tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2007, סוראיה ארנלס הכריזה שאינה מוכנה להיקרא "מדונה", אך כמעט עשור לאחר מכן, ב-2016, היא כינתה את עצמה כ"מדונה הספרדית".
הראפרית האמריקאית ליל קים כינתה את עצמה "המדונה השחורה".
בהתאם לכך, אזיליה בנקס הסבירה בטוויטר ב-2018, מדוע היא מרגישה כמו "המדונה השחורה":
מעבר לכך, מוזיקאים אחרים הוצעו להיקרא "מדונה" על ידי כמה אנשים על אף שכלי התקשורת התנגדו לכך.
לדוגמה, המעצב מרקו מונרו ראה בליזו כמדונה של דורה, בעוד שפארינה כינתה את טוקישה המדונה המקבילה למוזיקה האורבנית של דורה.
רוברט כריסטגאו קרא לשינייד או'קונור "מדונה פולקית", ואילו ויטני יוסטון כונתה "המדונה השחורה" ב-1988 על ידי סנטיאגו אלקנדה.
הזמרת-יוצרת הספרדייה מוניקה נראנחו , הוצגה בתור "המדונה הספרדייה".
הזמרת-יוצרת האמריקאית טוני ברקסטון היא דוגמה לכמיהתה להפוך למדונה לפני שזכתה להצלחה בין-לאומית.
היא ציינה: "בתיכון, ניסיתי להיות המדונה השחורה".
כינויים אחרים שהוענקו לאנשים יושמו באזור מסוים, במקום במדינה ממנה הגיעו במקור, או מנקודת מבט בין-לאומית ולהפך.
וסילי שומוב במאמר שפורסם ב-Russia Beyond, דן במעמדן של זמרות פופ רוסיות, והסביר שאין ברוסיה מוזיקאית מקבילה למדונה.
עם זאת, זמרות רוסיות רבות כונו "המדונה הרוסית" (או עם כינוי מקביל הקשור למדונה) על ידי העיתונות ברחבי העולם, כולל אלה פוגצ'ובה, אנה נטרבקו, איירין נלסון, מאשה רספוטינה, ולריה וסאשה גרדייבה.
סה דינגדינג , לפי "לה ורדאד" ידועה במערב בתור "המדונה הסינית", בעוד שלפי "לה טלגרם", פטרישיה קאס כונתה "המדונה הצרפתית" על ידי מעריציה האסייתים.
בדומה לאנשים מרוסיה, שני מאמרים משנת 2004 שפורסמו בעיתון הצ'כי Mladá fronta DNES דנו בכך שעדיין חסרה זמרת מקבילה למדונה ("מדונה צ'כית").
במאמרים הוזכרו שמות כמו אנה קיי, דרה רולינס, הלנה וונדראצ'קובה, פטרה יאנו, בארה בסיקובה, אילונה צ'קובה ולוציה וונדראצ'קובה.
האתר הצ'כי Musicserver דן באפשרותה של בארה בסיקובה להיות "המדונה הצ'כית".
בלטביה, העיתונאית והמייסדת של Mikrofona išaridi אליטה מיגראב, אמרה ל-Baltic News Network, שאין להם "מדונה לטבית" אך אולי יהיה להם יום אחד.
אמנים אחרים כמו נטליה אוריירו היו מזוהים עם הכינוי "מדונה" אך הדבר היה ידוע באזור שבו היא הייתה פופולרית על אף שורשיה.
באופן זה, היא כונתה ברוסיה "המדונה הארגנטינאית", או "המדונה הרוסייה" ו"המדונה המזרח-אירופאית" בשל הצלחתה ברוסיה על אף שנולדה במקור באורוגוואי.
זמרות ילידות אמריקה כמו סלינה וליסה ליסה, נקראו "המדונה המקסיקנית" או "המדונה ההיספנית".
הכינוי של "מדונה" שהוענק לסלינה, על פי מחברי הספר (2005) היה "ככל הנראה הגורם להפצתו באמריקה המרכזית, כמו גם במדינות לטיניות שונות ברחבי העולם".
קבוצה מסוימת מתוך האמנים הללו זכתה להכרה בין-לאומית מחוץ לגבולות האזורים או המדינות משם הגיעו במקור.
טרי רופאר מוושינגטון פוסט שאלה: "האם בכל מדינה יש מדונה?".
הסופר רודריגו פרסאן העיר כי "אנחנו חושבים על המדונות שיגיעו כמו שאנחנו חושבים על מדע", שהוא יותר ויותר בדיוני.
קבוצה של אמנים שונים תוכננה (בידי המנהלים או חברות התקליטים שלהם) להיות משווקים כ"מדונה".
דוגמאות לכך היו זמרת הפופ האמריקאית מרטיקה שהוחתמה על חוזה הקלטות עם CBS רקורדס, הזמרת ביאנקה ממקסיקו והזמרת הפוארטו ריקנית לה אינדיה שהוחתמה על חוזה עם רפרייז רקורדס, מה שהוביל לבחירת שם הבמה של הזמרת האחרונה מביניהן.
אנה קורה טענה גם היא שבחברת התקליטים שלה היספווקס תכננו לקדם אותה בתור "המדונה הספרדית".
אמנית נוספת שקודמה כמדונה, הייתה נטשה אלכסנדרובנה שנקראה "המדונה הרוסייה", ולפי יואניס פוליכרונקיס מאוניברסיטת לינשפין, אנה ויסי "קודמה בצורה ברורה כ'מדונה היווניה".
בדיווחים אחרים, מספר אמנים כמו ליסה ליסה "נחשבו" ל"מדונה".
בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1993 אמרה גלוריה טרווי: "אמנים רבים במקסיקו נלחמים כדי להיות מדונה הלטינית".
לדברי מירנה עבדולאל מ-Egyptian Streets, במקרה של הזמרת המצרייה סימון פיליפ כאמל "אין ספור מפיקים רצו לשים את ידיהם בכאמל.
הם ציינו אותה כמקבילה של מדונה.
הכינוי 'מדונה המצרייה' הוענק לה במדינה במספר אירועים מוזיקליים שונים".
לפי מגזין טיים, האמנית הדרום-אפריקאית ברנדה פאסי אימצה את הכינוי "מדונה"; עיתון מקומי ביבשת הדפיס מחדש (מילה במילה) ריאיון עם מדונה, והחליף את שמה בשמה של פאסי.
החוקרים גרגורי בות' ובראדלי שופ, שמו לב שזמרת הפופ ההודית אלישה צ'ינאי "הייתה ידועה לשמצה בתור 'המדונה ההודית'", בעוד האתנומוזיקולוג ברונו נטל סבר שהיא צברה לעצמה מוניטין על ידי סיפוק העניין הדרום-אסייתי במדונה, "שיצר מחדש את התמונה והמוזיקה.
של הכוכבת הבין-לאומית במונחים תרבותיים של דרום-אסיה ובשפה ההינדית".
בשנת 2015, מדונה עצמה כינתה את הראפר והמוזיקאי האמריקאי קניה וסט "החדש/ה" או "המדונה השחור/ה".
בתור כינוי בולט שמוענק לידוענים שונים ברחבי העולם ובמדינות שונות, אנשים רבים ביקרו את ההשוואה ומתחו על כך ביקורת.
הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא אמרה: "תמיד הייתי אומרת לאנשים, כשהם היו אומרים, 'אוי, היא עתידה להיות המדונה הבאה'.
אז לא, אני איירון מיידן הבאה".
באופן דומה, הזמרת הדרום-קוריאנית אינסוני הכחישה את הכינוי וההשוואה שלה למדונה ואמרה: "אני אינסוני של קוריאה, ותמיד אהיה".
בתגובות חיוביות יותר, הזמרת הטייוואנית ג'ולין צאי כונתה בשם "מדונה" והושוותה לזמרת; היא הגיבה על כך בריאיון לעיתון אל פאיס.
בהמשך לכך, דיברה על ההשוואה ואמרה ש"מדונה היא מטרה", והיא השתקפות של אישה שעושה את מה שהיא מתכוונת לעשות.
בשיחה עם המגזין הגרמני פוקוס, הזמרת הסרבית ילנה קרלאושה קיבלה את הכינוי המזוהה עם מדונה.
גם הראפרית האמריקאית ליל קים עשתה זאת.
הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה ראתה בזה "אות כבוד", ותחושות דומות אפיינו את הזמרת המקסיקנית פאולינה רוביו שאמרה שהיא "גאה בכך" שכן, המעריצים שלה "מחליטים על זה".
בחדשות BBC העניקו לזמרת הסינית איי ג'יהו את הכינוי "המדונה של סין" וקראו לזה "אות הוקרה"; ג'יהו הגיבה "אני מכבדת זאת מאוד".
אמנים אחרים הצהירו שנמאס להם מהשוואה וקבלת כינוי הקשור אליה, כמו גלוריה טרווי וגלוריה אסטפן.
אסטפן הצהירה ב-1989: "ההשוואה למדונה משעממת אותי".
מרתה סאנצ'ס הייתה דוגמה לכך, שכן היא דיווחה שבעת שגרה בניו יורק, אנשים כינו אותה "מדונה".
היא מצאה זאת "מחמיא" בהשוואה אליה, אך הצהירה שהיא הותשה, ואמרה: "אני לא רוצה להיות מדונה".
בניגוד לכך, אמנים שונים ברחבי העולם חשו מוחמאים מעצם ההשוואה וזאת, בנוסף לכך שהם הגדירו את עצמם כמעריצים של מדונה.
עם זאת, הם לא אהבו את עצם הכינוי וההשוואה.
הזמרת האלבנית בלאונה שדנה בפומבי בקשר הזה עם מדונה, הוגדרה כחלק מהקבוצה הזו.
בנוסף לכך, אמנים רבים אחרים הפריכו את הכינוי של להיות "מדונה" ואת ההשוואה אליה.
בין אותם האמנים נמנו הזמרת הארגנטינאית פטרישיה סוסה , הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן, הזמרת האמריקאית הילרי דאף, והמוזיקאית האוסטרלית קיילי מינוג.
סרג'יו דל אמו, עורך בעיתון היומי הספרדי אל פאיס, הגדיר את שנת 2017 (והשנים שאירעו בסמוך אליה) כעידן התקינות הפוליטית של כוכבות הפופ, עם כמה זמרות שהוציאו אלבומים מסוימים שהציגו צד שונה יותר שלהן כדוגמת: מיילי סיירוס (Younger Now), ליידי גאגא (Joanne) וקשה (Rainbow).
יציאתם של שלושת האלבומים, כמו גם אחרים הובילה את המחבר למסקנה ש"אף אחד לא רוצה להיות מדונה יותר", שכן המחיר לתמונה מינית הוא "גבוה בהרבה" ממה שאותו האמן חושב.
ריצ'רד הרינגטון מוושינגטון פוסט טען שהכינוי "מדונה האינדי" הוא "כינוי גרוע" שהעניקו למוזיקאית וכותבת השירים האנגלייה פי ג'יי הארווי.
כמה עיתונאים טענו שמדובר ב"אנלוגיה חסרת משמעות" בקשר לכינוי "מדונה".
העיתונאי הבריטי נייג'ל ויליאמסון טען זאת במקרה של אומו סנגארה.
כיוון ש"מדונה" הפך לכינוי נפוץ לאורך הקריירה של הזמרת האמריקאית סלינה, מנהל המוזיקה, חוסה בהר, טען כי לא היה לה "נוח" עם זה; והדבר היחיד שהיה לה במשותף עם מדונה היה סגנון הלבוש.
לדברי האקדמאי הצרפתי גילברט, הזמרת הקנדית סלין דיון הוכרה לעיתים קרובות כ"אנטי-מדונה".
דיון, שנחשבת לזמרת פופולרית במיוחד במדינות הדוברות בשפה הצרפתית, כונתה כך על ידי עיתונים ומגזינים כדוגמת לה מונד.
במרוצת השנים דיברו על כך שדיון הסתכסכה עם מדונה בשל כך שהפסידה לה בזכייה בפרס אוסקר בשנת 1996.
הכינוי "מדונה" הפך לפופולרי בתעשיית המוזיקה והבידור כאחד.
פוליטיקאים כמו דונלד טראמפ והילרי קלינטון נדונו כ"מדונה" עם אותה אנלוגיה של עשיית דברים או השפעה בתחומים שלהם.
אווה פרון כונתה "המדונה הפוליטית של ארגנטינה" במאמר שפורסם בשנת ב-The Baltimore Sun.
News & World Report כינו את שחקן הכדורסל האמריקאי דניס רודמן כ"גרסה השחורה והגברית של מדונה".
האמנים הפלסטיים הארגנטינאים סרחיו דה לוף ומרתה מינוחין זכו לכינוי ואף הכריזו על עצמם כ"מדונה".
לן בלווטניק, כונה "מדונה של המיליארדרים".
במאמר משנת 1999 שפורסם ב-Slate, העניקו את תואר "המדונה של שוק המניות" לביל גייטס וסטיב באלמר.
יצירות מוזיקליות רבות כוללות שירים או אלבומים, עם מילים או התייחסויות לכינוי "מדונה".
בשלב ראשון, אמנים כמו ונוס די-לייט , שרית חדד או היי פאשן הוציאו שירים עם השם "אני לא מדונה" ("I'm Not Madonna").
הראפר ההודי באבא סהגל קרא לאלבום , בעוד הראפר האמריקאי אמינם כלל בית ב-"Fubba U cubba cubba" ("העיתונות חושבת שאני המדונה החדש/ה").
אלישה צ'ינאי קרא לאלבומה משנת 1992 בשם Madonna of India.
רבים מהאמנים קיבלו את הכינוי בארצם או באזורם בלבד, או להבדיל, מנקודת מבט בין-לאומית.
אחרים נקראו "מדונה" בשלב מסוים של הקריירה שלהם, בעוד אחרים במהלך כל חייהם הציבוריים.
כמה אמנים קיבלו יותר מכינוי אחד הקשור למדונה; אותם האמנים עם יותר מכינוי אחד מודגשים בכתב בולט.
הכינוי הוזכר או צוין במוסדות תרבות, אזכורים מלומדים, אנציקלופדיות, עיתון מתעד וכדומה.
לרוב האנשים המצוינים ברשימה יש יותר ממקור מהימן אחד, הנכתב בשפות אחרות מלבד אנגלית.
זכר מובחן עם סמל המגדר (♂).
כינויאמנ/יתמקור"המדונה האסייתית""המדונה של אסיה" א-מיי
סה דינגדינג"המדונה המרכז-אסייתית""המדונה של מרכז אסיה" גולנרה קרימובה
יולדוז אוסמונובה"המדונה האפריקאית""המדונה של אפריקה" ברנדה פאסי
אומו סנגארה"המדונה של מערב אפריקה" אנז'ליק קיג'ו""המדונה של המזרח התיכון""המדונה של המזרח" אניטה מוי
סבאח"המדונה האירופאית""המדונה של אירופה" סנדרה"המדונה הבלקנית""המדונה של הבלקן" אזיס ♂
מרינה ארסנייביץ'"המדונה הסובייטית" אלה פוגצ'ובה
נטלי "המדונה היוגוסלבית""המדונה של יוגוסלביה" לפה ברנה"המדונה הקומקונית""המדונה של הקומקון" מרילה רודוביץ'"המדונה הדרום-אמריקאית""המדונה של אמריקה הדרומית" שושה
כינויאמנ/יתמדינהכינוי בשפה המקוריתמקור"המדונה האלבנית""המדונה של אלבניה" בלאונה"המדונה האוסטרלית""המדונה של אוסטרליה" קיילי מינוג"המדונה הארמנית""המדונה של ארמניה" נונה יסאיאן הגרסה המקומית של מדונה אנז'ליק קיג'ו"המדונה הברזילאית""המדונה של ברזיל" אניטה
שושהMadonna brasileiraהגרסה המקומית של מדונה אזיס ♂"המדונה הקנדית""המדונה של קנדה" מיטסו"המדונה הצ'ילאנית""המדונה של צ'ילה" חביארה מנהMadonna de Chilela Madonna chilena"המדונה הקולומביאנית""המדונה של קולומביה" שאקירהMadonna de Colombiala Madonna colombiana"המדונה הקובנית""המדונה של קובה" אלביטהMadonna cubanala Madonna de Cuba"המדונה הקרואטית""המדונה של קרואטיה" סברינה
טטיאנה קמרון "המדונה הסינית""המדונה של סין" א-מיי
ווי ווי סין"המדונה המצרייה""המדונה של מצרים" סימון פיליפ כאמל"המדונה הצרפתייה""המדונה של צרפת" מילן פארמר
פטרישיה קאסMadonna française"המדונה הגרמנייה""המדונה של גרמניה" מריאנה מרוזנברג
סנדרהDeutsche Madonna"המדונה היווניה""המדונה של יוון" אנה ויסי
ננה מושקורי"המדונה מהונג קונג""המדונה של הונג קונג" איימי ייפ
אניטה מוי"המדונה ההודית""המדונה של הודו" אלישה צ'ינאי
אשה בהוסל"המדונה האיראנית""המדונה של איראן" גוגוש "המדונה הישראלית""המדונה של ישראל" עפרה חזה
שרית חדד"המדונה הישראלית""המדונה של ישראל""המדונה היפנית""המדונה של יפן" איומי האמאסאקי
נוקו"המדונה הלבנונית""המדונה של לבנון" אליסהمادونا اللبنانية"המדונה המקסיקנית""המדונה של מקסיקו" אלחנדרה גוזמן
יוריMadonna de MexicolaMadonna mexicana"המדונה המאלית""המדונה של מאלי" אומו סנגארה"המדונה של נורווגיה" מורטן אבל ♂Norges Madonna"המדונה הפקיסטנית""המדונה של פקסיטן" הומיירה ארשאד"המדונה הרומנייה""המדונה של רומניה" לורדנה גרוזהMadonna RomânieiMadonna de România"המדונה הרוסייה""המדונה של רוסיה" אלה פוגצ'ובה
ולריהPусская Мадонна"המדונה של סרביה" דראגאנה מירקוביץ'"המדונה הקוריאנית""המדונה של קוריאה" אינסוני
אום ג'ונג-הא"המדונה הספרדייה""המדונה של ספרד" אלסקה
מרתה סאנצ'סMadonna de EspañalaMadonna española"המדונה הדרום-אפריקאית""המדונה של דרום אפריקה" ברנדה פאסי"המדונה הסודאנית""המדונה של סודאן" האנה בולו-בולו"המדונה של שוודיה" פנדורה
רוביןSveriges Madonna"המדונה של טאיוואן" א-מיי"המדונה התאילנדית""המדונה של תאילנד" כריסטינה אגילר
מאי צ'רואנפורה"המדונה הטורקייה""המדונה של טורקיה" אליינה טילקי
יונג'ה אבג'ימיקTürkiye'nin MadonnaTürk MadonnasıTürkiye'nin Madonnası"המדונה האוקראינית""המדונה של אוקראינה" רוסלנה"המדונה של אוזבקיסטן" יולדוז אוסמונובה"המדונה הוונצואלית""המדונה של ונצואלה" מליסה גריפית'סMadonna de Venezuelala Madonna venezolana"המדונה הווייטנאמית""המדונה של וייטנאם" לינדה טראנג ג'איMadonna của Việt"המדונה של זימבבואה" פורטיה גוונזורה
כינוי אמנ/ית מקור"המדונה הערבייה" הייפא והבי"המדונה השחורה" ביונסה
כינוי אמנ/ית מקור"המדונה החדשה/הבאה""המדונה העתידית""המדונה המודרנית""המדונה של המילניום""המדונה של הדור הזה" אבריל לאבין
פינק"המדונה של הדור שלנו""המדונה של דור ה-Z""המדונה של עידן הסטרימינג" אניטה
טיילור סוויפט"המדונה של הילדים""המדונה של בני הנוער""המדונה של המתבגרים" כריסטינה ד'אוונה
שושה"המדונה שלפני מדונה" בטי דייוויס
כינוי אמנ/ית מקור"המדונה של האקדמיה"קמיל פאליה"המדונה המוסלמית"דייה חאן "המדונה של הפוליטיקה האמריקאית"הילרי קלינטון"המדונה של המיליארדרים"לן בלווטניק ♂"המדונה של ריקודי הבוליווד"מדהורי דיקשיט"המדונה המורמונית"מארי אוסמונד"המדונה של האמנויות"מרתה מינוחין"המדונה של היוגה"שיווה ריי
היא סיסמה פוליטית צרפתית בעד פייסנות ואנטי מלחמתית שנטבעה ערב מלחמת העולם השנייה.
מקורו של הביטוי בכותרת מאמר ("Mourir pour Dantzig?", למות עבור דנציג?) מאת הפוליטיקאי, העיתונאי ומי שהיה שר האווירייה של צרפת (כיהן ינואר 1936 - יוני 1936) מרסל דיאה שהתפרסם ב-4 במאי 1939 בעיתון הצרפתי היצירה.
המאמר עסק בתגובה הראויה לאולטימטום שהציבה גרמניה הנאצית לפולין, לפיו על פולין להעביר את השליטה בעיר דנציג לידי גרמניה.
במאמרו הגן דיאה על מדיניות הפייסנות, וטען שאין לצרפת כל עניין בגורלה של העיר הפולנית, וכי מסתבר שהיטלר יעריך את קבלת דרישתו הצודקת, לשיטת דיאה, ובכך יבואו אל קיצן דרישותיו הטריטוריאליות באירופה.
דיאה הרחיק לכת לומר כי התבצרותם של הפולנים בעמדתם ובסירובם לדרישה גוררת את אירופה למלחמה, וכי אין לצרפתים לשלם בדמם בשל חוסר האחריות הפולני, ומכיוון שמדובר באומה שספק אם תוכל להילחם בעתיד הנראה לעין.
המאמר לא שלל לחימה לצד פולין עבור הגנה משותפת על רכוש, שטחים, או חירות, בתנאי שהדבר יתרום לשלום, "אך למות עבור דנציג, לא!."
היסטוריונים חלוקים לגבי ההשפעה המיידית של המאמר:
בבריטניה, רוח הדברים הופיעו בניסוחים שונים במאמרים ומכתבים בני התקופה, למשל, באותו יום בו התפרסם מאמרו של דיאה, הטיימס הבריטי הכריז "דנציג אינה מצדיקה מלחמה".
בקרב הפולנים הסלוגן קיבל תגובות חריפות, ואף נשתקע בעקבותיו הביטוי "umierać za Gdańsk", המשמש כדי לתאר טענה מופרכת ומסוכנת עמה אסור להסכים.
התעמולה הנאצית עטה כמוצאת שלל רב על מטבע הלשון, התומך בדרישתה, ועשתה בו שימוש נרחב בשידוריה בצרפתית במהלך המלחמה המדומה.
כיום, הביטוי עודנו בשימוש לעיתים בפוליטיקה האנגלית והצרפתית.
תרומתה והשפעתה של האמנית האמריקאית מדונה בנוף של אומנויות המחתרת והאומנויות העכשוויות זכו לאורך השנים לסיקורים רבים על ידי עיתנואים, חוקרי אומנות ומבקרי אומנות.
פעילותה לאורך השנים בחום האומנות הייתה שולית יחסית למראית עין והיא דרשה תשומת לב גדולה יותר.
במהלך הקריירה שלה מדונה לקחה השראה לא פעם מציירים שונים ואף פעם כונתה כ"פרויקט אמנות מולטימדיה מתמשך".
פאנל של מבקרי אומנות טעם כי היא משלבת פעמים רבות מוטיבים מתחומי האופנה, מחול, צילום, פיסול, מוזיקה, וידאו והציור בקריירה שלה.
העניין של מדונה בתחום האומנויות החל עוד בגיל צעיר לאחר שעברה לניו יורק ללמוד מחול מודרני וכתוצאה מכך התיידדה עם אמנים פלסטיים שונים כגון אנדי וורהול, מרטין בורגיין, קית' הרינג וז'אן-מישל בסקיה אשר היה בן זוגה באותה תקופה.
מדונה אף כתבה את השיר "Graffiti Heart" מתוך אלבומה "Rebel Heart" אותו כתבה על היחסים שלה עם בסקיה.
בנוסף לכך מדונה נחשבת לאספנית אומנות כאשר במהלך חייה אספה יצירות אומנות רבות ואף שובצה ברשימת "100 אספני האומנות הגדולים ביותר בהיסטוריה".
לעיתים היא גם משתמשת באומנות למטרות צדקה ואף נותנת חסות לתערוכות של אמנים שונים כמו סינדי שרמן וטינה מודוטי.
פרויקטים נוספים שלה בתחום האומנות כוללים את הסרט הקצר סיקרט-פרוג'קט-רבולושן, התערוכה המשותפת שלה ושל סטיבן קליין, X-STaTIC PRO=CeSS ופרויקט משותף עם מייק וינקלמן ב-NFT.
לאורך השנים הוויזואליה והסגנון שלה זכו לפרשנות חיובית ושלילית כאחד כאשר הביקורת הגיע גם מהתרבות הנמוכה לכאורה (כמו התרבות המחתרתית של ניו יורק) וגם מהתרבות הגבוהה כאשר הרב אנשים ראו את מדונה כמודרניזם.
על פי דבריה של מבקרת תרבות הפופ דליה שווייצר עד המאה ה-21 אנשים רבים נמנעו מלכתוב את המילים "מדונה" ו"אומנותיות" באותו משפט אם כי היו אנשים כמו היסטוריונית האומנות קירה בלאן שראו את מדונה "כסמל להישגים נשיים".
אמן האשליות דייוויד בליין אמר "שהיא בעצמה יצירת האמנות הגדולה ביותר של עצמה - משהו כל כך משפיע עד שבלתי נתפס".
השפעתה נצפתה אצל אמנים עכשוויים כמו מתאו בלנקו, טרישה באגה ופגסוס.
דמותה של מדונה ויצירותיה הוצגו במוזיאונים וגלריות שונות ברחביי העולם כולל הקליפ של השיר "Bedtime Story" שהפך לחלק קבוע באוסף של המוזיאון לאומנות מודרנית.
לאורך השנים אנשים רבים נהגו לתעד את רקע של מדונה עם עולם האומנות וכיצד זה השפיע על הקריירה שלה.
בשיחה עם אוצר האומנות וינס אלטי אמר אלטי כי העניין שלה באומנות התחיל בילדותה מכיוון שכמה מבני משפחתה יכול לצבוע ולצייר והיא לא, "חייתי את עולם האומנות בעקיפין דרכם" אמרה מדונה.
היא ביקרה במכון לאומנויות של דטרויט, וכך גילתה על פרידה קאלו והחלה לקרוא עליה.
מדונה גם הזכירה את השכלתה הקתולית, ואמרה "יש אמנות בכל מקום בכנסיות, אז אתה מתוודע לזה כך".
עוד מתחילת ילדותה עודד אותה אביה ואת אחיה לקחת שיעורים לאומנות דיסציפלינארית.
הוא רצה שהיא תלמד לנגן על פסנתר אך ללמוד פסנתר לא היה בראש מעיונותיה אף על פי שמוזיקה כן.
למדונה הייתה חברה שלמדה בלט והיא ניסתה לשכנע את אביה שייתן לה ללמוד בלט במקום פסנתר.
עבור מדונה הריקוד היה שער לגילוי אומנויות אחרות שבהן היא שמרה על עניין לאורך כל החיים.
היא למדה בבית הספר לאומנויות הבמה ריקוד, תורת המוזיקה ותולדות האמנות.
היא גם עברה קורס על שייקספיר.
בבית ספר לבלט בו למדה היא פגשה את המנטור שלה כריסטופר פלין שרצה לעזור לה להצליח.
פלין לקח על עצמו להיות המנטור שלה, וחשף אותה למוזיאונים, אופרות, קונצרטים, גלריות אמנות ותצוגות אופנה של דטרויט.
כתוצאה מכך טעמיה האומנותיים התרחבו וכללו מוזיקה קלאסית, ציירים פרה-רפאליטים ומשוררים.
שנות ה-70 והגעתה לניו יורק סיטי
מדונה המשיכה בקריירה של ריקוד מודרני ועברה להתגורר בניו יורק בסוף שנות ה-70. היא עבדה במספר מוזיאונים בחינם ועבדה כדוגמנית עירום אמנותית בבתי ספר לאמנים וצלמים כמו מרטין שרייבר ולי פרידלנדר.
זה הביא אותה למגע עם ציירים וצלמים.
מדונה הכריזה מאוחר יותר: "אנשים ציירו אותי כל הזמן".
היא למדה לזמן קצר שיעורי צילום, ציור ורישום.
בעודה ממשיכה בקריירת הריקוד שלה, מדונה גם השתתפה בפסטיבל הריקוד האמריקאי ב-1978 של אוניברסיטת דיוק בדורהאם, שם פגשה את פרל לאנג שהפכה מאוחר יותר למנטורית הריקוד שלה ועזרה לה להשיג עבודה בחדר התה הרוסי.
שנה לאחר מכן, היא עברה בהצלחה אודישן להופעה בפריז עם אמן הדיסקו הצרפתי פטריק הרננדז כזמר ליווי והרקדנית שלו.
היא נבחרה על ידי הרננדז עצמו מתוך 1,500 רקדנים שנבחנו לתפקיד.
הרננדז והצוות שלו, גילו עניין גם לעצב אותה ככוכבת וראו אותה באותה תקופה כמישהי שיכולה להיות זמרת דיסקו ולכן כתוצאה מכך הרננדז מימן למדונה שיעורי ריקוד ושירה נוספים וגם שיעורי צרפתית על מנת שתוכל לקדם את עצמה בצרפת.
הרננדז טוען שהתהילה שלו הניעה את מדונה, שכן הוא וחבריו "הצליחו" לשכנע אותה שהיא יכולה להפוך לכוכבת גדולה.
אך מדונה לא הייתה מרוצה מהקצב בה התקדמה הקריירה שלה והיא לא אהבה את מוזיקת הדיסקו ולכן החליטה לחזור לניו יורק.
מדונה יצרה את הקשר הראשון שלה עם סצנת האומנות המקומית של ניו יורק במועדונים בלואר איסט סייד וסוהו.
היא התיידה עם ציירים, אמני גרפיטי ואומנים של אפקטים וויזואלים כמו קית' הרינג ופאב פייב פרדי וגם את אמן הגרפיטי נוריס בורוז איתו ניהלה מערכת יחסים קצרה ב-1979.
האמן מרטין בורגיין היה שותפה לדירה והפך לחברה הטוב ביותר.
הוויזואליה והפרזנטציה שלה בתחילת הקריירה שלה תוארו כפופ ארט.
בשנות ה-90 המבקרת מרת'ה ביילס אמרה שהיא טיפחה "תדמית פופ ארט כבדה".
העורך פול פלין כינה אותה "אמנית פופ במובן הוורהוליאני של המילה", בעוד ג'ון ר.
מיי בשנת 1997, מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה תיאר אותה "יצירת פופ ארט מוצלחת" וכ"פאר של אסתטיקה".
אינגבורג הוסטרי מאוניברסיטת אינדיאנה קישרה את מדונה לאומנות הפלסטית כאשר טענה ב-2001 כי "מדונה באה מהאומנות הפלסטית".
מדונה נחשבה הן לאומנית מוזיקלית ויזואלית והן למבצעת יותר מאשר למוזיקאית, כאשר הסופרת הקנדית קרלין פיית' העידה בסוף שנות ה-90 על "כישרונה השופע כאמנית חזותית".
תומאס הריסון, מאוניברסיטת מרכז פלורידה, זיהה לפניה אומניות שונות, אבל הוא הרגיש שהיא "לקחה את זה לרמה אחרת לגמרי" כשהיא תמיד מאמצת את ההיבטים החזותיים.
אנשי הצוות של אייריש טיימס אפילו התייחסו למדונה כ"כוכבת הפופ הנשית הראשונה שעוסקת באופן מלא באלמנטים החזותיים של האמנות שלה".
הידע שלה זכה להערות על ידי אנשים שונים במהלך שיא הקריירה שלה.
בשנת 2000, העורך הראשי של מגזין פוטו, דייוויד שונאואר, אמר כי היא אולי "אחד מבני האדם הנבונים ביותר מבחינה ויזואלית עלי אדמות".
מדונה שואבת השראה לעיתים קרובות מיצירות אומנות שהיא אוספת.
בעבר אף אמר שכל קליפ שצילמה שאב השראה מציור או יצירת אמנות.
לאומנות היה חלק ניכר בחייה, עד כדי כך שאמרה פעם ריאיון כי "האומנות החזיקה אותי חיה".
מאז תחילת הקריירה שלה עבדה עם אמני ויזואליה שונים כמו האמן הבריטי מרטין בורגיין שעיצב את עטיפת השיר שלה "Burning Up" בעוד אמן הגרפיטי מייקל סטיוארט הופיע בתור רקדן בקליפ הבכורה שלה לשיר "Everybody".
אחיה כריסטופר שיתף איתה פעולה גם הוא כאשר שימש כמנהל האומנותי של סיבובי ההופעות שלה במהלך שנות ה-90.
אמן הרחוב מיסטר בריינווש נכנס לסצנת המוזיקה כאשר היא הציעה לו לעצב את העטיפה של אלבום האוסף, שלה "Celebration" וכם גם את העטיפות של המהדורות האחרות שלו.
ב-2017 היא שיתפה פעולה עם אמן רחוב נוסף, אמן רחוב ברזילאי בשם אדוארדו קוברה אשר הזמינה אותו על מנת לצייר שני ציורי קיר בבית חולים לילדים במלאווי.
מדונה שיתפה פעולה עם אמן ברזילאי נוסף בשם אלדו דיאז, אמן חזותי אשר עבד עם מדונה על השיר שלה "Bitch I'm Madonna" וכן גם על לוח שנה שהוציאה בשנת 2018. במהלך הקריירה שלה גם יצרה קשרים עם צלמי אמנות, פורטרטים ואופנה.
למדונה היה מגע עם עולם האומנות פעמים רבות במהלך הקריירה שלה.
בהקשר זה, קריסטון קאפס ממגזין ניו יורק אמרה כי היא "ככל הנראה התקדמה בסצנת האמנות העכשווית כל הקריירה שלה".
היסטוריון האומנות הבריטי ג'ון אנתוני ווקר תיעד את חייה ואת הקריירה שלה מנקודת המבט של האומנות העכשווית בתחילת שנות ה-2000. בשנת 1990 שודר בסדרת דוקו של אומנויות של BBC פרק על מדונה.
פרק זה גרף 7.7 מיליון צופים מה שהפך אותו לאחד מהפרקים הנצפים ביותר אי פעם בסדרה.
מדונה מימנה תערוכות אומנות רבות לאורך השנים אך ברוב המקרים לא היה ידוע שעשתה זאת.
לטענת מנהלת יחסי הציבור שלה "היא לא רוצה או צריכה את התקשורת לכל דבר שהיא עושה".
למשל בשנת 1992 היא מימנה את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה של יצירותיו של האמן ז'אן-מישל בסקיה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ובשנת 1995 היא מימנה את התערוכה הרטרוספקטיבית של יצירותיה של הצלמת האיטלקית טינה מודוטי.
בנוסף מדונה נהגה לבקר במוזאונים ולהגיע לאירועי השקעה של מוזאוניים שונים.
ב-2001 היא אף השאילה דיוקן של פרידה קאלו עבור התערוכה הבריטית הראשונה שנערכה עם ציוריה של קאלו.
מדונה התעקשה מאוד שהציור יהיה חלק מהתערוכה בטענה ש"התערוכה לא תהיה שלמה בלעדיה" ואף ניהלה שבועות של משא ומתן עם הבעלים של הציור.
מדונה נחשבת לאספנית אומנות גדולה כאשר היא מחזיקה באוסף אומנות בשווי של בין 100 ל-160 מיליון דולר.
היא התחילה לאסוף יצירות אומנות לאחר שקיבלה את המשכורת הראשונה שלה בתחילת שנות ה-80. לשם כך שכרה את סוחרת האומנות דרלין לוץ כסוחרת האומנות הראשית שלה אשר עבדה איתה מ-1983 ועד 2004. גם לוץ וגם אחיה של מדונה כריסטופר התמודדו במכירות פומביות מטעמה.
בשנת 1996 היא כבר נחשבה לאחד מ-100 אספני האומנות הגדולים ביותר בעולם.
האוסף שלה כולל בעיקר ציוני אומנות מודרניים וכולל למעלה מ-300 יצירות אומנות של אמנים כמו פרידה קאלו, סלבדור דאלי ופבלו פיקאסו.
היא גם רכשה יצירות אומנות של הציירים הגדולים כולל ציור של הצייר האיטלקי "Master of 1310".
בנוסף היא גם אוספת תמונות פורטרט אומנותיות.
כך למשל בשנות ה-90 היא שילמה 165 אלף דולר עבור תמונת פורטרט של מודוטי, ובכך שברה שיא בתור האדם ששילם את המחיר הגבוה ביותר עבור תמונת פורטרט.
מדונה נתנה כסף למוזיאון ברוקלין על מנת שיוכלו לרכוש את יצירות האומנות "Untitled" של הציירת האמריקאית ג'וליה וכטל ו-The Six Second Epic של האמן קנג'י פוג'יטה.
גם בשנים שלאחר מכן מדונה המשיכה לתמוך כלכלית וגם לתת חשיפה לאומנים לא ידועים.
בשנת 2024 נחשף כי תממן פרויקט אומנו לנוער באיטליה בשם "Sogno di Volare" אשר ייצא לפועל ב-2025.
בתקופה בה הוציאה את אלבומה "Rebel Heart" היא ביקשה ממעריצים לשלוח לה יצירות אומנות אשר הכינו על מנת שתוכל להקרין אותם על המסכין בזמן סיבוב ההופעות לקידום האלבום.
חלק מיצירות האומנות נכללו גם בתערוכה האיטלקית
"Portraits & Artwork inspired by The Queen" אשר כללה 50 יצירות אומנות ש-20 מתוכם נבחרו על ידי מדונה עצמה.
בספר "Life with My Sister Madonna" אחיה כריסטופר סיפר כיצד עודדה אותו לעסוק באומנות ואף הלוותה לו 200 אלף דולר על מנת שיוכל לקנות סטודיו בו יצייר באופן קבוע.
לאורך השנים מדונה השתמשה באומנות גם לצורך מטרות צדקה.
בשנת 1991 הציעה למכירה ציור קנבס אותו ציירה בעצמה אשר כל ההכנסות מהמכירה שלו נתרמו.
ב-2020 היא השתמשה בביתה כדי לארח מכירה פומבית של יצירות אומנות אשר כל ההכנסות מהמכירה נתרמו לקורבנות הפיצוץ בנמל ביירות.
בשנת 2022 הוציאה מדונה מהדורה מחודשת של ספרה סקס לכבוד 30 שנים ליציאת הספר המקורי כאשר כל ההכנסות מהמכירה לארגון הצדקה שלה "Raising Malawi".
בנוסף כאשר הפרויקט שלה "Art for Freedom" פעל היא תרמה 10,000 דולר בכל חודש לארגון ללא מטרות רווח לפי בחירת אמן בולט בפרויקט.
ב-2013 מכרה ציור של האמן פרנאן לז'ה ב-7.2 מיליון דולר אותם תרמה לקרן שלה Ray of Light Foundation.
ב-2016 ערכה מדונה מכירה פומבית של יצירות אומנות אשר כל ההכנסות הלכו לקרן שלה "Raising Malawi" וליוזמות אחרות בתחום החינוך והאומנות.
במכירה זו מכרה גם חפצים אישיים שלה והצליחה לגייס 7.5 מיליון דולר.
מדונה יצרה מחלוקת בשנת 2001 כאשר העניקה את פרס טרנר לאמן הבריטי מרטין קריד אמרה לקהל: "בסדר בני זונות, כולם מנצחים!".
בשנת 2022 יצרה מחלוקת נוספת במסגרת פרויקט אומנותי בשיוף NFT בה פרסמה תמונת עירום תלת מממדית שלה ובה נראית מוציאה מאיבר מינה פרפרים חרקים ועצים אם כי תמונה זו זכתה לשבחים ממבקרי אומנות.
בנוסף ספגה מדונה ביקורת על כך שסירבה להשאיל ציור של פרידה קאלו למוזאון אומנות בדטרויט.
אם כי מבקר התרבות וינס קרדוצ'י טען שכנראה הבקשה לעולם לא הגיעה אליה.
בינואר 2023 בריז'יט פורה, ראשת עיריית אמיין לשעבר ביקשה ממדונה להשאיל את הציור "Diana and Endymion" של הצייר הצרפתי ז'רום-מרטין לנגלואה ובשלב מאוחר יותר רמזה שהשיגה את הציור באופן בלתי חוקי, אם כי אין הוכחה שמדונה מחזיקה בציור.
לאורך השנים מדונה נהגה לשלב בקליפים והופעות שלה אלמנטים אומנותיים אשר משכו את תשומת ליבם של מבקרים ופרשנים כמו המשוררת האמריקאית ג'יין מילר והעורך מארק ווטס.
גם הסופר ג'ייסון הנלי דיבר על כך ב-2015 כאשר טען כי "הופעותיה גרמו לחוקרים ומבקרים לקום ולשים לב לצליל, למסר ולסגנון שלה".
גם פול תום, דיקן לאומנויות באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה דיבר על כך כאשר אמר: "ההופעות של מדונה הן אומנות, אחריי הכל — אומנות משלבת משחק של רעיונות חברתיים ופוליטיים שסותרים לפעמים".
בשנת 2007 גם פול רתרפורד, פרופסור באוניברסיטת טורונטו, דיבר על כך כאשר כינה את מדונה "כפרפורמרית ויזואלית עם נוכחות בימתית יוצאת דופן".
גם חוקרים איטלקים מאוניברסיטת מקרטה התייחסו לכך כאשר טענו כי מדונה "בנתה "פואטיקה של הופעות חדשנית".
במהלך הקריירה שלה קיבלה מדונה שבחים רבים עם ההופעות הבימתיות שלה.
הסופר מייקל הטלי ב-2008 אמר: "היא תמיד הציבה סטנדרטים גבוהים עם ההופעות הבימתיות שלה".
המרצה הבכיר איאן אינגליס תיאר את הופעתיה כ"אירועים תיאטרליים".
כתב מגזין סלאנט סאל צ'ינקוומני כינה אותה כ"המבצעת הגדולה ביותר של זמננו" וכינה את המופעים שלה כ"מופעים תיאטרליים של סיפורים עם נרטיב".
אנשים רבים זקפו לזכותה של מדונה השפעה על מופעי פופ מיינסטרים בזכות סיבובי ההופעות המושקעים והיצירתיים שלה.
חלק מהמבקרים גם ציינו את הנושאים המקוריים והמעניינים שמדונה השתמשה בהם בסיבובי ההופעות שלה.
מעצב האופנה ווליאם בייקר טען כי כולם בעולם הפופ שאבו השראה ואף העתיקו ממדונה בשלב כלשהו בקריירה שלהם וטען כי "חווית מופע הפופ המודרני נוצרה על ידי מדונה" "ושהיא הפכה את הדבר הזה של מופע פופ מהופעה חיה למופע אומנותי של ממש".
חוקרים ועיתונאים כמו ברין יניקאיה ומאט קיין תיארו כיצד היא הפכה מופעי פופ למופע תיאטרון של ממש ואף סללה את הדר לאמנים אחרים לעשות זאת.
סיבוב ההופעות של מדונה שנחשב לזה שזכה להכי הרבה שבחיים היה סיבוב ההופעות "Blond Ambition World Tour" משנת 1990 למשל על ידי עיתונאי הניו יורק טיימס ג'ייקוב ברנשטיין.
הווידאו קליפים של מדונה זכו לתשומת לב מתמשכת מאז שנות ה-80. הווידאו קליפים שלה מזכו בין היתר גם תשומת לב של חוקרים אקדמאים כאשר לימים היא הפכה לזמרת הפופ שהווידאו קליפים שלה עוררו הכי הרבה עניין.
לימים הווידאו קליפים של מדונה זכו לשבחים רבים על ידי אנשי ציבור רבים.
כך למשל המבקרת והוספרת מרתה ביילס אמרה באמצע שנות ה-90: כי מדונה הוכיחה ש"היחס לאומנות חזותית חושבה יותר מאמירה מוזיקלית".
גם פול ראתרפורד שיבח את מדונה על הווידאו קליפים שלה וציין לשבח את העובדה שהשקיעה הרבה זמן וכסף בשביל להפיק אותם ואף ציין את העובדה שחלק מהווידאו קליפים שלה הם מהיקרים ביותר בהיסטוריה.
המבקר ארמונד ווייט שיבח גם הוא את הווידאו קליפים של מדונה ב-2015 ואף טען כי אמנים כמו ביורק וליידי גאגא הושפעו מהווידאו קליפים של מדונה.
שבחים דומים ניתנו למדונה גם מכתבים של מגזין סלנט וערוץ VH1 וגם מקומות כמו MTV ובילבורד נהגו לדרג אותה ברשימות חשובות בנושא וידאו קליפים.
חלק מהווידאו קליפים שלה הוצגו בתערוכות אומנות כאשר הבולט ביניהם הוא הקליפ לשיר Bedtime Story אשר נוצג באופן קבוע במוזיאון לאומנות מודרנית וכן גם במוזיאון לתנועה נעה בלונדון.
כמו כן הווידאו קליפ הוקרן גם במקומות נוספים כמו בבית הספר לאומנות חזותית.
הווידאו קליפים שלה משכו תשומת לב ככה ששנים מהודיאו קליפים שלה אוזכרו במאמר המפורסם "Studies in Art Education".
מדונה למדה ריקוד בנערותה דבר אשר השפיע גם על הווידאו קליפים של ועל ההופעות שלה על הבמה.
חוקרים ומבקרי מחול שונים סקרו אותה בדיסציפלינה האמנותית.
כך למשל מבקרת מחול של הגרדיאן כתבה בשנת 2015 שתנועות הריקוד של מדונה לאורך השנים הפכו מ"תנועות שרוקדים במועדונים ועד לאומנות רצינית של ממש".
הסוציולוגית סינדי פאטון טענה כי מדונה הייתה לזמרת הראשונה שהפכה את הריקוד ל"השפעה תרבותית ופרו פוליטית".
גם אנשים אחרים ציינו לשבח את יכולות הריקוד כמו כתב של רולינג סטון שכתב ב-2011 כי "מדונה היא לחלוטין שם נרדף לריקוד".
עם זאת מדונה ספגה ביקורות שליליות על הריקוד שלה.
במאמר שנכתב ב-2019 בשם "Popular Music and the Politics of Hope" מחברי המאמר טענו כי היא לא יודעת לרקוד וגם לא לשיר.
גם הסופרת לוסי סנטה מתחה ביקורת שלילית על יכולות הריקוד של מדונה כאשר כינתה אותה כ"רקדנית חסרת חן".
תנועות הריקוד שלה עוררו השראה בקרב אנשים רבים.
כך למשל המלחין, הצייר והמשורר הסינגפורי מארק צ'אן הציג שיר וריקוד בהשראת מדונה בפסטיבל האומנויות הבין לאומי בסינגפור.
בסקר שנערך על ידי מגזין רולינג סטון מדונה נכללה ברשימת "עשרת המוזיקאים-רקדנים הטובים ביותר" בסקר שנערך ב-2011.
קריירת המשחק של מדונה נותחה לאורך השנים על ידי אנשים רבים ועוררה עניין בקרב אנשים כמו עיתונאים ואקדמאים.
כך למשל המרצה אנג'לה מקרובי ניתחה את קריירת המשחק של מדונה במסגרת מחקר על פמניזם בעולם הקולנוע.
גם עיתונאים רבים התייחסו לקריירת המשחק של מדונה כמו כתבים של ואניטי פייר כאשר כינו אותה כ"מקרה יוצא דופן" בעולם המשחק.
גם הסופרים לו הארי ואריק פורמן התייחסו לקריירת המשחק של מדונה כאשר שיבחו את יכולות המשחק של מדונה וטענו כי רק מדונה הצליחה "להפציץ בהרבה בז'אנרים".
אם כי למרות זאת היו גם פעמים בהם מדונה ספגה ביקורות שליליות על המשחק שלה למשל בטקס פרסי פטל הזהב שם זכתה ב-5 פרסים ביניהם השחקנית הגרועה ביותר של המאה.
בשנת 1985 שיחקה מדונה בסרט סוזאן סוזאן אשר לימים הפך לאחד הסרטים האייקונים של שנות ה-80 ואף גרף קרוב ל-100 מיליון דולר.
בנוסף מדונה יצרה גם סרטים משלה כמו הסרט הדוקומנטרי-הבדיוני במיטה עם מדונה אשר שודר בבתי הקולנוע ושבר שיא בתור הסרט הדוקומנטרי שגרף את הרווח הכי גדול אי פעם בקולנוע.
קריירת המשחק של מדונה תרמה גם לקריירה המוזיקלית שלה כאשר 4 שירים שהקליטה עבור פסקולים של סרטים הגיעו למקום הראשון בארצות הברית מה ששם אותה גם בקבוצה מצומצמת של אמנים שהצליחו להכניס 4 שירים מפסקולים למקום הראשון בארצות הברית.
רבים מסרטיה של מדונה הוקרנו הוצגו במוזיאונים שונים בעולם כמו מרכז ז'ורז' פומפידו בצרפת ומוזיאון האומנות העכשווית MoMA PS1 בניו יורק.
בנוסף נעשו מספר מחוות לקריירה הקולנועית של מדונה כמו הספיישל הקומי Almost Human: Madonna on Film שנערך ב-2009 בהנחיית הסופר דייוויד שמאדר.
במהלך הקריירה שלה מדונה זכתה בפרסים רבים על הווידאו קליפים שלה ועל סיבובי ההופעות שלה ובאופן כללי על האומנות שלה.
בשנת 1999 זכתה בפרס ה-VMA ה-20 שלה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV ובכך הפכה לאמן שזכה בהכי הרבה פרסי VMA בהיסטוריה.
בין היתר זכתה בפרס "קליפ השנה" על הווידאו קליפ לשיר "Ray of Light" בשנת 1998. בנוסף וידאו קליפ זה זכה בפרס הודיאו קליפ הבין לאומי של השנה בטקס פרסי iHeartRadio MMVAs.
בשנת 1989 זכתה בתואר אמן העשור מטעם MTV ובשנת 1999 זכתה בתואר אומנית המאה מטעם MTV דרום-מזרח אסיה.
בשנת 1987 זכתה בפרס אמנית הפופ\רוק המועדפת בתחום הווידאו קליפים בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית.
בנוסף בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית בתחום הווידאו קליפים זכתה מדונה גם כן בפרס על הקליפ לשיר "Papa Don't Preach".
בנוסף מדונה גם זכתה בפרסים על סיבובי ההופעות שלה.
ה-DVD לסיבוב ההופעות "The Virgin Tour" זכה בפרס קלטת הווידאו הטובה ביותר של השנה בטקס פרסי "Billboard Number One Awards".
בנוסף ה-DVD של סיבוב ההופעות "Blond Ambition World Tour" זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הווידאו קליפ הארוך הטוב ביותר".
גם ה-DVD על סיבוב ההופעות "The Confessions Tour" זכה בפרס גראמי בקטגוריה זו.
מספר עיתנואים, עורכים ומחברים דנו לאורך השנים בהשפעתה של מדונה על עולם האומנות בטענה שמדונה עזרה להשפיע על הקשר שבין אומנות לפופ.
כך למשל מבקר האמנות האיטלקיפרנצ'סקו בונאמי, כינה אותה הפיקאסו מעולם המוזיקה.
גם העורך ג'ורדן רוברטסון ציין את ההשפעה על מדונה על השילוב של בין עולם האומנות למוזיקה כאשר טען כי "הייתה לה השפעה משמעותית על עולם האומנות".
היו גם כאלה שטענו שהיא הביאה אומנות רחוב אל המיינסטרים.
מלינה ביקפורד מ-Vice טענה כי השנים שבהן מדונה הייתה בניו יורק גרמו להב להביא את האומנות המחתרתית למיינסטרים.
מריסה ג'י מולר ממגזין W טענה שמדונה גם הפכה את העניין של אמני פופ שמשתפים פעולה אחד עם השני לדבר שבשגרה.
אף על פי שמדונה לקחה השראה מאמנים רבים היו גם אמנים לאורך השנים שלקחו השראה ממנה.
כך למשל האמן האמריקאי מטאו בלנקו אמר כי מדונה תמיד הייתה "השראה גדולה עבורו".
במרכז האומנות בדנדי שבסקוטלנד ציינו את ההשפעה של מדונה על האמנית האמריקאית טרישה באגה.
גם האמן הבריטי פגאסוס טען ששואב השראה ממדונה כאשר לטענתו תמיד כשהוא יוצר את היצירות שלו הוא מקשיב למוזיקה של מדונה וכי עבודותיו נוטות להכיל "אלמנטים מהדמות שלה".
בשנת 2014 תיארה גם האמנית הספרדייה-אמריקאית סילביה פראדה את השפעתה של מדונה כאשר כינתה אותה כ"חשובה יותר מכל תנועת אמונות אחרת".
מדונה היוותה השראה גם לצייר חסוס אארואה מורה.
מדונה היוותה השראה גם על אמנים פחות מוכרים ומחתרתיים כמו על אמן הגרפיטי היווני ג'ורג' קאלאס.
גם האמן החזותי הברזילאי אלדו דיאז שגם שיתף איתה פעולה, דיבר על השפעתה של מדונה עליו עד כדי כך שהוא החל ללמוד צילום, אמנויות והפך למעצב גרפי בזכותה.
השפעה על המאניה של פרידה קאלו
מדונה משכה כותרות בתקשורת כאשר חשפה את התעניינותה בפרידה קאלו בסוף המאה ה-20; קאלו נחשבה אז לדמות פחות מוכרת יחסית בבמה הבינלאומית מחוץ לתחום האומנות אך הדיבור של מדונה עליה הביא אותה לתודעה גם בתחום המוזיקה.
לטענת העיתונאי הבריטי אנדרו מורטון, רוב אמני הפופ החלו להכיר את קאלו בזכות מדונה.
באופן כללי עיתונאים רבים זקפו לזכותה של מדונה את הבאת האומנות של פרידה קאלו לתודעה הציבורית באופן כללי ובייחוד בתחום התרבות הפופולרית.
בשנת 2005 נטען אף במאמר של הדיילי טלגרף שמדונה הפכה את ציוריה של קאלו ליקרי ערך עבור אספנים.
לפי העיתון המקסיקני El Sol de Tampico מדונה משכה תשומת לב גם כלפיי חברה לשעבר של קאלו אלחנדרו גומז אריאס.
לאורך השנים תערוכות אומנות ומוזיאונים רבים ערכו מחוות למדונה.
כך למשל, ב-2012, ג'וני ווקר ארגנו תערוכה שבה הציגו יצירות גרפיטי של 30 אמני גרפיטי שונים כשהם מקדישים את התערוכה למדונה.
בנוסף באותה שנה הוצגה במרכז האמנויות של אוניברסיטת EAFIT תערוכת אמנות קולומביאנית, אשר שמה היה Like a Prayer בספרדית, על שם האלבום והשיר של מדונה משנות ה-90 זאת על מנת להראות כיצד מדונה השפיעה על תחום האמנות הפלסטית.
בשנת 2013 מוזיאון לאומנות באקוודור ערך תערוכה רב תחומית ששמו היה: "מדונה: אייקון תרבותי, אופנה ובולאות", תערוכה אשר חקרה את השפעתה של הזמרת בתחומי האופנה, אומנות, בולאות ונמיסמטיקה.
בשנת 2017 התקיימה תערוכה באיטליה ששמה היה "תודה מדונה - החלומות שלי בטכניקולור".
בשנים 2023 ו-2024 הוצגה תערוכה באוסטרליה תחת השם: "Madonna 40: A Celebratio", תערוכת מחווה לציון 40 שנות קריירה של מדונה.
באופן כללי לאורך השנים מדונה הוזכרה בתערוכות ומוזיאונים רבים.
כך למשל הוזכרה במספר תערוכות של הצייר המקסיקני אלברטו גירונלה וכמו כן בתערוכה שנערכה לכבוד יום הולדתה ומותה של מרילין מונרו ששניהם התרחשו בחודש אוגוסט וכמו כן במדינות כמו צ'ילה, ספרד וארגנטינה נערכה תערוכה תחת השם "ממדונה למדונה" אשר דיבר על תפקידה של האישה לאורך ההיסטוריה כשהוא משתמש במדונה כדוגמה.
בסביבות 1988, בעיירה פסנטרו באיטליה, מקום הולדתם של סבא וסבתא שלה מצד אביה הציעו כמה תושבים להציב פסל בגובה 13 רגל של מדונה לובשת חזייה בת'ווה למשוך תיירים אך ההצעה נפסלה על ידי רוב תושבי העיירה.
בשנת 1993 האמן הפלסטי הברזילאי ניקו רושה, יצר פסל בגובה 2.3 רגל שלה כדי להנציח את 10 שנות הקריירה שלה ואת ביקורה הראשון בברזיל.
בנוסף למדונה יש פסלי שעווה שלה שמוצגים במקומות שונים בעולם למשל בצרפת.
גם במוזאונים של מאדאם טוסו בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם יש פסלי שעווה של הזמרת.
השיא היה במוזיאון מאדאם טוסו באוסטרליה שם המוזיאון השיק 3 פסלי שעווה של הזמרת בו זמנית ובכך הפכה מדונה לאדם הראשון בהיסטורית המוזיאון שהושקו שני פסלים שלו או יותר בו זמנית.
המדוק הוא אזור בצרפת, הידוע כאחד מארבעת אזורי גידול היין הגדולים יותר של בורדו וממוקם במחוז ז'ירונד, על הגדה השמאלית של שפך הז'ירונד, צפונית מערבית לבורדו.
שמו בא מ-(פאגוס) Medullicus, או "מדינת המדולי", השבט הקלטי המקומי.
האזור חייב את הצלחתו הכלכלית בעיקר לייצור יין אדום.
המדוק הוא ביתם של כ-1,500 כרמים.
באזור יש גם יערות אורנים וחופים חוליים ארוכים.
הגאוגרפיה של המדוק אינה אידיאלית לגידול ענבי יין, כאשר קרבתו לאוקיינוס האטלנטי מביאה לאקלים מתון יחסית ולכמות גשמים גבוהה, מה שהופך את ריקבון הענבים לבעיה מתמדת.
נהוג לחשוב שאופי היין של האזור נובע מהאדמה.
על אף שהשטח שטוח, קיים ניקוז מצוין וכמות החצץ המוגברת באדמה מאפשרת שמירת חום, מעודדת הבשלה ומערכות שורשים נרחבות.
למעט שאטו או-בריון מאזור היין גראב (Graves), כל היינות האדומים בסיווג היינות של 1855 בבורדו הם מהמדוק.
רבים מיינות מדוק שאינם בסיווג זה סווגו באמצעות שיטת ה-Cru Bourgeois עד 2007 (סיווג ה-Cru Bourgeois מפרט כמה מה"שטו" מהמדוק שלא נכללו בסיווג היינות של 1855 בבורדו של Crus Classés, או Classed Growths).
בעקבות אתגרים משפטיים קטגוריה זו בוטלה, והוכנסה מחדש בשנת 2010 כ"סימן איכות" שנתי בהתאם להערכה שנתית עצמאית.
המדולי היה שבט גאלי ששכן בעמק העליון של מוריין (בארפיטנית: Môrièna הוא אחד ממחוזות סבויה, המקביל כיום לנפת סן-ז'אן-דה-מוריין בצרפת) בסביבות מודאן (סבואה) של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
הם מוזכרים כ-Medullorum על ידי ויטרוביוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס), Méd(o)ulloi (Μέδ<ο>υλλοι) על ידי סטראבון (תחילת המאה ה-1 לספירה), מדולי על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), וכMedoúllous (Μεδούλλους) על ידי תלמי (המאה השנייה לספירה).
השם האתני מדולי הוא צורה לטינית של מדולוי (Medulloi) הגאלי.
הוא נגזר בדרך כלל מהשורש הפרוטו-קלטית medu, שפירושו תמד, משקה אלכוהולי, ולכן ניתן לתרגם כ"אלה ששותים תמד".
פרשנות זו מעודדת על ידי האזכור, של ויטרוביוס ב-על אודות אדריכלות, של "סוג של מים" (genus aquae) ששותים המדולי.
לחלופין, חוויאר דה הוז הציע להגדיר את השם כ"אלה שחיו באמצע", או "ביערות הגבול", על ידי חיבורו לשורש * medhi/u (אמצע).
המדולי שכנו בעמק מוריין העליון, לאורך המסלול העליון של נהר ארק, ליד העיירה המודרנית מודאן (אמונדה).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לגראיוקלי (הם בעצמם מזרחית לווקונטי), צפונית לבריגיאני ולקואריאטס, מערבית לסגוסיני, ודרומית לקאוטרונס (הם עצמם דרומית לאלוברוגים).
הם השתייכו לשבטים שנשלטו על ידי קוטיוס באלפס טאורינה ומאוחר יותר שולבו במחוז אלפס קוטיאה.
לפי ויטרוביוס, הם היו מועדים במיוחד לסבול מזפקת.
בקרב האקוויקולים באיטליה ובקרב שבט המדולי בהרי האלפים.
מדוע אומות נכשלות: מקורות הכוח, השגשוג והעוני הוא ספר שפורסם ב-2012 מאת הכלכלנים דרון אג'מולו וג'יימס א.
רובינסון, שקיבלו במשותף את פרס נובל לכלכלה לשנת 2024 על תרומתם במחקרים השוואתיים של שגשוג בין מדינות.
הספר מיישם תובנות מהכלכלה המוסדית, כלכלת הפיתוח וההיסטוריה הכלכלית במטרה להבין מדוע אומות מתפתחות בצורה שונה, כאשר חלקן מצליחות לשגשג ולהתחזק ואחרות נכשלות, על פי טווח רחב של מקרים היסטוריים.
בספר טוענים אג'מולו ורובינסון שצמיחה כלכלית בחזית הטכנולוגיה דורשת יציבות פוליטית, והרס יצירתי.
אג'מוגלו ורובינסון סבורים שהבדלים בהתפתחות בין מדינות נובעים רק מהבדלים במוסדות פוליטיים וכלכליים, ודוחים תיאוריות אחרות המייחסות חלק מההבדלים לתרבות, למזג אוויר, לגאוגרפיה או לחוסר ידע לגבי המדיניות והפרקטיקות הטובות ביותר.
הם מדגישים את התנאים הארגוניים, את איכות המדינה ומוסדותיה ואת השאלה את מי המדינה ומוסדותיה באים לשרת.
כל עוד המדינה ומוסדותיה לא משרתים את כולם אלא רק אליטה נצלנית, קשה מאוד להשיג פיתוח כלכלי לכל העם.
דמוקרטיה כגורם צמיחה גם היא חלק מרכזי בספר.
מוסדות מכלילים (Inclusive Institutions) במדינה, מאפשרים השתתפות רחבה ומעודדים חדשנות והזדמנויות משפיעים לטובה על התפתחות וצמיחה.
ואילו למוסדות מדירים השפעה שלילית על הכלכלה כיוון שנחסמת בהן היזמות התחרות והחדשנות, העושר מרוכז אצל קבוצה מצומצמת, אי השויון מעמיק ויש בריחה של משקיעים.
המחברים גם מנהלים אתר אינטרנט (עם בלוג שאינו פעיל מאז 2014) על הדיון המתמשך בספר.
הספר הוא תוצאה של סינתזה רבת שנים בין מחקר של דרון אג'מולו, על תורת הצמיחה הכלכלית, לבין מחקר של ג'יימס רובינסון, על הכלכלות של אפריקה ואמריקה הלטינית, ובין מחקרים של מחברים רבים אחרים.
הוא מכיל פרשנות של ההיסטוריה של מדינות שונות, מדינות שנכחדו ומדינות מודרניות.
הרעיון המרכזי של רבות מיצירותיהן של המחברים הוא התפקיד המגדיר של המוסדות בהשגת רמה גבוהה של רווחה על ידי מדינות.
ספר קודם של המחברים, "המקורות הכלכליים של דיקטטורה ודמוקרטיה", הוקדש לאותו נושא, אך לא הכיל מספר רב של דוגמאות היסטוריות שונות.
המחברים מתחו בספר ביקורת חריפה ביותר על התיאוריה הגאוגרפית שאינה מסוגלת לדבריהם, להסביר לא רק את אי השוויון העולמי באופן כללי, אלא גם את העובדה שמדינות רבות נמצאו בקיפאון במשך זמן רב, ואז בנקודת זמן מסוימת, החלה בהן צמיחה כלכלית מהירה, זאת על אף שמיקומם הגאוגרפי לא השתנה.
סיימון ג'ונסון היה שותף לרבים מיצירותיהם של אג'מולו ורובינסון, ולאחר מכן חלק איתם את פרס נובל, אך הוא לא תרם לספר זה.
לדוגמה, במאמר משנת 2002, הראו שלושתם, באמצעות ניתוח סטטיסטי, שגורמים מוסדיים שולטים בתרבות ובגאוגרפיה בקביעת התמ"ג לנפש של מדינות שונות.
ובמאמר משנת 2001, הם הראו כיצד תמותה בקרב מתיישבים אירופיים במושבות השפיעה על הקמת מוסדות ועל פיתוח עתידי של שטחים אלו.
החל בתיאור של העיר נוגלס שבמדינת אריזונה במקסיקו ושל העיר נוגלס שבמדינת סונורה, תוהים המחברים על סיבות להבדל הדרמטי ברמת החיים משני צדי החומה המפרידה בין שתי הערים.
הספר מתמקד בשאלה כיצד מדינות מסוימות הצליחו להשיג רמות שגשוג גבוהות, בעוד שאחרות נכשלו בכך בעקביות.
מדינות שהצליחו להגיע לרמה גבוהה של רווחה הפגינו שיעורי צמיחה כלכליים גבוהים יציבים במשך זמן רב.
מצב זה של הכלכלה נקרא פיתוח בר קיימא.
הדבר מלווה בשינוי ובשיפור מתמיד של טכנולוגיות, תהליך הנקרא קידמה מדעית וטכנולוגית.
בחיפוש אחר הסיבות לכך שבמדינות מסוימות אנו מבחינים בתופעה זו, בעוד שמדינות אחרות נראות כאילו הן קפאו בזמן, מגיעים המחברים למסקנה שלמען התקדמות מדעית וטכנולוגית, יש צורך להגן על זכויות הקניין של שכבות רחבות בחברה ועל היכולת לקבל הכנסה מהמפעלים ומהחידושים שלהם (כולל מפטנטים על המצאות).
אבל ברגע שאזרח מקבל פטנט, הוא מיד מתעניין בכך שאף אחד אחר לא רשם פטנט על גרסה מושלמת יותר של ההמצאה שלו, כך שיוכל לקבל הכנסה מהפטנט שלו לנצח.
לכן, למצב של פיתוח בר-קיימא, נדרש מנגנון שלא יאפשר לו לעשות זאת, כי יחד עם הפטנט הוא זוכה בעושר לא מבוטל.
המחברים מגיעים למסקנה שמנגנון כזה הוא מוסדות פוליטיים פלורליסטיים המאפשרים לשכבות רחבות בחברה להשתתף בשלטון במדינה.
במוסדות פוליטיים פלורליסטיים מתקבלת החלטה שמועילה לרוב האנשים.
משמעות הדבר היא שהממציא לא יוכל למנוע פטנט על המצאה חדשה וכך יהיה שיפור מתמיד של הטכנולוגיות.
בדוגמה שהוצגה ממציא הפטנט הקודם יפסיד, אבל כל השאר יצאו מורווחים.
הפרשנות של צמיחה כלכלית, כשינוי מתמיד של סחורות וטכנולוגיות, הוצעה לראשונה על ידי ג'וזף שומפטר, שכינה תהליך זה הרס יצירתי.
בצורה של מודל כלכלי, יושמה תפיסה זו על ידי פיליפ אגיון ופיטר האויט במודל אגיון-האויט, שבו התמריץ לפיתוח מוצרים חדשים הוא הרווח המונופוליסטי מייצורם (הרווח העודף שמונופול יכול להפיק בזכות כוחו בשוק), המסתיים לאחר המצאת מוצר טוב יותר.
מכיוון שרק מוסדות פוליטיים פלורליסטיים יכולים להבטיח שבעלי המונופולים הקיימים, לא יוכלו לחסום את הכנסתן של טכנולוגיות חדשות תוך שימוש בכוחם הכלכלי, מוסדות אלו הם תנאי הכרחי למעבר של המדינה לפיתוח בר קיימא.
תנאי מוקדם נוסף הוא רמת ריכוזיות מספקת של הכוח במדינה, כי בהיעדר רמת ריכוזיות מספקת, פלורליזם פוליטי יכול להפוך לכאוס.
הבסיס התאורטי של עבודתם של המחברים מוצג במאמר משותף, עם סיימון ג'ונסון.
המחברים מציינים גם את ההשפעה הרבה של עבודתו של דאגלס נורת' על השקפותיהם.
המחברים מביאים סימוכין לעמדתם על ידי ניתוח ההתפתחות הכלכלית של מדינות מודרניות רבות ושל וחברות רבות שכבר נעלמו: מבקרי הספרות מציינים פה אחד את שפע הדוגמאות ההיסטוריות המוצגות בספר.
ניגוד בין שני סוגי מוסדות
את התפקיד המכריע בפיתוח מדינות, ממלאים לטענת המחברים המוסדות - מערכת של כללים ומנגנונים פורמליים ובלתי פורמליים לכפיית יחידים לציית לכללים הקיימים בחברה.
אג'מולו ורובינסון מחלקים מוסדות לשתי קבוצות גדולות: פוליטית וכלכלית.
הראשונה מסדירה את חלוקת הסמכויות בין הרשויות השונות במדינה ואת הליך היווצרותם של גופים אלו, והשניה מסדירה את יחסי הרכוש של האזרחים.
המושג של אג'מולו ורובינסון מורכב מניגוד בין שני ארכיטיפים: "חילוץ" ("חילוץ", "סחיטה") ו"הכללה" ("כולל", "מאחד") מוסדות כלכליים ופוליטיים, שבשני המקרים מחזקים ותומכים זה בזה.
"מוסדות כלכליים כוללים" מגנים על זכויות הקניין של חלקים רחבים בחברה (לא רק האליטה), הם אינם מאפשרים ניכור בלתי מוצדק של רכוש, והם מאפשרים לכל האזרחים להשתתף ביחסים כלכליים כדי להרוויח.
בתנאים של מוסדות כאלה, העובדים מעוניינים להגדיל את פריון העבודה.
קיום לטווח ארוך של מוסדות כלכליים מסוג זה, אינו אפשרי ללא מוסדות פוליטיים כוללים המאפשרים לשכבות רחבות בחברה להשתתף בניהול המדינה ולקבל החלטות שמועילות לרוב הציבור.
מוסדות אלה הם הבסיס לכל הדמוקרטיות הליברליות המודרניות.
בהיעדר מוסדות כאלה, כאשר כוח פוליטי נגזל על ידי שכבה קטנה בחברה, במוקדם או במאוחר, היא תשתמש בכוחה זה כדי להשיג כוח כלכלי במטרה לתקוף את זכויות הקניין של אחרים, ובכך להרוס מוסדות כלכליים כוללים.
מוסדות מדירים מוציאים חלקים גדולים של האוכלוסייה מחלוקת ההכנסה מפעילותם שלהם.
הם מונעים מכולם מלבד האליטה, ליהנות מהשתתפות ביחסים כלכליים.
נהפוך הוא, הם רשאים אפילו להרחיק את רכושם של מי שאינם שייכים לאליטה.
דוגמאות לכך כוללות עבדות, צמיתות ואנקומיינדה.
בתוך הקשר של מוסדות כאלה, לעובדים אין תמריץ להגדיל את פריון העבודה, שכן כל ההכנסה הנוספת או כמעט כולה תימשך על ידי האליטה.
מוסדות כלכליים כאלה מלווים ב"מוסדות פוליטיים מדירים" המדירים חלקים גדולים מהאוכלוסייה מלשלוט במדינה ומרכזים את כל הכוח הפוליטי בידי שכבה צרה בחברה (למשל, האצולה).
דוגמאות לכך הן מונרכיות אבסולוטיות וסוגים שונים של משטרים דיקטטוריים וטוטליטרים, כמו גם משטרים אוטוריטריים עם מרכיבים חיצוניים של דמוקרטיה (חוקה ובחירות), הנפוצים כל כך בעולם המודרני, שבו הכוח נתמך על ידי מבני כוח: הצבא, המשטרה ובתי המשפט התלויים.
עצם העובדה שיש בחירות במדינה לא אומרת שלא ניתן לסווג את מוסדותיה כמדירים: תחרות יכולה להיות לא הוגנת, הזדמנויות המועמדים והגישה שלהם לתקשורת אינן שוות, וההצבעה מתנהלת עם הפרות רבות, ובמקרה כזה הבחירות הן רק מחזה שסופו ידוע מראש.
ניתוח ההתפתחות הכלכלית של מדינות שונות
אג'מולו ורובינסון מנתחים בספרם את הגורמים התורמים להצלחה או לכישלון של מדינות.
הם טוענים שההסברים הנפוצים כמו גאוגרפיה, אקלים, תרבות, דת, גזע או בורות של מנהיגים פוליטיים אינם מספיקים.
כדי לתמוך בתזה שלהם, המחברים משווים מקרי מבחן של מדינות שונות.
הם מדגישים דוגמאות כמו צפון ודרום קוריאה, שבהן גורמים דומים הובילו לתוצאות כלכליות שונות.
הם גם בוחנים ערי גבול כדי לנתח את ההשפעה של סביבות מוסדיות על השגשוג.
הטיעון העיקרי של אגמולו ורובינסון הוא שמוסדות כלכליים ופוליטיים מכלילים הם חיוניים לשגשוג כלכלי.
מוסדות מכלילים מאפשרים השתתפות רחבה בקבלת החלטות ומעניקים תמריצים לכישרון ויצירתיות.
מאידך גיסא, מוסדות מדירים המיטיבים עם אליטה קטנה, מעכבים את הצמיחה הכלכלית.
המחברים משתמשים בדוגמאות היסטוריות, כמו המהפכה המפוארת בבריטניה, כדי להמחיש את חשיבותו של פלורליזם דמוקרטי לפיתוח כלכלי.
הם גם דנים בפריחה הכלכלית של סין, ומייחסים אותה למדיניות כלכלית יותר ויותר מכלילה.
לפי אג'מולו ורובינסון, צמיחה כלכלית יכולה להוביל לשינויים במוסדות הפוליטיים.
הם מזהירים שאם סין לא תשפר את המאזן הפוליטי שלה, היא עלולה לעמוד בפני קריסה דומה לזו של ברית המועצות בשנות ה-90.
הספר בוחן שתי תיאוריות עיקריות.
התיאוריה הראשונה בוחנת את הגורמים המניעים משטרים דמוקרטיים ודיקטטוריים.
התיאוריה השנייה מעמיקה לתוך הניסיון להבין כיצד משטרים דמוקרטיים מטפחים צמיחה כלכלית, בעוד שמשטרים דיקטטוריים מעכבים אותה.
התיאוריה של אג'מולו ורובינסון על הכוחות המניעים שמאחורי הדמוקרטיה, מבוססת על עבודתם הקודמת בתורת המשחקים.
המאמר שלהם בוחן את הדמוקרטיזציה ההיסטורית של מערב אירופה ושל אמריקה הלטינית ומדגיש את תפקידם של איומי המהפכה ורצונות האליטה לחלוקה מחדש כלכלית במעבר לדמוקרטיה.
המחברים מניחים כמה הנחות במודל תורת המשחק שלהם.
הם מניחים שהחברה מחולקת למעמד עשיר ולמעמד עני, שהמשטרים הם דמוקרטיים או לא דמוקרטיים, ושההעדפות של האנשים מבוססות אך ורק על חלוקת כספים מחדש.
הם גם לוקחים בחשבון את הדאגות של אנשים לגבי חלוקה מחדש עתידית ואת התנודות של התפוקה הכלכלית של המדינה.
בנוסף, יחידים בחברה שואפים למקסם את התועלת שלהם.
על פי המודל שלהם, מדינה מתחילה כחברה לא דמוקרטית שבה קבוצה עשירה קטנה שולטת בעושר ושולטת על הרוב העני.
העשירים קובעים את שיעור המיסוי והעניים יכולים לקבל את החלוקה מחדש המוצעת או לבחור למרוד, דבר שכרוך בעלות.
תוצאת המשחק תלויה בהצעת המיסוי של העשירים ובהחלטת העניים למרוד או לא.
דמוקרטיזציה מתרחשת כאשר העשירים מגבירים מרצון את החלוקה הכספית מחדש ואת הזיכיון לעניים כדי להימנע ממהפכה.
מהניתוח שלהם עולה כי האיום המתמיד של מרד מניע את העשירים לדמוקרטיזציה.
תיאוריה זו מתיישרת עם מאמר של קלארק, גולדר וגולדר, הדן באופן בו ממשלות מחליטות אם לנצל או להגן על אזרחים, בהתבסס על ההטבות, בעוד שאזרחים מצידם יכולים לבחור לעזוב, להישאר נאמנים או להביע את דאגותיהם באמצעות הפגנות.
כיצד דמוקרטיה משפיעה על הביצועים הכלכליים
החלק השני של הספר "מדוע אומות נכשלות" בוחן את הקשר בין מוסדות פוליטיים מכילים ובין צמיחה כלכלית.
רעיון זה נדון בעבר, במאמר של אג'מולו ורובינסון, שכותרתו "מוסדות כגורם היסודי לצמיחה ארוכת טווח".
התיאוריה של אג'מולו ורובינסון מסבירה את הרמות השונות של הפיתוח הכלכלי במדינות, תוך שימוש במסגרת אחת.
מוסדות פוליטיים כמו חוקה, קובעים את חלוקת הכוח הפוליטי בכתב, בעוד שחלוקת המשאבים הכלכליים קובעת את חלוקת הכוח הפוליטי בפועל.
הן חלוקת הכוח כפי שהיא מנוסחת בכתב והן החלוקה בפועל של הכוח הפוליטי, משפיעות על המוסדות הכלכליים ועל אופן ניהול הייצור.
הם גם מעצבים מוסדות פוליטיים עתידיים.
המוסדות הכלכליים קובעים גם את חלוקת המשאבים לעתיד.
מסגרת זו תלויה בזמן, שכן המוסדות של היום קובעים את הצמיחה ואת המוסדות הכלכליים של מחר.
לדוגמה, לפני המהפכה המפוארת (the Glorious Revolution), הכוח הפוליטי באירופה, במיוחד באנגליה, היה מרוכז בידיו של המונרך.
עם זאת, הרווחים הגוברים מהמסחר הבינלאומי הובילו להופעתה של אצולה שמעורבת במסחר ומעמד סוחרים עולה.
קבוצות אלה מילאו תפקיד משמעותי בכלכלה ותרמו חלק ניכר מהכנסות המס למלך.
כתוצאה מכך החלו מוסדות פוליטיים וכלכליים להעדיף את מעמד הסוחרים, מה שהוביל בסופו של דבר לנפילת השיטה המונרכית באנגליה ולהקמת מוסדות כלכליים יעילים.
במאמר אחר שכתב עם סיימון ג'ונסון, בשם "המקורות הקולוניאליים של התפתחות השוואתית: חקירה אמפירית" המחברים משתמשים בניסוי טבעי בהיסטוריה כדי להראות שמוסדות שונים מביאים לרמות שונות של צמיחה כלכלית.
הם מנתחים את הבחירות המוסדיות שנעשו במהלך התקופה הקולוניאלית של כמה מדינות ואת השפעתן על ההתפתחות הכלכלית של ימינו.
המחקר מגלה כי במדינות שבהן סביבת המחלה הקשתה על המתיישבים לשרוד (שיעור תמותה גבוה), הם הקימו משטרים מדירים, מה שהביא לצמיחה כלכלית ירודה כיום.
לעומת זאת, באזורים עם שיעורי תמותה נמוכים יותר, המתיישבים התיישבו ושכפלו מוסדות מארצותיהם, כפי שניתן לראות בקולוניזציה המוצלחת של אוסטרליה ושל ארצות הברית.