tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארדש יזם את הדיון באמנות שימושית של חוג פטפי.
ב-22 באוקטובר 1956 הוא נשא נאום באספה שאורגנה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הדיווח על אספת הסטודנטים שודרה ברדיו קושוט, באותו ערב.
לפי האוטוביוגרפיה שלו, פטר ארדש היה לצד המרד ב-1956. בימים שלאחר מכן עבד לצד נציג חשוב בפרלמנט.
כתומך של יוסיפ ברוז טיטו ושל הניהול העצמי היוגוסלבי, הוא יכול היה להשתמש במכונית של השגריר היוגוסלבי.
לאחר ה-4 בנובמבר, הוא לקח את אשתו, בתו הקטנה ומשפחתו של חבר הפרלמנט לשגרירות יוגוסלביה.
הוא וחבר הפרלמנט מצאו מקלט בדירה של הנספח הצבאי היוגוסלבי.
ארדש שהה שם עד ה-18 בנובמבר.
ב-26 במרץ 1957 נכנע ויצא ממחבואו.
הוא נידון לשנה ושישה חודשי מאסר על פי פסק דינו של בית המשפט העליון ההונגרי, שוחרר ב-19 באוגוסט 1958. בשנים 1958–1959 עמד בראש המחלקה לתיאטרון של משרד זכויות היוצרים, ובין 1960 לבין 1966 למד לימוד משפטים בערב בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1968, הוא היה יועץ משפטי וראש מחלקת העיתונות בהונגרוטון (חברת התקליטים הוותיקה ביותר בהונגריה), ושימש בתפקיד המנהל של משרד האמרגנות וניהול PRO כעובד חברת התקליטים.
הוא היה המנהל הידוע ביותר של המוזיקה הקלה בהונגריה במטרה להפוך את הונגריה לקבוצת פופ ברמה עולמית.
ב-1990 פורסמו זיכרונותיו תחת הכותרת "איך נוצר מנהל פופ".
חלק אינטגרלי ומשכנע מפעילותו היה יישום תכליתי של הנחיות מדיניות התרבות של עידן קאדאר בנוגע לתחום המוזיקה הפופולרית ההונגרית, שמשמעותה הייתה בעיקר צנזורה.
החלטותיו בכיוון זה הושפעו בדרך כלל באופן בלתי נפרד מהקונפליקטים האישיים והמקצועיים שהתעוררו במהלך פעילותו; האחרונים בדרך כלל לא הוסתרו על ידי עצמו או המוזיקאים המעורבים.
זה הפך את הקריירה של מוזיקאים רבים לקשים או בלתי אפשריים,
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט קבש והאחרונה (על כל פנים השלישית) שלו ד"ר אנה דובוש.
בתו אגנש הנקיש (נולדה כאגנש ארדש) היא פסיכולוגית, חברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת פידס.
יודית אצ'אי משוחחת עם פיטר ארדס ; ed.
יוז'ף ג'אברונקה מגלם את מנהל הפופ לשעבר בסרט "המלך", סדרה בהשראת חייו של ג'ימי זמבו.
פטר אייזלר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה ארדש (אייזלר), פקיד דואר וטלגרף ראשי, ושל קרולינה דויטש.
בשל חוקי ההפליה וההגבלות על לימודי יהודים בממלכת הונגריה (נומרוס קלאוזוס) שנחקקו בשנת 1920, הוא למד הנדסת חשמל באוניברסיטת ברנו ובאוניברסיטת וינה.
הוא השתלב בעבודת תנועות השמאל עוד בצעירותו ונעצר מספר פעמים בשנות השלושים ובשנת 1942 נידון לשש שנות מאסר.
הוא עבד כמהנדס בין 1945 לבין 1948, ואז הפך לכלכלן.
הוא מונה כמורה באוניברסיטה לכלכלה, לימד את ההיסטוריה של תיאוריות כלכליות.
הוא ניהל את "המכון למדעי הכלכלה" הקודם (Közgazdaságtudományi Intézet) עד 1952, עד פירוקו ואז נאסרה עליו ההוראה והעבודה המדעית.
הוא טוהר ושוקם רק כאשר אימרה נאג' הקים את המכון לכלכלה של היום.
הוא היה מנהל אגף משנת 1954 ועד פרישתו ב-1984. ארדש חידש את החשיבה הכלכלית ובמקביל הניח את הבסיס לתהליך הרפורמה הכלכלית.
ארדש היה חבר בוועדת המערכת של כתבי העת Acta Oeconomica וה-Economic Review.
תולדות התיאוריות הכלכליות (הערה ראשונה, 1950, 1951)
תוספות לתיאוריה של כסף הון מודרני, תנודות מחזוריות ומשברים כלכליים (בודפשט, 1966, מהדורה מתוקנת ומורחבת: 1974, באנגלית 1971)
שיעורים בנושאים שנויים במחלוקת בכלכלה הפוליטית של הקפיטליזם (בודפשט 1982)
Prices and profits in the US economy of the Seventies (מחירים ורווחים בכלכלה האמריקאית של שנות השבעים (עם פרנץ מולנאר, בודפשט, 1979))
מחקרים בנושאים שנויים במחלוקת של הכלכלה הפוליטית של הקפיטליזם (בודפשט, 1982))
אינפלציה ומשברים בכלכלה האמריקאית של שנות השבעים (בדפשט, 1982, באנגלית, 1990).
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית (1980) - על הישגיו בחקר הסוגיות הכלכליות התאורטיות של הקפיטליזם המודרני.
פטר אוֹצְחֶלִי או פטרה אוצחלי (בגאורגית: პეტრე ოცხელი; 25 בנובמבר 1907 - 2 בדצמבר 1937) היה מעצב תפאורה ותלבושות גאורגי שעיצב לתיאטרון בגאורגיה ולזמן קצר במוסקבה.
הוא נרצח במהלך הטיהורים הגדולים של סטלין בגיל 30, אך לקונסטרוקטיביזם הסגנוגרפי שלו הייתה השפעה מתמשכת על האמנות הגאורגית.
אוצחלי נולד בכותאיסי בגאורגיה הסובייטית ולמד באקדמיה הלאומית לאמנויות של טביליסי בשנות ה-20. במשך רוב הקריירה שלו ניהל אוצחלי מערכת יחסים יצירתית עם הבמאי קוטה מרג'נישווילי שהזמין את האמן הצעיר לתיאטרון מרג'נישווילי בכותאיסי בשנת 1928.
הניסויים החזותיים של אוצחלי והשימוש המיומן בבמה לעיצובים מסיביים עם סדרה של אלמנטים עדינים זיכו אותו בהכרה, אבל עד מהרה הוא נכנס ללחץ מהתנהלות של סטלין בקווקז.
בשנת 1936, אוצחלי ברח מרדיפתו של בריה למוסקבה, שם הוא גויס על ידי בן ארצו סרגו אַמַארְ'לוֹבֵּלִי , מנהל תיאטרון מאלי במוסקבה.
ב-1937, גם אוצחלי וגם אמאר'לובלי נעצרו ונורו באשמת בגידה.
פטר אנקרסן (בדנית: Peter Ankersen; נולד ב-22 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן דני המשחק כמגן בנורשלן.
אנקרסן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אסביירג.
בקיץ 2010 עבר לויילה בולדקלאב מהליגה הדנית השנייה.
במרץ 2012 נמכר אנקרסן לרוזנבורג הנורווגית, אך לאחר 18 משחקים בלבד שב לאסביירג ל-4 שנים.
בקיץ 2015 עבר אנקרסן לסאלצבורג האוסטרית.
בקיץ 2015 הצטרף אנקרסן לפ.צ.
קופנהגן, תחילה בהשאלה ולאחר מכן בעסקת קבע.
ב-2019 עבר לגנואה האיטלקית, אך לאחר עונה אחת שב לקופנהגן על חוזה עד 2024.
ב-17 במאי 2013, זומן אנקרסן לראשונה לסגל נבחרת דנמרק לקראת משחק הידידות נגד גאורגיה, אך נותר על הספסל לכל אורך המשחק.
ב-14 באוגוסט 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 לפולין, כשעלה כמחליף במחצית.
אנקרסן כבש את שערו הראשון במדים הלאומיים ב-11 בנובמבר 2016, בניצחון 4–1 על קזחסטן במוקדמות מונדיאל 2018.
במאי 2018, זומן לסגל המורחב של 35 שחקנים למונדיאל 2018, אך לא נכלל בסגל הסופי של 23 השחקנים.
פטר באלינט (במקור בלייר, בהונגרית: Bálint Péter; בודפשט, 26 באוגוסט 1911 – בודפשט, 17 באפריל 1998) היה דוקטור לרפואה (MD) יהוד-הונגרי, נפרולוג, פיזיולוג, פתופיזיולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר מלא באקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה מדען מצטיין של התהליכים הפיזיולוגיים ומערכת הוויסות של תפקוד הכליות, חקר בניסויים את הפתולוגיה של אי-ספיקת כליות חריפה וכרונית ופיתח את שיטת הרפואה הטיפולית שלה.
במשך שלושה עשורים (1950–1981) היה מנהל המכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת זמלוויס לרפואה בבודפשט, ראש המחלקה, ואביו של השחקן אנדראש באלינט.
אביו, זולטאן באלינט (1871–1939), היה אדריכל בעל שם שקיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
דודיו היו אימרה באלינט (1873–1943) כלכלן ועיתונאי, ורז'ה באלינט (1874–1929) דוקטור לרפואה, רופא פנימי.
את התואר הרפואי שלו קיבל באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט ב-1934, אותו השלים עם דוקטורט במדעי הרוח ב-1936. מ-1936 עד 1946 (בהפסקות) הוא עבד במרפאה הפנימית של אוניברסיטת פץ' תחת סילארד דונהופר כמתמחה ולאחר מכן כעוזר הוראה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח לבית חולים צבאי בחזית המזרחית.
משנת 1946 הוא היה הרופא הראשי של המרפאה הפנימית מס' 1 של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט, ולאחר עצמאות הפקולטה לרפואה והקמת אוניברסיטת זמלווייס לרפואה בין השנים 1950–1981 עמד בראשו כפרופסור במחלקה לפיזיולוגיה ומנהל המכון הפיזיולוגי של האוניברסיטה.
בינתיים, ב-1955 הוענק לו תואר דוקטור למדעי הרפואה (DSc שהוא כמו PhD).
מפרישתו בשנת 1981 ועד 1994 סייע לעבודה המקצועית של המחלקה כיועץ מדעי.
תחום המחקר העיקרי שלו היה הפיזיולוגיה של תפקודי הכליות וויסות מחזור הדם הכלייתי, כמו גם הפתולוגיה הניסויית של אי-ספיקת כליות.
הוא פיתח שיטה ישירה לקביעת מחזור הדם בכליות, תיקן ושכלל את השיטה המבטאת את יכולת הסינון של הכליה בערך מספרי.
בהקשר לוויסות העצבי של הכליה מוצמדים לשמו מספר זיהויים, בין היתר הוא חקר את היבטי מערכת העצבים של תהליכי הספיגה מחדש המתרחשים ב-Tubulus (צינוריות/תעלות הכליה) (ספיגה חוזרת בצינורית) והפסקת מתן שתן (אי-ספיקת כליות) בעקבות דימום (אנוריה פוסט-דימומית).
הוא השיג תוצאות משמעותיות במחקר הניסיוני של המהלך הפתולוגי והרפואה הטיפולית של אי-ספיקת כליות חריפה וכרונית פוסט טראומטית, הלם בלתי הפיך והשינויים במחזור הדם המתרחשים כתוצאה מהם.
הוא זיהה שזרימת הדם לכליה נשמרה גם במחלת כליות קשה.
הבדיקות שלו על חלבוני הדם משמעותיות, הוא קבע קשרים פתולוגיים חשובים בין אי-ספיקת כליות לבין עלייה של תרכובות חנקן ומלח בזרם הדם, אזוטמיה (מצב רפואי המאופיין ברמות גבוהות באופן חריג של תרכובות המכילות חנקן) והיפרקלמיה.
ספריו ומחקריו יצאו לאור בהונגרית, בגרמנית ובאנגלית.
ספר הלימוד שלו על אבחון מעבדה ("התנ"ך של רופאי המעבדה") עבר שלוש מהדורות בין 1952 לבין 1962.
ספר הערותיו באוניברסיטה על פיזיולוגיה רפואית פורסמו חמש פעמים בין 1972 ל-1986.
בשנת 1970 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים
בשנת 1976 כחבר מן המניין.
הידע הרב שלו בשפות (אנגלית, גרמנית, צרפתית מתקדמת, רוסית, רמת ביניים, איטלקית, ספרדית, סרבית-קרואטית ברמה בסיסית) סייע רבות להתקדמותו המקצועית.
היה הנשיא הראשון של חוג הידידים של האוניברסיטה (1989-1991)
חבר מועצת המנהלים של האגודה הפיזיולוגית ההונגרית
סגן נשיא האגודה האורולוגית ההונגרית
בשנת 1970 נבחר לחבר כבוד של האגודה הנפרולוגית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית,
לאחר 1972 השתתף בעבודת הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית לנפרולוגיה (ISN)
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית דרג זהב (1950)
מדליית ההצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
פרס Hufeland דרג כסף (גרמניה המזרחית, 1964),
פרס על שם אלברט סנט-גיירגי (1996)
בשנת 1964 קיבל את הדרג השני בפרס האקדמיה על מחקריו בפתופיזיולוגיה של הלם כליות ומחקריו בתחום מחזור הדם דרך הכליות.
פטקים ספור קולובו (בטורקית: Petkim Spor Kulübü) הוא מועדון כדורסל טורקי מהעיר איזמיר שבטורקיה המשתתף בליגת העל הטורקית בכדורסל וביורופקאפ.
המועדון הוקם ב-2013, והעפיל לראשונה ב-2020 לליגה הבכירה לאחר תפיסת מקומה של קבוצת אוניברסיטת טכניק איסטנבול שנקלעה לקשיים פיננסים.
בעונת 2023/2024 סיימה הקבוצה במקום ה-7 והעפילה לשלב הפלייאוף בו הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד כפול לפנרבחצ'ה ועקב כך העפילה לשלב המוקדמות של ליגת האלופות בכדורסל, בשלב זה ניצחה הקבוצה את דן בוס ההולנדית ואת שולה באסקט הצרפתית והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של המפעל.
פטר אֶרדֶה (בהונגרית: Erdő Péter; בעברית מופיע גם כפטר ארדו או פיטר ארדו; נולד ב-25 ביוני 1952) הוא חשמן הונגרי בכנסייה הקתולית, תאולוג ומומחה במשפט הכנסייתי, המכהן כארכיבישוף של בודפשט ופרימוס של הונגריה מאז 2003.
ארדה נולד בבודפשט ב-25 ביוני 1952, הבכור מבין ששת ילדיהם של שנדור ארדה, משפטן בעל שורשים סקלריים מטרנסילבניה,
אחרי לימודים בתיכון הפיאריסטים בבודפשט
ארדה למד בסמינרים לכמרים באסטרגום ובבודפשט, ולאחר מכן באוניברסיטה האפיפיורית בלטראנו, שם כתב תזה לתואר דוקטור הן בתאולוגיה והן במשפט נוצרי.
ב-1977 עבר לרומא להמשיך את לימודיו עד 1980, ואז לימד במשך שמונה שנים כפרופסור לתאולוגיה ולמשפט נוצרי בסמינר לכמרים באסטרגום, והיה מרצה אורח במספר אוניברסיטאות מחוץ להונגריה.
בשנת 1988 הוא החל ללמד תאולוגיה באוניברסיטה הקתולית בבודפשט, כיהן בה כרקטור בין 1998 ל-2003 ומאז 2005 הוא הנציב העליון של האוניברסיטה.
ב-2007 התקבל כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 2011 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נווארה בספרד.
.ב-18 ביוני 1975 הוסמך ארדה לכומר על ידי הארכיבישוף , והתקבל לארכידיוקסיה של אסטרגום.
הוא שימש ויקאר בדורוג במשך כשנתיים, ב-1986 התמנה למזכיר ועדת המשפט במועצת הכנסיות של הונגריה, וב-1999 נבחר לנשיא המועצה.
ב-5 בנובמבר 1999 הוא מונה לבישוף עזר של סקשפהרוואר ולבישוף הטקסי של פופי.
טקס ההסמכה שלו נערך ב-6 בינואר 2000 על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני והארכיבישופים ג'ובאני בטיסטה רה ומרצ'לו צאגו.
ב-7 בדצמבר 2002 הפך ארדה לארכיבישוף של אסטרגום-בודפשט, תפקיד הנושא עימו את התואר הפרימוס של הונגריה.
יוחנן פאולוס העניק לו את תואר החשמן (קרדינל) של כנסיית בלבינה הקדושה בקונסיסטוריה של 21 באוקטובר 2003. הוא היה החשמן הצעיר ביותר עד למינויו של ב-2010.
ב-2023, בעקבות סגירת כנסיית בלבינה הקדושה לצורך שיפוצים, היה לחשמן של כנסיית סנטה מריה נואובה או פרנצ'סקה הקדושה ברומא..
ארדה נבחר לכהונה של חמש שנים כראש מועצת הכנסיות בהונגריה בספטמבר 2005, ושנה לאחר מכן גם לקדנציה של חמש שנים כנשיא מועצת הכנסיות של אירופה.
ב-17 בינואר 2009 הוא מונה לחבר במועצה האפיפיורית לתרבות על ידי האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, וב-29 בינואר 2011 הצטרף כחבר למועצה האפיפיורית של מזכירות המדינה (המשמשת בפועל כמשרד החוץ של הוותיקן).
באוקטובר 2011 נשלח ארדה לפרו כדי לפשר בסכסוך בין האוניברסיטה הקתולית בפרו והארכיבישוף של לימה.
ארדה הוביל את המאבק לזיכוי שמו של קודמו בתפקיד, הקרדינל יוז'ף מינדסנטי, שלחם במשטר הקומוניסטי של הונגריה, נעצר על ידי שלטונות המדינה, וביקש מקלט בשגרירות ארצות הברית בבודפשט.
הודות למעורבותו של ארדה, משרד התובע הראשי בהונגריה זיכה את מינדסנטי בשנת 2012. ב-2006 שלח ארדה איגרת תודה לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש במלאת 50 שנה למעצרו של מינדסנטי והודה לו על התמיכה הפוליטית שהעניקו האמריקאים למינדסנטי באותה תקופה.
בתוקף תפקידו השתתף ארדה בקונקלווה ב-2005 וב-2013, בהן נבחרו בנדיקטוס ה-16 ופרנציסקוס.
ב-2016 השתתף הקרדינל ארדה יחד עם הרב הראשי הנאולוגי של הונגריה, רוברט פרליך, בטקס תפילה אקומני יהודי-נוצרי..
פטר גינז (בצ'כית: Petr Ginz; 1 בפברואר 1928 – 1944) היה נער ממוצא יהודי, יליד צ'כיה שנרצח בשנת 1944 באושוויץ בזמן השואה.
רבים ניבאו לו עתיד מזהיר בתחום הציור והספרות.
העתק ציור שלו, "נוף ירח", המתאר את כדור הארץ הנראה מהירח נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון לחלל והתפרסם לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה.
גינז היה בנם של האספרנטיסטים אוטה גינז (1896–1976) ומריה דולנסקה, ואספרנטיסט מלידה.
אביו של גינז היה יהודי, ואמו צ'כית, מהראדץ קראלובה.
האב היה אספרנטיסט והכיר את האם בקונגרס אספרנטו.
האם ניהלה משק בית יהודי שלמדה מחמותה.
גינז אהב את יצירותיו של ז'ול ורן וחלם על מסעות בימים ובחלל.
הוא למד בבית הספר היהודי בפראג (שפת הלימוד הייתה צ'כית), עד שנסגר בעקבות הכיבוש הנאצי.
באוקטובר 1942, בגיל 14, נשלח לגטו טרזיינשטט.
מן התקופה עד לכליאתו בגטו נותרו ציורים רבים, מכתבים להוריו ויומן (כתוב בצ'כית).
בטרזין החל לחבר מהזיכרון מילון אספרנטו-צ'כית.
כמו כן היה עורכו של מגזין נוער סודי בשם "וֶודֵם" ("אנו הולכים בראש"), אשר הופיע במשך שנתיים.
במאי 1944, נשלחה גם אחותו, אווה, לגטו, כאשר מלאו לה 14 שנים.
גינז נשלח לאושוויץ ב-28 בספטמבר 1944, עם דודו ובן דודו.
בפברואר 1945 נשלח האב גם הוא לגטו.
אביו ואחותו שרדו את השואה.
האסטרונאוט הישראלי אילן רמון נשא עמו לחלל בינואר 2003 העתק של ציורו של גינז הנקרא "נוף ירח", ציור שנבחר עבורו על ידי יד ושם כשרמון ביקש לקחת עמו לחלל פריט מתקופת השואה.
המקור שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים.
מעבורת החלל קולומביה שעליה היה רמון התרסקה בדיוק ביום הולדתו ה-75 של גינז, אילו היה חי עד אז.
זמן קצר לאחר התרסקות המעבורת נמצאו במקרה, בעליית-גג בפראג, חלקים מן היומן המתאר את תקופת המלחמה עד שנשלח לגטו.
אחותו, חווה פרסבורגר, ערכה ופרסמה את היומן, שיצא לאור בישראל ובמדינות נוספות.
בראשית 2005 פרסם הדואר הצ'כי בול זיכרון הנושא את הציור.
שמו של פטר גינז אף ניתן לאסטרואיד.
אבן נגף לזכרו הוצבה בפראג לפני בית המשפחה.
תמונות שצייר גינז נמסרו על ידי אביו ליד ושם, והן הוצגו בין היתר במוזיאון היהודי בפראג (באגף בית הכנסת פינקס).
העתק של הציור נמסר לרונה רמון במלאת 15 שנים למותו של בעלה.
העתק נוסף נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של אילן רמון בנאס"א, כדי לקחת אותו עמו לחלל.
החל משנת 2008, מדי שנה ביום השואה משודרת תוכנית בשם "נוף ירח" בערוץ דיסני, לזכרו.
על פי מסמכים בארכיון פטר בקטוב נרשם לשירות צבאי ב-1624. ב-1628 נשלח לסיביר בתור מפקח (ווֹיבוֹדָה) אל בוריאטים כדי לאסוף מיסים.
במשך המסע הקשה זה הוא בנה את מצודה ריבינסק.
בשנת 1632 פטר בקטוב היה בראשו של המסע לנהר לנה.
על חוף נהר לנה הוא בנה את המצודה החשובה ביותר בהמשך המסעות הבאים -יקוטסק.
ביקוטיה פטר בקטוב ייסד באותה שנה את ז'יגנסק וב-1636 את אולקמינסק.
בשנת 1640 הוא חזר למוסקבה עם 11 אלף רובלים וקיבל תואר "ראש הקוזאקים במצודות על חוף נהר יניסיי".
בשנת 1652 יצא בקטוב שנית למסע אל בוריאטים.
ב-1653 הקוזאקים שלו בנו מספר מצודות כגון איגרן וצ'יטה ובשנה שלאחר מכן נבנתה נרצ'ינסק על חוף נהר נרצ'י.
פטר בקטוב נאלץ לנטוש את מצודת שילקה כי הבוריאטים מרדו וסירבו לשלם מיסים.
הוא חזר לאמור ואחר כך הוא חי בטובולסק שבה מת אחרי שנת 1660.
פטרוס יוספוס וילהלמוס דביי (בהולנדית: Petrus Josephus Wilhelmus Debije; 24 במרץ 1884 – 2 בנובמבר 1966) היה כימאי פיזיקלי הולנדי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1936, "על עבודתו בנושא מבנה מולקולרי דרך מחקריו במומנט דיפול והשתברות קרני רנטגן ואלקטרונים בגזים".
בשלב מאוחר של חייו שינה את שמו לפיטר ג'וזף ויליאם דביי (Peter Joseph William Debye).
פטר דביי נולד במאסטריכט, הולנד.
ב-1901, לאחר שלמד במספר בתי ספר מקומיים, המשיך לאוניברסיטה הטכנולוגית אכן בגרמניה, כ-30 ק"מ ממאסטריכט.
הוא למד מתמטיקה ופיזיקה, וב-1905 קיבל תואר בהנדסת חשמל.
ב-1907 פרסם את המאמר הראשון שלו, פתרון אלגנטי מתמטית לבעיה של זרמי ערבולת.
באאכן למד אצל הפיזיקאי התאורטי ארנולד זומרפלד, שמאוחר יותר טען כי תגליתו החשובה ביותר הייתה פטר דביי.
ב-1906 קיבל זומרפלד תפקיד במינכן, ולקח את דביי איתו כעוזרו.
דביי קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1908; נושא הדיסרטציה שלו היה לחץ קרינה.
ב-1910 גזר את נוסחת קרינת פלאנק בשיטה שהייתה, לפי מקס פלאנק עצמו, פשוטה יותר משיטתו.
ב-1911, כאשר אלברט איינשטיין התמנה לפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג, דביי קיבל את המשרה שהתפנתה, באוניברסיטת ציריך.
מאוחר יותר, ב-1912 עבר לאוניברסיטת אוטרכט.
הוא עבר לגטינגן ב-1914 כאשר במקומו מונה באוטרכט תלמידו ליאונרד אורנשטיין.
בהמשך חזר לציריך ב-1920, לייפציג ב-1927 וברלין ב-1934, שם היה למנהל מחלקת הפיזיקה במכון הקייזר וילהלם.
דביי זכה במדליית לורנץ ב-1935, ומ-1937 עד 1939 היה נשיא החברה הגרמנית לפיזיקה (Deutsche Physikalische Gesellschaft).
לזוג נולדו בן ובת; הבן, פטר פ.
דביי, היה לפיזיקאי, ושיתף פעולה עם דביי בכמה ממחקריו.
התרומה המשמעותית הראשונה שלו למדע הייתה יישום רעיון של מומנט דיפול להתפלגות המטען במולקולות א-סימטריות ב-1912, ופיתוח משוואות המקשרות בין מומנטי דיפול לטמפרטורה, קבוע דיאלקטרי, דעיכת דביי וכו'.
מומנט דיפול מולקולרי נמדד ביחידות "Debye", על שמו.
גם ב-1912, הרחיב את תיאורית החום הסגולי של אלברט איינשטיין לטמפרטורות נמוכות יותר, על ידי התחשבות בתרומות פונונים בעלי תדירויות נמוכות .
ב-1913 הרחיב את תיאורית המבנה האטומי של נילס בוהר וכלל בה מסלולים אליפטיים, רעיון שהציע ארנולד זומרפלד.
ב-1914–1915 חישב את השפעת הטמפרטורה על תבניות פיזור קרני רנטגן של מוצקים גבישים, יחד עם פאול שרר (פקטור "Debye-Waller").
ב-1923, יחד עם עוזרו אריך היקל, שיפר את תיאורית המוליכות החשמלית בתמיסות אלקטרוליטיות של סוונטה ארהניוס.
אף על פי שמשוואת דביי-היקל שופרה ב-1926 על ידי לארס אונסאגר, התאוריה עודה נחשבת לצעד משמעותי בהבנה של תמיסות אלקטרוליטיות.
גם ב-1923, פיתח תאוריה להסברת אפקט קומפטון, הסטת תדירות קרני רנטגן כאשר הן עוברות אינטראקציה עם אלקטרונים.
ב-1936 דביי קיבל את פרס נובל לכימיה, "על תרומותיו לחקר המבנה המולקולרי", כאשר הכוונה היא בעיקר לעבודתו על מומנטי דיפול ופיזור קרינת רנטגן.
בין השנים 1934 ל-1939 היה דביי מנהל מחלקת הפיזיקה במכון הקייזר וילהלם היוקרתי בברלין, ובין 1937 ו-1939 היה דביי יושב-ראש החברה הפיזיקלית הגרמנית (Deutsche Physikalische Gesellschaft).
בשבועות שלאחר ליל הבדולח ב-1938 הוא ביקש מאחרוני החברים היהודים לעזוב את הארגון.
בעקבות מכתבו מה-9 בדצמבר באותה שנה, הצהירו בפניו חמישה חברים על יהדותם.
שמותיהם של אחרים נמחקו בחשאי מרשימת החברים.
על פי הדו"ח של המכון ההולנדי לתיעוד המלחמה (NIOD), פעל דביי מתוך אופורטוניזם (עוד על הדו"ח בעניין דביי ראו בהמשך).
בדצמבר 1938 גילו האן, שטראסמן ומייטנר את הריאקציה הגרעינית הראשונה.
משרד החימוש הגרמני, שהיה ער לשימושים צבאיים אפשריים, החליט באוקטובר 1939 לקחת לעצמו את השליטה על מכון מקס פלאנק, בניגוד לכל ההבנות הקודמות.
על פי ההסכם עם קרן רוקפלר (שהלוותה את הכסף להקמת המכון) חל איסור על שימוש במכון שלא למטרות שלום.
לאחר שסירב לוותר על אזרחותו ההולנדית, נשללה ממנו גם הגישה למכון.
כיוון שכך, הוא עלה ב-23 בינואר 1940 בג'נובה על האונייה שלקחה אותו לארצות הברית, שם הוא העביר סדרת הרצאות באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו יורק.
בנו כבר שהה בארצות הברית, ואשתו הצטרפה אליהם בדצמבר 1940.
בכל אופן, ב-23 ביוני 1941, כשכבר גר בארצות הברית, שלח דביי מברק לברלין בניסיון לקבל שוב את משרתו הקודמת.
ייתכן שמברק זה נשלח כדי להוציא את בני משפחתו בגרמניה מכלל סכנה, משום שב-14 באוגוסט 1941 הוא הגיש בקשה לקבלות דרכון אמריקאי.
בסופו של דבר הוא נשאר בקורנל, הפך שם למרצה בכיר ובמשך עשר שנים היה ראש הפקולטה לכימיה.
ב-1946 הוא הפך אזרח אמריקאי.
בניגוד לחייו באירופה, כשעבר מדי כמה שנים לאוניברסיטה אחרת, נותר דביי במשך רוב הקריירה שלו בקורנל.
ב-1952 פרש, אך המשיך לעסוק במחקר עד יום מותו.
חלק ניכר מעבודתו בקורנל היה שימוש בטכניקות פיזור אור (המשך של עבודותיו המוקדמות על פיזור קרני רנטגן) לקביעת הגודל והמשקל המולקולרי של פולימרים.
עבודה זו הייתה המשך של עבודה על גומי סינתטי בזמן מלחמת העולם השנייה, אך הורחבה לעיסוק בחלבונים ומקרומולקולות אחרות.
באפריל 1966 סבל מהתקף לב, ובנובמבר של אותה שנה התקף נוסף, קטלני.
הוא נקבר באית'קה, ניו יורק.
בעקבות מאמרים שפרסם ההיסטוריון של המדע סייבה ריספנס, הפסיקה אוניברסיטת מאסטריכט בפברואר 2006 להעניק את "פרס פטר דביי".
כך גם החליטה המכללה למנהל של אוניברסיטת אוטרכט לא לאפשר עוד למכון שנקרא על שמו להשתייך אליה.
מדענים הולנדיים אחרים, ביניהם זוכה פרס נובל בפיזיקה מרטינוס פלטמן, ראו בצעדים אלו טעות.
נטען כי ב-1940 ניסה אלברט איינשטיין למנוע את בואו של דביי לארצות הברית, משום ששיתף פעולה עם משטרו של היטלר.
איינשטיין קיבל מכתב עוין בנושא דביי, אך לא ידע תחילה אם להעביר אותו הלאה או להשליך אותו - לא ידוע כיום אם איינשטיין האמין לכתוב במכתב.
הטקסט המלא של המכתב התפרסם ב-2006 על ידי סייבה ריספנס, בספרו "איינשטיין בהולנד".
במאמר שהתפרסם בעיתון "דה לימבורחר" ב-27 ביולי 2006, נכתב כי פטר דביי סייע לבעלות הברית בכך שמסר להם מידע על נסיונותיהם של הגרמנים לפתח פצצת אטום.
על פי המאמר, מסמכים הנוגעים לפרשה זו נמצאו באוניברסיטת קורנל.
ב-27 בנובמבר 2007 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד המלחמה (NIOD) מחקר שערך ד"ר מרטיין אייקהוף בעניינו של דביי, ומסקנתו הייתה כי דביי התאפיין בשילוב של אידיאליזם ואופורטוניזם; הדו"ח טען כי המשך עבודת המחקר שלו הייתה חשובה לדביי יותר מהסולידריות עם עמיתיו היהודים.
ב-17 בינואר 2008 הודיעה אוניברסיטת אוטרכט כי המכון הפיזיקלי-כימי שלה ייקרא שוב על שמו של דביי.
ועדת מחקר מיוחדת של האוניברסיטה קבעה כי לא ניתן להוכיח כי דביי שיתף פעולה עם הנאצים.
אוניברסיטת מאסטריכט, על כל פנים, לא שינתה את החלטתה.
מיסוך דביי – בפיזיקת פלזמה, התהליך בו פלזמה ממסכת מטען חשמלי על ידי התפלגות מחודשת של חלקיקי הפלזמה הטעונים סביבו.
אורך דביי – המרחק הטיפוסי בפלזמה הדרוש למיסוך דביי מלא.
מודל דביי – מודל של קיבול החום של מוצקים כפונקציה של הטמפרטורה.
דביי (Debye, או D) - יחידה של מומנט דיפול חשמלי.
כיסוי דביי – שכבה לא נייטרלית בעובי מספר אורכי דביי, בה יוצרת פלזמה מגע עם משטח.
משוואת דביי-היקל – שיטה לחישוב מקדמי אקטיביות.
פונקציית דביי – פונקציה המשמשת לחישוב קיבול חום.
מקדם דביי-וולר – מידה של אי סדר בשריג גבישי.
תיאורית לורנץ-מי-דביי – תאוריה של פיזור אור על ידי חלקיק כדורי.
פטר האיברי (בגאורגית: პეტრე იბერი, תעתיק: פֶּטרֶה איבֶּרי; או פטר מאיבריה או פטרוס האיברי; 411 לערך - 491) היה נזיר, בישוף ותאולוג גאורגי (איברי), ואחד ממנהיגיה הכריזמטים של התנועה האנטי-כלקדונית בארץ ישראל בתקופת שלטון האימפריה הביזנטית.
פטר זוהה, על ידי הפילוסוף והמתרגם הגאורגי, שלווה נוצובידזה ועל ידי ארנסט הונינגמן כדיוניסוס האראופגוסי המדומה.
פטר נולד כמוּרוואן ונאבארנוגיוס (שני שמות), נסיך איבריה, בנו של בּוּזמָרִי ואשתו באקורדוקטיה.
אביו הזמין את הפילוסוף מיתרידטס מלזיכה לקחת חלק בחינוכו של מורוואן.
בשנת 423 נשלח הנסיך כבן-ערובה פוליטי לקונסטנטינופול, שם קיבל השכלה נרחבת תחת פטרונותה האישית של אשת הקיסר הרומאי תאודוסיוס השני, אליה אודוקיה.
בסופו של דבר, נמלט הנסיך הצעיר מהארמון, יחד עם מורהו הרוחני מיתרידטס, כדי לעלות לרגל לארץ ישראל, שם הפך לנזיר בירושלים, ושינה את שמו לפטר.
בשנת 430, הוא הקים מנזר משלו בבית לחם, שנודעה מאוחר יותר בשם המנזר הגאורגי של בית לחם או מנזר אום ליסאן.
בשנת 445 הוא הוסמך לכמורה.
לאחר מכן הוא ביקר, בלויית מיתרידטס, במספר מדינות במזרח הקרוב, עד שבסופו של דבר הוא התיישב במיומה שליד עזה.
בשנת 451, ניסחה ועידת כלקדון את הדוקטרינה האורתודוקסית העיקרית.
פטר הפך לחבר רב השפעה בתנועה האנטי כלקדונית, שהתפתחה למרד גלוי בארץ ישראל.
בשנת 452, הוא שרת כבישוף מיומה למשך שישה חודשים לפני שכל מנהיגי מונופיזיטים, ביניהם רומנוס מתקוע, מארקיאנוס מבית-לחם והארכימנדריט גרונטיוס, שישב בהר-הזיתים, סולקו בצו.
פטר עצמו ברח למצרים אולם חזר לארץ ישראל עשר שנים לאחר מכן.
בישראל הוא היה מעורב בפעילות מונופיזיטית חצי-מחתרתית ורכש הרבה תלמידים וחסידים.
על פי מקור מימי הביניים הוא היה מחברם של מספר חיבורים מפורסמים.
אולם אף לא אחד מהם שרד תחת שמו פטר.
בסביבות שנות התשעים של המאה החמישית הוא עבר לגור באחוזה ביזנטית ביבנה-ים שהיה שייך לאשת הקיסר תאודוסיוס השני, אודוקיה שהעמידה אותו לרשותו.
פטר נפטר בשנת 491 ביבנה-ים, נמלה של יבנה.
הוא נקבר במנזר שלו שליד עזה.
הכנסיות המונופיזיטיות של הנצרות האשורית, הנצרות הקופטית והנצרות הארמנית כיבדו אותו כקדוש חשוב וסגפני, בעוד שהכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות הזניחו את דמותו.
כך עשתה גם הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית, עד לסוף המאה השתים עשרה או תחילת המאה השלוש עשרה, כאשר פטר האיברי הוכר בה כקדוש, ורק לאחר שהביוגרפיה שלו שונתה, וה"סטיה המונופיזיטית" מותנה באופן משמעותי.
הגרסה הסורית שנכתבה במקור על ידי תלמידו של פטר, ג'ון רופוס, ביוונית ומתוארכת למאה השמינית
הגרסה הגאורגית שנכתבה במקור על ידי בישוף בן גילו, זכריאס ר'אטור, שהיה בישוף מיטילנה, ביוונית, שנשתמר ככתב יד מהמאה השלוש עשרה לערך
פטר (פיוטר) דמיינוביץ' אוספנסקי (4 במרץ 1878 – 2 באוקטובר 1947) היה מורה רוחני, פילוסוף ומיסטיקן רוסי.
אוספנסקי נודע בשל הצגתו הבהירה והמפורטת את עבודתו המוקדמת של המורה האזוטרי היווני-ארמני גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, אותו פגש במוסקבה ב-1915. הוא התחבר לרעיונות והתרגילים שמקורם בגורדייף משנתו השלושים ושמונה.
בסופו של דבר הוא נפרד מגורדייף, ונאמר עליו שלבסוף עזב את ה"שיטה" שחלק עם אנשים במשך 25 שנה באנגליה ואמריקה, אך דבר זה אינו ברור מתוך דבריו (בספר שפורסם לאחר מותו, "A Record of Meetings") ואף לא מתוך אמרות אחרים.
במהלך הרצאה ב-1924 בלונדון הצהיר כי ימשיך באופן עצמאי את הדרך בה התחיל ב-1921.
ספרו הראשון, The Fourth Dimension ("הממד הרביעי") הופיע ב-1909. ספרו השני, Tertium Organum; ומודל חדש של היקום (A New Model of the Universe) ב-1931. הוא גם כתב את הרומן חייו המוזרים של איבאן אוסוקין (Strange Life of Ivan Osokin) ואת הרומן שיחות עם השטן.
במסעותיו ביקר אוספנסקי באירופה ובמזרח-הודו, ציילון ומצרים—בחיפוש אחר ידע.
אולם, עם שובו לרוסיה, הציגו בפניו את גורדייף והוא בילה את השנים הבאות בלימוד איתו.
לאחר המהפכה הבולשביקית אוספנסקי היגר ללונדון דרך איסטנבול.
באותו הזמן, לאחר שגורדייף ייסד את המכון להתפתחותו ההרמונית של האדם בצרפת, הגיע אוספנסקי למסקנה כי אינו מסוגל יותר להבין את מורהו הקודם והחליט לנתק את הקשר איתו.
למרות זאת, הוא כתב על הלימוד של גורדייף בספר שכונה תחילה קטעי תורה לא נודעת, ופורסם רק לאחר מותו ב-1947 תחת הכותרת החיפוש אחר המופלא.
למרות שיצירה זו ספגה ביקורת מצד חלק מתלמידי גורדייף כמהווה אך תיאור חלקי של מכלול רעיונותיו של גורדייף, היא מספקת ככל הנראה את ההסבר התמציתי ביותר של החומר המצוי בתוכה.
בניגוד חריף לכך, בכתבי גורדייף עצמו, כמו סיפורי בעל זבוב לנכדו, רעיונות הלימוד של גורדייף טמונים עמוק תחת רעלה אלגורית.
יש לציין כי אוספנסקי קיבל רשות מגורדייף לפרסום החיפוש אחר המופלא, דבר שלכאורה נמנע כמעט מכול תלמיד אחר של גורדייף, אפילו במקרים בהם הדברים המתוארים היו במידה ניכרת פחות שלמים או בהירים, וחלקם נכתבו נגד גורדייף על שגרם לו סבל רב.
הוא נפטר ב-Lynne Place, בסארי שבאנגליה.
זמן קצר לאחר מותו, ב-1947, פורסם הספר הקצר הפסיכולוגיה של התפתחותו האפשרית של האדם, שעל פי אחדים מממשיכי דרכו הוא יצירתו השלמה ביותר, יחד עם החיפוש אחר המופלא.
תעתיקים של חלק מהרצאותיו פורסמו תחת הכותרת הדרך הרביעית ב-1957. ברובו זהו אוסף של שאלות ותשובות, המתאר בפרוטרוט רעיונות חשובים, הן בסיסיים והן מתקדמים, עבור תלמידי לימוד זה.
אוספנסקי נמצאים בארכיון ספריית אוניברסיטת ייל.
לאחר שאוספנסקי נפרד מגורדייף, הוא לימד בקבוצות שלו את הדרך הרביעית כפי שהוא הבין אותה.
המחלוקת בין אוספנסקי וגורדייף לא הייתה לגבי התכנים של ה"עבודה" כי אם בעניין לימוד ה"עבודה" והעברת הידע לתלמידים חדשים.
בספרו "החיפוש אחר המופלא" מציין אוספנסקי סיבות למחלוקת ביניהם.
הראשונה מביניהן היא פגיעה בליבו של אוספנסקי, והיא גם הסיבה לעזיבתו את גורדייף.
אוספנסקי הפך את המונח "הדרך הרביעית" והשימוש בו למרכזיים בלימודו את רעיונותיו של גורדייף.
הוא התמקד בהרחבה בבתי ספר של הדרך הרביעית ובקיומם במהלך ההיסטוריה.
במונח זכירה עצמית מתכוון אוספנסקי לחוויה של חיבור האדם עם עצמו בצורת מודעות גבוהה ביותר, כמעט וללא הסחות דעת.
מצב זה תואר בדרכים שונות על ידי בתי ספר ומסורות שונים, והוגדר בשם זה לראשונה במערב על ידי גורדייף.
מצב הזכירה העצמית הוא מצב בו אדם נמצא (לפעמים לזמן קצר ביותר) ברמת מודעות (consciousness) גבוהה יותר, ובעזרת מודעות זו הוא מצליח לחוות את עצמו ללא היסחפות אחר דמיונות, מחשבות חולפות, תמונות או מסיחי דעת אחרים המסיטים אותו מחוויית עצמו הטהורה.
על פי אוספנסקי, במצב של מודעות "רגילה" (relative consciousness), אין לאדם אפשרות לזכור את עצמו, דהיינו להיות "ער", כיוון שהוא נמצא בהיסחפות מוחלטת אחרי מסיחי דעת כגון מחשבות ורגשות המסיחים את מודעות האדם מעצמיותו, ומביאים אותו לידי היסחפות אחרי מחשבות צדדיות שמנתקים אותו מחוויה זו.
זכירה עצמית איננה דבר פשוט, והיא דורשת לימוד ואימון מרובים.
היא מתחילה כאשר אדם מבין שאיננו זוכר את עצמו כמעט אף פעם, ומבין שבאפשרותו לשנות את מצב זה אם יעבוד קשה ובכיוון הנכון.
המונחים ערנות וערות לפי גורדייף ואוספנסקי מתייחסים למצבים שונים של מודעות באדם.
המצב הרגיל אצל רוב בני האדם הוא מצב של שינה, והמצב שאליו אנו צריכים לשאוף הוא מצב של עירות.
רודני קולין, שכתביו הושפעו עמוקות על ידי מורו, פ.
אוספנסקי, ודרכו על ידי ג.
רודני קולין הוא יוצר פורה ואחד מתלמידיו המוכרים ביותר של אוספנסקי.
הוא פגש את אוספנסקי בסתיו 1946. "רודני קולין מיד תפס שמצא את מה שחיפש במסעותיו ובמה שקרא.
מאותו הזמן הקדיש את כל עיתותיו ללימוד של אוספנסקי ".
יצירתו הנודעת ביותר, תיאורית ההשפעה השמימית, The Theory of Celestial Influence, היא ניסיון שאפתני לאחד את תחומי האסטרונומיה, הפיזיקה, הכימיה, הביולוגיה, הפסיכולוגיה וההיסטוריה האנושית עם גרסתו של קולין להשפעות פלנטריות.
קולין עושה שימוש נרחב בתשיעון, כסמל המאפשר את פענוח סודות הקיום.
על אף היותו ספר המתאר את היקום ומקומו של האדם בתוכו, רעיון אפשרותו של האדם לזכור את עצמו עובר כחוט השני לכל אורכו, ונראה שהיווה עבור קולין סיבה עיקרית לכתיבתו.
בישראל פועלות מספר קבוצות הלומדות את תורתו של גורדייף: בירושלים בתל אביב וביודפת קיימות קבוצות הקשורות לבתי ספר המקוריים שלו.
חיפוש אחר המופלא: קטעי תורה לא נודעת, תרגום: חברי החוג לחקר משנתו של גורדייף, הוצאת שוקן, 1977.
הדרך הרביעית: רשומה של שיחות ושל תשובות לשאלות המבוססות על תורתו של ג.י.
גורדייף, תרגם: אריה בובר, זמורה ביתן, 1993.
הפסיכולוגיה של התפתחותו האפשרית של האדם, תרגם: ש"ה ברגמן, הוצאת "גל", 1995.
שיחות עם השטן, תרגם: שאול מוהל, הוצאת "קדמת עדן", 2006.
חייו המוזרים של איוון אוסוקין, תרגמה: דינה מרקון, הוצאת תשע נשמות, 2022.
פטאר ברזיצה (בקרואטית: Petar Brzica) היה פושע מלחמה קרואטי שפעל במלחמת העולם השנייה.
הוא נודע לשמצה עקב מספרם הרב של הסרבים שרצח בסכין.
ברזיצה היה חבר בארגון הנוער הלאומני הקרואטי של האוסטאשה, וסוהר במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
ברזיצה היה סטודנט למשפטים ורפואה במכללה הפרנציסקנית בשירוקי ברייג, והיה גם חבר במסדר הפרנציסקני ובתנועת "הצלבנים" (Krizari).
משכשל בלימודיו, הצטרף לשורות הנוער האוסטאשי.
פטאר ברזיצה ידוע לשמצה כ"מלך משספי הגרונות" עקב המספר הגדול של הסרבים שנרצחו על ידיו.
הם הובאו למחנה ביאסנובאץ בליל 29 באוגוסט 1942. ברזיצה שיסף בין 1,200 ל-1,360 גרונות, וזאת על ידי שימוש בסכין "סרבוסייק", שהורכבה על כפפה.
מילה פריגאנוביץ' הודה שהרג באותו אירוע 1,100 איש, ועינה קשות פלוני ושמו ווקאסין.
הוא גם אמר שאנטה זרינושיץ' ופלוני סיפקה הרגו כ-600 אסירים לכל אחד.
זרינושיץ' הודה בפני העד ליובומיר שאריץ', ופריגאנוביץ' בפני נדה זץ'.
ברזיצה גם השתתף במסיבת השחרור של איביצה מאטקוביץ' ממשרתו כמנהל, ולפי יעקב דאנון, השתתף בהריגתו של אסיר אחד במו ידיו, יחד עם סטויצ'יץ' יוסו והירשברגר ניקולה.
ברזיצה נמלט מקרואטיה בסוף המלחמה, וכנראה הגיע לארצות הברית בסיוע הוותיקן.
שמו היה ברשימת שמות של נאצים נמלטים שניתנה מהארגון להגירה יהודית לממשלת ארצות הברית, אך ברזיצה לא נמצא.
פטר קונסטנטינוב דנוב (בבולגרית Петър Константинов Дънов; 11 ביולי 1864, ניקולאבה, האימפריה העות'מאנית – 27 בדצמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה), היה פילוסוף ומורה רוחני בולגרי של כ-40,000 תלמידים להם העניק 8,200 הרצאות.
דנוב נודע גם כמשורר ומלחין שהלחין מוזיקה מיסטית לכ-75 שירים שלו ושל אחרים.
בשנת 1872 למד דנוב בבית-ספר יסודי שנסגר בגלל המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר שחרור בולגריה מהשלטון העות'מאני, קיבל תעודת בגרות מבית הספר התיכון לבנים בוורנה.
בשנת 1886 למד תאולוגיה בבית הספר אמריקני המתודיסטי בסבישטוב.
במשך שנתיים לימד בבית הספר היסודי.
בשנת 1888 נסע לארצות הברית.
בשנת 1890 סיים לימודי תאולוגיה בניו ג'רזי.
ב-1893 סיים לימודיו בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1894 סיים שנת לימוד בתחום הרפואה.
פגש בארצות הברית תנועה בשם צלב הוורד.
בגיל 31 בשנת 1895 שב לבולגריה ועד שנת 1899 חי בבדידות בוורנה, והקדיש חייו לעבודה הרוחנית.
פגש אחות רוחנית בשם מריה שלאחר מכן הייתה תלמידתו.
בשנת 1896 פרסם את ספרו הראשון: "מדע וחינוך" בוורנה.
בספרו זה מעמיד את האדם במרכז הדרמה של העולם, ומכין את הבסיס לתרבות החדשה.
על-סמך הספרים שנכתבו עליו, בשנת 1897, בגיל 33, זכה להארה.
ומכאן ואילך היה המייסד והמורה הרוחני של האחווה הלבנה שהקים.
באותה שנה הוא פרסם חוברת הנחשבת לעקרונות הברית השלישית, שתבוא לאחר הברית החדשה.
דנוב החל לכתוב את "עשר העדויות של אלוהים", ואת "הבטחת האלוהים" ב-1899. וכן את "שיחות עם רוחו של אלוהים", "ברית עם הרוח", ועוד.
בשנת 1900 ערך את המפגש הראשון של האחווה הלבנה.
ומאותה שנה עד 1942 קיים את המפגש השנתי בחודש אוגוסט, במקומות שונים בבולגריה.
וליד האגמים בהרי רילה בשנים 1926–1941. תלמידיו הרבים ממשיכים להיפגש בהרי רילה, בחודש אוגוסט, ולרקוד את ריקוד הפנוריתמי שיצר.
בשנים 1901–1912 ערך סיורים והרצאות על הפרנולוגיה של העם הבולגרי.
הרצאתו הראשונה הייתה בסופיה בשנת 1914 על "האדם", וסדרת הרצאות על העקרונות הבסיסיים של תורת האחווה.
בשנת 1917 קיים הרצאותיו מפברואר עד סוף יוני.
בשנים 1917–1918 דנוב הוגלה על ידי הכנסייה והמשטר מסופיה לוורנה, ונאסר עליו לשוב לבירה ולקיים הרצאותיו.
בוורנה הוא פגש את תלמידו הידוע ביותר, אומרם מיכאל איבנהוב.
ורק בשנת 1920 חזר להרצות.
בשנת 1922 פתח את בית הספר של האחווה הלבנה האוניברסלית.
מאותו תאריך ועד דצמבר 1944, קיים הרצאותיו כל בוקר.
דנוב הסביר החל משנת 1923 את תורתו באולם שנבנה במיוחד עבורו בסופיה.
ובשנת 1927 הוא ייסד את הכפר (אשראם) הנקרא "איזגרבה" (זריחת שמש), והתגורר בו.
הוא התחיל לבנות את תפיסתו לדרכו של התלמיד לצד המורה הרוחני.
והציג בפני תלמידיו את ריקוד "הפנוריתמי" ב-1934.
בשנת 1936 חבר ממפלגת "הברית הדמוקרטית הבולגרית" הכה את דנוב, מכות קשות ביותר, וגרם לו שטף דם במוח, ובעקבותיו שיתוק.
למרות מחלתו הקשה, הוא יצא למחנה על ההרים ליד שבעת האגמים באזור הרי רילה ובחודש אוגוסט החלים לחלוטין ממחלתו.
תלמידתו הידועה בישראל היא אביבה אורשלום.
הסופר והוגה הדעות שלמה קאלו מזכיר את דנוב בכמה מספריו.
המיסטיקה והרוחניות אלה הם המרכיבים העיקריים לכל שיריו ולמוזיקה שהלחין עבורם.
חלקם הפכו לבסיס לריקוד הפנוריתמי שאורכו כ-60–65 דקות.
דנוב הקים את האחווה הלבנה האוניברסלית ואת בית הספר ללימודי החיים, האהבה, האור, החוכמה והאמת.
בבית הספר הזה, עד היום רוקדים קרוב ל-900 איש בשלושה מעגלים, כולם לבושים לבן, ובמעגל המרכזי מנגנת תזמורת ושרה מקהלה את מילותיו.
הריקוד פתוח לכל הבאים בחודש אוגוסט, על פסגת ההרים, ליד האגם השני באגמי רילה.
במקורו, הריקוד נועד לביצוע בזוגות, אך דנוב בעצמו נהג לרקוד אותו לבדו, במרכז המעגל.
בסרט וידאו נאמר שדנוב ייצג את עמוד האש, כמו זה המוזכר בתורה, ואילו המעגל של ההמונים ייצג את השכינה.
היות שדנוב יצר את ריקוד הפנוריתמי, הוא גם הדגים אותו.
בכך מימש את דוגמתו האישית, שהיא הבסיס לדבריו.
בחלק הראשון ההכנה לקראת הסרת מכשולי העבר, וכניסה אל האביב.
בחלק השני ההכנות נושאות את הפרי והאדם נכנס אל החיים החדשים, שזה האביב והקיץ.
ואילו בחלק השלישי האדם חי בהרמוניה עם כל כוחות הטבע.
למעשה יש גם חלוקה לארבע עונות השנה.
הריקוד מיועד לממש את כל הידע, החוכמה והאהבה שרוכש התלמיד במשך השבוע, כדי לממשם בזמן הריקוד.
הריקוד מאפשר קשר עם הטבע בדומה לסולם יעקב, בהתאחדות עם אנרגיות חיים הבאות מהקוסמוס וממלאות את גופו של הרוקד.
כך הרוקד, מתמלא אור, ומעניק את הידע, החוכמה, האמת והאהבה שבתוכו למען ההרמוניה ביקום.
השפעת התנועה בקרב יהודי בולגריה
תורתו של דנוב, לימדה שלום, אהבה ו"אחווה לבנה", בשילוב מאפיינים טקסיים מן המזרח, ותפסה אחיזה גם בקרב מספר אינטלקטואלים יהודים, אם כי מרבית חסידיו היו נוצרים אורתודוקסים.
הרב דניאל ציון מסופיה, חבר בית הדין הרבני וגם רבה ה"שני" של העיר שהיה מיסטיקן ותאולוג, קיים קשרים ענפים עם חברי התנועה והיה חבר קרוב של אחד האישים הבולטים בה, הקולונל ליובומיר לולצ'ב (בבולגרית: Любомир Лулчев).
לולצ'ב היה גם ידידו הקרוב ויועצו הלא רשמי של המלך בוריס השלישי.
קשריו של הרב ציון עם התנועה הרוחנית, שנתפשה כנוצרית, היו לצנינים בעיני מנהיגי הקהילה.
בקרב בני הקהילה נפוצו שמועות שהרב ציון היה חבר בסתר בתנועתו של דנוב, לאחר תום מלחמת העולם השנייה השתתף הרב, יחד עם תלמידיו של דנוב ואינטלקטואלים אחרים בעריכת כתב העת הדתי פילוסופי "סווטלינה" (אור), בבולגרית: светлина.
פעילותו המשותפת עם אנשי דת נוצרים גרמה שוב למורת רוח בקרב מנהיגי הקהילה והוא נאלץ בלחצם להפסיקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה הממשלה הבולגרית לנקוט בצעדים אנטי יהודיים.
ב-15 בינואר 1941 הועבר החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג לאישור המלך בוריס השלישי.
ארמון המלך הוצף בעשרות מברקי מחאה ובקשות לפגישות, אך המלך נאות להפגש רק עם הקולונל לולצ'ב, לו היה מוכן להקשיב תמיד, אם כי לא בהכרח פעל לפי עצותיו.
המלך בוריס היה בעל תפישה מיסטית והושפע מתורתו של דנוב.
לולצ'ב כתב למלך מכתב כנגד החוק, שהסתיים באזהרה בדבר גורלם הזהה של בוריס ואביו פרדיננד הראשון.
בהמשך, לולצ'ב בא לפגישה אל מורהו דנוב, שביקש ממנו לפעול אצל המלך לביטול החוק.
לולצ'ב ביקש, המלך הבטיח לתקן את החוק, אך לא עמד בהבטחתו והוא פורסם ב-23 בינואר 1941.
ב-9 במרץ 1943 נכשל ניסיון גירוש יהודי בולגריה "הישנה" אל מחנות ההשמדה בזכות מאבק עיקש שניהלו מנהיגי הקהילה בסיוע פוליטיקאים ובראשם דימיטר פשב, אנשי דת ובראשם המטרופוליטים סטפן וקיריל ואנשי ציבור נוספים.
לאחר לחץ גרמני, הסכים המלך לגרש את יהודי העיר סופיה לערי שדה מרוחקות וב-21 במאי נחתם צו הגירוש.
ראשי הקהילה היהודית, הסתייעו ברב דניאל ציון, שפנה אל ידידו הקולונל לולצ'ב בבקשת עזרה.
לולצ'ב פנה אל המלך, אך הגירוש יצא אל הפועל.
בספר שיצא לאור בהוצאת "פרוזבטה" צרפת, שהוא אוסף של הרצאותיו של המורה אומרם מיכאל איבנהוב מתאר איבנהוב את קשריו של פטר דנוב עם המלך פרדיננד הראשון, אביו של בוריס ולאחר מכן עם המלך בוריס III.
בוריס היה מלך אהוב מאוד בניגוד לאביו.
"הוא העריך מאוד את המורה (דנוב) ורצה לתקן את טעותו של אביו ולכן הזמין אותו לפגישות בארמונו.
הוא הקשיב לעצותיו, ותמיכתו של דנוב במהלך מלחמת העולם השנייה, חיזקה אותו על מנת למנוע גירוש יהדות בולגריה למחנות ההשמדה".
ב-2024 הגישה עמותת "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו", בשם ארגוני יוצאי בולגריה בישראל, בקשה ליד ושם להכרה בדנוב כחסיד אומות העולם.
מספריו באנגלית, במקור נכתבו בולגרית
פטר בּוֹיוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Петар Бојовић; 16 ביולי 1858, מישביצ'י, נסיכות סרביה, האימפריה העות'מאנית – 19 בינואר 1945, בלגרד, יוגוסלביה הדמוקרטית פדרלית), היה מרשל סרבי, שכיהן כמפקד הארמייה הראשונה של צבא סרביה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כראש המטה הכללי של ממלכת יוגוסלביה.
בויוביץ' נולד למשפחה קשת יום בכפר מישביצ'י שבדרום סרביה.
תקופת שקיעתה של האימפריה העות'מאנית אשר רשמית שלטה בנסיכות האוטונומית, לוותה במשבר כלכלי חריף ומשפחתו של בויוביץ' נאלצה להגר לבלגרד כדי להתפרנס.
ב-6 באוקטובר 1875 התקבל לאקדמיה הצבאית הסרבית והוכשר למקצועות הארטילריה.
בויוביץ' נלחם כצוער במלחמה העות'מאנית-סרבית (1876) ובהמשך כקצין ארטילריה במלחמה העות'מאנית רוסית (1877-1878).
הוא נלחם במלחמת בולגריה–סרביה (1885) ולאחריה מונה לראש מטה של אוגדה.
ב-30 באוגוסט 1893 הועלה לדרגת מייג'ור-ג'נרל וב-1901 מונה למפקד אוגדת "מוראבה" של הצבא הסרבי.
במלחמת הבלקן הראשונה כיהן בויוביץ' כראש המטה של הארמייה הראשונה ולאחריה נשלח כאחד מנציגי סרביה לוועידת השלום בלונדון.
במלחמת העולם הראשונה כיהן בויוביץ' כמפקד הארמייה הראשונה אשר נטלה חלק פעיל במערכה על סרביה.
ב-6 באוקטובר 1914 השתתפו כוחותיו בקרב דרינה במהלכו הצליחו לבלום את התקדמות כוחות האימפריה האוסטרו-הונגרית, אך במחיר אבדות כבדות.
במהלך הקרב נפצע בויוביץ' קשה ונאלץ לשהות בתקופת החלמה ושיקום ממושכות.
במקומו מונה לפקד על הארמייה הגנרל ז'יוויין מישיץ'.
בנובמבר 1915 חזר בויוביץ' לפיקוד על הארמייה הראשונה והצליח לעכב את התקדמות צבא ממלכת בולגריה, הישג שאיפשר לצבא וההנהגה הסרבים להתארגן באופן מסודר יחסית לנסיגה דרך אלבניה.
ב-12 בינואר 1916 מונה לסגן הרמטכ"ל הסרבי, אך בגלל מתיחות קשה מול מפקד החזית הגנרל אדולף גיומא, הודח מתפקידו בראשית 1918. רק לאחר מינויו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה הוחזר בויוביץ' לשירות פעיל ופיקד שוב על הארמייה הראשונה.
בויוביץ' השתתף עם כוחותיו במתקפת כוחות מדינות ההסכמה לאורך עמק הווארדאר שהובילה לתבוסת מעצמות המרכז וכניעת ממלכת בולגריה.
ב-26 בספטמבר זכה לתואר וויווד על חלקו בשחרור סרביה.
ב-1921 התמנה לראש המטה הכללי של ממלכת יוגוסלביה ובשלהי 1922 פרש משירות פעיל.
בראשית מלחמת העולם השנייה מונה בויוביץ' על ידי המלך פטר השני כעוזר מיוחד לראש המטה הכללי של הממלכה, אך מפאת גילו היה תפקידו סמלי בלבד.
בויוביץ' הלך לעולמו בינואר 1945 והוא בן 86 שנים.
פטר דימיטרוב גברובסקי (בבולגרית: Петър Димитров Габровски; 8 ביולי 1898, ראזגרד, נסיכות בולגריה – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, יושב ראש הארגון האנטישמי ראטניק, אשר כיהן כשר הפנים של בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ממובילי מדיניות רדיפת היהודים בממלכה ואחראי ליישום צו הגירוש ל-11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה הווארדארית אל מחנות ההשמדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גברובסקי כמפקד מחלקה ולאחריה למד משפטים באוניברסיטת סופיה.
לאחר הסמכתו עבד כעורך דין בסופיה.
גברובסקי שהיה גרמנופיל ייסד ב-1936 את הארגון האנטישמי ראטניק ששאב את השראתו מתורת הגזע הנאצית, ועמד בראשו.
במאי 1938 הכו צעירים חברי ראטניק יהודים ברחבי סופיה וב-20 בספטמבר נופצו שמשות והוצתו בתי עסק של יהודים באירוע שכונה בהמשך "ליל הבדולח הבולגרי".
באוקטובר 1939 מונה גברובסקי לשר הרכבות, הדואר והטלגרף בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב.
ב-15 בפברואר 1940 מונה לשר הפנים ולשר הבריאות בממשלתו של בוגדאן פילוב והיה אחראי ליישום גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה ולניסיון הגירוש הכושל של אלפים מבני "בולגריה הישנה".
גברובסקי הקים את הקומיסריון לשאלות יהודיות והעמיד בראשו את חברו לארגון ראטניק אלכסנדר בלב.
לאחר מותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה מונה פילוב לעוצר המלוכה והתפטר מכהונת ראש הממשלה.
בין 9 ל-14 בספטמבר 1943 כיהן גברובסקי כראש הממשלה בפועל וב-14 בספטמבר מונה דוברי בוז'ילוב לתפקיד.
החלה מסתמנת תבוסה גרמניה במלחמה והממשלה הבולגרית החלה משנה את מדיניותה כלפי היהודים ובכלל זה אימוץ הרכב ממשלה שונה.
גברובסקי אולץ להתפטר מתפקידו בהנחיית פילוב.
החוק דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וגברובסקי ציין בהודעה לעיתונות, כי הוא מכוון נגד המיעוט היהודי במדינה.
גברובסקי סירב לבקשת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיפגש עמו ולדון בהצעת החוק.
למרות מחאות מקבוצות שונות בציבוריות הבולגרית, אושר בינואר 1941 החוק ברוב גדול בפרלמנט הבולגרי.
בראשית 1942 החלו הגרמנים להפעיל לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם.
פילוב השיב לגרמנים בשם המלך, כי בשלב זה נדרשים היהודים לעבודות תשתית ברחבי הממלכה.
תיאודור דנקר ציין במכתב למשרד החוץ הגרמני, שבפגישה שנערכה בינו לבין גברובסקי בשלהי ינואר מסר גברובסקי, כי יש לבצע פעולות נמרצות נגד הקהילה היהודית אך אין לתת להן ביטוי פומבי ורחב מדי.
עוד ציין גברובסקי, כי יש לגרש את כל יהודי הממלכה, אך רצוי להתחיל ביהודים "מהשטחים החדשים".
בהמשך, הודיעו ראשי הממשל הבולגרי כי הם מוכנים לוותר על היהודים בשטחי תראקיה ומקדוניה שאינם נדרשים ככוח עבודה חיוני.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה.
גברובסקי ובלב תכננו את פעולות גירוש 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה כמבצע צבאי, כאשר בהנחייתם גויסו יחידות צבא ושיטור מיוחדות, הוקמו מחנות ריכוז, מחנות מעבר ואורגנו אמצעי תחבורה להעברת המגורשים שכללו רכבות ומעבורות.
ב-4 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה וב-11 במרץ בערים סקופיה, ביטולה, שטיפ שבמקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית).
המעצר בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים, בזזו את רכושם ואנסו נשים.
רכושם של המגורשים נמכר על ידי הקומיסריון לענייני יהודים בסכום שווה ערך ל-700,000 דולרים, מתוכם 257,000 דולרים הוקצו למימון מבצע הגירוש והשאר שולשלו לקופת המדינה.
יהודי תראקיה נכלאו במחנות מעצר בערים דופניצה ובלגואבגרד ומהן גורשו לאחר מספר ימים ברכבות משא פתוחות לעיר לום.
מהעיר לום שעל הדנובה הובלו ב-4 מעבורות לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יהודי מקדוניה רוכזו במחנה הריכוז מונופול אשר שכן בשטח מפעל הטבק "מונופול" שבסקופיה ומשם לאחר מספר ימים, גורשו ברכבות ישירות לטרבלינקה.
מרבית יהודי תראקיה ומקדוניה נרצחו ביום הגעתם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מקרב יהודי מקדוניה שגורשו ניצלו 196 נפשות ומקרב יהודי תראקיה פחות מ-100.
ב-5 באפריל 1943 כתב קרל הופמן, הנספח הצבאי הגרמני לסופיה, דין וחשבון למשרד החוץ הגרמני בברלין.
בדיווחו ציין הופמן את השלמת גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה והוסיף שנקודת המוצא הייתה נכונותו של שר הפנים גברובסקי בשם הממשלה הבולגרית לבצע את הגירוש.
כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה"
במועד אישור הסכם הגירוש מצויים היו בשטחי מקדוניה ותראקיה 11,343 יהודים ומשרד הפנים הבולגרי הונחה להכין רשימת מגורשים ראשונית ובה נכללו 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי להשלים את המכסה שעליה סוכם.
מנוסח ההסכם בשפה הבולגרית שהובא לאישור הממשלה נמחק המשפט "מהשטחים הבולגרים החדשים, תראקיה ומקדוניה", בעוד שבנוסח הגרמני נותר המשפט והושם בסוגריים.
על אירועי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" קיימת מחלוקת בין היסטוריונים.
חלקם טוענים שפילוב וגברובסקי ביצעו מחטף ללא ידיעת הממשלה הבולגרית, שרשמית אמורה הייתה לאשר את גירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה בלבד.
ב-6 במרץ נודע ליהודי קיוסטנדיל על כוונת הגירוש לפולין.
עם הגיעם לסופיה פנו לדימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט ובן עירם, תיארו את המצב בקיוסטנדיל וביקשו את עזרתו.
למחרת נפגשו פשב ו-4 חברי המשלחת מקיוסטנדיל עם גברובסקי.
ולדימיר קורטב מנהיג הארגון המהפכני המקדוני איים במרומז על חייו של גברובסקי.
בשלב זה הודה שר הפנים שב-10 במרץ מתוכנן מבצע גירושם של יהודי "בולגריה הישנה" ולאור הטענות החוקתיות שהעלו חברי המשלחת הוא מוכן להשעות את ביצוע צו הגירוש.
גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והודיע לו על דחיית הגירוש למועד בלתי ידוע,.
בשלהי אפריל 1943 כתב גברובסקי לבוגדאן פילוב מזכר רשמי ובו נכתב שיש להעביר את היהודים המביעים התנגדות לפעילות הממשלה ואת המובטלים מתעסוקה למחנות כליאה.
לצורך כך נדרש אישור להקמת צריפי כליאה.
באמצע מאי גיבשו תיאודור דנקר, גברובסקי ובלב תוכנית לגרש את כל יהודי בולגריה, להוציא נתיני המדינות הזרות שלא נכבשו על ידי גרמניה.
התוכנית הובאה לאישור הממשלה ב-21 במאי, אך בישיבת הממשלה אושרה רק הגלייתם של יהודי סופיה לערי השדה, כפי הנראה בהנחייתו של המלך הבולגרי.
ב-24 במאי החל מבצע גירושם של יהודי סופיה לערי השדה.
לאחר הגירוש החל גל מחאות של פוליטיקאים, אישי ציבור וראשי הכנסייה הבולגרית.
בפגישה בין גברובסקי לראשי איגוד עורכי הדין שהגיעו למחות על הגירוש, מסר גברובסקי "שלבני האדם ממוצא יהודי אופי חתרני והם משרים אווירת תעמולה נגד בולגריה ובשיתוף עם אויביה".
קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה והוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון המשטר הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים.
באוקטובר 1944 נעצר גברובסקי ובהמשך נשפט, הורשע בפשעים נגד העם הבולגרי ונידון למוות.
ב-1 בפברואר 1945 הוצא גברובסקי להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין המרכזי בסופיה.
ביוני 1996, בהחלטה שעוררה מחלוקת קשה בבולגריה ומחוצה לה, ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את הרשעתו של גברובסקי וזיכה אותו מכל סעיפי האישום.
פטר טודורוב גוּדֶב (בבולגרית: Петър Тодоров Гудев; 13 ביולי 1862, גראדץ, מחוז סליבן, האימפריה העות'מאנית – 11 במאי 1932, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן כשר הפנים וראש ממשלת נסיכות בולגריה.
פטר גודב נולד בעיירה גראדץ, את השכלתו התיכונית רכש בסליבן ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש בפריז ובבריסל.
גודב לחם במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885).
הוא הצטרף למפלגת העם הליבראלית וב-1896 נבחר לפרלמנט הבולגרי.
בין 1905 ל-1907 כיהן גודב כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית.
לאחר רציחתו של דימיטר פטקוב בכדורי מתנקש וכינונה של ממשלת מעבר זמנית בראשות דימיטר סטאנצ'וב, כיהן למשך מספר חודשים כראש הממשלה ושר הפנים של בולגריה.
כהונתו נקשרה לפרשיית שחיתות כלכלית במסגרתה הואשם בשימוש בכספי ציבור למטרותיו הפרטיות.
גודב נאלץ להתפטר ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא הלך לעולמו ב-1932 בסופיה והוא בן 70 שנים.
פטר ביקסל היה סופר שווייצרי.
נודע בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים וגם הקצרצרים.
ביקסל נולד וגדל בלוצרן בשווייץ.
בגיל 5 עבר עם משפחתו לאולטן.
סיים לימודי הוראה בסמינר למורים בזולותורן ובשנת 1956 התחתן עם השחקנית טרזה שפרי (Therese Spörri) ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1957 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ, ממנה פרש בשנת 1995. הוא הגדיר עצמו כסוציאליסט והיה חבר קרוב של הסופר מקס פריש.
יצירותיו כללו את "עונות השנה" (1967), "סיפורי ילדים" (1969, ראה אור בעברית בהוצאת מקום לשירה, 2025, בתרגום חנן אלשטיין) ו"אצל העיר פריס" (1993, ראה אור בעברית בהוצאת בבל; 2002, בתרגום חנן אלשטיין ויפתח הלרמן-כרמל).
פטר הוכשורנר (בסלובקית: Peter Hochschorner; נולד ב-7 בספטמבר 1979 בברטיסלאבה) הוא חותר קאנו סלובקי.
הוכשורנר מתחרה במסלולי עקתלון במקצי זוגות, יחד עם אחיו התאום, פוול.
פטר ברנס היה אדריכל ומעצב תעשייתי, מחלוצי התחום.
בעבודתו עבור תאגיד AEG מ-1907 ועד מותו גיבש לראשונה זהות תאגידית בקנה מידה רחב (מרמת הלוגו והגופן, דרך עיצוב מוצר ועד אדריכלות מבני החברה).
בין תלמידיו ועוזריו נמנים בכירי האדריכלות המודרניסטית מיס ון דר רוהה, ולטר גרופיוס, לה קורבוזיה ואחרים.
נולד בהמבורג ולמד ציור באקדמיות של המבורג, דיסלדורף וקרלסרוהה.
בשנת 1890, לאחר שנשא לאישה את לילי קרמר, עבר למינכן.
הוא עסק בציור, איור ספרים ועיצוב פריטים ביתיים.
ב-1899 בנה את ביתו במושבת האומנים של דרמשטאדט, בו עיצב את כל הפריטים (ריהוט, טקסטיל, קדרות, שטיחים ועוד) ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות ויוגנדסטיל.
אולם מאז נטש את סגנון היוגנדסטיל לכיוון מודרניסטי יותר.
החל מראשית המאה ה-20 התמחה בתכנון בתי חרושת ומבני תעשייה מלבנים, זכוכית ופלדה.
ב-1907 היה מבין מייסדי האיגוד המקצועי של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים בגרמניה, ורקבונד שמטרתו הייתה לקדם את תחום העיצוב התעשייתי באמצעות "מעצבי-בית" שיעבדו בצמוד למפעלים תעשייתיים.
באותה שנה התקבל ברנס למשרת "יועץ אמנותי" לתאגיד החשמל AEG, הוא עבד עבור התאגיד עד מותו, אך תמיד נותר במשרת יועץ.
ב-1911 תכנן את בניין שגרירות גרמניה בסנקט פטרבורג, מבנה בעל חזית נאו-קלאסית מונומנטלית שנחנך ב-1913. באותה עת תכנן גם את בית הכנסת הנאולוגי בז'ילינה שבסלובקיה ואת מטה חברת אי גה פארבן בפרנקפורט.
החל מ-1924 כיהן כראש המחלקה לאדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין, במקביל לימד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1936 שהה בווינה ונקרא לשוב לברלין בהוראה אישית של אדולף היטלר שאהב מאוד את תכנונו לשגרירות בסנקט פטרבורג.
ברנס צורף לצוות התכנון של "ברלין החדשה" בראשות אלברט שפר, שהבטיח לו את תכנון מטה חברת AEG על שדרת הציר המרכזית "שדרות הפאר" של ברלין החדשה.
התוכנית לא יצאה לפועל עקב מותו של ברנס במלון בריסטול בברלין.
פטר בוגוד (נולד ב-1940) הוא אדריכל ישראלי, התפרסם בעיקר הודות לפרויקט הקארדו בירושלים שבתכנונו השתתף.
בוגוד נולד בשנת 1940 בעיר בוקרשט שברומניה ואת השכלתו כאדריכל רכש בבית הספר לאדריכלות בבריסל, שם למד אצל האדריכל לאון סטיינן.
בסיום לימודיו עבד כאדריכל בפריז וב-1970 עלה לישראל והצטרף למשרדו של אדריכל הנוף שלמה אהרונסון שפתח זמן קצר קודם לכן משרד חדש בירושלים.
באותה שנה ניגש עם אהרונסון ועובדת נוספת במשרד, האדריכלית אסתר ניב קרנדל לתחרות לתכנון מתחם מגורים, מסחר ומלונאות ברובע היהודי בירושלים.
הצעתם זכתה אך בעקבותיה החליטו בוגוד וניב קרנדל לפרוש ממשרדו של אהרונסון ולהוביל את הפרויקט באופן עצמאי.
הפרויקט שזכה לשם הקארדו, על שם הרחוב הביזנטי שהתגלה בתחומו ועבר תהליך חידוש, הפך לאחד מהפרויקטים המורכבים וייחודיים באדריכלות ובנוף העירוני הישראלי והושלם בשנת 1983, לאחר 12 שנות עבודה.
בוגוד המשיך בשיתוף פעולה עם ניב קרנדל גם בפרויקט מתחם עיריית ירושלים, שבמסגרתו היה אחראי על חידוש מספר מבנים היסטוריים במתחם.
ב-1975 פתח שותפות עם בת-זוגו האדריכלית יוניס פיגרדו ויחד תכננו פרויקטים רבים עם התמחות במבנים וסביבות היסטוריות.
ב-22 באפריל 2020 הורשע בוגוד על פי הודאתו במעשה מגונה בנער בעל מוגבלות..
באותה שנה פרש מאדריכלות ומאז הוא מקדיש את זמנו לכתיבה בתחום.
הקארדו, זכייה בתחרות במקום הראשון, בשיתוף שלמה אהרונסון ואסתר ניב קרנדל.
מנזר האחיות ציון בשכונת עין כרם בירושלים.
חידוש השווקים בעיר העתיקה בנצרת.
חידוש שלושה מבנים היסטוריים במתחם עיריית ירושלים.
עיצוב מוזיאון "הבית השרוף", הרובע היהודי בירושלים.
חידוש קבר רבי מאיר בעל הנס בסמוך לטבריה.