tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי 1967 החל יוג'ין מקארתי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה, במסע הבחירות שלו כדי להתחרות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות ב-1968. מסע הבחירות שלו התמקד בתמיכתו בסיום מהיר של מלחמת וייטנאם באמצעות הסגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מהאזור.
הקמפיין פנה לבוחרים צעירים שמאסו בממשלה הממסדית ולא התרצו מתפקוד הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
בראשית מסע הבחירות הייתה מטרת מקארתי להחליף את הנשיא הדמוקרטי המכהן לינדון ב.
אחרי שמקראתי סחף 42% מקולות המצביעים בפריימריז בניו המפשייר לעומת 49% של הנשיא ג'ונסון, הצטרף הסנאטור רוברט פיצג'רלד קנדי אל המירוץ הנשיאותי.
כניסתו של קנדי אילצה את הנשיא ג'ונסון לסגת מהמירוץ.
אחרי נסיגתו של ג'ונסון, הצטרף למירוץ סגן נשיא ארצות הברית יוברט האמפרי, אך כניסתו המאוחרת אל המירוץ מנעה ממנו להתמודד במרבית שלבי הבחירות המקדימות.
במהלך הבחירות המקדימות נאבקו קנדי ומקראתי זה בזה, בעוד האמפרי השתמש במעמדו כ"בן המועדף" (Favorite son) כדי לזכות בקולות הצירים בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
ב-5 ביוני 1968 נרצח קנדי, ובכך נותרו האמפרי ומקראתי המועמדים העיקריים במירוץ.
אולם, מקארתי התקשה לגבור על הכוח הרב של ממסד סגן הנשיא של האמפרי, ומסע הבחירות האנטי-מלחמתי שלו התפצל לאחר כניסתו המאוחרת של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית ממש לפני כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
אף על פי שזכה במרב קולות הבוחרים, מקארתי הפסיד להאמפרי בכינוס הסוער שלווה במחאות ובהתפרעויות.
יוג'ין מקארתי נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1948 מטעם מפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה , המסונפת למפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן חמש קדנציות לפני שזכה בבחירות לסנאט של ארצות הברית במינסוטה ב-1958. נאומו בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960, במהלכו הביע תמיכה בעדלי סטיבנסון, העמידו באור הזרקורים הלאומי.
הנשיא ג'ונסון שקל לבחור במקארתי כעמיתו למירוץ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964, אך במקום זאת בחר בסנאטור יוברט האמפרי, שייצג לצדו של מקראתי את מינסוטה בסנאט.
מקארתי התנגד נחרצות למלחמת וייטנאם.
חודשים לפני הכרזתו רמז מקארתי כי הוא יאתגר את הנשיא ג'ונסון להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית עקב חילוקי הדעות שלו עם הנשיא בנושא מלחמת וייטנאם.
הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" הודיע כי יתמוך במועמדותו של מקארתי אם יחליט להתמודד.
ג'ונסון התייחס ברצינות לשאיפותיו הנשיאותיות של מקארתי, תוך שהוא מגלה באופן פרטי בפני מנהיגי הקונגרס הדמוקרטי כי מקארתי עלול לזכות בתמיכתם של מרטין לותר קינג ושל ד"ר בנג'מין ספוק, ובכך לפצל את המפלגה.
עוד דווח כי למקארתי עירבון בסך מאה אלף דולר אמריקני לשימוש בפריימריז בניו המפשייר ובוויסקונסין.
היו מי שהסבירו לג'ונסון כי התמודדות של מקארתי עשויה להזכיר את זו של אסטס קאפובר, שהתמודדותו בפריימריז הדמוקרטים לקראת בחירות 1952 לנשיאות הובילו לפרישתו של הנשיא הארי טרומן מהמירוץ הנשיאותי.
מקארתי הסביר באופן פרטי את שאיפותיו הנשיאותיות לסגן הנשיא האמפרי, שעמו ייצג את מינסוטה בסנאט במשך כמעט שני עשורים.
הוא ציין כי הוא לא מאמין שהוא יכול לנצח, אלא שהוא "איבד עניין" בסנאט והרגיש "התנגדות חריפה למלחמה".
לדבריו אז, הוא מאמין שהדרך הטובה ביותר לבטא את עצמו היא "להיכנס ולצאת מהמירוץ הנשיאותי".
האמפרי סבר שמקראתי לא החליט להתמודד על הנשיאות בגלל רגשותיו האישיים כלפי ג'ונסון, אלא בשל רגשותיו האמיתיים לגבי מלחמת וייטנאם.
מספר ימים לאחר מכן הוציא ממשל ג'ונסון הצהרה בנושא מלחמת וייטנאם, שלדברי מקארתי הצביעה על הסלמה.
הוא האמין כי הצהרה שכזו רק תחזק את מסע הבחירות שלו.
בשבוע שלאחר מכן נפוצו שמועות בקרב אנשי סגל הנשיא כי מסע הבחירות של מקארתי אינו אלא תוכנית להחלשת ג'ונסון ולהקל על הסנאטור רוברט קנדי להביס אותו.
קנדי הודיע כי לא יתמודד מול ג'ונסון על מועמדות המפלגה לנשיאות, אך לא הכחיש כי יש לו שאיפות נשיאותיות עם כוונה להתמודד במתכונת אחרת.
בטרם החל את מאבקו נגד ג'ונסון, עודד מקארתי את קנדי להיכנס למירוץ.
מקארתי החל את חודש ינואר 1968 ללא הבטחות על קריאת תיגר פוטנציאלית על הנשיא בבחירות המקדימות בפלורידה, אך אישר מחדש את מטרתו להביס את הנשיא בניו המפשייר.
למחרת הוא הופיע כאורח הראשון בסדרת החדשות " Issues and Answers" בת חצי השעה של רשת הטלוויזיה ABC ודן בדעותיו בנושאים הקשורים לבחירות.
הוא טען כי ממשלת צפון וייטנאם הייתה מוכנה לנהל משא ומתן עם ארצות הברית, וכי יש לחדול מכל הפצצה נוספת לשם מניעת פעולות איבה.
בזמן שהנשיא ג'ונסון התכונן לנאום מצב האומה השנתי שלו, מקארתי ביקש זמן שידור שווה מרשתות הטלוויזיה לאחר שהנשיא דן בקשירת קשר נגדו מצד מקארתי וקנדי בחודש שעבר.
בהמשך החודש נשא מקארתי נאום בפני 6,500 סטודנטים בקמפוס הראשי של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, במהלכו מתח ביקורת על ממשל ג'ונסון על חששו לשאת ולתת עם הצפון-וייטנאמים.
הנאום נישא בשעה שרוברט קנדי הצהיר כי יתמוך בג'ונסון כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אף על פי שמבחינה אידאולוגית הזדהה יותר עם מקארתי.
סמוך לסוף חודש ינואר התמודד מקארתי בסנט לואיס שבמיזורי, שם המשיך לדבוק ברטוריקה האנטי-מלחמתית שלו, וקבל כי מלחמת וייטנאם מנוגדת למסורת האמריקאית והצהיר כי "לאף אומה אין הזכות להשמיד אומה אחרת תוך שימוש ברציונל של 'בניית אומה'".
לאחר מכן דן בתמיכתו בנרמול יחסי ארצות הברית–קובה.
לאחר שבעה שבועות של ניהול מסע בחירות, מקארתי הגיע למסקנה כי הנאומים שלו נתפשים יותר כשירה מאשר כמסרי בחירות מהותיים.
בזמן ששהה ביישוב סטנפורד שבקליפורניה נתקל מקארתי בכותרות העיתונים שתהו האם המועמד רוצה להמשיך לשאת נאומים צדקניים או לסיים את מלחמת וייטנאם.
ככל שנמשכה מועמדותו, מקארתי ועובדיו פעלו לשיפור הלהט של מסע הבחירות.
כאשר מקארתי תכנן לבקר במיאמי שבפלורידה, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית החליטו לערוך עצרת בחירות אחרת בפלורידה.
לא היה ברור אם ההחלטה הייתה בהוראת הבית הלבן, אולם נעשה שימוש בטקטיקות הסחת דעת כדי להסיט את תשומת הלב מהופעותיו של מקארתי כאשר אנשי הממסד הדמוקרטי תזמנו פגישה משלהם באותם הימים בטלהסי.
מטרת ביקורו של מקארתי בפלורידה הייתה לנהל מסע תעמולה ולהתחיל את הדיון על רשימת המועמדים לנשיאות ביום הבחירות המקדימות בפלורידה שייערך ב-28 במאי.
במהלך הביקור הוא נאם בנושא בזכויות האזרח, וגרס כי "ייקחו 30 עד 50 שנים של פעולה ודאגה מתמדת כדי להוציא לפועל את כל ההבטחות שישחררו את האפרו-אמריקאים מייחוסים כעם קולוניאלי במדינה".
בעקבות הנאום, הוענקו לו צירים מחויבים לקראת כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בינתיים, סקר אנונימי הראה כי אף אחד מחברי הקונגרס של ארצות הברית לא רואה את מקארתי כמועמד המוביל לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, אלא את הנשיא ג'ונסון.
עם זאת, הוא זכה לאישור הארגון "אמריקאים לפעולה דמוקרטית", שלא הביע את תמיכתו בנשיא דמוקרטי מכהן לראשונה זה 20 שנה.
בהמשך הודיע מקארתי כי ישתתף בפריימריז בפנסילבניה, והגיש 3,400 חתימות במועד האחרון להגשת החתימות.
חודש מרץ התחיל בהאשמות מצד התקשורת כי מסע הבחירות של מקארתי פשוט משתרך לאורכו ללא פואנטה.
כן הוזכרה השתהותו במליאת הסנאט, שלא הצליחה למנוע פיליבסטר של סנאטורים מדרום ארצות הברית נגד הצעת חוק בעניין זכויות אזרח פרי חקיקתו של עמיתו לייצוג מינסוטה בסנאט וולטר מונדייל.
חרף קטילתו בעיתונות, שלושה מחוזות במינסוטה בחרו בצירים תומכי-מקארתי לאספות הבחירה, לרעת סגן הנשיא יוברט האמפרי, והחלטתו של הנשיא ג'ונסון לנטוש את הפריימריז במסצ'וסטס, העניקה למקארתי 72 צירים.
בשלב זה מקארתי השקיע זמן רב בניהול תעמולה בניו המפשייר, בתקווה לשפר את מעמדו טרם הפריימריז הקריטי ביותר בארצות הברית.
בינתיים, הקמפיין של הנשיא ג'ונסון הפיץ סלוגן לפיו "הקומוניסטים בווייטנאם נושאים עיניהם אל הפריימריז בניו המפשייר [...] אל תצביעו לחשיבה לא-ברורה ולכניעה".
מקארתי דימה הצהרה זו למקארתיזם, בהתייחסות לסנאטור ג'וזף מקארתי ממדינת ויסקונסין.
סקרי דעת הקהל שקדמו לפריימריז בניו המפשייר הראו שהתמיכה ביוג'ין מקארתי עמדה על 10 עד 20 אחוזים בלבד.
אף על פי שלא זכה בפריימריז, הוא הדהים את ארצות הברית בכך שזכה ב-42.2% מהקולות לעומת 49.4% להם זכה ג'ונסון.
כלי תקשורת תיארו את התוצאות כ"ניצחון מוסרי" עבור מקארתי, והשפיעו על החלטתו של רוברט קנדי, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, להצטרף למירוץ ב-16 במרץ.
כניסתו של קנדי לבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לא השפיעה על מסע הבחירות של מקארתי.
מקארתי נותר מחויב לבוחרים הצעירים שתמכו במסע הבחירות שלו לאורך כל הדרך, וטען שהוא מתאים יותר להתמודדות על הנשיאות מאשר קנדי.
הוא הקדיש את מרב תשומת לבו לוויסקונסין והחל להתכונן לפריימריז בחודש אפריל.
הוא הזרים כרזות ומודעות בעיתונים ברחבי המדינה וכלל בתוכן את מצע הבחירות שלו, בו קרא לסיוע פדרלי נוסף לחינוך, זכויות מיקוח קיבוציות לחקלאים, הבטחה להכנסה מינימלית בת-קיימא לכל האמריקאים, בניית מיליון יחידות דיור חדשות בכל שנה לפחות, הוספת מימונים פדרליים לצמצום הזיהומים הסביבתיים, ועוד.
בעודו בוויסקונסין, מתח ביקורת על ממשלת דרום וייטנאם ואמר כי יהא זה אדיב מדי לתייג גוף זה כמושחת ודיקטטורי.
לאחר מכן הודיע על כוונתו להיכנס לפריימריז באינדיאנה ובפלורידה, וקיווה להתמודד גם בקליפורניה בחודשים הקרובים.
ב-31 במרץ, הנשיא ג'ונסון פרסם את ההודעה המפתיעה לפיה הוא פורש מהמירוץ הנשיאותי ולא יתמודד לכהונה שנייה כנשיא ארצות הברית.
מסע הבחירות לאחר פרישתו של ג'ונסון
עם פרישתו של הנשיא ג'ונסון מהבחירות המקדימות, על המועמדות התחרו ראש בראש מקראתי ורוברט קנדי.
מכיוון שג'ונסון פרש מיד לפני הפריימריז בוויסקונסין, מקארתי זכה שם בקלות משום שקנדי לא היה כשיר לקבל קולות משנכנס לפריימריז בוויסקונסין אחרי המועד האחרון להגשת רשימות המועמדים.
הסקרים הראו כי מקארתי הוא המרוויח העיקרי מפרישתו של ג'ונסון: הוא הגיע ל-22 אחוזי תמיכה בתוך המפלגה הדמוקרטית - זינוק בן 11% - 2% מאחורי האמפרי שעדיין לא הצהיר על כניסתו למירוץ ו-15% מאחורי קנדי.
הוא נסע לפנסילבניה בהמשך החודש, כדי להתכונן לפריימריז שייערך שם בשלהי חודש אפריל.
כשהיה שם, הוא עסק בפרשת פואבלו וקבע כי על ארצות הברית "לצפות אחת לזמן מה לשלם כופר אם יש לה אוניות צמודות למדינות שאינן מכבדות את החוק הבינלאומי".
הוא הבהיר כי הוא לא הציע לשלם כופר נפש, והסכים כי החלטת הנשיא ג'ונסון לנהל משא ומתן הייתה נכונה.
לאחר מכן השווה את היסטוריית השירות הציבורי שלו לזו של קנדי, והצהיר כי הישגיו בתחום זכויות אזרח נפרשים על תקופה ארוכה יותר מאשר אלה של קנדי.
ב-23 באפריל מקארתי זכה בפריימריז בפנסילבניה וגרף יותר קולות מקנדי, ששמו לא הופיע בפתקי הצבעה אלא ניתן היה לרשום אותו ידנית.
בחודש שלאחר מכן ניצל מקארתי את דעיכתו של רוברט קנדי בסקרים, כשהוא נגרר אחרי המתמודד המוביל לשעבר ב-2% למקום השני במירוץ אחרי סגן הנשיא האמפרי.
באותה תקופה, הסקרים הצביעו על כך שסיכוייו של מקארתי להביס את המתמודד המוביל במפלגה הרפובליקנית, סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון בהתמודדות ראש-בראש טובים יותר מאשר אלו של יריביו הדמוקרטים.
בשעה שהוא עורך מסע בחירות בסאות בנד שבאינדיאנה לקראת הפריימריז במדינה זו, מתח מקארתי ביקורת על גישת שני יריביו הדמוקרטיים הקרובים ביותר.
הוא טען כי ישנם שלושה סוגים של אחדות לאומית: גישתו של האמפרי לפיה מנהלים דברים יחדיו ללא אבחנה, גישתו של קנדי שהיא למעשה שילוב של כל מיני אינטרסים או קבוצות, וגישתו שלו עצמו, שהיא "קריאה לכולם להיות אחראים לחלוטין ככל שביכולתם".
מקארתי הפסיד בפריימריז באינדיאנה אך קיבל 27% מהקולות לעומת 42% שגרף קנדי.
ארבעה ימים לאחר מכן, מקארתי קיבל את מרב הקולות בפריימריז הנשיאות הלאומי של מגזין טיים.
הסקר מנה קולות של למעלה ממיליון סטודנטים ביותר מ-1,200 קמפוסים.
קנדי הגיע למקום השני, בפער של 70,000 קולות מהמקום הראשון של מקארתי.
מקארתי הגיב לתוצאות ואמר: "בחנו את האויב כעת, ואנחנו מכירים את הטכניקות שלו.
אנו מכירים גם את החולשות שלו".
למחרת, קנדי הביס את מקארתי בפריימריז בנברסקה, אך זה לא הוביל את מקארתי לחדול ממאמציו.
הוא הדגיש כי יתמודד עם קנדי ראש בראש באורגון, בקליפורניה, בניו ג'רזי ובדקוטה הדרומית.
הוא סיים את החודש בכך שהביס את קנדי בפריימריז באורגון בהפרש של 6%.
ניצחון זה אפשר לתקשורת להכריז כי מקארתי "שב ובגדול" למירוץ הדמוקרטי לנשיאות כמתמודד המוביל, ומיקד את תשומת הלב לפריימריז הקרובים בקליפורניה ובדקוטה הדרומית, שתוכננו לחודש הבא.
ההתנקשות בחייו של קנדי והשלכותיה
מקארתי וקנדי התמודדו נמרצות ברחבי קליפורניה בראשית חודש יוני, כשהאחרון הודיע כי אם יפסיד בפריימריז שם, יפרוש מהמירוץ הנשיאותי.
פריימריז נוסף שאמור היה להיערך בקרוב היה במדינת ניו ג'רזי שבניו אינגלנד - אזור הנחשב למגרש הביתי של משפחת קנדי.
שני המתמודדים הופיעו לחוד בפורומים טלוויזיוניים, ועל מקארתי נמתחה ביקורת על חוסר הבנת פורמט של עימות בחירות מצדו.
ב-5 ביוני נטרפו כל הקלפים.
קנדי נורה בלוס אנג'לס לאחר שזכה בפריימריז בקליפורניה וגם בדקוטה הדרומית.
אירועי מערכת הבחירות נעצרו, מקארתי ביטל מיד את שגרת היום שלו והוצב תחת אבטחה כבדה בבית המלון בבוורלי הילס בו לן.
באותו לילה, מקארתי ניצח את קנדי בפריימריז בניו ג'רזי.
קנדי מת מפצעיו למחרת, וחלק נכבד מהצירים שתמכו בו העבירו את תמיכתם להאמפרי בזמן שדומה היה כי הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית בידיו של מקארתי.
מקארתי היה מוכה צער מההירצחו של קנדי, ושקל להודיע על פרישתו מהמירוץ.
לאחר טקס האשכבה של קנדי, מקארתי נועד באופן פרטי עם הנשיא ג'ונסון וגם עם סגנו האמפרי כדי לדון בעתיד המפלגה הדמוקרטית.
בהמשך החודש העריך הסנאטור הרפובליקני מארק הטפילד מאורגון את המצב במפלגה הדמוקרטית וקבע כי למקארתי אין סיכוי לזכתו במועמדות ושהאמפרי יהיה מועמד המפלגה.
כאשר הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הגיעו לקראת גמר, מקארתי בילה את חודש יולי בניסיון לחזר אחר צירים בלתי-מחויבים ולבאר את עמדותיו בנושאים שונים.
הוא המשיך לדבוק בעמדתו התקיפה נגד מלחמת וייטנאם, והזכיר שהוא עשוי לנסוע לפריז שבצרפת כדי לשאת ולתת בשיחות השלום עם צפון וייטנאם.
גורמים בשיחות השלום גרסו כי מסעו הפוטנציאלי של מקראתי לאירופה יהא טעות וכי השיחות חשובות מכדי להפריע לפוליטיקה המפלגתית.
בשבועות שלאחר ההתנקשות ברוברט קנדי, החל מקארתי לפרסם בראש חוצות את עמדותיו במגוון נושאים.
הוא קרא לרישום ארצי של אקדחי יד ופיתוח מערכת למכירת כלי נשק באמצעות הזמנות בדואר רק לאנשים שהוסמכו לכך מראש, אך טען בד בבד כי יש להשאיר מכירת רובים ושוטגאן לשיקול דעתן של המדינות עצמן.
בשבוע שלאחר מכן הוא הציע "להכריז מלחמה על הרעב" כדי לסייע למיליוני אמריקאים שלטענתו גוועו ברעב, ואמר ש"הדאגה הראשונה שלנו היא בריאותו של כל אדם רעב".
מחלקת החקלאות של ארצות הברית חלקה על טענות אלה.
שישה ימים לאחר מכן, מקארתי עשה את דרכו לג'ורג'יה, שם הוא חיזר אחר צירים דמוקרטים נוספים כדי להתנגד לארגונו החזק של סגן הנשיא האמפרי.
למחרת הוא ביקר בפיטסבורג שבפנסילבניה והשתתף בעצרת בה קיווה לזכות בצירים הדמוקרטים של פנסילבניה ובקולותיהם של הבוחרים האפרו-אמריקאים.
מקארתי קרא את האמפרי לסדרת עימותי בחירות על מגוון סוגיות.
סגן הנשיא נענה להזמנה אך הטיל עליה וטו בבקשה שיתקיים עימות בחירות בודד בלבד לפני כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בתום החודש, וכאשר כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית קרב ובא, ניסה מקארתי לשנות מספר כללים של הוועידה תוך התמקדות רבה בשיטת "הצבעה ביחידה" (unit voting).
הטקטיקות נועדו לפצות על הובלת ציריו של האמפרי.
הן שימשו בעבר את דווייט אייזנהאואר כאשר התמודד מול הסנאטור רוברט טאפט על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952.
התוכנית של מקארתי לזכות בצירים נוספים הפכה מורכבת כאשר הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית הצטרף ברגע האחרון למירוץ כיורשו של רוברט קנדי.
כניסתו של מקגוורן השפיעה על חלוקת הקולות של המחנה שהתנגד לסגן הנשיא האמפרי.
בתוך כך, מטה הבחירות של מקארתי טען כי יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית ג'ון ביילי מעניק יחס מועדף להאמפרי ונוהג באופן מפלה כלפי מקארתי.
הם ביקשו את התפטרותו של היו"ר, אך הוא דחה את הטענות וטען כי שני המועמדים זוכים "לאותו טיפול בדיוק במתחם המלונות, בחלל האמפיתיאטרון, בשירותי הטלפונים, הכרטיסים, ההסעות ובכל היבט אחר בפעילות הוועדה".
ערב כינוס הוועדה, נראה שהאמפרי מוביל על מקארתי שניצב במקום השני ועל מקגוורן שהתייצב במקום השלישי בפער גדול משני המקומות הראשונים, אך עם צירים רבים שעדיין לא היו מחויבים, והמאבק בין שלושתם הוסיף להחריף.
בינתיים, ברחובות שיקגו, התחוללו מחאות גדולות של פציפיסטים נגד המלחמה.
כ-6,000 חיילים פדרליים ו-18,000 חיילי המשמר הלאומי של אילינוי אבטחו את כינוס הוועדה.
האמפרי זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בהצבעה הראשונה, אף על פי שמקארתי זכה במספר רב של הצבעות במהלך הבחירות המקדימות.
המהומות בשיקגו התגברו ותומכי מקארתי דחקו בו להמשיך את התמודדותו בבחירות כמועמד רביעי מול האמפרי, ריצ'רד ניקסון ומושל אלבמה ג'ורג' וולאס.
תקוות אלה של תומכיו נגוזו כאשר מקארתי הכריז על פרישתו מהבחירות, וסיכם את המערכה כאשר הוא ממאן לתמוך בהאמפרי.
סירובו של מקארתי לתמוך בהאמפרי נמשך עד לחודש אוקטובר, אחרי שהציב תנאים לסגן הנשיא האמפרי, עתה המועמד הדמוקרטי הרשמי לנשיאות.
אלה כללו שינוי בעמדתו כלפי מלחמת וייטנאם, שינוי בשיטת גיוס החובה ורפורמה בפוליטיקה הפנימית של המפלגה הדמוקרטית.
האמפרי דן בדרישות עם מקארתי בטלפון.
בסוף אוקטובר הודיע מקארתי כי יצביע בבחירות עבור האמפרי, חרף חילוקי הדעות שלהם בסוגיית מלחמת וייטנאם.
בסופו של דבר זכה ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בנובמבר.
20,721 קולות נרשמו עבור מקארתי בקליפורניה ו-2,751 באריזונה, שם נרשם כמועמד האנטי-מלחמתי של "המפלגה החדשה" .
מקארתי הוסיף להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972, אך פרש מהמירוץ במהרה.
הוא ניהל קמפיין עצמאי לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 וקיבל מעל ל-700,000 קולות.
בבחירות 1980 לנשיאות סירב לתמוך במועמד הדמוקרטי, הנשיא המכהן ג'ימי קרטר, והביע את תמיכתו במושל קליפורניה רונלד רייגן.
מקארתי ניסה פעמיים נוספות לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות 1988 ובבחירות 1992, אך ניסיונות אלה כשלו.
מקארתי הלך לעולמו ב-10 בדצמבר 2005, בן 89 במותו.
מסע העלייה לרגל של המלך הוא כינוי שניתן לביקור שערך מלך בריטניה ג'ורג' החמישי בשנת 1922 בבתי קברות צבאיים של האימפריה הבריטית בחזיתות הלחימה של מלחמת העולם הראשונה בבלגיה ובצרפת.
הסופר רודיארד קיפלינג כתב אודות המסע את הפואמה בשם זה, שהיא שנתנה לו את כינויו.
באותה שנה גם פורסם ספר אודות הביקור, שנשא את אותו השם.
בתום מלחמת העולם הראשונה היו פזורים בחזיתות המלחמה שלה - ובעיקר בחזית המערבית - מאות אלפי קברים של חיילי האימפריה הבריטית.
מספרם העצום של הנופלים ושל הקברים הביא להקמת גוף מיוחד - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה - שיטפל בשימור הקברים, בבניית בתי קברות קבועים, בהצבת מצבות קבע וכן בבניית אנדרטאות לנופלים שמקום קבורתם לא נודע.
הוועדה פעלה על בסיס העיקרון של שוויון, כלומר כי איש מהנופלים לא יוחזר לקבורה בארצו וכי הנצחתם תהיה אחידה.
במהלך המלחמה ביקר המלך ג'ורג' החמישי מספר פעמים בחזית המערבית.
בשנת 1922, כאשר מלאכת בניית בתי הקברות והחלפת המצבות בבלגיה ובצרפת עמדה בעיצומה, ביקש המלך לצאת לביקור בהם, כמו רבבות מקרובי הנופלים שבאו לבקר את קברות יקיריהם בשנים שלאחר המלחמה.
פמלייתו יצאה ליעדיה בדרך הים, ברכבת ובמכוניות.
בפמליית המלך נכללו הפילדמרשל דאגלס הייג, שפיקד על צבאות האימפריה הבריטית בחזית המערבית, ופביאן וייר, מייסד הוועדה האימפריאלית וסגן יושב הראש שלה.
ב-11 במאי החל הביקור בבלגיה בפגישה של המלך עם אלברט הראשון, מלך הבלגים.
בהמשך היום ביקר המלך בנמל זבריחה, שהיה אתר הפשיטה הבריטית ב-1918 ובעיר איפר שהייתה מוקד לחימה בריטית עקוב מדם במשך שנים אחדות.
המלך ביקר בבתי קברות אחדים סביבה, לרבות טיין קוט, הגדול בבתי הקברות הבריטים בחזית המערבית.
באתר זה הציע המלך שצלב ההקרבה יוקם על גבי מצדית גרמנית שהייתה ממוקמת במרכזו, וכך אכן נעשה בהמשך.
באיפר ביקר המלך באתר שנקבע להקמת אנדרטת שער מנן להנצחת הנעדרים בפלנדריה.
הוא ביקר שם גם בקברו של בן דודתו הנסיך מוריס מבאטנברג וכן בקברי שלישיו לשעבר צ'ארלס פטי-פיצמוריס וויליאם קאדוגן.
כולם נפלו בקרבת איפר ב-1914. המלך בילה את הלילה בווימי שבצרפת - האתר שבו התחולל ב-1917 קרב רכס וימי ובו הוקמה לימים אנדרטה קנדית גדולה לנופלים.
משם שלח המלך מברק אל גנרל ג'וליאן בינג, המושל הכללי של קנדה, שפיקד על הגיס הקנדי בקרב בווימי.
ב-12 במאי ביקר המלך בבית הקברות הצבאי הצרפתי הענק בגבעת נוטרדאם דה לורט (Notre Dame de Lorette), שם חלק כבוד לנופליה של צרפת במלחמה ועיין בתוכנית הבזיליקה שנועדה לקום במקום.
המלך פגש שם לבקשתו את המרשל פוש וכן את הבישוף של אמיין ונכבדים צרפתים אחרים.
בהמשך היום סייר המלך בבתי קברות רבים בזירת הקרב על הסום.
המלך בילה את הלילה באטפל (Etaples) שעל החוף.
13 במאי, יום המסע האחרון, החל בביקור בבית הקברות הצבאי אטפל, ובו למעלה מ-11,500 קברים, שאותו חנך המלך לאחר תום בניית הקבע בו.
הוא פגש שם לבקשתו את נציגי מדינות הדומיניונים שהשתתפו במלחמה לצידה של בריטניה - קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה וניופאונדלנד.
המלך גם הניח שם זר על קבר חייל לפי בקשה שהפנתה אמו אל המלכה מרי.
בהמשך היום ביקר המלך בבית הקברות ההודי מירוט (Meerut) ופגש שם את נציג מזכיר המדינה להודו.
לסיום ביקר המלך בבית הקברות הבריטי בטרלינקת'ון (Terlincthun).
אתר זה, ליד העיר בולון-סור-מר, נבחר כי בתנאי ראות טובים ניתן לצפות ממנו בצוקים הלבנים של חוף בריטניה, המצוי כ-50 קילומטר בלבד משם.
המלך שב לארצו בליווי של שייטת אוניות מלחמה בריטיות וצרפתיות.
המלך ביקר במסעו קברים של חללי כל מדינות האימפריה.
הוא פגש אנשי צבא, עובדים מקומיים של הוועדה האימפריאלית, בנאים שעסקו בבניית האתרים וגננים שטיפלו בהם.
הביקור הוגדר כפרטי בעיקרו והיה מלווה בהדר וטקס מעטים.
במספר אתרים הניחו המלך ופמלייתו זרים וקיימו שתי דקות דומייה.
שני טקסים גדולים יותר שהתקיימו היו בנוטרדם דה לורט ובטרלינקת'ון.
באתר הראשון זכה המלך לתרועת כבוד של משמר צבאי צרפתי, סקר את המשמר, הניח זר, נשא דברים וקיים שתי דקות דומייה.
בטקס בטרלינקת'ון השתתפה המלכה מרי והצטרפו של פמליית המלך מספר נכבדים, לרבות אדמירל ביטי, נציג הצי, גנרל דה קסטלנו, נציג צבא צרפת, ואדריכל הרברט בייקר, מתכנן בית הקברות.
המלך הניח זר למרגלות צלב ההקרבה, ולאחר הצדעה שלו ושל משמר כבוד צבאי צרפתי לנופלים קוימו שתי דקות דומייה.
לאחריהן, כשפניו אל מצבת הזיכרון, שכוסתה בדגל היוניון ג'ק, נשא המלך נאום שחובר על ידי קיפלינג.
אחריו נאם דה קסטלנו והבטיח לשמור על קברי הנופלים הבריטים ולכבדם.
המלכה מרי הניחה זר למרגלות מצבת הזיכרון, משמר הכבוד הצרפתי הרכין את דגליו וחצוצרנים צבאיים בריטים השמיעו את התרועה Last Post.
רוג'ר איירס (Roger Ayers) מאגודת קיפלינג כתב כי מסע המלך הועיל, כפי שקיוותה הוועדה האימפריאלית, להשתיק סופית את קריאותיהם של אלו שהמשיכו לדרוש את החזרתם של נופלים מסוימים מאירופה לקבורה בבריטניה ואת הקמתן באירופה של אנדרטאות אישיות לחלק מהנופלים.
רודיארד קיפלינג שכל את בנו ג'ון בחזית המערבית ב-1915. הוא שימש כיועץ לוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה בעיצוב אנדרטאות הזיכרון שהקימה.
במהלך מסע המלך הוא קיים מסע משלו בבלגיה ובצרפת, אך התבקש להצטרף אל המלך בכמה הזדמנויות.
לאחר תום המסע כתב את הפואמה שנתנה למסע את שמו והיא פורסמה בעיתון הטיימס ב-15 במאי 1922, ובהמשך גם בארצות הברית.
הפואמה, בת תשעה בתים, מאזכרת את צלב ההקרבה ומצבת הזיכרון שהוצבו ברוב בתי הקברות הבריטים, את "ארבעת הנהרות האדומים" - הסום, המארן, האואז והאיזר, החולפים כולם בשדות הקרב של צפון צרפת.
כן היא מאזכרת את הנופלים - "חמש מאות אלף ג'נטלמנים מאלו ששירתו את מלכם" ואת הנעדרים - "מאה אלף גברים שמתו שאת קבריהם איש לא יידע".
קיפלינג כלל תיאור של מסע המלך גם בסיפור קצר פרי עטו בשם החוב (The Debt), שהתפרסם בשנת 1930.
ב-1922, זמן מה לאחר מסע המלך, פורסם בבריטניה ספר שנשא את שמה של הפואמה.
הוא הכיל 61 תצלומים מהמסע, בתוספת 34 עמודי טקסט מלווה שחובר על ידי העיתונאי האוסטרלי פרנק פוקס.
הפואמה של קיפלינג הובאה בתחילת הספר ושורותיה שימשו ככותרות לפרקיו ולמקצת התמונות שבו.
בהקדמה לספר כתב המלך כי הצטער לשמוע על הקושי של משפחות שכולות רבות של חללי המלחמה לבקר את קברי יקיריהן באירופה משום חסרון כיס, והביע תקווה שמכירת הספר תסייע בכך.
הספר נמכר בעותקים רבים וכל ההכנסות ממכירתו הועברו לארגונים שסייעו למשפחות השכולות לעלות לקברי יקיריהן.
הפואמה של קיפלינג נכללה גם בספר The Silent Cities שיצא לאור ב-1929. היה זה מדריך שפרסמה הוועדה האימפריאלית לבתי הקברות והאנדרטאות שלה בבלגיה ובצרפת.
במאי 2022 ביקרה אן, הנסיכה המלכותית בבית הקברות באטפל לציון מלאת מאה שנים למסע העלייה לרגל של ג'ורג' החמישי.
מסע המשחקים של מכבי חיפה ב-NBA הוא מסע משחקי קדם-עונה וראווה מסורתי, שעורכת קבוצת הכדורסל הישראלית מכבי חיפה בארצות הברית וקנדה נגד מספר קבוצות מליגת ה-NBA.
המסע כולל בדרך כלל שלושה משחקים ונערך בחודשים ספטמבר-אוקטובר, מעט לפני פתיחת העונה בישראל.
מסיבה זו מסע המשחקים גורם לדחיית המשחקים של הקבוצה בליגה המקומית.
מכבי חיפה מעולם לא ניצחה בכל 21 המשחקים שלה ב-9 העונות בהן התקיים המסע.
המסע הראשון שערכה הקבוצה היה לפני תחילת עונת 2010/2011, ביוזמתו של הבעלים החדש, ג'ף רוזן, אז שיחקה הקבוצה נגד ניו ג'רזי נטס, והפסידה לה 70–108. מאז נערכו עוד 8 מסעות כאלה לארצות הברית, חוץ מבעונת 2011/2012, אז הייתה שביתת שחקנים שדחתה את פתיחת העונה ב-NBA, ובעונת 2020/2021 עקב מגפת הקורונה.
כאמור, מכבי חיפה עומדת על מאזן 0–21 במשחקים האלה, כשהתוצאה הממוצעת היא 82.6-114.2, והפרש ממוצע של 31.5 נקודות.
הקבוצות מולן שיחקו הכי הרבה הן פורטלנד טרייל בלייזרס, סקרמנטו קינגס וממפיס גריזליס (3 כל אחת).
במהלך המשחקים שיחקה הקבוצה נגד שחקנים מפורסמים וידועים, כמו קובי בראיינט מהלוס אנג'לס לייקרס, דמיאן לילארד מהפורטלנד טרייל בלייזרס וסטפן קרי מהגולדן סטייט ווריורס.
תוצאות המשחקיםתאריךקבוצהתוצאהעיר, מדינהאולם3 באוקטובר 2010ניו ג'רזי נטס108-70ניוארק, ניו ג'רזיפרודינשל סנטר11 באוקטובר 2012גולדן סטייט ווריורס108-100אוקלנד, קליפורניהאורקל ארנה16 באוקטובר 2012מינסוטה טימברוולבס114-81מיניאפוליס, מינסוטהטארגט סנטר7 באוקטובר 2013פיניקס סאנס130-89פיניקס, אריזונהריסורט ארנה8 באוקטובר 2013דטרויט פיסטונס91-69דטרויט, מישיגןהפאלאס של אובורן הילס13 באוקטובר 2013ממפיס גריזליס116-70ממפיס, טנסיפדקס פורום15 באוקטובר 2014וושינגטון ויזארדס101-95וושינגטון די.
מסע המשחקים יצר ביקורות רבות שהופנו כלפיו.
ראשית, למסע המשחקים אין חשיבות - לא מקצועית, בניגוד למשחקי הכנה רגילים מול קבוצות בארץ, ולא תדמיתית, כשההפרש הממוצע כל כך גבוה והקבוצה לא ניצחה בכלל, וכנראה לא תנצח בזמן הקרוב.
כמו כן, התזמון בו נערכים המשחקים, ספטמבר ואוקטובר, שבדרך כלל יוצאים לפני תחילת העונה בישראל או בדיוק בזמן הזה, גורם לכך שמשחקי הקבוצה נדחים באופן קבוע ו"תוקעים" את לוח הזמנים של הליגה.
בנוסף, לפעמים משחקי הליגה של חיפה נערכים זמן קצר אחרי הנחיתה בארץ, מה שגורם לג'ט לג חמור ולהפסדים של הקבוצה.
לדוגמה בעונת 2017/2018 הפסידה מכבי חיפה למכבי אשדוד 90-61 במשחק שנערך פחות מ-48 שעות לאחר נחיתתה בארץ.
עם זאת, יש להדגיש את צדדיו החיוביים של המסע: בכל מסע עורכים שחקני הקבוצה מפגשים עם ילדים ונערים מהקהילה היהודית במסגרת המרכז הקהילתי היהודי בארצות הברית.
כמו כן, יש נתונים לפיהם כל מסע מניב לקבוצה רווחים של כרבע מיליון דולר שמשלמות קבוצות ה-NBA בשביל המשחקים.
מסע ה-14 לאום רשרש היה המסע הראשון, מטעמה של התנועה הציונית, שחצה את הנגב ברגל מרביבים לאום רשרש (אילת).
מטרת המסע היה לבחון את אפשרויות ההתיישבות היהודית בנגב, ולהביא ידיעות מודיעיניות על ציר תנועה אפשרי לחוף הים האדום.
המסע התקיים בינואר 1945 ונמשך 10 ימים.
המסע קרוי על שמם של 14 אנשי הנוער העובד והפלמ"ח שהשתתפו בו.
המפות ששורטטו במהלך המסע, שימשו את צה"ל לקראת כיבוש אילת במבצע עובדה.
אחד מראשי המסע היה שמעון פרס, לימים ראש הממשלה ונשיא המדינה.
שמריה גוטמן, מראשוני "הנוער העובד" וממייסדי קיבוץ נען, יצא באמצע שנת 1942 לשליחות לעיראק, שם עסק בהדרכת נוער, בארגון חיי הקהילה היהודית ובעידוד לציונות ולעלייה לארץ ישראל.
קצב העלייה היה איטי מאוד: מדי שבוע הצליחו, ככל שהצליחו, לשלוח רכב עם 25 יהודים דרך המדבר הסורי, ועד רמת הגולן.
שם, בשולי הרמה, היה המבריח העיראקי מצביע על אורות קיבוץ חולתה, או על אורות יישוב אחר בעמק החולה, שולח את העולים לשם, וחוזר לעיראק.
שמריה לא הסתפק בהצלחות קטנות אלה.
הוא חיפש דרך לשלוח אלפים מיהודי בגדאד.
עלה בדעתו לשלוח מאות עולים בספינות, כמו ספינות המעפילים בים התיכון שהביאו מעפילים מאירופה.
ספינות רעועות כפי שניתן היה לשכור למשימה כזו, לא היו יכולות להקיף את כל אפריקה כדי להגיע לים התיכון, אבל יכולות היו לשוט סביב חצי האי ערב, ולעלות במפרץ עקבה.
גוטמן כבר ביקר שם בעבר והכיר את נקודת המשטרה הזעירה באום רשרש שהייתה ההתיישבות היחידה בפינת המפרץ הזו.
גוטמן העריך כי מעפילים יוכלו להעפיל ממפרץ עקבה ללא שיעוררו את חשד הבריטים בעקבה.
רק כשהסתיימה שליחותו, לאחר שנתיים, חזר שמריה ופירט את רעיונו בפני שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב'.
לשאלתו כיצד יגיעו המעפילים מחוף אום רשרש למרכז הארץ, ענה גוטמן שבהליכה רגלית.
הוא פירט והסביר שבעצמו יֵצֵֶא לנגב הדרומי וינסה לאתר שביל מתאים.
לא ברור מה הייתה תגובתו של שאול אביגור, אך גוטמן, שהיה בעבר מזכיר כללי של תנועת הנוער העובד, פנה עם הרעיון הזה למזכיר הכללי של התנועה בעת ההיא, שמעון פרס בן ה-22. לפרס הייתה גישה ישירה אל בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות היהודית.
גוטמן הציג בפניו ציר תנועה עקרוני מביר עסלוג' - מרכז התיישבות בדואי ליד מצפה רביבים שעלה על הקרקע ב-1943 - עד למפרץ אילת.
עקב החשש להתגלות על ידי הבריטים, בחר גוטמן ציר תנועה קשה יותר מהאפשרויות האחרות והנוחות יותר (דרך הערבה או דרך דרב אל ע'זה) - דרך הנגב המרכזי: מרביבים לעבדת, למכתש רמון ומשם לואדי ג'ראפי, מעלה פארן (כשמו היום), באר מנוחה, עין יטבתה ומשם לאום רשרש.
הכוונה הייתה להתרשם האם יש סיכוי לחקלאות עברית, לבדוק האם השטח מלא בבדואים או ריק, לסקור את מקורות מים, את מצב הדרכים ועוד.
בן-גוריון אישר את המשימה, הורה לתקצב אותה ב-300 לירות ארץ-ישראליות (שווה ערך לאותו סכום בלירות שטרלינג), אך התנה הביצוע בצירוף מספר סיירים מהפלמ"ח ובצירופו של הזואולוג ד"ר היינריך מנדלסון.
משהושג התקציב החל פרס לנהל את הלוגיסטיקה ובחירת המשתתפים.
הוא פנה אל מוכתר רביבים, מאיר ירושלמי שכונה אז "קודסי", כדי שיטפל בהשכרת גמלים ומלווים בדואים המכירים את דרכי הנגב.
במקביל, גזברות התנועה עסקה בריכוז הציוד והמזון למסע.
באמצעות יצחק שדה גויסו המצטרפים מהפלמ"ח: חיים זינגר, מפקד מחלקת הסיירים בפלוגה ה', ואיתו עוד שניים מפלוגתו: איציק שמרלינג ודב פרידקין - פלמ"חניקים בני 19, ואליהם צורף בר כוכבא קוטיק מפלוגה ב'.
מ'הנוער העובד' נוספו לבד מפרס: בנימין קפלן מכפר גלעדי, אריה קוברינסקי, מקיבוץ גשר, נפתלי פרח (נפתוז) ממעוז חיים, ישראל גלילי ב' מנען, מוטקה זיו הצלם מקדמה, ושלושת המבוגרים שבחבורה – קודסי, ד"ר מנדלסון ושמריה גוטמן.
ב-2 בינואר 1945 יצאו המשתתפים "הצפוניים" מאזור המרכז על משאית של רביבים שנשאה עליה טרקטור עבור הקיבוץ וכן הציוד והמזון למסע.
הם נסעו לרביבים דרך רחובות, גדרה, עזה ובאר שבע, ולעת ערב הגיעו לרביבים.
בשעת לילה מאוחרת הגיעו 12 גמלים בליווי ארבעת הבדואים שישמשו גם כמורי דרך: סולימאן אבו שקטה, בשנות ה-40 לחייו, מבריח ותיק ומיומן שמכיר את שבילי הנגב ותחום פעילותו הגיע עד למפרץ עקבה.
הוא זה שניווט והוביל את המסע.
עימו הגיע גבר צעיר, כבן 30 – עודה, השומר של מצפה רביבים, שידע קרוא וכתוב, ונהג לרשום פרטים בפנקסו, ונראה כמי שלומד את הדרך לעתיד (לימים – שייח' עודה אבו מועמר, בעל אות מלחמת הקוממיות ומעודד הגששות הבדואית בצה"ל).
עוואד, כבן עשרים והרביעי בדואי בשם אל עיאן.
כבר בלילה שבין 2 ל-3 בינואר יצאה החבורה על גבי הגמלים וברגל דרך אזור ת'מילה (כ-9 ק"מ ממערב לצומת טללים דהיום), חצתה את כביש עסלוג' - עוג'ה (ניצנה) ועצרה במחצבה שמעבר לכביש לשנת לילה קצרה.
עם שחר, בבוקר 3 ינואר נעה אורחת הגמלים דרך ראש נחל הבשור לכיוון חורבות עבדת.
כבר בתחילת המסע נתקלו בבורות מים ובשרידי חקלאות עתיקה, טרסות וסכרים עתיקים אותם מיפו וצילמו.
לעת ערב הגיעו לעין מורה (היום עין עבדת) ושם התארגנו לחניית לילה במקום בעבדת כמתוכנן.
בימים שלפני המסע ירד בנגב גשם, ואנשי החבורה חזו במפל המים של נחל צין הנשפך ממרומי המצוק של עין עבדת לבריכה שמתחתיו.
גם ביום הקודם הם זכו לראות ליד מצפה רביבים בריכות אגירת גשם שנראו כמו אגמים לעיניהם של הצופים בכך לראשונה.
הליכה קצרה בבוקר הביאה את החבורה לרגלי עבדת.
הגמלים והמלווים נשארו ליד הבאר, והבחורים טיפסו לראש המצודה.
בור המים נמצא מלא עד גדותיו במים טריים.
שרידי החקלאות העתיקה נראו בכל העמקים מסביב.
משם המשיכו במעלה ואדי נאפח', הוא ראש נחל צין דהיום.
שם תיעדו ממצא שהפתיע אותם: אלות אטלנטיות שעד המסע הזה, נודעו כגדלות רק בצפון ישראל.
ההתקדמות בוואדי המשובש באבנים הייתה איטית.
הסיירים העדיפו הליכה רגלית שם, על פני רכיבה על הגמלים.
את חניית הלילה קיימו במישור שממנו מתחיל נחל צין (ראש הנחל), מאות מטרים ספורים ממצוק מכתש רמון.
בבוקר ירדו למכתש רמון דרך מעלה רמון שנמצא כ-10 ק"מ מדר' מערב למצפה רמון דהיום, על שפת המכתש.
בתוך המכתש עסקו בעיקר בתיעוד הפוטנציאל לכריית מחצבים, בעוד שמריה גוטמן עוסק במיפוי ותיאור הנתיב האפשרי להובלת יהודי עיראק לרביבים לאחר שיגיעו לאום רשרש.
בנוסף, אסף ממצאים פרהיסטוריים, בעיקר כלי צור, והעמיסם על הגמלים תוך רישום כל כלי והמקום ממנו נאסף.
ד"ר מנדלסון הביא עימו שני כדי חלב גדולים, שהיו תלויים על אחד הגמלים.
במשך ההליכה הוא חיפש, מצא, זיהה, אסף ורשם כל סימן של בעלי חיים, מחרקים זעירים ועד דורסים גדולים, למשל עקבות צבוע וצבי.
גללים, נוצות, פריטי זוחלים ורמשים – הכל נעטף בנייר העיתון, סומן והוכנס לאחד הכדים.
כך פעלה הקבוצה במשך כל ימי המסע - איש איש ותפקידו.
את הלילה העבירו בתחתית המכתש, ובקבלת שבת ליד המדורה.
בבוקר השבת, יצאה הקבוצה מהמכתש דרך מעלה ערוד שראשו ממוקם כ-18 ק"מ דרומית מערבית למצפה רמון על שפת המכתש.
משם דרך נחל ערוד ונחל עודד הגיעו לבארות עודד.
אחד מעיסוקיו של ד"ר מנדלסון במהלך המסע, היה זיהוי עופות.
במסגרת משימתו הזואולוגית, זיהה עופות דורסים כעוזנייה שהכיר אך ורק מגני חיות באירופה, נשר אפריקני ופרס.
ד"ר מנדלסון הציע לשמעון פרסקי, כאשר צפו בפרס שעף מעליהם, לעברת את שמו לפרס, וכך היה.
אחה"צ הגיעו אל קצהו, מקום מפגשו עם ואדי ג'ירפי.
גם נחל פארן זרם בעקבות ימי הגשם שקדמו למסע, ובאפיקו נראו שלוליות רבות וגבי מים קטנים.
הם חצו את ואדי ג'ירפי הגדול דרומה לעבר מישור רחב, מפתיע בגודלו ובמישוריותו.
סולימאן הוביל ישירות אל באר עדה ללינה.
כשהגיעו לנחל ציחור נתגלתה לפניהם הערבה כשמעברה השני התרוממו הרי אדום המושלגים בפסגותיהם.
סולימאן הוביל בציר נוח דרומית מנחל פארן לכיוון באר מנוחה אך בטרם הגיעו אליה התארגנו ללינת לילה.
לאחר הליכה קצרה הגיעו לבאר מנוחה.
עומק הבאר רק מספר מטרים, אך שפעה מים הראויים לשתייה שאיתם מילאו מחדש את מכליהם.
למרות שמכאן היה נוח מאוד להמשיך במישור הערבתי לאום רשרש, סולימאן הסביר לקבוצה שבערבה עוברים שני סיורי משטרה: מעין יהב דרומה, והשני מאום רשרש על חוף המפרץ צפונה.
שני הפטרולים נפגשים באמצע, שותים תה יחד וחוזרים לבסיסם, והסכנה להיתפס גדולה.
על כן הוחלט להמשיך דרומה בנחל חיון ולרדת לערבה רק בחלקה הדרומי.
את חניון הלילה הקימו בסמוך לבקעת עובדה.
כאשר הגיעו לבקעת עובדה הם נוכחו בעשרות גמלים הגוררים מחרשות תחת פיקוחם של בדואים חמושים.
הם מיהרו לתעד את הפוטנציאל החקלאי של המקום, אך נמנעו מלחצות את הבקעה ולהתעמת עם החמושים.
על כן פנו מזרחה, אל ראש מעלה יתרו (מעל לקיבוץ גרופית).
את הלילה העבירו בחניון הקרוב למעלה יתרו דרכו ירדו למחרת לערבה.
הירידה עברה ללא קושי, ונמשכה כשעה.
לאחר שעתיים נוספות ברכיבה דרומה חנו למנוחה ליד עין יטבתה.
הקבוצה תיעדה נווה מדבר שכלל מאות עצי צאלים ודקלי-בר, שיחים רבים, שרידי מצודה עתיקה ומבנה דל של תחנת המשטרה – חדר קטן בודד, בו יושבים שוטרים רק כשמגיעים במהלך סיוריהם.
למרות המים לא התקיימה שם התיישבות, בגלל יתושים וקדחת.
ההליכה דרומה בערבה המישורית הייתה נוחה ומהירה.
בשעות אחה"צ הגיעו אל מול בקעת תמנע.
תוך כדי ארוחת הצהרים שם כ-20 ק"מ מחוף הים, הגיח טנדר מתוך ענן אבק ועצר לידם.
ברכב ישב קצין בריטי מלווה בנהג בדואי, ושני שומרים בדואים נושאי נשק.
לאחר דין ודברים הודיע להם הקצין שהם נמצאים באזור האסור לכניסת יהודים, וציווה עליהם להגיע למשטרת אום רשרש בליווי שני השומרים הבדואים.
כעבור מספר שעות הגיעו לעין עברונה (כ-10 ק"מ מצפון לחוף המפרץ).
הם התארגנו לכאורה לחניית לילה כשהמלווים הבדואים במרחק מה מהם והבעירו מדורה משלהם, אך החבורה הערימה עליהם, ולאחר שהשאירו את המדורה בוערת, קמו והמשיכו בשקט עם הגמלים דרומה.
בבוקר, בהגיעם לאום רשרש, התייצבו כמצווה בתחנת המשטרה שם.
הם נעצרו, וחפצים שונים שלהם הוחרמו.
השוטרים התייחסו אליהם במתינות, ואפשרו להם לגשת לטבול במי הים, אבל אחד אחד.
לא רחוק מהתחנה עסקו 4 פועלים של מפעל האשלג בתצפיות עבור חיל האוויר הבריטי.
החבורה הצליחה להעביר אליהם ציוד רגיש ומזון לבל יפלו בידי הבריטים.
השוטרים הודיעו להם שעליהם להמתין בתחנה, שהייתה בנויה ממספר מבני בוץ, עד שיגיע אוטובוס מבאר שבע שייקחם לשם למשפט.
את הלילה בילו בתחנת המשטרה.
לכשהגיע האוטובוס, נסעו לכיוון מעלה אילת ודרך ראס א-נקב.
עברו את הגבול הבינלאומי לסיני שבמצרים.
משם החלו בנסיעה במישורים של דרב אל ע'זה, שמונה שעות נסיעה בחסות משטרת המנדט, במדבר צחיח ושומם.
עברו את כונתילה, קסיימה, עוג'ה אל חפיר (ניצנה דהיום).
עם חשכה הגיעו לבאר שבע, ושוב לתחנת משטרה, למעצר.
במהלך המעצר עברו חקירות בנפרד, והם דבקו בסיפור הכיסוי שמדובר בטיול פרטי בהנהגת שמעון פרסקי.
לאחר חצות הסתיימה החקירה ואת הלילה העבירו בכלא.
ימי ראשון ושני 14–15 בינואר
בבוקר, לאחר פגישה של מפקד הכלא עם מוכתר בית אשל, סוכם ששמעון פרס ייסע לתל אביב לגיוס סיוע משפטי ויחזור עד הבוקר.
הוא נסע ישירות לביתו של בן-גוריון בתל אביב, וחזר בבוקר לבאר שבע עם היועמ"ש של ההסתדרות.
סגן מושל המחוז שפט את כל חברי הקבוצה והטיל על כולם קנס כספי בסך 8 לירות ארץ-ישראליות, למעט שמעון פרס והיינריך מנדלסון שנקנסו ב-12 לירות עקב אחריותם הגדולה יותר.
לאחר סוף המסע, החלו עלילותיו להתגלגל בציבור.
תיאור הנגב, על מרחביו ונחליו, על נופיו ואוכלוסייתו, סופר בפני פורומים שונים.
החוויות מהמסע הראשוני התפרסמו בעיתון הנוער העובד "במעלה".
חיים זינגר "הסייר הראשי" דיווח למטה הפלמ"ח.
שמריה גוטמן סיכם זאת ליצחק שדה.
שמעון פרס הוזמן להרצות על "הנגב ועתידו" לחברי מפלגתו, שפרסמו את דבריו בביטאון "המשמרת הצעירה".
שמריה גוטמן, שמעון פרס וקודסי הגיעו לדווח לבן-גוריון.
בן-גוריון הזמין את פולה רעייתו להצטרף ולשמוע, כי היא הייתה איתו בביקורו בעקבה ב-1935. בן-גוריון חקר את הנציגים על אפשרויות ההתיישבות והחקלאות, והתיאורים היו מאוד מבטיחים: מים, גשמים, מפל, עצי אלה אטלנטית גדולים, שרידי טרסות, בדואים זורעים – התמונה שהתקבלה מכל התיאורים הייתה שיש סיכוי להתיישבות בנגב.
כזכור, המסע נערך מיד אחרי גשם כבד, שירד זמן קצר לפני המסע, והשקה את כל הנגב.
קודסי סיפר, שבקרב שבטי הבדואים התגלגל הסיפור ונדד בין אוהלי קידר, על המסע הארוך שעשו היהודים, וסופר בהערצה ובכבוד גדול.
רעיונו של שמריה גוטמן לא התבצע מעולם.
יהודי עיראק הועלו ארצה רק במבצע עזרא ונחמיה ב-1950. התיישבות יהודית בנגב ובערבה לא קמה בעקבות המסע, אלא ביוזמת תנועות ההתיישבות ורק לאחר קום המדינה.
אך ממצאי המסע סייעו כאמור להכנות חטיבת הנגב במבצע עובדה, ומאבקיו של בן-גוריון למען נגב עברי, עד אילת, נבעו לא מעט מהדוח ומהאלבום שהוגשו לו בסיומו של המסע העברי הראשון שחצה את הנגב לכל אורכו.
בשנת 1995, במלאת 50 שנה למסע ה-14, התקיים שיחזור כמעט מלא שלו ביוזמת: ספי הנגבי ממקימי היישוב שחרות ואיש תיירות מדבר בנגב, אשר סיפק את הגמלים למסע השחזור; רמי חרובי, איש מצפה רמון וקיבוץ בארי ויזם תיירותי ובתמיכת המנהלה לפיתוח התיירות בנגב והסוכנות היהודית.
השחזור החל בטקס פתיחה בקיבוץ רביבים במעמד שמעון פרס, ועוד מקצת המשתתפים המקוריים: בר-כוכבא קוטיק, קודסי, והשייח' עודה אבו מועמר.
מסע השחזור הסתיים בטקס חגיגי בסמוך למבנה תחנת המשטרה הבריטית המשוחזר.
מסע האלונקות הוא פסקול מאת להקת ששת לסרט הישראלי "מסע אלונקות".
השירים בפסקול חלקם של להקת ששת מתוך אלבומה, חוץ מהשיר "מסע האלונקות", שנכתב והולחן במיוחד לסרט.
כלל השירים הולחנו ועובדו על ידי שם טוב לוי.
ב-2007 יצאה לאור מהדורה מיוחדת של האלבום של להקת ששת, ולה צורף דיסק הפסקול.
בתקליט המקורי שירים 1–5 היו בצד א', שירים 6–8 היו בצד ב'
מוזיקה ועיבודים: שם טוב לוי
יהודית רביץ: שירה וכלי הקשה
שמוליק ארוך: גיטרה בס, שירה
איקי לוי: תופים וכלי הקשה
שם טוב לוי: חלילים ושירה
טומי פרידמן ולואי להב: טכנאי הקלטה
מסע הבחירות של מאיר אריאל הוא סיבוב הופעות של הזמר מאיר אריאל, שהתקיים במהלך חג סוכות תשמ"ח, 1987. סיבוב ההופעות נמשך שבוע במהלכו הופיע אריאל עם להקת "קאריזמא" ברחבי הארץ, מקריית שמונה בצפון ועד אילת.
חלק מההופעות היו מאולתרות, כשהלהקה הקימה במה מאולתרת והופיעה מול העוברים ושבים במסגרת מופע רחוב.
"מסע הבחירות של מאיר אריאל", תועד גם בסרט באותו השם בבימויו של אידו סלע.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1989.
בשנת 1987 היה מאיר אריאל אמן ותיק ומוערך, אף כי לא זכה להצלחה מסחרית רבה.
שני אלבומיו הראשונים קיבלו ביקורות טובות אך לא זכו להשמעות רבות ברדיו.
לאורך השנים היה אריאל מופיע לבדו עם הגיטרה, מול קהל של כמה עשרות אנשים בלבד.
באוגוסט אותה שנה החל בהקלטת אלבומו השלישי "ירוקות".
יהודה עדר, שהפיק את אלבומו השני של אריאל ("...וגלוי עיניים"), השתתף באלבום כנגן גיטרה, ומיקי שביב כנגן בס.
בתחילת ספטמבר נפטר אביו של אריאל, סשה, ממחלת הסרטן בגיל 80.
בחג סוכות תשמ"ח, אוקטובר 1987, החליט אריאל לצאת לסיבוב הופעות עם להקה ברחבי הארץ.
בכך רצה להופיע עם להקה מול קהלים רחבים יותר מאלה שהופיע מולם בדרך כלל ולהגיע לקהל חדש שטרם נחשף אליו, מתוך תקווה שבכך יפרוץ את מעגל קהל מעריציו הנאמן והמצומצם.
לסיבוב ההופעות קרא "מסע הבחירות של מאיר אריאל", מתוך לעג למערכות הבחירות לכנסת (מסע הבחירות התקיים כשנה לפני בחירות 1988).
כחלק מ"מסע הבחירות" ביצע בהופעות קטע מעבר הומוריסטי בשם "נאום בחירות", בו שיכנע את הצופים לא להצביע עבורו.
למסע ההופעות גויסו הגיטריסט יהודה עדר והבסיסט מיקי שביב, אשר שיתפו פעולה עם אריאל בעבר.
יהודה עדר, שהיה מנהל בית הספר "רימון", גייס למסע את אחד מתלמידיו, המתופף רע מוכיח, שהיה אז בן 16. עדר גייס גם את יואב קוטנר, שכבר היה אז שדרן רדיו מוערך, כנגן כלי הקשה.
הלהקה שהתהוותה נקראה להקת קאריזמא.
שלושה ימים לפני היציאה לדרך פנו עדר ואריאל לאידו סלע ולאיתי לנדסברג להצטרף למסע כדי לתעד אותו.
סלע, במאי צעיר, נבחר לביים את הסרט ולנדסברג הצטרף כמפיק.
מיכה ליבנה הצטרף למסע כצלם.
הוצאות המסע הסתכמו בכ-21 אלף דולר, אשר מומנו באמצעות הלוואה שלקחה משפחת אריאל.
עדר, שביב וקוטנר הופיעו בהתנדבות, ועדר הביא עימו ציוד הגברה מבית הספר "רימון".
לצורך המסע נשכרו שלושה מיניוואנים.
סיבוב ההופעות התחיל בהופעה בקרית שמונה, וממנה התקדם המסע דרומה.
אריאל תכנן לקיים מספר רב של הופעות, כשלוש ביום, אולם בסופו של דבר רבות מהן לא יצאו אל הפועל.
חלק מההופעות התרחשו במרכזים מסחריים, כשחברי הלהקה סוחבים בעצמם את הציוד ומקימים במה מאולתרת, עליה הופיע אריאל במעיין "מופע רחוב".
במקרים אחרים תואמו ההופעות מראש.
בהופעות ביצע אריאל שירים משני אלבומיו שכבר יצאו ומספר שירים חדשים שהיו עתידים לצאת באלבומו הבא "ירוקות".
כמו כן, אפשר לנגנים לבצע שירים, למשל "מהפכה" של יואב קוטנר ו"אמא של ניקי" של מיקי שביב.
במהלך הסיבוב הופיעה הלהקה בטבריה, עכו, קיבוץ משמרות (בו גדל אריאל ואותו עזב שנתיים קודם), ירוחם, קיבוץ סמר, וכן בפני חיילים בבסיס צבאי בשומרון ובמקומות נוספים.
סיבוב ההופעות הסתיים ב-17 באוקטובר 1987.
עם סיום מסע ההופעות חזר אריאל להקלטות אלבומו "ירוקות", אותו הפיקה אלונה טוראל.
האלבום יצא מספר חודשים מאוחר יותר, בחודש מרץ 1988. זמן קצר אחר כך יצא אריאל לסיבוב הופעות אותו הפיקו מיכאל תפוח ואתי אנטה.
להקת קאריזמא, ללא יואב קוטנר, נבחרה ללוות את אריאל גם בסיבוב זה, כשאל ההרכב הצטרף אדם מדר שניגן בכינור, חצוצרה וקלידים.
סיבוב הופעות התקיים באולמות ברחבי הארץ אולם לא נחל הצלחה מרובה והופסק לאחר כ-20 הופעות.
בשנת 1989 יצא הסרט המתעד את מסע ההופעות.
בסרט, שאורכו 70 דקות, נראים קטעים מההופעות השונות שקיימו אריאל והלהקה, וכן תיעוד של הווי הלהקה בזמן הנסיעות.
לסרט נודעה חשיבות בקרב חובבי מאיר אריאל והוא מהווה תיעוד מצולם נדיר יחסית של אריאל.
בשנת 2003 יצא הסרט גם על גבי DVD, ומאז הוקרן מספר פעמים בפסטיבלי סרטים.
במאי 1996, במסגרת הופעה של אריאל עם להקת "זרעי קיץ" שנערכה בהארד רוק קפה בתל אביב, התקיים איחוד של להקת קאריזמא.
ארבעת חברי ההרכב המקורי (עדר, שביב, מוכיח וקוטנר) יחד עם אדם מדר ומשה לוי, התארחו בהופעה למספר שירים.
ההופעה צולמה והוקלטה, וחלקה של להקת קאריזמא תועד באלבום ההופעה "דלתות נפתחות מעצמן" שיצא ב-1998. ההופעה המלאה יצאה לאור ב-DVD "דרך דמעה שקופה" בשנת 2003, לאחר מותו של אריאל.
ל-DVD צורפו גם מספר קטעי וידאו ממסע הבחירות המקורי בשנת 1987.
מסע ההצלה במזחלות הכלבים באלסקה היה מבצע העברה של תרופה לדיפתריה באמצעות מסע שליחים של מזחלות כלבים לאורכה של טריטוריית אלסקה של עשרים נהגי מזחלות וכ-150 כלבי מזחלות לאורך 674 מילים (1,085 ק"מ) במשך 5 ימים וחצי ב-1925, ובכך הצילו את העיירה הקטנה נום ואת הקהילות סביבה מלפתח מגפת דיפתריה.
הן נהגי המזחלות והן הכלבים שהשתתפו במבצע הונצחו כגיבורים במדיום החדש אז, הרדיו, וזכו לכותרות בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית.
פרסום המסע סייע לדרבן את המערכה למען ההתחסנות בארצות הברית שצמצמה באופן דרמטי את האיום של המחלה.
נום שבאלסקה שוכנת כשתי מעלות מדרום לחוג הארקטי.
בעוד שגודל אוכלוסייתה ירד משיא של 20,000 תושבים במהלך הבהלה לזהב בתחילת המאה ה-20, היא עדיין הייתה ב-1925 העיירה הגדולה ביותר בצפון אלסקה עם אוכלוסייה של 455 ילידים ו-975 מתיישבים ממוצא אירופאי.
מחודש נובמבר ועד חודש יולי הנמל של החוף הדרומי של חצי האי סיוארד שלחוף ים ברינג היה חסום בקרח ובלתי נגיש לספינות.
הקשר היחידי לשאר חלקי העולם במהלך חודשים אלו היה נתיב אידיטרוד , שהתמשך לאורך 938 מילים (1,510 ק"מ) מנמל סיוארד שבדרום, חצה כמה רכסי הרים ואת רובה של אלסקה הפנימית ועד לעיירה נום.
באלסקה ובאזורים תת-ארקטים אחרים, הדרך העיקרית לקבלת דואר וצרכי אספקה חיוניים ב-1925 הייתה מזחלות כלבים.
עשור לאחר מכן נעשו המטוסים אמצעי מרכזי לתעבורה במהלך חודשי החורף.
בחורף 1924–1925, היה קרטיס וולש הרופא היחידי בנום.
הוא וארבע אחיות עבדו בבית החולים מיינרד קולומבוס הקטן ושירתו את תושבי העיירה וסביבותיה.
לאחר שמצא שפג תוקפו של כל מלאי התרופה נגד דיפתריה של בית החולים, הורה וולש לחדשו.
על אף זאת, משלוח התרופה לא הגיע לפני סגירתו של הנמל עקב חסימתו בקרח.
עד האביב הבא לא הייתה אפשרות לקבל משלוח נוסף.
בדצמבר 1924, ימים ספורים לאחר שהספינה האחרונה הפליגה מהנמל, טיפל וולש בכמה ילדים שאצלם הוא אבחן לראשונה דלקת גרון או דלקת שקדים.
בתחילה הוא שלל אפשרות של דיפתריה.
בשל אופייה המדבק של המחלה, ציפה וולש למצוא יותר תסמינים בקרב בני המשפחה של הילדים או אצל תושבים נוספים בעיירה, ולא כמה מקרים בודדים.
בשבועות הקרובים, לאחר שמספר המקרים גדל וילד בן ארבע נפטר - שלא הייתה ביכולתו של וולש לבצע בו נתיחה שלאחר המוות - הוא החל להיות מודאג יותר ויותר בנוגע לאפשרות של דיפתריה.
באמצע חודש ינואר, איבחן וולש באופן רשמי את המקרה הראשון של דיפתריה אצל ילד בן שלוש שנפטר שבועיים בלבד לאחר שחלה לראשונה.
ביום המחרת, כאשר התגלו אצל ילדה בת שבע אותם תסמינים של דיפתריה, ניסה וולש להזריק לה מהתרופות שפג תוקפן כדי לבדוק אם עדיין תהיה להן השפעה, אך הילדה נפטרה כמה שעות לאחר מכן.
מתוך הבנה שהמגפה ממשמשת ובאה, פנה וולש לראש עיריית נום, ג'ורג' מיינרד כבר באותו ערב כדי לכנס ישיבת חירום של מועצת העיר.
המועצה הכריזה מיד על הטלת הסגר.
ביום המחרת, 22 בינואר, שלח וולש מסרים באלחוט לכל הערים המרכזיות באלסקה כדי להזהיר אותם מפני הסכנה לבריאות הציבור.
הוא גם ביקש סיוע משירות בריאות הציבור בוושינגטון די.
על אף ההסגר, אובחנו עד לסוף ינואר 20 מקרים מאומתים של דיפתריה ולפחות 50 נוספים בסיכון.
ללא התרופה, היה צפוי שבקרב האוכלוסייה באזור הסובב את העיר של כ-10,000 תושבים, שיעור התמותה עלול יהיה להגיע לכמעט 100 אחוזים.
מגפת השפעת הספרדית הכתה באזור ב-1918 וגרמה לשיעור תמותה של כ-50 אחוזים בקרב אוכלוסיית הילדים של נום ושל 8 אחוזים בקרב כלל אוכלוסיית הילדים של אלסקה.
יותר מ-1,000 איש נפטרו בצפון-מערב אלסקה, וכ-2,000 בכל רחבי הטריטוריה.
רובם של הנפטרים היו מקרב אוכלוסיית הילידים של אלסקה שלהם לא הייתה חיסוניות לשתי המחלות.
בישיבה של מועצת הבריאות שהתקיימה ב-24 בינואר, הציע מארק סאמרס, המפקח הראשי של שדות הזהב המאוחדים של האמון (Hammon Consolidated Gold Fields) על עריכת מסע של מזחלות כלבים תוך שימוש בכמה צוותים.
מסע אחד יצא מהעיר נננה שהייתה הנקודה הקרובה ביותר לנום שאליו הגיעה מסילת הרכבת של אלסקה , והמסע השני יצא מנום עצמה כדי שהשניים יפגשו בערך באמצע הדרך בעיירה נולטו .
באופן רגיל ארך המסע מנולטו לנום 30 יום.
וולש העריך שהתרופה תחזיק שישה ימים בלבד בתנאים הקשים של המסע.
אחד מעובדיו של סאמרס, נהג המזחלות הנורווגי לאונרד ספלה, נבחר לנהל את המסע הלוך ושוב באורך 630 מילים (1,014 ק"מ) מנום לנולטו ובחזרה.
כבר קודם לכן הוא ערך את המסע הזה בזמן שיא של ארבעה ימים, ניצח במרוץ אלסקה (All Alaska Sweepstakes) שלוש פעמים, ונודע בשל יכולתו האתלטית ויחסי הקרבה שלו עם כלבי ההאסקי הסיבירים שלו.
הכלב המוביל שלו, בן ה-12, נודע גם הוא בכושר מנהיגותו, באינטליגנציה שלו וביכולותיו לחוש בסכנה.
מיינרד הציע להטיס את התרופה באמצעות מטוס.
ב-1925 הייתה התעופה עוד בראשית דרכה, ומזג האוויר החורפי הקשה של אלסקה הפך את המטוסים לאמצעי שלא ניתן היה להסתמך עליו.
כמה טיסות ניסוי התקיימו בשנה הקודמת בין פיירבנקס לבין מק'גראת' כדי לבדוק כמה ניתן להסתמך על מטוס בתנאי החורף הקשים.
טיסת הניסוי הארוכה ביותר הייתה באורך של 260 מילים (420 ק"מ), פחות מהמרחק הנדרש להגיע מנננה לנום.
יותר מכך, המטוסים היחידים שפעלו באלסקה ב-1925 היו שלושה מטוסים דו-כנפיים מיושנים, שבמהלך החורף פורקו.
בנוסף, תא הטייס הפתוח שלהם והמנועים שלהם שקוררו במים הפכו אותם לבלתי מתאימים למסע.
אף על פי שהאפשרות של טיסה הייתה אמורה להיות מהירה יותר, ההצעה לשלוח את התרופות בטיסה נדחתה על ידי מועצת הבריאות.
תחת זאת הם החליטו פה אחד על ביצוע המסע במזחלות כלבים.
ההחלטה הובאה לידיעתו של ספלה עוד באותו ערב והוא החל מיד בהכנות למסע.
שירות בריאות הציבור של ארצות הברית איתר מלאי של 1.1 מיליון יחידות תרופה בבתי חולים בחוף המערבי שניתן היה להעביר אותם לסיאטל ומשם לשלוח אותם לאלסקה.
הספינה הבאה שתצא צפונה לא הייתה אמורה להגיע לסיאטל עד 31 בינואר, ומשם המסע לסיוארד היה אמור להמשך שישה עד שבעה ימים.
בכל אופן, ב-26 בינואר אותרו 300,000 יחידות תרופה שנשכחו בבית החולים באנקורג'.
המשלוח נארז בבקבוקוני זכוכית, שנעטפו בשמיכות מרופדות, שהוכנסו לגליל מתכת שמשקלו הכולל היה 9 ק"ג.
בהוראתו של מושל הטריטוריה, סקוט בון, התרופות נשלחו מידית לנננה והגיעו לשם ביום המחרת.
אף על פי שמשלוח זה לא היה מספיק כדי לחסל את המגפה, 300,000 היחידות הללו יכלו להאט את התפשטותה עד להגעתו של משלוח גדול יותר.
רמת הקור בפנים אלסקה הייתה אז בשיא של עשרים שנה בשל מערכת של לחץ אוויר גבוה שהגיעה מהאזור הארקטי.
בפיירבנקס הטמפרטורות הגיעו ל-46 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
מהירות הרוחות הגיעה ל-40 קמ"ש, וכל אלו גרמו לשלג לכסות את דרום-מערב אלסקה ("ידית המחבת") בשכבה בעובי של עד שלושה מטרים.
המסע בים היה מסוכן ובכל רחבי פנים הארץ הושבתו כל אמצעי התחבורה.
יותר מכך, שעות האור המוגבלות צמצמו את משך הזמן האפשרי לטיסה.
אורכו הכולל של נתיב הדואר בין נננה לבין נום היה 674 מילים (1,085 ק"מ).
הוא חצה את פנים אלסקה השומם, עבר לאורכו של נהר טננה לאורך 137 מילים (220 ק"מ) עד לכפר טננה הניצב על מפגש הנהר טננה עם נהר יוקון, ולאחר מכן המשיך לאורך היוקון 230 מילים (370 ק"מ) עד לקלטג.
משם עבר הנתיב 90 מילים (137 ק"מ) מערבה דרך מעבר קלטג עד ליישוב יונלקליט שעל חוף מצר נורטון.
משם המשיך הנתיב 208 מילים (335 ק"מ) צפון-מערבה סביב לחוף הדרומי של חצי האי סיוארד ללא ההגנה מפני סערות וסופות שלגים, כולל 42 מילים (68 ק"מ) שמשתרעים על משטחי הקרח של ים ברינג.
וולצר יצר קשר עם טום פרסון, נציג של החברה המסחרית הצפונית, שהחזיקה בחוזה העברת הדואר בין פיירבנקס לבין יונלקליט.
באמצעות שיחות טלפון ומברקים קיבלו נהגי המזחלות הוראות להתייצב בתחנות הדרך שלהם.
נושאי הדואר זכו להערצה בטריטוריה, והם היו נהגי המזחלות הטובים ביותר באלסקה.
רובם של נהגי המזחלות בפנים אלסקה היו אתבסקים, צאצאים ישירים של נהגי המזחלות המקוריים.
נהג המזחלת הראשון במסע היה "ביל הפרא" שאנון, שקיבל לידיו את מארז התרופות בתחנת הרכבת של נננה ב-27 בינואר בשעה 9 בערב.
על אף הטמפרטורות שהגיעו ל-46 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, עזב שאנון מיד את התחנה עם תשעה מכלביו בהובלתו של הכלב בלאקי.
הטמפרטורות המשיכו לרדת, והצוות נאלץ להיכנס למי הנהר הקרים בשל הריסתו של הנתיב על ידי סוסים.
אף על פי שהוא התנהל בריצה קלה לצד המזחלת כדי להתחמם, פיתח שאנון היפותרמיה.
הוא הגיע למינטו בשעה 3 לפנות בוקר של 28 בינואר, כשחלקים מפניו היו שחורים מכוויית קור.
הטמפרטורות הגיעו אז ל-52 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
לאחר שהוא חימם את מארז התרופות באמצעות אש ונח במשך ארבע שעות, השאיר שאנון במקום שלושה כלבים והמשיך עם האחרים.
שלושה מהכלבים שנשארו במקום מתו זמן קצר לאחר ששאנון שב אליהם.
ממינטו המשיך שאנון בדרכו לטולובנה.
נהג המזחלת הבא היה דן גרין, שהמשיך מטולובנה למנלי הוט ספרינגס.
הטמפרטורות התחממו ל-30 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (34 מעלות צלזיוס מתחת לאפס), אך מהירות הרוח הייתה 32 קמ"ש.
ממנלי הוט ספרינגס המשיך עד ללייק פיש נהג המזחלות ג'וני פולגר.
את חלקו במסע הוא עשה בלילה בזמן סביר.
פולגר, שהיה יליד אתבסקי, מסר את התרופות לסאם ג'וזף בפיש לייק קאבין.
ג'וזף, בן שבט הטננה, בן 35, עם צוות של 7 כלבי אלסקן מלמוט, תיעד טמפרטורה של 38 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ועשה את הדרך מלייק פיש לטננה בשעתיים ו-45 דקות, שם הוא חבר למשפחתו ולטיטוס ניקולאי בבוקרו של 29 בינואר.
טיטוס ניקולאי, יליד אתבסקי, יצא מטננה בדרכו לקלנדס, מרחק של 34 מילים (55 ק"מ), שם פגש את דייב קורנינג.
קורנינג המשיך עם מזחלתו מקלנדס לבקתת תשעת המילים, מרחק של 24 מילים (39 ק"מ), שם הוא חבר לאדגר קלנד, נהג מזחלות של שירות הדואר של ארצות הברית, שפגש בקוקרינס, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ), בהארי פיטקה, תושב המקום.
פיטקה עשה את הדרך מקוקרינס לרובי, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ) נוספים, עם צוות של שבעה כלבים בנתיב שמצבו היה טוב.
את מסעו הוא עשה לאחר רדת החשיכה וחבר לביל מק'קרי ברובי.
מק'קרי המשיך במסע עד לויסקי קריק, מרחק של 28 מילים (45 ק"מ), לשם הוא הגיע בערך בשעה 10 בלילה עם צוות הכלבים שלו שמנהיגו היה הכלב פרינס.
הטמפרטורות הגיעו ל-40 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (40 מעלות צלזיוס מתחת לאפס).
בויסקי קריק פגש מק'קרי באדגר נולנר בן ה-21, שהמשיך בדרך למקום מגוריו גלנה, מרחק של 24 מילים (39 ק"מ) עם שבעת כלביו כשהכלב המוביל היה דיקסי בן ה-8.
לפנות בוקר ב-30 בינואר חבר אדגר נולנלר לאחיו ג'ורג', שהמשיך בדרך להר בישופ.
ככל הנראה הוא המשיך עם צוות הכלבים של אחיו ועשה מרחק של 18 מילים (29 ק"מ).
מהר בישופ המשיך במסע צ'ארלי אוונס עד לנולאטו, מרחק של 30 מילים (48 ק"מ).
אוונס, אתבסקי למחצה בן 21, עזב את הר בישופ בשעה 5 בבוקר.
הטמפרטורות הגיעו ל-64 מעלות פרנהייט מתחת לאפס (53 מעלות צלזיוס מתחת לאפס), והוא הגיע לנולאטו בשעה 10 בבוקר לאחר שעשה את הדרך עם תשעת כלביו.