tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלושת החיילים הנותרים והאזרח נטשו אותו והשאירו בו את ההרוגים.
הם ניסו להגיע ברגל לשטח שבשליטת צה"ל אך רק האזרח וחייל אחד הצליחו להגיע לשם.
צה"ל פתח בסריקות אחרי החיילים האחרים ולאחר פנייה לכוח או"ם צרפתי שנמצא בשטח הצטרפו גם חייליו לחיפושים, אך החמישה לא נמצאו והוכרזו כנעדרים.
ב-13 באפריל התברר שאחד החיילים, אברהם עמרם, שהיה בן 33, לא נהרג אלא נשבה על ידי אנשי "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית", כשהוא פצוע בזרועו.
הרמטכ"ל מרדכי גור הורה על בדיקת התקרית, ובעקבותיה ננקטו צעדים משמעתיים נגד חיילים שאיישו את המחסום שדרכו עברו השבעה, ומפקד גדוד 202 שבו שירתו חיילי המחסום הודח מתפקידו.
התקרית הייתה השלישית במהלך מבצע ליטני שבה הסתבכו חיילי צה"ל בקרב כתוצאה מאי ציות להוראות, והראשונה שבה נשבה חייל (באחת התקריות האחרות נהרג חייל ועשרה נפצעו).
האזרח שהיה מעורב בתקרית הורשע בבית משפט אזרחי בכניסה ללבנון ללא אישור ובלבישת מדי צה"ל ללא אישור ונדון לשנת מאסר על תנאי ולתשלום קנס כספי.
במהלך ימי שביו עבר השבוי אברהם עמרם חקירות שכללו שימוש בעינויים.
הועברו מכתבים ממנו למשפחתו ומכתבים אליו וכן קיבל חנוכייה וחבילת מזון.
בינואר 1979 ביקרו אצלו נציגי הצלב האדום הבינלאומי.
מצבו הנפשי במהלך שביו היה קשה והוא אף ניסה להתאבד פעם אחת.
בין ישראל לארגון המחבלים נפתח משא ומתן על שחרור החייל באמצעות ארגון הצלב האדום הבינלאומי.
המחבלים דרשו כי ישראל תשחרר 150 מחבלים פלסטינים שהיו כלואים בבתי הכלא בארץ.
בסופו של דבר הוסכם על שחרור 76 מחבלים.
העסקה אושרה בקבינט שבו היו חברים ראש הממשלה מנחם בגין וששה שרים נוספים.
בתחילה נדחתה ההצעה ברוב של ארבעה - שר החוץ משה דיין, שר הפנים יוסף בורג, שר המשפטים שמואל תמיר ושר החקלאות אריאל שרון - נגד שלושה - בגין, שר הביטחון עזר ויצמן ושר הבריאות אליעזר שוסטק.
בגין יזם לאחר מכן דיון נוסף שבו שוכנע אריאל שרון לשנות את דעתו ולתמוך בביצוע העסקה.
ההחלטה על עסקת החילופין התקבלה בעיצומו של המשא ומתן הסופי על הסכם השלום בין ישראל למצרים ולפני ביקורו בישראל של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, או במהלכו.
עסקת החילופין יצאה לפועל בז'נבה שבשווייץ ב-14 במרץ 1979. עמרם הובא לשם מדמשק בירת סוריה במטוס בולגרי, שאליו עברו 66 מהמחבלים ששוחררו, והם הוטסו ללוב.
עשרה מהמשוחררים הורשו לשוב ליהודה ושומרון.
ביניהן היו מרים שכשיר, שהניחה בשנות הששים מטען חבלה בקפטריה של האוניברסיטה העברית, עישה עודה ורסמיה עודה, אשר הניחו מטען חבלה בשופרסל אגרון, שהתפוצצותו גרמה למותם של שני סטודנטים.
לימים כונתה העסקה שנחתמה עם ארגונו של אחמד ג'יבריל "עסקת ג'יבריל הראשונה" אחרי שנחתמה ב-1985 עסקה נוספת - עסקת ג'יבריל.
ההחלטה על עסקת החילופין עוררה מחלוקת בעולם הפוליטי ובציבור בישראל.
התומכים בה הדגישו כי חשוב היה להושיע את השבוי משום מצוות פדיון שבויים.
המתנגדים לה טענו כי בכך נקבע תקדים מסוכן של משא ומתן עם ארגון מחבלים ושל שחרור המוני של מחבלים מורשעים ומסוכנים כנגד חייל ישראלי יחיד.
במאי 1979 דחתה מליאת הכנסת שתי הצעות אי-אמון בממשלה שהוגשו בשל העסקה על ידי חברי הכנסת יגאל אלון (המערך) ושמואל טולידאנו (התנועה לשינוי ויוזמה).
גופות ארבעת החיילים שנהרגו בתקרית - , , ו - נאספו לאחריה על ידי המחבלים.
לאחר פרוץ מלחמת לבנון הראשונה הוחזרו מלבנון גופות ארבעתם והובאו לקבורה בישראל.
לאחר שובו מהשבי הקים אברהם עמרם עסק עצמאי גדול בתחום הבניה, הוציא ספר על קורותיו בשבי, והפך ליקיר העיר חדרה.
הוא נפטר בשנת 2015, בגיל 70, לאחר שנחבל בראשו בתאונה.
כשנה לאחר מותו רחוב בעיר נקרא על שמו, ובשלט נרשם "איש רב פעלים".
עמרם הותיר אחריו בת, שני בנים ונכדים ונכדות.
סיפור השבי של עמרם פורסם בהמשכים בעיתון מעריב בחודש אוגוסט 1979.
עמרם כתב ספר אוטוביוגרפי בשם "מישיבה בשבי לישיבה עם ציפורים", הוצאת סער, תל אביב 2013.
שביט לולין (C/2007 N3 (Lulin)) הוא שביט, אשר נע במסלול בעל אקסנטריות גבוהה וזמן מחזור העולה על 1,000 שנים.
שביט הלולין התגלה על ידי חוקר צעיר באוניברסיטת סאן יאט שבסין.
החוקר הצעיר התבונן בתמונה שצולמה על ידי צ'י שנג לין האסטרונאוט, גילה שאחד הכוכבים הוא בעצם כוכב שביט.
את הגילוי הזה גילה החוקר במצפה הכוכבים לולין שבאוניברסיטה, ולכן קרא לשביט על שמו.
השביט נכנס למסלול מול כדור הארץ ובמצב שאנו יכולים לראותו בעין בלתי מזוינת כל אלף שנים, צבעו של זנב השביט ירוק כתוצאה מחום השמש.
כאשר גילו את השביט, שיערו כי השביט הוא בערך בן עשרים ושלושה מיליון שנים.
ניתן להניח שהוא נוצר כמו רוב השביטים במערכת השמש שלנו, כתוצאה מהתנתקות של אחד השביטים משני האתרים המרכזיים עננת אורט המקיפה את כל מערכת השמש, או חגורת קויפר מעבר לפלוטו.
כאשר אחד מהשביטים מתנתק, הוא מושפע מכוח המשיכה הרב של השמש ונכנס למסלול דמוי אליפסה.
מקור של השם "לולין" הוא במקור במצפה בטיוואן בו צולמה לראשונה התמונה של השביט "לולין".
ב-2007 התבונן סטודנט באוניברסיטת סן יאט-סן בסין בתמונה בשחור לבן שצילם האסטרונום הטייווני צ'י שנג לי במצפה לולין.
כשהתבונן החוקר הצעיר על הכוכבים גילה שאחד הכוכבים הוא לא כוכב אלא שביט, וכך גילה בעצם את השביט שהיום קרוי "לולין".
צבעו הירוק של הלולין מגיע מהגז שלו.
הסילונים שנפלטים מגרעין השביט מכילים ציאנוגן (CN – גז רעיל שנמצא בשביטים רבים) ופחמן דו אטומי (C2).כאשר מתקרב השביט לשמש שני מרכיבים אלו מושפעים מחומה הרב ולכן מגיב השביט בשובל בצבע ירקרק.
כמו כל שביט עשוי הלולין ברובו מקרח ואבק, ומורכב משלושה חלקים עיקריים, גרעין, הילה וזנב.
זנב השביט "לולין" הוא ירקרק ואורכו מיליוני קילומטרים.
השביט מכיל את הגז הרעיל ציאונוגן.
גם אם הציאונוגן יכנס לאטמוספירה הוא ימצא בספרה גבוהה מאוד יחסית, ובכמות מעטה כל כך שאינו מהווה סכנה ממשית.
בנוסף לכך השביט נכנס למסלול מול כדור הארץ ונראה בעין בלתי מזוינת קרוב למדי אך למעשה הוא רחוק מאיתנו ביותר מ-60,000 ק"מ.
שביל גולני הוא שביל טיולים ארצי ורצוף מאילת ועד החרמון.
זהו נתיב הליכה ארוך שנמשך לאורך חלק ניכר ממדינת ישראל.
יזם השביל הוא תא"ל במיל' דוד (דוביד) כץ, ששימש בעברו כמפקד חטיבת גולני.
תכנון השביל בוצע על ידי דוד כץ וסימונו בשטח ומפויו בוצעו על ידי הנהלת עמותת גולני.
הפרויקט בוצע בסיוע של גופים מקצועיים ביניהם, המרכז למיפוי ישראל (מפ"י) – אגף קרטוגרפיה, אגף תכנון קרן קיימת לישראל ולווה על ידי יועצים משפטיים של העמותה ויועצים נוספים.
על השביל סובבת מחלוקת בין העמותה לוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע המתנגדת לו ממכלול סיבות.
ההשראה ליצירת השביל נולדה מהצלחת מרוץ גולני שאותו יזם דוד (דוביד) כץ באוקטובר 1979 בעת שהיה מח"ט גולני.
השביל נוצר ובוצע במסגרת עמותת "ידידי גולני".
תיאור מקטעיו נכתבו על ידי פזי שחם, מארגן ומוביל טיולים ולוחם גולני בעבר.
סימונו בוצע על ידי עמותת הנמר (יוצאי סיירת גולני), חטיבת גולני ומתנדבים רבים.
השביל מתוחזק על ידי נאמני השביל.
השביל נוצר במרץ 2016 כנדבך בהנחלת מורשת חטיבת גולני ונחנך בטקס באילת ב-22 בפברואר 2018, יום ההולדת ה-70 לחטיבת גולני.
את השביל חנכו: שר התיירות יריב לוין, הרמטכ"ל רא"ל גדי אייזנקוט, ראש עיריית אילת מאיר יצחק-הלוי, מח"ט גולני אל"ם שלומי בינדר ויזם השביל תא"ל מיל דוד (דוביד) כץ.
אורך השביל הוא כ-1,200 ק"מ מהחרמון ועד אילת.
הוא מהווה שביל טיולים ארצי ורצוף, תוך חיבור אתרי קרבות בהם לחמה החטיבה, אתרי מורשתה ואתרים מרכזיים במורשת ישראל.
השביל מיועד להולכי רגל והוא מתבסס ברובו על שבילים קיימים ומסומנים.
על מנת להקל על תכנון הפעילות, חולק השביל למקטעים באורך ממוצע שנע בין 10–15 ק"מ.
באתר השביל קיים תיאור מפורט של מקטעים אלו.
מאחר שחטיבת גולני לחמה ופעלה הן בתוך גבולות הארץ ומחוצה לה, עובר השביל גם קרוב לגבול עם לבנון וגם סמוך לרצועת עזה, לציון הפעילויות בגזרות אלה.
מרבית התוואי הוא בחלק המזרחי של הארץ.
מסלול שביל גולני (מצפון לדרום):
מאז תחילת סימונו בשטח ב-2016, קיימת מחלוקת בדבר קיומו של השביל בין "עמותת גולני" לבין הוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע.
בחוק של מדינת ישראל לא ניתנת סמכות לאף גוף על סימון שבילים בארץ, ושבילים עוברים בשטחים בבעלות רשויות מקומיות ואנשים פרטיים.
לכן, כל שנדרש על מנת לבצע סימון בטבע הוא השגת אישור של בעלי השטח.
פרט ל"שביל גולני", כמעט כל השבילים בישראל סומנו על ידי ועדת השבילים של החברה להגנת הטבע.
עם התפתחות מסעות הטיולים בישראל, בתחילת העשור השני של המאה ה-21, החל סימונם של יותר ויותר שבילים בשלל אזורים.
"עמותת גולני" ביקשה להקים שביל עצמאי שיחצה את הארץ מן החרמון אל אילת, בדומה לשביל ישראל, ויעבור באתרי מורשת והנצחה של חטיבת גולני, והיא עשתה זאת באופן עצמאי.
מאז חנוכת השביל ב-2018, נציגי הוועדה לשבילי ישראל החלו לעלות את ביקורתם כלפי השביל באמצעי התקשורת השונים.
לטענת הוועדה, השביל משרת את האג'נדה והאידאולוגיה של העמותה ולא פונה לכלל הציבור במדינה.
הוועדה סימנה בחלוף השנים שלל שבילים מקומיים, כמו שביל עמק המעיינות ושביל יזרעאל, אך דחתה את הצעותיהם של גופים רבים לסמן שבילים פרסונליים או פוליטיים לכאורה.
עוד נטען כי סימון השביל בשטח מהווה מפגע סביבתי - שימוש בצבעים בוהקים והצבת שלטים מזיקה.
כמו כן, נטען כי השביל ממילא חופף בחלקו לשביל ישראל וחוצה בצורה דומה את הארץ ולכן אין בו תועלת.
העמותה שוללת את עמדת המבקרים.
לטענתה, אין שום פסול בשביל, שביל גולני משרת את כל עם ישראל, הוא קיבל את אישור בעלי השטח הרלוונטיים וחלק ניכר ממנו ממילא עובר בתוואי של שבילים קיימים.
כמו כן, הוא סומן בשטח בהיוועצות עם גורמי מקצוע, ביניהם המרכז למיפוי ישראל, ומיועד לכל מי שמעוניין להיחשף אל ההיסטוריה, המורשת וההנצחה של חטיבת גולני.
עוד נטען כי דווקא שביל ישראל חוטא באג'נדה פוליטית, היות שהוא "מדלג" במכוון על רמת הגולן, בקעת הירדן, ירושלים ויהודה ושומרון.
שביט מס (נולד ב-16 בנובמבר 1966) הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה המקומית קדימה-צורן בשנים 2013–2018.
שביט מס נולד בתל אביב.
גדל והתחנך ברעננה, בוגר תיכון אוסטרובסקי בו סיים את לימודיו בשנת 1984. התגייס לצה"ל בפברואר 1985 לגדוד 13 של חטיבת גולני.
לאחר קורס קצינים שימש כקצין מודיעין במגוון תפקידים והשתחרר לאחר כ־6 שנים בצה"ל.
משרת במילואים בפיקוד העורף בדרגת סא"ל.
מס בוגר תואר ראשון במינהל עסקים במסלול האקדמי של המכללה למינהל בתל אביב, ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 הקים מס בהולנד חברה בשם Lion Games & Gifts Europe.
החברה מעצבת, מייצרת ומשווקת מוצרים לברידג', לשחמט, מוצרי פוקר ושולחנות משחק, ומייצאת אותם לכל העולם.
בשנת 2001 המציא שביט מס שולחן מיוחד לברידג', עליו נרשם פטנט בישראל.
בשנת 2008 נבחר לראשונה כחבר מליאת המועצה המקומית קדימה-צורן, ובשנת 2013 נבחר לתפקיד ראש המועצה בקדימה-צורן.
מס חבר הנהלת פורום ראשי הרשויות לשעבר.
בוגר קורס דירקטורים ונושאי משרה ובוגר קורס גישור.
מיולי 2020 משמש כדירקטור בעמותת "פרזנטנס ישראל", והחל משנת 2022 מכהן כדירקטור ובוועד המנהל של עמותת קולות.
מס מכהן כמנכ"ל האגודה הישראלית לציות ואכיפה מינהלית וביקורת משנת 2022.
בשנים 2021–2022 כיהן כראש מטה שר המשפטים גדעון סער.
"שביל הבריחה" הוא הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה.
השיר נכתב על ידי מיכל ברנט, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין ויצא לאור במרץ 1986.
ריטה השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון 1986 עם השיר.
בהופעתה היא לבשה ז'קט צהוב שנשמט וחשף את כתפה, וזה עורר התעניינות רבה והפך אותה לדמות מדוברת מאוד.
השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות, ואף על פי שלא הגיע למקום הראשון, היה לאחד הלהיטים הגדולים בישראל באותה שנה.
בשנת 1987 ריטה הקליטה גרסה אנגלית לשיר בשם "Last of the Great Pretenders" ויצא כסינגל לאלבום הבין-לאומי הראשון בלועזית "Breaking Those Walls".
באוגוסט 2001 ריטה ורמי קלינשטיין ביצעו גרסה מחודשת לשיר במופע המשותף שלהם, את קטע הראפ של קלינשטיין כתב סאבלימינל.
שביט נוי (נולד ב-5 בספטמבר 1989) הוא זמר וכותב שירים ישראלי.
נוי נולד במושב כוכב מיכאל.
בהמשך משפחתו עברה לקיבוץ ניר עם, משם לעיר שדרות, שם גדל, ולבסוף לכפר עזה.
נוי התחיל לנגן בגיטרה קלאסית בגיל 13. הוא למד בבית חינוך שער הנגב במגמת מוזיקה.
נוי היה הגיטריסט של תזמורת הביג בנד של בית הספר, ובאותה תקופה החל לכתוב שירים.
ב-2007 התגייס לצה"ל ושרת בחיל התותחנים.
ב-2011 התחיל נוי לימודי קומפוזיציה בבית הספר רימון.
באותה שנה התחיל להופיע עם להקת חברים שניגנו יחד חומרים מקוריים שלו.
באוקטובר 2019 הוציא נוי את אלבומו הראשון, בין מסדרונות הזמן.
נוי הפיק את האלבום מוזיקלית, ופטריק סבג הפיק מוזיקלית שניים מן השירים.
באלבום משתתפים מוזיקאים נוספים, ביניהם עדי רנרט, דקל דביר, עדי הר-צבי וסיוון עמרן.
במאי 2022 הוציא נוי את אלבומו השני, רחוק אבל אולי קיים.
נוי הפיק והקליט את האלבום במשך שנה בדירה בעיר שדרות בזמן מגפת הקורונה.
ביוני 2024 הוציא נוי את אלבומו השלישי, בקצה של הסתיו.
הקלטות האלבום התקיימו בינואר 2024, שלושה חודשים אחרי שחולץ מביתו בקיבוץ כפר עזה בזמן טבח שבעה באוקטובר.
האלבום הוקלט בשיטת הקלטה חיה ומאגד תשעה שירים העוסקים בחיים בעוטף עזה, באבדן ובתקומה.
מתארחות באלבום היוצרות ענבר חץ רוני וסיגל אמסלם.
ביוני 2025 הוציא נוי את אלבומו הרביעי, SHAVIT, שהוא גם אלבומו הראשון בשפה האנגלית.
האלבום המשיך את הקו ההפקתי של קודמו, והוקלט אף הוא בשיטת הקלטה חיה.
ההקלטה התקיימה ביום אחד באולפני אנובה בתל אביב, בשיתוף פעולה עם הפסנתרן אחיעד אוהלי.
האלבום כולל שמונה רצועות, שרובן נכתבו בעיירה פאי שבצפון תאילנד, אליה נסע נוי במיוחד במטרה להתמקד בכתיבה.
2019 - בין מסדרונות הזמן
שביט האלי הוא סרט קומדיה רומנטית רוסי משנת 2020 בכיכובם של אנה צ'יפובסקאיה ואנטון שגין.
הפיזיקאי-אסטרונום איגנט האלי בן ה־34, מוקסם מהכוכבים ועובד במצפה ההררי, טס לבירה להגיש בקשה לגירושין.
במוסקבה, בנסיבות יוצאות דופן, איגנט פוגש נערה מסתורית בשם טאיסיה ארטמייבה ופוגש את כל משפחתה: האם יוליה, אחותה דוסיה וסבתא אינטליגנטית ותמהונית בשם יאנגה לבובנה.
מפגש זה הופך הכל בחייו של האסטרונום ובערב השנה החדשה איגנט יצטרך לקבל החלטה חשובה שתשנה לא רק את חייו, אלא גם את חיי מכריו החדשים.
ליה אחז'אקובה – יאנגה לבובנה ארטמייבה
אנטון שגין – איגנט האלי
אלכסיי קראבצ'נקו – ואלרי פטרוביץ'
נינה אוסאטובה – מריה קונסטנטינובה
מקסים לגאשקין – המאהב של יוליה
שביט רבניצקי הוא שחקן ומוזיקאי ישראלי.
בצה"ל שירת בלהקת חילות השדה.
ב-1989 סיים 3 שנות לימודי משחק בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
ב-2007 העביר סדנאות מוזיקה ומדיטציה יהודית במרכז הרוחני "התקשרות" במצפה רמון.
מנחה סדנאות משחק וסדנאות העצמה, דינמיקה קבוצתית ותקשורת בין-אישית.
ב-1990 שיחק במחזמר "פצצת טום" (ע"פ שירי טום לרר) שעיבד קובי לוריא וביים דן רונן בבית ציוני אמריקה בתל אביב.
ב-1990 שיחק ב"הערב מחזמר" שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
ב-1991 שיחק בהצגה "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין שביים אורי פסטר בתיאטרון הספרייה.
ב-1992 שיחק בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי, ושיחק לצד רפי אדיר וצופית גרנט בהצגה "זה עובר עם עגיל" שכתב וביים פיני עדן בתיאטרון מופע.
ב-1993 שיחק בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי (המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק) שביים אילן רונן בתיאטרון הקאמרי, ובהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים ליביו צ'וליי בתיאטרון הקאמרי.
ב-2005, בעידוד הרב שמואל אליהו, העביר (לצד דניאל דיין) סדנת תיאטרון בישיבת ההסדר צפת.
בין השנים 2008 עד 2017 ניהל את תיאטרון אישונים.
ב-2019 ביים את ההצגה "רוקד בין עולמות" שכתב ושיחק אביאל פרנס.
באותה שנה כתב וביים את ההצגה "כאילו את אוויר" בתיאטרון אישונים.
בשנת 2000 הוציא את האלבום "אהבה", אותו הלחין ושר.
את האלבום הפיק מוזיקלית אמיר פייס.
מאז 1995 נשוי לשחקנית ענת רבניצקי ולהם 4 ילדים.
בעבר התגוררו בצפת, אמירים ובמצפה רמון.
כיום הם גרים ברמת גן.
שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו (ידוע גם בשם קמינו אינקה) הוא מסלול טיול הליכה ברכס הרי האנדים שבפרו שמסתיים במאצ'ו פיצ'ו.
שביל האינקה מורכב בפועל משלושה מסלולים חופפים - "Mollepata", "Classic" ו-"One Day".
שביל האינקה עובר דרך מספר סוגים שונים של סביבות כולל יער עננים וטונדרה אלפינית .
המסלולים עוברים בתחום של יישובים, מנהרות וחורבות שונות של ציוויליזציית האינקה כאשר התחנה הסופית היא שער השמש על ההר בו נמצא האתר מאצ'ו פיצ'ו.
שני המסולים הארוכים יותר מגיעים לגובה 4,200 מטרים מעל פני הים - דבר שעלול לגרום למחלת גבהים עבור חלק מהמטיילים.
החשש מכך שכמות גדולה מדיי של תיירים תלך מדי יום בשביל האינקה וכי הדבר יוביל לשחיקתו של שביל האינקה הובילה לכך שהממשל הפרואיני בחר להגביל את מספר האנשים שרשאים לטייל בשביל האינקה מדי יום, וכמו גם להגביל את כמות החברות שרשאיות להוביל טיולים בשביל האינקה.
בשל כך כל המטיילים שמעוניינים לטייל בשביל האינקהכיום חייבים להזמין מקום מראש עבור ימים מסוימים.
רק 500 איש לכל היותר רשאים לטייל בשביל האינקה מדי יום - מתוכם רק 200 הם מטיילים, בעוד שכל היתר הם מדריכים וסבלים.
שביל האינקה סגור מדי פברואר לצורך תחזוקתו.
שביט פניני (שם מדעי: Fromia monilis) הוא מין של כוכב ים.
כוכב ים זה מגיע לאורך של עד 30 סנטימטרים (האורך הממוצע הוא 7.5 עד 10 סנטימטרים) והוא בעל צבע אדום.
מין זה חי ב ומערב האוקיינוס השקט כולל איי אנדמן וניקובר, אוסטרליה, מפרץ אילת, החוף של אפריקה המזרחית ויפן בקרקע חולית וקרקע סלעית עד עומק של 40 מטרים.
כמו רוב המינים במשפחתו כוכב ים זה ניזון רק מזואופלנקטון ופיטופלנקטון.
כוכב ים זה נפוץ גם באקווריומים שם הוא זקוק לאצות שבהן נמצא הטרף שלו.
אם שמים את כוכב הים באקווריום בלי אצות הוא מת מרעב.
שביל הבארות ובורות המים הוא מסלול טיול מעגלי הממוקם בתחום פארק בריטניה באזור שפלת יהודה.
האזור מתנשא לגובה שבין 400 ל-300 מטר.
גבעות האזור, מכוסות בשכבה קשה של קרום סלעי נארי, מתחת לשכבה זו סלע קירטון.
כדי להגיע למי התהום באזור, חצבו תושבי האזור בימי קדם בורות ובארות כדי לאגור מים.
הבארות נחפרו בערוץ הנמוך בקרבת מפלס מי התהום.
לרוב הניחו בדפנות הבאר אבנים כדי למנוע התמוטטות.
המים בבורות ובבארות נשאבו בעזרת דליים וניתן לראות סימנים של שחיקה כתוצאה משיפשוף החבלים בדפנות.
הבארות שימשו את תושבי הכפר עג'ור שננטש במלחמת העצמאות.
במסלול השביל עוברים המטיילים בח'רבת א-רסם, אתר ארכאולוגי הנמצא בתחומי הפארק.
האתר נמצא בראש גבעה בו עובר השביל, כקילומטר דרומית לתל עזקה, סמוך לעמק האלה ו-11 קילומטר מתל מרשה.
שביט הִיאקוּטָאקֶה (המסומן רשמית C/1996 B2 (Hyakutake)) הוא שביט שהתגלה ב-31 בינואר 1996 וזכה לכינוי השביט הגדול של 1996. מעברו בטווח של 0.1 יחידות אסטרונומיות (15 מיליון קילומטר) מכדור הארץ ב-25 במרץ 1996 היה אחד ממעברי השביט הקרובים ביותר ב-200 השנים שקדמו לו.
כשהגיע לבהירות נראית של אפס והתפרס בשמיים על פני כמעט 80 מעלות, הופיע שביט היאקוטאקה בשמי הלילה בבהירות רבה ונצפה במקומות רבים ברחבי העולם.
השביט האפיל, באופן זמני, על מעברו הצפוי של שביט הייל-בופ, שהתקרב למערכת השמש הפנימית באותה עת.
היאקוטאקה הוא כוכב שביט ארוך-מחזור שהגיע לפריהליון ב-1 במאי 1996. לפני המעבר האחרון שלו במערכת השמש, הייתה תקופת ההקפה שלו כ-17,000 שנים, אך הפרעה כבידתית של כוכבי הלכת הענקיים האריכה זאת לתקופה של 70,000 שנים.
זהו השביט הראשון שבו זוהתה פליטת קרני רנטגן, שככל הנראה נבעה כתוצאה מפעולת גומלין של חלקיקי רוח שמש מיוננת עם אטומים נייטרליים רדומים בשביט.
הגשושית יוליסס חצתה במקרה את מסלול הילת השביט במרחק של יותר מ-500 מיליון קילומטרים (3.3 יחידות אסטרונומיות) מגרעין השביט, והראתה שלשביט היאקוטאקה היה הזנב הארוך ביותר הידוע עבור שביט.
השביט התגלה ב-31 בינואר 1996 על ידי האסטרונום החובב יוג'י היאקוטאקה מדרום יפן.
היאקוטאקה חיפש שביטים במשך שנים ואף עבר לשם כך למחוז קגושימה, בשל השמיים האפלים באזורים הכפריים הסמוכים לו.
בליל הגילוי השתמש היאקוטאקה במשקפת בעלת סט עדשות אובייקטיב חזקות בגודל 150 מילימטרים (6 אינץ') כדי לסרוק את השמיים.
היה זה למעשה השביט השני אותו גילה היאקוטאקה; מספר שבועות קודם לכן הוא גילה את השביט C/1995 Y1. תוך כדי התבוננות מחדש בכוכב השביט הראשון שגילה (שמעולם לא נצפה בעין בלתי מזוינת) ובחלקת השמים שמסביב, הופתע היאקוטאקה למצוא שביט נוסף כמעט באותו מיקום של הראשון.
למחרת בבוקר, לאחר שפיתח את התמונות שצילם בלילה, דיווח היאקוטאקה על תצפיתו למצפה הכוכבים האסטרונומי הלאומי של יפן.
מאוחר יותר באותו היום אושרה התגלית על ידי תצפיות עצמאיות נוספות.
בזמן גילויו האיר השביט בבהירות של 11.0, והייתה לו הילה בקוטר של כ-2.5 דקות קשת.
היה זה במרחק של כ-2 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
מאוחר יותר נמצא תצלום מוקדם של השביט שצולם ב-1 בינואר, כאשר השביט היה במרחק של כ-2.4 יחידות אסטרונומיות מהשמש והאיר בעוצמה של 13.3.
כאשר בוצעו החישובים הראשונים של מסלול השביט הבינו המדענים כי השביט עומד לעבור ב-25 במרץ במרחק של 0.1 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ.
רק ארבעה שביטים עברו קרוב יותר במאה שקדמה לכך.
באותה תקופה נדון גם השביט הייל-בופ כ"שביט גדול" אפשרי.
בסופו של דבר הבינה קהילת האסטרונומים כי שביט היאקוטאקה עשוי להפוך למרהיב גם בשל מעברו הקרוב.
לפי חישובי מסלולו הובן כי ביקורו הקודם של שביט היאקוטאקה במערכת השמש הפנימית התרחש כ-17,000 שנים קודם לכן.
התובנה שהוא עבר, ככל הנראה, קרוב לשמש מספר פעמים בעבר, הביאה למסקנה שהוא לא הגיע מכיוון עננת אורט, מקום שמשוער כמקורם של שביטים עם תקופות מסלול של מיליוני שנים.
גורם אפשרי לכך הוא הפרעות כבידתיות שחווה בהתקרבויותיו הקודמות לשמש, ששינו את מסלולו וגרמו לאיבוד מסה.
תובנות אלה הובילו גם להערכה כי השביט היאקוטאקה יהיה בהיר יחסית לשביטים אחרים, שכן שביטים הנכנסים למערכת השמש הפנימית בפעם הראשונה עשויים להתבהר במהירות לפני שהם דוהים בקרבת השמש עקב התאדות שכבה של חומר נדיף מאוד.
דוגמה לכך התרחשה ב-1973 בשביט קוהוטק; בתחילה הוא הוגדר כבעל פוטנציאל להיות שביט מרהיב מאוד, אך לבסוף נצפה בבהירות בעוצמה בינונית.
שביטים קודמים הראו דפוס התבהרות עקבי יותר.
מאפיין נוסף של המסלול, שהשפיע על נראותו, היה מעברו בנקודה הקרובה ביותר לכדור הארץ קרוב לכוכב הצפון, מנקודת המבט של צופים על פני כדור הארץ.
מסלול זה חריג ביחס לרוב השביטים, שנמצאים בבהירותם הגבוהה ביותר כשהם קרובים לשמש, כך שהם נראים מכדור הארץ כשהשמיים אינם חשוכים לחלוטין.
במקרה של שביט היאקוטאקה, מסלולו בסמוך לכוכב הצפון הביא לכך שהוא נראה לכל אורך הלילה לצופים בחצי הכדור הצפוני.
היאקוטאקה הפך גלוי לעין בלתי מזוינת בתחילת מרץ 1996. באמצע החודש הוא עדיין לא בלט במיוחד והאיר בעוצמה 4 עם זנב באורך של כ-5 מעלות.
ככל שהתקרב לנקודה הקרובה ביותר לכדור הארץ, נעשה השביט בהיר יותר ואורך זנבו גדל.
עד 24 במרץ היה השביט אחד מהעצמים הבהירים ביותר בשמי הלילה, וזנבו נמתח על פני 35 מעלות.
לשביט היה צבע כחלחל-ירקרק בולט.
ההגעה לנקודה הקרובה ביותר התרחשה ב-25 במרץ במרחק של 0.1 יחידות אסטרונומיות (15 מיליון קילומטרים; פי 39 המרחק בין כדור הארץ לירח).
היאקוטאקה נע במהירות גבוהה על פני שמי הלילה, וניתן היה לזהות את תנועתו מול הכוכבים תוך דקות ספורות; הוא גמא קוטר של ירח מלא (כחצי מעלה) כל 30 דקות.
צופים העריכו את בהירותו בסביבות 0, ודווח על אורך זנב של עד 80 מעלות.
הילתו הייתה קרובה לזניט עבור צופים בקווי הרוחב הצפוניים האמצעיים, והופיעה בקוטר של כ-1.5 עד 2 מעלות, בערך פי ארבעה מקוטר ירח מלא.
ראש השביט זהר בצבעי כחול-ירוק באופן מובהק, אולי בשל פליטות של פחמן דיאטומי (C2) בשילוב עם אור השמש שהוחזר מגרגרי אבק.
מכיוון שהיאקוטאקה היה בשיא עוצמתו במשך ימים בודדים, הוא לא הספיק לחלחל לתודעה הציבורית, כפי שקרה עם השביט הייל-בופ בשנה שלאחר מכן.
כמו כן, צופים אירופאים רבים לא ראו את השביט בשיאו בשל תנאי מזג אוויר לא נוחים.
לאחר התקרבותו לכדור הארץ דעכה בהירות השביט לעוצמה 2 בערך.
הוא הגיע לפריהליון ב-1 במאי 1996, התבהר שוב והציג זנב אבק בנוסף לזנב הגז שנראה כשחלף על פני כדור הארץ.
עם זאת, בשלב זה הוא היה קרוב לשמש ולא נראה בקלות.
הוא נצפה חולף את נקודת הפריהליון על ידי לוויין מחקר השמש SOHO, אשר תיעד גם פליטת עטרה מסיבית שנוצרה באותו זמן.
מרחק השביט מהשמש בפריהליון היה 0.23 יחידות אסטרונומיות, עמוק בתוך מסלולו של כוכב חמה.
לאחר מעבר בפריהליון שלו דעך היאקוטאקה במהירות ועד סוף מאי 1996 אבדה היכולת לצפות בו בעין בלתי מזוינת.
מסלולו עבר במהירות לשמי הדרום, אך מאחר שכבר חלף על פני נקודת הפריהליון פחתה במידה ניכרת כמות הצפיות בו.
התצפית האחרונה הידועה בכוכב השביט התרחשה ב-2 בנובמבר 1996.
היאקוטאקה עבר במערכת השמש הפנימית לפני כ-17,000 שנה; יחסי גומלין כבידתיים עם ענקי הגז במהלך מעברו ב-1996 האריכו מאוד את משך מסלולו והתאמות בריצנטריות למסלול השביט מנבאות שהוא לא יחזור שוב למערכת השמש הפנימית לתקופה של כ-70,000 שנים.
ב-1 במאי 1996 ביצעה גשושית יוליסס מעבר בלתי צפוי דרך זנבו של השביט.
מדענים לא הבחינו בעדויות למפגש זה עד 1998. אסטרונומים שניתחו נתונים ישנים גילו שהמכשירים של יוליסס זיהו ירידה גדולה במספר הפרוטונים שעברו, כמו גם שינוי בכיוון ובחוזק של השדה המגנטי המקומי.
הגילוי העלה את ההשערה שהגשושית חצתה 'עקבות' של גוף שמיימי, ככל הנראה כוכב שביט; הגוף השמיימי האחראי לכך לא זוהה מייד.
בשנת 2000 ניתחו שני צוותים באופן עצמאי את אותו אירוע.
צוות המגנטומטר הבין שהשינויים בכיוון השדה המגנטי שהוזכרו לעיל מתאימים לדפוס המאפיין את זנב היונים של השביט.
צוות המגנטומטר חיפש חשודים סבירים.
לא אותרו כוכבי שביט ידועים ליד הגשושית, אך בהסתכלות רחוקה יותר, הם מצאו כי היאקוטאקה, במרחק של 500 מיליון קילומטרים (3.3 יחידות אסטרונומיות) משם, חצה את מישור המסלול של יוליסס ב-23 באפריל 1996. בזמן זה לרוח השמש הייתה מהירות של בערך 750 קילומטרים לשנייה.
במהירות זו נדרשו שמונה ימים עד שהזנב הגיע למקום שבו נמצאה הגשושית, במרחק של כ-3.73 יחידות אסטרונומיות מהשמש, בערך 45 מעלות מחוץ למישור המילקה.
הכיוון של זנב היונים נגזר ממדידות השדה המגנטי ותאם עם המקור השוכן במישור המסלול של השביט היאקוטאקה.
הצוות השני, שעבד על נתונים מספקטרומטר הרכב היונים של הגשושית, גילה זינוק גדול ופתאומי ברמות החלקיקים המיוננים בו-זמנית שזוהו.
השפע היחסי של יסודות כימיים שהתגלו הצביע בבירור על כך שהגוף השמיימי האחראי הוא שביט.
על פי המפגש עם יוליסס, התברר כי זנב שביט היאקוטקה היה באורך של לפחות 570 מיליון קילומטרים (3.8 יחידות אסטרונומיות).
אורך זה גדול כמעט פי שניים מהזנב של השביט הגדול של 1843 – השביט הקודם שהחזיק בשיא, עם זנב באורך 2 יחידות אסטרונומיות.
שיא זה נשבר בשנת 2002 על ידי השביט 153P/Ikeya–Zhang , שאורך זנבו היה לפחות 7.46 יחידות אסטרונומיות.
באמצעות ספקטרוסקופיה התגלו בשביט עקבות של אתאן ומתאן.
זו הייתה הפעם הראשונה שאחד מהגזים הללו זוהה בכוכב שביט.
ניתוח כימי הראה כי כמויות האתאן והמתאן היו בערך שוות, מה שעשוי לרמוז על כך שהקרח שבו נוצר בחלל הבין-כוכבי, הרחק מהשמש, מאחר שזו הייתה מאדה מולקולות נדיפות אלו במהירות.
הקרח של היאקוטאקה נוצר ככל הנראה בטמפרטורות של 20 מעלות קלווין או פחות, מה שמצביע על כך שהוא נוצר כנראה בענן בין-כוכבי צפוף מהממוצע.
כמות הדאוטריום בקרח השביט נקבעה באמצעות תצפיות ספקטרוסקופיות .
נמצא שהיחס בין דאוטריום למימן (הידוע כיחס D/H) היה בערך , בהשוואה ליחס באוקיינוסים של כדור הארץ של כ-.
הוצע כי התנגשויות שביט עם כדור הארץ עשויות לספק חלק גדול מהמים באוקיינוסים, אך יחס ה-D/H הגבוה שנמדד בהיאקוטאקה ושביטים אחרים, כמו הייל-בופ והאלי, הצביע על בעיות באישור תאוריה זו.
אחת ההפתעות הגדולות במעבר של שביט היאקוטאקה במערכת השמש הפנימית הייתה הגילוי שהוא פולט קרני רנטגן.
תצפיות שנעשו באמצעות טלסקופ החלל ROSAT חשפו פליטת קרני רנטגן חזקה מאוד.
זו הייתה הפעם הראשונה ששביט נצפה עושה זאת, אך עד מהרה גילו אסטרונומים שכמעט כל שביט שהם הסתכלו עליו בעבר פלט קרני רנטגן.
הפליטה מהיאקוטאקה הייתה בצורת סהר בהירה ביותר והקיפה את הגרעין כשקצות הסהר היו בכיוון המנוגד לשמש.
הגורם לפליטת קרני הרנטגן נחשב לשילוב של שני מנגנונים.
אינטראקציות בין חלקיקי רוח שמש אנרגטית וחומר שביט שהתנדף מהגרעין והיו עשויים לתרום משמעותית להשפעה זו.
השתקפות של קרני רנטגן מהשמש נראית בעצמים אחרים במערכת השמש כמו הירח, אך חישוב פשוט, בהנחה שאפילו החזרת קרני רנטגן הגבוהה ביותר האפשרית לכל מולקולה או גרגר אבק, אינו מסוגל להסביר את רוב השטף הנצפה מהיאקוטאקה.
זאת מכיוון שהאטמוספירה של השביט מאוד קלושה ומפוזרת.
תצפיות על השביט C/1999 S4 (LINEAR) באמצעות טלסקופ החלל צ'נדרה בשנת 2000 קבעו שקרני רנטגן שנצפו מאותו כוכב שביט נוצרו בעיקר על ידי התנגשויות וחילופי מטען בין יונים קטנים של פחמן, חמצן וחנקן טעונים מאוד ברוח השמש ומים נייטרליים, חמצן ומימן בהילת השביט.
תוצאות מכ"ם ממצפה הכוכבים ארסיבו הראו שגרעין השביט היה בקוטר של כ-4.8 קילומטרים ומוקף בשטף של חלקיקים בגודל של חלוקי נחל שנפלטו במהירות של מטרים אחדים בשנייה.
מדידת גודל זו תאמה היטב אומדנים עקיפים באמצעות פליטת תת-אדום ותצפיות רדיו.
גודלו הקטן של הגרעין (הגרעין של שביט האלי היה בקוטר של כ-15 קילומטרים, בעוד שהגרעין של הייל-בופ היה בקוטר של כ-60 קילומטרים) מרמז שהיאקוטאקה היה פעיל מאוד כדי להפוך לבהיר כל כך.
רוב השביטים פולטים גזים מחלק קטן משטחם, אך נראה היה שרוב או כל פני השטח של היאקוטאקה היו פעילים.
קצב ייצור האבק הוערך בכ- קילוגרמים לשנייה בתחילת מרץ, ועלה ל- קילוגרמים לשנייה כאשר השביט התקרב לפריהליון.
במהלך אותה תקופה עלו מהירויות פליטת האבק מ-50 מטרים בשנייה ל-500 מטרים בשנייה.
תצפיות על חומר שנפלט מהגרעין אפשרו לאסטרונומים לקבוע את משך הסיבוב שלו.
כאשר השביט חלף על פני כדור הארץ, נצפתה פליטה גדולה או גוש חומר שנפלט לכיוון השמש כל 6.23 שעות.
פליטה שנייה קטנה יותר עם אותו משך אישרה זאת כמשך הסיבוב של הגרעין.
שביטי קרויץ הם משפחה של שביטים "מחככי שמש", המאופיינים במסלולים שמביאים אותם קרוב מאוד לשמש בפריהליון.
סוברים שהם שברים של שביט אב אחד גדול שהתפרק לפני כמה מאות שנים ונקראים על שמו של האסטרונום הגרמני היינריך קרויץ, שהוכיח לראשונה שהם קשורים.
האפהליון של שביטי קרויץ נמצא במרחק של כ-170 יחידות אסטרונומיות מהשמש; שביטי מחככי השמש אלה עושים את דרכם ממערכת השמש החיצונית הרחוקה מחלקת השמיים כלב גדול, למערכת השמש הפנימית, לנקודת הפריהליון שלהם ליד השמש, ואז עוזבים את מערכת השמש הפנימית במסלולם חזרה לאפליון שלהם.
מספר שביטים במשפחת שביטי קרויץ הפכו לשביטים בהירים, הנראים מדי פעם ליד השמש בשמי היום.
האחרון שבהם היה השביט איקייה-סקי ב-1965, שככל הנראה היה אחד השביטים הבהירים ביותר באלף השנים האחרונות.
הוצע כי צביר נוסף של שביטים בהירים ממערכת קרויץ עשוי להתחיל להגיע למערכת השמש הפנימית בעשורים הקרובים.
יותר מ-4,000 מבני המשפחה הקטנים יותר, חלקם במרחק של מטרים ספורים בלבד, התגלו מאז שיגור הלוויין SOHO ב-1995. אף אחד מהשביטים הקטנים האלה לא שרד את מעבר הפריהליון שלו.
שביטים מחככי שמש גדולים יותר כמו השביט הגדול של 1843 ו-C/2011 W3 (Lovejoy) שרדו את מעבר הפריהליון שלהם.
אסטרונומים חובבים הצליחו לגלות את שביטי קרויץ בנתונים הזמינים בזמן אמת דרך האינטרנט.
השביט הראשון שצפי מסלולו התגלה כקרוב מאוד לשמש היה השביט הגדול של 1680. נמצא כי כוכב השביט חלף כ-200,000 קילומטרים (0.0013 יחידות אסטרונומיות) מפני השמש, שווה ערך לכדי שביעית מקוטר השמש או כמחצית המרחק בין כדור הארץ לירח.
כך הוא הפך לשביט מחכך השמש הידוע הראשון.
מרחק הפריהליון שלו ממרכז השמש היה רק 1.3 רדיוסי שמש, כלומר, הפריהליון שלו היה במרחק של 0.3 רדיוסי שמש מפני השמש.
אסטרונומים באותה תקופה, כולל אדמונד האלי, שיערו שכוכב השביט הזה הוא החזרה של כוכב שביט בהיר שנראה קרוב לשמש בשמיים בשנת 1106. 163 שנים מאוחר יותר, הופיע השביט הגדול של 1843 ועבר גם הוא קרוב מאוד לשמש.
השערה חלופית הייתה שהשביטים הם כולם שברי שביט קדום יותר שעבר בסמוך לשמש.
רעיון זה הוצע לראשונה ב-1880, והסבירות שלו הוכחה היטב כאשר השביט הגדול של 1882 התפרק לשני שברים לאחר מעבר בפריהליון שלו.
בשנת 1888 פרסם היינריך קרויץ מאמר המראה כי השביטים של 1843 (C/1843 D1, כוכב השביט הגדול), 1880 (C/1880 C1, השביט הדרומי הגדול) ו-1882 (C/1882 R1, שביט ספטמבר הגדול) היו ככל הנראה שברים של שביט ענק שהתפצל למספר שביטים.
השביט של 1680 הוכח כלא קשור למשפחת שביטים זו.
לאחר שנצפה עוד שביט קרויץ ב-1887 (C/1887 B1, השביט הדרומי הגדול של 1887), הבא אחריו לא הופיע עד 1945. שני שביטי מחככי שמש נוספים הופיעו בשנות ה-60 של המאה העשרים, השביט פריירה ב-1963 וכוכב השביט איקייה-סקי, שהפך לבהיר ביותר ב-1965, ונשבר לשלושה חלקים לאחר מעבר בנקודת הפריהליון שלו.
הופעתם של שני שביטי קרויץ ברצף מהיר עוררה השראה למחקר נוסף על הדינמיקה של הקבוצה.
לקבוצה יש בדרך כלל נטיית מסלול של בערך 139-144 מעלות, מרחק פריהליון של סביב 0.01 יחידות אסטרונומיות וקו אורך של הקשר העולה של 10–340 מעלות.
השביטים הבהירים ביותר במשפחת שביטי קרויץ היו מרהיבים ונצפו בקלות בשמי היום.
שלושת הבהירים ביותר היו השביט הגדול של 1843, השביט הגדול של 1882 ו-X/1106 C1. שביט האב של כל שביטי קרויץ שנצפו עד היום עשוי להיות השביט הגדול של 371 לפני הספירה, או שביטים שנראו ב-214 לפני הספירה, 423 לספירה או 467 לספירה.
עוד שביט בולט במשפחת שביטי קרויץ היה שביט הליקוי של 1882.
השביט הגדול של 371 לפני הספירה
השביט הגדול שנראה בחורף 372–371 לפני הספירה היה כוכב שביט בהיר במיוחד, שנחשב לאבותיו של כל משפחת שביטי קרויץ מחככי השמש.
הוא נצפה על ידי אריסטו ואפורוס באותה תקופה תקופה מאחר שהוא היה גלוי לעין בלתי מזוינת.
דווח כי היה לו זנב ארוך במיוחד, בהיר במיוחד, בולט בעל צבע אדמדם, וכן גרעין בהיר יותר מכל כוכב בשמי הלילה.
אפורוס גם דיווח כי השביט התפצל לשני שברים: שבר גדול יותר, שסוברים שחזר בשנת 1106 לספירה כשביט מחכך שמש מרהיב, כמו גם שבר אחר, קטן בהרבה.
בימינו סוברים כי היה זה שביט גדול ממדים שהתחלק בהדרגה תחת השפעת השמש ויצר את כל משפחת מחככי השמש של קרויץ.
כדי להסביר את הופעתם של כל שביטי מחככי השמש של קרויץ שנצפו עד היום, לשביט הענק היה כנראה גרעין שקוטרו עולה על 120 קילומטרים.
השביט הגדול של שנת 1106 לספירה היה כוכב שביט גדול ממדים שצופים מכל העולם הבחינו בו.
ב-2 בפברואר 1106 לספירה, דווח כי הופיע כוכב ליד השמש, במרחק של מעלה ממנה.
נראה שהוא ירד במהירות בבהירותו לאחר ההופעה הזו, עם גרעין די חלש ובלתי ראוי לציון אחרי הפריהליון, אך זנבו גדל מאוד וב-7 בפברואר ציינו משקיפים יפנים שהזנב הלבן הבוהק במיוחד שלו נמתח כ-100 מעלות על פני שמי הלילה, והיו גם שדיווחו כי הסתעף למספר זנבות.
ב-9 בפברואר הוא התעמעם מעט, אבל זנבו עדיין היה בהיר מאוד, באורך של 60 מעלות ו-3 מעלות לרוחב.
עם זאת, כל משך זמן הופעת השביט הענק בעין בלתי מזוינת הוא תועד בין 15 ל-70 ימים בטקסטים האירופיים.
השביט הגדול של 1843 הובחן לראשונה בתחילת פברואר של אותה שנה, קצת יותר משלושה שבועות לפני מעבר הפריהליון שלו, כאשר עבר כ-131,000 קילומטרים מפני השמש.
עד 27 בפברואר נראה השביט בקלות בשמי היום, ומשקיפים תיארו את זנבו באורך 2–3 מעלות מתרחק מהשמש לפני שהוא אובד בזוהר השמים.
לאחר מעבר בנקודת הפריהליון שלו, הוא הופיע שוב בשמי הבוקר, ופיתח זנב ארוך במיוחד.
הוא השתרע ל-45° על פני השמים ב-11 במרץ ורוחבו היה יותר מ-2°; אורך זנבו היה יותר מ-300 מיליון קילומטרים (2 יחידות אסטרונומיות).
הוא החזיק בשיא לזנב השביט הנמדד הארוך ביותר עד שנת 2000, אז נמצא שזנב שביט היאקוטאקה נמתח לכ-550 מיליון קילומטרים לאורך.
הבהירות הנראית המקסימלית של השביט הייתה 10−.
(המרחק בין כדור הארץ לשמש - 1 יחידות אסטרונומיות - הוא 150 מיליון קילומטרים.)
השביט היה בולט מאוד במהלך תחילת מרץ, לפני שהתפוגג לכמעט סמוי עבור עין בלתי מזוינת עד תחילת אפריל.
הוא זוהה בפעם האחרונה ב-20 באפריל.
שביט זה כנראה עשה רושם משמעותי על הציבור, ועורר אצל חלקם חשש שיום הדין קרב ובא.
קבוצה של עורכי תצפיות שהתאספה במצרים כדי לצפות בליקוי החמה של ה-17 במאי 1882 הופתעה מאוד כשצפו בפס בהיר ליד השמש לאחר שהחל אירוע הליקוי.
אחרת השביט היה נעלם מעיניהם - התצפית במהלך הליקוי הייתה התצפית היחידה בו.
צילומי הליקוי חשפו כי השביט זז בצורה ניכרת במהלך הליקוי שנמשך דקה ו-50 שניות, כפי שניתן היה לצפות עבור שביט שדוהר על פני השמש במהירות של כמעט 500 קילומטרים בשנייה.
השביט מכונה לפעמים תאופיק, על שם תאופיק פאשא, ח'דיוות מצרים באותה תקופה.
השביט הגדול של 1882 התגלה באופן עצמאי על ידי משקיפים רבים, שכן הוא כבר נצפה בקלות בעין בלתי מזוינת כשהופיע בתחילת ספטמבר 1882, ימים ספורים בלבד לפני המעבר בנקודת הפריהליון, שבה הגיע לבהירות נראית המוערכה כ-17−.
ללא ספק הבהיר ביותר שתועד עבור כל כוכב שביט וחורג מהבהירות של הירח המלא בפקטור של 57. הוא התבהר במהירות ובסופו של דבר היה כל כך בהיר עד שנראה בשעות היום במשך יומיים (16–17 בספטמבר), אפילו דרך עננות קלה.
לאחר מעבר בפריהליון שלו, השביט נשאר בהיר במשך מספר שבועות.
במהלך אוקטובר, נראה שהגרעין שלו מתפצל לשניים ולאחר מכן לארבעה חלקים.
חלק מהמשקיפים דיווחו גם שראו כתמי אור מפוזרים במרחק כמה מעלות מהגרעין.
קצב ההפרדה של שברי הגרעין היה כזה שהם יחזרו בהפרש של כמאה שנה, בין 670 ל-960 שנים לאחר ההתפרקות.
השביט איקייה-סקי הוא שביט קרויץ הבוהק העדכני ביותר.
הוא התגלה באופן עצמאי על ידי שני אסטרונומים יפנים חובבים ב-18 בספטמבר 1965, תוך 15 דקות אחד מהשני, וזוהה במהירות כשביט קרויץ מחכך שמש.
הוא התבהר במהירות במהלך ארבעת השבועות שלאחר מכן כשהתקרב לשמש, והגיע לבהירות נראית של 2 עד 15 באוקטובר.
מעבר הפריהליון שלו התרחש ב-21 באוקטובר, ומשקיפים ברחבי העולם ראו אותו בקלות בשמי היום.
שעות ספורות לפני מעבר בפריהליון ב-21 באוקטובר בהירותו הנראית הייתה מ-10− עד 11−, דומה לרבע הראשון של הירח ובהיר יותר מכל שביט אחר שנראה מאז 1882. יממה לאחר הפריהליון בהירותו הנראית ירדה ל-4− בלבד.
אסטרונומים יפנים השתמשו בקורונגרף כדי לראות כיצד השביט נשבר לשלושה חלקים 30 דקות לפני הפריהליון.
כאשר הופיע השביט שוב בשמי הבוקר בתחילת נובמבר, שניים מהגרעינים הללו בהחלט זוהו עם החשוד השלישי.
השביט פיתח זנב בולט מאוד, באורך של כ-25°, לפני שדעך במהלך חודש נובמבר.
הוא זוהה לאחרונה בינואר 1966.
מחקר של בריאן ג'י מרסדן ב-1967 היה הניסיון הראשון להתחקות אחר ההיסטוריה המסלולית של הקבוצה כדי לזהות את השביט האב.
לכל השביטים הידועים בקבוצה עד 1965 היו נטיות מסלול כמעט זהות ב-144° בערך, כמו גם ערכים דומים מאוד עבור קו האורך של פריהליון ב-280-282°, עם כמה נקודות חיצוניות, ככל כנראה בגלל חישובי מסלול לא מדויקים.
טווח גדול יותר של ערכים היה קיים עבור ארגומנט פריהליון וקו האורך של הצומת העולה .
מרסדן מצא שניתן לפצל את משפחת שביטי מחככי השמש של קרויץ לשתי קבוצות, עם רכיבים מסלוליים שונים במקצת, מה שמרמז שהמשפחה נבעה מפיצול של יותר מפריהליון אחד.
בעקבות המסלולים של איקייה-סקי והשביט הגדול של 1882, מרסדן מצא שבמעבר הפריקליון הקודם שלהם, ההבדל בין היסודות המסלוליים שלהם היה באותו סדר גודל כמו ההבדל בין הרכיבים של שברי איקיה-סקי לאחר שהתפרק.
פירוש הדבר היה שאכן מציאותי להניח שהם שני חלקים של אותו כוכב שביט שהתפרק לפני ממסלול אחד.
המועמד הטוב ביותר לשביט האב היה זה שנצפה בשנת 1106 (השביט הגדול של 1106): תקופת המסלול הנגזרת של איקייה-סקי נתנה פריהליון קודם כמעט בדיוק בזמן הנכון, ובעוד שהשביט הגדול של 1882 מרמז על מסלול קודם.
פריהליון כמה עשורים מאוחר יותר, ידרוש רק שינוי קטן ברכיבים המסלוליים כדי להביא אותו לשביט המוסכם.
נראה כי השביטים מחככי השמש של 1668, 1689, 1702 ו-1945 קשורים קשר הדוק לאלו של 1882 ו-1965, אם כי מסלוליהם אינם ברורים מספיק כדי לקבוע אם הם אכן התנתקו משביט האב ב-1106, או במעבר הפריהליון הקודם לפני כן, זמן מה במאות ה-3–5 לספירה.
תת-קבוצה זו של שביטים ידועה בשם תת-קבוצה II.
השביט וייט-אורטיז-בוללי , שנצפה ב-1970, קשור יותר לקבוצה זו מאשר לתת-קבוצה I, אך נראה כי הוא התנתק במהלך המסלול הקודם אל השברים האחרים.
נראה כי השביטים מחככי השמש שנצפו ב-1843 (השביט הגדול של 1843) וב-1963 (השביט פריירה) קשורים קשר הדוק ושייכים לתת-הקבוצה I, אם כי כאשר מניחים כי מסלוליהם נעוצים בפריהליון אחד קודם, ההבדלים בין היסודות המסלוליים הם עדיין די גדולים, מה שמרמז שככל הנראה הם נפרדו זה מזה מעבר אחד לפני כן.
ייתכן שהם אינם קשורים לשביט של 1106, אלא לכוכב שביט חוזר אחר כ-50 שנה לפני כן.
תת-קבוצה I כוללת גם שביטים שנצפו ב-1695, 1880 (השביט הדרומי הגדול של 1880) וב-1887 (השביט הדרומי הגדול של 1887), וכן את הרוב המכריע של השביטים שזוהו על ידי משימת גשושית SOHO.
ההבחנה בין שתי תת-הקבוצות מרמזת על כך שהן נובעות משני שביטים אב נפרדים, שבעצמם היו פעם חלק מ"שביט סב" שהתפצל למספר מסלולים בעבר.
מועמד אפשרי אחד ל"שביט סב" הוא השביט שנצפה על ידי אריסטו ואפורוס בשנת 371 לפני הספירה.
אפרוס טען שראה את השביט הזה נשבר לשניים.
עם זאת, אסטרונומים מודרניים ספקנים לגבי הטענות של אפרוס, משום שהן לא אושרו על ידי מקורות אחרים.
במקום זאת כוכבי שביט שהגיעו בין המאות ה-3 וה-5 לספירה (שביטים של 214, 426 ו-467) נחשבים כאבות אפשריים של משפחת קרויץ.
כוכב השביט המקורי בהחלט היה גדול מאוד, אולי בקוטר של 100 קילומטרים (לשם השוואה, גרעין השביט הייל-בופ היה בקוטר של כ-40 קילומטרים).
אף על פי שמסלולו שונה למדי מאלה של שתי הקבוצות הראשיות, ייתכן שכוכב השביט משנת 1680 קשור גם למשפחת שביטי מחככי השמש של קרויץ בעקבות פיצול מסלולים רבים לפני כן.
שביטי קרויץ הם, ככל הנראה, לא תופעה ייחודית.
מחקרים הראו כי עבור שביטים עם נטיות מסלול גבוהות ומרחקי פריהליון של פחות מ-2 יחידות אסטרונומיות, ההשפעה המצטברת של הפרעות כבידה נוטה לגרום למסלולי מחככי שמש.
מחקר אחד העריך שלכוכב השביט הייל-בופ יש כ-15% סיכוי להפוך בסופו של דבר לכוכב שביט מחכך שמש.
עד לפני מספר עשורים, אפילו שביט בהיר מאוד במשפחת השביטים מחככי השמש של קרויץ יכול היה לעבור דרך מערכת השמש הפנימית ללא משיכת תשומת לב מצד האנושות, אם המעבר בנקודת הפריהליון שלו היה מתרחש בין החודשים מאי לאוגוסט בערך.
בתקופה זו של השנה, לא ניתן לראותו מכדור הארץ, כאשר השביט מתקרב ומתרחק כמעט ישירות מאחורי השמש, ויכול להיראות קרוב מאוד לשמש רק אם הוא נעשה בהיר מאוד.
צירוף מקרים יוצא דופן בין המעבר בפריהליון של שביט הליקוי של 1882 לבין ליקוי חמה מלא איפשר את גילויו.
עם זאת, במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים, שני לוויינים ששוגרו במטרה לצפות בשמש גילו מספר שביטים חדשים ממשפחת קרויץ, ומאז 1995 עת שיגורו של לוויין תצפית השמש SOHO, ניתן היה לצפות בשביטים קרובים מאוד לשמש בכל זמן במהלך השנה.
לוויין SOHO מספק תצוגה קבועה של הסביבה הסולרית המיידית, וגילה מאות שביטים מחככי שמש חדשים, חלקם במרחק של מטרים ספורים בלבד.
כ-83% מהגופים שנמצאו על ידי SOHO הם חברים בקבוצת קרויץ, כאשר הקבוצה השנייה מכונה "לא קרויץ" או "ספורדי" (משפחות מאייר, מרסדן, קראכט 1 וקראכט 2).
בממוצע, מתגלה שביט חדש למשפחת קרויץ כל שלושה ימים.
מלבד השביט לאבג'וי (Lovejoy), אף אחד ממחככי השמש שראה SOHO לא שרד את מעבר הפריהליון שלו; חלקם אף צללו לתוך השמש עצמה, אך סביר להניח שרובם פשוט התאדו לחלוטין.
יותר מ-75% בקבוצת שביטי מחככי השמש שנצפו על ידי לווין SOHO התגלו על ידי אסטרונומים חובבים שניתחו את התצפיות של SOHO דרך האינטרנט.
כמה חובבים הצליחו במספר מדהים של תגליות, כאשר ריינר קראכט מגרמניה זיהה 211 שביטים, מייקל אוטס מהממלכה המאוחדת זיהה 144 שביטים, וז'ו בו מסין זיהה 97 שביטים.
נכון ליוני 2020, זוהו יותר מ-4,000 שביטים מחככי שמש של קרויץ באמצעות נתוני SOHO.
תצפיות SOHO הראו ששביטים מחככי שמש מגיעים לעיתים קרובות בזוגות המופיעים זה אחר זה לאחר מספר שעות.
תדירות הופעת הזוגות הללו תכופה מדי מכדי להיחשב כמי שמתרחשת במקרה, והם אינם יכולים לנבוע מהתפרקות במסלול הקודם, מכיוון שאילו כך היה הדבר, השברים היו נפרדים במרחק הרבה יותר גדול.
במקום זאת, סבורים שהזוגות נובעים מפיצולים רחוקים מהפריהליון.
ולראיה, שביטים רבים נצפו מתפצלים הרחק מהפריהליון, ונראה שבמקרה של מחככי השמש של קרויץ, פיצול ראשוני ליד פריהליון יכול להיות בעקבות 'מפל' מתמשך של התפרקות לאורך שאר המסלול.
מספר השביטים שהתגלו בתת-קבוצה "קרויץ I" הוא בערך פי ארבעה ממספר השביטים בתת-הקבוצה "קרויץ II".
זה מצביע על כך ש"שביט הסב" התפצל ל"שביטי אב" בגודל לא שווה.
באופן דינמי, מחככי השמש של קרויץ עשויים להמשיך להיות מוכרים כמשפחה נבדלת במשך אלפי שנים.
בסופו של דבר, מסלוליהם יתפזרו על ידי הפרעות כבידה, אם כי בהתאם לקצב הפיצול של החלקים המרכיבים, הקבוצה עשויה להיהרס לחלוטין לפני שהיא תתפזר מבחינה כבידתית.
הגילוי המתמשך של מספר גדול של בני המשפחה הקטנים יותר על ידי SOHO יוביל ללא ספק להבנה טובה יותר של האופן שבו שביטים מתפרקים ויוצרים משפחות שביטים.
לא ניתן להעריך את הסיכויים ששביט קרויץ בהיר נוסף יגיע בעתיד הקרוב, אבל בהתחשב בכך שלפחות עשרה הגיעו ונראו בעין בלתי מזוינת במהלך 200 השנים האחרונות, יגיע בסבירות גבוהה כוכב שביט גדול נוסף ממשפחת קרויץ בשלב מסוים.
בשנת 1970 הגיע השביט וייט-אורטיז-בוללי לבהירות נראית של 1. בדצמבר 2011, שרד שביט קרויץ לאבג'וי את מעבר הפריהליון שלו והייתה לו בהירות נראית של 3−.
שביט מחכך שמש הוא שביט שעובר בפריהליון מסלולו קרוב מאוד לשמש - לפעמים במרחק של כמה אלפי קילומטרים מפני השטח של השמש.
למרות שמחככי שמש קטנים יכולים להתאדות לחלוטין במהלך התקרבות כה קרובה לשמש, מחככי שמש גדולים יותר יכולים לשרוד מעברי פריהליון רבים.
עם זאת, כוחות האידוי והגאות החזקים שהם חווים מובילים לעיתים קרובות לשבירה שלהם.
עד שנות ה-80 של המאה ה-19, סברו שכל השביטים הבהירים העוברים בסמוך לשמש הם חזרה חוזרת ונשנית של שביט בודד מחכך שמש.
לאחר מכן, האסטרונום הגרמני היינריך קרויץ והאסטרונום האמריקני דניאל קירקווד קבעו שבמקום חזרתו של אותו שביט, כל הופעה היא שביט שונה, אך כל אחד מהם היה קשור לקבוצת שביטים שנפרדו זה מזה במעבר מוקדם יותר ליד השמש (בפריהליון).
מעט מאוד היה ידוע על אוכלוסיית השביטים מחככי השמש עד 1979, כאשר תצפיות קורונוגרפיות אפשרו זיהוי של מחככי שמש.
נכון ל-21 באוקטובר 2017, ידועים 1495 שביטים שנמצאים בטווח של 12~ רדיוסי שמש (0.055~ יחידות אסטרונומיות).
הם מהווים כמעט שליש מכלל השביטים הידועים.
רוב העצמים הללו מתאדים במהלך התקרבותם, אך שביט עם גרעין ברדיוס גדול מ-2-3 קילומטרים צפוי לשרוד את מעבר הפריהליון ברדיוס סופי של 1~ קילומטר.
שביטים מחככי שמש היו מהשביטים המוקדמים ביותר שנצפו, מכיוון שהם יכולים להיראות בהירים מאוד.
חלקם אפילו נחשבים לשביטים גדולים.
מעבר קרוב של שביט לשמש יאיר את השביט לא רק בגלל ההחזר מגרעין השביט כשהוא קרוב יותר לשמש.
הקרבה לשמש גורמת להמראה של כמות גדולה של גז מהשביט ולשחרור אבק רב, שיתרמו לקרינה הנפלטת ומוחזרת מהשביט.
הבהרה קיצונית זו תאפשר תצפיות אפשריות בעין בלתי מזוינת מכדור הארץ בהתאם למידת נדיפות הגזים ואם השביט גדול דיו כדי לשרוד פריהליון.
שביטים אלו מספקים כלי שימושי להבנת הרכבם של שביטים כאשר אנו צופים בפעילות יציאת הגז והם גם מציעים דרך לחקור את ההשפעות שיש לקרינת השמש על גופים אחרים במערכת השמש.
עם זאת, הייתה זו הפעם הראשונה הידועה שעלתה ההשערה כי שביטים גדולים עשויים להיות קשורים לאותו שביט אב.
מאוחר יותר, יוהאן פרנץ אנקה חישב את מסלולו של C/1680 V1 ומצא כי תקופת מסלולו היא כ-9,000 שנים, מה שהוביל אותו למסקנה כי התיאוריה של קאסיני על מחככי שמש קצרי-מחזור הייתה פגומה.
ל-C/1680 V1 היה מרחק הפריהליון הקטן ביותר שנמדד, עד לתצפית ב-1826 על השביט C/1826 U1.
במהלך המאה ה-19 הושגו התקדמויות בהבנת שביטים מחככי שמש עם הופעת השביט הגדול של השביט הגדול של 1843 (C/1880 C1) והשביט הגדול של 1882 (C/1843 D1).
ל-C/1880 C1 ו-C/1843 D1 היה מראה דומה מאוד והם גם דמו לשביט הגדול של 1106. בעקבות כך שיער דניאל קירקווד ש-C/1880 C1 ו-C/1843 D1 היו שברים נפרדים של אותו שביט.
הוא גם שיער ששביט האב הוא כוכב שביט שנראה על ידי אריסטו ואפורוס בשנת 371 לפנה"ס, משום שהייתה טענה לכאורה שאפורוס היה עד לפיצול השביט לאחר הפריהליון.
כוכב השביט C/1882 R1 הופיע רק שנתיים לאחר מחכך השמש שנצפה בעבר, כך שהדבר שכנע את האסטרונומים שכוכבי השביט הבהירים הללו אינם כולם אותו עצם.
מספר אסטרונומים שיערו שהשביט עשוי לעבור דרך תווך מתנגד ליד השמש, מה שיקצר את תקופת מסלולו.
כאשר אסטרונומים צפו ב-C/1882 R1, הם חישבו את התקופה שלפני ואחרי המעבר בפריהליון ולא ראו שום קיצור בתקופה מה שהפריך את התיאוריה.
לאחר הפריהליון נראה שהשביט הזה מתפצל לכמה שברים ולכן התיאוריה של קירקווד על שביטים אלו המגיעים משביט אב נראתה כמו הסבר טוב.
בניסיון לקשר בין השביטים של 1843 ו-1880 לשביטים בשנים 1106 ו-371 לפני הספירה, מדד קרויץ את שברי השביט מ-1882 וקבע כי מדובר כנראה בשבר של השביט מ-1106. לאחר מכן הוא קבע שכל השביטים מחככי השמש בעלי מאפייני מסלול דומים לשביטים המעטים הללו יהיו חלק מקבוצת שביטי קרויץ.
המאה ה-19 סיפקה גם את הספקטרום הראשון של שביט שעבר ליד השמש, וצולם על ידי פינליי ואלקין ב-1882. מאוחר יותר נותח הספקטרום ואושרו קווים ספקטרליים של ברזל וניקל.
השביט משנת 1965 (השביט איקייה-סקי) אפשר מדידות של קווי פליטה ספקטרליים וזוהו בו מספר רכיבים כולל ברזל, מה שסימן את השביט הראשון מאז השביט הגדול של 1882 שמציג יסוד זה.
קווי פליטה אחרים כללו אשלגן, סידן, Ca+, כרום, קובלט, מנגן, ניקל, נחושת וונדיום.
ב-1967, הוביל השביט איקייה-סקי את בריאן מרסדן להבנה שמחככי השמש של קרויץ מתחלקים לשתי תת-קבוצות.
נראה שלתת-קבוצה אחת יש את כוכב השביט 1106 כגוף האב והשביטים הם שברים של השביט הזה, בעוד שלקבוצה השנייה יש דינמיקה דומה אך טרם נמצא שביט אב מאושר הקשור אליה.
המאה ה-20 השפיעה רבות על מחקר שביטי מחככי השמש עם השקת טלסקופים קורונוגרפיים כולל SMM, Solwind ו-SOHO.
עד תקופה זו, שביטים מחככי שמש נצפו רק בעין בלתי מזוינת, אך באמצעות הטלסקופים הקורונוגרפיים נצפו מחככי שמש רבים שהיו קטנים בהרבה ומעטים מאוד מהם שרדו מעבר פריהליון.
לשביטים שנצפו על ידי Solwind ו-SMM בין השנים 1981 עד 1989 הייתה בהירות נראית של בערך 2.5 - עד 6+.
בהירויות אלו הרבה יותר קלושות מהבהירות הנראית 10 - של השביט איקייה-סקי.
בשנים 1987 ו-1988 נצפה לראשונה על ידי SMM שיכולים להיות זוגות של שביטים מחככי שמש המופיעים זה אחר זה בפרקי זמן קצרים מאוד, שנעים בין חצי יום ועד כשבועיים.
על זוגות שביטים אלו נערכו חישובים על מנת לקבוע האם זוגות אלו היו חלק מאותו שביט-אב והתפרקו במרחק של עשרות יחידות אסטרונומיות מהשמש.
מהירויות ההתפרקות היו רק בסדר גודל של מטרים בודדים לשנייה, אשר ניתן להשוות למהירות הסיבוב של שביטים אלו.
זה הוביל למסקנה ששביטים אלו נשברים מכוחות הגאות והשפל ושביטים C/1882 R1, C/1965 S1 ו-C/1963 R1 כנראה התנתקו מהשביט הגדול של 1106.
מכשירים קורונוגרפים אפשרו למדוד את תכונות השביט כשהגיע קרוב מאוד לשמש.
צוין כי שביטים מחככי שמש נוטים להגיע לשיא בהירותם במרחק של כ-12.3 רדיוסי שמש או 11.2 רדיוסי שמש.
משערים כי וריאציה זו נובעת מהבדל בהרכב האבק.
שיא קטן נוסף בבהירות נמצא במרחק של כ-7 רדיוסי שמש מהשמש וייתכן שהוא נובע מפיצול של גרעין השביט.
הסבר חלופי הוא ששיא הבהירות ב-12 רדיוסי שמש נובע מהסובלימציה של אוליבינים אמורפיים והשיא ב-11.2 רדיוסי שמש נובע מהסובלימציה של אוליבינים גבישיים .
השיא ב-7 רדיוסי שמש יכול להיות סובלימציה של פירוקסן.
סיווג שביטי מחככי שמש לקבוצות
מחככי השמש המפורסמים ביותר הם שביטי קרויץ, שמקורם כולם בשביט ענק אחד שהתפרק לשביטים קטנים רבים יותר במהלך המעבר הראשון שלו במערכת השמש הפנימית.
כוכב שביט בהיר במיוחד שנצפה על ידי אריסטו ואפורוס בשנת 371 לפני הספירה הוא מועמד אפשרי לשביט-אב זה.
השביטים הגדולים של 1843 ו-1882, השביט איקייה-סקי ב-1965 ושביט לאבג'וי ב-2011 היו כולם שברים של השביט המקורי.
כל אחד מארבעת אלה היה בהיר מספיק לזמן קצר כדי להיראות בשמי היום, ליד השמש, כוכב השביט של 1882 האיר אפילו בזמן של ירח המלא.
בשנת 1979, שביט C/1979 Q1 (SOLWIND) היה מחכך השמש הראשון שזוהה על ידי הלוויין האמריקאי P78-1 , בצילומי קורונוגרפיה שצולמו ב-30 וב-31 באוגוסט 1979.
מלבד השביט לאבג'וי, אף אחד מחככי השמש שנצפו על ידי SOHO לא שרד את מעבר הפריהליון שלו; חלקם אולי צללו לתוך השמש עצמה, אך סביר להניח שרובם פשוט התאדו לחלוטין.
כ-83% מהשביטים מחככי השמש שנצפו בעזרת SOHO הם שביטים בקבוצת קרויץ.
17% הנוספים מכילים מספר מחככי שמש ספורדיים, וזוהו ביניהם שלוש קבוצות קשורות אחרות של שביטים: קבוצות קראכט, קבוצת מרסדן וקבוצת מאייר.
נראה כי קבוצות מרסדן וקראכט קשורות שתיהן לשביט 96P/Machholz .
שביטים אלו נקשרו גם לכמה מטרות מטאורים, כולל ארייטידים בשעות היום, דלתא אקוורידים דרומיים וקואדראנטידים.
מסלולי שביט מקושרים מצביעים על כך שגם לקבוצות מרסדן וגם לקבוצת קראכט יש תקופת מסלול קצרה, בסדר גודל של חמש שנים, אך לקבוצת מאייר עשויות להיות תקופת מסלול בינונית או ארוכה.
השביטים מקבוצת מאייר הם בדרך כלל קטנים, חלשים, ולעולם אין להם זנבות.
השביט הגדול של 1680 היה מחכך שמש ובעוד שניוטון השתמש בו כדי לאמת את משוואות קפלר על תנועת מסלול, הוא לא היה חבר באף קבוצה גדולה יותר.
עם זאת, לשביט C/2012 S1 (ISON), שהתפרק זמן קצר לפני הפריהליון, היו רכיבים מסלוליים הדומים לשביט הגדול של 1680 ויכולים להצביע על כך שהוא שביט שני בקבוצה.
מקורם של שביטים מחככי שמש
מחקרים מראים שעבור שביטים עם נטיות מסלול גבוהות ומרחקי פריהליון של פחות מ-2 יחידות אסטרונומיות בערך, ההשפעה המצטברת של הפרעות כבידה על פני מסלולים רבים מספיקה כדי להקטין את מרחק הפריהליון לערכים קטנים מאוד.
אחד המחקרים הצביע על כך שלשביט הייל-בופ יש סיכוי של כ-15% להפוך בסופו של דבר למחכך שמש.
תנועתם של זנבות של שביטים מחככי שמש ששורדים פריהליון (כגון השביט לאבג'וי) יכולה לספק לאסטרונומים סולאריים מידע על מבנה העטרה של השמש .
שביל ג'ון מיור (JMT) הוא טרק ארוך ברכס הרי סיירה נבאדה בקליפורניה, העובר דרך הפארקים הלאומיים יוסמיטי, קניון קינגס וסקויה.
הוא נקרא על שמו של הטייל וחוקר הטבע ג'ון מיור.
קצהו הצפוני הוא בעמק יוסמיטי, וקצהו הדרומי בפסגת הר ויטני.
הנקודה הנמוכה ביותר על השביל היא הקצה הצפוני בעמק יוסמיטי, בגובה 1230 מטרים והנקודה הגבוהה ביותר על השביל היא הקצה הדרומי, הר וויטני, בגובה 4421 מטרים.
רוב השביל הוא מעל 2400 מטרים.
השביל חוצה שישה מעברי הרים בגובה שמעל 3400 מטרים: מצפון לדרום, מעבר דונוהו, מעבר מיור, מעבר מאתר, מעבר פינשוט, מעבר גלן ומעבר פורסטר (3998 מטרים).
מעבר פורסטר הוא גם הנקודה הגבוהה ביותר לאורך שביל הרכס הפסיפי.
עונת הטיולים העיקרית היא מיולי עד ספטמבר.
במהלך תקופה זו, רוב השלג מהשנה הקודמת נמס, אך עדיין לא ירד שלג חדש.
בתחילת העונה מטיילים הצועדים בשביל נאלצים להתמודד לעיתים לא רק עם שלג ומדרונות קפואים ליד המעברים, אלא עם נחלים שוצפים עקב הפשרת שלגים.
בהמשך העונה, לאחר סיום הפשרת השלגים, תנאי השביל משתפרים, ומזג האוויר בדרך כלל נשאר נעים עד ספטמבר.
מזג האוויר בעונת הטיולים הוא בדרך כלל שמשי ויבש, אך סופות רעמים אחר הצהריים אינן נדירות.
השביל משמש בעיקר תרמילאים ומטיילי יום, אך גם רצים, ורוכבים על סוסים.
נדרש אישור לטיול ב-JMT, אותו ניתן לקבל מהפארק הלאומי בו מתחיל המטייל את הטיול.
בטיולים מרובי ימים נדרשים המטיילים בדרך כלל לשאת את מזונם במכלי אחסון קשיחים, הידועים כמכלי דובים, כדי להגן על האוכל שלהם ופריטים ריחניים אחרים מפני גניבה על ידי דובים שחורים, הנפוצים באזור.
השביט 81P/Wild, הידוע גם בשם וילט-2, הוא שביט שנקרא על שם האסטרונום השווייצרי פאול וילט, שגילה אותו ב-6 בינואר 1978, באמצעות טלסקופ שמידט 40 ס"מ .
במשך רוב חייו, מאז נוצר לפני כ-4.5 מיליארד שנה, נע וילט-2 על מסלול מרוחק יותר מהשמש ומעגלי יותר.
בספטמבר 1974 הוא חלף במרחק של כמיליון קילומטרים מכוכב הלכת צדק.
כוח הכבידה של צדק היטה את מסלולו של השביט והכניס אותו לאזורים הפנימיים של מערכת השמש.
זמן המחזור שלו השתנה מ-43 שנים לכ-6 שנים, והפריהליון שלו הוא כעת במרחק של כ-1.59 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
גשושית סטארדאסט של נאס"א חלפה בסמוך לוילט-2, אספה דגימות של חלקיקים מהשביט וצילמה את גרעין השביט ממרחק של 237 ק"מ.
מידות: אורך , רוחב , עומק .
ב-2 בינואר 2004, חלפה הגשושית סטארדאסט של נאס"א בסמוך לוילט-2 ואספה דגימות חלקיקים מההילה של השביט.
הדגימות הוחזרו לכדור הארץ יחד עם אבק בין-כוכבי, שאספה הגשושית במהלך המסע.