tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת הבישוף גיום דה גרץ (Guillaume de Grez) נוספו לגובה המבנה עוד 16 רגל (כ-4.8 מטר), כדי להפכה לקתדרלה בעלת הקמרונות הגבוהים ביותר באירופה.
גובה קמרונות בית המקהלה הוא 157.5 רגל, כ-48 מטר, דבר העוקף בקלות את קמרונות קתדרלת אמיין, שנבנתה גם היא באותה תקופה, שקמרונותיה התנשאו לגובה 42 מטר בלבד.
הישג זה הוא אחד ההישגים הנועזים של האדריכלות הגותית.
הקתדרלה מעולם לא הושלמה והיא כוללת רק טרנספט (בית רוחב) מהמאה ה-16, בית מקהלה עם אפסיס ושבע קפלות פוליגניות סביב האפסיס מהמאה ה-13, שאליהן ניתן להגיע דרך אמבולטוריום.
כנסייה רומנסקית מהמאה ה-10 הידועה כ-Basse Œuvre, שרובה שוחזרה, עדיין תופסת את המקום בו תוכננה להיבנות הספינה הראשית.
העבודה נקטעה ב-1284 בקריסת חלק מהקמרונות של בית המקהלה שהושלם אך לאחרונה.
בית הרוחב (טרנספט) נבנה בשנים 1500–1548 בסגנון גותי לוהב.
הבנייה הגותית בקנה המידה העצום המשיכה, ובית המקהלה נבנה מחדש באותו גובה, אך עם יותר עמודים תומכים.
בית המקהלה הוערץ ביותר בקרב אדריכלים: האדריכל אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק קרא לבית המקהלה של בווה "הפרתנון של הגותיקה הצרפתית".
חזיתות המבנה, ובמיוחד החזית הדרומית, מציגות את כל העושר של הסגנון הגותי המאוחר.
דלתות העץ המגולפות בחזית הצפונית ובחזית הדרומית הן יצירות מופת של אמנות גותית ואמנות רנסאנס.
בזמן ימי הביניים, ב-14 בינואר נחגג בקתדרלה חגיגת החמור (Feast of the Ass) המציין את בריחת משפחתו של ישו למצרים.
במירוץ לבניית הקתדרלה הגבוהה ביותר במאה ה-13, הבנאים של קתדרלת בווה דחפו את הטכנולוגיה של אותה תקופה אל גבולותיה.
על אף שהמבנה היה גבוה יותר, התמיכות היו דקות יותר כדי לאפשר למקסימום אור לזרום לתוך הקתדרלה.
בסופו של דבר, נדרשה הספת מוטות ברזל לתמוך במבנה כהגנה מפני רוחות גבוהות.
תמיכות הברזל הצדדיות בין התמיכות הדואות ניתן לראות בצילומים המצורפים.
ב-1284, רק 12 שנים אחרי השלמת בית המקהלה, חלק מהקמרונות קרסו ואיתם מספר תמיכות דואות.
כיום סבורים שהקריסה נגרמה עקב תנודות רזוננס שנוצרו עקב רוחות גבוהות ומהירות.
כפי שאיור תוכנית הקרקע של הקתדרלה מראה, התכנון המקורי כלל ספינה ראשית, שמעולם לא נבנתה.
לכן, היעדר התמיכה של הספינה הראשית בקטע המערבי של המבנה תורמת לחולשה המבנית של הקתדרלה.
בחלוף הזמן, צצו בעיות אחרות, חלקן דרשו מענה מיידי.
בבית הרוחב הצפוני יש כעת 4 תמיכות מעץ ופלדה בגבהים שונים, שהותקנו בעשור הראשון של המאה ה-21, כדי למנוע מבית הרוחב לקרוס.
בנוסף, הקומה הראשית של בית הרוחב מופרעת על ידי חבק (brace) גדול יותר שמתנשא מחפירת הרצפה בזווית 45 מעלות.
חבק זה הותקן כאמצעי חירום כדי להעניק תמיכה נוספת לעמודים שהחזיקו בקמרונות הגבוהים בעולם עד עתה.
התקנים זמניים אלה יישארו בקתדרלה, עד שיימצאו פתרונות קבע.
מבנה הקתדרלה בכללו נשמר והודו לא נפגע, ועדיין ניתן לראותו ולהעריצו.
קתדרלת סן-לזאר של אוטן היא קתדרלה קתולית בעיירה אוטן, שבמחוז סון-אה-לואר (Saône-et-Loire) בחבל בורגון, ומונומנט לאומי בצרפת.
היא מקום מושבו של בישוף אוטן.
הקתדרלה נבנתה ב בסגנון רומנסקי בהשראת מנזר קלוני, וידועה הודות לפסלים הרומנסקיים מעשה ידי גיזלברטוס.
הקתדרלה הראשונה של אוטן נבנתה החל מהמאה החמישית והלאה, והיא הוקדשה לקדוש נזאריוס , שכן שוכנים בה על-פי האמונה שרידי הקדושים נזאריוס וסלזוס .
המקום שופץ והורחב מספר פעמים.
בשנת 970 לספירה לערך, השיגה הקתדרלה שרידי קדושים ממרסיי של הקדוש לזרוס.
שרידים אלו הפכו בהדרגה למקור עלייה לרגל והקתדרלה הייתה צרה מלהכיל את הקהל הרב שצבא עליה.
לכן החליט בישוף אוטן, אטיין דה בּזֶ'ה (Etienne de Bâgé), בשנת 1120 בערך לבנות קתדרלה חדשה שתשמש ככנסייה צליינית ותעניק כבוד רב יותר לשרידים.
לקתדרלה החדשה הוקצה מקום בצפון הקתדרלה הקודמת של סן-נזאר, ממנה קיימים עד היום מספר שרידים.
העבודה על קתדרלת סן-לזאר החלה בסביבות שנת 1120 והתקדמה במהירות רבה, כך שהמבנה הוקדש כבר בשנת 1130. מרבית הבנייה הסתיימה עד שנת 1146, אז הועברו אליה שרידי הקדוש לזרוס מהקתדרלה הישנה.
קבר לזרוס, מקדש ובו שרידי הקדוש, נבנה בבית המקהלה בין השנים 1170 ל-1180. אזור הכניסה (נרתקס) לא הושלם עד סוף המאה.
מקור ההשראה למבנה החדש, הן בתוכנית והן בעיצוב, היה סגנון מנזר קלוני.
העיצובים היו מעשה ידי הבישוף אטיין דה בז'ה.
במשך מספר שנים לאחר 1146 פעלו שתי הקתדרלות האחת אחרי השנייה, כשסן-לזאר משמשת כקתדרלת הקיץ (מחג הפסחא ועד יום כל הקדושים), וסן-ננזאר כקתדרלת החורף.
סן-לזאר הפכה לבסוף לקתדרלה הרשמית של אוטן בשנת 1195.
במאה ה-15 המראה הרומנסקי החיצוני שונה באופן ניכר בשל תוספת של מגדלים וקפלות צדדיות, חלקם בסגנון הגותי.
בשנת 1462 הבישוף ז'אן רולן הקים מגדל פעמונים חדש במקום זה הרומנסקי, שנהרס על ידי מכת ברק.
עד השרפה ב-1793 הייתה הקתדרלה מקום משכנו של הציור הנודע מאת יאן ואן אייק מ-1435, המדונה עם הקנצלר רולן , האצור מאז 1805 במוזיאון הלובר.
הטימפנון המערבי (1130–1135) המראה את יום הדין, החלק הראוי ביותר לציון בקתדרלה, נחשב לאחת מפסגות אמנות הרומנסק בצרפת.
הוא יוצא דופן בכך שבניגוד לעבודות אמנות אחרות בנות התקופה, שמו של הפַּסָּל שיצר את פיסול הטימפנון ידוע, מכיוון שנחרת בכתובת למרגלות ישו – "גיזלברטוס עשה זאת" (GISLEBERTUS HOC FECIT).
בטימפנון נראה ישו ישוב על כיסא המלכות מעל למשקוף, מוקף קשת, שבחלקה החיצוני מעוטרת מדליונים פיגורטיביים המורכבים מייצוגי גלגל המזלות, ומייצוגי עבודה בעונות השנה השונות.
כל הסצנה מונחת על גבי עמודים בעלי כותרת מפוסלת.
הסצנה המרכזית מראה את יום הדין, עם ישו מוקף הילה.
ניתן למצוא בה את המרכיבים הקלאסיים של הנושא:
תחיית המתים, חלקם מסתירים עדיין את פניהם, אחרים נושאים את סימני הצליינות;
ישו דומיננטי בקנה מידה עצום ביחס לשאר הדמויות;
לימינו, פטרוס מקבל את פני הצדיקים בגן העדן; מתחתיו, מקום גדול לכבוד הבתולה מריה.
משמאלו של ישו, מקום שקילת הנשמות; כרגיל במחזות מסוג זה, השטן מרמה ונשען על המאזניים, אך בצורה יוצאת דופן, המלאך מיכאל מרמה גם הוא את השטן לטובת בני האדם.
הגיהנום תופס מקום מצומצם יותר.
זהו, לפיכך, ייצוג אופטימי של יום הדין האחרון, התואם את השגשוג ואת הלך הרוח הכללי בתקופה שבה נבנתה הקתדרלה.
קתדרלת בגרטי (בגאורגית: ბაგრატის ტაძარი, בַּגַרטיס טאדזרוֹ) הידוע גם בשם קתדרלת דורמיציון או קתדרלת כותאיסי, היא קתדרלה וכנסייה מהמאה האחת עשרה בעיר כותאיסי שבמחוז אימרתי גאורגיה.
הקתדרלה שכיום הרוסה, הונצחה, בהיסטוריה של האדריכלות הגאורגית של ימי הביניים, כיצירת מופת.
הקתדרלה היא מבנה בולט בתוואי הנוף של מרכז העיר כותאיסי, והיא מתנשאת על פסגת הר אוק'ימריאוני, על שלוחת סלע לתוך נהר הריוני, ומהווה נקודת תצפית על העיר כותאיסי הפרושה מתחתיו.
היא נבנתה בתחילת המאה האחת עשרה, בתקופת שלטונו של המלך בגרט השלישי, שאיחד את הממלכות הגאורגיות לממלכה הגאורגית המאוחדת, ונקראה על שמו.
הקתדרלה משופעת בכותרות רומנסקיות ובאבני בנייה שבהן גילופים של חיות, בני אדם ויצורים מיתולוגיים.
כותאיסי שימשה בימי הביניים כבירת הממלכה הגאורגית המאוחדת, עד לכיבושה של טביליסי על ידי דוד הבנאי.
הקתדרלה הוקמה על ידי המלך הראשון של הממלכה, והייתה בשיאה פריחתה הקתדרלה הגדולה בגאורגיה.
כתובת על הקיר הצפוני מציינת כי הונחה שם בשנת 1103. בשנת 1692, אירע פיצוץ בקתדרלה, על ידי חיילים עות'מאנים, שפלשו לממלכת אימרתי.
הפיצוץ העיף את התקרה וכיפת המבנה, והותירה את המבנה ללא כיסוי, כפי שהוא עד היום.
עבודות שימור ושיחזור, כמו גם מחקרים ארכאולוגיים, שהחלו בשנת 1952, עדיין בתהליך.
בשנת 1994, קתדרלת בגרטי, יחד עם מנזר גלאתי, נכללו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כיחידה אחת.
בשנת 2001, שוחזרה הקתדרלה, וחזרה למצבה הראשוני של קתדרלה השייכת לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית.
בשלב זה עדיין לא משמשת הקתדרלה כמקום תפילה, אולם מושך אליו תיירים רבים.
לעיתים קרובות היא משמשת כסמל העיר כותאיסי, ונחשבת לאחד ממוקדי התיירות העיקריים של העיר.
הקתדרלה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בסיכון בשנת 2010, בשל עבודות שיפוץ מקיפות שנעשו במבנה, ואשר פגעו במקוריותו ובשלמותו האדריכלית.
לאחר שעניינה נדון במספר ישיבות שנתיות, ההכרזה כאתר מורשת עולמית בוטלה בשנת 2017.
קתדרלת באייה היא קתדרלה קתולית בעיר באייה, היא מושב הבישוף של באייה ובמקור הכילה את שטיח באייה המפורסם.
הקתדרלה משלבת בין אדריכלות נורמנית ואדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית מוקדמת ומאוחרת.
אתר הקתדרלה הכיל מקדשים עוד מהתקופה הרומית.
הקתדרלה הנוכחית נחנכה ב-14 ביולי 1077 בנוכחות ויליאם הכובש.
שם אילץ ויליאם את הרולד גודווינסון להישבע, דבר שהוביל לכיבושה של אנגליה בידי נורמנדי.
הספינה הראשית בנויה עם קשתות חצי-עגולות האופייניות לרומנסק ואילו בית המקהלה בנוי עם קשתות מחודדות האופייניות לגותיקה.
המבנה עבר במהלך השנים שיפוצים ושינויים בסגנון הגותי שכללו הוספת תמיכות דואות וחזית מערבית עם צריחים מחודדים בצורת פירמידות חלקות עם צריחונים מסביבם.
המגדל המרכזי נבנה במאה ה-15 ועוטר בצריח מחודד עם כיפה מהמאה ה-19.
קתדרלת בורדו היא קתדרלה קתולית ומושב הארכיבישוף של בורדו-באזה, ונמצאת בבורדו, צרפת.
הקתדרלה נחנכה ב-1096 על ידי האפיפיור אורבנוס השני.
השער המלכותי הוא מהמאה ה-13 בעוד ששאר המבנה נבנה במאה ה-14 והמאה ה-15 בסגנון גותי מאוחר.
בחזית המערבית חלון רוזטה בסגנון הלהבות (Flamboyant) וצמד צריחי תחרה מחודדים.
הקתדרלה המטרופוליטנית נוסה סניורה אפארסידה (בפורטוגזית: Catedral Metropolitana Nossa Senhora Aparecida), המוכרת יותר בשם קתדרלת ברזיליה היא הקתדרלה המרכזית של העיר ברזיליה, בירת הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-12 בספטמבר 1958 והמבנה הוא ביטוי אמנותי של האדריכל הברזילאי המפורסם אוסקר נימאייר.
כבר ב-1960 עמדה על תילה הסטרוקטורה הבסיסית - המבנה במתחם המעגלי, בקוטר 70 מטרים.
משולי המעגל מתרוממים 16 עמודי בטון בעלי פרופיל משולש בגודל משתנה המשוכים לכדי צורת היפרבולה ושוקלים 90 טונות כל אחד.
עמודים אלה יחדיו יוצרים מבנה של היפרבולואיד ונועדו לייצג זוג ידיים הנישאות לשמיים.
בדומה לעיר כולה שנבנתה מן היסוד בגישה מודרניסטית ובה מבנים מודרניים בלבד, קתדרלה זו היא ביטוי ייחודי ופורץ דרך של אדריכלות מודרנית.
ב-31 במאי 1970 נחנכה רשמית הקתדרלה, שכבר כללה את מעטפת הזכוכית החיצונית השקופה.
ברחבה שממנה ניגשים לבית התפילה מצוים ארבעה פסלי ברונזה בגובה 3 מטרים, המייצגים את השליחים; אלה פוסלו בסיועו של הפסל דנטה קרוסה ב-1968. מהתקרה, בפנים אולם התפילה, תלוים בכבלי פלדה שלושה פסלי מלאכים.
מידות ומשקל עבור כל פסל: הקטן - אורכו 2.22 מטרים ומשקלו 100 קילוגרמים; הבינוני - 3.40 מטרים אורכו ו-200 קילוגרמים משקלו; הגדול 4.25 מטרים אורכו והוא שוקל 300 ק"ג.
אלה פוסלו על ידי אלפרדו ססצ'יאטי ב-1970, יחד עם דנטה קרוסה.
ב-1977 כוסו קירותיו של בית הטבילה, שצורתו אובאלית, באריחים קרמיים צבועים (עבודתו של אטוס בולקאו).
מגדל ובו ארבעה פעמונים, תרומה של ממשלת ספרד, משלים את המתחם האדריכלי.
תקרת אולם התפילה מעוטרת בויטראז' הכולל 16 חלקי פיברגלס בגוונים של כחול, ירוק, לבן וחום, המשובצים בין עמודי הבטון.
כל חלק כזה מותאם למשולשים שבסיסם 10 מטרים ו-30 מטרים גובהם, ואלה נצבעו בידי מריאן פרטי ב-1990.
המזבח נתרם בידי האפיפיור פאולוס השישי, וצלם הקדושה המגנה של ברזיל, אפארסידה, הוא העתק מדויק של הצלם המקורי, השמור בעיירה אפארסידה שבמדינת סאו פאולו.
הויה-סקרה (Via Sacra) היא יצירה של אמיליאנו די-קוולקנטי.
בכניסה לקתדרלה מצוי עמוד תווך, בו תיאור דרכה בחיים של מרים, אם ישו (אלה צוירו בידי אטוס בולקאו, שיצר, כאמור, את הפאנל הקראמי באגף ההטבלה).
כיום, אבי הקתדרלה הוא המונסיניור (מינוי כבוד של האפיפיור, בהתייעצות עם הבישוף המקומי) מרקוני ויניסיוס פריירה, הכומר הראשון שנולד בברזיליה ובה גם הוסמך לכמורה.
כיוון שהקתדרלה ממוקמת בקרית משרדי הממשלה, הרכב קהילת המתפללים אינו קבוע; חלק גדול מהמבקרים בה הם תיירים או עובדי הממשלה.
הקתדרלה פתוחה למבקרים בכל ימות השבוע, להוציא בשעות המיסה.
קתדרלת אוסר המוקדשת לסטפנוס הקדוש היא קתדרלה קתולית באוסר, בירת מחוז יון שבצרפת.
הקתדרלה ידועה בחלונות הויטראז' שלה.
חלקה הגדול של הקתדרלה נבנה בשנים 1215–1233 בסגנון גותי מעל קריפטה מהמאה ה-11, אך הבנייה עצמה נמשכה עד שנות הארבעים של המאה ה-16 (הקופולה הרנסאנסית התופסת את מקומו של אחד הצריחונים על המגדל הצפון-מערבי).
בתנופת הבנייה הראשונה הוקם ה"שֶוֶוה" (זר קפלות סביב האפסיס) במזרח, ואחריו הוקמו החזית המערבית ובסיס המגדלים המערביים, שחוברו לאפסיס באמצעות הספינה הראשית של הקתדרלה הישנה.
בניית הספינה הראשית מחדש והקמת בית הרוחב המשיכו באיטיות אל תוך המאה ה-14 והמאה ה-15.
אוסר עצמה הייתה דיוקסיה חשובה בגאליה, עם בישוף עוד מהמאה ה-3. הדיוקסיה לבסוף בוטלה ב-1821 והוכפפה לדיוקסיה אחרת.
באוסר התקיימה מועצה בשנת 585 (או 578) תחת הבישוף אנאכאריוס (Annacharius) ובה נוסחו 45 קנונים, הקשורים מאוד לקנונים של מועצות ליון ומקון בנות זמננו.
"הם חשובים כממחישים את החיים והנהגים בקרב השבטים הטבטוניים שלא מכבר הומרו לנצרות ובקרב הגאלו-רומים של אותה תקופה.
רבים מהצווים מכוונים כנגד שרידים של ברבריות כופרת ואמונות טפלות; אחרים מהווים עדות להמשך קיומם של מנהגים נוצרים עתיקים מסוימים בימי הביניים המוקדמים בצרפת.
הקנונים של המועצה מ-695 או 697 עוסקים בעיקר ב"טקס האלוהי" ובטקסים כנסייתיים." (האנציקלופדיה הקתולית)
קתדרלת ברן היא קתדרלה גותית בעיר העתיקה של ברן, שווייץ.
בניית הקתדרלה החלה ב-1421 והושלמה רק ב-1893 עם סיום מגדל הפעמונים המערבי שבראשו צריח מחודד המתנשא לגובה 100 מטר, הגבוה ביותר בשווייץ.
הכנסייה הראשונה באתר הייתה כנראה קפלה קטנה שנבנתה בו בעת ייסודה של ברן ב-1191. במהלך המאה ה-13 נבנתה במקום כנסייה גדולה יותר בעלת ספינה ראשית בת 3 אגפים ומגדל באגף הצפוני.
במהלך המאה ה-15 התרחבה ברן ונהפכה לעיר חשובה מצפון להרי האלפים.
כדי לחגוג את גדילתם בכוח ובעושר, הוכנו תוכניות לבניית כנסייה חדשה וגדולה יותר.
ב-11 במרץ 1421 החלה בניית הקתדרלה הגותית תחת השגחתו של מתאוס אנזינגר (Matthäus Ensinger) המאסר משטרסבורג, בעל ניסיון בבניית 3 קתדרלות.
בזמן הבנייה תפילות נערכו בקפלה הישנה בעוד שהקתדרלה נבנתה סביבה.
במהלך שנות ה-1140 בית המקהלה, שהיה עדיין ללא קמרונות, שימש לתפילות אחרי שגג פשוט נבנה מעליו וחלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית הותקנו בו.
אחרי מלחמת ציריך העתיקה (1440-1446) נהרסו הספינה הראשית והקפלה העתיקה והחלו עבודות הבנייה של הספינה הראשית והחזית המערבית, תחת רבי-הבנאים סטפן הרדר (Stefan Hurder) ואחריו ניקלאוס בירנפוגט (Niklaus Birenvogt).
ב-1483, הרהרד קינג (Erhard Küng) שפיסל את תגליף יום הדין נהפך לרב-הבנאים של הקתדרלה.
תחת השגחתו הוקמו הספינה הראשית והמגדל נבנה עד למתומן התחתון.
אחרי מותו של קינג ב-1506, פטר פיסטר (Peter Pfister) הנהיג את הבנייה והשלים את קירוי בית המקהלה בקמרונות.
ב-1571 דניאל היינץ (Daniel Heintz) הובא להיות רב-הבנאים ולסיים את קירוי הספינה הראשית בקמרונות ולהשלים את העבודה.
הספינה הראשית הושלמה ב-1575 ובנקודה זו נעצרה הבנייה למשך כ-300 שנה.
מגדל הפעמונים הכיל את הפעמון הגדול ביותר בשווייץ והושלם רק ב-1893. במהלך המאות בהן נבנתה הקתדרלה, העיר ברן עברה רפורמציה ונהפכה לפרוטסנטית ביחד עם הקתדרלה.
מעל השער הראשי ישנה אחת מהדוגמאות השלמות ביותר לפיסול גותי מאוחר באירופה.
התבליטים והפסלים על השער מייצגים את האמונה הנוצרית ביום הדין האחרון בו הרשעים מופרדים מהצדיקים.
השער מציג את הרשעים בעירום מצד שמאל, בעוד שהצדיקים עומדים לבושים בלבן בצד ימין.
בצדק ניצבת הצדק, עם קדושים ובתולות חכמות וכסילות סביבה.
מעליה עומד המלאך מיכאל עם חרב מונפת.
הפסלים של יום הדין האחרון היו הפסלים היחידים בקתדרלה ששרדו את האיקונוקלאזם (ניפוץ האיקונין) של הרפורמציה הפרוטסטנטית.
כ-47 הפסלים החופשיים הגדולים הנמצאים כיום בקתדרלה הם העתקים (המקוריים נמצאים במוזיאון ההיסטוריה של ברן) בעוד שהפסלים הקטנים הם מקוריים.
פסלי ותבליטי יום הדין האחרון בקתדרלה הם עבודה של פסל אחד הרהרד קינג (Erhard Küng) משטאדטלוהן (Stadtlohn) שבווסטפאליה, דבר המעניק ליצירה אחידות תכנונית.
הקתדרלה נבנתה בעיר ברן כסמל לעוצמה הגוברת של העיר-מדינה.
לכן פנים הקתדרלה תוכנן לגרום לייראה וכבוד בקרב האזרחים ובקרב מבקרים שבאו מחוץ לעיר.
הספינה הראשית נבנתה בסגנון גותי דמוי תחרה עם חלונות גדולים מזכוכית צבעונית ומספר מזבחות בקפלות הצידיות.
הסגנון הגותי אפשר בניית ספינה ראשית גבוהה יותר עם חלונות גדולים יותר מאשר קודם, ויצר מבנה מרשים, מואר ואוורירי.
מזבחות רבים בקתדרלה מומנו על ידי משפחות אצולה מקומיות, דבר שהביא לעושר של אמנות ופיסול בקתדרלה.
ברם, במהלך האיקונוקלאזם (ניפוץ האיקונין) של הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1528 הוסרו כל המזבחות.
כמעט כל הציורים והקישוטים בפנים הקתדרלה הוסרו ונזרקו ב"מינסטרפלאטפורם" (מצע/טרסת/בסיס הקתדרלה) הסמוך.
הקפלות הסמוכות מולאו תחת זאת בספסלים, דבר שהפך למעשה את הקתדרלה לבעלת ספינה עם 3 אגפים.
מאז, פנים הקתדרלה נותר יחסית ריק וצנוע.
חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית שבקתדרלה הם היקרים ביותר בשווייץ.
החלונות נוצרו בשנים 1441–1450. החלונות שבאגף הימני ניזוקו במהלך סופת ברד ב-1520 והוחלפו ב-1868. רבים מהחלונות כוללים סמלי הרלדיקה ותמונות דתיות, המונחים זה ליד זה.
החלון המעניין ביותר הוא חלון "ריקוד המוות" (Danse Macabre) הממוקם בחלק העליון של הספינה הימנית.
המגפה השחורה או "הדבר השחור" היא מגפת דבר שפרצה באירופה ב-1340 והביאה להשמדתם של כשליש מהאוכלוסייה.
מגפה זו הולידה ציורים ותיאורים של מלאך המוות ושלדים הרוקדים עם האנשים שאת חייהם הם באים לקחת.
ציורים אלו המשיכו להיות פופולריים גם במאות ה-14 וה-15 וחלון זה הוא דוגמה טובה לכך.
מטרתו של חלון זה היא להזכיר לצופה שהמוות יקרה לכולם, בלי קשר למצבו ועושרו על פני האדמה.
בית המקהלה, בצד המזרחי של הקתדרלה, בין הספינה הראשית למקדש שבאפסיס מכיל את ספסלי המקהלה המגולפים, הראשונים בשווייץ בסגנון הרנסאנס.
על הספסלים מגולפות דמויות של חיות ובני אדם בחיי היום יום.
העוגב הראשון של הקתדרלה נוצר 200 שנה אחרי שבניית רוב הקתדרלה הושלמה.
העוגב הנוכחי הוכן ב-1930 ושוחזר בשנים 1998-1999. העוגב משמש לנגינה בקונצרטים במהלך השנה.
מגדל הפעמונים המערבי הושלם רק ב-1893 ובראשו צריח מחודד בסגנון תחרה גרמני המתנשא לגובה 100 מטר.
המגדל פתוח לציבור תמורת דמי כניסה.
כדי להגיע קומת התצפית הנמוכה יש לטפס 254 מדרגות, וממנה נשקפת ברן ושווייץ עד הרי האלפים.
ניתן לטפס לצריח העליון על ידי עליית עוד 90 מדרגות מהתצפית הנמוכה.
הפעמון הגדול ביותר במגדל שוקל 10.5 טון והוא נוצק ב-1611. זהו הפעמון הגדול ביותר בשווייץ.
כל יום בצהרים וב-6 בערב, מצלצלים בפעמוני המגדל.
ניתן לעמוד ליד הפעמונים כשהם מצלצלים אבל צריך לכסות את האוזניים כדי למנוע נזק לאוזניים.
בסיס/מצע הקתדרלה נבנה החל מ-1334 ועד אמצע המאה ה-15 כחצר כנסייה גדולה.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית ציורים ופסלים ממזבחות הקתדרלה נזרקו שם.
חלק מיצירות אמנות אלה נמצאו מאוחר יותר בחפירות ארכאולוגיות.
במהלך המאה ה-20 שונה המינסטרפלאטפורם מבית קברות לכיכר עירונית פתוחה.
עצי חשחש וערמון נשתלו ונסללו דרכים, וכך נוצר פארק בלב העיר העתיקה.
המינסטרפלאטפורם מתנשא מעל אזור ה-Matte של העיר העתיקה ומעל נהר הארה.
קתדרלת אורבייטו (באיטלקית: Duomo di Orvieto) היא קתדרלה רומית-קתולית בעיר אורבייטו שבמחוז אומבריה במרכז איטליה.
הקתדרלה בנויה בסגנון אקלטי המשלב אדריכלות ביזנטית, אדריכלות הרנסאנס ואדריכלות גותית איטלקית המתבטאת בעיקר בקישוטים גותיים.
אורבייטו ידועה בקתדרלה ("דואומו") שהיא מן היפות באיטליה.
מבחוץ מצופה הקתדרלה ברצועות מתחלפות של טרוורטין (סוג של סלע משקע) לבן ובזלת כחולה אפורה.
תכנון הקתדרלה מיוחס לרוב לארנולפו די קמביו, אך הדעה כיום היא כי המתכנן היה נזיר אלמוני בשם פרה בוויניאטה מפרוג'ה.
הבנייה החלה בשנת 1290 בהוראתו של האפיפיור אורבנוס הרביעי במטרה לשכן את שרידי נס הלחם והיין של בולסנה.
המדרכה המקיפה את הקתדרלה מקושטת באבנים צבעוניות היוצרות צורות מגני דוד על המדרכה.
בנוסף, בצדה החיצוני הקדמי של הקתדרלה ישנם עיטורים הממחיזים את סיפורי התנ"ך, דוגמת אדם וחוה.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה בשנת 1290 על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי, והבנייה עצמה הופקדה בידי פרה בוויניאטה די פרוג'ה (Fra Bevignate di Perugia).
הדעות בקשר לתכנון המבנה חלוקות: תכנון הקתדרלה מיוחס לרוב לארנולפו די קמביו (Arnolfo di Cambio) אך הדעה כיום היא כי המתכנן היה נזיר אלמוני בשם פרה בוויניאטה מפרוג'ה שהופקד על הבנייה.
הבנייה התמשכה באופן איטי עד 1309, אז האדריכל לורנצו מאיטאני (Lorenzo Maitani) מסיינה מונה לנהל את הבנייה ופתר מספר בעיות הנוגעים לעמידה בעומסים של המבנה.
הוא שינה את תוכניות הקתדרלה, ויצר את החזית הנוכחית ואת רוב פנים המבנה לפני שמת ב-1330, קצת לפני השלמת המבנה.
החלק היפה והמושך ביותר בקתדרלה היא החזית הגותית המושפעת זהב, המעוטרת בתחריטים, תגליפים ופסלים של האוונגליסטים שיצר מאיטאני.
התגליפים מתארים סיפורים מהתנ"ך והברית החדשה.
מעליהם נמצאים פסיפסים שנוצרו במאה ה-14 לפי עיצוב של האמן צזארה נביה (Cesare Nebbia).
פסיפסים אלו הוחלפו ועוצבו מחדש במהלך המאות, בפרט ב-1713 ו-1842. במרכז החזית נמצא חלון רוזטה שנבנה על ידי האמן אורקנייה בשנים 1354–1380. החלק החדש ביותר בעיטורים הם 3 שערי ברונזה מהם נכנסים לקתדרלה.
השערים הושלמו ב-1970 בידי הפסל הסיציליני אמיליו גרקו (Emilio Greco) המתארים חסדים מחייו של ישו ומתוגברים בפסלים של המדונה והילד שנוצרו בידי אנדראה פיזאנו (Andrea Pisano) ב-1347. השערים והספינות השונות מתוגברים בגמלונים משולשים המתנשאים מעליהם ומאוגפים במגדלים צרים המסתיימים בצריחים קטנים ומחודדים.
הגימור של הקירות החיצוניים של הקתדרלה, בניגוד לחזית, פשוט יותר.
הקירות צופו בשכבות מתחלפות של אבן טרוורטין לבנה ואבן בזלת כחולה-אפורה.
פנים הקתדרלה הושאר בכוונה פשוט ומרווח, עם חלונות אלבסטר השומרים את פנים הקתדרלה קר בקיץ האיטלקי החם.
הגג קושט בשנות ה-1320 בידי פייטרו די ללו (Pietro di Lello) וואנוצו די מאסטרו פיירנו (Vanuzzo di Mastro Pierno), ובמהלך שנות ה-1890 שוחזר ושומר על ידי פאולו צאמפי (Paolo Zampi) ופאולו קוקרי (Paolo Coccheri) והגיע למצבו הנוכחי.
ליד הכניסה השמאלית נמצאת ברכת ההטבלה (בפטיסטריום) שנבנתה ב-1390 על ידי לוקה די ג'ובאני (Luca di Giovanni) והורחבה 16 שנים מאוחר יותר בידי סאנו די מאטאו (Sano di Matteo).
קרוב לה ניתן לראות פרסקו של המדונה עם הילד, שצויר על ידי ג'נטילה דה פבריאנו (Gentile da Fabriano) ב-1425. מאחורי המזבח נמצאים מספר ציורי פרסקו שניזוקו במהלך השנים ומוקדשים לחיי מריה, אם ישו.
ציורים אלו צוירו על ידי האמנים תושבי אורבייטו: פריטו אילאריו (Preto Ilario) ופייטרו די פוצ'ינו (Pietro di Puccino) ושוחזרו כל מאה שנים.
בקתדרלה מצוי עוגב גדול, המכיל 5,585 צינורות, שתוכנן במקור על ידי איפוליטו סקאלצה (Ippolito Scalza) וברנרדינו בנוונוטי (Bernardino Benvenuti) במאה ה-15. בשנים 1913–1975 נבנה העוגב מחדש.
תרומה נוספת של סקאלצה היא פסל ה"פייטה" שפיסל ב-1579.
קפלת הקורפורל (Chapel of the Corporal) נבנתה כדי להכיל את שרידי נס בולסנה המגואלים בדם.
הקפלה מקושטת בציורי פרסקו המתארים נסים שהתרחשו במהלך ההיסטוריה של הכנסייה.
הם צוירו בשנים 1357–1363 בידי אוגולינו די פריטה אילארו (Ugolino di Prete Ilaro), דומניקו די מאו (Domenico di Meo) וג'ובאני די בוצ'יו לאונרדלי (Giovanni di Buccio Leonardelli) וראויים לציון בגלל האנטישמיות שבהם, שהסלימה באירופה המערבית באותה תקופה.
במרכז הקפלה ישנה תיבה לאחסון שרידי קודש מוזהבת המכילה את הקורפורל ספוג הדם, והיא נבנתה בידי אוגולינו די ויירי (Ugolino di Vieri) ב-1339. בימי חג יוצאת מקפלה זו התהלוכה בה מוצג הקורפורל ברחבי העיר.
קפלת המדונה די סן בריציו
קפלת המדונה די סן בריציו (Chapel of the Madonna di San Brizio) היא תוספת מאוחרת יותר לקתדרלה.
קפלה זו, הידועה גם בשם קפלת סיניורלי (Signorelli), נבנתה החל מ-1397 אך ויכוחים על הבנייה גרמו לעיכוב השלמתה במאה שנה עד שנשכר האמן לוקה סיניורלי (Luca Signorelli) להשלימה.
סיניורלי קישט אותה בשלמותה אחרי שלקח על עצמו להשלים את הציורים הלא-גמורים של פרה אנג'ליקו (Fra Angelico) ובנוצו גוצולי (Benozzo Gozzoli).
הקפלה נחשבת ליצירה המרשימה ביותר של סיניורלי, שהשקיע שנתיים בציור סדרת ציורי פרסקו המתארים את יום הדין, עליית האנטיכריסט, סוף העולם והפרדת המקוללים מהמבורכים.
מתחת ליצירה זו ישנם ציורים קטנים יותר של כותבים ופילוסופים ידועים שצופים באסון המתרחש מעליהם בעניין.
בציורים אלה מתוארים הומרוס, אמפדוקלס, מרקוס אנאוס לוקאנוס, הוראס, אובידוס, וירג'ילוס ודנטה לצד תמונות מיצירותיהם ומספר מדליונים המתארים קדושים מקומיים.
ארמון האפיפיורים (Palazzo dei Papi) הנמצא מימין לקתדרלה, נבנה במקור במהלך אמצע המאה ה-13 כאשר האפיפיורים עברו לאורבייטו כדי להימלט מהקרבות ברומא.
האפיפיורים אורבנוס הרביעי ומרטינוס הרביעי שניהם חיו בעיר וכנראה גם השגיחו על שלבי ההתחלה בבניית הקתדרלה.
האפיפיור בוניפציוס השמיני הרחיב את הארמון, אך העבודה לא הושלמה עקב מעבר האפיפיורים לאביניון ב-1309. הארמון המשיך לשמש למגורי אפיפיורים עד 1550, אז הועבר לבעלות הקתדרלה.
ב-1896 שונה ייעוד המבנה למוזיאון שקיים עד היום.
בתוך הארמון נמצאים פריטי מידע ושרידים מהיסטוריית הקתדרלה והעיר.
יצירות אמנות שלא זכו לעטר את פנים הקתדרלה וחלקים מהבנייה המקורית שהוסרו במהלך השחוזרים נמצאים גם הם בתוך המוזיאון.
המוזיאון כולל גם ציורים, תיבות לאחסון שרידי קודש ואת התוכניות המקוריות של הקתדרלה.
קומת הקרקע של הארמון מכילה מוזיאון המוקדש לאמן הסיציליאני אמיליו גרקו (Emilio Greco) שבנה את דלתות הקתדרלה ב-1970. המוזיאון מכיל מגוון נרחב מיצירותיו, וכן סקיצות עבור פסלים וציורים שהכין, כולל פסלים הנמצאים כיום בבזיליקת סן פייטרו בוותיקן.
ארמון האופרה של הקתדרלה (Palazzo dell'Opera del Duomo) הניצב מולה הוא מבנה גדול שנבנה ב-1359 כדי לשמש מקום עבור משרדי הקתדרלה ולהוות בית עבור הפן המנהלי שלה.
ב-1857 הורחב כדי להכיל מוזיאון בקומת הקרקע עבור התרבות האטרוסקית ומכיל שרידים אטרוסקים שנמצאו בעיר ומסביבה (באזור שכנה עיר אטרוסקית מרכזית).
ליד הבניין נמצאה מוזיאון Claudio Faina המכיל אוסף אמנות אטרוסקית שנאספה במהלך המאה ה-19 בידי הרוזן מאורו פיינה ונתרמה לעיר.
הקתדרלה הצבאית אלכסנדר נבסקי בטיפליס (בגאורגית: ტფილისის სამხედრო ტაძარი, טפּיליסיס סָמחֶדרוֹ טָדזַרי; ברוסית: Тифлисский Александро-Невский военный собор) הייתה קתדרלה נוצרת אורתודוקסית במרכז העיר טיפליס (כיום טביליסי) גאורגיה, שנבנתה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה במחצית השנייה של המאה ה-19 ונהרסה בידי השלטונות הסובייטים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הקתדרלה הוקמה במטרה להנציח את הניצחון הרוסי במלחמת קווקז כנגד עמי צפון הקווקז ונקראה על שם הקדוש הרוסי מימי הביניים, אלכסנדר נבסקי.
היא עוצבה בסגנון נאו-ביזנטי בידי האדריכל ד.
מבנה הקתדרלה נחנך ב-16 באפריל 1871 בחלק העליון של גן אלכסנדר בכיכר גוניב (כיום כיכר סובורני בשדרות רוסתוולי).
ב-21 במאי 1897, קודשה הקתדרלה על ידי האקסרך, ולדימיר מגאורגיה.
הקתדרלה נוהלה על ידי האיפרכיה של גאורגיה עד לשנת 1917 כאשר היא עברה לאוטוקפליה של הפטריארכיה הגאורגית האורתודוקסית.
בפברואר 1921, בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה וכיבוש טביליסי, הפך בית הקברות של הקתדרלה לאחוזת הקבר של הצבא הרוסי.
בשנת 1930 נהרסה הכנסייה על ידי הממשל הסובייטי בגאורגיה שבנה במקומו את בית הממשל הגאורגי (שימש גם בתקופת גאורגיה הסובייטית).
כיום משמש כמבנה הפרלמנט של גאורגיה.
תנגיז קווירקוורילה (1985), מקור שמות המקומות בטביליסי העתיקה, עמ' 28
קתדרלת בריסטול, או בשמה המלא The Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity ("קתדרלת השילוש הקדוש והבלתי ניתן-לחלוקה") היא קתדרלה אנגליקנית בעיר בריסטול שבאנגליה.
הקתדרלה ממוקמת בקולג' גרין, פארק רחב ידיים בבריסטול.
הכנסייה הוקמה ב-1140 ונהפכה למושב בישוף ב-1542. המבנה הנוכחי נבנה בסגנון גותי מקושט בין המאות ה-13 ל-16, נהרס בחלקו והושלם רק במאה ה-19 בגל התחייה הגותית.
אף על פי שנבנתה במהלך למעלה מ-700 שנה, הקתדרלה מציגה מראה הרמוני של חלונות גותיים גבוהים ושורת צריחונים, לצד מגדלים מרובעים הבנויים בסגנון גותי אנגלי.
הקתדרלה זוכה לעניין רב בשל מאפייניה האדריכליים (למשל, היותה כנסיית אולם בה גובה כל הספינות שווה), המונומנטים שבתוכה והעוגב ההיסטורי.
קתדרלת בריסטול נוסדה ב-1140 ככנסיית מנזר על שם אוגוסטינוס הקדוש בידי רוברט פיצהארדינג, בעל אחוזה עשיר ובכיר במנגנון המלכותי.
מנזר זה אכלס קנונים (סוג של כמרים) אוגוסטיניאנים.
כיום רק פירורי שרידים נשארו מכנסיית המנזר, שנבנתה בשנים 1140–1148 בסגנון רומנסקי נורמני.
מספר מבני אבן נוספים הוקמו באתר בשנים 1148–1164. שלוש דוגמאות טובות של שלב זה שרדו: הבית מועצת הקתדרלה, השער וביצוריו (שכיום משמש כמשרדי הדיוקסיה) ושער רומנסקי נוסף.
ט.ה.ב בארו מתאר את הצ'פטר האוס כיפה ביותר שעדיין קיים.
תחת אב המנזר דוד (1216-1234) החל שלב חדש בבנייה (בערך ב-1220), ובו בלטה הקמת קפלה המוקדשת למריה הבתולה בצד הצפוני של בית המקהלה.
מבנה זה, שעדיין ניצב על תילו ידוע כ"קפלת הגבירה הבכירה".
משערים שאדריכל המבנה, הידוע רק באות 'L', הוא אדם לוק, רב-הבנאים של קתדרלת ולס.
פיתוחי האבן של החלון המזרחי של הקפלה סותתו בידי ויליאם הגאומטר, בסביבות 1280.
תחת אב המנזר אדוארד נואל (Edward Knowle), נבנתה כנסיית המנזר מחדש.
בין השנים 1298 ל-1332 נבנה מחדש החלק המזרחי של הכנסייה בסגנון גותי מקושט.
הבנייה פסקה למאה שנים בערך וחודשה באמצע שנות ה-1440, אז נבנו בית הרוחב (טרנספט) ומגדל המצלב.
אב המנזר ג'ון ניולנד (1481–1515) החל בבנייה מחדש של הספינה הראשית, אך היא הייתה עדיין לא שלמה כשהוחלט על פירוק המנזרים ב-1539. הספינה הראשית הבנויה למחצה נהרסה, והחלק המזרחי של הכנסייה נסגר עד שנפתח מחדש כקתדרלה תחת כמורה הכפופה למלך ולא לכנסייה הקתולית.
ב-1542 העלה הנרי השמיני, מלך אנגליה את הכנסייה לדרגת קתדרלה בדיוקסיה החדשה של בריסטול והקתדרלה הוקדשה ל"שילוש הקדוש והבלתי ניתן-לחלוקה".
במאה ה-19 עבר על בריטניה גל התחייה הגותית בו שוב החלו לבנות באדריכלות המסורתית של ימי הביניים.
בשנים 1868–1877 בנה האדריכל ג'ורג' אדמונד סטריט מחדש הספינה הראשית בסגנון הרמוני עם החלק המזרחי.
את החזית המערבית, עם שני המגדלים תכנן ג'ון לאופבורו פירסון (John Loughborough Pearson) והיא הושלמה ב-1888.
הפעמונים נוצקו בשנים שונות ומגוונות, לרבות שניים מ-1726, אחד מ-1740 ושניים מ-1789, כולם נוצקו בידי משפחת בילבי.
קתדרלת בריסטול היא בניין רשום לשימור מדרגה I.
טים טאטון-בראון כותב על החלק המזרחי מהמאה ה-14 כ"אחד מהמבנים המעניינים והנהדרים ביותר בארץ זו."
החלק המזרחי של קתדרלת בריסטול הוא מאוד לא רגיל ממספר סיבות.
ראשית, הוא נבנה כ"כנסיית אולם", כלומר: האגפים הצידיים הם באותו גובה של בית המקהלה.
בעוד שמבנה כזה הוא מאפיין של כנסיות גרמניות מסוימות, הוא נדיר מאוד בבריטניה, וקתדרלת בריסטול היא הדוגמה החשובה ביותר לכך.
במאה ה-19 תכנן סטריט את הספינה הראשית ככנסיית אולם גם כן.
ההשפעה של מבנה זה הייתה חסרונה של קומת תאורה עם חלונות גדולים שיאירו את חלל המבנה, כפי שנהוג בדרך כלל בכנסיות אנגליות מימי הביניים.
כל האור הפנימי היה מוכרח לבוא מחלונות האגפים והספינות המשניות, שהיו בהתאמה מאוד גדולות.
בבית המקהלה, החלון הענקי של קפלת הגבירה נועד כדי להאיר את החלק העליון של הקיר, כך שהוא שוטף את הקמרונות באור יום, בעיקר בבוקר.
בגלל חסרונה של קומת תאורה, הקמרונות הם יחסית נמוכים, גובהם נע בין 15 ל-16 מטר, כמחצית מגובה הקמרונות של מנזר וסטמינסטר.
המאפיין השני הראוי לציון של קתדרלת בריסטול הם הקמרונות של החלל הבא.
העבודה שבוצעה תחת אב המנזר נואל היא ייחודית במובן זה.
מה שעוד ייחודי, הוא שיש 3 סוגי קמרונות ייחודיים בקתדרלה.
בקמרונות רשת, חלל הגג נתמך בידי צלעות אבן מקושתות, המעבירות את משקל הגג ומשקלם אל רשת עמודי תמיכה לאורך הקירות.
בדרך כלל ישנה צלע הנקראת "רכס" שנמתחת לאורך פסגת הקמרון וצלעות ביניים שנקראות tierceron ומוצאן מראשי העמודים שבצידי האולם.
בסגנון גותי מקושט ניתן למצוא צלעות רשת המחברות את הצלעות התומכות עם צלעות העמודים בזוויות ובכך יוצרות תבניות מורכבות ומדהימות, דמויות כוכבים גאומטריים על התקרה.
מאפיין זה קיים בקתדרלת בריסטול, מתאריך מאוד מוקדם, ושונה מקמרונות הרשת האחרים.
במקרה זה אין צלע רכס וצלעות הרשת מאורגנות כדי לסגור סדרה של פאנלים שנמשכת כל הדרך אל מרכז גג בית המקהלה, ויוצרות אינטראקציה עם החלון המזרחי על ידי שיקוף האור ממשטחי הקשת החלקים.
מהספינה הראשית ניתן לראות את תחרת האבן המורכבת של החלון המזרחי זוכה לתהודה מקמרונות הרשת של מגדל המצלב (שגבוה רק בקצת מבית המקהלה ולכן נראה בבירור.
גם לאגפים הצידיים של בית המקהלה יש קמרונות ייחודיים.
היסטוריון האדריכלות הנודע סר ניקולאוס פווסנר (Nikolaus Pevsner) כתב על קתדרלת בריסטול ש"מנקודת המבט של הדמיון המרחבי היא לא רק עליונה על כל דבר שיש באנגליה או באירופה, אך גם מוכיחה באופן בלתי-ניתן למחלוקת שהתכנון האנגלי עולה על זה של כל שאר הארצות" בזמן זה.
הספינה הראשית תוכננה ונבנתה על ידי ג'ורג' אדמונד סטריט (George Edmund Street).
תכנונו עקב אחרי הצורה של בית המקהלה הגותי.
ממבט בתוכנית או מהחזית הצידית של הספינה הראשית, לא ניתן להסיק שהיא נבנתה בעידן אחר משאר הקתדרלה.
סטריט, בחוכמה, העדיף להשאיר את תהילת ימי הביניים, ללא תחרות.
הוא תכנן את הפנים כך שיכבד את הפרופורציות של הצלעות והתבניות של הבנייה הקדומה יותר, אך לא חיקה את תבניותיהם.
הספינה הראשית מקורה בקמרונות שמרניים עם צלעות היוצאות מהעמודים, ומתנשאת לאותו גובה בערך של בית המקהלה, ומבחינה ויזואלית מובילה את העין בדרך מאוד מספקת.
במהלך המאה ה-16, חלל הקתדרלה בעת תפילות היה דחוס לעייפה.
דבר זה הצריך סידור מחדש של הריהוט בקתדרלה.
כאשר הספינה הראשית הושלמה היה אפשר להחזיר את הריהוט בבית המקהלה לצורתו הקודמת.
האדריכל פירסון היה אחראי לסידור זה, ולהכנסתם של חפצים והתאמות חדשים, בהם מסך עץ לפני החלק המזרחי.
בקתדרלה יש שני מונומנטים לא רגילים שלעיתים קרובות מועתקים, ואלה נקראים "Berkley Memorials".
הם ממוקמים בשתי גומחות בקיר, וכל אחד מהם מוקף בחופה של בקשתות עם שקעים (cusped arches).
המסך של פירסון, שהושלם ב-1905, מכיל הד למונומנטים אלה ב-3 קשתות רחבות עם שקעים בסגנון הלהבות Flamboyant.
את החזית בנה ג'ון לאופבורו פירסון (John Loughborough Pearson).
החזית דומה יותר לחזית גותית ספרדית מאשר אנגלית בקומפוזיציה הכללית, בהזכירה את חזית קתדרלת בורגוס אך ללא הצריחים המחודדים.
היא די רחבה יחסית לגובהה, ובעלת שער יחיד, שהוא גדול ומקושט בעושר רב.
בניגוד לקתדרלות גותיות אנגליות רבות החזית כוללת חלון רוזטה מעל השער הראשי, בסגנון צרפתי או ספרדי.
פרטי החזית הם אנגליים בבירור, ורובם בסגנון גותי אנגלי מוקדם המבוססים על קתדרלת ולס וסגנון גותי אנגלי מקושט המבוססים על קתדרלת יורק.
רוב עבודת האבן מימי הביניים, במיוחד בקפלת הגבירה הבכירה, עשויה מאבן גיר שנחצבה במחצבות דנדרי ופלטון, סומרסט, ומאבן באת' שהשתמשו בה באזורים אחרים.
קפלת הגבירה הבכירה בת שני המפרצים, שכוללת שיש מ-Purbeck, ניצבת מצפון לבית המקהלה בן 5 המפרצים ובית הכמרים (presbytery).
קפלת הגבירה המזרחית היא בת 2 מפרצים, חדר תשמישי הקדושה הוא בן מפרץ אחד וקפלת ברקלי בעלת 2 מפרצים.
חוץ הקתדרלה כולל תמיכות עמוקות עם סופיות (finials) וטיילת-חומה (Parapet) עם שינות על הגג, ובין לבין צריחונים עם קרוקטים.
החזית המערבית מאוגפת בידי 2 מגדלים בעלי 3 קומות כל אחד.
בפינות האחוריות החיצוניות ישנם צריחים עם גרמי מדרגות ופאנלים בקומת הפעמונים.
בין המגדלים ישנה קשת כניסה עמוקה בעלת 6 שלבים, עם עמודים משיש Purbeck ותבניות יציקה עשירות על הקשתות.
בית הרוחב הדרומי כולל פאנל אבן סקסוני מאוחר ובו תיאור של הגהנום.
מאחורי המזבח הראשי ישנו מסך עץ ובו פאנלים מאת פירסון, משנת 1899. שלוש השורות של ספסלי המקהלה הם מסוף המאה ה-19 ובעלי פיתוחים בסגנון הלהבות Flamboyant ומיסריקורדים מ-1520. בקפלת ברקלי ישנו פמוט נדיר מ-1450 שמקורו מכנסיית המקדש בבריסטול.
המונומנטים בתוך הקתדרלה כוללים דמויות שכובות ובהן לורד ברקלי ואישים אנגלים ידועים מהמאות ה-18 עד ה-20.
העוגב נבנה במקור ב-1685 בידי רנאטוס האריס, בעלות של £500. עוגב זה הוסר ותוקן פעמים רבות, אך חלקים מהעוגב המקורי, כולל התיבה והצינורות, שולבו בעוגב הנוכחי, שנבנה בידי ג'יי.
וולקר ובניו, ב-1907. עוגב זה נמצא מעל ספסלי המקהלה בצד הצפוני של בית המקהלה.
לפני שנבנה העוגב הראשי הכילה הקתדרלה עוגב קתדרה, שנבנה בידי רוברט טאונטון ב-1662.
קתדרלת בריסטול שימשה כאתר צילומים בסרט מגע המדוזה מ-1978 בתור קתדרלה בדיונית בלונדון שנקראה "קתדרלת מינסטר".
בבריסטול ישנה גם כנסייה רומית-קתולית, קתדרלת קליפטון.
כנסיית הקהילה האנגליקנית, כנסיית מרי רדקליף, גדולה למדי ובטעות נחשבת לקתדרלה.
קתדרלת אורליאן היא קתדרלה קתולית בעיר אורליאן שבצרפת.
קתדרלת הצלב הקדוש באורליאן, נבנתה בשנים 1278–1329 בסגנון גותי.
לאחר שנבזזה בידי ההוגנוטים בשנות השישים של המאה ה-16, מלכי בית בורבון שיפצו אותה במאה ה-17. הקתדרלה מפורסמת בעיקר בזכות הקשר שלה לז'אן ד'ארק.
הגיבורה הצרפתית נכחה במיסה בקתדרלה ב-2 במאי 1429, כאשר העיר הייתה תחת מצור.
כמו בקתדרלת שארטר, גם לקתדרת אורליאן יש צמד קומות של תמיכות דואות המחוברות בעמודים אלכסוניים ביניהן.
גובה הספינה הראשית: 32 מטר
רוחב הספינה הראשית: 14.23 מטר
אורך חיצוני של הבית הרוחב (טרנספט): 65 מטר
אורך פנימי של הטרנספט: 53 מטר
קתדרלת באוו הקדוש, הידועה גם כ-Sint-Baafs Cathedral או בהולנדית: Sint Baafskathedraal) היא קתדרלה רומית-קתולית בגנט הבנויה בסגנון גותי.
המבנה מבוסס על קפלת יוחנן המטביל, שנבנתה מעץ.
היא נחנכה על ידי טרנסמארוס, בישוף טורנה ונואיון.
שרידים מהמבנה המקורי נמצאים בקריפטה מ-942.
הקפלה הורחבה בסגנון רומנסקי ב-1038 ושרידים לכך נמצאים בקריפטה.
במהלך המאה ה-14 ועד המאה ה-16 הורחבה הקתדרלה באופן רציף, בסגנון הגותי.
בית מקהלה חדש ושווה נוספו למבנה, הטרנספט הורחב, נבנה בית מועצה לכנסייה וספינות משניות.
כמו כן, נבנה מגדל יחיד במרכז חזית המבנה.
עבודות אלה על הכנסייה הושלמו ב-7 ביוני 1569.
ב-1539, כתוצאה ממרד נגד קרל החמישי, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, פורק מנזר באוו הקדוש.
אב המנזר והנזירים הפכו לקאנונים במועצת הכנסייה, שהוקדשה לבאוו הקדוש.
כאשר הוקמה הדיוקסיה של גנט ב-1559 הפכה הכנסייה לקתדרלה.
בכנסייה הוטבל גם הקיסר קרל החמישי.
הקתדרלה ידועה בזכות יצירות האמנות שלה, בהן ציור המזבח בקפלת Joost Vijd הידוע כ"הערצת השה" מאת הוברט ואן אייק ויאן ואן אייק.
ציור זה נחשב ליצירת מופת של ואן אייק וכאחד מהיצירות החשובות ביותר ברנסאנס של ארצות השפלה.
בקתדרלה נמצאת גם יצירת האמנות "באוו הקדוש נכנס למנזר גנט" מאת פטר פאול רובנס.
יצירות המזבח נבזזו במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים והוחזרו בידי צוות אנשי המונומנטים.
קתדרלת אלמודנה (שם מלא בספרדית: Santa María la Real de La Almudena) היא קתדרלה קתולית במדריד, בירת ספרד.
התוכניות להקמת קתדרלה על שם הבתולה מאלמודנה עלו במהלך המאה ה-16 מהרגע בו הפכה מדריד לבירת ספרד על ידו של המלך פיליפ השני, אך בנייתה נדחתה לאורך זמן רב עקב התנגדותה של הבישופות של טולדו שפחדה מפגיעה במעמדה.
כך שבניית הקתדרלה בפועל החלה רק במאה ה-19 (בשנת 1879).
בנייתה של הקתדרלה התנהלה בעצלתיים ואף הופסקה כליל עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית.
עבודות הבנייה נמשכו בשנת 1950, והקדתרלה נפתחה רק בשנת 1993, יותר ממאה שנים לאחר תחילת העבודות, בנוכחות האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
תכנון הקתדרלה שהבנייה החלה על-פיו היה בסגנון התחייה הגותית, אך עם המשך עבודות הבנייה לאחר מלחמת האזרחים, הוחלט לעצב את חלקה החיצוני בסגנון נאו קלאסי, במטרה להתאים את הקתדרלה לחזיתו של הארמון המלכותי הניצב מולה.
עיצוב פנים הקתדרלה נחשב לחדשני ומודרני, עם חדרי תפילה ופסלים של אמנים בני זמננו המעוצבים בסגנונות שונים.
קתדרלת אלבי היא קתדרלה קתולית באלבי שבדרום צרפת.
הכנסייה הראשונה באתר נבנתה במאה ה-4 ונהרסה ב-666 בשריפה.
הכנסייה השנייה נבנתה ב-920 והוקדשה לססיליה הקדושה, פטרונית המוזיקאים.
במאה ה-13 הוחלפה הכנסייה בקתדרלה מאבן ששילבה בין אדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית דרומית.
היא נבנתה בשנים 1282-1480 לצד מסע הצלב האלביגנזי.
חוץ הקתדרלה עוצב בצורה דמוית-מבצר כדי להביע את כוחה וסמכותה של הכנסייה הקתולית כנגד ה"כפירה" של האלביגנזים.
הקתדרלה בנויה בשילוב של אדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית דרומית, המתבטאת יותר בעיצוב הפנים מאשר בעיצוב חוץ המבנה דמוי המבצר.
בחזית המערבית מגדל פעמונים בודד בגובה 78 מטר, שנוסף ב-1492. מתחתיו שער מאת דומיניק דה פלורנס שנוסף בסביבות 1392.
פנים הקתדרלה מפותח ועשיר הרבה יותר מחוץ המבנה הפשוט ודמוי המבצר.
בית המקהלה המרכזי, ששמור לחברי המסדר הדתי, מופרד מהספינה הראשית על ידי סורג מקושט ובו פיתוחי אבן עדינים לצד פסלים צבעוניים.
מתחת לעוגב נמצא פרסקו המתאר את יום הדין, המיוחס לאמנים פלמים לא-ידועים, שבמקור כיסה 200 מ"ר אך מאוחר יותר הוסר חלקו המרכזי.
קמרונות המבנה מצוירים בציורי פרסקו מהרנסאנס ומהווים את האוסף הגדול והעתיק ביותר של ציורי רנסאנס בצרפת.
עוגב הקתדרלה נבנה על ידי כריסטוף מושרל במאה ה-18.
קתדרלת איסהאב (בנורווגית: Ishavskatedralen; מוכרת גם כ-"קתדרלת הים הארקטי" או "הקתדרלה הארקטית") הוא שמה המקובל של כנסייה ידועה, הניצבת ברובע טרומסדאלן (Tromsdalen) בעיר טרומסה (Tromsø) שבצפון נורווגיה, ואשר שמה הרשמי הוא כנסיית טרומסדאלן (Tromsdalen Kirke).
התוכניות לבניית הכנסייה החלו בשנת 1957, והצעתו של האדריכל יאן איניה הוביד (Jan Inge Hovig), שעשה שימוש בעיקר בבטון מזוין נבחרה.
ב-1960 התוכניות עובדו ושונו, וב-1962 התקבלה החלטה סופית באשר לתוכנית הכנסייה.
עבודות ההקמה החלו ב-1964, והכנסייה הוקדשה ביום 19 בספטמבר 1965.
צורתו הכללית של המבנה היא כשל אוהל תלול למדי שגובהו ורוחבו קטנים יותר במרכזו, דבר היוצר דימוי של מעין אוכף.
תכנון המבנה הושפע מצורתו של הר הויה בטרומסה (Håja i Tromsø) שמצטיין בשתי פסגות בגבהים משתנים שביניהן אוכף.
11 משטחי בטון מצופה אלומיניום ואמייל מכסים את המבנה מחזיתו הקדמית ועד לאחורית, ולפי אחת הסברות, אלה מייצגים את 11 השליחים שנותרו לאחר בגידתו של יהודה איש קריות.
משטחים אלה מגיעים עד לקרקע, וביניהם רווחים שבהם נקבעה זכוכית להחדרת אור אל חלל המבנה.
בקצה המזרחי של הכנסייה קבוע חלון זכוכית צבועה ענקי המשתרע על שטח של 140 מ"ר.
החלון משנת 1972, מעשה ידיו של האמן הנורווגי ויקטור ספארה (Victor Sparre), מתאר שלוש קרני אור הזורחות מידו של האל האב שבראש היצירה - המרכזית על דמותו של ישו, ושתי האחרות על דמויות גבר ואישה קטנות יותר הניצבות משני צדדיו.
החזית הראשית הפונה מערבה עשויה גם היא מזכוכית, ובצידה החיצוני, לפני החלון הקבוע בה, ניצב צלב בטון לבן המתנשא לכל גובהה של החזית, המגיעה לגובה של 35 מטרים.
מאחורי הצלב תולים פעמוני הכנסייה.
שטחה של הכנסייה הוא 900 מ"ר ובו 730 מקומות ישיבה.
קומת המרתף גדולה מעט יותר ומשתרעת על פני שטח של 1,020 מ"ר.
קירותיה לבנים, ולמעט ספסלי הישיבה, שולחן הדרשה והמזבח, תלויות בה רק נברשות תאורה.
בשנת 2005, לרגל יובל הארבעים לכנסייה, הותקן בה עוגב חדש, ובו שלוש מערכות קלידים ופדלים ו-42 סטופים.
בעוגב קבועים 2,940 חלילים - הארוך שבהם הוא באורך 9.6 מטר, ואורכו של הקצר ביותר הוא חצי סנטימטר בלבד.
בשל צורתו הייחודית של מבנה הכנסייה, הוא הפך, יחד עם גשר טרומסה הסמוך לו, המקשר בין רובע טרומסלאדן, אל האי שעליו שוכן מרכזה של העיר, לאחד מסמליה המוכרים ביותר של העיר.
השימוש בבטון לבן וחלק הוליד את הדמיון לקרחון ואת הדימויים הארקטיים.
שילוב הבטון והזכוכית במבנה שניצב סמוך לקו המים, העניק לו את הכינוי "בית האופרה של נורווגיה", בניסיון לבסס דמיון בין הכנסייה לבית האופרה של סידני.
כינויים אחרים הם "בית הספינה" שכן המבנה נראה כספינה הפוכה, או האוהל.
קתדרלת אוורה היא קתדרלה קתולית ומונומנט לאומי בצרפת השוכנת בעיר אוורה שבנורמנדי.
חלקים מהחלק התחתון של הספינה הראשית מתוארכים למאה ה-11. החזית המערבית, על שני מגדליה הבלתי שווים, היא מתקופת הרנסאנס המאוחר.
הקתדרלה משלבת סגנונות רבים, בהם אדריכלות גותית, והם מיוצגים בחלקים שונים במבנה.
ב-1896 נערכו עבודות שיפוץ ושחזור מקיפות בקתדרלה.
בית הרוחב (טרנספט) הצפוני והשער הם בסגנון גותי לוהב (Flamboyant); בית המקהלה, החלק האיכותי ביותר מבחינת פנים המבנה, הוא בסגנון גותי קורן (Rayonnant) מסביבות 1260. הקרדינל דה לה בלו, הבישוף של אוורה במחצית השנייה של המאה ה-15 בנה את מגדל המצלב המתומן והצריח המחודד האלגנטי שלו.
הוא גם בנה את קפלת הגבירה הידועה בזכות חלונות הויטראז' שלה השמורים היטב.
שני חלונות רוזטה בקצות בית הרוחב ומסכי העץ המגולפים של הקפלות הצידיות הן יצירות מופת מהמאה ה-16.
ארמון הבישוף מהמאה ה-15, נמצא סמוך מדרום לקתדרלה.
גובה הספינה הראשית: 21.75 מטר.
רוחב הספינה הראשית: 25.40 מטר.
קתדרלת איסק הקדוש היא הקתדרלה הגדולה ביותר בסנקט פטרבורג.
החל משנת 1991 נערכות בה גם תפילות בימים מיוחדים ובהתאם לתיאום מראש עם הנהלת המוזיאון.
הקתדרלה מוקדשת לאיסק, קדוש ביזנטי מהמאה ה-4. המבנה הנוכחי הוא המבנה הרביעי שהוקם במקום לכבוד איסק הקדוש.
הוא נבנה בשנים 1818–1858 בהתאם לתכנון של האדריכל הצרפתי אוגוסט מונפרן.
הקתדרלה הקודמת (השלישית) נבנתה במשך עשרות שנים ובנייתה הסתיימה רק בשנת 1802. בשלבים האחרונים של הבנייה, שיש שהיה מיועד לעיטורה הועבר בפקודת פאבל הראשון לאתר הבנייה של טירת מיכאילובסקי.
היו גם שינויים נוספים שלא תאמו את הרעיון המקורי של האדריכל שתכנן את הבניין.
בשנת 1809 הורגש שהקתדרלה הקיימת במקום קטנה מדי ולא תואמת את הסביבה.
לכן הוחלט על מכרז להרחבת המבנה.
במכרז השתתפו אדריכלים ידועי שם, אך כל התוכניות נדחו על ידי אלכסנדר הראשון בטענה שהן מבוססות על בנייה חדשה ולא על הרחבת המבנה הקיים כפי שנדר.
בשנת 1813 פורסמה הודעה על תחרות חדשה, אך גם התוכניות החדשות לא התאימו לטעמו של הקיסר.
בשנת 1816 האדריכל הצעיר אוגוסט מונפרן קיבל הזמנה להכנת הפרויקט.
הוא הכין מספר תוכניות ראשוניות שהקיסר אהב אותם והוא קיבל הזמנה להכנת תוכניות מפורטות אך בתנאי שהחלק המרכזי של הקתדרלה הקיימת תישאר.
בשנת 1818 הפרויקט היה מוכן ואושר על ידי הקיסר.
בקיץ 1819 החלו בפירוק המבנה הקיים.
אומנם מספר אדריכלים מתחו ביקורת קשה על התוכניות.
הטענה הייתה שהמבנה המשופץ לא יהיה יציב וקיימת סכנה ממשית לקריסתו.
העבודות במקום נעצרו והוקמה ועדה מיוחדת לבדיקת הנושא.
מונפרן עצמו, בפגישות הוועדה, ציין שהוא היה מוגבל על ידי תנאי הקיסר.
בסופו של דבר הוועדה החליטה שלא ניתן להמשיך בהקמת המבנה לפי התוכניות הקיימות.
בהיוודע לו המלצות הוועדה, הקיסר סיכם שיש לתקן את התוכניות תוך מאמץ להשאיר את הקירות הקיימים.
מונפרן הודח מתפקיד האדריכל הראשי של המיזם, אך השתתף בצוות שתיקון את התוכניות.
ב-3 באפריל 1825 הפרויקט החדש של מונפרן אושר על ידי הוועדה ועל ידי הקיסר.
בבנייה השתתפו כ-11,000 עובדים ונעשה שימוש בכ-25,000 קורות עץ.
בשנת 1858 הסתיימה הבנייה, וב-30 במאי הקתדרלה נפתחה בנוכחות הקיסר ומשפחתו.
מונפרן נפטר זמן קצר לאחר סיום הבנייה, אך בקשתו להיות מוטמן בקתדרלה לא נענתה.
לאחר מהפכת אוקטובר המבנה נשדד.
נגנבו כ-45 ק"ג של זהב כ-2 טון של חפצי כסף.
בשנת 1928 המבנה הפסיק לשמש כנסייה.
במלחמת העולם השנייה המבנה ניזוק.
במסגרת העבודות לפתיחת המוזיאון הוסדרה אפשרות לעליית הציבור לחלק העליון של המבנה – הכיפה.
עתה ניתן לטפס כ-560 מדרגות לגובה של כ-43 מטרים.
החל משנת 1990 חודשה הפעילות הדתית במקום.
התפילות מתקיימות בדרך כלל בימי ראשון ובחגים נוצריים.
בינואר 2017 הועברה הקתדרלה לאחריות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
הקתדרלה מהווה דוגמה של אדריכלות קלאסית תוך שימוש באלמנטים של סגנונות אחרים (הסגנון הביזנטי, אקלקטי, נאו-רנסאנס).
ההיקף של הכיפה הוא 25.8 מטר.
הבניין מעוטר ב-112 עמודי שיש.
בעיטור של החלק הפנימי של המבנה השתתפו גדולי ציירי רוסיה.
מעניין במיוחד ויטרז' שגודלו כ-28.5 מ' והוא הגדול מסוגו ברוסיה.
המבנה כולל 4 גמלונים שמעוטרים באושר על ידי פסלים שונים.
השטח הפנימי של המבנה מאפשר כניסת כ-12 אלף מתפללים.
דלתות המבנה עשויות מארד ומעוטרות על ידי תבליטים בדומה להבפטיסטריום של פירנצה.
השטח הפנימי של הכיפה מעוטר בתמונות בנושאים נוצריים.
כל השטח הפנימי של המבנה מעוטר על ידי גרניט ושיש בצבעים שונים.
האיקונוסטאזיס מעוצב על ידי 8 עמודים ממלכיט ומלזוריט.
בתוך הקתדרלה קיימים 3 מרכזי תפילה – המקודש לאיסק, המקודש ליקטרינה ולאלכסנדר נבסקי.
השטח הפנימי של הקתדרלה מעוטר בתמונות של ציירים רוסים.
עוד במהלך בניית המבנה התברר שעקב הקור התמונות לא שורדות.
לכן הוחלט להחליף את התמונות שצוירו בתמונות זהות ממוזאיקה.
נכון ל-2010, עבודות אלו טרם הסתיימו.
קתדרלת גאורגיוס הקדוש (געז ቅዱስ ጊዮርጊስ ቤተክርስቲያን) היא קתדרלה אתיופית, המוקדשת לגאורגיוס הקדוש, והשוכנת בחלקו הצפוני של מרכז העיר אדיס אבבה באתיופיה.
המבנה ניצב סמוך לכיכר מנליק השני שבו ניצב פסלו של הקיסר, ולבית העירייה שבקצה הצפוני של שדרות וינסטון צ'רצ'יל.
הקיסר מנליק השני הקים את הקתדרלה בשנת 1896, זמן לא רב לאחר ייסודה של העיר.
היא תוכננה בידי האדריכל סבסטיאנו קסטניה (Sebastiano Castagna) ואמנים הודים, יוונים וארמנים, הופקדו על יצירות האמנות שבה.
המבנה עצמו נבנה על ידי שבויי מלחמה איטלקים שנשבו בקרב עדווה.
קרב זה התחולל ב-1 במרץ 1896 בין האימפריה האתיופית לממלכת איטליה סמוך לעיירה עדווה שבמחוז תיגראי, וסיים את המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בניצחונה של אתיופיה.
תבות המוקדש לגאורגיוס הקדוש, הקדוש המגן של אתיופיה, נישא על ידי הכוחות אל שדה הקרב, והקתדרלה הוקמה לאחר מכן כאות תודה על הניצחון.
תבות זה מופקד במזבח שבמבנה.
בקתדרלה הוכתרו שניים מקיסרי אתיופיה - זאודיתו בשנת 1916 והיילה סלאסי ב-1930. המבנה הוצת ב-1937 על ידי השלטון האיטלקי באתיופיה, אך שוחזר לאחר שחרורה של המדינה ב-1941. הוא משמש מקום עלייה לרגל למאמיני תנועת הראסטפארי.
המבנה, נאו-קלאסי בסגנונו, מתנשא לגובה של שלוש קומות, כולן מתומנות, ונושא כיפה.
בכל אחת מארבע החזיתות העיקריות קבועים דלת וחלון בכל אחד מצדדיה, בעוד שבארבע החזיתות האחרות קבועים שלושה חלונות בלבד.
הדלתות מעוטרות בגמלונים הנושאים צלבים.
לגגות הכנסייה גוון כחלחל והכיפה מוכספת.
כתר ההכתרה של היילה סלאסי מוצג בקתדרלה, ובמוזיאון הקטן הסמוך לה, מוצגים, בין היתר, כס מלכות אתיופי וכלי נשק ממלחמת איטליה-אתיופיה, כמו גם תשמישי קדושה רבים.
האמן האתיופי אפוורק תקלה צייר את הציורים בכנסייה לאחר שחזורה.
אלה מתארים, בין היתר, את הכתרת היילה סלאסי, את מלכת שבא והמלך שלמה, ואת יום הדין האחרון.
פסיפס של הצלוב כשידיו פרוסות לצדדים קבוע על הקיר המזרחי.
קתדרלת אליהו הנביא היא כנסייה יוונית-קתולית מלכיתית המוקדשת לאליהו הנביא, ושוכנת ברחוב עין דור 23 בעיר התחתית שבחיפה, בסמוך לשכונת ואדי ניסנאס.
הקתדרלה משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף היווני-קתולי בעיר, העומד בראש הקהילה המלכיתית, שהיא הקהילה הנוצרית הגדולה בחיפה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל סמיח עטאללה, והוקם בשנים 1939-1938, בימי כהונתו של הארכיבישוף גרגוריוס חג'אר.
עד מלחמת העצמאות שימשה כנסיית א-סיידה, שליד כיכר פריז בעיר התחתית, ככנסייה המרכזית של הקהילה.
לאחר המלחמה נטשה האוכלוסייה הנוצרית את האזור, וחלקה עבר לאזור ואדי ניסנאס, כנסיית א-סיידה ננטשה, ומקום מושב הארכיבישוף עבר לקתדרלת אליהו הנביא.
מבנה הכנסייה עשוי אבן, ובחזיתו גמלון שבראשו מתנשא צלב.
הגמלון מדורג בשני צדדיו, ומסתיים בשני מגדלי פעמונים הנושאים גם הם צלב.
דלתות הכנסייה עשויות עץ והן קבועות מתחת ללונטה.
בלונטה נראה פסיפס המתאר את אליהו עולה השמימה במרכבה, ומשליך את גלימתו לעבר אלישע.
מעל הדלת חלון טריפורי, ומשני צדדיה שני חלונות מקושתים.
באולם הכנסייה שולטים גוני הכחול והזהב.
הוא מחולק לשלושה מעברים על ידי שתי שורות עמודי שיש דקים, המסתיימים בכותרות יוניות.
המעבר המרכזי גבוה מעט ממעברי הצד ומעליו "קומת אור" שבה שתי שורות חלונות.
בחלונות אלה קבועות עבודת ויטראז' של גופים גאומטריים וצמחים.
מעל צידו המערבי של המעבר המרכזי, מעל דלת הכניסה לאולם, מותקנת גלריה פנימית.
תקרת האולם צבועה בגוון כחול שבה משולבים כוכבים מוזהבים, ולרוחבה קורות עץ מוזהבות.
מן התקרה תלויות נברשות מוזהבות שבהן משולבות איקונות של קדושים.
משמאל לכניסה, על בימת אבן מוגבהת, ניצב אגן טבילה מאבן, ומעליו איקונין המתאר את טבילת ישו בידי יוחנן המטביל.
מעל הכניסה תלוי איקונין גדול ורבוע המתאר את ישו ומרים, אם ישו המולכים, וסביבם ארבעת המבשרים המכוונים אליהם.
באיקונוסטאזיס שלוש שורות של איקונות, ובאופן יוצא דופן, האיקונין השני משמאל לדלת המלכותית, אינו מתאר את אליהו שלו מוקדשת הכנסייה, אלא את גאורגיוס הקדוש בהורגו את הדרקון.
מעל הדלת המלכותית מוצבת עבודת עץ המתארת את צליבת ישו.
על הקיר שמאחורי המזבח, שתי איקונות המתארות את תרדמת הבתולה (משמאל) ואת מעמד ההשתנות (מימין), ובחלון הטריפורי שמעליהן קבועה יצירת ויטראז', שבה נראים גאורגיוס הקדוש הורג את הדרקון (מימין), ישו עם קומו לתחייה כשהוא אוחז בשמאלו בנס שעליו נראה צלב (במרכז), ואליהו המניף את חרבו מעל אחד מנביאי הבעל (משמאל).
קתדרלת בילבאו שנקראת קתדרלת סנטיאגו (ספרדית: Catedral de Santiago, בסקית: Donejakue Katedrala) היא קתדרלה קתולית גותית בבילבאו, ספרד.
הקתדרלה מוקדשת ליעקב בן זבדי הנקרא בספרדית "סנטיאגו".
הכנסייה נבנתה כנראה בסביבות 1300 כמקדש קטן, בתקופה שבילבאו הייתה כפר דייגים.
המבנה הנוכחי מקורו ב-1379. היא בנויה בסגנון אקלקטי כאשר הסגנון השולט הוא הסגנון הגותי.
הקלויסטר והקמרונות נבנו במאה ה-15 בסגנון גותי, וכך גם "שער המלאך" (Puerta del Angel) לרחוב קוראו.
ב-1571 פגעה שרפה בכנסייה ובעקבותיה שופצו החזיתות בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
חזית הקתדרלה, חלון הרוזטה והצריח המחודד נבנו על ידי Severiano Achucarro בגל התחייה הגותית של המאה ה-19.
היא מוקדשת ליעקב בן זבדי הנקרא בספרדית "סנטיאגו" ונמצאת בדרך הצפונית (Camino del Norte) של דרך סנטיאגו, נתיב הצליינים לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
הקתדרלה בנויה ברובה בסגנון גותי.
תוכניתה היא כשל צלב לטיני: הספינה הראשית מחולקות ל-3 אגפים: אולם התווך ושתי סיטראות, ובקצה יש אמבולטוריום.
בבית הרוחב הצפוני ישנו חלון רוזטה.
מבנה הקיר מחולק לשלוש: קומת הקשתות, טריפוריום ובתוכו מנורות כתומות וקומת תאורה ובה חלונות ויטראז' רחבים.
גובה הספינה הראשית הוא כ-20 מטר.הקשתות הן בצורת אוגיב.
במקום שבו עמדה הכנסייה המקורית נמצאת היום הקריפטה.
התמיכות של הקמרונות הראשיים מעוטרות בתגליפי אבן של סוחרים מקומיים.
החזית המערבית הנאו-גותית כוללת שער נאה, חלון רוזטה וצריח מחודד בודד משמאל לדלת.
בתוך הקתדרלה פזורים קברים ופסלים, הבולט שבהם הוא כנראה ה"פייטה" של Aloitiz מהמאה ה-17. בעת השקיעה ניתן לראות ניצוצות צבעוניים על הקירות המזרחיים של הטרנספט, הנוצרים כאשר השמש מטילה את אורה על חלונות הוויטראז'.
קתדרלת אלכסנדר נבסקי בטאלין היא קתדרלה רוסית אורתודוקסית הנמצאת על גבעת טומפאה בעיר העליונה של טאלין מול בית הפרלמנט.
היא נבנתה בשנים 1894–1900 כשאסטוניה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית ונקראה על שמו של הגיבור הרוסי אלכסנדר נבסקי שניצח את השוודים בקרב נייבה ב-1240.
האסטונים שרובם לותרנים לא אהבו את הקתדרלה הזאת שסימלה את השלטון הרוסי המדכא.
בשנת 1924 הייתה תוכנית להרוס אותה כמו שנעשה באותם הימים לקתדרלת אלכסנדר נבסקי בוורשה אולם התוכנית לא יצאה לפועל מחוסר משאבים.
המבנה המשיך ליהרס עד שבשנת 1991 עם יציאת הסובייטים מאסטוניה וההכרזה על עצמאותה, הוחל במבצע גדול לשיקום הקתדרלה.
בקתדרלה 11 פעמונים ביניהם הפעמון הגדול ביותר בטאלין השוקל 15 טון.
היא מהווה כיום אחת מהאטרקציות התיירותיות החשובות בטאלין.
קתדרלת אלכסנדר נבסקי (בבולגרית: Храм-паметник: Cвети Александър Невски) היא קתדרלה בסופיה שבבולגריה.
הקתדרלה נבנתה בסגנון אדריכלי נאו-ביזנטי ונקראת על שמו של אלכסנדר נבסקי.
בניית הקתדרלה החלה ב-1882 והסתיימה ב-1912. גובהה המרבי הוא 53 מטרים וגובה כיפתה 48 מטרים.
הכנסייה הוקמה להנצחת חיילי צבא האימפריה הרוסית שנהרגו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) אשר בעקבותיה הוקמה נסיכות בולגריה לאחר כ-500 שנות שלטון עות'מאני.
הקתדרלה היא המרכז הדתי של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
ב-1943 נערכה בקתדרלה הלווייתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה.