tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין המכובדים ששהו במלון נמנו הלורד אדמונד אלנבי, הלורד אלפרד מונד, נחום סוקולוב, נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק, רעיית קיסר אתיופיה היילה סלאסי, יחיאל ויצמן ועוד.
בעת המרד הערבי הגדול (מאורעות 1936-1939) נפגעו קשות עסקי המלונאות, והמלון נסגר ב-1938 והוסב לבניין משרדים.
מבנה הכניסה המפואר נהרס תוך העתקת הכניסה ימינה, וחלונות קומת המרתף נאטמו.
חזית קומת הקרקע הפונה לרחובות אחד העם ונחלת בנימין הותאמה למסחר.
ב-1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, פעל בבניין בית הארחה לחיילי בעלות הברית.
ב-1943 נפתח במלון מועדון חיילים של הצלב האדום האמריקני, בטקס מרשים בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח וקצינים אמריקאים בכירים.
ב-1944 עברו בית ההארחה והמועדון לניהול כנסיית סקוטלנד, והיו חלק מרשת בתי הארחה ומועדוני פנאי שהפעילה הכנסייה בשם "סנט אנדרוז האוס" (St.
בקומת הכניסה פעלו מועדון הסבה, חדר אוכל וקפלה לתפילה, וחדרי המלון בקומות העליונות שימשו למגורים.
עם הקמת המדינה ועזיבת הבריטים את הארץ, המלון הוסב לבניין משרדים ושקיעתו החלה.
לאורך תקופה זו עבר הבניין מסלול לא נדיר של הזנחה, כיעור והשחתה, עד שבקושי ניתן היה להצביע עליו כנכס חשוב, הראוי לשימור ולאזכור.
הבניין, שהדגיש את פינת הרחובות בגובהו היחסי למבני הסביבה, התגמד במשך השנים ונבלע בין רבי הקומות והשינויים שנעשו בסביבתו.
קומת הכניסה הפכה מסחרית, וכוסתה בהדרגה בתוספות בנייה פרועות ושלטים.
בתחילת שנות ה-90 עבר המבנה שיפוץ מקיף ותכנון מחדש על ידי משרד האדריכלים קיסלוב-קיי.
השיפוץ, שהבליט את יופיו וייחודיותו של בית פלטין, התאפשר עם אישור הוספת קומה חמישית לבניין, הזדמנות שנוצלה על מנת להחזיר למונומנט השכוח את כבודו, הן כאתר עירוני היסטורי והן כיצירה אדריכלית בעלת משקל.
נעשתה החזרה מדוקדקת של הבניין למצבו המקורי; חזיתות הבניין נוקו מאלמנטים זרים, תוספות בנייה מאוחרות הוסרו, הטיח הצבעוני בגוון האפרסק המקורי חודש ומעל הכניסה הנוכחית של הבניין שוחזר, בהסטה, אלמנט הכניסה המקורי שנהרס.
בניית הקומה הנוספת מבליטה את המבנה על ידי תוספת חדשה המנוגדת במסה, חומר וצורה.
הקומה החמישית משיבה לפינה את ייחודה האורבני, המקורי והמודגש, ומעניקה לבניין סיומת קלה ומעודנת.
הבניין כולו נתפס כיחידה אחת, כאשר החדש משתלב עם הישן, כדרכו של האדריכל המקורי לאחד ניגודי סגנון בהרמוניה אסתטית אחת.
כיום, בשל מיקומו בלב ה"סיטי" הפיננסי של תל אביב, ובסמיכות לבורסה לניירות ערך, מאיישות את משרדיו בעיקר חברות שעיסוקן בשוק ההון.
בראשית 2020 משפחת איזקסון מכרה את המלון לרשת מלונות פתאל.
הרשת משקיעה 150 מיליון ₪ ברכישה ובשיפוץ ומתכוונת להשיב את ייעוד המבנה שוב לבית מלון.
מלון פלטין נמצא ברחוב אחד העם 28, תל אביב-יפו.
מלון עדן הוא בניין לשימור - דוגמה לסגנון הבינלאומי באדריכלות הארץ-ישראלית בתקופת המנדט - הנמצא בפינת הרחובות הלל וההסתדרות (בניין מספר 26 ברחוב) בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי היה "מלון עדן" אחד מבתי המלון המוכרים בעיר, וכך גם בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ולאחר מכן הפך לבניין משרדים בשימוש משרדי הממשלה.
בירושלים, בשכונת תלפיות פועל מלון בוטיק קטן בשם "מלון עדן" שאין לו קשר למלון ההיסטורי שבמרכז העיר.
בשנות העשרים של המאה ה-20 הפעילו בני הזוג אברהם ורוזה ליפשיץ מלון בשם "מלון מרשק" בשכונת נחלת שבעה ברחוב יפו, בבניין שנודע לאחר מכן כ"בית גורל" מול קולנוע ציון.
משראו ברכה בעמלם בנו בניין ייעודי למלון ברחוב בן-יהודה 5, על פי תוכנית של יוחנן רטנר והמלון עבר אליו באמצע שנת 1929. עם המעבר הוסב שם המלון ל"מלון עדן".
בהמשך רכשו בני הזוג חלקת אדמה במרכז העיר החדש והמתפתח של אותן שנים - המרכז שסביב רחוב המלך ג'ורג החמישי.
המלון נפתח לקהל ב-10 באפריל 1938, בלב המע"ר החדש של העיר.
בעת המנדט הבריטי, בזכות קרבתו לבית המוסדות הלאומיים, שימש המלון למקום מפגש בין מדינאים ועסקנים ציוניים ומקום בו ניתן לערוך מפגשים עם העיתונות.
בשנות הארבעים של המאה ה-20, בסמוך להכרזת העצמאות, שימש המלון כבסיס לפעילות מדינית וכמרכז לפגישה עם העיתונות, כך מדווח השבועון האמריקני "טיים מגזין" בגיליון מיום 12 במאי 1947 על ראיון שנערך עם ליאונרד ברנשטיין לאחר הופעה.
הראיון נערך על רקע נוף ירושלים הנשקף מחלון "מלון עדן המודרני", ובו חלק המנצח הצעיר שבחים לתזמורת הסימפונית המקומית.
בראיון אחר המפורסם בגיליון מיום 26 בדצמבר 1949 של המגזין מדווח הכתב על פגישה עם דוד בן-גוריון "במפקדתו במלון עדן" לראיון שנוגע לעתיד ירושלים.
עם הקמת המדינה נהנה המלון מקרבה לכנסת הראשונה ששכנה בבית פרומין.
חברי כנסת שבתיהם היו מחוץ לירושלים, עיתונאים ושאר מכובדים נהגו ללון במלון שהיה ידוע באופיו הביתי והאינטימי.
הגדיל לעשות דוד בן-גוריון שהפך את המלון לביתו, הלכה למעשה, כאשר התגורר בו במשך 18 חודשים רצופים.
המלון היווה אטרקציה לילדי הסביבה, שנהגו להתגודד בפתחו כדי לחזות בבן-גוריון ובאח"מים אחרים ולבקש את חתימותיהם.
וחשיבות בית המלון ירדה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא נמכר על ידי משפחת ליפשיץ לבנק ישראל שהפעיל בבניין משרדים.
לאחר מכן הועבר הבניין למשרד הקליטה.
בשנת 1997 נמכר הבניין, ששטחו כ-2,000 מ"ר, ליזמים פרטיים - משפחת אליאס - משקיעים מאנגליה ומהודו, תמורת כ-3.5 מיליון דולר.
בשנת 2003 קיבלו היזמים אישור של הוועדה המקומית לבניין להחזיר את המבנה לתפקידו המקורי כבית מלון.
התוכנית שאושרה כוללת הריסה ובניה מחדש של פנים המלון והוספת קומות תוך שמירה על חזות המבנה המקורי.
נכון לסוף שנת 2008 טרם בוצעו עבודות כלשהן בבניין ועל חזית הכניסה עדיין התנוסס שלט של משרד הקליטה.
בתחילת 2024 חברת יוסי אברהמי החלה את העבודות בפרויקט של בניין בן 9 קומות עם קומת מסחר בקרקע ושימור של חזית המלון ההיסטורי.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר ועוצב בתבנית הסגנון הבינלאומי שהוא סגנון באדריכלות שהושפע רבות מבית ספר הבאוהאוס שפעל בגרמניה.
למרות העיצוב בסגנון הבינלאומי, חורג הבניין מעקרונותיו בקשתות שנוספו לו בחזית, המהוות מאפיין קישוטי ולא פונקציונלי שנועד להקנות לבניין אופי מקומי.
הבניין מהווה דוגמה לסגנון הבינלאומי ומשקף את מאפייני הסגנון, עם חריגות קלות:
א-סימטריה, בניין מלון עדן מפגין א-סימטריה פונקציונלית - גושי מבנה המעוצבים בגאומטריה של קווים וזוויות ישרות.
חלק מהמבנה הוא בן ארבע קומות וחלקו בן שלוש קומות.
גגות שטוחים, גגו של הבניין שטוח, בניגוד לגגות הרעפים שהיו זולים יותר לבנייה אך פחות מותאמים לאקלים ארץ ישראל.
חלונות - לבניין חלונות ישרים (ללא קשתות) בגאומטריה אופקית המדגישים ומשתלבים בגאומטריה של קווים ישרים המאפיינת את הבניין.
מרפסות - מאפיין זה של הסגנון הבינלאומי בגרסתו הארץ ישראלית בולט במלון עדן.
המרפסות בבניין עוצבו באופן מיניליסטי כ"גריעה" מתוך מסת הבניין, המרפסות הייצוגיות כאלו המהוות באופן סמלי יציעי תיאטרון המשקיפים אל הרחוב.
מאפייני אונייה - חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון של אונייה - המזוהות היטב עם בית החולים הדסה הר הצופים, קיבלו פירוש מיוחד ומעניין בבניין בדמות שני חלונות מעוינים.
לבניין נקבעה מבואת כניסה הנסוגה אל תוך גוף המבנה בפינתו המזרחית.
כניסה זו מודגשת על ידי שלוש קשתות הפונות למזרח (אל רחוב ההסתדרות) וקשת אחת אל הצד הדרומי (רחוב הלל), קשתות אלו מוסיפות נופך מקומי "אוריינטלי" לבניין ומקשרת את הסגנון האוניברסלי עם המקום והזמן בו הוצב המבנה.
הכניסה לבניין מוסתרת בפינה הצפונית של מבואת הכניסה.
בתוך הבניין, מקומת הכניסה, שבה שכן דלפק הקבלה, מוביל גרם מדרגות אלגנטי לקומה הראשונה, שבה פעלו בית קפה ומסעדה, וממנה ניתן היה לעלות ל-40 חדרי המלון.
בחלקו האחורי של בית המלון, נסתרת מהרחוב, הוקמה גינה.
בית אשל ירושלים (מלשון אש"ל: אכילה, שתייה, לינה; שם לועזי: Hotel Jerusalem), שנודע יותר בכינויו מלון קאמיניץ, היה בית מגורים דו-קומתי מפואר שהפך לבית מלון בסוף המאה ה-19, והיה בית המלון המודרני הראשון בירושלים ובישראל בכלל בבעלות יהודית.
המלון נמצא בין רחוב הנביאים לבין רחוב יפו בירושלים, כיום בלב חניון מאחורי בית 65 ברחוב הנביאים.
הבניין נבנה על ידי היהודי המומר מלוויל ברגהיים, נרכש על ידי הנדבן יעקב פיכטנהולץ, שהעבירו לרשות כולל ווהלין.
הכולל השכיר את הבית, כנראה החל משנת 1891, למשפחת קאמיניץ, שהחזיקה בתי מלון בסגנון אירופי בחברון, ביפו, ביריחו וכן מלון קטן בפתח תקווה.
בשנת 1883 המלונאי אליעזר ליפמן קאמיניץ, שהיה עד אז מזכיר כולל הורודנא, העביר את בית המלון שהקימה משפחתו סמוך לשער יפו למבנה ברחוב יפו שהיה בבעלות הבנקאי חיים אהרן ולירו (כיום עומד שם מרכז כלל).
בהתחלה שימש המלון גם כמושב זקנים אך בהמשך סגר את מושב הזקנים, לאחר שראה שקשה לנהל את שני המוסדות במקום אחד.
לאחר מספר שנים עבר המלון למבנה של כולל ווהלין בין רח' יפו לרח' הנביאים, הוא הוסיף אגף לבניין ששימש כלובי וחדר קבלה, נטע גן גדול בפתחו, וסלל שביל מיוחד למרכבות מרחוב יפו.
בית המלון נחשב בעיני בני התקופה למקום יוקרתי ומפואר ביותר, בו שהו תיירים רבים, ונערכו בו חתונות מפוארות.
למלון היו הסכמי עבודה עם חברות התיירות "תומאס קוק ובנו" ו"קלארק".
בשנת 1908 היה המקום כבר צר מדי, והמלון הועבר לאזור שער יפו.
הבניין הישן הושב לכולל ווהלין ובהמשך השתכן בו האדמו"ר מרחמסטריווקא, רבי מרדכי טברסקי.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחרם המבנה ברחוב הנביאים על ידי הטורקים שהפכוהו לבית דואר.
בהמשך שימש כבית ספר, וכיום המקום משמש למגורים ולבית מלאכה.
הבית מוזנח, ולמרות שהוא מיועד לשימור, ישנה סכנה שייהרס.
ארתור רופין, שלום אש ושמריהו לוין
אורח שלא נמצא לו מקום במלון - הרצל
בנימין זאב הרצל הגיע לירושלים ביום שישי 28 באוקטובר 1898, כדי להפגש (כעבור 5 ימים) עם קיסר גרמניה וילהלם השני, בעת ביקורו בארץ ישראל.
הרכבת הגיעה לירושלים בין השמשות, כשהרצל קודח מחום, ובכל זאת הלך ברגל מרחק לא קצר מתחנת הרכבת שבעמק רפאים ועד מלון קאמיניץ - כדי להימנע מחילול שבת, וכדי שלא לפגוע ברגשות יהודי העיר, שרובם היו חרדים.
להרצל ולאנשיו הוזמנו מראש שלושה חדרים במלון, אולם הם הוחרמו על ידי קצינים גרמניים שליוו את ביקור הקיסר.
הרצל נאלץ ללון על מיטה במסדרון, או לפי גרסה אחרת על שולחן ביליארד, ולמחרת עברו הרצל ואנשיו ללון בבית פרטי - בית משפחת שטרן בממילא
מלון פנינסולה, הונג קונג הוא אחד המלונות הידועים ביותר של הונג קונג ברחבי תבל.
הוא נפתח ב-1928, והוא המלון הוותיק ביותר בהונג קונג שעדיין פעיל.
הוא ממוקם בצומת הרחובות נתן וסליבסרי בצים שא צוי (Tsim Sha Tsui), הונג קונג.
הוא נוסד על ידי בני משפחת כדורי.
המלון הוא כיום חלק מקבוצת מלונות הונג קונג ושנחאי שבראשה עומד סר מיכאל כדורי.
הוא נכס הדגל של קבוצת מלונות פנינסולה.
הפנינסולה נבחר פעמים אחדות כמלון הטוב ביותר בעולם.
מהרגע שהמלון פתח את דלתותיו לאורח הראשון, פנינסולה הפך שם נרדף לאירוח כיד המלך.
בעבור אילי ההון, אנשי האצולה והמפורסמים, היה זה מקום של פאר ושירות שאין איכותי ממנו.
ב-25 בדצמבר 1941, בתום קרב הונג קונג, מפקדת הכובשים היפנים מוקמה בקומה השלישית של מלון פנינסולה; ב-25 בדצמבר 1941, פקידי המושבה הבריטית של הונג קונג, בראשותו של המושל סר מארק אייצ'יסון יאנג, נכנעו שם ליפנים.
המושל היה אסור למשך חודשיים באחת מסוויטות המלון לפני שהוא הועבר לכלא בשאנגחאי.
באותה עת שינה המלון את שמו ל"מלון טואה", והחדרים שימשו את הקצינים היפנים הבכירים, בעוד הונג קונג סבלה ממחסור.
"עשיתי שמיניות בנמל ויקטוריה וצללתי למלון פנינסולה, העוקבים אחרי ירו על תקרת הזכוכית המבריקה של הפנטהאוזים במרומיו, וראיתי מפלי חלונות מתנפצים כמו שלג ברחובות, קומות רבות מתחת.
צחקתי, היות שידעתי שמאחורי חלונות אלה היו קצינים יפנים רמי-דרג, נהנים מהמלון החדיש.
כשהתקרבתי יכולתי לראות דמויות במדים יורדות למטה ונמלטות ביציאות החירום ויריתי עליהם...
פניתי להתקפה נוספת על יציאות החירום שהיו מלאות בחיילים יפניים, אבל הניסיון הסתיים לפתע, אזלה לי התחמושת."
שמו הקודם של המלון הושב לו אחרי שיפן הובסה והבריטים חזרו לשלוט במושבה.
המלון תפס מקום בולט במיני-סדרת הטלוויזיה "בית האצילים" של רשת NBC בשנת 1988. ב-1994 נוספה למלון שלוחה בדמות מגדל בן 30 קומות, שבראשו מנחת מסוקים.
ב-1994 המלון הורחב על ידי הוספת מגדל בן 30 קומות בסגנון הבניין המקורי.
חזיתו של הבניין הקיים שומרה, והיא כוללת חצר פנימית, אולם מבוא וחזית קדמית.
המלון המשיך לפעול במהלך עבודות הבנייה.
המגדל החדש כולל מנחת מסוקים עבור הלקוחות.
זהו אחד משני מנחתי המסוקים הפרטיים באזור הממוקמים על גג בניין (האחר נמצא במרומיו של Shun Tak Centre).
המנחת משמש לקבלת אח"מים, שמגיעים למלון המארח אותם בטיסה מנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג; הטיסה אורכת שבע דקות.
המספר הכולל של חדרי המלון הוא 300, כשבעבודות הבנייה האחרונות נבנו 132 חדרים וסוויטות.
קיימות 10 קומות של חדרי משרדים, חנויות ומתקנים, שנוספו לבנייני המלון הקיימים.
במלון פנינסולה יש מספר מסעדות ידועות.
הם כוללים את מסעדה הגורמה הצרפתית גאדי'ס, שהייתה אחת ממסעדות שולחנות השף הראשונים בהונג קונג, ומסעדת פליקס בעיצובו של פיליפ סטארק.
מסעדות ידועות אחרות כוללות את המסעדה הקנטונזית ספרינג מון והמסעדה השווייצרית צ'סה.
הלובי של הפנינסולה מגיש תה אחר-צהרים בסגנון אנגלי מסורתי, זכר לעידן הקולוניאלי של הונג קונג.
מלון הפנינסולה הוא אחד מהמשכנים הוותיקים ביותר של חנויות לבגדי יוקרה בהונג קונג.
במהלך השנים הוא היה מעונם של חנויות של מותגי אופנה מובילים כמו שאנל, דיור, הרמה, גוצ'י, פראדה, שיאצי צ'ן, לואי ויטון, וקרטייה.
פרט לחנויות אופנה בינלאומיות, המלון גם אכלס חנויות של כמה מהמותגים ההונג קונגיים המובילים כגון: בטי צ'ארנואיס בשנות השישים, דיקסון פון בשנות השבעים וג'ויס בוטיק בשנות השמונים.
המלון מפורסם בצי מכוניות הרולס-רויס שלו, שניתן להשכירן לאורחים.
מאז דצמבר 2006, למלון צי של 14 מכוניות של רולס-רויס מדגם פנטום, שנצבעו בצבע הירוק של המלון; הזמנת מספר זה של רכבי רולס-רויס הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של החברה; המכוניות החדשות החליפו את צי רכבי הרולס-רויס הקודם של המלון, שהיו מדגם סילבר ספיריט.
מלון פנינסולה בהונג קונג נודע כאחד המלונות המובילים בעולם בשטחים רבים.
הוא קיבל פרסים ממגזין הקונדה נאסט טראבלר, ומארגוני תעשייה נוספים.
מלון קורינתיה בסנט פטרבורג, לשעבר מלון נבסקי פאלאס (המכונה בשפה הרוסית Невский Палас), הוא מלון חמישה כוכבים בסנקט פטרבורג, רוסיה והוא מלון פאר הנחשב לאחד הבולטים במלונות רוסיה ונהנה ממוניטין בין-לאומיים.
הוא אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר בעיר, לצד מלון אסטוריה ומלון גרנד אירופה.
המלון ממוקם בנייבסקי פרוספקט ולאחרונה הוא עבר הגדלה והרחבה, שבמהלכה שני בניינים היסטוריים משני צדיו שוקמו והצטרפו למתחם המשמש כ-7,000 מ"ר של משרדים, ו-10,000 מ"ר למרכז מסחרי.
המלון מרבה לארח אח"מים ומתחרה על תואר "מלון הדגל" של העיר עם המלון הוותיק, מלון אסטוריה.
במלון ישנן שתי מסעדות המשרתות את המלון כולו (מסעדת "אימפריאל" ומסעדת "בירשטוּבֶּה").
במלון מרכז כנסים ומרכז התעמלות.
מלון צ'לסי , אשר מוכר גם כצ'לסי הוטל או הצ'לסי, הוא בית מלון ואתר היסטורי בניו יורק, הידוע באורחיו והאירועים שאירעו בו.
המלון ממוקם בבית מספר 222 ברחוב 23 מערב, בין השדרה השביעית והשדרה השמינית ברובע צ'לסי במנהטן.
במלון 250 יחידות בהם התגוררו לתקופות שונות סופרים, מוזיקאים, אמנים ושחקנים, בהם בוב דילן, צ'ארלס בוקובסקי, ג'ניס ג'ופלין, לאונרד כהן, פטי סמית' ואיגי פופ.
אף על פי שכיום המלון לא מקבל אורחים חדשים לטווח ארוך, המבנה הוא עדיין ביתם של דיירים קבועים שגרו בו לפני שינוי המדיניות.
החל מ-1 באוגוסט 2011 המלון נסגר לאירוח.
קלארק כתב את הספר 2001: אודיסיאה בחלל בזמן ששהה במלון צ'לסי, והמשוררים אלן גינסברג וגרגורי קורסו בחרו בו כמקום למפגשי התרבות שערכו.
המקום ידוע גם כמקום שבו שהה המשורר הוולשי דילן תומאס טרם מותו ב-1953, כמו גם המקום שבו נמצאה גופתה הדקורה של ננסי ספנג'ן, חברתו של סיד וישס (חבר להקת הסקס פיסטולס) ב-1978. לאונרד כהן כתב על המלון את שירו Chelsea Hotel #2, המתייחס גם לג'ניס ג'ופלין.
הבניין נקבע כאתר תיירות בעיר ניו-יורק החל מ-1966, ואתר לשימור לאומי החל מ-1977.
הבניין נבנה בין השנים 1883–1885, ונפתח ב-1884, בטרם הסתיימה בנייתו.
היה זה אחד מחמשת בנייני הדירות הקואופרטיבים הראשונים בעיר.
בעת בנייתו, הבניין בן 12 הקומות היה הגבוה ביותר בעיר ניו-יורק, והשקיף על מרכז העיר ניו-יורק ורובע התיאטראות.
למרות ייחודו, בחלוף מספר שנים הקואופרטיב פשט את הרגל, והבניין הוסב למלון.
בשנת 1939 פשט המלון את הרגל, ונרכש על ידי שלושה שותפים, ג'וזף גרוס, ג'וליוס קראוס ודייוויד בארד, שניהלו אותו עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר פטירתם של קראוס וגרוס, המשיך לנהל את המלון בנו של דייוויד בראד, סטנלי.
במאי 2011 נמכר המלון לסוחר נדל"ן במחיר של 80 מיליון דולר.
החל מאוגוסט 2011 הפסיק המלון לקבל הזמנות חדשות במטרה להתחיל בתהליך שיפוצו (אף על פי שדיירים ותיקים ממשיכים לגור בו).
הנרי, דילן תומאס, ארתור סי.
קלארק, ארתור מילר, גור וידאל, טנסי ויליאמס, סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר, תומאס וולף, קוונטין קריספ, רוברט האנטר, לאונרד כהן ורבים אחרים.
רבים מיוצרי דור הביט חיו ויצרו במלון.
בורוז, גרגורי קורסו, הרברט הנקה, אלן גינסברג, ג'ק קרואק (שכתב בזמן שהותו במלון את ספרו הידוע "בדרכים"), וצ'ארלס בוקובסקי.
ג'קסון (מחבר הספר "סוף השבוע האבוד") התאבד בחדרו בספטמבר 1968.
סטנלי קובריק, מילוש פורמן, שירלי קלארק, ג'יין פונדה, אליוט גולד, הקומיקאי מיץ' הדברג, אית'ן הוק, דניס הופר, וינסנט גאלו, אדי איזרד, אומה תורמן, מייקל אימפריולי, אידי סדג'וויק, גבי הופמן ואמה, ויווה, שהייתה שחקנית בסרטיו של אנדי וורהול.
בין דיירי המלון היו גם אנתוני קידיס מלהקת רד הוט צ'ילי פפרז, מדונה (שהתגוררה בו בשנות השמונים וצילמה בחדר 822 את התמונות לספרה SEX), הזמר פאלקו וחברי להקת הליברטינז.
הצמד כריסטו וז'אן-קלוד, ג'וליאן שנאבל, פרידה קאלו ודייגו ריברה, ג'ספר ג'ונס, קלאס אולדנבורג, וילם דה קונינג, והצלמים אנרי קרטייה ברסון ורוברט מייפלת'ורפ.
לעיתים קרובות נקשר בית המלון בשמם של כוכבי אנדי וורהול (חבורה שקודמה על ידי וורהול ביצירותיו ונהגה להתלוות אליו באירועים חברתיים).
בשנת 1966 צילמו וורהול והבמאי פול מורייסי את הסרט "צ'לסי גירלס'" (בנות הצ'לסי) שתיעד את המשתתפים הקבועים ב"בית החרושת" (הפקטורי) של וורהול ואורח חייהם במלון צ'לסי.
בין הסופרסטארים של וורהול שנהגו לגור במלון צ'לסי ניתן למנות את אידי סדג'וויק, ויוה, אולטרה ויולט (איזבל קולין דופרסן), מארי וורנוב, הולי וודלון, אנדרה פלדמן, פול אמריקה, בריגיד ברלין ואת הזמרת ניקו (שהייתה שותפה ללהקת הוולווט אנדרגראונד).
הסרט "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים" (1986) בכיכובם של מיקי רורק וקים בייסינגר צולם במלון.
הסרט "סיד וננסי" (1986) המתאר את חייהם של הגיטריסט סיד וישס מלהקת הסקס פיסטולס ובת-זוגו ננסי, צולם במלון ומתאר את חייהם שם.
חלקים מהסרט "לאון" (1994) צולמו במלון.
הקליפ "חצות בצ'לסי" מאלבום הבכורה של הזמר ג'ון בון ג'ובי צולם במלון בשנת (1997).
"הקירות של צ'לסי" (2001) - סרט העוסק באמנים החדשים המתגוררים במלון צ'לסי.
"צ'לסי על הקרשים" (2008) – סרט דוקומנטרי של הבמאי אבל פררה.
בסדרת הטלוויזיה ("24") (2010), בפרק 13 של העונה השמינית הדמות רנה ווקר נראית כשהיא מתארחת במלון.
השיר "Sara" של בוב דילן מתאר את תקופת שהותו במלון.
השיר "Chelsea Morning" של ג'וני מיטשל.
השיר "Chelsea Girl" שיר הנושא מאלבום הבכורה של הזמרת ניקו .
השיר "Third Week In The Chelsea" של להקת ג'פרסון איירפליין.
השיר "Chelsea Hotel #2" של הזמר לאונרד כהן המתאר את מערכת היחסים המינית של כהן עם הזמרת ג'ניס ג'ופלין.
השיר "Hotel Chelsea Nights" של הזמר ריאן אדמס.
השיר "Chelsea Burns" של הזמרת קרן אן.
השיר "קולנוע לב" של ההרכב ג'יין בורדו תורגם מהשיר "Chelsea Hotel #2" של הזמר לאונרד כהן.
גם איה כורם תרגמה את השיר.
מלון ספֶּקטור היה המלון הראשון בעיר תל אביב, ובמשך זמן מה הבניין הגדול ביותר בעיר.
הבניין הוקם ברחוב נחלת בנימין 18 בתל אביב בשנת 1921 על ידי אלקנה ספקטור (רזניק), איש העלייה השנייה (עלה מרוסיה ב-1904), אשר הקים בשכונת מנשייה ביפו את "אכסניית ספקטור", שאליה הגיעו אנשי מפלגת פועלי ציון מיד עם הגיעם ארצה (לעומת אנשי מפלגת הפועל הצעיר, שהתארחו באכסניית חיים ברוך הסמוכה).
עם השלמת הבניין עבר ספקטור להתגורר בו, אך ב-1921 בעקבות מאורעות תרפ"א לא שימש כמלון אלא כבית חולים (בית חולים הדסה בתל אביב, שעבר לרחוב בלפור רק בשנת 1929).
בחודש מאי טופלו במבנה 150 פצועים ובוצעו בו 43 ניתוחים.
המלון הושכר להדסה תמורת 1,020 לירות ארץ-ישראליות לשנה.
מועצת עיריית תל אביב הבטיחה תמיכה של 500 לירות לשנה למטרה זו, וכ-700 לירות מכל הסכום הוצאו לתיקונים ושיפוצים.
הותקנו בו 75 מיטות ובאוגוסט 1921, פחות משלושה חודשים לאחר הפרעות, התחיל המוסד לפעול.
היו בו מחלקה פנימית, כירורגית, ילדים ועיניים.
בשנת 1929, עם מעבר בית החולים למשכנו ברחוב בלפור הוקם בבניין מפעל נקניקים וחנות המפעל של "נקניקיות אס" על ידי שלמה אס, חלוץ תעשיית הבשר המעובד בארץ ישראל.
מלון עץ הזית הוא מלון בירושלים המעוצב בקונספט של עץ זית.
מלון עץ הזית הוקם ב-1999 לקראת שנת המילניום ויועד בעיקרו לשרת את אוכלוסיית הצליינים המגיעה לישראל.
המלון ממוקם בשטח שהיה שטח הפקר עד 1967, קו התפר בין מדינת ישראל ובין הממלכה הירדנית.
לצידו הוקמו שני בתי מלון נוספים המשרתים גם הם בעיקר את התיירות הצליינית.
בית המלון מעוצב סביב רעיון עץ הזית ומרכיבים אופייניים לבנייה בירושלים.
על עיצוב הפנים הופקדה מעצבת הפנים ריקי גדרון ויחד איתה עבדו על פרטים שונים במלון אמנים ישראלים ומהעולם.
מלון ענבל (נקרא בעבר מלון לרום) הוא בית מלון יוקרתי בשכונת טלביה בירושלים, בעל דירוג "5+ כוכבים".
בשנת 2011 דורג כמלון הטוב ביותר בישראל.
המלון הוקם על ידי חברת לרום שהייתה שותפות של אל על וחברת סנשיין אינטרנשנל הוטלס.
לצורך בניית המלון הוקצה לחברה מגרש במתחם עמרייה עליו הייתה חורשת זיתים.
המלון תוכנן על ידי האדריכל, חתן פרס ישראל, יעקב רכטר.
הבנייה במתחם, שתוכנן במקור לכלול שמונה מגדלי מגורים ושני בתי מלון רבי-קומות, זכה להתנגדות רבה, ובעקבות זאת נבנה במקום רק מגדל אחד, מגדל משהב.
בעקבות הביקורת, קבעה ועדת הבנייה המחוזית שהמלון יכלול רק 7 קומות, בהן 350 חדרים, במקום 11 קומות עם 500 חדרים.
כמו כן המלון תוכנן סביב חצר פנימית.
שינויים אלו לא ספקו את המתנגדים, בהם דמויות ידועות כמו פרופ' מיכאל ברונו, דן פטינקין, יהודה האזרחי, אשר דרשו לבטל את בניית המלון, אך עמדתם נדחתה על ידי הוועדה בספטמבר 1973, בלחץ הדרג הפוליטי.
במהלך הבנייה, עלתה טענה שהמלון הוסיף על 40,000 המטרים הרבועים שהותרו לבנייה עוד 4000 מ"ר בעצה אחת עם גורמים בעיריית ירושלים ומשרד הפנים, בטענה שמדובר בשטחי שירות ולא חדרי מלון.
מהלך זה נדון בדו"ח ביקורת של יורם בר סלע, היועץ המשפטי של עיריית ירושלים.
בניית המלון החלה בסוף שנות ה-70 והוא נפתח בסוף 1982, ללא רישיון עסק מהעירייה בגלל סכסוך על בריכת השחייה.
ממזרח למלון הוקם גן הפעמון.
בשנת 2000 הופסקה ההתקשרות בין המלון לרשת והמלון שינה את שמו ל"מלון ענבל" על שם העתק פעמון הדרור שמוצב בגן הפעמון הסמוך.
היום המלון מנוהל על ידי לרום אך עדיין נקרא "ענבל".
המלון נבחר על ידי מגזין התיירות קונדה נסט למלון הישראלי הטוב ביותר בישראל והרביעי במזרח התיכון לשנת 2011 ובאותה השנה היה המלון הישראלי היחיד ברשימת מלונות היוקרה של קבוצת Preferred Hotel.
בחודש יוני 2016 הותקנה על גג המלון מצלמה פנורמית המצלמת ב-360 מעלות את נופי העיר הנשקפים מהמלון ומשדרת אותם באתר האינטרנט של המלון.
בחודש נובמבר 2016 החלו במלון עבודות להרחבתו, בעלות משוערת של כ-90 מיליון ש"ח הכוללות שיפוץ השטחים הציבוריים והחדרים, הגבהת האגף המזרחי של מבנה המלון בשתי קומות נוספות כך שיתווספו לו 52 חדרים וסוויטות והקמת בריכת שחייה חדשה.
את השיפוץ תכנן האדריכל מייקל שוורץ והוא הסתיים בנובמבר 2018.
מֵלוֹן עג'ור (שם מדעי: Cucumis melo var.
chate; לעיתים נקרא גם "מלון הקַתַא") הוא תת-מין של פרי מאכל הנמנה עם המלון שבמשפחת הדלועיים.
הפרי שעיר וירוק, מעט מוארך, ויחסי האורך והרוחב שלו עומדים על 1:3 והוא משמש למאכל בהיותו צעיר ועסיסי.
מלון העג'ור קרוי במצרית "עגור" והוא ה"קשוא" המוזכר במקרא ואליו התגעגעו בני ישראל בלכתם במדבר: ().
הכינוי "מקשה" המוזכר במקרא בתקופת הבית הראשון, התייחס לשדות מיוחדים בהם גדלו 'קשואים'.
בעת העתיקה מלון העג'ור היה אחד מצורות המלונים החשובות בחקלאות המקומית.
צורה זו של מלון הוחלפה בצורות חדשות שהחליפו אותה.
כך, עם כניסת הקישוא המודרני לחקלאות, הוא קיבל את שמו המקראי של פרי העג'ור, והחליף אותו בחקלאות המקומית.
עם זאת, מחוץ לישראל נוהגים לגדל את מלון העגור, למשל, באיטליה.
עיצובים מדויקים וריאליסטיים של מלוני עג'ור מופיעים על גבי פסיפס בכנסיית כורסי.
מלון סוויסוטל קְרָ֫אסְנִייֶה חוֹלְמִ֫י — הוא מלון חמישה כוכבים במרכז מוסקבה.
המלון ממוקם על טבעת הגנים והוא חלק ממתחם קראסנייה חולמי הכולל את בית המוזיקה הבינלאומי של מוסקבה ומרכז עסקים.
מלון פלסטין , הוא מלון הממוקם בכיכר פירדוס בבגדאד, בירת עיראק.
המלון, שכולל 18 קומות, מהווה מקום לינה מועדף בקרב עיתונאים ואנשי מדיה זרים.
המלון משקיף על נהר החידקל, והוא נמצא למול מלון שרתון קריסטל גרנד אישתר, אף הוא בכיכר פירדוס.
המלון נבנה במהלך שנת 1982 על ידי ממשלת עיראק, ונכלל ברשת מלונות היוקרה הבין-לאומית לה מרידיאן, בשם מלון פלסטין מרידיאן .
במהלך שנת 1991, ובעקבות הסנקציות שהטיל האו"ם על עיראק בשל מלחמת המפרץ, לה מרידיאן החליטה לוותר על אחזקתה במלון, אשר לאחר מכן שינה את שמו למלון פלסטין.
החל מימי מלחמת המפרץ, והמשך בימי מלחמת עיראק ושלטון הכיבוש האמריקאי במדינה, המלון הפך לאחד ממקומות הלינה המועדפים עבור צוותי עיתונות זרים, אשר סיקרו את המצב במדינה.
במהלך פלישת כוחות הקואליציה לבגדאד, ב-8 באפריל 2003, טנק אמריקאי ירה פגז על המלון, מה שהוביל למותם של שני עיתונאים ולפציעתם של שלושה נוספים.
ב-27 במאי 2003, הוועד להגנה על עיתונאים (CPJ), פרסם דו"ח חקירה אודות התקרית.
לאחר ראיונות עם עשרות עיתונאים שהיו במקום, הוועדה קבעה כי העובדות מצביעות על כך שההתקפה על עיתונאים אומנם לא נעשתה במכוון, אך עם זאת, מדובר במחדל שהיה ניתן למניעה.
עוד נקבע כי בכירים בפנטגון, כמו גם המפקדים האמריקאים בשטח בבגדד, ידעו כי המלון היה מאוכלס בעיתונאים, ונמנעו ככל הניתן מפגיעה בו.
ב-24 באוקטובר 2005, מערבל בטון ששימש כמשאית תופת התפוצץ ליד המלון לאחר שפרץ את החומה הסובבת אותו.
הפיצוץ הרס את הלובי של המלון.
מלון קומודור הוא בית מלון בעיר עזה, בשכונת א-רימאל, בה רוב התושבים הם בעלי מעמד חברתי גבוה.
במלון מתאכסנים בדרך כלל עיתונאים זרים ודיפלומטים המגיעים לעזה.
המלון נבנה בתחילת המאה ה-21, ובו עשרות חדרים וסוויטות, חדר כושר ובריכת שחייה.
המלון בבעלות עבדל אל-עזיז חאלידי, מוסלמי אדוק בעל קשרים לאנשי חמאס.
חאלידי עיטר את המלון במוטיבים אסלאמיים, בהם הצבע הירוק ופסוקים מהקוראן.
ליד המלון מרכז קניות ומספר מסעדות יוקרה, והוא מרכז סביבו חיי לילה ובילויים לתושבי השכונה.
בשנת 2007 אסרו אנשי חמאס על נשים ללבוש בגדי ים בבריכה, גם בימים המיועדים לנשים בלבד, בנימוק שגברים מציצים לעברם מעבר לגדר המקיפה את המלון.
אנשי חמאס אף סגרו במלון בית קפה, שבו נהגו גברים ונשים לשבת יחד.
במלון גם מרכז כנסים וחדרי דיונים, המיועדים לאנשי עסקים אך נעשה בהם בעיקר שימוש פוליטי על ידי חמאס ופלגים פוליטיים אחרים בעזה.
לדוגמה, במאי 2017 נערך במלון כנס אנשי חמאס, בו הוצגו דבריו של מנהיג הארגון ח'אלד משעל, ששודרו בווידאו ממקום מושבו בדוחה, קטר.
בספטמבר 2017 ערך יחיא סנוואר, מנהיג חמאס ברצועת עזה, סדרת פגישות עם אנשי פת"ח והרשות הפלסטינית, במסגרת מאמצי הפיוס בין הארגונים ובדצמבר 2017 ערכה תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מסיבת עיתונאים במלון.
בשנת 2010 התאכסנה במלון קבוצה של נטורי קרתא המקורבים לחמאס, בראשות הרב ישראל דוד וייס .
הם שהו במלון במהלך השבת וסופק להם מזון כשר.
לאחר צאת השבת עזבה הקבוצה את המלון ועברה למצרים דרך מעבר רפיח, ומשם לישראל.
מלון פלאזה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1971 בבימויו של ארתור הילר עם וולטר מתאו, מורין סטייפלטון, ברברה האריס ולי גרנט בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על המחזה שלו "מלון פלאזה" משנת 1968. המחזה הועלה על הבמות בישראל שלוש פעמים בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1970, שנת 1973 וגרסה חדשה בתרגום דורי פרנס בשנת 2005.
המחזה והסרט מורכבים משלוש מערכות ללא קשר ביניהן המתרחשות בסוויטה מספר 719 במלון פלאזה בניו יורק.
בכל מערכה מתוארים יחסים בין גבר ואישה.
וולטר מתאו מופיע בתפקיד הגבר בשלוש המערכות.
בסיום הסרט מופיעים שלושת הזוגות וקדים לצופים כמו בהצגת תיאטרון.
מורין סטייפלטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
קארן נאש (מורין סטייפלטון) מגיעה לסוויטה מס' 719 במלון פלאזה בניו יורק כדי לחגוג עם בעלה סאם (וולטר מתאו) 23 שנים לנישואיהם.
היא מכינה כיבוד ומחכה לבעלה לחגוג את האירוע.
סאם מגיע לסוויטה טרוד כולו בעבודתו על הכנת חוזה נדל"ן ביחד עם מזכירתו היפה והגרושה מיס מקורמק (לואיז סורל).
קארן מבחינה ביחס האוהד של סאם למזכירתו היפה.
לאחר שהמזכירה עוזבת, סאם מתעלם מכל דבריה של אשתו והיא מגיעה למסקנה שהוא אינו אוהב אותה יותר וכי יש לו תסביך גיל ה-50 ולכן יש לו קשר אהבים עם מזכירתו.
סאם המרוגז מודה בכך ולבסוף שניהם יוצאים מהמלון לחוד.
ג'סי קיפלינג'ר (וולטר מתאו) הוא מפיק הוליוודי עשיר ומצליח.
הוא מגיע לניו יורק לרגל עסקיו ומתאכסן בסוויטה 719 במלון פלאזה בניו יורק.
ג'סי הוא רודף נשים מושבע וגרוש שלוש פעמים.
הוא מחפש אישה לבלות עימה בחדרו ונעזר בפנקס ההיכרויות האישי שלו.
הראשונה שהוא מצליח להתקשר איתה היא מיוריאל טייט (ברברה האריס) איתה היה לו קשר בעבר.
מיוריאל היא נשואה ויש לה שלושה ילדים, היא חוששת להיפגש עם ג'סי אך לבסוף מחליטה לפגוש אותו במלון לחמש דקות.
ג'סי מפעיל את כל קסמו על מיוריאל ומספר לה על עושרו ועל קשריו עם השחקנים המפורסמים ביותר בהוליווד תוך שהוא מוזג לה מדי פעם כמויות גדולות של אלכוהול.
כל זה עושה את שלו על מיוריאל וג'סי מצליח לכבוש אותה.
רוי הבלי (וולטר מתאו) ואשתו נורמה (לי גרנט) עומדים לחתן את בתם מימזי (ג'ני סאליבן) באולם הבארוק במלון פלאזה.
הם שכרו את סוויטה מספר 719 אך מימזי נסגרה בחדר האמבטיה כשהיא לבושה בבגדי כלה ומסרבת לצאת משם כי היא פוחדת מהנישואים.
רוי מנסה לפרוץ את הדלת אך נכשל.
הוא מנסה להגיע לשם דרך החלון תוך הליכה על מעקה המלון בגובה רב, אך היא נועלת את החלון.
תוך כדי הניסיונות שלו, בני הזוג מאשימים זה את זו בצעקות לאחריות החינוך של בתם.
לבסוף מוריד רוי את טון הדיבור שלו ומימזי מאפשרת לו להיכנס ולשוחח.
לאחר שהוא יוצא היא שוב נועלת את הדלת והוא מספר לאשתו כי מימזי מפחדת להינשא ולחיות כמו שהוריה חיים ומתנהגים.
הפרשה מסתיימת כאשר החתן המיועד עולה לחדר וצועק לעבר מימזי שתירגע ותרד מהר למטה והיא יוצאת מהר ויורדת לקהל החוגגים.
מלון צ'ונגון (בקוריאנית: 청년호텔) הוא בית מלון הממוקם רובע מנגיונדה בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
המלון ממוקם בצומת שבין הרחובות צ'ונגון וקוואנגבוק, ונפתח לקהל הרחב ב-1 במאי 1989.
במלון יש 30 קומות, המאכלסות 900 חדרי אירוח, וכולל בין היתר חדר קריוקי ובריכת שחייה חיצונית.
נכון לשנת 2018, המלון משמש בעיקר כאכסניית נוער.
מלון צעצוע של סיפור הוא אחד משני בתי המלון הממוקמים באתר הנופש דיסני שאנגחאי.
המלון הוא בנושא "צעצוע של סיפור", זיכיון אנימציה של חברת וולט דיסני ופיקסאר.
במלון יש שני חלקים, אגף שריף וודי ואגף באז שנות-אור.
כאשר צופים במלון מלמעלה, הוא נראה כמו סמל אינסופי.
המלון נפתח בשנת 2016 יחד עם שאר אתר הנופש.
המלון הוא המלון הראשון המוקדש כולו לזיכיון "צעצוע של סיפור".
המלון דומה למלונות בדיסניוורלד כי הוא כולל פסלים גדולים בחצר שלו.
הכניסה למלון דומה לקרטון נפרש וגורמת למבקרים לחשוב שהם השתנו לחלוטין בגדול.
הקירות החיצוניים מכוסים על ידי דפוס כחול עם עננים בדומה לחדר של אנדי בסרטים הראשונים.
Sunnyside Café - בית קפה המציע ארוחות בוקר וערב באזור ישיבה גדול.
Sunnyside Market - מסעדה שנשארת פתוחה עד כמעט חצות, המציעה מגוון רחב של משקאות, פינוקים ומנות חמות.
לאורחי המלון יש אפשרות לפגוש את הדמויות מהזיכיון "צעצוע של סיפור" בהתאם לתנאים בקבלה.
The Launchpad - אזור שעשועים בהשראת החייזרים בזיכיון.
The Play Room - חדר משחקים בו נעשות פעילויות לילדים.
במלון קיימת חנות בשם "Lotso Shop", שם ניתן לקנות מוצרים שונים של הזיכיון לילדים ולמבוגרים.
החנות מוקדשת לנבל הראשי של הסרט "צעצוע של סיפור 3", לאצו.
בחדרי המלון יש כ-11 ערוצי טלוויזיה המשדרים מרשת השידור "Shanghai Media Group" .
כל ערוצי הטלוויזיה משודרים באיכות HD, וכולם בשפות סיניות חוץ מערוץ אחד שבאנגלית.
מלון המלכים הוא בית מלון, הנמצא בכיכר צרפת שבירושלים.
המלון נחנך ב-1956, והיה אחד המלונות הראשונים שהוקמו בירושלים לאחר קום המדינה.
המלון הוקם על מגרש שבמרכזו עמד בית מידות, בית פרטי גדול ורחב בן שתי קומות עם גג רעפים, שהוקם בסוף המאה ה-19. הבית הוקם על ידי מרגרט המינג.
המינג, נוצרייה אדוקה בריטית, שהייתה מורה של ילדי אצולה, שבשנות ה-60 לחייה הגיעה לירושלים ובחסכונותיה בנתה את המבנה.
בין השאר הקימה בו את התחנה המטרולוגית הראשונה בארץ ישראל.
בירושלים המירה את דתה מנצרות פרוטסטנטית לנצרות יוונית-אורתודוקסית והורישה את הבית לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
אחר כך נמכר הבית לאיש העסקים קונסטנטין סלאמה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הושכר הבית לאליאס וכריסטינה מושאבק וילדיהם.
משפחה שהייתה חלק מהאליטה הפלסטינית של ירושלים בתקופת המנדט, ובניה היו מעורבים בפוליטיקה המקומית.
הם לקחו חלק בניהול ימק"א וקיימו קשרים חברתיים ענפים עם משפחות נוצריות אחרות כמשפחת כתאן, פראג'י ודיב, והבית נקרא על שמם.
אליאס אפנדי מושאבק היה חבר מועצת עיריית ירושלים בשנות ה-20 וה-30. ב-7 במאי 1921 מינה הנציב העליון את אליאס מושבק לחבר בוועדת הייקראפט, שחקרה את השתלשלות האירועים ואת הסיבות שהביאו לפריצת מאורעות 1921, ובלשון כתב המינוי - "לחקור את סיבת הבלבולים".
בן משפחה נוסף, פואד מושבק היה מנהל הכספים של ימק"א ירושלים.
בשנות ה-40 עברה משפחת מושבק לבית שבנתה בשכונת קטמון, הבית חולק לדירות והושכר לאנשים שונים.
בינואר 1948, לאחר פיצוץ מלון סמירמיס בקטמון, שהיה סמוך לבית שבו גרו, משפחת מושאבק ברחה מהעיר וביתם הוגדר נכס נפקדים ועבר לבעלות רשות הפיתוח.
לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1950, על פי חוק נכסי נפקדים, נוהל הבית על ידי רשות הפיתוח, מאחר שבעל הבית קונסטנטין סלאמה עזב את ירושלים בזמן המלחמה.
המגרש נמכר על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לאיש עסקים יהודי ממוצא פרסי בשם דוד אמיד.
בדצמבר 1952 נהרס בית מושבק והחלה הקמתו של מלון המלכים.
לשם הקמת המלון קיבל מענק ממשלתי.
ב-14 באוגוסט 1956 נחנך המלון בטקס בנוכחות טדי קולק, שהיה אז מנכ"ל משרד ראש הממשלה ומנהל לשכת התיירות הממשלתית.
בתחילת 1957 ניהלה עיריית ירושלים משא ומתן על רכישת המלון לצורך שיכון משרדי העירייה, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
ובעקבות זאת, רכשה העירייה את המגרש ממול, לצורך בניית העירייה, אך לבסוף הוקם שם מלון פלאזה.
בשנת 1960 התגורר במלון שר הדתות יעקב משה טולידאנו.
ב-15 באוקטובר 1960 נפטר הרב טולידאנו בדירתו במלון כתוצאה מדום לב.
בשנת 1968 נערך במלון כנס של נוצרים אוונגליסטים אוהבי ישראל שהביא להפגנה של תלמידי ישיבת חברון ומרכז הרב נגד האירוע, שראו בו כפעילות מיסיונרית.
בשנת 1987 רכש את המלון, תמורת 7,350,000 דולר, איש העסקים הנרי מוסקוביץ' והוא הפך לחלק מרשת מלונות פרימה שהקים.
בשנת 2013 עבר המלון שיפוץ בעלות של כ-10 מיליון שקל, שכלל חידוש השטחים הציבוריים, מסעדות המלון, הלובי והבר.
הוחלפו המעליות ומערכות מיזוג האוויר והוקם ספא חדש.
רובין כיהן במקביל באותה תקופה גם כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות.
המלון בנוי בצורת ח' בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ורמב"ן במגרש משותף עם היכל שלמה ובעיצוב דומה גם של מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן.
בחזית המלון הוקמה מרפסת מעוגלת היושבת על תוואי הרחוב.
תחילה היו במלון 90 חדרים, בשנת 1960 החלה הרחבת המלון בשתי קומות ובשנת 1972 בשתי קומות נוספות.
מלון פרזידנט הוא אחד המלונות הגדולים במוסקבה, הממוקם ברחוב בולשאיה יקימנקה.
נבנה בראשית שנות השמונים, נפתח בשנת 1983 תחת השם "אוקטברסקאיה" ונועד לתמוך בפעילות מדיניות החוץ של הנהגת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ושל גופי הכוח הממלכתיים הגבוהים ביותר.
לאחר התפרקות ברית המועצות המלון הועבר לניהול של משרד נשיא רוסיה.
הוא מנוצל עתה למטרת כנסים ומפגשים ממלכתיים.
פקין הוא מלון בפרסננסקי ראיון שבעיר מוסקבה, רוסיה.
הבניין עצמו מוכר כאנדרטה היסטורית לאדריכלות הקלסיציזם הסטליניסטי.
הוא ממוקם במרכז העיר בצומת שני כבישים מהירים מרכזיים - טבעת הגנים ורחוב טברסקאיה.
הבניין נבנה בשנים 1939–1958 על פי פרויקט של האדריכל דמיטרי צ'צ'ולין.
תשומת הלב מופנית לשעון הענק שנמצא בחלק של מגדל הבניין.
ואף על פי שעבודות הבנייה של הבניין עצמו נמשכו עד שנת 1955, 1949 נחשבת לתאריך הלידה הרשמי של השעון.
קוסמוס הוא מלון בנפת אלכסייבסקי שבעיר מוסקבה, רוסיה.
מלון קוסמוס נבנה בשנים 1976–1979 כדי לקבל אורחים זרים שצפויים להתארח במוסקבה במשחקי אולימפיאדת מוסקבה.
המלון הפך לניסיון הראשון של העבודה המשותפת בין אדריכלי ברית המועצות וצרפת.
ב"קוסמוס" המודרני ישנם 1,777 חדרים.
המלון כולל מרכז עסקים עם 7 חדרי ישיבות עבור 10–250 איש ואולם קונגרסים ל-1000 איש, וכן חלל תצוגה של עד 1300 מ"ר.
במלון 4 מסעדות, מזכרות, קיוסקי עיתונים ובתי מרקחת, מספרה, מכון יופי ומרכז רפואי.
"קוסמוס" היה אחד מארבעה מלונות סובייטים שהיו בעלי מעמד של "מלון ברמה בינלאומית".
ה"קוסמוס" שימש כאתר צילומים בסרטו של טימור בקממבטוב, משמר היום (סרט, 2006)
מלון ססיל הוא מלון במרכז העיר לוס אנג'לס בעל היסטוריה של התאבדויות ורציחות.
המלון חולק בניין משותף יחד עם מלון סטיי און מיין והם בעלי הנהלה משותפת ובעלים משותפים.
המלון שוכן ברחוב מיין 640, דרום במרכז העיר לוס אנג'לס.
מלון ססיל הוקם שם בשנת 1924, כמלון מהודר בן 700 חדרים, לאנשים עם תקציב נמוך.
חדרי השירותים והמקלחות היו משותפים לכל קטע מסדרון, ולא היו פרטיים או צמודים לכל חדר.
בנוסף לזאת, בכל חדר ניתן היה לשכן מספר אורחים, שלא היה ביניהם קשר מוקדם.
בשנת 1929 הגיע המשבר הכלכלי הגדול, ולכל ענף המלונאות בארצות הברית חסרו אורחים.
אלא שהבעיה של מלון ססיל הייתה קשה בהרבה.
השכונה בה נמצא המלון, סקיד רו התמלאה בנוודים חסרי בית, שנשארו בה במשך עשורים רבים, והפכו את השכונה לשכונת מצוקה ופשע.
לכן גם בחלוף המשבר, לא היה ביקוש מספק לשירותי המלון.
כדי לשרוד, מלון ססיל נאלץ גם להוריד את מחיר ואיכות שירותיו וגם להגיע להסכם סבסוד עם הרשויות, שניסו לשכן את דרי הרחוב, במלון.
עד שנת 2007, כל הבניין שימש למלון ססיל בלבד, שהיה בית מלון זול מאוד, עם שירות ברמה נמוכה, ומוניטין רע.
אי אפשר היה להעלות את מחירי שירות המלון ואיתם את רמת שירותו, בשל הסכמים עם הרשויות.
לכן הוקם באותו בניין בית מלון נוסף, מלון סטיי אין מיין, שהיה חופשי מהסכמים אלו.
למלון סטיי אין מיין הייתה כניסה נפרדת מזו של מלון ססיל והיה לובי נפרד.
היו לו גם קומות נפרדות משלו בבניין.
אולם המעליות היו משותפות לשני המלונות.
כך שאנשים יכלו לעבור בקלות ממלון אחד לשני, דרך הבניין.
בשנת 2016 המלון עבר שיפוץ נרחב מתוך כוונה למיתוג כמלון בוטיק.
החל משנת 2017 ה"סטיי אין מיין" משמש כבית מלון, ואילו מלון ססיל משמש כמוסד דיור מוגן, עבור דיירים קבועים בתשלום נמוך מאוד, שאי אפשר היה לפנותם מבניין המלונות.
בשנת 2017 מועצת העיר לוס אנג'לס קבעה כי האתר הוא אתר מורשת היסטורית, לאור האריכטקטורה וההיסטוריה שלו.
מקרה רצח זה מעולם לא פוענח.
כמו כן, עד שנת 2015, נהרגו שמונה עשר אורחים של המלון באופן לא טבעי, בשלב מסוים המלון נודע בתור "The Suicide" ("ההתאבדות") לאור כמות מקרי ההתאבדות שקרו במלון:
התיעוד הראשון של התאבדות במלון הייתה ב-22 בינואר 1927, כאשר פרסי אורומוד קוק, ירה בעצמו מול אשתו וילדו.
בין השנים 1931–1940 שבעה אנשים התאבדו במלון.
בשנת 1944, דורות'י ג'יין פרסל, מאורחות המלון, נכנסה ללידה, ותחת מחשבה שבנה נולד מת, זרקה אותו מהחלון.
פסיכולוגים שבדקו אותה הגדירו אותה כלא שפוייה.
בשנת 1962, אורחת שקפצה למותה מהמלון נחתה על הולך רגל והרגה גם אותו.
בשנת 2013 טבעה אליסה לאם בדודי המים שעל גג המלון, כאשר התחבאה מאויב שהזתה בעת התקף פסיכוזה.
עובדי המלון התרגלו לאורחים מפוקפקים, ולכן כשאליסה לאם התחילה להתנהג באופן לא שפוי, הם רק נתנו לה חדר נפרד מהאורחות שהתלוננו עליה.
למשטרת לוס אנג'לס לקח כחמישה חודשים לפענח את נסיבות מותה של לאם, ובינתיים תפס המקרה שלה תשומת לב בין-לאומית, והיה כר פורה להפצת תיאוריות קשר.
משטרת לוס אנג'לס הכריזה כי מותה היה התאבדות.
רוב אירועי המלון, כדוגמת שהיית ריצ'רד רמירז במלון, שימשו השראה לעונה החמישית של הסדרה אימה אמריקאית וזאת יחד עם סיפורו של הרוצח הסדרתי, ה.
הולמס ומלון הרצח שניהל במהלך התערוכה העולמית של שיקגו.
מלון סן רמו היה בית מלון שבחזיתו בית קפה, בצידו המזרחי של רחוב רציף הרברט סמואל - ברחוב הירקון 49, בצידה הצפוני של כיכר הרברט סמואל, לימים כיכר הכנסת, בתל אביב.
מלון סן רמו נבנה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ביוזמת היזם ישראל זלטופולסקי, בתכנון האדריכל יצחק שוורץ (שן-צור).
המלון נקרא על שם עיר הנופש האיטלקית סן רמו.
בעת בנייתו נמצא מולו על חוף אלנבי, לימים חוף ירושלים, מבנה "מרחצאות ים חמים" שהיה בבעלות עיריית תל אביב.
דרומית למבנה המרחצאות שכן קזינו גלי אביב שתחם ממערב את כיכר הרברט סמואל.
המלון נחשב יוקרתי וחביב על עשירי היישוב.
פופולרי במיוחד היה בית הקפה שפעל בחזית המלון, במרפסת גן רחבה, בו הונהגה שעת תה שכונתה "תה-ריקוד" ו"תה קונצרט", נערכו ריקודים לצלילי תזמורת, הופעות שונות בשעות הערב, חגים ובסופי השבוע.
המרפסת הייתה עטורת צמחייה, הוארה בפנסים כדוריים, והוקפה סוככים מפוספסים.
בבית המלון נערכו אירועים שונים, תצוגות אופנה, מסיבות ונשפים, הצגות ומופעים.
ב-23 ביולי 1938 התפוצצה מכונית תופת סמוך לשער המלון.
לאחר הקמת המדינה, שימש בניין מלון סן רמו כמטה חיל הים.
ב-1949 פעלה הכנסת הראשונה מבניין קולנוע קסם הסמוך, שנבנה ב-1945. חדרי מלון סן רמו שימשו כלשכות לחברי הכנסת.
בראשית שנות ה-50 של המאה העשרים שימש הבניין את עיריית תל אביב, בין השאר לצורכי ועדת הבחירות לעירייה ועבור מחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
ב-1955 עזבה מחלקת החינוך את הבניין, והועבר אליו משרד פקיד שומה תל אביב של מס הכנסה.
ב-1971 נמסר על כוונתם של ידי משקיעים יהודים מגרמניה להרוס את בניין מלון סן רמו, ובהמשך גם את בית האופרה הסמוך (קולנוע קסם לשעבר), על מנת להקים במקומם מלון.
הבנייה התעכבה לאחר שהאופרה לא פונתה, בגלל סירובה לעבור לבניין הסינרמה.
רק לאחר סגירת האופרה ב-1982 פונה המבנה ובשנת 1987 נחתם חוזה עם אלרוב על הקמת מגדל דירות במקוםוהחלו עבודות הבנייה.
קולנוע קסם נהרס בשנת 1988, ועל איחוד המגרשים עליהם עמדו המלון והקולנוע (רחוב הירקון 47–49), נבנה "מגדל האופרה".
מלון פארק בנתניה נמצא מצפון לכיכר העצמאות בצמוד לטיילת שמעל חוף הים.
המלון נפתח בשנת 1951, והיה קורבן לשני אירועים שזעזעו את מדינת ישראל.
במרץ 1976 הוצת המלון על רקע פלילי, ובמרץ 2002 בוצע בו הפיגוע במלון פארק.
מלון פארק נחנך רשמית בספטמבר 1951 בנוכחות עובד בן עמי ראש עיריית נתניה.
המלון כלל בפתיחתו 16 חדרים.
במודעות הוזמנו אורחים לפנסיון מלא עם מקלחת פרטית עם מים קרים וחמים בכל חדר.
בשנות ה-60 שימש המלון לישיבות של מועצת עיריית נתניה.
ב-20 במרץ 1976 לפנות בוקר הוצת מועדון הלילה של בית המלון והשריפה גרמה לנזק כבד למלון כולו, למותם של שישה אנשים ולפציעתם של עשרות.
בעקבות השריפה הגיע ראש הממשלה, יצחק רבין, לבקר במלון.
הנהלת המלון החלה תוך זמן קצר בשיפוץ המבנה, והעסיקה את עובדי המלון הגברים בעבודות השיפוצים.
בינואר 1977 שב המלון לפעול לאחר ששופץ.
מציתי המלון נדונו בתחילת 1977 ל-15 שנות מאסר.
צעיר נוסף נדון לשלוש שנות מאסר על אספקת הבנזין וצעיר אחר נדון ל-6.5 שנות מאסר על שידול לביצוע ההצתה.
הצתת המלון הביאה לדיון נרחב בהיקף העבריינות בנתניה ובדרים להתמודד איתה.
בליל הסדר של שנת 2002 אירע במלון הפיגוע במלון פארק, בו נרצחו 30 ישראלים ונפצעו 160, מה שהוביל לפתיחת מבצע חומת מגן.
מלון סטלהיים (בנורווגית: Stalheim Hotel) הוא בית מלון הממוקם בסטלהיים, נורווגיה, כ-36 ק"מ מזרחית לווס , לאורך כביש E16 , ו-12 ק"מ מערבית לגודוונגן .
המלון ממוקם בנרייפיורד, שנרשם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מלון סטלהיים החל כפונדק דרכים במאה ה-17 שהציע גם אפשרות לינה.
ב-15 במאי 1885 נפתח המלון במתכונתו הנוכחית.
הוא ידוע בנופיו המרשימים והמרחב הפסטורלי, אשר משכו אנשי רוח נורווגים לאורך השנים.
אלה הנציחו את נופיו בשירים, סיפורים, ציורים ויצירות נוספות.
במלון יש 124 חדרים ומקום ל-218 אורחים.
בשנת 1647 הקים המושל הכללי של נורווגיה, חניבעל ססטד , את מערכת הדואר הנורווגית הראשונה.
הוא פיתח את מסלול הישן בין מזרח למערב, יצר נתיב דואר בין ברגן לאוסלו שהפך ל"דרך הדואר המלכותית".
החקלאים שבדרך היו אחראים לתחזוקה והובלת הדואר במסלול זה.
בתמורה, "חקלאי הדואר" הללו קיבלו פריבילגיות כמו פטורים משירות צבאי.
חוות סטלהיים הייתה אחת מבין חוות הדואר הרבות לאורך הדרך.
בחוות אלה, הנוסעים בעקבות מסלול הדואר היו עוצרים לנוח ולאכול.
עד 1750 התרבו המטיילים שעצרו בסטלהיים אשר ביקשו מיטה וארוחה, שהאיכר בסטלהיים החליט לבנות בה פונדק נפרד כדי לארח את המטיילים.
פונדק זה הוא כיום אחת האטרקציות של מוזיאון סטלהיים העממי.
ב-15 במאי 1885 נפתח מלון סטלהיים הראשון עם כ-20 מיטות.
המלון זכה להצלחה ותוך 10 שנים הכיל כבר 160 מיטות, מסעדה וזכה למוניטין כאחד המלונות הכפריים הטובים ביותר בנורווגיה.
בשנת 1890 נמצאו באתר קברים עתיקים.
תיארוך פחמן-14 מצא שהקברים שייכים לתקופת הוויקינגים.
הם הועברו למוזאון ברגן, אך ניתן לראות תצלום של פריטים אלה באזור הקבלה של המלון.
בשנת 1900 המלון נשרף כליל.
הוא נבנה מחדש בשנים 1901–1902 ונפתח מחדש בשנת 1902, אולם לרוע המזל בנובמבר אותה שנה הוא נשרף שוב.
בשתי השרפות לא נגרמו אבדות בנפש.
לאחר השריפה ב-1902, מלון סטלהיים לא נפתח שוב עד 1907. בשנים 1906–1907 הוא נקנה, במקביל פורק מלון מיינרדטס בווס, ובמקום לבנות מלון חדש הוא הועבר לסטלהיים.
למלון נוסף אגף חדש, 37 מטר קרוב יותר לנקיק.
בין השנים 1912–1916 המלון נוהל על ידי ג'ון וולטר.
לאחר מכן נרכש על ידי חברת המלונות הנורווגית, שהחזיקה בו עד 1927. בשנת 1927 נרכש על יד כריסטיאן ורגנהילד טונברג.
המלון נוהל על ידי בני הזוג טונברג ולאחר מכן על ידי בנם קאר טונברג.
מאז 1980 מנוהל המלון על ידי אינגריד טונברג.
בין השנים 1890–1960 מלון סטלהיים החזיק שתי חוות שלמות בסטלהיים אשר ייצרו את מרבית המזון שנצרך בו.
בנוסף, נדרשו סוסים רבים להסעת תיירים מגודוונגן למלון ובחזרה.
במלחמת העולם השנייה ניצחה גרמניה הנאצית את המערכה בנורווגיה.
נורווגיה נשלטה על ידי גרמניה כמעט מראשית המלחמה ועד כניעת גרמניה הנאצית.
מלון סטלהיים נכבש על ידי כוחות גרמנים בסוף אפריל 1940. תחילה שימש כמרכז בילוי לקצינים גרמנים בכירים שעשו בו שימוש להפסקות מנוחה והתאוששות.
כוחות גרמנים גם בנו עמדות על הרמה, שם הייתה להם שליטה על כל נרייפיורד.
אולם בשנת 1943 השתלט על המלון היינריך הימלר, והשתמש בו כחלק מתוכניתו ל"השבחת" הגזע הארי, והתמודדות עם שיעור הילודה הנמוך של העם הגרמני.
הימלר הסב את המלון ל"קינדרהיים" כחלק מתוכנית לבנסבורן, אליו היו מגיעות נשים נורווגיות הרות, או כאלה שמוכנות להרות לחיילים גרמנים, והיו אמורות להישאר ללדת במלון ולגדל בו את ילדיהם להיות "ארים" מושלמים.
בסך הכל היו שמונה בתים של לבנסבורן בנורווגיה ומלון סטלהיים היה אחד מהם.
עם תום המלחמה יצאו משם עשרות ילדים שנולדו להורים לא נשואים, חלקם לאבות לא ידועים.
במהלך המלחמה בנו הגרמנים מספר בונקרים ותעלות סביב סטלהיים והציבו שם תותחים.
בקיר הקדמי של מרפסת המלון נבנו שני בונקרים, אחד מהם, "The Lorelei", נגיש דרך גרם מדרגות מהמרפסת של המלון.
בשנת 1959, בליל הקדוש ג'ון , נשרף שוב בית המלון.
אש היא האלמנט האופייני ביותר הקשור לחג, ובנורווגיה, כמו יתר סקנדינביה, נהוג לחגוג את החג סביב מדורה גדולה.
התרחבות השריפה הביאה לשרפת המלון.
לקח זמן להזעיק את מכבי האש משום שמרכזיית הטלפון בסטלהיים הייתה ממוקמת בבניין הבוער, והטלפון הקרוב ביותר היה במרחק שלושה קילומטרים.
באירוע טרגי זה איבדו את חייהם 23 אנשים, וכן אבדו חפצים יקרי ערך רבים.
זו הייתה אחת השרפות החמורות ביותר בנורווגיה מבחינת מספר האבדות.
מדריך טיולים נורווגי הועמד לדין בגין טיפול רשלני באש, לאחר שהדליק סיגריה והשריפה פרצה לאחר שיצא מהחדר.
אולם מאוחר יותר הוא זוכה מהפרשה.
המלון נבנה מחדש, אך הפעם מבטון, ונפתח מחדש בשנת 1960.
משפחת טונברג, הבעלים הנוכחיים של המלון, מדגישים את הטבע והתרבות באזור כחלק מקידומו.
במלון גן ומרפסת גדולה המשקיפה לעמק רחב וירוק, לצד הרים, מפלים ונחלים.
בנוסף, המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים.
האוספים ההיסטוריים והתרבותיים של קאר טונברג, הבעלים הקודם של המלון, מלמדים על התרבות וההיסטוריה של האזור.
חקירת הטבע בסטלהיים סיפקה מקור השראה לציורים מפורסמים רבים, במיוחד ציורים מהתקופה הרומנטית הלאומית, כחלק מהתפתחות האמנות באירופה.
בנוסף, רבות מהיצירות המפורסמות ביותר של המשורר הנורווגי פר סיבל, שבילה ילדותו ונערותו בסטלהיים.
במלון מוצגות גם עתיקות המוצגות בטרקליני הפנורמה של המלון, חלק מהאוסף הנרחב של אמנות וחפצי אמנות המהווה של מוזיאון סטלהיים העממי, אחד מהמוזיאונים העממיים הגדולים בבעלות פרטית של נורווגיה.
כיום המלון מציע דלפק קבלה הפעיל 24 שעות ביממה, חניה, שוער, אחסון מזוודות, שירותי אינטרנט וארוחת בוקר.
המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים במוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות.
מוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות, נחשב לאחד המוזיאונים הגדולים בנורווגיה אשר נמצאים בבעלות פרטית.
המוזיאון מציג פריטים מתקופות זמן המשתרעות מסוף ימי הביניים ועד נורווגיה שלפני מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון מראה את חיי היומיום בחוות סטלהיים, כמו גם בבית האחוזה בתקופות זמן שונות, וכן מספק סקירה כללית של התפתחותה של נורווגיה הכפרית מאז ימי הביניים המאוחרים.
המוזיאון נחלק לשלושה חלקים: המוזיאון הפתוח, בניין התערוכה ובית האחוזה.
במוזיאון ישנה חצר החווה הישנה שכללה 25 בתי-חווה , ביניהם קוטג' מהמאה ה-16, אסם ובית ההארחה מהמאה ה-17 ואפילו בית ספר קטן מ-1881. מתחת לחצר החווה הישנה חפור אולם תצוגה רחב ממדים.
הוא מורכב מ-2 מפלסים של חדרים שונים עם נושאים שונים.
החדרים מציגים צדדים שונים בחיי היומיום של החקלאי: חדר אחד מציג ציוד זיקוק וסינון משקאות אלכוהוליים, חדר אחר מציג מוצרי אפייה, חדר שלישי מציג תלבושות מסורתיות באונד וכך הלאה.
על ראש הגבעה שוכן בית האחוזה הקטן של לקבה (Lekve) משנת 1725. בית האחוזה, שמקורו בחוות לקבה בווסטלן, משוחזר מבפנים ומבחוץ כפי שהופיע בשנים 1750–1760. בית האחוזה מראה שגם בווס ניתן היה למצוא מאפיינים של תרבות יבשתית וחפצי יוקרה.
המוזיאון נפתח רק אם מגיעים אליו לפחות 10 מבקרים.
במרחק הליכה מהמלון נמצא ה"סטלהיימסקלייבה", אחד הכבישים התלולים ביותר באירופה, בשיפוע של עד 20 מעלות, ובו 13 עיקולים.
הכביש נבנה בעבודת כפיים בין השנים 1842 ל-1846, על מנת לשפר את כביש הדואר בין אוסלו לברגן.
מן הכביש ניתן לראות נופים פסטורלים של טבע ומפלים בגבהים של עד 140 מטר.
המלון אירח אמנים, ציירים ומשוררים רבים, אשר מצאו בנוף הנשקף ממנו השראה ליצירותיהם.
ציירים רבים ציירו את הנוף המרשים המתגלה מן המלון.
הציור הנוף מסטלהיים משנת 1842 של יוהאן כריסטיאן דאל הוא הידוע שבהם, והוא מוצג דרך קבע בגלריה הלאומית של אוסלו.
במלון נהג להתארח בקביעות וילהלם השני, קיסר גרמניה, אשר מדי שנה טייל בפיורדים של נורווגיה באמצעות היאכטה הפרטית שלו.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוקמה במלון אבן זיכרון, "לזכר ביקור הקיסר וילהלם השני בסטלהיים".
במלון גם אבן זיכרון לאוסקר השני, מלך שוודיה, אשר ביקר במלון בשנת 1896. לימים נוספו גם חתימותיהם של אולף החמישי, מלך נורווגיה ומרתה, נסיכת שוודיה.
מלון קנרי (Cucumis melo (קבוצת Inodorus) הוא מלון מוארך גדול, צהוב-בוהק, בעל בשר פנימי ירוק בהיר עד לבן.
שמו נוצר בשל היותו בעל צבע צהוב עז, הדומה לזה של קנרית אמריקאית.
למלון ישנו טעם מתוק מובהק, אם כי מעט חריף ממלון טל דבש.
חלקו הפנימי ומרקמו דומה לאגס, אם כי רך יותר.
כאשר הקליפה של המלון בשלה, נוצר מרקם המרגיש מעט שעוותני.
מלון זה משווק לעיתים קרובות בשם מלון חואן קנרי וניתן למצוא אותו בגדלים וצורות שונות.
מלון זה נפוץ בחלקים של אסיה, למשל, יפן וקוריאה הדרומית, אלג'יריה ומרוקו.
הזנים כוללים את מלון הפונזי הקטן והעגול, אשר תורבת במקסיקו.
למלון קנרי יש טעם מתוק עדין.
טמפרטורת האכסון המיטבית של המלון היא C° 15.
מלון סנטה קלאוס, המכונה לפעמים מלון חג המולד או פייל דה סאפו (עור קרפדה), הוא זן של מלון (ממשפחת הדלועים) שמקורם בספרד שאורכם מגיע לכמטר והוא בצורה אובלית.
יש לו קליפה חיצונית עבה עם פסים ירוקים ובשר פנימי ירוק בהיר עד לבן עם טעם מלון עדין ומתיקות קרוב למלוני טל דבש.
למלון סנטה קלאוס יש קליפה ירוקה כתומה שעל שמה הוא נקרא בספרדית ("עור קרפדה").
המלון דומה למלון בעל אותה צורה אך עם קליפה צהובה הידוע בשם 'אמרילו', או מלון קנרי.
מלון סנטה קלאוס מזכיר קצת אבטיח קטן.
בתוכו בשר נימוח ובעל טעם עדין, ירקרק חיוור דומה מאוד לזה של מלון טל דבש.
למלון סנטה קלאוס הבשל ביותר יהיו קצוות פריחה רכים בגוון צהוב עז.
מלון זה זמין באופן נרחב בחצי הכדור הצפוני.
הם גדלים בקליפורניה ובאריזונה, הם נקצרים מיוני עד אוקטובר.
במהלך החורף, מלוני סנטה קלאוס מיובאים מאמריקה הדרומית.
הם גדלים בברזיל ובאמריקה המרכזית כדי לספק לאירופה במהלך הסתיו, החורף והאביב.
באוסטרליה, הם גדלים כל השנה ונמכרים בשם "Piel de Sapo" ונאמר כי הם מחזיקים מעמד עד חג הפסחא.
לאחר כ-110 ימים מהשתילה, המלון יכול להגיע לגודל 30 סנטימטרים.
ה-Piel de Sapo בספרד, גדל באופן נרחב.
לה מנצ'ה הוא האזור העיקרי בספרד המייצר סוג זה.
הבשר של מלונים לא חתוכים הוא עסיסי יותר ורך יותר אם שומרים אותם בטמפרטורת החדר יום או יומיים לפני ההגשה.
לאחר הבשלה או חתך, יש לשמור בקירור בניילון.
מלון עמיד זה, יכול להישמר עד שישה שבועות יותר מאשר זנים אחרים.
מלון ציון היה בית מלון בחיפה שראשיתו כמלון פאר ועסקים בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
המלון שימש בית הארחה שאירח בין היתר אישים חשובים ומפורסמים שביקרו בחיפה.
תחילת דרכו של המלון קשורה לעלייתם ארצה של דינה ואברהם דרזנר מממלכת רומניה (כיום אוקראינה) בשנת 1934, עליה שהייתה למעשה תוצאה בלתי מתוכננת של נאום שנשא דרזנר בפני חברי "אגודת מצדה" בנושא חשיבות השימוש בסרטיפיקטים (אישורי עלייה).
בעקבות תגובה מהקהל במהלך הנאום, ועל אף שלא תכננו זאת מראש, החליטו בני הזוג לעלות לארץ ישראל ולהשתקע בעיר חיפה כשברשותם כ-1,000 לירות שטרלינג.
במהלך חיפושם אחר אפשרויות עסקיות בעיר, הבחינו בני הזוג כי חסרים בעיר בתי מלון ברמה גבוהה כפי שהכירו באירופה.
כך החליטו להקים מלון משלהם, והתמקמו ברחוב לורנס אוליפנט (כיום רחוב אבן סינא) בשכונת הדר הכרמל.
במעמד רכישת המגרש גבולותיו נקבעו על ידי זריקת אבנים לכיוונים שונים – פעולה שהובילה לכך שהמגרש היה בשטח של כמעט שלושה דונמים.
ב-13 במרץ 1935 נפתח מלון ציון, והפך במהרה למלון היהודי המוביל בחיפה.
הוא נודע באווירה האירופית היוקרתית שהעניק לאורחיו ובעיצוב הקלאסי שלו.
המלון היה למוקד חברתי ותרבותי חשוב בעיר, ושימש במשך שנים כמקום מפגש לחיפאים ולאורחים חשובים מהארץ ומחו"ל.
בשנותיו הראשונות המלון התמלא בעסקני היישוב, קצינים בריטים ופקידי המנדט, שהפכו אותו למקום פופולרי בקרב אנשי השלטון והצבא הבריטי.
בשנת 1946, המלון עבר הרחבה ראשונה, במסגרתה נוספו לו קומה וחצי, ומספר החדרים גדל ל-49. באותה תקופה גם השתכנו במלון משרדי המדינה שבדרך, בהובלת הארי ביילין, שהיה קצין קישור בין מוסדות היישוב למנדט הבריטי ולגופים בינלאומיים כמו האו"ם.
המלון הפך גם למוקד לישיבות רבות משתתפים ולמפגשים חשובים שהשפיעו על היישוב.
לאחר קום המדינה, המשיך המלון לשמש מוקד לאירוח ממשלתי חשוב.
הוא אירח משלחות ממשלתיות מהארץ ומחו"ל, ושמר על מעמדו כאחד המלונות המרכזיים בעיר.
בשנת 1951 נרכש מגרש צמוד למלון, והוא הורחב פעם נוספת.
כשחזר בנו של אברהם, מיכאל דרזנר מלימודים בבית הספר למלונאות בשווייץ, ניהל את המלון עד לסגירתו.