tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל פותחו מערכות לשיגור טילים נגד קרינה מהקרקע: הכחלילית לשיגור טילי AGM-45 שרייק והקרס לשיגור טילי AGM-78 סטנדרד ארם.
כדי שהטיל יוכל לדעת היכן מיקומו יחסית למקור הקרינה (המכ"ם) הנייח, או לחלופין, היכן מקור הקרינה ביחס אליו, הטיל עושה שימוש במדידות זמן קליטת הפולס אלקטרומגנטי (כשאלומת המכ"ם חולפת על פניו) ממספר מיקומים שונים במסלולו.
השיטה בעלת עקרונות דומים לשיטת טריאנגולציה.
נניח לשם פשטות מקרה של מכ"ם דו־ממדי.
נניח שהטיל קלט אותות בזמנים , ושהמהירות הזוויתית של סריקת המרחב על ידי מכ"ם המטרה ידועה.
כיוון שמשך הסריקה של 360 מעלות על ידי המכ"ם ידוע ונסמנו T, מדידת מאפשר לדעת את השינוי הזוויתי במיקום הטיל במערכת צירים שראשיתה ממוקמת בתחנת המכ"ם, שנסמנו .
לפיכך מיקום התחנה הוא אחד מאוסף כל הנקודות האפשריות עבורן תיווצר זווית כזו (הזווית ) בין הקווים המחברים בין הנקודה לשני מיקומי הטיל ו- מהם נתבצעה המדידה (הטיל מצויד במערכת ניווט אינרציאלית המאפשרת לו לדעת היכן הוא נמצא בכל רגע נתון), כלומר עבורם זווית שווה .
מקום גאומטרי זה הוא מעגל (והזווית הנ"ל היא זווית היקפית במעגל זה).
חישוב זהה עבור הזמנים ו- מאפשר לשרטט מעגל נוסף, וחיתוך המעגלים הנ"ל הוא מיקום התחנה המבוקש.
טיל ים-קרקע הוא טיל המשמש לתקיפת מטרות על היבשה מתוך כלי שיט ימי, כגון סיירות, משחתות, או צוללות.
הטילים הללו נחשבים לכלי נשק קריטיים במלחמה מודרנית, מאחר שהם מאפשרים תקיפה מדויקת של מטרות אסטרטגיות במרחקים ארוכים, לעיתים אף אלפי קילומטרים ממקום השיגור, מבלי לחשוף את הכלי המשגר לסכנה.
בין הטילים הללו ניתן למצוא טילי שיוט המונעים ב או , אשר מתוכננים לטיסה בגובה נמוך מאוד מעל פני הקרקע על מנת להימנע מזיהוי מוקדם ופעולות נגד.
טכניקות טיסת עקיבה אחר הקרקע, באמצעות רדאר או מערכת ניווט מדויקת כמו GPS המשלבת מפה מראש של מכשולים ונתוני גובה, על מנת להתחמק מאתגרי נ"מ.
לטילים אלו מכנסים תכנות מוקדם של מסלול עד ליעד, עם הדרכה סופית הנעשית באמצעות רדאר הומינג פעיל, חיישנים אינפרא-אדומים, אמצעי לחימה אלקטרונית, או חיישנים אופטיים, כאשר היעד הקבוע מוגדר מראש כנקודת הסיום.
בנוסף, חלק מהטילים מסוגלים לקבל עדכונים במהלך המסלול לאחר השיגור ואף לשלוח מידע חזרה לפלטפורמת השיגור או ליחידות אחרות.
חלק מהטילים ימיים מוגדרים ככאלו המתאימים לשימוש כפול, נגד ספינות וגם נגד מטרות על הקרקע, הודות לגמישות בתכנון וביכולות הטכנולוגיות שלהם.
בין הטילים נמצאים גם טילים בליסטיים שנושאים ראשי נפץ גרעיני, אשר מוצבים לרוב על צוללות טילים בליסטיים המסוגלות לשגר אותם בהתרעה של רגע.
טומהוק – מתוצרת ארצות הברית.
גבריאל (טיל) – מתוצרת התעשייה האווירית.
טריידנט 2 – מתוצרת ארצות הברית.
פולאריס – מתוצרת ארצות הברית.
רוב הטילים נגד ספינות טסים בגבהים נמוכים, ולרוב הם מצוידים במערכת הנחיה פנימית.
טילים נגד ספינות יכולים להיות משוגרים מפלטפורמות שונות כגון כלי שיט על מימיים או צוללות (טיל ים-ים), סוללות טילים על גבי רכב או סוללות טילים קבועות בהצבה חופית (טיל חוף-ים) וכן כלי טיס (טיל אוויר-ים).
ברוב המקרים, לכל טיל ישנן מספר גרסאות לשימוש מפלטפורמות שונות.
הטילים הראשונים נגד ספינות פותחו במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מפיתוח טילים מונחים לטווח קצר לצורך החלפת תותחי החוף המיושנים.
הטיל הראשון שפגע בספינה היה מדגם Fritz X - פצצה מונחית תוצרת גרמניה שעברה הסבה לשליטה מרחוק ושוגרה ממטוסי הפצצה.
הטיל הונחה על ידי פקודות בקרה ששודרו בתשדורת רדיו מהמטוס המשגר בעוד הטייס שומר על מיקום הטיל בעזרת מעקב אחר נור שדלק בחלקו האחורי.
טיל זה פגע ביעילות רבה בכלי שיט עד לתחילת שימוש במשבשי רדיו על ידי כוחות בעלות הברית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה פיתחו בעלות הברית טיל בעל יכולות דומות, בשם TINY TOM.
לאחר מלחמת העולם השנייה הובילה ברית המועצות את הפיתוח של טילים נגד כלי שיט.
הטיל הראשון והמפורסם מכולם שפותח תחת שם הקוד P15 נודע במערב כטיל הסטיקס.
הטיל יוצר בתחילה עם ראש ביות מכ"מי ולאחר מכן יוצרו דגמים מתקדמים יותר בעלי ראשי ביות אינפרא-אדום.
הסטיקס היה אוטונומי לחלוטין לאחר שיגורו וביצע חיפוש אחר המטרה בטווח שהוגדר לו טרם השיגור.
הטיל זכה לפרסום בינלאומי עקב כך שהפך לטיל הים-ים הראשון בעל ביות עצמי שהטביע כלי שיט צבאי.
ב-21 באוקטובר 1967 הוטבעה אח"י אילת על ידי שלושה טילי סטיקס שנורו לעברה מספינת טילים מצרית שעגנה בנמל פורט סעיד.
ארבעה טילים נורו לעבר הספינה, הרביעי פגע בים לאחר טביעתה של הספינה.
באירוע נהרגו 47 מלוחמי הספינה.
ב-4 באוקטובר 1971, במהלך מבצע "טריידנט", ירה חיל הים ההודי 13 טילי סטיקס והטביע 2 ספינות מלחמה פקיסטניות.
מלחמת יום הכיפורים, הייתה המלחמה הראשונה שבה נלחמו ספינות המצוידות בטילי ים-ים זו בזו.
ב־6 באוקטובר 1973 נערך הקרב הראשון, קרב לטקיה, שבו נלחמו ספינות טילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי המצוידות בטילי ים-ים תוצרת ישראל מדגם גבריאל בסטי"לים סוריים המצוידים בטילי סטיקס.
הקרב נערך מערבית לנמל לטקיה שבסוריה, בלחימה הוטבעו 5 ספינות טילים סוריות מדגמי אוסה וקומאר ואף כלי שיט ישראלי לא נפגע.
היה זה גם הקרב הראשון שבו היה שימוש באמצעי הטעייה אקטיביים נגד טילים.
כוחות חיל הים שיבשו את טילי הסטיקס וגרמו להחטאתם של יותר מ-10 טילים שנורו לעברם.
בקרב דמייט, ב-8 באוקטובר 1973, הטביעו ספינות טילים של חיל הים הישראלי 3 ספינות טילים מצריות נוספות ושוב לא נפגע אף כלי שיט ישראלי.
ב-4 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, הוטבעה המשחתת אה"מ שפילד (D80) על ידי טיל אקסוסט בודד שנורה ממטוס של חיל האוויר הארגנטינאי.
ב-17 במאי 1987, נפגעה המשחתת (USS Stark (FFG-31 על ידי 2 טילי אקסוסט שנורו ממטוס מיראג' עיראקי.
הטילים לא התגלו על ידי אמצעי המכ"ם בספינה ודווחו על ידי צופים רגעים בלבד לפני פגיעתם.
הטיל הראשון לא התפוצץ, אך השני פגע במדור מגורים וגרם למותם של 37 מלחים אמריקאים.
הספינה חזרה בכוחות עצמה לנמל הבית ושופצה בעלות כוללת של כ-150 מיליון דולר.
בשנת 1988, במהלך מבצע גמל שלמה (Operation Praying Mantis) הטביעו כוחות חיל הים האמריקאי מספר ספינות מלחמה איראניות בקרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה האמריקאית.
ב-14 ביולי 2006 נפגעה אח"י חנית מול חופי ביירות מטיל נגד ספינות מתוצרת סינית מדגם C-802. כתוצאה מהפגיעה נהרגו 4 חיילי צה"ל ונגרם נזק לספינה, שחזרה בכוחות עצמה לבסיס אשדוד.
סטיקס - מתוצרת ברית המועצות
הרפון - מתוצרת ארצות הברית
טומהוק (בגרסת TASM) - מתוצרת ארצות הברית
פינגווין AGM-119 - מתוצרת נורווגיה
C-802 - מתוצרת הרפובליקה העממית של סין
ח'ליג' פארס - מתוצרת איראן
טיל בליסטי לטווח בינוני הוא על פי הגדרת הסוכנות האמריקאית להגנה מפני טילים, טיל בליסטי לטווח של 3,000–5,500 ק"מ.
הגדרת נשק כלשהו כטיל לטווח בינוני נעשית מטעמי נוחות, ולמעשה אין הבדל גדול בין טיל חזק לטווח בינוני לבין טיל בליסטי בין-יבשתי.
טילים בליסטיים לטווח בינוני נמצאים כיום בידי ארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת, רוסיה, הודו ופקיסטן.
מעריכים שטילים כאלו מצויים גם בידי ישראל, איראן וקוריאה הצפונית.
כיוון שטיל לטווח בינוני קטן יותר, קל יותר לשגרו ממתקנים ניידים, מה שעושה את הטיל קטלני מאוד עקב היכולת שלו להסתתר ולשגר טילים ממקומות שונים.
בריטניה לדוגמה, משתמשת בטילים אלו כתחמושת היחידה שלה לראשי נפץ גרעיניים, עקב היכולת לשגר טילים אלה בקלות מצוללת.
צוללות בריטניה יכולות לשגר טיל זה מכל אוקיינוס בעולם, מה שהופך יכולת זאת שווה ערך לטיל בין יבשתי רגיל.
לעיתים מוסבים טילים כאלו מהשימוש הצבאי למטרות של חקר החלל, ובמקום ראשי הנפץ מותקנים על הטילים לוויינים היוצאים למסלולם מחוץ לכדור הארץ.
כך למשל ה-ת'ור, ה-יופיטר וה-יופיטר-C, ששיגר את הלוויין הראשון של ארצות הברית - אקספלורר 1.
ב 21 בנובמבר 2024, ככל הידוע, התבצע שימוש מבצעי ראשון של טיל בליסטי לטווח בינוני, כאשר רוסיה שיגרה טיל אורשניק לעבר אוקראינה.
לטיל יש לפחות שישה רש"קים נפרדים שע"פ הנטען, לכל אחד מהם יש יכולת ניהוג למטרה אחרת, כלומר מדובר בטיל מרובה ראשי נפץ.
בשיגור המדובר בוצע שימוש ברש"קים קונוונציונאליים.
טיל בליסטי לטווח קצר (SRBM - Short-range ballistic missile), הוא טיל בליסטי בעל טווח של עד כ-1,000 קילומטר.
טילים בליסטיים לטווח קצר, מכונים לעיתים טילים בליסטיים טקטיים.
רובם ככולם של הטילים, הם בעלי שלב אחד, והם בעלי יכולת שיגור ממשגר נייד.
ניתן לצייד טילים כאלו גם בראשי קרב לא קונבנציונליים, ולרוב הם נושאים ראש נפץ במשקל של 500 עד 1,000 ק"ג ולעיתים יותר.
רובם של הטילים פותחו במהלך המלחמה הקרה, ומאות רבות של טילים הוצבו על אדמת אירופה כאשר הם נושאים ראש קרבי גרעיני.
בזירת המזרח התיכון, טילים אלה נפוצים במדינות אחדות ובכלל זה: לבנון (מתופעלים בדי החזבאללה), סוריה, עיראק (כיום אין), איראן, סעודיה, מצרים ותימן.
ראשיתו של הטיל הבליסטי, וגם של הטיל הבליסטי קצר הטווח, הוא בטיל הV-2 הגרמני שפותח על ידי ורנר פון בראון במהלך מלחמת העולם השנייה.
על בסיס הטיל, פיתחו האמריקאים (בהנחיית פון בראון) את הרדסטון.
גם הצבא האדום, לכד טילים שלמים ומידע טכני רב בתום המלחמה.
על בסיס הטיל, פותח על ידי הסובייטים אחד הטילים הבולטים והנפוצים בעולם, הסקאד .
במהלך המלחמה הקרה, טילים בליסטיים מסוגים שונים היו מטווחים לעבר ברית המועצות וארצות הברית.
באירופה הוצבו, על ידי האמריקאים, טילי פרשינג וע"י הסובייטים, טילי סקאד.
זאת בנוסף לטילים בין יבשתיים (ICBM) וטילים בליסטיים מצוללות.
טילים בליסטיים קצרי טווח, נורו מספר פעמים בהיסטוריה, במהלך מלחמת יום הכיפורים, נורו שלושה טילי סקאד לעבר כוחות ישראלים והרגו כשבעה חיילים, וגם במלחמת המפרץ, נורו טילי סקאד, או כמו שנקראו בעיראק, אל-חוסיין, לעבר סעודיה (46 טילים) וישראל (39 טילים).
השימוש הבולט ביותר בטילים בליסטיים קצרי טווח, לאחר מלחמת העולם השנייה, היה במהלך מלחמת איראן עיראק, כנגד מטרות צבאיות ומתקני נפט.
לקראת סוף המלחמה, תקפו שני הצדדים זה את בירתו של זה, לעיתים גם בנשק כימי, במה שכונה "מלחמת הערים".
בצבאות רבים בעולם, משמש הטיל הבליסטי קצר הטווח, מרכיב חשוב ביכולת האסטרטגית.
הטילים מספקים נשק בעל השפעה עצומה במחיר נמוך משמעותית ממערכות אחרות דוגמת מטוסי קרב מודרניים, דבר המאפשר למדינות דלות אמצעים לרכוש אותו, ונותן להם יכולת להגיב כנגד מתקפות של חילות אוויר מתקדמים.
בנוסף, לטילים בליסטיים יש הילה של נשק מתקדם ויוקרתי - דבר המשמש משטרים שונים בעולם ומהווה גם עילה להצגה פומבית של טילים - למשל במצעדים צבאיים.
טילים בליסטיים טקטיים, דוגמת הפאתח 110, הוא למעשה טיל בליסטי קצר טווח מתקדם, בעל מערכת הנחיה משוכללת, ודיוק רב.
טילים טקטיים עשויים להוות יתרון מכריע מעבר לקווי האויב ובשדה הקרב בכלל.
עקב ניידותם, הטילים מוכנים יותר להתמודדות עם תרחישים שונים היכולים לקרות בשדה הקרב.
קשה להתמודד עם טילים מהסוג הזה, ומערכות בודדות מסוגלות לעם איום מסוג זה.
הבולטות שבהם, הם הפטריוט PAC-3 ושרביט קסמים הישראלי, המיועד להיות PAC-4 של מערכת הפטריוט, והם מיועדות ליירוט טילים בליסטים קצרי טווח בלבד.
להבדיל ממערכת החץ לדוגמה, שביכולתה ליירט גם טילים בליסטיים בין יבשתיים (ICBM).
דוגמאות לטילים בליסטיים קצרי טווח
סקאד מתוצרת ברית המועצות, אחד מהטילים הבולטים והמשפיעים בהיסטוריה.
רדסטון מתוצרת ארצות הברית, הטיל הבליסטי האמריקאי הראשון, והטיל הראשון שנשא פצצה גרעינית.
נשק צרפתי עיקרי במלחמה הקרה.
OTR-21 טוצ'קה מתוצרת ברית המועצות, היה בשימוש נרחב בשתי מלחמות צ'יצ'ניה.
פרשינג מתוצרת ארצות הברית, אחד מהטילים הבולטים במלחמה הקרה.
איסקנדר מתוצרת רוסיה, אחת משתי המערכות המיועדות להחליף את הסקאד.
פאתח 110 מתוצרת איראן, טיל בליסטי טקטי מתקדם ומדויק.
טיל מרובה ראשי נפץ או MIRV (ראשי תיבות באנגלית של: Multiple Independently targetable Reentry Vehicle) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי הכולל מספר גופי חדירה שכל אחד מהם נושא ראש קרבי עצמאי.
מופע מרודד של הטיל, כאשר כל גופי החדירה פוגעים סביב אותה נקודה על הקרקע ואינם בעלי יכולת ניהוג עצמאית, מכונה לפעמים MRV, בדומה לחימוש מצררי רגיל.
המערכת מותקנת על טילים בין-יבשתיים, והופכת טיל בודד לטיל המסוגל לפגוע בכמה מקומות בו-זמנית, או כמה פגיעות במקום אחד.
לפי מקורות שונים, היו תוכניות פיתוח שכללו מתן יכולת תמרון לכל גוף חודר בנפרד.
הרעיון מאחורי פיתוחים אלו הוא לסכל מערכות של טיל נגד טילים באמצעות "תמרוני התחמקות" של הגוף החודר.
גורמת יותר נזק יחסית לטיל שיש לו גוף חודר יחיד.
בנוסף, כמה ראשי קרב גרעיניים קטנים הם נשק יעיל יותר מראש קרבי, גרעיני, אחד במקום בודד.
המערכת מפחיתה באופן משמעותי את הצורך במתקני שיגור רבים והצורך באחסון טילים רבים.
עם מערכת ה-MIRV, ניתן לשגר טיל אחד לכל מיקום והמערכת תתקוף כמה מיקומים באותו האזור בו זמנית.
עוקף את הסכם סאל"ט המטיל הגבלה על כמות הטילים, בכך שהמערכת "מחביאה" בראשי הנפץ שלה טילים נוספים.
מאתגרת את אסטרטגיית הגנה אווירית בעזרת טילים מיירטים.
היות שמגן נאלץ להתמודד עם מספר גופי חדירה רבים וקטנים יותר בו זמנית, מה שיצריך יכולות ירוט מדויקות יותר, החזקה בכמות טילי יירוט ויכולת ירוט כנגד מספר רב של מטרות בו-זמנית.
מערכות MIRV אמריקאיות כוללות את הטיל "טריידנט" המשוגר מצוללות, מערכת נוספת, שכבר יצאה משירות, היא טיל ה-Peacekeeper .
ישנן גם מערכות MIRV בשימוש איראן שמותקנות על טילים בליסטיים ממשפחת קאדר.
נטען שטיל בעל ראש נפץ מתפצל שוגר לראשונה לישראל בבוקר ה-19 ביוני 2025, במסגרת מבצע עם כלביא.
בנוסף, במהלך שנת 2025 החות'ים בתימן החלו להשתמש בטילים מרובי ראשי נפץ בתקיפותיהם נגד ישראל.
ככל הנראה מדובר בטילים תוצרת איראן.
אחת התמונות המפורסמות של החלק התחתון של המסלול, היא צילום שצולם משדה הניסוי Kwajalein ובו רואים את הרש"קים/גופי החדירה, לקראת פגיעתם במים
לאחר שהאמריקאים פרשו מההסכם שאסר על בניית מערכות הגנה אקטיבית מטילים בליסטיים בשנת 2002, רוסיה חזרה לפתח ולהצטייד במערכות MIRV.
ב-MIRV, מספר ראשי קרב המופרדים מהמרכב עליהם הם מותקנים, במטרה להגיע ליעדים שונים.
הטיל טס במסלול בליסטי לכיוון המטרה ובשלב מסוים (בגובה ובמהירות המתאימים) פורק את הגופים החודרים שכל אחד מהם כולל ראש קרב ויכולת ניווט והנחיה.
השימוש במנועים קטנים בכל ראש נפץ מאפשר לצמצם עוד יותר את האפשרות להחטאת המטרה.
ישנה סבירות גבוהה כי מערכות אלו מתוכננות לעשות שימוש באלמנטים משבשי מכ"ם כגון סיבי אלומיניום, כדורי מתכת ודומיהם מתוך מטרה לשבש את מערכות היירוט של הטיל.
במערכות מסוג זה, הדיוק בפגיעה הוא קריטי עקב טווח הפגיעה הגדול של המערכת והאפשרות של התפזרות הקרינה בשטח רב.
לכן, כל ראש נפץ מחזיק בתוכו מערכת ניווט פנימית הדואגת לתקן את מסלולו על ידי חישוב מקום הפגיעה המתוכנן מיליוני פעמים בשנייה.
טיל בליסטי טקטי (tactical ballistic missile TBM) הוא טיל בליסטי המיועד לטווחים קצרים, וללחימה פנים מול פנים בשדה קרב.
לרוב המרחק אליו מיועד הטיל אינו עולה על 300 קילומטר.
הטיל הבליסטי הטקטי הוא לרוב נייד, כדי להבטיח עמידות בשדה הקרב והתמקמות מהירה לצורך ביצוע ירי.
בנוסף, מערכת הטיל נושאת עמה מספר ראשי נפץ המיועדים לפגיעה במבנים, ארטילריה, ועוד מטרות מעבר לקווי האויב.
הטילים הבליסטים הטקטיים נותנים מענה בפער שבין ארטילריה רקטית לבין טילים בליסטיים לטווח קצר.
טילים טקטיים עשויים להוות יתרון מכריע מעבר לקווי האויב ובשדה הקרב בכלל, עם עוצמה של טיל יבשה המשוגר ממתקן שיגור, וניידות של טילי ארטילריה רגילים.
עקב הניידות שלהם, הטילים מוכנים יותר להתמודדות עם תרחישים שונים היכולים לקרות בשדה הקרב.
לצבאות רבים בעולם משמש הטיל הטקטי כוח עיקרי ושיא הטכנולוגיה.
הטילים מספקים נשק בעל יתרון עצום ובמחיר יחסית קטן, ובכך מאפשר למדינות רבות דלות אמצעים לקנות אותו, ולעמוד מול מתקפות של מדינות אחרות, החזקות יותר מבחינה טכנולוגית וצבאית.
טילים בליסטיים עדיין קשים להתמודדות בשדה הקרב, מערכות קרקע-אוויר נעשו יותר מתוחכמות ומפותחות כדי לתת מענה לטילים אלו, אך עדיין, לא ניתן לספק הגנה מלאה מהטילים, עובדה זאת נותנת יתרון לבעל כמות מסוימת של טילים לאיים על השטח האווירי של האויב.
טיל לִינְדֶמַן (גרמנית: Till Lindemann, נולד ב-4 בינואר 1963) הוא זמר, שחקן, משורר, ואמן פירוטכניקה גרמני, המוכר כסולן של להקות "רמשטיין" ו"לינדמן".
טיל לינדמן נולד בלייפציג שבגרמניה המזרחית, וגדל בוונדיש רמבואו , כפר ליד שוורין.
אביו, ורנר לינדמן (Werner Lindemann), היה משורר ילדים, ואמו, בריגיטה "גיטה" הילדגרד לינדמן, הייתה עיתונאית וכתבת עד שפרשה.
ללינדמן אחות אחת, אשר קטנה ממנו ב-6 שנים.
כשהיה לינדמן כבן 11, עבר לבית ספר לספורט ברוסטוק, ומ-1977 עד 1980 למד בפנימייה.
לאחר 1975 הוריו חיו בנפרד מטעמי קריירה.
בשנת 1978, לינדמן השתתף באליפות אירופה לשחייה לקטינים בפירנצה, כאשר סיים במקום ה-11 במקצה סגנון חופשי לאורך 1500 מטר, ובמקום השביעי במקצה סגנון חופשי לאורך 400 מטר בזמן של 4:17:58. הודות לזמן זה, לינדמן היה מועמד לאולימפיאדת מוסקבה, אולם אפשרות זו ירדה מהפרק זמן קצר לאחר מכן עקב פציעה.
מאוחר יותר, לינדמן עבד כנגר חניך, טכנאי גלריה, חותך כבול, ועוד.
לינדמן החל לתופף בלהקת First Arsch, שהוציאה אלבום תחת הכותרת "Saddle Up", וניגן שיר אחד ("Lied von der unruhevollen Jugend") ביחד עם להקת הפאנק Feeling B (אשר היוותה כלהקה לשעבר של חברי רמשטיין פאול לנדרס, כריסטוף "דום" שניידר וכריסטיאן "פלאקה" לורנץ).
בשנות ה-90 התחיל לינדמן לכתוב מילים לשירים.
בשנת 1994 נכנסה הלהקה לתחרות בברלין וניצחה בה, והפרס של הלהקה הזוכה היה אפשרות להקליט ארבעה שירי דמו באופן מקצועי.
בזכות ניצחונם, ניתנה להם האופציה לנצל פרס זה.
במהלך שנותיה הראשונות של רמשטיין, גילה לינדמן שהוא נשרף פעמים רבות בשל שימוש בפירוטכניקה יתר על המידה.
תקרית ב-1996 גרמה לתפאורה של הלהקה להישרף, וכתוצאה מכך, לינדמן קיבל את ההסמכה שלו בפירוטכניקה, כך שהלהקה יכולה הייתה להופיע בצורה בטוחה יותר מבעבר.
במהלך סיבוב ההופעות של רמשטיין בארצות הברית ביחד עם קורן בשנת 1998, לינדמן ושותפו ללהקה כריסטיאן "פלאקה" לורנץ נעצרו במסצ'וסטס עקב התנהגות מגונה בעת השיר Bück Dich, כאשר דימה לינדמן מין אנאלי על לורנץ באמצעות דילדו.
לינדמן ולורנץ שוחררו יום אחרי כן בערבות.
התקרית לא מנעה מלינדמן להופיע באותה הדרך מחוץ לשטחי ארצות הברית, אך בהופעות בארצות הברית נושא השיר שוּנה לנושא מזוכיסטי, אשר לא אפיין שימוש בדילדו.
בנובמבר 2002, ספר השירה של לינדמן "סכין" (Messer) יצא לאור, המורכב מ-54 פואמות שנאספו על ידי גרט הוף, הסופר של הספר "רמשטיין", אשר גם היה מעצב הפירוטכניקה של רמשטיין במשך 7 שנים האחרונות.
ביולי 2010, לינדמן, יחד עם פלאקה, רואיין על ידי האנתרופולוג המטאליסט הקנדי סם דאן עבור הסדרה "אבולוציית המטאל" ב-VH1 Classic, תחת הכותרת "Shock Rock".
במהלך הופעה בשוודיה ב-2005, לינדמן נפצע בברך על הבמה, כאשר הקלידן פלאקה רץ אליו בטעות בזמן שרכב על רכינוע.
הפציעה הזאת הביאה לביטולם של כמה סיבובי הופעות ברחבי אסיה.
במהלך בימוי הוידאו של השיר "Ich tu dir weh" של רמשטיין, לינדמן רצה לשים אור זוהר בפיו בשביל אפקט ויזואלי מרהיב.
הגיטריסט של הלהקה פול לאנדרס הציע לו להשתמש בחוט בשר צבעוני ולהפעיל אותו לאורך לחיו להאיר אור לתוך הפה שלו מבחוץ.
לינדמן סירב, ובמקום בחר שיעשו לו חתך כירורגי בלחי השמאלית שלו, כך שהאור יוזן לפה שלו ישירות, ובמידה רבה מחוץ לטווח ראייה.
ישנו מהלך ייחודי שלינדמן מבצע במהלך הופעות, אשר זכה לכינוי "הפטיש של טיל".
במהלך זה, לינדמן מכופף את הברכיים שלו, מכה באגרוף אחד את ירכו בתנועת פטיש, תוך כדי שהוא מזיז את ראשו מצד לצד.
בשונה מרוב סולני הלהקות, הצהיר לינדמן, כי הוא לא אוהב שהמעריצים נועצים בו מבטים כאשר הוא על הבמה, ושהוא מעדיף לבהות אל הקלעים של תא הערבוב, או שהוא עושה תנועות הבעה בעזרת ידיו במהלך סולואים של גיטרה כדי להסיח את דעת הקהל מלהסתכל עליו ישירות.
עקב הפוביה שלו על הבמה, לינדמן לפעמים שואל את חברי להקתו האם להשתמש בסירת גומי על מנת לגלוש לקהל, כפי שהוא מקבל את תשומת לבו של הקהל מחוץ לבמה באופן זמני.
האשמות אלו הוכחו שגויות ב-31.7.2023 כאשר "רמשטיין" פרסמו בחשבון האינסטגרם שלהם הצהרה של שופט אשר מצא את המעריצה חקיינית, ואף המעריצה הודתה ששיקרה בכדי לקבל פרסום.
הנזק אשר גרמה לא יוכל להיות מתוקן ככל הנראה.
הלהקה איבדה בחשבון ה"ספוטייפי" שלהם כמיליון מאזינים חודשיים.
בנובמבר 2023 יצא אלבומו הראשון "Zunge".
במהלך 2013 הקים יחד עם פיטר טגארטן מלהקת "Hypocrisy" להקה נוספת בשם לינדמן.
להקה זו הוציא אלבום בשם Skills In Pills (כישורים בכדורים) ב-2015 בו טיל לינדמן שר בשפה האנגלית.
בשנת 2019 יצא אלבומם השני, F&M, כשהפעם שר לינדמן בשפה הגרמנית.
השיר במקור בגרמנית, אולם הלהקה שרה אותו ברוסית.
שנים לאחר מכן, שיר זה בוצע בחלטורה של רמשטיין בסנט פטרסבורג ב-19 בנובמבר 2001, במהלך סיבוב ההופעות של האלבום "Mutter".
לינדמן מספק שירה עבור השיר "Helden"(גרסה של "Heroes" של דייוויד בואי), ביחד עם אפוקליפטיקה.
לינדמן גם כן שר את "Wut Will Nicht Sterben" של פודיס.
לינדמן וריכרד קרוספה יצרו גרסה של השיר "Shtil" של אריה, והחליפו אותו בשם "Schtiel".
לינדמן הופיע גם כן בקליפ של קנורקטור לשיר "Du nich".
לינדמן התארח בשיר ובקליפ "Le jardin des larmes" של הזמרת זאז.
ב-1 בינואר 2022 הגיע לינדמן לראשונה לישראל, והופיע בהיכל טוטו חולון.
ההופעה התקיימה בצל מגפת הקורונה, וכשחברי הלהקה נבדקו, התברר שהמתופף הקבוע נושא את הנגיף.
המתופף הישראלי שקד פורמן למד את השירים בתוך ימים ספורים, ושימש כמתופף מחליף.
הייתה זו הופעתו הראשונה של לינדמן מאז מחלתו ב-2020. ההופעה הייתה אמורה להיות הראשונה בסיבוב ההופעות האירופאי של לינדמן, אך בסופו של דבר, לאחר הופעה אחת נוספת שהתקיימה בדובאי שלושה ימים לאחר מכן, נדחו כל יתר ההופעות בסיבוב עקב המגפה.
בתו הבכורה של לינדמן, נֶלֵה, נולדה בשנת 1985, והוזכר בראיון גרמני שלינדמן היה אב חד-הורי במשך כ-7 שנים.
ללינדמן יש בת שנייה עם אשתו לשעבר אניה קוזלינג (Anja Köseling), ששמה מרי לואיז (Marie Louise), אשר נולדה ב-1993. לינדמן הזכיר את הבת הבכורה שלו בראיונות.
חרף העובדה שיש לו רק שני ילדים, בריאיון עם מגזין פלייבוי, לינדמן הודה בפשטות שיש לו "ילדים רבים", בשל עניינים רבים וסטוצים.
לינדמן גם הצהיר בראיון הזה שהוא יצא עם מישהי באותה העת, אך הוא אישר שהוא יצא עם הדוגמנית הגרמנייה סופיה תומאלה בשנת 2011.
מסר, בהוצאת אייכבורן בשנת 2002.
אין שטילן נכטן, בהוצאת קיפנהואר&ויטש בשנת 2013.
טיל מונחה תיל הוא טיל שמונחה על ידי אותות הנשלחים אליו באמצעות תילים המחוברים בין הטיל למנגנון ההנחיה שלו, הנמצא בסמוך לאתר השיגור.
בזמן מעופו של הטיל חוטי ההנחיה נפרשים מאחוריו (שגר ועדכן).
מערכת הנחיה זו משמשת לרוב בטילים נגד טנקים, כאשר יכולתם להשתמש באזורים עם קו ראייה מוגבל הופכים אותה לשימושית, בעוד שמגבלת הטווח המוטלת על ידי אורך החוט אינה מהווה מכשול משמעותי.
הטווח המקסימלי של טילים מונחי תיל הוא כ-.
הנחיה באמצעות תיל החלה בראשית המאה ה-20 עם מערכת מוקדמת של טורפדו לאי.
טורפדו מונחה תיל נבנה על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
צמד הטילים הגרמניים Fritz X ו-Henschel Hs 293 הונחו על ידי מערכת קשר הרדיו "קיהל-שטרסבורג".
עם זאת, הבריטים הצליחו לפתח אמצעי נגד שהפריעו לשימוש הגרמנים במערכת השליטה.
וכדי לסכל אמצעי הנגד הללו הטיל נגד ספינות Hs 293B פותח עם הנחיה מבוססת תיל.
דוגמאות נוספות כללו את הטיל אוויר-אוויר X-4 , ואת גרסת האנטי-טנק שלו ה-X-7.
ה-X-7 השפיע על הוגים צבאיים לאחר המלחמה, בתחילת שנות החמישים פותחו מספר מערכות ניסיוניות שנפרסו באופן נרחב בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. מספר גדול של טנקים ישראלים הושמדו באמצעות טילי סאגר מונחי תיל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הנחיית תיל נותרה המערכת העיקרית בעבור רוב כלי הנשק הקטנים על אף כניסת מערכות חדשות יותר כגון ביות רוכב קרן לשימוש בטילים נגד מטוסים ובכמה טילי נ"ט (דוגמת ההלפייר והקורנט).
למספר טילי טורפדו ישנה גם הנחיה באמצעות תיל, כמו הטורפדו Mk 48 Advanced Capability (ADCAP) האמריקני, הטורפדו UGST הרוסי או ה-Torped 613 השוודי.
1945 טיל ה-X-4 נכנס לייצור בגרמניה.
1955 SS.10 נכנס לשירות בצבא הצרפתי.
1956 Vickers Vigilant נכנס לשירות עם הצבא הבריטי והSS.11 בצבא הצרפתי.
1957 ENTAC נכנס לשירות בצבא צרפת והקוברה בצבא מערב גרמניה.
1958 טיל מלכרה נכנס לשירות אצל הבריטים.
1960 AT-1 Snapper נכנס לשירות בברית המועצות.
1963 הסאגר נכנס לשירות בברית המועצות.
1970 BGM-71 טאו נכנס לשירות בצבא ארצות הברית.
1972 מילאן (טיל) נכנס לשירות בצבא הצרפתי.
טיל בליסטי מוטס או טיל בליסטי הנורה מהאוויר הוא טיל בליסטי המשוגר ממטוס הנושא אותו.
טיל כזה מאפשר למטוס השיגור לפעול במרחק רב מהמטרה שלו, ולהשאיר אותו מחוץ לטווח נשק הגנתי, כגון טילים נגד מטוסים ומטוסי יירוט.
בעבר היה טיל מסוג זה חסין יירוט, מפני שהיו בנמצא טילים אנטי-בליסטיים מעטים בעלי יכולת ליירט טילים כאלה, ואותם מעטים שהייתה להם יכולת כזאת נמצאו בעמדות נייחות ידועות.
שילוב זה של תכונות אפשר למפציץ אסטרטגי להציג יכולת מרתיעה, בתקופה שבה נדמה ששיפור אמצעי ההגנה נגד מטוסים הפך את המפציצים הקונבנציונליים למיושנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 השתכללה טכנולוגיית טילי הקרקע-אוויר עד כדי כך שאפשרה גם יירוט של טילים בליסטיים מוטסים.
הרעיון של טיל בליסטי מוטס נחקר בארצות הברית במטרה להבטיח את היעילות והשרידות של צי המפציצים הגדול שלה.
לאחר תכנונים ניסיוניים, כחלק ממיזם בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, שבהם פותחו האבטיפוס והטיל , שנוסו גם כנשק נגד לוויינים, החל חיל האוויר של ארצות הברית בפיתוח הטיל, שלו טווח של כ-1,850 קילומטרים.
הכוח הצבאי הנוסף היחיד שהסתמך על מפציצים אסטרטגיים היה חיל האוויר המלכותי, ואף הוא בחר בסקייבולט לחימוש צי מפציצי V שלו.
בסופו של דבר נכשל סקייבולט בכמה מבחני מפתח, בעוד הטיל פולאריס של צי ארצות הברית, המשוגר מצוללות, הציע את אותם יתרונות.
מיזם סקייבולט בוטל ב-1962, מה שהוביל למשבר ולהסכם למכירת טילי פולריס לצי המלכותי כחלק מ.
פיתוח הרעיון התנהל באיטיות עד שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר ראשי נפץ של טילים בליסטיים בין-יבשתיים החלו להיות מדויקים מספיק כדי לתקוף בסיסים של טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
ארצות הברית ערכה ניסויים באמצעות טילים קיימים שהופלו ממטוסי מטען, אך בסופו של דבר נטשה לחלוטין את קו הפיתוח הזה.
בתחילת שנות ה-70 בחן חיל האוויר של ארצות הברית שיגור של הטיל הבליסטי LGM-30 מיניטמן ממטוס תובלה C-5 גלקסי.
ב-24 באוקטובר 1974 ערך ארגון מערכות החלל והטילים בהצלחה בדיקת היתכנות אווירית, שבה מטוס C-5 גלקסי הפיל באוויר את הטיל, שמשקלו 39 טון, מגובה 20,000 רגל מעל האוקיינוס השקט.
הטיל נפל לגובה של 8,000 רגל לפני שהמנוע הרקטי שלו הופעל.
פעולת המנוע במשך 10 שניות נשאה את הטיל לגובה של 20,000 רגל לפני שנפל לאוקיינוס.
הניסוי הוכיח את היתכנות שיגור טיל בליסטי בין יבשתי מהאוויר.
הפריסה המבצעית בוטלה עקב קשיי הנדסה ואבטחה, אף שהיכולת שימשה כנקודת משא ומתן בשיחות סאל"ט להגבלת הנשק האסטרטגי.
לא בוצע פיתוח אסטרטגי נוסף על ידי ארצות הברית, וסוג טילים זה לא הגיע לשימוש מבצעי.
בשנת 2018 חשפה רוסיה טיל בליסטי מוטס מדגם Kh-47M2 קינז'אל, שלו טווח של 2,000 ק"מ.
במרץ 2022 שימש טיל קינז'אל לראשונה בלחימה על ידי רוסיה במלחמת אוקראינה–רוסיה.
חברת רפאל מערכות לחימה מתקדמות פיתחה סדרה של טילים בליסטיים מוטסים בשם "אנקור", שנועדו בתחילה לדימוי טיל קרקע-קרקע עבור ניסויים של המערכת נגד הטילים "חץ".
אמצעי התקשורת ייחסו לחיל האוויר הישראלי שימוש בטילים בליסטיים מוטסים בתקיפה באיראן במבצע ימי תשובה באוקטובר 2024.
טיל קרקע־אוויר (בראשי תיבות: טק"א; באנגלית: Surface to Air Missile; בראשי תיבות: SAM) הוא שם כולל למערכות הגנה מפני כלי טיס, באמצעות שיגור טילים לעברם על ידי כוחות קרקעיים.
טיל נגד מטוסים (נ"מ) נולד כתוצאה מאילוצים היסטוריים שנוצרו בשל שיפור מתמיד במערך המוטס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הנשק שהיה בשימוש על מנת להפיל כלי טיס מן הקרקע היו תותחים אוטומטיים.
באותה העת, מעבר לכך שטכנולוגיית הטילים לא הייתה זמינה דיה, גם לא היה צורך בה, כיוון שהתותחים גברו על מהירות המטוסים ומיגונם.
המצב השתנה לאחר המלחמה, כאשר התחיל עידן הסילון, מעטפת הביצועים של מטוסים גדלה, רום הטיסה עלה, המהירות גברה מאוד וגם הטווח.
עקב כך נוצר הצורך במערכת שתתמודד עם מטוסים המצויים מחוץ לטווח הירי היעיל של תותחי הנ"מ.
כבר במלחמת העולם השנייה מדענים גרמניים החלו בפיתוח כלי טיס מונחי רדיו שיוכלו לפגוע במטרות אוויריות.
בתקופת המלחמה הקרה, במקביל לעלייה ביכולות של מטוסי הקרב וההפצצה, שופרו מכ"מי הגילוי והעקיבה אחר מטוסים ושופרו יכולות החישוב שהן הכרחיות להנחיה של הטיל באופן שהספיק כבר בסוף שנות ה־50 של המאה ה־20 לפיתוח וייצור טילי קרקע־אוויר מבצעיים.
במרוצת העשורים שופרו הטילים כך שיכלו ליירט מטרות קטנות יותר כגון רקטות וטילי קרקע־קרקע.
יחידת טק"א יכולה להיות מופעלת בצורות שונות, אך יש כמה שיטות מקובלות להפעלתן:
הגנה מלאה – מדינות אשר מעריכות את כוחו האווירי של האויב בצורה גבוהה ומאידך מעריכות את יכולתן זו ברמה נמוכה, ישקיעו משאבים בהקמת קו נ"מ נייח על הגבולות המאוימים והוא מהווה את הכוח העיקרי להשגת עליונות אווירית.
גישה כזו אימצו מדינות ערב בעבר, במיוחד בשנות ה־70 בתקופת מלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
הגנה חלקית – באופן הפוך מהשיטה הראשונה, מדינות אשר מעריכות ברמה גבוהה את יכולותיהן האוויריות לעומת אויביהן, יפעילו כוחות נ"מ ברמה פחותה כאשר אלו אמורים לשמש כוח זמין לזמן הקצר שבין הופעת האיום לבין הגעת הכוחות המוטסים.
דוקטרינה זו מאומצת על ידי צה"ל, אשר מערך הנ"מ בו מצומצם לעומת מערך המטוסים הגדול.
הגנה אזורית – כיום, בעידן בו האיום לא נובע רק מחדירה של כלי טיס מאוישים, אלא גם מטילי קרקע־קרקע, רקטות או חימוש מונחה אחר, נולדו מערכות יירוט שנועדו להגן על סביבתן והן מהוות "חגורות הגנה" לאותם אזורים מאוימים.
מערכות כמו חץ 2 וכיפת ברזל, ליירוט רקטות וטילים פועלות בצורה זו.
קיימות מערכות טילי נ"מ ניידות, שתפקידן לשמש כחגורת הגנה צרה על מתקנים אסטרטגיים כמו מבני שלטון, מפקדות, שדות תעופה או מתקני גרעין.
מערכות מסוג זה מיוצרות גם במערב וגם במזרח ואליהן משתייכים טילי הכתף וטילים גדולים יותר הניצבים על משגרים ניידים.
גם כאשר מדברים על טילי כתף כמו FIM-92 סטינגר או 9K32 סטרלה־2 וגם כאשר מדברים על טילים גדולים יותר דוגמת ה־MIM-72 צ'פרל או ה־SA-9, עקרון הפעלתם הוא שיש מכ"ם עקיבה (לאו דווקא ייעודי של המערכת) שמטרתו לחפש את כלי הטיס.
המכ"ם מעביר בקשר את המיקום (הכיוון והמרחק) של כלי הטיס והסוללות פונות לסריקה ויירוט.
בסוללות חדישות יותר שנבנו בשנות ה־90 יש אפשרות למכ"ם הגילוי להזין נתונים למערכת השיגור של הטילים ובתוכה למכ"ם העקיבה וכך נפתר הצורך בדיווחי קשר והמידע זורם באופן אלקטרוני.
בכך, מערכות הנ"מ הקטנות כמעט שלא מאבדות מניידותן, אך מעלות את כושר היירוט שלהן.
במקרה של טילי כתף יש שתי אפשרויות, האחת היא שחיילים יישאו על גבם טילים ויתקדמו עם הכוחות הלוחמים (כמו שריון וחי"ר), או שירכיבו מעין סוללה שמטרתה להגן למשל על מתקן אסטרטגי מסוים או גבול סטטי.
הגנה נייחת נגד מטוסים נעשית בדרך כלל כשמירה על קווים ארוכים יחסית ולא על מתקנים קטנים.
למערכות הנ"מ הגדולות יש טווח גדול בדרך כלל והן לא מתניידות בקלות, אף על פי שיש שיפור כל הזמן גם בתחום זה.
אל קבוצה זו משתייכות מערכות כמו MIM-104 פטריוט ו־MIM-23 Hawk האמריקאיות או ה־S-300 וה־S-400 הרוסיות.
בשנים האחרונות הפכו מערכות הנ"מ הגדולות לניידות יותר ואף מסוגלות לדלג בין אתרי שיגור ולהתמקם באתר חדש בזמן קצר יחסית, אך עדיין המערכות הקומפקטיות המשתייכות לקטגוריה הקודמת ניידות הרבה יותר.
לכל מערכת טילי קרקע אוויר מסיבית, בין אם היא ממוקמת על משגרים ניידים, קבועים או ימיים (המשוגרים מפלטפורמות של אוניות), יש מרכיבים משותפים:
מכ"ם גילוי ועקיבה – לעיתים מחולקים לשני מכ"מים שונים כמו במערכת ההוק או ביחידה אחת כמו אצל הפטריוט.
המכ"מים שולחים אותות לחלל האוויר, וכאשר האותות נתקלים בעצם הם חוזרים למכ"ם ומראים לו היכן כלי הטיס נמצא, לאיזה כיוון הוא טס ואת מהירותו.
קרון או חדר בקרה – בו יושבים המפעילים המפקחים על פעילות המערכת, ורשאים לשגר טיל על איום מתקרב.
משגר – מתקן עליו מוצבים הטילים.
מקושר (באופן חוטי או אלחוטי) למרכז הבקרה שמעביר לו פקודות שיגור, צידוד או הגבהה.
טיל – הטילים של מערכות היירוט הגדולות שונים מאוד מהטילים של המערכות הניידות.
הטילים גדולים יותר, בעלי מהירות גבוהה יותר, טווח ורום טיסה גדולים יותר ובעלי ראש קרב גדול יותר.
בנוסף, לרוב מצוידים בראש ביות מונחה מכ"ם.
מערכות יירוט גדולות יהיו מחולקות בדרך כלל לסוללות כאשר בכל סוללה יש מספר משגרים.
הסוללות יהוו חלק מגדוד נ"מ שיכיל 3–4 סוללות ואשר במערכות נ"מ מסוימות, לאותו הגדוד יהיה מרכז בקרה גדודי.
במקרה בו לצבא יש כוחות נ"מ גדולים, אפשרי שיחידות יתאגדו לחטיבה ואף לדיוויזיה (כפי שהיה למשל במצרים בראשית שנות ה־70 של המאה ה־20).
בשני העשורים האחרונים ישנה התעסקות מואצת בבנייה ופיתוח של מערכות ליירוט כלי טיס שאינם מטוסים, כמו טילים ורקטות.
הסיבה שטילי נ"מ קונבנציונליים מתקשים בהפלת טילים, היא משום ששטח החיתוך המכ"מי של הטילים הוא קטן יחסית, מה שמקשה על גילויים ובנוסף מהירויותיהם גבוהות הרבה משל מטוסים וטילי הנ"מ הרגילים לא מיועדים להתמודד מול איום כזה.
כבר בשנות ה־80 של המאה ה־20 הגה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את הרעיון של מלחמת הכוכבים, אשר לפיו, ארצות הברית וברית המועצות יפתחו טילים שיוכלו ליירט טילים גרעיניים בין־יבשתיים.
בפועל עד 2007, לא היו לשתי המעצמות, לא לארצות הברית ובטח לא לרוסיה (ברית המועצות התפרקה שני עשורים קודם לכן) מערכות יעילות ליירוט טילים.
ישראל הייתה המדינה היחידה שכבר משנת 2003 הפעילה כוח סדיר ליירוט טילים במסגרת מערכת החץ.
העשור הראשון של המאה ה-21 התאפיין בצמיחה מהירה ומשמעותית של כוחות ההגנה האווירית מפני טילים, הדבר התרחש בארצות הברית מההבנה שיותר קל לאויביה להשתמש בנשק תלול־מסלול (רקטות, טילים) מאשר בשריון או במטוסי קרב.
בעקבות האיום הגרעיני הגובר ממדינות "סוררות" כמו קוריאה הצפונית או איראן, החליטה ארצות הברית ב־2002 לבטל את האמנה על איסור הייצור של טילים נגד טילים (ABM TREATY), דוגמאות למערכות יירוט:
הגנה מרחבית בגובה רב (THAAD).
מערכת יירוט טילים AEGIS באמצעות מיירטי SM-3.
מערכת ה"חץ" – פיתוח ישראלי במימון אמריקאי־ישראלי, כיום החץ 2 היא מבצעית ואף רשמה הפלה של טיל S-200 בנוסף לטילי קרקע-קרקע ששיגרו החות'ים.
מערכת ה"חץ" – החץ 3 היא מערכת הגנה אווירית ישראלית שייעודה הוא יירוט טילים גרעיניים מחוץ לאטמוספירה.
המערכת רשמה טבילת אש מבצעית במלחמת חרבות ברזל והפילה טילים בליסטיים רבים ששיגרו החות'ים והאיראנים על ישראל.
קלע דוד – מערכת ישראלית ליירוט רקטות וטילים לטווחים בינוניים שמשמשת גם כשכבת גיבוי ל"חץ".
בנוסף היא מיועדת ליירוט כלי טיס מסוגים שונים כולל מטוסים וכלי טיס בלתי מאוישים.
בעקבות האיום הגובר על ישראל שמתבטא בשיגורי רקטות קצרות טווח מרצועת עזה ובשיגורי רקטות קצרות וארוכות טווח מגבול לבנון, החליטה ממשלת ישראל לספק מענה לבעיה.
במסגרת זו פותחו שתי מערכות נשק:
כיפת ברזל היא מערכת הגנה אווירית טקטית שייעודה הוא הגנה מרחבית על תשתיות צבאיות ואזרחיות ואף על ערים שלמות מפני ארטילריה רקטית, פצמ"רים וכלי טיס מנמיכי טוס.
המערכת פותחה בישראל וזכתה להצלחה חסרת תקדים מאז שהפכה למבצעית ב־2011.
קלע דוד – מערכת שייעודה ליירט רקטות וטילים לטווחים בינוניים, וגם ליירט כלי טיס וטילי שיוט.
המערכת רשמה טבילת אש מבצעית במבצע מגן וחץ ומאז הפילה רקטות ארוכות טווח רבות ששיגרו חמאס וחזבאללה.
טיל קרקע-קרקע (בראשי תיבות: טק"ק) הוא טיל שנורה מנקודת שיגור קרקעית לעבר מטרה קרקעית מרוחקת, ויכול לשאת חומר נפץ או נשק כימי או ביולוגי.
הטילים השונים נבדלים במספר נקודות:
טווח הטיל: מבחינים בין רקטות שמגיעות עד ל-50 ק"מ לבין טילים שטווחם מאה ק"מ או יותר לבין טילים בין-יבשתיים המסוגלים לשאת ראשי קרב למרחק של מאות או אלפי קילומטרים.
מערכת הניווט וההנחיה של הטיל: מבחינים בין יכולת דיוק הפגיעה של הטילים על בסיס מנגנוני ניווט והנחיה בהם (גירוסקופ, מד תאוצה, ראש ביות וניווט לווייני ועוד).
כושר הנשיאה של הטיל: יכולת לשאת ראש קרב גדול ומכאן גם הרסני יותר (כאשר מדובר בראש קרב קונבנציונלי).
הסינים השתמשו ברקטות פרימיטיביות בקרב כבר לפני 80 שנה.
במלחמת העולם השנייה פיתחו הגרמנים את טיל ה-V-2, שאותו שיגרו החל משנת 1944 לעבר בריטניה, ואחר כך לעבר שטחים שנכבשו על ידי בעלות הברית באירופה.
כ-6,000 בריטים נהרגו מהטילים הגרמניים.
מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היו ניסיונות של מדינות באזור להצטייד בטילי קרקע-קרקע.
המצרים ניסו לבנות יכולת ייצור טילים באמצעות מדענים גרמנים.
ישראל ראתה בתוכנית זו איום והתנקשה בחלק מהמדענים.
לבסוף, בהתערבות ממשלת מערב גרמניה הוחזרו המדענים הללו לגרמניה והפרויקט הופסק.
גם סוריה עשתה מאמץ לאורך השנים לבנות ארסנל של טילי קרקע-קרקע.
כיום יש ברשותה מגוון גרסאות של טילי סקאד משופרים, טילי טוצ'קה (SS-21) סובייטיים ורקטות פרוג.
במלחמת יום הכיפורים שיגרו הסורים רקטה קצרת טווח מסוג פרוג לעבר בסיס חיל-האוויר ברמת דוד, אך פגעו גם במגדל העמק.
גם המצרים שיגרו רקטות פרוג לעבר הכוחות הישראליים באותה מלחמה ללא פגיעה משמעותית.
השימוש המאסיבי ביותר בטילי קרקע-קרקע במזרח התיכון היה במהלך מלחמת איראן–עיראק.
העיראקים והאיראנים שיגרו עשרות טילים אחד על השני ביניהם טילי סקאד עיראקים ששוגרו לעבר טהראן.
כעבור מספר שנים, במלחמת המפרץ, שיגרה עיראק 42 טילי סקאד ואל-חוסיין לעבר ישראל, ועוד 44 טילים מאותם דגמים לעבר סעודיה, בעיקר נגד הכוחות האמריקאיים.
אחד הטילים פגע במגורי חיילים בדהראן ו-37 חיילים אמריקאים נהרגו.
בישראל נהרג איתן גרונדלנד בשכונת רמת חן שברמת גן, מפגיעת טיל סקאד בביתו.
האמריקאים עשו שימוש באותה מלחמה בטילי שיוט ששוגרו ממטוסים ומספינות, אך לא מהקרקע.
במלחמת חרבות ברזל שוגרו פעמים אחדות טילי קרקע-קרקע לעבר ישראל.
ב-13 באפריל 2024 שיגרה איראן 110 טילי קרקע-קרקע לישראל, וכמעט כולם יורטו בהצלחה.
בנוסף שוגרו טילי קרקע-קרקע אחדים בידי החות'ים מתימן ובידי חזבאללה מלבנון.
מרבית הטילים יורטו בלי שגרמו נזק.
ב-1 באוקטובר 2024 שיגרה איראן 181 טילי קרקע-קרקע לישראל, כמעט כולם יורטו בהצלחה.
לישראל ארסנל של טילי קרקע-קרקע, בין היתר מסוג "יריחו", שהגרסה הראשונה שלו פותחה על ידי צרפת וגרסאות מתקדמות שלו פותחו על ידי ישראל.
על-פי האתר GlobalSecurity.org, שלוש טייסות של טילי "יריחו" מוצבות בבסיס חיל האוויר המכונה כנף 2 הנמצא בסמוך למושב שדות מיכה מערבית לבית שמש.
כמו כן, סיפקה ארצות הברית לישראל טילי קרקע-קרקע טקטיים מסוג לאנס (מנפץ) בשנות השבעים.
לטיל זה טווח של כ-130 ק"מ וייעודו הוא טקטי בעיקר.
לפי הדיווחים, חיל התותחנים של צה"ל מפעיל רקטות קרקע-קרקע מתקנות מסלול, בעלות דיוק של טיל ביחס למטרות נייחות (CEP של פחות מ-10 מטר).
אלו כוללות את הרקטות אקסטרא ונץ דורס של תעש מערכות, שהן בעלות טווח של 150 ק"מ ו-300 ק"מ בהתאמה.
לפי פרסומים זרים ודיווחים סורים, ייתכן שנעשה שימוש ברקטות אלו במהלך הסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כאשר סוריה התייחסה אליהם כ"טילי קרקע-קרקע".
יתרונות הטק"ק על פני מטוסים
היתרונות העיקריים של הטק"ק על פני חיל אוויר מתקדם:
טק"ק יוצר הרתעה רבה מאוד בקרב הציבור ונותן יכולת לפגוע בערי היריב.
יכולת שינוע והסוואה של טילים פשוטה יותר מזו של מטוס.
החזקת טילי קרקע-קרקע זולה לאין שיעור מהחזקתו של חיל אוויר מתקדם.
ניתן ליירט מטוסים בעודם באוויר, בעוד שקשה מאוד ליירט טילים היות שמהירותם גדולה מזו של מטוס.
מערכת החץ לדוגמה, היא מהבודדות בעולם שבעלות יכולת כזאת.
טיל שיוט הוא טיל מונחה, שטס למטרה בתוך האטמוספירה, בדומה למטוס.
הוא משמש כנגד מטרות קרקעיות וימיות, ונקרא כך משום שעיקר מסלול הטיסה שלו נעשה בשיוט.
בניגוד לטיל בליסטי, מסלולו אינו פרבולי או אליפטי.
טילי השיוט מצוידים בכנפיים, מונעים בדרך־כלל על ידי מנוע סילון, נושאים ראש קרב עם חומר נפץ רגיל או גרעיני, בעלי טווח ארוך של מאות קילומטרים ומאופיינים כמדויקים ביחס לטילים בליסטיים (בעלי CEP נמוך בהרבה).
טילי שיוט מודרניים טסים במהירות על־קולית או תת־קולית גבוהה ובגובה נמוך, כדי לחמוק מגילוי על ידי מכ"ם.
ככלל הטילים לרוב מצוידים במערכת ניווט אינרציאלית.
טילי ה-V-1 שפיתח חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה נחשבים לטילי השיוט הראשונים.
הטילים נכנסו לשירות בשנת 1944, ורמת הדיוק שלהם הייתה נמוכה מאוד.
במהלך המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות פיתחו שני הצדדים טילי שיוט לשיגור ממטוסים ומצוללות.
הטילים הסובייטיים הותאמו בעיקר לתקיפת נושאות מטוסים.
טיל השיוט העיקרי בשירות חיל הים האמריקני הוא הטומהוק (BGM-109), שמותאם לחימוש ספינות וצוללות שטס במהירות של עד 880 קמ"ש, לטווח של עד 2,500 קילומטרים.
טיל השיוט העיקרי בשירות חיל האוויר האמריקני הוא AGM-86. טיל שמגיע לטווח שבין 1,100–2,400 ק"מ.
טיל זה נישא על ידי מפציצים דוגמת ה־B-52. הצי הבריטי מפעיל טילי שיוט, לרבות טומהוק, מצוללות גרעיניות.
ארצות הברית מחזיקה מאות טילי שיוט עם ראש קרבי גרעיני, לחימוש מפציצי B-52H או כלי שיט.
רוסיה מייצרת מספר טילי שיוט כאשר המתקדם ביותר הוא הברהמוס־2. טיל שיוט אחד שמשוגר ממטוסים הוא KSR-2 קלט, שניתן לחמשו בחימוש גרעיני, וטווחו מגיע לעד 200 ק"מ.
בטיל זה נעשה שימוש כנגד ישראל במלחמת יום הכיפורים.
טיל נוסף ששמו עלה בהקשרים ישראליים הוא טיל היאחונט, טיל שיוט על־קולי נגד ספינות שטווחו מגיע לעד 300 ק"מ.
טיל השיוט החדיש ביותר של רוסיה הוא 3M-54 Klub שכולל מספר דגמים שטווחם נע בין 60 ל־2,500 ק"מ ומהירותם היא בין 0.8 ל־2.9 מאך.
הטיל נמכר למספר מדינות כמו הודו, סין, וייטנאם, אלג'יריה, ואיראן, ונמצא בשירות חיל הים הרוסי.
פקיסטן פיתחה מספר טילי שיוט בשם חאטף־7 וחאטף־8 לטווחים של 700 ק"מ ו־350 ק"מ בהתאמה.
טילים אלה נבנו על בסיס טיל הטומהוק האמריקני, לאחר שפקיסטן הצליחה להשיג טיל כזה.
גם ישראל פיתחה טיל שיוט, בשם דלילה.
את הטיל ניתן לשגר ממטוס קרב, מצוללות ומהקרקע.
מערכת הברק 8 שפותחה בישראל בשיתוף עם הודו היא מערכת שייעודה ליירט טילי שיוט ביעילות רבה, ופותחה למטרה זו.
מערכת ה־SPYDER הישראלית מסוגלת אף היא ליירוט טילי שיוט, וכן מערכת הפנציר של רוסיה ומערכות יירוט נוספות לארצות הברית ומדינות נוספות בעולם.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, יירטה ישראל טילי שיוט ששיגרו החות'ים מתימן לעבר ישראל באמצעות מטוס אדיר.
בהמשך המלחמה ירטו מערכות ההגנה האווירית של ישראל – כיפת ברזל וקלע דוד – עשרות טילי שיוט ששוגרו מאירן.
טילדה (~) (על פי האקדמיה ללשון העברית: גַּל, באנגלית: Tilde) היא סימן כתב (עילי בדרך כלל) המשמש כסימן דיאקריטי בספרדית ובפורטוגזית.
במקור שימש לציון ראשי תיבות וכיום יש לה שימושים מגוונים בהקשרים שונים.
המילה טילדה (tilde בספרדית) מקורה מהמילה הלטינית titulus שפירושה כותרת או כתב עילי.
ישנו דמיון בין סימן ה"טילדה", לבין הטעם המקראי זרקא, או הצִנּ֘וֺרִית – המסומן באופן דומה, מעל האות המוטעמת.
בשפות כמו פורטוגזית הטילדה משמשת כסימן דיאקריטי – הופעתה מעל האות משנה את הגייתה (כגון O ו-Õ).
בשפות כמו ספרדית ואסטונית הטילדה משמשת כחלק מאות, למשל Ñ הספרדית ו-Õ האסטונית.
באלפבית הפונטי הבין-לאומי טילדה מעל סימן תנועה מציינת אנפוף (כך: [ɔ] לעומת [ɔ̃]), טילדה העוברת במרכז סימן עיצור מציינת וילוּן או ליעלוע (כך [l] לעומת [ɫ]), וטילדה תחת עיצור קולי או תנועה מציינת קוליות חורקנית.
במילונים – מחליף את שמו של הערך כאשר הוא חוזר בהגדרת הערך על מנת לחסוך במקום.
בלוגיקה הטילדה מסמנת את שלילת הטענה כך למשל P~ פירושו: לא P.
במתמטיקה – לסימן יש בדרך כלל משמעות של דמיון, שקילות או שוויון בסדרי הגודל.
בפיזיקה – מציין סדר גודל, לדוגמה x~1000 משמעותו היא ש-x הוא מסדר גודל של 1000.
בגאומטריה– הסימן ~ בין שני מצולעים מסמן שהם דומים, כלומר זוויותיהם שוות והיחס בין הצלעות זהה, והסימן =~ או -~ מסמן חפיפה מלאה בין מצולעים.
במערכת ההפעלה Windows – קיצור של שמות קבצים שארוכים מ-8 תווים תחת חלון DOS.
במערכת ההפעלה Unix – משמשת הטילדה לציון תיקיית הבית של המשתמש הנוכחי.
בשפת התכנות C++ – כאשר היא באה לפני שם המחלקה משמשת הטילדה לציון Destructor, פונקציה ההורסת את המחלקה, או להיפוך הסיביות של ערך מספרי.
בתחום הביטויים הרגולריים, בעקבות השימוש ב-perl לציון הפעלת ביטוי רגולרי על מחרוזת.
שימושים נוספים ב-CSS ובשפות אחרות.
במקלדת מחשב רגילה, ממוקם מקש הטילדה בפינה השמאלית-העליונה של לוח המקשים.
מקש זה מארח גם את סימן ההטעמה המשני או את הנקודה-פסיק במקלדת עברית ומחייב שימוש בו-זמני במקש Shift במקביל ללחיצה על מקש הטילדה, על מנת ליצור ~.
להזנת סימן הטילדה בתוכנת וורד כך שיופיע מעל האות הרצויה יש להקליד את האות ולאחריה (ללא רווח) את המספר 0303 וללחוץ Alt+X.
קתרין מתילדה "טילדה" סווינטון היא שחקנית קולנוע סקוטית-בריטית זוכת פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2007 על הופעתה בסרט "מייקל קלייטון".
סווינטון שיחקה גם בסרטים במסגרת הקולנוע העצמאי וגם בסרטי מיינסטרים.
היא כיכבה במספר סרטים, ביניהם: "לקרוא ולשרוף", "החוף", "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" ו"דוקטור סטריינג'".
נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת, לשושלת סווינטון, שבט סקוטי מרקע נוצרי ובעל מעמד אריסטוקרטי.
אמה היא ג'ודית' באלפור (לבית קילן), ילידת-אוסטרליה, ואביה הוא סר ג'ון סווינטון מקימרגהיים, קצין בדרגת לוטננט-קולונל שפיקד על המשמר הסקוטי, ולאחר מכן קודם עד דרגת מייג'ור-ג'נרל בצבא הבריטי.
סווינטון התחנכה בשלושה בתי ספר פרטיים: "בית ספר קווינ'ס גייט בלונדון", "בית הספר לבנות ווסט היט'", וב"מכללת פטס" שבסקוטלנד למשך תקופה קצרה.
בשנת 1983 היא סיימה את לימודיה במכללת ניו הול לנשים-בלבד שבאוניברסיטת קיימברידג', עם תואר במדע המדינה והחברה.
בזמן שהייתה בקיימברידג' הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של בריטניה (CPGB).
לאחר מכן, הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית הסקוטית.
במהלך לימודיה האקדמיים, סווינטון כבר החלה להופיע על הבמה.
ב-1986 ההפקה הראשונה בה כיכבה הייתה סרט ממערב-גרמניה, "Egomania - Insel ohne Hoffnung".
ב-1987 כיכבה בסרט הבריטי "Friendship's Death" בו היא גילמה דיפלומטית שנשלחת על ידי חייזרים לכדור הארץ למשימת שלום, אך בטעות נוחתת בפלסטין העקובת מלחמות - במקום בארצות הברית, ושם היא פוגשת עיתונאי בריטי ידידותי, כשלאחר מכן הם מתחילים בשורה של שיחות פוקחות עיניים.
סווינטון צברה לעצמה מוניטין כשחקנית לא שגרתית וכ"מהמרת".
היא נמנעה דרך קבע מלקיחת תפקידים קונבנציונליים.
היא עבדה בתיאטרון טראברס שנמצא באדינבורו שבסקוטלנד, ובתיאטרון הרויאל שייקספיר קומפני, לפני שהחלה לשחק בקולנוע באמצע שנות השמונים.
עבודתה בסרטים כוללת מספר תפקידים בסרטי הבמאי דרק ג'רמן, וכן התפקיד הראשי בסרט הבריטי "אורלנדו", עיבוד של סאלי פוטר לרומן של וירג'יניה וולף.
סווינטון התפרסמה לזמן מה כאשר הופיעה כמוצג חי בגלריית סרפנטיין שבלונדון.
היא עמדה בתצוגה לפני הציבור במשך שבוע, כחלק מהמיצג האמנותי של קורנליה פרקר.
בשנה שלאחר מכן, המופע, המכונה "האולי", חזר שנית בגלריה ברומא.
היא הופיעה בווידאו קליפ לשיר "The Box" של להקת אורביטל הבריטית.
לאחר מכן התרכזה סווינטון בתפקידים ופרויקטים שגרתיים יותר, ובהם סרטים הוליוודיים.
ביניהם, "מים עמוקים" משנת 2001, בעבורו היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
היא הופיעה כמלאך התככן גבריאל בסרט גיבורי-העל "קונסטנטין" בכיכובו של קיאנו ריבס, ובתפקיד משני בסרטים כמו "ונילה סקיי" בכיכובו של טום קרוז, ו"החוף" בו כיכב גם לאונרדו דיקפריו.
בנוסף סווינטון הופיעה בסרטים בריטיים כגון "ההצהרה" ו-"Young Adam" משנת 2003, וישבה בחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן של שנת 2004.
בשנת 2005 הופעתה כמכשפה הלבנה והמרושעת ג'אדיס, בסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" קצרה שבחים רבים, כפי שעשה תפקידה כאודרי קוב בסרטו של מייק מיליס "מצוץ מהאצבע".
שיחקה בתפקיד זה גם בשני סרטי ההמשך: "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ו"סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
ב-24 בפברואר 2008 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, על משחקה בסרט "מייקל קלייטון".
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2016 שיחקה את העתיקה בסרט גיבורי-על מבית אולפני מארוול "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', צ'ואיטל אג'יופור ורייצ'ל מקאדמס.
היא גילמה בשנית את תפקיד זה בסרט ההמשך "הנוקמים: סוף המשחק" שיצא ב-2019.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפנטזיה "אוקג'ה" בתפקיד לוסי מירנדו, מנכ"לית מירנדו, תאגיד גלובלי של מוצרי בשר.
בשנת 2020 כיכבה לצד דב פאטל בסרט "ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד", המבוסס על הספר "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס.
בשנת 2024 דיבבה סווינטון תמנון ממין נקבה בסדרה הבנים אשר מקיימת מערכת יחסים עם אחת הדמויות בשם The Deep.
באוגוסט של אותה השנה, יצא לאור הסרט "The End", סרט מוזיקלי פוסט-אפוקליפטי בבימויו של ג'ושוע אופנהיימר, המתרחש בבונקר תת-קרקעי שבו קבוצה של אנשים עשירים מתחבאת במשך 20 שנה.
סווינטון ומייקל שאנון הם השחקנים הראשיים בסרט, המשחקים זוג הורים שמסתירים את האמת מבנם, שנולד וגדל בבונקר ואינו מכיר חיים מחוץ לו.
מבן זוגה לשעבר, האמן והמחזאי הסקוטי ג'ון ביירן, לה בן ובת תאומים, קסבייר והשחקנית הונור סווינטון-ביירן.
מתגוררת בסקוטלנד כבר מעל לשני עשורים, יחד עם ילדיה ועם בן זוגה הנוכחי, סנדרו קופ, צייר יליד-מערב גרמניה.
ב-2018 סיפרה שהיא תומכת בתנועת הפוליטית עצמאות סקוטלנד - העוסקת בהפיכתה של סקוטלנד למדינה ריבונית ולהתנתקותה מהממלכה הבריטית.
ב-2021 בראיון למגזין "ווג" סיפרה שהיא מגדירה את זהותה המינית בתור קוויר.
באוקטובר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל חתמה סווינטון, יחד עם שחקנים נוספים, על עצומה הקוראת "לשים קץ לאכזריות חסרת התקדים המופעלת על עזה" ומכנה את מעשיה של ישראל "פשעי מלחמה", מבלי להזכיר את חמאס.
בספטמבר 2025 סווינטון הייתה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
"דוקטור סטריינג'" (2016) Doctor Strange
"מכונת מלחמה" (2017) War Machine
"ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד" (2020)
"גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו" (2022) - דיבוב
טילט היא תנועת מצלמה על הציר האנכי (המצלמה מבלי לזוז פונה זוויתית למעלה או למטה).
כדי ליצור תנועה חלקה של המצלמה, לרוב משתמשים בחצובה.
מבין כל תנועות המצלמה, תנועת הטילט היא התנועה בה משתמשים הכי פחות מפני שרוב האובייקטים המצולמים זזים אופקית ולא אנכית.
תנועת הטילט לרוב משמשת להצגת אובייקט מסוים (טילט מלמטה ועד למעלה של האובייקט, או ההפך).
אחד משימושי הטילט הוא הצגת דמויות ולהראות אותם מרגליהם עד לראשם.
תנועת הטילט גם משמשת להצגת אובייקטים גדולים כמו בניינים גבוהים שלא נקלטים בכל הפריים וגם משתמשת להדגשת גודל של אובייקט מסוים.
תנועת הטילט יכולה להצטרף לתנועות אחרות כגון תנועת הדולי.
טילון הוא שם גנרי בישראל למוצר גלידה תעשייתי הכולל גביע גלידה ממולא בגלידה ומוקפא.
המוצר הקפוא נעטף ונמכר ביחידות בודדות בקיוסקים ולעיתים בגלידריות ובאריזות מאגדות במרכולים.
השם "טילון" היה במקור שמו של מותג של חברת "שטראוס" שייצורו הופסק לאחר שהחלה את ייצור המותג "קורנטו", בעקבות כניסתה לשותפות עם יוניליוור ב-1996.
גביעי גלידה יוצרו באופן תעשייתי החל מתחילת המאה ה-20 אך ייצור גביע גלידה הניתן להקפאה עם הגלידה בתוכו היה חלומם של יצרני גלידה תקופה ארוכה.
ספּיקה רשמה את השם "קורנטו" (באיטלקית: Cornetto; קרן קטנה) ב-1960, אך המותג לא זכה להצלחה רבה.
ב-1976 קנתה יוניליוור את ספיקה והחלה במסע שיווק המוני באירופה.
בישראל נמכרים טילונים של מגוון יצרנים.
בשנים האחרונות הוצגו גם "מיני" טילונים (או טילוני "ביס") הנמכרים במרכולים באריזות מאגדות וכן טילוני "דיאט" שאינם כוללים סוכר או שומן.
טילוֹ זָרָאצין (גרמנית: Thilo Sarrazin; נולד ב-12 בפברואר 1945) הוא פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בין השנים 2002 ל-2009 כיהן כשר האוצר של מדינת ברלין, ובשנת 2009 היה חבר בוועד המנהל של הבונדסבנק, הבנק המרכזי של גרמניה.
בשנת 2010 פוטר מהנהלת הבנק לאחר שבמהלך קמפיין להשקת ספרו "גרמניה מחסלת את עצמה", העניק ריאיון ליומון "די ולט", בו יצא בהערות כנגד המוסלמים, וכמו כן השיב לשאלת המראיין "האם יש גם זהות גנטית (לכל עם)?" כי "כל היהודים חולקים גן מסוים, לבסקים יש גנים מסוימים, המבדילים אותם מאחרים".
בעקבות דבריו קראה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לסלק אותו מתפקידו, ואליה הצטרף גם שר החוץ, גידו וסטרוולה.
זראצין הגיב למבקריו כי ציטט ממחקר של הגנאלוג גיל עצמון שהתפרסם לאחרונה וממחקרים נוספים, מתוך עניין שזה עורר בו, ולא כהצהרה גזענית.
טילמן ואלנטין "טיל" שווייגר הוא שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע גרמני, בעל חברת הפקות בברלין.
התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "טומב ריידר 2: סוד החיים", "המלך ארתור" ו"ממזרים חסרי כבוד".
שווייגר נולד בפרייבורג שבמערב גרמניה.
לאחר שלמד לשון וספרות גרמנית במשך שנתיים באוניברסיטה במטרה להפוך למורה, בחר שווייגר ללמוד משחק בבית ספר למשחק בקלן וסיים את לימודיו בהצלחה.
הופעתו הראשונה בקולנוע הגרמני הייתה ב-1991 בסרט "Manta, Manta".
בשנת 1994 שיחק בקומדיה "אולי, אולי לא".
לאחר מכן הופיע בקומדיה "לדפוק על דלת גן עדן" ובשני סרטיו הראשונים בשפה האנגלית "פאנק בסולט לייק סיטי!" ו"רוצחים בהמתנה".
בתחילת דרכו דחה שווייגר את תפקיד חייל הוורמאכט בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן", שווייגר הסתייג מהתפקיד מפני שחשש מתגובת דעת הקהל האמריקאית לגביו.
התפרסם בהופעתו במותחן המרוצים "מסלול מסוכן" בו שיחק עם סילבסטר סטאלון ובשוברי הקופות "טומב ריידר 2: סוד החיים" בו גילם את שון, עוזרה של לארה קרופט (אנג'לינה ג'ולי) ו"המלך ארתור" בו גילם את סרדיק מלך האנגלו-סקסים.
ב-2004 השתתף בפרודיית המדע בדיוני הגרמנית "הפתעת ספינת החלומות" וב-2005 הופיע בתפקיד קטן בקומדיה הפרועה "ג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי" וביים את הקומדיה "רגליים יחפות" בה גם שיחק בתפקיד ראשי.
ב-2007 ביים את אחד הסרטים הרווחים ביותר בגרמניה בשנים האחרונות "ארנב בלי אוזניים" בו הופיע גם בתפקיד הראשי של עיתונאי רווק ואגרסיבי בשם לודו דקר.
שיחק בתפקיד הראשי בסרט הפעולה המבוסס על משחק המחשב "Far Cry".
בשנת 2009 לוהק שווייגר לסרטו של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", שווייגר גילם בסרט את סמל הוגו שטיגליץ שהתפרסם בזכות רציחתם של 13 קציני גסטפו, שטיגליץ ערק מהצבא הגרמני והצטרף לצבא ארצות הברית וליחידת הקומנדו המיוחדת "הממזרים" בפיקודו של סגן אלדו "האפאצ'י" ריין (בראד פיט).
בהמשך ביים שווייגר גם סרט המשך רווחי לקומדיה המוצלחת שלו "ארנב בלי אוזניים".
ב-19 ביוני 1995 שוויגר התחתן עם הדוגמנית האמריקאית דנה קרלסן.
יש להם ארבעה ילדים: ולנטין פלוריאן (יליד 1995), לונה מארי (ילידת 1997), לילי קאמיל (ילידת 1998), ואמה טייגר (ילידת 2002).
שלושת בנותיו הם שחקניות ששיחקו בין היתר בסרטיו של שווייגר.
שווייגר וקרלסן נפרדו ב-2005 והתגרשו ב-2014.
שווייגר מתגורר במיורקה, ספרד, והוא מתגורר בשכנות לרוכב האופניים לשעבר יאן אולריך הגרמני.
באוגוסט 2018, אולריך נעצר על כך שפרץ לביתו של שווייגר ואיים עליו.
טילבורך () היא העיר השנייה בגודלה במחוז צפון בראבנט והשישית בגודלה בהולנד.
יחד עם חורלה (Goirle) השכנה, אוכלוסיית המטרופולין שלה מונה כ-300,000 תושבים.
טילבורך ידועה ביריד שנערך בה במשך 10 ימים אחת לשנה בחודש יולי, הגדול ביותר בבנלוקס.
יום שני של היריד, הקרוי "יום שני הוורוד" (Roze Maandag), מוקדש לקהילת הלהט"ב, למרות שמשתתפים בו אנשים רבים מחוץ לקהילה.
שלוש תחנות רכבת משמשות את העיר: טילבורך, טילבורך-אוניברסיטה וטילבורך ריסהוף.
השטח בהיקף של 750 דונם סביב לתחנת הרכבת המרכזית היה בעבר בבעלות חברת הרכבות ההולנדית ושימש אותה כאחד ממרכזי התחזוקה הארציים.
לאחרונה הוא נרכש על ידי העיר ועובר הסבה להיות אזור אירועים עירוני.
מעט ידוע על ראשית ימיה של טילבורך.
שמה של העיר מופיע לראשונה במסמכים משנת 709 לספירה, אך במשך מאות שנים לא קיים אזכור למקום.
בימי הביניים המאוחרים מוזכר השם טילבורך יותר כאזור מאשר כשם של יישוב מסוים.
אוכלוסייתה התרכזה בעיקר בשני כפרים קטנים, אחד מהם היה הידוע בשם "מזרח טילבורך" (Oost-Tilburg), שם שהשתקף מאוחר יותר בשם "הרובע המזרחי" (Oisterwijk).
כפר זה התרכז סביב לטירה קטנה, שהייתה בנויה ככל הנראה מעץ, על גבי גבעה קטנה, ושננטשה ונהרסה לאחר כמה מאות שנים.
מטירה זו לא נותר דבר, למעט שרידים מעטים של החפיר ברובע המזרחי.