tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שירת בצבא הרומי או בקרב ה-socii במלחמה הפונית הראשונה, ולפיכך כנראה הגיע לבגרות לפני שנת 241 לפנה"ס.
הקריירה שלו כמחבר דרמות החלה בהצגתה של דרמה בשנת 235 בערך, ונמשכה כשלושים שנה.
לקראת הסוף הוא עורר עוינות של חלק מהאצולה, במיוחד, כך נאמר, של המטלים, על ידי ההתקפות שביצע עליהם על הבמה, ובעקבות התעקשותם הוא נאסר.
לאחר שכתב שני מחזות במהלך מאסרו, בהם נאמר שהוא התנצל על גסות רוחו הקודמת, הוא שוחרר עקב התערבות הטריבונים של פשוטי העם; אך זמן קצר לאחר מכן נאלץ לפרוש מרומא לאוטיקה (בערך בשנת 204 לפנה"ס).
ייתכן שהיה זה בזמן הגלות שלו, שנסוג מהקריירה הפעילה שלו כמחזאי, ושכתב או השלים את שירו על המלחמה הפונית הראשונה.
ככל הנראה היצירה האחרונה שלו הייתה הדברים שכתב לזכרו שלו, עבור מצבתו, שנכתבו במשקל סאטורני :
אם שורות אלה הוכתבו על ידי קנאה בעלייתו הגוברת של קווינטוס אניוס, חייו של נאיוויוס חייבים היו להתארך משמעותית מעבר לשנת 204 לפנה"ס, השנה בה החל אניוס את דרכו כסופר ברומא.
שלא כמו ליוויוס אנדרוניקוס , נאיוויוס היה יליד איטליה ולא יווני; הוא היה גם סופר מקורי, לא רק מעבד או מתרגם.
אם זה בגלל ליוויוס, שצורות הספרות הלטינית היו מלכתחילה מעוצבות על פי אלו של הספרות היוונית, זה בגלל נאיוויוס שהרבה מרוחה ותוכנה היו מקומיות.
מעט מאוד שרד מיצירותיו של נאיוויוס.
ידועים מהן שלושים שמות ו-140 חרוזים.
כמו ליוויוס, גם נאיוויוס עיבד טרגדיות וקומדיות יווניות לבמה הרומית.
האחרונה הועלתה בפתיחת תיאטרון פומפיוס (55 לפנה"ס).
אולם הוא היה המפורסם, הפורה והמקורי ביותר ככותב קומדיות.
בעוד שהוא לעולם אינו מסווג ככותב טרגדיות עם אניוס, פקוויוס , או לוקיוס אקיוס , הוא ממוקם בקאנון של המדקדק וולקאטיוס סדיגיטוס , שלישי (מיד לאחר קאיקליוס סטאטיוס ופלאוטוס) בשורת מחברי הקומדיות הרומאים.
הוא מאופיין שם כנלהב ופזיז באופי ובסגנון.
הוא גם נזכר, יחד עם פלאוטוס ואניוס, כמומחה באמנותו באחד הפרולוגים של טרנטיוס.
נראה כי הקומדיה של נאיוויוס, כמו זו של פלאוטוס, הייתה עיבוד חופשי למקורותיו יותר מאשר העתק גס שלהם, כפי שהיו כנראה אלו של ליוויוס, או העתק אמנותי כמו אלו של טרנטיוס.
השמות של רובן, כמו אלו של פלוטוס, ובניגוד לאלו של קאיקיליוס וטרנטיוס, הם לטיניים, ולא יווניים.
הוא שאב מכותבי הקומדיה הפוליטית הישנה של אתונה, כמו גם מהקומדיה היוונית החדשה של מנאנדרוס, והוא ניסה להפוך את הבמה ברומא, כפי שהייתה באתונה, לזירה של מלחמה פוליטית ואישית.
ניתן להבחין ברוח חזקה של תמיכה ביותר מקטע אחד; ורוח זו עממית ומתנגדת לעלייה הסנאטוריאלית שהתקבלה יותר ויותר עם התקדמותה של המלחמה הפונית השנייה.
מלבד ההתקפה שלו על המטליים ועל חברי אריסטוקרטיה אחרים, סקיפיו הגדול הוא מושא לביקורת מחפשת פגמים על רקע תעלול נעורים המיוחס לו.
מבין השורות הבודדות שנותרו מהקומדיות האבודות שלו, נראה שאנחנו מבחינים בכוח האידיומאטי ומהירות התנועה האופייניים לסגנונו של פלאוטוס.
נמצאת שם גם אותה אהבת אליטרציה, שהיא תכונה בולטת אצל כל המשוררים הלטיניים הישנים אפילו עד לוקרטיוס.
הוא לא היה רק מחבר הדרמות יליד איטליה העתיק ביותר, אלא גם המחבר הראשון של שיר אפי (Bellum Punicum, המלחמה הפונית), שעל ידי שילוב ייצוגה של היסטוריה בת זמנו עם רקע מיתי, ניתן לומר שהוא יצר את הסוג הרומי של שירה אפית.
השיר היה יצירה אחת רציפה, אך חולק לשבעה ספרים על ידי מדקדק מתקופה מאוחרת יותר.
החלק המוקדם שבו עסק בהרפתקאות המיתולוגיות של איניאס בסיציליה, קרתגו ואיטליה, ושאל מפגישתם של זאוס ותטיס בספר הראשון של האיליאדה את רעיון הפגישה בין יופיטר וונוס; שוורגיליוס עשה אותו לאחד הקטעים הראשיים ב"אינאיס".
החלק המאוחר עסק באירועי המלחמה הפונית הראשונה בסגנון כרוניקה מטרית.
השפעה חשובה בספרות והאמונה הרומיות, אשר מקורה היה בסיציליה, הופיעה לראשונה בשיר הזה: ההכרה בקשר המיתי של איניאס והטרויאנים שלו עם ייסודה של רומא.
הקטעים שנותרו מייצרים רושם של נרטיב חי ומהיר, שאליו הותאמה באופן טבעי זרימת המשקל הסאטורני הילידי, בניגוד למבנה הכבד והמורכב של ההקסמטר .
הרושם שאנו מקבלים מהאיש, הוא שבין אם הוא נהנה באמת מהזכויות המלאות של האזרחות הרומית ובין אם לא, הוא היה נציג נמרץ של הרוח הלוחמת הנועזת של ההמונים הרומיים הקדומים.
לביטויים שעדיין מצוטטים ממנו בלטינית אין שום צליל שנשמע עתיק, אם כי יש להם נימה אידיומאטית אמיתית.
כדרמטיסט הוא עבד יותר ברוחו של פלאוטוס מאשר של אניוס, פקוויוס, אקסיוס או טרנטיוס; אך ההומוריסט האומברי הגדול מופרד מבן זמנו המבוגר יותר, לא רק ברוחב כוחו הקומי, אלא גם בגישה הכללית שלו של אדישות מוסרית ופוליטית.
כוחו של נאיוויוס היה המתנה האיטלקית האמיתית יותר, כוחה של ביקורת סאטירית שהופעלה בהפיכת אנשים למגוחכים; לא, כמו זו של פלאוטוס, בחילוץ הנאה ממצבי הרוח, הטיפשויות והמוזרויות של החיים.
אף על פי שהאמצעים שלנו לגיבוש הערכה הוגנת של נאיוויוס הם מעטים, כל מה שאנחנו יודעים עליו מוביל למסקנה שהוא היה רחוק מלהיות הפחות טוב בין יוצרי הספרות הרומית, וכי עם אובדן כתביו, אבד וריד של תחושה וגאונות לאומית שרק לעיתים נדירות מופיעות שוב.
המדקדק פריסיקיאנוס (Institutiones Grammaticae, VI, 11) מצטט שתי שורות מתוך קומדיה של נאיוויוס בשם "אפלה" (Appella או Apella), בהתייחסו להטייה של המלה caepe (בצל) בלטינית ולהופעתה הן בצורת נקבה והן בצורה הנייטרלית הנפוצה יותר.
חלק מהחוקרים סברו כי השם "אפלה" מרמז למשמעות של "הנימול", כלומר היהודי, והם מבינים את השם כמשחק מילים: ללא pelle (עור), ללא עורלה.
חלקם אף קושרים את השם מהקומדיה של נאיוויוס עם "אפלה היהודי" מאחת הסאטירות של הורטיוס, שם פורפיריוס מפרש את השם הזה באותו האופן.
בהתחשב בשמותיהן של קומדיות אחרות מאת נאיוויוס, השם "אפלה" במשמעות "נימול" עשוי לעלות בקנה אחד עם הגישה הגסה שמציג המחבר.
אך עם זאת, לא ניתן למצוא תמיכה להשקפה זו בשורות שנשתמרו, ואין הוכחה לכך שאכילת בצל הייתה מזוהה עם יהודים יותר מאשר עם תושבי איטליה ויוון.
כמו כן, גם אם משמעות השם היא "נימול", אין סיבה לזהות את הכינוי עם יהודי במאה ה-3 לפנה"ס, מאחר שאין עדות לקיומם של יהודים באיטליה לפני שנת 139 לפנה"ס.
Agrypnuntes ("אנשים חסרי שינה", קומדיה)
Equus Troianus ("הסוס הטרויאני", טרגדיה)
Figulus ("הקדר", קומדיה) Glaucoma ("הקטרקט", קומדיה)
Hector Proficiscens ("הקטור יוצא לדרך", טרגדיה)
Personata ("גברת לובשת מסכה", קומדיה)
Romulus, או Alimonium Romuli et Remi ("ההזנה של רומולוס ורמוס", פאבולה פראיטקסטה)
Tarentilla ("טארנטילה" – "הנערה מטארנטום", קומדיה)
Triphallus ("האיש עם שלושה פינים", קומדיה)
גנאזאוריה (שם מדעי: Genasauria) הוא ענף של דינוזאורים צמחוניים מהסדרה בעלי אגן דמוי עוף, הכוללים את הקבוצות הגדולות בסדרה, אשר התפתחו במשך היורה התחתון והגיעו לגודלם המרבי במשך הקרטיקון.
הם שרדו עד ההכחדה הגדולה לפני 66 מיליון שנה.
הגדול מבני קבוצה זו היה השאנטונגוזאורוס שהגיע לאורך של 16.6 מטרים ולמשקל 16 טון.
גם בני משפחת הצרטופסיים כמו הטריצרטופס, הטורוזאורוס והטיטאנוצרטופס הגיעו לגודל רב ויכלו להילחם נגד טורפי ענק כמו הטירנוזאורוס.
סוג ללא מקור לסוטוזאורוס (Lesothosaurus?
ד"ר גנאדי קרפיינקו (17 בספטמבר 1949 - 6 באפריל 1999) היה מדען בלארוסי ופוליטיקאי, שנודע בהתנגדות לנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
בשנת 1987 היה מנהל מפעל המטלורגיה של מלדזייצ'נה.
קרפיינקו היה מחברם של 50 המצאות, שיושמו ב-15 מדינות.
בשנת 1994 הוא נבחר כחבר מן המניין באקדמיה הלאומית למדעים של בלארוס ונחשב למדען מוערך בארצו.
קרפיינקו שימש כסגן יושב ראש הפרלמנט הבלארוסי, עמד בראש ועדת המדע והטכנולוגיה.
הוא גם היה חבר ואחד ממנהיגי מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס.
בשנת 1992 הוא התמנה לראש עיריית מלדזייצ'נה.
תוך שנתיים מאז התמנה לראשות העיר, הציג קרפיינקו כמה רפורמות כלכליות מקומיות, הקים פסטיבלים מוזיקליים ותיאטרליים, הקים מועדון כדורגל מקומי וביצע דה-סובייטיזציה קיצונית של שמות הרחובות בעיר.
בשנת 1996 הוביל יוזמה להדחת הנשיא לוקשנק, אם כי יוזמה זו לא צברה תמיכה משמעותית.
בשנת 1998 היה ראש הוועד המנהל הארצי, ממשלת צל אופוזיציונית.
הוא נחשב כמנהיג האופוזיציה בבלארוס וכמועמד האופוזיציוני הסביר ביותר להתמודד בחירות לנשיאות.
ב-31 במרץ 1999 נלקח קרפיינקו לבית החולים העירוני התשיעי במינסק עם דימום מוחי לכאורה.
ב-1 באפריל הוא נותח, אך לא חזר להכרה.
הוא מת ב-6 באפריל בשבע בבוקר.
מותו היה מאוד לא צפוי, לא הייתה היסטוריה של בעיות בריאותיות כאלה.
חודש לאחר מותו של קריפנקה נחטף יורי זכרנקו, אחד מחבריו ועמיתיו הקרובים.
תוך 6 חודשים אותו דבר קרה לעמיתו הקרוב השני של קרפיינקו, ויקטור גונצ'ר.
חלק מהאופוזיציה בבלארוס, כולל משפחתו של קרפיינקו סבורים כי האירועים קשורים זה בזה.
גנאדי ניקולאייביץ' סלזניוב (6 בנובמבר 1947 - 19 ביולי 2015) היה פוליטיקאי רוסי, יושב ראש הדומה הממלכתית בשנים 1996-2003.
נולד בסרוב במחוז סברדלובסק, גנאדי סלזניוב למד בבית הספר בשנים 1954–1964. הוא הלך ללמוד עיתונות והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1969 סיים את לימודיו באוניברסיטה והחל לעבוד בעיתון פרבדה.
לאחר שהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1991, סלזניוב פרש ממנה.
אולם בשנת 1993 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בראשות גנאדי זיוגנוב.
קדנציה ראשונה כיושב ראש הדומה
בבחירות לפרלמנט בשנת 1995 ברוסיה, המפלגה הקומוניסטית זכתה ברוב המושבים.
עם זאת, זיוגאנוב לא הפך ליושב ראש הדומה מכיוון שהיה עסוק מדי בקמפיין הנשיאותי שלו ב-1996. במקום זאת, הוא הציע את העבודה לעמיתו הקומוניסט גנאדי סלזניוב.
סלזניוב נכנס לתפקיד בשנת 1996.
כשסלזניוב מחה על רפורמות רבות של הנשיא בוריס ילצין והמפלגה דחתה כמה רפורמות כמו ההצעה להפרטת אדמות בשנת 1998. כאשראש הממשלה סרגיי קיריינקו פתח את השווקים, מחה סלזניוב שהכלכלה הרוסית עדיין לא מוכנה לכך.
בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה בשנת 1999 המפלגה הקומוניסטית שוב תפסה את רב המושבים וסלזניוב הושבע מחדש.
הודעה מקדימה על הפצצות וולגודונסק
סלזניוב ספג ביקורת והשמצות בתקופתו כנואם על הודעתו, זמן קצר לפני הפצצת הדירות במוסקבה, כי הופצץ בניין דירות בוולגודונסק.
בתחילה התעלמו מהטעות בתוך המהומה מסדרת פיגועי הדירות.
עם זאת, כאשר וולגודנסק אכן ספגה הפצצה כעבור שלושה ימים, ולדימיר ז'ירינובסקי התפלא ואמר"נזכרתי, שגנאדי ניקולאייביץ', אמר לנו ביום שני שבניין הדירות בוולגודונסק פוצץ.
הדומה הממלכתית ידעה שבניין הדירות פוצץ ביום שני, והוא פוצץ [בפועל] ביום חמישי...
אנחנו במוסקבה ידענו על הפיצוץ שלושה ימים לפני שזה קרה!"אלכסנדר ליטוויננקו תיאר מאוחר יותר את האירוע כמקרה של הק.ג.ב לערבב את תאריכי ההפצצות המתוכננות, אם כי עדיין ישנן מחלוקות סביב הסיבה להכרזה המוקדמת.
בשנת 1999 גנאדי סלזניוב התמודד על תפקיד מושל מחוז מוסקבה .
עם זאת, הוא הפסיד לגנרל לשעבר והמועמד בוריס גרומוב.
קדנציה שנייה כיושב ראש הדומה
סלזניוב תמך תחילה בנשיא החדש ולדימיר פוטין כאשר האחרון הגיע לרוב, וכרת ברית עם המרכזים ועם המפלגה הליברל-דמוקרטית האולטרה-ימנית.
הוא תמך בפוטין ברוב הנושאים.
כשבשנת 2001 הקומוניסטים איבדו מושבים רבים הוא במפתיע לא יצא במחאה.
סלזניוב אמר אז כי על המפלגה הקומוניסטית להסתגל לדור החדש ולאמץ ערכים חברתיים ליברליים שיוצרים מפלגה אירו-קומוניסטית.
עם זאת, מנהיג המפלגה גנאדי זיוגנוב דחה קריאות אלה ובשנת 2002 גורש סלזניוב מהמפלגה.
לאחר גירושו נותר סלזניוב כיושב ראש הדומה, בעקבות התמיכה שקיבל מהנשיא וממפלגתו.
עם זאת, הוא הותקף לעיתים קרובות על ידי השמאלנים וגם הימנים.
הוא קיבל תמיכה מנשיא ברית המועצות לשעבר מיכאיל גורבצ'וב ונחשב לסוציאל-דמוקרט.
בשנת 2003 מפלגת רוסיה המאוחדת התומכת בנשיא פוטין קיבלה את רוב המושבים בדומה ובוריס גריזלוב הפך ליו"ר החדש.
סלזנוב נותר בדומה כחבר פרלמנט בתור מנהיג מפלגה חדשה, מפלגת התחייה של רוסיה.
המפלגה לא השיגה תוצאות משביעות רצון אף שסלזניוב זכה במנדט כחבר סיעת יחיד מטעם סנקט פטרבורג.
לסלזניוב נולד בן, קיריל סלזניוב (יליד 1974), שהוא איש עסקים רוסי בולט ובכיר בתאגיד גזפרום.
גנאדי סלזניוב נפטר מסיבוכים עקב סרטן ריאות במוסקבה ב-19 ביולי 2015.
גנאדי אנטולייביץ' טומילוביץ' הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת השוער.
טומילוביץ' התחיל את בקבוצת הכדורגל דינמו ברסט ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה וכעבור שנה חתם בדינמו מינסק מליגת העל הסובייטית.
בשנתו השנייה, בלארוס הפכה למדינה עצמאית וכתוצאה מכך הוקמה ליגת העל הבלארוסית, וטומילוביץ' הצטרף לבלארוס מינסק בהשאלה וכעבור שנה חזר לקבוצה הבכירה.
בשנת חתם טומילוביץ' במטאלורג קרסנויארסק מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, ממנה עבר אחרי שנה לזאריה לנינסק-קוזנצקי.
במהלך עונת 1999/2000 חתם בעירוני ראשון לציון מליגת העל.
ב-12 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 להפועל פתח תקווה.
בקיץ חזר טומילוביץ' לרוסיה וחתם בדינמו מוסקבה, ממנה עבר לרוסטסלמאש.
בשנת חתם טומילוביץ' ברויאל אנטוורפן וכעבור שנה שב לרוסיה כאשר חתם בלוץ'-אנרג'יה ולדיווסטוק.
בשנת חזר טומילוביץ' לדינמו מינסק בה סיים את הקריירה.
בצעירותו, טומילוביץ' השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 עם נבחרת ברית המועצות.
ב-7 ביוני 1998, טומילוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס בניצחון 0-5 נגד .
לזכותו של טומילוביץ' 32 הופעות בנבחרת.
גנאדי איבנוביץ סקליאר הוא דמות פוליטית וציבורית רוסית, מנהל בתחום התקשורת.
סקליאר נולד בעיר תרמז באוזבקיסטן הסובייטית (כיום באוזבקיסטן).
בשנת 1974 הוא סיים מכון לבניית מכונות חקלאיות ברוסטוב על דון והחל לעבוד כמהנדס במפעל בעיר אובנינסק בשמחוז קלודג.
בשנת 1977 הוא מונה ליושב ראש תא קומסומול במפעל ושוחרר מפעילות הנדסית.
בשנת 1981 החל סקליאר לעבוד במנגנון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והתקדם לראש סניף המפלגה בעיר אובנינסק.
בשנים 1995 ו-1999 הוא השתתף בבחירות לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אך לא נבחר.
בשנת 2000 כיהן כראש המטה של אנטולי ארטמונוב בבחירות למושל המחוז ולאחר הבחירות מונה לסגנו.
בשנת 2001 עבר סקליאר למוסקבה ומונה למנכ"ל הרשת הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה.
הוא כיהן בתפקיד זה מספר שנים.
בשנת 2016 נבחר סקליאר נבחר לדומה השביעית כנציג של רוסיה המאוחדת מעירו אובנינסק.
במהלך כהונתו קידם ויזם מספר חוקים.
בשנת 2021 הוא נבחר לדומה השמינית כנציג של רוסיה המאוחדת ממחוז קלוגה לצד אולגה קורובובה.
גנאדי מיקלייביץ' לסון (בבלארוסית: Генадзь Мікалаевіч Лесун; נולד ב-5 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת המגן בקבוצות דינמו מינסק, מכבי הרצליה ובנבחרת בלארוס.
לסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו מינסק ששיחקה אז בליגת העל הסובייטית.
בגיל 19 עלה להרכב של הקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא זכה עם המועדון ב-2 אליפויות ובגביע בלארוס.
בשנת הגיע לישראל וחתם במכבי הרצליה.
בסיום העונה עזב את המועדון וחתם בשמשון תל אביב ששיחקה אז בליגה הארצית (הליגה השנייה באותם ימים).
בתום עונת 1995/96, כאשר ירדה שמשון לליגה א', עזב לסון את הקבוצה.
הוא שב לבלארוס ושיחק במשך כחצי עונה בקבוצת מולודצ'נו מהליגה הבכירה בבלארוס.
בשנת 1998 עבר לרוסיה ושיחק שנה אחת בשורות קבוצת אנז'י מחצ'קלה.
לזכותו של השחקן ארבע הופעות במדי נבחרת בלארוס.
לאחר פרישה מהמשחק הפעיל הפך לסון למאמן.
ליגת העל הבלארוסית (2): ,
גנאדי טימצ'נקו הוא איש עסקים רוסי ופיני, אישיות ציבורית, הבעלים של תאגיד ההשקעות הפרטי וולגה גרופ .
טימצ'נקו הוא יו"ר מועצת המנהלים של ליגת ההוקי הקונטיננטלית ונשיא מועדון הוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג.
קונסול הכבוד של סרביה בסנט פטרבורג.
נכון לדצמבר 2021, על פי מגזין פורבס הונו מוערך בכ-24.8 מיליארד דולר והוא האדם השביעי הכי עשיר ברוסיה ומספר 66 בעולם.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים ב-2014 הוסיף הממשל האמריקאי טימצ'נקו לרשימת SDN והטיל עליו סנקציות שהביאו להקפאת נכסיו בארצות הברית ואיסור כניסה למדינה.
ב-2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהם טימצ'נקו.
לטימצ'נקו קשרים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עוד מתחילת שנות התשעים של המאה ה-20. ב-1991 העניק פוטין לטימצ'נקו רישיון לייצוא נפט, ובהמשך הקים טימצ'נקו את חברת סחר הנפט גונבור.
גנאדי מנאקוב היה קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס ב-2 משימות חלל כמפקד צוות לתחנת החלל מיר.
גנאדי מנאקוב נולד בכפר יפימובקה במחוז אורנבורג למשפחת מורים.
בשנת 1967 הוא סיים בית הספר והתקבל ללימודים במכון להנדסת אווירונאוטיקה בקויבישב.
בשנת 1969 הוא עזב את הלימודים והחל ללמוד בבית ספר לטייסים של חיל האוויר של ברית המועצות.
בשנת 1973 הוא סיים את הלימודים בהצטיינות תוך הסמכה למטוסים מדגם מיג 15 ומיג 17. מנאקוב שירת ביחידות שונות של החיל.
בשנת 1980 הוא עבר קורס טייסי ניסוי ועבר הסבה למטוסים מתקדמים.
בשנת 1985 מנאקוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסות במסגרת מעבורת החלל בוראן.
תוכנית זו בוטלה והוא עבר להכנות לטיסות לתחנת החלל מיר.
בשנת 1990 מנאקוב שוגר לחלל כמפקד בטיסה סויוז TM-10. החללית התחברה בהצלחה לתחנת החלל מיר וצוות החל בביצוע תוכנית של משלחת מס' 7. במהלך שהייה בתחנת החלל מנאקוב ביצע פעילות חוץ רכבית.
הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-11 לאחר 130 ימים בחלל.
בשנת 1993 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז TM-16 כמפקד צוות.
הם התבחרו לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 12 בפיקוד אנטולי סולוביוב.
לאחר ביצוע חפיפה משלחת מס' 13 בפיקוד מנאקוב החלה את פעילותה.
במשימה זו מנאקוב ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-10 שעות.
מנאקוב חזר לכדור הארץ לאחר 179 ימים בחלל.
בשנת 1995 מנאקוב החל הכנות לטיסה שלישית בחלל.
באוגוסט 1996 במהלך בדיקה רפואית שגרתית התגלתה בעיה לבבית ומנאקוב לא היה יכול להמשיך בהכנות.
ב-20 בדצמבר 1996 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים.
עד לשנת 2000 מנאקוב עבד בתפקידים שונים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים.
הוא נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה במוסקבה.
גנאדי לדיז'נסקי היה צייר נוף רוסי ואקדמאי באקדמיה לאמנות.
ב-1872 הוא הכין רישומים וציורים בצבעי מים של הכנסיות מהמאה השש-עשרה בירוסלב, קוסטרומה וניז'ני נובגורוד.
לאחר מכן, הוא החליט להתחיל בציור נוף ולמד אצל מיכאיל קלודט.
הוא הושפע גם מיצירותיהם של איוואן שישקין ואיוואן קראמסקוי.
בשנת 1879 הוענק לו התואר "אמן, תואר שני" והפך למורה לציור ב"אקדמיה לאמנויות יפות של אודסה".
הוא החל להציג בתערוכות באמצע שנות ה-80, וב-1890 הפך לאחד ממייסדי "חברת האמנים הדרום-רוסים".
ב-1891 קיבל את אות מסדר סטניסלאוס הקדוש, תואר שלישי, מהצאר אלכסנדר השלישי.
ב-1892- 1893, הוא סייר בטורקיה, בחצי האי קרים ובקווקז, ויצר סקיצות של החיים והמנהגים המקומיים, כמו גם נופי אזורים אלה.
בין תלמידיו הידועים ביותר היו בוריס אניספלד, פיוטר נילוס ואולקסי שובקוננקו.
בשנת 1910, האקדמיה הקיסרית העניקה לו תואר "אקדמאי", למרות שבאותה תקופה הוא ויתר במידה רבה על הציור לטובת איסוף יצירות.
בסופו של דבר, האוסף שלו הקיף לא רק דברי אמנות, אלא גם ספרים, כלי נשק, פורצלן, רהיטים ופריטים שונים מהמזרח התיכון.
כשפרש ב-1914, חזר לעיר הולדתו וניסה לארגן מוזיאון.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה הפכה את הדבר לבלתי אפשרי, והמוזיאון נפתח רק ב-1918, לאחר מותו.
רוב הציורים שלו נמצאים שם.
גנאיוס יוליוס אגריקולה היה מצביא ופוליטיקאי רומי, ממובילי תהליך הכיבוש הרומי של בריטניה.
אגריקולה, שנולד למשפחה בעלת צביון פוליטי מהמעמד הסנאטורי, החל את הקריירה הצבאית שלו כטריבון צבאי תחת המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס .
בתום שירותו הצבאי כיהן במגוון תפקידים פוליטיים ברומא.
בשנת 64, מונה אגריקולה לקוואיסטור בפרובינקיה אסיה.
שנתיים לאחר מכן, הוא מונה לטריבון הפלבאים, ובשנת 68 הוא מונה לפראיטור.
באירועי שנת ארבעת הקיסרים שהתרחשו בשנת 69 תמך אגריקולה באספסיאנוס, מפקד לגיונות הצבא הרומי במזרח האימפריה (פרובינקיות סוריה, מצרים ויהודה), בהתמודדותו של זה על כס השלטון.
כאשר הפך אספסיאנוס לבסוף לקיסר, הוא מינה את אגריקולה למושל הפרובינקיה גאליה אקוויטניה.
בשנת 77 הוא מונה לקונסול ולמושל הפרובינקיה בריטניה.
כמושל, השלים אגריקולה את כיבוש השטחים הנמצאים במה שכיום הם ויילס וצפון אנגליה, הוביל את צבאו לצפון הרחוק של סקוטלנד, והקים מבצרים על פני חלק נרחב מהשפלה הבריטית.
בשנת 85, הוחזר אגריקולה מבריטניה לרומא לאחר שירות ארוך באופן יוצא דופן על ידי הקיסר דומיטיאנוס.
לאחר שובו, הוא פרש מהחיים הצבאיים והציבוריים ומת בשנת 93.
רוב המידע הידוע על אגריקולה ועל כהונתו כמושל מקורו בחיבור ההיסטורי חיי אגריקולה, מקור ראשוני אשר נכתב על ידי ההיסטוריון טקיטוס, חתנו של אגריקולה, וכן מממצאים ארכאולוגים מצפון בריטניה.
אגריקולה נולד בקולוניה הרומית פורום יוליי שבפרובינקיה גאליה נארבוננסיס, כיום בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת.
אבותיו של אגריקולה היו ידועים ברחבי גאליה הרומית והשתייכו למעמד הסנאטורי.
שני סביו של אגריקולה שירתו כמושלים מטעם האימפריה.
אביו, לוקיוס יוליוס גרייסינוס, שימש כפראיטור ומונה בעקבות כך לחבר בסנאט הרומי בשנת לידתו של אגריקולה.
אביו נודע בהתעניינותו הרבה בפילוסופיה.
בפרק הזמן שבין אוגוסט 40 לינואר 41, הורה הקיסר קליגולה להורגו כיוון שגרייסינוס סירב להוציא להורג את בן דודו מדרגה שנייה של הקיסר, מרקוס יוניוס סילאנוס .
אמו של אגריקולה הייתה יוליה פרוסילה.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס מתארה כ"אישה בעלת מידות טובות" שחיבבה מאוד את בנה.
אגריקולה התחנך במאסיליה, מרסיי של ימינו, והתאפיין בעניין רב לפילוסופיה.
אגריקולה החל את הקריירה הציבורית שלו ברומא כטריבון צבאי, ושירת בפרובינקיה בריטניה תחת המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס בין השנים 58 ל-62. הוא היה משויך כנראה ללגיון השני אוגוסטה, אך נבחר לשרת בצוותו האישי של סואטוניוס ובשל כך השתתף כמעט בוודאות בדיכוי המרד של בודיקיאה בשנת 61.
כשחזר מהאיים הבריטיים לרומא בשנת 62 התחתן עם דומיטיה דסידיאנה , בת למשפחה מכובדת מהאצולה הרומית.
בשנת 64 מונה אגריקולה למשרת הקוואיסטור, אותה מילא בפרובינקיה אסיה תחת שלטנו המושחת של הפרוקונסול לוקיוס סאלביוס אותו טיטאנוס .
במהלך שהייתו שם נולדה בתו, יוליה אגריקולה, אך בנו הבכור מת זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 66 הוא מונה לטריבון הפלבאים וביוני 68 לפראיטור.
במקביל לאירועים אלו, הקיסר נירון הוכרז באופן פומבי כאויב הציבור על ידי הסנאט והתאבד, צעד שגרם באופן ישיר לתחילתה של מלחמת האזרחים הידועה בשם שנת ארבעת הקיסרים.
גלבה תפס את מקומו של נירון אך נרצח בתחילת שנת 69 על ידי אותו, שלקח ממנו את השלטון.
אמו של אגריקולה נרצחה בביתה שבליגוריה על ידי נאמניו של אותו.
אחרי שאספסיאנוס הכריז על עצמו כקיסר מבסיס כוחו שבמזרח האימפריה אגריקולה הביע את תמיכתו בו.
במקביל, אותו התאבד לאחר שהובס על ידי ויטליוס.
לאחר שאספיאנוס ביסס את מעמדו כקיסר הוא מינה את אגריקולה למפקד הלגיון ה-20 ולריה ויקטריקס המוצב בבריטניה.
אגריקולה מונה במקומו של מפקד הלגיון הקודם, מרקוס רוסיוס קואליוס , שעורר מרד נגד מושל הפרובינקיה, מרקוס וטיוס בולאנוס .
תושבי בריטניה מרדו ברומאים במהלך אירועי מלחמת האזרחים ובולאנוס נתפש כמושל רכרוכי.
אגריקולה השיב את המשמעת ללגיון ועזר לשקם שליטתו של השלטון הרומי בפרובינקיה.
בשנת 71 הוחלף בולאנוס על ידי מושל תוקפני יותר, קוונטינוס פאטיליוס סריאליס , אשר אפשר לאגריקולה להוכיח את יכולתיו כמפקד במערכות נגד הבריגנטים בצפון אנגליה.
כאשר תמה כהונת הפיקוד שלו בשנת 73, אגריקולה הוכר כפטריקי ומונה למושל גאליה אקוויטניה, שם מילא את תפקידו זה במשך קרוב לשלוש שנים.
בשנת 76 או 77 הפך לקונסול מחליף, ואירס את בתו עם ההיסטוריון טקיטוס.
בשנה שלאחר מכן בתו, יוליה אגריקולה, וטקיטוס התחתנו.
אגריקולה צורף לפונטיפקס וחזר לבריטניה בפעם השלישית, אך הפעם כמושל הפרובינקיה.
עם הגעתו לפרוביניקיה בקיץ 77, גילה אגריקולה שהשבטים האורדוביקים ששכנו בצפון ויילס השמידו למעשה את כוחות הפרשים הרומיים שהוצבו בשטחם.
מיד כשנודע לו על כך הוא נע לכיוונם והביס אותם.
לאחר מכן, הפנה אגריקולה את מאמצי המלחמה אל עבר אנגלסי, הכניע את האי כולו והכפיף אותו למרותה של רומא.
כמעט שני עשורים קודם לכן, המושל גאיוס סואטוניוס פאולינוס ניסה לבצע מהלך דומה, אולם בשנת 60 הוא נאלץ להסיג את כוחותיו על מנת לדכא את המרד הבודיקיאני.
אגריקולה גם הרחיב את תחומי השלטון הרומי צפונה אל תוך קלדוניה (כיום בסקוטלנד המודרנית).
בקיץ 79, הוא קידם את צבאותיו אל שפך הנהר טאוס, והקים מספר מבצרים לאורכו.
עם השנים מיקום המבצרים נשכח, אולם תארוך גילו של המבצר באלגינהאוג הופך אותו למועמד אפשרי.
על פי טקיטוס, בשנת 81 אגריקולה "חצה בספינה הראשונה" והביס עמים שלא היו ידועים לרומאים עד אז.
אולם, בפרק 24 של חיי אגריקולא, טקיטוס אינו כותב במפורש איזה גוף מים הוא חצה.
המחקר המודרני מצביע על לשון הים של קלייד או על לשון הים של פורת' כאפשרויות הסבירות ביותר.
טקיטוס מזכיר גם את היברניה, כך שייתכן ויש להעדיף את דרום מערב סקוטלנד.
אגריקולה ביצר את קו החוף שפונה לכיוון האי האירי, וטקיטוס טוען שחמיו טען לעיתים קרובות שניתן לכבוש את האי כולו באמצעות לגיון בודד מגובה בחילות עזר.
אגריקולה העניק מקלט למלך אירי גולה שהוא קיווה שיעניק לו תירוץ נוח לכיבוש האי הבריטי.
כיבוש זה מעולם לא יצא לפועל, אך מספר היסטוריונים מאמינים שהחצייה עליה כתב טקיטוס הייתה למעשה משלחת חקר או עונשין בקנה מידה קטן לאי האירי, אם כי לא זוהו מחנות רומיים בשטח.
במיתולוגיה האירית ניתן למצוא הקבלה בולטת המחזקת טענה זו.
מסופר על טואטאל טקטמר , ממלכיה העליונים של אירלנד, כי הוגלה מהאי כנער, וחזר מבריטניה בראש צבא כדי לתבוע את כס המלכות.
התאריך המסורתי של שובו הוא בין 76 ל-80, ואכן ארכאולוגים מצאו מספר פריטי אמנות רומיים או רומנו-בריטיים באתרים המקושרים לטקטמר.
בשנה שלאחר מכן, הקים אגריקולה צי, באמצעותו צר על השבטים אשר שוכנים מעבר לנהר פורת'.
בעקבות התפתחויות אלו החלו הקלדונים להתקומם נגד הרומאים במספרים גדלים והולכים.
הם תקפו את מחנה הלגיון התשיעי היספנה בחסות החשכה, אך אגריקולה קידם את פרשיו והתוקפים אולצו לסגת.
הרומאים הגיבו לתקיפה באמצעות חדירה צפונה יותר אל תוך קלודניה.
בן נוסף נולד לאגריקולה באותה השנה, אך מת לפני יום הולדתו הראשון.
בקיץ 83, נלחם לבסוף אגריקולה בצבאות הגדולים של הקלדונים, שהובלו על ידי קלגקוס , בקרב מונס גרופיוס .
טקיטוס העריך שמספרם של הלוחמים קלדונים היה גבוה מ-30,000. אגריקולה הציב את חילות העזר שלו בקו הקדמי, תוך שהוא מחזיק את הלגיונות מאחור כעתודה, והסתמך על לוחמה קרובה כדי להפוך את חרבות הביתור חסרות החוד של הקלדונים לחסרות תועלת מכיוון שהם לא היו מסוגלים להניפן כראוי במרחקים קצרים.
אף על פי שהקלדונים הוכרעו, ועל כן הפסידו בקרב זה, כשני שלישים מצבאם הצליח להמלט ולהסתתר בהרי הרמה הסקוטית או ב"פרא חסר עקבות" כפי שטקיטוס מכנה אותם.
אבדות הקרב הוערכו על ידי טקיטוס בכ-10,000 בצד הקלדוני ו-360 בצד הרומי.
מספר היסטוריונים העריכו שהקרב התרחש בסביבות רכס הרי הגרמפיאן , בטווח ראייה מהים הצפוני.
אחרים סבורים שייתכן ומיקום הקרב היה קמפסטון היל , מגריי היל או בגבעות אחרות הסמוכות למחנה הרומי בריידייקס ; נקודות גבוהות אלו ממוקמות בסמוך להר אלסיק , דרך עתיקה אשר שימשה הן את הרומאים והן את הקלדונים בתמרוניהם הצבאיים.
עם זאת, בעקבות גילוי המחנה הרומי בדורנו ב-1975, רוב החוקרים מאמינים כיום שהקרב התרחש על הקרקע סביב בנצ'י שבאברדנשייר.
מרוצה מניצחונו, שבה אגריקולה בני ערובה מהשבטים הקלדוניים.
ייתכן שהוא הצעיד את צבאו אל החוף הצפוני של בריטניה, כפי שמעיד המבצר הרומי שהתגלה בקאודור, בסמוך לאינוורנס.
הוא גם הנחה את פרפקט הצי להפליג סביב החוף הצפוני, ובכך אימת, לכאורה בפעם הראשונה בהיסטוריה, שבריטניה היא למעשה אי.
בשנת 2019, צוות ארכאולוגי סקוטי בראשות איראיה אראבאולזה חשף באייר מחנה צבאי רומי מהמאה ה-1 לספירה, שכל הנראה שימש את הלגיונות הרומיים במהלך הפלישה של אגריקולה לקלדוניה.
לדברי אראבאולזה, גומות המדורות רחוקות כ-30 מטרים האחת מהשנייה וסודרו בשני קווים מקבילים.
הממצאים שהתגלו כוללים תנורים בעלי כיפת חרס ו-26 גומות מדורה המתוארכות בין שנים 77 ל-90 לספירה ונתגלו כאשר הן עמוסות בחומר שרוף ובפחם.
ארכאולוגים הציעו כי אתר זה נבחר להקמת המחנה בשל מיקומו האסטרטגי לצורך הכיבוש הרומי של איירשייר .
אגריקולה נקרא בחזרה מבריטניה בשנת 85, לאחר כהונה ארוכה בצורה יוצאת דופן כמושל.
טקיטוס טוען שדומיטיאנוס הורה על חזרתו מכיוון שהצלחותיו של אגריקולה בבריטניה עלו על הניצחונות הצנועים של הקיסר עצמו בגרמניה ובכך ערערו את יציבות שלטונו.
אגריקולה שב לרומא בלי צבאו, ודיווח לקיסר על פי פקודתו בליל שובו.
טיב הקשר בין אגריקולה לקיסר אינו ברור; מצד אחד, אגריקולה זכה באות הטריומף ובפסל (הכבוד הצבאי הגבוה ביותר ברומא מלבד טריומף ממש); מצד שני, אגריקולה לא כיהן עוד לאחר שובו בתפקיד אזרחי או צבאי, למרות הניסיון והמוניטין שלו.
הוצע לו לכהן כמושל של הפרובינקיה אפריקה, אך הוא סירב לכך, בין אם בשל בריאות לקויה ובין אם (כפי שטוען טקיטוס) תחבולותיו של דומיטיאנוס.
בשנת 93, אגריקולה מת באחוזת משפחתו בגאליה נרבוננסיס בגיל חמישים ושלוש.
נפוצו שמועות שהמוות נגרם מהרעלה שבוצעה בהוראת הקיסר דומיטיאנוס, אך מעולם לא נמצאו לטענה זו ראיות ממשיות.
גנאדי אנדרייביץ' שיצ'קו היה מדען סובייטי וקצין בצבא האדום בזמן מלחמת העולם השנייה, פיזיולוג וחוקר בתחום הפסיכולוגיה וההתנהגות האנושית, שנודע בעיקר בזכות מחקריו על מנגנוני תודעה, הרגלים ותהליכי שינוי התנהגותי.
עבודתו השפיעה על שיח רחב בברית המועצות בנושאי התמכרויות, חינוך תודעתי ובריאות הציבור וממשיכה כיום כשיטה למניעת הרגלים מזיקים.
שיצ'קו נחשב לדמות בולטת בפדרציה הרוסית בגישה הסובייטית לחקר הקשר בין שפה, תודעה והתנהגות, ופיתח שיטות תאורטיות ויישומיות שנדונו בהקשרים מדעיים וחברתיים גם לאחר מותו.
גנאדי אנדרייביץ' שיצ'קו נולד במאי 1922 בברית המועצות.
הוא התחנך ופעל במסגרת המערכת המדעית הסובייטית, בתקופה שהתאפיינה בשילוב הדוק בין מחקר מדעי, אידאולוגיה וחינוך ציבורי.
במהלך חייו המקצועיים עסק בחקר תהליכים פסיכו-פיזיולוגיים, תוך דגש על השפעת הסביבה החברתית, השפה והתרבות על עיצוב ההתנהגות האנושית.
גנאדי אנדרייביץ' שיצ'קו השתתף במלחמת העולם השנייה (1941–1945) כמפקד וכקצין פוליטי בצבא האדום.
במהלך שירותו הוא נחשף באופן ישיר להשפעה העמוקה של האידאולוגיה והסמכות המוסרית של המפקד על עיצוב תודעת החיילים.
הוא ראה כיצד דיבור נכון מפיג פחד, מחזק אמונה בניצחון, והופך טירון לחייל בעל תחושת שליחות וכוח פנימי.
בהיותו מפקד בעל השכלה פילוסופית (ולכן גם פסיכולוגית במידה מסוימת), הוא הבחין גם בצד האפל של תרבות המלחמה: האלכוהול, שהולל בשירים ובשירה של התקופה, הפך לעיתים חיילים לאנשים אלימים וחסרי שליטה.
תופעה זו החריפה במיוחד בסוף המלחמה ובשנים שלאחריה, והותירה חותם עמוק על תפיסתו.
לאחר המלחמה, כשהוא נושא עמו את ניסיון השדה והבנת הנזק החברתי-נפשי של שתייה המונית, הגיע שיצ'קו להמכון לרפואה ניסויית בלנינגרד (כיום, סנקט פטרבורג), ממוסדות הדגל של אסכולת פבלוב.
שם שילב עבודה מפלגתית עם מחקר מדעי, ופעל תחת מדענים בכירים.
הוא העמיק בחקר הפעילות העצבית הגבוהה, נוירוזות ניסיוניות ומערכות האיתות של התודעה.
השילוב בין ניסיון מלחמתי בעבודה עם אנשים, השכלה פילוסופית-פסיכולוגית, והכשרה פיזיולוגית מתקדמת — הוא שייחד אותו מחוקרים אחרים בדורו, והניח את היסוד לגישתו הייחודית להבנת תודעה, הרגלים והתמכרויות.
עבודתו של שיצ'קו התמקדה בניתוח האופן שבו הרגלים ודפוסי התנהגות נרכשים ומוטמעים באמצעות מערכות תודעתיות, לשוניות וחברתיות.
הוא הדגיש את תפקידה של שפה כתובה ומדוברת ביצירת "תכנות" תודעתי, והשפעתה הסוציולוגית על בחירות אישיות וקולקטיביות.
גישתו שילבה בין פיזיולוגיה, פסיכולוגיה ותפיסות חינוכיות, ונועדה להציע כלים לשינוי התנהגותי מודע, בעיקר בהקשרים של בריאות, אורח חיים והתמודדות עם הרגלים מזיקים.
שיצ'קו הלך לעולמו בנובמבר 1986, שנים בודדות לפני פירוק המעצמה הסובייטית ברית המועצות.
על שמו של שיצ'קו נקשרה גישה המכונה לעיתים "שיטת שיצ'קו", העוסקת בזיהוי ובהבניה מחדש של דפוסי חשיבה והרגלים באמצעות תהליך מודע של כתיבה, רפלקסיה עצמית ושינוי תפיסתי.
השיטה זוכה לפופולריות בקרב תנועות חינוכיות וחברתיות במדינות דוברות השפה הרוסית, בעיקר מדינות פוסט-סובייטיות, בעיקר בהקשרים של התמודדות עם התמכרויות.
שיטתו נועדה לטפל ולמנוע את הבעיה של הידרדרות החברה בזמן המלחמה הקרה וזו שיטה ייחודית לטיפול בהתמכרויות, בעיקר אלכוהוליזם, עישון וסמים, אבל מאפשרת לתכנת את החשיבה כדי להימנע מכל הרגל מזיק.
השיטה מבוססת על שינוי המודעות ותת-המודע באמצעות כתיבת יומנים ושינוי של השפעת המידע שגורם להמשך ההתמכרות, הכתיבה נועדה לעצב מחדש את התודעה לשינוי הרגלים ישנים ולהטמיע תפיסות חדשות של פיכחות כולל שינוי מעגלים חברתיים ושליטה עצמית בחשיפה לפרסום שמעודד הרס עצמי.
השיטה מדגישה פתרון פסיכולוגי עצמי, ללא שימוש בתרופות או תשלום על גמילה וכדומה.
יש הרואים בגישה זו כלי חינוכי-התנהגותי, בעוד אחרים מתייחסים אליה בזהירות ומדגישים את הצורך בהבחנה בין מחקר מדעי מבוסס לבין יישומים חברתיים.
מרבית המתדולוגיה הסוציולוגית הסובייטית מבוססת על הקשרים של אחדות חברתית שהובילה את ברית המועצות לניצחון על גרמניה הנאצית בשנת 1945. כאשר בודקים את העובדות, המחקר מתפתח כיום לשיטה רוחנית שמנסה לשפר את החברה ממצב של הרס עצמי ליכולת לזהות את הגורמים שמבוססים על שקרים שעושה בהם התקשורת.
למשל, שיווק של יין כחלק מדיאטה מזרח תיכונית תחת הגדרה של בריאות והסתרת הפעולה הפיזית של האלכוהול כגורם הרסני שמפרק ניורונים במח האנושי, השיטה מדגישה איך ללא הבחנה בעובדה מדעית פשוטה זו יש השפעה חברתית שמתעלמת מהאמת.
רעיונותיו של שיצ'קו ממשיכים לעורר עניין ודיון, במיוחד בקרב חוקרים, מחנכים ותנועות חברתיות שעסקו בשאלות של תודעה, חינוך, ובריאות הציבור.
חלק מתפיסותיו שולבו בשיח רחב יותר על אחריות אישית, השפעת התרבות על הפרט, והקשר בין מדע לאידאולוגיה בתקופה הסובייטית.
השפעתו ממשיכה דרך קורסים לשיפור התרבות בפדרציה הרוסית ובעולם.
דגש מרכזי בשיטתו הוא ההבחנה בין אדם פיכח המתנהג באופן טבעי לבין אדם הנתון להשפעת חומרים משני תודעה.
שיטתו היא הדרך לזיהוי המיתוס שלפיו אלכוהול, ניקוטין וחומרים נוספים (שבמדינות מסוימות חוקיים ומשמשים לפולחן דתי), אינם סמים מסוכנים שמוגדרים כרעל במדע העכשווי, ומדגישה כי מדובר בחומרים ממכרים הפוגעים בבריאות ומשרתים עניין תאגידי ופוליטי.
ייחודיות השיטה של גנאדי שיצ'קו בתיאור השלבים שמובילים להתפתחות הרגלים והיכולת לערוך אותם באמצעות כתיבה.
לפי השיטה קיימת סדרת שלבים מקדימים שמובילים להתמכרות.
למרות שהניסוי נעשה בעיקר עם מכורים לאלכוהול ואנשים שסבלו מאלכוהוליזם, השיטה יודעת להבחין בין השניים וגם התפתחה לאפשר שינוי של כל הרגל מזיק לבריאות שנובע מצריכה של חומרים שאינם נצרכים ביולוגית באופן טבעי.
הגרסה הרוסית מבמקור של הטרמינולוגיה בתרגום לעברית מאפשרת להבין את השלבים הבאים:
תכנות רגשי – חיזוקים רגשיים סביב פעילות מסוימת (לדוגמה שתייה) שמעצימים רצון חוזר.
תלות פסיכולוגית – הדפוס הופך להכרחי מבחינה נפשית, מלווה בצורך לשחזר תחושות נעימות.
תכנות פיזיולוגי – הגוף לומד להגיב לחומרים/מצבים עם תגובות ספציפיות, כמו תגובות גופניות לאלכוהול.
תלות גופנית – נוצרת תלות פיזיולוגית ברורה: מנגנונים ביוכימיים מתממשים כדי לדרוש את החומר החיצוני.
חיזוק ביולוגי – הדפוס נקבע במערכת העצבים והגוף, הופך אוטומטי כמעט, וההפרעה מלווה בתסמינים אם מנסים להפסיק.
בשונה מהגדרה של התמכרות נפשית ופיזית בהקשר לחומרים חיצוניים כפי שהתפתחו השיטות הנפוצות במערב, כאן יש הבחנה בין "תכנות" ביולוגי ברמה של הגנטיקה אלא לתכנות פסיכו־חברתי שנחקק במערכת העצבים דרך חזרה והפנמה שבה הגוף (פרט) מתקשר באמצעים שונים עם הסביבה שבה הוא מצוי ומושפע מהמידע שעובר אליו.
גנבה ספרותית (בלועזית: פְּלַגְיָאט) היא שימוש לא ראוי או גנבה של מילים, מחשבות, רעיונות וביטויים של אדם אחד והצגתם כשייכים לאחר.
לעיתים יש הרואים את תופעת הפלגיאט כשקולה להפרת זכויות יוצרים, אולם השתיים נבדלות זו מזו בשני עקרונות מרכזיים: האחד, בעוד שזכויות יוצרים מגינות על צורת הביטוי ולא על הרעיון עצמו, ביצוע גנבה ספרותית משמעותו שימוש ברעיון גם כאשר צורת הביטוי שונה.
השני, זכויות יוצרים חלות לתקופה מוגבלת לאחר מות בעליהן, אך העתקת יצירה על ידי אדם והצגתה כשייכת לו לעולם תיחשב כגנבה ספרותית.
הגנבה הספרותית נפוצה במגוון תחומי היצירה, כגון: מוזיקה, תיאטרון, ספרות, עיתונאות ואקדמיה.
יש מקרים בהם הגנבה הספרותית היא לא מודעת, אצל אנשים הסובלים מקריפטומנזיה, הפרעת זיכרון, שמקשה על הסובלים ממנה להבדיל בין דברים שהגו בעצמם ובין דברים שקראו או שמעו.
הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע ב-1946 תחת המילה פלגיאט את המילה גְּנובֶת (במשקל פסולֶת) – ותחת פלגיאטור גנבר, אולם הצעותיו אלה לא קנו להן אחיזה.
שורשיו של המונח פלגיאט טמונים במילה הלטינית Plagiarius, אשר משמעותה חוטף.
מילה זו שימשה עד שלהי המאה ה-17 לתיאור מעשי חטיפה של ילדים ועבדים
לצד ציון מעשי גנבה ספרותית.
לדעת ההיסטוריונים, השוואת פעולת הגנבה הספרותית לגנבת העבד/הילד מלמדת על החשיבות הרבה שיוחסה ליצירה האמנותית וממחישה את תפיסת חומרת המעשה.
בימי הביניים כותבי שירים ופיוטים ניסו להתגבר על תופעה זו, באמצעות הצפנת שמם ביצירה.
המקובל ביותר היה שימוש באקרוסטיכון - התחלת כל בית של השיר באות מהשם (לדוגמה - הפיוט לכה דודי).
בתקופת הרנסאנס השתפר מאוד מצבם של המשוררים והסופרים, כיוון שהאמנות עלתה למעמד חדש ועליון.
הגנבה הספרותית בתחומים אלו הייתה מאוד לא מקובלת, ונחשבה לבגידה באמון הבסיסי בין אמן ואמנותו.
לעומתם, המחזאים סבלו מבעיה קשה עוד יותר, היות שהגנבה הספרותית לא רק שהייתה חוקית אלא גם מקובלת, וכל תיאטרון היה מעלה אילו הצגות שרצה, שחלקן נכתבו על ידי מחזאי הבית, וחלקן נכתבו על ידי מחזאים זרים.
להקות רבות לא עסקו בכתיבה כלל אלא רק העתיקו מלהקות אחרות.
כדי למנוע העתקות, צריך היה כל מחזאי לכתוב את המחזה כך שיתאים בדיוק ללהקתו, ובכך להקשות על להקות אחרות להציגו.
אצל ויליאם שייקספיר לדוגמה, אפשר לראות איך במחזות שונים הדמויות מקבילות זו לזו, ותפקידו של שחקן אחד הותאם לדמויות רבות במחזות שונים.
רבים ממחזותיו של שייקספיר, כמו "הסוחר מוונציה", "המלט", ו"הנרי הרביעי" היו נחשבים כיום לגנבה ספרותית, כיוון שישנו שימוש רב בנושאים, בדמויות (ג'ון פלסטף, למשל, ב"המלך הנרי הרביעי", הוא דמות שנגנבה מן המחזאות האיטלקית) ואפילו בטקסטים שנכתבו על ידי מחזאים קודמים.
אחד השינויים העיקריים של המהפכה התעשייתית הוא המצאת זכויות היוצרים.
בזמן שהומצא גם הפטנט הומצאו זכות היוצרים על כל קניין רוחני.
על כן נעשו אותן גניבות בלתי חוקיות, ועל אף שהן המשיכו להתקיים מספרן קטן בצורה משמעותית.
בבריטניה למשל כמעט שלא היו גניבות ספרותיות באותה עת.
בעידן המודרני התופעה חוזרת להתפשט, כיוון שקלות הפרסום וכמות יצירות אדירה מביאים לכך שהסיכוי להיתפס קטן מאוד.
רשת האינטרנט מגבירה עוד יותר את זמינות התופעה, מכיוון שבעזרתה ההעתקה נעשית בקלות, ופרסום היצירה נוח מאוד.
גם הקושי באכיפת החוק באינטרנט מקל על כך.
בנוסף, ואולי בגלל הקלות של ההעתקה, נוצרו עשרות קונספירציות בקשר ליצירות מסוימות, בטענה שהן מועתקות.
דוגמה בולטת לתופעה זו היא סדרת הספרים "הארי פוטר" של הסופרת ג'יי קיי רולינג.
בעבר נטען שהסופרת העתיקה אלמנטים רבים בספרה מספר אחר לא מוכר.
כמו כן דובר על דמיון רב בין ספרה לבין סדרת הקומיקס של ניל גיימן (The Books of Magic).
ניל גיימן עצמו הכריז שלדעתו הדמיון בין הספרים מקרי.
גֵּנֵאָלוֹגְיָה, או בעברית חקר יוחסין, היא מדע עזר בהיסטוריה ואנתרופולוגיה לחקר ההקשר הגנטי של קבוצת אורגניזמים.
במובן הצר, המונח מתייחס לחקר היוחסין והשתלשלות הדורות.
המונח הרשמי שנקבע בעברית למילה הלועזית Genealogy הוא: חֵקֶר יֻחֲסִין, והגנאלוג, אשר נקרא באנגלית Genealogist, הוא חוקר יוחסין.
הגנאלוג אוסף מידע על קשרי שארות, בין אם מדובר באנשים שעודם בחיים, ובין אם המדובר בנפטרים, ומבסס את היחסים המשפחתיים ביניהם, לצורך בניית אילן יוחסין, או עץ משפחה.
genum פירושו גזע, או משפחה, בצירוף הסיומת לוגיה – תורה.
במושג גנאלוגיה משתמשים גם בהשאלה, כדי לתאר רצף היסטורי של ישויות מדיניות, כלכליות או אחרות, שירשו זו את זו או מוזגו זו לתוך זו.
בצורתה המקורית, שימשה הגנאלוגיה בעבר לחקר משפחות אצולה, ובמיוחד על מנת לתת לגיטימציה לתביעות לכוח ולעושר הנובעות מן היוחסין.
חלק ניכר מעצי המשפחה של משפחות האצולה לקה באי דיוקים ובזיופים מכוונים, ובמיוחד אלו שהתיימרו להגיע לדמויות אגדיות או לאלים (לדוגמה, יומרתו של יוליוס קיסר להיות צאצאה של האלה ונוס).
רישומים לגבי אנשים שלא היו שייכים למשפחות אצולה או מלוכה החלו במאה ה-16, עם נטייתן של ממשלות לעקוב אחרי קורות אזרחיהן.
עם תחילת תיעוד המשפחות נוצרה אפשרות לעקוב אחרי השתלשלות הדורות למשך מאות בשנים.
רישומי חיים: תעודות לידה, מוות, נישואין וגירושין, תעודות גיוס לצבא ומפקדי אוכלוסין החלו להישמר בארכיונים, שיהיו לאחד ממקורות המידע העיקריים של גנאלוגים.
הגנאלוג נעזר במידע המתועד בכתובים, ובהיעדרו, במידע הנמסר בעל פה – עובדה המפחיתה מתוקפו של המחקר.
עניינו של הגנאלוג אינו רק בשמות ובמספרים, אלא גם באורח החיים, הביוגרפיה, המניעים, מערכת האמונות והדעות והיחסים האישיים בין האנשים שהוא חוקר.
הדבר דורש ידע בתחומים רבים: גאוגרפיה, חוק, דת, הגירה, היסטוריה וסוציולוגיה.
לאורך ההיסטוריה עמים רבים ייחסו חשיבות למוצא גנאלוגי שלהם.
הספרות ביוון העתיקה עשירה בתיאורים גנאלוגים.
הסיודוס חיבר את התיאוגוניה ואת קטלוג הנשים, רשימות גנאלוגית של האלים, הגיבורים ואבות השבטים היוונים.
הרודוטוס מספר (ספר ב') על פגישתו של הקאטיוס איש מילטוס עם כהן דת מצרית שהראה לו רשימת דורות, ארוכה למדי, של אבותיו.
הומרוס הותיר באיליאדה את קטלוג הספינות, חיבור המתאר את קורות היוונים יוצאי מלחמת טרויה.
גם הספרייה מאת אפולודרוס מרכיבה רשימות גנאלוגיות של דמויות חשובות מהמיתולוגיה היוונית.
מסופוטמיה הקדומה הותירה לידי החוקרים אוצר בלום של גלילים חרוטים בהם נקובים רשימות של מלכי ערי מסופוטמיה הקדומה, המוכרת ביותר היא רשימת המלכים השומרית, אשר לה דמיון רב לרשימת הדורות המצויה בתנ"ך.
במצרים העתיקה נשמרו גם לוחות בהן רשימת שושלות המלכים, כמו למשל אבן פלרמו ולוח סקארה.
סה-מה צ'אן, ההיסטוריון הסיני הותיר את רשימות ההיסטוריון, תיעוד רחב היקף של היסטוריה הסינית מבריאת העולם עד ימיו.
במהאבהראטה, האפוס ההודי, מכיל תיאורים גנאלוגים מפורטים של המשפחות הלוחמות בהודו.
הכרוניקה היפנית הראשונה היא תיעוד רציף של קיסרי יפן הידוע בשם ניהון שוקין וקוג'יקי.
העם היהודי ייחס תמיד חשיבות ליוחסין.
בתנ"ך פרקים שלמים המתארים את שושלות היוחסין, החל מאדם וחוה, דרך אבות האומה וכלה במלכי יהודה וישראל.
בירושלמי, ברכות פ"ד, מופיע סיפור על רבי אלעזר בן עזריה, שנתמנה לראש ישיבה בן 18 שנה, והיה רבי עקיבא יושב ומצטער ואמר: "לא שהוא בן תורה יותר ממני, אלא בן גדולים יותר ממני, אשרי אדם שזכו לו אבותיו, אשרי אדם שיש לו יתד להתלות בה".
שימוש מעשי בגנאלוגיה נועד לקביעת יהדות, אך משפחות מסוימות נוהגות מדורי דורות לשמור רישומים על קורותיהן, ובמיוחד משפחות רבניות (לדוגמה, משפחת , משפחת יפה, משפחת הורוביץ, משפחת אלישר, משפחת פרנקו ומשפחת לייפער), המונות את ייחוסן מזה מאות בשנים, ויש המגיעות עד לדוד המלך.
דוגמה יפה היא ספרו מ-2006 של הגנאלוג היהודי ניל רוזנשטיין The Unbroken Chain, המונה את כל הצאצאים הידועים של שאול ואהל, רב שחי במאה ה-16. הרשימה מונה היום אלפי אנשים וכוללת אנשים כמו קרל מרקס והלנה רובינשטיין.
באחרונה כתב רוזנשטיין ספר דומה על ייחוסה של משפחת לוריא.
חשיבות מיוחדת קיבלה הגנאלוגיה היהודית לאחר השואה, כאשר אחת מהבעיות העיקריות שנתקל בהן הגנאלוג היא הפער שפערה השואה במידע הזמין על יהודי אירופה, והתחושה הנוצרת כאשר נערך עץ המשפחה ומסתבר שענפים שלמים הושמדו בשואה.
עם זאת, אחת המוטיבציות הקיימות ב לגנאלוגים היהודים היא הנצחת קורבנות השואה והעלאת זכרם.
נדבך עיקרי בהנצחת קורבנות השואה וכלי עזר במחקר הגנאלוגי אודות משפחותיהם הוא מפעל 'דפי העד' של יד ושם בו מתועדים כארבעה מיליון שמות של קורבנות והרשימה מוסיפה להתעדכן.
פרענומעראנטן ביידיש או Pre subscribers באנגלית, היא מעין רשימת תודה המכילה את שמות המזמינים מראש את הספר בטרם יצא לאור, אשר השלישו את תמורתו מראש, ובכך סייעו להופעתו.
לרשימות הללו ערך גנאלוגי וגאוגרפי כיוון שלצד כל מזמין מראש מצוין שם היישוב בו הוא חי.
הרב יהודה אהרן הלוי הורוויץ אסף אלפי רשימות פרענומעראנטין מתוכן דלה ידע גניאולוגי מקיף על משפחות יהודיות רבות מהמאות האחרונות באירופה.
מקצוע בפני עצמו הוא מחקר הגנאלוגיה הרבנית, המכונה "יוחסין" או "יִחֶוס" ביידיש ('ח' בסגול 'ו' בלי ניקוד).
בחברה החרדית נחשב מחקר זה לנושא חשוב ביותר היות שערך האדם עולה בזכות אבותיו אם היו גדולי תורה וחסידות.
ספרות היוחסין כוללת ביוגרפיות, רשימות של שושלות משפחתית ובעשור האחרון מוספים מיוחדים בעיתונות החרדית, בעיקר ב"המודיע" ו"המבשר", המוקדשים לעניין.
החוקרים הידועים כמומחים גדולים בנושא הם: הרב אנגלרד (האדמו"ר מראדזין) המתמחה במשפחות רבניות עתיקות; הרבנים: נפתלי אהרן וקשטיין מאשדוד, בנימין פנטילאט מפתח תקווה בעל הבלוג "תולדות ושרשים", יהודה אהרן הלוי הורוויץ מירושלים המתמחה גם במשפחות "יקיות", דוב בריש וובר מניו-יורק ועוד רבים.
ישנן משפחות שאף התאגדו והקימו ארגונים כמו "העמותה של משפחות הורוביץ", שושלת משפחת פרץ ואיגוד צאצאי האדמו"ר הראשון של חב"ד.
מקורות טובים לתחילת מחקר גנאלוגי בישראל הם מפקדי מונטיפיורי של יהודי ארץ ישראל אשר נערכו בשנים 1839, 1849, 1855, 1866, 1875. המפקדים נערכו על ידי משה מונטיפיורי כדי לקבוע את הסכומים לחלוקה ביישוב היהודי בארץ ישראל.
מפקדים אלה כוללים שמות של כל בני המשפחה, מקום לידה, תאריך עליה, גיל, מקצוע, שמות הנשים והילדים וגילאיהם, מצב כלכלי ולעיתים הערות בדבר ייחוס משפחתי, ובמפקד התושבים הבריטי משנת 1922.
מקורות טובים אחרים הם מצבות בתי הקברות דוגמת בית הקברות בהר הזיתים, רישומי חברה קדישא, ופנקסי העתקות של מצבות בעבר דוגמת הספר חלקת מחוקק.
מקורות אחרים מצויים בבתי הדין השרעיים, מאחר שרכישות מקרקעין, מינוי אפוטרופסים, מינוי בעלי מקצועות שונים, וחלק ניכר מהסכסוכים שבין התושבים בירושלים בפרט, ובארץ ישראל בכלל, נדונו בבתי דין אלה.
לאחרונה, החל מפעל גדול של תרגום ופרסום תעודות בתי הדין על ידי אמנון כהן.
חיפוש סבוך יותר יכול להתנהל באמצעות ארכיוני כתובות ישנות, ספרי מסע לארץ ישראל, פנקסי קהילות בארץ ישראל ומחוצה לה (כאגרות הפקידים והאמרכלים), ארכיוני הקהילות המיישבות, מפקדי הבוחרים היהודיים לכנסת ישראל, וכן איתור כתבי הסכמה שונים.
אינדיקציה מסוימת למוצא הוא שם המשפחה.
היהודים נהגו לקרוא לעצמם בשם ובשם האב, על פי רוב במתכונת "יצחק בן אברהם".
במקרים מסוימים היו משפחות, לרוב משפחות רבניות, שאימצו לעצמן שם משפחה כגון "הורוביץ" או "שור" ו"כהן", "לוי", או "סג"ל" (סגן לוי).
אך אימוץ שמות המשפחה החל בצורה המונית רק במאה ה-18, כתכתיב של הממשלות, ובמיוחד באזורי האימפריה האוסטרו הונגרית והאימפריה הרוסית.
גם יהודי צפון אפריקה נשאו במקרים מסוימים שמות משפחה מדורי דורות, אולם גם במקרה זה נשיאת שם המשפחה החלה לרוב כיוזמה של הממשל הקולוניאלי השליט בארצות אלו – צרפת, איטליה, בריטניה וספרד.
תרומתם של המורמונים למחקר הגנאלוגי העולמי לא תסולא בפז.
המורמונים (וטעמיהם עמם – האמונה שהטבלת אב קדמון, גם לאחר מותו, הופכת את כל צאצאיו למורמונים גם כן) מצלמים מזה למעלה ממאה שנה ארכיונים של רשומות חיים (לידה, נישואין-גרושין ומוות) במזרח אירופה ומקומות אחרים.
ללא הצילומים הללו לא היה נותר זכר לחומר הגנאלוגי הנ"ל שנשמד ברובו במהלך המלחמות שעברו על אירופה.
את הצילומים ממירים למיקרופילמים שניתנים לחיפוש ואיחזור על ידי הציבור בכל אחת מ'מרכזי לימוד המשפחה' – הספריות המורמוניות הפרוסות במקומות רבים בעולם, אך לא בישראל.
העברת מידע גנאלוגי הפכה לשימוש נפוץ באינטרנט.
הפורמט הגנאלוגי הנפוץ GEDCOM מאפשר אחידות ומשלוח מידע גנאלוגי בדואר אלקטרוני, וכן שיתוף במידע באתרים גנאלוגיים משפחתיים.
אתרים רבים מציעים גישה למידע גנאלוגי ולמרשמי אוכלוסין וארכיבים של מדינות שונות.
קיימות תוכנות ייעודיות לצורך עריכת תרשימים גנאלוגיים ואיחזור מידע גנאלוגי.
חלק מתוכנות אלו ייעודיות לגנאלוגיה יהודית וכוללות מרכיבים כאזכור מיוחד לאנשים שנרצחו בשואה, או המרת תאריכים מתאריך עברי לתאריך לועזי.
יש גם אתרי אינטרנט ישראלים, "חמולה" ו"משפוחה", המהווים מקומות מפגש מקוונים לבני משפחה, לרבות אפשרות של שמירת מתכונים משפחתיים, עצי יוחסין ואלבומי תמונות.
באתר "בונים עולם יהודי" של הסוכנות היהודית עוסקים בנושא בהרחבה.
אתר Geni, שהתחיל את פעולתו ב-2007 הוא אתר גנאלוגי המהווה גם רשת חברתית מקוונת, בה יש מיליוני משתמשים רשומים.
האתר מאפשר בניית עץ משפחה, וחיבורו לעצים שיצרו משתתפים אחרים, תוך שמירה על פרטיות המשתמשים, כך שככל שהמרחק המשפחתי בין המשתמשים גדל, כך כמות המידע שניתן לקבל על המשתמש האחר פוחתת.
אתר נוסף הוא MyHeritage, שהוא כיום (2013) האתר השני בגודלו בעולם העוסק בחקר המשפחה ובבניית אילנות יוחסין.
לאתר תמיכה מלאה בעברית, וניתן להפיק את האילן בצורה מודפסת או כקובץ PDF.
Myheritage מציע שתי אפשרויות: האחת היא עבודה מקוונת באתר, והשנייה היא עבודה באמצעות תוכנה (שניתן לעדכן דרכה את האילן שבאתר).
בשנות ה-2000 פותחו שיטות המשוות בין מסדי נתונים גנטיים, לצורך קביעה של מידת הקרבה של הקשר המשפחתי.
שיטה אחת שפותחה על ידי חברת Family Tree DNA מאפשרת למצוא קרבה משפחתית בין שני נדגמים (בדומה לבדיקות האבהות), ובאמצעות שיטה זו ניתן לכאורה לאתר קרבה משפחתית משוערת עד רמת קרבה של בני דודים מדרגה רביעית.
מפתחי השיטה טוענים כי ניתן גם למצוא מוצא גנאלוגי משותף לקבוצות אנשים ודמיון משפחתי, מהלך מאות בשנים לאחור.
במאמר שפורסם בשנת 2018 על ידי ד"ר אדם רתרפורד (Adam Rutherford) נטען כי אפשר להתחקות אחר שושלת היוחסין של כל אדם על ידי בדיקה גנטית פשוטה והכנסת הנתונים למודל מתמטי.
במחקר שביצע ב-2013 עלה כי גם אוכלוסיות ששמרו על בידוד לאורך שנים "הצליחו" להיכנס לרשת הגנאלוגית הרחבה יותר שנפוצה בעולם כולו בדורות שלאחר מכן.
כמו כן הוא טען שאפילו האוכלוסייה המבודדת של השומרונים שהיו בישראל לא הצליחה לשמור על הגנים שלה מבודדים.
במחקרו ד"ר רתרפורד טען כי בכל אדם ניתן למצוא שאריות גנטיות של אנשים מההיסטוריה העתיקה של האנושות, כמו נפרטיטי, קונפוציוס ועוד.
בישראל פועלות שתי עמותות העוסקת במחקר גנאלוגי ומסייעות לחוקרים בתחום.
עיל"ם (החברה הגנאלוגית הישראלית) – העמותה הישראלית לחקר שורשי המשפחה.
העמותה נוסדה בשנת 1983 בירושלים ופועלת ברחבי הארץ.
גנאיוס פּוֹמפֶּיוּס מגנוס היה מדינאי רומי, מצביא ואיש ציבור אשר היה בעל בריתו, חתנו, ולאחר מכן מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, עמו ניהל מלחמת אזרחים אשר בסופה קיבל קיסר את השלטון המוחלט ברומא.
בתולדות עם ישראל זכור פומפיוס ככובש ירושלים בשנת 63 לפנה"ס.
פומפיוס היה בנו של גנאיוס פומפיוס סטראבו, אזרח רומאי עשיר, מן הפריפריה הרומית.
סטראבו היה נובוס הומו, הראשון מן המשפחה אשר הגיע לדרגת סנאטור, ואף נבחר לקונסול בשנת 89 לפנה"ס, לאחר הצלחתו הגדולה בדיכוי המרד האיטלקי.
פומפיוס גדל לצד אביו במחנות הצבא, ולמד את תורת המלחמה והמדיניות.
על פי פלוטרכוס, היה פומפיוס צעיר פופולרי, ודמה במראהו לאלכסנדר הגדול.
בצעירותו היה פומפיוס ידידו של מרקוס טוליוס קיקרו.
סטראבו מת מדיזנטריה בתקופת מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס סולה, והותיר את פומפיוס הצעיר כיורש להונו ולכוחו הפוליטי.
פומפיוס הצעיר היה לאחד מגדולי התומכים בסולה, לאחר שובו מן המלחמה במיתרידטס בשנת 83 לפנה"ס.
שלושת הלגיונות בהם שלט פומפיוס בן ה-23, כירושה מאביו, היו כלי עזר חשוב להשתלטותו של סולה על רומא.
משהפך לוקיוס קורנליוס סולה לדיקטטור, השיא את אמיליה סקאורה, בתו החורגת, לפומפיוס – לאחר שהכריח אותה להתגרש מבעלה, והיא הרה ללדת.
פומפיוס, מצידו, התגרש מאנטיסטיה, אישה כפרית לה נישא בצעירותו, כדי להינשא לאמיליה בתו של השליט.
פומפיוס היה לאיש עשיר ורב השפעה, אם כי לא החזיק במשרה רשמית כלשהי.
בסוף שנת 82 לפנה"ס שלח סולה את פומפיוס ואת לגיונותיו להיאבק בתומכיו האחרונים של מריוס בסיציליה ובאפריקה הרומית.
סיציליה הייתה מקור התבואה העיקרי של רומא בעת ההיא, ובלעדיה צפויה הייתה האוכלוסייה הרומית לרעב ולמרידות.
פומפיוס פעל נגד אנשי מריוס באי ביד חזקה.
באפריקה נחל סדרת ניצחונות, וביקש מן הסנאט מצעד ניצחון, על אף שלא נשא במשרה קונסולרית ולכאורה לא היה זכאי לכך.
משסירב הסנאט לכבדו במצעד, העלה את לגיונותיו על רומא ועמד עמם מחוץ לחומותיה.
לאחר התערבותו של סולה, ניתן לפומפיוס מצעד ניצחון וגם הכינוי "מגנוס" שפירושו "הגדול".
בתחילה התנגד סולה לדרישת פומפיוס לערוך מצעד ניצחון, ולדעת ישראל שצמן, קרא לו סולה בשם "מגנוס", "ספק ברצינות ספק בלגלוג".
לאחר ניצחונותיו הצבאיים והפוליטיים, שבוצעו ללא כל משרה רשמית, קיבל פומפיוס מינוי חריג למגיסטראט של פרוקונסול, על מנת להצטרף למטלוס פיוס שנלחם בסרטוריוס, אחרון תומכי מריוס שהחזיק עדיין בהיספניה (כיום ספרד).
פומפיוס למעשה לא רצה לפזר את צבאו.
הבקשה נענתה, ופומפיוס יצא לספרד, שם נאבק בסרטוריוס, שניהל מלחמת גרילה במשך חמש שנים בין שנת 76 לפנה"ס ושנת 71 לפנה"ס.
המלחמה לא הוכרעה אלא לאחר רציחתו של סרטוריוס.
פומפיוס שב לאיטליה בשנת 71 לפנה"ס על מנת לסייע למרקוס ליקיניוס קראסוס במלחמתו במרד העבדים של ספרטקוס והספיק לחסום את בריחתם של חלק מן העבדים.
מששב לרומא נערך לו טריומף נוסף, על ניצחונותיו בהיספניה.
בשנת 70 לפנה"ס חשק פומפיוס להיבחר למשרת הקונסול והשיג אישור מיוחד לכך מהסנאט שנדרש לו משום שלא היה בגיל המתאים לכהונה כקונסול ולא כיהן במגיסטראטורות הנדרשות לפי הקורסוס הונורום.
פומפיוס רץ יחד עם קראסוס שסייע לו בעזרת קשריו הפוליטיים המרובים.
בפעילותם כקונסולים פעלו קראסוס ופומפיוס להחלשת כוחו של הסנאט – הם ביטלו את ההגבלות שהטילו הרפורמות של סולה על הטריבונים והחזירו את כוחה של המשרה למצבה לפני הרפורמות, הם ביטלו את הבלעדיות של מעמד הסנאטורים לכהן בבתי המשפט על ידי חוק שחייב צירוף חברים ממעמד הפרשים לחבר השופטים.
כמו כן הם החיו מחדש את משרת הקנסור שלא הייתה מאוישת מאז שנת 86 לפנה"ס.
עם סיום כהונתו כקונסול בחר פומפיוס שלא לקבל פרובינקיה למשול בה ובמקום זאת העדיף להיות זמין ולחכות שפיקוד צבאי חשוב "יצוץ" ודבר זה אכן קרה בשנת 67 לפנה"ס.
בשנת 67 לפנה"ס שנתיים לאחר שסיים את תפקיד הקונסול, קיבל על עצמו פומפיוס את לכידתם של שודדי הים במזרח הים התיכון.
הדבר התאפשר אחרי מאבק פוליטי מר.
טריבון הפלבס אאולוס גביניוס העביר חוק לקס גביניה לפי אדם אחד יקבל פיקוד על כוחות צי וצבא להתמודד עם איום שודדי הים.
הדבר היה חסר תקדים ואויביו הפוליטיים מקרב האופטימאטים זעקו מרה.
הבעיה מבחינתם הייתה הענקת אופציה לזכות ביוקרה פוליטית רבה כל כך למנצח יחיד של מערכה גדולה, במיוחד שפומפיוס צבר כבר יוקרה רבה בזכות ניצחונותיו הקודמים.
על פי הצעת החוק לא ננקב שמו של פומפיוס באופן מפורש, אך היה ברור לכל שהוא זה שיקבל את המינוי בזכות התמיכה הציבורית הרבה.
חרף התנגדות האופטימאטים זכה בסופו של דבר פומפיוס במינוי.
הוא קיבל אימפריום בכל רחבי הים התיכון וחמישים מילים מהחופים, כמו כן הוא קיבל שליטה על צי גדול, סכומי כסף נכבדים, כוחות רגלים ופרשים גדולים ורשות לבחור מצביאים כראות עיניו.
משהסתיימה משימתו לא שב פומפיוס לרומא.
טריבון הפלבס גאיוס מאנילוס יזם העברת חוק שהעניק לפומפיוס את המשך הפיקוד במלחמת מיתרידטס השלישית.
המצביאים שפיקדו על הכוחות הרומאים עד כה: לוקולוס, מאניוס אקיליוס גלבריו (Manius Acilius Glabrio) וקווינטוס מרקיוס רקס (Quintus Marcius Rex) היו אמורים לעבור תחת פיקודו.
לוקולוס שזכה בניצחונות מזהירים נגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס וטיגרנס הגדול, מלך ארמניה היה הממורמר מכולם.
לוקולוס הרגיש שניצחונו נגנב ממנו ברגע האחרון ועשה ככל העולה בידיו כדי להתנגד לחוק המוצע, אך תומכי החוק טענו שלוקולוס מאריך את המלחמה שלא לצורך.
לוקולוס כבר איבד חלק מהפיקוד שלו בגלל תככי הפובליקנים (גובי המיסים) שלא היו מרוצים מיחסו כלפיהם.
הורטנסיוס וקווינטוס לוטאטיוס קאטולוס (Quintus Lutatius Catulus) התנגדו, אך ללא הועיל.
לוקולוס נותר ללא בעלי ברית חזקים ואיבד את הפיקוד באופן סופי.
במהלך מסע מלחמה זה הביס פומפיוס את מיתרידטס השישי והפך את ארצו לפרובינקיה רומית.
כן הביס את טיגרנס מלך ארמניה, ואת אנטיוכוס ה-13 מלך הממלכה הסלאוקית, והפך את הממלכה הסלאוקית לפרובינקיה רומית בשם סוריה.
סגניו היו אולוס גביניוס, מטלוס וסקאורוס.