tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אכף בקפדנות את חוקי האלכוהול וההימורים.
מייבנק התערב באופן אישי כדי למנוע הרס של חומה גבוהה מסביב לכלא ההיסטורי בצ'ארלסטון כאשר רצו גורמים להחריבו על ידי הרחבת פרויקט דיור.
הוא נלחם בקו קלוקס קלאן, שהגיע לשיאו בשנות ה-20, אך עדיין היה פעיל.
מייבנק הרחיב הזדמנויות כלכליות עבור אנשים שחורים בחברה המופרדת על רקע גזעי וניסה לשפר את איכות בתי הספר של השחורים במדינה, שהיו חסרי מימון באופן היסטורי.
הוא לא עשה דבר כדי לשנות את שלילת הזכויות של שחורים עקב סעיפים בחוקת המדינה וחוקי הבחירות מאז תחילת המאה ה-20.
בינואר 1941 מינה הנשיא רוזוולט את ביירנס כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מייבנק זכה בבחירות מיוחדות על מושב הסנאט של ביירנס בספטמבר 1941, והביס את המושל לשעבר אולין ג'ונסטון עם 56.6 אחוזים מהקולות.
ב-1942 נבחר מייבנק לתקופת כהונה מלאה של שש שנים, וב-1948 הוא נבחר מחדש ללא התנגדות, וכיהן עד מותו ב-1954.
מייבנק היה סנאטור רב עוצמה, חלק מהגוש הדמוקרטי הדרומי.
מייבנק כיהן כיו"ר הוועדה לבנקאות ומטבע וכיו"ר משותף של הוועדה המשותפת לייצור ביטחוני.
כיו"ר ועדת המשנה למשרדים עצמאיים, במסגרת ועדת ההקצאות, סיפק מייבנק תמיכה קריטית להמשך תוכנית הנשק הגרעיני של ארצות הברית בתחילת שנות ה-50. הוא הציג את "תיקון מייבנק", שהוצמד לחוק ההקצבות להגנה משנת 1953. התיקון שחרר את משרד ההגנה מחקיקה פדרלית לכוון אחוז מהוצאותיו לאזורי אבטלה גבוהים.
זמן קצר לפני מותו נבחר מייבנק לאחד מ"20 האמריקנים המשפיעים ביותר" על ידי המגזין Fortune.
מייבנק מת מהתקף לב בבית הקיץ שלו בפלט רוק, קרוליינה הצפונית ב-1 בספטמבר 1954. הוא נקבר בבית הקברות מגנוליה בצ'ארלסטון.
כמה מכובדים השתתפו בהלוויה, כולל המושל ג'יימס פ.
ביירנס, סטרום ת'ורמונד, ארנסט פ.
הולינגס, שלושה עשר סנאטורים, חברי קונגרס ופקידי מדינה ומקומיים.
מותו הפתאומי של מייבנק חודשיים לפני יום הבחירות פתח את הבחירות לסנאט בקרוליינה הדרומית ב-1954. סטרום ת'ורמונד ניצח כמועמד לכתיבה (כלומר, מועמד ששמו לא מופיע בפתק ההצבעה והוא מבקש להיבחר באמצעות כתיבת שמו בפתק ההצבעה) מול המועמד שנבחר על ידי מנהיגי המפלגה הדמוקרטית להחליף את מייבנק.
לאחר מותו של מייבנק, מקומות רבים ברחבי המדינה נקראו לכבודו, כולל כביש מייבנק, גשר ברנט מייבנק ואולם מייבנק בקולג' של צ'ארלסטון.
ברנט האף הוא שחקן, סופר, דוגמן עבר ובמאי קולנוע אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו החוזר כקוויגלי סמיטי בסדרה "הטירון" של רשת ABC.
היו לו תפקידים חוזרים גם בסדרות "חסרי בושה" (Shameless) ו"עקרב שחור" (Black Scorpion).
האף גדל בספרינגפילד, מיזורי ולמד בתיכון קיקאפו.
הוא חבר בהיכל התהילה המיועד לבוגרי התיאטרון של התיכון, בו גם חבר בראד פיט.
האף למד תיאטרון באוניברסיטת מיזורי ולמד משחק בניו יורק ובלוס אנג'לס.
הוא נחשב לאחד מדוגמני הגברים המובילים בשנות ה-80 ויוצג על ידי סוכנות פורד מודלס בניו יורק וכן על ידי פשן מודלס במילאנו.
האף עבד עם מעצבים כמו ג'אני ורסאצ'ה וג'ורג'ו ארמני.
האף צילם סרטים במדינות כמו דרום אפריקה, הפיליפינים, תאילנד, אוסטריה, צרפת, איטליה, ארגנטינה, רוסיה, סרביה ורומניה.
הוא ביים סרטי עלילה ותיעוד רבים.
קינג קונג, בימוי: ג'ון גיירמין (1976)
גוונדולין, בימוי: ז'וסט ז'אקין (1984)
קומנדו שביתה 2 - מלכודת שטנית, בימוי: ברונו מאטיי וקלאודיו פראגאסו (1988)
משחק שוטרים (Cop Game), בימוי: ברונו מאטיי (1988)
נולד להילחם, בימוי: ברונו מאטיי (1989)
בעקבות הקונדור (Sulle tracce del condor), בימוי: סרג'יו מרטינו (1990)
מלכודת במעמקים (Submerged), בימוי: פרד אולן ריי (2000)
הטירון (The Rookie) – סדרת טלוויזיה (2018–הווה)
ברנרד "ברני" בוקיאט היה שחקן טניס שולחן יהודי-אמריקאי.
ייצג את ארצות הברית ב-8 אליפויות עולם.
בוקיאט נולד בסוסנוביץ, בדרום פולין.
אביו נפטר בהיותו בן ארבע שבועות ואימו גידלה אותו לבדה ביחד עם אחיו ואחותו.
בהיותו בן 15 החל לשחק טניס שולחן.
באליפות פולין שנערכה בצ'נסטוחובה בשנת 1938 הוא זכה במדליית כסף ביחידים אחרי סמואל שיף היהודי ולפני קליין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא בחר לברוח מהגרמנים לגבול הרוסי.
הוא מצליח להגיע ליישוב שהכיר ממשחקי טניס השולחן ושם פגש בעל מכולת שנתן לו מחסה כשישה חודשים.
לאחר מכן, נכלא במחנה ריכוז רוסי.
במשך 29 חודשים הוא עבד בכריתת אלפי עצים.
הוא מחליט להתגייס לזרוע הרוסית של צבא פולין.
לאחר 12 שבועות של אימונים הוא יוצא לקרב בסמולנסק ומיד נפגע מכדור באגודל ומשם נשלח לבית חולים.
לארח שהחלים נשלח להיות מפקד ביחידה אחרת.
עם היחידה שלו הגיע למזרח ברלין ב-1945 ועם סיום המלחמה היה חופשי לשוב לביתו.
במהלך המלחמה אמא שלו חלתה ומתה אחיו נהרג ואחותו ובנה נספו ב.
הוא נוסע למינכן ושם חזר לשחק והחל לאמן טניס שולחן.
בין השנים 1947–1951 נחשב לשחקן הטוב ביותר בגרמניה, או חשב שהוא כזה, אבל בהיותו אזרח גרמני הוא לא יכול היה להשתתף באף אחת מאליפויות המדינה.
בשנת 1948, הוא הפסיד משחק בברלין להיינץ ראאק .
באליפות בוואריה שנערכה בשנת 1949 הוא זכה בטורניר ליחידים.
בשנת 1952 הוא הוביל את המועדון שלו לתואר אלוף גרמניה.
באותה שנה עבר לארצות הברית.
קיבל חסות ממשפחה בשיקגו במשך כשישה שבועות.
עבד כ-13 חודשים במסוע במפעל בקבוקי סודה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1954 סיים בשלב רבע הגמר בטורניר ליחידים שבו הפסיד לאיצ'ירו אוגימורה יפן שזכה בזהב.
באותה שנה דורג במקום חמישי בעולם.
באליפות גרמניה הבינלאומית שנערכה בקיל בשנת 1955 והא זכה בטורניר זוגות גברים ביחד עם ארווין קליין היהודי.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו בשנת 1956 סיים בשלב שמינית הגמר בטורניר לזוגות גברים ביחד עם ארווין קליין הם הפסידו לזוג מהונג קונג.
בשנת 1957 קיבל אזרחות אמריקאית וזכה בפעם הראשונה בקריירה שלו בטורניר ליחידים באליפות ארצות הברית הפתוחה
בשנת 1958 הוא דורג במקום הראשון בארצות הברית.
בשנת 1960 הוא הצטרף לאיינטרכט פרנקפורט כשחקן-מאמן.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1963 זכה בתואר בפעם השנייה בטורניר ליחידים
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1966 זכה בתואר בפעם בשלישית בטורניר ליחידים
בשנת 1979 ניכנס להיכל התהילה של ארצות הברית בטניס שולחן.
ברניקי (או ברניקה, ביוונית: Βερενίκη; 28 לספירה – לא לפני 79 לספירה) הייתה מלכה יהודיה מבית הורדוס, בתו של אגריפס מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי.
היא הייתה מאהבתו של הקיסר לעתיד טיטוס והודות לכך הפכה לאחת הנשים המשפיעות ביותר בימיה.
ברניקי נולדה בשנת 28 לספירה לאגריפס הראשון ואשתו קיפרוס.
אביה של קיפרוס היה פצאל, בנו של פצאל, אחי הורדוס.
אמה של קיפרוס הייתה שלומציון, בתם של הורדוס ומרים החשמונאית.
לפיכך, שני הוריה של ברניקי היו נכדיהם של הורדוס ומרים החשמונאית, והיא הייתה נצר לבית חשמונאי ולבית הורדוס.
אחיה היו אגריפס השני, מרים ודרוסילה.
אביה, חביבם של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס, הוכרז כמלך יהודה בשנת 41, לאחר תקופת שלטון בן שלושים וחמש שנים של נציבים רומאים.
בשנת 44 נפטר אגריפס הראשון ויהודה הפכה שוב לפרובינקיה רומאית.
בהיותה עוד נערה צעירה, כבת 14 בלבד, נישאה ברניקי לראשונה למרקוס יוליוס אלכסנדר, בנו של אלכסנדר האלברכוס, מנהיג הקהילה היהודית באלכסנדריה ומקורב לחצר הקיסרית ברומא.
גיסה היה טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שעלה לגדולה בהמשך במסגרת שירותו בצבא הרומאי.
נישואיה של ברניקי היו קצרים, ותוך זמן קצר התאלמנה.
כשמלאו לה 16 שנים, השיא אותה אביה לאחיו האלמן הורדוס מלך כלקיס – ממלכה קטנה בצפונה של ארץ ישראל למרגלות הרי הלבנון.
לזוג נולדו שני בנים, בֶּרניקְיאנוּס והורקנוס.
באותה שנה (44 לספירה) מת המלך אגריפס הראשון.
למרות רצונו של קלאודיוס למנות למלך יהודה את בנו של אגריפס, אגריפס השני, שגדל ברומא בבית הקיסר ועדיין התחנך אצלו, שינה את דעתו בהשפעת ידידיו, שטענו כי הוא עדיין צעיר מדי (בן 17 בלבד) לשלטון בסדר גודל כזה וממלכת יהודה בוטלה והפכה לאפארכיה.
המשימה הראשונה שהטיל הקיסר על הנציב (אפארכוס) החדש ביהודה, הייתה להעניש את תושבי קיסריה וסבסטיה על הביזיון שנהגו במלך המת והגסות כלפי בנותיו, ברניקי ואחיותיה.
בשנת 48 מת הורדוס מלך כלקיס, בעלה השני של ברניקי.
לאחר מותו מסר הקיסר קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיה, אגריפס השני.
לדברי החוקרת טל אילן, סביר להניח שלאחר שהתאלמנה פעמיים בהיותר בת 20 בלבד, התקשה אגריפס למצוא גבר ראוי שיסכים לשאת אותה והיא נשארה איתו בכלקיס.
אגריפס שלט בממלכת כלקיס במשך 4 שנים.
בשנת 53 החליף קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס בשטחי הטטרארכיה שהייתה בעבר של פיליפוס.
כשעבר אגריפס לקיסריה פיליפי, ברניקי התלוותה אליו.
שמועות רבות התרוצצו לגבי היחסים בין ילדיו של אגריפס הראשון.
ברניקי קינאה באחותה הקטנה דרוסילה בגלל יופייה, עד שדרוסילה, ש"הצטיינה ביופיה מכל הנשים", נאלצה לברוח ממנה כי "חשדה בה שהיא עלולה להזיק לה במידה לא מעטה".
לאחר זמן רב שברניקי ישבה באלמנותה, התהלכה שמועה שהיא מנהלת מערכת יחסים אסורה עם אגריפס אחיה.
כדי לנסות ולהזים את השמועה, שכנעה את פולמון השני מלך קיליקיה להימול ולקחת אותה לאישה.
אבל "הנישואין לא נמשכו זמן רב, וברניקי, כפי שסיפרו, עזבה בפריצותה את פולמון", שהתחתן איתה "בעיקר בגלל עושרה" ועם ביטול הנישואין עזב גם את היהדות.
ככל הנראה, השמועה על היחסים האסורים עם אחיה לא הוזמה מעולם, ומלבד אזכורה אצל יוספוס היא נזכרת גם אצל המשורר הרומי בן התקופה יובנאליס, באופן עוין לברניקי כיהודיה.
ברניקי חיה מעתה בממלכת אגריפס ובארמונו שבירושלים.
הימצאותה לצידו בכל האירועים הרשמיים והעובדה שהחזיקו באפוטרופוס משותף לרכושם יכולות להעיד שכנראה נחשבה כמלכה שותפה יחד עם אחיה.
ייתכן והם אלה שנזכרים בתלמוד כ"מלכא ומלכתא".
על פי הברית החדשה, היו אלה אגריפס ואחותו ברניקי, שבפניהם שפט הנציב הרומי פסטוס את שאול התרסי (פאולוס) בקיסריה: "למחרת באו אגריפס ובֶרְנִיקָה ברֹב הדר ונכנסו לאולם עם שרי האלף ונכבדי העיר, ופסטוס צִוָה להביא את שאול".
לאחר ניסיון מצד שאול לדבר על ליבו של אגריפס, "המלך והנציב קמו וכן גם ברניקה והיושבים איתם.
אחרי צאתם דִברו זה אל זה ואמרו: 'האיש הזה לא עשה שום דבר המחיֵב מוֶת או מאסר'".
למרות זאת, בשל פנייתו של שאול התרסי עצמו לקיסר, נשלח למעצר ברומא.
בינתיים הלך המצב ביהודה והדרדר.
לאחר מותו של אגריפס הראשון החלו הרומאים ממנים שוב בארץ נציבים.
על פי יוסף בן מתתיהו היו חמשת הנציבים שמונו משנת 44 ועד לשנת 66 אנשים מושחתים, שהכבידו ידם על האוכלוסייה.
האחרון שבהם גסיוס פלורוס, ניסה לגזול את כספי המקדש, הכניס לירושלים חיילים הלניסטים, ביצע טבח, וגרם להתמרמרות כללית, שהפכה למרידה.
היה זה הניצוץ שהבעיר את המרד הגדול.
בעת מעשי הטבח שביצע פלורוס הייתה זו ברניקי שנאלצה להתמודד עם המצב, תוך שהיא מפגינה רגש לאומי עז וחירוף נפש.
המלך אגריפס שהה באותו הזמן באלכסנדריה, לשם נסע כדי לברך את טיבריוס אלכסנדר הנציב החדש במצרים:
קריאת התגר העממית נגד תוקפנותו של פלורוס התבטאה בהריסת האולמות המחברים בין הר הבית למצודת אנטוניה.
פלורוס שלח לנציב בסוריה "מכתב מלא כזבים על-דבר מרד היהודים".
אבל נכבדי ירושלים לא שתקו וגם הם שלחו, בשיתוף עם ברניקי, מכתב לנציב "על התועבות אשר עשה פלורוס בירושלים".
אגריפס הגיע לירושלים בסמוך לאחר מכן.
הוא מצא את העם במצב הקרוב למרידה כללית.
אגריפס וברניקי לצדו, ניסו לשכנע את העם שלא למרוד, בנאום ארוך שמובא על ידי יוסף בן מתתיהו, ועיקרו כי למרידה אין כל סיכוי כנגד המעצמה העולמית הרומאית.
נראה היה שהנאום השיג את מטרתו:
"וככלות אגריפס את הדברים האלה זלגו עיניו דמעות וגם אחותו בכתה עמו, ובדמעותיהם עלה בידם לשכך את חמת העם".
הוא טען שהדרך היחידה להוכיח שליהודים אין כוונות מלחמתיות, היא לבנות מחדש את מה שנהרס: "העם שמע לדברים האלה ועלה יחד עם המלך ועם ברניקי אל הר-הבית והחל לבנות את האולמים ההרוסים".
אבל נסיונותיו של אגריפס לשכנע את העם להסכים למרותו של פלורוס עד שישלח הקיסר נציב אחר במקומו כשלו.
לאחר שאחד הכהנים אלעזר בן חנניה שכנע את הכהנים שלא לאפשר הקרבת קרבנות לשמו של הקיסר (כפי שהיה נהוג עד אז), הפך המרד לגלוי.
אגריפס שלח 3,000 פרשים מממלכתו בצפון, על מנת לדכא את המרידה.
משהגיעו הפרשים לירושלים, גילו כי רובה נכבשה בידי המורדים.
בלחימה שהתפתחה נשרפו ארמונם של אגריפס וברניקי, כמו גם בתי האצילים והעשירים, בית הכהן הגדול, והארכיון בו הוחזקו שטרי החוב.
חייליו של אגריפס התבצרו במצודת אנטוניה ולאחר מצור קצר הותר להם לעזוב את העיר.
במהלך דיכוי המרד נאלצו ברניקי ואחיה לסייע לרומאים.
בסתיו 66 הם יצאו לביירות כדי לקבל את פניו של נציב סוריה, קסטיוס גאלוס, וסייעו לו בחיילים ובאספקה.
לתקופת שהותם מחוץ לממלכה הושאר בה ממלא-מקום, "אותו הפקידו בעת ההיא המלך ואחותו למפקח על המדינה" – עדות נוספת לסמכויותיה הרשמיות של ברניקי.
יוסף בן מתתיהו מעיד שבהיותו מושל הגליל מטעם ממשלת המרד, התעמת עם צבאו של אגריפס והחרים תבואה (שנאספה מכפרי הסביבה) מאסמיה של ברניקי בבית שערים, ושלח אותה לגליל.
כאשר הגיע אספסיאנוס לדכא את המרד, סייע לו אגריפס במשלוח חיילים.
החוקרת טל אילן מסיקה שבמרבית תקופת המרד שהו אגריפס וברניקי בבירת ממלכתם, קיסריה פיליפי.
לדעתה, השניים הסתגרו בעיר וביצרו אותה לצורך ביטחונם האישי, לאחר שנאלצו לברוח מירושלים – שם נשרף ארמונם, טבריה מרדה – שם נשרף ארמון הורדוס אנטיפס אותו ירשו, ורכושם בגליל נשדד שוב ושוב.
מיד אחרי תיאור המצור על יודפת (יולי 67) ב"מלחמת היהודים", יוסף בן מתתיהו מספר שאספסיאנוס התארח בממלכתו של אגריפס השני בצפון הארץ, בהזמנתו.
אילן מניחה שמטרת ההזמנה הייתה להראות לאספסיאנוס כיצד הוא ואחותו, הנאמנים לרומא, נאלצים להגן על עצמם מפני המורדים.
אגריפס אירח את אספסיאנוס וצבאו, ואספסיאנוס סייע לו לדכא את המרד בערים טבריה וטריכיי שהיו חלק מממלכתו.
על פי יוסף בן-מתתיהו, אגריפס הטיל על יוסטוס איש טבריה עונש מוות בפקודת אספסיאנוס, בעקבות תלונת תושבי הדקפוליס על כך שהוביל את ההתקפה של יהודי טבריה עליהם ושרף את כפריהם, ורק בקשותיה של ברניקי הביאו את אחיה להמיר את העונש למאסר ובכך הצילה את חייו.
תוך כדי שיתוף הפעולה של אגריפס עם אספסיאנוס בדיכוי המרד הגדול, התפתח קשר רומנטי בין ברניקי וטיטוס, בנו של אספסיאנוס.
טיטוס התגרש מאשתו השנייה בשנת 65.
בשנת 68 הודח הקיסר נירון והתאבד, ורומא נקלעה למערבולת של חוסר יציבות לאורך שנת 69, הידועה בשם "שנת ארבעת הקיסרים".
ביוני 68 עלה הקיסר גלבה לשלטון במקומו של נירון.
אספסיאנוס שלח את טיטוס לרומא לברכו, ועמו הפליג גם אגריפס השני, אך בהגיעם ליוון, כנראה בשלהי ינואר 69, נודע להם כי גלבה נרצח.
אגריפס המשיך לרומא, כדי לברך את הקיסר החדש, אותו, ואילו טיטוס שב אל אביו בקיסריה.
בין ההסברים שמציע ההיסטוריון הרומי טקיטוס להחלטתו זו, הוא קובע שהיו הסבורים כי טיטוס חזר ליהודה "בגלל געגועיו העזים לראות שוב את המלכה ברניקי".
מכך משתמע שברניקי וטיטוס נפגשו עוד בעת ששהה טיטוס בארץ ישראל לצורך דיכוי המרד היהודי, בין אביב 67 וסתיו 68. טל אילן מניחה שהשניים נפגשו בעת שאספסיאנוס התארח בממלכתו של אגריפס השני.
לאחר ביקור זה העניק אספסיאנוס לאגריפס חסדים שונים במהלך כל המלחמה, ואילן מניחה שאלו ניתנו לו לא רק בגלל נאמנותו הבלתי מעורערת, אלא גם בגלל מערכת היחסים שנקשרה בין בנו לבין אחותו של המלך.
לאחר תיאור הניצחון הרומאי בגליל ב"מלחמת היהודים", יוספוס מציין שטיטוס "הגיע מגוש חלב לקיסריה".
רוב החוקרים סבורים שמדובר בקיסריה שעל הים, אולם טל אילן סבורה שמדובר בקיסריה פיליפי, עירה של ברניקי.
מנקודה זו בזמן, בנובמבר 67, ועד דצמבר 68 או ינואר 69, אז הפליג טיטוס לרומא, הוא אינו נזכר כלל ב"מלחמת היהודים", ולדעת אילן ההסבר הסביר ביותר להיעדרו הוא שטיטוס נמצא במשך כל שנה זו בבירת ממלכתם של אגריפס וברניקי, כפי הנראה ברשות אביו.
באותה עת הייתה כבר ברניקי בת כ-40, וטיטוס בן 30 או 27 בלבד, אבל טקיטוס טוען שהייתה "באביב ימיה ובמרום יופיה", והקסימה אפילו את אביו של טיטוס ב"מתנותיה המפוארות".
אספסיאנוס הסכים להתמודד על השלטון רק אם תובטח לו תמיכת טיבריוס יוליוס אלכסנדר, יהודי מומר שהיה נציב מטעם רומא על מצרים, ואחי בעלה הראשון של ברניקי.
טקיטוס מספר שברניקי פעלה לקדם את הפיכתו לקיסר בהתלהבות רבה.
לדעת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי ביופייה ובעורמתה הביאה את אלכסנדר לתמוך באספסיאנוס, וזאת על מנת שבבוא היום, לאחר מינויו של אספסיאנוס לקיסר, ימונה בנו טיטוס תחתיו והיא תהיה לקיסרית, שכן טיטוס הבטיח להינשא לה.
יוספוס מספר כי מיד לאחר כיבוש ירושלים בספטמבר 70, נסע טיטוס מקיסריה שעל הים לקיסריה פיליפי, "שם שהה זמן רב".
טל אילן טוענת כי "ברור שפניו היו מועדות אל ברניקי", וכי הדחיפות בנסיעתו אליה מעידה על כך שהיא לא הייתה לצדו בזמן המצור על ירושלים, ואם כך הרי שחלפו כשמונה חודשים מאז שהתראו לאחרונה, לפני שטיטוס יצא, ככל הנראה, לאלכסנדריה בפברואר אותה שנה.
בקיסריה פיליפי ערך טיטוס משחקי ראווה בהם נספו שבויים יהודים רבים, ואילן סבורה כי אגריפס וברניקי נכחו בחגיגות הללו.
מקיסריה פיליפי יצא טיטוס למסע ברחבי סוריה, אותו סיים בחורבות ירושלים, ואילן סבורה כי ברניקי נלוותה אליו במסעו, לפני שהמשיך בדרכו לאלכסנדריה.
טיטוס חזר לרומא וברניקי חזרה כנראה לממלכתה.
הרומאים רצו שליורש העצר של האימפריה הרומית תהיה אשה המסוגלת ללדת לו יורשים, ואילו ברניקי, שהייתה מבוגרת ממנו ב-11 שנה, כבר לא הייתה מסוגלת לכך.
כמו כן, יהדותה לא אפשרה לה להתחבב על הרומאים מיד אחרי המלחמה של היהודים בשלטון הרומי.
לדעת אילן, טיטוס נפרד מברניקי בשנת 71.
בשנת 75 ביקרה ברניקי ברומא, ואז החל פרק שני במערכת היחסים שלה עם טיטוס.
במשך השנים בהן היו פרודים, טיטוס לא נשא אשה אחרת על פניה.
ההיסטוריון הרומי קסיוס דיו מספר שברניקי הייתה "בשיא כוחה", ולכן הגיעה לרומא כשהיא מלווה באחיה.
אגריפס השני קיבל משרת פראיטור וברניקי חיה עם טיטוס בארמונו כבת-זוגו.
ההיסטוריון הרומי בן התקופה סווטוניוס מספר כי טיטוס "חשוד היה בחמדת-בשרים בגלל...
אהבתו העזה לברניקה המלכה, אשר הבטיח לה – כפי שהיו אומרים – גם לשאתה לאשה".
על פי "קיצור על הקיסרים" מסוף המאה ה-4, טיטוס הזמין לארוחה את הקונסול לשעבר אולוס קאיקינה אליינוס וציווה לחנוק אותו למוות ברגע שעזב את חדר האוכל, בגלל שחשד בו בניאוף עם "אשתו ברניקי".
גם על פי מקורות אחרים קאיקינה הוצא להורג על ידי טיטוס, אולם אף אחד מהם אינו קושר זאת לברניקי.
עדות למידת כוחה והשפעתה ניתן למצוא בכתבי הרטוריקן קווינטיליאנוס, שמספר על מקרה בו הוא עצמו טען לטובת ברניקי בבית המשפט, כאשר היא עצמה הייתה השופטת.
לדברי קסיוס דיו, ברניקי ציפתה להינשא לטיטוס וכבר התנהגה כאילו הייתה אשתו, אבל ההתמרמרות ברומא הלכה וגברה.
בנוסף לדברי הרכילות על בנו של הקיסר ובת זוגו, הצליחו כמה סופיסטים מהאסכולה הציניקנית לחדור לעיר ולעורר מהומה.
אחד מהם נכנס לתיאטרון מלא בקהל וגינה את הזוג בנאום פוגעני ארוך, עליו קיבל עונש מלקות.
מאוחר יותר, סופיסט אחר, שחשב שזה העונש שיקבל גם הוא, פצח בנביחות חסרות טעם בסגנון ציניקני, ונענש על כך בעריפת ראשו.
כשטיטוס ראה כי הרומאים אינם מרוצים מהמצב, שלח את ברניקי מרומא.
ייתכן שהרומאים לא היו מרוצים מכך שהיא יהודייה, בת לעם שאך זה מרד בהם, וייתכן שלא היו מרוצים מכך שאשת הקיסר העתידי תהיה מלכה מזרחית, בזוכרם את קלאופטרה מלכת מצרים ואת השפעתה השלילית על יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
בשנת 79, לאחר שאספסיאנוס מת וטיטוס הפך לקיסר, חזרה ברניקי לרומא.
אולם זמן קצר אחר כך שלח אותה טיטוס בחזרה אל ממלכת אחיה אגריפס, כדי לשמור על אהדת העם, וזאת "למרות רצון שניהם".
לאחר ששולחה בשנית מרומא, אין יותר מידע על קורותיה של ברניקי.
יוסף בן מתתיהו אינו מזכיר כלל קיומו של קשר כלשהו בין ברניקי לטיטוס.
יוספוס מספר שקיבל את חסותו של טיטוס, ולאור זאת טל אילן משערת שטיטוס ביקש ממנו לא להזכיר בספרו "מלחמת היהודים" (פורסם בין השנים 75–79) את מערכת היחסים בינו לבין ברניקי.
לדברי אילן, יוספוס סיים לכתוב את ספרו זה סמוך לשנת 75, מספר שנים לאחר שטיטוס נפרד מברניקי אך לפני שהחל הפרק השני במערכת היחסים שלהם, והוא לא רצה שיחשבו שבזמן המלחמה ביהודה הוא התרועע עם המלכה היהודיה במקום להתרכז בדיכוי המרד.
ייתכן גם שביקש זאת כדי להגן על שמה הטוב של ברניקי בעיני בני עמה, בהיותו מחריב ירושלים, שכן היא המשיכה להתגורר ביהודה, ואולי אף להגן על שמה הטוב בעיני הרומים.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר הציע שייתכן ונמצא רמז לברניקי באגדה התלמודית על חורבן בית המקדש על ידי "טיטוס הרשע": "בא טיטוס...
תפס זונה בידו ונכנס לבית קדשי-הקדשים והציע ספר-תורה ועבר עליה עבירה".
דניאל שוורץ טען שמאחר שדברים אלה מופיעים בסמיכות לדברים אחרים שנכתבו נגד אגריפס, הרי שהם מעידים שמילים אלה אינם של יוספוס עצמו אלא של מקור שהיה עוין את אגריפס, ועל כן יש לשער כי יוספוס כתב זאת לאחר מותו של אגריפס.
אולם לדעת אילן, יוספוס העז לכתוב כך על ברניקי אחרי מותו של טיטוס (מת בשנת 81), ולא של אגריפס.
על פי גרץ, הוצב באתונה פסלה של ברניקי, כשעליו הכיתוב "המלכה הגדולה בת המלך הגדול יוליוס אגריפס".
כתובת מאתונה שנחקקה לכבודה משבחת את ברניקי עקב "דאגתה" לעיר, ומכנה אותה "בת אגריפס המלך וצאצא של מלכים גדולים מטיבי העיר".
כתובת לטינית מביירות מנציחה את ברניקי, לצד אחיה, בזכות תרומות לשיקום בניין בעיר וקישוטו: "ברניקי המלכה והמלך אגריפס תיקנו מן היסוד את המקדש הזה (?), שהמלך הורדוס, שהם מצאצאיו, בנאו, אחרי שהידרדר הבניין ברבות השנים, וגם קישטו אותו בשיש ובשישה (?) עמודים".
למרות שאין מידע על חייה או צאצאיה לאחר שנת 79, ישנם חוקרים הקושרים אליה את יוליה קריספינה בת ברניקיאנוס, הנזכרת בארכיון בבתא כ"אפיסקופוס" – המפקחת על אחייניו היתומים של בעלה המנוח השני של בבתא.
דמותה של ברניקי בספרות ובאמנות
ברניקי שימשה השראה לספרים, למחזות ואף לאופרה.
פרט להיותה מוזכרת בשירי יובנאליס, המחזה הידוע ביותר אודותיה הוא "ברניס" מאת ז'אן ראסין, אשר נכתב בשנת 1670 והוצג לראשונה בשנת 1679.
גם משוררים עבריים קיבלו השראה מדמותה.
כך למשל חיים גורי כלל שיר אודותיה בשם "ברניקי המלכה" בספרו "חשבון עובר" (מבחר שירים 1945–1987).
בשנת 1962 ערכה סוכנות החלל הצרפתית ניסויים רקטיים על מנת ללמוד את תופעת ליקוי החמה.
תוכנית זו כונתה "טיטוס" ובמסגרת זו נשלחו למסלול אחת-עשרה רקטות מסוג "ברניס" על שמה של ברניקי.
הווארד פאסט כתב עליה את הספר "Agrippa's Daughter" (יצא ב-1964), שיצא בעברית ב-1966 בשם "ברניקה החשמונאית" וב-1988 יצא שוב בשם "ברניקה: בתו של אגריפס".
פאסט מתאר את נישואיהם של ברניקה עם שמעון בן גמליאל הנשיא מבית הלל, ובאמצעות תחבולה ספרותית זו הוא מספר על בית הלל ועל בית שמאי שסייעו בליבוי המרד הגדול.
כמו כן מתאר פאסט את סיועה של ברניקה בקניית עבדים יהודים לאחר המרד הגדול, בכוונה למלטם מידי האדונים הרומים.
ב-2014 פורסם רומן היסטורי בעברית העוסק במלכה, בשם "אהבתה של ברניקי", מאת חבצלת פרבר-שפר.
ב-2021 בסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן", העוסק במרד הגדול, משתמשת ברניקי בהשפעתה על טיטוס כדי לנסות למנוע את הרס (שריפת) בית המקדש.
את דמותה מדבבת יעל אבקסיס.
במרץ 2023, נמסר על ליהוקה של לירז צ'רכי לגילום דמותה של ברניקי בסדרת הדרמה האפית "אלו שעומדים למות".
על שמה של ברניקי מכונים כמה אתרים בסביבות טבריה: הר ברניקי, גן לאומי ברניקי, שמורת מצוקי ברניקי, אמת ברניקי, יקב ברניקי וחוף ברניקי.
קרוי על שמה רחוב בירושלים.
ברנלי היא עיר במחוז לנקשייר שבצפון-מערב אנגליה.
ברנלי צמחה כעיירה תעשייתית לאורך המאה ה-19, וכלכלתה סבבה בעיקר סביב תעשיית הטקסטיל (בעיקר אריגת סיבי כותנה).
נוכח הדעיכה הניכרת בתעשייה, ישנו שיעור גבוה של אבטלה בעיירה.
ברנלי זכתה לתשומת לב לאומית ביוני 2001 נוכח התפרעויות על רקע מתיחות גזעית בין לבנים ואסייתיים ועוני רב השורר בקרבם.
כ-5,500 תושבים ממוצא דרום-אסייתי מתגוררים בברנלי, רובם באזורים העניים ביותר.
אחד מהאזורים הללו, דיינזהאוס, נחשב לאחד הנחשלים בבריטניה מבחינה סוציו-אקונומית.
ברנלי מוגדרת כאחד מבסיסי כוחה של המפלגה הבריטית הלאומית, מפלגה ימנית קיצונית בפוליטיקה הבריטית.
בינואר 2023 יצא בנטפליקס הסרט "הבנק של דייב", המבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש בעיר.
מועדון הכדורגל ברנלי, המייצג את העיר תחת הכינוי "הסגלגלים" (The Clarets), הוא אחד מאבותיה המייסדים של הפוטבול ליג.
הקבוצה נוסדה בשנת 1883 ונכון לעונת 2023/2024 משתתפת בליגת פרמייר ליג, הליגה הבכירה באנגליה.
מועדון הכדורגל ברנלי הוא מועדון כדורגל אנגלי המשחק בפרמייר ליג, המייצג את העיירה ברנלי שבמחוז לנקשייר.
כינויה של קבוצת הכדורגל הוא "הסגלגלים" (The Clarets) בגלל צבעם הסגול-תכול של מדי השחקנים.
הקבוצה משחקת במגרש טרף מור משנת 1883. המגרש, הוא אחד מן המגרשים הפעילים הוותיקים ביותר באנגליה.
ברנלי הייתה אחת ממקימות הפוטבול ליג בשנת 1888.
המועדון הוקם כקבוצת רוגבי, ובשנת 1882 הוקמה גם קבוצת הכדורגל.
בעונת 1946/1947 הגיעה לגמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת צ'רלטון את'לטיק.
בעונת 1959/1960 זכתה באליפות אנגליה בפעם השנייה.
בעקבות זכייתה באליפות העפילה ברנלי בפעם הראשונה למפעלים האירופאיים בעונת 1960/1961, במסגרת גביע אירופה לאלופות.
בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת סטאד ריימס הצרפתית.
ברבע הגמר הפסידה לקבוצת המבורג הגרמנית והודחה מהטורניר.
בעונת 1961/1962 הגיעה שוב לגמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת טוטנהאם הוטספר.
בעונת 1966/1967 השתתפה בגביע ערי הירידים.
בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת שטוטגרט.
בסיבוב השני ניצחה את קבוצת לוזאן משווייץ.
בשמינית הגמר ניצחה את קבוצת נאפולי.
ברבע הגמר הפסידה לקבוצת איינטרכט פרנקפורט והודחה מהטורניר.
בשנות ה-70 ירדה הקבוצה מהליגה הראשונה ובשבע העונות שבין 1985 ו-1992 הידרדרה הקבוצה עד הליגה האנגלית הרביעית.
בשנות ה-90 הגיעה ברנלי עד לליגה השנייה, אך חזרה לליגה השלישית תוך זמן קצר.
מינויו של המאמן סטן טרננט בשלהי עונת שינה את פני המועדון לטובה.
בעונת שבה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה שנייה בליגה השלישית.
מאז, ביססה הקבוצה את מעמדה בליגת המשנה, שם היא שיחקה עד סוף עונת 2008/2009. בסוף עונת הסתיימה כהונתו של טרננט ותחתיו הוחתם המאמן סטיב קוטריל.
השנה הראשונה של קוטריל כמאמן, בעונת , הייתה מוצלחת למדי: הקבוצה הצליחה להדיח בסיבובים המוקדמים של גביע ה-FA קבוצות בכירות כגון אסטון וילה וליברפול.
בעונת 2008/2009 העפילה ברנלי לפרמייר ליג.
זאת הייתה הפעם הראשונה שברנלי עולה לפרמייר ליג במתכונתה הנוכחית, והפעם הראשונה שהקבוצה עולה לליגה הבכירה באנגליה מאז 1976. בעונה זו הגיעה לחצי גמר גביע הליגה והפסידה לקבוצת טוטנהאם הוטספר.
ברנלי לא הצליחה להחזיק מעמד בפרמייר ליג, ושנה בלבד לאחר שעלתה אליה היא שבה בחזרה לליגת המשנה לאחר שסיימה.
בסיום עונת 2013/2014 חזרה ברנלי לפרמייר ליג לאחר ארבע שנים של היעדרות, וירדה לאחר עונה בודדה בליגה.
בסוף עונת 2015\2016 זכתה הקבוצה באליפות הצ'מפיונשיפ ושבה לליגה הראשונה.
בסוף עונת 2017/2018 סיימה במקום השביעי והבטיחה השתתפות במפעלים האירופיים לראשונה מזה 51 שנים.
בעונת 2020/2021 ניצלה ברנלי מירידת ליגה שלושה מחזורים לסיום העונה לאחר ניצחון על פולהאם 0–2 וסיימה את העונה במקום ה-17. באפריל 2022 פוטר שון דייץ' מתפקידו, לאחר שהיה מאמן הקבוצה במשך עשור.
בסיום אותה העונה, עונת 2021/2022, ירדה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שלא הצליחה לנצח במחזור הסיום את ניוקאסל יונייטד.
בעונה שלאחר מכן ברנלי מינתה למאמן את וינסנט קומפני, שהפך למאמן הראשון של ברנלי מחוץ לאיי הבריטי.
במהלך העונה ניצחה ברנלי ב-10 משחקים רצופים, והבטיחה את עלייתה לפרמייר ליג כשנותרו 7 מחזורים לפני סיום העונה, בניצחון 2-1 על מידלסבורו (שיא צ'מפיונשיפ), ברנלי העפילה בחזרה אל הפרמייר ליג מהמקום הראשון בצ'מפיונשיפ.
בנוסף, הגיעה ברנלי לרבע הגמר גביע ה-FA.
עונה לאחר מכן, בעונת 2023/2024 ירדה לצ'מפיונשיפ וחזרה לפרמייר ליג לאחר עונה אחת בלבד.
ברנט "ברני" פרנק הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקני, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אזור הבחירה ה-4 של מסצ'וסטס, משנת 1981 ועד לפרישתו בינואר 2013.
פרנק הוא חבר במפלגה הדמוקרטית.
בעקבות ניצחונם של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה ב-2006 ושליטתם בבית הנבחרים של ארצות הברית, מונה ליושב ראש ועדת בית הנבחרים לשירותים כספיים.
הוא פעיל בתחום זכויות האזרח וקהילת הלהט"ב.
בשנת 1987 לאחר שיצא מהארון מיוזמתו, היה פרנק להומו הגלוי מרצון הראשון בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביולי 2012 נישא לבן-זוגו מזה שנים רבות, ג'יימס רדי.
בכך היה פרנק לאדם הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שנישא לאדם מאותו המין, בעודו מכהן בקונגרס.
בבחירות הכלליות של 2012 לא העמיד את עצמו לבחירה מחדש ופרש מהפוליטיקה.
פרנק נולד למשפחה יהודית בביון, ניו ג'רזי.
את לימודיו האקדמיים עשה בקולג' הרווארד, שם התגורר במעונות הסטודנטים בקירקלנד, ואחר כך בווינת'ורפ.
שהוא סיים את לימודיו ב-1962. פרנק לימד בהרווארד בזמן שלמד לדוקטורט שלו, אך עזב ב-1968, לפני שהשלים את התואר, כדי להיות עוזרו הראשי של ראש העיר של בוסטון, קווין וואיט, משרה בה החזיק שלוש שנים.
לאחר מכן כיהן במשך שנה אחת כמנהלו האדמיניסטרטיבי של חבר הקונגרס של ארצות הברית, מייקל ג'יי.
ב-1972, פרנק נבחר לבית הנבחרים המדינתי של מסצ'וסטס, שם שירת שמונה שנים.
במהלך אותו זמן, נרשם לבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו ב-1977.
במקביל לפעילותו הפוליטית, לימד פרנק באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון, בבית ספר ג'ון פ.
קנדי לממשל, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת בוסטון.
פרנק פרסם מספר מאמרים בנושאים פוליטיים וציבוריים.
ב-1992 פורסם המאמר לדבר בכנות, שעסק בתפקיד אותו צריכה למלא המפלגה הדמוקרטית בשנות ה-90.
ב-1979 הפך פרנק לחבר בקבוצת המשפטנים של מסצ'וסטס, לפני שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1980. בראשונה הוא נבחר למלא את מושבו של הכומר רוברט דריאן, אשר עזב את הקונגרס בעקבות קריאתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לכמרים לעזוב משרות פוליטיות.
ב-1982, חלוקה מחדש של מחוזות הכריחה אותו לרוץ נגד הרפובליקנית מרגרט הקלר.
כאנדרדוג, הוא מיקד את מערכת הבחירות בעובדת תמיכתה של הקלר בנשיא רונלד רייגן, וכך ניצח בהפרש של 20%.
מאז המשיך להיבחר מחדש באופן עקבי ובקלות.
פרנק הוא כרגע יושב ראש ועדת השירותים הכספיים.
פרנק הוא דמות בולטת באגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית, ומדב בגלוי על נושאים רבים של זכויות אזרח, ובפרט על הנושא ההומוסקסואלי.
ב-1987, דיבר בפעם הראשונה בפומבי על עובדת היותו הומוסקסואל.
בשנת 1990 הצביע בית הנבחרים (הארצי) בעד לבצע הליך נזיפה בפרנק, הליך משפטי של הקונגרס עם משמעות סמלית בלבד, בגלל שסטיב גובי, זונה ממין זכר שפרנק התיידד עמו לאחר שהשתמש בשירותיו, טען שהעניק שירותי זנות מדירתו של פרנק, כשהוא לא היה בבית.
פרנק ניתק את קשריו עם גובי מוקדם יותר באותה שנה, ודיווח על המאורע לוועדת האתיקה של בית הנבחרים, אחרי שגילה את פעילותיו של גובי.
אחרי חקירה מקיפה, לא מצאה ועדת האתיקה של בית הנבחרים כל ראיות שפרנק ידע, או שהיה מעורב בפעילות בלתי חוקית.
באשר להאשמות היותר שערורייתיות של גובי, הדו"ח של ועדת האתיקה הסיק: "במספר מקרים בהם טענה שהועלתה בידי מר גובי (בין פומבית או במהלך תצהיר הוועדה שלו) נחקרה על נכונותה, הטענה נסתרה על ידי עדותו בשבועה של צד שלישי, או על ידי גובי עצמו".
עיתון הניו יורק טיימס דיווח ב-20 ביולי 1990, שוועדת האתיקה המליצה "שהנבחר ברני פרנק יקבל נזיפה רשמית מבית הנבחרים על יחסיו עם זונה ממין זכר".
ניסיונות להרחיק או לפתוח בהליך גינוי, שהובלו על ידי החבר הרפובליקני בבית הנבחרים, לארי קרייג, נכשלו.
בית הנבחרים העדיף להצביע ברוב של 18–408 בעד לנזוף בו.
להרשעה לא הייתה כל השפעה באזור הבחירה של פרנק, אשר ניצח במערכה לבחירה מחדש ב-1990 עם 66% מהקולות, ובהפרשים גדולים עוד יותר מאז.
ב-1995, מי שהיה אז מנהיג הרוב הרפובליקני בבית הנבחרים, דיק ארמיי, התייחס לפרנק בראיון תקשורתי כברני פאג ("ברני ההומו").
ארמיי התנצל ואמר ש"זו הייתה פליטת פה".
פרנק לא קיבל את התירוץ, והגיב על כך: "פניתי למומחה משלי, אמא שלי, שדיווחה שב-59 שנות נישואין, אף אחד לא הציג אותה כאליס פאג" (אליס ההומאית).
ב-1998, ייסד את ארגון "הדמוקרטים של סטונוול הלאומית", ארגון דמוקרטי של הומואים, לסביות, בי סקסואלים וטראנסג'נדרים.
ב-2004 ושוב ב-2006, סקר של אנשי צוות מגבעת הקפיטול שפורסם במגזין "וושניגטוניאן", העניק לפרנק את התארים "הפיקח ביותר", "המצחיק ביותר" ו"הרהוט ביותר" מבין חברי בית הנבחרים.
נכון למאי 2007, פרנק הוא אחד מבין שני חברי הקונגרס היחידים שהם הומואים מוצהרים, לצד תמי בולדווין מוויסקונסין.
פרנק ידוע בשנינותו ובהומור העצמי הלגלגני שלו.
כך התלונן שאינו מסוגל להשלים את קריאת דו"ח סטאר העוסק ביחסי ביל קלינטון עם מוניקה לווינסקי, כי "זה יותר מדי קריאה על מין הטרוסקסואלי"
פרנק גם מפורסם בהערותיו החריפות על רפובליקנים.
בריאיון לרשת הטלוויזיה בכבלים "ניו אינגלנד קייבל ניוז" (NECN), ביוני 2007, פרנק אמר על מיט רומני: "רומני האמיתי הוא בבירור איש אמביציוזי יוצא מן הכלל, ללא כל עיקרון פוליטי תפיסתי בכלל.
הוא האינטלקטואל חסר הכנות ביותר שיש בהיסטוריה של הפוליטיקה".
בקונגרס, פרנק הוא תומך נלהב של מריחואנה רפואית.
הוא היה המחבר של חוק זכויות המדינה למריחואנה רפואית (H.R 2592), שהיה ניסיון לעצור את הממשל הפדרלי הארצי מלהתערב בחוקי מריחואנה רפואית ברמה המדינתית.
פרנק הצביע באופן עקבי בעד תיקון הינצ'י למריחואנה רפואית, שהוצע בכל שנה על ידי דנה רורבכר (רפובליקני, קליפורניה) ומוריס הינצ'י (רפובליקני, ניו יורק), אשר תאסור על משרד המשפטים של ארצות הברית מלהעמיד לדין חולי הצורכים מריחואנה רפואית.
נכון ל-25 במרץ 2008, הוא ממשיך במאמצים להעביר חוק פדרלי, אשר יהפוך את ההחזקה של מריחואנה בכמות מזערית, לחוקית.
החוק נקרא חוק שימוש אישי במריחואנה בידי מבוגר אחראי.
פרנק היה גם ביקורתי כלפי היבטים של מערכת הבנק הפדרלי, הבנק המרכזי של ארצות הברית, ובכך היה שותף למספר חברי קונגרס רפובליקנים מהאופוזיציה.
פרנק אומר שהוא וחבר הקונגרס רון פול "חברנו לראשונה בגלל ששנינו בלטנו בחוסר ההערצה למקדש של 'הפדרליים' עם הכומר הבכיר [אלן] גרינספן".
ב-2006, פרנק היה אחד משלושת חברי הבית שהתנגדו לחוק הכבוד לגיבוריה הנופלים של אמריקה, אשר הגביל את המחאה כנגד חיילים בלוויות (ובמיוחד את זו של הכומר פרד פלפס הגזען, ראש הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, שפועלת כנגד הומואים, קתולים, יהודים, מוסלמים וכדומה).
הוא התנגד להצעת החוק, אשר עברה פה אחד בסנאט, בנימוק של זכויות אזרח ושל חוקתיות.
פרנק אמר על ההצבעה: "אני חושב שזה מאוד סביר שזה ימצא כלא חוקתי...
זה נכון שכשאתה מגן על זכויות אזרח, אתה מגן באופן טיפוסי גם על אנשים שעושים דברים מגעילים...
אבל אתה משחק לידיהם כשאתה נותן להם להתגרות בך לידי עשיית יתר.
אני לא רוצה שהבריונים האלה יטענו שאמריקה היא צבועה".
הכלל של פרנק בנוגע ל"אאוטינג"
השקפתו של פרנק בנוגע ל"אאוטינג" של רפובליקנים הומואים מסוימים הפכה להיות מוכרת היטב בציבור, והיא כונתה "הכלל של פרנק" - הכלל הקובע שמותר לעשות "אאוטינג" לאדם שהוא הומו בארון, במקרה שאותו אדם בעצמו משתמש בסמכותו כדי לפגוע בהומוסקסואלים.
אזור הבחירה ה-4 של מסצ'וסטס, שאותו משרת פרנק החל משנת 1981, משתרע בעיקרו על פני דרום מסצ'וסטס, וכולל את שטח החוף הדרומי, ואת המחוזות בריסטול, מידלסקס, נורפוק ופליימאות'.
כחבר קונגרס יהודי ודמוקרט, פרנק נחשב לתומך עקבי של מדינת ישראל.
בהזדמנויות רבות הביע את דעתו, שישראל היא מעוז של דמוקרטיה וחופש, ושהסיבה העיקרית להתמשכות הסכסוך באזור היא סירובם של הפלסטינים ושל מדינות ערב לעשות את הוויתורים הנחוצים לכך.
הוא הוסיף, שהביקורת שישראל זוכה לה היא חסרת פרופורציות, לעומת השתיקה נוכח פשעים שמבצעים ממשלים של מדינות אחרות.
יחד עם זאת, בעת שהקונסול הכללי של ישראל בבוסטון, נדב תמיר, הותקף על ידי חוגים ימניים בגלל מזכר פנימי שכתב, ובו ביקר את התנהלות ממשלת ישראל ביחסיה עם הממשל האמריקני - עמד פרנק לצידו של הקונסול.
פרנק טען, שתמיר עשה שירות חשוב למדינת ישראל, בכך שסיפק לממשלתו מידע מדויק וחיוני, אודות העוינות שגורמת מדיניותה של ממשלת ישראל, והירידה בתמיכה של הקהילה היהודית ושל הממשל בישראל, כתוצאה מכך.
ברנרדו רודריגס אריאס (בספרדית: Bernardo Rodríguez Arias; נולד ב-7 ביוני 1980 במאלגה, אנדלוסיה) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקלע עבור אוניקאחה מאלגה, קחאסול סביליה וריאל מורסיה ונבחרת ספרד.
הוא שימש כמנהל הספורטיבי של סביליה בעונת 2016/2017.
בשנת, 1999, בגיל 18, החל רודריגס את הקריירה המקצועית שלו באוניקאחה מאלגה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים.
במועדון רודריגס הרשים בכל משחקיו ונהפך לאחד השחקנים הצעירים הטובים בליגה הספרדית.
רודריגס שחקנה של אוניקאחה מאלגה עד היום למרות שהוצעו לו מספר רב של הצעות מקבוצות פאר רבות מאירופה.
כתוצאה מסירובו לאותן הצעות במשך השנים, רודריגס נהפך למנהיגו הבלתי מעורער של המועדון וסמלם של אוהדי הכדורסל במאלגה.
במהלך שנותיו הוביל את המועדון למספר רב של תארים והישגים ביניהם זכייה בגביע קוראץ' (2000-01), זכייה בגביע הספרדי (2004-05) וזכייה באליפות ספרד (2005-06).
רודריגס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2006. במשך שנותיו בנבחרת זכה עימה במדליית הזהב באליפות העולם 2006 ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג.
בקיץ 2012, לאחר שהעביר את מרבית שנותיו כשחקן במאלגה, עבר לקבוצת מורסיה.
לאחר שנתיים חתם בקחאסול סביליה.
ביולי 2016 הודיע על פרישה ממשחק.
מספר 5, איתו שיחק במלאגה, הופרש פעמיים על ידי קבוצתו, כשעזב אותה וכשפרש ממשחק פעיל.
ברניוס היה מלך נורת'מברלנד בשנים 380 לפנה"ס לערך - 374 לפנה"ס לערך, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, אולם ייתכן ומדובר בברנוס, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
על פי ג'פרי, היה בלינוס בנו של דאנבאלו מולמאטיוס ואחיו של בלינוס.
לאחר מות אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו בלינוס, ואולם אף אח לא גבר על משנהו.
לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה: בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה (בנורת'מברלנד).
חמש שנים לאחר הפשרה נשא ברניוס לאישה את בתו של מלך נורווגיה, בלי הסכמתו של בלינוס.
בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעו באניה אשתו לעתיד של ברניוס, וכלא אותה ואת אביה.
בתגובה פלש ברניוס לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
כל שליטי גאליה לא הסכימו לסייע לו למעט דוכס האלוברוגס (Allobroges), אשר השיא את בתו לברניוס, והבטיח לסייע לו במלחמתו אם ייוולד לו בן זכר.
הדוכס נפטר באותה שנה וברניוס ירש את כיסאו והפך לדוכס.
בלינוס שב לבריטניה בראש צבא האלוברגוס, אך אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.
בעקבות הסכם השלום איחדו האחים את צבאותיהם, פלשו לגאליה וכבשו אותה.
לאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא.
בהגיעם לרומא הם פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו עימם על הסכם שלום.
בלינוס וברניוס קיבלו את המס וחתמו על ההסכם ויצאו עם צבאם לעבר גרמניה.
בצאת הצבא צפונה הפרה רומא את הברית ותקפה את צבאות בלינוס וברניוס.
ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא האיטלקי בעת שהיו בלתי מוכנים וניצח בקרב.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שב בלינוס לבריטניה, בעוד ברניוס נשאר לשלוט ברומא עד יום מותו.
אף שמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי הם חסרי אסמכתאות היסטוריות, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).
ברנינג מן הוא פסטיבל הנערך מדי שנה במדבר הסלע השחור שבצפון מדינת נבדה שבארצות הברית.
הפסטיבל נקרא על שם האירוע המרכזי בו, במסגרתו נערכת שריפת דמות אדם עשויה עץ.
"איש העץ" מלווה בנוכחותו את הפסטיבל מתחילתו וניתנות לו משמעויות רבות ושונות בפי באי הפסטיבל.
טקס השרפה נערך במוצאי השבת, לקראת סופו של השבוע בו נערך הפסטיבל.
הפסטיבל נמשך שמונה ימים, כאשר הוא מתחיל ביום שני האחרון של אוגוסט ונגמר ביום העבודה האמריקני, שחל ביום שני הראשון של חודש ספטמבר.
בימי הפסטיבל האחרונים שורפים חלק מעבודות האמנות שהוצגו בפסטיבל ובלילה האחרון שורפים את מקדש הפסטיבל.
במסגרת הפסטיבל מוקמת עיר זמנית הנקראת "עיר הסלע השחור", בה שוהים משתתפי הפסטיבל, כשהם מתגוררים במעונועים, אוהלים ומבנים ניידים.
דיור זמני וארעי זה, הוא ערך חשוב בקהילת משתתפי הפסטיבל.
מדי שנה גדל מספר המשתתפים בפסטיבל ובשנת 2010 נכחו בפסטיבל מעל ל-50 אלף איש.
השטח בו מתרחש הפסטיבל הוא אגם שהתייבש והשאיר אחריו מישור חול אבקתי לבן והוא מכונה "פלאייה", חוף בספרדית.
מארגני הפסטיבל דואגים בעיקר ללוגיסטיקה ולצרכים בסיסיים: ביטחון אישי, שירותים כימיים, מבנה העיר ושלטי הרחובות, וריכוז המידע על כל הפעילויות.
כמו כן, הם מפקחים על מכוניות האמנות (Art cars) - מכוניות שנצבעו וקושטו ומורשות להסתובב בפלאייה במהירות נמוכה.
הכלה רדיקלית כל אחד יכול להשתתף בפסטיבל מתוך כבוד והערכת השונה ושלילת דעות קדומות.
הענקת מתנות: נתינה של מתנות ללא ציפייה לתמורה או מחויבות להחזיר טובה.
אי מסחריות: על מנת לשמר את רוח הנתינה כל סוג של מסחר או סחר חליפין, אסור.
בנוסף, המשתתפים מתבקשים שלא לבצע עסקאות, לפרסם או להפיץ רעיונות מסחריים ומותגים.
הסתמכות עצמית רדיקלית: עידוד עצמאות, עשייה עצמאית וגילוי יכולות אישיות.
ביטוי עצמי רדיקלי: כל פעילות בפסטיבל וכל המתנות הניתנות הן תוצר של ביטוי עצמי ואף אחד חוץ מהיוצרים לא יקבע את תוכנן.
למרות זאת, על הנותנים להבין ולכבד את מקומם ורצונותיהם של המקבלים.
מאמץ קהילתי: קהילת הפסטיבל מעודדת ומאמינה בעשייה משותפת ומקדמת כל סוג של עשייה קבוצתית, חיבור חברתי, מרחבים ציבוריים, עבודות אמנות וכל שיטות התקשורת המקדמות אותם.
אחריות אזרחית: כל משתתף בפסטיבל לוקח אחריות על עצמו ועל הסובבים אותו.
המארגנים פעילויות בפסטיבל ייקחו אחריות על שלומם ורווחתם של המשתתפים ויעשו זאת בהתאם לחוקי המקום והמדינה.
אי השארת עקבות: מתוך רצון לשמור על הסביבה, אין להותיר פסולת או כל סימן אחר שיפגע בסביבה.
חובה על כל המשתתפים לנקות את המרחב בסיומו.
השתתפות: שינוי מסוים באדם או בחברה, יכול לקרות רק תוך כדי השתתפות אקטיבית בנעשה.
לכן, כולם מוזמנים להשתתף בפסטיבל.
מיידיות: המשתתפים נקראים לחוות את עצמם ואת סביבתם בצורה מיידית ובלתי אמצעית.
העיר בנויה בצורת תיאטרון כאשר האזור בו מתגוררים המשתתפים הוא חצי עיגול של רחובות בהם מפוזרים מיצגים שונים, במרכז המעגל הפלאייה, האזור בו מתקיימים אירועים גדולים, מוצבות עבודות אמנות בקנה מידה גדול ובמרכזו איש העץ.
המקדש הוא מבנה מרכזי נוסף בפלאייה, שנבנה על ידי אמנים שונים בכל שנה ונשרף יום למחרת טקס שריפת איש העץ.
בעוד שלשריפת איש העץ יש אופי של חגיגה פגאנית, שריפת המקדש היא אירוע של עצב ופרידה.
לאחר הוריקן קתרינה, הגיעה ג'ואן באאז לפסטיבל והקימה שם את הארגון "שורפים ללא גבולות" שיצאו להתנדב בניו אורלינס ולעזור לשקם את האזור ואת חיי הניצולים.
בקיץ 1986 יצא לארי עם חבריו לחוף בייקר בסן פרנסיסקו שם הם שרפו יחד דמות אדם בגובה של כמעט 3 מטרים.
מאוחר יותר הארווי הסביר את המעשה כאקט ספונטני של ביטוי עצמי רדיקלי.
הפסטיבל הפך לכזה לאחר כמה שנים, אז חזרו הארווי וחבריו עם משתתפים נוספים לחוף בייקר.
בשנת 1991 עבר הפסטיבל מחוף בייקר למדבר הסלע השחור בנבדה, מכיוון שחוף בייקר לא הכיל את כמות המשתתפים ועיריית סן פרנסיסקו התנגדה להמשך קיומו במקום.
כיום מתייחסים המשתתפים לפסטיבל כממשיך הטבעי של פסטיבל וודסטוק, כשההבדל הוא שבברנינג מן, ההשתתפות וההגעה כרוכים בקשיים שנובעים מהמיקום וממזג האוויר.
בשנת 2023 דיווח הפסטיבל על מותו של משתתף, ליאון ריס, בן 32, שנמצא מחוסר הכרה בשטח הפסטיבל.
ב-25 באוגוסט 2024, ביום הראשון של פסטיבל ברנינג מן 2024 שנערך במדבר בלאק רוק, נבדה, נמצאה אישה ללא רוח חיים.
צוותי החירום של הפסטיבל ניסו להציל את חייה של האישה, אך לא הצליחו להחיותה.
דובר הפסטיבל אישר את מותה של משתתפת.
סיבת המוות עדיין לא נחשפה והאירוע נמצא תחת חקירה.
הפרטים האישיים של המשתתפת, כולל שמה וגילה, לא פורסמו.
ב-2025 התגלתה גופת גבר בשלולית דם במהלך שריפת איש העץ.
החל משנת 1995 כל שנה נבחר נושא לפסטיבל שנותן השראה ליוצרי התחפושות, המבנים והמיצגים באותה שנה.
למרות שמארגני ומשתתפי הפסטיבל מכריזים על עצמם כמתנגדים לתרבות החומרנית ולמסחר ודוגלים ברעיון של שיתוף ללא הגבלה, בשנים האחרונות נמכרת כמות מוגבלת של כרטיסים.
הדבר גורם לכך שלא כל המעוניינים יכולים להשתתף בו, אם בגלל מחירי הכרטיסים (מחיר רשמי בשנת 2010 - 210$, מחיר ספסרות - עד 1,195$) ואם בגלל ההגבלה המספרית.
לקראת הפסטיבל בשנת 2012 החלו להימכר הכרטיסים דרך מערכת הגרלה.
עקב כך היה ביקוש לכמות גדולה פי שלושה של כרטיסים לעומת הכמות שהוצעה.
בשנה שלאחר מכן בוטלה ההגרלה.
המונח "ברן" הפך לסמל ומשמש גם אירועים שאינם קשורים לקהילה הרשמית.
אלו הם האירועים הרשמיים של הקהילה:
שםמיקוםהחל משנתכמות משתתפיםAfrikaBurn (אפריקה ברן)קנאקוואה קארו, דרום אפריקה200713,000 (בשנת 2017)Midburn (מידברן)נגב, ישראל201410,500 (בשנת 2017)
פסטיבל מידברן הוא האירוע האזורי הרשמי של קהילת הברנינג מן בישראל.
האירוע הראשון התקיים בשנת 2014 ומאז מתקיים מדי שנה, בסמוך לחג השבועות.
עיר זמנית נבנית במדבר, סמוך למדרשת שדה בוקר, בדומה לפסטיבל ברנינג מן.
בעיר מוצבים עשרות מיצבי אומנות, וכן פסל "אדם וחווה", המקביל המקומי ל"איש", אשר נשרף בלילה האחרון של האירוע.
האירוע נמשך בין חמישה לשישה ימים ומספר המשתתפים בו גדל עם השנים, החל מ-2,846 משתתפים בשנת 2014 ועד מעל 8,500 בשנת 2016.
ברניסלב איוואנוביץ' (בסרבית: Branislav Ivanović; נולד ב-22 בפברואר 1984) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת המגן.
איוואנוביץ' היה שחקן הגנתי מטבעו והיה מסוגל לשחק לאורך כל חוליית ההגנה, ולעיתים תפקדגם כקשר אחורי.
איוואנוביץ' נכנס לעשרת המגינים הפוריים ביותר ב.
בדירוג שפורסם על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה של כדורגל וסטטיסטיקה (IFFHS), הסרבי דורג במקום התשיעי בעולם, עם 73 שערים בקריירה בכל המסגרות ולמרות היותו מגן ולא חלוץ.
איוואנוביץ' החל את הקריירה שלו במועדון עיר הולדתו סרם.
בינואר 2004 עבר למועדון ליגת העל הסרבית OFK בלגרד.
שנתיים לאחר מכן עבר לרוסיה כדי לשחק בלוקומוטיב מוסקבה בליגת העל הרוסית, שם בילה שתי עונות וזכה בתוארו הראשון, גביע רוסיה 2007. בינואר 2008 הוחתם איוואנוביץ' על ידי צ'לסי מהפרמייר ליג צתמורת 9 מיליון ליש"ט.
הוא היה באחד מתשעת המצטיינים הגדולים בצ'לסי, עם שלושה תארים בפרמיירליג, שלושה גביעי FA, גביע ליגה אחד, ליגת האלופות והליגה האירופית.
בסך הכל, הוא ערך 377 הופעות וכבש 34 שערים, מה שהפך אותו לאחד מחמישה שחקנים זרים בלבד שהופיעו ביותר מ-300 משחקים במועדון, מעט מאחורי ג'ון טרי מבחינת השערים שהבקיע מגן במדי צ'לסי.
בנוסף, איוואנוביץ' נבחר פעמיים לקבוצת השנה של ה-PFA.
הוא חזר לרוסיה בפברואר 2017 והצטרף לזניט בהעברה חופשית.
ב-2020 חזר לפרמייר ליג, הפעם למועדון ווסט ברומיץ' אלביון.
איוואנוביץ' הופיע לראשונה במדי ביוני 2005 ומאז הפך לשחקן המעוטר ביותר במדינה שצבר מעל 100 הופעות וכבש 13 שערים.
הוא ייצג את סרביה בטורניר הבינלאומי הראשון שלה כמדינה עצמאית, מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה ומונה לקפטן הנבחרת בשנת 2012. הוא היה קפטן עד רגע לפני מונדיאל 2018 שם ייצג גם את סרביה.
בתחרות ההיא הוא הפך לשחקן עם מרב ההופעות בתולדות נבחרת סרביה, עם 105 משחקים.
איוואנוביץ' נולד ביוגוסלביה להורים שהיו ספורטאים בעברם, מה שמשך אותו לעסוק בכדורגל.
הוא החל את הקריירה שלו במועדון הסרבי רמונט בשנת 2001, וכעבור כשנה עבר לקבוצת FK סרם.
בדצמבר 2003 הוא עבר ל-OFK בלגרד, מהקבוצות הבכירות בסרביה.
בבלגרד שיחק איוואנוביץ' במשך כשנתיים.
הוא סייע לה לסיים במקום הרביעי בליגת העל של סרביה ומונטנגרו בעונות ו-, ובכך להשיג השתתפויות בטורנירים האירופיים.
הוא כבש חמישה שערים ב-55 משחקים בתקופתו בקבוצה.
בינואר 2006 חתם איוואנוביץ' בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה הרוסית.
הוא הרשים במהירות את מאמנו, סלאבוליוב מוסלין, עם היכולת הטובה שהפגין ושותף ב-28 ממשחקיה של לוקומטיב בליגת העל הרוסית באותה עונה.
באותה עונה, שבה הוחלף פעמיים בלבד, הוא כבש גם שני שערים.
איוואנוביץ' נתן תרומה חשובה למאבקיה של לוקומוטיב על הזכייה באליפות רוסיה, שהסתיימו בסופו של דבר בכישלון ובאובדן האליפות לצסק"א מוסקבה.
בעונתו השנייה, עונת 2007, המשיך איוואנוביץ' את יכולתו הטובה כאשר היה שחקן קבוע בהרכב, וכבש שלושה שערים ב-26 משחקים.
באותה עונה הוא זכה עם לוקומוטיב בתואר הראשון בקריירה שלו, הגביע הרוסי בכדורגל, וכן זכה בבחירה לנבחרת העונה בליגה הרוסית.
במהלך הקריירה שלו ברוסיה, ביסס איוואנוביץ' את מעמדו כשחקן של נבחרת סרביה.
הוא השתתף בשני משחקים בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונת , תחת המאמן לואיס פליפה סקולארי, ערך איוואנוביץ' את הופעת הבכורה שלו בצ'לסי ובהמשך העונה, עם חוס הידינק, הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב.
במשחק רבע גמר ליגת האלופות מול ליברפול באצטדיון אנפילד, כבש איוואנוביץ' צמד שערים, שסייעו לקבוצתו לנצח 1–3 ולהעפיל עד לחצי הגמר.
באותה עונה הוא סיים עם צ'לסי במקום השלישי בפרמייר ליג וזכה עמה בגביע ה-FA.
בהמשך שנת 2009 הוא זכה עם צ'לסי גם במגן הקהילה.
בעונה העוקבת, , פתח איוואנוביץ' בקביעות כמגן הימני של צ'לסי והפגין יכולת מרשימה במיוחד, שבזכותה נבחר לתואר נבחרת העונה בליגה האנגלית.
יכולתו סייעה לקבוצה לזכות ב"דאבל" של אליפות הפרמייר ליג וגביע ה-FA.
במהלך העונה הוא בישל שישה שערים בכל המסגרות, כולל בשמינית גמר ליגת האלופות מול אינטר מילאנו, עת רץ לאורך כל המגרש ומסר לסלומון קאלו שהבקיע.
השער לא עזר לצ'לסי, שהודחה לאחר הפסד 1–3 בסיכום שני המפגשים.
איוואנוביץ' נבחר לשחקן המצטיין של גמר הליגה האירופית 2013, לאחר שנגח בתוספת הזמן את שער הניצחון לטובת קבוצתו, וקבע 1–2 על בנפיקה ליסבון.
בפברואר 2017 חזר לרוסיה וחתם לשנתיים וחצי בזניט סנקט פטרבורג.
הוא שותף ב-10 משחקים במחצית השנייה של העונה והבקיע שער אחד.
ב-2018 מונה לקפטן הקבוצה, יחד עם אלכסנדר אניוקוב, במקומו של דומניקו קרישיטו שעזב.
במדי זניט זכה באליפות 2019/2020 ובדאבל, בגביע ובליגה בעונת 2020 כששימש כקפטן הקבוצה.
ב-15 בספטמבר 2020 חזר לאנגליה וחתם בווסט ברומיץ' אלביון למשך עונה אחת.
בצעירותו שיחק איוואנוביץ' בנבחרת הצעירה של סרביה, וכיהן כקפטן שלה.
הוא השתתף עמה באליפות אירופה עד גיל 21 ב-2006, וכבש שער אחד במסגרת הטורניר.
באליפות אירופה 2007 הוא סייע לסרביה להעפיל עד לגמר (שם היא הפסידה להולנד), ואף נכלל בנבחרת הטורניר מטעם אופ"א.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של סרביה ערך איוואנוביץ' ביוני 2005 במשחק מול נבחרת איטליה, כאשר נכנס כמחליף במקומו של מרקו באשה.
את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת הוא כבש בספטמבר 2007, במשחק מול פורטוגל במסגרת מוקדמות יורו 2008. השער, שהובקע לאחר בעיטה חופשית של דיאן סטנקוביץ', העניק לסרביה תיקו 1-1. אף על פי כן, סרביה לא העפילה בסופו של דבר לאליפות אירופה.
במוקדמות מונדיאל 2010 הפך איוואנוביץ' לאחד מהשחקנים הבכירים בנבחרת סרביה, ופיתח שותפות מצוינת בחוליית ההגנה של הנבחרת, יחד עם נמניה וידיץ'.
הוא סייע לסרביה להעפיל מהמקום הראשון בביתה במשחקי המוקדמות וכבש במהלכם שלושה שערים, שהפכו אותו לסגן מלך השערים של נבחרתו בקמפיין במשותף עם ניקולה זיגיץ'.
בטורניר המונדיאל עצמו שותף איבנוביץ' בכל שלושת משחקי נבחרתו והפגין יכולת טובה לדעת רבים, אך הודח עמה כבר בשלב הבתים.
איוואנוביץ' נכלל בסגל נבחרתו לקראת מונדיאל 2018, ושותף במהלך הטורניר בשני משחקים, מול קוסטה ריקה ושווייץ, שהפכו אותו לשיאן ההופעות בנבחרת סרביה, עם 105 משחקים.
כשחקן גבוה, אמיץ ופיזי, איוואנוביץ' ידוע ביכולתו האווירית, אשר בשילוב עם כוחו העצום, עזר לו להבקיע שערים מכריעים רבים במהלך הקריירה שלו.
בין 2008 לאוגוסט 2014, איוואנוביץ' היה מעורב ישירות ב-60 שערים בתקופתו עם צ'לסי (31 שערים ו-29 בישולים).
באופן לא אופייני למגן, הוא מחזיק ביכולת מיומנת, כאשר מנג'ר צ'לסי לשעבר, חוסה מוריניו, הרבה להשתמש בסרבי כחלוץ כאשר הקבוצה הייתה זקוקה נואשות לשער.
סגנון ההגנה הבלתי סלחני שלו הביא אותו להפוך ליריב של ממש בפרמייר ליג, כאשר חלוץ מנצ'סטר סיטי, ראחים סטרלינג, טען כי הוא "השחקן הכי מפחיד ששיחקתי מולו היה ברניסלב איוואנוביץ'.
הוא לא היה מלוכלך, הבחור הוא פשוט טנק!
בחור גדול, פלג גוף עליון גדול, פלג גוף תחתון גדול.
החל מעונת 2014/15, איוואנוביץ' היה מבקיע גם במעלה המגרש מעמדת המגן הימני והפך לאיום התקפי יעיל.
הוא הצהיר כי שינוי טכניקה זה איפשר לו גם להיצמד לשחקני כנף יריבים לחצי שלהם, להוציאם מעמדתם ולהפנות את הדגש על הגנה ולא על התקפה.
כמגן רב-תכליתי, הוא מסוגל לשחק בכל מקום בקו האחורי, ולעיתים קרובות התמקם במרכז השדה, בנוסף לתפקידו הרגיל כמגן ימני.
הוא ידוע גם ביכולת ההתמודדות שלו כשחקן.
הוא ידוע גם בתכונות המנהיגות שלו, לאחר ששימש קפטן הנבחרת, כאשר חברו לשעבר ג'ון טרי תיאר אותו כ"אגדה" עם עזיבתו את המועדון וכמגן אמין לאורך השנים ודמות גדולה ונוכחת בחדר ההלבשה.
מאמנו לשעבר מוריניו כינה אותו "דמות פנטסטית".
נבחרת העונה בליגה האנגלית: 2009/2010
רשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית: 2007, 2017/18
ברָניסלב נוּשִיץ (סרבית: Branislav Nušić; בכתב קירילי סרבי: Бранислав Нушић; (20 באוקטובר 1864 – 19 בינואר 1938) היה סופר, מחזאי, סאטיריקן, פובליציסט ודיפלומט סרבי ממוצא ארומני.
משנת 1933 היה חבר האקדמיה המלכותית הסרבית.
נולד בשם אלקיביאד נוּשה (Alkibijad Nuša; בארומנית: אלקיביאדי אל נושה, Alchiviadi al Nusha) בבלגרד, בן לג'ורג'ה נושה (Đorđe Nuša) ולליובּיצה.
משפחתו האמידה השתייכה למיעוט הארומני (מיעוט אתני שחי בארצות הבלקן ודובר ניב רומאני המקורב לשפה הרומנית; הם נקראים בפי שכניהם הסרבים והיוונים "ולאכים" או "צינצארים").
לפי מקורות מסוימים, מוצאו של אביו היה באזור הקניון (קליסורה) גרבנה ביוון, ומשפחת אמו הייתה מהיישוב ברצ'קו שבבוסניה.
ואולם נוּשה לא הספיק ליהנות מרמת חיים טובה, מפני שאביו, סוחר דגנים, ירד מנכסיו זמן קצר אחר לידתו.
הנסיבות אילצו את המשפחה לעקור לסמדרבו.
נוּשה למד בסמדרבו בבית הספר יסודי ולאחר מכן למד שנתיים בפנימייה תיכונית.
את שאר שנות התיכון השלים בפנימייה בבלגרד.
בגיל 18 שינה רשמית את שמו לשם סרבי – ברניסלב נושיץ'.
בהמשך למד באוניברסיטת בלגרד, שבה סיים תיאר במשפטים בשנת 1884.
בעת לימודיו שהה כשנה בעיר גראץ באוסטרו-הונגריה השכנה.
בגיל 21 שירת בצבא הסרבי ובשנת 1885 השתתף במלחמה הסרבית-בולגרית.
בתום המלחמה פרסם בעיתון "דנבני ליסט" (Dnevni list) את הפואמה השנויה במחלוקת "Dve Raba" ("שני עבדים"), שבעטיה נשפט לשנתיים מאסר.
בפואמה זו לעג נושיץ' למילאן הראשון, מלך סרביה, ובמיוחד על החלטתו של המלך להשתתף בהלוויה של אם הגנרל דרגוטין פְרַנָסוֹביץ' במקום ללוות בדרכו האחרונה את גיבור המלחמה הקפטן מיכאילו קטניץ', שנהרג בזמן ששמר על דגל סרביה ומנע ממנו ליפול לידי הבולגרים.
תחילה נגזרו עליו רק חודשיים מאסר, אך המלך מילן לחץ להחמרת עונשו.
למרות תנאי כליאה קשים, הצליח נושיץ' לכתוב בבית הסוהר קומדיה בשם "פרוטקציה" (Protekcija).
לבסוף קוצר עונשו לשנה בלבד.
בשנת 1889 התקבל נושיץ' לעבוד בשירות המדינה במשרד החוץ.
כעבור פרק זמן קיבל משרה כפקיד בקונסוליה הסרבית בביטולה שבמקדוניה, שהייתה אז עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית.
חי כעשור בשטחי מקדוניה ובאזור קוסובו-מטוחיה, ואף התחתן בביטולה בשנת 1889. תפקידו האחרון באזור זה היה של סגן קונסול בעיר פרישטינה.
בשנת 1900 מונה נושיץ' כמזכיר משרד החינוך, וזמן קצר לאחר מכן התקבל כדרמטורג הבית של התיאטרון הלאומי בבלגרד.
ב-1904 היה למנהל התיאטרון הלאומי הסרבי בעיר נובי סאד, שהייתה אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית, אולם כעבור שנה עזב תפקיד זה וב-1905 שב לבלגרד כדי לעבוד כעיתונאי.
לפעמים חתם את מאמריו בשם העט "בן עקיבא" (Ben Akiba).
באוקטובר 1908, כתגובה לסיפוח הרשמי של בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, יזם נושיץ' את הקמת ארגון "ההגנה הלאומית", שקרא לשחרור חבלי ארץ אלה מהכיבוש האוסטרי, ונרשמו בו אלפי אנשים.
בשנת 1912, לאחר שחרור מקדוניה מהעול העות'מאני וסיפוחה לסרביה, שב נושיץ' לביטולה כאיש המינהל הסרבי.
בהמשך עבר לגור בסקופיה, שם ייסד את התיאטרון.
בימי מלחמת העולם הראשונה שבה נכבשה ארצו על ידי כוחות אוסטרים, הונגרים ובולגרים, התפנה הסופר עם הצבא הסרבי דרך אלבניה תוך כדי סחיבת כתבי היד היקרים ללבו.
בהמשך נדד בכמה ארצות – איטליה, שווייץ וצרפת – עד לגמר הקרבות.
פרט לעקירה מהמולדת, המלחמה גרמה לו לאסון כבד: בנו, בּאן, שנפצע בקרב חזר ליחידתו מיד עם החלמתו ולבסוף נהרג.
בשובו למולדת מונה על ידי שלטון הממלכה המאוחדת החדשה של הסרבים, הקרואטים והסלובנים כראש מחלקת האמנויות במשרד החינוך, ומילא תפקיד זה עד 1923. אחר כך התגורר בסרייבו בבוסניה, ועבד כמנהל התיאטרון המקומי "נרודנו פוזורישטה" (Narodno Pozorište, תיאטרון העם).