tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעד אז התיישב מחדש במחוז מייסון, קנטקי, דשה ביצע את הרקורד הצבאי שלו לכמה קדנציות בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1807, דשה נבחר לכהונה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא נחשב לנץ מלחמה, שתמך במלחמת 1812. ב-1813 הוא התנדב לשרת במלחמה ופיקד על דיוויזיה בקרב התמזה.
הוא חזר לקונגרס לאחר המלחמה, והיה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי שהתנגד לחוק הפיצויים הלא פופולרי משנת 1816. כמעט כל חבר אחר במשלחת הובס לבחירה מחדש לאחר ההצבעה, אך התנגדותו של דשה למעשה סייעה לו לשמור על המושב שלו.
לבסוף הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1818, והתמודד על תפקיד מושל קנטקי ב-1820, והפסיד לג'ון אדייר.
ולבסוף נבחר למושל קנטקי ב-1824, הפאניקה של 1819 הרסה את כלכלתה של קנטקי, ודשה ערך קמפיין שני לממשלה שעסק כמעט אך ורק על הבטחות להקלה למעמד החייבים הגדול של המדינה.
הוא נבחר ברוב גדול, ופרטיזנים לסילוק חובות כבשו את שני בתי האספה הכללית.
לאחר שבית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל את חוקי הסעדת החובות המועדפים על ידי דשה על ידי רוב חברי בית המחוקקים, הם ביטלו את בית המשפט ויצרו בית משפט חלופי, אליו מינה דשה כמה פרטיזנים לסילוק חובות.
בית המשפט הקיים סירב להכיר בלגיטימיות של המהלך, ובתקופה המכונה מחלוקת בית המשפט הישן – בית המשפט החדש, התקיימו במדינה שני בתי משפט עליונים.
אף על פי שהיה פופולרי כשנבחר, המוניטין של דשה נפגע משתי פעולות שביצע בעת כהונתו.
הפעולה הראשונה הייתה הדחת הוראס הולי מנשיאות אוניברסיטת טרנסילבניה.
בעוד שהשמרנים הדתיים במועצת המנהלים של האוניברסיטה התנגדו להולי מכיוון שהם ראו בו כליברלי מדי, התנגדותו של דשה התבססה בעיקר על ידידותו של הולי עם הנרי קליי, שהיה אחד האויבים הפוליטיים של דשה.
לאחר שדשה גינה במרירות את הולי בנאום לבית המחוקקים בסוף 1825, הולי התפטר.
והמוניטין של דשה ספג פגיעה נוספת לאחר שבנו, אייזיק ב.
באופן חלקי בגלל השפעתו של דשה כמושל, בוטלו שני פסקי דין.
לאחר שדשה הצעיר ניסה להתאבד ללא הצלחה בזמן שהמתין למשפט שלישי, המושל דשה הוציא חנינה לבנו.
מחלוקות אלו, יחד עם כלכלה משתפרת, הניעו את אויביו הפוליטיים של דשא לניצחון בבחירות של 1825 ו-1826. הם ביטלו את מה שנקרא "בית דין דשה" על הווטו של דשה, וסיימו את מחלוקת בית המשפט.
באקט אחרון של התרסה, דשה איים שיסרב לפנות את אחוזת המושל, אם כי בסופו של דבר הוא הסכים ללא תקלות, ומסר את המושל ליורשו, מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית תומאס מטקליף.
עם סיום כהונתו כמושל, הוא פרש מהחיים הציבוריים ולבסוף מת בבית בנו בג'ורג'טאון, קנטקי, ב-11 באוקטובר 1842.
ג'וזף דשה נולד לרוברט ואלינור (ווילר) דשה במחוז מונרו, פנסילבניה, ב-9 בדצמבר 1768. הוא היה חלק ממוצא ההוגנוטי הצרפתי, ואבותיו נמלטו מצרפת לפנסילבניה לאחר ביטול צו נאנט, שהגן במידה רבה על ההוגנוטים מפני רדיפות דתיות.
הוא השיג את השכלתו המוגבלת בבתי הספר הכפריים של המדינה.
ביולי 1781, משפחתה של דשה עברה למחוז פאייט, קנטקי, ובשנה שלאחר מכן, הם התיישבו במה שהיה ידוע אז כמחוז קמברלנד ליד העיר גאלאטין כיום, בטנסי.
אחיו הצעיר של דשה, רוברט, ייצג מאוחר יותר את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כמו מרבית מתיישבי הגבול, משפחת דשה מצאה את עצמה לעיתים קרובות בסכסוך עם אינדיאנים אמריקאים לאחר שעברו לטנסי, שבין הגילאים 15 עד 22. ג'וזף דשה התנדב בכמה מסעות צבאיים נגדם.
במערכה אחת כזו נהרגו שניים מאחיו בזמן שנלחמו לצידו.
לאחר המלחמה, דשה גר עם ויליאם וויטלי בעיירה קראב אורצ'רד, קנטקי.
הוא התחתן עם מרגרט "פגי" בלדסו בדצמבר 1789. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים במהלך נישואיהם.
ב-1792 עברה המשפחה למחוז מייסון, קנטקי, שם עבד דשה כחקלאי.
ב-1794 לחם במלחמת צפון-מערב הודו תחת פיקודו של סגן ויליאם הנרי הריסון.
הוא השתתף בהתקפה של הגנרל אנתוני ויין "המשוגע" על האינדיאנים בקרב העצים הנופלים ב-20 באוגוסט.
דשה נכנס לפוליטיקה ב-1797, כשנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של קנטקי.
כשהבית דן בהחלטות קנטקי ב-1798, הוא עמד בראש ועדת הכלל.
הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של קנטקי מ-1799 עד 1802, וכיהן בסנאט של קנטאקי מ-1802 עד 1807. במקביל לקריירה הפוליטית שלו, הוא המשיך לשרת במיליציה הממלכתית.
ב-23 בינואר 1798 מונה למייג'ור בגדוד ה-29. הוא הועלה לדרגת קולונל ב-23 במרץ 1799 וב-5 בספטמבר 1805 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-7 של המיליציה של קנטקי.
ב-24 בדצמבר 1806 הוא מונה לגנרל, ונשאר בבריגדה ה-7. והיו לו עבדים.
שירותו בבית הנבחרים ובמלחמת 1812
באופן ספציפי, הוא היה מודאג מהעובדה שמלך בריטניה ג'ורג' השלישי היה בעל מניות גדול.
(הרבה חשבו שהמלך הבריטי היה על סף שיגעון בזמן זה.) אמנת הבנק לא חודשה בסופו של דבר ב-1811.
בתחילת הקריירה שלו, דשה דגל בצבא הולם כדי להגן על השטח האמריקאי מפני בריטניה וצרפת.
הוא תמך בחוק האמברגו של הנשיא תומאס ג'פרסון משנת 1807 ובחקיקת אכיפה קשורה.
הוא נחשב לנץ מלחמה, ויו"ר בית הנבחרים הנרי קליי, עמית קנטאקי ומנהיג מצי המלחמה בבית, בחר בו לכהן בוועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ במהלך הקונגרס ה-12 (1811–1813).
בהתאם לציפיותיו של קליי, דשה תמך בעקביות בצעדי המלחמה שהובאו בפני בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק לחמש ספינות סוחר, הגדלת מספר החיילים הסדירים בצבא ארצות הברית, והסמכה לנשיא ג'יימס מדיסון לקבל יחידות מתנדבים לשירות צבאי.
בהכרז על חוסר שביעות רצונו מהצעת החוק מספר 1 של מייקון, הוא טען כי כל האמברגו והסנקציות ייכשלו כל עוד "לבריטים יש את קנדה או נובה סקוטיה ביבשת אמריקה", אף על פי שהכיר בעלויות הגבוהות בכסף ובחיים.
הוא יחייב את סיפוח קנדה.
ב-4 ביוני 1812, הוא הצביע בעד הכרזת מלחמה על בריטניה הגדולה, שהחלה רשמית את מלחמת 1812.
דשה חזר לקנטקי לאחר מושב הקונגרס.
הוא נענה לקריאתו של המושל אייזק שלבי למתנדבים לשרת בקמפיין של ויליאם הנרי הריסון לקנדה.
הוא מונה למייג'ור גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השנייה של המיליציה של קנטקי.
הדיוויזיה הייתה בת 3,500 איש, שהורכבה מהבריגדות ה-2 וה-5 והרגימנט ה-11, היא התאספה על נהר אוהיו בניופורט, קנטקי.
הם הצטרפו להריסון בכוח הנסיגה הבריטית מדטרויט והחזיקו את בעלי בריתם ההודיים של הבריטים מהאגף השמאלי שלו במהלך הניצחון האמריקאי בקרב התמזה ב-5 באוקטובר 1813. על פי ההיסטוריון בנט ה.
יאנג, לחברו הוותיק של דשה, ויליאם ויטלי, הייתה תחושה מוקדמת על מותו בלילה שלפני הקרב ונתן את הרובה והאבקה שלו לדשה, וביקש ממנו להעביר זאת לאלמנתו, יחד עם מסר על חיבתו.
ויטלי אכן נהרג בקרבות למחרת.
דשה חידש את שירותו בקונגרס בקדנציה שלו.
הוא היה מאוכזב מההחלטה שלא להמשיך בסיפוח קנדה ולהתעלם מההתרשמות הבריטית מים האמריקאים לטובת חתירה לשלום עם הבריטים.
בסופו של דבר, הוא לא היה מרוצה מהסכם גנט שסיים את המלחמה.
כאשר ויליאם הנרי הריסון נשקל על ידי הקונגרס לתפקיד הגנרל המפקד בסוף 1813 ובתחילת 1814, דשה התנגד לתת לו את התואר מכיוון שהוא טען שהריסון קבע שלא לרדוף אחרי הגנרל הבריטי הנרי פרוקטר בעקבות קרב תמזה ועשה זאת רק לאחר דחיפות נמרצות של אייזק שלבי.
האשמה של דשה הייתה גורם תורם בהחלטת הקונגרס להסיר את שמו של הריסון מהחלטת תודה על השירות בצבא הצפון-מערבי ולמנוע ממנו את מדליית זהב של הקונגרס.
גם הריסון וגם שלבי הכחישו את חשבונו של דשה, וכשהנושא החל לפגוע בסיכויי הבחירה מחדש של דשה, הוא חזר בו חלקית מהסיפור שלו.
הוא טען שסיפר רק לכמה חברים שהריסון חושש מרדיפה במהלך מועצת מלחמה שהתקיימה בסנדוויץ', אונטריו, לאחר הקרב, אך הוא לא היה עד באופן אישי לחילוקי דעות בנוגע למרדף בין הריסון לשלבי.
דשה הפך בהדרגה לשמרן יותר לאחר חזרתו לבית, והתנגד בעקביות להרחבת הצי האמריקני.
הוא גם התנגד לבקשתו של מזכיר המלחמה ג'יימס מונרו לשמור על צבא קבוע של 20,000 איש בזמן שלום.
דשה טען שצבא קבע גדול סיפק לסניגוריה של ממשלה פדרלית גדולה יותר תירוץ להעלות מיסים, והציע שהצבא העמיד יכלול רק 6,000 איש.
קואליציה של פדרליסטים ודמוקרטים-רפובליקנים שמרנים בבית התאחדו כדי לאמץ את הצעתו של דשה בהצבעה של 65–75. עם זאת, הגרסה של הצעת החוק שעברה בסנאט דרשה צבא קבע של 15,000 איש.
החקיקה הועברה לוועדת ועידה, אשר בסופו של דבר אימצה פשרה של 10,000 איש.
במהלך הקונגרס הארבעה עשר (1815–1817), דשה היה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי בת שנים-עשר שהתנגדה לחוק הפיצויים של 1816. הוא העביר חוק ביחד עם ריצ'רד ג'ונסון אשר שינה את הפיצויים לקונגרס, ושילם לכל חבר משכורת קבועה של 1,500 דולר בשנה במקום 6 דולר ליום בזמן הקונגרס.
הצעד התברר כשנוי במחלוקת בקרב ציבור הבוחרים.
כל חברי משלחת קנטקי שהצביע בעד הצעת החוק - מלבד ג'ונסון והנרי קליי, ששניהם היו פופולריים ביותר - איבד את מושבם בקונגרס, בין אם הוא לא ביקש להיבחר מחדש או משום שהובס על ידי מועמד אחר.
דשה כיהן כיו"ר ועדת הפיקוח והרפורמה במהלך הקונגרס החמישה עשר (1817–1819).
ב-14 במרץ 1818, הוא הצביע עם המיעוט נגד החלטה שהוגשה על ידי ויליאם לאונדס מדרום קרוליינה, המצהירה על כוחו של הקונגרס להעניק כספים פדרליים לבניית שיפורים פנימיים.
הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1818.
דשה היה אחד מארבעה מועמדים שהתמודדו על תפקיד מושל קנטקי ב-1820. לאחר הפאניקה של 1819 - שהיה המשבר הפיננסי הגדול הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית - הנושא העיקרי של הקמפיין היה הקלת חובות.
המושל גבריאל סלוטר לחץ על כמה צעדים המועדפים על ידי מעמד החייבים הגדול של המדינה, במיוחד מיסים עונשיים נגד סניפי הבנק השני של ארצות הברית בלואיוויל ובלקסינגטון.
מערכת המפלגה השנייה עדיין לא התפתחה, אבל בכל זאת היו שני פלגים מנוגדים שקמו סביב סוגיית ההקלה על החוב.
הראשון היה מורכב בעיקר מספסרי קרקע שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא הצליחו להחזיר את חובותיהם עקב המשבר הפיננסי - כונה מפלגת הסיוע או סיעה והעדיפו חקיקה טובה יותר לחייבים.
מולם עמדה המפלגה או הסיעה נגד הסיוע; והיא הורכבה בעיקר מאצולת המדינה, שרבים מהם היו נושים לספסרי הקרקעות ודרשו לקיים את החוזים שלהם ללא התערבות של הממשלה.
הם טענו ששום התערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לחייבים וכי ניסיונות לעשות זאת רק יאריכו את השפל הכלכלי.
אף על פי שדשה היה בבירור מיושר עם סיעת הסיוע, מנהיג הפלג היה ג'ון אדייר, מוותיקי מלחמת 1812 שהפופולריות שלו גדלה בגלל ההגנה הפומבית שלו על הקנטאקים ששירתו תחתיו בקרב על ניו אורלינס נגד האשמות של פחדנות של אנדרו ג'קסון.
אדייר זכה ברוב צמוד עם 20,493 קולות, והשיג את 19,947 קולותיו של ויליאם לוגאן, 12,418 קולות של דשה ו-9,567 קולות של אנתוני באטלר.
פרטיזני סיוע השיגו גם את השליטה בשני בתי האספה הכללית של קנטקי.
חקיקה רבה להסדרת חובות התקבלה במהלך כהונתו של אדייר, אך כאשר כהונתו התקרבה לסופה, בית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל חוק אחד פופולרי ומרחיב לסילוק חובות כלא חוקתי, מה שהבטיח שסילוק החוב יהיה שוב הנושא המרכזי בבחירות הקרובות למשרת המושל.
גם קולונל ויליאם ראסל, יוצא צבא מזה 50 שנה, ביקש לשאת את המעטפת של הפלג נגד הסיוע.
אף על פי שלא היה רהוט או בקיא ברטוריקה של הפלג, היו לו מעט אויבים פוליטיים והקריירה הצבאית שלו הביאה לו כבוד רב בקרב ציבור הבוחרים.
בעוד שטומפקינס ותומכיו ניהלו קמפיין בעיקר באמצעות עיתוני המדינה, שרובם תמכו בפלג נגד הסיוע, דשה טייל במדינה בנאומי גדם.
ללא פלטפורמה ספציפית, הוא התמקד אך ורק ברעיון שהוא מתנגד ל"גזילה שיפוטית" והאמין ש"כל הכוח שייך לעם".
הוא הוכר בדרך כלל כמועמד של מפלגת הסיוע, אך ההיסטוריון ארנדט מ.
סטיקלס ציין שהוא השתמש ברטוריקה נגד סיוע בכמה מחוזות.
דשה תקף את הרקורד של טומפקינס כשופט, וטען שהוא תמך בעקביות בבנק השני של ארצות הברית ובבית המשפט לערעורים הנוכחי.
דבר זה, אמר דשא, העמיד אותו באופוזיציה ישירה וגלויה לחקלאי המדינה והבטיח שאם ייבחר, המדינה תישלט על ידי הרשות השופטת, ולא המושל.
דשה טען שעיתוני המדינה רדפו אותו באותו אופן שבו המפלגה נגד הסעד רדפה חייבים.
הוא גם טען שטומפקינס לא היה הבחירה האמיתית של המפלגה נגד הסיוע, אלא רק זכה לתמיכתה בכך שהיה המועמד הראשון בעמדה זו שהכריז על מועמדותו.
תומכי ראסל, שרץ בעקביות שליש רחוק בתמיכת הבוחרים, הסכימו עם טענה זו, ואמרו שטומפקינס הצטרף למירוץ לפני תאריך שסוכם בעבר בקרב המועמדים נגד הסיוע, מה שהעניק לו יתרון לא הוגן על ראסל.
פרטיזנים נגד הסיוע פתחו קווי התקפה רבים נגד דשה.
הם אמרו שסירובו לנסח פלטפורמת קמפיין ספציפית הראתה שהוא מנסה לתת הכל לכל האנשים.
הם תקפו את הרקורד הצבאי שלו, וטענו שהוא התנדב לשירות במלחמת 1812 רק לאחר שהובטח לו הפיקוד על הדיוויזיה, שהוא נרתע מלחימה והרתיע את המרדף של הגנרל הריסון אחרי הבריטים והאינדיאנים, ושהוא חייב הוצאות מופרזות לממשלה לאחר שירותו.
גם הקריירה המחוקקת של דשה הייתה נתונה לביקורת ולהתקפה.
פרטיזנים נגד הסיוע טענו כי הוא דגל בעמדות מסוימות במטרה להעמיד את האינטרסים האגראריים של המדינה מול האצולה שלה.
הם טענו שהוא העדיף בחשאי את חוק הפיצויים של 1816 ופעל להעברתו, למרות הצבעתו נגדו.
בניגוד לרטוריקה שלו בעד צבא וצי חזקים ומצוידים היטב, המתנגדים טענו שהוא דווקא הצביע נגד הגדלת תקציב הצבא.
כראיה נוספת לחוסר האמינות שלו, הם הצביעו על הצבעתו עבור ויליאם קרופורד בעת שכיהן כחבר האלקטורים לבחירות 1816, אף על פי שתושבי קנטקי היו כמעט פה אחד בתמיכתם בג'יימס מונרו.
אף על פי שדשה זכה להכרה אוניברסלית כמועמד המוביל במהלך החודשים הראשונים של הקמפיין, כשהתקרב יום הבחירות, חלקם החלו לשאול את עצמם אם הוא אכן יכול לעמוד בהתקפות הקמולות של המפלגה נגד הסיוע.
העיתון "פרנקפורט ארגוס", עיתון פרו-דשה, נשאר בטוח, עם זאת, הוא חזה שמועמד הסיוע ינצח בהפרש של 4-1. ביום הבחירות, דשה השיג ניצחון נוח, וקיבל 38,378 קולות, שהם כמעט 60% מהקולות, ונשא רוב גדול אפילו בכמה מחוזות שהיו נגד הסיוע.
טומפקינס גרף 22,499 קולות, כאשר תמיכתו התרכזה בעיקר במרכז קנטקי.
ראסל סיים במקום השלישי עם 3,900 קולות.
דשא ובני בריתו באספה הכללית פירשו את הניצחון כמנדט מהבוחרים להמשיך באגרסיביות באג'נדה של שחרור חובותיהם.
ב-4 בנובמבר 1824, חודשים ספורים לאחר הבחירות, נהרס בניין קפיטול של המדינה בשריפה.
ריהוט ורישומים נשמרו, אבל הבניין בן ארבע הקומות נהרס לחלוטין.
כאשר המרקיז דה לה פאייט סייר בארצות הברית בשנת 1825, עדיין לא נבנה קפיטול חדש ואחוזת המושל הייתה קטנה מכדי לארח קבלת פנים ראויה, ולכן המושל נאלץ לארח את המכובד בטברנה של וייזגר.
ההישג העיקרי של דשא כמושל היה בתחום השיפורים הפנימיים.
ב-1825, הוא שכנע את בית המחוקקים לממן את הקמת תעלת לואיוויל ופורטלנד במפלי אוהיו.
התעלה נפתחה ב-1930, והוכיחה את עצמה כרווחית מאוד, עד כדי כך שדשה קונן על כך שהמדינה פיצלה את עלות הפרויקט - וכתוצאה מכך, את רווחיו - עם הממשלה הפדרלית ומשקיעים פרטיים.
הוא גם דחק בהשקעה של המדינה בכביש אגרה שמצטרף למייסוויל, ללואיוויל דרך לקסינגטון.
הוא דגל בשימוש עודף בכסף המיועד לחינוך לבניית כבישים קשים במדינה, אך העצרת הכללית הייתה פחות מגיבה להצעה זו.
בית המשפט הישן – מחלוקת בית המשפט החדש
ההיסטוריון של קנטקי תומאס ד' קלארק כתב שדשה "הבטיח הבטחות פזיזות להקל על עדר המצביעים פושטי הרגל...
הבטחות שעליהן היה לקיים." פנייתו הראשונה לבית המחוקקים הייתה ביקורתית כלפי מערכת המשפט בכלל, במיוחד.
ההחלטה האחרונה של בית המשפט העליון בתיק של גרין נגד בידל, שקבעה שתביעות קרקע שניתנו על ידי וירג'יניה במחוז קנטקי לפני שהפיכתה של קנטקי למדינה נפרדת קיבלה עדיפות על פני אלה שניתנו מאוחר יותר על ידי מדינת קנטקי אם השניים היו מסוכסכים.
מעודדים מהעמדה החזקה של דשא נגד מערכת המשפט, פרטיזני הסעד החלו להדיח את השופטים בבית המשפט לערעורים שביטלו קודם לכן את חקיקת הסעד שלהם.
צעד הענישה הראשון שהוצע נגד השופטים הפוגעים היה להפחית את שכרם ל-25 סנט לשנה, אך מהלך זה נזנח במהירות.
לאחר מכן, המחוקקים ניסו להדיח את השופטים לפי כתובת, אך הם גילו שהם חסרים את הרוב הדרוש לשני שלישים בשני הבתים כדי לבצע הסרה זו.
לבסוף, ב-9 בדצמבר 1824, הסנאט של קנטקי העביר צעד המבטל את החקיקה שיצרה את בית המשפט לערעורים של קנטקי והקים בית משפט חדש למוצא אחרון במדינה.
הצעת החוק נשלחה לבית הנבחרים, וב-23 בדצמבר התפתח דיון נמרץ.
במהלך הדיון, שנמשך אחרי חצות, הופיע דשה על רצפת הלשכה כדי לעודד מחוקקים לתמוך בהצעת החוק ולמעשה העביר את השאלה הקודמת לסיום הדיון, שהיה, במילותיו של ההיסטוריון של קנטקי לואל ה.
הריסון, " הפרה בוטה של חוקי הבית".
הבית העביר את הצעת החוק בהצבעה של 54–43, ודשה חתם עליה מיד.
ב-10 בינואר 1825 מינה דשא ארבעה שופטים לבית המשפט החדש.
הוא בחר במזכיר המדינה שלו, חבר הסנאט של ארצות הברית לשעבר ויליאם ברי, כשופט עליון.
שלושת החברים האחרים היו עורך הדין של לקסינגטון ג'יימס האגין, שופט המחוז ג'ון טרימבל (אחיו של שופט בית המשפט העליון רוברט טרימבל), ובנג'מין פאטון.
מבין בית המשפט החדש - שנקרא בפי המתנגדים "בית דין דשא" - נראה כי בארי "היה היחיד שהיה לו במידה מסוימת מראה שווה בניסיון, יוקרה ויכולת לדרג כמשפטן עם שופטי בית המשפט הישן", לפי סטיקלס.
אכילס סניד, פקיד בית המשפט הישן, סירב למסור את רישומי בית המשפט לפרנסיס פ.
בלייר, פקיד בית המשפט החדש, אז בלייר לקח את הרישומים ממשרדו של סניד בכוח, וסניד נקנס ב-10 לירות בגין ביזיון בית המשפט בגלל סירובו לשתף פעולה.
בית המשפט הישן המשיך לדון בתיקים בכנסייה בפרנקפורט, בעוד בית המשפט החדש כבש את הלשכות הרשמיות של בית המשפט.
שניהם לא הכירו בשני, ושניהם טענו שהם בית המשפט הלגיטימי של המוצא האחרון במדינה.
רוב עורכי הדין והשופטים של המדינה היו תומכי בית הדין הישן והמשיכו לעסוק בפניהם ולקיים את המנדטים שלהם, אך אחרים בחרו להכיר בבית הדין החדש כלגיטימי.
אף על פי שדשה וכל הממשלה שלו פעלה למען מועמדי בית המשפט החדש במהלך הבחירות לחקיקה של 1825, תומכי בית המשפט הישן חזרו לבית המדינה וחילקו את הסנאט באופן שווה בין תומכי בית המשפט הישן והחדש.
המסר של דשה לאספה הכללית שהוקמה מחדש נותרה ביקורתית כלפי הבנקים ומערכת המשפט, אך הפציר במחוקקים לחפש פשרה כדי לפתור את שאלת בית המשפט.
סטיקלס טוען שדשה היה כנה ברצונו לפשרה, אם כי כזו שתציל פנים למפלגת בית המשפט החדש.
הוא הבטיח שאם המחוקק יאשר שוב מינוי של קבוצה חדשה של שופטים, הוא ימנה אותם באופן שווה משני הצדדים.
תוכנית אחרת הייתה מרחיבה את בית המשפט לשישה שופטים, כאשר שלושה ימונו מכל צד.
אחד המחוקקים הציע שכל חברי שני בתי המשפט יתפטרו, יחד עם דשה, סגן המושל רוברט ב.
מקאפי, וכל המחוקקים באספה הכללית, מה שמאפשר בעצם לממשלת המדינה לאפס את עצמה.
הצעת חוק זו עברה בבית הנבחרים אך לא עברה בסנאט.
הבית העביר צעד להשבת בית המשפט הישן, אך הסנאט תקף את המידה ומקאפי, הקצין היושב בסנאט, הטיל את ההצבעה שובר השוויון כדי להביס אותה.
עד 1826, האקלים הכלכלי במדינה השתפר באופן משמעותי.
לאחר שראו את העלייה בתמיכה בבית המשפט הישן, שניים מארבעת שופטי בית המשפט החדש התפטרו.
דשא הציע את המינויים לשלושה אנשים שונים, שכולם התעלמו או דחו אותם.
ג'ון טלמאכוס ג'ונסון קיבל לבסוף את המינוי באפריל 1826, ובית המשפט החדש נפגש עם שלושה שופטים בלבד במהלך כהונתו ב-1826. בבחירות באוגוסט 1826 זכתה מפלגת החצר האולדית ברוב של 56–44 בבית הנבחרים ו-22–16 בסנאט.
דשא שוב עודד את המחוקקים להתפשר כדי לפתור את המבוי הסתום של בית המשפט.
אולם רוב בית המשפט הישן בשני הבתים דחו לחלוטין את בית המשפט החדש, והעבירו הצעת חוק להשבת בית המשפט הישן ולביטול כל החקיקה הקשורה לבית המשפט החדש.
דשא הטיל וטו על הצעת החוק, ונזף במחוקקים על העברת הצעת חוק מפלגתית בוטה בניגוד לצעד פשרה.
העצרת הכללית גברה על הווטו של דשא ב-1 בינואר 1827. בצעד פייסני, אישר הסנאט את מינויו של דשה של ג'ורג' מ.
ביבב, פרטיזן בית המשפט החדש, לתפקיד בבית המשפט הישן שהוסמכו מחדש לאחר שג'ון בויל התפטר כדי לקבל מעמד שופט פדרלי בנובמבר 1826.
ג'וזף מרטין דנקס נולד ב-17 ביוני 1962 ב, מישיגן, ארצות הברית, לאדוארד וייט בן הארבעים ושתיים, בנו של יזם מצליח ואמיד, ונערה בת שבע עשרה בשם קארן, אשר שימשה בתור המטפלת של ילדיו הקודמים מאישה אחרת.
על אף עושרה היחסי של המשפחה גדלו ג'וזף ואחיו החורגים בתנאי עוני ירודים בעקבות התמכרותו של אביהם לאלכוהול וסמים.
אמו של דנקס סבלה אף היא מאלכוהוליזם ונהגה לשתות לשכרה במהלך היריונה, דבר שהוביל ללידתו המוקדמת כפג כחודשיים בטרם עת, לפיכך כאשר נולד שקל רק כשני קילוגרמים ונאלץ לשהות באינקובטור במשך ארבעה שבועות.
לאורך שנותיו המוקדמות המשיכו הוריו להשתמש בסמים וניסו להימנע ממנו על מנת שלא יצטרכו לטפל בו, כך שאחותו הגדולה החורגת הייתה זו שדאגה לצרכיו.
לדברי אם הבית, אשר טיפלה גם היא בדנקס מעת לעת, מצאה אותו נעול בתוך מגירה בשני מקרים לפחות, וכמו כן הבחינה כי הוריו נהגו לתת לו סמי הרגעה כדי להרדימו כך שלא יבכה.
בראשית שנת 1964 התפרץ ריב אלים בין הוריו שבסופו שבר אדוארד את אפה של קארן, והלה עזבה את ביתם לאלתר.
כעבור שנה הכירה קארן אדם בשם לירוי דנקס והשניים נישאו ב-1966. לאחר שאימצו את דנקס עזבה משפחתם את המדינה ועברה לדקוטה הדרומית למשך שבעה חודשים, לפני שעברה בשנית לויומינג.
במהלך אותן שנים נולדו להם שני בנים נוספים, אחיו הקטנים החורגים של דנקס.
לאחר לידתו של האחרון מביניהם החלו להתפתח תגרות וריבים בין בני הזוג, ולירוי עזב את המשפחה באחרית שנת 1970, כאשר אמו של דנקס התחתנה עם גבר אחר בשם ג'ין ואלס.
המשפחה שבה להתגורר בביי סיטי ב-1976 ודנקס חזר לדבר עם אחיו החורגים, אשר החלו להתנסות בסמים מסוג קנאביס, אל אס די ופנציקלידין, ועברו להתגורר בקרוואן רעוע יחד עם אביהם, לאחר שהלה איבד את כל הונו בעקבות אורח החיים הבזבזני שאימץ.
כעבור שנה נקלע דנקס לשתי תאונות דרכים נפרדות בפרק זמן של מספר חודשים, שכתוצאה מאחת מהן סבל פגיעה חמורה בראשו.
על אף שעבר שיקום מוצלח החל לסבול מסימנים שהעידו על התעוררותה של מחלת נפש.
בחודשים הבאים נעצר במקסיקו באשמת החזקת סמים, אולם הצליח להיחלץ מעונש מאסר לאחר שעלה בידו לשלם את הקנס שהוטל עליו.
כאשר שמע אביו החורג אודות התקרית אסר עליו לשוב לקרוואן בו התגוררו אביו ואחיו החורגים, אשר נעצרו אף הם מעת לעת בגין אישומים שונים.
בשנה החולפת נשר דנקס מבית הספר ועזב את ביתו למשך מספר חודשים, במהלכם אימץ אורח חיים נוודי וטייל בסביבת המדינות השכנות על ידי תפיסת טרמפים.
מצבו הנפשי התדרדר במהירות והוא החל להראות סימנים מקדימים המעידים על סכיזופרניה, פסיכוזה והיפוכונדריה.
לעיתים קרובות נהג להזיז רהיטים ברחבי ביתו ללא כל צורך או לחבל בחוטי החשמל שבתוך הקירות משום שחשש כי דמות כלשהי צופה בו מתוך הטלוויזיה.
כמו כן האשים את בני משפחתו בכך שניסו להרעילו וסירב לאכול כל סוג של מזון אשר הוכן בתוך ביתם, אלא אם כן שטף ביסודיות את הכלים והתשמישים עליהם הוגש קודם לכן.
כמו כן ייתכן כי סבל מהזיות אודיטוריות, שכן טען כי יצר קשר עם סבו וסבתו אשר נפטרו זה מכבר.
הוא סירב לקבל כל טיפול רפואי מאחר שלטענתו התמכרות לסמים הייתה בעיניו דבר נורמלי בחברה האנושית, כאשר הדוגמה הטובה ביותר לכך היא של נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן, אשר לראייתו נהג לכאורה לעשן כמויות אדירות של קנאביס מדי יום.
מאחר שהיה מובטל נאלץ דנקס לחיות על כסף שקיבל מידי אמו, אותה האשים בכך שעסקה בהדפסת כסף מזויף יחד עם דודתו, ואף איים לדווח אודות פשעיה למשטרה.
בזמנו הפנוי נהג דנקס להתרועע עם מחוסרי בית שונים, ובמרוצת השנים הפסיק לדאוג למראהו החיצוני והפך למלוכלך ומוזנח.
התדרדרות בריאותו הנפשית של דנקס הגיעה לשיאה באחרית שנת 1982, אז הופיע בבית ספר יסודי בניו ג'רזי כשהוא עירום למחצה ולבוש בבגדים קרועים ומטונפים.
הוא נעצר במהרה ונלקח לתחנת המשטרה אך שוחרר משום שלא הועלו כנגדו שום אישומים, ושב חזרה למישיגן.
עם חזרתו התלונן כי סבל מחזיונות ונעצר בשנית בגין מספר עבירות מינוריות, אולם לא נאסר אלא אושפז בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי, ממנו ברח כעבור שבועיים.
הוא אותר בפלורידה לאחר מספר ימים והושב חזרה למוסד הרפואי בו נותר עד לראשית שנת 1984.
עם סיום טיפולו בבית החולים שוחרר דנקס ושב להתגורר עם אמו.
באותה העת חזר לדבר עם אביו החורג, לירוי דנקס, אשר עבד בתור נהג משאית והציע לו משרה בניסיון לחדש את היחסים ביניהם.
מצבו הנפשי של דנקס, עם זאת, שב להתדרדר בראשית שנת 1985, כאשר הפעם החל להציג סממנים מיזנתרופיים.
הוא סירב לבקר במקומות ציבוריים ובייחוד לא במסעדות מזון מהיר בדרישה כי אביו ירכוש עבורו את האוכל בעצמו ויביא אותו למשאית שמתוכה עבד, וכמו כן טען כי ישות אלמונית ומרושעת החלה לרדוף אחריו.
לא חלף זמן רב בטרם עזב את אביו ושב חזרה לנדודיו ברחבי ארצות הברית.
הוא עבר להתגורר במשך מספר חודשים יחד עם אחיו החורג, פיטר, אולם הלה השתחרר מבית הסוהר כשנתיים קודם לכן והפך לעד יהוה, דבר שיצר מריבות בין השניים והוביל לעזיבתו של דנקס.
דנקס נעצר ביוני 1986 כשברשותו שוטגאן מנוסר בו החזיק שלא כדין, עבירה שבגינה הורשע ונשלח לבית הכלא המחוזי.
במהלך מאסרו החל להפגין סימנים המעידים על הפרעה טורדנית-כפייתית אשר התבטאו בניקיון אובססיבי של תאו מספר פעמים ביום.
בספטמבר אותה שנה, כשהוא עדיין כלוא בשל אישומי הנשק, הודה באשמת מספר אישומים נוספים בגין גנבה, ונידון לחמש שנות מאסר על-תנאי.
לאחר שחרורו מבין כותלי בית הסוהר באחרית אותה שנה עזב את המדינה ונסע ללוס אנג'לס, קליפורניה.
עם הגעתו ללוס אנג'לס החל דנקס לרצוח מחוסרי בית שונים בהם נתקל ברחבי שכונת , כאשר המודוס אופרנדי לפיו פעל היה כרוך בדקירת קורבנותיו בגבם בחוזקה רבה והימלטות מזירת הפשע.
האדם הראשון שרצח היה כריסטופר מייקל פורסבלייד בן הארבעים, בו פגש ב-6 בינואר 1987 ברחוב .
כעבור שמונה ימים ביצע רצח כפול לאחר שדקר למוות את אייזק דייוויס בן החמישים ושמונה וכעבור פחות משלוש שעות גם את ג'ון צ'ארלס קובל בן החמישים וחמש.
כעבור יומיים רצח אלמוני לא מזוהה שנאמד להיות בן כארבעים ושלוש.
מעטה הסודיות של דנקס דעך לאחר שכעבור יום תקף את אלמונד לורד בן השישים וארבע אשר נאבק בו בפראות והצליח להימלט, בטרם מסר תיעוד מפורט אודות דנקס לידי המשטרה, אשר סייע רבות בבניית קלסתרון של פניו.
קורבן נוסף שהצליח לחמוק מבין ידיו היה ג'יימס ליונס בן החמישים ושמונה אשר פגש בדנקס ב-20 בינואר.
הלה דקר אותו מספר פעמים אך הוא שרד את פציעותיו.
מספר שעות לאחר שניסה לרצוח את ליונס רצח דנקס מחוסר בית נוסף בשנות החמישים לחייו שזהותו מעולם לא התבררה.
היה זה הרצח היחיד אשר נצפה בידי עד, אשר רדף אחרי דנקס לאורך מספר בניינים בטרם נעצר ודיווח על כך למשטרה.
בעזרת סיועם של שני מחוסרי הבית אשר נמלטו מידיו של דנקס וכן העד הבודד אשר חזה ברצח האחרון שביצע, הצליחה המשטרה לעלות על עקבותיו ובבוקר ה-20 בינואר לכדה אותו לאחר שנכנע ללא כל התנגדות.
לפני כן ניסה דנקס להיפטר מכלי הנשק בעזרתו ביצע את הרציחות, סכין מטבח, אותה עטף בנייר עיתון בטרם זרק אותה, על אף שנמצאה מאוחר יותר במהלך חיפושי המשטרה.
בראשית חקירתו ויתר דנקס על זכויות מירנדה להן היה זכאי והודה ישירות בששת הרציחות.
הראייה המרכזית אשר שימשה נגדו, מלבד הודאתו, הייתה הסכין בה השתמש כדי לרצוח את קורבנותיו, שאורכה ורוחבה התאימו לעומק הפציעות שנמדדו בגופות הקורבנות.
לאחר מעצרו שוחרר כריסטופר ג'ון ריגל בן השלושים וארבע אשר הפך לחשוד אפשרי בגין הרציחות והוחזק במשמורת במשך מספר ימים.
בהמשך חקירתו הודה דנקס ברצח נוסף, לכאורה, אותו המשטרה לא הצליחה לאמת, של אדם בשם אדווין טרוחילו אותו דקר למוות בסנטה מוניקה בשעה שחווה התקף זעם ביום חג המולד לאחר שלא הורשה לישון בבית מחסה לדרי רחוב בשל צפיפות יתר.
בנוסף, טען כי המניע שהוביל אותו לרצוח את שאר קורבנותיו היה תחושת איבה שחש כלפי .
משפט בגין רציחות מחוסרי הבית
בראשית המשפט במרץ 1988 התבקש דנקס לקבל הסדר טיעון שהוצע מטעם הפרקליטות, במהלכו יודה באשמה בתמורה לכך שהתביעה לא תדרוש את עונש המוות עבורו, אך סירב.
לאורך ההליכים נותר עצור בבית הכלא המחוזי והחל להפגין סימנים של פרנויה קיצונית אשר הובילו אותו לפתח חששות כנגד סגל הסוהרים.
תחילה התלונן כי המזון שהוגש לו הורעל, ובהמשך טען כי הידוענים ברט ריינולדס וג'וני קרסון שהו יחד עמו בתאו ועשו את צורכיהם בתוך מזונו.
כמו כן האשים את הנהלת הכלא בהפעלת מניפולציות פסיכולוגיות נגדו באמצעות שידור מוזיקה דרך מצלמות האבטחה של המוסד.
הפרעותיו הטורדניות נמשכו אף הן באותה העת, ודנקס נהג לסדר את תאו בקפדנות ולצחצח את שיניו עד כעשר פעמים ביום.
במהלך אחד משימועיו המשפטיים תקף את עורך דינו בעזרת מברשת שיניים אליה חיבר סכיני גילוח, אך פצע אותו רק באופן שטחי.
באחרית אותה שנה הסכים דנקס לקבל את הסדר הטיעון של הפרקליטות בעצת עורך דינו.
הוא הודה באשמת ששת הרציחות ונידון למאסר עולם עם אפשרות לשחרור מוקדם לאחר כ-156 שנים.
בשל מצבו הנפשי הרעוע הועבר תחילה ל בו שהה בין יוני 1989 למרץ 1990. בזמן שהותו במקום אובחן כסובל מסכיזופרניה פרנואידית וכן מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית, ומנת המשכל שלו הוערכה בכ-106. בנוסף עבר סדרה של בדיקות נוירולוגיות על מנת להעריך האם נמצאה ציסטה במוחו, אשר השיבו תוצאות שליליות.
בתום הטיפול השתפר מצבו הנפשי וב-23 באוגוסט אותה שנה הועבר למתקן העונשין של קליפורניה בטהפצ'י.
מספר חודשים לאחר חזרתו לבית הסוהר לשם המשך ריצוי מאסרו, בשעה 01:00 לפנות בוקר ב-21 בספטמבר 1990, עורר דנקס את תשומת ליבם של הסוהרים לאחר שטען כי רצח את שותפו לתא.
כאשר נכנסו פנימה כדי לבדוק את אמיתות דבריו מצאו את גופתו של וולטר הולט בן השישים ושבע.
מאוחר יותר בהמשך אותו הבוקר טען דנקס בחקירתו כי חנק את הולט למוות בעזרת חבל שהכין מסדיני מיטתו מספר שעות לאחר שהלה הועבר לראשונה לתאו.
הסיבה לרצח, לדבריו, הייתה משום שעד כה נותר בתא לבדו וכעת נאלץ לחלוק אותו עם אדם נוסף.
כמו כן טען כי שמע קולות אלוהיים אשר ציוו עליו לרצוח את הולט, אולם חוקריו לא האמינו לכך והוא הואשם ברצח מדרגה ראשונה.
בזמן שהמתין למשפטו דקר דנקס אסיר נוסף במהלך בדיקה גופנית לחיפוש אחר כלי נשק שנערכה באגף בו שהה.
הוא המתין עד שאזיקיו הוסרו ואז זינק על האסיר, דוקר אותו בראשו בעזרת חתיכת מתכת חדה.
כמה סכינים מאולתרות נמצאו בתאו במספר פשיטות שונות שנערכו בשבועות הבאים.
בנוסף ניסה לתקוף סוהר ולשפוך כוס של קפה רותח על פניו, ובאחד משימועיו המשפטיים דקר את עורך דינו בעזרת כבל מתכתי חד שהצליח להבריח לתוך בית המשפט.
דנקס הודה באישום הרצח נגדו ב-2 באפריל 1993 ונידון למוות.
בהצהרתו האחרונה לא הביע כל חרטה עבור מעשיו וטען כי בעצם הריגתו של הולט ביצע את .
בנוסף איים על השופט ועל צוות הפרקליטות, ואמר לחבר המושבעים כי הוא מברך בידיים פתוחות את דבר הוצאתו להורג.
בתום משפטו וקבלת גזר הדין הועבר דנקס לאגף המוצאים להורג של בית הסוהר סן קוונטין בקליפורניה, בו הוא שוהה כיום.
במרוצת השנים התדרדר מצבו הנפשי שוב, והוא נהג להתלונן לעיתים תכופות אודות הזיות מהן סבל וכן מכאב שנגרם לדבריו בשל נשיכות של חולדות, על אף שלא נמצאו כל עדויות להימצאותם של מכרסמים בתאו.
בנוסף החל לסבול מאינסומניה אשר הותירה אותו ער במשך רוב שעות הלילה תוך כדי שהוא צורח בחוזקה ומונע משאר האסירים לישון.
מעת לעת תקף את סגל הסוהרים, ונהג להטיל עליהם את מימיו.
על אף הפרעותיו ההתנהגותיות לא קיבל דנקס כל טיפול רפואי עד ל-2011.
עורכי דינו של דנקס הגישו ערעור כנגד גזר דינו ב-2004 בטענה כי שניים מהמושבעים במשפטו פנו להתייעץ עם אנשי דת מהכנסייה אליהם השתייכו בנוגע להמשך התנהלותם המקצועית, עבירה אסורה על פי חוק היות שנאסר על מושבעים להוציא כל מידע הנוגע למשפט מחוץ לכותלי בית הדין בו הוא מתנהל.
על אף זאת, הערעור נדחה.
משפחתו של דנקס הגישה ערעור נוסף ב-2012 בו ביקשה כי עונש המוות שקיבל יבוטל ויוחלף בטיפול רפואי עבור החולי הנפשי ממנו סבל, אולם ההחלטה הסופית בעניין טרם התקבלה.
ג'וזף מקמרי דוויין היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית השישי מאוגוסט 1898 ועד ינואר 1899 מתוקף תפקידו כסגן מושל המדינה, תפקיד בו הוא כיהן מינואר 1897 תחת המושל פרנק בריגס, שנפטר בעת כהונתו.
ג'וזף דוויין נולד בעיר וילינג שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית).
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1881 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
ב-1891 נשא דוויין לאישה את אידה פרנסס הולוויי, לשניים נולדה בת אחת.
הוא נישא בשנית ב-1900 למרי ברנדין הסקום, ולשניים נולדו בן אחד ושתי בנות.
ב-1884 עבר דוויין למחוז למור שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית), שם הוא היה מפקח על בתי הספר במשך עשר שנים.
ב-1892 הוא נוצח בבחירות למשרת מפקח בתי הספר המדינתי על ידי לאורה ג'.
אייזנהות' , האישה הראשונה שנבחר למשרה ציבורית במדינה של ארצות הברית.
ב-1896 נבחר דוויין כסגן מושל דקוטה הצפונית, וכיהן בתפקיד החל מינואר 1897. ב-9 באוגוסט 1898 נפטר המושל פרנק בריגס.
ב-1914 הוא היה למנהל הראשי של בית הספר המדינתי להכשרת מורים במנדאן.
המשרה האחרונה בה הוא החזיק הייתה נציב ההגירה המדינתי בשנים 1923–1933.
ג'וזף דיוויין נפטר במנדאן ב-31 באוגוסט 1938 כתוצאה מאי-ספיקת לב ונטמן בבית הקברות המקומי.
ג'וזף דרייפר סיירס היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של טקסס בשנים 1873–1874, כסגן מושל המדינה ה-12 בשנים 1879–1881, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1885–1899, ומושל טקסס ה-22 מ-1899 עד 1903. במהלך כהונתו של סיירס, הוריקן גלווסטון של שנת 1900 הרס את העיר הזו.
הוא היה חייל הקונפדרציה האחרון שכיהן כמושל.
ג'וזף סיירס נולד ב-23 בספטמבר 1841 בגרנדה, מיסיסיפי, לדייוויד סיירס ולאשתו מרי תומאס (לבית פיט).
אמו מתה בצ'ארלסטון, מיסיסיפי, בשנת 1847, וזמן קצר לאחר מכן עבר לטקסס עם אביו ואחיו הצעיר, ויליאם.
המשפחה התיישבה בבסטרופ, שם למדו סיירס ואחיו במכון הצבאי של בסטרופ.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים, סיירס הצטרף לרגימנט טקסס החמישי של צבא הקונפדרציה, יחידת פרשים בראשות הגנרל טום גרין.
הוא השתתף בקרב ואלוורדה בניו מקסיקו בפברואר 1862, והומלץ לקידום בשל גבורתו בלכידת סוללת ארטילריה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא חזר לטקסס עם הרגימנט שלו לפני שנשלח ללואיזיאנה, שם נפצע בקרב פורט בילנד באפריל 1863. פעולותיו במהלך אותו קרב הובילו לקידומו למייג'ור, והוא הפך לראש המטה של גרין.
סיירס נפצע שוב באפריל 1864 בקרב מנספילד.
לאחר שגרין מת בקרב על הנחיתה של בלייר, סיירס הפך לעוזרו של הגנרל ריצ'רד טיילור.
לאחר סיום המלחמה, חזר סיירס לטקסס.
הוא פתח בית ספר ובמקביל למד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ולאחר מכן הקים שותפות עם G.
הוא התחתן עם אורליין וולטון, ציירת חובבת.
קירות הדירות שלהם בריגס היו מקושטים בדוגמאות יפות של עבודתה.
היא ציירה דיוקנאות שלה ושל בעלה, וגם יצרה עותקים של כמה מהתמונות המפורסמות בגלריה לאמנות קורקורן, וציורי החרסינה שלה היו מעולים.
אורליין וולטון הייתה ילידת אברדין, מיסיסיפי.
במהלך ילדותה עבר אביה עם משפחתו לבסטרופ, טקסס.
היא התחתנה עם ג'וזף ד' סיירס כשהיה סגן מושל המדינה, והשנים הראשונות של חיי הנישואים שלה עברו באוסטין.
היא הייתה חברה בכנסייה המתודיסטית והתעניינה בעבודתה המיטיבה והחינוכית.
סיירס נכנס לשירות פוליטי ב-1873, כאשר הפך לסנאטור במדינה בבית המחוקקים ה-13 של טקסס.
בכהונתו, הוא עזר להפוך את רוב החקיקה שהתקבלה תחת הרפובליקנים הרדיקלים.
לאחר סיום כהונתו ב-1875, בילה סיירס שלוש שנים כיו"ר הוועד המנהל הדמוקרטי של מדינת טקסס.
הוא עמד בראש הוועידה הדמוקרטית של המדינה גם ב-1876 וגם ב-1878. בוועידת 1878 הוא היה מועמד להיות סגן מושל תחת אורן מיילו רוברטס ולאחר מכן ניצח בבחירות.
סיירס ורוברטס נחלקו בנקודה מרכזית אחת; סיירס האמין שיש לשמור אדמות ציבוריות לבעלי בית ולבתי ספר, ולא למכור בזול לספקולנטים, כפי שדגל רוברטס.
סיירס נבחר לראשונה לקונגרס ה-49 כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס העשירי של טקסס ב-1884. בבחירות הראשונות שלו, הוא קיבל 9,270 קולות על פני המתחרה שלו, ג'ון ב.
הוא נבחר מחדש ב-1886, 1888, 1890, 1892, 1894 ו-1896. בשנת 1888, בבחירות לקונגרס ה-51, סיירס ניצח את המועמד הרפובליקני במחוז, המנהיג האזרחי הפופולרי אוגוסטוס בלקנאפ מסן אנטוניו.
הוא כיהן בקונגרס עד 1898, אז התמודד על תפקיד המושל, ניצח בבחירות ונכנס לתפקידו בתחילת 1899. הוא נתמך על ידי אדוארד מ.
האוס בקמפיין שלו נגד מרטין מקנולטי קריין.
במהלך כהונתו, איגודי עובדים היו פטורים מחוקי הגבלים עסקיים, ורשימות שחורות הוצאו מחוץ לחוק.
כהונתו הובילה להגדלת ההוצאה על חינוך, בתי כלא ומוסדות לשירותים חברתיים והנחות מסילות ברזל הוצאו מחוץ לחוק.
הוא גם עמד בראש חקיקה שאישרה הקמת בתי ספר מחוזיים.
כהונתו של סיירס בולטת במספר האסונות שהמדינה התמודדה איתם.
נהר הברזוס עלה על גדותיו בשנת 1899, ובשנה שלאחר מכן הוריקן גלווסטון של שנת 1900 גרם להרס רב.
חלקים אחרים של המדינה סבלו מבצורת קשה, וחרקונית בול גרמה להרס נרחב של כותנה.
סיוע של מיליוני דולרים הגיע למדינה, וסיירס ניהל את חלוקת הכספים "בכנות ובהגינות".
הוא היה חייל הקונפדרציה האחרון שכיהן בתפקיד.
לאחר שעזב את תפקידו ב-1903, התמקד סיירס בעיקר במשרד שלו.
עם זאת, הוא גם לקח את הזמן לכהן במועצת העוצר של מערכת אוניברסיטת טקסס, כמו גם במועצת תאונות התעשייה, מועצת היועצים המשפטיים של המדינה ובוועדת החנינה.
סיירס מת באוסטין, טקסס ב-15 במאי 1929, ונקבר בבית הקברות פיירויו שבסטרופ, טקסס.
ג'וזף האוול היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מיוטה.
האוול, שנולד ב-17 בפברואר 1857 בבריגהאם סיטי, טריטוריית יוטה, עבר עם הוריו לוולסוויל, יוטה, ב-1863. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאוניברסיטת יוטה בסולט לייק סיטי.
הוא לימד בבית ספר, עסק בעיסוקי מסחר וכיהן כראש עיריית וולסוויל בין השנים 1882 ל-1884.
האוול כיהן בבית הנבחרים הטריטוריאלי מ-1886 עד 1892. לאחר שיוטה הפכה למדינה, כיהן האוול כחבר בסנאט של המדינה בין השנים 1896 ל-1900. הוא היה גם העוצר של אוניברסיטת יוטה מ-1896 עד 1900. האוול עבר ללוגן, יוטה, ב-1901.
האוול התחתן עם מרי מוהן ובתם ברברה האוול ריצ'רדס שימשה כחברה במועצה הכללית של חברת הסיוע.
האוול נבחר כרפובליקני לבית הנבחרים לקונגרס ה-58 ולששת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1917. האוול היה מעורב בקבלת הקצאות עבור המתיישבים המורמונים שברחו ממקסיקו ב-1912.
האוול עסק בבנקאות ובעסקי הנדל"ן.
העיירה האוול, יוטה, שנוסדה בערך ב-1910 על קרקע בבעלות אחד מתחומי העניין העסקיים שלו במחוז בוקס אלדר, נקראה על שמו.
הוא מת בלוגן, יוטה, ב-18 ביולי 1918, ונקבר בבית הקברות בעיר לוגן.
ג'וזף נורת'ון דולף היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מאורגון שייצג אותה ב במשך 12 שנים.
דולף נולד והתחנך במדינת ניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים והוסמך כעורך דין ב-1861. בנוסף עבד כמורה.
לאחר שקרא ספרים על מערב ארצות הברית הוא החליט לעבור לשם בעצמו ב-1862. הוא צעד בשביל אורגון והשתקע בפורטלנד, שם עסק בעריכת דין.
ב-1864 התחתן עם אוגוסטה מולקי, יחד נולדו להם שישה ילדים.
ב-1866 נבחר לראשונה לסנאט של אורגון מטעם ; בשנים 1872 ו-1874 כיהן שוב בסנאט.
לבסוף, בשנת 1882, הוא נבחר ל על ידי חברי האספה המחוקקת של אורגון.
בתחילה לא היה אחד מהמועמדים, אולם כאשר חברי הפרלמנט לא הצליחו להסכים על מועמד אחר, עלה שמו של דולף פעמים ובסופו של דבר הוא נבחר לסנאט.
הוא כיהן בו מ-1883. ב-1888 הוא נבחר מחדש, כעבור שש שנים כשל ונאלץ לעזוב את הסנאט ב-1895.
לאחר מכן שב למקצועו כעורך דין בפורטלנד.
הוא נפטר בגיל 61 ונקבר בעירו.
ג'וזף "ג'ו" גולדנבורג היה מתעמל יהודי-אמריקאי.
גולדנבורג התאמן בקבוצת "טרנרס" ברונקס ניו יורק בהדרכתו של ברנרד אונסר
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-1936 זכה גולנבורג במדליית זהב בתרגיל טבעות בתוצאה של 57.9 נקודות, לפני חברו לקבוצה האלוף האולימפי (לוס אנג'לס 1932) ואלוף ארצות הברית היוצא (1935) בתרגיל זה, היהודי גאורג גולק (57.6 נקודות).
ג'וזף (יוסף) גיטלר הוא פעיל חברתי אמריקאי-ישראלי, מייסד ויו"ר עמותת לקט ישראל, הארגון הלאומי להצלת עודפי מזון והעברתם לנזקקים בישראל.
גיטלר מוכר בזכות תרומתו לנושא הביטחון התזונתי בישראל והמאבק בבזבוז מזון.
גיטלר נולד וגדל בארצות הברית למשפחה יהודית.
הוא בעל תואר ראשון מישיבה יוניברסיטי ותואר משפטים מאוניברסיטת פורדהם בניו יורק.
לאחר סיום לימודיו עבד בתחום המשפטים והעסקים.
בשנת 2000 עלה לישראל עם אשתו וילדיהם, והשתקעו ברעננה.
בשנת 2003, בעקבות מקרה שראה בו מושלכים עודפי מזון בכמות גדולה באירוע משפחתי, החליט להקים מיזם חברתי שיטפל בתופעה.
לדבריו, הוא הופתע מהפער שבין עודפי המזון לבין שיעורי העוני בישראל.
באותה שנה הקים את עמותת שולחן לשולחן (Table to Table), שעסקה באיסוף עודפי מזון מחברות קייטרינג, סופרמרקטים, מסעדות ואירועים.
בשנת 2009 התמזגה העמותה עם עמותת "לקט ישראל", ובכך נוצר הארגון הלאומי להצלת מזון תחת השם המאוחד לקט ישראל.
איסוף תוצרת חקלאית שאינה נקטפת (קטיף מתנדבים בשדות של חקלאים).
שיתוף פעולה עם רשתות מזון ותעשיות מזון להצלת עודפי ייצור.
הפעלת מערך מתנדבים לאיסוף, מיון והפצת מזון.
ייזום מחקרים ודו"חות בנושא עוני וביטחון תזונתי בישראל.
חינוך ציבורי לנושא צמצום בזבוז מזון.
בשנת 2023 הצהירה העמותה כי חילקה מעל 25,000 טון מזון בשנה ללמעלה מ-200,000 נתמכים באמצעות כ-330 עמותות.
גיטלר זכה להכרה בינלאומית על פועלו.
בשנת 2014 נבחר לאחד מ"50 היהודים המשפיעים בעולם"
בשנת 2018 קיבל אות הוקרה על תרומתו לחברה הישראלית מארגון הג'וינט.
נבחר להשיא משואה בטקס אלטרנטיבי ביום העצמאות בשנת 2023 על פועלו למען החברה האזרחית.
הוא משלב את פועלו החברתי עם ערכי צדקה, תיקון עולם ואחריות יהודית, ורואה בשליחותו ב"לקט ישראל" מימוש חזון של חברה מוסרית וצודקת יותר.
ג'וזף הופּר ניקולסון היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מרילנד.
ניקולסון נולד ב-15 במאי 1770 בצ'סטרטאון, מחוז קנט שבפרובינציית מרילנד.
בשנת 1787 השלים את לימודיו במכללת וושינגטון בצ'סטרטאון, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין.
בנוסף כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בשנים 1796–1798.
בפברואר 1801, כאשר בית הנבחרים נדרש להכריע בבחירות לנשיאות 1800, היה ניקולסון חולה מאוד – אך הובא על אלונקה לגבעת הקפיטול כדי שיוכל להצביע בעד תומאס ג'פרסון.
במהלך מלחמת 1812 השתתף ניקולסון בהגנת מבצר מק-הנרי (Fort McHenry).
על אירוע זה כתב גיסו, פרנסיס סקוט קי, את השיר "The Star-Spangled Banner" (שכותרתו המקורית הייתה "The Defense of Fort McHenry").
השיר פורסם בעידודו של ניקולסון, ולימים הפך להמנון הלאומי של ארצות הברית בשנת 1931.
לאחר פרישתו מהקונגרס, כיהן ניקולסון כשופט ראשי של המחוז השיפוטי השישי במרילנד וכשופט בבית המשפט לערעורים של מרילנד, מ־26 במרץ 1806 ועד מותו בביתו שבמחוז בולטימור ב-4 במרץ 1817. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי שבאחוזת "Wye House" ליד העיר איסטון, מחוז טלבוט, מרילנד.
סר ג'וזף דלטון הוקר היה בוטניקאי וחוקר ארצות בריטי במאה ה-19. הוא הוא היה מייסד הבוטניקה הגאוגרפית וחברו הקרוב של צ'ארלס דרווין.
במשך 20 שנה כיהן כמנהל גני קיו, בעקבות אביו, ויליאם ג'קסון הוקר, וקיבל את אותות הכבוד הגבוהים ביותר למדע הבריטי, האקסלי, 1918 וטוריל, 1963.
הוקר נולד בהאלספורת', סאפוק, אנגליה.
הוא היה בנם השני של מריה שרה טרנר, בתו הבכורה של הבנקאי דוסון טרנר, ושל הבוטניקאי המפורסם ויליאם ג'קסון הוקר, פרופסור לבוטניקה בגלאזגו.
מגיל שבע שמע הוקר את הרצאותיו של אביו באוניברסיטת גלאזגו וגילה עניין מוקדם בתפוצת צמחים ובמסעות של חוקרי ארצות כגון קפטן ג'יימס קוק.
הוא למד בתיכון בגלאזגו והמשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת גלאזגו, משם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1839.
התואר של הוקר איפשר לו להתקבל לשירות הרפואי של הצי.
הוא הצטרף למשלחת רוס לאנטארקטיקה, שמטרתה הייתה להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי, בתפקיד עוזר לרופא המשלחת באונייה ארבוס.
במשלחת זו ניתנה להוקר גישה חופשית לספרייה הפרטית של ריצ'רד קלמנט מודי, אז מושל איי פוקלנד.
הוקר תיאר את הספרייה כ"מצוינת" ופיתח ידידות קרובה עם מודי.
ב-1851 נשא הוקר לאישה את פרנסס הרייט הנסלאו (1874-1825), בתו של המורה של דרווין, ג'ון סטיבנס הנסלואו.
נולדו להם שלוש בנות וארבעה בנים.
הוקר התכתב בקביעות עם המדען הממשלתי הראשי בניו זילנד, סר ג'יימס הקטור.
בשנת 1869 שלח את בנו וילי (בן 15) להתגורר עם הקטור, שאך זה נישא.
וילי היה חולני וירק דם, ומזג אוויר חם יותר הומלץ לבריאותו.
אף כי היה מחונך ומנומס, היה וילי עצלן.
הקטור שלח אותו לשייט באוניית קיטור ממשלתית בשם "סטורט", עם בנו של שר ההגנה, קולונל תיאודור הולטיין, אף הוא בן 15. לאחר שמונה חודשים, במצב בריאות משופר, שלח הקטור את וילי הביתה, לאנגליה ואמר, כי הוא השתפר בהרבה.
אביו הכיר תודה והופתע, כשווילי עבר בהצלחה את הבחינה לשירות הציבורי.
הוא קיבל משרת ניהול במשרד ההודי, וחי עד גיל 89.
הבן השלישי, בריאן, לעומת זאת, היה, "אכזבה גדולה" לאביו.
הוא הוסמך כגאולוג ומהנדס מכרות, בבית הספר המלכותי למכרות, אך כיון שלא הצליח למצוא עבודה בבריטניה, היגר לאוסטרליה, שם נשא אישה.
הוא התפטר ממשרת מרצה בקווינסלנד כדי לההשקיע (עם אחיו וילי) בחברה ידועת-שם אך דלת אמצעים לכריית זהב, חברת קווינסלנד לחקר מינרלים, שקרסה.
ג'וזף נחרד; בריאן לא הצליח לפרנס את אשתו וילדיו או למצוא תעסוקה.
המשלחת הראשונה של הוקר, בהנהגת ג'יימס קלארק רוס, הפליגה בשתי ספינות, אה"מ ארבוס (1826) ואה"מ טרור (1813).
היה זה מסע החקר הגדול האחרון שנעשה כולו בספינות מפרש בלבד.
הוקר היה הצעיר ב-128 אנשי הצוות.
הוא הפליג ב"ארבוס" והיה עוזר לחוקר רוברט מקורמיק, שנוסף להיותו רופא הספינה, קיבל הוראה לאסוף דגימות זואולוגיות וגאולוגיות.
הספינות הפליגו ב-30 בספטמבר 1839. לפני צאתם לאנטארקטיקה, ביקרו במדיירה, טנריף, סנטיאגו, כף ורדה והאי סנטה מריה בארכיפלג קייפ ורדה, ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש, טרינדדה מזרחית לברזיל, סנט הלנה וכף התקווה הטובה.
הוקר אסף צמחים בכל אתר ובמהלך המסע צייר צמחים אלה ודגימות של אצות ובעלי חיים ימיים, שהועלו ברשת אל הסיפון.
ב-10 בדצמבר 1911, לאחר מחלה קצרה ולכאורה לא רצינית, הוקר מת בשנתו, בביתו שבברקשייר.
אלמנתו דחתה הצעה מכנסיית ווסטמינסטר לקבור אותו לצד דרווין, בתנאי שגופת הוקר תישרף תחילה.
הוקר נקבר, בהתאם למשאלתו, לצד אביו בחצר כנסיית סנט אן, לא רחוק מגני קיו.
את לוח הזיכרון שלו בכנסייה, מעוטר בחמישה צמחים, עיצבה מטילדה סמית'.
ג'וזף פינץ' גאפי היה איש עסקים ופוליטיקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה וכיהן בו שתי כהונות, בשנים 1935–1947.
גאפי נולד ב־29 בדצמבר 1870 בתחנת גאפי (Guffey Station) בעיירה סוויקלי, פנסילבניה, לבני הזוג ג'ון וברברטה (הוף) גאפי.
אבותיו ממוצא סקוטי־אירי החזיקו קרקעות לאורך נהר יוגיוגני מאז שנות ה-80 של המאה ה-18, ושגשגו עם סלילת מסילות הברזל באזור.
אמו הייתה ממוצא אנגלי (השם הוף נפוץ במחוז לנקשייר).
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון אך לא סיים את לימודיו.
בתקופת לימודיו שם הפך לתלמידו של פרופסור וודרו וילסון.
בתקופת כהונתו של וילסון כנשיא פרינסטון, גאפי וסטודנטים לשעבר נוספים תמכו בתוכנית ה־Quad של וילסון לפיתוח האוניברסיטה.
בהמשך נעשה גאפי פעיל במפלגה הדמוקרטית ופעל לסייע לווילסון לזכות במועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב־1912 ובבחירתו לנשיא.
בשנים 1901–1918 שימש גאפי כמנהל כללי של חברת Philadelphia Company בפיטסבורג, חברת תשתיות ציבוריות, והיה מעורב גם במיזמים עסקיים נוספים.
בספטמבר 1918 ייסד יחד עם א.
החברה חכרה כ־220,000 אקרים בשדות הנפט של אזור המיד־קונטיננט וטקסס, ושוויה הוערך בכ־3.5 מיליון דולר בשנת 1921.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה, נכנס גאפי לשירות ממשלתי ומונה לחבר במועצת תעשיות המלחמה (מחלקת שירותי הנפט), וכן למנהל לשכת המכירות במשרד האפוטרופוס על נכסי זרים.
הוא כיהן בתפקידים אלו עד מרץ 1921, וקיבל שכר סמלי של דולר אחד בלבד, בעוד שלפי הניו יורק טיימס טיפל בסכומים העולים על 50 מיליון דולר.
ב־28 בדצמבר 1922 הואשם גאפי בכתב אישום פדרלי ב־12 סעיפים של מעילה, בגין שימוש לא ראוי בכספים שניהל בתקופת כהונתו כמנהל לשכת המכירות.
רואה החשבון של משרד המשפטים, ג'ורג' ו.
סטורק, טען כי גאפי ניהל באופן לקוי ריביות שנצברו מהפקדת כספי ממשלה ב־32 בנקים, תוך קבלת הלוואות אישיות מאותם בנקים.
היה ידוע כי גאפי ספג הפסדים כספיים בהשקעות נפט במקסיקו בתקופת המלחמה.
בשנת 1926 נקשר שמו גם לכתב אישום פדרלי נוסף, שעסק בהערכת חסר של נכסים ובניגוד עניינים במכירת חברת Bosch Magneto, שנלקחה כרכוש אויב.
עורך דינו, ג'וזף פטריק טומלטי, לשעבר מזכירו האישי של הנשיא וילסון, טען כי כל ההאשמות נגד גאפי היו ממניעים פוליטיים.
לטענת ההגנה, גאפי לא עיכב ריבית שנצברה בסכום של כ־400,000 דולר, אלא החזיק בה עד פרישתו מהתפקיד.
לאחר שגאפי הסדיר במלואו את חשבונותיו בלשכת המכירות, בוטלו ההאשמות נגדו.
הפרשה הפכה לחלק ממכלול הסדרים מפוקפקים מתקופת ממשלי הרדינג וקולידג', ובהם גם שערוריית טיפוט דום.
בשנים 1920–1928 כיהן גאפי כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
יחד עם סגנו, , הוביל תחייה מחודשת של המפלגה הדמוקרטית בפנסילבניה.
בשנת 1934 נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שהדיח את הסנאטור הרפובליקני דייוויד ריד.
הוא היה הדמוקרטי הראשון שנבחר לסנאט מטעם פנסילבניה מאז ויליאם א.
וולאס בשנת 1874. באותה שנה נבחר גם למושל הדמוקרטי הראשון של פנסילבניה מאז המאה ה-19.
בסנאט שימש כיו"ר ועדת המכרות והכרייה והיה תומך נלהב במדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובהמשך.
בנוסף, תמך בעמדותיו של הנרי וולאס.
גאפי מתח ביקורת פומבית על הארי אנסלינגר, ראש הלשכה הפדרלית לסמים, בשל שימוש במונחים גזעניים בהתכתבויות רשמיות.
הוא עורר מחלוקת בפנסילבניה כאשר תמך בסגן המושל תומאס קנדי, מקורב לראש איגוד כורי הפחם ג'ון ל.
לואיס, נגד עורך הדין צ'ארלס אלווין ג'ונס, שנתמך בידי המושל ארל והנהגת המפלגה הדמוקרטית.
ג'ונס הפסיד בבחירות הכלליות לרפובליקני .
במקביל פעל גאפי יחד עם לואיס להחלפת יו"ר הוועדה הלאומית לפחם ביטומני.
בשנת 1938 היה מעורב במה שכונה 'מלחמת המו"לים', ונתבע על הוצאת דיבה בידי מוזס אננברג, בעלי העיתון The Philadelphia Inquirer, לאחר שגאפי טען בשידור רדיו כי אננברג מתכנן 'לקנות את מושלות פנסילבניה' עבור מועמדו, ארתור ה.
גאפי נבחר מחדש לסנאט בשנת 1940. השפעתו פחתה לאחר שהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס, ביטלו חלק מהחקיקה התומכת באיגודי עובדים, ולבסוף העבירו את חוק טאפט–הרטלי.
בשנת 1946 הובס גאפי בפער גדול בידי המושל אדוארד מרטין.
באפריל 1943, דו"ח חסוי של ישעיה ברלין עבור משרד החוץ הבריטי על ועדת החוץ של הסנאט ציין כי גאפי:
לאחר עזיבתו את הסנאט פרש גאפי לוושינגטון הבירה, שם נפטר ב-6 במרץ 1959. לאחר מותו הוחזרו שרידיו למערב ניוטון, פנסילבניה, ונקברו בבית העלמין המקומי.
מסמכיו האישיים של ג'וזף גאפי שמורים במכללת וושינגטון וג'פרסון, בספריית אוניברסיטת פרינסטון, במרכז קלוד פפר שבאוניברסיטת המדינה של פלורידה, ובארכיון הלאומי בקולג' פארק, מרילנד.
ג'וזף רידג'וויי גראנדי היה תעשיין טקסטיל ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית.
גראנדי נולד ב-13 בינואר 1863 בקמדן שבניו ג'רזי, והתחנך במכללת סווארת'מור.
היה לו בית קיץ על גדות נחל נשאמיני בשם Walnut Grove, וכן בית בעיר בריסטול.
כמו כן, גראנדי היה חבר במועדון "Five O'Clock Club" של פילדלפיה.
גראנדי היה מייסדה ונשיאה של התאחדות יצרני פנסילבניה ותומך נלהב במדיניות פרוטקציוניסטית.
הוא היה פעיל ותיק במפלגה הרפובליקנית ובעל ברית של מנהיגים רפובליקנים בולטים בפנסילבניה, בהם בויס פנרוז ואנדרו ויליאם מלון.
בזיכרונותיו טען הכלכלן והפעיל החברתי סקוט נירינג כי גראנדי, שמפעלי הטקסטיל שלו העסיקו עובדים צעירים בני שלוש עשרה ואף פחות, התנגד למאמצי פעילים להגביל עבודת ילדים באמצעות העלאת גיל המינימום החוקי לעבודה במשרה מלאה.
ב־11 בדצמבר 1929 מונה גראנדי לסנאט של ארצות הברית בידי מושל פנסילבניה , כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר סירוב הסנאט לאשר את כהונתו של ויליאם סקוט וייר.
הוא כיהן מ־11 בדצמבר 1929 ועד 1 בדצמבר 1930, אז נכנס לתפקיד יורשו שנבחר כדין, ג'יימס ג' דייוויס.
ב־1 במרץ 1958 הפך גראנדי לסנאטור לשעבר המבוגר ביותר שעדיין חי, והיה האחרון מבין הסנאטורים שנותרו בחיים ושחיו בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
לאחר כהונתו שב לעסוק בתעשיית הטקסטיל ובבנקאות (כנשיא Farmer's Bank) בבריסטול עד שנת 1947. את זמנו חילק בין בריסטול לבית הנופש שלו באיי בהאמה.
גראנדי נפטר ב-3 במרץ 1961 בנסאו שבאיי בהאמה, מבלי שהותיר אחריו יורשים.
בהתאם לצוואתו, ביתו בבריסטול הועבר לשימור כמוזיאון וספריית זיכרון הקרויים על שם אחותו היחידה, מרגרט רידג'וויי גראנדי, לכבודה ולכבוד משפחתם.
המקום פתוח לקהל הרחב לביקור ללא תשלום.
ג'וזף דיקסון היה פוליטיקאי וחייל אמריקאי שייצג את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1799–1801, ולאחר מכן שירת בבית הנבחרים של טנסי.
דיקסון נולד באפריל 1825 במחוז צ'סטר בפרובינציית פנסילבניה, אך בהמשך עבר עם הוריו למחוז רואן בפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא עסק בגידול כותנה וטבק.
לפני מלחמת העצמאות היה חבר בוועדת הביטחון של מחוז רואן.
דיקסון נלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית במסגרת מיליציית קרוליינה הצפונית והגיע לדרגת קולונל, ולאחר המלחמה קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1781 נבחר למזכיר בית המשפט של מחוז לינקולן, וכיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בין השנים 1788–1795. בתקופה זו מונה לחבר בוועדה שהקימה את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנת 1798 נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השישי כנציג המחוז הראשון של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1803 עבר לטנסי והתיישב באזור של מחוז דייווידסון שהפך מאוחר יותר למחוז רתרפורד.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של טנסי בין השנים 1807–1811, ואף כיהן כיושב ראש הבית בשנתיים האחרונות לכהונתו.
הוא היה נשוי למרגרט מקיואן, בתם של ג'יימס מקיואן ואיזבלה מילר.
דיקסון נפטר ב-14 באפריל 1825 במחוז רתרפורד שבטנסי ונקבר במטע שלו מצפון-מזרח למרפריסבורו, בבית הקברות בויד (Boyd Cemetery) בקומפטון, מחוז רתרפורד, טנסי.
ג'וזף הנרי , היה פיזיקאי אמריקאי והנשיא הראשון של הסמית'סוניאן.
בחייו היה נחשב לגדול מדעני אמריקה אחרי בנג'מין פרנקלין.
במהלך מחקריו בתחום החשמל גילה את ההשראות העצמית.
באופן בלתי תלוי במייקל פאראדיי גילה את ההשראות ההדדית.
עבודות שלו על ממסרים היו בסיס לטלגרף חשמלי.
הנרי נולד באולבני, ניו יורק, במשפחה של מהגרים מסקוטלנד.
המשפחה הייתה ענייה מאוד, ואבא שלו נפטר כאשר ג'וזף הנרי היה צעיר מאוד.
הוא התחיל לעבוד בגיל 13 ובמקביל התעניין בתיאטרון.
בשנת 1819 הוא התחיל ללמוד ב.
בשנת 1824 הוא התחיל לעבוד כעוזר מהנדס בבניית כביש מאזור נהר הדסון לימת אירי.
הוא הצטיין בלימודים ובשנת 1826 התמנה לפרופסור באקדמיית אולבני.
במשרה זו הוא התחיל את מחקריו בתחום המגנטיות.
הוא בנה מגנטים חשמליים חזקים במיוחד.
הדבר היה חשוב להמשך פיתוח הטלגרף.
בשנת 1832 הוא בנה את אחת המכונות הראשונות שהפכו את הכוח החשמלי לתנועה.
בשנת 1832 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1835 הוא בנה ממסר חשמלי ראשון.
באותה התקופה הוא גילה את תופעת ההשראות העצמית.
בשנת 1846 הוא התמנה למזכיר ראשון של הסמית'סוניאן.
נפטר ב-13 במאי 1878 בוושינגטון.
יחידת מדידה של השראות הנרי.
ג'וזף הלר היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות ספרו "מלכוד 22" שהפך למטבע לשון לתיאור מצב אבסורדי שבו ניתן לבחור בין אופציות הסותרות זו את זו.
היה מועמד לפרס נובל לספרות לשנת 1972.
ג'וזף הלר נולד בברוקלין שבניו יורק, ארצות הברית, למשפחה יהודית ממעמד-הפועלים שהיגרה לארצות הברית מרוסיה.
גדל בקוני איילנד שבניו יורק.
במסגרת מלחמת העולם השנייה, שירת הלר כמטילן בחיל האוויר של ארצות הברית במטוס B-25, וטס במעל לשישים משימות סיוע למתקפות נגד החזית האיטלקית.
בשנת 1945 שחרורו מהצבא האמריקני, החל הלר ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1949 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה האמריקנית, ולמד אף שנה באוניברסיטת אוקספורד הבריטית, במסגרת תוכנית פולברייט.
בין השנים 1950–1952 הוא היה מרצה לאנגלית באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
שימש כרעיונאי (קופירייטר) במגזין "טיים" בין השנים 1952 ו-1956 ובמגזין "לוק" בין השנים 1956 ל-1958.
בשנת 1953 החל לכתוב את ספרו המפורסם "מלכוד 22", שיצא לאור בשנת 1961 (שם הכותר במקור: "מלכוד 18").
"מלכוד 22" מספר את סיפורו של יוסריאן, חבר צוות אוויר, במהלך מלחמת העולם השנייה.
שם הספר נגזר משמו של המלכוד שמונע מהפרוטגוניסט של הספר, יוסריאן, להשתחרר מהצבא האמריקני: רק משוגעים יכולים להשתחרר מהצבא, אך אם אתה רוצה להשתחרר מהצבא במהלך מלחמת עולם שכזו סביר להניח שאינך משוגע.
"מלכוד 22" זכה להצלחה יוצאת דופן והפך לספר פולחן.
היצירות הבאות של הלר הן דוגמאות לסאטירה מודרנית שבמרכזה חייהם של בני מעמד הביניים.