענתו, צ'ייקובסקי ראה בניתוק שפון מק כפתה על יחסיהם מעשה של בגידה.
עוד אמר, שמרירותו של צ'ייקובסקי לא שככה וכי על ערש מותו חזר המלחין שוב ושוב על שמה של פון מק בנימת תוכחה.
עם זאת, במשפחת פון מק הילך סיפור שונה מאוד.
גלינה פון מק, בתם של ניקולאי, בנה של נדז'דה פון מק, ואנה, אחייניתו של צ'ייקובסקי, טענה, שהקרע אוחה בחשאי.
בספטמבר 1893, שבועות ספורים לפני מות צ'ייקובסקי, עמדה אנה לצאת לניס.
פון מק גססה ואנה הייתה בדרכה לטפל בה.
צ'ייקובסקי ביקש ממנה להפציר בידידתו לשעבר לסלוח לו על שתיקתו.
ההתנצלות הזאת התקבלה בלב שלם מצד פון מק, שהשיבה לו ברוח דומה.
רושם קורותיו של צ'ייקובסקי, ד"ר דייוויד בראון, טוען, כי הדיווח של גלינה "מבוסס במידה רבה על שמועות ויש בו הרבה הפרזה רומנטית."
אף על פי כן, הוא מוכן להודות, שדבריה אינם משוללים סבירות מסוימת, מה גם שגלינה קיבלה את הסיפור ישירות מאמה.
טענתה של פון מק לפשיטת רגל לא הייתה נכונה לגמרי.
במקביל להונו הגדול, הותיר אחריו קרל פון מק חובות גדולים במותו.
היקף החובות האלה עלה בהרבה על מה שהיה ידוע לאשתו.
שמועות על החוב הזה החלו להסתובב בציבור בראשית שנות ה-80' של המאה ה-19. צ'ייקובסקי שאל אותה על כך במכתבו.
החוב הצטבר והסתבך עוד יותר בגלל הניהול הפיננסי של נכסיה העסקיים של פון מק בידי בנה ולדימיר.
ולדימיר היה מחונן בתחום יחסי הציבור כמו אביו בתחום ההנדסה, אבל בניהול כספים נהג פזרנות כמו אמו.
הוא היה חביב על אמו מכל ילדיה ואולי משום כך האריכה רוחה כלפי אורחות חייו במשך זמן רב כל כך.
מצב זה, לרוע המזל, חידד את יחסי האם והבן עם שאר האחים ועם גיסתו אנה (אחייניתו של צ'ייקובסקי).
הם טענו, בין השאר, שהוא לוקח מכספי החברה לשימושו האישי.
בין אם הייתה אמת בהאשמות או לאו, נכסי פון מק עמדו בסיכון פיננסי רציני.
ולדימיר סבל מהתמוטטות עצבים ב-1890. באותו קיץ שחררה אותו אמו ממשרתו.
מחליפו היה עוזרה האישי של פון מק, ולדיסלב פאכולסקי.
פאכולסקי, שפון מק העסיקה אותו תחילה כמוזיקאי, היה לחתנה כשנשא לאישה את בתה יוליה.
הוא היה מנוסה הרבה יותר מוולדימיר בניהול פיננסי והצליח להציל את נכסיה של פון מק מפשיטת רגל.
עלתה גם השערה, כי כעוזרה של פון מק, נמצא בעמדה שאפשרה לו לאכוף את רצון המשפחה ביירוט מכתבים אל ומאת צ'ייקובסקי.
עם זאת, אין אפשרות להעריך בוודאות את מלוא ההיקף של מאמציו בסוגיה זו עד שייחשפו עוד ראיות, שנגנזו ועוד לא נמצאו.
בינתיים אובחנה אצל ולדימיר שחפת מתקדמת, אותה מחלה שממנה סבלה אמו ושתביא עליו את הקץ בשנת 1892.
נדז'דה פון מק מתה משחפת ב-13 בינואר 1894 בניס שבצרפת, כחודשיים אחרי מות צ'ייקובסקי.
אחרי מות חמותה, נשאלה אנה פון מק איך נשאה הפטרונית המנוחה את מותו של צ'ייקובסקי.
אנה ענתה, "היא לא נשאה אותו."
תרומת גלינה ניקולייבנה פון מק
בשנת 1985 תרמה גלינה לאוניברסיטת קולומביה אוסף, שכלל את התרגום שלה ל-681 מכתבים שכתב צ'ייקובסקי למשפחתו.
האוסף מכסה את התקופה בין מרץ 1861 לספטמבר 1893.
אלוף אולימפי בעל 6 מדליות זהב, מהן 5 באולימפיאדה אחת (אנטוורפן 1920), מספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת, שיא שנישבר לאחר 52 שנים על ידי השחיין היהודי מארק ספיץ מארצות הברית שזכה ב-7 מדליות זהב (מינכן 1972).
הוא הסייף היחידי שזכה במדליות זהב בכל שלושת הכלים (רומח, דקר וחרב).
נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה נדי במדליית זהב בתחרות ברומח אישי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות חרב אישי ובמקום חמישי בתחרות חרב קבוצתי.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה נדי ב-5 מדליות זהב, בתחרות ברומח אישי, בתחרות בחרב אישי במדליית כסף זכה אחיו הצעיר אלדו, בתחרות ברומח קבוצתי, בתחרות בדקר קבוצתי ובתחרות בחרב קבוצתי.
הוא זכה במספר מדליות הזהב הגדול ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו באולימפיאדה אחת.
בשנת 1940 נפטר נדי בפורטופינו.
נדוצרטופס הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שמיונו כסוג נפרד מטריצרטופס - המין Triceratops hatcheri (לול, 1907) - נתון במחלוקת.
נמצאה רק גולגולת אחת של הנדוצרטופס.
במאפייניה הכלליים היא דומה לטריצרטופס וטורוזאורוס למעט ההבדלים הבאים:
לכן הוא נקרא בהתחלה "דיצרטופס" (פנים בעלות שתי קרניים) ומאוחר יותר "נדוצרטופס" (פנים לא מספיק בעלות קרניים").
בעטרה יש חורים קטנים, בעצם ה-parietal ובעצמות ה-squamosal.
על מהותה של הגולגולת ישנן ויכוחים רבים.
הפלאונטולוגים ג'ק הורנר וג'ון סקנלה טוענים שהגולגולת מהווה שלב מעבר בין גדילת טריצרטופס לטורוזאורוס (שהוא, לטענתם, איננו סוג נפרד של דינוזאור אלא צורה מבוגרת של טריצרטופס).
אחרים, כמו אנדרו פארקה, טוענים שמדובר בסוג נפרד.
אחרים משערים שמדובר בגרסה פתולוגית של טריצרטופס, האחראית לחסרונה של קרן האף.
נַדְזֵיָה אַסטַפּצ'וּק (בבלארוסית: Надзея Астапчук, נולדה ב-12 באוקטובר 1980) היא אתלטית מבלארוס, סגנית אלופת העולם (פריז 2003) בהדיפת כדור ברזל.
אוסטפצ'וק הורשעה באימרוץ ומדליית הזהב האולימפית (לונדון 2012) שבה זכתה, מדליית הארד בה זכתה באולימפיאדת בייג'ינג, מדליית הזהב מאליפות העולם (הלסינקי 2005) ומדליית הזהב מאליפות העולם באתלטיקה באולם שבה זכתה נשללו ממנה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה אסטפצ'וק במקום 19 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.47 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה אסטפצ'וק במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.98 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיאי אישי חדש של 20.12 מטר, אחרי סבטלנה קריבליובה מרוסיה (20.63 מטר) ולפני ויטה פאווליש מאוקראינה (20.08 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה אסטפצ'וק במקום רביעי בתוצאה של 19.01 מטר.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 19.69 מטר שהייתה התוצאה הטובה ביותר בכל התחרות.
יומליידי קומבה מקובה קבעה תוצאה של 19.59 מטר כשזכתה במדליית הזהב.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה אסטפצ'וק במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.51 מטר, לפני אולגה ריאבינקינה מרוסיה (19.64 מטר) וואלרי אדמס מניו זילנד (19.62 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.42 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בתוצאה של 20.48 מטר, אחרי ואלרי אדמס 20.54 מטר ולפני נאדין קליינרט מגרמניה (19.77 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.74 מטר, אחרי ואלרי אדמס (20.19 מטר).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.86 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.56 מטר (בניסיון הראשון) ובת ארצה נטליה חורוננקו-מיכנביץ' (20.28 מטר).
מדליה זו נשללה ממנה בינואר 2017 בשל הרשעה באימרוץ.
בתחרות שנערכה באולם במוגילב, בלארוס ב-12 בפברואר 2010 קבעה אסטפצ'וק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.70 מטר, התוצאה השלישית בטיבה באולם בכל הזמנים.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ אותה שנה היא זכתה במדליית זהב לאחר שקבעה שיא תחרות חדש של 20.85 מטר, לפני ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.49 מטר.
מדליה זו נשללה ממנה לאחר הרשעתה באימרוץ.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 20.48 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.05 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי ושיא תחרות חדש של 21.24 מטר ולפני ג'יליאן כמרנה-ויליאמס מארצות הברית (20.02 מטר).
בתחרות שנערכה במינסק ב-18 ביולי 2012 קבעה אסטפצ'יוק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.58 מטר.
שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 21.36 מטר, אך המדליה נשללה ממנה לאחר שנכשלה בבדיקות סמים בהם נמצא כי השתמשה בסטרואידים אנאבוליים.
מדליית הזהב הוענקה לואלרי אדמס מניו זילנד שקבעה תוצאה של 20.70 מטר.
נדב תמיר (נולד ב-27 באוגוסט 1961) הוא דיפלומט, יועץ מדיני ומומחה ליחסים בינלאומיים, ובפרט ליחסי ארצות הברית–ישראל.
תמיר מכהן כמנכ"ל ארגון ג'יי סטריט ישראל; במקביל, תמיר ממשיך לכהן בתפקידו הקודם כמנהל התחום הבינלאומי במרכז פרס לשלום ולחדשנות ובחברת פרס ושות', חברה מסחרית לקידום פרויקטים למען השלום ולחיזוק המעמד הכלכלי והבינלאומי של ישראל.
תמיר שימש בעבר כיועצו המדיני של הנשיא שמעון פרס, וכיועץ מדיני לשרי החוץ פרס, ברק ולוי.
נדב תמיר נולד וגדל בקיבוץ מנרה שבגליל העליון.
כבני קיבוצים רבים התנדב לשנת שירות, אותה עשה בקריית חיים, שם היה קומונר בקן של הנוער העובד והלומד.
תמיר הוא רס"ן במילואים בחיל השריון, שם עבר מסלול של איש צוות, קורס מפקדי טנקים, וקורס קציני שריון (קק"ש).
לחם במלחמת לבנון הראשונה כצוער בקק"ש, והשתתף בקרבות לכיבוש ג'זין ועין א-תינה.
לאחר מכן שרת כמדריך בקק"ש ("גנן"), והיה מפקד פלוגת טנקים מבצעית בחטיבה 188. הוצע לו להאריך את שירותו ולפקד על פלוגת קורס קציני שריון, אך תמיר העדיף להשתחרר ולהצטרף לשירות המדינה האזרחי.
הוא המשיך לשרת במילואים כמפקד פלוגה וכסמג"ד בשריון.
הצטרף למשרד החוץ ב-1993 ובשנת 1994 החל לשמש כעוזר המדיני של שר החוץ, תחת השרים שמעון פרס (בממשלת רבין השנייה), אהוד ברק, ודוד לוי.
בשנת 1997 מונה ליועץ המדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובשנת 2001 חזר תמיר לישראל כדי לשמש היועץ של מנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 2006 מונה לקונסול הכללי של ישראל למדינות ניו אינגלנד, בקונסוליה הכללית של ישראל בבוסטון, ארצות הברית.
הוא שרת בתפקיד זה מיד לאחרי מלחמת לבנון השנייה ופעולות צה"ל ברצועת עזה, ובזמן שבו התנהל מאוחר יותר מבצע עופרת יצוקה.
בתקופה זו התחדדו אי ההסכמות בין ממשלת ישראל ומשרד החוץ לבין הממשל האמריקני בראשות הנשיא ברק אובמה, באשר לעצירת תהליך השלום ולמדיניות ההתנחלויות.
תמיר פעל להסביר בציבור האמריקני ובממשל את עמדתה של ישראל, גם כשפעמים רבות סבר שעמדת הממשלה בנושאים שבהם עסק היא שגויה ומזיקה לאינטרס הישראלי.
על דרך הצגתו את עמדת הממשלה זכה לשבחים רבים מפי ראשי הקהילה היהודית, מפי חוקרים מובילים באקדמיה המתמחים בישראל, ואף מפי אנשי ממשל בכירים.
בין היתר, יצר תמיר קשרים טובים בקרב חברי קונגרס, ועל פי עדותם סייע להם באופן משמעותי בקידום חקיקה בקונגרס בעניינים חיוניים לביטחון ישראל, כמו למשל בעיית תוכנית הגרעין האיראנית.
בשנת 2008, בסוף השנה השלישית לשירותו כקונסול, כתב מסמך המבקר את ניהול היחסים של ישראל עם הממשל האמריקני, מסמך שאחריו הגיעו גם אחרים.
במסמך טוען תמיר כי ישנה אווירה שלילית בחוגי הממשל כלפי ישראל, שנובעת מניהול שגוי ולא דיפלומטי של היחסים מצד ממשלת ישראל.
המסמך דלף ופורסם על ידי ערוץ 10 של הטלוויזיה הישראלית באוגוסט 2009. פרסום המסמך עורר ביקורת עזה, ונשמעו דרישות לקרוא את הכותב לסדר ואף לפטרו משירות החוץ.
בהוראת שר החוץ, אביגדור ליברמן, נקרא תמיר להגיע לישראל לשיחת הבהרה עם מנכ"ל המשרד, יוסי גל.
בשיחה טען תמיר, שהמסמך נועד להיות ייעוץ טקטי באשר לדרך ניהול היחסים עם הממשל, ולא ייעוץ פוליטי באשר למדיניות עצמה.
הוא הבהיר שהמסמך נועד להצביע על בעיה ביחסים עם הממשל, כתוצאה מהתנהלות בלתי מקובלת בדיפלומטיה, ולהציע דרכים לשיפורם; ושלא הייתה כל כוונה לפרסם אותו בתקשורת.
תמיר טען, שהאופן בו מתנהלת הממשלה מול ממשל אובמה יפגע באינטימיות של היחסים, שנבנו בעמל רב של שנים; ושייפגע העיקרון של השארת ישראל מעל הפוליטיקה האמריקאית, וכתוצאה מכך תיפגע גם ההזדהות של יהדות ארצות הברית עם ישראל.
לדעתם של גורמים אחדים, התהליכים האלה אכן התרחשו
לשכת ראש הממשלה הודיעה באופן רשמי ש"המסמך אינו ראוי לתגובה"; אך שלא לציטוט התייחס לכך גורם בכיר במשרד ראש הממשלה, וטען שהמסמך מנוסח ברשלנות ומבטא דעה פוליטית של הכותב, שהוא ניסה להזיק לישראל בכוונה, וחבל שפורסם ברבים.
ראשי הקהילה היהודית באזור ניו אינגלנד פרסמו הודעות תמיכה בתמיר, וביקשו להשאירו בתפקידו.
תמיר זכה לתמיכה גם מאנשי ממשל; ואכן, בסופו של דבר השלים תמיר את כהונתו כקונסול הכללי.
תמיר יזם וקידם גישה חדשה של חיבור בין מדינת ישראל לבין יהדות ארצות הברית שלא דרך הפוליטיקה, אלא סביב מה שכינה עמיות יהודית, ודימוי האוהל הגדול המכיל את כל חברי הקהילה, כולל כאלה המבקרים את ממשלת ישראל.
אחדים מראשי הקהילה ציינו, שתמיר הפך את הקונסוליה לגורם מרכזי בקידום פעילות כלכלית בין ישראל לבין המדינות המרכיבות את ניו אינגלנד, הנחשבות בין המובילות בתחומי מדעי החיים והיי-טק.
בסיום תפקידו בבוסטון הצטרף ליחידה לתכנון מדיניות במשרד החוץ בירושלים.
תמיר נחשב כיום לאחד המומחים שצמחו במשרד החוץ בתחום של יחסי ישראל עם ארצות הברית.
בתפקידו כיועץ לנשיא מדינת ישראל, היה תמיר אחראי על פגישותיו הדיפלומטיות של הנשיא בישראל ובביקוריו בחו"ל, ובייעוץ לנשיא בנושאים הקשורים למדיניות חוץ, וליחסים בין ישראל לבין תפוצות העם היהודי.
במסגרת תפקידו כיועץ המדיני לנשיא, תמיר הפיק ניירות עמדה בנושאים של מדיניות חוץ.
תמיר ניצל את היכרותו עם הזירה המדינית בחו"ל, ובעיקר את מומחיותו ליחסים עם הממשל האמריקני ועם הקהילה היהודי בארצות הברית, כדי לסייע לגיבוש הפעילות המדינית של הנשיא, במסגרת סמכותו.
במרכז פרס ובחברת פרס ושות'
כיום תמיר מנהל את התחום הבינלאומי ואת הקשרים עם ממשלות, במרכז פרס לשלום ולחדשנות ובחברת פרס ושות' (Peres & Associates), בראשותו של חמי פרס, בנו של שמעון פרס.
זוהי חברה מסחרית, שמטרתה להסתייע במעמדו של שמעון פרס כמדינאי מוכר בעולם, לקידום השלום ולביצור ולקידום מעמדה של ישראל באזור ובעולם.
רווחי החברה מיועדים להשקעה במרכז פרס לשלום.
כמנכ"ל ג'יי סטריט ישראל, פעל נדב תמיר מול הממשל האמריקאי כדי להביא להגבלת הסיוע האמריקני לישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל, שלדברי נדב, מתנהלת "בלי לכבד את הדין הבין-לאומי או את החוק האמריקני.".
בכנס שנערך בתל אביב, הסביר נדב את הפעילות למניעת סיוע ביטחוני של ממשל ביידן לישראל: "אנחנו לא מוכנים לממן את הפנטזיות האלה של הניצחון המוחלט".
בנוגע לצווי המעצר שהוציא בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג לראש הממשלה בנימין נתניהו ולשר הביטחון יואב גלנט, אמר נדב תמיר: "אנחנו לא חושבים שהשופטים בהאג פועלים באנטישמיות או באנטי-ישראליות, אלא לפי מידע שהובא לפניהם, מידע שמראה שישראל מפירה את הדין-הבינלאומי."
לתמיר תואר ראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה, בהצטיינות יתרה, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2003 נשלח על ידי קרן וקסנר בישראל ללימודי תואר שני במינהל ציבורי, בבית הספר לממשל ע"ש קנדי שבאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (HKS).
תמיר קיבל שם את התואר ב-2004. בשנת 2015 החל לשמש כיו"ר מועצת הבוגרים של תוכנית קרן וקסנר.
נדב תמיר נשוי לרונית, ד"ר בהוראה באמצעות מחול, ואב לשתי בנות ולבן.
תמיר משמש בהתנדבות, במספר תפקידים ציבוריים:
בשנת 2015 הצטרף תמיר להנהלה של מועצת העסקים הישראלית-פלסטינית (Israeli-Palestinian Business Council).
יושב הראש של מועצת הבוגרים של תוכנית המנהיגות של קרן וקסנר, ישראל
הוועד המנהל של מכון המחקר מיתווים
ועדת ההיגוי של יוזמת ז'נבה
נדבורנה (באוקראינית: Надвірна, נהגה: נדבירנה; בפולנית: Nadwórna, ביידיש: נאַדוואָרנאַ) היא עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק אוקראינה.
במקום נמצאו ממצאים ארכאולוגיים המתוארכים לתקופת הברונזה, בסביבות 4,000 שנה לפני זמננו.
העיר נבנתה סביב טירת פניב.
הטירה הוקמה כנראה בחצי השני של המאה ה-16. האזכור הראשון של העיר מתייחס ל-1589. ב-1591 העיר קיבלה את זכויות מגדבורג.
ב-1648 הצטרפו תושבי העיר למרד של בוגדן חמלניצקי כנגד פולנים, וחיילים מנדבורנה הצטרפו אל מסעו של חמלניצקי ללבוב.
במאה ה-17 הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב, משום שדרכי מסחר מהונגריה למרכז אוקראינה עברו במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה נדבורנה לידי פולין.
ב-1939 כבש אותה הצבא האדום, ובין 1941-1944 הייתה תחת הכיבוש הגרמני.
העיר התפרסמה בשל אחת השושלות החסידיות המפורסמות שפעלה בה, חסידות נדבורנה.
בין האדמו"רים הבולטים בשושלת זו היו רבי ישכר בער לייפר ובנו רבי מרדכי לייפר.
כמו כן, פעל בעיר רבי צבי הירש מנדבורנה, מתלמידי המגיד ממזריטש.
עם כיבוש העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית.
בתקופה זו נרצחו בעיר מספר משפחות יהודיות בידי אנשי מחתרת אוקראינית.
ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי ההונגרים, ובפוגרום שערכו אוקראינים ביהודי העיר בהמשך החודש, נרצחו כמה עשרות יהודים.
כעבור זמן מה הועברו לעיר כ-1,000 יהודים שגורשו מהונגריה.
עם העברת העיר לשליטה גרמנית בספטמבר 1941, גויסו יהודיה לעבודות כפייה וחויבו בענידת סרט זרוע.
מעת לעת המשיכו האוקראינים המקומיים במעשי רצח ביהודי העיר.
ב-6 באוקטובר 1941 נערכה בעיר אקציה גדולה, בה נרצחו כ-2,000 יהודים, רובם נשים, ילדים וזקנים, בבורות ירי ביער בוקובינקה הסמוך.
כ-3,600 היהודים שנותרו בעיר לאחר האקציה רוכזו ב-20 באפריל 1942 בשני גטאות שהוקמו בה.
בגטו שיועד לבלתי כשירים לעבודה מתו רבים מרעב וממחלות, ואחרים הוצאו להורג כשאושפזו בבית החולים המקומי.
במאי וביוני 1942 הועברו לגטאות בעיר יהודים נוספים מהסביבה, ועל יושביהם הוטלו תשלומי כופר.
יהודים שניסו להימלט מהגטאות נתפסו ברובם, ונרצחו בידי איכרים מקומיים או שהוסגרו לגרמנים.
בספטמבר 1942 שולחו מהעיר כמה מאות יהודים לסטניסלבוב, ושם נרצחו.
ב-24 באוקטובר 1942 חוסלו הגטאות בעיר, תוך רצח חלק מיושביהם במקום, ושילוח היתר לאתרי ההרג בסטניסלבוב.
כמה עשרות עובדי כפייה יהודים שהושארו בעיר נרצחו בנובמבר 1942.
נדז'דה, נסיכת בולגריה (בבולגרית: Княгиня Надежда; 30 בינואר 1899, סופיה, נסיכות בולגריה - 15 בפברואר 1958, שטוטגרט, גרמניה המערבית) הייתה בתם של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה ומריה לואיזה מבורבון-פארמה, נסיכת בולגריה ואחותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה.
נדז'דה, נסיכת בולגריה נולדה בסופיה, כילדתם הרביעית של פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה ורעייתו מריה לואיזה.
אימה נפטרה מיד לאחר הלידה.
ב-1924 היא נישאה לנסיך אלברכט אויגן, דוכס וירטמברג, בנו השני של אלברכט, דוכס וירטמברג ולזוג נולדו 5 ילדים.
הנסיכה נדז'דה הלכה לעולמה בשטוטגרט ב-1958 והיא בת 58 שנים.
נדחפים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בשידור חי בערוץ הילדים וצולמה במשרדי הערוץ.
התוכנית שודרה לראשונה ב-22 במרץ 2015 בשידור חי מאולפני ערוץ הילדים.
אורכה של כל תוכנית היה בין 25–30 דקות, והיא שודרה מדי יום בימים ראשון עד רביעי, ובימי חמישי שודר לקט מתוכניות השבוע בשם "נדחפים לחמישי".
את התוכנית הנחו ירמי שיק בלום, ניב מג'ר וליאור אמסטרדמסקי בפינות מתוסרטות לצד תחרות בין כיתות על טיסה לחו"ל, בדומה לשעשועון ששטוס.
בהמשך הצטרפו לצוות המנחים תומר פישמן כמנחה ראשי ולצידו טום באום כמנחה "פינת המשימות" והפינה "הכי מצחיק בארץ", בה חיפשו את הילד הכי מצחיק בארץ שזכה בפינה משלו.
לאחר יותר מ-100 תוכניות ירדה התכנית מהאוויר ב-28 באוקטובר 2015,.
ב-27 באוגוסט 2015 שודר הסרט "נדחפים לספרד" שמתעד את טיסתה של הכיתה הזוכה לספרד עם המנחים.
גלגל התירוצים – בכל תוכנית נבחרת שאלה (למשל: למה לא נעלת כפכפים כל הקיץ?) ונדחפים מוצאים תירוץ לשאלה (למשל: רציתי לנעול כפכפים בקיץ, אבל הם ברחו ממני).
התירוצים חוזרים על עצמם, כל פעם עם חפץ אחר.
המירוץ למשימות של טום באום – בכל תוכנית נבחרה משימה שעל טום באום לעשות והוא ביצע אותה.
אהבה במרומים – טלנובלה מבית נדחפים.
דניאל השפית בת ה-14 – פינה בה דניאל מלמדת להכין אוכל לא מוצלח ומבחיל.
נהוראי מתופף על דברים – בכל תוכנית של הפינה נהוראי (ניב מג'ר) "מלמד" איך לתופף על דבר מסוים.
טופ 5 – פינה בה המפורסם המתארח בתוכנית בוחר את 5 הדברים הכי אהובים עליו בנושא מסוים.
עובדים על אנשים בטלפון – בכל תוכנית ירמי ותומר עובדים על אנשים בטלפון.
צחיק צחוק – פינה שאותה מגישה הדמות פדי 420, אותו גילם תומר פישמן.
פינה זו היא פינה של פספוסים שמשודרת לעיתים רחוקות.
פינת ארוחת הצהריים- פינה בה ליאור אמסטרדמסקי אוכל ארוחת צהריים מתריסה מול הילדים בבית- בדרך כלל פיצות, גלידות, או ג'אנק אחר, בטענה שהוא מבוגר ויכול לעשות מה שבא לו.
נדופ היא עיירה שנמצאת באזור הצפון-מערבי של קמרון.
העיירה ממוקמת בצפון-מערב קמרון, כ-95 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה.
היא נמצאת כ-245 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-30 ק"מ מבירת האזור במנדה.
נדופ נמצאת ליד הכביש הלאומי N11.
החודש הכי קר הוא יוני (18 מעלות צלזיוס).
נדז'דה פידי הופמן (באסטונית: Nadežda Peedi-Hoffmann; 19 במאי 1911 – 21 במאי 1938) הייתה שחקנית אסטונית.
פידי הופמן נולדה בטומסק שבסיביר לזוג הורים אסטונים שעבדו בעיר, דודתה, אחות אמה הייתה רעייתו של ראש ממשלת אסטוניה קונסטנטין פטס, לאחר מהפכת אוקטובר הוריה נפרדו והיא חזרה לאסטוניה עם אמה.
מגיל צעיר התעניינה במוזיקה ולמדה בסטודיו של הרקדנית גרד נגו (Gerd Neggo).
בשנת 1932 הוכתרה למיס אסטוניה בטקס שנערך באולם קונצרטים בטאלין ובכך גברה על 32 מועמדות נוספות, היא גם ייצגה את אסטוניה בתחרות מיס תבל שנערכה בבלגיה.
עקב זכייתה בתואר היא נבחרה לשחק את התפקיד הראשי בסרט "Päikese lapsed", אחד הסרטים הראשונים שנעשו בהיסטוריה של אסטוניה.
היא שימשה תקופה מסוימת כמוזה של הסופר האסטוני אוגוסט אל (August Alle).
נדב תורג'מן הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים שתפקידו האחרון היה סגן-מפקד מפקדת העומק.
קודם לכן שימש ראש מספן כוח האדם ומפקד בה"ד חיל הים.
כיום משמש נדב כרמ"ט פיקוד העומק במילואים
נדב תורג'מן התגייס לצה"ל, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת ויצא לקורס קציני חי"ר, אותו סיים בהצטיינות.
לאחר מספר תפקידי פיקוד בהם אף הוענק לו מצטיין חיל הים ביום העצמאות ב-2007, שירת כמפקד פלגת הדרכה בשייטת 13 עד שנת 2016. לאחר מכן מונה לסגן-מפקד שייטת 13 בין השנים 2016–2017.
ביוני 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בה"ד חיל הים, הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2019. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ז אותו סיים כמצטיין מופת (2019–2020).
ביולי 2020 מונה לראש מספן כוח האדם, ושימש בתפקיד עד ספטמבר 2021, אז הועלה לדרגת תא"ל ומונה לסגן-מפקד מפקדת העומק.
נדב סיים את תפקידו ב-1 ביולי 2024, ופרש מצה"ל.
נָדֶזְ'דָה סְוֶויטוֹסְלָאבוֹבָה וָאסִילֶבָה (בבולגרית: Надежда Светославова Василева; 6 באוגוסט 1891, ניקופול, נסיכות בולגריה – ?) הייתה אחות וחסידת אומות העולם מבולגריה.
נאדז'דה וסילבה נולדה בעיר ניקופול אשר לגדות הדנובה.
היא התייתמה בגיל צעיר וקיבלה סיוע ממשפחות מקרב הקהילה היהודית שבעיר.
היא הוסמכה כאחות ובהמשך הועסקה בבית החולים בעיר לום.
בראשית חודש מרץ 1943 ביצעו כוחות בולגריים בפיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה המערבית, ועצרו 4,219 מיהודי החבל.
בהמשך הועלו על רכבות משא והוסעו אל העיר לום.
המגורשים היו במצב גופני קשה, ונמנעו מהם מזון וטיפול רפואי.
רבים מהם זעקו לעזרה וביקשו מזון ומים, בבולגרית, טורקית ולאדינו.
למרות איומי השוטרים הבולגרים ניגשה ואסילבה לקבוצת מגורשים, והעניקה להם מים, מזון וטיפול בסיסי.
לשוטרים שניגשו אליה ואיימו, אמרה: "אתם יכולים להרוג אותי, אבל לפני כן, תנו לי להשקות את האנשים המסכנים הללו".
יהודי תראקיה הועלו על ארבע מעבורות נהר לכיוון וינה, ממנה הובלו ברכבות לקטוביץ ומשם למלקיניה גורנה ועד למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-18 בדצמבר 2001 הוכרה נדז'דה ואסילבה כחסידת אומות העולם.
ואסילבה נפטרה ותאריך פטירתה אינו ידוע.
נדולה , היא העיר השנייה בגודלה בזמביה מבחינת פיתוח התשתיות לאחר לוסקה (עיר הבירה) והשלישית מבחינת גודל האוכלוסייה, עם אוכלוסייה של 495,802 (נכון ל־2021), לאחר לוסקה וקיטווה.
העיר היא המרכז התעשייתי והמסחרי של אזור חגורת הנחושת , אזור מכרות הנחושת של זמביה, ובירת מחוז קופרבלט .
העיר שוכנת 10 קילומרים מהגבול בין זמביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בעיר נמצא האצטדיון המודרני הראשון של זמביה, אצטדיון לוי מוונוואסה .
המקומיים, מכנים את העיר בשם העיר הידידותית.
האזור בו נמצאת נדולה היה אזור בו חיו בעבר אנשי שבט למבה בראשות הצ'יף הבכיר צ'יבלה, במאה ה-17, שהיגרו לאזור מקונגו.
השם נדולה נגזר משם הנהר שמקורו בגבעות קלוקו ומתנקז לנהר קאפובו .
נדולה נוסדה בשנת 1904, על ידי ג'ון אדוארד "צ'יריפולה" סטפנסון שישה חודשים בלבד לאחר ליווינגסטון.
נדולה היא התחנה השנייה העתיקה ביותר בתקופה הקולוניאלית של זמביה.
נדולה הייתה בתחילה בומה ותחנת מסחר, שהיוו את ראשיתה כמרכז מנהלי ומסחרי.
קו הרכבת הראשי של רודזיה הגיע לעיר בשנת 1907, וסיפק שירותי נוסעים עד לדרום בולוואיו, עם קישור לקייפטאון שבדרום אפריקה.
הקו הוארך לדרום קונגו ומשם בסופו של דבר התחבר למסילת בנגואלה שהגיעה לנמל לוביטו שבאנגולה הנמצא לחוף האוקיינוס האטלנטי.
על מסילה זו עבר חלק ניכר מיצוא הנחושת של זמביה במשך שנים רבות.
תחנת הרכבת של נדולה הפכה את העיר למרכז ההפצה והיצוא של זמביה.
לפני שנבנתה רשת הכבישים בשנות השלושים, מסלול הובלת הסחורות מנדולה עד קפאללה התבצע על נהר לואפולה , על גבי סירות ומשם לנהר צ'מבשי .
זה היה נתיב הסחר העיקרי של אזור הצפון .
בשנת 1961 התרסק מטוס שהביא אנשים מרכזיים של האו"ם, כולל המזכיר הכללי השני של הארגון, דאג המרשלד, בפאתי נדולה.
בעבר נדולה הייתה המרכז התעשייתי הגדול ביותר של זמביה, בין המפעלים הגדולים שהיו בה היו: מפעל הרכבת הרכבים של לנדרובר, מפעל ייצור צמיגי דאנלופ, חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון ויוניליוור.
כלכלת נדולה התכווצה משמעותית בין השנים 1980 ל־2000. מפעלי החברות הגדולות נסגרו, נעלמו ומבני התעשייה נשארו כ"פילים לבנים" בלתי מאוכלוסים.
נדולה עדיין לא החזירה לעצמה את התהילה הכלכלית של הימים שלפני 1980.
נכון לשנת 2015 הצפיפות בעיר הייתה 520.8 נפש לקילומטר רבוע.
נדולה ממוקמת בחלק הצפוני של זמביה, כ־10 קילומטרים מדרום לגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היא מהווה את המרכז הניהולי של אזור כריית הנחושת בקופרבלט (חגורת הנחושת).
היא בנויה בגובה של כ־1,304 מטרים מעל פני הים.
אין מכרות בנדולה עצמה, אבל המכרה הפתוח בבוואנה מקובווה נמצא כ־10 קילומטרים דרומית מזרחית למרכז העיר.
בעבר הובאו נחושת ומתכות יקרות ממקומות אחרים בחגורת הנחושת לעיבוד בבתי זיקוק הנחושת והמתכות היקרות שהיו בנדולה.
ייצוא הנחושת היווה 70–80 אחוזים מרווחי הייצוא של זמביה, על כן העיר חשובה מאוד לכלכלת המדינה.
בית הזיקוק לנפט הנמצא בנדולה מספק נפט מזוקק לכל המדינה.
הוא הוקם מחדש בשנת 2001 לאחר שנפגע קשות משרפה בשנת 1999. חברת GL Africa Energy, באמצעות חברת הבת Ndola Energy Company Limited, מספקת חשמל בהספק של 105MW לרשת הלאומית של זמביה.
כוח החשמל מופק מנפט כבד המסופק על ידי בית הזיקוק אינדיני נפט - The Indeni Petroleum refinery.
צינור הנפט מדאר א-סלאם (צינור טזאמה) מסתיים בבית הזיקוק שבעיר.
בנדולה נמצאות עתודות אבן גיר עצומות הנחשבות להומוגניות מסוגן בעולם.
החציבה ועיבוד אבן הגיר מהווים אפוא חלק מהמרכיבים של כלכלת נדולה כמו שהנחושת בשאר חלקי המדינה, הגיר והסיד הם מרכיבים מרכזיים בייצור מלט; לייצור 100 קילוגרמים מלט מפעל המלט צריך 80 קילוגרמים גיר/סיד.
בין השנים 1974 ל־2009 סיפקה נדולה מעל 50% מהמלט של זמביה ממפעל הממוקם כ־5 קילומטרים דרומית מזרחית ממרכז העיר.
מלט צ'ילנגה ניהלה שני מפעלים בזמביה: אחד נבנה בשנת 1949 בצ'ילנגה (מכאן שם חברת האם) והשני נבנה בשנת 1969 בנדולה.
בשנת 2008, חברת ההחזקות החדשה, זמביה מלט שבבעלות תאגיד לאפארג' הצרפתי, השלימה בנייתו של מפעל חדש Chilanga המפיק כמות כפולה מנפח הייצור של המפעל הישן בנדולה.
באמצע 2009, המפעל החדש המשיך לצבור תאוצה לקראת כושר הייצור המלא שלו, עם זאת המפעל הישן בנדולה נותר שחקן משמעותי בתעשיית המלט באזור.
השילוב של מרבצי הגיר העצומים ותשתיות התחבורה הקיימות שעוברות דרך נדולה שמרו על העיר כיעד אטרקטיבי להשקעה בייצור מלט ופעילויות נלוות .
מפעל עיבוד חשוב נוסף המבוסס על אבן גיר באזור הוא "נדולה ליים".
נדולה ליים ממוקמת ליד שני מפעלי ייצור המלט.
הוא מספק לתעשיית הכרייה כמו גם לחקלאים הדורשים סיד חקלאי.
חברת Ndola Lime נמצאת בבעלותה המלאה של ZCCM Investment Holdings, חברת אחזקות ממשלתית באמצעותה שומרת ממשלת זמביה את האינטרס הפעיל שלה, בכרייה במדינה ובתעשייה הכבדה הקשורה לה.
לארבעת מפעלי העיבוד (מפעלי המלט, מפעל הסיד ובוואנה מקובווה ) יש זכויות כרייה על קרקע הממוקמת מסורתית לבני שבט הצ'יוולה.
על כן ראש השבט, צ'יף צ'יוולה הוא בעל עניין משמעותי בתעשיות האלה ובכלכלה של נדולה.
תחנת הכוח התרמית הנראית על קו הרקיע ליד תחנת הרכבת, נבנתה בכדי להניע את המכרות ובתי הזיקוק, היא הפסיקה לפעול בשנות השישים של המאה ה-20, ברגע שנכנסה לפעולה תחנה חדשה בנדולה.
תחנת הכוח החדשה נבנתה בשני שלבים.
החלק הראשון נכנס לעבודה בשנת 2013 והתחנה ספקה 55MW והחלק השני הוכנס לעבודה בינואר 2017. תחנת הכוח החדשה מספקת 105MW.
תחנת כוח נוספת נבנתה ליד סכר קאריבה שעל גבול זימבבואה.
החברה המצרית אלסווידי אלקטריק הצטרפה לקונסורציום של חברות מקומיות בראשות ZESCO Ltd (רשות אספקת החשמל בזמביה), והקימה מפעל לייצור שנאים ומפעל ייצור מדי חשמל בזמביה בשנת 2008. שני המתקנים הללו ממוקמים כ־5 קילומטרים דרומית למרכז העיר נדולה.
בנדולה מתקיים אקלים סובטרופי לח, כלומר אקלים חם וממוזג.
בחורף, יש פחות גשמים מאשר בקיץ.
האקלים מסווג כ- Cwa על ידי מערכת קופן-גייגר.
כמות המשקעים נעה בסביבות 1,131 מילימטרים בשנה.
העונה הרטובה מעוננת, העונה היבשה סוערת ובעיקר בהירה, והיא חמימה כל השנה.
במהלך השנה, הטמפרטורה בדרך כלל נעה בין 9°C ל 34°C והיא לעיתים רחוקות מתחת ל־7°C או מעל 37°C.
העונה החמה נמשכת חודשיים, מ-14 בספטמבר ועד 12 בנובמבר, כשהטמפרטורה הגבוהה היומית הממוצעת היא מעל 32°C.
העונה הקרירה נמשכת כ-7 חודשים, מ-22 בדצמבר ועד 30 ביולי, כשהטמפרטורה הגבוהה היומית הממוצעת היא מתחת ל-26°C.
יום רטוב הוא יום עם לפחות 1.00 מילימטרים של משקעים.
הסיכוי לימים רטובים בנדולה משתנה באופן משמעותי מאוד לאורך כל השנה.
העונה הרטובה נמשכת כ-4 חודשים, מ-18 בנובמבר עד 24 במרץ, עם סיכוי גדול מ־40% ליום נתון להיות יום רטוב.
הסיכוי ליום רטוב מגיע לשיא של 80% ב־21 בינואר.
העונה היבשה נמשכת קרוב ל-8 חודשים, מ-24 במרץ עד 18 בנובמבר.
הסיכוי הקטן ביותר ליום רטוב הוא 0% ב־19 ביוני.
בנדולה עובר קו מסילת הרכבת של רכבת זמביה .
קו המקיים שירותי נוסעים ומטענים בין קיטווה וליווינגסטון דרך קבווה ולוסקה.
מנדולה מסתעפים קווי רכבת נוספים למטענים המגיעים לעיירות באזור חגורת הנחושת כמו גם לעיר לובומבאשי שבהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
כביש T3 מקשר את נדולה לקיטווה במערב (העיר השנייה של באזור חגורת הנחושת; הכביש הוא רב נתיבי ) ולוסאקה בדרום, ואילו כביש M4 מקשר את נדולה לעיר מופולרה הנמצאת בצפון אזור חגורת הנחושת.
נמל התעופה הבינלאומי סיימון מוואנסה קאפבווה משמש לטיסות מקומיות לבירה לוסקה ולטיסות בינלאומיות לאדיס אבבה באתיופיה, ליוהנסבורג בדרום אפריקה ולניירובי בקניה.
זהו אחד מארבעת שדות התעופה הבינלאומיים בזמביה.
מאידך ממשלת זמביה החלה להקים בשנת 2020, נמל תעופה בינלאומי חליפי במערב נדולה שישמש כנמל התעופה הראשי של אזור חגורת הנחושת (ממש ליד אנדרטת אתר ההתרסקות של דאג המרשלד).
בנדולה נמצא אחד העיתונים הלאומיים הגדולים במדינה, טיים זמביה Times of Zambia, כמו גם בית הדפוס של זמביה בשם Printpak.
העיתון ובית הדפוס פועלים תחת חברה אחת בשם TimesPrintpak.
בית הדפוס של הכנסייה הקתולית, Mission Press, גם הוא ממוקם גם בנדולה.
המטה של תאגיד שירותי הדואר של בזמביה (זמפוסט) והאצטדיון האולטרה מודרני של זמביה נמצאים בנדולה ( אצטדיון Mwanawasa לוי ).
באצטדיון מתקיימים אירועי ספורט בינלאומיים שזמביה מארחת.
בנדולה נמצא הסניף המרכזי והיחיד בזמביה של הבנק המרכזי במדינה, בנק זמביה .
לכל בנקים הגדולים בזמביה יש לפחות סניף אחד בנדולה.
לקבוצת הביטוח הגדולה בזמביה, ZSIC (מבוטא "zeesk"), יש הרבה נכסים מסחריים בעיר.
כמו ערים רבות שבאזור חגורת הנחושת (קופרבלט), הספורט וחיי בילוי של נדולה נתמכו על ידי תאגידי הכרייה שבאזור.
עם התפרקות תאגיד הכרייה זמביה המאוחדת-מכרות נחושת בע"מ (ZCCM).
מתקני ספורט ובילוי רבים הידרדרו במהירות.
עם זאת, מקומות ספורט משמעותיים שרדו והמשיכו להתקיים כמו מועדון הטניס של נדולה, בריכת השחייה של נדולה (ציבורית), אזור קניני Kanini הנמצא כ־3 קילומטרים ממרכז העיר הכולל מספר מועדוני ספורט ושדות משחקים כמו מועדון הגולף, מועדון הכדורגל של נדולה, מועדון הרוגבי ואחרים.
בערך 10 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העיר, יש מסלול מרוצי מכוניות פופולרי בקרב חובבי הספורט המוטורי.
בעיר מספר פארקים ירוקים לבילוי הנהנים מרמת תחזוקה בסיסית ביותר ופתוחים לקהל הרחב.
חשיבות מיוחדת יש לאנדרטה באתר ההתרסקות של דאג המרשלד Dag Hammarskjöld הממוקמת כ־10 קילומטרים מצפון-מערב ממרכז העיר.
בצפון מערב העיר, נמצא אצטדיון לוי מוונוואסה עם קיבולת של 50,000 מקומות ישיבה.
נדולה היא ביתה של נבחרת הכדורגל הלאומית של זמביה זסקו יונייטד .
אוניברסיטת נורת'רייז נוסדה בשנת 2003.
בתי הספר בנדולה מתפלגים כלהלן: 4 בתי ספר יסודיים, 8 בתי ספר תיכונים, 3 בתי ספר מקצועיים, בית ספר לאחיות, בית ספר לרפואה של אזור חגורת הנחושת ובית ספר בינלאומי.
בנדולה נמצא מוזיאון אזור חגורת הנחושת, עם אוסף אבני חן ומינרלים מאזור חגורת הנחושת.
אגמים קטנים שנוצרו על ידי סכרים שהוקמו ביובלי הנהרות קאפובו ואיטאווה הזורמים בדרום מזרח העיר, משמשים לשייט ולנופש.
תחנת הכוח התרמית הישנה, הנראית על קו הרקיע ליד תחנת הרכבת, מהווה אטרקציה תיירותית.
עץ העבדים או עץ העבדים מוקויו שסביבו החזיקו סוחרי העבדים הערבים את העבדים בשווק עבדים שהיה במקום במאה התשע עשרה (עץ מוקויו דומה לעץ שיקמה או תאנה).
העץ התמוטט כי טרמיטים אכלו את תוכו.
אנדרטת דאג המרשלד Dag Hammarskjöld הנמצאת במרחק עשרה קילומטרים ממרכז נדולה לאורך הכביש Ndola/Kitwe מנציחה את המקום בו נהרג מזכ"ל האו"ם בתאונת מטוס ב־18 בספטמבר 1961 במהלך משבר קונגו .
אגם צ'ילנגווה הנמצא 14 קילומטרים מזרחית לנדולה בנקודת ציון -12 ° 58 'S 28 ° 45' E, שנוצר כתוצאה מהתמוטטות סלעים לתוך מערת גיר.
לאגם יש משמעות תרבותית מקומית.
מקומות התפילה בעיר, הן בעיקר כנסיות ומקדשים נוצריים ומסגדים מוסלמים.
נדז'דה אנדרייבנה אודלצובה הייתה אמנית אוונגרד רוסית (קוביסטית, סופרמטיסטית), ציירת ומורה.
נדז'דה אודלצובה נולדה באוראל שברוסיה ב-29 בדצמבר 1885. כשהייתה בת שש עברה משפחתה למוסקבה, שם סיימה את לימודיה בתיכון והחלה את הקריירה האמנותית שלה .
בספטמבר 1905 נרשמה אודלצובה לבית הספר לאמנות בניהולם של קונסטנטין יואן ואיבן דודין, שם למדה שנתיים ופגשה את עמיתיהם ליובוב פופובה ואלכסנדר וסנין.
באביב 1908 נסעה לברלין ולדרזדן, ועם שובה לרוסיה הגישה בקשה להתקבל למכון לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ללא הצלחה.
בשנים 1910–1911 למדה אודלצובה בכמה אולפנים פרטיים, ביניהם של ולדימיר טאטלין.
בשנים 1912–1913 היא ופופובה נסעו לפריז כדי להמשיך את לימודיהם באקדמיה דה לה פאלט.
אודלצובה חזרה למוסקבה ב-1913 ועבדה בסטודיו של ולדימיר טאטלין יחד עם פופובה ואחרים.