tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכנית מלגות - החברה מחלקת מלגות בסכום שנתי של 15,000 ש"ח, לסטודנטים באוניברסיטאות בר-אילן וחיפה ולתלמידי תיכון מצטיינים.
התוכנית צפויה להתרחב, הן לאוניברסיטאות אחרות והן בסכומים המחולקים.
מסע בעקבות התנ"ך - סדרת הרצאות במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון.
מפגשים מכונני דרך במקרא - סדרת הרצאות בסמינר הקיבוצים.
החברה מקיימת סדרות תנ"ך בקרב המכינות הקדם צבאיות.
שיתוף פעולה עם שדולת התנ"ך בכנסת.
סדרת הרצאות לציבור הרחב על נושאים בהגותו המקראית של הרב יונתן זקס.
החברה פועלת לעידוד תלמידי תיכון לגשת למגמה מורחבת (5 יח"ל) בבחינות הבגרות בתנ"ך.
החברה השיקה פרויקט בשם "תנ"ך על הגובה - ימי שיא במקרא" שמיועד לבתי ספר מהזרם הממלכתי ונועד לחבר בני נוער ללימוד באופן חוויתי.
בשנתו הראשונה (2022) הפרויקט יפעל כפיילוט בחמישה בתי ספר לדוגמה.
הקמת "תנ"ך יומי" במסגרת מיזם קול הלשון שמיועד לציבור החרדי.
שמועבר על ידי רב חרדי בתוספת פרשנות מהמקורות.
מנכ"ל החברה החל משנת 2017 הוא ישראל קריסטל.
משרדי החברה שוכנים כיום באוניברסיטת בר-אילן.
החברה לחקר יהדות ספרד ופזורתה היא אגודה למחקר ולהפצת ידע מגוון על יהדות חצי האי האיברי, אשר הוקמה בשנת 2009. תחומי ההתעניינות החברה כוללים את יהדות ספרד עד לגירוש בשנת 1492 ויהדות פורטוגל, והפזורה הספרדית, בימי הביניים והעת החדשה.
צאצאי מגורשי ספרד נפוצו לכל עבר, אל צפון אפריקה, אל מערב, מרכז ומזרח אירופה, אל האימפריה העות'מאנית וארץ ישראל ואל ארצות העולם החדש, בהם יבשת אמריקה, והקימו בהם קהילות חדשות והשפיעו רבות על מקומותיהם החדשים ועל הקהילות היהודיות הוותיקות.
החברה קשורה אל מכון בן צבי לחקר הקהילות היהודיות במרחב דובר הערבית.
עד פטירתו עמד בראשה פרופ' יום טוב עסיס מהאוניברסיטה העברית.
החברה לחקר התרבות הערבית היהודית של ימי הביניים (ראשי תיבות באנגלית: SJAS) היא אגודה למחקר היהדות דוברת השפה הערבית והאסלאם, והחברה היהודית והערבית בימי הביניים.
הוקמה בשיקגו בשנת 1984. מטרתה לחקור את השפות, התרבות ואורח החיים של היהודים בארצות שנכבשו על ידי הערבים מאז המאה ה-6.מרכז החברה שוכן ביד יצחק בן-צבי בירושלים.
מקורות חשובים לחקר החברה היהודית בארצות דוברות הערבית הוא אוצר התעודות הגדולות בגניזה הקהירית, וכן אוספים גדולים ברחבי העולם, שאחד החשובים שבהם בעיר סנקט פטרבורג.
החברה עורכת כנסים בינלאומיים ותומכת במחקרים בנושא ההיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם ופרסומם בכתבי עת מדעיים וספרים.
נשיאת החברה כיום (2024) היא פרופ' שרה סטרומזה.
החברה לפיתוח גוש עציון היא חברה עירונית שמספקת לתושבי גוש עציון שירותי הסעות (אוטובוסים ומיניבוסים) שירותי פיתוח ובנייה, תחנות דלק, פארק תעשיות קניון מסחרי בשם מרכז הרים בצומת גוש עציון ומרכז מסחרי רחב.
החברה כיום מנוהלת על ידי מועצה אזורית גוש עציון.
יו"ר החברה הוא ראש מועצת גוש עציון ירון רוזנטל.
מנכ"ל החברה הוא אמיתי רויטמן.
החברה הוקמה בשנת 1984 על ידי היישובים בגוש עציון, כזרוע כלכלית שתסייע בפיתוח המרחב העסקי והכלכלי של גוש עציון.
החברה מעסיקה כ-300 עובדים ובעלת שני תווי תקן בתחום הבטיחות והתעבורה: ISO 9001 ו-ISO 9301.
באחריות חטיבת התחבורה כ-200 אוטובוסים ומיניבוסים.
החברה מבצעת כאלף נסיעות מדי יום.
בין לקוחות החברה אגד, צה"ל ומוסדות חינוך.
מוסך החברה ממוקם בפארק תעשיות גוש עציון הסמוך למועצה המקומית אפרת.
המוסך מעניק טיפולים לכל רכבי החברה: אוטובוסים, מיניבוסים ורכבים פרטיים.
חטיבת הבניה מתמודדת על מכרזים בגוש עציון ומחוצה לו ובונה מבני ציבור כדוגמת גני ילדים ובתי ספר וכן בתים פרטיים.
לחברה מספר מתחמי מסחר ותעשייה בגוש עציון המנוהלים על ידי דני אילן - מנכ"ל חברות הבת.
אלה כוללים קניון מסחרי בשם קניון הרים בצומת גוש עציון, תחנת דלק ושני פארקי תעשייה: פארק תעשייה גוש עציון ופארק תעשייה במזרח גוש עציון.
לחברה בית דפוס הפועל באזור המסחרי של אלון שבות.
החברה נוסדה בידי תושבי גוש עציון בשנת 1984 למטרת פיתוח יישובי גוש עציון.
בשנת 2000 באינתיפאדה השנייה החברה שימשה מתן הסעה ברכבים ממוגני ירי והייתה החברה היחידה בארץ שנתנה שירות הסעה ממוגן ירי באזורי יהודה ושומרון.
החברה לפיתוח מזרח ירושלים בע"מ, הידועה גם כפמ"י, היא חברה ממשלתית העוסקת בטיפוח תיירות באזור העיר העתיקה בירושלים.
החברה, שהוקמה בשנת 1966, נועדה לפתח את מזרחה של ירושלים המערבית; אזור שכונות ימין משה ומשכנות שאננים, בגבול שביתת הנשק עם ממלכת ירדן (קו התפר העירוני שחצה את העיר בין 1948 ל-1967).
החברה עוסקת בעיקר בתפעול וניהול של מספר אתרי תיירות בירושלים; מתחם חוצות היוצר, הגן הארכאולוגי ירושלים, טיילת החומות, הכיכר הרומית בשער שכם, מערת צדקיהו, ומוזיאון רכבל הר ציון.
את הרעיון להקמת חברה שתדאג פיתוח מזרח ירושלים הגו כבר ב-1962 ראש החברה הכלכלית לירושלים מרדכי שטנר (שכיהן עשור קודם לכן כממונה על פיתוח ירושלים מטעם משרד האוצר), ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום וראש החברה הממשלתית לתיירות טדי קולק (שב-1965 החליף את איש-שלום כראש העירייה).
בתכנון המוקדם טיפל מנהל הלשכה המחוזית לתכנון בירושלים מטעם משרד הפנים, אלעזר געש.
החברה הוקמה ב-1966 על ידי הממשלה ועיריית ירושלים, כשמטרתה לפתח אזור בן כ-500 דונם בין העיר החדשה לחומת העיר העתיקה מרחובות שלמה המלך ודוד המלך בצפון ועד לאזור התחנה הראשונה ואבו תור מדרום, ועד לגיא בן הינום וקו שביתת הנשק.
החברה נועדה להקים מרכז תיירות בידור ונופש באתר, קריית אמנים ועוד.
מעט לאחר הקמתה, ביוני 1966, תוקנה החלטת הממשלה והרחיבה את מטרות החברה לפיתוח אזורים אחרים בירושלים, בהם ליפתא, מלחה ועין כרם, וכן אזורים אחרים מחוץ לתחומי עיריית ירושלים, אשר לדעת שר התיירות קשורים בירושלים מבחינה תיירותית.
ב-2006 הטילה ממשלת ישראל על מנהל רשות החברות הממשלתיות להגיש לממשלה חוות דעת לקראת הפרטת וסיום מעורבות הממשלה בחברה.
אחד הפרויקטים הראשונים שבו עסקה החברה היה שיקום שכונת ימין משה.
בשנת 1966, עם תחילת פעילותה פנתה לכמה אנשי רוח, אקדמאים ואמנים כדי לסייע להם לעבור לגור בבתי השכונה, במטרה לפנות את תושבי השכונה ולשנות את צביונה.
בשנה שלפני מלחמת ששת הימים, עת הייתה השכונה שכונת ספר, התפנו תושביה בדרך כלל מרצון, ובתמורה קיבלו פיצויים שעל פי מחקר שנעשה על ידי בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית, לא הספיקו כמעט בשום מקרה לרכישה דירה חדשה.
תושבים אלו, ברובם מעוטי אמצעים שהתגוררו בימין משה בדמי מפתח, נאלצו לקחת הלוואות למימון רכישת דירתם החלופית ולשקוע בחובות.
לאחר המלחמה, משהפכה השכונה לאזור מרכזי ומבוקש, ולאחר הניסיון המר של חבריהם, הם התנגדו לפינויים.
בשנת 1968 הודיע שר האוצר פנחס ספיר על הפקעתה של הקרקע לצורכי ציבור לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור), והסמיך את החברה להשתמש בכל הסמכויות הנתונות לו לפי הפקודה.
תושבי ימין משה עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה בטענה כי אין שר האוצר רשאי להשתמש בפקודת הקרקעות, בשעה שישנו חוק בינוי-פינוי שמטרתו זהה, ופגיעתו בתושבים פחותה.
עתירה זו נדחתה על ידי בית המשפט בנימוק ששני החוקים עומדים זה לצד זה ותכליותיהם שונות ושר האוצר רשאי להפעיל את החוק המתאים על פי שיקול דעתו.
מאז השלמת שיקום השכונה, החברה לפיתוח מזרח ירושלים עדיין אחראית לתחזוקת השכונה ותושביה משלמים לה דמי אחזקה בנוסף לארנונה.
בשנת 1969 חנכה החברה את מתחם חוצות היוצר במבנים שבנה המושל הבריטי רונלד סטורס בראשית תקופת המנדט הבריטי כקריית אמנם.
בין השנים 1948–1967 היה האזור שטח הפקר ובו חורבות ומוקשים בין שטח מדינת ישראל לשטח שהיה בשליטת ממלכת ירדן.
לאחר 1967 שיקמה החברה את המקום וייעדה אותו למרכז אומנות.
במבנים המשופצים נפתחו החל מראשית שנות השבעים 26 גלריות וסדנאות לאמנים ואומנים כגון ציירים, פסלים, אורגים, מנפחי זכוכית, אמני הדפס, קדרות, צורפות, עבודות עץ וכדומה.
בשנת 2009 החלה החברה ביוזמה לשינוי אופי המתחם ולמסחר אותו, בדומה לרחוב ממילא הסמוך.
האמנים שמפעילים את הסדנאות נדרשו לפנות את המתחם.
בשנת 2011 גובש הסכם שלפיו בשלוש השנים הקרובות לא יפונו האמנים מהסדנאות בהן הם פועלים.
החברה ניהלה מ-1985 את אתר עיר דוד עבור הקרן לירושלים עד ל-1991, כשהועבר לניהול החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
החברה מנהלת מ-1984 שלושה אתרי תיירות עבור עיריית ירושלים: הגן הארכאולוגי בירושלים, טיילת החומות ומערת צדקיהו.
החברה מנהלת גם את אתר הכיכר הרומית בשער שכם ומוזיאון רכבל הר ציון.
החל מסוף שנות ה-90 הורחבו משימות החברה, והחלו לכלול ניהול פרויקטים של פיתוח עירוני מטעם עיריית ירושלים.
פיתוח מספר אתרי תיירות בירושלים, כהכנה לקליטת גלי התיירים שהיו צפויים בשנת 2000, בתקציב של 27 מיליון שקל.
בשנת 2001, ניהלה פרויקט של יצירת ציורי קיר על מבנים בירושלים.
ואת הקמת מרכז המבקרים על שם איתן ומרים דוידסון בגן הארכאולוגי.
בשנת 2002, ניהלה פרויקט להקמת מדרחוב בחלק מרחוב אגריפס, בקטע שבין הרחובות אליאש למלך ג'ורג'.
בשנת 2003, ניהלה את שיפוץ התחנה המרכזית של מזרח ירושלים, בעלות של 18 מיליון שקל.
בשנת 2006, ניהלה את פרויקט סלילתו של כביש חדש בגיא בן הינום בין בריכת הסולטן לסילוואן, בעלות של 24 מיליון שקל.
בין השנים 2006 ל-2010 ניהלה את פרויקט שיקום הר הזיתים בעלות של 100 מיליון שקל.
החברה ניהלה את הקמתו של אזור עסקים ושירותים בשכונת אום טובא, אך בפברואר 2020, ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, הקפיא את התוכנית בשל התנגדות תושבים יהודים משכונת הר חומה הסמוכה.
החברה נוצרה כשותפות בת 12,000 מניות, המחולקות למדינת ישראל על ידי שר התיירות (כיום על ידי משרד ירושלים ומסורת ישראל) (7,995 מניות), עיריית ירושלים (4,000 מנות) ומניה אחת להחברה הכלכלית לירושלים, החברה לפיתוח חוף ים המלח, חבל סדום וערד, החברה לפיתוח חוף אילת, החברה הממשלתית לתיירות ורשות הפיתוח.
לאחר הפרטת החברה הכלכלית לירושלים באוקטובר 1989 עברה מנייתה לפיקדון במשרד האוצר.
על פי תקנון החברה, דירקטוריון החברה לא יפחת משישה חברים ולא יעלה על שנים עשר, שימונו על ידי בעלי המניות ביחס שווה למספר המניות (חבר לכל אלף מניות).
עם הקמת החברה ב-1966 היא שויכה למשרד התיירות והשר הממונה עליה היה שר התיירות.
במאי 1972 החליטה ממשלת ישראל להעביר את האחריות לחברה אל שר האוצר.
באפריל 2014 החליטה ממשלת ישראל להעביר ממשרד ראש הממשלה למשרד לירושלים והתפוצות את האחריות לחברה וקבעה כי השר הממונה על החברה יהיה השר לירושלים והתפוצות.
בין ה-19 במאי ועד ל-31 במאי 2015, בין העברת המשרד לירושלים והתפוצות למשרד התפוצות והקמתו המחודשת של משרד ירושלים, היה ראש הממשלה השר הממונה על החברה.
החברה לאיתור ולהשבת נכסי נספי השואה בע"מ הייתה חברה שהוקמה על פי , במטרה להשיב את נכסיהם של נספי השואה בישראל ליורשיהם החוקיים.
החברה נרשמה ב-30 באוגוסט 2006 אצל רשם החברות, ונמצאה בבעלות מלאה של מדינת ישראל.
האידאולוגיה הציונית שרווחה בקהילות היהודיות באירופה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה הניעה יהודים לרכוש נכסים ולהשקיע בארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם, פקודת המסחר עם האויב 1939 הורתה להעביר נכסים לבעלות הממונה על נכסי אויב רכוש ונכסים של אזרחי גרמניה ומדינות שכבשה.
לימים, רבים מהם נספו בשואה, ולא זכו לממש את זכויותיהם בנכסים שרכשו.
בעקבות זאת נותרו נכסים רבים מיותמים מבעליהם.
הם הוחזקו על ידי גופים שונים ולא הגיעו ליורשיהם החוקיים.
בפברואר 2000 הוקמה "ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה", בראשותה של ח"כ קולט אביטל, בעקבות מחקרים היסטוריים שהראו כי יהודי אירופה החזיקו בארץ ישראל, ערב מלחמת העולם השנייה, אלפי חשבונות בנק, נדל"ן ונכסים פיננסיים אחרים.
היוזמה להקמת הוועדה באה על רקע ביקורת ציבורית גוברת על כך שבישראל, בניגוד לאירופה, לא נעשה כמעט דבר להשבת רכושם של יהודים שנספו בשואה.
הוועדה הגישה מסקנותיה בינואר 2005. בין השאר איתרה שמות של כ-9,000 יהודים שנספו בשואה, שהחזיקו חשבונות בנק בחמשת הבנקים הגדולים הפועלים בישראל.
בעקבות כך, נחקק בדצמבר 2005 , שהביא להקמתה של החברה לאיתור ולהשבת נכסי נספי השואה, כדי שתפעל להשבת נכסים אלו.
נכסים שלא נמצא להם יורש, מועברים למטרות סיוע לניצולי השואה נזקקים, למוסדות חינוך ולהנצחת זכר השואה, תוך מתן עדיפות לסיוע לניצולים.
החברה הוסמכה לאתר את כל הנכסים המצויים בישראל, שיש יסוד מוצק להניח כי בעליהם נספו בשואה.
הקמת החברה הושלמה, לאחר עיכובים רבים, בסוף 2006.
החברה הגישה מספר תביעות כדי לקבל חזקה על כסף ונכסים של אנשים שיש יסוד מוצק להניח כי נספו בשואה, בסכומים מהותיים.
התביעה הידועה ביותר היא התביעה נגד בנק לאומי.
לאחר שדו"ח שערך שופט בית המשפט העליון בדימוס, תיאודור אור, לבקשת בנק לאומי, קובע כי מבחינה משפטית לא חלה על הבנק חובה להשיב כספים ליורשים של נספים בשואה, המורכבים משיערוך של ריבית והצמדה שצברו כספי הנספים בכ-2,300 חשבונות, עד שהבנק העביר אותם בשנת 1960 לאפוטרופוס הכללי.
במרץ 2011, בנק לאומי והחברה חתמו על הסכם פשרה, לפיו שילם הבנק לחברה 130.8 מיליון שקלים.
במאי 2013 הגישה החברה תביעה להשבת קרקעות שנרכשו על ידי נספי שואה לכאורה, ונמצאים כיום בידי חברת הכשרת הישוב.
עד שנת 2017 הגישה ארבע תביעות נוספות, בנוגע לנכסים של עשרות נספים, נגד חברת הכשרת הישוב.
כמו כן איתרה נכסים וקרקעות, שבשלהי מלחמת העולם השנייה הועברו לקרן הקיימת בנאמנות, נכסים שיהודים הספיקו לרכוש בארץ ישראל בטרם נספו בשואה, כיוון שהיה חשש שרכושם ייגזל או יוחרם על ידי ממשלת המנדט, או גורמים אנטי ציוניים ואחרים.
רק בשנת 2013, לאחר שנים של דיונים, השלימה הקרן להעביר כחצי מיליארד שקל לחברה.
עלות הפעילות של החברה עד דצמבר 2016 נאמד ב-186 מיליון ש"ח, רובה מנכסי נספים.
פעילותה של החברה נועדה מראש להיות מוגבלת בזמן, בשנת 2014 הוחלט כי החברה תפורק בסוף 2017, וכך קרה, לאחר שבכל שנות פעילותה הצליחה לאתר נכסים בשווי כולל של כ-2.1 מיליארד שקל.
מתוכם 679 נכסי נדל"ן בשווי 840 מיליון שקל.
מתוכם, הצליחה לאתר יורשים לנכסים כספיים ונדל"ן בשווי של כ-718 מיליון שקל וכמיליארד שקל הועבר כסיוע לניצולי שואה.
הוועדה הממנה הוקמה מכוח חוק הנכסים ומשמשת כאספה הכללית של החברה.
יו"ר הוועדה ממונה על ידי שר המשפטים, ושאר חברי הוועדה ממונים על ידי יו"ר הוועדה לאחר התייעצות עם השר ועם פורום הארגונים של ניצולי השואה.
הוועדה ממנה את חברי דירקטוריון החברה ואת חברי ועדת הביקורת ובין היתר מאשרת את בחירת יו"ר החברה, את מינוי מנכ"ל החברה ואת תקציב החברה.
יו"ר הוועדה הממנה היה השופט מנחם נאמן ויו"ר דירקטוריון החברה הראשון היה אברהם רות, ואחר כך, מ-2012 מיכה חריש.
מנכ"ל החברה הראשון היה אברהם קנובל, לשעבר סמנכ"ל הכספים של התעשייה האווירית, שהתפטר לאחר מחלוקת עם יו"ר הדירקטוריון בתחילת 2007. אחריו מונו: ישי עמרמי שהיה בתפקיד עד 2009, צבי קנור שהיה בתפקיד כשנה, אחריו שימש בתפקיד ירון יעקובס, ב-1 בינואר 2012 מונה ד"ר ישראל פלג כמנכ"ל החברה.
כבר בדצמבר 2007, פנה זאב פקטור, יו"ר הקרן לרווחת ניצולי השואה, ליו"ר הוועדה הממנה השופט יצחק רביבי, בבקשה לפטר את יו"ר הדירקטוריון של החברה, אברהם רות, ואת מנכ"ל החברה, ישי עמרמי, לאחר תלונות על עיכובים וסחבת בתשלום ליורשים וניצולי שואה.
בדצמבר 2008, פרסם עיתון "הארץ", תחקיר בו חשף את תפקודה הלקוי של החברה.
בין השאר, על כך שלא הגישה תביעות נגד הבנקים שסירבו לדרישותיה לקבל נכסים, דוגמת בנק לאומי שסירב לדרישה להחזיר נכסים בשווי 250 מיליון שקלים.
כמו כן, בשנתיים הראשונות מאז הוקמה לא הפעילה את סמכותה לקבל מידע מארכיונים של גופים שונים, אך הוצאות תפעול שלה היו יותר מ-30 מיליון שקלים עד אותה עת.
דו"ח שהכין מבקר הפנים של החברה חשף כי החברה שילמה עשרות אלפי שקלים לבנו של המנכ"ל, צבי קנור, תמורת עבודות אדריכלות במשרדי החברה.
דו"ח מבקר המדינה שפרסם בינואר 2011 חשף שורה של ליקויים בתפקודה של החברה.
ליקויים נוספים חשף מבקר המדינה בנובמבר 2016.
החברה למוזיקה עממית יהודית ; ביידיש: געזעלשאֲפֿט פֿאַר אידישע פֿאַלקס-מוזיק אין פּעטערבורג) החלה בשלהי המאה ה-19 ברוסיה, בקבוצה של מלחיני מוזיקה יהודית אמנותית, ששמו להם למטרה לשמר מוזיקה עממית יהודית וליצור סוגה חדשה, יהודית אופיינית, של מוזיקה קלאסית.
המוזיקה שיצרה הקבוצה עשתה שימוש ביסודות קלאסיים מערביים, שרבו בהם הרמוניות כרומטיות עשירות בסגנון הרומנטית הרוסית המאוחרת, אבל בשילוב תוכן מלודי, ריתמי וטקסטואלי הלקוח מן המוזיקה היהודית המסורתית – העממית והליטורגית.
הקבוצה ייסדה את החברה של סנקט פטרבורג למוזיקה יהודית עממית, תנועה שהתפשטה למוסקבה, פולין, אוסטריה ובהמשך לארץ ישראל ולארצות הברית.
אף כי החברה המקורית הייתה קיימת באופן רשמי רק 10 שנים (מ-1908 עד 1918), רישומה על מהלך המוזיקה היהודית היה רב ועמוק.
החברה, ותנועת המוזיקה האמנותית שטיפחה, עוררו עניין חדש במוזיקה של יהדות מזרח אירופה ברחבי אירופה ואמריקה.
היא הניחה את היסודות להתחדשות המוזיקה היהודית ומסורת הכליזמר בארצות הברית, והייתה לה השפעה מכרעת על התפתחות הזמר העברי והמוזיקה הקלאסית הישראלית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הקומוניסטית ברוסיה, נמלטו רוב אנשי התנועה למוזיקה יהודית אמנותית ממזרח אירופה ומצאו את דרכם לארץ ישראל או לאמריקה.
שם היו למנהיגי הקהילות המוזיקליות היהודיות, וחיברו מוזיקה הן לבתי הכנסת והן לאולמות הקונצרטים.
העניין במוזיקה יהודית לאומית התעורר בד בבד עם המגמות הלאומיות במוזיקה בכל רחבי אירופה המזרחית.
ברוסיה, מלחינים ובראשם רימסקי-קורסקוב חיברו יצירות חדשות, שהתבססו על נושאים רוסיים עממיים.
בהונגריה זולטאן קודאי ואחריו בלה בארטוק החלו במיזם כביר של סיור בכפרים לשם הקלטה ורישום מנגינות עממיות, ושילובן ביצירותיהם.
מלחינים אחרים, כדוגמת אנטונין דבוז'אק ולאיוש יאנאצ'ק עסקו בהתמדה בחיפוש צליל לאומי ייחודי ביצירתם.
"אירופה פעלה בתוקף הנטייה הרומנטית לקבוע ביתר שאת גבולות לאומיים בסוגיות מוזיקליות," כתב אלפרד איינשטיין.
"האיסוף והניפוי של אוצרות מלודיים מסורתיים נושנים ...
יצר בסיס למוזיקה אמנותית יצירתית."
במקביל למגמה זו לקראת סגנונות מוזיקה לאומיים, חלה התעוררות של רגש לאומי בקרב יהדות רוסיה ומזרח אירופה.
היהודים הרוסים, שהיו כפופים לאורך שנים להגבלות קשות על חייהם, להתפרצויות של פוגרומים אנטישמיים אלימים, ולהתרכזות כפויה בתחום המושב, פיתחו זהות לאומית איתנה מאז שנות ה-80' של המאה ה-19 ואילך.
זהות זו הביאה להופעתן של מספר תנועות פוליטיות - הציונות, שעודדה הגירה מרוסיה לפלשתינה-א"י, והבונד, האיגוד הכללי של הפועלים היהודיים ברוסיה, ליטא ופולין, שחתר לשוויון תרבותי ולאוטונומיה בתוך רוסיה.
ספרות היידיש עלתה כפורחת, עם סופרים כמו שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים ומשוררים כמו פרץ מרקיש ואחרים.
תיאטרון יידיש החל את דרכו, ומספר רב של עיתונים וכתבי-עת ביידיש יצאו לאור.
על אף המגבלות שהטיל השלטון על תושבות והנומרוס קלאוזוס לסטודנטים היהודים באוניברסיטאות, נרשמו סטודנטים יהודים-רוסים רבים ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ובקונסרבטוריון של מוסקבה.
בין אלה היו הכנר יוסף אחרון, המלחין מיכאל גנסין ועוד.
רבים מגדולי הכנרים של המאה שעברה - יאשה חפץ, נתן מילשטיין, אפרם צימבליסט, מישה אלמן, אם לנקוב בשם מעטים מהם - היו תלמידים יהודים של לאופולד אאואר, שלימד בקונסרבטוריון.
אומנם רבים מן הסטודנטים הללו באו מרקע דתי-חרדי - אחרון, למשל, היה בו של חזן - לימודי המוזיקה שלהם בקונסרבטוריון דבקו בקפדנות במסורת הקלאסית המערבית.
עם זאת, עליית הלאומיות במוזיקה הרוסית עוררה ניצני עניין גם במוזיקה יהודית.
בשנת 1895 התחיל סופר היידיש י"ל פרץ לקבץ מילים של שירי-עם ביידיש.
אברהם גולדפדן, מייסד התיאטרון היידי ברוסיה, שילב הרבה שירי עם ומוזיקה בסגנון עממי בהפקותיו.
בשנת 1898, יזמו שני היסטוריונים יהודים, שאול גינזבורג ופסח מארק ניסיון ראשון ליצור אתנולוגיה של מוזיקה יהודית עממית.
הממריץ העיקרי בתנועה למען מוזיקה יהודית לאומית היה, מכל מקום, יואל אנגל.
אנגל, מלחין ומבקר מוזיקה, נולד מחוץ לתחום המושב היהודי, ונטמע כליל בתרבות הרוסית.
פגישה עם המבקר הרוסי הלאומי
ולדימיר סטאסוב דחפה את אנגל לחיפוש אחר שורשיו היהודים.
"דבריו (של סטאסוב) הכו בדמיונו של אנגל כברק, וניעור בו היהודי," כתב ידידו ועמיתו להלחנה של אנגל יעקב ויינברג, מלחין רוסי-יהודי ופסנתרן קונצרטים (1956-1879), שהצטרף לסניף המוסקבאי של החברה למוזיקה עממית יהודית.
ויינברג היגר לאחר מכן לארץ ישראל, שם כתב את האופרה העברית הראשונה, "החלוצים", ב-1924. אנגל יצא לחקור את מוזיקת העם של היהודים בעיירות היהודיות ועשה את קיץ 1897 במסע ברחבי תחום המושב, בהאזנה לשירי יידיש ותיעודם בתווים.
ב-1900, הוציא אלבום של עשרה שירים יהודיים, והגיש קונצרט של מוזיקת עם יהודית, בלוויית הרצאה.
החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג
בשנת 1908 ייסדו אנגל וחבורה של מוזיקאים בדעתו מן הקונסרבטוריון של פטרבורג (בהם לאזאר סאמינסקי) את "החברה למויקה עממית יהודית של סנקט פטרבורג".
מטרות החברה היו לפתח מוזיקה יהודית "באמצעות איסוף שירי עם ...
ותמיכה במלחינים יהודים," ולפרסם יצירות ומחקר במוזיקה יהודית.
החברה הפיקה קונצרטים, בעיקר של עיבודים למנגינות עממיות להרכבים שונים, והוציאה לאור עיבודים ויצירות מקור מאת החברים בה.
אלה כללו את המלחינים סולומון רוזובסקי, אלכסנדר קריין ומיכאיל גנסין ואת הכנר יוסף אחרון.
לאור התגברות הרגש הלאומי והציוני בקרב האוכלוסייה היהודית, התקבלו קונצרטים אלה בהתלהבות.
לדוגמה, בקונצרט בעיר האוקראינית ויניצה "הקבילו את פני האמנים בתחנת הרכבת והעבירו אותם בסך ברובע היהודי של העיר ברוב טקס והתלהבות," סיפר החזן המקומי.
בין האמנים שהופיעו בקונצרטים אלה היו הכנרים יאשה חפץ ואפרם צימבליסט, הצ'לן יוסף פרס וזמר הבס פיודור שאליאפין.
ב-1912, מימנה החברה משלחת, שכללה את המוזיקאי והמחנך היידי זוסמן קיסלגוף, לצורך הקלטת מוזיקת-עם יהודית בעזרת הפונוגרף, המצאתו החדשה של אדיסון.
הקבוצה הקליטה יותר מ-1000 גלילי שעווה.
האוסף שמור בספריית פרנדסקי, הספרייה הלאומית של אוקראינה בקייב.
האוסף הזה הוא בין המקורות האתנוגרפיים החשובים ביותר לחיים היהודיים באוקראינה מאותה תקופה.
עוד יוזמה חשובה של החברה היה פרסום "קובץ שירים לבית הספר ולבית היהודי".
ספר השירים הזה מקיף שישה כרכים מונומנטליים והוא כולל, נוסף לשירי עם שאספו קיסלגוף ואחרים, גם שירים אמנותיים מקוריים.
יש בו גם חלק המוקדש למוזיקה שנכתבה לטקסטים דתיים.
מוזיקה יהודית אמנותית מחוץ לרוסיה
הצלחת החברה התפשטה ברחבי רוסיה וממנה אל אירופה המזרחית והמרכזית.
ב-1913 נוסד סניף בחרקוב, ולאחר מכן במוסקבה ובאודסה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית שמו קץ לקיום הרשמי של החברה, אבל חבריה המשיכו בפעילויותיהם ובהשפעתם ברוסיה ומחוצה לה.
מוזיקאים יהודים-פולנים כדוגמת יאנוט רוטקין יצאו, בהשראת החברה, במיזמים משלהם לאיסוף, עריכה והלחנה של מוזיקה יהודית.
ב-1928 נוסדה החברה לקידום מוזיקה יהודית בווינה.
בראשית המהפכה הרוסית, עזבו רוב החברים המובילים של החברה בסנקט פטרבורג את רוסיה.
יואל אנגל היגר לברלין בשנת 1922, שם הקים את הוצאת המוזיקה "יובל", שם הוציא מחדש רבות מיצירות החברה.
כעבור שנתיים עלה לארץ ישראל והקים את הוצאת יבנה, שהמשיכה את עבודת ההוצאה לאור של "יובל".
אנגל מת בארץ ישראל ב-1927. רחוב בתל אביב קרוי על שמו ופרס אנגל, החשוב בפרסי המוזיקה בישראל, מנציח את שמו.
לאזאר סאמינסקי היגר לארצות הברית בשנת 1920, והיה שם לדמות ראשונה בחשיבותה בקידום המוזיקה היהודית.
הוא היה למנהל מוזיקלי של טמפל עמנואל של הקהילה הרפורמית בניו יורק.
במשרה זו התמיד עד מותו בשנת 1959.
בשנת 1932 ייסדה מרים צונזר, יחד עם סאמינסקי, יוסף יאסר ואחרים את MAILAM, מכון לחקר וקידום מוזיקה יהודית בארץ ישראל ובארצות הברית.
סולומון רוזובסקי עלה לארץ ישראל, ומשם עבר לארצות הברית, שם המשיך להלחין, ללמד ולחקור מוזיקה יהודית.
יעקב ויינברג עלה לארץ בשנת 1922, אחרי שהיה קורבן לרדיפות הבולשביקים באודסה.
ב-1927 זכתה האופרה העברית שלו "החלוצים" בפרס ראשון בתחרות ההלחנה ליובל המאה-חמישים לעצמאות ארצות הברית.
בכספי הפרס יכול היה להגר לניו יורק.
יצירותיו הדתיות בוצעו בניו יורק בטמפל עמנואל (שם היה למלחין הבית), כמו גם בבית הכנסת של פארק אבניו וימקא ברח' 92. הוא הצטרף לסגל מורי המוזיקה של מכללת האנטר ולקולג' למוזיקה של ניו יורק (שנסגר מאז).
הוא המשיך להלחין, לנגן וללמד.
האופרה הקומית שלו, "החלוצים" (1924) בוצעה בקונצרטים בקרנגי הול בפברואר 1941 ושוב בפברואר 1947, ובשנות ה-30' בסיטי סנטר (שנקרא אז "מכה טמפל", בשל האדריכלות המורית שלו).
האופרה בוצעה גם בברלין בשנות ה-30' על ידי ה"קולטורבונד", בהשתתפות זמרת הסופרן מאשה בניה.
האריה שלה "השיר של שלמה" בוצעה במועד מאוחר יותר, בשנת 1998, על ידי הסופרן קרולין בלקוול באולם אוורי פישר של לינקולן סנטר בקונצרט גאלה "הצדעה ליום הולדת 50 של ישראל" בניצוח לאון בוטשטיין עם התזמורת הסימפונית האמריקאית.
הפקה של "החלוצים" תוכננה לברוקלין קולג' בסתיו 2015 לחגוג את פתיחת מרכז אמנויות הבמה החדש שלהם.
ויינברג, הפיקה גרסה קונצרטית של האופרה בניו יורק ואפשר לשמוע אותה ביוטיוב.
החברה לפיתוח מטה בנימין היא חברה בע"מ המספקת לתושבי מטה בנימין שירותי פיתוח ובנייה, תחנות דלק ושירותי הסעות (אוטובוסים ומיניבוסים).
החברה מנהלת את מסוף התחבורה הציבורית החדש בשער בנימין, פארק תעשיות שער בנימין וכן שותפה במחצבות נטף.
החברה כיום מנוהלת על ידי מועצה אזורית מטה בנימין.
יו"ר החברה הוא ראש מועצת בנימין ישראל גנץ.
מנכ"ל החברה הוא אלדד בן זמרה.
החברה נוסדה בשנת 1981. היא הוקמה בתחילה במטרה לספק הסעות לבתי הספר לתלמידי בנימין.
בהמשך הפכה לחברה בעלת מערך הסעות נרחב לתלמידים, מטיילים ותיירים, וגם לחברה כלכלית וקבלנית.
מטה החברה לפיתוח ישב במשך 37 שנים ביישוב פסגות שליד ירושלים, ובתחילת שנת 2019 החברה עברה למשכנה החדש בשער בנימין הסמוך לירושלים.
בחברה עובדים כיום כ-140 איש, רובם תושבי בנימין.
בנוסף לכ-140 כלי רכב שונים, ברשות החברה לפיתוח 59 אוטובוסים ממוגני ירי המשמשים להסעת אלפי תלמידים ותלמידות (על-פי הנחיות משרד הביטחון) ללמעלה מ-40 בתי ספר ברחבי המועצה האזורית מטה-בנימין.
בנוסף משמש צי האוטובוסים לטיולים, הסעות פרטיות ועוד.
החברה עוסקת בעבודות בנייה ופיתוח תשתיות ציבוריות לצד פיתוח נופי, פיתוח תשתיות חשמל, עפר, מים וביוב.
החברה עוסקת גם ביזמות נדל"ן ובונה שכונות מגורים בנעלה, נוה צוף, כוכב השחר, מגרון, הר גילה, אריאל ובמקומות נוספים.
החברה לפיתוח מנהלת ומפתחת חמישה אזורי תעשייה שונים ברחבי בנימין, המהווים מוקד תעסוקה ומסחר לתושבי בנימין.
בבעלות החברה שלוש תחנות דלק הפזורות בבנימין.
בנוסף, שותפה החברה בבנייה ובבעלות של חמישה אזורי תעשייה ברחבי המועצה.
כמו כן קיבלה החברה זיכיון ל-15 של כרייה וחציבה במחצבת נטף.
נכון לשנת 2019, החברה בונה מאות יחידות דיור בתחומי המועצה בפרט, ובכל רחבי הארץ בכלל.
"החברה הרוסית לתקשורת לוויינים" היא חברה רוסית בבעלות המדינה, מפעילת תקשורת לוויינים ארצית, הכפופה לסוכנות התקשורת הפדרלית.
היחידה רלוונטית של משרד התקשורת של ברית המועצות הוקמה בשנת 1967. במתכונת הנוכחית החברה פועלת משנת 2001.
החברה מספקת שירותי תקשורת ברחבי העולם, היא בעלת לווייני תקשורת ושידור גיאוסטציונרי ברוסיה ונחשבת לאחת הגדולות בעולם.
מנהלת תשתית קרקעית מוגבלת של מרכזי תקשורת לווייניים וקווי תקשורת של סיבים אופטיים.
שירותי החברה כוללים שידור, טלפון, נתונים במהירות גבוהה וגישה לאינטרנט בפס רחב, תמיכה בוועידת וידאו ורשת ארגונית בתחומי התקשורת הלוויינית.
כחלק מיישום תוכנית היעד הפדרלית "פיתוח שידורי טלוויזיה ורדיו בפדרציה הרוסית לשנים 2009-2018", החברה מבצעת שידורי לוויין בתקן MPEG-4, שידור RTRS-1, מהמרכז הפדרלי במוסקבה (רח' שאבולובקה 37) ושידור RTRS-2 עבור רשתות טלוויזיה ארציות, טלוויזיה דיגיטלית בתקן DVB-T2 ותמיכה ברשת שידורי הרדיו והטלוויזיה הרוסית (RTRN).
המרכז לתקשורת חלל "דובנה" נבנה לקראת משחקים אוליפיים במוסקבה בשנת 1980.
מתקן "אגם הדובים" נכנס לפעולה ב-2 בנובמבר 1967.
המרכז הטכני שאבולובקה שנחנך בשנת 1980 ופועל כשירות טכני מאז 1994.
המרכז לתקשורת חלל ז'לזנוגורסק, פועל מאז מאי 2004.
מרכז תקשורת החלל סקולקובו הוקם באוקטובר 2003.
מרכז תקשורת החלל חברובסק פועל מאז 2004.
מרכז ולדימיר שנחנך בשנת 1971. עד 2008 פעל כמרכז תקשורת חלל.
החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה בע"מ, הייתה חברה ממשלתית, שהוקמה בשנת 1964 במטרה לעסוק בשיקום ופיתוח אזור לוד ורמלה.
החברה התמחתה בתכנון ובניה של שכונות מגורים לרבות מבני ציבור, מרכזים מסחריים תשתיות ופיתוח.
ההחלטה על הקמת החברה התקבלה על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה, בראשות שר האוצר פנחס ספיר בנובמבר 1963. כמנהל החברה הראשון מונה יוסף גור-אריה.
החברה החלה לפעול בתחילת 1964 בשם "החברה לפיתוח לוד" עם הון של 5 מיליון ל"י, כשותפות בין המגזר הציבורי והפרטי, בעלי המניות בחברה היו: מינהל מקרקעי ישראל, והחברות שיכון ופיתוח (זרוע ביצועית של משרד השיכון), סולל בונה, כלל - חברה להשקעות (חברה להשקעות של יהדות אמריקה הדרומית).
בתחילת דרכה הוצבו לחברה שלוש מטרות, חיסול משכנות העוני בעיר, הקמת שכנות מגורים חדשות ופיתוח התעשייה והמלאכה בעיר.
הפרויקט הראשון שבו עסקה היה פינוי שכונת "סחנה", אזור העיר העתיקה של לוד.
בשכונה גרו כ-200 משפחות ערביות שנשארו בעיר לאחר מלחמת השחרור, בבתים רעועים ללא תשתיות.
עד שנת 1966 סיימה את פינוי והריסת השכונה והחלה בהקמת שכונת מגורים מודרנית במקומה, שיועדה לעובדי חברת אל על והתעשייה האווירית.
תושבי השכונה הערבים פונו לאזור שכונת הרכבת בלוד.
במקביל החלה בהקמת אזור התעשייה הצפוני של לוד.
בהמשך החלה החברה בהקמת 1,600 יחידות דיור במבנים בני 4 עד 8 קומת, סלילת כבישים ורחובות, בהקמת כיכר קומנדו ובית עיריית לוד.
החברה הייתה אמורה גם לטפל בשיקום שכונת הרכבת, אך הדבר לא בוצעה.
בדו"ח ביקורת על החברה שהוגש לוועדה לענייני ביקורת המדינה ביולי 1988 נכתב:
בשנת 1976 החליט משרד השיכון להרחיב את תחום האחריות החברה לכל נפת רמלה, ושם החברה שונה ל"חברה לפיתוח אזור לוד-רמלה".
מבנה הבעלות בחברה גם שונה ו-95% ממניותיה הוחזקו בידי הממשלה ו-5% בידי עיריית לוד.
כדי לספק לה בסיס כלכלי גם הועברו לחזקתה קרקעות בערים לוד, רמלה ויישובים נוספים.
עם זאת גם קיבלה תקציבים ממשרד השיכון ליישום פרויקטים שונים שהוטלו עליה.
ב-1977 קיבלה החברה אחריות על שיקום מעברת באר יעקב (שנקראה גם "מעברת חוטר"), המעברה האחרונה שנותרה במדינת ישראל.
ברמלה החברה הייתה אחראית בין השאר על פינוי ושיקום העיר העתיקה והמסגד הלבן.
והקמת מרכז הטניס והספורט של רמלה.
בשנת 1977 קיבלה החברה את האחריות ליישום פרויקט שיקום שכונות בלוד ורמלה.
באופן אירוני הצורך בשיקום עלה בעיקר בשכונות שהחברה עצמה הקימה בעשור וחצי שקדם לפרויקט.
החברה נכשלה במשיכת דיירים ממעמד סוציו-אקונומי בינוני כפי שתכננה (דוגמת עובדי התעשייה האווירית).
השכונות שהקימה הפכו במהירות לשכונות מצוקה, שאוכלסו בעיקר על ידי תושבים קשי יום.
דירות רבות נותרו ריקות, דבר שפגע עוד יותר באטרקטיביות שלהם.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפסיקה החברה לעסוק ישירות בבניית דיור ציבורי, לאחר שהבנייה הממשלתית רוכזה בידי חברת "שיכון ופיתוח לישראל", ובידי חברות משכנות של גופים וקבלנים פרטיים.
החברה קיבלה אחריות לניהול פרויקטים להקמת שכונות "בנה ביתך" ברמלה, לוד, באר יעקב ובבית דגן.
בשנת 1986 קיבלה החברה על עצמה גם להקים שכונות "בנה ביתך" בראש העין ובראשון לציון, שמצויות מחוץ לנפת רמלה, ויזמה הקמת שכונה בגן יבנה על קרקע פרטית.
החברה הפכה בפועל לחברה יזמית, ונטשה את המטרה שלשמה הוקמה כחברה ממשלתית, לפתור בעיות של מצוקות דיור של אוכלוסייה חלשה, באזור לוד ורמלה, והחלה לעסוק בקבלנות לשם הפקת רווחים.
בחברה החל גם נוהג של מינויים פוליטיים.
כך לדוגמה מינה שר השיכון דוד לוי בשנת 1985, את אבנר סרוסי, מקורב פעיל הליכוד למנכ"ל החברה, אף על פי שהיה רק בן 32 וללא ניסיון ניהולי.
אך לאחר מכן הסתכסתך עימו, והוא לא קיבל את התפקיד.
פרויקט של החברה באותן השנים שזכה להצלחה, היה הקמת מתחם קש"ב (קריית שירותים בל"ל) של בנק לאומי, באזור התעשייה הצפוני של לוד.
הפרויקט החל בשנת 1980 כאשר החברה החליטה להקצאת שטח של 100 דונם להקמת מרכז שירותי מחשב לענף הפיננסים.
הקמת המתחם הושלמה בשנת 1990, אך אכלוסו התעכב עקב סירובם של עובדי הבנק לעובר ללוד.
ב-2017 אף הודיע על העברת הנהלת הבנק למתחם.
בנוסף בשנות ה-80, עסקה החברה עדיין בפינוי פולשים והריסה של בתים ערבים שנותרו בעיר.
בשנת 1994 החלה החברה בהקמת שכונת גני יער במזרח לוד על קרקע שקנתה ממינהל מקרקעי ישראל ללא מכרז.
השכונה נבנתה בשני שלבים, שבשלב הראשון נבנו 840 יחידות, ובשלב השני כ-600 יחידות דיור.
בשנת 2003 עתרה אגודת אדם טבע ודין נגד תוכנית השלב השני בטענה שהחברה לא הקצתה שטחים פתוחים ושטחים למגרשי משחקים בשכונה כפי שמחייב התקן.
החברה בנתה פרויקטים גם במזכרת בתיה, באריאל, ביהוד ובאר יעקב.
החברה הייתה אמורה לבצע גם פרויקט של פינוי בינוי בשכונת הרכבת בלוד, אך אף על פי שקיבלה תקציב ממשרד השיכון לטובת הפרויקט הוא מעולם לא בוצע.
החברה גם הייתה אחראית לתכנון וניהול פרויקט הקמת מכון הטיהור שפכים (מט"ש) איילון, אך לאחר שלא עמדה במשימה הפרויקט עבר לחברה אחרת והושלם באיחור של 5 שנים.
ב-15 באפריל 1997, ועדת השרים להפרטה בראשותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, החליטה להפריט את החברה בדרך של מכירה פרטית למשקיע, בתוך חודשיים.
ב-30 באפריל הגישה מנכ"ל רשות החברות הממשלתיות, ציפי ליבני, את בקשת ההפרטה לאישור ועדת הכספים.
ב-22 במאי דיווח נתניהו בישיבת הכנסת על הפרטת החברה, אך שלושה ימים אחר כך החליטה ועדת הכספים פה אחד שלא לתמוך בהפרטה.
יו"ר הוועדה, אברהם רביץ, אמר:.
לאחר שבוטלה הפרטת החברה מונה, במאי 1998, מקורבו של נתניהו יעקב אטרקצ'י למנכ"ל החברה, אף על פי שלא עמד בתנאי הסף כדי להתמנות למנכ"ל חברה ממשלתית.
בנובמבר 2000 עתרה לבג"ץ התנועה לאיכות השלטון, בדרישה להדחתו של אטרקצ'י, והדחת יו"ר דירקטוריון החברה, אבי טובול, וסמנכ"ל הכספים, צביקה שרון, בשל התנכלויות לחשב החברה, לאחר שהתלונן בפני מבקר המדינה בדבר חשדות למעשי שחיתויות בחברה.
החשב עצמו פוטר בסופו של דבר על ידי אטרקצ'י.
רק ביולי 2004, הגיש אטרקצ'י את התפטרותו בעקבות החלטת בג"ץ בעתירה.
באופן תקדימי חייב בג"ץ את אטרקצ`י גם בהוצאות אישיות בסך 50 אלף שקל.
זמן קצר לאחר התפטרותו של אטרקצ`י, בספטמבר 2004, החליט שר האוצר בנימין נתניהו להפריט את החברה והיא נמכרה תמורת כ-3 מיליון שקל בלבד.
החברה נמכרה לחברת MASY שהייתה בבעלות עורך הדין יורם יוסיפוף.
זמן קצר לאחר הרכישה שונה שם החברה ל-"לנדקו ישראל יזום וניהול בע"מ".
אחרי ההפרטה הוגשו נגד החברה מספר בקשות פירוק.
בנובמבר 2004 הורה בית המשפט לרשום את נכסי החברה על מנת "למנוע את הברחת נכסיה", לאחר שתושבים בשכונת שבנתה טענו כי במקרה של פירוק החברה לא יהיה להם לאן לפנות באחריות למבנים שבנתה.
והתלוננו שהמדינה לא עיגנה את זכויותיהם בתהליך ההפרטה ולא קיבלה ערבות בנקאית מהרוכשים להבטחת מקור כספי לתיקון ליקויי הבנייה במספר מבנים שבנתה.
החברה המשיכה לבצע עבודות פיתוח תשתיות עבור מינהל מקרקעי ישראל ורשויות מקומיות, ויזום פרויקטים של בנייה למגורים, שהעיקרי בהם היה בניית 1,000 יחידות דיור בבאר יעקב.
בפועל החברה הייתה בשליטו של איש העסקים פרדי רובינסון, כחברת בת של קבוצת מילומור שבבעלותו, על פי הסכם שחתם עם יוסיפוף.
בינואר 2009, אושר הסדר הנושים לקבוצת החברות של רובינסון כולל לנדקו, והחברה נכנסה להליכי פירוק.
בשנת 2016 הוגש כתב אישום נגד יוסיפוף ורובינסון בגין עבירות מס בהיקף של כ-25 מיליון שקלים.
על פי כתב האישום חברת מילומור של רובינסון יותרה לחברת MASY על החזר חובותיה ללנדקו.
בשנת 2011 נמחקו בספרי לנדקו חובותיו של יורם יוסיפוף וחברת MASY, והושמטה ההכנסה הנובעת ממחילת החוב.
מקרי שחיתות ומנהל לא תקין
במהלך השנים התגלו מספר מקרי שחיתות ומנהל לא תקין בחברה:
ב-1966 נעצר מזכיר החברה, בחשד שלקח לכיסו חלק מכספי הפיצויים שהיה אמור לשלם למשפחות שפונו בלוד.
ב-1980, דו"ח מבקר הפנים של החברה הצביע על ליקויים בפיקוח על קבלנים ובמנהל הכספים שלה.
במאי 1989 נעצר הקבלן דוד אפל בחשד לגנבה ומירמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר" שניהלה החברה.
על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים.
ביוני נעצר גם מנכ"ל החברה אבי גבע.
בספטמבר 1999 חשפו חשב החברה וסמנכ"ל הכספים, אי סדרים בחברה בהיקף של מיליוני שקלים, בין השאר:
עסקה עם מושב בן-שמן - עסקת רכישת קרקע מהמושב שנחתמה על ידי מנהלי החברה, מבלי שנתקבל לכך אישור מוקדם של מועצת המנהלים.
תשלום ראשון בסך 2 מיליון דולר בוצע אף הוא ללא האישורים המתאימים.
במקביל המנכ"ל אטרקצ'י רכש בית פרטי במושב, עימו חתם על העסקה בשם החברה, תוך ניגוד עניינים, ודבר זה לא דווח בדירקטוריון החברה.
כמו כן נמצא, כי במהלך המשא ומתן עם המושב קיבלה אשתו של נציג המושב והמורשה לחתימה מטעמו, עבודות מהחברה בהיקף של עשרות אלפי שקלים.
כמו כן התברר, כי נציג המושב קיבל אף הוא עבודות ייעוץ וניהול פרויקטים עבור החברה, והרשאה לייצגה בפני מינהל מקרקעי ישראל.
עסקה עם הכנסייה היוונית - בה מנהלי החברה שילמו עמלת תיווך 2 מיליון שקל, בגין קרקע ששוויה כ-3.7 מיליון שקל.
שימוש של המנכ"ל בכספי החברה לאירועים פרטיים, כאשר במספר מקרים בהם הוזמן לאירועים פרטיים, נתן צ'קים מכספי החברה בסכומים של 200–300 שקל לאירוע.
בעקבות החשיפה מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, העביר לחברה טיוטת דו"ח ביקורת, וביקש את מנהליה להגיב על הטיוטה.
בנוסף הורתה רשות החברות לחברה להימנע מפעילות חדשה.
למרות זאת חתם אטרקצ'י על חוזה עם החברה הכלכלית מודיעין לניהול פרויקט מתחם "קייזר דרום" במודיעין.
ועקב כך, פתחה היחידה הארצית לחקירות הונאה בחקירה גלויה נגדו בספטמבר 2001.
בשנות ה-80 שימש אלכס ויז'ניצר כמהנדס הראשי של החברה, אחר כך פרש מהחברה והקים חברה להנדסה אזרחית בשם "אלסקה", בה העסיק 25 מהנדסים, ואשר חברת לור"ם הייתה הלקוח העיקרי שלה.
בפברואר 1998, אלסקה תבעה את לור"ם בבית המשפט על חוב של 3.8 מיליון שקל.
בנובמבר 1998, לור"ם הסכימה לשלם לאלסקה 1.5 מיליון שקל לסילוק כל תביעותיה מלור"ם, וזמן מה אחר כך מונה ויז'ניצר לסמנכ"ל תפעול בלור"ם תוך ש"אלסקה" המשיכה לספק שירותי תכנון לחברה.
החברה הכלכלית ללוד היא חברה חדשה שהקימה עיריית לוד, במטרה לקדם ולנהל פרויקטים שבהם עסקה קודם החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה לפני שהופרטה ונסגרה, בין השאר:
שיקום ופיתוח אזור העיר העתיקה של לוד
פיתוח אזור התעשייה של לוד
שיקום השכונות הערביות של העיר, שכונת הרכבת ופרדס שניר
הקמת שכונת נופי בן שמן - פרויקט שהחל במקור על ידי לור"ם.
ב-2019 חתמה חברת אאורה השקעות שבבעלות יעקב אטרקצ'י (ששימש קודם כמנכ"ל לור"ם) על הסכם להקמת 500 יחידות דיור בפרויקט.
פינוי בינוי של כיכר קומנדו - החברה הכלכלית ללוד מקדמת פרויקט להריסה ובנייה מחדש של הכיכר והמבנים סביבו, שנבנו במקור על ידי לור"ם.
החברה לחינוך ימי הייתה חברה לתועלת הציבור, הכפופה למשרד התחבורה.
החברה הוקמה בשנת 1958 והייתה אחראית על מספר כפרי נוער ובתי ספר הקשורים לחינוך ימי, ובהם בית הספר לקציני ים עכו, מבואות ים וכן בית ספר ימי באשקלון.
במאי 2022 הוחלט על סגירת החברה לחינוך ימי ביוזמת שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון.
במסגרת ההחלטה כפרי הנוער הועברו למינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.
החברה התעשייתית ועתידה , הידוע גם כמניפסט היונבומבר, הוא חיבור אנטי טכנולוגי שנכתב בידי המפציץ הסדרתי טד קזינסקי ופורסם בעיתונות בשנת 1995.
עוד הוא מסביר כי תקשורת ההמונים נועדה "לטמטם" ולעוור את ההמון על מנת שלא ימרדו ועל מנת לדכא אינדיבידואלים שפועלים נגד המערכת.
הוא מסביר על היתרונות של מהפכה מול רפורמה ומדוע רפורמות לא מסוגלות באמת לשנות סדר חברתי.
לתפיסתו, ניסיונות שונים של תנועות שמאל להעלות את רמת החיים בצל המהפכה התעשייתית לא הצליחו ולא הועילו בשל נטיית השמאל לתאוות כוח או חולשה המתבטאת בין היתר בתקינות פוליטית, ויש לפעול אחרת.
קזינסקי טוען כי החברה התעשייתית תקרוס בשלב כלשהו בעתיד, ויש להאיץ את קריסתה טרם תשתכלל עוד יותר.
לדעתו צריך לא רק להפיל את הממשלות השונות, אלא את המערכת הכלכלית והטכנולוגית בכלל לטובת חיים פרימיטיביים.
נטען כי קזינסקי הושפע בין היתר מכתביהם של ז'אק אלול, דזמונד מוריס, רייצ'ל קרסון, ומרטין סליגמן.
במכתביו משנת 1995 (חלקם לקורבנות העבר שלו) תבע קזינסקי פרסום של מניפסט שכתב בשם "החברה התעשייתית ועתידה" בעיתונים מובילים, תוך שהוא מבטיח לחדול ממעשיו אם יפורסם המאמר.
בספטמבר, במהלך שנוי במחלוקת, אכן פורסם המאמר כנספח לעיתונים המובילים "הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט" מתוך תקווה שסגנונו של האלמוני יזוהה ויוביל למעצרו.
הפרסום סייע למעצרו בזכות אשת אחיו, דייוויד, שזיהתה את סגנון כתיבתו של טד מתוך הפרסומים, ושמה לב כי הרציחות התרחשו במועדים שבהם עזב האח את בקתתו ביערות מונטנה ונסע ברחבי ארצות הברית.
לאחר שכנועים רבים מצידה, הסכים האח להצליב את המניפסט עם מאמר ישן שאחיו כתב אשר לא זכה לפרסום, והדמיון בין שני המאמרים והביטויים הזהים שהופיעו בהם היה ברור לעין.
דייוויד הודיע לרשויות, שהוא חושד כי ה"יונבומבר" הוא אחיו התמהוני, שחי בבקתה מבודדת ביער.
בתחילה לא התייחס ה-FBI ברצינות למידע החדש.
באותה תקופה היה ה"יונבומבר" הפושע המבוקש ביותר בארצות הברית, והיו יותר מאלף חשודים פוטנציאליים.
החוקרים נטו לחשוב כי מדובר באדם החי בקרבה גאוגרפית לאזורים שבהם אירעו הפיצוצים, ולא נטו לחשוב כי מדובר דווקא במתבודד תמהוני, אולם לאחר קריאת מאמרו הישן של טד, וקבלת חוות דעת לשונית הוחלט לעצור את קזינסקי.
קזינסקי נעצר ב-3 באפריל 1996, והודה באשמה ב-22 בינואר 1998. נגזר עליו עונש של 8 מאסרי עולם בבידוד, עונש אותו הוא ריצה בבית הכלא פלורנס שבקולורדו, עד למותו ב-10 ביוני 2023.
לאחר מעצרו, המשיך קזינסקי לכתוב ולפרסם מאמרים מהכלא, אשר נגעו או הרחיבו על אותם נושאים בהם עוסק המניפסט.
החברה למורשת הלאומית של איראן (בפרסית: انجمن آثار و مفاخر فرهنگی) הייתה אגודה שהוקמה על ידי קבוצת איראנים משכילים בשנת 1922, לקראת סוף השלטון הקאג'ארי באיראן.
החברה כללה אנשי מפתח שמטרתם הייתה לשמר ממצאים ואתרים ארכאולוגיים ולהגן על התרבות האיראנית.
תחילת המאה ה-20 באיראן הייתה תקופה של גילוי וחקר בארכאולוגיה האיראנית, כמו גם תקופה של שינוי חברתי ופוליטי.
המהפכה החוקתית של 1906 זעזעה את תפיסת השליטה המוחלטת של המלך בחברה.
היא יצרה פרלמנט איראני והפחיתה את כוחו של המונרך.
המהפכה החוקתית הייתה במובנים מסוימים הביטוי הפוליטי הראשון של המרחב הציבורי, אותו ניסחו בשקידה ובנחישות המשוררים והמשכילים, שהיו אז מחוץ תחומי החצר הקג'ארית.
העניין הזר בארכאולוגיה ובהיסטוריה האיראנית הגיע לשיאו עם כמה חוקרים ידועים מצרפת, אנגליה ורוסיה שהתחרו על השליטה.
צרפת בפרט הייתה בעלת השפעה רבה בשימור החפצים האיראניים ולמעשה הגופים הצרפתיים המעורבים הפגינו עניין בהיסטוריה ובארכאולוגיה הפרסית, ובמקביל חששו שהחפצים הללו יתפזרו וימכרו.
צרפת מילאה תפקיד חשוב בהגנה על חפצי אמנות איראניים, אך למרבה האירוניה היא גם רצתה מונופול מוחלט עליהם.
הארכאולוג הצרפתי הנודע ז'אק דה מורגן הוא זה שהציע בשנת 1897 לנאסר א-דין שאה את הרעיון של הקמת המוזיאון הלאומי של איראן בטהראן.
מטרה נוספת הייתה גיוס כספים מהפרלמנט האיראני כדי לסייע בהשלמת יעדע החברה.
הקבוצה הצליחה להשיג מספיק כספים מהפרלמנט האיראני כדי לשפץ ולבנות את קבר פירדוסי וכן להיות גורם משפיע בעיצובו ובשימוש בסגנון האדריכלי האחמני.
הפרויקט החל ב-1928 והסתיים ב-1934 במועד המתאים כדי לחגוג את חגיגת האלף לכבוד פרדוסי .
הקבוצה התרחבה והיה לה קשר הדוק לדמויות חילוניות, ביניהם עבד אל-חוסיין תימורתאש וקיי-ח'וסרו שאהרוח'.
חברי הקבוצה הרשמיים והשותפים הנלווים היו חיוניים לתהליך קבלת ההחלטות ולמעשה השפיעו זה על זה לעיתים קרובות.
לחברה למורשת איראן הייתה גם מעורבות רבה בהקמת קברו של אבן סינא (מאוזוליאום של אבן סינא) בהמדאן בשנת 1944.
הקבוצה הייתה מעורבת גם בהקמת המאוזוליאום של סעדי שיראזי בשיראז, איראן, המאוזוליאום נאדיר שאה ומוזיאון במשהד, המאוזוליאום של באבא טאהר, בהמדאן, וקברו של עומר ח'יאם בנישאפור.
למרות שבעיקרה עסקה באדריכלות ובארכאולוגיה, החברה למורשת הלאומית של איראן דגלה גם בהחייאת השפה הפרסית.
מהלך מרכזי אחד היה ניסיון להוציא מן השימוש מילים שנשאלו מערבית והחלפתן במילים פרסיות ישנות או חדשות.
למרות שהחברה הייתה מעורבת בפרסומים והסברה למען שפה פרסית אחידה יותר, היו אלה אינטלקטואלים כמו צאדק כיא ואבראהים פורדאווס שבאמצעות פרסומיהם, וההתמקדות שלהם בשאהנאמה של פרדוסי יצרו אוצר מילים פרסי שהיה מבוסס בעיקר על פרסית עתיקה, פרסית אמצעית ופרסית חדשה.
הטבלה הבאה מציינת את רשימת האתרים שהוקמו או שוקמו על ידי החברה למורשת הלאומית באיראן:
+מבנים ומתחמים ששופצו בעזרת היברה למורשת הלאומית של איראן אישיות מיקום המאוזוליאום מצב נוכחי תאריך בנייה פירוט שינויים/שיפורים פירדוסי טוס 1934 הקבר הישן היה מבנה קטן בצורת כיפה עם בעיות יסוד.
החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי בע"מ, המוכרת גם בשם המקוצר "החברה למשק וכלכלה" ובראשי התיבות משכ"ל, היא חברה פרטית שהוקמה באפריל 1974 על ידי מרכז השלטון המקומי בישראל, לפעילות כלכלית משותפת של הרשויות המקומיות בישראל.
החברה עוסקת בארגון משותף של ענייניהן הכלכליים והמשקיים של הרשויות המקומיות, לרבות תאגידים בבעלותן, כדי להביא לתועלת, לחיסכון ולייעול בפעילותן.
החברה היא בבעלות מרכז השלטון המקומי (90%) ומרכז השלטון האזורי בישראל (10%).
לחברה שלוש חברות בנות לנושאים ספציפיים:
החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי סוכנות לביטוח (1992) בע"מ: עוסקת בעריכת פוליסות ביטוח המיועדות לרשויות המקומיות.
החברה לפיתוח משאבי אנוש בשלטון המקומי (1995) בע"מ: עוסקת במתן שירותי כוח אדם זמני לרשויות המקומיות ובפרסום מכרזים הנוגעים למיזמים עתירי כוח אדם ברשויות המקומיות ובניהולם.
החברה למשק וכלכלה נכסים בע"מ: הוקמה לשם רכישת משרדים לחברה ולחברות הבנות.
בדירקטוריונים של החברה והחברות הבנות מכהנים בעיקר ראשי רשויות מקומיות, וכן גזברי רשויות מקומיות ונציגי מרכז השלטון המקומי.
עמדת מבקר המדינה היא שהחברה והחברות הבנות הן "גוף דו-מהותי" - תאגיד הפועל בתחום המשפט הפרטי אך יש לו מאפייני ציבוריים, ולכן יש להחיל עליו נורמות מתחום המשפט המנהלי, הנוגעות לחובה לנהוג בהגינות, בסבירות ובשוויון.
בחוות דעת משנת 2001 של מני מזוז, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, נאמר שראוי להסדיר את מעמדה של החברה בחקיקה, אך הדבר לא נעשה.
החברה והחברות הבנות מעניקות לרשויות המקומיות שירותים בתחומי התמחותן, וגובות עמלה תמורת שירותים אלה.
שירותים אלה כוללים, בין השאר, עריכת מכרזי מסגרת עבור הרשויות המקומיות, בתחומים כגון בינוי, פיתוח ותשתיות, תחזוקה, רכש מרוכז (למשל הגנת סייבר, ליסינג), איכות הסביבה, שמירה, שירותי ניקיון, אספקת ארוחות, היסעים, תקשורת, טכנולוגיות ומחשוב.
בכל אחד ממכרזי המסגרת נקבעים מספר זכיינים בחלוקות שונות על פי פרמטרים שונים כגון מיקום גאוגרפי והיקפי פעילות.
החברה מספקת גם שירותי ניהול, תיאום ופיקוח לפרויקטים ברשויות המקומיות שמבוצעים על ידי הזוכים במכרזי המסגרת.
החברה העירונית לפיתוח אשדוד בע"מ (ידועה בעיקר בראשי התיבות חפ"א) היא חברה עירונית בבעלות ובשליטת עיריית אשדוד, המהווה זרועה הביצועית.
היא הוקמה בפברואר 1969, ונהייתה פעילה ב-1984. יושב ראש החברה הוא אלי נכט מאז מרץ 2024.
ב-14 בפברואר 1969 הוקמה "החברה לפיתוח חוף ים אשדוד בע"מ" ונרשמה כחברה ציבורית בשותפות עיריית אשדוד, "חברת אשדוד", מינהל מקרקעי ישראל וכן חברות אחרות לפיתוח קרקעות בישראל, חלקן ממשלתיות: "החברה לפיתוח חוף ים המלח חבל סדום וערד", "החברה לפיתוח עכו העתיקה", "החברה לפיתוח חוף אילת", "החברה לפיתוח מזרח ירושלים".
במשך שנותיה הראשונות הייתה לא-פעילה, וב-33 במרץ 1977 הוגשה בקשה לפירוק החברה עבור ההנהלה.
הפירוק הובל על ידי חברת אשדוד, השותפה בחברה, אך לא בוצע לבסוף והחברה נותרה לא-פעילה.
ב-1984, עיריית אשדוד החליטה על חידוש "החברה לפיתוח חוף ים אשדוד", ועל שינוי שמה ל"החברה העירונית לפיתוח אשדוד בע"מ".
כמו כן, נערכו שינויים בהנהלת החברה – עיריית אשדוד הפכה לבעלת השליטה בה, כאשר שאר החברות השותפות מסרו את מניותיהן אליה.
ישיבת הדירקטוריון הראשונה של החברה נערכה ב-24 בדצמבר באותה שנה, ובה הוחלט על מטרותיה לעתיד וכן שינוי שמה.
בשנותיה הראשונות, הועסקו בחברה עובדי עיריית אשדוד ללא שכר.
המיזם הראשון של החברה היה הקמת שכונה במדיניות "בנה ביתך" ברובע ט"ו.
הגרלת הקרקעות הראשונה נערכה ב-29 באוקטובר 1985. בשלבים א' ו-ב' של המיזם הוצעו 180 מגרשים בסך הכל, ובשלב ג', כ-320. ההגרלה הראשונה, על 120 מהם, הצליחה חלקית כאשר נמכרו 82 מהם, במחיר של 220,000 דולר למגרש.
לבסוף נמכרו מגרשי שני השלבים הראשונים, וההצלחה בשלבי הפיתוח הובילה את עיריית אשדוד להטיל על החברה מיזמים נוספים לביצוע, במשותף עם מינהל מקרקעי ישראל.
המיזם הסתיים בסוף שנות ה-90.
ביולי 1990, הוחלט על הקמת רובע ט' המורכב מבתים צמודי קרקע, כדי לתת מענה לביקוש לדיור בעיר, יחד עם הוזלת מחירי הקרקעות ופיתוחן ברובע.
החברה לפיתוח אשדוד החלה בפיתוח הרובע בראשית 1991. בעקבות ביקוש יתר, הוחלט על בנייה רווייה ברובע, שבוצעה מ-1992 ועד 1993, ונתנה מענה לגל העלייה מברית המועצות לשעבר.
ברבעים י' ו-י"ג, שהוקמו יחדיו בתחילת שנות ה-90, הוקמו על ידי משרד הבינוי והשיכון, הופקדה החברה לפיתוח אשדוד על השלמת הקמת הגנים הציבוריים.
באופן דומה, השלימה עבודות תשתית של משרד השיכון ברובע ז'.
בשלהי 1997, חפ"א ניגשה לפיתוח רובע י"ב, שקרקעותיו בבעלות מינהל מקרקעי ישראל ו"קבוצת בוני ערים" (חברת האם של "חברת אשדוד").
לשם פיתוח הרובע, חתמו שלוש החברות על "ההסכם המשולש" בדצמבר.
בתחילת שנות ה-90, משרדי עיריית אשדוד היו פזורים ברחבי העיר.
העירייה הפקידה בידי החברה לפיתוח אשדוד את המטלה להכנת המכרז וניהול המיזם.
בשנים הראשונות למיזם, התעוררו קשיים בבנייה עקב ריחוק הזוכים במכרז ממרוקו.
עם הצטרפות חברת "רסידו סי" באמצע העשור, הבנייה התקדמה במהירות, וב-1996, עברה עיריית אשדוד למבנה החדש, השוכן ברחוב הגדוד העברי 10 שבקריית התרבות ע"ש צבי צילקר.
על רקע תוכנית בניין העיר של העיר אשדוד שהוכנה בשנות ה-80, בתחילת שנות ה-90, דנו עיריית אשדוד ומינהל מקרקעי ישראל להקמת המרינה באמצע רצועת החוף.
בעקבות השיחות, נוצר הסכם שאושר בידי דירקטוריון החברה במרץ 1992 לפיתוח עורף המרינה והקמת שובר הגלים.
הקמת מועדון הספורט (קאנטרי קלאב) ברובע י"ג ידעה תלאות רבות ועיכובים ממושכים.
הקאנטרי הוקם בשטח בבעלות עיריית אשדוד מתוקף הסכם שנחתם בין העירייה לחברה במרץ 2004. בינואר 2020 יצאה החברה לפיתוח אשדוד למכרז על הקמת המיזם, בו זכתה רשת מכוני הכושר "הולמס פלייס" בהשקעה של 20 מיליון ש"ח.
היא התחייבה להקימו תוך 18 חודשים, והופקדה על ניהולו והפעלתו למשך 25 שנה.
בפברואר 2021, יו"ר החברה, חנוך דרך ארליך, הודיע על ביטול זכייתה של "הולמס פלייס" במכרז, עקב עיכובי צד שלישי למיזם, משרד הפנים.
במאי זכתה "הולמס פלייס" בשנית במכרז, שכלל הפעם רק את ניהול והפעלת הקאנטרי, כאשר על הקמתו הופקדה החברה לפיתוח אשדוד.
ב-19 ביוני 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נפתח המועדון לציבור.
בתחילת 2000, הקימה החברה את "בית התמר" ברחוב אברהם (יאיר) שטרן שברובע א' הכולל 100 יחידות דיור.
בית התמר מופעל בידי החברה.
כמו כן, החברה הקימה גני ילדים, בתי ספר ומוסדות דת בעיר ברבעים שונים.
עבודות תשתית עבור עיריית אשדוד
החברה לפיתוח אשדוד אחראית על ביצוע מיזמים בעלות חסכונית עבור עיריית אשדוד.
+רשימת יושבי הראשמס'שםזמן כהונהתפקיד נוסףראש עירייה1אריה אזולאי1984–1988כיהן במקביל כראש העירייהצבי צילקר, אריה אזולאי2אבינועם סרי1989–1998כיהן במקביל כסגן ראש העירייהצבי צילקר3ולדימיר גרשוב1998–2019כיהן במקביל כממלא מקום ראש העירייהצבי צילקר, יחיאל לסרי4חנון דרך ארליך2019–2023כיהן במקביל כחבר מועצת העירייהיחיאל לסרי5אלי נכט 2024–מכהןמכהן במקביל כסגן ראש העירייה
+רשימת המנהלים הכלליםמס'שםזמן כהונהראש עירייה1גלעד טרודלר1995–2010צבי צילקר, יחיאל לסרי2יהודה אבידן2010–2019יחיאל לסרי3אבי עזר2019–2024
החברים של נטאשה היא להקת רוק ישראלית בהובלת ארקדי דוכין ומיכה שטרית, שפעלה מסוף שנות השמונים ועד לאמצע שנות התשעים.
הלהקה חזרה לפעילות במהלך העשור השני של המאה ה-21.
ללהקה צליל ייחודי לה, הנע בין מוזיקה שקטה ומלודית, לרוק, ולסגנונות שונים.
הלהקה נכנסה במהרה למיינסטרים הישראלי, ונחשבת לאחת מלהקות הרוק הישראליות המצליחות והמשפיעות ביותר של שנות ה-90 בישראל.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד בהיותם בצבא, הקימו ארקדי דוכין ומיכה שטרית להקה בשם "ספטימה 5".
שטרית היה הזמר בלהקה, דוכין ניגן בקלידים, ובין שאר החברים שניגנו מדי פעם בהרכב היו גם הגיטריסט מיקי הררי והבסיסט שלמה (קוזו) אלמקייס.
הם הופיעו בעיקר באזור מגוריהם בצפון הארץ ומדי פעם בתל אביב.
בשנת 1986, לאחר שעברו לגור בתל אביב, הקליטו יחד עם גיא לנדאו באולפן "אמדן" של דני גרנות, בשם "לא כולל מע"מ" ארבעה שירים, שיצאו בתקליט שדרים בשם "תקריות לילה באמדן".
בשנת 1987 הפכו שטרית ודוכין עם הררי וקוזו ללהקת "החברים של נטאשה".
שם הלהקה הוצע על ידי מיכה שטרית, שקיבל השראה מתמונות ישנות מרוסיה שדוכין הביא מהוריו והראה לשיטרית.
ארבעת חברי הלהקה גרו ביחד במלון דירות זול ("המלון של יעקב") ברחוב שלמה המלך 31 בתל אביב, חלמו על פריצה ובינתיים חיו בקושי מעבודות שונות, כשמצבם הכלכלי רעוע באופן מתמיד.
בנוסף החלו לעבוד עם זמר בשם אורי לס, כתבו לו שירים והקליטו כמה מהם.
באוגוסט של אותה שנה השתתפו חברי הלהקה בתחרות להקות צעירות בגני התערוכה בתל אביב, והופיעו בשני הרכבים שונים.
באחד הסולן היה לס, ובשני דוכין ושטרית.
הלהקה כללה את חיים גלעד בתופים, קוזו בבס, הררי בגיטרות וגיא לנדאו, ניר בן-ציון ודוכין בקלידים.
הלהקה לא זכתה, אך דני בסן, משופטי התחרות, אהב את הלהקה והמליץ עליהם לחברו ללהקת "תיסלם", יאיר ניצני, שהיה אז מנכ"ל חברת התקליטים הד ארצי.
בינתיים המשיכה הלהקה לחפש דרך לפרוץ להכרה, הקליטה שירים חדשים בהפקה עצמית (שחלקם הוקלטו שוב והופיעו באלבום הראשון של הלהקה) והופיעה במועדוני תל אביב ללא הצלחה משמעותית.
מתוך מחשבה למשוך תשומת לב הם החליטו לצרף להרכב זמרת, ליליה פייגין.
ליליה הופיעה עם הלהקה במשך מספר חודשים, אך עזבה אותה בטרם הוקלט אלבומה הראשון.
בראשית 1988 חזרה הלהקה להופיע בלי ליליה, יחד עם ניר בן־עציון בקלידים והמתופף חיים גלעד (ולעיתים גם בלי מתופף, אלא עם מכונת תופים, מאחר שגלעד היה אז חייל בשירות סדיר ולא היה יכול להגיע לכל ההופעות).
בין השאר הופיעו בקביעות גם בתיאטרון פרגוד בירושלים.
בשנת 1988 חתמה חברת "הד ארצי" חוזה עם הלהקה, ולואי להב הגיע כמפיק מוזיקלי.
להב עזב אחרי זמן קצר, ובמקומו הגיע יזהר אשדות, שבשיתוף איתו הוציאה הלהקה בפברואר 1989 את אלבומה הראשון, "החברים של נטאשה".
על עטיפת האלבום מונצח יעקב חביב, מנהל מלון הדירות בו גרו חברי הלהקה, עם בני משפחתו.
אלבום זה הצליח מאוד, וזכה למעמד של אלבום פלטינה (40,000 עותקים נמכרו).
בין השירים המצליחים של האלבום היו "מלנכולי", "את לא", "שיר אחר", "נאמר כבר הכל", "יש זמן" ו"יש בך".
אך למרות הצלחת האלבום מצבה הכלכלי של הלהקה נשאר קשה.
בשנת 1989 תועדה הלהקה בסרט "חברים ללא חברים או ייסורי ילדות", שזהו הפרק הראשון של הטרילוגיה "כל האנשים הבודדים" מאת הבמאי אשר טללים.
הסרט זכה בפרס וולג'ין לסרט התעודה הטוב ביותר.
הסרט עסק בחוויית ההגירה, בקשיי הקליטה של השנים הראשונות, ובשחרור דרך המוזיקה.
בשנת 1990 הצטרף ללהקה המתופף ז'אן פול זימבריס.
בשנת 1991 החלו הלהקה לעבוד על אלבומה השני, "שינויים בהרגלי הצריחה", בשיתוף עם יוסי אלפנט, ששימש כמפיק מוזיקלי.
אלפנט נפטר מדום לב קצת אחרי סוף העבודה על האלבום, עוד לפני שיצא, ורצועה 12 באלבום, שנקראת "כמעט אופטימי", מוקדשת לזכרו.
האלבום כלל להיטים רבים, ובהם "על קו הזינוק", "עוד נגיעה", "אל תתפשטי לי", "שני סיפורי אהבה קטנים", "בדקה אחת שפויה", "סדר עולמי חדש", "אם כבר לבד", "איש בלי נצח", "אני אוהב אותך" ועוד.
חברי הלהקה החליטו לאחר יציאת האלבום "שינויים בהרגלי הצריחה" בנובמבר 1991, להפיק אלבומים עתידיים באופן עצמאי ולהסתפק בחוזה הפצה בלבד ב"הד ארצי".
בספטמבר 1994 יצא אלבום האולפן האחרון של הלהקה, שהוא גם האלבום הנמכר ביותר שלה, "רדיו בלה בלה", עליו עבדו כשנתיים.
האלבום היה אלבום קונספט כפול, שזכה לביקורות חיוביות רבות.
בין שיריו המוכרים היו "פרדי על הבוקר", "חדשות?", "אני לא רוקד כשעצוב" (שבוצע עם אלון אולארצ'יק), "שברי את הטלוויזיה", "עכשיו אני", "קוק בצהריים" ועוד.
הלהקה המשיכה להופיע אחרי אלבומם האחרון עוד כשנתיים, במהלכן גם הוקלט אלבום ההופעה החיה ב-1996. הופעתה האחרונה של הלהקה הייתה בקריית אתא.
הלהקה התפרקה בשנת 1996 כתוצאה מנתק בין חברי הלהקה.
לאחר הפירוק המשיכו חברי הלהקה כל אחד לדרכו, ופנו לקריירות סולו שונות.