tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ח'ליפים מבית עבאס - בעיקר הראשונים שבהם - נהגו לבקר בארץ ישראל בדרכם למכה.
הח'ליף אל מנצור, הח'ליף השני לבית עבאס, ביקר בארץ ישראל בשנת 758 ושוב 771. בימיו של הח'ליף פרץ מרד בארץ ישראל, ודוכא.
לא ידועים פרטים רבים על מרד זה.
בשנת 800 פרץ מרד נוסף בארץ ישראל, שבראשו עמד יהודי בשם יחיה בן ירמיהו (או יחיה בן ארמייה), וסגניו היו שני ערבים-מוסלמים, נאמני בית אומיה, שנעלם כמעט כליל.
מושל דמשק נלחם במורדים וניצחם.
משתפי הפעולה המוסלמים קיבלו חנינה, ואילו היהודי הוצא להורג בידי שוביו.
בימי הח'ליף הארון א-רשיד הח'ליף העבאסי החמישי נוצרו החל משנת 797 קשרים בין הח'ליפות לבין הקיסר קרל הגדול.
בשנת 798 יצאה משלחת מארמון המלך שבעיר אאכן, אל ארמון הח'ליף בבגדאד, במשלחת שני אצילים - לאנטפריד וסיגיסמונד, ועמם יצחק בן יעקב (יצחק היהודי), משימתם של השליחים הייתה להציע ברית מכוונת נגד בית אומיה השולטים בספרד והכרה באפוטרופסות של קרל הגדול על הנוצרים בארץ הקודש.
עם הכתרתו של קרל לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 800, יצאה המשלחת חזרה מירושלים ולאחר תלאות הביא יצחק היהודי, היחיד ששרד מהמשלחת המקורית לקיסר מתנות - מפתח של כנסיית הקבר ודגל של העיר.
קשרים בילטרליים אלו איפשרו לקרל ליזום בנייה רחבת היקף בירושלים ובמהלכה נבנו מנזרים, אכסניה, ספרייה ושוק.
הקיסר רכש שטחי קרקע בעמק יהושפט והכנסות משטחים אלו מימנו את פעילות מוסדות הדת והצדקה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-9 שוב החלו מהומות ומרידות.
במרד התאחדו הנוצרים, יהודים וערבים מוסלמים נגד השלטון העבאסי, מרד זה דוכא בידי צבא עבאסי מבגדאד ותגבורת שהובאה ממצרים.
בשנים 809–810 פרץ מרד נוסף, אשר דוכא גם הוא בידי הכוחות העבאסיים, אשר החלו להיחלש בהדרגה עמו.
בסוף ימיו של הח'ליף אל-מעתצם, בשנת 842, התחולל בארץ עוד מרד.
מרד זה היה הגדול ביותר בכל שורת המרידות שפרצו בארץ ישראל בימי השלטון העבאסי והובל על ידי אדם בשם אבו חרב תמים אללח'מי אלימאני, שכונה בשם "אלמוּברקע".
במרד זה לקחו חלק חקלאים מן השבטים הערביים ועובדי האדמה בארץ.
אופיו של מרד זה היה אנטי-עבאסי באופן בולט, ועל-פי מנהיג המרד נבע מתוך אידאולוגיה של צדק, יושר וחיי דת.
על-פי המקורות השונים, המרד נבע, בנוסף למיסים הגבוהים, מהתנכלותו של מצביא לאשתו של אללח'מי והכאתה; כאשר ראה אללח'מי את סימני המכות, הלך והרג את המצביא.
בסיסו היה בהרים שסביב בקעת הירדן, וכנראה החזיק כוח של פחות ממאה אלף איש.
כוח צבאי ששלח הח'ליף, לא הצליח לדכא את המרד.
אך בעת הזריעה התפזרו תומכיו של אללח'מי ובאוקטובר 842, נתפס אללח'מי והוצא להורג בחנק.
בשנת 878 סיפח אחמד אבן טולון את ארץ ישראל לממלכתו החדשה שמרכזה היה בקהיר.
אבן טולון היה מושל במצרים מטעם בית עבאס.
אבן טולון פעל על פי הוראות הח'ליף העבסי לדכא מרידה של מושל סוריה (א-שאם) אך לאחר הצלחתו הצבאית סיפח את השטח למצרים והפסיק את תשלומי המיסים לבגדאד.
השלטון המצרי נמשך עד לשנת 905 ובמהלכו נפרדה מצרים מהשפעת הח'ליפות העבסית וארץ ישראל הפכה לאזור קרבות בין שני הכוחות השולטים במזרח התיכון.
צבאות עבאסים עברו דרך ירושלים בדרכם למצרים או בדרך לשדה הקרב מול הצבא המצרי.
כך נמצאו כתובות מימי הח'ליפים אבו אחמד עלי אל-מכתפי באללה (902-908), ואבו אלפדל ג'עפר אל-מקתדר באללה (908-932) על מבנים בעיר העתיקה בירושלים.
דמדומי שלטון הח'ליפות העבסית ומיקומה של ארץ ישראל כאזור חיץ הביאו - שוב- את הארץ וירושלים לתוך מלחמת אזרחים ותוהו.
ערב הכיבוש הפאטאמי שלטו בארץ ישראל השושלת האיח'שידית ושלטונם קשה ומושחת.
בשנת 966 מושל העיר מחמד בן איסמעיל אלצנאג'י עורר מהומות אנטי נוצריות כנקמה על סירובם להמשיך בתשלום שוחד ודמי חסות.
כנסיית הקבר נשדדה והוצתה ובמהומות נהרג הפטריארך של ירושלים.
על פי היסטוריונים נוצרים "היהודים אף עלו על המוסלמים במעשי ההרס והחורבן".
בשנת 967 כבשו הקרמטים - כת מוסלמית שנוסדה במאה ה-9 לספירה על ידי מוסלמים פרסים.
את ארץ ישראל ובשנת 970 כבשו הפאטמים את ארץ ישראל וסוריה, הנדנדה נמשכה עוד זמן מה וארץ ישראל עברה מיד ליד.
את אי היציבות ניצלו הביזנטים שחדרו אל תוך סוריה במטרה להחזיר את שלטונם על ארץ ישראל.
במכתב שנשלח לארמניה מספר הקיסר הביזנטי יוחנן צימיסקס לאשוט השלישי האדיב על מסעו הצבאי מחמץ דרומה דרך בעלבכ.
על פי התיאור דמשק שילמה לקיסר על מנת שלא יחריב ויכבוש את העיר והוא מינה בה מושל טורקי שהתנצר.
המסע המשיך דרומה וטבריה ונצרת פתחו בפניו את שעריהן והוא מינה עליהן מושל מטעמו.
על פי המכתב ירושלים ורמלה נכנסו עמו למשא-ומתן על כניעתן בתנאים דומים אך בשלב זה גבר האיום הפאטאמי שצבאם, מחוזק בצי מצרי החזיק בערי החוף המבוצרות.
איום זה מנע מהקיסר מלעלות ולכבוש את ירושלים, ונאלץ לחזור לביזנטיון לקדם פני איום פנימי.
בשנת 998 הגיעו הביזנטים להסכם עם הפטאמים לפיהם ישרור שלום בין המדינות למשך 7 שנים.
על פי ההסכם ישוחררו השבויים, תשוקם כנסיית הקבר, ומעמדם של הנוצרים בירושלים ישופר.
ההסכם שהיה לטובת שני הצדדים הוארך מספר פעמים עד שמסיבות לא ברורות עלו היחסים על שרטון והח'ליפה הפטאמי אל-חאכם באמר אללה שנאלץ לעמוד מול תסיסה בתוך מצרים, וצבאו הפנה את הלחץ לכוון הנוצרים והיהודים.
מעשי הדיכוי החלו בשנת 1003 וב-1009 הוא הרס את כנסיית הקבר הקדוש בירושלים, ואילץ את נתיניו הנוצרים לענוד צלבי עץ ברוחב ובאורך חצי מטר סביב הצוואר.
כמו כן הוגבלה רכיבתם של נוצרים על סוסים לרכיבה על אוכפי עץ ועם רתמות ללא קישוטים ועיטורים.
הריסת כנסיית הקבר ודיכוי הנוצרים יצרה מערבולת חדשה של מלחמת אזרחים שבמהלכה תקפו שבטים ערבים שנהנו מתמיכה נוצרית את מוקדי הכוח הפטאמים.
הקרבות נמשכו, בעיקר סביב העיר החשובה בארץ ישראל - רמלה, עד לשנת 1025 שבה עלה צבא פטאמי ממצרים להשקיט את הארץ.
בשנת 1073 נכבשו ארץ ישראל וירושלים על ידי גדודים של סלג'וקים שחדרו לארץ מסוריה.
הערים המרכזיות נכנעו ללא קרב והטורקמנים השליטו משטר של טרור ומעשים של רצח ושוד היו עניין שכיח, ניסיון התקוממות של תושבי ירושלים בשנת 1077 נכשל והסלג'וקים טבחו בנכבדי ירושלים.
רבי שלמה הכהן גאון (השני) כתב פיוט קינה על טבח זה.
ביום 26 באוגוסט 1098 ניצלו הפטאמים את חולשת הסלג'וקים והאיום הברור מצד הצלבנים של מסע הצלב הראשון ולאחר מצור שנמשך כארבעים יום כבשו את העיר מידי שליטיה האחים ספמאן ואילגאזי בני אורתוק.
אחיזתם בעיר לא נמשכה זמן רב וביום 15 ביולי 1099 נפלה העיר לידי הצלבנים לאחר מצור של כחודש.
כיבוש העיר לווה בטבח מדהים באכזריותו במהלכו הושמדה כליל הקהילה היהודית ומרבית האוכלוסייה המוסלמית.
רק חיל המצב הפטאמי ומפקדו הצליחו לחלץ עצמם מהעיר.
כלכלת ארץ ישראל בתקופה המוסלמית המוקדמת
עיקר הפעילות הכלכלית התבססה על החקלאות בהתבסס על תשתיות מתקופות קודמות.
ארץ ישראל סיפקה את צורכי עצמה בדגנים וייצאה שמן זית, דבלים וצימוקים.
בעמק הירדן ובמישור החוף פותחו מטעי קני סוכר.
הערבים הכניסו לארץ את הלימון ואת התפוז, וכנראה גם את החושחש.
החל מאמצע המאה ה-9 התערער מצב הביטחון בארץ, הושבת הסחר לארצות חוץ ונותר רק המסחר עם הארצות שהיו תחת שלטון ערבי.
בנגב הייתה הידרדרות כלכלית עקב הירידה בחשיבותן של שיירות המסחר שעברו בה.
רעידות האדמה בארץ בשנים 1016 ו-1033 פגעו אף הן במשק הארץ ישראלי.
הגידולים העיקריים שבהם התברכה ארץ ישראל בימי הביניים הם הדגן (בעיקר חיטה ושעורה, אך גם דורה, שיבולת-שועל ובנוסף יבולים הידועים מהעת העתיקה, גפן, זית, תאנים ותמרים.
לצד הדגן גידלו גם פירות, ירקות (בעיקר מלפפונים, אבטיחים, מלונים, בצל, שום, חרדל), קטניות (בעיקר פול, אפונה, עדשים, שעועית וחמצה).
אף שהגידולים העיקריים לא השתנו, עברו תמורות רבות על הקרקע הזמינה לחקלאות.
בדומה לתקופה המודרנית, חלק ניכר מארץ ישראל היה קשה לעיבוד חקלאי בגלל מיעוט מים.
אזור גידול הדגן העיקרי היה ממזרח לירדן ומצפון מזרח לכנרת, במיוחד סביב הבניאס ובאזור הגליל.
אזור זה התברך גם באדמת מרעה משובחת.
צפון מזרח הכנרת שימש גם את חקלאי נפת דמשק.
תבואה רבה גדלה גם בחלק המערבי של ארץ ישראל, בעיקר בשפלה מקיסריה עד רמלה.
במישור החוף הדרומי גדלה התבואה ליד אשקלון ועזה.
המוסלמים הם אלו שככל הנראה הביאו לארץ ישראל את פירות ההדר כגידולים חקלאיים, בראש ובראשונה אלו הם הלימון והתפוז.
הלימונים שימשו לא רק לאכילה, אלא גם לתיבול.
פרי ההדר גדל בעיקר בחוף, ליד מבצר מונפור וליד בניאס.
הזית הוא אחד הגידולים החשובים בארץ ישראל עוד מהעת העתיקה ושימש בסיס לתעשייה ענפה שהתבססה על מערך בתי בד ששרידים מהם נתגלו בחפירות בכל יישוב, בתי בד אלו שימשו להפקת שמן זית, חומר גלם לקוסמטיקה, מאכל, ואף לצורכי פולחן.
עם זאת שיא תעשיית שמן הזית בארץ ישראל היה בתקופה הביזנטית והמחקר הארכאולוגי מצביע על ירידה משמעותית בהפקת השמן בתקופה המוסלמית.
תעשיית הסבון הייתה אחת מן התעשיות החשובות ביותר בערי הארץ החל מהתקופה המוסלמית בדרך כלל הייתה זו תעשיית לוואי לייצור שמן הזית, שהופק בבתי הבד השונים ברחבי הארץ.
תעשייה זו ניצלה את שארית השמן שנותרה בגפת (בין 2% ל-7%), וזו שימשה גם כחומר בעירה לחימום הדודים בתהליך ייצור הסבון.
תעשייה נוספת ששורשיה הונחו על ידי הכיבוש המוסלמי הייתה תעשיית הסוכר שתחילתה במזרח התיכון בפרס והתפשטה מערבה עם הכיבוש המוסלמי.
באותה תנועה התפשט הסוכר אל החוף הדרומי של הים הכספי, אל החופים המזרחיים של הים הפרסי ולכל אורכם של עמקי הפרת והחידקל.
אחד ממרכזי ייצור הסוכר החשובים שהתפתחו בפרס היה במחוז אהוואז, והוא השפיע רבות על תעשיית הסוכר בארץ ישראל.
גידול סוכר דרש השקעה כספית גדולה בשל הצורך בבניית מערכות השקיה, וכן כוח אדם רב וידע.
תנאים אלה נוצרו כמאה שנה לאחר הכיבוש המוסלמי.
האזכורים ההיסטוריים הראשונים לייצור סוכר בארץ ישראל הם מתקופת הכיבוש המוסלמי במאה ה-7. לפחות עד המאה ה-10 לספירה מדובר בייצור סוכר חום ולא מזוקק לאחר המאה העשירית חלה התקדמות בתעשיית הסוכר שהביאה למוצר מוגמר טוב יותר.
מאידך בעקבות גידול האוכלוסייה המוסלמית, שדתם אוסרת עליהם שתיית יין, תעשיית היין הענפה של התקופה הביזנטית שקעה.
עם זאת, באזורים שנותרה אוכלוסייה נוצרית משמעותית, למשל בבית לחם, תעשיית היין המשיכה לשגשג.
בנוסף לכך, מוסלמים כן גידלו גפנים למאכל, צימוקים ודבס (דבש ענבים).
בנוסף לגפן ולזית גדלו בארץ ישראל תמרים שגדלו בסביבת בית שאן.
התמרים שימשו למאכל וגם להפקת סילאן (סירופ תמרים).
בתקופה הערבית התרחשו גם שינויים משמעותיים בתעשיית הטקסטיל.
בארץ ישראל הפסיקו לגדל פשתה ועברו לגדל כותנה.
תעשיית הטקסטיל התבססה על פשתן (מיובא ממצרים), כותנה, צמר ומשי.
הפסולת מתעשיית הטקסטיל שימשה כחומר גלם לתעשיית הנייר.
הערבים הביאו לארץ את טכניקות ייצור הנייר, שעל פי האגדה, למדו אותה משבויים סינים בעיר סמרקנד בשנת 751. עד המאה האחת עשרה הנייר החליף כמעט לחלוטין את הפפירוס, והשימוש בקלף נותר רק לכתיבת סת"ם.
אל מוקדסי מזכיר מכירת נייר בטבריה.
את גומא הפפירוס שהיו מגדלים באגם החולה, המשיכו לגדל אך כבר לא לייצור פפירוס, אלא עבור ייצור חבלים ומחצלאות.
השלטון המוסלמי מצא בארץ ישראל מערכת של מסחר ענף שנסמך על רשת של דרכים ששימשו להובלת סחורות לאורך מישור החוף אל מצריים ואל סוריה ונמלים פעילים שספינות סוחר קשרו אותן לנמלים בים התיכון, העיקריים היו צור ובמידה מועטה יותר - עכו ואשקלון.
עם התבססות השלטון המוסלמי נותרו קווי מסחר פעילים וההכנסות מפעילות זו היו חלק משמעותי מהפעילות הכלכלית בארץ ישראל, השלטון מימן את פעילותו על ידי הטלת מיסים ומכסים מסוחרים שפרקו והעלו סחורות בנמלים ובמקביל עסקו המושלים המקומיים בעצמם במסחר ימי ויבשתי.
הפעילים ביותר בתחום המסחר הימי היו השליטים הפאטימיים של מצריים שהשקיעו משאבים רבים בטיפוח צי והחזקת ערי הנמל של ארץ ישראל תחת שלטונם.
הפאטמיים שמרו על מערכת יחסים מורכבת עם הביזנטיים ולצד מהלכים מלחמתיים כנגד נכסים ביזנטיים לאורך חופי הים התיכון התקיימה מערכת של שיתוף פעולה אזרחי בעיקר בתחום המסחר מערכת מסחרית נוספת הייתה קיימת בין הפאטימיים לבין סוחרים איטלקיים בעיקר מהעיר אמאלפי.
מרכז הסחר היה בעיר אלכסנדריה שנקזה אליה את נתיבי המסחר מארץ ישראל ומאפריקה.
המיסים היו אחד מהנושאים העיקריים בכל חוזי הכניעה של היישובים השונים שהערבים כבשו.
תשלום מיסים על ידי הכופרים מוזכר עוד בקוראן.
ההלכה המוסלמית היותר מאוחרת קבעה שלוש דרגות של תשלום מס הגולגולות (גִ'זיַה), אשר כל לא-מוסלמי בוגר וזכר משלם.
הדרגות שנקבעו הן בדרך כלל שלושה-ארבעה דינרים (המטבע הרומי שהשתנה לאחר מכן למטבע ערבי) לעשירים, שני דינרים לאנשים מן מעמד הביניים ודינר אחד לעניים.
עם זאת, בתקופה המוקדמת של הכיבוש הערבי נהוג היה להטיל מס בדרגה קבועה על היישוב כולו (ללא חלוקה למס על פי מעמדות).
דוגמה לכך אפשר למצוא בירושלים, אשר אופן תשלום זה השתמר עד המאה ה-11 על-פי כתבים מגניזת קהיר.
ממכתבו של יהודי אשר חי בירושלים, בשם שלמה הכהן בן יוסף, ראש ישיבת ירושלים בשנת 1025, נראה שהמס השנתי בירושלים היה 100 דינרים, ואין ספק שמס זה היה קבוע עוד מתחילתו של הכיבוש הערבי.
באותה העת עדיין לא נוצרה הבחנה ברורה בין מס הגולגולות לבין מס הקרקע.
הצבא המוסלמי היה מזכה את אנשי הכפר על תשלומים מיוחדים ששילמו במשך השנה לצבא המוסלמי.
רק בימי הח'ליף עומר השני בוטל הנוהג לגבות מן הכפר סכום מס קבוע.
רציפותה של מסורת גביית המיסים בזמן שלטון הביזנטים עדיין ניכר בדור הראשון לאחר כיבוש הארץ על ידי הערבים, לדוגמה בדור הראשון שלאחר הכיבוש מס הגולגולות עדיין כונה אפיקפליון, מס הקרקע עדיין נקרא דימוסיה, במספר תעודות מוזכר תשלום של שישה מטבעות "סולידי", אחד מהמטבעות שרווחו בארץ ישראל בזמן השלטון הביזנטי.
רק בתקופה מאוחרת יחסית נוצרה הבחנה ברורה בין מס הקרקע - הח'ראג', לבין מס הגולגולות - הג'זיה.
המס ששילמו הכופרים שנבע ממצוות הדת המוסלמית כונה אהל אלד'מה, וכספים אלה נחשבו לכספי קודש.
הקאדי הוא זה שהיה ממונה על גביית כספים אלה.
והיו חייבים להחזיק ב"אוצר המוסלמי" בנפרד מהמיסים האחרים שהוכנסו לממסד המוסלמי.
ההלכה המוסלמית אוסרת כניסה של כופרים למסגדים גם בשביל תשלום המס.
מהנתונים לעיל עולה כי ההרעה במצב הכלכלי נמשכה במשך רוב התקופה ולכן סכומי המיסים שנגבו היו במגמת ירידה (יוצא דופן הנתון ממחצית המאה ה-9).
מנגד, ייתכן שהאוכלוסייה הלא מוסלמית הלכה והתמעטה מהמאה השביעית לשלהי העשירית ולכן כמות המיסים ירדה.
אי אפשר להתעלם מעליה חדה במיסים בשנת 860 עמידה על גביה חריגה ביחס לשנות קודמות.
הירידה בכמות התושבים בארץ ישראל
בעת הכיבוש הערבי בשנת 640 היה בארץ רוב נוצרי שרובו ממוצא סורי-ארמי ופיניקי.
בין הכיבוש הערבי בשנת 640 לכיבוש הצלבני ב-1099 הייתה ירידה משמעותית במספר התושבים בארץ.
מכ-2.5-3 מיליון איש קודם הכיבוש הערבי, נותרו כחצי מיליון איש בתקופה הצלבנית.
עד תחילת התקופה הממלוכית כמות הנוצרים בארץ ירדה, ובמאה ה-14 הם הפכו לקבוצת מיעוט והמוסלמים הפכו לקבוצה הגדולה ביותר (אך מספרם לא עלה על כ-80,000).
הכיבושים המוסלמים במאה ה-7 החלו תהליך ארוך והדרגתי של אסלאמיזציה של עמים רבים באזורים נרחבים במזרח התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה.
תהליך הדרגתי זה החל מיד בעקבות היווצרות האימפריה המוסלמית ונמשך כמה מאות שנים.
כמו כן, באזור המזרח התיכון ובאזור ארץ ישראל בפרט, החל תהליך הדרגתי, שנמשך כמה מאות שנים, שבו העמים הילידים באזורים שונים, אשר עד אז דיברו בעיקר יוונית, ארמית-סורית, קופטית וברברית, החלו לאמץ את השפה הערבית ואת התרבות הערבית.
כתוצאה מכך, לאורך הזמן חלק גדול מאוכלוסיית הילידים באזור התמזגה עם השבטים הערבים, וכתוצאה מכך השפה הערבית והתרבות הערבית הפכו בעקבות כך לדומיננטיים על פני אזור נרחב, שכלל בין היתר את אזור ארץ ישראל.
לאחר הכיבוש המוסלמי של אזור ארץ ישראל, הח'ליפות החליטה להקים מסגד גדול מעל לחורבות בית המקדש היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
בעקבות כך הוקם במקום מסגד אל-אקצא בין השנים 687 - 691. בנוסף, באותה העת מבנים מוסלמיים רבים אחרים נבנו בכל אזור ארץ ישראל.
מסגד אל-אקצא נחשב למבנה העתיק ביותר בעולם המוסלמי אשר עדיין נמצא בשימוש.
בעת האחרונה מקובלת במחקר הגישה כי הכיבוש היה אירוע שקט יחסית, שלא הותיר אחריו עקבות משמעותיים וכי האוכלוסייה הנכבשת בארץ-ישראל המשיכה לנהל את חייה במידה רבה כפי שהתנהלו קודם לכן.
השבטים הערבים הפולשים לא התיישבו ואכלסו את ארץ ישראל אלא רובם המכריע המשיך בנדודיו עם כוחות הכיבוש צפונה, לעבר סוריה, או מערבה, לעבר מצרים וצפון אפריקה.
בסוריה רבתי התפרשו השבטים במרחבים גדולים, רובם הגדול שמרו על האופי הנוודי שלהם ולא הקימו ערים (בשונה מעיראק).
לא ידועים בוודאות זהות השבטים הערביים בארץ ישראל במאה הראשונה לה'גרה, אך על סמך המקורות המתארים את מלחמות האחים שפרצו לאחר רצח עת'מאן ואחרי מות הח'ליף יזיד הראשון ניתן להצביע על זהות השבטים בג'נד פלסטין: שבטי אלאזד, כנאנה, מד'חג', ל'חם וג'ד'אם.
אף על פי שהשלטונות הערבים מיעטו להכניס את השבטים למרחבים העירוניים בארץ ישראל, נקודות היישוב ברצועת החוף זכו ליחס מיוחד וברובן פינו חלקים גדולים מהאוכלוסייה הקודמת לטובת אכלוס אוכלוסייה מוסלמית.
לאורך כל התקופה האומיית והעבאסית השלטונות הערביים ניסו ליישב את ערי החוף באוכלוסייה נאמנה להם, כחלק מאסטרטגיה של הגנה מפני הפשיטות הביזנטיות מהים.
לשלטונות לא היה קל למצוא מוסלמים שהיו מוכנים לאכלס את ערי החוף מכיוון שרובם ככולם היו רגילים לחיים נומאדים ולקרבה למדבר.
החשש מהים היה כל כך ממשי לגביהם עד שצריך היה לפתותם בעזרת מסורות, שיוחסו למוחמד, והבטיחו את גן העדן ללוחמים העולים על ספינות בים או המתגוררים בערי החוף.
לזה השלטונות הוסיפו חלוקת אדמות (את בתי המגורים של תושבי העיר אשר גלו מהן), בניית מסגדים, הרחבת בניינים והעלאת שכר.
ערי החוף בכלל אוכלסו על ידי ערב רב של עמים, כאשר האלמנט המכריע ביניהם היו פרסים.
האיסלמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (750-640) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה.
בתקופת השלטון העבאסי (942-750) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים.
בתקופת השושלת הפאטימית (1099-942) נגזרו גזרות שמד נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו או המירו את דתם.
בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולים תועלתיים.
דִ'ימִי הוא המעמד המיוחד של נתין לא מוסלמי במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, השריעה.
המעמד של "דימי", או "בן-חסות", כפי שנהוג לתרגמו, ניתן לבני הדתות המונותאיסטיות בעיקר "עמי הספר", נוצרים ויהודים.
במהלך התקופה המוסלמית המוקדמת התגבשו הכללים והחוקים ביחס לאזרחים הלא מוסלמים.
הד'ימי (נוצרי או יהודי) לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית.
מגבלות נוספות שהוטלו מזמן לזמן נועדו להשפיל ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים.
למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים אשר יהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות.
עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כל שהיא של האוכלוסייה המקומית.
האוכלוסייה הערבית בארץ הייתה לאורך רוב התקופה אליטה שלטת.
על תקופה זו כתב ההיסטוריון יצחק בן-צבי: "מעריכים את מספר הערבים, שנתווספו עם הכבוש והתיישבו בעיקר בערים, ל-30,000 איש.
זרם הכובשים הערבים היווה את השכבה השלטת.
הם נעשו לאפנדים, התיישבו על הרוב בערים, ומשם שלטו על הכפרים".
מקובלת הדעה שהיהודים גילו לרוב יחס חיובי כלפי הכובשים.
לאחר הגזירות הקשות, שהיו מנת חלקם של היהודים בימי השלטון הביזנטי, הייתה ציפייה לכך.
עם זאת, אפשר להטיל ספק האם היחס החיובי נמשך גם בימים לאחר הכיבוש.
היהודים שעסקו בחקלאות ובמסחר נפגעו קשות מבחינה כלכלית בעת הפלישה הערבית.
הציפייה ליחס חיובי מהערבים הביאה לכך שהיהודים סייעו לערבים בכיבוש הערים קיסריה וחברון.
קיסריה הייתה העיר האחרונה שנכבשה על ידי הערבים, והחזיקה מעמד עד שנת 641. מקור אחד מספר כי עמר אבן אל-עאץ, שצר על העיר, החל להתייאש מכיוון שלא הצליח לגרום לעיר להיכנע.
מצביא בשם יאזיד בן אבו סופיאן שכנע את עמר לא להתייאש.
בנוסף היה יהודי בשם יוסף שהראה לערבים תעלה תת-קרקעית שהובילה אל העיר.
בתמורה הובטח לו ביטחון (אמאן) לו ולבני ביתו.
מקור נוצרי לעומת זאת מספר כי בסופו של דבר המוסלמים פרצו את חומות העיר ללא סיוע כלשהו.
הרעיון היסודי בחיבור זה הוא כי מלכות ישמעאל (אשר הערבים הם צאצאיו על-פי התנ"ך) היא הגאולה מידי מלכות אדום (ביזנטיון).
מוחמד מתואר שם כנביא שהעמיד אלוהים על הערבים, טענה זו איננה מפתיעה שכן על-פי האמונה היהודית הנבואה קיימת ואפשרית באומות העולם, כאיוב, אליהוא בן ברכאל הבוזי וכאליפז התימני (בבלי, בבא בתרא טו:), וכן לפי הרמב"ם באיגרת התימנית שלו.
הריכוז היהודי החשוב בארץ ישראל היה בעיר הבירה החדשה רמלה.
בנימין זאב קדר מציין שהקהילה הגיע לממדים כאלה עד שיכולה הייתה להתפצל ממנה כת דתית שלמה, היא כת "מליך אל-רמלי".
על ימי השלטון הפאטמי יש לנו יותר ידיעות הודות לתעודות שנמצאו בגניזת קהיר.
עמם היו חיכוכים על רקע הלכתי.
היסטוריון מוסלמי מתלונן על המספר הרב של היהודים בעיר.
"הישיבה הארץ ישראלית" עקרה מטבריה לירושלים אשר הפכה לסמכות היהודית העליונה.
על הר הזיתים היה נהוג לערוך בחג הסוכות טקס מרכזי ובו היו מוכרזים מועדי השנה.
בסוף התקופה מצב הביטחון הורע.
הדבר התבטא במלחמות פנימיות שפגעו בכל תושבי הארץ ולצד זאת פגיעה בחיי היהודים בפרט.
ברמלה התושבים של העיר טבחו באוכלוסייה היהודית.
בירושלים נותרו, כנראה רק 50 משפחות.
סממן לדעיכה היה התערערות היציבות השלטון המרכזי הפאטמי.
מכתב שנמצא בגניזת קהיר ונכתב על ידי ראש בית הדין הרבני בירושלים, מתאר את הדעיכה של הארץ בעת הזו: .
תושבי הארץ היהודים והנוצרים היו לנתינים מדרגה שנייה, כמקובל בארצות שהיו תחת חסות הדת המוסלמית.
אמנם רדיפות הדת הופסקו, היה חופש פולחן אבל נותר החיוב במיסים מיוחדים.
במסמך הילכתי מוסלמי המכונה "תנאי עומר" שמיוחס לח'ליף עומר השני נקבעו חוקים שונים לגבי התושבים היהודים והנוצרים, בני החסות, אשר היו תחת שלטונה של האימפריה המוסלמית.
בתקופה הביזנטית המאוחרת בארץ ישראל חל איסור על היהודים להתיישב בירושלים (שהייתה ידועה בשם איליה קפיטולינה).
מקורות מוסלמים כגון ההיסטוריון אל-טברי מספרים שעם כניעת העיר לצבא המוסלמי, נחתם הסכם בין עומר בן אל-ח'טאב לתושבי ירושלים (הנוצרים) שהבטיח להם זכויות בתמורה לכניעתם, וכן הבטיח שהאיסור על יהודים להתיישב בירושלים יישאר על כנו.
חוזה הכניעה נשמר במספר מקורות ומופיע בנוסחים שונים.
ישנן עדויות נוספות על האיסור על ההתיישבות בירושלים.
אגאפיוס ממנבג' (המאה ה-10) מספר כי עומר התחייב בפני סופרוניוס, הפטריארך של ירושלים: "נשלל הביטחון מכל יהודי שנמצאהו בירושלים מהיום הזה.
ומי שנמצאהו, יענישוהו בשערו ובבשרו וברכושו".
מיכאל הסורי (המאה ה-12) מוסר שסופרוניוס קיבל מעומר הבטחה "שלא יוכל שום יהודי לגור בירושלים" וגם בר-עבראוס (המאה ה-13) מזכיר את האיסור שחל על ישיבת יהודים בעיר.
למרות האיסור הפורמלי על התיישבות יהודית, ידוע ממקורות מוסלמים ויהודים כאחד שההתיישבות היהודית בירושלים התחדשה עוד בימיו של עומר בן אל-ח'טאב עצמו.
מתוך כתב יד שנתגלה בגניזה הקהירית, מהמאה ה-10 או המאה ה-11, מתברר כי היה הסכם בין עומר לבין היהודים, שבו הסכים עומר להתיישבות יהודית בירושלים, של 70 משפחות בלבד, שהובאו "מטבריה וסביבתה".
המשפחות בחרו להתיישב בדרום העיר, שנקרא אז "שוק היהודים", בשל הקרבה להר הבית וברכת השילוח, לטבילה.
אולם על פי מקורות קראיים, היהודים הורשו לשבת במקומות שונים בעיר ומספרם אף גדל והלך.
מרכזו של היישוב היהודי בארץ היה בטבריה.
לפי אחד המקורות, ברעידת האדמה בעיר, בשנת 748 ("רעש שביעית"), נחרבו 30 בתי כנסת.
אוכלוסיית טבריה שמרה על ייחודה הלשוני עד שאחד מחוקרי השפה העברית נהג "לשבת בככרות העיר טבריה וברחובותיה, מקשיב לדיבור פשוטי העם וההמון וחוקר על אודות הלשון ויסודותיה".
גם בעלי המסורה העיקריים באותה תקופה חיו בטבריה.
היצירה הספרותית פרחה בטבריה, והפייטן רבי פינחס ברבי יעקב הכהן חי בכפרא, פרבר של טבריה.
גם הרשות ההלכתית ישבה בטבריה, לפחות בראשית התקופה והגיעו אליה שאלות מרחבי העולם.
לא רק היהודים נישאו ברוח הרעיונות המשיחיים, גם הנוצרים החלו לחשוב כי הם בימי יום הדין.
עדות למשיחיות שרווחה בקרב הנוצרים באזור ארץ ישראל מתבטא בחיבור תעמולה נוצרי בשם "תורתו של יעקב, הנטבל החדש".
הספר הוא ויכוח תאולוגי בין יהודים תושבי ערים כמו חיפה, קיסריה ועכו בין אחד מהם שנטבל לנצרות, ששמו יעקב ובו סיפורים משיחיים.
משתמע מהסיפור כי היהודים שמחו לאידם של הנוצרים ודיברו על נביא שנשלח לערבים.
לאורך הרוב המכריע של התקופה המוסלמית היו הנוצרים, על עדותיהם השונות הרוב בארץ ישראל ובירושלים.
שינוי הרכב האוכלוסייה היה אטי והדרגתי.
הח'ליף עבד אלמלכ החל בהדרגה לפטר את הפקידות הלא- מוסלמית ולהשליט את השפה הערבית במקום היוונית ובמקביל החל להטביע מטבעות עם כתובות בערבית במקום המטבעות הביזנטיות.
עם שינויים אלו החלו חיילים מוסלמיים להתיישב בערים בהן הוצבו כחייל מצב.
אך למעשה לא הייתה קיימת מדיניות מוכוונת של יישוב ערבים בארץ ולא מדיניות של המרת התושבים על דתם.
הקהילה הנוצרית העיקרית הייתה היוונית אורתודוקסית שהייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות.
השכבה העיקרית ה"יוונית" שהייתה האליטה השלטת שהתאפיינה בשימוש בשפה היוונית והיו בעלי המעמד והרכוש בקהילה, ושכבה שנייה שחבריה דיברו ארמית (סורית) ומעמדם הסוציו אקונומי נמוך יחסית.
הכיבוש המוסלמי פגע קשות בשכבה היוונית נוצרית, גל ראשון עזב את העיר וארץ ישראל עם הצבא הביזנטי הנסוג ועבר איתם לשטחים בשליטת האימפריה הביזנטית.
פרעות נוספות מלוות בגזירות כלכליות הביאו לגלי הגירה נוספים שהעיקרי שבהם היה לאחר מות הארון אל-ראשיד והאנרכיה שהשתררה בעקבות אירוע זה.
המהגרים שמדרך הטבע היו אלו שיכלו לשאת בעלות הכספית של הגירה ויישוב מחדש, בעוד שהנוצרים מעוטי היכולת ודוברי הארמית תחת עול השלטון המוסלמי.
תנועה ערה של עולי רגל שחלקם נותרו בירושלים לתקופות ארוכות, תגברו והשלימו את הקהילה הנוצרית אך לטווח הארוך הדלדלו מספרי הנוצרים.
תופעה נוספת שהתגברה תחת השפעת נטישת האליטה והרדיפות הייתה נטישת הנצרות והתאסלמות הן בקרב הנוצרים והן בקרב היהודים שחיו תחת אותם תנאים קשים.
תופעה זו קיבלה תנופה עם התגברות תופעת המוסתערבים - תופעה סוציולוגית המתארת אנשים שאינם ערבים אך חיים ומתנהגים כערבים לכל דבר.
החל מסוף המאה ה-8 מורגשת התפשטות תופעה זו באוכלוסיות הלא ערביות של ירושלים שתחילתה באימוץ הערבית כשפה בטקסי פולחן דתיים ולאחר מכן תרגום של ספרי קודש נוצריים לערבית.
משהעמיק תהליך ההסתערבות העמיק שימוש בשפה הערבית בחיי יום יום ושימוש בשמות ערביים.
במקביל לקהילה היוונית אורתודוקסית התגוררו בארץ ישראל ובעיקר בירושלים מאמינים של כנסיות קטנות רובן משתייכות לזרמים מונופיסטים.
לפני הכיבוש המוסלמי נרדפו קהילות אלו על ידי השלטון הביזנטי אך עם שינוי הנסיבות נוצרה שותפות לגורל בין הנוצרים וסובלנות הדדית מאפיינת את היחסים בין הכנסיות.
בספר "הגריזם: היווצרות העולם האסלאמי" (1977), ההיסטוריונים פטרישה קרון ומייקל קוק מתארים את האסלאם המוקדם בצורה שונה מאוד מהגרסה המסורתית המקובלת שמתבססת על דיווחים היסטוריים מוסלמיים.
לפי הספר, כיבושי הערבים והתהוות הח'ליפות הייתה תנועה בחצי האי ערב שקיבלה השראה מהמשיחיות היהודית, שבברית עם היהודים, ניסתה להשיב לעצמה את הארץ המובטחת מידי האימפריה הביזנטית.
התקופה הדו-גושית היא תקופה בין השנים 1981–1999 שבה התאפיינה הפוליטיקה הישראלית במערכת מפלגתית דו-גושית.
מערכת זו התבטאה בקיומן של שתי מפלגות; מפלגת שלטון ומפלגת אופוזיציה המשמשת חלופה ממשית.
היווצרות המבנה הדו-גושי, שמרכזו שתי מפלגות גדולות, נבע מתהליך התחזקות של שתי מפלגות, אחת מכל גוש, ומירידת כוחה של המפלגה הדומינטטית, מפא"י.
בגוש המערך התמזגו מפא"י, אחדות-העבודה ורפ"י ואילו מפ"ם נחלשה ול"ע כמעט התחסלה.
בגוש הליכוד התמזגו חרות והליברלים.
התחזקות זאת הביאה לגדילה של מספר המנדטים לכל אחת מהן, וגדילה של שתיהן בהשוואה לשאר המפלגות.
סיום תקופת הדומיננטיות של מפא"י בשלטון החל להסתמן בשנת 1965, עקב מגמת עלייה בסך כל המנדטים של שתי הרשימות הגדולות.
בבחירות 1965 מספר המנדטים של שתי הרשימות הגדולות היה שבעים ואחד מנדטים.
שמונה שנים לאחר מכן, המספר טיפס כבר לתשעים מנדטים.
1977 הייתה שנה בה התרחש המהפך שלטוני לראשונה ובה הליכוד עלה לשלטון.
סך המנדטים של שתי הרשימות הגדולות הגיע לשיאו בבחירות 1981 ומספרו עמד על תשעים וחמש.
הנטייה לדו-גושית נבעה מכמה מישורים, מפלגות המרכז שהוקמו באותו זמן החזיקו תקופה קצרה והתמזגו עם השמות הגדולים.
במערכת שכזאת, שתי המפלגות הגדולות רוצות לנצח בבחירות ולכן הן מתקרבות למרכז המפה הפוליטית שבה נעשה צפוף מידי ואינן מותירות מקום למפלגות המרכז.
כמו כן, המפלגות הקטנות החלו להיות מזוהות עם גוש הליכוד או לחלופין לגוש המערך.
ערב בחירות 1981, הכריזו מנהיגי תמ"י והמפד"ל כי הן משתייכות לגוש הליכוד, בעוד ששינוי ורץ הודיעו על השתייכותן לגוש המערך.
רק מפלגתו החדשה של משה דיין (תל"ם), סירבה להזדהות עם אחד מהגושים.
המערכת הדו-גושית מאופיינת באיזון כוחות אלקטורלי בין הגושים.
שתי המפלגות הגדולות נתקלות בקשיים בהרכבת הממשלה ולפיכך כל קול עשוי להכריע את הכף.
מבנה זה מוביל להקמת מפלגות מרכז שעמדתן מאפשרת שיתוף פעולה עם הימין או השמאל.
על מפלגות אלו למקם עצמן במרכז, הן אינן מצטרפות לאחת משתי המפלגות הגדולות מתוך הזדהות אידאולוגית כי אם במטרה להטות את כף המאזניים.
לשם כך, הן מוכנות להצטרף לכל קואליציה ובייחוד למרבה במחיר התגמולים השלטוניים.
הצלחת מפלגות מרכז היא לטווח הקצר.
ואילו לטווח הרחוק, כאשר הן מצטרפות למפלגה הגדולה בגוש הן נעלמות ומוותרות על עקרונותיהן ומאמצות את מדיניות אחד הגושים וכך מרחיקה את תומכיה.
בבחירות שנערכו בספטמבר 1984, זכתה מפלגת העבודה ב-44 מנדטים לעומת 47 והליכוד ב-41 מנדטים לעומת 48 שקיבלו בכנסת הקודמת.
יחסי הכוחות בין הגושים שהקימו המפלגות היו שקולים בדיוק: 60 למנדטים לגוש העבודה מול 60 מנדטים לגוש הליכוד.
בחירות אלו אופיינו במספר תקדימים: הראשון, מספר שיא של מפלגות קטנות – 15 במניין.
השני, בפעם הראשונה בהיסטוריה הפוליטית, לא הצליחה המפלגה הגדולה להקים קואליציה.
בתחילה הטיל הנשיא על שמעון פרס, יו"ר המפלגה הגדולה, להרכיב ממשלה, אולם הוא לא הצליח ליצור קואליציה עם רוב.
הליכוד הצליח להגיע לגוש חוסם של 60 ח"כים אך לא הצליח לגייס שום מפלגה נוספת ומנגד לא רצה להקים קואליציה צרה.
הליכוד והמערך לא רצו בבחירות חוזרות ולכן החליטו לגבש קואליציה משותפת ביניהן.
לאחר שלושים ותשעה ימים הוקמה ממשלת אחדות לאומית שהייתה רב מפלגתית.
הממשלה שהורכבה הייתה הגדולה ביותר שהוקמה עד אז.
בבחירות אלו היו כבר שתי מפלגות, יחד ואומץ, שלא הכריזו על השתייכותן לאחד הגושים.
בבחירות 1988 לא הייתה כבר אף מפלגה שעשתה זאת.
כלומר, בין שני הגושים לא התייצבה מפלגת מרכז נטולת זהות גושית.
דבר נוסף שהתרחש בבחירות אלו שהוא אחד מהמאפיינים של התקופה היה הפער הקטן במספר המנדטים בין שתי המפלגות הגדולות.
גם בבחירות 1988 נותר שוב פער קטן, של מנדט אחד בלבד, מה שגרם שוב לכינון ממשלת אחדות לאומית.
המעבר לדו-גושיות התאפיין בשימוש הגובר של במונחים של ימין ושמאל.
מונחים אשר לא נמצאו בשימוש בתקופה הדומיננטית.
התגברות ההומוגניות בקרב בוחרי המערך והליכוד היא תופעה נוספת הקשורה במעבר לדו-גושיות; אם בעבר שאבה מפא"י את כוחה מכל שכבות החברה באופן כמעט שווה, כעת במעבר לדו-גושיות החלה נטייה ברורה להומוגניות.
גם בצד השני של המפה הפוליטית, הרכב הבוחרים של גח"ל והליכוד היה הטרוגני והפך הומגני יותר.
המערך, נתמך בעיקר על ידי בוחרים ממוצא אירופאי- אמריקני ומבעלי ותק רב בארץ.
ואילו הליכוד לעומתו, נהנה מתמיכה של המוני בני עדות המזרח, בעוד שבקרב האשכנזים הוותיקים בארץ כוחו נחלש.
חלוקה זאת משקפת בין היתר, את ההתפלגות המעמדית.
ישנן סיבות רבות שהביאו להחלשת כוחן של שתי המפלגות הגדולות.
עם השנים נוספו שסעים בחברה הישראלית והפכו קשים יותר לפתרון, כדוגמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני או יחסי דתיים-חילוניים.
מה שגרם לעלייתן של מפלגות חדשות רבות, שכל אחת במצע שלה וביעדה מכוונת לבעיה שונה או פלג אחר בחברה הישראלית.
כמו כן, בשנת 1996 שונתה שיטת הבחירות לראשות הממשלה בישראל, לבחירה ישירה של ראש הממשלה.
הבוחר יכול היה לתת את קולו גם למפלגה פחות דומיננטית, מה שתרם להגדלת כוחן של המפלגות הקטנות ולסיום התקופה הדו-גושית.
התקופה הישראלית הוא כינוי שבו נהגו הארכאולוגים להשתמש בעבר כדי לציין תקופה שהחלה בארץ ישראל עם ראשית התנחלות השבטים של בני ישראל והסתיימה בחורבן בית ראשון וגלות בבל.
כיום מעדיפים לכנות אותה בשם "תקופת הברזל", כינוי המתייחס לתרבות החומרית שלה.
על פי המקרא, אברהם - העברי (כינויים של בני ישראל בתקופת האבות) הראשון - הגיע לארץ במהלך תקופת הברונזה (בסביבות המאה ה-19 לפנה"ס), וחי בה את יתרת שנותיו, להוציא מספר תקופות שנים קצרות.
לאחר כמאתים שנה, בתקופת יעקב ובניו, הזמין יוסף את כל משפחתו לרדת למצרים בעקבות הבצורת והרעב הקשה שהיה בארץ.
מספר השנים שחיו בני ישראל במצרים אינו מוזכר בפירוש (לפי מקורות המסורת היהודית ארכה כ-210 שנים).
בספרות המחקר יציאת מצרים בזמן משה, התחוללה בראשית המאה ה-13 לפנה"ס.
תקופת ההתנחלות בארץ ישראל החלה לאחר כ-40 שנות נדודים במדבר שבאו בעקבותיה.
בתקופת השופטים היו בני ישראל מפולגים לשבטים, בלי שלטון מרכזי ומסודר.
מדי פעם יצאו מספר שבטים יחד לעימותים צבאיים, אך ככלל מאופיינת התקופה בחוסר שלטון.
הפסוק הסוגר של ספר שופטים מתאר בצורה מיטבית את המצב: "בימים ההם אין מלך בישראל איש הישר בעיניו יעשה" (שופטים כ"א, כ"ה).
עמי הארץ האחרים, ובעיקר הפלשתים, ניצלו את חוסר הסדר והשלטון בקרב עמי הארץ ויצאו למלחמות תכופות עימם.
ספר שופטים מתאר דפוס התנהלות קבוע, לפיה שבט או שבטים מסוימים נתונים תחת עולו של אויב מסוים (בשל אי הקפדה על חוקי התורה), ולאחר פניה לאל מקים האחרון שופט.
זה מארגן את השבט או חלקים ממנו, ויוצא לעימות צבאי המסתיים בהבסת האויב וחזרה לתקופה של שקט.
התקופה מסתיימת עם השופט האחרון, שמואל, אשר משח למלך את המלך הראשון - שאול.
על פי המקרא, התלוננו בני ישראל בפני שמואל בסוף חייו, כשלא נמצא לו יורש ראוי, ודרשו שימליך להם מלך "ככל הגויים".
למרות הסתייגותו, ולאחר אישור האל, משח שמואל את שאול למלך, וכך קמה הממלכה הישראלית.
המלחמות עם הפלשתים נמשכו לאורך חייו של שאול.
קרב מפורסם בין הפלשתים ובני ישראל התקיים בעמק האלה, ובו ניצח דוד את גוליית בקרב יחידים.
דוד, שנמשח בסתר עוד קודם על ידי שמואל, התקבל בברכה אצל שאול, עד שיחסיהם החלו להידרדר בעקבות הפופולריות שדוד צבר בקרב העם.
לאחר מספר ניסיונות רצח מצד שאול, ברח דוד מפניו תוך שהוא מוצא מקלט במקומות שונים - בין היתר בקרב הפלשתים, ובסופו של דבר המליכו אותו בני יהודה בחברון עליהם למלך.
לאחר שבע שנים, נרצח איש בושת בן שאול שמלך שנתיים על ידי שניים משרי צבאו, ודוד החל את תקופת מלכותו על כל ישראל.
דוד כבש את ירושלים, והפך אותה לבירתו.
תקופת המלוכה של דוד אופיינה במלחמות רבות עם פלשתים, שבסופם הייתה ידו על העליונה.
לקראת סוף ימיו, הכריז אבשלום בנו על מרד, אולם המרד כשל.
לאחר מאבקי ירושה בין בניו, קיבל לבסוף שלמה את המלוכה.
בתקופת שלמה שקטה הארץ, נבנה בית המקדש הראשון וניכרה התפתחות במסחר וביחסים הבינלאומיים של הממלכה.
בעקבות סירוב רחבעם בנו לדרישת העם להקל את המיסים הכבדים שהוטלו בימי שלמה, התפצלה הממלכה לשתי ממלכות עצמאיות: ממלכת ישראל תחת מלכותו של ירבעם, אשר בה לא הייתה שושלת מלוכה אחידה, וממלכת יהודה תחת שלטונו של רחבעם, אשר התאפיינה בשושלת אחידה - שושלת דוד.
למען שמירת עצמאות הממלכה מבחינה דתית ותרבותית, אסר ירבעם על בני ממלכתו לעלות לבית המקדש בירושלים והקים שני מרכזי פולחן חדשים, בדן ובבית אל, במרכזים אלה הציב ירבעם עגלי זהב; כך גם דאג ירבעם ששבטי ישראל הסרים למרותו לא ישובו ליהודה.
בירתה הראשונה של הממלכה הייתה שכם, אך כבר בתקופת ירבעם היא הועברה לתרצה.
הממלכה סבלה מחוסר יציבות שלטוני כאשר בתי מלוכה החליפו אלו את אלו במהפכות עקובות מדם, ובמשך 200 שנות קיום הממלכה שלטו לא פחות מתשעה בתי מלוכה.
ב-50 השנים הראשונות לקיומה נלחמה ממלכת ישראל בממלכת יהודה.
שלטון בית עמרי הביא לקץ המלחמה בן שתי הממלכות ולשגשוגן.
תקופת בית עמרי (882 לפנה"ס – 842 לפנה"ס) היוותה פרק חדש בתולדות ממלכת ישראל.
תקופה זו עמדה בסימן של יחסי שלום עם ממלכת יהודה ואף שיתוף פעולה בין השתיים.
ממלכת ישראל אף נכנסה לברית שלום עם ממלכת הצידונים, ברית שחוזקה על ידי קשרי נישואין בין חצרות המלוכה.
ממלכת ישראל הייתה בדרך כלל עשירה יותר ובעלת חשיבות כלכלית ומדינית גדולה מזו של ממלכת יהודה.
יחסי השלום עם יהודה וממלכת צידון אפשרו לממלכת ישראל להרחיב את אחיזתה בעבר הירדן המזרחי, וכל אלו יחד הביאו לידי שגשוג כלכלי בממלכה, אך יחד עמה נכנסה לישראל השפעה דתית זרה מפיניקיה.
המלך עמרי בנה את שומרון כבירה 6 שנים לאחר שעלה לשלטון, ושומרון נשארה בירת ממלכת ישראל עד חורבנה (כיום נמצא במקום הכפר סבסטיאה שירש את שמו משמה של העיר שבנה הורדוס על חורבות שומרון).
באותה תקופה התעצמה ממלכת ארם דמשק, ועד מהרה התחדשו הקרבות בין ארם לישראל.
בנוסף על כך, גם אשור החלה להתפשט מערבה, ובימי אחאב, בנו של עמרי, התרחשה ההתנגשות הראשונה בין צבא אשור לבין צבא ישראל (קרב קרקר ב-853 לפנה"ס), וזו ראשיתו של תהליך שהביא בסופו של דבר לכיבושה של ממלכת ישראל ולהפיכתה של ממלכת יהודה לממלכה הכפופה לאשור.
בשנת 842 לפנה"ס עלה לשלטון המלך יהוא, אשר השתלט בכוח על הממלכה וחיסל את כל בית עמרי.
משנה זו ועד שנת 747 לפנה"ס שלטה בממלכה שושלת בית יהוא.
בין השנים 789-748 לפני ספירה מלך בישראל ירבעם בן יואש, ששמו היה גם ירבעם השני.
בזמן מלכותו, הארוכה ביותר בממלכת ישראל, התרחבה ממלכת ישראל לשיא מבחינת גודלה.
תקופה זו נודעת גם כפריחה כלכלית
בשנת 733 לפנה"ס עלה תיגלת פילאסר ה-3, מלך אשור, על ארץ ישראל עם צבאו.
תחילה החריב את הערים הגדולות - חצור ומגידו לאחר מכן כבש את הגליל, מישור החוף ועבר הירדן וקרע אותם משלטון ישראל, שלטונה של ישראל צומצם לאזור הר אפרים.
הושע בן אלה, מלך ישראל האחרון, מונה כשליט מטעם האשורים.
המלך הושע לא השלים עם שלטון האשורים, ובשעה של חלופי מלכים באשור והסתמכות על הבטחת מצרים לבוא לעזרתו, ניצל את ההזדמנות והפסיק את תשלום המיסים לאשורים, צעד המהווה מרד למעשה.
בתגובה לכך כבש הצבא האשורי את שארית שטחי הממלכה; שלמנסר ה-5, יורשו של תיגלת פילאסר ה-3, ציווה לכלוא את הושע בבית הכלא ולאחר מכן החל המצור על שומרון, בירת ישראל.
המצור נמשך כשלוש שנים, שבמהלכן תפס סרגון את השלטון ובשנת 722 לפנה"ס הצליח לכבוש את שומרון; רוב תושבי הממלכה הוגלו למחזות רחוקים באימפריה האשורית, ובכך בא קצה של ממלכת ישראל, שתחתיה הוקמה פחווה אשורית.
מרבית תושביה של הממלכה הוגלו לאשור ונפוצו לכל עבר, לפי המקרא הם הוגלו לפחוות אשוריות בצפון מסופוטמיה.
יהודה לעיתים מוזכרת כממלכה הדרומית כדי להבחינה מהממלכה הצפונית (היא ממלכת ישראל) אחרי פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
בירתה של ממלכת יהודה הייתה ירושלים.
כאשר הפילוג התרחש בשכם, לאחר מותו של שלמה המלך ועליית בנו רחבעם על כיסאו, בשנת 928 לפנה"ס, מרדו כל שבטי ישראל למעט שבט יהודה ושבט בנימין אשר נותרו נאמנים לבית דוד.
ירושלים הפכה לבירתה של הממלכה החדשה, שנקראה ממלכת יהודה.
במשך שישים השנים הראשונות, מטרת מלכי יהודה הייתה בעיקר ביסוס מחדש של סמכותם על הממלכה של עשרת השבטים הנותרים, כך שהיה קיים מצב של מלחמה תמידית בין שתי הממלכות.
במשך 80 השנים הבאות לא הייתה מלחמה ביניהן.
ברוב הזמן הן היו בנות ברית ידידותיות, ושיתפו פעולה נגד אויביהן המשותפים, בעיקר נגד דמשק, במשך מאה ומחציתה.
האשורים, לאחר שכבשו והגלו את ממלכת ישראל, הגיעו ליהודה, אך חזקיהו כרת עימם ברית, על פיה ממלכת יהודה תשלם לו מיסים, והאשורים מצידם לא יגלו את הממלכה ולא יתערבו בניהולה.
ברית זו הייתה תקיפה עד למותו של סנחריב מלך אשור, אשר מותו הוביל לקריסתה של האימפריה האשורית ולהתחזקות בבל.
ליהודה היה קיום מבוסס יותר אחרי סופה של ממלכת ישראל עד לנפילתה הסופית בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזארדאן, מי שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני (מלכים ב' כ"ה פס' ח'-כ"א).
הממלכה נהנתה מקיום נפרד במשך 389 שנים.
מלכי יהודה היו: רחבעם המלך, אביה/אבים, אסא, יהושפט, יהורם, אחזיה, עתליה, יהואש, אמציהו, עוזיהו/עזריהו, יותם, אחז, חזקיהו, מנשה, אמון, יאשיהו, יהואחז, יהויקים, יהויכין וצדקיהו.
כל מלכי יהודה חוץ מעתליה, היו מבית דוד.
התקופה הכחולה של פיקאסו (1901–1904) הייתה תקופה בחייו של האמן פבלו פיקאסו, במהלכה יצר בעיקר ציורים שהתאפיינו בצבעים כהים וקרים, כמו כחול, ירוק כהה ושחור, המוכרים כצבעים המקנים לציור אווירה עצובה.
בציורים אלו צוירו אנשים שעל פניהם הבעה עגומה או אפאטית, לרוב בפוזיציה סגורה ובמצבים אנושים עגומים.
סיבות שונות הביאו את האמן לתקופה חשוכה זו, אך שתי סיבות עיקריות לתקופה זו מוכרות לנו:
מות חברו קרלוס קסאחאמס, אשר התאבד בירייה בראשו.
כאשר היגר פיקאסו מברצלונה לפריז ב-1901, ציוריו של פיקאסו כמעט ולא נמכרו, והוא היה רעב ללחם.
רבים סבורים כי הציורים אשר הראו אנשים בודדים וחלשים היו לאות הזדהות עם האנשים שצייר.
הציורים בתקופה הכחולה מאופיינים בשימוש בקווי מתאר בסיסיים ומודגשים.
בחלקם נעשה שימוש בסגנון כתמי במשיחות מכחול קצרות ונחפזות בנוסף לתיחום הצורות בקווי המתאר.
השימוש בכחול מרמז על האפשרות שהתמונות צוירו בשעות הלילה, שכן אם היו מצוירות בשעות היום היה הדבר מצריך שימוש גם בסקאלת הצבעים החמים יותר.
ייתכן גם שהשימוש בכחול נבע מתוך צורך אקספרסיבי של האמן.
על פי תנוחות ובגדי המופיעים בתמונה, הכחול עשוי לרמז גם על תחושת קור או ניכור.
התקופה הכחולה של פיקאסו הסתיימה כאשר פגש בנערה בשם פרננדה אוליבר.
עד מהרה השניים התאהבו וציוריו של פיקאסו החלו להיות עליזים יותר תוך שימוש בצבעים חמים כמו ורוד וכתום.
הייתה זו תחילתה של התקופה הוורודה (1904–1907).
בתקופה זו ציוריו של פיקאסו נעשו מלאי-חיים הרבה יותר.
אלמנטים מרכזיים בתקופה הוורודה מתקשרים לאנשי קרקס וחיות.
התקופה הוויקינגית או העידן הוויקינגי הוא הכינוי הכולל לגל הפלישות של העמים הוויקינגים לאירופה, המזרח התיכון וצפון אמריקה.
התיארוך המקובל הוא משנת 793 (תאריך התקיפה המתועדת הראשונה) ועד שנת 1066, עת נכבשה הממלכה האנגלו-סקסונית על ידי צאצאי נורדים מצפון צרפת ובמקביל, בדנמרק, נחרבה העיר הדבי, אשר היוותה את נקודת המסחר החשובה ביותר בתקופה זו.
הפלישה הוויקינגית המתועדת הראשונה ארעה בשנת 793, עת קבוצת ויקינגים פלשה לאי לינדיספרן בצפון מזרח אנגליה, שדדה את המנזר המקומי, ורצחה את הנזירים ששהו בו.
פשיטה מפורסמת אחרת של כוחות ויקינגים, כמעט יובל שנים מאוחר יותר, הייתה בשנת 845, לפריז.
בפשיטה זו נטען כי הגיבור הנורדי האגדי, רגנאר לודברוק, הוביל את הפשיטה על העיר, שהסתיימה בביזה של 7,000 מטבעות זהב.
בשנת 865 פלש הצבא הוויקינגי הגדול לאי הבריטי ובסדרת קרבות וכיבושים שנמשכו 14 שנים הגיעו הוויקינגים לשליטה ברוב שטחו של האי, פרט לממלכת וסקס שנשלטה על ידי המלך אלפרד הגדול.
במשך שנים רבות, הייתה הטענה בדבר הגעת הוויקינגים לצפונה של אמריקה בבחינת אגדה, ותו לא.
עם זאת, גילויים חדשים, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, והשוואתם למקורות היסטוריים, מוכיחים מעל כל ספק כי אכן הייתה התיישבות נורדית באזור ניופאונדלנד (ל'אנס או מדוז) וכן בחלקים דרומיים יותר, אשר קיבלו את השם הכולל וינלנד (היום החלק הצפוני של החוף המזרחי של ארצות הברית).
על פי מספר ממצאים ארכאולוגיים, נטען כי הוויקינגים לכל הפחות הגיעו למפרץ ההדסון, וישנן אף טענות כי התיישבו באזור בו היום ממוקמת מדינת מינסוטה בארצות הברית.
אתר ההתיישבות העיקרי של הוויקינגים באמריקה הצפונית נמצא בניופאונדלנד, קנדה, בחפירות שהתקיימו במקום בשנות ה-50 וה-60. ככל הנראה, היה מדובר במעין נקודת מעבר, בה היו פונדקים לספנים המפליגים צפונה - חזרה לגרינלנד, ודרומה - לעבר היבשת האמריקנית.
ההתיישבויות שהוקמו לאורך מה שהיום הוא החוף המזרחי של ארצות הברית, לא החזיקו מעמד זמן רב, עקב התנגדות של הילידים לנוכחותם של הזרים.
לא ברור בוודאות מה פירוש שמה של ההתיישבות, שכן Vinland יכול להתפרש הן כ"אדמה פורייה" והן כ"ארץ היין".
קיימת טענה בקרב מספר חוקרים כי גם השם "אמריקה" עצמו מקורו בשפה הנורדית, אך המחלוקת בנושא זה גדולה אפילו מהמחלוקת על מפת וינלנד או על פרקטיקת "עיט של דם".
בין הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו מאז מחצית המאה ה-20, עולה כי הוויקינגים שחקרו את החוג הארקטי גילו את הכניסה למפרץ הדסון, בחלקה הצפוני של קנדה, אך עם זאת, קיימת מחלוקת לגבי שאלת התיישבותם באזור המפרץ עצמו.
ממצאים מסוימים ממדינת מינסוטה, בצפון-מרכז ארצות הברית, הביאו חלק מהחוקרים למסקנה כי אכן הייתה התיישבות ויקינגית באזור, אך לגבי טענה זו אין הסכמה מוחלטת, כמו באשר להתיישבות בחוף המזרחי של היבשת.
כמו כן, במפת וינלנד מופיעים רק אזורי ההתיישבות במזרח, ללא מפרץ ההדסון או אזורים דרומיים לו.
ברם, ישנם ממצאים צפונית יותר, מהאי אלסמיר, המעידים כי הוויקינגים התיישבו שם, כנראה לאחר שהמשיכו לשייט ממצר ההדסון צפונה.
מדובר בנקודת ההתיישבות הצפונית ביותר אליה הגיעו מתיישבים במהלך ימי הביניים, וככל הנראה, הקימו הוויקינגים את היישוב עוד לפני הגעת האינואיטים לאזור.
הוויקינגים ודמיוּנם על ידי יורשיהם, והן על ידי העמים אליהם פלשו, הביא ליצירת סאגות וסיפורים מאז ימיהם ועד היום.
אחת הסאגות המפורסמות, המספרת על המסע לאמריקה, היא הסאגה של אריק האדום.
בימי הביניים, התפתחו אגדות רבות באשר לוויקינגים.
מלבד הסאגות האיסלנדיות, אשר נערכו על ידי סנורי סטורלוסון במאה ה-13 התפתחו גם אגדות עממיות באשר לוויקינגים עצמם, דמותם ולבושם.
אחת האגדות, שהשתרשה מאוד בתרבות, עד ימינו, הייתה הטענה כי הוויקינגים חבשו קסדות עם קרניים.
לאגדה זו אין שום ביסוס עובדתי או ארכאולוגי, והקסדות הוויקינגיות הבודדות שנמצאו עד כה, היו ללא קרניים.
טענה נוספת שהופצה במהלך ימי הביניים, אשר לגביה יש מחלוקת אם הייתה או לא הייתה, היא שיטת ההוצאה להורג הנקראת עיט של דם.
על פי מספר מקורות, נטען כי לפחות ארבעה אנשים (שלושה מלכים וארכיבישוף אנגלי) הוצאו להורג בשיטה זו במהלך התקופה הוויקינגית.
כיום, אין הסכמה חד-משמעית באשר ליישומה של שיטה זו של עינוי והוצאה להורג.
לרוב, דמיינו את הוויקינגים כאנשים גבוהים ברמה חריגה.
לאחר מחקר שבוצע בקברים ויקינגים ופרנקים, הסתבר כי הוויקינגים היו גבוהים בכ-1 ס"מ מהגברים הפרנקים בלבד (172.6 ס"מ ו-171 ס"מ בהתאמה).
הנשים הוויקינגיות התנשאו לגובה ממוצע של 158.1 ס"מ, בעוד שגובה הנשים הפרנקיות היה כ-3 ס"מ יותר ועמד על 162 ס"מ.
גל הפלישות הוויקינגיות השפיע על תעשיית הקולנוע והטלוויזיה לאורך המאה ה-20. בין ההפקות המוכרות ביותר ניתן למצוא את הסרט הוויקינגים משנת 1958, וכן את סדרת הטלוויזיה ויקינגים של ערוץ ההיסטוריה.
התקופה הכחולה הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והראפר הישראלי סגול 59, שיצא בשנת 2000 דרך פאקט רקורדס.
האלבום נחשב אחד האלבומים הראשונים בישראל בסגנון ההיפ הופ אשר שייך לאמן יחיד.
שיר מספר 4 "קריזה", גרסה ישראלית לשיר Vapors של הראפר האמריקאי Biz Markie, שהופיע גם באלבום הבא של סגול 59, מופיע באלבום בגרסתו המקורית.
חלק משירי האלבום הופקו על ידי ישי גזית, אז חבר בלהקת גאיה.
האלבום כולל גם טרק עם להקת הרוק של סגול, Papa Jack.
התקופה הוורודה (1904–1906), מכונה גם לעיתים תקופת הוורד (Rose Period), הייתה תקופה בחייו של האמן פבלו פיקאסו, שהשפיעה רבות בפיתוח האמנות המודרנית.
התקופה החלה בשנת 1904 בה ישב באזור מונמארטר שבצרפת, בבניין שנקרא לה בטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir) אשר היווה את מרכז האמנות של פריז ומוקד חיי הבוהמה.
ציוריו מתקופה זו מתארים נושאים נעימים יותר כגון עליזות ושמחה תוך שימוש בצבעים חמים כגון צבעי אדום, כתום, ורוד וצבעי אדמה.
וזאת לאחר התקופה הכחולה בה תיאר בדידות וייאוש קודרים בגווני כחול.
בציורים שילב ליצנים, ודמויות קרקס כגון אקרובט וסוסים.
תקופה זו הושפעה ממערכת היחסים של פיקאסו עם פרננדה אוליבר, דוגמנית מודל צעירה.
במסגרת זו ביטא את רגשותיו העזים אליה בציוריו האומנותיים.
התקופה מסמנת את תחילת התנסותו של האמן בפרימיטיביזם בהשפעת האומנות האפריקאית מה שעתיד להוביל לשנת 1907 לתקופה האפריקאית של פיקאסו.
מחד בתרבות מייצגים את עולם השמחה, החיים והיצירה.
מאידך מוצגים ביצירות כעצובים ובודדים, נדרשים לנדוד ממקום למקום ושייכים למעמד חברתי נמוך.
הם אינם מוצגים בזוהר באוהל הקרקס אלא מאחורי הקלעים לצד משפחתם.
לרוב הם מביטים לחלל ריק ומשרים אווירת ניכור ומלנכוליה.
הדמויות אומנם קרובות זו לזו, אך אין ביניהן קשר, כל אחת מבודדת מחברתה או מהצופה.
חוקרי אמנות רבים רואים בליצן הלבוש בבגדים משובצים סמל לדמותו של פיקאסו ולחייו של האמן.
התקופה הארכאית היא תקופה ארכאולוגית בהיסטוריה של אמריקה הצפונית שזמנה מיד לאחר תקופת הפלאו-אינדיאנים.
התחלת התקופה היא בדרך כלל סביב שנת 8,000 לפנה"ס במסו-אמריקה ושנת 6,000 לפנה"ס בצפון אמריקה וסופה סביב שנת 2,000 לפנה"ס במסו-אמריקה ומשתנה בין התרבויות של צפון אמריקה, שנת 1,000 לפנה"ס עבור מזרח אמריקה הצפונית, וזמנים שונים, בין 1,500 לפנה"ס לשנת 500 לספירה עבור התרבויות של מערב אמריקה הצפונית.
בכמה אזורים דוגמת האגן הגדול בקליפורניה ורמת קולומביה תקופה זו לא הסתיימה עד בואם של האירופאים הראשונים לאזור.
בתקופה הארכאית המשיכו התושבים לחיות כציידים-לקטים, עם זאת, גדלה חשיבות של ליקוט צמחי הבר מהציד.
הטכנולוגיה הידועה לבני תקופה זו הייתה ייצור כלי אבן וקליעת סלים.
במהלך התקופה פיתחו התושבים טכניקות תרבות חדשות כדוגמת חפירת בארות.
בסוף התקופה הארכאית מתחילים ניצנים ראשונים של חקלאות, קדרות, והתיישבות קבע.
המונח ארכאי בהקשר לתרבות עתיקה באמריקה נטבע לראשונה על ידי הארכאולוג ויליאם ריצ'י (William A.
Ritchie) ב-1932. הוא תיאר כך תרבות ציידים-לקטים שנחשפה במדינת ניו יורק של ימינו.
הארכאולוגים גורדון ויילי (Gordon R.
Willey; 2002-1913) ופיליפ פיליפס (Philip Phillips; 1994-1900) השתמשו במונח במשמעותו הנוכחית בחלוקת ההיסטוריה של אמריקה הצפונית לתקופות בספרם משנת 1958 "שיטה ותאוריה בארכאולוגיה האמריקנית" (Method and Theory in American Archaeology).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה החלוקה של התקופות שנויה במחלוקת וההתייחסות לתקופה הארכאית הייתה כעל תקופת מעבר הדרגתית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נוכחו לדעת שהמעבר מחברות של ציידים-לקטים לחברות חקלאיות היה תהליך שונה בתרבויות שונות, והתנהל בקצב איטי בהרבה ממה שחשבו.
איסוף צמחי בר שיחק תפקיד חשוב גם בתקופה שהחלו לטפל בצמחים בהשקיה ובנו טרסות.
עובדות אלו מעלות את השאלה האם המונח מתאים:
עם זאת, המונח עדיין מצוי בשימוש, אבל ההגדרה אבדה מחשיבותה.
וההתייחסות לתקופה הארכאית היא אל אורח החיים של התרבויות של הציידים-לקטים בשלהי התקופה.
בעוד שהתרבויות של הפלאו-אינדיאנים בכל רחבי אזור התפוצה של תרבויות אלו השתמשו באותם כלים והתזונה שלהם הייתה דומה, אורח החיים בתקופה הארכאית שונה בצורה משמעותית בין האזורים של אמריקה הצפונית ובתי הגידול השונים שבהם.
במישורים הגדולים צדו בעלי חיים גדולים בעיקר ביזון אמריקני.
התחלת התקופה סביב שנת 6,000 לפנה"ס וסיומה עם הופעת חץ וקשת ושימוש בקרמיקה סביב שנת 1,500 לפנה"ס.
באגן הגדול וחלקים של קליפורניה של ימינו מזרחית להרי סיירה נבדה, אזורים שבהם האקלים היה מדברי.
באזור זה התרבויות התפתחו כתוצאה של מגע עם האירופיים, שהתרחשו בחלקם במאה ה-19 ולא עקב סיום התקופה הארכאית.
אפילו תרבות פרימונט, התרבות האחרונה באזור שניתן להגדירה כשייכת לתקופה הארכאית מראה סימנים ראשונים בלבד להתיישבות קבע.
בדומה ברמת קולומביה בצפון-מערב אמריקה הצפונית קשה לתארך את תחילת התקופה הארכאית והיא נעה בין 6,000 לפנה"ס ל-3,000 לפנה"ס, וסופה במפגש עם האירופיים והשימוש בסוסים שהחל רק במאה ה-19.
קליפורניה נחקרה לעומק ובה יש מספר תרבויות שהתפתחו באופן שונה.
בדרום, החלה התקופה הארכאית כבר בשנת 8,000 לפנה"ס, בעוד שאצל התרבויות המאוחרות ביותר החלה התרבות הארכאית בתחילת הספירה הנוצרית והסתיימה עם המגע עם האירופיים במאה ה-19.
בדרום-מערב ארצות הברית התפתחו תרבויות שונות בתקופה הארכאית זו בצד זו, ולעיתים הן חפפו זו את זו באופן זמני והן כונו הדרום-מערב הארכאי (Archaic Southwest).
הארכאולוגית סינתיה אירווין-ויליאמס (Cynthia Irwin-Williams; 1990-1936) הגדירה את תרבות פיקוסה (Picosa culture) בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיא תוארכה בשנים 3,050 עד 1,050 לפנה"ס.
בתחילה הוגדרה תרבות אושארה (Oshara tradition), כחלק הצפוני של תרבות פיקוסה לאחר מחקרה של אירווין-ויליאמס בארויו קוארבו (Arroyo Cuervo) בצפון-מערב ניו מקסיקו של ימינו, אבל מאז הורחב המונח והוא מתייחס לכל החלק הצפוני של דרום-מערב ארצות הברית, כמו כן הוגדלה התקופה שהוא כולל.
מאפיין מיוחד של דרום-מערב ארצות הברית הוא המגע עם תרבויות ממסו-אמריקה.
תרבויות אלו התפתחו מוקדם יותר, ועקב כך הצורות הראשונות של חקלאות התפתחו בדרום-מערב ארצות הברית לפני כל מקום אחר.
עם זאת, השימוש בקרמיקה הוא בערך באותו זמן כמו באתרי תרבויות אחרים באמריקה הצפונית.
המקום שבו התפתחה התרבות הארכאית בצורה הברורה ביותר הוא באזור הנרחב הקרוי "היערות המזרחיים" (Eastern Woodlands): ממערב למזרח - מנהר המיסיסיפי ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי מדרום לצפון - ממפרץ מקסיקו ועד הימות הגדולות.
באזור זה מזהים תרבויות של אמצע התקופה הארכאית כדוגמת תרבות דלטון (Dalton Tradition), שזמנה 7,900-8,500 לפנה"ס, באמצעות ראשי חנית, כלי אבן דו-פניים שתחתיתם קעורה, באתרים דוגמת לאנס לאמור (L'Anse Amour Site), חצי האי לברדור ואתר נוויל (Neville site) בניו המפשייר.
כמו כן מזהים באזור תרבויות של שלהי התקופה הארכאית, שבהן הבולטת היא תרבות פוברטי פוינט (Poverty Point culture), שאתרה המרכזי, פוברטי פוינט בלואיזיאנה, הוא אתר מורשת עולמית.
התרבויות הארכאיות המאוחרות של היערות המזרחיים בנו סביב 4,000 לפנה"ס באזור סביב היובלים בחלקו התחתון של המיסיסיפי תלים, גבעות מלאכותיות, שמשמעותם שנויה מחלוקת.
ששימשו אולי כקברים, או אולי כצורות משנות נוף המסמלות בתודעתם של הילידים את בריאת העולם.
להקמת התלים הייתה השפעה על יצירת קהילות דרך העבודה המשותפת והם שמשו כמקום התוועדות קבוע.
בשנת 1,000 לפנה"ס מתחילה באזור זה תקופת וודלנד (Woodland period), המאופיינת על ידי התיישבות קבע, וכבר לא מתייחסים אליה כאל תקופה ארכאית.
באמריקה המרכזית מאופיינת התקופה הארכאית במעבר לחקלאות וקדרות בתקופה קדומה בהרבה לתרבויות שמצפון, ככל הנראה בגלל תנאי האקלים המתאימים יותר.
באזור זה מסתיימת התקופה הארכאית בתרבויות שקדמו לתרבות המאיה כבר בין השנים 2,000-2,500 לפנה"ס.
התקופה הלחה באפריקה הייתה תקופה שבה שרר אקלים לח בצפון אפריקה ומדבר הסהרה היה מכוסה צמחייה.
התקופה החלה בסיום עידן הקרח האחרון 14 אלף שנה לפני זמננו והסתיימה כ-5,000 שנה לפני זמננו (12000 עד 3000 לפנה"ס).
גם לפני תקופה זו התחלפו בסהרה תקופות יובש עם תקופות לחות יותר.
מקובל במחקר כי התייבשות הסהרה הייתה השינוי האקלימי המשמעותי ביותר בהולוקן.
מקובל במחקר המינוח African humid period (AHP) אף על פי שככל הנראה האקלים הלח היה רק באפריקה שמצפון לקו המשווה וייתכן שאפילו פחות מכך.
מונחים חלופיים הם "התקופה הלחה בצפון אפריקה" (North African humid period) וסהרה הירוקה (Green Sahara).
גורם נוסף שהוצע הוא הדרמה של מסלולי השקעים נושאי הגשם העוברים בים התיכון.
סיום התקופה הלחה והיווצרותו של מדבר סהרה הנוכחי
בעוד שתחילתה של התקופה והמנגנונים שאפשרו אותה ידועים, סופה של התקופה והמנגנונים האקלימיים שגרמו לה ברורים פחות.
נראה כי 8,000 שנה לפני זמננו החל תהליך התייבשות איטי שארך כאלפיים שנה, תהליך שהואץ בצורה פתאומית לפני כ-5,500 שנה ויצר את תנאי המדבר תוך כמה מאות שנים.
התייבשות נוספת, איטית, חלה גם לאחר מכן.
ברור שהשינויים במסלול כדור הארץ שהחלו את התקופה תרמו גם לסיומה.
אך ייתכן שרעיית יתר ושריפות המוצתות על ידי רועים על מנת לחדש את הצמחייה העשבונית הרצויה להם תרמו גם הם לתהליך המדבור על ידי הפחתת כמות הצמחייה, הפחתת הצמחייה צמצמה את כמויות המים הנפלטים מהצמחים בתהליך הדיות, הפחתת הדיות הפחיתה את הלחות באוויר שבתורה הפחיתה את כמות הגשם.
בנוסף אזורים מכוסי צמחייה צבעם כהה ביחס לאזורים חסרי צמחייה הנתונים לרעיית יתר והם בולעים יותר קרינה המגיעה מהשמש.
הסרת כיסוי הצמחייה על ידי רעיית יתר ושריפתה, הפחיתה את בליעת הקרינה על ידי הקרקע, הפחתת בליעת הקרינה הביאה להפחתת התחממות פני השטח, שגרמה בתורה להפחתה בטמפ' האוויר וכך גרמה לצמצום ממדיי השקע הברומטרי ולהקטנת גשמי המונסון.
עדויות לקיומה של התקופה הלחה