tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורנגולד השתמש ביצירות של מנדלסון - הפתיחה ל"חלום ליל קיץ", הסימפוניה הסקוטית, הסימפוניה האיטלקית ו"שירים ללא מילים".
הצלחת הפסקול הביאה את חברת האחים וורנר לחתום עם קורנגולד על חוזה לסרטים נוספים.
עד שנת 1938 חילק קורנגולד את זמנו בין הוליווד לווינה, אבל עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, הצליח להבריח את משפחתו לארצות הברית ולקבל מקלט מדיני.
קורנגולד חיבר מוזיקה מקורית ל-18 סרטים.
ב-1935 חיבר את הפסקול לסרט "קפטן בלאד", ב-1939 חיבר את המוזיקה לסרט "חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס", ב-1940 חיבר את פסקול הסרט "נץ הים", ב-1941 חיבר את הפסקול לסרט "זאב הים".
הוא חולל רפורמה בהלחנה לסרטים, בעיקר בזכות שימוש בלייטמוטיב.
הוא זכה פעמיים בפרס אוסקר, ב-1936 על הסרט "אנתוני אדוורס" וב-1938 על הסרט "הרפתקאות רובין הוד".
קורנגולד שאף לחזור לאירופה, כור מחצבתו, ולהמשיך לחבר מוזיקה "רצינית".
בשנת 1947 הוא חיבר סימפוניה שבוצעה בניצוח וילהלם פורטוונגלר, אך יצירותיו נתקבלו בקרירות רבה.
הדור החדש לא הכיר את הגאון של שנות ה-20.
בשנת 1955 חזר קורנגולד שבור הלב ללוס אנג'לס, שם נפטר מאירוע מוחי בגיל שישים.
קורנגולד חיבר 5 אופרות, יצירות קאמריות, סימפוניה, יצירות לפסנתר, לידר, מוזיקה לתיאטרון ולסרטים, קונצ'רטו לכינור וקונצ'רטו לפסנתר.
קונצ'רטו לפסנתר ביד שמאל (1923) חובר לבקשת הפסנתרן הגידם פאול ויטגנשטיין.
קורנגולד חיבר בשנת 1945 קונצ'רטו לכינור ותזמורת לפי בקשתו של ברוניסלב הוברמן.
הוא הקדיש קונצ'רטו זה לאלמה מאהלר, אלמנתו של גוסטב מאהלר.
ביצוע הבכורה היה ב-15 בפברואר 1947 בביצועו של יאשה חפץ, והוא זכה להצלחה מרובה.
זו היצירה המושמעת ביותר של קורנגולד.
הקונצ'רטו מורכב משלושה פרקים ובהם משתמש קורנגולד ממוזיקה שחיבר לסרטים:
פרק ראשון - הנושא הראשון מתוך הסרט "שחר אחר", הנושא השני מתוך הסרט "חוארז".
פרק שני - רומנסה, מתוך הסרט "אנתוני אדוורס".
פרק שלישי - מתוך הסרט "בן המלך והעני".
אריך גמא הוא מהנדס תוכנה, חלוץ בתחום פיתוח מונחה-בדיקות ופיתוח תוכנה זריז, ואחד המחברים של הספר Design Patterns הנחשב לטקסט מכונן של תחום תבניות העיצוב בהנדסת תוכנה.
בשנות התשעים המוקדמות, פיתח גמא יחד עם אנדרה ווינאנד את ET++, אחד משלדי התוכנה הראשונים לפיתוח מונחה-עצמים של יישומים בשפת C++.
בעבודתו המשותפת עם קנט בק, פיתח גמא את JUnit, שיטה וכלי לבדיקות יחידה ב-Java.
הכלי הורחב בהמשך לשפות תכנות רבות נוספות ומהווה היום נדבך יסודי בעבודת התכנות של מתכנתים רבים בעולם.
במסגרת עבודתו בחברת IBM, היה גמא אחד מהמובילים של פרויקט פיתוח שנועד להסב את כלי ה-Smalltalk של החברה לכלים מקבילים ב-Java.
גמא תרם רבות לפיתוח הכלי VisualAge for Java, וסייע לפתח טכנולוגיה וכלים חדשניים בתחום Java Micro Edition.
בהמשך, הוביל ב-IBM את פיתוח דור העתיד של כלי ה-ג'אווה של החברה, שלימים הפך לפלטפורמה החופשית Eclipse.
גמא היה אחד הראשונים שישמו באופן שיטתי אלמנטים משמעותיים ממתודולוגיית הפיתוח הזריז Extreme Programming, והדגים את יישומה המוצלח בקנה מידה גדול בפרויקט JDT של Eclipse, שאותו הוביל.
לגמא תואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת ציריך שבשווייץ.
אריך מולר (14 באוגוסט 1895 – 3 באפריל 1996) היה תעשיין ישראלי ומייסד מפעל אתא.
מולר נולד בפרבר באבי הסמוך לעיר נאכוד (Náchod) בבוהמיה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחת תעשיינים יהודית מתבוללת.
אימו באה ממשפחת תעשיינים שהקימו בסוף המאה ה־19 מפעל טקסטיל גדול (S.
מולר התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי ונפל בשבי הרוסי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
שבע שנים שהה בסיביר שם התוודע לאינטלקטואלים ציוניים, למד עברית ויהדות.
בשנת 1920 חזר לצ'כוסלובקיה ותכנן לעלות לארץ ישראל.
דודו, הוגו מולר, שכנע אותו להצטרף למפעל המשפחתי.
אריך מולר הצטרף בתנאי שיום יבוא והוא יקים סניף של המפעל בארץ ישראל.
בין השנים 1923 ו-1934 ביקר בארץ ישראל למעלה מ-7 פעמים ובמהלכם סייע בהקמת מפעל "חרושת העמק" בעפולה ובשנת 1930 רכש פרדס במושבה פרדס חנה.
בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, החליט מולר לעלות לארץ והתחיל בהגשמת חלומו להקמת מפעל טקסטיל באדמות "כופריתא" - מפעל אתא.
מולר, אשתו הלן ובנו יונתן עלו בשנת 1934 לארץ ועם הלאמת המפעלים בצ'כוסלובקיה בשנת 1938 הגיע ארצה גם הדוד הוגו מולר ויסד את אתא חברה לטקסטיל.
בסתיו 1949 פרש מולר מאתא ויחד עם בנו יונתן הקימו את "מולר טקסטיל" צפונית לנהריה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1958 נענה לבקשת אהוד אבריאל להקמת מפעל "חולה טקסטיל" בקריית שמונה בשותפות עם ההסתדרות.
בשנת 1972 הקים את מפעל "מוליתן" לייצור חוטי תפירה.
בערוב ימיו המשיך לגור בדירה מעל למפעל בנהריה.
בשנת 1996 נפטר בגיל 100 ,והובא למנוחות בבית העלמין הישן "נחלת ראשונים" בקריית אתא .
אֶרִיךְ כּוֹהְן היה שחמטאי יהודי-גרמני ורופא במקצועו.
כוהן החל בלימודי ספרות והיסטוריה של האמנות, ורק לאחר מכן החל בלימודי רפואה.
כוהן ניצח או חלק מקום ראשון במספר תחרויות בברלין, בשנים 1902, 1905, 1906 (לפני הורציו קארו)
יכולתו לא באה לידי ביטוי מלא בעיקר עקב חוסר הסיבולת שלו.
בתחרות אוסטנדה 1907 לדוגמה, הייתה לו תוצאה מעולה לאחר סיום מחצית המשחקים, ואילו במחצית השנייה כשל לגמרי.
תופעה זו חזרה על עצמה בתחרויות נוספות, בפרט בתחרות ברסלאו בשנת 1912.
בתחרויות בינלאומיות חזקות חלק מקום 11-12 בתחרות ברלין 1903 (ניצח: הורציו קארו).
בשנת 1904 הגיע למקום העשירי בתחרות קובורג, הנה ניצחונו על רודולף שפילמן בתחרות זו
בשנת 1905 מקום חמישי בתחרות ברמן, הנה ניצחונו על מילן וידמר בתחרות זו
בשנת 1906 הגיע שישי בתחרות נירנברג (ניצח: פרנק מרשל), הנה ניצחונו על רודולף שפילמן בתחרות זו
בשנת 1907 הגיע שישי בתחרות ברלין (ניצח: ריצ'רד טייכמן), חלק מקום 12-14 בתחרות אוסטנדה (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין ועקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על ז'ק מיזס בתחרות זו
בשנת 1907 הגיע למקום ה-20 בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על מילן וידמר בתחרות זו ועל מיכאל צ'יגורין
בשנת 1908 הגיע כוהן למקום ה-19 בתחרות וינה (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר), הנה ניצחונו על ריכרד רטי בתחרות זו
בשנת 1909 חלק מקום 8-9 בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין), הנה ניצחונו על אולדריך דוראס בתחרות זו על אז'ן זנוסקו-בורובסקי על אוסיפ ברנשטיין ועל סבלי טרטקובר
בשנת 1909 הגיע למקום השלישי בתחרות סטוקהולם (ניצח: רודולף שפילמן).
בשנת 1911 חלק כוהן מקום 14-16 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
בשנת 1912 חלק מקום 15-17 בתחרות באד פיסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין), חלק מקום 13-14 בתחרות ברסלאו (ניצחו: אולדריך דוראס ועקיבא רובינשטיין), הגיע שלישי בתחרות אבציה (ניצח: רודולף שפילמן) והגיע שני, אחרי אלכסנדר אלכין בתחרות סטוקהולם.
בדו-קרבות ניצח כוהן את קארל קארלס, סיים בתיקו עם ארהרדט פוסט והפסיד לרודולף שפילמן ולאדוארד לסקר.
כוהן מת בחזית המערבית, בצרפת, שם שרת כרופא שדה בסוף מלחמת העולם הראשונה.
לבן: אריך כוהן שחור: עקיבא רובינשטיין סנקט פטרבורג 1909
אריך ולטר שטרנברג (גרמנית: Erich Walter Sternberg; 31 במאי 1891 – 15 בדצמבר 1974) היה מלחין ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וחתן פרס אנגל לשנים 1946 ו-1961.
שטרנברג נולד בברלין בירת גרמניה.
למד משפטים, תחילה בשווייץ, באוניברסיטת ז'נבה ובהמשך בגרמניה, בקיל ובברלין, שם גם התמחה במקצועו.
בשנת 1918 החל בלימודי מוזיקה אצל הוגו לייכטנטריט בקונסרבטוריון בברלין.
בגיל עשרים ושבע, החל בלימודי הלחנה.
ביקורת אוהדת שכתב אדולף וייסמן דרבנה אותו להמשיך בהלחנה.
בשנת 1925 ביקר שטרנברג לראשונה בארץ ישראל, ובסוף שנת 1931 עלה והתיישב בתל אביב, שם נשאר כל חייו.
הוא היה שותף להקמת התזמורת הארץ ישראלית וכיהן כנשיא הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו (ISCM).
בשנת 1971 זכה בתואר כבוד מנשיא מערב גרמניה.
שטרנברג זכה בפרס אנגל מטעם עיריית תל אביב-יפו פעמיים: בשנת 1946 על הקנטטה "ישתבח" ליהודה הלוי, ובשנת 1961 על הבלדה לבריטון ותזמורת "העורב" לאדגר אלן פו.
שטרנברג היה נשוי שלוש פעמים: בשנת 1918 נישא לפרידה לבית פינר, ב-1936 נישא לאילזה טניה לבית וולהנר וב-1949 לאלה לבית טל.
הוא נפטר בתל אביב בשנת 1974 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
ארכיונו שמור במרכז למוזיקה בספרייה הלאומית.
שטרנברג חיבר מספר רב של יצירות בסוגות שונות, ביניהן מוזיקה תזמורתית, יצירות ווקאליות בליווי פסנתר או תזמורת, מוזיקה קאמרית ומוזיקה למקהלה.
שטרנברג גילה עניין בתנ"ך ובנעימות יהודיות מסורתיות.
השפעתן של נעימות אלה ניכרת ברביעיות המיתרים מס' 1 ו-2 שלו.
השפה העברית השפיעה בעליל על יצירתו וגם יצירות שחיבר בשפות אחרות גילו את השפעת סביבתו הישראלית, אם ברב ואם במועט.
גם לפוליפוניה של פאול הינדמית הייתה השפעה על כתיבתו, אך היא ניכרה יותר בטכניקה מאשר בסגנון.
האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" הועלתה בביצוע בימתי בניו יורק כשנה לאחר מותו וזכתה לביקורות חיוביות.
רביעיית מיתרים מס' 1 עם סולו לאלט (1924), על פי שיר עממי "המעבורת" מאת אליקים צונזר.
רביעיית מיתרים מס' 2 (1926), ביצוע בכורה: רביעיית גוארנרי, 1928.
שיר ערש ונעימה לשתי חליליות.
פורסם ב "מוזיקה קאמרית לנעורים ב'" בעריכת חנן אייזנשטדט (1946).
סונאטה לכינור ופסנתר (1945), ביצוע בכורה: לורנד פניבש ומשה לוסטיג, 1956.
"חזיונות מזרחיים", ביצוע בכורה: פרנץ אוסבורן, 1925.
"מעשה בדוד וגולית", חריזה: מתיאס קלאודיוס, ביצוע בכורה: התזמורת הפילהרמונית של ברלין, 1927. סגנון היצירה הוא שירת זמרי רחוב.
"החייל האמיץ", מחזור שירי היינה לבריטון ותזמורת.
ביצוע בכורה: הרמן שרכן, מנצח, קניגסברג, 1931.
סוויטת "עמך" (1935), ששטרנברג עיבד מן המוזיקה שכתב למחזה של שלום עליכם.
"פתיחה לקומדיה" (1933; עיבוד מחודש, 1943) התזמורת הארץ-ישראלית בניצוח ויליאם שטיינברג, 1937.
"יוסף ואחיו",סוויטה באחד-עשר פרקים לתזמורת כלי קשת (1938), ביצוע בכורה: תזמורת קול ירושלים בניצוח קראל שלמון, 1938.
"שנים-עשר שבטי ישראל", נושא ווריאציות לתזמורת (1942), ביצוע בכורה: התזמורת הארץ ישראלית בניצוח מיכאל טאובה, 1942.
"תיבת נוח", יצירה סימפונית בת ארבעה פרקים.
ביצוע בכורה: התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח סרג'ו קומיסיונה, 1961.
בשנת 1932 חיבר אופרה לילדים בשם "ד"ר דוליטל" לפי ספרו של יו לופטינג.
האופרה בוצעה בביצוע קונצרטנטי בשנת 1939 אך לא הוצגה בהפקה בימתית בשל התנגדות אלמנתו של לופטינג.
האופרה השנייה שלו, "פאציפיקה, האי הידידותי" נכתבה בשנת 1947 והוצגה לראשונה בהפקה בימתית מלאה בתיאטרון איסטמן ברוצ'סטר, ניו יורק.
באופרה זו השתמש שטרנברג בחומר מן האופרה הראשונה שלו.
"עמי", מחזור שירים למילים של אלזה לסקר-שילר, לסופרן או טנור עם תזמורת או פסנתר.
ביצוע בכורה: התזמורת הארץ ישראלית בניצוח לואי כהן, עם יוספה שוקן, 1946.
שירים לקול ופסנתר (1951) למלים מאת אלישבע ביחובסקי.
ביצוע בתקליט: נתניה דברת, סופרן ; תזמורת רשות השידור ; גאורג זינגר, מנצח
"העורב", בלדה לבריטון ותזמורת גדולה, על פי שירו אדגר אלן פו.
בנוסח העברי התאים שטרנברג את הטקסט לתרגום של זאב ז'בוטינסקי.
ביצוע בכורה: תזמורת הרדיו הדרום-מערבי באדן-באדן בניצוח ארנסט בור, עם היינץ רהפוס, בריטון 1953. (היצירה זיכתה אותו בפרס אנגל, 1961.)
"שיחות הרוח" מחזור שירים למילים של המשוררת אלישבע, לאלט ותזמורת.
ביצוע בכורה: תזמורת קול ישראל בניצוח גאורג זינגר, עם פרנסס דה בוסי, 1956.
"חליל במרחקים" לאלט או בריטון (יש גם גרסה לסופרן) וחליל למילים של קלבונד על פי לי-טאי-פו.
"תחיית ישראל", אורטוריה לפי חזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל (1959)
"שירי האפיז" לטנור ותזמורת, לשלושה פיוטים פרסיים, ביצוע בכורה: אריאן בלאנקן ותזמורת קול ישראל בניצוח מנדי רודן, 1969
שלשה שירי אכרים : למקהלה מעורבת בלווי פסנתר, לפי שירי עם קדומים (שנות ה-40?)
ישתבח לבריטון, קריין ומקהלה (1962)
אחי יהונתן : לסולנים או מקהלה מעורבת ותזמורת כלי קשת (או פסנתר) (1973)
אריך הפנר (גרמנית: Erich Hoepner; 14 בספטמבר 1886 – 8 באוגוסט 1944) היה איש צבא גרמני במלחמת העולם השנייה.
היה מפקד שריון מצטיין במספר מערכות של הוורמאכט.
הוצא להורג בשל השתתפותו בקשר העשרים ביולי לרציחת אדולף היטלר.
הפנר נולד ב-14 בספטמבר 1886, בפרנקפורט על האודר שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-13 (שלזוויג-הולשטיין), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נותר הפנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1927 הועלה הפנר לדרגת מיור, ומונה לתפקיד מטה במטה הכללי.
בשנת 1930 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-17 (פרוסיה / בראונשווייג).
בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הפרשים ה-4 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1933 מונה לראש מטה של הדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר, וב-1 באוקטובר 1934 מונה לראש מטה הקורפוס ה-1. בשנת 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה לראש מטה לקבוצת הארמייה ה-1.
הפנר היה מראשוני המצדדים בלוחמת שריון, בתקופה שבה המחשבה הצבאית המקובלת טרם הבחינה ביכולותיו של הטנק ככלי המסוגל להכריע בשדה הקרב בתנועה של עוצבות עצמאיות.
הפנר, שכונה בחיבה "הפרש הזקן" ("Der Alte Reiter") הוביל את הקורפוס שבפיקודו במהלך המערכה בפולין כחלק מהארמייה העשירית בפיקוד קבוצת ארמיות דרום, ובשל הצטיינותו בקרב קיבל ב-27 באוקטובר 1939 את צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך המערכה על צרפת לחם הפנר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ומילא תפקיד משמעותי בקרב.
הפנר פיקד על הכוחות הגרמנים שהשתתפו בקרב הטנקים הגדול ביער ז'מבלו בבלגיה ב-12 במאי 1940. קרב זה, שבו השתתפו 1,500 טנקים וכלים משוריינים, נחשב לגדול ביותר עד אז, ותוצאותיו היו מעורבות, הצרפתים נסוגו, אך השיגו את הזמן הדרוש להם להתחפרות על נהר הדייל, שנדרש על פי תוכנית המבצעים הצרפתית.
בדיעבד התברר כי תנועת הכוחות הגרמנים בצפון בלגיה ובהולנד, הייתה אך הסחה שנועדה להסוות מבקע בעורף הארמיות הצרפתיות, בגזרת סדאן, וכי לקרב הייתה חשיבות משנית בלבד.
ב-19 ביולי 1940 הועלה הפנר לדרגת גנרל אוברסט, וב-17 בפברואר 1941 מונה למפקד "קבוצת הפאנצר הרביעית" שלאחר מכן הפכה ל"ארמיית הפאנצר הרביעית".
במהלך מבצע ברברוסה הייתה קבוצת הפאנצר הרביעית חלק מקבוצת ארמיות צפון, תחת פיקודו של וילהלם פון לב.
כוחותיו של הפנר נעו עם קבוצת ארמיות הצפון לכיוון לנינגרד, עד שנקראו להשתתף, כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, במערכה לכיבוש מוסקבה.
במהלך מתקפת הנגד הסובייטית בקרב על מוסקבה, בינואר 1942, הורה הפנר לכוחותיו לסגת, בשל עוצמת המתקפה.
היטלר ראה זאת באופן שלילי, והורה ב-8 בינואר 1942 על פיטוריו של הפנר בבושת פנים, בשל "פחדנות וחוסר ציות".
כל עיטוריו של הפנר נשללו ממנו, ונאסרה עליו לבישת המדים.
עוד מאמצע שנות ה-30 היה הפנר פעיל בקבוצות של מתנגדי המשטר הנאצי שפעלו בצבא.
כקצינים רבים אחרים התנגד למגבלות שהוטלו על גרמניה בחוזה ורסאי, אך סבר שמדיניותו של היטלר היא הרפתקנית, וסופה שתוביל לאסון.
ב-1938 היה הפנר אחד מקבוצת הקצינים שהתרכזה סביב פרנץ הלדר שתכננו להדיח את היטלר.
תוכניות אלו כשלו בעקבות הצלחותיו המדיניות של היטלר בהסכם מינכן.
הצלחותיו של היטלר בכיבוש פולין וצרפת הביאו רבים מקרב הקושרים למחשבה שייתכן שטעו בהתנגדותם להיטלר, אך הכישלונות מול הצבא הרוסי ב-1941 ו-1942 הביאו לחידוש תנועת המרד.
ביחד עם אישים כהנינג פון טרסקו, הנס אוסטר וקלאוס שנק פון שטאופנברג, היה הפנר פעיל בקבוצת הקצינים שתכננה את רציחת היטלר והחלפתו, בקשר העשרים ביולי.
לאחר כישלונו של הקשר נחשפה מעורבותו של הפנר, והוא נתפס ועונה בידי הגסטאפו.
הוא נשפט בבית הדין העממי הידוע לשמצה של רולנד פרייזלר, נדון למוות, ונתלה ב-8 באוגוסט 1944 בבית הכלא פלצנזה בברלין.
שמו של אריך הפנר מונצח כיום בגרמניה.
על שמו נקראים בתי ספר ומספר רחובות בערי גרמניה, וכן מוצבת לוחית זיכרון לזכרו ולזכר הנינג פון טרסקו בבית הפרלמנט הפדרלי, ה"בונדסהאוס" בברלין.
ההיסטוריון איאן קרשו כתב על גנרלים גרמנים מסוגו של הפנר שהייתה חפיפה רבה בין האידאולוגיה שלהם לבין זו של הנאצים, שכן הם תמכו ביצירת אימפריה גרמנית במזרח אירופה ובוז לסלאבים היה מושרש בהם.
הוא גם כותב ששנאה לבולשביקים ואנטישמיות, הגם לא כמו זו של אדולף היטלר, רווחו ביניהם.
בהקשר זה מרבים לצטט את פקודת המבצע של הפנר לקראת פתיחת מבצע ברברוסה בה כלולים הדברים הבאים:
"המלחמה נגד רוסיה היא חוליה הכרחית במאבק הקיום של האומה הגרמנית כדי לשמר את העצמאות הכלכלית של גרמניה הגדולה וכל אירופה הנמצאת בשליטתה.
זהו המאבק העתיק של הגרמנים נגד הסלאביות, ההגנה של התרבות האירופית מפני הנחשול המוסקובאי האסייתי והנסיגה של הבולשביזם היהודי.
מאבק זה חייב להמשך עד חורבנה של רוסיה של היום, ועל כן חייב להתבצע בנוקשות חסרת תקדים.
כל פעולה חייבת להתבצע ברצון ברזל להשמיד את האויב באופן מוחלט וחסר רחמים.
בפרט, אין לאפשר כל הגנה למובילי המערכת הרוסית הבולשביקית.
הבולשביזם הוא האויב הנצחי של האומה הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית.
המאבק של גרמניה מכוון נגד אידאולוגיה הרסנית זאת ותומכיה."
בפקודה נוספת מה-6 ביולי 1941, הורה הפנר לתת יחס טוב ולנהוג בהגינות כלפי אוכלוסייה אזרחית נאמנה, ולייחס פעולות חבלה לקומוניסטים ויהודים.
העדויות גם מצביעות על כך שבפועל צייתו חייליו של הפנר לפקודותיו, ופשעי מלחמה ברוח הפקודות רווחו בקרב יחידותיו של הפנר.
על פי דו"ח מה-10 ביולי 1941, חייליו של הפנר רצחו לפחות 101 קומיסרים בהתאם לפקודת הקומיסרים ועד 19 ביולי הגיע המספר ל-172. לפי עדות של מפקד אחת מיחידות האיינזצגרופן, שיתוף הפעולה של היחידה של הפנר היה טוב מאוד ואי הבנות שהתגלעו בהתחלה הוסדרו בקשרים אישיים.
לעומת זאת, נטען שאריך פון מאנשטיין ופקודיו, כולל הפנר, לא הסכימו לבצע את פקודת הקומיסרים.
בנוסף, לאחר הפלישה לפראג במרץ 1939, הפנר נענה לבקשה של אוד ננסן, ואיפשר לפליטים יהודיים לצאת מצ'כוסלובקיה לנורווגיה.
אריך נוימן היה פסיכולוג וסופר יהודי גרמני, ומאוחר יותר ישראלי, מתלמידיו המובהקים של קרל גוסטב יונג.
נוימן גדל בברלין כיהודי חילוני, אך הושפע מהחסידות, אולי כחלק מנטייתו למיסטיקה.
כבר בגיל צעיר נמשך לרעיון הציונות ותחיית היהדות בפלסטינה.
נוימן למד לימודי פילוסופיה באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג וקיבל תואר דוקטור בשנת 1927 על עבודתו בנושא הפילוסוף יוהאן ארנולד קאנה, שלמרות היותו נוצרי, הושפע מהמיסטיקה היהודית.
בשנת 1932, פורסם חלקית ספרו הראשון: Der Anfang על צל (Nigredo) ואינדיבידואציה וכן עסק בכתיבת שירים ומאמרי פרשנות על ספריו של פרנץ קפקא, עוד בטרם זה התפרסם, וכן על נושאים תנ"כיים.
נוימן שהעניין שלו בפסיכואנליזה גבר, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין.
בשנת 1933 עמד בבחינות הרישוי לרפואה אך לא עלה בידו להשיג התמחות ואת רישיון הרפואה עקב חוקי הגזע הנאצים.
עם זאת, בשנת 1958, אוניברסיטת המבורג העניקה לו בהיעדרו, תואר דוקטור ברפואה לאחר שקיבלה את ספרו Die Ursprungsgeschichte des Bewussteins כתזה.
נוימן פגש ביונג במהלך סמינר שהעביר בברלין בשנת 1933, וכך החל הקשר וההתכתבות הממושכת ביניהם עד למותו של נוימן.
ב-1934, קודם להגירתו לארץ ישראל, עבר בשווייץ, ושם למד ועבר אנליזה אצל קרל גוסטב יונג.
בהמשך עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו יוליה ופתח בתל אביב קליניקה פרטית לפסיכותרפיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סבל נוימן מהנתק בינו לבין עמיתיו האירופאים והתמקד במחקר שהתבטא לאחר המלחמה בהרצאותיו באגודת אראנוס שבאסקונה שווייץ, הרצאות שהעביר שם שנה אחר שנה עד למותו ב-1960. הרצאות אלו פורסמו לאחר מכן בארבעה כרכים של מסות על ידי הוצאת הספרים של פרינסטון.
במהלך השנים נוימן הרבה להרצות באירופה, במיוחד בציריך, שם הרצה במכון של יונג.
הוא היה חבר באיגוד הבינלאומי לפסיכולוגיה אנליטית ונשיא הארגון הישראלי של פסיכולוגים אנליטיים.
נוימן נפטר ב-5 בנובמבר 1960 מסרטן הכליות ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חנה ארנדט, שנוימן היה במעגל חבריה מהיידלברג, אף ספדה לו בשיר:
בשנת 2020, לציון תרומתו של נוימן לפסיכולוגיה היונגיאנית, החליף המכון הישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית את שמו למכון הישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית ע"ש אריך נוימן.
נוימן נחשב לבולט בתלמידיו של יונג, אף כי דרכו הפסיכולוגית הייתה גם בעלת מאפיינים עצמאיים.
רבים ראו בו כמי שעתיד לרשת את יונג, אך נוימן נפטר כשנה לפני יונג.
תרומתו העיקרית הייתה בתחומי הפסיכולוגיה ההתפתחותית והפסיכולוגיה של המודעות.
גישתו לאנליזה הייתה תאורטית ופילוסופית, בניגוד לאופי הקליני יותר שרווח באנגליה ובארצות הברית.
נוימן טבע את מושג ה"צנטרוברטיות" בספרו המקורות וההיסטוריה של התודעה שיצא לאור ב-1949, סינתזה של מוחצנות ומופנמות, מונחים שהוצגו על ידי יונג ב-1921 כחלק ממאפייני האישיות וביטאו את התמקדות הנפש בעולם החיצוני או הפנימי.
צנטרוברסיה היא מושג מרכזי בפסיכולוגיה האנליטית של אריך נוימן.
נוימן תיאר את הצנטרוברסיה כתהליך הפסיכולוגי שבו הנפש מתפתחת ממצב ראשוני של אחדות בלתי-מובחנת למצב של אינטגרציה מודעת.
זהו תהליך מולד, המקביל להתפתחות העובר ברמה הביולוגית.
התהליך כולל שלושה שלבים עיקריים: השלב האורובורי, שבו האדם חווה את עצמו כמאוחד לחלוטין עם הסביבה; שלב ההיפרדות, שבו מתחילה התגבשות האגו והיכולת להבחין בין העצמי לעולם; ושלב האינטגרציה, שבו מתפתחת היכולת להכיל את הניגודים והאינטגרציה בין המודע והלא-מודע.
נוימן ראה בתהליך הצנטרוברסיה מאפיין יסודי של התפתחות הנפש, המארגן את האישיות סביב מרכז מאחד ומאפשר את התפתחות התודעה הבוגרת.
בספרו פסיכולוגיית המעמקים ומוסר חדש שפורסם ב-1949 ונכתב כתגובה למלחמת העולם השנייה ולשואה, טוען נוימן ש-"המוסר הישן" שהתקבע במהלך השנים על ידי הדתות המונותאיסטיות ושנטה להדחיק ולהתעלם מהרוע הפנימי ("הצל") לא יכל להתמודד עם בעיות עכשוויות ואף הוביל לזוועות כמו הנאציזם.
ולכן, טען נוימן, "המוסר הישן" צריך להיות מוחלף ב-"מוסר חדש" שבבסיסו ההכרה ברוע הפנימי שבכל אחד מאיתנו ושבמקום להדחיק או להתעלם ממנו, יש ללמוד לחיות איתו ואף לעיתים לבטא אותו כלפי חוץ במחיר של רגשות אשם וצער.
לטענתו, כאשר מדחיקים את הרוע הפנימי, נוטים להשליך ולשייך אותו לאנשים או קבוצות אנשים אחרות ולהופכם לאויבנו.
ולפיכך, האפשרות האחרת היא להכיר ולהשלים עם הרוע הפנימי ("הצל") כחלק מהעצמי ("the self") שלנו, כחלק ממטרה להגיע לשלמות (wholeness) במקום מושלמות (perfection).
נוימן גם תרם רבות לתאוריה של ההתפתחות הנשית, שאותה ניסח בפרסומים רבים, בעיקר בספרו הנודע ביותר, "האם הגדולה".
ארכיטיפ "האם הגדולה" הוא מושג מרכזי בעבודתו של אריך נוימן, שהרחיב משמעותית את התיאוריה של יונג בנושא.
נוימן ראה בארכיטיפ האם הגדולה דמות ארכיטיפית בעלת חשיבות עצומה בהתפתחות הנפשית של האדם.
הוא ביסס את תפישתו על עדויות מן המיתולוגיה, הפולקלור והאנתרופולוגיה, המעידות על הופעתה של דמות אימהית-אלוהית בתרבויות רבות ברחבי העולם.
לפי נוימן, האם הגדולה מייצגת את העיקרון הנשי והיצירתי בנפש האדם, והיא קשורה הן לצדדים החיוביים והן לצדדים האפלים של האנושיות.
היא מגלמת הן את החיים והפוריות, והן את המוות והחורבן.
ההזדהות עם ארכיטיפ זה משחקת תפקיד מכריע בהתפתחות הזהות העצמית, ובפרט בהתפתחות הזהות הנשית.
מחקריו של נוימן על ארכיטיפ האם הגדולה נחשבים לתרומה חשובה להעמקת ההבנה של הנשיות בפסיכולוגיה האנליטית.
אמנות והלא-מודע היצירתי; מאמריו של אריך נוימן, כרך 1 (מגרמנית: Ralph Manheim), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1971.
אמור ופסיכה: על ההתפתחות הנפשית של היסוד הנשי (מגרמנית: Ralph Manheim), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1971.
הפחד מהנשי וחיבורים נוספים על הפסיכולוגיה של הנשי (מגרמנית: Boris Matthews), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1994.
המקורות וההיסטוריה של התודעה (מגרמנית: R.
Hull), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2014.
האם הגדולה (מגרמנית: Ralph Manheim), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2015.
האדם היצירתי; מאמריו של אריך נוימן, כרך 2 (מגרמנית: Eugene Rolfe), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2017.
מקום היצירה; מאמריו של אריך נוימן, כרך 3 (מגרמנית: Eugene Rolfe, Jan van Heurck, Krishna Winston), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2017.
פסיכולוגית המעמקים ומוסר חדש (מגרמנית: שמעון זנדבנק), שוקן, תשכ"ד.
משבר והתחדשות (מגרמנית: יונה שטרנברג), שוקן, תשכ"ו.
על ההתפתחות הנפשית של היסוד הנשי (מגרמנית: מרים רון-בכר), ספרית פועלים, תשמ"א.
האדם המיסטי (מגרמנית: יואב ספיר; עריכה מדעית: אבי באומן), רסלינג 2007.
הילד: האישיות בשחר התפתחותה (תרגום: יעל טרייבר), חסינות, 2011.
אדם ומשמעות: שלוש מסות (תרגום ועריכה מדעית: תמר קרון, דוד וילר), רסלינג 2013.
מקורות התודעה היהודית (תרגום מגרמנית ועריכה מדעית: תמר קרון, דוד וילר), כרמל, 2022.
הפחד מהנשי וחיבורים נוספים על הפסיכולוגיה של הנשי (תרגום: ד"ר יעל דיין-פרחי; עריכה מדעית: אסתי לי-דר), אדרא, 2023.
אריך מִיזאם (נכתב גם מיזם, מיהזם, מיהזאם; בגרמנית: Erich Mühsam; 6 באפריל 1878 – 10 ביולי 1934) היה אנרכיסט סוציאליסטי, מסאי, משורר ומחזאי יהודי-גרמני.
מיזאם היה אנרכיסט שהתנגד באופן גלוי לשלטון, כתב והופיע בקברט, וזכה להצלחה בינלאומית בתקופת רפובליקת ויימאר עבור יצירות סאטיריות שגינו את הנאציזם עוד בטרם עליית הנאצים לשלטון.
מיזאם נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בנו השלישי של זיגפריד זליגמן מיזאם, רוקח יהודי ממעמד הביניים.
אחותו שרלוטה לנדאו-מיזאם הייתה האישה הראשונה בבית הנבחרים של לובק, זמן קצר לאחר לידתו עקרה משפחתו לליבק, שם התחנך בגימנסיה שנודעה במשמעת קשה וענישה גופנית ושימשה השראה לספרו של תומאס מאן, "בית בודנברוק".
כסטודנט היה בעל אופי מרדני והתנגד לתוכנית המאורגנת של בית הספר, לכן נענש תדיר בענישה גופנית.
ברוח התנגדותו הגיש בחודש ינואר 1896 כתבה אנונימית לעיתון העירוני Lübecker Volksbote ("ליבקר פולקסבוטן"), שבה גינה את פעילותו של אחד המורים הקשוחים בבית הספר.
הכתבה עוררה שערורייה, וכאשר התגלתה זהותו של מיזאם, הוא גורש מהגימנסיה בשל "אהדתו לפעילויות סוציאליסטיות והשתתפות בהן".
כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הכתיבה שלו ורצונו להיות משורר – שאיפה קרייריסטית שאביו ניסה להוציא ממנו בכל מחיר.
בילדותו כתב בעיקר אגדות על חיות, ובגיל 16 פרסם לראשונה שירים סאטיריים שכתב על סמך ידיעות מקומיות והתרחשויות פוליטיות, והרוויח עבורם סכום פעוט.
יחד עם זאת, בשל לחציו של אביו, פנה מיזאם ללמוד רוקחות – מקצוע אותו נטש במהרה, וחזר אל שאיפותיו הפואטיות והספרותיות.
כך עזב מיזאם את ליבק לברלין כדי לפתח קריירה ספרותית.
בשנת 1900 עבר מיזאם לברלין.
שם היה לחלק מקבוצה בשם "Neue Gemeinschaft" ("נויֶה גמיינשפט", 'קהילה חדשה') בניהולם של יוליוס והיינריך הארט, אשר שילבו בין פילוסופיה סוציולוגית עם תאולוגיה וחיים קהילתיים.
בתוך הקבוצה הכיר מיזאם את גוסטב לנדאואר, שעודד את צמיחתו כאמן ודחף אותו לפתח פעילות המבוססת על שילוב בין קומוניזם לפוליטיקה אנרכיסטית.
בשנת 1904 עזב מיזאם את הקבוצה ועבר באופן זמני לקומונת אמנים באסקונה (Ascona) שבשווייץ, שם עורבבו יחדיו צמחונות, קומוניזם וסוציאליזם.
הראשון שבהם, Die Hochstapler ("די הוכשטאפלר", 'המתחזים'), הציב תאוריה פוליטית מודרנית חדשה בתוך צורות דרמטיות מסורתיות, מה שלימים הפך לסימן ההיכר של יצירותיו.
בשנים אלו החל מיזאם לערוך ולכתוב במספר כתבי עת אנרכיסטיים.
כתבים אלו הפכו את מיזאם ליעד קבוע למעקב משטרתי ומעצרים, היות שנחשב לאחד המסיתים האנרכיסטים המסוכנים בגרמניה.
העיתונות ניצלה את ההזדמנות כדי להציגו כנבל המואשם במזימות אנרכיסטיות ופשעים שונים.
בשנת 1908 עבר דרומה לעיר מינכן, שם היה מעורב בקברט וכתב שירים שהיו ליצירותיו המפורסמות ביותר.
בשנת 1911 ייסד מיזאם את העיתון Kain ('קין'), כפורום לאידאולוגיות קומוניסטיות ואנרכיסטיות.
מיזאם השתמש בו כדי לשים ללעג את המדינה הגרמנית המנצלת לרעה את הסמכויות החריגות שהעניקה לעצמה ומתנגדת לביטול עונש המוות, מצנזרת את התיאטרון, מציגה פרשנות ליחסים בינלאומיים מול המדינות השונות בעלי תפיסה נבואית, ובנוסף, במהלך מלחמת העולם הראשונה, משהה פרסומים של עיתונים שאינם מסכימים עם הממשל.
בשנת 1915 נישא לקרֶסצֶנטייה אלפינגר (Kreszentia Elfinger), בתו של חקלאי מבוואריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך מיזאם ללאומני מאוד ותמך במיליטניות של גרמניה במלחמה.
תמיכתו הציבורית במלחמה נתפסה על ידי העיתונות, שהייתה בשליטה ממשלתית, כמרכיב חיובי לתעמולתם, אולם אנרכיסטים אחרים, שהתנגדו להפעלת עוצמה מיליטנטית חדה, חשו נבגדים לנוכח דעותיו הפרו-ממשלתיות של מיזאם.
ואולם לקראת סוף שנת 1914 ויתר מיזאם על תמיכתו במאמץ המלחמתי בעקבות לחץ מצד מכריו האנרכיסטים, והודה כי ייאלץ לשאת את חטא הבגידה באידיאלים שלו עד סוף ימי חייו.
בהמשך המלחמה הביע מיזאם את התנגדותו לה באמצעות מעורבות מוגברת בפרויקטים של פעולה ישירה, בהם שביתות עובדים, בדרך כלל תוך שיתוף פעולה עם דמויות מובילות ממפלגות השמאל.
כשהשביתות הפכו מוצלחות ואלימות יותר, החלה ממשלת בוואריה במעצרים המוניים של מסיתים נגד המלחמה.
מיזאם היה בין אלה שנעצרו ונכלאו בחודש אפריל 1918; הוא נשאר במעצר עד לנובמבר של אותה השנה, זמן קצר לפני תום המלחמה.
לאחר ששוחרר מיזאם ממעצר ב-3 בנובמבר 1918, שב למינכן.
בתוך ימים התפטר הקיסר וילהלם השני, וכמוהו המלך לודוויג השלישי, ששלט באופן אוטונומי למחצה בבוואריה, ומינכן נקלעה לעיצומו של מרד.
במהלך המהפכה האדומה בבוואריה הכריז קורט אייזנר מהמפלגה הסוציאליסטית העצמאית על בוואריה כרפובליקה סוציאליסטית.
אייזנר, במחווה שנועדה להביא את האנרכיסטים לממשלה החדשה, הציע למיזאם תפקיד במשרדו, אולם מיזאם סירב והעדיף להילחם לצד גוסטב לנדאואר, ארנסט טולר, ב.
טראוון ואנרכיסטים נוספים במטרה ליצור מועצות עובדים (סובייטים) וקומונות.
לאחר חיסולו של אייזנר בשנת 1919, הוכרזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בשליטת הסוציאליסט העצמאי והאנרכיסט גוסטב לנדאואר ואריך מיזאם; ממשלתם פעלה במשך שישה ימים, והודחה על ידי הקומוניסטים בראשות אויגן לֵוִינֵה (Leviné).
במהלך תקופה זו הכריזה הרפובליקה הסובייטית הבווארית מלחמה על שווייץ, בעקבות סירובה להשאיל לממשלת הרפובליקה החדשה 60 מנועי קטר.
כאשר הפרייקור של רפובליקת ויימאר, צבא הימין בפיקודו של גוסטב נוסקה (Noske), מחץ את המרד והשתלט על מינכן, נהרג גוסטב לנדאואר ומיזאם נעצר ונידון לחמש עשרה שנות מאסר.
[[קובץ:Fanal.jpg|שמאל|ממוזער|200px|המהדורה הראשונה של כתב העת Fanal (בתרגום חופשי: 'לפיד'), 1926]]
בזמן שהותו בכלא, הרבה מיזאם לכתוב, הוא סיים את המחזה Judas ('יהודה'; 1920), ומספר רב של שירים.
בשנת 1924 שוחרר מהכלא, כשהרפובליקה העניקה חנינה כללית לאסירים פוליטיים.
במסגרת אותה חנינה שוחרר גם אדולף היטלר, שריצה שמונה חודשי מאסר מתוך חמש שנים, על הובלת הפוטש במרתף הבירה.
העיר מינכן שאליה חזר מיזאם לאחר מעצרו הייתה שונה מאוד מזו שעזב.
האנשים היו אדישים במידה רבה, בין השאר בשל קריסה כלכלית של גרמניה תחת לחץ הפיצויים שנקבעו בהסכם ורסאי והאינפלציה.
מיזאם ניסה להפעיל מחדש את כתב העת "קין", אך כשל בשל מספר בעיות.
בשנת 1926 ייסד כתב עת חדש: Fanal ('לפיד'), שבו מתח ביקורת בגלוי על הקומוניסטים והגורמים השמרניים בימין בתוך רפובליקת ויימאר.
בשנים אלו נצבעו כתביו ונאומיו בגוון מהפכני אלים, וניסיונותיו לארגן חזית מאוחדת המתנגדת לימין הקיצוני עוררו שנאה עזה נגדו בקרב השמרנים והלאומנים בתוך הרפובליקה.
מיזאם התמקד בכתביו בסאטירה על התופעה ההולכת והגדלה של הנאציזם, מה שהעלה את חמתם של היטלר ויוזף גבלס.
בין יצירותיו: Die Affenschande ('החֶרפָּה'; 1923), סיפור קצר ששם ללעג את תורות הגזע של המפלגה הנאצית; "Republikanische Nationalhymne" ('המנון הרפובליקה'; 1924), שיר שתקף את מערכת המשפט הגרמנית על ענישה בלתי מידתית של אנשי שמאל בעת שהמשתתפים הימניים בהפיכה בקושי נענשו.
בשנת 1928 הפיק ארווין פיסקטור את המחזה השלישי של מיזאם, Staatsräson ('טובת המדינה'), בהתבסס על הרשעתם השנויה במחלוקת של ניקולה סאקו וואנצטי ברתולומאו, שנידונו למוות בארצות הברית.
בשנת 1930 השלים מיזאם את מחזהו האחרון Alle Wetter'' ('בכל מזג אוויר'), אשר ביקש מהפכה המונית כדרך היחידה למנוע מהימין כוח קיצוני.
המחזה, שמעולם לא הועלה בפומבי, התמקד בביקורת הנאצים, שהיו באותה עת במגמת עלייה מבחינה פוליטית בגרמניה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-28 בפברואר 1933, שעות ספורות לאחר שריפת הרייכסטאג בברלין, נעצר מיזאם באשמה לא ידועה.
יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, כינה אותו "אחד החתרנים היהודים".
נטען כי מיזאם תכנן להימלט לשווייץ ביום שלמחרת.
במשך שבעה עשר החודשים הבאים היה מיזאם כלוא במחנות הריכוז זוננבורג (Sonnenburg), ברנדנבורג, ולבסוף אורניינבורג.
הקומוניסט ההולנדי הצעיר מרינוס ואן דר לוּבֶּה נעצר והואשם בשריפת הרייכסטאג, וקשריו עם ארגונים קומוניסטים הוביל להכרזתו של אדולף היטלר על מצב חירום ועודדו את הנשיא פאול פון הינדנבורג לחתום על צו המבטל את מרבית זכויות האדם בהוראות החוקה של רפובליקת ויימאר (1919).
היטלר ניצל את מצב החירום כדי להצדיק את מעצרם של מספר גדול של אינטלקטואלים גרמנים שסומנו כקומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, זאת כנקמה על התקיפה וכאמצעי להשתקת ההתנגדות לדיכוי והמאבק להרחבת חירויות האזרח.
פרסומים קומוניסטים, סוציאליסטים, ואנרכיסטים גינו את המעצרים של אנשי רוח אלה; כמה מהם הובילו מאמץ בינלאומי בדרישה לשחרורו של מיזאם, תוך תיאור ודיווח על העינויים שהוא עובר והמכות החוזרות והנשנות בידי סוהרים וקצינים.
ב-2 בפברואר 1934 הועבר מיזאם למחנה הריכוז אורניינבורג.
המכות והעינויים המשיכו, עד שלבסוף, בליל 9 ביולי, עונה ונרצח על ידי השומרים, וגופתו המוכה נמצאה תלויה בבית השימוש למחרת בבוקר.
דו"ח נאצי רשמי מ-11 ביולי 1934 ציין כי מיזאם התאבד ותלה את עצמו כשהיה ב"מעצר מגן" באורניינבורג.
עם זאת, בדו"ח מפראג ב-20 ביולי 1934, שהתפרסם ב"ניו יורק טיימס", צוין כי אלמנתו של מיזאם, שהייתה הראשונה שראתה אותו, לא הצליחה לזהותו בשל פניו הנפוחות ממכות.
הוא שובץ במשימת ניקוי השירותים וגרמי המדרגות ואנשי פלוגות הסער (אֶס-אַה) השתעשעו ביריקה בפניו.
8 ביולי היה היום האחרון שראתה אותו בחיים, ועל אף העינויים שעבר במשך עשרה חודשים, הוא היה עליז, ולכן ידעה כי הידיעה על התאבדותו, שלושה ימים לאחר מכן, אינה נכונה.
עוד ציינה אלמנתו כי כאשר טענה בפני המשטרה כי רצחו אותו, הם משכו בכתפיהם וצחקו.
הם סירבו לבצע נתיחה שלאחר המוות, אולם על הגופה היו סימנים ברורים של חניקה, ופציעה קשה בחלק האחורי של ראשו.
לאחר מותו האשימו פרסומים שונים את תאודור אייקה, לשעבר מפקד מחנה הריכוז בדכאו, ברצח, בסיוע שני קצינים מהאס אה שזוהו כאֶרַט וקונסטנטין ורנר.
נטען כי הוא עונה והוכה עד שאיבד את הכרתו, ולאחר מכן ניתנה לו זריקה שהרגה אותו; גופתו נלקחה לשירותים בחלקו האחורי של הבניין ונתלתה על הקורה כדי ליצור את הרושם שהתאבד.
אריך נסאו , שלזיה, הקיסרות הגרמנית — 24 בפברואר 1974, חיפה) היה רופא ילדים גרמני-ישראלי, היה ממייסדי מחלקת הילדים בבית החולים בעפולה וניהל אותה.
נסאו נולד ב-1888 ברייכנבך שבשלזיה, בגרמניה.
למד רפואה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג והיידלברג, שממנה קיבל בשנת 1914 תואר דוקטור לרפואה.
מ-1914 עד 1915 עבד בקליניקה לילדים של האקדמיה המדיצינית של אוניברסיטת דיסלדורף , ובמקביל החל התמחות אצל רופא הילדים הידוע פרופ' ארתור שלוסמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא ושירת כרופא צבאי.
בשנים 1918–1926 היה עוזר ורופא בכיר (Oberarzt) בַּמקלט לילדים ובית היתומים העירוני של ברלין ברובע רוּמֶלסבורג תחת פרופ' היינריך פינקלשטיין ופרופ' לודוויג פרדיננד מאייר.
בשנת 1926 היה למנהל מרכז המרפא העירוני לילדים (Kindererholungsstätte) בכפר בורגסדורף (Borgsdorf) שליד ברלין, ובמקביל למנהל הסנטוריום של העיר ברלין לילדים חולי רככת ברובע פרידריכסהיין.
היה מומחה לרככת, מטבוליזם ותזונה.
בשנת 1930 יסד יחד עם ד"ר שטפן אֶנגֶל את כתב העת Kinderärzliche Praxis ("פרקטיקה של רפואת ילדים'), וערך אותו עד 1934.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, נאלץ לעזוב את שני תפקידיו בשירות הציבורי.
עבד בפרקטיקה פרטית וניהל את הפוליקליניקה הפדיאטרית של הקהילה היהודית בברלין.
לאחר ליל הבדולח נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן, וזמן קצר לאחר שחרורו, ב-3 בדצמבר 1938 עלה לארץ ישראל עם סרטיפיקט מיוחד.
ב-1939 קיבל על עצמו את ניהול מחלקת הילדים בבית החולים המרכזי של קופת חולים בעמק (עפולה) שנוסדה על ידי ד"ר גיטל דורפמן, הזמין לעבודה במוסד את חנקה ויינברג-חרותי, פיתח את המחלקה והפך אותה למרכז אזורי חשוב לרפואת ילדים.
בשנת 1956 התמנה לפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1961 פרש לגמלאות מראשות המחלקה בעפולה, וב-1963 היה לראש המכון לטיפול בילדים מפגרים בגיל הרך שנפתח בחיפה (שלימים נקרא על שמו).
בשנת תשי"ד זכה בפרס כבוד במסגרת פרס יוסף מאיר לעבודות מחקר ועיון בנושאי רפואה מטעם מרכז קופת חולים, על הישגיו בשדה מחלות הילדים.
בשנת תש"ך זכה בפרס כבוד במסגרת פרס סולד לרפואה מטעם עיריית תל אביב על פעולתו בשטח הרפואה הקלינית והציבורית למען בריאות הילד.
לצד עבודתו כרופא, נודע כצייר מוכשר.
היה נשוי לטוני שטרן ואב לבן ובת.
נסאו נפטר ב-24 בפברואר 1974 בחיפה, ונקבר בבית העלמין בחיפה.
המטפלת: מורה-דרך לעובדות בתי-הילדים ולאמהות; תרגם: דוד כנעני, מרחביה: ספרית פועלים, תש"ד.
מחלות הילדות; תרגם מכתב היד: י' דויטש, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1946.
ד"ר א[ריך] נסאו, ד"ר י[עקב] רותם, גידול בנים: מדריך כללי לאם ולמטפלת: (בתוספת ציורים מדגימים, הוראות ותפריטים), מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1951. (מהדורה ג, מורחבת ומתוקנת: 1957)
א[ריך] נסאו, י[עקב] רותם, בהשתתפות א[ליס] דגוני, דרך לחיים: מדריך חינוכי-רפואי לאם, לאחות, למטפלת, לרופא, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג 1963.
יעקב רותם|י[עקב] רותם (עורך), ספר האם: מדריך לתקופת ההריון ולטפול בילד הרך, חלק ג: משנה עד שש, תל אביב: מ.
ניומן; מטעם מוסד סאלד למען הילד והנוער, תשי"ד 1954. ("מורכב מכמה פרקים של הקובץ [באותו שם באנגלית]...וכן מפרקים שנכתבו ע"י א.
אריך מוספלדט היה חייל אס אס בדרגת אובר-שארפיהרר, פושע מלחמה נאצי ומש"ק באס אס בזונדרקומנדו במחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נעצר, נשפט על ידי בית דין גבוה לצדק במשפט אושוויץ הראשון בשנת 1947 בקרקוב ונידון למוות בגין פשעים כנגד האנושות.
בשנת 1933 הצטרף מוספלדט לאס אה, וב-1939 למפלגה הנאצית.
הוא שירת במחנה אושוויץ עוד משנת 1940, תחילה כראש קבוצת אסירים ולאחר מכן כראש בלוק.
הוא נשלח למחנה מיידנק ב-15 בנובמבר 1941. היה מעורב בהוצאה ההמונית להורג בירי באסירים שנותרו במחנה בפעולה שנודעה כ"אקציית חג הקציר".
באקציה זו נורו למוות ביום אחד קרוב ל-43,000 אסירים בשלושה אתרים שונים של המחנה.
לאחר שמחנה מיידנק חוסל, מוספלדט חזר למחנה אושוויץ ופיקד בו על יחידות הזונדרקומנדו בקרמטוריום 2 ו-3 שבאושוויץ-בירקנאו.
מוספלדט היה בעל קשר יוצא דופן עם הפתלוג הרומני-הונגרי ד"ר מיקלוש ניסלי, שנכפה עליו לבצע נתיחות בגופות הקורבנות על ידי ד"ר יוזף מנגלה.
ניסלי שרד את המלחמה ובהמשך העיד על שהתרחש באושוויץ.
ניסלי תיאר מקרה אחד שבו מוספלדט הגיע אליו לבדיקה שגרתית לאחר שירה באחורי ראשם של שמונים אסירים קודם לשריפתם בכבשן.
ניסלי ציין שלחץ הדם של מוספלדט היה גבוה, והוא שאל אותו אם הדבר קשור לעלייה "בתנועת" האסירים, כלומר אם העלייה בכמות המשלוחים החדשים למחנה הובילה לכך.
מוספלדט ענה בכעס שהדבר לא שינה לו אם ירה באסיר אחד או בשמונים.
הוא הוסיף ואמר שאם לחץ הדם שלו גבוה מדי זה מפני שהוא שתה יתר על המידה.
עם סוף המלחמה נעצר מוספלדט והועמד למשפט בפני בית דין גבוה לצדק בקרקוב בשנת 1947. הוא הורשע ברצח המונים, נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-28 בינואר 1948 בכלא מונטלופיך.
גופתו הועברה למכון האנטומיה של אוניברסיטת קרקוב, בה שימשה עזר חזותי לסטודנטים.
בעת שירותו ב"יחידות גולגולת המת" של האס האס היה מוספלדט נשוי ואב לילד.
גורלם של אשתו ובנו אינו ידוע בוודאות, אם כי לדבריו של ניצול השואה ד"ר מיקלוש ניסלי, האישה נהרגה במהלך הפצצה אווירית, ובנו נשלח לחזית הרוסית.
מוספלדט הוכר לראשונה לציבור הרחב דרך דרמת מחנה הריכוז "האזור האפור", בה גילם אותו הארווי קייטל.
הסרט המבוסס על זכרונותיו של מיקלוש ניסלי, שכפי שנאמר, שוחח איתו לעיתים קרובות ולכן זה האחרון הכיר אותו.
גנרל חיל השריון אדולף רוברט אריך ברנדנברגר היה גנרל בוורמאכט שפיקד בין היתר על הארמייה השביעית ועל הארמייה ה-19 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ברנדנברגר נולד ב-15 ביולי 1892 באאוגסבורג שבממלכת בוואריה, בחלקה הדרומי של גרמניה הקיסרית.
בשנת 1911 התגייס ברנדנברגר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-6 (הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ולקראת סופה מונה למפקד סוללת ארטילריה.
על פעולותיו בקרבות עוטר בצלב הברזל (דרגה שנייה וראשונה), מדליית ההצטיינות הצבאית (בוואריה), אות הפציעה (בשחור) וצלב הכבוד.
לאחר המלחמה הצטרף ברנדנברגר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה הממונע ה-74. בתחילת 1939 מונה ברנדנברגר לראש המטה של מפקדת הכוחות בהרי אייפל.
עם פרוץ המלחמה, היה ברנדנברגר ראש המטה של מפקדת הכוחות בהרי אייפל, וב-16 בספטמבר 1939 מונה לראש מטה הקורפוס ה-23, עמו השתתף במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
בספטמבר לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-39 במסגרת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין.
ב-1 באוגוסט 1942 הועלה ברנדנברגר לדרגת גנרל לוטננט, ובדצמבר 1942 הועבר תחת פיקוד הקורפוס ה-59 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-17 בינואר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-59, ומפברואר לחם עמו כחלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-21 במאי 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-29 שהיה חלק מהארמייה השישית ומאוקטובר חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, תוך שבמקביל פיקד מה-1 באוגוסט עד ה-1 בנובמבר גם על הקורפוס ה-17 (שהיה אף הוא באותה ארמייה), איתם לחם בקרבות החזית המזרחית.
ב-1 באוגוסט 1943 הועלה ברנדנברגר לדרגת גנרל חיל התותחנים, שהומרה ב-8 בנובמבר לדרגת גנרל חיל השריון, וב-12 בנובמבר 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 ביולי 1944 קיבל ברנדנברגר תפקיד מטה במטה של היטלר, וב-31 באוגוסט 1944 הוא הועבר לחזית המערבית ומונה למפקד הארמייה השביעית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ופיקד עליה בין היתר במהלך המערכה בארדנים.
ב-20 בפברואר 1945 פרש ברנדנברגר לחופשה קצרה, ב-26 במרץ 1945 מונה למפקד הארמייה ה-19 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G בדרום גרמניה, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
ב-6 במאי 1945 לקראת סיום המלחמה נפל ברנדנברגר בשבי צבא ארצות הברית, ובשנת 1948 שוחרר מהשבי.
לאחר שחרורו הוא התגורר בעיר בון שבגרמניה המערבית, עד מותו ב-21 ביוני 1955, בגיל 62.
אריך טייך (1908 – 6 במאי 1983) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מייסד תזמורת חיל האוויר ומנצחה במשך 34 שנים.
טייך נולד ב-1908 בהמבורג שבגרמניה.
מגיל ארבע הראה כישרון מוזיקלי וניגן על כינור, פסנתר, אקורדיון ומספר כלי נשיפה.
הוא למד בקונסרבטוריון ע"ש יוהנס ברהמס ובגיל 17 הקים תזמורת בשם "טייך אורקסטרה", שהופיעה ברחבי גרמניה.
התמנה ליו"ר המנגנים היהודים בהמבורג.
באוקטובר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קיבל מכתב מרוברט ליי, ראש חזית העבודה הגרמנית, שבו נאסר עליו להופיע עם תזמורתו.
בעקבות זאת, הוא פנה לסוכנות היהודית בבקשה לסרטיפיקט, בו הוא נרשם כ"חלוץ מוזיקאי".
טייך עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם הקים תזמורת שנגנה בבית הקפה אור עד שעלה בלהבות בדצמבר 1937, ובקזינו בת גלים.
הוא הקים את ארגון המנגנים בארץ ישראל ועמד בראשו.
ב-1941 עבר לתל אביב והופיע עם תזמורתו בצריף "The Ark", המועדון לחיילי בנות הברית שלאחר קום המדינה היה ל"תיבת נח".
ב-29 במאי 1948 ייסד טייך את תזמורת חיל האוויר.
בתחילה קיבל דרגת פקד אוויר (מקבילה לסגן-משנה), ועלה בדרגות עד שהיה לסגן-אלוף.
התזמורת הופיעה בבסיסי חיל האוויר, במסדרי כנפיים, במועדון לחיילים "תיבת נח" ובתוכנית הרדיו תיבת נח ועוד.
טובי הנגנים השתתפו בה בקטעי ג'אז ושירים ישראלים.
טייך התאים את הרפרטואר לקהל.
בין הנגנים והמבצעים היו דוד קריבושי, דני גוטפריד, אהרון קמינסקי, פרדי דורה, עדנה גורן, אודי שפילמן ואיתן מסורי.
מפקדי חיל האוויר נהגו לומר על עצמם כי הם מתחלפים כל ארבע שנים ואילו אריך טייך נשאר לעד.
באפריל 1982, בעת שנסע עם אשתו אלזה לנפוש בפסח, איבד את השליטה על רכבו ליד צומת בית קמה ופגע באוטובוס.
אשתו נהרגה במקום ואילו הוא נפצע קשה.
הוא אושפז זמן ממושך בבית לוינשטיין אך לא התאושש, ונפטר לאחר כשנה.
נטמן לצד אשתו בבית הקברות קריית שאול.
במותו הותיר שלושה ילדים - בת ושני בנים.
גנרל אריך מרקס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הפלישה לנורמנדי.
מרקס נולד ב-6 ביוני 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאריך מרקס שהיה היסטוריון מפורסם ולפרדריקה לבית פון זלין.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-9 (שלזוויג - גנרלפלדמרשל גראף פון ולדרזה).
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הארטילריה של המילואים ה-17, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, שבה נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות.
לאחר המלחמה הצטרף מרקס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1925 מונה מרקס לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, ובשנים 1927–1928 הוא היה מפקד סוללה 14 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1929 מונה מרקס לאיש יחסי ציבור במשרד המלחמה, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באפריל 1933 הוא התמנה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-6, וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה לראש מטה הקורפוס ה-8, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה היה מרקס ראש מטה הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו במהלך הפלישה לפולין.
ב-25 באוקטובר 1939 מונה מרקס לראש מטה הארמייה ה-18, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת ארמיות B.
בקיץ 1940 היה ממתכנני מבצע ברברוסה ואף קבע את יעד המבצע העיקרי - כיבוש ברית המועצות עד קו A-A.
ב-10 בדצמבר 1940 מונה מרקס למפקד הדיוויזיה הקלה ה-101, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17. ב-26 ביוני 1941 נפצע מרקס במהלך הקרבות, ואיבד עין ורגל, ועל כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ואת אות הפציעה בזהב.
לאחר החלמתו מונה מרקס ב-25 במרץ 1942 למפקד הדיוויזיה ה-337, שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-19 ביולי 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-21 בספטמבר 1942 מונה מרקס למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה מוצב בצרפת כעתודת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוקטובר הועלה מרקס לדרגת גנרל חיל התותחנים.
מרקס היה מהקצינים הבודדים בוורמאכט שסברו שפלישת בעלות הברית לצרפת תהיה בנורמנדי, והוא השתדל להעלות את רמת המוכנות של קציניו לכך.
ב-6 ביוני 1944 עם פלישת בעלות הברית, פיקד מרקס על הקורפוס ה-84 בלחימה בחצי האי קוטנטן.
ב-12 ביוני נפגע מרקס מתקיפה אווירית במהלך סיור שעשה בקו הקדמי באזור סן-לו, וכעבור זמן קצר מת.
על פעולותיו בקרבות, הוענק למרקס לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
אריך טילף פון טשפה אונד ויידנבאך (; 28 בינואר 1854 – 1 בפברואר 1934), גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון טשפה אונד ויידנבאך נולד ב-28 בינואר 1854, בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1872 התגייס פון טשפה אונד ויידנבאך לצבא הפרוסי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-51 (שלזיה התחתית ה-4).
בהמשך מילא פון טשפה אונד ויידנבאך תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1903 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1904 מונה למפקד הרגלים ה-166 (הסן-הומבורג).
בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד החטיבה ה-10. בשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הקורפוס ה-8.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון טשפה אונד ויידנבאך מפקד הקורפוס ה-8 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
לאחר מכן נטל חלק בקרבות שונים, ובשנת 1916 מונה למושל הצבאי של ולאכיה.
בשנת 1918 פרש פון טשפה אונד ויידנבאך לביתו לאחר סיום המלחמה.
פון טשפה אונד ויידנבאך נפטר באובר לאנגנלס ב-1 בפברואר 1934 והוא בן 80 שנים.
גנרל אריך היינמן (בגרמנית Erich Heinemann; 13 בינואר 1881 – 22 בינואר 1956) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
היינמן נולד ב-13 בינואר 1881 בדיסלדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1900 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-15 (אלזס העילי ה-1), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף היינמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1928 הועלה היינמן לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקד בית הספר לתותחנות, ובספטמבר 1937 פרש לביתו.
עם פרוץ המלחמה גויס היינמן שוב, וב-1 במרץ 1940 מונה היינמן למפקד יחידות הארטילריה בOB Ost.
ב-15 במאי 1940 מונה היינמן למפקד אגד הארטילריה ה-302, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהארמייה הרביעית.
בדצמבר 1941 מונה היינמן לסגן מפקד הקורפוס ה-12, ו ב-25 במרץ 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-28 בנובמבר 1943 מונה היינמן למפקד הקורפוס ה-65, שמשימתו העיקרית הייתה לשגר את רקטות הV1 והV2, וב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
בקיץ 1944 החל הקורפוס בשיגור הרקטות, אולם נוצרה בעיות סמכות ופיקוד עם הלופטוואפה.
ב-20 באוקטובר 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-30 החדש, וב-15 בנובמבר 1944 הועבר היינמן לעתודת המילואים.
ב-28 בפברואר 1945 פרש הינמן מהצבא, ובאמצע יולי 1945 נפל בשבי הרוסי.
בשנת 1949 שוחרר היינמן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר היינמן בברלין, עד למותו ב-22 בינואר 1956, והוא בן 75 שנים.
אריך מגנוס היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
מגנוס נולד ב-31 ביולי 1892 בדנציג, ובשנת 1911 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-128, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף מגנוס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-12.
במהלך המערכה בפולין לחם מגנוס עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-31, וב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט רגלים.
ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה לחם עם הרגימנט שבפיקודו.
ב-1 באוקטובר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-1 בנובמבר מונה למפקד הדיוויזיה ה-389. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-51, וב-19 בינואר 1943 פרש מגנוס מתפקידו בעקבות מחלה, אולם נשאר בסטלינגרד, וב-31 בינואר נלקח בשבי הצבא האדום.
ב-6 באוקטובר 1955 שוחרר מגנוס מהשבי, ולאחר שחרורו מהשבי חי בגרמניה המערבית, עד למותו ב-6 באוגוסט 1979.
בשנת 1920 היה פקיד ממשלתי () במשרד הפנים הפרוסי, ולאחר מכן במחוז אסן.
בשנת 1923 מונה לתפקיד מנהל בכיר (Regierungsrat) במשרד המסחר הפרוסי.
בשנת 1927 הפך לנשיא המחוז () בפריישטאדט שבשלזיה התחתית (כיום קוז'וצ'וב - Kożuchów - שבפולין), ולאחר מכן כיהן כעוזר מזכיר () במשרד המסחר הפרוסי.
בספטמבר 1932 מונה לשר הקבינט במשרד החוץ הפרוסי, שם היה אחראי על רפורמות מינהליות.
נוימן הצטרף למפלגה הנאצית במאי 1933, ארבעה חודשים אחרי עלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
הוא הצטרף לאס אס ב-1934, והוסמך כשטורמבאנפיהרר.
בשנת 1936 מונה למנהל מחלקת מטבע חוץ במשרד הממונה על תוכנית ארבע השנים .
ב-1938 הועלה נוימן לתפקיד מזכיר הממשלה ונכח בפגישה שתאם הרמן גרינג על האריזציה של הכלכלה הגרמנית.
הוא ייצג את משרדי הכלכלה, העבודה, הכספים, המזון, התחבורה והחימוש והתחמושת בוועידת ואנזה ב-1942. נוימן ביקש שלא יגורשו לעת עתה פועלים יהודים בחברות התעשייתיות החיוניות למאמץ המלחמתי.
בין אוגוסט 1942 למאי 1945 היה נוימן המנהל הכללי של סינדיקט האשלגן הגרמני.
נוימן נכלא ונחקר על ידי בעלות הברית ב -1945 לאחר המלחמה, אך שוחרר בגלל בריאות לקויה ב-1948. מקורות מסוימים מצטטים את מותו באותה שנה, אולם לפי הארכיון הפדרלי הגרמני הוא היה על ערש דווי כעבור שלוש שנים בגארמיש-פארטנקירכן, ב-23 במרץ 1951.
אריך נאומן היה פושע מלחמה גרמני-נאצי במלחמת העולם השנייה.
שירת ב-SS בדרגת בריגדפיהרר (Brigadeführer), וכיהן כמפקד איינזצגרופה B וה-Bds, וכן כמפקד משטרת הביטחון הנאצית בהולנד.
נאומן נולד בעיר מייסן, במדינת סקסוניה, אשר בגרמניה.
בגיל 16 הפסיק את לימודי בבית הספר והתקבל לעבודה במשרד מסחרי בעיר מגוריו - מייסן.
בנובמבר 1929, הצטרף למפלגה הנאצית, (מס' 170257), ובשנת 1933 הצטרף לשורות ה-SA כשוטר במשרה מלאה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1935 הצטרף ל-SD.
ב-1 בנובמבר 1941, הצטרף ל-SS כמפקד יחידה באיינזצגרופה B, שמנתה 655 לוחמים ופעלה כיחידה משטרתית בבלארוס ובמחוז סמולנסק, מצפון מערב לעיר מוסקבה.
שם היה מקום מושב המטה של יחידה זו.
בתפקיד זה שירת נאומן בערך עד פברואר-מרץ שנת 1943. בהצהרתו הסופית לפני מתן פסק הדין במשפטי נירנברג, טען כי פעל בהתאם לנטיותיו הצבאיות.
הוא ארגן מתנדבים רוסיים ואוקראינים שילחמו לצד גרמניה, והממונים עליו אישרו את הקמת היחידה.
יחידה זו צורפה לאיינזגרופה B ונלחמה נגד הפרטיזנים.
במהלך הקרב מול הפרטיזנים, עוטר בצלב הברזל (Iron Cross First Class) על אומץ לב וגבורה.
בהמשך ההצהרה, הוסיף ואמר, כי הוא מזכיר את העובדה שזכה בעיטור, הואיל והוא גאה בכך.
ב-27 באוגוסט 1943 השתתף אדולף אייכמן, ראש "המחלקה היהודית" בגסטפו, בישיבה במשרדי WVHA.
בישיבה זו, סוכם לגרש 2,400 יהודים אסירים ששהו במחנה פיכט.
מספר שבועות לאחר מכן, עדיין לא הייתה תגובה מהולנד בעניין זה.
ב-20 בספטמבר 1943 קיבל אייכמן מברק בו נאמר שעמדתם של ראוטר ונאומן בעניין, שאין לגרש את יהודי שני המחנות, הואיל והם מהווים כוח עבודה חיוני.
ב-5 בנובמבר 1943 שלח אייכמן, לנאומן מברק, בו ביקש להחמיר את תנאי מעצרם של היהודים המוגנים מהולנד, ולוודא שיהודים אלה לא יקבלו ויזות שיאפשרו להם להגר.
שבוע לאחר מכן, השתתף נאומן בישיבות שהתקבלו בהן החלטות, כי יש לגרש קבוצות יהודים אשר תכלולנה: 600 עצורים פליליים - לאושוויץ; 1,300 מיושבי ווסטרבורק - לטרזיינשטט.
רכבת לטרזיינשטט, שעליה 870 יהודים, יצאה ב-18 בינואר 1944. מכתב בקשת אישור הגירוש שהופנה לארתור זייס-אינקווארט – משפטן אוסטרי, נחתם על ידי נאומן רק אחרי יציאת הרכבת.
אישורו של זייס-אינקוורט הגיע כעבור מספר שבועות, אך היה ברור, שכאשר נאומן ואנשיו פסקו שיש לגרש יהודים, זייס-אינקוורט לא יעצור בעדם.
עקב כך, התייחסו לאישורו כעניין פורמלי בלבד).
אחרי המלחמה - משפטי נירנברג
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה, ניסה נאומן להסיר מעצמו את האחריות על פשעי המלחמה שביצע ולהטיל אותם על היטלר ועל המצב בו היה נתון.
"לא הייתה לנו ברירה" ו-"רצחנו מתוך הגנה עצמית" הם חלקים מתוך דבריו בעדותו במשפט.
הוא הוסיף ואמר "בעבורנו, כחיילים צייתנים, ההחלטה הייתה לא קלה, אבל היה ברור שאנו חייבים למלא פקודות, מהסיבה הפשוטה שחייל במלחמה חייב לציית לפקודות.
אם כל חייל היה מציית לפקודות רק לאחר ששקל האם הוא בסדר איתן, אז לא היו יותר חיילים… אני יכול להרגיש חרטה על פשעים שביצעתי בעצמי.
אם אני הייתי מוציא לפועל את הרצח ואת הזוועות אז הייתי חייב להרגיש אשמה וחרטה.
אם בסך הכול מלאתי פקודה אז אין לי אשמה בכלל, ואני לא יכול להרגיש חרטה על אשמה שלא קיימת".
במהלך המשפט הכחיש נאומן את האשמה, שהצטרף לשורות הפיקוד של איינזצגרופה B בנובמבר 1941, כנראה לאור העובדה, שהיחידה ביצעה פשעים חמורים.
הוא קיווה, שאם יפריך את ההאשמות כלפיו בנידון, יוקל עונשו.
נאומן הסתייג מאשמה זו וטען שהפשעים המוזכרים בוצעו באמצע נובמבר, ואילו המסמכים ביחס לפשעים שהואשם בהם, הונפקו ב-22 בדצמבר - ארבעה- חמישה שבועות לאחר הרצח.
לדבריו, הוא עדיין לא פיקד על האיינזצגרופה בתקופה זו.
אלא שהתביעה הפריכה את טענותיו בכך, שהוכיחה שלעיתים מסמכים אלה מונפקים כשבועיים לאחר תום המבצע.
לפיכך, הוא כבר פיקד על היחידה בתקופה בה בוצעו הפשעים.
בנוסף לכך, הוכיחה התביעה, שהוא אכן פיקד על איינזצגרופה B בנובמבר על ידי מספר ראיות:
רשומות של אנשי ה-SS שהיו בפיקודו של נאומן.