tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז ראשית המאה ה-17 אסטרונומים זנחו לחלוטין את המודל הגאוצנטרי, לטובת המודל ההליוצנטרי של קופרניקוס עם התיקונים של קפלר, בו מסלולי הפלנטות אליפטיים עם השמש במוקד האליפסה.
מסוף המאה ה-17 ניוטון הסביר גם את המכניקה של התנועה (באמצעות כוח הכבידה האוניברסלי), והראה שמוקד האליפסה הוא למעשה מרכז המסה בין כל פלנטה לבין השמש (עבור צדק מדובר בנקודה סמוכה מאוד לשמש, עבור שאר הפלנטות המוקד נמצא בתוך השמש ממש).
מאז ראשית המאה ה-20 זנחו גם את מרכזיות מערכת השמש (והשמש בפרט) ביחס לשאר הגלקסיה והיקום, לאור ההבנה שניתן באופן שרירותי לקבוע כל נקודה שהיא כמרכז היקום – בלשון אחרת, ליקום אין מרכז כלל.
חשיבותו זניחתו של המודל הגאוצנטרי אינה נוגעת רק ביחס למיקומו של כדור הארץ או חקר מערכת השמש.
המהפכה הקופראינית, ובעקבותיה גם המכניקה של ניוטון הובילה לשינוי הדרגתי בחקירה המדעית - אימוץ הדרגתי של גישות כמותיות, חישוביות ולוגיות, יחס עם ניסויים ודיוק בתצפיות, וזניחת הנמקות המבוססות על לוגיקה טהורה, טיעונים פילוסופים, מיסטיים או תאולוגיים במדע.
בתחום האסטרונומיה עצמו, אימוץ המודל ההליונצנטרי הוביל לפיתוח שיטות וכלים נוספים (כמו התאוריה של ניוטון, שכלול טלסקופים) שהניבו שאלות חדשות ותאוריות ותגליות מפתיעות נוספות - לדוגמה היווצרות מערכת השמש, נוקליאוסינתזה כוכבית, חישוב גיל כדור הארץ ומערכת השמש, או פיתוח הרעיון של גלקסיות.
במיתולוגיות של העולם העתיק יש סיפורים רבים באשר למבנהו ומקומו של כדור הארץ ביחס לשמש ושאר גרמי השמים; מיתוס הינדי ידוע קובע שכדור הארץ ניצב על גבם של ארבעה פילים, העומדים על גבו של צב ענק.
אלא שמיתוסים כגון זה אינם יכולים להיחשב למודלים קוסמולוגיים-מדעיים, משום שהם אינם עושים כל ניסיון להתאים במדויק לתצפיות על מקומם של הכוכבים השונים.
הקדמונים הבחינו בשבעה "כוכבי לכת": השמש, הירח, כוכב חמה, נוגה, מאדים, צדק ושבתאי (היום מכונים רק חמשת האחרונים כוכבי-לכת, ולהם נוספו אורנוס ונפטון, שהתגלו רק במאה ה-19).
מודל מסודר של כיפת השמים אמור להסביר את תנועתם של שבעת הכוכבים הוותיקים ביחס לעינו של הצופה, וכן את תנועתם (או חוסר תנועתם) של כוכבי השבת.
במאה השישית לפני הספירה הציע אנכסימנדרוס ממילטוס תורה קוסמולוגית שלפיה הארץ היא מעין עמוד, המוחזק במרכז היקום, כשכוכבי הלכת (והשמש) הם למעשה חרכים בגלגלים בלתי נראים הסובבים את הארץ.
מחוץ לגלגלים בוערת אש תמידית, הנראית לנו מבעד לחרכים.
באותה תקופה לימדו הפיתגוראים שהארץ היא כדור, המקיף את "האש המרכזית", אותה איננו יכולים לראות.
שתי ההשקפות אוחדו, ובמאה הרביעית לפני הספירה כללה התפיסה המקובלת ביוון ארץ כדורית, המוצבת במרכז.
אפלטון, בן המאה הרביעית לפני הספירה, מתאר בספרו "המדינה" את העולם ככישור, שאותו מסובבות בלי הרף שלוש אלות הגורל.
לאפלטון מיוחסת הקביעה שגרמי השמים, בהיותם עליונים על עולם החומר הארצי, אינם משתנים כלל.
יוחסה להם, אם כך, תנועה רק במושלם שבכל הצורות – המעגל.
על בסיס עיקרון זה סידר הרקלידס מפונטוס, בשנת 330 לפני הספירה, את שבעת הכוכבים, על פי מרחקם מכדור הארץ: הירח הוא הקרוב מכול, אחריו כוכב חמה ונוגה (ששניהם נראים, מפעם לפעם, עוברים על פני השמש), אחריהם השמש, ואז מאדים, צדק ושבתאי.
הרקלידס האמין שהארץ, העומדת במרכז המערכת, סובבת סביב ציר אחת ל-24 שעות.
זמן מה אחרי הרקלידס, במאה ה-4 לפנה"ס, אימץ אריסטו את הסדר שזה קבע והכריז שכוכבי הלכת טבועים בגלגלים עגולים לגמרי, שמרכזם המשותף הוא כדור הארץ.
לפי אריסטו, מקיפים הגלגלים את כדור הארץ, כשהם נעים בקצב קבוע ובלתי משתנה, ונושאים איתם את שבעת הכוכבים.
מחוץ להם ניצב גלגל נוסף, כיפת השמיים, שבה טבועים כוכבי השבת.
מעבר לכל אלה מצוי הגלגל החיצוני מכולם, ה-Primum mobile ("המניע הראשוני"), הנע ללא הפסקה ומניע את כל שאר הגלגלים.
לפי מודל זה, כוכבי הלכת מאירים מעצמם, ורק הירח, שגלגלו סמוך לארץ, אינו טהור כגרמי השמים האחרים, ולכן הוא מציג כתמים כהים ועובר תקופות של אפלה חלקית או מלאה.
היקום האריסטוטלי היה סופי בגודלו וקבוע במצבו.
בעוד שעל כדור הארץ שרר שינוי מתמיד ומהומה - רעב, מלחמות, מגפות, מוות - כל אלה הגיעו עד למעגל הפנימי ביותר של הירח.
לפי אריסטו מעל הירח שרר סדר הרמוני קבוע.
מודל זה שלט בכיפה במספר מובנים עד לתקופת המהפכה הקופראינית.
תיקונים מאוחרים יותר כמו זה של תלמי או זה של קופרניקוס עצמו - ניסו לשמור על הנחה יסודית לפיה לא יעלה על הדעת לערער על דברי אריסטו, - מודל גאוצטנרי עם גלגלים הנעים בקביעות - אצל תלמי ומודל הליוצטרי עם גלגלים הנעים בקצב קבוע אצל קופרניקוס.
בסביבות שנת 260 לפני הספירה הציע אריסטרכוס מסאמוס שמערכת השמש היא הליוצנטרית, כלומר, השמש במרכז, ושאר הכוכבים סובבים אותה.
היתרון המרכזי של המודל שהציע היה יכולתו להסביר את השינוי בעוצמת ההארה של מספר כוכבי לכת, שלא הוסברה על ידי המודל הגאוצנטרי, אך הוא עמד בפני מספר בעיות בולטות:
כל אדם יכול לחוש שהארץ אינה נעה.
לו הייתה הארץ משנה את מקומה, צריכים היינו לראות שינוי זווית של כוכבי השבת הנובע מפרלקסה.
האפשרות למקם את הארץ בכל מקום שאינו מרכז היקום עמדה בניגוד להשקפה הגאוצנטרית הפילוסופית של אותו זמן, שמיקמה גם את בני האדם במרכז היקום והבריאה.
היום ידוע שהמכשול הראשון מוסבר בקיומו של כוח הכובד ועקרון ההתמדה, בעוד שהשני נובע ממרחקם העצום של כוכבי השבת הסמוכים ביותר, הגורם לכך שרק בטלסקופ מתקדם דיו שלא היה קיים לפני המאה ה-18, ניתן לצפות בשינויי המקום הנובעים מתנועת כדור הארץ סביב השמש.
באותו זמן היו אלה התנגדויות מכריעות, והמודל ההליוצנטרי נדחה מפני המודל של אריסטו.
ספרו של אריסטרכוס לא שרד, והמודל שלו נשכח מלב.
במודל האריסטוטלי היו שתי בעיות חמורות: ראשית, היה ידוע שכוכבי הלכת משנים את בהירותם (התופעה בולטת במיוחד בכוכב הלכת נוגה); שנית, ידוע היה שכוכבי הלכת הפנימיים (כוכב חמה ונוגה) מציגים מפעם לפעם תנועה אחורית, שבמהלכה כיוון תנועתם על כיפת השמים מתהפך.
שתי התופעות אינן מוסברות על ידי המודל שגיבש אריסטו.
כמאתיים שנה אחרי אריסטו, בסוף המאה ה-3 לפנה"ס, הציע הגאומטרן והאסטרונום אפולוניוס מפרגה שני שינויים במודל של אריסטו, השומרים על עקרונות הבסיס של אפלטון (התנועה השמימית מעגלית באופן מושלם), אך מסבירים טוב יותר את התצפיות האסטרונומיות.
כדי לעשות כן, נדרש אפולוניוס לסבך את המודל של אריסטו.
הוא הציע שני רעיונות, השקולים מבחינה מתמטית, ולכן מציגים אותן תחזיות אסטרונומיות:
הוספת "אפיציקלים": אצל אריסטו, כוכב הלכת קבוע בגלגל משלו, וגלגל זה מקיף את כדור הארץ.
אפולוניוס הציע להוסיף גלגל משנה, הקרוי "אפיציקלוס": כדור הארץ הוא מרכזו של הגלגל הראשי של כל כוכב לכת, הנע ביחס אליו במהירות זוויתית קבועה.
גלגל זה נושא איתו את המרכז של הגלגל המשני, שבו קבוע כוכב הלכת עצמו.
גלגלי משנה אלה היו דרושים לכל כוכבי הלכת, למעט השמש.
הסטת המרכז: כתחליף לאפיצקלים, הראה אפולוניוס שאפשר גם להניח שכל כוכב לכת זקוק רק לגלגל אחד, אלא שאז מרכזו של גלגל זה מוזז קמעה, ואינו חופף את כדור הארץ.
רעיונות אלה פותרים את שתי הבעיות: שינוי הבהירות מוסבר בכך שכוכבי הלכת מתרחקים ומתקרבים לכדור הארץ, על פי תנועתם בגלגל המשני.
התנועה לאחור נובעת מכך שלעיתים נע הכוכב לאחור עם הגלגל המשני, ותנועה זו מתגברת על תנועתו הקבועה של מרכז המעגל המשני, הנישא על ידי המעגל הראשי.
אפולוניוס לא המשיך לפתח רעיונות אלה.
גם היפרכוס, מגדולי האסטרונומים של אותה תקופה, שחי במאה השנייה לפני הספירה, שהיה מודע לבעיות במודל של אריסטו ואף הוסיף עליהן נתונים משלו, לא הראה כיצד לפתור את הבעיות באופן מלא.
הבסיס לכל תורתו של תלמי (אסטרונום מהולל ממוצא יווני בן המאה ה-2 לספירה ממצרים העתיקה) בנושא זה התבססה על כך שכוכבים חייבים להסתובב סביב כוכבים אחרים במעגלים מושלמים.
נוסף על כך, הוסיף תלמי לפי חכמי יוון העתיקה שהארץ היא מרכז היקום.
ההנחה באותה התקופה הייתה שאלגנטיות בשרטוטים ובדרכי הוכחה מתמטיות היא זאת המובילה אל האמת (מה שלא תמיד נכון, למשל במקרה הזה).
באותה התקופה היו ידועים רק 5 כוכבי לכת והם: חמה, נוגה, מאדים, שבתאי וצדק לצד השמש, הירח והכוכבים שבשמיים), שבאותה התקופה נחשבו כ"פשוט" מקיפים את כדור הארץ במעגלים עגולים ולא תו יותר.
שיטה זאת הייתה מאוד בעייתית, מפני שלא תאמה כלל את החישובים שנערכו.
תלמי כאסטרונום בכיר באותה התקופה היה צריך להציע פתרון לבעיה.
ההצעה של תלמי כוללת כמה תיקונים:
תיקון ראשון לתפיסה המקובלת (עד אז התבססה על מקורות עתיקי יומין כבר בתקופת תלמי) – כוכבי הלכת עצמם חגו סביב נקודה אחרת (שנקרא לה Om, ראו שרטוט) שחגה בעצמה במעגל מושלם סביב כדור הארץ .
בנוסף תלמי הוסיף מעגל חדש (מעין מעגל בתוך גלגל, ראו נקודה O) שמקיפה גם היא את הארץ – נקרא בשם אפיציקל (Epicycle).
תיקון נוסף שכנראה תלמי בעצמו פיתח עד מאוד היה שספרות הבדולח הגדולות (כאן, בדולח = "בלתי נראה"), שהם המעגלים שמהווים את מקור האנרגיה שמסובבת את כל שאר המעגלים המושלמים, לא חגים סביב כדור הארץ עצמו אלא סביב 2 נקודות הקרובות יחסית לכדור הארץ בשם "נקודות אקוונט" (equant = נקודת מִשְׁוֵה).
המעגל הסובב סביב נקודות האקוונט נקרא בשם דפרנט (deferent).
בנוסף אמר תלמי שהמהירות הזוויתית תישאר גם היא קבועה ביחס לנקודת האקוונט.
תוספת זו שיפרה באופן משמעותי את ההתאמה של המודל אל הנתונים.
כדי להסביר את תופעת הליקוי של כוכבי הלכת, הוא הניח שהגלגל הראשי של כל כוכב לכת סובב באופן שהמעגל הגדול שהוא מתאר שוכן במישור, המצוי בזווית קטנה מסוימת למישור המילקה (שבו נעה השמש).
הגלגל המשני, לעומת זאת, נע במישור הנטוי בזווית הפוכה, כך שמישור התנועה שלו מקביל למישור המילקה.
תלמי עיצב את המודל הגאוצנטרי לפרטיו, והעניק לו בסיס מתמטי.
את עבודתו סיכם תלמי בספרו "אלמגסט" ("הגדול ביותר").
זוהי עבודה רבת היקף המחולקת לשלושה עשר כרכים.
בכרך הראשון של "אלמגסט" תיאר תלמי את המודל, והציג כמה נימוקים לזכות העובדה שהארץ, כמרכז היקום, אינה יכולה לנוע.
למשל, "ידוע" שכל הגופים נופלים אל מרכז היקום.
אילו הייתה הארץ מרוחקת מן המרכז, היו הגופים נופלים הצידה במקום הישר אל מרכז הארץ – ומכאן שהארץ שוכנת לבטח במרכז.
תלמי גם הראה שהארץ אינה יכולה להסתובב על צירה אחת ל-24 שעות: אם זו הייתה האמת, גופים שהושלכו אל-על היו נופלים במרחק רב, כאשר הארץ הייתה ממהרת במרוצתה ומתרחקת מהם.
שאר הכרכים עסקו, כל אחד, בהיבט אסטרונומי אחר של מערכת השמש.
אף על פי שהמודל שלו היה מסובך עד מאוד, ההתאמה המצוינת בין תחזיות המודל למציאות העניקה לו כוח ניבוי ושכנעה את קוראיו של תלמי שתנועת הגלגלים תואמת את העקרונות האפלטוניים של תנועה בלתי משתנה.
בגלל אופייה האנציקלופדי של העבודה, השפעתה הייתה מהירה ומכרעת.
המודל של תלמי התקבל על דעת כל המלומדים בני דורו, והפך לתיאור המדעי של מערכת השמש עבור המאות הבאות.
נדרשו מכשירי מדידה מדויקים הרבה יותר על מנת לחשוף את הפגמים במודל של תלמי, מכשירי מדידה שייבנו רק אחרי למעלה מאלף שנה.
הפיכת המודל הגאוצנטרי לדוקטרינה דתית
עם שקיעתה של התרבות הרומית, בסוף המאה השלישית, הפך המודל הגאוצנטרי לדוקטרינה של הכנסייה הנוצרית, שלא ניתן היה עוד לבחון באופן מדעי.
השקפה זו, שהייתה בתוקף כאלף שנים, זכתה לחיזוק נמרץ מצדו של הפילוסוף והתאולוג תומאס אקווינס, איש המאה השלוש עשרה.
אקווינס היה תומך נלהב של שיטת תלמי, וסייע למזג אותה עם התאולוגיה הכנסייתית.
אקווינס אימץ פרשנות חדשה של העקרונות שקבע אפלטון: השמים הם נצחיים, בעוד שהחטא והשינוי מוגבלים לארץ.
"המניע הראשוני", הגלגל המניע את כל הגלגלים, הוא מעתה האל הנוצרי; ומחוץ לגלגל זה ממוקם גן העדן.
המודל של תלמי היה נחשב קשה להבנה ומסובך, אבל מכיוון שהוא נתמך באופן מוחלט על ידי המוסדות הכנסייתיים, איש לא העלה בדעתו לערער עליו.
חכמי ישראל עסקו באסטרונומיה או אסטרולוגיה באופן שיטתי עצמאי, בעיקר לצורך חישוב לוח השנה וזמני היום, קידוש חודשים ועיבור שנים כמצווה בתורה.
החל מימי הביניים ניתן למצוא התייחסות מפורשת למודלים אסטרונומים בקרב חכמי ישראל, וניתן לראות שימוש במודל הגאוצנטרי לצורך חישובים אלו.
כך למשל כותב ספר הזוהר (זוהר חדש בראשית דף ט"ו:)
"דעלמא גלגל הוא ככדורא דא וכד נפיק ממזרח אזיל בסגלגלותא עד דמטי לתתא וכדין איתעביד רמשא ובההוא שעתא אזיל ונחית בגלגלין דמדריגן ידיען ונחית וסבב כל ארעא וישובא וכד נחית ומתכסיא מינן, רמש לן, ונהיר לאינון דדיירין תחות לן.
תרגום: שהעולם הוא עגול ככדור הזה, (וכשהשמש) יוצא ממזרח הולך בעיגול עד שמגיע למטה, (מתחת לארץ) ואז נעשה ערב.
ובאותה שעה הולך ויורד בגלגלים של מדרגות ידועות, ויורד ומסבב כל הארץ וכל היישוב.
(וכשהשמש) יורד למטה ומתכסה ממנו, נחשך לנו, ומאיר לאותם היושבים מתחתינו, לפי היישוב והעיגול של הארץ.
(זוהר חדש בראשית פירוש הסולם אות תריט - תרכ).
הרמב"ם (בהלכות יסודי התורה) הביא תיאור מלא של המודל הגאוצנטרי לצורך החישובים, כולל התיקונים האפיציקלים, ושם ציין את מקורה היווני של התאוריה:
הרמב"ם מדגיש בכתביו כי השימוש במודל זה אינו מבטא את המציאות אלא נועד לחישובים בלבד:
בעקבות גילויה של תורת היחסות הפרטית, טוען הרבי מליובאוויטש כי שוב ניתן לחזור להבנת המקראות ודברי חז"ל כפשוטן, מאחר שנמצא שאין אפשרות להכריע מבחינה מדעית באחד מהמודלים.
חזרתו המהוססת של המודל ההליוצנטרי
ב-1514 הציע ניקולאוס קופרניקוס חזרה למודל ההליוצנטרי, שבו השמש עומדת במרכז המערכת, וסביבה (בסדר זה) כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ, מאדים, צדק ושבתאי, כאשר הירח מקיף את כדור הארץ.
קופרניקוס פרסם זאת בחוברת קומנטריולוס שפורסמה בכתב יד למספר מצומצם של אנשים.
הנימוקים שלו להעדפת המודל החדש לא היו מדעיים באופן טהור; בין השאר, הוא הסביר כי "אין מקום טוב יותר מן המרכז עבור המנורה המאירה את היקום כולו".
קופרניקוס הניח, כפי שהניחו לפניו, שלכוכבים מסלולים מעגליים, וכדי להסביר את הנתונים האסטרונומיים הוא נאלץ להסיט את המרכז קמעה מן השמש, ברוח הצעתו השנייה של אפולוניוס.
למעשה, לא רק שהיו במודל שלו עוד יותר אפיציקלים מאשר אצל תלמי, הוא גם היה מדויק פחות ממודל תלמי.
ב-1543 סמוך למותו, ועשרות שנים לאחר הפרסום הראשון הוא העז לפרסם בדפוס את עבודתו המפורסמת על הקפות כיפות השמיים.
ספרו של קופרניקוס, היה מעורפל וכתוב לטינית, וכך לא משך אליו הספר את תשומת לבם של חוקרי הכנסייה.
על ההתעלמות מהספר הקלה גם העובדה שלא הוצגו בו נתונים התומכים במודל שלו.
את ההקדמה לספרו כתב הכומר הלותרני אנדריאס אוסיאנדר (אם כי זהות המחבר נותרה עלומה במשך שנים), ובה ציין כי המודל של קופרניקוס הוא רק מכשיר מתמטי נוח לחיזויים, ואינו מתאר את הסיבות האמתיות הפועלות בטבע, שהן מחוץ לטווח ידיעתו של האסטרונום.
זהו אחד הניסוחים הראשונים של העמדה הפילוסופית הקרויה אינסטרומנטליזם.
ברבע האחרון של המאה השש עשרה שקד האסטרונום הדני טיכו ברהה על איסוף נתונים אסטרונומיים, בדייקנות והיקף שלא היו כמותם לפניו.
טיכו סבר כי המערכת הקופרניקאית עדיפה על זו של קודמיו, אולם הוא לא יכול היה להתעלם מן הנימוקים כבדי המשקל שהראו כי הארץ אינה נעה: פסוקי התנ"ך הרי קבעו כך במפורש, כמו שמש בגבעון דום ופסוקים נוספים.
בנוסף, עמדו לצדו הנימוקים שהועלו עוד בזמנו של אריסטרכוס מסמוס, ובראשם התצפית האסטרונומית, שלפיה כוכבי השבת אינם זזים במשך השנה, ומוכיחים בכך שהארץ אינה יוצרת פרלקסה; מכאן שהיא עומדת על מכונה.
כפי שקרה לפניו, טיכו ברהה לא יכול היה להעלות בדעתו את המרחק האמיתי מכדור הארץ אפילו אל הכוכבים הקרובים ביותר, (כמה שנות אור לפחות) שבגינו נעשית השפעת הפרלקסה עדינה וקשה כל כך לזיהוי.
לפיכך, קיבל טיכו ברהה את עיקרי הרעיונות של קופרניקוס, והוסיף עליהם רק שינוי אחד: במקום שהשמש תהיה במרכז וכוכבי הלכת ינועו סביבה, תעמוד הארץ במרכז, סביבה תנוע השמש, ותשא עמה את כל כוכבי הלכת.
מודל זה נקרא, על שמו, המודל הטיכוניאני.
דחיקתו של המודל הגאוצנטרי וקבלת המודל ההליוצנטרי כמועדף
ב-1610, תשע שנים לאחר מותו של טיכו ברהה, סיים תלמידו יוהאנס קפלר לנתח את הנתונים שאסף טיכו.
נתונים אלה הביאו את קפלר להציע שהכוכבים נעים במסלולים אליפטיים, ולא מעגליים.
חיזוייו של קפלר שהיו המדויקים ביותר ביחס לנתונים של טיכו חיזקו את האמונה שהמודל שלו מתאר את מצב העניינים האמיתי בטבע ולא רק מודל מתמטי נוח, ולמעשה מדויקים די הצורך גם בימינו לרוב המטרות.
אף על פי שאינו שגוי באופן תאורטי, מודל גאוצנטרי מדויק מסורבל עד כדי שלא ניתן לתאר אותו בתרשים, ולמעשה אין בו תועלת למעט הדגמה של תקפות עקרון גלילאו שבחירת נקודת הייחוס אינה משנה את התנהגות המערכת.
באותה שנה גילה גלילאו, בעזרת הטלסקופ ששכלל, את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק, ובכך טען באופן משכנע שתנועה שאינה סביב כדור הארץ היא בגדר האפשר.
גילוי ההרים והגיאיות על פני הירח וגילוי כתמי השמש, החלישו באופן משמעותי את הדוֹגמה של השמים שאינם משתנים.
העובדה שהטלסקופ לא הגדיל את הכוכבים כפי שהגדיל עצמים קרובים יותר הצביעה על כך שהם רחוקים הרבה יותר ממה שחשבו עד אז.
מרחקם העצום של הכוכבים הסביר את היעדרה של תופעת הפרלקסה, שחוסר היכולת להסבירה עד אז היווה את אחד המכשולים לקבלת המודל ההליוצנטרי.
בספרו "מכתבים על כתמי השמש" (1613) הצהיר גלילאו כי המודל ההליוצנטרי הוא היחיד התואם את הנתונים האמפיריים.
ב-1632 כתב גלילאו את "דיאלוג על שתי מערכות העולם הראשיות" (של תלמי ושל קופרניקוס).
במסווה של דיאלוג אובייקטיבי בין שלושה דוברים, ששניים מהם מייצגים את שתי השיטות והשלישי הוא מאזין נייטרלי, שם גלילאו לחוכא ואטלולא את השקפת הכנסייה על מיקומה של הארץ במרכז היקום.
גלילאו הציג תאוריה משכנעת של פיזיקה ארצית, ובה העיקרון של תנועה יחסית, שמסביר מדוע העצמים על כדור הארץ אינם ניתקים ממנו במעופו סביב השמש – התנגדות נפוצה של מצדדי המודל הגאוצנטרי שבו הארץ במנוחה.
הספר נכתב איטלקית ולכן היה נגיש לכל שכבות העם.
הוא הוכנס כמעט מיד לרשימת הספרים האסורים (ממנו הוצא רק ב-1835).
מאחר שהיה מיודד עם האפיפיור, הפריז גלילאו בהערכתו את הסובלנות שתגלה הכנסייה הקתולית כלפי השקפותיו.
עמדת האפיפיור הייתה שהמודל ההליוצנטרי מקובל כל עוד מתייחסים אליו כמכשיר מתמטי בלבד, שאינו משקף את המציאות כפי שהיא.
אולם, גלילאו תקף בספרו את העמדה הזו וטען בזכות אימוץ גישה ריאליסטית כלפי המודל ההליוצנטרי.
גלילאו הגדיל לעשות וייחס את עמדת האפיפיור לדמות בדיונית בשם "סימפליציו", שנתפשה ככינוי גנאי שממנו משתמע שלאפיפיור מחשבה פשוטה.
בתקופה שבה מעמדה של הכנסייה הקתולית באירופה התערער באופן כללי, ערעור על עמדת הכנסייה והתייחסות גנאי אישית לאפיפיור היו יותר משהכנסייה יכלה לסבול.
גלילאו הועמד למשפט בעוון כפירה, הורשע ונידון למאסר ללא הגבלת זמן (שהומר למעצר בית).
משפטו ומאסרו של גלילאו לא בלמו את התפשטות המודל ההליוצנטרי, ועד אמצע המאה ה-17 כבר הייתה ההשקפה הגאוצנטרית נחלת העבר.
ניתן לייחס את התפשטות התאוריה ההליוצנטרית לירידה הכללית במעמד הכנסייה הקתולית, אולם ניתן גם לייחס את הירידה במעמד הכנסייה, בין היתר, לטיעונים המשכנעים שהוצגו בזכות המודל ההליוצנטרי.
ניסוי המטוטלת של פוקו, שהראה לכאורה במוחש, כמאתיים שנים אחר-כך, את תנועת כדור-הארץ סביב צירו, נתן למודל את מכת החסד.
לימים, כתב פרויד כי "במרוצת הדורות ניטל על האנושות לסבול מידי המדע שלוש פגיעות קשות באהבתה העצמית התמימה".
בראש הרשימה, הכוללת את המעבר מאמונה כי האדם נברא בצלם להשקפה אבולוציונית ואת גילוי התת מודע השולט במעשי הנפש המודעת, מנה פרויד את אובדן המודל הגאוצנטרי.
המודל הגאוצנטרי מנקודת מבט מודרנית
על פי עקרון השקילות של גלילאו, ניתן לקבוע את מרכז מערכת השמש באופן שרירותי, כלומר – ניתן לקבוע את המרכז בכדור הארץ.
מודל כזה אמנם מדויק פיזיקלית (ביחס לשמש), אך הוא שונה בתכלית השינוי מהמודל הגיאוצנטרי ההיסטורי.
המודל מתאר תנועות מורכבות מאוד שאינן חוזרות על עצמן, מה שהופך שירטוט של המודל לאורך זמן לבלתי אפשרי – השירטוט כולו יתמלא במסלולים, שכל אחד מהם מתאים למועד יחיד.
לאחר פרסום העקרונות המתמטיים של פילוסופיית הטבע שכתב ניוטון, ניתנה פרשנות חדשה לשאלה מי סובב את מי, כדור הארץ או השמש.
פתרון בעיית שני הגופים מראה שבמערכת בת שני גופים, המודל הנוח ביותר הוא תיאור הגופים כמקיפים שניהם את מרכז הכובד המשותף.
לגבי כדור הארץ והשמש, מרכז הכובד נמצא קרוב מאוד למרכזה של השמש.
לעומת זאת, מרכז הכובד המשותף של השמש וכוכב הלכת צדק מצוי על הקו המחבר את מרכזי שני הכוכבים, מעט מחוץ לשמש עצמה.
בשל חוק שימור התנע, מרכז הכובד של המערכת אינו יכול לנוע, אלא בקו ישר; מכאן שבתאור הנוח השמש היא המקיפה אותו, ולא להפך.
כך גם כל שאר הגופים: כולם סובבים את מרכז הכובד המשותף.
נקודה זו מצויה בתנאים רגילים בתוככי השמש שקוטרה 1.5 מיליון קילומטרים (כוכבי הלכת הכבדים מאזנים זה את זה, כמשקולות התלויות סביב), גם אם לא במרכזה של השמש.
בשפה מעט פחות מדויקת, מקובל לתאר את המערכת כאילו כוכבי הלכת מקיפים את השמש.
על-פי עקרון היחסות של גלילאו, שעליו מבוססות תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית, אין לכאורה הבדל פיזיקלי בין מערכת צירים שבה כדור-הארץ נייח למערכת צירים שבה השמש נייחת.
על פי עיקרון זה כל שנותר למדענים לקבוע הוא מי סובב את מי מנקודת ייחוס קבועה חיצונית למערכת השמש, למשל מרכז שביל החלב.
בחירת המרכז, כאמור, היא כזו שהמודל המתקבל יהיה קל לחישוב ותיאור ככל האפשר.
יתר על כן, הסבר כזה, שמנסה להציל את "כבודה האבוד" של התאוריה הגאוצנטרית אינו מדויק במספר היבטים נוספים, ראשית הטיעון הזה מתעלם מהשאלה מדוע סובבים לכאורה כל הכוכבים (כולל גם כל כוכבי השבת) את כדור הארץ פעם ביממה.
המודל ההליוצנטרי מסביר זאת כאשליה אופטית הנובעת מסיבוב כדור הארץ על צירו פעם ביממה.
המודל הגאוצטרי ההיסטורי הניח כי כדור הארץ נמצא במרכז היקום (לא רק במרכז מערכת השמש) וכל היקום, כולל כוכבי השבת סובבים אותו.
אם רוצים לשמר מבנה כזה אפילו סביב כוכבי שבת קרובים יחסית כמו אלפא קנטאורי פרוש הדבר שהם לכאורה עים מרחקים עצומים של יותר משנת אור, בכל יממה, דבר שדורש מהירות תנועה גבוה יותר ממהירות האור, ובכך שבירה של חוקי תורת היחסות.
שנית, גם תופעות אחרות הוסברו במודל זה בצורה אחרת לגמרי - מה שאנו מתארים כיום כ-כבידה הוסברה באותו זמן בנטייה הטבעית של דברים לנוע לעבר מרכז היקום.
נקודה נוספת הייתה הסברים תאולוגיים לגבי כך שעד קו הירח שוררים חוקים ארציים ואילו מקו הירח ואילך קיימים חוקים אחרים.
הסברים אלה שנתפסו בעבר כדבר מובן מאליו, אינם מקובלים במדע המודרני מזה מאות שנים.
במשך כאלף שנים היה המודל הגאוצנטרי המודל הנאות ביותר ביחס למדידות, לתצפיות האמפיריות ולשאר התאוריות המדעיות של התקופה.
הוא גם עלה בקנה אחד עם ההשקפה שהאדם הוא מרכז היקום.
עם התפתחות אמצעי המדידה, שיפור התצפיות והתפתחות שאר ענפי המדע הוכיחו שזהו תיאור שגוי, וכך נאלצו בני האדם להעדיף את המודל ההליוצנטרי על פניו.
המודיעין הכללי (המודכ"ל; בערבית: جهاز المخابرات العامة) הפלסטיני הוא מנגנון ביטחון של הרשות הפלסטינית שהוקם בעקבות הסכמי אוסלו.
הרשמי של הרשות הפלסטינית והוא הוקם בעיקר על בסיס אנשי המנגנונים החשאיים של אש"ף (בין היתר, ארגון ספטמבר השחור האחראי לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן) שהגיעו עם ערפאת לשטחים לאחר הסכמי אוסלו.
ייעודו הרשמי של המנגנון הוא שמירה על יציבות הרשות, איסוף מודיעין בשטחי הרשות ומחוצה לה, סיכול ריגול וסיכול טרור.
המודיעין הכללי זוכה לסיוע ולמימון מצד ה-CIA האמריקאי וה-MI6 הבריטי.
בדומה למנגנונים אחרים ברשות הפלסטינית, גם המודיעין הכללי התאפיין ברמת פעילות נמוכה החל מהשנים הראשונות של האינתיפאדה השנייה.
המטה הראשי של המודיעין הכללי הוקם בעזה.
הוא נבנה עבור הפלסטינים על ידי ה-CIA, והיה אחד המבנים המבוצרים ביותר ברשות הפלסטינית ובעל מערכות מודיעין מתקדמות.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 גדל מספר אנשי המודיעין הכללי מכ-2,500 ל-4,000, בעיקר בשל הגעת אנשי ביטחון של הרשות הפלסטינית מרצועת עזה בעקבות השתלטות החמאס על רצועת עזה ביוני 2007.
בחודש מאי 2006 ביצע החמאס ניסיון התנקשות במפקד המודיעין הכללי ברצועת עזה, טארק אבו ראג'ב, שהיה פעיל גם בזרוע הצבאית של הפת"ח.
המעלית בבניין המפקדה מולכדה והתפוצצה כאשר נסגרו הדלתות, שומר ראשו של אבו ראג'ב נהרג, והוא עצמו נפצע קשה והועבר בתיאום עם מנהלת התיאום והקישור לטיפול בישראל ואושפז בבית החולים איכילוב.
במקומו מינה מחמוד עבאס למפקד המודיעין הכללי את תאופיק טיראווי.
מפקד המנגנון בגדה המערבית הוא איבראהים אלמצרי, והוא כפוף לחלוטין לטיראוי.
מאז 2009 מאג'ד פרג' מונה לתפקיד מפקד המודיעין הכללי.
לאחר מבצע עופרת יצוקה ב-2009, ערכה משטרת חמאס בעזה מסיבת עיתונאים בה חשפה כי תפסה רשת מרגלים בעזה מטעם המודיעין הכללי, שאספה מודיעין רב על חמאס ועל גדודי עז א-דין אל-קסאם.
בפרסום נטען כי מודיעין זה אפשר בין השאר את חיסולו של סעיד סיאם.
המוגלובין מסוכרר (hæmoglobin A1c או HbA1c או HgA1c) הוא סוג של המוגלובין.
ברפואה, נעשה בו שימוש כדי לאבחן את ריכוז הגלוקוז בדם לאורך זמן (חודשים אחרונים).
המוגלובין מסוכרר נוצר, באופן שגרתי, בדם כאשר מולקולות של גלוקוז מתרכבות עם מולקולות של המוגלובין.
לאחר שמולקולת המוגלובין מסתכררת, היא נשארת כזו לכל אורך חייה.
תוחלת החיים של כדורית דם אדומה, שהיא הגוף הנושא את ההמוגלובין בדם, היא 4 חודשים (120 יום); בדיקת HbA1c מעידה, בדרך כלל, על רמת הגלוקוז הממוצעת בדם ב-3 החודשים שקדמו לבדיקה (התגלה על ידי שמואל רהבר).
הערך של HbA1c נמדד באחוזים ומבטא את אחוז ההמוגלובין המסוכרר מתוך סך כל ההמוגלובין בדם.
טווח ערכי היחוס הנורמלי לבן אדם בריא הוא 4%-5.9%.
בבני אדם עם סוכרת, ה-HbA1c מהווה מדד למידת השליטה בסוכרת, כלומר עד כמה החולה מצליח לשמור את רמת הגלוקוז בדמו בטווח הרצוי.
זהו המדד העיקרי בכל הקשור לחיזוי ומניעת סיבוכי סוכרת (כגון נוירופתיה סוכרתית, רטינופתיה סוכרתית ונפרופתיה סוכרתית).
בקרב בני 50 שנה ומעלה עם סוכרת, שמטופלים ביותר מתרופה אחת נגד סוכרת, נמצא שטווח ערכי היחוס האופטימלי (לגבי הסתברות לתמותה מכל סיבה שהיא) הוא 7.5%-8%.
מחקרים הוכיחו כי בני אדם עם סוכרת מבוקרת היטב מסוגלים להימנע כליל מסיבוכי המחלה.
קיים מתאם בין ערך ה-HbA1c לבין רמת הגלוקוז הממוצעת בדם:
אבחון סוכרת באמצעות בדיקת המוגלובין מסוכרר
ועדת מומחים שהתכנסה ב-1997 שקלה להכניס את הבדיקה לבדיקות הסקר של הסוכרת, אולם בעקבות היעדר תקינה של התבחין המעבדתי של A1c - נדחתה ההצעה.
בשנת 2003 ועדת מומחים נוספת דנה בעניין זה, אך גם היא סיכמה כי לתבחין זה קיימים עדיין חסרונות, ולפיכך גם היא לא המליצה על בדיקה זו כבדיקה אבחנתית.
ועדה נוספת משנת 2008 סיכמה כי בשונה מ-2003, ניתן כבר לטעון שבדיקה זו אמינה לפחות כמו בדיקת גלוקוז בדם, ולפיכך בסיכומיה המליצה על שימוש בבדיקה זו כבדיקה לסקירה ואבחון של סוכרת.
ההמלצה הייתה לאמת את האבחנה בבדיקה חוזרת של A1c אלא אם כן מדובר בנבדק סימפטומטי עם מדידה אקראית של סוכר גבוה מ-200 מ"ג/ד"ל.
ערך של המוגלובין מסוכרר הגבוה מ-5% (כ-126mg/dl) יכול להחשב כסף.
בשנת 2010, לאחר בדיקה נוספת, המליצה ועדת מומחים בין-לאומית על שימוש ב-HbA1c לאבחון סוכרת בערך סף של 6.5%.
המודי בלוז היא להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1964.
מקורה של המודי בלוז בעיר ברמינגהאם שבאנגליה, שם ייסדו את הלהקה מייקל פינדר וריי תומאס אליהם הצטרפו גריים אדג', ג'ון לודג' וג'סטין היוורד.
הלהקה עברה מסגנון בלוז לסגנון של פרוגרסיב רוק.
אלבומה החשוב ביותר של הלהקה הוא אלבום הקונספט "Days of Future Passed" ("ימי עתיד חלפו") שיצא בשנת 1967 והכיל את להיטה הגדול "Nights in White Satin" ("לילות משי לבן").
באלבום זה שילבה הלהקה את תזמורת הפסטיבלים של לונדון תוך שיטות הקלטה חדשניות.
בחמש השנים שבין 1967 ל-1972 הוציאה הלהקה שבעה אלבומים שנעו בין רוק מתקדם, פסיכדליה ורוק סימפוני.
בשנת 1973 לקחה הלהקה הפסקה מפעילות וחבריה פנו לפרויקטים אישיים, שהמפורסם שבהם הוא השתתפותו של ג'סטין הייווארד בגרסה המוזיקלית של ג'ף ויין "מלחמת העולמות".
בשנת 1977 שבה הלהקה לפעילות אך הוציאה שמונה אלבומים בלבד ב-25 שנות פעילותה לאחר הקאמבק.
אלבומה האחרון יצא בשנת 2003 לכבוד חג המולד ונקרא "דצמבר".
בשנת 2007 יצא אלבום עם אוסף הקלטות ישנות מהשנים 1967–1970 באולפני ה-BBC.
המודי בלוז זכו להצלחה גדולה בארצות הברית, בריטניה כמו גם במדינות נוספות.
גריים אדג', המתופף ומייסד-שותף, הלך לעולמו ב-11 בנובמבר 2021.
באוקטובר 2025 הלך לעולמו ג'ון לודג' והוא בן 82.
המודל הביופסיכוסוציאלי (ביופסיכוסוציאלי = הלחם של ביולוגיה ופסיכוסוציאלי) הוא גישה פילוסופית ומודל טיפולי.
הגישה הפילוסופית מתייחסת לכך שמחלות מושפעות מרמות שונות החל מהרמה הביולוגית והמולקולרית ועד לרמה הפסיכולוגית והחברתית.
המודל הטיפולי מתייחס לכך שעל מנת לאבחן ולטפל היטב באדם, יש להתחשב גם בחוויתו הסובייקטיבית.
המודל גובש על ידי הפסיכיאטר ג'ורג' אנג'ל מאוניברסיטת רוצ'סטר, והתפרסם בקהילה המדעית במאמר שיצא ב-Science בשנת 1977. אנגל טען שהמודל הביו-רפואי הרדוקציוניסטי אינו עדכני לאור מחקרים חדשים יותר.
הוא טען שהרפואה המודרנית צריכה להתייחס גם למשתנים חברתיים, תרבותיים וכאלה הקשורים לסגנון החיים.
המודל נמצא בשימוש במקצועות טיפוליים כמו רפואה, סיעוד, ריפוי בעיסוק, עבודה סוציאלית רפואית, פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה קלינית וקרימינולוגיה קלינית.
למרות השימוש הנרחב במודל במחקר ובפרקטיקה, הופנתה כלפי המודל ביקורת אפיסטמולוגית.
המודל הבינומי לתימחור אופציות הוא מודל פיננסי המספק שיטה נומרית להערכת אופציות.
המודל הבינומי הוצע לראשונה ב-1979 על ידי הכלכלנים ג'ון קוקס, סטיבן רוס ומארק רובינשטיין.
המודל הבינומי משמש להערכת אופציות בהם מודלים אחרים אינם מדויקים, למשל באופציות אמריקאיות, שניתן לממשן בכל נקודת זמן, ובאופציות על מניות המחלקות דיבידנד.
המודל הבינומי מתבסס על אסטרטגיה חסרת סיכון.
בבסיס האסטרטגיה מונח העיקרון שבסוף התקופה מצבו יהיה זהה בשני מצבי הטבע, ובלתי תלוי במחיר המניה.
ניטרולו של הסיכון בהשקעה מושג על ידי קנייה של נכס הבסיס וכתיבה (מכירה) של אופציות.
התוצאה הנדרשת - שווי האופציה להיום, בהסתמך על הנתונים הבאים:
מחיר המניה הנוכחי הוא 50 שקל (50=S).
קיימת אופציית Call עם תוספת מימוש של 50 שקל (50=K) לתקופה אחת (חודש אחד למשל).
שער הריבית לחודש הוא 5%.
קיימים שני מצבי טבע (מכאן השם:בינומי) :
מצב טבע 1: בסוף התקופה שער המניה יהיה 100 שקל
מצב טבע 2: בסוף התקופה שער המניה יהיה 25 שקל.
שווי האופציה הנגזר בתום התקופה
במצב טבע 1 שווי האופציה בסוף התקופה יהיה 50 שקל (מחזיק האופציה יוסיף 50 שקל (גובה תוספת המימוש) ויקבל מניה בשווי 100 שקל).
במצב טבע 2 שווי האופציה יהיה אפס (לא כדאי לממשה).
המשקיע "הבינומי" הדמיוני בונה לעצמו אסטרטגיית השקעה חסרת סיכון.
בבסיס האסטרטגיה מונח העיקרון שבסוף התקופה מצבו יהיה זהה בשני מצבי הטבע, בלתי תלוי במחיר המניה.
המשקיע נוקט באסטרטגיה הבאה: הוא מוכר ("כותב") 3 אופציות CALL, קונה 2 מניות, ולוקח הלוואה בסך 47.62 שקל.
(C היא אופציית ה-CALL שמחירה הנוכחי לא ידוע)
במצב טבע 1: עליו לקנות בחזרה 3 אופציות ששוויין 3*50=150 שקל, ולהחזיר הלוואה בשווי 50 שקל (47.62 ועוד ריבית של 5%).
מנגד ברשותו שתי מניות בשווי 2*100=200 שקל.
תזרים המזומנים הכולל שלו הוא אפס.
במצב טבע 2: שווי האופציות הוא אפס.
ברשותו 2 מניות בשווי 2*25=50 שקל, ועליו להחזיר הלוואה בגובה 50 שקלים.
שוב, תזרים המזומנים הוא אפס.
בשני מצבי הטבע, נותר מצבו של המשקיע זהה, ללא תלות במחיר המניה.
לכן זוהי אסטרטגיה חסרת סיכון.
בשני המקרים תזרים המזומנים העתידי הוא אפס.
מכאן ששווי תזרים המזומנים הנוכחי של המשקיע שווה אף הוא לאפס.
מכאן נגזר שווי האופציה להיות .
אם תזרים המזומנים הנוכחי הוא חיובי, כלומר מחיר האופציה בשוק גבוה יותר משוויה, (למשל 20 שקלים) כי אז קל להראות שכל משקיע רציונלי ינקוט באסטרטגיה זו, קרי ימכור אופציות ויקנה מניות.
אם התזרים שלילי, כלומר מחיר האופציה בשוק נמוך יותר משוויה, כל משקיע ינקוט באסטרטגיה ההפוכה.
ארביטראז' בשוק יביא לשינוי במחירים עד שהתזרים יתאפס.
יחס הגידור (Hedge ratio) או יחס ניטרול הסיכון הוא היחס בין כמות המניות הנקנית לכמות האופציות הנמכרת, שהוא במקרה דנן 2/3 (קניית שתי מניות וכתיבת שלוש אופציות).
פתירת המודל הבינומי באמצעות הסתברויות מותאמות לסיכון (Risk Neutral Probabilities)
לחלופין, ניתן גם לחשב את אופציית הרכש באמצעות שקלול שוויה של האופציה בכל מצב טבע באמצעות הסתברויות מסוימות (הנקראות הסתברויות מותאמות לסיכון) והיוון התוצאה לפי שער הריבית.
ניתן לראות כי במצב טבע Up שווי המניה הוא 200% לעומת שוויה הנוכחי (100 בעוד כתקופה לעומת 50 כיום).
לכן, נסמן כי הפרמטר u=2.
כמו כן, במצב טבע Down שווי המניה הוא 50% לעומת שוויה הנוכחי (25 בעוד כתקופה לעומת 50 כיום), ולכן נסמן את הפרמטר d=0.5.
כמו כן, נסמן באות R את סכום המספר 1 ושיעור הריבית, כלומר 1.05 (כך הריבית מיוצגת ככופל על סכום הכסף): R=1+0.05=1.05.
ההסתברויות המותאמות לסיכון יסומנו באות p ויחושבו באופן הבא:
שווי האופציה יכול להיות מחושב כערך הנוכחי של שקלול שווי האופציה בכל מצב.
במצב טבע Up שווי האופציה הוא 50 ש"ח (100-50=50) וההסתברות המותאמת לסיכון שמצב זה יקרה היא 0.367.
במצב טבע Down שווי האופציה הוא 0 מכיוון שלא כדאי לממשה, וההסתברות המותאמת לסיכון שמצב זה יקרה היא 0.633.
שווי האופציה יחושב לכן כתוחלת שווי האופציה ביום הפקיעה, מחושבת על ידי הסתברויות מותאמות לסיכון ומהוונת להיום בשיעור הריבית:
השווי שהתקבל, באופן לא מפתיע, שווה בדיוק לשווי שהתקבל באמצעות שיטת ה-Replicating Portfolio.
למעשה, מבחינה מתמטית שתי השיטות זהות לחלוטין ולכן התוצאה הזהה.
ההסתברויות האמיתיות לכל מצב טבע אינן ידועות, והמידע הזה גם לא נדרש לצורך חישוב שווי האופציה.
למעשה, זהו אחד המאפיינים היפים ביותר של המודלים לתמחור אופציות.
המודל הרב תקופתי מתייחס למספר תקופות, לכל תקופה שני מצבי טבע, כאשר העיקרון זהה: המשקיע הדמיוני נוקט באסטרטגיה חסרת סיכון.
לכל תקופה נקבע ערך האופציה העתידי לכל מצב טבע אפשרי, וברקורסיה מחושב ערך האופציה בהווה.
כדי להמחיש את המודל הרב תקופתי נהוג להשתמש בעץ המתאר את התפתחות המחירים לאורך התקופות.
C = תמחור אופציית Call
P = תמחור אופציית Put
כאשר הוא שיעור הריבית ו- הוא מספר התקופות.
הקשר בין המודל הבינומי ומודל בלק ושולס
מודל בלק ושולס מניח, במקום שני מצבי טבע ומספר תקופות סופי, את קיומה של התפלגות נורמלית של מחירי המניות וכן קיומו של מסחר רציף, כלומר אינסוף תקופות.
בדף זה ובדף זה באתר הבורסה לניירות ערך בתל אביב
המודיעין הישראלי ערב מלחמת יום הכיפורים היה אחד הגורמים המשפיעים על השתלשלות המלחמה, בין היתר, בגלל הצלחתן של מדינות ערב ליזום מתקפת פתע על ישראל וזאת חרף ידיעות רבות שהצביעו על סבירות גבוהה לפריצת מלחמה.
מתקפת הפתע חרף הידיעות הרבות שקדמו לה נבעה מתוך הקונספציה השגויה, שמצרים לא תפתח במלחמה עם ישראל אלא בהתקיים תנאים מסוימים וסוריה לא תצא למלחמה ללא שיתוף פעולה עם מצרים ולכן, גורמי המודיעין הישראלי העריכו ערב המלחמה שהסבירות למלחמה היא נמוכה.
הניצחון של צה"ל במלחמת ששת הימים, הותיר את מצרים וסוריה מושפלות.
בשנת 1969 ביטל נאצר את הפסקת האש עם ישראל, והחל במלחמת התשה אשר תכליתה הייתה להתיש את ישראל, ו"לזכות בנקודות" צבאיות.
מספר חודשים לפני המלחמה, המצרים, יחד עם הסורים, תכננו את מבצע באדר, שכלל את צליחת התעלה, עקיפת קו המוצבים ובידודם, וייצוב קו הגנה חדש על קו המעברים בסיני.
התכנית הסורית כללה את הבקעת קו ההגנה הישראלי ברמת הגולן, שחרור שטחי הרמה וייצוב קו הגנה על המורדות המערביים של הגולן.
למרות הרמזים והסימנים שהצביעו על היערכות למתקפה משותפת, בוצע תיאום המאמצים תוך הטעיית ישראל באמצעות העברת נתונים מטעים, כאשר ההטעייה חוזקה בשל הערכת אמ"ן השגויה ל"סבירות נמוכה" למלחמה.
הניצחון הסוחף של ישראל בכל החזיתות במלחמת ששת הימים הביאו לתחושת מציאות חדשה במרבית שכבות העם בישראל.
בקו הדרום הוקם קו ביצורים ומעוזים שנקראה קו בר-לב
התפיסה הרווחת בצמרת הצבאית והמדינית היא כי חיל אוויר חזק - הוא שיכריע את המלחמה הבאה.
לישראל יתרון טכנולוגי בשדה הקרב.
הן בדרג הצבאי והן בדרג המדיני רווחה התפיסה כי "הם (מדינות ערב) לא יכולים, ולא מסוגלים.
תפיסה זו באה לידי ביטוי גם בעיתוני ישראל.
תפיסה זו קרסה באופן מוחלט עם פתיחת מלחמת יום הכיפורים.
לכשל היו גורמים אחדים שהחשובים בהם:
שאננות בישראל בעקבות תחושת כוח שנבעה מההצלחה בשדה הקרב במלחמת ששת הימים, והובילה למה שכונה בוועדת אגרנט: "הקונספציה".
תיאום מאמצים מוצלח של מצרים ושל סוריה לקראת המלחמה (תיאום זה נפסק מיד עם פרוץ המלחמה).
ניתוח נתונים שגוי על ידי מקבלי ההחלטות ערב פרוץ המלחמה.
בסוף 1972 התקבלו במודיעין פיקוד צפון דיווחים על פיהם החלו הסורים לחפור עמדות לתותחים כבדים בקוטר 130 מ"מ שטווח הפעולה שלהם מכסה את כל רמת הגולן והגליל העליון.
בתחילת 1973 שברו הסורים את שגרת מערכי הצבא שלהם והתנהלותו.
עד אז היו הסורים מדללים את הכוחות לקראת החורף בחדשים ספטמבר - אוקטובר ומעבים שוב באביב (מרץ-אפריל).
הפעם הם הפסיקו ובמקום לדלל תגברו את הכוחות.
באותו הזמן בעת "כוננות כחול לבן" התגלתה יכולתם של הסורים להניע כוחות במשך לילה אחד ממפקדות העורף עד לקו החזית תוך שמירת דממת אלחוט מלאה.
ביולי התברר מפענוח תצלומי אוויר שהסורים החלו לחפור עשרות אתרים לקליטת טילי קרקע-אוויר.
במקביל, דיללו הסורים את מערך הטילים סביב דמשק והציבום בקו החדש בין דמשק לרמת הגולן.
באותו חודש יצא דו"ח סודי של חיל האוויר שהתריע על כך שהטילים כאשר יוצבו באתרים החדשים יגבילו מאוד את חופש הפעולה של חיל האוויר ברוב חלקי רמת הגולן וכמשתמע מכך יפחיתו את יכולתו של חי"א לסייע לכוחות הקרקע.
הטילים עצמם הוצבו באתרים החדשים לקראת סוף חודש אוגוסט.
סך הכול הוצבו כ-30 סוללות שחציין מסוג SA-6.
באותו הזמן התגלו מחפורות חדשות שנועדו למרגמות כבדות מסוג 240 מ"מ.
לפי הדוקטרינה הרוסית על פיה פעל הצבא הסורי, נועדו מרגמות אלה לשמש לכתישת מוצבי החי"ר לקראת הבקעת כוחות השריון.
בחודשים אוגוסט וספטמבר החל תגבור יוצא דופן של מערכי הטנקים והתותחים הסורים.
כחודש וחצי לפני המלחמה החלו לזרום ידיעות שהצביעו על הכנות במצרים ובסוריה למלחמה.
יצחק חופי, אלוף פיקוד הצפון, התריע כי הצבא הסורי נמצא במוכנות למתקפה (24.9.73).
בפגישה שהתקיימה ב-25 בספטמבר בישראל, בין גולדה מאיר ובין חוסיין מלך ירדן, עדכן המלך חוסיין כי בכוונת מצרים וסוריה לתקוף בקרוב את ישראל.
מידע זה הועבר לראש אמ"ן ולראש המוסד, אך לא נלקח ברצינות.
בחיל המודיעין נאסף מידע רב ממקורות גלויים וסמויים.
משפחות היועצים הרוסים עזבו במפתיע באמצעות רכבת אווירית את מצרים וסוריה לפני תחילת המלחמה.
עיקר העזיבה התרחשה ב-4.10.73, והיא התגלתה על ידי קציני איסוף מידע ישראליים.
סוכנות הביון ה-CIA של ארצות הברית, העבירה לישראל מידע כי הסורים מתכוונים לתקוף בקרוב.
ב-5 באוקטובר נפגש ראש המוסד, צבי זמיר, עם הסוכן אשרף מרואן, קיבל ממנו מידע מפורט על מועד פרוץ המלחמה ועל תוכניות המלחמה של המדינות המשתתפות, והעבירם בבהילות לממשלה.
טיסות איסוף מודיעין ומתצפתים קרקעיים דיווחו על הכנות למתקפה, הן בחזית הסורית, הן על גדת התעלה.
ראש ענף סוריה במודיעין, אביעזר יערי, התריע על מוכנות הצבא הסורי למלחמה קרובה.
תרגיל "תחריר 41" לא התקיים כמצופה, והחיילים המצריים קיבלו פקודה לאכול ולהיות בכושר למרות צום הרמדאן.
אגף המודיעין של צה"ל הביא שפע של ממצאים ומידע אשר נאסף בחודשים, בשבועות ובימים שלפני המלחמה.
המידע הגיע ממקורות טובים, ונדירים באיכותם, וחיבור המקורות הצביעו בבירור על המגמה כי פניהן של מצרים וסוריה למלחמה.
מניתוח ההתנהגות ותהליך הסקת המסקנות של מחלקת המחקר, אמ"ן, וראש אמ"ן, עולה הכשל במלואו, כאשר מקבלי ההחלטות היו שבויים בקונספציה השוללת אפשרות של מלחמה, עד כדי כך שגם נתונים מובהקים אשר הוצבו בפניהם לא הזיזו אותם מדעתם.
המונח "סבירות נמוכה", נתפס בהקשרו למלחמת יום כיפור, כביטוי של שאננות, אי בדיקת הנתונים שהיו גלויים וברורים, וכחטא של יוהרה שהובילו לכשל הצבאי והמדיני.
מאז החלו להצטבר עדויות על פריצה אפשרית של מלחמה, העריך המודיעין הישראלי שקיימת "סבירות נמוכה" למתקפה מצרית על ישראל.
הערכות המודיעין נשארו יציבות כי קיימת "סבירות נמוכה" לפרוץ מלחמה, זאת למרות אזהרות של המוסד (אשר הערכותיו לא התקבלו, וניתנה עדיפות לדעת אמ"ן).
בישיבת המטה הכללי של צה"ל שהתקיימה ב-5 באוקטובר אמר ראש אמ"ן, אלי זעירא שמלחמה היא "בסבירות נמוכה ואפילו נמוכה מהנמוכה".
גם כאשר הביא ראש המוסד יומיים לפני פרוץ המלחמה, ידיעה ממקור מהימן - הסוכן "בבל", שמצרים וסוריה מתכוונות לתקוף, נשארו אנשי אגף המודיעין (אמ"ן) בדעתם כי הסבירות נמוכה לפרוץ מלחמה, ובשל היוקרה ממנה נהנו אמ"ן, נתקבלה דעתם על ידי הדרג המדיני.
ערב המלחמה, כאשר הצטברו נתונים משמעותיים, פנה הרמטכ"ל, דוד אלעזר, לממשלה וביקש לגייס אנשי מילואים.
אך הממשלה דחתה את הבקשה.
ביום שישי, 5 באוקטובר, הרמטכ"ל אמר שהוא שומר את גיוס המילואים לאינדיקציה נוספת, זאת בתשובה לשר גלילי בישיבה עם ראש הממשלה.
גם ביום שישי בערב, כאשר נודע שפינוי המשפחות הרוסיות מסוריה ומצריים הוא בגלל מלחמה קרובה, (ידיעת יחמור) נשארו אנשי אגף המודיעין (אמ"ן) בדעתם כי הסבירות נמוכה לפרוץ מלחמה, ובשל היוקרה ממנה נהנו אמ"ן, נתקבלה דעתם על ידי הדרג המדיני.
בעת המלחמה רוכז המודיעין הצבאי על ידי אגף המודיעין של המטה הכללי (אמ"ן)
מפקדי צה"ל באגף המודיעין והמוסד תפקיד דרגה ושםרמטכ"ל רב-אלוף דוד אלעזר (דדו), רמטכ"ל צה"ל, האמין כי עומדת להיפתח מלחמה, והזהיר על כך.
החל על דעת עצמו, וללא אישור דיין, בגיוס מילואים מצומצם החל מ-5 באוקטובר, כמו כן דרש דדו לפתוח במכה מקדימה של מטוסי חיל האוויר, ביום הכיפורים בשעה 11:00, ואף הוציא פקודה למתקפה זו, אך דיין לא אישר מתקפה זאת.
דדו ניהל את המלחמה בקור רוח ובשיטתיות עד שהגיע למהפך בתוצאות שדה הקרב.
למרות זאת, מצאה ועדת אגרנט את דוד אלעזר נושא באחריות הצבאית לכשל, והמליצה על הפסקת כהונתו של דדו כרמטכ"ל יחד עם סיום כהונתו של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא.
בעקבות המלצת הוועדה, הגיש דוד אלעזר את התפטרותו לממשלה ב-3 באפריל 1974, וזאת תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, בעיקר על רקע העובדה כי הוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני, וכי לא נלקח בחשבון תפקודו במהלך המלחמה, והעובדה כי בסופו של דבר הסתיימה המלחמה בניצחון.
ראש אמ"ן אלוף אלי זעירא, ראש אגף המודיעין, לפי ועדת אגרנט - אבי הקונספציה, החזיק בדיעה כי מצרים וסוריה לא יעזו לתקוף את מדינת ישראל ללא יכולת תקיפה בעומק ישראל, ולכן – הסבירות למלחמה נמוכה.
אלי זעירא החזיק בגרסתו ממש כמעט עד פרוץ המלחמה, ומשום היוקרה לה זכה בדרג הפוליטי, השפיעה דעתו על החלטתם של משה דיין וגולדה מאיר, אשר העדיפו את גרסתו על פני גרסת ראש המוסד - צבי זמיר.
ועדת אגרנט מצאה את אלי זעירא כאשם וכאחראי יותר מכל להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילת המלחמה.
בשל חלקו במחדל יום הכיפורים המליצה הוועדה להדיחו מראשות אמ"ן.
ראש המוסד צבי זמיר התריע לכל אורך הדרך על סימנים להכנות למלחמה.
10 שעות לפני פרוץ המלחמה, בעקבות פגישתו בלונדון עם סוכן המוסד הבכיר בבל, מפגש זה שכנע את זמיר כי פני מצרים וסוריה למלחמה.
לפנות בוקר, ביום הכיפורים, התריע זמיר לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים - "היום תפרוץ מלחמה", ובעקבות כך גייסו מילואים.
לאחר המלחמה האשים זמיר את אלי זעירא בכשל המודיעיני לפני המלחמה, ובכנס של ראשי המודיעין אף טען כי "הפיקוד הבכיר ביותר של החיל (מודיעין) סגר עיניים והתעלם".
הצלחת המיסוך והסודיות של קברניטי הצבא וההנהגה המצרית, גרמו לכך שבישראל לא הצליחו לזהות בוודאות את נכונותה של מצרים לצאת למלחמה.
המיסוך וההטעייה, יחד עם שאננות היתר ו"ליקוי המאורות" של מקבלי ההחלטות בישראל, הובילו צעד אחר צעד עד לפרוץ המלחמה בהפתעה גמורה מבחינת ישראל.
המצרים הסתירו את כוונתם לצאת למלחמה מבכירי הצבא, וגם משותפיהם בסוריה.
רק יומיים לפני ההתקפה עודכנו מפקדי הארמיות המצריות בפרטי המבצע, בעקבותיו דילגו כוחות לכיוון התעלה בצורה זהירה, ובמסווה של "תרגיל צבאי".
צוות ההסברה והחוץ של מצרים עודכן, ועדכן כך את העולם ואת ישראל, כי הפעילות במצרים אינה אלא תרגיל צליחה צבאי.
ואכן, ההודעות שולבו בתרגילי צליחה שנערכו על שפת התעלה, עד ל"הרדמת" הערנות של המודיעין הישראלי.
בעקבות הצלחת ההטעיה המצרית, גויסו בשבועות שלפני המלחמה כוחות מילואים במסווה של תרגיל עוצבתי.
מאז סיום מלחמת ההתשה מצרים עדיין החזיקה קרוב ל-5 דיוויזיות בקו התעלה, ועל כן לא היו צריכים גיוס מילואים נרחב.
בשעות הבוקר ביום כיפור עצמו, מדווח פרדי עיני, ראש לשכתו של צבי זמיר, בעקבות פגישתו בלונדון עם הסוכן "בבל", כי מלחמה תפרוץ במהלך היום.
אך עדיין ראש אמ"ן אלי זעירא, דבק בעמדתו כי לא תפרוץ מלחמה, והחזיק בעמדתו זו עד לתחילת נפילת הפגזים הראשונים.
ביום כיפור בשעה 13:55, מתחילה הפגזה כבדה בחזית התעלה ובחזית הסורית, ולאחריה חוצים המצרים את התעלה על גבי 12 ראשי גשר, עוקפים את קו המעוזים, ומגיעים למרחק 8 קילומטרים מהתעלה.
במקביל, פורצים הכוחות הסוריים לרמת הגולן, ושועטים כמעט ללא הפרעה עד לדרום הרמה, ומדרונות הכנרת, ועוצרים.
במקביל, מתחולל קרב שריון בשריון עז ב"עמק הבכא", דבר שישפיע בהמשך המלחמה על הכוחות המתקדמים בדרום הרמה, ויביא בסופו של דבר לעצירת, ואף להדיפת הכוחות הסוריים.
ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב-21 בנובמבר 1973 בעקבות תפקוד צה"ל והדרג המדיני לפני ובתחילת מלחמת יום-הכיפורים.
הוועדה נקראה על שמו של יושב-ראש הוועדה - נשיא בית-המשפט העליון ד"ר שמעון אגרנט.
נשיא בית-המשפט העליון ד"ר שמעון אגרנט
שופט בית-המשפט העליון משה לנדוי
מבקר המדינה ד"ר יצחק נבנצל
הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף (מיל') פרופסור יגאל ידין
הרמטכ"ל לשעבר ונציב קבילות חיילים רב-אלוף (מיל') חיים לסקוב
על חברי הוועדה הוטל להכין דוח על המידע שהיה זמין לפני המלחמה בקשר לתנועותיהן ולכוונותיהן של מצרים וסוריה, על הערכת אותו מידע על ידי המוסדות הצבאיים והאזרחיים המוסמכים ועל מוכנותו של צה"ל למלחמה בכלל, ובמיוחד ביום שלפני פרוץ המלחמה, 5 באוקטובר 1973.
נמתחה ביקורת קשה על חוסר מוכנות הצבא ללחימה ועל הליקויים בתיאום הבין-זרועי.
הוועדה קבעה כי בצה"ל רווחה קונספציה שלא תפרוץ מלחמה, ובעטיה, איתותים ברורים לא הוערכו כראוי וגרמו ל"ליקוי מאורות".
בין התוצאות המעשיות של דוח הוועדה:
חיזוק כלי ההערכה של המוסד ושל מחלקת המחקר של משרד החוץ, כהשלמה לאלו של אמ"ן.
מינוי יועצים לראש הממשלה לענייני מודיעין ולענייני ביטחון.
פיטורי הרמטכ"ל וראש אג"ם (אגף מבצעים).
העברת קצינים שונים לתפקידים אחרים.
לאחר פרסום דו"ח ועדת אגרנט בציבור, ומשהתברר כי הוועדה לא מצאה דופי בהתנהגותו של שר הביטחון משה דיין, וגם שיבחה את התנהגותה של ראש הממשלה גולדה מאיר, גברה התסיסה בציבור, והועמק משבר האמון של רוב הציבור בהנהגה המדינית.
החלו לפעול מספר תנועות מחאה עם דגשים שונים, כאשר המשותף לכולם הוא הדרישה מהדרג המדיני ובמיוחד מראש הממשלה גולדה מאיר ומשר הביטחון משה דיין - לשאת באחריות ולהתפטר.
תנועת המחאה המפורסמת מכולם החלה משביתת רעב יחיד של מוטי אשכנזי, שהיה מפקד מעוז בודפשט, המעוז הצפוני ביותר בקו בר-לב, והמעוז היחידי שלא נכבש במלחמה.
מוטי אשכנזי דרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין.
והחל בשביתת רעב מול משרד ראש הממשלה בגפו.
המחאה של אשכנזי, שהתחיל כמפגין בודד, תפסה תאוצה ועם הזמן הצטרפו אליו רבבות אזרחים וחיילי מילואים שהגיעו ישר מהחזית, שקראו להתפטרות הממשלה.
למדו מהכשל כי ישראל אינה בלתי מנוצחת, וכי יש לה נקודות תורפה, גם כאלה הנובעות מ"שאננות יתר", ומטעויות אנוש ואגו.
עד היום נלמדת מלחמת יום הכיפורים בחלק ממדינות ערב כהצלחה וכמלחמת ניצחון של הערבים, זאת למרות המהפך והחזר השליטה בשטח על ידי צה"ל בעיקר בשבוע השני של המלחמה.
תחושת הניצחון בקרב, נובעת בעיקרה מתחושת הכוח של מדינות ערב, אשר נבעה בעיקרה מנטילת היוזמה והשליטה המוחלטת של צבאות סוריה ומצרים בשטח בימים הראשונים למלחמה, זאת מול ההפתעה, ותחושת אין האונות והייאוש בצד הישראלי.
אלה החזירו למדינות ערב את הביטחון העצמי ואת האמונה ביכולתן ובכוחן, שאבדו מאז מלחמת ששת הימים.
אחד הלקחים שיושמו בעקבות המלחמה, הוא הקמת מחלקת בקרה של חיל המודיעין, אשר תפקידה הוא לבחון דווקא את האפשרויות הבלתי סבירות, ואת ההפך מהגרסאות של מקבלי ההחלטות, ולהביא נימוקים שכנגד, וכך לצמצם הפתעות בשדה המערכה העתידי.
מנגנון המודיעין הכללי של מצרים הוא סוכנות הביון המצרית העיקרית המופקדת על איסוף מודיעין ברמה הלאומית ואחראית על כל סוגי המודיעין, פנים וחוץ, בדגש על לוחמה בטרור.
הסוכנות היא חלק מקהיליית המודיעין של מצרים, הכוללת גם את מנהלת המודיעין הצבאי והסיור (ادارة المخابرات الحربية والاستطلاع), שהוא המודיעין הצבאי המצרי, ואת הביטחון הלאומי של מצרים (יורש מנגנון חקירות ביטחון המדינה, جهاز مباحث أمن الدولة) שהוא המנגנון המקביל לשב"כ ול-FBI האמריקני, שמטהו שכן ברובע נאסר בקהיר.
סוכנות הביון המצרית הוקמה ב-1954 על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, שהפקיד את הארגון בידיו של זכריא מוחי א-דין.
הסוכנות התחזקה וקיבלה חשיבות רבה יותר כאשר סלאח נאצר מונה לעמוד בראש הארגון.
בתקופתו נוצרו מחלקות ראשיות לקשר רדיו, מחלקת מחשבים ומחלקה למבצעים חשאיים.
הוא עמד בראש הארגון במשך 10 שנים (מ-1957 עד 1967) עד שפרש מתפקידו בשל בעיות בריאות ועקב הכישלון המודיעיני המצרי במהלך המלחמה נגד ישראל.
במשך שנים רבות שמו של ראש המודיעין הכללי היה חשאי ולא ידוע בציבור ואפילו לבכירי הממשל המצרי עצמו, למעט הנשיא ומקורביו.
את הטאבו הזה שבר ראש המודיעין הכללי הגנרל עומר סולימאן, שמונה לעמוד בראש הארגון ב-1993 והיה ראש המודיעין המצרי עד ינואר 2011 עת מונה לסגן נשיא מצרים.
שמו של סולימאן החל להתפרסם כאשר היה לשליחו המיוחד של הנשיא חוסני מובארכ לישראל, לארצות הברית ולעזה בנושאי תיווך שונים.
כפי שהצלחות בעולם הביון לעולם אינן מתפרסמות בה בשעה שכישלונות בשדה הקרב המודיעיני הופכות לשערורייה בקנה מידה עולמי - כך היו גם פעולות מינהל המודיעין הכללי המצרי, שהצלחותיו הפכו לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע מצליחים במצרים.
אחת ההצלחות המזהירות ביותר של הארגון הייתה החדרת סוכן בקרב העולים שהיגרו לישראל ממצרים.
הסוכן, רפעת אל גמאל, חי בישראל במשך 18 שנים עד שנחשף ואולץ לעבוד כסוכן כפול.
במהלך שנותיו בארץ הוא יצר רשת ריגול בכמה תחומים.
למרות העובדה שישראל ומצרים חתומות על הסכם שלום מ-1979 ובו סעיף לפיו המדינות התחייבו שלא לרגל זו אחר זו, מנגנון המודיעין הכללי של מצרים מודיע מדי כמה שנים על "חשיפת רשתות ריגול ישראליות".
חסן מחמוד ראשד (אוקטובר 2024-)
המודיעין הצבאי הכללי של סין העממית (פין יין: Er Bu Qingbao Bu) הוא ארגון הביון המרכזי של צבא השחרור העממי של סין.
הארגון אחראי למודיעין אסטרטגי, מודיעין אותות, ותפעול הכוחות המיוחדים של סין העממית.
הארגון אחראי לאיסוף מודיעין אודות צבאות זרים ועוסק בריגול מכל התחומים בעבור הצבא הסיני.
בעניינים הנוגעים לביטחון המדינה, הארגון משתף פעולה עם המשרד לביטחון המדינה של סין, גם בנושאי איסוף מודיעין כלכלי ופיננסי.
על הארגון מפקחת הוועדה הצבאית המרכזית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של סין.
ראש הארגון מתמנה על ידי נשיא הרפובליקה העממית של סין, והרמטכ"ל הסיני אחראי לניהול מבצעים.
הארגון כולל מחלקה מיוחדת שפועלת כנגד טאיוואן - המחלקה השלישית, שאחראית על כלל רשת הריגול הסינית בטאיוואן.
נוסף לכך, המודיעין של חיל האוויר הסיני, מודיעין הצי והמודיעין האזורי פועלים בכפיפות למודיעין הצבאי הכללי.
ישנם כ-35,000 עובדים וסוכנים במודיעין הצבאי הכללי של סין.
הארגון משתף פעולה עם ארגוני ביון זרים וב-1997 חתם גם על הסכם לשיתוף פעולה עם הפס"ב הרוסי.
המודיעין הלובי מתייחס כיום לסוכנות הביון הממשלתית האחראית לאיסוף מודיעין חיצוני למען האינטרסים של לוב.
כיום אין סוכנות ביון מוגדרת, ומועצת המעבר הלאומית פועלת להקמת גוף שכזה.
עד פרוץ ההתקוממות בלוב פעלה מוח'אבראת אל-ג'מאהיריה כארגון הביון והמשטרה החשאית של לוב, וזו חדלה להתקיים עם לכידתו בספטמבר 2011 של אבו זייד עומר דורדה בידי צבא השחרור הלאומי.
מוח'אבראת אל-ג'מאהיריה הוא שירות הביון של לוב שהוקם על ידי מנהיג ומדריך המהפכה של לוב, מועמר קדאפי לקראת סוף שנות ה-70. הארגון אינו מהווה חלק מצבא לוב.
הארגון אינו בוחל באמצעים במאבקו כנגד דיסידנטים ואופוזיציונרים לוביים וידוע שביצע התנקשויות בכמה אישים לובים בכירים.
הארגון מתנהל כמשטרה חשאית כל יכולה ואינו מסתפק באיסוף מודיעין בלבד ושולח ידו גם בפיקוח על אזרחי לוב וציתות.
הארגון עוסק במודיעין אנושי, מודיעין אותות וביטחון פנים, סיכול ריגול וחתרנות.
פיצוץ דיסקוטק בברלין, 1986 - ב-5 באפריל 1986, סוכני ביון לוביים החדירו חומרי נפץ לדיסקוטק פופולרי בקרב חיילים אמריקנים במערב ברלין.
אישה טורקית ושלושה חיילים נהרגו.
50 חיילים ו-180 אזרחים נפצעו.
טיסת פאן אם 103, אסון לוקרבי - ב-21 בדצמבר 1988, לאחר כשעה באוויר, מטוס בואינג 747 של פאן אמריקן, התפוצץ בהיותו בגובה 31,000 רגל והתרסק.
שברי המטוס נחתו בלוקרבי, כפר במחוז דומפריז וגלאוואי בדרום סקוטלנד.
כל 259 האנשים במטוס (243 נוסעים ו-16 אנשי צוות) נהרגו, ו-11 תושבי לוקרבי נהרגו על הקרקע.
בסך הכל מתו 270 אנשים מ-21 מדינות.
בחקירת ההתרסקות נמצאו שרידי חומר נפץ פלסטי ונעצרו שני חשודים לוביים שהוסגרו על ידי הממשל הלובי שנטל אחריות למעשה ב-2003.
טיסת UTA 772 - ב-19 בספטמבר 1989, סוכני מודיעין לוביים החדירו פצצה למטוס, כשזה התפוצץ מיד לאחר המראתו מנמל התעופה הבינלאומי של נג'מנה, צ'אד.
הפיצוץ הביא למותם של 170 איש ולתמיכה צרפתית נרחבת בצ'אד במהלך הסכסוך בין לוב לצ'אד מ-1978 ועד 1987.
מבין כל ההפגנות והמחאות ההמוניות בעולם הערבי, אלה שפרצו בלוב היו האלימות ביותר: מאות מפגינים נהרגו בידי כוחות הביטחון של לוב וסוכני מוח'אבראת אל-ג'מאהיריה, המחופשים לאזרחים, שהחלו להכות בהם בכל הכוח מתוך ההמון.
מבין כל גופי הממשל הלוביים, סוכנות הביון הממשלתית נותרה הנאמנה ביותר למשטר קדאפי.
המודיעין הצבאי בסוריה היה סוכנות הביון של צבא סוריה.
הוא הוקם ב-1969 כיורש לאגף הסורי של הלשכה השנייה (Deuxième Bureau) במטכ"ל הסורי, שהיה כפוף לשלטון המנדט הצרפתי.
מטה הארגון היה בדמשק הבירה.
ראש אגף המודיעין הצבאי הסורי היה רפיק שהאדה, שהחליף מאז שנת 2012 את הגנרל עבד אל-פתאח קודסיה.
על אף היותה סוכנות צבאית, הייתה כפופה לנשיא ונחשבה לאחת מזרועות הביון החשובות בקהילת המודיעין הסורית.
הארגון וסוכניו השפיעו מאוד על הפוליטיקה הסורית ורבים מבכירי המשטר של בשאר אסד בסוריה היו מבוגרי הסוכנות ומנגנוני הביטחון הסוריים.
הסוכנות פעלה כסוכנות המודיעין העיקרית במדינה, והמשטר לא מייחס חשיבות לסוכנות הביון האזרחית של סוריה והטיל על המודיעין הצבאי את מרבית המשימות המודיעיניות.
הארגון פעל נגד דיסידנטים פוליטיים, וישנה טענה כי הוא תמך בקבוצות טרור קיצוניות.
כך, למשל, העניק הארגון תמיכה טכנית-לוגיסטית לאנשי חזבאללה.
המודיעין הצבאי הסורי השתתף באופן פעיל בסדר הסורי בלבנון עד פרוץ מהפכת הארזים ב-2005. בדצמבר 2024 הארגון פורק עם נפילת משטר אסד.
המודל האפירמטיבי הוא מודל המתייחס למוגבלות כתופעה חברתית, מתוך התחום של לימודי מוגבלות.
המודל האפירמטיבי התפתח בניגוד למודל הרפואי של נכות ולקות.
החוויות והכתבים של בני אדם עם מוגבלויות מראים כי מוגבלות לא רק שאינה טרגדיה, אלא שיכולות להיות לה גם צדדים חיוביים, מיטיבים ומעצימים.
אם לדוגמה, לאדם שעבר תאונה יש מספיק משאבים והוא יכול להרשות לעצמו לוותר על עבודה, עיסוק בתחביבים ותחומי עניין עשוי להעשיר את חייו.
באופן דומה, אנשים עם מוגבלויות מגלים לעיתים כי הם יכולים להימנע מדיכוי מעמדי, התעללות או הזנחה שמקורה במוגבלות שלהם.
דרך נוספת שבה מוגבלות עשויה להיתפס כמועילה עבור אנשים עם מוגבלויות היא שישנה פחות ציפייה שאנשים אלה יפעלו לפי הדרישות והנורמות החברתיות, מאחר שיותר קשה להם למלא אחריהן.
הצורך באישור לזהות חיובית עבור אנשים עם מוגבלויות, הוא הכרחי מבחינה קולקטיבית כמו שהוא הכרחי מבחינה אינדיבדואלית.
הצמיחה בארגונים של אנשים עם מוגבלויות היא ביטוי לא רק לכוחו של מאבק מגובש נגד דיכוי ואפליה, אלא גם לזהות קבוצתית חיובית.
התפתחותו של המודל החברתי של מוגבלויות הגדיר מחדש את המושג "מוגבלות" במונחים של המחסומים שנוצרים על ידי חברה מונעת ולא תומכת, ולא במונחים של טרגדיה אישית.
בעזרת הזהות הקבוצתית, השיח שינה את המוקד לחוויות המשותפות ולנתק מחסומים.
המושג "טרגדיה אישית" הוגדר מחדש כתסכול וזעם על הדחייה לשוליים ועל האפליה.
עבור אנשים מסוימים עם מוגבלויות, עצם השייכות לקבוצה שנמצאת במסע לעבר יצירת זהות קבוצתית היא יתרון.
יש ריגוש בלהיות חלק מתנועה חברתית שחותרת ליצירת שינוי מוחשי.
תסכול וזעם מובעים בצורה קולקטיבית.
הם מובעים באמצעות אומנות של אנשים עם מוגבלויות ולא כבעיות אישיות שיש לפתור באמצעות ייעוץ.
שורשיה של אומנות של אנשים עם מוגבלויות נעוצים במתן אופי פוליטי לסוגיות של מוגבלויות.