tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התהליכים ההיסטוריים שהחלו בשנות השמונים בברית המועצות, ועלייתו של מיכאיל גורבצ'וב להנהגה שם, הביאו את החומה לסוף דרכה, דווקא בתקופה בה מילאה את תפקידה בצורה כמעט מושלמת.
בחמש השנים שבין 1982 ל-1987 נהרגו בניסיון לעבור את החומה שישה אנשים בלבד, אך לא בשל שינוי מדיניות הפתיחה באש, אלא משום שהמזרח-גרמנים למדו שניסיון לחצות את המכשול הבלתי עביר משול כמעט לניסיון התאבדות.
במקום להסתכן בחציית החומה הם הגישו בקשות לעזוב למערב, שמספרן ב-1987 הגיע ל-112,000.
ביוני 1987 הגיע נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לביקור בברלין.
בנאומו מול החומה, ליד שער ברנדנבורג, קרא למיכאיל גורבצ'וב להפיל את החומה.
ב-1989 החל במדינות מזרח אירופה גל של שינויי משטר, שהפך עד מהרה לכדור שלג, תהליך שקיבל מאוחר יותר את הכינוי סתיו העמים: בפולין ניצחה תנועת סולידריות בהנהגתו של לך ואלנסה את השלטון הקומוניסטי בבחירות ב-4 ביוני 1989, ב החלה תסיסה, ובהונגריה הונהגה "חבילת הדמוקרטיה".
ב-2 במאי פתחה הונגריה את גבולה עם אוסטריה.
ביולי התנער גורבצ'וב מ"דוקטרינת ברז'נייב" שהתירה למדינתו להתערב בכל אחת מגרורותיה, והצהיר כי כל מדינה רשאית לבחור את המשטר שיונהג בה.
באוגוסט ובספטמבר 1989, בעוד ההנהגה המזרח-גרמנית מתכוננת לחגיגות ארבעים שנה לייסוד המדינה בתחילת אוקטובר, ברחו עשרות אלפים מתושבי מזרח גרמניה למערב דרך הונגריה, בנצלם את הגבול הפתוח עם אוסטריה.
אחרים הגיעו למדינות במזרח אירופה ופנו לשגרירות גרמניה המערבית לקבלת מקלט מדיני.
המצב הגיע עד כדי סגירת השגרירות בבודפשט בתאריך הסמלי, 13 באוגוסט 1989, שבו מלאו 28 שנים לחומה, בשל אי היכולת להתמודד עם עומס הפונים.
השגרירות המערב-גרמנית בפראג התמלאה אף היא בפליטים מזרח גרמניים, כ-4,000 במספר, שישנו באוהלים.
החל מ-4 בספטמבר פרצו הפגנות בעיר לייפציג.
ההפגנות חזרו על עצמן מדי יום שני, כשמספר המשתתפים הלך וגדל.
על אף כל אלה הונקר, בן ה-77, שהיה מאושפז במשך שישה שבועות במהלך אוגוסט וספטמבר עקב שני ניתוחים שעבר וגילוי של גידול ממאיר בגופו, עמד בסירובו לכל רפורמה פנימית.
המשטר התכונן להצגה הגדולה – חגיגות יום השנה ה-40 להקמת גרמניה המזרחית.
ב-6 וב-7 באוקטובר 1989 ביקר גורבצ'וב במזרח גרמניה כדי להשתתף בטקסים, אך את ביקורו ניצל כדי להיפגש עם הפוליטביורו המזרח גרמני, ולהמריץ את חברי ההנהגה להסכים לרפורמה.
בשיחותיו עם הונקר ניכרו חילוקי הדעות החריפים ששררו ביניהם.
הונקר אף הציג את כלכלת מזרח גרמניה כאחת מ-10 הכלכלות המובילות בעולם.
גורבצ'וב, שידע היטב כי גרמניה המזרחית על סף פשיטת רגל, היה המום מניתוקו של הונקר מהמציאות.
ההפגנה ב-2 באוקטובר בלייפציג, בה השתתפו כ-10,000 איש, הייתה נקודת המפנה.
בין הסיסמאות שנשמעו בהפגנה היו "!Wir wollen raus" ("אנחנו רוצים החוצה") ואחר כך גם "!Stasi raus" ("השטאזי החוצה!").
בימים הבאים התפשטו ההפגנות גם לערים אחרות, בהן דרזדן, בדרישה לשינוי פוליטי במזרח גרמניה, והן התקיימו גם בזמן חגיגות ה-40. לאחר שהסתיימו החגיגות, ב-8 באוקטובר, הוציא אריך מילקה צו המורה על פיזור הפגנות לא חוקיות, והשטאזי פתח בגל מעצרים.
למרות צעדים אלה הלכו ההפגנות וגברו: ב-16 באוקטובר הגיעו להפגנה בלייפציג 120,000 איש.
הונקר ויֶתר חברי ההנהגה שצפו בהפגנה שצולמה בחשאי, היו המומים, אך מלבד הונקר איש לא הציע לפעול נגד המפגינים.
למחרת, בישיבת הפוליטביורו, כשברקע התסיסה האזרחית המתמשכת, הודח הונקר על ידי חבריו להנהגה, בידיעתו של גורבצ'וב ובתמיכתו, והוחלף באגון קרנץ.
הרשויות בגרמניה המזרחית לא יכלו, ואולי גם לא רצו, לחסום את זרם המהגרים לגרמניה המערבית דרך הונגריה, צ'כוסלובקיה ופולין.
בחלק חסוי של הדו"ח, שהובא רק לידיעתם של קרנץ וראש ממשלתו וילי שטוף, נקבע כי גרמניה המזרחית תלויה לחלוטין בהלוואות משכנתה המערבית, ואם לא תצליח לגייס מדי שנה 8 עד 10 מיליארד מארק, לא תוכל לעמוד בפירעון חובותיה.
הדו"ח קבע למעשה כי גרמניה המזרחית היא מדינה חדלת פרעון.
בסיכומו של דבר הציע הדו"ח "ליצור עוד במאה הנוכחית תנאים שייתרו את הגבול הקיים בין שתי המדינות הגרמניות", שמשמעותו איחוד הגרמניות.
קרנץ עוד ניסה להתמודד עם המצב, אך בפגישתו עם גורבצ'וב במוסקבה ב-1 בנובמבר סורבה בקשתו לסיוע.
חמור מכך, ההתנגדות למשטר הקומוניסטי החריפה, והוא איבד את השליטה גם על ההפגנות, שהגיעו כבר לברלין.
בתחילת חודש נובמבר נערכה הפגנה ובה השתתפו חצי מיליון בני אדם.
בימים הבאים התפשטו ההפגנות בברלין מול בנייני וסמלי השלטון.
צעקות כמו "הלאה חזירי השטאזי!", שבזמנים קודמים אזרחים לא היו מעזים לאומרן, היו לדבר שבשגרה.
בבוקר 9 בנובמבר התבשרו חברי הפוליטבירו כי במהלך היממה שחלפה עזבו כ-20,000 מאזרחי המדינה לאוסטריה דרך צ'כוסלובקיה.
בהחלטה שהתגבשה בבהילות, על רקע מחאות מהשכנה הקומוניסטית, קבעו חברי הפוליטבירו בין היתר כי:
עוד נקבע בהחלטת הממשלה, כי למעט מקרים חריגים, מתן ההיתרים ליציאה יהיה ללא תנאים וללא הוכחת הצורך בנסיעה.
ההחלטה הייתה אמורה להיכנס לתוקף החל מ-10 בנובמבר.
גינטר שבובסקי, חבר המפלגה הקומוניסטית ודובר הוועד המרכזי, כינס מסיבת עיתונאים ב-9 בנובמבר בשעות הערב ששודרה בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה המזרח גרמניים.
כשנשאל לתוקף ההחלטה, ציין בטעות כי היא תקפה מרגע שהתקבלה ללא דיחוי.
הידיעה על כך התפשטה כאש בשדה קוצים, והמונים החלו לצבוא על מעברי הגבול בתור להחתמת דרכונים.
הלחץ היה כה גדול, ומספר הפקידים מועט, עד כדי סיכון חייהם.
בשעה 23:30 פרצו האלפים שניצבו בתור במעבר הגבול את הגדר ברחוב בורנהולמר, הדפו את קומץ השומרים וחדרו לשטח ברלין המערבית.
הקצין הממונה על המעבר, אוברסטלויטננט האראלד יגר (Harald Jäger) החליט לוותר על אקט החתמת הדרכונים.
תוך פחות משעה נפתחו כל מעברי הגבול, ללא התערבותם של אנשי משמר הגבול, שבנסיבות אחרות היו יורים בנמלטים.
מאות אלפי אנשים ניצלו את ההזדמנות החדשה, ופרצות נפרצו בחומת ברלין ובגדרות הגבול עם המערב.
לאחר 28 שנות פיצול של העיר ושל המדינה, הייתה נפילתה סמל לסיום המלחמה הקרה, כפי שבעת קיומה הייתה לסמל הסכסוך הבין-גושי.
להפלת החומה היו השלכות מרחיקות לכת על גרמניה המזרחית ועל הגוש הקומוניסטי כולו.
בדצמבר הוחלף קרנץ, והמונופול של המפלגה הסוציאליסטית בשלטון הסתיים.
מאורע זה הוביל להאצה ברפורמות במזרח גרמניה שהביאו עד לאיחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990. גם מעבר לגבולות גרמניה, ברומניה, השפיעו חדשות אלה על תחילת האירועים, שהובילו ל.
רבים סברו שיש לציין את 9 בנובמבר כיום האחדות הגרמנית; בתאריך זה גם נוסדה רפובליקת ויימאר בשנת 1918 ונכשל ניסיון הפוטש במרתף הבירה ב-1923. עם זאת, 3 באוקטובר נבחר ליום המציין את האיחוד, שכן ב-9 בנובמבר 1938 התחולל ליל הבדולח, כך שבחירת תאריך זה נחשבה בלתי הולמת.
בחג המולד של 1989 הופיע המנצח ליאונרד ברנשטיין בקונצרט חגיגי בברלין, בו הושמעה "האודה לשמחה" של בטהובן.
ברנשטיין ביצע משחק מילים והגדיר את היצירה כ"אודה לחופש" על ידי החלפת המילה Freude (שמחה), שהייתה אמורה לשיר המקהלה, במילה Freiheit (חופש).
ב-1990 הופיע סולנה לשעבר של להקת פינק פלויד רוג'ר ווטרס בכיכר פוטסדאם, שלא הרחק ממנה עבר קטע של החומה, באירוע צדקה ששיחזר את מופע "החומה", יחד עם אמנים רבים נוספים, ובהם הסקורפיונז, שינייד או'קונור וואן מוריסון.
חלקים מעטים בלבד מהחומה נותרו ומשמשים אתרי הנצחה.
רוב החומה נהרס לחלוטין על ידי ההמונים, אשר מיהרו לקחת פיסות בטון "מקוריות" מהחומה כמזכרת.
גם הקטעים שנותרו אינם נראים ב כפי שנראו בתקופת העיר המפוצלת.
בין הקטעים שנשארו קטע הקרוי "גלריית הצד המזרחי", בן 1,300 מטרים, ליד תחנת הרכבת המזרחית (Ostbahnhof), בו הצד המזרחי של החומה מכוסה בציורי קיר של אמנים; דבר זה לא היה מתאפשר בתקופת גרמניה המזרחית – בתקופה זו היה זה דווקא צידה המערבי של החומה שכוסה בגרפיטי.
חלקים אחדים מהגלריה עוסקים בביקורת על גרמניה המזרחית.
ציור אחד מן החומה מוקדש לישראל, ובו דגל המדינה מצויר על דגל גרמניה.
חלקים נוספים של החומה אשר עומדים על תילם ניתן למצוא בכיכר פוטסדאם ובקרבת צ'ק פוינט צ'ארלי.
קטע נוסף, ברחוב ברנאואר שבצפון ברלין, הוגדר כאתר הזיכרון הרשמי לחומת ברלין .
לאורך קטע מהחומה שוחזרה "רצועת המוות" במלואה, כולל מגדלי שמירה ותאורה, וניתן לתצפת עליה ממגדל שנבנה בסמוך.
במגדל יש מרכז תיעוד לתולדות החומה ולאורך הרחוב פזורים שלטים רבים הממחישים נושאים הקשורים לחומה ולבריחה (בין השאר מסומנות באבנים מספר מנהרות-בריחה שנחפרו שם).
ב-2011, כחלק מחגיגות 100 שנה להולדתו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן, הוצבה פיסה מחומת ברלין המנותצת, לצד פסל שלו, בכיכר גרוונר שבלונדון, ליד השגרירות האמריקאית שם, כאות הכרה בפועלו של רייגן להפלת החומה.
שרידים מהחומה מונחים גם במקומות רבים בעולם, וביניהם עין הוד.
גלריית תמונות: הפלת החומה ושרידיה
חומת ברלין ומעבר הגבול צ'ק פוינט צ'רלי הפכו גם לסמל בספרות הריגול הקשורה למלחמה הקרה, שהתפתחה במערב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
החומה זכתה לאזכורים רבים בספרות, מוזיקה ובקולנוע.
בספר "המרגל שחזר מן הכפור" (1963), סמיילי, המסתייג מן המבצע אליו מתנדב לימאס, גיבור הספר, ממתין ללימאס על יד חומת ברלין בעת שזה מנסה לטפס מעל החומה.
הספר זכה גם לעיבוד קולנועי באותו שם.
יהושע, "מולכו", מנצלת עולה מברית המועצות, שלא נקלטה בישראל, את ברלין המזרחית כנתיב חזרה למולדתה.
גיבור הספר, מולכו, שליווה אותה בנסיעה מישראל לברלין, עובר עימה בחברת תיירים רבים מן המערב למזרח וממתין מן הצד בקבר החייל האלמוני לראות כיצד תתקבל עתירתה לחזור למזרח.
בסרט הקומי "סודי ביותר!" (1984), מתוארים עלילותיו של זמר רוק צעיר אמריקאי שמגיע לפסטיבל בין-לאומי בגרמניה המזרחית, אשר נתקל בהשלכות של חומת ברלין על תושבי גרמניה לאורך הסרט.
הסרט הגרמני "המנהרה" (2001) עוסק בניסיון בריחה דרך מנהרה שנחפרת מתחת לחומת ברלין.
עלילת הסרט הגרמני "חיים של אחרים" מתחילה בשנת 1984, בחקירה של תושב מזרח ברלין החשוד שסייע, או שיודע מי סייע, לתושב אחר לחצות את החומה.
לקראת סוף הסרט נוטשים עובדים זוטרים בשטאזי את עבודתם כאשר הם שומעים בחדשות על קריסת החומה.
הסרט "להתראות לנין!" (2003) אינו עוסק בחומה עצמה, אלא במעבר פתאומי מהזמן שלפני נפילת החומה לזמן בו החומה כבר נפלה.
הגיבורה, סוציאליסטית נאמנה, לוקה באוטם שריר הלב ונופלת לתרדמת למשך שמונה חודשים, שבתומם מקבלים ילדיה הוראות מהרופא למנוע ממנה כל התרגשות.
כדי לקיים את הוראות הרופא הם מדמים מציאות שעל פיה החומה כלל לא נפלה והמשטר הוא אותו המשטר ששרר קודם.
הסרט "שם קוד מ.ל.א.ך", שעוסק בשיתוף פעולה נדיר בין המזרח הסובייטי למערב, נפתח ברקע על המלחמה הקרה והקמת החומה.
במהלך הסרט עובר הגיבור את החומה במעבר צ'ארלי.
בספטמבר 1990 הופיע סולן להקת פינק פלויד לשעבר רוג'ר ווטרס עם אמנים ידועים רבים בהופעה The Wall: Live in Berlin.
בהופעה נוגנו ברצף כל שירי אלבום האולפן The Wall, לציון נפילתה של חומת ברלין 8 חודשים מוקדם יותר.
באלבומם האחרון של להקת פינק פלויד, The Division Bell, כלול השיר "A Great Day For Freedom" (1994), שנכתב על רקע נפילת חומת ברלין.
בשיר "Nikita" של אלטון ג'ון (ובווידאו קליפ שלו, 1985) מתוארת אהבתו לחיילת ממזרח גרמניה השומרת על חומת ברלין.
ב-10 בנובמבר 2014, לכבוד החגיגות לציון 25 שנה לנפילת החומה, הוציאה גוגל סרטון המתאר בעיקר את שרידי החומה הפזורים בכל רחבי העולם (כולל, כאמור, עין הוד).
בתקשורת נתונים, חומת אש , היא מערכת לניטור וחסימת התקשרויות בלתי רצויות לרשת התקשורת או מחשב יחיד.
בבסיסה, חומת אש היא נתב "חכם" המחבר את הרשת המאובטחת לרשתות אשר אין יכולים לערוב לאבטחתן, לדוגמה, רשת האינטרנט.
מערכת זו מהווה לרוב נדבך חשוב במערך אבטחת רשתות מחשבים בשילוב מערכות אנטי וירוס.
מערכות אלו עשויות להיות מיושמות כתוכנת מחשב או כחומרה ייעודית.
שם המונח תורגם מאנגלית לעברית.
המונח שאול מהמושג "חומת אש" בתחום הבניין, שהוא קיר או מחסום פיזי עמיד לאש, שמטרתו לשמור על השריפה מחוץ למתחם המוגן.
חומת אש מהווה חיץ ביקורתי בין המחשב לבין החוץ, שיכול להיות אינטרנט פנימית, רשת האינטרנט, או כל רשת אחרת.
בהיותה חיץ, חומת האש יכולה למנוע חדירה של התקשרויות זדוניות, לדוגמה ניסיון התפשטות של וירוס, המגיע מחוץ לרשת המוגנת.
ניטור והגבלת גישה של תוכנות או אנשים אל המחשב דרך הרשת.
הגדרת אבטחת תחומים שמאפשרת להגדיר מגבלות שונות על הרשת הפנימית לעומת רשת האינטרנט.
מערכת לרישום לוג הרושמת את כל האירועים שברשת, כך שיהיה אפשר לעקוב אחרי האירועים הלא מורשים.
הגדרת זכויות הגישה החוצה של התוכנות השונות לרשת או לאינטרנט.
הגנה בקבלת תכנים (כגון דואר אלקטרוני) מהרשת בנוסף לכך, לחלק מתוכנות אלו יש תכונות המאפשרות שליטה טובה יותר על הדפדפן, כמו חסימת פרסומות, הודעות קופצות, ועוגיות.
סוגים שונים של חומות אש
סוגים על פי אופי ההגנה
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של חומות אש, בהתאם למאפיינים הבאים:
האם התקשורת נעשית בין צומת ברשת לבין הרשת המקומית או בין שתי רשתות או יותר.
האם הטיפול בתקשורת מבוצע ברמת הרשת או ברמת היישום.
האם חומת האש מבצעת מעקב אחר מצב התקשורת או לא.
סוגים על פי היקף התקשורת
כתלות בהיקף התקשורת המסוננת קיימים:
חומות אש אישיות - תוכנה שבדרך כלל מסננת מידע היוצא ונכנס אל מחשב יחיד דרך האינטרנט.
חומות אש רשתיות - תוכנה שרצה בדרך כלל על מחשב רשת שמחבר שתי רשתות או יותר.
חומת האש מסננת את כל המידע הנכנס והיוצא אל הרשתות המחוברות.
מושג חומת האש המסורתי ברשתות נוגע יותר לסוג השני.
סוגים על פי אופן המימוש
כאשר מתייחסים למקום שבו מתבצע הטיפול בתקשורת קיימים שלושה סוגים של חומות אש:
שני הראשונים עלולים לחפוף אף על פי שהשני - האישי יותר, לא אחראי על רשת שלמה ואפשר ליישם את שניהם על מערכת אחת.
הסוג השלישי הוא ברמה אחת מתחת לרמת היישום.
מוצרי חומת אש מסופקים למגזר הפרטי כמו גם למגזר התאגידי.
בתחום חומות האש למגזר התאגידי ניתן למצוא יצרניות כגון: צ'קפוינט, פורטינט, מיקרוסופט וסיסקו.
חברת צ'קפוינט הישראלית היא מהחברות המובילות בעולם במגזר התאגידי.
חברה זו הייתה הראשונה שפיתחה חומת אש שעובדת ביותר משכבה אחת של מודל ה-TCP/IP (טכנולוגיית ה-stateful inspection עליה רשמה צ'קפוינט פטנט בשנת 1997).
בשנת 2003 נכנסה צ'קפוינט גם לשוק הביתי, עם רכישתה של התוכנה החינמית Zone Alarm של חברת Zone Labs.
חברת פורטינט מספקת למגזר התאגידי חומות אש תחת שם המותג פורטיגייט.
חברת סיסקו מספקת למגזר התאגידי חומות אש מסוג ASA ו-PIX.
חברת מיקרוסופט פעילה גם היא בתחום התאגידי, עם המוצר ISA, המכונה כיום Forefront.
כמו כן, בכל מערכת הפעלה מסוג חלונות, מאז גרסת מערכת ההפעלה Windows XP, מותקנת כברירת מחדל חומת אש בסיסית.
תוכנה חינמית מוכרת נוספת היא חומת האש של Comodo.
בנוסף, כמעט כל יצרנית של תוכנות אנטי-וירוס, דוגמת סימנטק ו-ESET, משלבות במוצריהן רכיב חומת אש.
כאשר משתמשים בחומת אש בחומרה, היא יכולה להיות מחשב ייעודי (המופעל על ידי לינוקס או מערכת הפעלה ייעודית) או להיות משולבת במודם או הנתב.
חומת אדריאנוס היא ביצור אבן ואדמת עשב שנבנה על ידי האימפריה הרומית לאורך האזור שהיום (ממזרח למערב) בטיין אנד ויר, נורת'מברלנד וקאמבריה שתיהן באנגליה.
חלקה המערבי של החומה שוכן בקרבת גבול אנגליה–סקוטלנד.
בניית החומה החלה בשנת 122, והיא הייתה מערכת הביצורים השלישית מתוך ארבע מסוגה שנבנו בבריטניה.
מערכת הביצורים הרביעית היא חומת אנטונינוס שחיברה בין הקלייד והפורת'.
כל החומות הללו נבנו על מנת לסייע בהדיפת פולשים (בעיקר פיקטים) מכיוון צפון, אך גם כדי לסמן את גבול האימפריה.
חומת אדריאנוס היא המפורסמת ביותר כיוון ששרידיה השתמרו בצורה הטובה ביותר.
האימפריה הרומית לא הצליחה להשתלט על האדמות של שבטי הפיקטים ושבטים נוספים שבסקוטלנד של ימינו ולכן נבנתה חומה על קו הגבול (לימס) הצפוני בבריטניה והגבול המבוצר ביותר של האימפריה.
בנוסף לתפקידה הצבאי של החומה משוער כי היו בה שערים שבהם הוקמו עמדות מכס.
חלק גדול מהחומה עדיין קיים, בעיקר במרכזה, וניתן ללכת ברגל לאורך רוב הנתיב שלה.
החומה היא אחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בצפון אנגליה, היכן שהיא לעיתים מכונה בקיצור "החומה הרומית".
החומה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1987, וב-2005 היא הפכה לחלק מאתר המורשת העולמית המורחב שנקרא "גבולות האימפריה הרומית", הכולל בתוכו מספר אתרים בגרמניה.
קרן המורשת האנגלית, שהיא הארגון הממשלתי הממונה על ניהול האתרים ההיסטוריים באנגליה, תיארה את החומה כ"מונומנט החשוב ביותר שנבנה על ידי הרומים בבריטניה".
אורכה של חומת אדריאנוס היה 80 מייל רומיים (117 קילומטרים), כאשר גובהה ורוחבה היו תלויים בזמינות חומרי הבנייה באזור שבו היא עברה.
באזור הנמצא מזרחית לנהר אירת'ינג החומה נבנתה מאבנים מרובעות כך שרוחבה היה שלושה מטרים וגובהה בין חמישה לשישה מטרים, כאשר באזור הנמצא מערבית לנהר החומה נבנתה מאדמת עשב כך שרוחבה היה שישה מטרים וגובהה 3.5 מטרים.
המידות הללו לא כוללות את החפירים, השוליים והמבצרים הסמוכים לחומה.
עוביו של החלק המרכזי היה 2.4 מטרים על בסיס בעובי שלושה מטרים.
חלקים מסוימים בגובה שלושה מטרים מקטע זה שרדו מאז בניית החומה.
חומת אדריאנוס משתרעת מערבה ממבצר סג'דונום הנמצא על גדת הטיין, ועד לחוף מפרץ סולוויי.
הכבישים A69 ו-B6318 עוברים בסמוך לחומה כיוון שהם מחברים את ניוקאסל וקרלייל, ומשם הם ממשיכים מסביב לחוף הצפוני של קאמבריה.
החומה כולה שוכנת דרומה מהגבול בין אנגליה לסקוטלנד, כאשר המרחק בינה לבין הגבול הוא בין 15 קילומטרים במערב ו-110 קילומטרים במזרח.
גבולות האימפריה בראשית דרכה היו מבוססים על מאפיינים טבעיים או אזורים מבוצרים עם נוכחות צבאית חזקה.
במקרים רבים הגבולות סומנו על ידי דרכים צבאיות, שלאורכם פוזרו מבצרים ומגדלי איתות, ורק בתקופתו של דומיטיאנוס נבנו הגבולות המלאכותיים הראשונים בגרמניה עילית.
אדריאנוס הרחיב את השימוש בשיטה זו, והורה לבנות קו רצוף של גדר כלונסאות המגובה על ידי מערכת מבצרים.
על אף שביצורים מסוג זה לא היו עומדים זמן רב בפני פלישה בקנה מידה גדול, הם סימנו באופן פיזי את קצה הטריטוריה הרומית וסייעו בבקרה על הנכנסים והיוצאים מגבולות האימפריה.
אדריאנוס הקטין את הנוכחות הצבאית בטריטוריית הבריגנטים, שהתגוררו בין הטיין להאמבר, ובמקום זאת התמקד בבניית ביצורים חזקים יותר צפונית לטריטוריה זו.
הביצורים הללו היו אמורים להחליף את סטנגייט שנחשבה עד לאותה תקופה כגבול (לימס) האימפריה.
בניית החומה החלה ככל הנראה בשנת 122 ונמשכה שש שנים.
הבנייה החלה בצד המזרחי של החומה ונמשכה לכיוון מערב, כאשר חיילים מכל שלושת הלגיונות שהיו באזור השתתפו בעבודות.
הנתיב שנבחר היה מקביל בקירוב לדרך סטנגייט שחיברה בין לוגוואליום (קרלייל) וקוריה (קורברידג'), שכבר הייתה מוגנת על ידי מערכת מבצרים.
חלקה המזרחי של החומה נבנה לאורך תצורת סלע היסוד הקשיח, הידועה כווין סיל.
החומה בקטע זה כללה את חפיר אגריקולה.
החומה נבנתה על מנת למנוע חדירה של קבוצות פורעים קטנות או מהגרים בלתי רצויים מהצפון, ולא על מנת למנוע פלישה צבאית בקנה מידה גדול.
התוכנית המקורית הייתה לבנות חפיר וחומה שבה ישובצו שמונים מוצבים במרחק קבוע של מייל רומי זה מזה, שבכל אחד מהם יהיו תריסר חיילים, וכן צריחים שישמשו למטרות תצפית ואיתות.
אבן הגיר המקומית שימשה כחומר בנייה, מלבד בקטע שממערב לאירת'ינג שבו השתמשו באדמת דשא, כיוון שלא היו מספיק מאגרי סלעים באזור זה.
מערכת המוצבים באזור זה נבנתה גם כן מעץ ומאדמה במקום מאבן, הצריחים נבנו תמיד מאבן.
תהליך הבנייה של ליבת החומה והציפוי המקיף אותה באזור זה היה לקוי בתחילת העבודות, וכתוצאה מכך היה צורך לתקן את החומה בכמה מקומות.
המוצבים והצריחים נבנו בשלושה דגמים שונים לפי הלגיון שבנה אותם.
לפי כתובות שהתגלו במוצבים הללו הלגיונות שנטלו חלק בבנייתם הם הלגיון השני אוגוסטה, הלגיון העשרים ולריה ויקטריקס והלגיון השישי ויקטריקס.
כל המוצבים היו במרחק של 493 מטרים זה מזה, ושטחם הפנימי היה 4.27 מטרים.
הבנייה התחלקה לקטעים באורך שמונה קילומטרים.
קבוצה אחת מכל לגיון חפרה את היסודות ובנתה את המוצבים והצריחים, ולאחר מכן נבנו קטעי החומה.
עובי החומה הוצר ל-2.5 עד 1.8 מטרים ככל שהחלו להתקרב לצפון הטיין, ולכן קטע זה מכונה "החומה הצרה".
אולם, יסודות החומה העבה כבר הונחו עד לנהר אירת'ינג, היכן שהחלה חומת אדמת הדשא, ומכאן הסיקו שהבנייה התרחשה ממזרח למערב.
צריחים ומוצבים רבים נבנו עם קירות "כנף" כהכנה לחיבור עם החומה הרחבה, כך שלארכאולוגים היו עדויות מסייעות רבות לקביעת הכרונולוגיה של בניית החומה.
שנים מעטות לאחר תחילת בניית החומה הוחלט להוסיף בין 14 ל-17 מבצרים בגודל מלא שבכל אחד מהם ישהו 500 עד 1,000 חיילי מילואים.
הקצה המזרחי של החומה הורחב מזרחה מפונס אליוס (ניוקאסל המודרנית) לסג'דונום (וולסנד) הסמוכה למפרץ טיין.
חלק מהמבצרים הגדולים נבנו מעל הצריחים או המוצבים.
מכתובת שבה מוזכר מושל בשם איולוס פלטוריוס נפוס הסיקו כי השינוי בתוכניות התרחש בשלב מוקדם לאחר תחילת העבודות.
בנקודת זמן כלשהי בתקופת שלטונו של אדריאנוס (לפני 138) החומה שממערב לאירת'ינג נבנתה מחדש מאבן חול בממדים הדומים לקטע המזרחי שנבנה מאבן גיר.
בזמן בניית המבצרים או לאחר מכן נבנה קטע החומה הידוע בכינוי ואלום (Vallum).
קטע זה היה מורכב מחפיר גדול ושטוח ברוחב שישה מטרים, שעומקו היה שלושה מטרים.
מעבר לשולי החפיר היו סוללות עפר בעובי שישה מטרים שגובהן היה שני מטרים.
סוללות חצו את החפיר במרווחים קבועים.
החומה נשמרה על ידי חיל מצב שהורכב מחיילי מילואים שאינם אזרחים.
מספרם השתנה לאורך תקופת השלטון הרומית בבריטניה, אך בדרך כלל הוא מנה 9,000 אנשים כולל חיל רגלים וחיל פרשים.
במבצרים החדשים ניתן היה להחזיק חיל מצב של עד 500 אנשים, ואילו יחידות חיל הפרשים שמנו 1,000 חיילים הוצבו מכל צד.
המספר הכולל של החיילים שאיישו את החומה המוקדמת היה ככל הנראה מעל ל-10,000. בשנת 180 החומה הייתה נתונה לסדרת מתקפות, ובין 196 ל-197 נפגע חיל המצב קשות עד שהיה צורך לבנות מחדש חלקים מהחומה לפי הוראתו של ספטימיוס סוורוס.
המצב באזור הסמוך לחומה היה רגוע לאורך רוב המאה ה-3.
לאחר מותו של אדריאנוס בשנת 138 נטש הקיסר החדש אנטונינוס פיוס את החומה הלכה למעשה, והחל לבנות חומה במרחק 160 קילומטרים צפונית לחומת אדריאנוס, הידועה בימינו כחומת אנטונינוס.
אורכה היה כ-60 קילומטרים והיא הייתה מבוצרת יותר בהשוואה לחומת אדריאנוס.
אנטוניוס כשל בניסיונו לכבוש את השבטים הצפוניים, וכאשר הפך מרקוס אורליוס לקיסר הוא נטש את החומה בשנת 164 וחזר להשתמש בחומת אדריאנוס כקו ההגנה הראשי.
החומה נותרה מאוישת על ידי חיילים רומים עד לנסיגת האימפריה הרומית מבריטניה.
בשלהי המאה ה-4 התרופפה שליטת האימפריה בבריטניה בעקבות פלישות הברברים, נסיגה כלכלית ומרידות צבאיות.
עד לשנת 410 נסוגו המנהל הרומי ולגיוניו באופן מלא מבריטניה, שנותרה לדאוג בעצמה להגנותיה וממשלתה.
לפי עדויות ארכאולוגיות היו חלקים מהחומה מאוישים גם במאה ה-5. במאה ה-8 נותרו מספיק חלקים מהחומה כך שבדה ונרביליס היה יכול לתאר אותה ב-"Historia Ecclesiastica 1.5", על אף שטעה וייחס את בנייתה לספטימיוס סוורוס.
החומה ננטשה והוזנחה במהלך השנים ואבניה שימשו לבניינים מקומיים (כולל במאה ה-20).
ההיסטוריון ג'ון ספיד פרסם סדרת מפות מחוזיות של אנגליה וויילס בתחילת המאה ה-17. הוא תיאר את החומה כ"חומת הפיקטים" המפות של קמברלנד ונורת'מברלנד מתארות את החומה כמאפיין חשוב, ובנוסף מתוארים גם שרידים נוספים מהתקופה הרומית במקרה של מפת קמברלנד.
השימור של שרידי החומה מיוחס באופן חלקי לג'ון קלייטון מניוקאסל, שהחל להתעניין בשימור החומה לאחר ביקור בצ'סטרס.
על מנת למנוע מחוואים לקחת חלקים מהחומה לצורכיהם האישיים הוא החל לקנות חלקים מהקרקע שעליהם ניצבה החומה.
ב-1834 הוא החל לרכוש את האזור שמסביב לסטיל ריג, ובסופו של דבר החזיק ברשותו חלקת קרקע שהשתרעה בין ברנטון לקופילדס, שבה שכנו מספר אתרים הקשורים לחומה.
קלייטון פיקח על חפירות ארכאולוגיות שנערכו במבצר קילורנום, במבצר האוסטידס, ובחלק מהמוצבים.
קלייטון ניהל את החוות שרכש באופן מוצלח, והרווחים שהשיג שימשו לשיקום ושימור נוסף של החומה.
יורשיו של קלייטון לא הצליחו לשמור על הקרקעות ברשותם, ובסופו של דבר הן נרכשו על ידי הקרן הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי תרבותי.
בשנת 2003 נפתח שביל לאומי העובר בסמוך לקטע החומה שבין וולסנד ובואנס-און-סולוויי.
בגלל תנאי השטח המטיילים מתבקשים לסייר בשביל רק בחודשי הקיץ.
חומת אדריאנוס שנועדה להגן מפני הפראים מצפון היוותה את ההשראה לחומה המוזכרת בספר ובסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", אם כי תפקיד חומה זו היה גם להגן מפני יצורים המכונים "האחרים".
חומת לונדון נבנתה על ידי הרומאים במאה השנייה סביב לונדיניום, בסביבות שנת 200 לספירה, עד ככל הנראה שנת 220, על מנת להגן על העיר הרומאית.
היא המשיכה להגן על היישוב במשך כ-1,000 שנים, הרבה אחרי שהרומאים גורשו בשנת 410. בשנת 457 החומה הזו הגנה על לונדון מהתקפת הסקסונים.
בחומה היו מספר שערים ממזרח למערב:
כיום שמות שערים אלה הם שמות של רחובות או אזורים בלונדון שבהם עמדו השערים.
בימי הביניים חוזקה החומה ונוספו לה שערים וביצורים.
בימי הביניים חיזקו אנשי לונדון את החומה והיא המשיכה למלא את תפקידה בהגנה על העיר.
בשרפה הגדולה של לונדון, בשנת 1666, הושמדה כמעט כל העיר שבתוך החומה.
בשיקום העיר נשכחה החומה ונעלמה, לאחר שבנו את הבתים החדשים משני צידיה.
במאות ה-18 וה-19 נהרסו מרבית חלקי החומה או שולבו לתוך מבנים, ואלה שנותרו נהרסו ברובם במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
שרידים של החומה נותרו בקרבת מצודת לונדון על גבעת טאוור וברחוב "חומת לונדון" בחצר מוזיאון העיר לונדון.
החומה הקיפה שטח של 1.3 קילומטר רבוע.
רוחבה היה כ-3 מטרים וגובהה כ-5 מטרים.
חומת אש היא מושג מתחום הבנייה, שמשמעותו קיר או חומה העשויים מחומר עמיד בפני בעירה, ומטרתם לספק הגנה מאש ומדליקות.
בתקופות עתיקות, שבהן עדיין לא נעשה שימוש בחומר נפץ, הייתה הבערת אש אחת הדרכים לגרום לנזק מיידי, רב ומשמעותי לאויב.
תפקיד חומת האש היה למנוע לחלוטין מהאש להתפשט, ובכך למנוע את שריפת המתחם שעליו הגנה.
חומות האש באו בדרך כלל כחלק ממערכת ביצורים כוללות ולא עמדו לבדן.
לעיתים קרובות הייתה החומה עצמה, המקיפה את המתחם המוגן, חומת אש.
חומות האש היו בנויות בדרך כלל מאבן, שהיא חומר עמיד בפני חום, והיו עבות במיוחד.
גם בבנייה המודרנית קיים שימוש בחומרי בידוד עמידים בפני אש, המהווים למעשה חומת אש.
חומת האש היא המקור למושג חומת האש במחשבים.
חומת בגדאד (ידועה גם כחומת אל-עזמיה; בערבית: جدار الاعظمية, תעתיק מדויק: ג'דאר אל-אעט'מיה) הוא שם נפוץ בתקשורת העולמית למחסום הפרדה עשוי לוחות בטון, שנבנה סביב שכונת אל-עזמיה באזור הצפוני של הבירה העיראקית בגדאד, מצידו המזרחי של נהר החידקל.
בניית החומה החלה ב-10 באפריל 2007. אורכה כ-5 ק"מ, וגובה הלוחות המרכיבים אותה עומד על 3.6 מטרים.
החומה נבנתה בתגובה לסדרת פיגועי התאבדות קשים בעיר, שגבו קורבנות רבים, ומטרתה להפריד בין האוכלוסייה הסונית לאוכלוסייה השיעית בבגדד.
ברובה, מיושבת שכונת אל-עזמיה בסונים.
לדברי המתכננים, "החומה תעזור להחזיר את החוק והסדר, על ידי יצירת דרך לנטר את הכניסה והיציאה מהשכונה, ובכך לאפשר לתושבים ולאנשים בעלי עסקים לגיטימיים להיכנס, ולהשאיר את יחידות המוות והמיליציות בחוץ".
בספטמבר 2008 פורק חלק מהחומה, וביוני 2009 הכריזה ממשלת עיראק על פירוק החומה הנותרת.
חומת אורליאנוס (באיטלקית: Mura aureliane) הייתה חומת העיר רומא שנבנתה בין השנים 271–275 בתקופת שלטונו של הקיסר אורליאנוס ופרובוס.
חומות אלה הקיפו את שבע גבעות רומא (שהוקפו עוד בחומת סרוויוס) וכן את שדה מרס ואת מחוז טרסטוורה בגדתו השמאלית של נהר הטיבר.
אורכן של חומות אורליאנוס כ-19 ק"מ והן הקיפו שטח של 13.7 קמ"ר.
החומות נבנו מלבנים ובטון, עוביין הגיע ל-3.5 מטרים, וגובהן ל-8 מטרים.
מגדלים ריבועיים נבנו כל 100 רגלים (כל 29.6 מטרים).
במהלך המאה החמישית הוגבהה החומה לגובה של 16 מטרים.
באותה עת היו בחומה 383 מגדלים, 18 שערים ראשיים ו-2,066 חלונות תצפית.
החל מראשיתה של הקיסרות הרומית, בשל השלום הרומאי והשגשוג שבעקבותיו, גדלה העיר רומא אל מעבר לחומת העיר הישנה (חומת סרוויוס שנבנתה עד בתקופת הרפובליקה הרומית, בשלהי המאה הרביעית לפנה"ס).
עוצמת הצבא הרומי בראשית הקיסרות, שמרה על שלום תושבי העיר מבלי צורך בחומות.
במהלך המאה השלישית, בשל החלשותה של האימפריה הרומית תקפו שבטים ברבריים מבעד לגבולות הקיסרות מצפון.
בשנת 270 הגיעו הוונדלים לצפונה של איטליה בטרם הצליח הצבא הרומי להדפם.
מרד שפרץ בעיר והביא למותם של כ-7,000 תושבים היה גורם נוסף לבנייה.
בעקבות פלישה זו והמרד החלה בניית החומות על ידי הקיסר אורליאנוס.
פרויקט הבנייה היה הגדול ביותר ברומא מאז ימי ראשיתה של האימפריה.
הפרויקט בא להבהיר לתושבים מהי עוצמתו של הקיסר, וליצור רושם של יציבות בעיר, מתוך כוונה למנוע מרידות נוספות.
אורליאנוס עצמו מת לפני השלמת העבודה.
על מנת לחסוך בעלויות שולבו מבנים שונים קיימים בחומות - בהם אמפיתיאטרון קסטרנסה, קסטרה פרטוריה, אקווה קלודיה ופירמידת קסטיוס.
השטחים שמחוץ לחומות נוקו על מנת לאפשר תצפית למגיני העיר.
יעילותה של החומה נתונה במחלוקת, בשל המספר הקטן של הלוחמים שהוקצו להגנה על העיר - כ-25,000 לוחמים של המשמר הפרטוריאני.
ואולם החומה לא נבנתה על מנת להתגונן בפני מצור ממושך.
כוחות הברברים שתקפו את האימפריה נהגו לתקוף מתקפות פתע, ולא לצור תקופה ממושכת, ומפני מתקפות אלה יכלה החומה להגן על תושבי העיר.
בתקופת שלטונו של הקיסר מקסנטיוס, בין השנים 306–312 לספירה, הוכפל גובהה של חומת אורליאנוס ותוגבר המשמר הפרטוריאני, על מנת לאפשר לעיר לעמוד במצור ממושך.
זאת מפני ששלטונו של מקסנטיוס הוכרז בשנת 308 כשלטון 'בלתי חוקי' על ידי הקיסרים והאוגוסטים המכהנים בשלטון המרובע של אותה העת - הטטררכיה, והעיר נדרשה לעמוד בהתקפות מצבאות סדירים של קיסרים ואוגוסטים שונים באימפריה.
בשנת 401 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר הונוריוס שופצו החומות והשערים, וקבר הדריאנוס שמעברו המערבי של הטיבר שולב בחומה כמבצר.
בתקופת שלטונו של טוטילה מלך האוסטרוגותים, בשנת 545 נהרסו כשליש מהחומות, על מנת למנוע מהאימפריה הביזנטית להגן על העיר רומא, במלחמתו בה.
יתרת החומות נותרו חלק מהגנת העיר עד ה-20 בספטמבר 1870 עת שנהרסו חלק מהחומות (בסמוך לפורטה פיה) על ידי חיילי ממלכת איטליה, והעיר נכבשה על ידם במטרה שתהפוך לבירת המדינה.
החומות נותרו גבולה של העיר עד אמצע המאה ה-19, וכמעט לא הייתה בנייה מחוץ לחומות עד תקופה זו.
בשל שימושן הממושך לא נעשה שימוש משני באבני החומות והן נותרו עד ימינו.
בקרבת פורטה סן סבסטיאנו (שער סן סבסטיאן) הוקם מוזיאון החומה.
השערים בחומת אורליאנוס (עם כיוון השעון, החל מהצפוני שבשערים):
פורטה דל פופולו או פורטה פלאמיניה (Porta del Popolo או Porta Flaminia) - ראשיתה של ויה פלאמיניה;
פורטה סאלאריה (Porta Salaria) - ראשיתה של ויה סאלאריה;
פורטה פיה (Porta Pia) - ראשיתה של ויה נומנטאנה בתקופה מאוחרת יותר;
פורטה נומנטאנה (Porta Nomentana) - ראשיתה של ויה נומנטאנה בתקופת הקמת החומה;
פורטה פראטוריאנה (Porta Praetoriana) - בסמוך למחנה המשמר הפרטוריאני;
פורטה טיבורטינה (Porta Tiburtina) - ראשיתה של ויה טריבורטינה;
פורטה מג'יורה (Porta Maggiore) - ראשיתה של ויה פראנסטינה;
פורטה סן ג'ובני (Porta San Giovanni) בסמוך לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו;
פורטה אסינאריה (Porta Asinaria) - ראשיתה של ויה טוסקולאנה;
פורטה לטינה (Porta Latina) - ראשיתה של ויה לטינה;
פורטה סן סבסטיאנו או פורטה אפיה (Porta San Sebastiano או Porta Appia) - ראשיתה של ויה אפיה;
פורטה אוסטיאנסה (Porta Ostiense), בסמוך לפירמידת קסטיוס - ראשיתה של ויה אוסטיאנסה.
שערים בטרסטברה (החל מהדרומי ביותר, עם כיוון השעון):
חומת אנטונינוס היא מערכת ביצורים מאדמת עשב ומאבן, שנבנתה על ידי הרומאים לאורך האזור הידוע כיום בשם החגורה המרכזית של סקוטלנד או קו הגבול קלייד-פורת'.
למרות שרוב החומה נהרסה במשך השנים, חלקים ממנה עדיין קיימים באזור בירסדן, קירקינטילוך, טווצ'אר, קרוי, פלקרק ופולמונט.
בניית החומה התרחשה בין 138 ל-142 לספירה, בתקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס, על ידי קווינטוס לוליוס אורביקוס.
החומה השתרעה לאורך 63 ק"מ מאולד קילפטריק שבמועצה האזורית מערב דנברטונשייר הסמוכה למפרץ קלייד, ועד לעיירה בורואוסטנס שבמועצה האזורית פלקירק הסמוכה למפרץ פורת'.
החומה הייתה אמורה להחליף את חומת אדריאנוס ששכנה דרומית לה במרחק 160 ק"מ, ולשמש כקו הגבול של הפרובינקיה בריטניה.
אולם, למרות שהרומאים הקימו מבצרים ומחנות צבא זמניים צפונית לחומה הם לא הצליחו לכבוש את הקלדוניאנים, וחומת אנטונינוס הייתה נתונה להתקפות רבות.
הרומאים קראו לאזור שמצפון לחומה בשם קלדוניה, אם כי בכמה מקורות משמעות המונח עשוי להתייחס לאזור שמצפון לחומת אדריאנוס.
החומה הייתה קצרה יותר בהשוואה לחומת אדריאנוס, והיא נבנתה על אדמת דשא שמעל ליסודות אבן בניגוד לאבן בלבד, אך למרות זאת הייתה הישג מרשים, כיוון שבנייתה הושלמה בתוך כשנתיים, והתרחשה בקצה הצפוני של האימפריה הרומית.
לפי צורת יסודות האבן ואגפי החומות של המבצרים המקוריים, נטען כי התוכנית המקורית הייתה לבנות חומת אבן הדומה לחומת אדריאנוס, אך התוכנית השתנתה במהירות.
בצורה שבה היא נבנתה, החומה הייתה למעשה מעין סוללה בגובה ארבעה מטרים שהוכנה משכבות של אדמת עשב עם אדמה רגילה, שבסמוך לצד הצפוני שלה נבנה חפיר ובסמוך לצד הדרומי דרך צבאית.
התוכנית המקורית של הרומאים הייתה לבנות מבצרים בכל שישה מייל, אך בסופו של דבר הם החליטו שהמרחק בין המבצרים יהיה שני מייל, ובסך הכל הם בנו 19 מבצרים לאורך החומה.
אחד המבצרים שהשתמרו בצורה ביותר הוא מבצר ראת' קאסל, אך הוא גם אחד הקטנים שבהם.
בנוסף, למבצר היו לפחות תשע עמדות, שככל הנראה נבנו במרחק של מייל אחד זו מזו, והיו חלק מהתוכנית המקורית שמאוחר יותר הוחלף במבצרים רגילים.
העמדה הבולטת ביותר היא קינייל, הנמצאת בקצה המזרחי של החומה ליד בורואוסטנס.
בנוסף לחומה עצמה היו באזור מספר מבצרי חוף, הנחשבים למוצבים מרוחקים או לבסיסי אספקה של החומה עצמה.
בנוסף, קבוצת מבצרים ששכנה באזור גאסק רידג' הצפוני הופעלה מחדש.
החומה ננטשה לאחר שהייתה בשימוש במשך עשרים שנים בלבד, כאשר הלגיונות הרומיים נסוגו בשנת 162 לחומת אדריאנוס, ובמשך הזמן הם הגיעו להסכמה עם השבטים הבריטונים שעליהם הם פרסו את חסותם מתוך תקווה שבעתיד השבטים יהפכו למדינות חיץ שיתפרסמו בכינוי הן אוגלד ("הצפון הישן" בוולשית).
לאחר שורה של התקפות שהתרחשה בשנת 197, הקיסר ספטימיוס סוורוס הגיע לסקוטלנד בשנת 208 על מנת לחזק את גבול האימפריה, ושיקם חלקים מהחומה.
למרות שהכיבוש מחדש הזה נמשך שנים ספורות בלבד, החומה מכונה על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר בשם החומה הסוורנית.
כתוצאה מכך מלומדים מאוחרים יותר כגון בדה ונרביליס התבלבלו בין חומת אנטונינוס לחומת אדריאנוס.
בחיבורים מימי הביניים, כגון זה של ג'ון מפורדאן, החומה מכונה לעיתים "סוללת גריים".
פורדאן טוען שהשם נגזר מסבו של המלך הבדיוני אוגניוס שהיה בנו של פארקוהאר.
שם זה השתבש והפך ל-Graham's dyke (סוללת גריים) - שעדיין מצוי בשימוש בקצה המזרחי של החומה - וקשור לשבט גרהאם.
הכינוי Graeme משמש בחלקים מסוימים של סקוטלנד לתיאור השטן, כך שהמשמעות של השם Gryme's dyke היא "סוללת השטן", דבר המשקף את שמו של הלימס הרומי בדרום גרמניה המכונה לעיתים "Teufelsmauer".
השם Grim עשוי להיות כינוי לאודין או וודאן, הנחשבים כאלה שיכלו לבנות מבנים גדולים בתוך פרק זמן קצר.
בקרב העוסקים בנושא עתיקות סוללת גרהאם מכונה בדרך כלל "חומת פיוס" או אנטונין ואלום, על שמו של הקיסר אנטונינוס פיוס שבתקופתו נבנתה החומה.
ממשלת בריטניה הכריזה בשנת 2003 כי חומת אנטונינוס מועמדת להפיכה לאתר מורשת עולמית.
ממשלת סקוטלנד הביעה את תמיכתה בשנת 2005, ושרת התרבות של סקוטלנד באותה תקופה, פטרישיה פרגוסון, החליטה ב-2006 להצטרף לתומכים.
בינואר 2007 הממלכה המאוחדת אישרה את המועמדות באופן סופי, וחברי הפרלמנט הסקוטי התבקשו במאי של אותה שנה לתמוך במועמדות פעם נוספות.
החומה הוכרזה לבסוף כהרחבה לאתר המורשת העולמית "גבולות האימפריה הרומית" ב-7 ביולי 2008. הכרזה זו משותפת לממלכה המאוחדת ולגרמניה שבתחומה נמצא הלימס הגרמאני.
חומש תחילה הוא מטה פעולה ימני קיצוני בישראל, שהוקם במטרה לבטל את תוכנית ההתנתקות.
הטענה בבסיס השם אומרת שתחילת תהליך הביטול תיעשה ביישוב הקרוב ביותר ליישובים קיימים אחרים, ושבאזורו לא הייתה העברת סמכויות ביטחוניות מצה"ל: חומש.
יו"ר התנועה הוא סא"ל במיל' יצחק שדמי והתנועה מורכבת מפעילי ימין, בהם בעז העצני, בנו של אליקים העצני, אורית שפיץ (מורשת) וגדי אשל (נופית).
אף על פי שאינו מגובּה במנגנון כלשהו, הניע המטה כמה פעולות עלייה לחומש בסדרי גודל של עד כ-15,000 איש במשך תקופת פעילותו.
כמו כן קיימת, כתוצאה מפעילות זאת, ישנה נוכחות קבועה בחומש של כמה עשרות צעירים, ומתקיימים בו לימודים סדירים בישיבת חומש בראשות הרב אלישמע כהן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, פעל הארגון כחלק מקואליציה של ארגונים על מנת להשיב ישראלים לחבל עזה.
בחנוכה ה'תשס"ז (דצמבר 2006) הגיעו ליישוב שפונה שנה לפני כן כ-1,000 איש והדליקו נרות.
חלקם שהו בו יומיים ואף שלושה ימים, ואף נערך במקום טקס ברית מילה של בן של אחת מתושבות היישוב.
במהלך יום העצמאות ה'תשס"ז, 24 באפריל 2007, צעדו כ-12,000 אנשי ימין להריסות חומש, ובהם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן.
חודש וחצי לאחר מכן, בכ"ו בסיון, 12 ביוני, נערכה עליה נוספת באישור הצבא בהשתתפות אלפי צועדים.
עליה זו, בניגוד לקודמותיה, אורגנה בשיתוף מועצת יש"ע.
בב' באב ה'תשס"ז, 17 ביולי 2007, החל מבצע עליה מתגלגל במהלכו עלו מאות אנשים בקבוצות שמנו בין עשרות למאות עולים.
זאת למרות מאמצים רבים מצד הצבא והמשטרה למנוע את האירוע.
במהלך המבצע החלו העולים להקים בית כנסת ומגדל ארעיים, אך אלו נהרסו במהלך פינוי שבוצע על ידי המשטרה ב-25 ביולי.
עוד באותו לילה חזרו הפעילים לחומש ומאז הם נמצאו על חורבותיו פחות או יותר ברציפות כאשר מדי פעם היו מפונים לצומת בית ליד או קדומים ועולים חזרה להר, עד לתיקון מספר 7 לחוק ההתנתקות שהתיר זאת בשנת 2023.
בי' בשבט תשס"ח מספר חסידי חב"ד עלו למקום עם מכונת דפוס והדפיסו את ספר התניא בגבעה סמוכה לחומש.
הם עלו וערכו שם התוועדויות נוספות, כאשר הידועה ביניהם הייתה בהשתתפות הרב זימרוני ציק.
בל"ג בעומר ה'תשס"ט עלו עשרות אלפי פעילים לחומש, בתיאום עם כוחות הביטחון.
בליל תשעה באב ה'תשס"ט עשרות פעילי חומש קראו תחילה קינות ומגילת איכה על חורבות חומש.
ביום השלישי לחול המועד פסח ה'תשע"ב עלו כ-12,000 אנשים לחומש, בתיאום עם כוחות הביטחון.
שם התקיים סיום מסכת כתובות עם ישיבת חומש בהשתתפות הרב חיים דרוקמן, הרב אליקים לבנון, הרב ישראל אריאל, הרב דוד דודקביץ וחברי כנסת.
חומת מגן כלכלית הוא כינוי שטבע שר האוצר בממשלת שרון הראשונה, סילבן שלום, למדיניות הכלכלית של משרד האוצר, זמן קצר לאחר מבצע חומת מגן.
בהגשמת התוכנית עסק השר שלום עצמו בשנת 2002, והמשיך בה מחליפו בתפקיד בממשלת שרון השנייה, בנימין נתניהו, בשנים 2003–2005.
התוכנית הגיעה בתגובה למיתון הכלכלי בישראל לאחר ההאטה בכלכלה העולמית בשנת 2001, משבר התעשיות הטכנולוגיה והחמרה במצב הביטחוני ב-2002 כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה.
התוכנית עזרה בהפחתת הגרעון הציבורי ועזרה בקבלת חלק מהערבויות שממשלת ישראל ביקשה מארצות הברית לצורך יציאה מהמיתון.
היא אוששה את הפעילות העסקית במשק, הקטינה את המעורבות הממשלתית, כך שכלל הפרמטרים הראו התאוששות כלכלית רחבה בהם חידוש הצמיחה, צמצום האבטלה, החזרת השקעות-חוץ בישראל ורמת אינפלציה כמעט אפסית.
למימוש התוכנית שימשו שלושה חוקי הסדרים, שלוו בצעדי חקיקה נוספים.
ראשית מימושה של התוכנית בחוק תוכנית החירום הכלכלית, שאושר בכנסת ביוני 2002, והמשכה בחוק ההסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2003), התשס"ג-2002 ובחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל.
קיצוץ של 4% ברבות מהקצבאות והגמלאות של המוסד לביטוח לאומי
קיצוצים חדים ביותר בקצבאות הילדים
בעקבות המלצותיה של "ועדת רבינוביץ'", נחקק תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שמרכיביו העיקריים:
תחילתו של תהליך להורדת שיעורי המס (סעיף 121 לפקודת מס הכנסה).
חיוב במס הכנסה של רווחים ריאליים מהכנסות מריבית ומשוק ההון.
מעבר ממיסוי טריטוריאלי למיסוי פרסונלי, שהביא להרחבה מהותית בחיוב במס הכנסה של ישראלים השוהים בחו"ל.
רפורמה במיסוי הקצאת מניות לעובדים (סעיף 102 לפקודת מס הכנסה).
רפורמת בכר להקטנת הריכוזיות בשוק ההון
העלאת גיל הפרישה לגברים מגיל 65 לגיל 67, ולנשים מגיל 60 לגיל 62.
אל על הונפקה לבורסה ב-2003
צים נמכרה לאחים עופר ב-2004
גרעין השליטה בבנק דיסקונט נמכר ב-2005 לקבוצת משקיעים בראשות איש העסקים מתיו ברונפמן
גרעין השליטה בבזק נמכר לקבוצת משקיעים בראשות חיים סבן.
התוכנית הצטיירה כמדיניות כלכלית אנטי-חברתית הפוגעת בשכבות חלשות ומגדילה את אי-השוויון במשק ובמהלכה הייתה עליה חדה במדדי העוני היחסי והפערים החברתיים הורחבו.
כמו כן רווחות האשמות שנתניהו "מכר בזול" נכסי ציבור לאילי הון, ובכך העשיר בודדים על חשבון כלל אזרחי ישראל.
חלק מהמתנגדים לתוכנית מכנים את המדיניות "גזרות ביבי".
בעיתונות החרדית כונתה התוכנית "גזרות תשס"ג".
חומת הקרמלין היא חומה הגנתית, מרובת מגדלים, שנבנתה על מנת להגן על הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
העיר מוסקבה נוסדה בשנת 1147. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1156, נבנתה החומה הראשונה של העיר - ככל הנראה חומה עשויה עץ ולה מספר מגדלי שמירה.
חומה זו נהרסה בשנת 1238 בעת הפלישה המונגולית לרוסיה.
לאחר בניית הקרמלין מחדש על ידי איוון הראשון, הקים איוון מצודה חדשה בין השנים 1339–1340. חומה זו הייתה בנויה ככל הנראה מקירות עץ אלון עבות.
חומה זו נשרפה בשריפה הגדולה של שנת 1365. הנסיך דמיטרי דונסקוי החל בשנת 1367 בבניית החומה - והפעם חומת אבן גיר.
חומה זו עצרה את הפלישה של הטטרים בשנת 1382 ומנעה את כיבוש העיר.
בסוף המאה ה-15 החליט הנסיך איוואן הגדול להקים חומה חדשה לעיר.
זו נבנתה בין השנים 1485–1495 על ידי האדריכלים האיטלקים: אנטוניו גילארדי (המכונה אנטוניו פרייאזין), מארקו רופו (המכונה מארקו פרייאזין), פייטרו אנטוניו סולארי (המכונה פיוטר פרייאזן) ואלואיסיו דה מילאנו (המכונה אלקסי פרייאזין).
החומה החדשה נבנתה על בסיס החומה הישנה (ובמספר אתרים עדיין ניתן לראות את החומה התחתונה).
במהלך השנים גדלה העיר אל מחוץ לחומות, ובסוף המאה ה-17 נבנתה חומה חדשה סביב העיר.
במהלך שלטונו של הצאר אלכסיי רומאנוב נבנו בחומת הקרמלין מגדלים דקורטיביים - מגדלים אלה נבנו לבנים ולא אבן.
החומה שופצה במהלך שלטונם של הצארינה יליזבטה והצאר אלכסנדר הראשון וכן שופצו בתקופת השלטון הסובייטי.
אורכה של החומה 2,235 מטרים, והיא מקיפה שטח משולש.
גובה החומה נע בין 5 מטרים ל-19 מטרים בהתאם לפני השטח.
זיזים הגנתיים נבנו בראש החומה לאורך המעבר וגובהם נע בין 2 - 2.5 מטרים, ועוביים נע בין 65 - 75 ס"מ.
בראש החומות ישנו מעבר הגנתי שעוביו נע בין 2 ל-4.5 מטרים (בהתאם לעובי החומה).
20 מגדלי שמירה שרדו עד ימינו.
העתיק שבמגדלים - מגדל טיינטיסקאיה נבנה בשנת 1485, והחדש שבהם - מגדל צאסקאיה נבנה בשנת 1680. בחומה ארבעה מגדלי שערים: ספאסקאיה, סורויצקאיה, טרויצקאיה וניקולסקאיה.
כל המגדלים עוטרו בכוכבים אדומים בתקופת השלטון הסובייטי.
שער ספאסקאיה משמש כיום לבעלי תפקידים רשמיים ולטקסים דתיים וסגור לציבור.
שער מגדל ניקולסקאיה משמש את עובדי הקרמלין, שער טרויטצקאיה משמש את התיירים המבקרים באתר (למעט המבקרים בנשקיית הקרמלין הנכנסים לאתר דרך מגדל סורויצקאיה).
חלקה הדרומי של החומה פונה לנהר מוסקבה, חלקה המזרחי לכיכר האדומה, חלקה המערבי פונה לנתיב בו עבר נהר נגלינאיה (כיום נמצא במקום גן אלכסנדר ובו קבר החייל האלמוני).
תחת החומה מצויים מעברים וחללים תת-קרקעיים רבים, המחייבים תחזוקה שוטפת עקב שקיעת הקרקע.
מקובל שהמעברים נוצרו סמוך לבניית החומה, ושמשו כדרכי מילוט וכמחסנים.
רוב המעברים סגורים כיום לקהל, דבר הגורר היווצרות אגדות אורבניות בדבר שימושן כיום, ויש הסוברים ששוכנת בהם ובמעברים הפזורים תחת כל הקרמלין עיר תת-קרקעית נרחבת מהתקופה הסובייטית.
חומת ירושלים העות'מאנית היא החומה הנוכחית של העיר העתיקה בירושלים, והאחרונה בשורת חומות שנבנו בירושלים מיום היווסדה לפני אלפי שנים ועד ימינו.
החומה נבנתה בידי סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, לאחר שהעיר עמדה פרוּזה במשך כ-300 שנה.
החומה נבנתה בהתאם לטופוגרפיה הטבעית של העיר ולנקודות התורפה שלה, ולכן באופן טבעי היא עוקבת במהלכה אחר תוואי החומות שקדמו לה, ולרוב אף בנויה מעליהן.
בשל כך רבים מהנדבכים התחתונים בחלקיה השונים של החומה שייכים לתקופות קדומות יותר.
במחצית המאה ה-19, עם תהליך היציאה מהחומות, איבדה חומת ירושלים העות'מאנית מחשיבותה הביטחונית, ומאז ועד היום היא משמשת כאתר תיירותי וכסמל לעיר העתיקה של ירושלים.
במשך רוב שנות קיומה של ירושלים, הייתה העיר מוקפת בחומה, שנועדה להגן עליה מפני אויבים.
כמעט בכל פעם שהעיר נכבשה ונהרסה, חרבה גם חומתה, אך לרוב היא נבנתה שוב על ידי הכובש החדש, או בידי תושבי העיר.
החומה הראשונה נבנתה סביב ירושלים בימי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, והאחרונה, הקיימת עד היום, היא חומת ירושלים העות'מאנית, שנבנתה לפני כ-500 שנה.
חוקרים רבים תהו מה הביא את הסולטאן סולימאן לבנות חומה בירושלים, לאחר שעמדה פרוּזה שנים כה רבות.
מקובל כי המוטיבציה שלו הייתה דתית בעיקרה – אמונה כי עיר הקודש ראויה לחומה משלה, כהגנה בפני פשיטות שודדים בדואים ממדבר יהודה.
כמו כן נראה כי ביקש להדגיש בכך את חשיבותה של עיר הקודש, שהוזנחה שנים רבות מדי: "הדורות הבאים...
ראו במעשהו של סולימאן הבעת כבוד ויקר לירושלים, וניסיון להעלאת חשיבותה." כמו כן, ייתכן שבניית החומה נועדה למשוך תושבים לירושלים ולשפר בכך את מצבה הכלכלי, לקדם אותה מבחינה דמוגרפית ולהשליט בה חוק וסדר.
דעה נוספת גורסת כי החומה נבנתה כהגנה לעיר, בשל החשש מחידוש מסעי הצלב במאה ה-16 בידי קרל החמישי, מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, והחשש מפני רצונו לכבוש את ירושלים.
ייתכן גם שסולימאן ביקש לחזק בכך את הנוכחות המוסלמית בירושלים, להעמיק את קדושתה לאסלאם ו"לזכות באהדת האוכלוסייה המוסלמית הכבושה".
זהותם של אדריכלי החומה אינה ידועה.
יש הטוענים כי הסולטאן גייס לתכנון החומה את סינאן, אדריכל החצר האגדי של האימפריה העות'מאנית, שתכנן כ-500 מבנים ברחבי האימפריה, אולם נראה כי מעורבותו של סינאן בחומת ירושלים הייתה בתכנון שער שכם בלבד.
בנוסף, על-פי אגדה אורבנית, קברי המהנדסים בשער יפו הוא קברם של אדריכלי החומה.
אורכה של חומת ירושלים העות'מאנית הוא כארבעה וחצי קילומטרים, והיא מקיפה מרובע ששטחו כקילומטר רבוע אחד (העיר העתיקה של ימינו).
היא בנויה ברובה על בסיס חומות קדומות, ומהלכה משמר את התוואי שלהן כמעט במדויק.
החומה בנויה לגובה של כ-10 מטרים, אולם היא דקה למדי ביחס לחומות שנהגו לבנות בתקופתה, ועובייה אינו עולה על 2 וחצי מטרים.
בחומה העות'מאנית משולבים מספר אמצעי הגנה, ובהם:
שיניות חומה – נועדו לאפשר לחיילים להסתתר מאחוריהן ולירות באויב שבחוץ דרך הרווחים שביניהן.
צריחים ומגדלי שמירה – מגדלים הבולטים מקו החומה, ומאפשרים לחיילים שעליה לתקוף את האויב מצדו ולירות עליו, אם ינסה לטפס עליה.
משיקולי – מרפסות הגנה ללא רצפה שהותקנו במגדלי השמירה ובעיקר מעל השערים, דרכן יכלו השומרים לשפוך חול חם, אבנים ומים רותחים על האויב.
חרכי ירי – חלונות צרים מאוד בחומה ובמגדלי השמירה, שמתוכם יכלו החיילים לעקוב אחר המתרחש מחוץ לחומה, ואף לירות באויב מבלי שיבחין בהם.
חפיר – תעלה עמוקה לאורך החומה הצפונית, שנועדה למנוע מאיל ניגוח להתקרב לחומה.
העות'מאנים לא שיפצו את החפיר הישן מהתקופה הערבית הקדומה, אך בנו את החומה לאורכו.
מדפי תותחים – ייחודה של החומה העות'מאנית ביחס לתקופתה, הוא שילובן של נישות קטנות בראשה לצורך הצבת תותחים.
שערים מוגנים – נקודת התוּרְפָּה בכל מערכת ביצורים היא שעריה.
בשל כך אובטחו שערי החומה העות'מאנית בכמה אמצעים, כמו בתי שער, דלתות כבדות, מנעולים, משיקולי ועוד .
בניית החומה החלה בצפון, שכן שם היה שטח מישורי מול החומה, שאיפשר נקודות פריצה נוחות לעיר.
טבלאות ההקדשה מעל לכל שער בחומה כוללות גם את תאריך חנוכתו של השער על פי הלוח המוסלמי, דבר המלמד כי עם השלמת החומה הצפונית התפצלו הבונים לשתי קבוצות: האחת המשיכה בבניית החומה המערבית, והשנייה פנתה לבניית החומה המזרחית.
הכתובות מלמדות, למשל, כי שער שכם שבחומה הצפונית הושלם כבר בשנת 1538, ואילו שער ציון הדרומי נחנך בשנת 1542. עולה אפוא כי החומה נבנתה במהירות, והושלמה בתוך 4 שנים וחצי בלבד.
החומה נבנתה על ידי אלפי פועלים, בהם אנשי מקצוע כמו בנאים מומחים שהובאו מקהיר, מחלב ומאיסטנבול.
את משכורתם שילם הסולטאן, ותשלום נוסף ניתן להם גם מכספי מסים ששילמו תושבי ארץ ישראל וסוריה.
כמו כן, אולצו תושביה הנוצרים של ירושלים לספק לפועלים חלק מהאבנים לחומה.
בעבר נטען כי מנהל הפרויקט הגדול של בניית חומת ירושלים העות'מאנית היה אברהם קאשטרו (קסטרו), יהודי מגולי ספרד ששימש באותה עת כשר האוצר במצרים תחת שלטון הסולטאן, ואף כונה "הממונה על בניין חומות ירושלים".
אולם, עולה כי זיהוי זה שגוי, וכי מנהל העבודה היה מוחמד צ'לבי אלנקאש, פקיד עות'מאני רם-דרג, שאף היה אחראי על גביית המיסים.
מלבד המספר העצום של הפועלים, שבנו אותה בו-זמנית, הושגה בנייתה המהירה של החומה העות'מאנית בכמה דרכים:
בנייה על גבי חומות עתיקות – הבונים השתיתו ככל האפשר את החומה החדשה על שרידי חומות קודמות, וחסכו בכך בניית נדבכים רבים, וכן חציבת יסודות בקטעים אלה.
שימוש משני – הבונים פירקו מבנים ישנים והשתמשו באבניהם לבניית החומה.
הם העדיפו בעיקר מבני ציבור גדולים, כמו כנסיות ובתי הארחה, שסיפקו גם עיטורי אבן לקישוט שערי החומה ומגדליה.
בניית חומה קצרה – בניגוד להיגיון הטופוגרפי, שעל פיו יש לכלול את הר ציון בתוך החומות, התחקו הבונים אחר התוואי הדרומי של החומה הפאטימית, שהותירה את הר ציון ואת עיר דוד מחוץ לעיר.
שילוב כותלי הר הבית בתוואי החומה - הבונים חיברו את החומה לאמצע הכותל הדרומי של הר הבית, כך שמחציתו המזרחית, וכן כל הכותל המזרחי של הר הבית, הפכו לחלק מהחומה החיצונית של העיר .
כל שנותר להם לעשות בקטע גדול זה היה להוסיף שיניות חומה לכותלי הר הבית, כדי לשוות לקטע זה מראה הדומה לשאר חלקי החומה.
בניית חומה דקה – החומה העות'מאנית אמנם גבוהה, אך אינה עבה במיוחד: חלקיה העבים ביותר מגיעים ללא יותר משני מטרים וחצי, וזאת לעומת חומות בערים אחרות מאותה התקופה, שנבנו בעובי של ארבעה מטרים לפחות.
גם אחרי שהסתיימה בניית החומה, דאג השלטון לתחזוקתה ולשלמותה.
בשנת 1556, למשל, נשפט אדם על כי חפר מחוץ לחומה ליד שער השבטים (באב אל-אסבאט; נראה שהכוונה היא לשער האריות) באופן שעלול היה לערער את יסודות ביצורי העיר.
ב-1557 נשלחו ציוד וסכום כסף גדול מהסולטאן לחיזוק הביצורים ובניית חפיר סביב החומה במקומות הנחוצים.
בחומת ירושלים העות'מאנית ישנם 8 שערים: שבעה מהם נבנו בה מלכתחילה, ואחד, השער החדש, נפרץ בה במאה ה-19. אחד משבעת השערים המקוריים הוא שער הרחמים, המוביל ישירות להר הבית דרך הכותל המזרחי.
שער זה קדום לחומה העות'מאנית, ומתוארך לימי הביניים.
באופן אירוני, עם שילובו של הכותל המזרחי בחומת ירושלים העות'מאנית, נאטם שער הרחמים מסיבות של הגנה וביטחון, דלתות העץ שלו הוחלפו בקירות אבן, והמבנה כולו הפך למגדל שמירה, כך שמעולם לא שימש כשער בתקופה העות'מאנית.
השער הגדול, המשוכלל והמפואר ביותר הוא שער שכם, ששימש בעבר כשער הראשי של ירושלים, שכן הדרך הראשית לעיר הגיעה מצפון (היום – כביש 443).
שאר השערים הם שער האריות במזרח; שער האשפות ושער ציון בדרום; שער יפו שהוא השער היחיד במערב; ושער הפרחים הקרוב לשער שכם, שניהם בחומה הצפונית.
חלק משמות השערים לקוח מחומות קדומות יותר שהיו בירושלים, למשל השם 'שער האשפות', שמקורו בחומת ירושלים מתקופת נחמיה בראשית ימי בית שני בירושלים: .
שם מושאל נוסף הוא 'שער ציון', המשמר את שמו של 'בָּאבּ א-צהיון', שהיה פתח בחומה מימי הביניים בהר ציון.
שערי חומת ירושלים העות'מאנית מקושטים בעיטורים ובשילובי אבן רבים, שנשדדו ברובם הגדול ממבנים קדומים שעמדו בקרבת מקום, ופורקו בידי בוני החומה.
כך למשל מעוטרת חזיתו של שער ציון בכותרות עמודים צלבניות, ומשני צדיו חרכי ירי מסוגננים, שהם למעשה חלונות כנסייה; שער האריות קושט בצמד ברדלסים, שעיטרו כנראה לפני-כן מבנה של השליט הממלוכי ביברס, שסמלו היה ברדלס; דומה גם שהקשת הפנימית בשער יפו נלקחה מכנסייה צלבנית.
שערי ירושלים ננעלו מדי לילה עם שקיעת החמה, ונפתחו למחרת היום עם זריחתה.
המנעולים והמפתחות הוחזקו דרך קבע בידי מפקד חיל המצב העות'מאני בעיר, שישב במצודה.
רק בשלהי המאה ה-19 (ואולי בראשית המאה ה-20), כשהיציאה מהחומות הייתה בשיאה, ולא הייתה עוד משמעות הגנתית לנעילת השערים, הם הושארו פתוחים גם ביום וגם בלילה.
נראה כי עבודות הבנייה הופסקו באופן פתאומי, לאחר שרוב החומה כבר עמד על כנו.
ההיסטוריון נתן שור, שתלה את בניית החומה באיום כיבוש העיר על ידי קרל החמישי, טוען כי בשנת 1543 השתנה מאזן הכוחות הפוליטיים והצבאיים באירופה: ניסיונותיו של קרל החמישי לגייס לצדו את הציים האיטלקיים במלחמתו בעות'מאנים עלו בתוהו.
כן הכשילה סערה ימית גדולה פעולת קרב גדולה שתכנן, ומטרתה הייתה להשתלט על מעוזים עות'מאניים באלג'יר.
כישלונות אלה ריפו את ידיו של קרל, והוא ויתר על תוכניתו לכבוש את ירושלים.
זאת הסיבה, על-פי נתן שור, להפסקת פרויקט בניית החומות בירושלים, והסולטנות העות'מאנית הפנתה את משאביה למטרות אחרות.
המזרחן אמנון כהן חולק על טענה זו וסובר כי הסולטנות ראתה בלטישת העיניים הנוצרית לירושלים איום תמידי.
בשל כך, למשל, הקפידה על אחזקת חיל מצב גדול מאוד בעיר (כמאה יניצ'רים), וכן על תחזוקה שוטפת של תותחי העיר, ואף על החלפתם בתותחים חדשים במידת הצורך.
באמצע המאה ה-16, למשל, כשהסתבר כי מצב התחזוקה של חלק מהתותחים הידרדר, נשלחו הוראות, מומחים ותקציב מאיסטנבול להקמת בית מלאכה לתיקון תותחים ולייצורם בירושלים.
כהן אינו מתייחס לשאלה מדוע לא הסתיימה בניית החומה, ולמעשה אף חוקר, למעט שור, לא נתן על כך את הדעת.
כמעט 400 שנה הקיפה החומה העות'מאנית את כל החלק המיושב של ירושלים והגנה על תושביה, אך במחצית המאה ה-19 הלכה העיר והתפשטה אל מחוץ לחומות: שכונות חדשות נוסדו בזו אחר זו, ועד מלחמת העולם הראשונה כבר גרו רוב תושבי העיר מחוץ לחומות.
בתים רבים נבנו בצמוד לחומה מבחוץ, בעיקר סביב שער יפו, השער החדש ושער שכם, עד כי לא ניתן היה לראות את החומה באזורים אלה.
בקטעים רבים החומה הפכה לקיר סתמי בירושלים, ללא משמעות הגנתית או ביטחונית.
כאשר עלו הבריטים על ירושלים, קרסו מערכי ההגנה העות'מאניים שמסביב לירושלים והטורקים ברחו מהעיר מבלי לעשות שימוש הגנתי בחומה.
בתקופת המנדט הבריטי ראו השליטים הבריטים בחומה פנינה אדריכלית ואחד מסמלי המורשת של ירושלים.
מושל ירושלים הראשון, רונלד סטורס, קבע כי יש להרוס את כל הבתים הצמודים לחומה מבחוץ, כדי לחשוף את מלוא החומה לעין כול.
הוא הזמין מתכנני ערים מאנגליה שיקבעו תוכניות אב לעיר, תוך הקפדה על יצירת חגורת יֶרֶק (, אזור חיץ ירוק) סביב חומת העיר העתיקה.
כך, למשל, הייתה תוכנית מקלין משנת 1918, תוכנית גדס לירושלים מ-1919, ותוכנית גדס-אשבי מ-1922. הריסת הבתים הצמודים לחומה החלה רק בשלהי תקופת המנדט, ולא הושלמה עד יציאת הבריטים מהארץ.
בקרבות מלחמת העצמאות ב-1948 נחלו הפלמ"ח, ובהמשך צה"ל, מפלה קשה בהגנת הרובע היהודי.
את קולר האשמה תלה אז דוד בן-גוריון בחומה, שהפריעה, לטענתו, למגינים בדרכם פנימה.
במשך 19 שנות העיר החצויה לא נעשה דבר עם החומה, שכן חלקים עיקריים בה נשענו על שטחי הפקר ושמשו כעמדות ירי של הלגיון הירדני.
שבוע אחד בלבד לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים ב-1967, הזכיר בן-גוריון את אחריותה של החומה לכישלון הגנת הרובע היהודי, וקרא להרוס אותה:
הדברים ספגו ביקורת קשה מצד אנשי רוח רבים, ובהם הסופר ש"י עגנון שאמר: (דברים שאמר לאחר סיור בעיר העתיקה, 25 ביוני 1967).
גם הסופר יצחק שלו לא חסך את שבט לשונו, ובמכתב תגובה ארוך שפורסם בעיתון הארץ ב-22 ביוני 1967, כתב בין היתר:
קריאתו של בן-גוריון לא יצאה לפועל.
אדרבא, ראש עיריית ירושלים באותה עת, טדי קולק, דבק בתוכניות המתאר של הבריטים לחשיפת החומה ולשיקומה.
בחודשים שאחרי איחוד העיר הרס קולק את הבתים החרבים למחצה שהיו צמודים לחומה באזור ממילא, כיכר צה"ל ושכונת מוסררה, והודיע על הקמת גן לאומי סובב חומות ירושלים.
בשנות ה-70 נפתח הגן באופן רשמי.
במקביל, הוכשרה טיילת בראש החומה, המאפשרת לטייל עליה בשני מסלולים: סביב הרובע הארמני והיהודי משער יפו עד שער האשפות, וסביב הרובע הנוצרי והמוסלמי משער יפו עד שער האריות.
בשנת 2004 נפלה אבן גדולה מראש החומה, דבר שהביא את רשות העתיקות לערוך סדרה ארוכה של שיפוצים בחומת ירושלים העות'מאנית בין השנים 2004–2011, בעיקר באזור שער יפו ושער ציון.
חומת מפגע היא סוללת עפר עבה או קיר בטון עבה מצופה בספוג שמטרתם לספוג ולבלום ירי קליעים (כגון כדורי נשק קל) ונתזים.