tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גובהה בבגרותה היה 157 סנטימטרים בלבד, אך כבר בילדותה הבליטה התנהגותה את אופייה החזק.
היא למדה במכללה לנשים בבולטימור, שם הוענק לה תואר ראשון בשנת 1917. לאחר מכן לימדה מדעים בבית ספר תיכון בצפון קרוליינה.
ב-1919 עברה לוושינגטון הבירה כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
לפרנסתה עבדה במהלך לימודיה כשוטרת ללא מדים ועסקה במניעת פשע בקרב נשים ונערות, בין השאר בנוגע למניעת זנות.
בכך ביטאה את השקפתה שהעדיפה שיקום על פני ענישה.
היא סיפרה שעבודתה זו יצרה אצלה מחויבות ואחריות כלפי נשים וילדים.
ב-1922 סיימה את לימודי המשפטים ועברה לדאלאס שבטקסס עם בעלה, ג'ורג' ארנסט יוז, שאותו הכירה בבית הספר למשפטים.
בעוד שהוא מצא עבודה בנקל, היא התקשתה בכך עקב האפליה שנהגה באותם ימים כנגד העסקת נשים כעורכות דין.
לבסוף השכירה לה פירמת עורכי דין שטח עבודה במשרדיה ללא תשלום ואף העבירה לה תיקים בתמורה לעבודתה עבורם כפקידת קבלה.
משרד עורכי הדין שלה גדל בהדרגה ובמקביל היא הייתה לחברה בשורה של ארגוני נשים מקומיים שעסקו בקידום מעמד האשה בחברה.
בין השאר פעלה לשיפור מעמד הנשים בכוחות המזוינים ולמתן תגמול שווה לנשים שמונו לכהן בחבר מושבעים.
היא נכנסה לפוליטיקה ונבחרה ב-1930 לחברת בית הנבחרים של מדינת טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא נבחרה לכהונה פעמיים נוספות.
במהלך שנותיה בטקסס התיידדה עם לינדון ג'ונסון והייתה לבת ברית פוליטית שלו.
בשנת 1946 ניסתה להיבחר לחברת בית הנבחרים של ארצות הברית אך לא הצליחה בכך.
ב-1935 מונתה יוז על ידי מושל טקסס לשופטת בית המשפט של המחוז ה-14 של טקסס והייתה לאשה הראשונה שמונתה לשופטת מחוזית בטקסס.
ב-1936 היא נבחרה לתפקיד ושבה ונבחרה אליו עוד שש פעמים.
היא כיהנה בתפקיד עד 1961. בשנת 1958 ניסתה ללא הצלחה להיבחר לבית המשפט העליון של טקסס.
ב-1960 ביקש סגן הנשיא ג'ונסון מהתובע הכללי רוברט קנדי למנות את יוז לשופטת פדרלית.
אנשי משרד המשפטים דחו את בקשתו בנימוק שיוז היא מבוגרת מדי, וג'ונסון נפגע מכך עמוקות.
נדרש לחץ על רוברט קנדי גם מצדו של יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית סם רייברן, אף הוא ידיד ובן ברית של יוז.
לבסוף מינה הנשיא קנדי את יוז באוקטובר 1962 במינוי פגרה לשופטת בית המשפט הפדרלי המחוזי לצפון טקסס.
בינואר 1962 היא מונתה רשמית והסנאט אישר את מינויה בחודש מרץ.
היא הייתה השופטת היחידה שמינה קנדי, השופטת הפדרלית הראשונה בטקסס והאשה השלישית שמונתה לשיפוט במערכת המשפט הפדרלית.
יוז כיהנה במשרה מלאה עד 1975 ואז עברה לשפוט בהיקף חלקי במעמד של שופטת בכירה (Senior Judge).
כהונתה כשופטת תמה עם מותה.
במהלך כהונתה כיהנה בהרכב השופטים שקיבל ב-1970 את פסק הדין הראשון במשפט הידוע של רו נגד וייד.
פסק הדין של ההרכב אושר בסופו של דבר בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במשפט אחר פסקה שיש להיטיב את תנאי הכליאה של אסירים בבית הסוהר המחוזי של דאלאס.
יוז פעלה באופן נמרץ על מנת לאפשר לנשים בטקסס לכהן בחבר מושבעים, דבר שהחוק המקומי לא איפשר.
היא יזמה הצעת חוק בנושא, אשר לא צלחה, אך הודות למאמציה ולמאמצי אחרים התקבל השינוי בטקסס ב-1954.
ב-22 בנובמבר 1963 נרצח הנשיא ג'ון קנדי במהלך ביקור בדאלאס.
סגן הנשיא ג'ונסון ביקש להזעיק את השופטת יוז על מנת להשביעו כנשיא, השבעה הנעשית באופן רגיל על ידי נשיא בית המשפט העליון.
יוז הגיעה אל המטוס הנשיאותי שחנה בנמל התעופה לאב בדאלאס ועל סיפונו ג'ונסון, האלמנה ז'קלין קנדי וארונו של הנשיא שנרצח וערכה את טקס ההשבעה.
יוז נותרה ידידה של ג'ונסון ואשתו ונכחה בהשבעתו השנייה ב-1965 ובחנוכת הספרייה הנשיאותית שהוקמה על שמו.
ב-1982 סבלה יוז משבץ שהותיר אותה מוגבלת בתפקודה.
היא מתה שלוש שנים לאחר מכן.
בעלה מת ב-1964. לא היו להם ילדים.
על שמה של יוז נקראו מרכז לפוליטיקה מעשית במכללת גושה (Goucher) במרילנד, שבה למדה, וכן חדר קריאה ואוספים בספרייה של אוניברסיטת צפון טקסס.
עוד בחייה, ב-1984, היא הוכללה בהיכל התהילה לנשות טקסס.
ב-2004 פורסם ספר ביוגרפי אודות יוז בשם Indomitable Sarah.
שרה מקטרנן (, נולדה ב-11 במרץ 1994) היא זמרת אירית הידועה בעיקר בגלל השתתפותה בתוכנית "The Voice Of Ireland".
מקטרנן היא נציגת אירלנד באירוויזיון לשנת 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר 22.
שרה מקטרנן נולדה כבת יחידה לאם יחידנית ב-11 במרץ 1994 בסקאריף, אירלנד.
לאחר שסיימה את בית ספר התיכון בשנת 2011, היא הלכה לקורס מבוא למקצוע האחות בעיר הקרובה אניס במחוז קלייר.
לאחר מכן הלכה ללמוד טכנולוגיה מוזיקלית במכון הטכנולוגי של לימריק למספר חודשים וטוענת כי תמיד דגלה ברעיון שעבודתה תהיה או מוזיקה או עזרה לאנשים.
מקטרנן לקחה הפסקה מלימודיה ועבדה כמוכרת ברשת "פריימרק".
בספטמבר 2014, חזרה מקטרנן לאוניברסיטת לימריק כדי ללמוד קול וריקוד, אך נשרה בספטמבר 2015. היא מנגנת בגיטרה, פסנתר ומפוחית.
מקטרנן הלכה להיבחן ל-The Voice Of Ireland בחודש אפריל 2015 והגיעה עד לשלב הגמר הגדול.
למקטרנן הייתה להקה בשם "The JEDS" שאותה הקימה כדי לחוות את חוויית ההופעה.
בלהקה היו חברים גיטריסט, פסנתרן, בסיסט ומקטרנן עצמה שהייתה הסולנית שלה.
בנובמבר 2017 הופצו באירלנד שמועות כי מקטרנן עומדת לייצג את סן מרינו באירוויזיון לשנת 2018 שנערך בליסבון, פורטוגל אך השמועות הופרכו כשהוכרז על הפורמט החדש של הבחירה הסן מרינזית - "1in360" בו מקטרנן לא הייתה מועמדת.
ב-8 במרץ 2019 נחשף כי מקטרנן היא נציגת אירלנד באירוויזיון 2019 עם השיר 22. מקטרנן ילדה כאם יחידנית בת ושמה מיה בשנת 2016.
שרה לורנס קולג' היא מכללה פרטית במחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק, מהסוג המכונה Liberal Arts College, דהיינו מכללה המתמחה במדעי הרוח, מדעי החברה ואומנויות.
המכללה הוקמה על ידי איל הנדל"ן ויליאם ואן דוזר לורנס (1842–1927).
היא הוקמה באחוזתו, ונקראה על שם אשתו שרה בייטס לורנס (1846–1926).
המכללה נועדה במקור לנשים בלבד ומטרתה הייתה לחנכן באמנויות ומדעי הרוח.
מרכיב מרכזי בתוכנית הלימודים הראשונה של המכללה היה חינוך לפנאי, במסגרתו התלמידות נדרשו להשתלם במשך שמונה שעות שבועיות בתחומים כמו שיחה בצרפתית, דוגמנות, קצרנות, איפור וגינון.
מתכונת הלימודים תוכננה כזו של מערכת ההדרכה של אוניברסיטת אוקספורד (tutoring), הכוללת בנוסף להוראה פרונטלית, מפגשים בין חברי סגל לקבוצות קטנות של סטודנטים.
המכללה שומרת על מתכונת זו עד היום.
הרולד טיילור היה נשיא המכללה בשנים 1945–1959, והשפעתו הייתה רבה.
הוא אימץ את הפילוסופיה החינוכית של ג'ון דיואי, ושאף לרפורמה בחינוך בארצות הברית.
מכללת שרה לורנס הייתה למוסד המקבל גם סטודנטים ממין זכר בשנת 1968 (אם כי היו סטודנטים יוצאי צבא שהתקבלו לאחר מלחמת העולם השנייה עוד קודם).
לפני השינוי הזה התקיימו דיונים בנושא העברת המכללה ומיזוגה עם אוניברסיטת פרינסטון (שלא קיבלה עד אז נשים), אך לבסוף ההנהלה בחרה להשאירו כמוסד עצמאי.
שרה לורנס מציעה אלטרנטיבה לשיטה המקובלת של מקצועות התמחות במכללות בארצות הברית.
השיעורים בנויים סביב במתכונת של סמינרים קטנים ואינטראקטיביים מאוד ובלימודים פרטיים עם חברי הסגל.
המכללה מציעה תשע תוכניות לתואר שני.
התוכניות מעניקות תואר שני באומנויות (MA), תואר שני באומנויות יפות (MFA) או תואר שני במדעים (MSc) לבוגריה.
הקמפוס של מכללת שרה לורנס משתרע על כ-160 דונם בגבעה מעל גדות נהר הברונקס.
חלק גדול מהקמפוס היה במקור חלק מהאחוזה של מייסד המכללה, ויליאם ואן דוזר לורנס, אם כי המכללה הכפילה את גודלה מאז היווסדה.
בשטח המכללה גדלים עצי אלון ואולמוס גדולים.
רבים מהבניינים הישנים הם בסגנון האדריכלות של "תחיית טיודור" שהיה פופולרי באזור בראשית המאה העשרים, ורבים מהבניינים החדשים יותר של המכללה מנסים להוות פרשנות מעודכנת לאותו סגנון.
הקמפוס מחולק לשני חלקים ייחודיים, "הקמפוס הישן" ו"הקמפוס החדש": הראשון בגבולות אחוזת לורנס לשעבר, השני נרכש זמן מה לאחר שנותיו המוקדמות של המכללה.
חוקר המיתולוגיה ג'וזף קמפבל לימד שנים רבות במכללה.
מבוגרי המכללה שהתפרסמו: אליס ווקר, ברברה וולטרס, ג'יי ג'יי אברהמס, בריאן דה פלמה ורם עמנואל.
שרה יערי (רֵזיטל; דצמבר 1914 – 31 בדצמבר 1994, כ"ח בטבת תשנ"ה) הייתה זמרת מצו-סופרן ישראלית שפעלה מתחילת שנות ה-40 ועד סוף שנות ה-70. שרה שירים עממיים בעברית וביידיש, שירים אמנותיים ביידיש ופזמונים עבריים.
יערי נולדה בשם שרה רֶייכסטָלֶר בוורשה בירת פולין למשפחה יהודית מסורתית.
אביה, יהושע רייכסטלר, חזן בעיר, חינך אותה לאהבת הזמר היהודי העממי המסורתי.
למדה אצל החזן וזמר הבריטון ויטוריו ויינברג, אצל יצחק אדל ואצל זמרת הסופרן והמורה לפיתוח קול אלי קורץ.
נוסף על כך למדה בבית הספר למסחר.
את הקריירה שלה החלה יערי בשנת 1941 לכל המאוחר.
השתתפה באופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין ובאורטוריה הארצישראלית מיסודו של פורדהאוז בן-ציסי.
משנות ה-40 הרבתה יערי לשתף פעולה עם המלחין, המעבד המוזיקלי והפסנתרן נחום נרדי – היא שרה משיריו והוא ליווה אותה בנגינה.
בין היתר הייתה מהראשונים שהקליטו את "שיר העבודה ("כחול ים המים") של אלתרמן ונרדי מ-1943.
במלחמת העצמאות התפרסם בביצועה השיר "בן עשרים" (מילים: אהרן אשמן, לחן: אברהם מינדלין), שהושמע אז ברדיו.
בין מלוויה המוזיקליים היו גם שמואל פרשקו וצדוק בן-מנחם (קוגל).
הקליטה עשרות שירים נוספים – עוד שירים ארץ-ישראליים כגון "צאנה צאנה", שירי עם ביידיש ושירי ילדים.
העיתונאי ומבקר התרבות אורי קיסרי כתב על הופעתה של יערי ב-1950: "כן, זוהי זמרת עממית ממדרגה ראשונה.
לקולה גוון וצליל היודעים לדבר אל ההמונים ולעורר בצוותא את הדמעה הטובה והחיוך המאושר".
בקיץ 1955 יצאה לסיבוב הופעות באנגליה ובצרפת, הופיעה בין היתר בנשף הסופרים, העיתונאים והאמנים בפריז, בתוכנית רדיו ברדיו פריז, ואף הקליטה משיריה.
באותה שנה הופיע בהוצאת מקולית תקליטה "יידישע פאלקס-לידער" (שירי עם ביידיש).
במשך עשרות שנים הופיעה בנשפים אמנותיים וערבי זמר, בקבלות שבת וערבי חג, באירועים של ההתיישבות העובדת, בערבי תרבות נושאיים ועוד.
בין היתר נהגה ללוות את משורר היידיש איציק מאנגר בזמרה משיריו מאז ביקורו הראשון בארץ ב-1958 ועד מותו.
בשנות ה-60 היא הוציאה תקליט עם שירים על מילים של יצחק ירושלמי ושירים שהוא תרגם מעברית ליידיש.
היא מעולם לא הסתייעה באמרגן ולא הופיעה בצורה מסחרית.
באמצע שנות ה-70, עם השתנות הטעם התרבותי בציבור, הלכו הופעותיה והתמעטו, והיא שרה רק מדי פעם בערבי הסתדרות וזיכרון.
נישאה למאיר יערי (יליד פולין אף הוא), זמר באופרה הארצישראלית ולימים פסל.
לאחר גירושיה ממנו, נישאה בראשית 1953 למאיר רזיטל (רוזנטולר).
התגוררה ברחוב בארט 19 ברמת אביב.
יערי נפטרה בשנת 1994, בגיל 80. הותירה את בנה, יובל יערי, וכן נכדים.
שרה לוקאס היא אמנית בריטית, החברה בתנועת "אמנים בריטים צעירים".
מרבית עבודותיה משלבות צילום, קולאז' ורדי מייד.
היא השלישית מבין ארבעה אחים.
אביה היה חלבן ואימה עבדה בניקיון ובגינון.
המשפחה התגוררה בדיור ציבורי באיזלינגטון, צפון לונדון.
עזבה את בית הספר בגיל 16, התפרנסה מעבודות זמניות ודמי אבטלה.
לאחר שעברה הפלה בגיל 17, יצאה לטיול בטרמפים ברחבי אירופה עם בן זוגה באותה עת.
כששבה לאנגליה החלה לעבוד במשחקיה, ולאחר ששמעה מאחד מעמיתיה לעבודה על לימודיו בבית ספר לאמנות, החליטה שגם היא מעוניינת ללמוד אמנות.
בשנת 1982 למדה לוקאס ב-"Working Men's College" ושם יצרה תיק עבודות בעזרתו התקבלה לקולג' לדפוס בלונדון בשנת 1983. בין השנים 1984–1987 למדה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון.
במהלך לימודיה שם הכירה את דמיאן הירסט, אנגוס פיירהרסט וג'יליאן ווירינג, עמם הקימה מספר שנים לאחר מכן את תנועת אמנים בריטים צעירים.
ביצירותיה משתמשת לוקאס בסאטירה על התרבות הבריטית ועל סטריאוטיפים מגדריים.
היא עובדת בטכניקות כגון רדי מייד, צילום ומיצב שבהן משולבות לא אחת רמיזות פרוידיאניות והתייחסויות פרובוקטיביות למיניות ומגדר.
ברבות מיצירות המיצב של לוקאס משולבים חפצים מחיי היום יום, כגון רהיטים, פריטי לבוש, סיגריות ואף ירקות ופירות.
בשימוש זה בחפצים המוכרים שואפת לוקאס לאתגר נורמות חברתיות ולהתייחס באופן ביקורתי והומוריסטי לנושאים כגון גוף, מגדר ותשוקה.
בשנת 1993 הקימה לוקאס יחד עם האמנית טרייסי אמין את "החנות", פרויקט שבו שיווקו ומכרו את יצירותיהן.
השתיים שכרו חנות במזרח לונדון, באזור בריק ליין, ושם מכרו יצירות שונות שלהן, בהן ספלים ומאפרות עם הדפסי הפנים שלהן או של אמנים אחרים, כגון דמיאן הירסט, וכן חולצות וסיכות עם סלוגנים שחיברו.
את היצירות מכרו החל ממחיר של כחצי פאונד ועד לכמה מאות ליש"ט.
בין היצירות שנמכרו נכללו הדפסים וקולאז'ים של לוקאס, שבהם השתמשה בדימויים מתוך צהובונים כדי להעלות ביקורת על מיזוגיניה שהייתה נפוצה אז באותם עיתונים.
באותן יצירות היא עשתה שימוש גם בדימויים נוספים מתוך התרבות הפופולרית באופן הומוריסטי וביקורתי.
תוך זמן קצר זכתה "החנות" לפופולריות רבה, שתרמה גם להחייאתו מחדש של אזור מזרח לונדון בקרב צעירים באותו זמן.
החנות פעלה במשך כשישה חודשים ונסגרה בערב חגיגי שבו חגגו האמניות גם את יום הולדתן השלושים.
בשנת 1999 יצרה סדרת צילומים בשם "דיוקנאות עצמיים", סדרת דיוקנאות שבהם היא מוצגת במצבים מתריסים והומוריסטיים.
ביצירות אלה לוקאס משתמשת בחזרתיות בדימויים של עצמה, דרכם היא מאתגרת תפישות אודות מגדר וזהות.
היא גם משתמשת במחוות גבריות באופן מכוון כדי לערער על מוסכמות מגדריות.
אחד המוטיבים המרכזיים ביצירות אלה הוא הסיגריה, המופיעה בכל העבודות בסדרה.
כמו כן, לוקאס השתמשה ביצירות אלה בתשומת הלב הציבורית ויחסי הציבור שלהם זכתה עד אותה עת והתייחסה באופן סאטירי לממסד האמנותי ששאף להשתמש בה וביצירותיה כדי לזכות ברווחים ולקבל פרסום רב יותר.
דיוקנאות אלה נרכשו על ידי גלריות ומוזיאונים שונים ומוצגים בין היתר במוזיאון טייט וגלריות הדיוקנאות הלאומית בבריטניה.
לוקאס הייתה אחת מחברי קבוצת "אמנים בריטים צעירים" שפעלה בלונדון החל מסוף שנות השמונים, שנודעה ביצירות ותערוכות פרובוקטיביות שזעזעו את הקהל ומשכו תשומת לב רבה מצד התקשורת.
יחד עם לוקאס נכללו בקבוצה אמניות ואמנים כגון דמיאן הירטס, רייצ'ל וייטריד, מייקל לנדי, אנגוס פיירהרסט ואמנים נוספים.
רבים מאותם אמנים, ובהם לוקאס, למדו יחד בקולג' גולדסמית' וכך הכירו לראשונה.
בין היצירות של לוקאס בתערוכה פריז (Freeze) בשנת 1988 נכלל המיצב "שתי ביצי עין וקבב", שכלל שולחן שעליו הונחו ביצים מטוגנות ומנת קבב בפיתה, באופן שמדמה עירום נשי.
הביצים בושלו מחדש מדי יום במשך התערוכה.
ביצירה ניתן לראות את השימוש בחפצי יום יום ומוצרי מזון שבהם משתמשת היוצרת במיצבים ופסלים אחרים שלה בהמשך דרכה.
בתערוכה הקבוצתית של האמנים הבריטים הצעירים "סנסציה" (Sensation) משנת 1997, הציגה את הפסל "או נאטורל" (Au Naturel) שבו בחרה שוב בדימויים פרובוקטיביים והומוריסטיים של מיניות ומגדר.
הפסל כולל מזרן ישן ששעון על קיר ועליו מונחים ירקות, פירות וחפצי יום יום באופן מטפורי לעירום גברי ונשי.
השימוש המופגן והמוחצן במיניות ביצירה נועד לערער על מוסכמות מקובלות של אמנות נשית.
בין תערוכות היחיד של לוקאס:
שרה (סַַריטה) מונטייל (בספרדית: Sara Montiel; 10 במרץ 1928 – 8 באפריל 2013) הייתה שחקנית וזמרת ספרדייה, דמות נערצת בספרד.
הופיעה בסרטים בספרד, מקסיקו וארצות הברית.
נולדה בכפר קמפו דה קריפטנה (Campo de Criptana) במחוז קסטיליה-לה מנצ'ה בספרד בשם מריה אנטוניה אבאד פרננדס.
היא החלה להופיע בסרטים בגיל 16. סרטה הראשון היה "Te Quiero Para Mí" (אני רוצה אותך לעצמי) ואז שינתה את שמה הפרטי לשרה כשם סבתה ואת שם משפחתה למונטייל על שם העיירה מונטייל במחוז לה מנצ'ה.
היא הופיעה ב-14 סרטים בספרד ואחר כך עברה עם אמה למקסיקו שם המשיכה להופיע בהצלחה בסרטים ומשכה את תשומת ליבם של במאי הוליווד.
ב-1954 הופיעה בסרט ורה קרוז בבימויו של רוברט אלדריץ', לצדם של גרי קופר וברט לנקסטר.
ב-1956 הופיעה בסרט "סרנדה" בבימויו של אנתוני מאן, לצדם של מריו לנצה, ג'ואן פונטיין ווינסנט פרייס.
כעבור שנה נישאה לאנתוני מאן.
ב-1957 הופיעה בסרט "מרוץ חץ המוות" ("Run of the Arrow") לצדו של רוד סטייגר.
ב-1957 חזרה לספרד והמשיכה להופיע בסרטים ובהקלטות שירים.
היא הפכה לשחקנית וזמרת נערצת בספרד.
ב-1958 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "מוכרת הפרחים" ("La Violetera") ובו שרה את השיר המזוהה ביותר אתה, על מוכרת הסיגליות.
היא קבלה עבור תפקידה בסרט מיליון דולר שזה היה סכום עתק בתקופתו של פרנקו.
ב-1974 הודיעה על פרישתה מהופעות בסרטים אבל המשיכה בהופעות חיות, הקלטות והופעות בטלוויזיה.
היא נחשבת "לאחת השחקניות החשובות בתולדות ספרד", ותוארה בעיתונות ספרד כ"מיתוס הקולנוע הספרדי".
מונטייל נחשבה בזמנו כ"אישה היפה ביותר בספרד של המאה ה-20".
היא הופיעה בכמעט 50 סרטים והקליטה כ-500 שירים.
ב-2003 קיבלה את מדליית זהב עבור עבודתה (Medalla de Oro al Mérito en el Trabajo) מטעם ממשלת ספרד.
היא מתה מהתקף לב בביתה במדריד בגיל 85. אלפים ליוו את ארונה לבית הקברות במדריד.
הבמאי פדרו אלמודובר נתן לה מחווה בסרטו חינוך רע כשהשחקן גאל גרסיה ברנאל לבוש בקרוס-דרסינג מחקה אותה בקולה.
מונטייל הייתה נשואה ארבע פעמים:
לעורך הדין והעיתונאי José Tous Barberán בשנים 1979 – 1992 (שנת מותו).
שרה מנקר היא יזמית ומנכ"לית חברת Gro Intelligence.
היא נבחרה לאחת מהמנהיגים הצעירים הגלובליים של הפורום הכלכלי העולמי בשנת 2014.
היא למדה כלכלה ולימודי אפריקה במאונט הוליוק קולג'.
היא עברה לבית הספר לכלכלה של לונדון לצורך לימודי התואר השני שלה, ובסופו של דבר קיבלה תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה.
מנקר היא סגנית הנשיא לשעבר בתאגיד מורגן סטנלי.
במהלך תקופתה במורגן סטנלי, מנקר החלה להתעניין בהשקעות בקרקע חקלאית.
היא עזבה את עבודתה בוול סטריט כדי להשתמש בכישוריה בניתוח נתונים לטובת הקהילה.
היא החלה לדאוג ממשבר המזון העולמי, והחלה לחקור כיצד אפריקה יכולה להפחית את הדרישות ההולכות וגדלות של העולם למזון.
היא העריכה שעד שנת 2030 המחסור במזון עשוי להיות משמעותי כמו המשבר הכלכלי או התרסקות בועת הדוט-קום.
מנקר צופה שהעולם עלול להתמודד עם גירעון של 214 טריליון קלוריות.
בשנת 2014 הקימה מנקר את Gro Intelligence, פלטפורמה מבוססת נתונים המחברת בין שוקי המזון ברחבי העולם.
Gro Intelligence משתמשת בבינה מלאכותית כדי ליצור תחזיות לגבי מגמות במחירי המזון.
היא השתמשה ב-Gro Intelligence כדי לחקור את ההשפעה של אסונות טבע, כולל בצורת, על אספקת המזון.
הדוחות מודיעים לחברות מה והיכן למכור מוצרים, וכן תומכים בקובעי מדיניות ובחברות ביטוח.
- 14 במרץ 2006) הייתה אוצרת ובעלת גלריה ישראלית.
בשנת 1952 נסעה לצרפת מטעם עליית הנוער.
שם הכירה רבים מן האמנים הישראלים שהתגוררו בפריז באותה עת.
בשנת 1968 החלה לעבוד בגלריה גורדון.
בשנת 1972, בעת שהות בחופשה בפריז, נפגעה בתאונת דרכים והפכה משותקת ברגליה.
לאחר שובה לישראל נערכה עבורה בגלריה יודפת מכירה פומבית של עבודות שתרמו אמנים שונים.
כספים אלו ממנו רכישת דירה ברחוב פינלס 10 בצפון תל אביב-יפו, שבה התגוררה עם שני ילדיה וכן פתחה בה גלריה.
את עיצוב הפנים תכננה האמנית אלימה, שהתאימה אותה הן לכיסא הגלגלים של ולהן שימוש הדירה כגלריה.
בשנת 1975 נפתחה התערוכה הראשונה בגלריה, אשר פעלה עד שנת 1998.
כתוצאה מאילוצי המקום, הגלריה התמקדה בעבודות קטנות, רבות מהן על נייר של אמנים כמשה קופפרמן, משה גרשוני, יהושע גרוסברד, רפי לביא, ביאנקה אשל גרשוני ואחרים.
בנוסף, שימשה לוי כסוכנת להדפסים של מרכז ברסטון לגרפיקה בתל אביב-יפו.
שרה לוסיה הוגלנד חוקרת עטורת פרס המצוינות ברנרד ברומל, פרופסור אמריטה לפילוסופיה ולימודי נשים באוניברסיטת נורת'איסטרן באילינוי, שיקגו.
הוגלנד היא מחברת הספר "אתיקה לסבית: לקראת ערכים חדשים".
היא גם השתתפה בעריכה (עם ג'וליה פנלופה) של הספר "לסביות בלבד", אנתולוגיה של כתבים בנושא בדלנות לסבית, ובעריכה (עם מרילין פריי) של "פרשנות פמיניסטית למרי דאלי".
הוגלנד היא חברה בקולקטיב של המכון ללימודי לסביות בשיקגו, חברת צוות ב-Escuela Popular Norteña, וחברה במחקר של המרכז לפילוסופיה לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בינגהמטון בווסטאל, ניו יורק.
בשנת 2000, הוגלנד קיבלה אות הוקרה על עבודתה, מהיכל התהילה הגאה של שיקגו.
בשנת 2017, הוגלנד נישאה כחוק לבת זוגה מזה 34 שנים, אן לייטון.
שרה כהן (אוקטובר 1927 – 1 בספטמבר 2023) הייתה זמרת ישראלית, מחלוצות השירה בציבור בישראל.
שרה כהן נולדה ב-1927 בחול המועד סוכות בכפר כולן שבסמוך לצנעא שבתימן.
משפחתה עלתה לארץ ישראל כשהייתה בת כחצי שנה בלבד.
המשפחה קבעה את משכנה ביפו, ולאחר מכן בכרם התימנים שבדרום-מרכז תל אביב.
אביה נרצח כשכהן הייתה בת עשר (במהלך המרד הערבי הגדול), ולכן היא נדרשה לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בגיל 16 התחתנה עם שלמה כהן שהיה מבוגר ממנה בשש שנים, לאחר כמה שנות היכרות בתנועת הנוער בית"ר.
שלמה היה ידוע גם בכינוי "סולימאן הגדול" (כינוי שהוענק לו על ידי משה דיין), וגם הוא עסק במוזיקה, וזכה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י בהמשך.
לאחר הנישואים המשפחה עברה לגור בגבעתיים.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, הזמרים חופני, פיני, יזהר וורדינה כהן.
הזוג החלו להופיע בערבי שירה בציבור, בעת שירותו של שלמה בפלמ"ח, ושניהם היו ממייסדי "חבורת האש" ביחד עם עמנואל זמיר, מנשה הראל ואליהו גמליאל.
הזוג הופיע בישראל ובעולם, בעיקר בעברית ולעיתים גם בערבית, אך לא בשפות אחרות.
בני הזוג הקליטו יחד שני תקליטים – "30 שנות זמר מסביב למדורה" שיצא ב-1978 ו"זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול" מ-1994.
בדצמבר 2020 עברה כהן אירוע מוחי.
בשנה שלאחר מכן הוענק גם לה פרס אמ"י למפעל חיים.
נפטרה ב-1 בספטמבר 2023, פחות מחודשיים אחרי מות בנה חופני.
שרה מסה (נולדה ב-1976) היא סופרת ספרדייה.
שרה נולדה במדריד, והיא גרה בסביליה מאז ילדותה.
כמשוררת, היא זכתה בפרס השירה הלאומי על שם מיגל ארנאנדס (Premio Nacional de Poesía Miguel Hernández) בשנת 2007 עבור ספר השירים Este jilguero agenda.
הרומן שלה, Cuatro por cuatro, היה מועמד לפרס ארלדה .
בעברית: אהבה אחת, תרגום: משה רון, לוקוס הוצאת ספרים, 2023.
בעברית: המשפחה, תרגום: משה רון, לוקוס הוצאת ספרים, 2024.
זה לא קל להיות ירוק.
שרה דון מיטון היא אתלטית קנדית.
סגנית אלופת העולם (בודפשט 2023), פעמיים אלופת העולם באולם (גלאזגו 2024, נאנג'ינג 2025), אלופת חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) ואלופת האוניברסיאדה (נאפולי 2019) בהדיפת כדור ברזל.
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן באוגוסט 2017 סיימה במקום עשירי בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 16.32 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה בתחילת יולי 2019 זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.31 מטר.
חודש לאחר מכן, ב שנערכו בלימה, פרו בתחילת אוגוסט סיימה במקום שישי בתוצאה של 17.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר היא סיימה במקום 24 בתוצאה של 17.24 מטר.
באולימפיאדת טוקיו היא סיימה במקום 28 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.62 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ 2022 סיימה במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.02 מטר
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית סיימה במקום רביעי בתוצאה זהה לזו של יסיקה סכילדר מהולנד שזכתה במדליית ארד (19.77 מטר).
סכילדר זכתה במדליה מאחר שהתוצאה השנייה שלה של 19.77 מטר, הייתה טובה יותר מזו של מיטון (19.18 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-26 באוגוסט 2023 היא זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.08 מטר, אחרי אלופת העולם צ'ייס אילי מארצות הברית (20.43 מטר) וגונג ליג'יאו מהרפובליקה העממית של סין (19.69 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת ב-1 במרץ 2024 היא זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.22 מטר, לפני ימיסי אוגונלייה מגרמניה (20.19 מטר) וצ'ייס אילי ג'קסון (19.67 מטר).
באולימפיאדת פריז סיימה במקום 12 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.48 מטר.
מיטון הייתה הקנדית הראשונה שהפעילה לגמר אולימפי בהדיפת כדור ברזל מאז טוקיו 1964. במוקדמות עלתה מהמקום הראשון בתוצאה של 19.77 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שבסין, זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.48 מטר, לפני יסיקה סכילדר מהולנד (20.07 מטר) וצ'ייס אילי (20.06 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בספטמבר מיטון סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.81 מטר.
שרה לוטן-הסנר (Sara Lutan-Hassner; נולדה ב-1946) היא חוקרת תולדות האמנות, מתרגמת ועורכת.
תחום התמחותה האקדמי העיקרי הוא אמנות ימי הביניים.
נולדה ברומניה ב-1946 להוריה דב וברטה קרן (קוז'וקרו).
משפחתה עלתה ארצה באוקטובר 1950 והתיישבה בזיכרון יעקב.
סיימה לימודים בתיכון ברנר בפתח תקווה, שבה התגוררה עד 1981. שירתה בצה"ל כראש לשכת מפקד בית הספר לפיקוד ומטה בתקופתם של אברהם טמיר ומוטה גור.
לשרה לוטן-הסנר תואר ראשון בספרות עברית ובספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב.
המשיכה את לימודיה בחוג לתולדות האמנות וב-1995 קיבלה תואר מוסמך.
נושא התזה שלה היה "הפיסול המיניאטורי של האכסדרה הדרומית בקתדרלת שארטר".
תואר דוקטור הוענק לה ב-2000 על מחקרה בנושא "התוכנית הפיסולית בכנסיית סט' מרטין בקנד: סוגיות בהתפתחות הפיסול הגותי במערב צרפת".
שרה לוטן-הסנר לימדה בתיכון א' לאמנויות תל אביב (1972–1980) ובמכללת "שנקר" – בית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב (2005–2010).
בשנים 1992–2012 לימדה באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות האמנות ובתוכנית הרב-תחומית באמנויות, כמו כן לימדה בשיעורי ההעשרה באמנויות בפקולטות למשפטים ולמדעים מדויקים.
לוטן פרשה לגמלאות בשנת 2013.
הייתה נשואה לדורון לוטן, אבי בנהּ ובתהּ.
"הקדושים ודימוייהם: ניסוחים חזותיים משתנים במחזורי החלונות והפיסול של קתדרלת נוטרדאם בשארטר", מותר 6, 1998, עמ' 51–56
"התוכניות הפיסוליות של כנסיית סט' מרטין בקנד: סוגיות סגנוניות כמשקפות אירועים היסטוריים ופטרונים משתנים", בתוך: אמנות ואומנות – זיקות וגבולות, תל אביב, 2003, עמ' 85–104
"הוראת תולדות האמנות לאוכלוסיות למיניהן", קשר אמנותי, נובמבר 2004, עמ' 16–20
לוטן-הסנר פעלה בשנים 1992–2006 כעורכת מותר – כתב העת של הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (גליונות 1–12), ובשנים 1992–2010 – כעורכת בכתב העת Assaph –Studies in Art History, ביטאון החוג לתולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב.
לוטן-הסנר תרגמה את ספריו של אומברטו אקו, על הכיעור (2013) ותולדות האגדות (2016), בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
שָׂרָה מִינְץ (שם לידה: מַרִיצָה רוֹדְרִיגֶז גוֹמֶז, בספרדית: Maritza Rodríguez Gómez; נולדה ב-1 בספטמבר 1975) היא שחקנית ודוגמנית קולומביאנית לשעבר.
באפריל 2021, היא ובעלה יהושע מינץ , עלו לישראל ומאז מתגוררים בירושלים.
נולדה ב-1975 בברנקייה, קולומביה בשם מריצה רודריגז גומז.
בשנת 2010, גילמה את הנבלית הראשית קמילה ברנדו בטלנובלה "אהבה נושכת".
בשנת 2012 כיכבה בטלנובלה של טלמונדו "El rostro de la venganza" לצידן של מרלן פבלה וקימברלי דוס ראמוס.
בשנת 2013 כיכבה בטלנובלה "בעל להשכרה" בתור תרזה כריסטינה פאלמר, גרושתו של ריינלדו (חואן סולר).
בשנת 2016, גילמה את סילבנה ריבפלסיוס בטלנובלה של טלמונדו "כסף זה לא הכל" לצדו של קרלוס פאנס.
ב-2001 הכירה בלוס אנג'לס את איש הטלוויזיה המקסיקני יהודי יהושע מינץ , וב-2005 נישאה לו.
באפריל 2014 נולדו להם תאומים.
ב-2018 הודיעה שעברה תהליך גיור ליהדות האורתודוקסית ושינתה את שמה לשרה מינץ.
באפריל 2021 הזוג עלו לישראל ומאז מתגוררים בירושלים.
שרה אליזבת מקברייד (נולדה ב-9 באוגוסט 1990) היא פוליטיקאית ואקטיביסטית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת דלאוור.
שרה מקברייד, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא חברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה באמריקה והייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לסנאט באחת ממדינות ארצות הברית (בשנת 2020).
מקברייד כיהנה כחברת הסנאט של דלאוור מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ינואר 2021. היא הייתה בעבר דוברת לאומית של הקמפיין לזכויות אדם.
היא התמודדה בנובמבר 2020 בבחירות לסנאט במדינת דלאוור וניצחה.
כחברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה, מקברייד היא כיום הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר בתולדות ארצות הברית.
לפני בחירתה, מקברייד הפעילה לחצים להעברת חקיקה מוצלחת בדלאוור לאיסור אפליה על בסיס זהות מגדרית בתחומים כמו תעסוקה, דיור, ביטוח ומקומות ציבוריים.
בשנת 2016 היא השתתפה כדוברת בכינוס המפלגה הדמוקרטית ובכך הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שנשאה דברים בכנס מפלגתי גדול בהיסטוריה האמריקאית.
בשנת 2018, פרסמה מקברייד את הספר האוטוביוגרפי שלה מחר יהיה אחרת, עם הקדמה מאת ג'ו ביידן.
בספר היא תיארה את החרדה שליוותה את תהליך היציאה שלה מהארון כטרנסית בשנת הלימודים האחרונה שלה באוניברסיטה.
מקברייד קיבלה את הקרדיט על השפעה בתחום עיצוב הדעות האישיות של הנשיא ביידן וההתפתחויות הפוליטיות בנושאים הקשורים והמשפיעים על טרנסג'נדרים.
מקברייד רשמה היסטוריה בבחירות 2024. היא ניצחה בבחירות במחוז דלאוור לנציגות בקונגרס הכללי, ונבחרה להחליף את הנציגה המכהנת ליסה בלאנט רוצ'סטר.
היא חברת הקונגרס הטרנסג'נדרית הראשונה בארצות הברית.
שרה מקברייד נולדה בוילמינגטון, לדייוויד וסאלי מקברייד ב-9 באוגוסט 1990. אביה היה עורך דין ואמה הייתה יועצת והמייסדת של בית הספר לאמנויות קאב קאלוווי.
מקברייד ציינה שהיא מתעניינת בפוליטיקה מאז שהייתה ילדה.
היא עבדה במספר קמפיינים בדלאוור בין היתר של המושל ג'ק מרקל ב-2008 ושל התובע הכללי של דלאוור בו ביידן ב-2010. בשנת 2011 היא נבחרה כנשיאת אגודת הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי.
היא זכתה לתשומת לב בינלאומית כשיצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה.
היציאה של מקברייד מהארון פורסמה במגוון ערוצי תקשורת: ברשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית NPR, בהפינגטון פוסט ובקרן Born This Way של ליידי גאגא.
לאחר היציאה מהארון בו ביידן, התובע הכללי של דלאוור התקשר אליה ואמרה לה "שרה, רק רציתי שתדעי, אני כל כך גאה בך.
אני אוהב אותך, ואת עדיין חלק ממשפחת ביידן." ג'ו ביידן שהיה אז סגן הנשיא הביע רגשות דומים, ושיתף שהוא גאה בה ושמח בשבילה.
בשנת 2012, מקברייד עשתה התמחות בבית הלבן והפכה לאישה הטרנסג'נדרית מחוץ לארון הראשונה שעבדה שם.
מקברייד עבדה במשרד למעורבות ציבורית ולעניינים בין-ממשלתיים בנושאי להט"ב.
בנאום שנשאה בשנת 2015 ג'יל ביידן סיפרה את סיפורה של מקברייד והוסיפה: "אנחנו מאמינים שצריך להעריך אנשים צעירים בגלל מי שהם, לא משנה איך הם נראים, מאיפה הם, המגדר איתו הם מזדהים או את מי הם אוהבים".
בינואר 2013, מקברייד הצטרפה למועצת המנהלים של זכויות להט"ב בדלאוור והפכה לנציגה המובילה מטעם המדינה בנושאי חקיקה עבור טרנסג'נדרים בדלאוור.
מקברייד ומשפחתה הובילו את מאמצי החקיקה המגנה על תושבי דלאוור מפני אפליה על בסיס זהות מגדרית בתעסוקה, דיור, ביטוח ומקומות ציבוריים.
בנוסף לכך שכיהנה כדוברת הראשית של החקיקה, מקברייד בנתה על מערכת היחסים הקרובה שלה עם המושל ג'ק מרקל והתובע הכללי בו ביידן כדי לזכות בתמיכה קולית של שניהם בנושאי הצעות החוק.
הצעת חוק מתוקנת התקבלה מחדש על ידי הסנאט ונחתמה על ידי מרקל ביוני 2013. באפריל 2016, מקברייד נאמה במסגרת ועידת TED בהרצאה שכותרתה "מגדר שהוקצה לנו בלידה לא צריך להכתיב מי אנחנו".
היא גם הייתה חברה בוועדת ההיגוי של Trans United for Hillary במאמץ לגייס טרנסג'נדרים ותומכיהם לתמיכה בהילרי קלינטון.
ב-28 ביולי 2016, מקברייד הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שנשאה דברים בוועידת מפלגה לאומית במסגרת הוועידה הלאומית הדמוקרטית.
היא ספדה לבעלה המנוח אנדרו קריי ודיברה על מחויבותו לזכויות להט"ב.
ב-3 בנובמבר 2020 הפכה מקברייד לטרנסית הראשונה שנבחרה אי פעם לכהן בסנאט בארצות הברית.
היא גברה על המועמד הרפובליקני סטיב וושינגטון.
לאחר בחירתה אמרה אניס פארקר, שהייתה ראשת העיר הלסבית הראשונה של יוסטון ונשיאת הקרן לניצחון הלהט"ב: "לכל אורך הבחירות פוליטיקאים רבים ניסו להשתמש בקהילה הטרנסג'נדרית כנשק פוליטי, מתוך אמונה שהם יכולים לזכות בפופולריות על ידי העלאת פחד ושנאה.
עבור שרה, לנפץ תקרת זכוכית בשנה מקטבת היא תזכורת עוצמתית לכך שהאזרחים כמהים למועמדים העומדים למען הגינות ושוויון (...)".
לאחר זכייתה בפריימריז המפלגה הדמוקרטית בספטמבר 2023, הפכה מקברייד לבחירה המועדפת במדינה הדמוקרטית ברובה.
"הלילה הוא הוכחה לתושבי דלאוור שבמדינה ההוגנת הזו, מועמדים נבחרים לפי הדעות שלהם ולא לפי זהותם", אמרה.
לדבריה ניצחונה במרוץ הוא עדות לכך שהצליחה לזכות בתמיכת הבוחרים, בזכות המאמץ שהובילה לשיפור מצבם הכלכלי היומיומי, עם קידום צעדים כמו ימי חופשה לצרכים משפחתיים וימי מחלה בתשלום, והגדלת המימון לתוכנית הביטוח הציבורית Medicaid בדלאוור.
היא הוסיפה שהיא מקווה להיות מוכרת בקונגרס לא רק בשל זהותה כטרנסית אלא בזכות יכולתה לקדם נושאים דומים גם בקנה מידה לאומי..
ב-24 באוגוסט 2014, מקברייד התחתנה עם אנדרו קריי, נכדו של חלוץ מחשבי-העל סימור קריי, בטקס קטן על גג דירתם בוושינגטון הבירה.
טקס החתונה נוהל על ידי הבישוף ג'ין רובינסון מהדיוקסיה האפיסקופלית של ניו המפשייר.
ארבעה ימים לאחר חתונתם, קריי נפטר מסרטן.
שרה לישנסקי (1884–1924) הייתה אחות ארצישראלית ילידת אוקראינה, מחלוצות הרפואה במושבות, הקימה את המרפאה הראשונה של קופת חולים כללית.
נולדה במאלין שב (כיום באוקראינה).
הוריה שושנה רייזל לבית מורוז, מצאצאי האדמו"ר מנחם נחום מצ'רנוביל תלמיד הבעש"ט ואבי שושלת האדמו"רים לבית טברסקי, ומאיר יונה לישנסקי.
לשרה לישנסקי היו שלוש אחיות צעירות ממנה: רחל, תמר ובתיה.
בתיה לישנסקי הייתה פסלת ישראלית.
באוקראינה רכשה השכלה ב"חדר" לבנות, היא למדה רוסית וחשבון וכן קראה ספרות רוסית קלאסית.
יחד עם חברותיה יסדה אגודה בשם "משענה" לתמיכה בעניים.
בגיל 16 השיאו אותה הוריה בכפייה לקרוב משפחה מבוגר.
מיד אחרי החופה נמלטה שרה מהבית ולא שבה עד הבוקר, ומרגע זה התעלמה כליל מהבעל שנכפה עליה.
לאחר כמה חודשים עזב האיש לדרכו ושנים לאחר מכן, כאשר למדה בקייב, העניק לה גט באמצעות אחותה תמר.
לישנסקי הייתה פעילה בארגון עובדי בית-החרושת לנייר שבעיירה, היא הייתה פעילה בתנועת "פועלי-ציון" יחד עם אחותה רחל וכן ייסדה בית-ספר יהודי בעיירה.
בשנת 1904 עברה לקייב שם למדה והוסמכה כחובשת ומיילדת.
ב-1906 חזרה למאלין ועבדה כאחות, היא המשיכה בפעולת ארגון העובדים.
ב-1907 עברה לגור אצל אחותה רחל בוילנה ומשם עברה לסנקט פטרבורג שם הצטרפה ל"פועלי ציון".
אחותה רחל עלתה לארץ ישראל ב-1908, האם והאחות בתיה עלו לארץ ישראל ב-1910, והאב והאחיות תמר ושרה עלו ב-1911.
בארץ ישראל עבדה בתחילה כאחות בבית חולים משגב לדך בירושלים ולאחר מכן בבית-החולים הממשלתי.
עוד טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה את ירושלים והייתה אחות בכרכור.
מאוחר יותר הייתה אחות במושב תל עדשים בעמק יזרעאל, שם טיפלה בחברי ארגון "השומר" של תל עדשים ושל מרחביה.
היא עסקה ברפואה מונעת וניהלה מרפאה במושב.היא טיפלה בחולי קדחת ומלריה רבים.
בתקופה זו עברו הוריה לגור במושב.
בשנת 1920 עברה לתל אביב והייתה שותפה בהקמת "קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל" כחברה פעילה במרכז קופת-החולים הייתה ממקימי המרפאה הראשונה של קופת-חולים בתל אביב.
מאוחר יותר חזרה להתגורר בירושלים שם עבדה כאחות בקופת חולים כללית.
היא הצטרפה כפעילה למפלגת אחדות העבודה.
היא נבחרה לוועד העיר ליהודי ירושלים, לאספת הנבחרים הראשונה ולמועצות השונות.
בניסיונה להבריא נסעה לווינה ולברלין ושם החלימה.
היא חזרה לארץ ישראל וחזרה לעבוד אך מחלת הסרטן התעוררה מחדש ואחרי מספר חודשי מאבק היא נפטרה בירושלים, ח' אב תרפ"ד, 1924 בגיל 40.
לישנסקי לא נישאה שוב ולא נולדו לה ילדים.
ב-1926 ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל הוציאה ספר לזכרה בשם לאחות: קובץ לזכר שרה לישנסקי.
בתל עדשים אשר בעמק יזרעאל הוקם ב-1960 מוזיאון על שמה "אהל שרה" כמרכז תרבות אזורי של מועצה אזורית עמק יזרעאל.
כיום במקום קיימת המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ב-1941 אחותה בתיה לישנסקי יצרה פסל לכבודה אשר נתרם למוזיאון על שמה.
עותק מן הפסל שמור באוסף יד בן צבי .
בראשון לציון קיים רחוב אחות שרה על שמה
שרה מובילה את הגר אל אברהם הוא ציור מאת הצייר ההולנדי קספר נטשר , אחד משני ציורים בלבד של האמן המתארים סצנות מקראיות (השני הוא "בת שבע", 1667).
הציור מתאר את הרגע שבו שרה מציגה את שפחתה המצרית, הגר, בפני אברהם, מתוך כוונה שתלד לו בן שימשיך את השושלת.
הנושא עצמו נדיר באמנות ההולנדית של המאה ה-17, בניגוד לסצנות נפוצות יותר מסיפור הגר, כמו גירוש הגר וישמעאל שזכה לעיבודים רבים בידי פייטר לסטמן, רמברנדט ורבים אחרים.
נטשר מציג את האירוע בסגנון השואב השראה מציורי ז'אנר הולנדיים בני זמנו.
בעוד שמאתיאס סטום תיאר את הסצנה כהתרחשות טעונה, עם דימויים המקשרים אותה לעולם הזנות והחטא, נטשר מעניק לה נופך מאופק ואצילי יותר.
הדמויות מתוארות בסביבה עשירה ומפנקת, המעידה על עושרו של אברהם (בהתאם לתיאור המקראי בבראשית י"ג, ב').
הקומפוזיציה מתמקדת בשלושת הגיבורים – שרה כאישה בוגרת ומכובדת, הגר כדמות פאסיבית ונשית במיוחד, ואברהם כגבר הססן אך משתף פעולה.
למרות האיפוק היחסי של הייצוג, יש בציור גם יסודות של פיתוי וחושניות.
הגר מצוירת בתנוחה המזמינה את עינו של הצופה, תוך שהיא מתאמצת, לכאורה, לכסות את גופה העירום חלקית.
המשרתת המציצה מאחורי הווילון מחזקת את תחושת המציצנות המתלווה ליצירה.
בניגוד לציירים כמו מתיאס סטום, שתיארו את הסצנה באור דרמטי המדגיש את ההיבטים המוסריים והרגשיים של האירוע, נטשר נוקט גישה מעודנת ומאופקת יותר.
הסצנה מזכירה ציורים מחיי היומיום של המעמד הגבוה בהולנד של המאה ה-17, תוך דגש על יופי אסתטי ועושר חומרי.
בעוד שסטום התמקד בניגודיות בין זקנה לנעורים ובין מוסר לתשוקה, נטשר מציג את הדמויות שלו בתנוחות אלגנטיות, ומרכך את האלמנטים הרגשיים הקשים של הסיפור.
הבחירה של נטשר לשלב אלמנטים חושניים ועדינים, לצד תיאור מפורט של טקסטילים, ריהוט וכלי כסף וזהב, משווה לסצנה אווירה אינטימית ואלגנטית.
אברהם ושרה נראים כמשוחחים בנחת, בעוד שהגר משדרת ניתוק וריחוק, מה שמוסיף למתח ולמשמעויות הנסתרות של התמונה.
הציור שמור במצב מצוין, המאפשר להעריך את עבודתו העדינה של נטשר ואת השימוש המדויק שלו בטכניקות צבע.
ניתוח קרני רנטגן גילה שינויים בעיצוב הראש והמבט של אברהם, מה שמעיד על לבטים אומנותיים במהלך היצירה.
הציור הוצג במספר תערוכות חשובות, כולל ב:
האקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון (1793)
המוזיאון הלאומי של סין, בייג'ינג (2017)
הציור היה בבעלות מספר אספנים חשובים, כולל פיליפ השני, דוכס אורליאן, משפחת נילד הבריטית, וסוחרי אמנות פרטיים.
לאורך השנים נוצרו מספר עותקים והעתקות של היצירה, שיוחסו בין היתר לתלמידיו של נטשר ולציירים שונים מהמאה ה-19. אחת הגרסאות הבולטות נמכרה במכירה פומבית בשטוטגרט בשנת 1919.
שרה מביאה את הגר לאברהם הוא ציור היסטורי מאת צייר החצר של קורפאלץ, אדריאן ואן דר ורף .
היצירה נוצרה בשנת 1699 בחצר יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ בדיסלדורף ומתארת את הסיפור המקראי מספר בראשית על עקרותה שרה, אשתו של אברהם.
הציור, המשתייך לתקופת הבארוק המאוחר, נחשב לאחת היצירות הבולטות של הציור ההולנדי בתור הזהב.
הציור מתאר את אברהם, שרה והגר – שפחתה המצרית של שרה – בחדר השינה של אברהם, בהסתמך על הסיפור המקראי.
אברהם, המוצג כאדם מבוגר עם זקן שיבה מלא, יושב בחזה חשוף בתוך חדר מהודר על מיטתו.
מבנה החזה והכתפיים שלו משקף פרופורציות גבריות קלאסיות מהעת העתיקה.
את החדר מעטרות וילונות יוקרתיים, ובפינה ניצב עמוד מחורץ.
בקדמת הסצנה מופיע שולחן מגולף שעליו ניצב כלי מפואר.
מבטו של אברהם מופנה אל אשתו שרה, העומדת לצידו ונראית כאישה מבוגרת בעלת תווי פנים חדים ועור מקומט.
לעומתה, בקדמת הציור, מוצגת הגר בשיא פריחתה.
בהתאם לאידיאל היופי הבארוקי, עורה חלק, גוון פניה שנהבי ומבנה גופה שופע.
היא מנסה לשווא לכסות את גופה העירום והכפוף בהכנעה בבדים ובבגדים.
בבושה היא משפילה את מבטה, בעוד אברהם ושרה משוחחים מאחוריה בלהט, כשהם הדמויות הפעילות בסצנה.
תוכן השיחה מרומז בתנועות ידיהם: ידו השמאלית של אברהם נחה בהיסוס על כתפה של הגר, בעוד ידו הימנית מבצעת תנועה חופשית באוויר.
שרה מצמידה את ידה ללבה, ומחוותיהם מבטאות את הדאגה לבעיית עקרותה.
למרות ההבטחה האלוהית, שנמסרה לאברהם באמצעות מלאכים, כי ייוולד לו צאצא, גילו המתקדם של הזוג מעורר ספקות באשר להמשך שושלתם.
חששם היה כי אם ימות אברהם ללא בנים, יירש אותו עבדו אליעזר מדמשק.
משום כך, שרה מציעה שאברהם יביא לעולם צאצא באמצעות שפחתה הגר.
בהמשך לסצנה המתוארת בציור, אברהם מקבל את הצעתה של שרה ונולד לו בן מהגר – ישמעאל.
לימים נולד לאברהם ולשרה בן נוסף – יצחק.
לאחר לידת יצחק, מתגלעים עימותים בין שרה להגר, דבר שמוביל לגירוש הגר וישמעאל על ידי אברהם.
המסורת המקראית רואה בישמעאל את אבי האסלאם וביצחק את אבי עם ישראל ושנים-עשר שבטי ישראל, ובכך מתקיימת ההבטחה האלוהית לזרע רב.
מערכת היחסים המשולשת בין אברהם, שרה והגר מגלמת משמעויות דתיות שונות, בעיקר ביחס לעקרון המונוגמיה בתנ"ך.
הנישואים בין אברהם לשרה נתפסים כקשר הלגיטימי היחיד, בעוד הקשר עם הגר – תוצאה של ספק בחסד האל – נחשב לחוטא.
אף על פי שישמעאל הוא בנו הבכור של אברהם, רק ביצחק מתקיים בריתו של האל.
כבר בשנת 1696, בזמן שעבד ברוטרדם, עסק אדריאן ואן דר ורף בנושא הדתי של מערכת היחסים המשולשת בין אברהם, שרה והגר.
עבור הרגנט ההולנדי אדריאן פאץ (1657–1712) צייר שני ציורים תואמים: "שרה מביאה את הגר לאברהם", גרסה מוקדמת של היצירה המתוארת לעיל, אשר כיום נמצאת בארמיטאז' בסנקט פטרבורג, וגירוש הגר, השוכן כיום בפינקוטק הישן בדרזדן.
בשנת 1697 מונה ואן דר ורף לצייר החצר של הדוכסות בפפאלץ ועבר לדיסלדורף.
הנסיך הבוחר יוהאן וילהלם הזמין ממנו גרסאות שניות של שני הציורים.
בשנת 1699, הושלמה הגרסה השנייה של "שרה מביאה את הגר לאברהם".
גרסה זו עידנה את הסגנון והפכה אותו לחלק יותר, ופשטה את הקומפוזיציה.
הציור יועד להצבה בחדר מגורים או קבינט נסיכי, ולא היה מתאים לתצוגה בכנסייה, שכן לפי אמות המידה של התקופה, הצגת הגר העירומה נתפסה כמנוגדת למוסכמות.
נושא הציור – עקרות – היה בעל משמעות אישית עבור הנסיך הבוחר יוהאן וילהלם.
לאחר נישואיו הראשונים ללא ילדים, הוא נשא בשנת 1691 את מריה אנה לואיזה דה מדיצ'י, וגם נישואין אלה נותרו חשוכי ילדים בזמן שואן דר ורף צייר את היצירה.
לפיכך, הציור ביטא תקווה לכך שאשתו השנייה תלד לו בן יורש, אך תקווה זו לא התממשה – יוהאן וילהלם נפטר בשנת 1716 ללא צאצאים חוקיים.
בשנת 1701 צייר ואן דר ורף את "גירוש הגר", אשר יחד עם "שרה מביאה את הגר לאברהם" ויצירות נוספות שלו, נכלל באוסף גלריית הציורים של דיסלדורף שהוקמה בשנת 1709. יצירות אלה תרמו רבות למוניטין הגלריה.
בשנת 1805, במהלך מלחמות הקואליציה השלישית, פונה האוסף לארמון קירכהיים בולאנדן.
מאוחר יותר, מלך בוואריה מקסימיליאן הראשון שילב את היצירות באוספי האמנות של בוואריה.
כיום, הציור שמור בגלריה הלאומית של ארמון שלייסהיים, בבוואריה.
בשנת 1788, ביקר בגלריית דיסלדורף תומאס ג'פרסון שהתרשם עמוקות מהיצירה ואף ציין אותה באופן בלעדי בכתביו, אז שגריר ארצות הברית בפריז ולימים הנשיא השלישי של ארצות הברית.
ג'פרסון התרשם במיוחד מהאופן שבו צוירה דמותה של הגר, ובמכתב לידידתו מריה קוסווי כתב:
"הייתי מחליף מקום עם אברהם ללא היסוס, גם אם משמעות הדבר הייתה שאני מת כבר חמשת אלפים או ששת אלפים שנה".
לדבריו הייתה משמעות אישית – ג'פרסון ניהל מערכת יחסים עם שפחתו סאלי המינגס, אחותה למחצה של אשתו המנוחה מרתה, ונולדו להם מספר ילדים משותפים.
דיים שרה אליזבת מלאלי היא בישופית אנגליקנית בריטית ואחות לשעבר המכהנת כארכיבישופית ה-106 מקנטרברי החל מינואר 2026. מלאלי היא האישה הראשונה שמנהיגה את הכנסייה האנגליקנית בתפקיד זה.
לפני מינויה לארכיבישופית מקנטרברי היא כיהנה כבישופית של לונדון מאז שנת 2018, ומתוקף תפקידה זה ישבה על ספסלי הלורדים הרוחניים בבית הלורדים.
בשנים 1999–2004 הייתה מלאלי נציבת הסיעוד הראשית באנגליה ומנהלת חוויית המטופל בשירות הבריאות הלאומי באנגליה.
בין השנים 2015 ל-2018 היא כיהנה כבישופית של קרדיטון בדיוקסיית אקסטר.
מלאלי נולדה בשם שרה אליזבת באוזר ב-26 במרץ 1962, הצעירה מבין שתי בנות.
היא למדה בבית הספר המקיף וינסטון צ'רצ'יל בווקינג שבסארי, ולאחר מכן במכללת ווקינג.
מלאלי מילאה תפקידי סיעוד קליניים בבית החולים סיינט תומאס ובבית החולים רויאל מרסדן בלונדון.
לאחר מכן היא מילאה מספר תפקידי ניהול סיעודיים, תחילה בבית החולים וסטמינסטר בו שימש כאחות ראשית במחלקה ומנהלת פיתוח הפרקטיקה) ולאחר מכן כמנהלת הסיעוד בבית החולים צ'לסי ווסטמינסטר.
מאוחר יותר מונתה מלאלי לסגנית ואף מנכ"לית בית החולים בפועל.
בשנת 1999 מונתה לנציבת הסיעוד הראשית ומנהלת חוויית המטופל בשירות הבריאות הלאומי (NHS) באנגליה, והייתה האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקידים אלה.
היא כיהנה כדירקטורית במועצה האנגלית לסיעוד, מיילדות וביקורי רופאים.
בין השנים 2005 ל-2015 כיהנה מלאלי כחברה במועצת המושלים (דירקטוריון) של אוניברסיטת לונדון סאות' בנק, ומונתה לסגנית יושב ראש מועצת המנהלים ויו"ר ועדת המדיניות והמשאבים.
בשנים 2005–2012 כיהנה כדירקטורית בקרן רויאל מרסדן NHS, ומילאה תפקיד דומה בקרן סוליסברי NHS בשנים 2012–2016. ב-2016 מונתה מלאלי ל"חברה הדיוטה" במועצת קינגס קולג' לונדון.
בין השנים 2001 ל-2004 שימשה ככומר במשרה חלקית ללא שכר בקהילת באטרסי פילדס בדיוקסיית סאת'ק.
בשנת 2004 עזבה מלאלי את תפקידה כנציבת הסיעוד הראשית כדי לעסוק בכמורה במשרה מלאה.
היא שימשה כעוזרת כומר בכנסיית סנט סיביור שבבאטרסי פילדס בשנים 2004–2006, וב-2006 סיימה תואר שני (MA) בתאולוגיה פסטורלית מאוניברסיטת לונדון.
באותה שנה מונתה לרקטורית של צוות הכהונה בכנסיית סנט ניקולס שבסאטון.
בנוסף לעבודתה הקהילתית, היא לימדה אתיקה בדיוקסיית סאת'ק, הייתה מעורבת בתוכנית מנהיגות של אנשי דת אנגליקנים וישבה בוועדת הדיוקסיות של הכנסייה האנגליקנית.
בין השנים 2012 ל-2015 היא שימשה כגזברית של קתדרלת סולסברי.
ביוני 2015 הוכרז כי מלאלי תהיה הבישוף הבא של קרדיטון תחת דיוקסיית אקסטר.
ב-22 ביולי 2015 היא הוקדשה לבישופות על ידי הארכיבישוף מקנטרברי ג'סטין ולבי בקתדרלת קנטרברי, ולצד רייצ'ל טרוויק הפכה לאישה הראשונה שהוקדשה בקתדרלת קנטרברי.
בספטמבר 2015 היא הפכה לאישה הראשונה בכנסייה האנגליקנית שניהלה טקס הסמכה לכהונה, כשהסמיכה שתי דיאקוניות בכנסיית סנט מרי שבאוטרי סנט מרי, דבון.
ב-18 בדצמבר 2017 הוכרז כי מלאלי תהיה הבישוף הבא של לונדון, התפקיד השלישי בחשיבותו בכנסייה האנגליקנית אחרי הארכיבישופים מקנטרברי ויורק.
היא נבחרה רשמית על ידי חבר הקאנונים של קתדרלת סנט פול ב-25 בינואר 2018, קיבלה חזקה חוקית מלאה על כס הבישופות עם אישור בחירתה ב-8 במרץ בכנסיית סנט מרי לה בו ונכנסה לתפקיד עם עריכת טקס ההכנסה שלה בסנט פול ב-12 במאי.
ב-15 ביולי 2020 היא כיהנה כמקדשת ראשית בחניכתם של יו נלסון ורות בושיאגר לאפיסקופטים, תפקיד שממלא בדרך כלל הארכיבישוף מקנטרברי, והפכה לבישופית האישה הראשונה שמובילה טקס חניכה בכנסייה האנגליקנית.
לאחר שהושבעה ב ב-14 במרץ 2018 הפכה מלאלי לחברה בבית הלורדים וישבה על ספסל הלורדים הרוחניים.
ב-24 במאי 2018 היא ירשה את מקומו של קודמה בתפקיד הבישוף של לונדון, ריצ'רד צ'ארטרז, ומונתה לדיקנית האישה הראשונה של הקפלה המלכותית ב-12 ביולי 2019. מלאלי מילאה תפקיד מוביל בהכתרת צ'ארלס השלישי וקמילה ב-2023, אחת משלוש נשים שהיו מעורבות בהליך.
ב-3 באוקטובר 2025 הוכרז כי מלאלי תמונה לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, ותהיה האישה הראשונה בתפקיד.
בחירתה הרשמית על ידי חבר הקאנונים התחרשה לפני חג המולד, עם אישור משפטי בקתדרלת סנט פול ב-28 בינואר 2026. היא צפויה להיכנס רשמית לתפקיד בקתדרלת קנטרברי במרץ.
בתגובתה לבחירתה של אישה כארכיבישוף, "האחווה העולמית של האנגליקנים המאמינים" (GAFCON), המייצגת את הכנסיות השמרניות בדרום הגלובלי בתוככי הקומוניון האנגליקני המונות למעלה מ-30,000,000 נטבלים, הכריזה על ניתוק קשריה עם כנסיית אנגליה ועם הארכיבישוף מקנטרברי, וחוללה למעשה קרע.
מלאלי מגדירה את עצמה כפמיניסטית ועל פי הפייננשל טיימס נתפסת כ"ליברלית תאולוגית".
עם זאת, היא תומכת גם בהכללת אלו הדוחים את הסמכתן של נשים בכנסייה האנגליקנית, והצהירה עם ההכרזה על מינויה כבישופית של לונדון: "אני מכבדת מאוד את אלו אשר, מסיבות תאולוגיות, אינם יכולים לקבל את תפקידי ככומר או בישוף.
אמונתי היא שגיוון הכנסייה ברחבי לונדון צריך לשגשג ולגדול; כולם צריכים להיות מסוגלים למצוא בית רוחני".
מלאלי תומכת בתורתה הנוכחית של הכנסייה האנגליקנית בנושא נישואים: בין גבר אחד לאישה אחת לכל החיים.
בספטמבר 2016 הייתה אחת מעשרה בישופים שהרכיבו את "קבוצת ההרהור של הבישופים בנושא מיניות" בכנסייה.
בנוגע למערכות יחסים חד-מיניות, היא הצהירה בשנת 2017 כי "זה הזמן עבורנו להרהר במסורת ובכתבי הקודש שלנו, ולומר יחד כיצד נוכל להציע תגובה שעוסקת באהבה מכילה".
כשנשאלה על להט"בים בכנסייה, אמרה עוד כי "מה שעלינו לזכור הוא שהעניין הוא אנשים, והכנסייה מבקשת להפגין אהבה לכולם, כי זה משקף את אלוהי האהבה, שאוהב את כולם".
בשנת 2022 תמכה מלאלי בקביעת חודש ההיסטוריה של הלהט"ב ובהשקת קבוצת ייעוץ שמטרתה לייעץ לדיוקסיה בנושא "טיפול פסטורלי והכללת להט"בים בחיי קהילות הכנסייה שלנו".
בנושא הפלות תיארה מלאלי את גישתה "כבעד-בחירה ולא בעד-חיים, על אף שאם זה היה רצף הייתי נמצאת איפשהו לאורך הרצף, נעה לכיוון בעד-חיים בבחירה שלי ואז מאפשרת בחירה כשזה נוגע לאחרים".
בשנת 1987 נישאה שרה לאיימון מלאלי, ולהם בת ובן.
לאחר מינויה לבישוף של לונדון עברה מלאלי לגור בדיקניון הישן של קתדרלת סנט פול וערכה בו מספר שינויים, כולל בניית בית תפילה במקום בו שכן בעבר חדר כביסה, שם ניהלה את תפילות האוכריסטיה היומיות.
מלאלי הצהירה שיש לה דיסלקסיה.
דרך משפחת אימה היא קרובה של הקרדינל הקתולי הנרי אדוארד מאנינג , שכיהן כבישוף וסטמינסטר, ודודה מצד אימה היה הקומיקאי ברנרד מאנינג.
בטקס הענקת התארים בראש השנה האזרחית 2005 מונתה מלאלי לגבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (DBE) כהוקרה על תרומתה לסיעוד ולמיילדות.
בין התארים האקדמיים שקיבלה מלאלי נמנים בחירתה כעמיתה באוניברסיטת לונדון סאות' בנק ב-2001 ובאוניברסיטת קנטרברי כרייסט צ'רץ' ב-2006. היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בורנמות' (2004), אוניברסיטת וולברהמפטון (2004), אוניברסיטת הרטפורדשייר (2005), אוניברסיטת אקסטר (2019) ואוניברסיטת פלימות' (2021).
שרה מרום שלו (נולדה ב-23 בספטמבר 1934) היא פוליטיקאית ופעילה חברתית ישראלית.
חברת הכנסת ה-17 לשעבר מטעם סיעת גיל.
מרום שלו נולדה ב-23 בספטמבר 1934 בדורוחוי, רומניה ועברה בה את מלחמת העולם השנייה.
מתוך משפחה של שש נפשות, שרדו את השואה רק שלוש – מרום שלו, אחיה, ואמם.
הם העפילו לארץ ישראל, גורשו על ידי הבריטים לקפריסין ולאחר מכן שהו במחנה עתלית.
כששוחררו, שוכנו בשכונת שעריים ברחובות.
אחיה של מרום-שלו נהרג במהלך קרבות התקומה במדינת ישראל והיא נשארה עם אמה.
עבדה בעיריית רחובות ושימשה יו"ר ועד עובדי העירייה.
מאז פרישתה, במהלך שנות השמונים, עומדת בראש ארגון הגמלאים של העירייה.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה מטעם מפלגת הגמלאים ונבחרה לכנסת לאחר שמוקמה שביעית ברשימתה.
כחברת כנסת, הייתה חברה בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדה לקידום מעמד האישה ובוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים, ומ-19 בנובמבר 2007 גם בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
בנוסף, עמדה בראש השדולה למען ניצולי השואה.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה מרום שלו תיקון לחוק נכי המלחמה בנאצים, המתיר לנכה המתייצב בפני ועדה רפואית מכוח החוק להתלוות בשני מלווים.
כן יזמה תיקון לחוק התכנון והבניה, הקובע כי תוכנית מתאר מקומית תכלול הוראות לגבי הימנעות מפגיעה בצמחייה ובערכי טבע, נוף ומורשת, וכן הוראה לפיה בין שימושי הקרקע הנקבעים בתוכנית יש לקבוע גם שטחים ציבוריים פתוחים.
ב-28 באפריל 2008 הגישה יחד עם חבריה לסיעת גיל, משה שרוני ואלחנן גלזר לוועדת הכנסת בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים".
ב-4 במאי כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם גאידמק ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים".
עוד בטרם אושר הפילוג, החליטה סיעת גיל כי מרום שלו תישאר הנציגה מטעמם רק בוועדה לקידום מעמד האשה.
מרום שלו גרושה ואם לשניים.
שרה סירוטה נולדה למשפחת וכשטיין בעיירה זסטבנה שבחבל בוקובינה ברומניה.
בהיותה בת חמש שרדה מסע רגלי של 400 קילומטר, שנמשך כשישה שבועות, כאשר גורשה משפחתה לאזור העיר ברשט שבאוקראינה.
בתקופה בה שהו באוקראינה נהרגו אביה ושני אחיה – מנו ויוסף.
בתום המלחמה, כאשר הייתה בוקובינה תחת כיבוש רוסי, עברה עם אמה ושתי אחיותיה לרומניה, והתחילה ללמוד עברית.
ב-1947 עלתה המשפחה על אניית מעפילים, שמעפיליה גורשו לקפריסין; בשנת 1948 הגיעה לבסוף לארץ ישראל, בתחילה למעברת רעננה, ומאוחר יותר ליפו.
בשנת 1953, בגיל 16, סיימה את לימודיה בגימנסיה תלפיות בתל אביב.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הכירה את בעלה צבי סירוטה.
לאחר קבלת התואר בשנת 1958 החלה בהתמחות בפרקליטות מחוז תל אביב ובמשרד עורך הדין יעקב הגלר.
בשנת 1961 קיבלה רישיון לעריכת דין.
בשנים 1961–1984 עבדה בפרקליטות מחוז תל אביב ומחוז המרכז.
בשנת 1975 מונתה לפרקליטת מחוז המרכז ובין השאר הייתה התובעת במשפטו של שמואל רכטמן.
במקביל לפעילותה כפרקליטת המחוז הייתה נציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, חברת מועצת לשכת עורכי הדין בישראל והוועד המרכזי של הלשכה וכן יו"ר ועדת התמחות של הלשכה.
מונתה לעמוד בראש ועדת איתן-סירוטה בנושא אלימות המשטרה.
ב-30 באפריל 2008 נפטרה ונקברה בבית העלמין בחולון.
בין המשפטים המפורסמים בהם שימשה כתובעת היו משפטו של שר הדתות אהרן אבוחצירא, משפטו של ראש עיריית רחובות שמואל רכטמן וכן משפטו של צבי גור, שחטף ורצח את הילד אורון ירדן.
בהיותה שופטת עמדה בראש הרכב השופטים שדן את מנהיג התנזים מרואן ברגותי לחמישה מאסרי עולם מצטברים ועוד 40 שנות מאסר, בגין אחריותו לביצוע סדרה של פיגועי טרור בישראל.
כמו כן עמדה בראש הרכב השופטים במשפטו של תא"ל (מיל') יצחק יעקב, שזיכו אותו מאשמות ניסיון הפגיעה המכוון בביטחון ישראל, והרשיעו אותו במסירת ידיעה סודית ללא סמכות, עליה גזרו עליו שנתיים מאסר על תנאי.
כשופטת עסקה סירוטה בעיקר במשפט פלילי ונחשבה לאימת העבריינים ועורכי הדין.
אולם סירוטה הקפידה להגן על זכויות נאשם בלתי מיוצג, כנדרש בחוק.
לא תמיד הייתה סירוטה מחמירה בדין והיא אף זיכתה מחמת הספק נאשמים שהורשעו על ידי עמיתיה להרכב ועל ידי שופטי בית המשפט העליון.
לאחר פרישתה מתפקידה כשופטת סייעה לחיים רמון כיועצת לאחר שטענה שנעשה לו עוול.
שרה סידונס הייתה שחקנית תיאטרון בריטית, שחקנית הטרגדיות הידועה ביותר במאה ה-18. היא הייתה אחותם של השחקנים ג'ון פיליפ קמבל (John Philip Kemble), סטיבן קמבל (Stephen Kemble), צ'ארלס קמבל (Charles Kemble) ואליזבת ויטלוק (Elizabeth Whitlock) ושל הסופרת אן האטון (Ann Hatton).
היא התפרסמה בגילום הדמות השייקספירית ליידי מקבת', המזוהה עימה.
היא נולדה כ"שרה קמבל" בברקון (Brecon), ברקנוקשייר (Brecknockshire), ויילס, בתם הבכורה של רוג'ר קמבל (Roger Kemble), שחקן-ומנהל תיאטרון שלהקתו הנודדת, "Warwickshire Company of Comedians"' כללה את רוב משפחתו ואת שרה "סאלי" וורד (Sarah "Sally" Ward).
רק בתקופה זו החל המשחק בתיאטרון להתקבל כמקצוע מכובד לנשים, ובתחילה הביעו הוריה מורת רוח מהמקצוע בו בחרה.
ב-1774 זכתה סידונס בהצלחתה הבימתית הראשונה כ"בלווידרה" (Belvidera) בטרגדיה "ונציה נשמרה" (Venice Preserved) של המחזאי האנגלי בן המאה ה-17 תומאס אוטווי (Thomas Otway).
שמה הובא לידיעתו של מנהל התיאטרון דייוויד גריק ששלח את סגנו לחזות בה כ"קליסטה" (Calista) במחזהו של תומאס רו (Thomas Rowe) "מביעת החרטה הנאה" (Fair Penitent), וכתוצאה מכך הוא הוזמנה להופיע בתיאטרון דרורי ליין.
הופעותיה הראשונות כ"פורציה" ובתפקידים אחרים לא התקבלו יפה על ידי הקהל והיא קיבלה מכתב ממנהל תיאטרון הדרורי ליין המצהיר שאין יותר צורך בשירותיה.
ב-1777 היא החלה במסע הופעות במחוזות.
במהלך שש השנים הבאות היא עבדה עבור להקות מחוזיות (בייחוד יורק ובאת'), כשהיא יוצרת מוניטין בהדרגה, והופעתה הבאה בדרורי ליין ב-10 באוקטובר 1782 הייתה שונה לחלוטין.
הוא הפכה בין לילה לסנסציה כשהיא משחקת את התפקיד הראשי בעיבוד של גריק למחזהו של תומאס סאותרן (Thomas Southerne), מחזאי אירי בן סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18, "איזבלה, או הנישואים הקטלניים" (Isabella, or, The Fatal Marriage)
תפקידה המפורסם ביותר היה ליידי מקבת', הייתה זו הגדוּלה של רגשותיה כאשר ביטאה את התשוקות הרצחניות של "ליידי מקבת'" שאחזו את הקהל בחבלי קסם.
בליידי מקבת' היא מצאה את התפקיד שהצליח להפיק ממנה את כישורי המשחק הטובים ביותר שלה.
היא הייתה גבוהה ובעלת גזרה מרשימה, יופי זוהר, עיניים עשירות מבע, והתנהגות שקטה ואצילה שאפשרה לה לטעון כי הדמות נתפרה למידותיה.
אחרי ליידי מקבת' היא שיחקה כדזדמונה, כרוזלינד כאופליה וכוולומניה, כולם בהצלחה כבירה, אך ב"מלכה קתרין" היא גילתה תפקיד שתאם ליכולות המשחק שלה, כמעט כמו "ליידי מקבת'".
בכך החלו עשרים שנה בהן הייתה המלכה הבלתי מעורערת של דרורי ליין.