tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הממשלה החדשה המשיכה בקו הקשיחות המדינית של קודמתה, וזאת ביתר שאת, שכן אל הממשלה הצטרפה תנועת התחיה (יובל נאמן מונה לשר האנרגיה והתשתית וגאולה כהן קיבלה את משרת סגנית שר המדע והטכנולוגיה), צומת (רפאל איתן מונה לשר החקלאות) והחל מ־1991 צורפה אף מפלגת מולדת (רחבעם זאבי מונה לשר בלי תיק).
אך אירועי הזמן הביאו למפנה דרמטי, כאשר באוגוסט 1990 פלשה עיראק, בראשותו של סדאם חוסיין, לכווית, והחל בכך את מלחמת המפרץ.
בממשלה זו כיהן שמיר גם כשר הביטחון וכשר האוצר למשך שלושה חודשים, עד שמינה לתפקידים אלה, בהתאמה, את בן-בריתו הפוליטי משה ארנס ואת יצחק מודעי.
בינואר 1990 פרש מודעי מהליכוד, יחד עם ארבעה חברים נוספים מהמפלגה הליברלית והקים את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני".
בעקבות "התרגיל המסריח" הוא נשא ונתן עם שמיר וקיבל שוב את תיק האוצר.
בעת משא ומתן זה הדהים מודעי את הציבור, כאשר דרש ערבות כספית להבטחת מימוש ההסכם הקואליציוני עימו, דבר שהתפרש כחוסר אמון בהבטחה של ראש הממשלה שמיר.
ב־14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזוריות ביהודה והשומרון, אולם החלטה זו לא מומשה.
ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דרדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.
ב-26 באפריל 1988 נהרגו מפקד גדוד צבר של חטיבת גבעתי, סא"ל שמואל (שמוליק) אדיב, והגשש רמזי וחש, במרדף אחר מחבלי חזבאללה בהר דב.
בתגובה, ב-2–4 במאי 1988 יצא לפועל "מבצע חוק וסדר", במסגרתו פשטו כוחות צה"ל, בהם נח"ל, צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז, על בסיס מחבלי החזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון.
שלושה חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ונפצעו 17 חיילים נוספים.
הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז מלחמת לבנון הראשונה.
הייתה זו הפעולה הראשונה סוגה בקנה מידה רחב שביצע צה"ל נגד ארגון חזבאללה והיא הובילה לנסיגה משמעותית של מחבלים מטעם הארגון מפעולות נגד צה"ל על גבי רצועת הביטחון לתקופה.
במאי 1988 פרצה מלחמה בין אמל לחזבאללה על השליטה בדרום לבנון, התחרות סביב אותו מאגר מגויסים פוטנציאלי וחילוקי דעות שונים בין הארגונים.
אמל, שקיבל סיוע מסוריה, הצדיק את מאבקו בחזבאללה, בטיעון שזה מנסה להשתלט על דרום לבנון ולהפוך אותה למדינת הלכה איסלאמית שיעית נוסח איראן.
הפסקת האש הראשונה שהושגה בין הארגונים בתיווך סוריה ואיראן ב-1989, במסגרת הסכם דמשק, הופרה במהרה.
אך לבסוף הושג, ב-9 בנובמבר 1990, הסכם דמשק השני, בו הובטחה חזרתו של חזבאללה לדרום לבנון.
הסכם זה התיר לחזבאללה להתקרב לסוריה ולהדק עימה את קשריו.
במהלך המאבק הפנימי בין ארגוני הטרור בדרום לבנון הופנתה רוב האש של הארגונים האחד נגד השני ולא נגד כוחות צה"ל ברצועת הביטחון.
ב-16 בפברואר 1992 הוצא לפועל מבצע "שעת לילה", סיכול ממוקד בחייו של מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי, שנעשה בהסכמתו המיידית של שמיר לתוכנית שגובשה בצה"ל לאחר איסוף נתונים בידי אגף המודיעין.
את מוסאווי ירש בהנהגת חזבאללה חסן נסראללה.
אל הכוחות האמריקאיים שהצטברו ב במבצע "מגן המדבר", שעתיד היה להפוך לאחר מכן למבצע "סופה במדבר", הצטרפה קואליציה של מדינות ערב, בהן ערב הסעודית, סוריה, מצרים ומדינות נוספות.
הסיכוי היחיד של סדאם חוסיין להתנגד לכוח שנאסף כנגדו היה להביא לפירוד בין מרכיבי הקואליציה באמצעות יצירת קשר בין ארצות הברית וישראל, שימנע ממדינות כסוריה את ההשתתפות בקואליציה.
מסיבה זו היה חשוב ביותר כי ישראל לא תצטרף לכוחות הקואליציה, ולא תגיב מבחינה צבאית כנגד כל פרובוקציה עיראקית, על מנת לשמור על שלמות הקואליציה ולאפשר פעולה צבאית משולבת בין מרכיביה.
בלילה שבין 16 ו־17 בינואר 1991 החלה המתקפה של כוחות הקואליציה האמריקאית.
לילה אחד לאחר מכן החלה עיראק בתקיפת מדינת ישראל באמצעות טילי סקאד.
על אף שבמשך כחודש, עד ל־25 בפברואר, נחתו 39 טילים עיראקים, נמנעה ישראל מלהגיב.
מספר אנשים מתו כתוצאה בלתי ישירה כגון שימוש לא נכון במסכות גז או התקף לב, ואדם אחד נהרג מפגיעה ישירה.
נזק רב נגרם לרכוש, וכ־300 אנשים נפצעו.
למרות הפגיעה הפיזית המועטה יחסית של התקפות הטילים, היו להתקפות השפעה מורלית גדולה על האוכלוסייה, שהייתה נתונה לחרדה, דבר שבא לידי ביטוי בעזיבה של תושבים מהמרכז ל ול.
הבלבול שנגרם בליל הראשון של נפילת הטילים, היעדר התגובה של הממשלה והימנעות ראשיה מפנייה לציבור הוסיפו גם הם לחרדה.
במהלך חודש זה עמד שמיר איתן כנגד לחצים של גורמים בממשלה ובצה"ל להגיב כנגד המתקפה העיראקית.
סיסמתו הייתה כי ישראל תגיב במקום ובזמן שייראו נכונים לכך.
בסופו של דבר לא הגיבה ישראל לירי הטילים מעיראק, ובכך לא סיכנה את הקואליציה שנוצרה כנגד סדאם חוסיין.
מצד שני, לראשונה בתולדותיה לא הגיבה ישראל למתקפה על שטחה ולשחיקה בכוח ההרתעה שלה, ואפשרה לחיילים זרים, מפעילי טילי הפטריוט האמריקאיים, לשהות על אדמתה לצורכי הגנתה.
עתה נאלץ שמיר להתמודד עם לחץ אמריקאי בנקודה הרגישה ביותר.
גישתו של שמיר העדיפה את הסטטוס קוו; ידועה אמרתו "הים הוא אותו הים והערבים הם אותם הערבים".
אך לאחר מלחמת המפרץ השתנה המצב במזרח התיכון באופן דרמטי.
ארצות הברית סברה כי שיתוף הפעולה בין מדינות ערב ובינה, כמו גם המהלומה שספג סדאם חוסיין, מהווים הזדמנות היסטורית לשינוי מהותי, ובלשונה "חלון הזדמנויות".
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר החלו בלחץ מאסיבי.
הימים היו ימי קליטת העלייה הגדולה מברית המועצות, וישראל נזקקה לסיוע כספי על מנת לקלוט את מאות אלפי העולים שהתדפקו על פתחה.
בנאום חריף שנשא בוש, ב-12 בספטמבר 1991, תקף את שמיר, ודרש כי מפעל ההתנחלויות ביהודה ושומרון וחבל עזה ייעצר וכי ישראל תשתתף בוועידה בין-לאומית לשלום, כתנאי למתן הערבויות.
הייתה זו אחת מנקודות השפל הנמוכות ביותר שאליהן הגיעו יחסי ארצות הברית – ישראל מאז ומעולם.
במהלך ביקוריו של מזכיר המדינה בייקר בישראל קיבל שמיר את פניו בהעלאת התנחלויות חדשות על הקרקע.
אך לבסוף, לאחר שניסיון ליצור לחץ באמצעות הפעלת שדולה יהודית בקונגרס לא עלה יפה, הסכים שמיר להשתתף בוועידה בין-לאומית, שנקבע כי תתכנס במדריד ב־30 באוקטובר 1991, תוך התניה שהמשא מתן העיקרי לא יתנהל בה, אלא בדיונים נפרדים מול כל מדינה בנפרד.
שמיר התנגד בחריפות לכינוסה של ועידת מדריד, בשל חששותיו מלחץ בין-לאומי על ישראל (כפי שהיה בוועידת ז'נבה לאחר מלחמת יום הכיפורים), אך הוא נאלץ לוותר בנקודה זו, ולהצטרף אל הוועידה, לקול מחאות אנשי הימין.
הוועידה, שאליה הגיע שמיר כשהוא מלווה באנשי ימין מובהקים מן הליכוד כעוזי לנדאו ובנימין נתניהו, כללה בעיקר נאומים טקסיים, שכללו אף חילופי מהלומות מילוליות (הנציג הסורי פארוק א-שרע קרא לשמיר "טרוריסט", וזה הגיב כי נאום הסורי הוא נאום "גבלס"), אך בסופה סוכם כי תיפתחנה בדצמבר שיחות דו-צדדיות בוושינגטון.
פרישה זו הביאה להקדמת הבחירות.
במהלך ההתמודדות המדינית היה על שמיר להתמודד עם קליטת העלייה.
נפילת מסך הברזל הביאה לגל עלייה גדול מברית המועצות, וישראל, בראשות שמיר, עשתה ככל יכולתה על מנת לספק דיור ותעסוקה למאות אלפי העולים.
הקליטה הייתה קשה; אתרי קראוונים הוקמו על מנת לספק דיור זמני לעולים, רבים מהם אקדמאים שלא מצאו דרך להשתלב במקצועם בארץ.
חלק מן האתרים הפכו למקבילה של המעברות משנות החמישים – מוקדים לאבטלה, מצוקה ופשע.
עם זאת רבים נקלטו היטב ומצאו דיור ותעסוקה בארצם החדשה.
ב־25 במאי 1991 נערך "מבצע שלמה", שבו הוטסו לארץ ארבעה עשר אלף מיהודי אתיופיה, לאחר שהגיעו ידיעות על מצבם הקשה ועל הסכנה לחייהם עקב אי היציבות הפוליטית במדינתם.
בקליטת גל עלייה זה נקטה ישראל מדיניות שונה לחלוטין מזו שהייתה נהוגה עד אז.
במקום קליטה "מדורגת" דרך מנגנוני הקליטה, קיבלו העולים דמי קליטה, ולאחר מכן עודדו אותם לנסות ולהיקלט בכוחות עצמם.
יש הסבורים שדרך הקליטה הזו הייתה המוצלחת ביותר, ואפשרה לישראל לקלוט תוספת של כעשרים אחוז למספר התושבים באופן מוצלח יותר מזה שבו נקלטו עליות קודמות.
עם זאת, ככל שהתקרבו הבחירות, הפך מצבו של הליכוד ומצבו של שמיר לקשה יותר.
תופעה חדשה של פיגועי סכינאות גרמה לערעור תחושת הביטחון האישי.
לאחר רצח הנערה הלנה ראפ בבת ים, ב־24 במאי 1992; יצאו לרחובות אלפי אנשים בהפגנות מחאה ספונטניות.
נראה כי שמיר אובד עצות אל מול גל פיגועים זה, כאשר עקב תדמיתו הביטחונית של יצחק רבין, מועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה, נראה היה כי הוא האיש שבידו להביא לשינוי, אם בדרך ביטחונית, ואם בקידומו של משא ומתן מדיני.
נראה כי לאווירה זו היה חלק ניכר בתוצאה הסופית של בחירות אלו.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה עמדו בסימן משברים קשים בליכוד.
אל מול מחנה "שמיר-ארנס" (ההנחה הייתה כי לאחר פרישתו של שמיר, בן ה-76 ביום הבחירות, יהיה משה ארנס, שר הביטחון, ליורשו) עמד מחנהו של דוד לוי.
בבחירות המקדימות, שנערכו בפברואר 1992, הצטרף מחנהו של אריאל שרון אל מחנה שמיר-ארנס, ונראה כי תבוסת מחנה לוי תהיה שלמה.
לוי ביטא את תחושותיו הקשות ב"נאום הקופים", שבו טען כי הוא מופלה בשל מוצאו המזרחי, וטען כי בעיני חברי הליכוד (שמיר, ארנס ושרון הם ממוצא אשכנזי) היה "כקוף שזה עתה ירד מן העצים".
בסופו של דבר נכשל שמיר בבחירות, ומפלגת העבודה יצרו "גוש חוסם" כנגד אפשרות הקמתה של ממשלת הליכוד.
גוש זה אפשר למפלגת העבודה, בראשותו של יצחק רבין, להקים ממשלה ביחד ביחד עם מפלגות מרצ וש"ס, כשהליכוד נותר באופוזיציה, ולהוביל מדיניות של משא ומתן ופשרה טריטוריאלית, המנוגדת לחלוטין לחזונו של שמיר.
עוד בליל הבחירות הודיע שמיר על פרישתו מהנהגת הליכוד במילים "אני בסוף דרכי האישית והפוליטית".
עם זאת לא התפטר מהכנסת, ונותר חבר הכנסת עד סוף כהונת הכנסת השלוש עשרה בשנת 1996. את מקומו בהנהגת הליכוד ירש בנימין נתניהו, במרץ 1993, לאחר פריימריז בהם התמודד נתניהו מול בני בגין ודוד לוי.
בעת כהונת הכנסת השלוש עשרה היה שמיר זקן חברי הכנסת, לאחר פרישתו של יאיר שפרינצק לקראת הבחירות.
בישבת הפתיחה של הכנסת השתים עשרה, על מנת להתחמק מלכהן כזקן הכנסת, טען שפרינצק כי הגיל המופיע ברישומי הכנסת שגוי, וכי הוא בן 66 בלבד ולא בן 76. בעקבות זאת הנחה היועץ המשפטי להעביר את המינוי הזמני לידיו של יצחק שמיר.
בירור נוסף העלה כי אכן שפרינצק הוא "זקן חברי הכנסת".
במסגרת תפקיד זה ניהל שמיר, ב-1992, את הישיבה הראשונה של הכנסת, אף על פי שהיה באותה העת חבר הממשלה ועמד בראשה (הבחירות התקיימו ב-23 ביוני, ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין הושבעה ב-13 ביולי).
שמיר התנגד נחרצות להסכמי אוסלו ואף התעמת עם סגן שר החוץ יוסי ביילין בריאיון על כך.
בעניין הסכם השלום בין ישראל לירדן, שנחתם ב-1994, אמר שמיר בכנסת כי יתרונותיו עולים על חסרונותיו וכי הוא תומך בו, וטען כי אין כל דמיון בין ההסכם שבוצע במשא ומתן ישיר לבין ההצעה של הסכם לונדון מ-1987, שלפיה הייתה קמה ועידה בין-לאומית.
בעשור שאחרי פרישתו מראשות הממשלה ניהל חיים שקטים בתל אביב, והופיע בתקשורת מפעם לפעם כדי להביע אכזבה מרה מכל ממשיכיו בראשות הממשלה, בהיותם ותרניים מדי לטעמו; במיוחד באשר לבנימין נתניהו, אותו כינה "מלאך החבלה של הליכוד".
לאוטוביוגרפיה שחיבר בשנת 1994 קרא "סיכומו של דבר".
כן יצא לאור בשנת 1998 ספרו של חיים משגב, "שיחות עם יצחק שמיר".
ב-2009 ערך יוסי אחימאיר, שכיהן כיועץ לשכתו בעת כהונתו כראש הממשלה, לקט מחקרים, עדויות, זיכרונות ועוד הנוגעים לשמיר כדמות הספר "כסלע איתן".
על רקע חתימת הסכם חברון על ידי בנימין נתניהו פרש שמיר מהליכוד והצטרף ל"חרות – התנועה הלאומית" שבראשות בני בגין.
בריאיון עימו מ-1999 הביע עניין במפלגת המרכז החדשה וזיקה למועמד מטעמה, הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק.
ב הוצב שמיר במקום האחרון של כבוד ברשימת "האיחוד הלאומי".
לאחר הבחירות ופרישת נתניהו חזר לליכוד, והוצב שם במקום האחרון של כבוד ברשימה ל.
שמיר גם הודיע על תמיכתו במועמד הליכוד אריאל שרון במהלך הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001. בשנות השמונים המאוחרות לחייו פסק שמיר מלהתבטא בציבור.
בשנת ה'תשס"א (2001) הוענק לשמיר פרס ישראל למפעל חיים.
שמיר האריך ימים יותר מכל ראש ממשלה ישראלי אחר.
ב-2004, בעקבות הרעה במצבו הבריאותי עקב מחלתו, הוא הועבר למוסד רפואי מיוחד והמדינה סירבה להיענות לבקשת המשפחה לממן את שהותו במוסד.
בשנותיו האחרונות הועבר לבית אבות בתל אביב.
יצחק שמיר נפטר ב־30 ביוני 2012, בגיל 96. ב-2 ביולי הוצב ארונו בכנסת, ולאחר מכן נערכה לו הלוויה ממלכתית בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, במהלכה ספדו לו נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו ויושב ראש הכנסת ראובן ריבלין, כמו גם בני משפחתו.
שמיר כיהן כראש הממשלה קרוב לשבע שנים, ונכון ל-2026 הוא ראש הממשלה בעל משך הכהונה השלישי הארוך בתולדות מדינת ישראל (אחרי דוד בן-גוריון ובנימין נתניהו).
בניגוד לאנשי ציבור בולטים אחרים, כמו אברהם (יאיר) שטרן ומנחם בגין, ששמיר תפס את מקומותיהם, שמיר לא היה כריזמטי במיוחד; לא היה לו כושר רטורי או תכונה אחרת המאפשרת להלהיב את סובביו בזמן קצר.
"סמלו המסחרי" היו קומתו הנמוכה ותדמיתו הנמרצת.
לעיתים היה מקבל את הידיעות שהובאו בפניו במילים "נו...
טוף", שהיו אף הן לאמרת כנף.
יריביו הביטו בזלזול על תכונות אלו, אך לאוהדיו הן שימשו חיזוק לדעה שליד הגה השלטון במדינת ישראל עומד אדם נחוש, דבק בעקרונות, נאמן לארץ-ישראל, צנוע בהתנהלותו האישית, שאין להסיטו מן הדרך.
שמיר היה נשוי לשולמית עד לפטירתה ביולי 2011 ואב לשניים: יאיר שמיר (הקרוי על שם מנהיג לח"י, אברהם "יאיר" שטרן), שר החקלאות לשעבר, וגלעדה, שעבדה במשרד ראש הממשלה במשך 30 שנה, ולאחר מכן כעובדת סוציאלית.
אחת מהם, מיכל דיאמנט, הוצבה במקום ה-15 ברשימת "תקווה חדשה" ב, אולם לא נבחרה.
על שמו נקרא (עוד בחייו) בית ספר יסודי ממלכתי בעיר חולון.
בשנת 2013 נקרא בית הספר הטכנולוגי של אורט בכפר-סבא על שם יצחק שמיר.
פארק תיירותי במעלה אדומים נקרא על שמו.
בשנת 2015 החליטה עיריית יבנה לקרוא על שמו את שם בית הספר היסודי ללימודי אקולוגיה ואת שם השכונה החדשה שתקרא "נאות שמיר".
גם בעיר רמלה הוקמה שכונה בשם זה, ובית הספר התיכון השכונתי נקרא על שמו "אורט שמיר".
במרץ 2017 פורסם כי שמו של בית החולים אסף הרופא שונה ל"המרכז הרפואי שמיר"
בספטמבר 2017 נחנך בפתח תקווה בית ספר תיכון שש שנתי על שמו.
"מכון שמיר לחקר הגולן" בקצרין נקרא על שמו.
ביולי 2020 הוחלט בעיריית חיפה לקרוא על שמו שכונה חדשה בשם "רמת שמיר" בשטח בו הייתה אמורה לקום רמות גוראל (בין רמות בגין לשכונת דניה).
גם בבית שמש אחת מהשכונות החדשות בעיר נקראת "נווה שמיר".
בעיר תל אביב נקרא על שמו בית ספר תיכון.
כמו כן, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של יצחק שמיר ברחוב משה שרת 34.
ברחבי ישראל נקראות על שמו כיכרות, רחובות וכבישים, בהם דרך יצחק שמיר בירושלים וכביש 77.
בספרות, יצחק שמיר הוא הבסיס והמקור לדמות של מפקד ארגון "הימאים", אברהם אבידן, בסדרה בשם זה מאת אבנר כרמלי (הוא שרגא גפני) שפורסמה ב-16 ספרים בשנים 1961–1994 בהוצאת מ.
גפני, ששמיר היה מפקדו בלח"י, הקפיד להציגו כפי שהכיר את שמיר במציאות, אך הזיז את זמן האירועים המתוארים (שהם אומנם דמיוניים) לשנות ה-30 של המאה ה-20 ומציג את אבידן כמפקד הארגון בתקופה זאת.
באותה תקופה היה שמיר פעיל צעיר ונמוך דרג בארגון.
כאשר פורסמו רוב ספרי הסדרה היה שמיר סוכן של "המוסד" באירופה.
שמיר שימש לא רק בסיס לדמות אלא גם המודל הוויזואלי שלה למאייר של ספרי הסדרה, מ.
כאשר נכתבו הספרים האחרונים בסדרה (שאבידן אינו מופיע בהם) היה שמיר ראש ממשלת ישראל.
מנהרת יקנעם, העוברת תחת העיר יקנעם עילית במקטע הצפוני של כביש 6, נקראה על שמו.
בהתנחלות חוות יאיר יש כיכר על שמו עם כתובת זיכרון.
גם הרחוב הראשי ביישוב נקרא על שמו.
סיכומו של דבר, עידנים, תשנ"ד-1994. (אוטוביוגרפיה; יצא לאור באותה שנה באנגלית)
מכתבים לשולמית, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"א 2001. (מכתבים שכתב לאשתו מתקופת מעצרו במחנה באריתראה; כולל תצלומי הפקסימיליה של המכתבים המקוריים)
יצחק שלו (5 ביולי 1918, כ"ה בתמוז תרע"ח – 13 ביולי 1992, י"ב בתמוז תשנ"ב) היה משורר, סופר ומסאי ישראלי.
יצחק שלו נולד בטבריה, לצפורה ולמאיר בסלבסקי (שם המשפחה עוברת לשלו ב-1926), ובגיל שלוש עבר עם משפחתו לירושלים.
למד בבית הספר "תחכמוני" שבו, לפי עדותו, רכש אהבה גדולה לתנ"ך.
אחר-כך למד בגימנסיה העברית בירושלים.
הוא היה חבר בארגון האצ"ל, אך עזב אותו ושירת בצבא הבריטי עם היוודע גורל היהודים במלחמת העולם השנייה.
אחר כך השתלם בבית המדרש למורים בית הכרם.
הוא שימש מורה בבית הספר לבנים, בגימנסיה העברית בירושלים ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית, ואז בבית המדרש למורים בו למד בעלומיו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נמנה עם חברי שורת המתנדבים.
בשנת 1955 השתתף בעריכת הגדה ליום העצמאות.
היה חבר האקדמיה ללשון העברית וועדת השמות הממשלתית, וכן כיהן כנציג האקדמיה וכיו"ר הוועדה ללשון השידור ברשות השידור.
על מצבתו בהר המנוחות חקקו בניו ובתו את השורה "עבד העיר הזאת", מתוך אחד משיריו על ירושלים.
זכרו הונצח ברחוב על שמו בשכונת גבעת משואה בירושלים.
שלו היה מהתומכים בארץ ישראל השלמה ובין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים היה מעלה על נס את הכמיהה אל שטחי יהודה ושומרון, ואף אל הגולן והבשן.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממארגני ההפגנה נגד מסירת ארמון הנציב לידי האו"ם.
נמנה עם מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה (1967).
במאי 1974 היה בין שובתי הרעב נגד כוונות לנסיגה ברמת הגולן.
מגיל צעיר כתב שלו שירים, ומוריו, בהם אהרן קציר, עודדו אותו להמשיך לכתוב.
בגיל 25 שלח את שירו הראשון לפרסום ב"מאזנים" ומאז שיריו התפרסמו בקביעות בעיתונים שונים.
ספר שיריו הראשון, "אוחזת ענף שקד", פורסם בשנת תשי"ב 1951. יצחק שלו התחבב על קהל קוראי השירה וזכה במספר פרסים ספרותיים.
בשנת 1952 זיכה אותו הספר בפרס אוסישקין.
בסוף 1954 פורסם שמשרד החינוך הכניס את שיריו לתוכנית הלימודים לכיתות ה'-ח'.
בינואר 1955 זכה ספרו "קולות אנוש חמים" בפרס רופין.
בשנת 1955 זכה שירו "אנחנו בעוג'ה שלחנו שלהבת" בתחרות של עיריית תל אביב לכתיבת המנון לחיל השריון.
הוא כתב גם ספרי סיפורת, שהידוע בהם הוא הרומן "פרשת גבריאל תירוש", ופרסם מאמרים בענייני ספרות באכסניות שונות, בהן מוספי ספרות בעיתונות היומית.
בשנת 1974 זכה בפרס רמת גן לספרות על הספר "שמלת הריון".
לשלו הייתה זיקה מיוחדת לירושלים ולנופיה וקובץ שירים שלו תחת הכותרת "שירי ירושלים" יצא לאור בתשכ"ח.
נודע באהבתו לארץ ישראל והרבה לטייל בה ברגל.
הוא הטיף גם לאחרים לעשות זאת, דבר שבא לידי ביטוי בפעילותו למען מפעלי טיולים רגליים במסגרות בתי הספר.
בכלל זאת, התגעגע לשטחי יהודה והשומרון שהיו אז בידי ירדן ושאף לביטוי הגעגועים בספרות העברית.
על כך כתב: "ייתכן שהכרח מדיני כופה עלינו, לפי שעה, ששום יהודי לא יצעד דרומה מרמת רחל ומזרחה מהר ציון, אבל זה ששום שיר או סיפור איננו צועד בכיוונים הללו, זאת לא אבין לעולם".
ואכן בשירו "ירושלים דהשתא" כתב שלו:
"שיכרון זהֹב", הוצאת לוין-אפשטין מודן, (תשל"ה).
"מעשן את מקטרת רעי" (תשל"ו).
"לתור אחרי אשה", זמורה ביתן, תשמ"ז 1987
"השיר אל הזמן העובר", עריכה: מאיר שלו, רפאלה שיר, צור שלו.
(ספר ילדים שהרקע שלו התבגרותו בארץ בתקופת המנדט).
על ראשיתה, בבית הספר "תחכמוני", סיפר: "היה שם עמנו מורה-מחנך, מר אריה אלקלעי...
הלכנו עמו לקבר רחל לבית לחם ולחברון, וממנו למדנו שתרמיל טיולים שיש בו צידה ואין בו תנ"ך משול לזבחי מתים".
שלו ידע את התנ"ך על בוריוֹ.
הוא השתתף בחידון התנ"ך הראשון וזכה במקום השני, אחרי עמוס חכם.
הוא השתתף שוב בחידון השלישי.
שלו התחתן בשנת 1947 עם בתיה בן ברק מנהלל.
בנם, הסופר מאיר שלו, אימץ השקפת עולם שמאלית משל אביו, אך על פי עדותו הדבר לא יצר ריחוק ביניהם.
בספרו של מאיר שלו "הדבר היה ככה" מובאים כמה פרטים אוטוביוגרפיים על יצחק שלו, ומצוטט במלואו שיר שכתב.
יצחק (צחי) שמעוני (7 בנובמבר 1926 – 10 ביוני 2013) היה עורך, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
יצחק שמעוני נולד בירושלים בשכונת מוסררה, בן יחיד להורים שעלו לארץ ישראל מביאליסטוק שבפולין.
ראשית דרכו של שמעוני ברדיו הייתה בשנת 1938, כאשר מנהל התוכניות בעברית של תחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים", ד"ר אליעזר לובראני, קלט את שמעוני בן ה-12 כמשתתף בתוכניות הילדים של התחנה.
שמעוני היה בוגר בית הספר "תחכמוני", "הגימנסיה העברית רחביה" והאוניברסיטה העברית בפיזיקה ובמתמטיקה.
שמעוני היה נשוי תחילה לטובה שמעוני (לבית שניידר), ממנה היה אב לשניים.
לאחר מכן היה נשוי למרים אלון (עד למותה ב-2011), קריינית ועורכת תוכניות לשעבר בקול ישראל שעברה לתחום כתיבה לילדים, ולהם ארבעה ילדים.
הלך לעולמו ב-10 ביוני 2013 ונקבר בהר המנוחות לצד רעייתו, מרים.
אמרתו "התחלתי ולכן אסיים" מופיעה על מצבתו.
לאחר שחרורו משירות בחיל המדע של צה"ל בתום מלחמת העצמאות, בחר שמעוני לחזור לרדיו וויתר על קריירה של מדען.
תחילת פרסומו ברדיו הייתה בראשית שנות החמישים כשערך והנחה את "החידון המוזיקלי" של קול ישראל, ששודר מדי שבת לפני הצהריים וזכה להאזנה רבה ולקהל פותרים מתמיד.
אות הזמן של החידון היה הנושא הפותח את בלט האיילות של פרנסיס פולנק.
התוכנית שודרה במשך שנים ונמשכה במהלך שנות השישים.
בין היתר שימש בקול ישראל כקריין ועורך תוכניות.
מדי פעם שימש אף קריין חדשות.
נמנה עם מקימי "הגל הקל" (כיום "רשת ב'").
לשיא פרסומו הגיע בתוכנית "שלושה בסירה אחת", שריתקה את מאזיני הרדיו במחצית השנייה של שנות ה-50. התוכנית שודרה אחת לחודש בשבת בצהרים, בעת שלקול ישראל הייתה רק תחנה אחת, והטלוויזיה הייתה עדיין בגדר חזון לעתיד.
התוכנית זכתה להאזנת שיא ורחובות הערים והיישובים בארץ התרוקנו בעת שידורה.
תוכנית הרדיו "מחפשים את המטמון", שערך שמעוני ביחד עם נקדימון רוגל, זכתה להאזנה רבה ולשיתוף קהל המאזינים במכירה (בסכומים סמליים) של מידע למתמודד, שיסייע לו לגלות מטמון שהוטמן באתר כלשהו בארץ.
זאת על פי רמזים שנכללו בכתב חידה, שפתרונו חשף פרשה מתולדות ארץ ישראל, היישוב ומדינת ישראל.
עם תחילת שידורי הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968 היה שמעוני בין ראשוני העורכים והמגישים בה.
בין התוכניות אותן ערך והנחה היו תוכניות חידונים: "מקבילית המוחות" (משם הוא זכור במשפט "התחלתי ולכן אסיים..."), "משלושה יוצא אחד" והשעשועון המוזיקלי "אלגרו".
כמו כן דיבב את סדרת האנימציה לילדים "ברבאבא".
באוגוסט 1968 מונה למנהל התוכניות של הטלוויזיה הישראלית, ושימש בתפקיד זה עד 1976. במסגרת הטלוויזיה הישראלית המשיך שמעוני בעריכתה והנחייתה של התוכנית "מחפשים את המטמון", אותה החל עוד בימי הרדיו, כשהפעם נוסף לה ממד חזותי.
מדי שנה הקריא שמעוני את הצבעת חבר השופטים הישראלי במסגרת תחרות הזמר של רשות השידור האירופית - האירוויזיון.
ב-1980 מונה למנהל הטלוויזיה הישראלית; ברם, לאחר שמנכ"ל הרשות, טומי לפיד, התערב שוב ושוב בניהול הערוץ, התפטר שמעוני מתפקידו זה.
יצחק שמעוני היה המנחה בשנותיו הראשונות של פסטיבל הזמר והפזמון - תחרות שירים ששודרה בקול ישראל החל מ-1960 ולאחר מכן נמשכה בערוץ הראשון בטלוויזיה.
הפסטיבל נערך במוצאי יום העצמאות, ובפועל נעל את אירועי היום.
בין חידושיו בשידור: תוכניות ישירות מ"תערוכת העשור" בירושלים, פיתוח שידורי הג'אז ברדיו עם מל קלר, הקלטות של סיפורים מוזיקליים ובהם: "טאבי הטובה", "פי-ווי הפיקולו", "בנות היער" ועוד.
כהוקרה לפועלו של יצחק שמעוני נערכה לכבודו תוכנית "חיים שכאלה" ששודרה בערוץ הראשון ב-8 ביוני 2007.
שמעוני זכה בפרס רשות השידור (פעמיים), פרס מונטה קרלו ופרס כינור דוד.
זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
הרב יצחק שֵילת (נולד בכ"ט באייר תש"ו, 30 במאי 1946) הוא ממייסדי ומראשי ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, חוקר, מתרגם ועורך של כתבי הרמב"ם וספר הכוזרי.
נולד בירושלים בשנת תש"ו (1946) כיצחק גרינשפן.
מצד אימו, רבקה לבית רבינוביץ', הוא אחיינו של פרופסור יעקב יוחנן רבינוביץ' וצאצא רבי חיים מקרסנה.
למד בבית הספר "מעלה", היה חניך בשבט משואות בצופים הדתיים ופעל כקומונר בסניף בני עקיבא בשכונת בית וגן.
משנת 1960 החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, בישיבת כרם ביבנה ובישיבת הכותל.
בהיותו כבן חמש-עשרה, בשנת תשכ"א, פרסם את מאמרו המחקרי הראשון שעסק בנוסח המסורה של אהרן בן אשר.
רוב לימודו היה ב"מרכז הרב", שם למד מפי הרבנים צבי יהודה הכהן קוק, עמו אף למד זמן מה בחברותא, והרב דוד כהן, "הרב הנזיר".
מבין רבותיו ניתן גם למנות את הרב גדליה נדל, מתלמידי החזון איש ובעל קו מחשבה לא-שגרתי בציבור החרדי.
מוסמך האוניברסיטה העברית במדעי הטבע.
בשנת תשל"ז (1977) ייסד יחד עם הרב חיים סבתו את ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, וכיהן שם כר"מ.
בשנת תשע"ה החלו הוא והרב סבתו לשמש כראשי הישיבה, לצדו של הרב נחום אליעזר רבינוביץ ולבקשתו.
הוא מלמד מחשבת ישראל וסוגיות תלמודיות והלכתיות.
בהתאם לפסיקת הרמב"ם שאין ליטול שכר עבור לימוד תורה, אותה אימץ כבר בשנות לימודו בישיבת מרכז הרב, שימש הרב שילת בנוסף כספרן של הישיבה.
בשנת תשמ"ח (1988) הוציא לאור מהדורה מדויקת ומוערת של אגרות הרמב"ם, תרגם מחדש וביאר את הקדמות הרמב"ם וכן חלקים מפירוש המשנה לרמב"ם.
מהדורה שנייה ומתוקנת יצאה לאור בשנת תשנ"ה.
מפעלו הגדול הוא הוצאת מהדורה מדויקת של חיבורו הגדול של הרמב"ם, "משנה תורה".
בנושא הגרסאות של כתבי הרמב"ם הרב שילת חולק במקומות לא מעטים על הכרעותיו של הרב יוסף קאפח, שהקדיש שנים רבות למפעל ההדרה של כתבי הרמב"ם על־פי כתבי היד.
בשנת תש"ע (2010) תרגם מחדש גם את ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי.
כיתר תרגומיו, גם תרגום זה הוא לעברית של ימי הביניים.
על פי דבריו בהקדמה, התקנת התרגום לספר הכוזרי נעשתה לקראת כתיבת חיבור השוואתי בין משנותיהם של הרמב"ם וריה"ל, חיבור שפורסם כעבור כשנה.
בתשע"ג (2012) הוחלט להעניק לו את פרס הרב קוק לספרות תורנית בקטגוריות ספרי מחקר על ההדרת איגרות הרמב"ם וההקדמות לפירוש המשנה.
מעבר לעיסוקו במשנת הרמב"ם, מרבה הרב שילת לכתוב וללמד בנושאים הלכתיים ואמוניים שונים.
הוא היה העורך הראשון של כתב העת צהר.
במסגרת עיסוקו בענייני אמונה הוא מלווה את פרויקט הלימוד היומי באמונה של עמותת "בשביל הנשמה".
פרסם מספר מאמרים פוליטיים ב"נקודה" ובבמות נוספות.
החל משנת תשע"ד (2014) כיהן במשך כמה שנים כראש כולל ערב בישיבת מרכז הרב והעביר שיעורים בסוגיות ברמב"ם.
בתשע"ב (2012) קיבל את 'פרס היצירה היהודית' מאת 'הקתדרה לתורה ולחכמה' בגבעת שמואל.
בתשע"ט (2019) זכה הרב שילת בפרס של משרד הבריאות על הספר "רפואה, הלכה וכוונות התורה".
בהתאם להנהגתו לא לקבל שכר על לימוד תורה, הוא חילק ספרים בשווי הפרס.
בשנת תשפ"א (2021) זכה בפרס כץ, על מפעליו הספרותיים, ובפרט המהדורה המדויקת של ספר משנה תורה לרמב"ם.
נשוי ליהודית, חברת פורום תקנה (אותו גם ניהלה), לשעבר סגנית יו"ר תנועת אמונה.
מתגורר בירושלים ואב לתשעה ילדים.
בנו משה מנהל את ארגון "תורת חב"ד לבני הישיבות".
זיכרון תרועה – עיונים במסכת ראש השנה
ראש דברך – עיונים במסכת ברכות
הררים התלויים – עיונים במסכת שבת
על הראשונים – ספר ביבליוגרפי על ספרות הראשונים ואנשיה
על האחרונים – ספר ביבליוגרפי על ספרות האחרונים ואנשיה
בתורתו של ר' גדליה – סיכומים משיעורי הרב גדליה נדל
במסילה העולה – סדרה העוסקת בדרשות הכתובים ומקורי ההלכות.
עד עתה יצאו כרכים על מסכתות: שבת, סנהדרין, מכות, סוטה, גיטין, ברכות, ראש השנה, קידושין, סוכה, יבמות, כתובות, פסחים, ערכין וכריתות.
קונטרס באורין דאשא – קובץ הערות על מסכת ברכות, שנכתבו בעת השירות בצה"ל בתקופת מלחמת יום הכיפורים
בין הכוזרי לרמב"ם : לימוד משווה, ירושלים : הוצאת שילת - מעלה אדומים, תשע"א – השוואה בין דעותיהם בנושאים שונים.
רפואה, הלכה וכוונות התורה, ירושלים : הוצאת שילת - מעלה אדומים, תשע"ד – עיונים בסוגיות רפואיות דרך ההלכה והצגת שיטת לימוד חדשה במשנה ובגמרא בעקבותיו של הרב גדליה נדל, המכונה "כוונות התורה".
אישות, הלכה וכוונות התורה, ירושלים: הוצאת שילת, מעלה אדומים תשע"ח.
מדינה, הלכה וכוונות התורה, ירושלים: הוצאת שילת, מעלה אדומים תשפ"ג.
בין החסידות לראי"ה, ירושלים: הוצאת שילת - מעלה אדומים, תש"פ – לימוד משווה בין משנת החסידות למשנת הראי"ה קוק.
תיקון משנה – פירוש הרמב"ם למסכתות: ברכות, שבת, עבודה זרה והוריות
מסכת שבת עם פירוש הרמב"ם
מסכת פסחים עם פירוש הרמב"ם (בצירוף טיוטות שכתב הרמב"ם לפירושו)
משנה תורה - רמב"ם מדויק – במהדורת הרב שטיינזלץ הנלמדת על ידי אלפי לומדי הרמב"ם היומי בחר הרב שטיינזלץ בנוסח מהדורה זו.
ספר הכוזרי לרבי יהודה הלוי, הוצאת שילת, מעלה אדומים תש"ע
ערפלי טוהר לראי"ה קוק, הוצאת מכון ע"ש הרצי"ה קוק זצ"ל, ירושלים תשמ"ג
שמונה קבצים לראי"ה קוק, ירושלים תשנ"ט
יצחק שָמי (4 באוגוסט 1888, חברון – 1 במרץ 1949, חיפה) היה סופר עברי, מראשוני הסופרים העבריים החדשים שפעלו בארץ ישראל בימי טרום-המדינה.
יצירתו, הייחודית לתקופתה, עסקה בדמויות והתרחשויות המושרשים בהווי יהדות המזרח ובני ערב.
שמי פרסם מספר סיפורים קצרים ואת הנובלה "נקמת האבות", וכן כתב מספר שירים ומאמרים.
מבקר הספרות גרשון שקד תיאר את הנובלה פרי עטו של שמי כ"אחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית".
שמי נולד כיצחק סָרְוִוי בחברון בכ"ז באב תרמ"ח, הבכור מבין שלושה ילדים.
אביו, אליהו, היה סוחר משי שעבר לחברון מדמשק ב-1885, והיה ידוע בשם "א-שאמי" (הדמשקאי), שהיה מקור השם הספרותי שהבן יצחק אימץ לעצמו ושלימים הפך לשמו הרשמי.
אמו, רבקה קסטל, הייתה חברונית ממשפחה ספרדית מסורתית.
קסטל הייתה צעירה בהרבה מבעלה אליהו והייתה לאשתו השלישית לאחר שהתאלמן והתגרש.
ילדותו של יצחק הייתה מושרשת בתרבות הערבית של אביו ושל העיר חברון.
הוא לבש בגדים בסגנון המקומי, דיבר עם אביו ערבית (עם אמו דיבר לאדינו), ודרך עסקי הטקסטיל של אביו נחשף למשפחות חקלאים מאזור הר חברון, שמאוחר יותר הופיעו כדמויות בכתביו.
משפחתו הייתה שומרת מצוות, וכנער נשלח ללמוד בישיבת שדי-חמד בראשות הרב חיים חזקיהו מדיני, אך שמי התמרד כנגד החינוך הדתי ונתבקש לעזוב.
ב-1905, כשהיה בן 17, עזב את חברון ביחד עם חברו דוד אבישר ונרשם לבית המדרש למורים הגרמני 'עזרה' בירושלים.
אביו התנגד ללימודיו החילוניים, ושמי חי בדוחק באותם ימים.
אמו של שמי הייתה מספקת לו מדי פעם מעט כסף בסתר, אך בעודו סטודנט שקעה אמו בדיכאון ונטלה את חייה.
בעת שגר בירושלים החל להתלבש בסגנון מערבי ולהתערות בתרבות המעורבת של העיר.
באותה תקופה גם הכיר את יצחק בן-צבי וש"י עגנון, ודרכם נחשף לציונות.
שמי היה מבין הספרדים הבולטים שהיו פעילים בחוגים אלו בתקופה זו.
הוא המשיך להיות פעיל במפעל הציוני במשך חייו.
הוא נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת הפועל הצעיר וב-1927 נתבקש על ידי דוד בן-גוריון לעזור לגייס עובדים מבין ערביי ארץ ישראל להצטרף כחברים להסתדרות.
בעת לימודיו התיידד שמי עם סופרים צעירים אחרים, ביניהם יהודה בורלא, שהיה כמותו יליד הארץ, בוגר בית הספר 'עזרה', ופעיל ציוני.
חבריו של שמי תמכו בו ועודדו אותו לכתוב.
בין אלה שהעריכו את כתיבתו היו גם סופרי העלייה השנייה, בפרט אשר ברש, שלאחר מותו של שמי כינס את כתביו והוציאם לאור, ויעקב פיכמן, לימים עורך הביטאון "מאזנים".
לאחר לימודיו בירושלים החל שמי ללמד, תחילה לתקופה קצרה במושבות גדרה ועקרון ולאחר מכן בדמשק, שם עבד כמורה לעברית.
באותה תקופה שמע על החלטתם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי ללמוד משפטים בקושטא ורצה אף הוא להצטרף אליהם, אך מחוסר אמצעים נמנע ממנו לחבור אליהם.
במקום זאת עקר לבולגריה, שם חיפשו מורים לעברית, כשמטרתו הייתה לחסוך עד שיוכל אף הוא להירשם ללמוד משפטים.
בבולגריה פגש את פנינה גינגולד, חלוצה מרוסיה שעלתה ארצה אך נשלחה לעבוד כמורה בבולגריה.
השניים נישאו ורצו לחזור ארצה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלצו להישאר בבולגריה עד שביתת הנשק.
ב-1918, בעודם בבולגריה, נולד להם בן יחיד, ידידיה.
בתום המלחמה עברו לחברון, שם עדיין גר אביו של שמי, שעתה כבר היה כבן תשעים וסבל מעיוורון.
בחברון עבד שמי בו-זמנית בבית ספר יהודי ובבית ספר ערבי כמורה לערבית, ספרות, והיסטוריה.
אשתו עבדה כמורה בבית הספר "המזרחי" לבנות שבעיר.
בנוסף לעיסוקו כמורה, שמי שירת כמזכיר הקהילה היהודית בחברון.
בתוקף תפקידו עזר להגן על הקהילה היהודית במשך חגיגות נבי מוסא בשנת 1920 (שבעקבותיהן פרצו מאורעות תר"פ).
בקרב הקהילה הערבית בעיר נפוצו אותה שנה שמועות כוזבות שיהודים התנכלו למשלחת החברונית כשזו הגיעה לירושלים טרם עלייתם לקבר הנביא; ערביי חברון ביקשו לצאת לירושלים לעזור לחברי משלחתם, אך הממשל הבריטי סירב ובמקום זאת נתן להם לארגן הפגנה המונית בחוצות חברון.
שמי ואחרים הפצירו בממונה הבריטי שלא יסגור את התושבים היהודים בבתיהם בעת ההפגנה, ושיארגן נוכחות צבאית כדי לשמור על השקט.
הממונה נענה לבקשתם, ועל אף שאלפי ערבים חמושים באלות וחרבות התגודדו סביב הגטו היהודי בבוקר יום ההפגנה, נוכחותם של חיילים הודים שהוזמנו מבעוד מועד מנעה שפיכות דמים באותו יום.
שנים לאחר מכן ביסס שמי את עלילת ספרו "נקמת האבות" על תהלוכות אותו החג ששנים קודם איים על יישובו.
באותה תקופה הייתה המשפחה שרויה במצוקה כספית, ואשתו פנינה לקתה במחלת לב.
קשיים אלו הפילו את רוחו של שמי, דבר שהשפיע על יכולתו לכתוב.
החרדה לגבי כלכלתו המשיכה לפקוד את שמי במשך חייו, והיא הייתה במידה רבה אחראית לתפוקתו הספרותית הדלה, בנוסף למחלת הנפחת (אמפיזמה) שממנה סבל בשנותיו המאוחרות ושהגבילה אף היא את יכולתו.
ב-13 בנובמבר 1925 נפטרה אשתו פנינה.
לימים נישא בשנית לשרה קליש, שהכיר עוד בהיותו בדמשק לאחר שסיים את לימודיו בירושלים.
קליש הייתה אחות במקצועה, וכשחודש הקשר עם שמי היא שהתה בארצות הברית ומשם חזרה ארצה.
בהשפעתה עבר שמי מחברון לטבריה ב-1928, כשנה לפני מאורעות תרפ"ט.
אף שכבר עזב את חברון כשפרצו המאורעות, ניכר ממכתבים שכתב לחבריו שהאסון השפיע עליו באופן קשה.
בגילוי דעת עליו חתם ביחד עם "ועד פליטי חברון", הסופר דוד אבישר, הרבנים הראשיים לחברון, ואישים נוספים, גינה בחריפות מאמצי תעמולה מהצד הערבי להטיל את האשמה במאורעות על היהודים, וקרא לממשלה הבריטית לחקור אותן ללא משוא פנים.
ב-1931 עבר לחיפה, שם עבד כמורה, כפי שעשה גם בטבריה, ולימים כפקיד בית משפט.
על אף שעזב את חברון, המשיך להתגעגע לעיר מולדתו.
במכתב שכתב לחברו דוד אבישר ב-1932, הביע כמיהה לכתוב ספר ארוך שיגולל את ההיסטוריה העשירה שלה.
בנוסף לסיפורים שפרסם, שמי כתב גם שירה ומאמרים, כולל מסות על ספרות ובימה ערבית ועל יהודי דמשק.
הותיר אחריו את רעייתו ובנו, ידידיה שמיר, מהנדס, ולימים עוזר המדען הראשי של משרד הביטחון.
ידידיה נישא למהנדסת הדסה רביקוביץ (דודתה של המשוררת דליה רביקוביץ).
על אף ששמי – מראשוני הסופרים העבריים החדשים – פרסם באופן מצומצם ביותר, ולרוב רק סיפורים קצרים, הוא עדיין נחשב בחוגים מסוימים כאחד "מחשובי הסופרים מקרב העדה הספרדית בארץ ישראל."
בנוסף לנובלה אחת שיצאה לאור ב-1927, לזכותו רק שישה סיפורים קצרים, אותם פרסם בביטאונים ספרותיים שונים, ושקובצו יחדיו בספר "סיפורי יצחק שמי" שיצא לאור לאחר מותו.
אף שסיפוריו הקצרים עסקו בנושאים שונים, לעלילתם הייתה מתכונת דומה: כפי שמדגיש הפרופסור לספרות עברית חנן חבר במאמרו על שמי, כולם נכרכו סביב דמות מרכזית שנתקלה במשבר שלא יכלה להתמודד אתו.
במקום להתגבר, הדמות הייתה מתפרקת ומתמוססת בפני מצוקתה במשך העלילה.
מצד אחד, המשבר הטרגי אליו נקלעה הדמות בסיפור נתן לה פן אנושי שעורר עליה את רחמיו של הקורא.
אבל מצד שני, אי-היכולת של הדמות לעמוד מול מצוקתה העידה על כך שלדמות עצמה הייתה יד במצבה הקשה, לא רק לנסיבות שגרמו למצוקה מלכתחילה, ובכך הסיפור ביקר אותה.
מאחר שהדמויות בסיפוריו של שמי היו כולם ערבים ויהודים מזרחים, קהילות שמצאו את עצמן בשולי החברה של ארץ ישראל בעקבות העלייה הראשונה והשנייה, יש שרואים בסיפוריו ביקורת מעודנת על קהילות אלה על שסירבו להתמודד עם המציאות החדשה שהביאו אתם העולים החדשים.
המסר הזה משקף את הסתירה שליוותה את שמי במשך חייו - מצד אחד העריך מאוד וכיבד את התרבות הערבית והמזרחית שבה גדל ואף נשבה בקסמיה, אך מצד שני הבין את מגבלותיה וחסרונותיה ועל כך ביקר אותה.
באותה מידה, תיאר שמי את דמויותיו באופן אוהד ומבין, אך לא חסך מלהראות בחסרונותיהם.
תכונה נוספת המשותפת לסיפוריו הקצרים של שמי היא שבכולם המשבר אליו נקלעת הדמות מערער את תדמיתה העצמית, עובדה שמוסיפה פן פסיכולוגי לסיפוריו.
בחלק מהסיפורים, הדמות מגיבה לעלבון שהיא סופגת בייאוש, דיכאון, ורחמים עצמיים.
כדוגמה, בסוף סיפורו הראשון של שמי, "העקרה," מסתגרת פלור בחדרה, מתוך הכרה שמקומה במשק הבית רק ילך וידעך במשך הזמן, וכל שביכולתה לעשות הוא לחלום על חיבוק מאמה המנוחה, היצור היחידי שאהב אותה בלי תנאי.
בסוף הסיפור "בין חולות הישימון" מביט מנצור בלב שבור על סוסתו האהובה שנגנבה ממנו תחת אפו ושדוהרת לה לתוך האופק, מנוע מלעשות דבר שמא יגרע הדבר מגדולתה של סוסתו.
בסיפור "הבריחה" מופקד הזקן חכם בכור על ידי קרובו היחידי בבית אבות בתנאים מחפירים, ועל אף שהוא אוזר אומץ ומצליח להימלט מבית האבות, לאחר שהוא טועם מהחופש הוא תופס שאין לו בעצם לאן ללכת, והסיפור נגמר כשהוא יושב בדרך, מבולבל, מתוסכל, ובדמעות.
בסיפורים אחרים בחר שמי לתת לדמות להגיב להשפלתה בזעם הרסני שלא שיפר את מצבה ואף החמיר אותו.
למשל, בסיפור "אב ובנותיו" תיאר שמי איך החכם צבי חוזר לביתו בדמשק לאחר שנעדר ממנו לשבע שנים ועד כמה הוא מתקשה להתרגל לשינוי שחל בקרב בני משפחתו.
כשהוא מגלה שבתו הבכורה הפכה לרקדנית במועדון לילה, הוא קופץ על הבמה, נושך ומכה אותה, עד שהקהל הנדהם שועט עליו ודוחף אותו לתוך גרם מדרגות שממנו הוא נופל.
בסיפור "ג'ומעה אלאהבל," תיאר שמי איך גיבור הסיפור ג'ומעה, רפה שכל ערבי, מתלהם מלגלוגם של ילדי הכפר, ובהתקף אמוק הוא קורע את בגדיו מעליו, שורט ומכה את עצמו, ורק התערבותם של תושבי הכפר שמשכיבים אותו ארצה להרגיעו מצילה אותו.
על אף שאחד הדברים המאפיינים את כתיבתו של שמי הוא ההתמקדות בחייהם של עדות מסוימות, סיפוריו הטיבו לבטא דווקא את התכונה האוניברסלית של הקושי שכמעט כל אדם ימצא כשהוא נדרש לעכל או להבליג כנגד עלבון צורם.
יצירתו הנודעת ביותר של שמי היא ספרו הבודד "נקמת האבות" שפורסם ב-1927 תחת התת-כותרת "סיפור מחיי הערבים".
גרשון שקד, שכתב מבוא לגרסה של "נקמת האבות" שיצאה לאור ב-1975, תיאר את הנובלה הזו כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית.
הסיפור, ששמי בחר לספר דרך דמות של מספר ערבי, מתאר את חייהם של ערבים מוסלמים מתקופת היישוב באופן נאמן ויוצא מן הכלל בספרות העברית דאז, ורווי בפרטים שרק אדם שגדל מתוך תרבות זו יכול היה לספק.
מקומו של שמי בקאנון הספרות העברית
יצחק שמי נבדל מסופרים אחרים של היישוב העברי בעיקר בזכות הדמויות עליהן כתב ובדרך שבה כתב עליהן.
סיפוריו התמקדו בערבים ויהודים בני עדות המזרח, דמויות שהופיעו רק באופן שולי בספרות העברית דאז.
העובדה שהספרות העברית נטתה להתעלם מתרבויות אלו כבר צוינה בזמנו על ידי יוסף אליהו שלוש בספרו "פרשת חיי" שפורסם לראשונה ב-1931. שלוש, שדגל בשיפור היחסים בין שכניה הערבים והיהודים של ארץ ישראל, ביקר את המנהיגות הציונית בארץ על כך שהיא התעלמה מעצם קיומם של ערביי ארץ ישראל.
כדוגמה טען שלוש שבכל הספרות הציונית אין אפילו ספר אחד שמתאר את חייהם באופן מציאותי או מכיל מידע מהימן על מצבם.
אמנם היו מספר סופרים עבריים בתקופה זו שכתבו על דמויות אלה באותה תקופה, בפרט יהודה בורלא ומשה סמילנסקי, אך הם כתבו על קהילות אלו בתור משקיפים חיצוניים.
להבדיל, שמי כתב על ערבים ועל קהילות יהודים בעולם הערבי מתוך הכרה פנימית של התרבות הערבית, ולכן בניגוד לקביעתו של שלוש יצירותיו של שמי היוו תיאור אותנטי של קהילות אלו ושל התרבות הערבית בפרט.
מבקרת הספרות גילה רמרז-ראוך תארה את כתיבתו של שמי כלא פחות מאשר ספרות ערבית שנכתבה בעברית, וחנן חבר סיכם את שמי בהערה "לצד המזרחיות, יחד עם זאת, חזרה וצוינה מעורבותו העמוקה בחיי הערבים.
הדברים הגיעו עד כדי כך שגרשון שקד הגדיר את כתיבתו ככתיבה של 'סופר יהודי-ערבי שכתב עברית.' הקריאה בסיפוריו מזמנת לקורא חוויה לא שגרתית ואולי אף יחידה במינה בספרות העברית."
חלק מחוויה מיוחדת זו נובעת מיכולתו של שמי לאבחן ולתאר את הגינונים של התרבות המזרחית הזו, ולתת לקורא מטעמה.
במיוחד ניכר בכתיבתו הסגנון האתנוגרפי, ששילב עובדות מחיי האוכלוסיות עליהן כתב בסיפוריו.
דוגמה טובה היא סיפורו "ג'ומעה אלאהבל", שם מתאר שמי תוך כדי הסיפור את חלוקת האדמות בין משפחות החקלאים שבפאתי חברון, את הדרך שבה נהגו האיכרים ליישב סכסוכים ביניהם, ואת הקנס המקובל עבור כבשה שנבחרה מראש כתשלום, אך בינתיים נטרפה (פי ארבעה ערך הכבשה ושכרו של השופט).
בנוסף, שמי אימץ סגנון אטי ועצל שמשקף את האווירה של המקומות עליהן כתב.
גם השפה שבה השתמש הוסיפה אותנטיות לכתביו.
חנן חבר תיאר בראיון את שפתו כ"ניסיון לחיקוי חלקי של הדיבור הערבי...
הוא יצר איזו גרסה מעורבת של לשון עברית של הספרות העברית החדשה, מודרנית, עם הדהוד ערבי, וזה יוצר סוג של ערבוב שהוא מאוד מאוד מיוחד."
במידה רבה, תכונות אלו קבעו את מקומו בקאנון הספרות העברית.
לאור העובדה שסיפוריו עסקו בתרבות שנתפסה כאקזוטית לרוב הקוראים העברים בזמנו, מה גם הכמות המצומצמת של יצירותיו, בהתחלה נטו רבים להתעלם או להמעיט מערכן של יצירותיו.
המבקר יעקב רבינוביץ סיכם זאת עם קביעתו ש"בסיפוריו מחיי ישראל נשאר שמי סופר דל-ערך" (מסלולי ספרות, 1971, 60).
אחרים מצאו דופי דווקא בסגנון כתיבתו המכוון של שמי.
כדוגמה, הסופרת והמבקרת חמוטל בר יוסף ציינה ש"תמימותו וסגנונו הדשן של שמי אינם עוברים לפעמים את השלב הבלתי מפותח של כתיבה בסרית.
די בכך לפסול אותו בעיני קורא אינטלקטואלי, מנוסה, בן זמננו." (הארץ, 8 במאי 1964).
בנוסף, בתקופה שלפני קום המדינה התפתחה הספרות העברית לכיוון של מוטיבים אוניברסליים.
התפתחות זו הקשתה עוד יותר על סופר כמו שמי שהתעקש לכתוב מנקודת מבט כל כך ספציפית.
לכן יש שמפרשים את ההתייחסות לסיפורים מ"חיי הספרדים" במשפט זה לרמז ברור לשני סיפוריו הראשונים של שמי שיצאו לאור תחת הכותרת "מחיי הספרדים." שמי סירב לקבל את הביקורת הזו והמשיך בדרכו, ואף בחר להוסיף לספרו "נקמת האבות" שיצא לאור כמה שנים אחרי שברנר נרצח את התת-כותרת הפרובוקטיבית "סיפור מחיי הערבים."
עם זאת, במשך הזמן עלה ערכו של שמי כסופר.
כמה מסיפוריו הקצרים נכללו באוספי ספרות למיניהם, וחלקם אף שולבו בתוכניות הלימוד של בתי ספר בישראל, לרוב כדוגמה למתכונת הקלאסית של ז'אנר הסיפור הקצר.
פה ושם גם הופיעו אזכורים לכתביו של שמי בספרות עברית מודרנית, כמו השיר "משל בדואי על סוסה ונמשל על אורוות המוח" של המשורר רוני סומק (המופיע בספר "המתופף של המהפכה", 2001) המבוסס על סיפורו של שמי "בין חולות הישימון".
ההערכה המאוחרת ליצירותיו של שמי בעיקר נבעה מכך שהן היו מבין הבודדות שנתנו קול לקהילות מסוימות שלא יוצגו בספרות העברית של לפני קום המדינה, ולערביי ארץ ישראל בפרט.
מבקרת הספרות גילה רמרז-ראוך, שציינה אף היא את יכולתו של שמי להבין ולהזדהות עם ההווי הערבי של זמנו, ביקרה אותו על כך שהדמויות הערביות שיצר הן במידה מסוימת סטריאוטיפיות, ומגלמות את הערבי כ"פרא אציל" הנאמן לשבטו ואדמתו.
ספורי שמי בתרגומם לאנגלית זכו לביקורות אוהדות, ותרגום סיפוריו לצרפתית מומן ויצא לאור בידי הכנסייה הקלוויניסטית בשווייץ (Labor et Fides).
שמי, כמו אחרים בני זמנו, ידע שהוא עד לעולם שהולך ונעלם אל מול עניו, וסבר שטוב לו שייעלם.
יחד עם זאת - יצר בכתיבתו תמונת מצב סופנית - דיכוי האשה, בורות הרת אסון של המוהל, זנות בדמשק, ופולחן המקומות הקדושים שהפך לרצחני.
שמי תיעד תופעות שלא תועדו במקורות אחרים - כמו הפולחן המוסלמי הסופי הייחודי לפלסטין - פולחן משה - קלים-אללה.
מבקרת ספרות בלוס אנג'לס טיימס תארה את היצירות "סיפורים זוהרים מן המזרח התיכון שנעלם".
מבקרים ערבים ופלסטינים במיוחד נמשכו ליצירותיו של שמי.
מצד אחד, זכה שמי להערכה על הדרך שבה התייחס לדמויות ערביות בסיפוריו.
המבקר והסופר אנטון שמאס הילל את שמי על גב כריכת תרגום סיפוריו של שמי לאנגלית משנת 2000 שהוא הסופר העברי היחידי בכל הספרות העברית המודרנית שיצר דמויות ונופים פלסטינים.
אחרים, כמו המבקר עיסא בולעטא, ראו בכתיבתו של שמי זכר לתקופה של דו-קיום בין יהודים וערבים שמלפני קום המדינה.
ביצירותיו אכן ניתן למצוא דוגמאות של יחסים טובים בין יהודים וערבים, כגון התיאור של השיחה הלבבית שמתפתחת בין חכם צבי לשכנו המוסלמי ברכבת בתחילת הסיפור "אב ובנותיו".
עם זאת, אין לשכוח שלשמי היו רגשות מעורבים לגבי התרבות הערבית, דבר שניכר גם בסיפוריו.
דוגמה לכך ניתן לראות ממכתבים שכתב, כמו אחד ששלח ליעקב פיכמן ב-1937, שבו כתב: "יש בלבי הסוסים ביחס אליהם.
ישנם רגעים שאני חושב שתקופה זו של הרת זעם וזועה בינינו ובין שכנינו (החמר לקוח מחיי הערבים) אולי לא היה מן הראוי להתעניין בהם ובחייהם.
ואולם השיבותי אל לבי האמנות היא למעלה מן הכל.
ודי לחכימא." בין אם סיפוריו הם עדות לדו-קיום מוצלח או לא, הם בהחלט מציירים תמונה ייחודית של אוכלוסייה מסוימת מתקופת היישוב שאין כמותה בספרות העברית.
על אף היותו יהודי ופעיל ציוני, בשנת 2004 הכירה האגודה האקדמאית הפלסטינית בשמי כאחד היוצרים הפלסטינים החשובים במאה ה-20, ובכך קנה שמי מקום ייחודי בתולדות הספרות המזרח תיכונית בעת החדשה - אבן מסד בנוף התרבותי הישראלי-פלסטיני המשותף.
כופר נפש (פורסם ב"העומר" תרס"ז)
הבריחה (נכתב תר"ע, פורסם ב"העברי החדש" תרע"ב)
בין חולות הישימון (פורסם ב"מולדת" תרע"ג)
אב ובנותיו (פורסם ב"התקופה" תרפ"ג ו"השילוח")
ג'ומעה אלאהבל (פורסם ב"מאזנים" תרצ"ז)
שומר המסגד האחרון - כתב יד לא גמור שיצא לאור לראשונה בהוצאה מחודשת של כתביו ב-2015
נקמת האבות, ערך: אשר ברש, הוצאת מצפה, ירושלים, תרפ"ח, 1927).
אוספים של סיפוריו אשר יצאו לאור לאחר מותו
סיפורי יצחק שמי (1951), אוסף סיפוריו, כולל את "נקמת האבות" ערך וכתב פתח דבר אשר ברש (בהוצאת "ניומן").
מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור ב-1971.
שישה סיפורים (1983), שכלל את כל הסיפורים הקצרים שפרסם (בהוצאת "תרמיל")
Hebron Stories (תרגום לאנגלית, 2000), בנוסף לסיפורים הקצרים כלל גם תרגום של הנובלה "נקמת האבות" (בהוצאת "Labyrinthos"), ערכו משה לזר ויוסף צרניק.
Nouvelles d'Hébron (תרגום לצרפתית, 2006) כל סיפוריו, כולל את "נקמת האבות" (בהוצאת "Labor et Fides"), ערך יוסף צרניק.
טחנת החיים (2015), הוצאה מחודשת בעברית של כלל כתביו, ערכו יגאל שוורץ ומורייה דיין קודיש, הביא לדפוס יוסף צרניק (בהוצאת "זמורה ביתן")
לאחר מותו של שמי החליטה עיריית ירושלים להנציח את שמו וקראה רחוב על שמו בשכונת נווה שאנן.
יצחק שמי באתר הארכיון - ספרות עברית בקול
יצחק שמואל רֶיג'וֹ (ריגייו, יש"ר מגוריציה [בכתיב ישן: מגוריציאה]; 15 באוגוסט 1784 – 29 באוגוסט 1855), היה רב, פילוסוף, חוקר יהדות, פרשן מקרא וסופר איטלקי, מראשי תנועת חכמת ישראל.
נולד בגוריציה שבאיטליה למלכה (לבית מורפורגו) ולרבה של העיר אברהם חי רג'יו.
את עיקר השכלתו רכש לבד, בסיוע אביו.
מלבד בקיאותו בתנ"ך ובתלמוד, היה בעל ידע בשפות ובמדעים.
שלט בצרפתית, גרמנית לטינית ושפות שמיות.
יש"ר היה חדשן בעידודו לימוד מדעים, אך מאידך התנגד לשינויים באורח החיים ההלכתי ודחה כל שינוי בתורה ומצוותיה מחמת שינויי הזמן (הערה יח לספר בחינת הדת, עמ' 129-130):
הוא יצא כנגד חכמת הקבלה, ובהקדמתו לספר "ארי נוהם" (מאת ר' יהודה אריה ממודנה) כתב:
בשנת 1822, כשיצא חוק מטעם פרנץ הראשון קיסר אוסטריה, שגוריציה הייתה בתחום שלטונו באותם ימים, המחייב את הרבנים להיות בעלי ידע בפילוסופיה ובמדעים, פעל יש"ר להקמת בית המדרש לרבנים בפדובה, בו לימדו גם מקצועות אלו.
בהשפעתו של יש"ר, הועמד בראש בית המדרש שד"ל, שהיה ידידו הקרוב.
ריג'יו תמך ברעיון האמנציפציה ליהודים.
ריג'יו נפטר בעירו גוריציה, ב-29 באוגוסט 1855 (ט"ו אלול תרט"ו), כשהוא בן 71.
היחס בין פשט לדרש לפי יש"ר
יש"ר ראה בפשט ובדרש שני רבדים שונים בתכלית, שאינם עומדים בסתירה אלא משלימים זה את זה.
לדבריו, הפשט אינו סותר את הדרש, כשם שהדרש, גם אם נראה שונה או רחוק מהפשט, אינו מהווה סתירה של ממש, שכן לכל אחד מהם יש תפקיד ומשמעות משלו.
יש"ר ממליץ שכאשר ניגשים לפרש את דברי התורה על פי הפשט, יש לשמור על התמקדות בו ולהימנע מסטייה לדרש, כשם שחז"ל, בלכתם בדרך הדרש, התרחקו מן הפשט.
דרכו בפרשנות הפשט והיחס לדרש
יש"ר התאפיין בגישתו לפרשנות התורה על דרך הפשט, תוך שהוא מעניק לה מקום מרכזי ומוקיר את חשיבותה.
הוא טען כי פרשנים כמו רש"י ואחרים לא חסמו מאלו שבאו אחריהם לעסוק בפשטי המקרא ולהציע פירושים חדשים בהתאם לכללי הלשון ופיסוקי הטעמים.
יש"ר הדגיש כי גם לאחר שפורסם פירושו של רש"י, לא פסקו חכמי ישראל מדור לדור מלעסוק בפשטי הכתובים ולחבר ביאורים חדשים.
עוד הדגיש יש"ר כי פרשנים רבים, כולל הגדולים שבהם, לא היססו לחלוק על דברי רש"י כאשר ראו לנכון, ואף לסתור את פירושיו – כפי שניכר לכל מי שעוסק בספרות הפרשנית.
ולא רק זאת, לדעתו של יש"ר, חובה על כל יהודי, על פי יכולתו, להתבונן בלשון התורה הקדושה ולשקול כל מילה בתבונה ובבינה.
ואם יזכה לגלות חידוש משמעותי שאינו מופיע אצל קודמיו, עליו לפרסם את הדברים, בתנאי שדבריו תואמים את יסודות התורה והאמונה, ואינם סותרים את פסיקת ההלכה כפי שנקבעה על ידי חז"ל בגמרא.
לפי השקפתו, ניתן לסטות בפרשנות המקרא לא רק מסברות הפרשנים המאוחרים לחז"ל, אלא גם מדבריהם של חז"ל עצמם, כל עוד אין בפירוש כדי לחלוק על תקנותיהם וגזירותיהם המחייבות.
הוא גרס כי דברי חז"ל במדרשים ובאגדות אינם מיועדים תמיד להתקבל כפשוטם.
לעיתים הם נראים, חס ושלום, כנוטים אל ההגשמה, לעיתים כסותרים את ההיגיון הטבעי והשכל הישר, ולעיתים כמתנגדים לעובדות המציאות הגלויה לעינינו.
לדבריו, כאשר אנו נתקלים באמירות מעין אלו, אנו מחויבים לראות בהן משל, חידה והשאלה שמאחוריהם מסתתרת כוונה עמוקה.
מליצותיהם של חז"ל אינן סתם דברי שיר, אלא כלי להעברת חכמה נסתרת, המיועדת לאלה המסוגלים לרדת לעומקה.
עוד ציין יש"ר כי כאשר מפרשים את דברי התורה על פי הפשט, יש להתרחק מהדרש, כשם שחז"ל, בעבודתם בדרש, התרחקו מן הפשט.
עם זאת, אין לראות בדרש ובפשט סתירה של ממש, שכן לכל אחד מהם תפקיד ומשמעות משלו.
הדרש אינו מכוון להחליף את הפשט או לבטל אותו, אלא להוסיף רובד נוסף של הבנה ורעיונות.
רג'יו כתב מספר ספרים, ביניהם:
ביאור יש"ר על התורה, עם הקדמה בשם "מאמר תורה מן השמים" (1821).
התורה והפילוסופיה (1827) - על היחס בין התורה לפילוסופיה המודרנית.
בחינת הדת, של אליהו דלמדיגו
בחינת הקבלה של ר' יהודה אריה ממודנה
חלק מפירוש רבי אברהם אבן עזרא לחומש שמות
כמו כן כתב אגרות רבות, ועשרות מאמרים בכתבי עת.
הרב יצחק שלמה זילברמן (כ' בניסן תרפ"ח, 10 באפריל 1928 – י"ח באדר תשס"א, 13 במרץ 2001) היה רב מקובל והוגה דעות חרדי-ליטאי ישראלי, מייסד "שיטת זילברמן" בלימוד תורה ומייסד קהילת אדרת אליהו ההולכת בדרך הגר"א והרמח"ל.
נולד בברלין לרב ד"ר אברהם משה זילברמן, יליד הונגריה שתרגם את פירוש רש"י על החומש לאנגלית, ולרבקה בת הרב גבריאל יוסף לוי מברלין.
בשנת תרצ"ד (1934) עקב עליית הנאצים לשלטון, היגרה המשפחה לאנגליה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרצ"ט (1939) עלה לבדו לארץ ישראל, וגדל בבית דודו ד"ר יעקב לוי, מנהל חדר יולדות בבית החולים ביקור חולים, אשר התגורר בשכונת רחביה בירושלים, למד בבית הספר חורב ובישיבת "קול תורה" בשנותיה הראשונות, שם היה מקורב לראש הישיבה הרב יחיאל מיכל שלזינגר שהיה מתלמידי אביו בגרמניה.
לאחר מכן הצטרף לקבוצה שהתגבשה סביב הרב אליעזר יהודה פינקל, שבהמשך התמסדה כ"ישיבת מיר".
בעצת החזון איש נישא לשינדל בת הרב יום-טוב זלוטניק מירושלים, על אף התנגדות חלק ממשפחתו, ובעקבות כך החליף את לבושו מלבוש אירופאי ללבוש ירושלמי, והתגורר בשכונת "שערי חסד" הירושלמית.
לזוג נולדו שמונה עשר ילדים, תשעה בנים ותשע בנות.
בנערותו התחבר לדרך החסידות, ובפרט לחסידות חב"ד.
התכתב באריכות עם האדמו"ר הריי"צ, תקופה קצרה למד עם הרב שמואל שפירא מברסלב, היה לו גם קשר עם האדמו"ר מגור ה'בית ישראל'.
ואף הוציא לאור מהדורה מחודשת של הספר תולדות יעקב יוסף.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל בית זבול בראשותו של הרב יעקב משה חרל"פ, יחד עם רעיו הרב שמואל אוירבך ואביו הרב שלמה זלמן אוירבך, הדיין הרב שמואל דביר שנהיה לחברו הטוב ביותר, והרב שריה דבליצקי.
לאחר שנים של בירורים על הדרכים השונות בעבודת ה' עזב את דרך החסידות, והתמקד בדרכם של הגאון מווילנא, והרמח"ל, ואף ראה את תורתם כמשלימות זו את זו.
בשנות ה-50 כשבנו בכורו הרב יום טוב הגיע לגיל 5 הלך לשאול את הרב יחזקאל אברמסקי האם לשלוח אותו לתלמוד תורה רגיל מכיוון שכל תלמודי התורה עד אז לא למדו על פי שיטת הלימוד המתוארת בדברי חז"ל.
הרב אברמסקי עודדו להקים תלמוד תורה שבו כן ילמדו על פי דברי חז"ל, ועקב כך יזם את הקמת ת"ת קמניץ בירושלים.
לאחר מכן הצטרפו להנהלת הת"ת אנשים נוספים, ועם השנים שיטת הלימוד שם הלכה והתרחקה מדרכו.
בשנות השבעים הקים את תלמוד תורה הדר ציון וכמלמדים הביא את הרב גמליאל בטלמן והרב משה קלצקין שלאחר מכן ייסד את תלמוד תורה זכרו.
בצעירותו חיפש לקנות ספר תורה פסול וישן ולתקנו כדי לזכות במצוות כתיבת ספר תורה.
דרך הרב יעקב יוסף הרמן מצא ספר ישן ולמד לבד איך לתקנו, ולאחר מכן לאורך רוב חייו התפרנס הרב זילברמן כסופר סת"ם.
הוא אף עודד אברכים ללמוד את המלאכה במטרה להתפרנס מיגיע כפיהם כדברי חז"ל על תורה עם דרך ארץ, וניסה להוזיל את עלויות מוצרי הסת"ם, מכיוון שלדעתו ההלכה מחייבת שלכל יהודי יהיה ספר תורה.
פיתח מספר פטנטים בתחום, בין היתר קולמוסים עם פטנטים שונים, נוצה עם ראש גמיש מזהב וקולמוסים עם מכלי דיו פנימיים.
רבים מגדולי הרבנים הליטאיים קנו ממנו את תפיליהם, ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב, והרב שמואל אוירבך.
בהמשך חייו הקים חבורת לומדי קבלה שכללה את הרבנים: שמואל דביר, חיים פרידלנדר, יואל קלופט ושלום אולמן.
בתקופות שונות למד בחברותא עם הרבנים: שריה דבליצקי, יוסף לייב זוסמן, ושמואל אוירבך.
בראשית שנות השמונים הקים בנו הרב אליהו זילברמן את ישיבת אדרת אליהו על שם הגר"א מווילנה, בהמשך הוקם גם תלמוד תורה באותו שם.
בכ' בחשוון תשמ"ט (30 באוקטובר 1988) נרצחה בתו, רחל וייס, עם שלושת ילדיה בפיגוע בקו 961 במבואות יריחו, באוטובוס שנסע מטבריה לירושלים, אירוע שהותיר בו את רישומו עד יומו האחרון.
על שמם קראו בניו לרשת החינוכית שהקימו "נר לרחל ובניה".
כמו כן הקימו לזכרה את הארגון "טהר רחל".
הרב אליעזר וייס בעלה של רחל שניצל מהפיגוע, נישא כשנה לאחר מכן לאחותה שרה.
בתשנ"א (1991) עבר לגור בעיר העתיקה בירושלים, בין היתר כדי לקרב את הגאולה על ידי החזרת 'אנשי אמנה' לירושלים המקודשת, כמבואר בספר קול התור.
מאותה סיבה מתגוררים גם רבים מתלמידיו בעיר העתיקה.
נפטר בי"ח באדר ה'תשס"א ממחלת הסרטן, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
בין מספידיו: הרב שמואל אוירבך, הרב נתן צבי פינקל, הרב שמחה הכהן קוק, הרב אביגדור נבנצל, הרב משה יהודה שלזינגר, והרב אורי זוהר.
הרב זילברמן התפרסם בעיקר בשל שיטת הלימוד שהנהיג לאור דברי חז"ל במסכת אבות ובגמרא במסכת קידושין.
לפי השיטה, ילדים הנכנסים לבית הספר לומדים תחילה את כל המקרא, ולאחר מכן את כל שישה סדרי משנה, בשינון רב ובשאיפה כי ידעו אותם על-פה.
רק לאחר מכן מתחילים בלימוד הגמרא.
דגל בשיטה שחובה על ההורים לדאוג שלילדים יהיה טוב בבית, למשל שתהיה חלוקת ממתקים באופן חופשי, ושאין לסלק ילד מהבית בשום מצב.
בלימוד הגמרא סבר שצריך לשנן פעמים רבות וללמוד "אליבא דהלכתא", כלומר לימוד לצורך הסקת המסקנות ההלכתיות מהסוגיה, ולא לשם פלפול וחידוד או לשם לימוד לשמו.
עם השנים התרחבה תפוצת השיטה, וכיום ישנם כ-20 תלמודי תודה המלמדים בדרך זו, בציבור החרדי ובציבור החרדי לאומי.
בכל מצווה שקיים שאף לחקור את רצון ה' במצווה זו.
דגל בשיטה של "קבל את האמת ממי שאמרה", והיה שומע את טענות מבקריו, גם אם היו אלו ילדים וכדומה.
צעד בדרכו של הגאון מווילנה, למד ולימד את תורת הקבלה, על פי דרכם של הגר"א והרמח"ל.
יחד עם הרב חיים פרידלנדר, הרב יואל קלופט ואחרים השתתף בקבוצה שעסקה בלימוד ובהדפסה של כתביהם הקבליים של הגר"א והרמח"ל והדפסת כתבי רמח"ל מכתבי-יד.
בהמשך לגר"א, התנגד הרב זילברמן לחסידות, וראה בה סטייה מדרך עבודת ה' הרצויה.
אמר שיסוד עבודת ה' הוא ידיעת האדם שהוא "עבד ה'".
החסידות, לטענתו, מעדיפה לפעול לפי רגשות, ובעקבות כך אינה מקפידה על זמני תפילה וכדומה.
הוא התנגד לפרשנות החסידית לתורת הצמצום של האר"י, שלפיה האלוהות נמצאת בכל מקום בעולם.
לדעתו זוהי טעות חמורה הקרובה לעבודת אלילים.
על פי פרשנותו לזוהר ולכתבי האר"י, האל הוא טרנסצנדנטי ואינו מצטמצם לזמן, לחומר ולצורה.
את מושג ה"צמצום" שמופיע בכתבי האר"י, פירש כדברי הרמח"ל ורבי יוסף אירגס שהקב"ה ברא את עולמו שלא במלוא יכולתו אלא בצורה מוגבלת, וכן שברא את העולם חסר, כדי לתת מקום לעבודת האדם.
לשיטתו ראוי שאדם יתפרנס מיגיע כפיו.
עם זאת התנגד ללימודים אקדמיים שלשיטתו מושכים את האדם לעולם שבו סולם הערכים שונה מהתורה, וסבר כי יש להתפרנס מ"אומנות נקייה וקלה" כלשון המשנה במסכת קידושין.
לימד את ילדיו ונכדיו את מלאכת כתיבת הסת"ם, בהסתמך על המשנה במסכת קידושין האומרת שאדם חייב ללמד את בנו אומנות.
נודע ביחסו החיובי ליישוב ארץ ישראל ובפרט לבניין ירושלים.
השקפתו הגאולית נתמכה על יסודות ספרי הגר"א ובפרט על הספר קול התור.
הוא ראה את עיקרי היסוד של הספר אותנטיים ושייכים לימינו.
הוא סבר כי עיקרי הגאולה בימינו מופיעים בפשט התנ"ך, בגישה דומה לזו של הרב ד"ר יצחק ברויאר.