tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 1935 דלף החוצה לעיתונות דבר הימצאם של מכתבי לכיש, ידיעה שתוארה כ"תגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות עצומה".
לסטרקי הייתה תוכנית מסודרת לחפירות במשך 15 שנה, אך אלו נגדעו באיבם בהרצחו בינואר 1938. שותפיו לחפירות המשיכו במלאכה, אך החפירות נפסקו בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מציאת המקדש בתל ערד, ביצע יוחנן אהרוני בשנת 1966 חפירה באזור המקדש הפרסי-הלניסטי בתל לכיש כדי לברר את זמנו של המקדש, הדומה למקדש בתל ערד.
אהרוני מצא כד שלם מהתקופה הפרסית-הלניסטית מתחת ליסודות המקדש, ועל כן תוארך המקדש כהלניסטי.
תחת המקדש מצא אהרוני מבנה עתיק יותר, שהוא זיהה כמספר חדרי מחסן וחדר מנהלי.
כן נמצאו תחת המקדש שני בורות מים ותעלה המובילה אל מחוץ לעיר.
בשנות ה-70 נחשף בלכיש מקדש כנעני "מימי יהושע".
במסגרת החפירות שוקם שער הכניסה לעיר.
בשנים 2013–2017 חפרה בתל משלחת בראשות פרופ' יוסי גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, וחוקרים נוספים מהעברית, מאוניברסיטת בן-גוריון ומהאוניברסיטה הדוונטיסטית הדרומית בארצות הברית.
ב-2022 נפתח מרכז מבקרים לאתר, 28 שנים לאחר שהוכרז כגן לאומי.
תֵּל כִּיסוֹן הוא תל בעמק זבולון, 9 קילומטר מדרום-מזרח לעכו.
אורך התל 350 מטרים ורוחבו 250 מטרים, שטחו כ-30 דונם והוא מתנשא לגובה 40 מטרים, 33 מטרים מעל אדמת העמק.
יש המציעים לזהות את התל עם העיר אכשף המקראית, שהייתה לפי התיאור המקראי עיר כנענית חשובה.
אחד ממלכיה מוזכר במקרא (ספר יהושע, פרק י"א).
לפי אזכור זה הוא השתתף במלחמה בין עם ישראל שבראשו עמד יהושע בן נון, לבין יבין מלך חצור, ראש בית יבין.
במלחמה זו ניצחו בני ישראל את הצבא החזק של בית יבין, והחריבו את כל הערים שהשתתפו במלחמה, בהן את אכשף.
לאחר הכיבוש של יהושע בן נון נכללה העיר בתוך נחלת שבט אשר.
הצעות הזיהוי אינה ודאית, ויש שהציעו לזהות באתר את קִשְׁיוֹן, אַלַמֶּלֶךְ ומִשְׁאָל.
במלחמת העצמאות, לאחר כיבוש עכו על ידי ההגנה, באמצע מאי 1948, נותר התל כמוצב ערבי חודר של צבא ההצלה באזור עמק זבולון.
בתחילת מבצע דקל ביולי 1948, כבש את התל, ללא אבדות, כוח של גדוד 71 מחטיבה 7.
בחפירות שנערכו בתל בשנים 1935–1936 זוהו 16 שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה ההלניסטית.
בחפירות שנערכו בשנים 1971–1976 נתגלו גם שרידים מהתקופה הביזנטית בראש התל.
שיא היישוב היה בתקופה ההלניסטית, שאז שטח האתר שכלל את התל היה כ-140 דונם.
כמו כן התגלו מסביב לתל עדויות ליישוב כלקוליתי.
לתל מספר שכבות יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל.
בראש התל נתגלתה כנסייה ביזנטית, וכן שרידים ממערכת המצור של צלאח א-דין שהקים שם בזמן מצורו על עכו.
בתל כיסון התגלה בשנת 1972 חותמו האישי של הרמב"ן, והכיתוב עליו הוא: 'משה בר נחמן ננ (נוח נפש) גירונדי חזק'.
בתקופת הברזל הייתה התרבות החומרית בתל פיניקית.
הפיניקים עסקו במסחר רחוק מערבה עד ספרד והיו להם קשרים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים הדוקים עם ממלכת ישראל השכנה.
מטמון הכסף של תל כיסאן נתגלה בחפירה ארכאולוגית בראשות (Jean baptiste ו-Colber ronald de vax) מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים.‚ המטמון נתגלה בחצר המוקפת יחידות דומסטיות בתוך פך פיניקי דו גוני‚ בשכבה 9a‚ בשטח B L635.
לפי הסטרטיגרפיה והקרמיקה ותיארוך פחמן-14 של הצרורות משייכים את מטמון הכסף מתוארך לתקופת הברזל 1 ב'.
לגבי הקונטקסט בו נמצא מטמון הכסף היה קשה להבחין אם הוטמן בחצר או שרק הונח שם כי הא נמצא מתחת למפולת של קיר.
בתוך הפך נמצאו ארבעה צרורות של כסף העטופים בטקסטיל‚ הצרורות היו בעלי משקלים שונים אחד המשקל שלו שווה ל-24.5 גראם‚ השני משקלו שווה ל-25 גראם‚ השלישי 32 גראם‚ והרביעי 100 גראם.
ועל הצרורות נמצאו שאריות אריגים‚ ולצידם נחשפו ארבע בולות עם הטבעות של אריג בצידם הפנימי‚ שתי בולות הוטבעו על ידי אותה חרפושית‚ ושתי הבולות הנוספות מתארות דמות רכובה על בעל חיים‚ החוקרים שייכו אותם לתקופת הברונזה המאוחרת.
חקר מטמון הכסף של תל כיסאן מהווה חוט חשוב להבנת את אמצעי המסחר והתשלום הקדומים‚ כי המטמון של תל כיסאן נחשב לאחד מטמוני הכסף הקדומים של תקופת הברזל בארץ‚ דבר שסייע לחוקרים להשוות אותו לתקופת הברונזה ותקופת הברזל המאוחרת.
נמצא כמה טיפוסים של פריטי כסף בתוך המטמון: בצעים‚ עלים‚ אסימונים‚ חוטים דקים‚ חוטים עבים ותכשיטים‚ הטיפוסים האלה כולם עשויים מכסף וכולם בצועים ושבורים באופנים שונים.
בצעי כסף הם הטיפוס הטיפולוגי המאפיין והנפוץ ביותר של מטמוני הכסף.
הבצעים הם פריטי כסף שנוצרו על ידי בציעה של פריטי כסף גדולים יותר.
בצעי הכסף נעשו בצורה ראשונית של לוח כסף חרוץ‚ דבר המאפשר בציעה של הפריט בקלות על מנת לשלם בהתאם לסחורה‚ למשקל ולפי הצורך‚ וגם הצורה הזאת מאפשרת לגלות אם יש ניסיון לזיוף את הבצע‚ לכן מקובל לראות את בצעי הכסף כשיטת התשלום שקדמה למטבעות.
המשקל של פריטי העלים מתחיל מ-0.2 גרם ולא יעלה על 2 גרם.
במחקר מניחים שהעלים שמשו למסחר בצורה דומה למסחר בבצעים‚ אבל בהמשך הפסיקו להשתמש בהם למסחר.
אסימונים הם פריטי כסף עגולים, שלמים או בצועים, שטוחים מצד אחד או משני הצדדים‚ בתל נמצאו שלושה אסימונים, אחד מהם חתוך.
הפריטים השונים נאספו בשל הרכב הכסף שלהם, ולא בשל צורה כלשהי, כיוון שגם פריטים פגומים היו בעלי ערך.
המשקל של פריטי האסימונים מתחיל מ-0.1 גרם עד גרם אחד.
אין לוודאות שהאסימונים שמשו לתשלום ייתכן שהיו בשימוש אבל אחרי תקופה מסוימת הפסיקו להשתמש בהם.
חוטים דקים שנמצאו במטמון תל כיסאן הם פריטי כסף ארוכים דקים וצרים, אחד מהם בעל חתך עגול, חלק מהם בעובי ובאורך משתנה.
לעיתים חתוכים באופן מכוון ולעיתים נשברו באופן מקרי‚ וכולם נחתכים בצורות שונות.
מתוך טיפוס החודים הדקים רואים תת-טיפוסים במטמון תל כיסאן: חוט דק בעל חתך עגול‚ חוט דק בעל חתך עגול מגולגל‚ בתל כיסאן נמצאו 13 חוטים דקים.
נמצא חוט נחושת מצופה כסף כנראה ניסיון לזיוף כסף.
מבחינת המשקל לא עלה על 0.5 גרם.
מבחינת המסחר בדומה לאסימונים, נראה כי מדובר בחלקי תכשיטים ועיטורים היו בשימוש למסחר ותשלום, ויצאו מכלל שימוש.
הם פריטי כסף ארוכים דקים וצרים, בעלי חתך רבוע או עגול (במקרה של תל כיסאן אין חוטים עבים עם חתך מרובע), בעובי ובאורך משתנה.
בתל כיסאן נמצאו שמונה חוטים כולם בעלי חתך עגול, חלקם קצרים ורק אחד ארוך יותר מהשאר.
המשקל שלהם מתחיל מגראם אחד ועד 20.89 גראם.
לגבי המסחר לא יודעים אם שמשו לתשלום אבל דוגמת החוט העבה העגול מתל כיסאן מניחים ששמש כמטיל לבציעה קלה של בצעים.
תכשיטים הם פריטי כסף בצורה של תכשיט כלשהו או חלק ממנו‚ חלק מן התכשיטים עברו בציעה, המסה חלקית, או שבירה, אך צורתם המקורית ניתנת לזיהוי.
מתוך טיפוס התכשיטים נמצא בתל כיסון שלושה תת-טיפוסים: תכשיט שבור‚ תכשיט בצוע ו תכשיט שבור גם עגיל מעוטר.
כל התכשיטים בתוך המטמון נמצאו פגומים‚ חלק משברי התכשיטים מכילים אחוזים גבוהים באופן יחסי של זהב התכשיטים במטמון נבצעו, נשברו במטרה לוודא את טיב הכסף.
המשקל של פריטי התכשיטים לא עלה על 0.5 גרם.
התכשיטים כפי השם שלהם מעיד נאספו בשביל הערך שלהם ובשביל היופי של צורתם אך לא שמשו למסחר או לתשלום בצורה רשמית.
לפי תעודות של מסחר השייכות לעם האשורי ניתן להציע שהכסף בארץ הובא על ידי הפיניקים כחלק מתשלום מיסים אך גם למסחר עבור המלכים האשוריים.
על פי אנליזות איזוטופיות נמצאו שני פריטי כסף מתל כיסאן שמייצגים את תחילת תחיית המסחר עם אנטוליה באסיה הקטנה, לאחר קריסת מערכות המסחר של תקופת הברונזה המאוחרת.
תל חצור הוא תל וגן לאומי ישראלי, השוכן בתל אל-קדח, ממערב לקיבוץ איילת השחר, בגבולו הדרומי של עמק החולה.
תל חצור משתרע על שטח של כ-840 דונם בין התוואי הישן והחדש של כביש 90 והוא הגדול מבין כ-200 תילים מקראיים ברחבי ישראל.
בשנת 2005 הוכר תל חצור כאתר מורשת עולמית יחד עם תל מגידו ותל באר שבע.
העיר חצור הייתה מיושבת מסוף האלף ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס.
בתנ"ך נזכרת חצור בשלושה הקשרים: תפקידה בעת יישוב הארץ בידי הישראלים באלף השני לפנה"ס, בנייתה מחדש על ידי ממלכת ישראל החל במאה ה-10 לפנה"ס, וכיבושה בשנת 732 לפנה"ס בידי מלך אשור, תגלת פלאסר השלישי.
חצור הגלילית, שקמה כמעברה ב-1953, נקראה על שם חצור הקדומה.
חצור שכנה על דרכי המסחר שבין מצרים העתיקה בדרום ופיניקיה, סוריה, אסיה הקטנה ומסופוטמיה בצפון.
עושרה התבסס על המישורים הפוריים של עמק החולה ובתחילת האלף ה-2 לפנה"ס הוערכה אוכלוסייתה בכ-15,000 עד 20,000 נפש.
אותה עת הייתה חצור העיר הגדולה בארץ ובין החשובות שבעריה.
חצור נזכרה לראשונה בכתבי המארות המצריים מהמאה ה-19 לפנה"ס וכן בכתבי מארי שנמצאו בקרבת הפרת במסופוטמיה (מלך חצור אבניאדו שמוזכר בארכיון מארי הוא אולי "הידהוד" לשם יבין).
במאה ה-18 לפנה"ס ניהלו מספר ממלכות בצפון מסופוטמיה דיפלומטיה בינלאומית שכללה תכתובות ומפגשים.
חצור הייתה חלק מהמגעים הדיפלומטיים, דבר המעיד על חשיבותה.
במכתב שנמצא בארכיון מארי שנכתב על ידי אחד הפקידים של זמרי-לים מלך מארי, הוא מציין את הממלכות שלקחו חלק במגעים הדיפלומטיים וכותב אליו בבקשת הנחיות:
מאוחר יותר נזכרה חצור במכתבי אל-עמארנה שנמצאו באל-עמארנה במצרים ושנכתבו במאה ה-14 לפנה"ס.
במכתבים מוזכר מלך חצור עבדי תישרי המביע את נאמנותו לפרעה.
עבדי תישרי הוא היחיד משליטי כנען שמכונה במכתבים בתואר "מלך", דבר המעיד על גודלה וחשיבותה של העיר בתקופה זו.
מכתבי אל-עמארנה כוללים שתי איגרות של שליטי חצור וכן במכתבי שליטי צור ועשתרות (עיר מחבל הבשן).
על פי מכתב מלך עשתרות היה סכסוך בין שתי הממלכות.
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה חצור עיר גדולה.
בחפירות הארכאולוגיות נחשפו מקדשים, מקדש גדול שבחזיתו מזבח, ביצורים, אורתוסטטים (לוחות בזלת מסותתים ששימשו כנדבך תחתון לאורך קירות מבני ציבור), פסלים מבזלת, לוחות אחדים בכתב יתדות.
תרבותה החומרית של העיר בתקופה זאת הייתה קשורה לממלכות ששכנו בסוריה.
חצור לא הייתה מעורבת במאבקים שהתחוללו בכנען בתקופת אל-עמארנה.
האזכור הראשון של חצור בתנ"ך הוא בספר יהושע, שם מתוארת עוצמתה של העיר וגורלה מידי יהושע בן נון:
הממצאים הארכאולוגיים אכן מאשרים כי חצור נהרסה בשרפה בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת וננטשה.
במקום נמצאו כדים ובהם תבואה שרופה בת 3,400 שנה.
ממצאים אחרים מצביעים על חורבן במאה ה-13 לפני הספירה.
קיימת מחלוקת לגבי הקשר בין הממצאים לבין הסיפור התנ"כי.
עד אמצע המאה ה-20 הגישה המקובלת במחקר אימצה את תיאור הכיבוש המקראי כתיאור היסטורי, גישה שאותגרה בהמשך על ידי גישות מתחרות.
חורבן חצור קושר גם עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת, שבמהלכו חרבו ערים רבות במזרח התיכון, במקרים רבים בלי עדות ברורה לזהות המחריבים.
חסרון ממצאים כגון כלי נשק וסימני אלימות, כמו גם תהליך הידרדרות ממושך לפני החורבן, הוליכו חופרת אחרת של האתר, הארכאולוגית שרון צוקרמן, להציע התקוממות עממית פנימית.
עם זאת, בשכבת השריפה וההרס נמצאה התזה מכוונת של ראשי פסלים, גם כנעניים וגם מצריים, דבר המחזק את ההתאמה לסיפור המקראי על כיבוש חצור בידי בני ישראל,
ועושר הממצאים מתאים לתיאור המקראי על מרכזיותה של חצור באלף השני לפני הספירה.
אזכור נוסף של המאבק עם חצור נמצא בספר שופטים:
בעקבות זאת, הורתה דבורה הנביאה לברק בן אבינעם לצאת למלחמה בצבא חצור.
יש חוקרים המאמינים כי שני הסיפורים הם תיאור של אירוע אחד העוסק במלחמות ישראל כנגד אותו יבין מלך חצור ויש אף הטוענים, כי התנ"ך קיבץ מספר התרחשויות היסטוריות וייחס אותן למנהיג בודד – יהושע.
חוקרים אחרים רואים התאמה מלאה לסיפור התנ"כי ומציינים שהיה יותר מיבין אחד מלך חצור.
רד"ק פירש שיבין היה ממשפחת מלכי כנען בית יבין, שמלכו בחצור לפני חורבנה, ולאחר מכן משכנם היה "חרשת הגוים".
הדבר ניכר, לפרשנותו, גם מלשון הפסוק "אֲשֶׁר מָלַךְ בְּחָצוֹר" לשון עבר, לעומת "וְהוּא יוֹשֵׁב בַּחֲרֹשֶׁת הַגּוֹיִם" לשון הווה.
בפעם הבאה נזכרת חצור בתנ"ך בהקשר שונה לחלוטין.
לפי הכתובים בתקופת המלך שלמה במאה ה-10 לפנה"ס, העיר שבה ונבנתה.
הדברים נזכרים בספר מלכים א', המתאר את העיר כאחת מערי הביצורים של שלמה המלך:
במחקר הארכאולוגי נמצאה בנייה חדשה בעיר העילית של חצור (העיר התחתית לא נבנתה שוב לעולם).
ביצורי העיר מתקופה זו נחשבו בתחילה כדומים לביצוריהם של תל מגידו ותל גזר, אשר יוחסו בעקבות המקרא לשלמה המלך.
אולם מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על אי דמיון ביניהם, ועל כך שהם לא נבנו על ידי אותו גורם.
ועל כן מתארכים אותם חוקרים כדוגמת ישראל פינקלשטיין לתקופת המלך עמרי.
בכל אופן, בתקופת המלך אחאב, באמצע המאה ה-9 לפנה"ס הפכה העיר לאחת מערי הבירה של המדינה, ונבנתה בה מצודה חדשה.
חצור המשיכה ושגשגה גם בתקופת ירבעם השני במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס.
בשנת 732 לפנה"ס נכבשה העיר, עם ממלכת ישראל כולה, על ידי תגלת פלאסר השלישי.
וכך נכתב בספר מלכים ב':
ברור שעל אף שהמקום המשיך להיות מיושב, העיר כבר ירדה מגדולתה.
הפעם האחרונה שחצור מוזכרת במקורות העת העתיקה היא בספר מכבים א', המציין כי מלחמת יונתן הוופסי בדמטריוס התנהלה במישור חצור בשנת 147 לפנה"ס.
חצור זוהתה לראשונה עם תל אל-קדח בשנת 1875 ונערכה בה חפירת בדיקה קצרה על ידי ג'ון גרסטנג בשנת 1928. מחקר מעמיק התקיים על ידי משלחת של האוניברסיטה העברית בשנים 1955–1958 חפרה במקום משלחת גדולה בהנהלתו של יגאל ידין (שפרסם על כך ספר פופולרי בשם חצור: "ראש כל הממלכות האלה").
בין חברי המשלחת היו החוקרים רות עמירן, יוחנן אהרוני, ז'אן פרו וטרודה דותן.
עונה נוספת ניהלה משלחתו של ידין בשנת 1968. החפירות במקום התחדשו בשנת 1990 על ידי משלחת חפירות בהנהלתו של אמנון בן תור, שאליו הצטרפה ב-2006 שרון צוקרמן, עד לפטירתה בנובמבר 2014. לאחר פטירתו של בן תור, מתנהלות החפירות באתר על ידי איגור קריימרמן.
בחפירות בתל נמצאו מאז תחילת החפירות ועד מחצית שנת 2012, 18 תעודות בכתב יתדות.
בכל ארץ ישראל נמצאו עד לאותו מועד 95 תעודות בכתב זה.
רוב התעודות הן מתקופת הברונזה התיכונה (1550–2000 לפנה"ס), והַיֶתר מתקופת הברונזה המאוחרת (1200–1550 לפנה"ס).
קיים שוני בסוג הכתב בשתי התקופות.
הכתובות שנמצאו עסקו במגוון של נושאים: מכתבים, מסמכים מנהליים, כתובות הקדשה, טקסט המסביר איך מלמדים חשבון, טקסטים לנבואה, וכן שבר קטן של אוסף חוקים המקביל לחוקי חמורבי.
הימצאותן של תעודות רבות אלו במקום אחד הובילה את החוקרים הממונים על החפירה למסקנה שחצור הייתה מרכז של מנהל ולימוד ושפעלו בה סופרים מן השורה הראשונה.
תֵּל יִצְחָק הוא קיבוץ בשרון, במישור החוף מדרום-מזרח לעיר נתניה וליד יובל של נחל פולג, בתחום המועצה האזורית חוף השרון.
כיום מונה אוכלוסיית הקיבוץ כ-300 חברים וילדים.
בנוסף עליהם חיים ביישוב כמה מאות קשישים המתגוררים באחוזת פולג, בית אבות כפרי הצמוד לקיבוץ.
סך כל החברים, הילדים והקשישים נכון לשנת 2016 כ-1,031 איש.
הקיבוץ הוקם ביולי 1938 כיישוב חומה ומגדל על ידי עולים מגליציה שבפולין שהשתייכו לפלג "הנוער הציוני ב'" של ברית הציונים הכלליים, הפלג שלא השתייך להסתדרות.
ההתיישבות בשרון הביאה לסופם את נדודי המייסדים.
היישוב תל יצחק נקרא על שמו של יצחק שטייגר שהיה ממנהיגי תנועת הנוער הציוני בגליציה.
בדצמבר 1943 עבר הקיבוץ לתנועת "העובד הציוני", הפלג השני של ברית הציונים הכלליים שהשתייך להסתדרות.
מראשיתו התמודד היישוב עם המצב הביטחוני הרעוע במהלך המרד הערבי הגדול.
בנובמבר 1938 נרצחה אחת מחברות המקום על ידי מחבלים, בעת שהביאה אוכל לשומרים בעמדות.
במשך השנים הצטרפו אליו גרעינים מתנועת "הנוער הציוני" בעיקר ממדינות דרום אמריקה: ארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה, קולומביה, פרגואי, ברזיל ועוד.
בשנת 1949 הוקם בקרבת הקיבוץ כפר הנוער נווה הדסה, אותו הקימו וניהלו במשך שנים רבות כמה מחברי הקיבוץ.
תלמידי נווה הדסה הגרים בתנאי פנימייה, עבדו בעבר בענפי הקיבוץ.
בכניסה לתל יצחק, פועל מאז שנת 1997, "גרפופרינט" - בית הדפוס של קבוצת "הארץ".
לקיבוץ יש ענפי חקלאות, כמו פרדסים לפירות הדר ואחרים.
גידולי שדה משתנים בהתאם לעונות השנה.
בעבר מפעל דבק, מפעל צעצועים, סופרמרקט, ובית אבות היו מקורות ההכנסה העיקריים.
כיום, מתוך העסקים הללו, קיימים רק הסופרמרקט ובית האבות.
מקור ההכנסה המרכזי של הקיבוץ הוא הסופרמרקט, שהתפתח לרשת-סופרמרקטים המונה חמישה סניפים: בתל יצחק, בבית יצחק, בבצרה, בבני ציון ובשכונת אגמים שבנתניה.
הקיבוץ הוא מופרט ורבים מחבריו עובדים מחוץ לקיבוץ.
בתל יצחק הוקם מכון משואה לזכר השואה והגבורה, ולזכר חברי תנועת הנוער הציוני שנספו בה.
המכון כולל מרכז ללימודי השואה, מוזיאון היסטורי וכן את ארכיון הנוער הציוני.
המכון עורך בכל שנה טקס בהשתתפות נציגי ממשלה ואמנים ידועי שם.
בנוסף קיים בקיבוץ בית התרבות "בית גדי", לזכר גד מנלה, בן הקיבוץ שנהרג במרדף אחר מחבלים בבקעת הירדן.
סמוך לכניסה לבית התרבות הוקם פסל לזכרו של גד מנלה, הנראה עוצר בידיו ובגופו את הפולשים מן המזרח, מעשה ידיו של נתן רפופורט.
הפסל נקרא "ארגמן" ומוקדש לסרן גד מנלה ואל"ם אריק רגב שנפלו באותו קרב ב-26 ביולי 1968 בבקעת הירדן.
ארגמן הוא הלחם של שני השמות והוא גם שמו של מושב ארגמן הקרוי על שמם ולזכרם.
המחנה הצבאי בבקעת הירדן, מחנה גדי, שלימים ננטש ובהמשך אוכלס שוב מחדש, נקרא על שמו של גדי מנלה.
בשנת 1992 התקיימה תערוכת אגרומשוב בקיבוץ תל-יצחק, שעברה בשנת 1993 לקיבוץ געש ומשם לגני התערוכה בתל אביב.
אוריאל זוהר, הענקים וילדי השמש, רומן משנת 1998 בהוצאת גוונים ובו מופיעה דמותו הדמיונית של הקיבוץ, בשם "גדניה", שבו מהדהד שמו של סרן גד מנלה, ככל הנראה.
אוריאל זוהר, "אהבתך מתבוננת בי מאחורי הגדר", סיפורים קצרים (גם על תל יצחק).
שמעון בארי, "אחד מכם", רומן בהוצאת גוונים תל אביב, 2016. כל החלק הראשון של הרומן הוא על קיבוץ תל-יצחק והשם של הקיבוץ מופיע בו מספר פעמים.
תל חיים היא שכונה במזרח תל אביב-יפו, על גבול גבעתיים, הממוקמת ממזרח לנחל האיילון ושכונת יד אליהו.
השכונה נקראה על שם ד"ר חיים חיסין.
בנו, אלכסנדר חיסין, קנה את קרקעות השכונה בשנות השלושים וביקש שתיקרא על שם אביו, שהיה ממייסדי אחוזת בית.
המילה "תל" היא משום שבמרכז השכונה היה בעבר תל גדול.
השכונה נוסדה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך עד שנות השישים היו בה בתים בודדים בלבד.
במאורעות 1936–1939 ועד למלחמת העצמאות ובמהלכה שימשה השכונה כעמדה קדמית ומקום אימונים עבור ארגוני ההגנה והנוטרות כאשר פורעים ערבים מכפר סלמה הסמוך התנכלו לתושבי השכונה ולשכונות יד אליהו והתקווה.
ביום הכרזת המדינה החלה לפעול בשולי השכונה תחנת שידור של קול ישראל וממנה שודר בשידור ישיר ובגלים קצרים טקס הכרזת המדינה שהיה לשידור הראשון של קול ישראל.
מתל חיים נקלטו השידורים בארץ ובעולם כולו.
המשדר בהספק של 2.5 קילוואט בתחנת תל חיים נבנה במחתרת והותקן במבנה תת-קרקעי, למשדר זה ייחוס היסטורי; הוא הביא לעולם את הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ולמעשה היה זה השידור הראשון של קול ישראל כתחנה ממלכתית.
הבניין נמצא כיום במפגש הרחובות יצחק שדה ודרך משה דיין ויש תוכניות לשמרו כאתר מורשת לדורות הבאים.
תחנת שידור תל חיים פעלה עד לשנת 2004.
מסוף שנות השישים ובעיקר בשנות השבעים ובתחילת שנות השמונים הייתה בשכונה תנופת התפתחות, וכיום ביתר שאת.
למעט מספר רבי קומות בכניסה לשכונה, רובה מאופיינת בבנייה נמוכה של שתי קומות.
גבולות השכונה הם: רחוב הורודצקי בצפון, הרחובות דרך השלום ודרך הטייסים במזרח, רחוב לה גוארדיה בדרום ודרך משה דיין במערב.
תֵּל יַרְמוּת הוא תל גדול המשתרע על שטח של כ-180 דונם בשפלה, בתוך שטחי העיר בית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה.
האתר, תל ירמות נמצא באזור השפלה, בסמוך לעיר בית שמש המודרנית.
האתר משתרע על פני כ-180 דונם, בהם העיר העליונה (האקרופוליס) והעיר התחתונה (המדרון המערבי) שבשטחו נמצא הארמון.
העיר העליונה הייתה מוכרת במחקר כבר משנת 1867, והפעם הראשונה בה יש התייחסות לעיר התחתונה היא על ידי מחלקת העתיקות הישראלית ב-1963, את החפירה הראשונה במקום ערך אמנון בן-תור ב־1970. בן-תור ביצע חפירת בדיקה באתר מטעם האוניברסיטה העברית ירושלים.
בחפירה זו נבדקו שלושה שטחים בעיר התחתונה, מבני מגורים ומבני ציבור מתקופת הברונזה הקדומה.
החל משנת 1980 חפר במקום .
מירושוג'י חפר חלקים משטח המגורים J, שטח המגורים G, שטח התעשייה H.
לאחר תקופת הברונזה הקדומה 3 יש שפל ישובי בכל המרחב של ארץ ישראל וכך גם בתל ירמות.
מירושדג'י התייחס לדלות הממצאים באתר וטען שייתכן שדבר זה הוא תוצאה של נטישה שלווה או מתוכננת של המקום.
ההשערה היא שהמתיישבים האחרונים של תקופת הברונזה הקדומה 3 נטשו את המקום.
ככל הנראה שהם לקחו עימם את כל חפצי היוקרה ואת כל הכלים שהצליחו לשאת.
המעט שנשאר באתר הם הכלים הכבדים, שברי חרסים ודברים קטנים שככל הנראה היו בעלי חשיבות נמוכה לבעליהם.
התל מזוהה עם העיר המקראית יַרְמוּת שמלכה פִּרְאָם נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: .
בתקופת התנחלות השבטים נכללה ירמות בנחלתו של שבט יהודה, כאמור: , מה שהועבר על פי הגורל במשכן שילה אל שבט לוי כאחת מערי הלויים שהשתמש גם לעיר מקלט.
כפי הנראה גם נבואת מיכה העוסקת בערים שנחרבו בזמן מסע סנחריב, ומזכירה את "יושבת מרות", כוונתה לעיר יַרְמוּת.
ירמות נזכרת פעם נוספת בתקופתו של נחמיה ברשימת הערים בהן חזרו להתגורר בני שבט יהודה: , אך ככל הנראה התקיימה התיישבות רציפה במקום מתקופת ההתנחלות ועד סוף תקופת ממלכת יהודה במאה ה-6 לפנה"ס.
היישוב מוזכר גם באונומסטיקון של אוזביוס.
היישוב המחודש התקיים עד לתקופה הביזנטית ונקרא בשם ירמס (ΊЄρμοхώς).
ההתיישבות במקום נפסקה עם הכיבוש הערבי, ומאז לא ידוע על יישוב שהוקם שם.
בחפירות הרבות שנערכות בתל, מ-1970 ועד ימינו אנו, נחשפה מערכת ביצורים הכוללת חומת אבן, ארמון מונומנטלי רחב ממדים, אזורי מגורים ואזור תעשייה מתקופת הברונזה הקדומה.
בנוסף, ישנו אקרופוליס מהתקופות המאוחרות יותר.
מערכת הביצורים והחומה של העיר היא אחת מהמערכות הגדולות ביותר שנמצאו באזור, והיא כוללת חומה בעובי של 30 מטר, ושערים ששרידיהם עדיין בגובה 4 מטרים.
בעקבות הממצאים של החומה הקדומה, התעורר בשנת ה'תשפ"ב, בזמן אכלוס השכונה החדשה רמה ד' בבית שמש השוכנת על צד התל, פולמוס סביב קריאת המגילה וחגיגת פורים ברמת בית שמש.
רבנים שונים הורו לקרוא מגילת אסתר גם בט"ו אדר מחמת הספק מדין עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון.
לעומתם רבנים אחרים הורו לקרוא בי"ד בלבד.
נשמעו גם דעות יחידאיות לקרוא רק בט"ו, ומי שרוצה להחמיר יקרא גם בי"ד בלי ברכה.
תל חָסִי הוא תל עתיק באזור השפלה הממוקם על גדות נחל שקמה, כ-10 ק"מ מדרום לקריית גת.
קלוד קונדר הציע לזהות את התל עם העיר "לכיש" המופיעה במקרא.
פלינדרס פיטרי קיבל זיהוי זה בגלל קרבת התל לחורבת "אום ליקיס".
לבסוף זוהתה לכיש עם תל אֶ דֻוֵיר.
ויליאם אולברייט הציע לזהות את התל עם "עגלון", אולם לא נמצא כל ממצא בשטח המאשר או סותר זיהוי זה.
החפירות הארכאולוגיות הראשונות נערכו באתר ב-1890 על ידי סר פלינדרס פיטרי מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל.
חפירות אלה היו החפירות הארכאולוגיות המדעיות הראשונות שנערכו בארץ ישראל.
פיטרי חפר במקום, מאחר שסבר לפני החפירות כי מדובר בלכיש העתיקה.
פטרי חשף חומת לבני בוץ עבה מאוד, חפר 79 בורות בדיקה, וקבע שהשרידים שייכים לשלב הקדום ביותר של האתר.
הוא תיארך אותם לשנת 1700 לפנה"ס.
בשנת 1891 חפר פרדריק בליס בחלקו הצפוני-מזרחי של האתר, הוא המשיך את החפירות של פטרי שחזר לחפור במצרים.
הוא מצא מכתב מהמאה ה-14 לפנה"ס שנרשם על גבי חרסים בכתב היתדות אשר דומה מאוד לכתב פרוטו-סינאי ובהם מופיעה המילה בלע.
בנוסף גילה מכתב בכתב יתדות שהוכנס לקורפוס מכתבי אל-עמרנה על ידי קנוטסון לספרו כמכתב א"ע 333. החפירות הראו שהיישוב בעיר התחתית שייך לתקופת הברונזה הקדומה.
בנוסף מצא בליס בית קברות וקבע שקברים אלה הם בני 200–300 שנים.
אחד הממצאים החשובים בחפירת בליס היה מבנה בנוי היטב אשר תוכנן בסימטריות רבה.
המבנה הוגדר כמבנה ציבור ומשתייך לאדריכלות של "בתי מושל" אשר כמוה נמצאו גם בתל גמה ובתל אל-פארעה (דרום).
המבנה תוארך על ידו למאה ה-14 לפנה"ס תקופת הברונזה המאוחרת.
הבניין הוקם על שכבת אפר אשר ציינה את חורבן השכבה הקודמת.
הבניין היה בגודל של 18X18 מטר, קירותיו נבנו ללא יסודות בעובי של 1.5 מטר בממוצע.
המבנה כלל אולם או חצר מרכזית.
ב-1970 חודשו החפירות בתל על ידי בתי הספר האמריקאים לחקר המזרח.
עד שנת 1983 נערכו שמונה עונות חפירה.
במסגרת החפירה נפתחו שטחים חדשים ממערב ומדרום לתעלה שחפר בליס, וכן לאורך המדרון הדרומי של האקרופוליס.
משלחת זאת הצליחה להגדיר רצף יישובי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה ההלניסטית.
המשלחת תיארכה את הקברים שמצא בליס לשנים 1600–1800 מהתקופה העות'מאנית.
תל יזרעאל הוא תל קדום הממוקם בלב עמק יזרעאל, מעט דרומית לעיר עפולה ובסמוך לקיבוץ יזרעאל.
התל מזוהה עם העיר המקראית יִזְרְעֶאל, אך הוא סחוף והשרידים בו מועטים.
מהתל תצפית אל עמק יזרעאל המזרחי, נחל חרוד הזורם במרכזו, הרי הגלבוע מדרום לו, רמת יששכר וגבעת המורה בצפונו והרי הגלעד במזרח.
במרחב התל שוחזר "גן נבות היזרעאלי" בבוסתן עצי ארץ ישראל.
יזרעאל אינה מוזכרת במקורות אכדיים ומצרים קדומים.
האזכור הראשון של העיר במקרא מופיע בספר יהושע בתקופת התנחלות השבטים, והיא נכללה בתחומו של שבט יששכר:
חשוב להבדיל בין העיר יזרעאל שבעמק יזרעאל לבין העיר יזרעאל שהייתה ממוקמת בנחלת יהודה היא ככל הנראה מוצאה של אחינועם היזרעאלית, אשת דוד.
עדות למעמדה החשוב של העיר היא העובדה כי שאול בחר בעין יזרעאל אשר לרגלי התל, כדי למקם את בסיסו ללחימה בפלשתים:
המקום נזכר גם במעשה המלכתו של איש בושת בן שאול על ידי אבנר בן נר:
מאוחר יותר, גדלה העיר והיא נכללה במחוזו החמישי של שלמה המלך.
חשיבותה הכלכלית של העיר עלתה, ככל הנראה עקב סמיכותה לצומת דרכים מרכזי בעת העתיקה, וכתוצאה מכך נקרא העמק כולו על שמה.
בתקופת שושלת אחאב במאה ה-9 לפנה"ס, שכן בתל בית החורף של המלך אחאב, בזמן שבירת הממלכה הייתה בשומרון.
הסיפור במלכים א, כ"א על כרם נבות התקיים לפי דעות חלק מן הפרשנים והחוקרים בסביבות יזרעאל.
שם שכן אחד מבתי המלוכה של אחאב (הדעות חלוקות אם מדובר בבית חורף, בית קיץ או שמא בנכס משפחתי מסוג אחר).
בהמשך, כפי שמצוין במקרא, התקיים בעיר משפט נבות ובהמשך שם נענשה איזבל.
עוד נזכר כי המלך יורם בא לעיר כדי להירפא, וייתכן כי המקום שימש כאתר הבראה:
העיר חרבה בשנת 722 לפנה"ס בידי שלמנאסר החמישי מלך אשור, אך נבנתה ואוכלסה מחדש בתקופה ההלניסטית.
אוסביוס מקיסריה שחי במאה ה-4 כתב כי הכפר הוא הנודע ביותר בעמק יזרעאל וכי הוא נמצא בין בית שאן ולגיו (באזור מגידו).
הנוסע מבורדו עבר במקום בשנת 333 וקרא לתל "סטדלה" - כנראה שיבוש מהשם של עמק יזרעאל (Esderlon).
הוא ציין כי התל הוא מקום חנייה הממוקם 10 מיל מלגיו ו-12 מיל מ"סקיתופוליס" היא בית שאן.
ואכן נמצאו בדרך אבני מיל אחדות.
בנימין מטודלה שביקר במקום בשנת 1170 ומצא בו יישוב קטן ובו יהודי אחד שעסק בצביעה.
אשתורי הפרחי אזכר את התל בראשית המאה ה-14, ובמאה ה-17 סיפר הנוסע רוג'ה, כי בתל התגוררו 150 תושבים מקומיים ויהודים, "אשר חיים כמו הערבים על שוד".
נוסע אחר שעבר במקום בשנת 1677 ספר על השודדים המכבידים על הנוצרים, ונוסע יהודי בשם רבי רחמים אופלטקה סיפר כי נשדד עת עבר במקום בשנת 1876, אך ניצל מידי השודדים.
נוסעים אחרים ציינו את קיומו של בית קשתות בכפר, אשר היה בית השייח' ושימש גם אכסנית דרכים.
ב-1830 יישב אברהים פחה משפחות פלחים מצרים בכפר זירעין שעל התל.
כפר זה שלט במלחמת העצמאות על הדרכים באזור.
ניסיון ראשון של חטיבת יפתח לכבוש את הכפר נכשל, והמקום היה למוקד קרבות בין כוחות הפלמ"ח לבין צבא ההצלה.
רק בניסיון השני, ב-29 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי כוחות חטיבת גולני.
על התל אנדרטה המנציחה את זכרם של חללי הפלמ"ח.
ממערב לתל קמה בסוף 1948 התיישבות של הכשרת הפלמ"ח אשר לחמה בזירעין, וזו הייתה לקיבוץ יזרעאל.
בתל נמצאו חרסים מתקופת הברזל ועד התקופה הערבית ולא נמצאו בה חרסים מלפני תקופת הברזל המזוהה עם ההתנחלות הישראלית.
האתר התגלה באקראי בעת עבודות להקמת מוזיאון לתולדות עמק יזרעאל.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו לאחר מכן על ידי חוקרים מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, נחשפו שרידי שני המגדלים המזרחיים ושער העיר הדרומי של מתחם מבוצר מהמאה ה-9 לפנה"ס, שלדעת החוקרים היה בשימושם של מלכי בית עמרי.
כמו כן התגלו באתר מערות קבורה מהתקופה הרומית וכנסייה מהתקופה הביזנטית והצלבנית.
עוד נמצא בתל ארון קבורה עם עיטורים יהודיים מהמאה ה-3 לפנה"ס, כך שייתכן ששכן במקום יישוב יהודי שלא נזכר במשנה ובתלמוד.
תֵּל יָקְנְעָם הוא תל גדול ואתר ארכאולוגי הנמצא בין העיר יקנעם עילית למושבה יקנעם של ימינו.
בערבית ולאורך רוב ההיסטוריה המאוחרת של האתר התל נודע בשם הדומה לקמון או קיימון.
מקור שם זה כנראה בעיוות של השם העברי.
האתר משתרע על שטח של כ-40 דונם וגובהו 60 מטרים.
עם מספר הפסקות קצרות, תל יקנעם היה מיושב במשך 4,000 שנים מאז תקופת הברונזה הקדומה ועד ימי הסולטנות הממלוכית.
תל יקנעם ממוקם בסמוך לאחת מהדרכים החשובות ביותר בעת העתיקה אשר עברה בוואדי מילק וקישרה בין דרך הים (ויאה מריס) והדרך המובילה צפונה לעיר צור.
נקודה זאת הקנתה ליקנעם העתיקה ערך אסטרטגי וכלכלי רב.
האזכור הראשון של יקנעם הוא "ענקנעם", ברשימת הערים אותן כבש תחותמס השלישי מלך מצרים העתיקה באזור ארץ ישראל של ימינו.
לאחר מכן מוזכרת העיר בתנ"ך כעיר שהובסה על ידי בני ישראל בהנהגת יהושע בן נון.
העיר יושבה על ידי בני שבט לוי.
העיר מוזכרת פעמיים במקורות רומיים ושרידים של כנסייה ביזנטית נמצאים בראש התל.
בתקופת הצלבנים שמה של העיר היה קיימונט ולמשך תקופה קצרה, העיר הייתה מרכזה של סניוריה קטנה.
במאה ה-13 לספירה נכבשה העיר על ידי הממלוכים.
בראש התל קיים מבצר אשר נבנה על פי דעת חוקרים על ידי דאהר אל-עומר ששלט בגליל בימי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל במאה ה-18.
תל יקנעם נחפר כחלק מפרויקט של חפירה אזורית יחד עם תל קשיש ותל קירי.
מקור השם יקנעם בספר יהושע.
בתקופה הברונזה נקרא האתר במקורות מצריים כעינ-קנעם.
ייתכן שמשמעות השם היא "עין יקנעם", על שם המעיינות הנמצאים בסמוך לאתר.
האתר מופיע באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה (תחילת המאה ה-4) בשם קָמוֹנה, בעוד הירונימוס קרא למקום קימֶנַה.
לאחר הכיבוש המוסלמי במאה ה-7 לספירה נקרא המקום קָיימוּן.
לאחר מסע הצלב הראשון וכיבוש הארץ בידי הנוצרים (סוף המאה ה-11), נקרא האתר קיין-מונס או קיין-מונט.
משמעות השם "הר קין" והוא מבוסס על האגדה שלפיה קין, בן אדם וחוה, נהרג על ידי למך בן מתושאל, אחד מצאצאיו.
מקור השם כנראה בעיוות של השם המוסלמי ואולי גם בעיוות של השם קיימום שהופיע באזכורים הנוצריים הראשונים לאתר.
בהמשך תקופת הצלבנים התגלגל השם לגרסתו הסופית קיימונט.
בשנת 1799 ציין את האתר פייר ז'אקוטן בשם שאטו ד'אל קירה (Chateau d'El Kireh), שפירושו "הטירה של קירה".
מקור השם "קירה" כנראה בכפר אריסים סמוך והטירה המדוברת היא הטירה שנבנתה ככל הנראה על ידי דאהר אל-עומר, שבאותה תקופה עדיין נראתה על פני השטח.
במקורות מהמאה ה-19 שם האתר מופיע בגרסאות שונות של השם תל קאמון, שהיה השם הערבי המקומי לאתר.
החפירות באתר נערכו מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1977 - 1989, בניהולו של אמנון בן תור.
ב-1993 חפרה במקום מרים אבישר מטעם רשות העתיקות.
לאורך כל תקופת הברונזה הקדומה (3300-2200 לפנה"ס), התקיימו על סלע האם יישובים.
מתקופת הברונזה הקדומה I (בין 3300-3000 לפנה"ס) ממצא עשיר.
מתקופת הברונזה הקדומה III (בין 2700-2200 לפנה"ס) נמצאו כלים מסוג קרמיקה מתכתית, וממשפחת כלי בית ירח.
נמצאה גם טביעה של חותם גליל על כל חרס.
חלק מהחרסים של תקופת הברונזה הקדומה נמצאו בשרידי החומה מן התקופה הבאה, מה שמעיד על השערת החופרים כי שרידי היישובים מתקופת הברונזה הקדומה נחרבו על ידי בוני היישובים הבאים ולכן לא נשאר מהם שום פריט ארכיטקטוני.
השרידים הקדומים ביותר של בנייה בתל יקנעם הם מתקופה ברונזה התכונה IIא' (2000-1750 לפנה"ס).
השריד הקדום ביותר הוא שלוש מערות קבורה חצובות בסלע.
באחת המערות נמצאו שלדים שהונחו בגומחות שנחצבו בסלע שבדפנות המערה ועל ידם הונחו כלים.
על פתח המערה, כמו גם על שרידי היישובים הקודמים, הוקמה חומה חלקלקה, ועליה נבנתה חומה גדולה יותר בעובי 3 מטרים, אליה מחובר מגדל ומבנים נוספים.
ממצא מיוחד מאותה התקופה, שלא נמצא באתרו, הוא חרפושית הנושאת את השם של פרעה אמנמחת השלישי אשר שלט בין השנים 1842-1790 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה התיכונה IIב' (1750-1550 לפנה"ס) נבנתה חומה חדשה, בעובי 1.5 מטר, פחות מן החומה הקדומה יותר.
חומה דומה נבנתה באתר תל קשיש הסמוך.
אין הרבה ממצאים מאותה עיר.
בגלל שטח החפירה המצומצם, לא ניתן לקבוע באופן מובהק אם המעבר מתקופת הברונזה התיכונה לתקופת הברונזה המאוחרת היה הדרגתי או מלווה בחורבן העיר.
אך ידוע כי בתקופת הברונזה המאוחרת I (בין 1550-1400 לפנה"ס) התקיימה באתר עיר פרוזה, מאחר שהפסיק השימוש בחומה מהתקופה הקודמת ולא נבנתה חומה חדשה.
בין הממצאים מאותה התקופה יש לציין בית מגורים שלו מערכת חדרים וחצר ומתחת לרצפה שלו טמונים קנקנים ובהם שלדי ילדים.
הממצאים מן התקופה הזאת מתוארכים למאות ה-17 וה-16 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה המאוחרת II (בין 1550-1200 לפנה"ס) המשיך היישוב להיות פרוז.
נמצאו בתי מגורים אשר בנויים כאשר פינת הבית פונה לכיוון המדרון וכך תומכת במבנה.
אילו הייתה חומה, סביר שהמבנים היו בנויים כך שצלעותיהם ולא פינותיהם מקבילים למדרון.
הממצא מתקופה זו עשיר וכולל בתוכו כמות קטנה של כלים שיובאו לאתר ממיקנה וקפריסין, כולל צלמית של ראש אישה מקפריסין.
כלים נוספים הם קערות ממשפחת שוקולד על לבן, כלי בסגנון מצרי ופכית מקפריסין או חיקוי של פכית כזאת.
המבנים מסוף תקופת הברונזה המאוחרת נחרבו בשריפה עזה שהותירה שכבת עפר של כמטר.
על פי הממצא בשכבה זו ניתן לתארך את החורבן לתקופה שבין 1250 לפנה"ס ו-1150 לפנה"ס.
בתנ"ך יקנעם מוזכרת בספר יהושע בלבד.
בפעם הראשונה בהקשר של כיבושי יהושע בן נון (יקנעם הייתה אחת מ-31 ערי ממלכה שכבש יהושע ממלכי הכנעני כפי שכתוב: (ספר יהושע, י"ב, כ"ב) ובפעם השנייה והאחרונה בהקשר של התנחלות השבטים, שם נכללה העיר בתחומו של שבט זבולון והייתה במעמד של עיר לויים, כאמור: (יהושע, כ"א, ל"ד).
היישוב בתקופת הברזל I (בין 1200-1000 לפנה"ס) נבנה לאחר תקופת מעבר, במאה ה-12 לפנה"ס או תחילת המאה ה-11 לפנה"ס, לכל המאוחר.
על שטח נרחב והיה פרוז ככל הנראה.
המבנים שנמצאו בו על המדרון נבנו על חורבות היישובים מתקופת הברונזה, בעוד המבנים הנמצאים על הגבעה נבנו על סלע האם.
נראה כי בוני היישוב פילסו שטחים במדרון וכך מחקו זכר לבנייה קדומה.
מבנה ייחודי אחד קיבל את הכינוי "בית השמן" משום שבו נמצאה עדות מובהקת לייצור שמן זית.
סמוך לבית השמן מערה מתקופת הברונזה אשר שימשה ככל הנראה כמערת קבורה ועברה הסבה על ידי בני הבית מתקופת הברזל ונכללה גם במפעל השמן.
בחצר במחוץ למבנה נמצא בית בד, למעיכת הזיתים.
באתר נמצאו כלים רבים בעלי מאפיינים זרים.
בינם יש למנות כלים שעל פי החומר מהם נוצרו מקורם בפיניקיה וכלים פלשתיים.
היישוב מתקופת הברזל I נחרב בשריפה אדירה, אותה ניתן לייחס לכיבושי דוד המלך בעמק יזרעאל.
חורבן דומה זוהה גם בשכבה המקבילה בתל מגידו הסמוך.
בתחילת תקופת הברזל II (בין 1000-539 לפנה"ס) התקיים לתקופה קצרה יישוב דל ובו נמצאו כמה מתקנים, טאבונים ועוד.
היישוב מתוארך לסביבות 1000 לפנה"ס, ולאחר מכן נבנה באתר במאה ה-10 לפנה"ס יישוב פרוז, גדול יותר, ממנו נמצאו שרידי מבני מגורים ומתקנים חקלאיים.
בתקופת ממלכת ישראל הצפונית, בין המאות ה-10 וה-8 לפנה"ס הייתה יקנעם עיר מבוצרת בעלת חומת סוגרים ומערכת ניקוז מים.
חומת הסוגרים הוחלפה בסוף המאה ה-10 או תחילת המאה ה-9 בחומה כפולה.
רוחב הקיר החיצוני 2 מטר, רוחב הקיר הפנימי 1.5 מטר והמרווח שבין שני הקירות 1.5 מטר, כך שעובי מערכת ביצורים הוא 5 מטר בסך הכל.
יקנעם חרבה ככל הנראה בתקופת מסע הכיבושים השני של תגלת פלאסר השלישי מלך אשור בשנת 732 לפנה"ס.
בתקופת שלטון האשורים והבבלים, המשיך להתקיים באתר יישוב פרוז ודל, שרוב הממצאים ממנו נפגעו על ידי בניה מאוחרת יותר.
לאחר כיבושיו של כורש הפרסי התקיים באתר יישוב פרוז.
באזור הנסקר נבנו הבתים על גבי טרסות.
הממצא הקראמי מאפשר לתארך את היישוב למאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
החופרים הבחינו בשיטת בנייה פיניקית בתקופה זאת.
סגנון הבניה דומה לבניה באתרים סמוכים כגון תל מבורך, תל אבו הואם ותל עכו.
אחד המבנים שנמצאו כלל כמות גדולה של קנקני אגירה, מה שהעיד על כך שמדובר כנראה במחסן.
ממצא מיוחד הוא אוסטרקון על גבי כלי חרס עליו מופיעים חמישה או ארבעה שמות פרטיים, בהם שמות עבריים, פרסים ופיניקים, דבר המעיד על האופי הקוסמופוליטי של העיר בתקופה הפרסית.
מן התקופה ההלניסטית שאחרי כיבוש אלכסנדר מוקדון נמצא מגדל שמירה רבוע המשקיף על הדרך העתיקה שתאריכו בין המאה ה-2 למאה ה-1 לפנה"ס (מקביל לתקופת החשמונאים).
בכתבי אוסביוס מוזכרת יקנעם כ"קמונה".
מן התקופות האלו נמצאו רק כלים ולא שרידי בניה.
בגבעת יקנעם עילית הסמוכה נמצאו ממצאים עשירים יותר ולכן ניתן לשער כי היישוב הועתק לגבעה הדרומית באותה התקופה.
השערה נוספת היא שהיישוב באותה התקופה התקיים רק בחלקו הגבוה של התל שבחלקו הדרומי, שטח שבו לא הגיעה החפירה לשכבות הללו.
רוב החרסים מן התקופה הביזנטית נמצאו דווקא באזור זה.
לאחר כיבוש הארץ בידי המוסלמים, נבנה באתר בסוף המאה ה-8 לספירה יישוב פרוז וגדול, בעל מבנים עם תכנון וביצוע מצוינים המעידים על כך שמדובר ביישוב אמיד.
היישב חרב במאה ה-9 לספירה, כך שהיה פער בין חורבן היישוב המוסלמי להקמת היישוב צלבני שאחריו.
בתקופה הצלבנית נקרא המקום "קיימונט" ו"מונס-קיין".
הצלבנים שסיפורי התנ"ך הלהיבו את דמיונם זיהו את המקום כמקום שבו נרצח קין (בנם של אדם וחוה) על ידי צאצאו למך בו מתושאל וקראו לו הר קין.
המבנה העיקרי מתקופה זו הוא כנסייה ייחודית בעלת טרנספט.
העיר הצלבנית השתרעה על כל שטח התל והקיפה אותה חומה בעובי 2 מטר.
בנוסף לחומה החיצונית נבנתה גם חומה פנימית.
היישוב התקיים באתר בין המאות ה-12 וה-13 לספירה, לאורך כל התקופה הצלבנית.
לאחר מסע הצלב הראשון, יקנעם נכללה בשטחה של ממלכת ירושלים החדשה.
היישוב מופיע במקורות לטיניים לראשונה בהצהרה של האפיפיור פסקליס השני.
ההצהרה צינה כי יקנעם, תחת השם "קאימום", שייכת למנזר של הר תבור.
כנראה בשעה שפורסמה ההצהרה, הייתה עדיין יקנעם בידיים מוסלמיות, כפי שהיו אתרים רבים אחרים שצוינו.
סביר להניח כי בלדווין הראשון היה זה שכבש את יקנעם בעת המאבק שלו נגד העיר עכו בשנת 1104. לא ברור אם המנזר בהר תבור החזיק באדמה עוד לפני כן.
יקנעם נזכרת שוב בתור "קיימונט" באמנה של המלך בלדווין השלישי מ-24 בפברואר 1182, אשר נתנה את הטריטוריה של קיימונט ("territorio de Caimont"), יחד עם אדמות בשטח של כ-2000 דונם ומספר חנויות בעכו, לז'וסלין השלישי.
בעת הזאת, קיימונט כבר הייתה אחת מהרוזנויות שהרכיבו את ממלכת ירושלים.
שטחה של הרוזנות לא עלה על 50 קילומטרים רבועים ולא נמצאו יישובים נוספים פרט ליקנעם.
העיר קיימונט נפלה לידיים מוסלמיות לאחר שהביס את הצלבנים הסולטן האיובי צלאח א-דין בקרב קרני חטין בשנת 1187. העיר הוזכרה בשני מקורות מהתקופה.
הראשון ציין כי העיר, יחד עם יישובים אחרים, נבזזו על ידי הכובשים המוסלמים.
עמאד א-דין, יועצו של צלאח א-דין, כתב כי אחרי הקרב על אל-פולה, נכנעה קיימונט כמו שאר היישובים באזור.
בינואר 1188 הציעו אנשיו של צלאח א-דין להרוס את עכו ולבצר את קיימונט במקום ולהפוך אותה למרכז השלטון המוסלמי באזור, לה הם קראו קאימון.
על אף המיקום המצוין של קיימונט, לא רחוק מהים אך גם מספיק רחוק בשביל למנוע מתקפות ימיות מצד הצלבנים, בחר צלאח א-דין לבצר את עכו בכל זאת.
במהלך מסע הצלב השלישי מוזכרת קאימון יחד עם נצרת כמקום אליו שלח צלאח א-דין את רכושו במהלך המצור על עכו (1189–1191).
כאשר הצלבנים החלו במסעם לכיוון יפו ב-22 באוגוסט 1191, החל צלאח א-דין במסע מקביל, שבמהלכו עצר בקאימון.
עצם העובדה שצבאו הקים אוהלים באתר מעיד על כך שהטירה הצלבנית עמדה חרבה באותם ימים.
הסכם יפו (1192), שסיים את מסע הצלב השלישי, העביר את השליטה של קאימון לבאליאן מאיבלין.
כלום לא ידוע על מפעלו של באליאן בקיימונט, אך משום שהיה מנהיג צלבני ידוע, סביר להניח שתרם רבות לפיתוח העיר.
לאחר ניצחון הצלבנים על הצבאות המוסלמים בדמיאט שבמצרים, ניסו כוחות צלבניים מעכו לתקוף את המוסלמים אך הובסו בידי סולטן דמשק, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא על יד קיימונט.
בהסכם שנחתם במהלך מסע הצלב השביעי, קיימונט הוזכרה ברשימה של מצודות שנשארו בידיים צלבניות.
מוזכר לורד קיימונט ב-1253, והרוזן האחרון הידוע נקרא איימרי (Aymarri).
בשנת 1266, האפיפיור אלכסנדר הרביעי נתן את כל נכסיו של מנזר הר תבור, כולל קיימונט, למסדר ההוספיטלרים.
סכסוך על הבעלות בין ההוספיטלרים לטמפלרים נפתר במאי 1262, כאשר הטמפלרים זכו בבעלות על העיר.
סביר כי יקנעם הותקפה על ידי הסולטן הממלוכי ביברס בין שנת 1263 ל-1266. ב-1283 הייתה הטריטוריה בידיו של הסולטן הממלוכי קלאון.
בתקופה הממלוכית התקיים באתר יישוב, שהוקם במאה ה-14 לספירה ובו נמצא בית קברות.
במאה ה-18 בנה דאהר אל-עומר מבצר על ראש תל יקנעם, ששרידיו נראים עד היום.
בנו של דאהר אל עומר עבאס היה בעל בריתם של הצרפתים ב-1799, בעת שילטון הצרפתים בגליל התחתון, ואכן פייר ז'אקוטן ציין את הטירה במפתו בשם שאטו ד'אל קירה (Chateau d'El Kireh).
תל ליטוינסקי הייתה מושבה שהוקמה ב־1934. בשנות האלפיים, חלק משטח המושב נכלל בעיר רמת גן ועל חלק אחר נבנה בית החולים תל השומר.
המושבה נוסדה בידי האחים ליטוינסקי (אמיל ליטוינסקי ומשה (מוריס) ליטוינסקי), בסיועו הכספי של הברון פליקס דה מנשה, על אדמות המשפחה, ושמה נקרא לזכר אביהם, יעקב אלחנן, ממייסדי תל אביב.
המושבה תוכננה על ידי ריכרד קאופמן, להיות עיר גנים על כ-1700 דונם, שחולקו ל-2000 מגרשים, אך בפועל עד שנת 1936 התגוררו במקום רק 24 משפחות, ברחוב אחד, רובם עולים יוצאי גרמניה.
בעת הקמתו היה היישוב הקטן מבודד ומוקף יישובים ערביים ובדואים שהטרידוהו באש במהלך המרד הערבי הגדול.
בשנת 1938 התיישבה בסמוך למושבה, בינה לבין כפר אז"ר, פלוגה של בית"ר.
בשנת 1935, הפקיעה ממשלת המנדט 85 דונם סמוך לתל ליטוינסקי לשם הקמת בית חולים מחוזי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפקיע הצבא הבריטי גם מידי האחים ליטוינסקי 1200 דונם משטח המושבה לצורך הקמת מחנה צבאי באותו שם.
בשטח המופקע הוקמו עד אמצע שנת 1942 בתי מלאכה וסדנאות וגם מרפאה קטנה.
הצבא האמריקאי ששהה במצרים נזקק למתקן אשפוז ולכן הרחיבו הבריטים את המרפאה במקום לקיבולת של 450 מיטות.
בנובמבר אותה שנה הוקמו מעל 95 מבנים טרומיים שסודרו בצורת פרסה.
המחנה המורחב הפך לבית חולים שדה מס' 4 של הצבא האמריקאי.
בפברואר 1943 הפסיקו האמריקאים להשתמש בבית החולים ובאביב באותה שנה חיברו האמריקאים את המחנה עם שדה התעופה הבריטי בלוד (RAF Lydda) במסילת ברזל באורך של כ-13 ק"מ, שיצאה מתחנת כפר ג'יניס ועברה דרך יהוד.
המסילה הייתה נחוצה כיוון שבמחנה נמצאו מתקנים שונים של שתי הטייסות האמריקאיות שהוצבו בשדה התעופה לוד.
המסילה שימשה גם את צה"ל לצורך פינוי פצועים בימי מלחמת העצמאות.
באוקטובר אותה שנה פינו האמריקאים את כוחותיהם מהארץ, עקב התרחקות החזית באפריקה מערבה וחיל האוויר הבריטי החל לקלוט בבית החולים פצועי קרבות אוויר מבורמה ומחזיתות אחרות.
במהלך המלחמה שוכנו גם שבויים איטלקיים במחנה.
עם תום המלחמה שימש המחנה כבסיס לרכב, לתותחים ולסדנאות.
מחנה תל ליטוינסקי נכבש על ידי חטיבת אלכסנדרוני ב-15 באפריל 1948. במהלך הקרב נהרגו שלושה לוחמים עבריים וכחמישים ערבים.
לאחר קום המדינה, בעת שארגן חיים שיבא את חיל הרפואה, הופקע מן המושבה שטח נוסף והמתחם הוגדר כבית החולים המרכזי של צה"ל.
בעצת בן-גוריון נקרא בית החולים על שם ארגון "השומר" - "בית חולים תל השומר".
המדינה החלה לכנות גם את היישוב בשם החדש, "תל השומר", היא ביטלה את מעמדו כמושבה והוא הוגדר כ"שכונה עירונית" שקיבלה שירותי-מינהל מעיריית תל אביב.
עם מותו של חיים שיבא, מנהלו ומיסדו של בית החולים, ב־1971, שונה שם בית החולים ל"מרכז הרפואי ע"ש שיבא".
גם הכביש החוצה את בני ברק, המקביל לכביש גהה ומוביל לבית החולים, נקרא רחוב השומר (לימים הוחלף שמו לרחוב כהנמן).
בסוף 1961 סופחו שטחי תל ליטוינסקי ובית החולים לרמת גן, למורת רוחם של פרנסי קריית אונו שבקשו שהאזור יסופח לקריית אונו.
בשנת 1972 הוקמה שכונת קריית קריניצי שאוכלסה במהרה על ידי משפחות עובדי בית החולים ואוניברסיטת בר-אילן הסמוכה.
בשנת 2008 שופט בית משפט השלום חיים ליטוינסקי נבחר לתואר "יקיר העיר" רמת גן, בהיותו בן למייסדי עיר הגנים "תל ליטוינסקי".
תל חַנָּתוֹן (בערבית תַל בַּדַוִּיָה) הוא תל גדול הממוקם בחלקה הדרום-מערבי של בקעת בית נטופה, דרומית לכפר מנדא ומספר ק"מ צפון-מזרחה לקיבוץ חנתון.
התל מזוהה על ידי הארכאולוגים עם חַנָּתוֹן המקראית.
חנתון מופיעה במכתבי אל-עמארנה מתקופת הברונזה המאוחרת, בהם מוזכרת העיר לראשונה בהיסטוריה בשם חנתון.
היא מוזכרת במכתבים א"ע 8 וא"ע 245. בא"ע 8 מספר בּוּרנַבּוּריָאש מלך בבל הכשית לאמנחותפ הרביעי מלך מצרים על שיירה של סוחרים שהגיעה לחנתון והותקפה ונשדדה על ידי אנשים ששלח שליט עכו.
במכתב א"ע 245 מתלונן בירידיה שליט מגידו כי מלך עכו שחרר בחנתון את לבאיה שליט שכם במקום לשלוח אותו למצרים.
השרידים הקדומים ביותר של יישוב במקום מתועדים לתקופת הברונזה התיכונה.
יישוב ישראלי היה במקום מתקופת ההתנחלות, וכנראה, לכל אורך שנות קיומה של ממלכת ישראל.
יישוב יהודי התקיים בחנתון מתקופת הבית השני, לאורך תקופת המשנה והתלמוד ועד לתקופה הצלבנית.
ממדי העיר (סביבות 100 דונם) מעידים על גדולתה ועוצמתה, הן מן הבחינה האסטרטגית והן מהכלכלית.
ואכן עוד מראשית היווסדה ועד לתקופה הרומית היוותה חנתון מרכז אסטרטגי חשוב בעת העתיקה, וזאת בשל קרבתה למספר דרכים מרכזיות: הראשונה, חיברה את מסופוטמיה לדרך הים (ויאה מריס) ומשם לממלכת מצרים.
השנייה, חיברה את יישובי השומרון עם יישובי הגליל והשלישית, חיברה את עכו (עיר נמל מרכזית בתקופה העתיקה) עם אותה רשת הדרכים (דרך החוֹרָן).
גורם נוסף אשר שיחק תפקיד מכריע בשגשוגה הכלכלי של חנתון הייתה החקלאות.
האדמה באזור הייתה פורייה והספקת המים הקבועה מנחל יפתחאל הקרוב אפשרה חקלאות שלחין.
בתקופת המקרא מוזכרת חנתון רק פעם אחת ובהקשר של התנחלות השבטים, שם היא נכללה בתחומו של שבט זבולון והייתה במעמד של עיר גבול, כפי שמסופר בספר יהושע: (יהושע, י"ט,י"ד).
אף על פי שחנתון אינה מוזכרת בתנ"ך פעם נוספת, החוקרים סבורים כי היישוב היהודי במקום התקיים ברציפות לאורך מרבית קיומה של ממלכת ישראל.
סברה זו מקבלת חיזוק חיובי בכתובותיו של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור אודות מסע המלחמה אשר ערך בין השנים 732 ל-734 לפנה"ס ובהן מוזכרת חנתון כאחת מיני הערים הרבות אשר כבש.
חשיבותה של העיר החלה לרדת בתקופה הרומית.
את שקיעתה של העיר ניתן ליחס לעלייתה של ציפורי כמרכז הגליל, אולם הדבר לא הביא לנטישת המקום על ידי יושביו.
בשנות ה-30 של המאה ה-13 נכבש המקום בידי הממלוכים, אשר השמישו את המצודה הצלבנית על התל כמוצב לחיל המצב שהציבו באזור.
השם הערבי של תל חנתון - תל בדויה ניתן למקום בעקבות בניית מבנה החאן הקרוי, חאן אל בַּדַוִּיה, שנבנה בתקופה העות'מאנית על ראש התל.
בעבר נחשב התל כמקום מושבה של שיחין יישוב יהודי מימי בית שני והתלמוד.
יישוב זה זוהה באתר ליד ציפורי.
בחודש יולי 2023 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל חנתון, במסגרת משלחת משותפת של ד"ר אסף קליימן מאוניברסיטת בן-גוריון, ד"ר רון בארי מרשות העתיקות, ופרופ' אנג'ליקה ברליונג מאוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
בעונה זו, שמהווה את הפעילות הארכאולוגית הראשונה על גבי התל עצמו, נפתח שטח חפירה ראשון בצד הצפוני של חלקו העליון של התל, המשקיף לכפר מנדא.
שטח חפירה זה נבחר בעקבות סקר ארכאולוגי מקדים, בו נמצאו על פני שטח התל חרסים המתוארכים לתקופה הפרסית.
פועלי החפירה בעונה הראשונה היו סטודנטים מאוניברסיטת לייפציג ומתנדבי רשות העתיקות.
בקיץ 2024 נערכה עונת חפירות נוספת, בצל מלחמת חרבות ברזל.
בעונה זו הורחב שטח החפירה ונמצאו ממצאים נוספים המקושרים לתקופה הפרסית על גבי התל.
פועלי החפירה בעונה זו היו מתנדבי רשות העתיקות וסטודנטים מהמחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת החפירה הלימודית השנתית שלהם.
תל כּוּדָאדִי הוא תל השוכן על הגדה הצפונית של נחל הירקון בתל אביב, בסמוך לשפכו אל הים.
תל כודאדי הוא אתר ארכאולוגי השוכן בשפך הירקון, אשר נחשף לראשונה בשנת 1934 במהלך עבודות להקמת המגדלור המקומי.
בעקבות הקמת תחנת הכוח רדינג הסמוכה, נערכו במקום חפירות הצלה בין השנים 1936–1938, אך עבודות הבנייה והשטחת התל באותה עת גרמו לפגיעה קשה בשרידים, עד כי כיום הם כמעט ואינם נראים לעין.
בחפירות אלו נתגלו שרידיהן של שתי מצודות, אשר במשך תקופה ארוכה יוחסו בטעות לממלכת ישראל.
כיום, המחקר המעודכן קובע כי מדובר במצודות מהמאה ה-8 לפנה"ס ששימשו כשלוחה קדמית של הנמל בתל קסילה.
תפקידן של המצודות היה הגנה על שפך הנהר ושימוש כתחנת סחר בעיתות שלום, כאשר חוקרים כדוגמת אורן טל ואלכסנדר פאנטלקין משערים כי המבנים היו חלק ממערך מצודות אשוריות שהוקמו לאורך קו החוף.
המצודה חרבה בשנת 732 לפנה"ס, במהלך מסע הכיבוש של במלך האשורי תגלת-פלאסר השלישי, עקב מרד המס נגדו.
מלבד המצודות, האתר מכיל עדויות ליישוב שהתקיים החל מהתקופה הפרסית, אז ניכרה בו נוכחות פיניקית בולטת, ועד לסוף התקופה הביזנטית.
למיקומו האסטרטגי של התל נודעה חשיבות גם בעת החדשה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש שפך הירקון כנקודת צליחה עבור הצבא הבריטי, ועל התל ניצב אחד משלושת עמודי הזיכרון המנציחים מבצע זה.
בשנת 2007 בוצעו באתר פעולות שימור וחיזוק על ידי רשות העתיקות, שבמסגרתן הוקף האתר ברציף עץ לטובת הציבור.
תל חָנָן היא שכונה בעיר נשר.
ראשוני תושביה היו מקרב עולים חדשים שהשתכנו בבתי הכפר הערבי בלד א-שיח', לאחר שנכבש על ידי כוחות ההגנה ב-24 באפריל 1948 ותושביו התפנו.
השכונה נקראת על שמו של לוחם החי"ש מפקד פלוגה בגדוד 21 בחטיבת כרמלי חנן זלינגר אשר נהרג ב-1 בינואר 1948 בפעולת תגמול של ההגנה כנגד הכפרים בלד א-שיח' וחוואסה, שרבים מהשותפים לטבח בתי הזיקוק, התגוררו בהם.
השכונה משתרעת בין אפיק נחל נשר ממזרח לבין נחל בן דור ממערב המפריד בין השכונה לבין שכונת בן דור (חוואסה לשעבר).
תושביה ביקשו להצטרף כשכונה לעיר חיפה אבל משרד הפנים התנגד.
ב-22 ביולי 1952 התקיימו בחירות ביישובים הנפרדים תל חנן, נשר, גבעת נשר וחוואסה, בעקבותיהן אוגדו ארבע השכונות תחת המועצה המקומית נשר, והיישוב לשעבר תל חנן הפך לשכונה ביישוב.
ב־21 באפריל 1948 השתלטה ה"הגנה" על שכונותיה הערביות של חיפה, בעקבות כך עזבו חלק מתושבי בלד א-שיח' את הכפר.
ב-24 באפריל, ערב ליל הסדר תש"ח, נדרשו תושבי בלד א-שיח' וחוואסה למסור את נשקם.
מנהיגי הכפר בלד-א-שיח' מסרו 22 "רובים ישנים", וההגנה השיבה כי תתקיף את הכפר אם לא יועברו לה אמצעי לחימה נוספים.
בני מוריס מציין כי בעקבותיהם התפנו גם תושבי חוואסה ויאג'ור.
משקיפים בריטיים שנכחו במקום סברו, לפי שיטת ההתקפה ודרך ניהול המשא ומתן, כי מטרת ההתקפה הייתה לגרום ליציאת התושבים שנותרו ולכיבוש הכפר.
עם כניסת יהודים מקרב העולים החדשים לבתי בלד א-שייח' לאחר נטישתו נקרא המקום "תל חנן".
בחודש אוגוסט 1949 מנה היישוב 600 תושבים.
הסוכנות היהודית ארגנה בחירות מוניציפליות ביישוב.
היישוב סבל מבעיות צנרת מים ותושבי צלע ההר היו מכתתים את רגליהם למכון המים בתחתיתו כדי להעלות מים בדליים לביתם.
מוצאם של ראשוני התושבים בשכונה ממדינות מזרח אירופה ובשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נוספו אליהם עולים ממדינות צפון אפריקה בעיקר ממרוקו.
הקרבה לחיפה ולמקומות עבודה באזור כגון נמל חיפה, בתי הזיקוק, בית חרושת נשר, הטחנות הגדולות ועוד היוו גורם משיכה לתושבים החדשים.
חלק מהתושבים מצאו את פרנסתם בעבודות דחק ובמסחר זעיר.
תל חנן אוכלסה ללא הכוונה או וויסות של הסוכנות או ההסתדרות, אף על פי שאלו העניקו את השירותים הנדרשים ליישוב.
בשנותיה הראשונות של השכונה הוקמה בה מעברת צריפים בקטע שבין הרחובות "ברק", "דבורה" ו"דרך השלום" של היום.
המעברה נסגרה ובמקומה נבנו שיכונים.
בשנים הראשונות כל הדרכים שעברו ביישוב היו דרכי עפר, בחלק מהבתים לא היו מים זורמים והתנאים היו קשים.
בחורף הקשה של שנת 1950 הציפו הגשמים בתים רבים בשכונה שלמורדות הכרמל.
ביישוב לא הייתה מערכת ביוב מוסדרת, והבתים היו מחוברים לבורות ספיגה שלעיתים קרובות עלו על גדותיהם וגרמו לבעיות תברואה קשות.
באמצע שנות החמישים החלה בנייה של שיכונים חדשים ביישוב בתחילה ליד הכביש הראשי בקרבת מבנה המועצה.
כן החלו להיסלל חלק מרחובות היישוב, בעיקר הרחובות הראשיים.
החלה גם בנייה במעלה ההר, בשטח שמעל שטח הכפר המקורי.
אחד הרחובות הראשונים היה רחוב אברהם פרץ שלאורך צידו הצפוני נבנו שיכונים.
במשך השנים נהרסו כמעט כל הבתים שנשארו מהכפר הערבי (כולל המבנים היפים והמפוארים) וכאשר חודשה השכונה בשנות ה-60 וה- 70 עיקר הבנייה הייתה של 'שיכוני רכבת'.
בשנת 1978 הוכנסו חלק מבתי השכונה הוותיקים לפרויקט שיקום שכונות במסגרתו שופצו חלק מהשיכונים הוותיקים שנבנו בשנות ה-50 וה- 60 של המאה ה-20. פרויקט זה הסתיים בשכונה בשנת 1993.
מקום בילוי מרכזי בשכונה היה בית קולנוע "קול" של משפחת קולסקי, אשר נבנה בשטח שבין הכביש הראשי לבין מסילת רכבת העמק.
בית הקולנוע נסגר בשנות ה-70.
למרגלות שכונת בן דור השתרע מגרש הכדורגל של קבוצת "הפועל תל חנן" אשר בשיאה שיחקה בליגה הארצית בעונת 1981/1982. במחזור הסיום של העונה הביסה הקבוצה 5 - 1 את הכח רמת גן, ובכך מנעה ממנה לשוב ולהעפיל בחזרה לליגה הלאומית (אז הליגה הבכירה).
שכונת תל חנן נשענה על המרכז המסחרי לאורך הכביש הראשי שהוביל מעמק יזרעאל לחיפה.
לאורך הכביש נוצרו מספר מוקדים מסחריים שכללו מספר מסעדות ששרתו את נהגי המשאיות, חנות לסדקית וחנות דגים בבית אבן קטן של משפחת אלנקווה, סנדלר, חייט וכו'.
השכונה השתרעה בין הכביש להר.
מצפון לכביש עד פסי רכבת העמק השתרעו שדות וכן בית משפחת פייבושביץ אשר כלל משק של פרות (הבית קיים עד היום נמצא באזור המסחרי והפך למסעדת בית הסטייק).
בשכונה שני בתי ספר יסודיים בית הספר הממלכתי דתי "ישורון" ובית הספר הממלכתי "גבעון".
בשנות ה-60 כללה השכונה שני בתי ספר נוספים אשר נסגרו בית הספר הממלכתי "מוזס" ובית הספר הממלכתי דתי "קדמי"
במשך השנים נסלל כביש 75, כביש עוקף נשר בין צומת יגור לצ'קפוסט.
הכביש הראשי לשעבר הפך לכביש חוצה שכונה - כביש 752. השדות מנגד לשכונה ומצפון לכביש הפכו לאזור מסחרי.
בשכונה נמצאים היום בנין העירייה, גן עירוני, היכל תרבות, ספרייה עירונית, מרכז קהילתי, מרכז מוזיקה ומשטרת נשר.
עיריית נשר הגישה למינהל התכנון תוכניות התחדשות עירונית בשכונת תל חנן.
התוכנית פורסמה במסגרת תוכנית תמל 2031 א.
מטרת התוכנית היא לפנות 136 יחידות דיור ו-6 יחידות מסחר, ולהקים במקומם 915 יחידות דיור, בתוספת מבנים מסחריים.
מתחם A בין הרחובות דרך השלום, רחוב ברק ורחוב דבורה.
שטח המתחם כ-11 דונם ובמצב המאושר, וייבנו בו 64 יחידות דיור ו-4 יח' מסחריות.
מתחם B בין הרחובות הרב מרדכי בר מוחא ורחוב השקד מול מרפאת שירותי בריאות כללית שטח המתחם כ-3 דונם.
מתחם C בין הרחובות אברהם פרץ, רחוב הרב בר מוחא וגן קולס על דרך השלום.
שטח המתחם כ-7 דונם ובנויות בו 72 יח"ד ו-2 יחידות מסחריות.
החנות נפתחה בקונספט אמריקאי וכללה דלפק גדול עם כיסאות בר לישיבה ליד הדלפק.
בשנת 1998 במהלך סלילת כביש ברחוב האשכולות נתגלו שרידים עתיקים.
רשות העתיקות ערכה חפירת בדיקה במקום.
הבדיקה נעשתה בשני שטח חפירה.
שטח A - נחשפו בו שרידים של שני מבנים מהתקופה הפרסית ששימשו גם בתקופה ההלניסטית.
שני המבנים נפגעו בתקופה עות'מאנית וכן מהכלי המכני שעבד במקום.
המבנים נבנו מאבני גוויל גדולות.
מהמבנה הדרומי נחשפו 4 חדרים.
מתחת לרצפת אחד החדרים נתגלו שברי חרס מהתקופה הנאוליתית (תרבות ואדי רבה), תקופת הברונזה המאוחרת, וברזל I.
במבנה הצפוני נחשפו שני חדרים עם שברי חרס מהתקופה הפרסית.
מהתקופה ההלניסטית נתגלו שברי חרס ושתי טטרדרכמות כסף מימי דמטריוס השני.
נמצאו גם טביעות חותם וטבעת ברונזה.
שטח B - השטח נמצא על מדרגת סלע.
נחשפו שרידי בנייה בעיקר מתקופת ברזל I וכן מהתקופה הפרסית וההלניסטית.
כן נתגלו שרידי בנייה הקשורים למסילת הברזל מהתקופה העותמאנית.
החפירה בשטח זה הופסקה בגלל הגעה למי תהום.
תל כברי הוא אתר מתקופת הברונזה בשטח החקלאי של קיבוץ כברי, שבזמן תקופת הברונזה התיכונה II היה היישוב העירוני השלישי בגודלו בארץ ישראל (אחרי תל חצור ואשקלון).
הוא נודע בפרסקו בסגנון מינואי, היחיד שהתגלה בישראל.
באתר התגלה מחסן יינות מלכותי שהכיל מעל ל־3,000 בקבוקים, מלפני כ־3,700 שנה, העתיק ביותר במזרח־התיכון.
האתר מוקף הסוללה ומשתרע על שטח של יותר מ־200 דונם.
חוצה אותו הכביש הישן נהריה-מעלות.
בתחומו מעין עין שפע וצפונית מזרחית לו מעין עין גיח.
האתר התגלה ב־1950 כשחבר קיבוץ כברי מצא כלי אבן מהתקופה הנאוליתית המאוחרת סמוך לעין שפע.
חוקרים מרשות העתיקות והמוזיאונים, (ד' אלון ו-ד' רוזיליו), זיהו את הסוללה מתקופת הברונזה ומגדל בצידה הצפוני.
1957–1958 – חפירות הצלה על ידי רשות העתיקות תחת ניהולו של משה ו.
1961 – במסגרת עבודות לחיבור המעיינות למוביל הארצי, נחפרה ותועדה תעלה באורך 500 מטר רוחב 2.5 מ' ועומק של 4 מטרים.
1969 – חפירות בשטח A נוהלו על ידי בן־יוסף מרשות העתיקות והמוזיאונים