tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל, שבו הסימפטומים נובעים מאובדן של אדם קרוב.
מחלוקות בין אישיות, מריבות או ויכוחים עם אנשים משמעותיים תורמים לירידה במצב הרוח.
מעבר תפקיד, קשיים המתעוררים במהלך שינוי באורח/מעמד החיים, כמו, למשל, פיטורין, מעבר דירה, לידה או גירושין.
ליקויים בין-אישיים, המביאים לקשיים בין אישיים כרוניים או לבידוד חברתי.
טיפול טיפוסי בפסיכותרפיה בין-אישית נמשך בין-12 ל-20 פגישות, בתקופה של בין 4 ל-5 חודשים.
טיפול בייעוץ בין אישי (טיפול זהה מבחינת התכנים אבל מקוצר) נמשך 3-8 פגישות.
הטיפול מורכב בדרך כלל משלושה שלבים.
השלב הראשוני הוא לזהות את האזור הבעייתי אשר יהיה כפוף לטיפול.
שלב הביניים מורכב מעבודה על אזור בעייתי זה.
השלב האחרון מורכב מגיבוש וייצוב התקדמות הטיפול והכנת המטופל לעבודה עצמאית.
פסיכונוירואנדוקרינולוגיה הוא תחום מחקרי המשלב פסיכולוגיה, אנדוקרינולוגיה ונוירולוגיה ועוסק בתנודות הורמונים והקשר שלהן להתנהגות אנושית.
תחום זה בוחן את האופן בו גורמים פסיכולוגיים ועצביים משפיעים על תפקודים אנדוקריניים ומנגד, כיצד הורמונים משפיעים על תפקודי המוח ועל התנהגות.
למשל, תפקוד מוחי לקוי של ההיפותלמוס יכול להשפיע על המערכת האנדוקרינית, שבתורה יכולה לגרום לתסמינים פסיכיאטריים.
נדרשת הבנה מקיפה של השפעות הדדיות אלה בין מערכת העצבים, המערכת האנדוקרינית ותפקודים פסיכולוגיים על מנת לטפל במחלות פסיכיאטריות.
ההיפותלמוס שולט במערכת האנדוקרינית ובייצור ההורמונים.
הוא מחובר לבלוטת יותרת המוח (היפופיזה) המחולקת לשני חלקים, קדמי ואחורי.
בלוטת יותרת המוח האחורית מחוברת בקשר עצבי אל ההיפותלמוס, כלומר, תאי עצב הממוקמים בהיפותלמוס שולחים אקסונים לבלוטת יותרת המוח האחורית, וזו מפרישה את ההורמונים המיוצרים בהיפותלמוס אל מערכת הדם הכללית.
ההורמונים משמשים כשליחים סופיים שמשפיעים על תהליכים פיזיולוגיים בגוף.
לדוגמה, ההורמון אוקסיטוצין קשור בין היתר להתנהגות אימהית (מופרש מההיפותלמוס בזמן הלידה ובעת הנקה), וההורמון ארגינין וזופרסין קשור לוויסות הפרשת השתן.
ההיפותלמוס ובלוטת יותרת המוח הקדמית אחראים על מערכת הבקרה והאיזון, השולטת על הפרשת הורמון מסוים.
ההיפותלמוס מפריש הורמון משחרר אל בלוטת יותרת המוח הקדמית דרך מערכת השער (Portal system) שהיא מערכת כלי דם החובקת את הבלוטה.
רצפטורים ייעודיים להורמון המשחרר בבלוטת יותרת המוח הקדמית מופעלים ומובילים להפרשה של הורמון טרופי למערכת הדם בגוף, וממנה לתאים בעלי רצפטור תואם בבלוטות האנדוקריניות בגוף.
אלו משחררות הורמון סופי אל זרם הדם והורמון זה משפיע על רקמות בגוף בעלות רצפטור תואם.
כך לדוגמה החל מגיל ההתבגרות ההיפותלמוס מפריש הורמון משחרר גונדוטרופינים (GnRH) שגורם לבלוטת יותרת המוח להפריש הורמונים טרופיים שנקראים גונדוטרופינים.
אלו נקשרים לשחלות ול-אשכים ומעוררים הפרשה של הורמוני מין הכוללים אסטרוגנים וטסטוסטרון המובילים, בין השאר, לייצור תאי זרע באשכים, הבשלת ביציות בשחלות והתפתחות סימני המין המשניים במהלך גיל ההתבגרות.
הבקרה על הפרשת הורמונים בציר שבין ההיפותלמוס לבלוטת יותרת המוח הקדמית נעשית באמצעות מערכת של משוב שלילי המאפשרת למערכת לווסת את פעילותה ולהימנע ממצב של פעילות יתר.
במערכת הורמונלית משוב שלילי פירושו שעליה בריכוז ההורמון הסופי מחוללת סדרת אירועים המעכבים את המשך הפרשתו.
דיכאון והפרעות מצב רוח כתוצאה מפעילות יתר של ציר ה-HPA
ציר ה-HPA הוא מערכת מורכבת של השפעות ישירות ומשוב שלילי בין שלוש בלוטות אנדוקריניות: ההיפותלמוס, בלוטת יותרת המוח הקדמית ובלוטת יותרת הכליה (האדרנל).
פעילות אבנורמלית של בלוטת יותרת המוח הקדמית מאפיינת רבים הסובלים מדיכאון קליני.
בקרב חולים אלו ניתן לראות פעילות יתר של ציר ה-HPA, הגורם להפרשת יתר של הורמון משחרר קורטיקוטרופין (CRH) מההיפותלמוס.
כתוצאה מכך מופרש הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH) מבלוטת יותרת המוח הקדמית הגורמת להפרשת יתר של קורטיזול מבלוטת יותרת הכליה.
בנוסף, קיים כשל במנגנון המשוב השלילי, במסגרתו קורטיזול אינו מעכב בצורה יעילה את פעילות בלוטת יותרת המוח הקדמית, וכתוצאה מכך נוצרת תגובת לחץ גופנית חריגה.
אחד ההסברים לפעילות היתר של בלוטת יותרת המוח הקדמית בדיכאון, הוא שלאורך זמן הפרשה עודפת של CRH גורמת לתת רגישות של הרצפטורים להורמון זה בבלוטת יותרת המוח הקדמית.
כתוצאה מכך, מנגנון המשוב השלילי אינו מעכב כראוי את פעילותה.
ההורמון קורטיזול משפיע גם על תצורת ההיפוקמפוס במוח, הממלאת תפקיד בלמידה וזיכרון.
ההיפוקמפוס מעורב במנגנון המשוב השלילי של קורטיזול, אם נפגע לאורך זמן יגרום לתגובות לחץ לא מווסתות.
בנוסף, חשיפה ללחץ ממושך גורמת לירידת נפח ההיפוקמפוס הנובעת מפגיעה בתאי עצב קיימים וביצירת תאי עצב חדשים (נוירוגנזה).
עובדה זו יכולה להסביר תסמינים של פגיעה קוגניטיבית המאפיינים חולי דיכאון, למשל בעיות זיכרון.
תסמונת קדם-וסתית והפרעה דיספורית קדם וסתית
תסמונת קדם-וסתית היא הפרעת מצב רוח שמופיעה מדי מחזור חודשי בשלהי השלב הלוטאלי (שלב המתרחש בין זמן הביוץ לזמן תחילת מחזור הווסת החודשית) ועד ליום הראשון או השני של הוסת.
התסמינים כוללים: דיכאון, רגזנות, חרדה, נדודי שינה, נפיחות, רגישות בשדיים, התכווצויות וכאבי ראש .
בין 5%-9% מהנשים בגיל הפוריות עונות לקריטריון ההפרעה ב-DSM-IV.
הפרעה דיספורית קדם וסתית מטופלת באמצעות גלולות למניעת הריון או תרופות נגד דיכאון, שיכולות להילקח באופן רציף או רק בשלהי השלב הלוטאלי.
תרופות מסוג SSRI (מעכבי קליטה חוזרת בררניים של סרוטונין) נמצאו כיעילים בטיפול בהפרעה זו.
תסמינים גופניים יכולים להיות מושפעים מנטילת קפאין, מלח, אלכוהול וניקוטין, כך שהשימוש בהם צריך להיות מפוקח ובמידת הצורך מופחת.
שיטות טיפול לא-תרופתיות כוללות "היגיינת שינה" (הרגלי שינה בריאים), התעמלות גופנית, הרפיה וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי .
ניתן לחלק הפרעות פסיכיאטריות לאחר הלידה לשלוש קטגוריות: (1) דכדוך (2) דיכאון (3) פסיכוזה.
את התופעות הללו ניתן למקם על רצף של מחלות פסיכיאטריות לאחר הלידה כשדכדוך ממוקם בקצה המתון ואילו פסיכוזה ממוקמת בקצה החמור.
כ-85% מהנשים חוות דכדוך בשבועיים הראשונים שלאחר הלידה.
התסמינים כוללים: בכי, תנודות במצב הרוח, עצבנות וחרדה.
תסמינים אלה לרוב מגיעים לשיאם 5–7 ימים לאחר הלידה ונסוגים מעצמם כשבועיים לאחר הלידה, כך שלא נדרש טיפול.
דיכאון לאחר לידה מתייחס לאפיזודה של דיכאון קליני שפורצת לאחר הלידה.
נשים יכולות לסבול מדיכאון בשלבים שונים שלאחר הלידה, אך ההגדרה לפי הDSM-IV-TR מתייחסת לראשית הופעת התסמינים עד ארבעת השבועות שלאחר הלידה.
כ-10%-15% מהנשים סובלות מדיכאון לאחר הלידה .
דיכאון בזמן ההיריון או היסטוריה של דיכאון לאחר לידה בהריונות קודמים מגבירים את הסיכון לדיכאון לאחר לידה .
טיפול בדיכאון לאחר לידה יכול לכלול פסיכותרפיה פרטנית או קבוצתית, טיפול תרופתי והתערבויות שמטרתן לתת לאם תמיכה.
שילוב של טיפול תרופתי ופסיכותרפיה פרטנית, במיוחד טיפול קוגניטיבי נמצא כיעיל.
אין הנחיות סטנדרטיות בנוגע לטיפול תרופתי, היות שהסיכון שהתינוק יושפע מכך דרך ההנקה אינו ברור ועל כן יש לאמוד את הסיכון באי מתן התרופה אל מול אי הנקה.
עם זאת, מחקרים מצאו כי השימוש בתרופות אנטי-דיכאוניות מסוג SSRI הוא בטוח, וכי פעוטות שינקו מאימהות המקבלות טיפול תרופתי זה נחשפו לרמות נמוכות של התרופה.
פסיכוזה לאחר הלידה נחשבת להפרעה החמורה ביותר ברצף ההפרעות שלאחר לידה.
1-2 מתוך 1000 נשים אחרי לידה סובלות מהפרעה זו.
זהו מופע דרמטי של תסמינים שיכול להתחיל 48–72 שעות לאחר הלידה, אולם מרבית הנשים יפתחו תסמינים בשבועיים הראשונים לאחר הלידה.
התסמינים כוללים תנודות במצב הרוח, אי שקט, בלבול, הפרעות בחשיבה, הזיות וקשיי שינה.
היסטוריה של הפרעה דו־קוטבית, פסיכוזה קודמת לאחר לידה, היסטוריה משפחתית של הפרעה דו־קוטבית או הריון ראשון מגבירים את הסיכון להתפתחות הפרעה זו.
לפסיכוזה לאחר לידה עלולות להיות השלכות מהותיות הכוללות אובדנות, הזנחה של התינוק והיא אף עלולה להביא לפגיעה קטלנית בילד.
משום כך, נשים במצב זה לרוב מאושפזות.
הטיפול כולל שימוש במייצבי מצב רוח, תרופות אנטי פסיכוטיות ובמידת הצורך תרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים .
אוקסיטוצין הוא הורמון המיוצר על ידי ההיפותלמוס ומופרש מבלוטת יותרת המוח האחורית.
הורמון זה מופרש בין היתר בעת התאהבות ובזמן אורגזמה.
כמו כן, נמצא קשור להתנהגות אימהית - מופרש במהלך הלידה ומקל על הפרשת החלב בזמן ההנקה.
אוקסיטוצין משמש גם כמוליך עצבי (נוירוטרנסמיטר) הממלא תפקיד בקשרים חברתיים ולפי מחקרים עדכניים עשוי להשפיע על יצירת אמון בין-אישי.
מחקרים מצאו כי בקרב אנשים המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי קיימת רמה נמוכה של אוקסיטוצין ביחס לאוכלוסייה הכללית.
טרם הוכח מחקרית הגורם לרמות נמוכות אלה, אך נמצא כי טיפול באמצעות תרסיס המוחדר לאף של אוקסיטוצין משפר את רמת התפקוד והיכולות החברתיות של הסובלים מאוטיזם.
המחקר נמצא בחיתוליו ועדיין לא ניתן להסיק מסקנות סופיות או להמליץ על אוקסיטוצין כתרופה מטפלת או מונעת לאוטיזם .
פסיכותרפיה אפירמטיבית (או טיפול אפירמטיבי) היא סוג של פסיכותרפיה המיועדת לאנשים שנטייתם המינית אינה הטרוסקסואלית, ובפרט עבור הומואים ולסביות, ובה יש התמקדות באותנטיות של המטופל ובנוחות שלו עם עצמו, וקבלתו העצמית בנוגע לנטייתו המינית (לכן נקראת גם טיפול קבלה עצמית).
בשנת 2011 פרסם איגוד הפסיכולוגים האמריקני (APA) מסמך הנחיות לפסיכותרפיה אפירמטיבית של הומואים ולסביות.
פְּסִיכוֹפִיזְיוֹלוֹגְיָה הוא ענף בפסיכולוגיה אשר עוסק בבסיסים הפיזיולוגיים של תהליכים פסיכולוגיים.
פסיכופיזיולוגיה נחשבה לתחום מחקר כללי כבר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, אולם לאחרונה תחום זה עבר התמחות והתמקדות, תוך פיתוח שיטות ונושאי מחקר מדעיים ייחודיים.
השיטות כוללות בין השאר מדידה אלקטרופיזיולוגית (כגון EEG), הדמיה עצבית (MRI, PET) ונוירוכימיה.
נושאי המחקר מסתעפים לתת-התמחויות בתחומים כגון חברתי, ספורט, קוגניטיבי, קרדיווסקולרי, קליני ואחרים.
יש אשר מתקשים להבחין בין פסיכופיזיולוגיה לפסיכולוגיה פיזיולוגית, למרות שאלו שתי נקודות מבט שונות מאוד.
פסיכולוגים מתעניינים מדוע אנו עשויים לפחד מעכבישים ופיזיולוגים עשויים להתעניין במערכת הקלט/פלט של האמיגדלה.
פסיכופיזיולוג ינסה לקשר בין השניים (בדוגמה זו - כיצד בא לידי ביטוי פחד מעכבישים על פי מדידת הפעילות המוחית באמיגדלה).
פסיכופיזיולוגים חוקרים בדרך כלל את הקשר הפסיכולוגי-פיזיולוגי בבני אדם.
פסיכופיזיולוגים בעבר הרחוק בחנו בעיקר את ההשפעה של מצבים פסיכולוגיים על תגובות המערכת הפיזיולוגיות.
מאז שנות ה-70, פסיכופיזיולוגים חוקרים לעיתים קרובות גם את ההשפעה של מצבים ומערכות פיזיולוגיות על מצבים ותהליכים פסיכולוגיים.
נקודת המבט הזו של חקר הממשק של הנפש והגוף היא אשר הופכת את הפסיכופיזיולוגיה לתחום ייחודי במדע.
באופן מסורתי הפסיכופיזיולוגיה עוסקת בבחינת תגובות פיזיולוגיות פריפריאליות ומערכות האיברים אשר מועצבבות על ידי מערכת העצבים האוטונומית.
לאחרונה, פסיכופיזיולוגים מגלים עניין גובר והולך במערכת העצבים המרכזית, תוך השקה לתחום מחקר קרוב, נוירוארגונומיה.
מדדים פסיכופיזיולוגיים קיימים במספר תחומים; דווח עצמי, מחקרים אלקטרופיזיולוגיים, מחקרים בנוירוכימיה, הדמיה עצבית ושיטות התנהגותיות.
דיווח עצמי כולל התבוננות פנימית של המשתתפים במחקר ודירוג עצמי של מצבים פסיכולוגיים פנימיים או תחושות פיזיולוגיות, כגון דיווח עצמי של רמות עוררות על בובת ההערכה העצמית, שאלון NASA-TLX, או מדדים של מודעות אינטרספטיבית כגון זיהוי פעימות לב.
יתרונות הדיווח העצמי הם מתן דגש על הבנה מדויקת של החוויה הסובייקטיבית של המשתתפים והבנת תפיסתם.
מאידך, חסרונות הדיווח העצמי כוללים את האפשרות של הבדלים בקנה המידה בין משתתפים שונים או היזכרות באופן שגוי באירועים.
ניתן למדוד תגובות פיזיולוגיות גם באמצעות מכשירים אשר מזהים אירועים גופניים כמו שינוי בקצב הלב, מוליכות עורית (EDA), מתח שרירים ותפוקת לב.
אמצעים אלה מועילים מכיוון שהם מספקים נתונים אובייקטיביים מדויקים, שנרשמו על ידי מכונות ואינם תלויים בתפיסה סובייקטיבית.
עם זאת, החסרונות של מדדים אלה הם שכל פעילות גופנית או תנועה עלולים לשנות את התגובות ורמות הגירוי והתגובות הבסיסיות עשויות להיות שונות בין אנשים ואף בין מצבים.
אמצעי מדידה פסיכופיזיולוגיים משמשים לעיתים קרובות כדי לחקור תגובות רגשיות ותשומת לב לגירויים, תגובות בזמן מאמץ וכדי להבין טוב יותר תהליכים קוגניטיביים.
חיישנים פיזיולוגיים שימשו לזיהוי רגשות בבתי ספר, במערכות לימוד חכמות ובמערכות אימון אדפטיביות.
פסיכופיזיולוגיה עוסקת בחקר היבטים שונים של התנהגות ורגשות הם הדוגמה הנפוצה ביותר.
אירועים רגשיים מורכבים בחלקם מתגובות פיזיולוגיות.
המחקר בנוגע לקשר בין רגשות למדדים פסיכופיזיולוגיים החל במיפוי תגובות עקביות של מערכת העצבים האוטונומית (ANS) למצבים רגשיים מובחנים.
למשל, כעס עשוי לבוא לידי ביטוי בקבוצה מסוימת של תגובות פיזיולוגיות, כגון תפוקת לב מוגברת ולחץ דם דיאסטולי גבוה, אשר עשויים לאפשר הבנה טובה יותר של דפוסים וחיזוי תגובות רגשיות.
מספר מחקרים הצליחו לזהות דפוסים עקביים של תגובות ANS אשר תואמות לרגשות ספציפיים בהקשרים מסוימים, כמו מחקר מוקדם של פול אקמן ועמיתיו ב-1983, שבו החוקרים מדדו פעילות עצבית בשרירי פנים תוך כדי שיחזור חוויות רגשיות מהעבר על ידי המשתתפים.
הפעילות האוטונומית שנוצרה הבחינה לא רק בין רגשות חיוביים ושליליים, אלא גם בין רגשות שליליים שונים.
עם זאת, במחקרים שנערכו אחרי מחקר זה נמצאה שונות רבה יותר בתגובות ANS לרגשות מסוימים, לא רק בקרב פרטים אלא גם לאורך זמן באותם אנשים, ובאופן רב בין קבוצות חברתיות.
ניתן לייחס חלק מההבדלים הללו למשתנים כמו טכניקת עירור הרגש, ההקשר שבו נערך המחקר או סיווג של גירויים, אשר יכולים לשנות תרחיש נתפס או תגובה רגשית.
עם זאת נמצא גם שתכונות של המשתתף יכולות גם הן לשנות את תגובות ה-ANS.
גורמים כגון רמת עוררות בסיסית בזמן הניסוי או בין התאוששות מבחן, תגובות נלמדות או מותנות לגירויים מסוימים, טווח ורמת ההשפעה המקסימלית של פעולת ה-ANS ותשומת לב אישית יכולים כולם לשנות תגובות פיזיולוגיות במעבדה.
זאת ועוד, קיים קושי למצוא סימנים ספציפיים אפילו עבור מצבים רגשיים דיסקרטיים כביכול.
לדוגמה, בהתאם לגישות מסוימות של טיפולוגיה רגשית לפחד קיימים תתי-סוגים, אשר כוללים בריחה או קפיאה, שלשניהם יכולים להיות דפוסים פיזיולוגיים מובהקים, אך מעגלים עצביים פוטנציאליים שונים.
לאור זאת, לא ניתן לשרטט מתאם חד-משמעי אשר מקשר בין דפוסים אוטונומיים ספציפיים לרגשות מובחנים ויש לבחון מחדש הגדרות קלאסיות של רגשות.
מחשוב פיזיולוגי מייצג קטגוריה של מחשוב חישתי ובהתאם לעקרונות האוטומציה האדפטיבית משלב התאמת תוכנה בזמן אמת לפעילות הפסיכופיזיולוגית של המשתמש.
המטרה העיקרית של גישה זו היא יצירת מחשב שמגיב לרגש, קוגניציה ומוטיבציה של המשתמש.
הגישה חותרת לתקשורת מרומזת ודו-סטרית בין אדם למחשב על ידי הקניית גישה לייצוג של המצב הפסיכולוגי של המשתמש לתוכנה שמולה הוא פועל.
ישנן מספר שיטות אפשריות ליצוג המצב הפסיכולוגי של המשתמש.
היתרונות של שימוש במדדים פסיכופיזיולוגיים הם שהשינויים במדדים אלו מתמשכים, המדדים סמויים ולא מפריעים למשתמש ואינם מצריכים הזנה מפורשת על ידיו.
מערכות אלו מסתמכות על ההנחה שהמדד הפסיכופיזיולוגי מגלם ייצוג נאמן של מימד פסיכולוגי רלוונטי כגון עומס קוגניטיבי, דחק, מעורבות במשימה ותסכול.
"פסיכופת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עידו מלכה.
הוא יצא באופן עצמאי ב-5 במרץ 2024. מלכה כתב את השיר לצד עמית ממן ורועי שחורי, שגם הפיקו אותו מוזיקלית.
השיר עוסק בפרידה כואבת ובחוסר היכולת להשתחרר ממערכת יחסים שהסתיימה.
הדובר מתאר כיצד אהובתו לשעבר מפיצה עליו שמועות ופוגעת בדימויו, אך למרות זאת, הוא עדיין אובססיבי אליה וסובל מגעגועים.
הטקסט משלב עיסוק באגו, פגיעות רגשית ואירוניה, תוך שימוש בדימויים המדגישים חוסר יציבות וחוסר שליטה.
מלכה השתתף בעונה ה-11 של "הכוכב הבא לאירוויזיון".
במבחן הבד שלו, שעלה לאוויר ב-10 בנובמבר 2024 ביצע את השיר, ומאז הוא הפך לטרנד בטיקטוק.
ב-20 בפברואר 2025 הגיע למקום השלישי ב.
פסיכוסוציאלי הוא תואר המשמש לתיאור תופעות, גורמים, קשיים או התערבויות הנמצאים בממשק שבין עולמו הפסיכולוגי של האדם (מחשבות, רגשות, זהות, חוויית עצמי) לבין ההקשר החברתי שבו הוא חי (משפחה, קהילה, תרבות, תנאים חברתיים).
במונחים רפואיים ובריאותיים, "פסיכוסוציאלי" מתאר את ההשפעה המשותפת של גורמים נפשיים וחברתיים על בריאות ותפקוד, ועל האופן שבו אנשים מתמודדים עם מחלה, משבר או שינוי חיים.
המונח נמצא בשימוש נרחב בפסיכולוגיה, בעבודה סוציאלית, ברפואה, בבריאות הנפש, באפידמיולוגיה חברתית, במחקר טראומה ובתחום התמיכה הנפשית-חברתית (Mental Health and Psychosocial Support – MHPSS).
במילונים מקצועיים מוגדר "פסיכוסוציאלי" כ"מעורב גם בהיבטים פסיכולוגיים וגם בהיבטים חברתיים" או "מתייחס לתנאים חברתיים הקשורים בבריאות הנפש".
בהקשרים רפואיים ובריאותיים, המונח "השפעות פסיכוסוציאליות" מתאר את ההשפעה של מחלה או מצב בריאותי על תחושות, על דפוסי חשיבה, על מערכות יחסים ועל תפקוד חברתי, וכן את השפעתם של משאבים חברתיים (תמיכה, סטיגמה, תנאים כלכליים) על מצב נפשי ופיזי.
במחקר אפידמיולוגי חברתי, "גורמים פסיכוסוציאליים" (Psychosocial factors) הם גורמים פסיכולוגיים-חברתיים כמו לחץ מתמשך בעבודה, חוסר שליטה, בידוד חברתי, תמיכה חברתית דלה או סטיגמה, אשר נמצאו קשורים בסיכון מוגבר למחלות גופניות ונפשיות.
הגישה הפסיכוסוציאלית התגבשה בהדרגה במאה ה־20 מתוך הבנה שלא ניתן להסביר בעיות נפשיות או התנהגותיות רק על בסיס מאפיינים פנימיים של האדם, בלי להתייחס להקשר החברתי שלו.
כבר בסוף המאה ה־19 הדגיש הפסיכיאטר אדולף מאייר את הצורך להבין את האדם בתוך סביבתו.
בהמשך פותחו גישות פסיכודינמיות וחברתיות ששילבו בין העולמות, וכן תיאוריות התפתחות כמו "שלבי ההתפתחות הפסיכוסוציאלית" של אריק אריקסון, שהגדיר כל שלב חיים כמפגש בין צרכים פנימיים לדרישות סביבתיות.
בעבודת המקרה החברתית (Social Casework) התפתח מודל "פסיכוסוציאלי" שהדגיש הערכה משולבת של האישיות והסביבה, ותיאר את האדם בהקשר של מערכות היחסים, התפקידים החברתיים והמשאבים הזמינים לו.
תפיסה זו הונחה בבסיס התפתחותו של המודל הביופסיכוסוציאלי ברפואה, המציע לראות בבריאות תוצר של אינטראקציות בין מרכיבים ביולוגיים, פסיכולוגיים וסוציאליים.
המונח "פסיכוסוציאלִי" מופיע במספר הקשרים מקצועיים מקובלים:
גורמים פסיכוסוציאליים – לחץ כרוני, עומס בעבודה, חוסר ביטחון תעסוקתי, סטיגמה חברתית, בדידות, אלימות במשפחה, תמיכה חברתית דלה ועוד; גורמים אלה נחשבים כמשפיעים על בריאות נפשית וגופנית ועל פערי בריאות בחברה.
קשיים/הפרעות פסיכוסוציאליות – שימוש במונח לתיאור השלכות חברתיות ורגשיות של מחלות כרוניות, טראומה, מלחמה, הגירה ועוד; ארגון הבריאות העולמי משתמש במושג "לקויות פסיכוסוציאליות" בהקשר של בריאות הנפש וזכויות אדם.
התערבות או טיפול פסיכוסוציאלי – התערבויות המכוונות בו-זמנית לעולמו הנפשי של האדם ולמצבו החברתי-משפחתי, כמו טיפול משפחתי, סיוע קהילתי, קבוצות תמיכה, חיזוק רשתות חברתיות ותמיכה במימוש זכויות.
תמיכה נפשית-חברתית (MHPSS) – מערך שירותים הניתן לאנשים ולקהילות שנפגעו ממלחמות, אסונות טבע, אלימות או משברים אחרים, ומשלב תמיכה רגשית עם חיזוק מערכות החינוך, הבריאות והרווחה סביבם.
"מצבו הפסיכוסוציאלי של המטופל מורכב בשל שילוב של מחלה כרונית, בדידות חברתית ומצב כלכלי קשה."
"בחינת גורמים פסיכוסוציאליים בעבודה (כגון עומס, שליטה ותמיכה) היא חלק חשוב במניעת שחיקה."
"תוכנית השיקום כוללת מרכיב פסיכוסוציאלי – טיפול משפחתי, קבוצת תמיכה וסיוע בזכויות."
פסיכולוגי מתייחס לגורמים תוך-נפשיים (קוגניציה, רגשות, אישיות), בעוד פסיכוסוציאלי מדגיש את חיבורם עם ההקשר החברתי והתרבותי.
ביופסיכוסוציאלי כולל בנוסף גם את המרכיב הביולוגי (גנטיקה, פיזיולוגיה, מחלות גופניות), ומציע ראייה אינטגרטיבית רחבה של בריאות וחולי.
סוציאלי בלבד מתייחס למבנים חברתיים, תנאי חיים ויחסי כוח ללא דיון מפורש בחווייתו הפנימית של האדם.
פְּסִיכִיאַטְרִיָּה (על פי האקדמיה ללשון העברית: רְפוּאַת הַנֶּפֶשׁ) היא תחום במדע הרפואה הקלינית העוסק בבריאות הנפש.
המונח "פסיכיאטריה" (ψυχιατρική) נטבע בשנת 1808 בידי יוהאן כריסטיאן רייל.
התאחדות הפסיכיאטרים העולמית (WPA) הגדירה ב'הצהרת מדריד' משנת 1996 את הפסיכיאטריה כך: "דיסציפלינה רפואית שעניינה במתן טיפול רפואי טוב ביותר בהפרעות נפשיות, בשיקום בני אדם הסובלים ממחלת נפש ובקידום בריאות הנפש.
פסיכיאטרים משרתים חולים על ידי מתן הריפוי הטוב ביותר האפשרי התואם לידיעה המדעית המקובלת ולעקרונות אתיים.
על הפסיכיאטרים לנקוט פעולות ריפוי שמגבילות ככל הפחות את חירותו של החולה."
כל פסיכיאטר הוא בהכשרתו דוקטור לרפואה והפסיכיאטריה מנתחת את ההפרעות הנפשיות מנקודת המבט הרפואית ומנסה להציע דרכי מניעה, הערכה, איבחון, טיפול ושיקום המבוססים בדרך כלל על שילוב של טיפול תרופתי עם פסיכותרפיה.
חלק גדול מההפרעות הנפשיות אינן ניתנות לריפוי מוחלט והטיפול הפסיכיאטרי מתמקד באיזון ביוכימי של הגוף, ריסון התסמינים, הקלת מצוקת החולה ושיקומו.
טיפול פסיכיאטרי ניתן במסגרת מוסדית מתמחה, במסגרת קהילתית או בבית החולה בהתאם לחומרת ההפרעה.
בשונה מענפי רפואה אחרים ובשל ההשפעה של מחלות נפש על כושר השיפוט של חלק מהחולים, נתונה בחוק ברוב המדינות סמכות לטיפול פסיכיאטרי שלא בהסכמת החולה במקרים בהם המחלה מסכנת את שלומו של החולה או של הסובבים אותו.
הגדרת גבולותיה של סמכות זו היא נושא שנוי במחלוקת.
במדינות טוטליטריות מסוימות נעשה בה שימוש לרעה ככלי דיכוי נגד האוכלוסייה בניגוד לאתיקה הרפואית.
עוד בעת העתיקה מרפאים במצרים ויוון חקרו הפרעות נפשיות בולטות כדיכאון והיסטריה, והיו הראשונים שניסו להגדירן כבעיות רפואיות ולא כתופעה על טבעית.
אבי הרפואה המערבית היפוקרטס חקר הפרעות נפשיות, והוא זה שטבע את המונח "היסטריה" בהתייחסו להיסטריה נשית, מתוך הנחה שגויה שמדובר בתופעה הקשורה לרחם (הקרוי ביוונית היסטרה).
באירופה הנוצרית של ימי הביניים נסוגה התפישה המקובלת של הפרעות פסיכיאטריות בחזרה לאמונות עממיות התולות את ההפרעה בהשפעת שדים וישויות על טבעיות או דיבוק, והטיפול התמקד בגירוש שדים.
היו מקרים בהם הוצאו להורג חולים שהוקעו כשטניים על ידי בני קהילתם.
המוסדות הראשונים בהם התבצע טיפול בהפרעות נפשיות בגישה רפואית נפתחו ככל הנראה במזרח התיכון החל מהמאה השמינית, כאשר ידוע במיוחד בית החולים שנפתח בבגדאד על ידי הפילוסוף והרופא אל ראזי.
בימי הביניים המאוחרים החלו להיפתח מוסדות ייעודיים לסובלים מהפרעות נפשיות גם במצרים וספרד המוסלמית.
באירופה הנוצרית נפתחו גם מוסדות דומים, ביניהן, המוסד הוותיק ביותר הפועל עד היום הוא המוסד האנגלי בדלאם (Bethlem Royal Hospital), שנוסד במאה ה-13.
רוב המוסדות הפסיכיאטריים בימי הביניים באירופה לא התיימרו להציע כל סוג של טיפול ומטרתם הייתה הרחקתו של החולה מהחברה וריסונו.
מוסדות אלו נודעו לרוב כמקומות קשים ואכזריים והתנאים בהם הביאו במקרים רבים להחמרת מחלתם של השוהים בהם והחרפת סבלם.
תיאורים וציורים מהתקופה מלמדים שנעשה שימוש תכוף בכפיתת חולים וכבילתם בשלשלאות.
היחס אל החולים לא היה כאל בני אדם הזכאים לכבוד בסיסי ובמספר מוסדות אף היו מציגים את החולים כאטרקציה בתשלום למבקרים, שאף הורשו להטרידם ולפגוע בהם פיזית כדי לעוררם להגיב.
העת החדשה המוקדמת - ניצני שינוי
ברבים מהמוסדות הללו נמשך היחס הקשה לחולי הנפש גם בתקופת העת החדשה המוקדמת, אך ניכרו ניצנים ראשונים של שינוי בד בבד עם עליית תנועת ההומניזם והמהפכה המדעית.
במאה ה-16 התפרסם הרופא והמיסטיקן ההולנדי יוהאן וייר (Johann Weyer) כאחד מהמלומדים הראשונים של הרנסאנס האירופי שטענו שחלק מהתופעות המשויכות לכישוף או דיבוק הן למעשה תסמינים של מחלות.
וייר היה הראשון שעשה שימוש במונח "מחלת נפש".
ויליס היה גם הראשון שתיאר מחלות פסיכוסומטיות ואף הגדיר את האסתמה כמחלה המושפעת ממצב נפשי.
במאה ה-18 ניתן לפסיכיאטריה מעמד רשמי ברפואה כשהפסיכיאטר הבריטי ויליאם באטי (William Battie), מחברו של הספר המקיף הראשון אודות אבחון וטיפול פסיכיאטרי, נבחר לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
ראשית העת החדשה - עיצוב מדע הפסיכיאטריה
לקראת סוף המאה ה-18 החלה מהפכת הטיפול ההומני בפסיכיאטריה.
הפילוסופיה הליברליסטית שצמחה בעידן הנאורות השפיעה על תפיסת זכויות האדם בכלל וזכויות החלש בפרט.
לאור צמיחת אידאולוגיות אלו והתפתחות הפסיכיאטריה כמדע המחפש שיטות ריפוי ושיקום החלו חלק מהפסיכיאטרים להביע התנגדות לשיטת המוסדות האכזרית שרווחה עד אז ושמטרתה העיקרית הייתה הרחקת החולה מהחברה וריסונו.
לשינוי גישה תרמו גם ספרי ז'וזף ד'אקן שפורסמו בוסף המאה ה-18.
ההצלחות בשיפור מצבם של חולים ושיקומם כתוצאה מיחס אנושי וחם לחולה עזרו לחלוצים כגון פיליפ פינל (Philippe Pinel) וז'אן פוסין (Jean-Baptiste Pussin) בצרפת, ויליאם טוק (William Tuke) בבריטניה ובנג'מין ראש (Benjamin Rush) (אחד האבות המייסדים של ארצות הברית) לקדם ביצוע מהפכות במוסדות שאותם ניהלו.
במוסדות אלו הקפידו על סביבה מרגיעה וסגל אמפתי יחסית לנהוג בעבר, נמנעו מכבילת החולים ועשו את הניסיונות הראשונים בריפוי בעיסוק וטיפול קבוצתי.
עם זאת, בנג'מין ראש, במקביל לתרומתו לשיפור הטיפול הפסיכיאטרי ולסיווג הפרעות נפשיות, עדיין האמין בתקופה זו כי שגעון נגרם מעודף דם במוח, ועל כן היה מטפל בחולים בשיטות בלתי הומניות כגון שטיפת ראשם במים קרים ואף הקזת דמם עד שכמעט מתו.
לאורך המאה ה-19 הלכה הפסיכיאטריה והתפתחה כמדע ממוסד.
נוסדו אגודות לפסיכיאטריה, החל לימוד מסודר של התחום כהתמחות רפואית והתמסד מקצוע הסיעוד הפסיכיאטרי.
בראשית המאה ה-20 החל הנוירולוג זיגמונד פרויד להניח את היסודות לתורת הפסיכולוגיה וממשיכיו (יונג ואדלר) פיתחו את הפסיכואנליזה והפסיכולוגיה הקלינית לכדי שיטות טיפוליות בעלות יעילות מוכחת לחלק מההפרעות הנפשיות.
מוסדות פסיכיאטריים החלו לעשות שימוש בשיטת הפסיכואנליזה כחלק מהטיפול בחולים.
במקביל להתפתחות הפסיכולוגיה וחקר המאפיינים הנפשיים של הפרעות, המשיך גם מדע הפסיכיאטריה להתפתח בחקר המאפיינים הרפואיים שלהם והפסיכיאטר אמיל קרפלין פרסם את מחקריו המהווים בסיס לפסיכיאטריה המודרנית.
עיקר פרסומו של קרפלין בא בזכות היותו הראשון שהציע מערכת אבחון מסודרת באמצעות קטלוג של כלל ההפרעות הנפשיות שתוארו עד ימיו לפי תסמונות ולא לפי תסמינים ואפשר בכך אבחון מדויק יותר, מחקר יעיל יותר וקביעת כללים אחידים לטיפולים.
שיטת הסיווג של קרפלין היא הבסיס הראשוני לשיטות DSM ו-ICD לסיווג ואבחון שהן אחד הכלים העיקריים בפסיכיאטריה והפסיכולוגיה המודרנית.
קרפלין זכור גם כאבי הפרמקולוגיה הפסיכיאטרית בזכות מחקרים שערך על השפעותיהם של סמים, אלכוהול, ניקוטין וכדומה על התנהגות האדם ונסיונותיו הראשוניים ליזום ריפוי תרופתי להפרעות נפשיות.
הוא היה גם אחד מחלוצי חקר השפעתה של הגנטיקה על הפרעות הנפשיות.
בעקבות קרפלין באו פסיכיאטרים כקרל יספרס, אדולף מאייר (Adolf Meyer), קורט שניידר (Kurt Schneider) ונוספים ששיפרו וחידדו את שיטות האבחון שפיתח ופעלו להטמעתן בטיפול המקובל וכן קידמו שילוב פסיכואנליזה וגישות חדשות בטיפול הפסיכיאטרי.
משנות ה-30 ואילך החלו להיכנס לשימוש תרופות פסיכיאטריות ממשפחת הברביטורטים והאמפטמינים וטיפול נזעי החשמל שעל אף שמנגנוני פעולתם לא היו ברורים לחלוטין והם סבלו לעיתים מתופעות לוואי לא נעימות, הוכיחו את יעילותם והרחיבו במידה רבה את מגוון הכלים העומדים בידי הפסיכיאטריה.
באותן שנים החל גם להתפתח ענף שנוי במחלוקת בפסיכיאטריה - פסיכוכירורגיה (Psychosurgery).
תחום זה חקר את השפעות הנוירוכירורגיה על התנהגות והפרעות נפשיות, וזכור במיוחד עקב הליך בולט אחד - לובוטומיה, ניתוח שבו מתבצע ניתוק של אזורים באונות הקדמיות במוח.
הלובוטומיה כהליך רפואי לטיפול בפסיכוזה בכלל וסכיזופרניה בפרט פותח בשנת 1935 על ידי הנוירוכירורג הפורטוגזי אגאס מוניז (Egas Moniz), שזכה על כך בפרס נובל לרפואה.
למרות יעילותו המוכחת של הטיפול, בחלק גדול מהמקרים הוא גרם לשינוי אופי ניכר ולעיתים גרם לפיגור שכלי ואף למוות.
בזכות הפשטות והמהירות של הטיפול הפכה הלובוטומיה להליך נפוץ, בעיקר בארצות הברית, והבקרה על הקריטריונים לביצועה הייתה נמוכה יחסית מהצפוי בהתערבות כירורגית בלתי הפיכה הכרוכה בסיכונים.
עשרות אלפי אנשים עברו אותו בשנות הארבעים והחמישים, לעיתים מסיבות שאינן מוצדקות דיין, רבים סבלו מתופעות לוואי קשות, ולעיתים קרובות נזקו של הטיפול היה רב מתועלתו.
משנות השישים ואילך, עם כניסתן לשימוש של תרופות אנטי פסיכוטיות יעילות והתגברות הביקורת על הלובוטומיה הלך וגווע תחום הפסיכו-כירורגיה.
כיום הלובוטומיה אסורה בחוק בארצות רבות, ובארצות בהן היא מותרת היא מבוצעת לעיתים נדירות מאוד.
על אף שהסיכונים בכירורגיה המודרנית נמוכים מאוד, הימצאותם של טיפולים תרופתיים יעילים מייתרת את הצורך בחיפוש פתרונות כירורגיים להפרעות נפשיות.
אמצע המאה ה-20 ואילך - הפסיכיאטריה המודרנית
שנות החמישים של המאה העשרים ידועים בקרב ההיסטוריונים של הפסיכיאטריה בזכות המעבר חסר התקדים לעבר פתרונות פסיכו-פרמקולוגיים לבעיות נפשיות.
פותחו יותר תרופות פסיכיאטריות מאי פעם לטיפול בסימפטומים פסיכוטיים, דיכאוניים וחרדתיים.
התפתחות זו עוררה אופטימיות רבה והביאה לשינויים משמעותיים בטיפול בחולים פסיכיאטריים ולריקון מוסדות פסיכיאטריים, שהיו ידועים לשמצה ברחבי העולם המערבי.
אחת מפריצות הדרך הייתה בפיתוחו של טיפול פסיכדלי.
טיפולים חדשים, המבוססים על טריפים מודרכים תחת השפעה של LSD ומסקלין, הציעו אלטרנטיבה לטיפול ממושך במוסדות פסיכיאטריים.
הם העניקו לקלינאים הבנה מעמיקה יותר של הפרעות פסיכוטיות וכלי יעיל לחקר בריאות הנפש והתמכרויות.
טיפול בחולים במנה אחת של סם פסיכדלי נתפס כגישה אטרקטיבית וחסכונית.
זה התאים למטרותיה של מערכת בריאות חדשה במימון ציבורי, שמטרתה להחזיר את הבריאות והאוטונומיה לחולים שהיו מרותקים למוסדות פסיכיאטריים.
לאחר שסמים אלו גלשו לתרבות הפנאי, במחצית השנייה של שנות השישים הסוערות בתרבות ובפוליטיקה בארצות הברית, והממסד חשש מתרבות הנגד ובמיוחד בגלל ההתנגדות הגוברת למלחמת וייטנאם, נאסר על המחקר והטיפול הפסיכדלי בארצות הברית ובעקבותיה האיסור התרחב לעולם כולו ונמשך כך בחמישים השנים הבאות.
רק לאחרונה התעורר מחדש העניין בטיפול הפסיכדלי ואנו עדים לפריצות דרך בטיפול הפסיכיאטרי.
בשנות ה-50 וה-60 נכנסו לשימוש תרופות לטיפול בסכיזופרניה כגון מלחי ליתיום וכלורפרומאזין (תוראזין) וכן הדורות הראשונים של תרופות לטיפול בדיכאון וחרדה.
היעילות המוכחת של התרופות החדשות הפכה את הטיפול הפסיכיאטרי לנפוץ ומקובל.
בניגוד לדורות קודמים בהם פסיכיאטריה הייתה תחום שהוגבל לחולים קשים החוסים במוסדות, החלה הפסיכיאטריה לספק מענה גם לציבור רחב יותר ששאף לשפר את איכות חייו ולהפטר ממצוקות נפשיות קלות יותר.
ממשיכי דרכו של אמיל קרפלין בנו את שיטת DSM למיון הפרעות נפשיות והמשיכו לפתח אותה.
במקביל פותחה על ידי ארגון הבריאות העולמי שיטת ה-ICD.
עם העלייה בפופולריות של התרופות הפסיכיאטריות וברוח המהפכה הליברלית של שנות ה-60 ותרבות ילדי הפרחים צמחה תנועת האנטי פסיכיאטריה - אסכולה שטענה שתפיסת מציאות שונה אינה בהכרח מחלה ושאין לעשות שימוש בתרופות פסיכיאטריות לטיפול בחריגות חברתית.
חלק מהפילוסופיה של האנטי פסיכיאטריה הייתה מקובלות על מיעוט בקרב הפסיכיאטרים והיו שלקחו חלק פעיל בהנחלתה, אם כי רובם הקפידו להישאר חלק מהממסד הפסיכיאטרי.
עם השנים הפכו חלקים נרחבים מתפישה פילוסופית זו למקובלים בפסיכיאטריה המודרנית, אולם גם כיום קיימים ארגונים וכתות המתנגדים בצורה גורפת לפסיכיאטריה, חלקם מתוך אינטרס לשיווק שיטות אלטרנטיביות.
בשנות ה-70 וה-80 המשיך פיתוח שיטת DSM למיון הפרעות נפשיות במסגרת שאיפתה המתמדת של הפסיכיאטריה להתאים עצמה למוסכמות חברתיות משתנות.
במסגרת פעילות זו, לדוגמה, הוצאה ההומוסקסואליות ב-1973 מרשימת ההפרעות הנפשיות הדורשות התערבות פסיכיאטרית.
התפתחויות במחקר הנוירולוגי והביוכימי הביאו להבנה טובה יותר של פרטי מנגנון ההולכה העצבית והקשר בין פעילותו לבין תופעות נפשיות ולפיתוח תרופות ממוקדות, יעילות, ובעלות תופעות לוואי מתונות כגון משפחת ה-SSRI לטיפול בדיכאון.
בזכות תרופות אלו הפכה הפסיכיאטריה לנגישה לציבור הרחב ורבים משתמשים בפתרונות שהיא מציעה למצוקות נפשיות.
הפשטות והנגישות של טיפול תרופתי פסיכיאטרי דרך מערכת הרפואה הכללית מעוררים לעיתים ביקורת.
בשליש האחרון של המאה ה-20 הלך וירד מספר החוסים במוסדות פסיכיאטריים בארצות המפותחות.
בזכות העלייה ביעילות הטיפול, חולים רבים יותר זוכים להשתקם, וההעדפה הכללית של הממסד הפסיכיאטרי המודרני היא להימנע מאשפוז במוסדות ולקצר את משכו, אם הוחלט שהאשפוז מחויב המציאות.
פיתוח שירותי הרווחה והשיפור בסובלנות הציבור לחריגים מסייעים לפסיכיאטריה המודרנית לאפשר שיקום פסיכיאטרי יעיל יותר במסגרת הקהילה והמשפחה.
במאה ה -21 החלה התעניינות מחודשת בטיפול פסיכדלי.
יש תמיכה הולכת וגוברת להחזרת המחקר הפסיכדלי.
במובנים רבים, המחקר העכשווי מתחיל היכן שהמחקר של שנות השישים התרחש.
מחקר על התמכרויות, הפרעת דחק פוסט טראומטית, מודלים של הפרעות נפשיות וטיפול בסוף החיים תופס תאוצה.
יש משקיפים שמתארים את זה כרינסנס פסיכדלי.[4]
טיפול פסיכיאטרי מתבצע במרפאה או במחלקה בבית חולים על ידי רופא מומחה לפסיכיאטריה.
לעיתים משתתפים בשלבים שונים בטיפול גם פסיכולוג, עובד סוציאלי או מומחה לריפוי בעיסוק.
הטיפול הפסיכיאטרי מורכב בדרך כלל מאבחון, מטיפול תרופתי או פסיכותרפי ומשיקום.
רוב ההפרעות הנפשיות אינן ניתנות לריפוי מוחלט והטיפול הפסיכיאטרי מתמקד באיזון ביוכימי של הגוף, ריסון התסמינים, הקלת מצוקת החולה ושיקומו.
רוב ההפרעות הקלות נפתרות במסגרת ביקור או מספר ביקורים אצל פסיכיאטר במרפאה כללית.
החולים בהפרעות קשות או ממושכות יותר מטופלים במסגרת מרפאות חוץ ומחלקות יום או מחלקות אשפוז מלא.
כמו תחומים אחרים של אתיקה רפואית, האגודה הפסיכיאטרית העולמית מפרסמת קוד אתי שנועד לכוון את התנהלות הפסיכיאטרים.
הקוד האתי פורסם תחילה ב"הצהרת הוואי" ב-1977, עודכן בווינה 1983, וב-1996 הורחב במדריד.
הקוד עבר תיקון נוסף בהמבורג, 1999. הקוד האתי עוסק בנושאים כמו הערכת הנבדק, ידע עדכני, כבוד כלפי החולים, סודיות, אתיקת מחקר, בחירת מין, המתת חסד, השתלת איברים, עינויים, עונש מוות, יחסי תקשורת, גנטיקה, ואפליה אתנית או תרבותית.
בקביעת קודים אתיים אלו, ניסתה האגודה להגיב למספר נושאים שנויים במחלוקת שהובעו כלפי הפסיכיאטריה, כגון השימוש בלובוטומיה וב-ECT (נזעי חשמל).
בעולם נודעו בתקופה המודרנית מספר מקרים של פסיכיאטרים שלא פעלו לפי האתיקה הרפואית.
אנטי פסיכיאטריה היא גישתה של תנועה שצמחה בשנות ה-60 וטענה שבמקרים מסוימים התנהגות או תפישת מציאות חריגה של אדם אינם צריכים להיות מסווגים כמחלה.
הנגישות הרבה והשימוש הנפוץ של האוכלוסייה בתרופות פסיכיאטריות מעוררים לעיתים ביקורת מצד פעילים חברתיים מסוימים שמחזיקים בעמדות ביקורתיות כלפי שימוש בתרופות בכלל.
טענתם העיקרית היא שאינטרסים כלכליים של חברות התרופות מביאים לכך שתרופות פסיכיאטריות מוצגות לאדם כפתרון פשוט וקל לבעיותיו ומצוקותיו ומרשמים לתרופות כאלו ניתנים על ידי רופאים כלאחר יד לבקשת אנשים שמצוקתם אינה בעיה נפשית, למשל, מקרה של ביישנות, שבקלות יכול להיות מתורגם על ידי פסיכיאטר לחרדה חברתית.
ביקורת נוספת היא נגד נוקשותן של שיטות האבחון לפי DSM ו-ICD, בייחוד לאור הבדלים תרבותיים ומגדריים.
שיטות האיבחון והגדרותיהן של מחלות פסיכיאטריות עוברות שינויים תכופים המושפעים מנורמות תרבותיות בתקופה מסוימת.
בשנות ה-30 ושנות ה-40, עליית הטוטליטריזם באירופה הביאה עימה את התופעה של שימוש בפסיכיאטריה ככלי דיכוי בידי שלטון רודני.
ברוסיה הסובייטית וגרורותיה נשלחו מתנגדי משטר ל"מוסדות פסיכיאטריים" שנוהלו על ידי שירותי הביטחון של משרד הפנים ובדומה למוסדות בימי הביניים עסקו בכליאתם וריסונם של השוהים בהם ותיפקדו כבתי כלא לעצירים פוליטיים.
בחלק מהמוסדות התבצעו ניסויים רפואיים אכזריים בכלואים.
מוסדות אלו כונו "פסיכושקה" (Psikhushka).
כחלק מהשיטה, פסיכיאטרים קומוניסטים שחלקם נשאו דרגות קצונה בשירותים החשאיים הגדירו סוג של סכיזופרניה שלא הוכר על ידי הממסד הפסיכיאטרי העולמי ושמאפייניה תאמו את התנהגותם של מתנגדי משטר.
הם אף הגדירו את התנהגות אלה שנרדפו על ידיהם כפרנואידית.
מתנגדי משטר רבים אובחנו כלוקים בהפרעה ונכלאו במוסדות לשנים ארוכות.
השיטה פעלה עד לשנות ה-80 ולאחר גינויים ולחצים של איגוד הפסיכיאטריה העולמי ובעקבותיו גורמים מדיניים, הופסקה השיטה כחלק ממדיניות הגלאסנוסט של סוף העשור.
חלק מהפסיכיאטרים ששיתפו פעולה עם המשטר בפעולות דיכוי אלו המשיכו לכהן בתפקידם גם במאה ה-21.
בדומה לניצול הפסיכיאטריה בעבר ברוסיה הסובייטית, סין הקומוניסטית השתמשה ומשתמשת בפסיכיאטריה ככלי לדיכוי תושביה.
הממסד הפסיכיאטרי בסין אינו משתמש בשיטת הסיווג המקובלת להפרעות נפשיות ופיתח שיטת סיווג עצמאית הקרויה CCMD שאינה מקובלת על הממסד הפסיכיאטרי הבינלאומי.
לפי שיטתם מוגדרת בין השאר הומוסקסואליות כהפרעה נפשית.
הממסד הסיני הגדיר סוג של הפרעה פסיכוטית שהיא תוצאה של תרגול צ'י קונג, צורת מדיטציה שהיא הבסיס לשיטת הפאלון גונג שמתרגליה נחשבים למתנגדי משטר, ועושה שימוש בהגדרה כדי לכלוא אותם במוסדות פסיכיאטריים.
בגרמניה הנאצית, הוצאו להורג בשיטתיות חוסים במוסדות פסיכיאטריים במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
ברוב המקרים לא בוצע אבחון ממשי של החולה על פי כללי הפסיכיאטריה המקובלים דאז והאבחנה הסתמכה על רשימות שהוכנו בביקורים חפוזים של רופאים או סטודנטים לרפואה נאציים.
פְּסִילוֹי (מיוונית עתיקה: ψιλοί, וביחיד ψιλός, "פסילוס") היו סוג של חיל רגלים קל בצבאות יוון העתיקה.
החימוש של חיילים אלה היה דל, וכלל לרוב כידוני הטלה, קשתות, קלע וכדומה.
על פי רוב היו החיילים חסרי מיגון.
חיילים בחיל זה אבטחו את אגפי הפלנקס, והתפרסו לפניו למנוע מקשתי האויב לפגוע בו.
בצבאם של פיליפוס השני וצבאו של אלכסנדר הגדול הפסילוי התפרסו בין יחידות הפלנקס על מנת לעזור לחיל מגושם זה בשטח קשה למעבר.
צבאות אחרים השתמשו בחיילים אלו לתמיכה בפרשים.
פסילוטים (שם מדעי: Psilotaceae) היא משפחה יחידה בסדרת הפסילופיטים שהם צמחים וסקולריים חסרי זרע.
במשפחה זו ישנם רק 2 סוגים: Psilotum וTmesipteris.
אלו שרכים נמוכים בעלי קצוות צהובים והם נפוצים באוסטרליה, ניו זילנד וניו קלדוניה.
פסיכיאטר (או רופא נפש) הוא רופא מומחה בפסיכיאטריה (בעברית: רפואת נפש).
בדומה לכל ההתמחויות ברפואה, ההסמכה בתחום התמחות זה דורשת תקופה שבמהלכה עובד הרופא כרופא מתמחה בפסיכיאטריה (לרוב בבית חולים פסיכיאטרי) ובסופו מקבל תעודת מומחה בפסיכיאטריה ורישיון לעסוק בתחום במדינה נתונה; אורך ההתמחות בישראל הוא לפחות ארבע וחצי שנים.
בשונה מפסיכולוג, לפסיכיאטר מותר להעניק גם טיפול תרופתי בבעיה (מפאת הסמכתו כרופא).
מטרתו של אבחון מצד פסיכיאטר הוא לסווג ולתאר בעיות נפשיות קשות או מחלות נפש, במטרה לסייע להחלמה מהן, במקרים רבים בעזרת תרופות פסיכיאטריות.
בישראל ישנן שתי התמחויות עיקריות בפסיכיאטריה, המקנות תעודת מומחיות ממשרד הבריאות: פסיכיאטר מומחה בילדים ונוער ופסיכיאטר מומחה במבוגרים.
פסיכיאטר מומחה בילדים ונוער הוא מי שהשלים את התמחותו ועבר בהצלחה את מבחני ההסמכה של משרד הבריאות.
פסיכיאטר זה יכול לטפל ולאבחן ילדים ונערים עד גיל 18. פסיכיאטר מומחה במבוגרים, יכול לטפל ולאבחן כל אדם מעל גיל 18. ישנם פסיכיאטרים הבוחרים להתמחות בשתי ההתמחויות יחד: פסיכיאטריה של מבוגרים ופסיכיאטריה של ילדים ונוער.
עבור הפסיכיאטרים למבוגרים קיימת גם תת-התמחות בפסיכוגריאטריה.
פסיכיאטרים עוסקים בעבודתם בקליניקות פרטיות, במרפאות ציבוריות או מרכזים קהילתיים לבריאות הנפש ובמסגרת בתי חולים: בבתי חולים פסיכיאטרים ובמחלקה פסיכיאטרית של בית חולים כללי.
דרגות פנים מקצועיות בקרב פסיכיאטרים
בישראל מונהגות מספר דרגות פנים-מקצועיות בפסיכיאטריה המתבטאות בסמכויות בטיפול ובהערכה פסיכיאטרית, אשר אין להן קשר הכרחי לרקורד האקדמי של הפסיכיאטר והן אלו:
מתמחה בפסיכיאטריה: רופא העובד כמתמחה במחלקה פסיכיאטרית או במרפאה פסיכיאטרית.
המתמחה בפסיכיאטריה רוכש ידע וניסיון במחלקות ובמרפאות פסיכיאטריות בהדרכת פסיכיאטרים ופסיכותראפויטים בכירים, ובהתאם לוותק שלו, עוסק באיבחון וטיפולים פסיכיאטריים, כולל תרופות וטיפולים פסיכו-סוציאליים.
פסיכיאטר מומחה - פסיכיאטר שסיים את ההתמחות בפסיכיאטריה ועבר בהצלחה את המבחנים הדרושים, שלב א ושלב ב.
פסיכיאטר מומחה בכיר - פסיכיאטר מומחה בעל ידע וניסיון קליני רב, לפעמים גם בתחום ההוראה והמחקר, שהגיע לתפקידי ניהול במחלקות ובמרפאות בתחום בריאות הנפש.
ראש האגף לבריאות הנפש במשרד הבריאות.
פְּסֵיפָס (מיוונית עתיקה: ψῆφος) או בלעז: מוֹזָאִיקָה (מגרמנית: mosaik) הוא יצירת אמנות שבה מורכבות פיסות שונות לכדי ריצוף משטח – לרוב רצפה או כחלק מעיטור אדריכלי אחר.
בעת העתיקה שימש הפסיפס כחיפוי רצפה למבני ציבור, מבני דת, בתי מרחץ, בתי מגורים ועוד.
לעיתים הפסיפס הוא ללא דוגמה, ולעיתים משולבות אבנים ליצירת דגמים כלשהם.
הדגמים ברצפות הפסיפס היו לקוחים, כנראה, מתוך 'ספר דגמים' שהיה ברשות אמני הפסיפס, וחזרו במקומות שונים.
למשל, נמצא דמיון בולט בין הפסיפסים שנעשו בעבר הירדן לאלו של ארץ ישראל בתקופה הביזנטית.
המילה פסיפס הגיעה לעברית מהמילה היוונית ψῆφος (תעתיק: פּסֶפוֹס) שמשמעותה המילולית היא אבן.
היא נכנסה בתקופת חז"ל ובלשונם שימשה גם לתיאור גבול או שפה.
ניתן למצוא מילה זו מספר פעמים במסכת אבות דרבי נתן:
יחידת פיסת פסיפס נקראת טֶסֶרָה , היינו ריבוע ביוונית.
הטסרות עשויות אבן, זכוכית, או חומר קרמי ומודבקות בתוך מלט או חומר אחר המחבר ביניהן.
איכותו של הפסיפס נמדדת בגודל הטסרות שלו ומורכבות הצורות וכן באשליית הנפח של הצורות בעזרת הצללים של צבעי הטסרות.
הפסיפסים הראשונים בתרבות המערבית (מהמאה ה-6 לפנה"ס) נמצאו בגורדיון (טורקיה של היום) והיו עשויים חלוקי נחל בלתי מסותתים.
בטכניקה זו יוצרו בתחילה צורות גאומטריות פשוטות אך במהרה התפתחה השיטה לכדי תיאור אילוזיוניסטי צבעוני על טהרת האבן הטבעית.
פסיפסים שנמצאו מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עשויים כבר קוביות אבן מסותתות ומשוייפות.
לקראת המאה הראשונה לספירה מתחילות המוזאיקות לעטר קירות ולא רק רצפות.
בעקבות התפתחות זו מתפתח גם השימוש בטסרות מזכוכית.
דבר המאפשר פלטת צבעים רחבה בהרבה וייצור טסרות מזהב.
דגם מיאנדר תחם לעיתים את המסגרת של פסיפסים.
במעבר הדרגתי עולות המוזאיקות מהרצפה לקירות ותקרות, לא מעט בעקבות קודקס תאודוסיאנוס (שנת 427 לספירה) שאסר הצבת סמלים דתיים על רצפות.
בתקופה זו החומר השליט נעשה טסרת הזכוכית, ואלו האבן משמשת בעיקר ליצירת עור הפנים והידיים של הדמויות.
התיאור נהיה קאנוני יותר ופחות אילוזיוניסטי.
השימוש בפסיפס פחת בתקופת הרנסאנס וגדל שוב בתקופה שתחילתה בהקמת סדנת הפסיפס האפיפיורית בתחילת המאה ה-18. סדנה זו הוקמה לשם העתקת יצירות אמנות חשובות בטכניקת המוזאיקה אך עד מהירה החלו לייצר בסדנא גם מוזאיקות חדשות.
ב־1804 הקים נפוליאון סדנת פסיפס קיסרית.
במחצית המאה ה-19, פיתח הדוקטור אנטוניו סאלוויאטי מוונציה את ייצור המוזאיקה לכלל תעשייה.
בית המלאכה שלו היה אחראי לכמה מהמוזאיקות החשובות של התקופה, כגון מונומנט הנסיך אלברט בלונדון, עמוד הניצחון של ברלין ועוד.
ב-1889 הוקם בברלין מפעל המוזאיקה פול & ואגנר שנחל הצלחה עולמית ואף נפתח עבורו סניף שני בארצות הברית.
באמנות החדשה קיים שימוש בפסיפס והוא מופיע בפסלים ומיצגים.
בעידן המודרני, מומש רעיון הפסיפס, באמצעים טכנולוגיים, המאפשרים הפקת פסיפס תמונות - תמונה המורכבת מתמונות, קטנות.
בתל אביב מוצגים שני פסיפסים מאבנים צבעוניות מעשה ידיו של נחום גוטמן: בשדרות רוטשילד ובמבואת הכניסה המערבית של מגדל שלום.
האמנית דינה שנהב יוצרת פסיפסים המציגים דימויים מן העיתונות היומית תוך שימוש בחומרים מתכלים כגון ספוגים צבועים.
אמנים ישראלים נוספים המשתמשים בפסיפס ביצירותיהם: דוד וקשטיין ואילנה שפיר.
האמן הישראלי יוסי לוגסי יצר במשך השנים מעל אלף דיוקנאות של אישים מפורסמים מפסיפס, המוצגים לקהל בבית המשפחה ביפו.
פסיפסים מפורסמים ניתן לראות בכנסיית 'איה סופיה' באיסטנבול, בכנסית סן ויטאלה ברוונה שבאיטליה, במאוזולאום של 'גאלה פלאצידיה' באיטליה, בעתיקות פומפיי והרקולנאום, ברצפת כנסייה במידבא שבירדן הידועה כמפת מידבא ועוד.
בישראל התגלו מאות רצפות פסיפס מתקופות עתיקות, בבתי מרחץ רומיים וביזנטיים, בבתי כנסת, במסגדים, בכנסיות, בגתות תירוש, בבתים פרטיים ובמבני ציבור ועוד.
בין הפסיפסים בישראל מפורסמים הפסיפסים בעיר הרומית-ביזנטית ציפורי, הפסיפס שבבית הכנסת הקדום בבית אלפא המציג את גלגל המזלות, והפסיפס בבית הכנסת בעין גדי.
בגנטיקה, פסיפס (מוזאיקה) היא נוכחות של לפחות שתי אוכלוסיות תאים שונות מבחינה גנטית באותו יצור, כאשר לשתיהן מקור גנטי משותף.
פסיפס מתקבל באופן טבעי כאשר שתי ביציות מופרות המצויות ברחם בו זמנית, אינן מתפתחות לתאומים לא זהים, אלא נצמדות ויוצרות עובר אחד.
במעבדה ניתן לקבל תופעה דומה באופן מלאכותי על ידי עירוב שני עוברים (במעבדה שתי הביציות אינן חייבות להיות מאותה אם).
לאדם או היצור החי שמורכב מתופעת הפסיפס קוראים "כימרה"
לעיתים קרובות, היותו של אדם מורכב כפסיפס תאים מתגלית משום שאוכלוסיית תאים אחת היא תקינה והשנייה נושאת פגם גנטי.
במקרים כאלה למחלה הגנטית יש תסמינים קלים מהמקובל.
דוגמה למחלה גנטית שחושפת את היותו של אדם מורכב כפסיפס היא תסמונת רט בגברים.
זאת משום שככלל, עוברים זכרים שלוקים בתסמונת זו מתים בסמוך ללידתם והפסיפסים הם בין הבודדים ששורדים.
אצל חתולי בית יש דוגמה ברורה לפסיפס שאינה נחשפת בשל מחלה - חתולה נקבה שלפרוותה יש יותר משני צבעים היא ברוב המקרים מורכבת כפסיפס, כתוצאה מהשתקה של כרומוזום X.
Confined placental mosaicism, בקיצור CPM, הוא מצב פסיפס המחולק כך שבעובר עצמו התאים תקינים ורק בשליה נמצאים פגמים כרומוזומליים כגון טריזומיה.
המצב בדרך כלל מתגלה כאשר בדיקת סיסי שליה מגלה טריזומיה אך בבדיקת דם העובר עצמו הכרומוזמים נראים תקינים.
CPM יכול להיווצר בשני מנגנונים:
חוסר הפרדה בין כרומוזומים במיטוזה של תאי השליה עצמה.
חוסר הפרדה באחד המיוזות של תאי הנבט ובשלב מאוחר יותר איבוד הכרומוזום הנוסף במנגון "הצלה טריזומית", כך שהפגם נשאר רק בכמות תאים מוגבלת (במקרה של CPM, ברקמת השליה).
רוב המקרים של CPM ממשיכים להריון תקין אך אחוז העיכובים בהתפתחות ואחוז ההפלות הטבעיות גבוהים יותר.
קיימת התאמה בין מידת ההתפשטות של התאים הפגומים לרמת הסיכון להריון וכן ישנה השפעה של סוג התאים שנפגעו.
CPM שנובע מ"הצלה טריזומית" יכול להיות כרוך בדיזומיה חד הורית, מצב שגם בדרך כלל אינו מסוכן אך יכול ליצור בעיות במקרים מסוימים.
פסיליום (באנגלית Psyllium) הוא תכשיר אשר מופק מקליפות זרעי לחך ומשווק בישראל תחת השמות: פסיליום, מוציוויטל, קונסיל ועוד.
לתכשיר אין התוויה רפואית מאושרת.
לפסיליום כושר ספיחת מים רב - סיבי קליפות הפסיליום יכולים לספוג עד פי 25 מנפחם.
פסיליום סופח את מי השתייה ויוצר נוזל צמיג במעי, דבר המגדיל את נפח תוכן המעי, גורם לגירוי עדין של המעי, להגברת התנועתיות של שרירי המעי (פריסטלטיקה) וקיצור משך מעבר המזון במעי.
הגדלת נפח תוכן המעי יוצרת תחושת שובע.
פסיליום מתחיל להשפיע רק 12–24 שעות מרגע נטילתו ועשוי להגיע להשפעה רק לאחר יומיים שלושה של שימוש סדיר.
פסיליום כמעט ואינו נספג מהמעי למחזור הדם ואינו עובר מטבוליזם משמעותי.
סיבים המופקים מקליפת זרע הצמח לחך (Plantago Ovata), צמח רב שנתי הצומח באסיה, מזרח אפריקה והמזרח התיכון, בעיקר באדמות מלוחות.
רוב הפסיליום כיום מגיע מהודו.
לפי מסורת האיורוודה, כזרע שלם, הוא שימש כצמח לטיפול בשפעת והצטננות, שיעול יבש, ברונכיטיס, ראומטיזם, הפרעות כילייתיות ודלקות בדרכי השתן.
השימוש המוכר ביותר הוא סיבי קליפת הזרע המכילים 65% סיבים מסיסי מים ו-10-15% סיבים לא מסיסים.
הוא המרכיב העיקרי של התכשיר המשלשל Metamucil ומחקרים מעידים על השפעתו המיטיבה של הורדת רמות כולסטרול.
הפסיליום נותן נפח לצואה כמו הצלולוז, המתיל צלולוז, סודיום-קרבוקסי-מתיל-צלולוז, לתת, סובין חיטה ואחרים.
כל הסיבים לעיל בעלי תכונות היגרוסקופיות ובכך הם מגדילים נפח הצואה.
קליפת הפסיליום מכילה כמעט אך ורק סיבים.
הקליפה מכילה כ-65% סיבים מסיסים שהם mucilage (חומרים ג'לטיניים שהם הן glycoproteins והן פוליסכרידים) שמורכב בעיקר מהסוכרים arabinose ו-xylose, וכ-15% סיבים לא מסיסים: צלולוזה, וליגנין.
ניתן להשתמש בפסיליום כחומר מקשה בהכנת מזון באופן דומה לשימוש בג'לטין.
לדוגמה, מוסיפים פסיליום למחית פירות בהפקת תמליא (פאי) טבעונאי .
הפקה מסחרית של פסיליום נעשית מאז שנת 1934. הפקתו המסחרית נעשתה לראשונה על ידי חברת G.D.
Searle שמכרה אותו כסיבים תזונתיים בשם מטאמוציל (Metamucil).
פסיעות על רצפת הזמיר הוא הספר הראשון בטרילוגיית הפנטזיה "סיפורי האוטורי" מאת ליאן הרן.
הספר יצא לראשונה ב-2002, ומספר את סיפורו של טקאו, המיועד על פי הנבואה למלוך בממלכת שלוש הארצות, אך נקרע בין מלחמות השבטים בממלכה, דרישה מצד "האחווה" - שבט בעל כוחות מיוחדים אליו השתייך אביו הביולוגי, מסירותו לשבט האוטורי שאימץ אותו, ובחירת לבו, הנסיכה קאדה.
הספר מסופר הן בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו, והן בגוף שלישי המסופר מנקודת מבטה של ליידי שיראקאווה קָאֶדֶה, בת ערובה של לורד אידה הכלואה בטירת נוֹגוּצ'י.
טקאו נולד בשם טוֹמאסוּ לשבט הנסתרים בכפר הנידח מינוֹ.
הנסתרים נרדפים בכל רחבי שלוש-הארצות בגלל אמונותיהם הדתיות.
בפרק הפתיחה של הספר כפרו של טקאו נהרס על ידי לוחמיו של אידה סאדאמוּ, ראש שבט טוהאן.
כדי לברוח מאידה ולוחמיו, טקאו מפיל את אידה מסוסו (ובכך משפיל אותו) ובורח.
בזמן הבריחה מוצא אותו לורד אוטורי שיגרו, מנהיג שבט האוטורי, אשר מעניק לו את השם טקאו, ומאמץ אותו.
בדרכם לביתו של שיגרו, טקאו מגלה שיש לו יכולות מיוחדות - הוא יכול לשמוע ממרחקים, לנוע מבלי להשמיע קול, ולהפוך לבלתי נראה.
כשלורד שיגרו וטקאו מגיעים לאכסניה, הם פוגשים את ליידי מארויאמה נאוֹמי, האישה היחידה בממלכה אשר ירשה את הון משפחתה ולכן לורד אידה חושק בה, ואף כלא כבת ערובה את בתה, מאריקוֹ, אך היא מסרבת לחיזוריו.
ליידי מארויאמה היא גם קרובה רחוקה של קאדה.
בעזרת שמיעתו החדה, מגלה טקאו ששיגרו וליידי מארויאמה הם נאהבים ושיגרו מבטיח לליידי מארויאמה שלא יינשא לאף אישה אחרת.
בהמשך מסעם מגיעים שיגרו וטקאו לעיר האגי, עיר המבצר של שבט האוטורי, בה פוגש את מוטו קנג'י, הידוע בכינוי "השועל", המגלה לו כי אביו היה המתנקש הטוב ביותר של בני הקיקוטה, המשפחה המובילה ב"אחווה" (קבוצה שמזכירה את הנינג'ה היפנים).
כישורים מיוחדים כמו להופיע בשני מקומות בו-זמנית ולהפוך לבלתי-נראים, וטקאו ירש את יכולותיו מאביו.
טקאו מתחיל לעבור בידי קנג'י הכשרה של האחווה בידיעתו של שיגרו.
מצד שני, יצא לקאדה מוניטין כמישהי שכל גבר אשר חושק בה, סופו למות, מאחר ששני גברים להם רצו להשיא אותה מתו.
הדודים הציבו את החתונה כתנאי לאישור אימוצו של טקאו, ולורד שיגרו הסכים.
החתונה אמורה להתקיים בבירת שבט הטוהאן, אינויאמה.
לכאורה, החתונה תוכל להוות ברית שלום בין שבט האוטורי לשבט הטוהאן.
טקאו יוצא יחד עם שיגרו למסע.
כשהם מגיעים, הוא וקאדה מתאהבים ממבט ראשון.
אך הקבוצה ממשיכה בדרך לאינויאמה, בירתו של אידה סדאמו, כדי לערוך את טקס הנישואים של שיגרו וקאדה.
אך תוכניתו הסודית של שיגרו הוא שטקאו ישתמש בהכשרתו כדי להתנקש בחייו של השליט.
לאחווה, לעומת זאת, היו תוכניות אחרות, ולא הייתה בכוונתם לסכן את טקאו, אותו רצו לצרף לכוחותיהם, או את היציבות שהביא שלטון אידה מבחינתם.
לכן, הם חטפו את טקאו באותו הלילה, וחשפו את המזימה של שיגרו, אשר נתלה בעודו חי מחומת הטירה.
ליידי מרויאמה נהרגת בעת ניסיון הימלטות.
טקאו מגיע להסכמה עם האחווה, לפיה יחזור אליהם להכשרה נוספת אם יאפשרו לו להוריד מן החומה את גופתו של שיגרו.
כשהוא מטפס אליו, שיגרו עדיין חי אך גוסס, והוא מבקש מטקאו לקבור אותו ליד קברו של אחיו.
טקאו מבטיח, ואז עורף ראשו במהירות כדי לגאלו מייסוריו.
בתוך הטירה, טקאו מוצא את קאדה לצד גופתו של אידה סדאמו, אותו הרגה כאשר הוא ניסה לאנוס אותה.
אחרי זה, טקאו ממלא את הבטחתו לשיגרו והורג את הלורדים של טוהאן אשר בגדו בו, ואז חוזר לשורות האחווה כפי שהתחייב, בדיוק כאשר כוחות שבט אראי מגיעים להשתלט על הבירה.
את קאדה טקאו משאיר בידי חבריו משבט מוטו, לאחר שהרדים אותה, ללא כוונה, בכוחותיו.
הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2005, מכיל 284 עמודים, תרגום: אהוד תגרי.
פֶּסימיות היא הנטייה לצפות לתוצאה לא רצויה מהמצב הנתון, וכן נטייה להתמקד בפן השלילי של החיים.
למשל, בתשובה לשאלה "האם הכוס חצי ריקה או חצי מלאה?" האדם הפסימי על פי רוב יראה את הכוס כחצי ריקה, בעוד שאדם אופטימי בדרך כלל יראה את הכוס כחצי מלאה.
לאורך ההיסטוריה, לנטייה הפסימית היו השפעות על כל תחומי החשיבה העיקריים.
מקורו של המילה הוא במילה הלטינית pessimus שפירושה הוא "הרע ביותר".
הפילוסופיה של ארתור שופנהאואר ידועה כפסימיסטית במיוחד.
מקור הפסימיזם של שופנהאואר הוא בהעלאתו על נס את הרצון, על חשבון התבונה, כמוטיבציה העיקרית לפעילות אנושית.
לטענתו, ההגיון והרציונליות הם רק "תחפושות שהרעב הערום שלנו לובש כאשר הוא מופיע בציבור".
הוא רואה את האינטלקט כחלש וחסר משמעות לעומת הרצון הדומיננטי, ובמקום אחד ממשיל אותו לפיסח שיכול לראות אך נאלץ לרכוב על כתפיו של הרצון, שנמשל לענק עיוור וטיפש.
שופנהאואר ראה את מעגל החיים וההתרבות האנושית, כלא שונה באופן מהותי מזה של בעלי חיים אחרים.
מדובר במחזור חסר משמעות הממשיך ללא מטרה עד שהמאשבים ייגמרו והשרשרת תיפסק בצורת הכחדה.
הפרוגנוזה כי נגזר עלינו להמשיך להתרבות עד אין קץ, או להכחד בחוסר כל, היא מקור נוסף לפסימיות העמוקה של שופנהאואר.
שופנהאואר אינו רק מביע את זווית הראייה האישית שלו כפסימית, אלא אף מנסה להוכיח זאת באופן לוגי.
כתגובה להוכחתו של לייבניץ כי העולם שלנו הוא הטוב ביותר מבין העולמות האפשריים, שופנהאואר רוצה לטעון כי העולם שלנו הוא הגרוע ביותר.
תוקף ההוכחה מבוסס על התובנה שהעולם בכלל וכל אינידיבדואל בפרט, נמצא במאבק הישרדות קיומי.
שינוי במשהו מהתנאים העדינים של עולמנו היה מונע ממנו להתקיים.
כלומר, עולם קצת יותר גרוע לא היה בר קיום, ממילא, העולם שלנו הוא הגרוע ביותר שעדיין אפשרי.
ניטשה האמין כי היוונים הקדמונים (500 לפנה"ס) המציאו את סגנון הטרגדיה כתוצאה מהפסימיות שלהם.
ניטשה ראה את המודל היווני כאפשרות לתגובה הפוכה לפסימיות מזו של שופנהאואר באופן המאפשר התעלות ויצירה, במקום שקיעה בדכדוך וחסור מעש.
פרויד היה שותף לרבים מרעיונתיו של שופנהאואר וניתן לראות גם אותו כפסימיסט.
הוא ראה את הקיום האנושי תחת מתקפה מתמדת הן מצד כוחות פנים-נפשיים והן מצד כוחות חיצוניים כמו הטבע והחברה.
ציטוט פסימי במיוחד נלקח מספרו של פרויד "תרבות בלא נחת":
יצירה פופולרית בעלת מסר פסימי במיוחד היא ספרו של סטיבן קינג, בית כברות לחיות שעשועים.
בהתייחסות לספרו, קינג אמר כי "נראה שהוא אומר ששום דבר אינו עובד וכי שום דבר אינו שווה את זה, אך אני לא מאמין בזה".
כמו כן, פסימיסטים רבים טוענים כי הם למעשה ריאליסטים, והם אינם אוהבים את הדוגמה של הכוס החצי ריקה, כי לטענתם המצב המצוי הוא שהכוס היא ריקה הרבה יותר.
למשל, דוגמה המדגימה מצב זה, זה ציטוט הנלקח מהסדרה בלש אמיתי, אשר נאמר על ידי הדמות הראשית בסדרה:
פסיכותרפיה קצרת מועד היא טיפול נפשי במשברים או במצוקות נפשיות שונות המוגבלת בזמן.
עקרונותיה הבסיסיים נטבעו על בסיס עקרונות הפסיכותרפיה הקלאסית על ידי פרנץ אלכסנדר ותומאס פרנץ' בשנת 1946. בהמשך התפתחו מספר אסכולות עיקריות של פסיכותרפיה קצרת מועד.
בשנים האחרונות ריכז התחום עניין מיוחד משתי סיבות עיקריות:
סיבות מחקריות: עם הנטייה לכיוון של רפואה מבוססת ראיות (evidence based medicine) עלתה הדרישה לערוך מחקרים שיבחנו את היעילות של טיפולים פסיכותרפואטים.
מכיוון שקשה לבצע מחקרים על טיפולים ארוכי טווח, רוב המחקרים התמקדו בטיפולים קצרי טווח, וכך נאסף גוף מחקר גדול יותר על סוג זה של טיפול.
סיבות כלכליות: טיפולים קצרי מועד הם חסכוניים יותר, ולכן הם מועדפים על ידי חברות הביטוח.
הדבר נכון בארצות שונות בעולם, ואומץ גם בישראל לקראת הרפורמה בבריאות הנפש.
באופן כללי, רוב השיטות של הפסיכותרפיה קצרת הטווח משתמשות בכלים של ברית טיפולית או אינטראקציה דינמית בין המטפל למטופל, שימוש בהעברה, או בפרשנות (אינטרפרטציה) אקטיבי של המוקד הטיפולי, קשרים חוזרים בין היחסים עם ההורים להעברה בטיפול, וסיום מוקדם של הטיפול.
נמצא שככל שהטכניקה רדיקלית יותר במונחים של שימוש בהעברה, עומק הפירושים והקשר לילדות, כן השפעתה רבה יותר.
שיטות מקובלות בפסיכותרפיה קצרת מועד
פסיכותרפיה קצרת מועד פוקלית: שיטת מאלאן
פסיכותרפיה קצרת מועד פוקלית פותחה בשנות החמישים על ידי מייקל באלינט בקליניקת טביסטוק שבלונדון.
דייוויד מאלאן, המפתח העיקרי של השיטה, מצא, באופן לא מפתיע, שככל שהמוטיבציה של האדם לטיפול גבוהה יותר, כן הצלחת הטיפול גבוהה יותר.
מטרות הטיפול הן זיהוי ההגנה, החרדה או הדחף; חיבור ההווה לעבר; והעברה.
מוקד הטיפול הוא קונפליקט פנימי הקיים מאז הילדות.