tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלברטו אסקרי, ריימונד סומר וג'יג'י וילורסי היו שלושת נהגי הקבוצה שהתחרו עם דגם 125 F1. במהלך העונה הציגה החברה מספר דגמים חדשים - פרארי 275, 304 ו-375 שהיו בעלי מנוע גדול וחזק יותר.
קבוצת אלפא רומיאו שלטה בעונה הראשונה של האליפות וניצחה בכל 11 המרוצים שהתקיימו.
פרארי הצליחה לקטוע את רצף הניצחונות בגרנד פרי בריטניה של עונת 1951 בו ניצח חוסה פרוילאן גונזלס, נהגה הארגנטינאי של הקבוצה.
בעונת 1952 השתמשה הקבוצה בדגם טיפו 500 בעל מנוע בנפח 2 ליטר.
בהיעדרה של אלפא רומיאו, שפרשה מהאליפות בסיום העונה הקודמת, הצליחו נהגי פרארי לנצח בשבעה מתוך שמונת המרוצים בעונה.
אסקרי, שניצח בששת המרוצים האחרונים בעונה, זכה בתואר האליפות, ושב וזכה בתואר גם בסיום עונת 1953.
לקראת עונת 1954 שונו תקנות האליפות והמכוניות החדשות צוידו במנועים בנפח 2.5 ליטר.
פרארי התקשתה להתמודד עם המכוניות מתוצרת מזארטי ומרצדס-בנץ, והקבוצה ניצחה בשני מרוצים בלבד.
הקושי נמשך גם בעונה שלאחר מכן, שבה ניצחה הקבוצה במרוץ אחד בלבד.
חואן מנואל פנג'יו, נהגה לשעבר של קבוצת מרצדס, אשר זכה בשתי האליפויות האחרונות, הצטרף לפרארי לקראת עונת 1956. קבוצת לנצ'יה שפרשה מהאליפות מכרה לפרארי את דגם D50 ששימש אותה בשתי העונות הקודמות.
פיטר קולינס ניצח בשני מרוצים ופנג'יו ניצח בשלושה מרוצים ובשניים נוספים סיים במקום השני וזכה באליפות.
על אף זכייתו, עזב בסיום העונה את הקבוצה ועבר למזארטי.
בעונת 1957 היו נהגי הקבוצה מעורבים במספר אירועים טראגיים - אוג'ניו קסטלוטי נהרג במהלך נסיעת מבחן, ואלפונסו דה-פורטגו התנגש בקהל הצופים, וכתוצאה נהרגו תשעה צופים ודה-פורטגו עצמו.
לקראת עונת 1958 הציגה פרארי דגם חדש לחלוטין - פרארי 246 דינו, שנקרא על שם בנו הצעיר של אנצו פרארי.
גם בעונה זאת סבלה הקבוצה מאבדות בנפש לאחר שלואיג'י מוסו נפצע קשה במהלך הגרנד פרי הצרפתי ומאוחר יותר מת מפצעיו, וקולינס נהרג במהלך גרנד פרי גרמניה.
מייק הות'ורן ניצח רק במרוץ אחד בכל העונה, אך בחמישה אחרים סיים במקום השני וזכה באליפות.
מספר חודשים לאחר הזכייה נהרג גם הוא בתאונת דרכים.
לקראת עונת 1959 צירפה הקבוצה חמישה נהגים חדשים: טוני ברוקס, פיל היל, דן גורני, ז'אן ברה וקליף אליסון.
ברה פוטר במהלך העונה לאחר שהכה באגרופיו את רומנו טבוני, מנהל הקבוצה.
ברוקס נאבק על תואר האליפות לאורך העונה כולה, אך הפסיד לבסוף לג'ק ברבהם מקבוצת קופר.
בעונת 1960 רשמה הקבוצה ניצחון אחד בלבד וסיימה במקום השלישי באליפות היצרנים.
לקראת עונת 1961 הציגה הקבוצה את דגם הפרארי 156, המבוסס על דגם פורמולה 2 שהצליח מאוד בעונה הקודמת.
וולפגנג פון טריפס הוביל את האליפות בששת המרוצים האחרונים של העונה.
למרות זאת זכה פיל היל, שניצח בגרנד פרי האיטלקי, בתואר האליפות והקבוצה זכתה לראשונה באליפות היצרנים.
בסיום העונה עזבו את הקבוצה המעצב קרלו צ'יטי והמנהל טבוני שהקימו קבוצת מרוצים עצמאית, וכן נהג המרוצים ריצ'י גינטר שעבר להתחרות עבור קבוצת BRM.
בנוסף לעזיבת אנשי הצוות, סבלה הקבוצה משביתה ארוכה של עובדי המתכת באיטליה שגרמה לקבוצה להחמיץ שני מרוצים במהלך העונה.
שילוב הנסיבות הוביל את אנצו פרארי להודיע על פרישה של הקבוצה משני המרוצים האחרונים, תוך שהוא מאפשר לנהגים להתחרות עבור קבוצות אחרות.
דגם 156 המשיך לשרת את הקבוצה גם בעונת 1963. ג'ון סורטיס, שהצטרף לקבוצה באותה עונה, ניצח בגרנד פרי הגרמני.
וילי מאיירס, נהג נוסף בקבוצה, נפצע במהלך אותו מרוץ בצורה קשה, פציעה שסיימה עבורו את קריירת המרוצים.
לקראת סוף השנה הציגה פרארי את פרארי 158, הדגם ששימש את הקבוצה במהלך שתי העונות הבאות.
הדגם היה איטי יותר, בהשוואה לכלי הרכב של קבוצת לוטוס, אך בעונת 1964 נהנה מיתרון האמינות המכנית.
סורטיס ניצח בשני מרוצים וזכה באליפות הנהגים.
ניצחון נוסף של לורנזו בנדיני העניק לקבוצה זכייה גם באליפות היצרנים.
בעונת 1965 הצליחה לוטוס לשפר את אמינות מכוניותיה ופרארי סיימה את העונה ללא ניצחון.
בעונת 1966 הוחלפו מנועי הליטר וחצי במנועים גדולים יותר.
סורטיס פתח את העונה, כשהוא נוהג בפרארי 312 בעל מנוע בנפח 3 ליטר.
הוא ניצח בגרנד פרי הבלגי, המרוץ השני בעונה, אך עזב את הקבוצה לאחר סכסוך עם מנהל הקבוצה, אוג'יניו דרגוני, והוחלף על ידי מייק פארקס.
לודביקו סקרפיוטי ניצח בגרנד פרי האיטלקי, כשהוא נעזר במנוע 36 שסתומים משופר.
דרגוני פוטר מניהול הקבוצה לקראת העונה הבאה ובמקומו מונה פרנקו ליני.
במהלך גרנד פרי מונקו התהפך בנדיני עם רכבו ונותר לכוד מתחת לרכב הבוער.
הוא אושפז בבית החולים כשהוא סובל מכוויות ולאחר מספר ימים מת מפצעיו.
כחודש לאחר מכן נפגע פארקס בתאונה לאחר שהחליק על כתם שמן בסיום הסיבוב הראשון של הגרנד פרי הבלגי.
הפציעה היוותה את סיום הקריירה של פארקס, ובעקבותיו החליט גם סקרפיוטי לפרוש מהמשך התחרויות.
בעונת 1968 השתפר מצבה של הקבוצה, כאשר ג'קי איקס ניצח בגרנד פרי הצרפתי והיה בתמונת האליפות עד שנפגע בתאונה במהלך אימון בקנדה.
כריס אמון הוביל במספר מרוצים, אך לא הצליח לנצח באף אחד מהם.
בסיום העונה התפטר ליני מניהול הקבוצה ואיקס עבר להתחרות עבור קבוצת ברבהאם.
במהלך הקיץ באותה שנה מכר אנצו פרארי 50% מחברת הרכב שלו לחברת פיאט תמורת 11 מיליון דולר.
את הכסף שהרוויח מעסקת המכירה השקיע בשיקום קבוצת המרוצים.
דגם הפרארי 312B, שהוצג בעונת 1970, היה הראשון בו נעשה שימוש במנוע חדש מתוצרת פיאט.
איקס חזר להתחרות עבור הקבוצה וניצח בגרנד פרי האוסטרי, הקנדי והמקסיקני, וסיים את העונה במקום השני באליפות הנהגים.
קליי רגזוני, בעונת הבכורה שלו, ניצח בגרנד פרי האיטלקי וסיים את העונה במקום השלישי.
הקבוצה חוותה שלוש עונות של שפל ללא הישגים מיוחדים.
השפל הגיע לשיאו כאשר במהלך עונת 1973 לא התייצבה הקבוצה לגרנד פרי ההולנדי והגרמני, לראשונה מאז הצטרפה לאליפות.
לקראת עונת 1974 קיבלה הקבוצה החלטה אסטרטגית לפרוש מהשתתפות באליפות העולם למכוניות ספורט, בה רשמה 12 זכיות ולהתמקד רק בפורמולה 1. ניקי לאודה הצטרף לצוות נהגי הקבוצה.
הקבוצה רשמה ניצחונות בגרנד פרי הספרדי, הגרמני וההולנדי, אך רגזוני הפסיד את האליפות לאמרסון פיטפלדי במרוץ האחרון של העונה.
פרארי 312T, שפותחה בסיועם של לאודה ורגזוני, הוצגה בתחילת שנת 1975. במהלך העונה ניצח לאודה בחמישה מרוצים וזכה בתואר האליפות, במקביל זכתה הקבוצה גם באליפות היצרנים.
לאודה פתח בצורה טובה גם את העונה הבאה והוביל את האליפות עד שנפצע בגרנד פרי הגרמני.
הוא החמיץ את שני המרוצים הבאים, אך חזר וצבר נקודות בשלושת המרוצים שלאחר מכן.
במרוץ סיום העונה נאלץ לפרוש לאחר שתי הקפות והפסיד את התואר לג'יימס האנט בפער של נקודה אחת בלבד.
בעונת 1977 זכה לאודה בתואר אליפות נוסף והקבוצה זכתה באליפות היצרנים.
למרות הזכייה החליט לאודה לעזוב את הקבוצה על רקע יחסים אישיים עם חברי צוות אחרים.
ז'יל וילנב תפס את מקומו של לאודה, אך תואר האליפות עבר לקבוצת לוטוס.
ג'ודי שכטר זכה באליפות הנהגים בסיום עונת 1979, התואר האחרון של פרארי עד הופעתו של מיכאל שומאכר 21 שנים אחר כך.
הניסיון להגן על תואר האליפות של שכטר לא צלח, ובמהלך כל העונה צברו נהגי הקבוצה שמונה נקודות בלבד.
בעקבות הכישלון החליט שכטר לפרוש.
לקראת עונת 1981 הציגה הקבוצה מנוע חדש עם מגדש טורבו מתוצרת החברה.
המנוע החדש היה קטן יותר, בהשוואה למנועי 12 הצילינדרים המסורתיים, אך סיפק כוח רב יותר.
וילנב ניצח בגרנד פרי מונקו ושל ספרד, אך בעיות בהיגוי וחוסר אווירודינמיות של המכונית החדשה מנעו ממנו מלהוות יריב בקרב על האליפות.
וילנב נהרג בתאונה במהלך מקצה הדירוג לקראת הגרנד פרי הבלגי בעונת 1982. פירוני הוביל את האליפות לאחר 11 מרוצים, אך נפצע במהלך ההכנות לגרנד פרי הגרמני, פציעה שלאחריה לא שב להתחרות.
פטריק טאמבי ומריו אנדרטי, שהחליפו את וילנב ופריוני הצליחו לזכות באליפות היצרנים, אך תואר אליפות הנהגים עבר לקקה רוזברג, נהגה של קבוצת ויליאמס.
במהלך השנה עבר ייצור מכוניות הפורמולה 1 למפעל נפרד ממפעל המכוניות של פרארי, שנבנה סמוך למסלול המבחן של החברה בפיוראנו.
רנה ארנו וטאמבי ניצחו בארבעה מרוצים במהלך עונת 1983 והביאו לקבוצה אליפות יצרנים נוספת.
מישל אלבורטו החליף את טאמבי לקראת העונה הבאה.
הוא רשם ניצחון בגרנד פרי הבלגי, אך לא הצליח לאיים על הדומיננטיות של ניקי לאודה ואלן פרוסט, נהגיה של קבוצת מקלארן.
בעונתו השנייה היה קרוב לאיים על תוארו של פרוסט, אך נאלץ לפרוש בארבעת המרוצים האחרונים של העונה וסיים במקום השני.
את עונת 1986 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בלבד באליפות היצרנים, מבלי שנהגיה השיגו ניצחון אחד.
גרהרד ברגר הצטרף לקבוצה לקראת העונה הבאה וזכה בניצחונות בשני המרוצים האחרונים של העונה.
אנצו פרארי נפטר ב-14 באוגוסט 1988. בעקבות פטירתו קיבלה פיאט שליטה על 90% מהחברה ובנו, פיירו פרארי, קיבל את 10% הנותרים.
ברגר ואלבורטו זכו במקומות הראשון והשני בגרנד פרי האיטלקי בספטמבר, אך היה זה הניצחון היחיד של הקבוצה שסיימה אמנם במקום השני באליפות היצרנים, אך בפער ניכר ממקלארן.
בעונת 1989 שונו שוב התקנות באליפות - במקום מנועים מוגדשי טורבו נדרשו הקבוצות להשתמש במנועי 3.5 ליטר בעלי 12 צילינדרים או פחות.
על מנת להתמודד עם הירידה בכוחם של המנועים פיתח ג'ון ברנרד, המנהל הטכני של הקבוצה, תיבת הילוכים חדשה שפעלה באופן חצי-אוטומטי.
התיבה החדשה סבלה מבעיות רבות - ברגר הצליח לסיים רק שלושה מרוצים במהלך כל העונה כולה ואת הנקודות הראשונות צבר רק בגרנד פרי של איטליה, המרוץ ה-11 בעונה.
נייג'ל מנסל שהחליף את אלבורטו פתח את העונה עם ניצחון ורשם ניצחון נוסף בהונגריה, אך נאלץ לפרוש משבעה מרוצים במהלך העונה וסיים רק במקום הרביעי בין הנהגים.
אלן פרוסט, שזכה בשלושה תוארי אליפות עם מקלארן, הצטרף לקבוצה בעונת 1990, לצידו של מנסל.
פרוסט ניצח חמישה מרוצים במהלך העונה, אך תאונה במהלך הגרנד פרי היפני בינו ובין בן קבוצתו לשעבר, איירטון סנה, הבטיחה לאחרון את הזכייה באליפות.
מנועי הקבוצה המיושנים התקשו להתמודד עם מנועי ה-V10 החדשים שהציגו המתחרים והיו קלים במשקל וחסכוניים בדלק.
פרוסט לא הצליח להשיג ניצחון במהלך העונה ויצא בביקורת פומבית נגד הקבוצה שיצרה מכונית קשה לנהוג בה.
בעקבות הדברים פוטר לפני הגרנד פרי האוסטרלי שסיים את עונת 1991. בין השנים 1991 עד עונת 1993 לא השיגה הקבוצה אף ניצחון.
ברגר, ששב לקבוצה בעונת 1993, רשם ניצחון בודד בעונת 1994 וג'ון אלסי, בעונתו החמישית בקבוצה ניצח את הגרנד פרי הקנדי בעונת 1995.
בשנת 1993 הצטרף ז'אן טוד, שהיה אחראי להצלחתה של קבוצת המרוצים של פז'ו, כמנהל הקבוצה.
טוד היה אחראי במידה רבה לבנייה המחודשת של הקבוצה ולהבאתו של מיכאל שומאכר.
הוא שימש בתפקיד עד סיום עונת 2006, אז החליף את לוקה דימונטזמולו בתפקידו כמנכ"ל ויו"ר חברת פרארי.
בעקבות חוסר ההצלחה המתמשך ערכה הקבוצה שינוי במצבת הנהגים וצרפה לשורותיה את אדי ארווין, נהגה של קבוצת ג'ורדן, ואת מיכאל שומאכר.
שומאכר, שזכה בשתי העונות האחרונות בתואר האליפות, השתכר בפרארי 30 מיליון דולר בעונה, ויחד עמו הגיעו לקבוצה גם אנשי צוות רבים שעבדו עמו בקבוצת בנטון, בהם רוס בראון המנהל הטכני וורורי בראיין, המעצב הראשי של הקבוצה.
צמצום נפח המנוע ל-3 ליטר הוביל את פרארי לייצר מנוע V10 חדש בו נעשה שימוש בפרארי 310F.
למרות בעיות מכניות רבות במנוע החדש, הצליח שומאכר לנצח בשלושה מרוצים במהלך העונה והוביל את הקבוצה למקום השני באליפות היצרנים.
הדגם המשופר של המכונית שהוצג לקראת עונת 1997 סייע לשומאכר להציג יכולות טובות יותר במהלך העונה - הוא הגיע שמונה פעמים לפודיום, מתוכם חמש פעמים כמנצח.
אל המרוץ האחרון בעונה הגיע כמוביל אליפות הנהגים, בפער של נקודה אחת יותר מז'אק וילנב.
במהלך הסיבוב ה-48 של המרוץ ניסה שומאכר להתנגש בווילנב, אך לא הצליח לפגוע בו וירד בעצמו מהמסלול.
בעקבות המעשה נענש שומאכר בביטול כל הנקודות שצבר במהלך העונה.
לאחר העונה הדרמטית הציגה פרארי דגם חדש, F300, בעזרתו ניצח שומאכר שישה מרוצים במהלך העונה, אך הפסיד את התואר לאחר שרכבו נפגע במהלך הגרנד פרי היפני והוא נאלץ לפרוש.
ארווין הגיע שמונה פעמים לפודיום וסיים במקום הרביעי באליפות הנהגים.
את ניצחון הבכורה שלו באליפות השיג במרוץ הפתיחה של עונת 1999. שומאכר ניצח בגרנד פרי בסן מרינו ובמונקו, אך נפצע במהלך המרוץ בסילברסטון ונעדר מששת המרוצים הבאים.
ארווין הפך לנהג המוביל של הקבוצה וניצח במרוצים באוסטריה ובגרמניה.
שומאכר חזר לשני המרוצים האחרונים בעונה ואפשר לארויין לנצח את הגרנד פרי המלזי, ניצחון שנתן לו יתרון של 4 נקודות על פני מיקה הקינן לקראת מרוץ סיום העונה.
הקינן הצליח לשמור על תואר האליפות לאחר שניצח במרוץ האחרון, ופרארי הסתפקה בזכייה באליפות היצרנים.
שומאכר פתח את עונת 2000 עם רצף של שלושה ניצחונות ופתח פער של 21 נקודות לאחר שלושה מרוצים.
רובנס באריקלו, שהחליף את ארווין בתחילת העונה, רשם את ניצחון הבכורה בקריירה בגרנד פרי הגרמני לאחר שזינק מהמקום ה-18. במהלך העונה נאלץ שומאכר לפרוש מארבעה מרוצים, דבר שאפשר להקינן לדחוק אותו למקום השני בטבלה.
רצף של ארבעה ניצחונות בסיום העונה נתן לשומאכר תואר אליפות שישי ותואר ראשון עבור הקבוצה לאחר 21 עונות.
שומאכר זכה שוב בתואר גם בעונה הבאה, אך הפעם הבטיח את הזכייה כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה.
באריקלו סיים את העונה במקום השלישי וסייע לזכות באליפות יצרנים שלישית ברציפות.
הדומיננטיות של שומאכר ובאריקלו נמשכה גם בעונת 2002 במהלכה ניצחו ב-15 מתוך 17 המרוצים (שומאכר ב-11 ובאריקלו ב-4) והשוו את שיא הזכיות לעונה של קבוצת מקלארן.
בניגוד לשתי העונות הקודמות, בעונת 2003 הוכרעה אליפות הנהגים והיצרנים רק במרוץ האחרון, בו זינק שומאכר מהמקום ה-14, סיים במקום השמיני והקדים ב-2 נקודות את קימי רייקונן, נהגה של מקלארן, בדרך לזכייה רביעית באליפות ברציפות.
באריקלו זינק למרוץ מהפול פוזישן והצליח לשמור על המקום הראשון לאורך כל המרוץ, ניצחון שהעניק לפרארי את האליפות הקבוצתית.
האליפות החמישית הושגה תוך הפגנת דומיננטיות של הקבוצה לאורך כל העונה.
שומאכר ניצח ב-12 מ-13 המרוצים הראשונים בעונה, הוסיף עוד ניצחון עד סיום העונה, והבטיח את הזכייה באליפות שישה מרוצים לסיום העונה.
באריקלו סיים את העונה במקום השני עם שני ניצחונות והקבוצה זכתה בתואר בפעם השישית ברציפות.
רצף האליפויות נקטע בעונת 2005, בה סבלו נהגי הקבוצה מרצף של תקלות מכניות, בעיות בצמיגים ותאונות.
שומאכר סיים את העונה במקום השלישי עם ניצחון בודד בגרנד פרי בארצות הברית, בו השתתפו רק שישה נהגים.
במהלך חודש אוגוסט הודיע באריקלו על עזיבתו את הקבוצה בעונת המרוצים הבאה, והוחלף על ידי פליפה מאסה.
הדגם החדש, פרארי F248, הוצג לקראת עונת 2006. מאסה רשם ניצחון ראשון בקריירה בגרנד פרי הטורקי.
שומאכר ניצח בגרנד פרי האיטלקי ובסיומו הודיע על פרישתו בסוף העונה.
אל המרוץ האחרון בעונה הגיע שומאכר בפער של 10 נקודות מאלונסו, דבר שהשאיר סיכוי תאורטי לזכייה באליפות.
אלונסו סיים את המרוץ במקום השני והבטיח לעצמו זכייה בתואר.
שומאכר ומאסה סיימו את העונה במקום השני והשלישי, אך הקבוצה הפסידה את אליפות היצרנים בפער של 5 נקודות לטובת קבוצת רנו.
מחליפו של שומאכר, קימי רייקונן, זכה באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה, לאחר קרב צמוד שהוכרע בפער של נקודה אחת במרוץ האחרון.
נהגי הקבוצה ניצחו בתשעה מרוצים (רייקונן 6, מאסה 3) והקבוצה זכתה באליפות היצרנים.
במהלך חודש יולי נחשפה פרשת ריגול מקצועי, שכונתה ספייגייט (Spygate).
נייג'ל סטפני, מנהלה הטכני של קבוצת פרארי, העביר לאורך העונה מידע רב למייק קופלאן, המהנדס הראשי של קבוצת מקלארן.
המידע התייחס לנתונים הטכניים של מכוניות הקבוצה וכן לאסטרטגיות המרוצים.
בעקבות החשיפה נקנסה קבוצת מקלארן בסכום של 100 מיליון דולר ונשללו ממנה הנקודות שצברה באליפות היצרנים במהלך העונה.
לאורך כל המחצית השנייה של עונת 2008 ניהל מאסה מאבק על המקום הראשון מול לואיס המילטון מקבוצת מקלארן.
שתי הקפות לסיום המרוץ האחרון בעונה הוביל מאסה את התחרות, בעוד סבסטיאן פטל עקף את המילטון והוריד אותו למקום השישי, דבר שהקנה למאסה את האליפות.
בפנייה האחרונה של המרוץ הצליח המילטון לעקוף את טימו גלוק וזכה בתואר.
מאסה ורייקונן שדורגו במקום השני והשלישי זיכו את הקבוצה בתואר אליפות היצרנים בפעם ה-16 והאחרונה עד ימינו.
פתיחת עונת 2009 הייתה החלשה ביותר של פרארי מזה 30 שנה - לאחר חמישה מרוצים צברה הקבוצה רק 6 נקודות.
במהלך מקצה הדירוג לגרנד פרי הונגריה נפגע מאסה משברים שפגעו בקסדתו.
כתוצאה מהפגיעה הוא אושפז במצב קשה, כשהוא שרוי בתרדמת.
בעקבות הפציעה הודיעה הקבוצה על חזרתו של שומאכר, כמחליפו של מאסה, אך שבועות לאחר מכן הודיע הנהג כי לא יוכל להתחרות בשל מגבלות פיזיות שנובעות מפציעות שעבר.
במקומו מונה ללוקה באדואר, נהג המבחן של הקבוצה.
בגרנד פרי הבלגי השיג רייקונן את הניצחון היחיד של הקבוצה בעונה, והיא סיימה רק במקום הרביעי באליפות היצרנים.
על אף שנשארה עוד עונה בחוזהו של רייקונן, הוא הוחלף בפרננדו אלונסו, ורייקונן עבר להתחרות באליפות העולם בראלי.
בעונת 2010 ניצח אלונסו בגרנד פרי הגרמני ומאסה סיים במקום השני.
לאחר התחרות התברר כי הנהלת הקבוצה הורתה למאסה להאט ולאפשר לאלונסו לעקוף אותו, דבר המנוגד לכללים.
בעקבות ההפרה נקנסה הקבוצה בסכום של 100 אלף דולר.
אלונסו ניצח גם באיטליה, בסינגפור ובקוריאה, ושני מרוצים לסיום העונה הוביל את טבלת האליפות בפער של 11 נקודות, אך איבד את התואר לסבסטיאן פטל שניצח את המרוצים שנותרו.
את עונת 2011 סיימה הקבוצה במקום השלישי, לאחר שהשיגה ניצחון בודד בגרנד פרי בריטניה.
לאחר 15 מרוצים בעונת 2012 הוביל אלונסו את האליפות, אך שוב הפסיד את התואר לפטל במאבק שהוכרע רק בסיום המרוץ האחרון.
השליטה של פטל וקבוצת רד בול נמשכה גם בעונת 2013. בגרנד פרי הספרדי, המרוץ החמישי בעונה, השיג אלונסו את ניצחונו השני והאחרון בעונה.
רייקונן שב לקבוצה במקומו של מאסה בעונת 2014. לראשונה לאחר יותר מ-20 שנים סיימה הקבוצה עונה שלמה ללא ניצחון.
בעקבות חוסר ההצלחה הודיע במהלך העונה לוקה קורדרו די מונטזמולו, יו"ר פרארי שהיה גם מנהלה של הקבוצה בשנות ה-70 וה-80, על התפטרותו.
בסיום העונה עזב אלונסו את הקבוצה וחזר לקבוצת מקלארן, במקומו צורף לקבוצה פטל תמורת שכר של 50 מיליון ליש"ט לעונה.
פטל השיג ניצחון ראשון כבר במרוץ השני של עונת 2015 שנערך במלזיה.
הוא ניצח גם בהונגריה ובסינגפור וסיים את העונה במקום השלישי בטבלת האליפות אחרי צמד נהגי קבוצת מרצדס ומקום אחד לפני רייקונן.
את עונת 2016 סיימה הקבוצה במקום השלישי בין היצרנים, ללא ניצחון.
פטל ניצח את מרוץ הפתיחה של עונת 2017 ועלה לראש הטבלה.
מקום שני בגרנד פרי סין וניצחון נוסף בגרנד פרי בחריין הגדילו את היתרון באליפות הנהגים, ויחד עם מקום רביעי של רייקונן יצרו פער של 3 נקודות על מרצדס באליפות היצרנים.
בגרנד פרי איטליה איבד פטל את ההובלה לאחר ניצחון נוסף של המילטון.
הניצחון הבא של פטל הגיע בגרנד פרי ברזיל, אחרי שאליפות היצרנים והנהגים כבר הוכרעה בעונה.
רייקונן ופטל האריכו את חוזיהם בקבוצה לקראת עונת 2018. העונה נפתחה עם שתי ניצחונות של פטל, אך לאחר ארבעה מרוצים המילטון ומרצדס עלו לראש הטבלה, מיקום בו החזיקו עד לסיום העונה.
בספטמבר הודיעה הקבוצה על עזיבתו של רייקונן בסיום העונה לסאובר.
את מקומו של הפיני תפס שארל לקלר, בוגר אקדמיית פרארי לנהגים.
בינואר 2019 מונה מאתיה בינוטו למנהל הקבוצה.
לקלר השיג את ניצחון הבכורה שלו בגרנד פרי בלגיה והוסיף ניצחון נוסף באיטליה, מול הטיפוסי, האוהדים האדוקים של הקבוצה.
פטל הוסיף ניצחון בסינגפור, ניצחון שהיה האחרון בקריירה של הנהג.
חוזהו של לקלר הוארך עד לשנת 2024. חוזהו של פטל, לעומת זאת לא הוארך, והוא הוחלף בסיום העונה על ידי קרלוס סאינס.
גרנד פרי טוסקנה היה המרוץ האלף של פרארי כיצרנית.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השישי באליפות היצרנים, המיקום הנמוך של הקבוצה מאז עונת 1980.
לציון 75 שנים למותג פרארי שינתה הקבוצה את השם שלדה בעונת 2022 ל-F1-75. העונה נפתחה עם ניצחון של לקלר ומקום שני של סאינס בבחריין.
מחצית העונה הראשונה הייתה טובה עבור הקבוצה שהובילה את אליפות היצרנים.
שורה של הטעויות אסטרטגיות וכשלים מכניים סייעו לרד בול לצמצם את הפער.
טעות של לקלר בצרפת הובילה להחלקה ופרישה מהמרוץ ולאיבוד ההובלה בטבלת היצרנים.
לקלר הצליח להשיג ניצחון נוסף באוסטריה, אך בסיום העונה פרארי נותרה במקום השני.
רד בול שלטה בעונת 2023 וניצחה את כל המרוצים למעט אחד - גרנד פרי סינגפור.
סאינס זינק מהפול פוזישן ושמר על ההובלה לאורך כל המרוץ.
לאורך מרבית העונה סאינס דורג לפני לקלר בטבלת הנהגים.
פרישה במרוץ סיום העונה ופודיום של לקלר הביאו לכך שלקלר סיים במקום החמישי עם 206 נקודות, שש נקודות יותר מסאינס שדורג שביעי.
הקבוצה דורגה במקום השלישי אחרי רד בול ומרצדס.
החוזה של לקלר היה צפוי לפוג בתום עונת 2024. בינואר אותה שנה הודיעה הקבוצה על הארכת החוזה ובכך שמה קץ לשמועות על עזיבה אפשרית של הנהג.
שבוע לאחר מכן הודיעה הקבוצה על החתמתו של לואיס המילטון, שזכה 7 פעמים באליפות, בקבוצה החל מעונת 2025.
בתחילת המאה ה-21 ידועה קבוצת פרארי בשל השתתפותה במרוצי הפורמולה 1, אך בתחילת דרכה השתתפה הקבוצה במרוצי מכוניות ספורט.
החל מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד מחצית שנות ה-70 לקחה הקבוצה חלק באליפות העולם למכוניות ספורט וזכתה ב-13 תוארי אליפות.
את הניצחונות הראשונים רשמה הקבוצה במרוץ המייל מילייה (Mille Miglia) אותו ניצחה בשנת 1950 וב-1951.
בשנת 1953 נוסדה אליפות העולם למכוניות ספורט אליה הצטרפה פרארי יחד עם יצרניות אחרות דוגמת אסטון מרטין, מרצדס-בנץ ויגואר.
בתחרויות שיתפה הקבוצה מגוון גדול של דגמים: 166MM , 250MM , דגמי המונזה בעלי מנוע 4 צילינדרים ודגמי 118 ו-121LM, בעלי שישה צילינדרים.
באליפות נכללו מרוצים ידועים דוגמת טארגה פלוריו והמייל מילייה, שהתקיימו בסיציליה ומרוץ 24 השעות של לה מאן אותו נצחה הקבוצה שש שנים ברציפות (1960–1965).
בעקבות התוצאות החלשות שהשיגה קבוצת הפורמולה 1 בעונת 1973 החליט אנצו פרארי על הפסקת ההשתתפות באליפות העולם למכוניות ספורט והתמקדות בפורמולה 1 בלבד.
מכוניות פרארי המשיכו להשתתף בתחרויות בקבוצות פרטיות.
בשנת 1993 פיתחה הקבוצה את דגם 333SP, שהשתתף בתחרויות בקטגוריות אבי-הטיפוס, אך לא בשם הרשמי של הקבוצה.
בשנת 2023, במסגרת תחרויות אליפות העולם במרוצי סיבולת, מכונית 51 של קבוצת פרארי ניצחה במרוץ היוקרתי 24 השעות של לה מאן, גוברת על טויוטה הדומיננטית.
קבוצת המרוצים של פרארי הוקמה בשנת 1929 על ידי אנצו פרארי, שביקש להתמקד במרוצי מכוניות.
המעבר לייצור מכוניות סדרתי היה מבחינת פרארי אילוץ כפוי שנועד לאפשר לחברה להבטיח את המימון לפעילויות המרוצים.
ההצלחה של קבוצת המרוצים והזכיות הרבות באליפויות סייעו למיתוג החברה כבעלת מורשת ארוכה של ביצועים ויוקרה.
מרוצי הפורמולה 1 זוכים לפופולריות גדולה.
בשנת 2015 צפו בשידורי המרוצים כ-420 מיליון צופים ברחבי העולם.
בעשור השני של המאה ה-21 נמצאו המרוצים במגמה של התרחבות ומספר המרוצים שהתקיימו מחוץ לאירופה גדל.
קיום המרוצים בסין, איחוד האמירויות הערביות, בחריין, סינגפור, אוסטרליה, ברזיל, יפן, ארצות הברית וקנדה איפשר לחברה להגביר את הנראות שלה בשווקים חדשים ומתפתחים.
החשיפה לשווקים החדשים איפשרה לחברה פרסום נרחב ללא צורך בפנייה לאמצעי הפרסום המסורתיים.
בנוסף, החשיפה הנרחבת של החברה היוותה מוקד משיכה אטרקטיבי לנותני חסויות שפרסמו את מוצריהם באמצעות מיתוג רכבי החברה.
האקדמיה לנהגים היא יוזמה של הקבוצה לפיתוח נהגים צעירים.
היוזמה החלה לפעול במהלך שנת 2009 והנהג הראשון שהוחתם באקדמיה היה ז'ול ביאנקי.
במהלך חודש יוני הוחתם בקבוצה לאנס סטרול, שהתחרה בעת ההחתמה בקארטינג ובחודש אוקטובר הצטרף לתוכנית סרחיו פרס, שחתם בקבוצת סאובר.
שארל לקלר הצטרף לתוכנית בשנת 2016. בעונת 2019 החליף לקלר את קימי רייקונן כנהג בקבוצה והיה לנהג הראשון מהאקדמיה המתחרה בפרארי.
באותה שנה הוחתם מיק שומאכר, בנו של מיכאל שומאכר כנהג בתוכנית.
אוהדי הקבוצה זכו לכינוי "טיפוסי" (Tifosi), שמשמעותו הוא אדם החולה בטיפוס.
הטיפוסי בולטים בחולצות ובדגלים האדומים עם לוגו הסוס השחור מתנוסס עליהם.
במיוחד בולטים האוהדים בגרנד פרי האיטלקי, הנחשב ל"מרוץ הבית" של פרארי.
רוב אוהדי הטיפוסי הם איטלקים ולצד אהדתם לקבוצת פרארי, הם תומכים גם של מזארטי ואלפא רומיאו האיטלקיות וכן של נהגים איטלקים המתחרים בקבוצות שונות.
בגרנד פרי של סן מרינו בשנת 1983 הריעו אוהדי הקבוצה ארוכות לריקרדו פטרסה, נהגה האיטלקי של קבוצת ברהאם, אף על פי שמעולם לא התחרה עבור פרארי.
התרועות הגיעו לאחר ששש הקפות לסיום המרוץ התרסק פטרסה עם מכוניתו, דבר שאפשר לנהג הקבוצה פטריק טאמבי לקחת את ההובלה ולנצח במרוץ.
נהג נוסף שזכה לתרועות מהקהל, על אף שלא התחרה עבור הקבוצה, הוא ז'אן לואי שלסר.
בגרנד פרי האיטלקי בעונת 1988 התחרה שלסר עבור קבוצת ויליאמס, כמחליפו של נייג'ל מנסל החולה.
במהלך המרוץ התנגש באיירטון סנה, שהוביל את המרוץ, דבר שגרם לסנה לאבד את מקומו ולסיים רק במקום העשירי.
גרהרד ברגר, נהגה של פרארי השיג במרוץ את הניצחון היחיד שלו בעונה, הניצחון היחיד באותה עונה שלא הושג על ידי נהג של קבוצת מקלארן.
בשנת 1972 הקימה פרארי בעיירה פיוראנו, הסמוכה למראנלו את מסלול המרוצים פיוראנו המשמש לבחינת דגמי החברה ומכוניות המרוץ של הקבוצה.
לאורך המסלול, שאורכו כשלושה קילומטרים, קיים מגוון רחב של פניות המדמות את התנאים במסלולי המרוץ השונים.
זמן ההקפה המהיר ביותר במסלול נקבע על ידי מיכאל שומאכר, כשהוא נוהג בדגם פרארי F2004 ששימש את הקבוצה בעונת 2004.
מעבר להיותה יצרנית ומתחרה באליפות, פרארי שימשה במהלך השנים גם כיצרנית מנועים עבור קבוצות אחרות.
קבוצת הפורמולה 1 של פרארי התנגדה במשך שנים רבות להוספת חסויות פרסומות על רכבי הקבוצה.
בשנת 1977 הוסיפה הקבוצה לראשונה את הלוגו של חברת פיאט.
במהלך שנות ה-80 פרסמה החברה רק סמלים של ספקים טכניים של הקבוצה, דוגמת מאגנטי מרלי, ברמבו ואגיפ (Agip).
חברת האנרגיה "של" מהווה אחת מנותנות החסות של הקבוצה מאז הקמתה.
שיתוף הפעולה החל עוד לפני הקמת הקבוצה, כאשר של הייתה אחת מנותנות החסות לאנצו פרארי כשהתחרה כנהג בשנת 1929. בשנת 2015 הוארך החוזה בחמש שנים נוספות, עד לשנת 2020.
בשנת 1996 סיימה יצרנית הטבק והסיגריות פיליפ מוריס התקשרות של 22 שנה עם קבוצת מקלארן וחתמה על הסכם עם קבוצת פרארי.
בספטמבר 2005 האריכה הקבוצה את ההתקשרות עד שנת 2011, בה נאסר פרסום מוצרי טבק על ידי האיחוד האירופי.
על פי הערכות המגזין "F1 Racing" במהלך השנים קיבלה הקבוצה כמיליארד דולר עבור הפרסום.
למרות הפסקת הפרסום על רכבי החברה, בשנת 2011 נחתם הסכם לשיתוף פעולה פיליפ מוריס על לשנת 2015, הסכם שהוארך לאחר מכן עד לשנת 2018.
בשנת 2008 חתמה הקבוצה על הסכם עם בנק סנטנדר הספרדי, שהיה אחד הספונסרים של קבוצת מקלארן.
הבנק נכנס לתחום החסויות בפורמולה 1 בעקבות הצלחתו של פרננדו אלונסו הספרדי.
השמועות על חתימת החוזה הצפויה עם אלונסו היוו את הסיבה לחתימה עם הקבוצה.
שווי ההסכם הוערך בכ-20 מיליון אירו לעונה.
בשנת 2010 חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם חברת אבטחת המחשבים קספרסקי.
בשנת 2013 התרחב ההסכם וקספרסקי החלה לספק לקבוצה פתרונות לאבטחת מידע במערכות המחשוב של הקבוצה.
בשנת 2015 נחתם הסכם המאריך את שיתוף הפעולה בין החברות עד לשנת 2021.
בשנת 2012 חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם קבוצת פטרופוליס, יצרנית משקאות האנרגיה TNT.
בשנת 2013 חתמה הקבוצה על הסכמי חסות עם חברת המשלוחים UPS, עם יצרנית השעונים הובולט ועם חברת וויצ'יי פאואר (Weichai Power) הסינית.
יממה לאחר שהקבוצה החתימה את נהג המרוצים המקסיקני אסטבן גוטיירס כנהג מבחן בקבוצה, חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם חברת התקשורת אמריקה מוביל, שבבעלותו של קרלוס סלים.
ביולי 2016 חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם חברת לוקוסטיקה, יצרנית משקפי השמש רייבן, הסכם שנכנס לתוקף במהלך עונת 2017.
פראסט (בסרבו-קרואטית: Perast או Пераст, באיטלקית: Perasto) הוא יישוב עירוני עתיק במונטנגרו, במפרץ קוטור של הים האדריאטי, כיום מבחינה מנהלית חלק מן העיר (אופשטינה) קוטור רבתי.
קוטור עצמה נמצאת קילומטרים אחדים דרומית-מזרחית ממנו.
פראסט נמצאת בגבול בין מפרצי ריסאן וקוטור שהם חלקים ממפרץ קוטור רבתי.
ממש מול היישוב נמצאת תעלת וריגה ("תעלת שרשראות") המובילה אל שני המפרצים המוזכרים.
סמוך לפראסט נמצאים שני איים - סווטי יוראי או סווטי ג'ורג'ה (גאורגיוס הקדוש) וגוספה אוד שקרפיילה (גבירתנו של הסלעים).
בימי הביניים נודעה העיר במספנותיו ובבית הספר שלו לספנות.
המקום מושפע מאוד מהתקופה הוונציאנית שבעברו ונראה כמו שכונה ונציאנית
קיימת השערה לפיה שם העיר פראסט מזכיר שבט אילירי מן התקופה העתיקה - הפרוסטים.
פראסט נמצאת מתחת להר איליה הקדוש (סווטי איליה) (גובה 837 מ'), על כף המפריד את מפרץ ריסאן ממפרץ קוטור.
הוא נשקף אל מצר וריגה (Verige), החלק הצר ביותר של מפרץ קוטור.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפראסט היא 18.3°C.
מספר הימים עם שמש הוא 240 בשנה.
על יד פראסט שוכנים שני איים:
סווטי ג'ורג'ה (Sveti Đorđe) או סווטי יוראי Sveti Juraj) עליו נמצאת כנסייה אורתודוקסית מן המאה ה-12 המוקדשת לגאורגי הקדוש.
גוספה אוד שקרפיילה (גברתנו של הסלעים - Madonna dello Scarpello באיטלקית:- Gospa od Škrpiela ) -אי מלאכותי יחיד בים האדריאטי שנבנה על סלע (שקרפייל) אחרי ששני ימאים ונציאנים מפראסטו מצאו עליו בשנת 1452 תמונה של מרים אם ישו.
הוא נבנה בעזרת סלעים ושלדי אוניות שנזרקו על ידי תושבי פראסט.
שטח האי הזה הגיע ל-300 דונם.
האזור בין פראסט לריסאן יושב עוד בתקופה הפלאוליתית.
במערת ספילה על יד פראסט נמצאו בשנת 1974 חפצי קרמיקה רבים מן התקופה הנאוליתית
שבט אילירי הקים באזור את היישוב ריזון - ישות מדינית אילירית בראשות המלכה טאוטה, שעברה לריזון משקודרה.
המלכה הנפיקה גם מטבעות, שנמצאו בסוף המאה ה-19 על ידי הארכאולוג ארתור אוונס.
בשנת 168 לפנה"ס נכנעה ריזון לרומאים.
לפי המסורת הקדומה המלכה טאוטה הביאה שבט בשם פראסטי מאזור אלבניה לאזור הנמצא כמה קילומטרים מזרחה מריזון על מנת להגן אל מצר וריגה שבכניסה ממפרץ ריסאן למפרץ קוטור.
היישוב של בני אותו שבט נקרא civitas Pirustarum.
הוא נהרס כנראה במאה השביעית על ידי אווארים וסלאבים.
אחרי כיבוש המקום על ידי הרומאים העיר הקרובה ריזון השתקמה בשם Rhizon או Resnium, הפכה למוניקיפיום, והמפרץ שלה נקרא המפרץ הריזוני (Rhizonicum Sinus).
במאות הראשונה והשנייה הייתה ריזון לנמל ומרכז מסחר חשוב.
ההגמוניה של קאטארו (קוטור) בחסות סרביה
במאות ה-11–14 הייתה פראסט יישוב קטן עם מספנה ומספר קטן של ספינות דיג ומסחר תלויה בעיר קוטור שהשתייכה תחילה לאימפריה הביזנטית ואחר כך נהנתה ממעמד אוטונומי בממלכת סרביה.
במאה העשירית הגיעו לכאן נזירים בנדיקטינים שהקימו על האי ממול פראסט מנזר - אבאציה (בסרבו-קרואטית:אופאטיה) המוקדש לגאורגיוס הקדוש - סווטי יוראי.
התיעוד הראשון של המנזר הוא משנת 1166, ולמשך תקופה הארוכה היה היישוב נתון בחסותם של המנזר ושל העיר קוטור.
מספנתו התחרתה עם המספנה שבעיר קוטור.
התיעוד הראשון של פראסט כיישוב עירוני הוא משנת 1326. עד למאה ה-14 קוטור שלטה באי סווטי יוראי כאשר הנזירים הבנדיקטינים שבו היו בני משפחות אצולה מקוטור.
בעקבות ניצחונו של המלך לאיוש הגדול (1382-1342) על הוונציאנים נחתם ב-1358 הסכם השלום בזאדאר, והאזור סופח לממלכת הונגריה.
מלך הונגריה נשא גם את התואר מלך קרואטיה.
ב-1378 הצליחו הוונציאנים להשתלט שוב על פראסט אך נאלצו שוב לסגת עקב הסכם השלום בטורינו ב-1381.
במאות 14–15 פראסט השתייך לתחום השליטה של משפחת בלשיץ'.
בשנת 1420 נכבש האזור על ידי הרפובליקה של ונציה והיא שלטה בו 377 שנה.
עוד קודם היו סכסוכים רבים על העיר ועל מקומות אחרים במפרץ קוטור בין הממלכות זטה ובוסניה לוונציאנים.
בין השנים 1797-1420 הייתה פראסטו (כפי שנקראה באיטלקית) בשליטת רפובליקת ונציה, פרט לתקופה קצרה של שליטה הונגרית.
בימי השלטון הוונציאני פראסטו הייתה חלק מקהילה משותפת עם קוטור, אז באיטלקית קאטארו, עם פרצ'אן ודוברוטה.
חיי העיר הושפעו על ידי מספר משפחות חשובות: באלוביץ', ברונזה, בויוביץ', בורוביץ', קולוביץ', מזרוביץ' ,זמבלה ואחרות.
במאה ה-16 הופיעו בעיר גם נזירים פרנציסקנים.
עם התחזקות כוחה הימי של העיר התחילו תושבי פראסטו לחתור להשגת עצמאות מן העיר קוטור.
בראש המאבק עמדו תריסר "קזאדות" - "אחוות" :
סטודני, זובאצי (דנטאלי), בוקאסוביץ', ברייקוביץ', שסטוקרילוביץ', בראטיצה, סטוישיץ', סמילוייביץ', סילופי, צ'יזמאי, פרוייביץ' ומיוקוביץ'.
הברית ביניהן השיגה בשנת 1585 מהשלטון הוונציאני מעמד אוטונומי של מוניקיפיום - "קומונה" - שנמשך מאות שנים עד שנת 1950.
בימי השלטון של ונציה נבנו מרביתם של 16 הארמונות שבעיר, פעלו בה גם 17 כנסיות רומיות-קתוליות ושתי כנסיות אורתודוקסיות.
אחרי שתושבי פראסט סייעו בשנת 1368 לחיל הים הוונציאני בעת מצור כבד על קוטור, זכתה פראסטו מידי ונציה בתואר "fedelissima gonfaloniera" ("נושאת הדגל הנמאנה") שנשמר עד קצה של הרפובליקה.
בצו מיוחד של הסנאט של ונציה, קיבלו בני פראסט את הכבוד לשמור על דגל המלחמה של הצי הוונציאני.
למשך מאות שנים קיבלו שנים עשר לוחמים מפראסט, מכל אחת מה"קזאדות", את האחריות להגן על דגל אניית האדמירל של הצי הוונציאני והרכיבו את המשמר האישי של הדוג'ה של ונציה בימי מלחמה.
בקרב לפאנטו בשנת 1571 שבה הובס חיל הים העות'מאני ואיבד את ההגמוניה בים התיכון, קיפדו את חייהם שמונה מבין שנים עשר שומרי הדגלים (גונפלוניירים) מפראסטו.
כבר במאה ה-14 פעלה בעיר מספנה ראשונה ועד אמצע המאה ה-15 התווספו אליה עוד שתי מספנות.
בשנת 1483 נפלו הרצג נובי וכל החוף המונטנגרי עד לריסאן לידי האימפריה העות'מאנית.
פראסטו מצאה את עצמה בקרבה מיידית אל הטורקים העות'מאנים.
לעיר לא היו חומות אלא תשעה מגדלי הגנה (קרדאצ'י) שנבנו על ידי חיל הים הוונציאני עד ל.
החשוב ביניהם היה מבצר הצלב הקדוש.
בשנת 1538 מילאו הלוחמים מפראסט תפקיד משמעותי בשחרורה של הרצג נובי.
כעבור שנה חזר הצי העות'מאני בפיקודו של ח'יר א-דין ברברוסה כבש שוב את הרצג נובי ושדד את כל חופי המפרץ.
פרט להיותה מבצר הגנה נגד העות'מאנים ונגד הפיראטים באזור (מקרב האלבנים והברברים המוסלמים מצפון אפריקה הרחוקה), בגלל מיקומה בגבול בשני חלקי המפרץ קוטור - זה הדרומי שבשליטת הרפובליקה הוונציאנית והצפוני שבשליטת האימפריה העות'מאנית, הייתה פראסטו צומת מסחרי חשוב.
ביקרו בה גם היידוקים וגם פיראטים והתקיימו בה שוקי עבדים ומסחר בדגנים שיובאו מאלבניה.
העיר קיימה קשרים מגוונים עם הערים תחת שליטה טורקית ריסאן והרצג נובי
תחת השלטון הוונציאני על אף האוטונומיה שלה כמוניקיפיום הייתה פראסטו כפופה לשלטונם האזרחי והמשפטי של מנהיגי קוטור .
עם זאת הייתה לה מועצת זקנים המורכבת מתריסר ראשי ה"קזאדות" (comunita) ושנבחרו על ידי מועצה כללית ("אוטימאטי" או universita).
כמו כן היו לעיר חוקי ניהול אוטונומיים.
המועצה הכללית בחרה ארבעה שופטים, את קסטלן העיר שהשגיח על הצי, על ההגנה והיה האחראי על האזעקה במצבי החירום וכו', ארבעה פרקליטים, את הנונציו - הנציג של פראסט בוונציה - ועוד שלושה צירים מיוחדים בוונציה.
בשנת 1624 סבלה העיר מפשיטה של העות'מאנים ששדדו אותה.
ב-15 במאי 1654 כוח עות'מאני תחת פיקודם של מהמט פאשה ריזוואנאגיץ' והביי אקסאגיץ' צר על העיר.
כוח מגן המורכב מ-47 לוחמים בראשות קרסטו זמאייביץ', הצליח להדוף את האויב.
המפקד הראשי העות'מאני נפל בשבי וראשו נערף על ידי תושב העיר, קולוביץ', שנענש בגין מעשה זה בהגלייה.
אחיו של קרסטו, אנדריה זמאייביץ' כתב לכבוד האירוע את השיר "Boj peraški" (קרב פראסט).
כתב היד האחרון של השיר אבד.
באותה שנה ביקר בעיר הדוכס הקרואטי פטר זרינסקי והתארח בביתם של בני מזרוביץ'.
כהוקרה למעשי הגבורה שלהם בהגנה מפני המוסלמים הוא העניק חרב כמתנה לתושבי העיר.
בשנים 1684–1699 הייתה מעורבת פראסטו במלחמת מוראה או המלחמה השביעית בין ונציה לעות'מאנים.
מלחמה זו פרצה בין העות'מאנים לליגה קדושה נוצרית שכללה את וונציה, את האימפריה ההבסבורגית ואת פולין.
ליגה זו נוסדה בעקבות הניצחון על הטורקים במצור וינה בשנת 1683. ב-1687 גורשו העות'מאנים מהרצג נובי ואחר כך מכל מפרץ קוטור.
שחרור המפרץ מהכיבוש ההטורקי קיבל את הגופשנקא הרשמית בהסכם קרלוביץ ב-1699 ואחר כך שוב בהסכם פוז'ארוואץ ב-1718
שיא פריחתה של פראסט חל במאה ה-18, בתום המלחמות עם הטורקים, כשפעלו בה ארבע חברות ספנות, עם צי של כמאה ספינות וגרו בה 1,643 תושבים.
בני פראסט הורשו לסחור על אוניות גדולות ונהנו מפטור ממסים בשוק הוונציאני, מה שעזר להתעשרותם.
הם הצליחו בסוף המאה ה-18 לאסוף 50,000 מטבעות זהב (כ-200 ק"ג זהב) כדי להזמין אצל הבנאי הוונציאני ג'וזפה ביאטי את בניית מגדל הפעמונים (קמפנילה) בגובה 55 מ' - הגבוה ביותר שבחוף המזרח-אדריאטי.
עוד בשלהי המאה ה-17 פעל בעיר בית ספר יוקרתי לספנות של מרקו מרטינוביץ', שבו למדו גם 17 אצילים צעירים מרוסיה, שנשלחו בשנת 1698 על ידי פטר הגדול, גם תלמידים מקומיים, מהולנד ומוונציה.
מתיה זמאייביץ' (1765-1680) מפראסט הצטרף לחיל הים הרוסי והפך למפקד הצי הרוסי בים הבלטי, ותחת פיקודו בשנת 1720 ניצחו הרוסים את השוודים בקרב גרנהם.
מפראסט הגיעו עוד ימאים מפורסמים, וכן הקרטוגרף א.
פראסט הייתה למרכז הימי הראשי של מפרץ קוטור.
אוניותיה חצו את הים התיכון ונסעו ב עד לאנגליה ולהולנד.
כשנפלה ונציה ב-12 במאי 1797 תחת מתקפה צרפתית, ב-22 באוגוסט הייתה פראסט העיר האחרונה של הרפובליקה שנכנעה והורידה את הדגל הוונציאני.
הרוזן ג'וזפה ויסקוביץ', מפקד העיר פראסט (ה"קפטן"), נאם אז בפני התושבים העצובים נאום מרגש שבו ביטא את הנאמנות והאהבה לוונציה (את איתנו, אנחנו איתך - Ti con nu, nu con ti) וקבר את הדגל הצבאי של ונציה מתחת למזבח של הקתדרלה ניקולא הקדוש.
אחרי שנפוליאון שם קץ לרפובליקה הוונציאנית בסופו של דבר, לפי הסכם קמפו פורמיו בשנת 1797 הפכה פראסט יחד עם שאר האזור לחלק מהאימפריה ההבסבורגית.
בימי מלחמות נפוליאון נכבשה העיר על ידי צבאות שונים: קודם בידי הצרפתים, אחר כך בידי הרוסים (1807-1806), ושוב בידי הצרפתים ששלטו בדלמטיה עד שנת 1813.
נפילת הרפובליקה הוונציאנית ואובדן הזכויות המיוחדות שהוענקו על ידה הביאו בהדרגה לירידה בקרנה של פראסט.
לפני חזרת האוסטרים לשליטה באזור, לזמן קצר אוחד מפרץ קוטור עם הנסיכות מונטנגרו בראשות הבישוף פטר הראשון פטרוביץ'
אחרי קונגרס וינה פראסט וכל סביבתה סופחו סופית לאימפריה האוסטרית.
אחרי הכיבוש הצרפתי בשנים 1814-1807 נשלטה שוב פראסט בידי הקיסרות ההבסבורגית עד לשנת 1918, כשיחד עם קוטור הייתה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, לימים יוגוסלביה.
במאה ה-19 איבד המקום את חשיבותו ומספר תושביו צנח ל-430 בשנת 1910.
אחרי היבלעות מונטנגרו לתוך ממלכת סרביה, בין השנים 1918–1941 ובין 1945–2006, היו פראסט ומפרץ קוטור חלק מהמדינה היוגוסלבית :קודם בשנים 1918–1929 כחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, כאשר בתקופה זו בשנים 1918–1920 השתייכה העיר למחוז קוטור, בשנים 1920–1922 לפרובינציה דלמטיה, ובשנים 1922–1929 למחוז זטה.
בימי ממלכת יוגוסלביה בשנים 1929–1941 הייתה פראסט יחד עם כל מונטנגרו חלק מהבאנות זטה (Zetska Banovina)
אחרי כניעת ממלכת יוגוסלביה בשנת 1941 נכבשה העיר על ידי כוחות איטליה הפשיסטית.
מוסוליני סיפח את האזור קוטור, כולל פראסט, לממלכת איטליה.
הם הפכו בין השנים 1941–1943 למחוז קאטארו (Provincia di Cattaro) חלק מה"גוברנטורות דלמטיה" (Governatorato di Dalmazia)
במאבק נגד הכובש האיטלקי ואחר כך הגרמני במסגרת "התנועה לשחרור לאומי של יוגוסלביה" נהרגו או הוצאו להורג כ-900 לוחמים ממפרץ קוטור ונפצעו מעל 1000 לוחמים.
מעל 2000 תושבים הושלכו לבתי כלא ומחנות ריכוז.
יותר מרבע מהם היו קרואטים.
בשנת 1944 פראסט שוחררה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא של טיטו.
בשנת 1945 הייתה פראסט חלק מהרפובליקה העממית מונטנגרו, מאוחר יותר הרפובליקה הסוציאליסטית מונטנגרו, חלק מהפדרציה היוגוסלבית תחת שלטון קומוניסטי.
הממשל הקומוניסטי שיקם את ענף המספנות במפרץ קוטור במסגרת חברת "יוגואוציאניה" ובשנותיה הטובות ביותר היא הייתה אחראית על 20% מהצי הימי של יוגוסלביה.
פירוק יוגוסלביה והפדרציה של סרביה ומונטנגרו
בשנות מלחמות יוגוסלביה בשנות ה-90 של המאה ה-20 פראסט נשארה מחוץ לזירת הקרבות, אולם כלכלתה כולל ענף המספנות נפגע.
חלק מהתושבים הקרואטים ממפרץ קוטור, במיוחד מהעיר טיוואט, היגרו מן אזור.
החל משנת 2006 הפכה פראסט ומפרץ קוטור כולו לחלק מרפובליקת מונטנגרו העצמאית, שנפרד מסרביה.
עוד לפני כן, התארגן המיעוט הקרואטי בארגונים "החברה האזרחית הקרואטית של מונטנגרו" ו"היוזמה האזרחית הקרואטית".
דינמיקת האוכלוסייה של פראסט עד 2003:
מכלל האוכלוסייה 115 עם זכרים ו-122 ממין נקבה.
בעת שיא פריחתה של פראסט בתחום הימאות באמצע המאה ה-18 מנתה העיר 1,643 תושבים כמעט כולם קרואטים קתולים.
לפי המפקד מ-1910 חיו בה 430 תושבים, להוציא חיילים, ו-305 מתוכם היו קרואטים קתולים.
במהלך השנים הבאות המבנה האתני של האוכלוסייה היה כדלהלן:
2005 - חיו בפראסט 360 תושבים קבועיים, מתוכם כ-100 קרואטים קתולים
הארמונות הבאורקים של פרסאט, למרות שהיום הם מוזנחים ברובם ומכוסים בקיסוס, עדיין מעידים על תור הזהב של העיר הזו.
חלקם ננטשו כבר בשנות ה-1930.
ארמון בויוביץ' - ב-1937 הוקם מוזיאון העיר, שהועבר ב-1957 בארמון בויבוביץ'
כולל אוסף כלי נשק ותמונות של ימאיה של פראסט
מבצר הצלב הקדוש - ביזטינה
בית הולדתו של טריפ קוקוליה
בית ג'ורישיץ' עם מגדל מזרוביץ'
הקסרקטין - בקצה המערבי של העיר מתחת לכביש המהיר
שירדי הבתים בגן הארמון מרשה
בית הקונסול שירוביץ' (בכנסיית גברתנו של כרמן)
על האי ניצב מנזר בנדיקטיני ציורי, שהוזכר לראשונה ב-1166 כרכושה של העיר קוטור.
המנזר היה קיים לפחות כבר במאה ה-9. האי נשאר ברשותו של קוטור עד 1634, כאשר החסות עליו עברה לסנאט הוונציאני.
האי היה תחת איום מתמיד של פלישות ורעידות אדמה.
ב-1535 הרגו תושבי פרסאט את אב המנזר פסקל, שנבחר על ידי מועצת העיר קוטור (.
בו זמנית בני פרסט בנו מחדש והרחיבו את הכנסייה באי השכן).
ב-1571 שרף הפיראט הטורקי קראדוז את המנזר וגם את כל פרסאט.
במהלך רעידת האדמה הגדולה של 6 באפריל 1667, המנזר באי סנט ג'ורג'ו נהרס
ב-1812 נכבש המקום על ידי הצרפתים, והם גורשו בהמשך על ידי תושבי העיר.
ב-1814 המנזר נכבש על ידי האוסטרים.
המנזר כולל יצירות של האמן לוברו מרינוב דובריצ'ביץ' מקוטור.
כנסיית הצלב הקדוש וקפלת הצלב הקדוש (crkva Sv.
כנסיית "גבירתנו של המחרוזות" (Gospa od Ružarija) - עם צריח מתומן
Nikole) - הישנה והחדשה הלא גמורה
עם מדגל פעמון בעל 55 מטר גובה, פתוח לציבור
מגדל הפעמון של הכנסייה הבארוקית הזאת, נבנה מאבן של קורצ'ולה ועוצב על ידי האדריכל הוונציאני ג'וזפה ביאטי.
את הבנייה ניהל הבנאי הקרואטי ג'ובני בטיסטה (איוואן קרסטיטל) שקארפה.
כנסיית יוחנן הקדוש האוונגליסט (sv.
כנסיית גבירתנו מן הכרמן (Gospa od Karmena)
כנסיית גבירתנו של הבריאות (Gospa od Zdravlja}
כנסיית גברתנו של הסלעים - Gospa od Škrpjela על האי בעל אותו השם
כנסיית גאורגיוס - יוראי הקדוש - על האי ג'ורג'ו הקדוש
כנסיית גברתנו של המלאכים Gospa od Anđela
כנסיית גברתנו מהאורז או גברתנו מהשלג
כנסיית *גוספה אוד שקרפיילה (גברתנו של הסלעים - Madonna dello Scarpello באיטלקית:- Gospa od Škrpiela ) על אי מלאכותי יחיד בים האדריאטי שנבנה על סלע (שקרפייל) אחרי ששני ימאים ונציאנים מפראסטו מצאו עליו בשנת 1452 תמונה של מרים אם ישו.
הכנסייה שנבנתה על האי המלאכותי קיבלה לאורך השנים תרומות רבות.
בה נמצאים 68 ציורים בשמן על קנבס מאת טריפו קוקוליה (או טריפון קוקוליץ'), צייר בארוקי מן המאה ה-17. על קירות הכנסייה נראים 2,500 לוחות נדר מזהב ומכסף שנתרמו לכנסייה על ידי אנשי המפרץ קוטור, במטרה למנוע אסונות שונים.
כנסיית גברתנו מן הסלעים גברתנו מן הסלעים או "מן השונית" (Gospa od Škrpjelja או Madonna dello Scarpello) (מהמילה הלטינית scropulus - שונית)
נמצאת על האי בעל אותו השם, אי מעשה ידי אדם הממוקם במרחק של 115 מטרים מצפון לאי ג'ורג'ו הקדוש .
נבנה על גבי שונית לאחר שבשנת 1452,שני מלחים מפראסט, האחים מורטשיץ', מצאו עליו איקונין של אם האלוהים אשר ריפא אחד מהם ממחלה.
לאחר מכן, האיקונין הפך מהר לנערץ.
בתחילה, השונית הייתה רק מעט מעל פני המים, אך במשך 200 שנה טבעו תושבי העיר ספינות פיראטים לכודות וספינות ישנות משלהם בקרבתה (בנוסף, התקבל חוק לפיו כל ספינה שעוברת ליד השונית הייתה צריכה לזרוק כאן אבן לקרקעית).
כך נוצרה פרטפורמה ששטחה 3030 מ"ר.כנסיית גבירתנו מן הסלעים נבנתה על האי (היא קיבלה את המראה הנוכחי שלה לאחר שחזור שבוצע לאחר רעידת האדמה הגדולה ב-6 באפריל 1667).
הכנסייה בנויה בסגנון ביזנטי וגובהה מגיע ל-11 מטרים.
מאמינים שתושבי פרסט בנו את הכנסייה לא רק מכיוון שהם רצו לראות במרים הבתולה, הפטרונית של המלחים שלהם, אלא גם כדי להבטיח את כוחם על האי המלאכותי כצעד לעומתי מול קוטור ששלטה על האי סנטו ג'ורג'ו.
2 כנסיות אורתודוקסיות:כנסיית הולדת הבתולה' נבנתה ב-1757 ושופצה ב-1864, בסגנון ביזנטי.
22 ביוני - פאשינאדה - חגיגת הכנסייה באי גברתנו מן הסלעים - כשכל התושבים זורקים אבן על השונית שעליה נבנו האי והכנסייה
הפסטיבל הבינלאומי של להקות קלאפה
ויצקו בויוביץ' - מפקד וקפטן של פראסט
אנדריה בלוביץ' - כומר רומי-קתולי
אנדריה זמאיביץ' - תאולוג ומשורר מתקופת הבארוק, ארכיבישוף של אנטיבארי
ויצקו זמאיביץ' - ארכיבישוף של זדר, קרואטיה
מתיה זמאיביץ' - אדמירל בצי הרוסי
קרסטו זמאיביץ' - קפטן וסוחר
קרסטו מזרוביץ' - חלוץ התעופה, ביצע ב-1789 בזגרב טיסה בכדור פורח
פראפרופלאוהופלופורוס (שם מדעי: Parapropalaehoplophorus) הוא סוג של יונק מתקופת המיוקן שחי לפני 17.5-11.8 מיליון שנה שהיה קרובו של הגליפטודון והיה מכוסה בשריון גרמי בדומה לארמדילים.
ארמדיל זה התגלה ב-2007 בצ'ילה של אזור הרי האנדים ובהמשך התגלו מאובניו גם בפרו.
הוא היה קטן בהרבה ממרבית קרוביו.
הוא היה מכוסה בשריון מעל גבו, שהיה מורכב מבליטות זעירות עליו.
הוא הגיע לאורך ממוצע של 80 ס"מ ולמשקל של 90 ק"ג.
ככל הנראה היה אוכל עשבים בערבות אמריקה הטרופית.
בסוף הפליסטוקן החלו הרי האנדים לגבוה ולקטוע את הגשמים במורדות וכך ליצור מדבר גדול, דבר שכנראה תרם להכחדתו.
פראסטרפותריום (שם מדעי: Parastrapotherium; מילולית: "קרוב לאסטרפותריום") הוא סוג של יונק נכחד מהסדרה אסטרפותרים, אשר חי באמריקה הדרומית בסוף האוליגוקן עד המיוקן שלפני 23-17.5 מיליון שנה.
בסוג זה שמאובניו התגלו בארגנטינה והוא תואר ב-1985 היו 5 מינים בעלי מבנה שיניים דומה שהיו מהגדולים שבבני הסדרה אך חלקם קטנים בהרבה.
עם זאת ייתכן שחלק מהמינים לא קרובים באמת אחד לשני וקשה להכליל אותם.
הפראסטרפותריום היה דומה לאסטרפותריום אך היה בעל שיניים חותכות רבות יותר בלסתותיו והיה בעל ניבים ארוכות משני צידי הלסת מופנות למעלה.
מבנה הראש היה ארוך ובעל חדק ארוך ורחב המופנה מטה.
מבנה גופו היה חביתי ושמנמן.
המשקל המקסימלי שלו הגיע ל-3,500 ק"ג עד ל-1,900 ק"ג, מה שהופך אותו לגדול בבני סדרתו לאחר ההילרקותריום שהתגלה ב-2015. הוא היה צמחוני וניזון מצמחייה עשבונית שהתפתחה באוליגוקן ובערבות המיוקן.
פרארי 212 אקספורט (באיטלקית: Ferrari 212 Export) היא מכונית ספורטיבית בתצורות: מכונית מרוץ ומכונית קופה מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ האיטלקית פרארי אשר יוצרה במספר תצורות בין השנים 1951–1952 באיטליה.
3 מאיידים מתוצרת "וובר" מסוג "32DCF".
מתלים: מלפנים: גלגלים עצמאיים, מרובעים מעוצבים, קפיצי עלים רוחביים, בולמי זעזועים הידראוליים / אחוריים: גשר קשיח, קפיצי עלים אורכיים, בולמי זעזועים הידראוליים.
בלמים: קדמיים ואחוריים > תוף.
פרארי 195 אינטר (באיטלקית: Ferrari 195 Inter) היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ האיטלקית פרארי אשר יוצרה בין השנים 1950–1951.
מאייד יחיד מתוצרת "וובר" מסוג "36 DCF".
בלמים: קדמיים ואחוריים תוף בשליטה הידראולית.
מתלים: מלפנים: גלגלים עצמאיים עם קפיץ עלה צלב ובולמי זעזועים הידראוליים / אחוריים: גשר קשיח, קפיצי עלים אורכיים חצי אליפטיים, בולמי זעזועים הידראוליים.
"Ghia Coupe" - יוצרו 8 יחידות.
"Motto Coupe" - יוצרה 1 יחידה.
פרארי 296 GTB היא מכונית ספורט היברידית פלאג-אין במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פרארי משנת 2022. היא נחשפה ב-24 ביוני 2021, וב-28 ביוני 2021 החלו ההזמנות לישראל, שיווקה בישראל החל ב-11 במאי 2022, עם מחיר של 2.9 מיליון שקל, אחד שנמסר ללקוח ועוד 7 הזמנות.
היא המכונית היחידה של פרארי המשתמשת במנוע V6 צילינדרים לאחר רכבי הדינו של שנות השישים והשבעים.
היא מתחרה במקלארן ארטורה היברידית.
העיצוב החיצוני הוא נקי ועדין, משלב ספורט ויוקרה, העיצוב החיצוני גם מעוצב בהשראת פרארי רומא ופרארי SF90 סטרדלה ופרארי F8 טריבוטו.
עיצוב הפנים הוא עיצוב GT, המשלב יוקרה וספורט, פנים המכונית כולל טכנולוגיות מתקדמות, לוח מחוונים דיגיטלי גדול, הגה חדש עם כפתורים מכניים ומשטחי מגע.
ה-GTB 296 כוללת מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-663 כוחות סוס עם מנוע חשמלי המספק כ-167 כוחות סוס, שני המנועים יחד מספקים 830 כוחות סוס ב-8,300 סיבובים לדקה ומומנט מרבי של 75.4 קילוגרמים ב-6,250 סיבובים לדקה.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 7.45 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 25 קילומטרים עד למהירות של 125 קמ"ש.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של מעל 330 קילומטרים לשעה.
צריכת הדלק המשולבת עומדת על 6.4 ליטר לכל 100 ק"מ.
היא גרסת הקבריולה לגרסה הבסיסית, היא נחשפה ב-19 באפריל 2022. היא כוללת את אותה מערכת הנעה.
הגג המתקפל הקשיח מורכב משני חלקים קלי משקל ופתיחה חשמלית של הגג דורשת 14 שניות בלבד וניתן לעשות זאת עד למהירות נסיעה של 45 קמ"ש.
מנגנון הגג מוסיף למשקל הדגם 70 ק"ג כך שהמשקל העצמי היבש של הדגם עומד על 1,540 ק"ג.
פרארי 458 ספציאלה (באיטלקית: Ferrari 458 Speciale) היא מכונית ספורט במרכב קופה בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי פרארי בין השנים 2014–2015. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של פרנקפורט בספטמבר 2013, הייצור החל בשנת 2014.
היא מבוססת על הפרארי 458 איטליה ומהווה כגרסה יותר חזקה וקלת משקל ל-458 איטליה.
נערכו מספר שינויים העיצוב לעומת הפרארי 458 איטליה, עיקר השינוי הוא בפגוש הקדמי ופנים המכונית.
המכונית עשויה ברובה מסיבי פחמן להורדת המשקל ושיפור אווירודינמיות.
היא כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.5 ליטר המספק 605 כ"ס ב-9,000 סל"ד.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 325 קמ"ש.
היא גרסת הגג הנפתח לגרסה הבסיסית, היא הוצגה בתערוכת הרכב של פריז באוקטובר 2014, הייצור שלה הוגבל ל-499 יחידות.
הגג עשוי מאלומיניום ופתיחתו או סגירתו אורכת 14 שניות.
פראצי אדווחוב (ברומנית: Frații Advahov; מילולית: האחים אדווחוב) הוא הרכב מוזיקלי מולדובי המורכב מוויטלי אדווחוב ווסיל אדווחוב.
ויטלי ווסיל ניגנו בתזמורת כשעוד היו בבית הספר והשתתפו בתחרויות מוזיקה.
לאחר התיכון, השניים הלכו לאקדמיה למוזיקה, תיאטרון ואמנויות בקישינב והם למדו לנגן על אקורדיון וכינור.
הם הקימו את הלהקה ב-2003.
התזמורת זכתה לתהילה לאומית ושני האחים זכו בתואר "Maeștri în Artă" על ידי הנשיא ולדימיר וורונין ב-2007 - ואחריו ב-2016 הנשיא ניקולאיה טימופטי עם הפרס "Ștefan cel Mare" בקטגוריית אמן העם.
ב-29 בינואר 2022, הם נבחרו, יחד עם זדוב שי זדוב, לייצג את מולדובה באירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה, עם השיר "Trenulețul".
פרקה דוס טרס פודרס (בפורטוגזית: Praça dos Três Poderes) או כיכר שלוש הרשויות היא כיכר בברזיליה, בירת ברזיל.
השם נגזר מהנוכחות של שלוש זרועות הממשל סביב הכיכר: הרשות המבצעת, המיוצגת על ידי הארמון פלנלטו (המשרד הנשיאותי); הרשות המחוקקת המיוצגת על ידי הקונגרס הלאומי של ברזיל; והרשות השופטת, המיוצגת על ידי בית המשפט העליון הפדרלי של ברזיל.
הכיכר תוכננה על ידי לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר כמקום בו שלושת הכוחות ייפגשו בהרמוניה.
כיום המקום הוא גם אטרקציה תיירותית.
ברחבה מונף דגל ברזיל, הגדול בעולם שמונף בקביעות (משקלו כ-600 קילוגרם) ומעולם לא הורד (ללא ספירה של ההחלפות החודשיות שלו) מאז שנחנכה הבירה ב-21 באפריל 1960. הדגל מתחלף מדי חודש בנוכחות גדוד המשמר הנשיאותי של ברזיל, דרגוני העצמאות, חיילים אחרים ולפעמים נשיא ברזיל.
ב-8 בינואר 2023 פלשו לרחבה תומכיו של הנשיא לשעבר ז'איר בולסונארו.
פראפורט AG שירותי נמלי תעופה בין-לאומיים פרנקפורט הידועה בכינויה פראפורט, היא חברת תחבורה גרמנית המפעילה את נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט בפרנקפורט ומעורבת בהפעלת מספר נמלי תעופה אחרים ברחבי העולם.
בעבר ניהל המשרד גם את נמל התעופה פרנקפורט-האן הקטן יותר שנמצא 130 קילומטרים מערבית לעיר.
היא רשומה הן ב-Xetra והן בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט.
המנכ"ל הנוכחי של החברה הוא סטפן שולט.
נכון לשנת 2019, לחברה 22,514 עובדים והכנסות שנתיות של כ-3.3 מיליארד אירו.
פראפורט הייתה נותנת החסות הראשית של קבוצת הכדורגל בבונדסליגה איינטרכט פרנקפורט מ-2002 ועד 2012 .
פראפורט מעורבת גם בפעולות שירותי קרקע בנמלי תעופה שהיא מפעילה ובנמלי תעופה המופעלים על ידי צד שלישי.
היא מפעילה בעיקר שירותי קרקע בהקשר מובטל.
פראפורט הייתה מעורבת גם בהכנת נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט ונמל התעופה הבין-לאומי אינדירה גנדי לפעילות מטוסים מסוג איירבוס A380.
בנוסף לחברות בנות שונות לניהול ותשתיות הקשורות לנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט, האחזקות של פראפורט כוללות את החברות התפעוליות הבאות:
נמל התעופה הבינלאומי שיאן שיאניאנג (XIY) סין 24.5% 2008 יימכר בשנת 2022Fraport Brasil – Fortaleza פינטו מרטינס - נמל התעופה הבינלאומי של פורטלזה (FOR) ברזיל 100% ינואר 2018 2047Fraport Brasil – Porto Alegre נמל התעופה הבינלאומי סלגאדו פילו (POA) ברזיל 100% ינואר 2018 2042
החל מדצמבר 2015, ממשלת יוון חתמה על הסכם הפרטה עם פראפורט וחברת האנרגיה היוונית קופלוזוס, תוך הענקת חוזה של 1.2 מיליארד אירו לחכירה וניהול של 14 נמלי תעופה אזוריים לתקופת זיכיון של 40 שנה.
פראפורט החלה לנהל את 14 נמלי התעופה האזוריים מ-11 באפריל 2017. הם פרסמו את תוכנית האב שלהם לכל נמל תעופה ואת העיבודים הממוחשבים (תצוגות חיצוניות) של 14 נמלי התעופה לאחר השלמת עבודות הבנייה.
נמלי התעופה הכלולים בזיכיון הם:
נמל התעופה הבין-לאומי של קפלוניה
נמל התעופה הבין-לאומי של חאניה
נמל התעופה הבין-לאומי קורפו יואניס קפודיסטריאס
נמל התעופה הבין-לאומי של האי קוס
נמל התעופה הבין-לאומי של מיטילנה
נמל התעופה הלאומי של האי מיקונוס
נמל התעופה הבין-לאומי רודוס דיאגורס
נמל התעופה הבין-לאומי של סאמוס
נמל התעופה הלאומי סנטוריני (תירה)
נמל התעופה הבין-לאומי סלוניקי מקדוניה
נמל התעופה הבין-לאומי של זקינתוס
המגמות המרכזיות עבור פראפורט הן (נכון לשנת הכספים שהסתיימה ב-31 בדצמבר):
תקנון החברה קובע את פרנקפורט כמשרד הרשום של החברה.
המתקנים של פראפורט נמצאים בשטח של נמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט ברובע פלוגהפן (נמל תעופה בגרמנית) של העיר.
בניין המשרדים הראשיים שלו הוא בניין 178, קרוב לשער 3.
מבנה החזקות המניות הנוכחי של החברה הוא כדלקמן.
בעלי מניות אחוזים מדינת הסן 31.31% סטדטוורקה פרנקפורט אם מיין החזקות GmbH 20.32% דויטשה לופטהנזה AG 8.44% לזרד 5.02% מניות אחרות 34.91%
פרארי הוא סרט ספורט ביוגרפי אמריקאי משנת 2023 בבימויו של מייקל מאן, עם אדם דרייבר, פנלופה קרוז ושיילין וודלי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר הביוגרפי אנצו פרארי, האדם, המכוניות, המרוצים מאת ברוק ייטס משנת 1991 המתאר את מאבקו של יצרן המכוניות אנצו פרארי בבעיותיו האישיות והעסקיות בקיץ 1957.
קיץ 1957, אנצו פרארי (אדם דרייבר) נהג מרוצים בעבר ויצרן מכוניות מרוץ בהווה, נמצא בקשיים.
בנו דינו מת שנה קודם מניוון שרירים והיחסים שלו עם אשתו לאורה (פנלופה קרוז) נמצאים בשפל לאחר שהיא מאשימה אותו כי לא טיפל כראוי בבנו.
החברה שלו נמצאת בצרות ולפני פשיטת רגל.
לכן פרארי חייב להכניס לשותפות את פיאט וכדי להתאושש הוא חייב לנצח במירוץ היוקרתי מילה מילייה.
נהג המרוצים שלו אוג'ניו קסטלוטי (מרינו פרנקיטי) נהרג בעת אימונים במכונית המירוץ של פרארי.
פרארי מחתים את נהג המרוצים הידוען אלפונסו דה-פורטגו (גבריאל לאונה), בן זוגה של השחקנית לינדה כריסטיאן (שרה גאדון).
פרארי מסתיר מאשתו את החיים הכפולים שהוא מנהל עם פלגשו לינדה לארדי (שיילין וודלי) ולהם בן משותף, פיירו (ג'זפה פסטינזה), כעת בן 12. כדי לנהל משא ומתן עם פיאט הוא חייב לרכוש את חלקה של לאורה בחברה שמסתכם ב-500.000 דולר.
הוא נותן לה צ'ק דחוי בתנאי שלא תפדה אותו.
בביקורה בבנק היא מגלה במקרה שלבעלה יש פילגש עם ילד.
הוא מודה בכך והם מסכימים בינתיים כי ימשיכו בחייהם בנפרד והיא תתמוך בו ובחברה בתנאי שפיירו יקבל את השם פרארי רק לאחר מותה.
במרוץ היוקרתי משתתפים דה-פורטגו עם נהג המשנה שלו אדמונד נלסון (אריק האוגן) ונהג המרוצים הוותיק פייטרו טארופי (פטריק דמפסי).
טארופי זוכה במקום הראשון אבל צמיג במכוניתם של פורטגו ונלסון מתפוצץ ומכוניתם מתעופפת ומתרסקת לתוך קהל הצופים.
מפגיעת הרכב נהרגים דה-פורטגו, נלסון ותשעה צופים, בהם חמישה ילדים והממשלה מחליטה להפסיק את התחרות הזאת.
פרארי עומד למשפט אך מזוכה.