tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2021 התפרסמה כתבה בחדשות 12 על קשיי הפוריות מהם סובלת בוגנים, ועל מחלת האנדומטריוזיס שאובחנה אצלה במהלך טיפולי הפוריות.
בשנת 2025 פורסמה בוגנים שהיא ובן זוגה מצפים לתאומים בהליך פונדקאות.
בחודש מרץ הפכה אמא לשניים.
שירלי פרנסיס בבשוף היא שחיינית עבר אמריקאית.
היא אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות מהן שתיים זהב, אלופת עולם בעלת 10 מדליות, מהן שתיים זהב, ושיאנית עולם.
שירלי בבשוף היא אחותו הצעירה של ג'ק בבשוף סגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) במשחה ל-100 מטר חופשי, אלוף ושיאן עולם במשחה שליחים.
אחותה הצעירה דבי בבשוף זוכת מדליית ארד באליפות עולם בשחייה.
שירלי בבשוף נולדה בווייטייר, שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
היא התאמנה בקבוצת השחייה מישן וייחו נאדאדורס תחת הדרכתו של מארק שוברט.
היא למדה בתיכון פאונטיין ואלי בכיתה עם השחקנית מישל פייפר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה שנערכו בשיקגו, אילינוי באוגוסט 1972 קבעה בבשוף שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.21 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) עצמה זכתה בבשוף ב-3 מדליות.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:55.18 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:55.55 דקות) ומערב גרמניה (3:57.93 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.59 דקות אחרי המנצחת גולד שקבעה שיא עולם חדש נוסף (3:19.04 דקות).
בבשוף השתתפה גם במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשלב המוקדמות וקבעה עם חברותיה שיא אולימפי חדש (4:27.57 דקות), אך באותה העת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות הבאות.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקונקורד, קליפורניה באוגוסט 1974 קבעה בבשוף שני שיאי עולם חדשים, אחד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.94 דקות והשני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.77 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שחייה של שתי מעצמות השחייה המובילות בעולם, ארצות הברית ומזרח גרמניה, שנערכה באותו מקום, היא השוותה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה בבשוף ב-6 מדליות בכל משחי החתירה, מתוכן שתיים מזהב והייתה לאחת משלוש השחייניות המצטיינות בתחרות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה ביוני 1976 ניצחה בבשוף בכל משחי החופשי (100 מטר, 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי, תוך כדי
קביעת שני שיאי עולם חדשים, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:14.76 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:39.63 דקות), וקביעת שלושה שיאי ארצות הברית במוקדמות ועוד שלושה נוספים במשחי הגמר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה בבשוף ב-5 מדליות, אחת זהב ו-4 כסף.
היה זה המשחה האחרון בתחרות, המאכזבת מבחינתה של בבשוף לאחר שהשחייניות המזרח גרמניות זכו בכל המשחים למעט משחה זה, שבו היא נתנה את כל כולה.
בנוסף, היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.95 שניות, אחרי המנצחת והכוכבת של התחרות אנדר (55.65 שניות).
בבשוף ספגה ביקורת בתקשורת, למרות שיכולתה במשחקים האולימפיים הייתה גבוהה ביותר והיא שיפרה את שיאיה האישיים, מאחר שטענה שהתוצאות של השחייניות ממזרח גרמניה הן תוצאה ישירה של שימוש באימרוץ, במיוחד קורנליה אנדר יריבתה המושבעת.
לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989, מסמכים של השטאזי הוכיחו שהיא צדקה ואלפי ספורטאים וספורטאיות ממזרח גרמניה השתמשו בסמים ללא ידיעתם וללא אישור של הוריהם.
למעשה, לו היו לוקחים את המדליות של מתחרותיה כנהוג היום היא הייתה זוכה ב-5 מדליות זהב.
ב-30 באפריל 2005 קיבלה בבשוף את התואר הגבוה ביותר של התנועה האולימפית על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, את "המסדר האולימפי".
בשנת 1986 נולד לשירלי בבשוף ילד אותו היא מגדלת לבדה.
בבשוף שברה 11 שיאי עולם בשחייה, 6 שיאי עולם אישיים ו-5 שיאי עולם במשחי שליחות.
בבשוף זכתה ב-27 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה.
בבשוף שברה 39 שיאי ארצות הברית בשחייה, מתוכם 22 שיאים במשחי שליחות.
בשנת 1974 זכתה בבשוף בתואר ספורטאית השנה בארצות הברית.
בבשוף זכתה בתואר שחיינית השנה בארצות הברית בשנת 1976.
בשנת 1982 זכתה בבשוף להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
דיים שירלי ורוניקה באסי היא זמרת ולשית, שהתפרסמה לראשונה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, והמשיכה מאז לנהל קריירה מוצלחת ברחבי העולם.
היא ידועה גם כמי שביצעה את שירי הנושא לשלושה מסרטי ג'יימס בונד (יותר מכל אמן אחר): "גולדפינגר" (1964), "יהלומים לנצח" (1971) ו"מונרייקר" (1979).
נכון ל-2009 היא מכרה כ-135 מיליון אלבומים.
עם 35 להיטים שצעדו במצעד הסינגלים הבריטי ו-37 אלבומים שצעדו במצעד האלבומים הבריטי, באסי היא הזמרת הבריטית המצליחה ביותר בכל הזמנים, והאמנית היחידה שהצליחה להכניס להיטים ל-"40 הגדולים" במצעד הבריטי לאורך תקופה של 7 עשורים.
באסי נולדה להנרי באסי ולאשתו אלייזה ג'יין, בתם השביעית והאחרונה, בקארדיף, ויילס.
אביה היה ממוצא ניגרי ואמה ממוצא אנגלי.
היא גדלה בשכונה של מעמד הפועלים, וכבר בגיל צעיר החלה לשיר במקהלת הנוער של הסניף המקומי של צבא הישע.
בגיל 15 הפסיקה את לימודיה בבית הספר, מצאה עבודה במפעל מקומי, ובמקביל שרה בפאבים ובמועדונים בלילות ובסופי שבוע.
ב-1953 חתמה על החוזה המקצועי הראשון שלה, והצטרפה לצוות המחזמר "זכרונותיו של ג'ולסון", שהתבסס על חייו של אל ג'ולסון.
בהמשך אותה שנה הופיעה במחזמר נוסף, "Hot from Harlem".
בגיל 16 נכנסה להריון ונאלצה לנטוש זמנית את הבמה.
היא חזרה לקארדיף ועבדה כמלצרית.
ב-1955 גילה את באסי צייד כישרונות בשם מייקל סאליבן, שהתלהב מכשרונה והחליט לקחת אותה תחת חסותו.
היא קיבלה תפקיד במחזמר "אלה הם החיים", שהועלה בתיאטרון אדלפי בווסט אנד של לונדון.
בזמן ששיחקה במחזמר, חברת התקליטים Philips Records והמפיק המוזיקלי ג'וני פרנז ראו אותה בטלוויזיה, התרשמו ממנה והציעו לה חוזה הקלטות.
באסי הקליטה את הסינגל הראשון שלה, "(Burn My Candle (At Both Ends", ששוחרר בפברואר 1956, בהיותה בת 19. בשל הרמיזות המיניות במילות השיר, ה-BBC סירבו להשמיע אותו, אך למרות זאת הוא זכה להצלחה יחסית.
אלבום הבכורה של באסי, "Born to Sing the Blues", יצא ב-1957, והסינגל מתוכו "Banana Boat Song" הגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, והיה להיטה הראשון של באסי.
באמצע 1958 היא הקליטה שני סינגלים שהפכו עם השנים לקלאסיקות שלה: הראשון היה "As I Love You", ששוחרר בתחילה כבי-סייד, אך בינואר 1959 הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, שהה שם ארבעה שבועות, והפך לסינגל הראשון שלה שהגיע למקום הראשון, וכן לסינגל הראשון של אמן ולשי שהגיע למקום הראשון בבריטניה.
הסינגל השני היה "Kiss Me, Honey Honey, Kiss Me", שהגיע למקום השלישי במצעד הבריטי באותו זמן ש-"As I Love You" צעד במקום הראשון.
מספר חודשים לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת התקליטים EMI, והחלה את השלב השני בקריירת ההקלטות שלה.
בראשית ובאמצע שנות ה-60 הוציאה באסי מספר סינגלים שצעדו במצעד הבריטי והפכו ללהיטים, וחמישה אלבומים שהגיעו ל-"15 הגדולים" במצעד.
הביצוע שלה לשיר "As Long As He Needs Me", מתוך המחזמר של ליונל בארט "אוליבר!", הגיע ב-1960 למקום השני וצעד במצעד במשך 30 שבועות.
ב-1961 הגיע להיט נוסף שלה, "Climb Ev'ry Mountain", למקום הראשון במצעד הבריטי.
בשנת 1962 הוציאה קאבר לשיר Tonight אשר הגיע למקום ה-21 במצעד הבריטי.
ב-1965 הגיע שיר שלה לראשונה גם ל"עשרת הגדולים" במצעד האמריקאי.
היה זה שיר הנושא של הסרט "גולדפינגר" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בזכות הצלחת השיר הוזמנה באסי להופיע במספר תוכניות טלוויזיה ידועות בארצות הברית, דוגמת ה"טונייט שואו" של ג'וני קרסון.
עם זאת, וחרף הצלחתה הרבה וארוכת השנים בבריטניה, בארצות הברית נחשבה באסי למעין זמרת של להיט אחד.
רק אלבום סולו אחד שלה ("Live at Carnegie Hall") הגיע ל-"20 הגדולים" במצעד האלבומים האמריקאי, ו"גולדפינגר" היה הסינגל היחיד שלה שהגיע ל-"40 הגדולים" במצעד הסינגלים האמריקאי.
במחצית השנייה של שנות השישים חלה נסיגה בנתוני המכירות שלה גם בבריטניה.
רק שניים מהסינגלים שהוציאה בתקופה זו נכנסו לרשימת "40 הגדולים", ורק שני אלבומים נכנסו לרשימת "40 הגדולים", אחד מהם אלבום אוסף.
היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יונייטד ארטיסטס רקורדס, וב-1966 הוציאה אלבום ראשון בלייבל זה, "I've Got a Song for You", ששהה במצעד שבוע אחד בלבד.
ב-1967 הוציאה את אחד הסינגלים הידועים ביותר שלה, "Big Spender", אם כי במצעד הוא הגיע למקום ה-21 בלבד.
ב-1968 השתתפה בפסטיבל סן רמו וביצעה בו את השיר "La vita", שזכה להצלחה במצעד האיטלקי.
בעקבות הצלחת השיר, שאת הפזמון שלו שרה באיטלקית, הקליטה באסי מספר שירים נוספים באיטלקית.
ב-1970 חזרה באסי להצליח בבריטניה, ובכך החלה אחת התקופות המוצלחות ביותר בקריירה שלה.
היא הופיעה בסדרת הופעות חסרת תקדים באורכה במועדון הלילה הלונדוני הידוע "Talk of the Town" ("שיחת העיר").
באותה שנה הוציאה את האלבום "Something".
הסינגל בעל אותו השם מתוך האלבום, חידוש לשיר של הביטלס, הצליח במצעד הבריטי יותר מהביצוע המקורי של הביטלס, ובכך הפכה באסי לאמנית היחידה שזכתה להישג כזה.
הסינגל זכה להצלחה מסוימת גם בארצות הברית.
באותן שנים זכו להצלחה בבריטניה סינגלים נוספים שלה, דוגמת "For All We Know" (1971) ו-"Never Never Never" (1973).
בין השנים 1970 ל-1979 צעדו במצעד האלבומים הבריטי לא פחות מ-18 אלבומים של באסי.
להצלחה גדולה במיוחד זכו שני אלבומי אוסף שהוציאה: "The Shirley Bassey Singles Album" (1975), שהגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמעמד של אלבום זהב, ו-"25th Anniversary Album" (1978), שהגיע למקום השלישי במצעד ולמעמד של אלבום פלטינה.
ב-1973 הופיעה מספר פעמים בקרנגי הול בניו יורק.
הופעותיה הוקלטו ושוחררו כאלבום כפול בשם "Shirley Bassey: Live at Carnegie Hall".
ב-1976 הנחתה באסי סדרה של שש תוכניות בשם "המופע של שירלי באסי", בהפקת ה-BBC.
ב-1979 חזרה לעונה שנייה בת שש תוכניות נוספות.
בסדרה אירחה באסי אמנים כגון ניל דיימונד, מישל לגראן ודאסטי ספרינגפילד.
התוכניות צולמו באתרים שונים בעולם וגם באולפן.
בשנות ה-70 הקליטה פעמיים נוספות שירי נושא לסרטי ג'יימס בונד: "יהלומים לנצח" (1971) ו"מונרייקר" (1979).
במשך מרבית שנות ה-80 התמקדה באסי בעיקר בפעולות צדקה ובמספר סיבובי הופעות באירופה ובארצות הברית, לאחר שסיימה את חוזה ההקלטות שלה עם "יונייטד ארטיסטס רקורדס" ויצאה למה שכינתה "חצי פרישה לגמלאות".
ב-1982 הוציאה אלבום בשם "All by Myself" וצילמה תוכנית מיוחדת לערוץ הטלוויזיה הבריטי Thames Television.
ב-1983 הקליטה דואט עם אלן דלון, "Thought I'd Ring You", שהפך לסינגל מצליח באירופה.
ב-1984 הוציאה את האלבום "I Am What I Am", אותו הקליטה עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב בבריטניה.
ב-1987 היא הקליטה אלבום ובו ביצועים לשירי נושא של סרטי ג'יימס בונד, אך גנזה אותו לאחר שלא הייתה מרוצה מהתוצאה.
חמש שנים לאחר מכן האלבום יצא בכל זאת בניגוד לרצונה, ובאסי הגישה תביעה לבית המשפט והוציאה צו מניעה להמשך הפצתו.
עוד ב-1987, היא תרמה את קולה לשירם של הצמד השווייצרי ילו, "The Rhythm Divine".
ב-1989 הוציאה אלבום שלם בספרדית בשם "La Mujer".
ב-1996 שיתפה פעולה עם כריס ריאה בסרט "La Passione", בו הופיעה בתפקיד עצמה, ובשיר הנושא שלו "'Disco' La Passione".
ב-1997 הוציאה באסי את הסינגל "History Repeating", שנכתב עבורה על ידי פרופלורהדס.
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי והעשירי במצעד הדאנס האמריקאי, וכן הגיע ל-"10 הגדולים" באיטליה.
באותה שנה חגגה באסי את יום הולדתה ה-60 בשתי הופעות חגיגיות בטירת הווארד ובפארק אלת'ורפ ובמופע טלוויזיוני מיוחד.
אלבום ההופעה החיה שיצא בעקבות ההופעות, "The Birthday Concert", היה מועמד לפרס גראמי.
באוקטובר 1998 ערכה באסי הופעת צדקה מיוחדת במצרים, ליד הספינקס והפירמידה הגדולה של גיזה.
בסרט הבריטי "קול קטן" מ-1998 הייתה באסי אחת משלוש הדמויות המרכזיות, לצד מרילין מונרו וג'ודי גרלנד, ושירה "גולדפינגר" הופיע בסרט.
באותה שנה נתבעה באסי על ידי מי שהייתה העוזרת האישית שלה, בעילה של הפרת חוזה.
העוזרת האישית לשעבר טענה גם שבאסי הכתה אותה והפנתה כלפיה הערות גזעניות.
ב-1999 ביצעה באסי את השיר הרשמי של גביע העולם ברוגבי, "World in Union".
בטקס הפתיחה, שנערך בעיר הולדתה קארדיף, היא הופיעה לבושה בגלימה שעוצבה כשעליה הדגל הוולשי.
באסי תרמה שני שירים נוספים לאלבום הרשמי של גביע העולם, "Land of My Fathers", שהגיע למקום הראשון במצעד האוספים הבריטי ולמעמד של אלבום כסף.
ב-2001 הייתה באסי האמנית המרכזית שהופיעה במסיבת יום ההולדת ה-80 של דוכס אדינבורו הנסיך פיליפ.
ב-2003 ציינה באסי 50 שנות קריירה והוציאה דיסק בשם "Thank You for the Years", שהכיל שילוב של שירים ישנים וחדשים, הגיע למקום ה-19 במצעד הבריטי וזכה למעמד של אלבום כסף.
במכירה פומבית למטרות צדקה של בגדים מהופעותיה, שנערכה בכריסטי'ס, הצליחה באסי לגייס 250,000 לירות שטרלינג לטובת קרן מלגות לסטודנטים על שמה.
ב-2006 יצאה לסיבוב של חמש הופעות גדולות ברחבי בריטניה, שהסתיים בהופעה בארנה של ומבלי.
באפריל 2007 הוציאה באסי את הסינגל "The Living Tree", לציון 50 שנים בהן שיריה צועדים במצעד הסינגלים הבריטי ושבירת השיא כאמנית היחידה שהצליחה להכניס להיטים ל-"40 הגדולים" במצעד הבריטי לאורך תקופה של 50 שנים.
באסי הופיעה בפסטיבל גלסטונברי של 2007 וביוני אותה שנה הוציאה את האלבום "Get the Party Started", שהגיע למקום השישי במצעד הבריטי.
שיר הנושא של האלבום, גרסת כיסוי לשיר של פינק, הוקלט תחילה לצורך הופעתה של באסי בפרסומת לרשת החנויות מרקס אנד ספנסר בחג המולד 2006.
ב-2008 נאלצה לבטל ברגע האחרון את הופעתה המתוכננת בקונצרט המחווה לכבוד יום הולדתו ה-90 של נלסון מנדלה, לאחר שאושפזה בבית חולים במונקו ועברה ניתוח חירום בבטנה.
בנובמבר 2009 יצא אלבומה "The Performance", אלבום האולפן הראשון שלה מזה שלושה עשורים שהכיל חומרים מקוריים בלבד.
האלבום הופק על ידי דייוויד ארנולד, מלחין אנגלי ידוע שהיה אחראי על המוזיקה ברבים מסרטי ג'יימס בונד, וכלל שירים שנכתבו במיוחד עבור באסי על ידי מאניק סטריט פריצ'רז, גארי בארלו, קיי.טי.
טאנסטול, פט שופ בויז, רופוס ויינרייט וג'ון בארי.
האלבום הגיע למקום ה-20 במצעד הבריטי, והסינגל הראשון מתוכו, "The Girl From Tiger Bay", יצא בראשית 2010.
נישואיה הראשונים של באסי היו ב-1961, לקנת' יום.
השניים התגרשו ב-1965. בספטמבר 1965 היא הודיעה על כוונתה להינשא מחדש ליום, אך מספר חודשים לאחר מכן גילתה כי חזרה בה.
בעלה השני היה סרג'יו נובאק.
השניים נישאו ב-1968 והתגרשו ב-1977. בזמן נישואיהם שימש נובאק גם כמנהלה האישי.
הראשונה שבהן, שרון, נולדה כשבאסי הייתה בת 17 בלבד.
בתה השנייה, סמנת'ה, נמצאה מתה ב-1985 בבריסטול.
באסי מעולם לא חשפה את זהות אביהן של בנותיה.
ב-1978 הורשעה על סמך הודאתה בשכרות ובהפרת הסדר הציבורי, לאחר שהתפרעה ברחוב ודחפה שוטר.
כיום מתגוררת באסי במונטה קרלו.
1977 - פרס המוזיקה הבריטית - הזמרת הבריטית הטובה ביותר ב-25 השנים האחרונות
1991 - כוכב בשדרת הכוכבים של רוטרדם
1993 - קבלת תואר האבירות הבריטי CBE
1997 - מועמדות לפרס גראמי על האלבום "The Birthday Concert"
1999 - קבלת אות לגיון הכבוד הצרפתי
2000 - קבלת תואר האבירות הבריטי DBE
2000 - ספר השיאים של גינס - הזמרת הבריטית המצליחה ביותר בכל הזמנים
2004 - פרס "אמנים למען השלום" של אונסק"ו
2005 - קבלת כוכב בשדרת הכוכבים של לונדון
2008 - השיר "גולדפינגר" נכנס להיכל התהילה של הגראמי
שירלי טמפל, המפלצת הצעירה והקדושה ביותר של הקולנוע בזמנה או שירלי טמפל, המפלצת הצעירה והקדושה ביותר של הקולנוע בן זמננו או ספינקס ברצלונה הוא ציור גואש, פסטל וקולאז' על קרטון.
של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה צוירה בשנת 1939 ומוצגת במוזיאון בוימאנס ואן בונינגן ברוטרדם שבהולנד.
היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה שנערכה בגלריית ג'וליין לוי בעיר ניו יורק, בין ה-21 במרץ ל-18 באפריל 1939.
היצירה היא קולאז' בה תמונת ראשה של השחקנית האמריקאית שירלי טמפל הלקוחה מכתבה עיתונאית, מוצבת על גוף לביאה אדום לה שדיים גלויים וציפורניים לבנות.
מעל צילום ראשה של שירלי טמפל מופיע עטלף ערפד, ולרגליה גולגולת ועצמות שלד (שרידים מטרף שתפסה).
מתחת לדמות האריה מופיע הכיתוב: "שירלי, עתה גם בצבע".
היצירה מהווה ביקורת על ניצולה של הילדה על ידי תעשיית הסרטים האמריקאית, והסקסואליזציה שלה.
שירלי הנדרסון היא שחקנית סקוטית.
הנדרסון נולדה באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, בריטניה, בעיר פורס (Forres) שבמחוז מוריי.
גדלה בכפר קינקארדין (Kincardine) בפייף (Fife).
מילדותה החלה לעסוק בשירה במועדונים מקומיים, באירועי צדקה, במחנות נופש ובתחרויות אגרוף.
התקבלה בגיל 16 לפייף קולג', וסיימה לאחר שנה עם תעודה באמנות התיאטרון.
בגיל 17 עברה ללונדון, שם למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אותו סיימה בשנת 1986.
ב-1987 לוהקה לראשונה על ידי לאונרד וייט לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה לילדים "Shadow of the Stone".
בהמשך הופיעה במגוון תפקידים בתיאטרון.
ובתחילת שנת 1990 חזרה למסך הטלוויזיה, ושיחקה בסדרת הדרמה "Wish Me Luck".
ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית "קלאריסה".
לאחר מספר תפקידי תיאטרון נוספים, בין השאר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, הופיעה ב-1995 בתפקיד מרכזי בסדרה של BBC, "האמיש מקבת" (Hamish Macbeth).
בשנת 2002 שיחקה במותחן הבריטי "דוקטור סליפ" בבימויו של ניק ווילינג.
בשנת 2010 דיבבה את דמותו של מפצח האגוזים בסרטו של אנדריי קונצ'לובסקי "מפצח האגוזים" המבוסס על הבל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בשנת 2013 שיחקה במיני-סדרת הדרמה מבית ערוץ 4; "סאות'קליף" בדמותה של קלייר סאלטר, ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "הקן" מבית BBC One.
בשנת 2022 שיחקה בסרט הקומדיה השחורה האמריקאי "תראו אותם רצים" שבוים על ידי טום ג'ורג' ונכתב על ידי מארק צ'אפל.
בשנת 2023 גילמה את מיס וסטרן במיני-סדרה "Tom Jones" ברשת ITV המבוססת על הרומן "קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג.
בשנת 2025 השתתפה בסרט "ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוק" בתפקיד ג'וד.
באותה שנה דיבבה דמות של חייזרית בסרט ההנפשה "אליאו" מבית פיקסאר.
שירלי ברנר (נולדה ב-24 בספטמבר 1974) היא שחקנית, מפיקה ומנחה ישראלית, מתגוררת בארצות הברית.
ברנר נולדה בישראל וגדלה בלונדון ובלוס אנג'לס.
היא בתו של דני ברנר, אלוף ישראל וזוכה מדליית הזהב בשחייה למרחק של 100 מטר ו-200 מטר במשחקי אסיה.
אמה סמדר ברנר היא שחקנית קולנוע ותיאטרון.
סבה, מילה ברנר, היה בעל חברת הספנות "Maritime Shipping Company".
מצד אביה ברנר היא נינתה של גיטה דוניה-ויצמן, אחותו של חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, ומצד אימה היא נינתו של עורך הדין והצייר מרדכי אבניאל.
בשנות ה-90 כיכבה ברנר בארצות הברית לצד הנרי תומאס בקומדיה "לחטוף את הוליווד", ובישראל כיכבה בסדרה "רמת אביב ג'", "כסף קטלני" והסיטקום "פספוסים" עם ד"ר מרגוע לצד ספי ריבלין.
בשנת 1996 החלה להנחות לצד נתי רביץ את תוכנית השידוכים לצעירים "החצי השני" בערוץ 3 בכבלים, גרסה ישראלית לתוכנית המצליחה "Singled Out" של ערוץ MTV האמריקאי (אותה הנחתה ג'ני מקארתי ולאחר מכן כרמן אלקטרה, לצד המנחה כריס הארדוויק).
בהמשך החליפה אותה סיגל שחמון בהנחיית התוכנית.
בקולנוע היא כיכבה בסרטו זוכה פרסי האקדמיה של אסי דיין "מר באום", והנחתה שתי תוכניות רדיו ברדיו תל אביב וברדיו אמצע הדרך.
ברנר הופיעה בתפקידי אורח קבועים בסדרת האינטרנט "מוניקה 90404" ו"ימי שני", ובסדרת הקאלט של הזומביס "דברי הימים של המתים".
היא כיכבה בתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית השחורה "רשימת חיסול" לצד ג'ון סאבאג' וג'ואי לורנס, "תפר" (Stitch) עם אדוארד פרלונג, ותפקיד משני בקומדיה "Pendejo" ("האידיוט") לצד דני טרחו.
הופיעה תפקיד אורח בסדרה "מוחות קרימינלים" של CBS, תפקיד ראשי נוסף בסרט האינדי זוכה הפסטיבלים "Letting go" לצד בוקים וודביין, ובתפקיד ראשי בדרמה "נגיעה" (Touched).
על במת התיאטרון, היא השתתפה בהצגות בתפקיד ראשי בקומדיה "The All American Wholesome Family Variety Hour" בה גם הייתה שותפה לכתיבה ולתכנים על במת ה-Second City בלוס אנג'לס, "דברי הימים של היידי", "זו היית צריכה להיות את" ו"חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי".
בשנת 2013 נבחרה על ידי מגזין פורבס כאחת מ-5 השחקניות הישראליות הרווחיות המצליחות בהוליווד.
ב-2009 נבחרה ברנר על ידי מגזין האסקוויר כאחת מ-5 השחקניות הישראליות העולות בהוליווד.
במגזינים בעברית הופיעה בלאישה, מנטה, פנאי פלוס, ידיעות אמריקה, פרומו, ראש אחד ועוד.
ברנר ומשפחתה הצטרפו לעונת 2013 של סדרת הדוקו "מחוברים פלוס" שעלתה ב-HOT.
עונה זו זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה כסדרת הדוקו-ריאליטי הטובה ביותר.
בשנת 2010 הצטרפה ברנר לחברת ההפקה "סרטי ראדאר" (הסמוראי האחרון, הכל אודות סטיב, רידיק), שם שימשה כסמנכ"ל לפיתוח עסקי וכמפיקה.
היא הקימה את חברת ההפקה "סרטי ברנר" בשנת 2009. אחד הסרטים הראשונים שהפיקה הוא המותחן הפסיכולוגי "סשן", בבימויו של חיים בוזגלו ובכיכובם של בר רפאלי וסטיבי באוור.
בשנים האחרונות עוסקת ברנר בפיתוח ומכירה של פורמטים לטלוויזיה וסדרות מתוסרטות.
ברנר סיימה בהצטיינות את אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) עם תואר ראשון בתולדות האמנות ובלימודי קולנוע, והמשיכה את לימודיה בתוכנית המאסטר במנהל עסקים באוניברסיטת פפרדיין בקליפורניה.
היא חברה בתוכנית הבוגרים של "בוורלי הילס פלייהאוס", בסטודיו למשחק של ריצ'רד לאוסון, ובתיאטרון "Second City".
ברנר חברה בארגונים כגון "נרקונון" (תוכנית גמילה מסמים, "גן הילד" המעניק תוכנית חינוך ופיזיותרפיה לילדים בעלי צרכים מיוחדים בישראל, המועצה הלאומית לשלום הילד ו"מספרי הסיפורים הצעירים" (תוכנית שנוסדה על ידי ג'יי ג'יי אברהמס).
ברנר משמשת גם כשגרירה לפסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס.
ברנר פרסמה קטלוגים שונים לבעלה, האמן ברוס רובינשטיין, והפיקה תערוכות אמנות בגלריות ברחבי לוס אנג'לס.
ברנר ובעלה פתחו את "גלריית ברוס רובינשטיין" בסטודיו סיטי, קליפורניה ביוני 2012, שם הציג רובינשטיין את יצירות האמנות שלו.
ברנר נשואה לתסריטאי, מפיק, מנהל אישי, אמן ומעצב ברוס רובינשטיין, והם הורים לשתי בנות.
בתה הבכורה מילה היא דוגמנית ושחקנית צעירה, שהופיעה במספר קמפיינים פרסומיים (רשת בתי המרקחת CVS, ג'יפסי 05, וולמארט, ג'יי.סי.
פני, ג'ו ג'ינס, Esprit, דיסני, Farmer Insurance, At & t, Disney princess), בתפקיד הראשי בסרטו של טובי קופר "תיבת הרציחות 2", ובתפקיד משני "Imaginary Friend" לערוץ לייף טיים, ו"The Time Being".
גם הבת הצעירה ג'ורני (נולדה ב-2012) הופיעה במספר פרסומות ומודעות (סאמסאנג, לטארגט, California Costumes, Celebrity Baby Scoop).
שירלי טמפל (מאנגלית: Shirley Temple) הוא קוקטייל וירג'ין (ללא אלכוהול) מפורסם המורכב מ-220 מ"ל ג'ינג'ר אייל ו-15 מ"ל גרנדין.
הקוקטייל נקרא על שם השחקנית המפורסמת שירלי טמפל ומוגש בדרך כלל לאנשים שאינם יכולים או רוצים לשתות אלכוהול, כגון קטינים או נהגים תורנים.
כדי להכין את המשקה, מוזגים את הג'ינגר אייל להייבול מלאה בקרח, ולבסוף מוסיפים את הגרנדין ומקשטים בדובדבן.
שירלי מאי ג'ונס היא שחקנית וזמרת אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1960 על הופעתה בסרט "אלמר גנטרי".
ג'ונס היא בתם היחידה של מריג'ו, עקרת בית ופול ג'ונס, בעל חברת שיכר.
נקראה על שמה של השחקנית והפוליטיקאית שירלי טמפל.
גדלה בעיירה סמית'טון וכילדה לקחה שיעורים בפיתוח קול ובשירה.
החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בברודוויי בגיל 18 לאחר ששוכנעה על ידי מורתה לפיתוח קול להיבחן מול סוכן שחקנים מברודוויי שהתרשם מיכולותייה והחתים אותה מיידית על חוזה.
ג'ונס החלה את דרכה בהוליווד בשנת 1955 בסרט "אוקלהומה!", עיבוד קולנועי של פרד זינמן למחזמר "אוקלהומה!" בו שיחקה בתור הנערה לורי ויליאמס.
מיוזיקלים אחרים בהם הפגינה ג'ונס את יכולותיה היו "איש המוזיקה" בתפקיד הספרנית מריאן פרו עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, "קרוסל" בתור הטוחנת הצעירה ג'ולי ג'ורדן ו"אהבת אפריל".
בשנת 1960 זכתה ג'ונס בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "אלמר גנטרי" בתפקיד הפרוצה לולו ביינס, חברתו לשעבר של איש המכירות אלמר גנטרי (ברט לנקסטר).
בשנה זו הצטלמה ג'ונס גם לקומדיה מועמדת 7 פרסי האוסקר של ג'ורג' סידני "פפה" בתפקיד השחקנית סוזי מרפי ולמערבון של ג'ון יוסטון "שניים רכבו יחדיו".
בשנת 1963 שיחקה בסרטו של וינסנט מינלי "אבא, עליך להתחתן" לצידם של גלן פורד ורון הווארד בתחילת דרכו כשחקן ובקומדיה "רומן עדין" בתפקיד האלמנה הצעירה איימי מרטין.
ב-1969 הופיעה ג'ונס בדרמה "הסוף המאושר" בתור פלו האריגן חברת העבר של מרי וילסון (ג'ין סימונס).
ב-1970 הייתה ג'ונס מועמדת לפרס אמי על ההופעה שלה בסרט הטלוויזיה "לילה שקט, לילה בודד" לצידו של לויד ברידג'ס.
לאחר שסירבה לתפקיד קרול בריידי בסיטקום הפופולרי "חבורת בריידי" השיבה בחיוב להצעה לככב בתפקיד הראשי בסיטקום אחר, "משפחת פרטרידג'" (שהיה מבוסס על פעילות מוזיקלית של להקת The Cowsills) בתפקיד אם המשפחה שירלי פרטרידג' שהעניק לה שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
ב-2008 שיחקה בשישה פרקים באופרת הסבון "ימי חיינו".
ב-2006 הייתה מועמדת לפרס אמי על הופעתה בדרמה "מקומות חבויים" ובשנת 2010 על הופעת אורח שעשתה בסדרת הדרמה "הגומל".
לג'ונס שלושה ילדים מנישואיה לשחקן והזמר ג'ק קאסידי: שון קאסידי, שחקן, התסריטאי ומפיק, פטריק קאסידי, שחקן וראיין.
בנוסף היא אמו החורגת של השחקן והזמר דייוויד קסידי, בנו מנישואיו הראשונים של ג'ק קאסידי, ממנו התגרשה לאחר 18 שנות נישואים.
בשנת 1977 נישאה בשנית לבעלה הנוכחי השחקן והקומיקאי מרטי אינגלס (1936 - 2015).
בשנת 1986 קיבלה ג'ונס כוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לעולם אל תגנוב משהו קטן (1959)
אסד אל-דין איובּ שירכּוה בן שאד'י , "ארי ההרים", היה דודו של המצביא והשליט המוסלמי הידוע צלאח אל-דין.
שירכוה, איש כורדי המתואר במגוון המקורות כ"גוץ שמן", היה מדינאי ומצביא חשוב והכובש בפועל של מצרים, הוא הביא עמו את אחיינו, צלאח א-דין, אשר עלה לגדולה לאחר מותו של שירכוה בשנת 1169.
שירכּוה ואחיו נג'ם א-דין איובּ היו בניו של שאד'י, יורש העצר של השושלת השדאדית אשר שלטה בפאתי ארמניה.
לאחר מאבקים מרים באימפריה הביזנטית והשתלטות מצד הסולטנות הסלג'וקית, נפלה השושלת השדאדית בשנת 1174 ומשפחת איובּ נדדה לעיר תכרית, מקום לידתו של צלאח א-דין.
נג'ם א-דין מונה למושל העיר, אך הוא ומשפחתו גורשו ממנה 1138, לאחר ששירכּוה הרג בעיר אדם נוצרי.
מקובל כי בערב גירושם מהעיר נולד צלאח א-דין.
משפחת איוב עברה לשטח ההשפעה של הסולטאן זנגי ששלט במוסול.
שני האחים שירתו בצבאו של הסולטאן וסייעו בידו להכפיף את כל ארצות דמשק (מרחבי הלבנט - סוריה, לבנון, ישראל וירדן של היום) לשלטונו.
לאחר מכן, שירתו האחים את בנו של זנגי, השליט נור אל-דין, תחת שלטונו שימש שירכוה כמושל מוסול (אחיו משל בבעלבכ).
לימים, שניהם ניהלו את המשא ומתן מול שליטי דמשק שאפשר את כניעת העיר בידי נור א-דין והפיכתה לבירתו, שם מילאו בני משפחת איוב, לרבות בניו הרבים של נג'ם א-דין ובהם צלאח א-דין, מגוון תפקידים פוליטיים ומנהליים.
צלאח א-דין היה מנהל המשטרה (צאחב א-שרטה) ואילו שירכּוה היה שר הצבא.
בשנת 1163 שידל שירכּוה את נור א-דין לשלוח אותו ואת אחיינו, צלאח א-דין, למסע הרפתקני במדבר הסורי, מסביב לממלכת ירושלים הצלבנית העוינת, ומשם אל מצרים הפאטמית העוינת אף היא.
משם קרא הוזיר דאז, שאוור, לעזרתו של נור א-דין כדי שיסייע לו להפיל את השלטון הפאטמי הרופס ולהתמודד עם יריבו לשלטון, דירע'ם.
בעזרתם של שבטי בדווים ובמאמצים רבים הצליח שירכּוה להוביל צבא גדול למצרים ולהבטיח את מעמדו בה וכן את מעמדו של שאוור.
עם זאת, הח'ליף הפאטמי עדיין ניצב על כסאו וגם שאוור פנה בינתיים אל מלך הצלבנים, אמלריק הראשון כדי שיפיל את שירכּוה.
אמלריק צר על כוחותיו של שירכּוה בבלבס בשנת 1164, אך באותו זמן נור א-דין הגיב ממקומו בסוריה כנגד נסיכות אנטיוכיה ואילץ את הצלבנים לסגת.
הצלבנים שבו למצרים עוד פעמיים ואף נחלו הצלחות צבאיות מול הכוח האיובי, בעיקר בהיעדרו של שירכּוה מצרים.
באחת מפלישותיהם, בחורף של שנת 1168, הם הגיעו עד פוסטאט (שבה קבע שוואר את מושבו).
שאוור הורה על פינוי העיר ועל שריפתה בעזרת "אלפיים כדי נפטא".
אז קרא שוואר שוב לשירכּוה כדי שיושיע אותו - אך זמן קצר לאחר שובו של שירכּוה למצרים, הוא הורה לאנשיו לרצוח את שוואר בביתו.
שירכּוה עצמו מת מאכילת יתר באחד ממשתאותיו, חודשיים לאחר מותו של שוואר.
זהו הוואקום הפוליטי שלתוכו נכנס צלאח א-דין, אחיינו של שירכּוה, והפך לכובש ומנהיג בעל חשיבות בעולם האסלאמי והיו אלו אפוא הישגיו הפוליטיים של דודו שהביאוהו לידי כך.
שירלי וֶרֶט הייתה זמרת אופרה מצו-סופרן אפרו-אמריקאית שעברה בהצלחה לתפקידי סופרן, כלומר, סופרנו ספוגאטו, או סופרן בלתי מוגבל.
ורט נהנתה מתהילה מסוף שנות ה-60' של המאה ה-20 עד שנות ה-90', בעיקר בביצועי יצירות של ורדי ודוניצטי.
ורט נולדה למשפחה אפרו-אמריקאית, חברים אדוקים בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, בניו אורלינס, לואיזיאנה.
ורט גדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם שרה במקהלת הכנסייה וגילתה כבר בגיל מוקדם כישרון מוזיקלי, אך משפחתה לא ראתה בעין יפה קריירה של זמרת.
בהמשך למדה ורט אצל אנה פיציו ומריון סקלי פרשל בג'וליארד ניו יורק.
ב-1961 זכתה בבחינות השירה מטעם המועצה הלאומית של המטרופוליטן אופרה.
בשנת 1957 הופיעה ורט לראשונה באופרה, ב"אונס לוקרציה" של בנג'מין בריטן.
ב-1958, הופיעה לראשונה באופרה של ניו יורק בתפקיד "אירינה" ב"אבוד בין כוכבים" של קורט וייל.
הופעת הבכורה שלה באירופה הייתה ב-1959 בקלן, גרמניה.
ב-1962 זכתה לשבחי הביקורת על "כרמן" שלה בספולטו, ובתפקיד זה הופיעה שוב בתיאטרון בולשוי ב-1963 ובאופרה של ניו יורק ב-1964 (מול ריצ'רד קאסילי ונורמן טרייגל.
ורט שרה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1966, בתפקיד "אולריקה" בנשף המסכות של ורדי.
שירלי ורט הופיעה בקונצרט הראשון שצולם לטלוויזיה ממרכז לינקולן בשנת 1962, ובאותה שנה הופיעה גם בקונצרט הראשון בסדרת הקונצרטים לבני הנעורים של ליאונרד ברנשטיין שצולם לטלוויזיה במרכז לינקולן, במה שמוכר כיום כאולם אייברי פישר.
הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה הייתה בשנת 1968, בכרמן, ובלה סקאלה ב-1969, בשמשון ודלילה של קאמי סן-סנס.
רבים מתפקידים אלה הוקלטו, אם באופן מקצועי ואם פרטי.
"טוסקה" שלה צולמה לטלוויזיה בשידור חי מן המטרופוליטן בדצמבר 1978. בתפקיד "קאוואראדוסי" שר מולה לוצ'אנו פאבארוטי.
ב-1990 שרה ורט את דידו ב"טרויאנים" של ברליוז בחנוכת האופרה בסטיליה בפריז והוסיפה תפקיד חדש לרפרטואר שלה: סנטוצה באבירות כפרית בסיאנה.
ב-1994 הופיעה לראשונה בברודוויי בהפקה המחודשת, זוכת פרס טוני, של "קרוסל" מאת רוג'רס והמרשטיין, בתיאטרון ויויאן בומון במרכז לינקולן, בתפקיד נטי פאולר.
ב-1996 הצטרפה ורט לסגל המורים בבית הספר למוזיקה, תיאטרון ומחול של אוניברסיטת מישיגן, כפרופסור לפיתוח קול וכפרופסור למוזיקה בקתדרה ע"ש בוגר האוניברסיטה, ג'יימס ארל ג'ונס.
שנה קודם לכן, בנשף וקונצרט של עמותת האופרה הלאומית לכבוד מטיווילדה דובס, טוד דנקן, קמילה ויליאמס ורוברט מקפרין, אמרה ורט: "אני תמיד מאושרת כל כך כשאני יכולה לדבר אל אנשים צעירים, משום שאני זוכרת את אלה שהאירו לי פנים מבחירה ולא מחובה.
הסיבה הראשונה לבואי הנה הערב הייתה למען אורחי הכבוד, משום שהרגשתי צורך לאמור זאת.
הסיבה השנייה לבואי הנה הייתה למענכם, בני הנוער.
האנשים הדגולים כאן פרצו את הדרך בשבילי.
אני מקווה שבדרכי שלי עשיתי משהו לעזור לדור שלכם, וכי אתם תעזרו לדור הבא.
פשוט המשיכו להעביר את השרביט הזה מיד ליד!"
לאחר זמן תיקן סטוקובסקי את המעוות כשהקצה לה מועד יוקרתי עם תזמורת פילדלפיה, הטובה פי כמה.
ורט מתה באן ארבור, מישיגן, בגיל 79, ב-5 בנובמבר 2010 מדום לב לאחר מחלה שלא פוענחה.
שירלי בר-אמוץ (נולדה ב-1974) היא צורפת ישראלית ומרצה בכירה במחלקה לצורפות ואופנה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בר-אמוץ, נולדה בשנת 1974, חברת קיבוץ מעברות.
צורפת, מרצה בכירה וחברת סגל במחלקה לצורפות ואופנה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בעלת תואר ראשון (1999), ותואר שני (2012) באמנות מטעם האקדמיה בצלאל.
בשנת 2005 הקימה את סטודיו "תכשיט" להוראת צורפות בקיבוץ מעברות, שם היא מלמדת צורפות, ויוצרת את עבודותיה.
נשואה ליניב קנלר, ולה שתי בנות.
בשנת 2007 זכתה בפרס משרד התרבות והספורט לעיצוב ובשנת 2012 זכתה בפרס אנדי לאמנויות עכשוויות.
עבודותיה מוצגות בתערוכות בארץ ובעולם.
1994–1995 – לימודי הדפס בסדנת אמני הקיבוץ בתל אביב.
1995–1999 – לימודים לתואר ראשון במחלקה לצורפות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2001 ואילך – מרצה בכירה במחלקה לצורפות ואופנה, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2001–2005 – מרצה אורחת, המחלקה לצורפות, שנקר, בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, רמת-גן.
2003–2005 – לימודים לתואר שני, המחלקה לצורפות ואביזרי לבוש, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית, ירושלים.
2012 – תואר MFA, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
2008 – "כמו באירופה", גלריה הקיבוץ, תל אביב.
2012 – "ימים יפים", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2013 – "ימים יפים", Gallery Loupe, ניו ג'רזי.
2018 – "popping", תערוכה משותפת עם עינת לידר במסגרת שבוע התכשיטים, מינכן
2025 – "החוצה", המוזיאון הגאולוגי, רמת השרון.
2002 – אמנית אורחת, אוניברסיטת מערב אנגליה, בריסטול.
2005 – אמנית אורחת, המחלקה לצורפות, אוניברסיטת מרסין, טורקיה.
2014 – הרצאה באוניברסיטת "מטרופולין", לונדון
2019 – ספטמבר, הרצאה בכנס במסגרת סימפוזיום בין לאומי לתכשיטים, בייג'ין
2021 – הרצאה "ססססופרפארם" – במשותף עם פרופ' ורד קמינסקי.
על חיות בתרבות החזותית והחומרית המחלקה לתרבות חזותית וחומרית בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בשיתוף מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, אוניברסיטת תל אביב
2023 – הרצאה במסגרת יום עיון "התאוששות צבעונית", מוזיאון הגימולוגי, רמת השרון
2023 – הרצאה בכנס "תכשיט כמעשה פוליטי", הפקולטה לעיצוב שנקר, בית אריאלה, תל אביב
2024 – הרצאה "מייד אין איזראל?!", מפגש עם איתי יעקוב – "נקודת התכה: צורפות, תכשיטים ואובייקטים", אקדמיה בצלאל, ירושלים
שירלי בות' הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1952 על הופעתה בסרט "שובי שבא הקטנה".
היא זכתה בנוסף בשני פרסי אמי, ובשלושה פרסי טוני.
בות' נולדה בשם מריג'ו פורד בברוקלין, ניו יורק לוורג'יניה ולאלברט ג'יימס.
החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון בשם תלמה בות' פורד בברודוויי והתגלתה לראשונה בשנת 1949 במחזה "Goodbye, My Fancy" בתפקיד עליו זכתה בפרס טוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בות' זכתה להצלחה מסחררת בשנת 1950 כאשר הופיעה במחזה של ויליאם אינג' "שובי שבא הקטנה" בתפקיד לולה דילייני בעבורו זכתה בפרס טוני שני, הפעם לתפקיד הראשי.
בשנת 1952 נסעה בות' להוליווד כדי לשחק בגרסה הקולנועית של דניאל מאן למחזה.
בסרט שהיה לראשון שלה כשחקנית קולנוע היא חזרה על תפקיד לולה דילייני וקטפה את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ואת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן.
בות' הייתה לשחקנית הראשונה שזוכה בפרס האוסקר ובפרס טוני על אותו תפקיד.
בשנה שלאחר מכן זכתה בות' בפרס טוני שלישי בקריירה על הופעתה במחזה של ארתור לורנטס "The Time of the Cuckoo".
בות' לא מינפה את זכייתה באוסקר לכדי קריירה קולנועית ענפה, והופיעה לאחר מכן בשלושה סרטים בלבד: "אודות גברת לסלי" בתפקיד גברת ויויאן לסלי עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר, "השדכנית" בתפקיד השדכנית דולי גלאגר לוי ו-"Hot Spell" לצידם של אנתוני קווין ושירלי מקליין.
בשנות ה-60 שיחקה בות' בסיטקום "Hazel" בתפקיד עוזרת הבית הייזל בורק עליו זכתה בשני פרסי אמי.
בכך נכנסה בות' לרשימה אקסקלוסיבית של שחקניות שזכו בפרסי האוסקר, גלובוס הזהב, האמי והטוני.
בות' נישאה בשנת 1929 לשחקן הקומי אד גרנדנר איתו היא הופיעה בתוכנית הרדיו הפופולרית "Duffy's Tavern".
הם התגרשו בשנת 1942. בעלה השני היה ויליאם בייקר, והיא הייתה נשואה לו עד למותו בשנת 1951. בות' לא נישאה מאז ולא נולדו לה ילדים.
בשנותיה האחרונות סבלה מעיוורון, היא נפטרה מבעיות רפואיות, בביתה שבעיירה צ'אתהאם, מסצ'וסטס, כשהיא בת 94. היא נקברה ב"בית הקברות הר חברון" שבניו ג'רזי.
על שמה של בות' ישנו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
שירלי ברקוביץ' (נולדה ב-23 באוגוסט 1977) היא במאית, צלמת ומפיקה של סרטים ותחקירים דוקומנטריים.
בוגרת המחלקה לקולנוע במדרשה לאמנות בית ברל.
בשנת 2004, ביימה במסגרת הלימודים את סרט הגמר שלה, "מאה אחוז", המספר את סיפורה של מרינה, שחיינית נכה שחולמת להשתתף באליפות העולם לנכים בארגנטינה.
הסרט שודר במסגרת רצועת סרטי "סנונית" – קרן הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לעידוד יוצרי קולנוע וטלוויזיה צעירים, ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים דוקאביב 2005, בקטגוריית סטודנטים.
בשנת 2009, ביימה וצילמה את הסרט התיעודי "בדרך למעלה", המגולל סיפור אנושי על מאבקה של נערת רחוב כנגד כל הסיכויים, באמצעות חלום אחד על משפחה, ודרך סיפורה נחשף עולמם האכזרי של ילדי הרחוב בתל אביב.
הסרט נבחר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי בבלגרד, וכן זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי ברומניה ובציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
עוד השתתף בפסטיבל דוקאביב 2009 וכמו כן בפסטיבלים ברחבי העולם, בתמיכת "yes דוקו" וקרן מקור לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2011, ביימה סרטים קצרים וכתבות טלוויזיה בנושאים חברתיים אקטואליים.
בין היתר הייתה מעורבת בפרויקטים "התעוררות" ו"התפוררות" של היוצרים טלי שמש ואסף סודרי.
ברקוביץ' יזמה, יחד עם אפרת שלום דנון, את פרויקט ''הדוקו הראשון שלי" של הפורום הדוקומנטרי בישראל, המארח במאים דוקומנטריים וותיקים עם סרטם הראשון לעידוד היצירה התיעודית בישראל.
שתיהן משמשות גם כאוצרות הפרויקט בהתנדבות.
בשנת 2012, ביימה את הסרט התיעודי "שקרים בארון" (עם נועם פנחס כמפיק שותף), המספר את סיפורו של אור, שמצליח למשוך בעורמה מהוריו סכומי כסף גדולים כדי להגשים את חלומו הגדול להפוך לאישה.
אור טס לתאילנד ועובר סדרת ניתוחים להתאמה מגדרית, מבלי שהוריו יודעים על הנסיעה.
הסרט הוא מסע דוקומנטרי המלווה את אור מהרגע בו מקננת במוחו המחשבה להפוך לאישה, ועד הרגע שבו היא חוזרת ארצה בדמותה החדשה ונאלצת להתמודד עם המציאות הקשה שלאחר הגשמת חלומה הגדול.
הסרט, שהיה המסע הראשון לשינוי מין שנעשה בהיחבא ושתועד לכדי סרט בעולם כולו, שודר ב"yes דוקו" כסדרה בת שני פרקים והשתתף בעשרות פסטיבלים ותחרויות מסביב לעולם, בהן התחרות הרשמית בפסטיבל אידפא באמסטרדם, בה זכה להיות בין חביבי הקהל, והתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
כמו כן, פתח הסרט את פסטיבל "דוקס ברצלונה" ונמכר לכ-14 רשתות שידור בינלאומיות, בהן BBC, RAI 5 ו-FRANCE 4.
בשנת 2014, צילמה וביימה כתבות למגזין ה"יומן" בערוץ הראשון, וכן לתוכניות תחקירים וראיונות שונות, בהן: "מבט שני" "360" ו"עושות חשבון".
משנת 2015 משמשת ברקוביץ' כמרצה לקולנוע דוקומנטרי במדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
בשנת 2016, הייתה חלק מצוות ההקמה של חטיבת החדשות ב"כאן – תאגיד השידור הציבורי", כבמאית מגזין.
כתבותיה עוסקות בנושאים חברתיים מגוונים ובתופעות הנמצאות בשולי החברה.
ברקוביץ' חשפה בספטמבר 2020 את הכוונה לגרש מישראל 27 נשים מאתיופיה השוהות בישראל 10 שנים, ובדרכן נפלו קורבן לסחר, אונס ועינויים.
בעקבות חשיפתה הוסדר מעמד הנשים על ידי משרד הפנים, והן זכו לאשרת עבודה בישראל.
כמו כן, תיעדה ברקוביץ' בראשיתה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל, תיעוד ראשוני ממחלקת הקורונה במרכז רפואי רבין בפתח תקווה בחודש מרץ 2020, וכן המשיכה ללוות את צוות המחלקה שדיבר לראשונה מול מצלמות טלוויזיה על ההתמודדות עם פוסט טראומה בעקבות המגפה.
בשנת 2017, צילמה וביימה את הסרט הדוקומנטרי "חדר ריק – מדינת ישראל נגד אירית ואשר".
הסרט מספר על אירית ואשר שבנם עמרי, קצין בחיל הים, נהרג וכשעה לאחר מכן הם ביקשו לשאוב את זרעו, להפרות אותו באמצעות תרומת ביצית ואם פונדקאית, ולהוליד בן לעמרי שאותו יגדלו בביתם, כהורים וכסבים ולייצר תקדים בישראל ומחוצה לה.
הסרט השתתף בתחרות הדוקומנטרית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018. בתמיכת "yes דוקו", קרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה ו"מפעל הפיס", ונמכר גם לרשת השידור UR הדנית.
בשנת 2021 ביימה את הסרט התיעודי "חורים" המתחקה אחר פרשת רצח החייל איציק מור במועדון ירושלמי, ומדגיש לכל אורכו את אוזלת היד של המשטרה, רשויות האכיפה והפרקליטות כלפי קורבן העבירה וגורלו.
הסרט השתתף בפסטיבל "דוקאביב" 2021, וכן שודר בהוט-8 בתמיכת קרן מקור לקולנוע ישראלי, ורשת השידור הגרמנית NDR, וכן בערוץ VGTV הנורווגי.
שירלי יובל-יאיר (נולדה ב-21 ביוני 1968) היא פסיכולוגית, סופרת, מחזאית, ומוזיקאית ישראלית.
בעלת הפודקאסט "להנות מהדרך" וכותבת טור מומחים באתר ynet, מרצה ומנחת סדנאות בנושאי פסיכולוגיה חיובית.
יובל-יאיר נולדה בתל אביב וגדלה בגבעתיים.
בצה"ל שירתה כזמרת בלהקת מפקדת חילות השדה.
עם שחרורה החלה בקריירה מוזיקלית.
במקביל ללימודי מוזיקה בבית הספר רימון, הופיעה כגיטריסטית וזמרת בהופעותיו של דני רובס "פנים ושמות" ו"בדרך אל האושר".
בשנת 1992 הוציאה יובל-יאיר תקליט סולו, "לחשוב כמו מצלמה", בהפקת הד ארצי.
הלחנים והתמלילים של כל שירי התקליט נכתבו על ידה, והיא השתתפה גם בעיבודים, אותם יצרה יחד עם הרכב הג'אז "מינואט", בהפקה מוזיקלית של גרי אקשטיין.
בעקבות התקליט הופיעה ברחבי הארץ עם להקת מינואט.
כמו כן השתתפה בערבים מוזיקליים שונים.
בשנת 1996 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי במחזמר "בן המלך והעני" בהפקת פשנל.
במקביל לקריירה המוזיקלית ועם סיום לימודיה בבית הספר רימון, סיימה יובל-יאיר לימודי הוראה בבימוי תיאטרון בסמינר הקיבוצים, ותואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היא עסקה בבימוי וכתיבה של מחזות מוזיקליים לילדים ("מותק", "פרה-פרה", דו רה מווווו, ו"מכונת הצחוק המופלאה").
לאורך השנים פרסמה יובל-יאיר שמונה ספרי ילדים, בהם סדרת ספרי הילדים "גיבורים אמיתיים" אותה כתבה יחד עם ד"ר טל בן שחר.
הסדרה מתרגמת את הרעיונות המרכזיים של הפסיכולוגיה החיובית לעולמם של ילדים ומבוגרים.
ספרי הסדרה היו לרבי מכר והשתתפו במצעד הספרים של משרד החינוך ("הלן ואני", "תומאס ואני", לודוויג ואני, "דיאן ואני").
בין השנים 1994 ל–2003, למדה יובל-יאיר פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית.
כותרת עבודת התזה שלה היא "תכונות השימור באישיותן של אמהות המיניקות הנקה ממושכת", והיא נכתבה בהדרכתן של ד"ר חנה גילאי גינור ופרופ' אריאלה פרידמן.
יובל-יאיר מתמקדת בעבודה גם בפסיכולוגיה חיובית, תחום העוסק בחקר האושר.
כתבה טור מומחים בנושא ב-xnet ("אושר שימושי") ולימדה במסגרת ה"קתדרה", ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
יובל-יאיר היא בעלת הפודקאסט "להנות מהדרך", בו היא משוחחת עם מומחים שונים - על בריאות ורווחה נפשית ופיזית, על המחקרים העדכנים ועל טכניקות והרגלים שתורמים ליצירת חיים משמעותיים ומספקים.
את הפודקאסט מלווה גם טור שבועי שלה בערוץ הבריאות בynet בשם "ארגז כלים לחיים"
יובל-יאיר מנחה סדנאות בחברות וארגונים, שנועדו להטמיע רעיונות וכלים של הפסיכולוגיה החיובית לתוך סביבת העבודה.
מאז 2018 היא מופיעה במופע "למה לא עכשיו" - הרצאה מוזיקלית שיצרה, על המדע של האושר, המופע הועלה במסגרת "הבימה", ב"טוקהאוס" ובאולמות שונים ברחבי הארץ.
הייתה במערכת יחסים עם דני רובס בזמן שהייתה זמרת הליווי שלו, ורובס נפרד מאשתו למענה.
יובל-יאיר נשואה ליפתח יאיר, בנו של האלוף במיל' יורם (יה־יה) יאיר, ולהם שלושה ילדים.
2006 - "על החיתול ישבתי – רשמים אישים מגיל אפס עד שנה", הוצאת מטר - אסופת שירים קומיים המתארים את השנה הראשונה בחיי תינוקת, מזווית מבטה.
2010 - "דו רה מווווו - מעשה בפרה מוזיקלית" הוצאת כנרת, איורים: קרן מטקאלף מאי.
סדרת "גיבורים אמיתיים", פסיכולוגיה חיובית לילדים.
מאת שירלי יובל-יאיר ודר' טל בן שחר.
2012 - "תומאס ואני", סיפורו של תומאס אדיסון.
2013 - "הנץ על העץ", הוצאת כנרת, איורים: צחי פרבר
2014 - "לודוויג ואני", סיפורו של לודוויג ואן בטהובן.
2014 - "דיאן ואני", סיפורה של דיאן פוסי.
2019 - "חבילה עוברת" הוצאת כנרת זמורה- דביר.
1997 - "פרה-פרה" - מחזמר לילדים בהפקת תיאטרון הקיבוץ, הועלה גם במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער.
בימוי: רותי בן דור, מוזיקה: אבנר קנר, בכיכובה של טלי אורן.
2007 - מותק" בבימויה של שירלי יובל-יאיר.
בהפקת בית הספר לדרמה של סמינר הקיבוצים בשיתוף עם תיאטרון ה"מדיטק".
2008 - "מכונת הצחוק המופלאה" – בבימויה של שירלי יובל-יאיר.
הצגת ילדים אינטראקטיבית, בחלל של המשחקיה, ב"דיאדה", נמל תל אביב.
2010 - המחזמר "דו רה מוווו" בהפקת תיאטרון ה"מדיטק".
בימוי: משה קפטן, מוזיקה: טל בלכרוביץ.
"להנות מהדרך" - ארגז כלים לחיים - טור מומחים ב-ynet
"בייבי-פרויד" - טור מומחים ב־ynet
"אושר שימושי" – בלוג ב-xnet - על פסיכולוגיה חיובית בחיי היומיום.
"כשתגדלי-תביני" - שירלי יובל ושגית אמת.
מופע תיאטרלי מוזיקלי על אשה בת זמננו ומגוון המשימות והתפקידים שלה.
"דו רה מווווו - מפגש מוווזיקלי-ספרותי" - שירלי יובל –יאיר מספרת ושרה על פרה מזמרת
"למה לא עכשיו" – הרצאה אמנותית על פסיכולוגיה חיובית – המדע של האושר, בשילוב קטעי נגינה ושירה.
שירלי בר דיין (נולדה ב-1979) היא עיתונאית ספורט ישראלית המשמשת כדוברת מנהלת הליגות לכדורגל.
בר דיין נולדה למשפחה יוצאת איראן.
את הקריירה העיתונאית החלה בשנת 2002 במקומון "עיתון תל אביב" מבית "ידיעות תקשורת" (כיום "ידיעות תל אביב") ככתבת ספורט.
היא סיקרה את קבוצות האזור על מחלקות הנוער שלהן, וערכה למשך תקופה את מדור רכילות הספורט של העיתון.
בינואר 2006 הצטרפה בר דיין לסגל ערוץ הספורט ככתבת המלווה את קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב וכשדרנית קווים במשחקי הכדורגל ששידר הערוץ.
היא סיקרה את המועדון גם בעידן שלאחר חילופי הבעלים במכבי תל אביב ושינוי המדיניות ביחס לתקשורת הספורט, שאילץ אותה ואת עמיתיה הכתבים להתמודד עם כך שהונהגה יד קשה בטיפול בהדלפות מתוך המועדון.
ב-2009, לאחר שפרסמה ריאיון עם השחקן המודח יאניק קאמנן, שבו יצא החלוץ נגד התנהלותו של מאמן הקבוצה אבי נמני, בחר האחרון להחרים את בר דיין ולבטל מסיבת עיתונאים שבה השתתפה, ובמסיבת עיתונאים נוספת בחר להתעלם משאלה שהפנתה אליו.
הגישה יחד עם מוטי פשכצקי (ב-5 לייב) את התוכנית "קבלת שבת", מגזין כדורגל לקראת משחקי השבת.
בסוף 2015, לאחר עשור, סיימה את עבודתה בערוץ.
בשנת 2017, חזרה בר דיין לערוץ הספורט והיא משתתפת מדי פעם כחברת פאנל בתוכנית "מגרש פתוח", המשודרת כל יום מ-16:00 עד 19:00. בנוסף, היא מגישה פעמיים בשבוע את תוכנית הרדיו של ערוץ הספורט, "חמש באוויר", המשודרת בימים א'-ה' בשעות 15:00-13:00 באתר, באפליקציה ובערוץ חמש ספורט.
בר דיין מרצה בקורס "תקשורת ספורט" במכללה האקדמית במכון וינגייט.
שירלי מארי טילמן היא חוקרת מתחום הביולוגיה המולקולרית ואחראית על כמה מפריצות הדרך החשובות בתחום זה.
טילמן היא האישה הראשונה שנבחרה לנשיאות אוניברסיטת פרינסטון והיא חברת דירקטוריון בגוגל.
לאורך כל הקריירה שלה הייתה טילמן אישיות לדוגמה לנשים רבות בתחום המדע, לא רק דרך פרסום ותקשורת, היא דאגה גם לעזור לנשים באופן אישי ולפנות להן זמן.
סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון קווין שבוויניפג, ועברה לאונטריו ללימודי תואר ראשון בכימיה ב-1968. טילמן הייתה מורה מחליפה בבית ספר בסיירה לאון שבמערב אפריקה דרך " canadian University Services Overseas (CUSO) Program" היא נישאה לג'וסף טילמן ב-1970 והם התגרשו ב־1983. שירלי זכתה במשמורת על ילדיהם המשותפים.
טילמן קיבלה את הדוקטורט שלה בביו כימיה באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה, תחת הנחייתו של ריצ'רד הנסון.
שם עבודת הדוקטורט שלה היה "הוויסות ההורמונלי של PEPCK".
ב-2001 ירשה טילמן את מקומו של ארנולד שפירו ונהייתה לנשיאה ה-19 של אוניברסיטת פרינסטון, ולאישה הראשונה בתפקיד זה.
עבודתה של טילמן מתמקדת בביולוגיה מולקולרית ככלל, ובוויסות הגנים במהלך ההתפתחות, בפרט.
בזמן עבודתה על הדוקטורט, שכפלו טילמן וחבריה לקבוצה המחקר לראשונה גן של יונק.
בהמשך הוכיחה טילמן כי גן הגלובין הוא גן מאוחה, משמע חלבון הגלובין הוא חלבון מאוחה אשר נוצר משילוב שני גנים, הוכחה שאיששה חלק מהתאוריות הרבולוציוניות על התנהגות הגן.
היא המשיכה לגלות פריצות דרך בתחום המדע כחוקרת עצמאית במכון לחקר הסרטן בפילדפיה, וכעוזרת לפרופסור לגנטיקה האנושית באוניברסיטת פנסילבניה.
ב־1988 הצטרפה טילמן למכון הווארד יוס לרפואה כחוקרת.
טילמן הייתה חלוצה בתחום השימוש בעכברים על מנת להבין את התנהגות הגנים על ידי חקירת ההשפעה של החדרת גנים בתאים עובריים.
בשנת 1998 היא לקחה על עצמה תחומי אחריות נוספים כמייסדת של המכון הרב- תחומי לחקירת גנים מאוחים, באותו זמן שבו היא חקרה איך גנים של נשים וגברים נארזים והשלכת ההבדלים על וויסות צמיחת העובר.
טילמן הפכה לנשיאה ה-19 באוניברסיטת פרינסטון בשנת 2001. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת אוניברסיטת פרינסטון.
תחת הניהול שלה, האוניברסיטה בנתה בית מגורים שישי, מכללה על שם מג ויטמן, כדי להכיל הרחבה של 11 אחוזים סטודנטים ומשתלמים (גידול של כ-500 תלמידים).
במהלך הקריירה שלה זכתה טילמן בפרסים הבאים;
החברה האמריקאית לביולוגיה תאית (ASCB)- פרס לנשים בחקירת ביולוגיה תאית (2000)
לוריאל יוניסקו פרס לנשים בתחום המדע (2002)
פרס הישג חיים מהחברה לביולוגיה התפתחותית (2003)
מדליית מוריאל סלואן קטרינג על תרומות יוצאות דופן לתחום הביו-רפואי (2004)
מדליית החברה האמריקאים לגנטיקה (2007)
פרס החלום האמריקאי להגירה מוצלחת לארצות הברית (2007)
פרס בינלאומי ע"ש הנרי ג.
פרייזן על מחקר רפואי (2010)
קצינה במסדר של קנדה (2014)
פרס בנג'מין פרנקלין ליצירתיות בתחום המדע (2014)
אשת השנה בתחום המדע ע"פ כתב העת Science (2014)
פרס מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (2017)
שירלי ויויאן טרזה בריטיין ויליאמס, הברונית ויליאמס מקרוסבי הייתה פוליטיקאית ואקדמאית בריטית אשר הנהיגה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (אותה ייסדה בשנת 1981) ולאחר מכן את המפלגה הליברל-דמוקרטית.
הייתה חברת הפרלמנט של בריטניה ושרה בקבינט ממשלת בריטניה.
בשנים 2001–2004 הובילה את הליברל-דמוקרטים בבית הלורדים ובשנים 2000–2007 ייעצה לראש הממשלה גורדון בראון בנושאי הפצת נשק גרעיני.
בינואר 2016 הודיעה על פרישה מבית הלורדים ועד למותה הייתה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד.
ויליאמס נולדה בצ'לסי, לונדון בשנת 1930. אביה היה חוקר מדע המדינה ופילוסוף, ואמה, ורה בריטן הייתה פעילה פציפיסטית ופמיניסטית.
ויליאמס עצמה התחנכה במספר בתי ספר שונים, בהם בית הספר לבנות "סנט פול".
בזמן מלחמת העולם השנייה, היא התפנתה למינסוטה שבארצות הברית וחיה שם במשך 3 שנים.
בצעירותה למדה ויליאמס באוניברסיטת אוקספורד ואף שיחקה בתיאטרון למשך זמן קצר.
היא אף שיחקה במחזהו של ויליאם שייקספיר "המלך ליר" בבימויו של טוני ריצ'רדסון.
לאחר שויליאמס סיימה את התואר הראשון בכלכלה, פילוסופיה ופוליטיקה, היא לקחה חלק בתוכנית פולברייט.
באמצעות תוכנית זו, ויליאמס זכתה במלגה ולמדה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
כשחזרה לבריטניה, היא החלה לעבוד כעיתונאית- בתחילה בדיילי מירור ולאחר מכן ב-Financial Times.
ויליאמס ניסתה להיבחר בבחירות המחוזיות של הארוויץ (Harwich) ב-1954 ובבחירות הכלליות ב-1955 וב-1959 מטעם מחוז סאות'המפטון טסט (Southampton Test).
בשנת 1960 החלה לעבוד באגודה הפביאנית, ארגון סוציאל-דמוקרטי משפיע.
בשנת 1964 הצליחה להיבחר לפרלמנט ובמהרה הפכה לשרת החינוך והמדע בממשלה.
בשנת 1969 התמנתה לשרת הפנים בממשלה החדשה.
בשנים 1974–1976 הייתה השרה למחירים ולהגנת הצרכן בממשלתו של הרולד וילסון.
בשנת 1976 התמנתה לשרת החינוך והמדע ולמשלמת הכללית של הוד מעלתה בממשלת ג'יימס קלהאן.
היא החזיקה בשני התיקים יחדיו.
בזמן כהונתה כשרת החינוך, דגלה בביטול החינוך היסודי, ומעבר למערכת מקיפה.
בשנת 1979 הפסידה את מקומה בפרלמנט.
בזמן שעד חזרתה לפוליטיקה, הנחתה תוכנית אירוח ב-BBC.
במהלך עבודתה, ויליאמס ראיינה אישים ידועים רבים, בהם קנצלר גרמניה וילי ברנדט, ראש ממשלת בריטניה לשעבר מן המפלגה השמרנית אדוארד הית' ועמיתה שהודח זה עתה, ג'יימס קלהאן.
במקביל, נשארה חברת הנהלה במפלגתה.
בשנת 1981 החליטה ויליאמס לעזוב את מפלגת הלייבור מכיוון שלדעתה המפלגה הייתה שמאלית מדי.
היא ועוד שלושה מחבריה החליטו להקים את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
אליהם הצטרפו עוד 28 חברי פרלמנט מהלייבור ועוד שמרן אחד.
באותה השנה ויליאמס נבחרה לפרלמנט והייתה לחברת הפרלמנט הראשונה שנבחרה מטעם המפלגה.
היא איבדה את מושבה כשנתיים לאחר מכן, ב-1983. בשנת 1987 התמודדה על מקום בפרלמנט ללא הצלחה.
לאחר מכן ויליאמס תמכה באיחוד בין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למפלגה הליברלית, איחוד שיצר את המפלגה הליברל-דמוקרטית.
בשנים 1988–1993 נסעה ויליאמס לארצות הברית על מנת ללמד באוניברסיטת הרווארד.
בשנים אלו עזרה ויליאמס בניסוח החוקות של דרום אפריקה, רוסיה ושל אוקראינה.
בתקופה זו עמדה בראש פרויקט לקידום וביסוס הדמוקרטיה בארצות מזרח אירופה.
בשנת 1993 חזרה לבריטניה בעקבות כהונתה בבית הלורדים, אך המשיכה לשמור על קשר הדוק עם האוניברסיטה.
בית הלורדים וקריירה פוליטית מאוחרת
לאחר שסירבה בעבר להצעתו של ג'יימס קלהאן לחברות במסדר האימפריה הבריטית, ויליאמס קיבלה ב-1 בפברואר 1993 את תואר האצולה "ברונית ויליאמס מקרוסבי".
בשנים 2001–2004 הובילה את הליברל דמוקרטים בבית הלורדים.
בתקופה זו הייתה ויליאמס חברה גם במועצה ליחסי חוץ של האיחוד האירופי ועמדה בראש קרנות השקעה וכנציבת הוועדה הבינלאומית לאי-הפצת נשק גרעיני.
בשנת 2007, עם הפיכתו של גורדון בראון לראש הממשלה, התמנתה ויליאמס ליועצת בנושא הנשק הגרעיני.
התנאי של ויליאמס למינוי היה יכולתה להישאר עצמאית ובמפלגתה שלה.
בעמדותיה, ויליאמס התנגדה למערכות רווחה ציבורית, ביטוח בריאות ממלכתי ולנישואים חד-מיניים.
בשנת 2016 פרשה מבית הלורדים ושנה לאחר מכן הצטרפה למסדר עמיתי הכבוד.
בשנת 1955 התחתנה עם הפילוסוף ברנארד ויליאמס.
ברנרד עזב את אוקספורד בגלל תפקידיה הפוליטיים של אשתו.
הוא עבד באוניברסיטת לונדון, בקולג' האוניברסיטאי של לונדון וב-Financial Times.
ברנרד טען שהנישואים הצליחו מאוד בשנים אלו, ולזוג נולדה בת.
למרות ההצלחה בשנים הראשונות של הנישואים, הקריירה הפוליטית של שירלי הפרידה בינה לבין ברנרד.
בנוסף על כך, התקיים הבדל המובהק בערכיהם האישיים: למשל ברנרד היה אתאיסט ושירלי הייתה קתולית.
בשלב מסוים ברנרד ניהל רומן עם אשתו של ההיסטוריון קוונטין סקינר.
בשנת 1987 ויליאמס התחתנה עם פרופסור להיסטוריה מהרווארד בשם ריצ'רד נוישטט.
הזוגיות החזיקה מעמד עד מותו של נוישטט בשנת 2003.
ויליאמס נפטרה ב-12 באפריל 2021. הותירה אחריה שתי בנות (אחת מהנישואים עם ברנרד ועוד בת חורגת מהנישואים עם נוישטט) ושני נכדים.
ויליאמס הייתה קתולית אדוקה, וביקרה בכנסייה בכל יום ראשון.
שירלי ארדל מייסון (25 בינואר 1923 - 26 בפברואר 1998) הייתה אישה שסבלה מפיצול אישיות, הפרעה נפשית הקרויה כיום הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
סיפור חייה עובד לספר בו העלילה שונתה כדי לטשטש את זהותה האמיתית, הספר פורסם בשנת 1973 ונקרא סיביל.
שני סרטים הופקו בעקבות הספר, האחד בשנת 1976 והשני בשנת 2007. הן בספר והן בסרטים, הדמות הראשית נקראה "סיביל איזבל דורסט" כדי להגן על זהותה האמיתית, אם כי בכתוביות בסופו של הסרט משנת 2007 מוצג שמה המלא.
מייסון נולדה וגדלה בדודג' סנטר, עיר במינסוטה, בתם היחידה של וולטר וינגפילד מייסון (נגר וארכיטקט) ומרטה אליס "מייטי" אטקינסון.
אימה של שירלי שכונתה בספר "הייטי", תוארה על ידי תושבי העיר כ"מוזרה", לדברי בטי כריסטנסן שהייתה שכנתם.
"היה לה צחוק כמו של מכשפה, היא לא נהגה לצחוק הרבה, אך כאשר היא צחקה הדבר נשמע כמו חריקה".
בטי אף סיפרה שמרטה נהגה לשוטט ברחוב בשעות מאוחרות ולהביט בחלונות הבתים.
בשלב מסוים בחייה היא אובחנה כפי הנראה כסובלת מסכיזופרניה.
מייסון סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1941, והחלה ללמוד אומנות באוניברסיטת מינסוטה.
בתחילת שנות החמישים מייסון עבדה כמורה מחליפה והחלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
במשך תקופה ארוכה סבלה מאמנזיה ומהתמוטטות רגשית, עד שהחלה בטיפולי פסיכותרפיה אצל קורנליה ווילבור.
השיחות ביניהן מהוות את עיקר הספר.
מהשנים 1968 עד 1973 לימדה אומנות במכללת ריו גרנדה.
כמה אנשים מעיר הולדתה שקראו את הספר סיביל, זיהו מיד את הקשר בין הדמות הספרותית לבין שירלי.
באותה התקופה מייסון פתרה את הבעיות מעברה ועברה לגור במערב וירג'יניה.
זמן מה לאחר מכן עברה לגור בלקסינגטון קנטקי בה חייתה בשכנות לווילבור.
היא לימדה אומנות במכללה הקהילתית בעיר והציגה את עבודותיה מחוץ לביתה במשך מספר שנים.
ווילבור אובחנה כבעלת סרטן השד בשנת 1990 אך סירבה לקבל טיפול רפואי.