tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נאלץ להתפרנס משיעורים פרטיים, אך עד מהרה נוכח לדעת שהוא נמשך בכל נימיו אל ההוראה.
בגיל 21 גמר את לימודיו בבית הספר ופנה ללמוד חקלאות באוניברסיטה.
מהודעת הסירוב הבין שלא התקבל לאוניברסיטה רק משום שהיה יהודי.
הדבר חרה לו מאוד והוא חיפש דרך אחרת להגיע לחקלאות.
אפשטיין היה אחד מששת הצעירים היהודים המשכילים מרוסיה שנשלחו באלול 1886 מטעם תנועת "חובבי ציון" באודסה לזכרון יעקב, על חשבונו של הברון רוטשילד, כדי שיתמחו בחקלאות ואחר כך יוכלו להדריך מתיישבים חדשים במקום המדריכים הצרפתים (הם לא הבינו את האידאולוגיה הציונית ועל רקע זה היו התנגשויות ביניהם לבין המתיישבים היהודים).
את עשרים שנותיו הראשונות בארץ עשה בגליל – בראש פינה, בצפת ובמטולה.
שנים אחדות אחרי עלותו ארצה היה מדריך חקלאי ועסק בגינון ובמדידה.
לימד את הצעירים שעזרו לו בעבודת הגינון צרפתית, וכתב שבשבילו ההוראה אינה רק אהבה אלא אפילו תאווה.
נענה לקריאתו של הרופא ד"ר ישעיהו בלידן (שנשלח לארץ על ידי הברון רוטשילד כדי לשמש רופא בראש פינה, גר בצפת ומשראה את העוני ואת הבורות של יהודי צפת החליט לפתוח להם בית ספר) לנהל בית ספר וגם ללמד בו.
בשל מאבק החרדים בירושלים נגד בתי ספר, סבר ד"ר בלידן שאם יפתח בית ספר לבנות תהיה ההתנגדות פחותה – וכך אמנם היה.
ניהול בית הספר לבנות בצפת וגיבוש זהות המחנך
אפשטיין ניהל במשך חמש שנים (מ-1891) את בית הספר לבנות בצפת.
תחילה היו במוסד רק שתי כיתות.
קודם למינויו התרשם הד"ר בלידן לא רק מהעושר הלשוני, אלא גם (ואף יותר) מהמבטא הספרדי המשכנע שסיגל לעצמו אפשטיין על אף גילו המבוגר יחסית ללומד שפה (עלה בן 24).
אף על פי שהתברר לאפשטיין שבעבודתו החקלאית יהיה שכרו גבוה משכרו בהוראה, הוא החליט לקבל עליו את ההצעה.
בזִכרונותיו כתב: "מימיי לא ביקרתי בבית ספר עממי ולא קראתי כלום על חינוך והוראה, תורת הנפש, תורת ההוראה.
תורת החינוך ותולדותיו – טרם נולדו בשבילי".
אפשטיין חש שעליו להמציא הכול.
על יסוד נִסיונו המועט בהוראה פרטית הגיע למסקנה שבהוראה חשוב מאוד להמחיש דברים: "רעיון אחד לא חדל מלהלהיבני.
אֲממש את הלימוד, אסביר במיטב יכולתי, עד כי יובן הכול לכול".
אפשטיין היה איתן בדעתו שבבית הספר יש לדבר עברית, אולם הדבר היה לו לאתגר: "כל ספר לימוד בעברית טרם יהיה בארץ – ועל כל פנים לא נזדמן לידי".
הוא כפר ב"שיטת התרגום" שנהגה בהוראת לשונות חדשות: "ערבוב השפות עורר בי כעין רגש כיעור, תיעבתי כלאיים", וקבע לו כלל דידקטי: "את השפה הזרה צריך ללמד מתוך הסתכלות בסביבה הטבעית, באופן שבמידה ידועה ישיג הלומד לא רק מילים ואמרים – אלא גם רשמים חדשים ומושגים מחודשים ומבוררים".
אפשטיין התחיל ללמד ללא תרגום.
את שיעוריו הראשונים ביסס על מושגים שהיה אפשר להמחישם (בית, מכשירי לימוד, גוף האדם, מזון, צמחים, בעלי חיים).
העוללים חיקוהו בקַלות ואימצו את הברתו המזרחית.
בהדרגה שיפר את שיטת ההוראה.
אורחים שבאו מן הארץ ומחו"ל התרשמו מהישגיו ומהמבטא הצח והתקין שהקנה להם, אף יותר מן התוכן.
לאפשטיין יצא שם של מורה-אמן.
אבל הוא לא רצה להישאר בצפת, אלא השתוקק לחזור לחיי הכפר ועבודת האדמה.
מבית הספר העברי במטולה לאוניברסיטה ולסלוניקי
בתום חמש שנות ניהולו את המוסד החינוכי הזמינה המושבה מטולה את אפשטיין לבוא ולעבוד בבית הספר העברי שבה.
הוא עבר ברצון, ישב במקום שנתיים (עד 1899) ולימד עברית על פי שיטתו, שהמשיך לפתחה ולשכללה.
אפשטיין לימד במטולה ילדים בני שמונה ומעלה, ואילו הקטנים יותר למדו אצל אשתו של אחד המתיישבים, אלישבע בסביץ'.
הילדים למדו תנ"ך, דברי ימי ישראל, כתיבת הארץ (גאוגרפיה), דקדוק, חשבון, ידיעת הטבע, קריאה נכונה, כתיבה יפה וערבית.
לא רק מורים נהרו לבית הספר בזכות שמו הטוב שרכש לו, אלא גם תלמידים הגיעו לבית הספר במטולה מזכרון יעקב, מראש פינה, מירושלים, מחיפה וממשמר הירדן.
בבואו להורות בגליל ייחד מחשבה רבה לטיפוח "גאווה אזורית", שהייתה צריכה להתבטא לדידו גם בניב גלילי מיוחד – עברית בעלת צליל שונה מזה שבו דיברו במרכז הארץ.
אפשטיין גיבש את הניב בעקבות היכרותו עם הערבית המקומית, ובעיקר עם הניב העברי המיוחד שהשתמר מימי קדם בקרב יהודי דרום לבנון, ואשר הִכִּירוֹ מפי יהודי חצביה.
לטענת הבלשן אהרן בר-אדון, אפשטיין ניסה להחיות ניב עתיק של העברית שהיה נהוג בגליל בתקופות קדומות.
ייתכן ששאף להפוך את השפה לפונטית ופשוטה יותר.
לדברי מיכל זלמן פוחצ'בסקי, אפשטיין רצה ללמוד ערבית והזמין אליו לצורך כך את ה"כּתיב" (מלמד) של הכפר ג'עוני .
בשיעורים שקיבל ממנו, למד את המבטא הערבי הגרוני הנכון, ועל בסיס מבטא זה, פיתח עם הזמן את המבטא העברי שלו.
סימן הזיהוי הבולט ביותר של הניב הגליל היה הגיית בי"ת רפה כדגושה (נהגו להדגיש את התכונה במשפט "שבּעים ושבּעה זבּובּים מסתובּבּים סבּיבּ החלבּ הלבּן").
ההגייה התאפיינה גם בהטעמה מלרעית (בניגוד להטעמה המלעילית, ה"אשכנזית"); הקמץ נבטא כמו פתח, ולא כמו חולם כב"אשכנזית"; האותיות ח, ע, ק, ט, נבטאו כבערבית; ההברה המוטעמת נמשכה משיכה ארוכה, תוך הכפלת תנועתה.
הניב הגלילי פשט ממטולה עד מנחמיה, אך לא האריך ימים.
כבר ב-1913 הכריז דוד ילין, ממייסדי ועד הלשון, שאין לאפשר קיומה של הגייה שונה בגליל, משום שיש בה כדי "להרוס כל יסוד אחדות המבטא".
מראש פינה לאוניברסיטה, ומשם לסלוניקי
לאחר שנתיים במטולה העתיק אפשטיין את מגוריו לראש פינה, ושמו יצא בכל הארץ כמחנך דגול.
מורים ראו לעצמם זכות וחובה לעבוד תקופת-מה בבית הספר המפורסם בראש פינה תחת שרביטם של אפשטיין או של תלמידו ויורשו וילקומיץ, ותורת החינוך המודרני יצאה מן הגליל ופשטה ביישוב החדש בכל הארץ.
על אף הצלחתו הלא-מבוטלת בארץ והשם שקנה לו בעולם בעקבות מאמריו, שבזכותם הכירו מורים בגדולתו כמחנך וכמורה שפות, החליט אפשטיין שעליו להרחיב את לימודיו.
ב-1903 בהיותו קרוב לגיל ארבעים יצא להשתלמות אוניברסיטאית.
אשתו וילדיו התלוו אליו לעיר לוזאן בשווייץ, ושם למד באוניברסיטה המקומית פסיכולוגיה ופדגוגיה כדי לבחון, להשלים ולתקן את שיטת ההוראה שלו על יסוד המחקר.
גם אז ראה לנגד עיניו את הפצת הדיבור העברי.
לאחר שסיים אפשטיין את לימודיו, הזמינוהו ראשי הקהילה היהודית בסלוניקי לנהל את בית הספר "תלמוד תורה הגדול", ובו הוא יישם את חידושיו הפדגוגיים (משנת 1909 ועד 1915).
מסלוניקי חזר ללוזאן כדי להשלים את לימודי הדוקטורט.
עם חזרתו לארץ ב-1919, בסוף מלחמת העולם הראשונה, ניהל את בית הספר למורים ולגננות על-שם לוינסקי בתל אביב.
בשנות חייו האחרונות פרש מההוראה והתמסר לשיפור הלשון העברית, כפי שהוא פירש אותו.
העברית ספגה השפעות רבות מהשפות הלועזיות שהיו שגורות על לשון העולים, ואפשטיין חשש ש"הרוח העברית" המקורית תימחה מהעברית החדשה.
לכן כתב בעיתון היומי דבר טור לשיפור הלשון ולתיקון שגיאות רווחות בעברית השימושית בכתב ובעל פה.
הוא בחן משפטים מדברי דפוס והראה, שגם אם אין בהם שגיאות לשון, הם חוטאים ל"רוח העברית".
ברל כצנלסון יזם את כינוס הטורים לספר.
אפשטיין הספיק להכין את כתב היד, אולם לא זכה לראות את הספר בדפוס.
הספר, "הגיוני לשון", ראה אור כארבע שנים לאחר מות אפשטיין.
על שמו יש רחוב בתל אביב.
עקרונות אלה התפרסמו במאמר "עברית בעברית" בעיתון "השילוח" ב-1898, ופותחו במהלך השנים לשיטת ההוראה המרכזית בתקופת תחיית הלשון העברית.
"זרם העובדים", שדגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי, פעל לאורה עד לשנות ה-50.
בין תלמידיו נמנה גם משה אטיאש.
מתוך דבריו של אפשטיין בספרו "הֶגיוני לשון":
את גישתו הלשונית סיכם הבלשן יצחק אבינרי (ההדגשות והניקוד במקור; לעיתים נוסף ניקוד עזר בשל התמורות בכתיב המלא):
על חידושו "תצפית" העיד אבינרי:
אבינרי העיד כי אפשטיין הוא שהִמריצוֹ להוציא לאור "מדריך לשוני עברי".
אבינרי ציין כי אפשטיין ניאות לבקשתו לכתוב כעין קול קורא (לשם פרסומו בעיתונים) בדבר תועלתו וחשיבותו של מדריך לשוני, ועשה זאת בשבט תש"ג בירושלים.
התוכנית בימים ההם הייתה אמנם מכוונת לספר קטן, והיא עלתה כשנתיים לפני שפתח אבינרי את מדורו השבועי "פִּנת הלשון" (עד אז לא פרסם אלא כמאה מאמרי לשון).
מחמת עיכובים שונים לא יצאה התוכנית לפועל, ולכן לא ראה אבינרי צורך לפרסם את דברי הד"ר.
משזכה אבינרי להוציא לאור את ספרו, פרסם את דבריו בפתח מדריך הלשון שלו – הידוע בשמו "יד הלשון".
כבר (ב-1907) עסק אפשטיין בסוגיית יחסי יהודים/ציונות וערבים בארץ.
סוגיית רכישת קרקעות מטולה ופינוי/עזיבת האריסים הדרוזים ב-1896 ומאוחר יותר תביעתם האלימה לשוב ולעבד את אדמות מטולה עמדה ברקע מאמרו "שאלה נַעֲלָמָה" שהופיע בעיתון "השילוח".
במאמר זה באו לידי ביטוי רעיונות שהציג קודם לכן בהרצאה שנתן בפני האגודה "עברייה" לרגל כינוס הקונגרס הציוני בבזל בשנת 1905:
מתוך נקודת ראייה זו ייחס אפשטיין חשיבות רבה לחינוך לידיעת העם השכן ותרבותו:
הוא הזהיר בהרצאתו לגבי הסכנות האורבות ליישוב היהודי על רקע ההקצנה ביחסים ההדדיים בין היהודים לערבים וסבר כי גישה מתונה וערכית יכולה לעזור לגשר בין הצדדים:
התבטאויות אלה עוררו את ביקורתם של דוברים אחרים מקרב חוגי "הפועל הצעיר" כמו משה סמילנסקי, זאב סמילנסקי ושלמה צמח.
אפשטיין דאג שבבית הספר שניהל במטולה ילמדו גם ערבים, בניהם של העובדים ביישוב.
היה ממייסדי ברית שלום, אולם פרש ממנה.
במה זכתה הלשון העברית לתחיה?: מסה פסיכודידקטית, תל אביב: תרצ"ו-1936.
הגיוני לשון, תל אביב: עם עובד, תש"ז-1947.
עברית בעברית: ראשית למוד שפת עבר על פי השיטה הטבעית: ספר נועד למורים ולאבות, המלמדים עברית ילדים מבן ארבע שנים ומעלה, ורשה: אחיאסף, תרס"א-1900.
עולה צעיר משנת תרמ"ו: מושגיו והגיוניו, ירושלים: תרצ"ה-1935.
שאלת השאלות ביישוב הארץ (השאלה הערבית), יפו: הוצאת חבר אמוני היישוב, תרע"ט-1919.
התכלית והמטרה בחינוך: הרצאת יצחק אפשטין בכנוס המורים בניסן תרפ"ט בירושלים, 1929.
שאלה נעלמה, תדפיס מתוך "השלח", י"ז, אודסה: אחיאסף, תרס"ז-ס"ח-1907, מתוך פרויקט בן יהודה
רבי יצחק זעקיל אריה לֶיְבּ ווֹרְמְסֶר (זעקיל ליב וואָרמסער; בגרמנית: Seckel Löb Wormser; 1768, תקכ"ח – 13 בספטמבר 1847, ג' בתשרי תר"ח), המכונה הבעל שם ממיכלשטאדט, היה רב ובעל שם מקרב יהדות גרמניה.
זעקיל לייב נולד במיכלשטאדט שבמחוז ארבך שמדינת הסן שבגרמניה בשנת ה'תקכ"ח (1768) לסורלה (נפטרה ב-1791) ולרבי מתתיהו (נפטר ב-1802), שהיה סוחר יהודי במיכלשטאדט, בן למשפחת לוריא אשכנזי, שאר בשרם של המהרש"ל והאר"י.
מסופר שנולד בעקבות גילוי אליהו שהיה לאביו.
בתור ילד קטן התפרסם כעילוי למד תורה אצל אביו ובעירו וכן השתלם במקצועות השפה והמוזיקה, כמו כן עסק בפילוסופיה, קבלה ובמדעי הטבע.
הוריו לא הסכימו לשולחו מביתו בעודו צעיר על כן נאלץ ללמוד לבדו עד מלאות לו כשבע עשרה שנה, אז נשלח ללמוד בפרנקפורט בישיבתו של רבי נתן אדלר, שם למד עם רבי משה סופר החתם סופר.
כמו כן למד אצל רב העיר רבי פנחס הורוויץ בעל ההפלאה.
לאחר פטירת רעיתו הראשונה נשא לאישה בזיווג שני את חנה ממנהיים, שם שהה עקב פועלו למען יהודי שחלה במחלת נפש, שרבי זעקל ריפאו.
מטעמים סגפניים היה צמחוני ולא אכל מאכל מן החי.
הופנו אליו בקשות רבות לתפילה מאת גדולי הדור באותה התקופה, מהם: החתם סופר, והחידושי הרי"ם.
במיכלשטאדט ייסד ישיבה שבה כיהן כראש ישיבה, ישיבה זו הייתה שונה מישיבות אחרות באותה התקופה, מאחר ששם למדו בנוסף לתלמוד ותנ"ך גם קבלה וגם לימודי חול כמו את שפת המדינה ומתמטיקה ופילוסופיה.
הרב עצמו היה הוגה רבות בכתבי חכמי דורו ואף ספרים שלא היו נפוצים בקרב רבנים בדורו, כמו בכתבי לאופולד צונץ, ורש"ר הירש, וכן בספרי הפילוסופים מאומות העולם מהם: לייבניץ, קאנט ושלינג.
מסופר שבשנת 1825 חלם רבי זעקל פעמים רבות על שרפה שתפרוץ בביתו, מאחר שלא רצה לעזוב את ביתו שירש מהוריו, ביטח את ביתו כנגד שרפה, ואכן באותה השנה פרצה שרפה בביתו שכילתה את כל ביתו על כל תכולותיו וכל כתביו נשרפו באש.
רבי זעקל הצליח להציל את כל בני ביתו, וזקנו הלבין בין לילה, כך לפי המסורת.
בראש השנה של שנת ה'תר"ח (1847) הכין את תלמידיו לפטירתו ונפטר למחרת בצום גדליה.
בשנת 1940 הרסו הנאצים את מצבת קברו, ובשנת 1947 הקים נינו פרץ דרייפוס את המצבה מחדש.
בשנת 1909 נתלה לוח זיכרון על הבית שבו היה גר, בו כתוב:
"בבית זה היה גרידיד האנשיםס.
וורמסרמשנת 1826 עד שנת 1847מוקדש מעיר הולדתו"
הלוח הוסר בשנת 1936, והוחזר בשנת 1947, במלאת 100 שנה לפטירתו.
ביום פטירתו ויום הילולא שלו עולים יהודים רבים מכל רחבי אירופה לציון קברו הנודע, על פי המסורת, כמקום המסוגל לישועות.
כל חידושי תורתו שכתב בעצמו נשרפו חוץ מאחד - שארית יצחק.
רבי יצחק (איזידור) אשר טברסקי היה האדמו"ר מטולנא ופרופסור לספרות עברית ולפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד.
בנו הצעיר של רבי משולם זושא טברסקי, שכיהן כאדמו"ר בדור הרביעי של חסידות טאלנה, בבוסטון (נינו של מייסד השושלת ר' דוד טברסקי).
את חינוכו קיבל בבתי ספר כלליים ועבריים, ומורה מיוחד לימדו לימודי קודש.
תואר ראשון עשה באוניברסיטת הרווארד, שם פגש את הארי אוסטרין וולפסון, שהיה לרבו המובהק באקדמיה.
ב־1949 למד כשנה בישראל באוניברסיטה העברית.
בישראל הכיר אישים כיצחק בער וגרשם שלום, והתיידד עם ש"י עגנון.
כשחזר לארצות הברית, עבד על הדוקטורט שלו, שהוקדש לראב"ד, ולימים יצא כספר, והוא המחקר המדעי הראשון בארצות הברית על דמות הלכתית מימי הביניים.
במהלך כתיבת הדוקטורט למד אצל הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, ונשא לאשה את בתו עטרה (נפטרה בגיל 90, ב-24 בפברואר 2023).
עם חותנו למד גמרא בקביעות כשלושים שנה, וההשפעה ניכרה גם במחקריו, בהם שילב תובנות מהתרבות ההומניסטית המערבית.
לאחר הדוקטורט החל ללמד בהרווארד, כארבעים שנה.
כשאביו חלה הוא החל ללמד בבית המדרש של החסידות, "בית דוד".
כשנפטר האב בשנת ה'תשל"ב, הוא גידל זקן וקיבל על עצמו את המנהגים החסידיים, והפך לדמות דומיננטית מאוד בבית המדרש.
כעשור לאחר מכן החל לכהן כאדמו"ר מטולנא-בוסטון, ובכך היה לשילוב נדיר וייחודי של אדמו"ר ופרופסור.
נפטר בי"א בתשרי ה'תשנ"ח, ונטמן כעבור יומיים בהר הזיתים, ליד קברי הוריו.
בנו, הרב משה טברסקי , חתנו של הרב אבא ברמן, כיהן כראש הכולל בישיבת תורת משה בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
נרצח בכ"ה במרחשון תשע"ה (18 בנובמבר 2014) בטבח בבית הכנסת קהילת בני תורה בירושלים.
בנו, הרב מאיר טברסקי ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, ומנהל שטיבל קטן של חסידות טאלנא בריברדייל , שבניו יורק.
הרב פרופסור טברסקי היה מומחה בעל שם עולמי בספרות הראשונים ובפילוסופיה יהודית, ובפרט בכתבי הרמב"ם והראב"ד.
עבודתו הידועה ביותר היא "מבוא למשנה תורה לרמב"ם" - ספר מקיף ביותר על חיבורו ההלכתי המפורסם של הרמב"ם.
חיבור ידוע נוסף שלו הוא על הראב"ד: "Rabad of Posquieres: A Twelfth-Century Talmudist" שהתבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
היה העורך של "Harvard Studies in Medieval Jewish History and Literature" (שלושה כרכים), זכה במלגת גוגנהיים ב-1989, והיה חבר באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
זכה בפרס קפלון לשנת 1969.
ב-1992 התפרסם קורס על משנת הרמב"ם במסגרת 'האוניברסיטה הפתוחה', במסגרתו הפריך טברסקי טענה רווחת לגבי משנתו של הרמב"ם לפיה הוא כתב בשפה אחת להדיוטות (משנה תורה) וברמה אחרת לעלית ('מורה נבוכים').
טברסקי הראה כיצד יש לראות בכל יצירתו של הרמב"ם חלק מתוך מכלול שלם.
בשנת 2020, הוציא לאור מרכז זלמן שזר, את הספר "כמעיין המתגבר: הלכה ורוח ביצירת חכמי ימי הביניים", אותו ערך פרופ' כרמי הורוביץ, תלמידו של טברסקי, ובו שלושים ואחד ממאמריו של פרופ' טברסקי בתחום מדעי היהדות.
המאמרים נכתבו באנגלית ובעברית במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, מבחר זה כולל את רוב מאמריו המחקריים של המחבר.
רבים מן המאמרים היו פורצי דרך בזמנם, גם אלו שעסקו ברמב"ם ובספרות ההלכתית הרבנית, וגם אלו שעסקו בהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית ובהלכה ומטא-הלכה.
עורך הספר, הרב פרופסור כרמי הורוביץ, תלמידו המובהק של טברסקי, עמל 20 שנים בהכנת הספר, הוא אסף את המאמרים ופיקח נאמנה על תרגום המאמרים הכתובים אנגלית.
מפעל עצום זה יצא לדרך עוד בימי חייו של פרופסור טברסקי שהספיק לתקן גרסאות מתורגמות ראשונות של שני מאמריו.
הרב הורוביץ, שהרגיש כמי שמקיים את צוואת רבו, הגיש לציבור הדובר עברית אוסף מאמרים שלא זכו מקצתם לתשומת לב ראויה בגלל פיזורם הרב בבמות רבות.
הן במבוא לספר והן בפרק הראשון "הרב פרופסור יצחק טברסקי: דיוקן אקדמאי ואישי", מסכם פרופסור הורוביץ את הגותו של מורו.
יצחק אריגור (אוקטובר 1902 – 15 בפברואר 1979) היה סופר ציוני דתי.
כותב ספר הלימוד "הליכות עולם" ללימודי דינים בבית הספר היסודי הממלכתי דתי.
אריגור נולד בעיירה וולוצלאבק בפולין לנתן וחיה שרה גונשרובסקי.
למד בישיבה אצל הרב אליהו פוזננסקי ואחר כך בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, בה למד בסמינר למורים מזרחי.
היה ממיסדי הפועל המזרחי והיה ציר בוועידה הראשונה של התנועה.
הוא עסק בכתיבת מאמרים לעיתונים שונים, בהם הצופה, גווילין, נתיבה ודואר היום.
היה מעורכיו הראשונים של כתב העת "היסוד – שבועון לענייני החיים, הספרות, החנוך והנוער" אשר התחיל לצאת בתרצ"ב.
עסק הרבה בכתיבת ביוגרפיות של רבנים.
בסוכות תרצ"ב (1931) ביקר בקבוצת בני עקיבא בפתח תקווה ובעקבות הביקור התגייס לעזרת התנועה, בהרצאות, כתיבת שירים, ססמאות, חומר הדרכה ומחזות וכתיבה בעיתונות.
השלים לימודי תיכון בהתכתבות דרך בי"ס וולסי הול באוקספורד ואחר כך למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין בשנת 1954.
"ספר הבר מצווה" שלו היה ספר פופולרי שזכה למספר מהדורות.
עבד בתור מורה ואחר כך, במשך 13 שנה, ניהל את בית ספר בר-אילן בתל אביב.
בשנת 1960 ביקר את הסתדרות המורים על שאינה נאבקת יותר על העלאת משכורות המורים, עובדה שלטענתו מביאה למצב ש"המורה נהרס כולו בעודו באיבו ולמעשה אין הוא יכול ללמד ואינו יכול לחנך".
בשנים 1957–1959 יצאו לאור ספריו ללימודי דינים אשר שימשו כספרי לימוד עיקריים לדינים לבתי ספר יסודיים ממלכתיים דתיים במשך מספר עשורים.
ספרים אלו סודרו על פי תוכנית הלימודים לדינים, נכתבו בעברית עדכנית והספרים לכיתות ג'–ו' מנוקדים.
אריגור נפטר בפברואר 1979 בגיל 76 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו, אשה, דבורה ושלוש בנות: פנינה נמיר, ממקימי קבוצת סעד בנגב ומנהלת מחלקת הקליטה בתנועת אמונה; ברכה שפירא, אשתו של יוסף (יוסקה) שפירא ושלומית לנדוי ששכלה את בנה חובב לנדוי במלחמת לבנון הראשונה.
הרב יהודה חי אלקלעי, אמנות, 1929
בעל תשובה, חיפה: הוצאת חברים.
1934 – על הרב חיים דוד ברנהרד
קוצק – דמות אחד החזיונות המופלאים בחסידות, תרצ"ו
אדם בישראל, תל אביב, תש"ז
אילן ונופו, ירושלים, תשי"ב – ביוגרפיה של הרב מאיר בר-אילן
גדולי ישראל בשחרותם, הוצאת מורשת, 1974
האדם לבדו, הוצאת חושן, 1970 – אסופת כתבים
יצחק גור-אריה: מחנך, חוקר הפולקלור ואיש התרבות: שנתים למותו.
בהוצאת המשפחה ומועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשי"ט.
יצחק גור אריה, הרי"ל קובלסקי ז"ל – מלחמת חייו, הוצאת "כנסת", ירושלים, תרפ"ו.
יצחק (איציק) אשכנזי (נולד ב-26 ביוני 1934), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי.
אשכנזי נולד בתל אביב ב-1934 ובהשפעת אחיו יוסף, ששיחק בהפועל תל אביב, החל לשחק כרץ ימני בקבוצת השחר תל אביב, ממנה הועבר בגיל 13 לקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה, בה הוכתר למלך שערי הקבוצה במשך חמש שנים רצופות.
עוד לפני גיוסו לצה"ל, הספיק להופיע שלוש פעמים במדי הפועל רמת גן ובאחד המשחקים כבש פעמיים מול הפועל חיפה.
לאחר שחרורו מהצבא שיחק בקבוצת הכח תל אביב, משם עבר מספר קבוצות עד שהגיע להפועל חיפה.
ב-1958 התמודדה הפועל חיפה בגמר "גביע העשור" מול הפועל ירושלים.
מלך השערים והחלוץ המרכזי של הקבוצה, אברהם גינזבורג חלה, ואשכנזי נקרא למלא את מקומו בעמדה שהכיר היטב בנעוריו.
הוא הצדיק את האמון שנתן בו המאמן זלאטקו צ'ייקובסקי וכבש צמד, שהעניק להפועל חיפה את הגביע הראשון בתולדותיה.
את השער הראשון כבש אשכנזי בבעיטה חזקה לפינת השער, ואת השער השני כבש מקרוב לאחר כדרור מאמצע המגרש.
אשכנזי היה שותף מלא גם לזכייה השנייה של הפועל חיפה בגמר גביע המדינה בשנת 1963. במשחק זה הוא שימש כקפטן הקבוצה והחל את המהלך שהוביל לשער הניצחון.
ב-1966, שלוש שנים לאחר שהניף את גביע המדינה כקפטן הפועל חיפה, פרש ממשחק פעיל.
בתחילת שנות ה-70 אימן אשכנזי את הפועל זכרון יעקב אשר בהדרכתו עלתה לליגת המשנה.
לאחר פרישתו אימן אשכנזי במחלקת הנוער של הפועל חיפה במשך 22 עונות.
בין השחקנים הבולטים אותם אימן בקבוצות ילדים ונערים היו אלי לוונטל, האחים יוסי ואבי ליפשיץ, יצחק אינצ'י, עדן בן בסט, יובל אבידור ושמעון הרוש.
1958 - זכייה בגביע עשור, הפועל חיפה מול הפועל ירושלים 0:2. השערים: יצחק אשכנזי דקה 69, 72.
1963 - זכייה בגמר הגביע, הפועל חיפה מול מכבי חיפה 0:1. יצחק אשכנזי קפטן הקבוצה מקבל את הגביע מראש העיר אבא חושי.
יצחק אשר אלישיב (1871, תרל"א, סלוצק, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 23 באפריל 1955, תל אביב) היה פעיל ציוני ברוסיה ומו"ל עברי.
יצחק אשר אלישיב נולד בסוף שנת תרל"א (1871) בעיירה סלוּצְק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בנם של טִילֶה, בעלת חנות מסחר, ומאיר אלישיב, קרובו של איזידור אלישיב ("בעל-מחשבות").
בגיל צעיר עזב את העיירה ונסע לעיר ורשה.
שם הצטרף לחובבי ציון והיה לחבר אחוות "בני משה".
נשלח כציר לקונגרסים הציוניים ה-4, ה-8, ה-9 וה-11. בוורשה היה ממייסדי ההוצאה העברית "אחיאסף" ומנהלה בשנים 1901–1903, וכן ממייסדי היומון העברי "הצופה" (1903–1905) והמו"ל והמנהל שלו.
בהמשך עבר אלישיב להתגורר בלודז', שם ייסד את סניף אגודת "חובבי שפת עבר" והיה יושב-ראשו, וכן היה סגן יו"ר האגודה הספרותית-מוזיקלית הציונית "הזמיר".
לפני מלחמת העולם הראשונה עבר למוסקבה, שם היה חבר הוועד הציוני, חבר ועד "תרבות" וחבר מרכז ציוני רוסיה.
ביתו, בכל אחת מהערים, היה בית ועד לצעירי הציונות.
בשנת תרצ"א 1930 עלה לארץ ישראל, לאחר שקיבל אישור מהשלטונות, בנה את הבית במזא"ה 27, תל אביב בעזרת האדריכל יוסף ברלין והמהנדס סעדיה גולדברג.
בשנותיו האחרונות חי בצנעה בביתו שברחוב מזא"ה 27 בתל אביב.
אלישיב נפטר בביתו באביב 1955, נשכח, בתום מחלה ממושכת.
יצחק אריה ברגר (כ"ט בשבט תרס"ז, 13 בפברואר 1907 – נספה בשואה) היה מורה ומשורר עברי פולני.
יצחק אריה ברגר נולד בעיר הקטנה אוהנוב (Uhnow; היבניב) שבגליציה (לאחר המלחמה בתחומי פולין).
הוא נכדו של ר' מרדכי הלבן בנו של יוסל'ה, סנדלר.
גדל באווירה חסידית, למד בישיבות וסיים את לימודיו בסמינר העברי למורים בלבוב.
בשנות ה-30 הצטרף לסגל בית הספר העברי בהורודנקה (שנוסד ב-1907 וחודש ב-1918, לאחר המלחמה; בראשית העשור הורו בו ש"י פנואלי ושמשון מלצר), והיה לאחרון מנהליו.
יצירותיו התפרסמו בעיתונים העבריים של לבוב, ב"דבר" ובמאספים הספרותיים "הכוכב" (תרפ"ד) ו"הסולל".
בשנת תרצ"ד הוציא את קובץ שיריו היחיד, "תבל גוועת".
ב-1935 זכה סיפורו "מסירות נפש" בפרס הראשון בתחרות ספרותית בנושא 'המאורע הנורא ביותר בחיי' מטעם השבועון הספרותי "בדרך" שבעריכת א"ל יעקובוביץ.
בחודש אייר תרצ"ז הוציא כתב עת עברי (גיליון אחד) שחיברו תלמידיו בשם "נִצנים".
תקופה מסוימת יצא בהיבניב שבועון ביידיש ובעברית בכתב יד בשם "אונזער גורל" ('גורלנו'), בעריכתו.
כשנולדה בתו, החליט לחנך אותה על טהרת עברית, והיא לא ידעה יידיש (שפתם של יהודי מזרח אירופה) כלל.
בשנת תשנ"ז 1997 ערך ופרסם דוד וינפלד את האנתולוגיה "השירה העברית בפולין בין שתי מלחמות העולם" (ירושלים: מוסד ביאליק), שבה הביא מיצירתם של יוצרים שנשכחו מן הביקורת והמחקר, וצירף להן ביו-ביבליוגרפיה.
לדבריו, ברגר, ולצדו יוצרים כמו בר פומרנץ, אברהם דב ורבנר ומלכיאל לוסטרניק, "העמידו בעשרים השנים שבין שתי מלחמות העולם, ובייחוד ב"שנות השלושים הרעות", נוסח מקורי של שירה אקטואלית בעלת מעורבות חברתית"; "לא רק משום חובת הזכרון ההיסטורי ראויה השירה הזאת לעיון ולמחקר, אלא גם בזכות הערכים הפנימיים שלה".
תבל גוועת: שירים, לבוב: [חמו"ל], תרצ"ד.
יצחק אפלויג (נולד ב-1 בספטמבר 1944) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מחקר בפקולטה לכימיה בטכניון.
כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001 עד 2009.
יצחק אפלויג נולד בשנת 1944 בבוכרה שבאוזבקיסטן, לאחר שמשפחתו ברחה מאימת הנאצים לאחר פלישתם לפולין בספטמבר 1939. בשנת 1947 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בין השנים 1962–1964 שירת בנח"ל ובצנחנים.
בשנת 1967 סיים תואר ראשון בפיזיקה-כימיה.
בשנת 1969 סיים תואר שני בכימיה, ובשנת 1974 סיים דוקטורט בכימיה, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון, ובשנת 1983 מונה לפרופסור.
בשנים 1995–1998 היה הדיקאן של הפקולטה לכימיה.
כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001–2009. בשנת 2010 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תרומתו המרכזית של אפלויג מתבטאת בהכנסת הכימיה החישובית ושימוש בחישובים תאורטיים כדי לנבא מראש את תכונותיהם של חומרים המכילים סיליקון שלא היו ידועים, ובהצעת דרכים להכנתם.
תרכובות אלו יכולות לשמש בסיס להכנת חומרים ופולימרים חדשים בעלי תכונות ייחודיות.
מחלוצי השימוש בחישובים המבוססים על מכניקת הקוונטים לניבוי תכונותיהם הפיזיקליות והכימיות של חומרים.
פעילותו האקדמית כוללת יותר מ-180 פרסומים בעיתונות המדעית הבינלאומית, ועריכת שבעה ספרים.
הוא חבר מערכת של כמה עיתונים מדעיים בינלאומיים, שימש ומשמש יו"ר של כנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה, ובוועדות בינלאומיות שונות.
2006 - תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של ברלין
2009 - פרס החברה האמריקנית לכימיה ע"ש פרדריק סטנלי קיפינג, מהחברה האמריקנית לכימיה.
הפרס הוענק לאפלויג על "הישגיו פורצי הדרך, הניסיוניים והתאורטיים, בחקר הכימיה של הסיליקון, ובעיקר על תרומותיו להכנת והבנת התנהגותם של חומרים בעלי קשרים מרובים (כפולים ומשולשים) לסיליקון".
2011 - "מדליית - Verdienstkreuz 1. Klasse" מטעם ממשלת גרמניה, על פעילותו המתמשכת והבולטת בהידוק הקשרים בין ישראל וגרמניה בתחום המדע.
2021 - מדליית שרדינגר לשנת 2021 מטעם האגודה העולמית לכימיה תאורטית וחישובית.
לוי יצחק ב"ק (1896–1974) היה אמן וצייר אוטודידקט ישראלי, איש היישוב הישן בירושלים.
נודע בציורי הקיר שלו במבני בתי כנסת וישיבות בירושלים.
ב"ק נולד בשנת 1896 בעיר העתיקה בירושלים, בנו של שמחה פינחס ב"ק, שהיה נכדו של ניסן ב"ק.
אביו היה בעל נטיות אמנותיות ועיטר את לוח ה"שיוויתי" בבית הכנסת תפארת ישראל.
גם יצחק, שלמד בישיבת עץ חיים, גילה מגיל צעיר מאוד כישרון רב לציור.
אולם אביו, איש היישוב הישן, אסר עליו ללמוד ב"בצלאל", מחשש שייחשף לתרבות החילונית.
בהיותו בן שמונה עשרה נישא לבתו של יונה אלתרמן מצפת.
לאחר נישואיו התגורר במשך כמה שנים בצפת.
במלחמת העולם הראשונה נסע עם משפחתו לווינה.
בתום המלחמה הוא שב לארץ ישראל.
כאות הוקרה לקונסול האנגלי בווינה שסייע לו, הוא הקדיש לו ציור מיוחד ובו תיאר את שלבי מסעה של משפחה יהודית מארץ ישראל לאוסטריה ודרכם חזרה לארץ ישראל.
הקונסול העביר את הציור למוזיאון באנגליה.
לאחר שובו לארץ ישראל עבר להתגורר בירושלים.
עיקר פרנסתו באה מסיוד וצביעת בתים פרטיים.
הסיוד היה בסגנון אמנותי והוא נהג לשזור לאורך הקירות עיטורים שונים.
כעבור זמן פתח חנות לממכר חומרי צבע לציירים ליד כיכר השבת בירושלים.
את החנות ניהל בנו, אריה, והוא הקדיש את עיקר זמנו לציור.
כמו כן שימש כגבאי בבית הכנסת בבתי הורנשטיין.
לאורך כל תקופת המנדט ועד שנות ה-50 ב"ק צייר ועיטר את קירותיהם ותקרותיהם של כעשרים בתי כנסת, ישיבות ובתי מדרש בירושלים שבתוך החומות ומחוצה להן, ובהם בית הכנסת תפארת ישראל, החורבה ובית הכנסת שער השמים בעיר העתיקה וישיבת מאה שערים בשכונת מאה שערים.
בבית הכנסת בית יהודה, ליד שוק מחנה יהודה, קיימים עד היום על הקירות כמה מציוריו.
כמו כן הרבה לצייר קישוטים ועיטורים לסוכה, ובמיוחד קישוטי "מזרח" לסוכה, דגלים לשמחת תורה, כרטיסי ברכה לראש השנה ועיטורים לכתובות.
יצירותיו הופצו בהדפסים ובגלויות בעשרות אלפי עותקים.
ציורי הקיר בישיבת מאה שערים
בשנת 1950, לאורך שנה שלמה, ביצע ב"ק את העבודה הגדולה ביותר שלו – ציורי הקיר והתקרה בישיבה הגדולה במאה שערים בירושלים.
הוא כיסה את התקרה וחלקים ניכרים מהקירות בציורי נוף של הערים הקדושות בארץ ישראל ואתרים קדושים בירושלים, כולל שחזור של ציורים שהיו בבתי הכנסת בעיר העתיקה בירושלים, ובראשם בית הכנסת תפארת ישראל והחורבה ונחרבו בידי הלגיון הירדני עם כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
כמו כן כוללים הציורים סמלים של שנים עשר שבטי ישראל, איורים לחגים ולמועדים ועיטורים רבים.
עם השנים התפוררו ציורי הקיר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נוצר שיתוף פעולה בין הנהלת הישיבה ובין המועצה לשימור אתרים במאמץ להציל את ציורי הקיר.
הרב יצחק הלוי אפשטיין (ו' באב תרע"ב, 20 ביולי 1912 – כ"ב בשבט תשכ"ה, 25 בינואר 1965) היה דיין בבית דין הרבני בתל אביב, ממקימי הרבנות הצבאית ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
למד בישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר והרב שך.
בשנת תרצ"ה עלה לארץ ישראל בעצת הרב קוטלר כדי ללמוד תורה אצל חותנו הרב איסר זלמן מלצר בירושלים.
בתחילת שנות ה-40 נישא לתמה, בתו של נח אימרמן, תלמיד ישיבת סלבודקה (שם למד בחברותא עם הרב שך) ולאחר מכן תלמיד ישיבת חברון, מהרוגי מאורעות תרפ"ט בחברון.
אפשטיין התקרב לרב מלצר ועם הזמן נהיה נאמן ביתו ומקבוצת תלמידיו הקרובים, ואף סייע לו בעריכת ספרו אבן האזל.
בח' בטבת תש"א (1941) נשלח על ידי הרב מלצר לקבל את פני הרב שך ומשפחתו עם עלותם ארצה, בגבול בראש הנקרה.
בשנים ה'תש"ז–ה'תש"ח כיהן כרב ופוסק למתיישבי כפר עציון, בתחילה באופן לא רשמי ובהמשך כמינוי רשמי.
בתקופה זו התגורר בירושלים ונסע להעביר שיעורים בכפר מספר פעמים בשבוע.
לאחר קום המדינה היה ממקימי הרבנות הצבאית שימש כרב צבאי והגיע עד לדרגת סגן-אלוף.
התייעץ עם החזון איש בשאלות הרבנות הצבאית בסוגיות הלכתיות קשות, ובעצתו פרש בהמשך ללימודי דיינות ברבנות; "אני צריך ערליכער דיינים." ואכן, בשנת תשט"ז (1956) מונה לדיין בתל אביב.
היה מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, וכן סדרת אוצר הפוסקים.
כן היה מעורכי כתביו של הרב הרצוג.
התגורר בשכונת גבעת רוקח בבני ברק, והיה מקורב לרב שך.
נפטר בשנת 1965, ונקבר בהר המנוחות, בסמיכות לקברו של רבו הרב מלצר.
את חלקת הקבר רכש הרב שך לעצמו, ולאחר פטירת הרב אפשטיין נידב אותה לצורך קבורתו.
בזמן מחלתו ולאחר פטירתו, לאורך תקופה ארוכה, נהג הרב שך לבקר בקביעות מדי שבת את אלמנתו וילדיה בביתם.
בניו: יואל - חתנו של הרב גרשון אריאלי (בנו של הרב יצחק אריאלי); הרב נח - ראש כולל בירושלים; חיים אפשטין - יו"ר מפלגת בני תורה וסגן ראש עיריית ירושלים; והרב איסר זלמן – לשעבר ר"מ בישיבת ההסדר קריית שמונה.
בנותיו: נחמה – אשת הפיזיקאי פרופסור יעקב גרינהויז; ורבקה – אשת הרב נחום נריה.
יצחק אשל (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 401 ועל עוצבת עמוד האש.
אשל הוא אחד מ-11 ילדיהם של סימה ושלמה אסולין.
אחיו הצעיר הוא אל"ם אמנון אשל.
אשל התגייס לצה"ל ב-1964 ושירת במשך 35 שנים בחיל השריון.
ב-1978 מונה למפקד גדוד שריון וב-1981 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבה 576. ב-1983 מונה למפקד חטיבה סדירה, חטיבה 401, ב-1985 מונה לסגן קצין שריון ראשי וב-1987 מונה למפקד אוגדה 560 בפיקוד הדרום בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון שירת כראש מטה גיס 446. השתחרר משירות הקבע ב-1989.
לאחר שירותו הצבאי, התמודד מספר פעמים על ראשות עיריית יבנה מטעם מפלגת העבודה, אך לא ניצח.
הוא כיהן כחבר מועצת העיר, סגן ראש העיר ויו"ר ועדת בניין עיר.
בבחירות להסתדרות הכללית שימש ראש מטה הבחירות של מרצ.
ב-2001 מונה על ידי שר התחבורה אפרים סנה למנהל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, והוא כיהן בתפקיד עד יוני 2003. בנוסף כיהן כיו"ר עמותת ברית יוצאי מרוקו בישראל.
אשל בוגר תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביחסים בינלאומיים ומינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה.
בנו אמיר היה מפקד חטיבה 600.
הרב יצחק אשכנזי (1859–1915) היה שד"ר ירושלמי, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים וחבר בית הדין של העדה, ממייסדי בית החולים משגב לדך.
נולד בירושלים בשנת 1859 (ה'תרי"ט) לשרה ולראשון לציון הרב אברהם אשכנזי.
בצעירותו נישא לרבקה, ויחד נולדו להם חמישה ילדים.
במשך תקופה שימש כמורה לתלמוד בישיבת תפארת ירושלים, ונחשב לדרשן מפורסם בעיר.
נמנה עם מייסדי בית החולים משגב לדך, ורכש בעצמו את הקרקע עליה הוקם המבנה.
כן יצא לחו"ל כשד"ר בשליחות עבור בית החולים מספר פעמים, וביקר בין היתר באלג'יריה, בהרי הקווקז ובכותאיסי שבגאורגיה.
לאחר שחזר ממסעותיו, נבחר לשמש כיו"ר ההנהלה של בית החולים.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) שימש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, וחבר בית הדין של העדה בעיר.
במשך חייו נמנע לשמש בתפקידים רבניים, ולאחר פטירת הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר הוצעה לו משרתו אך סירב.
בחלק מתקופות שהותו של הרב בן ציון אברהם קואינקה בחו"ל, הופקדה מלאכת עריכת כתב העת התורני המאסף בידיו.
במלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר עם משפחתו באלכסנדריה שבמצרים בעקבות היותו אזרח צרפת.
הלך לעולמו באלכסנדריה ב-31 באוגוסט 1915 (כ"א באלול ה'תרע"ה), ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
בנו שלמה נישא לשמחה, בתו של הרב משה מלכא, והיה איש ציבור וחבר ועד שכונת אהל משה.
חיבוריו בשו"ת ובפוסקים נשארו בכתבי יד.
חלק מתשובותיו הודפסו בספר "מעשי איש", וב"המאסף" בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, שנה א'.
הרב יצחק באדהב (30 בנובמבר 1859, ד' בכסלו ה'תר"ך – 10 ביוני 1947 בירושלים, כ"ב בסיוון ה'תש"ז) היה מקובל, חוקר קהילות ישראל בתפוצות, אספן כתבי יד וספרים עתיקים, עורך ספרות רבנית ומחבר ספרים רבים.
נולד בירושלים ללאה ולרב מיכאל באדהב, ששימש כשד"ר כוללות העיר.
סבו מצד אביו היה הרב רפאל בדהב, שעלה לארץ ישראל מלאריסה שביוון לפני שנת 1840 (ה'ת"ר), בן למשפחה שמוצאה בסרגוסה שבספרד.
אביה של אמו היה הראשון לציון והחכם באשי הרב יצחק קוב'ו, בן למשפחת הרבנים קובו שמוצאה בקומו שבאיטליה, אליה הגיעה לאחר גירוש ספרד.
בעקבות מסעותיו של אביו, גידלה אותו אמו לבדה.
בקיץ שנת 1866 (ה'תרכ"ו) עברה אמו יחד עם שאר ילדיה להתגורר ביפו, בעקבות התפרצות מחלת הכולרה בירושלים.
בחודש אוקטובר 1866 (חשוון ה'תרכ"ז) פשטה המחלה גם ביפו, ואמו ואחיו הקטן משה נפטרו.
בן דודתו מצד אביו, הרב יוסף רפאל עוזיאל, אימצו וגידלו בביתו שבירושלים, עד לחזרתו של אביו ממסעותיו.
בילדותו למד בבית הספר דורש ציון אצל הרב יוסף רחמים אופלטקה, בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה, ובהמשך אצל הרב שלמה יוסף, מרבני סלוניקי.
בשנת 1878 (ה'תרל"ח) התייתם גם מאביו, ושוב אומץ על ידי הרב יוסף רפאל עוזיאל, שהשיאו ללאה, בת הרב יהודה קואינקה (ובת-דודתו של הרב בן ציון אברהם קואינקה), נצר לשושלת רבנים שמוצאה מהעיר קואנקה שבספרד.
בתקופה זו למד בבית המדרש וישיבה "שבת אחים" בירושלים, והתגורר אצל חותנו בעיר העתיקה.
כעבור כשנה עבר עם אשתו להתגורר בשכונת משכנות שאננים, ושם נולד בנם יחידם, יהודה.
בהמשך נולדו לזוג שתי בנות - מרים וסולטנה.
בחודש יולי 1886 (תמוז ה'תרמ"ו) ייסד בירושלים יחד עם הרב אברהם עזריאל, הרב יעקב חי בורלא והרב בכור יעקב פאפולא את חברת "שומרי מצווה ומלביש ערומים", שמטרתה לסייע ליתומים ולילדים עניים.
בסוף שנת 1886 (ה'תרמ"ז) יצא בשליחות ישיבת המקובלים בית אל כשד"ר אל טריפולי שבלוב, שם שהה כשנה וחזר לירושלים בחורף שנת 1888 (ה'תרמ"ט).
בחודש מרץ 1899 (אדר ה'תרנ"ט), ייסד את בית המדרש "שומר שבת", שמטרתו הייתה לאסוף בני נוער בימי השבת, וללמדם שירה, תולדות היהודים, הלכות ועוד.
בשנה זו לווה סכום כסף גדול ופתח חנות ספרים שאותם הביא מליבורנו, במטרה להשתמש בכספי הקרן לטובת ארגוני החסד שהקים.
לאחר שנחל כישלון במכירות ונקלע לחובות, ברח בשנת 1901 (ה'תרס"א) להתגורר אצל אחיו שהתגורר במצרים בעקבות הטרדות מצד הנושים.
בתקופה זו סבל ממחלות שונות, ובחודש אדר אותה השנה נעצר בידי השלטונות המקומיים כחסר אשרת כניסה, ואושפז בבית החולים הממשלתי תחת שמירה בעקבות מחלותיו.
לאחר התערבותו של אחיו הוא שוחרר לאחר שלושה ימים, וחזר לירושלים לאחר תקופת שהות בת שלושה חודשים במצרים.
בחודש אפריל 1901 (אייר ה'תרס"א) החל לשמש כמורה לתלמוד בישיבתו של הרב חיים חזקיהו מדיני בחברון, ובחודש תמוז חזר שוב לירושלים בעקבות מחלותיו.
בהמשך נקלע לחובות רבים בעקבות כסף שלווה לחתונת שתי בנותיו, והוצאותיו על טיפולים שונים בבתי חולים.
אט אט השתקם, וזכה בהגרלה בדירה בשכונת ימין משה, בצמוד לבית הכנסת הספרדי הגדול של השכונה, כשאת הכסף להשתתפות בהגרלה קיבל בהלוואה מאחד מרבני העיר.
כשנוסדה ישיבת "מנחם ציון" על שם הגביר מנחם אליהו, נמנה עם עשרת תלמידי החכמים שלמדו בה וקיבלו מלגה דו שנתית.
חיבתו לספרים החלה עוד בצעירותו, ואט אט החל לאסוף ולרכוש מחסכונותיו ספרים, כתבי יד עתיקים ומסמכים נדירים.
עם החומרים שאסף הקים ספרייה וארכיון שהכילו ספרים וכתבים יקרי ערך בנושאי הלכה, אגדה, פילוסופיה עברית, קבלה, ספרות גאונים, ספרות ימי הביניים, תשובות הרמב"ם ובנו הרב אברהם, ועוד.
חומרים אלו סיפקו לו מקור למחקר אודות היישוב היהודי בארץ, ובקהילות חו"ל.
בעבודתו זו של הצלת כתבי היד והמסמכים ראה שליחות, ובקיאותו בכל הנוגע לעולם הספרות הייתה לשם דבר בירושלים.
לא מעט שאלות שעלו בנושא כתבי יד וחיבורים עתיקים, הופנו אליו.
לשם כתיבת עבודתו הספרותית היה מסתגר בארכיון הספרים האישי שלו, מתחת למפלס בית הכנסת, ומתעד את שלל הממצאים שהעלה במחקריו אודות רבנים, חיבוריהם, ייחוס משפחתם ועוד.
הודות לפועלו בתחום, קיימים כיום תיעודים נדירים שהפיץ אודות יהודי המזרח והיישוב היהודי בארץ ישראל.
על שמו נקראה הסמטה בימין משה, השוכנת בין בית הכנסת הספרדי הגדול לבין ביתו, שבו התגורר עד סוף ימיו.
שם הגדולים הירושלמי הכללי - חיבורו העיקרי הכולל את ספר הקהילות והעדות, כולל אנציקלופדיה עם שמות אלפי חכמים וגדולי תורה, ספריהם, מאמריהם, וחיבוריהם שנותרו בכתב יד
ספר הגיטין - נוסחאות הגיטין של כל העדות והקהילות, בעיקר מארצות המזרח, כולל שמות הערים והכפרים וסדר כתיבתם בגט, שמות האנשים והנשים ושמות הימים והנהרות
ציון וירושלים - אסופת 21 קטעים ובהם "חידושי גמרא, פוסקים ותנ"ך בפלפול וחריפות על ש"ס, שו"ת ודיני ארץ ישראל, מאת רבני ספרד והמזרח, כולל רשימה מכתבי יד עתיקים שהיו גנוזים בירושלים, ה'תרנ"ז
נחמדים מזהב - חלק א' בלדינו כולל את "היסטוריית היהודים", חלק ב' כולל תרגום ל"הריסות ביתר" מאת קלמן שולמן, ירושלים ה'תרנ"ד
סגולה זהב - סגולות ורפואות
פרדס התורה והחכמה - כולל רשימה מכתבי יד עתיקים, ירושלים ה'תרנ"ח
גנזי ציון וירושלים - חלק ב' של הספר הנ"ל, ירושלים ה'תרנ"ח
פרדס התורה והחכמה (חיבור נוסף) - כולל בתוכו רשימה מכתבי יד עתיקים, ירושלים ה'תר"ע
זמרת הארץ - הודפס בספרו "פרדס התורה והחכמה", ירושלים ה'תר"ע
מעט צרי - הודפס בספרו "פרדס התורה והחכמה", ירושלים ה'תר"ע
עיר של זהב - (ירושלים דדהבא או הפרדס הירושלמי) מעלות שבחי ירושלים המובאים בש"ס, במדרשים ובזוהר, מאת הרב אברהם אלאזראקי, ירושלים ה'תרנ"ז
עטרת זהב - חידושים ופלפולים על הש"ס בהלכה ובאגדה, מאת הרב יוסף קוב'ו, הרב יצחק קוב'ו והרב יוסף חזקיה קוב'ו, כולל קונטרס "גדולי הארץ" וספר "דגל מחנה" מאת הרב יוסף קוב'ו, וספר "דברי חזקיהו" מאת הרב חזקיה קוב'ו, כולל תולדות חייהם, ירושלים ה'תרנ"ז
עטרת זהב - חלק ב', חידושים, פלפולים ושו"ת על הש"ס והרמב"ם
חוג ישראל - הלכות ודיני פורים, כולל "פרדס התורה" חלק א', ו"חזון למועד", מאת הרב יעקב ישראל אלגאזי
הפרדס - (פרדס התורה) ילקוט המכירי על משלי, מאת מכיר בר אבא מארי, כולל "זכור ליצחק" שלושה חלקים, וזכרונות מספרים בהם הגה, ירושלים ה'תרפ"ז
כל הזהב - ספר "זכור ליצחק" חלק ד'
זכור ליצחק - כולל דיני גיטין וספרי גיטין
מקום הכתיבה עיקר - הודפס בספרו "זכור ליצחק"
גן ירושלים - הודפס בספרו "זכור ליצחק"
זמרת הארץ - הודפס בספרו "זכור ליצחק"
כי ביצחק - הכולל שירים, זמירות אגרות בחרוזים, ועניינים היסטוריים, הודפס בספרו "זכור ליצחק"
כבוד אם - ליקוטים מספרי הרב יצחק קוב'ו, ירושלים ה'תרפ"ח
בנין ירושלים - אוסף כתבי יד, כולל "שנות חיים", חברות, ישיבות ירושלים ומדרשים
שנות חיים - (הפרדס הירושלמי) כולל תורה, זמרה, חכמה ומדע
גן ירושלים - כולל אגרות, מכתבים ועניינים
פאר הדור - חלק ב' של תולדות הרמב"ם, כולל ספריו ושו"ת
תורת משה - תשובות הרמב"ם מתוך כתב יד, ירושלים ה'תרפ"ט
עשרה זהב - דרושים בפלפול
מעשה נסים - מעשיות וסיפורים שנעשו לישראל בשנים קדמוניות בדרך נס, שלושה חלקים, כולל מגילת סרגוסה, ומעשה הנס של רבינו גרשום, ירושלים ה'תר"צ
קובץ הירושלמי - דיני ומנהגי ירושלים מכתבי יד וספרים שנמצאו ברשותו, ירושלים ה'תר"צ
כ"י ביצחק - חלק ב' של קובץ הירושלמי, כולל עניינים, דינים ומנהגים, ירושלים ה'תרצ"א
קובץ הירושלמי - חלק ג', כולל תקנות והסכמות מרבני וחכמי ירושלים, ה'תרצ"א
חדר הורתי - שמות חכמים, רבנים ודיינים, ירושלים ה'תרצ"א
כי ביצחק יקרא - הודפס בספרו "חדר הורתי", ירושלים ה'תרצ"א
תוספת שביעית - כל דיני שמיטת כספים ופרוזבול מאת הרב אברהם אלאזראקי, ירושלים ה'תרנ"ו
שבחי ירושלים - מקומות קברי הצדיקים, כולל תולדות חייהם מפי הרב חי מוסיפא, ואוסף פרשנויות משלו
קובץ יברך ה' מציון - קובץ תודה לנדיב
שמירת הלכות טבילה - על פי כתבי הרמב"ם, כולל תשובתו של הרב שמואל חקאן הלוי, ודברי פרשנותו לנ"ל
גן רווה - שמות הרבנים הגדולים והפייטנים
חידושים נוספים שלו הודפסו בהמאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, שנה ב', בפרק "קדושת הארץ"
הרב יצחק אקריש (ה'תקע"ח (1818), טורקיה - כ"ח באלול ה'תרמ"ו (28 בספטמבר 1886) ירושלים), היה רב בולט, ראש ישיבה, דיין ופוסק, בעיר קושטא שבטורקיה.
אקריש נולד לאברהם, בקושטא, בשנת ה'תקע"ח.
כאשר גדל, למד, ובהמשך לימד, בישיבת הנגיד אברהם פואה שבעיר, והעמיד הרבה תלמידים.
עם זאת סבל מעניות קשה.
הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, שמשנת ה'תרי"ב (1852) לימד כראש מתיבתה בישיבת הנגיד אברהם פואה, נחשב לרבו של הרב אקריש, אף על פי שהיה צעיר ממנו.
הוא סייע לרב אקריש לקבל משרת רבנות לפרנסתו, וכן סייע לו במאבקיו ובמאסריו, ובעלייתו ארצה (ראה להלן).
בשנת ה'תרי"ח (1858) ייסד הבנקאי היהודי העשיר אברהם שלמה דה קמונדו (הנחשב לאבי עסקי משפחת קמונדו), שהיה בעל השפעה רבה בחצר הסולטאן העות'מאני, בית ספר יהודי, בו נלמדו שפות וקצת לימודי חול ומלאכה.
הרב אקריש והרב שלמה קמחי (בעל ה"ימי שלמה"), נאבקו נגד פתיחת בית הספר והחרימו את מי ששלח את ילדיו לשם.
זאת כנגד דעתו של החכם באשי של קושטא הרב משה הכהן, וראשי הקהילה, שתמכו בפתיחת בית הספר.
בשיא המאבק, התפרץ הרב אקריש לארמונו של דה קמונדו, והכריז על נידויו בתקיעת שופרות.
החכם באשי, הורה על מעצרו ליום אחד, בתנאים נוחים.
אלא שמעצרו נעשה בביזיון, והוא הובל בכבלים, והוכנס לכלא עם פושעים.
המעשה גרם לזעזוע בקהילה היהודית, וביום שישי שלאחריו יצאו כארבעים אלף מיהודי קושטא לתפילת מחאה על מסלול הגעתו של הסולטאן עבד אל-עזיז למסגד "אל איוב", וביקשו את שחרור הרב אקריש, הסולטאן נעתר לבקשתם, והרב שוחרר ונישא על כפיים לביתו.
המאבק בין סיעתו של הרב אקריש לחכם באשי הרב משה הכהן הלך והתעצם, גם לאחר מותו של החכם באשי, ומינויו של הרב יעקב אביגדור תחתיו בשנת ה'תר"ך.
בשנים ה'תרכ"ב-ג הייתה בקושטא מחלוקת על רבנותו של הרב אביגדור.
ובשנת ה'תרכ"ב (1862) בהתערבות הממשלה העות'מאנית והסולטאן עבד אל-עזיז, נקראו לקושטא בית דין של חכמים - החכם באשי של איזמיר הרב חיים פלאג'י, והחכם באשי של אדרינופול הרב יקיר גירון, הרב מנחם הכהן ן' ארדוט מהעיר שיריס , והרב אשר קובו משאלוניקי שיכריעו במחלוקת.
הרב קובו לא הגיע בגלל חולי.
לבסוף הרב אביגדור הודח מתפקידו, והסולטאן מינה את הרב גירון לשמש כחכם באשי ורבה של קושטא.
בית הדין התיר את פתיחת בית הספר בתנאים מסוימים, והרב אקריש שהמשיך להחזיק בדעתו, נאלץ לעזוב את העיר.
לבסוף עלה הרב אקריש לארץ ישראל בשנת ה'תרל"ד (1874), בסיוע של הרב אלפנדרי בהוצאות הדרך, והתיישב בעיר חברון.
הרב אקריש נפטר לאחר ייסורים בכ"ח אלול ה'תרמ"ו (1886), ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
חיבורו קריית ארבע - 32 דרושים, וגם חידושים ותשובות בהלכה (התשובות משנת ה'תר"ב (1842) עד ה'תרל"ב (1872)) יצא לאור בירושלים בחודש סיוון ה'תרל"ו (1876).
הרב אברהם אשכנזי נתן עליו הסכמה.
בספר גם הערות על הספר מחנה אפרים.
כמו כן התכתב עם בני דורו ודבריו מוזכרים בספרים שונים.
בשו"ת תנא דבי אליהו של הרב אליהו מני, סימן פו' - מובאת תשובה של הרב אקריש והרב שלמה קמחי אל הרב מני, ותשובתו אליהם.
בספר מכתב לחזקיהו של הרב חיים חזקיהו מדיני, ארבע התשובות האחרונות הם מהרב אקריש.
מלחין, מעבד יצירות חזנות מורה ומדריך חזנים.
אשל נולד בשנת 1912 בשם יצחק פרידלנדר בעיר דברצן שבהונגריה, למשה וגיטל פרידלנדר.
בצעירותו למד בחיידר ובישיבת החתם - סופר בפרשבורג.
בשנות ה-20 שלו עבר להתגורר במינכן, שם השתלם במוזיקה בקונסרבטוריון במינכן, וכיהן כחזן בבית הכנסת של יוצאי פולין במינכן.
בהמשך חזר לעיר הולדתו דברצן ושימש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בעיר.
בשנת 1949 עלה לארץ וזמן קצר לאחר מכן, מונה לכהן כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן .
בשנת 1956 נסע לאנטוורפן לשמש שם כחזן ראשי של קהילת "שומרי הדת", ומשם עבר לכהן כחזן בבית הכנסת "בית הצדק" בפיטסבורג שבארצות הברית.
בשנת 1962 אחרי שש שנות שהות בחו"ל, שב ארצה ומונה לשמש חזן ראשי בבית הכנסת "היכל מאיר" בתל אביב, ושם הקים מקהלה בניצוח מרטין ווייט.
אשל הופיע בקונצרטים ומופעי חזנות רבים והוציא מספר תקליטים ובהם הוא משמיע פרקי חזנות ושירה .
בן תקליטיו - "תערב לפניך" הכולל - פרקי תפילה ושירים ביידיש בליווי מקהלה והתקליט "ונעימות יתנו" -ובו תפילות סליחות ראשונות כפי שהוקלטו בבית הכנסת "היכל מאיר בתל אביב.
חלק מפרקי התפילה והשירה בתקליטיו של אשל הולחנו או עובדו על ידו.
אשל עסק בהכשרת דור צעיר של חזנים.
בין תלמידיו: החזנים מרדכי סובול, יצחק מאיר הלפגוט, אריק וולהיים, יהודה רוטנר ועוד.
בשנות ה-60 הצטרף אשל כחבר למושב חמ"ד והתגורר בו עד מותו.
נפטר ב-4 במרס 2006 בגיל 94 והובא למנוחות בבית העלמין האזורי שליד מושב אחיעזר.
על מצבתו נכתב: "פ.נ החזן העולמי מנעים לבית ישראל בתפילותיו ר' יצחק אשל (פרידלנדר)".
היה נשוי ליעל (הילדה) לבית משפחת חיים ומלכה שתיל ולהם שני ילדים, יהודה ומלכה.
הרב יצחק ארדיט (ה'תקי"ט בערך, ~1759 - י"ד בתמוז ה'תקע"ב, 24 ביוני 1812) היה מרבני איזמיר, מחבר הספר יקר הערך.
נולד בשנת התקי"ט בערך באיזמיר לרב שלמה ארדיט.
אחיו של הרב רפאל ארדיט.
נישא לשרה בת הגביר ר' חיים משה ארדיט, שתמך בו ואפשר לו לשקוד על תלמודו.
התבלט כבר בגיל צעיר, וכשהיה בן 15 הספיד את סבו, רבי אהרן אלפנדרי מחבר ספר יד אהרן.
החיד"א התכתב עמו בדברי תורה ומביא מתורתו בכמה מספריו, וכן שלח לו מספריו בתוספת הקדשה, על ספרו שם הגדולים כתב: חידושיו מוזכרים גם בספרים אחרים של בני תקופתו.
עלה לארץ ישראל לזמן קצר, אך חזר לאיזמיר ונפטר שם.
הוא פעל להדפסת ספר "מטה אפרים" של אפרים ארדיט.
אין להחליף בינו לבין סבו, רבי יצחק ארדיט, (תפ"ד, 1724 - תקל"ח, 1778), שנפטר בירושלים ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חיבר את הספר "יקר הערך" על מסכת ערכין (עד דף כא), והספר הושלם עד סוף המסכת על ידי בנו, ר' שלמה, בשם "פחות שבערכין".
בסוף הספר נוספו עשרים וחמש דרשות של הרב ארדיט.
הספר נדפס לראשונה בסלוניקי, תקפ"ג, והוא מצוטט לרוב כאחד הספרים החשובים על מסכת זו.
מהדורה שנייה מחודשת יצאה לאור על ידי מכון 'עבודה ברורה', ירושלים תשס"ח.
יצחק מאנאמטו אספה (נולד ב-19 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן ישראלי, שמשחק לסירוגין בעמדות המגן הימני והקשר בהפועל עירוני ראשון לציון.
אספה נולד באתיופיה ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שמונה.
תחילה הגיעו למרכז קליטה בבאר שבע ולאחר מכן עברו לגן יבנה.
כשהיה בן 12 הצטרף לקבוצת הכדורגל המקומית וכעבור שנה הצטרף לאקדמיה של מ.ס.
ב-10 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד מכבי עירוני קריית גת במסגרת גביע הטוטו לאומית.
ב-25 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית, בניצחון 1–2 נגד בית"ר תל אביב רמלה.
ב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 לעירוני קריית שמונה.
ב-27 בינואר 2018 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–2 על הפועל אשקלון.
ב-26 בינואר 2022 הושאל אספה לבני יהודה תל אביב עד סיום העונה.
ב-25 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו, בהפסד 0–4 להפועל פתח תקווה.
עד סיום העונה ערך בסך הכול שתי הופעות במסגרת הליגה הלאומית ובסיומה חזר למ.ס.
ב-8 באוגוסט 2023 חתם בהפועל אשדוד מליגה א'.
ב-17 ביולי 2024 חתם בהפועל כפר שלם.
ב-25 בספטמבר 2024 חזר להפועל אשדוד.
ב-22 ביולי 2025 חתם בהפועל עירוני ראשון לציון.
שיחק בכל גילאי נבחרות הנערים והנוער של ישראל, ואף לזכותו ארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 21, עמה שיחק בתחילת 2018.
ב-24 בספטמבר 2018 נעצר אספה בחשד להפקרת זוג קטינים לאחר תאונת דרכים, עת חזר מבילוי בתל אביב.
אספה לא הואשם באחריות לגרימת התאונה עצמה, מאחר שנקבע שלא היה באפשרותו לבלום את הרכב ולמנוע את התאונה, שנגרמה כאשר זוג קטינים רכבו על אופניים חשמליים באישון לילה וסטו לפתע לתוך נתיב הנסיעה שלו.
כתוצאה מהתאונה נהרג ארי נשר, בנו של הבמאי אבי נשר, שהורכב על ידי חברו בניגוד לחוק, כשהם לא-חובשים קסדות.
למרות המעצר, אספה המשיך להתאמן במ.ס.
אשדוד ואף השתתף במשחקי ליגה, עד שהתחיל לרצות את עונשו.
ב-30 בינואר 2020 גזר בית המשפט המחוזי על אספה ארבע וחצי שנות מאסר.
לאחר כחודש החל לרצות את עונשו בכלא חרמון.
ב-12 באוגוסט 2020 הפחית בית המשפט העליון את עונשו לשלוש שנים וב-16 בינואר 2022 שוחרר אספה על-תנאי מהכלא, לאור התנהגותו הטובה.
כעשרה ימים לאחר שחרורו פורסם כי אספה יוחתם על ידי קבוצת בני יהודה תל אביב.
חיים יצחק ארנברג, (נולד ב-10 בפברואר 1950 בירושלים), הוא הרב האורתודוקסי של ברלין.
ארנברג נולד ב-10 בפברואר 1950 בירושלים.
הוריו, יחיאל מישל וציפורה ארנברג, נולדו בישראל למשפחות חסידיות שגרו בישראל דורות רבים.
כאשר היה בן 5 עברה המשפחה מיפו לבני ברק שם גדל.
אביו היה איש עסקים בענף עיבוד היהלומים.
ארנברג הוא השני מבין שלושה בנים.
אחיו הבכור, יעקב, עדיין מתגורר בבני ברק.
אחיו הצעיר, משה פנחס ארנברג, נפטר בשנת 1987 בתאונת דרכים ליד פתח תקווה.
לאחר בר המצווה שלו, הוא למד בישיבת השרון, ואחר כך בגיל 16 הצטרף לישיבת "הרי יהודה" בבית מאיר ליד ירושלים.
ראש הישיבה (והמייסד) של "הרי יהודה" ומאוחר יותר ולימים חותנו, הרב צבי כהנא-גרושקא (1921–1996), היה מקור ההשפעה העיקרי שלו והמנטור הרוחני שעיצב את ארנברג בשנותיו הראשונות.
בשנת 1970 התחתן ארנברג עם נחמה, בתו הבכורה של ראש הישיבה והזוג עבר לעיר אשקלון.
בשנת 1975, לאחר חמש שנים של לימודים, ופעילות חברתית במסגרת מוסד תלמודי באשקלון, הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף חיים בלוי, לימים הרב הראשי של אשקלון.
לאחר הסמכתו בשנת 1975 חזר ארנברג לישיבת "הרי יהודה" בבית מאיר כדי להיות ר"מ בישיבה.
בתקופה זו הוא לקח תפקיד פעיל יחד עם הרב כהנא בהנהלת הישיבה.
בשנת 1983 עבר ארנברג לווינה, שם כיהן לראשונה כרב של תנועת המזרחי עד 1989. באותה השנה עבר ארנברג עם משפחתו למינכן שבגרמניה, שם כיהן כרב בין השנים 1989 ו-1997. מאז הרב ארנברג היה הרב של הקהילה היהודית האורתודוקסית בברלין.
הרב ארנברג הוא חבר בוועדת הקבע של ועידת רבני אירופה.
בשנת 2003 הקים הרב ארנברג את ארגון ORD (ועידת הרבנים האורתודוקסית של גרמניה) שמטרתו הייתה להקל על שיתוף הפעולה של רבני גרמניה לפיתוח מתמשך של החיים האורתודוקסים היהודיים בגרמניה.
ארנברג כיהן כיו"ר ה-ORD מאז הקמתו ועד 2010.
יצחק בדלי (1938 – 18 באפריל 2017) היה שחקן טניס שולחן ישראלי, שייצג פעמיים את ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
בדלי נולד וגדל באיסטנבול, טורקיה, ובשנת 1948 עלו הוריו לישראל.
אביו ניהל חנות למכירת תה בנחלת בנימין וכנער בדלי עבד עמו בחנות.
בדליי שירת בצה"ל בחיל הקשר ובשנת 1957 נשלח עם יחידתו לסייע בפינוי חצי האי סיני, שם היה בין נוסעי משאית צבאית שהתהפכה ונפצע קשה.
בעקבות פגיעה בעמוד השדרה הוא נותר מרותק לכיסא גלגלים.
לאחר תקופת שיקום ארוכה החל להתאמן בבית הלוחם ועסק בשחייה ובטניס שולחן.
ב התחרה עם דני בן-משה בטורניר טניס שולחן לזוגות והם סיימו ברבע הגמר.
ב התחרה עם יוסף מוגלניצקי בטורניר טניס שולחן לזוגות והם סיימו במקום השמיני.
בתחרויות היחידים סיים במקום ה-33.
בדלי היה נשוי ואב לבת.
הוא נפטר בגיל 79 ב-18 באפריל 2017. הוא הוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
רבי יצחק ארובאש היה משורר ופוסק הלכה שפעל במאה ה-17 בעיר תטואן שבמרוקו ובעיר ונציה שבאיטליה.
הוא חיבר ספרים הממזגים הלכה ואמונה בשירה וחריזה.
יצחק נולד בתטואן או בפאס לרבי חנניה ארובאש, דיין וחכם בערים פאס ותטואן שבמרוקו ובן לקהילת המגורשים.
רבי יצחק מזכיר את רבותיו ומלמדיו: רבי יעקב הלוי ורבי אברהם אלמושנינו.
באמצע המאה ה-17, בעקבות לחץ כלכלי, הוא עזב את מרוקו ועבר לאיטליה, בה התיישב בעיר ונציה, ואולי גם בעיר מנטובה.
באיטליה הוא כתב את חיבוריו "זבחי צדק" (ה'תכ"ב) ו"ואמת ואמונה" (ה'תל"ב) ואף היה נחשב בה לאחד מהרבנים.
נמצא שחתם על מעשה בית דין בענייני כספים הקשור לקהילת מנטובה יחד עם השד"ר רבי יוסף שליט רקיטי, ובתוספת אישורו של רבי משה זכות.
האחרון כתב שירי תהילה לרבי יצחק שנדפסו בראש ספריו .
את ההלכות ערך בשיר וחריזה וסביבן כתב ביאור והביא בו את מקורות ההלכה מהתלמוד עד לאחרוני הפוסקים.
בראש הספר שני שירים המוקדשים למעלת המחבר וחיבורו, מהרבנים: משה זכות ויעקב בן רבי משה הלוי.
אמת ואמונה - בו ערך את תרי"ג המצוות ואת שלושה עשר עיקרי היהדות, ואחריהם כתב קיצור ההלכות המעשיות משולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה.
את ספרו זה הוא ערך בשתי שפות - עברית ואיטלקית.
גם בראש הספר זה שני שירים המוקדשים למעלת המחבר וחיבורו, מהרבנים: משה זכות ויעקב בן רבי משה הלוי.
בסוף הספר שיר הקדשה נוסף מרבי שלמה חי סארוואל, מגדולי החכמים בוונציה.
ספר נוסף מפרי עטו הוא "שיר ידידות", בו הוא ערך בקצרה את ההלכות המופיעות בחלק אורח חיים מהשולחן ערוך בצורה של שיר וחריזה ובתוספת פירוש, לעיתים הוסיף דברי דרוש לפני ההלכות.
ספר זה נותר בכתב יד.
יצחק אריה (נולד ב-3 באוקטובר 1940 סופיה, ממלכת בולגריה), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר הימני והקיצוני הימני בקבוצת מכבי יפו.
יצחק אריה נולד בסופיה בירת בולגריה לוויזה ונסים אריה.
אביו שנולד בסמוקוב היה נצר למשפחת אריה שהיגרה מווינה לסמוקוב, ובניה היו בנקאים ותעשיינים אשר בין השאר בנו את בית הכנסת בסמוקוב.
ב-1948, במסגרת העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל והתיישבה ביפו, סמוך לפרדס דג'אני אשר בתחומו הוקם "מגרש הפחים" של מכבי יפו.
בית המשפחה היה צמוד לגדר המגרש.
ב-1951 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו תחת המאמן מישו אלבס (1935–2019).
אריה הוא בן מחזורם של צ'וצ'קו לוי, בובי קלמי ואיינשטיין קליש.
בעונת 1956/1957 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת, ומשחקו הראשון היה ב-26 בינואר 1957 מול בית"ר תל אביב.
במקביל, המשיך לשחק גם בקבוצת הנוער.
על פי רוב שיחק אריה בעמדת הקשר הימני והקיצוני הימני.
ב-6 ביולי 1957 שיחק אריה במשחק גמר גביע המדינה 1956/1957 בו הפסידה יפו להפועל פתח תקווה 1–2.
בעונת 1957/1958 זכה עם קבוצת הנוער בגביע קרנר לאחר שמכבי יפו גברה על גדנ"ע יהודה בתוצאה 3–2, כאשר אריה כבש את אחד השערים ושניים נוספים נכבשו על ידי ישראל אשכנזי.
אריה שיחק בשורות יפו עד לסיום עונת 1960/1961 ומשחק הליגה האחרון שלו היה ב-30 במאי 1961 מול הפועל חיפה.
בסך הכל הופיע אריה ב-53 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 13 שערים.
בשל מחלת אביו, נאלץ אריה לעזוב את מכבי יפו ואת ענף הכדורגל ולסייע בפרנסת המשפחה.
אביו היה בעל בית מלאכה לייצור אביזירי וילונות, ויצחק תפס את מקומו.
יצחק אריה מתגורר בחולון, הוא אלמן, אב לבן ובת וסב לנכדים.
הרב יצחק בואינו (סביב ה'ש"פ, 1620 - לפני ה'תנ"ה, 1695) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של ירושלים במאה השבע עשרה.
מקור המשפחה ככל הנראה מפורטוגל.
גדל בירושלים, ולמד אצל רבי ישראל בנימין ורבי יצחק צבאח.
סביב שנת ה'שצ"ט, נשא את ריקא בת רבי דוד בואינו שהיה מעשירי ליוורנו.
לאחר שנה, אשתו נפטרה, וזמן קצר לאחר מכן, גם ביתו היחידה נפטרה עמה.
לא יאוחר משנת ה'תל"ז, שימש כאב בית הדין בירושלים, כשלצידו מכהנים הרב משה בן חביב, ורבי משה בן יעיש.
בשנים ה'תל"ט-ה'ת"ם שהה בליוורנו שבאיטליה, ונשא ונתן בהלכה עם רבי יעקב ששפורטש, ועם שאר חכמי ליוורנו כדוגמת הרבנים: אהרן אלחדב, אברהם קאנסינו, יעקב ישורון לופיס, שמואל קושטא, אלישע מטירנו ואלישע נאווי.
בדצמבר 1680, חתם יחד עם חכמי קהילת ליוורנו על אגרת חריפה כנגד רבי יעקב ששפורטש.
הרב שהה תקופת מה במצרים.
הרב נפטר בין השנים תנ"א לתנ"ה.
הרב יצחק ליקט את חידושי הדינים של מהריק"ש והרדב"ז וסידרם על סדר ה'שולחן ערוך'.
לאחר מכן צירף לחיבורו חידושי דינים מחכמי ארץ ישראל מהדורות שקדמוהו, וחידושים אישיים שלו.
בין החכמים שליקט, יש למנות את הרבנים: אברהם אזולאי, משה גלנטי, שמואל גרמיזאן, אברהם אמיגו, חזקיה די סילווא, ועוד.
חידושי ההלכה הללו נקבצו על ידו לספר "שלחן מלכים".
סביב שנת ה'תנ"א, סיים לסדר את הספר לדפוס, וזכה לקבל הסכמות מחכמי ירושלים, חברון ומצרים.
מסיבה לא ידועה, הספר לא נדפס בזמנו.
כיום הספר נדפס בשני כרכים על 'אורח חיים' ו'יורה דעה' על ידי מכון ירושלים (תשע"א, תשע"ב).