tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוֹבְּיָה (בפ' רפה; בעברית: בַּעַת) היא מצב נפשי של פחד או בעתה כרוניים או מוגזמים מאובייקט או ממצב כלשהו, המשבשים באופן ממשי את חיי הלוקה בו.
מקור המילה במילה היוונית φόβος שפירושה: פחד (פובוס הוא אל הפחד במיתולוגיה היוונית).
מרבית האנשים הסובלים מפוביה מודעים לעובדה שהפחד שלהם אינו מוצדק ובלתי סביר, אך הם אינם יכולים להתמודד עמו.
פוביה היא אחת מהפרעות ההתנהגות השכיחה ביותר מבין הפרעות הנפש.
בפסיכולוגיה קלינית, פוביה היא סוג של הפרעת חרדה שבדרך כלל מוגדרת כפחד מתמשך כלפי אובייקט או מצב.
כשלעיתים קרובות המצב מוכר כחסר היגיון ורציונליזציה.
במצב זה נעשה מאמץ מוגזם על ידי בעל הלקות להימנע מהיתקלות באותו אובייקט, וזאת באופן לא מידתי ביחס לרמת הסכנה הנשקפת מהיתקלות זו.
פוביות שייכות לקבוצת הפרעות החרדה בפסיכיאטריה.
בסיווג האמריקאי של המחלות הפסיכיאטריות מופיעים 12 סוגים של הפרעות חרדה, מתוכם ארבע הפרעות הכוללות פוביות:
הפרעת פאניקה עם אגורפוביה (פחד ממקומות פתוחים).
אגורפוביה ללא היסטוריה של הפרעת פאניקה.
על פי ספר האבחנות האמריקאי ה-DSM כדי לאבחן פוביה ספציפית נדרשים הקריטריונים הבאים:
פחד ניכר ומתמשך הנגרם מנוכחות של אובייקט או מצב או מציפייה לאובייקט או מצב מסוימים.
חשיפה לגירוי המסוים תגרום כמעט תמיד לתגובת חרדה ועשויה להוביל להתקף פאניקה.
הפחד צריך להיות חסר פרופורציות לחוויה או לאובייקט (לאחר שלוקחים בחשבון היבטים תרבותיים רלוונטיים).
ההימנעות, הצפייה, או חוסר הנוחות מהגורם לפוביה גורמת לפגיעה בתפקוד.
ההפרעה נמשכת מעל חצי שנה.
פוביה פשוטה מתפתחת בגיל הילדות, בדרך כלל מדובר בחוויה שהובילה להתפתחות הפוביה הפשוטה.
בנוסף קיימים מקרים שבני משפחה או הסביבה גורמים לילד לפחד מדברים המפחידים אותם.
הפוביה המורכבת מתפתחת מסיבה לא ידועה, ככל הנראה מדובר בשילוב של גורמים תורשתיים וחוויות שהאדם חווה בחייו המשפיעים על רכיבים כימיים במוח ומובילים להתפתחות פוביה מורכבת.
נקראת גם פוביה פשוטה – פחד מוגזם הקשור לאירוע או סיטואציה מסוימת.
הפוביה נחלקת לכמה תתי סוגים, והן: פוביה מחיות (דוגמאות: נחשים, מקקים, כלבים ועוד), פוביה מהתרחשויות טבעיות (דוגמאות: גבהים, מים, חושך ועוד), פוביה מדם או זריקות ופוביות מצביות (מעליות, מדרגות נעות, גשרים ועוד).
בדרך כלל פוביות מסוג אלה מתפתחות במהלך הילדות וישנם מקרים בהם הן יכולות להיעלם גם ללא צורך בהתערבות של טיפול פסיכולוגי.
במקרים רבים, פוביה ספציפית קשורה בחוויה טראומטית דרך מנגנוני התניה.
התפתחות של פוביות קשורה גם במרכיבים תורשתיים.
באופן תאורטי, כמעט כל אובייקט עשוי לגרום לפוביה ספציפית, אולם יש אובייקטים וסיטואציות המועדים יותר לשמש כמושאים של פוביות כגון נחשים, עכבישים, גבהים וכדומה.
יש תאורטיקנים הטוענים כי הדבר נובע ממוכנות ביולוגית מורשת לגורמי סיכון.
שם הפוביה נגזר משמו היווני של האובייקט ממנו חושש החולה, לדוגמה: ארכני = עכביש ומכאן ארכנופוביה = פחד מעכבישים, או תלסו = ים, תלסופוביה = פחד ממים עמוקים.
פוביה חברתית היא פחד בלתי רציונלי ממצב שבו יהיה אפשר לצפות בפרט בפרהסיה, אנשים הסובלים מפוביה זו נרתעים מסיטואציות חברתיות בהן יש להם אינטראקציה עם אנשים.
היא יכולה להתבטא במספר דרכים כגון: פחד מהימצאות במקומות ציבורים (דוג' רחוב), פחד להימצא בתוך קהל גדול של אנשים.
פוביה זו נפוצה ביותר בקרב חולים בוגרים ומתחילה בגילאים 18 ו-35, מסיבות לא ברורות היא לא נפוצה בגיל הילדות.
לעיתים מתלווה לפוביה חברתית אגורפוביה.
על פי ספר האבחנות האמריקאי ה-DSM-V כדי לאבחן פוביה חברתית נדרשים הקריטריונים הבאים:
פחד מסיטואציות חברתיות שבהן האדם נחשף לאנשים לא מוכרים, והוא פוחד שהוא יראה סימני חרדה, יושפל, יובך או יידחה על ידי אחרים.
החשיפה לסיטואציה החברתית שממנה האדם פוחד כמעט תמיד תעורר חרדה ויכולה לגרום להתקף פאניקה, הפחד או החרדה אינם פרופורציונליים לאיום הכרוך בסיטואציה.
האדם נמנע ממצבים חברתיים מהם הוא חרד, או מתמודד אתם תוך תחושות עזות של חרדה ומצוקה.
הפחד או ההימנעות פוגעים באופן משמעותי במהלך חייו הנורמלי של האדם, ותפקודו בתחום התעסוקתי, במערכות יחסים או בתחומים חברתיים.
אצל ילדים ומבוגרים משך הסימפטומים צריך להימשך לפחות שישה חודשים.
הפחד או ההימנעות אינם קשורים לשימוש בחומרים או למצב רפואי אחר, ואינם מוסברים טוב יותר על ידי הפרעה פסיכיאטרית אחרת.
אם קיימת בעיה רפואית או פסיכיאטרית אחרת, ההפרעה אינה קשורה אליה.
התקפי פאניקה שכיחים בחולים עם פוביות ספציפיות ועם פוביות חברתיות אך ההתקפים צפויים ברוב המקרים וקשורים לחשיפה לגורם הפוביה.
התסמינים הבולטים ביותר אצל אנשים הלוקים בפוביה הם: פאניקה, נשימות מהירות, קוצר נשימה, פעמת ודופק מהיר, אי-נוחות או כאב בחזה, תחושת מחנק, זיעה, חוסר תחושה בגפיים, סחרחורות והרגשת התעלפות.
תסמינים אלו מופיעים בשני מקרים: כאשר האדם הלוקה נחשף באופן ישיר לאובייקט המרתיע או למצב והמקרה השני בו יכולה להופיע תגובה לפחד או מעצם המחשבה עליו.
ישנם מקרים בהם התסמינים מחריפים ומגיעים להתקפי חרדה חמורים.
במקרים בהם התסמינים מחמירים, הלוקים בפוביה מבודדים את עצמם מהסביבה החיצונית.
כמו כן, אצל ילדים ניתן לראות תסמיני בכי, השתתקות מפחד או הצמדות לאדם אחר.
הטיפול המקובל בפוביות הוא טיפול התנהגותי, ומבוסס על חשיפה לגורם המאיים.
על פי התאוריה הביהביוריסטית, פוביה היא למעשה התניית פחד שאינה עוברת תהליך הכחדה משום שהסובל מפוביה נמנע מחשיפה לגורם המאיים באופן עקבי.
מכאן שחשיפה מכוונת תאפשר את הכחדת ההתניה וסילוק הפוביה.
הקהיה שיטתית - הסובל מהפוביה מופגש עם מושא החרדה בהדרגתיות ובאופן מבוקר, לחלופין נעשה שימוש בדמיון מודרך.
האדם החרד מתרגל חשיבה על מושא חרדתו תוך כדי שמירה על תחושת רוגע בגוף.
לטיפולים אלו אחוזי הצלחה גבוהים מאוד, בתנאי שהמטופל נכון לחוות מצב של אי־נוחות מסוימת ולהשקיע מאמץ בטיפול לאורך זמן.
טיפול בהצפה - הסובל מפוביה נחשף אל הגורם המאיים באופן פתאומי וללא טכניקת רגיעה תומכת.
לדוגמה, אדם שמפחד ממרחבים פתוחים נלקח אל חוף הים.
טיפול באמצעות דיגום (modeling) - המטפל משמש כדוגמה התנהגותית חיובית על ידי התמודדות עם הגורם שמפחיד את המטופל ללא פחד.
בשיטות המשתמשות בחשיפה ניתן להשתמש בחשיפה לאובייקט האמיתי (vivo) או לאובייקט מדומיין (covert).
חשיפה לאובייקט אמיתי היא יעילה יותר אך מבוקרת פחות.
שיטת טיפול חדשנית בפוביות מציע דרך ביניים ועושה שימוש במציאות מדומה על מנת להפגיש את החולה עם אובייקט הפוביה באופן פחות מאיים.
תרופות נגד חרדה עשויות לסייע במקרים מסוימים.
כאשר הטיפול הפסיכולוגי אינו מספק, ניתנות תרופות שמטרתן לטפל בחרדה.
בין אלה ניתן למצוא קבוצת הבנזודיאזפינים (ואבן, לורוון), ותרופות נוגדות חרדה, כמו פלואוקסטין, פארוקסטין, ציטלופראם, מירטאזאפין, סרטראלין.
טיפול התנהגותי-קוגניטיבי- הסובל מפוביה נפגש עם פסיכולוג המסייע לו בעזרת הדרכות ותרגולים שונים לשנות את דפוסי ההתנהגות הבלתי רצויים לתקינים יותר.
השיטה מתבססת על העובדה שדפוסים אלו נרכשים במהלך שנות החיים ולא מולדים ולכן ניתנים לשינוי, כלומר ההתנהגויות שלנו תלויות במחשבות המלוות אותן (תסריטים) וכך שינוי של המחשבות יהווה גם שינוי בהתנהגות.
ביופידבק- ישנה אפשרות לסובל מפוביה לאזן את תגובותיו בעזרת חשיפה למדדי הגוף השונים וטיפול נכון בזמן גילוי לגירוי המאיים.
כלומר, האדם מחובר למערכת הנותנת לו מידע ומדדים כמו: דופק, לחץ דם, נשימה ושינויים בטמפרטורת הגוף בזמן החשיפה לפוביה, באמצעות מכשור ייעודי המדדים מוצגים למטופל וכך הוא מודע לשינויים החלים בגופו בזמן החשיפה לגירוי.
לאחר מכן המטופל לומד על שיטות הרפיה שעוזרות לו לאזן את אותם השינויים ויוכל להרגיע את עצמו.
שימושים לא רפואיים למילה פוביה
ישנם מקרים שבהם מושאלת המילה "פוביה" לתיאור שנאה כלפי או דחייה מאובייקט, ללא קשר להגדרה הרפואית של המילה פוביה, לדוגמה:
הומופוביה היא עוינות כלפי הומואים ולסביות.
יודופוביה היא שנאת היהודים, האנטישמיות, על פי יהודה לייב פינסקר.
אסלאמופוביה היא עוינות כלפי מוסלמים.
ניאופוביה היא פחד ממצבים חדשים.
הידרופובי - בכימיה, חומר שאינו מתמוסס במים.
היפופוטומונסטרוססקוויפדאליאופוביה הוא מונח היתולי המתאר פחד ממילים ארוכות.
המילה מורכבת ממילים בלטינית וביוונית: היפופוטו (hippopotamus ביוונית) פירושו היפופוטם, מונסטר (monstrous בלטינית) הוא אימתני, וססקוויפדאלי (sesquipedalian בלטינית) היא המידה "רגל וחצי", שפירושה המילולי הוא "מילה ארוכה מאוד".
בסך הכל במילה האנגלית 35 אותיות.
פוֹבּוֹס הוא הגדול מבין שני ירחיו של מאדים והוא קרוי על שמו של פובוס, בנו של ארס מהמיתולוגיה היוונית.
פובוס ודֵימוֹס (הקטן מבין שני הירחים) נתגלו שניהם על ידי האסטרונום האמריקאי אסף הול.
את שמותיהם הציע הנרי מדאן, מתוך הספר ה־15 של "האיליאדה", בו מזמן אל המלחמה ארס (מקבילו היווני של מרס הרומי) את הפחד (דימוס) ואת האימה (פובוס) כדי שיסייעו לו.
פובוס קרוב מאוד למאדים, ורדיוס מסלולו הממוצע 9,377 קילומטר, כלומר מרחקו מפני מאדים הוא כ־6,000 קילומטר.
זהו אחד הירחים הקטנים ביותר במערכת השמש ומידותיו הן 26.8 × 21 × 18.4 קילומטר.
בספרו של ג'ונתן סוויפט, מסעי גוליבר מצויות שתי עובדות מתחום האסטרונומיה שנתגלו דורות רבים אחרי כן.
האסטרונומים של לאפוטה גילו אצל הכוכב מאדים שתי הילות, כפי שגילו מדענים 156 שנים אחרי כן, כי למאדים שני ירחים.
כמו כן סוויפט ניחש את משך סיבובם של ירחים אלה כאשר כתב כי פובוס מקיף את הירח ב-10 שעות, ונמצא במרחק של שלוש קוטר מאדים.
אחד מהם, פובוס, מקיף את מאדים בשליש הזמן שנמשך סיבובו של מאדים סביב צירו.
חישובים הראו שאם יש ירח למאדים אזי מסלולו צריך להיות מאוד קרוב לכוכב הלכת, אחרת הכוחות הפועלים עליו יגרמו לו להסחף ולא להישאר במסלולו.
ב-11 באוגוסט 1877 האסטרונום האמריקאי אסף הול גילה את פובוס, ולאחר מספר ימים את ירחו השני של מאדים, דימוס.
פובוס צולם מקרוב לראשונה על ידי מארינר 9 ב־1971. פובוס צולם גם על ידי ויקינג 1 ב־1977, על ידי פובוס 2 ב־1989, על ידי ה־מארס גלובל סרוויור ב־1998 ו־2003, על ידי Mars Reconnaissance Orbiter ב־2008 ועל ידי מארס אקספרס ב־2010.
פובוס נע סביב מאדים מהר יותר מסיבובו של מאדים סביב עצמו.
לכן הוא עולה במערב, נע במהירות יחסית על פני השמיים (ב־4 שעות ו־15 דקות או פחות) ושוקע במזרח, בערך פעמיים ביום (כל 11 שעות ו־6 דקות).
פובוס כה קרוב לפני השטח, עד כי איננו נראה מעל האופק מקווי רוחב גדולים מ־70.4°.
מסלול נמוך זה מציין כי פובוס עתיד להיות מושמד: כוחות הגאות והשפל שמאדים מפעיל עליו מאטים את מהירות הקפתו, וכפועל יוצא מנמיכים את מסלול הסיבוב שלו.
כיום מרחקו הממוצע קטן בקצב של כמטר בכל מאה שנה, וככל הנראה בעוד מיליוני שנים הוא ייקרע לגזרים ויהפוך לטבעת פלנטרית שתקרוס באיטיות לתוך מאדים.
ככל הנראה פובוס הוא אסטרואיד אשר נלכד על ידי מאדים.
במעבר מארס אקספרס ב־2010 התגלה כי הירח הוא בעל מבנה ספוגי, עובדה המסבירה את משקלו הסגולי הנמוך.
פני השטח של פובוס מרובים במכתשים.
המכתש הגדול ביותר נקרא "סטיקני" על שם אשתו של הול, אנג'לין סטיקני, כיוון שהיא זו שעודדה אותו להמשיך במחקרו ולגלות את הירחים.
בין המכתשים השונים ישנו מכתש על שם גוליבר כיוון שהירח מוזכר בספר עוד לפני שהתגלה, ומכתשים נוספים על סמך דמויות מהספר מסעי גוליבר.
אולם מתצפיות נוספות שבוצעו על ידי המארס אקספרס הביאו למסקנה כי השרשראות כנראה אינן קשורות ליצירת המכתש וכי הן נוצרו כנראה מחומר שנפלט במהלך פגיעות אסטרואידים במאדים.
פוֹביזם הוא זרם בציור המודרני שמרכזו היה בצרפת, ופעל בשנים 1905–1907. משמעות השם היא "הזרם הפראי".
הפוביזם מתאפיין במיוחד בשימוש בצבעים טהורים היוצאים ישירות מהשפופרת ללא ערבוב.
כמו כן, מתאפיין בפשטות הצורות והנוף, בשימוש רב באור וצל ובשימוש בצבעים עזים ולעיתים, גם במשיחות מכחול נמרצות.
ציירי הזרם סטו במכוון ובמודגש מהמציאות האובייקטיבית והעדיפו את ההבעה האישית והסובייקטיבית, שבה האמצעי הבולט ביותר לביטוי המציאות הפנימית של האמן הוא הצבע.
כמו כן, הושפעו ציירי הפוביזם מאמנויות של תרבויות מרוחקות כמו האמנויות האסלאמית, היפנית והאפריקאית.
בתחילת המאה העשרים, על אף שעברו כבר כ-25 שנים מהופעתו של זרם האימפרסיוניזם, עדיין נחשבו יצירות הציירים האימפרסיוניסטים על ידי חלק גדול מהקהל האמנותי כבלתי ראויות.
אף על פי שהציבור הרחב התקשה עדיין לקבל יצירות של ציירים ותיקים כמו מונה ורנואר, האמנים עצמם לא המתינו לקבלת ההכרה וכבר נוצרו הזרמים החדשים של הפוסט אימפרסיוניזם, הסימבוליזם, הנאביס, הפרימיטיביזם והפוינטיליזם.
כל הזרמים הללו היוו מצד אחד המשך לאימפרסיוניזם, אך מצד שני קראו עליו תיגר.
המשותף לרובם היה ההתנגדות לנאמנות של האימפרסיוניזם למציאות החזותית.
מתוך הזרמים הללו, אפשר לראות את התפתחות הפוביזם כהמשך לציירים הפוסט אימפרסיוניסטים ובמיוחד לואן גוך, לגוגן ולסזאן.
מאחרי הפוביזם לא עמד מניפסט אידאולוגי או תאוריה מלומדת.
הוא נוצר כתוצאה ממפגש בין יוצרים מקוריים שמצאו עניין משותף בפריצה אל מחוץ לזרמים האמנותיים שהיו קיימים אז.
ניתן לייחס, אולי, את משכו הקצר של הפוביזם לחסרונה של דוקטרינה מרכזית וניתן לראות שחברי הזרם פנו בהמשך דרכם לכיוונים שונים.
אנרי מאטיס, שנחשב כאמן המזוהה ביותר עם הפוביזם, ובמידה רבה גם כמנהיג הקבוצה בהיותו המבוגר מבין חבריה ובעל הניסיון הרב ביותר, הגיע ללמוד בסטודיו של גוסטב מורו בפריז ב-1892. הוא פגש שם בשנות לימודיו את קמואן, מאנגן, מארקה ורואו (האחרון אינו שייך לפוביזם, אך השתתף בתערוכותיהם הראשונות).
בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 כבר השתתף מאטיס בתערוכות וסיגל לעצמו חלק ממאפייני הפוביזם.
ב-1898, לאחר מותו של מורו, עבר מאטיס לחוג אחר של אמנים, וביניהם דרן ופיאי.
ב-1901 פגש מאטיס את ולאמנק.
בעוד שמאטיס הושפע מאוד מהאמנות האירופית ומעברה, ולאמנק התרברב בכך שאינו מכיר את המוזיאונים וטען שתולדות האמנות אינן מעניינו והלב הוא שצריך להכתיב את הציור.
בשנים הבאות נקלע מאטיס למצוקה כלכלית קשה ודרן התגייס לצבא ופעילות חלק מהציירים שהיו שותפים לזרם זה פחתה.
אולם, ב-1904 וב-1905 הגיעו מאטיס, ולאמנק ודרן לגיבוש הסגנון החדש והציגו את ציוריהם בסלון הסתיו בפריס.
בתערוכה שנפתחה ב-17 באוקטובר 1905, ראה המבקר לואי ווסל פסל פלורנטיני קלאסי ומסביבו ציוריהם עזי הצבעים של מאטיס, ולאמנק, מארקה ודרן.
הוא כתב בעיתון באותו ערב "דונאטלו כלוא בין חיות פרא".
מכאן קיבל הזרם האמנותי את שמו (חיות פרא-Fauves).
למרות ההתנגדות שעוררו הציורים בקרב הציבור הרחב, החלה התעניינות בהם מצד אספני אמנות, דבר שנתן אפשרות לציירים למכור את יצירותיהם.
כעבור שלוש שנים, ב-1908, התפרקה הקבוצה וחבריה פנו לכיוונים שונים.
למרות חייו הקצרים, לפוביזם הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות במאה העשרים.
אם על ידי חבריו שהמשיכו בכיוונים חדשים כמו בראק שהיה ממייסדי הקוביזם ואם על ידי השפעתו על אמנים וזרמים אחרים כגון האקספרסיוניזם.
בין האמנים המפורסמים שנחשבים כמושפעים מהפוביזם אפשר למנות את ז'ואן מירו, מארק שאגאל ווסילי קנדינסקי.
כמו כן, הייתה לפוביזם השפעה על ציירים בלגים והולנדים שיצרו באותן שנים שהבולט מהם היה ריק ואוטרס.
פובוס (ביוונית עתיקה: Φόβος) במיתולוגיה היוונית הוא אל הפחד והבעתה, בנם של ארס, אל המלחמה, ואפרודיטה, אלת האהבה.
הוא ואחיו דימוס, אל הטרור והאימה, הם מלווים צמודים של אביהם בצאתו לקרב ולמלחמה, ותפקידם לזרוע אימה בלב האנשים.
מקבילו הרומאי של פובוס מכונה טימור או טימורוס.
כוהניו של פובוס נהגו להקריב עבורו קורבנות אדם, ומרכז פולחנו היה בספרטה.
במיתוס "שבעה נגד תבאי", שבעת הלוחמים שוחטים שור על מגן ארד ונשבעים בשמו של פובוס.
קיקנוס, בנו הנוסף של ארס, הקים עבורו מקדש יווני.
במיתוסים השונים, הרקולס ואגממנון נשאו מגנים עם פרצופו של פובוס.
הסיודוס תיאר את פרצופו של פובוס במגן של הרקולס כ"דמות המביטה לאחור בעלת עיניים שזהרו באש.
פיו היה מלא שיניים בשורה לבנה, מפחידה ומרתיעה".
פובוס מתואר לעיתים כבעל ראש אריה או כאריה, כמו שכתב פאוסניאס.
לדברי פלוטרכוס, אלכסנדר הגדול הקריב קורבנות לפובוס בקרב גאוגמלה.
הסופרת מרי רנו הציעה כחלק מאסטרטגיית לוחמה פסיכולוגית נגד דריווש השלישי.
המושג "פוביה", שמתאר מצב נפשי של פחד כרוני, גזור משמו של פובוס, או ליתר דיוק - מהמילה היוונית φόβος, שפירושה פחד.
אסף הול, שגילה את שני ירחיו של כוכב הלכת מאדים (שבלועזית נקרא מרס, שמו של האל המקביל במיתולוגיה הרומית לארס), קרא לאחד מהם פובוס ולשני, הקטן יותר - דימוס.
פובוס ואחיו מופיעים בסיפור קצר על ידי ריק ריירדן כאנטגוניסטים הראשיים.
פובוס הוא דמות גיבור-על של חברת מארוול קומיקס, וכמו במיתולוגיה, הוא בנו של ארס.
FK פודבה הוא מועדון כדורגל מקדוני שהוקם בשנת 1941 ושיחק מספר שנים בסבב הליגות של יוגוסלביה עת שמקדוניה הייתה חלק מיוגוסלביה.
המועדון ממוקם בעיר פרילפ במקדוניה.
הקבוצה הוקמה תחילה בשם "גוצה דלצב" ובשנת 1950 שינתה את שמה ל"פודבה" כפי שהוא כיום.
שם האצטדיון נשאר על שם השם הקדום של הקבוצה.
הליגה המקדונית הרפובליקאית שבה זכתה הקבוצה ב - 7 אליפויות הייתה הליגה השלישית במערכת הליגות של יוגוסלביה ולאחר הזכייה באליפות הקבוצה עלתה לליגה השנייה של יוגוסלביה.
הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה במוקדמות גביע אופ"א בעונת 1997/98, אז פגשה הקבוצה בקבוצת אודרה וודז'יסלאב מפולין והפסידה לה בסיכום המשחקים והודחה מהמפעל.
הקבוצה הופיעה בגביע האינטרטוטו בעונת 1999, כאשר בסיבוב הראשון הקבוצה פגשה בקבוצת א.ס.
טרנצ'ין מסלובקיה ולאחר שוויון נקודות ניצחה פודבה בבעיטות פנדל ועברה לסיבוב הבא.
בסיבוב השני פגשה הקבוצה את קבוצת פרוג'ה מאיטליה והפסידה לה בסיכום המשחקים.
הקבוצה חזרה לגביע אופ"א בעונת 2000/01, אז פגשה בסיבוב המוקדם את קבוצת אוניברסיטת קראיובה מרומניה ועברה אותה בסיכום השני המשחקים.
בסיבוב הראשון כבר חיכתה לקבוצה קבוצת הפאר האיטלקית פארמה והקבוצה הפסידה לה בשני המשחקים והודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו בעונת 2001, אז פגשה בסיבוב הראשון בקבוצת NK זאגרב מקרואטיה וגברה עליה בסיכום המשחקים.
בסיבוב השני פגשה הקבוצה בקבוצת ריזספור מטורקיה ועברה אף אותה.
בסיבוב השלישי פגשה הקבוצה את קבוצת צ'מל בלשאני מצ'כיה והפסידה לה בסיכום המשחקים והודחה מהמפעל.
בעונת 2002/03 הקבוצה חזרה למוקדמות גביע אופ"א, שם היא פגשה בקבוצת מיידטלנד מדנמרק והפסידה לה בסיכום המשחקים.
הקבוצה שבה לגביע האינטרטוטו בעונת 2003, אז פגשה בסיבוב הראשון בקבוצת ספרטק טרנבה מסלובקיה וגברה עליה עם שני ניצחונות ועלתה לסיבוב השני.
בסיבוב השני פגשה הקבוצה את קבוצת SV פאסצ'ינג מאוסטריה והפסידה לה בסיכום המשחקים.
בעונת 2004/05 הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה במוקדמות ליגת האלופות כאשר בסיבוב המוקדם הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת פיוניק ירוואן מארמניה והודחה מהמפעל.
הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו בעונת 2005 כאשר היא פוגשת בשלב הראשון בקבוצת סמדרבו מסרביה וגברה עליה בשני המשחקים ועלתה לשלב השני.
בשלב השני כבר פגשה הקבוצה בקבוצת הפאר הגרמנית המבורג והפסידה לה פעמיים בתוצאה 4-1 והודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו בעונת 2006, כאשר היא פוגשת בסיבוב הראשון בקבוצת פארול קונסטנצה מרומניה והפסידה לה בסיכום המשחקים והודחה מהמפעל.
בעונת 2007/08 שיחקה הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות אך הפסידה לקבוצת האסטונית לבדיה טאלין.
בשנת 2009 אופ"א השעתה את הקבוצה מהשתתפות בכל מפעל אירופאי ל 8 השנים הבאות (עד עונת 2017-2018) בגלל משחק שאותו היטתה הקבוצה, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
מחקירת אופ"א התברר שבשנת 2004 הקבוצה היטתה את תוצאת המשחק שלה ,והפסידה בביתה לקבוצה פיוניק ירוואן מארמניה.
בעקבות כך הושעו נשיא הקבוצה, אלכסנדר זאברצנאץ והקפטן שלה, ניקולוס זדראבסקי לכל החיים.
פובליוס הקדוש (במלטית: San Publju) נחשב לבישוף הראשון של מלטה ולמי שעשה אותה לאומה הנוצרית הראשונה במערב ובין הראשונות בעולם.
פובליוס היה השליט הרומאי של האי.
לפי מעשי השליחים הוא הקביל את פניו של פאולוס הקדוש לאחר שספינתו של האחרון נטרפה אל היבשה ליד איי סנט פול בצפון-מערבו של האי בשנת 60, עת היה פאולוס בדרכו לרומא.
לפי הברית החדשה ריפא פאולוס הקדוש את אביו של פובליוס ממחלת הדיזנטריה:
לאחר מכן, התנצר פובליוס הקדוש והיה לפי המסורת לבישוף הראשון של האי.
הוא הוצא להורג בגין אמונתו על ידי הקיסר טראיאנוס באתונה בשנת 112 לערך.
ביוון יש קדוש נוסף באותו שם שהיה נזיר, אך ייתכן כי דמויותיהם של השניים התערבבו.
פובליוס הקדוש הוא אחד מהקדושים הפטרונים של מלטה כולה, ובייחוד של העיר פלוריאנה שליד ולטה, ויום חגו ב-21 בינואר.
פובליוס ונטידיוס בסוס היה איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.
הוא נלחם כנגד רומא במהלך מלחמת בעלות הברית שפרצה בשנת 91 לפנה"ס ונלקח בשבי על ידי הצבא הרומאי והוצעד בטריומף של גנאיוס פומפיוס סטראבו בשנת 89 לפנה"ס.
את שנותיו הבאות בסוס בילה כמגדל פרדות ככל הנראה לצורכי הלגיונות.
ככל הנראה בזמן זה הוא הצליח ללכוד את תשומת לבו של יוליוס קיסר והצטרף לצבא הרומאי בזמן מלחמת גאליה (למרות שלא ידוע לנו דבר על מעשיו בזמן המלחמה).
כתוצאה מתמיכתו של קיסר, שלקח את בסוס תחת חסותו, הוא עלה לגדולה בזמן מלחמת האזרחים בין קיסר לגנאיוס פומפיוס מגנוס.
הוא שירת כטריבון הפלבס והפך לחבר הסנאט ושירת כפראיטור בשנת 44 לפנה"ס.
כמו כן הוא התמנה לפונטיפקס.
אחרי הירצחו של קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס בסוס צידד במרקוס אנטוניוס במאבק הפנימי שנוצר בעקבות הרצח.
הוא גייס בשביל אנטוניוס שלושה לגיונות לשימוש בקרב מוטינה כנגד אוקטביוס וכוחות הסנאט.
אחרי הפיוס בין אנטוניוס לאוקטביוס בסוס מונה למשרת הקונסול של שנת 43 לפנה"ס.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר בקרב פיליפי, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס (לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה) התחילו לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא.
הם עשו זאת על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
הניסיון שלהם נכשל והם נדחקו לפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה) שם כוחותיו של אוקטביוס הטילו עליהם מצור.
בסוס וגאיוס אסיניוס פוליו ניסו להעביר להם סייעו אולם דרכם נחסמה על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס, שהצליחו לדחוק אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה) והטילו עליהם מצור.
עם כניעתו של לוקיוס אנטוניוס בסוס ושאר מצביאיו של אנטוניוס נטשו את צבאותיהם והתפזרו לכל עבר.
לאחר הפלישה של האימפריה הפרתית לפרובינקיות המזרחיות של רומא בשנת 40 לפנה"ס, ניתן לבסוס הפיקוד על מספר לגיונות, והוא נשלח למזרח להביס את הפרתים.
בסוס נחל ניצחון מוחץ כנגד הפרתים, הצליח להרוג את קווינטוס לאביינוס שהיה מפקד הפלישה בקרב ולכבוש מחדש את כל הפרובינקיות המזרחיות.
למרות ניצחונותיו בסופו של דבר אנטוניוס הדיח את בסוס מתפקידו, ככל הנראה בגלל קנאה בהצלחתו או חשד לשחיתות מצידו.
בסוס חזר לרומא ונערך לו טריומף בעקבות הישגיו בשדה הקרב.
בסוס נפטר בשנת 38 לפנה"ס.
- 42 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה, מרוצחיו של יוליוס קיסר.
קסקה נולד למשפחה ממוצא פלבאי והיה צאצא של גאיוס סרוויליוס קסקה גאמינוס שכיהן כקונסול של שנת 203 לפנה"ס.
קסקה היה בעל בריתו של יוליוס קיסר ונלחם לצידו בזמן מלחמת האזרחים כנגד פומפיוס.
לאחר ניצחונו של קיסר ומינוי לדיקטטור לכל ימי חייו בשנת 44 לפנה"ס נוצרה תסיסה במעמד הסנאטורי ולבסוף קשר נרקם כנגד קיסר בהנהגתם של מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, על אף שקסקה היה חלק מהסיעה הקיסרית הוא הסכים להצטרף לקשר של ברוטוס וקסיוס.
ביום שההתנקשות בקיסר תוכננה לצאת לפועל, אידו של מרס, עצביו של קסקה כמעט ובגדו והוא היה קרוב לגלות את הקשר כנגד חייו של קיסר אולם לבסוף הוא התעשת.
במהלך ישיבת הסנאט שבה הקושרים תקפו את קיסר, קסקה היה הראשון שנעץ את פגיונו ברודן.
לאחר רציחתו של קיסר קסקה נכנס לתפקידו כטריבון הפלבס ב-10 בדצמבר 44 לפנה"ס, דבר זה נעשה עם אישורו של אוקטביוס שבאותו הזמן רצה לגייס את תמיכתו של קיקרו בו.
קסקה נלחם בקרב פיליפי שנערך בשנת 42 לפנה"ס ובו התעמתו הכוחות הרפובליקאים וכוחות הטריאומווירט השני, לאחר תבוסתם ומותם של ברוטוס וקסיוס, קסקה המיואש בחר להתאבד.
פובליוס ואלריוס פלאקוס היה מדינאי ומצביא רומאי, שפעל במלחמה הפונית השנייה.
ב-218 לפנה"ס הוא נשלח יחד עם קווינטוס בייביוס טמפילוס (Q.
Baebius Tamphilus) אל היספניה (ספרד), כדי למחות על תקיפת חניבעל את סגונטו.
משם המשיך אל קרתגו, כדי להכריז על כוונותיה של רומא אם לא יעצור חניבעל את מהלכיו.
ב-215 לפנה"ס שימש לגאטוס תחת פיקודו של הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס, והצטיין בקרב נגד חניבעל בנולה (Nola).
זמן קצר אחר כך פיקד על שייטת בת 25 אוניות מלחמה שהוצבה בחוף קלבריה.
כאן לכדו אנשיו את השליחים ששיגר חניבעל אל פיליפוס מלך מוקדון, כשבאמתחתם מכתבים ומסמכים מהם למדו הרומאים על תנאי הברית שנחתמה בין חניבעל לבין המלך.
בעקבות זאת הוגדל הצי המלחמתי שבפיקודו, והוא נצטווה לא רק להגן על חופי איטליה, אלא גם לפקוח עין על הנעשה במוקדון עצמה.
במהלך המצור על קפואה (Capua), בעוד חניבעל מתקדם אל עבר העיר רומא, יעץ פלאקוס שלא להסיר את המצור ולהסיג את כל הכוחות; דעתו נתקבלה ואומנם הוכחה כנבונה.
פובליוס מאנליוס וולסו (Publius Manlius Volso) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה.
נבחר לפראיטור שנת 210 לפנה"ס ובידיו הופקדו הפרובינקיה סרדיניה וצבא המונה שני לגיונות.
בשלהי קיץ 210 לפנה"ס ניסה צי קרתגי בפיקוד חמילקרת לפשוט על סביבות אולביה (Olbia); וולסו נערך עם חייליו בחוף כדי למנוע את נחיתת הקרתגים, אך הם בעורמתם שטו סביב אל קאראליס בעברו השני של האי, פשטו על אדמתה ושבו לאפריקה עם שלל רב.
פוביה ספציפית (נקראת גם פוביה פשוטה) היא פחד או רתיעה אשר מתעוררת בעקבות מגע עם אובייקט או בסיטואציה ספציפית, או עקב ציפייה להופעתם.
החשיפה לגירוי זה גורמת כמעט תמיד לתגובת חרדה מיידית, שההבדל הבולט היחיד בינה להתקף פאניקה הוא העובדה שפאניקה אינה מתעוררת על ידי אובייקט חיצוני ברור.
תסמינים שיכולים להופיע הם למשל קוצר נשימה, הזעה, סחרחורת, פחד למות או "להשתגע", ועוד.
אדם שסובל מפוביה ספציפית, בדרך כלל ינסה להימנע ככל האפשר מהמצב המפחיד, או מהמצוקה שמעורר בו המצב המפחיד.
הימנעות זו משבשת באופן משמעותי את התפקוד הרגיל שלו, ומעוררת בו מצוקה גבוהה.
המילה פוביה מקורה מהמילה היוונית Phobis שמשמעותה בריחה ופחד.
לפי ה-DSM 5, לקבלת אבחנה של הפרעת פוביה ספציפית צריך האדם לעמוד בקריטריונים הבאים:
פחד משמעותי ובולט מפני מצב, חפץ, או אובייקט (בעל חיים)
המצב או האובייקט המדובר כמעט תמיד מעורר באדם חרדה או פחד חזקים.
יש ניסיון של האדם עם הפוביה להימנע מהמצבים או האובייקט/ים המעוררים בו חרדה.
החרדה והפחד מפני האובייקט או המצב נמשכים לאורך שישה חודשים לפחות.
החרדה והפחד גורמים לאדם לפגיעה בתפקוד התעסוקתי החברתי.
המצב לא ניתן להסבר טוב יותר על ידי הפרעה נפשית אחרת לרבות הפרעות הקשורות להתקפי פאניקה, חרדה וכדומה.
רשימת הפוביות הספציפיות ארוכה ומגוונת מאוד.
אפשר לחלק אותן לקבוצות הבאות:
פחד מאובייקטים: למעשה כל אובייקט שאדם בא איתו במגע יכול להפוך מושא לפוביה.
לכן הרשימה היא אינסופית כמעט.
האובייקטים השכיחים ביותר הם בעלי חיים שונים, כלי תחבורה (למשל טיסה), סכינים ומספריים, נכים בגופם ועוד.
פחד ממצבים: פחד גבהים (בתופוביה), נקרופוביה, תלסופוביה, פחד מהימצאות בקהל, פחד ממקומות סגורים (קלאוסטופוביה), פחד מפני הישארות לבד בבית, פחד ממקומות פתוחים (אגורפוביה), מהופעה בציבור, מדיבור בציבור, בחינות, ועוד.
פחד מתפקודים מסוימים: למשל אכילה בציבור, מעוררות מינית, מאובדן שליטה על הסוגרים, משיגעון (במובן של אובדן שליטה)
דרך אחרת להתייחס לפוביות היא לפי מידת פגיעתן: במובן זה יש להבחין בין שני סוגי פוביות:
פוביה ספציפית (פשוטה): למשל פחד מפני כלבים, כשבשאר תחומי החיים האדם מתפקד כרגיל.
(הערך הנוכחי עוסק בסוג פוביה זה).
אגורפוביה - האדם פוחד מפני אפשרות של יציאה מהבית לבד, מה שגורם למגבלה, הקשה באותה מידה כמו עצם ההישארות בבית.
חלק מהפוביות שאובחנו (למשל טריפופוביה) לא קיבלו הכרה ולא קיבלו זיכוי ב-DSM.
חיות – ספציפי לחיה מסוימת, מתרחש בעיקר בילדות.
לפעמים אופייני לקבוצת חיות כמו חרקים, נחשים וכדומה.
גירויים מהסביבה הטבעית – כמו חושך, סערה, רעמים ומים.
פוביות אלה עלולות לגרום למגבלה חמורה שכן הגירוי לעיתים שכיח.
פוביית דם-פצע – ייחודית יחסית לאחרות, כי בה לחץ הדם דווקא יורד בעת חשיפה לגירוי.
פוביה ספציפית בילדות - ראו התייחסות בהמשך.
שכיחות הפוביה הספציפית תלויה בסוג הפוביה הספציפית בה מדובר.
ככלל הפוביות נפוצות מאוד, בשכיחות הנעה בין 1% ל-10 (אם כוללים בהערכה גם פוביה חברתית).
הערכה אפידמיולוגית מארצות הברית לאורך 12 חודשים העלתה שכיחות של שנעה בין 7% ל-9%.
שיעור הפוביות במדינות אירופה דומה במידה רבה לזה של ארצות הברית.
עם זאת השיעור נמוך יותר בקרב מדינות אסיה, אפריקה, ואמריקה הלטינית, שם מדובר על שיעור שנע בין 2% ל-4%.
ההפרעה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים (יחס של 2:1).
שכיחות בגילאים שונים: הפוביה הספציפית שכיחה יותר בגילאי בגרות מאשר בילדים, וכן בקרב זקנים, שאצלם שכיחה בעיקר פוביה חברתית וכן פוביות הקשורות לסביבה (ראה לעיל).
אישיותיים: אפקט שלילי ועכבות חברתיות.
סביבתיים: הגנת יתר מצד ההורים, אובדן הורים או פרידה מהם, התעללות פיזית או מינית.
כמו כן תורמים לסיכון: מפגשים טראומטיים (אחד או יותר) עם מושא הפוביה.
גנטיים: ייתכן שיש השפעה גנטית אך אין עדיין מספיק נתונים כדי לעמוד על טיבה.
באוכלוסיית ארצות הברית, אמריקנים ממוצא אסייתי ואמריקנים ממוצא לטיני נוטים פחות לפתח פוביות מאשר קבוצות אחרות במדינה.
שיעורים נמוכים יחסית של פוביה קיימים במדינות אסיה ואפריקה גם מחוץ לגבולות ארצות הברית.
במקרים רבים פוביה מתחילה כתוצאה מאירוע טראומטי, כמו תקיפה של בעל חיים שגרמה לפוביה מפני אותו בעל חיים.
לעיתים גם צפייה באירוע כזה שקרה לאדם אחר יכולה לעורר פוביה.
עם זאת מרבית האנשים החיים עם פוביה ספציפית אינם יכולים להיזכר מהו האירוע שהצית את הפוביה.
פוביה ספציפית מתפתחת לרוב בילדות, לרוב לפני גיל 10 (הגיל החציוני נע בין 7 ל-11, תלוי בסוג הספציפי של הפוביה).
פוביות הקשורות למצב מסוים מתפתחות בגיל מאוחר יותר.
פוביות שמתפתחות בילדות המוקדמת ובנעורים.
אנשים עם פוביה ספציפית נמצאים בסיכון מוגבר (עד 60% יותר מהאוכלוסייה הכללית) לבצע ניסיון התאבדות.
ייחודה של פוביה ספציפית כשמדובר בילדים הוא שתחילת הופעתה היא בתקופה שבה הפחד תואם לשלב ההתפתחותי והקוגניטיבי של הילד.
לכן ייתכן שפוביה היא ביטוי להחמרת פחדים רגילים שיש לילדים בגילאים שונים, ולכן היא שונה במקצת מפוביות אחרות.
למשל, בגיל צעיר נפוצים יותר פחדים מחושך, בהמשך יש מעבר לפחדים ממפלצות ורוחות, ואחר כך לפחד מסכנות מוחשיות יותר.
כך גם בגיל בית הספר עולים פחדים שקשורים לתפקוד החברתי והלימודי.
פחדים כאלו הם נפוצים יחסית בגילאי הילדות, ולכן גם השכיחות של פוביה ספציפית בקרב ילדים גבוהה יותר מאשר בקרב מבוגרים.
כאשר מדובר בפוביה בילדות חשוב לזכור שילדים, בעיקר ילדים שטרם פיתחו כישורי שפה עשירים המאפשרים להם לבטא עצמם בקלות, ישתמשו לעיתים קרובות בבכי כדי לבטא את המצוקה שהם חשים.
כמו כן הם יכולים לבטא את פחדם בצורת התקפי זעם, קפיאה או בהיצמדות לאדם המבוגר כדי לשאוב ממנו ביטחון.
שנית, ילדים צעירים אינם מסוגלים להבין את הקונספט של הימנעות.
לכן ילדים כאלה ינסו לאסוף מידע נוסף מההורים שלהם מוריהם או אחרים שמכירים אותם היטב.
משמעות הדבר היא שהתנהגויות כמו אלו שפורטו לעיל, יכולות להיות קשורות לפחד.
משמעות נוספת היא שצרך לזכור שהביטוי החיצוני של הפוביה הספציפית משתנה עם הגיל, בעיקר כשמדובר בילדים בגילאים שונים.
בקרב זקנים שכיחות יותר פוביה מפני סביבות שונות, וכן פוביות הקשורות למצבי חיים הקשורים לעולמם של זקנים (פחד ממוות, ממצבים רפואיים ומחלות שונות ועוד).
אנשים זקנים עשויים לבטא את החרדה בצורות לא אופייניות כאשר הביטוי העיקרי של החרדה אצל זקנים הוא ביטוי גופני (עליה בקצב לב, הזעה וכדומה).
על פי גישה זו, פוביות הן הגנה מפני חרדה שנוצרת בגלל דחפים מודחקים של האיד – קשה להכיר בדחפים אלו, לכן החרדה עוברת התקה מהדחף אל אובייקט או מצב חיצוני, בעל קשר סמלי כלשהו אל גורם החרדה האמיתי.
למשל, במקרה המפורסם של הנְס הקטן, פרויד טען שהנס פיתח פוביה מסוסים בגלל חרדה סביב קונפליקט אדיפלי מודחק (אהב את אמו ורצה להרוג את אביו אך פחד שיסרס אותו) – החרדה מהסוס סימלה עבורו את החרדה מאביו.
ביקורות רבות הושמעו על הגישה הפסיכודינמית.
ההסבר שלה לפוביה ספציפית נתפס כהשערה, שאינה מבוססת על מחקרים אמפיריים אלא על תיאורי מקרה בודדים, ואין דרך להוכיח או להפריך את הטענות.
בנוסף, ידוע על הנְס הקטן שבגיל 4 הוא היה עד לתאונה בה סוס נפצע קשה, והוא היה נסער ממקרה זה, ובעקבותיו התחיל להימנע מלצאת לרחוב כדי לא לפגוש סוסים – כלומר הסבר זה של התניה קלאסית טראומטית הוא פשוט והגיוני הרבה יותר כהסבר לפוביה מסוסים ולפוביות בכלל.
לפי גישה זו, ניתן להסביר פוביות ספציפיות על פי עקרונות ההתניה הקלאסית – גירוי נייטרלי שמקושר עם אירוע טראומטי במיוחד או כאב משמעותי, הופך לגירוי מותנה שמעורר תגובת פחד.
אחרי רכישת הפוביה, תיווצר הכללה לגירויים או מצבים דומים אחרים.
נמצאו תמיכות מחקריות לגישה זו, למשל כמעט 60% ממשתתפי סקר שסבלו מפוביה, שנשאלו מה לדעתם המקור לפחד שלהם, ענו כי חוויה טראומטית עם הגירוי היא זו שיצרה את הפוביה.
על פי הגישה ההתנהגותית, פוביה ניתנת לרכישה גם דרך התניה עקיפה – עצם הצפייה באדם אחר שמגיב בפחד מול גירוי או מצב מסוים, עשויה לגרום לצופה בו ללמוד לפחד מאותו מצב.
במחקר הנ"ל, 17% מהמשתתפים תיארו התניות עקיפות שאירעו להם כמקור לפוביה שלהם.
התניה עקיפה הודגמה גם במחקרים על בעלי חיים, למשל קופי מעבדה שרכשו פוביה מנחשים, בעקבות צפייה בסרט קולנוע ובו קופים שמגיבים בפחד לנחשים.
מחקר זה מעיד אולי גם על התפקיד שעשוי להיות לאמצעי התקשורת ברכישת התניות עקיפות של פוביות אצל בני אדם.
מבקרי הגישה ההתנהגותית טוענים כי הגישה לא מסבירה למה רוב האנשים שעוברים חוויות טראומטיות דווקא לא מפתחים פוביות.
בניסיון לענות על ביקורת זו, נטען כי תגובת האדם לחוויה טראומטית קשורה באירועי חיים שחווה תוך כדי או לפני ואחרי החוויה המפחידה, ואם אלו היו אירועים חיוביים ברובם, אז חוויית הפחד שתיווצר תהיה מתונה יחסית, ויש פחות סיכויים ליצירתה של פוביה.
למשל, ילד שננשך על ידי כלב לא יפתח פוביה אם היו לו התנסויות חיוביות רבות עם כלבים בעבר, שבעצם "חיסנו" אותו מפיתוח פוביית כלבים.
אם כך, חשוב להבין את ההבדלים הבינאישיים ולהכיר את חוויות החיים השונות של אנשים עם הגירוי מעורר הפוביה, כדי להבין את תגובותיהם השונות לגירוי זה.
בנוסף, נראה כי מידת החשיפה של האדם לגירוי בעבר, באופן ישיר או עקיף, משפיעה על מידת הפחד המותנה שייווצר בעקבות אירוע טראומטי עם גירוי זה.
למשל, במחקר נמצא שקופים שצפו בעבר בקופים שלא מפחדים מול נחשים, היו מחוסנים מפוביה כשהוצגו להם קופים שמפחדים מנחשים.
גם אירועים שמתרחשים במהלך החוויה הטראומטית עם הגירוי, יכולים להשפיע על היווצרות הפוביה.
למשל, פוביה תיווצר בקלות רבה יותר אם האירוע הטראומטי היה בלתי נמנע, מאשר אם האדם חש שניתן היה למנוע אותו ולשלוט עליו במידה מסוימת.
חשובים גם אירועים שעבר האדם אחרי החוויה – אם הוא נחשף להתנסות טראומטית עוד יותר, גם אם הגירוי המותנה המפחיד לא היה בסביבה, עלולה הפוביה להשתמר או להתגבר, תופעה שמכונה "אפקט הניפוח".
הגישה הקוגניטיבית מוסיפה לגישה ההתנהגותית, ומסבירה איך הקוגניציה תורמת לשימור פוביות.
אנשים בעלי פוביה נמצאים בכוננות מתמדת לקראת הופעתו של הגירוי המפחיד, בעוד אנשים ללא פוביות כלל לא חושבים על זה או מפנים תשומת לב לגירוי כזה.
בנוסף, בעלי פוביות מגזימים בהערכת הסיכוי שבעקבות הופעת הגירוי המפחיד יבואו אירועים שליליים, וכך משתמרת הפוביה.
לפי גישה זו, הסיכוי של אנשים לרכוש פוביות תלוי במשתנים גנטיים, במזג ובאישיות שלהם.
למשל, במחקר נמצא כי 32% מהילדים שהוגדרו בגיל שנתיים כחששניים וביישנים (בעלי עכבות התנהגות), פיתחו פוביות ספציפיות עד גיל 8, לעומת 5% מהילדים שלא הוגדרו כך.
הגישה מדגישה גם את חשיבות האבולוציה בקביעת סוג הגירויים שאנשים נוטים לפחד מהם, למשל פוביות מנחשים, גבהים ומקומות סגורים, שנחשבו מסוכנים מאוד בעבר, נפוצות הרבה יותר מפוביות מסכינים או מכוניות, שנחשבים מסוכנים כיום, בתקופה המודרנית.
ממצא זה הוא בניגוד לגישה ההתנהגותית, לפיה כל גירוי שקשור לטראומה יכול להפוך לגירוי פובי בהתניה קלאסית.
לכן טוענים כיום חוקרים רבים כי לקופים ובני אדם יש מוכנות ביולוגית ליצור התניות בין גירויים מסוג מסוים (נחשים, גבהים וכו') לבין אירועים שליליים, כי במהלך האבולוציה היה לכך יתרון של ברירה טבעית וזה עזר להישרדותם.
כלומר, קיימים "פחדים מוכנים מראש", שאינם מולדים, אך נרכשים בקלות יותר מאחרים, ועמידים מאוד להכחדה.
ממצאים מחקריים הראו כי פחד מוכן מראש התעורר גם כשהגירוי שכבר הותנה הוצג לנבדקים באופן תת-סיפי ולא מודע, וממצא זה מסייע בהבנת אי-הרציונליות שקיימת בפוביות (נראה שבעלי פוביה לא מסוגלים לשלוט בפחד הלא-הגיוני שלהם, כי הוא חזק יותר מהקוגניציה המודעת).
במרבית המקרים נלווית לפוביה הפרעות נפשיות נוספות.
דיכאון שכיח במיוחד בקרב זקנים.
ייתכנו גם הפרעות חרדה אחרות, הפרעות מצב רוח, הפרעות סומטופורמיות, הפרעות דיסוציאטיביות, והפרעות הקשורות לשימוש בסמים.
אחד מכיווני המחקר העכשוויים בודק שינויים מבניים במוח המתרחשים בפוביה ובהפרעות חרדה אחרות, מתוך ניסיון לעמוד על המשותף והשונה בין הפרעות שונות מבחינה זו.
מחקרים אחרים מנסים להתחקות אחר מאפייני פוביות באוכלוסיות שונות, כמו זקנים.
תסמיני פוביה יכולים להופיע במגוון רחב של מצבים והפרעות נפשיות.
כמו שלבים מוקדמים של סכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות אחרות.
מעבר לכך קיימים יחסי גומלין בין פוביה לבין דיכאון ולעיתים פוביה מכסה על תסמיני דיכאון.
הטיפול נקבע לפי ההנחה כי פוביה ספציפית ניתנת לריפוי אם בעל הפוביה יזכה בתובנה לגבי הקונפליקט ממנה נבעה.
המטפל מסייע למטופל להעלות את הקונפליקט הלא מודע אל המודעות, ואז מעודד אותו לחוות מחדש את המצב המפחיד וללמד אותו שניתן להתמודד עם מצב זה.
חסרונו של הטיפול הפסיכודינמי הוא שהוא עלול להיות כרוך בנשירה מהטיפול (כיוון שהוא ממושך יחסית).
עם זאת הוא נמצא יעיל לטיפול בפוביות ספציפיות.
בחלק מהמקרים נעשה שימוש בתרופות הרגעה מקבוצת הבנזודיאזפינים, השימוש הוא סימפטומטי כשהמטופל חש צורך בכך.
ממצאי מחקרים מצביעים על כך שיעילות ה-CBT שווה פחות או יותר ליעילות של טיפול דינאמי בהתמודדות עם פוביה ספציפית.
עם זאת לשיטות טיפול אלה יכול להיות יתרון ספציפי עבור האדם הספציפי כתלות באיזה אדם מדובר, גילו והפוביה שבה מדובר.
הקהיה שיטתית – תחילה יש אימון בהרפיה, אחר כך בונים היררכיה של מצבים מפחידים, מהקל (דמיוּן הגירוי המפחיד) אל הקשה (חשיפה מלאה לגירוי), ובהמשך מבצעים התניית נגד הדרגתית שבה מוכחד הפחד מהגירוי הפובי, בסיוע ההרפיה, בכל שלב בהיררכיה.
נתפס כטיפול יעיל בכ־80% מהמקרים.
הצפה – מיועד לאנשים שלא מסוגלים ללמוד הכחדה, ומיד בורחים או נמנעים כשהגירוי מופיע.
בהצפה המטופל מסכים לדמיין או לשהות ליד הגירוי בלי לנסות לברוח, למשך פרק זמן ממושך.
כך כופים עליו לבדוק מה קורה במציאות כשנמצאים ליד הגירוי הפובי, ולהבין ששום דבר נורא לא קורה, ונוצרת הכחדה.
גם טיפול זה נמצא יעיל.
מודלינג – המטופל צופה במודל של אדם שנחשף לגירוי הפובי, מבין שלא קורה לו כלום, ובהדרגה גם המטופל משולב בתהליך.
הטיפול יעיל רק כשהמודל דומה למטופל וכשהמטופל לא מייחס לו כוחות מאגיים.
יצירת מתח – פעולה הפוכה מהרפיה, מתאים לבעלי פוביית דם-פצע.
בעלי פוביה זו חווים דווקא ירידה חדה בלחץ הדם למראה גירוי הדם (בניגוד לעלייה במתח שקיימת אצל רוב בעלי הפוביות), ועלולים אף להתעלף.
נראה שזוהי תגובה אבולוציונית הסתגלותית, כי היא מורידה את הסיכון לאיבוד דם.
אם כך, הרפיה של מתח השרירים והורדת לחץ הדם היא לא הטיפול המתאים במקרה זה, אלא דווקא אימון במתיחת השרירים וכיווצם עד שמרגישים את חום הדם שמציף את הפנים.
בהמשך נחשפים הדרגתית לדם תוך שימוש בשיטה זו, עד להכחדה.
יעיל במרבית המקרים של פוביית דם-פצע.
שיקום פסיכיאטרי או שיקום פסיכו-סוציאלי, הוא שיקום העוסק במתן עזרה לאנשים המתמודדים עם מוגבלויות הנובעות מהפרעה נפשית, במטרה לאפשר תפקוד רציף בחייהם ורווחה נפשית, למרות המוגבלויות.
במדינת ישראל, אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
פובליוס אניוס פלורוס היה משורר רומאי, בן זמנו וחברו של הקיסר אדריאנוס.
השתמרו מספר שירים פרי עטו.
פובידיליה הוא סרט דרמה ישראלי שיצא להקרנה בשנת 2010. הסרט מבוסס על הספר "פובידיליה" מאת יזהר הר לב.
איש מחשבים צעיר בשם רגב ויינבלום (עופר שכטר), פיתח אגורפוביה לאחר שהתמוטט נפשית במקום ציבורי.
הוא מסתגר בדירתו כאשר הקשר היחידי שלו לעולם הם מסכי הטלוויזיה והמחשב.
הוא יוצר מן הפוביה הפרטית שלו אידיליה.
יש לו כל מה שהוא רוצה - אוכל בהזמנה טלפונית, בידור בטלוויזיה ואהבה באינטרנט.
לאחר כשלוש שנים בגן העדן המבודד שבנה לעצמו בדירתו, רגב עובר טלטלה כאשר ניצול השואה בן 70 בשם גראמפס (שלמה בר-שביט), העובד כמתווך דירות בבנין, מודיע לו כי בעל הדירה בה הוא מתגורר, עומד למכור אותה ועליו לחפש דירה אחרת.
רגב לא מוכן לוותר על הממלכה שבנה לעצמו, ומחליט להגן בכל מחיר על הבית ועל העולם האידיאלי שבנה.
במקביל נכנסת לחייו דניאלה (אפרת בוימולד), בחורה צעירה העובדת בחברה המודדת את אחוזי הרייטינג בטלוויזיה.
דניאלה משכנעת את רגב להצטרף למדגם, והם מתאהבים.
המציאות שדוחפת אותו לצאת מהדירה והדילמה בין העולם הווירטואלי - בו הוא פיתח מערכת יחסים עם נערת אינטרנט בשם ג'סיקה (אפרת דור) - לבין דניאלה מהעולם החיצוני, יוצרת סדקים בעולמו האידיאלי.
פוֹבּוּרְדוֹן או פוֹ בּוּרְדוֹן (Fauxbourdon, בצרפתית "באס מזויף" או "חיקוי באס") היא טכניקת כתיבה מוזיקלית לשלושה קולות, ששימשה במוזיקה של ימי הביניים המאוחרים ותקופת הרנסאנס, במיוחד בין מלחיני האסכולה הבורגונדית.
גיום דופאי היה מחשובי המלחינים שנקטו טכניקה זו, וייתכן כי הוא שהמציא אותה.
הטכניקה מתייחדת בתנועה של אקורדים מקבילים, והתנועה המקבילה מאפשרת הבנה קלה יותר של הטקסט המושר.
השם נובע, כפי הנראה, מכך שהטכניקה הזו משמשת בקטעים בתוך יצירות לארבעה או חמישה קולות, כאשר הקול הנמוך מפסיק לשיר.
הפובורדון, בצורתו הבסיסית, כולל קנטוס פירמוס ושני קולות נוספים: האחד קווארטה מתחת לקנטוס והשני סקסטה מתחתיו, כך שנוצר אקורד שמאוחר יותר עתיד להיקרא סקסט-אקורד.
כדי להימנע ממונוטוניות יתר, הקולות אינם מנגנים לגמרי במקביל: הקול התחתון קופץ מדי פעם מטה, כדי להשלים אוקטבה מול הקנטוס - בעיקר בקדנצות - והקול הפנימי עשוי להכיל קישוטים או חריגות ריתמיות המוסיפות עניין למרקם.
על פי רוב כתובים בסגנון פובורדון רק קטעים קצרים ביצירה ארוכה יותר.
היצירה של דופאי בקובץ זה - "מיסת יעקב הקדוש" -היא הראשונה שעושה שימוש בשם "פובורדון".
ייתכן שזהו משחק מילים: "בורדון" פירושו גם "מטה", ומטה רועים הוא אחד האטריבוטים של יעקב הקדוש - מיניאטורה של המטה מצוירת מעל התווים.
אף על פי שהשימוש הראשון בטכניקה היה כנראה באיטליה, הפובורדון היה לסימן ההיכר של הסגנון הבורגונדי ששגשג בארצות השפלה עד אמצע המאה ה-15. ז'יל בנשואה, אנטואן בינואה ויוהנס בראסארט השתמשו כולם בטכניקה הזאת, כל אחד במסגרת סגנונו האישי הטיפוסי.
טכניקה קרובה בשם faburden התפתחה במקביל באנגליה, אלא ששם הקנטוס היה בקול האמצעי.
פובליוס פטרוניוס (לטינית: Publius Petronius) היה מדינאי רומאי בעל ניסיון מדיני רב.
בשנת 19 לספירה הוא היה קונסול ברומא והתפרסם בחקיקה לטובת עבדים.
בשנים 29 עד 35 היה פרוקונסול בפרובינקיה אסיה, ובשנת 39 נשלח לסוריה, להחליף את הנציב ויטליוס.
הוא היה ממשפחה מכובדת וזכה לפרסום ולהוקרה ברומא.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את תקופת שלטונו של פטרוניוס בפרובינקיה סוריה בספרו "קדמוניות היהודים".
בעקבות אירוע ביבנה בו התגרו המקומיים הנוכרים באוכלוסייה היהודית, הורה הקיסר גאיוס קליגולה על הצבת פסלו בבית המקדש וביצוע המשימה נפל בחלקו של פטרוניוס.
תפקיד זה לא היה קל וגם לא היה לרצונו, אך הוא לא היה חופשי להשתחרר ממנו.
בהנחה שצפויים קשיים בא פטרוניוס בלוויית שני לגיונות לעיר עכו (פתולמאיס).
בהיוודע דבר בואו של פטרוניוס נהרו לקראתו אלפי יהודים והתחננו לפניו, שלא יעמיד את הקיסר בבית המקדש.
הנציב ניסה להסביר להם, שהוא רק ממלא פקודה של הקיסר, ואינו רשאי לשנותה, ואילו הם מצידם הסבירו שאינם יכולים בגלל אמונתם לתת לו לבצע פקודה כזו.
היהודים הבהירו שיעדיפו למות מאשר לראות פסל ניצב במקדש.
היה ברור שביצוע הפקודה יגרום לשפיכות-דמים מרובה.
פטרוניוס החליט לשקול את העניין ובינתיים נסע לטבריה.
היהודים לא הניחו לו והלכו אחריו בהמוניהם עד טבריה, והוסיפו להפציר בו.
פנייה מיוחדת באה מקרב בני משפחת הורדוס (ובראשם אריסטובולוס הצעיר) ומראשי העם, לבל תקוים הפקודה, אשר תקומם את כל העם היהודי נגד הרומאים.
הם ניסו לשכנע את פטרוניוס לכתוב אל גאיוס קליגולה ולהסביר לו, עד כמה חמורה הדרישה שלו מהיהודים ואלו השלכות צפויות לה.
גזירת גאיוס קליגולה זעזעה את כל העולם היהודי שמחוץ לארץ-ישראל.
על אף הסיכון שנטל על עצמו הסכים פטרוניוס בסופו של דבר לפנות לקיסר במכתב ולבקשו לא לפגוע בחוקי היהודים.
נראה שהיו לפטרוניוס שתי סיבות שהניעו אותו לנקוט עמדה זו נגד גזירת הקיסר: האחת אישית והאחרת מדינית.
הסיבה האישית הייתה אהדתו ליהדות, כפי שהעיד עליו פילון האלכסנדרוני; והשיקול המדיני נבע מהרצון למנוע מרד כללי של יהודים, שהיה יכול להקיף לא רק את יהודי ארץ-ישראל וקהילות שבתחומי האימפריה הרומית, אלא גם את יהודי פרתיה, האויבת המושבעת של רומא.
מטעמים אלו ניסח פטרוניוס מכתב זהיר אל גאיוס קליגולה, במטרה לעורר אותו לביטול הגזרה, או - בינתיים - לזכות לפחות בדחייה.
אומנם פטרוניוס לא הצליח, אך הישועה באה מהתערבותו של אחד מידידיו הקרובים של גאיוס קליגולה, אגריפס הראשון.
הקיסר נענה לבקשתו של אגריפס וכתב לפטרוניוס מכתב בו הוא מורה על ביטול הגזירה.
על אף הביטול, פטרוניוס עצמו לא יצא מכלל סכנה, כי מכתביו עוררו עליו את חמתו של גאיוס קליגולה, ששלח אליו איגרת ובה הוראה להתאבד, על שהעז לעכב את ביצע דבר הקיסר.
למזלו של פטרוניוס הגיעה אליו הידיעה על רצח גאיוס קליגולה ברומא לפני שהגיע המכתב ובו פקודת ההתאבדות.
פובידל (בצ'כית: povidla; בפולנית: powidła או 'powidło; בגרמנית: Pflaumenmus) היא מרקחת סמיכה העשויה שזיפים.
המרקחת הסמיכה (המכונה בגרמנית "פירה שזיפים") לעיתים עשויה משזיפים בלבד, ללא תוספת סוכר.
מרקחת הפובידל נעשית בדרך כלל על ידי בישול ארוך (מספר שעות) בטמפרטורה נמוכה של שזיפים בשלים.
המרקחת מוכנה לרוב משזיפים הנקטפים בשלהי הסתיו או ראשית החורף, לאחר מספר קרות בהן הטמפרטורות הנמוכות מגבירות את מתיקות הפירות (בדומה ליין קרח).
באוסטריה ובבוהמיה משמשת המרקחת לייצור "עוגת פובידל", למילוי כופתאות מאודות המכונות גרמקנודל, ולמריחה על מאפה בוכטלן (מעין לחם אופייני למטבח האוסטרי).
מוצאה של הפובידל הוא במזרח אירופה.
אזור זה מתאפיין בטמפרטורות נמוכות מאוד בחורף, ובעונת קיץ קצרה ופורייה.
באזור זה נפוצים עצי פרי נשירים, וביניהם שזיפים.
את הפובידל מכינים משזיף שגיב הנחשב לשזיף אירופי.
צורתו מוארכת והוא מתוק יותר בהשוואה לזנים הנפוצים בישראל מאחר שאין בו חמיצות כלל.
מכל השזיפים הוא מבשיל אחרון.
עונתו נמשכת עד סוף ספטמבר.
ההבשלה שלו לא מדורגת, כך שהפירות על העצים מבשילים בבת אחת מה שמביא לכמות גדולה של פרי בזמן קצר יחסית ולכן התפתחו מאכלים שונים המבוססים על שזיף זה מלבד פובידל, בין היתר ליקר השזיפים סליבוביץ', ואף שזיפים יבשים.
הפובידל מוזכר בדברי הרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך בנוגע לשאלה מה מברכים על פרי שאיבד את צורתו.
האם ברכת בורא פרי העץ או ברכת שהכל:
...ולפי זה ה"ה בלטווערן הנקרא פווידל"א מברכין עליהם: בורא פרי העץ; ויש אומרים לברך עליהם שהכל (ת"ה סי' כ"ט וב"י בשם הטור), וטוב לחוש לכתחלה לברך שהכל; אבל אם בירך בורא פרי העץ יצא, כי כן נראה עיקר.
הפובידל נזכר גם בדיני שביעית בשאלה האם מותר לעשות ריבה מפירות שביעית.
ומותר לעשות פובידל מפירות שביעית ומתרומה.
בספרו של ש"י עגנון - אורח נטה ללון, הוא מספר על כניסתו לעיר הולדתו שבוש (כינוי לבוצ'אץ') בערב יום הכיפורים, ובעת הליכתו לישון במיטתו שבמלון הוא מריח...:
"ריח של פווידל"ה חמה שהטמינו בתנור המתיק את האוויר שבבית...זה הריח של שזיפים בשלים עם תוספת של ריח תנור, שמעלה על הנפש ימים שעברו, שהייתה אמא עליה השלום מורחת את פתי בפווידל"ה המתוקה..."
פּוֹבֶּדָה היא מכונית נוסעים סובייטית שיוצרה במפעל גא"ז בעיר ניז'ני נובגורוד בשנים 1946-1958, וכן בפולין בשנים 1951-1973. במהלך תקופה זו נבנו כמעט חצי מיליון מכוניות.
מפעל כלי הרכב בניז'ני נובגורוד קיבל במהלך שנת 1943 הנחיה ממשלתית לתכנן מכונית נוסעים חדשה, שכונתה "גא"ז - מ-20" (קיצור של מולוטוב-20).
תחילה תוכננו שתי גרסאות של המכונית - עם מנועים בעלי 6 ו-4 צילינדרים, אולם בהמשך הוחלט לייצר מכונית עם 4 צילינדרים בלבד.
כתוצאה מכך הייתה הפובדה כבדה יחסית להספק המנוע שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלו בידי הסובייטים מכוניות גרמניות רבות, ובתכנון המכונית החדשה ניצלו המתכננים מספר פיתוחים טכנולוגיים ממכוניות "אופל קפיטן" הגרמניות.
הפובדה הייתה המכונית הראשונה שתוכננה לייצור המוני בברית המועצות.
תחילה נקראה "מולדת", אולם במהלך הצגת המכונית ליוסיף סטלין, שאל סטלין "באיזה מחיר תמכרו את המולדת?" והשם הוחלף ל"פובדה" (ניצחון).
המנוע שהותקן בפובדה יוצר במפעל כבר משנת 1937, בהתבסס על מנוע Dodge D5. הספק המנוע (2100 סמ"ק) היה 50 כוח סוס.
תיבת ההילוכים הייתה בעלת 3 הילוכים.
גלגלי המכונית היו רחבים לאותה תקופה.
מערכת הבלמים הייתה הידראולית, לראשונה בברית המועצות.
מערכת החשמל פעלה במתח של 12 וולט.
לראשונה בברית המועצות הותקן במכונית מחמם פנימי.
בהמשך התווסף איתות חשמלי ומגב לניקוי שמשות.
המכוניות הראשונות יצאו מפס הייצור ב-29 ביוני 1946, אולם עד סוף אותה שנה נבנו 23 מכוניות בלבד.
הייצור ההמוני החל באביב 1947 ועד אוגוסט 1948 נבנו 1700 מכוניות.
בשלב זה הוחלט על עצירת פס הייצור וטיפול בבעיות טכניות שהתגלו במהלך הרצת המכוניות הראשונות.
במהלך סוף 1948 החל ייצור מכוניות משופרות ובשנת 1949 הופעל פס ייצור חדש שנבנה באולמות חדשים.
בשנת 1949 קיבלו מתכנני המכונית את פרס סטלין.
ГАЗ-М-20 - הדגם הנפוץ ביותר, שיוצר עד 1954. בסך הכול נבנו כ-140 אלף מכוניות מדגם זה.
ГАЗ-М-20А - סדרה לשימוש כמונית.
ГАЗ-М-20Д - דגם עם מנוע 62 כ"ס לצורכי מערכת הביטחון.
בשנת 1951 החל ייצור מקביל במפעל בפולין, ונמשך שם עד 1973. החל מ-1956 כל החלקים נבנו אף הם בפולין.
במסגרת זו נבנו כ-255 אלף מכוניות.
במהלך שנות ה-50 יוצאו מכוניות לאירופה, במיוחד לפינלנד ולבלגיה.
על בסיס מכוניות פובדה נבנו כמה יחידות להשתתפות במרוצים.
בשנת 1951 הן הגיעו למהירות של 167 קמ"ש אך היו להן בעיות טכניות רבות.
פובליוס ליקיניוס קראסוס היה אחד משני בניו של הטריומוויר מרקוס ליקיניוס קראסוס ורעייתו טרטולה (Tertulla).
הוא השתייך לדור האחרון של הנוֹבִּילֶס הרומיים שהחל את הקריירה הפוליטית שלו לפני התמוטטות הרפובליקה.
עם עמיתיו באותה עִלִית של האצולה הרומית נמנו מרקוס אנטוניוס, מרקוס יוניוס ברוטוס, דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס, המשורר גאיוס ואלריוס קאטולוס וההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס.
פובליוס קראסוס שירת תחת פיקודו של יוליוס קיסר בגאליה בשנים 58-56 לפנה"ס.
הוא היה צעיר מכדי לקבל מידי הסנאט תפקיד פיקודי רשמי, והצטיין במלחמה שניהל קיסר נגד שבטי הגאלים בארמוריקה (ברטאן) וגאליה אקוויטניה, שאותה כבש בשנת 56. קיסר רחש לו הערכה רבה וכמותו גם קיקרו, אשר משבח במכתביו את כושר הנאום שלו ואת אופיו הטוב.
עם שובו לרומא נשא פובליוס לאישה את קוֹרנליה מֶטֶלָה , בתו המשכילה והכשרונית של האופטימאט מטלוס סקיפיו.
את הקריירה הפוליטית שלו החל ב-55 לפנה"ס, כאשר נבחר לטריוּמוויר מוֹנֶטאלִיס, אחד מחבר של שלושה אנשים האחראים על טביעת המטבעות ברומא.
הקריירה המבטיחה של פובליוס נקטעה ב-53 לפנה"ס, כשנהרג יחד עם אביו בקרב חרן, במלחמה נגד הפרתים.
קורנליה, אשר ככל הנראה לא נולדו לו עמה ילדים, נישאה לפומפיוס מגנוס המבוגר ממנה בשנים רבות.
פובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס היה מדינאי ומצביא רומאי.
סמפרוניוס היה נצר למשפחת הסמפרוניי.
הוא היה ככל הנראה אחיין או בן דוד של הקנסור מרקוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו.
הוא שימש כטריבון צבאי בשנת 216 לפנה"ס במהלך קרב קאנאי.
לאחר שהקרב הסתיים בכישלון רומאי מביש ובמותו של אחד הקונסולים, מצאו עצמם שני מחנות רומאים שחנו מעברו השני של הנהר אופנטו מכותרים בידי האויב הקרתגי.
הקרתגים העייפים החליטו להטיל מצור קודם כל על המחנה הרומאי הקטן יותר ורק אחר כך לתקוף את המחנה הגדול.
החיילים במחנה הגדול ביקשו מחבריהם הנצורים לנסות לפרוץ את המצור ולהגיע אליהם, אולם רבים, ובמיוחד החיילים מחילות העזר, סירבו להסתכן והעדיפו להיכנע.
טיטוס ליוויוס מספר שבאותה נקודה נעמד טודיטאנוס בפני החיילים ונזף בהם על פחדנותם, וקרא להם לנסות להימלט בחשכת הליל.
600 איש הסכימו בסופו של דבר ללכת אחריו, ובלילה הם התחמקו מהמצור.
הקרתגים הבחינו בכך, והחלו ליידות בהם חיצים ואבנים.
הרומאים פסעו בטור והרימו כאיש אחד את המגנים שלהם כך שההתקפה נבלמה.
הם הצליחו להגיע אל המחנה הגדול ויחד עמו חמקו אל העיר קנוסיום.
מאוחר יותר, כאשר התקיים דיון בסנאט האם לפדות את החיילים שנפלו בשבי במהלך קרב קאנאי, קם טיטוס מאנליוס טורקוואטוס והתנגד לכך נמרצות.
כנימוק לדבריו הוא הביא את אומץ הלב של טודיטאנוס ואנשיו שהסתכנו כדי לא ליפול בשבי.
הוא נבחר בשנת 214 לפנה"ס לאיידיל קוריולי יחד עם גנאיוס פולוויוס קנטומליוס.
ומאוחר יותר קיבל תפקיד של פראיטור וארימיניום נבחרה כפרובינקיה שלו.
בשנת 209 לפנה"ס נבחר כקנסור יחד עם מרקוס קורנליוס קאתאגוס.
בשנת 205 לפנה"ס הוא קיבל פיקוד על הכוח הרומאי שלחם ביוון נגד פיליפוס החמישי, מלך מוקדון (המלחמה המוקדונית הראשונה).
עם זאת, אותה תקופה החלה בעלת בריתה הקרובה ביותר של רומא בבלקן, הליגה האיטולית, לחוש שנטל המלחמה נופל בעיקר על כתפיה וכי הסובלות העיקריות ממנה הן הפולייס היווניות.
לפיכך זמן קצר לפני שנחת סמפרוניוס ביוון חתמו האיטולים חוזה שלום נפרד עם המוקדונים.
בראשית השנה נחת סמפרוניוס באפידמנוס עם 35 אוניות מלחמה ו-11,000 לוחמים.
כוח מכובד, אולם לא מספיק כדי להכריע את מוקדון.
פיליפוס מצדו ניסה את כוחו כנגד אפולוניה, והשחית את שדותיה.
אולם בינתיים הצליחו מתווכים מערי מדינה יווניות ובראשן אפירוס, לשכנע את פיליפוס וסמפרוניוס לחתום על הסכם שלום.
אם כי ייתכן ששתי האחרונות לא חתמו מעולם על ההסכם והוספו בידי כותבי היסטוריה רומאיים לצורכי תעמולה.
מצד שני חתמו על ההסכם מוקדון, הליגה האכאית, ביתיניה, אפירוס, תסליה, בויאוטיה, אקרנאניה ואפירוס.
בשנה הבאה (204 לפנה"ס), נבחר לקונסול יחד עם עמיתו לשעבר כקנסור מרקוס קורנליוס קאתאגוס.
על פי המנהג חולקו ביניהם הלגיונת השונים.
סמפרוניוס קיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו בברוטיום נגד חניבעל, וקורנליוס קיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו באטרוריה מול מאגו ברקה.
חניבעל יצא נגדו, אולם לא היה יכול לצבא המאוחד ונסוג אל קרוטון כשהוא מותיר מאחוריו 4,000 הרוגים.
הוא נזכר פעם אחרונה בידי טיטוס ליוויוס, כאחד מחברי המשלחת שיצאה ליוון בשנת 194 לפנה"ס כדי לבדוק אפשרות של מלחמה נוספת נגד מוקדון.
פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס היה מגיסטראט רומאי, וכיהן כקונסול בשנת 205 לפני הספירה.
הוא היה נצר למשפחת הליקיניי, והשם "דיבס" בא לו בשל עושרו הרב.
פרידריך מינצר מעריך שהוא נולד באזור שנת 240 לפנה"ס, משום שידוע שהוא מת בשנת 183 לפנה"ס, ופלוטרכוס מצטט את אחד מצאצאיו שאמר שאף בן למשפחת קראסוס לא האריך ימים יותר משישים שנה.
הוא שימש כפונטיפקס מקסימוס בשנת 212 לפנה"ס לאחר שניצח את טיטוס מאנליוס טורקוואטוס.
ומאוחר יותר נבחר לאיידיל בשנת 211 לפנה"ס בקירוב.
בשנת 210 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקנסור, אולם נאלץ להתפטר משום שעמיתו מת.
מאוחר יותר באותה שנה מונה כמגיסטר אקוויטום (מפקד הפרשים), בידי הדיקטטור קווינטוס פולביוס פלאקוס.
בשנת 208 לפנה"ס שימש כפראיטור.
בשנת 206 לפנה"ס הוא התפרסם כאשר ציווה להלקות בתולה וסטלית אשר התרשלה והניחה לאש התמיד לכבות.
בשנת 205 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו הצעיר.
סקיפיו תכנן לפלוש לצפון אפריקה, וכך להכריח את חניבעל לסגת מאיטליה.
לפיכך בילה סקיפיו את רוב השנה בסיציליה במטרה להתכונן לפלישה, קראסוס, בשל תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, לא יכול היה לעזוב את איטליה ולכן לא יכול להצטרף אל עמיתו.
הוא פלש לברוטיום שהייתה המעוז האחרון שנותר לחניבעל, אולם אז פרצה מגפה קשה במחנהו של חניבעל, והמגפה פגעה קשות גם ברומאים.
קראסוס נאלץ לעצור למנוחה ואפילו לא יכול היה לבוא לרומא ולהיות נוכח בקונסולאט של השנה הבאה.
בהוראתו, מונה דיקטטור שארגן את הבחירות במקומו.
סמפרוניוס קיבל את הפיקוד על חלק מהלגיונות בברוטיום, בעוד קראסוס פיקד על השאר כפרוקונסול.