tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הפסיכולוג אלפרד אדלר כל אדם נולד עם תחושת נחיתות במישורים שונים (אישי, קבוצתי ואף כלל אנושי) ובמשך כל חייו הוא נאבק להשיג עליונות, עצמאות, חופש והגשמה עצמית.
השאיפה לעליונות כדבר הנותן לאדם משמעות לחייו, היא העיקרון השולט בתאוריה שלו.
על פי אדלר בגיל צעיר מאוד 4–5 האדם בוחר באמצעות הכוח היוצר שלו את אמונת חייו ומגבש את סגנון החיים (style of life) שבאמצעותו הוא עונה על השאלה של הבריחה מנחיתות לעבר עליונות.
על פי אדלר אמונת החיים של האדם כוללת מטרות פיקטיביות והיא סובייקטיבית פרטנית, דבר העושה אותה מועדת להיכשל אל מול אבני הבוחן של המציאות, ולגרום למשברים נפשיים לאדם הדוגל בה.
משנתו של ויקטור פראנקל, מייסד הלוגותרפיה, שהיא שיטה פסיכולוגית של ניתוח אקזיסטנציאליסטי שמתמקד ב"שאיפה למשמעות", היא כי הדחף והרצון העמוקים ביותר של האדם, הוא שאיפה למשמעות והבנה של חייו והעולם שבו הוא נמצא, והבנה זו היא הכוח שיכול לעזור לו להתמודד עם סבל ומצוקה קשים ככל שיהיו.
על פי פרנקל האדם מוגדר "כיצור התר אחר משמעות, והעוסק בחיפוש אחר פשר".
פרנקל טוען שהאדם המודרני שיש בידו את האמצעים, אך איבד את התכלית, סובל מתחושת עקרות וחוסר משמעות שהוא מכנה בשם "ריק קיומי", שהסימפטום הראשי שלה הוא שעמום.
תחושה שבאה לידי ביטוי לפי פרנקל במשולש של דיכאון, תוקפנות, והתמכרות.
אליבא דפרנקל ברגע שהאדם ימלא לעצמו את הריק הפנימי שלו, וימצא משמעות לחייו בדבר שמחוצה לו, אליו יוכל להתכוון, ושלקראתו יוכל לחתור, ובו יוכל לשכוח את עצמו, הדבר יגלה את הווייתו האנושית האמיתית, ורוב הנוירוזות והבעיות שליוו אותו יפתרו.
אף שפרנקל סבר כי יש לחיים פשר עליון - הלוגוס שעמוק מהלוגיקה, הוא סבר שקיימים עשרות אלפי פשרי חיים, המתאימים לעשרות אלפי מצבים, שבהם בני אדם יכולים להימצא.
ועל כן פשר החיים הוא מושג חמקמק השונה מאדם לאדם, מיום ליום ומשעה לשעה, המתגלה במעשה האדם, ולא בשאלותיו או אמירותיו.
פרנקל עוד כותב כי פשר הסבל הוא הפשר העמוק ביותר שהאדם יכול למצוא, מפני שהסבל מהווה זרז למציאת פשר נעלה, שכן עמדתו של האדם כלפי סבל, היא מבחנו הנעלה ביותר.
משמעות החיים איננה רק דבר פילוסופי-תאורטי לאדם.
על פי פרנקל, בסקר באוניברסיטה אמריקנית התברר כי 85% מהסטודנטים שניסו להתאבד אמרו כי הסיבה למעשם הייתה מפני שהחיים נראו להם נעדרי משמעות.
ע"פ פרופ' ישראל אור-בך התאבדות בדרך כלל מתקשרת לתחושת אובדן, שבו האדם חש כי איבד את החשוב מכל ואת משמעות חייו.
משבר קיומי הוא תחושה של חוסר משמעות, הנפוץ בקרב רודפי משמעות החיים, ומופעל על ידי הרושם שהחיים הם חסרי משמעות.
התחושה זו עלולה להוביל להבנה שאין סיבה לקיום, ומחשבות אלה משפיעות ברמה שונה על בני אדם שונים, ויכולות לגרום למתח, חרדה, ייאוש ואף דיכאון.
במקרים חמורים יותר, תסמינים אלו מפריעים לתפקוד התקין של הפרט בחיי היומיום.
לכן, מטפלים מנסים לעיתים קרובות לטפל במשברים קיומיים על ידי סיוע למטופליהם לגלות משמעות בחיים.
אחת הדרכים לפתור משבר קיומי היא לגלות תשובה מספקת לשאלה זו, לעיתים קרובות זה מתבטא בצורה של הסבר דתי הכולל ישות אלוהית שיצרה את העולם למטרה מסוימת.
ובמקרים אחרים לאחר מציאה של משמעות אישית על ידי התמסרות לקריירה לרעיון או לרצון חזק של האינדיבידואל.
הסברים אלה הם אמונות והשקפות עולם אנושיות, לרוב כאמצעי לחיפוש אחר משמעות.
דתות רבות מציגות תפיסות חיים שונות אך דומות.
במקרים רבים המשמעות היא להפיץ את הדת ולקיים את מצוותיה, במטרה לרצות את האל הבורא, יוצר החיים.
ואם בחוויית דבקות אקסטטית בחיי העולם הזה הממשיים באמצעות האצלה רוחנית כרוח הקודש ונבואה.
תפישות מונותאיסטיות אחרות, לעומת זאת, הדגישו יותר את התגמולים האישיים הנשקפים למי שממלא את המצוות אחרי מותו, כמו בחיי נצח בגן עדן.
דגש דומה יש בדתות שבמרכזן האמונה בגלגול נשמות, בהן חיים ההולמים צו מוסרי יובילו להתגלגלותו של אדם בבעל־חיים או באדם בעל מעמד משופר בגלגולו הבא.
לכן אחד התכונות ביהדות היא שמירת הלכה פרקטית ואינסטיטוציונלית, כדי לקרב את האדם כמה שיותר למהות חייו שהיא עבודת הבורא.
ע"פ היהדות, הבורא הוא ישות אינסופית אחת ויחידה, שיצרה ומנהלת את היקום, והגדרתה היא מעל היכולת של בן אנוש להגדירה, שהרי אילו יכל האדם להגדיר את הבורא האינסופי, האדם בעצמו היה צריך להיות אינסופי, וממילא להיות הבורא בעצמו ולא אדם.
עם זאת, הדת היהודית מציעה גם תגמולים לשמירת המצוות ביניהם הגעה לגן עדן והישרדות בבוא המשיח.
נראה כי החיפוש אחר משמעות החיים (בעיקר בעולם המערבי) התעצם בתקופות המודרנית והפוסט מודרנית בעקבות אובדן מסורות ושקיעת ערכי מסורת, ו"קץ האידאולוגיה" הוא אחד הגורמים לעליית העידן החדש.
תחושת אובדן משמעות החיים (או חוסר הביטחון במשמעותם האמיתית) התרחשה בשל השתחררות האדם ממסורות עבר, שקבעו לו את דרכי עשייתו, וההתנערות מהאמונה באמיתות מוחלטת וביטול משמעות האידאולוגיות.
ללא אידאולוגיה ואמונה שיש בכלל אמת מוחלטת, חשים רבים שחייהם ריקים מתוכן וממטרה.
החיפוש אחר משמעות החיים הוא במוקד של יצירות רבות, ביניהם "האדם מחפש משמעות" מאת הנוירולוג והפסיכיאטר ויקטור פראנקל.
ספר בו מדגיש פרנקל את החשיבות שבמציאת משמעות לחיים על רקע מאורעות השואה.
הסופר, ניצול השואה, מספר מתוך חוויותיו איך בני אדם שלכאורה היו אמורים לאבד כל צלם אנוש במחנות, מגלים בתוך עצמם תעצומות נפש, ולא רק שורדים, אלא גם מוצאים משמעות לחייהם בתוך התופת.
פרנקל מוסיף כי אנשים שהיו חלשים פיזית, אבל מצאו משמעות חיים, הצליחו לשרוד בתופת והכילו את הסבל הקשה ביותר, יותר מאנשים שהיו חזקים וחסונים פיזית.
השאלה עולה בספרים, סרטים ותוכנית תרבותיים רבים.
בסדרת הספרים "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", התשובה לחיים, היקום וכל השאר מחושבת על ידי המחשב הגדול ביותר, לאחר 7.5 מיליוני שנים בהן עיבד את התשובה, היא 42. הדבר עורר עניין רב בקרב הקוראים, מעריצים רבים חיפשו את הסיבה שבגללה בחר דאגלס אדמס דווקא במספר 42, והעלו השערות שונות.
לבסוף הוא ענה כי: .
גם בסרט טעם החיים הוזכרה השאלה, הפעם באופן קומי.
כאשר בסוף הסרט הוקראה משמעות חיים צינית המסכימה במקצת עם התפיסה "ליהנות מהקיום".
משמעת היא פעולה, צורת התנהגות, או סדרת כללים אותם מקיימים קבוצת אנשים, לעיתים בניגוד לנטייתם הטבעית, למטרה מסוימת.
אפשר להבדיל בין משמעת עצמית – שבה אדם מקבל או כופה על עצמו את המשמעת, לבין משמעת קבוצתית, שבה הקבוצה כופה את המשמעת על היחיד, בדרכים שונות, כגון ענישה.
משמעת ארגונית היא משמעת הקיימת בארגון, ונועדה לשרת את מטרות הארגון.
בדרך כלל משמעת ארגונית מורכבת גם ממשמעת שיחידים בארגון כופים על עצמם, וגם ממשמעת שהארגון כופה על היחידים בו.
בצבא קיימת המשמעת כדי להשליט קוד התנהגות וערכים סדור, וכן על מנת לאכוף סולם פיקוד היררכי בקרב החיילים.
בצה"ל הפכה לנכס צאן ברזל הגדרתו של רנ"ג יצחק טאיטו כי: .
הטמעה של משמעת צבאית מאפשרת הפעלת חיילים, למשל בתנאי קרב המעוררים אינסטינקטים טבעיים כמו בריחה ממקור סכנה.
מוסד להשכלה – משמעת לימודית.
בין חברים – משמעת חברתית.
האמצעים שבה משתמשת קבוצה חברתית להשלטת משמעת
תהליך חינוכי המורכב משיחות, הסברים וכיוצא בזה.
סנקציות או ענישה, במקרה של הפרת המשמעת.
מתן גמולים מסוגים שונים בתמורה לקיום המשמעת.
מִשְׁמַר דָּוִד הוא יישוב קהילתי באזור השפלה וקיבוץ לשעבר, הממוקם כחמישה ק"מ מדרום מזרח למועצה המקומית מזכרת בתיה.
היישוב שייך למועצה אזורית גזר, והוא הדרומי מבין יישובי המועצה.
מדרום ליישוב כביש 3 והמושב טל שחר.
ממזרח לו כביש 44 והמושב בקוע.
ממערב כביש 411 ומצפון מערב הקיבוץ חולדה.
את היישוב עוטף יער המגינים.
היישוב נקרא על שמו של האלוף דוד מרכוס, שהיה מתנדב יהודי מארצות הברית אשר נלחם ונהרג במלחמת העצמאות.
תחילה קיבל את השם "משגב דוד" וזמן קצר אחר כך הוחלף שמו ל"משמר דוד", על שמו של האלוף דוד מרכוס.
היישוב הוקם כקיבוץ בשנת 1948 על ידי עולים מצ'כיה ורומניה, על אדמות הכפר הערבי ח'ולדה, שנחרב במלחמת העצמאות, כחלק מתוכנית לעיבוי שרשרת היישובים לאורך פרוזדור ירושלים.
עם הקמתו נכלל בשטח המועצה האזורית גזר, שהוקמה באותה עת.
בשנת 1957, לאחר מבצע סיני, הצטרף לקיבוץ חיים טופול, עם חברים מלהקת הנח"ל.
מאז הקמתו סבל הקיבוץ מבעיות כלכליות, מאחר שהשטחים החקלאיים שהוקצו לו היו קטנים, יחסית, ולא יצרו הכנסה מספקת לקיומו.
חלק מהמשק החקלאי של הקיבוץ היה משותף עם קיבוצי הסביבה כולל פרדס משותף ולולים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 היו מחצית בתי הקיבוץ ריקים והוא החל להשכיר אותם לתושבים שאינם חברי הקיבוץ.
במקביל הצטרפו לקיבוץ חברים חדשים שהיו פחות מחויבים לרעיון השיתופי.
כתוצאה מכך ננטש בהדרגה אורח החיים הקולקטיבי, ורוב השירותים המשותפים הופרטו, כולל חדר האוכל שנסגר וננטש.
בשנת 1997, לאחר שנותרו בו רק 29 משפחות של חברים (50 איש בסך הכל) וחובותיו נאמדו בכ-70 מיליון שקל, הוחלט לפעול לפירוק הקיבוץ ולהופכו ליישוב קהילתי.
חובות הקיבוץ נצברו בימי משבר האינפלציה בישראל.
הלוואות שנלקחו לרכישת תשומות לענפי המשק, תפחו תוך שנים ספורות לסכום שהקיבוץ לא יכול היה לעמוד בו.
מטה הסדר חובות הקיבוצים הציע תוכנית, על פיה יחזיר הקיבוץ את אדמותיו למינהל מקרקעי ישראל, ובתמורה ייבנו בתחומו 350 יחידות דיור ויוחזרו חובותיו לבנקים; הבתים והמגרשים שבהם מתגוררים חברי הקיבוץ יירשמו על שמם בטאבו ויהפכו לנכסים בבעלותם, ובמעבר ליישוב קהילתי יפורק הקיבוץ ויחדל להתקיים כיישות משפטית.
ב-25 במאי 1997 הצביעו החברים בעד ההסדר המוצע.
ב-2001 התקבל גם אישור של רשם האגודות השיתופיות להסדר.
בסוף שנת 2001 אישרה להפקדה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית המתאר החדשה ליישוב, התוכנית התקבלה על פי החלטת מועצת מקרקעי ישראל 727 (שבוטלה אחר כך בעקבות בג"ץ הקרקעות), המאפשרת ליישוב חקלאי להחזיר את אדמותיו למינהל בתמורה ל-27% מערך הקרקע.
אישור התוכנית וסיכום פרטי ההסדר נמשכו עוד כשלוש שנים.
על פי ההסכם קיבלה כל אחת מהמשפחות המתגוררות בקיבוץ, אפשרות לבנות יחידת מגורים אחת בשטח 160 מ"ר, במגרש חד-משפחתי, וכ-670 אלף שקל למשפחה.
בתמורה השיבו חברי הקיבוץ למינהל את כל קרקעות הקיבוץ, כולל חלקת המגורים והקרקעות החקלאיות בשטח של 4,450 דונם וכל התשתיות.
המינהל שיווק כ-350 מגרשים לבנייה בקיבוץ שהתמורה ממכירתם עברה לכיסוי חובות הקיבוץ לבנקים.
שיווק המגרשים לבנייה ביישוב החל בסוף 2007, וכלל גם מגרשים לשטחי תעשייה ומסחר.
המגרשים הראשונים נמכרו במכרזים במחירים גבוהים מהצפוי, כ-800 אלף שקל למגרש.
שבט בארי הוא סניף בתנועת הצופים במשמר דוד.
השבט פעיל בקידום ערכים חינוכיים של מנהיגות, עבודת צוות ומעורבות חברתית, ומציע מגוון רחב של פעילויות לנוער, כמו טיולים, סדנאות קבוצתיות ופעילויות שטח.
הצופים בשבט בארי עובדים על פיתוח מיומנויות חברתיות, חינוכיות וערכיות, תוך שמירה על קשר הדוק עם הקהילה המקומית.
השבט מהווה מוקד למפגש חברתי ולצמיחה אישית עבור הצעירים, תוך חיזוק ערכים של אחריות, שירות ותרומה לקהילה.
צבעי השבט הם כחול וירוק, המסמלים את הקשר הטבעי והקהילתי של השבט עם הסביבה והקהילה המקומית.
סמל השבט הוא פיל, המסמל עוצמה, חוכמה ומנהיגות.
כיום מונה היישוב כ-300 בתי אב מתוכם כ-30 בתי אב מהקיבוץ לשעבר, שלב א' של התוכניות מיושם בימים אלו.
ביישוב מתוכנן מרכז מסחרי, אזור תעשייה קלה ואזור קייט ונופש.
בכניסה ליישוב ממוקם אתר ההנצחה של חיל ההנדסה.
בקרבת היישוב נמצאת "מצבת הגבורה" לזכר הבקעת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות – דרך בורמה.
חדר האוכל ששימש כמרכז הקיבוץ, שאותו תכנן האדריכל אריך ראש, הושכר והפך למאפייה, ולאחר מכן ננטש.
בהמשך שופץ המבנה בתכנון האדריכל ג'ו אבקסיס וכיום הוא משמש כמתנ"ס של היישוב וכמקום אחסון לשבט הצופים - בארי.
בריכת השחייה הגדולה שאותה תכנן יצחק (פיצו) מור, חבר קיבוץ כפר עזה התרוקנה מהמים וכך היא עזובה עד היום (2025), אך יש תוכניות לשיפוצו והקמתו מחדש והתחילו גיוסיי כספים.
משמורת ילדים עוסקת ביחסים המשפטיים והמעשיים שבין הורה לילדיו, כגון הזכות של ההורה לקבל החלטות עבור ילדו והחובה של ההורה לדאוג לצורכי ילדיו.
בישראל קיימת הבחנה בין "משמורת" ובין "אפוטרופסות".
אפוטרופוסות (הקרויה לעיתים "משמורת משפטית"): כוללת את הזכות והחובה לדאוג לכל צרכיו של הקטין (צרכיו החינוכיים, הבריאותיים וכדומה).
לפי ההסדר החקיקתי בישראל, הוריו הביולוגיים של קטין הם האפוטרופוסים הטבעיים שלו ().
גם לאחר פרידה או גירושים של ההורים, שני ההורים נשארים האפוטרופוסים לילדיהם הקטינים, ואחראים במשותף להחליט החלטות בנוגע לגידולו, חינוכו ועתידו של הילד, תוך שמירה ודאגה לצרכיו ולשלומו.
משמורת (או "משמורת פיזית", או "חזקה על הילד") - מתייחסת למקום מגוריו וסידור הלינה הקבוע של הקטין.
בישראל, בעת פרידה, לרוב מוגדר עבור הקטין הורה יחיד (בדרך כלל האם) שעליו מוטלת החזקה על הקטין.
הביטוי השגור "משמורת ילדים", מכוון אף הוא למונח זה.
המילה משמורת איננה מופיעה בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, ונוצרה בפסיקתם של בתי המשפט.
(ההבחנה בין "משמורת פיזית" ובין "משמורת משפטית", היא ייבוא מאנגלית, שבה המונח custody משמש לשניהם.)
סמכות הערכאות המשפטיות לדון בענייני משמורת
הסמכות המקורית לדון בקביעת החזקה על הילד נתונה לבית משפט לענייני משפחה.
בית הדין הרבני עשוי לרכוש סמכות מכוח כריכת הסוגיה בתביעת גירושין, או מכוח הסכמת הצדדים.
בפועל, הסמכות קיימת בערכאה שבה החל תהליך תביעת הגירושין.
בעת פרידה, מצויה בידי ההורים היכולת לגבש הסכם עצמאי ביחס לענייני המשמורת.
אם הערכאה השיפוטית מוצאת כי ההסכם תואם את טובת הקטינים, קרוב לוודאי שההסכם יאושר, ויינתן לו תוקף של פסק דין.
משמורת מלאה/ יחידנית - אחד ההורים נוטל על הילדים חזקה מלאה, נפוץ כאשר אחד ההורים גר בחוץ לארץ וההורה השני נדרש להיות עם הילדים באופן כולל.
ההורה השני לרוב מורשה לבקר את ילדיו כמות פעמים מוגדרת בשבוע או לארח אותם בסופי שבוע.
במקרים מסוימים ניתן לטעון למשמורת מלאה כאשר אחד ההורים לא כשיר מבחינה משפטית לפקח על ילדיו, למשל במקרה של בעיות נפשיות.
משמורת מפוצלת - כל הורה נוטל חזקה על ילדים אחרים, כך שהם גדלים בצורה מפוצלת.
לרוב אינה נקבעת בשל הבעייתיות שהיא יוצרת לתא המשפחתי ולקרע בין הילדים עצמם וביניהם לבין הוריהם.
משמורת משותפת - שני ההורים חולקים במידה שווה לחלוטין בחזקה על ילדיהם, זאת להבדיל מהמושג "זמני שהייה" או "זמני שהות" עם הילדים (שכונו בעבר "הסדרי ראייה") שיכולים להיות שווים לחלוטין או שונים בין הורה להורה.
בדרך כלל נהוג להסתכל על זמני שהיית הורה עם ילדיו במשך תקופת רצף של שבועיים, בימי חול.
בנוסף לכך, במקרים רבים בהם הצדדים הסכימו על מתווה משמורת ילדים מסוים במסגרת הסכם גירושין כולל, ולאחר מכן אחד מהם הפר את המתווה, בית המשפט לא יטיל סנקציות על ההורה שהפר את המתווה ויחליט על משמורת הילדים מחדש, בנימוק שזוהי טובת הילד.
ריצ'רד קאן (Richard Kunn), פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת ג'ון קארול ובאוניברסיטת קנט, הממונה לשעבר על הוועדה לשלום הילד והמשפחה בארצות הברית, נשיא האגודה הלאומית של הפסיכולוגים החינוכיים, וחבר במועצה לזכויות הילד, קבע כי במדינות בהן יש נטייה לקבוע משמורת משותפת, השיעור הממוצע של הגירושין ירד.
ממצאים אלה מצביעים על כך, שמדיניות ציבורית המקדמת משמורן יחיד, עשויה לתרום לשיעור הגירושין הגבוה.
רוברט באוסרמן (Robert Bauserman), דוקטור לפסיכולוגיה ועוזר מנהל המחלקה לבריאות ולהיגיינה נפשית בבולטימור, קובע במחקרו כי ילדים במשמורת משותפת מסתגלים טוב יותר מאשר ילדים הגדלים עם משמורן יחיד.
במסגרת המחקר נערכו השוואות נפרדות לגבי הסתגלות כללית, היחסים במשפחה, ביטחון עצמי, הסתגלות רגשית והתנהגותית והסתגלות ספציפית לגירושין.
התוצאות תאמו את ההנחה, שמשמורת משותפת יכולה להועיל לילדים, מאחר שהיא מסייעת לשמור על קשר מתמשך חיובי עם שני ההורים.
מנגד, יש הטוענים כי ישנם יתרונות ברורים לקביעת המשמורת על פי כלל ברור - בהיעדר חזקה המאפשרת קיצור הליכים, עלולים להימשך ענייני המשמורת זמן רב, ולהותיר את הילדים חסרי פתרון קבע.
, מורה כי במקרה שהורים לא מגיעים להסכמה, הערכאה השיפוטית רשאית להכריע מי יחזיק בקטין, "ובלבד שילדים עד גיל 6 יהיו אצל אמם אם אין סיבות מיוחדות להורות אחרת".
הסעיף קובע חזקה משפטית לפיה הגיל הרך של הילד מהווה שיקול מכריע המעניק לאם את המשמורת הפיזית במקרי מחלוקת בשאלת החזקה הפיזית (ר' דו"ח שניט עמ' 4).
מכיוון שכך, בפועל, המשמורת הזמנית ובעקבותיה המשמורת בפועל ניתנות לאם במרבית המקרים.
בישראל ובמדינות נוספות ישנם המעבירים ביקורת על 'חזקת הגיל הרך'.
יש הטוענים כי חזקת הגיל הרך מקבעת נורמות שאינן שויוניות, מפלות גברים לרעה ואינה הולמת את טובתו של הילד.
על הוועדה הוטל לבחון, בין השאר, את הצורך בשינויה של חזקת הגיל הרך, ואפשרות עיגון חקיקתי של הסדרי חלוקה ושיתוף באחריות ההורים בגירושין.
בפני הוועדה עמדה, בין היתר, הצעה לתיקון חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות שנוסחה על ידי עו"ד יהודית מייזלס, חברה בתת-ועדה של הוועדה לקידום מעמד האישה של לשכת עורכי הדין שהוקמה לצורך זה.
כאשר הוקמה הוועדה, ובמשך כל תקופת פעילותה, ביקרו ארגוני האבות את הרכבה בטענה שאין בה נציגות לארגוני האבות.
באפריל 2008 פרסמה ועדת שניט דו"ח ביניים שהמליץ לבטל הן את מושג המשמורת הן את חזקת הגיל הרך.
הדו"ח קבע כי יש לקיים אחריות הורית משותפת ובכך ליצור "הסדר נורמטיבי חדש של יחסי הורים וילדיהם" ושוויון משפטי בתחום, מתוך תפיסה כי זוהי טובת הילד.
בנוסף להמלצה לבטל את "חזקת הגיל הרך", המליצה הוועדה לקבוע בחוק, אחריות הורית למימוש זכותו של ילד לקשריו עם אחיו ואחיותיו וכן עם הסבים והסבתות.
שאלת "חזקת הגיל הרך" היוותה סלע מחלוקת בין חברי הוועדה.
דעת הרוב סברה כי "חזקת הגיל הרך" מנוגדת לממצאים פסיכולוגיים אמפיריים שמוכיחים כי לצורך התפתחותו התקינה של ילד יש חשיבות מרבית לקשרים יציבים, משמעותיים ורציפים עם שני הוריו.
מכיוון שנקודת המשען של החוק המוצע היא עקרון 'טובת הילד' כשיקול ראשון במעלה, נכון לבטל את "חזקת הגיל הרך".
בנוסף, חזקת הגיל הרך בוטלה בכל המדינות המערביות, ויש בביטולה יישור קו עם הנורמה הרווחת בעולם.
למעט מקרים קיצוניים של סכסוך חריף בין ההורים, המחקרים מוכיחים כי ילד שקשריו עם שני הוריו לאחר הגירושין תקינים, מתפתח באופן דומה לילד שהוריו לא נפרדו, לעומת ילדים שהיו בקשר עם הורה אחד בלבד.
על כן, לדעת רוב חברי הוועדה על החוק לעודד הידברות בין ההורים, באמצעות גישור או ייעוץ משפחתי, שתאפשר את מימוש זכותו הבסיסית של הילד לקשר מיטבי עם שני הוריו ואת התפתחותו התקינה.
חברי הוועדה הציעו להתוות להורים "הסכם הורות" באמצעות תיווך גורם שלישי כמו מטפל מקצועי או מגשר.
ההסכם נועד להסדיר בין ההורים את "שגרת החיים" ובכך יאפשר, לדברי חברי הוועדה "הימנעות מדיונים עקרוניים אמוציונליים שאינם מקדמים את טובת הילד".
דעת המיעוט, אשר נכתבה בידי פרופ' דפנה הקר, עו"ד גלית סנה-לוריה ועו"ד גלי עציון, סברה כי "חזקת הגיל הרך" אינה מונעת מאבות להיות מעורבים בחיי ילדיהם, וזאת באמצעות זמני שהות נרחבים עמם.
לפי דעת המיעוט, המלצת דעת הרוב על רשימת קריטריונים מנחים במקרי מחלוקת לעניין משמורת, אשר אינה כוללת חזקה המעניקה עדיפות להורה שהיה המטפל העיקרי בילד טרם הפירוד, כתחליף לחזקת הגיל הרך, מנוגדת לטובת הילדים.
העמימות תגרור התדיינויות משפטיות סבוכות וממושכות אשר יגבו מחיר כלכלי ונפשי מהילדים ומאימותיהם.
ב-27 בדצמבר 2011 הגישה ועדת שניט את המלצותיה הסופיות לשר המשפטים, הפרופסור יעקב נאמן.
במסקנותיה, שפורסמו בינואר 2012, המליצה הוועדה לבטל את "חזקת הגיל הרך", ולא להמיר אותה בכל חזקה חלופית על הילד, אלא בשותפות באחריות ההורית למימוש זכויות הילד.
לפי הוועדה, המלצותיה מתבססות על מחקרים פסיכולוגיים המורים, שילדים הנותרים בקשר שווה עם שני ההורים, לאחר הגירושים, מתפתחים בדומה לילדים שהוריהם לא התגרשו וכן על אמנת זכויות הילד, שאותה אשררה ישראל בספטמבר 1991.
הוועדה המליצה להחליף את סעיף 25 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות בנוסח הבא:
(ב) בבוא בית המשפט לקבוע הסדר ההורות על פי טובת הילד כאמור בסעיף 3, יביא בין היתר בחשבון, בהחלטה מנומקת, את מכלול העניינים הבאים:
(1) צרכיו ההתפתחותיים המשתנים של כל ילד בהתאם למצבו, לגילו, להבטחת היציבות בחייו ולצרכיו המיוחדים ככל שהם קיימים;
(2) רצון הילד, ככל שכשריו המתפתחים מאפשרים לבררו על ידי שמיעתו בבית המשפט או בדרך אחרת שמתאימה לילד כפי שיקבע בית המשפט, ומתן משקל ראוי לדברי הילד לפי גילו ומידת בגרותו של הילד;
(3) זכותו של הילד לקשר משמעותי, אישי, ישיר וסדיר עם שני הוריו;
(4) נכונותם של ההורים לשתף פעולה במימוש אחריותם ההורית;
(5) כישוריו של כל אחד מההורים לממש את האחריות ההורית;
(6) הטיפול שהעניק כל אחד מההורים לילד;
(7) זכותו של הילד לקשר משפחתי ומידת הנכונות והיכולת של כל אחד מההורים לאפשר את מימוש הקשר.
ב-19 בינואר 2012 הודיע שר המשפטים, יעקב נאמן כי החליט לאמץ את המלצות ועדת שניט וכי משרדו יגבש הצעת חוק ברוח המלצות הוועדה.
ב-6 בספטמבר 2012 פרסם משרד המשפטים את תזכיר "חוק הורים וילדיהם" אשר מתבסס על המלצות שתי ועדות ציבוריות: הוועדה בנושא "הילד ומשפחתו" (ועדת משנה, בראשות ד"ר תמר מורג, של הוועדה לזכויות הילד בראשות השופטת סביונה רוטלוי), ו"הוועדה לבחינת ההיבטים המשפטיים של האחריות ההורית בגירושין" (ועדת שניט).
החוק המוצע מסדיר את נושא האחריות ההורית למימוש זכויות הילד על פי האמנה לזכויות הילד, הן במסגרת המשפחתית והן לאחר פירוד ההורים.
ב-26 בנובמבר 2014 פרסם משרד המשפטים נוסח עדכני של הצעת החוק המכיל תיקונים בעקבות הערות שהוגשו על ידי הציבור לתזכיר החוק.
השלכות ועדת שניט על הפסיקה הקיימת
אף על פי שהמלצות ועדת שניט לא אומצו כחוק, השפעות המלצותיה על הפסיקה הן נרחבות ביותר עד שכיום יש כאלה האומרים כי משמורת משותפת היא הכלל ולא החריג במשמורת ילדים.
יתרה מזאת, לאחרונה, בשל המאבק בעקבות ועדת שניט ובעקבות ביקורת של ד"ר יואב מזא"ה על מושג המשמורת, במספר פסקי דין של בתי המשפט לענייני משפחה ננקטת גישה של אי פסיקת משמורת לאף אחד מההורים, עקב ההבנה שלמשמורת אין משמעות מעשית לשיח בין ההורים.
עם זאת, פסיקת בית המשפט העליון מ-3 באפריל 2014 קבעה, כי כל עוד לא שונה החוק יש לפסוק בהתאם לחזקת הגיל הרך: "אנו אין לנו אלא החוק כמות שהוא, ולפיו חלה בענייננו, בקטין שטרם מלאו לו שש, חזקת הגיל הרך.
לסתירת חזקה זו מסיבות מיוחדות, על פי סיפת סעיף 25 לחוק, יש צורך בראיות כבדות משקל, מטבע הדברים" (בע"מ 1858/14 פלוני נ' פלונית).
ביקורת על המלצות ועדת שניט
מאידך, מתנגדים פעילות פמיניסטיות וארגוני נשים כגון נעמת, "שדולת הנשים", "עמותת בת מלך", ועוד.
בין המתנגדות למסקנות ועדת שניט נמצאות פרופ' אסתר הרצוג ויו"ר נעמת טליה לבני.
הביקורת שלהם מבוססת על מכלול של טענות:
ביטול חזקת הגיל הרך ללא קביעת חזקה חלופית והסתפקות במערכת כללים עמומה מסבכת את ההתדיינות המשפטית ויוצרת חוסר ודאות, המוביל לריבוי התדיינויות משפטיות ממושכות.
מערכת הכללים שמציעה הוועדה להכרעה בסכסוכי משמורת תגביר את הצורך להסתייע בחוות דעת של פקידי סעד ואת מידת ההסתמכות של השופטים על חוות דעת אילו.
קיימים ספקות רבים בנוגע למהימנותן ולתקפותן של חוות דעת אלו.
ביטול חזקת הגיל הרך יוביל לפגיעה ברווחתם הנפשית של ילדים צעירים, מכיוון שברובן המכריע של המשפחות הדמות ההורית המטפלת בתינוק או בפעוט היא האם, פרידה ממנה בגיל הרך עלולה לפגוע ברווחתו הנפשית של הילד.
שדה הגירושים בישראל נשלט בליבתו על ידי הדין הדתי, המתאפיין באפליה קשה כנגד נשים.
השינוי עלול להוביל לפגיעה כלכלית בילדים.
אבות ישתמשו בתוכנית ההורית ככלי להפחתת המזונות אך בפועל לא ימלאו את חלקם בתוכנית.
פתיחת התיק מבחינה משפטית במקרים מעין אלו היא יקרה, ובסופו של דבר ימשיכו נשים לשמש כמטפל העיקרי או הבלעדי, אך יוותרו עם פחות מזונות עבור הילדים.
קביעת תוכניות הוריות עם חלוקת זמן דומה או שווה קשיחה בין ההורים כאשר הם אינם מסוגלים לתקשר בצורה אפקטיבית או לשתף פעולה אחד עם השני, משפיעה לרעה על הילד.
ב-1985 נחקק בקנדה "חוק הגירושין" שכלל:
החוק קובע כי יש לשקול את טובת הילד בקביעת המשמורת.
בחלק מן הפרובינציות בקנדה יש חקיקה מפורשת של שיקולי טובת הילד ובחלק השופטים משתמשים בקריטריון המטפל העיקרי - טובתו של הילד היא שימשיך לחיות עם ההורה שהיה המטפל העיקרי בו.
חיוב ליצור במעמד הגירושים מסמך המפרט את הסדרי ההורות לאחר הגירושין, "תוכנית ההורות".
על פי חזקה זו נתן בית המשפט, במצב בו המשמורת המשותפת לא מתאפשרת, משמורת להורה שמתחייב לשלב יותר את ההורה השני בחיי הילדים.
חיוב ההורים לפני פנייה להליכי הגירושין לפגוש איש מקצוע שיידע אותם לגבי ההליך המשפטי והשלכותיו וינסה להציע להם פתרון של גישור.
מתן אפשרות, לכל קרוב אחר של הילדים, להגיש בקשה לקביעת הסדרי ביקור עבורם (תקנה שכיוונה בעיקר לסבים ולסבתות).
ב-1987 חוקקה מדינת וושינגטון שבארצות הברית את "חוק ההורות" אשר כלל את כל החידושים הקנדיים (למעט חזקת ההורה הידידותי).
בהשראת "חוק ההורות" חוקקה אנגליה ב-1989 את "חוק הילדים" (יצוין כי עוד קודם לכן, בשנת 1925 בוטלה החזקה בחוק, לפיה ילדים עד גיל 7, נותרים אוטומטית אצל האם, אולם בפועל, במרבית המקרים בתי המשפט המשיכו לקבוע משמורת לאם).
אוסטרליה תיקנה ב-1995 את "חוק הגירושין" שלה בהשראת החוק האנגלי.
הצעות החוק המקוריות בכל הארצות האלה כללו העדפה חד משמעית לחלוקה שווה של האחריות ההורית וזמני השהות בין האב והאם, אך העדפה זו הושמטה לבסוף בעקבות לחץ מסיבי של הלובי הפמיניסטי.
בסופו של דבר החוקים באנגליה ואוסטרליה לא כללו שום הנחיה לבית המשפט בדבר הסדר הורות מועדף והדברים נותרו לשיקול דעתו של בית המשפט (מה שמכונה "הגישה הנייטרלית") ובוושינגטון הצליח הלובי הפמיניסטי להכניס לחוק שיקול (להבדיל מחזקה) הנקרא "המטפל העיקרי".
על פי שיקול זה, מי שטיפל בילדים יותר לפני הגירושין ימשיך לטפל בהם יותר ויהפוך להורה העיקרי לאחר הגירושין, בעוד ההורה השני יהפוך למשני.
בינתיים בארצות הברית, עד פברואר 2007, 23 מדינות הכניסו לחוקי הגירושין שלהן העדפה למשמורת (פיזית) משותפת או לחלוקת זמן ההורות באופן שווה.
בשנת 2006 נעשה ניסיון באוסטרליה להחליף את הגישה הנייטרלית בהוראות פוזיטיביות (מחייבות) בחוק למשמורת משותפת, אולם בעקבות לחץ מצד ארגוני הנשים, שהביא בין השאר לכך שראש הממשלה המכהן באותה עת, שהבטיח את השינוי במצע הבחירות שלו, חזר בו מהיוזמה והשינוי לא בוצע.
עם זאת, נקבע בחוק כי ההורים מחויבים לנסות ליישב את הסכסוך ביניהם, טרם הפנייה לערכאות משפטיות וכי אם הדברים מגיעים לבית המשפט, על בית המשפט לקחת בחשבון לצורכי החלטתו את היכולת של כל אחד מההורים לאפשר ולעודד קשר עם הורה האחר.
בצרפת, האחריות ההורית מוגדרת כמערכת זכויות וחובות לרווחתו של הילד, שנתונה להורים עד הגעתו של הילד לבגרות.
פרידה או גירושין, אינם משנים את האחריות ההורית.
בית המשפט יעניק משמורת יחידנית רק במקרים ספציפיים בהם טובת הילד דורשת זאת.
גם כאשר נקבעת משמורת פיזית משותפת אחד מהבתים תמיד יסומן כביתו העיקרי של הילד.
בדנמרק, ההורים נושאים באחריות משותפת גם במקרה של גירושין או פרידה.
הם רשאים להסכים ביניהם כי הילד ישהה רק אצל אחד מהם, אבל ההחלטה טעונה אישור של המושל המחוזי.
בשנת 1947 שונה החוק בהולנד ונקבע כי האחריות ההורית (ללא קשר למשמורת הפיזית) מוטלת בשווה על שני ההורים.
בשנת 1995 בוטל השימוש במונח "משמורן" בחוק, והמונח "אחריות הורית" נקבע במקומו.
לאחרונה התקבל תיקון לחוק, המגדיר את האחריות ההורית, בין היתר, כפיתוח הקשר עם ההורה השני.
אירלנד וסקוטלנד אימצו את החוק האנגלי בשינויים קלים.
בלגיה אימצה בשנת 1995, את המשמורת (הפיזית) המשותפת.
כן נקבעה בחוק, הזכות לשמור על קשר עם הילד גם לסבים ולסבתות, ולכל אדם שהוכיח כי קיימת הצדקה לאפשר לו קשר עם הילד.
משמורת היא סדרת דרמה ישראלית שכתבה הסופרת והעיתונאית עירית לינור.
הסדרה שודרה בשידורי קשת בין נובמבר 2007 לינואר 2008.
סדרת הטלוויזיה עוסקת במשפחת ברג: האב (נתן דטנר) ושלושת ילדיו (הילה פלדמן, יונתן ברק ודניאלה קרטס).
בת שבע (הילה פלדמן): בתו הבכורה בת ה-30 של אהרל'ה, עובדת בתור יועצת חינוכית בבית ספר תיכון.
עזבה את בעלה לשעבר, אילן, לאחר שזה קיבל הצעה לעבודה בחו"ל ולא רצתה להצטרף אליו.
מרגישה שהגיעה לנקודה מסוימת בחייה, בה שום דבר לא יכול להשתנות.
מנסה להתחנף לסבתה הניה, בניסיון לקבל סכום כסף גדול מהירושה שלה.
אודי (יונתן ברק): בחור צעיר בעל כריזמה וקסם רב אך אופי ציני ומתחכם, בנו השני של אהרל'ה.
חזר לישראל לאחר לימודים בחו"ל.
במהלך הטיסה לישראל הוא מתאהב בדיילת המטוס, דוראל.
תמר (דניאלה קרטס): בת הזקונים של אהרל'ה בת ה-16. בעלת אופי מושחז ואפתי כלפי חוץ.
תמר היא תלמידה בתיכון בו עובדת אחותה למחצה בת שבע.
אהרל'ה (נתן דטנר): אב משפחת ברג, סביבה סובבת העלילה.
יש לו 3 ילדים מ-3 נשים שונות: בת שבע, אודי ותמר.
פאני (אורלי זילברשץ-בנאי): אשתו השנייה של ארהל'ה.
היא הכירה את אהרל'ה דרך חברתה, איתה היה לו רומן.
ארהל'ה התאהב בפאני ונטש את חברתה כדי להיות איתה.
פאני גם מנהלת את המפעל לייצור מוצרי קוסמטיקה שהורישה לה חמותה הניה.
הניה (מרים זוהר): אימו של אהרל'ה.
מנסה לתפוס את השליטה במשפחה, היא אינה מוותרת על שליטתה במפעל שהקימה והעבירה לגרושתו של בנה פאני, ומנסה לנהל את חייו של בנה אהרל'ה במציאת כלה חדשה, וכל זאת למטרת קידום אינטרסים והתגאות.
אילן (גורי אלפי): בעלה של בת שבע, שחוזר לישראל לאחר שסיים שליחות מטעם מקום עבודתו.
בטיסה פוגש אילן את מיקה ונוצר קשר בין השניים.
אילן עדיין מנסה לחזור לחייה של בת שבע, למרות ששת החודשים בהם שהה בחו"ל.
נירה (שרית וינו-אלעד): אשתו השלישית של אהרל'ה, אמה של תמר.
נירה נודתה משאר המשפחה בגלל שניסתה להסית את לבו של אהרל'ה שהיה באותו זמן עם פאני.
מעשה זה נתפס כנבזי בעיני המשפחה והיא אינה מקבלת אותה.
מיקה (מיכל ינאי): אשת היי טק אלמנה, שהתאהבה באילן במהלך הטיסה לישראל.
שירן (ענת ברזילי): חברתו הטרייה של אהרל'ה.
היא מבינה לאיזה קשר היא נכנסה כשבת שבע בתו של אהרל'ה מגדפת אותה עוד בדייט השלישי שלהם.
שירן רוצה בהצלחת הקשר עם אהרל'ה, עקב מערכות יחסים כושלות עם גברים בעברה.
דוראל (מיכל לוי): דיילת מפוטרת, שהתאהבה בטיסתה האחרונה באודי, בנו של אהרל'ה.
היא עוברת לגור איתו אך נמנעת מלהתעסק בבעיות משפחתו.
דליה (אלינור סלע): עוזרת משק הבית של הניה.
עובדת בעבודה זו לא מתוך רצון.
במשך הסדרה אהרל'ה מפלרטט איתה והיא מתאהבת בו.
ים (יהונתן מגון): תלמיד בבית ספרה של תמר.
במשך הסדרה הוא מתאהב בה והופך להיות חבר שלה.
בת שבע, אחותה החורגת של תמר היא היועצת שלו בבית הספר.
אנדה (ירדן בר-כוכבא): מורה למשחק בבית הספר בו לומדת תמר.
אנדה מנסה להפגין כוח כלפי הילדים הלא ממושמעים, אך נכשלת.
במהלך הסדרה חוברת לבת שבע בחדר המורים.
יבגני (גרא סנדלר): מאבטח בית הספר בו לומדת תמר.
אדם אופטימי אך מודע לכך שהחיים הם לא משחק ילדים.
שגיא (גולן אזולאי): מנהל בית הספר בו לומדת תמר.
מפתח רומן מחודש עם בת שבע, לאחר שזו עזבה אותו בעבר לטובת אילן.
מנסה לנהל את בית הספר בנייטרליות אך נמנע מכך בעקבות אהבתו לבת שבע.
משמעותו של דבר, היא קישורו של דבר מה למה שדבר זה מייצג.
דוגמה: שבתאי הוא כוכב הלכת השישי במרחקו מהשמש.
משמעות המילה "שבתאי" היא המידע שבהכרתו של המשתמש במילה או שבמילון, שהמילה "שבתאי" מייצגת את כוכב הלכת השישי במרחקו מהשמש.
דוגמה של משמעות בהקשר בלתי לשוני: צלצול בפעמון על דלפק הקבלה של בית מלון מפיק צליל, שמשמעותו שקולה למשמעות המשפט: "פקיד קבלה מתבקש להגיע לדלפק".
גם הצליל וגם המשפט מבטאים באופנים שונים את הבקשה הזאת: המשפט "פקיד קבלה מתבקש להגיע לדלפק" מבטא את הבקשה באופן לשוני; צליל הפעמון מבטא את אותה הבקשה באופן אקוסטי בלתי לשוני.
המשמעות של כל אחת מההתבטאויות הללו היא הקישור בין ההתבטאות לבקשה, כלומר, המידע שאומר לגבי כל אחת משתי ההתבטאויות הללו: "התבטאות מסוימת זו מייצגת את הבקשה המסוימת הזאת".
בקיום הקשר הסיבתי נבדלים מקרים כאלה מהמקרים הרגילים שבהם משמש המונח "משמעות" בפירוש "מקשר ייצוגי".
עם זאת, במקרים אלה רווח שימוש אחר במונח "משמעות" המתכוון לומר "חשיבות", למשל: "למעופן הנמוך של הסנוניות יש משמעות (=חשיבות), שכן היא מיידעת אותנו לגבי בואו של הגשם" .
דוגמאות שלסמלים גרפייםומשמעותםשלוםמיחזוררדיואקטיביאירויהדותיין-יאנגעיצור דו שפתי מצוץהסכמה או אישורהעישון אסור
פרידריך שליירמאכר (1768 – 1834) טען כי הבנת משמעותו של טקסט פירושה שיחזור הכוונה המקורית של המחבר.
בין השאר מהווה גישה זו בסיס לניתוח הרמנויטי של ספרות או אמנות בכלל.
יכולים להיות שני ביטויים או יותר בשפה בעלי אותה הוראה, אך בעלי מובן שונה (דהיינו מילים נרדפות), למשל "כוכב הערב", "כוכב השחר" ו"נוגה" המורים על אותו גרם שמיים.
פרגה טען שההוראה של משפטים שלמים היא ערך האמת שלהם (אמיתי או שקרי).
פרדינן דה-סוסיר (1857 - 1913) הפריד את "הסימן הלשוני" לשתי ישויות: "מסמן" (=מילה או משפט) ו"מסומן" (=המושג שמסמן כלשהו מעלה ברוחנו) והדגיש את ההבחנה בין המסומן לבין הרֶפֶרֶנְט: הראשון קיים רק בהכרתנו, בעוד השני הוא דבר ממשי בעולם.
כמו כן קבע סוסיר שבשפה טבעית אי אפשר להסיק מהו המסומן רק מהכרת המסמן שכן קישורו של מסמן מסוים למסומן מסוים הוא שרירותי.
יש המזהים את המסומן של מסמן כמשמעותו.
לודוויג ויטגנשטיין (1889 - 1951) טען בחיבורו "חקירות פילוסופיות" (פורסם ב־1953) שמשמעות של דבר אינה נגזרת מן הקישור בין סימן מייצג לדבר מיוצג אלא מן השימוש המעשי בדבר בשפה (או בתקשורת כלשהי).
ג'ון אוסטין (1911 – 1960) טען בחיבורו "משמעותה של מילה" שאי אפשר לקבוע באופן פשוט ומוחלט מהי משמעותה של מילה נתונה בלי להתחשב בהקשר שבו משתמשים במילה.
רולאן בארת (1915 - 1980) בחיבורו "מות המחבר" (1968) טען כי למשמעות, שמחברו של טקסט נתון התכוון לבטא דרכו, אין תוקף או חשיבות רבים יותר מכל משמעות אחרת, שכל קורא עשוי לייחס לטקסט זה.
משמעויות שונות עשויות להתקבל מקריאת אותו הטקסט על ידי קוראים שונים מכיוון שכל קורא מבין טקסט נתון בהקשר היסטורי, תרבותי, חברתי ואישי ייחודי.
בהרחבה ניתן לומר שמשמעותו של כל סימן מייצג עשויה להשתנות לדידם של מפרשים שונים של הסימן, וכי למשמעות שאליה התכוון מי שהפיק את הסימן אין מעמד מועדף מבחינת תוקף או חשיבות.
לטענתו של ז'אק דרידה (1930 – 2004), דקונסטרוקציה מדגימה, שגם כשמחבריו של טקסט נתון מבקשים לבטא באמצעותו משמעות מסוימת, ניתן למצוא באותו הטקסט עצמו משמעויות אחרות – אפילו כאלה, שמחברי הטקסט התכוונו להסתיר.
בכך הוא טען שהמשמעות, שמתקבלת ברושם ראשוני כ"משמעות המהותית" של צורת סימון מסוימת, איננה בהכרח המשמעות היחידה שצורת סימון זו יכולה להניב.
בדרך כלל נהוג לראות במוזיקה דבר שהוא איננו בעל משמעות ייצוגית, כלומר אינו מייצג משהו.
בתקופה הרומנטית (1820 - 1910) התפתחה אסכולת המוזיקה התוכניתית, אשר מלחיניה הלחינו מוזיקה אשר אמורה הייתה לשאת משמעות אובייקטיבית, כלומר לייצג תמונות, אירועים או רגשות קונקרטיים (שאינם משתנים ממאזין אחד למשנהו).
המונח הדיכוטומי שנוצר כניגוד למוזיקה תוכניתית הוא מוזיקה אבסולוטית, המתאר מוזיקה חסרת משמעות ייצוגית.
בין השאר טענו המוזיקאים אדוארד הנסליק ויאניס קסנאקיס שכל מוזיקה היא אבסולוטית:
"למוזיקה אין שום נושא מעבר לצירופי הצלילים שאנו שומעים, כי המוזיקה לא זו בלבד שהיא מדברת באמצעות צלילים, היא מדברת בצליל ואך ורק בצליל." / אדוארד האנסליק (1825 – 1904)
מוזיקה קיימת בזכות עצמה, היא אינה מייצגת משהו שהוא מעבר לה." / יאניס קסנאקיס (1922 - 2001)
עד להתפתחותה של האמנות המופשטת בתחילת המאה ה־20 הייתה כלולה באמנות הפלסטית שאיפה ליצור חיקוי של המציאות, כך שאפשר להתייחס לאומנות פלסטית לא־מופשטת כמייצגת את הדברים שאותם היא מחקה ולפיכך כבעלת משמעות ייצוגית, בניגוד לאמנות מופשטת, שניתן להתייחס אליה כחסרת משמעות ייצוגית (בדומה למוזיקה אבסולוטית).
מייחסים לצייר האמריקני אדוארד הופר את הטענה, שאת משמעותה של יצירת אמנות פלסטית אי אפשר לתרגם למילים:
"אם היה אפשר להגיד את זה במילים, לא הייתה שום סיבה לצייר את זה." / אדוארד הופר (1882 - 1967)
גם במחול קיימות אסכולות שונות בנוגע לשאלה, האם על מחול להיות בעל משמעות ייצוגית או לא.
אלה הרואים במחול ענף של התיאטרון (לדוגמה, לפי מסורת התיאטרון מחול הגרמני) מבקשים לראות בכל תנועת מחול משמעות תיאטראלית, בדומה למשמעות שנושא טקסט: הבעה של רגש, משמעות סמלית, אזכור של התנהגויות אנושיות וחברתיות.
בשביל אחרים, הרואים במחול אמצעי ביטוי הפועל גם במישורי תקשורת בלתי תיאטרליים (לדוגמה מרס קנינגהם או נועה אשכול), תנועת מחול עשויה לעורר מגוון תגובות ואסוציאציות, כך שבמקום לומר שיש לה משמעות, יותר מדויק לתארה כבעלת תפקוד וחשיבות מחוליות: ויזואליות-אסתטיות, גופניות, מרחביות, קומפוזיטוריות.
לאיזדורה דאנקן, מחלוצות המחול המודרני, מייחסים את הטענה, שאת משמעותה של יצירת מחול אי אפשר לתרגם למילים (בדומה לטענתו של אדוארד הופר בנוגע לאומנות פלסטית):
"אם הייתי יכולה להגיד לך מה המשמעות של זה, לא היה טעם לרקוד את זה."
תפיסה של משמעות אצל בעלי חיים
ניסוי של הפסיכולוג פרדריק סקינר (מחשובי הביהיביוריסטים) הדגים כי יונים המקבלות מזון באמצעות מנגנון אוטומטי ללא שום קשר להתנהגותן יאמצו בדרך כלל התנהגויות שעליהן הן חוזרות בהתמדה, כאילו במטרה לגרום להופעת המזון, לדוגמה: ביצוע הקפות בתוך הכלוב או טלטול הראש לכיוון אחת הפינות העליונות של הכלוב.
היונים שתוגמלו באופן מקרי לחלוטין אימצו יותר התנהגויות מסוג זה מאשר יונים שבאמת תוגמלו על התנהגותן.
במקרה זה ניתן ליישם את המושג "משמעות" תוך שימוש במערכת היחס המשולש "מייצג←משמעות←מיוצג" של צ'ארלס פרס באופן הבא:
פעולתה של היונה היא המייצג, כלומר האלמנט שהוא בעל משמעות, התוצאה שהיונה מנסה להשיג (קבלת מזון) היא הדבר המיוצג על ידי פעולה זו, והמשמעות היא המידע המקשר בין הפעולה לתוצאה הרצויה.
הפסיכולוג פרדריק בארטלט, אשר היה מראשוני חוקרי הזיכרון, טען שכדי לזכור דבר מה למשך זמן רב חייב האדם להקנות לו משמעות, גם אם אין לו משמעות כלל.
בארטלט ערך ניסויים על הזיכרון והוכיח ששגיאות זיכרון נובעות מצורך זה.
הוא הוכיח שהשגיאות הנפוצות ביותר באופן זכירתו של סיפור הן החלפת מילים וניסוחים למילים וניסוחים אחרים זהי משמעות וששגיאות נפוצות אחרות הן הפיכת הסיפור ל"הגיוני יותר" והשמטת פרטים שאינם תורמים להבנת הסיפור.
בארטלט הוכיח בניסויים גם ששגיאות בזכירת רישום נובעות מהפירוש שניתן לו.
רישום שניתן להגדירו בדרכים שונות יטה להיזכר כדומה יותר להגדרות שניתנות לו מאשר למראהו המקורי.
משמעות כחלק מתהליך התקשורת של העברת מסרים
המשמעות מהווה חלק מתהליך התקשורת של העברת מסרים.
המשמעות מתקבלת משלושה גורמים: מהנסיבות (או ההקשר), מהמוען (או הנמען) ומהטקסט (או המסר).
הטקסט (מסר) מוביל למשמעות ובאותו הזמן הוא מוביל לנסיבות או ההקשר וגם מתקבל מהם, וגם מוביל למוען או לנמען וגם מתקבל מהם (יחס דו-סטרי).
גם בין הנסיבות (או ההקשר) לבין המוען (או הנמען) קיים יחס דו סטרי.
לבסוף, גם הנסיבות (או ההקשר) וגם המוען (או הנמען) מובילים חזרה למשמעות, וכך נסגר המעגל.
המונח משמעות (לעיתים גם "משמעותיות") או חשיבות מציין את אופן השפעתו או מידת השפעתו של דבר על אדם או על המציאות.
לדוגמה, "נאום בעל משמעות היסטורית" הוא נאום שכתוצאה ממנו התפתחויות ואירועים היסטוריים מסוימים קרו באופן מסוים, ואשר בלי קיומו הם היו קורים אחרת (או לא היו קורים כלל).
משמעות ניתן למדוד רק בהקשר נתון: אותו אירוע עשוי להיות בעל משמעות רבה בהקשר אחד ומשמעות מועטת בהקשר אחר, לדוגמה: גירוש יהודי ספרד הוא אירוע בעל משמעות רבה בהקשר ההיסטורי התרבותי של היהדות, אך בהקשר ההיסטורי התרבותי של האבוריג'ינים יש לו משמעות מועטת בלבד.
ניתן להבחין בין המשמעות הנתפסת לבין המשמעות הממשית, כך לדוגמה החלטה נגד חקיקתן של תקנות הנוגעות להפחתת זיהום האוויר על ידי מפלטי מכוניות יכולה למנוע את העלאת עלויות הייצור של חברה המייצרת מכוניות.
אדם מסוים, שאינו עובד בייצור מכוניות, יכול לייחס משמעות מועטת לחקיקה הנ"ל, אך ייתכן כי חקיקה זו היא למעשה משמעותית מאוד לגביו, שכן לעליית זיהום האוויר הנובעת מאותה ההחלטה עלולה להיות השפעה מכרעת על בריאותו של אותו אדם.
אפשר לאמוד את המידה שבה מידע או תאוריה הם משמעותיים גם על־פי המידה שבה הם מספקים ידע על המציאות.
את משמעותו, כלומר מידת חשיבותו, של מידע אפשר להעריך גם בעזרתם של מספר מדדים נוספים, לדוגמה: המידה בה קיים ביקוש למידע, המידה שבה מתבצעת גישה למידע, המידה שבה המידע מובן, או המידה שבה המידע שימושי.
בהקשר זה ניתן להתייחס למשמעותיות של המידע כאל קריטריון של איכות המידע.
האסכולה ההומניסטית־אקזיסטנציאליסטית בפסיכותרפיה, שהבולטים בתאורטיקנים שלה הם ויקטור פראנקל, אברהם מאסלו וקרל רוג'רס, דוגלת בחיפוש משמעות כאמצעי טיפולי.
לדידם, מציאת משמעות היא תנאי לחיי אושר.
משמעת עצמית היא משמעת שאדם כופה על עצמו ואחראי על קיומה.
האדם דורש מעצמו ערכים/כללים/חוקים, ומוודא קיומם, בשונה ממקרים בהם זה נעשה על ידי גורם אחר.
משמעת עצמית – הסבר וחשיבות
כללי המשמעת אותם נדרש האדם לקיים נקבעים על ידיו, על ידי אדם אחר, או על ידי החברה.
האדם נדרש לאכוף את המשמעת על עצמו, ולבצע בקרה עצמית לצורך ווידוא עמידה בכללים שהוגדרו לו או שהגדיר לעצמו.
כאשר אדם אחראי לאכיפת משמעתו, ייתכן ויוותר לעצמו ביתר קלות בקיום במשמעת, ומנגד ייתכן ויקשה עורף עם עצמו, ויקפיד על קיום כל הכללים החלים עליו.
כלל, משמעת עצמית מסייעת להשיג מטרות לטווח יחסית ארוך.
משמעת עצמית גבוהה ונמוכה ומשמעותם
משמעת עצמית גבוהה ומשמעת עצמית נמוכה יכולים להביא אדם להצלחה או לכישלון בעמידה הכללים שהוגדרו (ובהשגת מטרה), בהתאמה.
במצב בו אוכף האדם את קיום הכללים על עצמו, ניתן לבחון את המשמעת העצמית.
אם אינו חרג מהכללים, משמע שלא ויתר לעצמו על קיומם למרות המאמץ הכרוך בכך, שכן לא בוצע עליו בקרה על ידי אדם אחר ויכול היה להפסיק לקיימם.
זהו מצב טוב של משמעת עצמית גבוהה, ללא ויתור עצמי למרות הקשיים בביצוע.
אולם, אם אדם הרפה ידיו וחדל את קיום הכללים, משמע ויתר לעצמו.
זהו מצב שלילי של משמעת עצמית נמוכה, המלווה באי ציות לכללים, אי עמידה ביעדים, שלרוב מובילים לאי השגת המטרה.
אדם בעל משמעת עצמית גבוהה פועל לפי הכללים ועומד ביעדים.
בכך הוא מקיים בהצלחה מטרות שהוצבו לו ושהציב לעצמו.
לעומת אדם בעל משמעת עצמית נמוכה, אשר אינו עומד ביעדים ולא דובק בכללים המוגדרים..
דוגמה של משמעת עצמית באה לידי ביטוי
בכל יעד שאדם מציב לעצמו, או שהאחר מציב לו, והראשון האחראי על אכיפת המשמעת, באה לידי ביטוי המשמעת העצמית.
ישראל הציב לעצמו לרדת במשקל.
מטרתו הייתה 10 קילו בחודשיים.
הוא תכנן את האימונים שלו לאורך החודשיים.
כל פעם שהגיעה שעת האימון, יצא להתאמן והתאמץ להשגת המטרה, על-אף שהיה חסר חשק לאימון או עייף.
אברהם קיבל מהבוס מספר פרויקטים לביצוע.
מיד הוא תכנן את העבודה וחילק אותה לאורך השבועות.
הוא דאג תמיד לשמור על הקצב שקבע בהתחלה.
ביום מסוים, שלא עמד בהספק הדרוש, נשאר שעה נוספת במקום העבודה כדי לסיים, ולעמוד בלוח הזמנים שהגדיר לעצמו מראש.
הוא לא בחר להקל על עצמו, והשקיע במטרה להגשמת יעדיו.
אך כשהגיע שעת האימון, והוא היה עייף ותשוש מהיום הארוך עליו, וויתר על האימון.
בכך ישראל מוותר על יעדו, ויתקשה להשיג את המטרה.
אברהם קיבל מהבוס מספר פרויקטים לביצוע, והוא בחר שלא תכנן את קצב העבודה.
את הפרויקטים הקלים הוא ביצע בזריזות, אך את המורכבים הוא דחה, ולבסוף הוא לא סיים את הפרויקטים.
שהבוס הפציר בו לסיים אותם, ודרש ממנו להזדרז, הוא לבסוף עשה זאת.
כשהמשמעת הייתה בידיו הוא לא עמד ביעדיו, ובחר הקל על עצמו, אך כשהאכיפה עברה למנהל, הוא דחק בו לסיים זאת.
משמר האמזונות הוא כינוי שניתן על ידי עיתונאים מערביים לנזירות המהפכניות , יחידת עלית של שומרות הראש של נשיא לוב לשעבר, מועמר קדאפי.
מטרת היחידה, אשר שירתו בה נשים בלבד, הייתה להגן על שלומו וביטחונו של קדאפי.
היחידה הוקמה בראשית שנות ה-80, לאחר "התפטרותו" של קדאפי ממשרת ראש המדינה של לוב שלאחריה העניק לעצמו את התואר "המנהיג–האח ומורה הדרך של מהפכת 1 בספטמבר של הרפובליקה הערבית הלובית הסוציאליסטית העממית".
בפועל, המשיך להחזיק בכל סמכויות השלטון.
צעד זה הפתיע רבים, לאור התבטאויותיו המיזוגיניות הרבות, ומשנתו הפוליטית שפרסם בספר הירוק, לפיה תפקידן של הנשים מוגבל לעבודות משק בית וטיפול בילדים.
לפי דיווחים שונים המהלך של גיוס שומרות ראש במקום גברים נבע מתקוותו של קדאפי שגברים ערבים יהססו לפגוע בנשים, ולכן נשים יגנו עליו יותר טוב מהתנקשות.
מועמר קדאפי אף התבטא באחת הפעמים כי הגבר הערבי הפסיק להיות גבר כאשר נוצח על ידי הגבר היהודי, ולכן הוא סומך מעתה רק על נשים.
אולם ההערכה הרווחת שיחידת שומרות הראש אינה אלא היבט אחד מני רבים של התנהגותו האקסצנטרית של קדאפי ורצונו להיות מוקף בנשים צעירות ונאות.
לפני הצטרפותן לכוח, נשות המשמר עוברות אימונים בשימוש בנשק ובאמצעי לחימה אחרים באקדמיה מיוחדת.
החברות במשמר נהנו מזכויות יתר המקנות להן רשות להתלבש ולהתאפר בסגנון מערבי, בניגוד למקובל אצל נשים מוסלמיות.
הקמת משמר האמזונות ספגה ביקורת קשה בלוב בטענה שקדאפי גורם לצעירות במשמר שלא להינשא ולהקים משפחות.
ב־1998 נהרגה עיישה, אחת משומרות ראשו של קדאפי, במהלך מארב מתוכנן של קיצונים אסלאמיים לשיירת מכוניות בה נסע קדאפי.
היא הטילה עצמה לפניו וספגה את כדורי הרובים, ובכך אולי הצילה את חייו.
שבע שומרות נוספות נפצעו בתקרית.
בנובמבר 2006, כשקדאפי הגיע לנמל התעופה של אבוג'ה בניגריה, יחד עם יחידה של 200 שומרות ראש חמושות, נוצרה תקרית דיפלומטית כאשר המאבטחים המקומיים ניסו לפרוק אותן מנשקן.
קדאפי עזב בכעס כשהוא מצהיר כי בכוונתו לגמוא את 40 הק"מ לבירה ברגל וחזר בו רק לאחר התערבותו של הנשיא הניגרי אולוסגון אובסנג'ו שהזדמן לנמל התעופה במקרה.
לאחר נפילתו של קדאפי מהשלטון ב-2011 הואשם קדאפי על ידי כמה משומרות ראשו שכפה עליהן להצטרף למשמר, ושהן היו קורבן לאונס והתעללות מינית מידיו וידי בניו ומקורביו.
מִשָּׁמַיִם שָׁלוֹם לְעַם הוא פיוט מתוך שירת הבקשות של יהודי קהילת ארם צובא, מחבר הפיוט הוא הרב מרדכי עבאדי.
הפיוט משמים שלום לעם ככלת רוב שיריו של הרב מרדכי עבאדי מבקש לחזק את ידיהם של כל המתעוררים לשמיעת שירת הבקשות.
במילותיו של הפיוט ניתן להבחין בבקשה של המחבר המבקש ברכה תוך כדי רמיזת שמו - מרדכי (בצורה די דרשנית בסופו של הפיוט).
כל בתי הפיוט מסתיימים בשמו של דוד המלך אשר ממנו יצא ואמור להגיע המשיח.
את השיר נוהגים בדרך כלל לפייט בליל שבת.
"משמר בעלי החיים בישראל" היא עמותה ישראלית הפועלת לאכיפת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) ותקנותיו באמצעות הפעלת יחידות מתנדבים בשטח.
העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי דורון ברנר, ופועלת מאז בשיתוף פעולה עם רשויות האכיפה השונות.
מודל הפעילות של העמותה מבוסס על הקמה והפעלה של יחידות מתנדבים אשר אוכפות את החוק במקרי התעללות והזנחת בעלי חיים.
העמותה היא היחידה בארץ הפועלת על פי מודל ייחודי המשלב פעולות אכיפה חוקיות לצד פעולות הסברה וחינוך.
עמותת משמר בעלי החיים פועלת בשיתוף פעולה מלא עם המחלקה הווטרינרית של עיריית תל אביב ושל עיריית רמת גן, ועומדת בקשר מקצועי עם עיריות נוספות במטרה להרחיב את הפעילות לכל הארץ.
צוות העמותה מונה למעלה מחמישים מתנדבים אשר עברו הכשרה מקצועית אינטנסיבית הכוללת את הכרת חוק צער בעלי חיים ותקנותיו, זיהוי מצוקה, הקשר בין התעללות בבעלי חיים לפשיעה בקרב בני אדם, טיפול בסכסוכי שכנים הקשורים בבעלי חיים ועוד.
המתנדבים יוצאים במדי פיקוח עירוני וברכב של המחלקה הווטרינרית לטפל במקרי הזנחה והתעללות, ונותנים מענה מיטבי לפניות הציבור.
סמכות פעולתם נגזרת מסמכויותיו של הווטרינר העירוני.
מחקר על פעילות העמותה בשנים האחרונות, מצא כי 93% מהאירועים נפתרים בשטח.
היינו, ביקור ראשוני של מתנדבי העמותה, דרישה לשיפור תנאי ההחזקה וביקורת חוזרת פותרים את רוב בעיות ההזנחה.
ב-7%-5 מהאירועים בהם נמצאת הזנחה או התעללות המסכנת את בעל החיים, פועלת העמותה להחרמה מיידית של בעל החיים, בגיבוי הווטרינר העירוני, ולעיתים בעזרת יחידת האכיפה (הפיצו"ח) של משרד החקלאות.
מעבר לפעילות בשטח, עמותת משמר בעלי החיים מקיימת פעילות הסברתית וחינוכית בבתי ספר, גני ילדים ומוסדות חינוך נוספים ותורמת בכך להגברת המודעות לזכויות בעלי חיים.
משמעת במסגרת החינוכית מתייחסת למערכת של כללים, עונשים ואסטרטגיות, שמטרתם לשמור על הסדר בבתי ספר ולחתור לכך שהתלמידים יצליחו בלימודיהם.
הכללים עשויים להגדיר למשל קוד לבוש או קוד התנהגות מסוים במוסד הלימודים.
במסגרת החינוכית ישנם שלושה גורמים מרכזיים אשר להם השפעה מכרעת על המשמעת: התלמיד, המחנך והכיתה עצמה.
חשובה התגובה של מחנך הכיתה ביחס להתנהגות השלילית של התלמיד וכן תגובתם של שאר תלמידי הכיתה להתנהגות זו.
ישנן שלוש גישות מרכזיות באשר למשמעת במערכת החינוכית ואלו הן: הגישה הביהביוריסטית, הגישה הפסיכואנליטית, והגישה ההומניסטית.
הגישה הביהביוריסטית משתמשת בעקרונות הלמידה הן האופרנטית והן הקלאסית, לטיפול בבעיות משמעת.
על פי גישה זו התנהגותו של אדם מתעצבת על ידי חיזוקים וסמיכות של גירויים מהסביבה.
ההנחה הבסיסית של גישה זו שהפרעה של תלמיד נובעת מכך שהיא מזכה אותו בתגמול, לדוגמה: תשומת לב של חבריו לכיתה או של המחנך.
בגישה זו דרכי הפתרון לבעיית משמעת יהיו הקניית הרגלים נכונים והכחדת הרגלים שאינם רצויים באמצעות חיזוקים מתאימים.
לפי הגישה הפסיכואנליטית האדם הוא יצור רב רובדי, בעל רמות מודעות ומבנה אישיות דינמי עם קונפליקטים ומאבקי כוח.
לפי גישה זו התלמיד מתנהג בהתנהגות שלילית בעקבות קונפליקטים מודחקים מתקופת הילדות או מאבקים בין דחפים ראשוניים.
בטיפול בבעיית משמעת אצל התלמיד ההתמקדות היא בעברו של התלמיד, בילדותו המוקדמת ובהשפעתה על ההווה.
על פי הגישה ההומניסטית האדם הוא יצור חושב, מרגיש ופועל אשר מסוגל להפעיל את החשיבה ככלי מרכזי להסתגלות.
על פי גישה זו התלמיד מתנהג באופן שלילי כאשר הוא לא מבין באופן נכון את הסיטואציה או שאין ברשותו דרכים אלטרנטיביות להתמודדות עם המצב.
התלמיד מציב לו מטרות התנהגותיות משלו אך לעיתים הן שגויות.
כשילד תופס את המציאות באופן שגוי, תיווצר בעיית משמעת.
המטרות השגויות האפשריות הן: השגת כוח, השגת תשומת לב, נקמה וחוסר יכולת מדומה.
כדי להתגבר על התנהגות שמהווה הפרעה משמעותית יש לזהות את מטרת ההתנהגות, מכיוון שהטיפול יהיה בהתאם למטרה אותה התלמיד רצה להשיג.
משמורת ארץ הקודש (לטינית Custodia Terrae Sanctae; איטלקית Custodia di Terra Santa - "הקוסטודיה של ארץ הקודש") היא הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני, הכוללת, לבד מארץ ישראל, גם את סוריה, לבנון, ירדן, מצרים, קפריסין ואת האי רודוס שביוון.
ייחודה של משמורת ארץ הקודש הוא בכך שהיא גם זו המקיימת באופן רשמי את הנוכחות הנוצרית-קתולית ואת השמירה על המקומות הקדושים בארץ הקודש.
הנוכחות הפרנציסקנית בארץ הקודש החלה ב-1217, וב-1342 העניקה להם בולה אפיפיורית את תפקיד השמירה על המקומות הקדושים באופן רשמי.
בראש המשמורת ניצב הקוסטוס, ומרכזה שוכן במנזר סן סלוודור ברובע הנוצרי בירושלים.
מקובל לתארך את ראשיתה של משמורת ארץ הקודש לשנת 1217, מועד בו נוסדה הפרובינציה של המסדר הפרנציסקני בסוריה, אשר השתרעה לאורך חופיו המזרחיים של הים התיכון, מיוון ורומניה ועד מצרים.
ב-1 בפברואר 1230 שלח האפיפיור גרגוריוס העשירי בולה לפטריארכיות של ירושלים ושל אנטיוכיה, ובה הורה לכל ההיררכיה הכנסייתית לסייע לאחים הפרנציסקנים בכל דרך.
ב-1263 נקבעו גבולותיה של פרובינציית ארץ הקודש, אשר חולקה לארבע המשמורות של קפריסין, סוריה, לבנון וארץ ישראל.
ארץ ישראל חולקה בתורה לשש קהילות - עכו, אנטיוכיה, צידון, טריפולי, ירושלים ויפו.
עם כיבוש עכו בידי הממלוכים ב-1291 וסופה של ממלכת ירושלים הצלבנית, גורשו הפרנציסקנים מארץ ישראל, ומצאו מקלט בקפריסין.
ב-1309 העניק הסולטאן ביברס אל-ג'אשנכיר את כנסיית המולד לפרנציסקנים, אולם הוא מת באותה שנה, בטרם יצאה המחווה לפועל.
ב-1322 הוסכם בין חיימה השני, מלך אראגון לסולטאן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, כי "משמורת הקבר הקדוש" תימסר לדומיניקנים מאראגון, אך ההסכם מעולם לא יצא אל הפועל.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1327, פנה שוב חיימה אל הסולטאן, וביקשו למסור את המשמורת בקבר הקדוש לידי הפרנציסקנים.
בעקבות זאת, ב-9 באוגוסט 1328, פרסם האפיפיור יוחנן העשרים ושניים בולה שהתירה למסדר הפרנציסקני בקפריסין, לאפשר בכל שנה לשניים מנציגיו לבקר במקומות הקדושים.
ב-1333 העניק הסולטאן את חדר הסעודה האחרונה לפרנציסקנים, ואלה מיהרו והקימו מנזר בקרבת מקום, בכספי תרומותיהם של רובר, מלך נאפולי ואשתו סנצ'יה ממיורקה .
ב-21 בנובמבר 1342 פרסם האפיפיור קלמנס השישי את הבולה האפיפיורית "Gratias agimus" ("ניתן תודה"), המוכרת יותר במילים הראשונות של פסקתה השנייה - "Nuper carissimae" ("לפני זמן מה") - אשר הפקידה באופן רשמי את המשמורת במקומות הקדושים בידי הפרנציסקנים.
וכך נפתחת הפסקה השנייה של הבולה:
הבולה אף הכילה הוראות בנוגע להמשך קיומו של המוסד החדש, וקבעה כי נזירים יוכלו להגיע לארץ הקודש מכל רחבי המסדר הפרנציסקני.
עוד נקבע בה כי הנזירים יהיו כפופים לנציגו בהר ציון של ראש הפרובינציה של קפריסין.
ב-1347 נושבו הפרנציסקנים דרך קבע ליד כנסיית המולד בבית לחם, וב-1363 פרסם הסולטאן פירמן שהעניק להם את החזקה גם בקבר מרים בעמק יהושפט.
ב-1375 תפסו הנזירים חזקה גם במערת החלב בבית לחם, ב-1392 בגת שמנים וב-1485 במערת הלידה של יוחנן המטביל בעין כרם.
ב-1377 נקבע כי רק עשרים נזירים ישהו במקומות הקדושים, וכי עליהם יהיה לדאוג לקיום הלוח הליטורגי ולסייע לצליינים אירופים.
בכך הונח היסוד לכללים הראשונים הקובעים את אופי תפקידה של המשמורת.
לאור היחסים הרעועים בין הנצרות המערבית והמזרחית במהלך המאה ה-15 ולאחריה, היו אנשי משמורת ארץ הקודש לגשר התקשורתי היחיד בין העדות הנוצריות השונות.
בנוסף החלו הנזירים מסייעים לא רק לצליינים, אלא גם לסוחרים אירופים אשר חיו או עברו דרך הלבנט, ובאופן הדרגתי החלו להיווצר כנסיות רובע.
כך, במאה ה-17 כבר התבססו בארץ ישראל קהילות נוצריות שהונהגו על ידי המשמורת, תפקיד שחרג לחלוטין מכתב המינוי הראשוני שלהם, ואשר לא היה קשור כלל למקומות הקדושים או לעלייה לרגל.
עם הכיבוש העות'מאני של ארץ ישראל ב-1517, החלו הנוצרים היוונים-אורתודוקסים להגביר את נוכחותם בארץ, תוך שהם מנצלים את היותם נתינים עות'מאנים.
לראשונה החלו מאבקים של ממש בין העדות הנוצריות על החזקה במקומות הקדושים, ואלה לוו בהצגתם של הפרנציסקנים כגזלנים, כזרים וכאויבי האימפריה העות'מאנית.
לעיתים גלשו מאבקים אלה לאלימות ואף הסתיימו במקרי מוות.
שלוש המאות הבאות התאפיינו באובדן החזקה הפרנציסקנית במקומות הקדושים השונים ותפיסתם החלקית או המלאה מחדש, אגב מגעים דיפלומטיים בין הכס הקדוש והמעצמות האירופיות לבין השער הנשגב באיסטנבול.
כך לדוגמה, ב-1623 פרסם האפיפיור אורבנוס השמיני בולה שהאיצה בכל הנסיכים הקתולים להגן על הפרנציסקנים בארץ הקודש.
ב-1522 גורשו הנזירים הפרנציסקנים מחדר הסעודה האחרונה ומהר ציון, שבו שכן מרכזם בארץ.
עקב כך נקבע מרכזה של המשמורת במנזר סן סלוודור בשנת 1558, ובו היא שוכנת עד היום.
עוד איבדה המשמורת את החזקה הבלעדית בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד, ואיבדה לחלוטין את השליטה בקבר מרים.
מאידך, ב-1620 העניק לה הנסיך הדרוזי פחר א-דין השני את הזכויות במקומות אחרים בארץ, דוגמת בזיליקת הבשורה בנצרת וכנסיית ההשתנות על הר תבור.
עוד רכשו הפרנציסקנים מחדש את כנסיית יוחנן בהרים בעין כרם (1679), את אזור גת שמנים (1684), את כנסיית ההזנה (כנסיית יוסף הקדוש) בנצרת (1754) ואת קפלת ההלקאה ברובע המוסלמי (1836).
ב-1628 נזכרה המשמורת לראשונה כגוף האחראי על ייצוג הנצרות הקתולית כמעט בכל רחבי המזרח התיכון, והקוסטוס תואר במסמכים שונים כ"אחראי על השליחות הנוצרית במצרים ובקפריסין" או כ"נציג האפוסטולי של ארץ הקודש והמזרח".
תארים אלה עמדו בתוקפם עד כינונה מחדש של הפטריארכיה הלטינית בירושלים בשנת 1847.
המשמורת זכתה לתקצוב כספי ולסיוע מצד מדינות אירופה.
במהלך המאה ה-17 בלט סיוען הכספי של ממלכת נאפולי וממלכת שתי הסיציליות; כמו כן, הרפובליקה של ונציה סייעה למשמורת בהובלת עולי רגל לארץ הקודש על סיפון ספינותיה, ופעלה למען המקומות הקדושים באמצעות נציגיה הדיפלומטיים באיסטנבול.
סיוע דיפלומטי למשמורת ניתן גם על ידי צרפת שניצלה את יחסיה הטובים עם האימפריה העות'מאנית.
התערבותה של צרפת למען הפרנציסקנים התגברה במיוחד לקראת סוף המאה ה-17, עת לואי הארבעה עשר מלך צרפת, נטל לעצמו את התפקיד של מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית.
כחצי מאה לאחר מכן, כאשר הסולטאן העות'מאני מהמוט הראשון העניק לצרפת קפיטולציות ב-1740, הכיר גם הכס הקדוש במעמדה כמגינת כל הנוצרים בני כל העדות וכל הנתינויות בתחומי האימפריה העות'מאנית.
צרפת המשיכה ונהנתה ממעמד זה בפועל עד ביטול הקפיטולציות בימי מלחמת העולם הראשונה, ובאופן רשמי עם חתימת הסכם לוזאן.
ספרד תרמה ב-1550 וב-1714 את הכספים הדרושים לשיפוץ כנסיית הקבר, וכאשר הוותיקן אסר על הפרנציסקנים לרכוש בכסף את החזקה במקומות הקדושים מהם נושלו בידי היוונים-אורתודוקסים, התערב למענם מלך ספרד ב-1646, ומקץ מגעים ממושכים עם השער הנשגב, הצליח להשיב את המצב לקדמותו.