tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 באוקטובר 2020 סיימה העיר פרמוי האירית את הסכם העיר התאומה שלה עם נובה דבה הפולנית לאחר 14 שנים של שיתוף פעולה כתגובה להכרזת ההצרה שאומצה על ידי שלטונות העיר.
ב-13 בנובמבר 2020, עיריית בלורס פואורס-סינט-אמנדס הבלגית השעתה את שיתוף הפעולה שלה בן ה-20 שנה עם העיר דמביצה הפולנית לאחר אימוץ "אמנת זכויות המשפחה" בשטחה אשר מפלה משפחות של תושבי להט"ב.
ביולי 2020 הודיעה הנציבה האירופית לשוויון וצדק הלנה דאלי כי 6 ערים פולניות אשר אימצו את הצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחן, לא יקבלו את כספי האיחוד האירופי הקשורים למימון פרויקטים במסגרת פרויקט הערם התאומות של האיחוד האירופי.
ההחלטה נתקלה בביקורת של שר המשפטים הפולני זביגנייב זיוברו ממפלגת חוק וצדק.
נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין הגנה על ההחלטה באומרה כי "אמנותינו מבטיחות שכל אדם באירופה יהיה חופשי להיות מי שהוא, לחיות במקום בו ירצה, לאהוב את מי שיבחר לאהוב, ולכוון גבוה ככל שישאף".
כתגובה, ב-18 באוגוסט הודיע השר זיוברו כי עיריית טוחוב בדרום פולין תקבל כעת 250,000 זלוטי (67,800 דולר) מקרן משרד המשפטים כתוצאה משלילת מימון האיחוד האירופי.
השעיית הכספים חלה על הגופים הממשלתיים שאימצו את הצהרות האזורים ואינם חלים על ארגונים לא ממשלתיים הפועלים באזורים.
בספטמבר 2020 פרסמה קבוצת חברי הפרלמנט האירופי מכתב שהופנה לוועדים האולימפיים האירופיים (EOC) בו דרשו לכבד את זכויותיהם של ספורטאי להט"ב והביעו הצעה לארח את המשחקים האירופיים (2023), שתוכננו להתקיים בקרקוב, במיקום אחר בשל אימוצה של הצהרת "אזור חופשי מלהט"ב" בשטחה.
אזור התעשייה בנוה דקלים היה אזור תעשייה שהיה בדרום מזרח ההתנחלות נוה דקלים ושימש את תושבי גוש קטיף כמקור הכנסה עיקרי.
באזור התעשייה היו כ-13,000 מ"ר אשר שימשו למטרות תעשייה, במקום היו מפעלים של תעשייה קלה, ובהם בית אריזה, נגריות, מוסך, מפעל חרושת קטיף, מפעל מיצים "פרי קטיף", בית-דפוס וסופרמרקט גדול.
בגלל הקרבה של אזור התעשייה לערים פלסטיניות בעלי ועובד המפעלים סבלו לאורך השנים מצלפים פלסטינים מחאן-יונס שירו לעבר השוהים באזור התעשייה וכן לעבר בעלי העסקים.
במאי 2001 הודיע צה"ל כי סיכל פיגוע באזור התעשייה בנוה דקלים, על ידי מחבל שבא מכיוון פרוורי חאן יונס ונורה בעת שהלך לכיוון אזור התעשייה.
ב-2 בספטמבר 2001 התרחש במקום קרב יריות בין כוחות צה"ל לפלסטינים אשר שהו בסמוך לאזור התעשייה.
מספר שבועות לאחר מכן, ב-29 סספטמבר 2001 נורו כ-2 ררנ"טים לעבר אזור התעשייה, כמה דקות לאחר האירוע פורסם כי לא היו נפגעים בנפש ואף ככל הנראה גם לא היה נזק לרכוש באזור התעשייה.
לטענת צה"ל המתנחלים למעשה "פוצצו" את המפגש בכך שהוציאו את האוויר של הצמיגים של מכניות הקצינים ואף הרעישו כדי להקשות על השיחה בין הצדדים.
בסוף יוני 2005 גילה צה"ל מנהרה אשר נחפרה מאזור חאן יונס לעבר אזור התעשייה של נוה דקלים, מטרתה של המנהרה הייתה ככל הנראה להחדיר מחבלים לאזור או לשמש כמנהרת הברחה לאמצעי לחימה.
אזור התעשייה ארז היה אזור תעשייה בסמוך למעבר ארז והיה חלק מגוש התוחמת הצפונית, אשר פונה בתוכנית ההתנתקות.
בשיא פעילותו של אזור התעשייה היו בו כ-210 מפעלים, בתי מלאכה ומוסכים שהעסיקו כ-4,500 עובדים מרצועת עזה.
עם זאת, בימים בהם הייתה מתיחות או במקרים בהם התרחשה תקלה במחשבי מסוף הגבול בסמוך לאזור התעשייה הצטמצם המספר לכ-200 עובדים בלבד.
נכון ליוני 2004 כמחצית מ-210 המפעלים שהיו באזור התעשייה היו בבעלות ישראלית אך העסיקו יחד עם היזמים הפלסטינים כ-4,000 עובדים פלסטינים וכן כ-350 עובדים ישראליים בכל אזור התעשייה.
בשנת 1970 הוקם ליד מעבר הגבול ארז (אז מחסום ארז) אזור תעשייה.
באזור התעשייה הועסקו פועלים ישראלים ופלסטינים.
בשנת 1972 היו באזור 11 מפעלים שבהם הועסקו כ-200 פועלים.
בדצמבר 2003 הציג שר החוץ דאז סילבן שלום בוועידת המדינות התורמות תוכנית בשם "האג'נדה החיובית" שתוכננה במסגרת שיתוף פעולה עם מפקדת תיאום פעולות הממשלה בשטחים, משרדי התמ"ת והחוץ.
עיקר התוכנית היה הקמת שבעה פארקים תעשייתיים בשיתוף פעולה בין ישראל להרשות הפלסטינית שיהיו מבסוסים על מודל אזור התעשייה ארז.
התכנית התבססה על העובדה שבניגוד לציפיות של גורמי מקצוע רבים, נוספו במהלך שלוש שנות האינתיפאדה השנייה (אשר באותה תקופה הייתה בשיאה) כ-50 מפעלים באזור התעשייה ארז.
בינואר 2004 התפוצצה מחבלת מתאבדת בכניסה למסוף מעבר הגבול והרגה 5 ישראלים אשר שהו במקום, בעקבות האירוע נסגר אזור התעשייה והעובדים אשר עבדו בו באותו הזמן חזרו לביתם.
במרץ 2004 הוחלט לסגור את אזור התעשייה לעובדים הפלסטיניים אשר היו חלק נכבד מכוח העבודה באזור התעשייה לאור המצב הביטחוני שהדרדר.
חודשיים לאחר מכן נפתח מחדש אזור התעשייה לעובדים הפלסטיניים אך תוך זמן קצר נסגר בשנית.
פעולות אלו הסבו למפעלים באזור נזק של כ-80 מיליון שקלים חדשים.
עקב כך החליט ביוני 2004 שר התמ"ת דאז אהוד אולמרט לפנות את אזור התעשייה ולפזר את המפעלים שאכלסו אותו במספר אזורי תעשייה בדרום הארץ.
הדבר בא לאחר אישורה של ההחלטה על תוכנית ההתנתקות על ידי ממשלת ישראל ולאחר תקופה ממושכת של אי ודאות ביטחונית.
ב-2008 כתגובה לירי קסאמים על עוטף עזה נהרסו כליל שרידי אזור התעשייה על ידי חיל האוויר.
אזור התעשייה קרני (שבאנגלית קיבל את השם "Gaza Industrial Estate", בערבית נקרא "אזור התעשייה אל-מונטאר", על שם גבעת עלי אל-מונטאר הסמוכה) היה אזור תעשייה בסמוך למעבר קרני, ששימש בעיקר עובדים מרצועת עזה וכלל עסקים בבעלות של ישראלים ופלסטינים.
אזור התעשייה הוחרב עד הייסוד על ידי צה"ל במהלך מלחמת חרבות ברזל, במסגרת יצירת אזור החיץ ברצועת עזה.
הקמת אזור התעשייה החלה לאחר הסכמי אוסלו, במטרה לעודד שיתוף פעולה כלכלי אזורי וככלי לתמיכה בפיתוח יחסי שלום ונורמליזציה של קשרי מסחר בין ישראל והפלסטינים.
כדי לעודד הקמת מפעלים במקום ממשלת ארצות הברית הציעה שסחורות המיוצרות בו (ובאזורים נוספים שהוגדרו בהסכמים) יכלו להיות מייצאות ישירות לשווקים האמריקאים ללא הגבלות מכסים או מכסות יבוא, בכפוף לתנאים מסוימים; מעמד שהוגדר אחר כך במסגרת הסכמי QIZ.
בתחילת 1997 חתמו ישראל והרשות הפלסטינית על הסכם להסדרת מעמד מיוחד לאזור, במסגרתו נקבע כי הבדיקות הביטחוניות במקום יתבצעו באמצעות חברת אבטחה מקומית, בתיאום עם ישראל, כאשר מעבר הסחורות יתאפשר ללא פריקה והטענה מחדש, תוך שימוש במערכת מתקדמת.
התאחדות התעשיינים בישראל סיפקה סיוע לניסוח חוק עידוד השקעות הון בפארק התעשייתי, חקיקת עבודה, ביטוח השקעות, מניעת כפל מס, מעבר עובדים וביטחון.
זאת מתוך מטרה שאנשי עסקים ישראליים יוכלו להשקיע במקום.
אזור התעשייה קרני היה הראשון שהוקם, במסגרת תוכנית גדולה יותר להקמת אזורי תעשייה משותפים של ישראל והרשות הפלסטינית, מאחר שהוקם כולו בשטח שכבר היה בשליטת הרשות הפלסטינית, לאחר הסכם אוסלו א'.
זאת ברוח חזון מזרח תיכון חדש והקמתם של אזורי תעשייה נוספים, כולל: אזור תעשייה ניצני שלום בסמוך לטול כרם, במוקייבלה (ליד ג'נין), תרקומיא (ליד חברון), קרני ורפיח ברצועת עזה., המימון להקמת אזורי התעשייה הגיע גם בעזרתן של המדינות התורמות.
אזור התעשייה קרני הוקם על ידי חברת ההשקעות הפלסטינית "פדיקו", שהשקיעה בפיתוח התשתית והקמת מבני התעשייה כ-35 מיליון דולר, בסיוע כספי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID).
באזור היו אמורים לעבוד בשלבו הסופי עד 70 אלף עובדים פלסטיניים, ובכך להקל על מצוקת האבטלה הקשה ברצועת עזה.
האזור החל לפעול במהלך 1998. במקביל הוקם בסמוך מעבר קרני.
טקס הפתיחה הרשמי שלו נערך ב-15 בדצמבר 1998, בנוכחות מזכיר המסחר של ארצות הברית ויליאם דיילי, שר המסחר והתעשייה הישראלי נתן שרנסקי ושר המסחר הפלסטיני סעדי אל-כרנז.
במסגרת הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, ושנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, הסכימה מדינת ישראל להעניק לאזור התעשייה קרני מעמד מיוחד בעתות סגר, שיצמצם למינימום את סגירתו.
בשנת 2000 פעלו בו כבר כ-25 מפעלים, רובם מפעלי טקסטיל בבעלות ישראלית.
במאי הודיעה חברת המזון הרב-לאומית "נסטלה", ששכרה במקום 1,200 מטר מרובע, ושתשקיעה 5 מיליון דולר במפעל למזון תינוקות וחלב תינוקות, שתוצרתו מיועדת לשוק הפלסטיני.
גם חברת המשקאות "פפסי-קולה" וחברת הסיגריות "ג'פאן-טובאקו" הודיעו כי שכרו מבנים להקמת מפעלים במקום.
חברת קוקה קולה גם הודיעה שתקים במקום מרכז הפצה עבור רצועת עזה.
בתחילת האינתיפאדה השנייה הושבתו המפעלים, אך הרשות הפלסטינית הסכימה לאפשר לכוחות ביטחון ישראלים להיכנס אליו, למרות שהיה בשטח A בשליטתה המלאה, במטרה לאבטח עובדים ואנשי עסקים ישראלים שנכנסו אליו.
אך הנחיות ביטחוניות ישראליות אסרו כניסה אליו.
בסוף 2002 עוד פעלו בו 17 מפעלים בהם כ-800 פועלים, אך מדינת ישראל המשיכה לאסור על על כניסת אזרחים ישראלים לתחומו.
במאי 2004 הפסיקה הפעילות באזור התעשייה, בשל הסגר שהחליט צה"ל להטיל על העיר רפיח, ביתור הרצועה ואף סגירת מעבר קרני, בעקבות כך נגרם נזק כלכלי למפעלי האזור.
באוגוסט 2004 נפתח מחדש מעבר קרני, אך לא הותרה העברת סחורה דרכו מאזור התעשייה.
כמעט כל הסחורה שיוצרה במפעלים במקום הייתה מיועדת לייצוא לישראל, לארצות הברית ולמצרים; כך שהמפעלים חדלו לתפקד.
בשלב זה רוב המפעלים הפסיקו לשלם שכירות, אחר כך נסגרו ורוב המבנים נותרו ריקים.
בהמשך הושכרו המבנים לכ-70 עסקים בבעלות מקומית, בעיקר בתי מלאכה ומוסכים.
בסוף 2014 קיבל איש העסקים זאהי חורי, בעל חברת המשקאות הלאומית הפלסטינית, המייצרת ומשווקת מוצרי קוקה-קולה תחת זיכיון רשמי בגדה המערבית וברצועת עזה אישור להקים מפעל בקרני, זאת לאחר שבמשך שנים ארוכות הבקשות שלו נדחו.
את האישור קיבל לאחר שהפעיל לחץ על ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, באמצאות שני חברי קונגרס רפובליקנים לינדזי גרהאם, אולי הסנאטור המקורב ביותר לנתניהו, ואד רויס, יו"ר ועדת יחסי החוץ בבית הנבחרים.
המפעל נפתח בתחילת 2016 והעסיק כ-500 עובדים.
יוזמות לחידוש הפעילות הבין-לאומית בו
בואב היה בעלים של כ־4 מפעלי טקסטיל, שפעלו באזור התעשייה קרני שסיפקו עבודה ל־2,000 פועלים אך נאלצו להיסגר ב־2007. חודש אחר כך הודיעה גם האיחוד האירופי על תרומה של 2.4 מיליון אירו לסיוע מימון הקמת מפעלים חדשים במתחם.
רק כחודשיים לאחר מכן במסגרת כנס של ועדת הקישור לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית הוצעו כמה פתרונות שיעזרו לפיתוח הרצועה ובניהם: הקמת מתקן התפלה בחאן יונס, החזרת הפעילות באזור התעשייה קרני שנמצא בסמוך למעבר קרני וכן החזרת הפעילות של בית החולים שהיה במעבר ארז.
עם תחילת מלחמת חרבות ברזל הופצץ האזור מהאוויר פעמים רבות.
אחר כך, במסגרת יצירת אזור החיץ ברצועת עזה, נכנסו למקום קבלנים ששכר משרד הביטחון עם ציוד מכני הנדסי והחלו בהרס שיטתי של כל המבנים והתשתיות במקום.
במאי 2024 דווח שלא נותר במקום דבר.
פארק תעשיות שח"ק, נקרא לעיתים גם "אזור התעשייה שח"ק" הוא פארק תעשייה אשר ממוקם באזור הצפוני של תחום השיפוט של המועצה האזורית שומרון.
פארק התעשייה צמוד להתנחלויות הישראליות שקד, חיננית ולשאר יישובי גוש שקד, ובנוסף קרוב ליישוב קציר (ומי עמי), ומכאן ראשי התיבות המרכיבים את ראשי התיבות של שם הפארק (שח"ק) - שקד, חיננית, קציר.
האזור ממוקם בסמוך לגדר ההפרדה ביהודה ושומרון.
באזור התעשייה עובדים ישראלים ופלסטינים ביחד והוא משמש את תושבי צפון השומרון, חלק מיישובי הכוכבים ואת העיר חריש.
שטח הפארק משתרע על כ-8,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם מייעודים למטרות תעשייה, בנוסף לכך המפעלים בפארק נהנים מהטבות של מפעל שפועל באזור פיתוח א' (מפעלים באזור פיתוח א' זכאים לקבל פטור ממס חברות לשנתיים ומענק של כ-24% על רכוש קבע).
נכון ל-2025 בפארק מועסקים כ-1200 עובדים.
הפארק הוקם ב-1998 ומתמקד בטיפוח יוזמות ידידותיות לסביבה.
ביוני 2001 אושר הקמת מפעל של חברת תעשיות בית אל, חברת זו עוסקת בעיקר בפיתוח מערכות טיהור אוויר.
בשנת 2010, חברת טירק פתחה את מפעל מיחזור הצמיגים הראשון בישראל בפארק והמפעל מטפל מדי יום בכ-35,000 טון של צמיגים משומשים, מפעל למיחזור צמיגים הוקם בהשקעה של כ-60 מיליון שקל.
בנובמבר 2018 פורסם כי קיימת תוכנית להרחבת אזור התעשייה, על פי התוכנו שטחו של הפארק יגדל ב-25%, משרד הכלכלה והתעשייה מימן הקמת מכון טיהור שפכים במקום והעמיד לדבר סכום של כ-3.5 מיליון ש"ח
מנכ"ל הפארק הוא גדי דיעי, ששימש בעבר כרמ"ט ראש המועצה יוסי דגן במשך כ-10 שנים.
הפארק נמצא בתנופת התפתחות ועומד להתפתח בעוד כשלושת אלפים דונם של תעשייה אשר נמצא בהליכי תכנון מתקדמים
אזור התעשייה אבשלום הוא אזור תעשייה בחבל שלום שבמועצה אזורית אשכול.
תכנון הקמת אזור התעשייה החלו בקיץ 2004 כתוצאה מהחלטה של שר התעשייה, המסחר והתעסוקה, אהוד אולמרט ובתמיכת מינהל מקרקעי ישראל.
במקביל להקמת תשתיות בעלות של כמיליון וחצי שקל, חכירת המפעלים החלה בשנת 2007, והמפעלים עצמם החלו לפעול בשנת 2012. באזור התעשייה עובדים כמאות פועלים בשטח של כ-200 דונם, בשלל מפעלים הכוללים ייצור בטון ומזון, וכן סופר.
אזור התעשייה מנוהל על ידי החברה הכלכלית של המועצה האזורית ומוגדר כאזור עדיפות לאומית.
אזור התעשייה הר-טוב הוא אזור תעשייה הממוקם במועצה אזורית מטה יהודה, בסמוך לעיר בית שמש.
אזור התעשייה מתפרס על כ-600 דונם, ופועלות בו תעשיות מסורתיות לצד הייטק.
בשנים 2019–2021 אזור התעשייה הורחב בכ-40 מתחמים.
בשנים אלו היה שטח אזור התעשייה שנוי במחלוקת בין המועצה האזורית לבין עיריית בית שמש.
בסופו של דבר הוחלט להשאיר את רוב שטחי אזור התעשייה במטה יהודה, ועיריית בית שמש התחייבה שלא לתבוע שטחים נוספים.
אזור הפסגות הוא פארק לאומי ואזור הררי בצפון אנגליה השוכן בחלקו הדרומי של רכס הרי הפניין.
הפארק הלאומי בשטח כולל של 1,440 קילומטר רבוע, שוכן ברובו במחוז דרבישייר אך מתפרס גם למחוזות צ'שייר, מנצ'סטר רבתי, סטפורדשייר, מערב יורקשייר ודרום יורקשייר.
אזור הפסגות הוא הפארק הלאומי הראשון שהוגדר בממלכה המאוחדת כבר באפריל 1951 ואחד מ-15 פארקים לאומיים שהוקמו לאורך השנים ועד היום.
שטחי הפארק משלב אזורי טבע לצד אזורים מיושבים וכולל מספר אטרקציות ומסלולי טיול המושכים אליהם כ-13 מיליון מבקרים בשנה.
הפארק מנוהל על ידי רשות הפארק הלאומי אזור הפסגות שאחראי על שימור הטבע ועידוד התיירות לשטחי הפארק.
אזור התעשייה שער הירדן הוא פרויקט המשותף לישראל ולירדן, להקמת אזור תעשייה משותף לשתי המדינות, משני צדי נהר הירדן, סמוך לקיבוץ טירת צבי.
צדו הישראלי של הפרויקט נמצא בשטח המועצה אזורית עמק המעיינות.
מטרת הפרויקט, היא להקים אזור תעשייה משותף, שבצדו הירדני יוקמו מפעלים ישראליים וירדניים, בעוד שצדו הישראלי יהווה עורף לוגיסטי ובסיס להעברת הסחורות לנמלי ישראל.
בין הצדדים הוקם גשר למעבר סחורות והולכי רגל, ללא אפשרות יציאה אל המדינה השכנה.
הקמת הגשר הסתיימה בשנת 2019. הקמת אזור התעשייה נועדה להעמיק את הקשרים הכלכליים והמסחריים בין ירדן לישראל ובהתאם לזאת את שיתופי הפעולה והיציבות באזור.
כמו כן, אזור התעשייה עשוי להרחיב את אפשרויות התעסוקה עבור תושבי האזור – בישראל ובירדן – ויתרום לחיזוק ופיתוח האזור.
אזור התעשייה מבוסס על עיקרון של סחר חופשי בין המדינות וארצות הברית, כאשר במסגרתו ניתן פטור ממכס למוצרים המיוצאים באזור התעשייה ומיועדים לייצוא לארצות הברית.
זאת לאחר שממשלת ארצות הברית הסכימה להחיל על האזור את הסכמי הסחר עם ישראל.
הרעיון לפרויקט עלה לראשונה בהמשך להסכם השלום בין המדינות משנת 1994. איש העסקים ג'וזף ספרא עמד בראש קבוצת משקיעים שהקימה חברה לצורך מימוש הפרויקט.
הקבוצה כללה את חברת פ.י.ב.י.
בית השקעות שהייתה אז בבעלות משפחת ספרא והחזיקה 40% מהפרויקט, יזם הנדל"ן אברהם אדמוב שהחזיק 25% מהפרויקט ואיש העסקים בני שטיינמץ שהחזיק 10%.
מהצד הירדני 25% הוחזקו בידי משפחת דג'אני, ממשפחות ההון והאצולה הפלסטינית של ירושלים ואחר כך ירדן.
למנכ"ל החברה מונה גיל דקל.
באוגוסט 1999 עבדאללה השני, מלך ירדן נתן את אישרו לפרויקט, לאחר שנפגש עם היזמים בתיווכו של השר לשיתוף פעולה אזורי שמעון פרס.
אולם במקביל הביעו פעילי איכות הסביבה, בראשם החברה להגנת הטבע התנגדות לתוכנית, עקב החשש מהפגיעה בנהר הירדן, בהרס השטחים הפתוחים וערכי הטבע במקום.
להתנגדות הצטרף גם ארגון ידידי כדור הארץ, והשרה לאיכות הסביבה דליה איציק.
עקב ההתנגדויות הוחלט, בינואר 2000, שבצדו הישראלי יורחק אזור התעשייה מנהר הירדן ושטחו יצומצם.
זאת בעקבות פשרה שהציעה דליה איציק.
בפברואר 2000 אישרה להפקדה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה צפון את תוכנית אזור התעשייה.
באותה עת תוכנן בצד הירדני אזור תעשייה בשטח 1,500 דונם.
ובצד הישראלי תוכנן מעבר גבול ומסוף מטענים בשטח של כ-200 דונם.
ביולי 2001 המועצה הארצית לתכנון ולבנייה דחתה את ההתנגדויות להקמת הפרויקט, והמליצה על מתן תוקף לתוכניות.
ביוני 2001 הודיע הבנק העולמי כי ישקיע סכום של 36 מיליון דולר בפרויקט.
בקיץ 2001 אושרה הקמת גשר שיחבר בין חלקי פרויקט מעל נהר הירדן.
בנוסף אושר תקציב לסלילת כבישי גישה מצדו הישראלי של הפרויקט.
באותה עת בצד הירדני של הפרויקט כבר הושלמו רוב עבודות התשתית.
בספטמבר 2001 הודיעה חברת פיבי השקעות כי השכירה 20 אלף מ"ר בפרויקט, תמורת 5 דולרים למ"ר; שהשטח הושכר לכמה מפעלים גדולים והאכלוס צפוי בינואר 2002.
בשנת 2003 הפרויקט נקלע לקשיים עקב ההרעה במצב הביטחוני באזור בעקבות האינתיפאדה השנייה, וההאטה הכלכלית באותה עת.
חברת פיבי השקעות מכרה את חלקה בפרויקט לאיש העסקים ברוך רפפורט, אך הפרויקט הוקפא.
בנובמבר 2015 פרסם המשרד לשיתוף פעולה אזורי מכרז להקמת הגשר בין שני חלקי הפרויקט.
בשלב זה שטח התוכנית צומצם לכ-700 דונם בצד הירדני וכ-245 דונם בצד הישראלי שישמש כבסיס להעברת הסחורות הירדניות לנמלי ישראל לייצוא.
במכרז להקמת הגשר זכתה קבוצת מנרב, שהקימה אותו בשנים 2017–2019. הוא נחנך בפברואר 2019, בטקס בהשתתפות השר לשיתוף פעולה אזורי צחי הנגבי.
במאי 2022, לאחר הקפאה של שנים רבות בקידום הפרויקט, אישרה ממשלת ישראל לקדם אותו שוב.
ביולי 2022 נפגש ראש הממשלה יאיר לפיד עם מלך ירדן עבדאללה השני בעמאן.
בפגישה סוכם על האצת פרויקטים משותפים שונים, בהם קידום פרויקט שער הירדן, ארבעה ימים אחר כך אישרה הממשלה תקציב של עשרה מיליון שקלים להשלמת עבודות התשתית.
אזור העניין הוא סרט דרמה היסטורי משנת 2023 שכתב וביים ג'ונתן גלייזר, המבוסס באופן רופף על הרומן משנת 2014, "The Zone of Interest", מאת מרטין איימיס.
הסרט נעשה בשיתוף פעולה בין ארצות הברית, בריטניה ופולין.
מככבים בו כריסטיאן פרידל בתור המפקד הנאצי הגרמני רודולף פרנץ הס, השואף לבנות חיים מושלמים עם אשתו, הדוויג (סנדרה הולר), בבית חדש ליד מחנה הריכוז הגרמני אושוויץ.
"אזור העניין" הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-76 ב-19 במאי 2023, זכה לשבחים, וזכה גם בפרס הגראנד פרי וגם בפרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי קולנוע.
הוא זכה בתואר הסרט הטוב ביותר על ידי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ובפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-96. הוא גם היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב, כולל סרט הקולנוע הטוב ביותר - דרמה, ותשעה פרסי באפט"א, כולל הסרט הבריטי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר לגלייזר ולסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר.
בשנת 1943, רודולף הס, מפקד מחנה הריכוז אושוויץ, מתגורר עם אשתו הדוויג וחמשת ילדיהם בבית ליד המחנה.
הס מוציא את הילדים לשחות ולדוג, והדוויג מבלה הרבה מזמנה בטיפוח הגן.
משרתים מטפלים במטלות ברחבי הבית, בעוד חפצי אסירי המחנה ניתנים למשפחה.
מעבר לחומת הגן נשמעות ללא הרף יריות, צעקות וקולות של רכבות ותנורים.
הס מאשר תכנון של קרמטוריום חדש, שייכנס בקרוב לפעולה.
יום אחד, הס מבחין בשרידי אדם בנהר; הוא מוציא את ילדיו במהירות מהמים לפני שהוא שולח פתק לאנשי המחנה, ומעניש אותם על חוסר האכפתיות שלהם.
הס מקבל הודעה כי הוא מקודם לסגן המפקח של כל מחנות הריכוז ועליו לעבור לאורניינבורג ליד ברלין.
הוא מתנגד ללא הועיל ומסתיר מהדוויג את החדשות למשך מספר ימים.
הדוויג, קשורה עמוקות לבית החלומות שלהם, מתחננת שישכנע את הממונים עליו לתת לה ולילדים להישאר.
הבקשה מאושרת והס עוזב זמן קצר לאחר מכן.
אמה של הדוויג באה להתארח, אך נחרדת למראה המחנה ויוצאת בלילה ללא הודעה מוקדמת.
נערה פולנייה המתגוררת בקרבת מקום מתגנבת החוצה מדי ערב, מחביאה אוכל באתרי העבודה של האסירים כדי שימצאו ויאכלו.
חודשים לאחר שהגיע לברלין, כהוקרה על עבודתו הטובה, מוטל על הס לעמוד בראש מבצע הקרוי על שמו שיעביר מאות אלפי יהודים הונגרים לאושוויץ כדי להירצח.
זה מאפשר לו לחזור לאושוויץ ולהתאחד עם משפחתו.
הוא משתתף במסיבה שחוגגת את המבצע, ומתוודה בפני הדוויג בטלפון שבילה את זמנו שם במחשבה על הדרך היעילה ביותר למלא בגז את החדר.
כשהס עוזב את משרדו בברלין, הוא עוצר ורפלקס ההקאה שלו מופעל שוב ושוב אך הוא אינו מסוגל להקיא.
בהווה, נראית קבוצת שרתים מנקה את מוזיאון אושוויץ בירקנאו לפני פתיחתו.
בחזרה לברלין, הס ממשיך ללכת ויורד במדרגות חשוכות עד שהוא נעלם מהעין.
כתיבת התסריט וההפקה של "אזור העניין" היו תהליך שנמשך 10 שנים.
לאחר השלמת "מתחת לעור" , גלייזר הסתקרן מפרסום מקדים בעיתון של חלקים מהרומן של מרטין איימיס, "The Zone of Interest", ובחר ברומן לאחר קריאת טיוטת הגהה שלו.
פול והאנה דול, שתי הדמויות הראשיות של הרומן, התבססו באופן רופף על רודולף הס, שהיה מפקד מחנה הריכוז אושוויץ למשך פרק הזמן הארוך ביותר, ועל אשתו הדוויג.
אך גלייזר בחר להשתמש בדמויות ההיסטוריות וערך שנתיים של מחקר מקיף על משפחת הס.
הוא ערך מספר ביקורים באושוויץ והושפע עמוקות ממראה בית הס.
הוא שיתף פעולה עם מוזיאון אושוויץ בירקנאו וארגונים אחרים, וקיבל אישור מיוחד לגשת לארכיונים, שם בחן עדויות שסיפקו ניצולים ויחידים שהועסקו במשק הבית של הס.
על ידי חיבור עדויות אלה, בנה גלייזר בהדרגה תיאור מפורט של האנשים הקשורים לאירועים.
במהלך מחקרו קרא גלייזר גם את ספרו של ההיסטוריון טימותי סניידר משנת 2015, "Black Earth: The Holocaust as History and Warning" .
גלייזר קידם את פיתוח הפרויקט בשנת 2019, כאשר A24, הפקות Film4 , אקסס אנטרטיימנט של לן בלווטניק והאוס הפקות שותפו במימון ובהפקה.
באותה שנה פגש פרידל לראשונה את גלייזר והמפיק ג'ים וילסון בלונדון בשנת 2019 בעניין ליהוקו לתפקיד של רודולף הס.
פרידל חש מחויבות, למרות שנרתע מהתיאור של גלייזר ווילסון על הפרויקט.
פרידל, שפגש את הולר לראשונה בשנת 2013 כששיחקו יחד בדרמה ההיסטורית האוסטרית "Amour Fou" , המליץ עליה לתפקיד אשתו של רודולף, הדוויג.
להולר נשלח תחילה קטע מהתסריט, ויכוח בין רודולף להדוויג שהוצג מחוץ להקשר, לפני שגילתה את אופיו של הפרויקט כסרט על השואה.
למרות שהיא החליטה לעולם לא לגלם נאצית, הולר השתכנעה לאחר שקראה את התסריט המלא ונפגשה עם גלייזר, שרכש את אמונה בשותפות ובהתייחסות לחששותיה לגבי תיאור נכון של הנאציזם על המסך.
הכלב של הולר עצמו, ויימרנר שחור, מגלם את דילה, הכלבה של משפחת הס ב"אזור העניין" .
הנערה הפולנית הצעירה בסרט שואבת השראה מאישה בשם אלכסנדריה, שגלייזר פגש במהלך המחקר שלו.
כחברה בת 12 בהתנגדות הפולנית, היא נהגה לרכב על אופניים למחנה כדי להשאיר תפוחים לאסירים המורעבים.
כמו בסרט, היא גילתה קטע מוזיקלי שנכתב על ידי אסיר.
האסיר, בשם יוסף וולף, שרד את המלחמה.
אלכסנדריה הייתה בת 90 כשפגשה את גלייזר ומתה זמן קצר לאחר מכן.
האופניים שהסרט משתמש בהם והשמלה שהשחקנית לובשת היו שייכים לה.
בית הס המקורי היה בית מגורים פרטי מאז תום המלחמה.
מעצב ההפקה כריס אודי בילה מספר חודשים בהסבת בית נטוש מעבר לקיר המחנה להעתק של בית המגורים של הס, והחל לשתול את הגן באפריל 2021 כדי שהוא יפרח עם תחילת הצילומים.
שלב הצילומים החל באושוויץ בקיץ 2021 ונמשך כ-55 ימים.
צילומים נוספים התרחשו בילניה גורה בינואר 2022.
הסרט צולם במצלמות דיגיטליות של סוני ונציה המצוידות בעדשות לייקה.
גלייזר והצלם לוקאש זאל הטמיעו עד 10 מצלמות בבית ובסביבתו והחזיקו אותן פועלות בו זמנית, ללא צוות על הסט.
הגישה, שגלייזר כינה "האח הגדול בבית הנאצי", אפשרה לשחקנים לאלתר ולהתנסות רבות במהלך הצילומים.
גלייזר וזאל שאפו למראה מודרני ולא רצו "לאסתט" את אושוויץ.
כתוצאה מכך, נעשה שימוש רק בתאורה מעשית וטבעית.
גלייזר לא רצה שהזוועות המתרחשות בתוך המחנה ייראו, רק יישמעו.
הוא תיאר את הסאונד של הסרט כ"הסרט השני".
לשם כך חיבר מעצב הסאונד ג'וני ברן מסמך בן 600 עמודים המכיל אירועים רלוונטיים באושוויץ, עדויות של ניצולים ומפה גדולה של המחנה כדי שניתן יהיה לקבוע כראוי את המרחק וההדים של הצלילים.
הוא הקדיש שנה לבניית ספריית סאונד לפני תחילת הצילומים, שכללה קולות של מכונות ייצור, משרפות, תנורים, מגפיים, יריות מדויקות לתקופה וקולות אנושיים של כאב.
הוא המשיך לבנות את הספרייה גם לתוך הצילומים והפוסט-פרודקשן.
מיקה לוי כתבה תחילה פרטיטורה לסרט, שרובה הושמטה על ידי גלייזר וברן, שלא רצו שהסרט "יתמתק או יומחז" על ידה.
המוזיקה שכתבה לוי לפרולוג נשארה בסרט, וכך גם נעימות שנוצרו למספר קטעים וקולאז' סאונד לאפילוג.
"אזור העניין" נבחר כמועמד לתחרות פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן 2023, שם הוא הוקרן לראשונה ב-19 במאי 2023, וזכה לשש דקות של מחיאות כפיים.
בפסטיבל, הסרט זכה בפרס גרנד פרי, פרס הפסקול של קאן ופרס FIPRESCI.
"אזור העניין" זכה לשבחי המבקרים.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, 92% מ-222 ביקורות חיוביות על הסרט, עם דירוג ממוצע של 8.7/10. קונצנזוס המבקרים של האתר קובע, .
ב-Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 90 מתוך 100, המבוסס על 52 ביקורות מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית".
קווין מאהר מ"הטיימס" כינה אותו .
דייוויד רוני מ"הוליווד ריפורטר" כינה אותו .
דונלד קלארק מ"אייריש טיימס" כתב, .
רפאל אברהם מ"פייננשל טיימס" כתב, .
רובי קולין מ"דיילי טלגרף" כתב, .
בביקורת של 4 כוכבים, פיטר בראדשו מ"הגרדיאן" כינה אותו , ובמקביל גם שיבח את "הפרטיטורה המעולה של מיקה לוי ועיצוב הסאונד של ג'וני ברן."
לעומת זאת, הביקורת של מבקר הקולנוע האיטלקי דויד אבטשיאני שפרסם Cineuropa הייתה פחות חיובית.
הוא ביקר את הסרט על האווירה המטרידה שלו, שאותה מצא שהיא מעוצבת היטב אך מונוטונית, ועל ביצועי הקאסט שלדעתו אינם יכולים להביא שום שינוי לקונספט המוצג בסרט שלדעתו חסר גיוון ונותר עומד למשך שעתיים.
בכתבה ל-Worldcrunch, המבקר הגרמני הנס-גיאורג רודק כתב: .
לאזורים חופשיים מנשק גרעיני יש מטרה דומה, אך שונה מהאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, שרוב מדינות העולם, כולל חמש מדינות המופעלות על נשק גרעיני, הן צד לה.
מונח נוסף, אזור חופשי מגרעין, מתייחס לעיתים קרובות לאזור שאסר גם על אנרגיה גרעינית וגם על נשק גרעיני, ולפעמים גם על פסולת גרעינית וגם על הנעה גרעינית, ובדרך כלל אינו מתייחס לאמנה בינלאומית שהוכרה על ידי האו"ם.
נכון ל-2025 ישנם חמישה אזורים חופשיים מנשק גרעיני, המכסים קבוצות יבשות או תת-יבשתות של מדינות (כולל המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי שלהן), ושלושה אזורים השולטים באנטארקטיקה, קרקעית הים והחלל החיצון שאינם חלק מאף מדינה.
אזורי אנטארקטיקה, קרקעית הים והחלל קדמו לכל האזורים, פרט לאחד, בטריטוריות לאומיות.
רוב האוקיינוסים של כדור הארץ מעל קרקעית הים אינם מכוסים על ידיאזורים חופשיים מנשק גרעיני, מכיוון שעקרון חופש הימים אינו מאפשר הגבלות על פעילות במים בינלאומיים.
האו"ם הכיר גם במדינה נוספת, מונגוליה, כבעלת מעמד נקייה מנשק גרעיני.
האזורים החופשיים מנשק גרעיני באנטארקטיקה, באמריקה הלטינית ובדרום האוקיינוס השקט מוגדרים על ידי קווי רוחב ואורך, למעט הגבול הצפון-מערבי של אזור דרום האוקיינוס השקט, העוקב אחר גבול המים הטריטוריאליים של אוסטרליה, ושלושת האזורים הללו יוצרים אזור רציף, אם כי הוראות האמנה אינן חלות על מים בינלאומיים בתוך אזור זה.
לעומת זאת, אזור דרום מזרח אסיה מוגדר כשטחי מדינות החברות בו, כולל האזורים הכלכליים הבלעדיים שלהן, והאזור האפריקאי מוגדר גם כמדינות וטריטוריות הנחשבות חלק מאפריקה על ידי ארגון אחדות אפריקה (כיום האיחוד האפריקאי), הכולל איים הקרובים לאפריקה ומדגסקר.
מאוריציוס, חברה באיחוד האפריקאי, טוענת לבעלות על הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי, שם בסיס דייגו גרסיה משמש כבסיס צבאי אמריקאי.
הצעות לפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני עלו פעמים רבות במשך השנים.
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון הוקם בתחילת בתחילת 1962, על ידי אליעזר לבנה וישעיהו ליבוביץ, יחד עם כ-20 איש, חברים לשעבר ב, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון.
זאת לאחר שבסוף 1960 נחשפה תוכנית הגרעין של ישראל ושבועון העולם הזה, אף הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד".
הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו.
כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני.
בין חברי הוועד נמנו: מרטין בובר, אפרים אלימלך אורבך, יהושע בר-הלל, עקיבא ארנסט סימון, גרשם שלום, שמואל סמבורסקי, הרב לואיס יצחק רבינוביץ, וחבר הכנסת מהמפלגה הליברלית שניאור זלמן אברמוב.
ראש הממשלה בן-גוריון ושרת החוץ גולדה מאיר ביקשו לסכל את פעילותו של הוועד, וממשלות ישראל אימצו מדיניות של עמימות גרעינית.
בשנת 1995, במסגרת הוועידה החמש-שנתית של האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני העלו שלוש מתוך חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, ארצות הברית, רוסיה והממלכה המאוחדת, הצעת החלטה לכונן במזרח התיכון אזור מפורז מנשק להשמדה המונית (גרעיני, כימי וביולוגי) ומטילים.
בתקופה זו (במסגרת ועידת מדריד (1991) ואחר כך הסכמי אוסלו) הסכימה מדינת ישראל עקרונית להצעה, אך התנתה את יישומה בביסוס שלום כולל תחילה, ובהכללת מדינות שאינן גובלות בה, ובראשן איראן ועיראק, בהסכם עתידי.
אולם לאחר עלייתו לשלטון של ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-1996 הוא סירב לקדם את היוזמה.
בשנת 2010 יזמה הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית ועידה, שהייתה אמורה להיערך בהלסינקי פינלנד, במטרה להגיעה להסכם לכינון אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון, אליה הוזמנה גם איראן.
מדינת ישראל הסכימה תחילה להשתתף בדיון, לאחר שבמשך עשור סירבה לכך; ובנובמבר 2011 השתתפה לראשונה בוועידה מקדימה בת יומיים, בה נדונה ההצעה.
המשלחת הישראלית לוועידה יוצגה בידי אנשי הוועדה לאנרגיה אטומית.
בוועידה הנציג הסורי אמר כי "ישראל, בשל סירובה לאפשר פיקוח בינלאומי על מתקני הגרעין שלה, היא זו שמהווה איום על השלום ועל היציבות באזור"; ונציגי מדינות ערב אחרות קראו לישראל להתפרק מנשקה.
אולם מדינת ישראל סרבה להמשיך לשתף פעולה עם ההצעה.
מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, שאול חורב, הסביר כי: "רעיון יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני אינו ישים עתה בשל 'מצבו הנפיץ והעוין' של המזרח התיכון".
למרות לחץ של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לקיים את הוועידה, במסגרת חזונו לצמצום הפצת נשק גרעיני בעולם, מדינת ישראל הודיעה רשמית, בספטמבר 2012, כי היא מתנגדת לקיים הוועידה.
אזור התעשייה חולון הוא אזור תעשייה הנמצא במזרח העיר חולון, ששטחו 4,200 דונם, והוא בין אזורי התעשייה הגדולים ביותר בישראל.
הוא ממוקם בין כביש 44 בצפון, כביש 4 במזרח, שטחי מקוה ישראל במערב ושדרות ירושלים שמדרומו.
כבר בעת הקמתה של העיר חולון תוכננה התעשייה להיות המקור המרכזי לתעסוקה בה, מאחר שלא היו בה שטחים חקלאים.
שניים מהשכונות הראשונות שלה אף תוכננו מראש כשכונות תעשייתיות; שכונת אגרובנק שהוקמה ב-1934 סביב מפעל הטקסטיל "לודז'יה", וקריית עבודה שהוקמה ב-1936 עלי ידי ההסתדרות כשכונת פועלים, ב-1937 כבר היו בחולון מעל לעשרה מפעלים.
ב-1946 2,000 איש עבדו במפעלי תעשייה בחולון.
לאחר הקמת מדינת ישראל סופחו לעיר שטחים של הכפרים הערבים הנטושים יאזור ובית דג'אן ועליהם הוחלט להקים אזור תעשייה חדש יחד עם שטח בשכונת רסקו, שהיה בבעלות הקרן הקיימת לישראל.
תחילה נבנה אזור התעשייה על שטח של 2,000 דונם שנחלק לשלושה אזורים.
אזור א' נועד לתעשייה קלה, וחולק בעצמו לשישה אזורי משנה: מתכת, טקסטיל, נגרות, חומרי בנין, כימיקלים ומזון.
אזור ב' נועד לתעשייה כבדה ואזור ג' למחסני ערובה ואחסון.
בשנת 1952 עבר מפעל חמת ארמטורות ויציקות מתל אביב לחולון.
בשנת 1956 נפתח באזור התעשייה מפעל המשקאות של חברת "טמפו", בעל כושר ייצור של 24,000 בקבוקים בשעה ולצדו מחסני קירור.
המפעל הוקם בסמוך לצומת של כביש 44 ורחוב המלאכה, שקיבל מאז את הכינוי "צומת טמפו".
בשנת 1963 הועתק מפעל "לודז'יה" משכונת אגרובנק לאזור התעשייה חולון.
במקום המפעל הישן הוקמה שכונת מגורים.
בשנת 1965 החלה חברת "אוסם" בייצור החטיף "במבה" במפעל אותו רכשה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הורחב אזור התעשייה חולון מספר פעמים והפך לאחד הגדולים בישראל.
בין החברות שהתמקמו בו היו: "אמקור", "תדיראן" שהקימה מתחם של מפעלים, כולל: מפעל מתכת, מפעל למקלטי רדיו, מפעל לאלקטרוניקה צבאית ומפעל למכשירי קשר צבאי, המוסך המרכזי של "אגד" ועוד.
באותה תקופה התפתחה בו גם פעילות של תעשיית המוזיקה; פעלו בו מפעל תקליטים של חברת ישראפון, מפעל "קולרון" שייצר פטיפונים ומגברי שמע ב-1964 נפתח מפעל "תקליטי סי.בי.אס ישראל" (לימים "NMC יונייטד אנטרטיינמנט", חברת התקליטים הגדולה בישראל); וב-1985 החלה לפעול בחולון חברת התקליטים "הליקון".
החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להבנות באזור התעשייה מבני משרדים ותעשיות עתידות ידע, דוגמת מתחם "מרכזים 2000" של קבוצת האחים עופר.
ב החלה עיריית חולון בקידום תוכנית למשיכת חברות עתירת ידע לאזור, כולל אישור תוכנית לבניית כמיליון מ"ר לתעשיות מתקדמות, עיבוי והגדלת זכויות הבנייה, ושיפור הנגישות לאזור והקמת מחלף חולון מזרח.
בשנת 2007 הוציאה העירייה מכרז להקמת פארק היי-טק באזור התעשייה, על שטח של 34 דונם שבבעלותה.
במכרז זכתה קבוצת עזריאלי שהקימה במגרש את פרויקט עזריאלי חולון שנחנך ב-2013. באותה תקופה גם החלה חברת גב ים בהקמת מתחם עסקים והיי-טק בכניסה הצפונית-מזרחית של אזור התעשייה.
שכלל הריסת בתי מלאכה ומחסנים והקמת ארבעה בנייני משרדים בני 10 קומות.
ב-2016 רכשה מגרשים סמוכים מקונצרן "כור תעשיות" להרחבת שטח הפרויקט, זאת בנוסף על מגרשים נוספים שנמצאים בבעלותה באזור.
בשנים 2010–2015 הורחב מתחם "אלביט מערכות" (לשעבר מתחם "תדיראן") באזור התעשייה חולון, שאליו עברו גם עובדי חברת הבת "אלישרא", אותה רכשה.
בשנת 2016 זכתה חברת "אמות השקעות" במכרז של עיריית חולון להקמת מרכז מסחרי ומגדל משרדים על קרקע בשטח של 11 דונם בחלקו הדרומי-מערבי של אזור התעשייה.
הבניין זכה בפרס ארכיטקטורה מטעם מלך ספרד.
באותה שנה הודיעה "אסם" על סגירת מפעל "במבה"ההיסטורי והעברתו לקריית גת.
בדצמבר 2018 נפתח כביש גישה חדש לאזור מדרך השבעה (כביש 44) לרחוב המרכבה.
בסוף 2020 נפתח כביש גישה נוסף, כהמשך רחוב המנור וחיבורו לשדרות ירושלים.
באותה תקופה גם עבר מטה חברת "בזק" לאזור התעשייה.
באוגוסט 2021 זכתה חברת "גב ים" במכרז להקמה והשכרה של הקריה הממשלתית בחולון.
במסגרת הפרויקט הקימה החברה מבנה ייעודי ב"פארק גב ים חולון" עבור משרדי הממשלה בשטח כולל של כ-29 אלף מ"ר.
למבנה עברו משרדי רשות המיסים, משרד התעסוקה, רשות האוכלוסין וההגירה ולשכת רישום מקרקעין בחולון.
ביולי 2022 אושרה לחברה תוכנית להקים גם מבני מגורים במגרשים שבבעלותה.
בעת הקמת אזור התעשייה חולון הוחלט במקביל להקים על אדמות הכפר הערבי הנטוש יאזור את העיירה אזור.
רוב שטח אזור התעשייה סופח לחולון, אך כ-350 דונם נכללו בתחום השיפוט של אזור.
עיריית חולון הייתה אחראית לפיתוח כל אזור התעשייה, כולל השטח שהיה בשטחה של אזור, ומאחר ששטח זה היה הקרוב ביותר לכביש הראשי (כביש 44) נבנו בו רבים מהמפעלים הראשונים במקום.
ב-1957 החליטה ועדה שמינה שר הפנים שהשטח יסופח לחולון ושכביש 44 יהיה קו הגבול בין הרשויות.
ב-1960 הוקמה ועדת גבולות נוספת, שב-1961 החליטה בכל זאת להשאיר את השטח זמנית באזור, מאחר שהמפעלי התעשייה היו מקור הכנסה חשוב לתקציב המועצה.
עיריית חולון המשיכה ודרשה את סיפוח השטח, שהפך למובלעת בתוך אזור התעשייה חולון, והטיל קשיים על המשך פיתוח המתחם.
בדצמבר 1967 הסכימה עיריית חולון שבתרומה לסיפוח השטח, מועצת אזור תמשיך לקבל את הארנונה מהעסקים בשטח שיסופח למשך חמש שנים.
אך בפברואר 1968 הגישה מועצת אזור עתירה לבג"ץ נגד הסיפוח.
במאי 1968 נדחתה העתירה והשטח סופך לחולון.
בעקבות זאת הוצע לאחד אץ אזור עם חולון, לאחר שהוחלט שאין לה בסיס כלכלי כיישוב עצמאי, אך התוכנית לא הגיעה לכדי מימוש והיא המשיכה לתפקד כמועצה מקומית.
בשנת 2003 אושר תוואי הקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן, הכולל שלוחה העוברת בצידו הדרומי-מערבי של אזור התעשייה חולון, לאורך שדרות ירושלים.
בשנת 2006 הוקמה ועדת מכרזים לקו לצורך פרסום מכרז להקמת הקו.
אולם במשך כעשר שנים לא קודמה התוכנית, בשנת 2015 הוחל באישור התוכנית המפורטת של הקו.
העבודות בפועל להקמת הקו באזור חולון החלו בשנת 2019, והוא צפוי להיפתח בשנת 2028.
אזור מנהלי מיוחד (SAR, או בסינית מפושטת: 特别行政区) הוא שמה של תת-חטיבה פוליטית מיוחדת ברפובליקה העממית של סין.
בסין קיימות שתי חטיבות כאלו: הונג קונג ומקאו, כשבראש כל אחד מהן עומד מנכ"ל מיוחד כראש הממשל.
על-פי סעיף 31 בחוקת הרפובליקה העממית של סין (רע"ס), הוסמך הקונגרס העממי הלאומי של המדינה ליצור אזורים מנהליים מיוחדים, בעלי חוקת יסוד המספקת לאזורים אלו רמה גבוהה של אוטונומיה, מערכת פוליטית נפרדת וכלכלה קפיטליסטית.
כל זאת בהתאם לעקרון "מדינה אחת, שתי שיטות", אותו הציע בעבר דנג סיאו-פינג.
על פי השיטה, שני האזורים המנהליים המיוחדים מתפקדים כישויות עצמאיות לחלוטין, לבד מקיום קשרים דיפלומטיים והגנה לאומית.
כך, לדוגמה, יש לאזורים מערכת משפט, הגירה, מדיניות מטבע, דרכונים, והליכי גירוש עצמאיים.
הונג קונג ממשיכה להשתמש בחוק הנוהג על פי המסורת הבריטית, ואילו מקאו משמרת את החוק הפורטוגזי.
סין עשתה שימוש מספר פעמים באזורים מנהליים מיוחדים, כאשר לרוב הפכו אלו כעבור זמן לא רב לפרובינציות בסין.
גם לטאיוואן הוצע מעמד דומה לזה של האזורים המנהליים הקיימים (אם תקבל עליה את שלטון סין), בהבדל חשוב שלפיו טאיוואן תזכה לשמר את כוחה הצבאי.
ממשלת האי דחתה את ההצעה, ורוב סקרי דעת הקהל מצביעים על כך כי רק עשרה אחוזים מן הטאיוואנים תומכים בה.
בפיזיקה של מוליכים למחצה, אזור הָמִחְסוּר (נקרא גם אזור הדלדול או אזור הצמצום; באנגלית: depletion region) הוא אזור מבודד אשר נמצא בתווך מוליך של חומר מוליך למחצה מאולח.
באזור זה נושאי המטען הניידים (אלקטרונים או חורים) עברו התאחות (רקומבינציה, recombination), כלומר, באזור זה חסרים נושאי מטען ניידים.
הפיזיקה של אזור המחסור היא הבסיס לאלקטרוניקה של רכיבי המוליכים למחצה המודרניים, כגון דיודה, טרנזיסטור MOSFET או טרנזיסטור ביפולרי.
אזור המחסור נוצר במעבר בצומת PN של מוליך למחצה כאשר הצומת נמצא בשיווי משקל תרמודינמי.
באזור מוליך למחצה מסוג N אלקטרונים הם נושאי המטען הניידים, ובאזור מוליך למחצה מסוג P חורים הם נושאי המטען הניידים.
החומר כולו הוא נייטרלי, כלומר בסך כל האזורים השונים של החומר, יש אותה כמות של נושאי מטען נייחים הפוכים בסימנם לנושאי המטען הניידים.
במגע בין שני סוגי המוליכים למחצה, נושאי המטען הניידים יתפשטו בדיפוזיה (diffusion) לעבר האזורים בהם יש ריכוז נמוך של נושאי מטען דומים; אלקטרונים ינדדו לעבר אזור P, וחורים ינדדו לעבר אזור N.
כאשר חורים ואלקטרונים נפגשים מתרחשת התאחות, כלומר האלקטרונים ירדו מפס ההולכה וימלאו את החורים שבפס הערכיות.
באזור המגע בין הסוגים נשארים רק המטענים הנייחים (חיוביים באזור N ושליליים באזור P).
תהליך זה ממשיך להתרחש עד שמגיע לעצירה רק בזכות השדה החשמלי, אחרת תהליך זה היה ממשיך עד להשוואת ריכוזים.
העצירה מתרחשת כאשר נוצר שיווי משקל חדש בו השדה החשמלי הסטטי שנוצר מהמטענים הנייחים גדול מספיק כדי לדחות את המטענים הניידים ולמנוע את המשך המעבר שלהם לעבר האזור האחר.
אינטגרל על השדה האלקטרוסטטי באזור המחסור שווה להפרש הפוטנציאל הפנימי, או מחסום הפוטנציאל של הצומת.
ממתח אחורי הוא מתח המופעל על צומת PN על ידי חיבור אזור P לאלקטרודה השלילית וחיבור אזור N לאלקטרודה החיובית.
ממתח חיובי הוא מתח המופעל על צומת PN על ידי חיבור אזור N לאלקטרודה שלילית וחיבור אזור P לאלקטרודה חיובית.
בממתח אחורי החורים שבאזור P ימשכו לאלקטרודה השלילית והאלקטרונים שבאזור N ימשכו לאלקטרודה החיובית.
תהליך זה ירחיב את אזור הדלדול המבדד ולא יזרום זרם חשמלי בצומת.
בממתח קִדמי החורים שבאזור P ידחו מהאלקטרודה החיובית והאלקטרונים שבאזור N ידחו מהאלקטרודה השלילית.
תהליך זה יצמצם את אזור הדלדול.
בממתח קדמי מספיק גדול, תהליך זה יבטל את אזור הדלדול ויאפשר לזרם חשמלי לזרום בצומת.
מרכז ומערב הונג קונג (בסינית: 中西區) הוא תחום מנהלי בהונג קונג.
המרכז הוא האזור המסחרי של העיר, המערב הוא יותר אזור מגורים, והיה אחד מהאזורים המפותחים הראשונים בהונג קונג.
שניהם ממוקמים בצדו הצפוני של האי הונג קונג.
תחום המרכז היה האזור הראשון בו תוכנן פיתוח עירוני בהונג קונג.
בו גם שכנה המושבה ההונגקונגית הראשונה בתקופת שלטון הבריטים - ויקטוריה סיטי, שהייתה אף עיר הבירה של הקולוניה באותו זמן.
הבריטים החלו למכור את אדמות הונג קונג ביוני 1841, 6 חודשים אחרי הנפת הדגל הבריטי בפוססיישן פוינט (נקודת אחיזה - אזור במערב הונג קונג, בו עגנו לראשונה חיל הים הבריטי קודם לחתימת חוזה נאנקינג).
51 חלקות אדמה נמכרו, ו-23 בתי סוחרים (להקמת משרדים).
באותו זמן רק שני רחובות אלבני נולה (כיום רחוב גרדן) וגלניליי נולה (כיום רחוב גלניליי) הוקצו לשימוש בריטי, שני רחובות אלו הוכרו כ"גבעה הממשלתית".
ב-1857 הרחיבה הממשלה הבריטית את ויקטוריה סיטי, וחילקה אותה ל-7 תחומים, אשר כיום מוכרים כולם כאזור מרכז ומערב הונג קונג.
האזור הוכר כאזור אירופי, עד שבשנת 1860 החלו גם סוחרים סינים לקנות נכסים באזור, באזור רחובות פוטינגר ווולינגטון.
אזור המרכז היה אזור עסקים אירופי, בו הוקם לראשונה הבנק העולמי HSBC (בנק הונג קונג - שנגחאי).
כשאזור המערב שימש אזור מסחרי לסוחרים הסינים.
כשערך האזור גדל, נקבעה אספה בפברואר 1866 כדי ליסד את "כוח השמירה האזורי" של המשטר, להגנה על האזור הספיציפי.
ב-1890 הגיעה אוכלוסיית התחום ל-200,000 תושבים רובם באזור ויקטוריה סיטי.
מועצת התחום בהונג קונג, הוא בעיקר גוף מייעץ בממשלת הונג קונג עם אפשרויות מאוד מוגבלות.
אפשרויותיהם מצומצמות לבניית וניהול פארקים עירוניים, פעילויות בידור, פעילויות תרבות ופיתוח תיירות.
אחת לארבע שנים נערכות בחירות לראשות המועצה.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-23 בנובמבר 2003, למנהל שהתחיל ב-1 בינואר 2004. 15 חברי מועצה נבחרו, ו-4 מונו על ידי הממשלה.
מזרח הרמות האמצעיות Mid-Levels East 半山東
מבין 18 התחומים, אזור המרכז והמערב הוא השני מבחינת הכנסה למשק בית (25,350$HK לחודש) אחרי וואן צ'אי.
מבחינת כמות האוכלוסין לפי משקי בית, היא השלישית הקטנה ביותר (2.8) אחרי וואן צ'אי ויאו צים מונג.
שטחו הכולל של התחום הוא 12.4 קמ"ר.
התחום כולל בתוכו את צידו הצפון מערבי של האי הונג קונג, ומוקף על ידי וואן צ'אי ממזרח, דרום הונג קונג מדרום, נמל ויקטוריה במערב.
התחום אף כולל בתוכו את "אי ירוק" ו"אי ירוק קטן", שני איים לא מיושבים במערב הונג קונג.
אזורים ממערב למזרח על גדות נמל ויקטוריה: קריית קנדי, סאי יינג פון, שֶׁנְג וַואן, מרכז (סנטרל) ואדמירלטי.
אזור סחר חופשי הוא אזור הפטור ממס, בדרך כלל כרוך בהסכם סחר חופשי בינלאומי שבו קבוצת מדינות מסכימה לבטל מכסים, הגבלות יבוא והעדפות אחרות על הסחורות והשירותים (או רובם) הנסחרים בין המדינות.
הקמת אזור סחר חופשי היא השלב השני באינטגרציה כלכלית.
מדינות בוחרות לחתום על הסכם סחר חופשי אם המבנה הכלכלי שלהן משלים זה את זה.
אם מדובר במדינות בעלות כלכלות מתחרות, הן תבחרנה באיחוד מכסים.
שלא כמו באיחוד מכסים, החברות באזור סחר חופשי אינן שותפות לתעריף מכס חיצוני משותף (מדיניות אחידה ביחסי המסחר עם מדינות שאינן חברות באזור הסחר החופשי) ולכל אחת מדיניות מכסים והגבלות יבוא עצמאית.
כדי למנוע התחמקות מתשלום מיסים (על ידי יבוא למדינה חברה אחת ויצוא למדינה אחת בתוך אזור הסחר) המדינות שותפות במערכת של אישורים על ארץ המוצא של הסחורות, המכונה "כללי מוצא" (rules of origin), המפרטים את הדרישות למינימום של חומרים ועבודה מקומיים בכל סחורה העוברת בין המדינות.
סחורות שאינן עומדות בכללים אלה, אינן זכאיות לטיפול המיוחד שלו זוכות בדרך כלל סחורות העוברות בין המדינות באזור הסחר החופשי.
היבטים משפטיים של אזורי סחר חופשי
אזור סחר חופשי, מעצם קיומו, למעשה מפר את עקרון האומה המועדפת ביותר (MFN) - עקרון בסיסי באמנות עליהן חתומות מדינות החברות בארגון הסחר העולמי (ה-WTO, ארגון בו חברות כמעט כל המדינות בעולם).
לפי עיקרון זה, מדינה אינה יכולה לתת תנאי סחר עדיפים למדינה אחרת בארגון, מבלי לתת אותו ליתר המדינות החברות בארגון (למשל, הפחתת מכסים על תוצרת של מדינה אחת בלבד).
אזור הסחר החופשי למעשה נותן עדיפות מובהקת למדינות המצויות באזור על פני מדינות שאינן נמצאות בו ויוצר הפליה.
עם זאת, על מנת שלא למנוע את היווצרותם של אזורי סחר חופשי, שכן הם ככלל מעודדים מסחר ורצויים, סעיף XXIV להסכם ה-GATT (אחד ההסכמים המרכזיים עליהם חתומות המדינות החברות בארגון הסחר העולמי) מאפשר למדינות, כחריג, להקים אזורי סחר חופשי.
על מנת למתן את הפגיעה בעקרון האומה המועדפת, קובע ההסכם כי המדינות שיצרו אזור סחר חופשי לא יגבילו את הסחר עם המדינות שאינן חלק מהאזור מעבר להגבלות שהיו קיימות ערב היווצרות אזור הסחר החופשי.
הסכמי סחר היוצרים אזורי סחר חופשי נמצאים בדרך כלל מחוץ לתחום מערכת הסחר הרב-צדדית של ארגון הסחר העולמי.
עם זאת, על המדינות החברות בארגון מוטלת חובה להודיע למזכירות הארגון כאשר אלו חותמות על הסכמי סחר חופשי חדשים (ובהם, הסכם על הקמת אזור סחר חופשי).
בנוסף, באופן עקרוני, תוכנם של הסכמי סחר חופשי נתון לבדיקה במסגרת הוועדה להסכמי סחר אזוריים בארגון המכס העולמי.
אזור מפורז הוא שטח שבו קיימים הסכמים, בין מדינות, מעצמות צבאיות או קבוצות לוחמות, האוסרים על מתקנים, פעילויות או כוח אדם צבאיים.
המונח "אזור מפורז", בו אסורה פעילות צבאית אך בכל יתר הבחינות הוא עשוי להיכלל בתחום הריבונות של מדינה כלשהי, נבדל מהמונח אזור נייטרלי, שהוא טריטוריה (בדרך כלל בין שתי מדינות) שאינה נכללת בתחום הריבוני של אף אחת מהן, אולם מעוגנת בהסכם כלשהו בין הצדדים בנוגע אליה.
שטח שאיננו בריבונות אף מדינה ואף אינו מעוגן בשום הסכם בין מדינות נקרא "טרה נוליוס".
למעשה, כל אזור נייטרלי הוא גם אזור מפורז, אולם אזור מפורז אינו בהכרח גם אזור נייטרלי.
אנטארקטיקה – אמנת אנטארקטיקה אוסרת על פעילות צבאית באנטארקטיקה, כגון "הקמת בסיסים וביצורים צבאיים, ביצוע תמרונים צבאיים וכן ניסויים של כל סוג של נשק".
האמנה מתירה "שימוש באנשי צבא או בציוד למחקר מדעי או לכל מטרה שלווה אחרת".
האזור המפורז הקוריאני – הסכם שביתת הנשק לסיום מלחמת קוריאה יצר אזור מפורז ברוחב 4 ק"מ בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
למרות זאת, זהו כיום אחד האזורים הצבאיים ביותר בעולם.
גבול כווית–עיראק – לאחר מלחמת המפרץ אישרה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 689 את יצירתו של אזור מפורז בין עיראק לכווית.
מקדש פראה ויהאר – בית הדין הבין-לאומי לצדק הורה על יצירת "אזור מפורז זמני" סביב המקדש שקמבודיה ותאילנד תובעות בעלות עליו.
סודאן – אזור מפורז ברוחב עשרה ק"מ לאורך הגבול שבין סודאן לדרום סודאן.
הקו הירוק בקפריסין – מועצת הביטחון של האו"ם יצרה אזור חיץ המפריד בין צפון קפריסין לבין קפריסין.
הוא אושר בהחלטה 186 והוא מפוקח על ידי כוח שמירת השלום של האו"ם בקפריסין .
אולנד – אמנת אולנד משנת 1921 , שנחתמה בעקבות החלטת חבר הלאומים בתגובה למשבר אולנד, קובעת כי ממשלת פינלנד תשמור על השטח כאזור מפורז.
בגבולות ישראל נקבעו מספר אזורים מפורזים, כחלק מהסכמי שביתת נשק לאחר מלחמת העצמאות, הסכמי הפרדת כוחות לאחר מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים וכמרכיב בהסכם השלום בין ישראל למצרים.
אזורים מפורזים לשעבר על פי הסכמי שביתת הנשק 1949
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות קבעו מספר אזורים מפורזים בין ישראל למדינות ערב שהתייתרו בעקבות מלחמת ששת הימים.
בין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים היו אזורים אלו מוקדי חיכוך:
אזור לטרון, רצועת שטח מפורז בעובי של כקילומטר עד שלושה קילומטרים, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית ואף לא ירדנית.
בשטח זה הוקמו היישובים נוה שלום, מכבים, כפר רות, לפיד ושילת.
הקו העירוני בירושלים, רצועת שטח שרוחבה עשרות מטרים בסמוך לעיר העתיקה, וכן אזור ארמון הנציב.
בגבול ישראל-מצרים: אזור תל ניצנה
רמת הבניאס (כיום קיבוץ שניר).
רצועה ממזרח לאגם החולה ומעין משולש גאוגרפי מדרום לו סביב המושבה משמר הירדן ולאחריה רצועת שטח צרה לאורך נהר הירדן (הגבול הבינלאומי לאורך רצועה זו נמתח על הגדה המזרחית של הנהר) המתרחבת מעט בקרבת שפך הנהר לכנרת.
רצועה ממזרח לאפיק הירדן; ואזור מורדות רמת הגולן בדרום מזרח הכנרת, כולל חמת גדר, עין גב, האון, מעגן (קיבוץ), ותל קציר.
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים ותקופת ההתשה שלאחריה, קבע אזור מפורז בפיקוח אונדו"ף, רובו בתוך שטח סוריה, שהיה בתוקף עד מבצע חץ הבשן בעקבות התמוטטות משטרו של בשאר אסד.
הסכם השלום עם מצרים ופירוז חצי האי סיני
הסכם השלום בין ישראל למצרים מורה על סיום מצב המלחמה בין ישראל למצרים, קובע את הגבול המוסכם בין שתי המדינות, מורה על פירוז אזור הגבול ועל דילול כוחות צבא מצרים בסיני וצה"ל מצידו המזרחי של הגבול בפיקוח כוח המשקיפים הרב-לאומי (כמ"ר) בכפוף לנספח הצבאי להסכם השלום.
במסגרת הנספח הצבאי להסכם השלום, חולק חצי האי סיני ל-3 רצועות דילול, בתוספת רצועה נוספת בשטח ישראל.
על רצועות הדילול הוטלו הגבלות על סדרי כוחות, אופי הכוחות המותרים לפריסה, נשק וציוד, כדלקמן:
אזור A: בין תעלת סואץ לקו A.
באזור A מותר למצרים להחזיק דיויזיית חי"ר ממוכנת אחת, מתקניה וביצורי השדה הנדרשים.
אזור B: בין קו A לקו B.
באזור B מותר למצרים להחזיק ארבעה גדודי משמר גבול, חמושים בנשק קל ורכב גלגלי, מתקניהם וביצורי השדה הנדרשים.
אזור C: בין קו B לקו הגבול הבינ"ל.
באזור C מותרת שהיה של הכמ"ר וכוח משטרה אזרחי מצרי בלבד.
אזור D: רצועה ברוחב 3 ק"מ מזרחית לקו הגבול הבינ"ל.
באזור D מותר לישראל להחזיק ארבעה גדודי חי"ר, מתקניהם וביצורי השדה הנדרשים.
בנוסף להגבלות העקרוניות הנ"ל, לכל אחד מהאזורים הגבלות מפורטות יותר על מספר חיילים, מספר כלי רק"ם וכדומה.
ההגבלות מפורטות במלואן בנספח הצבאי להסכם השלום.
ההסכם בין ישראל למצרים 2005
טרם נסיגת צה"ל מרצועת עזה (תוכנית ההתנתקות), נחתם ב-1 בספטמבר 2005 הסכם משותף בין ישראל למצרים המתיר למצרים לפרוס גדוד משמר גבול ייעודי (בניגוד להגבלות המוגדרות בנספח הצבאי להסכם השלום) באזור C, בשטח שבין מצרים לרצועת עזה.
מטרת כוח משמר הגבול היא להגדיל את היכולת המצרית לספק את תנאי הביטחון הנדרשים בגזרה, לרבות מניעת הברחות נשק ואמצעי לחימה, מניעת הסתננות ממצרים לרצועת עזה ומרצועת עזה לסיני ומניעת פעולות טרור נגד כוחות צה"ל.
הנספח הצבאי להסכם השלום לא נפתח וההסכם ניתן לביטול בהסכמת שני הצדדים.
רגישות מיוחדת נודעת ליצירת אזורים חופשיים מנשק גרעיני (Nuclear Weapon Free Zone (NWFZ).
על פי פרק 7 באמנה לאי התפשטות נשק גרעיני ((the nuclear Nonproliferation Treaty (NPT) שנכנסה לתוקף ב-1970 לארצות יש את הזכות ליצור אזורים ספציפיים מפורזים מנשק גרעיני.
העצרת הכללית של האו"ם אישרה ב-1975 מחדש זכות זו וניסחה קריטריונים לאזורים אלו.
בתוכם יכולות הארצות להשתמש באנרגיה גרעינית לצורכי שלום.
כיום ישנם חמישה אזורים כאלה: אמריקה הלטינית והקריביים (על פי אמנת Tlatelolco מ-1967), דרום האוקיינוס השקט (על פי אמנת Rarotonga מ-1985), דרום-מזרח אסיה (על פי אמנת בנגקוק מ-1995), אפריקה (על פי אמנת Pelindaba מ-1966) ומרכז אסיה (על פי אמנת Semipalatinsk מ-2006).
חלוץ בתחום זה היה פוליטיקאי והדיפלומט הפולני אדם רפצקי אשר כבר ב-2 באוקטובר 1957 הציג באומות המאוחדות את תוכניתו המכונה "תוכנית רפצקי" להפיכת מרכז אירופה לאזור חופשי מנשק גרעיני.
אזור מפרץ טמפה המכונה גם "מפרץ טמפה" ("Tampa Bay"), "אזור המפרץ" ("the Bay Area") או "אזור המפרץ של פלורידה" (Bay Area, FL) על מנת להבדילו מאזור מפרץ סן פרנסיסקו הוא אזור המטרופולין השני במספר תושביו במדינת פלורידה, ואזור המטרופולין ה-19 בגודלו בארצות הברית.
האזור כולל את המחוזות המצויים מזרחית וצפונית למפרץ טמפה וקרוי על שם המפרץ.
קצב גידול האוכלוסין באזור הוא 2.47% לשנה, היינו תוספת של כ-97,000 תושבים למטרופולין מדי שנה.
אזור זה של מדינת פלורידה כולל את המחוזות הרננדו, הילסבורו, פסקו ופינלאס.
לעיתים כוללים באזור זה גם את המחוזות סיטרוס, מאנאטי, סאראסוטה ופולק.
באזור מפרץ טמפה שלוש ערים להן מעל 100,000 תושבים: קלירווטר, סנט פיטרסבורג וטמפה וכן שמונה ערים בהם בין 50,000 ל-100,000 תושבים: בראדנטון, ברנדון, לארגו, לייקלנד, פאלם הארבור, סאראסוטה, ספרינג היל ואזור טאון אן קאנטרי.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000 הקבוצות האתניות באזור מפרץ טמפה הם:
מקורם של התושבים ממוצא היספני באזור מפרץ טמפה:
במפרץ קיימת קהילה יהודית משמעותית, ובה כ-51,400 יהודים, המהווים את קהילת יהדות טמפה.
להם יש באזור 37 בתי כנסת, בית ספר יהודי אחד ושבעה גני ילדים יהודיים.
הפעילות התרבותית באזור מפרץ טמפה רבה ביותר – מדי שנה המשמעות הכלכלית של הפעילות התרבותית באזור מגיעה ל-521.3 מיליון דולר אמריקאי.
כ-7,800 מתושבי האזור פועלים במסגרת מוסדות תרבות, וכ-5.6 מיליון תושבי מדי שנה צורכים פעילות תרבותית כגון מחזות, קונצרטים או מבקרים במוזיאוני האזור.
אזור איבור סיטי מהווה מוקד להצגת התרבות הקובנית ובו ארכיטקטורה ייחודית.
באזור מצוי פארק השעשועים בוש גארדנס אפריקה וכן האקווריום של פלורידה, מוזיאון המדע והטכנולוגיה של טמפה, מוזיאון השואה, גן החיות לורי פארק ואתר מעיינות ויקי ואצ'י.
באזור טמפה פועלות שלוש קבוצות ספורט מהליגות המקצועניות הבכירות בארצות הברית:
קבוצת הפוטבול טמפה ביי באקנירס המשתתפת ב-NFL ומשחקת באצטדיון ריימונד ג'יימס בטמפה.
קבוצת ההוקי קרח - טמפה ביי לייטנינג המשתתפת בליגת ה-NHL ומשחקת בטמפה ביי טיימס פורום.
קבוצת הבייסבול טמפה ביי רייס - המשתתפת בליגת ה-MLB ומשחקת בטרופיקנה פילד בסנט פיטרסבורג.
כמו כן משחקות באזור מספר קבוצות מליגות נמוכות ובהן הטמפה ביי סטורם (קבוצת כדורגל אמריקאי).
מדי שנה נערך באזור אירוע האאוטבק בול באצטדיון ג'יימס ריימונד, וכן חמישה משחקי סופר בול נערכו בטמפה (בשנת 1984, 1991, 2001, 2009 ו-2021).
שדה התעופה העיקרי של האזור הוא שדה התעופה הבינלאומי טמפה בו עוברים מדי שנה כ-17 מיליון נוסעים באמצעות 21 חברות תעופה.
עד שנת 2020 מתוכננת הרחבת שדה התעופה על מנת לאפשר עמידה בעומס הצפוי של 25 מיליון נוסעים מדי שנה.
שדות תעופה נוספים באזור הם שדה התעופה הבינלאומי סאראסוטה-בריידנטון ושדה התעופה הבינלאומי סנט פיטרסבורג-קלירווטר.
חברת CSX מפעילה את קווי הרכבת באזור מפרץ טמפה, ומקשרת את האזור לקוי רכבת המובילים למיסיסיפי במערב ולאונטריו בצפון.
הכבישים הבינמדינתיים I 4, I75 ו-I - 275 עוברים באזור מפרץ טמפה.
כמו כן עובר באזור US 19.
אזור טבע בראשיתי מוגדר בדרך כלל כסביבה טבעית בכדור הארץ שלא השתנתה כתוצאה מפעילות האדם.
אזורי טבע בראשיתי הם בעלי חשיבות למטרות מחקר אקולוגי, שימור טבע, בידור ופנאי.
סיבות נוספות לחשיבות האזורים הללו היא ערכם התרבותי, הרוחני, המורלי או האסתטי.
המילה "wilderness" נגזרת מהמושג "wildness" (פראוּת), ובמילים אחרות, אזור שלא נשלט על ידי בני אדם.
המקור האטימולוגי של המילה הוא במילה wildeornes באנגלית עתיקה, שהיא עצמה נגזרת מהמילה wildeor, שמשמעותה חיית פרא.
לפי נקודת השקפה זו הפראיות של המקום היא זו שהופכת אותו לאזור טבע בראשיתי.
עצם נוכחות או פעילות האדם גורמת לכך שהאזור לא ייחשב יותר לאזור טבע בראשיתי.
מערכות אקולוגיות רבות שהיו ועודן מיושבות או מושפעות כתוצאה מפעילות האדם, עשויות להיחשב בכל זאת לאזור טבע בראשיתי.
לפי נקודת השקפה זו אזור טבע בראשיתי הוא אזור מאוזן אקולוגית שבו התהליכים הטבעיים מתנהלים ללא התערבות מצד האדם.
באסטרונומיה, אזור יָשיב , או פשוט habitable zone) הוא אזור בחלל שמתקיימים בו תנאים מתאימים לקיום חיים, היינו, שלגרמי שמיים הנמצאים באזור זה יש על פני שטחם טמפרטורות מתאימות להימצאות מים במצב נוזל, בדומה לתנאים המאפשרים חיים בכדור הארץ.
אזור ישיב יכול להתקיים במערכת כוכבי לכת או בגלקסיה.
כוכבי לכת וירחים באזורים אלו הם המועמדים המבטיחים ביותר להיות ישיבים וכשירים לקיים חיים חוץ ארציים הדומים לחיים בכדור הארץ.
במערכת השמש האזור הישיב נחשב בתחום שמרחקו בין 0.38 ועד כ-3.0 יחידות אסטרונומיות.
אזור ישיב מכונה לעיתים אזור זהבה , כינוי שטבע ג'יימס לאבלוק, מציע השערת גאיה.
שם נוסף בשימוש הוא "חגורה ירוקה".