tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דודנו של ואנס שהיה מבוגר ממנו בהרבה (ובחוג המשפחה הוא כונה "דוד"), ג'ון ויליאם דייוויס, שהיה שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת ומועמד לנשיאות בבחירות של 1924, אימץ אותו והיה לפטרונו.
ב-1935 סיים ואנס את לימודיו בבית הספר התיכון שבקנט, קונטיקט וב-1939 הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' של אוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באגודה הסודית "המגילה והמפתח" (Scroll and Key).
הוא גם זכה בשלושה פרסים על פעילותו בקבוצת ההוקי קרח של ייל.
ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של ייל.
חבריו לספסל הלימודים באותה תקופה היו בין השאר סרג'נט שרייבר, ויליאם סקרנטון, סטנלי רוג'רס ריזור וויליאם בנדי, עם כולם הוא יעבוד במהלך הקריירה שלו.
במלחמת העולם השנייה התגייס ואנס לצי ארצות הברית כקצין תותחנות במשחתת "הייל" (USS Hale) ושירת עד 1946. הוא השתתף בקרב טאראווה, בקרב על סאיפאן, בקרב על גואם, במערכה בבוגנוויל ובמערכה בפיליפינים.
לאחר המלחמה הוא עבד עבור חברת האריזות "מיד" במשך שנה, ולאחר מכן הצטרף למשרד עורכי הדין "סימפסון, תאצ'ר וברטלט" בניו יורק.
ב-15 בפברואר 1947, בגיל 29, נשא ואנס לאישה את גרייס אלסי "גיי" סלואן.
היא הייתה בוגרת קולג' ברין מאר ובתו של יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הרהיטים W.
לזוג נולדו חמישה ילדים: אלסי ניקול, אמי סלואן, גרייס רוברטס, קמילה, וסיירוס הבן, שמאז 2010 מכהן כפרקליט מחוז ניו יורק.
ב-1957 ביקש הסנאטור לינדון ג'ונסון מוואנס לעזוב את עבודתו כדי לעבוד עבור ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, שם הוא סייע לנסח את חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהוביל להקמתה של נאס"א.
ב-1961 גייס מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה את ואנס לתפקיד היועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה.
לאחר מכן מינה אותו הנשיא קנדי כמזכיר הצבא.
בתפקיד זה הוא כיהן בתקופה בה נשלחו יחידות צבא לצפון מיסיסיפי ב-1962 כדי להגן על ג'יימס מרדית' ולהבטיח שהאינטגרציה הבין-גזעית על פי צו בית המשפט תקוים באוניברסיטת מיסיסיפי.
ב-1964 מונה ואנס כסגן מזכיר ההגנה, וג'ונסון, שהיה אז הנשיא, שלח אותו לאזור תעלת פנמה לאחר מהומות הסטודנטים שאירעו שם.
לאחר המהומות בדטרויט ב-1967 שלח הנשיא ג'ונסון את ואנס למישיגן.
בהמשך הוא ניסה להשעות את הסכסוך הקפריסאי.
ב-1968 הוא נשלח על ידי הנשיא ג'ונסון לקוריאה הדרומית כדי לטפל בפרשת פואבלו.
בשלבים הראשונים של מלחמת וייטנאם הביע ואנס את תמיכתו בה, אך בסוף שנות ה-60 הוא שינה את השקפתו והתפטר מתפקידו, תוך שהוא מייעץ לנשיא לסגת מדרום וייטנאם.
ואנס שימש כסגנו של אברל הארימן במהלך הדיונים על הסכם פריז, שנקלעו למבוי סתום בשל מעורבותו של המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון.
ואנס כינה את שיחות השלום שכשלו "אחת הטרגדיות הגדולות ביותר בהיסטוריה" ב-1969 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
במאי 1970 מונה ואנס כחבר בוועדת קנאפ, שהוקמה על ידי ראש עיריית ניו יורק, ג'ון לינדזי כדי לחקור את השחיתות השיטתית במשטרת העיר ניו יורק.
ועדת קנאפ קיימה דיונים שהועברו בשידור טלוויזיוני וב-1972 הגישה את הדוח הסופי שלה.
עבודת הוועדה הובילה להעמדתם לדין של כמה קציני משטרה באשמת שחיתות, ובשיאה הובילה לרפורמות, אם כי קצרות טווח, בעבודת המשטרה, כולל מינוי תובע מיוחד זמני לחקירה ולהעמדה לדין של קציני המשטרה, תובעי המחוז, ושופטים.
בין השנים 1974–1976 שימש ואנס כנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק.
בתחילה ביקש הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר למנות את ג'ורג' בול כמזכיר המדינה, אך מתוך חשש שבול עלול להיתפס כליברל יתר על המידה ומינויו לא יאושר, הוא הציג תחת זאת את מועמדותו של ואנס לתפקיד.
ואנס היה משתתף מרכזי בדיוני הממשל על דיוני תעלת פנמה, לצד שיחות השלום ברודזיה, בנמיביה ובדרום אפריקה.
הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם השרים הישראלים משה דיין ועזר ויצמן להבטחת חתימתם של הסכמי קמפ דייוויד ב-1978. ואנס עמד על כך שהנשיא קרטר ימנה את פול וורנייק כמנהל הסוכנות לבקרת ופירוק נשק, על אף התנגדותו התקיפה של הסנאטור הנרי ג'קסון.
ואנס גם דחף לקיומם של קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות והתכתש לעיתים קרובות עם היועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי הניצי יותר.
ואנס ניסה לקדם את הגבלת ההתחמשות באמצעות עבודה על הסכם סאל"ט-2 עם ברית המועצות, שאותו הוא ראה כסוגיה הדיפלומטית המרכזית של התקופה, אך בז'ז'ינסקי דחף למדיניות נוקשה יותר מול הסובייטים.
ביוני 1978 חתמו הנשיא קרטר והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב על ההסכם בארמון הופבורג בווינה, בנוכחות נציגי העיתונות הבינלאומית, אך בסופו של דבר הסנאט לא אישר אותו.
בז'ז'ינסקי נטל את השליטה על הדיונים וואנס נדחק לשוליים והשפעתו דעכה.
כאשר פרצה המהפכה האיראנית בסוף 1978, היו השניים חלוקים על האופן בו על ארצות הברית להעניק תמיכה לבעל בריתה מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן.
ואנס טען שיש להנהיג רפורמות, בעוד שבז'ז'ינסקי טען שיש לסגת מגישת "אגרוף הברזל".
מתוך אי יכולתו לקבל דרך פעולה ישירה מהנשיא קרטר, תרמו המסרים המנוגדים שהשאה קיבל מוואנס ומבז'ז'ינסקי לבלבול שלו ולחוסר ההחלטיות שלו כאשר הוא נמלט מאיראן בינואר 1979 וכאשר משטרו קרס.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-27 בדצמבר 1979, התנגדותו של ואנס למה שהוא כינה "אנטי-סובייטיזם שורשי", הובילה לצמצום השפעתו.
ניסיונו של ואנס לנהל משא ומתן חשאי למציאת פתרון למשבר בני הערובה באיראן, עם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בתיווך הארגון לשחרור פלסטין כשל כישלון נחרץ.
בהאמינו שיוזמות דיפלומטיות ישיבו את בני הערובה למולדתם, נאבק ואנס בתחילה בניסיונות של בז'ז'ינסקי ליזום פתרון צבאי למשבר.
ואנס שסבל משיגדון, יצא לפלורידה לחופשת סוף שבוע ארוכה ביום חמישי, 10 באפריל 1980. ביום שישי התכנסה המועצה לביטחון לאומי לישיבה בה אושר מבצע טופר העיט, מבצע צבאי לחדירה לטהראן לחילוץ בני הערובה.
סגן מזכיר המדינה, וורן כריסטופר, שנכח בישיבה במקומו של ואנס, לא יידע אותו על המתרחש.
ואנס הזועם הגיש את התפטרותו במחאה, תוך שהוא מכנה את בז'ז'ינסקי "מרושע".
רק שני מזכירי מדינה התפטרו לפני ואנס מתפקידם במחאה: לואיס קאס התפטר במחאה כאשר הבין שמלחמת האזרחים עומדת לפרוץ, וויליאם ג'נינגס ברייאן התפטר ב-1915 במחאה על מדיניותו של הנשיא וודרו וילסון בנוגע לתמיכה במדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
הנשיא קרטר עצר את מבצע טופר העיט לאחר שמתוך שמונה מסוקים שנשלחו ליעד הנחיתה, רק חמישה הגיעו במצב מבצעי.
כאשר עשו הכוחות האמריקאים הכנות להמריא מהשטח העוין, התנגש אחד מהמסוקים במטוס מטען ובשרפה שפרצה נספו שמונה חיילים.
התפטרותו של ואנס נכנסה לתוקף כמה ימים לאחר מכן והוא הוחלף בסנאטור אדמונד מאסקי.
מבצע חילוץ שני תוכנן, אך לא יצא אל הפועל.
בסופו של דבר מאמצים דיפלומטיים לשחרור בני הערובה נוהלו על ידי כריסטופר.
בני הערובה שוחררו בעיצומו של טקס ההשבעה של הנשיא החדש רונלד רייגן לאחר 444 ימים בשבי.
לאחר התפטרותו שב ואנס לעסוק בעריכת דין במשרד "סימפסון, תאצ'ר וברטלט", אך במהלך שנות ה-80 וה-90 הוא נקרא מספר פעמים אל השירות הציבורי.
הוא השתתף במשלחות דיפלומטיות לבוסניה, קרואטיה ודרום אפריקה.
ואנס סייע במשא ומן בנוגע לאזור נגורנו קרבאך.
ב-1991 הוא מונה על ידי המזכיר הכללי של האומות המאוחדות כשליח מיוחד לקרואטיה והציע את התוכנית הקרויה על שמו לפתרון הסכסוך במדינה.
רשויות קרואטיה וסרביה הסכימו להצעתו, אך מנהיגי "האזור האוטונומי של קריינה" דחו אותה, אף על פי שהיא הציעה לסרבים מידה רחבה של שלטון עצמי, אך לא עצמאות מוחלטת.
הוא המשיך את פועלו ב"קבוצת Z-4".
התוכנית שהם התוו לא יצאה לפועל כאשר הכוחות הקרואטיים השתלטו מחדש על אזור קריינה ב-1995.
בינואר 1993, כשליח מיוחד של האו"ם לבוסניה, החלו ואנס והלורד דייוויד אוון, נציג האיחוד האירופי, לשאת ולתת על תוכנית שלום לסיום מלחמת בוסניה.
התוכנית נדחתה וואנס הגיש את התפטרותו למזכיר הכללי של האו"ם.
הוא הוחלף בשר החוץ של נורווגיה, תורוואלד סטולסנברג.
ב-1993 הוענק לואנס פרס סילוונוס תייאר מטעם האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ב-1995 הוא מונה שוב כשליח מיוחד של המזכיר הכללי של האו"ם וחתם כעד על הסכם הביניים במשא ומתן בין רפובליקת מקדוניה לבין יוון.
הוא גם היה חבר בוועד השלישייה.
ואנס גם שימש כחבר הדירקטוריון של IBM, פאן אמריקן וורלד איירווייז, Manufacturers Hanover Corporation, U.S.
Steel והניו יורק טיימס, וכחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ייל, כיושב ראש מועצת המנהלים של קרן רוקפלר, וכסגן יושב ראש המועצה ליחסי חוץ.
סיירוס ואנס נפטר מדלקת ריאות וסיבוכים שלה בגיל 84 ב-12 בינואר 2002 בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק לאחר שבמשך שנים סבל ממחלת אלצהיימר.
הלווייתו נערכה בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן.
הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
רעייתו גרייס נפטרה בניו יורק ב-22 במרץ 2008 בגיל 89.
סיירת אגוז (נקראה גם גדוד 483) הוקמה לראשונה בשנת 1956, כסיירת הפיקודית של פיקוד הצפון בהוראת אלוף פיקוד הצפון, יצחק רבין, אחרי שישראל פלשה לסיני במהלך מבצע "קדש".
מקימה ומפקדה הראשון היה אריה גרדי.
מטרתה של היחידה, שהוקמה בשנת 1956 על ידי מפקדה הראשון אריה גרדי, הייתה לפעול בעורף סוריה במקרה שאלה יחלצו לעזרת בעלי בריתם, המצרים, בעקבות מבצע קדש.
היחידה הורכבה מחיילים דרוזים בלבד שמטרתם הייתה לעבור את הגבול בין סוריה לישראל ולהתקדם לכיוון הר הבשן.
באותה תקופה היו הדרוזים בסוריה מסוכסכים עם השלטון הסורי, ומשימת היחידה היה להמריד את הדרוזים כנגד השלטון כדי לרתק את הסורים לענייני פנים.
בסופו של דבר לא הצטרפו הסורים ללחימה, ויצחק רבין הציע לגרדי להמשיך לפקד על היחידה, שנקראה בשם סיירת "אגוז" ולשלבה בפעילויות הביטחון השוטף בפיקוד הצפון.
סיירת אגוז פורקה ב-1957 לאחר שכוח של היחידה עלה על מארב של משמר הגבול באזור שייח אל סקנדר שבאזור אום אל-פחם.
באירוע נהרג , חייל הסיירת, מאש ידידותית.
היחידה הוקמה מחדש בשנת 1963 על ידי סרן יהושע (שייקה) ארז, ותפקידה העיקרי היה לאבטח את המוביל הארצי.
בשנת 1965 קיבל סגן-אלוף חיים סלע את הפיקוד על הסיירת.
הסיירת פעלה בלוחמה בהסתננות והייתה חלוצה והניחה יסודות ללוחמה אלקטרונית שהייתה בתחילת דרכה.
בשנת 1967 זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, קיבל את הפיקוד בתור ממלא מקום, סגנו של סלע, סרן אבי תלם שמילא בסיירת מספר תפקידים ובהם, סמ"פ, מ"פ וסגן מפקד הסיירת, והגיע אל הסיירת מסיירת מטכ"ל, את תפקידו מילא עד אוגוסט 1968. בשנת 1967, הפכה לגדוד הסיור הפיקודי של פיקוד הצפון.
הגדוד התפרס באזור בית שאן במזרח, בקוניטרה ברמת הגולן ובבירנית במערב כשתפקידו העיקרי מארבים באזורי חדירה של מחבלים.
עם הקמת הפלוגה הרביעית התמקמה הפלוגה ברמות נפתלי.
בפשיטות אלה בתקופתו של שמחוני השתתפו כעשרים-שלושים לוחמים שרובם היו קצינים, כאשר מפקדי פלוגות היו בתחילת ובסוף הכח.
מלבד הפשיטות עסק הגדוד במארבים חודרים על בסיס יום יומי שהיו עיקר עיסוקו.
מארבים אלו היו מבוססים על "צריח דגן" שהיה מותקן על כלי רכב.
הצריח כלל עמדה מסתובבת עם מקלע מאג, זרקור אינפרא אדום, מכשיר ראיית לילה בשם חרצית, ומאוחר יותר גם מכ"ם דופלר.
שמחוני שם דגש על אחידות בציוד ובפעילות.
בשנת 1971 הופיעו יגאל בשן ולהקת פיקוד צפון עם שיר סיירת אגוז, שכתב דודו ברק והלחין אפי נצר.
במלחמת יום הכיפורים כוח מן הסיירת, בפיקוד דוד מטק, השתתף בכיבוש פסגת שיא החרמון, לאחר שב-13 באפריל 1974 תקף כוח קומנדו סורי את פסגת שיא החרמון המצויה 15 קילומטרים בעומק השטח הסורי ונשלטה על ידי צה"ל כחלק מהמובלעת.
למחרת, ב-14 באפריל, הורכב כוח בן שישים לוחמים מיחידת האלפיניסטים, סיירת אגוז ומסיירת מטכ"ל, בפיקוד רס"ן עמירם לוין, לכבוש את שיא החרמון, בגובה של למעלה מ-2,800 מטר.
לימים טען לוין, שהקרב היה אחד החשובים בתולדות מדינת ישראל, אך סיפורו נבלע בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
הגדוד פורק באביב 1974 בגלל מצוקת כוח אדם ביחידות אחרות בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
במאי 2018 פורסם בתוכנית הצינור עם גיא לרר כי שמו של החלל הראשון של הסיירת, חסן אבו נג'ים, הודר מהאנדרטת נופלי היחידה, ומשפחתו של אבו נג'ים כלל לא ידעה שאביה נהרג בפעילות של היחידה.
בעקבות התחקיר, נערך בדצמבר 2018 טקס לזכרו של אבו נג'ים בהשתתפות חיילי יחידת אגוז כיום, ושמו נוסף לאנדרטה לזכר נופלי הסיירת.
בשנת 1995 הוקמה בפיקוד הצפון יחידת אגוז, שנקראה בשמה של סיירת אגוז.
סיירות המערכה מסדרת קירוב הן סיירות מערכה נושאת טילים בעלות הנעה גרעינית מסוג 1144 Orlan (שפירושו עיטם).
סיירות מערכה אלה הן בין אוניות השטח החזקות והגדולות ביותר בצי הרוסי כיום, ונבנו במקור עבור הצי הסובייטי.
במדינות המערב הסדרה נקראת בדרך כלל על פי קוד דיווח נאט"ו בשם קירוב.
הן נמנות עם אוניות הקרב הגדולות ביותר בעולם כיום, שניות רק לחלק מנושאות המטוסים, ודומות בגודלן לאוניות מערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בנייתן של הסיירות מסדרת קירוב היה גורם משמעותי בהחזרתן לשירות של אוניות המערכה מסדרת איווה.
החימוש המקיף של האוניות נשען על טילים, תותחים וכן מערכות לוחמה אלקטרונית.
החימוש העיקרי של האוניות הוא 20 טילי ים-ים מדגם P-700 Granit (קוד דיווח נאט"ו: SS-N-19 Shipwreck) המגיעים לטווח של כ-600 ק"מ.
חימוש הנ"מ העיקרי של האוניות כולל 12 משגרים מדגם S-300 הכוללים סה"כ 96 טילים וכן טילי ותותחי נ"מ קצרי טווח נוספים.
חימוש הנצ"ל (נגד צוללות) של האוניות כולל 14 טורפדות משוגרי רקטה ושני משגרי פצצות עומק.
שמות כל האוניות הוחלפו לאחר נפילת ברית המועצות.
קירוב/אדמירל אושקוב - הראשונה בסדרה.
נבנתה בלנינגרד ב-1977 ונכנסה לשירות בצי הצפוני בסוף 1980. בתכנון לתהליך מודרניזציה מקיף שצפוי להסתיים לא לאחר 2020.
פרונזה/אדמירל לאזארב - בניית האונייה הסתיימה ב-1984 והיא נכנסה לשירות בצי האוקיינוס השקט.
בתחילת שנות ה-2000 האונייה הוצא משרות.
קלינין/אדמירל נחימוב - נכנסה לשירות ב-1988 וצוותה לצי הצפוני.
בתהליך מודרניזציה מקיף שיסתיים ב-2023/2024
יורי אנדרופוב/סיירת המערכה פיוטר הגדול - בניית האונייה החלה ב-1986, אך בעקבות עיכובים ובעיות שונות היא לא נכנסה לשירות לפני 1996. האונייה נמצאת בשירות פעיל והיא אוניית הדגל של הצי הצפוני.
זה האונייה היחידה שנמצאת עתה (2023) בשרות מבצעי.
סיירת דוכיפת הייתה סיירת של צה"ל שהוקמה בסוף 1966 במסגרת חטיבת הצנחנים הסדירה (חטיבה 35), על מנת לשמש כוח סיור ונ"ט מתנייע, ויביל אוויר.
לשם השגת מטרות אלו נרכשו שריוניות פאנהארד AML 90 מתוצרת צרפת.
סיירת דוכיפת נטלה חלק בקרבות הגזרה הצפונית של ירושלים במלחמת ששת הימים ומאוחר יותר, במרץ 1968, בפעולת כראמה ("מבצע תופת").
ב-1969 הוחלט לפרק את הסיירת במתכונתה המקורית.
מקים הסיירת ומפקדה הראשון היה סגן .
למפקדה השני של היחידה מונה סרן אמנון ליפקין-שחק, שפיקד עליה בפעולת כראמה וזכה בעיטור העוז על אומץ הלב וכושר הפיקוד שגילה בקרב.
עצירת טנקי הפטון של חטיבה 60 הירדנית במלחמת ששת הימים על ידי סיירת דוכיפת, הייתה מהקרבות המכריעים בקרב על ירושלים.
היוזמה להקמת היחידה נולדה ב–1966 במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי (בפיקוד אהרן דוידי), במטרה להוסיף לכוחות הצנחנים כוח אש מוגבר ויעיל נגד טנקים, שיהיה גם בעל ניידות ועבירות גבוהות, יכולת להגיע לעומק שטחי האויב (לרבות בדרך האוויר) וממוגן בפני ירי מנשק קל.
למטרה זו נרכשו ב-1966 14 שריוניות תוצרת צרפת, מסוג AML90. השריונית אוישה על ידי שלושה אנשי צוות (מפקד, תותחן ונהג) וצוידה בתותח 90 מ"מ בעל טווח ירי יעיל של כ–3 קילומטרים, ובמקלע מקביל 0.3. השריונית אמורה הייתה, על פי דיווחי היצרן, להיות יבילת אוויר לטווחים ארוכים במסוקי הסופר פרלון.
בדיעבד התברר, כי מסוק הסופר פרלון לא היה מסוגל לבצע את העברת השריוניות באוויר ורק מטוסי התובלה הצליחו בהעברתן האווירית.
סגן אהוד שני, מפקד פלוגה מצטיין בגדוד הצנחנים 890, מונה להקים את סיירת דוכיפת.
לאחר השתלמות מקצועית בצרפת, בה נטלו חלק סגל הפיקוד והסגל הטכני המיועדים, גויסו יתר חיילי הסיירת החדשה וקציניה מקרב כל יחידות חטיבת הצנחנים 35. בנובמבר 1966 נערך גיוס ייעודי למחלקת הסיור של דוכיפת.
בתחילת 1967 החלו חיילי דוכיפת קורס מרוכז למקצועות השריון - כולל מפקדי שריוניות - בבית הספר לשריון בג'וליס.
במהלך תקופת ההמתנה, שקדמה למלחמת ששת הימים, הוגבר קצב האימונים והכשרת הצוותים כמעט והסתיימה עד פרוץ המלחמה ב-5 ביוני.
במלחמת ששת הימים פוצלה סיירת דוכיפת: שתי מחלקות (9 שריוניות), וכן מחלקת החי"ר והמחלקה הטכנית, תחת פיקודו של מפקד הסיירת אהוד שני, סופחו לחטיבת השריון 10 שמשימתה העיקרית הייתה השתלטות על גב ההר, צפונית לירושלים ומניעת חבירת כוחות ירדניים לכוחות הנלחמים בירושלים.
מחלקת שריוניות נוספת, בפיקודו של סגן מפקד הסיירת, יורם כפרי, סופחה לחטיבת קרייתי, שתחילה נועד לה תפקיד ההגנה על מרכז ישראל ולאחר מכן הוטלו עליה המשימות של כיבוש לטרון ועלייה לגב ההר.
בשחר ה-6 ביוני, לאחר ליל קרבות עזים ורבי-נפגעים בין לוחמי חטיבה 10 וכוחות ירדניים, שהסתיימו בפריצת קווי הירדנים מול שייח' עבדול עזיז וגבעת הרדאר, סופחה סיירת דוכיפת לגדוד 106 של חטיבה 10 והתמקמה בראשו.
הכוח התקדם בציר בידו-נבי סמואל, התגבר על כוח חי"ר ירדני באזור נבי סמואל לאחר חילופי אש קצרים והתקדם עד בית חנינה, בואכה שועפאט.
אותה שעה התקדמה לעבר ירושלים חטיבת השריון הירדנית 60, שצוידה בטנקי פטון חדישים ונחשבה למתקדמת ביותר בצבא ירדן, במטרה לסייע לכוחות הירדניים בירושלים המזרחית.
מטוסי פוגה מגיסטר של חיל האוויר הישראלי ניסו, ללא הצלחה, לעצור את טור השריון הירדני, שנע בציר יריחו-חיזמא מצפון לירושלים.
מפקד חטיבה 10, אורי בן ארי, הטיל על גדוד 106 - ועל סיירת דוכיפת בראשו - את המשימה לנוע במהירות האפשרית לכיוון צומת חיזמה ולתפוס עמדות שולטות על מנת לעצור את התקדמות השריון הירדני.
עם קבלת המשימה חצו שריוניות דוכיפת את שועפאט במהירות והמשיכו מזרחה בכביש המוביל לכפרים חיזמה וענתא, תוך ניהול קרבות מטווחים קצרים עם כוחות חי"ר ירדניים, שנלחמו בעיקשות.
בשלב מסוים זיהו שריוניות דוכיפת מטווח של כ-1,000 מ' את כוח הפטונים הירדני, ששהה בוואדי בין חיזמה לשועפאט, והחל קרב שריון בשריון בין שריוניות דוכיפת וטנקי הפטון הירדניים.
בקרב זה נפגע אחד הטנקים הירדניים ולאחריו נפגעה אחת השריוניות ונהרגו מפקדה והתותחן.
סמוך לאחר מכן נתקל במפתיע גם הכוח השני של סיירת דוכיפת בטנק של חטיבת הפטונים הירדנית.
בקרב שהתנהל מטווח קצר של עשרות מטרים נפגע טנק ירדני.
תוך כדי המשך תמרון בשטח, נפגעה השריונית של מפקד הסיירת.
כתוצאה מהפגיעה נהרגו אהוד שני, מפקד הסיירת, והתותחן.
בקרב נפצעו גם עוד שלושה מבין חיילי דוכיפת.
בעקבות הפגיעה בטנקי הפטון הירדניים נעצרה חטיבת הפטונים.
חייליה נטשו את הטנקים ונמלטו ונבלמה התקדמותה של החטיבה הירדנית.
כך הוצא מכלל פעולה כוח השריון הירדני העיקרי, שנועד לסייע לכוחות הירדניים הנלחמים בירושלים רבתי .
הכוח השני של סיירת דוכיפת, חמש שריוניות בפיקוד סגן מפקד הפלוגה, יורם כפרי, שולב בסיירת חרוב שהשתייכה לחטיבת קרייתי.
משימתו הייתה לפרוץ את ציר מעלה בית חורון בואכה רמאללה.
במהלך התקדמותו, נתקל הכוח בכוחות קומנדו מצריים וירדניים, שניסו ללא הצלחה לחסום את הציר וכן שיתק ירי של תול"רים ירדניים.
מעת שחטיבה 10 הגיעה לשועפאט, שימשה סיירת דוכיפת ככוח החוד של החטיבה, עד סיום חלקה בחזית שומרון (עם ההשתלטות על מחנה חווארה, דרומית לשכם, והחבירה עם חטיבת השריון 37, שהגיעה לשכם מצפון, מכיוון טובאס).
לאחר הקרב למרגלות תל אל פול לא נתקלה חטיבה 10 בהתנגדות של ממש.
ביומה הרביעי של המלחמה, 8 ביוני, הוטסה סיירת דוכיפת, על שריוניותיה וציודה, מבסיס תל נוף לעיירה א-טור, שלחוף מפרץ סואץ, שם הוטלו עליה משימות אבטחה, סיור ועוד.
סיירת דוכיפת שימשה אותה עת הכוח היחיד, עד חבירת הטנקים מחטיבות השריון, שיכול היה לתת מענה נ"ט על חוף מפרץ סואץ.
חייליה היו גם בין הראשונים, שהגיעו למנזר סנטה קתרינה ולג'בל מוסא לאחר תום המלחמה.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה אמנון ליפקין-שחק, גם הוא מפקד פלוגה בגדוד 890 וסמג"ד בחטיבת הצנחנים, כמפקד היחידה.
תחת פיקודו מילאה סיירת דוכיפת שורת משימות: פעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ברצועת עזה ובבקעת הירדן, בה טרם נבנתה גדר המערכת, כולל השתתפות, על גבי השריוניות, במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
בנוסף, נערכו אימונים שונים והושלם קורס מפקדי השריוניות.
במשך כשנה (החל מסוף 1967) שימשה סיירת דוכיפת כסיירת המרדפים והביטחון השוטף של בקעת הירדן וחייליה נטלו חלק בעשרות מרדפים.
ב–21 במרץ 1968 השתתפה סיירת דוכיפת בפעולת כראמה מעבר לקו הפסקת האש עם ירדן, במטרה לפגוע בתשתיות ובפעילות ארגון הפת"ח, שהלכה וגברה אותה עת.
במבצע זה פוצלה סיירת דוכיפת לשני כוחות: הכוח העיקרי, שתי מחלקות בפיקוד ליפקין–שחק, צורף לכוח הצפוני בפיקוד רפאל איתן, שחצה את נהר הירדן דרך גשר דמייה ואשר עליו הוטלה המשימה למנוע את בריחת אנשי הפת"ח מכראמה צפונה וכן, למנוע התערבות צבאית ירדנית.
מחלקה אחת, בפיקוד סגן מפקד הפלוגה, גידי בן יוסף, צורפה לכוח שפרץ דרך גשר אלנבי בפיקוד דני מט, ומשימתה הייתה פגיעה במפקדות ובאנשי הפת"ח בעיירה כראמה.
פעולות צה"ל במבצע נתקלו בקשיים רבים בשני ציריו: בציר הדרומי, הצליחו חלק ניכר מאנשי הפת"ח, לרבות יאסר ערפאת עצמו, להימלט בכביש הבקעה הירדני צפונה.
השריוניות השתתפו בפעילות חטיבת הצנחנים 35 בכיתור העיירה כראמה ובלחימה בתוכה.
בציר הצפוני נתקע כוח השריון הישראלי סמוך לאחר חציית הירדן בציר התקדמותו המתוכנן בעקבות הצפת בקעת הע'ור מתעלות ההשקיה על ידי הירדנים, ולאחר מכן נקלע להפגזה ירדנית מדויקת מארטילריה ותותחי טנקים ירדניים.
בניסיון לעמוד במשימה המקורית הורה מפקד הכוח, רפאל איתן, לכוח השריוניות של דוכיפת לנוע יחד עם כוח טנקים בציר הראשי העולה מגשר דמייה ולכבוש את הצומת, שנשלטה על ידי טנקים ירדניים מחופרים ומוסווים היטב.
התקפה זו לא עלתה יפה והכלים הישראליים נפגעו קשות.
שתי שריוניות וכמה טנקים נפגעו.
ארבעה מחיילי סיירת דוכיפת נהרגו ושניים נפצעו.
כוח השריוניות נקלע למלכודת אש מטווח קצר וניהל קרב במשך כ–8 שעות מול כוחות עדיפים, תוך כדי פינוי נפגעים תחת אש עזה (בסיוע הכוח בפיקוד גד מנלה).
לאמנון ליפקין-שחק הוענק עיטור העוז על אומץ הלב וכושר הפיקוד שגילה בקרב..
בסוף 1968 הוחלט בצה"ל על פירוק סיירת דוכיפת במתכונתה המקורית.
אחת הסיבות לפירוק היחידה הייתה השריונית שלא ענתה על האפיונים המבצעיים והטכניים שצה"ל תכנן בעבורה.
החיילים שובצו ביחידות חטיבה 35, סיירת חרוב ובחטיבת הבקעה, שם המשיכו ליטול חלק במרבית המרדפים ובבניית קו המוצבים לאורך הגבול הירדני.
במהלך הפעילויות המבצעיות נפלו שניים מחיילי היחידה שפורקה.
רוב יוצאי סיירת דוכיפת המשיכו לשרת במילואים ביחידת סיור נ"ט מס' 70 עליה פיקד סרן גד נגבי.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידת סיור נ"ט 70 למשימות אבטחה בגזרת יריחו.
אולם בלחץ לוחמי היחידה ומפקדה ובשל הצורך בכוחות חי"ר מעולה בחזית הדרום, הוטס כוח מן היחידה בפיקוד נגבי לסיני ולחם בגזרת ראס סודר, העיר סואץ והשתתפו בכיבוש ג'בל עתקה.
במלחמת יום הכיפורים נפלו עוד שבעה מאנשי דוכיפת.
לאחר המלחמה צוידו ברכבים ייעודיים (תחילה רכבים בשם הצה"לי רב"י ולאחר מכן מסוג רא"ם), נושאי משגרי טילי טאו והפכו ליחידת נ"ט מתנייעת קלה ויבילת אוויר.
במלחמת לבנון הראשונה לחמו יוצאי דוכיפת במסגרת חטיבת הנ"ט המטכ"לית, שביצעה מארב נ"ט מזרחית לג'בל בארוכ (מצפון לכפר עמיק), בו הושמדו טנקי T-72 ומסוק גאזל סוריים, בקרב ייחודי שהיה אחד מהקרבות הבולטים במבצע שלום הגליל.
גלעד, הנצחה ועמותת סיירת דוכיפת
לאחר חזרתם לפעילות שוטפת בתום מלחמת ששת הימים, הקימו חיילי הסיירת, ביוזמתם ובמו ידיהם, גלעד לזכר חללי היחידה, למרגלות תל אל פול.
על גל-עד זה הונצחו מאוחר יותר חללי היחידה שנפלו לאחר מכן.
כיום ניצב הגל-עד על ראס א-טוויל (פסגת זאב) וסביבו נטעה עיריית ירושלים גן ציבורי.
מדי שנה, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מקיים שבט "הפסגה" של תנועת הצופים אזכרה לזכר חללי סיירת דוכיפת וחללי צה"ל, בו נוטלים חלק יוצאי היחידה ומשפחות החללים.
כמחווה לסיירת דוכיפת הוחלט בצה"ל לקרוא לאחד מגדודי חטיבת כפיר, שהוקמה בסוף שנות התשעים, בשם "דוכיפת".
שני רחובות בשכונת פסגת זאב בירושלים, מקום לחימתה של היחידה, מנציחים אותה: "רח' סיירת דוכיפת" ו"רח' הארבעה" (לזכר ארבעת חללי הסיירת בקרב מלחמת ששת הימים).
גם ברמת גן, מאמצת חטיבות הצנחנים, נקרא אחד הרחובות על שם סיירת דוכיפת.
ב-2010 הוקמה על ידי יוצאי היחידה ומשפחות החללים "עמותת סיירת דוכיפת".
סיירוס פריש (בהולנדית: Cyrus Frisch; נולד ב-22 בספטמבר 1969) הוא במאי קולנוע ומחזאי הולנדי אוונגרדי.
פריש, יליד אמסטרדם, סיים את האקדמיה ההולנדית לקולנוע, והיה מועמד בשנת 1992 לפרס חרולש, אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בהולנד.
סרטו העלילתי הראשון היה "סלח לי" ("Forgive me").
הסרט הביע ביקורת חריפה על תרבות הריאליטי והוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם (2001).
פריש עצמו מגלם את הדמות הראשית בסרט.
זהו סרט שטני ללא כל מחסום מוסרי, המנסה להיות מרגש ככל האפשר.
השחקנים בסרט הם מנודים אמיתיים עקב פיגור שכלי.
פריש ידוע גם ביצירת סרט העלילה הראשון שצולם רק באמצעות טלפון נייד - "למה אף אחד לא אמר לי שזה יהיה כל כך רע באפגניסטן".
הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע רבים, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי (2007), רוטרדם (2007), פסטיבל הסרטים טרייבקה (2007), פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו, פזארו (2007) ועוד.
על פי המגזין ההולנדי Trouw, פריש מוקיע את הטירוף של הסרט הזה כיום בחברה המערבית באותה דרך שרומן פולנסקי עשה בשנות ה-60 של המאה ה-20 עם "הדחייה".
העיתון הבריטי גארדיאן כתב ב-4 בפברואר 2007 כי פריש הוא סלבריטי היודע להתמודד עם נושאים קשים.
בשנת 2009 סיים פריש את סרטו Dazzle, אותו התחיל לצלם 15 שנים קודם לכן עם השחקנים ג'ורג' ורבאן ורוטגר האוור.
הידועים במחזות שכתב הם Gharb ו-"מחזה קצר, נפץ חדים".
המחזות הוצגו בשפות שונות בהולנד, צרפת, אוסטריה ואנגליה בשנת 2004.
סיירן בע"מ (באנגלית CYREN Ltd) שעד תחילת 2014 נקראה קומטאץ' תוכנה בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק פתרונות אבטחת רשת וסינון דואר אלקטרוני.
סיירן היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק.
בעבר נסחרה מניית החברה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והייתה כלולה במדד תל אביב בלוטק.
בתחילת 2023 הודיעה החברה שהיא מפטרת כמעט את כל עובדיה בישראל ובעולם ושוקלת את המשך פעילותה.
קומטאץ' נוסדה בשנת 1991 על ידי אמיר לב, גדעון מנטל ונחום שרפמן ועד שנת 1997 עסקה בפיתוח תוכנות לדואר אלקטרוני.
לאחר מכן עברה לתת שירותי אחסון (הוסטינג) בדואר האלקטרוני.
בשנת 1997 מונתה איזבל מקסוול (בתו של איש העסקים רוברט מקסוול ואחותה של גיליין מקסוול) לתפקיד נשיאת החברה.
במהלך 1999 גייסה החברה כ-100 מיליון דולר בהנפקות פרטיות ובהנפקה ציבורית בנאסד"ק בשנת 1999. באחת ההנפקות השתתפה גם חברת מיקרוסופט.
בימי בועת הדוט-קום היו לקומטאץ' 500 עובדים ושווי של יותר ממיליארד דולר, והיא הפעילה למעלה מ-15 מיליון תאי דואר אלקטרוני.
פעילות זאת התבררה כלא-רווחית, והחברה פיטרה את מרבית עובדיה במהלך 2001 ועברה לפעול בתחום חדש.
איזבל מקסוול עזבה את החברה באותה עת.
בשנת 2002 עברה החברה לתחום פיתוח פתרונות אבטחה למניעת חדירת "דואר זבל" וספאם לתיבת הדואר האלקטרוני.
קומטאץ' עשתה זאת בטכנולוגיה חדשה ומוגנת פטנט.
החל משנת 2007 החלה פעילות פתרונות האבטחה להציג מכירות משמעותיות ורווחים.
בשנת 2009 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2010 רכשה קומטאץ' את חטיבת "Command Antivirus" של חברת Authentium תמורת כ-4.8 מיליון דולר.
הטכנולוגיה שרכשה קומטאץ' כללה אמצעים להגנה מפני רוגלות, סוסים טרויאנים ואיומים נוספים.
בשנת 2012 רכשה קומטאץ' את חברת Eleven הגרמנית בתמורה ל-11 מיליון דולר.
Eleven סיפקה פתרונות אבטחה כשירות (SecaaS) מבוססי דוא"ל, והחזיקה בנתח של יותר מ-36% מהשוק הגרמני לאבטחת דוא"ל.
בתחילת 2014 שינתה החברה את שמה ל"סיירן" (CYREN).
בשנת 2017 רכשה קרן ההשקעות ורבורג פינקוס כ-21% ממניות החברה – 10.6 מיליון מניות במחיר 1.85 דולר למניה.
בשנת 2019 נמחקו מניות החברה מהבורסה למניות ערך בתל אביב.
בתחילת 2023 הודיעה החברה שבגלל בעיות נזילות וחוסר יכולת לגייס הון היא מפטרת את כלל 121 עובדים בעולם, ובכללם 50 עובדים בישראל.
סיירין היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Spider Woman #37 מאפריל 1981, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר סטיב ליאלוהא.
סיירין היא האלטר אגו של תרזה קאסידי, מוטאנטית ממוצא אירי, שכמו אביה שון קאסידי יכולה להשתמש בקולה על מנת לפגוע ביריביה ולנטרלם, וכן יכולה לשלוח רטטים מאוד חזקים דרך האוויר.
היא יכולה להשתמש בויברציות אלה כדי לעוף.
סיירין גודלה על ידי דודה טום קאסידי השחור ללא ידיעת אביה.
בשנות העשרה המוקדמות עזבה את דודה והצטרפה לקבוצת אקס פורס ואחר כך לאקס-פקטור חקירות.
בחברותה בקבוצת האקס-פקטור הסכימה סיירין להפוך למוריגן החדשה, כדי להציל את שפיותה של חברתה לקבוצה פולאריס.
דמותה קרויה על שם הסירנה מהמיתולוגיה היוונית.
את דמותה של סיירין בסרטי הלייב אקשן "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון" מגלמת השחקנית שאונה קיין.
סיירות המערכה מסדרת קונגו (ביפנית: 金剛型巡洋戦艦) הייתה סדרת סיירות מערכה, שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני לפני מלחמת העולם הראשונה.
האונייה הראשונה בסדרה, קונגו, הייתה אוניית קו-ראשון היפנית האחרונה שנבנתה מחוץ ליפן.
במהלך שנות ה-20 עברו כל אוניות הסדרה שיפוצים נרחבים, וכולן מלבד היאיי סווגו מחדש כאוניית מערכה, ולאחר החתימה על אמנת לונדון ב-1930 הפכה היאיי לאוניית אימונים.
פרישת יפן מחבר הלאומים ב-1933 הסירה למעשה את כל מגבלות החימוש שהיו מוטלות עליה, וכל אוניות הסדרה עברו סבב שיפורים נוסף, שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות.
אוניות המערכה מסדרת קונגו היו אוניות המערכה הפעילות ביותר בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, ולקחו חלק בקרבות ימיים רבים במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
היאיי ואוניית המערכה קירישימה ליוו את נושאות המטוסים היפניות במהלך ההתקפה על פרל הארבור, בעוד קונגו והרונה ליוו את כוח הפלישה הדרומי לסינגפור.
כל ארבע אוניות המערכה השתתפו בקרב מידוויי ובקרב גוודלקנל, במהלכו אבדו היאיי וקירישימה בקרב הימי על גוודלקנל.
שתי אוניות הסדרה הנותרות עסקו במשך 1943 במעבר בין בסיסים שונים ברחבי האוקיינוס השקט, וב-1944 שבו להשתתף בקרבות גדולים כנגד צי ארצות הברית בקרב ים הפיליפינים ובקרב מפרץ לייטה.
קונגו טבעה לאחר שטורפדו פגע בה בנובמבר 1944, והרונה טובעה בנמל קורה ביולי 1945 על ידי מטוסי בעלות הברית.
תכנון סיירות המערכה מסדרת קונגו החלה עם תוכניות המודרניזציה בהם פתח הצי הקיסרי, ועם הצורך להתחרות בצי המלכותי הבריטי.
במרץ 1908 הושקה סיירת המערכה אה"מ אינווינסיבל בבריטניה, חמושה בשמונה תותחי 300 מ"מ (12 אינץ'), שהיו גדולים בהרבה מכל סוללות התותחים הימיים שהיו ברשות הצי היפני באותה עת.
ב-1911 העביר הדיאט של יפן את חוק החירום להתרחבות הצי, בו אישר בניית אוניית מערכה אחת וארבע סיירות משוריינות, שתכנונן הופקד בידי הארכיטקט הימי הבריטי ג'ורג' ת'ורסטון.
ממשלת יפן חתמה על הסכם עם חברת הספנות הבריטית ויקרס לבניית האונייה הראשונה בסדרה — קונגו — באנגליה, ולאחר מכן התכוונה להשלים את בניית הסדרה ביפן, תוך שימוש בטכנולוגיות שייובאו מאנגליה בקונגו.
התכנון המקורי כלל שמונה עד עשרה תותחי 305 מ"מ (12 אינץ'), 16 תותחי 152 מ"מ (6 אינץ'), ושמונה צינורות טורפדו.
עם זאת, לאחר זמן קצר החליטו היפנים לחמש את אוניות הסדרה בתותחי 356 מ"מ (14 אינץ') חדשים.
העיצוב הסופי של סיירות המערכה הביא להדחק של 27,500 טון, ולהוספת ארבעה תותחי 356 מ"מ, עם מהירות של 27 קשרים (50.9 קמ"ש).
מערכת ההנעה של אוניות הסדרה כללה שתי טורבינות קיטור שהניעו שני מדחפים, כל אחת, והן ניצבו בשני מדורים נפרדים בחלקה האחורי של האוניה, בין צריחי התותחים האחוריים.
את הקיטור לטורבינות סיפקו 36 דוודים מונעים בדלק ובפחם, שהפיקו 65,000 כוחות סוס.
במקור נועדו אוניות הסדרה להגיע למהירות של 27.5 קשרים, אך במבחני הים עברו כל האוניות סף זה במעט.
בסבב השיפוצים הראשון בסוף שנות ה-20 הוחלפה מערכת הדוודים בעשרה או 11 דוודים חדשים, שפינו מקום לאחסנת שמן ופחם נוספים, שבתורם העלו את טווח השיוט של האוניות ל-8,930 מילים ימיים (16,540 קמ"ש) ב-14 קשרים.
אולם תוספות אלה, בנוסף על אמצעי מיגון נגד טורפדו שנבנו על גוף האוניות, הורידו את מהירותן המקסימלית ל-26 קשרים, ולכן הן סווגו מחדש כאוניות מערכה.
בשנות ה-30 עברו אוניות הסדרה סבב שיפוצים נוסף שבסופו סווגו מחדש כאוניות מערכה מהירות.
מערכת הדוודים עברה ריענון, ובכל האוניות הותקנו 11 דוודי קמפון הפועלים על דלק, דבר שהעלה את מהירותן המקסימלית ל-30.5 קשרים (56 קמ"ש), ואפשר להן ללוות את נושאות המטוסים היפניות המהירות.
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה היה שמונה תותחים בקוטר 356 מ"מ בארבעה צריחים כפולים, בעלי צידוד של 20+/5- מעלות, וקצב ירי של 2-1.5 פגזים לדקה.
במהלך השנים עברה סוללה ראשית זו מספר סבבי שיפוצים בכל אחת מהאוניות: בסבב הראשון הורחב טווח הצידוד של התותחים עד 33 מעלות, ומנגנון הרתע ההידראולי הוחלף במנגנון פנאומטי שאפשר קצב אש גבוה יותר.
במלחמת העולם השנייה הייתה התחמושת העיקרית של תותחים אלה לקרבות ימיים פגזים חודרי שריון במשקל 673.5 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 775 מטרים לשנייה, וטווח מקסימלי של 25,000 מטרים בצידוד של 20+ מעלות, ו-35,450 מטרים בצידוד של 43+ מעלות.
בנוסף השתמשו היפנים בפגזים נפיצים במשקל 625 קילוגרם בעלי מהירות לוע של 805 מטרים לשנייה.
בשנות ה-30 נכנסו לשימוש גם פגזי רסס נגד מטוסים.
הסוללה המשנית של אוניות הסדרה כללה 16 תותחים בקוטר 152 מ"מ שנפרסו בצורה שווה לאורך צידי האוניה.
לכל אחד מהתותחים הייתה קשת פעולה של 130 מעלות, וצידוד של 15+ מעלות.
תותחים אלה ירו פגזים במשקל 45 קילוגרם לטווח מקסימלי של 21,000 מטרים, בקצב אש של 4–6 פגזים בדקה.
בשנות ה-30, במסגרת עבודות השיפוצים, צידוד התותחים עלה ל-30+ מעלות, דבר שהאריך את הטווח המקסימלי שלהם ב-900 מטרים.
במהלך סבב השיפוצים השני הוסרו שני תותחים כדי לפנות מקום לתותחי נ"מ.
כל אונייה הייתה חמושה גם בארבעה תותחי נ"מ בקוטר 76 מ"מ.
הצידוד של תותחים אלה הגיע ל-75+ מעלות, וחימושם היה פגזים במשקל 6 קילוגרם, מהירות לוע של 680 מטרים לשנייה, וגובה מקסימלי של 7,500 מטרים.
כמו כן, היו האוניות מצוידות בשמונה צינורות טורפדו, ארבעה בכל דופן.
לאורך חיי אוניות הסדרה השתנה הסוללה המשנית מספר פעמים.
במהלך שנות ה-30 הוחלפו תותחי ה-76 מ"מ בשמונה תותחי 127 מ"מ, שניצבו בזוגות לפני ואחרי המבנה העילי של האוניות.
תותחים אלה היו בעלי יעוד כפול: תותח ימי ותותח נ"מ.
כשירו על מטרות שטח, היה טווח התותחים 14,700 מטרים, וכשירו על מטוסים היה הטווח המקסימלי 9,440 מטרים בצידוד של עד 90+ מעלות.
קצב האש המקסימלי של תותחים אלה היה 14 פגזים בדקה, אך הקצב האפקטיבי היה כשמונה פגזים בדקה.
בסבב השיפוצים השני הוסרו שני התותחים הקדמיים כדי לפנות מקום לאמצעי נ"מ נוספים.
אמצעי הנ"מ הקלים של אוניות הסדרה השתנו רבות במהלך שנות ה-30 ושנות ה-40. בסבב השיפוצים השני הותקנו על האוניות 4–8 מקלעים כבדים בקוטר 13.2 מ"מ (0.52 אינץ'), שלאחר מכן הוחלפו בתותחי 25 מ"מ.
אף על פי שהיפנים השתמשו בתותח זה בתור תותח הנ"מ העיקרי שלהם, סבל הנשק מליקויים והיה לרוב בלתי אפקטיבי נגד התקפות מטוסים.
ב-1944 נשאה אוניית הסדרה הרונה 118 תותחים כאלה.
סיירות המערכה מסדרת קונגו נועדו להיות מהירות מאוד ובעלות יכולות תמרון גבוהות, ולפיכך התכנון המקורי קרא לשריון קל בלבד כדי לא להכביד על האונייה.
אף על פי כן, בעת בנייתן הרכיבו עליהן היפנים שריון כבד, ובסבבי השיפוצים שלאחר מכן נוסף עוד שריון.
לאחר בנייתן הגנה חגורת שריון בעובי 152 מ"מ על גוף האונייה מעל קו המים, וחגורת שריון בעובי 203 מ"מ בקו המים.
על צריחי התותחים הגנו לוחות שריון בעובי של עד 229 מ"מ, ועובי השריון שהגן על הסיפונים הראשיים נע בין 38 ל-70 מ"מ.
בשיפוצים שעברו בין מלחמות העולם עבר שריון האוניות שדרוג משמעותי.
חגורת השריון התחתונה קיבלה חיזוק בדמות לוחות שריון בעובי 127–203 מ"מ.
עובי שריון צריחי התותחים עלה ל-254 מ"מ, ושריון הסיפונים תפח ב-102 מ"מ
תוספות השריון האלה העלו את משקל האוניות בכ-4,000 טונות לכל אונייה, ובכך הייתה הפרה של אמנת וושינגטון.
בשל מחסור במבדוקים בבסיסי הצי, היו שתי האוניות האחרונות בסדרה היו אוניות המלחמה היפניות הראשונות שנבנו במספנות פרטיות.
לאחר החתימה על אמנת וושינגטון ב-1922, הייתה קונגו אחת מאוניות המערכה היחידות ביפן שלא נגרטו.
בנובמבר 1924 עברה קונגו סדרת טיפולים בבסיס הצי ביוקוסוקה שנועדו לשפר את אמצעי הנ"מ שלה ואת מערכת בקרת הירי שלה.
החל בספטמבר 1929 עברה קונגו סדרת שיפוצים ושדרוגים, במהלכה קיבלה תוספת שריון, מערכת הנעה חזקה יותר, ואת היכולת לשגר ולקלוט מטוסים ימיים, ובסופה סווגה מחדש כאוניית מערכה.
מאוקטובר 1933 ועד נובמבר 1934 הייתה קונגו אוניית הדגל של הצי היפני המשולב.
ביוני 1935 החל סבב שיפורים נוסף, בצל נטישת האימפריה היפנית את חבר הלאומים, והתנערותה מהגבלות החימוש של האמנות הימיות.
לאחר שהשמידו את כוחות הצי הבריטי בדרום-מזרח אסיה, המשיך הכוח הדרומי וכבש את איי הודו המזרחיים בפברואר 1942. קונגו סיפקה סיוע לחיילי הצבא היפני הקיסרי בפלישתם לאיי הודו המזרחית, וליוותה את נושאות המטוסים היפניות בעת הפשיטה באוקיינוס ההודי במרץ ובאפריל.
קונגו לקחה חלק בקרב מידוויי ביוני 1942, ביחד עם היאיי, ולאחר מכן גם בקרבות הימיים נגד צי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל.
במהלך הקרב הזה הפגיזו קונגו והרונה את שדה הנדרסון — שדה התעופה של בעלות הברית בגוודלקנל — והסבו נזק רב למתקנים ולמטוסים ששהו בו.
לאחר שיפורי שריון נוספים ב-1943 וב-1944, הפליגה קונגו תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים.
במהלך קרב מפרץ לייטה, בו הפליגה קונגו בכוח המשימה של אדמירל טקאו קוריטה, היא הסבה נזק לנושאת מטוסים קלה ולמשחתת אמריקניות, וטיבעה משחתת נוספת מבלי שספגה נזק.
ב-21 בנובמבר 1944, בדרכה חזרה ליפן, ספגה קונגו פגיעות טורפדו ששיגרה הצוללת האמריקנית "סיליון II" (Sealion II), ושקעה ביחד עם כ-1,200 מאנשי צוותה, כולל מפקדה ומפקד פלגת אוניות המערכה השלישית, תת-אדמירל יושיו סוזוקי.
שדריתה של היאיי הונחה במספנות הצי הקיסרי ביוקוסוקה ב-4 בנובמבר 1911, היא הושקה ב-21 בנובמבר 1912, ונכנסה היאיי לשירות בצי הקיסרי היפני ב-4 באוגוסט 1914, בפלגת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ערכה היאיי מספר סיורים לאורך חופי סין, ב-1924 וב-1927 עברה סדרת שיפוצים, וב-1929 יצאה משירות צבאי כדי להימנע מלגרוט אותה לפי דרישות אמנת וושינגטון, וכמעט כל מעטה השריון של האונייה הוסר.
תחת זאת הפכה היאיי לאוניית אימונים, תפקיד אותו מלאה עד 1932. ב-1933 שבה היאיי לשירות פעיל בצי, אך כאוניית שירות בלבד, וב-1935 הייתה אוניית הדגל של הקיסר הירוהיטו.
ב-1937, לאחר שהתנערה מהגבלות האמנות הימיות, עברה היאיי סדרת שיפוצים ושדרוגים משמעותית, ובדומה לאוניות-האחיות שלה, סווגה מחדש כאוניית מערכה מהירה עם תום העבודות ב-1940. בנובמבר 1941 ליוותה היאיי את נושאות המטוסים של תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו בדרכן לתקוף את פרל הארבור, ובפברואר 1942 ליוותה אותן בעת ההתקפה על העיר האוסטרלית דרווין.
לאחר שליוותה את נושאות המטוסים פעם נוספת בקרב מידוויי, שבה היאיי ליפן לטיפולים ביולי 1942. לאחר ששוב ליוותה את נושאות המטוסים היפניות בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, הפליגה היאיי למשימת הפגזת שדה הנדרסון בנובמבר.
כשנתקל כוח המשימה היפני בכוח המשימה האמריקני מול החוף הצפוני של גוודלקנל נפתח הקרב הימי על גוודלקנל.
בקרב התותחים בטווח קרוב שהתפתח, הצליחה היאיי להסב נזק כבד לסיירות ולמשחתות האמריקניות, אך ספגה נזק כבד שהגביל את יכולת התמרון שלה.
אוניית-האחות שלה קירישימה החלה לגרור אותה אל מחוץ לשדה הקרב, אך ניסיונות הגרירה נזנחו לאחר שהגה האונייה נתקע לכיוון ימין.
לאורך 14 בנובמבר תקפו את היאיי מטוסים אמריקנים מגוודלקנל, אך היא המשיכה לנוע במעגלים גדולים לצד ימין במהירות חמישה קשרים.
שדרית הקירישימה הונחה במספנות מיצובישי בנגסאקי ב-17 במרץ 1912, היא הושקה ב-1 בדצמבר 1913, ונכנסה לשירות בצי הקיסרי ב-19 באפריל 1915. בזמן מלחמת העולם הראשונה ערכה קירישימה סיורים לאורך חופי סין וקוריאה, וב-1923 סייעה במאמצי החילוץ והסיוע בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו.
במהלך שנות ה-20 ערכה קירישימה סיורים בים סין המזרחי ועברה בין בסיסי צי יפניים.
ב-1927 עברה קירישימה סדרה נרחבת של שיפוצים, במהלכם נבנה המבנה העילי מחדש בצורת פגודה, ומערכות ההנעה והשריון קיבלו שדרוג משמעותי.
ב-1934 עברה קירישימה סדרה נוספת של שיפוצים ושדרוגים, ובסופן סווגה מחדש כאוניית מערכה מהירה.
בראשית מלחמת סין–יפן השנייה שימשה קירישימה בעיקר כנושאת גייסות לסין, אך עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עברה ללוות את נושאות המטוסים היפניות בדרכן להתקפה על פרל הארבור.
לאחר מכן ליוותה קירישימה את נושאות המטוסים גם בהתקפות באיי הודו המזרחית, בדרווין, באוקיינוס ההודי, ובקרב מידוויי.
לאחר מכן עברה למעגן הצי בלגונת טרוק שבאיי קרוליין, ומשם פעלה באיי שלמה כנגד בעלות הברית בגוודלקנל.
לאחר שהשתתפה בקרב איי שלמה המזרחיים ובקרב איי סנטה קרוז, הצטרפה קירישימה להיאיי בהפגזת שדה הנדרסון ב-13 בנובמבר 1942. לאחר שהיאיי אבדה בערב 14 בנובמבר, נכנסה קירישימה לקרב עם אוניות צי ארצות הברית מול גוודלקנל, כחלק מהקרב הימי על גוודלקנל, בהמשך הלילה.
על אף הנזק הרב שהסבה לאוניית המערכה האמריקנית דקוטה הדרומית, ספגה קירישימה פגיעות רבות מאוניית המערכה וושינגטון שהוציאו את המנוע שלה מכלל פעולה והציפו חלקים באונייה.
אנשי הצוות נטשו את קירישימה לפנות בוקר ב-15 בנובמבר, והיא התהפכה ושקעה בשעה 03:25, יחד עם 212 מאנשי הצוות שלה.
שדריתה של הרונה הונחה במספנות קווסאקי בקובה ב-16 במרץ 1912, היא הושקה ב-14 בדצמבר 1913, ונכנסה לשירות בצי הקיסרי היפני ב-19 באפריל 1915. ב-1926 עברה הרונה את סדרת השיפוצים הראשונה שלה, שבמהלכה הותקנו אמצעי נ"מ, שריון נוסף, ומערכת ההנעה חדשה, ובסופה סווגה הרונה מחדש כאוניית מערכה.
סדרת השיפוצים השנייה נערכה ב-1933, ובסופה סווגה מחדש פעם נוספת, הפעם כאוניית מערכה מהירה, לאחר שמערכת הנעה חדשה העלתה את מהירותה המקסימלית ל-30 קשרים.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה שימשה הרונה בעיקר כנושאת גייסות לסין, אך ב-8 בדצמבר הייתה חלק מהכוח הדרומי של נובוטאקה קונדו שיצא לכבוש את מלאיה ואת סינגפור.
לאחר מכן השתתפה הרונה ברבים מהקרבות הימיים של הצי הקיסרי היפני בדרום מערב האוקיינוס השקט, בהם קרב מידוויי.
הרונה השתתפה בהפגזת שדה הנדרסון בגוודלקנל, וברבים מהקרבות הימיים בסביבת האי.
ב-1943 עברה הרונה בין בסיסי הצי, ואף יצאה מספר פעמים בתגובה להפצצות בעלות הברית באוקיינוס השקט, אך לא יצרה מגע עם האויב באף אחד מהמקרים.
ב-1944 הייתה הרונה חלק מכוח המשימה שהשתתף בקרב ים הפיליפינים, ותקפה אוניות אמריקניות במהלך קרב מפרץ לייטה.
הרונה הייתה אוניית המערכה היחידה בסדרה זו ששרדה מעבר לשנת 1944, אך ב-28 ביולי 1945 תקפו אותה מטוסים אמריקנים במעגן הצי בקורה והוציאו אותה מכלל פעולה.
בשנת 1946 נמשו שרידי הרונה מקרקעית הנמל ונגרטו.
סיירוס וסט פילד היה איש עסקים אמריקאי, וממיסדיה של חברת הטלגרף האטלנטי, שהניחה את הכבל הראשון שחוצה את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1858.
סיירת האבדון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בשירות הזרמת המדיה DC Universe .
היא מבוססת על קבוצת גיבורי-העל "סיירת האבדון" מבית DC קומיקס ומאת ארנולד דרייק, בוב הנרי וברונו פרמיאני.
הסדרה מהווה ספין-אוף לסדרה "טיטאנים".
בסדרה מככבים אפריל בולביי, מאט בומר, ברנדן פרייזר, דיאן גררו, חוויאר וייד, אלן טודיק וטימותי דלטון בתפקידים ראשיים.
הסדרה עלתה לשידור ב-15 בפברואר 2019 ועונתה הראשונה כללה 15 פרקים.
ביולי 2019, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-25 ביוני 2020. העונה שלישית, שעלתה בלעדית ב-HBO Max, עלתה ב-23 בספטמבר 2021. באוקטובר 2021, הסדרה חודשה לעונה רביעית שעלתה ב-8 בדצמבר 2022. בינואר 2023, הוכרז שהעונה הרביעית תהיה האחרונה שלה.
הסדרה עוקבת אחר צוות גיבורי-על המורכבת מקבוצת מנודים שקיבלו את כוחותיהם בנסיבות טרגיות ובעקבות כך נדחקו לשולי החברה על ידי העולם.
מרבית חברי הצוות טופלו על ידי הצ'יף, רופא שהעניק להם מגורים באחוזתו על מנת לסייע בהגנתם מפני העולם החיצון.
החברים בסיירת האבדון הם ג'יין, אישיותה הדומיננטית של אישה שעברה טראומה וסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית; ריטה פאר, שנאבקת למנוע מגופה להפוך למצב צבירה ג'לטיני; לארי טריינור, שמאכלס בגופו ישות של אנרגיה שלילית; וקליף סטיל, שמוחו הוצב בגוף רובוט בעקבות תאונת דרכים.
לאחר מכן, ויק סטון, מצטרף לצוות גיבורי-העל.
בעונה הראשונה, הצ'יף נלכד על ידי הנבל מיסטר נובודי, שמאלץ את סיירת האבדון לצאת למסע להצלתו.
לאורך מסעם, חברי הצוות מגלים סודות על עצמם ועל הצ'יף, עד שלבסוף מתגלה שהוא היה אחראי לאירועים הטרגיים שהעניקו להם את כוחותיהם.
בעונה השנייה, מצטרפת אל סיירת האבדון בתו של הצ'יף, דורותי, ילדה קטנה שלה היכולת לעורר את חבריה הדמיוניים לחיים; ומקביל, חברי הצוות נאלצים להתמודד עם עברם המורכב.
סקוט טום פארל ותמרה באצ'ר-וילקינסון 10 במאי 2019 14 14 Penultimate Patrol הסיירת לפני האחרונה רבקה רודריגז דרמוט דאונס 17 במאי 2019 15 15 Ezekiel Patrol סיירת יחזקאל דרמוט דאונס תמרה באצ'ר-וילקינסון, ג'רמי קארבר ושושנה סאשי 24 במאי 2019
דיאן גררו - קרייזי ג'יין: חברה בסיירת האבדון הסובלת מהפרעת זהות דיסוציאטיבית בעלת 64 אישיויות שונות; כל אחת עם כוחות על משלה.
אפריל בולביי - ריטה פאר / אלסטי גירל: חברה בסיירת האבדון ושחקנית לשעבר שפיתחה יכולות כיווץ וגדילה לאחר שנחשפה לגז רעיל במהלך הפקת סרט.
אלן טודיק - אריק מורדן / מיסטר נובודי: צל חי בעל היכולת להטריף את דעתם של האחרים לאחר שעבר ניסויים על ידי נאצים לשעבר בפרגוואי.
מאט בומר ומת'יו זוק - לארי טריינור / איש הנגטיב: חבר בסיירת האבדון וטייס לשעבר שהתרסק לתוך אנרגיה שלילית ומאז מסתובב כשכולו עטוף בתחבושות מכף רגל ועד ראש.
בומר דיבב את דמותו של טריינור וגילם אותו בפלאשבקים מעברו, בזמן שזוק גילם את איש הנגטיב פיזית.
ברנדן פרייזר וריילי שאנאן - קליפורד סטיל / רובוטמן: חבר בסיירת האבדון ונהג מרוצים לשעבר שמוחו הושתל בתוך גוף מכני לאחר שגופו נהרס בתאונה.
פרייזר דיבב את דמותו של סטיל וגילם אותו בפלאשבאקים מעברו, בזמן ששאנאן גילם את רובוטמן פיזית.
טימותי דלטון - ד"ר נילס קאולדר / צ'יף: דוקטור מפורסם בתחום המדע רפואי ומנהיג סיירת האבדון, שמתמחה במציאת אנשים "הנמצאים על סף המוות וזקוקים לנס".
חוויאר וייד - ויקטור "ויק" סטון / סייבורג: גיבור סייבורג שנאבק בדואליות שלו, ומתעמת עם אביו, לאור העובדה שהפך אותו למה שהוא.
אביגיל שפירו - דורותי ספינר: בתו של הצ'יף, שרוב חייה בילתה מתחת לרחוב דני, שם היא יצרה את חבריה הדמיוניים.
פיל מוריס - סיילאס סטון: אביו של ויקטור, ומדען אשר הפך את בנו לסייבורג.
מארק שפרד - ווילאבי קיפלינג: דמות המבוססת על ג'ון קונסטנטין, מכשף בריטי, מכיר את ניילס מהעבר.
דוואן לונג - פלקס מנטלו: גבר שרירן המסוגל על ידי הפעלה ותנועות השרירים שלו להשפיע על המציאות, נכלא על ידי הלשכה לנורמליות וחבורת סיירת האבדון מצילה אותו.
ג'ולי מקנייבן - שריל טריינור: אשתו של לארי ואם ילדיו.
צ'רמין לי - אלינור סטון: אימו של ויקטור ואשתו של סיילאס.
טומי סניידר - ארנסט פרנקלין/צייד הזקנים: צייד ראשים עם היכולת לאתר אנשים על ידי צריכת שיער הפנים שלהם.
פיסי פאו - סלבה: אשת מערות שעירה, ניילס מתאהב בה לאחר שהצילה אותו, אימה של דורותי.
ב-10 בפברואר 2018, היוצר והמפיק-שותף של "טיטאנים", ג'ף ג'ונס, חשף שהפרק הרביעי בסדרה, שייקרא "סיירת האבדון" וייכתב על ידו, יציג את צוות "סיירת האבדון".
ב-14 במאי 2018, הוכרז ששירות הסטרימינג DC Universe הזמין סדרת ספין אוף ל"טיטאנים" שתתמקד בחברי "סיירת האבדון", והיא תעלה לשידור בשנת 2019 ובעונתה הראשונה יהיו 13 פרקים.
ג'רמי קארבר יצר את הסדרה והפיק אותה לצדם של ג'ונס, גרג ברלנטי ושרה שכטר.
חברות ההפקה "Berlanti Productions" וחטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר היו מעורבות בתהליכי ההפקה של הסדרה.
בפברואר 2018, הוכרז ליהוקם של השחקנים השונים לחברי צוות "סיירת האבדון" עבור הופעות אורח ב"טיטאנים", עם פוטנציאל אפשרי לתפקיד משני - ברונו בישיר כד"ר נילס קאולדר/צ'יף, אפריל בולביי כריטה פאר/אלסטי גירל, ג'ייק מייקלס כקליף סטיל/רובוטמן, ודוויין מרפי כלארי טריינור/איש הנגטיב.
ביולי 2018, הוכרז שבולביי תשוב לגלם את דמותה כריטה פאר מ"טיטאנים" בסדרת הספין-אוף, ושדיאן גררו לוהקה לדמותה של קרייזי ג'יין.
באוגוסט 2018, חוויאר וייד לוהק לדמותו של ויקטור "ויק" סטון/סייבורג, אלן טודיק לוהק לדמותו של אריק מורדן/מיסטר נובודי, וברנדן פרייזר ורילי שאנאן לוהקו כקליף סטיל/רובוטמן, כשפרייזר ידבב את סטיל ויגלם את דמותו בפלאשבקים, בעוד שאנאן יגלם את דמותו של רובוטמן פיזית, ובכך החליפו את מייקלס שגילם את דמותו ב"טיטאנים".
בחודש שלאחר מכן, טימותי דלטון לוהק לדמותו של ד"ר נילס קאולדר/צ'יף, ובכך החליף את בישיר שגילם את דמותו ב"טיטאנים", ובאוקטובר 2018, מאט בומר ומתיו זוק לוהקו לדמותו של לארי טריינור/איש הנגטיב, ובכך החליפו את מרפי שגילם את דמותו ב"טיטאנים".
בדומה לרובוטמן, בומר מדבב את טריינור ומגלם את דמותו בפלאשבקים, כאשר זוק מגלם את איש הנגטיב פיזית.
הצילומים לעונתה הראשונה של הסדרה החלו ב-30 באוגוסט 2018, באולד קוניירס, ג'ורג'יה.
הצילומים התקיימו גם בלורנסוויל ובאחוזת בריארקליף שג'ורג'יה עד ספטמבר 2018.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לראשונה לשידור בשירות DC Universe ב-15 בפברואר 2019, ושודרה בו עד ל-24 במאי 2019 במשך 15 פרקים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה זכתה לדירוג של 93% על בסיס 19 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.7/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר אמר: "DC Universe מצאה חומר מהפכני בעיבוד הנוכחי של סיירת האבדון הודות לצוות השחקנים המחויב, וכתיבה תסריטאית המאמינה במוזר והחריג".
האתר "Metacritic", שמשתמש בשקלול ציונים לציון ממוצע, נתן לסדרה ציון של 68 מתוך 100 על בסיס על 6 ביקורות.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס סאטורןסדרת גיבורי העל הטובה ביותרסיירת האבדון
סיירים הוא סרט מלחמה ישראלי משנת 1967 בבימויו של מיכה שגריר לפי תסריט של אברהם הפנר וצילום של יכין הירש.
התסריט מבוסס חלקית על מקרה אמיתי משנת 1954 של חוליית סיירים שחדרה לחברון לתפוס מחבל מבוקש.
הסרט הקדים את זמנו ולא זכה להצלחה בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים.
ארבעה סיירים בראשם הקצין אלי (זאב רווח) - צבי (אילי גורליצקי), נוסי (אלי כהן) ויַהַל (ליאור ייני), מקבלים משימה לחדור מעבר לגבול, לתפוס את מפעיל המסתננים סובחי (יוסי אוחנה) ולהביאו חי לישראל.
הם עוברים את הגבול בלילה, מצליחים לחדור לביתו של סובחי ולהפתיע אותו.
יהל נשאר בחוץ לשמור, נתקל בערבי אך אינו מסוגל לירות בו והערבי בורח כדי להזעיק עזרה.
הסיירים קושרים את ידיו של סובחי וממהרים לעזוב את המקום.
הם עוברים דרך המדבר לנקודת המפגש עם כוח חילוץ אך מותקפים על ידי כוח ירדני שפותח עליהם באש.
מתפתח קרב (צולם במצד זוהר) שכולל זריקת רימונים ולבסוף הם מחסלים את כוח התוקפים אך נאלצים לסטות מהדרך המתוכננת.
הם עייפים מאוד ונאלצים לנוח.
הם נרדמים וסובחי מנצל זאת, גונב עוזי ומנסה לברוח.
יהל מתעמת איתו אך סובחי יורה והורג אותו.
שאר הסיירים רודפים אחרי סובחי והוא נאלץ להיכנע.
הם קושרים אותו אך לא הורגים אותו.
צבי משאיר אותם במקום וממהר להזעיק עזרה והסרט מסתיים בצעידתו המהירה של צבי לצלילי "בלדת הסיירים".
הסרט צולם בשחור-לבן בירושלים (תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים ואבו תור) ובאתרי מדבר כמו נחל זוהר ומצד זוהר.
הצילומים החלו ב-1966 אך הוא הופץ ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים.
מיכה שגריר בחר לתפקיד המסתנן המבוקש, סובחי, את יוסי אוחנה, בעל דיסקוטק בירושלים שאינו שחקן אבל יש לו חזות פנים מתאימה לתפקיד והוא אינו מוציא מילה מפיו כל הסרט.
בסרט משתתף גם אסי דיין בתפקיד קטן של ג'ורי, לוחם סיירת שלא משתתף בפעולה.
את המוזיקה חיבר סשה ארגוב ובפסקול הסרט יש שני שירים למילותיו של ירון לונדון:
"עמיחי" ששרים ארבעת הסיירים והפך ללהיט.
"בלדת סיירים" ששר יהורם גאון.
דמות שחקן/יתאלי זאב רווחצבי אילי גורליצקי יהל ליאור ייני נוסי אלי כהן סובחי יוסי אוחנה ז'אק כהן ג'ורי אסי דיין
סיירת האבדון (או פטרול האבדון; אנגלית: Doom Patrol) היא צוות גיבורי העל מבית DC קומיקס.
סיירת האבדון הופיעה לראשונה בקומיקס
"הרפתקה הגדולה ביותר שלי" - My Greatest Adventure מס '80 ביוני 1963
ונוצרה על ידי הסופרים ארנולד דרייק ובוב הייני, והאמן ברונו פרמיאני.
סיירת האבדון הופיעה בגלגולים שונים במספר חוברות קומיקס.
אף על פי שסיירת האבדון אינה אחת מצוותי גיבורי העל הפופולריים ביותר, ספרי וחוברות של הסיירת מעולם לא הופסקו לצאת לאור מאז שהושקו בשנות ה-60.
בשונה מגיבור העל המסורתי, סיירת האבדון היא קבוצה של גיבורי על אשר כוחותיהם גרמו להם לניכור חברתי וטראומה אישית יותר מאשר תרומה לסביבתם.
מוריי בוליטינוף כינה אותם "הגיבורים המוזרים ביותר של העולם".
הצוות המקורי כלל את הצ'יף (נילס קולדר), רובוטמן (צוק סטיל), אלסטי-גירל (ריטה פאר), הגבר השלילי (לארי טיירינור), ביסט בוי (גארפילד לוגן), מנטו (סטיב דייטון) וקרייזי ג'יין (קיי צ'אליס).
בשנת 2018, סיירת האבדון הופיעה בפרק הרביעי של הטיטאנים.
בשנת 2019 עלתה סדרה בעלת אותו השם סיירת האבדון.
סיירוס קונאו , היה אמן, שנולד למשפחת אמנים ונגנים אמריקאים-איטלקיים.
המשפחה התגוררה בגבעת טלגרף בשכונת נורת' ביץ' שבסן פרנסיסקו, ארצות הברית.
הציורים הראשונים שפרסמו את סיירוס קונאו הופיעו בעיתון איטלקי כשהיה בן 16, והוא בילה את שלוש השנים הבאות כשעבד בעיתונות סן פרנסיסקו.
סיירוס קונאו התאמן כמתאגרף, והפך לאלוף במשקל זבוב במועדון האולימפי בסן פרנסיסקו.
בכספי הפרס שלו, יחד עם רווחים ממשרות שעסק בהן וממכירת סקיצות, הצליח לממן נסיעה לפריז וללמוד ציור.
קונאו החל את לימודיו באמנות עוד כשגר בסן פרנסיסקו, במכון לאמנות מארק הופקינס.
כשנסע לפריז בשנת 1896, התאמן אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, ובסופו של דבר הפך לתלמיד הראשי שלו.
קונאו הקים בית ספר לרישום בשעות אחר הצהריים.
לימוד ציור סקיצות ואגרוף סייעו לקונאו לפרנס את עצמו בפריז.
הטיימס כתב שלקונאו היה מבנה גוף מעולה ושהוא היה ספורטאי טוב, וכמתאגרף היה מפורסם לא רק בארצות הברית, אלא גם בפריז ובלונדון.
קונאו התגורר במונפרנאס שבפריז, בשנת 1900 כשהציג לראשונה באקדמיה המלכותית.
הוא הציג שתי יצירות באותה שנה, שתיהן איורים על פי המלך ליר מאת ויליאם שייקספיר.
קונאו הציג גם במקומות אחרים.
בעוד גרינוול מצהיר שקונאו עבר ללונדון בשנת 1902, קירקפטריק מציין כי במפקד האוכלוסין של 1901 הוא מצא מקום לינה אצל הורי אשתו לעתיד בלונדון.
הוא התחתן עם האמנית נלי טניסון קונאו בלונדון ב־20 באוקטובר 1903.
סיירוס קונאו היה אמן מצליח מבחינה כלכלית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה צייר נושאי מלחמה בלונדון ובמכירה פומבית של אחד מציוריו מימנו קניית שני אמבולנסים לחזית.
קונאו קיבל הרעלת דם לאחר שנדקר בטעות מסיכה.
סיירהצרטופס (שם מדעי: Sierraceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שחי בקרטיקון עליון בדרום אמריקה הצפונית.
הוא נתגלה עוד ב-1997, אז נמצאו מאובנים שכללו גולגולת חלקית וחלקים מהשלד, אך תואר והוגדר רק ב-2021, ובו מין יחיד Sierraceratops turneri.
הוא נתגלה בתצורת הול לייק בניו מקסיקו.
פירוש שמו המדעי: "פנים בעלי קרניים מסיירה".
אורך הגולגולת היה פחות מ-2 מטר והאורך הכולל שלו (מחרטום ועד זנב) היה .
בהשוואה לכסמוזאורים אחרים היו לו קרני גבה עבות אך קצרות וכן בליטות לחיים ארוכות וחזקות.
העטרה הייתה יחסית ארוכה עם חלונות גדולים בעצם, שהופרדו בידי עצם בצורת אליפסה.
סיירצרטופס סווג במקור כסוג של טורוזאורוס, בהתבסס על ההנחה שמאובניו מתוארכים לשלהי המאסטריכט.
מחקר מאוחר יותר מצא שהוא היה סוג נפרד מהטורוזאורוס, שלו הייתה עצם שטוחה שהפרידה בין החלונות, בעוד לשסיירצרטופס העצם הייתה בצורת אליפסה.
יתרה מכן, תארוך רדיומטרי העלה שהמאובנים עתיקים בהרבה ולמעשה שייכים לסוף הקמפן ותחילת המאסטריכסט, הבדל של מספר מיליוני שנים.
ניתוח פילוגנטי שערכו דלמן ועמיתיו העלה שסיירצרטופס השתייך לתת-משפחת הכסמוזאורים והיה טקסון אח לבראבוצרטופס וקואווילצרטופס.
הוא היה מין אנדמי לדרום ארצות הברית וצפון מקסיקו.
סיירוס קליי קרפנטר היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השמיני בשנים 1872–1876 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם איווה בשנים 1879–1883.
סיירוס קרפנטר נולד בהרפורד, פנסילבניה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים וסיים את לימודיו באקדמיית הרפורד ב-1853. הוריו היו אסהל קרפנטר ואמנדה מ.
תאייר, והוא היה צאצא של ויליאם קרפנטר, שהיגר לאמריקה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-17 מאנגליה לרוהובות, מסצ'וסטס.
ב-1854 עבר קרפנטר לפורט דודג', איווה, ועסק שם בהוראה.