tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאטרון, אשר צויד במערכת חיבורי חשמל מלאה, איפשר שימוש במספר רב של אפקטים מיוחדים, כמו שרביטי קסמים מנצנצים שהחזיקו זמרות מקהלת הנשים בתפקידי הפיות.
האופרה לעגה לחוק האנגלי ולבית הלורדים, וגם נגעה בנושא מלחמת המינים.
המבקרים חשו שעבודתו של סאליבן עלתה מדרגה; הדיילי טלגרף כתב "סאליבן ניצל את שעת הכושר שהוצעה לפניו, ואנו נוטים לראות ב"יולנתה" את עבודתו הטובה ביותר בשותפות עם גילברט".
כתב העת "התיאטרון" הכריז כי "המוזיקה של "יולנתה" היא יצירתו הטובה ביותר של דוקטור סאליבן.
איכות היצירה לכל אורכה אחידה ומאוזנת יותר ושומרת על סטנדרט גבוה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו הקודמות".
"יולנתה" היא אחת מכמה יצירות של גילברט, שעלילותיהן מביאות גברים ואהבת בשר-ודם אל עולם נשי נסוך שלווה ורוגע, שהסטטוס קוו מתערער בו כתוצאה מכך.
גילברט יצר כבר בעבר מספר "קומדיות פיות" בתיאטרון היימרקט בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, בהשפעת סיפורי הפיות של ג'יימס פלנשה.
הם בנויים לפי הרעיון של גילוי עצמי של דמויות בהשפעת קסם או התערבות על-טבעית.
במהלך עונת ההצגה של "יולנתה" בשנת 1883, קיבל סאליבן את התואר אביר מן המלכה ויקטוריה.
פרסומו הבינלאומי אמנם הגיע מכתיבת האופרות הקומיות עם גילברט, אך התואר ניתן לסאליבן על עבודותיו בתחום המוזיקה ה"רצינית".
הממסד המוזיקלי, וכן מבקרי המוזיקה, סברו שאירוע זה מן הראוי שישים קץ לקריירת האופרות הקומיות של סאליבן, משום שאין זה יאה לאביר לכתוב יצירות פחותות ברמתן מאורטוריה וגרנד אופרה.
סאליבן עצמו, על אף הביטחון הכלכלי שהקנו לו האופרות הקומיות שכתב לתיאטרון סאבוי, ראה יותר ויותר את עבודתו עם גילברט כמשנית בחשיבותה, נחותה לרמתו וחוזרת על עצמה.
זאת ועוד, הוא התייחס במורת רוח אל הכורח לפשט את המוזיקה על מנת שמילותיו של גילברט תשמענה בבירור.
אך למרבה האירוניה, בפברואר של שנת 1883, מיד לאחר פתיחתה של "יולנתה", חתם סאליבן על חוזה לתקופה של חמש שנים עם גילברט ועם ד'וילי קארט, ובו התחייב לכתיבת אופרה קומית בהתראה של שישה חודשים.
"הנסיכה איידה" (Princess Ida 1884) הייתה מהתלה פארודית על חינוך נשים ועל שוביניזם, והמשיכה את קו המלחמה בין המינים שהתווה באופרה הקודמת "יולנתה".
האופרה מבוססת למעשה על פואמה של אלפרד טניסון בשם "הנסיכה: מחרוזת [שירים]".
גילברט כתב פארסה בחרוזים לבנים על אותו הנושא ב-1870 אשר נקראה "הנסיכה", בעשותו שימוש בדיאלוגים של אותה פארסה באופרה "הנסיכה איידה".
זוהי יצירתם היחידה של גילברט וסאליבן אשר הדיאלוגים בה כתובים כולם בחרוזים לבנים, וכמו כן האופרה היחידה בשלוש מערכות (יתר האופרות כתובות בשתי מערכות).
הסופרנית ליליאן ראסל אמורה הייתה לשחק בתפקיד הראשי, אך גילברט סבר, שאינה מחויבת די הצורך לתפקיד.
כאשר לא התייצבה לחזרה, ניצל את ההזדמנות ופיטר אותה מצוות האופרה.
הצלחתה הקטנה יחסית של האופרה עצרה סדרה רצופה של אופרות מצליחות מאוד מאת הצמד.
גם קיץ חם במיוחד לא תרם למכירת הכרטיסים.
האופרה הוצגה 246 פעמים בלונדון, והפקתה המחודשת עלתה שוב רק ב-1919. סאליבן היה מרוצה מן הלברית של האופרה, אך חודשיים אחרי שעלתה אמר לד'וילי קארט כי "בלתי אפשרי בעבורי לכתוב יצירה נוספת מן הסוג שאני וגילברט כותבים זה מכבר".
כאשר הצגות האופרה הראו סימני דעיכה, נוכח קארט לדעת, שלראשונה מזה זמן רב, אין לו אופרה חדשה מן המוכן לאחר ירידת קודמתה.
ב-22 במרץ 1884 הודיע ד'וילי קארט לגילברט וסאליבן כי עליהם להפיק אופרה חדשה בתוך חצי שנה, על-פי ההסכם אשר נחתם עימם.
לאחר ירידתה של "הנסיכה איידה", הפיק ד'וילי קארט מחדש את האופרה "המכשף" פעם נוספת.
אופרת הסבוי המצליחה ביותר היא "המיקאדו" (The Mikado 1885) אשר שמה ללעג את הבירוקרטיה באנגליה, שמוסווית באופן קלוש על ידי מיקום העלילה ביפן.
למעשה, הציע גילברט לכתוב אופרה חדשה העוסקת בטבלית קסמים שמשנה את אופי הדמויות, רעיון אשר סאליבן תיאר כ"חסר סבירות ועניין אנושיים".
כמו כן הוא סבר שהעלילה תהיה דומה מדי לאחת האופרות הקודמות, "המכשף".
גילברט וסאליבן הגיעו למבוי סתום, כפי שמוצג בסרט של מייק לי "טופסי טרווי".
לבסוף הסכים גילברט לוותר על הרעיון של טבלית הקסמים, ולכתוב עלילה אשר לא תכלול מרכיבים על-טבעיים.
העלילה של האופרה מתמקדת בחייט פשוט, אשר מקודם לתפקיד המוציא להורג הראשי בעיירה היפנית הבדיונית טיטיפו.
קו-קו, אותו חייט לשעבר, מאוהב בבת חסותו יאם-יאם.
יאם-יאם מאוהבת דווקא במוזיקאי נודד, ("נגן טרומבון שני בתזמורת מצעדים"), שהוא למעשה בנו של הקיסר, ננקי-פו, שהתחזה למוזיקאי וברח מהחצר על מנת להימלט מעגביה של אשת חצר מבוגרת, קטישה.
המיקאדו גוזר שההוצאות להורג בטיטיפו יתחדשו ללא דיחוי.
קוקו שומע על דבר בואו הקרוב של המיקאדו לעיירה ומסיק שהביקור נועד לבדוק מקרוב אם קו-קו מבצע את הוראותיו.
נכבדי העיירה טופלים על ננקי-פו את אשמת הפלרטוט (אשר דינה מוות – לגלוג על חוקים בריטיים ישנים וחסרי פרופורציה).
עם הסתבכות העלילה, מבין קו-קו, החייט לשעבר, שאינו מסוגל אף לפגוע בזבוב, והוא משחרר את ננקי פו, שבינתיים הספיק להינשא בסתר ליאם-יאם, ומפברק הוכחות להוצאתו להורג.
אחרי שהמיקאדו מבין מקו-קו שמי שהוצא להורג כביכול הוא למעשה בנו, הוא מחליט להוציא להורג את כל נכבדי העיירה.
כדי להעביר את רוע הגזירה, מחזר קו-קו בצר לו אחרי קטישה ונישא לה.
לבסוף מופיעים גם ננקי-פו ויאם-יאם, והסדר בטיטיפו שב על כנו.
הצגתה של אופרה ביפן כביכול, ובעזרת תפאורה יפנית אותנטית, התאפשרה הודות לפתיחת הסחר בין בריטניה ליפן.
חפצי אומנות יפניים נעשו פופולריים באותה עת בלונדון, וכפי שתיאר זאת גילברט:
העתקת מקום ההתרחשות ליפן המרוחקת, אפשרה לגילברט לכתוב סאטירה פוליטית על המתרחש בבריטניה באותה עת באופן חופשי יותר, על ידי הסוואתם כ"יפנים".
צ'סטרטון אף השווה את המיקאדו ל"מסעות גוליבר" מאת ג'ונתן סוויפט:
גילברט השתמש לעיתים בהעתקה כזו של מקום ההתרחשות – למשל באופרות "הנסיכה איידה", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול" – על מנת לרכך את הסאטירה נגד המוסדות בבריטניה.
הפקתה המקורית של האופרה הוצגה בתיאטרון סבוי 672 פעמים.
זוהי ההרצה השנייה באורכה של תיאטרון מוזיקלי עד לאותה עת, וכן אחת מיצירות התיאטרון המוצגות ביותר בהיסטוריה.
ההערכה היא, שעד סוף שנת 1885 הציגו לפחות 150 חברות תיאטרון בבריטניה ובאמריקה את האופרה.
"המיקאדו" נותרה האופרה המבוצעת ביותר מיצירותיהם של גילברט וסאליבן, והיא פופולרית במיוחד כהפקה של בתי ספר ובתי תיאטרון חובבים במדינות דוברות אנגלית.
האופרה תורגמה למספר שפות ומשובצים בה להיטים שמוכרים לחלק מן הציבור הרחב, ביניהם "שלוש עלמות קטנות", "קרני השמש" ו"מיה-סאמה", שגם הם זכו לחיקויים ולפארודיות אשר נוצרו בהשראתם.
"רודיגור" (Ruddigore, 1887), אופרה העוסקת במלודרמה הוויקטוריאנית, הצליחה פחות ממרבית שיתופי הפעולה המוקדמים בין גילברט וסאליבן, והועלתה 288 פעמים.
הכותרת המקורית, Ruddygore, וכן כמה אלמנטים בעלילה, ביניהם החייאה של רוחות רפאים, נדחתה על ידי המבקרים.
גילברט וסאליבן אייתו מחדש את שם האופרה, וגם ערכו קיצוצים ושינויים.
האופרה בכל זאת הניבה הכנסות, ולא כל הביקורות עליה היו שליליות.
ה"אילוסטרייטד לונדון ניוז" שיבח את היצירה ואת צמד יוצריה ובעיקר את סאליבן: "סר ארתור סאליבן הצליח בהחלט בהבעת רגש טהור ומצבי קומדיה".
שינויים נוספים נערכו ביצירה, נוסף לכתיבת אוברטורה חדשה.
רופרט ד'וילי קארט, בנו של ריצ'רד וממשיך דרכו בחברת האופרה, הפיק מחדש את האופרה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
היצירה בוצעה באופן סדיר בחברת ד'וילי קארט מאז והלאה.
כמה מן האלמנטים של עלילת "רודיגור" הופיעו כבר באופרה במערכה אחת שכתב גילברט ב-1869, "לפני עידן ועידנים", ביניהם, למשל, רוחות אשר יוצאות מתוך הפורטרטים התלויים על הקירות.
כאשר הסתיימו הצגות האופרה הזו, לא הייתה באמתחתה של חברת ד'וילי קארט אופרה חדשה מאת הצמד.
גילברט הציע שוב רעיון המבוסס על "טבלית קסמים", וסאליבן שב והביע את רצונו להפסיק את השותפות.
בזמן שהשניים ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, ד'וילי קארט הפיק אופרות ישנות ואהובות – "אוניית הצי פינאפור", "שודדי הים מפנזאנס" ו"המיקאדו".
האופרה "אנשי המשמר" (The Yeomen of the Guard, 1888) הייתה יצירתם היחידה של הצמד בעלת סיום "רציני" לעלילתה.
היא מספרת את סיפורם של ליצן חצר וזמרת נודדת, אשר מוצאים עצמם בסבך של אינטריגות במצודת לונדון במאה ה-16. הדיאלוג הפרוזאי כתוב בסגנון שייקספירי, או בלשון אנגלית מודרנית מוקדמת.
חלק מן האלמנטים של הסיפור לקוחים מתוך מחזה קודם של גילברט, "לבבות שבורים".
עיתון הטיימס הלונדוני שיבח את הלברית של האופרה: "יש להודות שגילברט אכן עשה מאמץ להתעלות מעל שגרתו הרגילה והגיע לדברים איכותיים יותר".
היצירה היא אמנם לא מז'אנר הגרנד אופרה, אך היא סיפקה לסאליבן הזדמנות לכתוב מוזיקה שאפתנית יותר.
הביקורת, שהיללה את יצירתו האחרונה של סאליבן, האורטוריה "אגדת הזהב", החשיבה את המוזיקה ל"אנשי המשמר" למשובחת אף יותר.
בכלל זאת זכתה לשבחים גם האוברטורה, אשר הייתה במקרה זה בצורת סונאטה, יותר ממחרוזות השירים אשר תפקדו כאוברטורות במקרים הקודמים.
האופרה הייתה להיט בזמנו, ורצה מעל לשנה, גם בניו יורק ובהפקות פיראטיות.
במהלך ההצגה מ-12 במרץ 1889, כתב סאליבן לגילברט: "איבדתי את חיבתי לכתיבת אופרה קומית, ויש לי ספקות רציניים באשר ליכולתי להמשיך בכך...
אתה טוען, שבאופרה "רצינית" אתה מוכרח, פחות או יותר, להקריב מעצמך.
אני אומר, שזה בדיוק מה שעשיתי אני בכל יצירתנו המשותפת, ומה שאצטרך להמשיך ולעשות בכל אופרה קומית מוצלחת."
סאליבן התעקש, שהאופרה הבאה שייכתוב תהיה גרנד אופרה.
גילברט סבר, שלא יוכל לכתוב ליברית לגרנד אופרה, אך הוא הציע פשרה, סאליבן הסכים לה, בסופו של דבר.
השניים ימשיכו לכתוב אופרות קומיות בעבור הסבוי, ובאותו זמן יכתוב סאליבן גם גרנד אופרה לבית תיאטרון חדש אשר ד'וילי קארט בנה על מנת להציג בו אופרות בריטיות.
לאחר מבוי סתום קצרצר אליו הגיעו השניים, הוחלט על כתיבת אופרת-סבוי חדשה אשר תתרחש בוונציה ותעסוק בחיי הוונציאנים, כפי שסאליבן תיאר זאת "נראה לי, שטמונה כאן הזדמנות גדולה לכתיבת מוזיקה צבעונית וסוחפת".
עלילת "שייטי הגונדולות" (The Gondoliers 1889) מתרחשת בחלקה בוונציה ובחלקה בממלכה בדיונית, הנשלטת בידי שני שייטי גונדולות אשר מנסים לעצבה ברוח של "שוויון רפובליקני".
גם באופרה זו משחזר גילברט כמה מן המוטיבים שבהם עשה שימוש בעבר, ביניהם סאטירה על האבחנה בין המעמדות בחברה, אשר מככבת ברבות מן הליבריות שכתב.
הלברית משקפת גם את יחסו של גילברט כלפי חוק חברות הבורסה, אשר ריתק אותו.
הנושא הזה מופיע בהרחבה רבה אף יותר באופרה הבאה שכתבו גילברט וסאליבן "אוטופיה בערבון מוגבל".
ביקורות העיתונות כלפי האופרה היו כמעט כולן אוהדות.
שותפו של סאליבן לאופרה Cox and Box, ס.
אני מקנא בך ובגילברט על יכולתכם להעמיד יצירה כה שלמה בסגנונה".
האופרה זכתה להצגות רבות מאוד – ההרצה השלישית באורכה אחרי האופרות "המיקאדו" ו"אוניית הצי פינאפור".
בשנת 1891 הוזמנה האופרה לביצוע לפני המלכה ויקטוריה והמשפחה המלכותית בטירת וינדזור.
זו האופרה הראשונה של הצמד אשר זכתה לכבוד זה.
"שייטי הגונדולות" היא גם ההצלחה האחרונה של גילברט וסאליבן בתור צמד יוצרים.
בעבודתם המשותפת של גילברט וסאליבן נתגלעו לא פעם מתחים, אשר נבעו בחלקם מהעובדה, שכל אחד מהם ראה את עבודתו שלו כמשועבדת לזו של חברו, ובחלקם מן השוני באופיים של שני האמנים; גילברט נטה לעימותים והיה ידוע לשמצה ברגישותו (אך היה גם אדם אדיב מאוד), בעוד סאליבן נמנע מקונפליקטים.
בנוסף, גילברט השתית את הלבריות שלו על מצבים אבסורדיים, לעיתים עד חוסר סבירות, בעוד סאליבן שאף לריאליזם ולתוכן רגשי.
גם הסאטירה הפוליטית והלעגנית של גילברט נמצאה בעייתית בעיניו של סאליבן, משום שהאחרון רצה בידידותם ובחסותם של בעלי ההון וההשפעה.
גילברט וסאליבן התווכחו פעמים אחדות על בחירת נושא האופרה הבאה שלהם.
אחרי הצלחתן הצנועה מדי של האופרות "הנסיכה איידה" ו"רודיגור" בתוך רצף ההצלחות שבין "אוניית הצי פינאפור" ל"שייטי הגונדולות", ביקש סאליבן לפרק את השותפות, באומרו שהוא מוצא את עלילותיו של גילברט חוזרות על עצמן ושאין הן מביאות לו סיפוק אומנותי.
בזמן שגילברט וסאליבן ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, דאג ד'וילי קארט לשמור על פעילות תיאטרון סבוי באמצעות הפקות מחודשות של אופרות ישנות של הצמד.
בכל אחד מהמקרים, סיפק גילברט אחרי כמה חודשים ליברית אשר סיפק את דרישותיו של סאליבן, והשותפות יכלה להמשיך בדרכה בהצלחה.
במהלך ההרצה של האופרה "שייטי הגונדולות", התרה גילברט בד'וילי קארט בעניין הוצאות ההפקה.
קארט רכש שטיח חדש בעבור הלובי של תיאטרון סבוי על חשבון השותפות כולה, מה שגילברט ראה כשערורייה, כי האמין שעל קארט לבדו לצאת בהוצאות התחזוקה.
סאליבן עצמו צידד בקארט, שבנה באותה עת בית אופרה חדש בלונדון.
לחנוכת בית האופרה החדש נועדה גרנד אופרה של סאליבן בשם "אייבנהו".
שמעה של התקרית הגיע אף לאוזני הציבור, ובאותו זמן עבדו גילברט וסאליבן בנפרד; גילברט על The Mountebanks עם המלחין אלפרד סליר, ועל "חיפזון לחתונה" עם ג'ורג' גרוסמית'.
סאליבן עבד על "אולם האדון" עם הליברתן סינדי גראנדי.
לאחר הרבה ניסיונות פיוס כושלים בין צמד היוצרים והמפיק, נכנס לתמונה המו"ל של גילברט וסאליבן, טום צ'אפל, ובתוך שבועות הצליח לגשר ביניהם לבין ד'וילי קארט.
האופרות האחרונות והמורשת של גילברט וסאליבן
האופרה הלפני האחרונה שכתבו גילברט וסאליבן יחד, "אוטופיה בערבון מוגבל" (Utopia Limited 1893) זכתה להצלחה צנועה, בעוד שהבאה אחריה, "הדוכס הגדול" (The Great Duke 1896) הייתה כישלון מוחלט (עם פחות ממאה הצגות).
בסופו של דבר הולחנה האופרה הזו על ידי פרנק אוסמונד קאר.
אחרי כישלון "הדוכס הגדול", לא ראו גילברט וסאליבן לנכון להמשיך את השותפות האמנותית ביניהם.
סאליבן, אשר בריאותו התדרדרה זה מכבר, נפטר ארבע שנים לאחר מכן (1900).
עד מותו הספיק עוד לכתוב שתי אופרות קומיות בעבור הסבוי עם באזיל הוד, "הוורד מפרס" (1899) ו"אי הברקת" (1901) אשר הושלמה אחרי מותו על ידי אדוורד ג'רמן.
מעט אחרי מותו של סאליבן, כתב גילברט כי הפילוג ביניהם "בא על פתרונו לחלוטין" וכי "שררו בינינו יחסים לבביים".
הוא צוטט באומרו כי סאליבן "היה מלחין בעל גאוניות נדירה.
עם כל גאוניותו גם גילה צניעות וענווה שראוי היה למלחין טירון לגלות, אלא ששם נדיר למצוא אותן.
אני זוכר את כל אשר עשה בשבילי, בתתו לגאונות שלו להרעיף מזוהרה על שמי הצנוע".
גילברט עצמו יצא למעין גמלאות, המשיך לביים הפקות מחודשות של אופרות בתיאטרון סבוי, וכתב מחזות מזמן לזמן.
הוא כתב רק עוד אופרה קומית אחת, "פיות אבודות", יחד עם אדוורד ג'רמן (1909) אשר לא הצליחה.
ריצ'רד ד'וילי קארט נפטר בשנת 1901, ואת תפעולה של חברת האופרה המשיכה אלמנתו הלן, לאחריה בנו, רופרט, ואחריו נכדתו, ברידג'ט.
חברת האופרה יצאה לסיורי הופעות, נוסף לתוכנית ההפקות הלונדונית שלה, והציגה רק את האופרות של גילברט וסאליבן עד לסגירתה בשנת 1982. במהלך המאה ה-20 הציגה החברה מעל 35,000 פעמים.
המנצח סר הנרי ווד תיאר בשנת 1922 את הצלחתם המתמשכת של גילברט וסאליבן באופן הבא:
לאור הצלחתן היוצאת מן הכלל של האופרות, הרשתה לעצמה החברה לראשונה להפיץ רישיונות ביצוע לחברות אופרה מקצועיות אחרות, וגם לאגודות של חובבי האופרות.
במשך למעלה ממאה שנה, עד לפקיעת זכויות היוצרים על היצירות בסוף שנת 1961 ואף אחר כך, המשיכה חברת האופרה ד'וילי קארט להיות דומיננטית, והשפעתה ניכרה בהפקות של חברות אופרה אחרות ברחבי העולם, בקביעת "מסורת ביצוע" לאופרות רבות, אשר לפיה עובדים גם במאים בימינו.
הקלטות של קטעים נבחרים מתוך האופרות של גילברט וסאליבן החלו לצאת לאור ב-1906. ב-1917, חברת גרמופון הבריטית (בעלת המותג "His Master's Voice") הפיקה אלבום ראשון המכיל את כל האופרה "המיקאדו", אשר בעקבותיה הוקלטו שמונה אופרות נוספות.
הקלטות של המחזור כמעט בשלמותו נעשו בסוף שנות ה-20, בפיקוחו של רופרט ד'וילי קארט.
חברת האופרה ד'וילי קארט המשיכה להפיק הקלטות מובחרות של האופרות עד שנת 1979, אשר תרמו לפופולריות של האופרות לאורך השנים.
רבות מן ההקלטות הללו יצאו מאוחר יותר גם על גבי דיסקים.
לאחר תפוגת זכויות היוצרים על האופרות, יכלו חברות אופרה נוספות להרשות לעצמן להעלות הפקות של היצירות ולהקליטן באופן חופשי.
חברות חדשות קמו במיוחד על מנת להפיק ביצועים של האופרות, ביניהן "גילברט וסאליבן לכולם" בבריטניה וחברת האופרה הקלה של מנהטן, באמריקה.
חברות קיימות, כגון האופרה האנגלית הלאומית ובית האופרה של אוסטרליה הוסיפו את האופרות של גילברט וסאליבן לרפרטואר הקבוע שלהן.
חברות אלו גם הקליטו והוציאו לאור את ביצועיהן לאופרות.
בין השנים 1988 ל-2003, חברת ד'וילי קארט המחודשת העלתה הפקות מחודשות של האופרות בווסט אנד, ערכה סיורים ברחבי העולם, ואף הקליטה שבע מן האופרות.
גם כיום ממשיכות חברות הפקה מקצועיות, בתי אופרה ותיאטרון קטנים, אגודות חובבים, כנסיות, בתי ספר ואוניברסיטאות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית, להפיק אופרות מאת גילברט וסאליבן.
האופרות הפופולריות ביותר מבוצעות מפעם לפעם בבתי האופרה הגדולים, ואלבומים של האופרות (בשלמותן או בחלקים נבחרים) מוקלטים ויוצאים לאור.
מאז שנת 1993 מתקיים פסטיבל גילברט וסאליבן הבינלאומי בבוקסטון שבאנגליה.
בפסטיבל זה עולים כ-20 ביצועים לאופרות בבית האופרה, ומספר אירועים קשורים אשר מתקיימים באתרים נוספים.
מזה כ-125 שנים משפיעים גילברט וסאליבן באופן ישיר על התרבות הפופולרית בעולם דובר האנגלית.
שורות וציטוטים ישירים מן הטקסטים של גילברט נעשו שגורים אצל דוברי האנגלית, גם אם אינם במקור של גילברט עצמו (ביניהם "short sharp shock" הבא לתאר עונש קשה, "let the punishment fit the crime" – יותאם העונש לפשע, ו"what never?
Hardly ever!" אשר צוטט גם על ידי שופט בבית המשפט העליון בארצות הברית).
האופרות השפיעו גם על השיח הפוליטי, על הספרות, הטלוויזיה ועולם הסרטים מאוחר יותר.
בספר הסאטירי "שלושה בסירה אחת" מתוארת סצנה שבה אחר מגיבורי הספר, האריס, מנסה לשיר שיר היתולי במסיבה שבה השתתף.
הניסיון הופך לפארסה כאשר האריס מערבב את "שיר השופט" עם "שיר האדמירל", וגורם לתגובות בוז ולעג ממשתתפי המסיבה.
עולם המחזמר, מן הסוגות הפופולריות בתחום אומנויות הבמה, חב חוב עצום לגילברט וסאליבן.
סגנונם זכה לחיקויים של מלחינים כגון גאי בולטון, ויקטור הרברט, אירווינג ברלין, אוסקר המרשטיין ואנדרו לויד ובר, ופזמונאים כקול פורטר, איירה גרשווין ונואל קאוורד אשר כתב: "נולדתי לדור שהתייחס עדיין למוזיקה הקלה ברצינות.
המוזיקה של גילברט וסאליבן הומהמה ונוגנה ללא הרף מגיל צעיר.
אבי שר אותם, אמי ניגנה אותם, והאומנת שלי, אמה, שרקה אותם.
פרט ליצירות אשר הושפעו מגילברט וסאליבן, נעשו פרודיות וקטעי קומדיה על גילברט וסאליבן עצמם ועל האופרות שלהם, בין השאר על ידי הקומיקאית אנה ראסל ועל ידי טום לרר, ורבים נוספים.
גילברט וסאליבן זוכים לאזכורים רבים מספור בסדרות טלוויזיה פופולריות באנגלית (למשל, ב"משפחת סימפסון", "נשואים פלוס", "הבית הלבן", "איש משפחה" ועוד).
כמו כן צולמו סרטים על הצמד עצמו, ביניהם "סיפורם של גילברט וסאליבן" משנת 1958 וסרטו של מייק לי זוכה בפרסי האוסקר, "טופסי טרווי" משנת 2000. האופרות עצמן זכו לעיבודים שונים, הן מוזיקליים והן בליברית, ותורגמו לשפות רבות, ביניהן גם עברית ויידיש.
הלחנים שסאליבן סיפק לאופרות שכתב יחד עם גילברט אינם קשורים, ברובם המכריע, להתפתחות המוזיקלית של הסגנון הרומנטי אשר היה דומיננטי באירופה בסוף המאה ה-19. המוזיקה של סאליבן פשוטה הרבה יותר, וניתן לכנותה אף פשטנית, ובהשוואה לסגנון הרומנטי היא מוזיקה קלה.
ניתן לייחס זאת לכך שז'אנר האופרטה אינו מייחס משמעות למורכבות המוזיקלית, וכן, האיזון בין מוזיקה לטקסט ולבימוי אינו דומה לזה שבאופרה.
באופרה, נוטה הכף בבירור אל עבר הבעה מוזיקלית, בעוד שבז'אנר האופרטה, או האופרה הקומית, המוזיקה מלווה את המתרחש, בדומה למחזמר.
עם זאת, סאליבן אימץ את מיטב כישרונו לחיבור מוזיקה, שתהיה פשוטה אך מרתקת.
הוא אינו מועל בתפקידו, ומשתדל למצוא לכל חלק באופרה את האופי המוזיקלי אשר יהלום אותו ביותר, ביודעו שהאופרטות אשר חיבר עם גילברט אינן תורמות לשמו כמלחין רציני.
זאת על אף שמרבית יצירותיו, למעשה, אינן אופרטות.
התזמורת שלה כתובות רוב האופרות כוללת שני חלילים (חליל שני גם בתפקיד פיקולו), אבוב, שני קלרינטים, בסון, שתי קרנות, שתי חצוצרות, שני טרומבונים, סקציית כלי קשת וכלי הקשה.
האופרה "אנשי המשמר" מתוזמרת להרכב הגדול ביותר, ובהּ נוספים בסון שני וטרומבון שלישי.
סאליבן עושה לעיתים שימוש באמצעים מוזיקליים, שהיו נפוצים מאוד כבר באופרות מהמאה ה-19. למשל, באופרה הנחשבת למורכבת מבחינה מוזיקלית, "אנשי המשמר", ישנו שימוש מצומצם במוטיב מנחה (לייטמוטיב), המתקשר לדמויות שונות בעלילה.
באופרה "המיקאדו" עושה סאליבן שימוש גם בציורי צלילים, כלומר שימוש בתצורות שונות בכלי הנגינה כאפקט, על מנת לתאר את הקורה על הבמה.
האפקט הזה מתרחש כמה וכמה פעמים בטריו "The criminal cried".
האוברטורות מן האופרות של גילברט וסאליבן נותרו פופולריות אף הן, וישנן גם הקלטות רבות שלהן.
רובן בנויות כמחרוזת של מנגינות מתוך האופרה שבשבילה נכתבו.
האוברטורות לרוב מתוזמרות היטב, אך לא כולן נכתבו על ידי סאליבן עצמו.
עם זאת, גם האוברטורות שנכתבו על ידי האסיסטנטים של סאליבן, נכתבו לפי קווים שהוא התווה, ובהרבה מקרים הן כוללות הצעות ותיקונים משלו.
סאליבן ניצח עליהן בקביעות (כמו על כל האופרה) בערבי הבכורה, והן כלולות בפרטיטורות אשר יצאו לאור, באישורו.
האוברטורות אשר כתב סאליבן בעצמו הן לאופרות "תספיס", "יולנתה", "הנסיכה איידה", "אנשי המשמר", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול".
ייחוס האוברטורה של "אוטופיה בעירבון מוגבל" לסאליבן מוטל בספק, מאחר שכתב היד שלה אבד.
אך היא נכתבה, ככל הנראה, על ידו.
האוברטורה ל"תספיס" אבדה, כמו יתר האופרה, אך אין ספק בכך, שהאוברטורה שלה נכתבה על ידי סאליבן.
ביצועים מוקדמים של האופרה "המכשף" נוגנו עם אוברטורה אשר כתב סאליבן למחזה של שייקספיר "הנרי השמיני", מאחר שלא היה לסאליבן די זמן על מנת לכתוב אוברטורה חדשה לאופרה.
האוברטורה הזו הוחלפה אחר-כך באחת אחרת, אשר נכתבה במיוחד בעבור האופרה.
האוברטורות הנותרות נכתבו על ידי מלחינים אחרים; זו ל"פיישנס" על ידי יוג'ין ד'אלברט, והאוברטורות ל"אוניית הצי פינאפור" ו"הפיראטים מפנזנס" על ידי אלפרד סליר.
ה"מיקאדו" ו"רודיגור" על ידי המילטון קלארק (האוברטורה שלו לרודיגור הוחלפה אחר כך באוברטורה של ג'פרי טוי).
קלארק גם כתב את האוברטורה ל"מכשף" אשר הועלתה מחדש בשנת 1884, שהיא אותה אוברטורה המנוגנת גם כיום.
רוב האוברטורות הן בשלושה חלקים: הקדמה מהירה, חלק אמצעי איטי, וחלק מסכם בצורת סונאטה דו-נושאית, אם כי קצרה ולא מורכבת מאוד.
סאליבן לא תמיד היה עקבי בכתיבת האוברטורות; האוברטורות ל"הנסיכה איידה" ול"שייטי הגונדולות" כוללות רק פתיחה מהירה וחלק איטי מסכם.
"אוטופיה בעירבון מוגבל" פותחת בחלק מהיר קצר, אשר לא יופיע שוב באופרה, ולאחריו חלק איטי שהוא הדומיננטי בפרק.
לאופרה המורכבת יותר מבחינה מוזיקלית, "אנשי המשמר", כתב סאליבן אוברטורה שלמה בצורת סונאטה, הכוללת מוטיבים מן האופרה.
גילברט וסאליבן השתמשו בכלים האומנותיים העומדים לרשותם על מנת לאפיין כל אופרה בהתאם לתקופה ולמקום.
באופרה "אנשי המשמר", המתרחשת בראשית תקופת הרנסאנס באנגליה, ניתן לשמוע שימוש באנגלית שייקספירית, וכן שימוש בכינויי גוף "רשמיים" Thy ,Thine ו-Thee, וגם להבחין בהלעגתם השנונה על ידי הטקסט, למשל בדוגמה הבאה:
"יש אהבה חמימה למישהו, המסתתרת בחיקה של אישה מזדקנת זו.
ולמה לא "להם" [לו – בכינוי מנומס] – זה אני – אז קח את ידה ואמור לה – זה הם – שאתם – זה אני – אוהבים אותה – זה הם – ו- ו-, ובכן, אני זקן אומלל, ועשיתי זאת – וזה אני!"
שימוש במטבעות לשון דומים נעשה גם באופרות "פיישנס", "הפיראטים מפנזנס" ו-"רודיגור".
האמצעים המוזיקליים גם הם מתאימים עצמם לרוח המקום ולתקופה.
הדבר בא לידי ביטוי בשימוש בתזמור במטרה לחקות כלים מסוימים, למשל שימוש בגונג ובתוף גדול באופרה "המיקאדו", שילוב של כלי הנשיפה הגבוהים באופרות "אנשי המשמר" ו"יולנתה" על מנת לחקות כלי נשיפה עתיקים.
לביצוע אופרה קומית מאת גילברט וסאליבן ישנן שתי גישות נפוצות: האחת, נטורליסטית יותר, ללא גוזמאות קומיות.
היא מתבססת על העובדה שהדמויות האבסורדיות, המצבים אליהם הן נקלעות והמשפטים היוצאים מפיהן, יהיו קומיים מספיק על מנת להצחיק ולרגש את הקהל.
הדבר נכון בעיקר לדמויות אשר מחזיקות מעצמן "רציניות" ומלאות חשיבות עצמית.
את הגישה הזו לביצוע ניתן לראות בקטעי ההפקה המהוקצעים במיוחד, אשר נמצאים בסרטו של מייק לי.
זו גם הייתה הגישה אשר בה נקט גילברט, כנזכר מעלה.
הגישה הנפוצה השנייה, עושה שימוש רב באמצעים משחקיים-קומיים ובבימוי תואם על מנת לשעשע את הקהל.
הדבר בא לידי ביטוי בגישה הומוריסטית של השחקנים, גוזמאות קומיות, טון דיבור מוגזם עד גיחוך, שימוש בהומור "סלפ-סטיק" ואינטראקציה עם הקהל.
הפקות מסוימות של האופרות נוהגות להתאים את הטקסט לזמן ולמקום שבו הן מוצגות.
זאת מאחר שבטקסט המקורי של גילברט ישנן התייחסויות רבות לאנשים ולאירועים שונים, אשר היו אקטואליים בעת העלאת האופרה לראשונה.
לפיכך, מוחלפים שמות ומקומות, ואף נוספים בתים חדשים.
דוגמאות מן ההפקות בישראל אשר נוגעות למתרחש בה:
נוכחים כאן עדים רבים: נשיא בית המשפט העליון, מפקד צי, מפקד הרגלים, שר הפנים, נגיד האוצר, המפקח הכללי של המשטרה, הרב הראשי של טיטיפו..."
קו קו (המוציא להורג העירוני): "אם אי פעם אקרא לפעול במקצועיות..."
מקהלה: חס ושלום!''' [בהגייה אשכנזית].
מחוות נוספות מוכנסות אף הן כחלק מהעיקרון של התאמת הביצוע לאירועים אקטואליים.
הצמד גילברט וסאליבן אינו פופולרי בישראל באותה מידה כמו באמריקה או בבריטניה.
עם זאת, החל משנת 2002 והודות להתגבשותה של קהילת עולי בריטניה ואמריקה בישראל, מועלית מדי שנה אופרה ממכלול האופרות של גילברט וסאליבן על ידי תיאטרון "הדרן".
נכון לשנת 2010, הועלו האופרות "המיקאדו", "שודדי הים מפנזאנס", "אוניית הצי פינאפור", "פיישנס", "יולנתה", "אנשי המשמר" ו"רודיגור".
האופרות מועלות בבימוי מלא ובלוויית תזמורת קאמרית, ומלוות בקטעי בלט.
משתתפי התיאטרון הם ברובם יוצאי מדינות דוברות אנגלית, והדבר נכון גם לגבי קהל היעד של אופרות אלו.
בנוסף, קטעים נבחרים מן האופרות מועלים מדי שנה לביצוע על ידי חברי התיאטרון, ובשיתוף עם התזמורת הקאמרית הישראלית.
גילברט הרברט (22 ביוני 1924 – יולי 2017) היה מחלוצי וחשובי ההיסטוריונים של האדריכלות בישראל.
הרברט נולד ב-1924 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
למד לתואר ראשון ושני בארכיטקטורה בעיר הולדתו, ולתואר שלישי בבירה פרטוריה.
היה חבר סגל באוניברסיטאות בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בשנת 1968 הגיע הרברט עם משפחתו לישראל והשתקע בחיפה.
הוא חקר ולימד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, והפך פרופסור מן המניין.
כמו כן שימש כדיקן הפקולטה והקים בה מרכז מחקר למורשת הארכיטקטורה.
הרברט פרש לגמלאות בשנת 1992 ונפטר ביולי 2017.
ראשית האדריכלות המודרנית בארץ ישראל: תחנות-הכוח הראשונות 1921-1932 (עם איטה היינצה-גרינברג).
בשאיפה למצוינות באדריכלות: מבנים ופרויקטים של מפעל החשמל בארץ ישראל 1921-1942 (יחד עם איטה היינצה-גרינברג וסילבינה סוסנובסקי).
חיפה: מרכז מחקר למורשת הארכיטקטורה, הטכניון, 2003.
בריגדיר גנרל סר גילברט פלקינגהם קלייטון היה קצין מודיעין בכיר ומינהלן בריטי שפעל בארצות המזרח התיכון בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובעשור שלאחריה.
קלייטון היה בעל תפקיד משמעותי בהכוונת הפעולות נגד האימפריה העות'מאנית בזמן המרד הערבי.
לאחר המלחמה פעל באזור המזרח התיכון כמינהלן קולוניאלי, וסייע בגיבוש הסדרי גבול והסדרים מדיניים במרחב.
בין היתר כיהן כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי בימיו של הנציב העליון הרברט סמואל.
קלייטון נולד בעיירה רייד, באי וייט.
בשנת 1895 התגייס לחיל התותחנים המלכותי.
הוא שירת בסודאן כחלק מצבאו של לורד קיצ'נר בשלבים האחרונים של המלחמה המהדית, ואף לחם בקרב אטברה בשנת 1898. לאחר מכן נשלח לשרת במצרים.
ב-1910 פרש מהצבא על מנת לעבוד כמזכירו האישי של מושל סודאן, רג'ינלד וינגייט.
ב-1912 נישא בלונדון לאיניד קרוליין תורוגוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת קלייטון במטה המודיעין הבריטי בקהיר, ופעל במסגרת "הלשכה הערבית".
ב-1914 שלח לקיצ'נר תזכיר סודי שבו הציע כי בריטניה תשתף פעולה עם הערבים נגד האימפריה העות'מאנית.
הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל, ומונה לאחראי על המודיעין.
בתפקיד זה פעל באופן קרוב לדמויות כלורנס איש ערב והאמיר חוסיין בניהול המרד הערבי.
בספרו שבעת עמודי החכמה שיצא לאור ב-1935 מספר שנים לאחר מותו של קלייטון, כתב לורנס על תפקידו החשוב של קלייטון בניהול המרד, ועל האופי הנבון שבו ניהל את המגעים עם הערבים שפעלו במסגרת המרד.
לאחר המלחמה עבד בתחילה בתפקידים שונים בממשל הצבאי בארץ ישראל, לאחר מכן שימש כיועץ לממשלה המצרית, ולאחר מכן שב לארץ ישראל בתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט אותו מילא בין 1922 ל-1925. בתפקידו זה החליף את וינדהאם דידס הציוני במוצהר.
קלייטון היה מסויג מהצהרת בלפור וסבר כי יש ליישב את התביעה היהודית למדינה עם האינטרסים הבריטים והערבים באזור.
הוא פעל לצד ארנסט ריצ'מונד להרחבת סמכויות המועצה המוסלמית העליונה, ולמינוי ערבים לתפקידים בממשל.
עם זאת שמר על יחסים טובים עם אנשי היישוב, ונחשב על ידיהם למינהלן הגון.
העיתונות הערבית הביעה את הדעה כי הערבים לא השכילו לנצל את היחס שגילה אליהם קלייטון.
בשנת 1925 הוחלף בסטיוארט סיימס, ויצא לשליחויות דיפלומטיות באזור ערב הסעודית ותימן.
בשנת 1926 היה מעורב בניסיונות להסדיר את הגבולות בתימן.
כן היה מעורב במגעים עם הסולטאן אבן סעוד שהובילו לחתימת "הסכם ג'דה" בשנת 1927 שבו הכירה בריטניה בשלטונו של אבן סעוד בחג'אז ובנג'ד.
לאחר מכן שימש כנציג הבריטי בחצרו של אבן סעוד.
בשנת 1928 נשלח לשמש כנציב העליון הבריטי במסגרת המנדט הבריטי בעיראק.
בתפקיד זה ניסה להביא לחתימת הסכם אנגלי עיראקי, שיסדיר את מעמדה הצבאי והמדיני של בריטניה בעיראק.
בשנת 1929 מת באופן בלתי צפוי מהתקף לב.
הוועד הלאומי פרסם מודעת אבל על מותו ובה קבע כי "הישוב העברי בארץ ישראל מבכה יחד אתכם את אבידת סיר גילברט קלייטון, אשר היה שותף לעבודתנו במשך שנים רבות.
זכרו יישמר לנצח בתולדות היישוב העברי בארץ ישראל".
קלייטון עוטר בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית ומפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
גילברט פרוש (Gilbert Proesch, נולד ב-17 בספטמבר 1943) וג'ורג' פסמור (George Passmore, נולד ב-8 בינואר 1942) הם זוג אמנים היוצרים יחד תחת השם גילברט & ג'ורג'.
הם ידועים ביצירותיהם המבוססות על תצלומים.
פרוש נולד בסן מרטין דה טור שבדרום טירול, צפון איטליה, ושפת אמו היא לדינית.
הוא למד בבתי ספר שונים לאמנות באוסטריה ובגרמניה לפני שהיגר לאנגליה.
פסמור נולד בפלימות' שבבריטניה לאם חד הורית בבית עני.
השניים נפגשו ב-25 בספטמבר 1967 כשלמדו פיסול ב St Martins School of Art.
הם מספרים שהתחברו מכיוון שג'ורג' היה היחיד שיכול להבין את האנגלית הגרועה של גילברט.
בראיון שנערך ב-2002 לדיילי טלגרף אמרו כי מדובר היה ב"אהבה ממבט ראשון".
במשך שנים רבות גילברט וג'ורג' גרו ויצרו במזרח לונדון.
במהלך לימודיהם יצרו גילברט וג'ורג' את הפסל המזמר (The Singing Sculpture) שהוצג לראשונה ב-Nigel Greenwood Gallery בשנת 1970.לצורך מיצג זה הם כיסו את ראשיהם וידיהם באבקה צבעונית, עמדו על שולחן ושרו ורקדו לצלילי השיר Underneath the Arches של פלנגן ואלן, לעיתים במשך יום שלם.
החליפות שלבשו במיצג זה הפכו עבורם למעין מדים.
רק לעיתים נדירות הם מופיעים בציבור כשאינם לבושים בחליפות.
בנוסף, רק לעיתים נדירות אחד מהם מופיע בציבור שלא בחברתו של השני.
הם מכנים עצמם "פסלים חיים" ומסרבים לנתק את האמנות מחיי היום יום, בטענה שכל דבר שהם עושים נחשב לאמנות.
הצמד מוכר בין השאר בזכות עבודות הצילום הגדולות שלו, הידועות בשם "התמונות" (The Pictures).
היצירות המוקדמות בסגנון זה נעשו בשחור ולבן, ומאוחר יותר נצבעו ביד גם באדום וצהוב.
לאחר מכן, גילברט וג'ורג' החלו לעבוד עם צבעים עזים יותר, ולעיתים השתמשו בתאורה או כיסו את היצירות בגריד שחור.
היצירות עוסקות במגוון רחב של נושאים, ביניהם ניתן למנות דת ופטריוטיזם.
שני האמנים עצמם מופיעים ביצירות לעיתים קרובות.
הם תיארו אותן כ"מכתב אהבה מאיתנו לצופה".
בשנת 2007 פורסם על ידי מוזיאון טייט מודרן ספר בשם The Complete Pictures, 1971–2005, ובו מופיעות למעלה מאלף מיצירותיהם.
Jack Freak Pictures היא סדרת היצירות הנרחבת ביותר של גילברט וג'ורג' נכון ל-2012. שני המוטיבים המרכזיים ביצירות הם תמונותיהם של הצמד ודגל הממלכה המאוחדת.
בתמונות משולבים מוטיבים רבים ממזרח לונדון.
גילברט וג'ורג' נחשבים ליוצאי דופן בעולם האמנות בשל דעותיהם השמרניות ואהדתם למרגרט ת'אצ'ר.
בראיונות אמר ג'ורג' כי לעולם לא היה אנטי-ממסדי: "אסור להיות שמרן בעולם האמנות" וכי "השמאל הוא טוב.
כוכבי פופ ואמנים אמורים להיות כל כך מקוריים.
אז איך ייתכן שכולם מחזיקים באותה דעה?...
אנחנו מעריכים מאוד את מרגרט ת'אצ'ר.
היא עשתה הרבה למען האמנות.
סוציאליזם שואף לכך שכולם יהיו שווים.
גילברט וג'ורג' הם מונרכיסטים ואמרו כי "אנחנו מחבבים גם את נסיך ויילס.
גילברט וייט , אורניתולוג וחוקר טבע אנגלי.
וייט נולד בבית הכמורה של סבו בכפר סלבורן (Selborne) שבמחוז המפשייר שבאנגליה.
הוא למד תחילה בבית הספר לבנים של המלכה מרי (Queen Mary's School for Boys) בבייסינגסטוק שבהמפשייר ואחר-כך אצל מורה פרטי באותה עיר לפני שעבר ללמוד בקולג' אוריאל (Oriel College) באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1746 הוא הוסמך כדיאקון, וב-1749 ככומר, והוא שירת ככומר בקהילות אחדות בהמפשייר ובווילטשייר, כולל כמה קהילות שכנות לסלבורן דוגמת ניוטון ואלנס (Newton Valence) ופרינגדון (Farringdon), ובסלבורן עצמה בארבע תקופות שונות.
ב-1753-1752 שימש בתפקיד הפרוקטור הזוטר באוקספורד, וגם כדקאן של קולג' אוריאל.
ב-1757 הוא מונה לכומר-שאינו-מתגורר-בקהילה (non-resident perpetual curat) של קהילת מורטון פינקני (Moreton Pinkney) שבנורת'האמפטונשייר.
לאחר מות אביו ב-1758 חזר וייט להתגורר בבית המשפחה המכונה The Wakes בסלבורן, אותו ירש בסופו של דבר ב-1763. ב-1784 מונה בפעם הרביעית לכומר של סלבורן, משרה שבה החזיק עד מותו.
מכיוון שלמד, על פי דרישת דודו, בקולג' אוריאל הנחשב יוקרתי יותר, הוא לא היה זכאי לקבל קביעות בסלבורן, שהייתה בחזקתו של מודלין קולג'.
"תולדות הטבע והעתיקות של סלבורן"
וייט ידוע בעיקר בשל ספרו "תולדות הטבע והעתיקוּת של סלבורן" (The Natural History and Antiquities of Selborne יצא לאור ב-1789).
זו אסופת מכתביו לתומאס פננט (Thomas Pennant; 1798-1726), אז הזואולוג החשוב ביותר בבריטניה, ולדאינס ברינגטון (Daines Barrington; 1800-1728), עורך דין אנגלי וחבר נוסף בחברה המלכותית.
מכתבים אלו כללו את התגליות של וייט לגבי צמחים, ציפורים ובעלי חיים מקומיים.
הוא דגל בשיטה על פיה ניתן להבחין בין העופות השונים על ידי תצפיות וללא הצורך בלכידתם, והיה בין הראשונים להבדיל בין העופות הדומים: עלווית חורף, עלווית אפורה ועלווית ירוקה, באמצעות האזנה לשירתם.
וייט נחשב בעיני רבים כאקולוג הראשון של אנגליה ואחד מאבות הרעיון המודרני שיש לכבד את הטבע.
על תולעי האדמה (המכונות בעברית גם "שלשולים") אמר וייט:
וייט הכין בשיתוף עם ויליאם מרקוויק (William Markwick) רישומים של התאריכים בהם בצבצו והגיחו יותר מ-400 סוגי צמחים ובעלי חיים.
שניהם ניהלו את הרישומים בין 1768 ל-1793 - וייט ניהל אותם בהמפשייר, ומרקוויק בסאסקס.
מידע זה, שסוכם ב"תולדות הטבע והעתיקות של סלבורן" כתאריכים המוקדמים והמאוחרים ביותר לכל אירוע במשך תקופה בת 25 שנים, נמנה עם הדוגמאות הראשונות של חקר פנולוגי.
הרישומים ביומנו מהשנים 1784-1783 מאמתים את ההשפעה הדרמטית על האקלים שהייתה להתפרצות הר הגעש לאקי באיסלנד ולענן האפר שיצר, אשר התפשט לרוחב אירופה וגרם לנפגעים בנפש.
יצירתו המפורסמת של גילברט וייט הודפסה שוב ושוב מאז ההוצאה הראשונה לאור, והיא אחד הספרים המודפסים לעיתים תכופות ביותר בשפה האנגלית.
הספר אף זמין בפרויקט גוטנברג.
הספר הודפס בפעם האחרונה בכריכה רכה ב-2007 בהוצאת Thames & Hudson.
ספר זה נחשב הרביעי ברשימת הספרים המודפסים ביותר בשפה האנגלית לאחר הביבליה (התנ"ך וספרי הקאנון הנוצרי), כל כתבי ויליאם שייקספיר, וספרו של ג'ון באניין "מסעות ההלך".
אן, אחותו של גילברט וייט, נישאה לתומאס ברקר (Thomas Barker; 1809-1722) שכונה "אבי המטאורולוגיה", וגילברט וייט ניהל חליפת מכתבים עם אחיינו, סמואל ברקר (Samuel Barker), שניהל יומן של חוקר טבע.
ב-1795, אחרי מותו, יצאה לאור בהוצאת "B.
White, Horace's Head, Fleet Street" אסופה של כתביו שטרם פורסמו ושנאספו על ידי ג'.
Aikin), תחת השם "יומנו של חוקר טבע, כולל תצפיות בענפים השונים של תולדות הטבע, שסוכמו מתוך כתביו של הכומר המנוח גילברט וייט מסלבורן, המפשייר, חבר בכיר בקולג' אוריאל, אוקספורד.
מעולם לא יצאו לאור קודם לכן".
ביתו בסלבורן, The Wakes, מכיל כיום את מוזיאון גילברט וייט, כמו גם את המוזיאון לזכר אוטס ("Oates Memorial Museum"), המנציח את שני בני משפחת אוטס: חוקר הטבע פרנק אוטס (Frank Oates) ואחיינו, מגלה הארצות לורנס אוטס (Lawrence Oates) שמת תוך הקרבה עצמית במשלחת רוברט פלקון סקוט לקוטב הדרומי.
אגודת סלבורן (Selborne Society) נוסדה ב-1895 על מנת לשמר את זכרו של גילברט וייט.
האגודה רכשה קרקע בפריווייל (Perivale) במערב לונדון על מנת להקים את המקלט הראשון לציפורים, הקרוי "יער פריווייל".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפך יער פריווייל לשמורת טבע מקומית (Local Nature Reserve).
על הכרזת המקום כשמורה החליטה מועצת רובע אילינג על בסיס חוק מ-1949 (National Parks and Access to the Countryside Act), בעקבות שתדלנות של קבוצה קטנה של חוקרי טבע צעירים.
"אחוות גילברט וייט" (Gilbert White Fellowship) נוסדה ב-1932 על יד ההיסטוריון וחוקר הטבע ויניפרד בויד ואט (Winifred Boyd Watt).
בסיסה היה באוקספורד, אך פעולתה נפסקה משום שהיא לא הצליחה להשיג מימון.
ב-2010 הועלו הצעות לחדש את פעילותה כחלק מהעתקת "הספרייה לזכר גילברט וייט" של אגודת סלבורן למיקום חדש.
בספר "המלך שהיה ויהיה" (The Once and Future King) שכתב טרנס וייט (Terence Hanbury White; 1964-1906), המבוסס על אגדות המלך ארתור, מצטט הקוסם מרלין את גילברט וייט.
הסופר ריצ'רד מביי (Richard Mabey), שהתמחה בכתיבה על נושאים הקשורים בטבע, כתב ביוגרפיה על חייו של גילברט וייט שיצאה לאור ב-1986 בהוצאת Century Hutchinson וזכתה בפרס ויטברד לביוגרפיה.
סרט דוקומנטרי על וייט בהנחייתו של ההיסטוריון מייקל ווד (Michael Wood) שודר בערוץ BBC Four ב-2006.
וייט מונצח בכתובת, שנחקקה על הפעמון השמיני והכבד ביותר, מבין שמונת הפעמונים שנתלו ב-2009 בכנסייה של הוליבורן (Holybourne) בהמפשייר.
גילברט סטנפורד ורנם , היה מהנדס במעבדות בל (שהפכו מאוחר יותר לחלק מחברת AT&T), שהמציא בשנת 1917 צופן זרם בינארי הקרוי על שמו.
מאוחר יותר הפך לעובד של חברת פוסטל טלגרף, ועם רכישת החברה על ידי ענקית התקשורת וסטרן יוניון, הפך לעובד בחברה.
הוא עסק בתכנון ופיתוח מערכות אוטומטיות שונות עבור הטלגרף.
גילברט היא עיר במחוז מריקופה, אריזונה שבארצות הברית.
גילברט היא התאגיד העירוני בעל צפיפות האוכלוסייה הגדולה ביותר בארצות הברית.
העיר עברה שינוי מהיר מקהילה המבוססת על חקלאות למרכז פרוורי בעל פעילות כלכלית מגוונת הממוקם בדרום-מזרח המרחב המטרופוליטני של פיניקס.
בשנים האחרונות האוכלוסייה של גילברט גדלה בקצב מהיר באופן קיצוני, כאשר זו הגיעה מכ-5,710 ב-1980 עד לכ-208,000 במפקד שנערך ב-2010 - גידול של כ-3,650 אחוזים ב-30 שנה.
תחילתה של ההתיישבות באזור שנקרא כיום גילברט התאפשרה תודות לוויליאם "בובי" גילברט, שעל שמו נקראת העיר.
הוא סיפק ב-1902 את השטח לצורך בניית מסילת רכבת בין פיניקס לפלורנס.
ב-1910 נוסדה המכולת "Ayer's Grocery Store", החנות הראשונה בגילברט, וב-1912 התמקם סניף הדואר הראשון בחנות זאת.
באותה שנה הגיעו מורמונים רבים להתיישב בגילברט, ועד ל-1918 הם התארגנו תחת הארגון "Gilbert Ward".
גילברט הייתה יישוב חקלאי עד ל-1920, אז הפכה לתאגיד עירוני.
כעיירה נשארה גילברט בעלת אפיון חקלאי מובהק, ונודעה כ"בירת החציר העולמית" מ-1911 עד לשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20.
גילגיט-בלטיסטן (באורדו: گلگت بلتستان, בלטי: གིལྒིཏ་བལྟིསྟན, בתעתיק לטיני: Gilgit–Baltistan; נקראה בעבר "האזורים הצפוניים") היא טריטוריה אוטונומית בפקיסטן.
מדרומה אזאד קשמיר, ממערבה ח'ייבר פח'טונח'ווה, מסדרון וואקאן של אפגניסטן בצפון, שינג'יאנג המחוז האוטונומי של סין במזרחה וג'אמו וקשמיר ההודית בדרום-מזרח.
האזור גילגיט-בלטיסטן מחולק למחוזות פנימיים, ובירתו היא גילגיט שבמחוז גילגיט.
יחד עם אזאד-קשמיר, היא מהווה את האזור השנוי במחלוקת בין הודו ופקיסטן אשר היה עילה גם לעימותים צבאיים מאז 1947.
+ סימולים מחוזיים של גילגיט-בלטיסטן(לא רשמי) חיה ציפור עץ פרח
סר גילברט מק'קרת היה איש צבא ודיפלומט בריטי.
בעל עיטור גבורה על תפקודו במלחמת העולם הראשונה, בה התקדם תוך ארבע שנים מטירון לסגן-אלוף בפועל.
בין השנים 1933 ל-1939 היה קונסול בריטניה בסוריה תחת המנדט הצרפתי ובין 1947 ל-1953 כיהן כשגריר ארצו בקולומביה.
מק'קרת נולד בסלפורד (במנצ'סטר רבתי).
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נענה לקריאת הגיוס של הוריישו קיצ'נר והתנדב לבטליון הרובאים המלכותי ה-21 (21st Battalion, Royal Fusiliers), אחד הגדודים שהרכיבו את "צבא קיצ'נר" שגויס ואומן בחופזה בטרם נשלח לחזית המערבית.
כשנה לאחר מכן השתתף מק'קרת לראשונה בקרב.
ב-6 ביולי 1916 הועלה לדרגת לוטננט-משנה (סג"ם) ובפברואר 1917 הועלה לדרגת לוטננט (סגן).
ב-18 ביוני 1917 הציל תחת אש סיור שנע בשטח ההפקר.
על מעשה גבורה זה זכה בצלב המלחמה ובאישור לשאת עלה אלון על עיטור מדליית הניצחון.
באוגוסט 1917 הועלה לדרגת קפטן (סרן) ולתפקיד שליש.
ב-21 באוגוסט נפצע ליד קמברה ונשלח לבית חולים למשך חמישה חודשים.
ב-15 ביוני 1918 שב לחזית וקיבל דרגת מייג'ור בפועל ותפקיד סמג"ד בטליון רובאי לנקשייר ה-17 (17th Battalion, Lancashire Fusiliers).
פחות מחודשיים לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט קולונל בפועל (סגן-אלוף) ולמג"ד בפועל.
מק'קרת שוחרר משירות ב-24 באפריל 1919 והצטרף לשירות הדיפלומטי.
ב-1921 הוצב בירושלים שם נשא לאשה את אשתו מיוריאל, לאחר מכן שימש כסגן קונסול בצפון אפריקה (בטנג'יר ובפאס) ובאדיס אבבה.
ב-1933 הועבר לכהן כקונסול בריטניה בסוריה תחת המנדט הצרפתי.
המתח בין המעצמות היה גבוה ביותר.
צרפת האשימה את בריטניה בסיוע למורדים הדרוזים ובריטניה האשימה את צרפת בכך שהיא מהווה בסיס ללאומנים פלסטינים החודרים משטחה לשטחי המנדט הבריטי ומבצעים פעילות טרור (אנשי עז א-דין אל-קסאם).
השקפתו של מק'קרת על הסכסוך בין היהודים לערבים הייתה כעל סכסוך מקומי אלים שיש לפתור על ידי אמצעים להשלטת סדר.
בניגוד לעמדת בכירי שירות החוץ הבריטי היה מק'קרת סקפטי לגבי פתרון פאן ערבי ותמך בכינון מדינות לאום בחסות בריטית, על מנת לספק את היצרים הלאומיים.
מק'קרת לא היסס להפעיל ריגול על מנת לפצח את ההתארגנויות הפלסטיניות והחדיר סוכנים לפגישות סודיות בהן נדונו תוכניות מבצעיות לפעילות טרור.
סוכניו של מק'קרת רמזו לו על תוכנית לפעילות חיסול של בכיר בריטי, אך לא ידעו לספק מידע נוסף.
עקב המידע החסר לא נמנע רצח מושל הגליל, לואיס אנדרוס בספטמבר 1937. אחת מתוצאות הדבר הייתה המלצתו של מק'קרת להקים את גדר הצפון, על מנת שתחצוץ בין שטחי המנדט הבריטי והצרפתי.
סיבה נוספת לחציצה זו הייתה הניסיון לעצור את ההעפלה היבשתית של יהודים שהסתננו לארץ ישראל מצפון.
דרך נוספת בה השפיע מק'קרת על הפוליטיקה של סוריה בניסיון להטותה לטובת הבריטים הייתה שוחד ששילם באופן קבוע במהלך שנים לראש ממשלת סוריה הלאומני, ג'מיל מרדם.
במרץ 1940 מונה מק'קרת כקונסול כללי באדיס אבבה, ושנה לאחר מכן הועבר לכהן באותו תפקיד באנקרה.
ב-1945 הועבר לכהן באותו תפקיד במרוקו הצרפתית והוצב ברבאט.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה מונה לקונסול הכללי של בריטניה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, אחד מתפקידיו היה להשליט סדר אזרחי במקום, שהיה עד אז תחת שלטון הקיסרות היפנית.
בדצמבר 1947 מונה לשגריר ארצו בקולומביה, תפקיד בו שירת עד 1953.
מק'קרת פרש עם רעייתו, מיוריאל, לסן סבסטיאן שבספרד.
מק'קרת נפטר בן 69 ונקבר בספרד.
הזוג היה חשוך-ילדים ומיוריאל שבה לבריטניה, שם נפטרה ב-1979, ללא כל יורשים.
עם סיום מלחמת העולם הוענקו לו מדליית המלחמה הבריטית וכוכב 1914–1915, בנוסף לעיטור צלב המלחמה שניתן לו על גבורתו.
ב-1939 קיבל מידי ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת דרגת "עמית" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שנגזר מדרגתו הדיפלומטית.
ב-1952 הועלה לדרגת "אביר-מפקד" שהקנה לו את האפשרות לשאת את התואר סר לפני שמו, כהוקרה על תפקידו כשגריר בבוגוטה.
פרשת גילוי הקבר וקבורתו מחדש
במאי 2010 הודיעו שלטונות ספרד להיסטוריון של מלחמת העולם הראשונה, שאיתר את הקבר, שקברו של הבריטי שנקבר בסן סבסטיאן, אשר מיסי הקבורה עבור לא שולמו, יפונה לצורך קבורה-מחדש בקבר אחים.
הדבר האיץ פרסומים בעיתונות הבריטית על מנת לאתר קרובי משפחה של "גיבור מלחמת העולם הראשונה שעומד להיות מושלך מקברו בספרד עקב אי תשלום מיסים".
גם השגרירות הבריטית בספרד התערבה והתרתה בשלטונות לא להמשיך ולפעול להוצאת הגופה.
ב-10 במאי, ארבעה ימים לאחר פרסום הכתבות בעיתונות, אותר קרוב רחוק של מק'קרת שהסכים לאשר שהעיתון סאן ישלם את סכום המס הנדרש.
ב-11 בנובמבר (יום הזיכרון לחללים בחבר העמים הבריטי) 2011 נקברו שרידיו של מק'קרת מחדש בחצר מוזיאון חיל הרובאים בבארי (Bury) שליד מנצ'סטר.
זהו החלל הבריטי היחיד שהוחזר לקבורה על אדמת בריטניה מאז קבורת הלוחם האלמוני במנזר וסטמינסטר ב-1920.
גילברט ג'רמי גוטפריד היה סטנדאפיסט, שחקן קולנוע ומדבב יהודי-אמריקאי.
שיחק במספר רב של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה, ביניהם דיבוב קולו של יאגו, התוכי מסרט האנימציה "אלאדין" של חברת וולט דיסני.
בגיל 15, גוטפריד עשה את מופע הסטנד-אפ הראשון שלו בניו יורק, כחובבן.
בשנת 1980 הצטרף לצוות התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" בעונתה השישית.
לאחר עזיבתו, המשיך להופיע על במות, בטלוויזיה, בסרטי קולנוע ובתוכניות רדיו.
בשנת 1990 שיחק את מר פיבודי בסרט "מותק, הילד השתגע", וחזר לתפקיד זה גם בסרטי ההמשך, "מותק, הילד השתגע 2" ו"מותק, הילד השתגע 3".
כמו כן דיבב מספר דמויות בסדרות "מופע של רן וסטימפי" ו"קסם של הורים".
הוא התפרסם בעיקר לאחר שדיבב את יאגו, התוכי מהסרט "אלאדין", תפקיד ששב לדבב גם בסרטי ההמשך "שובו של ג'אפר", "אלאדין ומלך הגנבים" ו"הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים", וכן בסדרת הטלוויזיה.
בנוסף, דיבב את דמותו של קראנג ב"צבי הנינג'ה".
בשנת 2009 השתתף בסרט הילדים "ג'ק והאפונים" בכיכובה של קלואי גרייס מורץ.
בשנת 2016 גילם את טרבור פרידמן בדרמה הקומית "הקומיקאי" בכיכובו של רוברט דה נירו.
בשנת 2019 התארח גוטפריד בסדרת האינטרנט "חנון המשחקים הזועם" בפרק על המשחק "Life of Black Tiger", שבו גילם את מְפַתח המשחקים פְרֶד פאקס (Fuchs) היוצר משחקים גרועים באולפן השוכן באמצע יער.
גוטפריד נולד ב-28 בפברואר 1955 בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה יהודית-אשכנזית.
גוטפריד היה נשוי לדרה קרביץ משנת 2007 ועד לפטירתו, והותיר אחריו גם שני ילדים.
נפטר ממחלת לב ממושכת ב-12 באפריל 2022.
גילברט בייקר היה אמן ומעצב אמריקאי הומוסקסואל גלוי ופעיל זכויות אדם שעיצב את "דגל הקשת", שהיה גרסתו הראשונה של דגל הגאווה.
בייקר נולד בשניוט, קנזס וגדל בפארסונס, קנזס.
אביו היה שופט ואמו הייתה מורה.
לאחר פרישתו מהצבא, הוא לימד את עצמו לתפור ובמיומנות זו שרכש החל ליצור דגלים וכרזות למען זכויות הומואים ובמצעדי מחאה נגד המלחמה.
בתקופה זו הוא פגש והתחבר עם הארווי מילק.
בשנת 1978 הוא יצר את דגל הקשת שאותו צבע ידנית בעזרתם של 30 מתנדבים, והיו בו שמונה פסי צבע, שכל אחד סימל משמעות שונה (ורוד - מיניות, אדום - חיים, כתום - בריאות, צהוב - אור השמש, ירוק - טבע, טורקיז - אמנות, אינדיגו - הרמוניה וסגול - רוחניות).
מילק רכב מתחת לדגלי הקשת הראשונים שהכין בייקר במצעד הגאווה של סן פרנסיסקו ביוני 1978, חודשים ספורים לפני שנרצח.
בשנת 1979 החל בייקר לעבוד בחברת "דגלי פאראמאונט" (.Paramount Flag Co) בסן פרנסיסקו.
הוא עיצב אירועים עבור דיאן פיינשטיין, ראש ממשלת סין, נשיאי צרפת, מלך ספרד, ונצואלה והפיליפינים ועוד רבים אחרים.
הוא גם עיצב אירועים למען זכויות האזרח ולמצעדי גאווה בסן פרנסיסקו.
בשנת 1984 הוא עיצב את הדגלים לוועידה הדמוקרטית לנשיאות.
בשנת 1994 עבר בייקר להתגורר בניו יורק.
הוא המשיך ביצירה שלו ובאקטיביזם.
באותה שנה הוא יצר את הדגל הגדול ביותר בעולם (באותו העת) לחגיגות יום השנה ה-25 לפרוץ מהומות סטונוול.
בשנת 2003 הנציח בייקר את יום השנה ה-25 ליצירת דגל הקשת, ביצירת דגל קשת שנמתח ממפרץ מקסיקו לאוקיינוס האטלנטי בקי וסט.
לאחר ההנצחה, הוא שלח חלקים של הדגל הזה ליותר מ-100 ערים ברחבי העולם.
האירוע תועד בסרט באורך מלא של מארי ג'ו פרון.
בשנת 2008 יצר מחדש את דגל הקשת לכבוד הסרט מילק שהיה מועמד לפרס האוסקר.
בשנת 2015 נרכש הדגל על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית והוא מוצג בגלריות העיצוב העכשווי.
קוק היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
קוק נולד ב-30 בדצמבר 1889 בטקסארקנה, ארקנסו, ובשנת 1912 הוסמך כלוטננט משנה.
קוק שירת בטקסס, אריזונה, ניו מקסיקו, אזור תעלת פנמה והפיליפינים, וב-2 בספטמבר 1914 התחתן עם דוריס פרדריק.
באפריל 1918 הצטרף קוק לרגימנט הרגלים ה-58, ובמאי אותה שנה נשלח עמו לחזית המערבית, ולחם עמו בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נשאר קוק בגרמניה כחלק מכוח הכיבוש, ובאוגוסט 1919 חזר לארצות הברית.
על פעולותיו במלחמה קיבל קוק את עיטור כוכב הכסף עם עלה אלון, ואת עיטור צלב המלחמה הצרפתי.
באפריל 1942 מונה קוק לעוזר מפקד הדיוויזיה ה-25, וביוני אותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-104. באוקטובר 1943 מונה קוק למפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו במהלך האימונים בטנסי ובבריטניה.
ב-11 באוגוסט 1944 נחת הקורפוס בצרפת, ומיד השתתף במבצע קוברה.
ב-13 באוגוסט כבש הקורפוס את אורליאן ושטאודון, וב-19 באוגוסט מונה מנטון אדי למפקד הקורפוס, במקום קוק שלא חש בטוב.
במהלך השנים שלאחר מכן היה קוק חבר בכל מיני ועדות ביקורת של הצבא, ובשנת 1957 פרש לביתו.
ב-19 בספטמבר 1963 מת קוק בביתו שבלה חולה, קליפורניה, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
גילברט אדמונד קפלן היה איש עסקים יהודי-אמריקאי ומו"ל פיננסי.
כמו כן היה חובב נלהב של המוזיקה של גוסטב מאהלר, ומנצח חובב על הסימפוניה השנייה שלו.
קפלן נולד בניו יורק ב-3 במרץ 1941. קפלן למד באוניברסיטת דיוק וקיבל תואר ראשון מ"בית הספר החדש למחקר חברתי".
הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
בשנת 1963 החל קפלן לעבוד ככלכלן בבורסה האמריקאית.
הוא ייסד את כתב העת "אינסטיטושונל אינווסטור" בשנת 1967 והיה המו"ל שלו עד 1990, והעורך הראשי למשך שנתיים נוספות, אף כי מכר אותו בשנת 1984. הניו יורק טיימס דיווח: "המחיר לא פורסם אך השמועה אומרת, שהוא בסביבות 75 מיליון דולר."
עניינו של קפלן בסימפוניה השנייה של מאהלר החל בשנת 1965. בשנת 1981 החל לקבל הדרכה בניצוח מצ'ארלס זאכארי בורנשטיין.
הוא שכר את אולם אוורי פישר בניו יורק להופעת הבכורה הפומבית שלו כמנצח בשנת 1982, עם התזמורת הסימפונית האמריקאית והמקהלה הסימפונית וסטמינסטר.
במקור, ביקשה התזמורת למנוע פרסום ביקורות, אבל לייטון קרנר מ"קול הוילג'" הפר את האיסור הזה בביקורת חיובית על הקונצרט.
בהמשך ניצח קפלן על הסימפוניה השנייה של מאהלר ביותר מ-100 הופעות חיות לאורך כל חייו.
הוא ייסד את קרן קפלן, שהוקדשה למלגות ולקידום המוזיקה של גוסטב מאהלר.
לאחר מחקר אישי, הקליט פעמיים את הסימפוניה השנייה של מאהלר: עם התזמורת הסימפונית של לונדון בשנת 1987, ועם הפילהרמונית של וינה בשנת 2002.הסימפוניה השנייה של מאהלר היא היצירה השלמה היחידה שעליה ניצח בפומבי, אף כי הקליט בנפרד את האדג'טו מתוך הסימפוניה החמישית של מאהלר בהקלטת אולפן.
קפלן היה בעליו של כתב היד החתום של הפרטיטורה של מאהלר לסימפוניה השנייה והוציא לאור מהדורת פקסימיליה של הפרטיטורה בשנת 1986. ב-29 בנובמבר 2016 נמכרה הפרטיטורה במכירה פומבית תמורת 4,546,260 לירות שטרלינג, שיא לכל כתב-יד מוזיקלי במועד זה.
כמו כן היה ברשותו כתב-יד של השיר של מאהלר, "Ich bin der Welt abhanden gekommen." קרן קפלן פרסמה פקסימיליה של כתב-יד זה בשנת 2015. קפלן היה שותף לעריכת ההוצאה הביקורתית החדשה של הסימפוניה השנייה כחלק מן ההוצאה הביקורתית השלמה של יצירות מאהלר.
בשנת 1993 ניצח קפלן על הסימפוניה השנייה של מאהלר בביצוע התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון עם אגודת הזמר הווינאית.
גילברט ג'ון אליוט-מארי-קינינמונד, רוזן מינטו הרביעי היה איש אצולה ופוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה ובתפקיד מושל הודו.
מינטו נולד בלונדון כבנם של ויליאם אליוט-מארי-קינינמונד ושל אמה, בתו של גנרל סר תומאס היסלופ.
לאחר שהשלים את לימודיו באיטון קולג' ובטריניטי קולג', קיימברידג', הוא מונה ב-1867 לקצין בדרגת לוטננט במשמר הסקוטי, אך עזב אותו ב-1870. ב-1872 הוא הצטרף לגיס הרובאים הרכובים המתנדבים הראשון של רוקסבורגשייר כקצין בדרגת קפטן.
ב-1874, ככתב חדשות, הוא היה עד לפעולותיהם של הקרליסטים בספרד.
ב-1877 הוא לקח חלק במלחמה העות'מאנית-רוסית במסגרת צבא האימפריה העות'מאנית ובשנים 1878–1879 הוא שירת תחת פיקודו של הלורד רוברטס במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, ובקושי ניצל כאשר ליווה את סר לואיס קווגנרי במסעו הרה האסון לקאבול.
במהלך מסעו של הלורד רוברטס למושבת הכף ב-1881 היה מינטו מזכירו האישי והוא השתתף בכיבוש מצרים על ידי בריטניה ב-1882, וכך החלה להתקדם הקריירה הצבאית שלו והוא רכש ניסיון במינהל קולוניאלי.
ב-1882 הוא קודם לדרגת מייג'ור.
לפני עזיבתו לבריטניה, אמר לו ראש ממשלת קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד: "אולי לא אאריך ימים כדי לראות זאת, אך יבוא היום וקנדה תקדם אותך בברכה כמושל הכללי שלה".
שאיפותיו הפוליטיות נבלמו בשל תבוסתו בבחירות הכלליות של 1886, כאשר הוא הציג עצמו כמועמד השמרנים במחוז הבחירה של הקסהאם.
לאחר מכן הוא הקדיש את זמנו בהתלהבות לקידומו של כוח מתנדבים צבאי בבריטניה.
ב-1888 הוא קודם לדרגת קולונל והוא קיבל את הפיקוד על הבריגדה הדרומית של סקוטלנד.
ב-1889 הוא פרש מן השירות הצבאי.
לאחר שירש מינטו את תואר הרוזנות ב-1891, התממשה נבואתו של מקדונלד ובקיץ 1898 הוכרז על מינויו לתפקיד המושל הכללי של קנדה, השמיני מאז איחוד קנדה.
ראש ממשלת קנדה, סר וילפריד לורייה, כתב שהלורד מינטו "לקח על עצמו את תפקידיו מכל הלב" ומבט על מהלך חייו חשף אדם אנרגטי שקידם בברכה אתגרים רבים ומחויבויות רבות.
תקופת כהונתו של הלורד מינטו בתפקיד עמדה בסימן של לאומנות חזקה במקביל לצמיחה כלכלית והגירה מסיבית לקנדה.
היחסים עם ארצות הברית היו מתוחים והחיכוכים בנוגע לגבולות ולזכויות דיג המשיכו ליצור עימותים בין שתי המדינות.
בספטמבר 1901, לאחר מותה בינואר אותה שנה של המלכה ויקטוריה, ערכו הדוכס והדוכסית מקורנוול ומיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי) ביקור בקנדה ויחד עם הליידי מינטו הם סיירו במערב קנדה ובאזור קלונדייק שבטריטוריית יוקון.
בעקבות הסיור המליץ הלורד מינטו בפני ממשלת בריטניה, באמצעות שר המושבות, על תומאס שואנסי, נשיא חברת קו הרכבת הקנדית הפסיפית, לקבלת תואר אצולה, כהכרה על שירותו עבור הדוכס והדוכסית מיורק.
ראש הממשלה לורייה, שלא היה מיודד עם שואנסי כלל וכלל, התנגד לרעיון, אך מינטו הגיש את המלצתו בכל מקרה ועורר את זעמו של ראש הממשלה.
בכך הוא הניע את זה האחרון להגיש טיוטת מדיניות שעל פיה כל ההמלצות להענקת תוארי כבוד למועמדים קנדים חייבות לעבור את אישורו של ראש הממשלה לפני שליחתן ללונדון.
ב-6 בדצמבר 1901, קיים הלורד מינטו מסיבת החלקה על הקרח על נהר אוטווה, בה טבעו בסי, בתו של חבר הפרלמנט של קנדה, אנדרו ג'ורג' בלייר ומי שניסה להצילה, העיתונאי הנרי אלברט הרפר.
הלורד מינטו, כמו קודמיו בתפקיד, סייר בכל רחבי קנדה, הוא חצה את קוויבק, אונטריו ומערב קנדה וביקר באתרי קרבות בהם הוא לחם במהלך המרד הצפון-מערבי.
הוא רכב לאורכה ולרוחבה של מערב קנדה יחד עם אנשי המשטרה הרכובה הצפון-מערבית ובילה על גב סוסו באזורי הכפר של קוויבק.
צעדי השכנוע של הלורד מינטו בנוגע לחשיבות שימור המורשת הקנדית הובילו להקמתו של הארכיון הלאומי של קנדה.
הלורד והליידי מינטו היו חובבי ספורט נלהבים וממועדון ההחלקה על הקרח שנקרא על שמם ושהוקם ב-1903, יצאו מחליקים מפורסמים רבים.
שניהם הצטיינו בענף ספורט זה ואירחו מסיבות החלקה רבות במהלך שהותם בקנדה.
בקיץ אהבה משפחת מינטו לרכוב על אופניים ולשחק בלקרוס.
ב-1901 תרם הלורד מינטו את "גביע מינטו" ומינה נאמנים שידאגו להענקתו השנתית לנבחרת הגברים האלופה של קנדה בלקרוס.
הוא אהב פעילות חוץ, דגל בשימור המשאבים הטבעיים וקידם את הקמתם של הפארקים הלאומיים.
בתחומי החינוך והבריאות עודד הלורד מינטו גישה הצופה את פני העתיד.