tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל שרת מהווה רשת חברתית כשלעצמו, אולם המשתמשים בשרתים השונים יכולים לתקשר האחד עם השני גם במידה ואינם יושבים על אותו השרת שכן השרתים חולקים פרוטוקולי תקשורת המתבססים על קוד פתוח משותף.
כך, נוצרת למעשה מעין רשת חברתית מבוזרת ופדרטיבית.
בשנת 2008 הקים איוון פרודרומו את הרשת החברתית identi.ca ופרסם את התוכנה GNU social ברישיון חופשי תוך שהוא מעצב את פרוטוקול התקשורת המכונה OStatus.
על בסיס פרוטוקול זה הוקמו בהמשך הפלטפורמות פרנדיקה, הובזילה, מסטודון ופלרומה והרחיבו את הפדיברס.
בהמשך התפתחו מספר פרוטוקולי תקשורת נוספים אשר אפשרו מידות משתנות של השתלבות בפדיברס.
בינואר 2018 הציגו World Wide Web Consortium את פרוטוקול ActivityPub המשפר את יכולות הפעולה ההדדית והשיתוף בין הפלטפורמות השונות.
עד אוגוסט 2018 נתמך פרוטוקול זה על ידי כ-13 פלטפורמות, והוא הפך לפרוטוקול הדומיננטי המשמש את הפדיברס, כשמלבדו פועלים גם הפרוטוקולים: OStatus, Diaspora Network, ו-ZOT.
התוכנות הפועלות בפדיברס כולן הן תוכנות חופשיות וכאלו התומכות בקוד חופשי.
חלקן מאופיינות בחוויית משתמש של מיקרו בלוגינג הדומה לזו של הרשת החברתית טוויטר (כמו מסטודון, מיסקי, GNU social, פלרומה וכו').
אחרות מזכירות יותר את הרשתות Google+ או פייסבוק (כמו פרנדיקה או הובזילה).
ישנן גם כאלו המתמקדות בפרסום מדיה ותמונות ומזכירות את אינסטגרם או את youtube (כמו PIXELFED או Peertube)
התוכנות השונות בפדיברס נבדלות ביניהן בפרוטוקולי התקשורת בהן הן משתמשות ולפיכך גם ביכולת של המשתמשים בהן לתקשר זה עם זה.
הפדרציה הבין-לאומית של לוחמי ההתנגדות - איגוד האנטי-פשיסטים הוא ארגון של ותיקי לוחמי ההתנגדות נגד מדינות הציר, פרטיזנים וחברי הקואליציה נגד היטלר הפועל בגרמניה.
במהלך המלחמה הקרה הייתה עבודת הארגון קשורה קשר הדוק עם סוגיות של שלום, פירוק נשק, הבנה ושיתוף פעולה של מדינות במערכות פוליטיות שונות.
הארגון נתן ללוחמי ההתנגדות לשעבר קול נגד מדיניות העימות הצבאי והאיום האמיתי של מלחמת העולם השנייה.
הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום היא פדרציה בין-לאומית הכוללת ארגוני סיוע הומניטרי המגיעים ל-160 מיליון אנשים בכל שנה דרך 191 תת-ארגונים של הפדרציה.
הפדרציה מגיעה אל מקומות בהם חיי אנשים נמצאים בסיכון.
על פי אתר הפדרציה, ארגוניה פועלים באופן עצמאי ללא הבדל גזע, מין, דת ודעות פוליטיות.
ה-IFRC שייכת לצלב האדום, תנועה בין-לאומית שנוסדה באמצע המאה ה-19 במטרה להעניק סיוע רפואי לפצועי מלחמה והגנה על צוותים רפואיים באזורי מלחמה.
הפדרציה פועלת ביחד עם הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום (ICRC), ארגון בין-לאומי שמטרתו להגן על קורבנות באזור סכסוכים צבאיים באמצעות הגשת סיוע הומניטרי.
ב-5 במאי 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, נציגים של הצלב האדום מטעם מדינות הברית (הממלכה המאוחדת, צרפת, איטליה, יפן וארצות הברית), נפגשו בפריז במטרה לדון על הקמת "ליגת ארגוני הצלב האדום" (League of Red Cross Societies) שמטרתה "לחזק ולאחד את פעילות הרפואה באזורי הצלב האדום באמצעות יצירה של ארגונים חדשים".
היוזמה להקמה הגיעה מהנרי פ.
Davison), יושב ראש הצלב האדום האמריקאי במסגרת "ועדת מלחמה".
הארגון הוקם באמצעות עזרתם של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון והגנרל הבריטי דייוויד הנדרסון.
הנדרסון הפך לאחד מבכירי הפדרציה, שהחלה לפעול במוקדי סכסוך מזוינים.
בנוסף, הפדרציה פעלה באזורים בהם התרחשו אסונות טבע.
הפדרציה עוסקת בסבסוד ארגוני סיוע.
הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום היא אחת מהפדרציות הגדולות בעולם בתחום הסיוע ההומניטרי.
הפדרציה משתפת פעולה עם הצלב האדום האמריקאי (ARC), הצלב האדום הבריטי (BRC) והצלב האדום הגרמני (GRC).
הפדרציה מציינת שהפעילות העיקרית שלה היא:
מעל 165,000 מועסקים בארגונים מקומיים של הפדרציה
19.4 אנשים מיליון תרמו דם לשירותי הפדרציה
מעל 11 מיליון איש אומנו בהדרכת עזרה ראשונה של ארגוני הפדרציה
מעל 106.5 מיליון איש פנו לשירותי הפדרציה
מעל 49.5 מיליון פנו לשירותי הפדרציה בנושא אסונות טבע בשנת 2016
23.4 מיליארד פרנק שווייצרי הושקע בפדרציה בשנת 2016
הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי (בקיצור: הנוער הדמוקרטי; באנגלית: World Federation of Democratic Youth) הוא ארגון נוער שמאלני, המוכר בעיני האו"ם כארגון נוער לא ממשלתי ובינלאומי.
הארגון, המכנה עצמו ארגון אנטי אימפריאליסטי שמאלני, הוקם בשנת 1945 בלונדון, והוא למעשה ארגון גג של תנועות נוער קומוניסטיות מכל העולם.
בתחילת המלחמה הקרה, הארגונים ממדינות המערב פרשו ממנו עקב היותו מקושר למפלגות סוציאליסטיות וקומוניסטיות בהשפעה סובייטית.
כאשר קרסו הגוש המזרחי וברית המועצות, נקלע הארגון למשבר.
במרווח הכוח שנוצר בעקבות עזיבתם של החברים המשמעותיים בארגון, החלו ויכוחים לגבי דמותה של הפדרציה.
חלק סברו שהארגון צריך להיות בעל מבנה א-פוליטי, בעוד שאחרים סברו שהפדרציה צריכה להישאר ארגון הנוטה לשמאל.
הנוער הדמוקרטי הצליחה לבסוף לשרוד את המשבר של נפילת הגוש המזרחי.
הפעילות החשובה ביותר של הנוער הדמוקרטי הוא ארגון הפסטיבל העולמי של צעירים וסטודנטים.
מטה הנוער הדמוקרטי כיום נמצא בבודפשט, הונגריה.
הפדרציה של איי הודו המערבית הייתה ישות פוליטית בעלת שלטון עצמי, שהתקיימה בין 1958 ל-1962 וכללה את רוב המושבות הבריטיות באיים הקריביים (איי הודו המערבית).
הפדרציה נוסדה כשלב מעבר בין השלטון הבריטי הקולוניאלי במושבות השונות שהרכיבו אותה, למדינה פדרלית עצמאית במסגרת חבר העמים הבריטי, בדומה לאוסטרליה או קנדה.
ג'מייקה היוותה יותר ממחצית השטח הכולל, וטרינידד וטובגו עוד כרבע.
עשר המושבות שאוחדו בפדרציה קיבלו בתוכה מעמד של פרובינציות.
דרכה של הפדרציה לא צלחה.
כוחו של השלטון הפדרלי היה מלכתחילה חלש ביותר, מרכיבי הפדרציה נבדלו בתרבותם, מסורתם ושאיפותיהם, וכן פגע בה חוסר איזון בין שתי הפרובינציות הגדולות, ג'מייקה וטרינידד וטובגו לבין השאר, והריחוק הגאוגרפי של המרכיב הגדול ביותר – ג'מייקה.
לכל פרובינציה הותר לקיים מערכת מיסוי ומכסים שלה, כך שלא נוצרה אינטגרציה כלכלית בין האיים.
את האות לפירוק הפדרציה נתנה ג'מייקה, הגדולה בפרובינציות, שחשה מקופחת מבחינת הכוח הפוליטי ומנוצלת מבחינה כלכלית לעומת המרכיבים האחרים, ולא הייתה מרוצה מקצב ההתקדמות האיטי לעבר עצמאות.
בספטמבר 1961 אישרו תושביה במשאל עם את רצונם לפרוש ולהקים מדינה עצמאית.
מהלך הפרישה יצא לפועל ב-1962, טרינידד וטובגו, החברה השנייה בגודלה, פרשה בעקבותיה והפכה אף היא למדינה עצמאית.
בכך ניטל הטעם מקיומה של הפדרציה ופסו התקוות שתגיע לעצמאות מהירה, ולכן פורקה באופן רשמי במאי 1962 ושמונת מרכיביה הקטנים יותר שנותרו חזרו למעמד של מושבות בריטיות.
שבע משמונה המושבות קיבלו בהדרגה את עצמאותן בנפרד בין 1966 ל-1983: ברבדוס, גרנדה, דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, אנטיגואה וברבודה וסנט קיטס ונוויס.
מושבה נוספת, מונטסראט, נותרה במעמד טריטוריה בריטית שמעבר לים.
עוד שלושה חלקים של הפדרציה (שלא היו מושבות נפרדות לפני הקמתה ולכן לא היו במעמד של פרובינציה בתוכה) נותרו במעמד של טריטוריה בריטית: איי קיימן ואיי טרקס וקייקוס שהופרדו מג'מייקה עם קבלת עצמאותה ואנגווילה שהופרדה מסנט קיטס ונוויס ב-1980.
שיתוף הפעולה בין המדינות והטריטוריות שהרכיבו את הפדרציה נמשך בתחומים מסוימים גם לאחר פירוקה.
הדולר המזרח קריבי החליף בחלק מן המדינות את הדולר של איי הודו המערבית ששימש כמטבע בתקופת הפדרציה.
שיתוף פעולה אזורי מתקיים כיום במסגרת הקהילייה הקריבית (CARICOM), וכולל גם מדינות שלא היו חלק מהפדרציה ואף מדינות שלא נשלטו בידי בריטניה.
הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בקרואטית, בבוסנית ובסרבית (לטינית) Federacija Bosne i Hercegovine; בסרבית (קירילית) Федерација Босне и Херцеговине) היא אחת משתי הישויות המדיניות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה.
הישות האחרת היא רפובליקה סרפסקה ובין שתי הישויות עובר קו הפרדת הישויות (IEBL, Inter-Entity Boundary Line) שאורכו 1,080 ק"מ.
הפדרציה מורכבת מעשרה קנטונים, בדומה למודל השווייצרי.
אוכלוסייתה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מורכבת בעיקרה מקרואטים-בוסנים ומבוסנים, שעד פירוק יוגוסלביה כונו בדרך כלל מוסלמים.
אף שעיקר האוכלוסייה הסרבית של בוסניה והרצגובינה מתרכז ברפובליקה סרפסקה, נהנים כל שלושת הלאומים ממעמד זהה בכל תחומי בוסניה והרצגובינה.
שטחה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה הוא 26,110 קמ"ר, המהווה 51% משטחה של המדינה, והיא תופסת את חלקה המערבי והמרכזי.
הפדרציה גובלת בקרואטיה מדרום וממערב, והמובלעת של קנטון פוסבינה המופרדת ממנה על ידי הרפובליקה סרפסקה גובלת בקרואטיה מצפון.
לפדרציה אין גבול משותף עם סרביה.
חופה הקצר של בוסניה והרצגובינה לאורך הים האדריאטי שאורכו 20 ק"מ, נמצא בעיר נאום בתחומי הפדרציה.
רכס האלפים הדינרים תופס את עיקר שטחה של הפדרציה, ועל כן אינו מתאים לחקלאות למעט בעמקי הנהרות נרטבה, בוסנה, אונה וורבאס.
האקלים נע מים תיכוני לאורך החוף ועל המורדות המערביים של ההרים, לאקלים יבשתי בפנים הארץ.
להיסטוריה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה עד שנת 1990 ראו בערך בוסניה והרצגובינה.
שלוש המפלגות הקימו קואליציה שחילקה את עמדות המפתח במדינה וניסו לשדר מסר של סבלנות.
עם זאת, ב-24 באוקטובר 1991 פרשו חברי בית הנבחרים הסרבים והקימו את אספת הנבחרים של רפובליקה סרפסקה, והביאו בכך לסיומה של הקואליציה הרב לאומית.
אספה זו הכריזה על הקמתה של הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה ב-9 בינואר 1992, שהפכה ב-12 באוגוסט 1992 לרפובליקה סרפסקה.
במקביל, ב-18 בנובמבר 1991, הכריזו הקרואטים על הקמתה של "הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסנה" שהפכה ל"רפובליקה של הרצג-בוסנה" (Hrvatske Zajednice Herceg-Bosne).
ישות זו השתרעה בשטחים המיושבים על ידי הקרואטים בדרומה ומערבה של בוסניה והרצגובינה.
ב-5 במרץ 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת, וב-6 באפריל 1992 פרצה מלחמת בוסניה בין הכוח המזוין הסרבי לבין צבא בוסניה והרצגובינה.
ב-27 בספטמבר 1993 הכריזו פורשים בוסנים על הקמתה של הרפובליקה של בוסניה המערבית סביב העיר וליקה קלדושה (Velika Kladuša) בקצה הצפון מערבי של המדינה (Autonomna Pokrajina Zapadna Bosna).
בתחילת 1994 הגיעו נציגי הבוסנים והקרואטים להסכמה בדבר הקמתה של הפדרציה הקרואטית-מוסלמית, וב-18 במרץ 1994 נחתם הסכם וושינגטון אשר הקים את הישות שעתידה הייתה להפוך לפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
במסגרת ההסכם אוחדו הרפובליקה של הרצג-בוסנה והשטח שנשלט על ידי השלטון המרכזי, והסכם זה סימן את קץ המלחמה בין הבוסנים והקרואטים אשר איחדו כוחות כנגד הסרבים.
בקיץ 1995 עברה היוזמה בקרבות לידי הבוסנים והקרואטים אשר כבשו את רוב חלקה המערבי של בוסניה והרצגובינה מידי הסרבים במסגרת קרב מיסטרל בספטמבר 1995 וקרב סנה באוקטובר 1995. ב-14 בדצמבר 1995 הביאה חתימת הסכם דייטון בפריז לסיומה המוחלט של מלחמת בוסניה.
הסכם דייטון ניסח את חלוקתה המדינית של בוסניה והרצגובינה לרפובליקה סרפסקה ולפדרציה של בוסניה והרצגובינה לאורך קו הפרדת הישויות.
ב-8 במרץ 2000 הוקם מחוז ברצ'קו (Brčko) על שטחים שנלקחו משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה.
מחוז ברצ'קו הוא מחוז פדרלי שאינו שייך לאף אחת משתי הישויות.
הדגל והסמל של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה הוכרזו כבלתי חוקתיים על ידי בית הדין לחוקה של בוסניה והרצגובינה, ונקבע כי יבוטלו עד ספטמבר 2006. בפועל, שני הסמלים עדיין בשימוש (יוני 2007).
הפדרציה של בוסניה והרצגובינה היא בעצמה ישות פדרטיבית המחולקת לעשרה קנטונים הנהנים כל אחד מעצמאות רבה.
כמו הרפובליקה סרפסקה, נהנית הפדרציה מעצמאות נרחבת במסגרת מדינת בוסניה והרצגובינה.
לפדרציה המנון, סמל ודגל שהוכרזו כולם כבלתי חוקתיים ובטלים על ידי בית הדין לחוקה של בוסניה והרצגובינה אך נמצאים עדיין בשימוש.
בירת הפדרציה היא סרייבו המשמשת גם כבירה פדרלית של בוסניה והרצגובינה וכבירה דה-יורה של הרפובליקה סרפסקה.
בדומה לרפובליקה סרפסקה, בראש הפדרציה עומד נשיא ולו שני סגנים.
ב-22 בפברואר 2007 נבחרה בוריינה קרישטו הקרואטית לתפקיד והייתה לאשה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
שני סגניה הם בני הלאומים האחרים.
בממשלת הפדרציה 16 שרים המחולקים לפי מפתח אתני - 8 בוסנים, 5 קרואטים ו-3 סרבים (נכון ל-2007).
ראש הממשלה הנוכחי, הבוסני נג'אד בראנקוביץ', נבחר במרץ 2007. בפרלמנט שני בתים - בבית הנבחרים 98 חברים בעוד שבאסיפת העמים יושבים נציגי בתי הנבחרים של עשרת הקנטונים.
לפדרציה צבא ומשטרה משלה ויישום ההחלטה לאחד את כל הכוחות הצבאיים בבוסניה והרצגובינה מתעכב.
בנוסף עדיין קיימת חלוקה של הכוח הצבאי בתוך הפדרציה ליחידה קרואטית וליחידה בוסנית.
תופעה זו רווחת גם ברשויות אחרות - דואר קרואטי ודואר בוסני, חברת טלקום קרואטית ומקבילה בוסנית וכך הלאה - אך תהליך האחדת הרשויות בפדרציה נמצא בעיצומו ומספר רשויות כמו מערכת הפנסיה ורשות השידור כבר אוחדו.
הפדרציה מחולקת לעשרה קנטונים או מחוזות (kanton או županija) המחולקים בתורם ל-79 מועצות מקומיות.
לכל קנטון סמכויות נרחבות כמו כוח שיטור ומערכת משפטית עצמאיים:
2. פוסבינה (Posavski Kanton) - רוב קרואטי.
5. פודרינייה הבוסנית (Bosanskopodrinjski Kanton) - רוב בוסני.
6. מרכז בוסנה (Srednjebosanski Kanton) - אוכלוסייה מעורבת.
7. הרצגובינה-נרטבה (Hercegovačko-neretvanski Kanton) - אוכלוסייה מעורבת.
9. סרייבו (Kanton Sarajevo) - רוב בוסני.
בתחומי הקנטון הוא מכונה "הרצג-בוסנה" (Hercegbosanska županija), אך בית הדין לחוקה של הפדרציה קבע כי השם אינו חוקתי בשל כך שהקנטון אינו משתרע בשטחי הרצגובינה.
ייתכן שברקע להחלטה נמצאת העובדה שלשם "הרצג-בוסנה" קונוטציה מתקופת המלחמה .
נושא האוכלוסייה והדמוגרפיה בפדרציה של בוסניה והרצגובינה כמו בבוסניה והרצגובינה כולה רגיש ונתון לספקולציות בשל היעדר מפקד רשמי.
ככלל ניתן לקבוע כי כשני שלישים מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה הם תושבי הפדרציה.
האוכלוסייה בפדרציה ידעה תנודות קיצוניות מאז פרוץ המלחמה, הן במספר התושבים והן בהרכב האתני שלהם, כאשר המגמה המובהקת היא של ירידה דרסטית באחוז הסרבים ועלייה באחוז הבוסנים, אם כי בשנים האחרונות נכרת התאוששות במספרם של הראשונים:
הפדרציה העולמית לבדמינטון היא הגוף הבינלאומי של ספורט הבדמינטון.
הפדרציה יוסדה בשנת 1934 תחת השם "הפדרציה הבינלאומית לבדמינטון" בה היו חברות תשע מדינות: קנדה, דנמרק, אנגליה, צרפת, אירלנד, ניו זילנד, הולנד, ווילס וסקוטלנד.
מאז התרחב הארגון ל-176 מדינות חברות בכל העולם.
בפגישה הכללית ב-24 בספטמבר 2004, שבה נפגשו נציגי כל המדינות החברות, הוחלט לאמץ את השם החדש (BWF).
מאז הקמת הארגון עד ל-1 באוקטובר 2005 היה משרדו הראשי בצ'לטנהאם, אנגליה.
נכון להיום הוא נמצא בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
נשיא הפדרציה הראשון היה ג'ורג' אלן תומאס (1934-1955).
נשיאה הנוכחי הוא פול אריק הוייר לרסן.
בשנת 2007 השיקה הפדרציה לוגו חדש במהלך אחת מתחרויותיה.
הפדרציה המהפכנית הארמנית (בארמנית: Հայ Հեղափոխական Դաշնակցութիւն - "האי הגאפוחאקאן דשנקצותיון" או "האי האגאפוחאגאן תאשנגצותיון") המכונה גם "הדשנקים" או דשנאק, היא מפלגה ארמנית שהוקמה בטיפליס (בירת מלכות המשנה של הקווקז.
טביליסי של היום) בשנת 1890 על ידי כריסטופר מיקאליאן, סטפן זוריאן וסימון זוואריאן.
המפלגה פועלת בארמניה ובארצות שבהן יש פזורה ארמנית, בעיקר בלבנון והרפובליקה של נגורנו קרבאך.
המפלגה תומכת בסוציאליזם והיא חברת האינטרנציונל הסוציאליסטי.
מפלגה זו היא בעלת מספר החברים הגבוה ביותר מכל מפלגות הפזורה הארמנית, במעל 200 מדינות.
לעומת מפלגות ארמניות אחרות ששמות דגש על ענייני חינוך ופרויקטים הומניטריים, למפלגה אוריינטציה פוליטית חזקה, והיא מתומכיה הנלהבים של הלאומיות הארמנית.
כמו כן, המפלגה תומכת בהכרה ברצח העם הארמני ובזכויות לפיצויים, ובייסודה של ארמניה הגדולה, כפי שהוסכם בהסכם סוור.
הפדרציה המהפכנית החלה את פעילותה באימפריה העות'מאנית בשנות ה-90 המוקדמות של המאה ה-19 במטרה לאחד את הקבוצות הקטנות שפעלו לרפורמות והגנת הכפרים הארמנים מפני מעשי טבח שנפוצו באזורים שונים באימפריה העות'מאנית, המיושבים על ידי ארמנים.
חברי הפדרציה הקימו "קבוצות פדאיה" שהגנו על אזרחים ארמנים בצורה חמושה.
הדשנקים (כינוי נוסף לפדרציה) אף פעלו לצורך יצירת "ארמניה חופשית מאוחדת ועצמאית", אף על פי שלעיתים זנחו רעיון זה לטובת גישה יותר ריאליסטית כגון הקמת אוטונומיה.
בשנת 1917, המפלגה השתתפה ביצירת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, שלא החזיקה מעמד זמן רב, וסופחה לברית המועצות בשנת 1920. לאחר שהנהגתה הוגלתה על ידי הקומוניסטים, המפלגה מיצבה את עצמה בקרב קהילות גולים ארמנים, שם סייעה להם לטפח את זהותם התרבותית.
לאחר נפילת ברית המועצות המפלגה חזרה לפעול בארמניה, והיא בעלת נוכחות משמעותית בקואליציה השולטת כיום במדינה.
מרכזה של התנועה בלבנון הוא בבורג' חמוד, המאוכלס ברובו בארמנים.
שם גם יוצא עיתונה של המפלגה, העיתון היומי "אזטאג דיילי ניוזפייפר".
משנת 1923 עד 1958, מאבקים פרצו בין התארגנויות פוליטיות שונות שביקשו לעצמם את ההגמוניה על קהילות הפזורה הארמנית בעולם.
גם בלבנון, הפדרציה נאבקה במפלגת הרנגבר ובמפלגת החונחאקיאן.
עד פרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית בשנים 1975-90, הפדרציה הייתה בת בריתה של מפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל, אך סירובה של הפדרציה להשתתף במלחמת האזרחים, יחד עם שאר התנועות הארמניות, העכירה את האווירה בין התנועות והובילה להתקפות הפלנגות על שכונות ארמניות בערים לבנוניות רבות.
לקראת סוף המלחמה הוקמה מיליציה שנקראה "קומנדוס הצדק נגד הג'נוסייד הארמני" שביצעה שרשרת חיסולים בין השנים 1975-1983. המיליציה קושרה פעמים רבות ל"דשנקים".
בבחירות 2000 ו-2005 הפדרציה התרסקה פוליטית, עם מושב אחד בבחירות 2000 בעקבות סכסוך עם מפלגתו של רפיק אל-חרירי, וללא נציגים ב-2005 על רקע החרמת הבחירות.
ע"פ ההסדר הפוליטי בלבנון, הארמנים מיוצגים על ידי 6 נציגים בפרלמנט, כשברוב הקולות הארמנים זוכה הפדרציה.
כיום יש 2 נציגים של המפלגה בפרלמנט, כאשר מסורתית, הארמנים נמנעים מלהתערב בעניינים פנים-לבנוניים.
מקרה יוצא מן הכלל היה הביקורת החריפה שהטיחה המפלגה בממשלת לבנון ב-2006 בעקבות הזמנתם של חיילים טורקים למדינה במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם.
מנהיגה הנוכחי של המפלגה הוא הוויג מחיתאריאן.
הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו היא עמותה המייצגת את קהילת יהדות מרוקו בארץ ישראל ובתפוצות.
התנועה הוקמה ב-1 בינואר 2001 על ידי אנשי רוח, יש לה 70 סניפים בישראל ו-31 סניפים נוספים ברחבי העולם.
הנשיא שלה הוא סם בן שטרית, הנמנה עם מייסדיה.
יו"ר הפדרציה החדש היא חברת הכנסת לשעבר עו"ד אסנת מארק והמזכ"ל מוריס משה אדרי כמו כן, בין מייסדיה נמצאת אסתר אבוטבול, שכיום משמשת גם כחברת הנהלה.
אזכרה ממלכתית ל-44 מעפילי אגוז (ספינה) ליד קברותיהם בהר-הרצל ואזכרות מקומיות ברחבי ישראל, לרבות בבתי ספר.
ספר הזהב של יהדות מרוקו – מפעל הרשמה, הנצחה ותיעוד של יוצאי מרוקו וצאצאיהם.
בתום ההרשמה יופקד ספר הזהב במשכן נשיאי ישראל.
מדליון המעברות – מדליון ותעודה הוקרה ליוצאי מעברות.
חגיגות המימונה השנתיות – התנועה מעודדת ומקיימת חגיגות מימונה בכל הארץ.
התנועה מארגנת חגיגות ליל המימונה המרכזי באולמות סגורים ויום המימונה המרכזי, בכל שנה בעיר אחרת בישראל.
קרן מלגות לסטודנטים מעוטי הכנסה – המלגות מוענקות לסטודנטים ללא הבדלי מוצא, גזע, דת ומין.
הפקת סרטים – הפדרציה מפיקה סרטים רבים הדנים בערכיה ותרבותה של יהדות מרוקו.
יום/פסטיבל מורשת של יהדות מרוקו – מתן ביטוי לעושרה הרוחני והתרבותי בשירה, זמר, האומנות לסוגיה והספרות הענפה.
מתקיים מדי שנה ברחבי ישראל.
הנחלת מורשת יהדות מרוקו בישראל ובתפוצות, כחלק ממורשת העם.
הדגשת חלקה ותרומתה של יהדות זו בתקומת העם והמדינה.
טיפוח קשרים עם מרוקו – עידוד ביקורים הדדיים וקיום קונגרסים לדיון בנושאים ערכיים ומשותפים.
דמויות מופת – בכל שנה, מכתירה הפדרציה העולמית לדמות מופת, אישיות הפועלת למען הזולת.
בקטגוריה זו מופיעים שני תארים : "דמות מופת בעם היהודי" ו"דמות רבנית מופתית".
הפדרציה העולמית של יהדות תוניסיה בישראל מאגדת עמותות, ארגונים וקהילות של בני העדה התוניסאית בישראל.
עם מטרותיו העיקריות של הארגון נמנים: קידום השוואת זכויותיהם של ניצולי השואה מקרב העדה התוניסאית מול הזכויות שניתנו לניצולי אירופה; סיוע לכלל העמותות התומכות בעדה התוניסאית; הענקת מלגות ללומדי לימודים גבוהים ולדוקטורנטים שיחזקו את חקר יהדות תוניסיה באקדמיה.
ארגון הגג נוסד מתוך רצון לצמצום פערים בין יוצאי תוניסיה ליוצאי אירופה, למשל השוואת המשקל הניתן למורשת של יוצאי ארצות האסלאם בלימודי ההיסטוריה במערכת החינוך.
באוגוסט 2012 נבחרה ד"ר מרים גז-אביגל ליו"ר הפדרציה העולמית של יהדות תוניסיה בישראל.
הפדרציה לחברות גניאולוגיות (FGS) הוא מוסד ללא כוונת רווח הממוקם בארצות הברית.
הפדרציה מאגדת תחתיה מאות חברות לגנאלוגיה ומקשרת בין אגודות שונות לחקר המשפחה והיסטוריה של אילן יוחסין של אנשים.
הפדרציה מוציאה לאור מגזין חודשי בנושא חקר המשפחות, ספרים בנושאי גנאלוגיה, ניירות עמדה, וחדשות בנושאי גנאלוגיה.
הפדרציה גם עורכת כנס שנתי בן ארבעה ימים המוקדש לניהול קהילה.
בנוסף הפדרציה גם דואגת לספק שירותים עבור ארכיונים, ספריות, מכוני מחקר אקדמיים, וחברות.
החל משנת 2000 הפדרציה היא חלק של החברה הגנאלוגית הלאומית.
הפדרציה הספרדית העולמית הוא ארגון ציוני שנוסד ב-1925 ומטרתו ליצור קשרי תרבות בין קהילות יהודיות ספרדיות ברחבי העולם ולחזק את זיקתן למדינת ישראל, תוך שימור המורשת של יהודי ספרד.
כן נועד הארגון לתמוך בקהילות יהודיות ברחבי העולם ובזכותן לחופש פולחן ותרבות.
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חפצו בני העדה הספרדית בארץ ישראל, שהתאחדו כגוף פוליטי, להקים ארגון ספרדי עולמי שיפעל במסגרת התנועה הציונית.
המטרה הייתה הרחבת הפעילות הציונית בקרב בני קהילותיהם, והגברת שיתוף הפעולה שלהם בתחיית הארץ ובבניינה.
לנשיא המשרד המכין מונה יצחק לוי, וסגניו היו יצחק שמעיה אלישר ואברהם אלמליח.
מלבדם נבחרו גזבר, יועץ משפטי, מזכיר ושישה חברים נוספים.
עבודתו המעשית של המשרד החלה באביב של שנת 1924, ואל פעילותו הצטרפו גם ראשי הסתדרות חלוצי המזרח.
מרכז המשרד המכין הוקם בירושלים, ומלבדו הוקמו סניפים בחברון, בחיפה וביפו.
פעילים נוספים של המשרד היו בהר טוב, בזכרון יעקב ובפתח תקווה.
בפברואר 1925 התקיימה בארץ ישראל ועידה של נציגים ספרדים שהחליטה על הצטרפות להתאחדות העולמית.
בגולה הוקמו סניפים בדמשק שבסוריה, בווינה שבאוסטריה, בבלגרד שביוגוסלביה, במנצ'סטר שבאנגליה ובבואנוס איירס שבארגנטינה.
רעיון הקמת ההתאחדות זכה לתמיכה רחבה, בין היתר של הרב יעקב מאיר, חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ההנהלה הציונית בארץ ישראל, הוועד הלאומי וועד העיר ליהודי ירושלים.
באוגוסט 1925 קיימה התאחדות הספרדים כנס ייסוד בווינה, במקביל לקונגרס הציוני ה-14 שהתקיים בעיר באותה עת.
בכנס השתתפו 62 צירים מ-15 מדינות, בהן ארץ ישראל, בולגריה, יוון, יוגוסלביה ואוסטריה.
משה דה פיג'וטו נבחר לנשיא הארגון, וכנשיא הכבוד של הוועידה הוכתר הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
במהלך הדיונים בכנס נדונו הדרכים להגברת ההשתתפות של היהודים הספרדים בפעילות הציונית.
נציגי בולגריה הציעו שלא להקים ארגון נפרד, אלא לדרוש מההסתדרות הציונית להקים משרד שיפעל לעורר את הפעילות הציונית בקרב הספרדים.
שאר נציגים בכנס התנגדו לדרך זו והציעו להקים התאחדות עולמית של היהודים הספרדים שתהיה תנועה עממית רחבהותשנה את המצב מלמטה.
הוסכם בחוקות ההתאחדויות שיוקמו יחייבו את היות ההתאחדויות חלק בלתי נפרד מהתנועה הציונית ללא יכולת לפרוש ממנה.
הרב נסים עובדיה, מיוזמי ההתאחדות, הכריז מעל בימת הנואמים על הקמת הארגון בפועל.
בתקנות ההתאחדות נקבע שמטרתה היא:
"לעבוד להתפתחות האלמנט הספרדי במובן תרבותי, לאומי ודתי, וכמו כן להגביר את השתתפותו הפעילה של האלמנט הספרדי בבנין ארץ ישראל"
היוזמה לכנס הייתה של ראשי הקהילות הספרדיות בירושלים, תל אביב, יפו וצפת.
חברי המשלחת מארץ ישראל היו: הרב הראשי הראשון לציון בן ציון חי עוזיאל, אליהו אלישר, אברהם אלמליח, מאיר ג'ינאו, עו"ד מאיר לניאדו, זכריה גלוסקא (כציר הסתדרות התימנית), מזכיר הוועד המכין היה מורנו לוי אשר שימש גם כמזכיר הקונגרס בווינה.
ברקע הייתה ביקורת על קשיי קליטתם ושילובם של יהודים ממוצא ספרדי במהלך העלייה הרביעית.
במהלך הכינוס הוכרז על הקמת ארגון גג לקהילות הספרדיות, מטה הארגון נקבע בירושלים ומשה דה פיג'וטו נבחר לנשיאו.
נציגי הפדרציה פעלו מול המוסדות הלאומיים במטרה להקל על תהליך קליטת ושילובם בחברה של עולים מקהילות ספרדיות.
על הקמת הפדרציה נמתחה ביקורת מחוגים שונים.
אלברט רומנו נשיא ההסתדרות הציונית בבולגריה ואחד מנציגי יהדות בולגריה לכינוסי הפדרציה ציין כי פעילותה יוצרת אי אמון בין ספרדים לאשכנזים.
חברי הקונגרס היו אורחי הקהילה היהודית הספרדית בווינה, והרוח החיה בה היה הרב נסים עובדיה וצעירי אגודת "איספירנסה".
בין הפעילים הבולטים ניתן לציין את ד"ר דוד אלקלעי, אשר אמר: " ליהודים הספרדים לא ניתנה האפשרות, עד כה, לבטא בפומבי את מרצם, להביא לידי גילוי את כישרונותיהם ושאיפותיהם ועי"כ להביע ברבים את משאת נפשה של היהדות הספרדית בכללה".
הרב בן ציון חי עוזיאל הוסיף: "את היהודים האלה צריך לעורר מתרדמתם ועי"כ, לרכוש אותם לעבודת תחייתנו.
זאת אפשר יהיה לעשות רק על ידי יצירת התאחדות ספרדית עולמית חזקה ובעלת תוכנית מסוימת".
לשם מילוי תפקידו כנשיא ההתאחדות, עזב דה פיג'וטו את עסקיו ועלה לארץ ישראל, כדי למסד בה את הארגון.
בתקופה שלאחר ההכרזה, הוקמו סניפים להתאחדות במדינות הבלקן, אירופה, אפריקה, סוריה וארצות הברית, בעוד שבארץ ישראל ההתארגנות הייתה דלה ולא משמעותית.
עד לשנת 1945, נוספו להתאחדות סניפים באלג'יריה, באיטליה, בהולנד, בוונצואלה, בתוניסיה, ביוגוסלביה, במרוקו ובקולומביה.
הרב נסים עובדיה עשה סיור בבלקן במטרה לגייס את הקהילות בה להתאחדות החדשה אך רבים טענו שאין צורך להקים מסגרות נפרדות לספרדים וניתן לפעול יחד.
בשנים הראשונות, חברי הוועד הפועל בארץ ישראל היו אברהם אלמליח, שבת אשר, משה דוד גאון, מאיר לניאדו, יצחק לוי, יוסף מיוחס ומשה קרסו.
בוועד הפועל של חוץ לארץ, שמרכזו היה בסלוניקי, חבריו היו שלמה אלקלעי, ויטה חיון, דוד פולרנטין, דוד קואינקה, יצחק קנסינו ואברהם רקאנטי.
הכספים לפעילות הארגון נתרמו על ידי אישים וקהילות מסביב לעולם.
את חלק ניכר מההוצאות מימן משה דה פיג'וטו מכיסו.
בתו מרים נחום אף קיימה מספר נשפי התרמה לטובת הארגון.
אנשי ההתאחדות ראו כחלק ממטרתם להגן על זכויות הספרדים בתוך ההסתדרות הציונית ובקרו צעדים שנראו להם כאפליה של ספרדים.
מסקנה זו קיבלה תמיכה מנציגי קהילת יהודי סופיה מבולגריה, והצהירו כי אם מוסדות התנועה הציונית לא ייענו לדרישות יוצאי ספרד והמזרח, לא יתרמו האחרונים כספים לקרנות הלאומיות.
בסוף שנת 1931 נוסד בפריז שבצרפת ועד מרכזי שכלל 12 חברים, שמטרתו הייתה לפעול לכינוס ועידה ספרדית עולמית, ובראשו הועמד משה דה פיג'וטו, שלבינתיים עבר להתגורר בפריז, ולסגניו מונו הרב נסים עובדיה וסלבדור אברבנאל.
בחודש מאי 1935 התקיימה ועידה בין-ארצית בלונדון, שבה הוחלף שם ההתאחדות ל"האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות" (Universelle Des Communautés Sépharadites L'union).
בוועידה זו השתתף רק נציג אחד מארץ ישראל, ומעתה והלאה הלכה ההתאחדות והתמקדה יותר ביהודי הגולה מאשר ביהודי ארץ ישראל.
בוועידה גם נבחרו תוכניות פעולה חדשות שלא נכללו בהן ארץ ישראל, ומטרתן שיפור מצבם הרוחני והגשמי של יהודי ספרד והמזרח, תוך הדחקת הנושאים הפוליטיים והשארת הטיפול בהם לגופים רשמיים אחרים.
בוועידה גם הוחלט על הקמת שני ועדים, שמרכזיהם בפריז בנשיאות הרב נסים עובדיה, ובלונדון, בנשיאות ונובס דה קוסטא.
למרות ירידת המעורבות של נציגי ארץ ישראל, בוועידה הבין-ארצית שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1938, השתתפו מטעם הוועד הפועל הרב יוסף מרדכי הלוי (כחבר נשיאות האיחוד) ויצחק רפאל מולכו, שנבחרו גם למוסדות המרכזיים של ההתאחדות.
בוועידה זו הוחלט על הקמת בית מדרש לרבנים בירושלים, ודנו באפשרות לפתיחת מדור לענייני ספרדים בסוכנות היהודית.
במהלך השואה נפסקה הפעילות של האיחוד.
ב-1945 הוקם בארצות הברית "האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות", שהוציא לאור עיתון בשם "הספרדי", ובדצמבר 1946 התקיים כינוס של הספרדים בארץ ישראל.
תוכנן אז לקיים קונגרס ספרדי באוגוסט 1947 בניו יורק.
אולם הכינוס לא יצא אל הפועל ובתחילת 1949 דובר על כינוס הקונגרס הספרדי בירושלים.
הכינוס בירושלים נתקל בהתנגדות מצד נציגי התפוצות ועל כן ביולי 1950 התכנס בפריס הוועד המכין של הקונגרס הספרדי והחליט לקיימו בדצמבר 1950 בלונדון.
אולם גם לכינוס זה קמו מתנגדים והקונגרס נדחה לנובמבר 1951.
בנובמבר 1951 נערכה בפריז קונגרס ספרדי עולמי בו הוחלט על הקמת הפדרציה הספרדית העולמית.
הנהלת הפדרציה התיישבה בפריס, אולם בהמשך עברה ללונדון.
קונגרס עולמי שני התכנס במאי 1954 בירושלים.
ב-1973 נבחר נסים גאון לנשיא הפדרציה והוא פעל להעמקת הקשר בין הקהילות הספרדיות גם בדרום ובצפון אמריקה.
מ-1973 שכן מטה הפדרציה בז'נבה וב-1994 הועבר לירושלים, למשרדי ועד העדה הספרדית ועדות המזרח תחת ניהולו של יחזקאל זכאי, אשר שימש כמנכ"ל הסניף הישראלי של הפדרציה העולמית.
הנשיא בישראל היה השר בדימוס, אהרון אוזן.
בראשית שנות ה-80 תיווך ניסים גאון כנשיא הפדרציה בין מנהיגי תנועת האוהלים לנציגי ממשלת ישראל.
הנשיא גאון התחיל במרץ רב לקדם את נושאי הספרדים והמזרחים, לעזר לו בז'נבה שימש מזכירו שמעון דרעי.
הגזבר העולמי היה גיסו ליאון תמן שהתגורר בלונדון, ולידו סייע ד"ר דוד סילורה כמזכיר ועדת הכספים העולמית וכמנכ"ל הפדרציה הספרדית בבריטניה וחבר העמים הבריטי.
הפדרציה עסקה ועוסקת במגוון פעילויות החל מתמיכה במשפחות נזקקות וכלה במתן מלגות לימודים בשיתוף מוסדות אקדמיים למטרות חקר מורשת יהדות ספרד.
מבין חברי נשיאות הפדרציה לאורך השנים ניתן לציין את חברי הכנסת לשעבר משה עמאר, יעקב ז'אק אמיר, יעקב ניצני ובנימין ששון.
הפדרציה העולמית וגם הסניף הישראלי ידעו עליות ומורדות.
אין ספק כי היה לה תפקיד נכבד בשיח הבינעדתי בישראל.
ד"ר דוד סילורה שימש כחבר הנהלה וכמנכ"ל הפדרציה.
ליאון תמן, גזבר הפדרציה, בשל חילוקי דעות עם גיסו, נשיא הפדרציה פרש ממנה בשנת 1987 והקים את "תעל"י" -תנועה עולמית לאחדות ישראל.
עוזרו הנאמן, ד"ר דוד סילורה היה המנכ"ל הראשון של התנועה ומשרדי התנועה שכנו במלון דניאל -הרצליה, שהיה בבעלותו של ליאון תמן.
סיסמת התנועה הייתה : "לא עוד ספרדים, לא עוד אשכנזים - כולנו עם אחד".
עם מותו במפתיע של ליאון תמן וסגירת ברז המימון הכספי - שבקה התנועה מלהתקיים.
בדצמבר 1931 הוחלט להוציא לאור בטאון של ההתאחדות העולמית של הספרדים ובחודש יולי 1932 (סיוון ה'תרצ"ב) ייסד הרב נסים עובדיה יחד עם עובדיה קמחי כתב עת בשם "Le Judaisme Sepharadi" ("היהדות הספרדית") שיצא לאור בפריז, ובו פורסמו מאמרים אודות ארגון ואיחוד הקהילות הספרדיות בעולם.
כתב העת שימש גם כבמה להפצת רעיונותיה של ההתאחדות ובמה למחקרים ומאמרי הגות וספרות בנושאי הקהילות הספרדיות בעולם.
עם הכותבים בו נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים.
בשנת 1940 פסקה הוצאת הירחון בשל כיבוש צרפת על ידי הנאצים, ובשנת 1945 חזר לצאת תחת השם "קול ספרד" עד לשנת 1967 בעריכת עובדיה קמחי.
בשנות ה-50 עבר הבטאון להיות דו שפתי: צרפתית ואנגלית.
המטרה המרכזית של הקמת ההתאחדות הייתה "לאחד בעבודת בנין הארץ וגאולת העם את הקהילות הספרדיות-המזרחיות אשר בכל מרכזי הגולה תחת הנהלה מסודרת...
עבודה לאומית משותפת לבניין הארץ והפרחתה, ולהגשמתה המהירה והמלאה של תקוותנו בארץ אבות".
מטרות נוספות היו ייצוג שווה במוסדות התנועה הציונית, הפצת תעמולה לטובת הקרנות הלאומיות, איסוף כספים לפיתוח החקלאות, התעשייה והחינוך העברי בארץ ישראל, שליחת מורים ומנהיגים רוחניים לקהילות בגולה, סיוע בקליטת עולים והקמת לשכה לאספקת מידע אודות תנאי ההתיישבות והקליטה בארץ ישראל.
כדי לא ליצור בידול, הסתייגו מייסדי ההתאחדות והבהירו כי הקמת ההתאחדות, אין מטרתה להביא לפירוד האומה, אלא לאחדות בלבד.
המטרה הייתה לסייע להסתדרות הציונית כפי שסייעו לה המפלגות הציוניות שארגנו את הקהילות באירופה ובאמריקה, ומעודדות עלייה לארץ ישראל.
הפדרציה הישראלית לתקליטים וקלטות בע"מ היא הסניף הישראלי של ארגון International Federation of the Phonographic Industry (IFPI), הארגון היציג של תעשיית התקליטים ברחבי העולם המאגד כ-1,500 מפיקי תקליטים בכ-80 מדינות.
מתן רישיונות להשמעה פומבית ושידור של תקליטים אשר זכויות היוצרים בהם מנוהלות על ידי הפדרציה.
פעילות הסברתית וחינוכית להעלאת המודעות הציבורית לתחום זכויות היוצרים וחשיבותו לקידום ענף המוזיקה ומעמד היוצר/ת בישראל.
ייצוג תעשיית המוזיקה בכנסת ובפני גופי ממשל נוספים, לרבות קידום חקיקה בתחום זכויות יוצרים, עם דגש על התאמת החקיקה לשינויים טכנולוגיים, דוגמת המעבר לסביבה דיגיטלית.
פעילות אכיפה כנגד פיראטיות בתחום המוזיקה ובפרט, פיראטיות ברשת האינטרנט.
ייצוג חברות התקליטים ותעשיית המוזיקה הישראלית בפורומים ישראליים, דוגמת ארגון לשכות המסחר וכן בפורומים בינלאומיים בנושאים הנוגעים לניהול משותף של זכויות יוצרים ותעשיית המוזיקה.
הפדרציה מאוגדת כחברה פרטית בע"מ.
דירקטוריון הפדרציה מונה 6 חברים, מתוכם שליש דירקטורים חיצוניים.
בפדרציה לתקליטים בישראל חברות, בין היתר, חברות תקליטים וותיקות בתעשייה המקומית כמו "הד ארצי" ו-"התקליט חיפה", לצד חברות חדשות יותר כמו: "אן אם סי", "הליקון", "לב-גרופ מדיה", "התו השמיני" ו-"קמע".
חברות אלה מייצגות מגוון רחב של אמנים, בין השאר, אמני אינדי ישראליים ובינלאומיים, ואמנים ותיקים.
כמו כן מיוצגות על ידי הפדרציה חברות תקליטים בינלאומיות, לרבות החברות: Universal, Sony, Warner.
לפדרציה הסכמי שיתוף פעולה הדדיים עם אגודות אחרות החברות בארגון ה-IFPI העולמי.
הפדרציה מעניקה מגוון רחב של רישיונות שימוש המותאמים לגופי השידור ובתי העסק העושים שימוש ברפרטואר התקליטים של הפדרציה.
ככלל, רישיונות השימוש, הניתנים על ידי הפדרציה, הם רישיונות "שמיכה", דהיינו, רישיונות גורפים המתירים שימוש בכלל רפרטואר התקליטים של הפדרציה לתקופת הרישיון ולמטרות הקבועות בו.
בין הגופים העושים שימוש ברפרטואר הפדרציה ניתן למנות גופי שידור (טלוויזיה ורדיו), אתרי אינטרנט, בתי עסק העושים שימוש במוזיקה, אולמות אירועים, בתי מלון ועוד.
אתר האינטרנט של הפדרציה כולל מאגר נתונים, הפתוח לקהל הרחב ולציבור המשתמשים, אשר באמצעותו ניתן לבדוק האם הקלטה מסוימת נמנית עם רפרטואר התקליטים המנוהל על ידי הפדרציה.
ב-2005 הוכרזה הפדרציה לתקליטים על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים כמונופול.
בעקבות ההכרזה, הפדרציה פועלת תחת היתר של בית הדין להגבלים עסקיים, שקבע תנאים לפעילותה.
כחלק מתנאי הממונה על הגבלים עסקיים, נאסר על הפדרציה להפלות בין משתמשים דומים וכן נקבעו תנאים לגבי האופן בו הפדרציה נדרשת להתדיין עם מי שעושים שימוש ברפרטואר הפדרציה מבלי שקיבלו רישיון שימוש מן הפדרציה וכן לגבי ההליכים לקביעת סכומי התמלוגים שישולמו לפדרציה.
הפדרציה הפלסטינית הכללית של האיגודים המקצועיים (PGFTU - Palestinian General Federation of Trade Unions; בערבית: الاتحاد العام لنقابات عمال فلسطين) היא הסתדרות עובדים לאומית פלסטינית, וארגון העובדים הגדול ביותר הפועל בשטחי הרשות הפלסטינית.
על פי ההערכות חברים בה כ-290 אלף חברים, והיא חלק מקונפדרציית האיגודים הבינלאומית.
הארגון מזוהה היסטורית עם תנועת הפת"ח, אך תנועות פוליטיות נוספות מיוצגות בו.
מזכ"ל הארגון לאורך שנים ארוכות הוא שהאר סעד.
על פי דווח אל ג'זירה נתמך הארגון בין היתר מתרומות מסעודיה, סוריה ומצרים, וכן מארגונים דוגמת הצלב האדום.
ההסתדרות הכללית החדשה מעבירה לארגון זה מחצית מדמי הטיפול הנגבים על ידה מצד עובדים פלסטינים המועסקים בישראל בתוך תחומי הקו הירוק.
לאורך השנים היו מספר ארגונים פלסטיניים שעשו שימוש בשם 'הפדרציה הכללית של הארגונים המקצועיים'.
ב-1969, פרש סניף הגדה המערבית של פדרציית האיגודים הירדניים והכריז על עצמאותו.
ב-1973 נעשו מאמצים גדולים של המפלגה הקומוניסטית לייסד ארגון תחת כותרת זו, אך ב-1981 התארגנות זו התפלגה.
בשנות ה-80 שימש השם ארגונים שונים שזוהו עם תנועות פוליטיות יריבות – הפת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין והקומוניסטים.
הפיצול היה גם בין ההתארגנויות בגדה לאלו ברצועת עזה, ואף לאיגודים שהוקמו סביב ההנהגה הגולה של אש"ף.
זה היה המצב במהלך תקופת האינטיפדה הראשונה.
בשנות ה-90 החלה מגמת האיחוד, בהובלת הפת"ח, אשר חבר לחזית העם (הקומוניסטים לשעבר) ולחזית העממית.
החזית הדמוקרטית הצטרפה אף היא בסוף שנת 1993, כשהאיחוד הוסיף להיות מובל על ידי הפת"ח.
בספטמבר 1990 דווח הארגון כי כ-8,500 פלסטינים שהיו בגלות במדינות המפרץ שבו לגדה המערבית דרך עיראק וירדן, לאחר שחוזי העבודה שלהם לא חודשו (בין היתר לאור הצהרת התמיכה של אש"ף בפלישה).
הארגון התקשה להתמודד עם האבטלה הגואה, והמזכ"ל שהאר סעד הצביע על כך שעובדים רבים נוספים אשר עבדו בישראל איבדו עבודתם, לאור גלי העלייה הגדולים לישראל ממדינות ברית המועצות לשעבר.
הוא קרא למובילי המדיניות לפתח פרויקטים קונסטרוקטיביים ברשות, ולאפשר את חזרתם של עובדים פלסטינים לעבוד במדינות המפרץ.
באותה התקופה אישר הארגון מחדש את תמיכתו באש"ף.
כשהחלה מלחמת המפרז ב-1991 התלונן סעד כי עובדים פלסטינים רבים התקשו לרכוש מזון לאור מדיניות העוצר הישראלית שמנעה מהם הגעה למקומות עבודתם.
הארגון הביע תמיכה בהסכמי אוסלו ב-1993 וסעד אף שלך מכתב פומבי המגנה את האלימות למזכ"ל ההסתדרות חיים הברפלד.
במכתבו, קרא סעד לישראל להחזיר כספי מיסים ופנסיה שנלקחו מעובדים פלסטינים, שלטענתו הגיעו לסכום של כ-27 מיליארד שקלים.
בתגובה השיב הברפלד כי אף הוא תומך בתהליך השלום וקרא לסיום האלימות במזרח התיכון.
עם חזרת המנהיגות הפלסטינית הגולה לגדה המערבית ולרצועת עזה, לאחר חתימת הסכמי אוסלו, חל שינוי במבנה הארגון.
מינויו של סעד למזכ"ל אושרה מחדש, והוא מונה כאחראי לפעילות הארגון בגדה המערבית.
תחתיו מונה ראסם ביארי כמשנה למזכ"ל האחראי לפעילות הארגון ברצועת עזה.
ה-PGFTU וההסתדרות חתמו על מספר מסמכי הבנות בתקופת הסכמי אוסלו.
בנובמבר 1994 הסכימה ההסתדרות להעביר 6–7 מיליון שקלים לארגונים הפלסטיניים במהלך שנתיים.
בפברואר 1997 ההסתדרות וה-PGFTU חתמו הסכם על פיו יוכלו העובדים הפלסטיניים לתבוע בבתי הדין הישראליים בגין אובדן הכנסות שנגרם כתוצאה מסגרים.
בראשית 1996 הפגין ה-PGFTU כנגד הגברת המצור על רצועת עזה, בטענה כי הוא פוגע בעובדים הפלסטיניים.
כשהגבול עם ישראל נסגר בהמשך אותה שנה, לאחר התפרצות אלימה, התריעה הארגון כי האבטלה הגיעה לכ-55% בגדה המערבית ו-70% ברצועת עזה.
בפברואר 2001 קיים הארגון הפגנה במחנה הפליטים אל חליווה שבלבנון, לאור מבוי סתום בתהליך אוסלו – במחאה על זכות השיבה.
בינואר בשנה לאחר מכן קרא סעד לאיחוד האירופי להחרים את הטובין הישראליים עד להסגת צה"ל מהשטחים הפלסטינים.
לאור האלימות המתמשכת והסגרים, נאלץ הארגון בתקופה זו לצמצם גם את פעילות האיגוד המקצועי שלו לטובת פעילות ליצירת מקומות עבודה ותמיכה בעניים.
בספטמבר 2002 האשים ה-PGFTU את צה"ל בהריגתם של עובדים פלסטינים חפים מפשע ליד היישוב היהודי בחברון.
צה"ל טען כי אנשים אלו התכוונו לתקוף את היישוב.
בנובמבר 2002 האשים הארגון את ממשלת ישראל בעקירת אלפי עצי זית של משפחות פלסטיניות במסגרת עבודות ההקמה של גדר ההפרדה ברצועה הערבית.
הארגון העריך כי כ-52 אלף פלסטינים איבדו בעקבות הקמתה את עבודתם.
ב-2005 קרא הארגון לקהילה הבינלאומית להצטרף לקמפיין ה-BDS נגד ישראל.
ב-2006 גינה הארגון את פעולותיה הצבאיות של ישראל בעזה ובלבנון.
שנתיים לאחר מכן קרא לקהילה הבינלאומית להחרים את חגיגות ה-60 להקמת ישראל.
ב-4 ביולי 2007 פרצה יחידה צה"לית למשרדי הארגון ברמאללה.
בריאיון לרשת אל-ג'זירה טען סעד כי לא נמסרה לו הסיבה לפריצה, והתלונן על נזק לארונות ומחשבים.
הרשויות הישראליות אמרו כי הפריצה הייתה על מנת להגן על אזרחי ישראל, והכחישה כי ציוד ניזוק.
ב-2007 שלח הארגון מכתב להנהגת ההסתדרות, ובו קרא כי שני הארגונים "חייבים להדגיש את הצורך ההדדי שלנו לשלום בשתי החברות שלנו, לטובת העובדים וגם משום שהשלום ישקף יציבות".
קריאה זו הייתה על רקע ההתקרבות בין ישראל לראשות הפלסטינית, בעקבות הפיצול בין ממשלת הגדה לממשלת החמאס בעזה.
במאי 2021, נעצר לחקירה אשרף אל-אוואר, המזכיר הכללי של ה-PGFTU בידי כוחות הביטחון הישראליים.
הוא נחקר אודות הפעילות שלו באיגוד המקצועי.
בית המשפט הישראלי קבע כי עליו להימנע מפעילות ארגון עובדים או עצרות פוליטיות למשך כחודש.
קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית הגיבה: "זו דוגמה בלתי קבילה לחלוטין להתנכלויות לפקיד איגודים מקצועיים במהלך עבודתו באיגוד המקצועי.
מדובר בהפרה ברורה של סעיף 87 באמנת ארגון העבודה הבינלאומי בנושא חופש ההתאגדות.
יש לבטל את ההגבלה על פעילויות האיגודים המקצועיים שלו באופן מיידי, והוא אמור לקבל התנצלות על הטיפול הקשה שחווה בידי כוחות הביטחון ובית המשפט הישראליים".
באוקטובר 2025 פשטו כוחות צה"ל על משרדי האיגוד בשכם.
קונפדרציית איגודי העובדים הבין-לאומית פרסמו מכתב גינוי בעקבות האירוע.
ה-PGFTU הפך מטרה במסגרת המאבק בין הפת"ח והחמאס ברצועת עזה בראשית 2007. ביתו של משנה המזכ"ל ראסם ביארי נפגע מטיל בינואר אותה שנה, ושהאר סעד אמר לאל-ג'זירה כי החמאס ביצע שלושה ניסיונות התנקשות כנגד ביארי.
חמושים של החמאס השתלטו על משרדי ה-PGFTU בעזה ביולי 2007, כשהם מסירים ממנה את כלל הדגלים והשלטים, ומניפים את דגל החמאס מהבניין.
על פי הצהרת ה-PGFTU החמושים הורו לצוות האיגוד לדון כיצד יפעלו תחת פקודת החמאס.
סעד קרא לחמאס להשיב את הבניין לשליטת האיגוד והביע דאגה כי העימות ימנע מכ-200 אלף עובדים לממש את ביטוחי הבריאות וההטבות המגיעות להם.
במרץ 2008 נהרס בניין ה-PGFTU בן חמש הקומות בעזה בתקיפת חיל האוויר הישראלי באמצעות מטוס F-16.
לאורך השנים נמתחה ביקורת על הארגון על היעדר הדמוקרטיה הפנימית בו, ועל העובדה שלא נערכו בחירות לראשותו זה שנים ארוכות.
כמו כן נמתחה ביקורת על קרבת הארגון להנהגת הפת"ח.
פעילי זכויות עובדים עצמאיים התאגדו מאז שנת 1993 במסגרת המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC), וב-2007 הוקמה פדרציית איגודים פלסטינית מתחרה בשם 'הפדרציה העצמאית והדמוקרטית של איגודי וועדי העובדים הפלסטינים'.
הפדרציה העולמית של איגודי העובדים הוקמה על מנת לחבר איגודים מקצועיים ברחבי העולם.
בימי המלחמה הקרה זוהה הארגון כתומך בברית המועצות וכנשלט על ידי המפלגות הקומוניסטיות.
הארגון, על פי הצהרותיו, מבקש להגשים את עקרונות אמנת האו"ם מיוני 1945, בדבר מאמץ למניעת מלחמה בעולם, ולקידום הקידום הכלכלי והחברתי של כל העמים באמצעות שיתוף פעולה.
כמו כן חרט הארגון על דגלו את המאבק בגילוייו השונים של הפאשיזם.
נכון לשנת 2016 דיווחה הפדרציה כי תחת הארגונים החברים בה מאוגדים כ-92 מיליון עובדים מכ-120 מדינות.
שורשי הארגון בפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים (IFTU) שהוקם באמסטרדם ביולי 1919, בניסיון לאחד מחדש את איגודי העובדים באירופה שפוצלו ביניהם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ירש ה-WFTU את מקומו.
ועידת היסוד של הארגון התקיימה בפריז ב-3 באוקטובר 1945, והשתתפו בו נציגי 56 ארגונים שייצגו כ-67 מיליון עובדים מ-55 מדינות.
קדם לה כינוס הכנה שנערך בפברואר אותה שנה בלונדון.
בין הארגונים המייסדים היו ה-TUC הבריטי, קונגרס הארגונים התעשייתיים האמריקני (CIO), והמועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים בברית המועצות.
בשנותיו הראשונות של הארגון, היווה את הפדרציה העולמית הגדולה ביותר של האיגודים המקצועיים, ואף התיימר לפעול ולאחד תחתיו את כלל האיגודים המקצועיים בעולם תחת פדרציה עולמית אחת.
הוא קיבל מעמד ייעוצי למועצה החברתית-כלכלית של האו"ם.
פעל ליישום החלטות ארגון העבודה הבינלאומי בדבר זכות ההתארגנות והמשא ומתן הקיבוצי.
כמו כן ניהל קמפיין כנגד המשטרים הטוטליטריים בספרד ויוון, ודחף את האו"ם להמליץ למדינות החברות בו על הוצאת השגרירויות שלהן ממדריד.
ביולי 1946 ובפברואר 1947 שלח הארגון משלחות לאירן בעקבות מעצריהם של מנהיגי איגוד מקצועי.
במרץ 1947 שלח משלחת דומה לדרום אפריקה בעקבות דיכוי איגודי הכורים.
הארגון תמך במאבקים הלאומיים לעצמאות של עמים תחת המשטרים האימפריאליסטים.
אולם עד מהרה, נתפצל על רקע המלחמה הקרה, כשאיגודי העובדים המערביים, הלאומיים ואלו שהתנגדו למדיניות ברית המועצות פרשו ממנו בינואר 1949, בהובלת האיגודים האמריקניים והבריטיים, והקימו את הארגון המתחרה הקונפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים החופשיים (ICFTU).
נושא מרכזי למחלוקת הייתה תוכנית מרשל בארצות הברית שהאיגודים האמריקניים תמכו בה.
גם ארגוני העובדים ביוגוסלביה ובסין, עזבו את ה-WFTU בעקבות מחלוקות של מדינותיהם עם ברית המועצות.
הארגון ספג מהלומה נוספת עם קריסת ברית המועצות, כשאיגודים מקצועיים נוספים מהגוש המזרחי עזבו אותו והצטרפו לפדרציה הבינלאומית של איגודי העובדים הנוצריים (IFCTU).
הארגונים המתחרים ל-WETU התאחדו ביניהם ב-2006, והקימו את קונפדרצית איגודי העובדים הבינלאומית המתחרה ב-WFTU, והגדולה מביניהן.
הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB), היא התאחדות שמקום מושבה באנטוורפן שבבלגיה, וחברות בה 30 בורסות מסחר ביהלומים, בהן גם בורסת היהלומים הישראלית.
ההתאחדות הוקמה ב-1947 באנטוורפן, כדי לספק לבורסות היהלומים, מקום מסחר משותף ליהלומים ואבני חן, תוך שימוש בכללי מסחר מקובלים.
חברות הבורסה מהוות מקום מסחר סיטונאי להחלפת יהלומים ולמסחר ביהלומים גולמיים ומלוטשים.
ההתאחדות מורכבת מבורסות יהלומים עצמאיות, הממוקמות בערים מרכזיות בעולם ובהן תל אביב, אנטוורפן, מומבאי, יוהנסבורג, לונדון וניו יורק.
על פי אתר הפדרציה מטרתה היא הגנה על האינטרסים של הבורסות המסונפות לה ושל חבריה הפרטיים, קידום הסחר העולמי, ועידוד הקמת בורסות נוספות.
ב-2012, במהלך קונגרס היהלומים העולמי ה-35 שהתקיים במומבאי, נבחר ארני בלום (Ernie Blom) הדרום אפריקאי לנשיא.
באפריל 2020 נבחר לנשיא הפדרציה יורם דבש, המכהן כסגן נשיא הפדרציה ונשיא בורסת היהלומים הישראלית.
הפדרציה של האיגודים מקצועיים וועדי העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, הוקמה כתגובה לחוסר הדמוקרטיה בתוך הפדרציות של ארגוני העובדים הפלסטיניים הוותיקים.
באמצעות מאמציהם של פעילי זכויות עובדים עצמאיים והמרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC), מאות ועדי עובדים עצמאיים הצטרפו להתאחדות ועדי העובדים העצמאיים מאז 2004, וקיימו את הכנס הראשון שלהם בשנת 2007.
על-פי חלק מהמשקיפים פסקו הפדרציות הקיימות של ארגוני העובדים ברשות הפלסטינית להיות דמוקרטיות.
הפדרציה הכללית הפלסטינית של האיגודים המקצועיים (PGFTU) שנשלטת על ידי הפת"ח, לא קיימה בחירות מאז 1981.
בשנת 2007, הביקורת על ה-PGTFU הגיעה לשיאה בייסוד הפדרציה של האיגודים מקצועיים וועדי העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, המייצג מעל 50,000 עובדים ועובדות, החברים בוועדי עובדים עצמאיים, אשר נבחרו באופן דמוקרטי בכל רחבי הגדה המערבית ועזה .
מוחמד אל-עארורי, בעברו איש ה-PGFTU, נבחר לרכז הראשי של הפדרציה החדשה.
בשנת 2005 שלח ה-PGFTU מכתב לפדרציה הבינלאומית של ארגונים להשכלת עובדים (IFWEA).
בטענה כי "מה שמתייחסים אליו כוועדי עובדים עצמאיים, למעשה מתואמים עם המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים בראשות מוחמד דהמאן כמו גם עם תנועת החמאס ומפלגת היוזמה הלאומית הפלסטינית בראשות מוסטפא ברגותי."
אישומים מסוג זה, העלולים להביא למאסר של המעורבים, היו במרכזה של מחלוקת קשה של ה-PGFTU עם המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC).
הפדרציה האירופית לכדורגל היא הגוף המינהלי למיניפוטבול באירופה וחלק מאסיה.
זו אחת משש הקונפדרציות היבשתיות של הגוף המנהל שלה, הפדרציה העולמית לכדורגל (World Minifootball Federation).
הפדרציה מורכבת מ-32 עמותות לאומיות.
EMF נוסדה בפגישה שהתקיימה בפראג, צ'כיה, בתאריכים 23–25 במרץ 2012, היא הוקמה על ידי 11 חברים ומונה כיום 29 חברים מלאים.
רשימת המדינות החברות, כמפורט באתר EMF.
התחרות העיקרית של EMF היא EMF EURO לנבחרות לאומיות, שהתקיימה מדי שנה בשנים 2012–2018. בשנת 2019 החליטה האספה הכללית של EMF לארגן את EMF EURO כל שנתיים במחזור עם אליפות העולם של WMF.
תחרות המועדונים העיקרית של EMF היא ליגת האלופות של EMF.
בנוסף EMF מארגנת את EMF EUROCUP כתחרות המועדונים השנייה שלה וטורניר Euro Business Cup לצוותים ארגוניים.
הפדרציה הסורית , רשמית הפדרציה של המדינות האוטונומיות של סוריה , נוסדה ב-28 ביוני 1922 על ידי הנציב העליון גורו.
בראש הפדרציה הועמדה "מועצה פדרלית" בת 45 חברים, שהורכבה מנציגי המועצות המינהליות של שלוש המדינות, 15 איש מכל "מדינה".
המועצה הפדרלית הורשתה לבחור נשיא, ובישיבתה הראשונה ביולי 1922 היא בחרה את סובחי ברכאת, מחלב לנשיאה.
באפריל 1923 נקבע כי דמשק תהיה מקום מושבה הקבוע של המועצה.
המפגשים הפדרליים שימשו רקע להתקרבות בין ראשי חלב ודמשק.
הפדרציה פורקה רשמית בצו מ-5 בדצמבר 1924, שנכנס לתוקף החל מ-1 בינואר 1925.
פדרציית הקהילות היהודיות של אוקראינה (FJCU; באוקראינית: Федерація єврейських громад України) היא ארגון דתי יהודי אוקראיני המאגד בתוכו כ-180 קהילות ברחבי אוקראינה, ומהווה את ארגון הגג של הקהילות היהודיות במדינה.
בחלק מהפרסומים בישראל על אודות פעילותה, מכונה הפדרציה גם "איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה".
הארגון נוסד בשנת תשנ"ט (1999) ב"וועידת הקהילות הדתיות והארגונים היהודיים של אוקראינה" ומרכזו פועל מאז מהעיר דניפרו שכונתה על ידי הרבי מליובאוויטש, רבי מנחם מענדל שניאורסון, שגדל בה כילד (כבן לרב העיר) "בירת יהדות אוקראינה".
כיוון שרוב רבני הערים באוקראינה נמנים עם שלוחי חב"ד, גם ראשי הארגון הם חסידי חב"ד, אך הוא עוזר גם למעט הקהילות האחרות שרבניהן אינם משתייכים לחסידות.
לפדרציה קשרים הדוקים עם משרדי הממשלה השונים וכן עם נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי העומד בקשר שוטף עם יו"ר הארגון הרב מאיר צבי סטמבלר, כולל בתקופת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים, עם קריסת ברית המועצות, החלה תחיית הקהילות היהודיות בערי אוקראינה.
עם זאת, כיוון שהיה מדובר ביוזמות מהשטח ללא אסטרטגיה מחושבת, וללא תיאום ואינטראקציה מספקים, הוחלט ביוזמת מנהיגי הקהילות והארגונים היהודיים להקים את ה-FJCU כדי לתאם את מאמצי הקהילות היהודיות ולהעצים את תהליכי השילוב והפיתוח של החיים הציבוריים היהודיים.
המשימה העיקרית של ה-FJCU היא לסייע לקהילות היהודיות בעבודתן היומיומית, בתחומי פעילותן:
עריכת חגים יהודיים ותחיית התרבות היהודית
בעבר היו עוד כמה ארגונים ארציים באוקראינה, אך כיום נשארה הפדרציה הגוף הדומיננטי והפעיל היחיד.
פעילותה של הפדרציה מתמקדת בחמשה מוקדים עיקריים:
ראשית, לקדם חוקים משמעותיים שיבלמו את גילויי האנטישמיות, ויעניקו הגנה מדינתית לבתי הכנסת, המרכזים היהודיים ולוודא אי פגיעה בבתי העלמין.
שנית, אם למשל ישנו מבחן ארצי שחל בחג השבועות או ביום השבת, רק גוף גדול שמוכר על ידי השלטונות, יכול להביא לכך שלוח הזמנים ישתנה לטובת היהודים.
מעבר לכך, נדרשה זרוע שתעניק את כל העזרה הדרושה לשלוחי חב"ד, רבני הקהילות והערים השונות כדי שיוכלו להביא את היהדות לכל יהודי נידח.
במסגרת זו נבנו הקשרים עם הערים הקטנות יותר שבהן אין שלוחי חב"ד קבועים.
מדובר בשורה של ערים ומחוזות שעשרות קילומטרים מפרידים בינם לבין ערים גדולות.
היהודים במקומות הללו שיוועו כל השנים למרכז שיהווה עבורם כתובת לכל עניין יהודי, ידאג לסיפוק הצרכים הרוחניים שלהם ויעניק להם את המעטפת שהייתה חסרה להם עוד מימי הקומוניזם.
חצי שנה אחרי פרוץ המלחמה החלו בפדרציה בפרויקט מיוחד: הפצת התורה בשפה האוקראינית.
זהו פרויקט אדיר, גרנדיוזי, בעלות של מיליוני דולרים.
פרויקט שנבט כתוצאה מהמלחמה ושבלעדיו, התורה לא תהיה מונגשת לדור הצעיר באוקראינה.
לפדרציה יש גם זרוע מדינית.
הרב לוי מטוסוב נציג הפדרציה באיחוד האירופי עזר רבות במוסדות האיחוד לקדם את אוקראינה, בשם הפדרציה, וכך עשה גם הרב מנחם מרגולין, יו"ר 'מרכז רבני אירופה' והרב לוי שם טוב בוושינגטון.
נכון לשנת תשע"ד איגדה הפדרציה תחתיה מאה ושמונים קהילות יהודיות, והיא הגוף היהודי החזק ביותר באוקראינה, וזוכה ליחס של כבוד מצד השלטונות ולשיתופי פעולה עם משרדי הממשלה השונים בארץ וכן עם לשכת רה"מ.
בגלל המלחמה וכיבוש אזורים נרחבים במזרח המדינה, ירדו מספר הקהילות באוקראינה ל-169.
בנוסף, הרב סטמבלר הוא ידיד אישי של נשיא אוקראינה היהודי וולודימיר זלנסקי, עומד בקשר הדוק עימו, כולל בתקופת המלחמה, ונחשב לדמות הרבנית הקרובה ביותר לזלנסקי.
הפעילות העיקרית של ה-FJCU היא פיתוח ויישום של פרויקטים הומניטריים ותוכניות צדקה לתמיכה באוכלוסייה היהודית, לשיקום המסורות והתרבות היהודית של העם היהודי.
FJCU מייחסת חשיבות רבה לארגון חגים יהודיים ופעילות סביב מעגל השנה, כגון "תוכנית פסח", המספקת מצות ויין כשרים לפסח, סדרי פסח חגיגיים ציבוריים, הן בערים הגדולות והן בקהילות קטנות.
בשנת 2020, עקב מגפת הקורונה באוקראינה, נשלחו ערכות לחג הפסח לחברי הקהילות היהודיות ונערך מבצע לחיסון יהודים במדינה.
הפדרציה מפרסמת ומפיצה לוחות שנה עם מועד הדלקת נרות שבת וחוברות לכל חג יהודי עם תיאור מפורט של המצוות, ההיסטוריה, ההלכות והמנהגים.
הפדרציה פועלת בשיתוף פעולה עם משרד החינוך הישראלי, הממשלה בישראל, שגרירות ישראל באוקראינה, הסוכנות היהודית, קרן הצדקה אור אבנר, ועדת ההפצה היהודית-האמריקאית של הג'וינט, התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה ועם ארגונים יהודיים בכל מדינות העולם.
עם פרוץ המלחמה הרוסית באוקראינה נותרו ראשי הפדרציה בדניפרו והמשיכו לנהל משם את חיי הקהילות היהודיות במדינה.
במסגרת זו הם עזרו בין היתר בחילוץ עשרות אלפי יהודים אל מחוץ לגבולות המדינה וכן אל מחנות פליטים במערבה, וכן סייעו במשלוח תרופות ומזון בסיסי ופעלו כדי להמשיך את החיים היהודיים ככל הניתן על ידי עזרה בשליחת תשמישי קדושה ועוד.
הפדרציה הציונית של בריטניה ואירלנד (ידועה גם בשם הפדרציה הציונית הבריטית, או: הפדרציה הציונית), היא ארגון גג של התנועה הציונית בבריטניה, המייצג יותר מ-30 ארגונים ולמעלה מ-50,000 חברים.
היא הוקמה ב-1899 כדי להוביל להקמת מדינה עצמאית לעם היהודי.
הארגון הוקם בשנת 1899 במטרה לקדם מדינה עצמאית לעם היהודי.
בשנת 1917 שר החוץ הבריטי סר ארתור בלפור העביר את הצהרת בלפור למנהיג הקהילה היהודית בבריטניה, לורד רוטשילד, לשם העברתה לפדרציה הציונית.
בשנת 1920 ייסדה הפדרציה הציונית את הארגון הציוני הבינלאומי לנשים (ויצו) ואת קרן היסוד.
הארגון גם הקים מספר תנועות נוער ציוניות.
הארגון מגדיר עצמו כ"ארגון ההסברה והבסיס הישראלי המוביל בבריטניה".
לתמוך, לתאם ולהקל על עבודת כל שלוחותיו של הארגון בפריסה ארצית, ולהמשיך את מחויבותו לתנועות הנוער הציוניות.
לעודד את השתתפותם של יהודים בפעילויות ציוניות, לרבות חינוך, תרבות, שפה עברית ומידע ישראלי, בבסיס האמונה שהמטרה העיקרית של הציונות היא עלייה לארץ.
הפעילויות כוללות: הדרכה, קמפיינים, מעורבות תקשורתית, לובינג, מאבק בתנועת ה-BDS, עבודה עם תלמידים ואירועי תרבות.
הפדרציה הציונית היא ארגון גג המקיף את רוב הארגונים והיחידים הציוניים בבריטניה, וככזה הוא מייצג את התנועה הציונית בבריטניה.
הפדרציה הבריטית לברזל ופלדה נוסדה בשנת 1934 ושימשה כארגון-גג של יצרני הברזל והפלדה בבריטניה.
תפקידה המרכזי היה תכנון לאומי של ייצור הפלדה ותיאום בין הגופים הפועלים בענף.
הקמתה נכפתה על התעשייה בידי ממשלת האחדות הלאומית בראשות רמזי מקדונלד, כתנאי מוקדם להטלת מכסי מגן על ייבוא פלדה.
הארגון היווה ממשיך דרכה של הפדרציה הלאומית של יצרני ברזל ופלדה, שהוקמה כבר בשנת 1918 במטרה לייצג את יצרני הענף בשלביו הראשונים.
עם הקמת הפדרציה מונה סר ויליאם ג'יימס לארק למנהלה הראשון.
תחת הנהגתו גובשו מנגנוני תיאום ותכנון שנועדו לייעל את ייצור הפלדה בבריטניה, על רקע התנודות הכלכליות החריפות של שנות השלושים והצורך להבטיח עצמאות תעשייתית במוצר חיוני זה.
הפדרציה פעלה כגוף מתווך בין הממשלה לבין התעשיינים, ונשאה באחריות לקביעת סדרי עדיפויות אסטרטגיים עבור המשק הבריטי.
הפדרציה המשיכה להתקיים כארגון מרכזי של יצרני הברזל והפלדה במשך למעלה משלושה עשורים.
פעילותה באה אל קיצה בשנת 1967, כאשר הענף הולאם והוקמה תאגיד הפלדה הבריטי במסגרת כהונתו השנייה של הרולד וילסון כראש ממשלת בריטניה.
הפדרציה העולמית לקראטה היא הגוף הבינלאומי המנהל של ספורט הקראטה, עם 198 מדינות חברות.
זוהי ארגון הקראטה היחיד המוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, ויש לו יותר ממאה מיליון חברים ברחבי העולם.
ה-WKF מארגנת את אליפויות העולם בקראטה לנוער ולבוגרים, המתקיימות כל שנתיים.
ראשית הדרך – האיחוד האירופי
הקראטה הוכנסה לאירופה בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי מאסטרים יפנים, בעיקר מאיגוד הקראטה היפני (JKA - Japan Karate Association).
בשנת 1961, ז'אק דלקור (Jacques Delcourt) מונה לנשיא הפדרציה הצרפתית לקראטה, שהייתה באותה עת חברה משותפת של הפדרציה הצרפתית לג'ודו.