tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"בלתי רצויים" , כגון חסרי בית, לא-לבנים, הומוסקסואלים ופושעים לכאורה, כמו גם מתנגדי משטר פוליטיים, קומוניסטים, בונים חופשיים, יהודים וכל אדם אחר שהמשטר רצה לסלק מדרכו, נכלאו במחנות עבודה.
שבויי מלחמה ואזרחים הובאו לגרמניה משטחים כבושים לאחר הפלישה הגרמנית לפולין.
העבודה הדרושה לכלכלת המלחמה הגרמנית סופקה על ידי מערכת המחנות החדשה.
היסטוריונים מעריכים כי כ-5 מיליון אזרחים פולנים (כולל יהודים פולנים) עברו דרכם.
רשת של מחנות עבודה – 457 מתחמים עם עשרות מחנות משנה, הפזורים על פני שטח נרחב של פולין הכבושה על ידי הגרמנים – ניצלה עד תום את עבודת האסירים, במקרים רבים עד מותם.
במחנה הריכוז גרוס-רוזן (שאליו הובאו אזרחים פולנים מהחלק המסופח של פולין) היה מספר מחנות המשנה 97. תחת אושוויץ, בירקנאו ואושוויץ III עם אלפי אסירים בכל אחד, מספר מחנות הלוויין היה 48. במחנה הריכוז שטוטהוף היו 40 מחנות משנה רשמיים וכ-105 מחנות משנה, חלקם עד מרחק של 200 ק"מ מהמחנה הראשי.
הרייכסבאן הגרמני רכש תשתיות חדשות בפולין בשווי של למעלה מ-8,278,600,000 זלוטי, כולל כמה ממפעלי הקטרים הגדולים באירופה, חברות פולניות לשעבר החלו לייצר מנועים גרמניים כבר בשנת 1940 תוך שימוש בעבודת עבדים.
מאות אלפי אנשים בשטחים הכבושים שימשו כעבדים של תאגידים גרמניים מובילים, ביניהם תיסן וקרופ (שהתאחדו מאוחר יותר לטיסנקרופ), אי גה פארבן, בוש, בלאופונקט, דיימלר-בנץ, דמאג, הנשל, יונקרס, מסרשמיט, פיליפס, סימנס, וולטר ופולקסווגן.
ב-1944 היוו עובדי הכפייה רבע מכוח העבודה בגרמניה, וברוב המפעלים הגרמניים עבדו גם אסירים.
באזורים הכפריים מילאו את המחסור בכוח עבודה חקלאי עובדי כפייה מהשטחים הכבושים של פולין וברית המועצות.
ילדיהם של עובדים אלה היו בלתי רצויים בגרמניה ובדרך כלל נרצחו במרכזים מיוחדים שנודעו בשם .
שיעור ההוצאות הצבאיות בכלכלה הגרמנית החל לגדול במהירות לאחר 1942, כאשר הממשלה הנאצית נאלצה להקדיש יותר ממשאביה הכלכליים של המדינה למלחמה אבודה.
מפעלים אזרחיים הוסבו לשימוש צבאי והועברו לממשל צבאי.
מאמצע 1943 עברה גרמניה לכלכלת מלחמה מלאה בפיקוחו של אלברט שפר.
עד סוף 1944, כמעט כל הכלכלה הגרמנית הוקדשה לייצור צבאי.
התוצאה הייתה עלייה דרמטית בייצור הצבאי, עם גידול של פי 2 עד 3 בסחורות חיוניות כמו טנקים ומטוסים, למרות התגברות המערכה האווירית של בעלות הברית ואובדן שטחים ומפעלים.
מסעדות ושירותים אחרים נסגרו כדי למקד את הכלכלה הגרמנית בצרכים צבאיים.
למעט תחמושת לצבא, הגידול בייצור לא היה מספיק כדי להשתוות לבעלות הברית בכל קטגוריית ייצור.
חלק מהייצור הועבר למחתרת בניסיון להרחיק אותו מהישג ידם של מפציצי בעלות הברית.
מסוף 1944 ואילך, הפצצות בעלות הברית הרסו מפעלים וערים גרמניות בקצב מהיר, מה שהוביל לקריסה סופית של כלכלת המלחמה הגרמנית ב-1945. המזון נעשה נדיר באופן דרסטי.
ייצור הדלק הסינתטי ירד ב-86% בשמונה חודשים, תפוקת חומרי הנפץ הופחתה ב-42% ואובדן תפוקת המכלים היה 35%.
מסע ההפצצות של בעלות הברית העסיק גם כוח אדם יקר ערך, כאשר אלברט שפר העריך כי בקיץ 1944 הועסקו באופן קבוע בין 200,000 ל-300,000 איש בתיקון מתקני נפט ובהנחת צינורות נפט מתחת לאדמה.
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת רדיקל בשנת 2023.
על פי ריוורת', המטרה הכלכלית המרכזית צריכה להיות שמירה על פעילות אנושית בתוך "מרחב בטוח וצודק לאנושות" – בין שני גבולות אלו.
הספר מבקר את הדגש המסורתי של הכלכלה הנאו־קלאסית על צמיחה כלכלית מתמדת, וקורא לחשיבה מחודשת על תפקידה של כלכלה בהבטחת קיימות סביבתית, שוויון חברתי ורווחה לכלל בני האדם.
הספר זכה להשפעה ניכרת בשיח הציבורי, האקדמי והפוליטי, ותורגם לשפות רבות.
הוא משמש בסיס לדיונים בנושאי מדיניות ציבורית, כלכלה בת קיימא וכלכלה התנהגותית, ונחשב לאחת התרומות הבולטות לדיון הגלובלי על מעבר לכלכלה צודקת ובת קיימא.
מודל הדונאט (Doughnut Model) פותח על ידי קייט ריוורת' ומציע מסגרת לחשיבה כלכלית בת-קיימא במאה ה־21. המודל מורכב משני מעגלים בעלי מרכז משותף:
הטבעת הפנימית – יסודות חברתיים
הטבעת הפנימית מייצגת את צורכי האדם החיוניים לרווחה אנושית, כולל בריאות, חינוך, שוויון מגדרי, דיור, תזונה וצדק חברתי.
חוסר עמידה ביסודות אלו פירושו עוני, מחסור וחוסר צדק חברתי.
יסודות אלו משקפים את היעדים המרכזיים של SDGs של האו"ם.
הטבעת החיצונית – גבולות הפלנטה
הטבעת החיצונית מייצגת את גבולות הסביבה שהחברה האנושית חייבת לכבד כדי לשמור על יציבות מערכות החיים של כדור הארץ, כפי שנקבעו במאמרי גבולות פלנטריים החל משנת 2009. גבולות אלו כוללים מניעת שינויי אקלים, מניעת אובדן מגוון ביולוגי, מניעת זיהום מים ואוויר, הימנעות מדלדול משאבי טבע וסחף של אדמות חקלאיות.
חציית גבולות אלו עלולה להוביל לקריסה אקולוגית.
המרחב שבין הטבעות – "מרחב בטוח וצודק לאנושות"
המרחב שבין שתי הטבעות מוגדר כאזור האידיאלי לפעילות אנושית: לפי ריוורת' חברה אנושית משגשגת יכולה להתקיים כאן מבלי לגרום נזק סביבתי משמעותי וללא מחסור חברתי.
מודל הדונאט מחליף את המטרה המסורתית של צמיחה כלכלית אינסופית ביעד של שגשוג בתוך איזון בין חברה וסביבה.
המודל משמש כלי חזותי ומושגי למדיניות כלכלית, סביבתית וחברתית, ומסייע למדינות, עיריות וחברות לחשוב על פיתוח שמבוסס על קיימות ושוויון.
מתוך תסכולי הסטודנטים שאינם מוצאים תשובות בקורסים שהם לומדים, מספרת ריוורת' על חוויותיה – מהאוניברסיטה, דרך עבודתה בזמביה, ועד כתיבת דו"ח הפיתוח האנושי באו"ם.
היא מתארת את החלטתה להתחיל לבחון את הכלכלה דרך יעדיה ולא דרך מנגנוניה, ומשקפת גם על כוחן של תמונות ודימויים.
בסוף שנות ה־50 הפכה צמיחת התוצר ליעד המרכזי של מדיניות כלכלית במדינות התעשייה, כשהמושג "תועלת" במרכז.
מדד התוצר המקומי הגולמי נבחר לייצג יעד זה, אף על פי שהוא מציג תמונה חלקית מאוד.
כלכלנים בכירים, בהם אמרטיה סן וג'וזף סטיגליץ, טענו כי "מי שמנסים להכווין את הכלכלה ואת החברה דומים לטייסים המנווטים ללא מצפן אמין".
מודל הדונאט נועד לשמש מצפן כזה: הטבעת הפנימית כוללת 12 יסודות חברתיים המוגדרים כיעדי פיתוח בר-קיימא, והטבעת החיצונית כוללת 9 גבולות פלנטריים שזוהו על ידי מדעני מערכות כדור הארץ כתנאי ליציבות הפלנטה.
כך מוחלפת המטרה הבלתי אפשרית של "צמיחה אינסופית" ביעד של שגשוג בתוך איזון.
הפרק משווה בין האג'נדה הנאו־ליברלית, שהתבססה על דיאגרמת הזרימה המעגלית של פול סמואלסון ועל חזון אגודת מון פלוורין של מילטון פרידמן ופרידריך האייק, לבין הכלכלה המשולבת (Embedded Economy), הממקמת את הכלכלה בתוך החברה והעולם החי.
הכלכלה, מודגש כאן, איננה מעגל סגור שבו זורם כסף אלא רחוב חד־סטרי של זרימת אנרגיה - שמגיע מהשמש ומתפזרת ביקום בצורת חום המוקרן מכדור הארץ.
הכלכלה תלויה גם בתפקוד חברתי תקין, במשקי בית ובאלמנטים שאינם מתוגמלים, ובמשאבים המשותפים שאלינור אוסטרום הצילה מראיית כ"טרגדיה של כר המרעה הציבורי".
"האדם הכלכלי הרציונלי" היה דימוי שטווה אדם סמית, ונשען על דמות בודדה, מחושבת, תחרותית ובלתי־שבעה.
הדימוי עוצב מחדש על ידי ג'ון סטיוארט מיל, פותח על ידי ויליאם סטנלי ג'בונס, והפך לקריקטורה אצל פרנק נייט (מייסד אסכולת שיקגו), שהעניק לו ידע מושלם וצפייה עתידית מושלמת.
אולם בפועל, ריוורת' טוענת, האדם (הומו ספיינס) הוא המין השיתופי ביותר בכדור הארץ, והכלכלה מתפתחת מתוך תלות הדדית.
מאז גרף ההיצע והביקוש של אלפרד מרשל בשנות ה-70 של המאה ה-19 כלכלנים מעדיפים משוואות פשוטות כדי להסביר רעיונות.
המשבר הכלכלי העולמי של 2008 עורר פיתוח של מודלים דינמיים חדשים, והעלה צורך אצל כלכלנים רבים בפיתוח בכלכלה אתית יותר.
תומא פיקטי ערער על האופטימיות של עקומת קוזנץ, שהציעה כי אי-שוויון כלכלי ייפתר מאליו עם עליית השפע.
מכאן עלו לדיון מחודש סוגיות כגון מיסוי פרוגרסיבי, מס על ערך קרקע, וכן השלכות המהפכה הדיגיטלית, רובוטיקה, קניין רוחני והשפעתן על הדרום הגלובלי.
העובדה שכלכלות מתועשות פתרו (לפחות חלקית) בעיות זיהום שבעולם המתפתח הובילה כלכלנים לחשוב שזה תהליך טבעי ובלתי נמנע – ולהקל ראש במחקרים כמו גבולות לצמיחה.
מערכות תעשייתיות נבנו סביב מודל של "חציבה–ייצור–שימוש–השלכה".
הכלכלה פיתחה מנגנונים של מכסות, מיסים ותמחור מדורג כדי למתן בעיות אלו, אך חברות לוביסטיות פעלו נגדם בעוצמה.
אף על פי שצמיחה בלתי מוגבלת היא הנחת יסוד של הכלכלה המודרנית, נדיר למצוא גרף מעריכי בספרי לימוד לכלכלה.
מודל "חמשת שלבי הצמיחה" של וולט ויטמן רוסטו דימה מסע מטוס שמגיע לשלב החמישי – "עידן הצריכה ההמונית" – אך נותר תלוי באוויר ללא נקודת נחיתה.
בפועל, מערכות טבעיות נוטות לעקוב אחר עקומת S כאשר נישה מתמלאת.
קשה לחזות נקודת נחיתה לצמיחה שתתאים ל"תלות הכלכלית בצמיחה".
רעיונות שונים נבחנים, ובהם כלכלת מצב יציב (Steady-state economy), מטבעות עם "דמי החזקה" (demurrage currency) ופרישה מתרבות הצרכנות.
לפי ריוורת' "המשימה של המאה ה־21 ברורה: ליצור כלכלות שמקדמות שגשוג אנושי בתוך מארג חיים משגשג, כך שנוכל לפרוח בתוך המרחב הבטוח והצודק של הדונאט."
כלכלת הולנד היא כלכלת שוק מפותחת.
הולנד היא הכלכלה ה-18 בגודלה מבחינת תמ"ג (GDP) וה-28 בגודלה מבחינת שווי כוח קנייה (PPP).
המדינה מתמקדת במספר תעשיות, ביניהן סחר, טכנולוגיה, חדשנות ואנרגיה מתחדשת.
בנוסף, הולנד היא במקום ה-5 במדד החדשנות העולמי ובמקום ה-4 במדד התחרותיות העולמי.
ראשית, היא בעלת מוצא לים ויש לה עיר נמל, רוטרדם, שהיא עיר הנמל הגדולה באירופה, ומשמעותית למסחר של המדינה והיבשת.
בנוסף, חברות מערביות רבות מקימות את המטה האירופאי שלהן בבירת הולנד, אמסטרדם.
בין הדוגמאות ניתן למנות את גוגל, מיקרוסופט, נטפליקס, IBM ועוד.
להולנד מערכת סוציאלית חזקה ויעילה.
ההוצאה החברתית במדינה עמדה על כ-25.3% מסך התמ"ג.
להולנד כלכלה פתוחה המסתמכת במידה רבה על מסחר חיצוני.
במדינה יש אחוז נמוך יחסית של אבטלה (4%) ואינפלציה.
80% מהכלכלה ההולנדית מסתמכת על שירותים כאשר רק 17% מסתמכת על ייצור תעשייתי וכ-1.6% מסתמכת על חקלאות.
להולנד גם שדה תעופה גדול, והיא בעלת משאבים טבעיים כגון גז טבעי אותו היא חוצבת ומייצאת מאז 1959. היא אחראית על ייצוא של כ-25% מהגז הטבעי באיחוד האירופי.
הולנד ידועה כמקלט מס, מדינה או אזור בעל אוטונומיה כלכלית שרמת המסים בו נמוכה בהשוואה בינלאומית.
בעבר, הולנד החזיקה בחברת הודו המזרחית ההולנדית, התאגיד הרב-לאומי הראשון בעולם והחברה הראשונה בעולם שהנפיקה מניות.
כיום, הולנד היא חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי.
בתעשיית חקלאות, הולנד מייצאת מיליוני טונות של בצל, חלב, תפוחי אדמה וסלק סוכר שממנו מופק סוכר לבן.
הגז הטבעי של המדינה מתקיים בעיקר באזור חרונינגן.
מקור הרווח העיקרי ביותר של הולנד מגיע מחברות הענק במדינה, לדוגמה סטלנטיס המייצרת כלי רכב ואיירבוס המייצרת מטוסים.
רוב החברות במדינה עוסקות בתחום הפיננסים.
דנמרק היא מדינה מפותחת, והיא עושה שימוש במודל הנורדי, המשלב בין שוק חופשי למדינת רווחה.
רוב כלכלתה (כ-75.2% נכון ל-2017) התבססה על שירותים ציבוריים (בנקאות, רפואה, חינוך וכדומה).
ההכנסה לנפש בדנמרק עומדת 57,781 דולר, ה-14 הגבוהה בעולם.
פערי השכר במדינה נמוכים ביחס למדינות אחרות, אף על פי שבעשור השלישי של המאה ה-21 גדלו.
על פי מדד ג'יני המודד אי שוויון בהכנסות, דנמרק היא המדינה השביעית בעולם עם פערי השכר הנמוכים ביותר.
היא המדינה ה-37 בגודלה בתוצר מקומי גולמי, וה-52 בגודלה מבחינת שווי כוח קנייה.
כ-2.5% מאזרחי המדינה מובטלים נכון לינואר 2022, פחות מהממוצע ביבשת אירופה (6.7%).
לעומת מדינות רבות באיחוד האירופי, דנמרק מחזיקה במטבע משלה הנקרא כתר דני והתנגדה להחליף אותו באירו במשאל עם שהתקיים בשנת 2000.
דנמרק משלבת בתוכה את המודל הנורדי, ושמה דגש על ניהול מדיניות רווחה אוניברסלית לעומת זו המתנהלת במדינות מפותחות אחרות.
היא מרוויחה משירותים ציבוריים ומייצור תעשייתי.
בעבר, הכלכלה של דנמרק התבססה על חקלאות.
במהלך המאה ה-19, דנמרק התפתחה תעשייתית וטכנולוגית.
למשל, לדנמרק יש מוצא לים, המאפשר לה לעשות מסחר דרך הים.
במהלך המאה ה-20, דנמרק הצטרפה לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), לקרן המטבע הבין-לאומית ולארגון הסחר העולמי.
20% מהייצוא של דנמרק הוא חקלאי.
המדינה מייצאת בשרים ועוסקת גם בתעשיית הפרוות.
4,200 חקלאים בדנמרק מייצרים 28 מיליון חזירים בממוצע, כ-20.9 מיליון מהם נשחטים בדנמרק.
כלכלת בלגיה היא כלכלת שוק מפותחת.
בלגיה היא הכלכלה ה-23 בגודלה מבחינת תמ"ג (GDP) וה-17 בגודלה מבחינת שווי כוח קנייה (PPP) נכון ל-2025. המדינה מתמקדת במספר תעשיות, 80% מהבלגים עובדים במגזר השירותים, 18% עובדים בתעשייה ו-1.3% עובדים בחקלאות נכון לשנת 2013. לבלגיה יש את נמל אנטוורפן, הנמל השני בגודלו באירופה.
בנוסף, יש לה תשתית תחבורה נרחבת.
בלגיה מייצאת מוצרי הנדסה ומתכת, כלי רכב, ציוד תחבורה, מכשירים מדעיים, מזון, משקאות מעובדים, כימיקלים, תרופות, טקסטיל, זכוכית ונפט.
בלגיה תלויה בסחר בינלאומי, אך היתרון שלה נמצא אצל הכוח העובד שלה, שלרוב הוא בעל כישורי שפה והשכלה.
בנוסף לכך, בלגיה מארחת מספר רב של כנסים בעיר הבירה שלה, בריסל.
נמל אנטוורפן הוא נמל העיר אנטוורפן בבלגיה.
זהו הנמל השני בגודלו באירופה לאחר נמל רוטרדם.
במדדים בינלאומיים הבודקים את כמות המטען המטופלת בנמלים שונים בעולם הנמל ממוקם בעשיריה השנייה (לפי האיגוד האמריקאי של רשויות הנמלים ).
כלכלת גיאנה היא אחת הכלכלות המתפתחות ביותר בעולם.
בשנת 2025 צמחה כלכלת המדינה ב-10% בתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג), עם תחזית צמיחה שנתי של כ-14% עד 2030. צמיחה זו נובעת בעיקר מגילוי שדה נפט ימי בשנת 2015, במרחק של כ־190 ק"מ מבירת המדינה, ג'ורג'טאון.
בשנת 2024 עמד התוצר המקומי הגולמי של גיאנה על כ־24.84 מיליארד דולר – פי 6 מהתמ"ג בשנת 2014, שעמד על כ־4.13 מיליארד דולר.
בשנת 2025, לגיאנה היה תוצר מקומי גולמי לנפש (שווי כוח הקנייה) של 94,260 דולר.
ההולנדים היו הראשונים שהתיישבו בגיאנה במאה ה-17. הם קיימו קשרי מסחר עם העמים האמרינדיאנים והקימו שם מטעים חקלאיים.
עד מהרה התברר כי הקרקע והאקלים מתאימים במיוחד לגידול קני סוכר, ולמטעים אלה הובאו עבדים מאפריקה שיעבדו בהם.
מושבות גיאנה אוחדו ולבסוף סופחו אל האימפריה הבריטית.
לאחר ביטול העבדות הובא גל חדש של כוח עבודה מהודו, הפעם כפועלים בחוזי התחייבות (indentured servants).
כפועל יוצא, הפוליטיקה המקומית נשלטה במידה רבה בידי בעלי מטעים רבי-עוצמה.
גם מהגרים פורטוגלים וסינים הגיעו למדינה כעובדים חקלאיים, אך עם הזמן התבססו בעיקר בענפי שירות ייחודיים משלהם.
לאורך תקופת השלטון הבריטי במדינה, משנת 1831, כלכלת גיאנה הייתה בעיקר מבוססת על מטעי סוכר, ובהדרגה התפתחה גם בתחומי האורז, הזהב והעץ.
בשנת 1966 קיבלה גיאנה עצמאות מבריטניה, אולם רוב כלכלת המדינה המשיכה להיות תלויה ונשלטת על ידי תאגידי חוץ בריטיים, אמריקאים וקנדיים.
במהלך העשור השביעי של המאה ה-20, גיאנה החלה להלאים את החברות הגדולות שפעלו במדינה.
חברת ייצור הבוקסיט הקנדית דמבה הפכה לחברה בבעלות המדינה בשנת 1971. שלוש שנים לאחר מכן, הממשלה השתלטה על חברת ריינולדס בוקסיט האמריקאית.
לאחר מכן, ממשלת ברנהאם החלה להפנות את תשומת ליבה לתעשיית הסוכר.
גיאנה הלאימה את ג'סל ניירות ערך בשנת 1975 לאחר שהחברה החלה לפטר עובדים כדי לקצץ בעלויות.
בשנת 1976 הממשלה הלאימה את חברת בוקר מקונל הענקית.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, הממשלה שלטה ביותר מ-80 אחוז מהכלכלה.
כלכלת גיאנה עברה התקדמות משמעותית לאחר תוכנית ההתאוששות הכלכלית של הנשיא דזמונד הויט בשנת 1989, שבמסגרתה בוצע מעבר לכלכלת שוק, בוטלו פיקוחים נרחבים, והורחב חופש העיתונות והאסיפה.
כתוצאה מכך, התמ"ג של גיאנה גדל ב-6% בשנת 1991 לאחר 15 שנות ירידה.
הצמיחה הייתה באופן עקבי מעל שישה אחוזים עד 1995, אז ירדה ל-5.1 אחוזים.
הממשלה דיווחה כי הכלכלה צמחה בקצב של 7.9 אחוזים בשנת 1996, 6.2 אחוזים בשנת 1997, וירדה ב-1.3 אחוזים בשנת 1998. קצב הצמיחה בשנת 1999 היה שלושה אחוזים.
קצב הצמיחה הלא רשמי בשנת 2005 היה 0.5 אחוזים.
בעקבות גילוי שדות נפט ימיים בשנת 2015, עתודות הנפט של גיאנה תופסות חלק משמעותי בכלכלה של המדינה והן המנוע העיקרי של הצמיחה הכלכלית בהווה.
בשנת 2025, ייצוא הנפט והגז היווה כ-89.7% מסך הייצוא הכולל של המדינה.
התשתית התחבורתית של גיאנה מבוססת בעיקר על כלי רכב פרטיים, אוטובוסים ומוניות.
בגיאנה קיימת גם תשתית רכבתית מצומצמת, הכוללת מסילות רכבת ציבוריות: מסילת הרכבת דמררה-ברביסה ומסילת הרכבת דמררה-אסקיבו, וכמה מסילות המיועדות לרכבות משא.
מגזר החשמל בגיאנה נשלט על ידי "Guyana Power and Light" (GPL) , חברת החשמל המשולבת אנכית בבעלות המדינה.
אף על פי שלמדינה פוטנציאל גדול לייצור חשמל הידרואלקטרי ובגז, רוב 226 מגה-ואט של כושר הייצור המותקן שלה מיועדים לגנרטורים המונעים על ידי מנוע דיזל תרמו-אלקטרי.
כלכלת גיאנה מרוכזת במידה רבה בתחומי החקלאות והכרייה.
בענף החקלאות, גידולי המזון כוללים קסאווה, תירס, בננות, ירקות ופירות הדר.
גידולי מזון הם בעיקר קני סוכר ואורז, אך כוללים גם קפה וקקאו (מקור פולי הקקאו).
גם קני הסוכר וגם האורז מעובדים באמצעות שילוב של מיכון ועבודה ידנית.
ייצור בעלי חיים מתבצע בעיקר בסוואנת רופונוני ובמישור החוף.
עשבי הירקות של רופונוני ואזורי סוואנה אחרים משמשים לרעיית בקר.
בנוסף לבקר, מגדלים חזירים, עיזים, כבשים ועופות.
בענף הכרייה, לגיאנה עתודות של בוקסיט, זהב ויהלומים.
כלכלת הונגריה היא כלכלה מעורבת ומתפתחת.
נכון לשנת 2024, הונגריה היא הכלכלה ה-55 בגודלה במונחי תוצר מקומי גולמי, ובמקום ה-46 במדד הפיתוח האנושי נכון לשנת 2023. הונגריה היא היצואנית ה-35 בגודלה בעולם, עם ייצוא בשווי 167.91 מיליארד דולר.
כלכלת הונגריה מרוכזת במידה רבה בתחום ייצור האלקטרוניקה, כלי רכב וטכנולוגיות מידע ותקשורת, בין היתר בזכות תחרותיות במחירי כוח העבודה.
בשנת 2023 משכה הונגריה השקעות חוץ ישירות (FDI) בסך 5.9 מיליארד דולר, סכום הנמוך מהממוצע בשנים הקודמות, בעיקר בשל עליית האינפלציה העולמית והאטה כלכלית אחרי 2022. רוב ההשקעות הגיעו ממדינות החברות באיחוד האירופי.
בשנת 2024 ביקרו בהונגריה כ-8.7 מיליון תיירים זרים, אשר הניבו לכלכלה ההונגרית כ-1.05 טריליון פורינט (3.18 מיליארד דולר).
לפני מלחמת העולם השנייה, כלכלת הונגריה הייתה מרוכזת במידה רבה בתחום החקלאות.
בשנת 1948, מדיניות תיעוש כפויה המבוססת על עקרונות סובייטים שינתה את אופיה הכלכלי של המדינה.
מדיניות כלכלה מרוכזת יצרה תחילה מיליוני מקומות עבודה חדשים בתעשייה, ולאורך השנים גם בסקטור השירותים.
למרות שהמודרניזציה הכלכלית בסגנון סובייטי יצרה צמיחה מהירה, היא התבססה על דפוס מבני מתחילת המאה ה-20 ועל טכנולוגיה מיושנת.
התעשיות הכבדות כגון ברזל, פלדה והנדסה קיבלו את העדיפות הגבוהה ביותר, בעוד שתשתיות מודרניות, שירותים ותקשורת הוזנחו.
טכנולוגיות חדשות ותעשיות היי-טק לא היו מפותחות מספיק והושפעו עוד יותר על ידי הגבלות מערביות על יצוא טכנולוגיה מודרנית לגוש המזרחי.
בשנת 1956, פרץ המרד ההונגרי בעקבות השפעתה הרבה של ברית המועצות בהונגריה, ובדרישה לרפורמות ושינוי שיטת המשטר במדינה.
הסובייטים נענו לדרישת המפגינים להציב את הפוליטיקאי ההונגרי אימרה נאג' בראשות הממשלה.
ממשלתו של נאג' התכוונה לקדם רפורמות, ביניהן רפורמה כלכלית שתאפשר לחקלאים הונגרים להיות בעלי האדמות שלהם, ולא הממשלה.
בעקבות כוונתו של נאג' לסגת גם מברית ורשה, הסובייטים פלשו להונגריה, והמרד נכשל ודוכא כאשר הכוחות הסובייטים נכנסו לבירה בודפשט כ-19 ימים לאחר תחילת המרד.
בתגובה להאטה בצמיחה הכלכלית של המדינה, הממשלה הציגה את המנגנון הכלכלי החדש (NEM) בשנת 1968. המנגנון הכלכלי החדש יישם רפורמות אשר קידמו את המדינה לעבר כלכלת שוק כדי לייעל את התנהגותם של המפעלים הממשלתיים של הונגריה.
הרפורמה גם אפשרה את הופעתם של עסקים פרטיים.
עד סוף שנות השמונים, שליש מהתוצר המקומי הגולמי (GDP) של הונגריה – כמעט 60% מהשירותים ויותר מ־75% מהבנייה – נוצר על ידי עסקים פרטיים.
בשנת 1982 הצטרפה הונגריה לקרן המטבע הבין-לאומית מבלי להתייעץ עם הסובייטים על מנת לקבל הלוואות נוספות, אך העלייה המתמדת ברמת החיים בשני העשורים הקודמים לא יכלה להישמר, והכלכלה לא יכלה עוד לעמוד בביקוש הצרכני (נסיעות, מוצרי צריכה), והמערכת נזקקה לרפורמות נוספות.
לכן, מאותה השנה הותר להקים עסקים קטנים המשתמשים במשאבי חברה, כלומר קהילות עבודה כלכליות במפעלים בבעלות המדינה, ובכך לספק לעובדים הכנסה נוספת מחוץ לשעות העבודה הרשמיות.
משנת 1984 הוכנה סדרה של צעדים להכנסת תנאי שוק למערכת, במטרה לבנות כלכלת שוק המבוססת על בעלות מעורבת.
אלה כללו את חוק פשיטת הרגל, מס אישי ומס הכנסה וארגון מחדש של מערכת הבנקאות כולה.
בשנת 1990, לאחר שהונגריה נטשה את המערכת החד מפלגתית הקומוניסטית ואימצה מערכת דו-מפלגתית, זכה ראש הממשלה מגוש המרכז-ימין יוז'ף אנטל בבחירות הראשונות במדינה.
בשנים 1990–1994 החלה ממשלתו ברפורמות שוק באמצעות צעדים לשחרור הסחר של המדינה, מערכת מס מחודשת ומערכת בנקאות מבוססת שוק.
עם זאת, עד 1994, עלויות ההוצאות העודפות של הממשלה וההפרטה המהוססת הפכו גלויות לעין.
מאז, המגזר הממשלתי נוטה להוצאות גירעון גבוהות, לעיתים קרובות לפני בחירות לאומיות.
סדרה של רפורמות סייעה להשתלט על כך, ופתיחותה המוקדמת של הונגריה להשקעות זרות ישירות (FDI) הובילה לתקופה מתמשכת של צמיחה גבוהה וסייעה להונגריה למשוך השקעות זרות רבות בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
הלוואות במטבע חוץ משמעותן היו הצטברות של פוזיציית התחייבויות זרות גדולה ולא מגודרת במאזן של משקי בית וחברות.
התחייבויות אלו היו משמעותיות במידה רבה כשפרץ המשבר, ובעקבות כך הונגריה הייתה המדינה הראשונה שביקשה סיוע מקרן המטבע הבין-לאומית.
בסוף שנת 2008, אושרה חבילת סיוע ראשונית בסך 6.5 מיליארד אירו, כחלק מתוכנית סיוע רחבה בסך 20 מיליארד אירו, במטרה לייצב את כלכלת הונגריה ולהשיב את אמון המשקיעים במדינה.
בשנת 2011, ובעקבות המיתון הגדול והחוב הגבוה של המדינה, הכריזה הונגריה על תוכנית קלמן סל, במטרה לייצב את כלכלת המדינה, במסגרתה מספר נקודות עיקריות:
תוקנה מערכת קצבאות הנכות (שיעור מקבלי קצבאות הנכות בהונגריה היה גבוה באופן חריג בהשוואה לאירופה, ועומד על יותר מ-2% מהתמ"ג בשנת 2008).
תיקון מערכת הפרישה המוקדמת (צעדים כאלה היו קיימים במספר מקצועות, כולל משטרה וכבאות) ותמרוץ חזרתם של גמלאים מוקדמים לשוק העבודה.
ארגון מחדש של תאגידי תחבורה ציבורית גדולים (רכבת הונגריה ותאגיד התחבורה הציבורית של בודפשט)
ריכוזיות החינוך הציבורי, הורדת גיל לימוד חובה מ-18 ל-15 שנים.
ארגון מחדש של ההשכלה הגבוהה, כולל צמצום דרמטי של ההשכלה הגבוהה במימון ציבורי.
ארגון מחדש / צמצום תמיכה מביטוח לאומי עבור תרופות.
הגבלת היכולת של רשויות מקומיות ליטול אשראי.
הכנסת מערכת אגרה אלקטרונית חדשה בכבישים.
נכון לשנת 2024, הונגריה היא כלכלה פתוחה מאוד, כאשר היקף המסחר של המדינה (יצוא ויבוא) מהווה כ-157% מהתמ"ג של המדינה.
המדינה אליה הייצוא הוא הגדול ביותר היא גרמניה, עם כ-25.2% מהייצוא של הונגריה.
אחרי גרמניה, ממוקמת רומניה עם 5.4% מהייצוא, פולין עם כ-5.3% מהייצוא, איטליה עם 5.2% מהייצוא וסלובקיה עם 5% מכלל הייצוא של המדינה.
הונגריה מייצאת כלי רכב במידה רבה, בנוסף למכונות חשמליות, מכונות וציוד לייצור חשמל, תרופות, מכשירי הקלטה, מוצרי תקשורת, מכונות משרדיות ומכונות עיבוד נתונים אוטומטיות.
תחת מערכת הבנקאות החד-שכבתית בסגנון הסובייטי, הבנק הלאומי גם הנפיק כסף וגם שלט במימון כלכלת הונגריה.
החל משנת 1987, עברה הונגריה לעבר מערכת דו-שכבתית מוכוונת שוק, שבה הבנק הלאומי נותר הבנק המנפיק אך בה הוקמו בנקים מסחריים.
השקעות זרות הותרו, והוקמו בנקים קונסורציומים (בבעלות זרה חלקית).
בשנת 1990 הוקמה הבורסה לניירות ערך של בודפשט.
בתחילת המאה ה-21, היו בה ארבע מחלקות מסחר: ניירות ערך, מניות, סחורות ונגזרים.
בשנת 2023, כמעט 67% מסקטור הבנקאות היה בשליטת גורמים מקומיים.
נכון לשנת 2025, בהונגריה קיימת תשתית של כבישים מהירים באורך של מעט פחות מ־2,000 קילומטרים.
על פי ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, "90% מההונגרים חיים במרחק של עד חצי שעה נסיעה מכביש מהיר", כאשר המטרה היא להעלות את השיעור ל־100% ולקצר את המרחק לכ־20 דקות נסיעה.
ניהול התחבורה הציבורית בהונגריה מופקד במידה רבה בידי המדינה.
אורכה של התשתית המסילתית של הונגריה מגיע לכ-7,395 קילומטרים נכון לשנת 2024, ומתופעל ברובו על ידי ספקית השירותים הגדולה במדינה, רכבות הונגריה (מ.א.ב), שהיא חברה בבעלות ממשלתית בלעדית.
ייצור החשמל בהונגריה מתבצע במידה רבה באמצעות אנרגיה גרעינית, המהווה כ־42% מכלל ייצור החשמל של המדינה נכון לשנת 2024. נוסף על אנרגיה גרעינית, כ־24% מהייצור מקורו באנרגיה סולארית, כ־18% מגז טבעי וכ־6% מפחם.
בעשור האחרון חלה עלייה משמעותית בייצור החשמל מאנרגיה סולארית בהונגריה, כאשר היקף הייצור הסולארי יותר משילש את עצמו בין השנים 2020 ל־2024.
הסקטור המשמעותי ביותר בכלכלה ההונגרית הוא סקטור השירותים, המהווה כ-62.5% מהתמ"ג ומעסיק כמעט 65% מכוח העבודה במדינה.
סקטור התעשייה מהווה כ-22.7% מהתמ"ג ומעסיק כ-30% מכוח העבודה.
סקטור החקלאות, שהיה הסקטור הכלכלי המרכזי במאה ה-20, התכווץ במהלך השנים וכיום מהווה כ-2.5% מהתמ"ג ומעסיק כ-6% מכוח העבודה.
כלכלת ונצואלה היא כלכלה מתפתחת בעלת תלות רבה במשאבים טבעיים.
כלכלת ונצואלה מתבססת בעיקר על נפט, מכיוון שהיא מחזיקה באספקת הנפט הגדולה בעולם.
מבחינה היסטורית, ונצואלה הייתה אחת מהמדינות העשירות ביותר באמריקה הדרומית, במיוחד משנות ה-50 עד שנות ה-80. ב-2013 כלכלתה של ונצואלה התרסקה עקב שחיתות, אבטלה, מחסור באוכל, משטר סמכותני וניהול לא נכון של תעשיית הנפט.
מאז עלייתו של ניקולאס מדורו, מיליוני תושבים עזבו את ונצואלה והתמ"ג שלה ירד ב-80% בתוך פחות מעשור.
ונצואלה נמצאת במקום ה-18 ברשימת מדינות על-פי תפוקת הנפט הגולמי נכון לדצמבר 2023, והיא החברה ה-8 הגדולה ביותר באופ"ק.
היא גם חברה בארגון הסחר העולמי, בברית הבוליברית ובאיחוד האומות הדרום אמריקאיות (Unasur).
בנוסף לנפט, הוונצואלים מייצרים ומייצאים פלדה, אלומיניום, צמנט, כימיקלים, מכשירי אלקטרוניקה ושתייה.
מטבע המדינה הוא הבוליבר הוונצואלי (BEV).
למדינה שווי מוערך של 14.3 מיליארד דולר במשאבי טבע.
ארצות הברית היא שותפת הסחר החשובה ביותר של ונצואלה, למרות היחסים המתוחים בין שתי המדינות.
הייצוא האמריקאי לוונצואלה כולל מכשירי אלקטרוניקה, מוצרי חקלאות, מכשור רפואי ומכוניות.
ונצואלה היא אחת מארבע מייצאות הנפט הגדולות ביותר לארצות הברית, וכ-500 חברות אמריקאיות משתמשות בנפט מוונצואלה.
ב-1922, התגלה נפט בעיר מרקאיבו, ומשנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-80, כלכלת ונצואלה הייתה אחת החזקות והמשגשגות ביותר בדרום אמריקה.
הצמיחה המתמשכת בתקופה זו משכה למדינה מהגרים רבים.
ב-1960, ונצואלה הייתה אחת מהמקימות של אופ"ק, ארגון המדינות המייצאות נפט אשר מטרתו הוא להוות קרטל בתחום הנפט.
בשנות ה-60 וה-70 ממשלת ונצואלה בראשות קרלוס אנדרס פרץ ניצלה את רווחי הנפט שלה על מנת לממן תוכניות רווחה והלאמה.
התוכניות כללו הקמה של תשתיות בריאות, חינוך, תחבורה ואוכל אך הובילו להוצאות מופרזות ולעלייה דרמטית של החוב החיצוני (מ-2 מיליארד דולר ב-1972 ל-33 מיליארד דולר ב-1982).
המצב הכלכלי של ונצואלה החמיר כאשר מחירי הנפט קרסו במהלך שנות ה-80. לואיס הררה קמפינס נבחר באותה העת והכלכלה חוותה טלטלה לאורך כל תקופת כהונתו.
שיעורי האינפלציה עלו, ונותרו בטווח שבין 6% ל-12% בשנים 1982 עד 1986.
בשנות ה-90 ממשלת ונצואלה בראשות קרלוס אנדרס פרס מכרה שלושה בנקים, מספנה, שני מפעלי סוכר, חברת תעופה, חברת טלפון ורצועת תדרים סלולרית, בתמורה לסכום כולל של 2,287 מיליון דולר.
עד סוף השנה, האינפלציה ירדה מ-84% ב-1989 ל-31% ואף נרשמה צמיחה כלכלית של 9%.
ב-1999, הוגו צ'אווס נכנס לתפקיד נשיא ונצואלה והבטיח להילחם בעוני ובשחיתות.
בשנים הראשונות שלאחר בחירתו (1999-2003) היה זינוק חסר תקדים בממדי העוני, למרות העובדה שהכנסות המדינה מנפט גדלו פי ארבעה.
עם זאת, התמ"ג של ונצואלה צמח בתקופת כהונתו (מ-97.52 מיליארד דולר ל-372.59 מיליארד דולר) והאינפלציה נותרה יציבה (בסביבות 20%).
בשנת 2014 ונצואלה נכנסה למיתון כלכלי, והצמיחה בתמ"ג ירדה לשיעור של 3.0%-.
בסיטיבנק (Citibank) סברו כי "לכלכלה יש סיכוי נמוך להשתפר" וכי מצבה בגדר "אסון".
ב-24 באוגוסט 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הטיל סנקציות על ונצואלה, האוסרות עליה לבצע עסקאות בחוב המדינה, לרבות השתתפות בהסדרי חוב.
כלכלת בולגריה היא כלכלה חופשית הכוללת סקטור פרטי גדול וסקטור ציבורי קטן.
בולגריה היא כלכלה מפותחת, מתועשת ומתקדמת על פי קבוצת הבנק העולמי (WBG).
בולגריה חברה גם באיחוד האירופי (EU), בארגון הסחר העולמי (WTO) ובארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור (BSEC).
הכלכלה הבולגרית מתפתחת בקצב מהיר יחסית (עלייה של 538% מאז תחילת המאה ה-21).
התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) של בולגריה עומד על 142.20 מיליארד דולר נכון לשנת 2026 והתמ"ג הממוצע לנפש עומד על 22,900 דולר נכון לשנת 2026. אחוז העוני בממוצע הוא 22.1% נכון לשנת 2020, עם קצב ירידה ביחס לשנים קודמות.
המטבע של בולגריה היה הלב, אך ב-1 בינואר 2026, בולגריה אימצה את האירו.
הכלכלה של בולגריה מתבססת בעיקרה על יצוא שירותים (67.4%), על יצור תעשייתי (27.5%) ועל חקלאות (5.1%) נכון לשנת 2016. סקטורים רבים במדינה מתמחים בתחומי אנרגיה, חציבה, מטלורגיה, ייצור מכונות, חקלאות ותיירות, והיא מייצאת לבוש, ברזל, פלדה, מכונות ודלקים מזוקקים.
סופיה, עיר הבירה והליבה הכלכלית של בולגריה, כוללת עסקים בולגריים רבים, ביניהם גם הבנק הלאומי של בולגריה (BNB) ובורסת ניירות הערך הבולגרית (BSE).
וארנה היא העיר הכלכלית השנייה בחשיבותה בבולגריה ועיר נמל בסמוך לים השחור.
מסך ההכנסות נטו מגיע ממגזר התיירות והמסחר, 16% מתעשייה, 14% מתחבורה ו-6% מבנייה, אחוז האבטלה בעיר הוא 2.34% ונמוך במידה ניכרת מהממוצע הארצי.
בדצמבר 1996 בולגריה הצטרפה לארגון הסחר העולמי, ומאז 1997, בולגריה מושכת אליה משקיעים ממדינות זרות.
ב-2004 בלבד, בולגריה הרוויחה 2.72 מיליארד אירו (3.47 מיליארד דולר) מהשקעות של חברות זרות במדינה.
ב-2005, המדינה עברה הפרטה של חברות מדיניות גדולות, מה שהביא לירידה קטנה בהשקעת החוץ הישירה (FDI).
במיתון הגדול, בולגריה חוותה ירידה כלכלית של 5.5% ב-2009, אך קצב הגדילה של המדינה חזר ל-0.2% ב-2010. זאת לעומת מדינות אחרות באזור חבל הבלקן.
עם זאת, גם לאחר המיתון הגדול, המדינה לא הצליחה לשקם את קצב הגדילה הכלכלית שלה באופן מלא, ורק ב-2014 קצב הגדילה הכלכלית בבולגריה חזר למה שהיה לפני.
כלכלת ישראל היא כלכלת שוק מעורבת בה לממשלה חלק משמעותי, לצד מגזר פרטי מפותח, הכולל תעשייה משגשגת וענפי שירותים.
מגזרי תעשייה מרכזיים כוללים תעשיית היי-טק, התעשייה הביטחונית, תיירות, עיבוד מתכת, תעשיית הכימיקלים, מכשור רפואי ותעשיית היהלומים.
ישראל ענייה יחסית במשאבי טבע ולכן תלויה ביבוא מוצרים וחומרי גלם כגון נפט, פחם ומזון (תלות זו הצטמצמה במאה ה-21, עם גילוי מאגרי גז טבעי גדולים בים התיכון).
החל מאמצע שנות השמונים עברה כלכלת ישראל תמורה ממשק סוציאליסטי ריכוזי עם מגזר ציבורי רחב ונטל מס גדול, לכיוון כלכלת שוק תחרותית יותר.
ממשלות ישראל נקטו הליכי הפרטה, ליברליזציה בשוק המט"ח, הורדת נטל המיסים על היבוא והורדה הדרגתית של מס ההכנסה ומס קנייה.
בישראל קיימים מספר מונופולים ממשלתיים גדולים בהם חברת החשמל לישראל, רשות הספנות והנמלים קצא"א ודואר ישראל.
גם במגזר הפרטי יש דומיננטיות מונופוליסטית של מספר קבוצות החזקה, השולטות במספר רב של חברות בישראל, בתחומים מגוונים.
כלכלת ישראל ידעה זעזועים רבים במהלך שנותיה בהם: היפר-אינפלציה, משבר מניות הבנקים והחרם הערבי.
נוסף על כך היה עליה לקלוט גלי עלייה ולהתמודד עם ההשלכות הכלכליות של מלחמות ישראל והוצאה ביטחונית גבוהה.
למרות כל אלה השכילה להגיע תוך כיובל שנים לרמה גבוהה של פיתוח כלכלי.
בשוקי העולם משקיעים זרים, הבנקים העולמיים וסוכנויות דירוג האשראי הביעו בעבר אמון רב בחוסנה של הכלכלה הישראלית.
קיימת התדרדרות מתמדת במצב הכלכלי של ישראל, המתבטאת באי-שוויון ופערים כלכליים הולכים וגדלים, במדדי תחרותיות הנמצאים בירידה, בפריון עבודה נמוך וביכולת פיתוח בר-קיימא מהנמוכות ביותר במערב.
קיימת מגמה של הגדלה משמעותית בגירעון, עזיבת משקיעים זרים, ומעבר השקעות של ישראלים לחו"ל.
התשואות של אג"ח ממשלת ישראל לעשר שנים זינקו והריביות של הממשלה עלו.
בנוסף ישראל ירדה בדירוגי האשראי, דבר המייקר את הריבית שהממשלה משלמת על חובותיה ויגביר את מגמת העזיבה של משקיעים.
יוקר המחיה בישראל הוא גבוהושיעור העוני גבוה.
הקיפאון בשוק הנדל"ן, משבר ענף התיירות וההאטה בענף ההייטק מובילים לאובדן הכנסות משמעותי ממסים.
הגידול המשמעותי בהוצאות והירידה חדה בהכנסות משמעותם היא שיש פחות כסף להשקעה לחינוך, לרווחה, לבריאות, לתחבורה ועוד.
כאשר קמה מדינת ישראל, היו נושאי התפקידים הבכירים בכירי ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל שגישתם הייתה כמותית בנוסח "עוד דונם ועוד עז" ובנוסף גישה ריכוזית סוציאליסטית.
מכאן החשיבות שניתנה באותה תקופה (על ידי לוי אשכול ופנחס ספיר) להקמת תעשיות עתירות עבודה תוך חיזוק האיגוד המקצועי שהיה רתום אף הוא לאידאולוגיה התעשייתית.
ניסיונות ניצול משאבי טבע והגדלת השטח החקלאי המעובד, הן על ידי ייבוש החולה, הקמת מושבים ופיתוח חבלי ארץ (כמו חבל לכיש והתענכים), ניצול המוביל הארצי ומפעלי מים אחרים, והן על ידי עבודות ציבוריות רחבות היקף ובניית מבנים לשימוש פרטי ולשימוש ציבורי בכל הארץ.
גישה זו, המזוהה עם גישת המהפכה התעשייתית, עזרה לפתח את ישראל ולייצר מקורות תעסוקה, אך יש פולמוס האם התאימה מדיניות זאת למדינת ישראל; הן בשל אופיים היזמי של תושביה, הן עקב גודלה הקטן שלא אפשר ניצול יתרונות לגודל, והן בשל העיור שהתרחש.
למרות הביקורת הרבה המשק הסוציאליסטי צמח במהירות בשנות ה-60 וה-70.
במחצית הראשונה של שנות השישים הסתיימו כמה פרויקטים שמומנו בכספי ציבור ובמלוות וביניהם השלמת המוביל הארצי, השלמת השלב הראשון של נמל אשדוד ורגיעה בתחום הבנייה למגורים.
לאחר מלחמת ששת הימים היו שוב ביקושים בתחום הבנייה, שעזרו להוציא את ישראל מהמיתון, אולם זו הייתה גם תקופת תחילת "הגל השלישי", שלפי אלווין טופלר הוא מעבר מכלכלת התעשייה הכבדה לכלכלה המבוססת על ידע ותחכום.
עידן הגל השלישי דרש יזמים בעלי קשרים כלל-עולמיים, חריגה מהמוכר והמקובל וכושר אלתור.
בזכות יכולות אלו וכן עקב צרכים צבאיים התפתחה בישראל תעשייה עתירת ידע, תעשייה מתוחכמת וכן יוזמות קטנות שהניבו חברות הזנק שחלקן נמכרו בסכומים גבוהים לחברות גלובליות בין-לאומיות.
מסיבות אלו משברים בענף התקשוב באו לביטוי חד בכלכלת ישראל וחברות שהתבססו הן על ידע והן על תיעוש וייצור המוצרים הפסיקו פעולתם וביניהן אלסינט, פיברוניקס, סאיטקס.
עם קום המדינה, התבססה כלכלת ישראל על יסודות שהונחו בתקופת המנדט הבריטי והפכו את כלכלת ארץ ישראל למודרנית יחסית למרחב המזרח התיכון.
שנות מלחמת העולם השנייה, שהביאו חורבן באירופה ובחלקים אחרים של העולם, דווקא היטיבו עם כלכלת ארץ-ישראל.
זוועות המלחמה פסחו על האזור, וחלקים ביישוב היהודי התבססו כספקים חשובים לצבא הבריטי, הן זה שחנה בישראל והן כוחות מחוץ לו.
כושר הייצור של היישוב היהודי הקטן בארץ גדל עם הקמת מדינת ישראל על בסיס כוח האדם שהביאו העליות ליישוב ובשל תשתיות ומערכות מינהל יעילות שהניחו הן הבריטים והן מוסדות היישוב.
נתוני פתיחה אלו סייעו למשק הישראלי לעבור את תקופת מלחמת העצמאות, מסוף 1947 ועד מחצית 1949.
במהלך שלוש שנותיה הראשונות של המדינה הוכפלה אוכלוסייתה כתוצאה מגל עלייה המונית, שהיה מורכב בכמחציתו מפליטים מאירופה, ובכמחציתו מעולים מארצות ערב.
רובם הגיעו בחוסר כל, וקליטתם וקיומם בארץ היו תלויים לחלוטין ביכולתו של המשק הצעיר לקיימם.
העלייה ההמונית היוותה אתגר עצום לכלכלה הישראלית, שהונחתה על ידי עקרונות סוציאליסטיים והייתה מחויבת להקמת מדינת רווחה.
על רקע נתונים אלה הונהגה מדיניות הקיצוב ("הצנע") – משטר כלכלי של מעורבות ממשלתית קיצונית בוויסות הפעילות הכלכלית במשק.
הציבור הכיר בעיקר את המגבלות וההקצבות בתחום הצריכה הפרטית, אך למעשה כיוונה הממשלה את מכלול הפעילות הכלכלית ובכלל זה הקצבת היבוא, מטבע החוץ, חמרי הגלם והאשראי הבנקאי.
למשטר הצנע הייתה הצלחה בהבטחת קיום בסיסי למאות אלפי העולים חסרי האמצעים, להתנפחות הביורוקרטיה הממשלתית לניהול הפיקוח והצווים, ובטווח הארוך להתמרמרות ציבורית ולהתפתחותו של שוק שחור מקביל, בו התנהל חלק גדל והולך של הפעילות הכלכלית במשק.
במהלך שנת 1951 פקד את המשק משבר חריף במאזן התשלומים, שהתבטא בהחרפה קיצונית של הגירעון המסחרי ובהידלדלות מסוכנת של יתרות מט"ח.
היצוא המסחרי הגיע לכדי שליש מהיבוא, כאשר יתרת הוצאת היבוא במט"ח נאלצה להיות ממומנת, בחלקה הקטן, ממגביות שונות של יהדות התפוצות, ובחלקה הגדול – מאשראי לטווח קצר מבנקים זרים ומחברות הדלק העולמיות.
לקראת סוף 1951 סירבו אלה להמשיך במתן אשראי מתוך חשש אמיתי לחוסר יכולת פירעון של המדינה, והמשק ניצב בפני סכנה מוחשית להמשך קיומו הכלכלי.
במקביל, גדל הגירעון בתקציב המדינה, אותו מימנה הממשלה בהדפסת כסף, פעולה שיצרה לחצים אינפלציוניים שחיבלו במאמצי הממשלה להנהיג יציבות מחירים באמצעות פיקוח מחירים.
מדיניות הקיצוב הלכה והתמוטטה עקב התמרמרות גוברת של הציבור, ויצאה מכלל שליטה ופיקוח.
משרד האספקה והקיצוב בוטל, והחל בפברואר 1952 הונהגה המדיניות הכלכלית החדשה של שר האוצר אליעזר קפלן.
לצמצום הגירעון במאזן התשלומים פנתה הממשלה למספר מקורות: הקמת מפעל מלווה העצמאות ("הבונדס"), שהנפיק איגרות חוב ממשלתיות למשקיעים זרים; ניהול משא ומתן עם ממשלת גרמניה המערבית לגיבוש הסכם השילומים; וסיוע כספי מממשלת ארצות הברית.
תוכנית ההבראה התבססה בין היתר על העיקרון הכמותי: השאיפה הייתה להקים הרבה מפעלים, שייצרו הרבה מוצרים, יינצלו את אוצרות הטבע ככל האפשר.
התוכנית, שהובילה את המשק למיתון הראשון שלו, הצליחה במרבית יעדיה: היצוא גדל, ובמקביל זרם מט"ח מסיוע אמריקני, שילומים גרמניים ורכישת בונדס, כך שהגירעון במאזן התשלומים קטן.
הצטמצמו גם ההוצאה הציבורית והגירעון הממשלתי.
מאידך – גדלה האבטלה, נפגעה הצמיחה של המשק, ונמשכה המעורבות של הממשלה בניהול המשק.
החל ב-1954 יצא המשק מן המיתון והחלה תקופה של צמיחה מהירה ומרשימה, שהתבטא בגידול של כ-10% לשנה בתוצר, וכ-5% בתוצר לנפש (בהתחשב בעובדה שגם אוכלוסיית המדינה גדלה בשיעורים ניכרים על פני התקופה).
להתפתחות זו סייעה הזרמת הון מסיבית מחוץ לישראל, שהושקעה בצורה מוצלחת ונשאה פירות כלכליים.
האבטלה קטנה, ובסוף שנות ה-50 הגיע המשק למצב של תעסוקה מלאה, עם שיעורי אינפלציה נמוכים וסבירים.
רמת החיים במשק עלתה, בעידודה הנמרץ של הממשלה שראתה בכך אמצעי לעידוד עלייה מארצות הרווחה ומניעת ירידה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נמשכה הצמיחה המהירה והעלייה ברמת החיים שאפיינו את שנות ה-50 של המאה ה-20, אך החל להתברר המחיר הכלכלי והחברתי של אותה צמיחה מזורזת.
בתחום הכלכלי, הצריכה ורמת החיים עלו בקצב גדול מעליית התוצר לנפש, דבר שצמצם את החיסכון וההשקעה, ופגע ביכולת הצמיחה העתידית וההבשלה לקראת עצמאות כלכלית.
גם מחיר חברתי היה לתופעה, שכן עליית רמת החיים הייתה בעיקר נחלתם של הוותיקים ויוצאי אירופה, ונוצר פער משמעותי בינם לבין העולים החדשים, ברובם בני עדות המזרח.
אי-שוויון זה עתיד ללוות את כלכלת המדינה בהמשך דרכה, ולהעיב במיוחד בעיתות משבר.
העלייה הגוברת של הצריכה הפרטית הביאה שוב לגידול הפער בין היבוא ליצוא, והדרישה הגוברת לידיים עובדות הביאה ללחצים אינפלציוניים של גידול בשכר, ללא גידול מקביל בפריון.
בפברואר 1962 הכריז שר האוצר לוי אשכול על "מדיניות כלכלית חדשה" שנועדה להילחם בתופעות אלה.
בניגוד ל"מדיניות הכלכלית החדשה" של 10 שנים קודם לכן, לא השיגה זו את יעדיה.
שנות ה-60 עמדו גם בסימן ההעדפה של המשק ההסתדרותי (שהתקיימה עוד מראשית שנות המדינה ונמשכה גם בשנות ה-80).
מפעלי חברת העובדים קיבלו העדפה בולטת בצורות שונות ובעיקר על ידי מימון בתנאים מועדפים מכספי המדינה ומקרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
הסדר זה שימש מכשיר להפניית סכומי עתק של כספי המדינה להסתדרות.
ההסדר אפשר סבסוד מפעלי משק ההסתדרות, לרבות קיום המפעלים הכושלים, ותרם את האמצעים להשגת הצמיחה המרשימה של בנק הפועלים בהנהלתו של לוינסון.
לקראת סוף 1965 הגיעו אל סיומם מספר פרויקטים ציבוריים רחבי היקף, שהיוו חלק מרכזי מפעילות המשק: פרויקט הקמת מפעל האשלג בים המלח, פרויקט בניית נמל אשדוד, והקמת המוביל הארצי.
סיום ההשקעה הציבורית בפרויקטים מרכזיים אלה הביא, מיידית, להאטה בפעילות הכלכלית בכלל המשק.
בנוסף, נקטה הממשלה במדיניות מרסנת מכוונת, עקב חששות לעלייה באינפלציה ולגידול הגירעון במאזן התשלומים, וזאת באמצעות צמצום מבוקר של הפעילות במשק באמצעים מוניטריים ופיסקליים.
כתוצאה, שקע המשק בשנת 1966 למיתון קשה, הרבה מעבר לריסון החלקי אליו חתרה הממשלה.
האבטלה גברה לכדי 10% מכוח העבודה, ולראשונה מאז קום המדינה נוצר מאזן הגירה שלילי – מספר היורדים עלה על מספר העולים.
אווירה קשה של משבר שררה במשק, שנמשכה לאורך המחצית הראשונה של 1967, והגיעה לשיאה ב"תקופת ההמתנה" מורטת העצבים של ערב מלחמת ששת הימים.
סיומה המהיר של מלחמת ששת הימים בניצחון צבאי מכריע לישראל הביא לגל של אופטימיות ציבורית ותרם רבות להיחלצות המדינה מן המיתון הכלכלי.
הפעילות הכלכלית במשק הואצה בשל האווירה החיובית והאופטימית, גידול חד בעלייה איכותית ומשכילה ממדינות המערב ומברית המועצות, וזרימת השקעות זרות.
את אלה ליוו השקעה ממשלתית רחבת היקף בהתבצרות והתבססות בגבולות החדשים, בהקמת יישובים ובסלילת דרכים.
עוד תרמו תוצאות מלחמת ששת הימים ליצירת ביקושים חדשים במשק, במיוחד בתחום הביטחון ובתחום ההשקעות בתשתיות ובתעשייה.
פיתוח מואץ של התעשיות הביטחוניות החל בעקבות אמברגו הנשק שהטיל נשיא צרפת שארל דה גול.
לקראת סוף שנות ה-60 חזר המשק הישראלי לדפוסי הצמיחה המהירה שאפיינה את המחצית השנייה של העשור הקודם, עם תעסוקה מלאה וזינוק חד ברמת החיים, מלווים בהגדלת הגירעון במאזן התשלומים ובחשש להתפרצות אינפלציונית.
בשנת 1968, דורגה ישראל במקום השני בעולם (שנייה ליפן) בשיעור גידול היצוא שעמד על 20% בשנה זו ו-50% בין השנים 1964–1968.
הכניסה לשנות ה-70 של המאה ה-20 לוותה בהמשך הצמיחה המואצת, ובצידה עלייה של השכר הריאלי, גידול ההוצאה הציבורית והגירעון הממשלתי, וזינוק האינפלציה לעבר רמה דו-ספרתית.
בשנת 1972 הגיעה האינפלציה לכדי 14%, והגירעון בתקציב לכדי 12.5% מהתוצר.
בנתונים אלה נכנס המשק לתוך שנת 1973, שנה שסימלה נקודת שבר חסרת-תקדים בכלכלה הישראלית.
שנות ה-70 עמדה גם בסימן "ביטוח ההצמדה" (שהחל עוד בעשור הקודם), ממנו נהנו המקורבים לצלחת השלטונית, ובראש ובראשונה המפעלים והארגונים ההסתדרותיים באמצעות בנק הפועלים ומוסדות פיננסיים קשורים לו.
במסגרת "ביטוח" זה, בו נשאה המדינה, ניתנה הגנה מלאה בפני האינפלציה תמורת פרמיה נומינלית קבועה.
באופן זה נתנה הממשלה, למעשה, סובסידיה בגובה ההפרש בין שיעורי האינפלציה הגואה לבין שיעורי ביטוח ההצמדה הנמוכים.
שיטת החשבונאות, שהייתה נהוגה אז, לא נתנה ביטוי נאות לעלות זו, שהשפעתה נפרשה על פני עשרות שנים לאחר עריכת ה"ביטוח".
"ביטוח ההצמדה" היה גורם חשוב שתרם לסחרור האינפלציוני וליצירת תהליך שרשרת, הן בתקופת שר האוצר יהושע רבינוביץ והן בתקופת ממשלת הליכוד.
כאשר נגרמת עליית מחירים מסיבה כלשהי, היא מביאה להגדלת עלות ביטוח ההצמדה, אשר מגדילה את הגירעון התקציבי, המוסיף דלק לתהליך האינפלציוני המגדיל עוד יותר את עלות ביטוח ההצמדה, וחוזר חלילה.
במשך השנתיים הראשונות לכהונתה, לא פעלה ממשלת הליכוד לביטול או אף לשינוי שיטת "ביטוח ההצמדה", שהטילה מעמסה כבדה (גלויה וסמויה) על תקציב המדינה (בעיקר לטובת המשק ההסתדרותי).
דבר זה תרם להתפרצות האינפלציה בתקופת ממשלת הליכוד.
ההחלטה בממשלה על ביטול ביטוחי הצמדה חדשים התקבלה רק במאי 1979 והופעלה רק בראשית כהונתו של שר האוצר יגאל הורביץ שהחליף את ארליך בנובמבר של אותה שנה (אולם, ההשפעה התזרימית של צעד זה לא הייתה מיידית והתבטאה בירידה הדרגתית של תשלומי המדינה עד לסוף המאה ה-20).
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה שנצמד אליה הביאו לבלימת הצמיחה, למשבר חריף במאזן התשלומים, ולתחילת תהליך של סחרור אינפלציוני.
שיעור האינפלציה בשנת 1973 הגיע לכדי 20%, כעבור שלוש שנים הכפיל עצמו ל-40%, ועד סוף העשור הגיע לכ-100% ומעלה.
מערכת ההצמדות הנהוגה במשק צמצמה למשקי הבית את הנזק המיידי של הסחרור האינפלציוני, ויצרה מראית עין של התמודדות מכובדת עם נזקי האינפלציה.
התוצר באותה תקופה גדל בשיעור של כ-3% לשנה – שיעור מקביל בקירוב לשיעור גידול האוכלוסייה, דהיינו העדר צמיחה לנפש.
תקציב הממשלה התנפח לממדים חסרי תקדים, ויצר גירעון ממשלתי שמצידו תרם תרומה נכבדה ללחץ האינפלציוני.
המאפיין הבולט של כלכלת ישראל בעשור השלישי למדינה היה הגידול המתעצם בנטל הביטחון, שנמדד על פי הגדרות שונות: סך ההוצאה הריאלית לביטחון, חלקן של הוצאות הביטחון בתוצר הלאומי, חלקן של הוצאות הביטחון בסך המקורות שעמדו לרשות המשק, חלקו של תקציב הביטחון בתקציב המדינה, חלקו של הייבוא הביטחוני בסך הייבוא, ועוד.
נטל הביטחון השאיר בידי הסקטור האזרחי פחות מקורות לצורכי השקעה, לצריכה פרטית ולצריכה ציבורית.
לצמצום ההשקעות הייתה השלכה ישירה על הצמיחה העתידית של המשק, והצטמקות הצריכה עלולה הייתה לעורר לחצים חברתיים ופוליטיים כבדים.
לפיכך, המשימה המרכזית של המדיניות הכלכלית לאורך כל עשור זה הייתה התמודדות עם התופעות הללו והברירות הקשות הנובעות מהן.
הממשלה פעלה במקביל ובמשולב להשגת שלושה יעדים: קידום הייצוא; הגבלת הביקושים המקומיים; וריסון האינפלציה הגואה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים חל שינוי משמעותי בתחום מימון ההשקעות.
לאחר המלחמה, מלוא ההשקעות במשק מומנו על ידי מקורות חוץ אשר מימנו גם חלק מהוצאות הביטחון.
המהפך הפוליטי בשנת 1977 שהעלה לשלטון את הליכוד בראשות מנחם בגין, לווה במדיניות כלכלית חדשה של שר האוצר שמחה ארליך, אשר ניסתה לבצע רפורמה מן היסוד במשק הישראלי ברוח משנתו של הכלכלן האמריקני מילטון פרידמן.
בזמן "המהפך הכלכלי" הונהגו רפורמות מרחיקות לכת, ובראשן ליברליזציה משמעותית בתחום המט"ח.
בוטלו או צומצמו המגבלות השונות על החזקת מט"ח ותנועות מט"ח, ושער החליפין נויד כך שייקבע בידי כוחות השוק ולא בידי קברניטי הכלכלה.
המדיניות צפתה שבדרך זו יובילו כוחות השוק לעבר שער חליפין בו יתאזנו הביקוש וההיצע למט"ח, וייסגר הפער במאזן התשלומים.
משיקולים פוליטיים וכנראה גם מחוסר ניסיון מעשי בניהול מדיניות כלכלית (אי-טיפול בנושא ביטוח ההצמדה), לא הצליח ארליך ללוות את הצעדים שנקט בריסון תקציבי, וכך לא זו בלבד שהמטרה לא הושגה – המדיניות האיצה את הסחרור האינפלציוני, והביאה לאובדן מוחלט של האמון בלירה הישראלית.
כך שחלק גדול מהפעילות העסקית במשק הוצמדה לדולר האמריקני.
ב-1980 הוחלפה הלירה הישראלית בשקל (על פי מפתח של 10 לירות לשקל), בניסיון להתמודד עם האינפלציה הגואה ולהחזיר את האמון במטבע הישראלי.
בתקופה זו החלו תהליכי ההפרטה במשק הישראלי, בין השאר הופסקה מדיניות הכלכלה המתוכננת וגודל התשלום עבורה ביחס לרוב תוצרת החקלאית (לא נכללו בשינוי משקי הלולים).
הרציונל שעמד מאחר צעדים אלו היה ניסיון הימין (שעלה לשלטון) לכרסם במעמדם הכלכלי, החברתי והפוליטי של גופים הקשורים לשמאל ולתנועת העבודה.
כחלק מהשקפת עולם זו הוסב משרד הפיתוח למשרד האנרגיה והתשתית.
תהליך הפרטה שהחל באותן שנים הוא תכנון הוצאת שרותי הטלפון לחברה ממשלתית (בזק).
החל משנת 1980 נכנסה ישראל לעידן האינפלציה התלת-ספרתית, או ההיפר-אינפלציה.
מחליפו של ארליך, שר האוצר יגאל הורביץ, ביטל אמנם הוצאת "ביטוחי הצמדה" חדשים, אולם, השפעת פעולה זו על ההזרמה ועל האינפלציה, אם כי חשובה ביותר לטווח ארוך, לא הייתה מיידית, בשל ה"מלאי" הגדול של ביטוחי הצמדה מן העבר.
ניסיונותיו להתמודד עם הסחרור האינפלציוני באמצעות מדיניות מרסנת וצמצום הגירעון התקציבי (הוצמד לו מטבע הלשון "אין לי") לא זכו לגיבוי ותמיכת הממשלה, והוא התפטר בשנת 1981. החליף אותו יורם ארידור עם מדיניות חדשה בגיבוי מנחם בגין, תחת המוטו "להיטיב עם העם".
תוכניתו של ארידור היוותה תפנית ממדיניותו של קודמו, וכללה הפחתת המיסוי על מוצרי צריכה מיובאים במה שנראה היה כ"כלכלת בחירות".
טלוויזיה צבעונית ומכשיר וידאו היו הסמלים הבולטים של התקופה שנקראה "ימי ארידור העליזים", ותוצאתה הייתה הידרדרות חמורה ומסוכנת בכל הפרמטרים הכלכליים.
שיעורי האינפלציה גדלו עוד יותר והגיעו לרמה של 450% בשנת 1984, ולשיעור שנתי צפוי של 1,000% במחצית הראשונה של 1985. הרעה חלה גם מצב מאזן התשלומים כתוצאה מגל הרכישות של מוצרי יבוא, ולא היה שיפור משמעותי בגירעון התקציבי הממשלתי.
את מצבו הקשה ממילא של המשק ערער עוד יותר משבר מניות הבנקים, שפרץ ב-1983 עם התמוטטות המניות המווסתות של הבנקים הגדולים.
כדי למנוע הפסדים גדולים מחלק מהציבור ומחלקים גדולים במשק, נטלה הממשלה על עצמה לכסות חלק גדול מהפסדיהם הצפויים.
לשם כך, העבירה הממשלה לעצמה את הבעלות על רוב הבנקים המסחריים והפכה לערבה לחלקה הגדול של השקעת הציבור במניותיהם.
תוצאת משבר זה הייתה, לפיכך, ירידה חדה בשווי הנכסים שבידי הציבור, בצד הגדלת החוב הפנימי של הממשלה.
ועדת בייסקי הוקמה כדי להסיק את המסקנות והמלצות הוועדה יושמו שנים אחרי בוועדת בכר ואחרות.
בתחילת שנת 1985, פרט לעליית מחירים מסחררת וכתוצאה ממנה, נוצר גירעון גדול מאוד בתקציב המדינה ובמאזן התשלומים והחובות של מדינת ישראל עלו לגובה כזה שהיה חשש מפני מצב של אי-יכולת החזר החובות.
ב-1985 יצאה לדרך תוכנית הייצוב הכלכלית, מונהגת על ידי יצחק מודעי, שר האוצר בממשלת האחדות הלאומית וראש הממשלה שמעון פרס.
התוכנית הכלכלית, שבביצועה הוחל בקיץ 1985 כוונה להשיג שתי מטרות: הפחתת הגירעון בתקציב ויצירת איזון או כמעט-איזון תקציבי; ומתקפה כנגד ההתאמות שהתקיימו בשוק לאינפלציה הגבוהה, באמצעות הפחתה מוסכמת, בתיאום עם ההסתדרות הכללית, שאיגדה אז את רוב המועסקים במגזר הציבורי, של השכר, המחירים, האשראי ושער החליפין.
באמצעות התקנות לשעת חירום ואחר-כך בחוק מיוחד, הוכרז על פיקוח ממשלתי על מחירי מוצרים ושירותים רבים המהוים חלק נכבד מסל הצריכה של האזרח הממוצע.
במקביל, בוצע קיבוע של שער השקל ביחס לדולר האמריקני (1200 שקל ישן לדולר) והקפאת שכר כללית.
כמו כן קיבלה ישראל סיוע נדיב מארצות הברית.
התוכנית, בניגוד לעסקות החבילה החלקיות שקדמו לה, הצליחה באופן יוצא מן הכלל ואף היוותה דגם לתוכניות במדינות אחרות.
היעד העיקרי של התוכנית הושג והאינפלציה ירדה לקצב של כ-20% לשנה ובהדרגה, לאחר כ-10 שנים נוספות לרמה שנתית חד-ספרתית.
הניסיונות לאושש את הצמיחה במשק, עם זאת, נכשלו והמשק נותר במצב של שפל כלכלי, שהועצם בגלל היעדר המשכיות בצעדים לצמצום ההוצאה הציבורית.
צמיחה מחודשת הגיעה רק החל בשנת 1989 כאשר המשק הישראלי גדל בתוך זמן קצר בכ-20% בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
על מנת ליישם את התוכנית, הוצע מנגנון חוקי חדש בשם חוק ההסדרים שנועד לצרף לחוק התקציב חוקים ותקנות שיאפשרו את ביצועה המוצלח של התוכנית לייצוב המשק.
החל מאמצע שנות השמונים הייתה עלייה גדולה בפריון העבודה.
העלייה בפריון מותנה בשנת 1991 והפכה לשלילית בשנים 1992–1994.
שנות התשעים החלו בסימן העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
במשך העשור גדלה אוכלוסיית ישראל מכ-4.6 מיליון תושבים לכ-6 מיליון נפש (יהודים: מכ-3.7 מיליון לכ-4.9 מיליון).
גידול זה נובע בעיקר מעלייתם של כ-822 אלף איש במשך העשור מחבר המדינות (בנוסף לריבוי הטבעי), כך שמספר העולים במשך העשור הגיע לכ-17% ממספר התושבים הכולל בתחילתו.
רבים מהעולים השתלבו היטב בשוק העבודה הישראלי הודות לרמת השכלתם ובשל הסכמתם לעבוד בכל עבודה, גם כזו אשר ישראלים ותיקים העדיפו לא לעבוד בה.
העלייה הביאה לגידול מהיר בביקוש המצרפי (בתחום הצריכה הפרטית ובהשקעות לבנייה) ובהיצע כוח העבודה במשק.
במקביל, דרשה העלייה משאבים רבים לצורך חינוך, בריאות, הסבה מקצועית ושירותי רווחה.
לדעת מומחים, כמו יעקב שיינין, קליטת העלייה אינה נטל על המשק אלא נכס.
הכסף לשכן את העולים יילקח מהלוואות מתושבי מדינות זרות.
העולים יחזירו הכול בעבודה קשה.
כמו כן, "הנטל על האזרחים יפחת".
ומוסיף שיינין: "הנטל הכבד של צבא למשל, שהוא 50 אחוז מהוצאות הממשלה, יתחלק על יותר אנשים...גם הוצאות קבועות נוספות על בתי-חולים, למשל, או מועצות מוניציפליות, יפלו על קבוצה גדולה יותר של אנשים.
ככל שיותר אנשים מנצלים תשתית קיימת, כך ההוצאה פר-אדם, פוחתת".
מגמת הכניסה של חברות בין-לאומיות לישראל שהחלה בשנות השמונים המאוחרות גברה, וההשקעות הזרות בישראל גדלו במידה ניכרת.
במקביל נחלש מאוד החרם הערבי.
חתימת הסכמי אוסלו עם הפלסטינים בשנת 1993, ולאחר מכן חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן באוקטובר 1994, הביאו לשיפור תדמיתה של ישראל בקהילה הבין-לאומית.
ישראל נהנתה בשנים אלו מצמיחה גבוהה ואבטלה נמוכה יחסית, אף על פי שפריון העבודה דשדש ואף ירד.
יש המייחסים את הצמיחה בשנים אלו להסכמי השלום.
לצד אירועים אלה, נמשכה מגמות ותהליכים שהחלו בעשור הקודם.
נמשכה הורדת האינפלציה שהחלה עם תוכנית הייצוב של שנות ה-80, לעבר אינפלציה שנתית חד-ספרתית.
בנוסף נמשכה מגמת הורדת החסמים על שוק ההון, ביטול רצועת הניוד ומעבר למסחר חופשי במטבע חוץ.
ועדת ברודט שהוקמה בשנת 1995 לטיפול ב"ריכוזיות הגבוהה, היחסית והמוחלטת" המליצה להפחית משמעותית את שליטתם של הבנקים בתאגידים ריאלים במטרה לאפשר תחרות ביותר ענפים, וגרמה לתחילתו של שינוי בהקשר זה.
כמו כן החלה צמיחה מטאורית של ענף ההיי-טק, בעיקר תעשיות האינטרנט והטלקומוניקציה שישראל הפכה מרכז עולמי בולט לפיתוחם.
אלה אמנם לא בשלו, ברובם, לכדי רווחים כלכליים משמעותיים, אך במשך שנים אחדות תרמו להזרמת הון זר לישראל שהפיח רוח חיים במגזרים מסוימים של המשק.
החל משנת 1995 שחררה ממשלת ישראל ה-25 את הרסן התקציבי והגדילה מאוד את הגירעון בתקציב המדינה, דבר שהביא בשנת 1997 לצורך לקצץ באופן דרסטי בתקציב.
על פני מחצית השנייה של שנות ה-90 החלו להתרבות סימני האטה.
פיגועי ההתאבדות ובמקביל האטה כלכלית עולמית, הקרינו על כלכלת ישראל.
קצב גידול התוצר הואט, האבטלה גדלה והתרבו סימני המיתון.
כלכלת ישראל נכנסה למילניום השלישי ברגל שמאל, בעיקר בשל שתי התפתחויות משמעותיות שחוללו תפנית מוחלטת מן המגמות האופטימיות של שנות ה-90. הראשונה היא האינתיפאדה השנייה, אשר הביאה לירידה דרסטית בהשקעות, בריחת משקיעים זרים, ריסוק של ענף התיירות ופגיעה קשה בענפים אחרים.
השנייה היא משבר ההיי-טק העולמי.
ישראל, שבמהלך שנות ה-90 ביססה את מקומה כמרכז עולמי של חברות הזנק (סטארט-אפ) בתחומי האינטרנט והטלקומוניקציה, ספגה את פגיעתו במלוא העוצמה.
שר האוצר בנימין נתניהו, שנכנס לתפקידו ב-2003, הכין תוכנית להפחתת הגירעון הציבורי בשם "חומת מגן כלכלית", שעזרה בקבלת חלק מהערבויות שממשלת ישראל ביקשה מהאמריקאים לצורך יציאה מהמיתון.
במהלך כהונתו הייתה עלייה חדה במדדי העוני היחסי והפערים החברתיים הורחבו.
ב-2007 קרא נגיד בנק ישראל, סטנלי פישר, להשתמש ברזרבות התקציב להורדת החוב הציבורי ל-60% כדי לחסן את הכלכלה בפני מיתון עתידי, ולמנוע הישנות של משבר דומה בעתיד.
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 הראה את חוסנה של כלכלת ישראל.
בעוד שמדינות המערב הזרימו מיליארדי דולרים למניעת קריסת ענפי משק שונים, ישראל, תחת המדיניות של סטנלי פישר, הסתפקה בהורדת שיעור הריבית כדי להתגבר על המשבר.
על אף הורדת הריבית, האינפלציה נותרה בטווח סביר (פחות מ-4%), שיעור האבטלה עלה באופן מתון בלבד (לכ-8%) ולאחר מכן חזר בהדרגה לרמתו שהייתה קודם למשבר, התוצר לא פחת (למעשה, ישראל הייתה המדינה המערבית היחידה עם צמיחה חיובית בשנת 2009) וכן נמשכו השקעות חוץ.
עם זאת, כיוון שפישר היה הראשון להוריד ולהעלות את הריבית, נוצר מצב בו אחרי העלאת הריבית, הביקוש לשקל גבר, יצר פיחות בדולר ופגע במידת מה ביצוא הישראלי.
במטרה להקטין את הפגיעה התערב בנק ישראל במסחר במט"ח ורכש כמות גדולה של דולרים על מנת לתמוך בשער החליפין.
ריכוזיות – על פי דו"ח הבנק העולמי משנת 2009 12.0% משווי השוק הישראלי מוחזק בידי פירמידות שליטה (מקום 17 מבין 45 המדינות שנבדקו ו-23.3% משווי השוק מוחזק בידי חברות החזקה (מקום 20 מבין 45 המדינות שנבדקו).
נכון לשנת 2024 ישראל נמצאת בתחתית מדד התחרותיות של המשק של ה-OECD והיא ממוקמת במקום ה-33 מתוך 38 מדינות מפותחות במדד זה.
תעסוקה – למרות הצמיחה בכלכלת ישראל, שיעור ההשתתפות בכוח העבודה (אחוז העובדים מכלל כוח העבודה) עדיין נמוך יחסית למקובל בעולם 56.3% ב-2007 לעומת כ-70% כמקובל בכלכלות המפותחות והמתעוררות.
הגורם העיקרי לשיעור ההשתתפות הנמוך בכוח העבודה הוא בעיקר עקב אי השתתפותם של שלושה מגזרים, הנשים הערביות ש-78% מהן לא עובדות, הגברים החרדים ש-65% מהם לא עובדים, וכן המוגבלים ש-46% מהם לא עובדים.
מבנה התעסוקה – תעשיות מסורתיות (lowtech) נסגרות לטובת תעסוקה בהיי-טק.
חלק ניכר מהמפעלים הממשיכים לייצר מוצרי טקסטיל העבירו את קווי הייצור מחוץ לישראל והשאירו בה רק את מרכזי הפיתוח והלוגיסטיקה.