tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר טיילה בפירנצה ב-1886, לוי פגשה את ויולט פגט (אשר נודעה בשם העת ורנון לי), סופרת אמריקאית ותיאורתיקנית ספרות אשר הייתה מבוגרת ממנה בשש שנים, והתאהבה בה.
שתי הנשים יחדיו החלו בעבודות עם מוטיבים של אהבת נשים.
לי היוותה השראה לשירה של לוי, To Vernon Lee.
בספרה הראשון, The Romance of a shop, הציגה ארבע אחיות אשר מתמודדות עם הקשיים בניהול עסק בלונדון של 1880. לוי כתבה את ספרה השני,Reuben Sachs, בשביל להשלים את החסר שהיה לדבריה בהתייחסות רצינית לבעיה המורכבת של חיי היהודים.
על מחסור זה היא דנה במאמרה "היהודים בספרות העלילתית".
יצירותיה של לוי פורסמו במספר כתבי עת פופולרים; סיפוריה Cohen of Trinity ו-Wise in Their Generation פורסמו במגזין של אוסקר ויילד, The Women's World.
ב-1886, לוי החלה לכתוב סדרת מסות על תרבות וספרות יהודית עבור העיתון השבועי ג'ואיש כרוניקל.
עבודותיה של לוי בתחום השירה בכללן את היצירה A Ballad of Religion and Marriage הציגו את התעניינותה בפמיניזם.
קובץ השירים Xantippe and Other Verses (שנכתב בשנת 1881) כלל את היצירה Xantippe שהדוברת בה היא אשתו של סוקרטס, קסנתיפה, וכלל גם מונולוגים דרמטיים.
ספרה האחרון A London Plane-Tree (שנכתבה בשנה 1889) הכיל שירים שהצגו השפעה ראשונית של תנועת הסימבוליזם.
לוי סבלה מאפיזודות של דיכאון קליני אשר התגברו בשנותיה האחרונות עקב מצוקות שככל הנראה נבעו מקשריה הרומנטיים והחירשות ההולכת וגוברת שלה.
חודשיים לפני יום הולדתה ה-28 היא התאבדה במעונות הוריה Endsleigh Gardens.
אוסקר ויילד כתב עבורה מודעה על פטירתה ב-Women's World בה שיבח את כתיבתה.
איימי גודמן (נולדה ב-13 באפריל 1957) היא עיתונאית, שדרנית, פובליציסטית, בעלת טור, כתבת חוקרת ומחברת ספרי עיון יהודיה-אמריקאית.
במהלך הקריירה שלה כעיתונאית חוקרת היא סיקרה את התנועה לעצמאות מזרח טימור ואת מעורבותו של התאגיד "שברון" בניגריה.
משנת 1996 גודמן מנחה את "!Democracy Now" – תוכנית חדשות עצמאית בינלאומית המשודרת באופן יומיומי באמצעות הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט בכל רחבי העולם.
היא כלת פרסים רבים, בין היתר: פרס תומאס מרטון בשנת 2004 עבור מאבקה למען הצדק, פרס הקיום הנכון בשנת 2008 ופרס איזי בשנת 2009 עבור "הישג מיוחד בתחום התקשורת העצמאית".
בשנת 2012 הוענק לגודמן פרס גאנדי לשלום עבור "תרומה משמעותית לקידום שלום עולמי בר-קיימא".
היא המחברת של שישה ספרים, ביניהם: "הרוב המושתק: סיפורי ההתקוממויות, הכיבושים, ההתנגדות והתקווה" (אנגלית, שנת הוצאה: 2012); "דמוקרטיה עכשיו!: עשרים שנים של סיקור התנועות שמשנות את אמריקה" (אנגלית, שנת הוצאה: 2016).
בשנת 2016 היא הואשמה בפלילים בעקבות סיקורה את המחאות נגד הנחת קו צינורות הנפט "דקוטה אקסס".
הוועד להגנת עיתונאים גינה האשמות אלו והאישומים נגדה הוסרו בתאריך 17 באוקטובר 2016.
איימי גודמן נולדה ב-13 באפריל 1957 בעיר וושינגטון, מחוז קולומביה, בירת ארצות הברית של אמריקה.
שני הוריה היו פעילים חברתיים.
ג'ורג' גודמן היה רופא עיניים וחבר מייסד של הסניף המקומי בלונג איילנד של הארגון "רופאים לאחריות חברתית".
דורותי גודמן, מורה לספרות ומאוחר יותר עובדת סוציאלית, הייתה שותפה מייסדת של הסניף המקומי של "SANE/Freeze" - קבוצת פעילי שלום.
אחד מאחייה של גודמן, דייוויד גודמן, הוא גם כן עיתונאי חוקר וחיבר ביחד עם אחותו מספר ספרים.
גודמן היא בת למשפחה יהודית אורתודוקסית.
סבה מצד אימה היה רב אורתודוקסי.
היא גדלה בביי שור, ניו יורק.
גודמן סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1975 והיא בוגרת בית הספר התיכון המקומי.
היא בעלת תואר אקדמי באנתרופולוגיה של מכללת רדקליף משנת 1984. גודמן למדה שנה של לימודים גבוהים במכללת אטלנטיק בבר הרבור, מיין.
בשנת 1991 היא סיקרה את התנועה לעצמאות מזרח טימור.
גודמן ועיתונאי נוסף בשם אלן נאירן דיווחו שהם הוכו קשות על ידי חיילים אינדונזים לאחר שהיו עדים לטבח המוני של מוחים מקומיים.
אירוע זה נודע מאוחר יותר כ"טבח סנטה קרוז".
בשנת 1998 גודמן והעיתונאי ג'רמי סקהיל (מי שמאוחר יותר הקים וערך את אתר האינטרנט "The Intercept" ביחד עם העיתונאי גלן גרינוולד והעיתונאית לורה פויטארס) תיעדו את מעורבותו של התאגיד "שברון" בניגריה.
אז התרחש עימות מזוין בין הצבא הניגרי וכפריים שהשתלטו על אסדות קידוח וציוד נוסף שהיה שייך לתאגידי הנפט.
שני כפריים נורו ונרצחו במהלך ההשתלטות.
בתאריך 28 במאי 1998 החברה העניקה שירותי תובלה באמצעות הליקופטר לחיל האוויר הניגרי ולמשטרה הניידת (MOPOL).
המטרה הייתה להעבירם אל פלטפורמת הנפט של "פרבה" .
פלטפורמה זו נתפסה על ידי כפריים שהאשימו את החברה בזיהום אדמתם.
בסמוך לנחיתתם ירה הצבא הניגרי והרג שניים מהמפגינים: Aroleka Irowaninu ו-
דובר "שברון" Sola Omole הכיר בכך שהחברה היא שניידה את הכוחות וגם בכך שנעשה שימוש בכוחות לבקשת הנהלת החברה.
הדוקומנטרי "לקדוח ולהרוג: שברון ודיקטטורת הנפט הניגרית" זכה לפרס ולשבחים רבים.
מייקל דלי קרפיני, דיקן בית ספר אננברג לתקשורת, אמר עלייה: "היא לא עיתונאית מערכתית.
היא מספקת נקודות מבט שגורמות לך לחשוב והיא ניגשת לזה באומרה: 'את מי אנו לא זוכים לשמוע בתקשורת המסורתית הממוסדת?'"
גודמן הייתה במשך יותר מעשור מנהלת מחלקת החדשות של תחנת הרדיו "WBAI" של "פסיפיקה" בעיר ניו-יורק.
בשנת 1996 היא הייתה שותפה להקמת "דמוקרטיה עכשיו!
סיקור המלחמה והשלום" והיא מנחה אותה מאז.
רוברט מצ'זני, פרופסור לתקשורת ומבקר, קרא לתוכנית: "מוסד החדשות הפרוגרסיבי המשמעותי ביותר כנראה אי פעם".
בשנת 2001 התוכנית ירדה זמנית מהאוויר בעקבות עימות בין קבוצת חברי הוועד המנהל של "רדיו פסיפיקה" לבין חברי הצוות של תחנת הרדיו ומאזיניה.
משנה זו ועד 13 בנובמבר 2009 התוכנית שודרה ממבנה ששימש בעבר כתחנת כיבוי אש.
"דמוקרטיה עכשיו!" עברה בהמשך לאולפן הממוקם בשכונת צ'לסי אשר במנהטן.
"דמוקרטיה עכשיו!" היא תוכנית חדשות עצמאית בינלאומית המשודרת באופן יומיומי באמצעות הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט.
התוכנית משודרת ב-1409 תחנות רדיו בכל רחבי העולם.
גודמן זוקפת את הצלחת התוכנית "דמוקרטיה עכשיו!" לזכות חברות תקשורת המיינסטרים שמשאירות "נישה בלתי-מבוטלת" עבורה.
המעצר בעצרת הרפובליקנית בשנת 2008
במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-2008 עוכבו ונעצרו מספר קולגות של גודמן מ"דמוקרטיה עכשיו!" על ידי המשטרה.
הם סיקרו מחאה אנטי-מלחמתית שהתרחשה מחוץ לוועידה.
כאשר ניסתה לברר את מצבם של חבריה העיתונאים, גודמן עצמה נעצרה והוחזקה באשמת שיבוש מהלכי משפט והפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
זאת בשעה ששותפיה מפיקי התוכנית, ביניהם הכתב שריף עבדל קודוס, עוכבו באשמת חשד סביר להתפרעות.
המעצרים של המפיקים תועדו בצילומי וידאו.
מאוחר יותר שוחררו גודמן וחבריה לעבודה.
התובע העירוני ג'ון צ'וי ציין שהאישומים נגדם יוסרו.
התביעה האזרחית של גודמן (ואחרים) נגד מחלקות אכיפת החוק והשיטור של הערים סיינט-פול ומיניאפוליס, כמו גם נגד השירות החשאי, הסתיימה בהסדר של 100,000 דולרים.
כמו כן, הסכימו רשויות השלטון המקומי להעביר השתלמות לשוטרים על הזכויות של אנשי התקשורת והציבור הנובעות מהתיקון הראשון.
התקרית בעת חציית גבול דאגלס
בתאריך 25 בנובמבר 2009 גודמן עוכבה במשך 90 דקות בערך במעבר גבול דאגלס (מארצות הברית לקנדה).
זאת בדרכה לפגישה מתוכננת בספרייה הציבורית של ונקובר.
פקידי ההגירה שאלו שאלות הנוגעות לנושאי השיחה אשר היו אמורים לעלות במהלך הפגישה.
הם רצו לדעת האם היא הולכת לדבר על משחקי אולימפיאדת ונקובר (2010) שהיו אמורים להיערך בקנדה.
לבסוף אושרה לה הכניסה לקנדה, לאחר שרשויות המס צילמו 4 תמונות שלה ושידכו "מסמך בקרה - אשרה (ויזה)" לתוך דרכונה.
בנוסף לכך, הם דרשו ממנה שתעזוב את קנדה תוך 48 שעות.
המחאות נגד קו צינורות הנפט "Dakota Access" בצפון דקוטה
בספטמבר 2016 סיקרה גודמן את המחאות נגד הנחת קו צינורות הנפט "דקוטה אקסס" במחוז מורטון, צפון דקוטה.
צילומים מהסיקור שלה "הראו אנשי ביטחון שריססו גז מדמיע ושיסו כלבי תקיפה במפגינים".
לאחר שהתוכנית "דמוקרטיה עכשיו!" שידרה את הצילומים, גודמן הואשמה על ידי תובע המדינה לד אריקסון, תחילה בהסגת גבול פלילית ולאחר מכן, כאשר האישומים נדחו, בעידוד מהומה והוצא נגדה צו מעצר.
אריקסון עמד על כך שגודמן פעלה כ"מוחה" יותר מאשר עיתונאית.
נימוקו היה "שכל מה שדיווחה היה מהזווית של הצדקת פעולות ההתנגדות".
גודמן הסגירה את עצמה למחוז מורטון ב-17 באוקטובר.
היא הצהירה שהיא מוכנה להיאבק באישומים נגדה, משום שאלו מהווים "הפרה בוטה" של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, אשר מבטיח חופש עיתונות.
גודמן נתמכה על ידי "הוועד להגנת עיתונאים" אשר פרסם הודעת גינוי לעיתונות ובה נאמר: "צו המעצר הזה הוא ניסיון מובהק לאיים על עיתונאים ולמנוע מהם לסקר מחאות בעלות חשיבות ציבורית מכרעת...
הרשויות בצפון דקוטה צריכות להפסיק להביך את עצמן, לבטל את האישומים נגד איימי גודמן ולהבטיח שכל הכתבים חופשיים לעשות את עבודתם".
גם סטיב אנדריסט, מנכ"ל התאחדות עיתוני צפון דקוטה, הביע דאגה מכך שעיתונאי היה אחד מבין שני האנשים היחידים שעוכבו לצורך חקירה ומעצר באותו היום".
הרשויות אמרו שגודמן הואשמה משום שניתן היה לזהותה בסרטון הווידאו שתיעד את האירוע.
בתאריך 17 באוקטובר 2016 נדחתה התביעה על ידי שופט המחוז ג'ון גרינשטיינר, אשר מצא כי אין עילה סבירה התומכת באישום ההתפרעות.
דווח כי האישומים נגד גודמן העלו את המחאות נגד קו צינורות הנפט "דקוטה אקסס" למודעות הציבורית.
גודמן הגישה באותו יום את התוכנית "דמוקרטיה עכשיו!" הישר מהאזור אשר נמצא מול בית המשפט של מחוז מורטון.
מקובל לראות בתביעה זו אחת מהמתקפות על החופש העיתונאי.
העיתונאית דיה שלוסברג נעצרה בנסיבות דומות כאשר סיקרה מחאות הקשורות להתנגדות להנחת קווי צינורות נפט.
איימי גודמן היא כלת פרסים רבים.
היא זכתה בפרס רוברט פ' קנדי עבור סיקור בינלאומי (בשנת 1993, יחד עם אלן נאירן) ואת פרס ג'ורג' פולק (בשנת 1998, יחד עם ג'רמי סקהיל) עבור הדוקומנטרי "Drilling and Killing: Chevron and Nigeria's Oil Dictatorship".
ב-1999 היא סירבה לקבל את פרס מועדון התקשורת שמעבר לים, במחאה על התחייבותה של הקבוצה שלא לשאול שאלות מרכזיות את השגריר ריצ'רד הולברוק, אחד מהדוברים באירוע.
כמו כן, היא נימקה זאת בכך שהקבוצה בחרה להוקיר את אינדונזיה על יחס טוב יותר כלפי עיתונאים, למרות העובדה שכוחות אינדונזיים הכו ואף הרגו סמוך למועד זה מספר כתבים במזרח טימור הכבושה.
בתאריך 2 באוקטובר 2004 הוענק לה פרס הקהילה המוסלמית לעיתונות מטעם המועצה לקשרי אמריקה-אסלאם.
בתאריך 18 בנובמבר 2004 הוענק לה פרס תומאס מרטון עבור מאבקה למען הצדק.
ב-2006 היא קיבלה את פרס "Puffin/Nation" עבור אזרחות יצירתית.
גודמן זכתה בפרס הקיום הנכון בשנת 2008. קרן פרס הקיום הנכון שיבחה את מאמציה "לפיתוח מודל חדשני של עיתונות פוליטית עצמאית אמיתית שמנגישה למיליוני אנשים קולות אלטרנטיביים שורשיים של אנשים אשר פעמים רבות מודרים על ידי התקשרות המיינסטרימית".
ב-31 במרץ 2009 הוענק לגודמן ולגלן גרינוולד פרס האיזי הראשון (על שמו של העיתונאי י' פ' "איזי" סטון) עבור "הישג מיוחד בתקשורת העצמאית".
הפרס ניתן על ידי מרכז פארק לתקשורת עצמאית של מכללת "Ithaca", מדינת ניו יורק.
במאי 2012 גודמן קיבלה תואר דוקטור לספרות מאוניברסיטת "DePauw", תואר לשם כבוד אשר מוענק עבור הישג משמעותי בתחומי מדעי הרוח והחברה, במקרה זה - לאות הוקרה על עבודתה העיתונאית.
באותה שנה היא קיבלה גם את פרס גאנדי לשלום מטעם הארגון "קידום שלום בר-קיימא" עבור "תרומה משמעותית לקידום שלום עולמי בר-קיימא".
בתאריך 16 במאי 2014 הוענק לה תואר דוקטור לספרות לשם כבוד על ידי מכללת "Purchase", אוניברסיטת מדינת ניו-יורק, לאות הוקרה על העיתונאות המתקדמת שלה.
בפברואר 2015 גודמן ולורה פויטארס קיבלו את פרס מפעל החיים על שם י' פ' סטון 2014 מקרן נימן לעיתונאות בהארוורד.
איימי גודמן היא המחברת של שישה ספרים:
נכתב בשיתוף פעולה עם אחיה, כתב "Mother Jones", דייוויד גודמן.
גם ספר זה חובר ביחד עם אחיה, דייוויד גודמן.
ב-5 באוקטובר 2006 היא התארחה בתוכנית "הקולבר ריפור" על מנת לקדם אותו.
הספר מתאר את היכולות של אזרחים מן השורה להוביל שינוי.
ספר זה הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
קובץ של טורים אשר נכתבו עבור "King Features Syndicate" (עם הקדמה מאת העיתונאי ביל מויירס).
במאמרה הראשון נכתב: "הטור שלי יכיל קולות שמודרים בתדירות כה גבוהה, אנשים שעמדותיהם זוכות להתעלמות בדרך כלל בתקשורת, נושאים אשר מסולפים ואף מוגחכים על ידי הזרם המרכזי".
נכתב עם דייוויד גודמן (אחיה) ודניס מויניהאן (בעלה).
זהו סרט דוקומנטרי אשר מתאר את קורות ונסיבות חייו של ג'ורג' מקגוורן, תוך התמקדות בהתמודדותו הכושלת בבחירות 1972 לנשיאות ארצות הברית.
איימי מנסון היא שחקנית סקוטית.
ידועה מהופעותיה בתפקיד אליס גאפי בסדרה "טורצ'ווד", אבי אוונס ב"חדר מיון", ליזי סידל בסדרה "רומנטיקנים נואשים", דייזי הניגן-ספיטרי בסדרה "כמעט אנושיים", מדיאה בסדרה "אטלנטיס", ומרידה בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC.
מנסון נולדה וגדלה באברדינשייר, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת, למשפחה מרקע נוצרי.
לה אחות אליסה, ואח ג'יימס.
היא למדה בבית ספר למשחק "Stage Coach" לפני שעזבה את הבית ועברה ללונדון בגיל 17. היא למדה ב-"Central School of Speech and Drama" והפסיקה את הלימודים לצילום הסרט "ראש דלעת: סכסוך דמים" ברומניה.
הופעת הבכורה של מנסון בקולנוע הייתה בסרט "ראש דלעת: סכסוך דמים", עוד שיחקה בסרט האימה "קוף הדמים", ובסרט הקצר "Smile Emily".
בטלוויזיה שיחקה מנסון בתפקיד אליס גאפי בשני פרקים של הסדרה "טורצ'ווד", והופיעה בתפקיד אבי אוונס בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון".
היא כיכבה בתפקיד אורח בפרקים בסדרות "רופאים", "The Bill" ו"המשפחה שלי".
מנסון שיחקה בתפקיד ליזי סידל, המוזה האישה ואהובתו של דנטה גבריאל רוזטי, בדרמה התקופתית של ערוץ BBC Two "רומנטיקנים נואשים".
היא גילמה את הערפדית דייזי הניגן-ספיטרי בעונה השנייה של הסדרה "כמעט אנושיים" לצדו של איידן טרנר שכיכב בסדרה "רומנטיקנים נואשים".
ב-2010 גילמה מנסון את ג'ינג'ר קוריגן בפרק "The Pale Horse" בסדרה "מיס מארפל" המבוססת על הספרים מאת אגאתה כריסטי.
עוד שיחקה בתפקיד פלר מורגן בסדרה "מנודים", סדרה של שמונה פרקים בהפקת Kudos עבור רשת BBC One.
ב-2011 גילמה מנסון את ליאה בעונה השלישית של הסדרה "עברייני על", ואת אמה "וירלי" טייסון בדרמה של ה-BBC "ג'יימס הריוט הצעיר".
ב-2013 הופיעה במנסון בעונה החמישית של הדרמה האירית "Raw".
בין השנים 2015-2016 גילמה בסדרה "עד עצם היום הזה" את הנסיכה מרידה מהסרט "אמיצה".
ב-2021 שיחקה בסרט הביוגרפי "ספנסר" בתור אן בולין.
ב-2008 זכתה מנסון לפרס השחקנית הטובה ביותר של פרסי מבקרי התיאטרון בסקוטלנד, על הופעתה בתפקיד הבת החורגת בהפקה של התיאטרון הלאומי של סקוטלנד למחזה "שש נפשות מחפשות מחבר".
שנה שם שם באנגלית תפקיד 2007 ראש דלעת: סכסוך דמים Pumpkinhead: Blood Feud ג'ודי הטפילד קוף הדמים Blood Monkey איימי ארמסטרונג 2013 Estranged ינואר Not Another Happy Ending דארסי 2017 לעולם לא מאוחר Edie פיונה 2019 דום: הכחדה Doom: Annihilation ג'ורן דארק 2021 ספנסר Spencer אן בולין She Will לויס
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2008 שש נפשות מחפשות מחבר Six Characters in Search of an Author הבת החורגת הוצג בתיאטרון ליסאום ובתיאטרון סיטיזנס
איימי הוברמן היא שחקנית וסופרת אירית ממוצא יהודי, שהופיעה במספר רב של הפקות מאז תחילת הקריירה שלה ב-2002 בתוכנית "On Homeground" ברשת RTÉ.
הוברמן נולדה וגדלה בקבינטילי שבדרום דבלין.
היא הבת האמצעית במשפחה בת שלושה ילדים.
אביה הרולד נולד בלונדון למשפחה יהודית-פולנית.
אמה, סנדרה, היא ממחוז וקספורד באירלנד.
הוריה התחתנו ב-1974. אחיה מארק הוברמן אף הוא שחקן, והופיע בסרט "Boy Eats Girl" ובסדרה הרפואית "The Clinic".
היא למדה בלורטו קולג' פוקסרוק, והשתתפה בשיעורים בבית הספרס למשחק בטי אן נורטון.
אחרי סיום הלימודים נרשמה ליוניברסיטי קולג' דבלין (UCD) במטרה להיות עובדת סוציאלית, אבל כשגילתה את חוג הדרמה שינתה כיוון בקריירה שלה.
הוברמן ידועה באירלנד בעיקר מהופעתה בתפקיד דייזי בסדרת הדרמה "The Clinic" של רשת RTÉ.
העונה השביעית והאחרונה של הסדרה שודרה בספטמבר 2009. עוד כיכבה הוברמן בסדרת הטלוויזיה "ג'ורג' ג'נטלי" של ה-BBC ובסרט הטלוויזיה "Showbands".
בקולנוע שיחקה הוברמן בסרט "Satellites & Meteorites" בבימויו של ריק לרקין, ובסרט "A Film with Me in It" בכיכובו של דילן מורן.
שני הסרטים יצאו לאקרנים ב-2008.
הרומן הראשון של הוברמן "Hello Heartbreak" () יצא לאור ב-2 ביולי 2009. היא זכתה בתביעה של העיתון The People שטען שהיא הופיעה עירומה בסרט "קארמה רעה" (2002, הופץ גם בשם "Hell's Gate").
ב-2010 החלה הוברמן להופיע בתוכנית הקומית "שלישייה" שהוזמנה על ידי קומדי סנטרל ונכתבה בידי טום מקריי.
שידור הסדרה החל ב-17 באוקטובר 2011. העונה השנייה שודרה בסוף 2012.
ב-2016 שיחקה הוברמן בעונה השביעית של הסדרה "רגליים קרות" בתפקיד שרה פוינטר.
ביולי 2010 התחתנה הוברמן עם בריאן או'דריסקול שהיה קפטן נבחרת הרוגבי של אירלנד.
לבני הזוג נולדו שני ילדים בת בשם סיידי ובן בשם בילי.
איימי רישל טיגרדן היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור ג'ולי טיילור בסדרת הטלוויזיה "אורות ליל שישי" ברשת NBC ובזכות הופעתה בתור אמרי וויטהיל בסדרת המדע-בדיוני "חוצה כוכבים" ברשת The CW.
טיגרדן נולדה בעיר דאוני, קליפורניה.
היא סיימה את לימודי התיכון באמצעות לימודים עצמאיים בגיל שש עשרה.
היא דגמנה למספר קמפיינים כולל טומי הילפיגר, הוליסטר ואולד נייבי וביצעה מספר הופעות משחק טלוויזיוניות בין היתר בסדרות "פשע מן העבר", "מדריך ההישרדות של נד" ו-"האנה מונטנה".
בשנת 2006 הצטרפה לקאסט של הסדרה "אורות ליל שישי" מבית רשת NBC, שם שיחקה את ג'ולי טיילור, בתו של קייל צ'נדלר ועל תפקיד זה זכתה בפרס הוליווד הצעירה.
בשנת 2009 התארחה בשלושה פרקים מתוך סדרת הנעורים "90210" בתור רונדה, תלמידה בתיכון מערב בוורלי הילס היוצאת עם אית'ן וורד, לאחר מכן היא גם הופיעה בפרק בסדרה "CSI", ושיחקה בתפקיד קטן בסרט המוזיקלי "העידן המושלם לרוקנרול" לצד קווין זגרס.
שיחקה גם בסרט האימה "למכירה על ידי בעלים" לצד רייצ'ל ניקולס.
בשנת 2011 טיגרדן שיחקה בסרט האימה "צעקה 4", בתפקיד הראשי בסרט הנעורים של דיסני "נשף סיום" ובסרט "תחתית החושך" עם דניס קווייד ודבון ורקהייזר.
בשנת 2014 שיחקה את הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "חוצה כוכבים" ברשת The CW, שירדה לאחר 13 פרקים.
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "ידוע לשמצה" ברשת ABC, בכיכובה של פייפר פראבו, ובסרט הקולנוע "ברוקלין בייקרי".
בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "הצלצול 3", שהוא הסרט השלישי בסדרת הצלצול.
בשנת 2021 התארחה בפרק מתוך סדרת הטלוויזיה "הטירון" מבית רשת ABC בדמותה של ריטה קיסיין.
היא הופיעה במספר קליפים ובין היתר בקליפ של להקת הרוק הינדר לשיר "Without You", בקליפ לשיר "Kelsey" של להקת הפופ מטרו סטיישן, והתארחה בקליפ של דמי לובאטו לשיר "Made in the USA".
טיגרדן היא טבעונית וחברה בארגון של הבונים החופשיים "Job's Daughters International", ובנוסף היא תומכת בארגון "Oceana", ארגון ללא כוונת רווח למטרת שימור אוקיינוסים.
בשנת 2008 קיבלה אות הוקרה מטעם מסדר דה מולה.
שנהסרטתפקידהערות2009The Perfect Age of Rock 'n' Rollאנני ג'נסוןCall of the Wild טרייסיFor Sale by Ownerאלאונור דאר2011צעקה 4ג'ני רנדלנשף סיוםנובה פרסקוטתחתית החושךאבי2012Beautiful Waveניקול דוונפורט2013אהבה וכבודג'ניפר2016Bakery in Brooklynויויאן2017הצלצול 3סקיי ג'ונסטוןA Change of Heartג'וזי2020Guest Houseשרה מאסטרסTBAThe Road to Galenaאלי שפרד
איימי מורטון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית המוכרת בעיקר מתפקידה בסדרת הטלוויזיה "שיקגו PD" של רשת NBC.
מורטון נולדה ב-1 בינואר 1958 בכפר אוק פארק הצמוד לווסט סייד בשיקגו.
בתיכון למדה באוק פארק אנד ריבר פורסט, לאחר מכן עברה ללמוד במכללת טריטון ובאוניברסיטת קלארק אולם נשרה מלימודיה.
משנת 1997 חברה משמעותית בצוות השחקנים של תיאטרון שיקגו שם העבירה את רוב קריירת המשחק שלה, הופיעה בהפקות במה רבות ביניהם "איש הכריות", "פארק קליבורן", "באפלו אמריקאי", "דבלין קרול", "עורו ושירו", ועוד.
מחוז אוסייג' - מועמדת לשחקנית הטובה ביותר במחזה לשנת 2008.
- מועמדת לשחקנית הטובה ביותר במחזה לשנת 2013.
- מועמדת לשחקנית הטובה ביותר במחזה לשנת 2013
שיקגו JUSTICE - טרודי פלאט (2017).
איימי ג'קסון היא שחקנית בריטית, שידועה בעיקר בגין השתתפותה בסרטים שצולמו בבוליווד.
איימי ג'קסון נולדה בדאגלס שבאי מאן.
כאשר היא הייתה בת שנתיים חזרה המשפחה לליברפול ואיימי גדלה שם.
היא השתתפה בתחרויות יופי וזכתה בתואר Miss Teen World בשנת 2009. בשנת 2010 היא זכתה במקום השני בתחרות מיס אנגליה.
לאחר הצלחה זו, עברה ג'קסון ללונדון, והחלה לפתח קריירה בתחום הדוגמנות.
תוך זמן קצר היא הוזמנה להודו להשתתף בצילומי סרט קולנוע.
למרות העדר ניסיון, הופעתה בסרט הייתה מוצלחת, והיא אף זכתה בפרס עבור משחקה.
בעקבות כך היא המשיכה בקריירה של שחקנית בבוליווד.
בשנת 2015 היא זכתה בפרס נוסף על משחקה בסרט I.
בסך הכל במהלך העשור היא השתתפה במעל ל-15 סרטים.
בשנת 2017 היא הוזמנה להוליווד לצילומי סדרת סופרגירל.
במקביל לקריירת המשחק ממשיכה ג'קסון לעסוק בדוגמנות.
בתחילת 2019 היא התחתנה עם איש עסקים מקפריסין, ובספטמבר 2019 נולד בנם.
משנת 2022 היא בזוגיות עם השחקן הבריטי אד וסטוויק, הם מאורסים החל מינואר 2024 ובאוגוסט 2024 הם התחתנו.
איימי לואו ווד היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה.
לאחר תפקידים מוקדמים בתיאטרון במחזות כמו "מרי סטיוארט" (2016–2017) ו-"אנשים, מקומות ודברים" (אנ') (2017), ווד עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך בסדרה הקומית של נטפליקס "חינוך מיני" (2019–2023) בתור איימי גיבס, שזיכתה אותה בפרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר.
על הבמות בתיאטראות וסט אנד היא הופיעה במחזות כמו "הדוד וניה" (2020) ו"קברט" (2023).
איימי לואו ווד נולדה בעיירה סטוקפורט (אנ') במנצ'סטר רבתי בצפון-מערב אנגליה וגדלה בכפר ברמהול (אנ').
אמה עובדת בארגון של שירותי הרווחה "Childline" ואביה הוא סוחר רכב.
אחותה אמילי ווד היא מאפרת; הוריה התגרשו כשהייתה צעירה.
ווד למדה בבית הספר צ'ידל הולם (אנ') וסיימה את לימודיה בשנת 2013. בהמשך, היא למדה משחק, תחילה בקורס בסיסי למשחק בבית הספר לדרמה של אוקספורד (אנ'), לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר ראשון במשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), שם סיימה את לימודיה בשנת 2017.
במהלך תקופת לימודיה ב-RADA, ווד השתתפה בהפקות רבות, כמו למשל כשגילמה את מרגרט בהפקה של המחזה "Scuttlers" בבימויה של חנה איידינוב, ובתור "גודי" במחזה "Vinegar Tom", בבימויה של קרסידה בראון.
ווד גילמה את ג'ס ב-"Hen", סרט קצר מ-2017 בבימויו של ג'יימס לרקין, ואת יוליה ב-"Summerfolk", בבימויה של דבורה פייג'.
בשנת 2019 ערכה ווד את הופעת הבכורה שלה על המסך בגילומה את הדמות איימי גיבס, דמות ראשית בסדרת הקומדיה-דרמה של נטפליקס, "חינוך מיני", לצד כוכבות משותפות אמה מקי, אייסה באטרפילד, אונקוטי גאטווה וג'יליאן אנדרסון.
ווד באודישן המקורי יועדה לגלם את דמותה של "לילי" (בגילומה של טניה ריינולדס), אך לבסוף קיבלה לגלם את תפקיד איימי גיבס.
הסוכנת של ווד הוא "ליזי ניואל", סוכנות כישרונות עצמאית.
איימי גילמה גם את סוניה במחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב ששיחקה בתיאטרון הרולד פינטר בלונדון מ-14 בינואר עד 2 במאי 2020.
ב-14 במאי 2025 דווח כי ווד תככב לצד אנג'לינה ג'ולי בסרט "Anxious People".
באוקטובר 2025 החלה הקרנת סדרת הטלוויזיה חיים בסרט שווד כתבה ושבה היא מככבת.
השחקן קונור סווינדלס ששיחק לצדה בסדרה "חינוך מיני", אישר כי הם היו בזוגיות בינואר 2019. השניים נפרדו במרץ 2020.
לאור מלחמת חרבות ברזל ב-2023, ווד הייתה אחת מאלפיים אמנים שחתמו על מכתב פתוח של אמנים למען פלסטין המופנה לג'ו ביידן, נשיא ארצות הברית, הקורא להפסקת אש והאשים את ממשלות המערב בסיוע למלחמה.
+שנהסרטתפקידהערות2021החיים המחשמלים של לואי וויין (אנ')קלייר וויין2022לחיות (אנ')מרגרט האריס2024Seize Them!המלכה דגןSweet DreamsדורותיAnxious PeopleגרייסThe Idiotsאנה דוסטובסקיה
+שנהסדרהתפקידהערות2019–2023חינוך מיניאיימי גיבסתפקיד ראשי (4 עונות); 32 פרקים2021On the Edgeג'ייןפרק: "Mincemeat"2024Alice & Jackמאיהתפקיד ראשי; 6 פרקים2024–הווהתסביך אבאל'ה (אנ')ג'מהתפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים2025העיר המורעלת (אנ')טרייסי טיילורמיני-סדרההלוטוס הלבןצ'לסיתפקיד מרכזי בעונה השלישיתחיים בסרטאוויתפקיד ראשי, גם יוצרת
+שנהמחזהתפקידהערות2016–2017מרי סטיוארטשפחהתיאטרון אלמיידה (אנ'), לונדון2017אנשים, מקומות ודברים (אנ')לורהסיבוב הופעות2018–2019Downstateאלפיתיאטרון סטפנוולף (אנ'), שיקגו
התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון2020הדוד וניהסוניהתיאטרון הרולד פינטר (אנ'), לונדון2023קברטסאלי באוולסתיאטרון פלייהאוס (אנ'), לונדון
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2020The Stage Awardsהשחקנית הטובה ביותר במחזההדוד וניהIan Charleson Awards מקום שני2021פרס באפט"א לטלוויזיההופעת הקומדיה הנשית הטובה ביותרחינוך מיני2022 פרסי הקומדיה הלאומייםתפקיד משנה יוצא דופןפרסי הסרט העצמאי הבריטיהביצועים הטובים ביותר לשחקנית משנהLiving2023פרסי האקדמיה הבריטית לקולנועפרס באפט"א לכוכב העולה2024פרסי WhatsOnStageBest Takeover Performanceקברט2025פרס אמי לבידור בפריים טייםשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמההלוטוס הלבן
איימוס קנדל היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא עלה לגדולה כעורך הראשי של Argus of Western America, עיתון רב השפעה בפרנקפורט, בירת מדינת קנטקי.
קנדל עשה שימוש בעיתון, במיומנויות הכתיבה שלו ובקשריו הפוליטיים הנרחבים שלו, כדי להפוך את המפלגה הדמוקרטית למוקד של עוצמה פוליטית לאומי.
כתומך אדוק של אנדרו ג'קסון, כיהן קנדל בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט שלו ובזה של יורשו, מרטין ואן ביורן.
הוא היה אחד מהחברים המשפיעים ביותר של "קבינט המטבחון" של ג'קסון, קבוצה בלתי רשמית של חברי הקבינט והיועצים שהתוו את מדיניות הממשל.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, כתב קנדל את אחת הביוגרפיות הראשונות של ג'קסון, שיצאה לאור ב-1843. הוא השקיע כספים רבים בהמצאתו החדשה של סמואל מורס, הטלגרף.
הוא היה אחת הדמויות החשובות במעבר של אמריקה למערכת התקשורת החדשה במאה ה-19.
איימוס קנדל נולד בעיירה דנסטבל שבמסצ'וסטס כילדם השישי של זבדי ומולי (לבית דאקין) קנדל.
משפחת קנדל הייתה משפחה שהיגרה למסצ'וסטס מאנגליה ב-1640. הם היו בעלי קרקעות בולטים בדנסטבל.
בני המשפחה החזיקו בבעלותם את המסבאה שבה נערכו פגישות ואסיפות בחירות בעיירה.
מולי קנדל ילדה שישה ילדים נוספים לאחר לידתו של איימוס, אך רק שניים מתוכם הגיעו לגיל שש.
שנתיים לאחר לידתו של איימוס, התמנה אביו כדיאקון של הכנסייה המקומית.
המשפחה הייתה משפחה דתית מאוד, וחייה היו קפדניים מאוד.
שנותיו הראשונות של איימוס קנדל עברו עליו בעבודה בחווה המשפחתית, שטח אדמה בגודל של 22 אקרים (89 דונם) של קרקע חקלאית.
בחווה גודלו בעיקר כבשים ובקר לחלב ומספוא לתזונת הסוסים והשוורים של המשפחה ששימשו לחריש השדות.
המשפחה עסקה בגידול תירס, פשתן, חציר, תפוחי אדמה ושיפון.
חלק קטן משטח החווה שימש לגידול טבק.
איימוס סייע בסיקול סלעים משטחי החווה ובעבודות גידור.
הוא היה ילד חולני ורזה, שנטה לסבול מהצטננויות ומכאבי ראש קשים.
קנדל למד בתי הספר הציבוריים במסצ'וסטס ובניו המפשייר בשני חודשי הקיץ מדי שנה והיה קורא נלהב של ספרים ששאל בספריית ההשאלה של דנסטבל, שם לאביו הייתה הזכות לשאול שני ספרים בחודש.
קנדל למד באקדמיית ניו איפסוויץ' שבניו המפשייר במשך כמה שבועות בסתיו 1805 ובבית הספר התיכון שבניו איפסוויץ' במשך חודש אחד בחורף 1806. באפריל 1806 הוא שב ללמוד באקדמיית ניו איפסוויץ', ואת שכר הלימוד שם הוא מימן באמצעות עבודה פיזית.
הוא נשאר שם עד הסתיו הבאר ולאחר מכן למד מספר שבועות בדצמבר 1806 בבית הספר הציבורי של דנסטבל.
אף על פי שהוא היה רק בן 16, חינוכו של קנדל היה מתקדם מספיק כך שעלה בידו של אביו להשיג עבורו בקיץ 1806 משרת הוראה בבית ספר ברדינג, מסצ'וסטס, ומשרת הוראה נוספת בבית הספר הציבורי של דנסטבל (כיום בתחומי נשואה שבניו המפשייר).
באפריל 1807 החל קנדל ללמוד באקדמיית לורנס שבגורטון, מסצ'וסטס.
על אף בריאותו הרופפת הוא הרגיש את עצמו מוכן מספיק כדי להתקבל ללימודים בדארטמות' קולג'.
הוא התקבל והחל ללמוד שם בספטמבר אותה שנה.
בשל העובדה שלא היה יכול להרשות לעצמו סכום של 80 עד 90 דולר לתשלום עבור שכר הלימוד של סמסטר הסתיו וחורף, השיג זבדי קנדל לבנו איימוס משרת הוראה נוספת בבית הספר של דנסטבל.
כשהיה הרחק מפיקוחו של אביו, החל קנדל לעסוק במשחקי קלפים, בריקודים ומדי פעם שתה משקאות אלכוהוליים.
כשהיה הכסף בידו הוא נכנס ללימודים בדארטמות' במרץ 1808. קנדל התחבר לחיים החברתיים בקולג' והצטרף לאחווה המקומית וכן לחבורה סודית למחצה ללימוד ודיונים שנקראה גימנסיון אדלפון.
עם גישה חופשית לספריות של הקולג' ושל החבורה הוא הצליח לשים את ידו על יותר מ-4,000 ספרים (כמות עצומה במונחי התקופה), שרבים מהם נכתבו על ידי סופרים עדכניים ועסקו בנושאים שהוא לא היה יכול ללמוד תחת ההשגחה הקפדנית של אביו.
בהמשך אמר קנדל שהחינוך הבלתי פורמלי שהוא רכש באמצעות קריאה ודיונים מחוץ לכיתה הועיל לו יותר מאשר השיעורים הפורמליים בהם השתתף.
את הסמסטר של סתיו וחורף 1808 העביר קנדל בהוראה בניו איפסוויץ' ובמרץ 1809 הוא שב ללימודיו.
כאשר אסרה הנהלת הקולג' על שתייה בתחומיו, האשימו בכך הסטודנטים את קנדל, שהפיץ עצומה להפסקת השתייה.
הוא הותקף פיזית במספר פעמים וכמה סטודנטים ניסו לפצוע אותו באמצעות השלכת קורות כבדות עליו כאשר הוא יצא מאחד הבניינים.
ללא תמיכתם של חברי גימנסיון אדלפון, היה קנדל עוזב את הקולג'.
בהמשך הוא הודה שהוא למד שיעור רב ערך מניסיונו זה: לא לנסות לעולם לכפות את ערכיו המוסריים על אחרים.
ביולי 1809 הוא הצטרף לחבורה שביצעה את יצירותיו של גאורג פרידריך הנדל והשתתף בקביעות בפעילויותיה.
בנובמבר אותה שנה ועד פברואר 1810 הוא שב ללמד באיפסוויץ'.
כששב קנדל לדארטמות' באביב 1810 השתפר מעמדו החברתי שם.
הוא לקח חלק במעשה קונדס בו הודהר הבקר של אנשי העיר אל חדר מרתף בקולג'.
כאשר הובאו כמה מהסודנטים לבירור משמעתי על המקרה, הגן עליהם קנדל באופן כה יעיל עד שהוסרו מעליהם ההאשמות.
כמו רוב תושבי דנסטבל היה קנדל מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
לעומת זאת, רוב הסטודנטים בדארטמות' היו מזוהים עם המפלגה הפדרליסטית.
כאשר התבקש לשאת נאום בחגיגות יום העצמאות של 1810, הוא סירב בטענה שהפדרליסטים השתלטו על האירוע.
כאשר הוא הובך על ידי הרדיקלים מבין הדמוקרטים-רפובליקנים, הוא סירב לקבל את תמיכתם כשהוא הודיע שהוא סבור שהם "צרפתים" מדי, כלומר תומכים בצרפת הקיסרית ולא פטריוטים מספיק.
נחישותו לעמוד על דעותיו אך לא להביך את חבריו הרדיקאליים הקנו לו מידה רבה של הערצה מצידם.
בשנתו האחרונה בדארטמות' שהחלה במרץ 1811 הצטרף קנדל לאגודה הספרותית Philoi Euphradias.
הוא הצטרף לאחוות פי בטא קפא ונבחר על ידי חברי כתתו כמצטיין מביניהם.
ב-27 באוגוסט 1811 סיים קנדל את לימודיו בדארטמות' כמצטיין בכיתתו.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו בדארטמות', נסע קנדל לגורטון, מסצ'וסטס כדי לחפש משרת הוראה.
הוא נפגש עם ויליאם ריצ'רדסון, עורך דין מקומי מכובד, וידיד של אביו.
ריצ'רדסון יעץ לקנדל לנטוש את עבודת ההוראה וללמוד משפטים.
בספטמבר 1811 הוא היה לעוזר משפטי במשרדו של ריצ'רדסון.
בשל העובדה שעוזרו הקודם של ריצ'רדסון לא היה אמור לעזוב עד מרץ 1812, החליט קנדל להתגורר בינתיים בגורטון.
כל הגברים הכשירים גופנית בעיר נדרשו להצטרף למיליציה המקומית, וקנדל לא היה להוט לעשות כן מאחר שאביו היה כבר במיליציה.
האימונים הצבאיים התישו אותו, הוא התעלף למראה דם, והוא לא היה מסוגל לעמוד בפני כאב פיזי.
בסופו של דבר אישר רופא שהוא לא כשיר לבצע את תפקידיו.
אך כאשר אזל כספו, הוא בילה את חורף 1811–1812 בבית הוריו בקריאת ספרי חוק ובביצוע מטלות שגרתיות עבור אביו.
בסתיו 1813 הודיע ריצ'רדסון על עזיבתו את גורטון.
אף על פי שהוא הציע להבטיח לקנדל את משרת העוזר המשפטי אצל עורך הדין שאליו הוא העביר את משרדו, קנדל דחה את ההצעה.
הוא החליט שלאור השפל הכלכלי שהשפיע על ניו אינגלנד ולאור עזיבת פטרונו, יהיה זה הזמן המתאים לעזוב את מסצ'וסטס.
הוא החליט לעבר לוושינגטון די.
ריצ'רדסון, שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, הפגיש אותו עם פוליטיקאים רבים, והוא נשכר על ידי הסנאטור ג'סי בלדסו מקנטקי, כדי לשמש כמורה לילדיו בלקסינגטון.
ב-9 במרץ הוא יצא מוושינגטון, נסע בכרכרה לפיטסבורג, ומשם הפליג בספינת נהר במורד נהר אוהיו לסינסינטי.
משם הוא הלך ברגל מרחק של 137 קילומטרים ללקסינגטון והגיע לעיר ב-12 באפריל.
קנדל טען שבהגיעו ללקסינגטון, רמז לו הסנאטור בלדסו שהוא לא זקוק יותר לשירותיו.
על פי מקורות אחרים, משפחת בלדסו לא ידעה על החלטתו של הסנאטור לשכור את קנדל כמורה לילדים וסירבה להכניסו לביתם.
קנדל הזועם החליט שאינו רוצה יותר קשר עם בלדסו.
ב-27 באפריל הוא פגש את ג'ון ווטקינס, אחיו-למחצה הצעיר של הנרי קליי, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית רב ההשפעה.
ווטקינס, סטודנט למשפטים, נהג לפקוד את אותה מסבאה שקנדל פקד אותה, ועד מהרה הוא הציג אותו בפני רעייתו של קליי, לוקרישיה.
כמשפחה של שבעה ילדים שהוריהם נעדרו לעיתים תכופות מאחוזת קליי, אשלנד, נזקקו בני הזוג קליי נואשות לאדם שיוכל לעזור לשמור על הסדר ולשמש כמורה לילדיהם.
לוקרישיה קליי הציעה לקנדל חדר, ארוחות, גישה לספרייתו הגדולה של בעלה, ומשכורת של 300 דולר לשנה (כמעט פי שלושה מהשכר שהובטח לו על ידי בלדסו).
קנדל הסכים להצעה בהתלהבות וב-5 במאי החל בעבודתו אצל משפחת קליי.
קנדל בילה שנה אחת בלבד בלימוד ילדי משפחת קנדל.
תאודור בן ה-12 הפגין התקפי זעם אלימים ואיים על חייו של אחד העבדים בסכין, מקרה שבישר את הכרזת אי-השפיות שלו ב-1833. תומאס בן ה-11 סבל גם הוא מהתקפי זעם קיצוניים ולעיתים קרובות הטיח עלבונות בקנדל (גם הוא סבל מדיכאון בבגרותו).
שני הנערים לא הפגינו שום עניין בלימודים ולוקרישיה קליי גמרה אומר לפעול למען ריסונם.
אט אט החל קנדל להשפיע לטובה על ילדי משפחת קליי והם החלו להשתפר בלימודיהם ובהתנהגותם.
בנוסף, לקרישיה קליי הקנתה לקנדל מיומנויות חברתיות רבות שעליהן הוא לא גדל: כיצד להתהלך בביטחון, כיצד להיכנס לחדר באופן מרשים, כיצד לנהל שיחת חולין, וכיצד לרקוד בצורה טובה יותר.
אף על פי שהוא נותר מסורבל מבחינה חברתית בשל ביישנותו, הצליח קנדל להרשים רבים בזכות חינוכו, בינתו, ונטייתו לקריאה ולכתיבת שירה.
בהיותו נחוש בדעתו לא לפתח קריירת הוראה ארוכת טווח, הגיש קנדל בקשה לקבלת רישיון לעסוק בעריכת דין בקנטקי.
ב-12 באוקטובר 1814 הוא נסע לבירת המדינה פרנקפורט כדי להיבחן בפני בית המשפט לערעורים של קנטקי.
הוא ביקש ממייג'ור ויליאם ברי, שעמו הוא עשה חלק מהדרך מפנסילבניה לקנטקי, להציגו בפני השופטים, אך ברי לא הופיע בסופו של דבר.
לאחר מכן הוא ביקש מהעורך דין המקומי, רוברט ויקליף, להציג אותו, אך גם אותו לא עלה בידו לאתר.
לפיכך הציג קנדל את עצמו בפני השופטים ובילה כשעה באותו לילה בבחינה.
הוא המשיך להיבחן למחרת בבוקר.
קנדל ביצע שגיאות כה רבות במבחן, שרבות מהן היו בתשובות לשאלות פשוטות, עד שהוא חשש שלא יעלה בידו להשיג את רישיון עריכת הדין.
בצהרי היום הגיעו ברי וויקליף ושוחחו בפרטיות עם השופטים הבוחנים, ובאחר הצהריים של אותו יום הוענק לקנדל רישיון עריכת הדין.
ב-29 באפריל הוא התפטר ממשרתו אצל משפחת קליי.
בהאמינו שלא יעלה בידו לפתוח משרד לעריכת דין בלקסינגטון, החליט קנדל לעבור לעיר סמוכה.
הוא בדק אפשרויות לעבור לריצ'מונד, ניקולאסוויל, ג'ורג'טאון וורסייז, ובסופו של דבר, ב-10 במאי 1815 הוא השתקע בג'ורג'טאון.
ב-3 ביוני נכח קנדל בפגישה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בביתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ריצ'רד ג'ונסון.
ג'ונסון התרשם עמוקות מאיכות כתיבתו של קנדל והציע לו לרכוש ממנו את העיתון הרפובליקני-דמוקרטי המקומי "ג'ורג'טאון מינרווה" (Georgetown Minerva).
קנדל דחה את ההצעה, אך הסכים לשמש כעורך הראשי של העיתון.
ביישנותו של קנדל הייתה בולטת, בין השאר בשל העובדה שהוא לא קיבל חינוך לגינונים חברתיים בילדותו ובנעוריו.
הוא לא השתתף באופן פעיל באירועים חברתיים עד שעבר לגרוטון ב-1811. בגרוטון הוא התאהב בנערה בת 16 בשם אלייזה, בת למשפחת סוחרים מכובדת מבוסטון.
אלייזה לא נעתרה לחיזוריו, שכן היא הייתה צעירה מדי כדי להינשא, וקנדל עבר לחזר אחרי אחותה מרי.
כתוצאה מאובדן האפשרות שלו לקבל בגורטון חניכה במשפטים, וכתוצאה מכך המעבר שלו לקנטקי ב-1813, הגיע הקץ ליחסיהם.
ב-1 באוקטובר 1818 נשא קנדל לאישה את מרי בולארד וולפוק מלואיוויל.
רעייתו מרי נפטרה ב-13 באוקטובר 1823.
ב-5 בינואר 1826 נשא קנדל לאישה את ג'יין קייל בת ה-17 מג'ורג'טאון.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושבע בנות.
בספטמבר 1815 הסכים קנדל לרכוש את מחצית הבעלות על "ג'ורג'טאון מינרווה".
ג'ונסון אפשר לו לשם על עלות הרכישה, סכום של 1,000 דולר, בתשלומים שווים במשך חמש שנים, ללא ריבית.
קנדל גם הסכים לרכוש את תפקיד מנהל הדואר של העיר ממי שהחזיק את התפקיד עבור 720 דולר במשך ארבע שנים, זאת מתוך תקווה שתפקיד זה ייתן לו גישה מועדפת לחדשות.
לזמן קצר הוא גם התחייב למשרת ניהול ושקל השקעה בעסקת קרקעות, אך נסוג משתי ההצעות.
עד מהרה הוא למד לדעת שג'ונסון משכן את החצי שלו בעסק לגיסו, רוברט וורד, ומכר 800 דולר מתוך שטר החוב של קנדל לאחיו, ג'יימס ג'ונסון.
לאחר שהוחלפו ביניהם מכתבים זועמים, ביטל ג'יימס ג'ונסון את החוב של קנדל, לקח את הבעלות על המינרווה והסכים לתת לקנדל לערוך עיתון חדש שהוא ייסד, "ג'ורג'טאון פטריוט" (Georgetown Patriot).
את העיתון הזה הוא החל לערוך ב-1816, ובאוקטובר אותה שנה הוא עבר לפרנקפורט והיה לבעלים והעורך הראשי של העיתון "ארגוס של מערב אמריקה" (Argus of Western America).
ב-1829 מונה קנדל לתפקיד המבקר של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן הצליחו תומכיו של אנדרו ג'קסון להשיג את התמיכה בעיתון "וושינגטון גלוב" (Washington Globe).
העיתון היה לעיתון הבית של ממשל ג'קסון וקנדל הביא לוושינגטון די.
את אחיינו של ג'קסון, פרנסיס פרסטון בלייר כדי שישמש כעורכו הראשי של העיתון.
יחד עם אנשים כמו בלייר, דאף גרין , אייזק היל, וויליאם ברקלי לואיס , היה קנדל לחבר במטבחון הקבינט של ג'קסון.
במשך הזמן הוא היה לבולט ביותר מבין חברי המטבחון.
אפשר לומר שהייתה לו יותר השפעה על ג'קסון בהשוואה לכל חבר קבינט אחר או חבר מטבחון אחר.
קנדל לקח רבים מרעיונותיו של ג'קסון בנוגע לממשל ולמדיניות לאומית והפך אותם להצהרות ממשלתיות רשמיות מלומדות ומבריקות ולמאמרים בעיתונות.
אלו פורסמו בגלוב ובעיתונים אחרים, והעלו את קרנו של ג'קסון כאינטלקטואל.
קנדל גם ניסח את רוב תוכנן של חמש ההצהרות השנתיות של ג'קסון לקונגרס ואת הצהרתו בה הוא הטיל וטו על חידוש הזיכיון של ב-1832.
ב-1 במאי 1835 מונה קנדל על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא פעל לחיסול השחיתות במחלקת הדואר.
הוא גם תמרן את פעולות מחלקת הדואר כך שעיתוני המערב, שנטו לתמוך בג'קסון, יישלחו מהר יותר ויקבלו שירות טוב יותר בהשוואה לעיתוני המזרח.
על אף שלא היה לו כל בסיס חוקי לפעולה זו, הוא גם איפשר לפקידי הדואר בדרום העמוק לסרב לשלוח ספרות הנוגעת לביטול העבדות.
הוא המשיך לכהן בתפקיד המנהל הכללי של הדואר גם תחת הנשיא הבא, מרטין ואן ביורן.
לפיכך הוא הגיש את התפטרותו החל מה-18 במאי 1840. הנשיא לשעבר,ג'ון קווינסי אדמס, שהיה יריב פוליטי מושבע הן של ג'קסון והן של ואן ביורן, התוודה ביומנו בדצמבר 1840 שהוא האמין ששני הנשיאים היו "במשך 12 שנים כלים בידיו של איימוס קנדל, המוח השולט בממשלותיהם".
בקיץ ובסתיו 1840 כתב קנדל בהרחבה בעיתון "וושינגטון אקסטרה גלוב" (Washington Extra Globe) כדי להגביר את סיכוייו לבחירתו מחדש של ואן ביורן לנשיאות.
ג'קסון היה מעוניין בינתיים למצוא מישהו שיכתוב את הביוגרפיה שלו.
בסופו של דבר נפלה החלטתו על קנדל, שלקח על עצמו את המשימה.
מתוך 15 הכרכים של הביוגרפיה שתוכננו, כתב קנדל שבעה כרכים שכל אחד מהם הכיל כ-30 עמודים ולאחר מכן נטש את המיזם.
החלק שפורסם מכיל את חייו של ג'קסון עד לתום מלחמות האינדיאנים ב-1814.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים החל קנדל להוציא לאור שני עיתונים בוושינגטון, אך הם נסגרו זמן קצר לאחר מכן.
במהלך שנות ה-40 היה קנדל נתון למספר לא מועט של תביעות משפטיות מצדם של זכייני דואר שתבעו אותו על נזקים שנגרמו להם על מעשי התמרון שלו כאשר כיהן כמנהל הדואר.
כאשר כיהן קנדל בתפקיד, הוא נחל הפסד במסגרת החלטה של בית המשפט העליון.
הוא סירב לכבד הסכם למשלוח דואר שנחתם על ידי קודמו בתפקיד, אף על פי שהקונגרס העביר חקיקה שחייבה אותו לעשות כן.
קנדל טען שהחקיקה הייתה מנוגדת לחוקה.
בפסק דין משנת 1838 בית המשפט העליון פסק בניגוד לדעתו.
אך בתביעה שהוגשה ב-1845, קבע בית המשפט שקנדל לא היה אחראי לכך באופן אישי וחסך ממנו את האפשרות של מאסר עקב אי תשלום חוב.
במקביל להתנהלות התיקים המשפטיים, מצבו הפיננסי של קנדל התערער.
שני העיתונים שבבעלותו רשמו הפסדים גבוהים וערך הקרקעות בקנטקי שהיו בבעלותו ירד באופן משמעותי.
ב-1841 הוא רכש חווה בשטח של 102 אקרים (410 דונם) בצפון-מזרח וושינגטון בסכום של 9,000 דולר כדי שתשמש לו כמקור להכנסה, וקרא לה קנדל גרין.
ב-1838 הוא שכר מעון של עשרה חדרים בשם ג'קסון היל ששכן במקום בו שוכן כיום הגן הזואולוגי הלאומי.
באוקטובר 1841 הוא נאלץ לוותר על מעון זה ולעבור עם משפחתו לבית הבלתי גמור בקנדל גרין.
ב-1843 שב קנדל באי רצון לעסוק בעריכת דין, וייצג יחידים וגופים שהגישו תביעות נגד ממשלת ארצות הברית.
בין אלו נמנו אנשי הצ'רוקי המערביים.
במרץ 1845 שכרו סמואל מורס ואלפרד וייל את קנדל כדי שישמש כמנהל העסקי שלהם.
קנדל קיבל עמלה בשיעור של 10% על כל אישור פטנט שעלה בידו להשיג עבורם.
חודשיים לאחר מכן ייסד קנדל את "חברת הטלגרף המגנטי" (Magnetic Telegraph Company) שהייתה הבעלים והמפעילה של קו הטלגרף בין וושינגטון לניו יורק, קו הטלגרף הראשון בארצות הברית בבעלות פרטית.
תוך שבע שנים קושרה גם בוסטון לניו יורק והוקמה רשת קווי טלגרף נרחבת בין ניו יורק לאולבני ודרכה לערים בכל רחבי אוהיו ולאורך נהר המיסיסיפי.
ניו אורלינס קושרה גם היא לוושינגטון.
העמלות שקיבל על רישום הפטנטים, מכירת חברת הטלגרף המגנטי ל"חברת הטלגרף האמריקאית" (כיום וסטרן יוניון) ב-1859, והשקעות נוספות בתחום, החזירו לקנדל את עושרו.
ב-1857 היה קנדל שותף לייסוד המוסד החינוכי שלימים הפך לאוניברסיטת גאלדט ללקויי שמיעה.
סקינר הביא לוושינגטון 20 ילדים לקויי שמיעה כדי לסייע לגיוס כספים עבור פתיחת המוסד החינוכי.
קנדל שימש כחבר ועד בית הספר, וכאשר בית משפט הוציא 15 ילדים מחסותו של סקינר בשל התעללות, הועברו חמשת הילדים הנותרים, כולם יתומים מניו יורק, לחסותו של קנדל.
קנדל הקים את בית הספר שנקרא על שמו ותרם את ביתו ושטח של שני אקרים (8 דונם) מתוך הקרקע של קנדל גרין לשימוש בית הספר.
בפברואר 1857, בדירבונו של קנדל, העביר הקונגרס חקיקה שהעניקה לבית הספר זיכיון כ"מוסד קולומביה לחינוך חרשים, אילמים ועיוורים".
שלושה חודשים לאחר מכן שכר קנדל את אדוארד מיינר גאלדט כמנהל הראשון של המוסד, בעוד שקנדל עצמו שימש כנשיא מועצת המנהלים שלו.
משיקולים שונים השתכנע קנדל שבית הספר לילדים הוא רק שלב ראשון למען אוכלוסיית המוגבלים, ושיש צורך להקים קולג' שיעניק תארים אקדמאים עבורם.
הרעיון הבשיל במשך כשנה, ובתחילה התנגד לו קנדל, אך גאלדט עמד על כך ובאפריל 1864 העביר הקונגרס חקיקה להפיכתו של מוסד קולומביה ל"קולג' הלאומי לחרשים-אילמים".
בית הספר קנדל המשיך להיות יחידה בתוך הקולג' וב-1865 הקצה הקונגרס תקציב לרכישת 14 אקרים (57 דונם) משטחי קנדל גרין כדי להקים את הקמפוס של הקולג' החדש ולבניית בנייניו.
בשנת לימודיו השנייה בדארטמות' החל קנדל לפקפק באמונתו הדתית.
במהלך נסיעה לוורמונט בספטמבר 1809 למפגש עם קרובי משפחה, הוא השתתף בפעילות של כנסיית "חניכי הנוצרי" ונדהם לראות שבטקסיהם הדתיים לא רק שהשתתפו נשים, אלא שהטקסים גם היו טעונים מאוד מבחינה רגשית.
בתקופת מגוריו בגורטון בסתיו 1811 הוא דחה את האמונות הקתולית והאוניטריאניסטית, אך הוא נמשך מאוד לדרשות מלאות החיות של כומר הקהילה אדוארד ג'ורג' גריפין.
בתקופת מגוריו בלקסינגטון הוא נכח בתפילות בכנסיות המתודיסטיות, אך מצא שהן רעשניות ומליציות מדי.
בהמשך אמר קנדל שהוא המיר את דתו לבפטיזם זמן קצר לאחר שהשתקע בקנטקי, אף על פי שהוא לא השתייך באופן רשמי לשום קהילה בפטיסטית עד 1865.
בשנותיו האחרונות נעשה קנדל אדוק יותר באמונתו והקדיש את זמנו ללימודים דתיים.
במאי 1862, לאחר שמספר חברים בכנסייה הבפטיסטית השלישית של וושינגטון סולקו מקהילתם בשל נטייה פרוגרסיבית מדי, הם ייסדו חודש לאחר מכן את הכנסייה הבפטיסטית של הפרשים .
אף על פי שקנדל לא היה חבר בקהילה, הוא רחש הערכה רבה לכומר שלהם והציע תרומה של 90,000 דולר לבניית משכן לקהילה.
הקהילה בנתה מבנה מפואר שעלות בנייתו הייתה 115,000 דולר ובמאי 1865 התקבל קנדל כחבר בה.
ביוני 1866 פתחה הכנסייה את שעריה ובאותה עת מונה קנדל כדיאקון הראשי שלה.
אך לאחר שנה וחצי עלה הבניין באש.
כדי להשלים את הסכום של 50,000 הדולרים שהתקבלו מחברת הביטוח, תרם קנדל 15,000 דולר לשיקום הבניין.
קנדל גם תרם לרכישת קרקע לבניית קפלה נוספת בוושינגטון.
הקפלה הוקדשה ב-21 בנובמבר 1869, תשעה ימים לאחר פטירתו והיא נקראה קפלת קנדל.
במהלך השנים גדל באופן משמעותי מספר החברים בכנסיית הפרשים, והוקמה כנסייה נוספת.
הקהילה הנפרדת הוקמה ב-1891 ונקראה הכנסייה הבפטיסטית על שם קנדל.
בקיץ 1869 חלה קנדל במחלה במערכת העיכול וסבל מנדודי שינה.
ב-2 באוגוסט הוא נסע לניו יורק לביקור אצל אחיינו, שם הוא נפל למשכב, ככל הנראה כתוצאה מהצטננות, אך ב-14 באוגוסט, כאשר הוא שב לוושינגטון, הוא היה כבר היה מרותק למיטתו.
בעוד שרעייתו התכוננה למעבר לביתם החדש, התגורר קנדל בביתו של חתנו רוברט פוקס.
שלושה שבועות לאחר מכן, כשהוא עדיין היה מרותק למיטתו, עבר קנדל לבית החדש.
קנדל לא היה מסוגל לאכול וסבל מכאבים עזים.
הוא טען שהוא סבל מ"קדחת רגזנית" , אך ככל הנראה הוא לקה בסרטן הכבד ובסרטן הקיבה.
הכאבים היו כה עזים, עד שקנדל שקל להתאבד ונשאר מרותק למיטתו עד ליומו האחרון.
איימוס קנדל פנטר בשחר ה-12 בנובמבר 1869 בביתו החדש, מעון סטיקני, שבוושינגטון.
הוא נטמן בבית הקברות גלנווד שבעיר.
בצוואתו הורה קנדל לרכוש בכספי עזבונו קרקע לבניית קפלה נוספת לכנסיית הפרשים הבפטיסטית.
הוא גם ציווה להקים קרן מלגות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
המלגות הוענקו לסטודנט תושב וושינגטון שהגיע לציונים הגבוהים ביותר בבחינות הכניסה לאוניברסיטה.
על שמו של קנדל נקראו מחוז באילינוי והעיירה קנדל שבמדינת ניו יורק.
על שמו קרויה גם העיר קנדלוויל שבאינדיאנה.
הרַבָּה איימי איילברג היא האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות ביהדות הקונסרבטיבית.
איימי גדלה במשפחה יהודית שורשית חילונית.
אימה גלדיס הייתה עובדת סוציאלית ואביה יהושע איילברג היה ציר דמוקרטי בבית הנבחרים מטעם מדינת פנסילבניה.
בעלה הראשון היה הרב הוורד שוורץ (Howard Schwartz) לזוג בת אחת אחת, פנינה.
בעלה השני, לו נישאה ב-1996, הוא לואיס ניומן (Louis Newman), פרופסור למדעי היהדות.
תואר ראשון בלימודי יהדות והמזרח התיכון מאוניברסיטת ברנדייס - 1976.
תואר שני בתלמוד מבית המדרש לרבנים באמריקה -
תואר שני בעבודה סוציאלית מסמית' קולג - 1984.
הוראה במדרשת ירושלים של התנועה הקונסרבטיבית בירושלים.
עניינה של איימי בדת התעורר בגיל 14, היא הצטרפה לתנועת הנוער של התנועה הקונסרבטיבית .
בהמשך הייתה מדריכה במחנות הקיץ של התנועה .
בשנות לימודיה באוניברסיטת ברנדייס הייתה פעילה בארגון הסטודנטים היהודיים הלל.
באותה תקופה החלה להניח טלית ותפילין ולמדה לקרוא בתורה .
איילברג הוסמכה לרבנות ב-12 במאי 1985, והייתה האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות ביהדות הקונסרבטיבית.
ב-1986 הייתה האישה הראשונה שמונתה למועצת ההלכה של כנסת הרבנים הקונסרבטיביים.
בשלב מסוים איילברג הבינה שהיעוד האמיתי שלה הוא בדאגה לחולים.
היא התחילה את הקריירה המקצועית שלה כרבת בית חולים.
לאחר תקופה קצרה של עבודה כרבת בית הכנסת "הר ציון" באזור פילדלפיה, החלה לשרת כרבת תוכנית ההוספיס של הקהילה היהודית בפילדלפיה.
איילברג הייתה שותפה בהקמת המרכז הרפואי היהודי בסן פרנסיסקו (Bay Area Jewish Healing Center in San Francisco) ושימשה כרבנית שלו.
באוקטובר 2024, פרסמה מאמר המבקר את ההרג של אלפי פלסטינים לא מעורבים שביצע ישראל, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
איימי טיפטון היא שחקנית, מדבבת אנימות וארט דיירקטורית אמריקאית, שידועה בזכות השתתפותה בשלל סרטים ותוכניות טלוויזיה כמו "לזמן את הרוע", "NCIS" ו-"מגרש ביתי".
בין היתר, השתתפה גם בתוכנית הטלוויזיה "מהפכה".
איימי טיפטון נולדה ב-8 באוקטובר 1980, בפייטוויל, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
טיפטון החלה את קריירת הדיבוב שלה כבר בגיל 11.
מאז 1992 טיפטון הייתה שחקנית בלפחות שישה סרטים ושמונה תוכניות טלוויזיה, כולל הופעות אורח בתוכניות הטלוויזיה "מגרש ביתי", "Little Britain USA" ו-"Unscripted".
היא דיבבה מספר דמויות אנימציה והיא הקול באנגלית של פאי צ'אן בתוכנית האנימה "Virtua Fighter".
+שנהסרטתפקידהערות1999!Taiho Shichauzoאוי פוטאבהדיבוב2006Four The Roses2010הקנוניהאורחת 2#2013לזמן את הרועקמילה2014אנאבלללא קרדיט2016מאחורי המספריםאישה בוכה
+שנהסדרהתפקידהערות1996-1995Virtua Fighterפאי צ'אןדיבוב; 7 פרקים1996Voogie's Angelווגידיבוב; תפקיד ראשי1996!Taiho Shichauzoאוי פוטאבהדיבוב; פרק: "File 1: Soshitefutariha deatta"1997Taiho Shichauzo Specialדיבוב2001Beyond Infinityאיירהדיבוב2001Vandreadקולות שוניםדיבוב; עונה שנייה2005Unscriptedסטודנטית למשחקפרק: "#1.6"NCISליזה טיילורפרק: "Red Call"2010-2007מגרש ביתידיילת / זמרת / מלצרית4 פרקים2008Little Britain USAאמא מס' 1פרק: "#1.2"2013הומלנדליסהפרק: "The Yoga Play"
אורגיה טובה בסגנון הישן (2011) - סרט קולנוע
חג המולד שלי בקונוויי (2013) - סרט טלוויזיה
איימי אלן (נולדה ב-1992) היא פזמונאית, מפיקה וזמרת אמריקאית.
ידועה בשל שיתופי הפעולה שלה עם אמנים כגון סברינה קרפנטר, הארי סטיילס, הלסי, טייט מקריי, שון מנדס וקמילה קביו.
היא הייתה ספורטאית בנעוריה ומשתתפת במרתונים, דבר המסייע לה בסיבולת הנדרשת בקריירת הכתיבה שלה.
אלן למדה בבוסטון קולג' ומאוחר יותר סיימה את לימודי המוזיקה שלה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
אלן למדה בברקלי למרות שלא ידעה תווים, והתחילה לכתוב שירים בהשפעת משוררים ופזמונאים.
בשנת 2012 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות האמריקאית, The Voice.
היא הקימה את להקת הפופ רוק "Amy & The Engine" אשר הוציאה שלושה אלבומי ולפן בין השנים 2015 ו-2017.
בשנת 2018 הפיקה את השירים "Back to You" של סלינה גומז ו-"Without Me" של הלסי, כשהאחרון הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. בשנת 2019 אלן שיתפה פעולה עם הארי סטיילס בסינגל "Adore You" ועם הלסי פעם נוספת בסינגל "Graveyard".
בינואר 2020 היא הופיעה ברשימת פורבס 30Under30 בקטגוריית ה"מוזיקה".
בין השנים 2022–2024, אלן עבדה גם עם אמנים ידועים כולל אוליביה רודריגו, ג'סטין טימברלייק, האחים ג'ונאס, מארן מוריס ונייל הורן.
טייט מקריי ציינה את היכולת של אלן לבטא רגשות בצורה מיוחדת.
היא עבדה עם אלן על אלבומה Think Later שיצא בדצמבר 2023 וכלל את הלהיט "Greedy".
אלן הייתה מועמדת לפרס פזמונאי השנה בטקס פרסי הגראמי 2024 וצפויה לקבל מועמדות נוספת לשנת 2025.
אלן הוציאה באוגוסט 2024 אלבום סולו עצמאי, ששיריו נכתבו בין השנים 2018–2024, ששונים בסגנונם מהפופ העכשווי.
אלן חובבת אמנים מגוונים, ביניהם וינס גיל, The Cardigans, דונה סאמר ואדריאן לנקר מלהקת ביג ת'יף.
היא למדה להעריך את המוזיקה של כותבים כמו קרול קינג, ג'ון פריין ודולי פרטון, לצד להיטי הפופ של מקס מרטין.
בתהליך הכתיבה שלה עם אמנים אחרים היא מתחילה עם הפזמון, בניגוד לכתיבה אישית שלה שבה היא מתחילה מהבית הראשון.
אלן מציינת שהיא מנסה לשמור על איזון בין עבודה בקצב מהיר לבין חוויות חיים שמהן אפשר לשאוב השראה לכתיבה.
היא מציינת ששילוב בין קריירת כתיבה לאחרים לקריירת סולו מאפשר לה להמשיך לאהוב את המוזיקה שהיא יוצרת.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום השנהShort n' Sweet (פזמונאית)שיר השנה"Please Please Please" (פזמונאית)פזמונאי השנה, לא קלאסיאיימי אלןהשיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית"Better Place" (פזמונאית)פרס המוזיקה של בילבורד2024פזמונאי הוט 100 המובילאיימי אלן
איימוס טפן אקרמן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
כיליד ניו המפשייר, סיים אקרמן את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1842 ועבר לדרום ארצות הברית, שם התנהלה רוב הקריירה שלו.
בתחילה הוא עבד כמנהל בית ספר בקרוליינה הצפונית וכמורה פרטי בג'ורג'יה.
לאחר שהחל לגלות עניין במקצוע המשפטים, הוא החל את הכשרתו וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה.
בג'ורג'יה הוא פתח בשותפות משרד עורכי דין.
הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861 התגייס אקרמן לצבא הקונפדרציה, שם הוא הגיע לדרגת קולונל.
בתקופת השיקום שלאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית.
הוא היה לעורך דין שהגן בכנות על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים בג'ורג'יה.
ב-1870 מינה אותו הנשיא גרנט כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתמיכתו של גרנט הוא ניהל במרץ את התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן בדרום על פי חוקי האכיפה.
אקרמן קיבל את סיועו של פרקליט המדינה בנג'מין בריסטו במסגרת מחלקת המשפטים שהוקמה אז.
הוא גם ניהל תיקי הענקת קרקעות חשובים שנגעו למסילות הברזל שהיו בתהליך התרחבות מהיר מערבה.
אקרמן נתן ייעוץ בנוגע לחוק הראשון לרפורמה בשירות האזרחי הפדרלי שיושם על ידי הנשיא גרנט והקונגרס.
בשל יושרתו כנגד ראשי ענף הרכבות, ובשל קנאותו לניהול התביעות נגד אנשי הקו קלוקס קלאן, הופעל על גרנט לחץ פוליטי להדיח את אקרמן מהקבינט.
אף על פי שעזיבתו של אקרמן לוותה במחלוקת, הוא המשיך לתמוך בגרנט.
הוא שב לג'ורג'יה, המשיך לעסוק בעריכת דין, ונותר אישיות אהודה במדינתו.
איימוס אקרמן נולד בפורטסמות' שבניו המפשייר, כתשיעי מבין 12 ילדיהם של בנג'מין אקרמן ושל אוליב (לבין מלון) אקרמן.
הוא התחנך בבית הספר התיכון אקדמיית פיליפס אקסטר ולמד בדארטמות' קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1842 והיה חבר בפי בטא קפא.
עם סיום לימודיו עבר אקרמן לדרום ארצות הברית, שם הוא סבר שהאקלים יתאים יותר למצב ריאותיו.
עד מהרה הוא קיבל משרה של מנהל בית ספר לבנים במרפריסבורו שבקרוליינה הצפונית.
ב-1846 שכר את שירותיו בעל אחוזת המטעים ג'ון מקפרסון ברין כמורה פרטי לילדיו בסוואנה שבג'ורג'יה.
ברין היה התובע הכללי בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון וחבר בולט במפלגה הוויגית.
אקרמן ניצל את ההזדמנות לשימוש בספרייה המשפטית העשירה של ברין והחל לגלות עניין רב במקצוע המשפטים.
ב-1850 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה ועבר לפאוריה, אילינוי, שם התגוררה אחותו ולזמן קצר הוא עסק שם בעריכת דין.
לאחר מכן הוא שב לג'ורג'יה ועסק בעריכת דין בעיר קלארקסוויל.
לאחר מכן הוא פתח משרד עורכי דין בעיר אלברטון בשותפות עם רוברט הסטון.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין הוא גם החזיק בבעלותו חווה ו-11 עבדים.
בהשקפתו הפוליטית הוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית.
אף על פי שהוא התנגד לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד כפתרון לעימותים עם הצפון, היה אקרמן נאמן למדינתו המאמצת.
באביב 1864, כשהיה בגיל 43, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה.
בתחילה שירת אקרמן בבריגדה שהייתה בפיקודו של הגנרל רוברט טומבס ומאוחר יותר במחלקת האפסנאות, שם תפקידו היה לרכוש ולחלק מדים, כלי נשק וציוד לחיילים.
הוא היה בשירות פעיל בעת הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן.
לאחר המלחמה הצטרף אקרמן למפלגה הרפובליקנית במערכה שלה למתן זכויות אזרח וזכות בחירה לעבדים המשוחררים.
הוא היה תומך גלוי בתהליך השיקום כחבר בוועידה החוקתית של ג'ורג'יה ב-1868 וכאשר הוא מונה כתובע מחוזי פדרלי ב-1869. מינויו לא אושר לזמן מה על ידי הקונגרס, בשל שירותו בצבא הקונפדרציה.
בתפקיד זה הוא שימש בסופו של דבר במשך חצי שנה.
אקרמן היה גם תומך בקבלתה מחדש של ג'ורג'יה אל האיחוד ונאבק להשגת יציבות ושיתוף פעולה של המדינה עם הממשל הפדרלי.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1868 נפוצו שמועות שאקרמן תמך במועמד הורשיו סימור על פניו של גרנט.
כדי לשים קץ לשמועות, הוא שלח מכתב לעיתון ניו יורק טיימס, בו הוא פרסם את דבר תמיכתו בגרנט.
הוא היה אלקטור מטעם הרפובליקנים בג'ורג'יה.
אקרמן האמין שגרנט יוכל להשיב את הסדר על כנו בדרום שהיה נגוע באלימות.
הוא גם האמין שגרנט יוכל לכבד את "זכויותיהם של העבדים המשוחררים כאזרחים וכמצביעים".
הוא כתב שהאלימות בדרום נגד השחורים נבעה מתוך נקמה לאחר שהלבנים בדרום הובסו על ידי הצפון, איבדו את רכושם במסגרת שחרור העבדים, המרקם החברתי שלהם שובש, וזכות ההצבעה שלהם נשללה באופן זמני.
אקרמן האמין שתהליך השיקום שהוביל הקונגרס היה התוכנית הטובה יותר עבור מדינות הדרום, והוא התנגד לתוכניתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון.