tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשרה ימים לאחר מכן הורה פיסארו להוציא להורג את אטוואלפה.
גופותיהם של כל קיסרי האינקה נחנטו לאחר מותם.
המומיה של ואיינה קאפאק הוצגה בארמון שלו בקוסקו ונצפתה על ידי הכובשים הספרדים של אימפריית האינקה.
מאוחר יותר, היא נלקחה מקוסקו לאחוזתו המלכותית קיספווואנקה, שם הוסתרה מהספרדים על ידי קרובי משפחתו ומשרתיו של ואיינה קאפאק.
בשלב מסוים היא הוחזרה לקוסקו, שם היא התגלתה בשנת 1559 על ידי הספרדים.
יחד עם מומיות של 10 קיסרי אינקה אחרים ונשותיהם, המומיה נלקחה ללימה שם הוצגה בבית החולים סן אנדרס.
מצבם של המומיות הלך והידרדר באקלים הלח של לימה ובסופו של דבר הן נקברו או נהרסו על ידי הספרדים.
ניסיון למצוא את המומיות של קיסרי האינקה מתחת לבית החולים סן אנדרס בשנת 2001 לא צלח.
הארכאולוגים מצאו קריפטה, אך היא הייתה ריקה.
ייתכן שהמומיות סולקו משם כאשר הבניין תוקן לאחר רעידת אדמה.
ואיאר הדמאה בע"מ היא חברה פרטית ישראלית המפתחת מכ"ם-על-שבב לשלל שימושים, ובהם לתעשיית הרכב ולניטור קשישים.
החברה נוסדה בדצמבר 2011 על ידי רביב מלמד, לשעבר סגן נשיא חטיבת האלחוט באינטל ישראל, המשמש כמנכ"ל החברה, מירי רטנר, לשעבר מבריזקום, ששימשה כסמנכ"ל מחקר ופיתוח, ונפתלי חייט, לשעבר המדען הראשי של אלווריון, המשמש כ-CTO.
שם החברה, Vayyar, נגזר מהמילה העברית .
החברה מפתחת מכ"ם-על-שבב, באמצעותו היא מייצרת תמונה תלת-ממדית של עצמים.
בתחילת דרכה פיתחה החברה מוצר לאיתור סרטן השד, כתחליף לממוגרפיה, ובהמשך יישמה טכנולוגיה זו לשימושים נוספים.
פיתוח המוצר לאיתור סרטן השד נפסק ב-2024, קודם שהושלם.
ב-2016 הכריזה החברה על Walabot DIY, המאפשר "ראייה" דרך קירות, למשל לשם איתור צינורות וחוטי חשמל החבויים בתוך הקיר.
מוצר נוסף של החברה הוא Vayyar Care, מכ"ם זעיר המאפשר זיהוי נפילות של קשישים בבתיהם.
בנובמבר 2021 חתמה החברה על הסכם עם החברה הסינית Haier לייצור מוצר זה, ובדצמבר 2021 הגיעה החברה להסכם עם חברת אמזון לשילוב המוצר בשירות Alexa Together של אמזון.
מוצרים של החברה לתעשיית הרכב כוללים מכשיר למניעת שכחת ילד ברכב, שבבים למניעת התנגשות, לסיוע בחניה, לבלימה אוטונומית ועוד.
באוגוסט 2021 חתמה החברה על הסכם עם חברת פיאג'ו האיטלקית, לשילוב מוצריה בקטנועים מתוצרת פיאג'ו.
בשיאה העסיקה החברה 300 עובדים, ובשנת 2024 ירד מספרם ל-140 בלבד, תוך צמצום תחומי הפעילות.
ב-2012 גייסה החברה הון 12 מיליון דולר.
בדצמבר 2015 גייסה החברה 22 מיליון דולר.
בדצמבר 2017 גייסה החברה 45 מיליון דולר.
בנובמבר 2019 השלימה החברה גיוס של 109 מיליון דולר.
ביוני 2022 השלימה החברה גיוס של 108 מיליון דולר, לפי שווי אחרי הכסף של יותר ממיליארד דולר והפכה לחד-קרן.
בספטמבר 2024 גייסה החברה ממשקיעיה הקיימים 25 מיליון דולר, לפי שווי אחרי הכסף של 55 מיליון דולר בלבד.
ואיטארנה, הנודע גם בשם ואיטארני (בסנסקריט: वैतरणी) הוא הנהר הנזכר במיתולוגיה ההינודאית ומפריד בין עולם החיים לעולם המתים, הוא העולם הבא, שעליו שולט יאמה, אל המוות ההינדואי.
הוואיטארנה מופיע, בין השאר, ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים.
ואיידופר (בספרדית: Valledupar) היא בירת מחוז ססאר שבצפון־מזרח קולומביה.
ואיידופר נחשבת למרכז חקלאי ותעשייתי אזורי.
בנוסף על כך, ואיידופר בולטת כערש מוזיקת הוואיינאטו העממית.
בעיר מתקיים פסטיבל האגדה של ולנאטו.
בוואיידופר יש את אחד מבתי הכלא המודרניים ביותר במדינה.
במהלך שנות ה-80, ה-90 ותחילת שנות ה-2000, סבלה העיר במהלך מלחמת האזרחים בקולומביה.
בשנים אלו היו עם חטיפות רבות, פשע ואלפי פליטים.
בעבר האזור יושב על ידי אינדיאניים ילידיים.
האזור נחקר לראשונה על ידי פדרו דה באדילו.
האזור נכבש בשנת 1532 על ידי אמברוזיוס אהינגר הגרמני.
העיר עצמה נוסדה בשנת 1550 על ידי הכובש הספרדי, קפטן הרננדו דה סנטנה.
מאז תקופת הקולוניזציה, אזור ואיידופר מהווה מרכז לייבוא מאזור הקריביים והפצה ליבשת אמריקה.
ספרדים טיילו באזור והקימו חקלאות ענפה, בעיקר לגידול בקר אירופאי מיובא.רבים מהילידים מתו ממגפות ומחלות זיהומיות חדשות שהביאו האירופים.
במהלך מלחמת העולם השנייה קיבלה ואיידופר מהגרים רבים מאירופה – בעיקר צרפתים, גרמנים ואיטלקים.
מאוחר יותר הגיעו לעיר גם מהגרים מהמזרח התיכון.
האזור החל להתפתח במהירות עקב תמיכתו של הנשיא לשעבר אלפונסו לופס מיקלסן ששימש גם כמושל הראשון של ססאר.
במהלך שנות ה-70 העיר התפתחה רבות בזכות ייצור כותנה שכונתה גם כ"זהב לבן".
שגשוג זה פסק בשנות ה-80 עם פריצתן של מהומות פוליטיות שונות.
מהומות אלו כללו גם מעורבות של ELN ו-FARC.
מיעוטים בולטים בעיר כוללים שלוש קבוצות של אמרינדיאנים, וכן מהגרים אירופאים וטורקים.
האוניברסיטה הגדולה ביותר בואיידופר היא האוניברסיטה העממית של ססאר (Universidad Popular del Cesar).
אוניברסיטה זו היא ציבורית ופועלת בשני קמפוסים בעיר.
אוניברסיטאות פרטיות אחרות פועלות בעיר, ובהן אוניברסיטת סנטנדר ואוניברסיטת אזור האנדים.
בנוסף על כך, ישנם מספר בתי ספר טכניים בעיר.
על פי ציוני משרד החינוך הקולומביאני ב-2013, ההשכלה הגבוהה בססאר מדורגת כנמוכה ביותר בקולומביה.
כלכלת ואיידופר מבוססת בעיקר על מסחר, קמעונאות, בנקאות, שירותים ותיירות.
העיר משמשת גם כמרכז עסקים לשני מכרות הפחם הסמוכים, סרג'ון ודראמונד.
ייצור הפחם החל בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כלכלת האזור נשענת גם על המגזר הראשוני – חקלאות וגידול בקר.
במהלך שנות ה-70 האזור חווה פריחה כלכלית בגלל ייצור מסיבי של כותנה לאור הביקוש העולמי הגבוה.
בתקופה זו ואיידופר חוותה תהליך מודרניזציה והפכה לאזור השני היצרני ביותר בקולומביה במשך זמן מה.
תנופת הכותנה הסתיימה במהלך שנות ה-80 בגלל ירידה בייצור הכותנה וגלי אלימות.
המיתון הכלכלי שנוצר הותיר רבים בחובות ללא יכולת להחזיר הלוואות לבנקים.
במהלך השנים תעשיית וסחר המריחואנה שגשגה ואף ייצאה מריחואנה לארצות הברית.
הסחר בסמים של ארגוני הטרור ממשיכים גם כיום.
הגידולים בואיידופר כוללים בעיקר כותנה, אורז, שמן דקלים, טבק, קפה וקקאו.
מקורות שוליים יותר לצמיחתה הכלכלית של ואיידופר כוללים גם דיג, תחבורה, בנייה, ייצור תעשייתי, חשמל וגז, מסחר, מלונאות, גופים ציבוריים, נדל"ן, חינוך, בריאות ושירותי משק בית.
פסטיבל האגדה של ולנאטו נחשב למקור כלכלי חשוב בעיר.
הפסטיבל הפך למוקד משמעותי עבור תיירים.
בנוסף על כך, התפתחה בעיר תיירות אקולוגית.
ואטרושקה הוא מאפה מזרח אירופאי (פירוגי) מתוק או מלוח.
ואטרושקה מעוצב כטבעת בצק עם גבינה לבנה מסורתית טבורוג באמצע, לפעמים בתוספת צימוקים או חתיכות פרי.
הגודל הנפוץ ביותר הוא בערך 10-5 ס"מ בקוטר, אך קיימות גם גרסאות גדולות יותר.
מאפי ואטרושקה נאפות בדרך כלל באמצעות בצק לחם שמרים מתוק.
סוגים מלוחים נעשים באמצעות בצק לא ממותק, עם בצל נוסף למילוי.
האטימולוגיה של המילה אינה ברורה.
ההשערה הרווחת שואבת את השם מהמילה vatra שמשמעותה "אש" בכמה שפות סלאביות (אוקראינית למשל).
לפי גרסה אחרת, המילה שאולה מהשפה הרומנית, שבה "ואטרה" פירושה "סוג של עוגה, אפוייה באש".
השערות אלטרנטיביות מחברות אותו לפועל teret (тереть, "לשפשף" או "לגרור") או למונח טבורוג (творог), כלומר "גבינה לבנה חצי קשה".
במיתולוגיה ההינדואית, וַאיוּ, ואטה או פאבאנה (סנסקריט: वायु), הוא האל ההינדואי של הרוחות, כמו גם שליח האלים.
בכתבי הקודש הוודיים, וַאיוּ הוא אל חשוב ומזוהה באופן הדוק עם אינדרה, מלך האלים.
מוזכר שהוא הראשון ששתה סומה.
האופנישדות משבחים אותו בתור פראנה או 'נשמת החיים של העולם'.
בכתבי הקודש ההינדיים המאוחרים יותר, הוא מתואר כדיקפאלה (אחד משומרי הכיוון), המשקיף לכיוון צפון-מערב.
האפוסים ההינדיים מתארים אותו כאביהם של האל הנומאן ושל אחד מגיבורי המהאבהארטה, בהימה.
חסידיו של מדהבא הקדוש מהמאה ה-13 מאמינים בגורו שלהם כגלגול של וַאיוּ.
הם סוגדים לאל כמוקהיאפראנה ורואים בו את בנו של האל וישנו.
ואטרלנד () היא רשות מקומית בהולנד במחוז צפון הולנד.
היא ממוקמת מצפון לאמסטרדם, על החוף המערבי של אגם מרקרמיר.
שטחה המוניציפלי כולל את עיירות התיירות ברוק אין ואטרלנד (Broek in Waterland) ומרקן (Marken).
האזור יושב כבר במאה ה-11. בין השנים 1619–1811, הכפרים רנסדורפ, זינדרדורפ, סכלינחאודה, לנסמיר, ברוק אין ואטרלנד וזאודרחאודה התאגדו לתוך איגוד בשם "אוניה פאן ואטרלנד" (בהולנדית: Unie van Waterland), שעיקר תפקידו הוא ליצור אחדות ברשויות המקומיות הנמצאות על קו החוף.
אף על פי כן, היישוב מוניקנדאם אשר שימש כמקום מושבו של ההוֹכְט־שריף, ומעולם לא היה חלק מן האיחוד הזה.
בשנת 1921, הכפרים רנסדורפ, סכלינחאודה וזינדרדורפ אוחדו לתוך העיר אמסטרדם.
הרשות המקומית של ואטרלנד נוסדה ב-1991 עם מיזוגן של כמה רשויות מקומיות אחרות בברוק שבהולנד.
עם רשויות אלה נמנות ואטרלנד, קטוודה, מרקן ומוניקדנדאם, וכן חלקים מהרשויות המקומיות איפנדאם ולנדסמיר.
בניין הרשות נמצא במקום שבו עמד היישוב מוניקדנדאם.
מרקן, חלק מאותו היישוב, היה בעברו אי.
ואטן, שבתרגום מן השפה ג'והורי פירושו "מולדת".
(בג'והורי: Ватан; ברוסית: Родина) הוא עיתון חברתי־פוליטי בשפות ג'והורי ורוסית.
העיתון מסקר אירועים חברתיים ופוליטיים המתרחשים בדגסטן, ברוסיה, וכן מפרסם חומרים על ההיסטוריה והתרבות של יהודי ההרים.
העיתון נוסד בשנת 1928 בשם "העומל" (בג'והורי: Захметкеш).
אסאיל בינאייב מונה לעורך הראשון.
בראשית דרכו הודפס העיתון באלפבית עברי.
בשנים 1929–1930 עבר לשימוש באלפבית לטיני, ובשנת 1938 עבר לאלפבית קירילי, המשמש עד היום.
באמצע שנת 1938 קיבל העיתון שם חדש: "כוכב אדום" (בג'והורי: Гъирмизине Астара).
בשנות ה־30 של המאה ה־20 פעל בעיתון המשורר היהודי דניאל אטנילוב.
בסוף שנות ה־40 של המאה ה־20 הופסקה הוצאת העיתון.
העיתון חידש את פעילותו בשנת 1975.
בשנת 1991 שונה שם העיתון ל"ואטן", שפירושו בתרגום הוא "מולדת".
ואינו לינה (בפינית: Väinö Linna; 20 בדצמבר 1920 – 21 באפריל 1992) היה סופר פיני.
לינה נחשב אחד מהסופרים הפינים המשפיעים ביותר במאה ה-20. זכה לפרסום נרחב בפינלנד ובעולם כאשר פרסם ב-1954 את ספרו השלישי "חיילים אלמונים" וחיזק את מעמדו כסופר חשוב כאשר פרסם בשנים 1963-1959 את הטרילוגיה "כאן, תחת כוכב הצפון".
לינה נולד בעיירה החקלאית אוריילה, אשר נמצאת במערב פינלנד בקרבת העיר טמפרה.
בנערותו הפסיק את לימודיו כדי לסייע בפרנסת משפחתו ועבד כפועל חקלאי באחוזה בה הועסקה גם אמו וכפועל במנסרה.
בגיל 18 עבר לטמפרה, עבד בבית חרושת לטקסטיל ובזמנו הפנוי קרא בספרייה הציבורית, עד אשר גויס לצבא.
במשך שירותו הצבאי (1940-1944), נטל חלק במלחמת ההמשך (בין ברית המועצות ובין פינלנד) שפרצה בעקבות מלחמת החורף.
במשך כל שירותו הצבאי כתב רשימות ותיאורים של חוויותיו ושל חיי יחידתו בחזית.
חוסר הצלחתו בניסיונות הפרסום של רשימותיו אלו הוביל אותו, בסופו של דבר, לשריפת כתביו.
אולם, החומר ברשימות אלו שימש אותו בהמשך כאשר כתב את ספרו "חיילים אלמונים" (הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר).
לאחר שהשתחרר מהצבא חזר לעבוד במפעל בו עבד לפני המלחמה, ובמקביל המשיך לקרוא בספריות ואף החל לכתוב.
בתחילה פרסם ספר שירים אשר לא זכה להערכה ולאחר מכן עבר לפרוזה.
גם כאן לא נחל לינה הצלחה בתחילה, אולם ב-1954, לאחר הצלחת ספרו "חיילים אלמונים", היה ביכולתו לעזוב את עבודתו ולהתמסר לכתיבה.
ספריו של לינה, שנכתבו בסגנון ריאליסטי, השפיעו בצורה עמוקה על החברה, הפוליטיקה והתרבות הפינית.
שתי יצירותיו החשובות הפכו גם לסרטים.
הספר מתאר בצורה ריאליסטית ואירונית את קורות מחלקת מקלענים בצבא הפיני במלחמת ההמשך.
הספר אינו מתמקד בדמות גיבור אחד, אלא מספר את הווי היחידה תוך תיאור הקרבות הקשים מצד אחד וחיי היום-יום של החיילים מן הצד השני.
הסיפור מסופר מנקודת ראותם של החיילים הפשוטים, ועולה ממנו ביקורת על הקצונה הפינית אשר הורכבה לרוב מבני המעמד הגבוה.
בהיותו הספר הפיני הראשון בו צוירה המלחמה בדרך בלתי רומנטית, זכה הספר עם הוצאתו לביקורת נוקבת מצד חוגים נרחבים בפינלנד.
על הספר "חיילים אלמונים" בוויקיפדיה האנגלית
טרילוגיה אשר מתארת את חיי משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה.
הטרילוגיה עוסקת בתהפוכות החברתיות בפינלנד בתקופה זו, ומנסה לתת הסבר למקורותיה של מלחמת האזרחים הפינית, שהתרחשה בשנים 1917–1918 בין "הלבנים" ו"האדומים".
גם כאן, גיבוריו של לינה אינם אלו היוצרים את ההיסטוריה, אלא אנשים פשוטים אשר המאורעות הגדולים מעצבים את חייהם.
הספר הראשון בטרילוגיה התקבל בהתלהבות, אך הספר השני, שעסק במלחמת האזרחים, ספג ביקורות בשל טענות לחוסר דיוק בתיאור המאורעות ההיסטוריים.
כן הותקף לינה על כי הוא מספר רק את האמת של הצד המנוצח במלחמת האזרחים - הצד האדום.
לינה טען בתגובה לביקורת שהגיעה מהאקדמיה, כי למד את האירועים היטב וכי ההיסטוריה של פינלנד סופרה למעשה עד אותה עת על ידי הצד המנצח.
ואירה ויקֶה-פרייברגה (בלטבית: Vaira Vīķe-Freiberga; נולדה ב-1 בדצמבר 1937), הייתה נשיאת לטביה בשנים 1999-2007.
הוריה היו פליטים בזמן מלחמת העולם השנייה, והיגרו ב-1944 למרוקו, לגרמניה ולבסוף לקנדה.
פרייברגה למדה באוניברסיטת טורונטו ובאוניברסיטת מקגיל, וב-1965 קיבלה תואר בפסיכולוגיה.
היא עבדה כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת מונטריאול בשנים 1965–1998. במקביל עמדה גם בראש ארגונים מדעיים והייתה פעילה בקהילה הלטבית בקנדה.
ב-1998 חזרה ללטביה והחלה את עבודתה כראש המכון הלטבי.
ב-1999 בחר בה הפרלמנט הלטבי לנשיאות, לאחר שלא הגיע להסכמות על מינוי הנשיא.
ב-2003 נבחרה לכהונה שנייה שהסתיימה בשנת 2007. משנה זו היא עוסקת בפעילות ציבורית במסגרת ארגונים אירופיים שונים.
ואכאו הוא עמק במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
העמק משתרע לאורך 30 קילומטר בין הערים מלק וקרמס, ועובר בו נהר הדנובה.
העמק מושך אליו תיירים מכל העולם, במיוחד בשל יינותיו המשובחים והעיירות העתיקות וההיסטוריות שבו, והוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
העמק משתרע על פני כ-30 קילומטר בין הערים מלק (עמק מלק נקרא על שם משפחה אשר שלטה באזור זה) וקרמס, על גדות הדנובה במרחק כ-70 קילומטר מערבית לווינה.
העמק נמצא בין האזורים מוסטפירטל וולדפירטל.
העיירות המפורסמות ביותר בעמק הן דירנשטיין, מלק, קרמס ושפיץ.
העמק מהווה מוקד תיירותי מפורסם, ומושך אליו תיירים רבים מדי שנה מכל העולם, במיוחד בשל יינותיו המשובחים (ביניהם הגרינר ולטלינר), אך גם בשל המבנים העתיקים הרבים שיש בו, כגון מנזרים, טירות ומבצרים, אשר אחד מהם הוא מנזר מלק המפורסם אשר בעבר היה ארמון מושבם של שושלת שליטי המקום.
מוקד תיירות נוסף הוא העיירה דירנשטיין, שבה נכלא המלך האנגלי ריצ'רד לב הארי על ידי הדוכס לאופולד החמישי.
לעמק יש היסטוריה יישובית וחקלאית, אשר שורשיה נעוצים כבר בתקופות פרהיסטוריות.
בעיירה וילנדורף שבעמק נמצא הממצא הארכאולוגי החשוב ונוס מווילנדורף.
ואיקטו (Waikato) הוא חבל באי הצפוני של ניו זילנד הכולל את העיר המילטון, נהר ואיקטו, חצי האי קורומנדל ואגם טאופו.
שטחו של החבל הוא 24,025 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 382,716 תושבים (נכון ליוני 2006), כשני שלישים מתוכם בהמילטון ובפרבריה.
רוב שטחו של החבל מורכב ממישורים וגבעות נמוכות והקרקע פורייה למדי, שטחים נרחבים באזור שימשו את המאורים לחקלאות עוד בטרם הגיעו האירופאים הראשונים לניו זילנד.
גם כיום משמשים שטחים אלו לחקלאות, גידול סוסים ובקר לחלב.
מבחינה מנהלית החבל מחולק לעשר רשויות אזוריות: תשעה מחוזות ועיר אחת.
את מחוז טאופו ואיקטו חלוקת עם כמה מהחבלים השכנים שלה.
בנוסף, כ-40% ממחוז רוטורואה שבחבל ביי אוף פלנטי מצויים גם הם בתחומי החבל.
ואל ד'אוסטה (באיטלקית: Valle d'Aosta, בצרפתית: Vallée d'Aoste, ובפרנקו-פרובנסאלית: Val d'Outa), להלן "עמק אאוסטה", הוא מחוז אוטונומי באיטליה.
הואיל וחלק מתושבי העמק הם ממוצא צרפתי, האוטונומיה מתבטאת בכך שצרפתית היא שפה רשמית שנייה, בנוסף לאיטלקית.
עיר הבירה של המחוז היא אאוסטה.
המחוז נמצא בצפון מערב איטליה ונושק לגבולות שווייץ וצרפת.
מדרום לו נמצא מחוז פיימונטה האיטלקי.
מבין 20 מחוזות איטליה זהו המחוז הקטן ביותר, הן מבחינת השטח והן מבחינת כמות האוכלוסייה.
עמק אאוסטה הוא עמק בהרי האלפים ובצדדיו ההר מון בלאן, הפסגה הגבוהה ביותר מבין הרי האלפים, מונטה רוזה והמטרהורן.
הגובה הממוצע של העמק הוא 1,600 מטר מעל פני הים.
המחוז נחצה על ידי הנהר דורה בלטאה, החמישי בספיקה בצפון איטליה.
הנהר נובע מהמון בלאן, נשפך לנהר הפו והוא מקור מים חשוב לנהר הפו.
בשנת 2000 עלה הנהר על גדותיו וגרם נזקים רבים לשטחי החקלאות ולמבנים.
במחוז עוברות דרכי מעבר לשווייץ ולצרפת: מעבר סן ברנאר הגדול, מעבר סן ברנאר הקטן ומנהרת המון בלאן, שעוברת בה "דרך אירופה E25".
החורף ארוך ונמשך עד 8 או 9 חודשים וברוב העונה המחוז מושלג.
במהלך הקיץ יש ערפל כמעט בכל יום.
הטמפרטורות בינואר בין -3 ל-7- מעלות צלזיוס וביולי הן בין 20 ל-35 מעלות.
התושבים הראשונים של "עמק אאוסטה" היו קלטים וליגורים, אשר לשונם נשמרה בשמות של אחדים מהמקומות במחוז.
הרומאים כבשו את המחוז וקראו לו "אוגוסטה פרטוריה סלאסורום" (Augusta Prætoria Salassorum).
השליטה במקום באה להבטיח את המעברים האסטרטגיים בהרי האלפים.
מעברים, אשר שופרו בעזרת גשרים ודרכים.
בתום הכיבוש הרומי חזרה האוטונומיה למחוז הודות לבידודו הגאוגרפי.
במאה ה-5 השתלטו על המחוז הגותים והלומברדים ואחריהם שלטו שם הפרנקים.
המחוז היה לחלק מלותרינגיה בממלכת איטליה, עבר לממלכת בורגונדיה, שהתמזגה עם ממלכת ארל.
שינויים אלה עברו ללא השפעה משמעותית על תושבי העמק.
בשנים 1031–1032 קיבל אומברטו הראשון, רוזן סבויה, מייסד בית סבויה, מקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר "רוזן אאוסטה" ובנה לעצמו את מצודה ברד.
כאשר נבנו מצודות נוספות, חולקו שטחי המחוז בין המצודות החזקות, וכך נוצר משטר פאודלי קלאסי.
בשנת 1191 מצא טומאסו הראשון, רוזן סבויה לנכון להבטיח לקהילות התושבים "מגילת זכויות" .
זכויות אלה של תושבי המחוז נשמרו על ידם בקנאות עד לשנת 1770, כאשר הם בוטלו בצו שנועד לקשר את המחוז באופן הדוק יותר עם מחוז פיימונטה.
במחצית המאה ה-13 קבע פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כי מחוז אאוסטה יהיה לדוכסות וקבע את סמלו של המחוז.
הדוכסות השתייכה לבית סבויה עד לאיחוד איטליה בשנת 1870. מלבד תקופה קצרה 1539–1563 שהמחוז היה תחת שלטון צרפתי, הוא היה בשליטת בית סבויה.
במאה ה-12 והמאה ה-13, הגיעו למקום קהילות של דוברי גרמנית.
בתקופה שלאחר שלטון נפוליאון חזר "עמק אאוסטה" למעמדו הקודם.
בעשור השלישי של המאה העשרים, ניסה הרודן בניטו מוסוליני לקדם את התוכנית ל"איטליזציה" של המחוז, שכללה חילופי אוכלוסייה: "וולדוסטט" (באיטלקית: 'Valdostani, בצרפתית: Valdôtains) הועברו לפיימונטה, ודוברי איטלקית – ל"עמק אאוסטה".
מעשהו זה גרם להתגברות המגמות לבידול המחוז וכך, בתום המלחמה, בשנת 1948 הוכרז המחוז כאוטונומי וכונה "המחוז האוטונומי של ואל ד'אוסטה".
מספר תושבי המחוז נאמד ב-2024 ב-122,778 תושבים, בשטח של 3,263 קמ"ר – צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר באיטליה.
לפי סקר סטטיסטי, 4% מתושבי עמק האאוסטה הם מהגרים.
מאז תום מלחמת העולם השנייה זוכה המחוז להצלחה כלכלית.
הכלכלה מתבססת בעיקר על שירותים, ובמיוחד בענף התיירות.
עמק אאוסטה מוקף בנופים אלפיניים, יש בו מספר אתרים היסטוריים.
במהלך חודשי החורף, אתרי הסקי מושכים מבקרים רבים.
הבולטים באתרים אלה הם: קורמאיור, צ'רוויניה, פילה (Pila), ולה טוייל (La Thuile).
בקיץ מגיעים מטיילים שנהנים ממסלולי הליכה, טיפוס הרים ופעילויות בטבע.
כמו כן, קיימת תיירות תרבותית המתמקדת בביקור בטירות, במבנים היסטוריים ובפסטיבלים מקומיים, כגון פסטיבל הפיסול בעץ השנתי.
תיירות זו תורמת לא רק לכלכלה אלא גם לשימור המסורות המקומיות.
התעשייה בעמק מורכבת ממפעלים קטנים עד בינוניים בגודלם.
לענפי החקלאות וגידול בעלי חיים יש תרומה מצומצמת לכלכלת האזור.
הגידולים החקלאיים העיקריים כוללים תפוחי אדמה, תפוחים, גפנים, שעורה ומעט תירס.
גידול בקר אינו נפוץ, אך חשוב מבחינה מסורתית שכן המחוז הוא מקור ייצור של גבינת טומה.
בענף מלאכות היד בולט במיוחד תחום הפיסול בעץ, המהווה סמל לתרבות המקומית.
השפה האיטלקית היא השפה הראשית ולצדה מדוברת הצרפתית.
בעבר, דיברו במחוז בשפה מקומית בשם "ארפיטן" (שהייתה נהוגה בחבלי הארץ של בית סבויה בשווייץ ובצרפת), בניב המקומי, קרוי .
בין תושבי העיר יש המדברים בניב גרמני.
ישנן עשרות , והן מהוות אטרקציה תיירותית מרכזית בעמק.
ואל ד'אורצ'ה (איטלקית Val d'Orcia - "עמק (הנהר) אורצ'ה") הוא חבל ארץ גאוגרפי ותרבותי המשתרע בדרומה של נפת סיינה במחוז טוסקנה באיטליה.
החבל משתפל מהר אמיאטה (Monte Amiata) בדרום ועד לגבעות שמדרום לעיר סיינה, והוא נקרא על שם נהר אורצ'ה שזורם דרכו.
נוכחות אנושית בואל ד'אורצ'ה התקיימה כבר בתקופת האבן הקדומה, לפני כ-350,000 שנים.
האטרוסקים הקדומים התיישבו אזור במאה ה-10 לפנה"ס, אך במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו עריהם תחת מרותם של הרומאים.
המחצית הראשונה של ימי הביניים התאפיינה בירידה בעיבוד הקרקעות ובשקיעה בואל ד'אורצ'ה.
בשנת 762 נוסד מנזר סן סלווטורה (monastero di San Salvatore) בהר אמיאטה וחלש על האזור כולו.
ויה פרנצ'יג'נה (Via Francigena) שעברה דרכו שימשה כנתיב חשוב לעולי רגל שהיו בדרכם מצרפת לרומא.
במאות שלאחר מכן עברה ההגמוניה באזור לידיו של מנזר סנט'אנטימו (Abbazia di Sant'Antimo) שנוסד בסוף המאה ה-8. תקופה זו, החל במאה ה-10, הייתה תקופת צמיחה ויציבות כלכלית, ובאזור נוסדו מנזרים נוספים וכפרים שאורגנו לפי דגם פאודלי.
בראשית המאה ה-13 החלה סיינה משתלטת על ואל ד'אורצ'ה, ונופו השתנה באופן מהותי במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, עת העיר הייתה בשיא תפארתה.
סיינה השקיעה את עושרה בפיתוח החקלאות והכלכלה בואל ד'אורצ'ה והוא היה לאזור חקלאי משגשג.
באמצע המאה ה-15 נבנתה העיר פיינצה (Pienza) בחלקו הצפוני של האזור.
העיר שנקראה על שמו של האפיפיור פיוס השני, תוכננה כעיר אידיאלית והוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ערים מרכזיות אחרות באזור הן מונטפולצ'יאנו (Montepulciano), מונטאלצ'ינו (Montalcino) ורדיקופאני (Radicofani).
לאחר שהמאבק בין סיינה לפירנצה הסתיים בניצחונה של האחרונה, החל האזור שוקע, שכן פירנצה לא גילתה בו עניין רב.
מאידך סייע דבר זה לשימור אופיו במאות הבאות.
בשנת 1999 הוקם "הפארק האמנותי, הטבעי והתרבותי של ואל ד'אורצ'ה" (Parco artistico, naturale e culturale della Val d'Orcia) כאשר חמש מערי האזור איחדו את שטחיהן לשם כך.
חמש שנים לאח מכן, בשנת 2004, החליט ארגון אונסק"ו לכלול 612 קמ"ר משטחו של ואל ד'אורצ'ה ברשימת אתרי המורשת העולמית, ו-566 קמ"ר נוספים סומנו כאזור ספר.
וואיפאהו (בהוואית: Waipahu) הוא יישוב במחוז הונולולו שבאי אוהאו שבמדינת הוואי שבארצות הברית.
מקור השם בהוואית וואיפאהו הוא צירוף של שתי מילים: "וואי" שמשמעותה מים והמילה "פאהו" שמשמעותה פרץ או פיצוץ של כוח.
לפני בוא המערב לאזור, היישוב וואיפאהו הייתה הבירה של האי אוהאו (לעומת הונולולו כיום).
ההוואים הקדומים התענגו במעיין שביישוב שנקרא "מעיין וואיפאהו".
במפקד האוכלוסין של שנת 2000 נמנו ביישוב וואיפאהו 33,108 איש.
שטחו של היישוב הוא כ-6.8 קמ"ר והצפיפות בה עומדת כ-4,974.1 לקמ"ר.
ביישוב שני בתי ספר תיכוניים והמיקוד שלה הוא 96797.
ואל (באפריקאנס: Vaal, נהגה "פָאל") הוא נהר בדרום אפריקה, יובלו הגדול ביותר של נהר אורנג'.
מוצא הנהר בהרי דראקנסברג בפרובינציית מפומלנגה, ממזרח ליוהנסבורג ו-30 קילומטרים צפונית לקלרנס שבפרובינציית המדינה החופשית.
הנהר זורם בכיוון דרום-מערב עד שהוא נשפך אל נהר אורנג' מדרום-מערב לקימברלי שבפרובינציית הכף הצפוני.
אורכו 1,120 קילומטר והוא משמש גבול טבעי בין הפרובינציות חאוטנג, מפומלנגה, והפרובינציה הצפון מערבית - השוכנות על גדתו הצפונית, לבין המדינה החופשית שנמצאת לאורך גדתו הדרומית.
זרימת הנהר מוסדרת על ידי סכר ואל, 37 ק"מ במעלה הזרם של ונגרינג.
סמוך לוורנטון מועברים מים לתוכנית ההשקיה של Vaalhartz.
היובלים העיקריים של הנהר - נהרות הקליפ, ווילג', ואלס, וטרה וריאט - נכנסים לגדה השמאלית.
הוואל מפותח לחלוטין מבחינה כלכלית, מימיו משמשים לצרכים המקומיים והתעשייתיים של ויטווטרסראנד.
בעבר שימש הוואל גבול בין שתי רפובליקות בוריות - מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית, הידועה גם בשם רפובליקת טרנסוואל, שמשמעות שמה "מעבר לוואל".
ואינאפוטינה (מקצ'ואה: "הר געש צעיר") הוא הר געש בדרום פרו ברכס הרי האנדים המתנשא לגובה של 4,850 מטר.
להר זה אין צורה אופיינית של הר געש, במקום זאת לועו מורכב משלוש קלדרות המחוברות יחד ויוצרות לוע הר געש בקוטר של כ-2.5 ק"מ
ב-19 בפברואר 1600 התפרץ הר הגעש בסדרת התפרצויות הנחשבת כהתפרצות הגעשית הגדולה ביותר בהיסטוריה של דרום אמריקה ונמשכה אל תוך חודש מרץ של אותה שנה.
במהלך ההתפרצות נהרגו למעלה מ-1,500 איש.
הטפרה התפזרה על פני 30 קילומטרים מעוקבים, זרם פירוקלסטי הגיע למרחק 13 ק"מ ממוקד ההתפרצות לכוון מזרח ודרום-מזרח.
בוץ להאר כיסה מספר יישובים והגיע עד חופי האוקיינוס השקט המרוחקים כ-120 ק"מ.
האפר הגעשי יחד עם רעידות האדמה שנוצרו כתוצאה מההתפרצות גרמו להחרבתן של הערים ארקיפה ומוקואגוה נפילת אפר מההתפרצות דווחה במרחק של 500 ק"מ ממוקד ההתפרצות.
לחקלאות המקומית לקח כ-150 שנה עד להתאוששות.
האפר גרם לכך ששנת 1601 הייתה שנה קרה מאוד בחצי הכדור הצפוני, מה שגרם לרעב ההמוני ברוסיה בשנים 1601-1603.
גם באסטוניה, לטביה ואף בשווייץ היה קר בצורה חריגה בחורפים של 1600-1602.
יבול היין של צרפת ב-1601 התאחר וניזוק וכך גם זה של גרמניה.
אגם סווה ביפן קפא מוקדם יותר מאשר בכל 500 השנים שקדמו להתפרצות.
וָאיְנַה פּוֹטוֹסִי (ספרדית: Huayna Potosí) הוא הר בבוליביה, הממוקם כ-25 ק"מ צפונית לבירה לה פאס בקורדיארה ריאל (Cordillera Real).
ואינה פוטוסי הוא ההר הגבוה הקרוב ביותר ללה פאס, עיר המוקפת הרים גבוהים.
עובדה זו הופכת אותו לאתר תיירות פופולרי בבוליביה.
תוואי העלייה פשוט יחסית לטיפוס משום שהוא למעשה קרחון יבשתי, עם מספר סדקים וטיפוס תלול אל הפסגה.
עם זאת, צדו המערבי של ההר כלל אינו פשוט.
מספר מסלולים קשים בשלג ובקרח עולים בצד זה עלייה תלולה של אלף מטר.
העלייה הראשונה במסלול הרגיל התקיימה בשנת 1919 על ידי קבוצה גרמנית שבראשה עמדו רודולף דייניסט ואדולף שולצה.
ואינה פוטוסי נקרא לעיתים קרובות "הכניסה הקלה ביותר בעולם למועדון ה-6,000".
אולם גם דרך זו, הפשוטה יחסית, טומנת בחובה עלייה בשטח חשוף וחתכים של קרחון עם תלילות בינונית.
למעשה, קיימים הרים נוספים שגובהם מעל 6,000 מ', הקלים יותר לטיפוס מבחינת הקושי הטכני.
עם זאת, לטיפוס על ואינה פוטוסי נדרשת עלייה של 1,400 מ' בלבד מתחילת המסלול הקל עד הפסגה, עם גישה קלה מלה פאס.
מאחר שלה פאס שוכנת בגובה 3,600 מ', ההתאקלמות לגובה קלה יותר.
ואל די נוטו (באיטלקית: Val di Noto; באופן מילולי: פרובינציית נוטו) הוא אזור בדרום-מזרח סיציליה.
האלמנט הגאוגרפי הבולט של האזור הוא רמת היבלין, ומספר עיירות השוכנות בשטחו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, וזאת בשל היותן מייצגות של אדריכלות הבארוק המאוחרת ואופי שיקומן לאחר רעידת אדמה חזקה שפקדה את האזור ב-1693.
כל היישובים שהוזכרו בהכרזה של אונסק"ו הוקמו עד ימי הביניים, ולרוב היו בעלי טירה ומנזר.
היישובים ספגו פגיעות בדרגת חומרה משתנה ברעידת האדמה שהתחוללה ב-9 בינואר וב-11 בינואר 1693, שגרמה לפי ההערכות לפחותל-60,000 הרוגים ולפי הערכות אחרות ל-100,000 הרוגים.
הנזקים היו נרחבים בכ-45 יישובים באזור מסירקוזה ועד קטניה.
מוקד הרעש היה בעמק שבו שכנה נוטו, והשפעותיו הורגשו עד לקלבריה, מלטה והחוף של אפריקה.
מלכי ספרד, ששלטו באזור באותה תקופה, מינו את האציל ג'וזפה לנצה כאחראי על השיקום והעניקו לו סמכויות נרחבות לתכנן מחדש את היישובים הפגועים תוך התבססות על תוכניות מתאר בעלות הגיון פנימי המבוסס על שיקולי נוף.
מאז ראשית הרנסאנס שאפו אדריכלים לבנות עיר מהיסוד, כשתכנונה יהיה מבוסס על שיקולים הגיוניים והבניינים השונים יקובצו על פי מטרתם והמראה שלהם.
רעידת האדמה העניקה לאדריכלים המקומיים את ההזדמנות להגשים את תוכניתם בקנה מידה גדול.
היישובים החדשים תוכננו ברוח הרנסאנס והבארוק, כשרחובותיהם חוצים את זה בזווית או מתחילים ממוקד כלשהו כגון כיכר עירונית ומתפשטים ממנו בתבנית רדיאלית.
מבנים גדולי ממדים כגון כנסיות, קלויסטרים וארמונות הוקמו כמוקד נוף ברחובות ועל מנת להעניק להם מראה מרשים.
הסגנון שיושם ביישובים השונים נודע לימים כבארוק סיציליאני.
אופי הבנייה מחדש של היישובים לא היה אחיד.
חלק מהם שוקמו מחדש באתר שבו שכנו קודם לרעידה, חלק שוקמו ונבנו מחדש באתר אחר, חלק נבנו מחדש ואף הורחבו כאשר לצד החלק ההיסטורי ההרוס הוקם מרכז עירוני חדש, וחלק ננטשו לחלוטין.
תוך כדי שיקום היישובים בוואל די נוטו נערכו חידושים בתחומים רבים ובהם אדריכלות, אמנות ובנייה חסינה בפני רעידות אדמה.
בתכנון היישובים החדש היו מעורבים אמנים ידועי שם כגון ג'ובאני בטיסטה וקאריני ורוסאריו גגלארדי, וכן אלפי בעלי מלאכה.
סגנון הבנייה הסיציליאני החדש הושפע מסגנון הבארוק שהיה נפוץ באירופה באותה עת.
מעורבות רחבה של רשויות השלטון ויכולת ארגון גבוהה סייעו להפיכת הסגנון הסיציליאני לבעל השפעה משל עצמו, וזאת למרות האסון הכבד שפקד את האזור.
עם זאת, במאות השנים שלאחר תנופת הבנייה והחידוש הוזנחו המבנים החדשים, וכתוצאה מהתמשכות הפעילות הסייסמית באזור רבים מתוכם עדיין זקוקים לשיפוץ ולשיקום.
שמונת היישובים שנכללו בהכרזה של אונסק"ו מייצגים את הישגי הבנאים לאחר האסון של 1693.במלחמת העולם השנייה התרחשה באזור פלישת בעלות הברית לסיציליה, בראשות הגנרל מונטגומרי, ולאחר מכן המשיכו הכוחות צפונה.
ב-13 בדצמבר 1990 נפגע האזור פעם נוספת מרעידת אדמה, שהייתה פחותה בעוצמתה בהשוואה לרעידה של 1693. רעידה זו הייתה בעוצמה של 4.8 בסולם ריכטר, ולאחר מכן הגיעו רעידות משנה, שהחזקה בהן הייתה בעוצמה של 4.6. ברעידת האדמה של 1990 נהרגו 19 בני אדם ונפצעו 200.
מודיקה (Modica): לעיירה מודיקה יש שני מרכזים עירוניים.
העתיק מביניהם שוכן בראש גבעת איבלי, והחדש יותר נבנה במורד הגבעה לאחר רעידת האדמה וידוע בשל כנסיית סן פייטרו וקתדרלת סן ג'ורג'ו השוכנות בשטחו.
כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-55,000 תושבים, והיא משתרעת על פני 190 קמ"ר.
מיליטלו אין ואל די קטניה (Militello in Val di Catania): עיירה זו ידועה בשל המגוון האדריכלי של המבנים שהוקמו בה החל מהמאה ה-14, ובשל התכנון העירוני שיושם בה במאה ה-17 עד לרעידת האדמה וזכה לחיקויים בעיירות פיאודליות אחרות בסיציליה ולשחזורים בארוקיים לאחר רעידת האדמה.
המבנים העיקריים בעיירה הן שתי כנסיות: סנטה מריה דלה סטלה (בנייתה הסתיימה בשנת 1741) וסן ניקולו.
כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-8,000 תושבים, והיא משתרעת על פני 130 קמ"ר.
נוטו (איטליה) - (Noto): עיר זו נחרבה עד היסוד ברעידת האדמה, והוקמה מחדש באתר סמוך לאזור ההיסטורי בשני מפלסים.
המפלס העליון הוא הקדום יותר.
אצולת העיר ומבני הדת השתכנו באזור החדש יותר במאה ה-18. על פי אונסק"ו השילוב של האדריכלות העירונית, הטופוגרפיה האזורית, ותכנון העיר יוצרים "תפאורת במה בארוקית מרהיבה".
בתקופת השיקום נבנו בעיר ארמונות רבים ותשעה מבני דת.
ב-1/1/2024 מנתה אוכלוסיית העיר 24,572 תושבים, והיא משתרעת על פני 43 קמ"ר, ובשל מיקומה הגאוגרפי היא מצויה בסכנה של פגיעה ממפולות סלעים הנגרמות מפעילות סייסמית.
פאלאצולו אקריידה (Palazzolo Acreide): לעיירה זו שני מרכזים.
המרכז ההיסטורי הוקם בימי הביניים, ולאחר רעידת האדמה הוקמה על חורבותיו העיר מחדש אך בציר בנייה שונה.
מרכז העיירה החדש נבנה במשך השנים לאורך קו מתאר בצורת חצי סהר שמגיע עד לחלק העתיק ביותר בעיירה.
הרובע העתיק משתרע על קטע בגבעה הממוקם מתחת לחלק החדש יותר, ובדרך אליו נתגלו מספר מחצבות שבהן נקברו תושבי העיירה במשך מאות שנים.
כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-9,000 תושבים, והיא משתרעת על פני 110 קמ"ר.
קלטג'ירונה- (Caltagirone): עיר זו היא המערבית ביותר מבין שמונת היישובים.
התכנון וחזיתות הבתים של הרובע העתיק נועדו למספר מטרות, והם מחוברים אל החלק החדש שהוקם לאחר רעידת האדמה.
המבנים העיקריים מתקופת השיקום כוללים מספר כנסיות (סנטה מריה דל מונטה, סנט ג'יימס, סנט ג'וזפה, סנט דומיניק וכדומה), המוזיאון האזרחי, בית העבוט לשעבר, וגשר סן פרנצ'סקו.
ב-1/1/2024מנתה אוכלוסיית העיר 35,628 תושבים, והיא משתרעת על פני 100 קמ"ר, ובשל מיקומה הגאוגרפי היא מצויה בסכנה של פגיעה ממפולות סלעים הנגרמות מפעילות סייסמית.
קטניה - (Catania):עיר זו נבנתה מחדש עם תוכנית מתאר בעלת מאפיינים גאומטריים ברורים.
המבנים והאזורים הידועים הם המנזר הבנדיקטיני, ויה דיי קרוסיפרי, כיכר הדואומו, ארמון ביסקארי, והקולגיאטה.
ב-2024 מנתה אוכלוסיית העיר כ-298,209 תושבים, והיא משתרעת על פני 1,600 קמ"ר, ובשל קרבתה להר אטנה היא מצויה בסכנת פגיעה אם תתרחש התפרצות געשית.
רגוזה - (Ragusa): החלק העתיק של העיר נבנה על שלוש גבעות המופרדות זו מזו באמצעות עמקים.
גם ברגוזה יש שני מרכזים עירוניים, שהעתיק מביניהם נבנה על חורבות החלק הימי-ביניימי של העיר והחדש מביניהם (החלק העילי) נבנה מן היסוד לאחר רעידת האדמה של 1693. בחלק העתיק של רגוזה, הידועה כרגוזה איבלה, יש שבעה ארמונות ותשע כנסיות בסגנון הבארוק.
החלק העילי של רגוזה נבנה ללא תוכנית מתאר מסודרת, ואופי הבנייה בו הושפע מהקרבה למפעלי התעשייה והמכרות הסמוכים.
כיום מונה אוכלוסיית העיירה כ-71,000 תושבים, והיא משתרעת על פני כ-442 קמ"ר.
שיקלי- (Scicli): עיר זו ידועה בסך שהכנסיות הממוקמות בשטחה נבנו כך שהמראה שלהן ישתלב במראה של בתי האצילים הסמוכים לכדי פסיפס אדריכלי רציף.
כיום מונה אוכלוסיית העיר כ-26,000 תושבים, והיא משתרעת על פני 190 קמ"ר.
ואל ולנטינו הוא קוסם אמריקאי, שנודע בשל חשיפת השיטות לביצוע אשליות שונות.
ידוע גם בכינוי "הקוסם במסכה", בו הופיע בתוכנית הטלוויזיה "סודות הקוסמים נחשפים".
נולד בשם לאונרד מונטנו בקליפורניה שבארצות הברית.
את כניסתו לעולם הקוסמים החל בגיל 5, עת קנה לו אביו ליום הולדתו את קסם הגביע והכדור.
בנעוריו הופיע ב-"International Cultural Awareness Program", מופע שכלל חשיפת סודות מעולם הקוסמות, וזאת על מנת לעודד אנשים לעסוק בקוסמות.
בשלהי 1980 עבר ללאס וגאס, שם הופיע במופעי הקזינו: "אהבה בלאס וגאס", "ספלאש".
כן הופיע בתוכנית האירוח "המופע של מרב גריפין" ובקליפ מוזיקלי של הרב אלפרט.
בשנים 1997–1998 הופיע ולנטינו בתוכנית "סודות הקוסמים נחשפים" (במקור "Magic's Biggest Secrets Finally Revealed"), בה חשף את השיטות השונות בהן מבצעים קסמים ואשליות שונים.
הוא טען שחשף את הקסמים רק כדי לעודד אנשים לעסוק בענף הקוסמות.
ואיל נאדר אל-חלקי הוא ראש ממשלת סוריה לשעבר.
כיהן כראש ממשלה בשנים 2012–2016. קודם לכן כיהן כשר הבריאות מאפריל 2011 עד אוגוסט 2012. באפריל 2013 שרד ניסיון התנקשות באמצעות מכונית תופת בשכונת אל-מאזה שבדמשק.
אל-חלקי נשוי ואב לארבעה ילדים.
חלקי נולד בשמת 1964 בג'סים במחוז דרעא למשפחה מוסלמית סונית.
הוא קיבל תואר ברפואה בשנת 1987 מאוניברסיטת דמשק ודוקטורט בגינקולוגיה ובמיילדות בשנת 1991.
חלקי שימש כמנהל תחום הבריאות בג'אסים בין השנים 1997 ל-2000 והיה המזכיר בסניף דרעא של מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית בין השנים 2000-2004.
הוא שימש כמנהל הבריאות בדרעא, ובשנת 2010 מונה לראש הרופאים בסוריה.
הוא מונה לראשות ממשלת סוריה ב-9 באוגוסט 2012 על ידי הנשיא בשאר אסד, לאחר שהיה בתפקיד שר הבריאות במשך שתי ממשלות וגם לאחר שקודמו ריאד פריד חיג'אב ברח לירדן והצהיר על נאמנותו לאופוזיציה הסורית.
בתקופת הכהונה שלו, אל-חלקי עשה מאמצים רבים במלחמה בטרור.
אל-חלקי נשוי ויש לו ארבעה ילדים, בת אחת ושלושה בנים.
ואל-ד'ור היא עיר הממוקמת במערב פרובינציית קוויבק שבקנדה.
העיר נוצרה ב-1 בינואר 2002 כאיחוד של 5 ערים: ואל ד'ור הישנה, דובואיסון (Dubuisson), סוייואן (Sullivan), ואל-סנוויל (Val-Senneville) וואסאן (Vassan).
שמה של העיר מעיד על מרבצי הזהב הנמצאים מתחת לעיר.
העיר נוסדה בסוף שנות השלושים כחלק מפיתוח מכרות הזהב שבאזור, זוהי אחת הערים העשירה במחצבים תת-קרקעיים הכוללים זהב, אבץ, עופרת, נחושת וכסף.
בצפון העיר מתחת לאגם דמוטיני (lac Demontigny) נמצא מכרה הזהב הראשון ב-1911. המכרה מתחיל לפעול ב-1931 יחד עם עוד שני מכרות שהחלו לפעול ב-1934 והגברת הדרישה לעובדים מתפתחת העיר.
ב-1968 העיר מאחדת שלוש ערים שכנות בורלאמאק (Bourlamaque; נוסדה ב-1934), ואל ד'ור (נוסדה ב-1937) ולאק-למואן (Lac-Lemoine; נוסדה ב-1958).
ובשנת 2002 העיר גדלה מאיחוד עם ארבע ערים שכנות נוספות.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 מנתה העיר 31,220 תושבים לפי החלוקה:
זוהי ירידה של כ-5% מכמות האוכלוסייה שהייתה ב-1995 שבו בכל הערים יחד היו 32,842 תושבים.
דוברי צרפתית כשפת אם - 67.8%
דוברי אנגלית כשפת אם - 0.4%
דוברי צרפתית ואנגלית כשפת אם - 31.8%
ואילון פרנסיס בוקס (בספרדית: Waylon Francis Box; נולד ב-20 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן שמאלי בקבוצת קולומבוס קרו ובנבחרת קוסטה ריקה.
פרנסיס שיחק בנוער של דפורטיבו סאפריסה אך החל לשחק בבוגרים בקבוצת ברוחס.
לאחר תקופה קצרה הוא עבר ללימון וב-2012 עבר לשחק בארדיאנו.
ב-2014 חתם בקבוצת קולומבוס קרו מה-MLS.
פרנסיס זומן לראשונה לנבחרת ב-2013.
ליגת העל הקוסטה ריקאית: קלאוסורה
"ואיך אצלך" הוא אלבום הסולו ה-45 של הזמרת והיוצרת הישראלית חוה אלברשטיין שיצא בשנת 2013.
אלברשטיין חיברה את המילים לרוב שירי האלבום וכן הלחינה חמישה מהם.
השיר "אהבה" נכתב לפי לחן של קורין אלאל, והגיטריסט ערן ויץ, המשתתף בהופעותיה של אלברשטיין, הלחין את ארבעת השירים הנותרים.
כמו כן נכללו באלבום שירו של דוד אבידן "מנת קרב" ותרגום של אלברשטיין ל"בלוז הלוויה" של המשורר וו.
בשיר "כרגע זה נראה לא טוב" נכללת דגימה מתוך שירים ישנים של אלברשטיין "כל פלאי הקיץ", "אחרי המלחמה" ("אוי לי חייל קרבי הוא..")
את האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי תמיר מוסקט, איש ה"בלקן ביט בוקס" המזוהה עם מוזיקה אתנית והיפ הופ שלא היו קרובים דווקא ליצירתה של אלברשטיין עד כה.
את העבודה משותפת יזמה אלברשטיין, ולאחר שהעבודה על השיר הראשון השביעה את רצון שני הצדדים הוחלט להמשיך בעבודה משותפת.
האלבום יצא שלוש שנים לאחר פטירת נדב לויתן, שהיה בעלה של אלברשטיין וכן שותפה ליצירה.
על רקע זה, המוות וההתמודדות עמו נוכחים ברבים משירי האלבום.
כך למשל השיר "כרגע זה נראה לא טוב" (אשר הופיע כבר באותו הלחן אך בעיבוד אחר באלבומה של אלברשטיין "תיכף אשוב" מ-1999) מתאר התמודדות עם מחלה קשה - ; בשיר "יצאתי למרפסת" מתבשרת הדוברת על מות אהובה: ; ואילו השיר "המראות" מתאר את ההתמודדות עם אובדן בן הזוג: .
בחוברת המצורפת לאלבום נכללו איורים מאת אלברשטיין.
לצאת האלבום קדמו הסינגלים "אהבה" ו"כרגע זה נראה לא טוב" והאלבום המלא יצא בחודש מרץ וזכה להצלחה גדולה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים.
המבקרים שיבחו את שיתוף הפעולה בין מוסקט לאלברשטיין ש.
מוסקט אף זכה בפרס אקו"ם למעבד השנה, בין השאר על חלקו באלבום זה.
בתוך שלושה שבועות מצאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
ואיל א-שהרי היה טרוריסט סעודי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הצפוני של מגדלי התאומים.
א-שהרי היה מורה בבית ספר יסודי בעיר ח'מיס מושייט השוכנת במחוז עסיר שבערב הסעודית.
בתחילת שנת 2000 הוא טייל לאל-מדינה כדי לחפש טיפול לבעיות מנטליות.
בחודש מרץ 2000 הוא ואחיו ואליד הגיעו לאפגניסטן והצטרפו למחנה אימונים של אל-קאעידה.
השניים נבחרו לקחת חלק בפיגועי 11 בספטמבר.
כשנבחר חזר א-שהרי לערב הסעודית כדי להשיג דרכון, ולאחר מכן חזר לאפגניסטן.
בחודש מרץ 2001 הקליט א-שהרי סרטון בו הוא מורה על צוואתו.
א-שהרי הגיע לארצות הברית בתחילת חודש יוני 2001 ושהה במוטלים שבדרום פלורידה.
ב-5 בספטמבר 2001 הגיע א-שהרי לבוסטון ושכר חדר במוטל יחד עם אחיו.
שישה ימים לאחר מכן הגיע א-שהרי מוקדם בבוקר לנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון ועלה על טיסה 11 של אמריקן איירליינס.
15 דקות לאחר ההמראה נחטפה הטיסה והתנגשה במכוון בבניין הצפוני של מגדלי התאומים בשעה 8:46.
לאחר הפיגועים, מספר מקורות דיווחו כי א-שהרי הוא טייס מיומן ובנו של דיפלומט סעודי, וכי הוא עודנו בחיים.
משפחת א-שהרי בח'מיס מושייט דיברה בתקשורת והכחישה את הדיווחים הללו, כשאמרה שהאחים א-שהרי נעלמו ולא יצרו קשר מאז הפיגועים.
מוצאם של ואיל א-שהרי ואחיו וליד א-שהרי הוא בח'מיס מושייט שבמחוז עסיר, השוכן בדרום ערב הסעודית, סמוך לגבול עם תימן.
לא-שהרי יש עשרה אחים ואחות אחת.
מספר מאחיו של א-שהרי שירתו בצבא ערב הסעודית, ודודו היה רב-סרן ומנהל לוגיסטי בצבא.
אביו של א-שהרי עבד כסוחר בכלי רכב.
המשפחה הקפידה לשלוח את ילדיה לבית ספר והאבי לאסלאם, שמונע מתלמידיו מספר אלמנטים מודרניים.
למשפחתו לא היו טלוויזיה או אינטרנט, והוריו לא הרשו להאזין מוזיקה או להיות בקשר עם נשים.
מספר מאחיו הבוגרים של א-שהרי ביקרו בארצות הברית ויודעים לדבר אנגלית, אך ואיל ידע לדבר מעט אנגלית.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון ובמכללה התחזקו קשריו של א-שהרי עם הדת והוא פקד את מסגד א-סקלי, שמשפחתו בנתה כמסגד מקומי.
הוא פקד גם מחנות דתיים תומכי-ממשלה בערב הסעודית.
באותה העת היו הרגשות הדתיים בערב הסעודית, ובמיוחד במחוז עסיר, עזים.
הרבה צעירים מהמחוז ראו באוסאמה בן לאדן, לו היו קשרי משפחה במחוז, מודל לחיקוי.
אביו של א-שהרי היה חבר של אביו של בן לאדן, מוחמד בן לאדן.
גם משפחותיהם של אחמד אל-נמי ושל סעיד אל-גאמדי, חוטפי טיסה 93 של יונייטד איירליינס, הגיעו מאותו מחוז.
לאחר שסיים ללמוד במכללה בשנת 1999, עבד א-שהרי כמורה לחינוך גופני בבית ספר יסודי בבסיס האווירי שבח'מיס מושייט.
חמישה חודשים לאחר מכן עזב א-שהרי את עבודתו בשל בעיות מנטליות ודיכאון.
מלבד טיפול, התייעץ א-שהרי עם אנשי דת מוסלמים וקיווה שביקור באל-מדינה יעזור.
הטיפול בו כלל פסוקים מהקוראן שהוקראו לו על ידי שייח'.
הוא ביקר באל-מדינה יחד עם ואליד.
ואיל ווליד אל-שהרי נעלמו לאחר שנסעו למדינה, והתקשרו לאביהם רק פעם אחת; בשיחה, האחים היו מעורפלים לגבי מתי הם יחזרו.
שניהם הביעו עניין להצטרף ללחימה בצ'צ'ניה, אם כי ייתכן שהוסטו לאפגניסטן.
לפני שנעלמו הגיעו האחים אלשהרי למסגד אלסקלי כדי להישבע שבועה ומחויבות לג'האד, וכך גם אחמד אלנמי וסעיד אלע'אמדי.
ואיל אל-שהרי ניהל את הטקס וכינה את עצמו אבו מוסאיב אל-ג'נובי על שם אחד מחבריו של מוחמד.
במרץ 2000 הוא עזב לפקיסטן עם וליד ואחמד אל-נאמי; מאוחר יותר, הם המשיכו לאפגניסטן.
ואיל אל-שהרי הלך בדרך הרגילה למגויסים חדשים לאל-קאעידה באפגניסטן, ובילה זמן במחנה האימונים חאלדן ולאחר מכן במחנה האימונים אל-פארוק ליד קנדהאר.
הפרטים על האופן שבו נבחרו החוטפים שאינם טייסים לפיגועי 11 בספטמבר מעורפלים, אם כי נראה כי החוטפים נבחרו על ידי מנהיגים בכירים באל-קאעידה בשנת 2000 מתוך אלפי המגויסים במחנות אימונים באפגניסטן.
המתנדבים המוכשרים ובעלי המוטיבציה הגבוהה ביותר היו באל-פארוק, ואזרחים סעודים היו מועמדים טובים, שכן היה להם קל להשיג ויזות לנסוע לארצות הברית.
לאחר שא-שהרי וחוטפי השרירים האחרים סיימו את הכשרתם באפגניסטן, הם קיבלו 2,000 דולר כדי שיוכלו לחזור לסעודיה כדי לקבל דרכונים וויזות חדשים.
ייתכן שהאחים אל-שהרי נעזרו בקרוב משפחה שעבד במשרד הדרכונים הסעודי.
ואיל וואליד אל-שהרי קיבלו דרכונים ב-3 באוקטובר 2000, ולאחר מכן קיבלו ויזות לארצות הברית ב-24 באוקטובר.
בבקשת הוויזה שלו, ואיל אל-שהרי סיפק מידע מעורפל, וציין את המעסיק/בית הספר שלו כ"עיר הדרומית", ואת היעד שלו כ"וואסנטון".
אל-שהרי ציין את עיסוקו כ"מורה", וכי הוא ייסע עם אחיו לחופשה של ארבעה עד שישה חודשים, שתמומן ממשכורת המורה של אל-שהרי.
למרות שהוא לא יעבוד בזמן חופשה, פקידי הקונסוליה לא תהו אם לאחים אל-שהרי יש את האמצעים הכספיים לפרנס את עצמם בזמן שהותם בארצות הברית.
בסוף שנת 2000 נסע אל-שהרי לאיחוד האמירויות הערביות, שם רכש המחאות נוסעים, שככל הנראה שולמו על ידי מוסטפא אחמד אל-הוסאווי.
חמישה חוטפים נוספים עברו דרך איחוד האמירויות ורכשו המחאות נוסעים, ביניהם מאג'ד מוקד, סעיד אל-גאמדי, חמזה אל-גמדי, אחמד אל-חזנאוי ואחמד אל-נמי.
הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר מאמינה כי באמצע נובמבר 2000, שלושה מחוטפי המטוסים, כולל האחים אל-שהרי, נסעו בקבוצה מערב הסעודית ללבנון ומשם לאיראן, שם יכלו לנסוע לאפגניסטן מבלי להחתים את דרכוניהם.
על פי ההערכות, מקורב לפעיל בכיר בחזבאללה היה באותה טיסה, אם כי ייתכן שמדובר בצירוף מקרים.
ואיל אל-שהרי הופיע יחד עם חוטפי המטוסים אחמד אל-נמי, חמזה אל-גאמדי ואחמד אל-גאמדי בסרטון וידאו שהוקלט במרץ 2001 ושודר באל-ג'זירה בספטמבר 2002. אל-שהרי נראה לומד מפות ומדריכי טיסה, אך הוא לא דיבר בסרטון; הוא כלל גם קטע של עבד אל-עזיז אל-עומארי מקריא את צוואתו האחרונה.
בעת שהותו באפגניסטן, הוקלט סרטון נוסף שבו נראה אל-שהרי מקריא את צוואתו האחרונה.
סרטון זה יצא לאור ב-7 בספטמבר 2006.
ואיל ואחיו ווליד הגיעו למחנה אימונים באפגניסטן, שם פגשו את אחמד אל-נמי וסעיד אל-גאמדי, מחוטפי טיסה 93 של יונייטד איירליינס.
על פי הדיווחים, לפני שהארבעה הגיעו למחנה, הם הושבעו אמונים לג'יהאד באביב 2000. את הטקס הוביל ואיל א-שהרי.
ב-5 ביוני 2001 השיג ואיל א-שהרי רישיון נהיגה בינלאומי, שהונפק בשארג'ה שבאיחוד האמירויות הערביות.
א-שהרי הגיע יחד עם חבר אל-קאעידה אחמד אל-חזנאווי לנמל התעופה הבינלאומי של מיאמי, דרך לונדון, מדובאי ב-8 ביוני.
שניהם התקבלו כתיירים למשך שישה חודשים.
א-שהרי פתח חשבון בנק בבנק SunTrust בפלורידה ב-18 ביוני, עם פיקדון של 8,000 דולר שהגיע מהמחאות נוסעים של אמריקן אקספרס שנרכשו ב-7 ביוני באיחוד האמירויות הערביות.
ב-21 ביוני 2001 עבר אל-שהרי לגור בהומינג אין, מוטל זול בבוינטון ביץ', וחלק חדר עם אחיו וליד ועם סטאם א-סוקמי.
ואיל אל-שהרי ואל-סוקמי השתמשו במלון זה ככתובתם כאשר קיבלו תעודות זהות של מדינת פלורידה שאינן נהגים ב-3 ביולי.
אל-שהרי נכנס למוטל ודירות פנתר בדירפילד ביץ' עם אחיו ואל-סוקמי ב-2 באוגוסט, ושהה שם עד 10 באוגוסט.
בזמן שהותו בפלורידה, אל-שהרי היה חבר במכון הכושר העולמי בבוינטון ביץ', שם התאמן עם וואליד ואל-סוקמי.
במהלך קיץ 2001, אל-שהרי השתמש באופן קבוע במחשבים בספרייה הציבורית של דלריי ביץ'.
ב-28 באוגוסט 2001, וואיל ו-וואליד אל-שהרי הזמינו טיסה 11 של אמריקן איירליינס, תוך שימוש בתיבות הדואר וכו' בהוליווד, פלורידה, ככתובתם.
האחים אל-שהרי יצרו קשר טלפוני עם אמריקן איירליינס ב-3 בספטמבר כדי לשנות את הקצאת המושבים שלהם במחלקה הראשונה לטיסה 11 של אמריקן איירליינס, ובחרו מושבים בצד המטוס שהציע מבט ישיר על תא הטייס.
וואיל ו-וואליד אל-שהרי עזבו את פלורידה לבוסטון ב-5 בספטמבר, ונסעו יחד בטיסה 2462 של דלתא איירליינס.
ואיל אל-שהרי הגיע יחד עם וליד למלון פארק אין בצ'סטנט היל, מסצ'וסטס, ב-5 בספטמבר 2001, ושהה בחדר 432. בזמן ששהו בפארק אין, ייתכן שהאחים התקשרו לזונה.
ואיל אל-שהרי ליווה את אחיו ב-9 בספטמבר ל-Travelex בנמל התעופה הבינלאומי לוגן, שם ניסה וליד להעביר 5,000 דולר לאיחוד האמירויות הערביות.
לווליד לא היה מספיק תיעוד, ולכן האחים חזרו למחרת כדי להשלים את העסקה.
מוסטפא מוחמד אחמד קיבל את הכספים ב-11 בספטמבר בבורסת אל-אנסארי בשארג'ה.
החוטף עבד אל-עזיז אל-עומארי בילה ככל הנראה לילה בפארק אין לפני שעזב עם מוחמד עטא לפורטלנד, מיין, ב-10 בספטמבר.
כשוואיל וואליד א-שהרי עזבו ב-11 בספטמבר, הם השאירו דף הוראות להטסת מטוס בחדר המלון שלהם.
האחים א-שהרי וסטאם א-סוקמי הגיעו יחד לנמל התעופה הבין-לאומי לוגן בשעה 06:45 בבוקר 11 בספטמבר 2001, לאחר שהותירו את רכבם השכור של פורד פוקוס במתחם החניה בנמל התעופה.
לאחר הצ'ק-אין נבדקו שמותיהם במערכת מיון הנוסעים הממוחשבת ().
מה שאומר שהכבודה הרשומה שלהם הייתה כפופה לבדיקה נוספת.
מכיוון שה-CAPPS נועד רק לבדיקת המטען, שלושת החוטפים לא עברו שום בדיקה נוספת.
בשעה 07:40 בבוקר, כל חמשת החוטפים היו על הטיסה, שהייתה אמורה לצאת ב-07:45. האחים א-שהרי ישבו יחד במחלקה הראשונה.
המטוס יצא משדה התעופה הבינלאומי לוגן בשעה 07:59, לאחר עיכוב של 14 דקות.
החטיפה החלה בשעה 08:14 בערך, אז הפסיק טייס המטוס להגיב למערכת פיקוח הטיסה.
על פי החשד, האחים א-שהרי דקרו שתי דיילות במהלך החטיפה.
בשעה 08:46:40 ריסק מוחמד עטא את המטוס אל הבניין הצפוני של מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי.
הנזק שנגרם לבניין הרס כל אמצעי מילוט מעל אזור הפגיעה, ו-1,344 בני אדם נלכדו בו.
הבניין קרס בשעה 10:28, 102 דקות לאחר שהמטוס התרסק.
ב-23 בספטמבר 2001 דיווח BBC כי א-שהרי חי בקזבלנקה, מרוקו, ושוחח עם ארגוני תקשורת רבים; עם זאת, עקב בלבול לגבי זהותו וכמה חששות על רקע תאוריות קונספירציה, הוסיף ה-BBC לדיווח את המשפט "אדם שנקרא ...".
ב-5 באוקטובר דיווח ה-BBC כי א-שהרי הוא אחד מהחוטפים לכאורה.
בתחילה דווח בטעות כי האחים נמצאו, על ידי עורך עיתון סעודי שזיהה אותם כבניו של אחמד אלשהרי, דיפלומט סעודי בכיר.
אלשהרי הכחיש זאת ב-16 בספטמבר.
ואל ד'יזר היא עיירת סקי הממוקמת בעמק Tarentaise, במחוז סבואה שבדרום מזרח צרפת, כחמישה קילומטר מהגבול עם איטליה.
ואל ד'יזר נמצאת בגובה של 1,850 מטר מעל פני הים והרכבלים באתר מגיעים עד 2800 מטרים מעל פני הים.
אתר הסקי של העיירה הוא חלק ממתחם Espace Killy על שמו של ז'אן-קלוד קילי , גולש סקי ואלוף אולימפי צרפתי.
בשנת 1988 נפתח המלון הראשון בעיירה.
באתר יש 82 מסלולים באורך 150 קילומטר.
הנקודה הנמוכה בואל ד'יזר היא בגובה 1,550 מטר והגבוהה ביותר ב-3,450 מטר.
האתר מארח את תחרויות גביע העולם סקי אלפיני לנשים וגברים של הפדרציה הבינלאומית לסקי וכן את חלק מתחרויות הסקי של אולימפיאדת החורף אלברוויל 1992. מדי שנה מתקיים אירוע החורף השנתי של GEM Altigliss, שמאורגן על ידי אגודת הסטודנטים של Grenoble.
האתגר הוא אירוע סקי והסנובורד הגדול ביותר באירופה הנערך באתר כשבוע בחודש פברואר.
מעל כ-1000 סטודנטים ממדינות שונות שונים מגיעים למקום להשתתף באתגר.
המדרונות הבטוחים בשלג של ואל ד'יזר הופכים אותו למקום אידיאלי למספר אירועי סקי וסנובורד מדי שנה.
החשוב שבהם הוא תחרות Critérium de la Première Neige, תחרות הפדרציה הבינלאומית דה סקי (FIS) באמצע דצמבר, הנמשכת מאז 1955. המרוצים הם חלק ממעגל הגביע העולמי לגברים ולנשים.
בסתיו 2017 יצאה העיירה לפרויקט בנייה שאפתני, בסך 170 מיליון ליש"ט, לפיתוח מחדש של מרכז הנופש שייקח לפחות חמש שנים להשלמתו.
זה כולל שני מלונות חדשים ומדרכה חדשה עם מסלול הליכה תת-קרקעי המחבר בין מרכז העיר למעליות.
"ואיך שלא" הוא שיר שנכתב הולחן ובוצע על ידי אריאל זילבר, ונכלל באלבומו, "בה-דה-די-דיאה", שיצא בשנת 1989. בשנת 2001 ביצע מוש בן ארי גרסת כיסוי לשיר ובשנת 2011 ביצע אריאל זילבר גרסת כיסוי לשיר של עצמו.
השיר בוצע על ידי אריאל זילבר ונכלל באלבומו "בה-דה-די-דיאה" אשר יצא בשנת 1989. בשנת 2001 הקליט מוש בן ארי את השיר, שנכלל כרצועת בונוס באלבום הבכורה שלו "עד אלי".
הזמר ליאור פרחי הקליט אף הוא גרסת כיסוי לשיר עבור אלבומו "ישראלי מילדות - חלק א", שכלל ביצועים חדשים שלו לשירים ישראלים ישנים.
על אף סברות שעלו כי זילבר כתב את השיר כשיר אהבה לכלבתו, הכחיש זילבר את הטענה וטען שהשיר נכתב כשיר אהבה לאשתו.
ב-12 בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוציא הזמר הישראלי עומר אדם גרסת כיסוי לשיר.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-19 מיליון צפיות ביוטיוב.
מאז טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שפרצה בעקבותיו, החל אדם להופיע לחיילי צה"ל ושילב בהופעותיו את "איך שלא".
לאחר שפורסם סרטון שלו מבצע את השיר באחת ההופעות ברשתות החברתיות ובעקבות תגובות חיוביות מהקהל, החליט אדם להקליט את השיר ולהוציאו באופן רשמי.
לדברי אדם, הוציא את השיר על מנת "לעשות טוב, לשמח ולעודד" את הקהל בתקופת המלחמה.
ואלדז וניטה "ואל" דמינגס היא שוטרת ופוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת פלורידה.
טרם היבחרה לבית הנבחרים הייתה מפקדת מחלקת המשטרה של אורלנדו, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
ואלדז וניטה בטלר נולדה ב-12 במרץ 1957, אחת משבעה ילדים שנולדו למשפחה קשת-יום.
אביה עבד בפרדסים, ואמה הייתה עוזרת בית.
משפחתה התגוררה בשכונה "מנדרין" שבג'קסונוויל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא למדה בבתי ספר בהם הייתה הפרדה גזעית, ואת לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר התיכון וולפסון.
רצונה לעסוק באכיפת חוק החל כשהייתה חברה ב"פטרול בית הספר" בתיכון דופונט.
ב-1979 סיימה לימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
אחרי שסיימה את לימודיה התיכוניים החלה לעבודה כעובדת סוציאלית בג'קסונוויל במשך כשנה וחצי.
ב-1983 הגישה בקשה למשרה במחלקת המשטרה של אורלנדו, והיא התקבלה למחלקת המשטרה כעובדת באגף הסיור בחלקה המערבי של אורלנדו.
בדצמבר 2007 מונתה דמינגס למפקדת מחלקת המשטרה של אורלנדו ובכך נהייתה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
כמפקדת המחלקה היא פעלה לצמצום שיעורי הפשיעה באורלנדו, והתמודדה עם תקרית ירי במהלכה פתח ג'ייסון רודריגז, מהנדס שפוטר מעבודתו, בירי אל עבר עמיתיו לשעבר ורצח בן אדם.
התפטרותה מהפיקוד על מחלקת המשטרה של אורלנדו נכנסה לתוקף ב-1 ביוני 2011 אחרי שירות בן 27 שנים במחלקת המשטרה.
דמינגס הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס העשירי של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך בחירות 2012 בארצות הברית.
היא ניצבה בבחירות מול מועמד המפלגה הרפובליקנית, דניאל ובסטר, והשניים התחרו על ייצוג מחוז שנחשב לרפובליקני.
בבחירות עצמן היא הפסידה לוובסטר שניצח בקושי עם 51% מקולות הבוחרים.
הדמוקרטים ניסו לגייס את דמינגס לרוץ נגד ובסטר גם בבחירות 2014. לאחר ששקלה אפשרות זו, היא החליטה להתמודד לראשות מחוז אורנג' נגד תרזה ג'ייקובס.
דמינגס פרשה מהמירוץ לראשות המחוז ב-20 במאי 2014. לקראת בחירות 2016 בארצות הברית הורה בית המשפט בפלורידה על חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, ומחוז הקונגרס העשירי נהפך לדמוקרטי באופן משמעותי.
ב-30 באוגוסט זכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס העשירי בבית הנבחרים האמריקאי, ובבחירות הכלליות זכתה ברוב גדול.
בבחירות 2018 לא ניצבה בפני יריב רפובליקני.
ב-9 ביוני 2021 הכריזה דמינגס על כוונתה להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית נגד הסנאטור המכהן מרקו רוביו.
מבין יריביה בבחירות המקדימות של המפלגה ניתן למנות את אלן גרייסון.
בבחירות הכלליות הפסידה דמינגס לרוביו בפער של 16.4%, ויצאה קירחת מכאן ומכאן – גם הפסידה בבחירות לסנאט וגם את מושבה בקונגרס.
ואל () היא להקה בלארוסית המורכבת מוולאדיסלב פשקביץ' (מפיק מוזיקלי ונגן) וולריה גריבוסובה (סולנית).
הלהקה נבחרה ב-28 בפברואר לייצג את בלארוס באירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, הולנד.
בעקבות מגפת הקורונה, התחרות באותה שנה בוטלה.
הלהקה החלה לפעול בשנת 2016. ב-1 במאי 2016 הוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Кто ты есть".
בספטמבר הוציאו את הסינגל השני שלהם "Ветер во сне" ווידאו קליפ שלו יצא בשנת 2017. מאז 2017 הפסיקה לפעול הלהקה, מיד לאחר שהוציאה את אלבום הבכורה שלה "В моей комнате".
בשנת 2020 חזרה ואל לפעילות כשהוציאה את השיר "Da Vidna" (עם עלות השחר).
הלהקה התמודדה בקדם האירוויזיון הבלארוסי "Eurofest 2020" וזכתה במקום הראשון באמצעות טרפוד הדדי של השופטים והקהל (מקום שני בשופטים, מקום שני בקהל ופייבוריט שונה ביניהם).
הלהקה הביעה תמיכה במועצת המעבר הבלארוסית ובהפגנות שנערכו בבלארוס וגינתה את פעולותיו של אלכסנדר לוקשנקו, לאחר שהודיעה הלהקה על כך בפומבי הודיעה רשות השידור הבלארוסית כי הלהקה לא תמשיך לאירוויזיון 2021.
ולאדיסלב פשקביץ' - מפיק מוזיקלי ונגן
ולריה גריבוסובה - סולנית הלהקה
שון אלן מורלי הידוע יותר בשם הבמה שלו, ואל וינס, הוא מתאבק קנדי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון World Wrestling Federation/Entertainment (WWF/E), שבו הופיע בין שנת 1998 לשנת 2009. נוסף על כך הוא הופיע זמן קצר בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA).
במהלך שהותו בארגון ה־WWF/E, וינס זכה פעמיים באליפות הבין יבשתית, פעם אחת באליפות אירופה ופעם אחת באליפות הזוגות העולמית ביחד עם לאנס סטורם.
תחת הדמות סטיל, הוא היה המתאבק הצעיר ביותר שאינו מקסיקני אשר זכה באליפות העולם במשקל כבד של CMLL.
כששהה בארגוני ההיאבקות המקסיקניים הפך מורלי לדובר ספרדית.
אחותו, אלנה, הייתה נשואה למתאבק אדג' בין שנת 2001 לשנת 2004, לאחר שהשניים הכירו בשנת 1998.
בפברואר 2020 זכה מורלי לביקורות נזעמות ממתאבקים ומעריצי היאבקות לאחר שהעיר הערות נגד קהילת הטרנסג'נדרים, כשביקר את ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) על החלטתו לתת את אליפות הנשים למתאבקת הטרנסג'נדרית ניילה רוז.
מורלי כתב בחשבון הטוויטר ובפרופיל הפייסבוק שלו שרוז הוא בעצם גבר מבחינה ביולוגית, ורק "נשים אמיתיות" יכולות לאחוז באליפות נשים.
כמה מתאבקי AEW יצאו להגנתה של רוז, וביניהם דאסטין רודס, כשביקרו את נקודת המבט של מורלי.
אליפות הזוגות של EXW (פעם אחת) – עם דקסטר וריטי
אליפות הזוגות של HWA (פעם אחת) – עם סטיב בראדלי
אליפות הזוגות של IWA (פעם אחת) – עם ריקי סנטנה
PWI דירג אותו במקום ה־25 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1999
אליפות הטלוויזיה של WWC (ארבע פעמים)
אליפות הזוגות של WWC (שלוש פעמים) – עם גלמור בוי שיין (2) ורקס קינג (1)