tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרטיני אמר כי זו הייתה היצירה הטובה ביותר שיצר בימי חייו, אבל לדבריו "ההבדל בינה לבין מה ששמעתי בחלום היה כה גדול, עד שהייתי מוכן להרוס את כינורי ולא לשוב אל המוזיקה לעולמים, אילו רק נתאפשר לי לשוב ולחוות את העונג שהתענגתי אז".
הסונאטה מהווה עד היום אתגר טכני לכנרים.
על פי האגדה לטרטיני היו שש אצבעות ביד שמאל, דבר שהקל עליו את נגינת היצירה.
המשורר הגרמני אפולוניוס פון מלטיץ חיבר סונטה בשם "סונאטת השטן", בהשפעת סיפורו של טרטיני.
על פי המסופר, טרטיני סיפר לאסטרונום הצרפתי ז'רום לאלנד על חלום שחלם, ובו נגלה לפניו השטן וביקש להיות משרת ומורה לטרטיני.
בסוף שיעור הנגינה, הושיט טרטיני לשטן את כינורו כדי לעמוד על טיב נגינתו.
השטן פצח בנגינה וירטואוזית, והגיש ביצוע נמרץ ומרהיב.
כה ייחודית ביופייה ומושלמת בדיוקה הייתה נגינת השטן, שהמלחין חש כי נשימתו נעתקת מעוצם הפליאה וההתפעלות.
את הסיפור המלא מספר טרטיני עצמו ב"Voyage d'un François en Italie" של לאלנד:
אחוז בחבלי קסם מנגינתו המבריקה והמרשימה של השטן, השתדל טרטיני לשחזר את מה ששמע.
היצירה התפרסמה רק בשנת 1798 או 1799, כמעט שלושים שנה לאחר מות המלחין.
הסונאטה שימשה בסיס לבלט של צ'זארה פוני מ-1849, "כינור השטן" וכן לפרלוד של פרדריק שופן "סלסולי השטן", מס' 27.
הסונאטה, שנכתבה לכינור עם באסו קונטינואו (בס ממוספר) כתובה בארבעה פרקים:
אלגרו אסאי – אנדנטה – אלגרו אסאי
הפרק הראשון, במשקל 12 שמיניות, עדין ומהורהר בראשיתו, עם עצירות כפולות רפויות וקו מלודי זורם בכינור, עתיר קישוטים ללא הפרזה.
המלודיה, העוברת מסולם טוניקה לסולם המדיאנטה באמצע הפרק, כוללת כמה קדנצות מטעות, לפני שהיא חוזרת לנושא הטוניקה הדומה להתחלה.
לאחר זאת באה ברוורה מהירה ונמרצת, מרובת קישוטים, שלאחריה פרק קצר ושירתי, האמור לסמל את חלומו של טרטיני.
הפרק האחרון, הקשה מבחינה טכנית, מתחיל בקצב מהיר, לפני שהוא מתמוסס למנגינת כינור מודולרית חוזרת ונשנית על רקע ליווי מתגבר.
זה מוביל לנושא כרומטי איטי, ואחריו רצפים נוספים של שני הנושאים.
מקור הכינוי של הסונאטה הוא קטע בו הכנר מסלסל בקישוטים תוך כדי נגינה של שלשות בארפג'י.
את קדנציית הברוורה שמקובל לנגן הלחין פריץ קרייזלר.
הליווי מצטרף שוב לכינור למספר תיבות סיום דרמטיות.
הטריל בפרק האחרון הוא אחת הדוגמאות הראשונות לטריל הממחיש נושא מוזיקלי.
סונאטות ופרטיטות לכינור סולו (רי"ב-1001-1006) הן סט של שש יצירות שהלחין יוהאן סבסטיאן באך.
היצירות מכונות לעיתים כסונאטות ופרטיטות לכינור סולו בהתאם לכותרות שנתן להן באך בכתב היד של היצירה: "Partia" "Partien" היה שם נפוץ באזורים דוברי גרמנית בתקופתו של באך ליצירות מסוג זה.
הסט מורכב משלוש (סונאטה כנסייתית) בארבעה פרקים ושלוש פרטיטות בצורת ריקוד מחולות.
הסט הושלם עד 1720, אך לא פורסם לפני 1802. היצירות פורסמו באופן במלואן בשנת 1803. גם לאחר פרסום זה, התעלמו מהן במידה רבה עד שהכנר יוסף יואכים החל לבצע את היצירות.
כיום, הסונטות והפרטיטות של באך הן חלק חיוני ברפרטואר הקלאסי של הכינור, והן מבוצעות ומוקלטות לעיתים קרובות.
שישה סולו לכינור ללא ליווי קונטינואו, כפי שכינה אותם באך, מציגות היטב את היכולת הטכנית של הכינור ככלי סולו.
היצירות שימשו לעיתים קרובות ארכיטיפים לכתיבה לכינור סולו על ידי דורות של מלחינים מאוחרים יותר, ביניהם אז'ן איזאיי, ובלה ברטוק.
יש הסבורים שהמשמעות המילולית של הכותרת "סולו סאי" של הכותרת (אתה לבד) היא התייחסות מכוונת למותה הפתאומית של אשתו הראשונה, מריה ברברה באך.
תאוריה זו נפוצה בקרב מוזיקאים, אך לא בקרב מביני דבר, אם כי נראה שהסימן החריג לשנת ההשלמה על עמוד השער מצביע על מחווה לאשתו.
אחד מהמופעים המפורסמים ביותר של הסונאטות והפרטיטות הוא הכנר והמלחין ג'ורג'ה אנסקו, שראה את היצירה כ-"ההימלאיה של הכנרים", והקליט את כל הסונאטות והפרטיטות בסוף שנות הארבעים.
היצירות בוצעו על ידי הכנרים והמוזיקאים הבאים
(2001), Günter Haußwald; פיטר וולני, עורכים, שלוש סונטות ושלוש פרטיטות לכינור סולו, BWV 1001-1006 (Urtext), Bärenreiter, ISMN 979-0-006-46489-0. הקדמה מאת פיטר וולני, דפים VIII-XII.
סונג דה-נאם (בקוריאנית: 송대남; באנגלית: Song Dae-nam; נולד ב-5 באפריל 1979) הוא ג'ודוקא עבר דרום קוריאני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג, אלוף אולימפי מלונדון 2012.
בדצמבר 2005 זכה דה-נאם במדליית כסף בטורניר הבינלאומי 'Kracup Korea Open Jeju' בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
בשנת 2006 הוא זכה במדליית כסף בטורניר 'Jigoro Kano Cup Tokyo' היוקרתי ובמדליית כסף נוספת בטורניר 'Super World Cup Tournoi de Paris'.
בשנת 2007 הוא זכה במדליית הזהב בטורניר טוקיו לאחר שניצח בגמר את טקאשי אונו היפני.
בפברואר 2009 דה-נאם זכה במדליית הזהב בגראנד סלאם פריז לאחר שניצח בגמר את סגן האלוף האולימפי קים ג'ה-בום, חברו בנבחרת הדרום-קוריאנית.
במאי 2009 הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם מוסקבה ובשנת 2010 זכה במדליית ארד בגראנד פרי דיסלדורף ומדליית כסף בגראנד סלאם מוסקבה.
בשנת 2011 הוא עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג וזכה במדליית ארד בגראנד פרי אבו דאבי וסיים במקום החמישי בגראנד סלאם פריז.
במשחקים האולימפיים בלונדון 2012, דה-נאם זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את חואן רומרו האורוגוואי לאחר תרגיל טטה-שיהו-גטאמה.
בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד ווזארי את אלחן ממאדוב האזרי וברבע הגמר גבר שוב בווזארי על מסאשי נישיאמה היפני.
בחצי הגמר דה-נאם ניצח בווזארי את טיאגו קמילו הברזילאי לאחר תרגיל סיאו-נגי.
בגמר דה-נאם התמודד מול אשלי גונזלס הקובני ולאחר 5 דקות ללא ניקוד הקרב נכנס לניקוד זהב.
11 שניות בתוך זמן ניקוד הזהב דה-נאם ביצע תרגיל בשם קואוצ'י-גארי שהעניק לו ווזארי וניצחון.
סונג צ'ינג-לינג הייתה דמות פוליטית סינית.
כאשתו השלישית של סון יאט-סן אחד ממנהיגי מהפכת 1911 שהקימה את הרפובליקה הסינית, היא נקראה לעיתים קרובות מאדאם סון יאט-סן.
היא הייתה חברה במשפחת סונג, ועם אחותה סונג מיי-לינג מילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הסינית לפני ואחרי 1949.
לאחר כינונה של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, מילאה כמה תפקידים בולטים בממשלה החדשה, ובהם סגן נשיא סין (1949–1954, 1959-1975) וסגן יושב ראש הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי (1954) (1959-1951), (1975-1981), נסעה ברחבי העולם בראשית שנות ה-50, וייצגה את ארצה במספר אירועים בינלאומיים.
לעומת זאת, בזמן "מהפכת התרבות", היא ספגה לביקורת חריפה.
בעקבות הטיהור של הנשיא ליו שאוצ'י ב-1968, היא ודונג ביוו שהיו כסגני הנשיא, הפכו למנהיגים בפועל של סין עד 1972, כאשר דונג מונה לנשיא בפועל.
סונג שרדה את המהומה הפוליטית בתקופת המהפכה התרבותית, אך רק לעיתים רחוקות הופיעה בפומבי אחרי 1976. כיו"ר הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי בשנים 1976–1977, סונג הייתה ראש המדינה.
במהלך מחלתה האחרונה במאי 1981, קיבלה את התואר המיוחד של "נשיא כבוד של הרפובליקה העממית של סין".
סונג צ'ינג-לינג נולדה לאיש העסקים והמיסיונר צ'ארלי סונג בפודונג, שאנגחאי, השנייה מבין שישה ילדים.
היא סיימה את בית הספר מק-טייר לבנות בשאנגחאי, ואת מכללת וסליאן במקון, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
כמו אחיותיה, היא דיברה אנגלית שוטפת, משום שחונכה באנגלית במשך רוב חייה.
שמה הנוצרי היה רוזמונד (בשנותיה המוקדמות, שם הדרכון שלה היה מאוית כצ'ונג-לינג סונג, ובדיפלומה שלה בקולג' וסליאן, שמה היה רוזמונד צ'ונג-לינג סונג).
סונג התחתנה באוקטובר 1915, עם סון יאט-סן, מנהיג מהפכת סין של שנת 1911 ומייסדו של הקוומינטנג (המפלגה הלאומנית) ב-25 באוקטובר 1915, אף על פי שהוריה התנגדו מאוד לחתונה.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1925, היא נבחרה לוועד המנהל המרכזי של המפלגה הלאומנית.
עם זאת, היא עזבה את סין למוסקבה לאחר שהמפלגה גירשה את הפלג הקומוניסטי מתוכה, בשנת 1927. היא האשימה את המפלגה בבגידה במורשתו של בעלה.
אחותה הצעירה, סונג מיילינג, התחתנה עם צ'יאנג קאי-שק כעבור זמן קצר, וכך סונג הפכה לגיסתו של צ'יאנג.
סונג חזרה לסין ביוני 1929, כאשר סאן יאט-סן הועבר מאתר הקבורה הזמני שלו בבייג'ינג לקבורה חדשה, בנאנג'ינג, אך עזבה שוב כעבור שלושה חודשים, ולא חזרה לסין עד יולי 1931, כשאמה נפטרה.
היא התגוררה אחר כך בשאנגחאי עד יולי 1937, עת פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה.
לאחר פרוץ הלחימה, היא עברה תחילה להונג קונג, ואחר כך לצ'ונגצ'ינג, בירת המלחמה של ממשלת סין.
ב-1939 היא ייסדה את "הליגה להגנה של סין", שגייסה כספים ודאגה לאספקה בעיקר לשטחי השליטה הקומוניסטית בצפון סין.
בשנת 1946, הליגה שינתה את שמה ל"קרן הסיוע הסינית", שהמשיכה לאסוף כספים ולתמוך בקומוניסטים הסינים.
במהלך מלחמת האזרחים הסינית, סונג פרשה לצמיתות ממשפחתה ותמכה בקומוניסטים.
ב-1948 היא הפכה ליו"ר הכבוד של "הוועד המהפכני של הקוומינטנג", קבוצה שמאלית שטענה כי היא היורשת החוקית של מורשת המייסד - סן.
עם קריסת הממשלה הלאומנית והניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים, היא עזבה את שנחאי בספטמבר 1949 כדי להשתתף ב"וועידה המייעצת הפוליטית של העם הסיני" (CPPCC), שהתכנסה בבייג'ינג על ידי המפלגה הקומוניסטית הסינית לשם הקמת ממשלה מרכזית חדשה.
ב־1 באוקטובר התארחה בטקס בכיכר טיין-אן-מן, לציון היווסדה של הרפובליקה העממית החדשה של סין.
הממשלה הלאומנית הוציאה צו מעצר נגדה, אך עד מהרה התברר שהניצחון הצבאי המהיר הוא של הקומוניסטים, והממשלה הלאומנית נמלטה מהיבשת לטאיוואן זמן קצר לאחר מכן.
סונג זכתה להערכה רבה על ידי הקומוניסטים המנצחים, שקבעו אותה כסמל מקשר בין תנועתם לתנועה הקודמת של סן.
לאחר כינונה הרשמי של הרפובליקה העממית של סין ב-1949, היא הפכה לאחד משישת הסמנכ"לים של "ממשלת העם" המרכזית, ואחד מסגני יו"ר אגודת הידידות הסינית-סובייטית.
באפריל 1951 הוכרז כי זכתה בפרס השלום של יוסיף סטלין לשנת 1950.
בשנת 1950, שימשה סונג כמנהלת הסיוע העממי הסיני, אשר שילבה כמה ארגונים העוסקים בנושאי רווחה וסעד.
קרן הרווחה הסינית שלה אורגנה מחדש כ"מכון הרווחה הסיני" והחלה לפרסם את המגזין "סין החדשה", שיוצא עדיין בשם "סין היום".
בשנת 1953 פורסמה אוסף של כתביה, "המאבק על סין החדשה".
ב־1953 ישבה סונג בכמה ועדות לקראת הבחירות לקונגרס העממי החדש ולניסוח חוקת 1954. היא נבחרה אחת מ-14 סגני יו"ר הוועד הפועל של הקונגרס העממי החדש(NPC) בראשותו של ליו שאוצ'י.
בדצמבר אותה השנה נבחרה לסגנית יו"ר הוועד הציבורי נגד עינויים, שהפך לגוף מייעץ והחליפה את ליו שאאוקי כיו"ר אגודת הידידות הסינית-סובייטית.
במהלך תקופה זו, סונג נסעה לחוץ לארץ מספר פעמים, ביקרה באוסטריה, הודו, בורמה, פקיסטן, אינדונזיה.
הנסיעות שלה כללו ביקור בינואר 1953 בברית המועצות, שם היא התקבלה על ידי סטלין זמן קצר לפני מותו.
היא ביקרה במוסקבה שוב ב-1957 עם משלחת מאו דזה-דונג לרגל 40 שנה למהפכה הרוסית.
באפריל 1959 שימשה סונג שוב כנציגת שנחאי בקונגרס הלאומי השני.
בקונגרס הזה, מאו דזה-דונג וג'ו דה עזבו את תפקידם כנשיא וסגן נשיא הרפובליקה העממית של סין.
ליו שאוצ'י נבחר ליו"ר המדינה (הנשיא), וסונג צ'ינג-לינג ודונג ביוו, "הזקנים הבכירים" של המפלגה הקומוניסטית נבחרו לנשיא ולסגנית נשיא סין.
היא נבחרה מחדש לתפקיד סגן יו"ר PRC בקונגרס הלאומי השלישי של העם בשנת 1965, והופיעה לעיתים קרובות בתחילת שנות השישים באירועים טקסיים, ולעיתים קרובות ברכה אורחים חשובים מחו"ל.
במהלך המהפכה התרבותית (1976-1966), סונג ספגה ביקורת חריפה על ידי סיעות "הגווארדיה האדומה", ובתקרית אחת חולל קבר הוריה וגופם נחשף.
לדברי הביוגרף של סונג, בעקבות המקרה הזה המליצו כי סונג צ'ינג-לינג תהיה ברשימת האישים המוגנים, ההמלצה שאושרה על ידי מאו דזה-דונג.
במהלך מהפכת התרבות, ואישר החוקה בינואר 1975, הסתיימה כהונתה כסגן נשיא סין, לאחר מכן היא מונתה שוב לאחד מסגני היו"ר של הקונגרס.
הופעותיה הפומביות של סונג היו מוגבלות לאחר המהפכה התרבותית, והיא הייתה במצב בריאותי ירוד, אבל כתבות שלה, בעיקר בנושאים של רווחת ילדים, המשיכו להופיע בעיתונות.
הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב-8 במאי 1981, כאשר הופיעה בכיסא גלגלים ב"אולם הגדול של העם" כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-16 במאי 1981, פחות משבועיים לפני מותה, היא קבלה מהמפלגה הקומוניסטית תואר של יו"ר כבוד של הרפובליקה העממית של סין.
היא האדם היחיד שאי פעם החזיק בתואר הזה.
על פי צוואתה, שרידי גופתה של סונג הושמו ליד הקבר המשוחזר של הוריה בחלקת קבורתה של משפחת סונג בבית הקברות הבינלאומי בשאנגחאי (סינית: 万 國 公墓), אשר שמו שונה מאוחר יותר לכבודה כפארק הזיכרון של שם "סונג צ'ינג לינג.
כמה מהבתים לשעבר של סונג צ'ינג-לינג הפכו למוזיאונים:
בשנת 1918, סונג ובעלה סון יאט-סן התגוררו באזור הצרפתי של שאנגחאי.
לאחר מותו של בעלה, סונג המשיכה להתגורר שם עד 1937. הבית הוסב למוזיאון ייעודי שנקרא בית המגורים הראשון של סן.
הוא מכיל גם כמה חפצים של סונג במהלך חייהם יחד.
בין השנים 1948 ל-1963 חיה סונג צ'ינג-לינג בקצה המערבי של האזור הצרפתי בשאנגחאי.
בניין זה הוא כעת מלון סונג צ'ינג לינג ממוריאל רזידנס.
ליד הכניסה ניצב אלמנט זיכרון ובו כמה מחפציה ותצלומיה.
המבנה הראשי והגנים נשמרים בדומה למצב המקורי עם ריהוט ששימש אותה לאורך כל הדרך.
במוסך חונות שתי מכוניות גדולות: אחת לימוזינה שנבנתה בסין ומכונית "רוסית" שניתנה לסונג על ידי יוסיף סטלין.
סונג צ'ינג-לינג קבלה אחוזה בבייג'ינג ב-1963, שם חייתה ועבדה במשך שארית חייה ואירחה מכובדים רבים.
לאחר מותה הוסב האתר למבנה הנצחה לסונג צ'ינג-לינג כמוזיאון וכאנדרטה.
החדרים והריהוט נשמרו כפי שהשתמשה בהם.
הסונאטה לפסנתר מס' 1 בדו מז'ור, אופוס 1 היא סונאטה שכתב יוהנס ברהמס בהמבורג בשנת 1853, והוציא לאור מאוחר יותר באותה השנה.
למעשה, חיבר ברהמס את סונאטת הפסנתר מספר 2 שלו תחילה, אך הוא בחר בסונאטה זו כאופוס הראשון שלו, משום שסבר כי היא איכותית יותר.
היצירה נשלחה יחד עם הסונאטה השנייה שלו להוצאת המוזיקה ברייטקופף והרטל עם מכתב המלצה מאת רוברט שומאן, שכבר שיבח את ברהמס בהתלהבות, וניכר בה מאמץ להרשים בדרישותיה הטכניות ובאופי הדרמטי שלה.
"אנדנטה" (על פי שיר גרמני נושן) (דו מינור, מסתיים ב-דו מז'ור).
"אלגרו מולטו א קון פוקו – פיו מוסו (מי מינור – דו מז'ור – מי מינור).
"אלגרו קון פוקו – פרסטו נון טרופו אד אג'יטאטו" (דו מז'ור).
הפרק הראשון הוא בצורת סונאטה קונבנציונלית עם אקספוזיציה חוזרת ונשנית.
פתיחת הנושא הראשון דומה לפתיחת סונאטת "המרקלאוויר" של בטהובן.
הפרק השני הוא נושא ווריאציות בהשראת השיר "Verstohlen geht der Mond auf".
ברהמס אמור היה לכתוב אותו מחדש למקהלת נשים בשנת 1859 (WoO 38/20).
הפרק השלישי הוא סקרצו וטריו.
הפרק הרביעי הוא רונדו רופף, שהנושא שלו משתנה באופן ניכר בכל חזרה.
צורת הרונדו היא ABACACABA בפלינדרום.
סונאטה לפסנתר מס' 2 בפה דיאז מינור, אופוס 2 היא סונאטה של יוהנס ברהמס שנכתבה בהמבורג, גרמניה בשנת 1852, ופורסמה בשנה שלאחריה.
למרות היותה יצירתו השנייה שפורסמה, היא למעשה הולחנה לפני הסונאטה לפסנתר מס' 1 במול מז'ור שלו, אך פורסמה מאוחר יותר מכיוון שברהמס הכיר בחשיבותו של פרסום מכונן וחש שהסונאטה ב-דו מז'ור איכותית יותר.
היא נשלחה יחד עם הסונאטה הראשונה שלו לברייטקופף והרטל עם מכתב המלצה של רוברט שומאן.
שומאן כבר שיבח את ברהמס בהתלהבות, והסונאטה מראה סימני מאמץ להרשים, עם דרישותיה הטכניות ואופייה הדרמטי ביותר.
אלגרו נון טרופו, מא אנרג'יקו (מהיר, לא יותר מדי, אבל אנרגטי) (פה ♯ מינור).
אנדנטה קון אספרסיונה, (בקצב הליכה מתון, ברגש) (סי מינור).
"סקרצו: אלגרו – פוקו פיו מודראטו (מהיר - בקצב מתון יותר.
(סי מינור – רה מז'ור –סי מינור).
"פינאלה: סוסטנוטו - אלגרו נון טרופו - א רובאטו - מולטו סוסטנוטו - (קצב רציף ומתון - מהיר לא יותר מדי, עם רובאטו).
(פה ♯ מינור, מסתיים בפה ♯ מז'ור)
הפרק הראשון בסונאטה הוא כמקובל אלגרו.
הפרק השני הוא נושא ווריאציות המבוססות על שיר גרמני "Mir ist leide".
כמו הנושא והווריאציות של סונאטת הפסנתר מספר 1, הווריאציות עוברות ממצב מינור למז'ור מקביל.
הפרק השלישי הוא הסקרצו וטריו שהנושא הפותח שלו כמעט זהה לזה של הפרק השני.
הפינאלה מתחיל בהקדמה קצרה בלה מז'ור, המז'ור היחסי של פה דיאז מינור.
הנושא העיקרי של המבוא משמש כנושא הראשון של פרק זה, שהוא בצורת הסונאטה ומכיל תצוגה חוזרת.
הקודה של הפינאלה, בסימן פיאניסימו, לביצוע עם הדוושה השמאלית החרישית, חוזרת אל החומר מן המבוא לפרק ומרחיבה אותו.
סונאטה לפסנתר מס' 3 בפה מינור, אופוס 5 היא סונאטה של יוהנס ברהמס שנכתבה בשנת 1853 ופורסמה בשנה שלאחר מכן.
הסונאטה גדולה במיוחד, מורכבת מחמישה פרקים, בניגוד לשלושה או ארבעה המסורתיים.
בתקופה שברהמס כתב את הסונאטה הזו, סברו רבים שתור הזהב של הסוגה עבר מן העולם.
ברהמס, שחש קרבה מיוחדת למוזיקה של בטהובן ולסגנון התקופה הקלאסית, חיבר את סונאטת הפסנתר מס' 3 בשילוב מופתי של רוח רומנטית חופשית ואדריכלות קלאסית קפדנית.
כעדות נוספת לקשר אל בטהובן, מופיע מוטיב הגורל המוכר מן הסימפוניה החמישית של בטהובן בפרקים הראשון, השלישי והרביעי.
הסונאטה, שחוברה בדיסלדורף, מסיימת את מחזור שלוש הסונאטות של ברהמס, והוגשה לרוברט שומאן בנובמבר אותה שנה.
הייתה זו היצירה האחרונה שברהמס הגיש לשומאן לשם ביקורת.
ברהמס היה בקושי בן 20. היצירה מוקדשת לרוזנת אידה פון הוהנטל מלייפציג.
ביצועה נמשך בדרך כלל בין 30–40 דקות, תלוי בפרשנות הפסנתרן לסימני החזרה.
"אלגרו מאסטוזו" (F מינור, מסתיים F מז'ור).
"אנדנטה אספרסיבו- אנדנטה מולטו" - לה ♭ מז'ור – רה ♭ מז'ור).
אלגרו אנרג'יקו, טריו" (פה מינור - רה ♭ מז'ור - פה מינור).
(F מינור, מסתיים F מז'ור).
הפרק הראשון מתחיל באקורדים בפורטיסימו, המשתרעים כמעט על כל טווח המקלדת.
הפרק כתוב בצורת הסונאטה ומורכב בעיקרו משני נושאים מוזיקליים.
הראשון בהם הוא מינור, אשר מלווה אפיזודה קצרה שכולל את "מוטיב הגורל" מאת לודוויג ואן בטהובן מתוך הסימפוניה מס' 5, באותו סולם כמו הסימפוניה, מינור.
לאחר חזרת הנושא המינורי הראשוני, מתחיל אזור הנושא השני בסולם המז'ור היחסי, (לה ♭ מז'ור) אבל הסתיים ב רה ♭ מז'ור.
ברהמס משתמש בסולמות אלה באותו אופן גם בפרק השני של סונאטה זו.
האקספוזיציה חוזרת על עצמה ומובילה לקטע פיתוח מורכב, בו משולב "מוטיב הגורל".
לאחר תחילת הערכה המחודשת, היצירה עוברת ישירות לנושא השני, פוסחת על הקטע בדו מינור ועוברת אל הסולם המקביל פה מז'ור, ומסיימת בקודה מורחבת.
הפרק השני מתחיל בציטוט מעל למוזיקה של שיר מאת אוטו אינקרמן בשם העט CO Sternau.
מבעד לצל הערב, ירח חיוור שולח אורו
ייתכן ששני הלבבות הפועמים כאחד בפרק האנדנטה הזה מסמלים את שני הנושאים העיקריים שלו, אחד בלה ♭ מז'ור והשני ברה ♭ מז'ור, המתחלפים לסירוגין לאורך הפרק.
כמו הנושא השני של תצוגת הפרק הראשון, פרק זה מדגים טונאליות מתקדמת כאשר הוא מסתיים ברה מז'ור, ולא בסולם בו התחיל, לה מז'ור.
הפרק השלישי, סקרצו וטריו, מתחיל בפה מינור עם ציטוט מוזיקלי מתחילת הפינאלה של שלישייה לפסנתר מס' 2, אופוס 66 מאת פליקס מנדלסון בניגוד להמולה של הסקרצו, הטריו ברה במול מז'ור הוא רגוע ולירי, ומלווה בבס שמעלה שוב את "מוטיב הגורל" של בטהובן.
לאחר שהטריו חוזר על חומר הפתיחה של הפרק בסיומו, הסקרצו חוזר על עצמו בשלמותו.
ומסתיים גם הוא בסולם המז'ור המקביל.
הפרק הרביעי מסומן כאינטרמצו והוא קבל את התואר "Rückblick", מילולית "זיכרון".
הפרק מתחיל בנושא הפותח את הפרק השני, אך בסולם סי במול מינור.
כמו בפרק הפתיחה ובפרק השלישי, גם כאן מופיע "מוטיב הגורל" בצורה בולטת לכל אורך האינטרמצו.
הפרק החמישי והאחרון הוא רונדו בסולם הבית, פה מינור.
הוא בוחן כמה רעיונות הנשזרים בסיום הווירטואוזי וחוגג הניצחון.
הסטייה הראשונה מנושא הרונדו מתחילה בכתב-סתרים מוזיקלי, שהיה מוטו מוזיקלי אישי של חברו הוותיק של ברהמס, יוזף יואכים, הנושא F – A – E (פה-לה-מי), שמייצג את "Frei aber einsam" (חופשי אך בודד).
הקטע השני, ב רה ♭ מז'ור, משתמש ארבעה גובהי-צליל, פה, מי♭, רה♭, לה♭ כבסיס להרבה מן החומר המוזיקלי שבא בעקבותיו.
כמו הפינאלה של הסונאטה לפסנתר מס' 2, גם הפינאלה של הסונאטה הזו מסתיים במג'ור המקביל.
סונאטה מס' 32 של בטהובן בדו מינור, אופוס 111, היא האחרונה מבין הסונאטות לפסנתר של לודוויג ואן בטהובן.
היצירה חוברה במהלך השנים 1821 ו-1822. כמו סונאטות אחרות מהתקופה המאוחרת של המלחין, היא מכילה אלמנטים פוגלים.
הסונאטה הוקדשה לחברו של בטהובן, התלמיד והפטרון, רודולף, ארכידוכס אוסטריה.
הסונאטה מורכבת משני פרקים מנוגדים בלבד.
תומאס מאן כינה צורה זאת "פרידה מצורת הסונאטה".
היצירה נכנסה לרפרטואר הפסנתרנים המובילים רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ונגינתה כוללת מורכבות טכנית רבה.
בטהובן הגה את התוכנית לשלוש הסונאטות לפסנתר האחרונות שלו (אופוס 109, 110 ו-111) במהלך קיץ 1820, בזמן שעבד על המיסה סולמניס שלו.
עם זאת, ניתן למצוא את התמה הראשונה של הפרק הראשון של סונאטה 32 כבר בספר טיוטה שכתב בטהובן בשנים 1801–1802, תקופת הסימפוניה השנייה שלו.
עיון בספרי טיוטה אלה מרמז כי לבטהובן היו בתחילה תוכניות לסונאטה בשלשה פרקים, שונים לחלוטין מאלו שאנו מכירים.
לימים, הפך הפרק הראשון המתוכנן לרביעיית המיתרים מספר 13, והפרק השני ננטש.
רק הפרק השלישי נשמר והוא הבסיס לפרק הראשון של הסונאטה שאנו מכירים היום.
גם לגבי הפרק השני – האריאטה – השתמרו טיוטות רבות וקיים נפח ניכר של מחקר.
על פי הטיוטות שנמצאו, כאשר סיים בטהובן את האריאטה, נראתה לו הסונאטה אידיאלית והוא החליט לוותר על הרעיון של פרק שלישי.
הסונאטה מהווה נדבך חשוב בקבוצת יצירותיו האחרונות של בטהובן, לצד וריאציות דיאבלי (1823) ושני אוספי הבגטלות שלו – אופ.
במשך שנים רבות היצירה זכתה לתשומת לב מועטה מאוד, ורק במחצית השנייה של המאה ה-19 מצאה את דרכה לרפרטואר של הפסנתרנים המובילים.
לסונאטה שני פרקים, מנוגדים לגמרי זה מזה:
נגינה אופיינית אורכת 7–10 דקות לפרק הראשון, ו-15–20 דקות לשני.
עם זאת, טווח התזמונים רחב מאוד, וקיימות הקלטות שמשכן ארוך יותר, לדוגמה זו של הפסנתרן אנטול אוגורסקי האורכת 38 דקות (לכל היצירה).
הפרק הראשון, כמו יצירות רבות אחרות של בטהובן בדו מינור, הוא סוער ונלהב - את סימני הקצב אפשר לתרגם, בהתאמה, כ"מלכותי" ו"זריז, עם תשוקה".
הוא עשיר בספט-אקורדים מצטמצמים, למשל בתיבה הראשונה של הפתיחה, שייתכן וסיפקה את ההשראה לפתיחת סונאטה לפסנתר מס' 2 של שופן:
בניגוד לפרקים אחרים בסי מינור בעלי צורת הסונאטה של בטהובן, הצגת הנושא הזה עוברת אל הסובדומיננטה (לה במול מז'ור), ולא אל המדיאנטה, במפתח השני שלה.
הנושא השני שקט יותר ומזכיר את הנושא השני בפרק האחרון של הסונאטה לפסנתר ה-14. בסך הכל, הפרק הראשון מכיל מוטיבים דומים לאדג'יו ופוגה בסי מינור של מוצרט, אותם עיבד בטהובן לרביעיית מיתרים.
נושא הסיום העיקרי בלה במול של האקספוזיציה, המבוסס על המוטיב הראשון של הנושא הראשון, מציג ירידה כרומטית לדומיננטה שלו עם המוטיב לה-במול - דו - סול, ואותו מוטיב מופיע בחזרת הנושא, הפעם בשיא הירידה הכרומטית במקום בהתחלה.
במהלך שמזכיר את סונאטת הפסנתר אופ.
49 מספר 1 וסונאטת הצ'לו אופ.
5 מס' 2, בטהובן מסיים את הפרק בסיום פיקראדי שמכין את המצב המז'ורי של הפרק השני.
הפרק השני, בדו מז'ור, הוא מערך של חמש וריאציות על נושא של 16 תיבות במקצב 9/16, עם קודה לסיום.
הווריאציות מוצגות בסדר הולך ועולה, כאשר שתי הווריאציות האחרונות (4 ו-5) מפורסמות בהצגת תווים קטנים המחלקים את התיבה ל-27 פעימות, דבר נדיר בהלחנה.
בסוף הפרק בטהובן מציג סלסול שנותן רושם של תאוצה נוספת במקצב.
ניתן לתרגם את סימון הקצב "לאט, פשוט מאוד ושירי".
על פי הסימונים, כוונתו של בטהובן הייתה שווריאציות 2–4 יושמעו באותו מקצב בסיסי כמו הנושא, הווריאציה הראשונה והקטעים הבאים (כלומר, שכל אחת משלוש קבוצות התווים שבתוך התיבה ינועו באותה מהירות ללא קשר לזמן חתימה; בטהובן משתמש בסימון "L'istesso tempo" בכל שינוי חתימת זמן).
חתימות הזמן הפשוטות (מ-6/16 אל 18/32 ומ-12/32 אל 36/64; שתיהן מרמזות על שלישיות לא מסומנות) תומכות בכך.
עם זאת, בביצועים, הנושא והווריאציה הראשונה נשמעים איטיים הרבה יותר, עם רווחים רחבים בין האקורדים, והווריאציה השנייה (ויותר מכך, הווריאציה השלישית) מהירה יותר, בגלל ערכי התווים הקצרים יותר שיוצרים הכפלה וריבוע של קבוצות הזמן האפקטיביות המורכבות.
לווריאציה השלישית יש אופי עוצמתי, רוקע, דמוי ריקוד עם תווים נופלים של שישים וארבע, וסינקופציה כבדה.
מיצוקו אוצ'ידה העירה כי לאוזן מודרנית וריאציה זו דומה מאוד לבוגי ווגי עליז, לג'אז ורגטיים, שהופיעו רק כ-70 שנה מאוחר יותר.
זו לא הפעם הראשונה שסונטה זו מושווית למוזיקה עתידית.
ג'רמי דנק, למשל, מתאר את התנועה השנייה תוך שימוש במונחים כמו "פרוטו-ג'אז" ו"בוגי-וווגי".
לעומת זאת, אנדראש שיף גורס כי לסונאטה זו אין שום קשר לג'אז או סגנונות דומים[10].
מהווריאציה הרביעית ואילך חתימת הזמן חוזרת ל-9/16 המקורית, אך הפעם היא מחולקת לשלשות של תוי 1/32, ויוצרת למעשה משקל כפול (שווה ערך ל-27/32).
קבלת הסונאטה על ידי פסנתרנים וחוקרי מוזיקה
היצירה היא אחת הקומפוזיציות המפורסמות ביותר של "התקופה המאוחרת" של המלחין והיא מבוצעת והוקלטה בהרחבה.
הפסנתרן רוברט טאוב כינה אותה "יצירה של דרמה והתעלות ללא תחרות ...
ניצחון הסדר על הכאוס, של האופטימיות על הייסורים".
ג'ון ליל רואה במאבקו של בטהובן "המחלחל לתנועה הראשונה..
אתגר קשה לפסנתרנים המבצעים יצירה זו.
אפילו בפתיחת הסונאטה, למשל, יש קפיצה מטה של שביעית ביד שמאל - בטהובן עושה את שלו פסנתרנים נאבקים פיזית להגיע לתווים".
אלפרד ברנדל העיר על התנועה השנייה ש"מה שמתבטא כאן הוא "חוויה מזוקקת" ו"אולי בשום מקום אחר בספרות הפסנתר החוויה המיסטית לא מגיעה כל כך קרוב".
ג'רמי דנק מציין כי בטהובן "מזקק הכל עד להבדל המוחלט בין שתי התנועות...
אלגרו ואדג'יו, שני קטבים מנוגדים...
כמו ביצירות הגדולות האחרות של בטהובן, המבנה עצמו הופך למסר".
שופן העריץ מאוד סונאטה זו.
בשתיים מיצירותיו, הסונאטה לפסנתר השנייה ואטיוד "המהפכה", רומז שופן לפתיחה ולסיום של התנועה הראשונה של הסונאטה, בהתאמה.
כדי להיווכח בזה, יש להשוות בין תיבות הפתיחה של שתי הסונאטות, ובין תיבות 77–81 של האטיוד ותיבות 150–152 בפרק הראשון של הסונאטה של בטהובן).
פרוקופייב ביסס את מבנה הסימפוניה מספר 2 שלו על סונאטה זו.
בשנת 2009 כתב המלחין האיטלקי לורנצו פררו קומפוזיציה לסולו לפסנתר שכותרתו Op.
111 – Bagatella su Beethoven, שהיא שילוב של נושאים מהסונאטה הזו והמונוגרמה המוזיקלית DSCH של דמיטרי שוסטקוביץ'.
הסונאטה מוזכרת בפרק 8 ברומן דוקטור פאוסטוס של תומאס מאן.
וונדל קרצ'מר, נגן העוגב והמורה למוזיקה של העיירה, מעביר הרצאה על הסונאטה לקהל מבולבל, בעיירה הבדיונית קייזרששרן שעל גדות נהר הסייל, מנגן את היצירה על פסנתר ישן תוך שהוא מרצה עליה:
סונג בום-קון (בקוריאנית: 송범근; נולד ב-22 במרץ 1999 בסונגנאם שבקוריאה הדרומית) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
סונג משחק בקבוצה הבוגרת של ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית החל משנת 2018.
ב-24 ביולי 2022 ערך סונג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית, בניצחון 0–3 על נבחרת הונג קונג במסגרת אליפות מזרח אסיה 2022.
סונג מין-קיו (בקוריאנית: 송민규; נולד ב-12 בספטמבר 1999 בקוריאה הדרומית) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
סונג החל את הקריירה המקצוענית שלו בפוהאנג סטילרס מליגת העל הדרום קוריאנית.
הוא ערך 72 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 19 שערים.
ב-20 ביולי 2021 חתם סונג בג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית.
סונג נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של קוריאה הדרומית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-9 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית, בניצחון 5-0 על נבחרת סרי לנקה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-11 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת איסלנד במשחק ידידות.
אליפות קוריאה הדרומית (1): 2021
21 בסי במול מז'ור D.
960 של שוברט היא הסונאטה העשרים ואחת והאחרונה לפסנתר מאת פרנץ שוברט, שהושלמה על ידי המלחין ב-26 בספטמבר 1828
היא היצירה הכלית והיצירה הגדולה האחרונה שכתב שוברט, שהלך לעולמו כעבור חודשיים.
היא מרובת מעברי צבעים ואור, ונחשבת ל"נשגבת" (ו.ג.
ברגר) ולאחת הפסגות של סוגת הסונאטה לפסנתר.
לפי סטיבן ג'קסון "סונטה D 960 היא במוזיקה מה ש"הסערה" היא עבור התיאטרון"
בספטמבר 1828 הלחין שוברט את שלוש הסונאטות האחרונות שלו (ה"סונאטות הגדולות" -) לפסנתר: מס.19 בדו מינור D 958, מס.20 בלה מז'ור D 959 ו מס.21 בסי במול מז'ור D.
960. הוא עצמו מספר עליהן ויוצא מדבריו שראה בהן מכלול של שלוש יצירות:"טריאדה" או "טרילוגיה".
(מתוך מכתב של שוברט למוציא לאור שלו, פרובסט, 2 באוקטובר 1828)
שוברט התוודע להומל, פסנתרן, מלחין וידיד של בטהובן כשהאחרון היה חולה.
כתב היד של הסונאטה מס.
21 נושא את ההקדשה להומל ואת התאריך 26 בספטמבר 1828. תאריך זה צריך להיחשב כיום שבו השלים את הטרילוגיה.
בסופו של דבר שלוש הסונאטות פורסמו על ידי אנטון דיאבלי רק ב-1838, ללא מספור, אבל תחת הכותרת: "כל היצירות האחרונות של פרנץ שוברט - שלוש הסונאטות הגדולות".
הומל נפטר כבר ב-1837, ואז המוציא לאור החליט להקדיש אותן לרוברט שומן ששיבח הרבה מיצירותיו של שוברט במאמרי הבקורת שלו.
לדברי דונלד טובי הטונליות של שוברט היא מופלאה כמו קונסטלציות של כוכבים וניסיון לתאר אותה במילים מזכיר טבלה אסטרונומית.
הנושא הראשון מתחיל כמעין המנון חלומי המשרה הלכי רוח שלווים המאפיינים את כל היצירה.
מדי פעם מפריעים לו התפרצויות דרמטיות של צלילי בס מסתוריים כמו רעש אדמה (טריל דיסוננטי ב"סול" במול) הממלאים תפקיד בארגון הפרק, ומשאירים מקום לחזרה מכשפת ב"סול" במול מז'ור.
חדירה מסתורית זו מזכירה את הצללים הליליים מאיימים של הליד שר היער של שוברט.
לפי דעתו של הפסנתרן אנדראש שיף זהו הטריל היוצא מן הכלל בתולדות המוזיקה".
הנושא השני ב"פה" דיאז מינור הוא יותר קטע לירי משלים מאשר אנטיתזה.
מודולציות מכשפות מובילות לקטע רגוע ארוך המאותת את סוף התצוגה וקובע את טון הדומיננטה של המוזיקה, "פה" מז'ור.
לפתע מודולציה ב"דו" דיאז מינור מזמינה את הפיתוח המעבד את שני הנושאים תוך עושר הרמוני רב ומגיע לפסגה על ידי פורטיסימו דרמטי ב"רה" מינור.
רגיעה איטית והדרגתית מקדימה את הרפריזה, המעושרת בהרמוניות חדשות ואחריה מגיעה קודה גדולה, שבה הנושא ההתחלתי מופיע שלוש פעמים, תחת אורות מחודשים בלי הרף, כדי לשוב לבסוף אט-אט לשתיקה שממנה קמה.
הפרק השני האיטי ב"דו" דיאז מינור מתאפיין בפשטות ניכרת.
בעיני המוזיקולוג אלפרד איינשטיין הוא " השיא והאפותאוזה של הליריקה הכלית של שוברט ושל פשטות צורתה".
הנושא המרכזי הוא ב"לה" מז'ור.
"המוזיקה היא חלומית ומהפנטת, עם מקצב נדנדה קודר הנשמע כמעין דרדור תופים ושהופך לשיר ערש עדין.
תזוזות פתאומיות בין מז'ור למינור ומודולציות טרנסצנדנטליות" (מ"סול" דיאז מינור ל"דו" מז'ור) "פותחות פתח אל נוף עולמי אחר.
זוהי בו זמנית תפילה שלווה כוראלית של הכרת תודה ופרידה נוגה (ב"דו" דיאז מז'ור)...
הפרק השלישי הקצר - סקרצו ב"סי" במול מז'ור, עם טריו, מביא לרגיעה רעננה ומעודנת, "כמעט גירוש שדים"..
הוא נפתח במלודיה ריקודית עליזה וחסרת דאגות, עם אפוג'אטורות (בעברית "סמיך") עדינות, ובריחות קצרות אל המקשים הרחוקים ביותר,, והעומדת בניגוד בולט לשני הפרקים הקודמים.
חטיבת הטריו האמצעית הכתובה ב"סי" במול מינור מביאה שוב נימה רצינית, אך לא מתרחקת מהאופי מלא החיים של הפרק
הפרק הסופי הוא רונדו בשלושה נושאים, המחבר צורת רונדו עם צורת הסונאטה ומצטייר כמסע מרגש, הרמוני ותמאטי.
המוזיקה מחלפיה בצורה בלתי צפויה בין מינור למז'ור, בין עצבות לצהלה
הנושא הראשון, קופצני וקצת שובב, עובר ל"דו מינור" לפני שחוזר למפתח הראשי.
מלודיה שנייה, זורמת והמנונית, מגיעה ל"סול" מז'ור, מוצאת לזמן קצר את אווירת הפרק הראשון, ולפתע, אחרי הפסקה בת שתי תיבות שני אקורדים תקיפים מדגישים את ה"פה" מינור ומביאים את היסוד השלישי, רציני עם מקצבים חדים.
אחרי קטע ב "סול" הפזמון חוזר ומתפתח בחלק עז, עתיר מודולציות.
אחרי רגיעה ארוכה והדרגתית מגיעה הרפריזה, יחסית סדירה.
הסונאטה מסתיימת בקודה מהירה -פרסטו-, זוהרת ועליזה,
סונג ג'יה-יואן (בסינית: 宋佳媛; נולדה ב-15 בספטמבר 1997) היא אתלטית סינית, זוכת מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) ואלופת אסיה (בנגקוק 2023) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 16.36 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בדוחה שבקטר באפריל זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.70 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה באוקטובר סיימה במקום 23 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.24 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.14 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.57 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בבנגקוק שבתאילנד ביולי זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.88 מטר.
באוניברסיאדת צ'נגדו שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.56 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 11 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.90 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.92 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.32 מטר, אחרי ימיסי אוגונלייה מגרמניה (20.00 מטר) ומדי ושה מניו זילנד (19.86 מטר).
את הסונאטה מס' 21 לכינור ולפסנתר במי מינור (מקוטלגת ברשימת קכל כ-K.
304/300c) הלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט בשנת 1778. אופיה המינורי והמלנכולי נובע ככל הנראה מפטירתה של אמו, אנה מריה מוצרט באותה תקופה (בתקופה זו כתב יצירות מינוריות נוספות, כגון סונאטה לפסנתר מס' 8).
זוהי היצירה האינסטרומנטלית (ללא קול) היחידה שכתב מוצרט בסולם מי מינור.
בשונה מהמבנה המקובל של סונאטה המחולקת לרוב ל-3 פרקים, יצירה זו בעלת 2 פרקים בלבד.
אין זה חריג במקרה של מוצרט, שכן מרבית הסונאטות לכינור שנכתבו על ידו הכילו גם כן 2 פרקים.
סונה פירושה אורח חיים, נוהג, מנהג.
בתקופה הקדם-אסלאמית בחצי האי ערב (תקופת ה"ג'אהליה", الجاهليه - בערבית, תקופת הבערות, לפי האסלאם) המושג "סונה" שימש לתאר את אורחות החיים הראויים לחיקוי של אבות השבט.
במסורת המוסלמית הפך המונח למציין את הרגלי החיים של נביא האסלאם מוחמד ואת הפעולות הדתיות שהנהיג במהלך 23 שנות שלטונו, שכל מוסלמי מצווה לחקותם ולדבוק בהם (לזרמים שונים באסלאם אי-הסכמה לגבי איך לבצע חלק מפעולות אלה).
בסונה נכללו המנהגים והדעות של העדה המוסלמית בראשיתה, ולמעשה היא התקבלה כתורה שבעל-פה של האסלאם, כפרשנות המוסמכת לתורה שבכתב, היא הקוראן.
את תיאור מעשיו של מוחמד קיבלו המוסלמים דרך מלוויו של הנביא ("א-צַחַאבַּה"), שדיווחו על מעשיו ודבריו בחדית' אך גם במנהגים ומסורות שעברו מאב לבן לאורך השנים (כגון תפילות מיוחדות).
באסלאם השיעי ה"סונה" היא מעשיהם ודבריהם של הנביא מוחמד, בתו פאטִמה ושנים-עשר האימאמים השיעים.
הסונה היא אוסף של מסורות שהועלו על הכתב, המתארות את אורח החיים של נביא האסלאם מוחמד, אמרותיו ומנהגיהם של חסידיו הראשונים.
המוסלמים הנוהגים על פי הקוראן והסונה נקראים "מוסלמים סונים".
רוב המאמינים המוסלמים בעולם כיום הם סונים.
סונול ישראל בע"מ, הידועה יותר בשם "סונול", היא אחת מארבע חברות הדלק הגדולות בישראל.
חברת ואקום אויל החלה לפעול בתחום הקמעונאי בארץ ישראל ב-1917. בסוף שנות ה-20 הקימה החברה מרכזים בעפולה, שהייתה על הדרך הראשית לחיפה, במפרץ חיפה ובתל אביב.
תחנות דלק נפרשו ברחבי ארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-30 התאחדה חברת ואקום אויל עם סוקוני (The Standard Oil Company of New York – Socony) ושם החברה שונה ל"סוקוני ואקום".
בארץ ישראל פעלו עד תחילת שנות ה-30 רק שתי חברות לממכר דלק: ואקום אויל ושל.
עד סוף 1935 נוספו אליהן גם בל-פטרול ומנטצ'ף.
סוקוני ואקום הייתה אחת החברות שהמשביר המרכזי פעל כסוכנות שלה.
ב-1955 שונה שם החברה ל"סוקוני מובייל אויל" ובישראל שונה שם החברה למוביל אוייל אוף ישראל.
בשנת 1956, בעקבות לחץ של החרם הערבי, עזבה חברת מוביל אויל את ישראל ומכרה את החזקותיה בישראל למשפחת סוננבורן מארצות הברית (שפעלה באמצעות חברה בשם L.
השם "סונול" מהווה קיצור של מיזוג שם משפחת הרוכשים והמילה "אויל".
בשנת 1957 הפעילה סונול 48 תחנות דלק בישראל.
בשנת 1981 נמכרה סונול לגרנית הכרמל השקעות.
בין השנים 1969 ל-1996 החזיקה סונול 25% מחברת פדסקו (בשותפות עם החברות דלק ופז), שהיה לה מונופול לשיווק דלק ביהודה ושומרון, עד הקמת רשות הפלסטינית.
בשנת 2004 החלה סונול בהקמת רשת חנויות נוחות בתוך תחנות הדלק שלה תחת המותג "So good".
בשנת 2005 ביקשו סונול וחברת דור אלון אישור של הממונה על ההגבלים העסקיים להתמזג, אולם הוא דחה את הבקשה.
ערעור לבית המשפט אישר את המיזוג אולם ביוני 2006 ביטל בית המשפט העליון את הקביעה והחזיר את איסור הממונה על ההגבלים העסקיים על המיזוג.
בחודש נובמבר 2006 רכשה "קנית השלום השקעות בע"מ", שהיא חלק מקבוצת עזריאלי, מקבוצת בורוביץ-מוזס את השליטה בגרנית הכרמל, חברת האם של סונול, ובכך הפכה סונול לחלק מקבוצת החברות של דוד עזריאלי בישראל.
בראשית 2007 מונה רואה חשבון תמיר פוליקר למנכ"ל סונול ויזם מהלך של מיתוג תחנות הדלק של החברה בסמלה החדש בצבעי אדום, צהוב וכחול, ובהאצת פתיחת רשת חנויות הנוחות "So good".
ב-2010 התפטר מתפקידו על רקע סכסוך עבודה עליו הכריזו עובדי תחנות הדלק של סונול.
את מקומו מילא ניר גלילי, עד להתפטרותו בשנת 2024..
במאי 2024 מונה אבי מגידו למנכ"ל סונול.
באפריל 2016 נמכרה החברה לקרן גז ונפט ישראל, שותפות מוגבלת בראשות דודי ויסמן.
בשנת 2006 המעצב פיליפ בולקיה יצר את הסמל הנוכחי של סונול.
סונגו מנארה (Songo Mnara) הוא אי ושמה של עיר נמל שהייתה פעילה בימי הביניים.
האי שוכן בסמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח טנזניה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם.
בשנת 1981 הוכרזו הריסות סונגו מנארה, כמו גם הריסות קילווה קיסיוואני הסמוכות, כאתר מורשת עולמית.
בין המאה ה-13 למאה ה-16 הייתה העיר מרכז לסחר בזהב, בכסף, בפנינים, בטקסטיל ובחרסינה, שהובאו משני צדי האוקיינוס ההודי - מאפריקה ומאסיה, אף שנחשבה עיר חשובה פחות מקילווה קיסיוואני.
כיום, סובלות חורבות העיר משחיקה, ומצויות בהידרדרות מתמדת.
בשנת 2004 קבע אונסק"ו כי האתר הוא אתר מורשת שנמצא בסיכון.
בשל הכרזה זו ממשלות יפן וצרפת נוטלות חלק במאמצי השיקום של האתר ואזורו.
המבנים הבולטים בעיר כוללים חמישה מסגדים, בית קברות ומבני מגורים, בהם מבנה שגודלו 40 X 40 מ', ומכונה "הארמון".
המבנים עשויים בעיקר עץ וחימר.
סונדרבאנס (בנגלית: সুন্দরবন, שׁוּנְדוֹרְבּוֹן, מילולית: יער יפה) הוא יער המנגרובים ההלופיטי הגדול ביותר בכדור הארץ.
היער שוכן בשפך נהר הגנגס, בשטחן של בנגלדש ומדינת מערב בנגל שבהודו, ויוצר את הדלתה של הנהר.
היער משתרע על פני שטח של 10,000 קילומטרים רבועים, מתוכם 6,000 קילומטרים רבועים בבנגלדש.
החלק של הודו הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1987 והחלק של בנגלדש כאתר נפרד ב-1997, ולכן בעוד שהחלק ההודי והחלק הבנגלדשי מרכיבים אותו אקוטופ רציף, הם רשומים ברשימת האתרים כשני אתרים נפרדים: החלק ההודי מהווה הפארק הלאומי סונדרבנס והחלק של בנגלדש ידוע כ-"הסונדרבאנס" (The Sundarbans).
החלק ההודי של סונדרבאנס מנוהל על ידי מחלקת היערות של ממשלת מערב בנגל.
הפארק מחולק לשני אזורים, שעליהם מפקחים יערנים.
כל אזור מחולק למספר אזורי משנה.
בפארק יש גם תחנות שמירה ומחנות ניידים, על מנת להגן עליו מפני פעילויות לא חוקיות.
הפארק זוכה למימון של ממשלת מערב בנגל ושל ממשלת הודו.
סונדרבאנס נחצה על ידי רשת מורכבת של נתיבי מים המושפעים מתופעת הגאות והשפל, אזורי בוץ (Mudflat) ואיים קטנים שבהם גדלים יערות מנגרוב עמידים למלח.
האזור ידוע בשל הטיגריס הבנגלי הגדל בו, בנוסף לפאונה הכוללת מיני עופות, אייליים, תניניים ונחשים.
סונדרבאנס הוא מערכת אקולוגית מורכבת הנחשבת לאחד משלושת יערות המנגרוב הרציפים הגדולים ביותר בכדור הארץ.
סונדרבאנס מחולק בין שתי מדינות שכנות, בנגלדש והודו, כאשר החלק הגדול (62%) שוכן בפינה הדרום-מערבית של בנגלדש.
היער גובל בדרום עם מפרץ בנגל, במזרח עם נהר באלסוור ובצפון עם אזור של קרקע מעובדת.
הניקוז הטבעי לכיוון מעלה הזרם מעוכב במקומות רבים על ידי סכרים ופולדרים (שטח של ים שיובש והוכשר לעיבוד חקלאי), מלבד בערוצי הנהר העיקריים.
שטח הקרקע המקורי בסונדרבאנס היה כ-16,700 קמ"ר, אך לאורך השנים הוא הצטמק ונכון ל-2008 הוא עומד על 4,143 קמ"ר (הכוללים גם 42 קמ"ר של שרטונות), כאשר האזורים הרטובים משתרעים על פני 1,874 קמ"ר וכוללים נהרות, נחלים קטנים ותעלות.
בנהרות שבסונדרבאנס מתרחש ערבוב בין מים מלוחים למים מתוקים, כך שסונדרבאנס הוא אזור מעבר בין המים המתוקים של הנהרות היוצאים מהגנגס לבין המים המלוחים של מפרץ בנגל.
האזור בסונדרבאנס שגובל במפרץ בנגל התפתח לאורך אלף השנים האחרונות באמצעות הגעתם של משקעים שנעו במעלה הזרם, שהופרדו במהלך חשיפתם לאוויר בזמן הגאות והשפל.
הפיזיוגרפיה של האזור מאופיינת בתצורות דלתה הכוללות קווי ניקוז רבים הקרובים לפני השטח וסכרים תת-מימיים, מישורים משופעים ומישורי הצפה.
מעל קו הגובה הראשי של הגאות והשפל נמצאות ביצות, שרטוני גאות ושפל ואיים עם מערכות של תעלות גאות ושפל, מחסומים תת-מימיים מרוחקים ומשקעי פרוטו-דלתה של חרסית וסחופת.
גובהו של סונדרבאנס הוא בין 90 סנטימטרים ל-2.11 מטרים מעל גובה פני המים.
במערכת האקולוגית של סונדרבאנס פועלים גורמים ביוטיים רבים, וחיי הטבע שלה מבוססים במגוון בתי גידול הכוללים חופים, שפכי נהרות, ביצות קבועות וקבועות למחצה, מישורי הצפה, נחלי גאות ושפל, דיונות הקרובות לחוף ומרוחקות ממנו, וסכרים.
צמחיית המנגרוב מסייעת ביצירת אדמות חדשות, וצמחיית אזור הביניים של הגאות והשפל ממלאת תפקיד חשוב במורפולוגיה של הביצות.
פעילות הפאונה במישורי הבוץ הנמצאים בקו הביניים של הגאות והשפל גורמת להתפתחותם של מאפיינים מיקרו-מורפולוגיים המסייעים ב"לכידתם ועצירתם" של משקעים, על מנת ליצור סובסטרט עבור זרעי המנגרוב.
המורפולוגיה וההתפתחות של דיונות הרוח נשלטת על ידי שכיחותם של צמחים קסרופיטיים והלופיטיים.
דיונות החול והמשקעים הבלתי-דחוסים מיוצבים על ידי צמחים מטפסים, דגניים וגמאיים.
סונדרבאנס מתחלק לשני אזורים אקולוגיים: יערות ביצות המים המתוקים סונדרבאנס, ומנגרובות סונדרבאנס.
אזור הביצות מאופיין ביער טרופי עם עצים רחבי עלים, המתאים לאזור האקולוגי של הודו ובנגלדש.
אזור זה כולל גם את יערות הביצות המלוחות במידה קלה, השוכן בסמוך למנגרובות סונדרבאנס שבהן המליחות יותר גבוהה.
אזור המים המתוקים הוא המקום שבו המים הופכים לכאלה במהלך עונת הגשמים, כאשר המים המתוקים זורמים מהגנגס ומהבראהמאפוטרה, "מביאים" עמם מרבצי טין ו"דוחפים" את המים המלוחים.
אזור זה משתרע על פני כ-14,600 קילומטרים רבועים מדלתת נהר הגנגס, ומבחינה מדינית הוא נמצא במדינת מערב בנגל שבהודו ומערב בנגלדש.
הקרקעות הפוריות של הדלתה היו בשימוש בני האדם במשך מאות שנים, ובאזור זה התפתחה תעשייה נרחבת של חקלאות שגרמה לכך שרק אזורים מסוימים נותרו כפי שהיו.
הפעילות האנושית הנרחבת כמעט וגרמה לפגיעה קשה במגוון הביולוגי ובבתי הגידול של האזור, המאכלס את אחת האוכלוסיות הצפופות ביותר באסיה.
ישנם שני אזורים מוגנים: נארנדראפור (110 קילומטרים רבועים) ואטא דאנגה באור (20 קילומטרים רבועים).
מנגרובות הסונדרבאנס היא אחת ממערכות המנגרובות הגדולות ביותר בכדור הארץ, המשתרעת על פני שטח של למעלה מ-20,000 קילומטרים רבועים.
היא קרויה כך על שם צמח המנגרובים המקומי המכונה סונדרי (Heritiera fomes).
האזור משתרע על פני הדלתה הנרחבת שנוצרת בגלל קרבתם של הנהרות, גנגס, בראהמאפוטרה ומערכת הנהרות סורמה-מגהנה.
בניגוד לבתי גידול אחרים הנמרים באזור זה שוחים וחיים בין איי המנגרובות, שבהם הם צדים את טרפם.
המנגרובות מהווים את אזור המעבר בין המערכות האקולוגיות הימיות ומערכות המים המתוקים למערכות הפנים יבשתיות.
הם משמשים בית גידול עבור מספר מינים של דגים וסרטנאים הנמצאים ביחסי סימביוזה עם העצים.
יערות המנגרובים אינם מגוונים בהשוואה עם מערכות אקולוגיות יבשתיות אחרות.
ליערות הבתוליים יש חופת יער רציפה וצפופה, וצמחים הרבים המשתלשלים ממנה.
גם יערות אלה מאופיינים בעצי סונדרי, שהוא מין בעל חשיבות לצורך אספקת עץ כחומר גלם.
שני מינים של תניניים - תנין הים ותנין מוגר - שוכנים בתעלות המים, ולצידם ניתן למצוא גם את הגאביאל.
כוח המים מנצל את המים על מנת לצוד ולנוח.
נתיבי המים ביערות המנגרובים מאוכלסים על ידי נהרתניים.
גם אזור זה נפגע רבות בעקבות פעילות האדם, אך למרות זאת הוא עדיין אחד מאזורי המנגרובים הרציפים הגדולים ביותר בעולם.
בסונדרבאנס יורדים גשמים רבים, והלחות גבוהה (80%) כיוון שהמקום קרוב למפרץ בנגל.
כ-80% מהגשמים יורדים במהלך המונסון, הנמשך בין יוני לאוקטובר.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא בין 1,800 מילימטרים בקהולנה הנמצאת צפונית לסונדרבאנס, ומגיעה עד ל-2,790 מילימטרים בחוף.
העונה היבשה נמשכת שישה חודשים, ובמהלכה האידוי גבוה יותר מכמות המשקעים שיורדים.
המליחות נמצאת בשיאה בין פברואר לאפריל, והיא נגרמת כתוצאה משילוב של ירידה ברטיבות הקרקע וכמות המים המתוקים המגיעים ממעלה הזרם.
טווח הטמפרטורה הנמוך ביותר בחורף הוא 2-4°C, ובעונת הקיץ הטמפרטורה עשויה להגיע עד ל-43°C במרץ ול-32°C במונסון.
הסערות נפוצות בעיקר במאי ובאוקטובר עד נובמבר, והן עשויות להתפתח לציקלונים המלווים בגלים המגיעים עד לגובה של 7.5 מטרים.
תהליכי ההתפתחות הפיזית לאורך החוף הושפעו ממספר גורמים, וביניהם תנועות גלי ים, מחזורי מיקרו ומאקרו של גאות ושפל וזרמי חוף אופייניים לאזור הקרוב לחוף.
זרמי החוף משתנים במידה רבה עם הגעתם של המונסונים או כאשר מתחוללת סופת ציקלון.
הבליה והספיחה מאזנות את השינויים הפיזיוגרפיים, ואילו צמחיית המנגרוב היא גורם מייצב למערכת כולה.
במהלך כל עונת המונסונים רוב דלתת בנגל מכוסה במים, ולעיתים האזור המכוסה נותר כך במשך חצי שנה.
המשקע במישור הדלתה הנמוך נוצר בעיקר כתוצאה מתנועה אופקית של נוזל בגלל המונסון והציקלונים.
אחד האיומים העתידיים על חייהם של אנשים בדלתה של הגנגס הוא התמודדות עם עליית גובה פני המים הנגרמת בעיקר על ידי שקיעת האזור או על ידי שינויי אקלים.
כמות המים המתוקים המגיעה למנגרובים באזור הודו הלכה ופחתה החל משלהי המאה ה-19 בעקבות הסטת המים המתוקים באזור מעלה הזרם.
כמו כן, אגן הניקוז הבנגלי נוטה באיטיות לכיוון מזרח כתוצאה מתנועה טקטונית, ומסיט כמות מים מתוקים גדולה יותר לכיוון הסונדרבאנס הבנגלדשי.
כתוצאה מכך המליחות בסונדרבאנס הבנגלדשי נמוכה יותר לעומת החלק ההודי.
בשנת 2007 נערך מחקר על ידי אונסק"ו ("מחקרי מקרים על שינויי אקלים ומורשת עולמית") שבו נכתב כי עלייה אנתרופוגנית (כתוצאה מפעילות האדם) בגובה פני המים בשיעור של 45 סנטימטרים, ביחד עם צורות אחרות של לחצים אנתרופוגניים על סונדרבאנס, עשויה לגרום להרס של 75% מהמנגרובים בסונדרבאנס.
לפי הערכה של הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים שינוי זה יתרחש עד סוף המאה ה-21.
הבוטנאי דייוויד פריין תיעד ב-1903 245 סוגים ו-334 מינים של צמחים בסונדרבאנס, אך מאז מדידה זו התרחשו שינויים רבים בשכיחות של מיני המנגרוב השונים שלא נבדקו במחקר מעמיק.
המנגרוב של סונדרבאנס מאופיין בשכיחות גבוהה של סטרקוליים וחלבלוביים, בעוד שבחלקים אחרים בכדור הארץ המנגרוב מאופיין בשכיחות גבוהה של צמחים ממשפחת הריזופוריים (סדרת המלפיגאים), Avicenneaceae ו-Laganculariaceae.
ההבדלים בצמחייה הוסברו על ידי כמות המים המתוקים, המליחות הנמוכה, ההבדלים באופי הניקוז ובסחיפה, השוררים בצפון-מזרח היער.
צמחיית היער מחולקת לשלושה אזורים הנבדלים זה מזה בתנאי המליחות, כמות מים מתוקים ופיזיוגרפיה.
האזורים הללו מיוצגים במקלטי הטבע השונים (ראה בהמשך).
צמחי סונדארי (Heritiera fames) וגוואה (Excoecaria agallocha) נפוצים בעיקר באזורים שבהם יש אוכלוסיות לא רציפות של Xylocarpus granatum וקאנקרה.
ביער יש מספר מינים נפוצים של דגניים ודקליים, ובהם משיין גליליני ודקל המנגרובים.
Sonneratia apetala הוא מין המאפיין לאזורי בוץ מתפתחים, ויש לו חשיבות לגבי בעלי החיים ביער, ובעיקר האייל Axis axis.
אזורי הצמחייה הנפוצים מלבד היער הם ביצות מים מליחים ומים מתוקים, מישורי הפצה של גבול הגאות ושפל, מישורי חול, דיונות חול עם צמחיית דיונות טיפוסית, אזורי דשא על קרקע חולית המספקים תמיכה לשיחים ועצים יבשתיים.
"קהילה יורשת" מוגדרת כקהילת הצמחים המחליפה קהילה קודמת באזור מסוים.
במישורי בוץ חדשים קהילת הצמחים החיצונית מייצגת את הקהילה הראשונה המוחלפת בהדרגה על ידי הקהילה היורשת, כך שבסוף התהליך המערכת האקולוגית תגיע ליציבות.
טרופ הציע כי תהליך זה החל באזורי הבוץ החדשים שנוצרו על ידי מרבצים טריים של אדמת בליה.
הצמחייה הבתולית באזורים הללו היא מהסוג סונראטיה (Sonneratia) מסדרת ההדסאים, והקהילות שירשו אותה הן מהסוג אביסניה (Avicennia) ממשפחת הקוציציים ודקל המנגרובים ממשפחת הדקליים.
כאשר גובה הקרקע עולה כתוצאה מסחיפת אדמה חדשה מופיעים עצים חדשים.
צמחי סונדארי נפוצים באזורים גבוהים עוד יותר.
סונדרבאנס משמש כבית גידול עבור מינים רבים של בעלי חיים.
המדיניות הנוכחית הננקטת על ידי הגופים האחראים על היער היא להגן על הפאונה מפני ציד ללא רישיון, והכרזה על אזורים מסוימים כמקלטים מוגנים עבור בעלי חיים כך שיהיה איסור חוקתי לנצל אותם לצורך כלשהו.
הפאונה של סונדרבאנס (ובנגלדש בכלל) ספגה פגיעות בשנים האחרונות, אך למרות זאת השתמרו מספר בתי גידול ייחודיים ביחד עם הפאונה הנמצאת בהם.
המינים המצויים במוקד תוכניות ההגנה ופיתוח התיירות הם הטיגריס ודולפין אירוואדי קטן-סנפיר.
סונדרבאנס הוא בית גידול עבור מינים פגיעים רבים וידועים של יונקים, כאשר האוכלוסייה הבולטת ביותר היא זו של הטיגריס הבנגלי המונה כ-500 פרטים נכון לשנת 2004. אוכלוסיית הטיגריסים הבנגליים היא אחת הגדולות ביותר בדרום-מזרח אסיה.
הנמרים התפרסמו בשל מספר בני האדם שהם הרגו במשך השנים.
עם זאת, בתחילת המאה ה-20 נכחדו מספר מינים מסונדרבאנס כגון אייל נקוד, תאו אסייתי, אייל ברסינגה, קרנף ג'אווה, קרנף הודי ותנין מגר.
במחקרים התברר כי סונדרבאנס הוא בית גידול עבור כ-120 מינים של דגים המשמשים למטרות מסחר, 270 מינים של עופות, 42 מינים של יונקים, 35 מינים של זוחלים ושמונה מינים של דו-חיים.
התוצאות הללו מלמדות על אחוז המינים הנמצא בסונדרבאנס בהשוואה לבנגלדש כולה (30% זוחלים, 37% עופות ו-34% יונקים), וביניהם יש מינים רבים שנכחדו משאר האזורים של בנגלדש.
תחילת ההיסטוריה של האזור מתוארכת לתקופה שבין שנת 200 לשנת 300. הריסות של עיר שנבנתה על ידי צ'אנד סאדאגאר התגלתה באזור באגהמרה שביער.
בתקופת האימפריה המוגולית סונדרבאנס שימש כמקום מקלט עבור הראג'ה באסאנד ראי ואחיינו, שנמלטו מפני צבאותיו של הקיסר אכבר.
בניינים רבים שנבנו על ידי הראג'ה עברו במהלך המאה ה-17 לחזקתם של שודדי ים פורטוגליים, מבריחי מלח ושודדים.
עדויות לתקופה זאת נמצאות בין השאר בהריסות שבנטידהופאני ובמקומות אחרים בסונדרבאנס.
המלכים המוגוליים השכירו את יערות סונדרבאנס במשך השנים, וסונדרבאנס הוא אחד מהיערות הראשונים בעולם שהושמו תחת ניהול מדעי.
האזור מופה על ידי הסוקר הכללי של הודו באמצע המאה ה-18, לאחר שב-1757 חברת הודו המזרחית רכשה את הזכויות על האתר מהקיסר המוגולי אלאמגיר השני.
הניהול המסודר של היער החל בשנות ה-60 של המאה ה-19, לאחר הקמתה של מחלקת היערות במערב בנגל.
הנהלת היער הראשונה הוקמה ב-1869. ב-1875 וב-1876 סונדרבאנס הוכרז כיער המיועד לשימור, והאחריות לניהול היער עברה מהמחוז האזרחי שבו הוא שוכן אל מחלקת היערות.
תוכנית החומש הראשונה הייתה מיועדת עבור השנים 1893 עד 1898.
האזור בהודו שבו שוכן הפארק הלאומי סונדרבאנס הוכרז כאזור הליבה של שמורת הנמרים סונדרבאנס ב-1973, וכמקלט בעלי חיים בשנת 1977. הקמת הפארק התרחשה ב-4 במאי 1984, וב-1987 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
סונדרבאנס הוכרז על ידי ממשלת הודו ב-1989 (ועל ידי אונסק"ו ב-2001) כשמורה ביוספרית.
ב-1997 הכריז אונסק"ו על החלק הבנגלדשי של היער כאתר מורשת עולמית.
סונדרבאנס נפגע באופן קשה מסופת ציקלון שחלפה דרכו ב-15 בנובמבר 2007. בבדיקות מוקדמות שנערכו על ידי נציגי אונסק"ו התברר כי עשרות אחוזים משטחי הפארק נפגעו, ואנשים רבים מקרב הנהלת הפארק נהרגו כתוצאה מהסופה.
אונסק"ו שוקל להכריז על סונדרבאנס כאתר מורשת עולמית בסיכון, ואף לבטל את ההכרזה כליל במקרה שיתברר כי הנזק חמור מדי ולא ניתן לתיקון.
באזור סונדרבאנס מתגוררים כארבעה מיליון בני אדם, רובם ללא מגורי קבע.
לסונדרבאנס יש תפקיד משמעותי בכלכלת החלק הדרום-מערבי של בנגלדש, וגם למדינה כולה.
האזור הוא אחד ממקורות משאבי היער הגדולים ביותר במדינה, והוא מקור לחומרי גלם רבים עבור תעשיות המבוססות על עצים.
מלבד השימושים הרגילים בעץ כחומר גלם, משמש סונדרבאנס כמקור גם לחומרי סיכוך, דבש, דונג, דגים, סרטנאים, ורכיכות.
הקרקעות הפוריות המישוריות של סונדרבאנס משמשות כבית גידול, אתר ייצור לנוטריינטים, טיהור מים, "מלכודת" לאגירת נוטריינטים ומשקעים, מחסום בפני סערות, ייצוב חופים וכדומה.
בבדיקות שנערכו בסונדרבאנס התברר כי ישנה ירידה בכמות של שני מיני המנגרובים העיקריים (סונדארי וגווה), בשיעור של 40% ו-45% בהתאמה בין 1959 ל-1983. כמו כן, למרות האיסור על פגיעה כלשהי בחיי הטבע מלבד דגים וחסרי חוליות אחדים מסתמנת ירידה במגוון הביולוגי של האזור.
סונגנאם (בהנגול: 성남시, בהנג'ה: 城南市) היא עיר במחוז קיונגי שבצפון-מערב קוריאה הדרומית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 922,025 תושבים.
בשל קרבתה לבירה סיאול, היא בעלת אוכלוסייה רבה וצפופה.
העיר דומה באוכלוסייתה ל"ערי לוויין" אחרות הסמוכות לבירה כגון קויאנג וקְוואצְ'הַאן.
בשנים האחרונות הועלו הצעות לשנות את מעמדה של סונגנאם למעמד של עיר-מטרופולין בעלת שלטון עצמאי.
הסיבה העיקרית לכך היא קצב הגידול הגבוה של האוכלוסייה והצורך לדאוג לכל תושבי העיר, שרובם מועסקים בסיאול.
העיר שואפת לפתח תעשיות מקומיות, בייחוד בתחומי המחשבים, השבבים וההיי-טק.
אוכלוסייתה כבר עקפה אוכלוסיות של ערים אחרות בעלות שלטון עצמי.
עובדה זו מראה עד כמה העיר מתפתחת במהירות מאז שנת 1991 - השנה בה הוכרזה רשמית כ"עיר לוויין" של סיאול.
העיר מחולקת לשלוש נפות (קוּ - 구):
פוּנדאנג הוא האזור הגדול ביותר בעיר, ובו מצויים דירות יוקרה וגורדי שחקים רבים.
הנפה משמשת כמרכז המסחרי של העיר, וגם כמרכז התחבורתי של העיר, עם קו רכבת תחתית, אשר משתרע עד לבירה סיאול.
סונורה (בספרדית: Sonora) היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו ומיקומה בצפון-מערב מקסיקו, על שטח של 182,052 קמ"ר.
סונורה מוקפת במדינות הבאות: באחה קליפורניה וים קורטז ממערב, צ'יוואווה ממזרח, סינלואה מדרום, ואריזונה שבארצות הברית מצפון.
בירתה של סונורה והעיר הגדולה ביותר בה היא ארמוסיו.
ערים נוספות חשובות במדינה הן: סיודד אוברגון ונוגלס.
בעבר הייתה כלכלתה של המדינה מבוססת על חקלאות, גידול בעלי חיים (בעיקר בקר) וכרייה.
החל מהמאה העשרים, עברה הכלכלה להתבסס על תעשייה, תיירות וחקלאות מתועשת.
סונולוגיה הוא מונח המתאר מחקר ולימוד קול וצליל במגוון רחב של היבטים.
מונח זה הוא ניאולוגיזם שאינו נמצא בשימוש נפוץ.
ברפואה, המונח משמש בתחום הרדיולוגיה לתיאור השימוש בבדיקת אולטרה סאונד רפואית.
המונח גם משמש במחקר הבין־תחומי בתחומי המוזיקה האלקטרונית ומוזיקה ממוחשבת, שם הוא מתאר מחקר המשלב אקוסטיקה, אלקטרוניקה, קומפוזיציה, פסיכואקוסטיקה וטכנולוגיה.
מובן זה של המונח נקשר ל"מכון לסונולוגיה", אשר הוקם בשנת 1967 באוניברסיטת אוטרכט, על ידי גוטפריד מיכאל קניג, מלחין עכשווי וחלוץ מתחום המוזיקה האלקטרו-אקוסטית.
המכון עבר בשנת 1986 לקונסרבטוריון של האג.
המונח אומץ במוסדות נוספים כמתאר את חקר המוזיקה האלקטרונית.
כיום המונח נפוץ פחות בתחום הרפואה ונפוץ יותר בקרב מוזיקאים אקספרמנטליים וחובבי טכנולוגיה.
סונג-הו קאנג הוא שחקן אמריקאי, המוכר בזכות תפקידיו בתור האן לו (אנ') בסדרת סרטי "מהיר ועצבני".
קאנג נולד בעיר קלארקסטון, ג'ורג'יה להורים מהגרים מדרום קוריאה לפני שעברו להתגורר בעיר ג'יינסוויל שבג'ורג'יה.
הוא גדל עם אימו ועם אביו החורג האפרו-אמריקאי.
הוא עבר לברסטו, קליפורניה בזמן שלמד בתיכון.
קאנג למד באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
בזמן לימודיו בקולג' בחר בחוג לדרמה על פני בית ספר למשפטים, החלטה שהתקבלה באכזבה מהוריו בשל חששותיהם מהיעדר אמריקאים-אסייתים בטלוויזיה האמריקאית והיעדר סיכויי עבודה.
קאנג התחיל את דרכו בתפקיד קטן בתור צופן בסרט המלחמה "פרל הארבור" (2001) שביים מייקל ביי אודות ההתקפה היפנית על הצי האמריקני בפרל הארבור.
בשנת 2002 עלה מדרגה בקריירה שלו עם הבמאי ג'סטין לין בדרמת הפשע העצמאית "יותר מזל מחר" בה נוצרה דמותו של נהג המרוצים האן לו (אנ').