tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיטל גם פוגשת בגב' קוברסקי, בעלת הדירה שלהם, ההופכת לחברתה היחידה אף שהיא מוזרה ביותר בעיניה: קוברסקי רואה עצמה כאדוקה מאוד (והיא אכן כזו, במונחים אמריקניים) אך מסבירה לה ש"הן חיות במדינה מתורבתת" ועליה להסיר את מטפחתה וללבוש מחוך.
גיטל מנסה ללמוד אנגלית במאמץ רב ולהשתלב כדי להתגבר על ניכורו של בעלה.
מאמי, שג'ייק שכנע להעביר לו את כספה כדי לפתוח עסק ביחד, מגלה שהוא נשוי.
בין השניים פורץ ריב קשה.
הוא שב הביתה ורואה את גיטל עם מה שהוא בטוח שהוא פאה נכרית יקרה ומטופחת: הוא מתחיל לתלוש אותה בזעם אך צרחת הכאב של אשתו מבהירה לו שזה שיערה הטבעי, שהפסיקה לכסות כדי לרצותו.
גב' קוברסקי מגיעה ומאיימת לקרוא לרשויות, וג'ייק הנבוך והמבולבל יוצא לרחוב בכעס ומבלה את הלילה בריבים ובהתהוללות.
שני בני-הזוג מתחילים להבין שאין מנוס אלא להתגרש.
הוא משכנע את מאמי שיישא אותה אחרי שיוציא גט מגיטל – על אף החילון השטחי שעברו, קהילת המהגרים המזרח-אירופאים שג'ייק אנוס להימצא בתוכה לא תקבל נישואים אזרחיים – הנעשית בתורה תקיפה וממולחת יותר.
האנגלית שלה משתפרת, היא לומדת להתלבש בסגנון המקובל ומתחילה להתעניין בברנשטיין.
לבסוף, גיטל מצליחה לסחוט ממאמי וג'ייק סכום ניכר בתמורה להסכמתה להתגרש ומשכנעת את ברנשטיין להתחתן עמה ולפתוח בית-עסק ביחד.
השניים עורכים את הגירושין אצל רב מקומי ישיש, השואל את הבעל לשמו המדויק.
הלה עונה "ג'ייק" אך מתקן ל"יענקל" מול הרמת הגבה של הרב.
לאחר מכן, מספרת גב' קוברסקי לרבנית שברנשטיין התחיל כבר ללמד את יוסל'ה אל"ף-בי"ת, וגיטל מתקנת אותה: "לא, שמו ג'ואי!" שני הזוגות החדשים פונים לדרכם.
דוריס רוברטס – גב' קוברסקי
דורי קוואנה – מאמי פיין
מרטין גרנר – הבוס במתפרה
אד קראולי – קצין הגירה
זיין לסקי – מהגר טרי
רוברט לסר – עורך הדין
אדה רייס מרין – הרבנית
ג'ואן מיקלין סילבר יצרה את "רחוב הסטר" באמצע שנות ה-70, תקופה בה נכדיהם של המהגרים מהטיפוס המתואר בעלילה כבר השתלבו היטב בחברה האמריקנית וביטחונה העצמי של יהדות ארצות הברית היה גבוה למדי.
כמו כן, המחויבות לערכי כור ההיתוך הצטננה כבר, וחשיבותן של המסורות האתניות עלתה: תנועות כמו הכח השחור והתנועה האינדיאנית האמריקנית תבעו זכויות והכרה למיעוטים לא רק כאזרחים שווים, אלא כבעלי זכות שווה לביטוי תרבותי.
תהליכים דומים של חיפוש שורשים וביקורת כלפי אתוס ההשתלבות עברו על היהודים, ועל רקע זה יצרה סילבר את הסרט, כמחווה לנשים במשפחתה.
הסרט הופק עצמאית בסכום של 370,000 דולר, שגויס כולו על ידי בעלה ריי; מפיצים ואנשי תעשיית הקולנוע סירבו לשקול השתתפות במימון מאחר שהעריכו שסרט נישה אתני על נושאים יהודיים יהיה כישלון בקופות.
"רחוב הסטר" אף צולם בשחור-לבן, לא מטעמים אמנותיים אלא כדי לחסוך כסף.
הצילומים נערכו בסתיו 1973, במשך 34 יום, ברחוב מורטון שבגריניץ' וילג'.
בני הזוג התקשו למצוא מפיץ מסחרי הולם בארצות הברית, וניסו להשיג חשיפה בפסטיבלי קולנוע שונים.
לבסוף, בעזרתו של המשווק ג'ף ליפסקי (שעבד עם ג'ון קסאווטס), הם הצליחו לארגן הקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן שנערך במאי 1975. "רחוב הסטר" זכה לשבחי המבקרים, ובאוקטובר עלה לאקרנים בניו יורק.
הוא כיסה את תקציבו בחמישה שבועות והופץ ביותר מעשרים ארצות, כשהוא מכניס למעלה מ-5 מיליון דולר.
קרול קיין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה ב"רחוב הסטר" וב-2011 הוא נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
כפי שציין גבריאל מילר, התסריט שסילבר עיבדה היה שונה במידה רבה מהנובלה של קאהאן.
ראשית כל (גם עקב צורכי המדיום), דמותה של גיטל קיבלה נפח גדול יותר, והיא נעשתה שווה לג'ייק מבחינת מעמדה בעלילה.
תחת השפעת הפמיניזם, היא תוארה כיציבה ונחושה יותר מדמותה הספרותית.
גם דמויות-המשנה האחרות, כמו ברנשטיין, פותחו בהיעדר יכולת להעביר את זרם התודעה של הגיבור הראשי, ומתוך הצורך להציג אותו בהנגדה לאנשים סביבו.
לבסוף, פער הדורות בין סילבר לקאהאן ניכר בכך שספרו ערך השוואה מאוזנת יותר בין המחיר הנפשי הכבד, ששילם המהגר המתנתק מעברו ומערכיו הישנים, לבין ההכרח להשתלב בתרבות חדשה והרווח שהתקבל מכך: ג'ייק שלו היה קרוע ומנוכר, אך גם מודע לחייו הטובים יותר בארץ החדשה ולשחרורו מהמסורת החונקת ברוסיה.
כמו גיבורים אחרים בספריו של קאהאן, המעבר לאמריקה יצר נתק שלא ניתן היה לאחות בין מי שהיה במולדתו למה שהפך להיות.
סרטה של סילבר הופק מנקודת-מבט סנטימנטלית, של מי שהטמיעה והאמריקניזציה היו עבורה מובנות מאליהן אך ארחות החיים הישנים היו עלומים – ולכן הצטיירו כאותנטיים ושורשיים.
עם זאת, ברברה קווארט הקפידה לציין שעל אף הדימוי הנוסטלגי והחיובי שניתן למצדדים במסורת כמו גיטל וברנשטיין (לעומת ג'ייק, מאמי והשאר שתוארו כחומרניים ושטחיים) בכל זאת הוכללה הסצנה בבית הרב, עם העדים הבטלנים ואשתו הרבנית רודפת הבצע.
רחוב הפחד – חלק 1: 1994 הוא סרט אימה אמריקאי לנוער, המבוסס על סדרת הספרים באותו השם מאת ר.
הסרט הוא הראשון בטרילוגיית סרטים שמתמקדת בעלילות רחוב פחד ועלתה לשידור שבוע זה אחר זה.
הסרט עלה לכל הפלטפורמות של שירותי הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-2 ביולי 2021.
הסרט נפתח ברציחתה של נערה העובדת בחנות ספרים, התר ווטקינס, על ידי ידידה, ראיין, שלפני כן לא הראה שום אינדיקציה לכך שהוא מתכנן להרוג אותה.
לאחר שהרג אותה ואת עובדי הקניון האחרים, הוא נורה בראשו על ידי שריף ניק גוד, שהוזעק לזירה.
בעוד התקשורת מדווחת על הטבח בקניון כנורמה עבור תושבי שיידיסייד, אוהיו, אותה היא מכנה "בירת הרצח של ארצות הברית", העיירה הסמוכה לה, סאניווייל, נחשבת להפכה הקוטבי, מכיוון שהיא נחשבת לאחת העיירות העשירות והבטוחות ביותר במדינה.
רבים מבני הנוער המתגוררים בשיידיסייד מאמינים שעיירתם אחוזת דיבוק על ידי שרה פיר, מכשפה שהטילה קללה על העיירה לפני שהוצאה להורג בגין כישוף בשנת 1666.
בניגוד לחבריה לספסל הלימודים, דינה ג'ונסון אינה מאמינה באגדות האורבניות על קללת המכשפה, מכיוון שהיא עסוקה מדי בתחזוק משק הבית ובטיפול באחיה הצעיר, ג'וש, שמבלה את כל זמנו באינטרנט.
במקביל, חבריה של דינה, קייט וסיימון מתפרנסים ממכירת סמים, ואילו דינה עצמה נאבקת להתמודד עם רגשותיה בעקבות פרידתה מסם, שעברה לסאניווייל.
השתיים נפגשות שוב במהלך אירוע אזכרה שמתקיים בסאניווייל לזכר קורבנות הטבח בקניון, אך מידרדר במהירות לקטטה נגד תלמידי שיידיסייד.
במהלך ניסיונה של דינה להשיב להם כגמולם, היא גורמת בטעות לתאונת דרכים במהלכה סם נפגעת ומוחשת לבית החולים.
עם זאת, לפני שהיא נלקחת משם, סם מקבלת חיזיון העוסק בשרה פיר.
בלילה שלאחר מכן, דינה וחבריה נרדפים על ידי רוחותיהם של מספר מהרוצחים הגרועים ביותר של שיידיסייד, המשמשים כשליחיה של שרה פיר.
אף על פי שבתחילה דינה וחבריה חושדים שמדובר במתיחה נוספת של תלמידי סאניווייל, עד מהרה הם מבינים את טעותם לאחר שאירע טבח נוסף בבית החולים בו סם מאושפזת.
לאחר שהקבוצה שומעת על החיזיון שסם קיבלה, היא מבינה שתאונת הדרכים השחיתה בשוגג את קברה של שרה פיר וכי סם נגעה בעצמותיה.
הקבוצה אף מבינה כי רוחותיהם של הרוצחים מעוניינים רק בסם וכי לא ניתן לעצור אותם על ידי קבורת גופתה של שרה פיר מחדש או השמדתם.
דרך אוסף גזירי העיתונים של ג'וש על מעשי הטבח בשיידיסייד, הקבוצה מבינה שמאחד מעשי הטבח שאירעו, במחנה הקיץ "נייטווינג" במהלך שנות ה-70, נותרה ניצולה יחידה.
בעוד חברי הקבוצה מותקפים על ידי שליחי המכשפה, דינה מתקשרת אל הניצולה בתקווה לקבל תובנה לדרך להיפטר מהמכשפה, אך מגיעה אל המשיבון.
ג'וש מציין כי בגזיר העיתון מוזכר כי הניצולה נפטרה והוחזרה לחיים.
דינה וחבריה מחליטים שעליהם לנסות זאת עם סם וללכת לסופרמרקט הסמוך על מנת להשתמש בתרופות בבית המרקחת שלהם.
בסופרמרקט, סם מקיאה את הגלולות, ואילו סיימון וקייט נרצחים על ידי רוחותיהם של הרוצחים.
בלית ברירה, דינה מטביעה את סם, ומצליחה להביא לנסיגתם של שליחי המכשפה, ולאחר מכן מצליחה להחזיר את סם לחיים באמצעות שילוב של מזרקי אפיפן וביצוע תהליך החייאה.
לאחר מכן, המשטרה מחליטה להטיל את האשמה לאירועים בסופרמרקט על סיימון וקייט, מכיוון שהיו ידועים כמוכרי סמים, ובהיותם מתים, לא יוכלו לסתור את הנרטיב שהמשטרה בנתה.
סם ודינה שבות לצאת ביחד ויוצאות כזוג בפומבי.
מאוחר יותר באותו לילה, בעוד סם נמצאת בביתה, דינה מקבלת שיחה מהניצולה מהטבח שאירע במחנה, שמזהירה אותה שאין מנוס מהמכשפה.
להפתעתה, דינה מותקפת על ידי סם, שמתגלה כאחוזת דיבוק על ידי שרה פיר, אך מצליחה להכניע אותה, ומבטיחה לג'וש שהיא תחזיר את סם למצבה הקודם.
קיאנה מדירה – דינה ג'ונסון
אוליביה סקוט וולש – סמנתה "סם" פרייזר
בנג'מין פלורס ג'וניור – ג'וש ג'ונסון, אחיה הצעיר של דינה.
ג'וליה רוולד – קייט שמידט, מעודדת וחברתם הטובה ביותר של דינה וסיימון, העוסקת במכירת סמים עם סיימון.
פרד השינגר – סיימון קליבודה, חברן הטוב ביותר של דינה וקייט, המשמש כקמע של נבחרת הפוטבול של שיידיסייד ועוסק במכירת סמים יחד עם קייט.
אשלי צוקרמן – ניק גוד, השריף המחוזי של מחוז יוניון ואחיו הגדול של ויל.
דארל בריט-גיבסון – מרטין פ.
פרנקלין, השרת של קניון שיידיסייד.
ג'ורדין דינטלה – רובי ליין, נערה שנאחזה דיבוק על ידי שרה פיר.
ג'ורדנה ספירו – מרי ליין, אמה של רובי ואחות לשעבר במחנה "נייטווינג".
ג'רמי פורד – פיטר, סטודנט ושחקן פוטבול המתגורר בסאניווייל.
מאיה הוק – התר ווטקינס, סטודנטית בתיכון שיידיסייד, שנרצחת על ידי ראיין.
תומפסון – ראיין טורס עובד בקניון שיידיסייד וידידה של התר, שנאחז דיבוק על ידי שרה פיר והופך לרוצח במסכת הגולגולת.
שרלין אמויה – רייצ'ל תומפסון, תושבת סאניווייל שקונה בקניון שיידיסייד.
גיליאן ג'ייקובס – כריסטין "זיגי" ברמן, הניצולה היחידה ששרדה את הטבח במחנה "נייטווינג" בשנת 1978.
מתיו זוק – ויל גוד, ראש עיירת סאניווייל ואחיו הצעיר של ניק.
אליזבת סקופל – שרה פיר, מכשפה שהוצאה להורג בשנת 1666 באשמת כישוף על ידי תושבי שיידיסייד.
אריק מנדנהול – האח בדי
טוד אלן דורקין – השוטר קפינסקי
לייסי קאמפ – גברת פרייזר, אמה של סם.
ב-9 באוקטובר 2015, האתר "TheWrap" דיווח על הפקת סרט שיתבסס על סדרת הספרים באותו השם מאת הסופר ר.
סטיין על ידי חברות ההפקה פוקס המאה ה-20 ו-Chernin Entertainment.
ב-13 בפברואר 2017, הוכרז שהתסריטאי קייל קילן יכתוב את התסריט לסרט.
הסרט עתיד להיות הראשון שיופץ כחלק מטרילוגיית סרטים שיתרחשו ברחוב פחד בתקופות זמן שונות.
"הוליווד ריפורטר" כתב שתוכנית ההפקה היא לצלם את הטרילוגיה בשיטת גב-אל-גב, ולהוציא את הסרטים חודש זה אחרי זה בנפרד.
הבמאית לי ג'ניאק תביים את הסרט, ובמקביל תעזור בכתיבת התסריט של קילן יחד עם פיל גרזיאדי.
בינואר 2019, נמסר שג'ניאק תביים את הסרטים הראשון והשלישי, ואילו הבמאי אלכס רוס פרי יביים את הסרט השני.
עם זאת, במרץ 2019, נודע שג'ניאק תביים את כל הטרילוגיה בעצמה.
בפברואר 2019, נודע שהשחקניות קיאנה מדירה ואוליביה וולש לוהקו לדמויותיהן של לסביות מתבגרות המנסות "לנווט את מערכת היחסים המורכבת שלהן כאשר דעתן מוסחת על ידי הזוועות המטורפות של העיירה הקטנה שלהם, שיידיסייד".
שתי הדמויות הן מתקופות זמן שונות, כאשר אחת מהן מאמצע שנות התשעים, והשנייה משנות ה-1600. במרץ 2019, בנג'מין פלורס ג'וניור, אשלי צוקרמן, פרד השינגר, ג'וליה רוולד וג'רמי פורד הצטרפו לצוות השחקנים.
במאי 2019, דארל בריט-גיבסון לוהק לצוות השחקנים.
במרץ 2019, צילומי הטרילוגיה החלו באיסט פוינט, ג'ורג'יה.
בהמשך החודש, הצילומים התקיימו גם באטלנטה, ג'ורג'יה.
באוגוסט 2019, הצילומים התקיימו בעיירת רוטלדג'.
במקור, הסרט התעתד לאקרנים במהלך שנת 2020. כשהוא נשאל על הפצת הסרט, סטיין ציין שהסרט עתיד לצאת במהלך יוני, ואילו שני הסרטים הבאים יצאו לאקרנים בשני החודשים הבאים לאחר מכן.
לאחר מכן, נודע שהסרט אכן התעתד לעלות לאקרנים ביולי 2020, אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, עלייתו לאקרנים בוטלה.
באפריל 2020, נודע שחברת ההפקה "Chernin Entertainment" סיימה את העסקה שלה עם פוקס המאה ה-20, וחתמה על חוזה הפצה מול נטפליקס.
ב-11 באוגוסט 2020, נמסר שנטפליקס רכשה את זכויות ההפצה של טרילוגיית "רחוב פחד" ושבכוונתה להפיץ את הטרילוגיה החל מקיץ 2021, תוך שמירה על האסטרטגיה המקורית להפיץ את שלושת הסרטים חודש בזה אחר זה.
ב-19 במאי 2021, נמסר שהסרט עתיד לעלות לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-2 ביולי 2021.
רחוב ואצי (בהונגרית: Váci utca) הוא אחד ממסלולי הולכי רגל הראשיים ואולי הרחוב המפורסם ביותר של מרכז בודפשט, הונגריה.
הוא כולל מסעדות וחנויות רבות המספקות בעיקר את השוק התיירותי.
רחוב ואצי הוא אחד מרחובות הקניות המרכזיים בבודפשט.
בין החנויות שיש ברחוב זה: זארה, H&M, מנגו, סברובסקי, הוגו בוס, לקוסט ונייקי.
הרחוב נפתח לכיכר ורשמארטי Vörösmarty.
רחוב הרצל הוא רחוב מסחרי ראשי בשכונת הדר הכרמל בעיר חיפה, הקרוי על שמו של בנימין זאב הרצל.
הרחוב, שאורכו כ-1,400 מטרים, מתחיל ברחוב שבתאי לוי ומסתיים כהמשך לרחוב גדוד 22.
אדמת השכונה העברית הראשונה בחיפה, שכונת הרצליה, נרכשה בשנת 1907 על ידי "אגודת אחים", שבראשה עמדו אנשי הציבור שבתי לוי ומשה גוטל לוין.
בשנת 1913, קם בקרבתה בניין הטכניקום (לימים "הטכניון").
בשנת 1918 נמנו באזור שממזרח לשכונת הרצליה (בו הוקמה הדר הכרמל) עשרה בתים בלבד, ולאחר כשנתיים נוספו מספר בתים לאורך רחוב הרצל, שהייתה אז דרך לא סלולה.
ברחוב הרצל עצמו עמדו בסך הכל שלושה בתים, והוא עדיין לא היה כביש סלול.
הבית הראשון היה שייך לאליהו אורבך, רופא כללי יוצא גרמניה, שהיה חוקר תנ"ך ומיילד.
הבית השני היה שייך לשמואל איצקוביץ'.
הבית השלישי היה שייך ליהודי עולה מרוסיה, מר סליצן, שהיה מחולק לשני חלקים, כל אחד בן שתי קומות ושתי דירות.
בבית זה גר הצייר הרמן שטרוק.
שכונת הדר הכרמל הוקמה כ"עיר גנים" על פי תכנונו של ריכרד קאופמן
הרחוב הראשי נקרא על שמו של בנימין זאב הרצל, אשר בספרו "אלטנוילנד" תיאר את חיפה כ"עיר העתיד", מרכזה הכלכלי של היישוב היהודי.
בשנה זו החלה סלילת הרחוב והקמת תשתיות של מים וביוב על ידי חברת "סולל בונה".
מפגש הרחובות הרצל והנביאים היה לאחד מהצמתים הסואנים בשכונה, ונקרא "כיכר מסריק".
ארבעת המבנים הפונים אל הצומת מעוצבים ביחס אליה - בשניים מהם שולבה ארקדה בקומת הרחוב ובשניים אחרים רחבה ציבורית.
ברחבה שבחזית הבניין ברחוב הרצל 2 פועלים עד היום שניים מהעסקים הוותיקים בחיפה - קפה ניצה ותכשיטי אדית.
ברחבה זו גם שולב פסל מאת האמן עמי לוי.
ביולי 1949 הותקן הרמזור הראשון בישראל בצומת הרחובות הרצל, ביאליק ובלפור.
הרמזור היה בתחילתו מתקן פנסים תלוי על חוט ובהמשך שודרג.
עיתון "הארץ" כינה אותו "מנגנון אור אוטומטי לכיוון התנועה", ורק שנתיים אחר כך האקדמיה ללשון העברית יצרה את המילה רמזור.
בינואר 1957 נחנך בצומת גם מעבר תת-קרקעי להולכי רגל.
המעבר שופץ ב-2010 לאחר שנים של הזנחה.
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה רחוב הרצל הרחוב המסחרי הראשי בחיפה.
בעקבות מעבר המסחר לקניונים מחוץ לאזור והזדקנות האוכלוסייה בסביבתו, המסחר ברחוב ירד מגדולתו.
באוגוסט 2013 החל לפעול הקו הירוק של המטרונית, העובר בחלק משטחו של רחוב הרצל.
ב עבר הרחוב שדורג, חידוש תשתיות, ריצוף, שתילת עצים חדשים והתקנת ריהוט רחוב במטרה למשוך עסקים וצעירים לאזור.
במאי 2018 אושרה תוכנית לחיבור קצה רחוב הרצל וכביש נחל גיבורים באמצעות רמפה חדשה.
הרצל 2 - מבנה בולט מ-1947 במפגש הרחובות הרצל והנביאים שמתאפיין בחזית קעורה הנתכתבת עם כיכר מסריק.
בית השעון, רח' הרצל 27.
המרכז המסחרי החדש, רח' הרצל 29.
קולנוע אורה, רח' הרצל 41.
בית הכנסת הגדול של חיפה, רח' הרצל 60 - כיום מקום מושבה של המועצה הדתית חיפה.
מגדל חיפה (בראשיתו היה קרוי "מגדל חיים"), רח' הרצל 63 - מבנה בעל צורה ייחודית, בו שוכנים בית מלון, משרדים וקליניקות.
בית הלל יפה, רח' הרצל 32 - ביתו של ד"ר הלל יפה, מראשוני הרופאים ביישוב היהודי בארץ ישראל וממנהיגיו.
בשנת 1921 התיישב בחיפה ובנה את אחד מבתי המגורים הראשונים של הדר הכרמל.
בית דוניה, רח' הרצל 44 - ביתם של גיטה וטוביה דוניה, מראשוני המתיישבים בהדר הכרמל.
היה זה הבניין הראשון ממזרח לטכניון בשנת 1920 ושימש למסחר ולמשרדים.
הבניין נבנה על ידי טוביה דוניה, מהנדס ומייסדי בית החרושת "עתיד" (לימים בית חרושת "שמן").
גיטה לבית ויצמן, הייתה ממייסדות החינוך המוזיקלי וממקימות "המכון למוזיקה דוניה ויצמן" - הקונסרבטוריון הראשון בחיפה.
בית ספר כל ישראל חברים, רח' הרצל 77 - הבניין הוקם בשנת 1936 על ידי רשת "כל ישראל חברים" (אליאנס) ובמימון ועד הדר הכרמל, על אדמת פיק"א.
המטרה הייתה לשכן בו מוסד חינוכי שהוקם בחיפה בשנת 1884 שפעל בעיר התחתית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אוראל ויחזקאל זוהר בסגנון הבינלאומי וזכה בתחרות אדריכלית.
חלק ממתחם סניף הדר של בית הספר הריאלי.
רחוב הקוממיות הוא אחד מן הרחובות הראשיים הארוכים בעיר בת ים.
רחוב זה ממוקם בחלקה הדרומי של העיר.
קצה אחד של הרחוב מתחיל במחלף קוממיות על כביש 20 וקצהו השני נפגש עם רחוב דרך בן-גוריון.
על רחוב זה ממוקמים בית העלמין הדרום ותחנת הרכבת בת ים-הקוממיות.
הציר של רחוב זה מתחיל מרחוב משה דיין בחולון, המשמש כנתיב נוסף לכיוון ראשון לציון, ובו נמצא מוזיאון אגד והמסוף האזורי של אגד לחולון ובת ים ומסתיים בחלק הצפוני-מערבי של העיר.
בסמוך למרכז הספורט צפויה להיבנה שכונה חדשה על המקטע הדרומי של הציר ואילו במקטע המערבי הוקצה שטח למלונאות.
צפיפות האוכלוסייה ברחוב זה נמוכה ביחס לשאר האזורים בעיר בת ים, אך נפח מקומות התעסוקה בציר הוא הגדול בעיר, זאת מכיוון שאזור התעשייה של העיר ממוקם לצד הרחוב במקטע ניסנבוים-הנביאים.
כמו כן, הרחוב מהווה ציר תחבורתי חשוב.
נפח כלי הרכב הפרטיים ברחוב.
רחוב זה עשיר בתחבורה ציבורית, מדי יום עוברים עשרות קווי אוטובוס לאורך הציר.
כמו כן, לאורך הרחוב שוכנים 3 מסופי האוטובוס היחידים בעיר בת ים: מסוף בית העלמין, מסוף ניסנבוים, מסוף המרינה.
מסופים אלו משרתים עשרות קווים.
במסגרת התכנית "מהיר לעיר" מתוכננים להיסלל נתיבי אופניים לאורך כל הרחוב ונתיב תחבורה ציבורית במקטע שבין רכבת הקוממיות לרחוב ניסנבאום.
כיום קיים קטע אחד של שביל אופניים לאורך הרחוב במקטע בין רחוב יוחנן הסנדלר עד רחוב יצחק שדה.
מסלול הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן עתיד להסתיים במסוף תחבורה חדש שיבנה ברחוב ניסנבוים לצד הציר.
כמו כן, אחת מתחנות הקו נקראת "תחנת הקוממיות".
רחוב השוהדא , הוא רחוב ראשי בעיר העתיקה של חברון, המוביל אל מערת המכפלה וממנה.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, במסגרת היישוב היהודי בעיר, אוכלסו ביהודים מספר נקודות התיישבות לאורך הרחוב, בהן הכניסה לשכונת אברהם אבינו, בית הדסה ובית שניאורסון, והוא קיבל גם את שמו רחוב דוד המלך.
בעקבות טבח מערת המכפלה בפברואר 1994, סגרה מדינת ישראל את הרחוב לתנועת פלסטינים, וסגרה את השוק הסיטונאי המרכזי של אזור חברון, את תחנת האוטובוסים המרכזית ואת החנויות הערביות שהיו פתוחות אליו.
ב-1997, בהתאם להסכם חברון, נפתח הרחוב מחדש לתנועת כלי רכב פלסטיניים.
לאחר האינתיפאדה השנייה נסגר בשנית רובו של הרחוב לתנועת פלסטינים, וכן השוק הסיטונאי הועבר מהרחוב לעבר אזור שנמצא בשליטה פלסטנאית במסגרת "הסכם חברון", ולמעשה השוק וכל החנויות שפעלו בו נסגרו, והרחוב התרוקן ברובו מאוכלוסייה ערבית.
לאורך הרחוב מוצבים עמדות שמירה של צה"ל על מנת לשמור על השכונות היהודיות, וכן על הולכי הרגל והנוסעים ברחוב.
רחוב השוהדא הוא דרך ראשית השוכנת בדרום העיר העתיקה של חברון, ובעבר היה בשולי השטח הבנוי העתיק של העיר.
הוא הוביל למרכז העיר, ובנוסף לשוק סיטונאי גדול, היו לאורכו שווקים נוספים, חלקם ברחובות המובילים אליו, בהם "שוק הגמלים" ושוק "באב אל-ח'אן".
מצדו השני ממוקמים בתי הקברות של העיר - בית קברות מוסלמי ולידו בית קברות יהודי.
לאורך הרחוב היו מספר אתרים של היישוב היהודי העתיק בחברון, כגון בית הדסה, בית חסון, בית קסטל, בית רומנו, והרובע היהודי העתיק ובו בית הכנסת העתיק "אברהם אבינו" שנבנה בשנת 1540.
החל מסוף המאה ה-19 שימש הרחוב כשוק מרכזי לאזור חברון.
בתקופה זו הייתה חברון וסביבתה חקלאית ברובה, ורוב תושבי העיר היו פלאחים.
האקלים הנוח ושפע מקורות המים הפך את האזור למרכז חקלאי.
סוחרים מירושלים ובית לחם היו מגיעים לשוק לרכוש סחורה לשיווק סיטונאי.
בתקופת השלטון הירדני נבנתה בו תחנה מרכזית ממנה היו יוצאים אוטובוסים גם לנסיעות בינלאומיות לירדן וערב הסעודית.
בנוסף נבנה מבנה חדש לשוק הסיטונאי, וכן הוקמה בו תחנת משטרה.
לאחר מלחמת ששת הימים, החל מאמצע שנות השבעים, ובעקבות יישוב הדרגתי של מספר מבנים ברחוב בידי ישראלים, הוא קיבל גם את השם "רחוב דוד המלך".
האירוע אשר קיבע את מגורי המתנחלים לאורך הרחוב היה רציחתם של שישה תלמידי הישיבה ברחוב, ב-2 במאי 1980, בעקבותיו קיבלה ממשלת ישראל מספר החלטות, בין השאר על התנחלות בלב העיר חברון, וכן התרת המגורים בבית הדסה.
בין השאר החלה מדינת ישראל לפנות את תושבי הרחוב הפלסטינים, לעיתים תוך מתן פיצויים.
מאז והלאה גדל מספר המתנחלים לאורך הרחוב בקצב סדיר.
ביולי 1983 הוקמה ועדה בראשות פליאה אלבק במטרה להפקיע את המבנים ולפנות את התושבים הפלסטינים מן הרחוב.
באותה חודש גם החלו הגבלות על תנועתם ברחוב.
השוק והתחנה המרכזית נסגרו לראשונה בצו צבאי.
בינואר 1984 הובאה לממשלה הצעת החלטה להפקיע חלקים משטח הרחוב ולהקים בהם שכונה יהודית, על פי תוכנית בנייה מקיפה שהכין משרד השיכון.
בפברואר 1984 התקבלה בכנסת הצעה לסדר היום הקוראת להימנע מהמהלך, בטענה שהמהלך ירחיב את מעגל האלימות.
באוגוסט 1984, כחלק מהקמת שכונת אדמות ישי בתל רומיידה, הודיע אליקים העצני על תוכנית להתיישבות בתחנה המרכזית ברחוב השוהדא, מאחר שהייתה רכוש ממשלתי ירדני ועברה לחזקת הממונה על הרכוש הממשלתי.
מאז הטבח במערת המכפלה ועד ימינו
בפברואר 1994 רצח ברוך גולדשטיין, רופא יהודי תושב קריית ארבע הסמוכה לחברון, 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה, באירוע שנודע כטבח מערת המכפלה.
בעקבות האירוע סגרה ממשלת ישראל את החנויות הפלסטיניות ברחוב, ואסרה על תנועת כלי רכב פלסטינים ברחוב, לטענת הממשלה נעשה הדבר כדי למנוע חיכוך.
בסך הכל סגר צה"ל 304 חנויות, משרדים, תחנות דלק ומחסנים.
התחנה המרכזית הפכה לבסיס צבאי.
בינואר 1997 חתמו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת על הסכם חברון, במסגרתו נפתח הרחוב מחדש לתנועת פלסטינים.
בפברואר 1997 יושם ההסכם, והרחוב נפתח חלקית שוב לתושבים הפלסטינים.
החל מראשית האינתיפאדה השנייה בשלהי שנת 2000, נסגר חלק של הרחוב הסמוך למערת המכפלה, ולעיתים אף מבואות הסמוכים אליו, לתנועת פלסטינים.
מגבלות אלה אינן חלות על היהודים המתגוררים באזור או המבקרים בו.
החל משנת 2001 חסם הצבא בהדרגה את כל הכניסות לבתיהם של תושבים פלסטינים לאורך הרחוב, בין השאר באמצעות ריתוך דלתות.
באפריל 2007, דיווח עיתון הארץ כי מעולם לא הוצא צו כחוק המורה על סגירת הרחוב.
במקביל נסגרו 97% מהעיר חברון - הן בשטח H1 והן בשטח H2 - לכניסת ישראלים.
בנובמבר 2004 פנתה האגודה לזכויות האזרח ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה לבטל ולהסיר את המגבלות על תנועת פלסטינים לאורך הרחוב.
בדצמבר 2004 הגישו עיריית חברון ועותרים נוספים עתירה לבג"ץ, בדרישה דומה.
בתגובת המדינה בנובמבר 2005 הוצגה לראשונה "התוכנית להגנת היישוב היהודי בחברון".
בתוכנית הצהירה לראשונה מדינת ישראל על הגבלות התנועה ברחוב, לפיה יורשו הולכי רגל פלסטינים לנוע ברחוב, אך הדבר טרם יושם והרחוב עודנו סגור למעבר הולכי רגל פלסטינים ולפעילות עסקית פלסטינית.
עוד הגדירה התוכנית את שטח היישוב היהודי כשטח צבאי סגור שהכניסה אליו מותרת לאזרחים ישראלים בלבד.
כן נאסרה תנועת כלי רכב פלסטינים ברחובות סמוכים.
כתוצאה מכך, נאלצים חלק מתושבי רחוב השוהדא הפלסטינים לצאת מבתיהם תוך מעבר על גגות הבתים הסמוכים, שכן נאסר עליהם לצאת לרחוב, והכניסות לבתיהם שברחוב נאטמו.
ב-23 בספטמבר 2015 הרגו חיילי צה"ל את הדיל אל-השלמון, פלסטינית בת 18 שלטענתם ניסתה לדקור חייל.
על פי עדויות היא לא החזיקה כל חפץ חד וגם בתיקה לא התגלו חפצים חשודים.
תחקיר שערך צה"ל העלה כי החיילים באירוע היו יכולים לעצור את הצעירה מבלי להרוג אותה, אך הוחלט שלא לנקוט בצעדים נגד החיילים.
ב-2 ביולי 1983 נרצח תלמיד ישיבת שבי חברון, אשר אהרן גרוס, בכיכר שנושאת היום את שמו ברחוב.
הוא נאסף על ידי תושב ערבי, עזוז אבו סנאנה, שחשב שזהו בנו והביא אותו לבית החולים הפלסטיני עאליה בחברון.
כשראו צוות בית החולים את ציציותיו סירבו לקלוט אותו, והוא מת מפצעיו.
גופתו נלקחה על ידי פלסטיני לביתו בכוונה להעלימה, אך הוא נתפס בידי כוחות הביטחון.
בתגובה לרצח שרפו מתנחלים מספר חנויות בשוק.
ב-30 בספטמבר 1988 הותקף הרב משה לוינגר באבנים כשעבר ברחוב.
בתגובה ירה באקדחו, הרג את קאיד חסן סאלח, סוחר נעליים, ופצע את איברהים באלי.
בתום משפט שנמשך כשנתיים נחתמה עסקת טיעון במסגרתה הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
ב-26 במרץ 2001 רצח צלף פלסטיני משכונת אבו סנינה את הפעוטה שלהבת פס, בכניסה לשכונת אברהם אבינו הצמודה לרחוב.
מספר ימים אחר כך פרצו מתנחלים אל השוק הסיטונאי הנטוש ושרפו כמה חנויות.
בהמשך החל קבלן מטעם היישוב היהודי לשפץ את החנויות שניזוקו, וניתן אישור לקיום קייטנה במבנה.
מאז משמש המקום לצורכי חינוך.
ב-26 ביולי 2002, נרצח חייל צה"ל תושב היישוב היהודי בעיר, שמאי אלעזר ליבוביץ, בפיגוע הירי בצומת זיף בדרום הר חברון.
בהלווייתו פרצו עימותים קשים בין יהודים וערבים, בהם נדקרו עוברי אורח, נפרצו חנויות, נשרף בית מגורים ועוד.
במהלך האירועים נהרגה מירי נערה פלסטינית, בת 14, ניבין ג'מג'ום, ונפצעו עשרות, ביניהם שוטרים.
ב-23 בספטמבר 2002 נרצח בפיגוע ירי שלמה יצחק שפירא.
ב-17 במאי 2003 נרצחו ברחוב זה גדי ודינה לוי בפיגוע התאבדות.
בדצמבר 2014 הוצת "חסם שוטר", אחד משערי הכניסה לרחוב המאוישים בכוחות צה"ל ומג"ב.
בעקבות זאת נסגר המעבר לתנועת פלסטינים למשך מספר שבועות.
מדי שנה נערכת בחברון הפגנה כדי לקרוא לפתיחה מחדש של הרחוב לפלסטינים.
ב-25 בפברואר 2010, במלאת יום השנה לטבח במערת המכפלה ב-1994, ארגנה הקבוצה הפלסטינית "נוער נגד התנחלויות" (شباب ضد المستوطنات) את ההפגנה הראשונה של מה שעתיד להיות הפגנת 'פתחו את רחוב השוהדא' (Open Shuhada Street).
ההפגנות מתקיימות בהשתתפות פלסטינים ממגוון מפלגות פוליטיות, ואליהם מצטרפים פעילים ישראלים ובינלאומיים.
רחוב הפחד – חלק 2: 1978 הוא סרט אימה אמריקאי לנוער, המבוסס על סדרת הספרים באותו השם מאת ר.
הסרט הוא השני בטרילוגיית סרטים שמתמקדת בעלילות רחוב פחד ועלתה לשידור שבוע זה אחר זה.
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירותי הזרמת המדיה של נטפליקס ב-9 ביולי 2021.
הסרט נפתח עם סיום אירועי הסרט הראשון בשנת 1994; דינה וג'וש ג'ונסון גוברים על סם, בת-זוגה של דינה שנאחזה דיבוק על ידי שרה פיר, ונוסעים לביתה של סי.
בתחילה, בעל כורחה, ברמן מאפשרת להם להיכנס לביתה, אך מתרצה ומתחילה לגולל בפניהם את אירועי הטבח במחנה "נייטווינג":
ב-19 ביולי 1978, זיגי ברמן, חניכה משיידיסייד מואשמת בגניבה על ידי שילה, יריבתה וחניכה שהגיעה מסאניווייל, וחבריה; שתולים אותה מעץ ומתחילים לשרוף אותה לפני שניק גוד וקורט, שמשמשים כמדריכים במחנה, מתערבים.
במקביל, סינדי, אחותה הגדולה של זיגי, ובן-זוגה, טומי סלייטר, מנקים את הבלגן בקפיטריה כאשר האחות מרי ליין, אמה של רובי ליין, תוקפת את טומי ומנבאת שהוא ימות באותו לילה, לפני שנלקחת בכפייה מהמחנה.
עד מהרה פושטת במחנה שמועה כי שרה פיר נכנסה בה כדיבוק, בדומה לבתה לפניה.
מאוחר יותר, סינדי וטומי פורצים למרפאה במטרה לחקור את מניעיה של מרי, שם הם פוגשים את אליס, חברתה לשעבר של סינדי, ואת בן-זוגה, ארני.
הקבוצה מוצאת את יומנה של ליין, שם נכתב כי פיר עשתה עסקה עם השטן בכך שחתכה את ידה על אבן השטן, וכך זכתה לחיי נצח.
הקבוצה אף מוצאת מפה ביומן המוביל לביתה של פיר.
כשהקבוצה מגיעה לבית, הם מוצאים קברים ריקים שנחפרו על ידי האחות ליין ומגלים את סימן המכשפה מתחת לבית.
אליס וסינדי מוצאות חדר שקירותיו מגולפות ועליהם שמות כל רוצחי שיידיסייד, כולל שמו של טומי.
טומי, שמתגלב כאחוז דיבוק, הורג את ארני באמצעות גרזן ורודף אחרי הבנות, שנמלטות דרך כניסה למערה חבויה.
במחנה, ניק עוזר לזיגי לבצע מעשה קונדס נגד שילה ולנעול אותה בבית השימוש.
טומי חוזר למחנה ורוצח מספר מחניכי שיידיסייד, כולל ג'ואן המדריכה.
ניק לוקח את החניכים אל הקפיטריה, לפני שעוזב למצוא את האחרים בזמן שזיגי עוזבת במטרה לחלץ את שילה.
ניק מורה לקורט לקחת את החניכים לאוטובוס ולצלצל בפעמון לפני שהם עוזבים על מנת להתריע בפני האחרים.
בינתיים, סינדי ואליס מנסות לברוח באמצעות שימוש בסימן המכשפה המאויר ביומן כמפה.
השתיים נתקלות בערימת איברים, שכאשר אליס נוגעת בהם, נותנים לה פלאשבקים מכל הרוצחים בעבר ומקורבנותיהם.
לאחר שאליס נפצעת ברגלה, היא מתפייסת עם סינדי והשתיים מנסות להימלט באמצעות יציאה הממוקמת מתחת לבית השימוש.
לאחר שנאבקה בשילה ועילפה אותה, זיגי וגארי, מדריך נוסף משיידיסייד, מנסים לחלץ את אליס וסינדי עד שטומי מגיע והורג את גארי.
זיגי נמלטת ומסתתרת עם ניק, אך השניים נמצאים על ידי טומי.
ניק מאפשר לזיגי להימלט אל הקפיטריה, אך במחיר פציעה ברגלו לאחר שמנע מטומי להרוג אותה.
כאשר האוטובוס יוצא, סינדי מוצא מנהרה המובילה לקפיטריה, בעוד אליס נשארת מאחור.
בינתיים, טומי תוקף את זיגי, אך סינדי מתערבת והורגת אותו.
באיחור, אליס מגיעה ואומרת לשתיים שהיא הצליחה למצוא את כף ידה של המכשפה לאחר התחילה לדמם והבינה שהיא יושבת ליד אבן השטן, שם חפרה אותה.
השלישייה מחליטה לסיים את הקללה על ידי איחוד כף ידה של שרה עם עצמותיה, כשזיגי מדממת לפתע על כף היד ורואה חיזיון של שרה פייר, שמעורר את הקללה ומחייה מספר מרוצחי שיידיסייד.
טומי קם לתחייה והורג את אליס, אך סינדי עורפת את ראשו.
זיגי וסינדי רצות אל העץ עליו נתלתה המכשפה, שם השתיים חופרות ומוצאות סלע האומר "המכשפה לנצח חיה".
הרוצחים מגיעים וסינדי מבינה שהם רודפים אחרי זיגי.
היא שומטת את כף היד ומקריבה את עצמה לחינם, שכן השתיים נרצחות, עד שניק מוצא אותן ומציל את זיגי באמצעות ביצוע החייאה.
דינה וג'וש מבינים ששמה האמיתי של סי.
ברמן הוא למעשה כריסטין, שנודעה בעברה כ"זיגי" ברמן.
השניים מספרים לכריסטין שהם וחבריהם מצאו את גופתה של המכשפה ושכעת, עם כף היד, הם יוכלו להביא לסיומה של הקללה.
עוד מתגלה כי על שטחו של המחנה הוקם בהמשך קניון שיידיסייד, לשם דינה וג'וש הולכים וחופרים את כף היד מתחת לאותו העץ, שעוד נותר על תילו.
השניים לוקחים את כף היד אל המקום בו קבורים העצמות, ודינה מאחדת בין העצמות לכף היד; אך מגלה שאפה מדמם ומקבלת חיזיון בו היא נמצאת בשנת 1666, לכאורה בדמותה של שרה פיר.
סיידי סינק – כריסטין "זיגי" ברמן
גיליאן ג'ייקובס – כריסטין ברמן, בבגרותה.
אמילי ראד – סינדי ברמן, אחותה הגדולה של כריסטין, המשמשת כמדריכה במחנה "נייטווינג".
ראיין סימפקינס – אליס, מדריכה במחנה "נייטווינג", הנוטרת טינה לסינדי.
מקייב סליי – טומי סלייטר, מדריך משיידיסייד ובן-זוגה של סינדי, שנאחז בדיבוק על ידי שרה פיר והופך לרוצח מנייטווינג.
טד סאתרלנד – ניק גוד, מדריך מסאניווייל במחנה "נייטווינג".
אשלי צוקרמן – ניק גוד, בבגרותו; המכהן כשריף של מחוז יוניון בשנת 1994.
ג'ורדנה ספירו – מרי ליין, האחות של מחנה "נייטווינג".
ג'ורדין דינטלה – רובי ליין, בתה של מרי, שנאחזה דיבוק על ידי שרה פיר.
קיארה אורליה – שילה, חניכה מסאניווייל ויריבתה בנפש של זיגי.
דרו שיד – גארי, מדריך משיידיסייד במחנה "נייטווינג".
מייקל פרובוסט – קורט, מדריך מסאניווייל במחנה "נייטווינג".
סם ברוקס – ארני, מדריך במחנה "נייטווינג" ובן-זוגה של אליס.
ג'קי ונה – ג'ואן, מדריכה משיידיסייד במחנה "נייטווינג".
ברנדון ספינק – ויל גוד, אחיו של ניק, המשתייך לחוג חבריה של שילה.
מתיו זוק – ויל גוד, בבגרותו; המכהן כראש עיירת סאניווייל בשנת 1994.
ב-9 באוקטובר 2015, דווח על הפקת עיבוד קולנועי שיתבסס על סדרת הספרים "רחוב פחד" מאת רוברט לורנס סטיין על ידי חברות ההפקה פוקס המאה ה-20 ו-Chernin Entertainment.
העיבוד הקולנועי תוכנן כטרילוגיה בה כל חלק יתרחש ברחוב פחד בתקופת זמן שונה, אך עם אותו צוות שחקנים שיקשר בין שלוש תקופות הזמן.
על פי דיווחו של האתר "הוליווד ריפורטר", ההפקה תכננה לצלם את הטרילוגיה בשיטת גב-אל-גב, ולהפיץ את הסרטים חודש זה אחרי זה בנפרד.
הבמאי אלכס רוס פרי התעתד לביים את הסרט השני, אך עם זאת, במרץ 2019, נודע שג'ניאק, שהייתה כבר אמונה על בימוי שני החלקים האחרים בטרילוגיה, תביים גם את הסרט השני.
באפריל 2019 גיליאן ג'ייקובס, סיידי סינק, אמילי ראד ומקייב סליי לוהקו לצוות השחקנים.
במרץ 2019, צילומי הטרילוגיה החלו באיסט פוינט, ג'ורג'יה, והתקיימו גם באטלנטה, ג'ורג'יה.
הסרט הראשון בטרילוגיה התעתד לעלות לאקרנים ביוני 2020, וכיוצא מכך הסרט השני התעתד לעלות לאקרנים ביולי 2020, אך עליית הטרילוגיה לאקרנים בוטלה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
באפריל 2020, נודע שחברת ההפקה "Chernin Entertainment" ביטלה את העסקה שלה עם פוקס המאה ה-20, וחתמה במקום זאת על חוזה הפצה רב-שנתי מול נטפליקס.
ב-11 באוגוסט 2020, נודע על רכישת זכויות ההפצה של טרילוגיית "רחוב פחד" על ידי נטפליקס, שהודיעה שבכוונתה להפיץ את הטרילוגיה בקיץ 2021, במהלך שיווקי שייקרא "קיץ הפחד", תוך שמירה על האסטרטגיה המקורית להפיץ את שלושת הסרטים חודש זה אחר זה.
ב-19 במאי 2021, נמסר שהסרט עתיד לעלות לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-9 ביולי 2021, שבוע לאחר הפצת הסרט הראשון ולפני הפצת הסרט החותם.
רחוב הפחד – חלק 3: 1666 הוא סרט אימה אמריקאי לנוער, המבוסס על סדרת הספרים באותו השם מאת ר.
הסרט הוא החלק החותם בטרילוגיית סרטים שמתמקדת בעלילות רחוב פחד ועלתה לשידור שבוע זה אחר זה.
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירותי הזרמת המדיה של נטפליקס ב-16 ביולי 2021.
לאחר שאיחדה את כף ידה הכרותה של שרה פיר עם עצמותיה, דינה חווה חיזיון, במהלכו היא עדה להשתלשלות האירועים שהביאו להטלת הקללה על עיירת שיידיסייד בשנת 1666, מנקודת מבטה של שרה פיר עצמה.
בשנת 1666, שרה פיר מתגוררת ביוניון, המושבה הקולונית המקורית שלימים תחולק בין סאניווייל לשיידיסייד, יחד עם אביה, ג'ורג', ואחיה הצעיר, הנרי.
בין תושבי הקהילה המתפתחת נמנים גם הכומר סיירוס מילר, בתו, האנה (בה שרה מאוהבת), אביגייל ברמן ואחותה הצעירה, קונסטנס, תומאס המשוגע, כיילב, חבריה של שרה – ליזי ואייזק – סולומון גוד, חתנה המיועד, ואחיו של סולומון, חבר המועצה אלייז'ה.
לילה אחד, בזמן ששרה, ליזי והאנה עושות את דרכן אל הילולה חשאית ביער המתקיימת על ידי צעירי המושבה, הן מתגנבות לאוהלה של האלמנה מרי המתבודדת, שם שרה מוצאת ספר העוסק בכישוף שחור, אך נתפסת על ידי האלמנה.
לאחר שהיא נמלטת מפניה, שרה וחברותיה מגיעות להילולה, ושם, היא והאנה מוטרדות מינית על ידי כיילב לאחר שהן דוחות את חיזוריו.
ללא ידיעתן של השתיים, שעושות את דרכן חזרה לבד אל המושבה, תומאס המשוגע עד לרומן האסור אותו הן מנהלות.
למחרת, הכומר מילר מתחיל להתנהג בצורה חריגה בעקבות אסון נורא שמכה במושבה.
שרה, שמביעה את אמונה בסולומון, תוהה בפניו על אחריותה למזל הרע שפקד את המושבה.
עם זאת, תושבי המושבה מבינים שהכומר מילר, אחוז בשיגעונו, נעל את ילדי המושבה בכנסייתו.
כשהם פורצים את הדלת, הם מגלים שהכומר מילר רצח את הילדים, בהם הנרי וקונסטנס.
בעוד שעתה של שרה מוסחת, היא כמעט נהרגת על ידי הכומר מילר לפני שהוא עצמו נהרג על ידי סולומון.
מאוחר יותר באותו לילה, מתקיימת אספה כללית, בה מוחלט כי כישוף הוא הגורם לאירועים העגומים שפקדו את המושבה.
לאור כך, כיילב, שמעוניין לנקום בשרה והאנה על שדחו את חיזוריו, טוען כי השתיים הן המכשפות האחראיות.
השתיים, שנתפסו מצותתות לאספה מנסות להילמט, אך האנה נתפסת בזמן ששרה מצליחה לברוח, שכן המושבה מצהירה כי האנה תוצא להורג עם שחר.
מאוחר יותר באותו לילה, שרה מתגנבת לכנסייה בה האנה מוחזקת ומכריזה על אהבתה אליה.
שרה מחליטה להשיג את ספרה של האלמנה ולהשתמש בו על מנת לסגור עסקה עם השטן ולהציל את האנה, אך מגלה שהספר נעלם והאלמנה נרצחה.
שרה הנצורה בורחת לביתו של סולומון לעזרה, שם היא מתחבאת בחדר האחורי ומוצאת מנהרות מתחת לביתו, המובילים לחדר בו נערך טקס פגאני באמצעות ספרה של האלמנה.
בדיעבד, שרה מבינה כי סולומון לקח את הספר על מנת לערוך עסקה עם השטן, והציע לו את נשמתו של כומר מילר כדיבוק תמורת כוח ועושר.
סולומון, שמבין כי שרה גילתה את סודו, מציע לשתף אותה בעסקה, אך זאת דוחה את הצעתו ונמלטת אל המנהרות, שם הוא תופס אותה והשניים נאבקים במאבק שבמהלכו כף ידה נכרתת.
שרה עושה את דרכה החוצה מהמנהרות, אך נמצאת על ידי תושבי המושבה ונעצרת.
בהוצאתן להורג של שרה והאנה, שרה מצליחה לשכנע את תושבי המושבה לחוס על חייה של האנה, במחיר חייה שלה.
עם זאת, רגע לפני שהיא מוצאת להורג בתלייה, שרה נשבעת לסולומון שהיא תנקום בו ובצאצאיו מהקבר.
באותו הלילה, ליזי, אייזק, האנה ואביגייל סופדים לשרה וקוברים כראוי את גופתה.
עם סיום החיזיון, דינה מבינה שמשפחת גוד היא האחראית האמיתית לקללה על שיידיסייד, מכיוון שכל בכור בשושלת שלהם מקיים מחדש את הטקס אותו התחיל סולומון גוד.
היא וג'וש נמצאים על ידי השריף ניק, שמתחיל להבין שהם גילו את האמת מאחורי הקללה, אך שני האחים מצליחים להימלט במכוניתו של ניק ולהגיע לביתה של זיגי, שם היא עדיין משגיחה על סם אחוזת הדיבוק.
זיגי המומה לגלות שניק ומשפחתו הם הסיבה למות אחותה, אך מבינה שעליהם להרוג את ניק במטרה לעצור את הקללה.
לאחר שהם מגייסים את עזרתו של מרטין, השרת של קניון שיידיסייד, הרביעייה רוקחת תוכנית לפתות את ניק לקניון ולהציב מלכודות במטרה להוביל לכך שרוצחי שיידיסייד המתים יהרגו אותו.
על אף שבתחילה התוכנית משתבשת בעקבות שוטרים שמוזעקים למקום אך נהרגים, הרביעייה מצליחה ללכוד זמנית את הרוצחים.
זיגי מפתה את ניק למרכז הקניון, שם היא מושכת חוט ששופך דלי מלא בדמה של דינה עליו.
עם זאת, ניק מצליח להימלט למנהרות.
דינה וסם אחוזת הדיבוק עוקבות אחריו בזמן שהאחרים נאבקים ברוצחים המתים.
סם משיגה את דינה, אך דינה מצליחה לעלף אותה, לאחר מכן נאבקת בניק שכמעט מצליח להרוג אותה.
עם זאת, דינה מצליחה לחשוף את ניק לגוש הבשר הטמא במרכז המנהרות, מה שמעניק לו חיזיון של כל קורבנותיו שנהרגו על ידי הרוצחים ששלח אחריהם.
כשדעתו של ניק מוסחת, ידה של דינה נמצאת על העליונה והיא לבסוף מצליחה להרוג אותו ומביאה לשבירת הקללה על שיידיסייד אחת ולתמיד.
זמן קצר לאחר מכן, מוצג כי מעשיה הנבזיים של משפחת גוד נחשפו; מרטין פתח בקריירה לממכר מוצרי טכנולוגיה; ואילו דינה וסם, שהביאו לתיקון העוול שנעשה לשרה פיר, עורכות פיקניק על יד קברה.
עם זאת, בסצנה המוצגת באמצע הכתוביות, נחשף כי ספרה של האלמנה, שעוד נותר במנהרות שמתחת לביתו של ניק גוד, נלקח על ידי אדם שזהותו לא ידועה; רמז לכך שמחזוריות הקללה על שיידיסייד עתידה לשוב על כנה.
קיאנה מדירה – דינה ג'ונסון / שרה פיר
אליזבת סקופל – שרה פיר, אחת מהמתיישבות המקוריות במחוז יוניון וכלתו המיועדת של סלומון גוד, שמואשמת ונתלית באשמת כישוף והתרועעות עם השטן.
אשלי צוקרמן – סלומון גוד, אחד מהמתיישבים המקוריים במחוז יוניון.
אביהם הקדמון של ניק וויל גוד, ומכשף שמכר את נשמותיהם של תושבי שיידיסייד לשטן.
זאקרמן מגלם גם את דמותו של ניק גוד, צאצאו של סלומון והשריף המחוזי המכהן של מחוז יוניון.
טד סאת'רלנד – ניק גוד, בצעירותו.
אוליביה סקוט וולש – האנה מילר, בתו של הכומר סיירוס מילר ואהובתה של שרה פיר, שמואשמת באשמת כישוף והתרועעות עם השטן.
וולש מגלמת גם את דמותה של סמנתה "סם" פרייזר.
גיליאן ג'ייקובס – כריסטין "זיגי" ברמן, הניצולה היחידה מהטבח של מחנה "נייטווינג" משנת 1978.
בנג'מין פלורס ג'וניור – הנרי פיר, אחיה הצעיר של שרה, שנרצח על ידי הכומר סיירוס מילר.
פלורס ג'וניור מגלם גם את דמותו של ג'וש ג'ונסון, אחיה הצעיר של דינה.
פרנקלין, השרת של קניון שיידיסייד, שמסייע לדינה, ג'וש וכריסטין.
פרד השינגר – אייזק, אחד מהמתיישבים המקוריים במחוז יוניון וחברה של שרה פיר.
ג'וליה רוולד – ליזי, אחת מהמתיישבות המקוריות במחוז יוניון וחברתה של שרה פיר.
אמילי ראד – אביגייל ברמן, אחת מהמתיישבות המקוריות במחוז יוניון וחברתה של שרה פיר.
אמן הקדמונית של סינדי וכריסטין ברמן.
סיידי סינק – קונסטנס ברמן, אחותה הצעירה של אביגייל, שנרצחת על ידי הכומר סיירוס מילר.
סינק מגלמת גם את דמותה של כריסטין "זיגי" ברמן", בצעירותה.
מקייב סליי – תומאס המשוגע, אחד מהמתיישבים המקוריים במחוז יוניון ואביו הקדמון של טומי סלייטר.
ג'ורדנה ספירו – האלמנה מרי, מכשפה קשישה המתגוררת מחוץ למחוז יוניון.
ספירו מגלמת גם את דמותה של מרי ליין, אמה של רובי.
ג'ורדין דינטלה – רובי ליין, בתה של מרי, שנאחזה דיבוק על ידי השטן.
רנדי הייוונס – ג'ורג' פיר, אביהם האלמן של שרה והנרי.
מארק אשוורת' – ג'ייקוב ברמן, אביהן של אביגייל וקונסטנס.
מתיו זוק – אלייז'ה גוד, חבר מועצת מחוז יוניון ואחיו של סולומון.
זוק מגלם גם את דמותו של ויל גוד, ראש עיריית סאניווייל ואחיו הצעיר של ניק.
לייסי קאמפ – גרייס מילר, אשתו של סיירוס מילר ואמה של האנה, המתעבת את שרה.
קאמפ שבה לגלם גם את דמותה של גברת פרייזר, אמה של סמנתה.
ג'רמי פורד – כיילב ראיין סימפקינס – אליס''', מדריכה במחנה "נייטווינג" בשנת 1978, שנרצחה על ידי טומי סלייטר.
העיבוד הקולנועי תוכנן כטרילוגיה בה כל חלק יתרחש ברחוב פחד בתקופת זמן שונה, אך יכלול את אותו צוות שחקנים שיקשר בין שלוש תקופות הזמן.
על פי האתר "הוליווד ריפורטר", ההפקה תכננה לצלם את הטרילוגיה בשיטת גב-אל-גב, ולהפיץ את הסרטים חודש זה אחרי זה בנפרד.
בינואר 2019, דווח שג'ניאק תביים את הסרט הראשון ואת הסרט השלישי.
הסרט הראשון בטרילוגיה התעתד לעלות לאקרנים ביוני 2020, וכיוצא מכך הסרט השני התעתד לעלות לאקרנים ביולי 2020 ואילו הסרט השלישי התעתד לצאת לאקרנים באוגוסט 2020. עם זאת, עליית הטרילוגיה לאקרנים בוטלה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
ב-19 במאי 2021, נמסר שהסרט עתיד לעלות לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-9 ביולי 2021, שבועיים לאחר הפצת שני הסרטים הקודמים בטרילוגיה.
רחוב הרצל הוא אחד מהרחובות הראשיים בעיר רמת גן.
הרחוב הוא חד סטרי מדרום לצפון, ודו-מסלולי ברובו.
רחוב הרצל מתחיל בצומת עם רחוב בן-גוריון שבעיר, ממשיך לכיכר רמב"ם ולצומת עם רחוב הרא"ה, כאשר רחוב ביאליק מהצד המקביל של הכיכר, ומסתיים בצומת עם ציר ז'בוטינסקי.
לאורך השנים נבנו לאורך הרחוב בתים בסגנון הבאוהאוס והסגנון הבינלאומי, וכן בתי מגורים דו־קומתיים הבנויים על עמודים.
רחוב הרצל מחולק לשני חלקים:
החלק הדרומי, מהצומת עם רחוב בן-גוריון ועד כיכר אורדע, מאופיין בעיקר בבתי מגורים, וכן בית מועצת פועלי רמת גן ומספר חנויות.
החלק הצפוני, מכיכר אורדע ועד לציר ז'בוטיסקי, מאופיין בבתי מגורים וחנויות רבות.
רבות מהחנויות הן בבעלות של עולים מחבר העמים.
ברחבי הרחוב ישנם מספר בתים אשר בנויים בסגנון הבאוהאוס, חלקם נמצאים בעבודות שימור.
בית מועצת פועלי רמת גן וגבעתיים (בית הפועלים או בית ההסתדרות)
בית מועצת פועלי רמת גן וגבעתיים (או בשמותיו האחרים – בית הפועלים או בית ההסתדרות) נמצא בפינת רחובות הרצל וקרניצי, ונבנה במהלך שנות החמישים בתכנון האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן.
הבית אשר במרכז העיר תוכנן בשנת 1954, ונחנך ב-1 במאי 1957, שלוש שנים לאחר תחילת תכנונו.
הבניין בן שש הקומות, המשתרע על פני 2540 מ"ר, נועד בכדי להכיל את הפונקציות ההסתדרותיות השונות – משרדי מועצת הפועלים, קרן הביטוח לפועלי בניין, "מבטחים", וקרן הביטוח לפועלים חקלאיים.
תקרת האולם, שבו אין עמודים, נבנתה תקרת צלעות המיועדת למפתחים רחבים.
המבנה עתיד לשמש את עיריית רמת גן כמבנה משרדים.
במהלך שנת 2017 הושלמו עבודות השימור של המבנה על ידי אפריקה ישראל בביצוע קבלני השימור נאור מימר ואבנר גלעד.
והמבנה נמסר לעיריית רמת גן לצורכי הציבור.
ב-1991 חדל לשמש כבית קולנוע, שימש כמה שנים כסניף של הבנק הבינלאומי, וכיום שוכן במבנה סניף של סופר-פארם.
בית כנסת גדול עם תפילות בנוסח ספרד, אשר שופץ בשנת 2007. חזן בית הכנסת הנוכחי הוא ישראל רנד.
המתחם הנמצא בצומת הרחובות הרצל וציר זבוטינסקי.
בין השנים 1970–2003 התקיים במתחם קולנוע אואזיס (שהיה שייך לרשת רב חן).
קיר הכניסה עוצב על ידי גרשון קניספל.
הקולנוע נסגר עם הקמת קניון איילון, וסניף נוסף של קולנוע לב במתחם אלרם (כיום קניון ביאליק.
הקולנוע שם נסגר גם הוא בשנת 2018).
בנוסף אליו היה במתחם אולם אירועים בשם "בון-טון" שגם נסגר לפני שנים רבות.
כיום (2021) המתחם עזוב ונטוש, עם כתובות גרפיטי רבות ולשלשת ציפורים.
רחוב ווטר 55 הוא גורד שחקים המצוי בדאונטאון מנהטן - חלקו הדרומי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
המבנה הוקם בשנת 1972. גובהו 209 מטרים ויש בו 53 קומות.
שטח המבנה הוא 325 אלף מ"ר ומבחינה זו הוא הבניין שני בגודלו בעיר אחרי מגדל החירות.
החלק הצפוני של המבנה הוא אגף בעל 15 קומות עם חזית שמהווה שטח ציבורי גדול הידוע בשם "Elevated Acre".
שטח ציבוי זה נמצא בגובה של כ-9 מ' מעל מפלס הרחוב וניתן לגישה על ידי מדרגות ומדרגות נעות.
שטחים אלו ניתנים להשכרה לצורכי תערוכות, חתונות ואירועם נוספים.
בשנים 1973–1983 בקומה השלישית של בניין היה ממוקם סניף של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
בשנת 1993 בעלות על הבניין עברה לחברה חדשה.
היא ביצעה שיפוצים נרחבים לרבות פירוק חלקים של אסבסט שהיו בניצול.
בשנת 2012 בעקבות הוריקן סנדי הקומות התחתונות של הבניין הוצפו והיה צורך בשיפוץ משמעותי תוך שינוי תכנוני של הבניין.
בשנת 2004 לבניין עברו כ-2000 עובדים של חברת בריאות שבהמשך הפכה ל-EmblemHealth.
בבניין ממוקמים משרדי מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק, הוגו בוס, חברות פיננסיות וחברות היי-טק.
רחוב וולודימירסקה (באוקראינית: Володимирська вулиця) הוא רחוב ברובע שבצ'נקובסקי והולוסייבסקי של העיר קייב.
אחד הרחובות הכי עתיקים באירופה.
תיאטרון האופרה והבלט הלאומי האקדמי של אוקראינה על שם טאראס שבצ'נקו
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של אוקראינה
בניין הנשיאות של האקדמיה הלאומית למדעים של אוקראינה
הספרייה המדעית על שם מקסימוביץ'
פארק על שם טאראס שבצ'נקו
רחוב העצמאות הוא רחוב ראשי בכפר גנים, בדרום פתח תקווה, ומהארוכים ברחובות בעיר, המקשר בין חלקי השכונה ובין דרך רבין, מחלף גת רימון, כביש 471 ושאר חלקי העיר.
הכביש הוא כביש רוחב, ונקרא על שם של עצמאות ישראל.
מהצומת הנמצאת בקצה המזרחי של הרחוב יוצאים רחובות הנשיאים וי"ד הבנים לעבר שאר חלקי העיר ורחוב יעקב זרובבל למחלף גת רימון.
הצומת בקצה המערבי של הרחוב נמצאת על דרך רבין, המקשר את מערב השכונה לכביש 471, גבעת שמואל ומזרח העיר פתח תקווה.
ברחוב חמש כיכרות, והוא כולל כניסות ויציאות לרחובות נוספים.
15 תחנות אוטובוס ממוקמות לאורך הכביש, 7 מצפון ו-8 מדרום, ועוד ארבעה תחנות בכניסות וביציאות ממנו הנושאות את שמו.
תחנת הרכבת הקלה (הקו הסגול) והרכבת התחתית (M3) כפר גנים מתוכננת להיות צמודה לקצהו המערבי של הרחוב.
מקצהו המערבי של הרחוב עד לכיכר קובלנץ ורחוב מסקין נמצא שביל אופניים, בצידו הדרומי של הרחוב.
בית ספר שש שנתי ארנס
רחוב הפחד: מלכת הנשף הוא סרט אימה אמריקאי שבוים על ידי מאט פאלמר על פי תסריט שכתב יחד עם דונלד מקלירי.
הסרט מבוסס על הספר "The Prom Queen" מסדרת הספרים "רחוב פחד", המשמש כסרט המשך עצמאי נפרד מטרילוגיית "רחוב הפחד".
הסרט מופק על ידי חברת ההפקות "Chernin Entertainment" והוא עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-23 במאי 2025.
בשנת 1988, תלמידי כיתת י"ב בתיכון שיידיסייד מתכוננים לנשף הסיום.
לורי גריינג'ר מצטרפת למירוץ למלכת הנשף מול קבוצה פופולרית וכוחנית של בנות המכונה "להקת הזאבות" – ובראשה טיפאני פלקונר, יחד עם מליסה מקנדריק, דבי וינטרס ולינדה הרפר.
לורי מנודה חברתית בשל שמועות על כך שאמה רצחה את אביה, אף שלבסוף הוכרה כחפה מפשע.
סגנית המנהל ברקנרידג' מקווה שנשף הסיום יסייע לשפר את התדמית השלילית שנוצרה לשיידיסייד.
בלילה שלפני הנשף, אחת המועמדות, כריסטי רנו, שמתפרנסת מסחר במריחואנה, נדקרת למוות בידי תוקף רעול-פנים.
ביום המחרת, לורי מגיעה לנשף עם חברתה הטובה, מייגן רוג'רס.
מייגן מביימת מתיחה הכוללת דגם של ראשה של טיפאני, דבר שמוביל לקרע ביחסיה עם לורי.
במקביל, לינדה ובן-זוגה מתכוננים לקיים יחסי מין, אך שניהם נרצחים על ידי הרוצח בכיתה סמוכה.
לורי מקבלת פרחים משולח אנונימי, וטיפאני מתעמתת עמה בנוגע לעברה של אמה.
דבי ובן-זוגה, ג'אד, יורדים למרתף, שם ג'אד נרצח ודבי מתחשמלת למוות.
מליסה מסייעת ללורי עם האיפור, אך טיפאני הורסת לה את השמלה ומנתקת עמה קשר.
לורי וטיפאני מקיימות קרב ריקודים, בו לורי זוכה באהדת הקהל.
טיפאני נבוכה בעוד בן-זוגה, טיילור, נפרד ממנה ומביע עניין בלורי.
בינתיים, מליסה נרצחת בחדר ההלבשה – דבר שחושף את קיומם של שני רוצחים.
מייגן חושדת שמדובר ברוצח סדרתי, ומאשימה בכך את דוולין, בנה הדתי של סגנית המנהל.
לורי דוחה את ההאשמות ודרכיהן נפרדות.
בהמשך, מייגן חוקרת את המרתף ומגלה את גופותיהם של דבי, ג'אד ואיש התחזוקה סטוקר.
לורי וטיילור הולכים לאולם הספורט, שם טיילור מנסה לקיים יחסי מין עם לורי, אך נרצח על ידי התוקף.
הרוצח רודף אחרי לורי, שמוצאת את מייגן במרתף.
השתיים נכלאות על ידי הרוצח אך מצליחות להימלט דרך חלון ולחזור לאולם הנשף כדי להתריע בפני האיום.
לורי מוכתרת כמלכת הנשף תוך שהיא מנסה להזהיר את כולם.
הרוצח מגיח, הורג את קלייר וג'רלד וקוטע את זרועו של המנהל ויילנד.
לורי דוקרת את הרוצח בכתר הזכייה ומסירה את המסכה – חושפת את זהותו: אביה של טיפאני, דן פלקונר.
המשטרה מגיעה ועוצרת את דן, בעוד מייגן מועברת לבית החולים.
לורי חוזרת לביתה של טיפאני, שמביעה חרטה על התנהגותה כלפיה.
אמה של טיפאני, ננסי, שבה – וחושפת את עצמה בתור הרוצחת השנייה.
כשהן מסתתרות, טיפאני מנסה לרצוח את לורי, וחושפת את חלקה ברציחות.
ננסי חושפת כי רצחה את אביה של לורי לאחר שנפרד ממנה לטובת אמה של לורי.
לורי דוחפת את טיפאני מהקומה העליונה, ומביאה לשיפודה בידי קישוט חד.
היא נלחמת בננסי, מכה אותה למוות בגביע ובורחת.
בעודה גוססת, דמה של ננסי יוצר סימן כישוף על הרצפה – סימן המכשפה.
אינדיה פולר – לורי גריינג'ר
סוזנה סון – מייגן רוג'רס, חברתה הטובה ביותר של לורי.
פינה סטרצה – טיפאני פלקונר, יריבתה של לורי
דייוויד איאקונו – טיילר טורס
אלה רובין – מליסה מקנדריק
כריס קליין – דן פלקונר, אביה של טיפאני.
אריאנה גרינבלט – כריסטי רנו
לילי טיילור – סגנית המנהל דולורס ברקנרידג'
קתרין ווטרסטון – ננסי פלקונר, אמה של טיפאני.
סטיין כי מתקיימים דיונים על הפקת סרטים נוספים בזיכיון "רחוב פחד".
בדצמבר 2022, דווח כי קלואי אוקונו עתידה לביים סרט "רחוב פחד" עתידי, וכי חברת ההפקות "Chernin Entertainment", שהפיקה את שלושת סרטי "רחוב פחד" הקודמים, תשוב להפיק את הסרט.
באוקטובר 2023, הצהיר סטיין בשנית כי סרט "רחוב פחד" נוסף אכן נמצא בשלבי פיתוח.
פיתוחו של סרט נוסף אושר רשמית על ידי סקוט סטובר כאשר חשף כי הסרט הבא יהיה סרט המשך עצמאי שיתבסס על ספר מתוך סדרת הספרים.
בינואר 2024, אישר סטיין את הפקת הסרט וחשף כי עלילתו תבסס על עלילת הספר "The Prom Queen".
במרץ 2024, נחשף שמו הרשמי של הסרט, ואושר כי את התסריט יכתבו דונלד מקלירי ומאט פאלמר, שגם הופקד על בימוי הסרט.
עם הכרזת שם הסרט, נחשף צוות השחקנים – אינדיה פולר, סוזנה סון, פינה סטרצה, דייוויד איאקונו, אלה רובין, כריס קליין, לילי טיילור וקתרין ווטרסטון.
צילומי הסרט החלו ב-25 במרץ 2024 בטורונטו, קנדה, והסתיימו ב-10 במאי 2024.
רחוב הפלמ"ח (ירושלים) הוא רחוב מרכזי בדרום ירושלים המקשר בין השכונות קטמון, רסקו (גבעת ורדים), גבעת אורנים, מרחביה, קריית שמואל וטלביה.
הרחוב קרוי על שם הפלמ"ח, הכוח הצבאי המגויס של ההגנה שפעל בשנים 1941–1948 ושמילא תפקיד מרכזי בכיבוש שכונת קטמון ודרום ירושלים במלחמת העצמאות.
ההיסטוריה של הרחוב חופפת להיסטוריה של השכונות המקיפות אותו.
עד מלחמת העצמאות היה חלקו הצפוני של הרחוב כלול בשכונות היהודיות קריית שמואל ומרחביה, וחלקו הדרומי של הרחוב היה כלול בחלקה העליון של השכונה הערבית קטמון.
תוואי הרחוב נראה בבירור במפות מתקופת המנדט, אך הרחוב עצמו היה חסר שם.
חלק מהרחוב, בין הפלמ"ח 38 וצומת הרחובות הפלמ"ח והפורצים, לא היה סלול ככביש למכוניות (אך היה קיים כדרך להולכי רגל), ורק בתחילת שנות ה-60 נסלל ככביש אספלט.
עד אז נסעו המכוניות במסלול חלופי שעבר ברחוב הפורצים.
לאחר מלחמת העצמאות היטשטש ההבדל בין חלקיו השונים של הרחוב.
החוקר ראובן גפני כותב בספרו: "לאחר קום המדינה, עם הפיכתה של שכונת קטמון לשכונת פליטים יהודים, בעיקר מן העיר העתיקה וימין משה, התעמעמו במידה רבה הגבולות המקוריים שחצצו בין קריית שמואל, שכונת מרחביה ושכונת קטמון ה'מקורית'.
חלקו המזרחי של רחוב הפלמ"ח, לדוגמה, נחשב כיום על פי רוב לחלק אינטגרלי משכונת קטמון הישנה, זאת למרות שרוב הבתים בחלק זה של הרחוב שייכים לשכונת מרחביה, וחלק קטן (ליד ההצטלבות עם רחוב חרל"פ) שייכים לשכונת קריית שמואל ההיסטורית".
מאז שנות ה-50 הפך הרחוב לנתיב תחבורה חשוב ולאורכו התפתחו חנויות שונות ושני מרכזים מסחריים קטנים (ברחוב הפלמ"ח 18 וברחוב הפלמ"ח 42).
בשנים 2020–2022 עבר רחוב הפלמ"ח שיפוץ, שִדרוג, ו"מתיחת פנים", לאחר שיתוף בין עיריית ירושלים לתושבי השכונה והמִנהל הקהילתי.
תוכנית השדרוג כללה הסדרי תנועה חדשים, הסדרת מפרצי חנייה ומדרכות רחבות המופרדות מהחניות לטובת הולכי הרגל, בוצע קרצוף וריבוד בכביש, ריצוף מדרכות כולל הוספת מדרכות חדשות לאורך הרחוב, הותקן קו ניקוז חדש (בקטע שבין רחוב הגדוד העברי לבין רחוב חרל"פ) והוקם מעגל תנועה חדש בצומת הרחובות הפלמ"ח, שופן והנשיא.
בנוסף, הותקנה תאורה חדשה לאורך הרחוב, נשתלו עצים וערוגות עם שתילים, הוצבו ספסלים ופחי-אשפה חדשים והוקמו נישות חדשות לפחי האשפה לאורך הרחוב.
בית זאב זילברשטיין לשעבר וכיום בניין מגורים חדש (הפלמ"ח 1).
הבית המקורי נבנה בשנת 1941 עבור זאב זילברשטיין, אחיו הצעיר של ראובן זילברשטיין, מייסד שכונת מרחביה.
את הבית תכנן ובנה האדריכל והמהנדס מורנו מיוחס.
הבית המקורי נהרס ובמקומו הוקם בשנת 2022 בניין מגורים חדש.
המוזיאון לאמנות האסלאם (הפלמ"ח 2).
מוזיאון שהוקם בשנת 1974 ומטרתו היא חקר אמנות האסלאם, והצגת מוצגים של אמנות האסלאם לציבור הרחב.
באפריל 1983 זכתה לפרסום רב גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון על ידי נעמן דילר.
בית כץ לשעבר, וכיום בניין מגורים חדש (הפלמ"ח 9).
הבית היה מקום מגוריו של ד"ר ולטר כץ, שהיה מפקד ה'הגנה' באזור בתקופת מלחמת העצמאות.
'מבוא יורם' הסמוך לרחוב הפלמ"ח, קרוי על שמו של יורם כץ (בנו של ולטר כץ), שנפל בשירותו הצבאי ב'פעולת כנרת' בשנת 1955.
'בית המייסדים' – בית ראובן זילברשטיין (הפלמ"ח 10).
הבניין שבנה למגוריו ראובן זילברשטיין, מייסד שכונת מרחביה.
מועדון שנפתח בשנת 2016 במקלט ציבורי, והוא סניף של המינהל הקהילתי 'גינות העיר' הממוקם ב'בית יהודית' ברחוב עמק רפאים.
בתי ביברמן (שלושה בניינים: הפלמ"ח 14א–18).
קרויים ע"ש הקבלן אברהם ביברמן-אביר שבנה את הבתים.
בזמן מלחמת העצמאות שימשו הבניינים, והמקלט שהיה מתחתם, את לוחמי ה'הגנה' באזור.
בעבר התגורר בבניינים אנשים ידועי שם, כמו: לאה אבושדיד (בן-אב"י), אשתו של איתמר בן-אב"י והרב שלום משאש, שהיה לפני עלייתו ארצה הרב הספרדי הראשי של יהודי קזבלנקה ושל מרוקו.
בשנים מאוחרות יותר גרה באחד מהבניינים (הפלמ"ח 18) נתיבה בן-יהודה.
בן-יהודה הייתה לוחמת פלמ"ח, סופרת, שדרנית רדיו ומילונאית של לשון הסלנג העברי.
חלק חשוב מפעילותה הקדישה לשמירת מורשת הזמר העברי.
זכתה באות יקירת ירושלים לשנת 2004. נהגה לשבת לשתות קפה, במשך שנים, בשולחן מיוחד שהציבו בעלי אחת החנויות בקומה א', בבניין שבו התגוררה.
אתר רצח ברנדוט (צומת הרחובות הפלמ"ח והגדוד העברי, מול הפלמ"ח 18).
ב-17 בספטמבר 1948 רצחו ארבעה אנשי לח"י במקום זה, את הרוזן השוודי ברנדוט, שהיה נציג מזכ"ל האו"ם להמזרח התיכון ושהציע תוכנית לחלוקת ארץ ישראל בין יהודים וערבים ולבִנאום ירושלים.
ברנדוט נורה במכונית שבה נסע מארמון הנציב לבניין ימק"א ירושלים.
מלון "פארק ליין" לשעבר (הפלמ"ח 24).
הבניין שימש, לאחר 1948, במשך שנים רבות קן-דרום של תנועת הנוער העובד והלומד, וכיום יש בו משרדים של עורכי דין.
אלי עמיר בספרו "והימים לא חלפו" מתאר את המקום: "נורי ואילאיל הגיעו ועמדו מול בניין הקומונה ברחוב הפלמ"ח.
היא סיפרה כי בזמן הבריטים היה הבניין הזה בית מלון בשם פארק ליין...היא הוסיפה כי אחרי הצהריים באו לשם קצינים בריטים ובחורות ישראליות תלויות על זרועותיהם ורקדו על המרפסת לצלילי תזמורת קטנה...במשך הזמן חרב הבניין ועתה שוקם".
בית תיאודורי לשעבר (הפלמ"ח 30).
אחד מבתי הדירות שתכנן בשנות ה-30 האדריכל זולטן שמשון הרמט עבור משפחת תיאודורי היוונית-אורתודוקסית.
בשנת 1948 שימש הבית כאחת העמדות הקדמיות של ה'הגנה' מול הלוחמים הערביים בקטמון.
'גינת ברודי' או: 'בוסתן ברודי' (מאחורי בניין שיכון ברחוב הפלמ"ח 32).
גינה קהילתית, מראשונות הגינות הקהילתיות בירושלים, שהוקמה בשנת 2005. בגינה, הממוקמת בשטח פתוח בין רחוב הפלמ"ח לרחוב חיים ברודי, יש עצי חורש טבעי ועצי פרי, צמחי תבלין וצמחי נוי.
תוואי מסילת רכבת בריטית מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
תוואי מסילת רכבת צרה, שסללו הבריטים למטרות צבאיות, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, מתחנת הרכבת ברחוב עמק רפאים דרך שכונת קטמון.