tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חנה'לה מחליטה לעזור, חבר של בלה.גברת גיטלסבינה שוורצבאוםאמא של צילי גילי ויונתן, רוצה למכור את הבית של משפחתה של חנה'לה.אמנוןאביב עמרחבר של יונתן.גליהשי לי קרמרהדודה חווהיפית אטיאסדודה של חנה'לה, אחותו של דוד משה שעובדת בחווה.
שמלת אוהל היא שמלה שגזרתה הולכת ומתרחבת מן הכתפיים כלפי מטה, אין לה קו מותניים והיא עשויה לרוב מבדים טבעיים ורכים.
המעצב בלנסיאגה היה זה שהציג אותה לראשונה בתצוגות אופנה בשנות החמישים של המאה העשרים, והיא הייתה לאחד הפריטים המזוהים עם סגנון הלבוש של שנות השישים.
שמלת האוהל הייתה אחד הטרנדים בשנת 2007.
שמלות אוהל עשויות ממגוון בדים, כולל בדים חלקים, עם פסים, מנוקדים או פרחוניים (ואפילו שילוב של אלו).
לרוב הן בצבעים בהירים ובצירופים שאינם מקובלים בדרך כלל.
הן מופיעות באורך משתנה של השמלה והשרוול.
ניתן לגוון אותן מאוד עם שוליים, תחרה, כפתורים (במיוחד גדולים) וקישוטים אחרים כגון תכשיטי דמה, פייטים או נצנצים.
הן בדרך כלל ללא שרוולים או עם שרוולים ארוכים או מתנפנפים.
לעיתים קרובות הן נלבשות עם סקיני ג'ינס או טייצים, מכיוון ששמלות אוהל רבות הן קצרות מאוד.
הן נלבשות בדרך כלל כשמלות מיני, אבל יכולות להיות ארוכות יותר, או קצרות עד כדי כך שהן שונות רק מעט מחולצה.
שמלה כחולה הוא שיר של הזמר הישראלי לירן דנינו.
השיר נכתב על ידי משה יהודה, הולחן בידי סתיו שמש, עובד והופק בידי אורי אבני, ויצא לאור ב-6 באוגוסט 2013.
שממית חומות מצרית (שם מדעי: Tarentola annularis) היא לטאה ממשפחת השממיתיים, מסוג שממית חומות, שמקורה בצפון אפריקה.
אורכה של השממית היא 10–18 ס"מ וצבעה גופה הוא חום בהיר או אפור בהיר.
היא בעלת ארבעה כתמים לבנים אופייניים על הצוואר והיא ניזונה מחרקים.
במהלך תקופת הרבייה, הנקבה מטילה לכל היותר כשתי ביצים.
בישראל, השממית מהווה מין פולש.
היא נצפתה לראשונה ב-2012 על ידי חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, שזיהו אותה על קירות בתים בקיבוץ עין גדי.
ב-2024, נצפתה שממיות נוספות באליפז שבערבה הדרומית.
שממית חתולית (שם מדעי: Aeluroscalabotes felinus) היא מין של שממית המצוי באינדונזיה, במלזיה, בסינגפור, בקמבודיה ובתאילנד.
זהו המין היחיד בסוג Aeluroscalabotes.
היא נקראת כך בשל הרגלה להתכרבל כמו חתול.
לשממית יש מבנה גוף קל, בדרך כלל בצבע חום־אדום עם כתמים לבנים על גופה, ולבן אחיד מתחת לסנטרה, לפעמים גם על הבטן.
לחלק מהדגימות יש כתמים חומים לאורך הגב.
היא נחשבת גם לאחד השממיות הפרימיטיביות יותר, והיא דומה למדי במבנה גופה למאובנים המעטים של השממיות המוקדמות שהתגלו.
השממיות יכולות לגדול עד ל-18 ס"מ, תוך שהזכרים קטנים מהנקבות.
השממית היא שוכנת עצים ומעדיפה בית גידול קר, לח, והררי של יערות גשם.
היא בעיקר פעילה בלילה ואוכלת חרקים, וצורכת מגוון רחב של חרקים ופרוקי רגליים אחרים.
המין תואר מחדש על ידי מספר טקסונומים שונים, מה שהוביל לבלבול מוקדם מסוים בסיווגו, אך מאפייניו המורפולוגיים השונים באופן מובהק הבהירו את מעמדו.
ישנם 2 תת-מינים של שממית זו.
השממית מוחזקת לעיתים כחיית מחמד, אף על פי שהדבר אינו שכיח משום שגידול השבי שלה הוא קשה.
היא סובלת מכמות טפילים גבוהה, והיא רגישה ללחץ, ולכן טיפולה קשה.
ספירת האוכלוסייה של השממית אינה מדויקת כי היא אינה נחשבת נפוצה בכל אזור תפוצתה.
אין לה מעמד שימור מסוים למעט תאילנד, שם האיסוף והייצוא שלה אסורים.
שמן אֶתֶרִי הוא שמן המכיל לפחות חומר נדיף אחד.
שמן אתרי מופק, בדרך כלל, מעלים ופרחים של צמחים, או באופן סינתטי במעבדה כימית.
כל השמנים האתריים מכילים תערובות שונות ומורכבות של חומרים כימיים נדיפים, בעלי מסיסות נמוכה מאוד במים.
ברוב המקרים מרכיבי השמן האתרי שייכים לקבוצה המכונה "טרפנים", 10 ("מונוטרפנים") או 15 ("ססקוי-טרפנים") אטומי פחמן.
בשמנים האתריים נפוצים מונוטרפנים וססקוי-טרפנים מקבוצות כימיות שונות: פחמימנים, כהלים, קטונים, אלדהידים, פנולים ועוד.
כמו כן ניתן למצוא בשמנים אתריים רבים חומרים נדיפים אחרים, בעיקר כאלה הנוצרים במסלולים ביו סינתטיים שמקורם בחומצה השיקימית, כגון אאוגנול, מתיל אאוגנול, מתיל חביקול, ונגזרות של סינאמאלדהיד .
השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בחללים מיוחדים.
במשפחת השפתניים, לדוגמה, המכילה מספר עצום של צמחים ארומטיים, מתרכז בדרך כלל ב"שערות בלוטיות" (Glandular hairs), הנוצרות על גבי האפידרמיס, ומתמיינות מתוכו.
קיימים טיפוסים אחדים של שערות בלוטיות: בלוטות גדולות יחסית, רב תאיות (Glandular peltate hairs) ובלוטות קטנות בנות 3–5 תאים (Capitate hairs).
ריח: מרכיבי השמן האתרי נחשבים כ"מטבוליטים משניים" (חומרי ביניים בתוך מסלול מטבולי לצורך ייצור חומר אחר) בצמחים, ותפקידם אינו ידוע.
יש המשערים שהם בעלי תפקיד מכריע למשיכה וכאמצעי זיהוי לחרקים מאביקים.
הגנה מאויבים: השמנים האתרים לרוב רעילים לצמח, וסביר להניח שאגירתם בבלוטות מיוחדות היא התאמה המונעת "הרעלה עצמית".
קיימות ראיות רבות לפעילות שמנים אתריים ומרכיביהם כנגד נביטת זרעים, פטריות, חיידקים וחרקים.
מכאן נובעת ההשערה המקובלת כיום היא שתפקידם המרכזי של השמנים האתריים הוא בבחינת הקניית יתרון הישרדותי לצמח על ידי הגנה מאויבים טבעיים, כגון מזיקים, מחלות, בעלי חיים וכדומה.
התאמה לתנאי האקלים: השמן האתרי בצמחים מרוכז בבלוטות או בשערות על פני האפידרמיס.
השערות מקנות הגנה מפני קרינה.
השמן יחד עם השעריות הדקות יוצרים "שכבת בידוד" וכך, בדומה לשמן ומים, העלה המצוי בסביבה רוויה מאבד פחות מים.
בנוסף, מרכיבים נדיפים בשמן האתרי מתנדפים וכך תורמים לקירור העלה.
הפקת השמן האתרי בתעשייה ובמעבדה נעשית בשיטות פיזיקליות, כגון זיקוק באדי מים (Hydrodistillation), הפקה על ידי לחץ בקור (Cold press) ומיצוי בממיסים אורגניים.
השיטה השכיחה כיום בתעשייה היא שיטת הזיקוק בקיטור (Steam distillation), המבוססת על הזרמת קיטור דרך מכל שבתוכו נמצאים הצמחים.
הקיטור מעלה את לחץ האדים הכללי של התערובת, ובכך מאפשר לשמן להזדקק גם בטמפרטורה הנמוכה מטמפרטורת הרתיחה שלו.
התערובת יוצאת מהמכל ומתקררת במעבה.
השמן מופרד ממי העיבוי בזכות משקלו הסגולי הנמוך ומסיסותו הנמוכה במים.
המדדים המאפיינים את השמן האתרי הם:
יבול: סך כמות השמן האתרי המתקבלת ממספר צמחים מסוימים או משטח נתון.
תכולה: הכמות היחסית של השמן האתרי בחומר הצמחי (נמדדת על ידי הפקה מכמות נתונה של חומר צמחי).
הרכב: מרכיבי השמן האתרי והיחסים הכמותיים ביניהם, נמדדים בשיטות כרומטוגרפיות, כימיות וספקטרליות.
בדיקת איכות נוספת לשמן האתרי הוא הבדיקה האורגנולפטית, מאחר שהוא משמש תעשיות טעם וריח.
קיימים "מריחים" מקצועיים בסגנון הטועמים בענף היין.
שמנים אתריים המופקים מצמחים משמשים לתעשיות טעם וריח - בשמים, תוספי מזון, מוצרי קוסמטיקה, סבונים וכו'.
על פי תורת הארומתרפיה, שיטת טיפול פסאודו-מדעית ברפואה האלטרנטיבית, שאיפת אדי שמן אתרי מעוררת כימיקלים טבעיים המגרים את המוח והגוף.
בדיקות מעבדה שנערכו לאחר שאיפת שמנים אתריים גילו את החומרים הפעילים במחזור הדם.
שאיפת שמנים אתריים ניתנת לביצוע בהרחה ישירה מבקבוק, הדפה במבער (דיפיוזר) חשמלי, או כלי ובו מים חמים.
ניתן לבצע עיסוי לאזורים שונים בגוף בשילוב עם שמן נשא צמחי או גם לבלוע חלק מן השמנים האתריים אולם אין לעשות זאת ללא ליווי והדרכה ממטפל מוסמך או רופא מטפל, בייחוד למטופלי כימותרפיה, נוטלי סטרואידים או קורטיזון ממינים שונים וכן נשים בהיריון.
שמן נים (נכתב גם שמן הנים) המוכר גם כשמן מרגוזה, הוא שם כולל לשמנים המופקים מחלקיו השונים של עץ הנים (אזדרכת הודית, Azadirachta indica) שהינו ממשפחת הזיתיים.
הנים הוא עץ טרופי ומוצאו מהאזורים הטרופים בדרום - מזרח אסיה ובאפריקה ויש לו חשיבות רבה בשל השימושים הרפואיים והחקלאיים.
עם השנים התפשט מקום גידולו של עץ הנים וניתן למצוא אותו גם במזרח התיכון (סעודיה, איראן), באמריקה הלטינית, אוסטרליה ודרום ארצות הברית.
השמנים מופקים בכבישה קרה מכל חלקי העץ, מזרעי העץ, פירות, שורשים, עלים וקליפת העץ.
בשמנים יש מגוון רחב של תרכובות פעילות ביולוגית, מגוונות מבחינה כימית ומורכבות מבחינה מבנית.
בודדו יותר מ-140 תרכובות מחלקים שונים של עץ הנים.
לשמן נים טהור גוון חום-ירוק כהה, ריח חזק ולא נעים וטעם מר מאוד.
השמן עשיר במגוון חומרים כימיים אשר חלקם רעילים במינון גבוה .
אזדרכטין: לימונואיד הפעיל ביותר, זו תרכובת בעלת פעילות אנטי-בקטריאלית, אנטי-פטרייתית ואנטי פרזיטית.
היא נמצאת בעיקר בזרעים ותפקידה להגן על העץ מפני מזיקים ומחלות.
נימבינים: התרכובות האורגניות נימבין ונימבידין ממשפחת הלימונואידים, הן אנטי-בקטריאליות ונמצאות בזרעי העץ, בגזע ובעלים.
תפקידן להגן על העץ מפני חרקים ופטריות.
טאנינים: פוליפנולים הנמצאים בגזע העץ, בפירות ובעלים.
הם בעלי טעם מר והם אשר מעניקים לעץ את יכולת העמידה שלו בתנאי גידול קשים.
פלבנואידים: תרכובות נוגדות חמצון - קוורציטין וקמפפרון (המושך בעלי חיים מאביקים) הנמצאות בעלים ומאפשרות לעץ להתמודד עם קרינה העל-סגול המזיקה.
סטרולים: נמצאים בקרום התא ותומכים במערכת ההגנה של העץ מפני מזיקים.
חומצות שומן בעיקר חומצה אולאית, חומצה פלמיטית וחומצה לינולאית.
סאפונינים: נמצאים בשורשים ובגזע העץ, בעלי טעם מר ובכך מרחיקים חרקים ובעלי חיים מלפגוע בעץ.
תכונות ותכולות החומרים הפעילים משתנה בהתאם למקור, למקום הגידול ולתהליך העיבוד.
ברפואה ההודית המסורתית נהוג לצרוך את השמן במריחה על העור (לעיתים בשילוב עם שמנים נוספים בשל ריחו החזק) לטיפול במגוון בעיות עור כמו אקנה, פסוריאזיס, קשקשים ודרמטיטיס.
וכן לטיפול בכינים, תולעי מעיים לכוויות ולשיכוך כאבים.
כן מקובל ברפואה האירוודה ההודית להשתמש בעץ הנים ותוצריו לטיפול בקדחת, צרעת ומלריה, לטיפול במחלות חניכיים, נשירת שיער, תפקודי כבד וניקוי הגוף מרעלים.
ברפואה המסורתית הערבית והפרסית נהוג להשתמש בשמן הנים להרחקת כינים, פרעושים, לטיפול בכוויות ולמחלות חום.
במערב, השימוש הפסאודו רפואי בשמן בעיקרו לקוסמטיקה טבעית והטיפול מקומי בדרך של מריחת השמן או שמפו, סבונים ומשחות למריחה על העור.
על יעילותו של השמן בטיפולים דרמטולוגיים נדרשים עוד מחקרים קליניים.
בשמן עצמו משתמשים לרוב בעד 5 מ"ל (לערך חצי כפית) עד פעמיים-שלוש ביום על העור; שימוש תכוף מדי או בכמות גבוהה מדי יכול לגרום לתופעות לוואי ושימוש בבליעה אינו מומלץ.
מחקרים שנעשו על בעלי-חיים הראו השפעה חיובית לאחר שימוש בשמן הנים.
נצפתה הטבה בסוכרת, שומנים בדם, מחלות סרטן ואקנה.
בשל ריחו החזק של השמן, הוא משמש בכמויות קטנות לתיבול מאכלים (תיבול ארומטי).
שמן נים משמש גם כחומר הדברה אורגני בגידולים חקלאיים להדברת מזיקים (כנימות, צרצרים, אקריות ונמטודות).
חומרי ההדברה המכילים את החומרים הפעילים, אינם ממיתים את המזיקים אלא מחלישים את החרקים ופוגעים במערכת האנדוקרינית שלהם וביכולת ההתרבות.
השמן, כחומר הדברה הוא יחסית בטוח לבני אדם, לרוב בעלי החיים ולעופות.
הוא גם אינו משאיר שאריות רעילות בסביבה, מה שהופך אותו ל"הדברה ירוקה".
לאחר כתישת הזרעים משתמשים בשאריות כדשן אורגני להשבחת האדמה החקלאית.
תופעות לוואי של צריכת השמן בכמויות גדולות מדי הן הקאות, התכווצויות שרירים ואנצפלופטיה טוקסית.
שימוש בשמן עשוי לפגוע בכבד בילדים.
השמן אסור לשימוש לנשים בהיריון.
דווח גם על מקרים שבשימוש חיצוני היו גירויי עור, אקזמה ואלרגיה.
השימוש בשמן הנים יכול לגרום לסכנה בשל אינטראקציה עם תרופות.
אין הרבה מחקרים קליניים איכותיים המאשרים את התועלות המיוחסות לשמן הנים, גם ישנה שונות רבה באיכות השמנים, לפיכך ההמלצה היא שיש להשתמש בשמן שימוש טופיקלי או רוקחי בלבד, לטיפול בבעיות עור ושיער ובמינון מתון.
דוגמאות למוצרים המשווקים בישראל המכילים שמן נים
כמוסות לבליעה המכילות שמן נים ומשווקות כתוסף תזונה.
קרם טיפולי לעור, לאקנה ולפצעים קטנים.
שמן שיער המכיל שמן נים, תה ירוק ובזיליקום לטיפול בקשקשים.
שמפו לשיער שמן נים ולימון.
סבון נים - סבון מוצק עם תמציות נים וכורכום.
סבון איזון העור: שמן נים ואבקת הדס.
שמן נים אורגני בכבישה קרה ליצירת משחות טיפוליות.
שמן זית הוא שמן המופק מזיתים.
הוא משמש בעיקר למאכל, כמרכיב בתבשילים ורטבים ולטיגון.
ב-2021 הופקו בעולם 3.02 מיליון טון שמן זית.
ספרד ייצרה כ-46% מסך התפוקה העולמית, ששוויה עומד על כ-650 מיליון דולר.
היצרניות הגדולות הבאות הן יוון (9.1%), איטליה (9%), פורטוגל, טורקיה (7%) ומרוקו.
לשמן זית יש טעמים וניחוחות אופייניים המשתנים מעט בין זנים שונים של זיתים.
עץ הזית גדל היטב באקלים ים תיכוני, והפקת שמן זית היא קלה יחסית.
כתוצאה מכך, לאורך תקופות ארוכות בהיסטוריה היה זה השמן הנפוץ והנגיש ביותר בתרבויות שצמחו על חופי הים התיכון.
גם כיום הוא מרכיב חשוב ב ובגלל ערכיו התזונתיים והשפעתו על הבריאות הוא נמנה בין הסיבות בגינן התזונה הים-תיכונית נחשבת לבריאה.
לשמני זית כמה תכונות המבדילות ביניהם:
שיטת הייצור (כתית מעולה, כתית, זך, ומזוכך)
צבע (צהוב, ירקרק, ירוק בהיר, ירוק כהה)
טעם (שילוב רמות המרירות והחריפות)
נקודת העשן (הטמפרטורה בה השמן מתפרק, מעלה עשן ומקנה טעם לא נעים לאוכל): 190°C (עבור שמן כתית)
קיבול חום: 2 ג'אול לגרם
שמן הזית מורכב בעיקר מטריגליצרידים, הרכב חומצות השומן האופייני:
קיימים זנים רבים של זיתים לשמן, רובם גדלים בארצות הים התיכון ויש זנים הגדלים בקליפורניה ובאוסטרליה.
ארבקינה (Arbequina) – זן קטלוני שמוצאו מספרד, בעל טעם עדין ביותר ואינו מריר.
הפרי קטן מאוד, כדורי וסימטרי והעץ נמוך.
ניתן לגדל אותו בכל רחבי ישראל, והוא מגודל בעיקר במישור ושפלת החוף.
הפרי נמסק בחודש נובמבר, במצב של הבשלה חלקית, לרוב באמצעות בוצרת.
לצ'ינו (Leccino) – זן איטלקי מטוסקנה.
ניטע גם במטעי זית בישראל.
שמן עדין מאוד בעל חומציות נמוכה ביותר.
הפרי מבשיל מוקדם, כבר בחודש אוגוסט, ולפירותיו ארומה "פרחונית" וטעם פירותי.
לפרי יש גם אחוז גבוה של ויטמין E.
מנזנילה (Manzanilla) – זן ספרדי פופולרי לגידול זיתים למאכל, אך גם לייצור שמן.
הפרי של זן זה נמסק בחודש ספטמבר, כאשר הפירות עדיין ירוקים.
פיקואל (Picual) – זן ספרדי מחבל אנדלוסיה.
השמן בעל רמות חריפות ומרירות בינוניות והוא נחשב לאיכותי בשל רמות גבוהות של נוגדי חמצון וחומצה אלואית.
הזן מתאים לגידול בכל הארץ, אך מצליח במיוחד בגליל העליון, בנגב ובערבה.
זן סירוגי, כלומר מניב פרי פעם בשנתיים.
כמות השמן בפרי קטנה, וטעמו נייטרלי.
זהו הזן הנפוץ בעולם עבור ייצור שמן זית, כ-25% משמן הזית בעולם מופק ממנו, אולם בישראל כמות התוצרת הסופית לעומת ההשקעה הופכת אותו לכמעט לא משתלם לגידול.
פישולין (Picholine Languedoc) – מקורו בדרום צרפת, ואיכותו גבוהה ביותר.
פירותיו נמסקים לשמן כשהם בצבע שחור, והם מייצרים שמן בעל ארומה של עשבי תיבול עם מרירות וחריפות בינוניות עד גבוהות.
קורטינה (Coratina) – זן שמקורו בדרום איטליה.
הפירות גדולים ומאורכים והם מבשילים באוקטובר-נובמבר.
לשמן המופק מזן הקורטינה יש ארומה דומיננטית וטעמו חזק בכל מרכיביו: פירותיות, חריפות ומרירות.
השמן יציב מאוד ומשמש גם כמרכיב בבלנד של שמנים עם שמנים עדינים יותר.
קורנייקי (Koroneiki) – זן יווני שמקורו בכרתים.
בעל איכות גבוהה וטעם עדין.
מניב פרי עתיר בשמן בעל גוון ירקרק, במסיק מאוחר בחודשים נובמבר-דצמבר.
הפרי לא נקטף בקלות, לכן לא מיועד לקטיף ממוכן.
הזנים הנפוצים בארץ ישראל הם:
אסקל – זן ישראלי שפותח במכון וולקני, הכלאה בין זני ברנע וזיתי קלמטה.
מצטיין ביבולים גדולים, השמן מתאפיין בטעם חריף וארומטי, בעל מרירות קלה.
ברנע (Barnea) – זן ישראלי שפותח על ידי פרופסור שמעון לביא ממכון וולקני מעצי זית שגודלו בנווה המדבר עין אל-קודיראת בסיני, שיש המזהים אותו עם קדש ברנע.
הפירות גדולים וארוכים, בעלי פיטם בולט.
טעמו פירותי, ארומטי, ומעט מריר.
מגודל גם מחוץ לישראל בעיקר באוסטרליה ובניו זילנד.
מעלות (Maalot) – זן ישראלי יציר הכלאה שפותח במכון וולקני.
יבול הפרי אינו גדול, אך השמן נחשב בעל איכות גבוהה.
הזן עמיד למחלות, השמן עדין ופחות מריר מהברנע.
מערבית - נבאלי בלאדי (בתרגום: שכמי כפרי) – זן ארץ ישראלי הדומה לזן הסורי אך מבשיל לפניו.
נפוץ בעיקר באזור יהודה ושומרון.
הפרי עגול יותר וטעמו קל ועדין יותר.
נבאלי מוחסן (Nabali Mohassan) – זן שנמצא בשנות ה-40 באזור יהודה ושומרון.
תפוקת הזיתים הכוללת גדולה והפרי בינוני עד גדול, אך כמות השמן המופקת מן הפרי נמוכה.
מכונה בטעות 'נבאלי מוחסן' משום דמיונו לזן הנבאלי, אף שאינו קשור אליו.
סורי (Souri) – הזן הנפוץ במזרח הים התיכון, וממנו הופק רוב השמן בימי קדם.
שמו מתייחס לעיר צור (בערבית נהגה "סור") ולא לסוריה.
קיימת סברה ששיוך השם לצור הוא פוליטי-ציוני אולם השם הבינלאומי Souri (ולא Syrian) מיוחס לצור גם בלבנון, ובנוסף, לזנים הגדלים בסוריה יש שמות אחרים.
בישראל הוא הזן המוביל בגידולי בעל, והוא נפוץ גם ברשות הפלסטינית.
השמן המיוצר מהזן הסורי שומר על הארומה שלו לזמן רב יחסית, טעמו פירותי, חריף ומעט מריר.
בוכבינדר (Buchbinder) - הוא תת-זן ישראלי ייחודי של הזן הסורי הנפוץ, אשר זוהה וטופח בכפר יחזקאל.
זן זה אינו נפוץ מאוד, אך מייצר שמן זית בדרגת כתית מעולה בכבישה קרה, המאופיין בטעם עדין, פירותי ומשובח, עם רמות חריפות ומרירות מאוזנות.
יתרון בולט נוסף של הבוכבינדר הוא הסירוגיות החלשה יחסית שלו, כלומר, התנודות בכמות היבול בין שנה לשנה קטנות יותר מאשר בזנים אחרים, מה שתורם ליציבות תפוקת השמן.
מועצת שמן הזית העולמית קובעת רמת איכות לשמן זית לפי תהליך הפקתו ודרגת החומציות שלו.
אחוז החמיצות בשמן הזית מציין את אחוז החומצות החופשיות בשמן.
בישראל, איכות שמן זית נקבעה בעבר על ידי ארגון "מועצת הזיתים" ולאחר פירוקו היא נקבעת כיום על ידי ענף הזית במועצת הצמחים (שהיא גוף סטטוטורי).
את דרגות החמיצות של שמן זית בישראל קובעות מעבדות במשרד החקלאות ומעבדות המוכרות על ידי מועצת הצמחים.
תקן 191 של מכון התקנים הישראלי היה במקורו תקן ישראלי ייחודי.
החל ממהדורת 2016 הוא מבוסס על התקן הבינלאומי של מועצת הזית הבינלאומית IOC.
התקן מגדיר שלוש דרגות איכות של שמן זית הראוים למאכל אדם:
שמן זית כתית מעולה (extra virgin): זהו שמן שהופק בכבישה קרה (באמצעות דחיסה והידוק בלבד, בטמפרטורה של 27 מעלות צלזיוס), עם רמת חומצה אולאית חופשית שאינה עולה על 0.8%.
שמן זית כתית (virgin): שמן שהופק בכבישה קרה עם רמת חומצה אולאית חופשית שאינה עולה על 2%.
שמן זית כתית רגיל: שמן שהופק בכבישה קרה עם רמת חומצה אולאית חופשית שאינה עולה על 3.3%.
בנוסף, מגדיר התקן סוגים שונים של שמנים שאינם ראויים למאכל ללא עיבוד נוסף, ביניהם שמן זית מזוכך, שמן זית מעורב, ושמן גפת-זית.
בינואר 2018 נכנס לתוקף תקן חדש לאיכות שמן זית, המחייב, נוסף על בדיקת רמת החומציות, בדיקה אורגנולפטית (בדיקת טעם וריח).
בדיקה זו נערכת כיום על ידי פנל טועמים מומחה, והיא קובעת האם השמן תקין, או האם יש בו פגם סנסורי.
פגם כזה עלול לפגוע בדירוג המסחרי של השמן, אף אם רמת החומציות שלו תקינה.
תקן זה קיים שנים רבות במדינות אירופה.
בתחרות שמן זית עולמית שנערכה בניו יורק בשנת 2016 זכתה תוצרת איטליה ברוב פרסי הטעימות.
רוב שמן הזית ברחבי העולם מופק בארצות אגן הים התיכון.
נכון ל-2021, יצרניות שמן הזית הגדולות בעולם הן ספרד, איטליה, יוון, טורקיה, מרוקו, תוניסיה, פורטוגל ואלג'יריה.
מחוץ לאגן הים התיכון מופק שמן זית בעיקר באוסטרליה ובצ'ילה.
שמן זית איכותי אוצרים בסחיטה במכבש וללא חימום.
בתהליך אצירת השמן שלושה שלבים עיקריים: שבירה וריסוק של הזיתים, סחיטת הזיתים המרוסקים והפרדת השמן מן המוהל.
את הזיתים המרוסקים מלאו בעקלים, סלים שטוחים מיוחדים לעניין זה.
קורת בית הבד שהועמסה באבנים שמשה כמנוף לסחיטת הזיתים.
דַיסת הזיתים המרוסקים מוזרמת במנות למכבש הסוחט את הזיתים בפעולה מהירה בלחץ גבוה.
קיימת שיטה אחרת לאצירת השמן ללא כבישה, בה הזיתים מרוסקים עד למצב של עיסה, מוכנסים לכלי ומכוסים במים.
בעקרון העתיקה (על יד קיבוץ רבדים) נתגלתה תשתית שלמה לתעשיית שמן בינלאומית בחסות הממלכה הנאו-אשורית, לאחר שכבשו את העיר הפלשתית, והיא סרה למרותם.
לפי הארכאולוגים אשר חקרו את המקום, היה האזור אחד ממקורות השמן לעולם כולו (שמן הזית שימש בתקופה העתיקה בעיקר לתאורה).
עדות קדומה לשימוש בשמן זית בארץ ישראל, נחשפה באתר עתיקות בגליל התחתון.
בגליל נמצאו רק מעט מתקנים ביתיים לייצור שמן מהתקופה הכנענית ומהתקופה הישראלית הראשונה כלל לא נמצאו עדויות לייצור שמן.
מרדכי אבינעם טוען שהייצור התעשייתי של שמן זית בגליל החל בתקופה החשמונאית עם המעבר של יהודים רבים מיהודה לגליל אשר העבירו עימם ידע מקצועי בתחום.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית התקיימה בגליל תעשיית שמן זית רחבת היקף המשתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמקורות תנאיים ואמוראיים.
המשנה משבחת את שמן הזית של תקוע הגלילית, וכן את של רגב בעבר הירדן (מנחות ח ג).
התלמוד הבבלי מזכיר את שמן הזית של הגליל, וכן ספרות חז"ל מזכירה ייצור שמן זית באזור כפר נחום, סקיתופוליס וירושלים.
בספרות הצליינית הנוצרית המוקדמת נזכרים כרמי זיתים סביב נצרת בתחום ציפורי.
הטמפלרים הקימו בית בד במושבה בית לחם הגלילית שנוסדה ב-1906. בית בד זה הונע במנוע קיטור ולא על ידי בהמה.
בתי בד כאלו הוקמו גם במושבות טמפלריות נוספות כמו חיפה ושרונה.
בית החרושת המודרני הראשון בארץ לכבישה חמה היה חדיד, שהוקם בשנת 1906 בבן שמן על ידי נחום וילבושביץ ואשר עבר לאחר זמן קצר לבית החרושת שמן תעשיות בחיפה.
בישראל נטועים כיום כ-334 אלף דונם של כרמי זיתים, רובם ככולם להפקת שמן זית.
תפוקת השמן בישראל משתנה במחזור דו-שנתי - כאשר החורף מתחיל בשנה אי-זוגית (לדוגמה חורף 2015–2016) יבול הזיתים קטן יותר.
כמו כן התפוקה תלויה במשקעים השנתיים, מאחר שרוב גידולי הזיתים אינם מושקים.
על פי נתוני מועצת שמן הזית העולמית, בין השנים 2011 ו-2021 נעה התפוקה השנתית בישראל בין 11 אלף ל-19 אלף טון שמן, שהם כחצי אחוז מהתפוקה העולמית, מול צריכה של 15 אלף עד 28 אלף טון שמן.
בישראל יש כ-120 בתי-בד ומפעלי שמן, רובם מתקדמים וגדולים.
ענף הזית במועצת הצמחים מפקח על איכות השמן ומעניק תו איכות לבתי בד העומדים בקריטריונים.
המועצה מפרסמת רשימה של בתי הבד המאושרים.
בישראל מגדלים 120 זנים ישראליים.
שמן זית הוא מוצר חשוב בכלכלת הרשות הפלסטינית ובענף החקלאות הפלסטיני אך הנתונים על היקף הגידול וההפקה אינם עקביים:
על פי סקירה של הבנק העולמי משנת 2006, בשטחי הרשות הפלסטינית היו נטועים כ-900,000 דונם של זיתים, כאשר 95% מהם מיועדים להפקת שמן, ועל סמך נתונים שנמסרו ממשרד החקלאות של הרשות הפלסטינית הכמות המופקת (בשנת מסיק טובה) היא 20–25 אלף טון שמן מוכן.
על פי ארגון אוקספם, ממוצע הייצור השנתי בשנים 2001–2009 עמד על 17,000 טונות.
שמן זית פלסטיני מיוצא למדינות המפרץ ולאירופה.
בשטחי הרשות הפלסטינית קיימים 285 בתי-בד ברמות שונות, הוא מעסיק כ-100,000 פלאחים ותורם 15-19% מכלל הכנסות הסקטור החקלאי (160–190 מיליוני דולר בשנה).
להערכת ארגון אוקספם הסרת מגבלות התנועה המוטלות על הפלסטינים עשויות להכפיל את היקף הייצור.
מטעי הזיתים מהווים מדי פעם מוקד לעימותים מתוקשרים בין תושבי הרשות הפלסטינית למתנחלים.
שמן הזית שימש בעבר כאחד המקורות העיקריים לתאורה.
בבתי כנסת היה מקובל לתרום "שמן למאור", ואף מנורת בית המקדש הודלקה בשמן זית.
בימינו משמש שמן הזית להדלקת נרות חנוכה, כזכר לנס פך השמן, בחנוכיות בהן מדליקים פתילים טבולים בשמן, אם כי מקובל גם להשתמש בנרות שעווה.
שמן הזית שימש בימי קדם גם לסיכת הגוף והשיער.
בתנ"ך מוזכר שמן המשחה ששימש למשיחת כלי המשכן () וכן מתוארת משיחה בשמן של מלכי ישראל ומלכי יהודה כסמל להמלכתם, ומכאן הכינוי משיח.
השימוש בשמן זית למשיחה טקסית היה נפוץ גם ביוון העתיקה ומוזכר בכתבי היפוקרטס, ומשיחה בשמן מתבצעת עד ימינו בכמה מזרמי הנצרות כטיפול טקסי בחולים.
הרופאים הקלאסיים ציינו כי שמן של זיתי בוסר מומלץ ביותר לרפואה.
בין השאר שימש מרכיב במשחות ותרופה לקיבה ולכאבי שיניים.
שמן זית שימש לסיכת הגוף, לטיפול במחלות מעיים, לטיפול בהרעלות, לגרימת הקאה, לסילוק תולעי מעיים וכן סם משלשל ומרכיב בתרופות מגוונות.
בימי הביניים נעשה שימוש רב בשמן בהתאם להמלצותיהם של הרופאים הקלאסיים.
ברפואה העממית בימינו משמשים העלים כמרכיב בתרופה נגד שיעול וסם משתן.
שמן הזית משמש למאכל, לסיכת הגוף, לריפוי מחלות עור ומרכיב בתרופות רבות.
היאבקות שמן זית (Yağlı güreş) היא היאבקות טורקית עתיקה שמעמדה התחזק בתקופת האימפריה העותמאנית.
לשמן הזית, כמו לעץ הזית עצמו, נודע תפקיד חשוב בתרבות החומרית בארץ ישראל ובתרבות העברית הקדומה.
עדות לכך היא משל יותם, לפיו פנו תחילה לעץ הזית משום זכותו הטבעית כמלך העצים בזכות תנובתו המועילה והחשובה.
שמן זית שימש להדלקת המנורה בבית המקדש: "שמן זית זך כתית למאור" ().
שמן הזית היווה רכיב מרכזי בשמן המשחה ששימש למשיחת כוהנים גדולים, מלכים וכלי המקדש.
שמן הזית הוקרב במקדש בחלק מהמנחות.
שמן הזית נקרא גם 'יצהר', ובמקרים רבים הוא מוזכר כברכה מיוחדת לארץ ישראל.
למשל בפרשת "והיה אם שמוע", הפרשה השנייה המופיעה בתפילין ובמזוזות, כתוב "ונתתי מטר ארצכם בעיתו, יורה ומלקוש, ואספת דגנך תירושך ויצהרך" ().
שמן, שהופק מפרי הזית, שימש בימי קדם לקוסמטיקה ולרפואה (), ולהמסת מיני בשמים כגון: שמן רוקח () ושמן המור ().
סוג שמן אחד, האנפיקנון שהוזכר במקורות חז"ל, היה שמן יוקרתי לשימוש רפואי וקוסמטי.
לפי התלמוד, שמן הזית הוא סגולה לזיכרון למרות שהזית עצמו הוא סגולה לשכחה, יש מחכמי האחרונים שאומרים שהסגולה בכל מקרה לא עובדת כיום.
שמן זית משמש כהידור עבור הדלקת נרות חנוכה - מאחר שנס חנוכה נעשה בשמן זה.
ישנו שמן שהופק מפירות זית שבושלו במים ויובשו בשמש שנקרא בפי חז"ל: שמן שלוק (משנה, מנחות, ח, ג).
הפקת שמן בשיטה זו תועדה בעבר הירדן המזרחי בשנת 2020. שמן שלוק שנחשב גם בעבר כשמן פחות איכותי נפסל לשימוש במנחות במקדש.
בכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים שמן זית כתית שראש כנסייה בירך עליו נמרח על חולים כסגולה לריפוי.
שמן ורדים הוא שמן אתרי המופק מעלי כותרת של ורדים.
הפקת שמן ורדים מתבצעת מעלי הכותרת של הוורדים מזנים ורד בולגרי (Rosa Centifolia) וורד מרוקאי (Rose Otto/Rose Maroc Rosa Damascena).
מרכזי ייצור שמן ורדים מצויים בבולגריה (עמק הוורדים), במרוקו, בטורקיה ולאחרונה גם בסין.
השמן יקר מאוד, כי לשם הפקת ליטר שמן ורדים נדרשים 3 עד 6 טונות של עלי כותרת.
קטיף הוורדים מתחיל עם זריחת השמש ומסתיים בסביבות השעה שמונה בבוקר מאחר שבשעות החמות מתאדה השמן האתרי מהפרחים הנקטפים.
שמן הוורדים משווק לצורכי בישום בתמיסות מדוללות ומשמש גם בתעשיית המזון וברפואה האלטרנטיבית.
מי הוורדים הם מוצר לוואי בתהליך הפקת שמן הוורדים.
ידועה אמרתו של רבי שמעון בר יוחאי בתלמוד המתירה לסוך בשמן ורדים בשבת בטיעון שכל ישראל בני מלכים הן; בני מלכים סכין שמן וורד על גבי מכותיהן בשבת, שכן דרכן לסוך בחול.
רבי שמעון אומר: כל ישראל בני מלכים הן" (בבא מציעא, דף קיג עמוד ב).
שֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה הוא שמן שנעשה משמן זית, מור, קינמון, קידה וקנה בושם, אשר איתו היו מושחים כהנים גדולים, מלכים ואת כלי המקדש הראשונים כדי שיוכלו לכהן בתפקידם.
שמן המשחה הוכן רק פעם אחת, בתקופת משה.
מקור המצווה מופיע בפרשת כי תשא שבחומש שמות:
אסור לעשות את שמן המשחה כדי ש"זרים" ימשחו בו.
אם בטעות עשה זאת בשוגג - יביא קרבן חטאת, אך אם במזיד - חייב כרת.
את המלכים משחו ליד מעיין, אך לא כאלה שהם בנים של מלך.
אך במצב שבו יש מחלוקת מיהו המלך, מותר למשוח בני מלך כדי להודיע שהם המלכים הנבחרים.
טעם עשיית השמן הוא מפני שה' רצה שנעשה פעולה בנפשותינו ביום שבו נתחנך בעבודתו.
טעם איסור משיחת השמן ל"זרים" ועשייתו לשימוש אישי, הוא מפני שלא נאה שאנשים פשוטים ישתמשו בשמן מכובד.
לקראת חורבן בית ראשון ציווה יאשיהו מלך יהודה שיניחו את ארון הברית, מטה אהרן, צנצנת המן ושמן המשחה במקום מיוחד שחפר שלמה המלך, וזאת, כדי שהם לא יתגלו.
מאז לא היה שימוש בשמן המשחה.
לשיטתו של רבי יהודה השמן הוכן באמצעות שליקת החומרים בשמן, ואילו לשיטת רבי יוסי היו שמים את החומרים במים, על גבי המים היו שופכים את השמן שהיה סופח את התמציות ומעבירים אותו לכלי אחר.
אם כי, אפשר לראות לפי הירושלמי שרבי יהודה הוא שסובר שהיו שורים את הבשמים במים ואחרי זה שופכים עליהם שמן שהיה מקבל את ריח הבשמים ומוציאים את המים בשונה מהבבלי שנראה בו שרבי יהודה סובר כדעת רבי מאיר בירושלמי (שם).
רבי יהודה מונה מספר ניסים שנעשו בשמן.
כמות השמן שנוצרה הייתה 12 לוגין, אבל הוא הספיק למשיחה של המשכן כולו, כליו, אהרן ובניו, כל שבעת ימי המלואים וכן כהנים גדולים ומלכים.
בנוסף, השמן עתיד להספיק לעתיד לבוא שנאמר: "שמן משחת קדש יהיה זה לי לדורותיכם".
שמן מנוע הוא שמן תעשייתי המשמש לסיכה של מנועי בעירה פנימית.
תפקידו העיקרי של שמן המנוע הוא סיכוך בין חלקי המנוע הנעים לשם הפחתת החיכוך, אך הוא מסייע גם לניקוי המנוע, למניעת קורוזיה, לשיפור האיטום בין הבוכנה לצילינדר ולקירור המנוע.
שמני מנוע מבוססים על תוצרי זיקוק נפט או על תוצרים כימיים סינתטיים.
המרכיב העיקרי בשמני מנוע הוא תרכובות אורגניות מסוג פחמימנים.
שמן מנוע הכרחי לפעולתם התקינה של מנועי בעירה פנימית המותקנים בכלי רכב, כלי שיט, כלי טיס, ומיכון אחר.
הפחתת השחיקה המכנית של חלקי מתכת במנוע הנעים והבאים במגע זה עם זה.
שחיקת החלקים פוגעת בביצועי המנוע, מגבירה צריכת דלק עד כדי כישלון כללי בהפעלת המנוע.
הפחתת איבוד אנרגיה המומרת לחום בעת חיכוך בין חלקי המתכת במנוע.
פיזור חום באמצעות הולכה בעיקר בין חלקי המנוע שבקרבת הבעירה אל חלקי המנוע החיצוניים, השמן מסייע גם בפינוי החום אל מערכת הקירור.
שמן המנוע מבודד את חלקי המתכת מהאוויר ומונע את התחמצנותם.
חלקי המתכת שעליהם שכבת שמן מנוע אוטמים טוב יותר את החללים שביניהם הפרשי לחצים במהלך עבודת המנוע.
חלקיקי מתכת מיקרוסקופיים המשויפים מחלקי המנוע הנעים נאספים על ידי שמן המנוע.
החלקיקים נעים עם זרימת השמן, מסוננים במהלך עבודת המנוע במסנן שמן וכך מורחקים מהמנוע.
מלבד שמן המנוע, עשויים להיכלל במנוע שמנים נוספים שנבדלים ממנו ברמת הצמיגות בטמפרטורות שונות, במהירות התחמצנותם, בטווח הטמפרטורות היעיל ובתכונות אחרות.
למשל שמנים לתיבות הילוכים אוטומטיות וידניות, תיבות העברה, מצמדים, דיפרנציאלים מוגבלי החלקה ועוד.
התכונות הנדרשות משמן מנוע הן:
טווח צמיגות מוגדרת בטמפרטורות העבודה של המנוע שתאפשר סיכוך יעיל וקצב זרימה מספק של שמן לחלקי המנוע.
צמיגות גבוהה מותירה שכבת הגנה לזמן ממושך יותר של חלקי המתכת הפנימיים של המנוע.
אך מנגד פוגעת בזרימת השמן בין חלקי המנוע השונים.
ככל שהשמן צמיג יותר, נדרשת יותר אנרגיה לסחרר אותו ולכן שמן איכותי הוא זה שמשמר את תכונת הציפוי למרות דלילותו היחסית.
עמידות יחסית בפני התחמצנות של השמן.
התחמצנות משנה את תכונות השמן ומקצרת תקופת יעילותו.
עמידות בפני הטמפרטורה המקסימלית בתחום העבודה של המנוע.
למשל, בטמפרטורות של כ-160 מעלות צלזיוס באזור החיכוך בין טבעות הבוכנה לצילינדר במנוע בנזין ובכ-315 מעלות במנוע דיזל.
שמירה לאורך זמן על מידת בסיסיות קבועה למרות חשיפתו לתוצרי בעירה במנוע.
תכונה זו נמדדת ביחידת המידה TBN (Total base number).
ככל שערכו של ה-TBN גבוה יותר, השמן משמר לאורך זמן ארוך יותר את יכולתו לסייע במניעת שיתוך.
תכונות השמן חשובות ליעילות המנוע ותקינותו.
לכן ממליצים יצרני כלי הרכב לשמור על תדירות החלפה ועל סוג השמן המתאים למנוע ומתנים את אחריות היצרן בשימוש בשמן מנוע המאושר על ידם.
עם השיפור באיכות הייצור של שמני מנוע, התארכו חיי המדף שלהם ותקופת השימוש המומלצת בהם.
בעוד שבשנות ה-70 של המאה ה-20 התבקשה לעיתים ההחלפה לאחר כ-5,000 קילומטר, בעשור הראשון של המאה ה-21 מומלצת החלפת שמן בכלי רכב רבים לאחר כ-15,000 קילומטר או יותר.
התכונה החשובה ביותר של שמן המנוע היא צמיגותו.
מדד זה מתאר את צמיגותו בטמפרטורות שונות ערך גבוה מסמל שונות נמוכה יותר ברמת הצמיגות בין טמפרטורות שונות.
סוגי השמנים שהיו בשימוש בעת הגדרת המדד נשאו ערכים בין אפס למאה, אך שמני מנוע מודרניים (סינתטיים) עשויים לשאת ערכים הנעים בין 80 לבין 400.
הארגון קבע לראשונה תקן סיווג לשמני מנוע ב-1911. התקן עודכן ב-1947 והמשיך להתעדכן עם ההתקדמות בפיתוח שמני מנוע.
דירוג השמן מתבצע באמצעות מדידת הזמן הדרוש לכמות שמן תקנית לזרום דרך פתח תקני.
ככל שהזמן ארוך יותר, כך הצמיגות גבוהה יותר וערך הדירוג גבוה יותר.
דירוג זה חל על שמני מנוע בלבד ואינו רלוונטי לשמנים אחרים כגון שמן תיבת הילוכים שערכי הדירוג שלו משתייכים לקבוצת מספרים אחרת.
דירוג השמנים מוביל לחלוקתם לשתי קבוצות: חד-דרגתיים ורב-דרגתיים.
שמנים חד דרגתיים הם שמנים בעלי צמיגות המשתנה באופן חריף עם שינוי טמפרטורה.
קביעת דרגת הצמיגות מתבצעת בטמפרטורה של מאה מעלות צלזיוס.
ככל שהצמיגות הנבחנת גבוהה יותר, כך דירוג ה-SAE המספרי גבוה יותר.
ניתן גם לדרג שמן חד דרגתי במצב עבודה קר (W).
שמנים חד דרגתיים הם בדרך כלל שמנים המזוקקים מנפט (מינרליים) ללא תוספים, המתאימים ליישומים בהם אין שינויים חריפים בטמפרטורת העבודה, כדוגמת מכסחות דשא.
שמנים רב דרגתיים מתוכננים לגשר על השינויים הגדולים בצמיגות השמן החד דרגתי עם השינוי בטמפרטורה.
הרכב שמנים אלו מכיל תוספים של פולימרים המכונים משפרי מדד צמיגות (Viscosity index improvers).
דירוג שמנים אלו מציג שני מספרים: הגבוה מביניהם מציג את דרגת הצמיגות בעבודה במאה מעלות צלזיוס והנמוך (בסמוך לאות W) מציג את הצמיגות במצב קר.
צמיגותו של שמן רב דרגתי עדיין משתנה עם השינוי בטמפרטורה, אך חריפות השינוי קטנה באופן משמעותי בהשוואה לשמן חד דרגתי.
המספר הנמוך בדירוג שמן רב דרגתי אינו בודק צמיגות בטמפרטורה אחידה אלא קובע שהשמן עדיין מסוגל לזרום במנוע בטמפרטורה המותאמת לאותו מספר.
לדוגמה, שמן 0W זורם במנוע בטמפרטורה של מינוס 35 מעלות צלזיוס בעוד ש-10W מותאם למינוס 25 מעלות ומעלה.
שמין דה רונד הוא מעבר או טיילת לאורך ובחלקן הפנימי של חומות של ביצור, ונועד לאפשר למגיני המצודה ללכת לאורך החומות או לשנות עמדות אש מבלי להיחשף לאויב.
שמן בישול הוא שומן נוזלי ממקור צמחי, מן החי או מחומר סינתטי, המשמש לטיגון, אפייה ובישול.
שמן בישול משמש גם להכנת מזון וחומרי טעם וריח שאינם כרוכים בחום, כגון רטבים לסלט וממרחים, ובמובן זה אולי יותר נכון לכנות אותו שמן מאכל.
שמן בישול הוא בדרך כלל נוזלי, אם כי חלק מהשמנים המכילים שומן רווי, כגון שמן קוקוס, שמן דקלים ושמן זרעי דקלים הם מוצקים בטמפרטורת החדר.
סוגים של שמן בישול כוללים: שמן זית, שמן אבוקדו, שמן דקלים, שמן סויה, שמן קנולה, שמן זרעי דלעת, שמן תירס, שמן חמניות, שמן חריע, שמן בוטנים, שמן זרעי ענבים, שמן שומשום, שמן ארגן, שמן סובין אורז ושמנים צמחיים אחרים.
שמן יכול להיות מתובל במוצרי מזון ארומטיים כגון עשבי תיבול, פלפל חריף או שום.
תרסיס שמן הוא מכל תרסיס של שמן בישול צמחי, שנועד לאפשר חיסכון בקלוריות בהכנת מאכלים הדורשים טיגון או בישול עם שמן.
השמן ארוז במכל לחץ בתוספת חומר דחף.
בעת לחיצה על פיית המכל ניתזת כמות קטנה של שמן, שניתן לרססה בשכבה דקה ואחידה על מחבת או סיר.
תרסיס שמן מכיל אותה כמות קלוריות כמו כל שמן, אך בניגוד לשמן הנמזג ישירות מבקבוק - כמות השמן המרוססת בלחיצה אחת קטנה מזו שתימזג מהבקבוק, ואף מכמות שתימדד בכף או כפית.
תרסיס שמן יכול להוות תחליף לשמן, חמאה או מרגרינה בעת הכנת מאכלים כגון חביתה, בצל מטוגן, ירקות מוקפצים וכדומה.
אין הוא מתאים לשימוש במתכונים הדורשים טיגון בשמן עמוק, כמו טוגנים.
תרסיס שמן מתאים גם לשימון תבנית אפייה במתכוני עוגות ופשטידות הדורשים זאת.
קיימים בשוק תרסיסי שמן בטעמים שונים - זית, חמאה, עם מלח.
שמן קוקוס הוא שמן צמחי המופק בכבישה קרה מפרי קוקוס טרי.
לשמן ארומה טבעית של הפרי.
שמן זה משמש בעיקר לבישול ואפייה.
נקודת העשן של שמן קוקוס לא מזוקק היא 177 מעלות צלזיוס.
השמן נוזלי ושקוף בטמפרטורה של מעל 25 מעלות צלזיוס, ומתחת לטמפרטורה זו מתגבש למשחה לבנה.
לשמן הקוקוס שימושים רבים, ביניהם:
שמן הקוקוס מתחמצן פחות ביחס לשמנים אחרים בחימום.
בתחילת המאה ה-21 צבר שמן הקוקוס פופולריות מסוימת בזכות היכולת שלו להילחם ברדיקלים חופשיים, ומאז הוא מופיע גם במוצרי טיפוח פנים ושיער שונים.
לפי הטענות, שמן הקוקוס מטפל בדלקות, אדמומיות ונגעים בעור.
תמצית החומר היא אנטי-בקטריאלית ועוזרת לטפל בפטריות.
השמן משמש גם כנוגד חמצון.
שמן הקוקוס מיוצר מחלב קוקוס טרי ומופק באחד או יותר מהאמצעים הבאים: הרתחה, תסיסה, הקפאה, כבישה מכנית או צנטריפוגה.
שמן שהופק בשיטה זו מכונה כתית (Virgin).
בתהליך התססה מתסיסים את החלב במשך 24–36 שעות.
במהלך ההתססה מופרדים המים והשמן.
השמן עובר תהליך חימום קל, עודפי מים מופרדים ומסוננים, ומתקבל שמן שקוף בעל ריח וטעם של קוקוס.
שמן קוקוס הוא שומן צמחי רווי.
בגלל אחוז השומן הרווי הגבוה בשמן הקוקוס, ארגון הבריאות העולמי, מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מנהל המזון והתרופות האמריקאי, איגוד הלב האמריקאי, האקדמיה האמריקאית לתזונה ודיאטה, שירות הבריאות הלאומי הבריטי, המועצה הבריטית לתזונה, ממליצים לצמצם או להימנע מצריכת שמן קוקוס.
שמן דגים הוא מוצר המופק מרקמת התאים והכבד של דגי מים קרים ושימש בעבר כמקור חשוב של ויטמינים.
שמן דגים מכיל חומצות שומן מסוג אומגה 3, חומצה איקוסאפֶּנטנואית (EicosaPentaenoic Acid המוכרת בראשי התיבות EPA) וחומצה דוקוסהֶקְסנואית (DocosaHexaenoic Acid המוכרת בראשי התיבות DHA), חומרים חיוניים לגוף האדם ולבריאותו התקינה.
במחקרים הוכחה פעילות אנטי-דלקתית של שמן הדגים.
במאה ה-21 הייתה מחלוקת רבה לגבי תפקידו של שמן דגים במחלות לב וכלי דם, כאשר מטא-אנליזות אחרונות הגיעו למסקנות שונות לגבי השפעתו הפוטנציאלית.
בישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20 שווק שמן דגים נוזלי ובמשפחות רבות ניתן בקביעות לילדים כרפואה מונעת.
מסיבה זו, הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית ממליצה להגביל את הצריכה (במיוחד עבור נשים בגיל הפוריות) של מיני דגים מסוימים (טורפים, כגון טונה אלבקור, כריש, מקרל מלכותי, דג טיל ודג חרב) עקב רמות גבוהות של כספית רעילה.
דיאוקסינים, כמו PCBs וכלורדן, כמו גם קוטלי חרקים כלוריים אחרים ממשפחת ציקלודיאן, נמצאים גם הם.
שמן דגים משמש במזון לחקלאות ימית, בפרט להאכלת סלמון מחוות.
שמן דגים ממקורות ימיים ושמן דגים ממקורות מים מתוקים שונים בהרכבם מבחינת תכולת חומצה ארכידונית (Arachidonic acid), EPA ו-DHA.
מיני הדגים השונים נעים על הספקטרום שבין דגים רזים לדגים שמנים, ותכולת השומן ברקמותיהם נעה בין 0.7% ל-15.5%.
בנוסף, קיים שוני בין המינים בהשפעתם על רמות הליפידים באיברי הגוף.
מחקרים מצאו כי אין קשר מובהק בין (1) צריכה כוללת של דגים או (2) אומדן הצריכה של חומצות שומן אומגה-3 מכלל סוגי הדגים — לבין ריכוז חומצות השומן אומגה-3 בנס sérum הדם.
רק צריכת דגים שמנים, ובייחוד דגים ממשפחת הסלמוניים (כגון סלמון ופורל), וכן אומדן הצריכה של EPA ו-DHA מדגים שמנים — נמצאו קשורים באופן מובהק לעלייה ברמות ה-EPA ו-DHA בסרום.
שמן דגים משווק ונמכר לעיתים קרובות לצריכה כחלק מהתזונה או כתוסף תזונה בחברות מודרניות.
מעבר לשימושו הפנימי, לשמן הדגים נמצאו גם שימושים חיצוניים — בין היתר כחומר מרכך (אמוליינט), במשחות כלליות.
כיום, משום טעמו וריחו הלא-נעימים, הוא נמכר בכמוסות.
צורת הכמוסות פרקטית גם משום נטייתו של שמן הדגים לחמצון מהיר, הפוגם באיכותו.
בנוסף, קמח דגים ושמן דגים מהווים את המקורות העיקריים לחומצות השומן רב בלתי-רוויות מסוג אומגה-3 (חומצה איקוסאפנטנואית [EPA] וחומצה דוקוסהקסנואית [DHA]) בתעשיית מזון לבעלי חיים.
שימוש נוסף הוא בנוזל (אימולסיה) לקירור מערכות סולאריות, שמן הדגים אימולסיה התגלה כמסנן קרני UV.
קירור המערכת הסולארית מגדיל את נצילותה.
המקור התזונתי הזמין ביותר לחומצות השומן EPA ו-DHA הוא דגים שמנים החיים במים קרים, כגון סלמון, הרינג, מקרל, אנשובי וסרדיניים.
השמנים מדגים אלה מכילים פרופיל של חומצות שומן אומגה-3 בכמות הגדולה פי שבעה מאומגה-6. דגים שמנים נוספים, כמו טונה, מכילים גם הם אומגה-3, אך בכמויות מעט נמוכות יותר.
אף על פי שדגים נחשבים למקור תזונתי לאומגה-3, הם אינם מייצרים את החומצות הללו בעצמם, אלא מקבלים אותן מהאצות (בעיקר מיקרואצות) או מהפלנקטון שבמזונם.
חומצות השומן EPA ו-DHA זמינות כתוספי תזונה, לרוב בצורה של כמוסות שמן דגים, קפסולות רכות וסוכריות לעיסה (גומי).
בנוסף, הן זמינות גם כשמן קריל, ובמידה פחותה יותר כשמן אצות.
באופן כללי, שמן סלמון מכיל יותר DHA מאשר EPA, בעוד ששמנים מדגים אחרים כמו הרינג, מקרל, אנשובי, סרדינים ופולוק מכילים יותר EPA מאשר DHA.
שמן כבד קוד שימש כבר לפני המאה ה-19 בקהילות דייגים בצפון אירופה לשיפור הבריאות והקלה על כאבים.
במאה ה-19 הוכר כתרופה למחלות כמו רככת, שחפת ושיגרון, וזכה לפופולריות רבה למרות טעמו הלא נעים.
חברות כמו Scott & Bowne הפכו אותו למוצר נפוץ בזכות תכשירים בטעמים נעימים יותר ופרסום נרחב.
גילוי הוויטמינים A ו-D בתחילת המאה ה-20 חיזק את מעמדו כמזון חיוני לילדים, ובעשורים הבאים חזר הציבור להתעניין בו בזכות מחקרים על אומגה-3 והערך הבריאותי האפשרי שלו מעבר לוויטמינים.
ההשפעות האפשריות של שמן דגים וחומצות שומן אומגה-3 נחקרו מאז על דיכאון קליני, חרדה, סרטן וניוון מקולרי, אך הן לא הוכחו כיעילות.
שמן דגים מילא תפקיד משמעותי בתזונה ובבריאות הציבור בישראל, במיוחד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. באותן שנים, היה נהוג לתת לילדים כפית שמן דגים מדי יום כחלק מהשגרה היומית, מתוך אמונה שהוא מחזק את הגוף ומונע מחלות.
עם השנים חלה ירידה בשימוש בשמן דגים בישראל, אך בשנות ה-70 התחדש העניין בו בעקבות מחקרים על חומצות שומן אומגה-3, שהצביעו על ערך בריאותי אפשרי מעבר לוויטמינים בלבד.
בשנת 2009 פרסם איגוד הלב האמריקאי (AHA) מכתב שבו המליץ לצרוך 250–500 מ"ג ביום של חומצות השומן EPA ו־DHA, לקראת עדכון הנחיות התזונה לאמריקאים.
בהנחיות שפורסמו לשנים 2015–2020 נכללה המלצה לצריכת לפחות שמונה אונקיות (כ-227 גרם) בשבוע של מגוון סוגי דגים, כמות השווה לפחות ל־250 מ"ג ביום של EPA ו־DHA.
משרד הבריאות הישראלי ממליץ לשלב דגים בתפריט השבועי, במיוחד דגים עשירים באומגה 3, כגון סלמון, מקרל, סרדינים ובורי.
בהמלצות התזונה הלאומיות שפורסמו בשנת 2020 מודגש כי דגים שומניים מהווים מקור חשוב לחומצות שומן בלתי רוויות מסוג אומגה 3, התורמות לבריאות הלב וכלי הדם.
מומלץ לצרוך דג לפחות פעם בשבוע, כחלק מתזונה ים־תיכונית מגוונת ובריאה.
נייר עמדה משותף של משרד הבריאות, עמותת הדיאטנים והדיאטניות בישראל (עתיד) והאיגוד הקרדיולוגי הישראלי ממליץ על העלאת צריכת שומן מסוג אומגה 3, בעיקר ממקור דגים, למניעה ראשונית של מחלות לב וכלי דם.
אין ראיות טובות לכך שתוספי שמן דגים מועילים במניעה או בטיפול בסרטן הערמונית, ואף ייתכן שחומצות השומן אומגה 3 מגבירות את הסיכון להתפתחות המחלה.
סקירה משנת 2013 הגיעה למסקנה כי הפוטנציאל לתופעות לוואי בקרב מבוגרים הנוטלים שמן דגים "נראה קל-בינוני במקרה הגרוע וסביר להניח שלא יהיו בעלות משמעות קלינית".
שמן סובין אורז (המכונה גם "שמן אורז") הוא סוג של שמן המופק מקליפת הסובין והנבט של האורז.
שמן סובין האורז מכיל נוגד חימצון ייחודי בשם גמא אוריזנול (Gamma- Oryzanol) וכן נוגדי חמצון נוספים מסוג טוקופרולים וטוקוטריאנולים, שהם מרכיבים של ויטמין E .
שמן סובין אורז מכיל פיטוסטרולים מן הצומח.
השמן מכיל כ-45% חומצות שומן חד בלתי רווי (MUFA), כ-35% חומצות שומן רב בלתי רוויות (PUFA), כ-20% חומצות שומן רוויות מן הצומח.
לשמן סובין האורז נקודת העשן בטמפרטורה של עד כ־250 מעלות צלזיוס, נקודה הנחשבת לגבוהה במיוחד המאפשרת שימושים בהם נדרשת עמידות בחום גבוה בבישול, טיגון עמוק והקפצה.
לשמן סובין אורז טעם עדין ונייטרלי.
שמן סובין אורז סמיך יחסית לשמנים אחרים ולכן פחות נספג במוצרי המזון.
שמן סובין האורז מכיל גמא אוריזנול שנמצא יעיל כנוגד חמצון יציב ועמיד שלא מאבד מתכונותיו האנטי אוקסידנטיות גם לאחר שהשמן חומם במחבת ובמיקרוגל לטמפרטורה של 180 מעלות צלזיוס במשך 8 שעות.
בשמן סובין אורז נעשה שימוש במשך שנים רבות במדינות המגדלות אורז, והוא מוערך במיוחד ביפן עקב תכונותיו הבריאותיות.
כמו כן השמן נפוץ במדינות במזרח כגון הודו, סין ותאילנד ובולטת נוכחותו כשמן מוביל ופופולרי בניו זילנד.
כיום מיוצר שמן סובין אורז גם בקליפורניה.
שמן זה מיוצר מאורז אמריקאי והוא פופולרי במיוחד במערב ארצות הברית.
שמן סובין האורז בבריאות ובתזונה
כולסטרול וכלי הדם- מחקרים הראו כי שמן סובין האורז ונוגדי החימצון המצויים בו, ובפרט הגמא אוריזנול, נמצאו כתורמים לבריאות הלב וכלי הדם, בכך שמורדים את רמות הכולסטרול והטריגליצרידים בדם.
מחקרים מוכיחים כי הללו מסייעים בהורדת הכולסטרול הרע, כמו כן נמצא הגמא אוריזנול מוריד את רמות הטריגליצרידים בדם (שומנים).
עוד נמצא כי שמן סובין אורז מפחית את נטיית הטסיות בדם להידבק וליצור דם סמיך אשר עלול להצר את העורקים וכך מקטין את הסיכוי למחלת טרשת עורקים (אטרוסקלרוסיס).
שילוב של שמן סובין אורז עם שמן שומשום הניב ירידה משמעותית בלחץ דם גבוה, דומה מאוד לתוצאות המושגות על ידי תרופות כימיות.
כמו כן התברר במספר מחקרים כי גמא אוריזנול המצוי בשמן סובין אורז נמצא במחקרים כמאזן הורמונלי לתסמיני גיל המעבר.
במחקר שנערך דיווחו 90% מהנשים על הקלה ניכרת בתסמיני גיל המעבר אחרי 4–6 שבועות.
שמן דקלים (או שמן דקל; dendê בפורטוגזית) הוא שמן המופק מרסק של ציפת פרי עצי דקל טרופיים.
הפקת השמן יעילה ביותר וזולה יחסית והוא אחד הגידולים החקלאיים הרווחיים ביותר למדינות עניות.
זהו השמן הצמחי הנפוץ ביותר בעולם, והוא מהווה כשליש מצריכת השמן הצמחי העולמי.
בשנים 2018–2019 הייצור העולמי של שמן דקלים היה 73.5 מיליון טון.
המדינות המובילות בייצור השמן הן אינדונזיה, מלזיה, ניגריה ותאילנד, ויחד עמן גם הולנד היא אחת מ-5 היצואניות הגדולות בעולם של שמן דקלים.
לשמן דקלים מגוון שימושים בייצור מזון, סבון, קוסמטיקה וביו דיזל.
מסוף המאה ה-20 עלתה מאוד הדרישה לשמן דקלים ובעקבות זאת ביראו המדינות היצרניות שטחי ענק של יער טרופי ותיק עבור שתילת עצי דקל לשמן, באופן שעורר מחאה של ארגוני הגנת הסביבה.
שמן דקלים מופק מרסק של ציפת פרי עצי Elaeis guineensis ("דקל השמן" או "דקל אפריקאי"), הגדלים במערב אפריקה, מלזיה ואינדונזיה, Elaeis oleifera ("דקל שמן אמריקאי") הגדלים באמריקה הדרומית (שני מינים מהסוג דקלי השמן) ו-Attalea maripa ("דקל מריפה") הגדל באמריקה הדרומית, טרינידד וטובגו.
האזורים המתאימים ביותר לגידול עצי הדקל לייצור שמן דקלים נמצאים בטווח של 10 מעלות מקו המשווה.
בשנת 2013 85% מתוצרת השמן העולמית הגיעה מאינדונזיה וממלזיה.
הפקת השמן יעילה ביותר וזולה יחסית, שכן ניתן להפיק מדקלים פי 3 יותר שמן ליחידת שטח מאשר מגידולים כסויה, תירס או חמניות, והוא מספק פי 10 יותר אנרגיה מזו הדרושה להפקתו.
שמן דקלים הוא אחד הגידולים החקלאיים הרווחיים ביותר למדינות עניות.
שמן דקלים הוא אדמדם עקב תכולה גבוהה של בטא קרוטן.
שמן אדום כהה יותר מכיל ליקופן.
השמן הטבעי הגולמי מכיל חומצות שומן ואסטרים עם גליצרול.
בניגוד לרוב השמנים הצמחיים, השמן מכיל אחוז גבוה של חומצות שומן רוויות מוצקות בטמפרטורת החדר והוא מתמצק בתהליך הכנתו כחומר גלם, כך שהוא מוצק-למחצה כחמאה.
כ-44% מחומצות השומן בשמן הן חומצה פלמיטית, ששמן הדקלים (palm) נתן לה את שמה.
השמן טוב לטיגון ואינו מאבד ערכים תזונתיים בחימום.
אף על פי שמדובר בשומן ממקור צמחי הוא שומן רווי (בדומה לשומנים מן החי).
שמן הדקלים הוא שומן זול וזמין עבור מדינות עניות יותר מכל שמן אחר.
מבחינה בריאותית, שמן הדקל מכיל אנטיאוקסידנטים.
עם זאת, מחקרים הראו שצריכה מוגברת של חומצה פלמיטית (המהווה 44% מהשמן) עלולה להוביל לגידול בהתקפי לב.
בנוסף, מחקרים מראים, שהעשרת המזון בשמן דקלים (על מנת להעלות את שיעור החומצה הפלמיטית לרמה המצויה בחלב אם) גרמה לספיגה פחותה של שומן, סידן ומגנזיום, קשיי עיכול והשפעות שליליות בעצמות ביחס לטריגליצריד מלאכותי (שמיקום החומצה הפלמיטית בSN-2) וחלב אמא.
אמנם מסקנת הESPGHAN שהשפעה על עצמות היא רק לזמן קצר ולדברים אחרים יש מספר מחקרים מצומצם ואין ראיות חד משמעיות ולכן אין לראות בטריגליצריד המלאכותי כדבר הכרחי במקום שמן דקלים.
תכולת חומצות השומן בשמן דקלים
כל גזרת צבע מהווה קישור לערך על סוג חומצת השומן
שימושי שמן דקלים רבים והוא מהווה כשליש מצריכת השמן הצמחי העולמי.
מוצרי צריכה רבים, הן מזון והן מוצרי קוסמטיקה כוללים שמן דקלים, בהם שמפו, סבון ובפרט סבון נוזלי, שפתונים, שוקולד, מוצרי מאפה, גלידה ומרגרינה.
כן משמש שמן דקלים כמקור לביו דיזל.
הצרכנים המרכזיים של שמן דקלים הם:
שמן הדקלים ידוע לאנושות מקדמת דנא.
ארכאולוגים מצאו שרידים המעידים על שימוש בו במצרים לפני 5,000 שנה.
בשנת 1848 הביאו מתיישבים אירופאים עצי דקל אפריקאים לדרום מזרח אסיה, שם התפתחו העצים ופירותיהם היטב.
האירופאים גילו שניתן להפיק בקלות מהפירות האדומים שומן לייצור סבון ודלק למנועים.
באופן מסורתי שימש שמן הדקלים במטבחי אפריקה, דרום-מזרח אסיה וברזיל.
Johnson" ממילווקי לייצר סבון רך, מבוסס על שמן זית ושמן דקלים תחת המותג "פלמוליב" (הלחם של פאלם=דקלים ואוליב=זית).
החברה התפתחה לקולגייט-פלמוליב, אחת מחברות הקוסמטיקה הגדולות בעולם.
ב-1930 נוצרה חברת הענק יוניליוור כתוצאה מאיחוד בין יצרן הסבון הבריטי Lever Brothers ויצרן המרגרינה ההולנדי Margarine Unie.
שתי החברות עשו שימוש נרחב בשמן דקלים כחומר גלם למוצריהן, ואיחודן שיפר את כוח הקניה שלהן בשוק.
השימוש הרב בשמן ורווחיותו המסחרית הובילו לנטיעת מטעי דקלים רבים במלזיה ואינדונזיה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. שתי מדינות אלה מובילות את ייצור שמן הדקלים ומייצרות למעלה מ-90% מהייצור העולמי.
עד גילוי נזקי השימוש בשומן טראנס ופרסום תקנות בינלאומיות מחמירות האוסרות על השימוש בו במזון, שימש שמן דקלים בעיקר בתחום הקוסמטיקה.
אולם, בשנת 2005 לערך התברר כי שמן דקלים יכול להוות תחליף טוב מאוד לשומן טרנס מבחינת תכונותיו הכימיות, ערכיו התזונתיים ומחירו.
הדרישה העולמית למוצר זינקה, וייצורו שולש מ-7.5 מיליון טונות בשנת 2000 ל-22.5 מיליון טונות ב-2010.
עקב הביקוש הגואה, ביראו המדינות היצרניות (ברובן מדינות עניות במערב אפריקה, אמריקה הדרומית, מלזיה ואינדונזיה) שטחי ענק של יער טרופי ותיק לשם שתילת עצי דקל לייצור שמן.
מגמה זאת עוררה מאבק של ארגוני הגנת הסביבה נגד שמן הדקלים.
בשנת 2013 נעצר הגידול בביקוש לשמן דקלים, לראשונה מאז 1997, והפעילים נגד שמן הדקלים רואים זאת כהישג שלהם.
מאבק פעילי הסביבה נגד שמן הדקלים
בירוא יערות לצורך ייצור השמן הביא למאבק של ארגוני סביבה נגד שמן הדקלים, בטענה שהיא אחראית להכחדת היערות הטרופיים, שהם בית גידול למגוון עצום של אורגניזמים, מאיימת על האקולוגיה ותורמת לסכנת הכחדה של חיות בר.
במיוחד התפרסמו טענות שהרחבת ייצור שמן דקלים הביא להרס היערות שהיו בית הגידול של האורנגאוטן בבורנאו, טיגריס סומטרה והקרנף האסייתי והובילו מיני יונקים אלה לסכנת הכחדה.
(האורנגאוטן, אומץ בעקבות זאת כסמל המאבק נגד שמן דקלים) ולהתחממות הגלובלית.
בנוסף, נטען שחלק מתאגידי תעשיית שמן הדקלים מנשלים ילידים מאדמתם והופכים אותם לאריסים של תאגידי הענק, תוך הטמעה מואצת והרסנית של מודרניזציה בקרבם, שתוצאות הלוואי שלה הם, כנטען, אלימות, אלכוהוליזם והתאבדות.
כן נטען שמטעי דקלים דליקים יותר מיערות טבעיים במזג אוויר יבש וחם.
לטענת גרינפיס, בשנת 2006 לבדה אירעו למעלה מ-40,000 שרפות באזורי מטעי דקלי שמן בדרום-מזרח אסיה.
המערכה הסביבתית נגד מטעי דקלי השמן מנוהלת בעיקר על ידי ארגון גרינפיס והיא אחת מחזיתות המאבק הקשות של ארגון זה.
תומכי איכות הסביבה נאבקים באינטרסים כלכליים עצומים של ממשלות וחברות ענק וכן במקור הכנסה ותעסוקה מרכזי באזורי הגידול וההפקה של השמן.
RSPO פרסמה שורת תקנים בינלאומיים התובעים כי המגדלים החברים בארגון לא ישתמשו בשטחי יערות ותיקים או שטחים בעלי ערך מבחינת חיות הבר.
מלבד יוניליוור הצטרפו לתקן עוד כ-20 חברות בינלאומיות גדולות, בהן פרוקטר אנד גמבל ומרס.
בשנת 2011, 10% מתוצרת שמן הדקלים בעולם הוכרה כמאושרת ע"י ה־RSPO ועומדת בתקן.
אולם רבות מהחברות נמנעות מלספק מידע על כמויות שמן הדקלים בהן הן משתמשות ומקורו, דבר המקשה מאוד על התעשייה לקבוע כמה ביקוש יש לשמן תקני.
במקביל פועלת הקרן בתחום ההסברה ופניה לא רק ליצרנים המשתמשים בשמן דקלים כחומר גלם אלא גם לרשתות שיווק, בעיקר באירופה, על מנת שימנעו מלסחור במוצרים שאינם מכילים שמן דקלים מאושר.
מתנגדי גישה זו רואים בה סוג של חרם שאינו עולה בקנה אחד עם עקרונות השוק החופשי.
ארגונים רדיקליים יותר מגנים את עצם ההסכמה של RSPO עם ייצור שמן הדקלים, תוך הסדרת תחום צר של שמירה על בעלי חיים, אך תוך התעלמות מיתר נזקיו הסביבתיים והחברתיים ומכנים את התנהלות התקינה "Greenwash" ("שטיפה בירוק").
שמן חמניות הוא שמן צמחי לא נדיף המופק מזרעי חמנית מצויה.
שמן חמניות מצוי בשימוש תדיר במזון כשמן בישול וטיגון וכמתחלב במוצרי קוסמטיקה.
בשנת 2018 יוצרו בעולם כ-18.4 מיליון טונות שמן חמניות, והמדינות המובילות בייצור שמן חמניות הן אוקראינה ורוסיה.
שמן חמניות הוא תערובת המורכבת ברובה מחומצה לינולאית (כ-59%) וחומצה אולאית (כ-30%).
שיעור השמן בגרעיני חמניות נע בין 22 ל-36 אחוז (בממוצע 28%), שיעור השמן בזרע הוא 45-55%.
השמן המופק הוא בצבע ענברי בהיר וטעמו עדין.
שמן חמניות מזוקק הוא בצבע צהוב בהיר.
השמן מאבד רק מעט מתכונותיו בתהליך הזיקוק.
בשמן כמויות מדידות של ויטמין E, סטרולים, סקוואלן ופחמימנים אליפטיים אחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 מתבצעים מחקרים, בהם ניתוח גנומי ופיתוח זנים היברידיים של חמניות, במטרה לספק את הדרישה הגוברת לשמן חמניות.
שמן חמניות מורכב בעיקרו מטריגליצריד.
על פי הפרמקופיאה הבריטית הרכב השמן הוא:
חומצה סטארית (רוויה) - 6%
חומצה פלמיטית (רוויה) - 5%
בין סוגי שמן חמניות המיוצרים יש כאלה המכילים אחוז גבוה של חומצה לינולאית, או אחוז גבוה של חומצה אולאית.
שמן חמניות עם אחוז גבוה של חומצה אולאית מכיל לפחות 82% חומצה אולאית.
בספרד פותחו אף חמניות מהן ניתן להפיק שמן בעל תכולה גבוהה של חומצה סטארית וזאת כתחליף לשימוש בשמנים צמחיים שעברו הידרוגנציה בתעשיית המזון.
שמן חמניות מכיל כמות גבוהה של ויטמין E וכמות נמוכה של שומן רווי.
בשנת 2014 יוצרו בעולם 15.8 מיליון טונות של שמן חמניות.
לפי נתוני ארגון המזון והחקלאות היצרניות המובילות בעולם לשנת 2014 היו אוקראינה (4.4 מיליון טונות), רוסיה (4.1 מיליון טונות), ארגנטינה (0.9 מיליון טונות) וטורקיה (0.7 מיליון טונות).
בשנת 2018, הייצור העולמי של שמן חמניות היה 18 מיליון טון, בהובלת אוקראינה ורוסיה, אשר יחד מהוות 53% מכלל הייצור העולמי.
בשנת 2022, קיים בעולם מחסור עולמי בשמן חמניות עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שהובילה לירידה של למעלה מ-50% בזמינות שמן חמניות.
בשל המחסור, מותגים רבים משפרים את המתכונים שלהם על ידי מעבר לשמן לפתית כדי לאפשר את המשך ייצור מוצריהם.
שמן חמניות הוא נוזל בטמפרטורת חדר.
השמן המזוקק הוא שקוף צהבהב ובעל ריח שמן עדין.
שמן חמניות מזוקק משמש לאפיה בטמפרטורות נמוכות וגבוהות.
כשמן לטיגון התנהגותו היא כשמן צמחי טריגליצרידי אופייני.
שמן חמניות לא מזוקק משמש לתיבול סלט במטבחים מזרח אירופים.
מוצר הלוואי של תהליך מיצוי השמן מגרעיני חמניות הוא תערובת של גרעינים מעוכים העשירה בחלבון ובסיבים תזונתיים ומשמשת להזנת חיות משק, כדשן או כדלק.
בעשור השלישי של המאה ה-21, קנתה לה שביתה בקרב משפיעני רשת ואף בקרב בכירים בממשל האמריקאי הסברה הפסאודו-מדעית כאילו שמנים מן הצומח "רעילים" ו"הורגים באיטיות", אך מומחים למדעים הרלוונטיים טוענים כי טענות אלו מופרכות וחסרות בסיס.
שמן ארגן (מכונה גם שמן מרוקאי) הוא שמן צמחי המופק מאגוזי עץ הארגן, מין אנדמי הגדל במרוקו ובמחוז טינדוף במערב אלג'יריה.
שמן הארגן עשיר בוויטמין E ומכיל חומצות שומן חיוניות כמו אומגה 3 ו-אומגה 6. מחירו גבוה.
על עצי הארגן מטפסות עיזים שאוכלות את עלי העץ הקוצניים.
עיזים אלה מנערות את ענפי העץ והפירות, הלא הם האגוזים, נופלים על האדמה.
האגוזים נאספים ומועברים אל מפיקי השמן, בקואופרטיב נשים מסורתי או אל מפעל מודרני המייצר את השמן.
תהליך הפקת שמן הארגן מבוצע לעיתים קרובות על ידי קבוצות נשים בשיטה מסורתית של כתישת האגוזים באבן ריחיים לאחר ייבושם בשמש וקלייה, הפיכתם לעיסה והוספת מים בתהליך ממושך שבסופו מופק השמן.
בישראל תהליך גידול העץ והפקת השמן נעשה באזורים חמים או מדבריים בנגב, הערבה, בקעת הירדן ובאזורים דרומית לאשקלון, וקיים מקום ראשון בעולם במושב חוסן שבגליל שהצליח לגדל את עץ הארגן תחת תנאי אקלים גליליים, למקום קוראים ארגן בגליל.
ניתן לצפות בהליך ההפקה המלא לאורך כל ימות השנה בבית בד מיוחד להפקת שמן ארגן במושב נתיב הגדוד שבבקעת הירדן.
שמן הארגן משמש לתיבול של סלטים, קוסקוס, מאכלי בשר, דגים, ואורז.
במרוקו משמש השמן להפקת ממרח הקרוי "אמלו" המופק משמן הארגן בשילוב עם אגוזים ודבש.
בשמן הארגן נעשה לאורך השנים שימוש כגון טיפול בפצעי בגרות, מניעת שטף דם ופצעי דם, מניעת קמטים בעור וריכוך עור יבש, כמו גם בזיקה לבצקת, אקזמה, כוויות ואבעבועות רוח.
שמן הארגן מכיל נוגדי חמצון, ויטמינים ומינרלים ונעשה בו שימוש בתעשיית הקוסמטיקה במגוון מוצרים לעור ולעור הפנים.