tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במזרח אפריקה הבעיה העיקרית היא הרעלות (במיוחד על ידי חומרי הדברה רעילים ביותר), המתרחשת בעיקר מחוץ לאזורים המוגנים.
בנוסף ציד עם תחמושת עופרת תורם גם הוא לתמותת המין.
עדויות חדשות שנעשו על ידי תיוג כנף ומחקר טלמטרי מצביעים על כך שהתמותה השנתית, בעיקר מהרעלה מקרית, יכולה להגיע ל-25%.
מקרים ברחבי אפריקה מעידים על כך שמין זה עלול להיות נתון להרעלה מכוונת אך גם להרעלה מקרית.
כ-144 נשרים נהרגו לאחר שאכלו פגר פיל בפארק לאומי גונרזו, זימבבואה ב-2012, המודלים הראו כי אפילו לפגר פיל אחד מורעל יכולה להיות השפעה דרמטית על האוכלוסייה של הנשר.
בדרום אפריקה, נשרים נלכדים ונצרכים בשל היתרונות הרפואיים והפסיכולוגיים.
הירידה במספרם וההשלכות האפשריות בניגריה יוחסו לסחר בחלקי הנשר עבור שיטות הג'וג'ו המסורתיות.
נתוני הסחר במערב ומרכז אפריקה מוערכים בכ-924–1,386 נשרים על פני תקופה של 6 שנים, מה שמייצג כנראה חלק נכבד של האוכלוסייה המקומית.
בנוסף, הנשר האפריקני בעל הגב הלבן הוא אחר ממיני העופות המועדפים במסחר על פי מרפאים וסוחרים מסורתיים.
כתוצאה מכך ומלחצים סביבתיים ניתן לצפות כי האוכלוסייה בזולולנד עלולה להיכחד באופן מקומי בתוך 26 שנים, אלא אם כן שיעורי התמותה הוערכו בצורה לא נכונה ובמקרה זה האוכלוסייה תיכחד בתוך 10–11 שנים.
ב-2007 הוערך מצב השימור של הנשר מחדש, והוא סווג במצב "קרוב לסיכון" (בעוד שלפני כן מצבו היה "ללא חשש").
כיום מצבו של הנשר האפריקני הידרדר בצורה קיצונית והוא נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
נשר ההימלאיה (שם מדעי: Gyps himalayensis) הוא מין בסוג נשר.
נשר זה נפוץ ברכס ההימלאיה, בגובה של מעל 1,200 מטר מעל פני הים, ולעיתים הוא מגיע עד לגובה של 6,000 מטר.
בעונת החורף הוא יורד לעיתים לגבהים נמוכים יותר.
נשר זה ניזון באופן בלעדי מפגרים, ואינו אוכל חלקים פנימיים אלא רק בשר.
למרות שלעיתים הוא אוכל בשר טרי יחסית, הוא אינו בוחל גם בבשר מרקיב.
נשר ההימלאיה מגיע לפגרים ראשון לעיתים נדירות בלבד – לרוב הוא מאתר אותם בעקבות עֵיטִים ועורבים.
הוא אכלן נמרץ, וחבורת נשרים הניגשת לנבלת יאק עשויה להפשיטה מבשרה תוך שעתיים בלבד.
הוא אלים בעת שהוא אוכל, אך נוכחותם של זאבים וטורפים קרקעיים אחרים, כמו גם נוכחותה של עוזנייה שחורה, תרחיק אותו מטרפו.
נשרים אלו מקננים בקבוצות של עד 6 פרטים, בקינים שננטשו על ידי דורסים אחרים או בקינים שבנו בעצמם.
הקן יחסית קטן עבור עוף בגודל זה; הקן אומנם נוטה לגדול משנה לשנה בעקבות שימוש חוזר, אך לרוב אינו נעשה מסיבי כמו הקן של שאר הנציים הגדולים.
בין דצמבר למאי הנקבה מטילה ביצה אחת, והגוזל פורח מהקן כעבור כחצי שנה.
נשר בנגלי (שם מדעי: Gyps bengalensis) הוא מין בסוג נשר.
הנפוץ בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה.
החל משנת 2000 מצב השימור של הנשר הבנגלי הוא סכנת הכחדה חמורה בגלל צניחה משמעותית בגודל האוכלוסייה: בשנות ה-80 גודל אוכלוסייתו נאמד בכמה מיליונים ועדכנית ל-2016 אוכלוסייתו נאמדת בכ-10,000 פרטים וככל הנראה נכחד מדרום סין ומלזיה.
הסיבה העיקרית לכך היא הרעלות, בעיקר אי-ספיקת כליות שנגרמת מאכילת פגרי בעלי-חיים מבויתים שטופלו בדיקלופנק.
תוחלת החיים של פרטים בשבי הוא 12 שנים.
נשר בנגלי הוא המין הקטן ביותר בסוג נשר (Gyps).
ללא הבדל בין זכרים ונקבות.
ראשו וצווארו ללא נוצות, וצבעם סגלגל.
הנוצות בבסיס צווארו בצבע לבן (ומכאן שמו באנגלית White-rumped vulture).
צבע נוצות גופו נע בין ירוק מתכתי לטורקיז בוהק, ושחור עד אפור כסוף.
החלק הפנימי של כנפיו בצבע לבן.
פרטים צעירים כהים יותר ולוקח להם 4–5 שנים עד שהם מקבלים את צבעי הפרטים הבוגרים.
מאכלס בעיקר אזורים פתוחים המיוערים בדלילות, לעיתים נצפה בקרבת ערים וכפרים.
פעיל בעיקר בשעות הבוקר כאשר השמש מחממת את האוויר ויוצרת את זרמי האוויר הדרושים לו לדאייה.
מהירות הדאייה הממוצעת היא בין 80–90 קמ"ש, וגובה התעופה המקסימלי עד כ-9,000 רגל.
בדומה ליתר הנשרים, גם נשר זה אוכל נבלות, ולעיתים ניזון גם מעצמות יבשות ושברי גולגולות.
בהודו ניזון בעיקר מפגרי בקר וגופות בני אדם הנקברים בקבורת שמיים.
מין זה נחשב מזיק למטעים, מפני שנשרים ממין זה נוהגים לנוח בקבוצות על עצים, שמתכסים בצואתם.
עונת הרבייה בין אוקטובר למרץ.
הזכר בונה קן בקוטר של כמטר אחד בדרך כלל על צמרות עצים ולעיתים במצוקים.
המין נוהג לקנן בקבוצות – מספר זוגות מקננים על עצים סמוכים.
לרוב, הנקבה מטילה ביצה אחת ושני ההורים שומרים עליה.
כעבור 45–52 ימים בוקע מן הביצה גוזל בגודל של כ-15 ס"מ.
שני ההורים מאכילים את הגוזל.
הגוזלים עוזבים את הקו לאחר תקופה של כשלושה חודשים.
נשר הכף (שם מדעי: Gyps coprotheres) הוא מין בסוג נשר.
נשר הכף אנדמי לאפריקה הדרומית ומצוי בעיקר בדרום אפריקה, לסוטו ובוטסואנה.
נשר הכף ניזון מנבלות, טריות בדרך כלל, של בעלי חיים בגודל של אנטילופה או גדולים מכך.
נשרי הכף חברתיים ומתרבים במושבות המורכבות מ-6 ועד מאה ויותר זוגות.
הזוגות בונים את קניהם בצוקים והבנייה נמשכת עד חודשיים.
בדרך כלל מוטלת ביצה אחת בשנה והנקבה והזכר מתחלקים באחריות בדגירה על הביצה.
נשר הכף מגיע לבגרות מינית בגיל 5 שנים.
הבעיות העיקריות איתן מתמודד נשר הכף הן הרעלה, הפרעות במושבות הרבייה והתחשמלות.
אוכלוסייתו נאמדת כיום ב-8,000 פרטים.
נשר המדבר הוא אקדח חצי אוטומטי המופעל על ידי מנגנון גז.
האקדח יוצר בישראל על ידי התעשייה הצבאית עבור חברת מגנום ריסרץ' , שכיום מייצרת את האקדח בעצמה.
החברה, שמקום מושבה בארצות הברית, פיתחה את נשר המדבר הראשון והוא נרשם כפטנט על שמה (האב טיפוס אינו דומה כלל לנשר המדבר הישראלי), אך הייצור נעשה על ידי תע"ש.
מגנום ריסרץ' משווקת גרסאות שונות של האקדח הקצר, יריחו 941, תחת השם "בייבי איגל" ו"נשר המדבר"; כלי נשק אלה אינם קשורים ישירות לנשר המדבר, אך הם חולקים עיצוב ויזואלי דומה.
בניגוד לרוב האקדחים החצי-אוטומטיים המבוססים על מנגנונים מכניים, ייחודו של נשר המדבר הוא מנגנון הגז שלו.
מנגנון זה מצוי בדרך כלל ברובי סער ודומה מאוד לזה של רובה ה-M16. היתרון במנגנון זה הוא שימוש בקליעים חזקים יותר מבאקדחים רגילים.
האקדח משווק בתור האקדח החצי-אוטומטי החזק בעולם.
פרט נוסף המייחד אקדח זה הוא טבעת אש בקוטר של כ-20 ס"מ שעשויה להיווצר כאשר יורים תחמושת 0.5 AE.
טבעת זו נעה למרחק של כחצי מטר ואז נעלמת.
לנשר המדבר שלוש גרסאות שונות: סימן I, סימן VII וסימן XIX.
סימן I וסימן VII אינם מיוצרים יותר, אך את מסגרות הפלדה או האלומיניום שלהם ניתן להשיג בדגמי ה-357 מגנום, 41 מגנום ו-44 מגנום.
נשר המדבר מופיע בשלל צורות בענף הבידור, ובמיוחד בסרטים ובמשחקי וידאו.
לאקדח תפקיד גם בספרו של ג'וזף פיינדר, "סודות קבורים".
נשר המדבר נוצר במקור לתחרויות ירי למרחק בהן יש להפיל מטרות מתכת כבדות (Metallic silhouette shooting).
בניגוד למה שמוצג בתרבות הפופולרית, הוא אינו אקדח המיועד לנשיאה יומיומית.
האקדח גדול וכבד באופן יחסי, וקשה לשאת אותו בצורה מוסתרת.
בנוסף, מחיר התחמושת שלו גבוה באופן יחסי.
הרתע שמפיק נשר המדבר הוא רב, ודורש מיומנות בירי.
עם זאת, משקלו של הנשק מפחית את הרתע לעומת אקדח תופי קל יותר בעל אותו קליבר.
כמו כן, עוצמת תחמושת ה-0.5 AE מחייבת את היורים בה להשתמש בציוד הגנת אוזניים טוב מהמקובל במטווחים בדרך כלל.
בעיה זו מתעוררת בעיקר במטווחים סגורים, שבהם רמות הרעש גבוהות יותר.
כיוון שקיים חשש שלחלק מהנמצאים במטווח לא יהיה ציוד כזה, אוסרים חלק מהמטווחים המקורים ירי בקליעים רבי עוצמה כמו אלו של נשר המדבר.
נשר מלט ישראלי היא חברה ישראלית לייצור מלט וצמנט פורטלנד.
נשר היא החברה הגדולה ביותר בישראל המייצרת מלט, והיוותה מונופול מוכרז בענף עד לשנת 2020.
החברה נשלטת על ידי לן בלווטניק, דרך כלל תעשיות.
בעבר החזיקה כלל תעשיות ב-75% מנשר ו-25% הנוספים הוחזק בידי התאגיד האירי CRH plc.
בשנת 2015 נמכרו מניות החברה האירית לכלל, המחזיקה עתה את מלוא הון המניות של נשר.
המקור לשם "נשר" אינו ודאי.
ההשערה הנפוצה היא שהמפעל נקרא על שם העוף נשר שחי באזור, אבל תפוצת עוף זה בארץ ישראל לא כוללת את אזור הר הכרמל.
השערה אחרת היא שלמייסד המפעל מיכאל פולק היה קשר עם מפעל מלט בגרמניה ששמו כלל את השם נשר בגרמנית, Geier; וכאשר נשאל פולק מה יהיה שם המפעל שהוקם בארץ ישראל, בחר בתרגום השם לעברית.
לאחר המלחמה המשיך את היוזמה נחום וילבוש, יחד עם המהנדס בוריס גולדברג.
בוריס גולדברג נפטר בשנת 1922 (בעקבות פציעתו במאורעות 1921) ואת המיזם החל להוביל התעשיין מיכאל פולק, שגייס קבוצה של משקיעים יהודים מצרפת ואנגליה.
בשנת 1922 נרשמה בלונדון החברה בשם "חברת המלט צמנט פורטלנד, נשר בע"מ", עם הון התחלתי של 250 אלף ליש"ט.
בנובמבר 1922 רכשה החברה עבור המפעל 3,000 דונם מאדמות מפרץ חיפה, באמצעות חברת הכשרת היישוב (כחלק מרכישה גדולה יותר של אדמות משפחת סורסוק).
העבודות להקמת המפעל החלו בסוף 1923, והן כללו בין השאר: את ייבוש הביצות באזור, סלילת שלוחה של מסילת רכבת למפעל והקמת תחנת הרכבת נשר, סלילה של כביש המחבר את האזור עם כביש חיפה-נצרת, בניית בניני משרדים ועוד; והמפעל החל לייצר בנובמבר 1925.
תפוקתו של המפעל עם הקמתו הייתה 30,000 טון בשנה, היא גדלה ל-100,000 טון ב-1938 ול-330,000 ב-1947. חלק גדול מהתוצרת שלו בשנים הראשונות נשלחה באמצעות הרכבת המנדטורית, משלוחת הרכבת בחצר המפעל.
בעקבות ביקוש גדול למלט שנוצר בעקבות גלי העלייה הגדולים של שנות ה-50 הקימה החברה את מפעל נשר רמלה.
בשנת 1955 הגיע היקף הייצור של נשר לכ-563 אלף טון בשנה.
בשנת 1960 רכשה הממשלה מניות בכורה בנשר.
מניות חברת נשר הוחזקו בעיקרן על ידי החברה המרכזית וכור.
בשנת 1964 נמכרו מעט מניות של החברה לכלל ואמפל.
בשנת 1972 רכשה כלל את החברה המרכזית וכך הגיעה לבעלות על כמחצית המניות של נשר.
בשנת 1969 רכשה החברה את מפעל המלט 'שמשון' אשר בהר טוב, ליד בית שמש, אשר הגיע להליך פירוק.
חברת נשר שדרגה את המפעל והביאה אותו לכושר יצור מלא.
באפריל 2015, במסגרת הסדר בין נשר לרשות ההגבלים העסקיים, ומשרדי האוצר והכלכלה מכרה נשר את מפעל הר טוב למשפחת וייל וחברת שמשון.
המפעל בהר-טוב נסגר בתחילת 2023 עקב חוסר כדאיות כלכלית.
מפעל נשר ברמלה שודרג בשנים 1992–1999 במטרה להפחית את זיהום האוויר שהוא יוצר, הוקמו 2 כבשנים המייצרים קלינקר בתהליך יבש, אלו החליפו את שלושת הכבשנים הישנים אשר ייצרו קלינקר בתהליך רטוב.
על השיפור בטיפול שלו בנושאי איכות הסביבה אף זכה בפרסים.
בתחילת המאה ה-21 כ-25% מסך מכירותיה של "נשר" היו לשטחי הרשות הפלסטינית ובפברואר 2005 הודיעה החברה כי תקים מפעל מלט בעזה בשותפות עם הרשות.
בספטמבר 2020 הודיעה הממונה על התחרות על ביטול מעמדו של מפעל המלט נשר כ"מונופול" לאחר שנתח השוק של המפעל ירד מ-90% ל-50%.
חברת "נשר" ומחיר המלט בישראל
כבר מאז הקמתה עלו טענות שהחברה גובה מחיר גבוה עבור המלט שהיא מייצרת, לעומת מלט מיובא; אך מצד שני זכתה לתמיכה על כך שהיא היא מעסיקה מאות עובדים ומספקת פרנסה ליישוב.
ובאותן השנים נאלצה להתמודד מול יבואנים שפעלו ללא הגבלה.
החברה נהנתה מהביקוש הרב למלט בארץ ישראל, הגדילה את התפוקה ויכלה למכור במחיר תחרותי, אך לא סיפקה את כל הביקוש.
כאשר "החברה המרכזית למסחר ולהשקעות" רכשה את הבעלות היא החלה גם לעסוק בהפצה ושיווק ולשלוט בצורה יעילה יותר במחירו.
בשנת 1949 נטען לראשונה שהיא ייצרה למעשה מונופול בתחום.
במקביל הוטל לראשונה פיקוח על מחירי המלט בישראל והוטל עליו גם מס בלו וגם הביקוש עלה.
עם זאת היא ייצרה את המלט במחיר תחרותי יחסית לשווקי העולם, ולאחר פתיחת המפעל השני ברמלה בשנות ה-50 היה לחברה עודף כושר ייצור לעומת הביקוש בישראל, והיא ייצאה חלק ניכר מהתוצרת לרחבי העולם, החל מאפריקה ועד ארצות הברית ודרום אמריקה.
ב-1978 מנכ"ל חברת "נשר" עצמו אף תמך בהורדת המכס על הייבוא, במקביל להפסקת הפיקוח על מחיר המלט והורדת הבלו וההטלים על הייצור של "נשר", במטרה לייצור שוק חופשי.
ב-1985 שוב היה עודף כושר ייצור לעומת הביקוש, לאחר ש"נשר" הגדילה את כושר הייצור שלה ל-2.5 מיליון טון בשנה, והיה מיתון בענף הבנייה בישראל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות גל העלייה מברית המועצות והגדלת היקף הבנייה בעקבותיו, עלה הביקוש והחל ביבוא בהיקפים גדולים.
בסוף 2001 צברה החברה נתח של של כ-30% מהשוק בישראל, יחד עם יבואן נוסף, ומחירי המלט בישראל ירדו.
הגבלת היבוא ופתיחת השוק שוב
לטענת "נשר" לאחר שהשוק המקומי יתמוטט, היא צפויה להעלות את מחיר המלט מחדש .
זמן קצר אחר כך הממונה על ההיצף במשרד התעשייה והמסחר סיים היום את חקירתו והציע מנגנון של קביעת "מחיר מטרה" מוסכם עם היבואנים.
בשלב זה החליטה "לאפארג'" לצאת מהפעילות בישראל ונחתם הסכם "מחיר מטרה" רק עם מספר יצרני מלט מטורקיה.
ביולי 2003 הודיע כי לא יהיה היטל היצף על מלט מיובא, בעקבות לחץ של "נשר" להטיל אותו בנוסף לקביעת "מחיר מטרה".
אולם בדצמבר 2003 החליט שר המסחר והתעשייה, אהוד אולמרט, להתחיל לגבות היטל על יבוא מלט לישראל.
לאחר החלטה זו עלה נתח השוק של "נשר" לכ-90% מהשוק.
בעקבות דו"ח ועדת טרכטנברג, שהוקמה בעקבות מחאת האוהלים בקיץ 2011, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה בישראל, הומלץ בין השאר להגביר את התחרות בענף המלט.
ביולי 2014 נחתם הסכם בין המדינה לנשר, שלפיו החברה תמכור למתחרה את מפעל הר טוב, ולא תיתן הנחות של יותר מ–4% ללקוחות גדולים בטענה, שהן פוגעות בתחרות ומייקרות את המלט ללקוחות קטנים ובינונים.
בתמורה, תוכל לייבא ללא מגבלות את חומר הגלם קלינקר ויוצא מחיר המלט מפיקוח מחירים.
בשנת 2016 הוקמה בנמל מספנות ישראל תשתית ליבוא, אחסון והפצה של צמנט (חומר הגלם למלט) והחברה החלה לייבוא אותו, בשותפות עם קבוצת "לאפארג'", ממפעל שלה ביוון.
לצורך פעילות זו הוקמה חברת "סימנט איי.אס בע"מ", שהצליחה תוך שנים ספורות לתפוס נתח של כ-25% משוק המלט בישראל.
באותה שנה גם ההחל שוב יבוא מלט מירדן.
יחד עם כניסה וגידול בפעילות של יבואנים נוספים ירד חלקה של "נשר" בשוק.
השפעת המחיר על עלויות הבניה והדיור
במסמך ובו ניתוח שוק המלט בישראל שהוגש לוועדת הכלכלה בשנת 2008 נמצא שחברת נשר ניצלה לאורך שנים את מעמדה המונופוליסטי כדי לגבות מחיר גבוה עבור המלט.
מחירים אלו גרמו לייקור עלויות הבניה והדיור, וכן לפגיעה עקיפה, המתבטאת בתשלום מיסים גבוהים יותר בגין מימון תשתיות ממשלתיות, כגון כבישים, בניית מנהרות וגשרים וחפירת תעלות.
לפי פרסום של הוועדה הבין משרדית לקידום התחרות בענף המלט (יוני 2013) מרכיב המלט מהווה רק 1.4% ממחיר דירה ממוצעת.
ב-2001 טען מנכ"ל נשר כי לבניית דירה ששטחה 100 מ"ר נדרשים, לפי ההערכות כ-30 טונות מלט, שעלותם, כולל הובלה, נאמדת ב-1,800 דולר.
מדובר, לפיכך, בנתח שולי יחסית ממחיר הדירה שנע בין 90 ל-130 אלף דולר, כלומר עד כ-2%, ולכן לפתיחת השוק ליבוא לא הייתה כמעט השפעה על הצרכן הסופי.
גם לטענת התאחדות התעשיינים מחיר המלט לא משפיע כמעט על מחיר הדירות.
חברות שמתחרות בנשר - מספנות ישראל המייבאת מלט, ושפיר המייצרת מלט על בסיס חומרים שהיא מייבאת – פרסמו דוחו"ת מהם עולה כי מחירי המלט בישראל עלו ב־30% בין השנים 2021–2023. גם מחירי המלט שמוכרת נשר עלו בתקופה זו.
אולם התמלוגים שנשר שילמה על השימוש במשאבי הטבע של ישראל לא עלו בשיעור דומה, ולמרות ששיעור התמלוגים עלה.
זיהום אוויר מפגע ריח ופגיעה בסביבה
במשך שנים נטען על ידי תושבי עזריה ויד רמב"ם, הסמוכים למפעל נשר רמלה, כי המפעל גרם לפגיעה סביבתית ולתחלואה נשימתית בשל זיהום האוויר הנפלט ממנו.
בנוסף, מפעלי נשר הואשמו בפגיעה בלתי הפיכה בנוף כתוצאה מחציבה נרחבת.
בדיקות שערך המשרד להגנת הסביבה בשנת 2012 הצביעו על כך שרמת הפליטות של חלק מהחומרים המזהמים במפעל תואמת את התקנים האירופיים, ולעיתים אף נמוכה מהם.
עם זאת, דוחות מדד ההשפעה הסביבתית (מפל"ס) מצביעים בעקביות על מפעל נשר רמלה כמפעל הפרטי המזהם ביותר בישראל לאורך שנים.
בשנת 2021 הוערך הנזק הבריאותי והסביבתי שגרם המפעל בכ-860 מיליון ש"ח בשנה, כאשר רק תחנות הכוח המונעות בפחם נחשבות למזהמות יותר.
המפעל משתף פעולה עם חברת ורידיס וחירייה - איגוד ערים דן לתברואה במתקן ה-RDF שבאתר חירייה, שבו מופקת אנרגיה מפסולת.
עם זאת, תפעול המתקן יוצר מטרדי ריח קשים באזור גוש דן, בשל טיפול לקוי בפסולת רטובה.
במאי 2022 דיווח משרד הבריאות בדיון בוועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת על ממצאים אפידמיולוגיים שהראו עלייה בתחלואה בסרטן בערים רמלה ולוד, אך ציין כי לא ניתן לקבוע קשר חד-משמעי בין המפעל לבין התחלואה, בשל גורמים נוספים כמו שיעור גבוה של מעשנים וריכוזי אוכלוסייה.
המפעל מתמודד עם תקלות תפעוליות רבות.
לדוגמה, ביולי-אוגוסט 2022 דווח על 26 תקלות, חלקן ללא דיווח כנדרש.
באוגוסט 2022 קנס המשרד להגנת הסביבה את המפעל בשישה מיליון ש"ח בשל חריגות בפליטת מזהמים ליישובים סמוכים.
במאי 2023 דווח על חשד למחיקת נתוני פליטת כספית ממערכות המידע של המפעל, אשר חרגו מהתקן.
המפעל הכחיש את ההאשמות וטען כי מדובר באי-הבנה.
בנובמבר 2024 דווח כי המפעל אינו מדווח על כל התקלות כנדרש, וכי המשרד להגנת הסביבה אינו מנטר את פעילותו באופן שוטף.
באוגוסט 2022 החברה נקנסה על ידי המשרד להגנת הסביבה בקנס של 6 מיליון ש"ח.
מפעל נשר חיפה (בנשר) - בשנת 2020 יצור המלט במפעל הופסק לחלוטין.
בשטח המפעל ובשטח מחצבת נשר הישנה גם יחד, מתוכננים להבנות כ-5000 יחידות דיור.
נשר הודי (שם מדעי: Gyps indicus) הוא מין בסוג נשר.
הנשר ההודי מקנן בצוקים ובעצים בהרים בפקיסטן ובהודו.
ראשו של הנשר ההודי קירח, כנפיו רחבות מאוד ולו זנב קצר.
הנשר ההודי, בדומה לנשרים אחרים, ניזון מנבלות.
הוא מטיל ביצה אחת בכל תטולה.
נשר זה ונשר בנגלי סבלו מירידה של 97–99 אחוז מאוכלוסייתם.
בין השנים 2000–2007 שיעור הירידה באוכלוסיות של נשר זה ונשר צר-מקור היה 16 אחוז.
הגורם לכך זוהה כהרעלה משנית שמקורה בתרופה בשם וולטרן.
תרופה זו מקלה על כאבי פרקים וניתנת לבהמות עבודה (בעיקר מיני בקר) כדי להאריך את משך תפקודן.
אולם השפעתה על נשרים, האוכלים את פגרי הבהמות האלו, היא קטלנית.
תוכניות רבייה עבור מין זה עשויות לעזור לו להתאושש וכן להשיב פרטים לטבע.
בתחילת 2014 הודיעה תוכנית הצלת הנשרים מהכחדה כי היא מצפה לשחרר נשרים שגודלו בשבי לטבע עד 2016. שני נשרים ממין זה שוחררו ביוני 2016 ממרכז הרבייה גטאיו.
נשר היא קבוצת כוכבים על קו המשווה השמימי דרכה עובר שביל החלב.
היא אחת מ-48 קבוצות הכוכבים של תלמי.
α בנשר (אלטאיר) הוא כוכב לבן במרחק של 16 שנות אור, אחד מהכוכבים הקרובים ביותר, עם בהירות נראית מדרגה 0.8. יחד עם הכוכבים דנב (α בברבור) ווגה (α בנבל) הוא יוצר את משולש הקיץ.
β בנשר (אלשאין) הוא כוכב עם בהירות מדרגה 3.7 במרחק של 45 שנות אור.
יש לו בן זוג חלש מאוד עם בהירות מדרגה 12.
γ בנשר (טרזד) הוא ענק כתום במרחק של כ-460 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.7.
ζ בנשר (דנב אל-אוקב אוסטרליס) הוא כוכב לבן במרחק של כ-83 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.
η בנשר הוא כוכב משתנה קפאידי במרחק של כ-1,200 שנות אור.
בהירותו נעה בין דרגה 4.1 לדרגה 5.3 במחזוריות של 7.2 ימים.
במיתולוגיה היוונית מזוהה הקבוצה עם העיט של זאוס (ולפעמים עם זאוס עצמו המחופש לעיט) שנשא עבורו את חיצי הברק וחטף בשליחותו את גנימדס המזוהה לפעמים עם קבוצת דלי השכנה).
לחלופין הוא מזוהה עם העיט המפלצתי שנשלח מדי יום לאכול את כבדו של פרומתאוס.
במיתולוגיה ההינדית מזוהה הקבוצה עם גארודה - חצי עיט חצי אדם.
נשר הדקלים (שם מדעי: Gypohierax angolensis) הוא עוף דורס גדול.
הוא קיבל את שמו בשל מזונו האהוב, שאינו בשר אלא אגוזו של עץ דקל השמן (Elaeis).
הוא גם יאכל דגים מתים.
הוא מתרבה ביערות ובסוואנות באפריקה שמדרום לסהרה, בדרך־כלל ליד מקורות מים, הוא חי באזורים שבהם מצוי עץ דקל השמן.
הוא נראה ליד בית גידולו, אפילו על מדשאות בבתי מלון במדינות כמו גמביה.
כבוגר, זו ציפור מאוד בולטת לעין, הוא כולו לבן חוץ מכמה אזורים שחורים בכנפיו.
בתעופה, הוא מזכיר יותר עיט מנשר, והוא יכול לעמוד בטיסה בנפנופי כנפיים, כך שהוא לא מסתמך על זרמי אוויר.
ביצה יחידה מודגרת בקן זרדים במשך 6 שבועות.
הגוזל הוא חום עם נקודה צהובה בעין; לוקח לו 3–4 שנים להגיע לבגרות.
הנשר אדום-הראש (שם מדעי: Sarcogyps calvus), הקרוי גם נשר אסייתי מלכותי, נשר הודי שחור או נשר פונדיצ'רי הוא נשר מתת-משפחת נשרי העולם הישן המצוי בדרום אסיה.
זהו דורס גדול, אך בין שאר נשרי העולם הישן גודלו בינוני: אורכו מגיע עד 85 ס"מ, מוטת כנפיו כ-2–2.6 מטר, ומשקלו נע בין 3.7 ל-5.4 ק"ג.
פניו בולטות וייחודיות במראן, עקב צבען האדום ורצועות העור התלויות מהן.
בדומה לשאר הנשרים, מזונו כולל בעיקר פגרים.
הוא לרוב אינו הראשון שמגיע אל הפגר, אך מסוגל לגרש מיני נשרים אחרים ולתבוע לעצמו זכות בכורה, בדומה לעוזנייה השחורה ולעוזניית הנגב בתחומי תפוצתן.
אף כי הוא אינו גדול במיוחד, הוא עדיין מתחרה בגודלו עם שני מיני הנשרים האחרים באזורו – הנשר ההודי והנשר הבנגלי, ואופיו לרוב תוקפני בהרבה משלהם.
בנוסף, בדומה לעוזניות, מקורו גדול וחזק משל הנשרים האחרים, משמש כנשק רב-עוצמה, ומסוגל לבתק גם את עורן של חיות גדולות.
שאר המינים, שלרוב ניזונים מאיבריו הפנימיים של הפגר, אינם מסוגלים לעשות זאת, ועל כן נאלצים לעיתים לחכות לבואו של נשר זה על מנת שיבתר את המעטה הקשה.
בעבר היה נפוץ בדרום-מזרח ודרום-מרכז אסיה מפקיסטן עד סינגפור, אך אוכלוסייתו התדלדלה באיטיות במשך השנים.
כיום תפוצתו כוללת בעיקר את נפאל וצפון הודו, שם הוא מצוי באזורי מדבריות מעובדים ובתת-מדבריות.
ב-1994 הוא דורג על ידי איגוד השימור העולמי בקטגוריית סיכון נמוך.
השימוש הנפוץ בוולטרן – תערובת שכיום ידוע שהיא רעילה לנשרים, ברפואה וטרינרית בהודו, גרם לאוכלוסייתו להתמוטט בשנים האחרונות.
האוכלוסייה של המין קטנה בחצי בכל שנה בשנות ה-90 המאוחרות, והאוכלוסייה שמנתה בעבר מאות אלפי פרטים, הצטמצמה לכדי סף הכחדה בכעשור ומחצית.
כתוצאה מכך ב-2007 הנשר דורג מחדש כמין בסכנת הכחדה חמורה על ידי ה-IUCN.
נשר אפור-כיפה (שם מדעי: Necrosyrtes monachus) הוא מין של דורס אפריקני בתת-משפחת נשרי העולם הישן.
הוא מזדווג בקן מקלות שנבנה על עץ (לרוב דקל) ברוב שטחה של אפריקה שמדרום לסהרה, כשהוא מטיל ביצה אחת בלבד.
זהו אחד מהקטנים שבנשרי העולם הישן עם אורך של 70 ס"מ ומשקל של 2.12 ק"ג.
כמו כל הנשרים האחרים הוא אוכל נבלות, כשהוא ניזון מנבלות ומפסולת שאותם הוא מוצא על ידי דאייה בשמיים מעל הסוואנה קרוב ליישובי אדם, כולל שיפועי זבל ובתי-מטבחיים.
לעיתים קרובות הוא נע בלהקות, והתנהגות זו מאוד שכיחה בקרב המין הזה.
בחלק נרחב מתחום תפוצתו, כמעט תמיד ישנם כמה נשרים הנראים דואים בשמיים כמעט בכל שעה ביום.
הנשר הזה בדרך-כלל אינו נרתע מבני-אדם, ולעיתים קרובות הוא מתאסף ליד יישובים.
לפעמים הוא מכונה בתור "מלקט הזבל" על ידי המקומיים.
הנשר אפור-הכיפה הוא נשר טיפוסי, עם ראש קירח בצבע ורוד ו"כיפה" אפרפרה.
כסות הנוצות שלו היא בצבע חום כהה אחיד.
כנפיו שטוחות בשביל דאייה ונוצות זנבו קצרות.
זהו נשר קטן בהשוואה לנשרים אחרים.
נשרים אלה משמיעים צרחה רמה כאשר הם מופרעים בקינם.
נשרים היא סדרת הרפתקאות ישראלית בכיכובם של אורי בן ברוך, מורין אמור, להב גולן, תובל שפיר ואליענה מגון, שהופקה על ידי ערוץ לוגי.
הסדרה עלתה לאוויר בשנת 2009 ובמסגרתה שודרו 10 פרקים.
גיבורי הסדרה הם אודי (אורי בן ברוך), תלמיד כיתה ה' שאוהב הרפתקאות, ואחיו הגדול עופר (תובל שפיר) שהדבר היחיד שהוא רוצה זה להתרחק מאחיו הקטן ומחבריו הטובים: שחר הבן (להב גולן) ושחר הבת (מורין אמור) שבאים אחריו לכל מקום.
בתחילת הסדרה עופר רוצה לנסוע לרמת הגולן ולעשות עבודה על נשרים עם חברתו מאיה (אליענה מגון) שהוא מאוהב בה וחושב שהיא תנשק אותו בפעם הראשונה.
ההורים של עופר ואודי מחליטים לטוס לחופשה בפריז, ואודי נרשם לקייטנה יחד עם שני השחרים, אך אודי מחליט ששלושתם יברחו מהקייטנה ויסעו עם עופר לגמלא.
במהלך הסדרה עופר מנסה ככל-יכולתו להיות עם מאיה לבדו, בזמן שהיא מסתובבת עם שני בריונים: דור (סיוון פרסלר) ואסף (ברק חסיד).
אודי ושני השחרים מגלים נשר חולה, חושדים שהוא הורעל, וקוראים לו מתושלח.
לאחר מכן הם מגלים שמתושלח בלע חומר הרדמה.
אודי חושד שבשמורה מסתובב גנב, ויחד עם השחרים, עופר ומאיה, הם תופסים את הגנבים ומצילים את הנשרים ואת שאר החיות שנגנבו באותה העת.
במהלך הסדרה יש קטעים שבו אודי ושני השחרים נחקרים על ידי שוטר (אלון דהן), מדווחים לו על קורתיהם בגמלא, אך מכיוון שהם ילדים, הוא אינו מאמין שהם גילו את הגנבים והגנבות לפני המשטרה.
מבצע קיפוד היא סדרת בת של "נשרים", ומופיעות בה הדמויות הראשיות (אודי, שחר הבן ושחר הבת).
גיבורי הסדרה הם אודי (אורי בן ברוך), שחר הבת (מורין אמור), שחר הבן (להב גולן).
לסדרה מצטרפת גם אלה (עדי דבש) הבת של דוקטור גבעון.
אודי, שחר ושחר דורסים קיפוד, מביאים אותו לווטרינר (דוקטור גבעון שהוא אבא של אלה) וביחד הם מקימים את חבורת "מבצע קיפוד".
אודי קידר (אורי בן ברוך) - ילד הרפתקן שמדי פעם הוא מכניס את עצמו ואת שני חבריו הטובים להרפתקה.
שחר "הבת" כהן (מורין אמור) - הבת היחידה בחבורה של אודי, היא הדמות החכמה ביותר בסדרה.
שחר "הבן" פלד (להב גולן) - שחר הבן הוא ילד רגיש בחבורה, והוא גם מפחד מכל דבר.
עופר קידר (תובל שפיר) - אחיו הגדול של אודי.עצבני תוקפני שנון אבל רגיש.
עופר די אוהב את אחיו, והוא תמיד ירצה להתרחק ממנו קצת.
עופר מאוהב במאיה, ורצה לעשות את עבודה בביולוגיה על תצפיות בנשרים כדי שהם יוכלו להתנשק ולהיות חברים עד שאסף ודור נכנסים לתמונה.
עופר בטוח שמאיה אוהבת את דור מה שגורם לו לקנא ולריב איתה.
אבל מה שהוא לא ידע שכל הזמן הזה מאיה אהבה אותו ורק אותו.
בסוף העונה תופס אומץ ומציע למאיה חברות והיא כמובן מסכימה
מאיה (אליענה מגון) - בת כיתתו של עופר.
מאיה היא נערה שאוהבת לטייל בטבע, ומשתתפת בחוגי סיירות.
בסוף הסדרה היא ועופר הופכים לזוג.
אסף (ברק חסיד) - חבר של דור לשכבה.
אסף הוא בחור שאינו אוהב את הטבע, ומעדיף לבקר את בני דודיו בטבריה.
דור (סיון פרסלר) - חבר של אסף לשכבה.
דור די מחבב את מאיה, וזה גורם לקנאתו של עופר.
יהודית (יעל לבנטל) - המנהלת של גמלא.
יהודית היא מומחית לטבע ונוהגת להסביר לאודי, לשחרים ולעופר.
מנסה להגן על נשרים, ודואגת לשמור על איכות הסביבה שלא יגרום נזק לנשרים.
שמוליק (אודי גוטשלק) - פקח בשמורה והמדריך.
שמוליק נוהג לבדר את המטיילים כדי שהם יהיו עירניים.
יוסי (קובי שטמברג) - יוסי הוא בעלים של קיוסק בשמורה, ודמות הנבל הראשית בסדרה.
בסוף הסדרה מסתבר שיוסי הוא המעביד של הגנבים שניסו להרעיל נשרים, לאחר מכן לגנוב ביצים וגם לגנוב חיות בר אחרות.
מיכל קידר (שרון אלימלך) - מיכל היא אמא של אודי ועופר קידר, אמא דאגנית מאוד.
היא ובעלה גדעון טסים לפריז בזמן שאודי ועופר בשמורה.
אבל היא לא יודעת שגם אודי שם היא חושבת שהוא בקייטנה וכשהיא מגלה זאת היא באה לשם להחזיר את אודי ועופר לבית.
מספר הפרק (בסדרה)מספר הפרק (בעונה)שם הפרק11נוסעים סמויים22שקרים וסודות33מתושלח44זהירות מוקשים!55עקבות66נוהל חירום77תעלומת הביצים הנעלמות88לבד99אמת או חובה1010הביתה
נשרון מלכותי (שם מדעי: Sarcoramphus papa) הוא מין דורס יחיד בסוגו במשפחת הקונדוריים.
הוא חי במרכז ודרום אמריקה ביערות טרופיים, ביצות, ערבות וסוואנות מדרום מקסיקו עד צפון ארגנטינה.
הנשרון המלכותי הוא עוף גדול, שצבע רוב נוצותיו לבן, ונוצות הכנף, הזנב והעורף אפורות-שחורות.
צבע ראשו וצווארו משתנה ועשוי להיות ערמוני, כתום, כחלחל ואדום.
שמו הוקנה לו בגלל מראהו המלכותי.
אורך גופו של הנשרון המלכותי 67-81 ס"מ, ומוטת כנפיו 1.2-2 מטר.
הוא ניזון מנבלות וחיות קטנות וחלשות כמו גוזלים ואפרוחים ואף לא יהסס להרוג עגלים בני יומם.
בניגוד לשאר העופות הדורסים הוא מסוגל להבחין בריח הבשר ממרחקים.
אורך חייו בשבייה עד 30 שנים.
נשרי העולם הישן הם קבוצה של עופות דורסים דמויי-נשרים ממשפחת הנציים שבסדרה דורסי יום.
בקבוצה זו שתי משפחות נפרדות שמיניהן מכונים נשר (למעט המין עיט נחשים מדגסקרי).
נשרי העולם הישן הם אוכלי פגרים בעלי מקור גדול ומעוקל וחשופי צוואר, כדי שלא יתלכלכו מדחיקת הראש לתוך הנבלות.
הם חיים רק בעולם הישן, כלומר ביבשות אירופה, אסיה ואפריקה.
הגדולה מבין הנשרים – עוזנייה שחורה – היא גם הגדולה שבדורסים, למעט הקונדוריים.
המשפחה השנייה כוללת את נשרי העולם החדש (קונדוריים) החיים ביבשת אמריקה בלבד.
רוב מיני הנשרים שייכים לתת-משפחת Aegypiinae, אך המינים פרס, רחם ונשר הדקלים שייכים לתת-משפחה אחרת – דמויי-פרס (Gypaetinae).
תת-משפחת נשרי העולם הישן (Aegypiinae)
נשר לבן-ראש (שם מדעי: Trigonoceps occipitalis) הוא מין ממשפחת הנציים מתת-משפחת נשרי העולם הישן והוא מין יחיד בסוג Trigonoceps.
הנשר לבן הראש חי רק באפריקה ודואה בחיפוש אחר נבלות כשבלילות הוא ישן על ענפים הסמוכים למים.
הוא עוף גדול וחזק ראשו וצווארו קירחים ומקורו ורוד וקצהו לבן, נוצות כנפיו חומות, הבטן לבנה והזנב שחור.
משקל הנשר מגיע עד 4 ק"ג אך הנקבות יכולות לשקול עד 4.7 ק"ג.
הנשר לבן הראש מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
נשר צר-מקורי (שם מדעי: Gyps tenuirostris) הוא מין בסוג נשר החי בדרום-מזרח אסיה וכן בתת-היבשת ההודית ומצוי בסכנת הכחדה חמורה.
מין זה לא נחקר הרבה ושויך בעבר למין נשר הודי.
ואולם אין חפיפה בתפוצת שני המינים והם שונים במספר פרטים.
נשר זה חי באזור צוקים וסלעים גבוהים אך מקנן רק על עצים.
אורכו של הנשר 80–95 ס"מ ומזכיר בגודלו את הנשר ההודי.
צבע הנוצות בעיקר אפור כהה והצוואר חשוף מנוצות וכהה.
הראש קטן, שחור וחשוף מנוצות והמקור מוארך וצר ובעל בליטה בקצהו.
תפוצתו של הנשר כוללת את שטחי צפון הודו במדינות: הימאצ'ל פרדש, אודישה ואסאם.
כמו כן הוא מצוי במרכז בנגלדש, דרום נפאל, בבורמה ובקמבודיה.
מספרם של נשרים אלה הידלדל בטבע ב-97% בהודו, בין 2000–2007, בעיקר עקב תרופות רעילות שנמצאו אצלם, לאחר אכילה של חיות בית מתות שקיבלו את התרופות.
ייתכן שכיום נותרו רק 50–100 נשרים כאלה.
"נשר את נשר" הוא תיאטרון צלליות שנוסד והופעל על ידי סילביה ויאיר נשר, זוג יוצרים שעסק בבובנאות במשך כ-40 שנה.
ביחד פיתחו שילוב של טכניקות מודרניות עם הפורמט המסורתי בובנאות, כגון צלליות, בובות טלוויזיה ותיאטרון שחור.
בנוסף ייסד הזוג את פסטיבל תיאטרון הצלליות הבינלאומי באוסטריה.
במסגרת עבודתם הם הופיעו ב-14 ארצות והשתתפו בעשרות פסטיבלים בינלאומיים.
תיאטרון "נשר את נשר" נוסד ב-1967 על ידי חברי קיבוץ ניר דוד סילביה ויאיר נשר.
עוד לפני הקמת התיאטרון התעניינה סילביה בתיאטרון צלליות והציגה בקיבוץ את "תרנגול הזהב" לפי אלכסנדר פושקין.
במקביל לפעילותה בתיאטרון ניהלה סילביה, ב-1973, סדנת צלליות בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים ועמדה בראש המדור של תיאטרון הבובות בתיאטרון לילדים ולנוער.
ב-1975 קיבלו בני הזוג מלגה ללימודי האופרה הסינית ותיאטרון הבובות הסיני.
ב-1976 יצאו לסיבוב הופעות ראשון בארצות הברית וכן ערכו נסיעת לימוד להונג קונג.
ב-1977 יצאו לסיבוב הופעות שני בארצות הברית במהלכו הופיעו בפסטיבל הבובות הכל אמריקאי בקליפורניה.
ב-1978 עבר הזוג להתגורר בווינה והופיעו במספר רב של פסטיבלים לבובנאות ברחבי העולם וביניהם הפסטיבל בעיר שרלוויל-מזיירה ופסטיבל האור של אביניון.
באותה תקופה הוזמנו להשתתף בתוכניות טלוויזיה בערוצים כמו Channel 4, ZDF, ו-ORF.
ב-1980 ערכו סבוב הופעות בהונג קונג, טייוואן ואוסטרליה.
ב-1982 שיתפו פעולה עם תיאטרון וינה כבובנאים עבור האופרה חליל הקסם בבימויו של אדווין זבונק .
בין השנים 1982–1985 הפעילו סילביה ויאיר נשר תיאטרון בובות וצלליות עצמאי בלב וינה בשם Domino והשתתפו כבובנאים בהפקת מחול בשם Mignon מבית "תיאטרון פילרמוניקו" בורונה .
ב-1987 השיקו נשר את נשר הפקה בשם "בל אפוק", של תיאטרון שחור וצלליות בשילוב רקדן לפי מוזיקה של קרל היינץ שרודל (Karl Heinz Schrödel).
ב-1988 הפיקו 5 סרטים קצרים, באורך 15 דקות כל אחד, על סיפורים מתוך דקאמרון, בשיתוף עם ערוץ 4 האנגלי.
בין השנים 1988 ועד 1995 ייצר הזוג בובות וסיפק תכנים נוספים עבור ערוצי טלוויזיה, ביניהם Televischn (תוכנית קברט של סאטירה פוליטית למבוגרים בגרמנית, עם בובות בגודל אדם).
באותה עת גם הפיקו סדרת סיפורים בשם Kater Murr בהשראת א.ת.א.
הופמן, ו-die bazillen עבור ערוץ ZDF הגרמני.
בין השנים 1991–1997 הקימו והפעילו הצמד נשר את נשר תיאטרון ניסיוני פרטי בעיירת הספא אלטוזי שבאוסטריה.
ב-1998 הופיע הצמד בשנתו השנייה של הפסטיבל היהודי הבין-לאומי באיטליה ושיתף פעולה בתצוגה בנושא מגזרות נייר וצלליות במסורת היהודית, של המוזיאון היהודי בהוהנמס שבאוסטריה .
ב-1998 עזב הזוג נשר את אוסטריה והתיישב בקרבת ונציה שבאיטליה.
עד שנת 2004 הם הפעילו בגטו היהודי בוונציה גלריה של צלליות, מגזרות נייר ודברי אומנות.
ב-2004 עזבו הזוג נשר את אירופה ושבו לישראל לקיבוץ ניר דוד.
עד 2009 המשיכו להפיק אירועים ולהשתתף בהצגות ופסטיבלים באירופה.
בין 2006–2007 הפיקו את "מוצרט בשחור", במסגרת חגיגות 250 להולדתו של מוצרט בווינה, בשיתוף עיריית וינה.
באותה שנה הפיק הזוג גם את הופעת תיאטרון צלליות - "תיבת התבלינים" במסגרת פסטיבל אירועי תרבות ואמנות -"וינה בתל אביב" לרגל חגיגות 100 שנה לתל אביב (תרומת עירית וינה לתל אביב).
ב-20 בדצמבר 2009 נפטרה סילביה ממחלת הסרטן.
את החומר הארכיוני, הכתבים, הצלליות ויצירותיה של סילביה שנצברו במשך חיים שלמים של יצירה, החליט יאיר נשר להוריש למרכז תיאטרון בובות חולון.
מאז מוצגת תצוגה קבועה במוזיאון לזכרה של סילביה.
סילביה ארדי נולדה ב-1942 במרסיי שבצרפת.
אביה של סילביה, אלכסנדר אלטר- ארדי, היה יהודי חרדי הונגרי שחזר ממלחמת העולם הראשונה כקומוניסט והיגר לצרפת.
אימה, ליה ארדי, הייתה יהודייה ממוצא פולני.
הוריה הכירו ב-1937, במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
שניהם התגייסו בנפרד כדי לסייע לכוחות הממשלה הדמוקרטית כמתנדבים בבריגדות הבינלאומיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהתה סילביה בדרום צרפת יחד עם הוריה.
אביה היה פעיל במחתרת הצרפתית.
ב-1948 החליט אביה לחזור להונגריה על מנת להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ולסייע בבניית המדינה מחדש לאחר המלחמה.
ב-1956, בעקבות המרד ההונגרי, נמלטה המשפחה מהונגריה לוינה שבאוסטריה.
יאיר נשר נולד ב-1941 בפלסטינה המנדטורית.
אביו, אברהם אדלרשטיין (שינה שמו בישראל לנשר) היה יהודי ממוצא פולני ואמו, אסתר פוטשניק הייתה יהודייה אוסטרית מוינה.
שני הוריו של יאיר הצליחו לעזוב את אוסטריה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
השניים נפגשו שוב בסוף 1938 בקיבוץ ניר דוד שבו היו פעילים כל חייהם.
ב-1965 היגרה סילביה לישראל והצטרפה לקיבוץ ניר דוד, שם הכירה את יאיר.
סילביה ויאיר נישאו בקיבוץ ניר דוד ב-1966 שם הקימו יחד את תיאטרון הצלליות הראשון שלהם.
ב-2009 נפטרה סילביה ממחלת הסרטן.
יאיר מתגורר בקיבוץ גבע אשר בעמק יזרעאל.
נשר רמלה הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי שהתגלה בעקבות פעולות חציבה במפעל נשר רמלה בשפלה.
האתר נמצא בתוך שקע קרסטי גדול, תחת כיפת השמים.
חפירות האתר חשפו שכבות ארכאולוגיות עמוקות המעידות על ביקורים חוזרים ונשנים במקום של חבורות ציידים באמצע התקופה הפלאוליתית התיכונה, לערך 140–100 אלף שנים לפני זמננו.
עיקר העדויות הן כלי צור מסותתים ששימשו לטביחת בעלי חיים ועצמות מאובנות של פרסתנים שניצודו.
בחלק מהשכבות קיימים שרידי אש ומדורות.
בשכבה התחתונה ביותר באתר התגלו חלקי לסת וגולגולת אנושיים בעלי צורה קדמונית מהצפוי; בתקופה זו כבר ידועים באזור הלבנט וסביבתו אוכלוסיות של אדם מודרני (הומו ספיאנס) ואדם ניאנדרטלי אך האדם מנשר רמלה ארכאי יותר בצורתו.
נשר הברזל 2 הוא סרט פעולה משנת 1988 בבימויו של סידני ג'יי פיורי.
זהו סרט המשך לסרט "נשר הברזל" משנת 1986.
בתחילת הסרט טייסי חיל האוויר האמריקני דאג "ת'אמפר" מאסטרס ומאט "קוברה" קופר טסים בטעות לתוך המרחב האווירי של ברית המועצות והדבר מוביל לקרב אווירי שמסתיים בכך שהמטוס של דאג מופל על ידי המטוס הסובייטי.
בהמשך מתקבל מידע מודיעיני קריטי בארצות הברית לפיו מדינה מזרח תיכונית מסוימת רכשה נשק גרעיני והיא מתכוונת להשתמש בו הן נגד ארצות הברית והן נגד ברית המועצות.
בתגובה לאיום מתוכנן מבצע צבאי משותף חסר תקדים במסגרתו טייסי קרב אמריקאים וסובייטים יאחדו כוחות על מנת למנוע מאותה המדינה המזרח תיכונית לשגר את הטילים הגרעיניים.
זו מתגלה כמשימה לא פשוטה בכלל, במיוחד לאחר שמאט מגלה שהטייס הסובייטי יורי לבנוב אשר לוקח חלק במשימה היה זה שהפיל את המטוס של דאג.
למרות הקשיים השונים באימונים הטייסים האמריקאים והסובייטיים לומדים בהדרגה לסמוך זה על זה ולעבוד יחד.
במהלך המשימה, מטוסי ה-F-16 ומטוסי ה-MiG מצליחים להשמיד את המתחם הגרעיני ולמנוע שיגור של ראש נפץ גרעיני.
הסרט הופק על ידי חברת Carolco Pictures והופץ על ידי סרטי טריסטאר.
את הסרט ביים סידני ג'יי פיורי, אשר ביים גם את הסרט הקודם בסדרת סרטי נשר הברזל.
צילומי הסרט התקיימו בעיקר בישראל, וצילומי הטיסות של מטוסי הקרב צולמו עם מטוסים צבאיים אמיתיים של חיל האוויר הישראלי.
לואי גוסט ג'וניור בתפקיד הגנרל צ'ארלס "צ'פי" סינקלייר
מארק האמפרי בתפקיד קפטן מאט "קוברה" קופר
סטיוארט מרגולין בתפקיד גנרל סטילמור
מורי צ'ייקין בתפקיד הסמל נוויל דאונס
אלן סקארף בתפקיד קולונל ורדובסקי
שרון ברנדון בתפקיד ולרי זוייניקו
קולם פיור בתפקיד לוטננט יורי לבנוב
קלארק ג'ונסון בתפקיד קפטן ריצ'י גרייבס
נַתָּב, או רַאוּטֶר (מאנגלית: Router), הוא רכיב תקשורת מחשבים שנועד לקביעת נתיבן והפצתן של חבילות נתונים ברשתות תקשורת נתונים.
בעוד שנתב הוא רכיב כללי שמקשר בין רשתות שונות, במקרים רבים מתכוונים לנתב ביתי שהוא נתב שנועד לחבר רשת מקומית פשוטה לאינטרנט ולספק לרשת הזו שירותים בסיסיים.
נתבים מתקדמים יותר מהווים תשתית תקשורת וחיבור לרשת האינטרנט עבור עסקים וספקי שירות, ונתבים בעלי יכולות טיפול בקצבי תנועה גבוהים במיוחד מהווים את ליבת רשת האינטרנט.
בעוד שניתן לבנות נתב מרכיבים המשמשים במחשבים רגילים, נתבים רבים מתבססים על רכיבי חומרה ייעודיים בעלי יכולות טיפול יעילות בתקשורת נתונים.
רשת האינטרנט היא רשת תקשורת הנתונים הגדולה בעולם.
רשת האינטרנט איננה עשויה מקשה אחת, אלא מורכבת מתתי-רשת שונים, המחוברות זו לזו.
עם השנים הלכה וגדלה רשת האינטרנט עד שהגיעה לגודלה הנוכחי.
עמודי אינטרנט, תמונות, שירים, וכל מידע דיגיטלי אחר, מועברים ממקום למקום וממחשב למחשב.
מבחינות רבות דומה תנועת הנתונים באינטרנט לתנועת כלי הרכב בכבישים.
כלי רכב מסוגים שונים עושים את דרכם ממקורות שונים ליעדים שונים על-פני רשת הכבישים בארץ, וגורמים שונים מסייעים בהכוונת התנועה: תמרורים, רמזורים, סימוני כבישים ושוטרי תנועה.
גורמים אלו מנתבים את התנועה ממקום אחד למקום אחר במסלול מסוים.
לדוגמה, בהתרחש תאונה בכביש, ייתכן ששוטר תנועה יכוון את התנועה לדרך חליפית.
בתפקיד שוטרי התנועה של רשת האינטרנט - משמשים הנתבים.
נתבים משמשים במגוון תפקידים רחב כדי להכווין את תנועת המידע הדיגיטלי ממקום למקום.
נתבים משמשים לניתוב נתונים מרשת אחת לרשת אחרת.
לדוגמה, מרשת האינטרנט, לרשת הפרטית של המשתמש הביתי.
משימה זו מופיעה כחלק מהשכבה השלישית, שכבת הרשת, של מודל שבע השכבות, מודל OSI.
כחלק ממשימת הניתוב, עשוי הנתב להשתמש בספירת צעדים.
בשיטה זו מנסה הנתב לחשב את מספר "הצעדים" שעשויה חבילת המידע שברשותו לעשות בדרך ליעדה.
לצורך כך, כל רכיב תקשורת בו תיאלץ לעבור החבילה בדרכה ליעד, ובפרט, נתבים נוספים, נחשב כצעד נוסף.
אם קיימים כמה מסלולים אפשריים ליעד, יבחר הנתב בזה בעל מספר הצעדים הקטן ביותר, ובכך באופן תאורטי יחסך חלק מזמן המסע של החבילה.
הדבר דומה במקצת לבחירת נתיב הנסיעה בעל מספר הרמזורים הקטן ביותר לאורך הדרך.
בהנחה שהעיכוב הממוצע בכל רמזור ורמזור הוא זהה, הרי שעדיף לנו לנסוע בדרך בה יש פחות רמזורים.
כיום, נוטים נתבים להתחשב פחות במספר הצעדים בדרך אל היעד, ומתחשבים בנתונים נוספים המשפיעים יותר על זמן המסע של חבילת הנתונים.
הנתב עשוי להשתמש בפרוטוקולי ניתוב נוספים (כגון: ICMP, OSPF), על מנת לאסוף נתונים (כגון קצב, השהייה, עומס, אמינות) של הקישורים האפשריים ממנו ועד היעד של החבילה, ובמטרה להחליט כיצד יש להעביר הלאה כל אחת מחבילות הנתונים המגיעות אליו.
השימוש בפרוטוקולים אלו נקרא ניתוב; ופרוטוקולים אלו נקראים פרוטוקולי ניתוב, או פרוטוקולים מנתבים.
כאשר הנתב מקבל חבילת נתונים, הוא בודק מהי כתובת היעד של החבילה, ומסתמך על טבלת הניתוב שלו על מנת לקבוע מאיפה להעביר את החבילה.
כדי לבנות טבלה זו, מסתמך הנתב על פרוטוקולי הניתוב על מנת להחליט מה יש לעשות עם החבילה.
חבילה שכזאת נקראת "חבילה מנותבת".
במטרה להעבירה לתחנה הבאה בשרשרת (ולקרב אותה אל היעד), עושה הנתב שימוש בסוג נוסף של פרוטוקולים, המעבירים את החבילות על פי החלטת הניתוב שהתקבלה.
פרוטוקולים אלו נקראים פרוטוקולים מנותבים.
הבולט שבפרוטוקולים אלו, הוא פרוטוקול האינטרנט - IP.
קיימים פרוטוקולים מנותבים נוספים (לדוגמה, IPX), אך השימוש בהם הוא פחות בהרבה מהשימוש בפרוטוקול האינטרנט.
ישנם שני סוגים עיקריים של נתבים:
נתב ביתי, הוא רכיב תקשורת פשוט וזול יחסית, הנמצא כיום בחלק ניכר של הבתים והעסקים הקטנים, ולעיתים רבות הוא כולל נקודת גישה לרשת אלחוטית.
תפקידו העיקרי של הנתב הביתי לגשר בין רשת האינטרנט העולמית לרשת הביתית.
בבתים רבים יש מספר מכשירים ומחשבים.
כל אלו יוצרים ביחד רשת זעירה, הנקראת הרשת הפרטית של המשתמש.
למכשירים שונים ולמשתמשים שונים, יכולות להיות בקשות שונות מרשת האינטרנט.
לדוגמה, בבית שבו שני מחשבים המחוברים לרשת האינטרנט ייתכן שמשתמש אחד יבקש לצפות בדף הבית של ויקיפדיה במחשב אחד, בעוד שבמחשב השני המשתמש מבקש מנוע חיפוש כלשהו.
אם בבית זה יש נתב, הבקשות השונות של משתמשי הקצה לרשת האינטרנט עוברות דרכו.
הנתב רושם איזה משתמש ביקש איזה עמוד אינטרנט ומעביר את הבקשות לספק האינטרנט.
ספק האינטרנט מחזיר את העמודים המבוקשים.
הנתב, שקיבל שני עמודי אינטרנט שונים (לדוגמה, האחד של ויקיפדיה והשני של מנוע החיפוש), שמר רשימת בקשות של המשתמשים המחוברים אליו.
כאשר מגיע עמוד (או כל חבילת נתונים דיגיטליים אחרת) מרשת האינטרנט לנתב הביתי, הוא מחפש ברשימת הבקשות השמורה אצלו מי המשתמש שביצע את הבקשה, ומעביר אליו את העמוד או את חבילת הנתונים מבוקשים.
בכך, מאפשר הנתב לכמה מחשבים לחלוק חיבור אינטרנט יחיד.
מנקודת מבטו של ספק האינטרנט, אין הבדל בין הבקשות השונות, הן כולן בקשות שבוצעו על ידי אותו מנוי, באמצעות אותו הנתב, בעל אותה כתובת אינטרנט.
הדבר דומה לממיין דואר במשרד גדול.
נניח כתובת הדואר של משרד שבו מספר עובדים, המטפלים בנושאים מגוונים.
כדי ליצור קשר עם עובדי המשרד יש לשלוח את המכתב אל הכתובת של המשרד, וכאשר המען המופיע על המעטפת המכתב הוא כתובת המשרד.
כאשר המעטפה מגיעה למשרד, היא נפתחת על ידי ממיין הדואר של המשרד.
הממיין רואה שהמדובר בבקשה מתחום מסוים, ומעביר את המכתב אל העובד המטפל בתחום זה.
ממיין הדואר מבצע פעולה דומה לזו של הנתב הביתי.
מבחינתו של העולם החיצוני - יש למשרד כתובת אחת ויחידה.
כל הבקשות והחבילות יגיעו לכתובת זו בלבד.
בתוך המשרד ישנה תיבת דואר לכל עובד ועובד, וממיין הדואר, דואג לנתב את המכתבים ליעד המתאים.
נתב ביתי תקני מסוגל לתמוך הן בחיבורים פיזיים לנתב והן בחיבורים אלחוטיים.
לנתב תקני יש בדרך כלל כניסה אחת המשמשת להכנסת מידע מרשת האינטרנט, לרוב באמצעות מודם אינטרנט.
לנתב מספר יציאות פיזיות (בדרך כלל בין 2 ל-8), דרכן אפשר לחבר מחשבים לנתב באמצעות כבל רשת.
בדרך כלל, יתמוך הנתב גם בחיבורים אלחוטיים.
באמצעות חיבורים אלו, מחשבים שונים יכולים להתחבר לנתב תוך שימוש בקשר רדיו וללא צורך בחוטים.
נתב ביתי תקני מסוגל בדרך-כלל לתמוך במספר רב של חיבורים אלחוטיים, עד כ-100–200 חיבורים, בהתאם לנתב.
דבר זה מאפשר שימוש בנתבים ביתיים כנקודות גישה חמות בבתי קפה ובמקומות הצפויים להחזיק כמה עשרות משתמשים ואף יותר מכך.
מעבר לתפקידו הראשי כמגשר בין רשתות, הנתב הביתי מסוגל לספק שירותים נוספים למשתמש.
שירותים אלו חורגים לרוב מהגדרתו של נתב במודל ה-OSI.
הנתב מאפשר יצירת רשת ביתית.
בעצם עובדת חיבורם הפיזי של המחשבים לנתב נוצרת רשת ביתית פנימית, גם ללא חיבור חיצוני לאינטרנט.
רשת פנימית זו מאפשרת שיתוף והעברת קבצים בין מחשבים שונים המחוברים לאותו הנתב.
נתבים תורמים גם בתחום אבטחת המחשבים המחוברים לרשת – כאשר מגיע לנתב עמוד אינטרנט (או חבילת נתונים), הנתב בודק ברשימותיו מיהו המשתמש שביקש דף זה.
אם הנתב לא רואה שחבילת המידע נדרשה על ידי מי מהמשתמשים המחוברים אליו, הוא משליך אותה ולא מעביר אותה הלאה.
הנתב מונע בכך התקפות רבות על מחשבים המחוברים לרשת האינטרנט.
מרבית הנתבים הביתיים מסוגלים להעמיד חומת אש על ידי סינון בקשות מתקדם יותר.
אם הנתב משמש גם כחומת אש, הוא מבצע סדרה של החלטות הנוגעות לטיפול בכל בקשה ומידע המגיעים אליו.
בצורה הבסיסית ביותר, יש בידי הנתב רשימה שחורה.
זוהי רשימת כתובות של אתרים אסורים או לא בטוחים.
כאשר מגיעה לנתב בקשה ממשתמש לעמוד אינטרנט, הוא משווה את הכתובת המבוקשת אל מול הכתובות שברשימה השחורה.
אם ישנה התאמה (כלומר שהמשתמש ביקש דף אסור), השרת לא יטפל בבקשה והמשתמש לא יקבל את הדף המבוקש.
נתבים מתקדמים מעט יותר מסוגלים לאכוף מדיניות גישה מורכבת יותר הכוללת מאפיינים כגון שעות גישה מותרות והקצאת רוחב פס אישית לכל משתמש.
מאפיין נוסף של נתבים ביתיים רבים הוא שילוב של חייגן ומודם אינטרנט.
על מנת להקים קשר עם ספק האינטרנט יש לתקשר עמו באמצעות מודם אינטרנט.
בבתים רבים נמצא המודם בין שקע התשתית (כבלים או טלפון) לבין הנתב.
עם זאת, ישנם נתבים רבים המסוגלים גם לשמש כמודם אינטרנט.
במקרה כזה, מחברים את הנתב ישירות לשקע התשתית, ואין צורך ברכיב מגשר, במודם.
הדבר חוסך חוטים מיותרים, שקע חשמלי ולעיתים אף מסייע בחיבור קל ונח.
נתבים תומכים בשירותים ובתכונות הבאות: DHCP, DMZ, Port Forwarding, NAT, QoS.
נתבים תעשייתיים, דומים בתכונותיהם לנתבים ביתיים.
עם זאת, נפח המידע, כמות הבקשות ומספר המשתמשים בהם מסוגל לתמוך נתב תעשייתי - גדולים בהרבה מאלו של הנתב הביתי.
נתבים תעשייתיים, נועדו לעמוד בעומסי עבודה אינטנסיביים ביותר.
בשל כך, נמצאים נתבים אלו בארגונים גדולים, בתי ספר, אוניברסיטאות, מאגרי מידע, בתי חולים - ובכל מקום בו ישנם משתמשים רבים וניהול הרשת מורכב.
אחד המקומות בהם נמצאים נתבים אלו בשימוש רב, הוא בקרב ספקיות אינטרנט.
היקף הניתוב בנתבים אלה הוא עצום בגודלו, ספק אינטרנט מטפל בעשרות אלפים עד מיליונים של בקשות ברגע נתון.
חלק מהבקשות הן לעמודי אינטרנט השוכנים על שרתי החברה, חלק לעמודי אינטרנט על שרתים אחרים באותה מדינה, וחלק לעמודים השוכנים במדינות רחוקות.
חלק מהבקשות הן למידע דיגיטלי אחר, למשל שיתוף קבצים ברשת עמית לעמית.
לא כל הנתבים התעשייתיים מציעים את שלל השירותים שמציע נתב ביתי.
בשל עומס העבודה הרב על נתבים תעשייתיים, לא תמיד נמצאים בידי הנתב די משאבים או כוח עיבוד, על מנת להציע שירותים נוספים (למשל חומת אש) מעבר למשימת הניתוב.
לשם כך, יש לחבר לנתב רכיבים ייעודיים נוספים, למשל רכיב המסנן בקשות כחלק מחומת אש.
התצורה הפיזית של נתב משתנה רבות, אך הוא בדרך כלל מסוגל לטפל במאות או אלפי חיבורים שונים.
נתב או גלובי שחור (שם מדעי: Globicephala) הוא סוג יונק ימי בעל גוף בינוני המשתייך למשפחת הדולפיניים שבסדרת הלווייתנאים.
בסוג נתב שני מינים הדומים מאוד מבחינה חיצונית:
גופו של הגלובי השחור צבוע בצבע אפור או כחול כהה מאוד.
בלידתו, משקלו הממוצע עומד על כ-60 קילוגרם כאשר משקלו של פרט בוגר נע בין טון אחד לשלושה טון, ואורכו של פרט בוגר נע בין ארבעה לשבעה מטרים.
תוחלת החיים היא כ-45 שנים לזכרים ו-60 שנים לנקבות.
הגלובי השחור הוא בעל חיים חברתי החי בקבוצות המונות בין 10 ל-30 פרטים.
זהו בעל חיים חברתי, פעלתני ואינטליגנטי ולעיתים אף יתקרב לסירות השטות בקרבתו.
תזונת הגלובי השחור מתבססת באופן מכריע על דיונונים, ובית הגידול המועדף עליו הוא אזורי מים עמוקים.
בנוסף, הדולפין מעדיף מים קרירים כאזור מחיה.
המינים בסוג גלובי הם בדרך כלל אפורים, חומים או שחורים; לעומת זאת, יש מספר חלקים בהירים בגופם.
הדולפין ממין נתב גדול-סנפיר מאכלס בדרך כלל את מימי האוקיינוס הדרומי, ונמצאים ליד חופם של דרום צ'ילה, דרום ארגנטינה, דרום אוסטרליה, ניו זילנד, טסמניה, מזרח ארצות הברית ומערב אירופה.
אוכלוסיית המין נתב קטן-סנפיר נפוצה בכל העולם, למעט צפון אלסקה, צפון אסיה, דרום אוסטרליה, דרום צ'ילה ודרום ארגנטינה.
נתון – ברבים נתונים (דָּאטָה; מאנגלית: Data) הוא תיאור כמותי (על ידי מספר) של מכלול פריטים או תופעות מהמציאות או מהדמיון אשר גודלם נמדד בעזרת יחידות מידה.
או בקצרה: דבר מה מדוד.
משמעות המילה נתון היא "דבר מה שניתן".
משמעות זו מקבילה למשמעות המילה הלטינית datum.
עם הזמן המילה קיבלה משמעות של "דבר מה בעל גודל שנמדד" בלבד.
נתונים יכולים להתקבל בכל תחום לדוגמה:
"מספר התלמידים בכיתות א' בכל עיר בישראל בשנת 2020"
"כמות ימי הגשם בכל שנה באירופה משנת 1980 עד 2000"
"שעות עבודה שבועיות של פועל בניין בסין במאה ה-20"
במדעי המחשב "נתונים" הם רשומות של אובייקטים – פרטי מידע הנכנסים כקלט לתוך מערכת מידע (במובן הכללי שלה: מערכת המעבדת נתונים ומפיקה פלט).
בתחום המחשוב נעשית לרוב הבחנה בין נתונים גולמיים למידע: נתונים הם אוסף של מספרים, אותיות וסמלים, ומידע מוגדר כנתונים שעברו עיבוד.
לדוגמה: ממוצע של נתוני משכורת הוא עיבוד של נתונים קיימים.
התוצאה שהתקבלה, יכולה כשלעצמה להפוך לנתון.
כלומר הקניית הערך שהתקבל כתוצאת החישוב, למשתנה משכורת ממוצעת.
במקרים רבים תהליכי עיבוד הם בעלי שלבים רבים, כך שתוצר העיבוד של שלב אחד הופך לנתון גולמי של תהליך העיבוד הבא.
כמו כן, במקרים רבים המידע המבוקש מן המערכת, הוא נתון שקיים בה, לדוגמה המשכורת של עובד מסוים.
והעיבוד שנעשה הוא הגישה למערכת והוצאת הנתון.
במחשב, הנתונים מיוצגים בייצוג בינארי, כך שרצף סיביות מייצג תו (אות, מספר או סימן).
במחשב אנלוגי הנתונים מיוצגים על ידי גדלים פיזיקליים.
מרבית המחשבים האנלוגיים הם חשמליים והנתונים מיוצגים בהם לרוב על ידי מתח או זרם.
במחשבים אנלוגיים מכניים הנתונים מיוצגים על ידי מרחק או מיקום.
ניתן לאחסן את הנתונים בזיכרון המחשב באופנים שונים, לצורך ניהול ושליפה מהירה.
לשיטה שבה הנתונים מאוחסנים, מבנה נתונים, יש חשיבות עבור אלגוריתמים שונים.
אחת השיטות הנפוצות ביותר לאחסון כמות רבה של נתונים היא מסד נתונים.
אוסף גדול של מסדי נתונים מוגדר כמחסן נתונים.
עבור מחסני הנתונים מוגדרים כלים סטטיסטיים, המבצעים כריית מידע, כלומר מציאת קשרים סטטיסטיים בין נתונים שונים, שיכולים להעיד על קיום קשרים כאלו בפועל.
לדוגמה: מתוך נתוני מכירות, מציאת קשר בין יום בשבוע לבין סוג הקונים שמגיעים לבצע קניות ברשת השיווק באותו יום.
בעת הזנת נתונים למערכת מידע נבדקת תקינותם של הנתונים, כדי להבטיח את אמינותם.
חרף זאת, במהלך פעילותה של מערכת מידע, ובפרט במעבר למערכת מידע מתקדמת יותר, עולה צורך בטיוב הנתונים, כלומר שיפור איכותם של הנתונים שנאגרו במערכת.
צורך זה נובע בדרך כלל מטעויות או חוסרים בנתונים המקוריים, או מטעויות הקלדה שלא התגלו בעת הזנת בנתונים לשם אחסונם במסד נתונים.
נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים בע"מ היא חברה ממשלתית, אשר מופקדת על התכנון והביצוע של קווי דנקל, הרכבת הקלה במטרופולין גוש דן, ושל קווי הרכבת התחתית של גוש דן.
משרדי החברה ממוקמים בחולון והיא כפופה ישירות למשרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
החברה הוקמה במאי 1996. תפקידה הראשוני של החברה היה לבצע בדיקת היתכנות ולבחון תוואים פוטנציאליים שונים להקמת מערכת הסעת המונים בגוש דן.
לאחר עבודה של שנתיים, באוקטובר 1998, אושרה תוכנית המתאר תמ"א/23/א' על ידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
התכנית אושרה בממשלה, אך לא תוקצבה.
שני הקווים הראשונים שהוצעו בתוכנית היו: הקו האדום – מפתח-תקווה לתל אביב ומשם לבת-ים, שכולו בנוי במנהרות כרכבת תחתית, והקו הירוק – מתל אביב לחולון וראשון-לציון, כרכבת עילית קלה.
לאחר שמשרד האוצר מנע את אישור התוכנית בגלל עלות המנהור לאורך תוואי של כ-18 ק"מ והתחנות התת-קרקעיות של קו רכבת התחתית, העלתה נת"ע הצעה נוספת: רק ב-11 ק"מ מתוואי הקו האדום תפעל רכבת תחתית, בקטע מרחוב ז'בוטינסקי עד לתחנת אלנבי, ואילו ביתר הקו, תהיה רכבת עילית קלה.
בינואר 1999, פרסמה נת"ע מכרז לתכנון שני קווי הרכבת הקלה, ובמאי 1999 הקימו משרדי האוצר והתחבורה צוות בדיקה כלכלית לתוכנית בראשות הפרופסור ראובן גרונאו.
לאחר אישור הפרויקט, קיבלה נת"ע את תפקיד ייצוג ממשלת ישראל מול החברות המתמודדות במכרזים להקמת הרכבת הקלה, להוציא לפועל מכרזים ולהבטיח את קיומו של ההסכם מצידה של הממשלה, דהיינו, להכשיר את תוואי הרכבת הקלה לזכיין.
על פי ההסכם, מדינת ישראל תמסור לזכיין את תוואי הרכבת הקלה להתחלת העבודות כאשר הוא פנוי מתשתיות אחרות (כמו כבישים, כבלי מתח, תשתיות מים וכו').
בינואר 2001, פרסמה החברה את המכרז למיון מוקדם להקמת הקו הראשון של הרכבת קלה – הקו האדום.
בספטמבר 2008 נערכה ועדה בהשתתפות גורמי ממשלה, נציגי נת"ע ו-MTS לבחירת שם למערכת.
בראשית 2009 התגלו קשיים במימון אצל קבוצת MTS.
בדצמבר 2010, לאחר תהליך של כשנתיים, ביטלה המדינה את זכייתה של MTS במכרז להקמת הפרויקט והטילה את תפקיד הקמת המערכת על נת"ע
ביולי 2010 אישרה הממשלה את תוכנית המתאר החדשה, תמ"א 23/א/4 שהחליפה את תמ"א 23/א.
התכנית החדשה קבעה רשת של שבעה קווים: אדום, ירוק, סגול, ורוד, צהוב, תכלת וחום, מתוכם הוחלט לבצע ראשית את הקווים אדום, ירוק וסגול.
בהמשך נקבע כי חלק מהקווים יהפכו לקווי BRT (אוטובוס מהיר רב־קיבולת), שינועו על מסלוליה משלהם.
כדי לשלוט בכל המערך, נקבע כי נת"ע תקים מרכז מטרופוליני שבו יישבו כל המפקחים בשטח שמול תחנת הרכבת תל אביב סבידור מרכז.
השטח, שיהווה מעין מרכז שליטה ענק ורב־זרועי, וינהל את כל מערך התחבורה הציבורי בגוש דן, בתחום האחריות שבין כביש 40 במזרח, כביש 431 בדרום, כביש 5 בצפון והים במערב.
בספטמבר 2011 החלו העבודות על שלושת פירי השילוח של מנהרות הקו האדום, פיר הרצל בדרום תל אביב, פיר גלי גיל באזור הבורסה ברמת גן ופיר הדיפו בפתח תקווה.
ביולי 2013 הוגש דו"ח חמור לרשות החברות הממשלתיות על פרויקט הקו האדום של הרכבת קלה בגוש דן.
באוגוסט 2013 מונה אלכס ויז'ניצר ליו"ר חברת נת"ע.
ויז'ניצר המקורב לבכירי מפלגת ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן ופאינה קירשנבאום, נעצר בדצמבר 2014 והתפטר מתפקידו ב-22 בינואר 2015. על רקע החשדות לשחיתות במפלגה.
בעקבות התפטרותו, נמסר כי מיזם הרכבת הקלה צפוי להתעכב בשנה נוספת.
במרץ 2015 התפטרה מתפקידה מנהלת משאבי האנוש של החברה, ג'אנה קנופלר, בתה של השרה סופה לנדבר.
באפריל 2014 מונה יהודה בר-און למנכ"ל החברה עד להתפטרותו באוגוסט 2019.
באוגוסט 2015 החלו העבודות על התחנה התת-קרקעית הראשונה של הקו האדום, תחנת אלנבי.
באותו חודש גם נהרס גשר מעריב כחלק מהעבודות על תחנת קרליבך.
בדצמבר 2015 הנחה שר התחבורה את נת"ע להתחיל בביצוע הקווים ירוק וסגול וביוני 2019 פרסמה נת"ע את המכרז להקמה ותחזוקה של שני הקווים.
בפברואר 2016 פרסמה נת"ע מכרז לאספקה ותחזוקה של מערכות הרכבת בקו האדום.
למכרז ניגשו ארבע קבוצות, ובסופו של דבר הגישו שתיים מהן הצעות.
בנובמבר 2016 התברר כי שתי ההצעות יקרות כמעט פי שניים מהאומדן שחושב עם היציאה לפרויקט.
לאחר חילופי האשמות בין המדינה והקבוצות הזוכות בוטל המכרז ופוצל למספר מכרזים נפרדים.
באוגוסט 2016 נסגרו שלושה חניוני חנה וסע בתל אביב ופתח תקווה, שנפתחו על ידי נת"ע עם תחילת העבודות, לאחר שהוכח כי אין בהם שימוש.
בפברואר 2017 החלה כריית מנהרות הקו האדום.
לאחר כשנתיים וחצי הסתיימה עבודת הכרייה
באוגוסט 2017 זכתה קבוצת תבל, המורכבת מחברת אגד ושתי חברות סיניות במכרז להפעלת הקו האדום, ובדצמבר אותה שנה נחתם הסכם ההפעלה עימה.
ביולי 2018 הוטל על נת"ע לתכנן את הרכבת התחתית של גוש דן בעלות של יותר מחצי מיליארד שקלים.
עלות ביצוע הפרויקט נאמד ב-150 מיליארד ש"ח.
בדצמבר 2018 החלו עבודות התשתית של הקווים ירוק וסגול.
בנובמבר 2019 החלו להגיע לישראל הקרונות שישמשו בקו האדום.
במאי 2023 שרת התחבורה, מירי רגב, הודיעה לחברת נת"ע שהניהול על המטרו יעבור לידי חברה אחרת בגלל חריגת ענק מהתקציב ומלוח הזמנים.
את ההחלטה פרסמה השרה לאחר סיור ודיון עם חברת נת"ע ואנשי מקצוע במשרדה.
ההחלטה התקבלה בעקבות חריגה מתקציב הפרויקט בסכום של כ-3 מיליארד שקלים, וחריגה מלוחות הזמנים ומהיעד המקורי ביותר משנה וחצי (היעד מקורי היה אוקטובר 2021, אך נדחה לנובמבר 2022 למרץ 2023 ולאוגוסט 2023).
ב-18 באוגוסט 2023 נפתח הקו האדום של "דנקל".
נתונים אלה הביאו לביקורת על בזבוז וניהול לא נכון של החברה.
ביקורת נשמעה גם על בזבוז ונהנתנות בהתנהלות החברה.
דו"חות ביקורת פנימיים שנחשפו בעקבות בקשת חופש מידע העלו חשש לניהול לא תקין של מכרזים.
הקו האדום – (באורך 24 ק"מ) מקשר באמצעות רכבת קלה מעל ומתחת לפני הקרקע, לארכה של תל אביב-יפו, בין בת ים לרמת גן, בני ברק ופתח תקווה.
הקו הירוק – (באורך 39 ק"מ), יהיה קו רכבת קלה המקשר בין הרצליה, תל אביב-יפו, חולון וראשון לציון.
הקו הסגול – (באורך 28 ק"מ), יהיה קו רכבת קלה המקשר בין תל אביב-יפו, רמת גן, המרכז הרפואי שיבא, אוניברסיטת בר-אילן, אור יהודה, יהוד, קריית אונו וגבעת שמואל.
קו M2 – קו מזרח-מערב שיספק שירות מראש העין דרך דרום פתח תקווה, רמת גן לתל אביב.
שלושה חברי כנסת לשעבר מטעם מפלגת הליכוד, כיהנו כיושבי ראש הדירקטוריון של החברה, משה ארנס, מיכאל רצון ויאיר שמיר.