tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר השחרור, לעיתים התוכן והדמויות מאחורי הסמלים יכולים לצאת בבטחה מהתת מודע.
יחסים טיפוליים בתנועה – צ'ייס טענה כי כדי לבנות יחסים טיפוליים ברמה של תנועה, יש להשתמש בתפיסה חזותית ומרחבית של ביטוי תנועת המטופל.
היא השתמשה בכישורים וברגישות שלה כמטפלת, וכך יכלה להכיל את התוכן הרגשי של התנהגות המטופל לתוך תגובותיה התנועתיות; בכך ניסתה לבטא את המסר "אני יודעת איך את/ה מרגיש/ה" דרך התנועה, וכך יצרה אינטראקציה משמעותית.
היא ניסתה להיכנס לעולמו של המטופל על ידי שחזור המבנה הבסיסי המאפיין את הביטוי התנועתי שלו, כשהיא יוצרת את תנועותיו בגופה; היא מנסה לחוש מה אפשרי להמשכת האינטראקציה על ידי עשייה של דברים דומים, או הרחבה והשלמה של תנועות.
היא לפעמים ניסתה לשקף, להגדיל או להשלים את תנועתו האפשרית של המטופל, וכך להעביר לו מסר שתנועתו מובנת.
בכך ניסתה ליצור אמון שמוביל מטופלים להביע רעיונות ורגשות מודחקים ולהסתכן בחוויות ובקשרים חדשים.
פעילות קבוצתית מקצבית – צ'ייס הכירה במקצב כמארגן את התנהגות הפרט וכיוצר תחושה של סולידריות ואחדות בין אנשים.
כאשר רגשות מתבטאים במקצב משותף, כל משתתף לוקח מהמאגר המשותף אנרגיה ותחושה של כוח וביטחון.
הכוח של פעילות קיצבית בקבוצה אפשר תמיכה לביטוי מחשבות ורגשות בצורה מסודרת ובשליטה.
אפילו מטופלים שהיו במצב קשה גויסו ונדבקו בקצב; המקצבים הפשוטים והחוזרים סיפקו קרקע להחצנה של רגשות כאוטיים ומבלבלים.
מטרת הקצב הייתה לא רק לארגן את המחשבות והרגשות לריקוד עם משמעות, אלא גם לעזור לשנות התנהגויות כמו היפראקטיביות או נטיות להתנהגויות ביזאריות.
בתהליך של הקיצביות והתקשורת הלא-ורבלית צ'ייס הציעה סמלים ותכנים אשר העשירו את התנועות והעלו את רמת המודעות לגוף.
באופן הדרגתי המטופלים התאימו את התנהגותם ואף פתרו חלק מהקונפליקטים שגרמו להתנהגויות הקיצוניות.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה מהראשונות שהשתמשו בתנועה כטיפול, מעבר לכך, תרומתה העיקרית לתחום הטיפול בתנועה הייתה בתיאור השיקוף של התנועה והפרשנות שלה כמתייחסת לאמפתיה תנועתית ולשיקוף אמפתי עבור המטופל.
צ'ייס פיתחה תאוריה של טיפול באמצעות ריקוד, ששורשיה נמצאים במחול.
באמצעות הריקוד היא מצאה דרך להגיע לחולים פסיכוטיים.
במקום להתבסס על מודלים תאורטיים שמדגישים פתולוגיה, היא חיפשה תנועה ובריאות.
הכוח שיש למרכיב הקצב בתנועה, הוביל אותה לפתח שיטה שבה תוכל לעורר את החיות של מטופליה וליצור עימם קשר.
עם זאת, צ'ייס מעולם לא הציגה את הרעיונות שפיתחה בצורה שיטתית, אלא השתמשה בהם לצורכי עבודתה.
עבודתה של צ'ייס התמקדה בתחום הטיפול הקבוצתי.
שיטות העבודה בקבוצה אותן הציגה היו באמצעות קול, פשטות, שלמות עם התמקדות טבעית מיחיד לקבוצה, ומשלב אחד לאחר.
צ'ייס תרמה לתרפיה במחול ותנועה את נושא השימוש באמצעים של תקשורת ישירה, ביטוי, ואינטראקציה מילולית ובלתי-מילולית עם אנשים שלא ניתן היה לתקשר איתם, תוך עבודה בתוכנית קבוצתית פסיכותרפית, המביאה את הקבוצה להיות מלוכדת, מגובשת ומכילה עבור המטופל.
רעיונות שלה השפיעו על ייצוב שיטת טיפול ריו אביירטו.
מריאנה ווס (בהולנדית: Marianne Vos; נולדה ב-13 במאי 1987) היא רוכבת אופניים הולנדית המתמחה במרוצי אופני כביש, מרוצי סייקלו–קרוס ומרוצי אופני מסלול.
נכון ל-2025, ווס רוכבת בשורות קבוצת האופניים ההולנדית ויסמה-ליס א בייק (קבוצת הנשים).
הישגיה הבולטים והמתמשכים ושליטתה בסוגי מרוצים שונים ובדיסציפלינות שונות בתחום האופניים הביאו רבים להשוות בין ווס ובין אדי מרקס, מי שנחשב על ידי רבים כגדול רוכבי האופניים בכל הזמנים.
ווס נולדה בדן בוס והחלה להתאמן ברכיבה בגיל 6 בעקבות אחיה הבוגר שהשתתף בתחרויות אופניים.
בגיל 8 היא החלה להתחרות והשתתפה גם במרוצי סייקלו-קרוס.
היא גם עסקה בהחלקה על קרח עד גיל 14 ואז הסבה עיסוק זה לרכיבת אופני הרים.
ב-2002, בהיותה בת 15, החלה להגיע להשגים בולטים באליפויות הולנד באופני כביש, סייקלו קרוס ואופני הרים.
ב-2004, בגיל 17, ניצחה באליפות הולנד באופני הרים לג'וניורס (עד גיל 18), המשיכה לוורונה, לאליפות העולם באופני כביש וניצחה גם שם באליפות העולם לג'וניורס.
ב-2005 המשיכה להתחרות בעיקר באופני הרים ובסייקלו-קרוס וצברה ניצחונות והישגים רבים בשני הענפים.
היא ניצחה באליפות הולנד לג'וניורס באופני הרים ובאופני כביש, באליפות אירופה לנשים בסייקלו-קרוס ובאליפות העולם באופני כביש שהתקיימה בזלצבורג סיימה שנייה בתחרות הג'וניורס.
ב-2011 ניצחה בפעם השלישית ברציפות (ורביעית בסך הכל) באליפות העולם בסייקלו-קרוס.
באותה שנה ניצחה גם באליפות העולם במסלול במקצוע "מרוץ לקו הסיום" (Scratch Race).
ב-2006, בגיל 18 בלבד, ביססה ווס את מעמדה כאחת מהרוכבות הבולטות בעולם.
היא ניצחה במרוצים רבים והבולטים שבהם היו: אליפות העולם לבוגרות בסייקלו-קרוס שנערכה בזדאם (הולנד) ואליפות העולם לבוגרות באופני כביש שנערכה בזלצבורג.
ב-2007 המשיכה ווס להצטיין בתחום הסייקלו-קרוס ובתחום הכביש ובמקביל, החלה להצטיין ברכיבת מסלול וניצחה באליפות הולנד בשני מקצועות בתחום זה.
היא ניצחה בסבב הגביע העולמי לנשים באופני כביש, סבב הכולל את מרבית המרוצים החד-יומיים היוקרתיים ביותר.
במרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באותה שנה סיימה ווס שנייה בלבד (אחרי מרתה בסטיאנלי).
סגנות זו החלה רצף של חמש שנים בהן ווס זכתה רק במדליית הכסף במרוץ זה.
למרות שניצחה באליפות העולם ב-2006 דבק רצף "כישלונות" זה בשמה של ווס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ניצחה ווס במרוץ הנקודות (מרוץ מסלול) שבו גם ניצחה באליפות העולם בתחילת אותה שנה.
במרוץ הכביש האולימפי סיימה במקום ה-6 בלבד.
ב-2009 ניצחה ווס באליפות העולם ובאליפות אירופה בסייקלו-קרוס וב-2010 ניצחה שוב באליפות העולם בסייקלו-קרוס.
באותה שנה ניצחה באליפות הולנד במרוץ נגד השעון (היא חזרה על הישג זה גם ב-2011), דיסציפלינה הנחשבת כחלשה יחסית אצלה לעומת יכולתה בטיפוס ובמאוצים.
ב-2011 ניצחה לראשונה בג'ירו ד'איטליה לנשים (ג'ירו דונה) לאחר שניצחה גם ב-5 קטעים במרוץ וב-2012 חזרה על הישג זה תוך שניצחה שוב 5 קטעים במרוץ.
בסוף יולי 2012 ניצחה ווס במרוץ הכביש באולימפיאדת לונדון.
היא הגיעה למרוץ כמועמדת מובילה לניצחון.
במרוץ, שנערך בגשם שוטף, היא הייתה חלק מקבוצת בריחה בת שלוש רוכבות שהצליחה להישאר בראש המרוץ עד הסיום.
במאוץ הסיום היא גברה על ליזי ארמיטסטד האנגליה ועל אולגה זבלינסקיה הרוסיה וזכתה במדליית הזהב.
בספטמבר 2012 ניצחה ווס במרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בוואלקנברג שבהולנד.
ווס יזמה בריחה של שבע רוכבות כ-35 ק"מ לסיום ולקראת הסיום, תקפה במעלה הקובורג והצליחה לברוח לשותפותיה לבריחה ולנצח במרוץ.
בכך סיימה "בצורת" של חמש שנים בהן סיימה כסגנית אלופת העולם.
ב-2013 ניצחה בפעם החמישית בסבב הגביע העולמי למרוצי כביש כשניצחה בחמישה מתוך שמונת מרוצי הסבב.
באליפות העולם ב-2013 שנערכה בפאתי פירנצה שבאיטליה, במסלול שנחשב כגבעי וקשה, תקפה ווס את יריבותיה הספורות שנותרו בעלייה האחרונה, כ-4 ק"מ לפני הסיום, והצליחה לשמור על הפער שפתחה ולנצח במרוץ.
ב-2014 זכתה ווס להצלחה בעיקר במרוצי קטעים.
לאחר שבתחילת השנה היא ניצחה באליפות העולם בסייקלו-קרוס, היא ניצחה בג'ירו ד'איטליה לנשים תוך שניצחה בארבעה קטעים במרוץ ובדירוג הנקודות במרוץ.
היא גם ניצחה בטור דה פראנס לנשים תוך שניצחה גם בשלושה קטעים במרוץ.
במרוצים החד-יומיים היו הישגיה הבולטים ניצחון ב"לה-קורס" - מרוץ שנערך במסלול של הקטע האחרון בטור דה פראנס לגברים בפריז כמה שעות לפני סיום המרוץ לגברים, וניצחון בשפארקאסן ג'ירו בוכום, מרוץ הנכלל בסבב הגביע העולמי שבסיומו השיגה ווס את המקום השלישי.
ב-2015 ווס כמעט ולא התחרתה כתוצאה מפציעות.
ביולי 2015 נמסר כי היא לא תתחרה כלל עד סוף עונת 2015, וזאת במטרה להגיע לכשירות בריאותית לעונת 2016 ולאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
ב-2016 זכתה ווס במספר הישגים: ניצחונות בקטעים בודדים במרוצי קטעים ומספר ניצחונות במרוצים חד-יומיים.
בסך הכל היא רשמה לזכותה בשנה זו 11 ניצחונות.
במרוץ הכביש באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הייתה ווס חלק מהנבחרת ההולנדית החזקה ולא קיבלה מעמד של רוכבת מובילה בנבחרת.
הייתה מעורבת בבריחה וברדיפה במהלך המרוץ, שהסתיים בניצחון בת ארצה, אנה ואן דר ברחן (ווס סיימה במקום התשיעי).
ב-2017, לאחר שקבוצתה הקודמת, ראבובנק-ליב התפרקה, עברה ווס לקבוצה חדשה שנבנתה סביבה, "WM3 Pro Cycling" (בקבוצה רכבה גם הישראלית רותם גפינוביץ).
בסוף 2016 ובתחילת 2017 היא ניצחה בשלושה מרוצי סייקלו-קרוס שבסבב הגביע העולמי לנשים וסיימה שנייה באליפות העולם בסייקלו-קרוס.
הישגה הבולט באופני כביש בעונה זו היה ניצחונה במדי נבחרת הולנד באליפות אירופה במרוצי כביש.
הישגים בולטים נוספים היו ניצחונה בדירוג הכללי בטור של נורווגיה לנשים שנכלל בסבב העולמי, ניצחון בדירוג הכללי בטור של בלגיה-הולנד וניצחונות בשני מרוצים חד-יומיים בלגיים בחודש מאי.
ווס נפצעה במהלך אימון בחלקה השני של העונה וחזרה להתחרות רק לקראת אליפות העולם שנערכה בנורווגיה, שם סייעה לנבחרת הולנד לנצח במרוץ הכביש.
ב-2018 ניצחה קטע בג'ירו ד'איטליה לנשים, במרוץ הקטעים טור בלגיה-הולנד ובמרוץ הקטעים הטור של נורווגיה.
לאחר שזכתה במדליית הארד באליפות העולם בסייקלו-קרוס שנערכה בדנמרק בתחילת 2019, היא ניצחה, בפעם הרביעית בקריירה שלה, במרוץ טרופאו אלפרדו בינדה, שנערך בצ'יטיליו ובכך השוותה את שיא הזכיות במרוץ לזה של מריה קנינס.
בסיום עונת 2019 היא דורגה ראשונה בסבב הוורלד טור לנשים.
היא צברה במשך העונה 19 ניצחונות כולל ניצחונות בדירוג הכללי בטור יורקשייר לנשים, טור נורווגיה לנשים וטור חבל ארדש לנשים.
מריאן קיז היא מחברת רומנים וסופרת אירית, ידועה בעיקר בזכות יצירותיה בתחום ספרות הנשים.
מעל 22 מיליון עותקים מספריה נמכרו ברחבי העולם, וספריה תורגמו ל-32 שפות.
היא הפכה למפורסמת בעולם בזכות רבי המכר: אבטיח, לוסי סאליבן מתחתנת ואיזה גבר מקסים, עם נושאי כתיבה הכוללים אלימות במשפחה ואלכוהוליזם.
על אף החשבות רבים מהרומנים שלה כקומדיה, הם נסובים סביב נושאים אפלים, הלקוחים לעיתים קרובות מחוויותיה האישיות של קיז, כולל אלימות במשפחה, התמכרות לסמים, הפרעה נפשית, גירושים ואלכוהוליזם.
היא נחשבת כחלוצת ז'אנר ספרות צ'יק ליט; סיפוריה סובבים סביב דמות נשית חזקה המתגברת על מספר מכשולים על מנת להשיג לבסוף אושר.
נולדה בלימריק שבאירלנד וגדלה במונקסאון.
לאחר לימודיה עבדה במשרה אדמיניסטרטיבית, וב-1986 עברה להתגורר בלונדון.
בתקופה זו היא פתחה אלכוהוליזם ודיכאון קליני, שהצטברו לכדי ניסיון התאבדות ובעקבותיו, בשנת 1995 שיקום במרכז רת'לנד בדבלין.
קיז החלה לכתוב סיפורים קצרים במהלך השיקום, ולאחריו היא חזרה למשרתה בלונדון ושלחה את סיפוריה הקצרים להוצאת פולברג פרס.
המוציא לאור עודד אותה לכתוב רומן באורך מלא, וקיז החלה לכתוב את ספרה הראשון, אבטיח.
קיז חזרה להתגורר באירלנד בשנת 1997, ומתגוררת כעת בדן-לאוגהייר עם בעלה טוני ביינס.
מאז 1995 היא פרסמה 12 רומנים ושלושה ספרי עיון.
לאחר הפסקה ארוכה בעקבות דיכאון עמוק, היא פרסמה ספר אוכל Saved by Cake בפברואר 2012.
קיז כתבה בכנות על המאבק שלה בדיכאון קליני, שהותיר אותה ללא היכולת לישון, לקרוא, לכתוב או לדבר.
החופשה של רייצ'ל (1998) (רייצ'ל וולש), יצא לאור בעברית בהוצאת מעריב – הד ארצי (2002)
סושי למתחילים (2000), יצא לאור בעברית בהוצאת מעריב – הד ארצי (2003)
בלי למדוד את השמלה (2000)
הצד השלישי של הסיפור (2004), יצא לאור בעברית בהוצאת מטר (2005) הספר עוסק בשלוש הגיבורות - ג'מה מפיקת האירועים האירית, ג'וג'ו, סוכנת הסופרים שגרה בלונדון, ולילי, הסופרת הטרייה וחברתה לשעבר של ג'מה, שאף היא גרה בלונדון ומיוצגת על ידי ג'וג'ו.
הספר מוצג בכל פעם מנקודת מבט של אחת מהדמויות.
אין דברים רעים בטיפאני'ס (2005)
איזה גבר מקסים (2008), יצא לאור בעברית בהוצאת מטר (2008)
הכוכב הנוצץ בשמים (2009), יצא לאור בעברית בהוצאת מטר (2012)
2009 - פרס הספר האירי; בקטגוריית ספר הסיפורת הפופולרי עבור איזה גבר מקסים (זכה)
מריה אלטיה "מריאנה" טימר (בהולנדית: Maria Aaltje "Marianne" Timmer ; נולדה ב-3 באוקטובר 1974) היא ספורטאית הולנדית בעבר, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות זהב שהושגו בשתי אולימפיאדות (נאגנו 1998 וטורינו 2006), אלופת עולם בעלת 8 מדליות מהן 3 זהב ושיאנית עולם (2 שיאי עולם).
טימר זכתה בשנת 1998 בתואר ספורטאית השנה בהולנד.
מריאנה בנת פתח אללה בן נסראללה מראש הייתה משוררת וסופרת סורית מלכיתית.
נולדה ונפטרה בעיר חלב שבסוריה.
היא פרסמה מאמרים רבים וכתבה בעיתון "אל-ג'נאן" (مجلة الجنان) ובעיתון "ליסאן אל-חאל" (لسان الحال), והייתה מהמובילות בתחום העיתונות.
היא התפרסמה גם בקולה הצלול וידיעותיה במוזיקה.
הסלון הספרותי שלה היה הראשון מסוגו במזרח.
מריאנה מראש נולדה בשנת 1848 בחלב, למשפחה נוצרית-מלכיתית.
משפחתה הייתה מבוססת היטב בחלב, למרות רדיפות שעברו: קרוב משפחה של מריאנה, בוטרוס (بطرس), מת מידי נוצרי-יווני-אורתודוקסי פונדמנטליסט באפריל 1818. קתולים אחרים הוגלו מחלב במהלך הרדיפות, ביניהם הכומר גבריאל.
אביה של מריאנה פתחאללה, ניסה לנטרל את הסכסוך העדתי על ידי כתיבת חיבור ב-1849. הוא היה ידוע באהבתו לידע ובאיסוף ספרים בנושאים שונים והקים ספרייה פרטית גדולה.
הוא אף כתב ספרים ומאמרים, אך כתיבתו לא יצאה לאור.
אחיה פרנסיס (فرنسيس; 1836-1873) ועבדאללה (1839 - 1900; عبدلله) מראש היו עמודי התווך של המודרניזציה הספרותית שאירעה בסוריה הצפונית, והיא המשיכה בעקבותיהם.
היא למדה ערבית מאחיה פרנסיס וצרפתית ומוזיקה בבית ספר לנזירות.
לפני שסיימה את לימודיה הספרותיים, החלה לפרסם מאמרים בעיתונות.
מריאנה השתייכה לתנועת א-נהדה (النهضه).
מראש פרסמה בעיתון "לסאן אל-חאל" (لسان الحال) ובעיתון "אל-ג'נאן (الجنان)" ובכך הייתה לאישה הערבייה הראשונה שכתבה בעיתונות.
היא כתבה וביקרה נשים שלא כתבו בזמנה ועודדה אותן להתעמק בידע ובספרות וליצור יצירות ספרותיות משלהן.
במאמריה "ג'נון אל-קלם" (جنون القلم) (העט המשוגע) היא ביקרה את הנחיתות והזילות שבכתיבה ועודדה שיפור, רהיטות וכתיבה אומנותית.
היא נסעה לאירופה וכשחזרה לסוריה הניעה את הנשים לבקש ולעמוד על זכויותיהן המשפטיות.
מראש התחתנה עם חביב ע'דבאן (حبيب غضبان) ולזוג נולדו שני ילדים.
למרות שהתחתנה היא לא נרתעה, וחנכה סלון ספרותי בביתה, שהיה הראשון במזרח הערבי.
בתקופה האחרונה לחייה סבלה ממחלת עצבים, כנראה בהשפעת האווירה בחלב באותן שנים, ומותם של אחיה ואביה.
המחלה גרמה למותה בשנת 1919 בסוף מלחמת העולם הראשונה, בהיותה בת 71.
מריאנה אספה את רוב שיריה באוסף שירים שקראה לו "בנת פקר" (بنت فكر, בת מחשבה).
היא קיבלה אישור מהממשלה העותמאנית להדפיס את הספר שלה לאחר שחיברה שיר המרומם את הסולטאן עבדול חמיד השני.
בחלק אחר היא גם שיבחה את המושלים העות'מאניים של חלב.
שירתהּ הייתה יותר מסורתית בסגנונה מאשר זו של אחיה פרנסיס, כפי שהודגם על ידי הקינה אותה חיברה לקונן על מותו.
עם זאת היא הייתה בבית עם שירה של הרומנטיקנים הצרפתים, במיוחד עם אלפונס דה למרטין ואלפרד דה מיסה, ולא חרגה שירתה מכללי העידן בו חיה.
שירתה הייתה יותר צלולה ונעימה משירה או הספד.
מריאנה הייתה בין הנשים הערביות הראשונות שכתבו כתב עת בעיתונות.
נראה שבזכותה ובזכות דעותיה ומחשבותיה, עוררה מודעות למעמד הנשים באותה תקופה.
היא נסעה לאירופה פעם אחת, והתרשמה ממה שראתה שם.
עם חזרתה לחלב, היא הפכה את ביתה למקום מפגש קבוע לקבוצת סופרים מפורסמים בו סחו על ספרות, מוזיקה, ונושאים פוליטיים וחברתיים וכך טופחה גם הידידות ביניהם.
עם זאת, על פי זידאן, אין הוכחות התומכות בכך שהיא יצרה את הסלון שלה אחרי שראתה כמותו באירופה.
רוב המשתתפים בסלון שלה היו מבקרים קבועים בבית משפחתה ונהגו להיפגש עם אביה ושני אחיה.
חברי הסלון של מריאנה כללו אינטלקטואלים בולטים בני שני המינים, בנוסף לפוליטיקאים וחברי הסגל הדיפלומטי הזר כמו גם הרבה סופרים מובילים מהעיר חלב.
מריאנה מראש הייתה מהעוסקים באופן מלא בשיח האינטלקטואלי וגם בידרה את אורחיה על ידי משחק קאנון ושירה, הסלון הספרותי שלה היה הראשון מסוגו במזרח.
בשנת 1880 הקימו נשים סוריות מובילות עמותה מדעית תרבותית, ונתנו לה את שם "באכורת סוריה" (باكورة سوريا), מטרותיה של האגודה הושפעו מרעיונותיה של מראש והובילו לדרישת השוויון בין המינים.
כעבור שנה פרסמה מראש ספר שכלל את כל נאומי נשות העמותה; היא ביקרה את צורת כתיבתן של הנשים ועודדה אותן לכתוב בצורה יעילה וטובה יותר ולפרסם את דעותיהן.
ביקורת והתייחסות הכותבים לסופרת מריאנה
קסטאקי אל-חמסי (1858–1941) (قسطاقي الحمصي) - בספרו "סופרי חלב" אמר על הסופרת מריאנה שהייתה לה יכולת זרימה בהפצת הידע, מאופיינת בפיקחות, נואמת מבריקה המספקת תשובות, אוהבת נגינה ולחן, מתגעגעת לספרות, מיוחדת בקולה העדין, בעלת טבע ידידותי ונוטה לאירוניה, ובערוב ימיה בעלת מזג סוער כאשר חלתה במחלת העצבים.
בחורים רבים רצו להתחתן אתה במיוחד בתחילת נעוריה אך היא סירבה מאחר שרצתה להישאר רווקה, לאחר מכן שכנעו אותה הוריה להינשא.
רק מעט משיריה נאספו בתוך חוברת תחת הכותרת "בת מחשבה".
סאמי אל-כילאני (1898–1972) (سامي الكيلاني) - תיאר אותה במילים האלה: "מריאנה חיה באווירה עשירה וכואבת, היא חיה עם הסופרים, המשוררים והאומנים, ולמדה מכתבי הסופרים הצרפתים והערבים ובכך יצרה לעצמה ידע ספרותי הממזג בין ידע ישן לחדש".
אל-פיכונת פיליב די טראזי (1865 -1956) (الفيكونت فيليب دي طرازي) - בספרו ההיסטוריה של העיתונות הערבית כתב שאמהּ הייתה חכמה ממשפחת אנטאקי המפורסמת בתחום הספרות.
לכן חונכה וגודלה מריאנה בבית נדיב ידוע בבינה וחוכמה, למדה מוזיקה וגילתה כישרון בתחום זה.
בשנת 1874 נפטר אחיה פרנסיס ואז הצטערה עליו מאוד והספידה אותו במיטב שיריה.
מוחמד ח'אלד א-נאאף (محمد خالد النائف)- מנהל בית הספרות הלאומי בחלאב אומר שנסיעתה של מריאנה לאירופה ובקיאותה בתרבות המערבית וכל הסובב אותה עודדו אותה להקים סלון ספרותי, היא הייתה החלוצה ברעיון זה שהפך לפסגת העיתונות הערבית.
סוהיר א-ד'הבי (سهير الذهبي) - כתבה שמריאנה הצליחה לאסוף חבורה של מפורסמים ולתמוך בהם בהרבה אהבה.
הם היו נאספים בבתיהם, מחליפים ביניהם קטעי שירה ובדיחות ומנהלים שיחות על החברה באווירה שהיה טמוע בה הפחד.
מריאנה הייתה מנגנת על הפסנתר ובעלת קול יפה.
מריאן אירן פטרסן (נורווגית: Marianne Pettersen; נולדה ב-12 באפריל 1975) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת החלוצה.
פטרסן היא מלכת השערים של נבחרת נורווגיה בכל הזמנים, כשלזכותה 66 שערים ב-98 משחקים.
פטרסן נולדה ב-1975 בעיר אוסלו, בירת נורווגיה.
ב-1994, במשחק נגד איטליה, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת, וכבר באותו משחק היא כבשה שער אחד.
שנה לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה פטרסן לאחד משיאי הקריירה המקצוענית שלה.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה (במשחק בו כבשה צמד).
בגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה.
פטרסן, שכבשה את השער השני בגמר, הפכה לכדורגלנית הצעירה ביותר אי פעם שכובשת שער בגמר גביע העולם.
הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0-2. פטרסן פתחה בהרכב הראשון בארבע מתוך חמשת משחקי הטורניר, וסיימה אותו עם שני שערים.
בעונת 1998, כבשה פטרסן 36 שערים לזכות קבוצתה אסקר, והובילה אותה לאליפות הליגה הנורווגית.
שנה לאחר מכן, שוב זכתה הקבוצה באליפות, כשפטרסן כובשת הפעם 16 שערים.
בקיץ 1999, התקיים גביע העולם בארצות הברית.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת פטרסן שני שערים.
בבעיטות ההכרעה במשחק על המקום השלישי, כבשה פטרסן את הפנדל שלה, אך למרות זאת הפסידו הנורווגיות 5-4 לברזיל.
היא סיימה את הטורניר עם שלושה שערים, בדיוק כמו חברתה לנבחרת - האגה רייסה.
באולימפיאדת סידני 2000, שיחקה פטרסן בכל חמשת משחקי הטורניר, בהם היא כבשה שני שערים.
במשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, ניצחו הנורווגיות 2-3 בהארכה וזכו במדליית הזהב.
בינואר 2001, לאחר חמש שנים באסקר, החליטה פטרסן לעבור לפולהאם ליידיס האנגלית, שבאותם ימים הייתה קבוצת כדורגל הנשים המקצוענית היחידה באירופה.
כבר במשחק הבכורה שלה בקבוצה, במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA, כבשה פטרסן שלושער והובילה את פולהאם לניצחון 0-8 על מנצ'סטר סיטי.
מאוחר יותר באותה עונה, היא אף מונתה לקפטנית המועדון והייתה מועמדת לפרס כדורגלנית השנה בעולם.
שנתיים לאחר מכן, חזרה פטרסן לעונת פרישה באסקר וסיימה כמלכת השערים של הליגה עם 15 כיבושים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של פטרסן היה גביע העולם 2003 שנערך בארצות הברית.
בשלב הבתים היא כבשה שני שערים (אחד נגד ברזיל ואחד נגד קוריאה הדרומית), ונורווגיה הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהמקום השני בבית.
בכך סיימה פטרסן את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה שמונה שערים ב-15 משחקים שנפרסו על פני שלושה טורנירים.
באותה שנה, היא אף הודיעה על פרישתה ממשחק פעיל.
ב-2007 היא חזרה לשחק במדי אסקר, אך שימשה בעיקר כשחקנית מחליפה וכעוזרת מאמן.
ב-19 במאי של אותה שנה, היא כבשה את השער ה-147 שלה בליגת העל הנורווגית, ובכך הפכה למלכת השערים של הליגה בכל הזמנים.
מריאנה הייברג (בנורווגית: Marianne Heiberg; 7 בדצמבר 1945 - 26 בדצמבר 2004) הייתה נורווגית מנהלת המשרד של סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין במזרח הקרוב (UNRWA) בירושלים.
רכשה השכלה בארצות הברית ובבריטניה וכן באוניברסיטת אוסלו, בה סיימה ב-1971 את לימודיה לתואר במדעי החברה.
ב-1981 השלימה את לימודי הדוקטורט שלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הייברג החלה בשנות השמונים לעבוד במכון הנורווגי ליחסים בינלאומיים (NUPI) והייתה בין המומחים העיקריים לפוליטיקה המזרח תיכונית.
היא חקרה את הסכסוכים האתניים ואת הניסיונות להשכנת שלום באזור.
במהלך שנת 1994 הייתה הייברג מנהלת המשרד של סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין במזרח הקרוב (UNRWA) בירושלים.
מ-1995 עד 1997 שימשה כיועצת מיוחדת של המנהל הכללי של אונסק"ו לתוכנית "תרבות למען השלום".
בעלה השני היה שר החוץ יוהאן יורגן הולסט, שמילא תפקיד מרכזי במאמצים להשגת שלום במזרח התיכון.
אחותה קארין סטולטנברג הייתה שרה זוטרה ואמו של ינס סטולטנברג, אשר כיהן כראש ממשלת נורווגיה.
מריאנה ויקטוריה מספרד (31 במרץ 1718 - 15 בינואר 1781), הייתה בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל.
מריאנה ויקטוריה נולדה במדריד ב-31 במרץ 1718, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה, ונקראה על שם סבתה מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1721 נערך הסכם נישואיה של מריאנה ויקטוריה ללואי החמישה עשר, מלך צרפת, והיא נשלחה לצרפת, אולם בשנת 1725 הוחלט לשלוח את מריה אנה ויקטוריה בחזרה לספרד והסכם הנישואים בוטל.
בעקבות כך נוצר קרע בין ממלכת צרפת לממלכת ספרד, וספרד כרתה ברית עם אוסטריה בהסכם וינה נגד צרפת.
בשנת 1729 התחתנה מריאנה ויקטוריה עם ז'וזה, נסיך ברזיל, בעוד אחיה למחצה פרננדו, נסיך אסטוריאס התחתן עם אחותו של ז'וזה ברברה מפורטוגל.
נישואי הזוג היו מוצלחים, על אף בגידותיו הרבות של ז'וזה, והם אהבו לצאת למסעות ציד ביחד, וכן אהבו מוזיקה - מריאנה הייתה זמרת מוצלחת.
בשנת 1750 מת חמיה ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כז'וזה הראשון, מלך פורטוגל.
לאחר שהגיעו למיסה בבוקר האירוע, ביקשה אחת מבנותיה לנפוש הרחק מליסבון, וכבקשתה עזבו המלך ואנשי חצרו את העיר.
בשנת 1758 נפצע ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל בניסיון התנקשות.
משפחת טאבורס ודוכס אביירו הואשמו במעשה, והוצאו להורג לאחר משפט קצר.
סבשטיאאו דה מלו האשים גם את אנשי מסדר הישועים בבגידה ובקשירת קשר לניסיון ההתנקשות, מה שפגע קשות בדעת הקהל וביחסי הציבור של הישועים בעידן האבסולוטיזם הנאור.
שנה לאחר מכן גורשו הישועים מפורטוגל.
דה מלו לא הראה שום מידה של רחמים, והעמיד לדין כל אדם שהיה מעורב, אפילו נשים וילדים, אולם מריאנה ויקטוריה ובתה מריה, נסיכת ברזיל התערבו והצילו כמה מהנשים והילדים.
לאחר שסבל ז'וזה הראשון מכמה התקפים, מינה ב-29 בנובמבר 1776 את מריאנה ויקטוריה לעוצרת הממלכה במקומו.
ב-24 בפברואר 1777 מת בעלה ז'וזה הראשון, ובתה עלתה לשלטון במקומו כמריה הראשונה, מלכת פורטוגל.
מריאנה ויקטוריה נטלה על עצמה את שיקום היחסים בין פורטוגל לספרד, ולצורך כך נסעה ב-28 באוקטובר 1777, ושהתה שם כשנה.
בהיותה בספרד חוותה מריאנה ויקטוריה התקף של שיגרון, ובנובמבר 1778 חזרה לפורטוגל.
מצבה של מריאנה ויקטוריה המשיך להתדרדר, וב-15 בינואר 1781 מתה מריאנה ויקטוריה בארמון בליסבון.
בשנת 1729 התחתנה מריאנה ויקטוריה עם ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מריאנה מאוסטריה , הייתה בתו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
מריה אנה נולדה ב-24 בדצמבר 1634 בווינר נוישטאדט, לפרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה אנה מספרד, בתם של פליפה השלישי, מלך ספרד ומרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד.
בשנת 1646 התארסה מריאנה עם בלתסר קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, אולם כעבור 3 חודשים מת בלתסר קרלוס.
ב-7 באוקטובר 1649 התחתנה מריאנה עם פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהיה אלמן מאשתו אליזבת, נסיכת צרפת, והזוג בילה את ליל הכלולות באל אסקוריאל.
נישואי הזוג לא היו מוצלחים, הן בשל הפרש הגיל הגדול ביניהם, והן בשל בגידותיו הרבות של פליפה, ומשום כך בחרה מריאנה להתמקד בעיקר בלימודי דת.
למריאנה נולדו 5 ילדים, אולם רק שניים מתוכם הגיעו לבגרותם.
בשנת 1665 מת בעלה פליפה הרביעי, מלך ספרד, ובנה קרלוס השני, מלך ספרד עלה במקומו לשלטון.
מכיוון שקרלוס היה קטין, שלטה מריאנה כעוצרת במקומו, אולם גם בבגרותו המשיכה למשול, בשל מחלתו וחוסר תפקודו של קרלוס.
בשנת 1679 התחתן קרלוס עם מארי לואיז ד'אורליאן, אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1689 מתה מארי לואיז, וקרלוס התחתן שוב עם מריה אנה מנויבורג, אולם גם ממנה לא היו לו ילדים.
ב-16 במאי 1696 מתה מריאנה, כתוצאה מסרטן השד, והיא בת 61 שנים.
בשנת 1700 מת בנה קרלוס השני, מלך ספרד, ובעקבות מותו פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
ב-7 באוקטובר 1649 התחתנה מריאנה עם פליפה הרביעי, מלך ספרד, ממנו היו לה 5 ילדים:
מרגריטה תרסה מספרד (1651–1673), התחתנה עם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פליפה פרוספרו, נסיך אסטוריאס (1657–1661)
מריאנה מרטינס הייתה זמרת, פסנתרנית ומלחינה אוסטרית בתקופה הקלאסית.
סבה של מריאנה מרטינס מצד אביה היה חייל ספרדי, שהתיישב בנאפולי.
אביה, ניקולו מרטינס, גדל שם ותקופה מסוימת שירת כחייל.
לאחר מכן החליף קריירה ושירת בווינה כאב הבית בשגרירות של האפיפיור בקיסרות האוסטרית.
כאות הוקרה על שירות לקיסרות, זכו אחיה של מריאנה בשנת 1774 בכתב הרשאה לשאת בתואר אצולה, ומכאן התוספת "פון" בשם המשפחה.
בנעוריו באיטליה, התיידד ניקולו עם המשורר פייטרו טאפאסי, שנודע בשם העט מטסטאזיו.
המשורר עלה לגדולה במידה כזאת, שב-1730 נקרא לווינה לשרת כמשורר כבוד של הקיסרות.
מטסטאזיו התגורר עם משפחת מרטינס במשך כל חייו מנקודה זו ואילך (מסביבות 1734 עד 1782).
נוכחותו תתגלה כמכרעת בקריירה של מריאנה.
משפחת מרטינס התגוררה בדירה בבניין גדול במיכאלפלאץ, "בניין אומר כבוד, שעודנו ניצב בקוהלמרקט." כפי שהיה מקובל בימים שקדמו למעליות, הותאמו קומות הבניין למעמד החברתי של הדיירים.
בקומה הראשונה היו חדריה של הנסיכה האלמנה לבית אסטרהאזי עתיר הנכסים.
משפחת מרטינס התגוררה בקומה השלישית.
עוד דייר בקומות הביניים היה ניקולא פורפורה, מלחין איטלקי ומורה נודע לזמרה.
בקומה העליונה, בחדר עליה קר ודולף, חי מלחין צעיר וקשה-יום בשם יוזף היידן, שניסה לפלס לו דרך כמוזיקאי עצמאי.
חייהם של כל האנשים הללו נקשרו בסופו של דבר אלה באלה, בחלקו באמצעות מריאנה מרטינס.
בלי קשר למריאנה, היה היידן ברבות השנים לקאפלמייסטר בחצרה של משפחת אסטרהאזי, שכללה את בני הנסיכה האלמנה פאול אנטון וניקולאוס.
לבית זה נולדה מריאנה מרטינס בשנת 1744. אף כי הוטבלה בשם אנה קתרינה, בחרה להיקרא בשם מריאנה.
מטסטאזיו, ידיד המשפחה, עשה לו לנוהג לעזור בגידולם של ילדי מרטינס ובפיתוח הקריירות שלהם.; לדוגמה, במקרה אחד עזר לג'וזפה להשיג משרה חשובה כשומר הספרייה הקיסרית.
במקרה של מריאנה, הוא הבחין בכשרונותיה המבכירים בגיל מוקדם, ומינה עצמו לפקח על חינוכה, הן במוזיקה והן בשאר התחומים.
תחילה ארגן לה שיעורי פסנתר אצל היידן, שאליו התוודע כשכן באותו בית מגורים.
אחר, בגיל עשר, החלה מריאנה לקבל שיעורי זמרה אצל פורפורה, שפגש גם הוא את היידן והעסיק אותו כעוזרו; היידן ניגן בצ'מבלו כשפורפורה לימד את מריאנה.
זמן קצר לאחר שמריאנה החלה את שיעורי המוזיקה, ניכר בה כישרון להלחנה, ולפי כך החלה לקבל שיעורים נוספים אצל יוהאן אדולף האסה ומלחין החצר ג'וזפה בונו.
מטסטאזיו אף דאג להשכלתה הכללית המקיפה של מריאנה, הרבה מעבר למה שנחשב למקובל לנשים במעמדה החברתי בשנים ההן.
היא דיברה כשפת-אם הן איטלקית והן גרמנית, ובמכתב אוטוביוגרפי לאב מרטיני ציינה, שיש לה שליטה טובה בצרפתית.
המוזיקולוג צ'ארלס ברני מצא, בביקור בווינה, שהיא דוברת גם אנגלית.
כבר כילדה הצטיינה מרטינס במידה שהביאה להזמנתה להופיע לפני החצר הקיסרית, שם, לפי הלן וסלי, "עוררה תשומת לב בקולה היפה ובנגינתה במקלדת." בבגרותה הוזמנה מריאנה לעיתים קרובות להופיע לפני הקיסרית מריה תרזה.
רבות מיצירותיה של מרטינס כתובות לקול סולו, והביוגרפים שלה (גודט, וסלי) מניחים, שהמבצעת הראשונה של יצירות אלה הייתה המלחינה.
אם כך הדבר, הן מציגות עוד ראיה לכשרונה, שכן מן המוזיקה מצטיירת "חיבה לקטעי קולורטורה, קפיצות מעל מרווחים גדולים וסלסולים, המרמזים להיותה בעצמה זמרת מעולה." (וסלי)
מרטינס חיברה כמה קנטטות חילוניות ושתי אורטוריות לטקסטים איטלקיים.
טקסטים אלה נכתבו, כפי שאפשר לצפות, על ידי החונך שלה, פייטרו מטסטאזיו.
חיבוריה ששרדו כוללים ארבע מיסות, שישה מוטטים ושלושה מזמורי תפילה למקהלה.
היא כתבה בסגנון איטלקי, שהיה טיפוסי לתקופה הקלאסית המוקדמת בווינה.
את סגנון נגינתה בצ'מבלו השוו לזה של קרל פיליפ עמנואל באך.
יצירותיה של מרטינס זכו להערכה גבוהה בתקופת חייה, וחוקרים מסוימים העלו סברה, שמוצרט עיצב את המיסה שלו, ק.
המיסה השלישית שלו בוצעה בכנסיית מיכאל הקדוש, בשכנות לבית מרטינס, בשנת 1761. המיסה הרביעית הושלמה בשנת 1765.
שמה של מרטינס והמוזיקה שלה נודעו ברחבי אירופה, והיא התקבלה לאקדמיה פילארמוניקה של בולוניה בשנת 1773.
האורטוריה האיטלקית שלה Isacco figura del redentore בוצעה בהצגת בכורה בקונצרטים (17 ו-19 במרץ 1782)
של Tonkünstler-Societät, סדרה רבת-שנים, שביצעה גם יצירות רחבות-יריעה של היידן, מוצרט, בטהובן והנדל.
הסולנים הווקאליים היו קטרינה קאבליירי ולודוויג פישר.
מרטינס ואחותה, שלא נישאו מעולם, טיפלו בידיד המשפחה מטסטאזיו עד מותו ב-1782. במותו, ציווה מטסטאזיו את נכסיו למשפחת מרטינס; מריאנה קיבלה 20,000 פלורין, את הצ'מבלו של מטסטאזיו ואת ספריית המוזיקה שלו.
מריאנה ואחותה אירחו ערביות מוזיקליות בביתן.
אירועי המוזיקה השבועיים האלה משכו הרבה אורחים נשואי-פנים וידועי-שם, בהם היידן וזמר הטנור האירי מייקל קלי.
מוצרט היה גם הוא אורח תדיר בערביות המוזיקה והלחין סונאטות לפסנתר בארבע ידיים לנגינה עם מריאנה.
על אף היותה פסנתרנית ומלחינה פעילה ומבריקה בכשרונותיה, לא ניסתה מעולם לקבל משרת מוזיקאית; היה זה דבר שלא ייעשה לאישה במעמדה החברתי לבקש תעסוקה כזאת.
הופעתה הפומבית האחרונה הידועה הייתה ב-27 במרץ 1808, כשבאה לשמוע ביצוע של האורטוריה של היידן, בריאת העולם, בניצוח סליירי, כמחווה למלחין, שהיה כבר בא בימים.
מריאנה מרטינס הלכה לעולמה ב-13 בדצמבר 1812 ונקברה בבית הקברות סנט מארק.
כמה מיצירותיה יצאו לאור בשנים האחרונות.
את שלוש הסונאטות למקלדת (במי מז'ור, סול מז'ור ולה מז'ור) אפשר להשיג באמצעות הוצאת הילדגארד.
יצירות רבות אפשר להשיג אצל הוצאת פרוורה, מו"ל גרמני שמתמחה ביצירות של מלחינות.
ההוצאה מציעה הרבה פרסומים ראשונים, בהם: הקונצ'רטו למקלדת בלה מז'ור; "דיקסיט דומינוס" לסולנים, מקהלה ותזמורת; "בצאת ישראל ממצרים" (In Exitu Israel de Agypto), מזמור תהילים לסולנים, מקהלה ותזמורת;
Laudate Pueri Dominum, מזמור תהילים קי"ג, למקהלה מעורבת ותזמורת; המיסה הרביעית.
מריאנה רודן כהנה (ברומנית: Mariana Rodan Kahane, 22 באפריל 1922 טקוץ' – 23 במרץ 2008 בוקרשט) הייתה אתנומוזיקולוגית וחוקרת פולקלור יהודיה מרומניה.
מריאנה כהנה נולדה בשנת 1922 במשפחה היהודית רבינוביץ' בעיר טקוץ', במחוז גאלאץ.
את לימודיה האקדמיים בתחום המוזיקה עשתה בשנים 1941–1946, בבית הספר לאמנויות שהוקם עבור היהודים בלבד בבוקרשט בימי חוקי הגזע של משטר אנטונסקו.
מוריה היו בנימין וייס (פיתוח קול), אלפרד מנדלזון (תאוריה-סולפג'), הרמוניה, תולדות המוזיקה) והילדה ז'ריה (פסנתר).
בשנים 1943–1945 עבדה גם כמדריכה בקתדרה לתאוריה-סולפג' באותו בית ספר.
אחרי שינוי המשטר המשיכה את לימודיה בשנים 1946–1952 באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטור) של בוקרשט, בפקולטה לפיתוח קול ולחינוך מוזיקלי.
למדה אצל יוק קירסקו (תאוריה-סולפג'), יון דומיטרסקו (הרמוניה), ניקולאיה בויקליו ולאון קלפר (קונטרפונקט), טודור צ'ורטיה (צורות מוזיקליות), זנו ואנצ'ה (תולדות המוזיקה), הרי בראונר, טיבריו אלכסנקו, אמיליה קומישל (פולקלור), דומיטרו בוטז (מקהלה וניצוח מקהלות), תאודור רוגלסקי (תזמור) ופלורין יפטימסקו (פסנתר).
בשנים 1948–1949 לימדה כהנה כפרופסור בקונסרבטוריון היהודי
ב-1948 התקבלה לעבודה במכון לפולקלור שהוקם אז ועבדה בו – כמדריכה, כחוקרת ואחר כך כחוקרת בכירה– עד פרישתה לגמלאות בשנת 1981.
בשנים 1949–1955 היא לימדה כמדריכה ואחר כך כמדריכה בכירה בקתדרה לפולקלור באקדמיה למוזיקה (קונסרבטור) בבוקרשט.
בשנים 1950–1959 הייתה חברה בצוות מונוגרפי בין-תחומי בחבל פדורן ("Ținutul Pădurenilor) באזור הונדוארה, ואחרי 1960 בצוות נוסף באולטניה התת-קרפטית.
במסגרת האוסף הלאומי לפולקלור הוטל עליה לחקור יחד עם לוצ'יליה ג'ורג'סקו ,את שירי פולחן ההלוויות - מאוד ספציפיים לעם הרומני, שירים טקסיים של ההתכנסויות הקרויות "שזטוארה" (ערבים חורפיים לשירה ולסיפורים של הכפריות), שירים טקסיים של אריגה בנול, דוינות מחבל אולטניה.
כהנה אספה בשטח, לבד או בצוות, כ-4,350 קטעי פולקלור בעקבות מחקריהם של בלה בארטוק (בחבל פדורן, ובביהור) ושל קונסטנטין בראילויו (במחוז גורז') שנערכו 35–60 שנה קודם לכן.
היא ביקרה לצורך מחקריה במחוזות אלבה, אראד, ארג'ש, ביהור, ביסטריצה-נסאוד, בראשוב, קלראש, מחוז ג'ורג'יו, סיביו, טלאורמן, טימיש, ולצ'ה ובבוקרשט.
בשנת 1960 גילתה את הרפרטואר הטקסי של ערבי השירה והסיפורים שהאתרגנו בחורפים על ידי נשים בכפרים, ו לבד או ביחד עם לוצ'יליה ג'ורג'סקו יצרה ארכיון המורכב מ-421 תעודים קוליים, מ-73 יישובים),
כמו כן חקרה כהנה את השיר המפורסם צ'וקרליה (הזמיר) ומצאה את מקורו במוזיקה הכפרית המסורתית, בזמנן שיחד עם פלוריקה לורינץ, עסקה בחקר שירי השחר - Zorile - השייכים לדעתה לשירי ה"גורלות" - טוות הגורל (המקבליות למוירות) הקרויות ברומנית "אורסיטוארה" (Ursitoare).
בתקופה של הליברליזציה היחסית של המשטר הקומוניסטי ברומניה, בשנים 1969 עד 1970, הורשתה כהנה על ידי השלטונות לצאת להשתלמות עם מלגת מחקר בתחום האתנומוזיקולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון אצל ג'ורג' ליסט ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס אצל צ'ארלס סיגר ומאנטל הוד.
בשנת 1969 היא נבחרה לחברה באיגוד לאתנומוזיקולוגיה של ארצות הברית וב-1975 לחברה במועצה הבינלאומית למוזיקה מסורתית, בקבוצת חקר הניתוח והשיווט של המוזיקה העממית.
היא הרצתה ברומניה ובארצות אחרות (ארצות הברית, בולגריה, פולין, סלובקיה וכו') ברדיו, בטלוויזיה ובכנסים.
כהנה חקרה גם את ההתפחותם של הדוינה ושל שיר הערש הרומני.
מחקר אותם ערבי ה"שזטוארה" הסיקה שהרפרטואר שלהם לא השתייך למחזור העבודה כפי שסברו, אלא למחזור החיים - בעיקר של הרווקות, תוך שימוש ב"כישופים", קריאות ביניים ולחשים.
כמו כן כתבה קובץ על לחשים ותפילות הממוקדים בפולקלור המוזיקלי והשירי הרומני.
מריאנה כהנה אספה 4,300 קטעי פולקלור, העבירה לתווים והעתיקה מעל 3,500 מנגינות עממיות.
רובן נשמרות בארכיון של המכון לאתנוגרפיה ולפלוקלור על שם קונסטנטין בראילויו בבוקרשט.
היא נפטרה בשנת 2008 בבוקרשט.
טיפולוגיה מוזיקלית) - יחד עם לוצ'יליה ג'ורג'סקו-סטנקוליאנו
Tipologie muzicală (הדוינה הקולית באולטניה.
טיפולוגיה מוזיקלית - בעריכת מריאן לופאשקו
1953 - Din folclorul nostru - מהפולקלור שלנו - יחד עם אמיליה קומישל
1959 - Antologie folclorică din ținutul Pădurenilor (Hunedoara) - אנתולוגיה פולקלורית מחבל פדורן (הונדוארה) - יחד עם אמיליה קומישל
ב-1970 ערכה מהדורה אנגלית ראשונה של ספר היסוד של קונסטנטין בראילויו Esquisse d'une méthode de folclore musical
יחד עם גיזלה סוליציאנו וס.
איליץ' ערכה ופרסמה קובץ שירי עם סרביים ועם ט.
אלכסמדרו - עוד שתי אנתולוגיות רומנית
Romanian Folk Archives - Roots (EDC CD עם 54 קטעים מוזיקליים וחוברת ברומנית ובאנגלית מאת מריאנה כהנה, אמיליה קומישל ומריאן לופאשקו
1988 - פרס איחוד המלחינים של רומניה - עבור "הטיפולוגיה של שירי הלווייה הטקסיים" ברומניה
1988 - פרס האקדמיה הרומנית - עבור אותה עבודת מחקר
מריאן קלפטיאנו (ברומנית: Marian Calafeteanu; נולד ב-8 בנובמבר 1965 בקראיובה שברומניה) הוא כדורגלן עבר רומני, ששיחק בעמדת הקשר שמאלי.
קלפטיאנו התחיל את הקריירה שלו באוניברסיטטה קראיובה מליגת העל הרומנית, בה שיחק במשך 4 עונות.
בעונת 1989–1990 עבר לקבוצת אלקטרופוטרה קראיובה ששיחקה בליגה השנייה ברומניה.
קלפטיאנו העפיל עם קבוצתו לליגה הבכירה והמשיך בה עד לשנת 1994.
בעונת 1994–1995 הביא אותו המאמן ויטאלי סבצ'נקו להפועל באר שבע מהליגה הלאומית.
קלפטיאנו סיים עם קבוצתו במקום השלישי ועם הכרטיס לגביע אופ"א.
בעונת 1995–1996 הצטרף לקבוצת מכבי עירוני אשדוד מהליגה הארצית כחלק מבניית קבוצה שתתמודד על העלייה ללאומית.
קלפטאנו סיים את העונה עם קבוצתו במקום ה-5 וללא כרטיס העלייה.
בעונה שלאחר מכן המשיך בעירוני אשדוד ובסוף העונה חגג איתה את החזרה לליגה הלאומית.
בעונת 1997–1998 חזר לקבוצת אלקטרופוטרה קראיובה שכבר שיחקה בליגה השנייה ברומניה ובסוף העונה פרש ממשחק בגיל 33. קלפטיאנו משמש כיום כמאמן במחלקת הנוער של אוניברסיטטה קראיובה.
מריאן סטוקס , נולדה כמריאן פרינדלסברגר, הייתה ציירת אוסטרית.
היא התיישבה באנגליה לאחר נישואיה עם אדריאן סקוט סטוקס (1854–1935), צייר הנוף, אותו פגשה בפונט-אוון.
סטוקס נחשב לאחד המאמנים המובילים באנגליה הוויקטוריאנית.
היא למדה לראשונה במינכן אצל לינדנשמידט, וזכתה במלגה על תמונתה הראשונה, מוטרגלוק, ועבדה בצרפת אצל פיקסל אדולף ז'אן דנגן-בוברט (1852–1929), קולין וגוסטב קורטויס (1853–1923).
היא ציירה בחיק הטבע ובפריז, וכמו אצל ציירים צעירים אחרים, הושפעה מצייר הטבע והכפר ז'ול בסטיאן-ליפג'.
סגנונה המשיך להראות את השפעתו של ז'ול בסטיאן גם כאשר הנושא שלה השתנה מנושאים כפריים לנושאים רומנטיים של ימי הביניים.
בעודה בצרפת פגשה את הציירת הפינית הלן שג'רבק, שבחברתה ביקרה בפונט-אוון בשנת 1883.
הציור הראשון שלה בסלון בפריז, "השתקפות", שצויר בבריטני, הוצג בשנת 1885 באקדמיה המלכותית.
עבודתה הוצגה גם בגלריה גרוסוונור, בגלריה החדשה ובאגודת האמנים הבריטית ובשנת 1885, שנה לאחר נישואיה, היא השתמשה בשם 'גברת.
יחד עם בעלה בילתה את הקיץ של 1885 ו-1886 בסקיין בצפון הרחוק של דנמרק, שם הייתה מושבת אמנים שנודעה כ"ציירי סקיין ".
שם יצרו בני הזוג קשר הדוק עם מייקל ואנה אנצ'ר.
בקיץ 1885 הם גם ביקרו באירלנד.
סטוקס הציגה את עבודתה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא ערכה תערוכה משותפת עם בעלה בחברה לאמנות יפה בשנת 1900. הם גרו בסנט אייבס, שם הייתה מריאן סטוקס חברה בבית הספר ניולין.
לא נולדו להם ילדים, הם נסעו לעיתים קרובות לארצות אחרות: לטירול בשנת 1905 להונגריה ולהרי הטטרה הגבוהה.
כאן בילו כחצי שנה ברישום ובציור בכפרים ווז'ץ, מנגוסובצה ודיאר.
אדריאן סטוקס התרכז בנופים, עם תמונות של קציר חציר וקוטג'ים ציוריים, ואילו מריאן סטוקס ציירה דיוקנאות המציגים את הפרטים הקטנים של הבגדים.
ציורים אלה מספקים תיעוד חשוב של התרבות הסלובקית.
לאחר שנטשה את ציורי השמן, ובהשראת התנועה הפרה-רפאליטית, היא ציירה קומפוזיציות שטוחות בטמפרה, כאשר ציוריה מעניקים רושם של ציורי קיר על משטחי גבס.
היא הייתה עמיתה בחברה המלכותית לציירים בצבעי מים.
מריאן סטוקס נפטרה במהלך שנת 1927. אדריאן סטוקס נפטר במהלך שנת 1935. שניהם נקברו בבית העלמין הקתולי הרומי-קתולי, לונדון.
מריאן גולץ-גולדלסט לבית בלוקושטולצקי הייתה זמרת אופרה ושחקנית ילידת אוסטריה.
לגולץ הייתה קריירה מצליחה במזרח אירופה בתחילת שנות העשרים.
מאוחר יותר עברה לפראג, צ'כוסלובקיה, והפכה למבקרת תיאטרון.
היא נישאה לעיתונאי היהודי הנס גולדלסט בשנת 1929. כאשר הנס נעצר על ידי הנאצים בשנת 1939, גולץ הצליחה לשחררו, ועזרה לו ולקרוביו לברוח לאנגליה.
היא שהתה בפראג כדי לסייע להתנגדות, הסתירה בביתה פליטים יהודים, עסקה בהברחת משאבים כספיים והעברת מידע אודות מעברים בטוחים בין הגבולות, גיוס חברי התנגדות חדשים וקיום פגישות התנגדות בביתה.
לאחר שהיא וכמה מחברי התנגדות אחרים נעצרו על ידי נאצים בשנת 1942, התוודתה על חלקה בהתנגדות וטענה כי מקורביה חפים מפשע ובכך הבטיחה את שחרורם בהצלחה.
ניסיונות משפחתה לשחררה לא צלחו בסופו של דבר.
במאי 1943 היא נידונה למוות על ידי הנאצים והוצאה להורג בגיליוטינה באוקטובר אותה שנה.
מריה אגנס בלוקושטולשקי נולדה ב-30 בינואר 1895 בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז, לאם צ'כית ואב פולני (שניהם קתולים).
הייתה לה אחות בשם רוסי.
אחרי התיכון, בלוקושטולסקי התאמנה כזמרת אופרה ורקדנית בלט.
היא קיבלה את שם הבמה מריאן טולסקה.
בתחילת שנות העשרים הופיעה על במות האופרה בלינץ, שטוטגרט וזלצבורג, עבדה עם המלחין האוסטרי ניקו דוסטל ושרה אופרטות לצד הטנור ריכרד טאובר.
במהלך תקופה זו נישאה והתגרשה פעמיים.
בשנת 1924 עברה בלוקושטולסקי לברלין, שם פגשה את העורך והעיתונאי היהודי הנס גולדלסט.
השניים נישאו בשנת 1929. הנס אימץ באופן לא רשמי את שם המשפחה 'גולץ' כדי למנוע סטיגמה חברתית סביב שמות שנשמעים יהודיים באופן מסורתי בגרמניה, ולכן כאשר מריאנה התחתנה איתו היא אימצה את שם המשפחה גולץ-גולדלסט.
בני הזוג עברו לפראג בשנת 1934, וגולץ-גולדלסט החלה לעבוד כמבקרת תיאטרון.
כאשר גרמניה פלשה לפראג בשנת 1939, הנס נעצר.
גולץ שחררה אותו בהצלחה ועזרה לו לברוח לאנגליה.
היא גם עזרה לאמו של הנס ולאחותו להימלט מהארץ.
במקום להצטרף אליהם בבטחה, החליטה גולץ להישאר בפראג כדי לעזור ליהודים נוספים, שנרדפו על ידי הנאצים.
היא החלה לקיים מפגשים חברתיים בביתה למציאת משתפי פעולה, ועד מהרה פגשה את מארגן ההתנגדות המקומי אוטוקר זפוטצקי, שרשת ההתנגדות שהקים, סייעה בהברחת פליטים מפראג.
גולץ גייסה אנשי התנגדות חדשים מצ'כוסלובקיה ואוסטריה, וסייעה לפליטים יהודים בבריחתם כשהיא מקשרת בין היהודים הנרדפים לפעילי ההברחה תוך כדי העברת משאבים כספיים מעבר לגבולות.
היא גם החביאה פליטים בביתה, המשיכה לקיים ישיבות לפעילי התנגדות, ועזרה בהעברת מידע חשוב על תנאי העיר פראג ותושביה לממשלת צ'כיה הגולה באנגליה.
ב-19 בנובמבר 1942 גולץ-גולדלוסט וכמה מחבריה לתנועת ההתנגדות שלה נעצרו על ידי הנאצים.
גולץ התוודתה מיד ואמרה לחוקריה כי היא חברת ההתנגדות היחידה בקבוצה, וכתוצאה מכך האחרים שוחררו.
גולץ הוחזקה ב, שם המשיכה לכתוב בקביעות מכתבים לחברים ואנשי קשר.
המכתבים נכתבו על שאריות נייר והוברחו מהכלא בכל פעם שהביאו לה ארוחות.
אף על פי שמשפחתה של גולץ נקטה באמצעים חוקיים כדי לשחררה, רוב עורכי הדין לא היו מוכנים לסכן את עצמם מחשש לזעם הרשויות הגרמניות בגלל טענה להגנתה.
עורכת הדין הצ'כית מארי שראמק הסכימה לבסוף לקבל את התיק, אך לא הצליחה לשחררה למרות פנייה לבית המשפט העליון הגרמני המיוחד ולשר המשפטים של הרייך.
במאי 1943 נידונה מריאנה גולץ למוות בגין מעשיה.
היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב-8 באוקטובר 1943.
בשנת 1946 נאספו ופורסמו מכתביה כספר שכותרתו זאלוג'י (אני מאשים), ומאוחר יותר בתרגום לגרמנית בשם "דר-גרוסה טאג" (היום הגדול).
סיפורה הוצג בשידורי רדיו, מאמרים ומחזה.
ביוני 1988, מריאנה גולץ הוכרה רשמית על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על פעילותה בזמן מלחמת העולם השנייה להצלת יהודים.
עץ זית נשתל לכבודה בשדרת הזיכרון ביד ושם בישראל.
בשנת 2011, מרכז הזיכרון לתנועת התנגדות גרמני ערך תערוכה מיוחדת שהתמקדה בחייה.
מריאן קורנאי (בהונגרית: Kornay Mariann; בשמה העברי חיה ריזל; בודפשט, 14 בינואר 1930 – בודפשט, 24 במאי 2004) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, מנחת קברט.
קורנאי הייתה רעייתו של הסופר והמלחין איבאן סנש.
קורנאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוסף חיים קורנאי ולאמה מלכה.
מריאן קורנאי סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה של קלמן רוז'אהדי.
הוא למדה את המרב משני השחקנים הדגולים קלמן לטאבאר (בן לאם יהודייה) וקמיל פלקי (בן לאב יהודי).
אין פרטים כיצד עברה את השואה, אך אחרי מלחמת העולם השנייה, כבר בגיל 15 בין השנים 1945–1946 הייתה חברה ב"תיאטרון החדש".
במקביל בין השנים 1945–1948 הייתה שחקנית בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
שם היו שותפיה למשחק סילארד דארוואש, פאל קיראיהדי ולאסלו נאדאשי.
בשנת 1946 הופיעה במחזה של גאבור ווסארי.
בין השנים 1951–1954 הועסקה ב"תיאטרון צבא העם ההונגרי" (ששמה היה קודם וגם לאחר מכן תיאטרון הקומדיה של בודפשט).
היא הופיעה בתחרויות קומיקאים בברטיסלבה בשנת 1962, בווינה בשנת 1966 ובברלין בשנת 1968.
קורנאי הופיעה גם בתיאטרון ארקל, ב"אולם ברטוק", ב"וואריטה הקאמרי" וב"בימת המשחק".
נולדה להם בת אחת: אנדראה סנש (1962).
היא כתבת, לשעבר סגנית נשיא הטלוויזיה ההונגרית.
מאריאן קורנאי הובאה למנוחת עולמים, כבעלה איבאן סנש, בבית קברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (15-1-48).
בהתאם לצוואתה, הוקמה בשנת 2006 קרן לאמנים המצטיינים בז'אנר המוזיקה הקלה (מריאן קורנאי לאמנות).
אמריך קלמן : הסיגלית של מונמארטר....
אישטוואן בקפי - אדוריאן שטלה: יאניקה ....
העולם אינו רק של בני 20
7 שאלות על אהבה (ושלוש שאלות משנה) (1969)
מריאנה יואכים (נולדה מריאנה פראגר: 5 בנובמבר 1921 – 4 במרץ 1943) הייתה פעילת מחתרת בתנועת ההתנגדות גרמנית לנאצים, יהודייה-גרמנייה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא הוצאה להורג בכלא פלצנזה ב-4 במרץ 1943 בעקבות הצתה מכוונת של חברי תנועת ההתנגדות ב-18 במאי 1942, שהציתו תערוכת תעמולה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית בשם "גן עדן לפועלים" (שם אירוני שניתן על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם) בפארק לוסטגארטן בברלין.
גאורג פראגר, אביה, היה עובד בניין.
לאחר שסיימה את לימודיה בהצלחה עבדה כמטפלת בבית היתומים היהודי במרכז העיר ("גיפסשטראסה").
בקיץ 1940 נאלצה לוותר על מקצוע זה, ונדרשה על ידי הרשויות להתגורר ברטנוב שם הפכה לעובדת כפייה בחקלאות.
מריאן פראגר התחתנה עם היינץ יואכים ב־22 באוגוסט 1941. שני הוריה של מריאנה סווגו על ידי הרשויות כיהודים.
חמה זוהה אף הוא כיהודי, אף על פי שחמותה הטרייה לא הייתה.
בזמן נישואיהם היינץ היה גם עובד כפייה, ב"מחלקת היהודים" במפעל סימנס בברלין-שפנדאו.
דרישת עבודת הכפייה של מריאנה יואכים עצמה החזירה אותה עד אז לברלין שם עבדה בברלין-ויטנאו במפעל "אלפרד טבס" שלפני המלחמה ייצרו חלקי רכב.
אחד מעמיתיו לעבודה של היינץ יואכים ב"מחלקת היהודים" בסימנס היה החשמלאי הרברט באום.
בערך בזמן נישואיהם היינץ ומריאנה יואכים הפכו לחברים במה שכונה בשם "קבוצת באום", חוג עובדי כפייה החיים בברלין.
רוב חברי הקבוצה היו יהודים צעירים ונטו פוליטית לצד השמאלי של המפה.
כמה חברים חיו "במחתרת" - ללא רישום בעירייה - על מנת להקשות על הרשויות לעקוב אחריהם.
בני הזוג יואכים חלקו דירה קטנה ליד רייקשטראסה ברובע פרנצלאואר ברג, ששימשה לעיתים קרובות לפגישות "הקבוצה האנטי-פשיסטית של פרנצלאואר ברג" ("Antifaschistischen Gruppe im Prenzlauer Berg Berlin" / AGiP) - שם שבאמצעותו זיהתה עצמה הקבוצה של באום.
אף על פי שנושאי הדיון היו רחבים, אחד הדברים עליהם דנו החברים בעוצמה הולכת וגוברת היה כיצד מערערים את השלטון הנאצי.
"הפעולה הפוליטית" הידועה ביותר של קבוצת באום הייתה מתקפת הצתה שבוצעה ב־18 במאי 1942 נגד תערוכת "גן העדן הסובייטי בפארק לוסטגארטן שבברלין.
מטרת התערוכה הייתה להדגים בפני העם את "העוני, האומללות, השפל והצורך" שהיו מאפייני החיים ביודאו-קומוניזם בברית המועצות".
מתקפת ההצתה גרמה לנזק פיזי יחסית קטן לתערוכה, שנפתחה מחדש למחרת, אך לחדשות עליה הייתה השפעה מתמשכת יותר.
הרברט באום והיינץ יואכים נעצרו בעבודה ב־22 במאי 1942. בעקבות זאת נערכו מעצרים נוספים.
לאחר קצת יותר משבועיים נעצרה מריאנה יואכים בביתה ב־9 ביוני 1942.
במהלך כליאתה, מריאנה יואכים הורשתה לשלוח ולקבל מכתב אחד בחודש.
לא ברור אם זו הייתה העמדה לאורך תקופת הכליאה שלה, ולא ברור עד כמה היא מוגבלת במה שהותר לה לכתוב.
המכתבים שכתבה להוריה מיום 15 בנובמבר 1942, 15 בדצמבר 1942, 17 בינואר 1943 ו-4 במרץ 1943 הועמדו לרשות האינטרנט על ידי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון די.
ושופכים אור על מצבה הנפשי של מריאנה יואכים במהלך הזמן ההוא.
היא כתבה מכתב שני ב -4 במרץ 1943, הפעם להוריו של בעלה המנוח .
בה תיארה את הגילוי כי היינץ כבר הוצא להורג - ב־18 באוגוסט 1942 - כ"מכת הגורל האכזרית" ("der schwerste Schicksalsschlag ").
היא הודיעה לחותניה על הוצאתה להורג הצפויה והזכירה כי נשלחו אליה הדברים הנותרים.
היא האמינה - נכון - כי להוריו של היינץ היה סיכוי טוב יותר לשרוד את הסיוט הנאצי מאשר להוריה שלה.
במכתביה נראה כי הייתה מופתעת וחשה תחושת הקלה שהם (עדיין) לא נשלחו (למחנות).
מריאנה יואכים הוצאה להורג בעריפת ראש בבית הכלא פלצנזה בברלין ב-4 במרץ 1943. אחותה הצעירה, אילזה, הצליחה לברוח לאנגליה לפני המלחמה.
מאוחר יותר במרץ 1943 גורשו הוריה גאורג וג'ני פראגר, לאושוויץ.
משם הם הועברו למחנה הריכוז טרזינשטט ושם מתו.
אביו של היינץ אלפונס יואכים, נפטר לקראת סוף שנת 1944 במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
אנה יואכים, אמו, של היינץ אשר לא סווגה כיהודייה, לעומת זאת, שרדה את המלחמה.
מריאנה מנדט היא זמרת אוסטרית.
מנדט נולדה בווינה, שירה "A Glock'n" זכה להצלחה לאוסטריה ואף שימש כשיר נושא עבור סדרת טלוויזיה.
היא ביצעה גרסה אוסטרית למספר שירים ידועים וביניהם "Spinning Wheel" של להקת דם, יזע ודמעות.
באירוויזיון 1971 היא נבחרה לייצג את מדינתה, היא ביצעה את השיר "Musik" שהיה השיר הראשון בגרמנית בדיאלקט וינאי שהושר באירוויזיון, היא הייתה במקום ה-16.
היא לקחה חלק בהפקות רבות בתיאטרון ובטלוויזיה.
מריאנה איסקנדר היא יזמית חברתית ועורכת דין אמריקאית-מצרית.
איסקנדר היא מנכ"לית קרן ויקימדיה.
לשעבר מנהלת התפעול הראשי של הפדרציה להורות מתוכננת באמריקה בניו יורק.
איסקנדר נולדה בקהיר שבמצרים, ובגיל ארבע היגרה עם משפחתה לארצות הברית.
משפחתה התגוררה בראונד רוק, טקסס.
היא סיימה את לימודיה בסוציולוגיה בהצטיינות cum laude באוניברסיטת רייס בשנת 1997, תואר שני היא למדה במסגרת מלגת רודס באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1999, שם ייסדה את איגוד נשות רודס.
בשנת 2003 סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
לאיסקנדר ניסיון עבודה במסגרות פרטיות, מדינתיות, אקדמיות ובארגונים ללא כוונות רווח.
בין השאר עסקה בהורות מתוכננת ובעידוד כניסת צעירים לשוק העבודה.
ב-14 בספטמבר 2021 נבחרה למשרת מנכ"לית קרן ויקימדיה העולמית.
החליפה בתפקיד את קתרין מאהר.
מריאן נורת' הייתה ביולוגית ואמנית בוטנית ויקטוריאנית אנגלית.
היא בלטה בציורי הצומח והנוף שלה, במסעות הנרחבים שלה, בכתביה, בתגליות הצמחים שלה וביצירת הגלריה שלה בגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו.
נורת' נולדה בהייסטינגס שבאנגליה, בת בכורה למשפחה בעלת נכסים רבים.
אביה היה פרידריך נורת', שופט שלום בנורפוק, ומנכ"ל בהייסטינגס.
אמה, ג'נט, הייתה בתו של חבר הפרלמנט סר ג'ון מרג'ורי בנקס, הברון הראשון של ליס במחוז ברוויק.
נורת' השתלמה כזמרת אצל שרלוט הלן סנטון-דולבי, אך קולה לא התפתח, והיא התמסרה לציור פרחים.
לאחר מות אמה בשנת 1855, נסעה עם אביה, שהיה אז חבר פרלמנט של הייסטינגס ובמותו בשנת 1869 החליטה להמשיך בשאיפתה לצייר את הצומח במדינות רחוקות.
התעניינותה בבוטניקה נבעה אולי מהיכרותו של אביה עם סר ג'וזף דלטון הוקר, מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים- גני קיו.
הנופים הראשונים שלה בצבעי מים בוצעו בטיול באירופה עם אחותה ואביה.
לאחר שאחותה נישאה בשנת 1864 ואביה איבד את מקום מושבו בפרלמנט, השניים בילו זמן רב בטיולים, בביקור בשווייץ ובדרום טירול.
הם טיילו בסוריה ולאורך הנילוס בשנים 1865–1867. אביה חלה בהרי האלפים בשנת 1869, והיא החזירה אותו להייסטינגס, שם הוא מת.
לאחר מות אביה בשנת 1869, היא נסעה וציירה בסיציליה.
בשנים 1871–1872 נסעה לקנדה, ארצות הברית וג'מייקה, ובילתה שנה בברזיל, שם עשתה חלק ניכר מעבודתה בביקתה במעמקי יער.
נורת' שוכנעה לבקר בדרום אמריקה על ידי פרדריק אדווין צ'רץ', שאותו ראתה כ"אחד מציירי הנוף הגדולים ביותר" ושבביתו בניו יורק, היא ביקרה פעמיים.
בשנת 1875, לאחר כמה חודשים בטנריף, החלה במסע נוסף ברחבי העולם, ובמשך שנתיים ציירה את הצומח של קליפורניה, יפן, בורנאו, ג'אווה וציילון.
היא בילתה את כל שנת 1878 באזורים שונים של הודו.
בשנת 1878 נערכה תערוכה של עבודותיה של מריאן נורת' בקנזינגטון, בה הוצגו 512 ציורי שמן שלה.
במאמר ארוך, שיבחו את נורת' על "יכולותיה האמנותיות, טוהר וזוהר הצבע והניסוח המדויק של אמן מושלם".
בשובה לבריטניה הציגה נורת' מספר רישומים שלה בלונדון.
היא הציעה לתת את אוסף ציוריה לגני קיו ולהקים גלריה שתאכלס אותם.
הצעתה התקבלה, והבניינים החדשים, שתוכננו על ידי ג'יימס פרגוסון, נבנו באותה שנה.
לפי הצעתו של צ'ארלס דרווין, נורת' נסעה לאוסטרליה בשנת 1880, ובמשך שנה ציירה שם ובניו זילנד.
בשובה הציגה לדרווין את תמונותיה האוסטרליות.
הציורים החדשים שלה זכו להערכה רבה.
הגלריה שלה בגני קיו נפתחה בשנת 1882. בתצוגת הפתיחה הוצגו 800 שמן על ציורים, שייצגו עשרים שנות חייה ומסעותיה.
בשנת 1883, לאחר ביקור בדרום אפריקה, נפתח חדר נוסף בגלריית קיו, ובשנים 1884–1885 עבדה נורת' באיי סיישל ובצ'ילה.
כשבריאותה התדרדרה, היא צמצמה את נסיעותיה, ועברה לאלדרלי שבגלוסטשייר שם מתה ב -30 באוגוסט 1890 ונקברת בחצר הכנסייה המקומית.
הדיוק המדעי שבו תיעדה את חיי הצמחים בכל חלקי העולם, לפני שהצילום, הפך לערך נוסף שעניקה ליצירתה חשיבות גדולה.
מספר מיני צמחים נקראו על שמה.
בשנת 2008 קיבלו גני קיו מענק משמעותי מהלוטו הלאומי, שאפשר להם לשקם את הגלריה והציורים באופן משמעותי.
ב־26 בספטמבר 2016 שידרה תחנת הטלוויזיה BBC 4 את הסרט התיעודי "המלכה הנשכחת של קיו", שסיפר את סיפור חייו של נורת'.
מריאנג'לה מלאטו (באיטלקית: Mariangela Melato; 19 בספטמבר 1941 – 11 בינואר 2013) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון איטלקית.
במהלך שנות ה-70, תקופה שנחשבה לתור הזהב שלה בקולנוע, היא שיחקה במספר סרטים בולטים.
בין 1975 ו-1981, זכתה, בין היתר, בארבעה פרסי הקולנוע האיטלקי "דוד של דונאטלו" לשחקנית הטובה ביותר.
מאמצע שנות ה-80 התמקדה בתיאטרון ושיחקה במגוון תפקידים ראשיים.
מ-1992 ועד מותה מסרטן הלבלב, ב-2013, בגיל 71, היא שיחקה בתיאטרון הלאומי של ג'נובה.
נולדה במילאנו, בתם של אלפרד - מתורגמן ושוטר תנועה מטרייסטה (ממוצא אוסטרי - במקור: אלפרד הניג) ושל לינה - תופרת בעלת עסק ביתי.
למלאטו היו אח בוגר (ארמאנו, נולד ב-1939) ואחות צעירה (אנה, שחקנית וזמרת, נולדה ב-1952) מגיל צעיר למדה מלאטו ציור ב , ציירה פוסטרים ועבדה כמלבישת בובות ראווה ברשת חנויות האופנה לה רינסנטה כדי לשלם עבור שיעורי המשחק שלה עם אספריה ספראני .
החלה את הקריירה הבימתית שלה בשנת 1960, כשנכנסה לקבוצת התיאטרון של פנטסיו פיקולי והופיעה לראשונה כשחקנית במחזה "Binario cieco".
ב-1967 עבדה עם לוקינו ויסקונטי ב "הנזירה של מונזה", וב-1969, זכתה לפרסום בתפקיד אולימפיה במופע התיאטרלי המבוסס על "אורלנדו המטורף" בבימויו של לוקה רונקוני , שהועלה בפסטיבל ספולטו.
תפקידה הקולנועי הראשון היה ב-1969 ב-"Thomas e gli indemoniati" - סרט אימה בבימויו של פופי אוואטי
שנות השבעים היו עשור הזהב של מלאטו, היא השתתפה במעל ל-30 סרטים במהלך עשור זה.
ב-1971 היא גילמה מורה בתפקיד משנה ב-"Per grazia ricevuta" - סרטו הראשון כבמאי של שחקן הקומדיות האיטלקיות הידוע, נינו מנפרדי .
באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו הפוליטי של אליו פטרי , "La classe operaia va in paradiso", כבת זוג של פועל יצור במפעל הנאבק על הטבת תנאי העבודה והשכר שלו ושל חבריו, דבר היוצר משבר בזוגיות ביניהם.
היא זכתה על תפקידה זה בפרס מיוחד של "דוד די דונטלו" ובפרס סרט הכסף לשחקנית הטובה ביותר (שניהם פרסים לשנת 1972).
ב-1972 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי, מול נינו מנפרדי בקומדיה של הבמאי ויטוריו דה סיקה, Lo chiameremo Andrea", העוסקת בניסיונותיו של זוג מורים בבית ספר יסודי להביא ילד לעולם.