tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הגעת האירופאים לקנדה התקיימו בה מגוון רחב של עמים, שקיימו מגורים ביישובי קבע, חקלאות, אדריכלות, היררכיות חברתיות מורכבות ורשתות מסחר.
את העמים הילידים בני ימינו נהוג לחלק לשלוש קטגוריות - האומות הראשונות (אינדיאנים), האינואיטים (המתגוררים באזורים ארקטיים), והמטיסים.
ישנם חקיקה והסכמים רבים המסדירים את היחסים שבין הילידים לבין המדינה.
קנדה מעניקה זכויות מלאות לילידים ומאפשרת להם לנהל את עניינהם בעצמם במסגרת הקהילות שלהם.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של קנדה 2021, האוכלוסייה הילידית ברחבי המדינה כוללת 1,807,250 נפש, שהם כ-5.0% מכלל אוכלוסיית קנדה.
החלוקה הפנימית היא 1,048,400 בני העמים הנכללים תחת המושג "האומות הראשונות", 624,220 מטיסים ו-70,540 אינואיטים.
האוכלוסייה גדלה בקצב גבוה יותר מאשר האוכלוסייה הכללית, כך שעל פי המפקד בקרב ילדים עד גיל 14, 7.7% מהאוכלוסייה הוא ממוצא ילידי.
קיימות יותר מ-600 רשויות ושבטים מוכרים בקרב האומות הראשונות, ביניהן קיים מגוון רב של תרבויות המתבטא בשפה, באמנות ובמוזיקה.
יום העמים הילידים הלאומי מצוין בקנדה מדי שנה ב-21 ביוני ומטרתו להביא לקדמת הבמה את התרבויות והתרומה של עמים ילידים להיסטוריה של קנדה.
בין הילידים ישנן דמויות בולטות המשמשות מודל לחיקוי בקרב הקהילה הילידית ועוזרות לעצב את הזהות התרבותית הקנדית.
בסעיף 35 ל-Constitution Act, 1982 (להרחבה על חקיקה מרכזית זו ראו חוקת קנדה) המונח בו נעשה שימוש הוא "עמים אבוריג'ינים של קנדה" (Aboriginal peoples of Canada) והוא טומן בחובו התייחסות כוללנית אל האומות הראשונות, האינואיטים והמטיסים.
עמים אבוריג'ינים אם כן הוא מונח משפטי המקיף את כלל העמים הילידים החיים בקנדה.
עם זאת, על המושג עמים אבוריג'ינים אבד הכלח ובהדרגה הוחלף במונח Indigenous peoples (בערך זה יתורגם כ"עמים ילידים", ראו בהמשך הבחנה מ-Native).
ישנו מאמץ להכיר בכל עם ילידי כעם בפני עצמו, בדיוק כפי שיש מגוון רחב של תרבויות בכל אחת מהיבשות אשר בעולם הישן.
המושג אומות ראשונות (First Nations, לרוב השימוש הוא בלשון רבים), נכנס לשימוש שוטף מאז שנות ה-70 והחליף את המושגים Indians ("אינדיאנים").
עם זאת, בשמורות אינדיאנים, המושג הגנרי "האומות הראשונות" אינו בשימוש נרחב אלא נעשה שימוש ספציפי יותר - ציון ספציפי של העם או השבט שאליו מתייחסים.
כך בשיחה לדוגמה, יהיה מקובל יותר לומר "אני היידה" (I am Haida) , או "אנחנו קוונטלנים" (we are Kwantlens) .
כמו כן, מאז שנות ה-70 נכנס לשימוש שוטף המושג First Peoples המתייחס לכלל הילידים - כאמור אומות ראשונות, אינואיטים ומטיסים.
למרות מיקומה של קנדה ביבשת אמריקה, המונח "ילידים אמריקאים" (Native American) אינו שכיח כלל ועיקר בקנדה, זאת על מנת למנוע כל בלבול בשל המשמעות המעורפלת של המילה "אמריקאי".
אי לכך, המונח משמש באופן מצמצם רק בהתייחסות לעמים הילידים בארצות הברית.
בהקבלה קיים היה המושג "ילידים קנדים" (Native Canadians) אך זה יצא משימוש שוטף בפי הדוברים בשנות ה-80.
להבדיל מן המושג אבוריג'יני (Aboriginal) שנדון לעיל, המושג Native עלול ליצור דו-משמעות, שהרי המושג "יליד" עשוי לתאר גם אדם ממוצא אירופי נאמר בהקשר למקום מוצאו או לידתו האישי, כך לדוגמה, אדם אשר נולד או גדל בקלגרי עשוי להתקרא "יליד קלגרי".
דו-משמעות זו קיימת בשפה האנגלית גם עם המושג "Native American" ולכן יש הסוברים כי מוטב שלא להשתמש בו מסיבה זו.
יצוין כי בדרך כלל המושג לא נחשב כפוגעני.
חוק האינדיאנים (Indian Act, ) הוא חוק במערכת המשפטית הקנדית בו מוגדר המונח המשפטי "אינדיאני" (Indian).
החוק קובע כי "אדם שעל פי חוק זה רשום כאינדיאני או זכאי להירשם כאינדיאני...".
סעיף 5 לחוק זה קובע כי יש לנהל רישום "בו יירשם שמו של כל אדם אשר זכאי להירשם כאינדיאני לפי חוק זה".
החוק אינו מציין מונח חוקי חלופי למטרות הרישום.
סעיף 4 של החוק מחריג באופן מפורש את האינואיטים מהגדרה משפטית זו.
אינדיאני אם כן הוא מונח משפטי מקובל בקנדה.
עם זאת, השימוש בו שלא כמונח משפטי עלול להיחשב כפוגעני.
המונח אסקימואי משמש ככינוי גנאי בקנדה, כך גם בגרינלנד.
על כן, עמים ילידים באזורים ארקטיים נוטים להעדיף את המונח "אינואיטי", אם כי עמי היופיק של אלסקה וסיביר אינם מחשיבים עצמם לאינואיטים והאתנוגרפים אכן מסכימים כי מדובר על עם נבדל.
הללו מעדיפים את המינוח יופיק (Yupik), יופיט (Yupiit) או אסקימואי (Eskimo).
שפות היופיק נבדלות מבחינה בלשנית מן השפות האינואיטיות, אך קשורות הן זו לזו.
לקבוצות לשוניות של אנשי המרחבים הארקטיים אין מינוח חלופי מקובל מאשר "אסקימואיות", והמושג כולל הן את האינואיטים והן את היופיקים.
מלבד המושגים האתניים הללו, העמים הילידיים מחולקים גם לקטגוריות משפטיות על סמך יחסיהן עם הכתר הקנדי (כלומר, מדינת קנדה).
סעיף 91(24) ל-Constitution Act, 1867, מעניק לממשל הפדרלי (זאת להבדיל מלפרובינציות) את האחריות הבלעדית ל"אינדיאנים, ולאדמות השמורות לאינדיאנים".
הממשלה ירשה התחייבויות מהרשויות הקולוניאליות הבריטיות במזרח קנדה וחתמה בעצמה על הסכמים עם האומות הראשונות במערב קנדה (האמנות הממוספרות, , ראו גם בהמשך הערך).
חוק האינדיאנים (Indian Act, ), אשר התקבל על ידי הפרלמנט הפדרלי ב-1876, הגדיר את היחסים שבין הרשויות לבין האינדיאנים.
חברי שבטי האומות הראשונות הכפופים לחוק האינדיאנים רשומים ברשימה הנקראת "רישום האינדיאנים" (Indian Register) - אלו מוגדרים כבעלי "סטטוס אינדיאנים".
אומות ראשונות רבות ללא הסכם כמו גם האינואיטים והמטיסים אינם כפופים לחוק האינדיאנים.
עם זאת, שני פסקי דין שניתנו על ידי בית המשפט הכריעו כי גם אלו ללא סטטוס רשמי לפי חוק האינדיאנים כלולים במונח אינדיאנים על פי ה-Constitution Act, 1867. פסק הדין הראשון היה "Re Eskimos" משנת 1939, שעסק באינואיטים והשני היה Daniels v.
Canada משנת 2013, שעסק במטיסים ובאנשי האומות הראשונות שאינם בעלי "סטטוס".
על פי עדויות ארכאולוגיות וגנטיות, מלבד אנטארקטיקה, יבשת אמריקה הייתה היבשת האחרונה אליה נדד האדם הנבון .
במהלך תקופות התקרחנות ויסקונסין , לפני 50,000-17,000 שנים, ירידת פני הים יצרה חיבור קרקעי בין סיביר לבין צפון מערב אמריקה הצפונית (אלסקה), חיבור הקרוי ברינגיה, או הגשר היבשתי של ברינג.
באותה התקופה באלסקה ירדו כמויות שלג נמוכות (בשל תופעת מדבר צל גשם), מה שאפשר לאוכלוסייה אנושית קטנה להתקיים באזור.
שכבת הקרח לורנטייד כיסתה אז את רוב קנדה וחסמה תושבים נוודים מנדידה דרומה ובכך הגבילה אותם לאלסקה (מזרח ברינגיה) במשך אלפים של שנים.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שהתושבים הראשונים של יבשת אמריקה הם צאצאיה של אותה קבוצת אוכלוסייה, קבוצה אשר התפתחה בבידוד, ככל הנראה בברינגיה.
ישנן הערכות כי הבידוד של העמים הללו בברינגיה נמשך לאורך תקופה של 10,000–20,000 שנים.
בהמשך הקרחונים החלו לסגת, מה שאיפשר לאדם הקדמון להתחיל לנוע מזרחה ודרומה אל מרחבי קנדה ואף מעבר לה.
התושבים הראשונים של אמריקה הצפונית הגיעו לשטחי קנדה לפני לכל הפחות 14,000 שנה.
מעריכים כי התושבים נכנסו לעומק יבשת אמריקה בשל היכולת לצוד שם יונקי פליסטוקן דוגמת הבונה הענק, ביזון הסטפה, כבש המושק, המסטודון והממותה הצמרית.
אחד המסלולים המשוערים להתקדמות דרומה הוא דרך מסדרון נטול קרח אל הצד המזרחי של הרי הרוקי, ולאחר מכן התפשטות על פני אמריקה הצפונית לפני המשך התקדמות אל עבר אמריקה הדרומית.
תאוריה אחרת משערת כי הם נדדו, אם ברגל או אם באמצעות סירות פרימיטיביות לאורך חופי האוקיינוס השקט עד לקצה אמריקה הדרומית ורק בהמשך התבצעה החצייה של הרי הרוקי והרי האנדים.
עליית פני הים במאות מטרים מאז סיום עידן הקרח האחרון מקשה על מציאת עדויות.
אזור ביצות אולד קרואו היו אחד האזורים בקנדה שלא היו בהם קרחונים בעידני הקרח לאורך תקופת הפליסטוקן, ולכן שימש מסלול ומקלט לצמחים ובעלי חיים בעידני הקרח.
באזור יש עדויות לחיי אנוש בקנדה כבר לפני כ-12,000 שנה.
מערות בלופיש הוא אתר ארכאולוגי ביוקון שבו נמצאה עצם ממותה שנראית שעובדה בידי אדם אשר תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 לתקופה של לפני 12,000 שנה.
אתרי תרבות קלוביס המתוארכים ללפני 13,500 שנה התגלו במערב אמריקה הצפונית במהלך שנות ה-30. אנשי תרבות זו נחשבים לתושבים הפליאו-אינדיאנים הראשונים שהתפשטו לאזורים נרחבים בעולם החדש והם אבות קדמונים לכלל העמים הילידים ביבשת אמריקה.
תגליות ארכאולוגיות בשנים 1979–2009 הביאו למודעות תרבויות סיתות אחרות שהתקיימו באמריקה מהמישורים הגדולים ועד לחופי צ'ילה.
תרבויות אזוריות מקומיות התפתחו בתקופת האקלים הקר של "דריאס הצעיר" מלפני 12,900 עד 11,500 שנים.
תרבות פולסם מאופיינת בשימוש בחודי פולסם (Folsom point, ) כקצות קליעים באתרים ארכאולוגיים.
כלים אלה סייעו לפעילויות באתרי ציד והם עדות לאתרי שחיטה של ביזונים.
הגשר היבשתי של ברינג היה קיים עד לפני 13,000–11,000 שנים, זמן רב לאחר שהחלו התיישבויות של האדם בשטחי העולם החדש אשר מעבר לברינגיה.
מפלס הים הנמוך יותר במפרץ המלכה שרלוט (Queen Charlotte Sound, ובמצר הקייט (Hecate Strait, ) יצר שטחי עשב נרחבים שנקראים ארכיפלג היידה גוואי (Haida Gwaii, ).
ציידים-לקטים מן האזור השאירו אחריהם כלי אבן ייחודיים ושרידי יונקים גדולים, בכך ישנה עדות על שליטתם באזור בתקופה של לפני 13,000-9,000 שנים.
ביולי 1992, ממשלת קנדה הכריזה רשמית על X̱á:ytem, אתר קדמונאי ליד מישן, קולומביה הבריטית (Mission, ) כאתר היסטורי לאומי, אחד מהאתרי המורשת הרוחניים של הילידים הראשונים בקנדה שהוכרו כך באופן רשמי.
תרבויות פלאנו (Plano cultures, ) היו קבוצה של קהילות ציידים-לקטים שחלשה על המישורים הגדולים של אמריקה הצפונית החל מלפני 10,000 שנים עד לפני 8,000 שנים.
הפלאו-אינדיאנים עברו לטריטוריה חדשה כשזו הגיחה מתחת לקרחונים עם סיומו של עידן הקרח.
ציד יונקים גדולים פרח בסביבה חדשה זו.
תרבות הפלאנו מאופיינת במגוון של חודי כלי קליעה (שם קיבוצי לחודים של עצמים לקליעה דוגמת החץ והכידון) הנקראים חודי פלאנו (Plano point, ), ששימשו לציד ביזונים.
התזונה שלהם כללה גם אנטילוקפרה אמריקנית, אייליים, דביבונים מצויים וזאבי ערבות.
בתחילת התקופה הארכאית, הם החלו לעבור למגורים ביישובי קבע.
באתרים בבלמונט (Belmont, ) אשר בנובה סקוטיה ובסביבתה ישנן עדויות מהתקופה התקופה הפלאו-אינדיאנית המצביעות על מחנות ציד עונתיים קטנים, שייתכן והיה בהם שימוש לאורך דורות בתקופה של 11,000-10,000 שנים לערך לפני זמננו.
דגי ועופות גדולים וקטנים יותר היו מקורות למזון ולחומרי גלם.
ההתאמה לסביבת המחיה הקשה כללה ביגוד מחויט ואוהלים מכוסי עור או חומר אחר על בסיסי עץ.
האקלים באמריקה הצפונית התייצב לערך ב-8000 לפני הספירה, כך שבשלב זה נהיו דומים מאוד לאלו הקיימים במרחבים אלו היום.
הדבר הוביל להגירה בקנה מידה רחב, לפיתוח חקלאות ובהמשך לעלייה דרמטית באוכלוסייה האנושית בכל רחבי יבשת אמריקה.
החקלאים מבין העמים הילידים של אמריקה בייתו וגידלו מגוון רחב של מיני צמחים.
קנדה המודרנית היא מדינה רחבת ידיים אשר מוקפת מצפון, ממזרח וממערב בקו חוף ומאז עידן הקרח האחרון, יש בה שטחים נרחבים של יער טבעי.
שטחה העצום והמגוון האקלימי והאקולוגי בה (לרבות בתחומי הפלורה והפאונה), כמו גם תצורת נוף גאוגרפיות (הרים כדוגמה), הובילו לכך שהתפתחו בה מגוון של עמים עתיקים בעלי הבדלים משמעותיים בתרבות ובלשון.
השפה היא מרכיב חשוב בזהותו של עם והיא משפיעה על חיי החברה ועל הפרקטיקות הרוחניות הנהוגות בה.
בדתות האינדיאניות בקנדה יש חשיבות לפילוסופיות האנתרופומורפיזם והאנימיזם.
הצבתם של חפצים וחומרים באתרי קבורה מהתקופה הארכאית מצביעה על כך שהיה קיים בידול בין שכבות שונות בחברה על בסיס מעמדי.
ישנו תיעוד מתמשך של שליטה על בני העם S'ólh Téméxw על ידי עמים ילידיים אחרים בתקופת ההולוקן המוקדמת, לפני 10,000-9,000 שנים.
אתרים ארכאולוגיים באזור אגם סטייב (Stave Lake, ), אגם קוקוויטלם (Coquitlam Lake, ) ופורט לנגלי (Fort Langley, ) חשפו פריטים מתקופה מוקדמת זו.
עמים דוברים שפות נה-דנה חלשו על חלק גדול מהשטח של צפון מערב ומרכז אמריקה הצפונית החל מ-8,000 לפני הספירה.
הם היו אבותיהם הקדומים ביותר של העמים דוברי שפות אתבסקה, לרבות הנאוואחו והאפאצ'י.
היו להם כפרים עם מבנים גדולים שנועדו למספר משפחות האחד, בהם היה שימוש במהלך הקיץ, מהם יצאו לצייד, דייג ואיסוף מזון לקראת החורף.
עמי הוואיינדוט (Wyandot, ) התיישבו בדרום אונטריו לאורך נהר ארמוסה (Eramosa River, ) בסביבות 8,000–7,000 לפני הספירה.
עיקרם התגורר בין אגם סימקו (Lake Simcoe) לבין מפרץ ג'ורג'אן (Georgian Bay, ).
הואיינדוט צדו איילי צפון לשם הישרדות על אדמתם מכוסת הקרחונים.
תרבויות רבות ושונות של האומות הראשונות פרנסו עצמן בציד ביזונים החל מ-6,000-5,000 לפני הספירה.
ציד הביזון התבצע על ידי כך שגרמו להם ליפול מצוק.
הד סמאשד אין, ליד לת'ברידג' (אשר באלברטה) הוא אתר מורשת עולמית נודע שבו התבצע ציד בשיטה זו לאורך כ-5,000 שנה.
בחוף המערבי של קנדה ב-7,000–5,000 לפני הספירה התקיימו תרבויות שונות שבהן הייתה חשיבות רבה לדיג האלתית.
לערך בזמן זה עם הנו-צ'ה-נולת' (Nuu-chah-nulth, ) מן האי ונקובר החל לצוד לווייתנאים עם צלצלים ארוכים ומתקדמים.
ה־Maritime Archaic היא חברה אנושית מהתקופה הארכאית שהתגוררה לאורך החוף האטלנטי של אמריקה הצפונית ועסקה בציד יונקי ים במרחבים הסאב-ארקטיים.
תרבות זו שגשגה מאזור 7,000 לפנה"ס עד אזור 1500 לפנה"ס.
יישוביהם כללו בתים ארוכים (longhouse) לצד בתים ארעיים או עונתיים.
ה־Maritime Archaic עסקו במסחר למרחקים ארוכים, כשהמטבע המקובל היה צ'רט לבן , סלע שנחצב במרחב שבין צפון לברדור עד מיין.
התרבות הפרה-קולומביאנית שנקראה אנשי הצבע האדום (Red Paint People, ), היא תרבות ילידית שהתקיימה באזורי ניו אינגלנד וקנדה האטלנטית.
התרבות נקראת על שם טקסי הקבורה שלהם, שבהם היה שימוש בכמויות גדולות של אוכרה אדום לכיסוי גופות וחפצים בקבר.
תרבות הכלים הקטנים הארקטית (Arctic small tool tradition או בקצרה ASTt, ) היא ישות תרבותית רחבה שהתפתחה לאורך חצי האי אלסקה, סביב מפרץ בריסטול (Bristol Bay, ), ובצד המזרחי של מצר ברינג בסביבות 2,500 לפנה"ס.
לעמים הפלאו-ארקטיים הללו הייתה ערכת כלים ייחודית של להבים קטנים שהיו מחודדים בשתי קצוותיהם ושימשו כדוקרנים בצד או בקצה של חצים או חניתות העשויות מחומרים אחרים, כגון עצמות או קרניים.
גם מגרדים (Scrapers, ), כלי חריטה ולהבי קרדום נכללו בערכות הכלים שלהם.
מסורת הכלים הקטנים הארקטי מתפצלת לשתי תת-קבוצות תרבותיות, הקרויות קדם-דורסט (Pre-Dorset, ) ואינדפנדנס (Independence, ).
שתי הקבוצות הללו, אבותיהם הקדמונים של עם הת'ולי (Thule people, ), הוחלפו על ידי האינואיטים סביב שנת 1000 לספירה.
תרבות אולד קופר (הנחושת הישנה, Old Copper Culture, ) משנת 3,000 לפנה"ס – 500 לספירה היא תרבות שקדמה להופעת כלי קדרות והיא ביטוי מוקדם של תרבות וודלנד (Woodland Culture, ).
עדויות שנמצאו באזורים הצפוניים של האגמים הגדולים מצביעות על כך שהתרבות הפיקה נחושת ממרבצי קרחונים מקומיים והשתמשה בה בצורתה הטבעית לשם ייצור כלים.
תקופת תרבות וודלנד מתוארכת ל-1,000 לפנה"ס עד 1000 לספירה והיו לה קהילות באזורים שבימינו נמצאים באונטריו, בקוויבק ובפרובינציות הימיות.
השימוש בכלי חרס מבדיל את תרבות וודלנד מהתרבות הארכאית המוקדמת יותר.
תרבות זו ייצרה פריטים כגון סכינים צמידים ואזמלים משיני בונה.
אוכלוסייה זו הייתה חקלאית ותזונתה כללה דלעת, תירס ושעועית.
תרבות הופוול היא תרבות ילידית ששגשגה לאורך נהרות מרכזיים באמריקה הצפונית בשנים 300 לפנה"ס - 500 לספירה.
בשיא התרחבותה, תרבות הופוול קישרה אף בין תרבויות וחברות הנמצאות על חופי אגם אונטריו בצידו הקנדי.
אתרים בקנדה בהם יש עדות לקשר עם תרבות הופוול ניתן למצוא בלורל (Laurel complex, ), בחצי האי פוינט (Point Peninsula complex, ) ובסוגין (Saugeen complex, ).
עמי האומות הראשונות המודרניות התיישבו והקימו נתיבי סחר בשטחי קנדה המודרנית ב-500 לפני הספירה – 1,000 לספירה.
הקהילות השונות פיתחו תרבויות ומנהגים שונים.
בין השבטים של האומות הראשונות היו שעסקו בחקלאות, עיצבו אדריכלות אזרחית ומונומנטלית וקיימו היררכיות חברתיות מורכבות.
תרבויות אלו התפתחו והשתנו לאורך השנים ושוחזרו באמצעות חפירות ארכאולוגיות.
האירופים הוויקינגים הגיעו לראשונה לשטחי קנדה סביב שנת 1000 לספירה , אך מגע ממושך בין הילידים לבין האירופאים נוצר רק לאחר שהאחרונים הקימו יישובי קבע בעולם החדש במאות ה-17–18. עדויות כתובות ממקור אירופי תיארו בדרך כלל את אנשי האומות הראשונות כידידותיים וככאלו שהרוויחו מן הסחר עם האירופאים.
סחר שכזה חיזק בדרך כלל את הישויות הפוליטיות המאורגנות יותר דוגמת הקונפדרציה של האירוקוי.
לאורך המאה ה-16, ציי אירופה ערכו ביקורים כמעט שנתיים בחופיה המזרחיים של קנדה כדי לנצל את הזדמנויות הדיג.
תעשיית צד בדמות סחר בפרוות אף היא שגשגה.
האינואיטים הם צאצאיה של התרבות שהאנתרופולוגים מכנים "תרבות ת'ולי" (Thule, ), תרבות אשר צמחה ממערב אלסקה סביב שנת 1,000 לספירה והתפשטה מזרחה באזור הארקטי, תוך החלפת תרבות דורסט (Dorset culture, ) אשר באינוקטיטוט ידועה בשם Tuniit.
האינואיטים התייחסו היסטורית ל-Tuniit כ"ענקים".
חוקרים משערים שלתרבות דורסט היה חסר כלבים וטכנולוגיות אשר שימשו את החברה האינואיטית המתרחבת.
לאינואיטים היו קשרי מסחר עם תרבויות דרומיות יותר.
סכסוכים היו נפוצים והובילו לא אחת לפעולות התקפיות.
לוחמה הייתה נפוצה בקרב קבוצות אינואיטים בעלות צפיפות אוכלוסין מספקת.
אינואיטים, כמו הנונאטמיוט (Nunamiut, ) אשר אכלסו את אזור הדלתא של נהר המקנזי, לעיתים קרובות הגיעו לכדי לחימה.
האינואיטים באזור הארקטי המרכזי חסרה צפיפות האוכלוסין כדי להגיע לעיתים מזומנות למצב לחימה.
עד שנת 1300, האינואיטים התיישבו במערב גרינלנד, ולבסוף היגרו למזרח האי במהלך המאה הבאה.
עדות אחת של איבר ברדרסון, מתארת "אנשים קטנים" שכנגדם לחמו הנורדים.
דיווחים מהמאה ה-14 מספרים כי התיישבות מערבית, אחת משתי נקודות התיישבות נורדית במרחב, נפלה לידי ה-Skræling, כינוי לעמים שפגשו באמריקה הצפונית.
לאחר היעלמותן של המושבות הנורדיות בגרינלנד, לא היה לאינואיטים מגע עם האירופים במשך מאה אחת לפחות.
באמצע המאה ה-16, דייגים באסקים כבר עבדו בחופי לברדור והקימו תחנות לציד לווייתנאים, כמו אלה שנמצאו בחפירות ברד ביי.
נראה שהאינואיטים לא הפריעו לפעילותם, אבל כן פשטו על התחנות במהלך החורף במטרה לשדוד כלי עבודה, בעיקר אלו העשויים מברזל, אותם התאימו לצורכיהם.
אישים בולטים בקרב האינואיטים הם אברהם אולריקאב (Abraham Ulrikab, ) ומשפחתו שהיו מוצגים בתערוכה בגן חיות בהמבורג שבגרמניה וטניה טגק, זמרת ששרה שירה אינואיטית גרונית - שיטה מסורתית.
אחרים הם אברהם אוקפיק (Abraham "Abe" Okpik, ) אשר סייע לאינואיטים להשיג שמות משפחה כחלק מההזדהות הרשמית מול הממשל במקום שיטת "מספרי הדיסק" שהייתה נהוגה קודם לכן וקיויאק (Kiviaq) אשר זכה בזכות החוקית להשתמש בשמו המסורתי בעל המילה האחת.
המטיסים (Métis) הם אנשים בעלי מוצא מעורב - הן אירופאי (צרפתים בעיקר) והן אנשי האומות הראשונות.
ההיסטוריה שלהם מתחילה באמצע המאה ה-17. כאשר האירופים הגיעו לראשונה לקנדה, הם הסתמכו על העמים הילידים על מנת ללמוד את עסקי המסחר בפרווה ולצורך הישרדות.
כחלק ממערכת הבריתות, היחסים בין סוחרי פרוות אירופאים לנשים אבוריג'יניות התגבשו לעיתים קרובות באמצעות קשרי נישואין.
המולדת של המטיסים מורכבת מהפרובינציות הקנדיות של קולומביה הבריטית, אלברטה, ססקצ'ואן, מניטובה ואונטריו, כמו גם מהטריטוריות הצפון-מערביות.
המטיסים בימינו דוברים בעיקר אנגלית, עם צרפתית במקום השני, כמו גם מספר רב של לשונות ילידיות.
סעיף 35 ל-Constitution Act, 1982 מציין את המטיסים, אך היה קיים ויכוח מזה זמן רב מהי ההגדרה המשפטית המדויקת של המונח.
ב-23 בספטמבר 2003 פסק בית המשפט העליון של קנדה כי מטיסים הם עם נבדל עם זכויות (פסק דין R v Powley, ).
בניגוד לאנשי האומות הראשונות, בקרב המטיסים לא הייתה הבחנה בין בעלי סטטוס לחסרי סטטוס.
בין המטיסים הבולטים ניתן למנות את הזמר והשחקן טום ג'קסון, את נציב הטריטוריות הצפון-מערביות טוני ויטפורד (Tony Whitford, ) ואת הפוליטיקאי והמהפכן לואי ריאל אשר הוביל שתי תנועות התנגדות: מרד הנהר האדום של 1869–1870 והמרד הצפון-מערבי של 1885, מרד אשר הסתיים במשפטו ובתלייתו.
מסוף המאה ה-18, הקנדים האירופים וממשלת קנדה עודדו הטמעה תרבותית של הילידים בתוך תרבותם שלהם במה שכונה "תרבות קנדית".
ניסיונות אלו הגיעו לשיאם בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. מדיניות זו שהתאפשרה בזכות חקיקה כמו "חוק הציוויליזציה ההדרגתית" (Gradual Civilization Act) ו"חוק האינדיאנים" (Indian Act, ), התמקדה בהפצת אידיאלים אירופיים של נצרות, מגורים ביישובי קבע, חקלאות וחינוך.
עוד מן המאה ה-16 מיסיונרים אירופאים, בני צרפת בעיקרם, שמו פעמיהם אל קנדה על מנת להביא את בשורת הנצרות אל העמים הקדמונאים.
כמה מהם מצאו את מותם במשימתם זו והוכרזו כקדושים מעונים.
ההתנצרות כמדיניות ממשלתית הפכה לשיטתית יותר עם חקיקת חוק האינדיאנים (Indian Act, ) בשנת 1876, חוק אשר הטיל מגבלות חדשות על מי שלא המיר את דתו לנצרות.
לדוגמה, מעתה נמנע מילידים שאינם נוצרים בדתם להעיד בבית משפט או לעתור אליו, כמו גם נאסר עליהם צריכת משקאות שיכר.
ב-1884 נכנס לתוקפו תיקון לחוק, אשר אסר על פרקטיקות דתיות וחברתיות ילידיות מסוימות דוגמת הפוטלאץ' .
תיקונים נוספים משנת 1920 הגבילו "אנשים בסטטוס אינדיאנים" (status Indians, זו ההגדרה הרשמית בחוק) ללבוש לבוש מסורתי או לבצע ריקודים מסורתיים.
מטרת החקיקה הייתה לנסות למתן את המנהגים הלא-נוצריים.
מעבר למגורי קבע, שמורות ו"התאמה הדרגתית לציוויליזציה"
ממשלת קנדה שמה דגש גם על הפיכת קהילות הילידים הנוודיות לקהילות של יושבי קבע, מכיוון שהם חשבו שזה יקל עליהן להיטמע.
במאה ה-19 החלה הממשלה לתמוך בהקמת כפרים חקלאיים, על מנת לעודד שבטי ילידים בעלות אורח חיים נוודי להתיישב במקום קבוע.
החקלאות עדיין נתפסה כרכיב חשוב על מנת להטמיע את הילידים בשמורות, אך עד סוף המאה ה-19 הממשלה הנהיגה מדיניות מגבילה, כמו מדיניות חוות האיכרים (Peasant Farm Policy, ), שהגבילה את החקלאים בשמורות לשימוש בעיקר בכלי עבודה ידניים.
המטרה הייתה לנסות והגביל את התחרותיות של חקלאות האומות הראשונות.
באמצעות "חוק הציוויליזציה ההדרגתית" משנת 1857, הממשלה עודדה אינדיאנים "לקבל זכויות" (enfranchise) - להסיר את כלל ההבחנות המשפטיות ביניהן האינדיאנים לבין היתר.
אם יליד בחר לעבור את ההליך החוקי, הדבר הוריד ממנו ומשפחתו את התואר "יליד", כאשר המטרה הייתה שבכך יהפכו ל"פחות פראים" ו"יותר מתורבתים", וייטמעו טוב יותר בחברה הקנדית.
עם זאת, גם לאחר ההליך לעיתים קרובות האירופאים המשיכו לראות בהם לא-אזרחים (non-citizens), ומבין המעטים שעברו אותו, היו שחשו בשל כך תחושות אכזבה.
מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים הייתה אסטרטרגיה ממשלתית של הטמעה תרבותית, שהתאפשרה על יד חוק האינדיאנים (Indian Act, ).
החל משנת 1874 ממשלת קנדה בשיתוף עם הכנסיות הנוצריות הדומיננטיות ניהלה 130 פנימיות ברחבי קנדה עבור ילדים ילידים.
בתחילה המדיניות הייתה על בסיס התנדבותי, אך ב-1920 נהייתה חובה כך שלעיתים ילדים נלקחו בכוח מבתיהם.
מערכת זאת נחשבת כאחראית לפשעים חמורים, ביניהם החזקת ילדים בתנאים גרועים אשר הובילו למוות של חלקם.
לפחות 6,000 תלמידים מתו בזמן שהותם בפנימיות, בדרך כלל כתוצאה משהייה ארוכה במבנים רעועים, ללא חימום ובמצב תברואתי לקוי.
בשנת 2008 הוקמה ועדת האמת והפיוס (Truth and Reconciliation Commission, ), אשר אשררה את ההשפעה הפוגעת בילדים של מערכת זו.
בשנת 2008, ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר פרסם התנצלות בשם ממשלת קנדה ואזרחיה על מדיניות מערכת הפנימיות.
לאחר פרסום דו"ח ועדת האמת והפיוס משנת 2015 הפכה הפרקטיקה של הכרה בקרקע לפופולרית בקנדה.
מושגים - חוק הילידים מול החוק האבוריג'יני
המונח "חוק ילידים קנדי" (Canadian Indigenous law) מתייחס למערכות המשפט הפנימיות של העמים הילידים.
המושג כולל את החוקים והתהליכים המשפטיים שפותחו על ידי הילידים בעניין מערכות יחסים, שימוש במשאבי הטבע וניהול סכסוכים.
להבדיל, המושג "חוק אבוריג'יני קנדי" (Canadian Aboriginal law, ) הוא תחום משפטי הקשור ליחסים שבין ממשלת קנדה לבין העמים הילידים.
סעיף 91(24) ל-Constitution Act, 1867 מעניק לפרלמנט הפדרלי סמכות בלעדית לחוקק בנושאים הקשורים לאבוריג'ינים.
האינטראקציה שבין העמים הילידים לבין הכתר הקנדי החלו במהלך תקופת הקולוניזציה האירופית.
הסכמים רבים ביניהם אשר נחתמו לפני איחוד קנדה (1867) מוכרים בחוק הקנדי, כגון הסכמי השלום והידידות (Peace and Friendship Treaties, ), הסכמי רובינסון (Robinson Treaties, ), הסכמי דאגלס (Douglas Treaties, ) ורבים אחרים.
לאחר רכישת ארץ רופרט והטריטוריה הצפון-מערבית על ידי קנדה ב-1870, נחתמו בין 1871 ל-1921 אחד-עשר מסמכי אמנה בין האומות הראשונות לבין המלוכה הקנדית, אמנות אשר נודעו בשם "האמנות הממוספרות" (Numbered Treaties, ).
אמנות אלו מנוהלות על ידי החוק האבוריג'יני הקנדי ומפוקחות על ידי השר הממונה על היחסים שבין הכתר לילידים.
בשנת 1973, קנדה החלה לחתום מחדש על אמנות והסכמים עם עמים ילידים על מנת להסדיר את תביעות הקרקע שלהם.
האמנה המודרנית הראשונה שיושמה במסגרת החדשה הייתה הסכם מפרץ ג'יימס וצפון קוויבק (James Bay and Northern Quebec Agreement, ).
בשנת 1993 נחתם הסכם תביעות הקרקע של נונאווט (Nunavut Land Claims Agreement, ).
הסכם זה הוביל בהמשכו של אותו עשור לכינון טריטורית נונאווט, טריטוריה צפונית בה רוב התושבים הם מבני האינואיט.
הכתר הקנדי ממשיך לחתום על הסכמים חדשים עם עמים ילידים.
שמורות אינדיאניות הן מושג מוכר בחוק.
חלק מהשמורות נמצאות ממש בתוך ערים, דוגמת שמורת Opawikoscikan בפרינס אלברט אשר בססקצ'ואן, Wendake בקוויבק סיטי או Enoch Cree Nation 135 באזור המטרופולין של אדמונטון.
ישנן יותר שמורות בקנדה מאשר עמים בקרב האומות הראשונות, משום שיש שהועברו להן מספר שמורות במסגרת ההסכם.
על פי ההסכם בין האומות הראשונות לבין הכתר הפדרלי, שיתוף הפעולה יהיה אבן יסוד לשותפות בין קנדה לאומות הראשונות.
עם זאת, לאורך השנים הפרה ממשלת קנדה לעיתים את התחייבויות הכתר כלפי הילידים, אך קיים טיפול במחלוקות אלו על ידי משא ומתן על תביעות קרקע ספציפיות.
חוק האינדיאנים (Indian Act, ) הוא חקיקה פדרלית בקנדה משנת 1876. מאז בוצעו למעלה מ-20 תיקונים משמעותיים בחוק.
חוק האינדיאנים מציין כיצד שמורות ושבטי ילידים (bands) פועלות מבחינה חוקית ומגדיר "מיהו אינדיאני".
ב-17 באפריל 1985 נכנס לתוקפו תיקון של הפרלמנט הקנדי לחוק (מוכר בשם "C-31") שהוביל מספר שינויים מהותיים:
ביטל הוראות מפלות במסגרת החוק, בדגש על אלו אשר הפלו נשים.
הגדיר מחדש מי נמצא תחת "סטטוס אינדיאני".
איפשר לראשונה להשיב באופן מוגבל אנשים שנשללה מהם או שאיבדו את הסטטוס הזה או את החברות בשבט אינדיאני
מאפשר לשבטים אינדיאנים להגדיר בעצמם את כללי החברות בהן.
אנשים המתקבלים לחברות בשבט אינדיאני לפי חוקי השבט עשויים שלא להיות ב"סטטוס אינדיאני".
תיקון C-31 לעיל הבהיר כי סעיפים שונים בחוק האינדיאנים חלים על כלל חברי השבט.
הסעיפים הנידונים עוסקים בחיי קהילה (לדוגמה - אחזקת קרקע).
חלקים הנוגעים לאנשי האומות הראשונות בתחום הפרסונלי (במקרה זה, צוואות ומיסוי על רכוש אישי) לא נידונו.
בשנת 1991 הוקמה הוועדה המלכותית בעניין עמים אבוריג'ינים (The Royal Commission on Aboriginal Peoples, ) על מנת לטפל בבעיות העמים הילידים של קנדה.
הוועדה סקרה מדיניות עבר של הממשלה, דוגמת מערכת הפנימיות וסיפקה המלצות למדיניות עתידית של הממשלה.
בנובמבר 1996 פרסמה הוועדה את הדו"ח הסופי שלה.
דו"ח מקיף זה מורכב מחמישה כרכים, אורכו כ-3,500 עמוד והוא מכסה מגוון רחב של נושאים.
440 ההמלצות שעלו מן הדו"ח קוראות לשינויים מרחיקי-לכת באינטראקציה בין ילידים, לא-ילידים והשלטונות של קנדה.
הדו"ח המליץ על תוכנית בת 20 שנה לטיפול בהיבטים השונים.
בשנת 1995 הכריזה ממשלת קנדה על מדיניות לפיה לילידים יש זכות לשלטון עצמי.
מדיניות זו מכירה בכך שלאומות הראשונות ולאינואיטים יש את הזכות החוקתית לעצב את צורות הממשל שלהן כך שיתאימו לנסיבות ההיסטוריות, התרבותיות, הפוליטיות והכלכליות התואמות להן.
מדיניות Indian Health Transfer סיפקה מסגרת להעברת השליטה של שירותי הבריאות הניתנים לעמים הילידים לידיהם שלהם.
בהתאם לתהליך זה ההחלטה להיכנס לדיונים על העברת אחריות מול משרד הבריאות הקנדי (Health Canada, ) נתונה בידי כל קהילה.
לאחר העברת אחריות, כל קהילה יכולה לנהל את תוכניות הבריאות על פי הנסיבות הרלוונטיות אליהן.
בשנת 2000 נוסד ארגון הבריאות הלאומי של האבוריג'ינים (National Aboriginal Health Organization או בקצרה NAHO, ).
זהו גוף קנדי שלא למטרות רווח אשר תוכנן ונשלט על ידי הילידים, זאת על מנת לקדם את בריאותם ורווחתם של העמים הילידים.
ישנם ארגונים שונים המייצגים את אנשי האומות הראשונות והאינואיטים.
ארגונים אלו מגוונים מאוד בגודלם - החל מאגודות הכוללות אנשים ספורים ועד האירוקוי שפועלים כקונפדרציה הפעילה הן בארצות הברית והן בקנדה.
מנהיגים מן האומות הראשונות מרחבי המדינה הקימו את אספת האומות הראשונות (Assembly of First Nations, ), שהחלה בתור "אחוות האינדיאנים הלאומית" (National Indian Brotherhood) ב-1968. המטיסים והאינואיטים מיוצגים באופן ארצי על ידי המועצה הלאומית של המטיסים (Métis National Council, ) וארגון ה-"Inuit Tapiriit Kanatami" , בהתאמה.
מושגים ילידיים רבים, ביניהם חפצים ומשחקים, נהיו חלק מהשפה היום-יומית בקנדה של ימינו, דוגמת הקאנו והלקרוס.
אתרים רבים בקנדה, הן נקודות התיישבות והן תצורות נוף טבעיות, קרויות בשמות ילידיים.
הדוגמה הבולטת ביותר היא המילה קנדה עצמה שמקורה ממילה שמשמשמעותה "כפר" או "התיישבות" בשפה ילידית .
הפרובינציה ססקצ'ואן קרויה על שם נהר ססקצ'ואן, אשר מקורו שמו בשפת הקרי - הוא נקרא Kisiskatchewani Sipi, משמע "נהר הזורם במהירות".
השם אוטווה, שמה של בירתה של קנדה, מגיע מן המונח adawe בשפה האלגונקווינית, שפירושו "לסחור".
תנועות נוער מודרניות בקנדה דוגמת צופי קנדה כוללות תוכניות המבוססות על תרבות הילידים.
העמים הילידיים מובחנים ביניהם בדרך החיים של אבותיהם בתקופה שלפני המגע עם בני אירופה.
אזורי תרבות אלה מתכתבים באופן ישיר עם הגאוגרפיה של קנדה.
בקרב העמים הילידים של החוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט ישנה חשיבות רבה לדיג באוקיינוסים ובנהרות.
בחלק הפנימי של קולומביה הבריטית, התרבות היא של ציידים-לקטים ודיג בנהר.
בשני האזורים הללו קיימת חשיבות רבה לדג האלתית.
עבור השבטים מן המישורים הגדולים, הביזון הוא הציד המרכזי.
ביער התת-ארקטי, מינים אחרים כמו האיילים היו חשובים יותר.
שבטים המתגוררים לצד הימות הגדולות ונהר סנט לורנס, מקיימים תרבות חקלאית, בה מתקיים גידול תירס, קטניות ודלעת.
עבור האינואיטים באזור הארקטי, הציד היה המקור העיקרי למזון כאשר בפרט כלבי ים הם מרכיב עיקרי בתזונתם.
אייל הצפון, הדגה, יונקים ימיים אחרים ובמידה פחותה צמחים, פירות יער ואצות ים אף הם חלק מתזונת האינואיטים.
אחד הסמלים הבולטים ביותר של תרבות האינואיט, אינוקשוק, היה סמל אולימפיאדת החורף בוונקובר 2010.
בימינו ילידים עובדים בעיסוקים מגוונים ועשויים לחיות מחוץ למרחבי אבותיהם.
התרבויות המסורתיות שלהן עדיין בעלות השפעה - החל מבתחום הרוחני ועד לתחום הפוליטי.
יום העמים הילידים הלאומי הוא יום של הכרה בתרבויות ובתרומה של האומות הראשונות, האינואיטים והמטיסים בקנדה.
היום נחגג מדי שנה ב-21 ביוני מאז 1996, השנה בה הוכרז על ידי המושל הכללי של קנדה רומאו לבלן.
יום זה הוא יום שבתון בטריטוריות הצפון מערביות וביוקון.
ישנן 13 משפחות של שפות ילידיות המדוברות בקנדה, 11 מהן משפחות של שפות מדוברות ו-2 משפחות של שפות סימנים.
בסך הכל מדוברים בקנדה יותר מ-65 ניבים ילידיים שונים.
מתוכם, רק לקרי, לאינוקטיטוט ולאוג'יבוויי יש אוכלוסייה גדולה מספיק של דוברים שוטפים כך שאין חשש לכך שהשפה תשרוד בטווח הארוך.
שתיים מטריטוריות קנדה מעניקות מעמד רשמי לשפות הילידים.
בנונאווט, שפות האינוקט, המכונה גם שפות האינואיט (אינוקטיטוט ואינואינאקטון) הן שפות רשמיות לצד השפות הלאומיות של קנדה - אנגלית וצרפתית.
בטריטוריות הצפון-מערביות, חוק השפות הרשמיות מעניק מעמד רשמי ל-11 שפות שונות (לרבות אנגלית וצרפתית).
מעמד רשמי שכזה מקנה לאזרחים את הזכות לקבל בשפות אלו שירותים על פי דרישה ולהתנהל בהן אל מול הממשל.
להלן טבלה המסכמת את השפות הילידיות הנפוצות ביותר בקנדה:
עמים ילידים עסקו באמנות כבר אלפי שנים עם הגעתם של בני אירופה והתבססותה של קנדה כמדינת לאום.
האמנות של העמים השונים מגוונת על כן היסטוריונים של אמנוות נוהגים ליצור הבחנות על פי קווי מתאר תרבותיים, לשוניים או אזוריים: החוף הצפון-מערבי, הרמה, המישורים, יערות המזרח, האזור סובארקטי והאזור הארקטי.
באמנות ילידית יש דגש על גוף ותנועה להבדיל מן מהמסורות האירופיות בהן יש דגש על אדריכלות.
באמנות חזותית ילידית לעיתים יש שילוב עם אמנויות אחרות.
המסכות והרעשנים של השמאנים משמשים באופן טקסי בריקוד, בסיפור סיפורים ובמוזיקה.
ישנה השפעה של המגע האירופי עם הילידים, כך בנות המיקמק (Mi'kmaq, ) אימצו את חרוזי הזכוכית לשם אומנות.
תרבויות המטיסים שנוצרו מיחסים בין-תרבותיים עם האירופים תורמות אמנות תרבותית-היברידית.
במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 נקטה ממשלת קנדה במדיניות פעילה של מגבלות תרבותיות על העמים הילידים במטרה לשלב אותם אל תוך התרבות האירופית.
כך לדוגמה חוק האינדיאנים (Indian Act, ) אסר על ביצוע ריקוד השמש , חגיגת הפוטלאץ' ועל יצירת אמנות המתארות מסורות אלו.
רק בשנות ה-50 וה-60 החלו אמנים ילידים דוגמת מונגו מרטין (Mungo Martin, ), ביל ריד (Bill Reid) ונורבל מוריסו (Norval Morrisseau, ) לחדש בפומבי ולהמציא מחדש את מסורות האמנות הילידית.
שני אמנים ילידים, Edward Poitras ורבקה בלמור (Rebecca Belmore, ), ייצגו את קנדה בביאנלה של וונציה ב-1995 וב-2005 בהתאמה.
העמים הילידים של קנדה מקיפים קבוצות אתניות מגוונות ועל כן ישנו מגוון גם בתחום המוזיקה.
מוזיקה יכולה להיות חברתית (ציבורית) או טקסית (פרטית).
מוזיקה ציבורית וחברתית עשויה להיות מוזיקת ריקודים מלווה ברעשנים ובתופים.
מוזיקה פרטית טקסית עשויה לכלול שירה בליווי כלי הקשה, המשמשים לציון אירועים כמו טקסי מידוויווין וריקודי שמש .
באופן מסורתי, עמים ילידים השתמשו בחומרים שבהישג ידם על מנת ליצור כלי נגינה.
אנשי האומות הראשונות יצרו מהצומח ומקרני בעלי חיים רעשנים, שהיו מגולפים בקפידה ונצבעו בצבע.
באזורי חורש הם יצרו קרניים מקליפת גזע השדר ומקלות תופים מקרניים מגולפות ועץ.
כלי הקשה מסורתיים כגון תופים היו עשויים בדרך כלל מעץ מגולף ומעורות בעלי חיים.
כלי נגינה אלו מעניקים מוזיקת רקע לשירים, והשירים הם רקע לריקודים.
יש באנשי האומות הראשונות המסורתיים הרואים בשירה ובריקוד דבר מקודש.
ה-Constitution Act, 1982, בסעיפים 25 ו-35 מכיר בשלוש קבוצות נפרדות של עמים ילידיים - האומות הראשונות, האינואיטים והמטיסים.
בראי חוק השוויון בתעסוקה הקנדי , עמים ילידיים הם פלח אוכלוסייה מובחן, זאת לצד נשים, מיעוטים נראים ובעלי מוגבלויות.
על פי הגדרה זו, הם אינם נחשבים מיעוט נראה על פי החוק היבש, כך גם על פי לשכת הסטטיסטיקה של קנדה (Statistics Canada, ).
מפקד האוכלוסין הקנדי 2016 מונה 1,673,785 ילידים בקנדה, שהם כ-4.9% מכלל אוכלוסיית המדינה.
בשנה זו, בקבוצת הגיל 0–4 בקנדה היו הילידים 7.7%.
בקרב הילדים מקבוצת גיל זו הגרים באומנה 51.2% הם ילידים.
במאה ה-20 גדלה אוכלוסיית הילידים של קנדה פי עשרה.
יש לכך מספר סיבות - גם משום שאחוז תמותת התינוקות בשמורות ירד באופן דרסטי, אך גם משום שהילידים בשמורות נספרו באופן מלא יותר כמו גם בשל נטייה חזקה יותר של תושבים לדווח על זהות או מוצא ילידי.
להלן טבלה המסכמת את המידע.
הנתונים הם על פי מפקד 2016. "ילידים שלא כלולים במקום אחר" משמע אנשים שבמפקד הזדהו כאינדיאנים רשומים או כחברי שבט אינדיאני אך בשאלת הזהות האבוריג'ינית לא זיהו עצמם כאינדיאנים צפון-אמריקאים, מטיסים או אינואיטים.
אתנוגרפים נוהגים לחלק את העמים הילידים המתגוררים במרחבי ארצות הברית וקנדה לעשרה אזורים גאוגרפיים-תרבותיים, להם מאפיינים משותפים.
שישה מתוך עשרת האזורים נמצאים לפחות בחלקם בתחומי קנדה ואלו הם:
אזור תרבות ארקטי (אינואיטים - דוברי שפות אסקימו-אלאוט)
אזור תרבות סובארקטי (דוברי שפות נה-דנה ושפות אלגונקוויאניות)
אזור תרבות של יערות המזרח (צפון-מזרח) (שפות אלגונקוויאניות ושפות אירוקויות)
אזור תרבות מישורים (שפות סו)
אזור תרבות הרמה הצפון מערבית (שפות סאלישאניות)
אזור תרבות החוף הצפון-מערבי (שפות פנוטיות, שפות צימשיאניות ושפות וואקאשן)
56% מהילידים בקנדה חיים באזורים עירוניים.
אוכלוסיית הילידים העירונית היא קבוצת האוכלוסייה הגדלה בקצב הגבוה ביותר בקנדה.
המידע שלהלן הוא על פי מפקד האוכלוסין של קנדה 2021.
עמילי גלבמן (נולדה ב־1963) היא ציירת ואוצרת ישראלית.
יצירתה מתמקדת בנושאים של זיכרון אישי, כבת של ניצולי שואה, בהקשרים חברתיים, תרבותיים והיסטוריים.
גלבמן נולדה בחדרה לשרה ונחמן אבנון וגדלה בטבעון.
למדה בבית הספר "רימונים" ולאחר מכן בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה.
היא אוטודידקטית שהתפתחה תחת השפעתם של מורים שונים בתחומי האמנות והתרפיה באמנות.
חברה בבית האמנים תל אביב.
בשנים 2001–2023 עבדה כמורה ומנחת קבוצות בבית הספר לציור בכפר תבור.
בין השנים 2006–2017 הייתה האוצרת האמנותית והמובילה של קבוצת האמנים "ולא הצלחתי להגיד" (And I Couldn't Say).הקבוצה הפיקה ויצרה פרויקטים ותערוכות בעלי גוון חברתי ופוליטי בישראל, באירופה ובצפון אמריקה.
במסגרת זו אצרה גלבמן תערוכות בגלריות, מרכזי אמנות ובתי אמן בלונדון, בפינלנד ובפורטוגל.
הרצתה והנחתה תוכניות להכשרת מדריכי אמנות קהילתית במכללת צפת ושלוחת מכללת בית ברל בנצרת.
גלבמן נמנית עם אמני ה־Social practice art , ועבודתה משלבת יצירה אמנותית עם פעילות חברתית וקהילתית.
עבודותיה מתאפיינות בשכבות צבע וחומר המשלבות ציור אינטואיטיבי עם אלמנטים פיגורטיביים.
יצירתה חוקרת את השפעת הזיכרון הקולקטיבי על החוויה האישית ועוסקת בשאלות של זהות וערכים הומניסטיים.
לדברי האוצרת "נורית טל-טנא" .
2002 – גלריה לאמנות, קיבוץ יגור.
2008 – "הגרעין", תערוכת יחיד בגלריה לאמנות עכשווית בבית האמן, וייקפילד, אנגליה; ליווי קטלוג
2012 – גלריה 23, המרכז לאמנות עכשווית לה מדיצנה דה כרסטי, טוסקנה, איטליה; ליווי קטלוג
2017 – גלריה לאמנות Kotlarska, ורוצלב, פולין
2018 – "Art Journey", סיביו, רומניה
2019 – "Art Journey", קלוז'-נאפוקה, רומניה
2024 – "דיוקן אישי בתוך שטח אפור", בית אבא חושי – הגלריה לאמנות החדשה, חיפה; ליווי קטלוג ומאמר; אוצר: איציק כוכבי
2000 – יצירות שהוצגו במסגרת פרויקט "The Waters" של נציגות ישראל במילווקי, ארצות הברית.
2012 – השתתפות בסימפוזיון הבינלאומי "1. Künstlersymposium Voitsberg 2012 – Erde – EARTH" בפויטסברג, אוסטריה, בתמיכת עיריית גראץ.
הסימפוזיון נערך ביוזמת Christine Katz, Mag.
עבודותיה של גלבמן נכללו בקטלוג מודפס ותרמו לאוסף העירוני של עיריית גראץ.
2015 – יצירות מסדרת "Leaf Series" נמצאות באוסף גלריית Artfein – Kunstleben, ברלין, כחלק מפרויקט אמנות.
1997 – מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב
1998 – יד לבנים, קיבוץ אפיקים
1998 – אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון – בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
1999 – המכללה האקדמית כנרת
2001 – אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה
2006 – "הצל", גלריה סטוביק, רמת גן (אוצרת: טלי סטוביק)
2008 – תערוכה בחולון (אוצר: דורון פולק)
2011 – גלריה זומר, תל אביב (Project Room, ספר אמן)
2017 – מוזיאון לאקולוגיה, ליידה, ספרד
2020 ואילך – עבודות חדשות מוצגות במוזיאון לאמנות מדיה
2023 – מחווה למאיר אריאל, בית גבריאל (אוצרים: איציק כוכבי ורונית חלפון)
2024 – "להרוג אייל קדוש", גלריה ק, תל אביב (אוצר: אילן מויאל)
2024 – "צבעי הקשת", הגלריה בתרבות מגידו (אוצרת: יסמין רוטמן)
2024 – "תו תקן – משפט באמנות", מוזיאון בתי המשפט, תל אביב (אוצרת: אורנה יאיר)
תערוכות קבוצתיות נבחרות (שבהן ליוותה ואצרה)
בין השנים 2007–2014 ליוותה ואצרה גלבמן תערוכות קבוצתיות העוסקות בנושאי זהות, זיכרון וחברה, שהוצגו בישראל ובחו"ל.
2007 – הצוללת הצהובה (ירושלים) (אוצרת ומשתתפת).
2007 – מוזיאון יפו לעתיקות, יפו העתיקה – תערוכה ביוזמת האוצרים פרדי פביאן ואסתר שלמה, בשיתוף החברה לפיתוח יפו העתיקה ועיריית תל אביב-יפו.
גלבמן השתתפה כאמנית וכאוצרת משנה.
2007 – גלריה אפרת, גורדון, תל אביב, תערוכה "תעודות זהות" (אוצרת ומשתתפת; אוצרות בשיתוף עם ציפורה אפרת).
2008 – אוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית, תערוכה "שישה כיוונים" במסגרת כנס אקדמי בינלאומי בנושא חינוך, ביוזמת פרופ' זמירה מברך מאוניברסיטת בר-אילן (אוצרת ומשתתפת).
2008 – תערוכה "Shields of David", בית העיתונאים על שם סוקולוב, תל אביב (אוצרת ומשתתפת), בשיתוף עם החוקר זאב ברקן.
2008 – תערוכה "עשן לבן", תילתן – המכללה לעיצוב ולתקשורת חזותית, חיפה, כחלק מאירועי "החג של החגים" (אוצרת ומשתתפת).
2009 – גלריה אפרת, גורדון, תל אביב, תערוכה "אסור?" (אוצרת ומשתתפת; אוצרות בשיתוף עם ציפורה אפרת).
2011 – נובמבר, "דיוקנו של הזמן", פרויקט מס' 22, הגלריה הציבורית של טונדלה, פורטוגל.
2012 – פברואר, "הדיאלוג הפנימי", פרויקט מס' 23, לה מדיצ'ינה דה כרסטי, טוסקנה, איטליה.
2000 – פרויקט האמנים "The Waters", מילווקי, סיינט פול ומיניאפוליס, בתמיכת שגרירות ישראל בוושינגטון והסוכנות היהודית לישראל.
2008 – תערוכת "Six Directions", גלריית האמנות של אוניברסיטת מרילנד, ארצות הברית, בתמיכת אוניברסיטת מרילנד
2009 – תערוכת "תעודות זהות", Wakefield, אנגליה, בחסות שגרירות ישראל בבריטניה.
2010 – פרויקט "White Smoke 2", בית ג'ן (בתמיכת המועצה המקומית) – פרויקט לשילוב תרבויות.
2011 – פרויקט "Leaving the Light On" מספר 20, מרכז אמנות Hovinkartano, פינלנד, בתמיכת שגרירות ישראל בפינלנד
2012 – סימפוזיון בינלאומי, Walchshof, אוסטריה, בתמיכת עיריית גראץ.
2009 – יזמה וניהלה את התערוכה הקבוצתית Identity Cards (תעודות זהות), שיתוף פעולה בין 24 אמנים מישראל ובריטניה, שהתקיימה ב-The Art House, Westgate Studios ו-Wakefield College בווייקפילד, אנגליה.
הפרויקט נערך בשיתוף עם ארגון beam ובחסות שגרירות ישראל בלונדון.
יצירותיה של גלבמן נכללו בקטלוג התערוכה המודפס.
2011 – Leaving the Light On במרכז Hovinkartano, פינלנד, בתמיכת שגרירות ישראל בפינלנד.
עבודותיה של גלבמן נכללו בקטלוג מודפס ויצירותיה, שהוצגו במסגרת סימפוזיון נכללות כיום באוסף העירוני של העיר.
2012 – פרויקט קבוצתי מס' 23 "דיאלוג פנימי", קבוצת האמנים "ולא הצלחתי להגיד", La Macina di San Cresci, פייבה די סן כריסצי, טוסקנה, איטליה; אוצרת: עמילי גלבמן.
2013 – תערוכה באמפולי, איטליה.
2017 – Kamienica, ורוצלב, פולין.
2018 – זאבים וציפורים, וילנה, ליטא.
2020 – Chalet D´Ávila, ליסבון, פורטוגל.
2024 – דיוקן אישי בתוך שטח אפור, Strada Spătarului, בוקרשט, רומניה.
2024 – סטודיו Sunset Point, פושקר, הודו.
2025 – חוטים של זיכרון, Campolide, ליסבון, פורטוגל.
2025 – ציפור הנפש | The Soul Bird, ישראל.
2025 – דיורמה של זיכרון | Diorama of Memory, ליסבון, פורטוגל.
עבודותיה של גלבמן זכו לביקורות ולסקירות מקצועיות, בהן גם מאת נורית טל-טנא, אשר כתבה עליה: .
כמו כן, שיתפה פעולה לאורך השנים עם הסופרת והאוצרת רחל בן־מנחם, אשר כתבה על יצירתה מנקודת מבט המשלבת כתיבה אמנותית, חקר אישי ודיאלוג בין תחומים: .
עַמִּיעַד הוא קיבוץ השוכן ברמת כורזים, מדרום לראש פינה לצד כביש 90, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
הקיבוץ נוסד בינואר 1946 בידי משוחררי הפלמ"ח מגרעין "החושלים", שהוכשר בגבע, והוקם בתחילה בגבעה שמצויה כשני קילומטרים מדרום לנקודת היישוב הנוכחית, סמוך לחאן ג'וּבּ-יוּסֶף.
בזמן עלייתו לקרקע, נקבע שמו עמיעד, על ידי ועדת השמות של הקרן הקיימת.
חברי הקבוצה סירבו לקבל את השם, ולכן במשך מספר שנים נקרא הקיבוץ "ג'יב יוסף" על שם האתר, אך מאז שנות החמישים המוקדמות, התקבל השם עמיעד.
מפעל "עמיעד מערכות מים": מפעל שנסחר בבורסה בתל אביב ומפתח מערכות סינון מים לשימוש ביתי, לחקלאות, לתעשייה, לסינון מי נטל בספינות-סוחר ולתשתיות.
חקלאות: מטעים של זיתים, ליצ'י, בננות, אבוקדו ופרדסים, בקר לבשר, לול, גידולי שדה.
מוסך מורשה של לנד רובר
חלק מחברי הקיבוץ עוסקים כיום ביזמות פרטית.
הקיבוץ ממשיך לקיים את כל מוסדות הקיבוץ: ספרייה, מרפאה, חדר אוכל, בריכת שחייה, מגרשי ספורט (טניס, כדורגל, כדורסל), חינוך משלים ועוד.
עמיר ארמונד פרץ (נולד ב-9 במרץ 1952, י"ב באדר ה'תשי"ב) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כיושב ראש דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל, יו"ר מפלגת העבודה, סגן ראש הממשלה, שר הביטחון, השר להגנת הסביבה, שר הכלכלה והתעשייה, חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, "עם אחד" ו"התנועה", יושב ראש ההסתדרות החדשה וראש המועצה המקומית שדרות.
נולד בשם ארמונד פרץ, בבוז'עד שבמרוקו, לרוחמה ולדוד פרץ.
לאביו הייתה תחנת דלק וכיהן כראש הקהילה היהודית בעיר, עד עליית המשפחה לישראל בשנת 1956, כשעמיר היה בן ארבע.
בהגיעה, שוכנה משפחתו במעברת הקסטל, אך במהרה עברה למעברת דורות-רוחמה, לימים שדרות.
פרץ למד בבית חינוך שער הנגב ובתיכון שדרות.
בשנת 1970 התגייס לחיל החימוש ועבר קורס קצינים.
שירת כקצין חימוש בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת סרן.
ב-22 באפריל 1974 הגיע למעבר המיתלה לסייע לטירונים שהסתבכו באימון ונדרס על ידי נגמ"ש.
הוא עבר תקופת אשפוז ושיקום שנמשכה כשנתיים, ולאחריה הקים משק במושב ניר עקיבא וגידל פרחים ושום.
בשנת 1983 נבחר כמועמד המערך לראשות המועצה המקומית שדרות.
בחירתו לתפקיד החזירה את המערך לשלטון בעיר, לאחר שנות שלטון המפד"ל והליכוד.
בעת כהונתו כראש המועצה הדגיש את החינוך בעיר ואת שיפור הקשרים עם תושבי הקיבוצים באזור.
בשנת 1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם מפלגת העבודה וכיהן בין היתר כחבר בוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון.
נודע כחבר באגף היוני של המפלגה והיה חבר ב"מחנה רבין", בחוג הכפר הירוק ובשמינייה.
נמנה עם חברי הכנסת שהצטרפו ליוזמה להקמת "בצלם".
בכנסת ה-13 היה יו"ר ועדת העבודה והרווחה ויו"ר הוועדה המשותפת לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
פרץ יזם את החוק לפיצוי נפגעי פרשת הגזזת.
בשנת 1993 התמודד פרץ במקביל לכהונתו בכנסת על תפקיד מזכיר הסתדרות העובדים הכללית, אך הפסיד לחיים הברפלד.
בשנת 1994 הקים עם חיים רמון את "סיעת רם" בהסתדרות וניצחו בבחירות.
רמון נבחר למזכיר ההסתדרות ופרץ ליושב ראש האגף לאיגוד מקצועי.
בנובמבר 1995 פרש רמון, ובמקומו נכנס פרץ לתפקיד היו"ר.
בתפקידו התמודד פרץ עם משבר כספי חריף שהוביל לעיכוב משכורות לעובדי ההסתדרות וסכנת התפרקות כללית.
בעקבות זאת נאלץ פרץ לפטר רבים מעובדי הארגון ולמכור נכסים.
בשנת 1997 זכה בבחירות הישירות לראשות ההסתדרות.
בכהונתו בתפקיד ויתר על קבלת משכורת.
פרץ נקלע לעימותים תכופים עם ממשלות ישראל בעקבות מדיניותן הנאו ליברלית, במיוחד בתקופת שר האוצר בנימין נתניהו.
צעד בולט היה השתלטות הממשלה בשנת 2003 על כל קרנות הפנסיה ההסתדרותיות, שריחפה עליהן סכנה של פשיטת רגל, תוך ביטול אחיזתה של ההסתדרות בהן.
צעד זה היה אחרון בסדרה של צעדים שהחלו קודם לכהונתו של פרץ, אשר הביאו להתפרקות ההסתדרות מנכסיה.
במקביל פרץ מילא בתפקידים ציבוריים נוספים, בהם יו"ר השדולה למען הנגב, חבר המועצה להשכלה גבוהה ויו"ר מועצת תנועות הנוער בישראל.
ב-2 בינואר 2006, חודשיים לאחר שזכה בראשות מפלגת העבודה, פרש פרץ מתפקיד יושב ראש ההסתדרות והעביר את התפקיד לעופר עיני.
במקביל לכהונתו כיו"ר ההסתדרות, פרש פרץ מהעבודה ב-25 במרץ 1999 עם חברי הכנסת אדיסו מאסלה ורפיק חאג'-יחיא, וייסד את מפלגת עם אחד.
בבחירות לכנסת ה-15, שנערכו באותה השנה, זכתה המפלגה בשני מנדטים, ובבחירות לכנסת ה-16 בשלושה.
בשנת 2005 התמזגה מפלגת "עם אחד" עם מפלגת העבודה, כאשר הדוחף העיקרי לאיחוד מצד מפלגת העבודה היה שמעון פרס.
לאחר איחוד "מפלגת עם אחד" עם העבודה, התמודד פרץ על ראשות המפלגה בבחירות שהתקיימו ב-9 בנובמבר 2005, וניצח את שמעון פרס ובנימין בן אליעזר.
פרץ זכה גם הודות לשיתוף פעולה עם פעילי ההסתדרות.
יריביו במפלגה טענו שניצח בזכות "מפקד הארגזים".
פרץ הוביל את המפלגה בבחירות לכנסת ה-17. הוא הדגיש את המצע החברתי של המפלגה, ובפרט את העלאת שכר המינימום.
מפלגת העבודה זכתה ב-19 מנדטים ושמרה על כוחה.
לאחר משא ומתן קואליציוני, נכנסה מפלגת העבודה לממשלת אולמרט, ופרץ מונה לסגן ראש הממשלה ולשר הביטחון.
בעקבות דרישותיו של פרץ במשא ומתן הקואליציוני לאחר הבחירות, החל מ-1 ביוני 2006 נקבע שכר המינימום בישראל ל-3,585.18 ש"ח, שהם 19.28 ש"ח לשעה, לאדם מבוגר.
באפריל 2007 הועלה שכר המינימום ל-19.95 ש"ח לשעה, הורחב סל התרופות, צומצם כוחן של חברות כוח האדם ונחתם צו המחייב כל מעסיק וכל עובד בישראל לשלם בעבור ביטוח פנסיוני לכל עובד.
עמי אילון ואבישי ברוורמן, שלא מונו על ידי פרץ לשרים, הקימו קבוצה של מורדים בפרץ, שכונתה "הבונים", ובה היו גם דני יתום, מתן וילנאי וראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, שלא היה אז חבר הכנסת.
מצע הבחירות של מפלגת העבודה בראשות פרץ היה בעיקרו חברתי, אבל פרץ קיבל בסופו של דבר את משרד הביטחון, ועל כך נמתחה עליו ביקורת.
מתנגדיו טענו שפרץ חסר את הכישורים הדרושים לתפקיד.
פרץ דרש וקיבל את משרד החינוך למפלגתו, ואמר כי זהו אחד התיקים החברתיים החשובים ביותר.
בתפקידו כשר הביטחון פרץ גיבה את הצמרת הביטחונית והמשיך במדיניות הסיכולים הממוקדים, אך לעיתים חלק על המלצותיה ונקט גישה פחות תוקפנית.
לאחר התגברות שיגורי הרקטות הפלסטיניות לעבר ישראל, ובפרט על יישובי עוטף עזה ושדרות, אישר פרץ פשיטות ליישובים פלסטיניים ברצועת עזה והגביר את ההפגזות לעברה.
מנגד, הוא הגדיל את מכסת הכניסה לפועלים פלסטינים ותמך בהגברת הסיוע ההומניטרי המוענק לפלסטינים.
בסוף יוני 2006 נחטף החייל הישראלי גלעד שליט על ידי חמאס ובתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה.
ב-12 ביולי 2006 נחטפו 2 חיילים על ידי חזבאללה ובתגובה פתחה ישראל במלחמת לבנון השנייה, שבמהלכה הפגיז חזבאללה את ישראל בכ-4,000 רקטות קרקע-קרקע.
בשני המקרים נקט פרץ, עם ראש הממשלה אהוד אולמרט, ובשיתוף עם הרמטכ"ל דני חלוץ, בקו מלחמתי ברור נגד חמאס וחזבאללה, במטרה לפגוע בטרור ולהשיב את החטופים.
פרץ שלל תוכניות להפצצת תחנות כוח ומטרות תשתית אזרחית בלבנון והורה להתמקד בהפצצת יעדי חזבאללה.
באוגוסט 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הקים פרץ ועדת בדיקה למלחמה בראשות אמנון ליפקין-שחק ובהשתתפות אלי הורוביץ, הרצל בודינגר ואילן בירן.
הוועדה פורקה בטרם התכנסה, ובמקומה הוקמה ועדת וינוגרד.
בעדותו בפני ועדת וינוגרד, ציין חלוץ כי פרץ הוא שהורה על הפצצת מאגרי רקטות פג'ר של חזבאללה בלילה הראשון ללחימה.
זאת בניגוד להמלצת צה"ל לבצע פעולה זו בשלב מאוחר יותר של הלחימה, לאור שיעור הנפגעים האזרחיים הצפוי בה.
שיעור הנפגעים בפועל היה נמוך מכפי שחזה צה"ל ולא הביא לעצירת המהלכים הצבאיים הישראליים.
ראש הממשלה אולמרט אמר בעדותו כי אף אחד מהכשלים המהותיים שהתגלו לא נבע מתפקודו של פרץ.
ועדת וינוגרד קבעה לגבי פרץ: "פרץ כשל בכך שלא ביקש דיון אסטרטגי של ממש, לפני היציאה למלחמה.
בנושא היערכות העורף קבע דו"ח מבקר המדינה כי: "נמצא כי הטיפול בעורף במהלך המלחמה היה לקוי ביותר.
דרגי הביצוע ובכלל זה ראש הממשלה, שר הביטחון, שרי הממשלה, הרמטכ"ל ומפקד פיקוד העורף, כל אחד על פי חלקו, כשלו באורח חמור בתהליכי קבלת ההחלטות, בהערכה ובביצוע הנוגעים לטיפול באוכלוסייה האזרחית שבעורף ולהבטחת שגרת חיים, ולמצער - מתן שירותים חיוניים לתושבי הצפון בעת המלחמה."
פרץ אישר את פיתוח מערכת ההגנה "כיפת ברזל", למרות התנגדות לביצוע הפרויקט.
הוא אמר כי זהו "הפרויקט החשוב ביותר כרגע ועל כן יש לשקול להגדיר את תוכנית הפיתוח כ'תוכנית חירום' ולזרזה ככל האפשר".
לאחר מלחמת לבנון השנייה, גברה הביקורת מימין ומשמאל על תפקוד הממשלה והצבא, ובהם על פרץ.
חלק מהביקורת נסובה על כך שקיבל על עצמו את תיק הביטחון, ולא התעקש על תיק האוצר או על תיק חברתי אחר.
פרץ התייחס לקריאות אלה בעדותו בפני ועדת וינוגרד.
ב-28 במרץ 2007, בכנס פתיחת הקמפיין שלו לראשות מפלגת העבודה, הודיע פרץ כי אם ינצח בפריימריז ידרוש את תיק האוצר, אשר התפנה בעקבות פרשות השחיתות של אברהם הירשזון, בתמורה לוויתורו על תיק הביטחון.
בפריימריז לראשות מפלגת העבודה הגיע פרץ למקום השלישי.
במקומו נבחר אהוד ברק לאחר שגבר על עמי אילון בסיבוב השני.
ב-15 ביוני 2007, לאחר בחירתו של ברק, הודיע פרץ על התפטרותו מתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הביטחון.
הוא דחה את הצעתו של אולמרט לשמש שר בלי תיק בממשלתו וב-18 ביוני 2007 פינה את מקומו לברק.
בבחירות לכנסת ה-18 נבחר פרץ למקום העשירי ברשימת העבודה.
הוא היה חבר בין היתר בוועדת החוץ והביטחון וכן יו"ר שותף בשדולה לקידום פתרון של שתי מדינות והפרדה בין ישראל לפלסטינים.
הוא התנגד להצטרפות מפלגת העבודה לממשלה בראשות הליכוד, והודיע שלא יצטרף כשר לממשלת בנימין נתניהו.
הוא הקים עם איתן כבל, וכן יולי תמיר ואופיר פינס (שפרשו מהכנסת) סיעת "מורדים", בתוך מפלגת העבודה, המתנגדים למהלכיה של הממשלה.
בספטמבר 2011 התמודד על ראשות מפלגת העבודה אך בסיבוב השני הפסיד לשלי יחימוביץ'.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה נבחר פרץ במקום השני בפריימריז של מפלגת העבודה והוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת, כשעיקר הדגש התקשורתי בבחירות המקדימות הושם על היריבות בינו לבין יושבת ראש המפלגה יחימוביץ' ביחס למועמדי המפלגה לכנסת ועל דרישתו שקמפיין המפלגה יכלול קו מדיני ברור, בנוסף לקו החברתי-כלכלי.
כמו כן דרש הכרזה שמפלגת העבודה לא תצטרף לממשלה בראשות נתניהו.
כשבוע לאחר מכן, ב-6 בדצמבר 2012, היום האחרון להגשת הרשימות בבחירות לכנסת התשע עשרה, הודיע פרץ כי יחבור למפלגתה של ציפי לבני, "התנועה", והתפטר מהכנסת.
בראשית מרץ 2013 טענה יחימוביץ' כי פרץ חשוד בקניית קולות בפריימריז, אולם חקירה משטרתית בנושא העלתה שאין ראיות לכך.
בבחירות לכנסת התשע עשרה נבחר מטעם מפלגת התנועה בראשות ציפי לבני.
המפלגה הצטרפה לממשלת נתניהו ופרץ מונה לשר להגנת הסביבה.
בתקופת כהונתו ניסה לקדם את הצעת החוק להפחתת השימוש בשקיות פלסטיק, והיא עברה בקריאה ראשונה בכנסת.
פרץ העביר את החלטת הממשלה לסגירת מכל האמוניה במפרץ חיפה והעתקת המפעל לנגב, פרויקט "סביבה שווה" במגזר הערבי וטיפול בקופי חוות מזור.
בנובמבר 2014 התפטר מהממשלה עקב אי התקדמות בתהליך המדיני.
מאידך, הבהיר כי הוא נשאר חבר בסיעת התנועה בכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שוריין ברשימת "המחנה הציוני" מטעם "התנועה".
ב-31 במרץ 2015, לאחר פתיחת הכנסת וכוותיק מבין חבריה, כיהן שעות אחדות כיו"ר הכנסת הזמני, עד בחירתו של יולי אדלשטיין.
בספטמבר 2015 הודיע פרץ על חזרתו למפלגת העבודה וערך בהמשך מסע חוצה ישראל שנקרא "אפיקים-אפקה-אופקים", אשר ביקש לחבר אזרחים מכל המגזרים.
ביולי 2017 התמודד בבחירות המקדימות לראשות העבודה.
הוא הוביל בסיבוב הראשון אך הפסיד בשני לאבי גבאי.
פרץ היה יו"ר ועדת המשנה להגנה על העורף של ועדת החוץ והביטחון וחבר בוועדה לקידום מעמד האישה.
הוא יו"ר השדולה למעמד האדם העובד בישראל וכן ראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אוסטריה.
בפברואר 2017 נבחר לסגן נשיא ארגון הפרלמנטים של מדינות הים התיכון וב-2019 נבחר שוב לתפקיד.
שובץ במקום השישי ונבחר לכנסת ה-21, כשגם בה היה הוותיק שבחברים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, התמודד פרץ בבחירות על ראשות מפלגת העבודה.
הוא ניצח את סתיו שפיר ואיציק שמולי עם 47% מהקולות.
פרץ חבר לראש מפלגת גשר, אורלי לוי-אבקסיס, תחת רשימה משותפת בשם העבודה-גשר, כשפרץ בראשה.
בבחירות קיבלה הרשימה שישה מנדטים.
באוגוסט 2019, גילח פרץ את שפמו, לראשונה לאחר עשרות שנים.
במהלך הקמפיין הבחירות, התנגד למה שראה כשותפות בין נתניהו לחמאס, וקרא להפיל את שלטון חמאס בעזה באמצעות מבצע צבאי, שבסיומו תשוב הרשות הפלסטינית לשלוט בעזה לצד כוח רב לאומי.
בבחירות לכנסת ה-23 העבודה-גשר חברה למרצ בראשות ניצן הורוביץ ורצו ברשימה משותפת בשם העבודה-גשר-מרצ.
פרץ ואורלי לוי קיבלו את המקומות הראשונים ברשימה, אשר זכתה בכ-7 מנדטים, מתוכם 3 למפלגת העבודה.
לאחר השבעת הכנסת ה-23 התפצלה הרשימה לשלושת חלקיה.
לקראת הקמת ממשלת ישראל ה-35 חתם על הסכם קואליציוני עם מפלגת כחול לבן על כניסה לממשלת אחדות.
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר הכלכלה והתעשייה.
ביוני 2020 המליץ על הטלת היטל עד 17.25% על יבוא מלט, לשם הגנה על הייצור בארץ, אך שר האוצר ישראל כ"ץ סרב, כדי למנוע לטענתו עלייה במחירי הדירות.
בדצמבר 2020 פורסם כי פרץ החליט לתת לחברת "כתר פלסטיק" מענק בסכום של כ-38 מיליון שקלים מהרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה.
מהלך זה ספג ביקורת כי 80% מהחברה בבעלות זרה.
בינואר 2021 נבחרה מרב מיכאלי לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה, לאחר שפרץ לא התמודד על התפקיד.
לאחר בחירתה דרשה כי פרץ ואיציק שמולי יתפטרו מתפקידיהם בממשלה.
פרץ הודיע כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים ומתפטר מהכנסת, אולם ימשיך להחזיק בתפקידו כשר עד להקמת ממשלה חדשה.