tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידועים במיוחד איוריו למעשיות האחים גרים ולסיפורי עם צ'כים.
במקביל, לאחר סיום לימודיו הקים טרנקה תיאטרון בובות ב-1936 אך זה פורק עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה החל טרנקה ליצור סרטי הנפשה קצרים וב-1947 התרחב עיסוקו גם לסרטים ארוכים עת יצר את הסרט "Špalíček".
בסך הכל יצר טרנקה שישה עשר סרטים קצרים ושישה ארוכים.
האחרון שבהם עיבוד למחזהו של שיקספיר "חלום ליל קיץ" אותו אייר בעבר.
Vojak Dobrý Svejk ("החייל האמיץ שוויק", 1955)
ייחוס בתחום זכויות היוצרים היא זכות משפטית שנתונה ליוצר של יצירה מקורית.
הזכות מכונה "זכות מוסרית", בצד הזכות לשלמות היצירה, אך היא זכות משפטית לכל דבר.
משמעות הזכות היא כי כאשר משתמשים ביצירה מוגנת, יש להזכיר את שם היוצר באופן ראוי.
סעיף 46 לחוק זכות יוצרים, התשס,ח-2007 קובע כי: "זכות מוסרית ביחס ליצירה היא זכות היוצר – (1) כי שמו ייקרא על יצירתו בהיקף ובמידה הראויים בנסיבות העניין;"
הזכות נתונה ליוצרים של יצירות מסוגים שונים, כמו יצירה אמנותית, יצירה ספרותית, יצירה דרמטית ויצירה מוזיקלית, אבל איננה נתונה למתכנתים, וזאת לפי סעיף 45 לחוק זכות יוצרים.
הזכות המוסרית היא זכות אישית, ולכן אינה ניתנת להעברה, ולכן אי אפשר למכור אותה (כך לפי סעיף 45(ב) לחוק).
עם זאת, יוצר יכול לוותר עליה מרצונו, למשל במקרה של סופר צללים.
הזכות קיימת כל עוד היוצר חי, ועוד 70 שנה לאחר מכן, כלומר כל עוד קיימת זכות יוצרים ביצירה.
לאחר מות היוצר, הזכות אינה עוברת ליורשים, אבל בני המשפחה הגרעינית יכולים להגיש תביעה בגין הפרת הזכות (גם אם אינם היורשים).
בתורת הקבוצות, ייחוס של נוסחה לקבוצה הוא נוסחה המסומנת המתקבלת מן הנוסחה המקורית לפי החוקים הבאים:
אם היא נוסחה אטומית אז .
אם ישנן נוסחאות כך ש- באשר אז .
אם ישנה נוסחה כך ש- אז .
ייהלבה (בצ'כית: ; בגרמנית: Iglau, איגלאו; בפולנית: Igława, איגלבה; ביידיש: ייִגלאַווע) היא בירת מחוז ויסוצ'ינה שבדרום צ'כיה, שוכנת על גדת נהר ייהלבה, באזור הגבול ההיסטורי בין מוראביה לבוהמיה.
העיר מדורגת במקום ה-17 ברשימת הערים הגדולות בצ'כיה.
קיימות עדויות על קיום קהילה יהודית בעיר במהלך המאה ה-13.
בשנת 1860 חיים יעקב אונגר מונה לרב העיר והוא כיהן עד לפטירתו בשנת 1912.
בשנת 1900 התגוררו בעיר כ-1,500 יהודים מסך כ-24 אלף תושבים.
ייז'י רוסנוק נולד בשנת 1960 בוויטקוביצה, בעיר אוסטרבה.
הוא למד כלכלה באוניברסיטה לכלכלה בפראג עד שנת 1984. בהמשך, בשנות המשטר הקומוניסטי בארצו, עבד בוועדה הממלכתית לתכנון ובמשרד הפדרלי לתכנון אסטרטגי של צ'כוסלובקיה.
לפני מהפכת הקטיפה עמד להתקבל לשורות מפלגת השלטון הקומוניסטית.
אחרי החזרת המשטר הדמוקרטי, בשנות ה-90, עבד רוסנוק כמנהל מחלקה בקונפדרציה של האיגודים המקצועיים (1998-1992).
בשנת 1998 נכנס לחיים הפוליטיים כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית.
הוא כיהן כשר האוצר בממשלת מילוש זמאן בשנים 2001–2002 ומאוחר יותר כשר התעשייה והמסחר בממשלת ולדימיר שפידלה.
בעקבות מחלוקת עם שפידלה, בשנת 2003 הוא התפטר מן הממשלה ומן הפרלמנט ובמרץ עזב את החיים הפוליטיים.
בשנת 2010 עזב את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
עבד לאחר מכן במגזר הפרטי.
בשנים 2005–2012 היה יושב ראש האיגוד של קרנות הפנסיה.
בשנים 2006–2013 שימש כיושב ראש מועצת המנהלים ומנכ"ל קרן הפנסיה ING.
החל משנת 2009 שימש כיושב ראש המועצה לפיקוח הציבורי על המדיה האודיו-וויזואלית.
רוסנוק התמנה ביוני 2013 לראש ממשלה זמנית בעקבות שערורייה שבה היה מעורב ראש שממשלה הקודם, פטר נצ'אס, שמנהלת משרדו ולכאורה מועמדת להיות אשתו השנייה, יאנה נאגיובה, ובכירים אחרים בממשלו נחשדו בפרשת ריגול ושחיתות.
המינוי משך בקורת חריפה מצד מפלגות הקואליציה השלטת הקודמת, המפלגה הדמוקרטית האזרחית ומפלגת TOP 09 שטענו כי הנשיא נקט בהחלטה בלתי אחראית.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שבאופוזיציה דרשה את הקדמת הבחירות הפרלמנטריות.
כבקשתו הנשיא זמן הרכיב רוסנוק "ממשלת מומחים".
ב-7 באוגוסט 2013 ממשלתו נתקלה באי אמון של הפרלמנט עם 100 קולות (בעיקר -מפלגות הימין והמרכז) נגד ו 93 בעד (בעיקר מקרב מפלגות השמאל והמרכז).
רוסנוק נדרש על ידי הנשיא להישאר בתפקיד וכיהן כראש ממשלה זמנית עד לבחירות הפרלמנטריות, בהתחלת שנת 2014.
רוסנוק סיים את כהונתו כראש ממשלה ב-29 בינואר 2014.
רוסנוק נשוי לאיווטה, ולזוג שלושה ילדים.
ייז'יירנה (באוקראינית: Озерна - אוזרנה; בפולנית: Jezierna; ביידיש: אזשערנע) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ייז'יירנה נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1615 הועברה לבעלות משפחת האצולה הפולנית סובייסקי.
לאחר מכן, הוענקו ליישוב זכויות עיר ונבנה בה מבצר.
במהלך המאות ה-17 וה-18 חרבה העיירה מספר פעמים ממלחמות.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.
בשנת 1870 חוברה העיירה למסילת הברזל בקו לבוב-טרנופול, והדבר האיץ את התפתחותה הכלכלית.
במאי 1919 נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-18, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
בסוף המאה ה-19 נמנו בעיירה 1,095 יהודים.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שרפו החיילים הרוסים בתים רבים של יהודים בעיירה, ובהם בית הכנסת המקומי.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הולאמו העסקים הפרטיים בעיירה, וגורשו לעומק ברית המועצות מאות פליטים יהודים שהגיעו אליה ממערב פולין.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
ביומיים שלאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים פוגרום ביהודי היישוב, תוך רצח כ-200 יהודים, והצתת בית הכנסת ובית המדרש המקומיים.
לאחר הטבח, הטילו הרשויות האוקראיניות גזירות שונות על יהודי היישוב, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה.
בסוף שנת 1941 הוקם בעיירה מחנה עבודה מגודר, אליו הובאו יהודים מיישובים רבים בסביבת העיירה.
במחנה זה מתו רבים מהיהודים ברעב, ממחלות וממעשי התעללות ורצח יום יומיים.
בקיץ 1942 החלו להגיע ליהודי העיירה ידיעות על מעשי טבח המוניים שבוצעו בכפרי הסביבה שלה.
ב-29 באוגוסט 1942 פשטו על העיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, וריכזו את יהודיה, תוך רצח כ-150 איש ברחובות.
כ-200 יהודים שולחו במשאיות לתחנת הרכבת שבזבורוב, ושם צורפו למשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באוקטובר 1942 בוצעה בעיירה אקציה שנייה, והיהודים שנותרו בה הועברו לגטו זבורוב, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
כ-100 עובדי כפייה יהודים שעוד הושארו בעיירה, לאחר ששילמו לשלטונות סכומי שוחד גבוהים עבור כך, נרצחו באמצע 1943 בידי שוטרים אוקראינים.
ייהבי (באסטונית: Jõhvi, בגרמנית: Jewe, ברוסית: Йыхви) היא עיר בצפון-מזרח אסטוניה ובירת מחוז אידה-וירו.
העיר נמצאת כ-50 קילומטרים מגבול רוסיה.
האסטונים נחשבים למיעוט בעיר, בשעה שכ-55 אחוזים מתושבי העיר הם רוסים.
ייהבי הוזכרה לראשונה בתור כפר בשנת 1241 בספר מפקד האוכלוסין הדני, בתקופה שבה הכפר נשלט על ידי דנמרק.
בעיר קיים בית קונצרטים אשר פתח את שעריו ב-8 באוקטובר 2005. באולם הקונצרטים נערכים כנסים, ימי עיון, תערוכות, קבלות פנים חגיגיות, קונצרטים קלאסיים, מופעי בלט, כדורים, הופעות רוק ועוד.
ההיסטוריה של אולם הקונצרטים מתוארכת לשנת 1491, אז ניצבה במקום אחוזת ייהבי.
בנייני האחוזה הוקפו בפארק רחב ידיים, שניתן למצוא בסמוך לבית הקונצרטים גם בימינו.
ייז'י נולד ב-23 באפריל 1420 ככל הנראה, בטירת פודבראדי, לויקטורין מקונשטאט ופודבראדי שהשתייך לאצילים ההוסיטים, ולאנה מווארטנברג, בתם של יוהאן מווארטנברג, רוזן העיר קלאדסקו ואנה מוולהארטיצה.
בשנת 1434 השתתף ייז'י בקרב ליפאני, שבו גברו הקתולים וההוסיטים המתונים על התבוריים (ההוסיטים הרדיקליים).
בשנת 1438 הביס ייז'י את כוחותיו של אלברכט השני, מלך גרמניה, שירש את חותנו זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוהמיה.
עד מהרה הפך ייז'י לאחד המנהיגים הבולטים של ההוסיטים, ולאחר מותו של הינצה פטאצ'ק מפירקשטיין בשנת 1444 הפך למנהיג התנועה.
לאחר שניסה ייז'י כמה פעמים להתפייס עם הקתולים והם סירבו, צעד ייז'י בשנת 1448 בראש צבא חזק מאזור בוהמיה הצפון מזרחית, וכבש כמעט ללא התנגדות את פראג.
בעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בבוהמיה, אולם ייז'י הביס את הכוחות הקתולים.
בשנת 1451 מונה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לעוצרו של לסלו החמישי, מלך הונגריה, ובאותה השנה בחרו אצילי בוהמיה בייז'י כעוצר של לסלו בבוהמיה.
בשנת 1457 מת לסלו החמישי, מלך הונגריה, וב-3 במרץ 1458 נבחר ייז'י למלך בוהמיה, תוך שהוא זוכה לתמיכה אפילו מאצילים קתולים, בשל אופיו המתון ואי הרצון לבחור בשליט זר.
ייז'י שלט בצורה מתונה, ובשל כך זכה לתמיכת חלק גדול מהאצילים הקתולים, אולם על אף כל מאמציו התנגד לו האפיפיור פיוס השני.
במאמציו להגיע לידי פיוס עם האפיפיור העלה ייז'י הצעה, אשר הרבה רואים בה כחזון להקים את האיחוד האירופי, ולפיה יתאחדו כל הממלכות הנוצריות באירופה, יקימו פרלמנט משותף ומוסדות משפיים משותפים, ויתחייבו לפתור את כל הסכסוכים ביניהם בדרכי שלום.
תוכניתו של ייז'י לא התקבלה, וכן נכשלה תוכניתו של פיוס השני למסע צלב נגד בוהמיה.
בשנת 1464 מת פיוס השני, ובמקומו נבחר פאולוס השני, אשר גם הוא התנגד לייז'י בכל תוקף.
בסוף 1466 הטיל האפיפיור פאולוס השני נידוי על ייז'י, וקרא לאצילים הבוהמיים להדיחו.
ייז'י פנה לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והציע לו להכיר בבנו ולדיסלב כיורשו, בעד לתמיכתו נגד מתיאש הוניאדי.
בתחילת 1469 הכריח ייז'י את מתיאש הוניאדי לחתום על הסכם שלום, אולם בתגובה הכתירו האצילים הבוהמיים את מתיאש למלך בוהמיה.
ייז'י חזר על הצעתו לקז'ימייז' הרביעי, והוא פתח בדיונים על כך עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם ב-22 במרץ 1471 מת לפתע ייז'י בפראג.
לאחר מותו נבחר ולדיסלב מפולין למלך בוהמיה, אולם מתיאש הראשון, מלך הונגריה טען אף הוא לזכותו על הכתר, והמלחמה ביניהם נמשכה עד לשנת 1478.
בשנת 1440 התחתן ייז'י עם קונהוטה משטרנברג, בתם של סמיל משטרנברג וברברה מפארדוביצה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
ברברה מפודבראדי (1446–1469), התחתנה עם יינדריך מליפה, ולאחריו התחתנה עם יאן מרובנו
יינדריך הראשון, דוכס מינסטרברג-אלס (1448–1498)
קתרינה מפודבראדי (1449–1464), התחתנה עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה
סידוניה מפודבראדי (1449–1510), התחתנה עם אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה
בשנת 1449 מתה קונהוטה, ובשנת 1450 התחתן ייז'י עם יוהנה מרוז'מיטל, בתם של יאן מרוז'מיטל ולודמילה משטראקוניצה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
לודמילה מפודבראדי (1456–1503), התחתנה עם פרידריך הראשון, דוכס לגניצה
ייז'י פליקאן (בצ'כית: Jiří Pelikán; 23 באפריל 1906, הראדץ קראלובה – יולי 1984 צ'אקבוקו) היה שחמטאי יהודי-צ'כי וארגנטינאי.
פליקאן השתתף בתחרויות רבות שנערכו באירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בין היתר, הוא זכה בתחרות בפראג בשנים 1935 ו-1936.
לאחר אולימפיאדת השחמט 1939, שנערכה בבואנוס איירס, פליקאן לא חזר לאירופה והשתקע בארגנטינה.
הוא השתתף במספר תחרויות ולאחר קבלת אזרחות השתתף באליפות ארגנטינה בשחמט.
בשנת 1956 הוא זכה בתחרות לזכר אלכסנדר אלכין.
בשנים 1957 ו-1960 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארגנטינה בשחמט.
בשנת 1966 הוא זכה במקום השני באליפות ארגנטינה.
הוא המשיך להתחרות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20.
ייז'י פליקאן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1935 ל-1939 השתתף ייז'י פליקאן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
ייזיס (Adidas Yeezy) הוא מותג של אופנת רחוב שנוצר עקב שיתוף פעולה בין חברת האופנה הגרמנית, אדידס, לבין המוזיקאי והמעצב האמריקאי, קניה וסט.
החברה ידועה בציבור הרחב בעיקר בזכות הנעליים האקסקלוסיביות שלה.
לפני שהחל שיתוף הפעולה בין וסט לאדידס, וסט שיתף פעולה עם מספר חברות אופנה אחרות, ביניהן נייקי, שיצרה שלושה דגמים של נעליים במסגרת שיתוף הפעולה עמו.
שיתוף הפעולה בין אדידס ווסט החל ב-29 ביוני 2016. הוא הסתיים באוקטובר 2022, בעקבות התבטאויות אנטישמיות של וסט ודברי שנאה אחרים שפרסם.
אנליסטים העריכו שמכירות המותג הגיעו לכ-2 מיליארד דולר בשנה, כ-10% מסך ההכנסות של אדידס, והחברה צפתה שביטול המותג יעלה לה כ-250 מיליון אירו ב-2022.
שיתוף פעולה עם קניה וסט
הקונספט של ייזיס נולד משיתוף פעולה בין הראפר קניה וסט לבין "נייק".
שיתוף פעולה זה כשל, ולטענת וסט מנכ"ל נייק סירב אפילו לענות לטלפונים שלו.
לאחר שעזב את "נייק", החל במשא ומתן עם החברה "פומה".
ניסיון זה בסופו של דבר לא צלח וסט אף אמר כי "מי שלא נתן לו לעבוד בפומה צריך להביא לפיטורו לאות הצלחת המותג".
לאחר כישלון המשא ומתן ניגש וסט לאדידס והציע את שיתוף הפעולה להשקת המותג, ההחלטה על שיתוף הפעולה אושרה ב-8 בפברואר 2015.
ב-2025, לאחר שורת התבטאויות אנטישמיות מצד וסט, אדידס הודיעה על מכירת חיסול של כל נעלי הייזי שברשותה, כאשר מתוך הרווחים 200 מיליון אירו יופנו לקרן אדידס, ו-50 מיליון אירו לארגונים העוסקים במאבק באנטישמיות ובאפליה.
הקולקציה הראשונה של בגדי ייזיס תחת המותג אדידס הושקה ב-29 באוקטובר 2015. הקולקציה, שהתאפיינה במאפיינים צבאיים, שווקה בשיטת "ready to wear" (מוכן ללבישה), כלומר בגדים המיוצרים במפעלים שנועדו לזרז את תהליך הייצור ולהפחית עלויות, כאשר המידות מתאימות לרוב האנשים.
בריאיון ללנדר לני מקלווי, סיפר קנייה ווסט כי ניהל שיחות עם לואי ויטון בנוגע לשיתוף פעולה להשקת קו ביגוד משותף, אולם העסקה לא אושרה על ידי הדירקטוריון של החברה.
בין דגמי הנעליים הפופולריים של ייזיס ניתן למצוא את הייזיס 350, ייזיס 350 v2, ייזיס 700, ייזיס 700 v2, ייזיס 500.
שיטת המכירה של ייזיס מבוססת על ייצור מוגבל וקנייה בזמן מוגבל.
"דרופ" היא מכירה זמנית בעלת כמות מוגבלת של זוגות נעליים המתבצעת לרוב כל כמה חודשים על ידי אדידס או קניה וסט באתר הפרטי שלו, ונגמרת לאחר מספר דקות מזמן התחלתה לאור הכמות הנמוכה שנמכרת לציבור על ידיהם.
כמו כן, יש שווקים אינטרנטיים ומכירות יד שנייה של אנשים שהצליחו לשים את ידיהם על הנעליים בדרכים שונות, לרוב על ידי השגת הנעליים מדרופים.
שוק הזיופים בתחום זה הוא רחב.
ייז'י פבלנקה (בצ'כית: Jiří Pavlenka, נולד בהלוצ'ין שבצ'כוסלובקיה ב-14 באפריל 1992) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בפאוק סלוניקי ובנבחרת צ'כיה בעמדת השוער.
פבלנקה שיחק לאורך שנים בנוער של באניק אוסטרבה, ובעונת 2012/13 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
הייתה זו ההופעה היחידה של פבלנקה באותה עונה, אך בעונת 2013/14 הוא כבר הפך לשחקן הרכב וערך 20 הופעות ליגה במדי באניק אוסטרבה.
בעונה זו סיים פבלנקה עם הקבוצה במקום העשירי בליגת העל הצ'כית.
בעונת 2014/15 ערך פבלנקה 30 הופעות ליגה, ולמעשה שיחק את מלוא הדקות של קבוצתו, וסיים עם הקבוצה במקום ה-13 בליגה.
את עונת 2015/16 פתח פבלנקה בבאניק אוסטרבה, אך במחצית העונה נמכר לסלביה פראג תמורת 380 אלף אירו.
עד לתום עונת 2015/16 ערך פבלנקה שמונה הופעות ליגה במדי סלביה פראג, וסיים עימה במקום החמישי בליגה.
בעונת 2016/17 רשם פבלנקה עונת שיא בסלביה פראג, בסיומה זכה באליפות הליגה הצ'כית, כשהוא סופג 22 שערי ליגה בלבד ב-30 הופעות.
באותה עונה השתתף פבלנקה עם סלביה פראג במוקדמות הליגה האירופית, שם הודחה קבוצתו לאחר שני סיבובי מוקדמות, על ידי ריו אבה.
לאור יכולתו הטובה של פבלנקה, הוא חתם בקיץ 2017 בורדר ברמן מהבונדסליגה על חוזה לשלוש שנים, כאשר ורדר ברמן העבירה תמורתו לסלביה פראג שלושה מיליון אירו.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2017/18, פבלנקה סיים עם הקבוצה במקום ה-11 כשהוא מציג יכולת טובה מאוד.
בעונת 2018/19 עצר פבלנקה שלושה פנדלים בדו-קרב הפנדלים מול בורוסיה דורטמונד במסגרת שמינית גמר הגביע הגרמני, שהסתיים בתיקו 3-3 לאחר 120 דקות, ובכך סייע לקבוצתו להעפיל לרבע הגמר.
ב-30 בספטמבר 2024 חתם בפאוק סלוניקי.
פבלנקה ערך חמש הופעות במדי נבחרת צ'כיה בכדורגל עד גיל 21. במרץ 2015 נקרא פבלנקה לראשונה לסגל נבחרת צ'כיה הבוגרת, וישב על הספסל במשחק ידידות מול סלובקיה.
בנובמבר 2016 ערך פבלנקה את הבכורה שלו בהרכב נבחרת צ'כיה, במשחק ידידות מול דנמרק.
"ייחוס האבות והנביאים והצדיקים ותנאים ואמוראים, עליהם השלום, בארץ ישראל ובחוצה לארץ, השם יעמיד לנו זכותם אמן", ובקיצור "ייחוס האבות", הוא חיבור המתאר את המקומות הקדושים בארץ ישראל בתחילת המאה ה-15 ונוסחיו המוקדמים ביותר הם משנות ה-90 של המאה ה-15.
"ייחוס האבות" מציג את רשימה נרחבת של המקומות הקדושים ליהדות בארץ ישראל.
אלחנן ריינר זיהה את מקור החיבור בארץ ישראל של לפני האר"י.
הנוסח המודפס הראשון של החיבור נעשה כנראה בסביבות שנת 1537 בוונציה, אך נוסח זה לא שרד.
העתק של הנוסח נוצר בצפת בידי אורי בן שמעון מביאלה בשנת 1564. כתב יד זה נמצא כיום באוסף הספרייה הלאומית.
מהדורה מודפסת שנייה, בשם Cippi Hebraici, Genealogia, הודפסה על ידי התאולוג יוהאן היינריך הוטינגר (Hottinger) בהיידלברג (גרמניה) בשנת 1659 ומהדורה נוספת בשנת 1662. הייתה זו מהדורה מאוירת שכללה את הנוסח העברי לצד תרגומו ללטינית.
בשנת 1856 יצאה לאור מהדורה נוספת של החיבור, שהודפסה בווילנה על ידי גבריאל ראוויץ' וכללה תרגום ליידיש.
החיבור זכה לפופולריות רבה במאה ה-16 ו-17, אז שימש כבסיס לכתבי-יד עבריים מאוירים, שביקשו ליצור ייצוג של ארץ הקודש.
כתבי היד המוקדמים מטיפוס זה, כגון "כתב-יד בניהו" (1550-1549), הגיעו מארץ ישראל לאיטליה והשפיעו על סגנון הסופרים, ששילבו את המסורת הארץ ישראלית עם מוטיבים מן האמנות המקומית הנוצרית.
תיאורים אלו עיצבו חלקים רבים במסורת האיור של המקומות הקדושים.
ייז'י מלאנטריך מאוונטין (בצ'כית: Jiří Melantrich z Aventina, 1511 - 19 בנובמבר 1580, פראג) היה מילונאי, מדפיס ומוציא לאור צ'כי.
מעט מאוד ידוע על החיים המוקדמים של ייז'י מלאנטריך.
לפי דניאל אדם מוולסלאבין הוא נפטר בגיל 69 ובהתאם לכך הערכה שהוא נולד בשנת 1511. ידוע שהוא נולד למשפחה מבוססת מאזור נימבורג בבוהמיה.
בשנת 1534 הוא סיים אוניברסיטת פראג.
בשנת 1545 הוא הדפיס ספר בנושא דת.
בשנת 1546 הייתה בבעלותו בית מלאכה להדפסת ספרים.
אומנם בשנת 1547 לאחר המרד, בהוראת פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הדפסת ספרים של נצרות פרוטסטנטית בצ'כית נאסרה.
ייז'י מלאנטריך נכנס לשותפות עם כומר קתולי וזה אפשר לו להמשיך בהדספת ספרים.
בין היתר הוא הדפיס את הברית החדשה.
ספר זה היה בין החשובים באותה תקופה ובהמשך הוא הודפס עוד מספר פעמים.
בנוסף לכך בית הדפוס של ייז'י מלאנטריך הוציא לאור ספרים בנושאים שונים לרבות מילוני, ספרי שירים וספרי ילדים.
בשנת 1557 הוא קיבל תואר אצולה.
ייז'י מלאנטריך נפטר בשנת 1580 ונטמן בכנסייה בפראג.
ייז'י מלאנטריך נחשב לדמות חשובה להתבססות השפה הצ'כית.
בעקבות כך דמותו הייתה במרכז התנועה הלאומית במהלך המאה ה-19. בשנת 1897 בפראג נפתח בית דפוס "Melantrich".
ייז'י סובוטקה (בצ'כית: Jiří Sobotka; 6 ביוני 1911 – 20 במאי 1994) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סובוטקה נולד ב-6 ביוני 1911 בפראג שבאוסטרו-הונגריה של אותו זמן.
את הקריירה החל בסלביה פראג בגיל 19 וזכה עימה ב-6 תוארי אליפות בשתי קדנציות.
הוא גם זכה בגביע מיטרופה ב-1938 אך לא השתתף במשחק הגמר נגד פרנצווארוש.
סובוטקה היה למלך שערי הליגה הצ'כוסלובקית בעונת 1933/34 יחד עם רמון ברן הבלגי, ששיחק ביריבת סלביה, ספרטה פראג, לשניהם 18 שערים.
ב-1940 עבר להיידוק ספליט הקרואטית שם היה בתפקיד שחקן ומאמן בו זמנית וזכה עימה באליפות.
שנתיים אחר כך חזר לסלביה שם לא נשאר זמן רב לפני שעבר לבאטה זלין ומשם לפ.צ.
שודפונדס, שם סיים את הקריירה.
במדים הלאומיים שיחק סובוטקה עבור נבחרת צ'כוסלובקיה, וערך את הופעת בכורתו זמן קצר לפני מונדיאל 1934. במונדיאל עצמו כבש נגד שווייץ ברבע הגמר והגיע עימה עד לגמר בו הפסידה 2–1 לאיטליה.
עד 1937 כבש סובוטקה 8 שערים ב-23 הופעות.
את קריירת האימון שלו החל סובוטקה בפ.צ.
שודפונדס השווייצרית לאחר שעזב את מדינתו בשביל להתגורר בשווייץ ולא חזר אליה לעולם.
תחילה היה בה שחקן-מאמן וזכה עימה פעמיים בגביע על תקן זה ב-1951 ו-1953. לאחר שהיה רק למאמן הוא זכה עימה שלוש פעמים נוספות בגביע ופעמיים גם באליפות.
לאחר מכן עבר לאמן בכמה קבוצות בקצוות אירופה.
שודפונדס עבר לבזל השווייצרית ומשם לפיינורד ההולנדית עימם זכה בגביע ובאליפות בהתאמה.
בנוסף לכך אימן סובוטקה את שרלרואה הבלגית אותה הוביל למיקום השיא בהיסטוריה שלה בליגה הראשונה, מקום שני, בעונת 1968/69. קבוצתו האחרונה אותה אימן הייתה AC בלינצונה מ-1973–1976.
ייהוד ירושלים היא ההשקפה שישראל מבקשת לשנות את הנוף הפיזי והדמוגרפי של ירושלים כדי להגדיל את אופייה היהודי על חשבון המוסלמי והנוצרי שלה.
הדבר כרוך לעיתים קרובות גם בנוכחות היהודית הגוברת בירושלים בעידן המודרני, בהתייחסו ליישוב הישן היהודי שנעשה דומיננטי יותר ויותר מאז התקופה העות'מאנית.
תהליך זה נמשך עד שהפכה לקבוצה האתנית-דתית הגדולה ביותר בירושלים מאז אמצע המאה ה-19 ועד מלחמת העצמאות, כאשר ירדן ניקתה את מזרח ירושלים מנוכחותה היהודית.
ייז'י נקוואסיל (בצ'כית: Jiří Nekvasil; נולד ב-24 באפריל 1948) הוא גנרל בדימוס צ'כי, אשר שימש כראש המטה הכללי הצ'כי בין 1993–1998. בין 2000–2004 שימש כשגריר צ'כיה בגאורגיה.
נקוואסיל נולד בבנשוב ב-24 באפריל 1948. הוא למד במכללה הטכנית הצבאית בליפטובסקי, וב-1969 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה כטכנאי טילים.
הוא שימש כמפקד בריגדת טילים, ובין 1988–1990 למד באקדמיה הצבאית וורשילוב במוסקבה.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, הוא הצטרף לצבא צ'כיה.
ב-30 ביוני של אותה שנה הוא מונה לראש המטה הכללי.
בתקופת כהונתו, הוא הוביל את הצבא הצ'כי להצטרפות לנאט"ו, מה שדרש ארגון מחדש של הצבא והתאמת התקנים שלו לתקנים המקובלים במערב.
כמו כן, הוא שלח גדוד ממוכן לעזרת כוח האכיפה בבוסניה והרצגובינה.
הוא סיים את תפקידו ב-30 באפריל 1998 ועזב את הצבא בדרגת גנרל-פולקובניק.
לאחר פרישתו מהצבא, עבד נקוואסיל במשרד החוץ.
בין השנים 2000–2004 הוא שימש כשגריר צ'כיה בגאורגיה.
ב-8 במאי 2022 העלה אותו נשיא צ'כיה מילוש זמאן לדרגת גנרל ארמייה בדימוס.
ייז'י שדיבי (בצ'כית: Jiří Šedivý, נולד ב-3 בינואר 1953) הוא גנרל צ'כי בדימוס.
שימש כראש המטה הכללי הצ'כי בין השנים 1998–2002.
שדיבי נולד בפריבראם ב-3 בינואר 1953. הוא למד בתיכון הצבאי יאן ז'יז'קה באופבה, וב-1971 התגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
הוא למד בבית הספר הגבוה של כוחות היבשה בווישקוב.
הוא סיים את לימודיו ב-1975 ומונה למפקד פלוגת טנקים, בגדוד הרובאים הממונע ה-57. בין 1976–1978 למד באקדמיה הבצאית בברנו ולאחר מכן שימש כמפקד גדוד טנקים ברגימנט הטנקים ה-18. ב-1982 הוא מונה לסגן מפקד הרגימנט.
ב-1985 הוא מונה למפקד רגימנט הטנקים ה-17. ב-1990 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הטנקים ה-4. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, הוא עבר לשרת בצבא צ'כיה.
ב-1994 הוא מונה למפקד הבריגדה המהירה ה-4. בספטמבר 1997 הוא הועבר לפקד על צבא היבשה הצ'כי.
ב-30 באפריל 1998 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-30 בנובמבר 2002 הוא סיים את הקדנציה שלו, ובסוף אותה שנה פרש מהצבא בדרגת ארמדני גנרל.
ב-2003 הוא הקים חברת ייעוץ פרטית בשם .Generals s.
החברה שלו מייעצת לחברות נשק ולחברות המספקות שירותים צבאיים, ומסייעת בהשגת חוזים עם צבאות ברחבי העולם.
במהלך השנים הועלו מספר חשדות לשוחד ולשוחד עקיף בנוגע לפעילות החברה.
שדיבי הצטרף למפלגה הדמוקרטית האירופית, וב-2009 התמודד מטעמה בבחירות לפרלמנט האירופי.
ייז'י סקובלה (בצ'כית: Jiří Skobla; 6 באפריל 1930 – 18 בנובמבר 1978) היה אתלט צ'כוסלובקי, זוכה מדליית ארד אולימפית (מלבורן 1956) ואלוף אירופה (ברן 1954 בהדיפת כדור ברזל.
אביו, ירוסלב סקובלה , היה אלוף אולימפי בהרמת משקולות.
באולימפיאדת הלסינקי שנערכה ביולי סיים במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.92 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן שבשווייץ באוגוסט זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אליפות חדש של 17.20 מטר, לפני אוטו גריגלקה (16.69 מטר) והיינו היינסטה (16.27 מטר), שניהם מברית המועצות.
באולימפיאדת מלבורן שנערכה בנובמבר זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.65 מטר, אחרי פרי או'בריאן (18.57 מטר) וביל נידר (17.65 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה באוגוסט זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.12 מטר, אחרי ארתור רואו מהממלכה המאוחדת (17.78 מטר) וויקטור ליפסניס מברית המועצות (17.47 מטר).
באולימפיאדת רומא שנערכה באוגוסט סיים במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.39 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שביוגוסלביה בספטמבר סיים במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.87 מטר.
מדליית ארד במשחקי אירופה באולם
במשחקי אירופה באולם שנערכו בדורטמונד שבגרמניה המערבית במרץ זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.08 מטר, אחרי וילמוש וריו מהונגריה (19.05 מטר) ודיטר הופמן מגרמניה המזרחית (18.25 מטר).
במשחקי אירופה באולם שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה במרץ סיים במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.30 מטר.
ב-18 בנובמבר 1978 מת סקובלה כתוצאה מסרטן הכליה.
ייז'י הולצ'ק (בצ'כית: Jiří Holeček; נולד ב-18 במרץ 1944) הוא מאמן ושוער הוקי קרח צ'כי לשעבר.
הולצ'ק שיחק בליגת העל של צ'כוסלובקיה מ-1964 עד 1979 ובנבחרת צ'כוסלובקיה במשך שנים רבות.
לאחר שהצטרף לצבא, הוא השתתף במחנה ההוקי דוקלה יילבה, אך בהגיעו מקבוצה חסרת חשיבות באותה תקופה, הוא לא עלה על המיקום השלישי בשוערים והושאל לקושיצה במזרח המדינה.
לאחר שהחל את הקריירה שלו בקבוצת קושיצה בעונת 1963/64, הולצ'ק שיחק שם 10 שנים עד שהצטרף לספרטה פראג לעונת 1973/1974. הולצ'ק שיחק 488 משחקי ליגה ואף על פי שהוענק לו פרס מקל הוקי הזהב הצ'כוסלובקי בתור השחקן הטוב ביותר ב-1974, הוא מעולם לא זכה באליפות הליגה.
הולצ'ק שיחק 164 משחקים עבור הנבחרת, כולל עשר אליפויות עולם (הוביל את הנבחרת למדליות זהב ב-1972, 1976 ו-1977) וזכה בתואר השוער הטוב ביותר חמש פעמים.
הולצ'ק סיים את קריירת המשחק שלו ב-1981 במערב גרמניה.
בשנות ה-80 הוא עבד כמאמן שוערי נבחרת צ'כוסלובקיה ולאחר מכן עבד כמאמן שוערי וייזדה פראחה.
הוא נכנס להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) ב-1998.
ייז'י רייטמן (בצ'כית: Jiří Reitman (Reitmann); 21 ביוני 1905 - 4 בינואר 1945) היה שחקן כדורמים יהודי-צ'כוסלובקי.
רייטמן נולד וגדל בעיירה הוישין בן למשפחה יהודית.
משנת 1921 החל לעסוק בשחייה תחרותית ולשחק כדורמים במועדון CPK פראג.
כשחקן, הוא שיחק בהתקפה, בעיקר בעמדת המרכז.
במאבק על מדליית הארד נבחרתו הפסידה לנבחרת הונגריה 0–7. לצידו בנבחרת שיחקו 9 שחקנים, שניים מהם יהודים: הוגו קלמפפנר ווויטק נמני.
באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בבולוניה, איטליה בתחילת ספטמבר 1927 הוא שיחק בנבחרת צ'כוסלובקיה וסיים איתה במקום שביעי.
הוא סיים לשחק כדורמים באופן תחרותי בשנת 1934.
ב-4 בדצמבר 1941, הוא גורש מפראג למחנה הריכוז טרזין וב-1 באוקטובר 1944 למחנה הריכוז אושוויץ.
"יידלק האור" הוא שיר בביצועה של הזמרת הישראלית יובל רפאל, אשר יצא ב-19 באוקטובר 2025. השיר נכלל במיני-אלבום הבכורה של רפאל, הנושא את השם '22:22', שראה אור באותו היום.
לאחר השתתפותה באירוויזיון 2025, שם ייצגה את ישראל עם השיר "New Day Will Rise" והגיעה למקום השני בגמר, פתחה רפאל בקריירת סולו עצמאית.
כחלק ממנה, פרסמה בטיקטוק קטע קצר מתוך השיר החדש, בו היא משמיעה לבן זוגה, עידו מלכה, את השיר לראשונה.
הסרטון, שצולם במסעדה, הפך ויראלי והיווה חשיפה ראשונה לשיר.
השיר נכתב בשיתוף פעולה עם ים רפאלי ורוי כהן, כאשר רפאל לקחה חלק פעיל בכתיבת המילים.
את ההפקה המוזיקלית של המיני-אלבום הוביל המפיק עמוס בן דוד, המלווה את רפאל מאז השתתפותה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
השיר נכתב בהשראת חוויותיה האישיות של רפאל מתקופת מלחמת חרבות ברזל ובפרט מטבח פסטיבל הנובה, שבה ניצלה ממתקפת חמאס ב-7 באוקטובר 2023. השיר עוסק בכוח הרצון, באמונה ובחיפוש אחר אור מתוך אפלה.
רפאל תיארה את יצירת השירים בפרויקט "22:22" כמעשה ריפוי אישי וכדרך להעניק השראה למאזיניה.
שם השיר משתלב עם הסמליות הרוחנית של המספרים החוזרים 22:22, אשר לפי אמונתה של רפאל מסמלים דרך נכונה ושלווה פנימית.
בהצהרה שמסרה בעת יציאת האלבום אמרה: "אין יום שאני לא רואה את שילוב הספרות האלה איפשהו.
הדבר הקטן הזה מחזיק את הנפש שלי מתקדמת ברוגע, בשקט ובשלווה".
השיר הושמע לראשונה בפני הקהל במופע ההשקה של "22:22" שנערך ב-1 בנובמבר 2025 באמפי תל אביב בגני יהושע, בהשתתפות להקת הנגנים של רפאל בניצוחו של עמוס בן דוד.
המופע כלל את כל שלושת השירים מהמיני-אלבום, לצד חומרים נוספים, והתקבל בתגובות נלהבות מצד הקהל והתקשורת.
לפני יציאת האלבום, זכה השיר לתשומת לב רבה ברשתות החברתיות, כאשר מעריצים שיתפו את קטע הטיקטוק של רפאל והביעו התרגשות מהצליל החדש והבשלות האמנותית שלה.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי תיאר את "יידלק האור" כיצירה המשלבת עומק רוחני עם נגישות פופולרית.
לדבריו, זהו שיר של העצמה נשית, אמונה ותיקון, הנע בין וידוי אישי לתפילה אינטימית.
חרסונקי ציין כי השורה המרכזית "אני יודעת שנתתי את הכל / אני חזקה יותר מאתמול" מסכמת תהליך של התבגרות וצמיחה מתוך מאבק, לא כאידיאליזציה של הצלחה אלא כהכרה באומץ הרגשי.
עוד הוסיף כי הצליל האלקטרוני וההפקה הנקייה מדגישים את קול הזמרת ומעניקים לשיר תחושת ריחוף והתרוממות.
בביקורתו הדגיש חרסונקי את השימוש בביטוי "מתוך החושך יידלק האור" כקלישאה לכאורה המתפקדת כפסוק רוחני של אמונה ועמידה.
לדבריו, השורה "תמות נפשי ואלוהים ישמור" מחברת בין ייאוש ותפילה, ביטוי של מסירה מוחלטת אך לא של כניעה.
חרסונקי רואה בשיר ביטוי כן של אמונה אינטימית לא דתית, אמונה בכוח החיים ובתהליך של תיקון עצמי, ומציין כי רפאל מייצגת כאן את הדור החדש של הפופ הישראלי, כן, רוחני, ומדבר על ריפוי עצמי בשפה יומיומית ועם הפקה מודרנית.
יין הוא משקה משכר המיוצר מענבים.
היין נוצר בעת תסיסה אלכוהולית של תירוש, כאשר הסוכר מומר בתהליך מטבולי על ידי שמרים לאתנול (המכונה כוהל או אלכוהול) ולפחמן דו-חמצני.
תהליך ייצור היין היה קיים עוד בימי קדם, כאשר התברר כי מיץ או פרי עוברים תהליך שבסופו נוצר משקה משכר.
מאז ימי קדם יש ליין התייחסות רבה בתרבות האנושית.
פעמים רבות יש ליין תפקיד באירועים חברתיים ובאירועים דתיים.
בדומה למשקאות חריפים אחרים, את היין נהוג להגיש בכוס יין.
שתייה מרובה של יין גורמת לשכרות ועליצות בטווח הקצר, אך בטווח הארוך צריכת אלכוהול מוגזמת עלולה לגרום לנזקים בריאותיים.
עם זאת, בשתייה מתונה, מועיל היין האדום במניעת מחלות לב.
אף על פי שניתן לייצר יין לא רק מענבים, אלא גם מפירות וירקות אחרים ואף מפרחים מסוימים ומרכיבים שונים רבים, המילה "יין" לבדה משמעה תמיד יין ענבים.
יין שאינו מכיל ענבים נקרא בדרך כלל שיכר (לדוגמה: שיכר רימונים, הדסים, פסיפלורה וכו').
או שיצוין ממה מורכב היין (למשל, יין שזיפים).
באיחוד האירופי החוק מגביל את השימוש במילה "יין" רק ליין שמיוצר מענבים, אך מתיר להוסיף לו 59 מרכיבים, בהם מים, חיידקי חלב, ג'לטין ועוד.
גם בארצות הברית מתירים להוסיף מרכיבים נוספים ליין.
בעל המלאכה המייצר יין מכונה "יינן".
ברוב המדינות אם לא בכולן, אין היינן מחויב לפרט מרכיבים נוספים שהכניס ליין, מלבד החומר המשמר – גופרית דו-חמצנית.
ליקר הוא משקה אלכוהולי סוכרי ובעל אחוזי אתנול גבוהים יותר בהשוואה ליין או לשיכר.
מפיקים אותו מפירות ומירקות שונים, כגון תותים, דובדבנים או מנטה, באמצעות השריה באלכוהול ומיצוי טעמים ולא על ידי התססת הסוכרים.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר שמעידים על ייצור יין נמצאו בשולאברי, גאורגיה; כדים עשויי-חרס לשמירת יין, שנמצאו באתר זה, מתוארכים כבני 8,000 שנה.
בדיקות ביוכימיות הוכיחו, שליין שנשמר בכלים אלה נוספו בכוונה חומרים אנטי-בקטריאליים טבעיים, כדי שהיין יישמר לזמן ארוך יותר.
כלי חרס עתיקים, שמעידים על ייצור יין, נמצאו בהרי זגרוס שבאיראן, ומתוארכים לשנת 5,400 לפנה"ס (בני 7,400 שנה).
לתגלית חשיבות רבה לאור העובדה שבאזור זה מעולם לא גידלו גפנים, אלא בעיקר חיטה ושעורה (המשמשות לייצור בירה) דבר המלמד על כך שהיין היה סחורה עוברת לסוחר באותם ימים.
כלי חרס עתיקים עבור יין נמצאו גם בבבל, גילם כ-5,500 שנה.
כל התאריכים שלעיל מבוססים על בדיקות שערך צוות המעבדה במוזיאון של אוניברסיטת פנסילבניה.
ביוני 2024 דווח על יין לבן בן כ-2,000 שנה, ממוצא אנדלוסי, והוא היין העתיק ביותר שהתגלה אי פעם במצב נוזלי.
היין התגלה בכד שנמצא במבנה קבורה רומי בקרמונה שבספרד.
ליין היה גם תפקיד חשוב בחיים הפולחניים במצרים העתיקה.
למרות שגם במצרים לא גדלו הגפנים, המצרים ביססו את תעשיית היין שלהם כבר בתחילת תקופת הברונזה על ענבים אשר יובאו מכנען.
ציורים המתארים ייצור יין נמצאו על קירותיהם של קברי הפרעונים וברשימת המנחות שהוגשו למת נמצאו כדי יין אשר יוצרו ללא ספק בדלתה של הנילוס.
היוונים והרומאים אהבו לשתות יין, ואף סגדו לאל מיוחד אשר היה אחראי על משקה זה: דיוניסוס (בגרסה הרומית: בכחוס), אשר פולחנו (חגיגות הדיוניסיה) עורר התלהבות גדולה והמוניות ("בכחנליות").
עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הרומאים יכלו לעסוק בהרכבת גפנים.
הם מרחו אספלט או זפת שנכרה בים המלח על מקום ההרכבה או על גדם של ענף שנכרת וכך מנעו צמיחת טחב ופטריות.
בתקופת האימפריות הללו התפשטה הכנת היין לכל אירופה ועם השנים הפכה לתעשייה המפותחת אותה אנו מכירים כיום.
היסטוריה של היין בארץ ישראל
גידול הגפנים היה תמיד חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של ארץ ישראל, באגן הים התיכון המזרחי נפוצה הגפן כבר בתקופת הברונזה.
הכרם הראשון, כמו גם השכרות הראשונה, מיוחסים בתורה לנח: "וַיָּחֶל נֹחַ אִישׁ הָאֲדָמָה וַיִּטַּע כָּרֶם.
העברים הקדמונים נהגו לשתות יין בעת שמחה, אך גם השתמשו בו בטקסים דתיים: בימי בית המקדש היין היה ננסך על גבי מזבח העולה בשעת הקרבת הקורבנות.
במהלך השנים הפכה הגפן לסמל ארצישראלי.
הגפן נחשבת לאחד משבעת המינים שנתברכה בהם הארץ.
סגנון הבניה החד קומתי שטוח הגג אפשר לבעלי הבתים לנטוע גפן אשר השתרגה על סככה שנבנתה על הגג ויצר צל נעים ופרקטי, רבים בארץ התנסו בהכנת יינות ביתיים מהפירות אותם גידלו.
גתות לדריכת ענבים המעידות על כרמים גדולים הן תגליות ארכאולוגיות שכיחות בישראל בכל תקופה שהיא.
גתות רבות מתקופת בית המקדש פרושות בדרום הארץ, ידוע על גת מהתקופה ההלניסטית בצפון תל אביב, גת מהתקופה הביזנטית בלוד ובראשון לציון ועוד.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, במאה השביעית, הצטמצמה תעשיית ייצור היין בארץ ישראל, בשל התנגדות האסלאם לשתיין יין .
כרמים רבים נעקרו, ובמקומם ניטעו כרמי זיתים.
אולם, על אף זאת, למעשה המשיכה הפקת יין עד לתקופה הממלוכית.
בתקופה החדשה של היישוב, החל מאמצע המאה ה-19, שימשה הגפן כענף חקלאי חשוב במושבות של הברון רוטשילד וחברת פיק"א, לא בשל איזשהו יתרון כלכלי, שכן ענפי חקלאות אחרים היו דחופים יותר לכלכלת היישוב, אלא בשל יתרון תדמיתי שעזר לקשר בין יהדות אירופה העשירה והתורמת לבין העשייה הציונית להפרחת השממה.
ב־1870, עם ייסוד מקוה ישראל, הוחל בגידול מסודר של גפנים וייצור יין במפעלים.
כעשרים שנה מאוחר יותר נבנו יקבים שפעלו בשיטות צרפתיות במושבות הברון ראשון לציון וזכרון יעקב.
מפתיחת היקבים ועד מלחמת העולם הראשונה הפך היין למוצר החקלאי המוביל של היישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, הוגדל השטח שהוקצה לכרמים, וליקבים הוותיקים ששוכללו התווספו גם יקבים חדשים בבנימינה, פתח תקווה ומקוה ישראל.
לרוב מיוצר היין מזן אחד או יותר של המין האירופאי וִיטִיס וִינִיפֶרַה.
על פי תקן היין הישראלי, כאשר היין מכיל יותר מ־85% עסיס של אחד הזנים האלה (למשל פינו נואר, זינפנדל או שרדונה) הוא נקרא "יין זני", כלומר ייחשב עשוי כולו מאותו הזן שמייצג 85%.
זאת לעומת יֵין מִמְסָךְ, המכונה גם בלנד, כלומר יין "מעורב" שמורכב ממספר זני ענבים.
בארצות הברית למשל, התקן עומד על 75% בלבד מזן מסוים.
יש מגוון אדיר של זני ענבים מהמין ויטיס ויניפרה בעולם.
ישנם זנים שידועים כ"זנים בין-לאומיים" והם מייצגים כ-10–20 מהזנים הנטועים ביותר בעולם (למשל סוביניון בלאן, שרדונה, מרלו או קברנה סוביניון).
לעומתם ישנו מגוון גדול של זני מורשת, או זנים ילידיים שהם זני ענבים בדרך כלל פחות מוכרים שמאפניינים אזורים, מחוזות או מדינות שונות בעולם (למשל טרביאנו ד'אברוצו וברברה באיטליה, או אסירטיקו ורודיטיס ביוון).
ניתן גם לייצר יין מגפן מהמין ויטיס לַברוּסקַה או תערובות שלו עם מינים אחרים.
ויטיס לברוסקה, ויטיס רופסטריס, ויטיס רוטונדיפוליה וויטיס ריפאריה הם מינים שמוצאם מצפון אמריקה ומשמשים בעיקר למאכל, אך לפעמים גם לייצור יין.
ברם חשיבותם העיקרית של המינים האמריקאים לתעשיית היין בשמשם ככנות הרכבה לגפן האירופית (המין ויניפרה – הרוכב).
בכך הם מקנים לגפן האירופית עמידות לכנימת הפילוקסרה, מזיק הפוגע בשורשים וגרם להשמדתם הכמעט מוחלטת של כרמי אירופה בסוף המאה ה-19.
ענבי יין גדלים לרוב בין קו רוחב 30–50 מעלות צפון ל-30–40 מעלות דרום.
אזור היין הדרומי ביותר בעולם נמצא באי הדרומי של ניו זילנד סמוך לקו רוחב 45 מעלות דרום.
לשינויים יומיים בטמפרטורה חשיבות מיוחדת בענף גידול הגפנים.
אזורי ייצור יין הממוקמים בגבהים (altitude (אנ')) גבוהים חווים את התנודה הדרמטית ביותר בטמפרטורות במהלך היממה.
בענבים, שינוי זה יוצר תכולת חומציות גבוהה ורמת סוכר גבוהה, שכן חשיפת הענבים לקרינת השמש מגבירה את תכונות ההבשלה, בעוד שהירידה הפתאומית בטמפרטורה במהלך הלילה משמרת את איזון החומצות הטבעיות בענב.
בשנת 2011, חמש יצרניות היין הגדולות ביותר היו צרפת, איטליה, ספרד, ארצות הברית וסין.
בישראל נפוץ גידול גפני יין ברמת הגולן, בגליל העליון, בשפלה, בהרי יהודה, בשומרון, ברמת ערד ולאחרונה גם באזורים מסוימים בהר הנגב.
טעמו של היין תלוי לא רק בסוג העינב אלא גם בסוג האדמה והאקלים בו הוא גדל.
לאורך ההיסטוריה נודעו יינות בשמות המציינים את מחוז מוצאם ולעיתים גם את סגנונם: בורדו, ריוחה, קיאנטי, קוניאק ושמפניה כולם שמות סוגי יין המשקפים את היין הפופולרי ביותר המיוצר באזור על שמו הם נקראים.
קטלוג יין בצורה זו, המקובל בעיקר באירופה, מאפשר לדעת את מוצאו של היין ואף את סוגי הענבים מהם הוא מורכב ושיטת הייצור שלו.
בשאר העולם נהוג פשוט לציין את סוגי הענבים המרכיבים את היין.
בציר ושיטות סיווג יין אחרות
מקובל לסווג יין על פי שנת הבציר שלו כיוון שלרוב הוא מיוצר מענבים שנבצרו באותה השנה.
יינות רבים משתבחים ככל שחולף הזמן מה שמביא חובבי יין לשמור ולנצור בקבוקים מתקופות בציר הנחשבות למשובחות.
תקופות בהם המינון בין ימי שמש לימי גשם, בשלות הענבים בבצירתם ומוכנות האדמה נמצאים במצבם האופטימלי, ידועות באיכות היין שמופק בהן וכן במחירו המרקיע שחקים בשל כך.
רבים סוברים שיינות אדומים יתיישנו טוב יותר ולאורך זמן ארוך יותר מאשר יינות לבנים וזאת בשל ריכוז טאנין גבוה יותר בענבים האדומים.
קיימים יינות לבנים רבים, בעיקר יינות קינוח, שיכולת ההתיישנות שלהם גבוהה מזו של יינות אדומים.
מה שמגן על יינות לבנים אלה ושומר עליהם לאורך זמן, הוא לרוב ריכוז חומצה או סוכר – או שילוב שלהם – שמונע את ההתפרקות שלהם.
הטאנין שביינות האדומים מקנה להם עפיצות – תחושת יובש או חספוס בפה אחרי הלגימה.
תחושה זו קיימת גם ביינות לבנים מסוימים, בעיקר כאלה שבהם ריכוז החומצה יחסית גבוה.
כמו רוב היינות האדומים שנמכרים כיום בעולם, רוב היינות הלבנים מומלצים לשתייה לא יאוחר משנתיים ימים לאחר הבציר.
יינות רוזה מקובל לשתות בשנת הבציר עצמה, או לכל היותר שנה לאחר מכך.
סוג היין מהווה סיווג משנה ראשוני עבורו.
צבע היין נקבע על פי נוכחות קליפות הענבים במהלך התסיסה הראשונית מאחר שצבע העסיס של כל הענבים הוא שקוף.
יין אדום מיוצר מענבים שחורים או אדומים אך גם כאן מתקבל הצבע מהקליפות אשר תוססות יחד עם עסיס הענבים.
יין לבן מיוצר מענבים ירוקים, כשבתסיסה מופרדות קליפות הענבים מהעסיס וכך מתקבל יין שקוף-צהבהב או ירקרק.
כאשר מכינים יין מענבים אדומים ומשאירים את הקליפות בהשריה לתקופת תסיסה קצרה מתקבל לרוב יין בעל גוון ורדרד שנקרא "יין רוזה".
יין "סמוק" (או גם בְּלָאשׁ) הוא כינוי שהשתרש בארצות הברית ולא מקובל להשתמש בו בישראל.
יין לבן שמיוצר מענבים אדומים – ללא השרייה בכלל על הזגים (קליפות הענבים) – נקרא "Blanc de noir" – "לבן מאדום".
יין כתום – מיוצר מענבים לבנים, באמצעות השריות ארוכות מאוד – לעיתים כמה שבועות – של התירוש עם הזגים.
יין ירוק – בעל ניחוח של פלפל ירוק, דשא קצוץ וברוקולי, הנובע מענבים שאינם בשלים מספיק.
יין מבעבע (כגון שמפניה ומוסקטו) – יין המכיל פחמן דו-חמצני (CO2) שהוא תוצר מפעולת התסיסה, הנכלא בבקבוק.
ישנם יצרנים המפיקים יינות מבעבעים או מוגזים על ידי הוספת גז (CO2) מ"בלון" לפני הביקבוק.
ביינות תוססים הלחץ בבקבוק נע בין 1–6 אטמוספירות, כתלות בסגנון.
יין מחוזק – לרוב מתוק יותר ותמיד מכיל אחוז אלכוהול גבוה מזה של יין רגיל (שהוא בין 15%–22%).
המתיקות נובעת מכך שתהליך התסיסה נקטע בטרם עת על ידי הוספת אלכוהול (תזקיק) ליין בכמות היוצרת יין בעל אחוז אלכוהולי גבוה, ריכוז גבוה זה הורג את השמרים ביין (הרגישים לו) ולכן נותר סוכר שיורי.
אף על פי שמרבית סגנונות היין המחוזקים הם מתוקים, קיימים גם יינות מחוזקים יבשים כגון סוגים מסוימים של שרי (Sherry).
סוגים עיקריים של יינות מחוזקים: מלגה, מרסלה, מדירה, שרי, פורט.
דרך נוספת לסווג יין היא הרושם שהיין משאיר על השותה בטעימה הראשונה.
יין יכול להיות מתואר כיבש, חצי יבש, חצי מתוק או מתוק.
סיווג זה מתייחס לרמת הסוכר שנשארה ביין בתום התסיסה (יבש – כמעט ללא סוכר, מתוק – נשאר בו סוכר רב).
יין אגרסיבי – עשיר במיוחד בחומציות או בטאנינים.
יין כבד – עשיר בטעמים ובעל צבע אדום כהה.
יין מאוזן – בעל איזון בין חמיצות, מרירות ומתיקות.
יין מופנם – יין שטרם נפתחו טעמיו.
יין סגור – טעמיו וריחו מוגבלים במיוחד.
יין פירותי – בעל טעם בולט של פירות כמו: תפוח, דובדבנים, ליצ'י, מלון, תות, תפוח ועוד.
יין צורי – ריחו מזכיר אבן צור או אבק שריפה.
יין קרח – יין מענבים שנבצרו ונסחטו במצב קפוא כפי שנעשה לראשונה בגרמניה בשיטת Eiswein כך שנוצר ריכוז סוכר גבוה ועושר בטעמים ובמתיקות.
יין שלם (או עגול) – יין בעל רוב תכונות הטעם והריח הנדרשות.
יין קורקי – יין פגום בעל ריח של עובש ורטיבות.
בעבר היה מופק יין בשלושה שלבים.
בשלב הראשון דרכו את הענבים בגת, אספו את המיץ וממנו הפיקו את היינות האיכותיים יותר.
בשלב השני סחטו את הענבים פעם נוספת לשם סחיטת כמות מיץ נוספת.
תהליך זה מיצה יותר יין מחלקי הזגים והחרצנים ולכן התקבלו יינות בעלי טעם מריר עד מר.
היו מקומות בהם מיצו מהזגים (קליפות הענבים) מיץ בפעם שלישית, לעיתים על ידי חימום, מיץ זה נתן יין בעל איכות ירודה, שלרוב לא נשמר זמן רב וניתן לעבדי הבית או נרכש על ידי העניים.
בשלב הראשון הענבים שנבצרו מגיעים ליקב לתהליך של הפרדה מהאשכולות ומעיכה בהתאם להחלטת היינן.
ביקבים המייצרים יינות פרימיום, ניתן לראות שלב מיון לפני המעיכה – הענבים המופרדים עוברים דרך שולחן מיון (סרט נע או שולחן מכני רוטט), בו מרחיקים צימוקים, ענבים לא בשלים וענבים המציגים ריקבון או עובש.
פעולת המיון נעשית כדי שרק הענבים האיכותיים ביותר יהפכו ליין.
בשלב האחרון הענבים ממשיכים למכונת הריסוק (קראשר) אשר לוחצת את הענבים וגורמת לשבירת הקליפה (זג), פעולה זו גורמת לתירוש ליגור.
בעבר היה נהוג לבצע תהליך זה על ידי דריכת הענבים בגת באמצעות הרגליים היחפות.
כדי לייצר יין אדום, המיץ והקליפות מועברים למכל תסיסה שם מתרחש תהליך ההשריה והתסיסה.
כאשר מייצרים יין לבן, התירוש מורכב ממיץ בלבד.
תהליך ההשריה בין המיץ לקליפה לרוב איננו רצוי משום שזה מעודד מיצוי תרכובות המכונות "פנולים" אשר עלולות להוביל למרירות ועפיצות – תכונות לא רצויות ביין לבן.
לכן, לאחר שלב המעיכה הענבים עוברים למסחטה (פרס) הממצה מהם את המיץ.
שלב נוסף שמתבצע ביין הלבן הוא הפרדת משקעים גסים.
התירוש מופנה למכל שיקוע בו המיץ מקורר לטמפרטורה נמוכה מאוד (כדי לעכב את התחלת התסיסה) למשך 24–36 שעות בטרם הפיסטור.
בתהליך השיקוע התירוש נפרד בשל כוח הכבידה לשני מרכיבים:
מרכיב קל (שכבה עליונה) – מיץ צלול.
מרכיב כבד (שכבה תחתונה) – משקעים גסים (חלקיקי ענבים ולכלוך).
בסיום השיקוע המיץ הצלול בלבד מועבר למכל התסיסה שם מתחיל התהליך שבו מיץ הופך ליין.
יקבים מסוימים (במיוחד יקבים גדולים עתירי ציוד משוכלל) מחליפים את תהליך השיקוע בהפרדה בעזרת צנטריפוגה ומקצרים את התהליך ממספר ימים למספר שעות.
בשלב זה עובר התירוש למכלי תסיסה.
בעבר השתמשו לרוב בחביות עץ, כיום נפוץ השימוש במכלי נירוסטה בעלי דפנות כפולות, השומרות ביתר קלות על טמפרטורה קבועה.
תחילת התסיסה נעשה על ידי שמרים.
השמרים הופכים את הסוכר שבתירוש לאלכוהול, לפחמן דו-חמצני ולתרכובות "לוואי" משניות כגון חומצה נדיפה, תרכובות ארומה ותרכובות טעם שונות.
על פני הקליפה נמצאים שמרי-בר מסוגים שונים, אולם כדי ליצור ביין הצעיר ארומה צפויה ומבוקרת נהוג להוסיף לתירוש שמרי יין מתורבתים.
התסיסה בעזרת שמרי-בר מקובלת גם כיום והיין הנוצר מתסיסה זו הוא ארומטי יותר, אולם ייתכן שארומות מסוימות בו אינן נעימות לחיך הצרכן.
התסיסה מתרחשת בטמפרטורות שבין 12 ל-37 מעלות צלזיוס ויש להקפיד שהטמפרטורה במכל התסיסה ובסביבתו לא תחרוג מתחום זה.
יש לקחת בחשבון שתהליך התסיסה עצמו גורם לחימום התירוש ועליית הטמפרטורה שלו.
עם סיום התסיסה האלכוהולית סוחטים את התירוש האדום ומפרידים את הנוזל מהמוצקים.
ביין לבן כאמור, הסחיטה מבוצעת עוד בטרם התסיסה.
בשלב זה מעבירים את היין למנוחה.
יינות אדומים פשוטים ומרבית היינות הלבנים מועברים לנוח במכלי נירוסטה.
יינות אדומים איכותיים יותר וזנים מסוימים של יינות לבנים יעברו לחביות עץ אלון, שעם הזמן יוסיפו ליין ארומה וניחוחות נוספים.
במהלך תקופה זו מבצעים גם את פעולת ההצללה הטבעית – השפייה.
במהלך היישון מצטברים בתחתית המכל או החבית משקעים.
בפעולת השפייה מעבירים את הנוזל מהמכל בו נמצא היין אל מכל אחר מבלי להעביר את המשקעים.
כמות המשקעים המצטברת בתחתית יורדת משפייה לשפייה.
בעקבות מציאת יין טוב בספינות טרופות, נעשים ניסיונות ליישון יין בקרקעית הים.
לאחר סיום התסיסה הכהלית עובר היין תסיסה נוספת המתרחשת על ידי חיידקים (בקטריה) לקטיים המצויים בו או מוספים לו על ידי תרבית מסחרית (לרוב ממשפחת O.Oeni).
במהלך התסיסה המאלולקטית הבקטריה ממירה בתהליך מטבולי את החומצה המאלית לחומצה לקטית (חומצה חלשה יותר).
במהלך התסיסה מתרחשים שינויים כימיים ביין המשפיעים על צבעו, טעמו והארומה שלו.
לא כל היינות האדומים עוברים תסיסה מלולאקטית.
הסיבה לשימוש בתסיסה זו היא לא רק בשל שיפור איכות היין אלא גם משום שהיעדר חומצה מאלית מקנה ליין "יציבות בקטריאלית" – הופכת אותו לסביבה פחות מזמינה לגורמי קלקול ומצמצמת את הסיכוי לקלקול בקטריאלי.
חלק מן היינות הלבנים עוברים תסיסה מאלולקטית בהתאם לסגנון היין.
כיום מרבית היקבים העובדים עם חביות עברו לביקבוק ממכל בניגוד לביקבוק יחידני של חביות – זאת כדי להבטיח הומוגניות של היין.
מהמכל היין לרוב עובר סינון ומשם ממשיך לקו מילוי הבקבוקים, פיקוק, והדבקת תווית.
במרבית היקבים ניתן לראות בקו הביקבוק "טכנולוגיית גז אינרטי" – מתקן המציף את הבקבוק בגז כגון חנקן או ארגון לפני שהבקבוק מתמלא ביין או מנגד מכונות בִּקבוק-פיקוק משולבות השואבות את האוויר מהבקבוק ויוצרות וואקום לפני מילוי היין והחדרת הפקק – כדי להשיג מילוי ללא נוכחות אוויר.
הסיבה לשימוש בטכנולוגיה זו היא צמצום מגע היין עם חמצן בשלב המילוי כדי להקטין את ריכוז החמצן המומס ביין, דבר העלול לגרום לאי סדירות ושוני בין בקבוק לבקבוק.
טכניקה זו ממזערת את תופעת ה"הלם ביקבוק" אשר מכונה גם "מחלת ביקבוק" – שינוי דרסטי לרעה שמתרחש באופי היין ממנו הוא מתאושש רק לאחר מספר שבועות עד חודשים.
יינות רבים משווקים ללקוח מיידית לאחר הביקבוק ולכן היצרן לא יכול להרשות ליין שלו "לחלות".
היין משמש לטקסים דתיים בתרבויות ובאזורים שונים.
ניסוך לאלים לעיתים קרובות נעשה עם יין.
במיתולוגיה היוונית, דיוניסוס היה אל היין והגפן.
ליין יש מקום מרכזי בדת היהודית, הוא נחשב למשקה חגיגי, ונהוג לשתותו בימי שבתות חגים ומועדים, וכן לכבוד אירועים משמחים.
ברכה זו יש לומר לפני שתיית היין.
כאשר מביאים לשולחן יין משובח יותר מהיין שכבר נמצא על השולחן מברכים כל המשתתפים ברכת הטוב והמיטיב.
הברכה אחרונה שתיקנו לברך לאחר שתיית היין היא ברכה אחת מעין שלוש, וזאת בניגוד לברכה שמברכים לאחר שתית שאר המשקים שהיא ברכת בורא נפשות.
היין הוא מצרך הכרחי לשם קיומם של החגים והטקסים היהודיים: את ברכת המזון יש לברך ועל הכוס (לכל הפחות בברכת הזימון), בלילי שבת וחג שותים כוס יין בטקס הנקרא קידוש, הבא לציין את כניסתו של היום הקדוש.
גם במוצאי שבת שותים כוס יין בטקס הנקרא הבדלה, המבדיל בין היום הקדוש היוצא ליום החול הנכנס.
בליל הסדר שותים ארבע כוסות יין, ואילו בפורים אף נהוג לשתות לשוכרה עד למצב שבו לא מבחינים "בין ארור המן לברוך מרדכי".
גם בסעודת מצווה, כגון סעודת נישואין וברית מילה יש לשתות יין.
יחסה החיובי של היהדות ליין הגיעה לידי כך, שנאמר "אין אומרין שירה אלא על יין".
התלמוד הבבלי אף מעמיד את השמחה האמיתית דווקא על כזו הנובעת משתיית יין: "אין שמחה אלא בבשר ויין".
למרות כל זאת, מזהירה הדת היהודית מפני שתייה מוגזמת: "אַל תְּהִי בְסֹבְאֵי יָיִן בְּזֹלֲלֵי בָשָׂר לָמוֹ" () ו"אין לך דבר שמביא יללה לאדם אלא יין" ).
אמנם, בתנ"ך, נח ולוט, נודעו במקרי שכרותם (מכאן הביטוי "שיכור כלוט"), אך הפרשנות המקובלת אומרת כי ההשתכרות המוגזמת היא אירוע של נפילה מוסרית שהכתימה את דמותם כצדיקים.
איסורים מיוחדים קיימים לגבי כוהנים שאסור להם לשתות יין בעת עבודתם במקדש (), ואיסור מורחב יותר לנזיר בתקופת נזירותו שנאסר אפילו בענבים ובצימוקים ().
בכשרות של היין ישנה חומרה יתרה על כשרויות של מאכלים אחרים, בגלל איסור נסך והחשש שגוי ינסך את היין לעבודה זרה.
עם זאת, מזה כמה מאות שנים איסור זה פחות רלוונטי בשל העובדה שגוים אינם מנסכים יין לעבודה זרה וכיום האיסור נובע מ"סתם יינם" קרי חשש מיחסי קרבה עם הגוים.
יין שנגע בו גוי או יהודי המחלל שבת בפרהסיא, מכונה יין נסך ואסור בהנאה על-פי ההלכה.
יין שנשאר חשוף במשך זמן שעלולים היו לנסכו – נאסר, אלא אם כן היין היה סגור בצורה שאם היה נפתח, הדבר היה ניכר.
התירוש הנסחט מהענבים נחשב ליין, ולכן בכל תהליך הייצור של יין כשר, רק יהודים שומרי מצוות באים במגע עם היין עד לסיום הביקבוק.
לשם כך על היקבים המעוניינים שהיין שלהם יהיה כשר, להעסיק מלבד משגיח כשרות, גם עובדי ייצור שיהיו יהודים שומרי מצוות.
במקרים רבים ישנם שני ייננים: האחד שומר מצוות שמותר לו לגעת ביין, והשני מפקח ועוסק במלאכות שאינן דורשות מגע עם היין עצמו.
חלק מהיינות עוברים תהליך פיסטור הפוגם ביין ומקל על בעיית המגע עם היין בעת הגשתו.
תנאים נוספים לכשרות יין שנעשה מענבים שגדלו בארץ ישראל (השווים לכל גידול חקלאי) נובעים מאיסור בציר הענבים מהכרם בשנת שמיטה שלא באמצעות הסדר הלכתי עם בית דין, והפרשת תרומות ומעשרות המתבטאת כיום בשפיכת מעט מעל 1% מהיין.
בנצרות, הבסיס לקדושת היין הוא הסעודה האחרונה של ישו.
במהלך הארוחה, מברך ישו על היין, מצהיר כי היין הוא דמו, ומורה לתלמידיו לשתות ממנו.
אחר כך הוא בוצע את הלחם, מצהיר כי הלחם הוא גופו, ומורה לתלמידיו לאכול ממנו.
סיפור הסעודה האחרונה משמש בסיס לאחד הסקרמנטים המרכזיים בנצרות – האוכריסטיה.
טקס האוכריסטיה הוא מוקד המיסה בכנסייה הקתולית ונהוג בחלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות.
במהלכו נעשה שחזור של הסעודה האחרונה – ראש הטקס מחלק יין ולחם למאמינים כביטוי לדמו ולגופו של ישו.
היין והלחם המשמשים בטקס האוכריסטיה נועדו במיוחד לצורך זה, ועל כן הם מכונים "לחם הקודש" ו"יין הקודש".
טקס דומה נהוג בכנסייה האורתודוקסית ובכנסיות האוריינטליות וקרוי בשם הליטורגיה הקדושה.
בניגוד למנהג שתיית היין ביהדות ובנצרות, ציוויי האסלאם מחילים איסור מוחלט על שתיית כל המשקאות האלכוהוליים.
היות שהיין הוא משקה אלכוהולי, גם עליו חל איסור זה.
הציווי על איסור שתיית האלכוהול נקרא: "חַרָאם" (תרגום לעברית: "אסור"), ומקורו הוא במשפט המוסלמי ה"פִיקְה", אשר מקביל להלכה היהודית.
בשל העובדה שה"פיקה" הוא פרשנות של דרך אללה כתוצר מחשבה של מלומדים, ה"חראם" עשוי להיתפס בעיני מוסלמים מסוימים כמצווה לא קדושה (שהרי אינה הוראה של 'אללה' בעצמו), ויכולה להיות אי הסכמה לגביו בקרב זרמים מסוימים (לדוגמה, בסוּפיזם).
הזרמים העיקריים באסלאם, הסונה והשיעה, מקפידים על מצוות איסור שתיית משקאות אלכוהוליים ומבססים מצווה זו על פרשנויות מאוחרות שתמכו וחיזקו את הפסוק הבא מתוך הקוראן: "השטן מבקש להצית טינה ושנאה ביניכם באמצעות יין והימורים, ולהרחיק אתכם מהזיכרון של אלוהים ומתפילותיכם.
השפעות בריאותיות של שתיית יין
אתנול, הרכיב המשכר ביין, תופס בדרך כלל 10%–15% מנפח היין או 8%–12% ממשקלו.
לעיתים טעמו של היין מאפשר לאדם לשתות כמויות גדולות של המשקה מבלי לשים לב לטעמו של האתנול, אולם גם כוסית אחת של יין עלולה להביא את האדם למצב של שכרות, מה שעלול להיות מסוכן בעת נהיגה.
שתיית אתנול ממכרת ועלולה לגרום לאלכוהוליזם ולפגיעה בכבד.
עם זאת, לשתייה מתונה של אתנול מיוחסות מספר השפעות חיוביות על גוף האדם.
הפרדוקס הצרפתי הוא כינוי המתאר את הסתירה, לכאורה, בין התזונה והרגלי החיים בצרפת הנחשבים גורמי סיכון למחלות לב, לבין שיעור התמותה הנמוך ממחלות לב לעומת ארצות אחרות.
אחת ההערכות ליישוב הסתירה, מבוססת על תרבות שתיית היין הנפוצה בצרפת.
העובדה שיין אדום מכיל נוגדי חימצון, העוזרים בניקוי הדם ממשקעים בכלי הדם, מחזקת טענה זו.
אולם, יש החולקים על הקביעה כי בצרפת מספר מועט יחסית של מקרי מות ממחלות לב.
לטענתם, מדובר במצג שווא, שמקורו באופי הדיווח המקובל בצרפת על נסיבות מקרי מוות שלא אירעו בבתי החולים, שכן מוות מחוץ לכותלי בתי החולים שכיח על רקע מחלות לב.
מחקר משנת 2017 שעבר על 45 מחקרים קודמים, מצא הטיות במחקרים שטענו להשפעה מיטיבה על הלב: "חלק מהנבדקים שלא צרכו אלכוהול ונמצא כי בריאותם הלבבית גרועה יותר, דווקא שתו אלכוהול בעבר אך הפסיקו את צריכתו בשל בעיות רפואיות או תרופות שנטלו, ולכן מלכתחילה היו בריאים פחות מאנשים שכן שתו אלכוהול.
החוקרים סבורים שהעובדה הזו היא שיצרה את האשליה כי קיים קשר בין שתיית אלכוהול ובין בריאות טובה יותר".
יין-יאנג (בסינית מסורתית: 陰陽; בסינית מפושטת: 阴阳; בפין-יין: yīnyáng; בהנג'ה: 陰陽- ŭmyang ().
בתו מחשב: ☯) הוא מונח בפילוסופיה והמטפיזיקה הסינית העתיקה, בעיקר הדאואיסטית, המתאר ניגודים משלימים המצויים בכל הדברים המוחשיים והמופשטים.
תפישה זו נקראת יין-יאנג, לא יאנג-יין, רק משום שלראשון היגוי מועדף בסינית , לסדר המלים אין שום משמעות תרבותית או פילוסופית.
דרך אחת לרשום את הסמלים של יין-יאנג היא קו מלא (יאנג) וקו מרוסק (יין), שאותו ניתן לחלק לארבע רמות של יין-יאנג.
חלוקה נוספת תיצור שמונה טריגרמות (trigrams).
ארבע משמונה טריגרמות אלו מופיעות בדגל קוריאה הדרומית סביב סמל הטגווק.
טריגרמות יין-יאנגטריגרמהייצוג בינארי (0- יין.
1- יאנג.)טריגרמהייצוג בינארי (0- יין.
דרך אחרת להצגת יין-יאנג היא הסמל ☯ מסמלי הטאיג'יטו (Taijitu; בסינית: 太極圖; המילה מורכבת משלוש מילים טאי ג'י טו בפירוש מילולי "תרשים של הבסיס העליון").
הגרעין השחור שבשטח יאנג מייצג את ה"יו", כלומר מה שנראה לנו כקיים באופן גשמי.
ה"יו" מתקבל מבחירה בין יין ליאנג ("יין יאו יאנג").
הגרעין הלבן לעומת זאת מייצג את ה"וו", כלומר את מה שנראה לנו כבלתי קיים באופן גשמי אבל הוא בעל משמעות בכל זאת.
לדוגמה דברים בעלי קיום רוחני כמו "יופי" או "מוזיקה" הם "וו".
ה"וו" מתקבל מהרמוניה בין יין ליאנג ("יין הא יאנג").
המושג הסיני "הא" מייצג הרמוניה אבל גם "וגם" לוגי והוא מקביל ל"איי" היפני.
צמד המושגים משמש במספר דתות ופילוסופיות סיניות, ביניהן הקונפוציאניזם, הדאואיזם והדת הסינית העממית.
אמנם המלים יין-יאנג מופיעות רק פעם אחת בספר הדאו דה ג'ינג, אך הספר מלא בדוגמאות והבהרות רבות של "ההדדיות המשותפת".
היין והיאנג מהווים אחד מהעקרונות הבסיסים של הרפואה הסינית המסורתית.
במשמעותם הפשוטה יאנג פירושו "הצד המואר של ההר" וכך הוא מתקשר ליום ולפעילות, לעומתו היין פירושו "הצד המוצל של ההר" וכך הוא מתקשר ללילה ולקיפאון.
ניתן להשוות את היין והיאנג לגרף על ישר.
משמעות נוספת היין והיאנג בהקשר של רצף הזמן.
שקיעת השמש היא יאנג ההופך ליין, ירח הוא יין מלא, אמצע הלילה הוא יין מלא וזריחה היא יין ההופך ליאנג, שמש הצהריים היא יאנג מלא.
את רצף הזמן ניתן לבטא באמצעות השינויים העונתיים, רוחות השמים.
דרום וקיץ הם יאנג מלא; מערב וסתיו הם יאנג ההופך ליין; צפון וחורף הם יין מלא, ומזרח ואביב הם יין ההופך ליאנג.
המספרים העיקריים והמשניים עבור היין והיאנג הם עד 15.
היין והיאנג משמשים לעיתים קרובות כדרך לביטוי או כסימוכין של מחלה, תרבויות אסייתיות רבות מטפלות במחלות חום/קור או יובש/רטיבות בטיפול נגדי.
לדוגמה תסמין יין, כמו התקררות, יטופל באמצעות טיפול יאנג, למשל אוכל חם כמו תבשיל.
תסמין יאנג, כמו עצבנות, יטופל באמצעות טיפול יין, למשל אוכל קר כמו פירות.
היין והיאנג יכולים גם לשמש לתיאור בתהליך השינויים בין השלבים השונים של מחזור ההתמרה (טְרַנְסְפוֹרְמַצְיָה).
לדוגמה, מים קרים (יין) ניתן להרתיח כך שבסופו של תהליך הם יהיו רתוחים ויהפכו לאדים (יאנג).