tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לנאשמים לא הותר להישבע על חפותם לפני בית המשפט או להביא עדים מכובדים שיעידו על חפותם, זכות שהוקנתה להם על פי החוק.
למרות הנסיבות הבלתי ברורות של מותו של אריק החמישי, לקח לחבר השופטים יום אחד בלבד כדי להגיע לפסק דין.
כל הנאשמים השתייכו למעגל הפנימי של אריק החמישי ולא היה ברור במה היה מותו יכול להועיל להם.
מסיבות אלו הגדירו ההיסטוריונים אריק ארופ והוגו אירווינג את פסק הדין כעינוי דין.
הם רואים ברצח תוצאה של מאבק כוחות בין שני פלגים של האצולה, אחד בראשות המרשל סטיג והני בראשותו של ולדמר, דוכס דרום יוטלנד.
הדוכס ולדמר ירד מגדולתו ב-1283 אך לאחר 1288 הוא שב למעמדו במהרה.
החוקרים גורסים שוולדמר ובעלי בריתו קשרו קשר לרצוח את המלך ולאחר מכין להטיל את החשד בבית המשפט על יריביהם.
היסטוריון אחר, קאי הורבי, ציין שהרצח היה עשוי להיות על רקע מאבק שושלתי על כס המלכות הדני.
היו אחרים שסברו שהייתה להם טענה שוות ערך או חזקה יותר לכתר מאשר אריק החמישי, כמו אריק השני, מלך נורווגיה ואחיו ויורשו, הוקון החמישי, שהיו נכדיו של אריק הרביעי, מלך דנמרק.
אנדרסן והאחרים נמלטו לנורווגיה שם הם התקבלו בברכה על ידי המלך אריק שבשמחה תמך באויביו של מלך דנמרק.
הוא העניק לאנדרסן מבצר בקונגסהלה שליד הגבול עם דנמרק.
אנדרסן החל לעסוק בשוד ימי והטריד את רצועת החוף הדנית במשך שנים.
הגולים הצליחו לבנות מבצרים בסמסו, בהילם, בספרוגו ובהלגנס.
שום ספינה לא הייתה בטוחה ושום עיירת חוף לא הייתה חסינה מפניו של סטיג אנדרסון.
מעשי הביזה שלו הגיעו לשיאם ב-1289 כאשר הוא נחת עם צבא נורווגי קטן בסטובקובינג שבאי פלסטר.
ויטסלב השני, נסיך ריגן, עשה שימוש בצי הונדי שלו כדי להדוף את אנדרסן בחזרה לנורווגיה.
פעולותיו של אנדרסן הציתו ארבעה עשורים של עימותים ומלחמות בין שתי הממלכות הנורדיות.
באותה עת התגלע סכסוך כנסייתי בשל שאיפותיו של הארכיבישוף החדש של לונד, ינס גרנד, שתמך בפורעי החוק, קרובי משפחתו, למרות שבועתו לתמוך במלך.
מרגע שבחירתו אושרה על ידי האפיפיור, חזר בו הבישוף ינס משבועת האמונים שלו.
"אין זה חשוב בעיני אם הדוכס ולדמר, יהודי, טורקי, עובד אלילים, או השטן בעצמו יהיו מלך דנמרק, מלבד שלא יהיו אלה אריק או אחיו כריסטופר", הוא אמר.
הבישוף ינס הרחיק לכת עוד והעניק חלק מאדמות הכנסייה בהונדהלס לגולים כדי שיבנו שם מבצר והנעים את זמנם על שולחנו בגלוי.
המלך לא היה יכול לשאת זאת וב-1294 הוא הורה על מעצרו של הבישוף ינס.
הארכיבישוף נשלח אל הדוכס כריסטופר כלוא בשלשלאות להיכלא במגדל האפל של סובורג.
לאחר כמה חודשים של שהייה בתנאים מחרידים, שלח המלך שליח לבישוף ינס לבדוק אם הוא מוכן להישבע שוב שבועת אמונים ולהבטיח שלא יחפש נקמה על מאסרו.
"במקום להיעתר לבקשה זו, הייתי מוכן שהמלך יבתר את גופי נתח אחר נתח מאשר להיכנע לפקודותיו", השיב הבישוף.
לאחר שנתיים בתנאי כליאה קשים, הצליח הבישוף ינס להימלט בסיועו של עובד המטבח.
הוא נמלט ישירות לרומא כדי לשטוח את טענותיו לפני הכס הקדוש.
האפיפיור מיד הטיל נידוי על המלך וחרם על כל דנמרק עד שהממלכה תשלם לבישוף ינס סכום של 49,000 מארקים של כסף.
דנמרק לא הייתה מסוגלת לגייס סכום כסף כזה והחרם עליה נמשך ארבע שנים נוספות.
ב-1302 כתב אריק השישי לאפיפיור בקשת מחילה עבורו ועבור ממלכתו.
כשהוא מבטיח לעשות כל דבר שיבקש האפיפיור, השפיל אריק את עצמו בפומבי.
האפיפיור בוניפקיוס השמיני, בתיווכו של המלומד מרטין מדקיה, הסכים להפחית את הקנס ב-80%, החרם והנידוי הוסרו והארכיבישוף ינס קיבל תפקיד אחר שישאירו הרחק מיורשו של המלך אריק.
לאריק הייתה חיבה רבה לטורנירים וכסף רב הוצא מאוצר הממלכה על אמצעי בידור זה.
בטורניר אבירים שנערך ברוסטוק, זרמו יין, תמד ובירה במשך חודש לכל מי שחשק במשקה.
המלך שילם עבור אחזקתם של כל הסוסים והבהמות שבטורניר, כולל הר של שיבולת-שועל.
הוא הטיל מיסים חדשים ובלתי רגילים על איכרים ועל אצילים.
כאשר כספי המיסים לא כיסו את הוצאותיו, הוא לווה כספים רבים מאצילים גרמנים שונים והרחיק לכת עד כדי כך שהוא משכן חלקים מאדמות דנמרק כערבון.
אריק שלח כמה משלחות לגרמניה כדי לזכות בשטחים חדשים בניסיון לשקם את מעמדה של דנמרק כמעצמה סקנדינבית.
באמצעות בריתות עם נסיכים גרמנים, ביניהם הדוכס ממקלנבורג, הוא הצליח להיות אדונם הרשמי של כמה ערים הנזאיות.
הוא גם התערב בנעשה בשוודיה כדי לתמוך בגיסו כנגד מתנגדיו ב-1305 ושוב ב-1307 – 1309, כשהוא נלחם במקביל בגרמניה ומעסיק כוחות גרמנים למטרותיו.
ב-1312 הכה את דנמרק רעב כבד וכאשר דרש אריק שיגבו מיסים באותו היקף כבעבר, מרדו איכרי זילנד.
אריק דיכא את המרד באכזריות ותלה מאות איכרים מסביב לקופנהגן.
בשנה שלאחר מכן, באספה שהתכנסה בוויבורג, הכריזו האיכרים והאצילים על מרד כנגד אריק.
אלה שסירבו לסייע למורדים נתלו על קורות גגות בתיהם.
אריק דיכא את המרד בסיועם של שכירי חרב גרמנים.
הוא החל בבנייתו של מעגל מצודות באמצעות עבודות כפייה, אחד העונשים שהוטלו על המורדים.
האצילים שהשתתפו במרד הוגלו או הוצאו להורג ורכושם הוחרם לטובת הכתר.
ארבע מצודות כאלו נבנו: ביגהולם בהורסנס, קאלו מצפון לאורהוס, בורוגבולד בוויבורג ואולסטרופ ממזרח לסטורר.
נילס ברוק הוצא להורג על כך שהסתיר את רנה יונסן שסייע לאלה שרצחו את אביו אריק.
ב-1313 העביר אריק את כל רכוש הכתר בדרום יוטלנד אל הדוכס תמורת מזומנים.
לא נותר דבר לגבות ממנו מיסים ואוצר הממלכה היה ריק.
ב-1317 משכן אריק את כל האי פין לרוזן גרט מרנדסורג ולרוזן יוהאן מקיל תמורת גיוסם של 200 אבירים רכובים.
לפני מותו, הספיק אריק למשכן גם את סקונה לאצילים גרמנים עבור מימון להמשך חיי המותרות שלו.
כמכה אחרונה לגאווה הדנית, כבש הדוכס היינריך ממקלנבורג את הטירות ברוסטוק.
כשמת אריק השישי ב-1319, כשאף אחד מצאצאיו לא נותר אחריו בחיים, הייתה דנמרק בפשיטת רגל.
באופן מסורתי היחס לתקופת מלכותו של אריק השישי הוא כאחת מתקופות הזוהר בשל ניסיונו לשקם את האימפריה הנרחבת שלה.
הוא זכה לתשבחות בספרות הרומנטית הדנית.
במבט לאחור כיום, צעדי המדיניות שלו היוו את תחילת תהליך הפירוק של האימפריה הדנית בים הבלטי ובצפון אירופה שהמשיך בדורות הבאים.
כינוי של אריק השישי, Menved, הוא נושא שזכה להרבה דיונים.
הסבר עממי הוא שמדובר על ראשי תיבות של נוסח השבוע שהיה חביב עליו: ved alle hellige mænd ("בשם כל האנשים הקדושים").
הסבר אחר לקוח מהמילה הדנית העתיקה menvett ("ציפור המבשרת את הרעות").
אריק השישי נשא לאישה ביוני 1296 את אינגבורג, בתו של מגנוס השלישי, מלך שוודיה.
הזוג הביא לעולם שמונה בנים שמתו בילדותם.
בנוסף היו לאינגבורג שישה הריונות שהסתיימו בהפלה.
ב-1318 ילדה אינגבורג בן חי ובריא.
המלכה הציגה אותו בפני הציבור כאשר היא אוחזת בו מחוץ לכרכרה בה היא נסעה.
ברגע מסוים היא איבדה את אחיזתה בו והוא נפל לארץ, שבר את מפרקתו ומת.
עקב יגונה הכבד, נכנסה אינגבורג למנזר.
על פי אחת האגדות היא אולצה לעשות זאת על ידי בעלה, שהאשים אותה במות בנם.
על פי גרסה אחרת, הסיבה לכניסתה למנזר הייתה הצער שלה על מות שני אחיו, אריק ומגנוס.
ב-1319 היא חזתה את מותה הקרב וסיפרה על כך לבעלה ולארכיבישוף וזמן קצר לאחר הלכה לעולמה, זמן קצר לפני בעלה.
אריק האראלדסון (בנורדית עתיקה: Eiríkr Haraldsson, בנורווגית: Eirik Haraldsson; ידוע בכינויו אריק "גרזן הדם", בנורדית עתיקה: Eiríkr blóðøx, בנורווגית: Eirik Blodøks; 885 – 954) היה שליט נורווגי בן המאה ה-10 לספירה.
מקובל לחשוב שהוא היה מלך נורווגיה בין השנים 931 – 933 ומלך נורת'מבריה במשך שתי תקופות מלוכה קצרות.
ההיסטוריונים שיחזרו את סיפור חייו של אריק מנתונים היסטוריים מפוזרים שעמדו לרשותם.
קולינגווד שהתפרסם ב-1901. זיהוי זה נדחה לאחרונה על ידי ההיסטוריונית קלייר דאונהאם, שטענה שכותבים נורדים מאוחרים יותר ביצעו סינתזה בין שני האריקים, תוך שימוש אפשרי במקורות אנגליים.
טיעון זה, למרות שהיסטוריונים אחרים מתייחסים אליו בכובד ראש, לא זכה לקונצנזוס.
מקורות בני זמנו של אריק, או בסמוך לתקופתו, כולל עריכות שונות של הכרוניקות האנגלו-סקסיות, מטבעות מהתקופה, החיבור על חייו של הנזיר קתרו ממץ וככל הנראה גם שירת החצר של אריק, מציירים תמונה מעורפלת בלבד של פעילויותיו של אריק באנגליה האנגלו-סקסית.
באופן מפתיע, העמימות ההיסטורית בנוגע לאריק עומדת בניגוד חד לעושר התיאורים האגדתיים בסאגות המלכותיות, שם הוא לוקח חלק בסאגות אודות אביו האראלד "בהיר השיער" ואחיו-למחצה הצעיר, הוקון "הטוב".
באיזה מובן מבוסס אריק של הסאגות על הדמות ההיסטורית של אריק מנורת'מבריה, ולעומת זאת, באיזה מידה עדויות מאוחרות יותר עשויות לשפוך אור על הדמות ההיסטורית?
הכל תלוי כיצד מקורות אלו השפיעו על מגוון של גישות וסברות בקרב דורות של חוקרים.
הדעות הרווחות כיום נוטות לכוון גישה ביקורתית יותר בנוגע לשימוש בסאגות כמקורות היסטוריים לתקופה שקדמה למאה ה-11, אך לא ניתן להציע תשובות חותכות.
מקור כינויו של אריק, "גרזן הדם", לא ברור.
ההשתמרות של כינוי זה בקטעי שירה ובסאגות בני זמנו של אריק, נתונה למחלוקת מול האפשרות שהכינוי הוכנס אליהם בשלב מאוחר יותר.
אין כל ערובה לכך שהכינוי מופיע עוד לפני המאה ה-12. בסאגות מוסבר שהכינוי מתייחס להרג שביצע אריק באחיו-למחצה במאבק חסר הרחמים שלו להשגת השלטון על נורווגיה.
הנזיר תאודוריקוס מציין כינוי דומה לאריק "הורג אחיו" (fratrum interfector).
הסאגה המלכותית Fagrskinna, מאידך, מתארת את המוניטין האלים שיצא לאריק כפולש ויקינגי.
הכרוניקות האנגלו-סקסיות מתארות באופן לקוני את אריק כ"בנו של האראלד", מתוך הנחה שהקורא בקיא בפרטים.
בראשית המאה ה-12, היה לכרוניקן ג'ון מווסטרשייר, סיבה להאמין שלאריק היה מוצא מלכותי סקנדינבי.
נראה שנתון זה תואם למסורות ההיסטוריות העצמאיות הנורווגיות ולסאגות האיסלנדיות, שמזהות במפורש את אריק מנורת'מבריה עם בנו של המלך הנורווגי, האראלד הראשון.
הפואמות שמיוחסות לאגיל סקלגרימסון עשויות לאשש את ההנחה שהמידע שמופיע בסאגות נכון, למרות שניתן להטיל ספק בנוגע לתארוך ולשלמות של המקורות.
אחד המקורות של אגיל מדבר על אדם שהשתייך לשושלת של האראלד וכן על כך שהשליט של יורק הוא צאצא של האלפדאן (אביו של האראלד).
אם מקורות אלו נכונים, הם מהווים תיעוד מקורי לאפשרות שאריק הוא בן לשושלת מלוכה נורווגית.
האראלד אחר היה ידוע מתקופה זו והוא נקרא לעיתים ארלט, ככל הנראה אביהם של מאקוס וגופרייד.
מידע זה עשוי להיות רלוונטי, מאחר ששני האחים יחד עם אדם בשם אריק תוארו כשליטי "האיים" (ההברידיים).
במכתב שהפנה אדוארד הראשון, מלך אנגליה לאפיפיור בוניפקיוס השמיני, מוזכר אדם בשם אריק (Yricius), כמי שהיה מלך סקוטלנד שהיה כפוף למלך אנגליה.
במאה ה-19 נטען שהאראלד הראשון, מלך דנמרק היה אביו האמיתי של אריק.
ההיסטוריון הגרמני, יוהאן מרטין לפנברג וההיסטוריון האנגלי, צ'ארלס פלמר, לדוגמה, זיהו את אריק עם בנו של האראלד, הירינג.
המקור היחיד לקיומו של בן זה הוא אדם מברמן, שטען בחיבורו, "מעשי הבישוף של המבורג" משנת 1070 על פי ציטוט ממקור פחות ידוע "מעשי מלכי אנגליה", מעשיה ראויה לתשומת לב על הרפתקאותיו של הירינג מעבר לים: "האראלד שלח את בנו הירינג לאנגליה עם צבא.
כאשר הכניע זה את האי, הוא נבגד ונהרג בסופו של דבר על ידי הנורת'מברים".
גם אם עלייתו ונפילתו של אריק הייתה השראה לסיפור זה, השמות לא זהים וקשה להתאים את תקופת חייו של האראלד הראשון עם זו של אריק.
מידע נוסף על הרקע המשפחתי של אריק מובא באופן בלעדי על ידי המקורות האיסלנדיים והנורווגיים מהמאות ה-12 וה-13, שהערך ההיסטורי שלהם מוגבל ולא ברור ולפיכך יש להתייחס אליהם בזהירות.
האראלד הראשון, מלך נורווגיה מתואר בדרך כלל כמי שהיה נשוי לכמה נשים והעמיד צאצאים רבים.
מספר בניו נע בין 16 ל-20. בעוד ששם אמו של אריק נותר עלום במקורות ההיסטוריים התמציתיים וברוב הסאגות האיסלנדיות, טוען מחזור העולם ששמה היה רגהילדר, בתו של אריק, מלך דרום יוטלנד.
האפשרות שהאראלד נשא לאישה נסיכה דנית יכולה להיסמך על מקורות מהתקופה.
על פי מחזור העולם ועל פי הסאגה של אגיליס, בילה אריק את רוב ילדותו כבן טיפוחיו של איש הצבא תאוריר בן האראלד.
בשנות התבגרותו, צוירה תמונה מרשימה שהופיעה במחזור העולם, שעל פיה אריק, שהיה בן 12 וככל הנראה ניחן בגבורה מופלאה ובכוח, החל בקריירה של שוד ימי.
ארבע שנים הוא עסק בבזיזת החופים של הים הבלטי ושל דנמרק, פריזיה וגרמניה, ארבע שנים נוספות הוא בילה בבזיזת חופי סקוטלנד, ויילס, אירלנד וצרפת ולבסוף, בשטחי לפלנד וביימרלנד (כיום בתחומי צפון רוסיה).
בתיאור המסע האחרון, מציינת הסאגה של אגיליס, שאריק הפליג במעלה נהר דווינה אל תוך חבל פרם הרוסי, שם הוא בזז את נמל הסחר הקטן פרמינה.
החיבור על חייו של הנזיר קתרו ממץ, שנכתב לכל המאוחר בשנת 1000 לערך, ולפיכך הוא המקור הכתוב הקרוב ביותר לזמנו של אריק, מוסר מידע על אריק ועל רעייתו.
על פי הידוע על הרקע של הנזיר קתרו, משמעות הדבר שאשתו של אריק הייתה ממוצא בריטי ("קאמברי") או סקוטי.
נתון זה עומד באופן מסוים בסתירה למסורת הסאגות המאוחרות יותר.
על פי הסאגה של אגילס מהמאה ה-13, רעייתו של אריק ביורק הייתה גונהילד, המפורסמת, "אם המלכים".
דווח זה נמסר על ידי מחבר הסאגה של אגילס תוך שימוש בפואמה קדומה יותר שלא הזכירה את גונהילד בשמה, ומכאן משתמע שהשם ניתן על ידי מחבר הסאגה בעצמו.
למרות זאת מסורות הסאגות מסכימות פה אחד שאריק חי עם אישה בשם גונהילד.
שמה מופיע פעמים רבות בסאגה של אגיל.
הסאגה המוקדמת ביותר, "ההיסטוריה הנורווגית" מתארת אותה כבתו של גורם הזקן, מלך דנמרק (ולפיכך אחותו של האראלד "כחול השן").
רוב הדיווחים שבאו לאחר מכן מציינים שאביה היה אציל בשם אוזור שמוצאו היה מצפון נורווגיה.
לא קיימת הסכמה כיצד ניתן לפתור את הסתירה הזאת.
פתרון אחד הוא ששמו של מלך יורק ב"חיי קתרו" הוחלף בטעות עם קודמו של אריק, שאשתו השנייה הייתה אירית.
לאחרונה הציע קלייר דאונהאם שאריק מנורת'מבריה הוא לא אותו אדם כמו אריק הראשון.
הנושא העיקרי בסאגות אודות בניו הרבים של האראלד, הוא המאבק על כס המלכות הנורווגי.
על פי מחזור העולם, מינה האראלד את בניו כמשנים למלך במחוזות שונים של ממלכתו והועיד את אריק, בנו המועדף, לרשת את כס המלכות לאחר מותו.
במסגרת הסכסוך עם אחיו-למחצה, הרג אריק באופן ברוטלי את רגנואלד, שליט הדלנד ואת ביורן פרמן, שליט וסטפולד.
כמה מקורות מציינים שבערוב ימיו, התיר האראלד לאריק למלוך לצדו.
לאחר מותו של האראלד, ירש אותו אריק על כס מלכותו, טבח את הכוחות המשולבים של אחיו-למחצה, אולף וזיגרוד והשיג שליטה מלאה על נורווגיה.
בכל אופן, באותה עת נשאר אחיו-למחצה הצעיר והמפורסם ביותר, הוקון, בחצר המלכות של ממלכת וסקס, לאחר שהוא נשלח לשם לגדול כבן טיפוחיו של המלך אתלסטאן.
על פי המדווח הייתה תקופת מלכותו של אריק קשה ורודנית וכך סר חנו בעיני האצולה הנורווגית.
היה זה זמן מתאים לשובו של הוקון לנורווגיה, ואז הוא מצא שהאצולה כמהה לקל אותו כמלך תחת אריק שהודח על ידם ונמלט לבריטניה.
מחזור העולם מציין שהוקון חב את הצלחתו בעיקר לזיגורד, רוזן לאדה.
קביעת זמנה ואורכה של תקופת מלכותו של אריק (לפני מות אביו ואחריו) היא משימה מאתגרת וככל הנראה בלתי אפשרית בהתבסס על כרונולוגיה המשובשת שבמקורות המאוחרים.
לרוע המזל לא קיימים מקורות בני התקופה או מקורות שסמוכים לתקופה ששרדו מתקופת מלכותו הקצרה של אריק בנורווגיה.
הסאגות הנורדיות מתייחסות באופן שונה לנסיבות ולנתיב הגעתו הראשונה של אריק לבריטניה לאחר שהוא אולץ להימלט מנורווגיה.
המקורות ההיסטוריים מציגים תיאור מקוצר של הדברים.
תאודוריקוס מתחיל ישירות בתיאור הגעתו של אריק לאנגליה, קבלת הפנים שזכה לה מידי המלך אתלסטאן, תקופת שלטונו הקצרה ומותו זמן קצר לאחר מכן.
באופן דומה, מתאר החיבור "ההיסטוריה הנורווגית" את בריחתו הישירה לאנגליה, שם הוא התקבל על ידי אחיו-למחצה, הוקון, הוטבל וקיבל מאתלסטאן את השליטה על נורת'מבריה.
כאשר שלטונו של אריק נעשה בלתי נסבל, הוא הודח ונהרג בעת מסע מלחמה לספרד.
החיבור ההיסטורי אגריפ מספר שאריק הגיע קודם כל לדנמרק.
על פי "ההיסטוריה הנורווגית" הייתה זו ארץ מולדתה של אשתו ולפיכך בסיס כוח שהוא ציפה לקבל ממנו תמיכה, אך הטקסט לא מעלה טענה כזאת.
בכל אופן, סאגות מאוחרות יותר מרחיבות את מסגרת פעולותיו של אריק בתקופת הביניים שבין מלכותו בנורווגיה לבין מלכותו בנורת'מבריה וטוענות שהוא בתחילה אימץ סגנון חיים של פשיטות ומעשי שוד, ללא קשר לשאיפתו להתייצב מבחינה פוליטית בטווח הרחוק.
הרוזנות של אורקני, שבעבר הייתה הבסיס הוויקינגי שסופח על ידי אביו של אריק והיה כפוף לו, תפסה מקום חשוב בשלבים אלו של עלילותיו של אריק.
הסאגה של פגרסקינה (1220 לערך) מזכירה את רגנהילד, בתו של אריק ואת נישואיה לרוזן של אורקני, אך אף פעם לא ציינה אם אריק הגיע לאיים בעצמו.
הסאגה של אורקני (1200 לערך) לא מדברת על נוכחותו של אריק באיים ועל בריתו עם הרוזנים ארקנל וארלנד, בניו של טורף איינר, רוזן אורקני, אך מספרת על האתגר שנקרא על שלטונו של אריק בנורת'מבריה על ידי אולף מלך יורק.
בכל אופן, מספר סאגות מאוחרות יותר, כמו "הסאגה הנפרדת של אולף הקדוש" (1225 לערך), מחזור העולם, הסאגה של אגילס והסאגה של אולף, מציינות שאריק הפליג ישירות לאורקני, שם הוא שיעבד את הרוזנים, קיבץ כוחות והקים בסיס שאפשר לו לארגן מספר משלחות אל מעבר לים.
היעדים שהוזכרו בסאגות כללו את אירלנד, את האיים ההברידיים, את סקוטלנד ואת אנגליה.
אריק חתם על הברית על ידי שידוך בתו רגנהילד למי שיהיה רוזן אורקני, ארנפין.
עם קבלת כס המלכות בנורת'מבריה נכנס אריק בסופו של דבר למרכז הבמה ההיסטורית, למרות שהמקורות ההיסטוריים מספקים מידע מצומצם בלבד ומציגים בעיות קשות.
המקורות ההיסטוריים, כמו הכרוניקות האנגלו-סקסיות, "ההיסטוריה של המלכים" ו"ההיסטוריה האנגלית", נוטים להיות מאופקים והכרונולוגיה שלהם מבולבלת.
בכל אופן, הקו הכרונולוגי הברור ביותר הוא ככל הנראה זה שמופיע בכרוניקה של וורסטר.
ממלכת נורת'מבריה שבה הניח אריק את רגלו הייתה שדה קרב בין המלכים האנגלו-סקסים לבין מלכי דבלין.
מעמדם של הנורת'מברים שניצבו בתווך היה מורכב והתוצאה השתנתה מעת לעת וגרמה להיסטוריון הנרי מהנטיגדון לשפוט בחומרה את "חוסר הנאמנות שלהם".
ב-927, לאחר שגירש את גופריד מיורק, הביא המלך אתלסטאן את ממלכת נורת'מבריה תחת שליטה אנגלית.
נראה שלניצחונו בקרב ברוננבור ב-937, שבו הוא ואחיו-למחצה, אדמונד, הביסו את בנו של גופריד, אולף השלישי, מלך דבלין, הייתה השפעה על ייצוב כוחו.
הנחה זו ניתנת לאישוש על ידי כתבי הזכויות המלכותיים שהוצאו לקראת סוף תקופת מלכותו, בין השנים 937 – 939, שבהן היה אתלסטאן שליטה של בריטניה כולה.
ב-939 מת אתלסטאן ויורשו, אדמונד הראשון, שהיה אז רק בן 18, לא היה מסוגל לשלוט על נורת'מבריה.
ב-939 או 940, זמן קצר לאחר עלייתו של אדמונד לכס המלכות, קבע שליט חדש משושלת איבר את משכנו ביורק.
אולף חלק את כס המלכות עם אחיינו, רגנלד בנו של גופריד.
קיימים סימנים שוולפסטאן, הארכיבישוף של יורק ומדינאי מוביל בפוליטיקה הנורת'מברית, לקח חלק חשוב בתמיכה באולף, למרות שמאוחר יותר הוא שינה את דעתו.
ב-942 השיב אדמונד מלחמה שערה וכבש את ממלכת מרסיה ואת חמשת הבורס של הדיינלאו, באופן שכה הרשים את בני התקופה עד שנכתבה פואמה לכבוד האירוע שנכללה בכרוניקות.
בתגובה שיגר אולף פשיטה מוצלחת על תמוורת' שבמרסיה מאוחר יותר באותה שנה.
בכל אופן, ב-943, כאשר צעד אולף לכוון לסטר, אחד מחמשת הבורס, הוטל עליו ועל ווולפסטאן מצור על ידי אדמונד והם בקושי הצליחו להימלט.
בהמשך אותה שנה התנהל משא ומתן לשלום ואדמונד קיבל את אולף כבעל ברית והוא זה בשליטה בנורת'מבריה.
מאוחר יותר שימש אדמונד סנדק שלו בטקס הטבילה ולרגנל הוא שימש כסנדק בטקס הקונפירמציה.
ב-944 עברה נורת'מבריה שוב לידי ממלכת וסקס כאשר אדמונד גירש את השליטים הוויקינגים.
הכרוניקן אתלוורד נוקט בקביעה ברורה יותר בנקודה זו והוא כותב שהיו אלה וולפסטאן ורוזני מרסיה שהדיחו את "הפורשים" הללו, כנראה אלה שחזרו לאמונה הפגאנית, ואילצו אותם להיכנע לאדמונד.
באותה שנה פלש אדמונד לקאמבריה והפקיד אותה בידיו של מלקולם הראשון, מלך סקוטלנד בתמורה לתמיכתו בו "הן בים והן ביבשה".
הרשומות ההיסטוריות האיריות מדווחות שב-945 שב אולף לדבלין ושליט לא ידוע ביורק, ככל הנראה רגנלד, מת.
אדמונד תואר ב"המלך של כל אלביון", אך הוא לא האריך ימים כדי ליהנות מהשטחים שהוא כבש מחדש בצפון.
כאשר ירש אדרד את כס המלכות ב-946, הוכחה נאמנותם של הנורת'מברים והסקוטים כבלתי יציבה, למרות שלא ידוע בוודאות דבר על שאיפותיהם של יריביו בשלב זה.
על פי הכרוניקות האנגלו-סקסיות "הכפיף אדרד את כל אדמותיה של נורת'מבריה לשליטתו והסקוטים נשבעו לו אמונים והבטיחו לו למלא אחר כל חפצו".
יותר מכך, ב-947 הוא זימן את הארכיבישוף וולפסטאן ואת הויטן של נורת'מבריה והם התחייבו לציית לו.
לא ברור מה היה היקף ההתנגדות לשלטונו של אדרד, אך השלטון האנגלי לא התקבל בנורת'מבריה בהתלהבות.
בכל מקרה, הכרוניקות מציינות שעד מהרה הפרו הנורת'מברים את התחייבויותיהם ואת שבועותיהם וב-948 הגיעה רמת חוסר נאמנותם לידי כך שהם המליכו את אריק כמלכם.
באותה שנה העניש אותם אדרד ושיגר פלישה לנורת'מבריה, שכללה בעיקר את שריפת הכנסייה של העיר ריפון, שהוקמה על ידי ווילפריד הקדוש.
למרות שכוחותיו של אדרד ספגו אבדות כבדות בקרב קסטלפורד בדרכם בחזרה דרומה, הצליח אדרד לבלום את יריביו כאשר איים עליהם בחורבן גדול יותר אם לא יתנתקו מאריק.
הנורת'מברים העדיפו לפייס את המלך האנגלי, התכחשו לאריק ושילמו פיצויים.
הכרוניקה של מלכי אלבה מתעדת שזמן קצר לאחר מכן, פלש מלקולם הראשון, מלך סקוטלנד, בעקבות ההסתה של קוסטנטין השני, לנורת'מבריה, הגיע דרומה עד לנהר טיז ושב לאחר שלכד שבויים וראשי בקר רבים.
הדחתו של אריק פינתה את המקום לאולף, שהובס בקרב בסליין שבאירלנד ב-947, שב לנורת'מבריה ועלה שם לכס המלכות, ככל הנראה ב-949. נראה היה שאדרד לא נקט בשום פעולה משמעותית והעלים עין מכך.
בכל אופן, ב-952 הדיחו הנורת'מברים את אולף וקיבלו מחדש את אריק.
המקורות ההיסטוריים לא ברורים דיים, אך נראה שאריק כבש מחדש את כס המלכות הנורת'מברי בכוח הזרוע או ניצל את החורבן שבה הייתה הממלכה שרויה.
מלכותו השנייה של אריק הייתה גם היא קצרה וב-954 הדיחו אותו הנורת'מברים שוב, ואריק מת.
לפי דיווח משנת 1072 אריק נרצח על ידי רוזן בשם מאקוס באזור שומם.
אריק הוקונסון (בנורווגית: Eric Haakonsson; שנות השישים של המאה ה-10 - שנות העשרים של המאה ה-11) היה רוזן לאדה (Lade), מושל נורווגיה ורוזן נורת'מבריה.
הוא היה בנו של הוקון זיגרודסון ואחיה של המלכה השוודית האגדית אוד.
הוא השתתף בקרב היירונגבגר, בקרב סבולדר ובכיבוש אנגליה על ידי המלך קנוט הגדול.
אריק מאוזכר בצורות שונות במקורות מימי הביניים ועל ידי חוקרים מודרניים.
ברוב המקרים הוא מוזכר בשם "הדוכס אריק" (Yric dux), אך ניתן לאיית את שמו גם באופנים הבאים: Yric, Yrric, Iric, Eiric או Eric, כפי שמופיע במקורות מהמאה ה-11 הכתובים בלטינית ובאנגלית עתיקה.
במקורות הכתובים בנורדית עתיקה, העושים שימוש באורתוגרפיה רגילה, הוא ידוע בדרך כלל בשם "הרוזן אריק" (Eiríkr jarl או iríkr jarl Hákonarson, אך לעיתים כ-Eirekr.
היסטוריונים מודרניים משתמשים בדרך כלל בגרסאות Eiríkr/Erik/Eric ובפטרונים Hákonarson/Hakonarson/Hakonson, כלומר "בנו של הוקון".
במקורות בנורווגית מודרנית נכתב שמו Erik Håkonsson.
כמה מקורות אנגלים מעדיפים את השם Eric of Hlathir, בהתייחס לשם הרוזנות שלו, או השם Eric of Norway.
המקורות העיקריים אודות תקופת נעוריו של אריק הם אוסף הסאגות שקרוי "מגילת הקלף" (Fagrskinna) והמקור מחזור העולם.
שני מקורות אלו מספרים שאריק היה בנם של הוקון זיגרודסון ושל אישה ממעמד נמוך שאיתה קיים הוקון יחסי מין חד-פעמיים בעת ששהה אצלה באופלנד.
הוקון גילה לא גילה עניין רב בילד והטיל על ידידו את האחריות לגידולו.
באחת הפעמים, כאשר אריק היה בן 11 או 12, עגנו הוא ואביו המאמץ את ספינתם סמוך לזו של הוקון.
מי שהיה אז ידידו הקרוב ביותר של הוקון, סקופטי, ניגש אליהם ביקש מאריק להזיז את ספינתו כדי שספינתו של הוקון תוכל לעגון לידם.
כאשר סירב אריק לבקשתו, רתח הוקון מזעם על גאוותו של הנער ופקד עליו לעשות כפי שהתבקש.
לאריק המושפל לא הייתה ברירה אלא לציית.
בחורף הבא הוא נקם את השפלתו כשהוא רודף אחר ספינתו של סקופטי והורג אותו.
היה זה מעשה הגבורה הראשון של אריק, כפי שהוזכר על ידי משורר החצר שלו, איולפר דאוסקד, שהזכיר את התקרית ביצירתו בנדדרפה.
הסאגות מציינות שלאחר שהרג את סקופטי, הפליג אריק דרומה לדנמרק, שם הוא התקבל על ידי האראלד "כחול השן".
לאחר שהעביר את החורף בדנמרק, העניק האראלד לאריק את תואר רוזן רומריק ווינגולמרק, אזורים בדרום נורווגיה שזה מכבר היו תחת השפעה דנית.
קרב הוירונגוור היה העימות הצבאי הראשון של אריק.
היה זה קרב ימי בין הרוזנים לבית לאדה לבין צי פלישה דני.
הקרב מתואר בסאגות המלכותיות הנורווגיות, כמו מחזור העולם וכן בסאגה יומסויקינגה ובכרוניקה גסטה דנורום של סקסו גרמטיקוס.
תיאורים ספרותיים מאוחרים אלו לוקים בדמיון רב, אך ההיסטוריונים נוטים להאמין שהם כוללים גרעין של אמת.
מקורות משירת החצר מהתקופה מאזכרים את הקרב.
הוקון זיגרודסון היה מאמין אדוק באלים הנורדים וכאשר האראלד "כחול השן" ניסה לכפות עליו את הנצרות, הוא הפר את הברית עם דנמרק.
כוח פלישה דני הובס בקרב שהתנהל ב-986. על פי מחזור העולם, התפייס אריק ככל הנראה עם אביו, פיקד על 60 ספינות בקרב ונחל ניצחון.
לאחר הקרב הוא מחל לרבים מיריביו.
ב-995, כאשר תפס אולף טריגבאסון את השלטון כמלך נורווגיה, אולץ אריק לצאת לגלות בשוודיה.
הוא כרת ברית עם אולוף סקטקונונג.
כשהוא עושה שימוש בשוודיה כבסיס כוחו, הוא שיגר סדרה של מסעות פשיטה מזרחה.
כשהוא מחריב את אדמותיו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב, בזז ושרף אריק עד היסוד את העיר סטרייה לדוגה.
אין בנמצא מקורות כתובים שיאשרו או יפריכו זאת, אך בשנות השמונים של המאה ה-20, חשפו ארכאולוגים סובייטים עדויות המצביעות על שריפתה של העיר בסוף המאה ה-10. אריק גם ביצע מסעות שוד במערב אסטוניה ובאי סארמאה.
על פי הסאגות הוא לחם כנגד הויקינגים בים הבלטי ובאותה תקופה פלש לאסטריֶטלנד.
בקרב סבולדר שהתחולל בשנת 1000, ארבו אריק, סוון, מלך דנמרק ואולוף, מלך שוודיה, לאולף הראשון, מלך נורווגיה, ליד האי סבולדר.
כיום לא ניתן לזהות את המקום, שכן תצורת החופים של הים הבלטי השתנתה באופן משמעותי במהלך מאות השנים הבאות.
סבולדר היה ככל הנראה אי ששכן על חופה הצפוני של גרמניה, ליד ריגן.
במהלך הקיץ של אותה שנה, היה אולאף מלך נורווגיה במזרח הים הבלטי.
בעלי הברית ארבו לו ליד האי סבולדר בדרכו חזרה הביתה.
מלך נורווגיה עמד בראש צי של 26 כל שיט, אך חלק מהם היו שייכים לשותפו, הרוזן סיגבלדי, מנהיגם של שכירי חרב ויקינגים, שהיה סוכן של אויביו ובגד בו.
הספינות של אולף עצמו עברו דרך מקום העגינה של ספינותיהם של אריק ובעלי בריתו בטור ארוך וללא כל סדר, שכן הם לא ציפו לשום התקפה.
ספינתו של המלך הייתה במאסף מאחורי כל ספינותיו הטובות ביותר.
בעלי הברית הניחו לחלק העיקרי של הכוח הנורווגי לעבור ואז תקפו את אולאף.
אולאף סירב להימלט והשיב מלחמה כש-71 ספינות אויב מקיפות אותו.
מערך זה היה שכיח מאוד בקרבות ימיים רבים בימי הביניים כמערך הגנה.
אולף טלטל את ספינותיו מצד לצד.
ספינתו שלו, "נחש ארוך", ספינת המלחמה הטובה ביותר שנבנתה עד אז בצפון אירופה, נקלעה לאמצע קו ההגנה, במקום שבו החרטום שלה בלט בהשוואה לספינות האחרות.
היתרון של מערך כזה היה שהידיים היו פנויות להילחם, ניתן היה ליצור מחסום עם המשוטים ועם המנורים ויכולתו של האויב לנצל את עליונותו המספרית לתקיפה משני האגפים, הייתה מוגבלת, נקודה חשובה כאשר כל הלחימה נעשתה באמצעות חרבות או עם אבני קלע וקשתות וחצים.
למעשה הכניס אולאף את 11 ספינותיו לתוך מבצר צף.
הכותבים הנורדים, שהם המקור המהימן ביותר, נותנים את כל הקרדיט לנורווגים, ולדבריהם, כל המודיעין שעמד לרשותם של אויביו של אולף, ואומץ הלב שלהם, היו בזכותו של אריק.
המקורות גורסים שהדנים והשוודים מיהרו לחתור למגע עם הקו הקדמי של אריק, אך ללא הצלחה.
אריק תקף את האגף שלהם.
החרטום של ספינתו, "אייל הברזל", חוזק בפסי ברזל והוא מיקם אותה בין הספינות של הקו האחורי של אולף.
באופן זה, נערכו הספינות הנורווגיות זו לצד זו עד שנותרה ה"נחש הארוך", ולבסוף גם היא הוכרעה.
אולף זינק לים כשהוא אוחז את המגן שלו כשהחוד שלו כלפי המים, כך שהוא שקע מיד עקב כך שהמשקל של השריון שלו מושך אותו מטה.
אריק לכד את ספינתו של אולף, "נחש ארוך" וניווט אותה מחוץ לשדה המערכה, אירוע שתואר על ידי משורר החצר שלו.
"מגילת הקלף" מציינת ש"הייתה זו תקופת שלום ושגשוג.
הרוזנים השליטו חוק וסדר בצורה טובה והם הענישו בחומרה את העבריינים".
במהלך תקופת שלטונו על נורווגיה, יריבו הרציני היחידי של אריק היה ארלינגר סקלגסון.
הוא היה חזק דיו ונמנע מעימותים ושמר על יחסים טובים עם האצולה.
על פי הסאגה של גרטיס, אסר אריק על עריכת דו-קרב.
בין השנים 1014 – 1015 עזב אריק את נורווגיה והצטרף לקנוט הגדול במערכתו באנגליה.
על פי שירתו של תורדר קולביינסון, נפגשו הציים של שניהם מול חופי אנגליה ב-1015, אך קיימת סתירה בין מקורות שונים והחוקרים נוטים יותר לתארך את פגישתם, שנערכה בדנמרק ל-1014. באותה תקופה היה קנוט עדיין צעיר ובלתי מנוסה, אך אריק היה "לוחם מנוסה בעל חוכמה ומזל".
על פי ההיסטוריון האנגלי, פרנק סטנטון היה אריק "היועץ הטוב ביותר שניתן היה למצוא עבור הנסיך הצעיר שהחל אז בקריירת הכיבושים שלו".
צי הפלישה הסקנדינבי נחת בסנדוויץ' בעיצומו של קיץ 1015, שם הוא נתקל בהתנגדות מועטה.
כוחותיו של קנוט התקדמו לוסקס וביצעו מעשי ביזה בדורסט, בוילטשייר ובסאמרסט.
האלדורמן אדריק סטראונה קיבץ כוח אנגלי של 40 ספינות ונכנע לקנוט.
שיר הלל למלכה אמה הוא המקור האנגלי היחיד שמספק מידע על מעשיו של אריק באותה תקופה, אך הדיווחים שלו על הפשיטות העצמאיות כביכול, מעורפלים ולא תואמים מקורות אחרים.
בראשית 1016 חצה הצבא הסקנדינבי את נהר התמזה לתוך ממלכת מרסיה, כשהוא זורע חורבן בדרכו.
הנסיך אדמונד ניסה לקבץ צבא כדי לעמוד בפני הפלישה, אך מאמציו עלו בתוהו וכוחותיו של קנוט המשיכו ללא הפרעה אל נורת'מבריה, שם נהרג אותרד הקרח, רוזן נורת'מבריה.
לאחר כיבוש נורת'מבריה פנה הצבא הכובש דרומה לכוון לונדון.
לפני הגיעם מת אתלרד השני ובמקומו נבחר אדמונד השני.
בעקבות מותו של אתלרד צרו הכוחות הסקנדינבים על לונדון.
לפי "שיר הלל למלכה אמה" נוהל המצור על ידי אריק ונראה שזהו תיאור מדויק.
"הסאגה האגדית של אולף הקדוש" מציינת שאריק נכח במצור על לונדון ותורדר מציין שאריק לחם "ממערב ללונדון".
לאחר כמה קרבות הגיעו קנוט ואדמונד להסכמה על חלוקת הממלכה, אך אדמונד מת כמה חודשים לאחר מכן.
ב-1017 היה קנוט למלך ללא עוררין של כל אנגליה.
הוא חילק את הממלכה לארבעה חלקים.
את וסקס הוא שמר לעצמו, את נורת'מבריה הוא נתן לאריק, את מזרח אנגליה הוא נתן לתורקל הגבוה ואת מרסיה לאדריק סטראונה.
מאוחר יותר אותה שנה הוציא קנוט את אדריק להורג כבוגד.
על פי "שיר הלל למלכה אמה" הוא הורה לאריק "לשלם לאדם זה כגמולו" והוא ערף את ראשו עם גרזנו.
אריק החזיק בתואר רוזן נורת'מבריה עד למותו.
תקופת רוזנותו ראויה לציון בכך שהוא מעולם לא לחם נגד ממלכת סקוטלנד או כנגד הבריטונים, שבדרך כלל היוו איום על נורת'מבריה.
אריק לא מוזכר בשום מסמך אנגלי מלפני 1023. על פי מקורות אנגליים הוא הוגלה על ידי קנוט ושב לנורווגיה.
הדבר מאוד לא סביר, שכן אין בנמצא מקורות נורדיים המתעדים את חזרתו לכאורה.
על פי כתביו של תאודוריק הנזיר, נדר אריק לקבל על עצמו את עול הנצרות אם הוא ינצח בקרב סובלדר.
באחת הסאגות קיימת גרסה מפורטת יותר לסיפור ועל פיה החליף אריק את דמותו של האל תור בחרטום ספינתו בצלב נוצרי.
אין כל מקור בשירת החצר מהתקופה שיאמת זאת, אך רוב הסאגות מסכימות שאריק וסוון קיבלו על עצמם את עול הנצרות, לפחות באופן רשמי.
במגילת הקלף נאמר: "הרוזנים הללו הוטבלו ונותרו נוצרים, אך הם לא כפו את הנצרות על אף איש, אך התירו לאיש לעשות את הישר בעיניו ואמונתם הנוצרית היומיומית ניזוקה קשות, כך שבאזורים הפנימיים של הארץ היו הרוב עדיין עובדי אלילים והנצרות נשמרה לאורך אזורי החוף".
קבלת הנצרות הייתה צעד מועיל מבחינה פוליטית לרוזנים אלו, שכן הם היו בעלי בריתם של השליטים הנוצרים של שוודיה ודנמרק.
הנהגת חופש הדת הייתה גם היא צעד פוליטי מתוחכם לאחר פעילותו המיסיונרית האלימה של אולף הראשון.
כושר השכנוע של אריק כמטיף לנצרות לא היה ככל הנראה חזק במיוחד.
בעוד שמשוררי החצר של אריק הראשון, ואולף השני, השמיטו ביטויים של עבודת אלילים משירתם והיללו את אדוניהם כשליטים נוצריים, כל שירת החצר אודות אריק ששרדה, נטולת סממנים נוצריים.
אפילו בשירתו של תורדר קולבינסון, שחוברה לא מוקדם מ-1016, אין שום רמז להשפעה נוצרית.
על פי "ההיסטוריה הנורווגית" ו"ההיסטוריה של מלכי נורווגיה", פעל אריק לעקור את הנצרות בנורווגיה, אך מידע זה לא תואם מקורות אחרים.
אריק המנצח (בנורדית עתיקה: Eiríkr inn sigrsæli, בשוודית מודרנית: Erik Segersäll; 945?
– 995 בערך) היה מלך שוודיה הראשון, שמלך משנת 970 בערך ועד מותו.
מעט ידוע על אודותיו וקיימת מחלוקת אם ניתן להגדירו כמלך שוודיה.
בנו, אולוף סקטקונונג, היה השליט הראשון שתועד כמי שהתקבל הן על ידי הסוויונים שישבו סביב לאגם מלארן והן על ידי הגותים שישבו סביב אגם וטרן.
לעיתים קרוי אריק המנצח בשם "אריק החמישי" או "אריק השישי", כינויים שהם המצאות מודרניות המבוססות על ספירה לאחור מאריק הארבעה עשר (מלך בשנים 1560–1568), שאימץ את מספרו המלכותי על פי היסטוריה מיתולוגית של שוודיה.
קיומם או אי קיומם של מלכים שוודים בשם אריק לפני אריק המנצח, שנוי במחלוקת, כשכמה היסטוריונים טוענים שהיו כמה מלכים בשם אריק שקדמו לו ואחרים מפקפקים בקיומם של מלכים אלו ובמהימנות המקורות שקיומם מתבסס עליהם.
גם רשימת המלכים ששמם אריק ושמלכו אחרי אריק המנצח, מורכבת, והמספור של המלכים בשם זה בעייתי.
הטריטוריה המקורית של אריק השתרעה על פני חבל אופלנד וסביבותיו.
הכינוי "המנצח" ניתן לו לאחר התבוסה שהוא הנחיל לשודדים ויקינגים שהגיעו מדרום בקרב פיריסווליר, בקרבת אופסלה.
הדיווחים על פיהם יריבו של אריק בקרב זה היה סטיביורן החזק, בנו של אולוף, אחיו של אריק, מהווים מיתוס.
היקפה של ממלכתו של אריק לא ידוע.
בנוסף למרכז השטח של השוודים סביב לאגם מלארן, ייתכן שהיא השתרעה עד לחוף הים הבלטי דרומה עד למחוז בלקיניה.
על פי אדם מברמן הוא שלט לזמן קצר גם על דנמרק, לאחר שהביס את סוון "זקן המזלג".
אריק ייסד ככל הנראה את העיר זיגטונה, שקיימת עד היום ובה נטבעו המטבעות השוודים הראשונים עם דמותו של בנו ויורשו, אולוף סקטקונונג.
אריק המנצח מופיע במספר סאגות נורדיות, סיפורים היסטוריים שבכל זאת קיים בהם שיעור ניכר של עובדות בדויות.
בכמה סיפורים הוא מתואר כבנו של ביורן אריקסון ומסופר שהוא מלך יחד עם אחיו אולוף.
נטען שהוא נשא לאישה את סיגריד "היהירה", הידועה לשמצה (וככל הנראה הדמיוניות), בתו של ראש השבט הוויקינגי האגדתי, סקגול טוסטה, ומאוחר יותר התגרש ממנה והעניק לה את יטאלנד כפיף.
על פי "הסאגה של אדמונד" הוא נשא לאישה מלכה חדשה, אוד, בתו של הוקון זיגרודסון, שליט נורווגיה.
עוד לפני כן מת אחיו אולוף ובמקומו מונה שליט-שותף חדש, אך השוודים סירבו לקבל את אחינו קל הדעת, סטירביורן החזק, כשליט-שותף.
לסטירבויורן ניתנו 60 ספינות גדולות על ידי אריק והוא הפליג בהן כדי לחיות כוויקינג.
הוא היה לשליט יומסבורג ובעל ברית וגיסו של האראלד הראשון, מלך דנמרק.
סטירבויורן שב לשוודיה עם צבא, למרות שהאראלד והכוחות הדניים נסוגו.
אריק ניצח בקרב פיריסווליר, על פי "סיפורו של סטירביורן האלוף" (Styrbjarnar þáttr Svíakappa), לאחר שהקריב קורבן לאל אודין.
הכרוניקן הכנסייתי הגרמני, אדם מברמן (שנת 1075 לערך), מספק את התיאור העתיק ביותר עודות אריק ותיאוריו שונים באופן משמעותי מהסאגות.
כדוברו של סוון השני, מלך דנמרק שמלך בתקופתו, הוא מסתמך על דבריו בכרוניקות שלו.
אדם השמיט את התיאור על קרב פריסווליר, אך סיפר על כך שאריק קיבץ צבא גדול ופלש לדנמרק כנגד סוון הראשון.
הסיבה המידית למתקפה זו לא תוארה על ידי אדם.
אף על פי כן, היה לכך קשר לברית בין אריק לבין מיישקו הראשון, שליט פולין, שנתן לאריק את בתו, סיגריד, לשאת אותה לאישה.
כמה קרבות התנהלו בים והסתיימו בכך שהכוחות הדנים, שהותקפו מכוון אחר על ידי הסלאבים, חוסלו לחלוטין.
לאחר ניצחונו, משל אריק בדנמרק, וסוון נאלץ להימלט, בתחילה לנורווגיה, לאחר מכן לאנגליה ולבסוף לסקוטלנד שמלכה העניק לו מקלט.
על פי אדם, שלטונו של אריק בדנמרק התרחש באותה תקופה בה אירעה פעילות הולכת וגוברת של הוויקינגים בצפון גרמניה.
צי של ספינות שוודיות ודניות הפליג במעלה נהר האלבה ונחת בשטדה שבסקסוניה.
צבא סקסוני התעמת עם הפולשים אך נחל תבוסה קשה.
כמה נכבדים סקסונים נשבו והובאו לספינות בעוד הוויקינגים מחריבים את המחוז מבלי להיתקל בהתנגדות.
אחד השבויים, המרגרייב זיגפריד, הצליח להימלט בחסות החשיכה בסיועו של דייג.
הוויקינגים הזועמים הטילו מומים בשבויים הנותרים והשליכו אותם ליבשה.
אף על פי כן, המרגרייב זיגפריד וברנרד, דוכס סקסוניה, קיבצו עד מהרה צבא חדש והביסו את הוויקינגים שחנו בשטדה.
כוח ויקינגי אחר נלכד בביצה והושמד על ידי הגרמנים שרדפו אחריו.
אדם מברמן מתאר את אריק כעובד אלילים וכמי שבתחילה היה עוין לדת הנוצרית.
אף על פי כן, מספר מיסיונים פעלו בתקופת מלכותו, הן זרים והן כאלה שהשתייכו למשפחות הנורדיות שהמירו אז את דתם.
ביניהם היה אודינקר הזקן שהטיף בפין, זילנד, סקונה ושוודיה.
בסופו של דבר, הוטבל אריק לנצרות כשהיה בדנמרק, ככל הנראה המלך השוודי הראשון שעשה כן.
בזכות האירוע החשוב הזה, הותר למיסיונים לעבור מדנמרק לשוודיה, שם הם "פעלו באומץ בשמו של האל".
לאחר זמן מה שכח אריק את אמונתו הנוצרית ושב לדת אבותיו.
לאחר מותו של אריק המנצח, שב סוון הראשון מגלותו ומלך מחדש על דנמרק.
יותר מכך, הוא נשא לאישה את אלמנתו של אריק, אמו של יורשו, אולוף סקטקונונג.
כך נוצרה ברית בין בתי המלוכה של שוודיה ודנמרק.
נראה שעל פי דיווחו של אדם מברמן מתוארך מותו של אריק לזמן כלשהו בין שנת 992 (שנת עלייתו לשלטון של בעל בריתו, בולסלאב הראשון, דוכס פולין) לבין שנת 995 (השנה בה החלו להופיע מטבעות על שם בנו ויורשו אולוף).
סתירות אלו בין אדם מברמן לבין מקורות אחרים, הובילו למגוון של פרשנויות בקרב ההיסטוריונים השוודים, בעיקר בנוגע לנישואיו של אריק.
על הפרטים על כיבוש דנמרק הוטל ספק, מאחר שאין להם תימוכין ממקורות אחרים.
עדיין, ההשוואה בין כתביו של אדם מברמן לבין הסאגות, מראה שאריק המנצח הותיר את חותמו על הזיכרון הקולקטיבי כאיש מלחמה וכשליט מוצלח.
אריק ג'רמי אדגר דייר הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדות הקשר האחורי והבלם במונקו ובנבחרת אנגליה.
דייר נולד בעיר צ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר.
בגיל שבע, עבר עם הוריו וחמשת אחיו לעיר ליסבון שבפורטוגל לאחר שהוצע לאמו לעבוד בתכנון אירוח התיירים ביורו 2004.
עת ששיחק כדורגל בבית הספר הבינלאומי בליסבון, מורה ההתעמלות של דייר, מיגל סילבה, גילה את יכולתו והפנה אותו לסקאוטים של ספורטינג ליסבון, כבר בגיל שמונה.
באפריל 2010, בגיל 16, חתם דייר על החוזה המקצועני הראשון שלו, בספורטינג ליסבון, למרות הצעות ממנצ'סטר יונייטד, ארסנל וטוטנהאם.
לאחר שחתם על החוזה, מכרה ספורטינג כ-50% מזכויות השחקן שלו לסוכנות שחקנים מאירלנד.
בינואר 2011, דייר הצטרף לאברטון בהשאלה לחמישה חודשים.
הוא לא זכה להזדמנויות בקבוצה הבוגרת בתקופה זו, אך הוביל את קבוצת הנוער של המועדון לזכייה בפרמייר ליג לנוער.
דייר נתקל בקשיי הסתגלות בחזרה שלו לאנגליה, אך בתום העונה הסכים להישאר בהשאלה באקדמיה של אברטון לעונה נוספת.
ב-26 באוגוסט 2012, דייר רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון, בניצחון 1–3 על אתלטיקו קלוב, לאחר שהחליף את דייגו רוביו בדקה ה-77. בחודש נובמבר של אותה שנה, כבש דייר את שער הבכורה שלו, בבעיטה חופשית, בניצחון 1–3 נגד קבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, בליגת המשנה הפורטוגלית.
כמה ימים לאחר מכן, ערך דייר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על ספורטינג בראגה, ואף בישל את שער הניצחון.
ב-26 בנובמבר, הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בתיקו 2-2 נגד מוריירנסה.
בשנים שלאחר מכן רכש לעצמו דייר מעמד קבוע בסגל של הקבוצה הבוגרת של ספורטינג ליסבון, והופיע פעמים רבות במשחקי הליגה.
ב-2 באוגוסט 2014, רכשה טוטנהאם את דייר תמורת כארבעה מיליון פאונד.
הוא חתם על חוזה לחמש שנים במועדון, ורשם את הופעת הבכורה שלו במחזור הראשון של עונת 2014/2015 בפרמייר ליג, מול וסטהאם יונייטד, וכבש בתוספת הזמן את שער הניצחון.
שמונה ימים לאחר מכן, כבש שוב, הפעם בוויט הארט ליין, נגד QPR.
ב-9 בספטמבר 2015 חתם על חוזה חדש, עד 2020. בתחילת העונה, הוסט מעמדת הבלם לעמדת הקשר האחורי על ידי מאמנה החדש של טוטנהאם, מאוריסיו פוצ'טינו.
מאז הפך דייר לשחקן מוערך מאוד באנגליה וכונה על ידי פרשנים רבים, ביניהם גם תיירי הנרי, כ"עוגן הגנתי".
הוא סיים את העונה עם ארבעה שערים ב-51 משחקים בכל המסגרות.
ב-13 בספטמבר 2016 האריך שוב את חוזהו בטוטנהאם, הפעם עד 2021.
למרות גישושים מצד התאחדות הכדורגל הפורטוגלית, זכה דייר לזימון לנבחרת הנוער של אנגליה, בטורניר שנערך ב-2011 באלגרבה שבפורטוגל, עת ששיחק בקבוצת הנוער של אברטון.
מאז עבר דייר בנבחרות הנוער השונות של אנגליה והיה חלק גם מהסגל של אנגליה לגביע העולם עד גיל 20, אך נבחרתו הודחה כבר בשלב הבתים.
ב-5 בנובמבר 2015, זומן דייר לראשונה, על ידי רוי הודג'סון, לסגל נבחרת אנגליה למשחקי הידידות נגד ספרד וצרפת.
הוא נכנס כמחליף בדקה ה-63 נגד ספרד, לצד חברו לקבוצה דלה אלי, ונבחרתו הפסידה 0–2. כשבוע לאחר מכן פתח לראשונה בהרכב הנבחרת, בניצחון 0–2 נגד צרפת, באצטדיון ומבלי.
ב-26 במרץ 2016, דייר כבש את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 2–3 נגד גרמניה.
דייר היה חלק מנבחרת אנגליה ביורו 2016, וכבש שער בבעיטה חופשית בתיקו 1-1 מול נבחרת רוסיה בסטאד ולודרום.
דייר נכלל בסגל של הנבחרת למונדיאל 2018 ,והוא היה זה שכבש את הפנדל המכריע בדו-קרב הפנדלים בשמינית הגמר נגד נבחרת קולומביה.
אריק העשירי , או אריק קנוטסון (בשוודית: Erik Knutsson, בנורדית עתיקה: Eiríkr Knútsson; 1180 – 10 באפריל 1216) היה מלך שוודיה מ-1208 ועד מותו.
היה ידוע גם בכינוי "אריק השורד" (בשוודית: Erik som överlevde).
בעת עלייתו לכס המלוכה הוא היה היחיד מבין בניו של קנוט הראשון שנותר בחיים.
שמה של אמו לא ידוע בוודאות, אך יש הסוברים ששמה היה ססיליה.
דבר לא ידוע על ראשית חייו של אריק, אך ככל הנראה הוא נולד בשנת 1180 לערך במעון המלכותי באריקסברג.
כאשר מת אביו של אריק, קנוט הראשון ב-1195 או 1196, היו ארבעת בניו בגיל הנעורים וכבר מעבר לגיל הילדות.
אחד מהם הוכרז כיורש העצר על ידי נכבדי הממלכה עוד בימי חייו של קנוט.
לא ידוע אם היה זה אריק בעצמו והמקורות לא מציינים את שמותיהם של שלושת אחיו.
למרות אמצעי הזהירות שקנוט נקט, הוחלט שארבעת בניו לא יוכתרו ותחת זאת הוכתר סוורקר קרלסון, ראש בית המלוכה היריב בשם סוורקר השני.
החלטה זו התקבלה ככל הנראה בשל השפעתו של האיש השני בעוצמתו בממלכה, הרוזן, (יארל) בירגר ברוסה.
ככל הידוע התנהל תהליך בחירת המלך ללא שפיכות דמים.
בניו של קנוט הראשון המשיכו לחיות בחצר המלכות השוודית וגודלו על ידי המלך סוורקר.
כמה שנים לאחר מכן, לאחר מותו של בירגר ברוסה, הציגו הבנים ותומכיהם את הדרישה לכתר.
סוורקר לא יכול היה להסכים לכך ובנקודת זמן זו נמלטו אריק ואחיו לנורווגיה, שם הם בילו את החורף של 1204 – 1205. לאריק ואחיו היו קשרי משפחה עם חברי מפלגת הבירקביינר, שכן מנהיג המפלגה, הוקון "המשוגע" היה נשוי לבת דודתם ושאף לקבל את תמיכתם.
ב-1205 שבו האחים לשוודיה עם תמיכה נורווגית, אך בקרב אלגרוס הנחיל להם המלך סוורקר תבוסה וכל שלושת אחיו של אריק נהרגו בקרב.
אריק עצמו ניצל ונמלט שוב לנורווגיה, שם הוא נשאר שלוש שנים.
ב-1208 הוא שב לשוודיה בנסיבות בלתי ידועות, אך ככל הנראה בסיועם של אנשי הבירקביינר.
סוורקר מצדו קיבל סיוע מולדמר השני, מלך דנמרק שהקצה לכך כוחות צבא.
בינואר אותה שנה הביס אריק את סוורקר בקרב לנה והרג את מפקד כוחות הצבא הדני, אבה סונסן, שיחידותיו ספגו אבדות כבדות.
מסורת עממית מתארת את האירוע כקרב בין שוודיה לבין דנמרק כאשר "שני דנים רדפו אחר שוודי אחד וחטפו ממנו מכה קשב בגב".
בשיר עם דני מתואר כיצד "הסוסים של הלורדים חזרו מדממים והאוכפים שלהם ריקים".
כעת עלה אריק לכס ממלכת שוודיה.
קנוט, בנו של בירגר ברוסה מונה להיות היארל, אך הוא נהרג בקרב לנה.
אריק מינה לתפקיד את פולקה, ככל הנראה בן אחר של בירגר ברוסה.
פולקה היה זה שייסד את מפלגת הפולקונג שלקחה חלק חשוב בפוליטיקה של שוודיה במאה ה-13 ולעיתים מבלבלים אותה עם המשפחה שמלכה לאחר 1250.
לאחר התבוסה בקרב נמלטו סוורקר והארכיבישוף ולריוס לדנמרק וביקשו את התערבותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
האפיפיור הורה לבישופים של סקרה, של לינשופינג ושל דיוקסיה שלישית לשכנע את אריק להגיע להסכמה עם סוורקר בנוגע להחזרת זכויותיו המלכותיות.
במקרה של סירוב היה אריק מוקע על ידי הכנסייה.
מהלך זה לא השיג את התוצאה המקווה וב-1210 פלש סוורקר לשוודיה בניסיון להשיג מחדש בכוח את הכתר.
בכל אופן, בקרב גסטילרן שנערך ביולי אותה שנה הוא נחל תבוסה.
הפעם נהרג סוורקר מידיהם של פולקה ושל אנשיו, אך גם הם נפלו בקרב.
מיקומו של הקרב הוא נושא שנוי במחלקות בקרב החוקרים וקיימות כמה גרסאות לגבי המיקום המדויק שלו במקומות שונים בשוודיה.
הישגו של אריק היה ראוי לציון.
ללא תמיכת הכנסייה עלה בידו לגייס רשת של תומכים תוך זמן קצר ולהביס את הכוחות שהגיעו מדנמרק, המעצמה הסקנדינבית החזקה ביותר באותה תקופה.
לאחר ניצחונו הגיע אריק להתפייסות מהירה עם המלך הדני ועם הכנסייה.
באותה שנה הוא נשא לאישה את הנסיכה ריצ'זה מדנמרק, בתו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק המנוח ואחותו של ולדמר השני.
מהלך זה נועד לחזק את הקשרים עם דנמרק שבאופן מסורתי תמכה בשושלת סוורקר כנגד שושלת אריק שזכתה תמיד לתמיכה נורווגית.
בנובמבר 1210 היה אריק העשירי למלך שוודיה הראשון שידוע עליו שהוכתר בטקס הכתרה, על ידי אויבו לשעבר, הארכיבישוף ולריוס.
לא קיים מידע רב על תקופת מלכותו של אריק.
מסמכים כתובים קיימים בצמצום והם לא נותנים סקירה מרובה על מהלך העניינים באותה תקופה.
ב-1216 אישר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי את אריק כשליט, לא רק על הממלכה, אלא גם על השטחים הפגניים שהוא עתיד היה לכבוש בהמשך.
כך החל אריק לטוות תוכניות להתפשטות צבאית לכוון הים הבלטי.
בסוגיות אחרות זכה אריק למוניטין בהיסטוריוגרפיה השוודית.
הכרוניקה הקצרה אודותיו במסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) מתארת אותו כ"מלך של השנים הטובות".
אריק העשירי מת באופן פתאומי מוות טבעי ב-10 באפריל 1216 בטירת נס שעל האי וויסינגאֶה.
הוא נקבר בכנסייה של מנזר ורנהם.
במותו הוא לא העמיד יורש, אם כי המלכה ריצ'זה ילדה בן זמן קצר לאחר מותו (לימים אריק האחד עשר).
את כסאו של אריק העשירי ירש יוהאן הראשון, בנו של יריבו, סוורקר השני.
סופיה (מתה ב-1241, נישאה להיינריך השלישי מרוסטוק).
אינגבורג (מתה ב-1254 (נישאה לבירגר יארל, עוצר שוודיה).
מריאנה (נישאה לברנים הראשון, דוכס פומרניה).
אריק האחד עשר, או אריק אריקסון (בשוודית: Erik Eriksson, בנורדית עתיקה: Eiríkr Eiríksson; כונה גם אריק המשנשן והצולע, בשוודית: Erik läspe och halte; 1216 – 2 בפברואר 1250) היה מלך שוודיה בין השנים 1222 – 1229 ומשנת 1234 ועד מותו.
אריק היה בנם של אריק העשירי, מלך שוודיה ושל רעייתו ריצ'זה מדנמרק.
על פי הכרוניקה לבית אריק (Erikskrönikan), שנכתבה בראשית שנות העשרים של המאה ה-14, סבל אריק מצליעה חלקית.
הוא נולד לאחר מות אביו והאצולה השוודית בחרה כמלך את יוהאן הראשון בן ה-15, משושלת סוורקר היריבה, וזאת בניגוד לרצון האפיפיור, שהעדיף את אריק כמלך.
ב-1222 מת יוהאן הראשון ואריק, שהיה אז בן שש, הוכרז כמלך.
בראש מועצת העוצרות ששלטה בממלכה בשמו של אריק עמד קנוט הולמגרסון, שהיה קרוב משפחה רחוק של אריק.
ב-1229, לאחר שהיה מלך קטין במשך שבע שנים, הודח אריק לאחר קרב אולוסטרה.
הוא נמלט לדנמרק, שם מלך דודו, ולדמר השני.
קנוט הולמגרסון הוכתר כקנוט השני, מלך שוודיה, אך תקופת מלכותו הייתה קצרה וב-1234 הוא מת.
לאחר מות קנוט השני שב אריק ומלך על שוודיה עד למותו ב-1250. הוא נשא לאישה את קתרינה, בתו של האציל (יארל) סונה פולקסון מבית ביילבו וצאצאית לבית סוורקר.
המקורות מציינים בדרך כלל שאריק היה חשוך ילדים, אך כמה מקורות טוענים שהיו לו שתי בנות שמתו בינקותן.
ב-1236 נישאה אינגבורג, אחותו (כנראה הצעירה מבין אחיותיו) של אריק, לבירגר יארל.
אמו של בירגר הייתה יורשת של שושלת בית סוורקר וחברה בבית ביילבו.
בנם הקטין, ולדמאר, ירש את אריק האחד עשר לאחר מותו ב-1250, ככל הנראה תוך דילוג על בניהן (אם היו) של אחיותיה הגדולות של אינגבורג.
בירגר יארל היה לעוצר הממלכה והחזיק את הסמכויות האמתיות כשליט שוודיה עד למותו ב-1266.
אריק ג'וזף הולקומב הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל אינדיאנה ה-51 בין השנים 2025-2017, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
לפני שכיהן כמושל אינדיאנה, הוא היה סגן המושל ה-51 תחת המושל מייק פנס, שהתפטר מתפקידו בעקבות היבחרו לסגן נשיא ארצות הברית.
הולקומב החליף את סו אלספרמן, סגנית המושל הקודמת שהתפטרה מתפקידה על מנת לכהן כנשיאת מכללת אייבי טק.
הולקומב ניצח את יריבו הדמוקרטי ג'ון גרג בבחירות למשרת מושל אינדיאנה ב-2016 כאשר זכה ב-51.4% מהקולות.
אריק הולקומב נולד ב-2 במאי 1968 באינדיאנפוליס שבאינדיאנה.
הולקומב רכש את השכלתו התיכונית בתיכון "פייק" השוכן באינדיאנפוליס.
לאחר לימודיו בתיכון, הוא למד לימודים גבוהים במכללת הנובר ממנה קיבל תואר ראשון באמנות.
הוא למד שם ב-1990, והיה חבר באחוות "פאי גאמה דלתא".
הוא שירת בצי האמריקאי כקצין מודיעין במודיעין צבאי במשך שש שנים.
את פעילותו הפוליטית הראשונה החל כאשר עבד עבור ג'ון הוסטטלר, חבר בבית מחוקקים של אינדיאנה ב-1997. בשנת 2000 הולקומב התמודד לבית הנבחרים של אינדיאנה נגד ג'ון פרנץ, אך הפסיד לפרנץ.
ב-2003, הולקומב היה יועצו של מושל אינדיאנה מיץ' דניאלס.
בשנת 2010 כיהן כראש המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה, מפלגה שותפה של המפלגה הרפובליקנית.
ב-2013 הוא התפטר מתפקידו כיו"ר המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה והתמנה לראש המטה באינדיאנה של הסנאטור דן קואטס.
כאשר קואטס הודיע הוא לא ירוץ לסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה בבחירות 2016, הולקומב הודיע על כוונתו לתפוס את מקומו של קואטס בסנאט של ארצות הברית, אך בהמשך פרש מהבחירות.
בפברואר 2016 פרש הולקומב מהמרוץ לסנאט.
ימים ספורים לאחר מכן הודיעה סגנית המושל סו אלספרמן כי היא תתפטר מתפקידה, והמושל מייק פנס בחר בהולקומב להחליפה בתפקיד.
הוא הושבע לתפקיד סגן המושל ב-3 במרץ 2016. ב-15 ביולי 2016, פנס נבחר על ידי דונלד טראמפ לשמש כסגנו אם טראמפ ייבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית.
לשם כך עזב פנס את תפקידו כמושל אינדיאנה, והולקומב התמודד בבחירות לתפקיד זה.
ב-26 ביולי 2016 המפלגה הרפובליקנית בחרה בהולקומב להיות מועמדה בבחירות לתפקיד מושל אינדיאנה.
בבחירות עצמן, הולקומב ניצח את המועמד הדמוקרטי ויושב ראש בית הנבחרים של אינדיאנה ג'ון גרג בבחירות למשרת מושל אינדיאנה כאשר זכה ב-51.4% מהקולות.
הולקומב הושבע לתפקידו ב-9 בינואר 2017. סגניתו הייתה סוזן קראוץ'.
הולקומב נשוי לג'נט ולהם אין ילדים.
ג'נט מנהלת עסק משפחתי במחוז מדיסון שאינדיאנה.
אריק דייוויד הארגן הוא עורך דין אמריקאי המכהן כסגן מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית החל מ-6 באוקטובר 2017. הארגן פעל בעבר בתפקיד זה ב-2007 תחת ממשל ג'ורג' בוש.
ב-10 באוקטובר 2017 מינה הנשיא דונלד טראמפ את הארגן כממלא מקום מזכיר הבריאות לאחר שקודמו בתפקיד, דון רייט פרש מתפקידו.
הארגן נולד ב-1968 וגדל במולדס, אילינוי.
הוא קיבל את תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת הארוורד ואת הדוקטורט שלו מבית הספר למשפטים של קולומביה, שם היה עורך בכיר בכתב העת "Columbia Law Review" של בית הספר.
בין השנים 1997–2003 היה הארגן שותף במטה שיקגו של משרד עורכי הדין וינסטון וסטראון, שם התמחה בדיני חברות, במיוחד בתחום מיזוגים ורכישות, ניירות ערך, וקרנות הון סיכון.
בין השנים 2003–2005 שימש הארגן כסגן התובע הכללי של HHS בממשל ג'ורג 'בוש.
בין השנים 2005–2007 שירת את המחלקה כממלא מקום מזכיר וממלא מקום סגן מזכיר.
בשיתוף פעולה הדוק עם המזכיר מייק לוויט, הארגן פיקח על פעילות המחלקה.
בנוסף, הוא הוביל מספר יוזמות במחלקה, כולל יישום ניהול סדר היום של הנשיא, במאבק נגד הטרור הביולוגי, והיערכות בריאות הציבור למצבי חירום.
הארגן עזב את הממשלה ב-2007 והצטרף למחלקת הבריאות במשרד עורכי הדין מקדרמוט וויל ואמרי.
הארגן הצטרף לתרגול הפיתוח העסקי של משרד הבריאות וה-FDA במשרד עורכי הדין גרינברג טראוריג ביוני 2010.
בשנת 2014 עבד הארגן על צוות המעבר של ברוס ראונר לאחר מינויו למושל מדינת אילינוי.
בעקבות בחירתו של דונלד טראמפ, היה הארגן בצוות המעבר של מחלקת הבריאות של הממשל.
ב-15 במרץ 2017 הוכרז הארגן כסגן שר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
השימוע שלו התקיים ב-7 ביוני 2017. מינויו של הארגן אושר על ידי הסנאט ב-4 באוקטובר 2017.
הארגן חי בפרברי שיקגו, אילינוי, עם אשתו, אמילי, ושני בניהם.
האגן שימש פרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לואולה בשיקגו בתחום הוראת תקנות הבריאות והמשפט המינהלי.
אריק חאבייר דוויס גרחאלס (בספרדית: Eric Javier Davis Grajales; נולד ב-31 במרץ 1991) הוא כדורגלן פנמי המשחק בווילה נובה בעמדת המגן השמאלי.
דוויס התחיל את הקריירה שלו באראבה אונידו מליגת העל הפנמית בה שיחק שנתיים.
בשנת חתם בפניקס מליגת העל האורוגוואית.
ב־12 במאי 2012 דוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה.
בקיץ הושאל לספורטינג סן מיגליטו עד לסיום העונה.
בספטמבר דוויס חתם בדאק 1904 דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
בשנת 2023 עבר למועדון די.
ב-6 בפברואר 2024 חתם בקושיצה עד לסיום העונה.
ב-19 באוגוסט 2024 חתם בווילה נובה מהליגה הברזילאית השנייה.
בצעירותו, דוויס שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פנמה.
ב-11 באוגוסט 2010 דוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
אריק דוידוב (נולד ב-15 באוגוסט 1965) הוא וירטואוז חצוצרה, מוזיקאי ומלחין ישראלי.
נחשב לאחד החצוצרנים המובילים בעולם בתחומו.
מייסד ז'אנר מוזיקלי ראשון מסוגו בישראל ובין הבודדים בעולם ששם את החצוצרה בקדמת הבמה בעמדת הסולן.
התפרסם בשבירת "תקרת הזכוכית" של חצוצרן כנגן בתזמורת ומוביל מופעים מוזיקליים ייחודים, בהם הוא מנגן בחצוצרה ביד אחת ובידו השנייה מנצח על הקהל.
הנגינה בחצוצרה ביד אחת הפכה לסימן ההיכר שלו.
דוידוב החל את דרכו המקצועית כנגן קלאסי מחונן וזכה שלוש פעמים ברציפות בפרסים על הצטיינות והצטיינות יתירה מאת קרן שרת אמריקה ישראל לאמנים צעירים בתחום מוזיקה קלאסית.
את הקריירה הסולנית החל כילד במרכז המוזיקה ביפו בביצועי סולו עם תזמורת הנוער העירונית בחוצות תל אביב-יפו.
בשירותו הצבאי היה נגן חצוצרה מוביל וסולן בתזמורת צה"ל בניצוחו של המנצח יצחק גרציאני ז"ל והקליט עם התזמורת קטעי סולו רבים.
בתום השירות ניגן בתזמורות סימפוניות.
לאחר כעשר שנים בתחום המוזיקה קלאסית, הפיק מופע מוזיקלי כחצוצרן סולן בו הוא נותן ביטוי ליכולתו הבלתי אמצעית לתקשר עם הקהל.
ייצג את ישראל כשגריר מוזיקלי בהופעות רבות, בכנסים דיפלומטים ובקונצרטים מיוחדים ברחבי העולם.
לדוידוב שיתופי פעולה פוריים לאורך השנים עם התזמורות המובילות בארץ מתחום הקלאסי והג'אז: התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת האופרה הקאמרית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית ותזמורת הג'אז של תל אביב.
עם תזמורות אלו ביצע דוידוב קונצרטים ייחודים שבמרכזם עומדת החצוצרה עם רפרטוארים מגוונים הלקוחים מעולמות מוזיקליים שונים, קלאסי, ג'אז, פופ ורוק.
בין התוכניות הבולטות שביצע דוידוב עם התזמורות: מ"היידן ללואי ארמסטרונג" מופע מחווה ליצירות החצוצרה מתקופת היידן ללואי ארמסטרונג.
מופע נוסף "אספניול", מוקדש למוזיקה ספרדית, לטינית ולמוזיקה יהודית ספרדית עתיקה- לדינו.
ב-2015 יזם דוידוב יחד עם המנצח אביב רון קונצרט שנוגע בפרות הקדושות של עולם המוזיקה הקלאסית.
הקונצרט נקרא "קלאסי בקצב משגע" והוא כולל יצירות קלאסיות בלבוש חדש.
המארש הטורקי של מוצרט חזר למקורותיו בטורקיה, הבדינרי של באך, חובר למקצב בולגרי של אחת עשרה שמיניות, ויוואלדי פגש כליזמרים בעונות השנה, הספר מסיביליה של רוסיני רקד טנגו, באך זז בקצב פאנקי ואופרות של פוצ'יני עובדו לנעימות חצוצרה.
לדוידוב שיתופי פעולה עם תזמורות סימפוניות בעולם.
בין מופעיו הבולטים: מופע סולו עם תזמורת פילהרמונית באו"ם בז'נבה, בפרלמנט הקנדי, באולם קונצרטחבאו באמסטרדם, בפני הקונגרס הציוני, ייצוג של ישראל בשבוע ישראל שמתקיים בפסטיבל פרחים שמתקיים אחת לעשור בהולנד, בכנס עסקי בפונטה דל אסטה באורוגוואי ומופעים במדרת גיוס כספים לגופים ישראליים שונים, בקנדה, אוסטרליה ובאמריקה.
ב-2016 יזם דוידוב את סדרת הווירטואוזים שלו שמטרתה עולה בקנה אחד עם חזונו המקצועי, לתת מקום של כבוד בקדמת הבמה לנגנים וירטואוזים, במהלך הסדרות אותן הוא מעלה בשיתוף פעולה עם היכלי תרבות בכל הארץ הוא מארח נגנים בעלי יכולת נגינה יוצאת דופן בולטים בתחומם.
בכל מופע מזמין דוידוב גם נגן צעיר מחונן ונותן במה גם לדור הווירטואוזים הבא.