tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיוך ברגע עצוב: שיחות עם בת, ציורים: אורה צ'רנוב.
השמש אורית: ספורים לילדים, ציורים: איזה.
ימים שמחים, ציורים: תרצה טנאי.
(עם ארנונה גדות), כל-בו לבני הנעורים, תל אביב: ספרית עפר, [1975].
עצתי לכם: תשובות לשאלות ילדים, ציורים: גד אולמן.
ביחד: אנחנו הילדים ובית הספר, תל אביב: עמיחי, 1977.
החופש הגדול, ציורים: תרצה טנאי.
ענת: יומן של בת, ציורים: אלישבע נדל-לנדאו.
דיסני, וולט, חברי אליוט הדרקון, עברית: מטעמה קשתי.
קאופמן, ג'ו, אני וגופי: כיצד אנו נולדים, כיצד אנו גדלים, כיצד פועל גופינו, וכיצד אנו לומדים, עברית: מטעמה קשתי.
(עם ירדנה הדס), מה אספר לילד?: ספר עזר לגננת, למורה בכתות א', ב' ולהורים: ספר חמישי בסדרה תל אביב: עמיחי, 1982.
גבעתיים עיר יוזמת: פריסה מערכתית לפיתוח אקלים יזמי בעיר, [יו"ר ועדת ההיגוי: מטעמה קשתי].
גבעתיים: המרכז הפדגוגי ע"ש נח נפתולסקי, 1995.
"כיצד לפקח על בית-ספר אוטונומי", במה דברים אמורים: ביטאון בנושאי חנוך, 3: 84-85, 1994.
מטעי האומה הייתה חברה של האפוטרופוס לנכסי נפקדים שטיפלה במטעים של ערביי ארץ ישראל שעזבו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור.
החברה הוקמה בשנת 1951 לאחר שהאפוטרופוס לנכסי נפקדים לא הצליח להשתלט על המטעים הנטושים ואלו התנוונו.
עלו גם טענות שחוכרים פרטיים לא טיפלו כיאות במטעים שחכרו.
החברה הייתה בבעלות משרד האוצר (50%), משרד החקלאות (25%) ומשרד העבודה (25%).
מנהל החברה היה יוסף אלנחם.
בהמשך ניהל את החברה ברוך עמיר.
לחברה נמסרו לעיבוד כ-50,000 דונם של מטעים לעיבוד ובהמשך הגיע השטח ל-57,000 דונם מתוך 120,000 דונם של האפוטרופוס.
בעקבות הקמת החברה הוחלט שלא להחכיר עוד כרמים לגורמים פרטיים.
החברה עסקה בין השאר בקטיף פירות צבר, חרוב, תאנים, גפן וזית ואלו שמשו לשימורים, תעשיית כהל וצריכה מקומית.
המטעים היו פזורים בכל רחבי ישראל, בין השאר באשקלון, לוד, רמלה, עכו וצפת.
בשנת 1953 החלה החברה בנטיעת מטעים חדשים ובשנת 1956 נמסרה לחברה האחריות על המשתלות הממשלתיות ובמסגרת זאת החלה החברה בניסויים לגידול מסחרי של הצפצפה בישראל.
החברה סבלה מהפסדים כבדים ובמרץ 1959 היו חובותיה גבוהים מהון המניות שלה.
בין השאר, ביצעה החברה השקעה כושלת בהקמת בית בד בצפת.
בעקבות ההפסדים, החברה זנחה את הכרמים והתרכזה בעיקר בגידול זיתים, בהיקף של 12,000 דונם בלבד.
כך, בשנת 1959 הייתה החברה מהחברות הממשלתיות היחידות שלא הראו הפסדים.
אולם לאור הגירעונות הגדולים, וביקורת קשה מצד מבקר המדינה, החברה פורקה בשנת 1961. חלק מנכסיה נמכרו לסוכנות היהודית.
פירוק החברה התנהל בעצלתיים וספג ביקורת דו"ח נוסף של מבקר המדינה.
החברה המשיכה להתקיים במתכונת מצומצמת אל תוך שנות ה-70.
מכון מסרוב משדוץ לכתבי יד עתיקים (בארמנית: Մեսրոպ Մաշտոցի անվան հին ձեռագրերի ինստիտուտ), המכונה גם מטנדראן (մատենադարան), הוא מאגר של כתבי יד עתיקים, מכון מחקר, ומוזיאון בירוואן, ארמניה.
הוא מחזיק באחד האוספים העשירים ביותר בעולם של כתבי יד וספרים מימי הביניים, העוסקים במגוון רחב של נושאים, כולל תאולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה, רפואה, ספרות, היסטוריה של האמנות, וקוסמוגרפיה, בארמנית ובשפות רבות אחרות.
האזכור הראשון של המונח מטנדראן, שפירושו "מאגר כתבי יד" בארמנית, נרשם בכתביו של ההיסטוריון מן המאה החמישית לספירה, גאזאר פרפצי, אשר ציין את קיומו של כזה מאגר בקתדרלת אצ'מיאדזין, שם טקסטים בשפה היוונית והשפה ארמנית נשמרו.
אחרי זה, המקורות הם במידה רבה חסרים לגבי מעמד המאגר.
אלפי כתבי יד בארמנית הושמדו במהלך המאות 10–15 במהלך פלישות טורקיות-מונגוליות.
על פי היסטוריון ימי הביניים הארמני סטפנוס אורבליאן, הסלג'וקים הטורקים היו אחראים על שריפת מעל ל-10,000 כתבי יד ארמניים בבגהברד ב-1170. ב-1441, המטנדראן בסיס, עיר הבירה לשעבר של ממלכת קיליקיה הארמנית, הועבר לאצ'מיאדזין ולמנזרים אחרים בקרבת מקום.
כתוצאה מכך שארמניה הייתה תמיד שדה קרב בין שתי מעצמות גדולות, המטנדראן ב אצ'מיאדזין נשדד ונבזז מספר פעמים, ופעם האחרונה ב-1804.
הסיפוח של מזרח ארמניה לתוך האימפריה הרוסית, בשליש הראשון של המאה ה-19 סיפק אקלים יציב יותר למען שימור של שאר כתבי היד.
לפיכך, "עידן חדש התחיל עבור מטנדראן אצ'מיאדזין.
עובדי התרבות הארמנית רכש כתבי יד חדשים וסידרו אותם בביטחון מוגבר".
בעוד שבשנת 1828 האוצרים של המטנדראן קיטלגו אוסף של רק 1,809 כתבי יד, ב-1914 האוסף עלה לכדי 4,660 כתבי יד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כל כתבי היד נשלחו למוסקבה למשמרת והוחזקו שם במשך תקופת המלחמה.
ב-17 בדצמבר 1920, אוסף הספרים וכתבי היד שהוחזק במטה של הכנסייה האפוסטולית הארמנית באצ'מיאדזין הוחרם על ידי הבולשביקים.
בצו שהוצא על ידי אלכסנדר מייסניקיאן ב-6 במרץ 1922, כתבי היד שנשלחו למוסקבה הוחזרו לארמניה.
בשילוב עם אוספים אחרים, הם הוכרזו נכס של המדינה ב-17 בדצמבר 1929. ב-1939, האוסף הועבר לירוואן ואוחסן בספריית אלכסנדר מייסניקיאן הממלכתית.
לבסוף, ב-3 במרץ 1959, מועצת השרים של ארמניה הסובייטית הצביעה בתמיכה לייסוד מכון לשימור כתבי היד בבניין חדש אשר הוקם, ואשר נקרא על שם הקדוש מסרוב משדוץ, היוצר של האלפבית הארמני, ב-1962. בשנת 1954, האקדמאי הארמני לבון חצ'יקיאן מונה כמנהל המטנדראן.
המטנדראן תוכנן על ידי האדריכל מארק גריגוריאן.
הוא ממוקם צפונית למרכז העיר, למרגלות גבעה קטנה.
הבנייה החלה ב-1945, והושלמה ב-1957. החלק החיצוני נבנה מאבני בזלת, אך חלקי הפנים עשויים מחומרים אחרים כגון שיש.
ב-1960, הוצבו בו פסלים של חוקרי ההיסטוריה הארמנית, טורוס רוזלין, גרגור טטבאצי, אנניה שירקאצי, מובסס חורנאצי, מחיטאר גוש, ופריק.
הפסלים של מסרופ משטוטס ותלמידו ממוקמים מתחת לטרסה של הבניין הראשי.
ב-14 במאי 2009, ביום השנה החמישים של הקמת מטנדראן, פקידי המדינה והכנסייה הארמנית ערכו טקס הנחת אבן הפינה של בניין מכון מחקר, שנבנה בסמוך למטנדראן.
הבנייה הסתיימה ב-2011, ונעשתה על ידי האדריכל ארתור מסצ'יאן, שהחל לעבוד על העיצוב של הבניין החדש בסוף שנות ה-1980.
המטרות העיקריות של מטנדראן הן 1) שימור, שחזור, ורפרודוקציה של כתבי יד; 2) רכישת כתבי יד; 3) ארגון וקיטלוג של כתבי יד ארמניים; ו-4) הפצה ופרסום של כתבי יד ארמנים משמעותיים מבחינה היסטורית בשפות אחרות מאשר ארמנית.
ב-1941, החל המכון להוציא לאור כתב עת רשמי, "בנבר מטנדראני", אשר מלווה באבסטרקטים ברוסית וצרפתית.
המטנדראן מחזיק אוסף של כמעט 17,000 כתבי יד ו-30,000 מסמכים אחרים אשר מכסים מגוון רחב של נושאים כגון תאולוגיה, פילוסופיה, היסטוריוגרפיה והיסטוריה, גאוגרפיה, דקדוק, אמנות ותולדות האמנות, רפואה ומדע.
בנוסף לאוסף כתבי היד הארמנים, למטנדראן יש אוסף גדול של מסמכים היסטוריים המונים מעל 2,000 בשפות כמו ערבית, פרסית, עברית, יפנית וגם רוסית.
אוסף המטנדראן של כתבי יד עתיקים נרשם על ידי אונסק"ו בתוכנית זיכרון עולם בשנת 1997 מתוך הכרה במשמעותו לעולם.
האוסף הארמני של המטנדראן הוא עשיר בכתבי יד העוסקים בכל התחומים של מדעי הרוח, אבל במיוחד היסטוריוגרפיה ותאולוגיה/פילוסופיה.
כתביהם של היסטוריונים קלאסיים ושל ימי הביניים, מובסס חורנאצי, יגישה ואריסטאקס לסטיברצי נשמרים בו, וכך גם כתבים משפטיים, פילוסופיים ותאולוגים של דמויות ארמניות בולטות אחרות.
הכתבים של גרגור נרקאצי ונרסס שנורהאלי שנשמרו במטנדראן מהווים את אבן הפינה של הספרות הארמנית של ימי הביניים.
האוסף הארמני כולל גם 2,500 כתבי יד מאוירים, אשר כוללים דוגמאות בולטות כמו הבשורה האצ'מיאדזינית (989) בשורות מוגני (1060).
כתב יד בולט נוסף הוא אוסף הדרשות של מוש, שנכתב בשנים 1200–1202 במנזר אבאק בירזנקה (ארזינג'אן המודרנית), אשר מידותיו 55.3 ס"מ על 70.5 ס"מ, שוקל 27.5 ק"ג, ומכיל 603 דפי קלף מעור עגל.
הספר נמצא על ידי שתי נשים ארמניות במנזר ארמני נטוש באימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, בתקופת רצח העם הארמני.
מכיוון שהוא היה כבד, הן חילקו אותו לשניים, עטפו וקברו חצי אחד ואת השני נשאו עמן לגאורגיה.
כמה שנים מאוחר יותר, שוטר פולני מצא את החצי שנקבר, ומכר אותו לקצין בבאקו.
הוא בסופו של דבר מצא את דרכו לארמניה ושני החצאים אוחדו.
ב-2017 יצא קטלוג של יותר מ-300 כתבי יד מתוך מה שנקרא "האוסף החדש", מסמכים מן המאה ה-11 ועד המאה ה-19.
מטס יובל המאה לחיל האוויר המלכותי נערך בשמי לונדון בירת בריטניה בצהרי ה-10 ביולי 2018. המטס התקיים במסגרת האירועים לציון מלאת מאה שנים להקמת חיל האוויר המלכותי ב-1 באפריל 1918. במטס, אחד הגדולים שנערכו בשמי לונדון, השתתפו 103 כלי טיס וצפו בו רבבות צופים.
המטס נערך מאה ימים לאחר יום השנה להקמת חיל האוויר המלכותי.
כלי הטיס טסו בנתיב שחלף מעל שדרת המאל וארמון בקינגהאם.
המלכה אליזבת השנייה ובני משפחת המלוכה צפו במטס מן המרפסת הקדמית של הארמון.
במאל, שקושט בדגלי בריטניה וחיל האוויר המלכותי, הצטופפו כ-65 עד 70 אלף איש (לפי הערכת המשטרה) כדי לחזות במטס.
בבוקר המטס נערך טקס לכבוד מלאת מאה שנים לייסוד חיל האוויר המלכותי בכנסיית וסטמינסטר בלונדון.
נכחו בו 2,200 איש וביניהם המלכה, בני משפחת המלוכה, פוליטיקאים, אנשי צבא וותיקי חיל האוויר המלכותי.
בהמשך היום נערך במאל מצעד של כאלף חיילי חיל האוויר המלכותי.
המלכה העניקה בחצר הקדמית של ארמונה דגל מלכותי חדש לחיל ונשאה נאום.
בשעה 13:00 החל המטס, לצלילי מוזיקה שניגנה תזמורת חיל האוויר המלכותי בחצר הארמון.
לאחר המטס נערך בחצר הארמון מסדר כבוד של חיילי החיל.
כמו כן הונחו זרים למרגלות אנדרטת חיל האוויר המלכותי בעיר.
כלי הטיס שהשתתפו במטס הסתדרו במבנים מצפון-מזרח ללונדון, ומשם פנו לעבר אזור המטס בקבוצות, שחלפו מעל המאל והארמון בהפרש של 30 שניות זו מזו.
המטס מעל הבירה נמשך כעשר דקות.
המטס כלל כלי טיס מ-24 דגמים.
היו אלו כלי טיס מודרניים וכן מטוסים היסטוריים ממלחמת העולם השנייה, המוטסים על ידי גף הזיכרון לקרב על בריטניה.
ההכנות למטס נמשכו 11 חודשים ב-14 בסיסים של החיל.
כלי הטיס שלמטה השתתפו במטס, לפי סדר הופעתם:
לאחר שחלפו בשמי לונדון פנו כלי הטיס לשלושה כיוונים:
המטוסים הקלים חלפו מעל מוזיאון חיל האוויר המלכותי בהנדון
מטוסי הקרב חלפו מעל נמל התעופה הית'רו ומעל וינדזור
המטוסים הכבדים חלפו מעל אנדרטת נעדרי חילות האוויר ברנימיד.
מטס או מפגן אוויר הוא טיסה טקסית, שמבוצעת על ידי קבוצת מטוסים במבנה או מטוס בודד.
מטס מבוצע בדרך כלל באירועים לאומיים כגון חגיגות ימי עצמאות, או בימי הולדת של בני בית המלוכה, וגם בהלוויות וטקסי זיכרון בולטים.
פעמים רבות מתקיים מטס במקביל לתהלוכות.
במדינות רבות מבוצעים המטסים על ידי צוות אווירובטי מיוחד של חיל האוויר שמתמחה בביצוע מטסים.
בישראל נכלל מטס במצעדי צה"ל שנערכו ביום העצמאות.
לאחר ביטול המצעד היבשתי ממשיכים להתקיים מטסים ביום העצמאות.
מטס נערך גם כחלק מטקס הסיום של קורס טיס.
מטס לא שגרתי היה מטס חיל האוויר מעל אושוויץ, שבו טסו שלושה מטוסי F-15 איגל של חיל האוויר הישראלי מעל מחנה ההשמדה אושוויץ שבפולין.
נהר מטנוסקה הוא נהר שאורכו כ-121 ק"מ, הנמצא באלסקה, שבארצות הברית.
מקור של הנהר הוא קרחון מטנוסקה והוא נשפך למפרץ קוק כ-40 ק"מ מאנקורג'.
שם הנהר מבוסס על מילה רוסית Med - שפרושה נחושת.
בחלק התחתון של הנהר יש מקומות המתאימים לחקלאות, דבר נדיר באלסקה.
במקביל לנהר נסלל כביש מהיר ובמספר מקומות לאורך הנהר נבנו גשרים של מסילת רכבת.
הנהר הוא מקום חביב לחובבי מים לבנים שמשתמשמים בעיקר בקיאקים.
מטס יום העצמאות הוא מטס שנערך מדי שנה ביום העצמאות בישראל.
במטס משתתפים כלי טיס של חיל האוויר: מטוסי קרב, מסוקים, מטוסי תובלה ותדלוק, מטוסי הדרכה, מטוסי סיור ובקרה ולאחרונה כלי טיס מאוישים מרחוק.
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי מבצע מטס אווירובטי.
גם מסוקי היחידה האווירית של משטרת ישראל ומטוסים של חברות תעופה ישראליות משתתפים במטס.
בעבר נכלל המטס במצעדי צה"ל שנערכו ביום העצמאות.
לאחר ביטול המצעד היבשתי, ממשיכים להתקיים המטסים באופן עצמאי או בשותפות עם משט חיל הים.
מאז סיומה של מלחמת העצמאות ועד ל-1969 נהגו לקיים את מצעד צה"ל כחלק מחגיגות יום העצמאות, בו הציג צה"ל את יכולתיו ואת כליו שהשתפרו משנה לשנה.
חלק נכבד מאותו מצעד כלל את מטס חיל האוויר.
לדברי מוטי חבקוק שהיה ראש תחום היסטוריה ומידע, במחלקת תכנון וארגון בלהק ראש המטה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל המטס עף מעל המתחם והרחובות בהם התקיים המצעד הקרקעי.
עם זאת, מנהג זה הופסק עם חלוף השנים וכיום מטוסי חיל האוויר עוברים מעל שמי הארץ במסלול עצמאי ושונה ממסלול המצעד הצבאי.
ב-1973, ביום העצמאות ה-25 של מדינת ישראל התקיים מצעד צה"ל האחרון וזאת אחרי 4 שנים שלא התקיים.
המצעד התקיים בירושלים ולקחו בו חלק כ-400 מטוסים ובשל כך היה המטס הגדול ביותר מאז הכרזת העצמאות.
ב-1998, בחגיגות שנת ה-50 למדינה השתתפו לראשונה במטס, מטוסים של חילות אוויר ממדינות זרות מרחבי העולם, שלקחו חלק במפגן ראווה מול חופי תל אביב-יפו.
ב-2012 השתתפו במטס מטוסי סופה, קרנף, ראם, בז ומסוקי היסעור.
בתקשורת תועדו המטוסים משאירים שובל לבן מעל בניין האופרה שבתל אביב-יפו.
ב-2017 לקחו חלק במטס, מטוסי ה-F-35 שהגיעו לידי חיל האוויר חודשים ספורים לפני קיום המטס, מלבד מטוסי ה-F35 גם מטוסי שמשון, צופית, F-15, F-16, נחשון וראם.
ב-2018 (יום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל) הוחלט בצה"ל בפעם השנייה כי המטס יכלול גם כלי טיס של חילות אוויר זרים וזאת לצד עשרות מטוסים ומסוקים של צה"ל.
במטס זה לקחו חלק מטוס F-16 של חיל האוויר היווני, מטוס תובלה מסוג C-17 של חיל האוויר הפולני, מטוס תובלה מסוג C-295 של חיל האוויר הקנדי, מטוסי תובלה מסוג C-130 של חיל האוויר הבריטי ושל חיל האוויר האוסטרי ואף מטוס יורופייטר טייפון של חיל האוויר האיטלקי.
למטס הצטרפו גם מטוסי הכיבוי אייר טרקטור AT-802F ומסוקי איירבוס H125 ("כחל") החדשים של היחידה האווירית של משטרת ישראל, מטוס בואינג 787 של "אל על" ומטוסי האמבראר E-195 ובואינג 757, של "ארקיע".
והוצגו מפגני צניחה מול מספר חופים בארץ.
ב-2020 ועל רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל המטס צומצם כך שהשתתפו בו רק הצוות האווירובטי של חיל האוויר.
ארבעה מטוסי עפרוני ציירו לבבות בשמי ישראל, מעל בתי החולים כאות הזהדות עם הצוותים הרפואיים שטיפלו בחולי הקורונה.
ב-2021 כלל המטס לראשונה אזורים חדשים, ביהודה ושומרון, בהם גוש עציון, מודיעין עילית וביתר עילית.
המטס כלל גם כלי טיס מהיחידה האווירית של משטרת ישראל: מטוסי אייר טרקטור AT-802 ("מָטָר"), ומסוקים איירבוס H125 ("כחל") ואיירבוס H145 ("דוכיפת").
ב-2021, לראשונה מאז 1987, השתתפו במטס מטוסי התעשייה האווירית, מטוס האבטיפוס מסוג B777-300ER ושני מטוסי גאלפסטרים G280. כמו כן, השתתף במטס מטוס בואינג 400–747 של חברת ק.א.ל..
ב-2022 עבר לראשונה המטס גם מעל חברון, וכן השתתף בו גם כלי טיס מאויש מרחוק מסוג "איתן" (Heron TP).
ב-2023, לרגל יום העצמאות ה-75 למדינת ישראל, השתתפו במטס כמה מטוסים מצבאות זרים – ארצות הברית (עם F-16), גרמניה, בריטניה ואיטליה (עם יורופייטר טייפון), זאת כסימן לשותפות והקשר הייחודי בין ישראל למדינות האלה.
המטוסים הזרים יטוסו בשמי הארץ כאשר הם מלווים במטוסי חיל האוויר הישראלי.
ב-2024 הוחלט לבטל את מטס ומשט יום העצמאות, בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
ב-2025 הוחלט לבטל שנית את מטס ומשט יום העצמאות, בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
ביחידת אופק של חיל האוויר פותחו אפליקציה ואתר אינטרנט המאפשרים מעקב אחר המטס בזמן אמת ולמידע על כלי הטיס המשתתפים בו.
מטעה כחול-קווים (שם מדעי: Plagiotremus rhinorhynchos) הוא מין של דג ממשפחת הקרנוניים, החי בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט לאורך האזור האינדו-פסיפי.
דג זה מתחקה אחרי הדג נקאי אילתי, ממשפחת השפתוניים המצוי באזור חיותו.
דג זה מגיע לאורך של 12 סנטימטרים בקירוב והוא בעל גוונים צהובים ועליהם פסים אופקיים כחולים.
חלקם בעלי גוונים שחורים ועליהם פסים אופקיים כחולים כשהזנב והסנפירים צהובים.
הדג יכול להבריק את צבעי הפסים הכחולים כשהוא מחפש מזון ובניגוד למרבית הקרנונים הוא יכול לשחות ביעילות במים מעל הקרקעית, אף שלרוב הוא נח בין תעלות או חורים בסלע או באלמוגים.
דמיון והבדל ביחס לדג הנקאי
הדג דומה במראהו וצורת שחייתו לדג הנקאי, המנקה דגים אחרים מטפילים.
עם זאת בניגוד אליו הוא לא אוכל טפילים ועור מת, אלא מתנהג בעצמו כטפיל על דגים אחרים, מהם הוא קורע פיסות בשר קטנות.
הוא בעל אופיואיד ארס חלש המעמעם את הפגיעה בקורבנותיו, כשלחץ הדם שלהם יורד מעט והמטעה יכול להימלט מהם במהירות.
חלק מהדגים מזהים אותו ולא מתקרבים לתחנות ניקוי בסביבתו.
הצלחתו של הדג תלויה ביחסים מול הנקאי האילתי - בדומה לחקיינות בטסיאנית היא תלויה בכך שהמחוקה (הנקאי) יעלה בשכיחותו בהרבה על המחקה (המטעה), אחרת הדגים יקשרו בין הנקאים לטפיליהם ויימנעו מקרבה לעמדות הניקוי.
מטען סוללות (ובקיצור: מטען) הוא מכשיר המטעין אנרגיה בסוללה נטענת על ידי הזרמת זרם חשמלי דרכה.
אופי הטעינה (כמות המתח או הזרם בפרק זמן מסוים, ועוד) תלוי בגודל ובסוג הסוללה הנטענת.
לחלק מסוגי הסוללות יש סבילות גבוהה לטעינת יתר, לאחר טעינה מלאה של הסוללה, כך שניתן להטעין את הסוללה מחדש על ידי חיבור למקור מתח קבוע או מקור זרם קבוע, בהתאם לסוג הסוללה.
מטענים פשוטים מסוג זה חייבים להתנתק ידנית בתום מחזור הטעינה.
בסוגי סוללות אחרים נעשה שימוש בטיימר כדי לסיים את הטעינה כאשר היא אמורה להסתיים.
סוגי סוללות אחרים אינם יכולים לעמוד בטעינת יתר שעלולה לגרום לחימום יתר או אף לפיצוץ.
למטען עשויים להיות מנגנוני חישת טמפרטורה או מתח, ומיקרו-בקר כדי להתאים את זרם הטעינה והמתח בצורה בטיחותית, לקבוע את מצב הטעינה ולנתק בסיום הטעינה.
מטענים עשויים להעלות את מתח המוצא באופן פרופורציונלי לזרם, כדי לפצות על עכבה בחוטי החשמל.
מטען טפטוף מספק כמות קטנה יחסית של זרם, המספיקה רק כדי לנטרל פריקה עצמית של סוללה שאינה פעילה לאורך זמן.
סוגי סוללות מסוימים אינם יכולים לסבול טעינת טפטוף; ניסיונות לעשות זאת עלולים לגרום להם לנזק.
סוללות ליתיום-יון אינן יכולות להתמודד עם טעינת טפטוף בלתי מוגבלת.
הטענה על ידי מטען בטעינה איטית עשויה לארוך מספר שעות על מנת להשלים את הטעינה.
הטענה על ידי מטען בקצב טעינה גבוה עשויה להחזיר את רוב הקיבולת החשמלית הרבה יותר מהר, אולם ישנם סוגי סוללות שאינם מסוגלים לסבול קצב טעינה גבוה.
סוללות מסוג זה דורשות ניטור אקטיבי של הסוללה על מנת להגן עליה מכל שימוש שעלול להזיק לה.
רכב חשמלי זקוק באופן אידיאלי למטענים בקצב גבוה.
התקנת מטענים כאלה היא אחד האתגרים העומדים בפני רכבים חשמליים.
קצב טעינה ופריקה של מטענים מסומן לרוב כ- C או C-rate, שהוא מדד לקצב הטעינה או הפריקה של סוללה ביחס לקיבולת שלה.
קצב ה-C מוגדר כזרם הטעינה או הפריקה חלקי קיבולת הסוללה לאחסון מטען חשמלי.
אמנם לעיתים נדירות מצוין במפורש כי יחידת קצב ה-C היא h −1, שהוא שווה ערך לקביעת יכולת הסוללה לאחסן מטען חשמלי ביחידת שעה כפול הזרם באותה יחידה, כמו זרם הטעינה או הפריקה.
קצב ה-C לעולם אינו שלילי, כך שהקביעה אם הוא מתאר תהליך טעינה או פריקה תלויית הקשר.
לדוגמה, עבור סוללה בקיבולת של 500 מיליאמפר לשעה, קצב פריקה של 5000 מיליאמפר (כלומר, 5A) מתאים לקצב C של 10C, כלומר זרם כזה יכול לפרוק 10 סוללות כאלה בשעה אחת.
כמו כן, עבור אותה סוללה זרם טעינה של 250mA מתאים לקצב C של C/2, כלומר זרם זה יגדיל את מצב הטעינה של סוללה זו ב-50% תוך שעה אחת.
הפעלת זרם דרך סוללות מייצרת חום פנימי, פרופורציונלי בערך לזרם המעורב.
אם תהליך הטעינה הוא אנדותרמי (כמו במקרה של סוללות מסוג Ni-Cd , בעוד שטעינת סוללות ניקל-מתכת הידריד היא אקסותרמית) תהליך הטעינה מקרר בתחילה את הסוללה, אך כשהיא מגיעה לטעינה מלאה, אפקט הקירור נפסק, והתא מתחיל להתחמם.
זיהוי עליית טמפרטורה של 10 מעלות צלזיוס היא אחת הדרכים לקבוע מתי להפסיק את הטעינה.
תאי סוללה שנבנו כדי לאפשר קצב C גבוה מהרגיל חייבים לספק חימום מוגבר.
אבל דירוג C גבוה אטרקטיבי למשתמשים, מכיוון שניתן לטעון סוללות כאלה מהר יותר, ולהפיק תפוקת זרם גבוהה יותר בשימוש.
קצב C גבוה בדרך כלל מחייב את המטען לנטר בקפידה פרמטרים של הסוללה, כגון מתח מסוף וטמפרטורה, כדי למנוע טעינת יתר וכך נזק לתאים.
קצב טעינה כה גבוה אפשרי רק בכמה סוגי סוללות.
סוגים אחרים ייפגעו או אולי אף יתחממו יתר על המידה ויעלו באש.
חלק מהסוללות עלולות אפילו להתפוצץ.
לדוגמה, סוללת עופרת-חומצה לרכב טומנת בחובה מספר סיכוני פיצוץ.
סוג חדש יותר של מטען ידוע כמטען מוצק.
סוג זה יודע להתגבר על המגבלות של סוללות נוזליות.
המטען הפשוט ביותר פועל על ידי אספקת מתח קבוע ישר לסוללה הנטענת, באופן רציף או בפעימות.
מטען פשוט בדרך כלל אינו משנה את התפוקה שלו בהתבסס על זמן הטעינה או הטעינה בסוללה.
מטען מסוג זה אמנם זול יותר, אך מוגבל ביכולותיו.
למטען פשוט שתוכנן בקפידה ייארך לרוב זמן ממושך יותר לטעון סוללה, מכיוון שהוא מוגדר לשימוש בקצב טעינה נמוך יותר ובטוח יותר.
עם זאת, סוללות רבות שנותרו על מטען פשוט זמן רב מדי עשויות להיחלש או אף להיהרס עקב טעינת יתר.
מטענים אלה משתנים גם בכך שהם יכולים לספק מתח קבוע או זרם קבוע לסוללה.
למטענים פשוטים המופעלים על ידי AC יש בדרך כלל זרם אדווה ומתח אדוות גבוהים בהרבה מאשר סוגים אחרים של מטעני סוללות, מכיוון שהם מתוכננים ומיוצרים בזול.
באופן כללי, כאשר זרם האדוות נמצא ברמת המומלצת של יצרן הסוללה, גם מתח האדוות יהיה בטווח המומלץ.
זרם האדוות המרבי עבור סוללת VRLA טיפוסית הוא 5 אמפר.
כל עוד זרם האדוות אינו מוגזם (יותר מפי 3 עד 4 מהרמה המומלצת על ידי יצרן הסוללות), אורך החיים הצפוי של סוללת VRLA טעונה אדווה יהיה בטווח של 3% מחייה של סוללה קבועה טעונה DC.
מטען מהיר עושים שימוש במנגנוני בקרה כדי לטעון במהירות את הסוללה מבלי לפגוע באף אחד מהתאים שבה.
ניתן לבנות את מנגנוני הבקרה בסוללה (בדרך כלל לכל תא) או ביחידת הטעינה החיצונית, או לפצל בין שניהם.
לרוב המטענים הללו יש מאוורר קירור כדי לשמור על טמפרטורת התאים ברמות בטוחות.
רוב המטענים המהירים מסוגלים גם לפעול כמטענים רגילים ללילה, אם משתמשים בהם עם תאי NiMH סטנדרטיים שאין להם את מנגנוני הבקרה המיוחדים.
על מנת להאיץ את זמן הטעינה ולספק טעינה רציפה, מטען חכם מנסה לזהות את מצב הטעינה ומצב הסוללה, ומחיל שיטת טעינה בת 3 שלבים: השלב הראשון מכונה "קליטה בתפזורת"; זרם הטעינה יישמר גבוה וקבוע ומוגבל על ידי קיבולת המטען.
כאשר המתח בסוללה מגיע למתח הגז שלו (2.22 וולט לתא) המטען עובר לשלב השני, והמתח נשמר קבוע (2.40 וולט לתא).
הזרם הנמסר ירד במתח הנשמר, וכאשר הזרם יגיע לפחות מ-0.005C, המטען נכנס לשלב השלישי שלו ותפוקת המטען תישמר קבועה ב-2.25 וולט לתא.
בשלב השלישי, זרם הטעינה קטן מאוד 0.005C ובמתח זה ניתן לשמור על הסוללה בטעינה מלאה ולפצות על פריקה עצמית שלה.
מטען חכם יכול להגיב למצב הסוללה ולשנות את הפרמטרים של הטעינה שלו בהתאם, בעוד שמטען רגיל מפעיל מתח קבוע.
סוללה חכמה, המכילה שבב מחשב ומתקשרת דיגיטלית עם המטען לגבי מצב הסוללה, דורשת מטען חכם.
אולם חלק מהמטענים החכמים יכולים להטעין גם סוללות רגילות חסרות כל אלקטרוניקה פנימית.
זרם המוצא של מטען חכם תלוי במצב הסוללה.
מטען חכם עשוי לנטר את המתח, הטמפרטורה או זמן הטעינה של הסוללה כדי לקבוע את זרם הטעינה האופטימלי או לסיים את הטעינה.
עבור סוללות Ni-Cd ו־NiMH, המתח של הסוללה עולה באיטיות במהלך תהליך הטעינה, עד שהסוללה נטענת במלואה.
לאחר מכן המתח יורד, וכך המטען החכם מזהה שהסוללה טעונה במלואה.
מטענים כאלה מסומנים לעיתים קרובות כמטען ΔV, "דלתא-V", או לפעמים "שיא הדלתא", מה שמצביע על כך שהם עוקבים אחר שינוי מתח.
מצב זה עלול לגרום למטען החכם לא לזהות שהסוללה כבר טעונה במלואה, ולהמשיך בטעינה, מה שעלול להוביל לטעינת יתר.
לפיכך מטענים חכמים רבים עושים שימוש במגוון מערכות ניתוק כדי למנוע טעינת יתר.
מטען חכם טיפוסי מטעין סוללה במהירות של עד כ-85% מהקיבולת המרבית שלה תוך פחות משעה, ולאחר מכן עובר לטעינת טפטוף, שאורכת מספר שעות כדי למלא את הסוללה לקיבולת מלאה.
מֶטָפוֹרָה (מיוונית: μεταφορά; צירוף של התחילית מטא (μετά = אחרי, מעבר) והפועל פראין (φέρειν = לסחוב, לשאת)) היא אמצעי לשוני שנעשה בו שימוש על מנת להאיר מושג אחד בתכונותיו של מושג אחר.
פירוש המשפט "X הוא מטפורה ל-Y" הוא ש-Y מתואר על ידי תכונותיו של X.
במינוח המקובל לתיאור היחסים בין שני האיברים, X נקרא "תחום המקור" ו-Y נקרא "תחום היעד".
למטפורות יש חשיבות תקשורתית וקוגניטיבית משום שהן מביעות, משקפות ומחזקות דרכים שונות להבנת ההיבטים השונים בחיי האדם.
כל מטפורה מבוססת על אנלוגיה, קשר של דמיון, בין שדה סמנטי אחד לאחר.
המטפורה מצהירה על דמיון בין התחומים, שאינו נמצא במשמעות הישירה שלהם, ולכן ההשוואה המטפורית אינה נכונה עובדתית, אלא רק בהקשר מופשט של השאלת תכונה או תכונות מתחום המוצא לתחום היעד.
עם זאת, בניגוד לדימוי, אין במרבית המטפורות מילת השוואה ("כמו", "כ", "דומה ל" וכו'), ולרוב לא מצוינות אף התכונה או התכונות המשותפות לשני השדות הסמנטיים.
כך, לדוגמה, במשפט "דן הוא שועל" לא מצוינת אף מילת השוואה בין "דן" לבין "שועל", ואף לא מצוינות התכונה או התכונות המשותפות לשמות עצם אלו.
ייתכן כי דן הוא אכן שועל ותו לא, ואז אין המדובר במטפורה כלל ועיקר.
מאידך, דן גם יכול להיות ערמומי כשועל או, לחלופין, זריז כשועל, או גם וגם.
נמען המטפורה משלים לבדו הן את מילת ההשוואה והן את התכונות האנלוגיות.
בהקשרים של תורת הספרות משתמשים לעיתים במונח 'מטפורה' או 'מטפוריקה' לתיאור כלל האמצעים הפיגורטיביים המשמש בטקסט, כולל דימויים ומטונימיות.
מכיוון שאין מסמן מסוים לכך שביטוי הוא מטפורי (מילת ההשוואה לא מופיעה בטקסט), מתעוררת השאלה כיצד בני אדם מאתרים מטפורות ומפענחים אותן.
יש הטוענים כי הקורא מזהה מטפורות באמצעות זיהוי ערך האמת של המשפט המטפורי.
אם, למשל, נתקל קורא במשפט "דן הוא שועל", הוא יזהה את המשפט כשקרי, ולכן יתייג את המשפט כמטפורי, על מנת לשמור על ערך האמת שלו.
לטענה זו שתי בעיות עיקריות.
ראשית, לא כל משפט שקרי אנו מכנים "מטפורה".
המשפט "דן חזק כסוס", לדוגמה, הוא דימוי.
גם המשפט "לחוף הים בתל אביב הגיע אדם בגובה עשרה מטרים" ככל הנראה איננו אמיתי, והוא לא נשפט כביטוי מטפורי.
משפט זה מדגים במשהו את הבעיה השנייה בטענה זו.
בבדיון, כמו בספרות, למשל, ישנו עולם מיוצג, שלא חייב להיות אמיתי.
המשפט "דן הוא שועל", שיחשב מטפורי בעולם מיוצג אחד, עשוי להיחשב כאמיתי בעולם מיוצג אחר, עולם בו דן הוא אכן שמו של שועל.
על פי עקרון שיתוף הפעולה של גרייס, בכל אקט תקשורת מתקיימת הנחה של שיתוף פעולה.
כל דובר מניח שנמענו משתף פעולה עמו, ומתוך כך נוצרים כללי השיח.
אחד מכללי השיח, למשל, הוא כלל הרלוונטיות.
על כל מבע להיות רלוונטי לשיח.
כך, למשל, אם X שואל את Y, "כיצד אני נראה?", ו-Y עונה "מעונן היום", Y הפר את כלל הרלוונטיות.
הפרה של אחד מכללי השיח תוך כדי שמירה על עקרון שיתוף הפעולה מייצרת אימפליקטורה - מובן הנרמז מהשיח, אך לא נאמר במפורש.
בדוגמה הקודמת X יכול להסיק ש-Y רמז לו שהוא לא נראה טוב, מאחר שהוא הפר את כלל הרלוונטיות.
כללי השיח של גרייס משמשים היום בפרגמטיקה, ענף בבלשנות, העוסק בחקר מובנם של מבעים בתוך הקשר.
מאחר שזיהוי מטפורות נעשה, ככל הנראה, באמצעות זיהוי של שני שדות סמנטיים שונים בהקשר מסוים, ייתכן וזיהוי מטפורה נעשה באמצעות זיהוי של הפרת "כלל האיכות" (על כל דובר לומר אמת).
הקורא נתקל בשילובן של שתי מילים המתייחסות לשדות סמנטיים מסוג שונה, בוחן אותן לאור ההקשר (העולם המיוצג, למשל), ואם המשפט אינו אמיתי ביחס להקשר שלו, מתייג הקורא את המשפט כמטפורי.
יותר מאשר באופנים אחרים של העברת מידע מילולי, שנמסרים באופן ישיר מכותב לקורא או מדובר למאזין, מטפורה מחייבת את הקורא או המאזין להיות אקטיבי על מנת לפענח את משמעותה.
המטפורה מציגה לקורא חיבור אנלוגי בין שני פרטים מעולמות סמנטיים שונים, וכדי לפענח את המשמעות האנלוגית הבלתי מפורשת, הקורא צריך לדמות בעיני רוחו את התמונה החדשה שהמטפורה מתארת או להרהר בה, על מנת לנסות לפענח את מהות הדמיון בין הפרטים, ולעיתים לבחור בין היבטי דמיון אפשריים.
הצורך להשתמש לעיתים בדמיון ויזואלי על מנת לפענח מטפורות הוא אחת הסיבות לכך שהשימוש במטפורות נפוץ בספרות.
המטפורה מסייעת להפוך את הקורא לפעיל ולעורר את הדמיון הוויזואלי שלו, ובכך היא משתייכת למשפחת האמצעים הפיגורטיביים.
ישנן לא מעט תאוריות על האופן בו קוראים מפענחים מטפורות.
בין התאוריות הדומיננטיות כיום נמצאת התאוריה של ג'ורג' לייקוף ומרק ג'ונסון.
בספרם, "Metaphors We Live By" ("מטפורות שאנחנו חיים לפיהן"), בדקו חוקרים אלו מגוון מטפורות שונות, שנמצאות בשימוש יומיומי.
הם בדקו ביטויים מטפוריים דוגמת "רגלי ההר", "יחסינו הגיעו לסוף דרכם" וביטויים אחרים, ומתוך ניתוח שלהם הגיעו למסקנה כי מרבית המטפורות שנעשה בהן שימוש, נובעות מתוך מטא-מטפורות, מעין "מטפורות-על" בסיסיות.
המשפט "יחסינו הגיעו לסוף דרכם", לדוגמה, נובע מתוך המטפורה הבסיסית "אהבה היא דרך" (ממנה נובעים גם ביטויים מטפוריים אחרים, נוסח "יחסינו הגיעו לפרשת דרכים", "יחסינו נמצאים בתחילת דרכם" וכדומה).
מתוך ניתוח של מטפורות-על אלו, הגיעו לייקוף וג'ונסון למסקנה כי מרבית המטפורות הן מיפוי של מושג קונקרטי על מושג מופשט.
"אהבה", למשל, היא מושג מופשט, ואילו דרך היא מושג קונקרטי.
מטפורת העל "אהבה היא דרך" מתארת את המושג המופשט באמצעות המושג הקונקרטי, כלומר המושג הקונקרטי והברור מעניק את תכונותיו למושג המופשט.
לטענתם, בני אדם משתמשים במטפורות כאמצעי ללמידה והבנה.
מושגים אבסטרקטיים ומעורפלים כ"זמן", "אהבה" וכדומה, מובנים באמצעות מטפורות-על בסיסיות, המייצרות אנלוגיה בין המופשט למוחשי, ובכך גורמות למופשט להיראות מובן יותר.
גם מטפורות חדשניות לכאורה, הם טוענים, נובעות מאותן מטפורות-על בסיסיות, ומובנות באמצעות פנייה לאותן מטפורות-העל.
מטפורות, לטענתם, וזו אולי טענתם החשובה ביותר בכל הנוגע למחקר מטפורות, קיימות לא רק בשפה, אלא ברמה המושגית.
אנו חושבים ומבינים חלקים נרחבים של המציאות בעזרת מטפורות.
לייקוף וג'ונסון ניסו למפות את סוגי המטפורות שבהן נתקלו.
הם חילקו אותן לשלושה סוגים עיקריים:
מטפורות אוריינטציה - האדם יוצר התאמה בין כיוונים (למעלה ולמטה) לבין תחום מסוים.
הקבלה זו איננה אנלוגית אלא מטונימית.
מטפורות מסוג זה מתארות, למשל, רגשות כעצב ושמחה ("התרוממות רוח", "רוחי נפלה"), בריאות וחולי ("קם מן המתים", "בריאותי נפלה"), שליטה ("אני שולט על המצב") ועמדה חברתית ("קשרים בחלונות הגבוהים", "עלה בסולם הדרגות").
מטפורות אונטולוגיות - תחום המקור (סכימת המשמעות המטפורית) הוא ישויות אונטולוגיות, שקיימות בעולם, והן מבליטות תכונות בתחום יעד (נושא המטפורה.
במשפט "דן הוא שועל" תחום היעד הוא "דן" ותחום המקור הוא "שועל") שקשה לחשוב עליהן ללא מטפורה.
על ידי שימוש במטפורות מסוג זה ניתן לחשוב על תחומים אלו, לכמת אותם וכדומה.
כך, למשל, ביטוי כ"בחלומי" מתייחס לחלום כאל מקום (מילת היחס "ב"), כאל דבר קונקרטי הקיים בעולם.
מטפורות מבניות - מטפורות שבהן תחום מקור אחד מתבנת תחום יעד שונה.
ויכוח מתואר כמלחמה, אהבה כמסע והגוף כמכל.
בנימין הרשב, במאמרו "תורת המטפורה והעולם השירי", דוחה הגבלות על מטפורה למילה בודדת, משפט בודד או ליחידה מוגדרת, בעלת גבולות ברורים בטקסט.
משמעות המטפורה, לטענתו, יכולה להתפרש על תחום רחב יותר מהמקום בו המטפורה מופיעה.
כך, למשל, משפט שנתפס כמילולי יכול להתפרש בהמשך הקריאה כמטפורי, ברגע שהקורא נתקל במידע חדש.
המטפורה איננה יחידה לשונית, טוען הרשב, אלא תבנית סמנטית, שיכולה לא לחפוף ליחידות תחביריות, אלא להתפרש על פני משפטים אחדים.
לטענתו של הרשב מטפורה קיימת רק כאשר הוצמדו יחדיו בטקסט שני תחומי משמעות שונים.
הוא מנסה לבנות תאוריה של המטפורה, שאינה מסתמכת, אם כן, על מבנה תחבירי, אלא על תאוריה סמנטית.
לצורך כך הוא מציע את המושגים "מסגרות רפרור" ו"שדות רפרור".
מסגרת רפרור (בקיצור מס"ר) בנויות משני רפרנטים או יותר, שמאורגנים על פי עיקרון כלשהו.
לדוגמה, הרפרנטים של המילים "כיסא" ו"שולחן" יכולים להיות מאורגנים בטקסט מסוים תחת מסגרת הרפרור "חדר".
מסגרות הרפרור משתמשות בסכמות ידע כלליות (ידע חיצוני לטקסט, כדוגמת "המאה ה-20", "בית", וכדומה), אך הוא מתאר ומגביל אותן בהתאם לשימוש שנעשה בהן בטקסט.
"חדר" היא מילה המתארת דבר מה כללי, והיא מעלה מסגרת רפרור כללית.
עם זאת, בטקסט מסוים יכול להיות מתואר חדר מסוים, שהולך ומקבל במהלך הקריאה עוד ועוד תיאורים.
כך מסגרת הרפרור הכללית הופכת ליותר קונקרטית ומוגבלת לטקסט.
שדות רפרור קיימים ממסגרות רפרור קטנות יותר.
כך, לדוגמה, שדה הרפרור "בית" יכול להיות בנוי בטקסט מסוים ממסגרות רפרור שונות, שכל אחת מהן מתייחסת לחדר אחר בבית.
הן מסגרות הרפרור והן שדות הרפרור הן קטגוריות שבונה הקורא בטקסט, והן משמשות אותו כמסגרות התייחסות.
כלומר, כאשר הקורא נתקל במילים "החדר של שלום", למשל, לראשונה, הוא מקים מסגרת רפרור, בתוכה הוא מארגן את כל הרפרנטים של הדברים הנמצאים בחדר.
כאשר הוא נתקל בצירוף זה בפעם השנייה, אין הוא בונה מסגרת רפרור חדשה, אלא מתייחס למסגרת הרפרור הקודמת, שכבר תוארה.
לטענתו של הרשב, כל מטפורה מורכבת מבסיס וממסגרת משנית, כאשר הבסיס הוא מסגרת הרפרור הקיימת בטקסט, והסכימה המשנית מובנת על פי הבסיס.
במשפט "דן הוא שועל", לדוגמה, אם "דן" בטקסט הוא אדם, ויש לו מסגרת רפרור מסוימת, אז המילה "שועל" היא המסגרת המשנית.
הקורא מייצר אנלוגיה בין הבסיס למסגרת המשנית, ומעניק לבסיס תכונות מהמסגרת המשנית, אולם תכונות שיתאימו לבסיס.
כך, הקורא לא יפענח, במרבית המקרים, את המשפט "דן הוא שועל" כאילו פירושו היה "לדן יש שיניים חדות כשל שועל", מכיוון שתכונה זו לא מתאימה למסגרת הרפרור שהוא בנה לדן.
לעומת זאת, הוא ייקח מתכונות המילה "שועל" דברים שיתאימו לדן, כמו "ערמומיות", "זריזות" וכדומה.
במקרים רבים הקורא אינו מעניק תכונה אמיתית של המסגרת המשנית לבסיס.
קשה להניח כי שועל הוא אכן "ערמומי", אולם זהו דימוי מקובל של השועל.
מרבית הקוראים יודעים זאת, ובכל זאת הם מעניקים תכונה של הדימוי העממי של השועל, במקום תכונה אחרת, שמתקיימת בפועל אצל שועלים.
בסיס יכול לקבל את כל תכונות המשנה של המסגרת המשנית, פרט לתכונה אחת - קיומה.
הקורא לא מניח שהשועל, למשל, קיים בעולם המיוצג, אלא הוא מניח ששועל כלשהו, כמסגרת התייחסות (סכימת עולם מקובלת של "שועל"), אנלוגי לדן קונקרטי בעולם המיוצג בטקסט.
הרשב מדבר במאמרו גם על ריאליזציה של מטפורה.
לטענתו, ריאליזציה של מטפורה מתרחשת כאשר בטקסט מופיעה מטפורה, המורכבת מבסיס וממסגרת משנית, אולם בהמשך הטקסט מקבלת המסגרת המשנית קיום בעולם המיוצג.
בטקסטים מסוימים (בעיקר בשירה מודרנית), מופיעה מטפורה, שמתחילה לקבל ממשות בעולם המיוצג.
אם נמשיך בדוגמה הקודמת, ריאליזציה של המטפורה "דן הוא שועל" יכולה להיעשות באמצעות תיאור קונקרטי של השועל (מסגרת המשנה), והתייחסות לשועל כמו אכן היה קיים בעולם המיוצג.
לאחר הוצאת הספר, "Metaphors We Live By", המשיך ג'ורג' לייקוף לעסוק בחקר המטפורה, ואף בדק את שימושיה כאמצעי רטורי בפוליטיקה.
הוא ניתח את המטפורות ששימשו את ממשל ג'ורג' בוש לפני פרוץ מלחמת המפרץ, וניתח את האופן שבו נעשה שימוש במטפורות, כדי לשכנע את העם האמריקאי לצאת למלחמה כנגד עיראק.
בין השאר, נעשה שימוש במטפורת-העל "המדינה היא אדם".
השתלטותו של סדאם חוסיין על הנפט של כווית תוארה כניסיון לפגוע ב"אספקת הדם" של ארצות הברית.
מאוחר יותר התפתחה, על בסיס מטפורה זו, מטפורה מורכבת יותר, ובה כווית תוארה כנסיכה שבויה בידי רודן אכזר (עיראק), וארצות הברית כנסיך שעליו מוטלת החובה לשחרר אותה.
שימוש במטפורות מסוג זה מצמצם את החברה האמריקאית, שיש בה מגוון דעות שונות וגדושה במספר רב של בני אדם, לכדי דמות אחת, שיש לה אינטרס ברור אחד (להציל את אספקת הנפט, לשחרר את "הנסיכה").
שימושים רטוריים במטפורות נפוצים מאוד, ומשמשים ככלי שכנוע רב עוצמה.
באמצעות שימוש במטפורות מסוימות ניתן לצמצם עם שלם לכדי "אדם" אחד, מטפורי.
כך, לדוגמה, מוכרז כי "העם הצרפתי עושה טעות היסטורית", כמו היה העם הצרפתי אדם בודד, ולא חברה הבנויה ממגוון בני אדם ודעות.
נועם חומסקי, שאף הוא כלייקוף בלשן, הציע (יחד עם אדוארד ס.
הרמן) מודל תעמולה, שמורכב מפילטרים של אמצעי התקשורת, שמונעים מחדשות או מדעות המפירות את המטפורות המושגיות הבסיסיות של הנמענים מלהישמע בזירה הציבורית.
לדעתו, היכולת האנושית הבסיסית לרכוש שפה ולהאמין למטפורות מנוצלת, בתקשורת ההמונים, באמצעות הגבלת טווח וסוג המטפורות להם האזרחים חשופים.
באופן ספציפי, מטפורות שידגישו את ביטחון הרכוש או הפחד מפני קונפליקט עם הרשויות נוטות להיות מודגשות בתקשורת המונים פרטית או של תאגידים.
מטפורות המדגישות את הסיכון של קונפליקט על משאבים או שהן מדגישות הגינות נוטות להיעלם מהתקשורת או שממעיטים מחשיבותן.
מטפורות אינן תופעה המוגבלת לשפה, אלא ניתן למצוא אותן גם בכלים ויזואליים, דוגמת ציור וצילום.
בפרסומות רבות, למשל, משתמשים במטפורות ויזואליות כאמצעי שכנוע.
בין אם פרסומות אלו מציגות זוג נעליים כמו אלו נמצאו בעיצומו של אקט מיני, ובין אם הן מציגות תיק גב, שנראה כמכיל בתוכו איברים פנימיים, המדובר במטפורה, שמייצגת אנלוגיה בין תחום מושגים אחד לתחום מושגים אחר.
במובן מסוים, אם כן, מטפורות ויזואליות בפרסומות אינן שונות ממטפורות שבהן נעשה שימוש בפוליטיקה.
באמצעות אנלוגיה הן מבליטות תכונות מסוימות בחפץ או ברעיון אותו הן מנסות לקדם.
חלק ניכר מהבנת עולם המחשבים נעשה באמצעות מטפורות ויזואליות.
"שולחן עבודה", "סל מיחזור", "תיקיות" וכדומה הם כולן מטפורות ויזואליות בין פונקציות מחשב שונות לדברים קונקרטיים.
מטפורה מתה היא מטפורה שאיננה מפוענחת עוד כמטפורה, אלא מתייחסים אליה כאל ביטוי, כאל מילה.
המטפורה "רגלי ההר" שוב אינה דורשת מהשומע לפענח אותה, אלא היא משמשת כביטוי המציין את חלקו התחתון של ההר.
ייתכן כי מטפורה זו הייתה מטפורה פעילה, אולם בשל הצלחתה היא הפכה לקונוונציונאלית ומשומשת, ושוב אינה דורשת תהליך פיענוח המערב אנלוגיה בין שני תחומי משמעות.
מאחר שהתכונה האנלוגית מונחת על ידי הקורא מראש, ולא מצוינת במפורש בטקסט או בתמונה עצמם, ניתן להחיות מטפורות מתות באמצעות הוספת תכונה אנלוגית שונה מהמקובל או הרחבת המטפורה מעבר למשמעותה המוגבלת בשפה.
במטפורה "שפתיה שושנים", מניח הקורא כי התכונה האנלוגית היא הצבע האדום.
אולם זוהי, כאמור, רק הנחה, המתבססת על ראיית המטפורה כביטוי.
ניתן להחיות מטפורה זו באמצעות הוספת תכונה משווה אחרת: "שפתיה שושנים דוקרות"; כאן נוספת תכונה אנלוגית שאינה מה שציפה לו הקורא והוא נאלץ לשנות את פרשנותו, ו"להחיות" את המטפורה.
המשורר יהודה עמיחי הרבה להחיות מטפורות מתות בשירתו; בשיר 'אל מלא רחמים', למשל, הוא מרחיב את המטפורה המתה של 'מלא רחמים' בכך שהוא מוסיף עליה הסתכלות חיצונית ההופכת את משמעותה ('אלמלא האל מלא רחמים/היו הרחמים בעולם ולא רק בו').
מטפורה שחוקה היא מטפורה שעדיין מפוענחת כמטפורה, אבל נמצאת בשימוש נרחב וכבר אינה מפתיעה ומעוררת פחות עניין.
לדוגמה, המטפורה "פיצח את הסוד" היא עדיין מטפורה שמבוססת על אנלוגיה בין סוד לאגוז, אבל היא שגורה וידועה.
רוב המטפורות השחוקות יהפכו בסופו של דבר למתות.
מטען קלע הוא מטען חבלה בעל מבנה מעוגל המוצב לרוב בצדי דרכים או אל מול המטרה.
הפאה המופנית לעבר המטרה היא בעלת מבנה כיפתי קעור; בעת הפעלת החנ"מ שבתוך המטען היא מתנתקת ומועפת במהירות קדימה בצורת קלע כבד העשוי מתכת.
טווח הקלע עשוי להגיע לעשרות מטרים ולחדור גם רכב קרבי משוריין שאיננו ממוגן בכבדות.
בשתי זירות ידוע שנעשה בו שימוש רב, בלבנון על ידי ארגון החזבאללה נגד כוחות צה"ל, בעיראק על ידי אנשי אל-קאעידה נגד הכוחות האמריקניים ובעזה על ידי החמאס, שם הוא מכונה שוואז.
מטען רסס הוא מטען חבלה בשילוב רסיסים המיועד לפגיעה במטרות לא משוריינות, בעיקר מטרות אדם.
מטען רסס מורכב לרוב מחומר נפץ ומעטפת רסיסים כגון כדוריות מתכת, מסמרים, ברגים, אומים וכיוצא באלו.
הרסס הוא קטלני מאחר שמדובר בקליע קטן וחד - בעל אנרגיה קינטית גבוהה המוקנית לו עקב הפיצוץ - שיכול לחדור רקמות אדם על נקלה.
עוצמת הפגיעה תלויה בכמות חומר נפץ ובסוגו.
ארגוני טרור נוטים להשתמש רבות במטעני רסס בפיגועים בשטחים פתוחים (כגון שוק או רחוב), וזאת עקב הרסיסים הרבים אשר מגדילים את רדיוס הפגיעה.
בפיגועים במקומות סגורים (כגון אוטובוס או מסעדה) נוטים להשתמש יותר במטעני הדף אשר יעילותם בשטח פתוח קטנה.
יתרונם של מטעני הרסס היא הגדלת הקטלניות של פיצוץ המטען בלב אוכלוסייה צפופה, חסרונם הגדול הוא שניתן לגלות את המטען באמצעות גלאי מתכות.
מטעני רסס קיימים גם בתחמושת צבאית, בין השאר ברימוני יד, מוקשי נ"א, פצצות מצרר ופגזי פלאשט.
רובה ה-shotgun יורה תחמושת המורכבת מתרמיל המכיל הרבה כדוריות עופרת קטנות שמתפזרות בעת הירי, ובמובן מסוים זו תחמושת רסס.
מטען צד הוא סוג של מטען חבלה המוטמן בצידי דרכים וצירי תנועה, ומטרתו היא לפגוע בכלי רכב או בבני אדם העוברים במקום.
המטען עשוי להיות פסיבי (מופעל מעצמו כאשר חולף משהו בסביבתו) או אקטיבי (מופעל על פי החלטה של מפעילו).
גודלו של מטען צד משתנה בהתאם למטרה: כאשר כלי הרכב ממוגנים יש צורך במטען גדול.
כדי לפגוע ברכב קרבי משוריין, בדרך כלל משתמשים במטען קלע.
זהו מטען צד חזק במיוחד היורה גוש מתכת כבד בעוצמה אדירה על הרכב ונחשב למסוכן למדי.
מטעני צד רבים מוסווים (מחופשים לחלק מהסביבה כגון סלע) או מוסתרים (למשל: נטמנים בתוך צמחייה גבוהה) על מנת שהרכב הבא לא יוכל לזהות אותם ולעצור לפני שהוא מגיע לטווח הפגיעה שלהם.
מטעני צד מופעלים בשיטות שונות:
ידנית - בסביבת המטען מסתתר מפעיל שתפקידו לצפות בציר ולהפעיל את המטען ברגע שעובר לידו כלי רכב:
אוטומטית - המטען כולל מנגנון שיפעיל אותו באופן אוטומטי בתגובה לגירוי מסוים מהסביבה:
פס דריכה - נסיעת רכב כבד על הפס גורמת להפעלת המטען
תיל מעידה - קטיעת התיל או משיכתו גורמת להפעלת המטען
חיישן (מספר סוגים) - חיישן מגלה את המטרה ומפעיל את המטען
לכל שיטה יש את היתרון והחסרון שלה.
הפעלה ידנית היא אמינה יותר וקשה הרבה יותר לשיבוש, ברם נוכחות של המפעיל קרוב למטען מגדילה את הסיכוי לגילויו וכן לפגיעה במפעיל בנוסף לסילוק המטען.
להפעלה אוטומטית יש את היתרון שלא צריך לתכנן מארב ושהמטען יכול לחכות פרקי זמן ארוכים למטרה מזדמנת.
חסרונה של שיטה זו בכך שעל מנת להפיק את מרב הפוטנציאל מהמטען, יש צורך בשיקול דעת של מפעיל אנושי.
מה גם, שמטען הצד יכול לפגוע באזרחים או כוחות ידידותיים או לא מעורבים.
מטעני צד מהווים איום מסוכן במתארי עימות נמוך עצימות ובסכסוכי המאה ה-20 והמאה ה-21 עדיין מהווים אמצעי קטלני בידי כוחות הגרילה וארגוני הטרור.
נגד חיילי צה"ל הופעלו מטעני צד ברצועת הביטחון בדרום לבנון, ומאוחר יותר גם באינתיפאדה השנייה (בעיקר ברצועת עזה).
כדי להתמודד עם מטעני הצד, פיתח צה"ל סדרה של נגמ"שים כבדים מבוססי-צנטוריון שצוידו באמצעים הנדסיים לפתיחת צירים והיו ממוגנים כנגד מטעני צד.
בנוסף, פיתחו בישראל אמצעים הנדסיים שונים כנגד מטענים אלה הכוללים גלאים, מגובים וכן שבשים אלקטרומגנטיים המונעים את הפעלת המטען מרחוק.
נכון לשנת 2005, התמודדו הכוחות המזוינים של ארצות הברית עם אותה בעיה בעיראק ועשרות אבדות נגרמו להם ממטעני צד בדרכים.
לשם כך פנו האמריקנים לישראל כדי לקנות פתרונות: הן בתחום מיגון הרכב והן בתחום ההנדסה הקרבית.
האמריקנים מפתחים גם הם אמצעים הנדסיים לטפל במטענים אלה.
מטפלזיה פירושה שינוי הפיך ברקמה הנגרם כאשר סוג תא בוגר אחד מוחלף על ידי סוג תא בוגר אחר.
ההחלפה נגרמת פעמים רבות עקב חשיפה לגירוי מתמיד כתוצאה מדלקת או חשיפה לחומרים כימיים.
המטפלזיה מאפשרת לגוף להחליף את הרקמה הנחשפת לתנאים הקשים בתאים עמידים יותר.
בניגוד לדיספלזיה מטפלזיה אינה נחשבת כשלב קדם סרטני כיוון שלא מעורבים בה מוטציות, בנוסף בניגוד לדיסלפסיה במטפלזיה תאים בוגרים מסוג אחד לא מתמיינים לתאים מסוג שונה, אלא תאי פרקורסור (תאי גזע) מתמיינים לתאים מסוג שונה.
מטען צינור הוא מטען חבלה מאולתר המשמש לרוב בידי ארגוני טרור ומחתרות המורכב מצינור קשיח, לרוב מפלדה, שממולא באבק שרפה או בחומר נפץ מאולתר, עם שתי אטימות בשני קצותיו וחור קטן באחת האטימות, עבור פתיל או חוט חשמל ונפץ שיצית את אבק השריפה או חומר הנפץ.
השימוש בצינור ברזל קשיח ובאטימה בקצותיו נועד להגביר את אפקט הפיצוץ.
מטעני צינור מסוכנים בעיקר בשל הקלות שבה ניתן להשיג את הרכיבים הדרושים להרכבתם.
בשונה מהתקני נפץ תקניים, בהם פיזור הרסס יעיל, הרסיסים הנוצרים כתוצאה מפיצוץ מטען צינור אקראיים בגודלם ובתבנית פיזורם.
מטען צבע, בפיזיקת חלקיקים, הוא תכונה פיזיקלית המתקשרת לכוח הגרעיני החזק בתורת הכרומודינמיקה הקוונטית.
תכונה זו מאפיינת קווארקים וגלואונים.
תכונה זו אנלוגית בצורה מסוימת לתכונה אחרת – המטען החשמלי, אך שונה ממנה בהיבטים טכניים רבים עקב היותו של המודל המתמטי של כרומודינמיקה קוונטית מסובך יותר.
לתכונה זו אין קשר לתכונת ה"צבע" המוכרת מחיי היומיום, מה גם שלצבע הנראה אין משמעות בסדרי גודל של גרעין האטום.
שם זה נבחר לייצוג תכונה זו היות שלתכונה זו ישנם שלושה "סוגים" בדומה לשלושת צבעי היסוד המוכרים מחיי היומיום – אדום, ירוק וכחול.
בשנת 1964, מעט לאחר שהוצע לראשונה קיומם של הקווארקים, הציע המדען האמריקאי אוסקר גרינברג את קיום תכונה זו כדי להסביר את הסתירה שהתקיימה, לכאורה, עם עקרון האיסור של פאולי.
לפי התורה הכרומודינמית, כל קווארק יכול לקבל אחד משלשה צבעים: אדום (r), ירוק (g) או כחול (b) וכל אנטי־קווארק יכול לקבל אחד מה"אנטי־צבעים" אנטי־אדום, אנטי־ירוק או אנטי־כחול (ar או ag או ab).
באופן דומה, מטענו של כל גלואון מורכב משילוב בין שני צבעים, כך שייתכנו 9 צירופים שונים, כאשר בפועל התגלה כי ייתכנו 8 צירופים בלבד.
בכימיה, מטען פורמלי הוא מטען חשמלי חלקי על אטום בתוך מולקולה.
המטען מוגדר על פי ההנחה כי אלקטרונים של קשר כימי משותפים באופן שווה בין האטומים, ללא תלות בהבדלי האלקטרושליליות היחסית ביניהם.
הגדרה נוספת למטען פורמלי היא, המטען שיישאר על כל אטום לאחר פירוק כל הקשרים שלו בצורה הומוליטית (שוויונית).
V מספר אלקטרוני הערכיות של האטום
N מספר האלקטרונים הבלתי קושרים שלו
2/B מספר הקשרים קוולנטי שהאטום יוצר
דרך חלופית לקביעת מטען של אטום עם התחשבות באלקטרושליליות היא בעזרת קביעת דרגות חמצון.
בבחירת מבנה לואיס עבור מולקולה, הצורה המועדפת היא זו שתיתן לכל אטום מטען פורמלי מינימלי.
מַטְפֶּה (נקרא מטף בפי העם) הוא אמצעי לכיבוי אש או לריסון אש, והוא חלק מההגנה הפעילה מפני אש.
ישנם שני סוגי עיקרים של מַטְפִּים: מטפה שמור בלחץ, ומטפה מחולל לחץ.
במטפה השמור בלחץ חומר ההדף (החומר הדחוס הדוחף את החומר החוצה) נשמר באותו מכל שבו נמצא הגורם לכיבוי אש.
לפי הגורם נקבע חומר ההדף, וישנם סוגים שונים הנמצאים בשימוש.
מטפים שמורים בלחץ הם הנפוצים ביותר.
מטפי מחסנית כוללים את החומר המניע במכל נתיק שיש לנקבו לפני השימוש, וכך מתערבב חומר המניעה ומביא לכיבוי האש.
סוג זה אומנם איננו נפוץ, אך הוא הדומיננטי במתקנים תעשייתיים, שם נעשה בו שימוש גבוה מן הממוצע.
למטפה נתיק יתרונות של החלפה פשוטה וטעינה מיידית, המאפשרים למשתמש לתפעל את המטפה ולהשתלט על השריפה ביתר קלות.
בניגוד למטפים מקומפרסים, מטפים אלו מנצלים פחמן דו-חמצני דחוס במקום חנקן.
במעבדות רבות, לצד מטפה רגיל ישנו מטפה נוסף, שבדרך כלל צבוע בצבע צהוב ומיועד לכיבוי שרפות של מתכות.
מטען פלאנק הוא יחידת מטען חשמלי, המהווה את אחת היחידות הבסיסיות במערכת יחידות פלאנק.
ערכו של מטען פלאנק מוגדר כ:
הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק
הוא המטען האלמנטרי (מטען של אלקטרון אחד) ביחידות קולון
הוא קבוע המבנה הדק, השווה בערך ל-
כיוון שמטען פלאנק שווה למטען האלמנטרי המחולק בשורש הריבועי של קבוע המבנה הדק, הוא גדול מהמטען האלמנטרי פי .
במערכת היחידות CGS, בה , מטען פלאנק מוצג בצורה פשוטה יותר:
מטפחת ראש היא פריט לבוש, הנחבש בדרך כלל ככיסוי ראש.
המטפחת היא פיסת בד בצורת משולש, מרובע או מלבן מאורך שאפשר לקשור או לכרוך על הראש או מסביב לצוואר.
ככיסוי ראש משמשת המטפחת לצורכי הגנה מן השמש, או הרוח ואפשר גם ללבוש אותה מסביב לצוואר על מנת להגן מאבק, או לספוג את הזיעה.
מטפחת הראש נקראת בתרבויות מסוימות בנדנה.
מטפחת הראש מוכרת גם כפריט דתי או תרבותי בקרב נשים דתיות או מסורתיות, מדתות ותרבויות שונות, המשתמשות בה לצורכי צניעות, בתרבויות המחייבות כיסוי ראש לנשים.
ביהדות ישנה דרישה הלכתית מנשים לכסות את ראשן.
בחלק מהציבור האורתודוקסי מקובל שהנשים תחבושנה מטפחות ראש.
מנהג זה נפוץ בקרב נשות הציונות הדתית (לצד כובעים שונים ואצל מיעוטן - פאה נכרית), ואצל חסידויות ירושלמיות כדוגמת חסידות תולדות אהרון.
בבולה האפיפיורית "Cum nimis absurdum" (מכתב פומבי ששלח האפיפיור ב-1555 ובו הוטלו גזרות דתיות וכלכליות על היהודים), נדרשו הנשים היהודיות במדינת האפיפיור לחבוש מטפחת ראש צהובה.
נשים מוסלמיות לובשות כמה מטפחות ראש שונות, המטפחת הקשורה מעל לראשה ומסתירה את כל שערה וצווארה היא החיג'אב ויש עוד צורות כריכה של המטפחות.
בארצות שונות באירופה חוקקו חוקים האוסרים על כיסויי הראש הללו בציבור
בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות ה'תשע"ט, עוררה עניין מטפחת הראש שלבשה המנחה לינור אברג'יל.
המטפחת הייתה כרוכה מעל למילוי פנימי שנקרא 'בובו', כך שהמטפחת נראית כעין מצנפת גדולה ובולטת מעל לראשה של הלובשת אותה.
נשים המטופלות בכימו-תרפיה ומאבדות את שערן, כורכות לראשן מטפחות ראש.
יש גם המוסיפות רצועת בד שמחזקת את המטפחת למקומה.
ישנן נשים שתופרותמטפחות יפות במיוחד לחברותיהן או קרובותיהן כדי לעודד אותן.
כמו הנשים שסורגות כובעים לחולות הסרטן.
צורת המטפחת, נחיצותה והיותה נפוצה, הפכה אותה למצע לציורים של אמנים מפורסמים.
חלקן עוצבו על ידי האמנים בהיותם בחיים, והן אף נושאות את חתימתו, וחלקן שמשו מצע להדפסת יצירה או פרט מיצירה של אמן.
מוזיאונים שונים (בעיקר מוזיאוני עיצוב) הציגו תערוכות של מטפחות ראש מצוירות.
המטפחת יכולה גם להפוך לתיק או צרור.
השחקן המנוח צרלי צאפלין הנציח בסרטיו את המטפחת קשורת הקצוות שתלויה על קצה מקל, שבה נושא הנווד את רכושו המועט.
משתמשים במטפחת גם כמתלהליד פצועה.
יש התופרים חולצות, חצאיות ואף שמלות ממספר מטפחות ראש.
ישנה סדרה בערוץ הילדים שנקראת "בנדנה ג'ונס".
בגלגולה הראשון (כפינה ששודרה בסוכות 1996) היא הייתה מורכבת מחבורת ילדים לבושי בנדנות שהנהיגה אותם דנה דבורין.
השיר "בנדני דה בדה" שיר פרי עטה של דנה דבורין שאותו הלחינה עם יוסי עזר ועמו התמודדה בפסטיגל 1996 סופר על חבורת לבושי בנדנות, שבו דוברת השיר מספרת שקוד הלבוש לחבורה הוא לבישה או ענידה של הבנדנה.
ב"ביגבגים" לואי הזחל ענד על צווארו בנדנה.
בסדרת הטלוויזיה המבוססת על ספריו של קופיקו.
קופיקו, שחשב שמדיו של שלומקה הם ערימת בדים, הכין מהם בנדנות.
מטפחת היא פיסת בד מרובעת מקופלת אותה נהוג לשאת בכיס או בתיק יד.
קיימות ראיות לכך שהמטפחת הומצאה על ידי ריצ'רד השני, מלך אנגליה.
המטפחת משמשת למטרות היגיינה כקינוח האף או מחיית זיעה, אך גם כפריט אופנתי לגברים לובשי חליפה חגיגית הנוהגים לשאת מטפחת קטנת ממדים מקופלת על פי כללים מחייבים שהשתנו עם האופנה ומבצבצת מכיס החזה של החליפה, שנקראת באנגלית 'ריבוע כיס' [Pocket square] .
עם נפוצות השימוש בממחטות נייר לשימוש חד פעמי, שבניגוד למטפחת הבד, אותה יש לכבס ולגהץ לשימוש חוזר, התמעט השימוש במטפחת לצורכי היגיינה, ועיקר השימוש בה הוא אופנתי.
מטפחת קטנה, המשמשת רק לקינוח האף נקראת "ממחטה".
בתנועת הצופים שייסד באדן פאוול הייתה מטפחת חלק מתלבושת הצופה, שכן המטפחת יכולה להועיל במקרי חירום כאשר אדם נמצא לבדו בטבע, אפשר לחבוש עמה פצע, או לכרכה סביב נקע ולהרטיב בעזרתה ראש חם.
במקרה הצורך אפשר לסנן עמה מים, או לכסות מזון מזבובים.
אפשר לקשרה למוט לצורך סימון וקריאה לעזרה, אפשר לכסות עמה את הצוואר.
טוב שכל אחד ישא עמו תמיד מטפחת.
קשר במטפחת שימש כרמז לכך שיש לזכור משהו.
דוגמה לכך מופיעה בסיפורו של דוד פרישמן, "פסח": "מאחרי שכח-הזיכרון של אותו צעיר לא היה מצוין בייחוד, הלך ועשה לו קשר במטפחת כיסו לסימן".
בימים עברו, לפי הספרות הרומנטית, כלל ציוד החובה של גבר חזק ומגונן מטפחת צחה ולבנה, מקופלת ומגוהצת למשעי, שאותה היה שולף מכיסו ברגע המתאים ומושיט לנערה הממררת בבכי, לבושתה ולכלימתה, משום שממחטות הנשים הזעירות, עטורות התחרה, נועדו רק למחות דמעה יחידה, אך לא לסכור שטף דמעות גואה.
כהמשך טבעי להשתלשלות הדברים, הייתה היא מכבסת ומגהצת את המטפחת ומשיבה אותה לבעליה – תירוץ מצוין להמשך הקשר.
יש מקום להניח, שהופעת ממחטות הנייר המעשיות וההגייניות שמה קץ למנהג הרומנטי הזה.
מקומן של אלה בספרות על פי רוב על שולחנותיהם של יועצי נישואים/גירושין, עורכי-דין ופסיכולוגים – בדרך כלל באריזות גדולות וחסכוניות.
באותלו של ויליאם שייקספיר נכון למטפחת, עקב תככיו של יגו, תפקיד מכריע בהתפתחות העלילה ובמותה של דסדמונה.
עוד תפקיד היה למטפחת הבד – בספרות המתח של הימים ההם, יכול היה השוטר (או הבלש החובב) לצפות למציאת ממחטה עטורת מונוגרמה בזירת הפשע.
נשות אטלנטה הכבודות דחו את התרומה המפוקפקת בשאט נפש, אך לא כן מלאני.
יש היסטוריונים הטוענים שמטפחות היו כבר בשימוש של שושלת זו [Zhou] כבר ב-1046-256 לפנה"ס.
ושהם השתמשו בהם לכיסוי ראשם מפני השמש.
אצל ההוטרים נשים צעירות נוהגות לתת מטפחת רקומה לגבר שהן מקוות להינשא לו.
הריקמה יכולה לכלול משפטים כגון "זהו שי צנוע, אבל אהבה מכילה הכל", את שם הבחור ושם הבחורה, זוג יונים, טווס, לבבות, פרחים ושאר סמלים לאהבה.
מטפחות אף היו חשובות מאוד בתרבות הטורקית מאז ימי הביניים, הצייר ג'נטילי בליני [Gentile Bellini] צייר את הסולטאן העות'מאני מהמט השני עם מטפחת אף בידו.
בעזרת מטפחות האף אוהבים יכלו להעביר מסרים שונים: מטפחת עם פינה שרופה סימנה אהבה לוהטת, אם נערה הראתה לאהוב מטפחת אחוזה באמצעיתה היא סימנה שהיא תפגוש אותו בחצות.
צבעים שונים העבירו מסרים שונים.
קניין סודר הוא קניין סמלי הבא לסמל השלמת עסקת חליפין.
לעיתים קרובות נהוג להשתמש במטפחת לקניין זה.
בקהילות יהודיות מסוימות הייתה אישה צדקת לוקחת בידה מטפחת אדומה ויוצאת לחזר על פתחי בני העדה, לקבץ תרומות להכנסת כלה, לסיוע לאלמנות ויתומים או לעזרת חולים.
במאה ה-21, עם המודעות לאיכות הסביבה יש שיבה לשימוש במטפחות אף מבד.
יש אנשים שאוספים מטפחות אף מבד, בגלל צבעיהן, הריקמה או התחרה שעליהן או סתם מחיבה אליהן.
יש אנשים שרואים במידתן וברב גווניות הקישוטים שלהן ובכך ששוליהן כבר מעובדים, אפשרות ליצירת משהו חדש.
מקפלים למשולש ומחברים לחבל דגלונים, קולעים מהם צמידים או אפילו ענק לצוואר, שקית לתכשיטים מחברים כמה לווילון קצר על חלון, תופרים ככיס או קישוט על בגד להסתיר כתם או קרע.
אפשר לתלותן כתמונה על הקיר, כיד הדמיון של היוצר.
מטפורמין (Metformin; שם מסחרי בישראל: גלוקופאג', גלוקומין, מטפורמין-טבע, נמצאת גם בשילוב עם תרופה נוספת ב: יוקריאס, ג'נואט, ג'ארדיאנס דואו, קומפטקט, קומביגלייז, טרג'נטה דואו, ויפדומט, קסיגדו) היא תרופה המשמשת לטיפול בסוכרת.
התרופה נלקחת בנטילה פומית (דרך הפה) והיא מהווה קו ראשון לטיפול בחולי סוכרת מסוג 2, בעיקר אלו הסובלים מהשמנת יתר ותפקודי כליה תקינים.
מטפורמין יעילה כתרופה הניתנת לבד (מונותרפיה), אך גם יעילה בשילוב עם עוד תרופות לטיפול בסוכרת.
מטפורמין ניתנת גם לטיפול ב-Polycystic Ovary Syndrome (אולם זאת איננה התוויה רשומה של התרופה) והיא נחקרת בשנים האחרונות גם כאפשרות טיפול למחלות נוספות שמנגנון הפעולה שלהן הוא עמידות לאינסולין, כגון כבד שומני.
בנוסף, מטפורמין נבדקת במחקרים שבודקים את יעילותה כתרופה אנטי-סרטנית.
התרופה עובדת על ידי דיכוי יצירת הגלוקוז על ידי הכבד.
מטפורמין היא התרופה היחידה נגד סוכרת (מלבד מעכבי SGLT2) שהוכחה כיעילה למניעת סיבוכים של כלי הדם והלב עקב סוכרת.
היא עוזרת להוריד את הכולסטרול מסוג LDL ואת רמות הטריגליצרידים והיא אינה גורמת לעליה במשקל.
התוויה נוספת polycystic ovaries ואי סדירות במחזור החודשי.
נכון לשנת 2010, מטפורמין היא אחת משתי התרופות היחידות שמופיעות ברשימה של ארגון הבריאות העולמי WHO של תרופות חיוניות לטיפול בסוכרת (התרופה השנייה היא גליבנקלאמיד).
למטפורמין פרופיל בטיחותי גבוה, עם יחסית מעט תופעות לוואי .
תופעת הלוואי השכיחה היא בחילות, וניתן למנוע אותם על ידי העלאת המינון בהדרגה והדרכה נכונה לטיפול.
חמצת לקטית (הצטברות של חומצה לקטית בדם) היא מצב שצריך לקחת בחשבון ולהתייחס אליו במקרה של מינון יתר של התרופה או כאשר התרופה ניתנת לאנשים עם התוויות נגד שלא אמורים לקבל אותה, חוץ מסיבות אלו אין בעיה לתת את התרופה ואין סיכון משמעותי מנטילתה.
התרופה מטפורמין שייכת לקבוצת תרופות הנקראת "ביגואנידים" (biguanides).
בעבר שווקו 3 תרופות ממשפחה זאת, אך כיום מטפורמין נותרה הנציגה היחידה של המשפחה, בעוד השתיים האחרות (buformin, phenformin) גרמו לתופעות לוואי כגון חמצת לקטית, בצורה מסיבית ובשכיחות גבוהה יותר, ולכן השימוש בהן הופסק.
כבר בשנת 1919 הופקו תרופות ממשפחת הביגואנידים (כגון Galegine) מצמח הלילך הצרפתי (Galega officinalis, צמח ממשפחת הפרפרניים), אך השימוש בהן הופסק בשנת 1932 בשל תופעות לוואי המשפיעות לרעה על הכבד (הפטוטוקסיות).