tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות מחאות עזות מצד מפלגת הירוקים הווינאית, הרשויות אישרו לאחר מכן את "הבנייה השגויה".
כ-120 חברות ממגוון תעשיות שוכרות משרדים במגדל המילניום, בהן תאגידים בינלאומיים כזירוקס, הפועלת ממנו במזרח אירופה.
ב-25 ביולי 2003, מכר שטומפף את מגדל המילניום ואת מילניום סיטי הנלווה אליו לחברת ההנפקה MPC Capital שבסיסה בהמבורג.
מחיר הרכישה היה 360 מיליון אירו, כמעט פי 15 מההכנסות השנתיות של מילניום סיטי בסך 24.5 מיליון אירו (2002), אשר בנוסף למשרדים במגדל, כוללת מרכז קניות, בנייני מגורים ובית הקולנוע הגדול ביותר באוסטריה.
בהתחשב בעלויות של 145 מיליון אירו, הרווח היה 215 מיליון אירו.
בשנת 2017, רכשה Art-Invest Real Estate את הנכס ,וביצעה את ההשקעה הראשונה שלה באוסטריה.
מִגְדַּל הָעֵמֶק היא עיר במחוז הצפון בישראל.
העיר שוכנת על שלוחה דרומית-מערבית של הרי נצרת, כ-4 קילומטרים דרומית-מערבית לנצרת.
בחודשיו הראשונים נקרא היישוב מוג'דל כשם הכפר הערבי שעל אדמותיו הוקם.
ראש מועצת האזור הציע לקרוא למקום "מגדל חיים" על שם נשיא המדינה שנפטר, חיים ויצמן, אולם הבקשה נדחתה כי כבר היו מקומות שנקראו על שמו.
ועדת השמות הממשלתית בחרה את השם "מגדל העמק" כהצעת נשיא המדינה אז יצחק בן-צבי.
שם העיר הוא חיבור של השם הערבי אל-מוג'ידל עם 'העמק' – הוא עמק יזרעאל.
השם מגדל גם מרמז למיקומו הטופוגרפי על גבעה נישאה.
מגדל העמק נוסדה בשנת 1953 בשטח הכפר הערבי הנטוש אל-מוג'ידל, שתושביו ברחו לנצרת בעת שנכבש בזמן מלחמת השחרור.
הכפר הוכרז כנכסי נפקדים ועבר לחזקת רשות הפיתוח.
חלק מתושבי הכפר היו נוצרים קתולים ובעת שהוקם ביקש נציג הכס הקדוש שיותר להם לחזור לכפר, אך הוא נענה בסרוב.
היישוב הוקם במסגרת מדיניות הממשלה לפיזור האוכלוסייה ויהוד הגליל.
ראשוני התושבים היו עולים מהמעברות שמרון ורמת ישי וכן יוצאי מנצ'וריה, חרבין, מגדן וטיינג'ין.
מאוחר יותר הפכה מגדל העמק לעיירת פיתוח והוכרזה כעיר בשנת 1988.
בליל 6 באוקטובר, היום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, נחתו שני טילי פרוג במגדל העמק, אחד שנפל על גן ילדים והרס אותו והשני שנפל על בניין וגרם לו נזק.
מהפיצוצים נפצעו כ-20 איש, ונפגעו ברמות שונות 764 דירות.
בעקבות גל העלייה של שנות ה-90 צמחה מגדל העמק והתווספו לה שכונות רבות בחלקה הצפוני.
באותה עת הועתק קטע כביש 75 (טבעון-נצרת), שעבר בתוך היישוב, צפונה כדי להסיט את התנועה הבינעירונית אל מחוץ לעיר.
בשנת 1993, בתקופת ממשלת רבין השנייה, הוכרזה מגדל העמק אזור עדיפות לאומית ועקב כך זכתה לסיוע, מענקים, הטבות מס ותמריצים שונים, כדי למשוך אליה תושבים ויזמים.
מעמד אזור העדיפות הלאומית של מגדל העמק חודש אחר כך מספר פעמים.
בינואר 2012 ועדת גבולות שהקים משרד הפנים בראשות פרופסור ערן רזין, בעקבות סכסוך גבולות בין המועצה האזורית עמק יזרעאל, עיריית מגדל העמק וכפר יפיע, החלטה שכ־1,100 דונם יעברו משטחי קיבוץ כפר החורש שבמועצה האזורית עמק יזרעאל לשטחה המוניציפלי של מגדל העמק.
זאת לטובת הקמת שכונת ענק בת 4,500 יחידות דיור.
במקביל באותה עת הוחל בתכנון תוכנית מתאר חדשה לעיר שתכפיל את מספר התושבים מכ-25,000 ל-50,000.
בדצמבר 2016 אושרה תוכנית להקמת שכונה חדשה בעיר, המשתרעת על שטח של כ-1,400 דונם, שתכלול כ-4,500 יח"ד.
השכונה החדשה, שכונת "שריד" ממוקמת מדרום מערב לשכונת "מצפה העמק", חלק מהשכונה הוקם במסגרת תוכנית "מחיר למשתכן".
בנובמבר 2017 נחתם הסכם גג לבניית כ-6,000 יחידות בעיר.
ביוני 2018 הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז הצפון אישרה להפקדה את התכנית להקמת השכונה החדשה, על השטחים שסופחו לעיר מצפון מערב.
בפברואר 2019 החלה הקמת השכונה בשם "קריית בגין".
בשנת 2022 שכונת נוף העמק בגדה במגדל בכך שעזבה את העיר והפכה להיות ישוב כידוע היום היא מתחננת לעבור לגליל ולכנרת.
כרגע יש תחנון שנוף העמק יגיעו עד לפרץ סנטר ( מגדל העמק תקבל פחות כסף.
מגדל העמק תחזור להיות ישוב)
ברחוב הזית במרכז העיר הוקם במחצית השנייה של שנות ה־50' "בגד-עור" על ידי משפחת פילופ.
המפעל ייצר מעילי עור, בעיקר לייצוא, וזכה להצלחה מסחרית גדולה.
באמצע שנות ה־60' כבר העסיק מאות מתושבי העיר.
עקב ירידה בביקוש וייצור זול מחו"ל נסגר המפעל בתחילת שנות ה-90.
אזור התעשייה הצפוני רמת גבריאל מיועד בעיקר לתעשיית היי טק.
אזור התעשייה הדרומי מעלה מיכאל – מיועד לתעשייה זעירה ולשירותים נלווים ומועסקים בו כ-1,500 עובדים.
פארק תעשיות שגיא 2000 – אזור חדש דרומית לצומת כפר ברוך על כביש 73. אזור זה משותף לעיריית מגדל העמק ולמועצה האזורית עמק יזרעאל.
מפעלי תעשייה בולטים בעיר הם סנפרוסט, נילית, מפעלי חמצן וארגון, KLA, האמה וטאואר סמיקונדקטור (במקור מפעל של נשיונל סמיקונדקטור.
במרכז העיר ממוקם במסוף מגדל העמק ממנו יוצאים קווי אוטובוס עירוניים ובינעירוניים.
ב-29 באוגוסט 2016 נחנכה תחנת הרכבת מגדל העמק – כפר ברוך על מסילת העמק מחיפה לבית שאן, והשירות לציבור החל בה ב-16 באוקטובר 2016.
בעיר ישנם 22 גני ילדים ממלכתיים, ארבעה גנים ממלכתיים-דתיים, ו-21 גנים עצמאיים.
החינוך היסודי בה כולל ארבעה בתי ספר יסודיים ממלכתיים, בית ספר ממלכתי דתי אחד, בית ספר אחד לחינוך מיוחד ובתי ספר חרדיים.
בחינוך העל-יסודי יש שתי חטיבות ביניים ובית ספר תיכון המקיף "אורט רוגוזין".
בנוסף להם יש גם ישיבות ובניהם ישיבת חב"ד תומכי תמימים ישיבת נחלת ישראל וכוללים.
בנוסף הוקמה בעיר גם אולפנת תפארת, אולפנה לבנות של מוסדות נחלת ישראל.
הרשות זכתה פעמיים בפרס החינוך הארצי בשנת 2009 ובשנת 2021.
בעשורים האחרונים חווה העיר גלי הגירה שלילית, אשר התבטאו בכך שמספר התושבים מאז שנת 1995 עלה בשיעור זניח בלבד, בעוד כמויות התושבים בעיירות פריפריאליות אחרות באזור הצפון זינקו.
רבים תולים את עזיבת התושבים במיוחד בדור הצעירים והמשכילים לאור בעיות קשות ביותר בתחומים כגון מחסור בהזדמנויות תעסוקה מגוונות, היעדר מרכזי מסחר, תרבות ופנאי בסופי שבוע, בעיות אשר באוקטובר 2018 הכיר בחלקן בפומבי ראש העירייה דאז אלי ברדה.
בשנת 2024 החלה עיריית מגדל העמק בהרחבת העיר באזור המערבי, כאשר רשת ביג הודיעה על הקמת מרכז מסחרי חדש אזור החדש בעיר.
בעיר קיימים מתנ"ס, היכל תיאטרון ומרכז מוזיקה ומחול.
פעילויות תרבות נערכות גם בבית "יד לבנים" שנפתח בשנת 2000. במגדל העמק פועלות להקת מחול, חבורת זמר מבני היישוב וחוג לריקודים סלוניים שזכה מספר פעמים באליפות הארץ.
בצפון העיר שוכן הפארק העירוני רבין.
הפארק משתרע על שטח של 35 דונם והוקם על ידי קק"ל והעירייה בשנת 2006.
בדרום-מזרח העיר שוכן יער בלפור המשתרע על שטח של 4,300 דונם.
ובו מצפה על שם אבינועם פרץ ומסלול אופניים מעגלי באורך של 15 קילומטרים מקיף את העיר.
בין שכונת פנינת העמק לשכונת יערת העמק, נמצא פארק עתיקות.
בפארק 15 גתות ששימשו לייצור תירוש וכן מחצבה, קברים מהתקופה הרומית והביזנטית ומערכות קבורה.
בספורט מייצגת את העיר קבוצת כדורסל הפועל נעם בליגה הארצית בכדורסל.
בכדורגל מייצגת את העיר הפועל מגדל העמק בליגה.
בעיר פועל סניף בני עקיבא, קיבוץ מחנכים של תנועת המחנות העולים ומספר מועדוני נוער וילדים, בהם: מועדון הקוביה, בית שוקו, תימורים ומרכז מוזיקה.
1953–1957: נאג'י קוויטי, יושב ראש המועצה הממונה מטעם משרד הפנים.
1957–1959: אברהם זלוסצר (בן שמעון), ממובילי הקמת היישוב מטעם המוסדות המיישבים, ראש הוועד הנבחר הראשון, שימש לאורך שנים רבות סגן ומ"מ ראש המועצה.
1959–1977: צבי אלדרוטי, ראש המועצה הראשון
הסמל כולל את המוטיבים הבאים:
ענף עץ זית – מסמל את עצי הזית הרבים הגדלים באזור.
גלגל שיניים – מסמל את התפתחות התעשייה בעיר וחשיבותה הכלכלית.
שדה חרוש – מסמל את החקלאות בעמק יזרעאל.
בית בצלע ההר – מסמל את אופי הבניה של העיר על צלע ההר.
בעיר מערך מתנדבים גדול, הזוכה להערכה ולפרסים, בהם:
2017 – אות קהילה מתנדבת
מאי 2022 – אות 'עשות משפט ואהבת חסד'
מגדל השטן הוא מונולית – מחדר פלוטוני הנמצא בגבעות השחורות, במחוז קרוק שבמדינת ויומינג שבארצות הברית.
גובהו 1,558 מטר מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 386 מטר מעל סביבתו.
ב-24 בספטמבר 1906 הכריז נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על המונולית כמונומנט לאומי ששטחו 5.45 קמ"ר.
המונומנט מגן על חיות בר רבות, כמו אייל פרדי לבן-זנב, נובחנית ועיטם לבן-ראש.
נכון לשנת 2017 כ־400,000 מבקרים טיילו במהלך השנה במקום, כשרוב המבקרים מגיעים בין סוף מאי לתחילת ספטמבר.
המונולית מוכר בעיקר מסרטו של סטיבן ספילברג משנת 1977 "מפגשים מהסוג השלישי", שסצנות רבות שלו צולמו בתצורה הגאוגרפית.
כהומאז' לסרטו של ספילברג, צולם גם הסרט "פול" במגדל השטן.
גאולוגים חוקרים את היווצרות המונולית מאז סוף המאה ה-19, ועל אף שישנה הסכמה על רוב התהליך, תיאוריות שונות הוצעו לפרטים מסוימים.
הנוף המקיף את מגדל השטן מורכב בעיקר מסלעי משקע.
הסלעים העתיקים ביותר שניתן לראות שם נוצרו בים רדוד בתקופת הטריאס (לפני 225-195 מיליון שנים).
הם מורכבים מאבן חול אדומה כהה וטין אדום-סגול, המשולבים עם פצלים, וניתן לראותם לאורך נהר בל פורש.
צבעם האדום של הסלעים נוצר כתוצאה מחימצון של מינרלים עשירים בברזל.
שכבה זו ידועה בשם Spearfish Formation, ומעליה יש פס דק של גבס לבן הנקרא Gypsum Springs Formation מתקופת היורה (לפני 195-136 מיליון שנים).
מעל שכבה זו נמצאת שכבה המכונה Sundance Formation, המתוארכת אף היא לתקופת היורה, ומורכבת מאבן חול צהובה ופצלים בצבע אפור-ירוק ולעיתים גם שכבות דקות של טין אדום.
לפני 50-60 מיליון שנים התרוממו שכבות המשקעים הללו ויצרו את הרי הרוקי והגבעות השחורות כתוצאה מלחצים טקטוניים במערב אמריקה הצפונית.
זמן קצר לאחר מכן עלתה מאגמה לכיוון פני השטח וחדרה לתוך שכבות סלעי המשקע הללו.
מכאן והלאה ישנן תיאוריות שונות לתהליך שבו המאגמה התקררה ויצרה את מגדל השטן או להשפעות של התהליכים הגאולוגיים סביבה.
תיאוריות שונות להיווצרות מגדל השטן
בסוף המאה ה-19 חקרו את מגדל השטן הגאולוגים קרפנתר (Carpenter) וראסל (Russell), והגיעו למסקנה שהמגדל נוצר על ידי חדירה של חומר מגמטי (מחדר פלוטוני).
בשנת 1907 קבעו המדענים דרטון (Darton) ואוהרה (O'Hara) שמגדל השטן הוא מה שנשאר מלקולית - מסה גדולה בצורת פטריה של סלע פלוטוני החודרת בין שכבות סלעי משקע ואינה מגיעה לפני השטח אך יוצרת עליהם בליטה ניכרת - לאחר תהליך סחיפה.
רעיון זה היה פופולרי מאוד בתחילת המאה ה-20, כאשר בוצעו מחקרים רבים על מספר לקוליתים בדרום-מערב ארצות הברית.
רעיונות אחרים הציעו שמגדל השטן הוא פקק געשי או שהוא צוואר של הר געש כבוי.
העדר הראיות לפעילות געשית - אפר געשי, זרמי לבה או שברי געש - בכל האזור, מוסבר בכך שהחומר פשוט נסחף עם הזמן.
בשנת 2015 השוו הגאולוג פרוקופ זאוואדה (Prokop Závada) ועמיתיו את מגדל השטן לתצורה דומה בצ'כיה והציעו שמדובר בסוג של צינור געשי (מאר-דיאטרם) הנוצר כאשר מאגמה פוגשת מי תהום מתחת לפני השטח של כדור הארץ והאדים הנוצרים מהחימום הקיצוני יוצרים פיצוץ וכתוצאה ממנו מכתש.
המכתש מתמלא בלבה, וברבות הזמן התצורה עוברת סחיפה.
ההסבר הפשוט ביותר הוא שמגדל השטן הוא סדן - מחדר פלוטוני שנוצר על ידי מאגמה שהתקררה מתחת לפני האדמה ונחשפה לאחר מכן על ידי סחיפה.
הסחיפה היא התהליך האחראי לתצורה הנוכחית של מגדל השטן המשותף לכל התיאוריות, אך היא גם זו שמעלימה את הראיות הדרושות לקביעה איזו תיאוריה היא הנכונה.
החומר הגעשי ממנו עשוי המגדל הוא פונוליט פורפירי, סלע געשי נדיר בצבע אפור-כהה עד אפור-ירוק עם גבישים בולטים של פצלת השדה הלבנה.
מכיוון שמאגמה חמה ונוזלית צפופה פחות ותופסת נפח רב יותר מאשר סלע קר וקשה, תהליך ההתקררות גורם להתכווצות והיסדקות.
כך התקררה הלבה לכדי עמודים משושים ברובם (ולפעמים בעלי 4, 5 או 7 צלעות) המופרדים על ידי סדקים אנכיים.
מגדל השעון ביפו הוא מגדל שעון שהוקם בשנת 1903, הוא אחד משישה מגדלי שעון שנבנו בארץ ישראל לציון 25 שנים לכהונתו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ואחד ממעל מאה שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה.
המגדל נבנה בעזרת תרומתם של תושבי העיר, ערבים ויהודים, ובראשם יוסף ביי מויאל.
המגדל בנוי מאבן כורכר, וצורתו מזכירה במעט מגדל פעמונים אירופי.
בראש המגדל כיסוי נחושת, שבו שני שעונים ופעמון המצלצל אחת לחצי שעה.
על שם המגדל נקראת הכיכר בה נמצא כיכר השעון.
הסולטן עבדול חמיד השני הפך לשליט האימפריה העות'מאנית ב-31 באוגוסט 1876. ב-1900 צו מלכותי הורה למושלי המחוזות לבנות מגדלי שעון, כדי לחגוג את יום השנה ה-25 לעלייתו לכס המלוכה.
מגדלי השעון נבנו במרכזי ערים חשובות ברחבי האימפריה, ייצגו את סמכות השלטון המרכזי ואמצעי ליישום זמן אחיד וברור על ידי השלטון העות'מאני.
אבן הפינה הראשונה הונחה ב-1 בספטמבר 1900, במעמדם של הקאימם (השליט המחוזי העות'מאני), פקידי הממשלה ונציגי הדתות.
בשנת 1901 הושלמה הקומה השנייה והחלה בניית הקומה השלישית.
ב-1903 הסתיימה הבנייה, ובמגדל הותקנו שני השעונים.
בקומה השנייה נחקקה הטורה, חותמו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
מתכנן המגדל היה מהנדס אוסטרי ששילב בו עיצוב אירופי ומזרחי.
את עיקר המימון להקמת המגדל סיפק יוסף בק מויאל (שביתו היה ברחוב החלפנים הסמוך), יחד עם הסוחרים הנוצרים נג'יב בוסטרוס ואסכנדר עוואד (שהרחובות הסמוכים נקראו על שמם - לימים רחוב רזיאל).
הקמת המגדל סימנה שינוי תרבותי בעיר, שכן עד אז הפעמונים היחידים שצלצלו היו בראשי צריחי הכנסיות והמסגדים, והקמת מגדל השעון ה"אזרחי" סימלה את השינוי התרבותי לכיוון של חברה אזרחית.
כיכר השעון הפכה למקום מרכזי לאחר הריסת חומות העיר במאה ה-19, ובסביבותיה הוקמו: השוק היווני, בית הסראייה, תחנת המשטרה ("הקישלה") ומרכז מסחרי, וכן "תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות" ברחוב בית אשל של ימינו שנמצא בסמוך לכיכר השעון, שממנה יצאו שירותי תחבורה ציבורית לרחבי ארץ ישראל.
השען הראשון שטיפל במנגנון השעון היה נתנאל מרקוביץ', שהיה בעל חנות שעונים ברחוב אסקנדר עוואד (לימים "רחוב רזיאל" הסמוך).
בעת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים בזמן מלחמת העולם הראשונה, קיבל נתנאל מרקוביץ' אישור מיוחד מהמושל הטורקי להישאר בעיר כדי לכוון ולטפל בשעון.
ביומנו של מוריץ שינברג, יזם נדל"ן, שען וצורף יהודי מיפו, מובא הרקע להחלטה על בניית מגדל השעון, תוך ציון תאריך וסיבה שונה:
באפריל 1950 דווח כי יש במגדל סדקים והוא נמצא בסכנת קריסה, וײתכן שהסדקים התהוו בעקבות פיצוץ של בית הסראייה הסמוך בידי הלח"י.
ביולי אושר על ידי עיריית תל אביב תקציב לשיפוץ המגדל.
אולם השיפוץ החל רק בסוף שנת 1962, במסגרתו הותקנו בו סורגים אמנותיים וחלונות ויטראז', שנוצרו בידי האמן אריה קורן; שנבחר לאחר בחינה של מספר הצעות שהגישו אמנים ואדריכלים לוועדת המשנה לשיפור העיר, בהרכב שכלל את חיים גמזו (יושב ראש הוועדה), הצייר נחום גוטמן והאדריכל אריה אלחנני.
השיפוץ הושלם בינואר 1964. הסורגים שיצר קורן כוללים סצנות של אירועים ואגדות בתולדות יפו, בהן: הדג מקיא את יונה הנביא אל היבשה; סוחרים יפואיים הנושאים מרכולתם, שהגיעה דרך הנמל, על גבי חמורים וגמלים; סביל אבו נבוט, תפוזי יפו, ארזי הלבנון המובאים לבית המקדש דרך נמל יפו וכיבוש יפו במלחמת העצמאות.
בשנת 1968 הציעו חבר הכנסת שלמה כהן-צידון והסופר אברהם חיים אלחנני שהמגדל יקרא "מגדל מויאל", על שם יוסף בק מויאל.
בשנת 2001, לאחר שנות הזנחה רבות, בהן הוא לא צלצל ומחוגיו לא נעו, שופץ המגדל בשנית, ביוזמת החברה הממשלתית לתיירות ועיריית תל אביב-יפו, וכיכר השעון עוצבה מחדש על ידי האדריכלים אייל זיו, איתן עידו ורלי פרטו.
שלושה מתוך ארבעת לוחות השיש שנשאו את חותם הסולטן עבדול חמיד השני אבדו, ובמקומם הותקנו רפליקות מזכוכית.
הרביעי, הפונה לכיוון דרום, חודש ושוחזר בשנת 2016 על ידי רשות העתיקות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, השעון תוקן ותוחזק על ידי השען אברהם אמיר.
ב-2021 תוקן השעון על ידי סוזנה קאופמן.
אורך בסיס המגדל ורוחבו: 3.8 מטרים כל אחד;
אורכן של חותמות הסולטאן: 100 סנטימטר; רוחבן: 70 סנטימטר;
לוח השעון: קוטר - 1.3 מטרים, מחוג גדול - 65 סנטימטר, מחוג קטן - 35 סנטימטר
מגדל הרקולס (גליסית וספרדית Torre de Hércules) הוא מגדלור ומונומנט רומי, הניצב בקצהו של חצי אי קטן, כ-2.5 ק"מ מצפון למרכזה של העיר א קורוניה שבגליסיה, ספרד.
המגדל הוקם על ידי הרומאים במאה ה-1 או במאה ה-2, ושימש כמגדלור בכניסה לנמלה של העיר.
גובהו של המגדלור הוא 55 מטר, והוא ניצב על צוק המתנשא בתורו לגובה של 57 מטר.
המגדל מופיע בסמלה של העיר ועל דגלה, ובשנת 2009 הוא הוכר כאתר מורשת עולמית, בשל היותו המגדלור היווני-רומי היחיד מהעת העתיקה, אשר שמר על תפקודו ועל מאפייניו האדריכלים.
לפי אגדה קלטית, שהועלתה על הכתב במאה ה-11, הקים המלך בראוגן הקלטי את המגדל, והוא זכה לשם "מגדל בראוגן".
הוא היה כה גבוה, עד שחוף ירוק ומרוחק נצפה מראשו.
בנו של המלך הפליג לעבר החוף המרוחק והגיע לאירלנד.
פסלו של המלך בראוגן ניצב ליד המגדלור, ונראה שהמלך העניק את שמו ליישוב הרומי פלאוויום בריגנציום.
לפי אגדה אחרת, התרחשה המטלה העשירית מבין 12 מעללי הגבורה של הרקולס, בקרבת מקום.
על הרקולס הוטל ליטול מהענק גריאון את עדר הבקר שלו, ולהביאו למיקנה.
הרקולס הרג את הענק וקבר את ראשו ואת נשקו באדמה.
הוא הורה כי במקום תוקם עיר, והמגדל מסמן את הקבר.
מסיבה זו, בסמלה של א קורוניה נראה המגדל כשהוא ניצב על סלע אשר בו קבורים גולגולת ושתי עצמות.
נראה שבשלב כלשהו התמזגו שתי האגדות אודות המלך הקלטי והגיבור המיתולוגי הרומי, דבר המסביר את שמו של המגדל.
היישוב בא קורוניה נזכר לראשונה במאה ה-1 בשם "פלאוויום בריגנטיום" (Flavium Brigantium), ואורוסיוס כתב בתחילת המאה ה-5 כי:
כעשרה מטרים מדרום למגדל, בתוך מבנה קטן, נמצא סלע שעליו נרשמה כתובת המתוארכת לתקופת טראיאנוס:
רוב ההיסטוריונים סבורים כי "מרס" הוא אל המלחמה הרומי מרס.
אמיניום שבלוסיטניה שמזוהה עם קואימברה שבפורטוגל, וייתכן כי גאיוס סרוויוס לופוס היה האיש שהקים את המגדל, אך הדבר אינו ודאי.
המגדל לא נזכר בכתובים מפלישת סואבים אל צפון-מערבו של חצי האי האיברי בתחילת המאה ה-5, ועד להגעת הנורמאנים במאה ה-9. הנורמאנים החריבו את העיר, ותושביה נלקחו ליישוב הסמוך "בורגו דה פארו" (Burgo de Faro), היינו, "מצודת המגדלור".
בשנת 915 נמסר שטחה של העיר ההרוסה לשליטתו של הבישוף של סנטיאגו דה קומפוסטלה, אך המגדל לא נכלל בה.
לאורך השנים עברה השליטה במבנה מספר פעמים בין הבישוף לבין רוזנים מקומיים, והוא הופיע באחת ממפות העולם בשנת 1086.
בשנת 1682 שופץ המגדלור ובראשו הוצבו שתי מנורות, אך מספר שנים לאחר מכן מצבן התדרדר.
בין 1785 ל-1791 שוב שופץ המגדל בסגנון נאו-קלאסי, ושלוש הקומות הרומיות המקוריות, שגובהן 34 מטרים, שומרו.
מעליהן הונחה שכבת גרניט בעובי של 60 ס"מ והבניין הוגבה באופן משמעותי ב-21 מטרים נוספים.
מאז המבנה כמעט ולא שונה, ובשנים 1991–1992 הוא שופץ בפעם האחרונה.
במהלך העבודות נערך גם מחקר ארכאולוגי של הרחבה שמסביב למבנה.
מלאכת השיפוץ הסתיימה ב-30 בדצמבר 1992, אך ימים ספורים לאחר מכן, ב-3 בינואר, עלתה מכלית הנפט "אגיאן סי" (Aegean Sea) על שרטון למרגלות המגדל, ועלתה באש.
קירותיו של המגדל התכסו בפיח, והרשויות נאלצו להקים סביבו פיגומים ולנקותו.
המגדלור הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2009.
חלקו העיקרי של המגדל רבוע ואורך כל אחת מצלעותיו הוא עשרה מטרים.
בכל אחת מחזיתותיו קבועים עשרה חלונות, שניים בכל שורה, אך אלה אינן נמצאים בגובה אחיד בכל החזיתות, וחלקם חסומים ומשמשים כאלמנט קישוטי גרידא.
חלק זה של המגדל שבו שלוש קומות, מיוחס למבנה המקורי, והוא מגיע לגובה של 34.60 מטרים.
בקצהו העליון הוא מוקף באפריז שאורך כל אחד מצלעותיו הוא 11.60 מטר.
מעל מבנה זה ניצב מבנה מתומן קטן יותר שנוסף למגדלור במאה ה-18. עליו ניצבים מגדל קטן שמגיע לשיא גובהו של הבניין, ומבנה מתומן קטן נוסף.
על מתומן זה ניצבת חופת הזכוכית של מנורת המגדלור.
242 מדרגות מוליכות מקומת הכניסה אל המבנה ועד סמוך למנורה.
המגדל ניצב במרכזה של רחבה עגולה בקוטר של כ-40 מטרים, ובחלקה הדרומי, בתוך מבנה קטן, נמצא הסלע עם כתובת ההקדשה הלטינית.
אל הרחבה מוליך שביל מרוצף באורך של כ-300 מטרים, הממשיך ומקיף את המגדל.
בתחילתו של השביל ניצב פסלו של המלך בראוגן, ובקצהו, ליד המגדל, נמצא מרכז המבקרים התת-קרקעי.
צפונית-מערבית למגדל, קבועה בקרקע שושנת רוחות בקוטר של כ-20 מטרים.
מגדל הפעמונים של איוואן הגדול הוא מגדל פעמונים הניצב במרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
המגדל הוא הגבוה במבני הקרמלין ומתנשא לגובה של 81 מטרים.
עד למאה ה-19 זה היה הבניין הגבוה בעיר.
המגדל נבנה בסמוך לקתדרלת העלייה, קתדרלת המלאך מיכאל וקתדרלת הבשורה, בצידה המזרחי של כיכר הקתדרלות, במיקום הנחשב לנקודה המרכזית של העיר מוסקבה.
בשנת 1329 הוקם באתר בו נמצא כיום המגדל, מגדל הפעמונים הראשון העשוי אבן, בעיר מוסקבה.
מגדל זה היווה חלק מכנסיית איוואן של הסולם אשר כונתה "כנסיית איוואן של הסולם, אשר מתחת לפעמון".
בעקבות מותו של איוואן השלישי (המכונה "איוואן הגדול") בשנת 1505 הורה בנו, ואסילי השלישי על הקמת מגדל פעמונים חדש להנצחת זכר אביו.
המגדל הוקם בין השנים 1505 - 1508 על יסודות מגדל הפעמונים הישן.
מגדל הפעמונים שנבנה כלל שני מפלסים בהם ניצבו פעמונים.
בשנת 1600, בהוראת בוריס גודונוב הוגבה המגדל לגובהו הנוכחי והיה למגדל הגבוה ביותר בעיר מוסקבה.
על פי צו של הצאר נאסרה בניית מבנים הגבוהים מהמגדל.
בין השנים 1523–1543 נבנה בצמוד למבנה מגדל הפעמונים של העלייה בתכנונו של האדריכל האיטלקי פטרוק מאלי פרייצין.
מגדל השעון (באלבנית: Kulla e Sahatit) בטירנה בירת אלבניה הוקם בשנת 1822 בידי האג'י אטהם ביי, שהקים גם את מסגד אטהם ביי הסמוך.
המגדל מתנשא לגובה של 30 מ', והוא משקיף על כיכר סקנדרבג, הכיכר המרכזית של העיר.
עד 1970 היה המגדל המבנה הגבוה ביותר בטירנה.
בסיסו ריבועי, ואורך כל צלע 4.7 מ'.
השעון בראש המגדל הוחלף מספר פעמים.
ב-1928 הותקן בו שעון גרמני, ולאחר שזה נפגע במלחמת העולם השנייה, הובא במקומו שעון מכנסייה בשקודרה ובו ספרות רומיות.
ב-1970 הוחלף השעון בשלישית, בשעון שהובא מסין.
ב-1996 נפתח לציבור, ומבקרים יכולים לטפס ב-90 המדרגות הלולייניות המובילות למרפסת התצפית.
מגדל הפסגה הוא מרכז קניות ומסעדות הממוקם בבקע ויקטוריה (Victoria Gap) הממוקם בראש פסגת ויקטוריה שבהונג קונג, בסמוך לשיאה של הפסגה.
במבנה זה ממוקמת התחנה העליונה של הפוניקולר רכבל הפסגה.
מרכז הקניות והרכבל מצויים בבעלות ובניהול קבוצת מלונות הונג קונג ושנגחאי (Hongkong and Shanghai Hotels) - המנהלים גם את מלון פנינסולה.
המגדל ממוקם בגובה 396 מטרים מעל פני הים, 156 מטרים מתחת לשיאה של פסגת ויקטוריה.
המגדל הוקם בבקע בפסגה, במטרה שלא לפגוע בקו הרקיע הטבעי של הפסגה, ותכנונו נעשה כך שגובהו לא יעלה על 428 מטרים מעל פני הים.
ניתן אמנם לראות את המגדל מאזור סנטרל ומנמל ויקטוריה אולם שיאו של המגדל נמוך משיאה של פסגת ויקטוריה.
בשנת 1868 הקים סר ריצ'רד מקדונל, מושל הונג קונג בית נופש על הפסגה במטרה ליהנות מאקלימה הנוח ביחס לאזור החוף של האי הונג קונג.
בעקבותיו החלו עשירי האי להקים מבני נופש בפסגה.
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1873 הוקם על הפסגה מלון בבעלותו של אלכסנדר פינדלי סמית' (המלון נהרס בשריפה בשנת 1938), אשר בשנת 1881 ביקש וקיבל אישור להקים רכבל המוליך אל הפסגה.
בשנת 1971 החלה בניית מרכז קניות במיקום תחנת הרכבל העליונה.
מרכז קניות ומגדל תצפית זה (הדור הראשון של מגדל הפסגה) נפתח לציבור ב-29 באוגוסט 1972. בראש המגדל ניצבה "מסעדת המגדל" שניצבה על מבנה גשר שנתמך על ידי שני עמודים.
המבנה הנוכחי הושלם בשנת 1997 בתכנונו של האדריכל הבריטי טרי פארל.
למבנה שבע קומות ושטחו 10,400 מ"ר.
במבנה ממוקמים מסעדות, חנויות, מוזיאון "המוזריות של ריפלי" (Ripley's Believe It or Not!
Odditorium), וכן אטרקציה שנקראה "ההרפתקאה ההיסטורית של הונג קונג" (Hong Kong's Historical Adventure) במסגרתה נסעו המבקרים בין סצנות המתארות את ההיסטוריה של הונג קונג.
בשנת 2000 נסגרה "ההרפתקאה ההיסטורית של הונג קונג" ובמקומה נפתח מוזיאון השעווה מאדאם טוסו הונג קונג.
המבנה שופץ בשנת 2006 ונוספה לו קומה נוספת ומרפסת תצפית הצופה לעבר נמל ויקטוריה ונמל אברדין.
מגדל השעון צים שא צוי , או בשמו הרשמי מגדל השעון לשעבר של רכבת קאולון-קנטון הוא מגדל שעון ואתר היסטורי הממוקם באזור צים שא צוי בקצה הדרומי של חצי האי קאולון שבהונג קונג, לחוף נמל ויקטוריה ולמול האי הונג קונג.
המגדל בנוי לבנים אדומות וגרניט, וגובהו 44 מטרים.
בראשו כליא ברק בגובה 7 מטרים.
המגדל הוכרז בשנת 1990 כאתר היסטורי ואנדרטה לאומית של הונג קונג.
בשנת 1904 החלה בניית רכבת קאולון-קנטון כאשר תחנת הקצה של הקו הוקמה בצים שא צוי.
הרכבת נחנכה ב-1 באוקטובר 1910, ובשנת 1913 החלה בנייה של מבנה תחנה גדול עבור הקו.
בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל מחסור בחומרי גלם, ונפסקו עבודות הבנייה.
עיקר מבנה התחנה, וכן מגדל השעון שלה נבנו בשנת 1915 והתחנה נחנכה ב-28 במרץ 1916.
בראש מגדל השעון הותקן שעון אשר הועבר אליו ממבנה מגדל השעון רחוב פדלר אשר נהרס קודם לכן.
שעון זה הותקן באחת מפאות המגדל, ויתר צדדי המגדל עמדו ריקים עד שנת 1920 עת הותקנו שלושה שעונים נוספים.
שלושת השעונים הופעלו ב-22 במרץ 1921 ופעלו ברצף למעט במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1975 עברה תחנת הרכבת למיקומה הנוכחי - תחנת הונג הום בשטח שיובש מהים במפרץ הונג הום.
מבנה התחנה נהרס בשנת 1977 על אף מחאה ציבורית ועצומות שנחתמו; יחד עם זאת בשל הלחץ הציבורי הוחלט לשמר את מגדל השעון בתוך מתחם המבנה שנבנה באתר התחנה ובסמוך לו אשר כולל את מוזיאון החלל של הונג קונג, מוזיאון הונג קונג לאמנות ומרכז התרבות של הונג קונג.
מגדל העיר הוא מגדל משרדים הניצב במרכז העיר ירושלים, בקרן הרחובות בן-יהודה והמלך ג'ורג'.
המגדל צמוד לבניין המשביר לצרכן, כשאחת מחזיתותיו פונה אל רחוב עליאש, והוא משקיף על מרכז העיר.
מיקומו בקרבת אחת הנקודות הגבוהות בירושלים הפך אותו לתוואי נוף בולט בקו הרקיע שלה.
הבניין, אשר הוקם במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20, תוכנן על ידי האדריכל דן איתן.
הבניין הוא בן 21 קומות, בתוספת של שש קומות של חניון תחתיו.
חתך קומותיו של הבניין הוא של ריבוע, שפינותיו קטומות.
חזיתותיו בנויות בשילוב של קירות מסך ממתכת וזכוכית עם ציפוי של אבן נסורה.
הוא ניצב בזווית של 45 מעלות ביחס לבניין המשביר לצרכן, דבר המיועד לרכך את מראהו הנשקף מרחוב המלך ג'ורג' ורחוב בן יהודה.
מפלס הכניסה של המגדל גבוה מזה של רחבת בניין המשביר, והוא מחובר אליה באמצעות דרגנועים.
שטחו של הבניין הוא כ-16 אלף מטרים מרובעים.
הוא מאכלס עסקים פרטיים, רבים מהם הם מרפאות, משרדי רואי חשבון ועורכי דין, וכן שוכנות בו יחידות ממשלתיות שונות (כגון לשכת רישום המקרקעין של ירושלים ויחידה של רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול).
עד 1989 פעל בו מלון מגדל איילון.
על הבניין נמתחה ביקורת, שלפיה הוא איננו מצטיין באיכות העיצוב והגימור שלו.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 נראו שינויים נרחבים בבניין עם קניית הקומה ה-20 על ידי יזמים הודים לשם הקמת מלון וקנייה של יזם קבלן את הקומה ה-21 והפיכתה לפרויקט יוקרה.
מגדל הרסט הוא בניין משרדים הממוקם ליד כיכר קולומבוס במידטאון מנהטן, מנהטן, ניו יורק סיטי, ניו יורק.
במגדל 42 קומות בגובה 182 מטרים והוא ממוקם מול הסנטרל פארק.
הבניין המקורי כלל שש קומות והושלם בשנת 1928. בהמשך נבנה על בסיסו ובהמשכו מגדל חדש.
זהו המטה העולמי של תאגיד הרסט תקשורת ומשמש מגדל משרדים של תאגידי תקשורת המונים אחרים בנוסף.
לשם בנייתו השתמשו רבות בחומרים ממוחזרים ובזמן אכלוסו נעשה בו שימוש במיחזור מים ובייצור אנרגיה תרמית.
בנייתו עלתה כ-500 מיליון דולר.
בשנת 2006 הבניין זכה במקום הראשון בפרס גורד השחקים של אמפוריס, ובשנת 2008 הוא זכה בפרס הבין-לאומי לרבי-קומות.
מגדל הרסט היה בניין המשרדים המסחרי הראשון בניו יורק שקיבל את הסמכת התקן האמריקאי לבנייה ירוקה - LEED Gold.
מגדל הקפסולות או בשמו המלא מגדל הקפסולות נאקאגין (ביפנית: 中銀カプセルタワ – Nakagin Kapuseru Tawā) היה גורד שחקים בטוקיו, יפן.
במגדל 13 קומות ו-140 קפסולות שמתפקדות כדירות ומשרדים עסקיים.
המגדל ממוקם באזור גינזה של טוקיו, תוכנן במקור כמלון עסקים עירוני על מנת לספק דיור חסכוני עבור אנשי עסקים העובדים עד מאוחר בטוקיו במהלך השבוע (מלון כמוסות).
המבנה תוכנן על ידי .
הוא בנוי בסגנון המטבוליזם האדריכלי.
כל קפסולה מתאימה לאדם יחיד, בגודל 3.8x2.1x2.3 מטר ובה חלון עגול.
מגדל הרואה הוא מגדל תצפית ומרכז מבקרים באתר שילה הקדומה שהוקם ב-2013. האתר הארכאולוגי כולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
המבנה הדו-קומתי מתנשא לגובה תשעה מטרים.
הוא הוקם במסגרת פיתוח אתר העתיקות הסמוך להתנחלות שילה, ובתחומי התל הקדום, בהשקעה של כ-15 מיליון שקלים אותם תרמו גורמים פרטיים וממשלתיים.
את המבנה תכנן האדריכל גדי פוליטי בשיתוף חברת המולטי-מדיה קומפיוגרפיק.
המבנה מורכב משני קונוסים החודרים אחד אל השני: קונוס אחד מחופה לוחות עץ, בסיסו הרחב נטוע בקרקע וקודקודו פונה לשמיים; קונוס נגדי מחופה לוחות אלומיניום, בסיסו בשמיים וקודקודו בקרקע.
בכך מייצג הבניין, על פי מתכנניו, את עם ישראל שרגליו נטועות בקרקע במסורת ובהיסטוריה המקומית, אך פניו אל העתיד כשהשמיים הם הגבול.
גם המדיה המוצגת במבנה מעמתת את העבר וההווה, ואת הפנים והחוץ, עד ליצירת אשליה שבה מיטשטש הגבול בין הנוף הנשקף במציאות לבין הסרט המוקרן בפנים.
בקומה הראשונה הוקם מוזיאון קטן לתולדות התל ובו ממצאים מכל התקופות בהן היה מיושב (עד המאה ה-19), בלוויית הדרכה אינטראקטיבית.
בקומה השנייה אודיטוריום עם 54 מושבים, המשקיף על האתר בו שכן על פי המסורת בניין המשכן במשך 369 שנה.
באמצעים טכנולוגים הופך קיר מסך הזכוכית לקיר אטום עליו מוקרן סרט על סיפורו המקראי של המקום מימי כניסת בני ישראל לארץ, דרך הקמת המשכן בשילה, ועד חורבן העיר ובעקבותיו המלכת דוד על ידי הנביא שמואל שגדל בה.
הסרט הופק בשש שפות שונות, וצולם באתר בהשתתפות כ-150 שחקנים וניצבים ובראשם שחקן הבימה אלכס פלג ושחקני הקאמרי לשעבר שמעון מימרן ואמונה צבי לשם.
מגדל השארד , בעברית "מגדל רסיס הזכוכית", המוכר גם בשם מגדל גשר לונדון , הוא גורד שחקים סופר גבוה המשמש לעירוב שימושים בן 72 קומות שתוכנן על ידי האדריכל האיטלקי, רנצו פיאנו.
גובהו , ועם חנוכתו מגדל השארד היה הבניין הגבוה ביותר באירופה, אך לא לזמן רב.
בשנת 2013 לקח ממנו את הבכורה מגדל מרקורי סיטי במוסקבה, הגבוה ממנו ב-29.2 מטרים.
השארד הוא עדיין הבניין הגבוה ביותר בבריטניה ובמערב אירופה והמבנה השני בגובהו בבריטניה, אחרי אנטנת השידור Emley Moor transmitting station.
בנייתו החלה במרץ 2009, קורת השלד האחרונה (topping out) הונחה ב-30 במרץ 2012, והוא נחנך ב-5 ביולי 2012. בנייתו הושלמה באופן סופי בנובמבר 2012 וקומת התצפית שלו נפתחה לקהל ב-1 בפברואר 2013.
הבניין נבנה בעלות של 1.2 מיליארד ליש"ט, שמומנו על ידי רשות ההשקעות של קטר, והוא נמצא בבעלותה.
בשנת 1998 החליטו היזם הלונדוני אירווין סלר ושותפיו, לפתח מחדש את מגדלי סאות'וורק, שנבנו באתר בו הוקם המגדל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות מדיניות חדשה של ממשלת בריטניה, המעודדת פיתוח של בניינים גבוהים בצמתי תחבורה מרכזיים (האתר צמוד לתחנת הרכבת הראשית תחנת גשר לונדון.
סלר טס לברלין באביב 2000 כדי לפגוש את האדריכל האיטלקי רנצו פיאנו לארוחת צהריים.
לדברי סלר, פיאנו דיבר על הזלזול שלו בבניינים גבוהים קונבנציונליים במהלך הארוחה, לפני שעבר על תפריט המסעדה ושרטט פסל דמוי צריח שמגיח מנהר התמזה.
הוא נתן לו את השם "רסיס הזכוכית" (או "שבר של זכוכית"), בשל צורתו כפירמידה מחודדת.
ביולי 2002, סגן ראש הממשלה דאז, ג'ון פרסקוט, הורה על חקירה תכנונית לאחר שתוכניות הפיתוח של "מגדל השארד" זכו להתנגדות של הוועדה לארכיטקטורה והסביבה הבנויה (CABE) ומספר גופי מורשת, כולל קרן הפארקים המלכותיים והמורשת האנגלית.
הבירור התקיים באפריל ומאי 2003, וב-19 בנובמבר 2003 הודיעה לשכת סגן ראש הממשלה כי התוכנית אושרה.
בספטמבר 2007 החלו ההכנות להריסת מגדלי סאות'וורק שעמדו במקום.
בנובמבר 2007, קבלן הבניין, חברת "מייס", קיבלה את החוזה לבניית המגדל במחיר קבוע של לא יותר מ-350 מיליון פאונד.
עם זאת, מחיר זה עלה לכמעט 435 מיליון ליש"ט באוקטובר 2008, ואחר כך עלה שוב מספר פעמים במהלך הבנייה.
באפריל 2008, ההריסה של מגדלי סאות'וורק הייתה בעיצומה, ועד אוקטובר, הבניין הצטמצם באופן משמעותי בגובהו, ולא נראה עוד על קו הרקיע.
ההריסה הסתיימה בתחילת 2009, והחלה הכנת האתר להקמת השארד.
גיוס המימון לפרויקט נקלע לקשיים לקראת סוף שנת 2007, לאחר שחוסר הוודאות שהתגבר בשווקים הפיננסיים העולמיים עורר חששות לגבי כדאיות בניית המגדל, והמשקיעים המקוריים של הפרויקט יצאו ממנו.
עם זאת, בינואר 2008, היזם הודיע כי השיג מימון מקונסורציום של משקיעים קטרים, ששילמו 150 מיליון ליש"ט כדי להבטיח 80% מהבעלות על הפרויקט.
הקונסורציום כלל את הבנק הלאומי של קטר (QNB Group), הבנק האיסלמי של קטר (Q.P.S.C.), חברת הנדל"ן של רשות ההשקעות של קטר (ברווה גרופ) ומשקיעים קטרים פרטיים.
הם הבטיחו לספק את נתח המימון הראשון, שיאפשר להתחיל בבניית המגדל.
בשנת 2009, ממשלת קטר איחדה את הבעלות שלה על הפרויקט, באמצעות רכישת המניות של המשקיעים הקטרים הפרטיים.
רנצו פיאנו, אדריכל הפרויקט, תכנן את המגדל כפסל דמוי צריח המגיח מנהר התמזה.
הוא קיבל השראה מקווי הרכבת הסמוכים לאתר בתחנת גשר לונדון, מצריחי לונדון שתוארו על ידי הצייר הוונציאני קאנאלטו בן המאה ה-18, ומתרני ספינות מפרש.
התכנון של פיאנו ספג לביקורת מארגון המורשת האנגלית, שטען שהבניין יהיה "רסיס זכוכית בלב לונדון ההיסטורית".
פיאנו ראה בצורתו הדקה, דמוית הצריח, של המגדל תוספת חיובית לקו הרקיע של לונדון, כשהוא מזכיר את צריחי הכנסייה המוצגים בתחריטים היסטוריים של העיר, והאמין שנוכחותו תהיה עדינה הרבה יותר ממה שטענו המתנגדים לפרויקט.
הוא הציע שימוש מתוחכם בזיגוג, עם חזיתות אקספרסיביות של זגוגיות זוויתיות שנועדו לשקף את אור השמש ואת השמיים שמעל, כך שמראה המבנה ישתנה בהתאם למזג האוויר ולעונות השנה.
המגדל תוכנן מתוך מחשבה על יעילות אנרגטית.
הוא מצויד במפעל חום וכוח משולב (CHP), הפועל על גז טבעי מהרשת הלאומית.
הדלק הופך ביעילות לחשמל, וחום מוחזר מהמנוע כדי לספק מים חמים לבניין.
לאחר הרס מרכז הסחר העולמי (WTC) בניו יורק בפיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, החלו אדריכלים ומהנדסי מבנים ברחבי העולם להעריך מחדש את התכנון של מבנים גבוהים.
התכנונים הקונספטואליים המוקדמים של המגדל היו בין הראשונים בבריטניה שתוקנו בעקבות פרסום דו"ח המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית (NIST) על קריסת ה-WTC.
הבניין מתוכנן לשמור על יציבותו בתנאים מכבידים מאוד, עם רצפות הבטון ומרוכבים מתוחים, העמודים הנושאים עומס והצורה המחודדת המעניקים לו טווח נדנוד של 400 מילימטרים (16 אינץ').
בשנת 2014, המגדל זכה במקום הראשון בטקס פרסי גורדי השחקים של אמפוריס, בקטגוריות בניינים מעל 100 מטר שהושלמו ב-12 החודשים הקודמים.
שופטי אמפוריס כינו את הבניין כ"גורד שחקים שמוכר מיד ושכבר נחשב לסמל החדש של לונדון".
המגדל משלב משרדים, בית מלון, מרפאה, מסעדות ודירות מגורים.
אכלוס הפרויקט ומכירת הדירות בפרויקט נמשך שנים רבות.
ביולי 2017 דווח כי כל עשר דירות היוקרה שבין הקומה ה-53 לקומה ה-65 של המגדל עדיין ריקות.
בקומה ה-16 של הבניין שוכנים אולפני רשת אל-ג'זירה שבבעלות קטר.
קומת קרקע - כניסות למלון, מסעדה ולמצפה בראש המגדל
קומות 1–2 - לובי של המשרדים במגדל
קומות 66–67 - קומות טכניות
קומות 68–72 - סיפון תצפית הפתוח בתשלום לקהל הרחב בשם "The View from The Shard"
קומות 73–95 - קומות לא מאוכלסות, קדקוד הבניין שמביא אותו לגובה של מעל 300 מטר.
מגדל השחר הוא גורד שחקים בגבעתיים, הממוקם סמוך לגבול עם מתחם הבורסה ברמת גן, שמשמש למשרדים ומגורים.
גובהו כ־200.5 מטרים וכשנחנך, היה הבניין השני בגובהו בישראל.
בנייתו החלה ב-2012 והסתיימה בינואר 2017. כיום הבניין הוא הבניין השישי בגובהו בישראל, המגדל בן 53 קומות.
מגדל השחר נמצא ברחוב אריאל שרון (בעבר רחוב שפע טל) בגבעתיים, והוא כולל 53 קומות עם 3 כניסות לובי שונות המיועדות למסחר, למגורים ולשטחי ציבור בבעלות עיריית גבעתיים.
בקומה ה-6 נבנתה ואוישה בשנת 2021 קומה ציבורית בבעלות עיריית גבעתיים אשר משמשת בין היתר כמרכז צעירים וחדשנות ראשון מסוגו בעיר.
בקומה ה-38 נבנה לובי עבור דירות המגורים שמאכלסות את חלקו העליון של המגדל.
המגדל הוקם כחלק מתוכנית הסיטי של גבעתיים שבמסגרתה יוקמו בסמוך אליו עוד מספר גורדי שחקים נוספים (אחד מהם הוא מגדל Hi tower, הבנוי על אותו בסיס עליו נבנה מגדל השחר).
יזמי הבנייה הן קבוצת תדהר וקבוצת סופרין שגיבשו ב-2012 קבוצת רכישה שרכשה את הזכויות בקרקע, ששימשה בעבר את מפעל השימורים "פרימן", מידי חברת שטראוס גרופ.
סך ההשקעה בבניית המגדל מוערך בכמיליארד שקל.
בפרויקט נבנו 149 דירות ושטחי המשרדים משתרעים על כ-50,000 מטר רבוע.
בבסיס המגדל נבנו ארבע קומות חנייה תת-קרקעית.
חברת כלל ביטוח רכשה 20 קומות במגדל לצורכי השקעה.
בשנת 2015 שכרה חברת יבמ ישראל מכלל ביטוח שבע קומות במגדל, והן משמשות יחידות פיתוח של החברה.
מגדל השחר יושב בחלקו על רמפה מוגבהת, שם גם נמצאת הכניסה הראשית, בעוד חלקו האחר יושב ישירות על מפלס רחוב אריאל שרון הנמוך מהרמפה ביותר משישה מטרים.
עובדה זו, בנוסף לשיטות מדידה שונות הקובעות נקודות קצה עליונות שונות של המגדל, גוררת לעיתים פולמוס בהקשר לגובהו האמיתי של המבנה, ופרסום לא אחיד בין מקורות מידע ואתרים בינלאומיים שונים.
בין ארבע נקודות אפס אפשריות לשלוש נקודות עליונות אפשריות ניתן למדוד שנים-עשר גבהים שונים ולכן קיים קושי מסוים בקביעת גובהו האמיתי המדויק.
כעיקרון, קביעת גובה מבנה נעשית על פי תקנות התכנון והבניה, לפי הגדרות שני ערכים המצויים בו:
גובה – "המרחק האנכי בין המפלס העליון של רצפה לבין המפלס התחתון של תקרה או תקרת משנה באותו חלל".
על פי הגדרות אלו גובהו של המבנה כפי שמצוין בהיתר הבנייה הוא ממפלס הכניסה הראשית (16.7 מטרים מעל פני הים) ועד לגובה תקרת הקומה האחרונה שהיא למעשה רצפת קומת הגג (212.3 מטרים מעל פני הים) – כלומר, 195.6 מטרים.
אולם בהיתר הבנייה מצוינת הנקודה העליונה כגובה קצה מעקה הגג העליון (213.95 מטרים מעל פני הים), כלומר, על פיו, גובהו הרשמי של המגדל הוא 197.25 מטרים.
הגדרות הגובה על פי תקנות התכנון והבניה הישראליות לרוב אינן מציגות את גובהו האמיתי של המבנה ובמקרה של מגדל השחר הדבר בולט בצורה ברורה.
אתר CTBUH למשל, חישב את גובהו מהנקודה הנמוכה ביותר שבחזית הדרומית (החזית בה ממוקמת הכניסה הראשית – 13.45 מטרים מעל פני הים) ועד לגובה הנקודה העליונה של מתקן הניקוי (215 מטרים מעל פני הים), ולפי חישוב זה גובה המבנה הוא 201.5 מטרים.
אתר Emporis (נסגר) לעומת זאת, הציג את גובהה האבסולוטי (מעל גובה פני הים) של רצפת קומת הגג ללא הפחתה של גובה נקודת אפס כלשהי (212 מטרים מעל פני הים), אולם נתון זה פסול ואינו מייצג את גובה המבנה האמיתי.
לפי נתונים אלו גובהו האמיתי של המגדל הוא 200.5 מטרים.
מפלס רחוב אריאל שרון – 10.35 מטרים מעל פני הים
מפלס כניסה נמוכה – 13.2 מטרים מעל פני הים
מפלס רחוב בחזית הכניסה הראשית (חזית דרומית) – 13.45 מטרים מעל פני הים
מפלס כניסה ראשית – 16.7 מטרים מעל פני הים
רצפת קומת הגג – 212.3 מטרים מעל פני הים
קצה עליון של קומת הגג (גובה קונסטרוקטיבי) – 213.95 מטרים מעל פני הים
גובה האובייקט הגבוה ביותר במבנה (מתקן ניקוי) – 215 מטרים מעל פני הים
קומה טכנית (קומה 0 – גובה מפלס רחוב)
קומת לובי (קומה 1 – מסחר, כניסה ראשית.
קומת גלריה (קומה 2 – מסחר)
קומת לובי מגורים כפולה (קומה 35)
קומה טכנית כפולה (קומה 51)
המגדל הופיע פעמים רבות בעונה השלישית של חתונה ממבט ראשון במסגרת צילומי זוג משתתפים שמתגורר בו באחת הקומות העליונות.
מגדל השמיים הוא גורד שחקים המתנשא לגובה של 292 מטר וכולל 74 קומות, השוכן על האי אל רים הממוקם לחופי אבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות.
מגדל השמיים כולל בין היתר חדרי משרדים וקומות מגורים.
כאשר בניית המגדל הושלמה בשנת 2010 מגדל השמיים הפך למגדל הגבוה ביותר בעיר אך נעקף בשנת 2012 על ידי מגדל לנדמארק.
בניית המגדל החלה בשנת 2006. נכון לשנת 2025, הוא המגדל ה-280 בגובהו בעולם, ה-51 במזרח התיכון, ה-39 באיחוד האמירויות הערביות, וה-5 בגובהו באבו דאבי.
מגדל השעון של בגדאד הוא בנין ציבור, הממוקם ליד כיכר החגיגות הגדולות, ידי הניצחון והאזור הירוק בבירת עיראק, בגדאד, שהוקם ב-1994.
לפני 2003, שימש הבניין כמוזיאון, והציג מגדל שעון, עם 4 שעונים בראשו.
הבניין ניזוק במהלך מלחמת עיראק.
לאחר ששופץ, משמש הבניין כמושב בית המשפט העליון של עיראק.
מגדל השחרור הוא מגדל תקשורת המתנשא לגובה 372 מטרים בעיר כווית, המבנה השני בגובהו בכווית, ומגדל התקשורת החמישי בגובהו בעולם.
בניית המגדל החלה בשנת 1987 לפני הפלישה העיראקית לכווית במלחמת המפרץ, והוא היה אמור להיקרא "מגדל התקשורת הכוויתי".
כשהכוחות העיראקיים פלשו לכווית, הבנייה (שהייתה כמעט בחצי הדרך) הופסקה זמנית.
עם זאת, הבניין לא נפגע במהלך המלחמה, ובנייתו הושלמה בשנת 1993, ושמו שונה ל"מגדל השחרור" כסמל לחירות מהכיבוש העיראקי.
המגדל נחנך באופן רשמי על ידי אמיר כווית ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ב-10 במרץ 1996.
המגדל בנוי מבטון ופלדה ומחופה באריחי קרמיקה.
יש בו 3 חלקים ייעודיים: מסעדה מסתובבת ומרפסת תצפית המשקיפה אל נוף העיר כווית סיטי בגובה 150 מטרים, 6 קומות של משרדים בגובה 210 מטרים לשימוש משרד התחבורה ומשרד התקשורת, וקומפלקס ציוד לתקשורת טכנית.
במגדל 18 מעליות, והן בין המהירות בעולם.
ממשלת כווית פתחה באחרונה סניפים הנגישים לציבור של הרבה ממשרדי הממשלה, ביניהם:
המגדל היה המבנה הגבוה ביותר במדינה עד שנת 2011. אז נטל ממנו מגדל אל-חמרא את התואר.
מגדל העולם לוטה (בקוריאנית: 롯데월드타워) הוא גורד שחקים סופר גבוה בגובה 554.5 מטר (1,819 רגל), הכולל 123 קומות.
הוא נמצא בסיאול שבקוריאה הדרומית, ונפתח לציבור ב־3 באפריל 2017. נכון לשנת 2025, הוא הבניין הראשון בגובהו בסיאול ובקוריאה הדרומית, הרביעי בגובהו באסיה, השישי בגובהו מבין המגדלים הגבוהים בעולם, והבניין הגבוה ביותר במדינות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
הוא היה החמישי בגובהו בעולם כשהושלם.
אחרי 13 שנים של תכנון והכנת האתר, המגדל זכה לאישור סופי להתחלת הבנייה על ידי הממשלה בנובמבר 2010. הבנייה עצמה החלה בחודש מרץ 2011.
בערב השנה החדשה 2016 חזית הבניין הראתה "2016".
ב-27 במרץ 2016 אירע המקרה הראשון של פריצה לאתר העבודה וטיפוס על הבניין.
כאשר המגדל עדיין היה בבנייה, שני צלמים רוסים טיפסו לקצה המנוף וצילמו תמונות וידאו.
הם נכנסו לאתר הבנייה ללא אישור.
ב-2 באפריל 2017 נורו זיקוקים כדי לחגוג את הפתיחה הרשמית של המגדל.
לבניית הגג היה צורך בכ-3,000 טון של חלקי פלדה, מנוף שיכול להרים עד 64 טון והלחמות מיוחדות.
הגג בנוי כך שהוא יכול לשאת את משקלו ללא עמודי חיזוק ולעמוד ברעידות אדמה עד עוצמה 9 בסולם ריכטר וברוחות חזקות במיוחד.
"סיור סקיי ברידג'" ממוקם על גג מגדל העולם לוטה בגובה 541 מטר, שהוא הגובה הכולל של מגדל החירות בניו יורק, הבניין הגבוה ביותר בארצות הברית.
מגדל הפדרציה הוא קומפלקס של שני גורדי שחקים שנמצא ב"מוסקבה סיטי", מרכז העסקים הבינלאומי של מוסקבה.
מאז 2016 זהו המגדל הגבוה ביותר במוסקבה.
בניית המתחם החלה ב-2005. המתחם מורכב משני מגדלים שהוקמו על מסד אחד:
מגדל "מערב" - בן 63 קומות, אשר בנייתו הסתיימה ב-2008.
מגדל "מזרח" - בן 93 קומות ומתנשא לגובה של כ-373 מטרים, היה המגדל הגבוה ביותר ברוסיה ובאירופה מ-2016 עד אוקטובר 2017, כשגובהו של מרכז לאחטה בסנקט פטרבורג עלה עליו.
באפריל 2018 נפתחה מרפסת תצפית Panorama 360 במגדל "מזרח".
היא ממוקמת בקומה ה-89 בגובה 327 מטר וכוללת 9 אזורים אינטראקטיביים.
בקומה ה-62 של מגדל "מערב" נמצאת מסעדת SIXTY, אחת המסעדות הגבוהות באירופה.
מגדל הרדיו והטלוויזיה טיאנג'ין (בסינית: 天津广播电视塔) הוא מגדל תקשורת בטיינג'ין, סין, בגובה .
נכון ל-2020, זהו המגדל השמיני בגובהו בעולם.
המגדל נבנה בשנת 1991 בעלות של 45 מיליון דולר.
בגובה של כשני שלישים במעלה המגדל, נמצאת מרפסת תצפית בשטח רצפה של , המשמשת בעיקר לציוד תקשורת.
מגדל השעון בסקופיה (במקדונית: Саат-кула) הוא מגדל שעון בן שש קומות, שממוקם במסגד סולטאן-מוראטובה, סקופיה, מקדוניה הצפונית.
המגדל נבנה בתקופה שבין 1566 ל-1572. מגדל זה היה מגדל השעון הראשון שנבנה באימפריה העות'מאנית.
מנגנון השעון הובא ממגדל השעון שבסיגטוואר, הונגריה, לאחר כיבושו על ידי האימפריה העות'מאנית.
המגדל נבנה על יסודותיו של מגדל ביטחון קדום מימי הביניים.
בהתחלה, מגדל השעון נבנה מעץ, אך לאחר מכן נבנה מחדש עם לבנים.
מגדל השעון נבנה בין 1566 ו-1572, ומנגנון השעון נלקח ממגדל השעון של העיירה ההונגרית סיגטוואר, שנכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
למעשה חלקו החיצוני התחתון של המגדל, הוא שריד לאחד מארבעת המגדלים שהגנו על המנזר "קולף ג'ורג'י גורגוס".
בשרפה הגדולה של 1689, ספג המגדל נזק רב, אך הוא לא נבנה מחדש עד ל-1904, וזאת לאחר הוראת המושל חפיז-פאשה כי יש לבנות מחדש את המגדל.
במהלך רעידת האדמה ב-1963, נפגע מגדל השעון קשה ומנגנון השעון אבד.
מאוחר יותר נבנה מגדל השעון מחדש, אך ללא פעילותו התקנית של שעונו.
השעונים החדשים על המגדל נוספו ב-26 במאי 2008, כחלק מפרויקט שחזור מבנים.
מראה המגדל ומטרתו נמצאים במספר רישומים של סופרים.
הסופר הצרפתי פיליפ דיפרן-קיין ציין כי:
לטענת חג'י קלפה, לעומת זאת, מגדל השעון הזה היה הגדול מבין כל המגדלים הנוצריים, והשעון צילצל ביום ובלילה, כשהפעמון צלצל "שעתיים נסיעה".
מהתיעוד של אווליה צ'לבי וחג'י קלפה עולה כי לבניית מגדל השעון במתכונתו המקורית היה בסיס משושה שחלקו העליון בנוי מעץ.
לאחר שיפוצו ב-1904 הוחלף מבנה העץ, ואחריו נבנה המבנה מחדש בלבנים.
ישנן 105 מדרגות המובילות מהתחתית לראש המגדל, שם מונחים השעונים.
מגדל השמיים היגאשיאמה (ביפנית: 東山スカイタワー, השם הרשמי הוא מגדל התצפית של פארק היגאשיאמה) הוא מגדל תצפית הממוקם בגן החיות היגאשיאמה והגנים הבוטניים, ברובע צ'יקוסה, נגויה בירת מחוז אאיצ'י, חבל צ'ובו, באי הונשו, יפן.
המגדל, שבנייתו הסתיימה ביולי 1989, לציון 100 שנה לארגון העירוני של נגויה, מתוכנן בסגנון אדריכלות מודרנית.
המגדל מתנשא לגובה של 134 מטר.
עם זאת, מכיוון שהמגדל ממוקם על גבעה שגובהה 80 מטרים, הגובה הכולל של המגדל מעל פני הים הוא 214 מטר.
המגדל בנוי מבטון מזוין וקונסטרוקציית פלדה עם מעטפת קירות מסך, ומעוצב כמו "עיפרון" החצוי לשני חלקים זהים לכל גובהו ובראשו פירמידה.
המגדל משמש כמגדל תקשורת (תחנת ממסר אלחוטית עם אנטנות פרבוליות), סיפון תצפית פנורמית בגובה 96 ו-100 מטר ומסעדה הממוקמת בגובה 110 מטר.
בנוסף משמש המגדל למצלמות בעלות רגישות גבוהה, המותקנות על סיפוני האנטנות בצפון ובדרום.
הן משמשות את מרכז הפיקוד למניעת אסונות, שמפקח על העיר כולה במשך 24 שעות.
במגדל מותקן גם מכשיר בקרה סייסמי במרכז חדר התצפית בקומה הרביעית, כדי לצמצם את ההתנודדות בסיפוני התצפית ובמסעדת סקיי.
מגדל השעון (במקדונית: Саат-кулата) הוא מגדל שעון ואנדרטה תרבותית שנמצא בשטיפ, מקדוניה הצפונית.
המגדל נבנה כמגדל שמירה, שהותאם מאוחר יותר למגדל שעון.
בקרב אזרחי העיר שטיפ, המגדל ידוע בכינוי בגובה קולה (במקדונית: Бегова кула).
המגדל נבנה ב-1650 כמגדל שמירה על ידי ביי טורקי אנונימי, שהתגורר בעיר שטיפ.
מטרת המגדל היה להגן את משפחתו של הביי הטורקי בתקופות לא טובות.
במגדל היו מרפסת ומחסן של רובים.
מאוחר יותר, הותקן שעון על גבי הבניין.
חלק מהמגדל נהרס ב-1934, אם כי אין סיבה רשמית להרס.
המגדל לא עבר שום שיפוצים או שחזורים, למעט אמצעי הגנה קלים.
היו מספר ניסיונות לשפץ את המגדל, והיו גם גיוסי כספים מאזרחי העיר.
עם זאת, ניסיונות אלו לא צלחו בשל התנגדות של האזרחים הגרים בבתי המגורים הקרובים למגדל.
נכון ל-2021, מגדל השעון אינו נגיש לאזרחים ואין לו תאורה מתאימה.
מנגנון השעון עצמו לא עובד כבר כמה שנים.
המגדל זקוק לשחזור באמצעות חיזוק הקמתו.
הפרויקט מ-2007 תכנן התקנת 10 טון פלדה ולהפוך את מגדל השעון לחלל תצוגה, כמו כן פתיחת חנות מזכרות צמוד למגדל.
במקביל, תכנן הפרויקט להגדיל את גובה המגדל ב-12 מטר, כלומר לגובה של כ-30 מטר, ותוכנן להתקין שלושה שעונים גדולים.
מגדל השעון של קזבלנקה הוא מגדל שעון, הממוקם בקזבלנקה שבמרוקו.
מגדל השעון, שבנייתו הסתיימה לראשונה בשנת 1910 על ידי המפקד הצרפתי שארל מרסיאל ז'וזף דסיני, הוא אחד מהמבנים הצרפתיים העתיקים ביותר בעיר.
המגדל הוא העתק של מגדל שעון שדסיני בנה בעיר עין אלצפראא' , המקום הקודם בו שהה.
מגדל השעון נהרס בשנת 1948, והמגדל כיום, שנבנה מחדש בשנת 1993, הוא העתק של הקודם.
שארל מרסיאל ז'וזף דסיני, מפקד הצבא הצרפתי ולאחר מכן ראש המחלקה הצרפתית למבנים ציבוריים בקזבלנקה, שנכבשה שנה קודם לכן על ידי הצבא הצרפתי, הזמין את בניית מגדל השעון.
הבנייה הייתה בשנים 1908–1910, עוד לפני חתימת הסכם פאס ב-1912, שביסס בחוק את מעמדה של מרוקו הצרפתית.
המגדל המקורי היה אחד מהמבנים הראשונים שנבנו על ידי הקולוניאליסטים הצרפתיים, בקזבלנקה בפרט ובמרוקו בכלל.
המגדל הגיע לגובה של כ-30 מטר, גובה דומה לעותק המקור של המגדל בעיר עין אלצפראא', שנמצאת בהרי האטלס באלג'יריה, שגם אותו תכנן דסיני כששהה שם.
בניית מגדל השעון נעשתה כסמל משמעותי של הכוח של צרפת, ושחר של עידן חדש במרוקו.
הבניין המקורי נהרס בשנת 1948 בשל מצבו הרעוע.
הוא נבנה על יד המיקום המקורי בשנת 1992, עם עיצוב כמעט זהה.
מגדל השעון נבנה בצורה של מינרט, וכמו רוב המינרטים והצריחים המרוקאיים, הבסיס שלו מרובע.
מכל ארבעת הצדדים של המגדל יש שעונים, שמראים את השעה בספרות רומיות.
מגדל הפעמונים של מריזו הוא מגדל פעמונים במריזו , גואם, שנבנה ב-1914 או ב-1919. הוא נרשם במרשם הלאומי של ארצות הברית של מקומות היסטוריים בשנת 1975.
גובהו של המגדל מעל בסיס מרובע בגובה ; הוא בנוי מ"בנייה כבדה הנקראת manposteria, המורכבת מאבן עם טיט מכוסה במלט".
המגדל נבנה על ידי כומר קתולי, האב קריסטובל דה קאנלס, שבנה גם את הכנסייה שלידו, ונקט בצעדים רבים לקידום החקלאות ולהעלאת רמת החיים בכפר מריזו.
מבחינה אדריכלית, המגדל מסמל מעבר בין אדריכלות ספרדית קולוניאלית לשיטות מודרניות יותר; מרכיב עיקרי בעיצובו הוא תפישת המרחב שלו.
מגדל השעון לזכר הנסיך אלברט (המכונה יותר שעון אלברט) הוא מגדל שעון הממוקם בכיכר המלכה בבלפסט, שבצפון אירלנד.
ב-1865 זכה בתחרות לעיצוב אנדרטה לזכר בעלה המנוח של המלכה ויקטוריה, הנסיך אלברט.
המבנה תוכהן על ידי ויליאם ג'וזף באר .
במקור, באר אינו זכה בתחרות והיה במקום השני אך בעקבות סערה ציבורית הפרס הוענק לבאר.
עלות הקמת מגדל השעון הוערכה באותם ימים בכ-2500 לירות שטרלינג (בעקבות חישובי אינפלציה, סכום זה מוערך בכ-196,000 לירות שטרלינג).
המגדל נבנה במשך 4 שנים ונחנך ב-1869. המגדל נבנה על בסיס שילוב של אדריכלות גותית צרפתית ואדריכלות גותית איטלקית.
על הקיר המערבי של המגדל נבנה פסל של הנסיך אלברט עם גלימה של מסדר הבירית.
כמו כן, פעמון במשקל שני טון שוכן במגדל.
כתוצאה מהבנייה על כלונסאות עץ על אדמה ביצתית ומחוזרת סביב נהר פארסט, ראש המגדל נוטה ארבעה מטרים מהניצב.
בשל תנועה זו, חלק מעבודות נוי שנבנו במגדל הוסרו ב-1924.
השעון ניזוק בפיצוץ שארגנו אנשי הצבא האירי הרפובליקני ב-6 בינואר 1992.
השעון שופץ במסגרת פרויקט שיקום בעלות של מילוני פאונד ב-2002, במסגרת העבודות חוזקו יסודות העץ של המגדל, הוחלפו הגילופים שנרקבו והמגדל עבר ניקוי יסודי.
מגדל הסנונית (בפולנית: Wieża Jaskółki, באנגלית: The Tower of the Swallow) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ויצא לאור לראשונה בשפה הפולנית ב-1997. זהו הספר הרביעי בסאגת "המכשף", בת חמשת הספרים.
סיפור המסגרת: סירי אצל ויזוגוטה
בלילה שבו נחגג ברחבי היבשת יום השוויון הסתווי, פורצת סערה עזה בכל רחבי היבשת.
רבים מהתושבים חוששים כי העולם קרב אל קיצו.
הסופה הורגשה אף באיי סקליגה המרוחקים, שם מאמינים התושבים כי הסופה מבשרת את יום הדין - ה"ראג נאר רוג", בו "ציידי הפרא", פרשי הרפאים המעופפים בלילה, יבואו עם ספינת המלחמה שלהם, נַגְלַפַר, על מנת להחריב את העולם.
באותו הלילה, מוצא הנזיר-הפילוסוף ויזוגוטה ילדה פצועה אנושות על מפתן ביתו.
במהלך הימים הבאים, מנסה ויזוגוטה לרפא אותה כמיטב יכולתו, וכשהיא מתעוררת, הוא מגלה כי שמה הוא סירי.
סירי מספרת לו את קורותיה עד שהגיעה למנזר.
סירי - המכונה גם "פאלקה" בפי חבריה - ממשיכה להתרועע עם חבריה מכנופיית "העכברושים".
כאשר הם שומעים כי הנסיכה המזויפת מסינטרה עומדת להגיע אל נילפגארד ולשאת שם את הקיסר אמהר לאישה, סירי מחליטה להגיע אל סינטרה, לתבוע את מורשתה ולחשוף את התרמית, אך מוצאת את עצמה נרדפת בידי צייד הראשים ליאו בונהארט שטובח בחבריה ולוכד אותה בשבי.
מתברר כי בונהארט נשכר על ידי שני גורמים: על ידי השירות החשאי של אימפריית נילפגארד, המבקש להביא את סירי אליהם בחיים; ועל ידי הפתולוג הקיסרי סטפן סקלן המכונה "האוח", ששכר בחשאי את שירותיו של בונהארט על מנת להרוג את סירי.
בונהארט בוחר שלא להרוג אותה וגם לא להסגיר אותה לידי האימפריה, ובמקום זאת לוקח אותה אל אחד ממכריו האצילים על מנת שתילחם על חייה בזירת גלדיאטורים בבעלות האציל למטרות בידור, כיוון שהתרשם מכישורי הלחימה שלה.
לאחר מספר חודשים בשבי, שם התגלו בפני בונהארט זהותה כמכשפת-לעתיד וכישוריה בלחימה שנבעו כתוצאה מהאימונים שעברה, מגיע סטפן סקלן על מנת להרוג אותה.
סקלן וכנופייתו מגלים כי הקוסם ריינס מרגל אחריהם.
בונהארט וסקלן פוגשים את ריינס, כאשר ריינס נושא עליו מכשיר קסום המאפשר לו ליצור קשר עם אדונו, הקוסם וילגפורץ.
וילגפורץ מנחש נכונה כי סקלן הוא סוכן כפול העובד עבור מספר אצילים נילפגארדאים שרצו לחתן את בנותיהם עם הקיסר אך נדחו כיוון שהקיסר רצה להתחתן עם "סירי" המזויפת.
סקלן לא מכחיש, אך מגלה בפני הנוכחים כי הוא מעוניין להפיל את הקיסר במסגרת מהפכה שתהפוך את אימפריית נילפגארד לדמוקרטיה.
בזמן המפגש, סירי פוגשת בנרטיין צקה, חבר/ה בכנופייתו של סקלן שמגדרו אינו ברור, שמסייע/ת לה להשתחרר מהשבי.
יכולות הקסם שלה חוזרות הודות לעזרה מחברה נוספת בכנופיה של סקלן בעלת כוחות של מדיום.
סירי משתמשת בכוחותיה המחודשים על מנת לברוח מאנשיו של סקלן, אך נפצעת בפניה.
לאחר שהצילו את מלכת ליריה וריוויה, ממשיכים גראלט וחבורתו - דנדליון הטרובדור, ריג'ס הערפד, מילבה הציידת, והקצין הנילפגארדאי לשעבר קאהיר - במסע אחר סירי.
גראלט וחבורתו מחפשים אחר חבורת דרואידים ביער הסמוך לדוכסות טוסאן, באמונה כי יש בידיהם את הכוח לגלות את מיקומה של סירי.
בזמן המסע מגלה גראלט כי כנופיית ציידי ראשים שמה פרס על ראשם.
הודות לעזרה לא צפויה שמגיעה מכיוונה של חברה לשעבר בכנופיה העונה לשם אנז'ולה ומחליטה להצטרף לחבורה, החבורה מחליטה לשים מארב לחברי הכנופיה במטרה ללכוד את מנהיגה ולגלות מי שכר אותם.
גראלט חושד כי הקוסם וילגפורץ אחראי לכך.
הם נתקלים במנהיג הכנופיה, חצי-אלף בשם שירו, ועד מהרה פורץ קרב במהלכו קאהיר נפצע.
גראלט נסוג עם קאהיר הפצוע והשניים מחליטים לסיים את הסכסוך ביניהם בשלום ולפתוח דף חדש.
לאחר שהם יוצאים מהמחבוא, הם פוגשים ביתר החבורה בגבולות דוכסות טוסאן.
הם ממשיכים במרדף אחר ציידי הראשים, אך הדרואידים שביער מספיקים לתפוס את כנופיית ציידי הראשים קודם לכן והורגים אותם עד האחרון בטרם יספיקו מי מהחבורה לחקור אותם.
בינתיים, גראלט פוגש באלף בשם אוולאך', המזהיר אותו מפני "נבואת יתילין" עתיקת היומין על קץ העולם שיגיע מידי "הקיפאון הלבן" - התקררות גלובלית שהחריבה עשרות עולמות, ועל "הדם הקדמון" שממנו ייברא עולם חדש.
הוא מפציר בגראלט להפסיק את חיפושיו אחר סירי, "בת הדם הקדמון", כיוון שלטענתו מציאתה לא תשנה את גורל העולם הצפוי.
גראלט מסרב להישמע לו, ומתעקש להמשיך בחיפושיו.
דייקסטרה, רב המרגלים של ממלכת רדניה, נשלח אל ממלכת קוביר, שהכריזה על נייטרליות ולא השתתפה במלחמה.
דייקסטרה נוסע לשם על מנת לקבל מימון כספי למטרת בנייה מחדש של צבא רדניה כדי שיוכל להתמודד עם פלישה נילפגארדאית מדרום.
במסגרת שהותו בקוביר מגלה דייקסטרה כי "מועצת הקוסמות" החדשה שהוקמה במהלך אירועי הספר הקודם מעוניינת להפוך את ממלכת קוביר למאגוקרטיה - ממלכת קוסמים שתקלוט אליה קוסמים וקוסמות מרחבי היבשת.
קוסמות המועצה, בראשות פיליפה אילהארט, נשלחות לאסוף מידע על הממלכות שביבשת על מנת להשתמש בו כדי לקדם את תוכניותיהן.
הקוסמת טריס מריגולד מפקפקת בכוונות המועצה, ומחפשת אחר ינפר מוונגרברג, שנחשבה למתה לאחר שעזבה במפתיע את פגישת המועצה הראשונה.
מתגלה כי ינפר הצליחה להמלט מהמועצה אל איי סקליגה, קיבלה שם מקלט אצל המושל המקומי, קראך אן קרייט, וביקשה ממנו סיוע בחיפושיה אחר וילגפורץ.
במהלך שהותה שם, מתגלה בפני ינפר חזון נבואי המתאר את קץ העולם - ה"ראג נאר רוג".
במהלך החזון מתגלה אליה האלה המקומית פריה, ומבקשת ממנה לבחור צד.
ינפר מצליחה לעלות על עקבותיו של וילגפורץ במרחבי הים שמעבר לסקליגה, אך נלכדת שם על ידיו ועל ידי שירו חצי-האלף.
וילגפורץ לוקח אותה אל מקום מחבואו ומענה אותה על מנת לגלות את מקום הימצאה של סירי הודות לקשר הטלפתי שנוצר ביניהם.
היא מסרבת להשבר, אך בטעות מגלה לו את מיקומו של גראלט.