tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלארקסון נולד בעיר דונקסטר שבצפון אנגליה לשירלי גבריאל, מורה במקצועה, ולאדוארד גרנוויל קלארקסון, סוכן מכירות.
הוריו של קלארקסון, שהיו בעלי עסק למכירת כיסויי צמר לקנקני תה, החליטו כי בנם ירכוש השכלה ויקבל חינוך בבית ספר פרטי, תהיה העלות אשר תהיה.
כאשר היה בן 13, תפרו הוריו של קלארקסון לכל אחד מילדיהם דובוני פדינגטון מצמר שבמהרה הפכו לפופולריים עד מאוד.
לאחר שקיבלו את הזכויות על מכירת דובונים אלו, השניים החלו לייצר ואף למכור אותם במסגרת העסק שבבעלותם.
הודות למכירת הדובונים, שהתבררו כהצלחה מסחררת, קלארקסון החל ללמוד בבית הספר היל האוס שבדונקסטר, ואחר כך בבית הספר רפטון.
לימים, העיד קלארקסון כי סבל מאוד בבית הספר רפטון מאחר שהיה שרוי בדיכאון והיה נתון לבריונות.
בין השאר סיפר כי נזרק לבריכת מים קרים, ארונו הפרטי ניזוק, וכי בגדיו הושחתו.
לפי תיאורו, קלארקסון סולק מבית הספר מאחר ש"שתה, עישן והיווה מטרד לעצמו".
בשנת 1993 התחתן עם המנהלת האישית שלו, פרנסיס קיין.
הזוג התגורר עם שלושת ילדיהם בעיירה צ'יפינג נורטון הממוקמת 18 קילומטר צפונית לאוקספורד וכ-90 קילומטר צפונית ללונדון.
נכון לספטמבר 2020, קלארקסון נמצא בזוגיות עם ליסה הוגן.
בשנת 2007 היו קלארקסון ושותפו לתוכנית ג'יימס מיי האנשים הראשונים שהגיעו לקוטב הצפוני ברכב ונכנסו לספר השיאים של גינס.
קלארקסון ידוע כאדם שנוי במחלוקת עקב אופיו העוקצני.
הוא ידוע בכך שנוהג לבטא באמצעי התקשורת השונים את דעותיו, ללא התחשבות ברגשות הציבור.
לא פעם ספג ביקורת ממבקרים, פוליטיקאים, אנשי מקצוע וציבור הצופים, קוראים ומאזינים לתוכניותיו או מאמריו.
מאידך תומכיו דווקא מצדדים בתכונות אלו ויש אפילו הקוראים לו להתמודד בבחירות לראשות הממשלה.
קלארקסון אינו לוקח ברצינות הצעות אלו ואמר פעם בראיון "אני אהיה ראש ממשלה רע".
ללא ספק קלארקסון הצליח לחדור לתודעה הציבורית בזכות אופיו ועם הצלחתו הצליחה גם התוכנית "טופ גיר" להמריא ברייטינג וכיום היא התוכנית הנצפית ביותר בערוץ BBC 2.
בשנת 1984 הקים קלארקסון עם שותף סוכנות המתמחה בעולם המוטוריקה.
כך החל לכתוב בעיתונים מקומיים ועיתוני רכב.
מדי שבוע ניתן לו רכב אשר אותו הוא בחן וכתב את כל יתרונותיו וחסרונותיו.
החל להגיש את תוכנית הרכב "טופ גיר" בשנת 1988. החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך לידוען בבריטניה.
מאז שנת 1994 הפך קלארקסון לכתב קבוע במגזין הרכב "טופ גיר מגזין".
עם הזמן הצליח לחדור לעיתונים הגדולים של בריטניה כמו הסאן, הטיימס ועוד.
בנוסף הוציא לאור מספר ספרים על עולם הרכב (חלקם מורכבים למעשה מאוסף כתבותיו בעיתון הסאנדיי טיימס) ועל מספר נושאים אחרים.
תפקידו הראשון של קלארקסון בטלוויזיה היה כאחד המנחים בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית טופ גיר החל משנת 1988 (התוכנית משודרת מ-1977).
בשנת 2002 שונה פורמט התוכנית אך קלארקסון נותר מנחה התוכנית ואף הפך למנחה הראשי שלה.
יחד עם חבריו להנחיית התוכנית ריצ'רד האמונד וג'יימס מיי, הפכה התוכנית לנצפית ביותר בערוץ BBC 2, כמו גם לאחת מתוכניות הרכב הפופולריות בעולם.
התוכנית משודרת ב-100 מדינות ברחבי העולם (כולל ישראל בערוץ אגו ובי.בי.סי פריים).
בנוסף ל"טופ גיר" קיבל קלארקסון על עצמו הנחיית תוכניות טלוויזיה רבות בפורמטים שונים כגון "מלחמת הרובוטים", וכן "קלארקסון" שהייתה תוכנית אירוח אישית (1998-2000).
בנוסף השתתף קלארקסון במספר סרטים כגון "חדר 101", "מכוניות" ועוד.
במרץ 2015 הושעה קלארקסון מהנחיית "טופ גיר" על רקע תקרית אלימה עם אחד מאנשי הצוות.
בשנת 2021, החל להגיש את התוכנית "החווה של קלארקסון" ברשת אמזון פריים וידאו.
קלארקסון ידוע כאדם שאינו חושש ליצור מהומה ולעיתים קרובות מעורר מחלוקת.
הוא ידוע בביקורתו הרבה לשחיתות פוליטית ולפוליטיקאים בפרט, ואינו חוסך דברי ביקורת כלפי ממשלת בריטניה.
מאידך נטען כי פעמים רבות העליב ציבורים של אנשים ואף גרם לתקריות דיפלומטיות בין בריטניה למדינות אחרות.
באוקטובר 1998 חברת יונדאי התלוננה לבי.בי.סי על דברי גזענות של קלארקסון כאשר בתוכנית "ברמינגהם מוטור שואו" הוא אמר שאנשים שמייצרים את רכבי יונדאי "אוכלים כלבים" ושהמעצב של יונדאי XG "אכל ספנייל לארוחת צהריים".
עוד פליטת פה מביכה של קלארקסון קרתה כאשר כינה את עובדי ב.מ.וו הגרמנית "נאצים".
חברת ב.מ.וו לא הגישה תלונה נגדו.
במאי 2007 התלוננה ממשלת מלזיה לממשלה הבריטית על כך שקלארקסון כינה את הרכב המלזי פרודואה קליסה כ"רכב הגרוע בעולם אשר מיוצר על ידי אנשים שחיים ביערות אשר נועלים עלים במקום נעליים".
קלארקסון נוהג לדבר בתקשורת על נהיגה במהירות מופרזת בכבישים ציבורים וגורר ביקורות קשות מהממשלה והציבור.
בשנת 2002 הוגשה תלונה נגד קלארקסון למנהל הבי.בי.סי על כך שהוא מעודד את הציבור להשתמש בכבישים של ווילס כמסלולים לנהיגה מהירה ופרועה.
קלארקסון נשמע אומר דברים דומים על הכבישים של לינקולנשייר במזרח אנגליה.
בשנת 2004 רשת הטלוויזיה בי.בי.סי נאלצה לפרסם התנצלות רשמית בפני סאמרסט בדרום-מערב אנגליה ולפצותה ב-250 פאונד לאחר שקלארקסון ריסק טנדר טויוטה בכוונה בעץ בן 30 שנים והרס אותו.
כל זה על מנת לבדוק את חוזק הרכב.
ג'רמיין אנתוני ג'נאס (Jermaine Anthony Jenas; נולד ב-18 בפברואר 1983 בנוטינגהאם) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
ג'נאס החל את הקריירה המקצוענית שלו בנוטינגהאם פורסט, וכבר בעונתו הראשונה 2001-2002, הראה שהוא שחקן מוכשר ומרשים.
אחרי עונה בוגרת אחת בלבד בנוטינגהאם, בה כבש 4 שערים ב-33 משחקים, כרטיס השחקן של ג'נאס נמכר לניוקאסל יונייטד בפברואר 2002, תמורת סכום המוערך בכ-5 מיליון פאונד.
למרות עונה ראשונה מרשימה בניוקאסל, בה זכה בתואר השחקן הצעיר לעונת 2002-2003, ג'נאס נכשל להציג את אותה היכולת בשתי העונות שלאחר מכן, ואכזב את הקהל בכך שלא הגיע לרמה שלה מאמניו צפו שיגיע.
ג'נאס בקושי הצליח להבקיע בעונות הללו, ולכן החל לשחק בפחות משחקים.
למרות שבאופן זמני שב לכושר המשחק שהראה בעונותיו הקודמות, ועל כך קיבל את סגנות הקפטן על ידי מאמנו החדש גריים סונס בתחילת עונת 2004-2005, ג'נאס שב להציג כדורגל לא מרשים והבקיע רק פעמיים ב-48 משחקים.
שמועות על חוסר סיפוק ורצון להישאר במועדון בתחילת עונת 2005-2006 אושרו על ידי מאמנו גריים סונס, כרטיס השחקן שלו נמכר לטוטנהאם ב-31 באוגוסט 2005, תמורת סכום זמני של 7 מיליון פאונד, שתפח לסכום של 9 מיליון פאונד סך הכל לאחר שהספרס הצליחו להעפיל לטורניר כדורגל אירופאי.
ג'נאס כבש סך הכל 12 שערים ב-152 משחקים בכל המסגרות עבור ניוקאסל.
ג'נאס פתח את הקריירה שלו בטוטנהאם בסערה אחרי שכבש 7 שערים בשלבי המוקדמות של גביע אופ"א.
אחר כך, הוא נפצע ונעדר מ-13 משחקים, וכבש במשחק החזרה שלו את השער השני של טוטנהאם בניצחון 3-1 נגד סאות'נד יונייטד בסיבוב הרביעי של גביע ה-FA.
תחת מאמנו החדש, חואנדה ראמוס, יכולת המשחק של ג'נאס השתפרה באופן ניכר, והוא שיחק בשני משחקי חצי הגמר גביע הפוטבול ליג נגד ארסנל אשר הסתיימו בתיקו 1-1 וניצחון 5-1, כאשר כבש בשני המשחקים את השער הראשון של טוטנהאם.
במשחק הגמר ג'נאס בישל את שער הניצחון לג'ונתן וודגייט, במשחק בו טוטנהאם ניצחה 2-1 את צ'לסי וזכתה בגביע, ב-24 בפברואר 2008.
ב-29 באוגוסט 2007, ג'נאס חתם על הארכת חוזה ל-5 שנים, עד שנת 2012. ב-30 ביולי 2008, ג'נאס חתם על תוספת של שנה לחוזה הקודם שחתם, עד שנת 2013. כמה ימים לאחר מכן, מונה ג'נאס לקפטן המשנה של טוטנהאם בעקבות עזיבתם של רובי קין ופול רובינסון.
ב-31 בינואר 2013, ג'נאס חתם על חוזה לתקופה של 18 חודש בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס, בסוף עונת 2013/2014 עזב את הקבוצה עם סיום החוזה.
ב-7 בינואר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 32 לאחר שלא הצליח להתגבר על פציעה.
ג'נאס שיחק ברמה הבינלאומית עבור נבחרת אנגליה עד גיל 15, ומשם התקדם בכל נבחרות הנוער האנגליות עד שלבסוף קיבל זימון בכורה לנבחרת אנגליה הבכירה בשנת 2003. משחק הבכורה שלו בנבחרת היה ב-12 בפברואר 2003, נגד נבחרת אוסטרליה.
למרות שסבל מפציעה לקראת סוף עונת 2005-2006, ג'נאס החלים מהפציעה בזמן כדי להיכלל בסגל הנבחרת האנגלית לטורניר הגמר של מונדיאל 2006. הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת ב-6 בפברואר 2008, במשחק הראשון של מאמנה החדש של אנגליה פאביו קאפלו, בו ניצחה אנגליה 2-1 באצטדיון ומבלי את שווייץ.
ג'רמייה מאסי הוא כדורסלן אמריקאי בעל אזרחות מקדונית המשחק עבור ציקליסטה אולימפיקו בעמדת הפאוור פורוורד ואף לעיתים רחוקות בעמדת הסנטר.
מאסי שיחק בליגת המכללות עבור אוניברסיטת המדינה של קנזס.
במדי האוניברסיטה נבחר למצטיין מחוז ה-Big 12 לשנת 2004. בנוסף לכך, נבחר לחמישיות השנה של אותו מחוז בשנים 2004 ו-2005. במצטבר שיחק מאסי בשורות האוניברסיטה במשך ארבע שנים.
בסיום קריירת המכללות, נרשם מאסי לדראפט ה-NBA של 2005 אך לא נבחר בו.
בסופו של דבר החל את הקריירה המקצועית באירופה, במדי הקבוצה היוונית, אא"ל לאריסה.
בעונתו היחידה בלאריסה, העמיד ממוצעים של 10 נקודות ו-6.7 ריבאונדים.
לאחר עונה זו חתם בקבוצת היורוליג, אריס סלוניקי בה שיחק במשך שתי עונות (2006–2008), ואותה הוביל למעמד של "שלוש הגדולות" בכדורסל היווני.
אף־על־פי שלא הצליח להוביל את הקבוצה לזכייה בתארים, נחשב מאסי לכדורסלן הבולט ביותר בה ולאחד הזרים הבולטים בליגה היוונית ובאירופה בכלל.
יכולת זאת הובילה להחתמתו במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד.
למרות אזרחותו האמריקאית, שיחק מאסי עבור נבחרת מקדוניה בכדורסל, לאחר שהתאזרח בשנת 2008.
ג'רמי לי רנר הוא שחקן קולנוע, מפיק קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי אמריקאי, מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2009 על תפקידו בסרט "מטען הכאב" ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2010 על תפקידו בסרט "גנב עירוני".
מגלם את הדמות של הוקאיי ביקום הקולנועי של מארוול בסרטים "הנוקמים", "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" ו"הנוקמים: סוף המשחק" וסדרת הטלוויזיה "הוקאיי".
רנר נולד וגדל במודסטו, קליפורניה שבארצות הברית, בנם של ואלרי קירלי (לבית טאג) ולי רנר, שבבעלותו היה אולם באולינג מפורסם בשנות ה-80. הוריו נישאו כבני נוער והתגרשו כשהיה בן עשר.
הוא הבכור מבין שבעה אחים; הצעיר שבהם נולד ב-2011, מה שהפך אותו לאח גדול חדש בגיל 40. מוצאו של רנר משני צדדיו במשפחה הם; גרמני, אנגלי, סקוטי, שוודי, אירי ופנמי.
בייר ולאחר מכן במכללת מודסטו, שם למד מדעי המחשב וקרימינולוגיה.
בשנת 2000 רנר הופיע בתפקיד אורח בסדרה "אנג'ל" כשגילם ערפד מרושע בן 220 שנה בשם פן.
הוא התפרסם לראשונה בתפקיד ראשי בשנת 2002 כשגילם את דמותו של הרוצח סדרתי ג'פרי דאהמר בסרט הפשע הביוגרפי "דאהמר" .
ב-2003 הופיע רנר בתור השוטר בריאן גמבל במותחן הפעולה "ימ"מ יחידת פריצה".
בשנת 2009 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במותחן המלחמה זוכה שישה פרסי אוסקר של קתרין ביגלו "מטען הכאב".
בשנת 2010 הופיע במותחן הפשע המצליח "גנב עירוני" שביים בן אפלק, על הופעתו בתור ג'יימס "ג'אם" קופלי חבר בכנופייתו של דאג מקריי שגילם אפלק, וזכה למועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
מאז שנת 2011 רנר משחק ביקום הקולנועי של מארוול את גיבור-העל הוקאיי.
בשנת 2012 ביצע את הופעת הבכורה שלו כהוקאיי בסרט גיבורי העל שהיה לשובר קופות "הנוקמים" שביים ג'וס וידון.
בהמשך השנה הוא כיכב בתפקיד הראשי בסרט "זהות גנובה"; הסרט הרביעי בסדרת הסרטים של ג'ייסון בורן.
רנר גילם דמות ראשית חדשה, אהרון קרוס, במקום ג'ייסון בורן, שגילם מאט דיימון בשלושת הסרטים הראשונים.
בשנת 2013 כיכב בתור הנזל בסרט האימה והפעולה "קוטלי המכשפות", אשר עוקב אחר עלילותיהם של הנזל וגרטל, שנים רבות לאחר הסיפור המקורי, אשר הפכו בינתיים לקוטלי מכשפות.
בהמשך השנה, רנר שיחק בסרט "חלום אמריקאי" שכתב וביים דייוויד או.
ראסל, המבוסס על פרשת Abscam, פרשה בה ה-FBI ביצע תרגיל עוקץ במטרה להפליל אישי ציבור מושחתים.
רנר כיכב בין התפקידים הראשיים בסרט, אשר יצא לאקרנים ב-20 בדצמבר 2013 ברחבי ארצות הברית, לצדם של כריסטיאן בייל, בראדלי קופר, איימי אדמס וג'ניפר לורנס בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה לשבחי ביקורות רבים, כולל פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של אנסמבל השחקנים וזכה במועמדות לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2015, רנר שחזר את תפקידו בתור הוקאיי בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון", סרט ההמשך של "הנוקמים".
הוא גם שב לשחק בסרט החמישי בזיכיון משימה בלתי אפשרית, בתור וויליאם ברדנט בסרט "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים" שיצא לאקרנים ביולי 2015.
בשנת 2016, רנר גילם שוב את הוקאיי בסרט שובר קופות "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" שביימו האחים רוסו.
בשנת 2017 כיכב בסרט המסתורין והמערבון של טיילור שרידן "רוחות קרות" לצדה של אליזבת אולסן, שותפתו ליקום הקולנועי של מארוול.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות לרוב ואף קיבל מועמדות לפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ורנר עצמו קיבל מועמדות לפרס סטלייט.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקומדיה "תופסת" שבמרכזו של הסרט עומדים חמישה חברי ילדות ותיקים שממשיכים את המסורת שלהם לעזוב את עיסוקיהם מדי חודש בשנה ולשחק את משחק הילדות המפורסם "תופסת".
במהלך צילומי הסרט, רנר שבר את המרפק הימני שלו ואת פרק כף היד השמאלית.
בשנת 2019 במהלך קומיקון סן דייגו הוכרזה סדרה בכיכובו על הדמות הוקאיי ששודרה בשנת 2021 בשירות הסטרימינג דיסני+.
רנר הוא גם זמר-יוצר, גיטריסט, קלידן ומתופף.
בתחילת קריירת המשחק שלו הופיע בהרכב "Sons of Ben".
הוא ביצע שירים במספר פסקולים של סרטים בהם השתתף: "I Drink Alone" עבור "ארץ קרה" (2005), "American Pie" עבור "Love Comes to the Executioner" (2006) ו-"Good Ole Rebel" עבור "ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד" (2007).
הוא גם הופיע בקליפים לשיר "Trouble" (2003) של הזמרת P!nk ו"Scenes on Sunset" (2010) של האח סאל.
הוא התארח בסינגל של הזמר ההולנדי סם פלדט משנת 2018, "Heaven (Don't Have a Name)".
ביולי 2019 שחרר את הסינגל הראשון שלו "Main Attraction".
רנר הוציא המיני-אלבום הראשון שלו "The Medicine" במרץ 2020 מתוכו יצא הסינגל "Best Part of Me" ומלווה בקליפ.
ה-EP שוחרר תחת חברת התקליטים הבריטית AWAL והוא כולל 7 רצועות.
מיני-אלבום שני של רנר "Live for Now" שוחרר בספטמבר 2020, גם הוא תחת חברת התקליטים AWAL וגם הוא כולל 7 רצועות.
ב-13 בינואר 2014 נישא לדוגמנית הקנדית סוני פצ'קו.
ב-30 בדצמבר 2014, הגישה פצ'קו מסמך גירושין מרנר, והם חולקים את המשמורת על בתם.
רנר מתגורר במחוז ואשו, נבדה.
יש לו עסק לשיפוץ בתים עם חברו הטוב ועמיתו השחקן, קריסטופר ראיין וינטרס.
בעברו למד את אמנויות הלחימה אסקרימה ואגרוף תאילנדי כהכנה לתפקידים שגילם בסרטים "משימה בלתי אפשרית" ו"הנוקמים".
בינואר 2023 נדרס על ידי חתול השלג שלו כאשר ניסה למנוע את דריסת אחיינו.
בעקבות כך עבר ניתוחים ושיקום.
ג'רמיין דופרי מולדין , הידוע גם תחת שמות הבמה ג'רמיין דופרי (Jermaine Dupri) וג'יי די (JD), הוא ראפר, מפיק וכותב שירים אמריקאי.
דופרי זכה ב-2006 בפרס גראמי על הפקת וכתיבת מילות הלהיט שכתבו והפיקו הוא ומריה קארי, "We Belong Together".
דופרי החל את הקריירה שלו בגיל 12 כרקדן עבור הרכב ההיפ הופ הודיני, כמו כן הוא הופיע בקליפ לשיר "Freaks Come Out At Night" של ההרכב.
ב-1991 הקים דופרי את צמד הראפ קריס קרוס, אחרי שפגש את כריס קלי וכריס סמית' (חברי הצמד) בקניון מקומי.
ב-1992 הוציא ההרכב לאור את אלבום הבכורה שלהם, "Totally Krossed Out", אשר הופק במלואו על ידי דופרי.
האלבום הוכתר ארבע פעמים כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בשנת 1993 הקים דופרי את חברת התקליטים סו סו דאף רקורדינגס (הלייבל נכנס לשותפות עם חברות התקליטים סוני מיוזיק וקולומביה רקורדס).
זמן קצר לאחר מכן, הוא גילה את להקת האר אנד בי Xscape בפסטיבל באטלנטה והחתים אותם בחברת התקליטים שלו.
אלבום הבכורה של הלהקה הוכתר כאלבום פלטינה, גם באלבום זה דופרי היווה מרכיב מרכזי בהפקתו ובכתיבת המילים של שירי האלבום.
באותה השנה דופרי פגש את הזמרת דה בראט, לאחר שהיא זכתה בפגישה עם קריס קרוס כפרס על הניצחון בתוכנית יו!
דופרי החתים אותה בחברת התקליטים שלו, וב-1994 יצא לאור אלבום הבכורה שלה, "Funkdafied", שהוכתר כאלבום פלטינה.
בשנת 1996 התארח דופרי בשיר "Not Tonight" של ליל קים.
ב-1998 התארח ג'רמיין דופרי בשיר "With Me Part I" של דסטיניז צ'יילד.
ב-21 ביולי 1998 הוציא דופרי לאור את אלבום הבכורה שלו, "Life in 1472", שהגיע למקום ה-3 במצעד בילבורד 200. באלבום התארחו אומנים רבים, כמו: סנופ דוג, וורן ג'י, ג'יי זי, נאז, קרייזי בון, מריה קארי, טו שורט, אשר, ליל קים, DMX ואומנים נוספים.
באותה השנה דופרי החתים את הראפר ליל באו וואו בסו סו דאף רקורדינגס.
בשנת 2001 הוציא דופרי לאור את אלבומו השני, "Instructions".
גם באלבום זה אירח אומנים רבים, כמו: קורופט, נייט דוג, לודאקריס, ג'אגד אדג', ג'אדקיס ואומנים נוספים.
האלבום הצליח פחות מהאלבום הקודם, אך גם הוא נכנס למצעד בילבורד 200 כשהוא הגיע למקום 15 במצעד.
ב-2002 פג תוקפו של החוזה עם קולומביה רקורדס, וב-2003 הוא חתם שותפות עם אריסטה רקורדס.
ב-7 באוקטובר 2013 החל ג'רמיין דופרי להיות המנהל האישי של מריה קארי, במקום רנדי ג'קסון.
לדופרי יש בת אחת, בשם שאניה מולדין (נולדה ב-1998), מהחברה שלו לשעבר פאם סוויט.
בין השנים 2001 למרץ 2009 ג'רמיין יצא עם זמרת האר אנד בי ג'נט ג'קסון.
דופרי הוא טבעוני ותומך בזכויות בעלי חיים, ואף שיתף פעולה עם ארגונים למען בעלי חיים בפעילויות לקידום תזונה טבעונית.
שם האלבוםפרטי האלבום מקום במצעדים גורם מאשר US US R&B Life in 1472 תאריך: 21 ביולי 1998
חברת תקליטים: סו סו דאף, קולומביה 3 1 RIAA: פלטינה
MC: זהב Instructionsתאריך: 30 באוקטובר 2001
חברת תקליטים: סו סו דאף, קולומביה 15 3
שם האלבום שנה פרטי האלבום מקום במצעדים U.S.
חברת תקליטים: סו סו דאף, קולומביה–57Young, Fly & Flashy, Vol.
חברת תקליטים: סו סו דאף, וירג'ין4312Y'all Know What This Is...
חברת תקליטים: סו סו דאף, איילנד-72
שנהשם היצירהקטגוריהתוצאה1999 "Life In 1472" אלבום הראפ הכי הטוב1999"Money Ain't a Thang"ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב2005"Burn"שיר האר-אנד-בי הטוב ביותר2005"My Boo"שיר האר-אנד-בי הטוב ביותר2006"We Belong Together"שיר האר-אנד-בי הטוב ביותר2006"We Belong Together"שיר השנה2007"Don't Forget About Us"שיר האר-אנד-בי הטוב ביותר
ג'רמיין ג'וניור ג'ונס הוא כדורגלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר.
ג'ונס נולד בפרנקפורט לאב אפרו-אמריקאי שהיה חייל בצבא ארצות הברית שהוצב במערב גרמניה.
כעבור כמה שנים המשפחה עברה לארצות הברית, אך הוריו התגרשו והוא חזר עם אמו לגרמניה.
ג'ונס התחיל לשחק בקבוצת הנוער של בונמס, וב-1994 עבר לשחק בקבוצת הנוער של באד פילבל.
ב-1995 הוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט.
ב-1999 הוא עבר לקבוצת הבוגרים של איינטרכט פרנקפורט.
ב-2004 הוא נמכר לבאייר לברקוזן.
ב-2005 הוא הושאל לאיינטרכט פרנקפורט, וחזר אליה סופית בהמשך השנה.
ב-2007 הוא נמכר לשאלקה 04. ב-2011 הוא הושאל לשנה אחת לבלקברן רוברס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ באנגליה.
ב-2014 הוא נמכר לבשיקטש מליגת העל הטורקית.
ב-24 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה ניו אינגלנד רבולושן מה-MLS לשנה וחצי.
ב-4 במרץ 2016 חתם בקולורדו ראפידס לעונה אחת.
ב-18 בינואר 2017 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי.
ב-2001 ג'ונס הצטרף לנבחרת גרמניה עד גיל 21, שם שיחק עד 2003. ב-2008 הוא שיחק מספר משחקים בנבחרת גרמניה, אך לאחר שראה שהוא לא משותף בהרבה משחקים הוא החליט לעבור לנבחרת ארצות הברית ב-2009.
ג'ונס היה אמור להיות בסגל נבחרת ארצות הברית למונדיאל 2010, אך לא הצליח להשתקם מפציעה בזמן.
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 בו הבקיע את שער השוויון נגד בתיקו 1-1.
ג'רמיין מרשיאנו לנס (בהולנדית: Jeremain Marciano Lens; נולד ב-24 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן עבר הולנדי ממוצא סורינאמי.
לנס, יליד אמסטרדם, הצטרף ב-1997 לקבוצת הנוער ספרטאן, קבוצת חובבים מאמסטרדם.
ב-2001 עבר למחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם וב-2002 עזב אותה ועבר לאלמרה.
ב-2004 עבר לנס לקבוצת הנוער של א.ז.
אלקמאר וב-2006 החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
בעונת הושאל לניימכן ובה קיבל יותר הזדמנויות אותן ניצל: הוא רשם 9 שערים ב-31 הופעות ובסיום העונה הוחזר לאלקמאר.
בתחילת עונת עבר לנס ניתוח ברגלו השמאלית שעיכב את חזרתו למגרשים, בעונה זו זכתה אלקמאר באליפות אולם תרומתו של לנס, שער אחד בשמונה משחקים, לא הייתה מכרעת.
חילופי מאמנים בקבוצה סייעו ללנס להצליח יותר בעונת בה רשם 32 משחקים ו-12 שערים.
איינדהובן הוא שמר על יציבות בדקות המשחק ובכיבוש שערים גם בשלוש העונות הבאות אותן העביר בקבוצה, וב-2013 נמכר לדינמו קייב האוקראינית.
ב-15 ביולי 2015 חתם לארבע שנים בסנדרלנד.
ב-30 באוגוסט 2016 הושאל לפנרבחצ'ה לעונה אחת.
ב-6 באוגוסט 2017 הושאל לבשיקטש לעונה אחת, בסיום העונה חתם לארבע שנים בבשיקטש.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל לפתיח קארגומרוק הטורקית עד לסיום העונה.
לנס רשם כמה הופעות בנבחרות הצעירות של הולנד.
ב-2009 השתתף בטורניר עם , אך מאחר שטורניר זה לא הוכר על ידי פיפ"א הותר לו לעבור ולייצג את .
במאי 2010 זומן לראשונה לנבחרת ההולנדית הבוגרת, כשזו התכוננה למונדיאל 2010, אך לא השתתף במשחקיה ולא נכלל בסגל הכתומים לטורניר.
לאחר המונדיאל רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כשלקח חלק במשחק ידידות נגד ואף כבש שער בכורה.
למרות זאת, השתתף לנס במשחקים ספורים בלבד במוקדמות יורו 2012 ולא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר.
במוקדמות מונדיאל 2014 כבר היה ללנס חלק משמעותי בנבחרת הולנד.
הוא כבש חמישה שערים ובישל חמישה נוספים והעפיל עם הנבחרת לטורניר עצמו.
במונדיאל השתתף בשלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים.
ג'רמי ריפקין הוא תאורטיקן חברתי וכלכלי, סופר, נואם, יועץ פוליטי ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי.
ריפקין הוא הנשיא של ה-Foundation on Economic Trends ומחברם הפופולרי של עשרים ספרים העוסקים בהשפעה של שינויים מדעיים וטכנולוגיים על הכלכלה, כוח העבודה, החברה והסביבה.
ספריו תורגמו ליותר מ-35 שפות ונעשה בהם שימוש במאות אוניברסיטאות, תאגידים וסוכנויות ממשלה ברחבי העולם.
ריפקין הוא הנשיא של קבוצת הייעוץ TIR Consulting Group LLC אשר מייעצת למדינות, מחוזות ורשויות מוניציפליות ברחבי העולם על פיתוח תוכניות אב ל"מהפכה התעשייתית השלישית" (TIR).
הוא גם המייסד והיו"ר של "Third Industrial Revolution Global CEO Business Round Table", המורכב מהחברות המובילות בעולם בתחומי האנרגיה המתחדשת, בניה, אדריכלות, נדל"ן, טכנולוגיית מידע, ספקיות אנרגיה, תחבורה ולוגיסטיקה.
צוות הפיתוח הכלכלי הגלובלי של ריפקין הוא הגדול מסוגו בעולם והוא עובד עם ערים, מחוזות וממשלות במטרה לגבש תוכניות אב להפיכת הכלכלות שלהם לבעלות תשתיות של "המהפכה התעשייתית השלישית", ללא שימוש פחם.
טורו החודשי של ריפקין על נושאי אקטואליה שונים הופיע במשך השנים בחשובים והגדולים שבעיתוני העולם, ביניהם The los Angeles Times, Guardian, Süddeutsche Zeitung, El Mundo ורבים אחרים.
ריפקין נולד בדנוור, קולורדו, לויוֵט ראבֵל ריפקין ומילטון ריפקין, יצרן שקיות פלסטיק.
הוא גדל בצד הדרום-מערבי של שיקגו.
הוא היה נשיא מחזור 1967באוניברסיטת פנסילוניה, שם קיבל תואר בוגר במדעים בתחום הכלכלה מבית הספר וורטון לכלכלה ולמסחר.
לאחר שראה יום אחד את חבריו לספסל הלימודים מכים חבורת סטודנטים שמחו נגד מלחמת וייטנאם מחוץ לבניין הנהלת האוניברסיטה, הוא ארגן הפגנה בעד חופש הביטוי.
ריפקין הפך לחבר פעיל ב"תנועת השלום" (האופוזיציה למעורבות ארצות הברית בווייטנאם).
הוא למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טאפטס (1967), שם המשיך להיות פעיל אנטי-מלחמתי.
מאוחר יותר הצטרף לארגון VISTA האמריקאי למלחמה בעוני.
בשנת 1973 ארגן ריפקין מחאה המונית נגד חברות נפט בחגיגות ה-200 ל"מסיבת התה של בוסטון" (Boston Tea Party) בנמל של בוסטון.
אלפים השתתפו במחאה ופעילים השליכו חביות נפט ריקות למימי הנמל של בוסטון.
המחאה התרחשה כתגובה לעליה במחירי הנפט בסתיו 1973 בעקבות אמברגו הנפט של OPEC.
המחאה כונתה מאוחר יותר בפי התקשורת "מסיבת הנפט של בוסטון".
ב-1977 הוא ייסד יחד עם טד הווארד, את ארגון FOET (Foundation on Economic Trends), הפעיל ברמה לאומית ובינלאומית בנושאי מדיניות ציבורית הקשורים לסביבה, הכלכלה ושינויי אקלים.
ארגון FOET בוחן מגמות שונות ואת השפעתן על הסביבה, החברה, התרבות והכלכלה, ועוסק בהתדיינות משפטית, חינוך ציבורי, בניית קואליציות וארגון פעילויות על מנת לקדם את מטרות הארגון.
ריפקין הפך להיות אחד המבקרים החשובים הראשונים של תעשיית הביו-טכנולוגיה שרק החלה את דרכה, בפרסום ספרו Who Should Play God?
בעשור האחרון ריפקין מייעץ לאיחוד האירופי.
הוא גם שימש כיועץ לנשיא צרפת לשעבר, ניקולא סרקוזי; קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל; ראש ממשלת פורטוגל לשעבר, ז'וזה סוקרטס; ראש ממשלת ספרד לשעבר חוזה לואיס רודריגס ספאטרו; וראש ממשלת סלובניה לשעבר, יאנס יאנשה, בתקופות כהונתם כנשיאי המועצה האירופית.
על פי מגזין "European Energy Review", "נראה כאילו לאף סופר או הוגה דעות לא הייתה יותר השפעה על מדיניות האקלים והאנרגיה השאפתנית של האיחוד האירופי, מאשר ל'בעל-החזון' האמריקאי המפורסם, ג'רמי ריפקין.
בארצות הברית, הוא העיד בפני מספר ועדות קונגרס ונחל כמה הצלחות משפטיות בניסיון לודא שמתקבלות מדיניויות ממשלתיות אחראיות בנושאי סביבה, מדע וטכנולוגיה.
ארגון Union of Concerned Scientists האמריקאי, המספק סיוע משפטי בנושאי טכנולוגיה, ציטט חלק מכתביו של ריפקין כעצות שימשיות לצרכנים, וב-New York Times נכתב כי "באקדמיה, בדת ובפוליטיקה מהללים את ג'רמי ריפקין של נכונותו לחשוב בגדול, להעלות שאלות שנויות במחלוקת, ולשרת כנביא חברתי ואתי".
עבודותיו של ריפקין גם שנויות במחלוקת.
מתנגדיו תוקפים אותו על חוסר הקפדה מדעית בחלק מטענותיו, כמו גם בחלק מהטקטיקות בהן הוא משתמש כדי לקדם את השקפותיו.
סטפן ג'יי גולד, מדען מהארוורד, תיאר את ספרו של ריפקין "Algeny" משנת 1983 כ"מסכת בנויה בחכמה של פרופגנדה אנטי-אינטלקטואלית בתחפושת של מחקר אקדמאי".
בכתבה של מגזין Times מ-1989 אודות שיטות האקטיביזם של ריפקין, תחת הכותרת "האדם השנוא במדע", תוארו תגובות של מדענים, בעיקר גנטיקאים, לניסיונותיו להשיג רגולציה על ניסויים גנטיים.
ג'רמיין גריר היא סופרת, שדרנית ואקדמאית אוסטרלית המגדירה עצמה אנרכיסטית.
ספרה The Female Eunuch (הסריסה, 1970) היה אחד מהטקסטים המכוננים של המהפכה המינית והפמיניסטית של שלהי המאה העשרים.
ג'רמיין גריר נולדה ב-29 בינואר 1939 במלבורן, שבאוסטרליה למשפחה מן המעמד הבינוני והתחנכה בבית-הספר של המנזר המקומי (לימים ייחסה למורותיה הנזירות השפעה רבה על עיצוב אישיותה).
אביה, רגינלד, פרסומאי במקצועו היה דמות מרוחקת לגביה, ובבגרותה ערכה תחקיר על עברו וכתבה עליו בספרה האוטוביוגרפי "Daddy, We Hardly Knew You" ("אבא, בקושי הכרנו אותך", 1989).
אימה, פגי, הייתה אישה קונבנציונלית וגריר התקשתה להזדהות איתה.
גריר למדה תואר ראשון בספרות אנגלית וצרפתית באוניברסיטת מלבורן והמשיכה לאוניברסיטת סידני, שם קיבלה תואר שני בספרות ב-1963. בסידני נתקלה בקבוצת פוּש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני.
היא אמרה על התקופה הזאת: .
ב-1964, גריר נסעה לאנגליה במימון מלגת חבר העמים הבריטי ללימודי דוקטורט בניונהאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם היא קיבלה את התואר ב-1968. חוויותיה השפיעו על הגותה ומעשיה.
תחילה, בזמן שהותה באנגליה, הניעו אותה לקדם שחרור מיני, אך לאחר מכן גרמו לה להגות בהבטחות השווא של אותה חירות.
גריר הייתה נשואה במשך שלושה שבועות לפול דוּ פה, עיתונאי אוסטרלי, ב-1968. גריר בהחלט לא הסתירה את רצונה לתינוק, אבל היסטוריה ארוכה של בעיות גינקולוגיות, הפלות מוקדמות והתקן תוך רחמי לא מותאם הותירו אותה ללא ילדים.
בשנת 2000, הותקפה בביתה על ידי צעירה שפיתחה אובססיה כלפיה.
היא ביטלה את התקרית, שבה נפצעה, במילים: .
בשנת 2005, גריר הופיעה בתוכנית "האח הגדול – VIP".
ב-1964, בזמן לימודי דוקטורט הצטרפה גריר למועדון התיאטרון הקומי קיימברידג' פוּטלַייטס (Footlights), ודרכו יצרה קשר עם עולם התקשורת והאמנויות הרדיקלי של שנות השישים.
היא החלה לכתוב לכמה כתבי עת, כולל טור גננוּת בשם העט "רוז בלייט" (Rose blight שמשמעותו הוא ורד שידפון) בכתב העת הסאטירי Private Eye ומאמרים לכתב העת "אוז" (Oz), כתב עת מחתרתי שניהל עמיתה האוסטרלי ריצ'רד נוויל (Richard Neville).
אחרי שקיבלה דוקטורט ב-1968 על תזה שכתבה על הקומדיות המוקדמות של שייקספיר החלה גריר להרצות באוניברסיטת וורוויק (University of Warwick), ועבדה שם עד 1973. בוורוויק כתבה את הספר שעתיד היה לזכות אותה בן לילה בהצלחה ובפרסום בינלאומיים: "הסריסה".
אחרי סיור ברחבי העולם לקידום מכירות הספר, עזבה גריר את וורוויק.
היא החלה בשלל פעילויות חדשות, ובהן הגשת תוכנית קומית בטלוויזיה וכתיבת טור ב"סאנדיי טיימס".
בשנים הבאות ביקרה גריר בנסיעות דרך אפריקה ואסיה, שכלל גם ביקור בבנגלדש כדי לחקור את מצבן של נשים שנאנסו במהלך עימות עם פקיסטן.
בשנת 1979, גריר התמנתה לתפקיד של מנהלת מרכז לחקר ספרות נשים, אוקלהומה שבאוניברסיטת טולסה (University of Tulsa).
במהלך השנים 1981–1982 היא גם הייתה מייסדת של כתב עת אקדמי יוקרתי ושל מחקרי ספרות נשים בטולסה.
בשנת 1989, גריר התמנתה כמרצה מיוחדת ועמיתה בניונהאם קולג', קיימברידג' שבאנגליה ובשנת 1996 התפטרה.
במהלך השנים גריר המשיכה לזהות עצמה כאנרכיסטית או מרקיסטית.
בספריה עסקה מעט מאוד בתוויות פוליטיות מסוג זה אך חזרה ואישרה את עמדתה בראיונות.
בתחילת 2005, היא כיכבה שוב בכותרות כאשר השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "האח הגדול – VIP".
בעבר היא לעגה למפיקי התוכנית וצופיה.
בסופו של דבר, היא עזבה את התוכנית, וזכתה בכך לפרסום רב עוד יותר, כאשר ראתה את חבריה לתוכנית עוברים מה שנראה בעיניה כהתעללות מצד המפיקים.
בריאיון אמרה: "רדיפות הן מה שקורה, שואות הן מה שקורה כשאנשים טובים לא עושים כלום".
ב-28 באוקטובר 2013, הודיעה אוניברסיטת מלבורן על פתיחתו של ארכיון חיים שלם לעבודתה של גריר.
הארכיון כולל מכתבים מבני משפחתה של גריר, חבריה ושכניה והן של סופרים, אומנים, אנשי אקדמיה, שדרנים, עורכים, מבקרים ופוליטיקאים.
בנוסף לכך, הארכיון כולל פריטים רבים אחרים וממלא מעל מאה וחמישים מגירות ארון של תיוק.
העברת החומרים לארכיון מביתה של גריר שבבריטניה החלה בחודש יולי 2014.
ג'רמיין גריר כתבה מספר ספרים.
ספריה שיקפו את הסוגיות העיקריות שעימן התמודדה בחייה האישיים, כולל רצונה העז בילדים, אף שלא הצליחה ללדת.
אבל שום ספר מספריה לא היה חושפני יותר, ויש הטוענים גם קריא יותר, מחיפושיה אחר חייו הנסתרים של אביה.
ספרה הראשון של גריר,The Female Eunuch ׁ(הסריסה), אשר יצא לאור באוקטובר 1970, נחל הצלחה אדירה ועורר שיח ער.
הסריסה היה טקסט מכונן בתנועה לשחרור האישה.
הוא היה רב מכר, נמכר במיליוני עותקים ושינה את חייהן של נשים רבות ברחבי העולם.
על כריכת הספר הופיע דימוי מרשים של פלג גוף עליון נשי התלוי על קולב, ומקור שמו במסר המרכזי שלו, שלפיו הנישואים הם צורה של עבדות בעלת תוקף חוקי והנשים מסורסות מעצמיותן המהותית.
כתוצאה מכך, טענה גריר, נשים אינן מבינות עד כמה הגברים שונאים אותן ועד כמה הן שונאות את עצמן.
בספר טענה גריר, כי הפאסיביות של מיניות האישה נובעת מכך שהיא סורסה על ידי ההיסטוריה והפטריארכיה שגרמו לנשים להתנתק מהליבידו שלהן.
כמו כן, בספרה בחנה את התרבות שיוצרת את הנשיות ואת דיכוי הנשים.
בתור דוגמאות הביאה את היחס הקיים בחברה המערבית לווסת, ההיגעלות מאיברי המין הנשיים, הסרת שיער ועמדה על הצורך בשחרור האישה מתלותה הפסיכולוגית בסדר עולם פטריארכלי כתנאי להצלחת המאבק לביטול האפליה.
על אף המחלוקת שעורר, העניק ספרה השראה ומוטיבציה לפמיניסטיות האמריקאיות והבריטיות של שנות ה-70 והיה לאבן דרך במאבק לשחרור.
בין השאר, התעוררה התודעה גם בתחום המיניות ולא מעט מהנשים התוודעו לראשונה לאורגזמה.
במרס 1971, כבר נמכרה כל המהדורה הראשונה והספר תורגם לשמונה שפות.
ספרה השני של גריר אשר יצא לאור ב-1979, The Obstacle Race (מרוץ המכשולים), בו בחנה את הקשיים שבהם נתקלות נשים בעולם האמנות.
ספרה השלישי, מין וגורל: הפוליטיקה של פוריות המין האנושי, יצא לאור ב-1984, לאחר שהות של שלושה חודשים בהודו ב-1981. הספר תואר לאחר מכן כ"פמיניזם רוויזיוניסטי", כיוון שחזרה בו לכאורה מרבים מרעיונותיה המוקדמים, והגנה על איפוק מיני ושיפור מעמד האימהות.
גריר מתחה ביקורת על ניסיונות העולם המפותח להחיל פיקוח על ילודה בארצות מתפתחות והתנגדה להפקרות מינית, בטענה ששילובה עם אמצעי מניעה מודרניים פוגע בנשים.
כמו כן, בספר זה גריר מציגה את המשפחה הגרעינית כתוצר של הקפיטליזם וכדרך לנתב את האישה לספרה הפרטית.
בנוסף, מדברת גריר בספרה על הקביעה המקובלת בתורה הפמיניסטית, כי נשים נדונו לאימהות בשל ציפיות הוריהן והורי בעליהן.
ב-1989, כתבה על אביה בספרה האוטוביוגרפי Daddy ,We Hardly Knew You (אבא, בקושי הכרנו אותך).
הספר הוא מעין יומן מסע תיעד את מסעותיה של גריר בחיפוש אחר אבותיה.
בספרה The Change: Women ,Ageing and the Menopause (השינוי – נשים, הזדקנות וגיל המעבר,1992), היא תיארה את השקפותיה בו ניסתה לנפץ מיתוסים על גיל המעבר ומחלות הקשורות בו ובהזדקנות.
לפי דיווחים גריר קיבלה ב-1998 חצי מיליון ליש"ט לכתיבת ספר המשך – The Whole Woman (האישה השלמה), שבו היא תוקפת מגמות בפמיניזם בן ימינו.
זה הספר הראשון מבין ארבעת הקודמים, בו קוראת תיגר על הרעיון של הניצול כלפי נשים הנמשך לאורך העולם בתחומי בריאות, סקס, אופנה, אימהוּת, עבודה ופוליטיקה.
הספר מדבר על שחרור האישה ולא על שוויון בין נשים לבין גברים, כמטרה פמיניסטית פוליטית.
במובן זה היא נשארת פמיניסטית רדיקלית, מתעניינת באופן שבו חייהן של נשים ניתן לשיפור על ידי ארגון בדלני.
גריר מציגה טענות גורפות בשלושים וחמישה פרקים קצרים המרכיבים את ספרה המבוססים על מושגים של רומנטיות וטבע.
בעולמה של גריר, דבר לא השתנה לטובה בחייהן של נשים.
ב-2003, גריר ממשיכה לעורר מחלוקת, גם בכוונה תחילה.
היא פרסמה את הספר The Beautiful Boy (הנער היפה), המכיל ציורים ותצלומים של נערים בעירום, היו שראו בו פרויקט לגיטימי בהיסטוריה של האמנות, ואילו אחרים האשימו אותו בפדופיליה.
גריר טוענת שהסטריאוטיפ שנקבע בתרבות שלנו, לפיו נשים נתפסות כאובייקט מיני, אינו מתיישב עם יעודה הביולוגי של האישה כאם, שנקבע על ידי הטבע,
ומציינת את הפמיניסטיות שמותקפות לא אחת על כי הן מפחיתות מערך האימהות.
לפי גריר, אין מקום להאשמה זו מאחר שהאימהוּת הגיעה לשפל המדרגה זמן רב קודם שפרץ הגל החדש של הפמיניזם.
כמו כן, גריר טוענת שממשלות אינן יכולות לתכנן משפחות.
הן אינן יכולות להשפיע אפילו על מבנה המשפחה כי עצם המבנה הביורוקרטי שלהן מונע זאת.
ככל שהממשלה מגבירה את מעורבותה בחיי המשפחה, נחלש והולך כוחה.
סובסידיות לתמיכה בילדים אינן יכולות להוות תמריץ לילודה.
סוגיה נוספת הבולטת בעמדותיה של גריר היא האיום הגברי ואונס.
עבור גריר מדובר בנושא אישי עקב האונס שעברה.
גריר טוענת שבחברה המודרנית קיים בקרב הנשים פחד המונע מהן לנוע, להתלבש ולנהוג בחופשיות.
לפי גריר, על הנשים להשתחרר מהפחד ולהשיל את ההשפעה המשתקת של המיתוסים הגבריים, בראש ובראשונה המיתוס הפאלי.
נוסף לכך, גריר מדברת רבות על שחרורה האמיתי של האישה.
לפיה, על הנשים להבין כי ישנו חוסר התאמה בסיסי בין המינים, ואף ממליצה על קהילות נפרדות נשיות ורואה בדורות של משפחות מטריאכליות במצב של גירושין ואיגודים אחרים הטרוסקסואלים מוחים, אב טיפוס מודרני חדש בעולם.
כמו כן, במסגרת עמדותיה הפמיניסטיות גריר מעבירה ביקורת על הפמיניסטיות החדשות, המשתייכות לגל השלישי של הפמיניזם, וטוענת כי בשלושים השנים האחרונות הפמיניזם הפך מפמיניזם של השראה לפמיניזם שאפתן.
במסגרת פעילותה הפמיניסטית כתבה גריר בכתבי עת מגוונים, החל ב-Spare Rib הפמיניסטי-רדיקלי ועד למגזין הגברים Esquire.
גריר פרסמה גם כמה עבודות אקדמיות ואוספי מאמרים וקידמה כותבים לא ידועים, שאותם פרסמה לפעמים בהוצאה לאור משלה.
ב-1971, הייתה חלק מצוות פמיניסטיות שהתייצב מול הסופר נורמן מיילר בוויכוח על שחרור נשים, שזכה לפרסום רב.
כתיבת ספריה הייתה גם היא חלק מפעילותה הפמיניסטית, ומאז הפרסום בשנת 1970 של "הסריסה", ג'רמיין גריר הפכה לשם נרדף לפמיניזם.
גריר הייתה פעילה רבות בתקשורת המערבית, ורשת BBC אף רצתה לצלם סרט תיעודי על חייה.
היא הייתה ללא ספק כוכבת תקשורתית של הגל השני של הפמיניזם.
ב-1971, הוכתרה לאשת השנה בבריטניה, וכונתה הכוהנת הגדולה של שחרור נשים וראתה עצמה כמי שהביאה את הפמיניזם לאמצעי התקשורת ההמונית.
עם זאת, הופעותיה של גריר בתקשורת גררו ביקורת פמיניסטית כלפיה.
פמיניסטיות מסוימות האמינו שהופעות אלה היו למעשה חיזוק של סטריאוטיפים שליליים של נשים.
המחוות הפרובוקטיביות המכוונות שלה, ביניהן המופע עם נורמן מיילר וכתיבתה למגזינים פורנוגרפיים כגון "פלייבוי", הוסיפו לעוינות פמיניסטית כלפיה.
לרבות מתוכניות טלוויזיה אלה הצליחה גריר להכניס ביקורת פמיניסטית.
בדומה לעמיתותיה מהגל השני של הפמיניזם ג'ניס רדמונד ושילה ג'פריז גריר מעבירה ביקורת מהותנית על טרנסג'נדריות ואינה מכירה בנשים טרנסג'נדריות כנשים.
גישות אלה נתפשות לעיתים כטרנספוביות או טרנסמיזוגיניות ואף כונו בפי מתנגדיהן פמיניזם רדיקלי מדיר טרנסג'נדריות (Trans-Exclusionary Radical Feminism או TERF).
בספרה The Whole Woman משנת 1999, היא כתבה:
באירועי קידום המכירות לספר, גריר התבטאה באופנים שנתפשו כטרנספוביים, ומאז חזרה על דבריה פעמים רבות, כשבין אמירותיה "זה שכרתת את הזרג שלך לא הופך אותך לאישה" ו"אם הרופא יאריך את אוזניי...
זה לא יהפוך אותי לכלב".
כתוצאה, קמו התנגדויות ומחאות נגד השתתפותה באירועים פמיניסטיים, כשאחד המתוקשרים מביניהם אירע באוניברסיטת קרדיף.
גריר טענה שהיא חוותה מה שמכונה "No Platform", סוג של חרם שבו אדם או ארגון מנועים מלדבר בפלטפורמה ציבורית.
אך למעשה, לאחר מהומה תקשורתית בעד ונגד הרחקתה מן האירוע, ועצומה עליה חתמו כ-3000 סטודנטים שביקשו את ביטול נאומה, גריר עצמה ביטלה את הנאום שלה, בטענה שבגיל 76 אין בכוחה לעמוד מול מחאה, אך הגישה את הנאום המתוכנן חודש לאחר מכן.
מתנגדיה של גריר טענו כי הפריכו חלק מטענותיה, למשל טענתה שאף טרנסקסואלית מעולם לא ביקשה רחם ושחלות.
חלק מציינים שאין הטכנולוגיה הרפואית העכשווית מסוגלת להעניק רחם ושחלות, כאשר אחרים מציינים שבפועל בין הניתוחים המוקדמים להתאמה מגדרית אכן ניסו להשתיל רחם ושחלות, כדוגמת האמנית הדנית לילי אלבה, שנפטרה בשל כך.
בניסיון אחד להסביר את עצמה, גריר התייחסה לאנשים אינטרסקס, והצהירה שאין היא מתנגדת לכל ניסיון מצידם לחיות מחוץ לבינריה המגדרית, כל עוד לא יטענו שהם "המגדר ההפוך".
ג'רמי ברנרד קורבין הוא פוליטיקאי בריטי, מנהיגה לשעבר של מפלגת הלייבור וראש האופוזיציה בפרלמנט הבריטי.
מכהן כנציג מחוז צפון איזלינגטון בפרלמנט מאז 1983. בעמדותיו הוא מייצג את האגף השמאלי ביותר במפלגת הלייבור.
לאחר שבבחירות 2019 נחלה מפלגתו מפלה וירדה ל-203 מושבים בלבד, הודיע כי לא יוביל את המפלגה בבחירות הבאות.
באפריל 2020 נבחר במקומו לתפקיד קיר סטארמר.
במאי 2024 סולק משורות מפלגת הלייבור, ושמר על מושבו בפרלמנט באיזלינגטון בבחירות אותה שנה כמועמד עצמאי.
קורבין נולד בצ'יפנהאם שבמחוז וילטשייר באנגליה, הצעיר מבין ארבעה ילדים.
הוריו, דייוויד ונעמי, נפגשו כשהשתתפו בעצרת תמיכה בצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד ולאחר מכן היו פעילים בתנועות שלום.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לאחוזה בניופורט שבמחוז שרופשייר.
בתיכון היה פעיל בתנועת הסוציאליסטים הצעירים ובמפלגת הלייבור והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם.
את לימודיו סיים ב-1967 עם ציונים נמוכים שלא אפשרו לו קבלה לאוניברסיטה.
הוא התנדב לתוכנית שירות בחו"ל (VSO) והצטרף למשלחת סיוע הומניטרי בג'מייקה, הוא שימש מורה בפאתי קינגסטון במשך כשלוש שנים.
בשובו לבריטניה חזר להתגורר בבית הוריו, עבד בחווה מקומית ובחר באורח חיים צמחוני.
הוא ניסה לפתח קריירה כעיתונאי ושימש כתב בעיתון מקומי בניופורט.
ב-1973 עבר ללונדון והחל להיות פעיל באיגודים מקצועיים ובמפלגת הלייבור.
ב-1974 נבחר למועצת הרובע הארינגיי שבלונדון.
הוא חבר לחבר הפרלמנט ולשר טוני בן מהאגף השמאלי של הלייבור, ולאחר מפלת המפלגה בבחירות הכלליות ב-1979 השתתף בפעילויות נגד מדיניותה של מרגרט תאצ'ר.
ב-1983 נבחר לפרלמנט הבריטי כנציג מחוז צפון איזלינגטון שבלונדון.
הוא כיהן כחבר ועדת הרווחה בשנים 1992 עד 1997 וכחבר ועדת המשפטים בשנים 2011 עד 2015.
בעקבות ההפסד של הלייבור בבחירות הכלליות ב-2015, ופרישתו של אד מיליבנד מראשות המפלגה, התמודד קורבין בבחירות לראשות המפלגה שהתקיימו בחודשים אוגוסט-ספטמבר 2015 מול אנדי ברנהאם, איווט קופר וליז קנדל.
קורבין ניצח כשזכה ב-59.5% מקולות המצביעים, ונבחר לראשות מפלגת הלייבור.
בעקבות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי שנערך ביוני 2016, ובו החליטו אזרחי בריטניה לפרוש מהאיחוד האירופי, ספג קורבין ביקורת מצד חברי מפלגתו, בכך שתמיכתו הפושרת להישארות באיחוד האירופי נתפסה כאחראית להצבעתם של מצביעי לייבור רבים בעד עזיבת האיחוד.
20 מחברי קבינט הצללים שמינה פרשו ממנו תוך מספר ימים, ובהצבעת אי-אמון שנערכה בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה נחל קורבין מפלה כש-172 חברים הצביעו בעד הצעת אי האמון ו-40 חברים התנגדו לה.
בבחירות לראשות המפלגה, שנערכו עקב הצבעת אי האמון ניצח קורבין את המועמד השני אוון סמית' בפער של 34 אחוזים.
ביוני 2017 הוביל את מפלגתו בבחירות הכלליות, שבהן הגדילה את כוחה מ-232 מושבים ל-262 מושבים.
בבחירות 2019 נחלה מפלגת הלייבור תבוסה והשיגה 203 מושבים בלבד.
בעקבות המפלה הודיע כי לא יוביל את המפלגה בבחירות עתידיות.
לאורך שנות פעילותו, קורבין הוא הסמן השמאלי במפלגת הלייבור.
הוא הציג עמדות עצמאיות בניגוד לקו המפלגה, יותר מכל חבר לייבור אחר בפרלמנט, בעיקר נגד מדיניות הניו-לייבור המתונה שהוביל מנהיג המפלגה וראש הממשלה טוני בלייר.
כך, בין 1997 לאמצע 2015 הצביע 553 פעמים נגד עמדת המפלגה בנושאים שונים אותם הובילה ממשלת בלייר.
בין השאר הצביע נגד השתתפות במלחמת עיראק, נגד הגדלת דמי החינוך ונגד החוק להנפקת תעודות זהות.
בתחום הכלכלי מציג קורבין עמדות סוציאליסטיות ומזוהה עם האיגודים המקצועיים.
הוא קרא להלאמה מחודשת של חברות הרכבות ושל חברות האנרגיה במדינה.
לאחר מותו של הוגו צ'אבז שיבח קורבין את צ'אבז ואת פועלו.
בתחום החינוך הוא הציע להקים רשת חינוך לאומית, הגדלת התמיכה בחינוך והקניית מיומנויות לבוגרים, וזאת באמצעות העלאת מס החברות ב-2%.
בנושא צפון אירלנד, תומך קורבין בסיום השלטון הבריטי באזור.
הוא תמך במאבקם של שישיית ברמינגהאם ורביעיית גילפורד, קבוצות של חברי ה-IRA שהורשעו בפעולות טרור וזוכו לאחר מאבק ממושך.
כמו כן הזמין לפרלמנט את מנהיג השין פיין ג'רי אדמס, בשנת 1984, עשור לפני הכרזת הפסקת האש של ה-IRA במאבק המזוין נגד בריטניה.
בסוגיית הביטחון הלאומי תומך קורבין ביציאת בריטניה מארגון נאט"ו ובביטול מערך החימוש הגרעיני, אך עמדות אלו לא הופיעו במצע המפלגה.
הוא מכהן כיו"ר קואליציית עצירת המלחמה (Stop the War Coalition) הפועלת למען פירוק בריטניה והעולם מנשק גרעיני והתנגדה למלחמת עיראק ולמלחמת אפגניסטן.
הוא חבר פעיל באמנסטי אינטרנשיונל.
ב-1984 היה אחד משמונה חברי הפרלמנט שנעצרו במהלך הפגנה נגד משטר האפרטהייד בדרום אפריקה מול שגרירות דרום אפריקה בלונדון.
שנה וחצי אחרי פיגועי 11 בספטמבר פרסם קורבין מאמר ובו טען שהפיגועים הם מניפולציה של המערב שנועדה לאפשר לג'ורג' ווקר בוש ולטוני בלייר לפתוח במלחמה נגד הטליבאן באפגניסטן ולפעול להחלפת השלטון במדינה.
אחרי פיגועי נובמבר 2015 בפריז הביע קורבין את התנגדותו להפצצות בסוריה נגד ארגון המדינה האסלאמית וקרא להביא לסיום מלחמת האזרחים בסוריה בהסדר מדיני.
קשריו עם גורמים אנטי-ישראלים ואנטישמיים
קורבין הצטרף לתנועת הסולידריות עם הפלסטינים והביע תמיכה בחרם על ישראל, בחרם על אוניברסיטאות ישראליות הקשורות למחקר צבאי, באמברגו על רכש צבאי ובחרם על חנויות בריטיות המוכרות סחורה בהתנחלויות ישראליות.
במהלך כהונתו כמנהיג הלייבור נחשפו עוד מאמירותיו ומעשיו ברוח זו: ב-2006 קרא לחרם על מועדון ארסנל, שהוא מאוהדיו, לאחר שקיבל חסות של משרד התיירות הישראלי.
ב-2010 השווה את הסגר על עזה למצור שהטילה גרמניה הנאצית על לנינגרד וסטלינגרד.
בנאום-2013 ציין "שתי בעיות" בקשר למי שהגדיר כ"ציונים" שהקליטו את השגריר הפלסטיני בבריטניה באירוע ואחר כך תקפו אותו על דבריו: "האחת היא שהם לא למדו היסטוריה והשנייה היא שהם חיים במדינה הזו זמן רב מאוד, קרוב לוודאי כל חייהם, והם גם לא מבינים את האירוניה הבריטית.
הם זקוקים אולי לשני שיעורים שאנחנו יכולים לתת להם." במרץ 2018 נמחק חשבון הפייסבוק שלו לאחר שנחשף כי היה חבר בקבוצות פרו-פלסטיניות בהן הופצה תעמולה אנטישמית.
באפריל 2018 הודיע אבי גבאי יו"ר מפלגת העבודה (המקבילה הישראלית ללייבור) על ניתוק היחסים עם קורבין.
באוגוסט 2018 נחשף כי בעת ביקור של קורבין בתוניסיה בשנת 2014, הוא נשא תפילה והניח זר במשותף עם מארחיו מעל קבר מתכנני רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן 1972. מאוחר יותר אף נחשפה תמונה בה נראה קורבין באותו האירוע לצד מאהר אל-טאהר, מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין.
התמונות סתרו את טענותיו המוקדמות שהוא השתתף בכלל בטקס לזכר ההרוגים במבצע "רגל עץ".
לאחר הפרסום טען קורבין שלא השתתף בפועל בהנחת הזרים שנעשתה במסגרת הטקס.
בשל כך מנהיגים מהימין ומהשמאל הישראלי גינו אותו וכן חברת מפלגתו לוסיאנה ברג'ר.
באפריל 2016 מפלגת הלייבור השעתה שלושה מחבריה, נאז שאה, סאלים מולה וקן ליווינגסטון, לאחר שיצאו באמירות אנטי-ישראליות ואנטישמיות.
קורבין סירב לגנותם מה שהוביל לביקורת קשה נגדו על כך שהוא מאפשר לאנטישמיות להתפשט במפלגה.
ביוני 2016 נאם עם הגשת דו"ח האנטישמיות של הלייבור והשווה את מדינת ישראל לארגון הטרור המדינה האסלאמית: .
בהבהרה לדבריו ציין שרק מפני שמישהו הוא יהודי אין לצפות ממנו לדעה על ישראל ובאותה מידה אין לצפות מכל מוסלמי באשר הוא להביע דעה על פעולות פסולות שנעשו כביכול בשם האסלאם.
קורבין גם התנגד להכללת חזבאללה ברשימת ארגוני הטרור בבריטניה.
באוקטובר 2020 החליטה מפלגת הלייבור להשעות את קורבין בעקבות תגובתו לפרסום דו"ח האנטישמיות במפלגה, בה הומלץ לפתוח בחקירה בעניין התבטאויותיו השנויות במחלוקת על הקהילה היהודית בארצו וכן על ישראל.
באוקטובר 2023, סירב קורבין לגנות ישירות את חמאס בעקבות טבח שבעה באוקטובר, קרא לסיום הכיבוש הישראלי ואמר כי "האירועים ב-7 באוקטובר עוסקים בצדק - במיוחד עבור העם הפלסטיני".
בריאיון בנובמבר אותה שנה אמר כי "חמאס הוא ארגון טרור, אך גם ישראל מבצעת מעשי טרור".
קורבין נשוי בשלישית ואב לשלושה בנים.
רעייתו הראשונה הייתה פעילה לצדו במפלגת הלייבור.
השניים נפרדו ב-1979 לאחר חמש שנות נישואים.
ב-1987 נישא לרעייתו השנייה, גולה פוליטית מצ'ילה אותה הכיר במסגרת פעילותו באמנסטי אינטרנשיונל להעמיד למשפט את אוגוסטו פינושה.
הזוג נפרד ב-1999 בעקבות התנגדותו של קורבין לשלוח את בנו לבית ספר פרטי סלקטיבי.
ב-2015 נישא לרעייתו השלישית, ילידת מקסיקו העוסקת ביבוא קפה.
סר קולס ג'ון ג'רמי צ'יילד, הברונט השלישי היה שחקן אנגלי.
קולס ג'ון ג'רמי צ'יילד נולד ב-20 בספטמבר 1944 בווקינג שמחוז סארי.
הוא התחנך בוולסלי האוס סקול בעיר החוף ברודסטיירס שבמחוז קנט ובאיטון קולג'.
אחר כך למד משחק בבית הספר של תיאטרון אולד ויק בבריסטול.
אחר שהופיע בתיאטרון רפרטוארי לוהק צ'יילד לתפקיד חשוב בסרט "Privilege" משנת 1967. מאז שיחק ביותר מתשעים תפקידים בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה.
בין השאר הופיע בתפקיד קטן בסרט הפולחן "קוואדרופוניה"; בדמות פירס לי במיני-סדרה "אדוארד וגברת סימפסון"; בתפקיד פוליטיקאי טורי, צ'ארלס גארני סיימור בעיבוד הטלוויזיוני לספרו של ג'פרי ארצ'ר "ראשון בין שווים", ובתפקיד קמע בסרט "דג ושמו וונדה".
בין השנים 1977 ל-1978 הופיע בעונה השנייה של הסדרה "Backs to the Land".
ב-2004 הופיע צ'יילד בסרט "וימבלדון - אהבה בלבן" ובסדרת הדרמה "השופט ג'ון דיד".
עוד השתתף בפרק בסדרה "רופאים" ובאופרת הסבון "איסטאנדרס" גילם דמות בשם דייוויד וולש.
צ'יילד גילם את דמותו של שר החוץ הבריטי שלוש פעמים במהלך הקריירה שלו.
ב-1993 הופיע צ'יילד בתשדירי בחירות של מפלגת הלייבור בהם כיכבו גם יו לורי וסטיבן פריי.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית דבורה גרנט, איתה התחתן ב-1976 והתגרש ממנה באותה השנה.
אשתו השנייה הייתה ג'אן טוד, לה היה נשוי מ-1978 עד 1987. לבני הזוג נולדו בן ובת.
לצ'יילד נולדו בת ובן מנישואיו השלישיים לאליזבת' מורגן.
הוא התגורר בבנסון שבמחוז אוקספורדשייר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1967 Privilege מרטין קרוסלי 1968 Decline and Fall...
Malley's Day" 2003–2007 השופט ג'ון דיד Judge John Deed סר אלן פיסמארש סדרת טלוויזיה 2004 וימבלדון - אהבה בלבן Wimbledon פרד פילגר 2006 איסטאנדרס EastEnders הכומר וולש סדרת טלוויזיה 2006 המשפחה שלי My Family סר דייוויד צ'לונור בפרק "The Heart of Christmas" 2017 שעה אפלה Darkest Hour לורד ג'יימס סטנהופ
מייקל תומאס ג'רמי קלייד הוא שחקן ומוזיקאי אנגלי.
בשנות השישים של המאה העשרים היה חבר בצמד "צ'אד וג'רמי" שזכה להצלחה מועטה בבריטניה אבל עורר עניין בקרב הקהל האמריקני.
לקלייד הייתה קריירה ארוכה במשחק בטלוויזיה והוא הופיע בקביעות בעיקר בגילום דמויות מהמעמד הבינוני גבוה או האריסטוקרטים.
קלייד נולד בכפר דורני שבמחוז בקינגהאמשייר, והוא בנה של ליידי אליזבת ולסלי .
מצד אמו קלייד הוא צאצא של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והוא בן דודו של דוכס ולינגטון הנוכחי.
ב-1953 השתתף קלייד בטקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה כמשרת כבוד של סבו ונשא את הכתר של סבו במהלך הטקס.
קלייד למד בבתי הספר העצמאיים "לודגרוב סקול" בווקינגהאם וית'אאוט הצמוד לעיר השוק ווקינגהאם במחוז ברקשייר, ובאיטון קולג' בעיירה איטון שבסמוך לווינדזור.
בהמשך למד באוניברסיטת גרנובל בצרפת.
ב-1965 הופיע קלייד בהצגה המוזיקלית "Passion Flower Hotel" מאת ג'ון בארי וטרוור פיקוק בתיאטרון הנסיך מוויילס בלונדון.
עוד השתתפו בהצגה ג'יין בירקין, פרנצ'סקה אניס, פולין קולינס, ניקי הנסון וביל קנרייט.
ב-1969 הופיע במחזה "Conduct Unbecoming" עם צוות השחקנים המקורי ובהם פול ג'ונס.
הוא גם נסע לארצות הברית ושיחק בהצגה עם הקאסט המקורי בברודוויי.
קלייד כיכב בתפקיד אורח בפרק בסיטקום האמריקני "My Three Sons", בו צ'יפ דאגלס מתלהב מהעובדה שמישהו מליברפול מגיע להתארח ומצפה ממנו שיהיה בעל כישרון מוזיקלי בעקבות הצלחתם של הביטלס (הפרק שודר בשיאה של הביטלמניה).
ב-1975 שיחק קלייד בעיבוד של ה-BBC לספר "מול פלנדרס".
ב-1979 גילם את גודפריד שלקן בסרט האימה "Schalcken the Painter" של ה-BBC.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד המושל האוסטרי הרמן גסלר בסדרת הפעולה "חץ וקשת" משנות השמונים של המאה העשרים.
תפקיד בולט נוסף שלו היה בדמות דיק ספקמן בסדרה הקומית של ITV.
קלייד גילם את דמותו של המלך צ'ארלס הראשון בסדרת הטלוויזיה "By the Sword Divided" ששודרה בשנים 1983 עד 1985, ועסקה במלחמת האזרחים באנגליה.
עוד ב-1985 כיכב בתפקיד אלג'רנון מונקריף בעיבוד טלוויזיוני למחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד לצדם של גארי בונד בתפקיד ג'ק וורת'ינג ודיים ונדי הילר בדמות ליידי ברקנל.
ב-2002 הופיע קלייד במחזה "The Falklands Play" (דרמה של ה-BBC על אודות מלחמת פוקלנד) בתפקיד ניקולס הנדרסון שהיה השגריר הבריטי בארצות הברית באותה עת.
ב-2004 שיחק בסדרת הדרמה של ה-BBC "היומנים של אלן קלארק" בדמות ג'ונתן אייטקן, פוליטיקאי בריטי שמרני.
ב-2008 הופיע בתפקיד רב-פקד בסדרה "אפר לאפר".
בקולנוע השתתף קלייד בסרט "The Great St Trinian's Train Robbery" (מ-1966), במותחן הקומי "Silver Bears" (מ-1977), בסרט הפעולה "North Sea Hijack" בכיכובו של רוג'ר מור, בסרט "הזמנה לחתונה" (1983), בסרט "וילט" (1990), "על קוצה של ירושה" (1993), "המוסקיטר" (2001) ובסרט "אשת הברזל" (2011).
ב-2017 שיחק קלייד במחזמר "The Girls" בתיאטרון פניקס בווסט אנד הלונדוני.
קלייד התגרש מוונסה פילד שאיתה התחתן ב-1970. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
נהר ג'רמנסן , אשר נקרא בעבר נחל ג'רמנסן , הוא יובל מרכזי של נהר אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
אזור הנהר, והעיירה שלגדותיו ג'רמנסון לנדינג, היו מרכז הבהלה לזהב של אומינקה, עם גילוי זהב באזור בשנת 1870.
הנהר נשפך אל אגם ג'רמנסן, ודרומית לנהר מצויים רכס ג'רמנסן והר ג'רמנסן.
גובה הנהר 761 מטרים מעל פנים הים.
במפת מכרות משנת 1874 נקרא הנהר בשם "נחל ג'רמנסן".
שמו הנוכחי אומץ רשמית ב-2 ביוני 1950.
הנהר נקרא על שם ג'יימס ג'רמנסן (James Germansen), מהעיר סיינט פול שבמדינת מינסוטה שבארצות הברית, אשר גילה באזור הנהר זהב בשנת 1870 והחל את הבהלה לזהב של אומינקה.
ג'יימס ג'רמנסון גילה לראשונה זהב באזור הנהר בשנת 1870. שנה לאחר מכן דווח שנכרו לאורך הנהר 4,400 אונקיות של זהב.
הבהלה לזהב הסתיימה בשנת 1876 ועיירות הכורים לאורך הנהר ניטשו.
ג'רמיין ג'קסון הוא זמר, פזמונאי וגיטריסט אמריקאי, בן משפחת ג'קסון.
הוא היה חבר בלהקת חמישיית הג'קסונים, יחד עם ארבעה מאחיו, משנת 1962 עד 1975. ג'רמיין היה הסולן המוביל השני בלהקה (אחרי אחיו מייקל), וניגן בגיטרה בס.
הוא היה הזמר המוביל בכמה מהשירים שלהם, והשתתף בשירה בשירים רבים אחרים, כולל הלהיטים הגדולים, כגון "I'll Be There" ("אני אהיה שם)", "I Want You Back" ("אני רוצה אותך בחזרה"), "When the Rain Begins to Fall" ("כשהגשם מתחיל לרדת", דואט עם פיה זאדורה ) ו"דינמיט".
כאשר עזבה הלהקה את חברת התקליטים מוטאון, והתאגדה כ"חמישיית הג'קסונים", נשאר ג'רמיין עם מוטאון, בשל נאמנותו למייסד מוטאון ברי גורדי, שלבתו הוא היה נשוי.
הוא הוחלף בלהקה על ידי אחיו הצעיר רנדי .
הוא הצטרף מחדש לחמישית הג'קסונים בשנת 1983, ונשאר שם במהלך פרידות ואיחודים שונים.
לג'רמיין הייתה גם קריירת סולו מצליחה, לצד זו של אחיו של מייקל, והיו לו כמה להיטים בצמרת 30 הלהיטים, לאורך כל שנות ה-70 וה-80.
הוא גם הפיק והקליט דואטים עם הזמרת האמריקנית ויטני יוסטון בשנים הראשונות בקריירה שלה, והיה המפיק של להקת "Switch".
בשנת 2007 השתתף בגרסה הבריטית לתוכנית המציאות "האח הגדול VIP" בה הוא זכה להיכנס ראשון לבית מכלל הדיירים ובגמר הגיע למקום השני לאחר זכייתה של השחקנית ההודית שילפה שטי.
ג'רמי סקוט צוקר , הידוע בשם הבמה ג'רמי צוקר , הוא זמר-יוצר אמריקאי-יהודי, שידוע משיריו "all the kids are depressed" ו-"comethru", שצברו מעל ל-300 מיליון השמעות בספוטיפיי.
2019: brent (בשיתוף צ'לסי קאטלר)
ג'רמיה תיאוס היה צייר יליד שווייץ.
הוא פעל ללא מתחרים בעיקר סביב צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית במשך עיקר הקריירה שלו.
תיאוס נולד בעיר צ'ור, בקנטון שווייצרי גרובינדן, והיה ילדם הבכור של סימאון ואנה וולזר תיאוס.
הוא היה בן תשע עשרה כאשר היגר עם משפחתו לקרוליינה הדרומית, כשקבלו מענקי קרקע והוצאות תחבורה כדי לעודד את הגירת הפרוטסטנטים האירופיים להתיישב במושבה.
סימאון תיאוס קיבל שטח של 1.0 קמ"ר לאורך נהר אדיסטו בעיירה אורנגבורג.
בשנת 1740, תיאוס הצעיר התמקם בצ'ארלסטון, פתח סטודיו ופרסם את עצמו כצייר.
הוא הקים את הסטודיו שלו במיקום מרכזי.
לא ידוע מה מידת ההכשרה שקיבל.
ההזדמנויות ללמוד אמנות היו מוגבלות בצ'ארלסטון באותה תקופה, עם זאת, סביר להניח שהוא קיבל הכשרה מסוימת עוד בהיותו בשווייץ.
תיאוס היה בן עשרים ושמונה בשנת 1744, אולם הוא כבר הרגיש בטוח מספיק ביכולותיו לפתוח בית ספר לציור בביתו.
תיאוס לקח על עצמו מגוון עבודות במהלך הקריירה המוקדמת שלו, כולל ציור הצריח של הכנסייה האפיסקופלית בשנת 1756, עבודה עבורה שילמו לו 77 פאונד ו-10 שילינג.
הוא תרם 50 פאונד לקרן הבנייה למבנה חדש, מאוחר יותר הציבו לזכרו פסל בכנסייה.
תיאוס הצליח לבנות לעצמו שם מוצלח בשלושת העשורים שבילה בצ'ארלסטון.
הדבר נבע בעיקר מכך שבמשך חלק ניכר מאותו זמן הוא היה הצייר היחיד בעיר עם מוניטין כלשהו.
אולי התחרות הגדולה ביותר שלו הגיעה מג'ון וולסטון יליד אנגליה שביקר בעיר בשנת 1765 ונשאר כשנתיים לפני שחזר לאנגליה.
נראה כי הצייר האחרון השפיע על תיאוס במידה מסוימת באלמנטים שהוכנסו לתוך הציורים, כמו שולחן שיש שמניחים שהיו בעבודותו של וולטסון כשהיה בצ'ארלסטון.
בסוף הקריירה שלו עלתה גם הפופולריות של הנרי בנברידג' יליד פילדלפיה, שקיבל הכשרה באיטליה והיגר לדרום קרוליינה זמן לא רב לאחר שובו הביתה.
הוא החליף את תיאוס כצייר הפופולרי ביותר בעיר.
תאוס נפטר בצ'ארלסטון בשנת 1774. הוא היה אדם עשיר במותו, על פי צוואתו, היה לו הון גדול בבנק ואחוזה גדולה ובית בצ'ארלסטון, עם שבעה עבדים.
לפני מותו, נתן 2,100 לירות לילדיו מנישואיו הראשונים.
אשתו הראשונה, שאותה נשא ב-13 בינואר 1741, הייתה קתרינה אליזבת שאומלופל, מעיירת אורנגבורג.
היא הייתה רק בת 17 בזמן החתונה.
קתרינה נפטרה בשנת 1754 בעת שילדה את הילד השישי.
בשנה שלאחר מכן התחתן תיאוס שוב, הפעם עם אלמנה בשם אווה רוזאנה הילט.
החתונה התקיימה ככל הנראה בסביבות חודש ספטמבר, מכיוון שבאותו חודש רכש האמן בית לבנים.
לתיאוס ולאשתו השנייה היו ארבעה ילדים.
תיאוס בדרך כלל הסתפק בקומפוזיציות פשוטות, ודיוקנאותיו הם יצירות לא גדולות באורך חזה.
כמו ציירים רבים של אותה תקופה, הוא גם הפיק מיניאטורות.
שלוש עבודות שלו בקנה מידה גדול יותר קיימות.