tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכות הקניין הכוללת קניין חומרי וקניין רוחני - בעלות על קניין והזכות לממשה במכירה או ברכישה, היא אחד הביטויים העיקריים של חירות הפרט המוגנים על ידי החוק בדמוקרטיה.
מסגרת העל המרכזית לזכויות האדם הבינלאומיות המוכרות היא מגילת זכויות האדם הבינלאומית, הכוללת שלושה מסמכים מרכזיים.
במסמכים אלו מפורטות זכויות האזרח וזכויות האדם הבינלאומיות המוכרות.
בנוסף לזכויות המרכזיות המוזכרות לעיל מצוינות במגילת הזכויות זכויות נוספות:
חופש מאפליה, מעבדות, מעינויים, חופש ממעצר או ממאסר שרירותי ומגלות.
הזכות להנחה בחפות עד שתוכח אשמה, למקלט במדינות אחרות מפני רדיפה, איסור מאסר בשל חוב חוזי, יחס אנושי לאסירים וזכויות זרים בהליכי גירוש
הזכות לרמת חיים נאותה, לביטחון סוציאלי, למנוחה ולפנאי, הזכות לרמת חיים נאותה, להגנה על המשפחה, לחינוך, להשתתפות בחיי התרבות של הקהילה, לתרופה יעילה ולבריאות, להינשא ולהקים משפחה, לקניין, לתנאי עבודה צודקים ונוחים
הזכות לאזרחות וחופש לשנותה, להשתתף בממשל המדינה ובבחירות חופשיות, הזכות להתאספות בדרכי שלום, לסדר חברתי ובינלאומי
שלטון החוק הוא עיקרון משטרי ומשפטי, המכפיף את כולם לחוק.
המובן הבסיסי של העיקרון הוא שלילי: אין אדם שהוא מעל החוק.
עקרון שלטון החוק מצמצם את שיקול הדעת של השלטון, כך שהאזרח מוגן מפני שיקול דעת ויישום שרירותיים.
אולם, החוק עצמו עשוי להיות שרירותי לפי חלק מהמובנים, כך שבמדינה בה החוק עצמו שרירותי אך מיושם בלי שרירותיות מתקיים שלטון החוק בחלק ממובניו.
העיקרון דומה ואולי אף זהה לפי מובנים מסוימים לעקרון החוקיות, שכן משמעותו מתן סמכות לרשות מדינית לפעול רק לפי החוק.
העיקרון מיושם במשפט הקונטיננטלי בדמות ה־ ("מדינת הצדק" או "מדינת החוק").
לון פולר מנה שמונה מאפיינים לחוק, שבלעדי כל אחד מהם לא יהיה מוסרי (ובלי חלקם אף בלתי אפשרי) לדרוש ציות לחוק:
כלליות – תחולת החוק על האזרחים כולם וללא אפליה בין אזרחים שונים.
פומביות – החובה לפרסם את החוק.
אם החוק לא ידוע אז אי אפשר לתבוע עליו שוויון.
פרוספקטיביות – צריך לצפות לעתיד, בניגוד לרטרואקטיביות.
כלומר, לא להטיל סנקציה בגין פעולה שנאסרה רק לאחר ביצועה.
בהירות – על החוק להיות מנוסח היטב, ברור בהוראותיו ובאופן חד־משמעי.
היעדר סתירות – אל לחוק לסתור עצמו.
ישִׂימוּת – החוק לא יכול לדרוש את הבלתי־אפשרי.
עקביות/קביעות – הימנעות משינוי חוקים בתדירות גבוהה.
התאמה בין הכלל המוצהר בחוק לפעילות הרשויות.
הגבלת השלטון הוא ערוץ דמוקרטי חשוב שמטרתו למנוע מצב שבו השלטון ינצל את עוצמתו על מנת לפגוע באזרחים ובזכויותיהם.
העיקרון קובע שלשלטון אסור לעשות דבר מלבד תחום הסמכות שניתנה לו בחוק.
מטרת העיקרון למנוע ניצול לרעה של הכוח השלטוני או עריצות ושרירותיות מצד השלטון, שעלולה לבוא לידי ביטוי בפגיעה בזכויות האדם והאזרח, בפגיעה במיעוטים, ואפילו בפגיעה בעצם הדמוקרטיה על ידי ביטול הבחירות וכיוצ"ב (כפי שעשה המשטר הנאצי שנבחר בבחירות דמוקרטיות).
בידי הממשל מרוכזת עוצמה רבה הנובעת משליטתו על מגוון משאבים, שליטה זו עשויה להיות מנוצלת לקידום צורכי החברה או מנוצלת לרעה לקידום אינטרסים עצמיים של המכהנים בממשל.
כדי להגביל את כוחו של הממשל וסמכויותיו נוצרו מנגנוני פיקוח וביקורת שונים, שמטרתם לפקח על השלטון ולמנוע ניצול לרעה של כוחו.
מנגנוני הפיקוח מתחלקים למנגנוני פיקוח פורמליים הפועלים מכוח חוק ובלתי פורמליים .
מנגנוני ביקורת בלתי פורמליים, פועלים ביוזמתם של אזרחים וקבוצות, ואינם נמצאים בשליטה או במימון של המדינה.
בין מנגנוני פיקוח אלה נמצאים התקשורת, עמותות ציבוריות, ארגונים וולונטריים, הפגנות, מחזות ביקורתיים, עצומות ודעת הקהל.
מנגנוני הביקורת הפורמליים הם למשל בית הנבחרים ובעיקר האופוזיציה, מבקר המדינה, נציב תלונות הציבור ובית המשפט העליון, שכוחו נגזר מהחוקה והוא כפוף לה.
לכל אחד ממנגנוני פיקוח אלה ישנו תפקיד מסוים שמטרתו לפקח בדרך כלשהי על השלטון, ולמנוע ניצול לרעה של כוחו.
מנגנונים נוספים המבטיחים שהממשלה תפעל בגבולות החוק ולא תעשה שימוש לרעה בכוחה:
יישום עקרון הפרדת הרשויות משמש לשמירה על איזון הכוח בין רשויות השלטון השונות, הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת, כאשר כל רשות פועלת באופן עצמאי ובעלת תפקידים ואחריות נפרדים.
הפרדת הרשויות מונעת ריכוזי כוח בלתי מוגבלים שעלולים לאיים על חירויות האנשים.
בנוסף, יש סמכות מסוימות לשלטון המקומי.
בדמוקרטיה פרלמנטרית, עקרון ההפרדה בין הרשות המבצעת למחוקקת מיטשטש, כיוון שהרשות המבצעת תלויה באמון הרשות המחוקקת, באופן שמשפיע על הפעילות הפרלמנטרית של חברי הממשלה שהם חברי הפרלמנט בעצמם.
מערכת המאפשרת לכל רשות ממשלתית להגביל את פעולות הרשויות האחרות, ובכך למנוע מצב בו רשות אחת הופכת חזקה מדי.
החוקה מגדירה את מבנה השלטון ובעיקר מגבילה את כוחו.
היא שומרת על זכויות האדם והאזרח וקובעת את ההסדרים המשטריים והשלטוניים.
כמו-כן, החוקה קובעת את צביון המדינה.
גם במדינות שאין להן למעשה חוקה, כמו הממלכה המאוחדת, קיימת "חוקה בלתי כתובה", כללים המקובעים בהסכמה כללית או בחוקים רגילים, שמבחינת תוכנם הם בעלי ערך חוקתי.
ישראל מצויה במצב ביניים מבחינה זו, מאחר שמעמדו של חוק יסוד בה עולה על זה של חוק רגיל, אך נמוך מזה של חוקה.
גם בימים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו נהג בית המשפט העליון לעיתים להגן על זכויות האדם באמצעות מה שכונה בידי שופטיו: "החוקים שאינם כתובים עלי ספר".
במשטר דמוקרטי חייבת להיות אפשרות למעברי שלטון באמצעות בחירות בדרכי שלום וללא שפיכות דמים.
עצם קיומה של אפשרות זו, מקטין את החשש לעריצות שלטונית, שכן השלטון תלוי כל העת בבוחריו שבתמיכת קולותיהם הוא מקווה לחזור ולהיבחר.
ברוב המשטרים הדמוקרטים, מתבצעים מדי פעם חילופי שלטון בין הדמוקרטים לרפובליקנים וכו', כך אף מפלגה לא יכולה לצבור כוח רב מדי בזמן המוגבל בו היא בשלטון.
במשטרים נשיאותיים נשיא אינו יכול לכהן יותר משתי קדנציות, מחשש שהוא יצבור כוח רב מדי, שעלול להביא לעריצות שלטונית.
במהלך המאה ה-20 ואילך הפכו המילה דמוקרטיה ונגזרותיה הדקדוקיות נפוצות מאוד בשיח הפוליטי במדינות שונות בעולם וגם במערכת היחסים הבינלאומיים, לעיתים למטרות שונות.
שימוש לשוני נפוץ זה, בנוסף להתגברות התודעה הדמוקרטית אצל אזרחים, תחילה בעיקר בעולם המערבי ואחרי כן במדינות נוספות, יצרו למילה "דמוקרטיה" ונגזרותיה תווית של מכובדות, לעיתים תוך שימוש במושג זה או מושגים נגזרים (כגון "זכויות האדם") גם על-ידי משטרים דיקטטוריים למיניהם, או על ידי תנועות ומפלגות בעלות אופי אנטי-דמוקרטי.
כפי שציין יעקב טלמון, לעיתים קרובות מובילות תנועות הדוגלות בדמוקרטיה, אך משוכנעות ללא עוררין בצדקתם המוחלטת של רעיונותיהן, להתנהגות שאינה דמוקרטית.
את תופעה זו כינה בשם דמוקרטיה טוטליטרית.
בדמוקרטיה ישירה כל אזרח בעל זכות הצבעה יכול להשתתף ולהצביע בכל דיון המתנהל על כל החלטה שלטונית (למעט החלטות יוצאות דופן כמו אלה הקשורות בסודות צבאיים), ללא צורך בנציגים נבחרים.
סוג כזה של דמוקרטיה היה מקובל בפוליס, ערי-מדינה ביוון העתיקה.
סממן דמוקרטי נוסף שהיה בפוליס ואינו אפשרי במדינות דמוקרטיות גדולות יותר הוא תורנות של כלל האזרחים במילוי תפקידי הפקידות הממלכתיים.
בעת המודרנית, בה המדינות הדמוקרטיות פועלות כדמוקרטיות ייצוגיות, מתאפשרת ההשתתפות הישירה של האזרחים על ידי משעלי עם- הצבעות ישירות של הציבור על הצעה או סוגיה מסוימת.
דוגמאות למדינות בהן נעשה שימוש במשאלי עם הן שווייץ ובריטניה.
כיום נהוגה שיטה הדומה לדמוקרטיה ישירה רק בשני קנטונים של שווייץ: גלרוס ואפנצל אינר-רודן.
בדמוקרטיה ייצוגית, שהיא השיטה הדמוקרטית המקובלת בעולם המודרני המערבי, האזרחים בוחרים נציגים שיקבלו החלטות בשמם.
בדמוקרטיה ייצוגית נבחרי הציבור ולא האזרחים הם שמצביעים על יוזמות מדיניות.
נציגי הציבור נבחרים בבחירות כלליות, חופשיות, שוויוניות, חשאיות ובלתי תלויות.
זאת כדי ליישם את המדיניות השלטונית עבורה נבחרו.
עקרון מרכזי בדמוקרטיה ייצוגית הוא אחריות הנציגים כלפי הבוחרים.
קיימים מודלים שונים של ייצוג, כגון מודל הציר (אנ' delegate), שבו הנציג פועל על פי רצון בוחריו, ומודל הנאמן (אנ' trustee), שבו הנציג משתמש בשיקול דעתו העצמאי.
המדינה הדמוקרטית היא לרוב רפובליקה, אך קיימות גם מונרכיות דמוקרטיות, שבהן סמכותו של המלך היא סמלית בלבד, כמו בממלכה המאוחדת, הולנד, בלגיה, שוודיה וקנדה.
דמוקרטיה ייצוגית יכולה להיות דמוקרטיה פרלמנטרית או דמוקרטיה נשיאותית.
בדמוקרטיה פרלמנטרית ראש הממשלה (ראש הרשות המבצעת) מקבל את הלגיטימציה הדמוקרטית שלו מיכולתו לגייס את תמיכת רוב המחוקקים (הפרלמנט), שאליו הוא אחראי.
בשיטה זו, הרשות המחוקקת (הפרלמנט) ממנה את הרשות המבצעת (בדרך כלל קבינט), שבראשה עומד ראש ממשלה.
ראש הרשות המבצעת (הנשיא) הוא גם ראש המדינה ועומד בראש רשות מבצעת נפרדת מהרשות המחוקקת.
בשיטה זו, הנשיא נבחר ישירות או בעקיפין על ידי העם.
צורת ממשל שבה האזרחים משתתפים באופן אינדיבידואלי וישיר בהחלטות ובמדיניות פוליטיות המשפיעות על חייהם, ולא רק באמצעות נציגים נבחרים.
היא מדגישה מעורבות אזרחית רחבה בפוליטיקה ובחברה האזרחית.
הדגש בה הוא מעורבות מתמשכת של האזרחים בתהליכי קבלת ההחלטות, מעבר להצבעה בבחירות בלבד.
היא שואפת למקסם את מספר האנשים המעורבים בתהליך.
זאת באמצעות מנגנונים כמו אספות אזרחים, תקצוב משתף, קביעת מדיניות משתפת, מפגשי בית העירייה ופלטפורמות מקוונות למעורבות.
דמוקרטיה ליברלית דמוקרטיה ייצוגית הפועלת על פי עקרונות הליברליזם, תוך הדגשת זכויות וחירויות הפרט, שלטון החוק והגנה על מיעוטים.
היא משלבת את הדמוקרטיה עם רעיונות של פילוסופיה פוליטית ליברלית.
עקרונות הליבה שלה הם הגנה על זכויות יסוד וחירויות אזרחיות שלטון החוק ורשות שופטת עצמאית בחירות סדירות, חופשיות והוגנות עם מספר מפלגות פוליטיות, הפרדת רשויות ואיזונים ובלמים.
מאפייניה הם הדגש על אוטונומיה וחירויות הפרט, פלורליזם וסובלנות כלפי דעות מגוונות וכלכלת שוק עם זכויות קניין פרטי
דמוקרטיה סוציאלית היא אידאולוגיה פוליטית התומכת בדמוקרטיה פוליטית וכלכלית עם גישה הדרגתית להשגת שוויון חברתי בתוך כלכלה קפיטליסטית בעיקרה, והיא כוללת לעיתים קרובות מדינת רווחה חזקה והתערבות כלכלית.
היא שואפת לווסת את הקפיטליזם לטובת הכלל, לספק שירותי רווחה ולשנות את חלוקת ההכנסות והעושר.
מאפייניה המרכזיים הם מחויבות לצדק חברתי ושוויון ; תמיכה בכלכלה מעורבת עם מגזר פרטי וציבורי, דגש על מדינת רווחה חזקה המספקת רשתות ביטחון סוציאליות ושירותים ציבוריים, שימוש ברגולציה והתערבות ממשלתית כדי למתן את השפעות הקפיטליזם ומיסוי פרוגרסיבי למימון תוכניות חברתיות ולחלוקה מחדש של העושר.
למרות השונות בין המערכות הדמוקרטיות, קיימים עקרונות ליבה המשותפים לרובן.
עקרונות אלה כוללים ריבונות העם לפיו הכוח הפוליטי נובע מהעם, שוויון פוליטי המבטיח שלכל אזרח יש קול שווה בהליך הפוליטי כיבוד שלטון החוק, מערכת פוליטית רב-מפלגתית בשילוב עם סובלנות פוליטית, השתתפות אזרחים וכבוד לזכויות אדם בסיסיות.
במדינות לא דמוקרטיות אין השליט או רשויות המדינה חשים מחויבים למאפיינים אלו, כולם או חלקם.
מתחים ביניהם יתעוררו רק לעיתים רחוקות.
במדינות דמוקרטיות, לעומת זאת, הניגודים בין מאפייני הדמוקרטיה צפויים לעורר התחבטויות בבחירת אמצעים להשגת מטרות ובשאלות ערכיות.
דילמה בין קיום העקרונות הדמוקרטיים, בעיקר חופש ההתארגנות וזכות בחירה, לבין מניעת גורמים לא-דמוקרטיים מניצול לרעה של העקרונות האלה.
השאלה באילו מקרים אין לקבל הכרעת רוב כאשר זו מתנגשת עם ערכים אחרים (בעיקר זכויות הפרט).
תופעת הדמוקרטיה הטוטליטרית אשר בה יומרות דמוקרטיות, לפחות כלפי חוץ, מביאות ליצירת תופעות לא דמוקרטיות ואף אנטי דמוקרטיות.
המתח בין רצון הרוב לבין הרצון להימנע מפגיעה בזכויות המיעוט- בדמוקרטיה ההכרעה לפי הרוב, אך היא עלולה להוביל לעריצות הרוב ולפגיעה בזכויות וצרכים של קבוצות מיעוט.
פופוליזם לעומת מומחיות- מתח בין צורך בקבלת החלטות מקצועיות וארוכות טווח הצורך בפופולריות מיידית לצורך בחירה מחדש.
דמוקרטיה היא שיטת ממשל בה לאזרחים היכולת להשפיע על המדיניות הציבורית במדינתם באמצעות: הצבעה, השתתפות בדיונים או בדרכים ממוסדות אחרות.
בדמוקרטיה הכוח מבוזר ונתון לביקורת ציבורית.
יכולת ההשפעה של האזרחים אמורה להיות בלתי תלויה במוצא, מעמד חברתי, מין, גזע, דת וכיוצא באלה.
בדמוקרטיות קיימת אחריות של מנהיגים כלפי הציבור.
הן מתאפיינות בשוויון בפני החוק הכולל גם את השלטון ובקיומה של מערכת איזונים ובלמים לריסון כוחו.
בדמוקרטיות זכויות אדם וחירויות אזרחיות מוגנות, התקשורת חופשית וקיים בפוליטיקה פלורליזם.
משטר אוטוריטרי מתאפיין בריכוז הכוח בידי יחיד או קבוצה מצומצמת ובפיקוח הדוק וציפייה מצד האוכלוסייה לציות למשטר, תוך שימוש לעיתים קרובות באמצעים מדכאים.
במשטר מסוג זה לא קיימים מנגנוני ריסון אפקטיביים של מוסדות השלטון ואין אחריותיות שלטונית.
במשטרים אלה קיימת בדרך כלל היררכיה שלטונית וחברתית ברורה.
לא קיימת מערכת של מתן לגיטימציה לשלטון על ידי בחירות חופשיות (לעיתים מתקיימות בחירות אך הן למראית עין בלבד).
כמו כן זכויות האדם מוגבלות במשטר זה יחד עם הגבלות נרחבות על חופש הביטוי וההתארגנות.
עצמאות מערכת המשפט מוגבלת ויש שליטה או פיקוח הדוק על גופי התקשורת.
במשטר אוטוריטרי התחרות הפוליטית מוגבלת והתנגדות פוליטית מדוכאת על ידי השלטון.
הוגי דעות פוליטיים שונים הציגו נקודות מבט תאורטיות שונות על עקרונות הדמוקרטיה.
ג'ון לוק הדגיש את הסכמת הנשלטים כבסיס לשלטון לגיטימי ואת חשיבות הגבלת כוח השלטון כדי להגן על זכויות הפרט.לוק טען כי לכל בני האדם זכויות בסיסיות טבעיות תפקיד והממשלה הוא להגן על זכויות אלה.
זכויות טבעיות אלה גם מגבילות את סמכותה, שכן כל פעולה מצידה הפוגעת בהן חורגת מסמכותה הלגיטימית.
לוק קבע כי כאשר ממשלה הופכת בלתי חוקית ושרירותית, לאזרח יש את הזכות להפיל את המשטר ולהקים ממשלה חדשה.
תפיסה זו של הסכמת הנשלטים כבסיס לשלטון לגיטימי שינתה באופן עמוק את הדיונים בתאוריה הפוליטית וקידמה את התפתחות המוסדות הדמוקרטיים.
כדי למנוע ריכוז כוח ולשמור על חירות הפרט לוק המליץ על הפרדת רשויות בממשלה, תוך הדגשת הצורך באיזון כוחות בין הרשויות.
למרות שהאמין באיזון, לוק העדיף את הרשות המחוקקת.
הפרדת רשויות זו נועדה למנוע עריצות ולהבטיח שהממשלה תפעל בהתאם לחוקים ולא באופן שרירותי.
ג'ון סטיוארט מיל הדגיש את נושא חירויות האדם ותמך בזכויות בני האדם לפעול על פי אמונותיהם כל עוד אינן פוגעות באחרים, תוך הדגשת חשיבות הסובלנות.
הוא האמין כי קיים תחום משמעותי של פעולה אינדיבידואלית שלעולם לא אמורה להיות מוגבלת על ידי הממשלה.
מיל ראה חשיבות במבנים דמוקרטיים כמו החוקה אך סבר כי אלו בלבד לא יספיקו להבטחת חירות האדם וכי בנוסף יש להגביל את הכוח הכלכלי של הממשלה.
הוא ראה בדמוקרטיה התפתחות חיובית לעומת משטרים קודמים, אך גם הזהיר מפני "עריצות הרוב" כאיום על חירות הפרט.
כדי למנוע פגיעה זו ניסח את "עקרון הפגיעה" על פיו המטרה היחידה שלשמה ניתן להפעיל כוח בצדק על כל חבר בקהילה מתורבתת, בניגוד לרצונו, היא למנוע פגיעה באחרים".
ישעיהו ברלין תרם תרומה משמעותית להבנת מושג החירות והקשר שלו לדמוקרטיה באמצעות הבחנתו בין חירות שלילית לחירות חיובית.
חירות שלילית, לפי ברלין, היא היעדר כפייה או התערבות חיצונית מצד אנשים אחרים, המאפשרת לאדם לפעול כרצונו בתחום מוגדר.חירות חיובית לעומת זאת, עוסקת בשליטה עצמית ובהשגת אוטונומיה על ידי התאמת פעולותיו של האדם עם רציונליות או מטרה נעלה כלשהי.
ברלין הזהיר מפני הסכנות הטמונות בחירות חיובית, שעלולה לשמש כתירוץ למשטרים טוטליטריים לכפות את רצונם על הפרט בטענה שהם יודעים מה טוב עבורו יותר מהפרט עצמו.
הוא טען כי ניסיון לכפות חזון "חיובי" של חירות עלול להוביל לדיכוי ולטוטליטריות, שכן הוא פותח פתח לממשלה להגדיר את "העצמי האמיתי" של האזרחים ולכפות עליהם את רצונה.
ברלין האמין שקיימים ערכים רבים ושאינם תמיד עולים בקנה אחד והדבר מחייב סובלנות וחירות לבחור ביניהם.
ברלין קישר בין חירות חיובית לגישה טוטליטרית המבקשת לכפות "אמת" אחת על כולם שמי שלא מאמין בה יש "לחנך" אותו בכוח או "לנטרל".
ברלין טען כי גישה זו מסוכנת ביותר לחירות הפרט ולדמוקרטיה.
הוא ראה בדמוקרטיה הליברלית את המסגרת הטובה ביותר להבטחת חירות הפרט בפני כוח השלטון.
ג'יימס מדיסון, לא האמין בדמוקרטיה ישירה המורכבת ממספר קטן של אזרחים השולטים באופן ישיר, וסבר כי יש בה סכנת פלגנות.
בתקופתו המושג "דמוקרטיה" התייחס בעיקר לדמוקרטיה כמו זו שהייתה נהוגה במדינות הערים היווניות כמו אתונה ולא לדמוקרטיה בת זמננו.
מדיסון העדיף רפובליקה ייצוגית רחבת היקף עם הפרדת רשויות, איזונים ובלמים שישמרו על ידי חוקה.
הוא סבר כי יש ליצור מנגנונים שיאפשרו לכל רשות לבלום את הרשויות האחרות כדי להבטיח שאף רשות לא תהפוך חזקה מדי ולא תפגע בזכויות ובחירויות של העם.
הוא האמין שכך תתאפשר שמירה על יציבות, הגנה על זכויות מיעוטים וקידום טובת הכלל.
הוא סבר כי רפובליקה ייצוגית מתאימה יותר למדינה גדולה כמו ארצות הברית, מכיוון שהיא יכולה לכלול מגוון רחב יותר של אינטרסים ופלגים, מה שמקשה על רוב עריץ להיווצר.
רפובליקה זו תהיה מערכת ייצוג המעבירה את הדעות הציבוריות דרך גוף נבחר של אזרחים.
הוא האמין שנציגים אלה עשויים להיות חכמים ופטריוטים יותר מהעם עצמו, ובכך לשקול טוב יותר את טובת הציבור.
מדיסון הכיר בכך שהמתח המפלגתי הוא חלק אינהרנטי מהתהליך הדמוקרטי וראה במפלגתיות כוח טבעי ובלתי נמנע.
תפקיד החוקה לתפיסתו, אינו לדכא את המפלגתיות, אלא ליצור מסגרת שתאפשר לנהל את השפעותיה ולתעל אותה באופן שיקדם ממשל מוגבל אך יעיל ויצירתי.
במאה ה-19 הזהיר אלכסיס דה טוקוויל מפני הסכנה הפוטנציאלית של "עריצות הרוב" בדמוקרטיה, בה הרוב עלול לנצל את כוחו ולדכא מיעוטים.
טוקוויל גם התריע מפני הסכנה של אינדיבידואליזם בחברה הדמוקרטית, בו האזרחים עלולים להסתגר בחיים הפרטיים ולהתרחק מהחיים הציבוריים דבר שעלול להוביל למצב בו הממשלה מרכזת כוח רב יותר ומפקחת על חיי האזרחים בצורה מקיפה אך לא אלימה.
טוקוויל ציין כי אפילו חופש הביטוי, המובטח בכתב הזכויות, עלול להיות מושפע מדעת הרוב, מה שמוביל לקונפורמיות מחשבתית.
כך כתב על דעת הרוב המפעילה לחץ עצום על הפרט, עד שהוא מאמץ את הדעות הרווחות בציבור ללא בדיקה עצמאית:
בספרו המדינה ביקר אפלטון את הדמוקרטיה בכללותה.
דוגמה לכך, היא ביקורתו על "האדם הדמוקרטי":
נאום גטיסברג, שנשא אברהם לינקולן ב-19 בנובמבר 1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, מהווה נקודת ציון בהגדרת עקרונות הדמוקרטיה.
אחד המשפטים המפורסמים ביותר מהנאום הוא "ממשלת העם, על ידי העם, ולמען העם".
משפט זה, שהפך להגדרה קלאסית של דמוקרטיה, מבטא את הרעיון שהשלטון נובע מהעם ("ממשלת העם"), מופעל על ידי העם ("על ידי העם"), ומטרתו לשרת את טובת העם ("ולמען העם").לינקולן קישר את מושג הדמוקרטיה עם דחיית העבדות.
הוא האמין בשוויון כעיקרון יסוד שלה.
הסכמה הייתה עבורו מרכיב מרכזי בדמוקרטיה, בניגוד להיעדר הסכמה המובנה בעבדות.
לינקולן ראה בדמוקרטיה ניסוי דינמי ומתמשך הדורש ערנות מתמדת, מעורבות אזרחית ואמונה ביכולת העם לשלוט בעצמו.
הוא הזהיר מפני איומים פנימיים על מוסדות דמוקרטיים, וסבר כי הצלחת הדמוקרטיה אינה מובטחת ותלויה בהשתתפות הפעילה ובמחויבות של אזרחיה.
וינסטון צ'רצ'יל ידוע בציטוטו המפורסם: "צורות ממשל רבות נוסו, ועוד ינוסו בעולם חוטא ואומלל זה.
איש אינו מתיימר שהדמוקרטיה מושלמת או יודעת כל.
אכן נאמר שהדמוקרטיה היא צורת הממשל הגרועה ביותר, למעט כל אותן צורות אחרות שניסו מדי פעם".
ציטוט זה, שנאמר ב-11 בנובמבר 1947, בתקופה בה הדמוקרטיה אותגרה על ידי אלטרנטיבות בהן הקומוניזם והפשיזם, משקף גישה פרגמטית לדמוקרטיה, המכירה בחוסר השלמות שלה אך רואה בה את האפשרות הטובה ביותר מבין האפשרויות הקיימות.
בימי המלחמה הקרה, בהן הדמוקרטיה הליברלית התמודדה על מעמדה מול הקומוניזם, פיארו רבים מנשיאי ארצות הברית את ערכי הדמוקרטיה, למשל, עם נאומו, אני ברלינאי, של ג'ון קנדי, בו התבטא "לחירות יש מגרעות רבות והדמוקרטיה שלנו אינה מושלמת, אבל מעולם לא נדרשנו לבנות חומה על מנת למנוע מאזרחינו לברוח".
בהמשך התבטא רונלד רייגן, "דמוקרטיה היא דבר שראוי למות למענו, מכיוון שזו שיטת הממשל המכובדת באופן העמוק ביותר, מבין אלו שעיצב האדם", וכן נהג להקריא בדיחות שהדגישו את עליונתה של הדמוקרטיה הליברלית על פני הקומוניזם.
חזונו של מנחם בגין על הדמוקרטיה התרחב מעבר לשלטון הרוב וכלל דגש חזק על הגנה על זכויות האדם של הפרט.
הוא האמין שחברה צודקת חייבת להבטיח חירויות יסוד ושוויון לכל אזרחיה.
בגין הזהיר מפני "עריצות הרוב" והדגיש את חשיבות שלטון החוק כאבן יסוד של הדמוקרטיה.
הוא הדגיש את חשיבותה של רשות שופטת עצמאית כבלם על כוחן של הרשויות המבצעת והמחוקקת, תוך שמירה על זכויות הפרט ומניעת עריצות.
תפיסתו את הדמוקרטיה באה לידי ביטוי במאמרו "לקח מארץ רחוקה":
לדעת הפילוסוף ישעיהו ליבוביץ, הגדרת הדמוקרטיה כ"שלטון הרוב" מחמיצה את המהות של השיטה:
דמוסתנס היה מדינאי אתונאי שחי במאה הרביעית לפני הספירה, ונחשב לנואם דגול ודמגוג, ומני אז לשם נרדף לנואם חוצב להבות.
דמוסתנס, גדול נואמי יוון הקדומה, נולד בעל קול חלש, מגמגם ובעל תנועות לא רצוניות, ובכל זאת הגיע להישגים לא רגילים בתחום הרטוריקה, תורת הנאום, אחרי מאמצים עצומים.
כדי להגביר את עוצמת קולו, נאם שעות מול גלי הים במטרה לגבור על הרעש שהם יוצרים.
כדי להיפטר מהגמגום, הכניס דמוסתנס לפיו חלוקי אבנים ונאם תוך כדי טיפוס מאומץ על הרי הסביבה.
כדי להימנע מהתנועות הבלתי רצוניות בכתפו, תלה דמוסתנס על כתפו חרב חדה אשר פצעה אותה, בכל פעם שזו עלתה באופן בלתי רצוני, וגילח חצי מזקנו כדי שיאלץ להישאר בביתו ולהתאמן ברטוריקה.
דמוסתנס למד משפטים והיסטוריה, ומסופר כי העתיק שמונה פעמים את ההיסטוריה של תוקידידס כדי לשפר את לשונו ואת ידיעותיו בהיסטוריה.
דמוסתנס התפרנס מעבודתו ככותב נאומים מקצועי (לוגוגרף) וכן מהנותר מירושת אביו ממנו התייתם בגיל 7.
בתחילה, כשרכש מיומנות בתורת הנאום, ייצג את אזרחי אתונה אשר הגישו תביעות לשלטונות בענייניהם.
לאחר מכן החל לנצל את יכולת הדיבור שלו ברמה הפוליטית, כשהגן בפני אספת העם על פוליקרטס, יוזם הסכם השלום עם פיליפוס.
אולם, לאחר מכן שינה את דעתו ויצא נגד תומכי השלום וקרא למאבק מלחמתי בפיליפוס ונאם באסיפות העם נגד הממשל אותו ייצג מלך מוקדון פיליפוס השני.
הוא טען ששליטי אתונה אינם ערים לסכנה לאתונה מצד המלך פיליפוס, ודרש לפעול נגדו בכוח.
נאומיו נגד פיליפוס כונו בשם "פיליפיקות" ומאז הפכו למושג שמציין נאומים קשים נגד אדם כלשהו.
באמצעות נאומיו הצליח לבסס את מעמדו בקרב בני אתונה, וקנה לו מעמד של מנהיג.
כתוצאה מעמדה זו שכנע את האתונאים לפתוח במלחמה הרת אסון נגד פיליפוס.
אחד התנאים לחוזה השלום היה הגליתו, והוא נאלץ לגלות מאתונה עד מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס.
הוא נטל חלק במרד נגד יורשיו המקדוניים של אלכסנדר, מרד שנכשל , ובעקבות זאת הוצא נגדו פסק דין מוות.
משלא הצליח להימלט משליחיהם של המוקדונים, שניסו לתפוס אותו בכל מחיר, התאבד על ידי בליעת רעל.
יחודו של דמוסתנס כנואם היה בשליטתו בשפה והשימוש שעשה בטכניקות רטוריות, נתינת תחושת ספונטניות לנאומיו, כאילו היו נובעים בקלות.
הוא שילב בנאומיו סיפורים מן הווי החיים היומיומי, הביא דוגמאות היסטוריות וניסה לתת הרגשה בכנות דבריו וכי נאומיו נועדו לצורך טובת הכלל והמדינה.
אוסף נאומיו שהשתמר מהווה מסמך היסטורי חשוב לתקופה בכלל ולחיים באתונה בפרט.
דמוסתנס כלול ב"קאנון האלכסנדרוני" של עשרת הנואמים האטיים.
כישרון הנאום של דמוסתנס הוערך עוד בימי קדם, וכך למשל אפשר לראות בעובדה שנאומיו הקשים של קיקרו כנגד מרקוס אנטוניוס כונו "הנאומים הפיליפיים", על שם נאומיו של דמוסתנס.
דוגמה עדכנית יותר להשפעתו נמצאת בספרו של אורסון סקוט קארד "המשחק של אנדר", בו מופיעה דמות בשם דמוסתנס.
דמות זו היא שם העט של ולנטיין, אחותו של אנדר, גיבור הספר.
בשם זה היא מפרסמת מאמרים בעיתונות העולמית הבולטים ביכולת רטורית גבוהה על מנת לחרחר מלחמה בין-גושית, ורוכשת השפעה רבה על דעת הקהל בעולם.
בספרים הבאים בסדרה משתמשת ולנטיין בכינוי לפרסום ספרי ההיסטוריה המשפיעים שכתבה.
דמוקרטיה אלקטרונית, היא שימוש בטכנולוגיות התקשורת האלקטרונית כמו האינטרנט לחיזוק התהליכים הדמוקרטיים ולסיוע בהגשמת החזון הדמוקרטי של "שלטון העם".
דמוקרטיה אלקטרונית מאפשרת לאזרחים גישה אלקטרונית למידע על השלטון (Norris, 2003) ומסמלת מעבר ל"ממשל פתוח" המאפשר לאזרחים לא רק נגישות פסיבית למידע, אלא גם אזרחות אלקטרונית פעילה, eParticipation.
דמוקרטיה אלקטרונית פעילה כוללת יידוע האזרחים, ייצוג האזרחים, הצבעה אלקטרונית, התייעצות עם אזרחים ויצירת מעורבות של אזרחים בקבלת ההחלטות של הממשל ובתוכניות ובפעילות השגרתיות של הממשל בנושאי מִנהל תקין, חברה אזרחית, עסקים וארגונים התנדבותיים.
דמוקרטיה גזעית (בפורטוגזית: democracia racial) היא מושג שמכחיש את קיומה של הגזענות בברזיל.
זאת בהתבסס על כך שרוב הברזילאים טוענים שהם אינם רואים את הזולת דרך הגזע שלו, ולכן רעיון האפליה הגזעית אינו רלוונטי בברזיל.
עם זאת, רבים מהסוציולוגים והאנתרופולוגים רואים את רעיון הדמוקרטיה הגזעית כמיתוס, או אידאולוגיה שמטרתה לאשש את האידיאל שברזיל היא מקום שבו אנשים מכל הגזעים יכולים להשתתף בחברה באופן שווה.
במקום זאת, הם מדגישים את העדויות החזקות לקיו אי שוויון המונע מגזענות, כמו גם מבנים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים המעניקים יתרון ללבנים בברזיל.
שלא כמו במקומות רבים אחרים, כבארצות הברית למשל, תהליך ביטול העבדות בברזיל היה ממושך והדרגתי, ולא היה מלווה בשפיכות דמים.
מכיוון שכך לא נוצרה בברזיל מערכת חוקית של אפליה על בסיס גזעי מיד עם סיום העבדות.
ה"הלבנה" - אידיאל להגשמה אישית ולאומית שיושג באמצעות הגירה אירופאית ונישואי תערובת.
ההגמוניה הגזעית והעדר האפליה הגזעית - רעיון שפותח בידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים ברזילאים.
רעיונות אלו קיבלו חיזוק משמעותי עם פרסומו בשנת 1933 של ספרו רב ההשפעה של הסוציולוג ז'ילברטו פריירה הבית הגדול ומגורי העבדים.
בספר תואר התהליך ההיסטורי אשר אמור להביא את החברה הברזילאית להגשמת האידיאל של דמוקרטיה גזעית.
פריירה תיאר את משטר העבדות בברזיל כמורכב מאדונים טובים ומעבדים כנועים, תיאור המאפשר לפריירה לתאר את יחסי הניצול והשעבוד שבעבדות כיחסי הרמוניה.
תיאור מעוות זה של המציאות ההיסטורית הוא הבסיס לאחת הביקורות על המושג "דמוקרטיה גזעית", המתמקדת באופן הוולונטרי בו אמורים היו להתקיים נישואי התערובת.
לטענת המבקרים לא כך היו הדברים בברזיל מעולם, וכי העירוב הגזעי בברזיל נוצר כתוצאה של ניצול מיני של השפחות האפריקאיות ובניגוד לרצונן.
כיצד, אם כך, יכולה אלימות מינית וגזעית שכזו ליצור דמוקרטיה גזעית?
לאחר מלחמת העולם השנייה שיגרו האומות המאוחדות משלחת מיוחדת לברזיל על מנת ללמוד על היחסים הבין-גזעיים במדינה זו, לאור האמונה בנכונותו של המיתוס.
החוקרים שבאו זיהו את הפער בין המעמדות של השחורים והלבנים, אבל הם הגיעו ממדינות שבהן התופעה כלפי חוץ הייתה אלימה, ולעומת זאת בברזיל השחורים קיבלו את העובדה שהם היו במעמד חברתי ירוד ורצו לדמות ללבנים.
לכן, הם הסבירו את הבדלי המעמדות הללו לא כגזענות אלא כתולדה של הבדלים כלכליים גדולים במשך דורות רבים.
הסכמה על הגדרות ברורות לגזעים בברזיל נמנעה בעיקר על ידי שלטון הגנרלים שרצה לדכא כל מושג או הגדרה שמהווים תפיסה מנוגדת לזו של"הדמוקרטיה הגזעית".
בשנות ה-80 במרשם אוכלוסין שנערך בברזיל משתתפי המרשם נדרשו לראשונה לציין את צבעם.
נראה שתושבים לא לבנים רבים התחמקו מהתשובות שחורים ומעורבים, ובמרשם התקבלו בסעיף הצבע 136 תשובות שונות.
ניתוח המרשם הצביע על דפוס גזעני ברור נגד האפרו-ברזילאים.
פרסומים אלה ושל מחקרים רבים שהפריכו את אמיתותו של מיתוס הדמוקרטיה הגזעית הצביעו על האופנים השונים בהם קיימת גזענות בברזיל.
דמוקרטיה דיונית היא צורה של דמוקרטיה שבה דיון מושכל (דיון מנומק, חופשי ושוויוני) במרחב הציבורי הוא כלי מרכזי לשם קבלת החלטות קבוצתית.
היא לרוב מאמצת אלמנטים של קבלת החלטות בקונצנזוס ושל שלטון הרוב.
השיטה שונה מדמוקרטית מסורתית בכך שהתלבטות ודיון אותנטיים, ולא סתם הצבעה, היא המקור המרכזי ללגיטימציה של החלטות הנוגעות לציבור וכדרך מרכזית למימוש ערכים דמוקרטיים בחברה.
דמוקרטיה דיונית קרובה לדמוקרטיה מתייעצת (consultative democracy), שבה התייעצות ציבורית עם אזרחים היא מרכזית בתהליכים דמוקרטיים.
דמוקרטיה דיונית היא גם זרם מחשבה במדעי המדינה וגישה נורמטיבית ומעשית בתאוריה פוליטית.
הגישה מנוגדת לגישות אחרות, שמתייחסות לתהליך הדמוקרטי כהליך של צירוף אינטרסים (Aggregative democracy) או של מיקוח בין קבוצות אינטרס בעלות עוצמה פוליטית.
המצדדים בדמוקרטיה דיונית מדגישים את הדיון שקודם לאקט ההצבעה ותומכים בהסדרים חברתיים ומוסדות פוליטיים שמעודדים השתתפות של אזרחים בדיונים כאלו.
תומכי הגישה מבחינים בין דיון שוויוני המבוסס על טיעון, שכנוע, ושקילת ראיות, לבין שיח השוק, שבו פרטים המצויים בעמדות כוח ומעוניינים במימוש האינטרסים הפרטיים שלהם מנהלים משא ומתן.
התומכים בדמוקרטיה דיונית מצביעים על יתרונות שונים של תקשורת המבוססת על דיון, כגון איכותו החינוכית והיכולת של אזרחים לממש דרכו את האוטונומיה שלהם, להתעצב כקהילה המבוססת על ערכים מוסכמים, להשיג חברה הוגנת וצודקת יותר ולהשיג גיוון אפיסטמולוגי והחלטות טובות יותר.
רוב הדיונים בדמוקרטיה דיונית הם של אזרחים, אבל הגישה מאפשרת גם שיתוף של בני אדם אחרים.
לדוגמה גישה של תכנון ידידותי לילדים מאמצת שיטות התייעצות וקבלת משוב מילדים כדי לתרום לתכנון עירוני בטוח מעניין ושוויוני יותר.
לפי חלק מהחוקרים במשך עשרות אלפי שנים, במהלך התקופה הפלאוליתית רוב הקהילות של ציידים לקטים חיו בחברות דמויות דמוקרטיה שבהן יש ערכים של חופש, שווין חברתי, ושיתוף פעולה.
חלק מהמחקר בנושא התבסס על עבודתו של כריסטופר בוהם.
ראיות לחברות דמוקרטיות נובעות ממחקרים על קהילות ציידים לקטים ששרדו עד היום שרובן רוב קהילות הציידים-לקטים הבודדות ששרדו עד היום, כמעט בכל אזור, הן שוויוניות ודמוקרטיות ביותר.
קהילות אלה חיות לרוב בתנאים שונים מאבותיהן, כשהן מוגבלות במידה רבה על ידי תרבויות אחרות, לאזורים לא נוחים עם מעט משאבים.
עם זאת, הדמיון בין דפוסי היחסים הפוליטיים ברוב קהילות הציידים-לקטים, למרות שאלו התפתחו במערכות אקולוגיות שונות, מעיד לדעת החוקרים כי יש לכך מצע בסיסי המשותף עם אבותיהם הפלאוליתיים.
בנוסף, לפי החוקרים שרידים ארכאולוגיים פלאוליתים מעידים רק לעיתים נדירות על אי-שוויון חברתי, ומכן חוקרים מסיקים כי בדרך כלל קהילות ציידים-לקטים היו בעיקר שוויוניות ודמוקרטיות
רוב מהחברות הללו הפכו מורכבות והיררכיות יותר עם התפתחויות כמו חלוקת עבודה.
קבלת החלטות מבוססת קהילה נהרסה והוחלפה על ידי צורות שונות של שלטון סמכותני כמו מלוכה.
הדוגמה הראשונה לדמוקרטיה בחברה מורכבת החלה ביוון כדמוקרטיה אתונאית במהלך המאה השישית לפני הספירה.
הדמוקרטיה האתונאית הייתה דיונית ובעיקר ישירה: חלק מההחלטות התקבלו על ידי נציגים אך רובן התקבלו על ידי "העם" באופן ישיר.
הדמוקרטיה האתונאית הגיעה לקיצה בשנת 322 לפני הספירה.
התפתחות המושג בקרב הוגים מוקדמים
המושג "דמוקרטיה דיונית" והגישות התאורטיות שקשורות בו התפתחו רק בחצי השני של המאה ה-20, אך ניתן לראות בו התפתחות של רעיונות מוקדמים יותר בפילוסופיה פוליטית.
חלק מהתומכים בגישה רואים את עצמם כממשיכי דרכו של אריסטו, ובמיוחד מדגישים את החשיבות של הדיון של אריסטו על חוכמת ההמונים.
המחשבה של ז'אן-ז'אק רוסו ניתן לראות גם אותה כאחד מהמקורות המוקדמים של הגישה, אם כי היא גם ספגה ביקורת רבה מצד התומכים בדמוקרטיה דיונית.
עמנואל קאנט לא תמך בדמוקרטיה, אבל כתביו הפוליטיים וכתביו הקשורים בפילוסופיה של המוסר כוללים חלק מהרעיונות המרכזיים של הדמוקרטיה הדיונית, כגון רעיון האוטונומיה ורעיון השימוש הציבורי בתבונה.
ההגנה של ג'ון סטיוארט מיל על חופש הביטוי בספרו על החירות, וכתיבתו על תפקיד הפרלמנט בממשל של נציגים נחשבים גם כן למקורות מוקדמים לגישה.
מיל חשב שדיון רציונלי על אינטרסים, דעות ונושאים במחלוקת הוא מהותי לעבודת האספה של הנציגים.
הוגים מרכזיים בזרם הפרגמטיזם האמריקאי, ובראשם ג'ון דיואי וצ'ארלס פרס, השפיעו גם כן על ניסוח רעיונות מרכזיים בגישה.
המונח "דמוקרטיה דיונית" נטבע על ידי ג'וזף מ.
באסט במאמרו "דמוקרטיה דיונית: כלל הרוב בממשלה רפובליקנית", שפורסם ב-1980. באסט טען במאמרו הן כנגד פרשנויות אליטיסטיות או אריסטוקרטיות של חוקת ארצות הברית והן כנגד מבקרים של הפוליטיקה האמריקאית שהדגישו את חשיבות הדמוקרטיה ההשתתפותית.
לפי באסט, האבות המייסדים של ארצות הברית מיתנו את תמיכתם בדמוקרטיה פופולרית רדיקלית בהדגישם את החשיבות של דיון ציבורי ושיקול דעת תבוני.
הוא ציטט מתוך כתבי הפדרליסט כדי להראות שג'יימס מדיסון תמך ביצירת רפובליקה, שבה נציגי האזרחים שיושבים באספה הייצוגית דנים באינטרס הציבורי באופן שאינו מקריב את טובת הציבור לשיקולים זמניים או חלקיים.
הדיון באספה הוא מרכזי ליכולת של הרפובליקה לאזן בין הצורך לייצג את העם לבין הצורך להימנע ממדיניות שמשקפת תשוקות ואינטרסים חולפים.
במהלך שנות השמונים באסט ואחרים המשיכו לפתח את רעיון הדמוקרטיה הדיונית.
שלוש תרומות חשובות בחצי השני של שנות השמונים הן אלה של ברנרד מנאן, ג'ון אלסטר וג'ושוע כהן.
מנאן הציע תאוריה המתבססת על פרשנות של אריסטו, לפיה היסוד ללגיטימציה הדמוקרטית אינו הרצון הכללי אלא התהליך הדיוני שבו כולם יכולים להשתתף.
בעוד שמנאן הגיע לטיעון שלו בעד דמוקרטיה דיונית דרך ביקורת על התאוריה הליברלית של ג'ון רולס, כהן התבסס על תאוריית הצדק של רולס כדי לפתח מודל אידיאלי של דמוקרטיה דיונית.
לתפיסתו, חברה צודקת היא דיונית במובן שקבלת ההחלטות נעשית בעקבות דיון שבמסגרתו המשתתפים מחליפים טיעונים באשר לסיבות לתמיכה בהחלטה כזו אחרת, והיא דמוקרטית במובן שדיון זה הוא שוויוני ופתוח לכולם.
בשונה ממנאן וכהן, הטיעון של אלסטר משלב התייחסות לתאוריה של יורגן הברמאס ומתחיל מביקורת של תאוריית הבחירה הציבורית.
מוקד הביקורת של אלסטר היא על התפיסה לפיה יש להתייחס לפוליטיקה כאל תהליך אינסטרומנטלי שבו אזרחים מגיעים לפשרה על ידי צירוף ההעדפות הנגלות והנתונות מראש של היחידים בחברה.
במושגים של אלסטר, תאוריות כגון זו של ג'וזף שומפטר, שמתייחסות לתהליך הדמוקרטי כפשרה בין העדפות נתונות, מנסות לכפות את ההיגיון הכלכלי של השוק על הפורום – המרחב הציבורי שבו האזרחים דנים על החלטות הנוגעות לכולם.
לפי אלסטר, בעוד שהדיון הציבורי יכול לעסוק בשאלות כלכליות, השיח הוא מהותי ושואף להשגת קונצנזוס על בסיס טיעונים רציונליים.
במהלך שנות ה-90 גבר העניין בתאוריות של דמוקרטיה דיונית.
מדען המדינה ג'ון דרייזק תבע בשנת 2000 את המונח המפנה הדיוני כדי לתאר את התהליך שבמסגרתו הפך העניין בגישה זו למוקד של השיח האקדמי על לגיטימציה דמוקרטית.
שתי דמויות מרכזיות בתהליך זה הם ג'ון רולס ויורגן הברמאס.
התאוריות של שניהם השפיעו על התהוות רעיון הדמוקרטיה הדיונית כבר בשנות ה-80, אך רק בשנות ה-90 הם פרסמו חיבורים בהם הם זיהו את גישתם באופן ברור עם המושג.
תרומה מרכזית של רולס היא פיתוח מושג "השימוש הציבורי בתבונה".
רולס הדגיש את החשיבות של דיון שבו אזרחים מספקים נימוקים והצדקות לתמיכתם במדיניות או במסגרת החוקתית שבמסגרתה נקבעת המדיניות, מתוך הבנה שהנימוקים שהם מספקים צריכים להיות מובנים לאזרחים חופשיים ושווים אחרים ויכולים להיות מקובלים עליהם.
האזרחים צריכים גם להניח שהדעות הפוליטיות שבהם הם מחזיקים יכולות להשתנות במהלך דיון עם אזרחים אחרים.
התאוריה של רולס שימשה בסיס גם לתאורטיקניים אחרים שתרמו לספרות על דמוקרטיה דיונית, כגון איימי גוטמן ודניס תומפסון.
הברמאס, בספרו "בין עובדות לנורמות" הרחיב את תאוריית השיח שלו, תוך התייחסות לתפקיד של מוסדות פוליטיים-דמוקרטיים ולתפקיד של תקשורת בין אזרחים בתהליכי חקיקה.
בתוך כך, הברמאס התייחס למודל של "פוליטיקה דיונית", שמהווה נקדות אמצע בין המודל הליברלי למודל הרפובליקני.
פיתוחים נוספים של הגישה בשנות ה-90 התמקדו בפוטנציאל הרדיקלי של הגישה, במתן מענה לגירעון הדמוקרטי בדמוקרטיות מפותחות במערב, בחיזוק האלמנט של השתתפות אזרחית, ובחשיבה על מסגרות ומוסדות שיכולים לקדם את מרכזיות הדיון.
כך למשל, ג'ון דרייזק פיתח מודל של "דמוקרטיה שיחית" (Discursive democracy) שיוצא מתוך תאוריה ביקורתית, ומתוך ביקורת על המוסדות החוקתיים של מדינות ליברליות.
דרייזק הדגיש את החשיבות של כוחות כלכליים בינלאומיים כמקור לעיוות של התהליכים הדמוקרטיים ואת החשיבות של מוסדות שיאפשרו לאזרחים לזהות את העיוותים האלה, לדון בעניינם ולפעול נגדם.
דוגמה נוספת היא גישתו של ג'יימס פישקין, שהחל לקדם את רעיון הסקירה הדיונית (Deliberative polling) כאמצעי לשילוב שלושה ערכים דמוקרטיים: שוויון, התנגדות לעריצות ודיון.
פישקין ארגן ועידות של אזרחים שנבחרו באופן אקראי וניהלו דיונים מונחים על נושאים פוליטיים בוערים.
מחקריו והוועידות שארגן היוו השראה למודלים אחרים של אספות אזרחים דיוניות ולמחקרים נוספים על הסדרים מוסדיים שמקדמים השתתפות אזרחית ודיון ענייני.
בסוף שנות ה-90 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21 החלו חוקרים להתעניין בגישות יישומיות ואמפיריות יותר כלפי דמוקרטיה דיונית.
בתוך כך הופיעו מספר רב של מחקרים שעוסקים ביישום הגישה בתחומים כגון משפט ציבורי, יחסים בינלאומיים, מדיניות ציבורית ופוליטיקה של זהויות.
מחקרים אמפיריים וניסויים בתחום החלו לבחון את ההנחות של התאוריה, ובראשן הטענה שלדיון יש כוח טרנספורמטיבי ביחס לדעות ולאופן החשיבה של המתדיינים.
זרמים אחרים של חשיבה על דמוקרטיה דיונית התמקדו במקומה של הדמוקרטיה הדיונית בתוך המערכת הפוליטית בכללה ובפתרונות מעשיים לקידום דיון.
ג'ון דרייזק כינה את ההתפתחויות האלה בתאוריה של הדמוקרטיה הדיונית "מפנים" – מפנה מוסדי, מפנה מערכתי, מפנה מעשי, ומפנה אמפירי.
דיון כמקור ללגיטימציה וכתהליך לבחינת העדפות
רעיון מרכזי בדמוקרטיה דיונית הוא שהלגיטימציה של חקיקה ושל החלטות אחרות הנוגעות לציבור רחב נובעת מהדיון הציבורי של הפרטים המושפעים מאותן החלטות.
כאשר קהילות פוליטיות מקבלות החלטות פוליטיות שנוגעות לרבים בתוך הקהילה, שאלות עולות באשר למקור הלגיטימציה של אותן החלטות.
השאלה עולה ביתר שאת בחברות המונים פלורליסטיות, שבהן חברים אנשים בעלי עמדות, אינטרסים, דרכי חיים והשקפות עולם שונות.
ניתן לחלק גישות פוליטיות למספר גישות דומיננטיות באשר לשאלת הלגיטימציה, שלכאורה אינן מתיישבות זו עם זו.
קבוצה ראשונה של גישות, שמזוהה לעיתים עם הגישה הליברלית, רואה את התהליך הדמוקרטי כדרך לצירוף ושקלול האינטרסים של האזרחים.
הלגיטימציה של ההחלטות המתקבלות מגיעה מעצם היכולת של אזרחים להשתתף בתהליך הצירוף, כגון הצבעה בבחירות שפתוחה בפני כלל האזרחים, ומכך שקיימות הגנות חוקתיות מסוימות מפני עריצות הרוב.
קבוצה אחרת של גישות, המזוהה עם הגישה הרפובליקנית, שמה דגש, לא רק על הפרוצדורה של צירוף הקולות, אלא על יכולתה לקדם את טובת הקהילה כולה.
לא כל התאוריות בקבוצה זו מדגישות את חשיבות הדיון הציבורי.
כך למשל, רוסו חשב שלפחות בקהילות פוליטיות קטנות, החלטות פוליטיות הן לגיטימיות כאשר הן משקפות את הרצון הכללי, אך הוא היה חשדן לגבי היכולת של אזרחים להצביע לפי הבנתם את הטוב הציבורי כאשר מתקיימת ביניהם תקשורת.
במאה ה-20, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, התרבו התאוריות שמטילות ספק הן בקיומו של "רצון כללי" או "טוב ציבורי" מוסכם על כולם והן ביכולת של אזרחים במדינות דמוקרטיות לקבל החלטות מושכלות.
ג'וזף שומפטר הוא נציג בולט של הגישה לפיה אזרחי המדינות הדמוקרטיות הם באופן כללי לא מיודעים, אדישים ונתונים למניפולציות.
לפי שומפטר, לא רק שקיים ספק בקיומו של טוב ציבורי מוסכם, גם אם היה כזה לא סביר שאזרחים יכולים היו להחליט לאורו.
שומפטר ואחרים העדיפו את הגישה לפיה תפקיד הציבור מתמצה בבחירת בעלי תפקידים; והלגיטימציה של החלטות בעלי התפקידים נובעת מכך שהם נבחרו על ידי הציבור ויכולים להיות מפוטרים על ידי הציבור.
גישה אחרת, תאוריית הבחירה הציבורית, שנציגה הבולט הוא אנתוני דאונס, מטילה גם כן ספק בקיומו של טוב ציבורי ורואה את התהליך הפוליטי, בדומה לתהליך הכלכלי, כתחרות בין אינטרסים פרטיים ובין קבוצות שהעדפותיהן מנוגדות.
הלגיטימציה של ההחלטה נובעת מכך שהתחרות פתוחה לכולם ומתהליך צירוף ההעדפות, לא משיקול הדעת שהופעל בעת קבלת ההחלטה.
הגישה הדיונית מכירה בדילמות שמציבות גישות דמוקרטיות קודמות, אך דוחה את מסקנותיהן.
הדגש של התומכים בגישה הוא על כך שהן העדפות הפרטים והן הבנתם את הטוב הציבורי יכולות להשתנות תוך כדי הדיון.
הדיון הוא תהליך רפלקטיבי שבמהלכו המשתתפים מבהירים לעצמם ולאחרים מהי תפיסתם לגבי מדיניות מסוימת ולגבי טובת הציבור.
הדיון אינו זירה שבה הצדדים נאבקים על גיוס עוצמה מאחורי עמדות נתונות, אלא זירה של שכנוע.
בדומה לגישה הרפובליקנית, חלק מהתומכים בדמוקרטיה דיונית קושרים בין הלגיטימציה של החלטות ציבוריות לבין התאמתן לטוב הציבורי או לרצון הכללי של חברי הקהילה; אך בשונה מגישתו של רוסו הדגש הוא על הדיון הקולקטיבי שמוביל לניסוח תבוני של הטוב הציבורי.
כך למשל, לפי שילה בנחביב:
בעוד שכל התומכים בדמוקרטיה דיונית רואים בדיון את המרכיב החשוב ביותר ללגיטימציה של קבלת החלטות, לא כל דיון וכל צורת תקשורת בין אזרחים נחשבים לראויים ומתאימים.
לדוגמה, ברור שדיון בו המשתתפים כלל לא מוכנים להקשיב לאחרים או לבחון אלטרנטיבות לעמדותיהם, או דיון שבו חלק מהמשתתפים כלל לא נשמעים בגלל מעמדם, הם דיונים לקויים שאינם מולידים לגיטימציה דמוקרטית.
מכאן שדמוקרטיה דיונית לא עוסקת רק בעצם קיומו של דיון, אלא גם בשאלות לגבי אופן הסדרת הדיון ובנורמות שמנחות אותו.
חלק מתאוריות הדמוקרטיה הדיונית הן תאוריות אידיאליות, שמנסחות נורמות כלליות לתקינותו של הדיון המהוות אידיאה רגולטיבית.
תאוריות אלה לא מניחות שהאידיאל ניתן למימוש בכל מציאות.
חלקן מתייחסות באופן מפורש למציאות הלא-אידיאלית שבתוכה הדמוקרטיה הדיונית צריכה לפעול.
אולם, המשותף לתאוריות אלה הוא שהן עוסקות בניסוח כללים וקריטריונים נורמטיביים אידיאלים שלאורם נבחן המצב במציאות והאלטרנטיבות הקיימות לו.
סטנדרטים מרכזיים שהוצעו כחשובים לניהול דיון הם: כבוד הדדי, היעדר יחסי כוחות מלבד כוחו של הטיעון הטוב ביותר, שוויון, מתן נימוקים או שיקול דעת רלוונטי, קונצנזוס והבהרת הקונפליקט כמטרות מרכזיות, הכוונת הדיון על ידי תפיסה של הטוב המשותף, פומביות ואחריותיות.
אחת התאוריות המשפיעות ביותר בעניין זה היא "תאוריית השיח" של יורגן הברמאס, ובמסגרתה הגדרתו את "מצב הדיבור האידיאלי" (ideal speech situation).
מצב הדיבור האידיאלי הוא סט של הנחות פרגמטיות שכל המשתתפים מניחים כאשר הם דנים עם אחרים בנושאים פוליטיים:
מותר לכל אדם שמסוגל להשתתף בדיון להשתתף בו;
לכל המשתתפים יש הזדמנות שווה לתרום לדיון ולהציג את טיעוניהם.
בכלל זה, לכולם מותר לשאול שאלות לגבי כל טענה שעולה בדיון; לכולם מותר להציג כל טענה באשר היא כחלק מהדיון; ולכולם מותר לבטא את גישתם מאווייהם וצרכיהם;
אף אחד מהמשתתפים לא נתון לכפייה שבמסגרתה נמנע ממנו מלממש את הזכויות המצוינות בסעיפים 1 ו-2.
הברמאס לא טען שתנאים אלה מתקיימים במציאות במרחבים ציבוריים שבהם מתקיים דיון.
טענתו היא שכל אדם שמשתמש בשפה במהלך דיון שמטרתו להגיע להסכמה הדדית, בניגוד לשימוש אסטרטגי בשפה שמטרתו לנצח, מניח במודע או במובלע, שתנאים אלה מתקיימים.
ההנחות האלה הם במקרים רבים הנחות נוגדות מציאות (counterfactual presuppositions).
כאשר המשתתפים מקבלים את ההנחות האלה, הכוח היחיד שפועל בתוך הסיטואציה הדיונית הוא כוחו של הטיעון, והדיון ייטה להשגת הסכמה ואף לקונצנזוס.
חלק מהתאורטיקנים שקידמו את רעיון הדמוקרטיה הדיונית התייחסו לרעיון זה כאידיאל שיש לשאוף אליו באופן מעשי ולעצב על פיו את המרחבים הציבוריים שבהם מתקיימים דיונים ואת הכללים הנהוגים בהם.
הברמאס עצמו הביע לעיתים סקפטיות לגבי אופן מחשבה זה.
על בסיס העקרונות המוצעים בתאוריה של צדק של ג'ון רולס, הציע ג'ושוע כהן במאמרו "דיון ולגיטימציה דמוקרטית" ארבעה עקרונות שראוי לקיימם בדיון דמוקרטי.
כהן קיבל את הטיעון של רולס לגבי המאפיינים הבסיסיים של חברה דמוקרטית מוסדרת היטב, אך דחה את הסיבות שרולס סיפק כהצדקה לקבלת מאפיינים אלה.
דמוקרטיה דיונית – המוגדרת לפי כהן כארגון עצמאי ופלורליסטי, שחבריו רואים את הדיון בין פרטים שווים וחופשיים כבסיס ללגיטימציה, מעדיפים מוסדות שבהם קיים קשר ברור בין דיון לתוצאות ומכירים ביכולת של כולם להשתתף בדיון – צריכה לנסות להתקרב ל"הליך הדיון האידיאלי" (ideal deliberative procedure) שמקיים את התנאים הבאים:
הדיון הוא חופשי במובן שהוא מקיים שני תנאים: (א) המשתתפים רואים את עצמם מחויבים לתוצאות הדיון, ושיקול הדעת שלהם לא מוגבל על ידי דרישות או נורמות שקודמות לדיון; (ב) המשתתפים מניחים שהם יכולים לפעול על פי התוצאות.
הם רואים בעובדה שהם הגיעו להחלטה מסוימת באמצעות דיון סיבה מספקת כדי לפעול על פי ההחלטה הזו.
הדיון הוא תבוני או מנומק (reasoned) במובן שהצדדים נדרשים להצביע על הסיבות לתמיכה בהצעות שלהם, והם מצפים שהסיבות שהם מספקים, ולא גורמים אחרים כגון הכוח החברתי של הדובר, יקבעו את גורל הצעתם.
ההשראה לתנאי זה היא תאוריית השיח של הברמאס.
תנאי זה מכוון לפרוצדורה של הדיון ולא לשיפוט של תוצאותיו.
ניתן לדחות הצעות פשוט כיוון שלא הוצעו להן נימוקים.
בדיון מתקיים שוויון פורמלי ומהותי.
תנאי השוויון הפורמלי הוא שהכללים שמנחים את ההליך הדיוני לא מוציאים מהכלל אף משתתף ומפלים אותו לרעה או לטובה.
תנאי השוויון המהותי מתייחס לכך שחלוקת הכוח והמשאבים בחברה לא משפיעה על הסיכוי של המשתתפים לתרום לדיון ולא מהווה סמכות בדיון.
המשתתפים לא רואים את עצמם מחויבים להקצאה הקיימת של זכויות, מעבר לתנאי המינימלי שקיימת לכולם זכות שווה להשתתף בדיון.
כלומר, מערכת הזכויות עצמה היא נושא לדיון.
הדיון האידיאלי מכוון להשגת קונצנזוס רציונלי.
כלומר, מטרת הדיון היא למצוא נימוקים רציונליים שמשכנעים את כל מי שמחויב לכללי הדיון הדמוקרטי.
עם זאת, גם בתנאים אידיאלים אין הבטחה שקונצנזוס כזה יושג, ואם הוא לא מושג, הדיון מסתיים בהחלטת רוב.
הדדיות, פומביות ואחריותיות (גוטמן ותומפסון)
נקודת המוצא של איימי גוטמן ודניס תומפסון היא תאוריית הצדק של רולס, אך בדומה לכהן הם מבקרים את רולס על העדר דגש מספיק על דיון ציבורי.
דמוקרטיה דיונית, לפי גוטמן ותומפסון, היא דמוקרטיה שבה, בראש ובראשונה, אזרחים ונציגיהם מצופים להצדיק ולנמק את ההחלטות והחוקים שהם מקבלים.
לציפייה זו יש בסיס מוסרי כפול: הטענה שהחלטות פוליטיות צריכות להיות מוצדקות, והטענה שיש להתייחס לאזרחים כבני אדם אוטונומיים (ולא כנתינים פאסיביים), ולבטא בתהליך קבלת ההחלטות את ערך הכבוד ההדדי.
מאפיין נוסף של דמוקרטיה דיונית הוא הפומביות של הדיון, במובן שלכל בני האדם שמושפעים מההחלטות צריכה להיות גישה לנימוקים שניתנים להצדקתן.
מאפיין שלישי הוא שההחלטות הן מחייבות לתקופת זמן מסוימת.
המטרה של הדיון אינה אקדמית, אלא קבלה של החלטות מחייבות.
מאפיין רביעי הוא הדינמיות של התהליך.
על אף שההחלטות הן מחייבות לתקופת זמן מסוימת, אין מניעה להמשיך את הדיון לאחר שהן התקבלו ולבחון מחדש את ההצדקות שניתנו להן.
ארבעה המאפיינים האלה מובילים להגדרה של גוטמן ותומפסון לדמוקרטיה דיונית:
מתוך הבנה זו של הדמוקרטיה הדיונית גוזרים גוטמן ותומפסון שלושה עקרונות מוסריים, שמסדירים את הליך הדיון הפוליטי – הדדיות פומביות ואחריותיות:
הדדיות (Reciprocity) – עיקרון ההדדיות מתייחס לסוג הנימוקים הראוי בדמוקרטיה דיונית.
זהו העיקרון החשוב ביותר עבור גוטמן ותומפסון להסדרה של שיח דמוקרטי.
הבסיס להדדיות הוא היכולת של אזרחים לחפש תנאים הוגנים לשיתוף פעולה.
בדמוקרטיה דיונית, אזרחים ונציגים שמחפשים תנאים הוגנים לשיתוף פעולה צריכים לנסות להציג נימוקים שכל מי שמבקש גם כן לחפש תנאים כאלה יכול להסכים להם.
עיקרון ההדדיות דורש יותר, מבחינה מוסרית, מעיקרון הפקחות (prudence).
כאשר האינטראקציה בין בני אדם מוסדרת על פי עיקרון הפקחות (לדוגמה, בשוק) הם מונעים מתוך אינטרסים פרטיים ומחפשים, בתהליך של התמקחות, מצב של מודוס ויוונדי שמוצדק כיוון שהוא מועיל לצדדים.
מצד שני, עיקרון ההדדיות דורש פחות מעיקרון אי-משוא-הפנים (Impartiality).
כשעיקרון אי-משוא-הפנים מסדיר את האינטראקציה בין אנשים הם מחפשים עמדה מקיפה שמוצדקת באופן אוניברסלי, הם מונעים מתוך אלטרואיזם והתהליך המרכזי בדרך למטרה אינו דיון, אלא מתן הוכחות.
עיקרון ההדדיות, מנגד, מכווין את הצדדים להשגת הסכמה דיונית.
הוא לא דורש הסכמה אוניברסלית, אלא הצדקות שמתבססות על ערכים שמקובלים על כל הצדדים המשתתפים בדיון ועל טענות אמפיריות שמבוססות על מתודות שמקובלות עליהם.
בתוך תהליך הדיון הצדדים מונעים על ידי הרצון להצדיק את עמדתם בפני אחרים.
פומביות (Publicity) – עיקרון הפומביות מתייחס לפורום שבו ניתנים הנימוקים.
בדמוקרטיה דיונית, עיקרון הפומביות דורש שיתקבלו רק ההחלטות שנושאי תפקידים ואזרחים מצדיקים באופן ציבורי וגלוי.
אחד המקורות האינטלקטואלים לעיקרון זה הוא הטקסט לשלום הנצחי של עמנואל קאנט, שם הוא ניתן בצורה של מבחן היפותטי, לפיו "כל הפעולות שמשפיעות על הזכויות של אנשים אחרים הן לא צודקות, אם הן מבוססות על עקרון שאינו מאפשר פומביות".
הדרישה של הדמוקרטיה הדיונית היא חזקה יותר, משום שהיא אינה היפותטית – הנימוקים שאזרחים ונושאי משרות מספקים צריכים להיות פומביים באופן מעשי.
עם זאת, גוטמן ותומפסון מכירים בכך שישנם מקרים שבהם סודיות יכולה להיות מוצדקת.
דוגמה לטיעון בעד סודיות היא שבתחומי מדיניות מסוימים, כגון מדיניות חוץ, סודיות נחוצה על מנת שהמדיניות תהיה אפקטיבית.
דוגמה נוספת היא הטענה שסודיות לפעמים יכולה דווקא לתרום לדיון, כיוון שהיא מאפשרת לצדדים להביע את דעתם מבלי להיחשף ללחץ ציבורי.
לפי גוטמן ותומפסון, עיקרון הפומביות לא אוסר באופן קטגורי על סודיות, אלא מחייב שבמקרים בהם יוחלט שסודיות היא מותרת יתנהל על כך דיון פומבי, כך שהנימוקים וההתנגדויות לסודיות יהיו ידועים לציבור.
אחריותיות (Accountability) – עיקרון האחריותיות מתייחס לשאלה, עבור אלו פרטים ניתנים הנימוקים ואלו פרטים צריכים לספק אותם?
לכאורה, התשובה לשאלה היא פשוטה: המשתתפים בדיון על החלטה מסוימת אחראים כלפי כל מי שההחלטה מחייבת אותו וכלפי אלה שמושפעים מההחלטה.
אולם, דמוקרטיה ייצוגית מקשה על מתן תשובה גורפת כזו.
ראשית, באיזו מידה הנציגים צריכים לייצג בנימוקים שהם נותנים את דעת הקהל של האזרחים?
הסכנה היא, מצד אחד, שאם הנציגים יתייחסו רק לטיעונים שהם ונציגים אחרים מעלים בדיון הרשמי, הדמוקרטיה הדיונית תהיה אליטיסטית; מצד שני, אם הנציגים יראו עצמם כשליחים פאסיביים של דעת הקהל, הדמוקרטיה תהיה פופוליסטית וערכם של הנימוקים יירד.
לפי גוטמן ותומפסון, הפתרון הדיוני הוא בחירות תקופתיות ו"דיון חזרתי" (Reiterative deliberation), שבו נציגים רשמיים מציגים את דעתם, אזרחים מגיבים, הנציגים יכולים לשנות את עמדתם בהתאם, וחוזר חלילה.
שנית, דמוקרטיה ייצוגית מעלה את השאלה מיהו הציבור שכלפיו אחראים הנציגים, והאם הוא כולל רק את ציבור הבוחרים (Electoral constituency) שבזכותו נבחר הנציג, או שהם אחראים מוסרית כלפי ציבור רחב יותר (Moral constituency)?
עיקרון האחריותיות דורש שנציגים ינמקו את מעשיהם מנקודת מבט רחבה יותר מציבור הבוחרים המיידי שלהם.
הנימוקים שהם מציגים צריכים לקחת בחשבון את העמדה של מי שמושפע מהמעשה, כגון אזרחים במדינות אחרות, קבוצות מוחלשות ודורות העתיד.
עם זאת, לא ניתן לצפות שנציגים יעדיפו תמיד את השיקול המוסרי הרחב על פני השיקולים שקשורים בבוחריהם.
הרחבת השיקולים תלויה בדינמיות של תהליך קבלת ההחלטות וביכולת של הנציגים לשכנע את בוחריהם לאמץ נקודת מבט רחבה ומוסרית.
בנוסף לעקרונות אלה, שמסדירים את תהליך הדיון, מציעים גוטמן ותומפסון שלושה עקרונות אחרים, שלהם כפוף התוכן של הדיון הפוליטי – חירות בסיסית, הזדמנות בסיסית, והזדמנות הוגנת.
לצד התאוריות שעוסקות בתנאים האידיאליים לדיון ובנורמות הקשורות בהם, קיים מחקר תאורטי ואמפירי שמתמקד בהקשרים לא-אידיאליים.
ההנחה היא שההסדרים האידיאליים אינם ברי השגה, ושלעובדה זו יש השפעה על הנורמות הראויות בדיון וההסדרים הקשורים בו.
לדוגמה, לפי דייוויד אלסטונד, יש להכיר בכך שהדרישה שיחסי כוחות חברתיים לא ישפיעו על הדיון לעולם אינה מתקיימת באופן מושלם.
עובדה זו לא הופכת את האידיאל לחסר ערך, אך הכרה בה מובילה לאימוץ נורמות "מתירניות" יותר בדיון, לפיהן יש לאפשר לצד המוחלש "לדחוף" את עמדותיו בעוצמה רבה יותר.
בעוד שהתאוריות האידיאליות הדגישו את האופי של הדיון כהחלפה שקולה ורציונלית של טיעונים, מחקרים אמפיריים הראו שאזרחים שמנהלים דיון משתמשים בפרקטיקות שיחיות מגוונות, שהחלפת הטיעונים מלווה ברגשות שמשפיעים על הדיון, ושיצירה של כבוד הדדי בין המשתתפים בדיון מצריכה לעיתים קרובות הכרות מוקדמת ואמפתיה.
הניסיון מראה שלפחות חלק מהמשתתפים בדיונים מפחדים מחוסר הסכמה, מפחדים לפגוע באחרים ומעדיפים להתדיין בנושאים פוליטיים עם אנשים דומים להם.
הטיעונים שבהם אנשים משתמשים פונים במקרים רבים לרגשות של אחרים, מביעים את הרגש של הדובר ועושים שימוש בסיפורים אישיים.
צורות שונות של ביטוי מביאות להעדפה של קולות מסוימים ומחלישות קולות אחרים.
כתוצאה מכך, לפי חלק מהחוקרים, יש לחשוב על הנורמות וההסדרים הראויים בדיון באופן אמפירי, ולא להעדיף באופן גורף החלפת טיעונים רציונליים.
תאורטיקנים של דמוקרטיה דיונית חלוקים ביניהם על המידה בה הלגיטימציה של החלטות המתקבלות בדיון תלויה ביכולת של הדיון להביא להחלטות טובות ונכונות.
במרכז המחלוקת נמצאת השאלה: האם לתהליך הדיון צריכים להיות יתרונות אפיסטמיים כדי שלתוצאותיו תהיה סמכות לגיטימית, או שהליך הדיון הוא מספיק חשוב כשלעצמו כדי להקנות לגיטימציה לתוצאות, יהיו אלה תוצאות נכונות או שגויות על פי קני מידה אובייקטיביים?
ניתן לחלק את העמדות לגבי שאלה זו לשלוש קבוצות: (א) פרוצדורליזם: ההצדקה והלגיטימציה של תוצאות הדיון נובעת אך ורק מההגינות של הליך הדיון.
לכאורה קיים מתח בין גישות דמוקרטיות לבין גישות אפיסטמיות, כיוון שאליטות או קבוצות מומחים עשויים להגיע להחלטות טובות ונכונות יותר מכלל האזרחים.
דרך אחת להתגבר על ביקורת זו היא הטענה שהדמוקרטיה היא בעלת ערך כשלעצמה, וערך זה מספיק כדי להצדיק שיטות דמוקרטיות, כך ששאלת הערך האפיסטמי של השיטה כלל לא רלוונטית.
מנגד, גישות אפסטמיות לדמוקרטיה טוענות שלהליכים הדמוקרטיים יש יתרונות אפיסטמיים.
חלק מהמגנים על הדמוקרטיה בהקשר זה מציגים עמדה שאפתנית, לפיה השיטה הדמוקרטית היא עליונה מבחינה אפיסטמית על פני שיטות אחרות.
לדוגמה, רעיון חוכמת ההמונים (שעליו כתב אריסטו) וההגנה של ג'ון סטיוארט מיל על חופש הביטוי כמנגנון לגילוי האמת מביעים גישות אפיסטמיות שאפתניות.
טענה אפיסטמית צנועה יותר היא שהדמוקרטיה אינה בהכרח עליונה מבחינה אפיסטמית על פני שיטות אחרות, אך יש לה מספיק ערך אפיסטמי כך שבהינתן יתרונות אחרים ניתן להצדיק אותה.
בהקשר של דמוקרטיה דיונית, האתגר הוא להראות שלדיון ציבורי בין אזרחים חופשיים ושווים יש ערך אפיסטמי מספיק כדי להצדיק שימוש בה.
תאוריית "הפרוצדורליזם האפיסטמי" (Epistemic proceduralism) של דייוויד אסטלונד היא דוגמה בולטת לניסיון ליישב את המתח בין דמוקרטיה דיונית לדמוקרטיה אפיסטמית.
אסטלונד מבקר הן תאוריות שמדגישות את הנכונות של תוצאות הדיון והן תאוריות שמסתפקות בהגינות של הפרוצדורה כבסיס ללגיטימציה.
לפי אסטלונד, תאוריות אפיסטמיות שמתמקדות אך ורק בנכונות התוצאה מתעלמות מכך שגם אנשים בדעת מיעוט צריכים להכיר בלגיטימציה של החלטות דמוקרטיות, או דורשות (כמו במקרה של רוסו), באופן לא סביר, שאנשים המחזיקים בדעת מיעוט יקבלו את הטענה שתוצאת ההליך מוכיחה שהם טעו.
מצד שני, תאוריות שמדגישות פרוצדורה הוגנת בלבד לא יכולות להסביר מדוע הליך הדיון הדמוקרטי טוב יותר מכל הליך הוגן אחר, כגון הטלת מטבע או תחרות קליעה למטרה.
בסופו של דבר, אם אזרחים לא היו מאמינים שדיון יכול להביא לתוצאות נכונות, הם לא היו מתדיינים כלל, כך שכל תאוריה של דמוקרטיה דיונית חייבת להתייחס לערך האפיסטמי של הדיון.
עמדת הפרוצדורליזם האפיסטמי נמנעת משתי הבעיות: היא דורשת שההליך הדמוקרטי גם יהיה הוגן וגם ייטה להביא לתוצאות נכונות.
הלגיטימציה של ההחלטות לא נובעת מהנכונות שלהן, שכן טעויות ייתכנו, ולכן לא נדרש מהמיעוט להכיר בנכונותן.
תחת זאת, הלגיטימציה נובעת מכך שההליך הוא הוגן, ושבאופן כללי הוא נוטה להביא לתוצאות טובות.
לדיון יכולים להיות יתרונות אפיסטמיים שונים.
לדוגמה, הדיון יכול לאפשר למשתתפים לחשוב על פתרונות חדשים ויצירתיים, והוא יכול לעצב מחדש את הפרספקטיבות של המשתתפים ששומעים נקודות מבט שונות משלהם.
טענה בולטת היא שדיון רחב מאפשר גיוון קוגניטיבי, כלומר מגוון של דרכי חשיבה על בעיות שיש לפתור.
הגיוון הקוגניטיבי מקדם פתרונות טובים יותר מאלה שאליהם תגיע קבוצה של אנשים שחושבים בצורה הומוגנית.
יש להבחין בין גיוון קוגניטיבי לבין גיוון של ערכים ומטרות, שלא בהכרח עוזר באותה הצורה.