tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סצילרן, בדומה לדיגוקסין ודִיגִיטוֹקְסִין המצויים בצמח אצבעונית ארגמנית, משפיע ישירות על שריר הלב וגורם לכיווצו.
במינונים קטנים ומדודים מסוגל לשמש תרופה לסובלי אי ספיקת לב.
קיימות עדויות לכך שהחצב שימש בארץ-ישראל לסימון גבולות שטחים חקלאיים.
קשה מאוד לעקור את החצב בשל שורשיו העמוקים והחזקים ורעילותו הרבה מחסנת אותו מפני בעלי חיים.
כך יכולה שתילת שורת חצבים לשמש קו גבול בן-קיימא.
שימוש זה מוזכר בתלמוד הירושלמי בדיון לגבי הלכת פאה בשאלה היכן נגמרת חלקת השדה.
במסכת בבא בתרא מסופר כי יהושע בן נון תחם את גבולות השבטים לפי החצב כיוון ששורשיו יורדים מטה ואינו יונק לא מכאן ולא מכאן (מסכת בבא בתרא דף נו' עמוד א', פרושי רש"י ורשב"ם).
גם החקלאים הבדואים בתקופת המנדט הבריטי מכירים שיטה זו, כפי שהעיד עארף אל-עארף,על סמך ניסיונו כמושל מחוז באר שבע.
עוד נאמרה בתלמוד בהקשר זה האימרה "חצובא מקטע רגליהון דרשיעיא" (החצב מקטע רגלי רשעים).
כלומר, אם יש שכן רשע הפולש לחלקת שכנו וגוזל קרקע מחברו, יבוא החצב בעת פריחתו בסוף הקיץ ויעיד על קו התחום שבין השכנים.
למרות רעילותם הרבה של כל חלקי הצמח, בסוף החורף, כאשר עלי החצב קמלים הם הופכים לפחות רעילים והצבי הארצישראלי נוהג לאכול אותם, בניגוד לשאר בעלי החיים הנמנעים מהם .
הדבר מוזכר גם הוא במקורות.
האגדה בבראשית רבה מספרת שנח הכניס לתיבה חצבים עבור הצבאים:
ובהלכות שבת (תלמוד בבלי, מסכת שבת קכ"ח, ע"א) נאמר שמותר לטלטל בשבת חצבים כי הם מזון לצבאים.
קיימות עדויות על מאכל חלקי הצמח גם על ידי דורבנים.
במקורות (משנה מסכת כלאיים) יש דיון לגבי המנהג לתקוע ייחורים (ענפים צעירים מהם מסוגל לצמוח עץ) של תאנים אל תוך חריצים בבצל החצב.
ככל הנראה עשו זאת החקלאים הקדומים כדי לחסן את הצמח הצעיר מפני מזיקים.
ההלכה היא "אין נוטעין יחור של תאנה לתוך החצוב שיהא מקירו" (משנה, כלאיים א, ח).
החצב הוא הסמל המובהק של הסתיו בתרבות העברית והאזכורים לכך הם רבים ביותר.
החצב פורח בתקופת ראש השנה ותחילת שנת הלימודים ומסמל לפיכך פריחה והתחדשות, גם כאשר הנוף בארץ ישראל יבש וצחיח בעונה זו.
את הקשר בין החצב והסתיו ניתן למצוא בחומרי הקריאה לפעוטות בגן הילדים ובשירים רבים למשל:
החצב נמשל לעוף החול של הצמחים, אשר כמו עוף החול הקם מחדש לתחייה מן האפר, פורח מחדש מתוך עליו המתים.
עמוד התפרחת העדין והשברירי עושה את הבלתי אפשרי ופורח בתנאים קשים, וזאת בזכות שורשיו העמוקים, הסמויים מהעין.
מאיר שלו סיכם את החיבה הישראלית לחצב:
החצב מככב במספר שירים עבריים כמו למשל:
"חצבים פורחים" של להקת תיסלם
"כמו חצב" מאת נעמי שמר ובביצוע יהורם גאון
שיר תשרי של חוה אלברשטיין
"שיר סתו" מאת נעמי שמר ("זקוף ולבן פרח החצב")
"בראש השנה" מאת נעמי שמר ("בראש השנה כנר נשמה עלה בשדה חצב")
בבית השני של השיר "שיעור מולדת" מאת עלי מוהר מתואר שיעור מולדת בו מראה המורה לתלמידים חצב כמבשר את בוא הסתיו והיורה
חָצַ'פּוּרי (בגאורגית: ხაჭაპური) הוא מאפה גאורגי מסורתי.
מדובר בלחם ממולא בתערובות גבינות (מכמה סוגים, לרוב סולוגוני), ביצים, חמאה או שמן ולעיתים עוד תוספות.
לאזורים שונים בגאורגיה יש גרסאות שונות של חצ'פורי ואופן הכנה ייחודי לו.
המילה חצ'פורי מורכבת משתי מילים בגאורגית: חאצ'וֹ (ხაჭო) - גבינה כחושה ופּוּרי (პური) לחם.
לחצ'פורי כמה גרסאות, כל אחת מחבל ארץ אחר בגאורגיה.
אימרולי – מקורו במחוז אימֶרֶתי.
צורתו של בצק השמרים עגולה, המילוי מכיל גבינה וחמאה/ שמן.
אצ'רולי – מקורו במחוז אג'ריה.
מדובר בבצק שמרים ממולא בגבינות בצורת סירה בעל פתח שבמרכזו שופכים ביצת עין וחמאה.
לרוב מוסיפים את הביצה מייד עם הוצאת החצ'פורי מהתנור, כך הביצה 'מתבשלת' מהחום של הגבינה הרותחת.
מגרולי – מקורו במחוז סָמֶגרֶלוֹ.
כמעט זהה לאימרולי, אולם בסוג זה של המאפה מוסיפים גבינה מעל.
חצויה היא סדרת טלוויזיה יומית ישראלית לנוער שעלתה לשידור ב-28 במאי 2009 בחברת HOT.
הסדרה שודרה גם בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ זום והחל משנת 2018 גם בערוץ KidZ.
לסדרה הופקו 2 עונות וסדרת ספין אוף.
הסדרה זכתה להישג בתעשיית הטלוויזיה הישראלית, כאשר דורי מדיה גרופ מכרה את הסדרה ליותר מ-60 מדינות שונות, ובהן איטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, שווייץ, הונגריה ואוסטריה.
עונה ראשונה - 45 פרקים
הסדרה מספרת את סיפורה של אלה רוזן בת החמש עשרה, המתחילה את שנת הלימודים ביחד עם ידידה הטוב, עומר טנא, ואחיה, גיא רוזן בבית ספר התיכון גרין.
בית הספר מנוהל על ידי אמנון גרין, נכדו של ארתור גרין, מייסד בית הספר.
אמנון גרין בנוסף מנהל חיים כפולים ועומד בראש מסדר "בני הדם" - מסדר חשאי בן 1,000 שנים (שאותו הקים אביו הקדום של אמנון) שמטרתו "לנקות" את העולם מערפדים.
בעונה הראשונה קיימים שלושה קווי עלילה מקבילים:
קו העלילה הראשון - מספר את סיפורה של אלה, נערה חצויה - אנושית למחצה, ערפד למחצה, ליאו - ערפד בן 600 שנה אך בעל חזות של תלמיד תיכון, שנשלח להגן עליה ולספר לה את זהותה האמיתית; הוא נאלץ לעשות זאת בסובלנות, דבר שאינו רגיל אליו.
משולש אהבה מתפתח בין ליאו הערפד יפה התואר והמסתורי, אלה החצויה ועומר חבר ילדותה הנאמן.
קו העלילה השני - מספר את סיפורם של זוהר, גיא וסושי (משה), חברי נבחרת הסיף של בית הספר.
גיא חושב שכדי להיות "זכר האלפא" של התיכון הוא צריך ללכת עם "הנקבה השולטת" שבמקרה הזה, היא זוהר, בתו של מנהל בית הספר.
בסופו של דבר היא נענית לחיזוריו, ויחד הם מנסים לסייע לסושי להתגבר על פחד הבמה שלו ולזכות בתחרות הסיף, בכך שמשקרים לו שנפרדו ושעכשיו הוא יכול לנסות את מזלו אצל זוהר, מה שיעלה את ביטחונו.
כיוון שזוהר משתפת פעולה עם גיא, היא יוצאת עם סושי לדייט, שממלא אותו ביטחון.
לאחר שסושי מנצח בתחרות הסיף, הם מספרים לו את האמת.
קו העלילה השלישי מספר את סיפורם של הערפדים.
נביא הערפדים (הידוע גם בתור "נבחר הדם"), חצוי ששמו ארדק, מבין שחייו מתקצרים, ושעליו להכתיר יורש.
פאתון, אחיו, הוא היורש המשוער, אולם הכתרתו נקטעת בעקבות חיזיון של ארדק, שמגלה לו על קיומה של חצויה נוספת (אלה).
ארדק שולח את שומר הסף שלו, ליאו, כדי למצוא אותה ולספר לה על מהותה.
ליאו מוצא אותה, אך מספר לה את האמת בלי טיפת רגישות, ומכניס אותה להלם לפיו בני האדם לא חיים בכדור הארץ לבדם.
אלה נבהלת ומתנגדת לליאו עד שלבסוף הוא גורר אותה למשכן של ארדק בכוח, שם הוא מעניק לה את כוחות הניבוי המיוחלים.
פאתון, שזועם על כך שלא מונה כנבחר הדם, חותר תחת אחיו ונוקט פעולות להסתת המועצה נגד ארדק.
הוא מוצא את כל מראות המקדש בהם ארדק כלא את הערפדים שעוברים על חוקי הדם לסביבות 200 עד 800 שנים.
האסירים מגיעים למצב של שנאה לארדק בגלל ששם את נשמותיהם במראות ונעל אותם מחייהם למשך עידנים.
פאתון משחרר את האסירים לתועלתו האישית ורוצח את ראש המועצה אלפרד (מועצה: גוף השולט על הערפדים ברחבי העולם.
הוא כפוף לנבחר הדם, הם בעלי סמכות לשפוט ולחוקק חוקים הנוגעים לערפדים).
בסוף העונה הערפדים נחשפים בפני תלמידי וצוות תיכון גרין.
אלה, שנפתחת ומשתנה במהלך העונה, מוצגת כנביאה החדשה בפני הערפדים ובני האנוש בכך שחשפה את הכוחות שלה במהלך הופעת סולו.
אמנון, שברצונו להרוג את אלה ולהשמיד את תחליף הדם, נסוג לאחר שאלה מראה לו כי בתו זוהר תמות אם לא יפסיק את המלחמה.
במקביל זוהר, גיא, סושי וניקי מוצאים במסדר בני הדם קלטות שמתעדות ערפדים, ובכוונתם להציגן בפני העולם ובכך לחשוף את הערפדים באור חיובי.
אולם כאשר הם מנסים לצאת ממטה המסדר, הם נתקלים בתמר, מחסלת ערפדים בכירה שעוצרת אותם ואף מנסה להרוג את גיא.
זוהר מציגה בפני תמר תיק שבו מפורטת השתלשלות העניינים שהובילה למות הוריה, ובפרט שהם נהרגו מאש כוחותיו של המסדר - ואילו היה זה ערפד שהציל את חייה.
תמר, שהייתה משוכנעת מאז ומעולם שהערפדים הרגו את הוריה, מניחה את נשקה ומחליטה לוותר על נקמתה בערפדים.
לבסוף הקלטות נחשפות בפני העולם, שמתוודע באופן רשמי על קיומם של ערפדים.
בסוף העונה אלה בוחרת בעומר כבן זוגה, משום שהאמינה כי ליאו יתגבר עליה מתוקף היותו ערפד עוצמתי ומבוגר בשנים.
זאת מבלי להבין את ההשלכות של מעשיה, אשר גרמו לליאו לחוות שיברון לב - דיכאון קטלני במיוחד לערפדים.
עונה שנייה - 45 פרקים
העונה נפתחת באירוע שהתרחש לפני כ-1,000 שנים ביער גרין.
ארדק נפגש עם לילית, מלכת השדים, לקרב אחרון.
לילית מפסידה וארדק משמיד את זן השדים, אך חס על חיי משרתה - דימה, שמאוהב בה.
כ-1,000 שנים לאחר מכן, מתחילה שנת לימודים חדשה בתיכון גרין.
דימה, שנשאר נאמן למלכתו, מוצא אותה בתרדמת במערה מתחת לתיכון גרין, שמשמשת לו גם מקום מגורים.
דימה מגלה כי המערה מכילה ביצי שדים.
ברעידת אדמה אחת הביצים נשברת וממנה נמלט שד טירון.
מטרתם של שדים היא לשאוב נשמות של ערפדים, ואכן, זמן לא רב אחר כך, השד שואב את נשמתו של ערפד שנרשם ללימודים בתיכון גרין ומשתלט על זהותו - מעתה, השד נקרא אדם.
אדם לא מודע להיותו שד ואינו שולט בכוחותיו, וכשהוא ליד אלה הוא רגוע ומצליח להתאפק ולא לשלוף ציפורניים.
דימה, שמאתר אותו, מסביר לו על מטרתו.
באותו הזמן ליאו מבקש מאלה לעבור למשכן, אך אלה יודעת שזה כרוך במחיקת כל הזכרונות של חבריה ומשפחתה כדי שאף אחד לא יזכור אותה ואת היותה לא אנושית.
אלה, שמסרבת לעבור למשכן הנביא עקב רצונה להמשיך בחיים רגילים ככל האפשר, מקבלת חיזיון, שבו היא מצילה את חייו של אדם.
החיזיון מתברר כמזימה של דימה, שהבין כי אלה מסוגלת להעיר את המלכה.
דימה מזעיק את אלה למערה, שם היא משיבה את אדם לחיים ולוקחת אותו תחת חסותה.
דימה מצווה על אדם להתחבב על אלה, כדי שיוכל לבקש ממנה להעיר את המלכה, ואדם מקשיב לו.
ליאו, שליבו נשבר כיוון שאלה בחרה בעומר על פניו בסוף העונה הראשונה, נחלש מאוד, גוסס ונחשב ל"חולה אהבה"; דבר שהוא ביטוי לאדם מאוהב בחיים האנושיים אך ערפדים יכולים למות מכך.
ג'מון, בכיר במועצת הערפדים ויועצה של אלה לאחר פיזור המועצה, מדיח את ליאו מתפקידו, שכבר לא כשיר לתפקיד.
אלה נותרת ללא שומר לאחר שגם אתוס וגם אחיה גיא עוזבים את התפקיד.
במהלך העונה אלה נפרדת מעומר ועוברת לליאו, שמתחזק בחזרה.
הערפדים, ובראשם ליאו, מבינים את הסכנה שבאדם, ויוצאים לצוד אותו למרות התנגדותה של אלה.
אדם, בסיועו של דימה, מחליט להתכונן לסכנה הקרבה ומחליט לתת לאלה את האבן שבתוכה מאוחסנת נשמתו של מורי ובכך מטיל עליה כישוף שבעזרתו תראה חיזיון שגוי בו היא רואה מלחמות בין בני האדם לערפדים, את כרמל וליאו מתנשקים אך בעיקר- את "חשיבותו" השקרית של אדם ו"מותו" בידי הערפדים.
כתוצאה מכך אלה הופכת מכושפת שכל שברצונה הוא להגן על אדם מפני הערפדים ולהתאהב בו ולשם כך מעירה את לילית כדי שתעזור לה להציל את אדם.
לילית הורגת את ליאו, דוחה את דימה ומתחילה ליצור צאצאים חדשים (שילוב של שדים וערפדים) בבית הספר.
בתגובה, דימה מחזיר את ליאו ומנסה לנקום בלילית, אך ללא הצלחה.
רק אלה יכולה להילחם מולה.
באולם הספורט מתקיים שחזור של הקרב האחרון של לילית נגד ארדק, אך הפעם לילית נלחמת נגד אלה.
לבסוף, אדם מקריב את עצמו כדי להציל את אלה, הורג את לילית, ומת מכיוון שהוא אינו יכול להתקיים בלעדיה ואלה משתחררת מכישוף האהבה שמוטל עליה אך עדיין אוהבת ונפרדת מאדם כידיד נאמן.
הצאצאים החדשים שנוצרו בוקעים ונעמדים מול הערפדים ובני האדם.
אנשובי, זוהר, וגיא יורים בחץ וקשת אל עבר הצאצאים לאחר שדימה מודיע להם שיש להם ניסיון אחד.
לבסוף מופיעה צאצאית אחת ששרדה ולא ידוע מה עלה בגורלה.
בסדרת הספין אוף חצויה - הדבר האמיתי, מוזכר שליאו ואלה הרגו אותה.
חצויה - הדבר האמיתי היא סדרת בת לסדרה חצויה, אשר על פיה כל אשר התרחש הוא בעצם צילום סדרת טלוויזיה.
העלילה מתרכזת בחייהם הכביכול אמיתיים של השחקנים לאחר שסיימו לצלם את הסדרה "חצויה".
הסדרה עלתה לראשונה ב-1 בדצמבר 2011 ב-HOT V.O.D Young ושודרה לאחר מכן גם בערוץ ניקלודיאון.
אלה רוזן/דינמור (עמית פרקש) (עונות 1-2): בת לאב ערפד בשם תבל, ואם אנושית ששמה אנה.
הבת המאומצת של שרה ומיכאל רוזן.
במהלך העונה הראשונה מגלה אלה כי היא חצויה (שילוב של ערפד ובן אנוש).
אלה גם מגלה בעזרת ליאו שהיא הנביאה הבאה של הערפדים אחרי ארדק, אך פאתון אחיה חושב אחרת ובמהלך העונה מנסה למנוע את הכתרתה לנביאה, ורוצה לקבל את דבר הנבואה בעצמו.
אחותו הגדולה והמאומצת של גיא ואחותם הביולוגית של ארדק ופאתון.
במהלך העונה השנייה מצילה את אדם השד, וגילתה שהוא שד השואב נשמות ערפדים אך מתעלמת מאותה עובדה.
היא נפרדת מעומר וחוזרת אל ליאו.
בהמשך מוטל על אלה כישוף שאותו יצר אדם וגרם לה לאהוב אותו.
אדם גרם לה להעיר את לילית מלכת השדים על מנת להציל את אדם "אהוב ליבה" מליאו שפתח את תיבת הדם.
היא מבקשת ממנה לחיות בעולם רגיל.
אחרי שהכל מתדרדר אלה מגלה שהמלכה מסוכנת, אך לה אין מה לעשות כי היא חושבת שהיא נתנה למלכה את כוחותיה.
לאחר שדימה מגלה לה שאינה יכולה לקחת לה את הכוחות היא בעצמה ובעזרת חבריה מצילה את העולם.
אדם מתאהב בה באמת ומקריב את עצמו בשביל אלה והורג את המלכה מה שהרג אותו בסוף העונה.
חוזרת לליאו לאחר שיצאה מהכישוף של אדם.
ארדק (יוסף אבו ורדה) (עונה 1): נביא הערפדים.
אחיהם הגדול של פאתון ואלה.
נהרג על ידי לנה כשזו נשלחה על ידי פאתון לחסל את ליאו.
חיסל פעם אחת את לילית (מלכת השדים).
פאתון (שמיל בן ארי) (עונה 1): אחיה הגדול של אלה ואחיו הקטן של ארדק.
פאתון יועד להיות הנביא אחרי ארדק, אולם הכתרתו נקטעה פעמיים: פעם אחת בעקבות חזיונו של ארדק על חצויה נוספת, ופעם שנייה בעקבות גסיסתו של ארדק.
מת בזמן שניסה להשתלט על המעיין.
הצאצאית (אנה פריס) (אורחת בעונה 2): נולדה בסוף העונה לליאו הערפד וללילית מלכת השדים, לאחר שאחיותיה נולדו ונרצחו, בסוף הפרק האחרון רואים שהיא שרדה, בסדרת הספין-אוף: "חצויה- הדבר האמיתי" מוזכר שליאו ואלה הרגו אותה.
ליאופולד "ליאו" זקס (יון תומרקין) (עונות 1-2): הערפד הכי חזק בעולם.
ליאו הוא ערפד בן 627 שנה ובעל חזות של תלמיד תיכון.
נשלח על ידי הנביא ארדק להתקרב אל אלה ולגלות לה על היותה חצויה ועל הייעוד שלה.
אינו אוהב בני אדם ומזלזל בהם.
מתאהב באלה, נשבר לו הלב שאלה בחרה בעומר והוא נחלש מכך, אך מתחזק כשאלה חוזרת אליו בליל המשתה.
באמצע העונה השנייה פותח את תיבת הדם, וחוזר אל אלה בסוף עונה שנייה, נישק את מלכת השדים והביא איתה צאצאים חדשים שהם חצי שד וחצי ערפד.
כרמל (אגם רודברג/בגוף של ניקי: אנה זאיקין) (אורחת בעונה 1, עונה 2): האקסית המיתולוגית של ליאו ועדיין "דלוקה עליו".
משום שעברה על "חוק הדם" (צדה בן אנוש), היא נכלאה בתוך מראה במשך 200 שנה.
בעונה הראשונה משוחררת מכלאה על ידי פאתון ומשתלטת על גופה של ניקי, כיוון שפאתון מעוניין להסיח את דעתו של ליאו ממשימתו.
בעונה השנייה, לאחר שגיא עובר לגור במועדון עם בני מינו הוא וכרמל מתאהבים והופכים לבני זוג.
כרמל, מורי וגיא הופכים לחברים טובים וכרמל וגיא לוקחים קשה את מותו של מורי.
נשכה ביחד עם גיא את אנדרה והפכו אותו לערפד.
גיא רוזן (אבי קורניק) (עונות 1-2): אחיה הקטן של אלה.
זכר אלפא של תיכון גרין.
במהלך העונה הראשונה מחזר אחרי זוהר גרין ביתו של המנהל, ובאמצע העונה הראשונה הופך להיות בן זוגה.
במהלך העונה הראשונה ננשך על ידי כרמל, שנושכת אותו בהוראת פאתון.
בסוף העונה הראשונה הופך לערפד ומגלה שלהיות ערפד זה דבר קשה ביותר.
במהלך העונה השנייה זוהר נפרדת ממנו בגלל שניסה לנשוך אותה בליל המשתה, עובר למשכן של הערפדים והופך להיות בן זוגה של כרמל.
כרמל, מורי וגיא הופכים לחברים טובים וכרמל וגיא לוקחים קשה את מותו של מורי.הוא וכרמל נשכו את אנדרה והפכו אותו לערפד.
ג'מון (שרון אלכסנדר) (עונות 1-2): חבר במועצת הערפדים.
מסייע לגיא לאחר שהפך לערפד.
בעונה השנייה מנהל את מועדון הערפדים.
חתם יחד עם אמנון על הסכם שלום בין הערפדים לבני האדם והוא מייצג את הערפדים בהסכם השלום.
אתוס (תומר שרון) (עונות 1-2): הערפד בשני בעוצמתו לאחר ליאו.
נשלח על ידי פאתון לעקוב אחר ליאו, אך נשמתו נשאבת לתוך מראה על ידי עומר ונשברת על ידי פאתון.
בעונה השנייה שב לחיים על ידי אלה ונהפך בהתחלה לשומר הסף שלה אחרי שליאו הוכרז כלא כשיר לתפקיד ולאחר שעזב התחיל לעבוד בהרבה עבודות (בערך 40 בחודש), בעבודה האחרונה שלו פוגש ציידת ערפדים בשם לוסי שעבדה אצל צייד הערפדים אנדרה פוקס, אבל התפטרה ולאחר שגילתה שאתוס ערפד הם נהפכו לזוג.
במשך הסדרה רצה לברוח ביחד עם לוסי אחרי שהכל השתבש אך זה לא קרה מפני שלוסי התנגדה.
אדוארד יוליס (טל ירימי) (עונות 1-2): חבר מועצה בעברו.
בעונה הראשונה הקטור נכנס בגופו, עד אשר ליאו חיסל אותו, תהליך שפגע גם ביוליס עצמו וכיבה אותו.
בעונה השנייה שב לחיים לאחר שאלה אולצה להעיר את כל הערפדים הכבויים.
נבחר להיות שומר הסף של אלה ומתמנה למורה להיסטוריה בבית הספר, אחרי ש"גילה יותר מידי דברים" נשאב על ידי אדם בזמן יום לימודים ומת בשנית.
אנדרה פוקס (גיל פרנק) (עונה 2): צייד ערפדים.
אביו של שחר פוקס והיה יד ימינו של אמנון גרין.
מתאהב בתמר הם מתנשקים ובסוף הוא קולט שהיא עשתה את זה בשביל לשמור על הערפדים.
בעל חדר סודי בביתו, ומחזיק בתיבת הדם- תיבה שמכילה את כוחותיו העצומים של ערפד קדום שננעלה בדמם של עשרה ערפדים וחצוי, בסוף העונה השנייה נהפך לערפד על ידי כרמל וגיא שנשכו אותו.
מורי (גור פיפשקוביץ) (עונה 2): ערפד שמתנגד להסכמי שלום בין בני האנוש לבין הערפדים.
מחפש ריגושים וטוען כי חיו כערפד משעממים.
חבר טוב של כרמל וגיא.
בזמן שחיפש עוד ריגושים פוגש באדם ומת לאחר שנשמתו נשאבת על ידו.
לנה (טל טלמון) (עונה 1): חברה במועצת הערפדים.
נשלחה לחסל את ליאו, אולם הרגה בטעות את ארדק, בעונה ראשונה הוריה של אלה הורגים אותה אך אלה מחזירה אותה לחיים, לא ידוע מה עלה בגורלה.
הקטור (שחקן לא ידוע/בגוף של שחר: דני לשמן/בגוף של יוליס: טל ירימי) (עונות 1-2): ערפד מסוכן שמשוחרר מכלאו על ידי פאתון, אך מחוסל בידי ליאו, חוזר לחיים כשאלה מעירה את כל הערפדים.
עומר טנא (ידידיה ויטל) (עונות 1-2): חברה הטוב ביותר של אלה.
הוא הראשון שמגלה כי ליאו הוא ערפד ומנסה למנוע ממנו לעשות דבר רע לאלה, אך לבסוף עוזר לליאו במשימתו לספר לאלה את האמת.
הופך לבן זוגה של אלה בסוף העונה הראשונה ובמהלך העונה השנייה הם נפרדים ובסוף העונה השנייה נהייה בן זוגה של ניקי.
חבר נפש של רפאל ומשתף אותו בכל, לוקח קשה את מותו של רפאל ונחוש לגלות מי רצח אותו.
זוהר גרין (מאיה שואף) (עונות 1-2): בתו של מנהל התיכון אמנון גרין ובת זוגו של גיא.
במהלך הסדרה נחטפת על ידי ליאו אך מוחזרת בריאה ושלמה כשזיכרונה מחוק.
לאחר שאביה מאבד את הזיכרון יורשת את מקומו כמנהיגת מסדר בני הדם.
נפרדת מגיא כי לא יכולה לראות אותו מכיוון שכמעט נשך אותה בליל המשתה.
במהלך העונה השנייה נהפכת לבת זוגו של שבתאי (אנשובי).
נורית "ניקי" שילון (אנה זאיקין) (עונות 1-2): נערה נחמדה, נאמנה ותמימה, דמות הנעה בין שלושת קווי העלילה.
בקו העלילה הראשון, ניקי היא חברתה הטובה של אלה, אשר, לא במודע, עוזרת לה להבין מי היא.
בקו העלילה השני, מסבירה ניקי לזוהר שמסדר בני הדם אינו הפתרון לתקיפות הערפדים (תוצאה של מחסור בתחליף הדם בעקבות מותו של ארדק), ושיש להגיע לשלום עם הערפדים.
בקו העלילה השלישי, נכנסת כרמל, ששוחררה על ידי פאתון, לגוף של ניקי כדי לנטרל את ליאו, והיא אף נושכת את גיא.
משה "סושי" אריאלי (עידן אשכנזי) (עונה 1): חבר ילדות של זוהר וניקי, וחברו של גיא.
אביו הוא שופט חשוב, המצפה ממנו לגדולות, ועל כן סושי רואה בו דמות מעוררת יראה, נהיה חבר של ניקי בסוף עונה ראשונה ובעונה שנייה טס עם בני משפחתו לשליחות לחמש שנים והשאיר את ניקי לבד והם נפרדים.
שבתאי "אנשובי" (גל לב) (עונה 2): תלמיד חדש ופרוע המנסה לגרום לניקי להתאהב בו ובסוף מתאהב בזוהר והופך להיות בן זוגה.
שחר פוקס (דני לשמן) (עונות 1-2): בנו של אנדרה.
תלמיד בתיכון "גרין", נחטף וננשך על ידי ערפד ומת, אך חוזר לחיים בעזרתו של ארדק.
במהלך העונה הראשונה נכנס לתוכו ערפד מסוכן בשם הקטור אך ליאו מחסל אותו.
דימטרי "דימה" קורניקבסקי / דמטריוס גולטון השלישי (סשה דמידוב) (עונות 1-2): המורה לספורט בתיכון גרין.
בעל היכולת ליצור שלושה כפילים מעצמו עקב היותו בעל נשמות מרובות (במקור היו לו 21, ובמהלך העונה השנייה הוא מת פעמיים ונשארת הנשמה האחרונה של דימה).
בסוף העונה הראשונה, מתגלה כאביר בשם דמטריוס גולטון השלישי השומר על מעיין ה"דול בר".
משרת נאמן של מלכת השדים, לילית.
בעונה השנייה הוא מסייע לאדם ומשתף עמו פעולה, כיוון שהוא מעוניין בתחייתה של לילית.
בניגוד לשאר בני האדם בסדרה, דימה הוא בן אלמוות ובדומה לערפדים אינו מזדקן (אם כי הוא עדיין בן אדם ואפשר להרוג אותו כרגיל).
רצח את רפאל בשליחותו של אדם.
אמנון גרין (אלכס אנסקי) (עונות 1-2): בן 62. מנהל בית הספר "גרין" וראש מסדר הדם, אך לאחר שנמחק זיכרונו, מחליפה אותו בתו, זוהר, חותם עם הערפדים הסכם שלום יחד עם ג'מון והוא מייצג את בני האדם בהסכם השלום.
שרה רוזן (רונה ליפז-מיכאל) (עונות 1-2): אמם של אלה וגיא.
מיכאל רוזן (יואב הייט) (עונות 1-2): אביהם של אלה וגיא.
מורה לכימיה בבית ספר גרין.
מנסה לרקוח תרופה שתחזיר את בנו גיא להיות אנושי.
בסוף העונה השנייה מצליח לפתח תחליף דם מלאכותי.
תמר בירן (אליענה בקייר) (עונות 1-2): בת 29, עובדת כמדבירת ערפדים ב"מסדר בני הדם".
כשהייתה בת 9 נשלחה לפנימייה צבאית.
בסוף הסדרה מגלה תמר כי בעת חילופי אש בין מסדר בני הדם וערפדים נהרגו הוריה מידי המסדר, בעוד שהיא עצמה ניצלה בידי ערפד.
לאחר שנחתם הסכם השלום בין הערפדים לבין בני האנוש פורשת תמר מתפקידה, אך חוזרת לבקשתו של אמנון במטרה לחקור את מזימותיו של אנדרה פוקס.
רפאל טור (מאיר סוויסה) (עונות 1-2): הבעלים של חנות הפנטזיה שבה מועסק עומר.
אדם מוזר ומומחה במדע בדיוני, הטוען כי על פי זמן גלקסיית "ארמל" הוא בן 438, ובטוח כי חטפו אותו בעבר חייזרים.
עומר רואה בו חבר נאמן ולכן מספר לו על המתרחש בחייו ונעזר בו בכל הקשור לערפדים.
בפרק האחרון של העונה הראשונה, הוא נפגש עם חברתו לשעבר נעמה, ונלקח בשנית על ידי חייזרים.
תורתו היא: "האמן בכול, חשוד בכול", והוא אף קיעקע משפט זה על ידו.
במהלך העונה השנייה סוחט מאדם את האבנים שאותן הוא מקיא, אשר עוזרות לו להשתחרר מנכותו וללכת על הרגליים.
נרצח על ידי דימה בשליחותו של אדם כי איים עליו.
מילכה שילון (אודיה קורן) (עונות 1-2): אמה של ניקי, פסיכולוגית במקצועה ו"אכלנית כפייתית".
בעונה הראשונה מגיעה לשיחה עם אלה בפקודת שרה.
בעונה השנייה מגיעה לשיחה עם עומר לגבי הקשר שלו עם ניקי.
לוסי ואן דה-קריק (נועה וולמן) (עונה 2): העוזרת של אנדרה שלאחר מכן עוזבת אותו, כיוון שהתאהבה באתוס והופכת לבת זוגו.
ישראל קול (אמיר פיי גוטמן) (עונה 2): עיתונאי ושדרן חדשות.
עורך ריאיון עם מורי, אשר חושף בפניו את קיומם של הערפדים.
"אדם פארן" (לי בירן) (עונה 2) : שד שלא מודע להיותו כזה, ששוחרר כתוצאה מרעידת אדמה.
מטרתו היא לגרום לאלה לחבב אותו, כדי שזו תעיר את מלכת השדים.
מבחינתו, המטרה מקדשת את האמצעים: הוא משקר לאלה, מכשף את אלה וגורם לה להתאהב בו על ידי הכישוף, גורם לאלה לחשוב שליאו מסוכן ורוצה להרוג אותה, שואב נשמות של ערפדים ואף רוצח ושל בני אדם.
במהלך העונה הוא מתאהב באלה, ואף מקריב עצמו כדי להצילה על ידי כך שהורג את לילית מלכת השדים.
לילית (יאנה גור) (עונה 2) : מלכת השדים.
השדים הם צאצאיה, והם נשלחים לשאוב עבורה נשמות של ערפדים על מנת שתוכל ליצור עוד שדים.
בשנת 1010 הוכנעה על ידי ארדק ונכנסה לתרדמת בת 1000 שנים ואז אלה העירה אותה ומלכת שדים תעתעה את כולם היא רצתה להיות הזן היחידי שקיים בעולם.
במקור היה אמור יריב הורוביץ לביים את הסדרה, אך בעקבות חילוקי דעות עם ההפקה ולאחר החלטתו של הורוביץ לפרוש מבימוי הסדרה הוחלט בהפקה שאת מקומו ימלא במאי הבית של החברה, שי קפון, שביים בעבר גם את הטלנובלות "האלופה" ו"בובות".
בהמשך גם הוחלט לצרף לקפון את סיגל אבין, שביימה כמה פרקים בסדרה.
את פסקול הסדרה יצר דני רייכנטל.
את שיר הנושא "על גג העולם" ואת הבלדה "השיר של אלה" הלחינו כפיר אפשטיין וטל פורר.
מוזיקת הרקע הלועזית מרובת שירים של תום מור, אפרת דרכי ולהקת בראוניז.
של גלובוס גרופ בנווה אילן.
חצב או בשמו הרשמי 120mm HE-MP-T, M339 Cartridge הוא כדור טנק בקליבר 120 מ"מ מתוצרת התעשייה הצבאית, שנועד בעיקר כנגד חי"ר מבוצר במבנים, אך גם נגד טנקים ורק"מ.
תחמושת ה"חצב" מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר כדור "חצב" אחוד עם תרמיל המכיל חומר נפץ הודף.
לכדור מטען נפיץ ומטרתו לגרום את הנזק העיקרי למטרה.
מוד פעולה שלו הוא "מפתח קיר" – השהיית היזימה מרגע הפגיעה לכמה רגעים על מנת לאפשר לכדור לחדור דרך הקיר ולהתפוצץ כשהוא כבר בתוך המבנה ולגרום נזק לאנשים שבתוכו.
טווח הירי של ה"חצב" גדול ומגיע לכ-5 ק"מ.
ב-2010 החליט צה"ל לרכוש את ה"חצב" לצד ה"כלנית".
הוא פותח במקביל לפיתוח ה"כלנית" כפגז אימונים מקביל, בעל תכונות זהות.
המטרה הייתה שיאפשר לכוחות צבא להתאמן באמצעותו על ירי של "כלנית", אך יוזיל באופן ניכר את העלויות, שכן במסגרת האימונים לא יעלה הצורך בירי פגז "חי" אמיתי.
את המרעומים של הפגז מייצרת חברת "רשף טכנולוגיות" מקבוצת ארית תעשיות.
אחר כך הוחלט שישמש עבור לוחמה בשטח בנוי במקום ה"חלולן".
ה"חצב" פחות מגוון מה"כלנית" ומהווה שנמוך שלה, אך מאידך, מחירו נמוך בהרבה ("חצב" עולה בערך כמחצית ממחיר ה"כלנית"), ולכן נבחר לשמש את חיל השריון הישראלי במקום ה"חלולן" ששימש בעבר גם נגד מבנים ומטרות חי"ר אך ביעילות נמוכה.
הפעילות המלחמתית הגדולה הראשונה של ה"חצב" הייתה במבצע צוק איתן ביולי–אוגוסט 2014: במהלך המבצע ירו טנקי המרכבה סימן 4מ ומרכבה סימן 3 של חיל השריון כ-500 פגזי "חצב" וכן פגזי "כלנית" כנגד מחבלים ומטרות טרור.
הפגזים שימשו לצד ה"חלולן" הישן שנורה בכמויות הרבה יותר גדולות, והיו יעילים ממנו.
בעקבות ההצלחה והביקורות החיוביות הוחלט להגביר את ההצטיידות ב"חצב".
בינואר 2020 זכתה תעש במכרז של כוחות ההגנה של פינלנד לאספקת תחמושת טנקים מסוג חצב, תמורת 40 מיליון דולר.
במרץ 2022 זכתה גם במרכז של הכוחות המזוינים של שוודיה בשווי 27 מיליון דולר.
חצ'אטור אבוביאן (בארמנית: Խաչատուր Աբովյան; 15 באוקטובר 1809 - 14 באפריל 1848) היה סופר, משורר ומחנך ארמני, נחשב לאחד מגדולי הכותבים בשפה הארמנית.
חיבורו המוכר ביותר הוא הרומן "פצעי ארמניה", אשר עסק בגורל העם הארמני ובמאבקו לעצמאות בתקופת מלחמת רוסיה-פרס, ובדומה לשאר יצירותיו ראה אור רק לאחר מותו.
הצלחתו הרבה של הרומן, אשר נכתב בלשון ארמנית מודרנית בניגוד לשימוש הרווח באותה התקופה בארמנית עתיקה, נחשב לאחד היסודות החשובים בספרות הארמנית המודרנית.
יצירותיו הפכו לנכס צאן ברזל בתרבות הארמנית ובפרט עם כינונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית בשנת 1920. באביב 1848 אבדו עקבותיו לאחר שיצא בשעות הבוקר מביתו אך לא שב אליו מעולם.
חצ'אטור אבוביאן נולד בשנת 1809 בכפר קנאקר על יד ירבאן בימינו פרבר של העיר הזאת, באותן שנים חלק מהח'אנות של ירבאן במסגרת האימפריה הפרסית.
היה צאצא למשפחת אבובנץ שהחזיקה את המעמד האצילי של "טאנוטר" ושאחוזתה בקנאקר עברה בירושה מדור לדור.
דודו של הסופר היה הטאנוטר האחרון של קנאקר.
משפחת אבוביאן הייתה מצאצאיהם של משפחת המליכּים בגלריאן משחומיאן (גוליסטן), אחת מחמש המשפחות בעלי האחוזות ששלטו באזור נגורנו קרבאך.
דודתו של אבוביאן הייתה אשתו של סחק אגאמליאן, המליךּ האחרון של ירבאן בזמן הסיפור לרוסיה בשנת 1828.
אף על פי שגדל בבית דל אמצעים, יחוסו של אבוביאן השרה בו מגיל צעיר את תחושת האחריות וההתחייבות לעמו.
חצ'אטור נולד כבן שני להוריו, אבטיק וטאקוחי, אחרי בן בכור בשם גאראבד, שנפטר בהיותו בגיל 3.
בגיל 10 חצ'אטור נלקח על ידי אביו לאצ'מיאדזין על מנת להתחיל לימודי כמורה (1822-1819) במדרשה התאולוגית "גבורקיאן".
בסמינר סבל הנער מקור ומהחינוך הנוקשה.
אחרי שברח כמה פעמים, בגיל 15 עזב את הלימודים ונסע לטיפליס, בגאורגיה השכנה, כדי ללמוד את התרבות של ארמניה וניביה במכללת נרסיסיאן, תחת הדרכתם של פורוס קאראדגצי ושל הרוטיון אלאמדריאן (1826-1824).
בתום הלימודים ב-1826 התכוון אבוביאן להשתלם בתחום בוונציה, שבה הייתה קיימת קהילה ארמנית חשובה, אך פריצת מלחמת רוסיה-פרס (בשנים 1828-1826) מנעה זאת ממנו.
עבד במשך שלוש שנים כמורה בסנחין ואחר כך הועסק כדיאקון, כמזכיר ומתורגמן בשרות הקתוליקוס אפרם של ארמניה, יפרם.
משרה זאת זימנה לו אפשרות להתוודע לאישים זרים רבים, ביניהם המחזאי והדיפלומט הרוסי, אלכסנדר גריבוידוב ששהה בספטמבר 1828 באצ'מיאדזין, בדרכו לטיפליס.
השבועון של גריבוידוב, "טיפליסקייה ודומוסטי" היה העיתון הראשון שפרסם מאמר על אבוביאן.
נקודת תפנית בחייו של אבוביאן הייתה הגעתו בספטמבר 1829 לארמניה של הפילוסוף הגרמני פרידריך פארוט (1841-1791), בשמו המלא יוהאן יאקוב פרידריך וילהלם פארוט.
הוא היה פרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת דורפט, בליבוניה, כיום אוניברסיטת טרטו באסטוניה ויועץ אימפריאלי בממשל הרוסי.
פארוט בא לארמניה כדי לערוך מחקרים גאולוגיים על ההר אררט ונדרש למדריך ומתורגמן מקומי.
בהמלצת הקתולקוס, אבוביאן נשלח למשימה זו.
בסיועו של אבוביאן, פארוט הפך לחוקר הראשון בזמנים המודרניים שטיפס עד לפסגת ההר אררט.
מסע זה הוגשם באישורו המלא של הצאר ניקולאי הראשון שסיפק למשלחת החוקרים ליווי צבאי צמוד.
אבוביאן ופארוט חצו את הנהר אראס והתקדמו אל הכפר הארמני אגורי שנמצא במדרון הצפוני של הר אררט, בגובה 1219 מ'.
לפי עצתו של חרוטיון אלאמדאריאן מטיפליס, הם קבעו את בסיסם במנזר יעקב הקדוש, שנמצא 730 מ' יותר גבוה, בגובה של 1950 מ'.
אבוביאן היה אחד מהנוסעים האחרונים שביקרו את הכפר אגרי ואת המנזר לפני חורבנם ברעידת האדמה במאי 1840. הניסיון הראשון של פארוט ואבוביאן לטפס על האררט, במדרון הצפון-מזרחי, עלה בתוהו בגלל מחסור בביגוד חם.
כעבור שישה ימים, בעצת סטפאן חוז'יאנץ, מוכתר הכפר אגורי, ניסו לטפס מן הצד בצפון-מערבי.
גם הפעם אחרי שהגיעו לגובה של 4,885 מ', נאלצו לרדת מפני שלא הצליחו להגיע לפסגה לפני שקיעת השמש.
הם הצליחו זאת רק בניסיון השלישי ב-9 באוקטובר 1829 בשעה 3:15 אחה"צ.
אבוביאן חפר בור בקרח והקים צלב של עץ המופנה צפונה.
הוא נטל איתו חתיכת קרח מן הפסגה ונשא אותה איתו בתוך בקבוק כמו "מים קדושים".
ב-9 בנובמבר 1829 פארוט ואבוביאן טיפסו עד לפסגת ההר סיס (האררט הקטן).
אחרי שנים רבות, ב-1845 טיפס המינרלוג הגרמני אוטו וילהלם הרמן פון אביך גם הוא יחד עם אבוביאן על האררט.
את הטיפוס השלישי ואחרון שלו על ההר ביצע אבוביאן יחד עם האנגלי המרי דנבי סימור, בשנת 1846.
הצמא של אבוביאן לידע הרשים את פארוט.
בשנת 1830 הפילוסוף הגרמני השיג עבורו מלגה ממלכתית כדי שילמד באוניברסיטת דורפט.
אבוביאן התקבל לאוניברסיטה ללא הכנות מקדימות והתחיל ללמוד שם פילוסופיה במסגרת המחלקה הפילולוגית -היסטורית.
לימודיו ארכו למעלה מ-5 שנים, בין 3 בספטמבר 1830 ובין 18 בינואר 1836. שנים אלה היו פוריות מאוד.
בתקופה זו למד אבוביאן מדעי החברה, מדעי הטבע, ספרות ופילוסופיה אירופית, רכש ידיעה טובה של השפות גרמנית, רוסית, לטינית וצרפתית.
התוודע לרומנטיזם הגרמני שהשפיע עליו השפעה בולטת, כמו כן יצר מגעים עם אינטלקטואלים אירופים חשובים של זמנו.
באוניברסיטה התיידד, בין השאר, עם בניו של ניקולאי קרמזין שלמדו יחד איתו.
בשנת 1834 ביקר אבוביאן בסנט פטרבורג את מריה, בת דודו, המליך סחק אגאמאליאן, שנישאה לנסיך אלכסנדר מגאורגיה.
לפני תום לימודיו נודע לו על מות אמו, טאקוחי.
בחזרה למולדת ב-1836, התגייס אבוביאן במלוא ההתלהבות להפיץ בארמניה את הרעיונות הנאורים שנחשף להם.
הוא התמנה למנהל של בית ספר מחוזי בטיפליס (1843-1837) ובשנת 1839 נשא אישה ממוצא גרמני ואסטוני בשם אמיליה לוזה (Emilia Looze) (נפטרה בשנת 1870).
אולם דעותיו, במיוחד התנגדותו לדוגמטיזם ושיטות הפורמליות של מערכת החינוך, נתקלו בעוינות הולכת וגוברת מצד הממסד הדתי הארמני בראשות הקתוליקוס הובהאנס השמיני מגארפי (1842-1831) ומצד השלטונות הצאריים.
ב-1843 הוא פוטר מבית הספר והועבר לבית ספר מחוזי בירבאן, שבו, למרות הכניסה לתפקיד של הקתוליקוס החדש נרסס, פגש שוב יחס של אדישות ואף עוינות מצד עמיתיו המורים ומצד הכמרים.
בשנת 1840 עוד בהיותו בטיפליס, הכיר את הנוסעת האנגליה אן ליסטר שקיוותה כי ילווה אותה כמורה דרך בטיפוסה על ההר אררט, מה שבסופו של דבר לא יצא לפועל.
בקיץ 1843 ביקרו אצלו שני נוסעים גרמנים.
הראשון היה הפרופסור מוריץ וגנר מאוניברסיטת מינכן.
האגם סוואן ולאחר מכן ניהלו התכתבות על בסיס קבוע.
ביולי ליווה אבוביאן את וגנר בטיפוס המתועד הראשון בהרי אראגאץ בארמניה.
הנוסע השני היה האגרונום הפרוסי, הברון אוגוסט פרנץ פון האוקסטהאוזן, אותו ליווה אבוביאן ברחבי ארמניה.
ביחד ביקרו מחנה יזידי, שבו פגשו את המנהיג טימור אגא.
אבוביאן יצר קשרי ידידות עם הקהילה היזידית בארמניה.
בשנת 1844 מנהיג הקהילה הזאת, ששב עם שפע של מתנות מהחגיגות שאורגנו בטיפליס על ידי "סגן המלך" של טרנקווקזיה, הנסיך מיכאיל וורנוצוב, ארגן בעצמו מסיבה שבטית והזמין, בין היתר, גם את אבוביאן.
ב-1845 ביקש אבוביאן לזכות במשרה במסגרת הקתוליקט באצ'מיאדזין, אך מועמדותו נדחתה.
הוא כתב שלושה מאמרים בשבועון של וורנוצוב, "קווקז".
ב-4 באפריל 1848 יצא אבוביאן מהבית למה שהיה צריך להיות טיול בוקר קצר ולא נראה שוב.
היעלמותו המסתורית נשארה ללא הסבר.
אשתו, אמיליה, דיווחה על העלמות בעלה רק כעבור חודש.
הועלו במשך השנים השערות רבות: שאיבד עצמו לדעת, שנרצח על ידי אויבים פרסים או טורקים, או שנעצר ונשלח לגלות בסיביר על ידי יחידה מיוחדת של ז'נדארמים רוסים.
ידוע שהכנסייה לא הרשתה לו להתגרש מאשתו מפני שהיה ידוע על אהבתו הרבה לילדיו בכל זאת קיימת הסתייגות מתאוריית ההתאבדות.
לפי תאוריה אחרת, של הסופר אקסל באקונץ, נסע אבוביאן למערב אירופה כדי להשתתף במהפכות אביב העמים ונעלם שם.
בנו היחיד, ורדן, אב לשני בנים ובת, שמת בשנת 1896, נקבר ליד כנסיית גאיאן הקדוש.
חצ'אטור אבוביאן כתב רומנים, סיפורים, תאורי טבע, מחזות, חיבורים מדעיים ועל אמנות, שירים ומשלים.
היה הסופר הארמני הראשון שכתב ספרי ילדים.
"פצעי ארמניה", רומן ראשון בארמנית מודרנית
הרומן ההיסטורי "פצעי ארמניה" (שנכתב בשנת 1841 ופורסם ב-1858) היה הרומן החילוני הראשון בשפה הארמנית והוקדש לגורל העם הארמני ולמאבקו לחופש בתקופת מלחמת רוסיה-פרס (1826–1828).
הרומן דן בסבל הארמנים בימי הכיבוש הפרסי.
במרכז הרומן עומדים רגשות הגאווה הלאומית, הפטריוטיזם והשנאה למדכאים.
גבור הרומן, איכר פשוט בשם אגאסי, מגלם את הרוח שוחרת החופש של הלאום והרצון להיאבק בכובשים הזרים.
הסיסמה שלו ושל חבריו היא "תקריב את חייך, אך אל תוותר לעולם על אדמות מולדתך".
העלילה מתחילה עם חטיפתה של נערה ארמנית של ידי כנופיית בריונים שנשלחה על ידי סרדר פרסי.
האירוע זרז את המרד שבהנהגת אגאסי.
להבדיל מהספרות הרשמית באותה תקופה שהדגישה את חשיבות המשמעת והכניעה כלפי השלטון, ברומן שלי הדגיש אבוביאן את הערכים של אהבה להורים, לידידים ולמולדת, ערכים שהיו חתרניים בעיני הממסד.
אף על פי שבתקופתו היה נהוג לכתוב בארמנית קלאסית (קראפאר), שפת המלומדים והכמרים, הוא בחר לכתוב בשפה המדוברת "אשחארהאפאר", על מנת שספריו יהיו מובנים להמוני עם.
אבוביאן השתכנע מהצורך בחידוש השפה אחרי שראה בבית הספר הארמני בטיפליס שבו לימד, כי התלמידים העדיפו לקרוא ברוסית מפני שרוב הספרים הארמניים עד אז, שהיו כתובים ב"קראפאר" ודנו לרוב בחיי המלכים, הנסיכים, הקדושים או בסיפורי כתבי הקודש, היו בשבילם בלתי נגישים ובלתי מושכים.
בשאיפתו להנחיל את השפה המדוברת ככלי ספרותי, נעזר אבוביאן בין היתר בשפת האשוגים, הזמרים העממיים ובמקורות אחרים.
אבוביאן ראה בחיזוק הידידות בין העמים הארמני והרוסי ערבות לתחייתה הלאומית, הפוליטית והתרבותית של ארצו.
עם זאת הוא לא הסתיר ברומן את אכזבתו מהמדיניות הצאריסטית, במיוחד מהנהגת התקנון ("פולוז'ניה")
משנת 1836 שהפחית בצורה ניכרת את כוחו הפוליטי של הקתוליקוס הארמני ומביטול הפרובינציה הארמנית בשנת 1840. ברומן שילב אבוביאן יסודות רומנטיים וריאליסטים עם קטעים ליריים.
בהתחלה יצירותיו כללו מוטיבים דתיים רבים, שפינו מקום בהמשך להיבטים רבים אחרים.
שירתו הייתה מגוונת - ארוטית.
פטריוטית ואף בעלת קטעים סטיריים, כמו בשיר "הכד של יין" המותח בקורת על האריסטוקרטיה הרוסית.
"שעשועי פנאי" הוא אוסף משלים בחרוזים המוקיעים את השחיתויות, אי הצדק והניוון המוסרי.
הוא עובד על ידי המשורר מתוך רישומים שרשם באסיפות ציבוריות.
אבוביאן כתב גם ספרות עיונית בתחום המדע והאמנות, כמו "גילוי אמריקה" ו"ספר הסיפורים".
הוא תרגם לשפה הארמנית יצירות של הומרוס, גתה, שילר, קרמזין, איוואן קרילוב ואחרים.
הוא שאף לקדם את החינוך החילוני והמקיף, שיכלול הכנה נפשית, מוסרית, תעסוקתית וגופנית של התלמידים, את זמינות החינוך בשביל השכבות העניות ותוך שיוויות בין בנים ובנות.
בספריו הפדגוגיים כוללים את "מבוא לחינוך" (1838), ספר לימוד לרוסית, הרומן ההיסטורי "סיפורו של טיגרן, או ספר לימוד מוסרי לילדים הארמנים" (פורסם ב-1941).
היה הראשון בארמניה שעסק באתנוגרפיה מדעית: חקר את חייהם ומנהגיהם של האיכרים ביישובים שמסביב לקנאקר או של תושבי ירבאן, וכמו כן אסף וחקר פולקלור ארמני וכורדי.
אסף ועיבד, בין השאר, משלים ופתגמים עממיים ושירי עם.
הוא נחל אכזבה מרה כשעבודתו על הדקדוק ואוצר המלים של השפה הארמנית החדשה נדחה על ידי האדמיה למדעים מסנט פטרסבורג על סמך חוות דעתו השלילית של מארי-פליסיטה ברוסה שטען שלמרות המידע העשיר שבה היא "חסרת בסיס מדעי".
אוסף כתביו של אבוביאן הוצא לאור לראשונה על ידי הבנקאי הארמני ג'מגארוב.
דמותו של אבוביאן נכנסה לזיכרון הקולקטיבי של העם הארמני.
בימי השלטון הסובייטי, הקו הרשמי של המדיניות התרבותית בארמניה בפרט ובברית המועצות בכלל הדגיש את זיקתו לרוסיה ולעם הרוסי.
אבוביאן היה ביחסי ידידות עם נציגי תרבויות אחרות באימפריה הרוסית, למשל עם הסופר האזרי מירזה פתאלי אחונדוב ועם המשורר האוקראיני איוואן רוסקושוונקו.
בימי השלטון הסובייטי היישוב אלאר, בתי ספר, רחובות, שדרות ופרקים נקראו על שמו.
בשנת 1939 ביתו בקנאקר נהפך למוזיאון המאכסן רבים מכתבי היד שלו.
בעיר ירבאן הוקמו שני פסלים גדולים.
ציור דיוקנו של אבוביאן נמצא במוזיאון חארנץ לספרות ואמנויות.
הוא צויר בצבע שמן בסתיו 1830, על ידי הצייר לודוויג פון מיידל מאוניברסיטת דורפט.
אחרי היעלמותו של אבוביאן גם הדיוקן נעלם.
כשחזר לקווקז, בנו של הסופר, ורדאן, מצא את הדיוקן, אך במצב רעוע.
לפי דרישתו, התמונה עברה רסטורציה מידי הצייר גבורג באשיניאגיאן.
זהו הציור היחיד שנעשה בעת חייו של אבוביאן.
גריגוריאן, נוצר בפריז בין השנים על ידי הפסל אנדריאס טר-מנוקיאן.
יוזמת יצירת הפסל, לרגל 60 שנה להיעלמותו של אבוביאן, הייתה של מספר אקדמאים ארמנים מארמניה תחת השלטון הרוסי, ושנעזרו בתרומות.
בראשם עמדו אלכסנדר שירוואנזדה, הוהבנס טומניאן וגבורג באשיניאגיאן.
עקב אי-הבנות הועבר הפסל לירבאן רק בשנת 1925. בהתחלה, בשנת 1933 הוקם על בסיס הגרניט שלו ברחוב אבוביאן על יד קולנוע "מוסקבה".
מאוחר יותר הועבר לפרק הילדים על גדת הנהר חרזדאן.
החל משנת 1964 נמצא במוזיאון "אבוביאן" בקנאקר.
1939 - ביתו בקנאקר הפך למוזיאון.
בשנת 1978, בימי השלטון הסובייטי, הוקם במקום עוד ביניין גדול, בתכנונו של האדריכל ליפאריט סארויאן, והכולל אולם תערוכה ענק.
קירותיו קושטו בציורים מאת גבורג באשינג'אגיאן, ארבאנד קוצ'אר, איסאסבקיאן, הוהבנס זרדריאן.
1950 - הוצב פסל נוסף של אבוביאן בככר הנקראת על שמו בירבאן.
הפסל, בברונזה בגובה 9 מ', עוצב על ידי גבורק טמניאן, בנו של אלכסנדר טמניאן ונוצר על ידי הפסל סוּרן סטפניאן.
1961 - הכפר אלאר, הנמצא 10 ק"מ צפונית-מזרחית מירבאן, נקרא על שמו.
כעבור שנתיים היישוב קיבל מעמד של עיר (העיר אבוביאן).
שמו של אבוביאן ניתן למכון הפדגוגי, כיום האוניברסיטה הפדגוגית של ירבאן.
24 בפברואר 1964 הונפקה מדליה לזכרו - המוענקת למורי בית ספר המצטיינים בהוראה ובחינוך.
בין השנים 1948–1984 הופקו בארמניה הסובייטית 5 סרטים תיעודיים על מפעל חייו של אבוביאן.
פסל דיוקן של אבוביאן הוצב גם באחד מבנייניה של אוניברסיטת טארטו, שבו למד.
Վերք Հայաստանի (פצעי ארמניה או קינתו של פטריוט) (נכתב ב-1840, פורסם ב-1858, טיפליס)
סיפורו של טיגרן או ספר לימוד לילדים הארמנים (פורסם ב-1941)
דקדוק רוסי חדש יישומי לשימוש הארמנים (1839)
Չհրատարակված գործեր (כתבים שלא פורסמו) (טיפליס, 1904)
Չտպագրված նամակներ" (מכתבים שלא פורסמו) (וינה, 1929)
Թուրք աղջիկը (הנערה הטורקית) (ירבאן, 1941)
תאודורה או אהבה של בת (1841) עיבוד של הדרמה Параша-сибирячка ("פאראשה בת סיביר") מאת הסופר הרוסי ניקולאי פולבוי (1846-1796)
שעשועי ילדים (קומדיה לתיאטרון ילדים)
שעשועי פנאי (טיפליס 1864, כולל את המחזה "פדורה")
אבוביאן תרגם לארמנית מיצירות הומרוס, גתה, קרילוב, וסילי ז'וקובסקי.
העלילה מתרכזת לכאורה בחייהם האמיתיים של השחקנים לאחר שסיימו לצלם את הסדרה "חצויה".
הסדרה עלתה לראשונה ב-1 בדצמבר 2011 ב-HOT VOD Young ושודרה לאחר מכן גם בערוץ ניקלודיאון.
בתחילת הסדרה מצטרף לצוות השחקנים רובי, שיחליף את יון בתפקיד ליאו בצילומי העונה השלישית של חצויה.
לפני כן הציעו ליון עבודה באמריקה והוא הסכים לעזוב כשעמית, בת זוגו לשעבר התחילה לדבר על הזיות ורוחות שהיא רואה.
מני המפיק של הסדרה התקשר לרובי בזמן שהוא נוהג והודיע שהוא התקבל לסדרה.
רובי שמח ואז הוא ראה במראה אדם מפחיד, נבהל ומאבד שליטה ומת בתאונת דרכים.
כשהאמבולנס הגיע לא היה לו דופק והרופאים קבעו את מותו, אך הוא קם והלך בזמן שהרופאים מיהרו להביא מיטה.
יון התחיל לראות רוחות כמו עמית וחוזר לישראל.
כשחזר גילה שעמית ורובי היו זוג.
הוא ניסה לספר לעמית על הזיותיו אך היא שנאה אותו ולא רצתה להקשיב.
עידן ואבי קנו בר שרצו לקרוא לו ברקולה מהמילים בר ודרקולה.
עידן ועלמה, אחותו של אבי, התאהבו.
אבי בתחילה מתנגד לקשר ביניהם אך בסוף מוותר ואז שמח בשבילם.
בבר, עידן עלמה ואבי מצאו אדם בשם שאול, פרופסור לשעבר שהרצה בנושא רוחות רפאים.
אשתו מתה והיא מתקשרת איתו בעזרת מכונת כתיבה.
עלמה ראתה שאשתו כתבה במכונת הכתיבה "אקו".
עלמה מצאה בספר מידע שאקו הוא אגדה עממית על מכשף ששולט במתים, בעזרת אבקה צהובה.
גבי, בת זוגו לשעבר של מני וסוכנת לשעבר של כמעט כל השחקנים בחצויה הרגישה שיש סכנה בחצויה.
היא מתה בפתאומיות מסיבה לא ידועה, אך ירדן שבאה לחקור את המוות טוענת שגבי דווחה כמתה שלושה ימים קודם לכן.
ירדן בעזרת שאול ועלמה מגלה על אבקה צהובה, שעוזרת לאקו לשלוט במתים.
היא גילתה שאקו נמצא בתוך רובי, ושאקו שלט בגבי והרג אותה.
אקו השתלט גם על ירדן, ולאחר מכן גם על נוי אחותה.
עמית מגלה דרך להרוג את אקו, להתחתן איתו ושנייה לפני לדקור אותו בלב היא מגלה שאקו זקוק לה כדי להחזיר את הגוף שלו אליו.
יון מגיע באמצע החתונה, גופו של רובי מת ואקו נכנס ליון.
נשמתו של יון מתה ועולה ולעולם המתים שם הוא נלחם בתת-מודע שלו הוא מגלה שעמית משתפת פעולה עם אקו כשהוא פוגש בעולם המתים את נוי ומוותר.
עמית "רוצה" להתחתן עם יון בידיעה שהוא אקו ובאותו הרגע שהוא מציע להתחתן איתו בליל ההשקה של העונה השלישית היא הורגת אותו לתמיד ומבקשת מאף אחד לא לגעת בו.
לאחר מכן היא עוברת לעולם המתים כדי להציל אותו, מגלה שהוא ויתר עליה והתת מודע מקשה עליה להחזירו לחיים.
הוא מזהיר אותה כי יון לא יחזור רגיל.
כשיון חוזר ביום הצפייה של הפרק הראשון הוא מרגיש רע ובשירותים כשמאיה באה לראות מה איתו בשירותים היא נפצעת מרסיס מראה שיון שבר.
השחקנים שומעים צרחה ורואים את מאיה מלאה בדם בצוואר.
הם מחפשים את יון ומגלים כי הוא ערפד וכי הוא נשך אותה.
עמית פרקש: כוכבת "חצויה" שמגלמת את דמותה של אלה רוזן/דינמור.
לפני זמן מה אמרה שרדפו אותה רוחות רפאים ובעקבות זה יון עוזב אותה ועובר לחו"ל, במהלך הצילומים של העונה השלישית של חצויה מכירה את רובי ושניהם הופכים להיות בני זוג, במהלך הסדרה חושדת ברובי ואף מנסה להרוג אותו בגלל דברים שגילתה עליו במהלך הסדרה.
יון תומרקין: כוכב "חצויה" שמגלם את דמותו של ליאופולד (ליאו) זקס, עזב את חצויה בשל תפקיד שקיבל בחו"ל, חוזר לארץ עקב מאורעות מוזרים שקרו לו שם, מנסה לשכנע את עמית שהדברים שקרו לו בחו"ל היו אמיתיים.אקו משתלט גם עליו אך עמית מחזירה מהמתים את יון והורגת את אקו.
בסוף הסדרה הפך לערפד ונשך את מאיה.
רובי (מאור שוויצר): כוכב החצויה שהתקבל להיות המחליף של יון בעונה השלישית של חצויה, לאחר שמגלה שקיבל את התפקיד נפצע מתאונת דרכים והרוח של אקו משתלטת עליו.
הופך להיות בן זוגה של עמית ואף מציע לה נישואים אך הכל משתבש.
ידידיה ויטל: כוכב "חצויה" שמגלם את דמותו של עומר טנא, השחקן היחיד שנשאר אצל הסוכנת גבי, בסוף הסדרה עוזר לעמית להרוג את אקו "רובי".
מאיה שואף: כוכבת "חצויה" שמגלמת את דמותה של זוהר גרין.
ננשכה בצווארה על ידי יון שהפך לערפד.
אבי קורניק: כוכב "חצויה" שמגלם את דמותו של גיא רוזן.
החבר הכי טוב של עידן.
פותח עם עידן בר בשם ה"ברקולה".
במהלך העונה מסתבר שעל המקום יש חוב למפיונר.
אגם עוזרת לאבי להשיג את הכסף בעזרת קמפיין לבגדי ים.
והופכים לזוג במהלך העונה אבי מגלה שהמיליונר שהוא חייב לו את הכסף זה אבא שלו.
ברגע שאביהם מבין שהם עלו עליו הוא בורח לחו"ל.
אגם רודברג: כוכבת "חצויה" שמגלמת את דמותה של כרמל.
הייתה בת זוגו של הסוכן שלה לשעבר מושיק, היא ואבי מנסים לגלות מה קרה לאבא שלו,וגם עוזרת לאבי להשיג כסף לחוב ואף הופכת להיות בת זוגו של אבי במהלך העונה.
עלמה קורניק (מירב פלדמן): אחותו הקטנה של אבי.
סקרנית, הופכת להיות בת זוגו של עידן במהלך העונה.
עידן אשכנזי : כוכב "חצויה" שמגלם את דמותו של משה "סושי" אריאלי.
הופך להיות בן זוגה של עלמה במהלך הסדרה, ופותח עם אבי בר בשם "הברקולה".
דני לשמן: כוכב "חצויה" שמגלם את דמותו של שחר פוקס.
דני מגלה שחקנית בשם אלינור ומכניס אותה לעונה החדשה של חצויה, מנסה להתקרב אליה אבל לא מצליח, ובסוף העונה הוא הופך להיות בן זוגה של אלינור ומוציא אלבום שירים משלו.
אלינור (לארה ווסברג): שחקנית חדשה המצטרפת לצוות השחקנים.
במהלך הסדרה דני מגלה שאלינור שרה ומעלה ליוטיוב שיר שלה, אלינור הופכת להיות בת זוגו של דני, ועוזרת לו להגשים את חלומו להיות זמר.
שאול שטיין (שי אביבי): פרופסור ומרצה לשעבר, מתקשר עם אשתו המנוחה בעזרת מכונת כתיבה, חי במחסן של הבר של אבי ועידן, וחוזר לחייו לאחר זמן מה, עוזר לעמית להרוג את אקו.
מני (מנחם) שוב (שמואל וילוז'ני): המפיק של הסדרה חצויה.
היה בן זוגה של גבי.
בן אדם קשה, דבק במטרה ולא יודע לסלוח.
ברי (אורי יניב): הבמאי של העונה השלישית של חצויה, מני מצא אותו בתור במאי של סרטי אנימציה.
ברי הוא אדם מוזר שחי בעולם משלו.
מושיק כהן (קובי פרג') : סוכן שחקנים.
הוא אגואיסט, הוא ואגם מקיימים מערכת יחסים שכל פעם נתקעת ובפעם האחרונה שהם נפרדו זה היה לתמיד.
גבי (גבריאלה) לב ארי (פלורנס בלוך) : סוכנת ומלהקת של שחקני חצויה, אך בהדרגה כולם עוזבים אותה.
גבי היא אישה רוחנית שמאמינה ברוחות רפאים ואסטרולוגיה.
היא הייתה בת זוגו של מני עד שהוא נפרד ממנה.
במהלך העונה אקו הורג אותה.
ירדן וייס (עופרי פרישקולניק) : חוקרת במשטרת ישראל, היא מגיעה לסטים של חצויה כדי לחקור את מות גבי, אבל בעצם היא עושה דברים שונה וחושדת באקו שגרם למותה של גבי, ירדן היא אחות של נוי, בסופו של דבר אקו מחליט להרוג את ירדן בגלל הידע שצברה עליו.
אקו/ראי סנאי (שחר זכאי) : מכשף ורוח רפאים.
במהלך הסדרה הוא הורג את רובי האמיתי ומשתלט על הגוף שלו.
הוא היה החבר של עמית כשהיא הייתה קטנה ויצר איתה קשר דרך מראות.
כשעמית הייתה קטנה, אקו הבטיח לה שהוא יתחתן איתה, והוא בא אחרי שעמית גדלה כדי לקיים את הבטחתו.
יגאל מורגנשטיין (אייל רוזלס) : מאפיונר, ברגע שאבי מביא את הכסף, שהוחזר בשל חוב, ליגאל הוא חושד בו כי הוא אביו, יגאל נכנס לשותפות עם אבי ועידן בברקולה, בסופו של דבר מסתבר כי יגאל הוא אבא של אבי ועלמה.
ברגע שעלמה מגלה את זה, יגאל נעלם לחו"ל.
נוי וייס (יעל גרובגלס) : התחזתה לכתבת והגיעה לסטים של חצויה כדי לעשות כתבה.
לאחר מכן, מסתבר שנוי היא לא מה שחשבו שהיא אלא ציידת רוחות.
נוי היא אחותה של ירדן והיא באה לנקום באקו אשר הרג את אחותה ולאחר מכן הורג גם אותה.
שאנטי (יעל טל): מתקשרת עם רוחות, יגאל שכר אותה כדי שתעמיד פנים שהיא תקשרה עם הרוח של אביהם של אבי ועלמה, בדרך הרוח של גבי מעבירה לידידיה מסר דרך הגוף של שאנטי.
חצאית טוּטוּ (Tutu) היא אחד מפריטי הלבוש המרכזיים בתלבושת של בלרינות בהופעות בלט קלאסי.
לעיתים קרובות מחוברת חצאית הטוטו אל בגד גוף, אך היא יכולה גם לעמוד בפני עצמה.
כאשר חצאית הטוטו אינה מחוברת אל בגד הגוף היא מורכבת מחגורה רחבה שאליה מחוברת החצאית עצמה.
חצאית הטוטו הנפוצה והמוכרת ביותר כיום היא חצאית הטוטו הקלאסית.
ישנם שני סוגים של חצאיות טוטו קלאסיות והם "טוטו הפנקייק" ו"טוטו הפעמון".
שתיהן קצרות, נוקשות ועשויות שכבות שכבות של בד רשת.
בדרך כלל הן מחוברות אל בגד הגוף של הרקדנית והן מתרחבות ישר כלפי חוץ.
ההבדל בין "טוטו הפנקייק" ל"טוטו הפעמון" הוא בצורה בה עומד הטוטו, בקצה "טוטו הפנקייק" נמצא חישוק מתכת שגורם לחצאית לעמוד ישר.
לעומת זאת, ל"טוטו הפעמון" אין חישוק מתכת בקצה ולכן בד החצאית נוטה מעט כלפי מטה, ויוצר צורה של פעמון.
חצאית הטוטו עשויה, בדרך כלל, מ-6 עד 15 שכבות של טול (בד רשת), והיא קיימת במגוון אורכים שונים המשתנה מחצאית לחצאית.
אפשרות אחת היא שבד החצאית ייפול ברכות אל מעבר לברכי הרקדנית.
אפשרות נוספת היא שהחצאית תהיה קצרה ועשויה מטול מעומלן כך שהיא תהיה יציבה ותעמוד סביב הרקדנית – ממנה כלפי חוץ.
אורך החצאית, בדרך כלל, מעיד על סגנון הבלט והתקופה בה הוא נוצר.
שמלות הפעמון הרומנטיות שהיו מקובלות באמצע המאה ה-19, פינו את מקומן לחצאיות הטוטו בשלהי המאה.
אניני הטעם בבלט הרוסי רצו לראות הישגים טכניים חדשים ועבודת רגליים מורכבת של הבלרינות.
בעקבות כך הפכו הכוריאוגרפיות של הבלט מסובכות יותר ולכן היה צורך לעבור לחצאיות טוטו קלילות יותר, שיאפשרו לרקדניות טווח תנועה גדול יותר.
החצאיות שאליהן עברו היו חצאיות הטוטו הרומנטיות הארוכות.
הן הגיעו עד הברך והיו מורכבות משש עשרה שכבות של טול.
הבלטים הראשונים שבהם השתמשו בחצאיות אלו היו הסילפידות, ז'יזל, אגם הברבורים והיפהפייה הנרדמת של צ'ייקובסקי.בשלב מאוחר יותר כתוצאה מהכוריאוגרפיות האתלטיות של ג'ורג' בלנשין, נוצרה חצאית הטוטו הקצרה יותר המכונה בלעז "powder-puff tutu" חצאית זו מאפשרת לראות את כל אורך רגלה של הבלרינה בשל היותה קצרה מן החצאית הרומנטית.
בחצאית מסוג זה מעט שכבות של בד נופל שנותנות מראה רך ומלא.
ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג נערך על ידי אוטו פון גריקה, ראש עיריית מגדבורג, בשנת 1654, ובא להמחיש את כוחו של לחץ האוויר.
בשנת 1650 המציא את משאבת הריק.
המשאבה שלו נבנתה מגליל מתכת, בוכנה ושני שסתומים.
ב-8 במאי 1654 הציג את המשאבה והניסויים שלו בפני הקיסר פרדיננד השלישי באספת הרייכסטאג ברגנסבורג.
באירוע זה נערכה לראשונה ההדגמה הנודעת כיום בשם "ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג".
שני חצאי כדור עשויים נחושת, שקוטרם כחמישים ס"מ, הוצמדו זה לזה ליצירת כדור.
לאחד משני הכדורים הייתה צינורית, חסומה בשסתום, שאיפשרה לרוקן את הכדור מאוויר באמצעות משאבת ריק.
לאחר ריקון הכדור מאוויר; שלושים סוסים, חמישה-עשר מכל צד, לא הצליחו להפריד בין שני חצאי הכדור.
פון גריקה חזר על הדגמה זו בעירו מגדבורג בשנת 1656, הפעם עם שמונה סוסים מכל צד.
הדגמה נוספת ערך בברלין בפני פרידריך וילהלם מברנדנבורג, עם עשרים וארבעה סוסים.
לאחר שלמד על הניסוי של פון גריקה, פעל רוברט בויל, יחד עם רוברט הוק לפיתוח משאבת ואקום יעילה יותר.
ניסויים שערך בהמשך לכך הובילו לניסוחו של חוק בויל-מריוט, לפיו מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה.
הניסוי שימש להמחשת כוחו של לחץ האוויר.
יוצרו עותקים קטנים רבים של שני חצאי הכדור, והם משמשים עד היום בבתי ספר.
אגודת אוטו פון גריקה חוזרת על הניסוי מעת לעת במקומות שונים בעולם.
חָצָב גַּלּוֹנִי (שם מדעי: Drimia palaestina M.B.Crespo, Mart.-Azorín & M.Á.Alonso) הוא מין גאופיט מדברי בעל בצל רב-שנתי שמן ועלים שרועים ומסולסלים מאוד (מכאן שמו) הגדל בעיקר במדרונות טרשים ושדות לס בנגב הצפוני, וגבול תפוצתו הצפוני מערבית לצומת יבנה.
פריחתו בסוף הקיץ, מסוף יולי עד תחילת אוקטובר בעמודי תפרחת נמוכים ארגמניים מלוכלכים או חומים בהירים.
מלבדו גדל עוד מין אחד בלבד - חצב מצוי - הגדל כמעט בכל המקומות בישראל שפריחתו מתחילה בחודש יולי, בעמודי תפרחת גבוהים ולבנים, ומסתיימת בתחילת נובמבר.
תפוצת החצב הגלוני משתרעת מצפון מזרח מצרים בואכה סיני אל מערב ירדן ודרום ישראל, ייתכן גם בסוריה.
תפוצתו בישראל: מדבר שומרון, הרי יהודה, בקעת ים המלח, הנגב, הרי אילת, הערבה.
בישראל החצב הגלוני הוא צמח מוגן.
השם המדעי הקודם של חצב גלוני בספרות העברית היה Urginea undulata והוא שויך למשפחת השושניים (Lilaceae).
כיום הוא וכל בני סוגו הועברו למשפחת האספרגיים ושמו שונה ל- Drimia purpurascens שתפוצתו בצפון אפריקה ודרום מזרח ספרד.
משנת 2020 נקבע שהחצב המצוי בישראל הוא Drimia palaestina ותפוצתו מצומצמת למזרח התיכון ומצרים.
החצב הגלוני הוא בעל בצל (גאופיט) רב-שנתי המכיל גלדים רבים, בשרניים ומופרדים שאינם מקיפים את הבצל.
העלים מופיעים אחרי תום הפריחה, כשהפירות נישאים על עמוד התפרחת היבש.
הבצלים רב-שנתיים, בינוניים, קוטרם עד 6 ס"מ ומופעים קרוב לפני האדמה.
מהבצלים יוצאת ציצת שורשים רב-שנתיים הצומחת לעומק האדמה ומספקת מים ומינרלים לצמח.
הם מורכבים גלדים בשרניים, רבים וצורבים.
העלים פשוטים, תמימים, גלוניים מאוד ומסולסלים, צרים, רוחבם ס"מ אחד עד 1.5 ס"מ ואף ואינם משתיירים, והם מרוכזים בבסיס הצמח, בשושנת.
בשושנת יש 20 עד 10 עלים שרועים על הקרקע.
הם בעלי ציפוי שעוותי בצבע כחלחל המונע היקוות מים עליהם.
התפרחת אשכול (הפרחים נישאים על עוקצים).
עמוד התפרחת חסר עלים, זקוף, נמוך, אורכו 20 עד 30 ס"מ ונושא פרחים מעטים (8 עד 30).
הפרחים, דו-מיניים, נכונים, בעלי עטיף פשוט כותרתי שצבעם ארגמן מלוכלך או חום בהיר ובעלי עורק אמצעי ירוק או ארגמן.
והפריחה נמשכת לאורך שבועיים בכל עמוד תפרחת.
הפרחים נפתחים בהדרגה מלמטה למעלה.
הפרחים נפתחים עם שחר ונסגרים אחר הצהרים.
הפרחים בעלי 6 אונות כותרת צרות וארוכות, מפורדות ומפושקות.
הפרי הוא הלקט שמן ירוק שקוטרו כ-2 ס"מ והוא בעל שלוש 3 מקצועות.
הפירות נישאים על עמוד התפרחת היבש ובולטים לעין.
חצאית מיני או בקצרה מיני היא חצאית עם קו שוליים מעל הברכיים, בדרך כלל באמצע הירך, לא יותר מ-10 ס"מ מתחת לישבן.
שמלה עם קו שוליים כזה נקראת שמלת מיני; "חצאית מיקרו" היא חצאית מיני עם קו שוליים בחלק העליון של הירך.
חצאיות קצרות היו קיימות זמן רב טרם הפכו לאופנתיות בשנות ה-60 של המאה ה-20. בגדים הדומים לחצאיות מיני זוהו על ידי ארכאולוגים והיסטוריונים מ-1390–1370 לפני הספירה.
בתחילת המאה ה-20, לבשה הרקדנית ג'וזפין בייקר באמצע שנות ה-20 בהופעות בפולי ברז'ר חצאית שהושוותה לאחר מכן לחצאית המיני.
חצאיות קצרות מאוד הפכו למרכיב מרכזי של המדע הבדיוני במאה ה-20, במיוחד ביצירות אומנות בשנות ה-40 כגון זו של ארל ק.
ברגי שמתאר שנים עתידניות בהן קיים "שילוב סטריאוטיפי" של חצאית מיני מתכתית, ומגפיים.
ב-1961 אורך החצאית היה בדיוק מעל הברך, ובהדרגה טיפס כלפי מעלה במשך השנים.
ב-1966, מספר עיצובים של חצאיות היו בעלי קו שוליים בחלק העליון של הירך.
גרביונים עם ביריות לא נחשבו מתאימים לחצאיות מיני והוחלפו בטייץ צבעוני.
הפופולריות של חצאיות המיני הגיעה לשיא ב"לונדון החוגגת" של שנות ה-60, והמשיכה להיות דבר שבשגרה, במיוחד בקרב צעירות.
לפני זמן זה, חצאיות קצרות נראו רק באירועי ספורט וכחלק מבגדי ריקוד, כמו חצאיות של שחקניות טניס, מחליקות אומנותיות, מעודדות, ורקדניות.
מ-1969 ואילך, תעשיית האופנה חזרה לחצאיות ארוכות בסגנון "מקסי" ו"מידי", ועל אף שהן לא נעלמו לחלוטין, פופולריות חצאיות המיני קטנה במידה ניכרת.
חצאית המיני חזרה באביב 1982.
מספר מעצבים זוהו עם המצאת חצאיות המיני של 1960, בעיקר המעצבת הלונדונית מרי קוואנט והמעצב הפריזאי אנדרה קוראג' .
מנהל של חנות בלונדון ברחוב אוקספורד החל ניסוי ב-1960 במכירת חצאית עם מכפלות מעל הברך על גבי בובות בחלון הראווה וציין כמה חיובי הלקוחות שלו הגיבו.
המכפלות היו בדיוק מעל הברך ב-1961, בהדרגה טיפס כלפי מעלה במשך כמה שנים.
ב-1966 חצאיות הגיעו לחלק העליון של הירך.
גרביונים עם ביריות לא נחשבו מעשיים עם חצאיות מיני והוחלפו בגרבונים צבעוניים צמודים.
לקראת סוף שנות ה-1960 הופיעה גרסה קצרה אפילו יותר של חצאית המיני וקראו לה microskirt או מיקרו-מיני.
חצאיות קצרות מאוד, חלקן כשמונה סנטימטרים מעל הברך נצפו בבריטניה בקיץ 1962 נשים צעירות שלבשו חצאיות קצרות אלו נקראו "בנות יה-יה", מונח הנגזר מ-"כן, כן", אשר היה פופולרי באותו זמן.
המעצבת מרי קוואנט צוטטה באומרה כי "חצאיות קצרות מציינות נעורים והן נחשקות ואופנתיות".
ההתייחסות המוקדמת ביותר הידועה לחצאית מיני הוא מאמר הומוריסטי מ-1962 המתאר את "מיני-חצאית" או "יה-יה", כפריט לבוש המצוי במחלוקת.
המאמר מאפיין את חצאית המיני כשמונה סנטימטרים מעל הברך.
המאמר טען שחצאית מיני היא צעיר מחאה בינלאומית על איומים על השלום בעולם.
המאמר תיאר את תגובותיהם של אנשים שהיו לטובת אופנה זו על נשים צעירות, אבל התנגדו לראות לבוש זה על נשותיהם.
בבריטניה, על ידי קיצור החצאיות הן סווגו כבגדי ילדים.
עבור בגדי ילדים לא היה צורך לשלם מס וכך מחיר החצאיות היה זול יותר.
מספר מעצבים טוענים לקרדיט של ההמצאה של חצאית המיני בשנות ה-60. נהוג לייחס את ההמצאה למעצבת מרי קוואנט הלונדונית ולפריזאי אנדרה קוראג'.