tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הקמת משרד התעופה הנאצי הוציא ארהרד מילך, מנכ"ל לופטהנזה לשעבר וראש החטיבה הצבאית של המשרד, מכרז על הקמת קו ייצור למפציץ טקטי חד-מושבי שיוכל לטוס במהירות מקסימלית של 400 קמ"ש, בגובה של 6,000 מטר במשך כ-20 דקות, עם שהיה כוללת באוויר של 90 דקות.
המטוס נדרש להגיע לגובה הטיסה הנ"ל תוך 17 דקות ולגובה מקסימלי של 10,000 מטר.
מסרשמיט זכה במכרז, כאשר כאב טיפוס ליישום הדרישות שימש המטוס הספורטיבי מסרשמיט Bf 108 "טייפון", בעל גוף המתכת.
על פי מטוס זה תכנן מסרשמיט את ה-מסרשמיט Bf 109, מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה.
המטוס נופק החל מראשית 1935 וערך טיסת ראווה ראשונה בפתיחת אולימפיאדת ברלין (1936).
בסך הכל יוצרו למעלה מ-33,000 יחידות של BF-109, כמעט יותר מכל מטוס קרב אחר בהיסטוריה (השיא שמור לאיליושין Il-2 הרוסי, עם כ-36,000 יחידות).
בניגוד למפעלי יונקרס שהולאמו על ידי משרד התעופה של הרייך, נותר מסרשמיט עצמאי, וקשר קשרים עם אנשי מפתח בצמרת המפלגה הנאצית כארהרד מילך, הרמן גרינג, רודולף הס ואלברט שפר, שסייעו לו לקבל עוד ועוד הזמנות.
ב-1936 זכה מסרשמיט במכרז לאספקת מטוס קרב דו-מנועי רב-שימושי מסרשמיט Bf 110, ששירת במהלך כל המלחמה.
מפעלי מסרשמיט ייצרו למעלה מ-6,000 יחידות ממטוס זה.
ב-11 ביולי 1938 נוסדה חברת מסרשמיט AG כחברה עצמאית.
וילי מסרשמיט מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנהל בפועל.
לאחר תאריך זה, כל המטוסים צוינו באותיות ME (האותיות הראשונות בשם "מסרשמיט") במקום BF (שציין "Bayerische Flugzeugwerke", המפעל הבווארי למטוסים).
באותה שנה העניק לו אדולף היטלר את "פרס גרמניה למדע ואמנות" (Deutscher Nationalpreis für Kunst und Wissenschaft), "פרס נובל הגרמני" אותו חלק עם ארנסט היינקל.
מסרשמיט עצמו הפסיק לשמש בשלב זה כמתכנן.
על מנת לעמוד בקצב הייצור הנדרש ולצמצם עלויות, עשה מסרשמיט שימוש בעובדי כפייה, אסירי מחנות ריכוז ושבויי מלחמה, שהועבדו בתת-תנאים ועד אפיסת כוחות.
בתום המלחמה נאסר מסרשמיט ונשפט על ידי בית משפט לדה-נאציפיקציה בשל העסקת עובדי כפייה ושיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא שוחרר ב-1952 ושב לתפקידו בראשות החברה.
כיוון שלפי תנאי הכניעה נאסר על גרמניה לפתח מטוסים, מיקד מסרשמיט את פעילות החברה בייצור ופיתוח מכונות תפירה, בתים טרומיים ומכונית מיקרו מסרשמיט KR175. מסרשמיט פנה לשווקים חדשים ופיתח את מטוס האימון הסילוני המתקדם היספנו HA-200 עבור חיל האוויר של ספרד (טיסת הבכורה שלו התקיימה ב-1955).
בראשית שנות ה-60 סייע לתעשייה האווירית של מצרים לתכנן את מטוס הקרב העל קולי חלואן HA-300, יחד עם צוות שמנה מהנדסים גרמניים רבים, בהם קורט טאנק.
האב-טיפוס ביצע טיסת ניסוי ראשונה ב-7 במאי 1964, אך לאחר מלחמת ששת הימים נזנח הפרויקט.
ב-1971 פרש מסרשמיט מהנהלת החברה, לאחר שזו מוזגה עם בולקוב ב-1968, ושנה לאחר מכן עם עסקי התעופה של בלום אונד פוס.
הוא נפטר ב-1978 במינכן שבע שנים מאוחר יותר.
נטמן בבמברג בחלקת הקבורה המשפחתית לצד רעייתו, שנפטרה ב-1972.
וילי מוזר היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מוזר נולד ב-2 בנובמבר 1887 בברסלאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס מוזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-25 בנובמבר 1916 הועלה מוזר לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף מוזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1934 הועלה מוזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-25, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-17, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך הפלישה לפולין לחם מוזר עם אגד הארטילריה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית, וב-6 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-299. במהלך המערכה על צרפת לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשאר עמה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועבר עמה לפולין.
במהלך מבצע ברברוסה לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון.
ב-1 באוגוסט 1941 הועלה מוזר לדרגת גנרל לויטננט, וב-26 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-27 במאי 1942 קיבל מוזר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
ב-26 בינואר 1943 מונה מוזר למפקד הקורפוס ה-71 בנורווגיה, וב-15 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו.
ב-5 בפברואר 1945 מונה מוזר למפקד המשטרה הצבאית בשלזיה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיות ה-193, ה-404 וה-463. בסוף המלחמה נפל מוזר בשבי הרוסי, וב-18 באוקטובר 1946 מת מוזר במהלך שהותו בשבי ברוסיה.
וילי פאול הרולד , הידוע גם בכינוי "המוציא להורג של אמסלנד" (Der Henker vom Emsland), היה פושע מלחמה וחייל גרמני בסוף מלחמת העולם השנייה שהעמיד פנים כקצין בלופטוואפה שהביא לרצח של אסירים במחנות מתנגדי המשטר באמסלנד, שבסקסוניה התחתונה.
הרולד נעצר על ידי הבריטים, נשפט והוצא להורג בעוון פשעי מלחמה ב-14 בנובמבר 1946 במחנה וולפנביטל.
הרולד נולד ב-11 בספטמבר 1925 בלונצנאו, סקסוניה, בנו של גגן.
הוא למד בבית הספר היסודי ובמכון טכנולוגי בקמניץ, שם הוא עבר קורס הכשרה.
בשנת 1936, הרולד גורש מגדודי הנוער הגרמניים בשל סירובו להשתתף בתרגילים.
הוא נקרא לשירות העבודה של הרייך, גוף שנועד להיאבק באבטלה בגרמניה הנאצית.
ב-30 בספטמבר 1943, נקרא הרולד לשירות צבאי.
לאחר טירונות עם גדוד צנחנים בטאנגרמינדה, הוא נשלח לאיטליה ולחם באנציו ובמונטה קסינו, היכן שהוא קודם לדרגת רב"ט והוענק לו צלב הברזל מדרגה ראשונה על הרס שני טנקים בריטים בחוף הים של סלרנו.
בחודש מרץ 1945, הועברה יחידתו של הרולד לגרמניה.
בתוך הכאוס של נסיגת הצבא הגרמני, הרולד הופרד מיחידתו בתחילת אפריל 1945. ליד גרונאו ובאד בנטהיים, הרולד נתקל במכונית נטושה ובה מטענו של קצין בחיל האוויר הנאצי.
הרולד עטה את המדים והחליט להעמיד פנים שהוא קצין ואסף סביבו מספר חיילים, שאבדו בחזית.
ב-11 באפריל 1945, הגיעה יחידתו של הרולד למחנה לעריקים גרמנים בשם אשנדורפרמואור (Aschendorfermoor) שהיה אחד ממחנות שכונו בשם אמסלנד ושימשו לכליאת חיילים גרמניים שערקו מהצבא.
הרולד סיפר לשלטונות הגרמניים במחנה, כי הוא פועל תחת הוראה ישירה של אדולף היטלר ועד מהרה לקח פיקוד על המחנה.
הרולד ואנשיו החלו לרצוח אסירים (למשל, קבוצת אסירים שניסתה לברוח).
בתוך שמונה ימים, הרולד גרם למותם של יותר ממאה אסירים במחנות.
בעקבות תקיפה אווירית על המחנה, מרבית האסירים ששרדו הצליחו להימלט.
יחידתו של הרולד עזבה את המחנה וביצעה עוד כמה פשעי מלחמה; למשל הם תלו איכר בלר שבפריזיה המזרחית, שהניף דגל לבן וגם רצחו חמישה הולנדים, שנחשדו לכאורה בריגול.
כשהם מתרחקים מחיילי בעלות הברית המתקדמים, הרולד ואנשיו הגיעו לאאוריך, שם הם נעצרו על ידי המפקד הגרמני המקומי.
הרולד הודה לבסוף בפשעיו והוא הועבר לנורדן למשפט על ידי הקריגסמרינה.
בתוהו ובוהו של הימים האחרונים של המלחמה, הרולד שוחרר בטעות.
הרולד היה בדרך לווילהלמסהאפן וחזר למקצוע הישן שלו כמנקה ארובות.
הוא נעצר על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-23 במאי 1945 על גנבת ככר לחם.
בעקבות חקירת עדים שונים, הרולד זוהה כפושע מלחמה מבוקש.
ב-1 בפברואר 1946, אולצו הרולד ואנשיו על ידי הבריטים לקבור את שרידי האסירים שנרצחו במחנה אשנדורפרמואור.
195 גופות נקברו בסך הכל.
באוגוסט 1946, נשפטו הרולד ו-12 חיילים נוספים באולדנבורג על ידי הבריטים (בפיקודו של קולונל ה.
הם נמצאו אחראים לרצח של 125 אנשים.
ב-29 באוגוסט 1946, נידונו הרולד ועוד שישה נאשמים (קרל האגוולד, ברנרד מאייר, קרל שוטה, יוסף אוילר, הרמן ברנדט, אוטו פאלר) למוות, בעוד חמשת האחרים זוכו.
ב-14 בנובמבר 1946, הוצאו הרולד וחמשת הנאשמים להורג בגיליוטינה על ידי פרידריך הר בכלא וולפנביטל.
סיפור חייו של הרולד, הוסרט בסרט קולנוע בבימויו של רוברט שוונטקה בשם "הקפטן" את דמותו גילם שחקן הקולנוע השווייצרי מקס הובאכר.
במיתולוגיה הנורדית, וילי (Vili) ו-וה (Vé) הם אחי האל אודין, בני בסטלה, בת בלת'ורן, ובּוֹר, בן בּוּרי.
משמעות המילה וילי בנורדית עתיקה היא רצון.
המילה וה בנורדית עתיקה מתייחסת לסוג של מקדש גרמאני.
וילי ו-וה, ביחד עם אודין, הם שלושת האחים שהרגו את יימיר, הענק הראשון, יצרו ממנו את מרבית היקום ושמו סוף לשלטון הענקים.
שלושת האחים הם גם הראשונים מהאייסיר.
ניתן להשוות את האחים לזאוס, פוסידון, והאדס מהמיתולוגיה היוונית.
מהשלושה, אודין הוא הבכור, וילי הוא האמצעי, ו-וה הוא הצעיר.
לזוג בני האדם הראשונים, אסק ואמבלה, אודין העניק נשמה וחיים, וילי העניק את השכל ואת חוש המישוש, ו-וה את הפנים, הדיבור, השמיעה והראייה.
וִילִי דוֹבֶּה (בהולנדית: Willy Dobbe; נולדה ב-2 בינואר 1944) היא מנחת טלוויזיה הולנדית.
דובה נולדה בהאג והיא בוגרת לימודים בקוסמטיקה וטיפוח היופי.
בשנת 1967 הצטרפה כמגישה לצוות ערוץ "Willy Dobbe" השייך לרשת הטלוויזיה הציבורית של הולנד.
ב-1970 נענתה להצעה להנחיית אירוויזיון 1970 שנערך באמסטרדם.
בשנים שלאחר מכן ב-1971 ו-1972 הנחתה את תחרות השירים הלאומית הבוחרת את נציגיי הולנד באירוויזיון.
ב-1972 עברה לעבוד בערוץ הטלוויזיה "TROS", היא הגישה תוכניות ואירועים בטלוויזיה ובין היתר הנחתה ב-1982 ערב התרמה למען הקרן העולמית לשימור חיות הבר בו נכחו גם בני משפחת המלוכה ההולנדית.
ב-1997 נקרא על שמה "פארק וילי דובה" השוכן במחוז אוברייסל.
ייצג את ארצות הברית ב-4 אולימפיאדות (טוקיו 1964, מקסיקו 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976) ובאולימפיאדת חורף (לייק פלאסיד 1980) במזחלות.
דבנפורט שירת בדרגת קולונל ב.
דבנפורט נולד וגדל בטרוי שבאלבמה והיה האח הבוגר בין שבעת אחיו.
ב-1952 עברה המשפחה לוורן שבאוהיו.
סיים את לימודיו בתיכון "האולנד" שבאוהיו והמשיך בלימודיו באוניברסיטת הדרום שבבאטון רוז' בלואיזיאנה.
סיים את לימודיו באוניברסיטה ב-1969.
ב-1961, לאחר סיום לימודיו, התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בו עד פטירתו ב-2002 עת הגיע לדרגת קולונל במסגרת המשמר הלאומי של ארצות הברית.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בלוס אנג'לס באמצע ספטמבר הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, לפני הייז ג'ונס (13.6 שניות) ובליין לינדגרן (13.8 שניות).
אולם במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים רק במקום 13 בתוצאה של 14.2 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן דייגו, קליפורניה בסוף יוני 1965 הוא זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, לפני סגן האלוף האולימפי המכהן בליין לינדגרן (13.7 שניות) ורוג'ר מורגן (13.7 שניות)
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק, בסוף יוני 1966 הוא זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.44 שניות, לפני דון שי (13.61 שניות) וארל מק'קולק (13.88 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה בסוף יוני 1967 הוא זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות בשיא אליפות חדש של 13.3 שניות, לפני ארל מק'קולק (13.5 שניות) ריצ'מונד פלאורס (13.6 שניות).
ב שנערכו בויניפג, קנדה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.55 שניות, אחרי בן ארצו ארל מק'קולק (13.49 שניות) ולפני חואן מוראלס מקובה (14.30 שניות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 13.33 שניות, לפני חברו לנבחרת ארווין הול (13.42 שניות) ואדי אוטוז מאיטליה (13.46 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה במיאמי, פלורידה, בסוף יוני 1969 הוא זכה במדליית זהב בריצת 120 יארד משוכות ביחד עם ליאון קולמן בתוצאה של 13.42 שניות, לפני ארווין הול (13.43 שניות).
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-4 ביולי אותה שנה הוא קבע בריצת 110 מטר משכות שיא עולם חדש של 13.2 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד בסוף יוני 1970 הוא זכה במדליית ארד בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.4 שניות, אחרי תומאס היל (13.39 שניות) ומרקוס ווקר (13.40 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון בסוף יוני 1971 הוא זכה במדליית ארד בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.4 שניות, אחרי רוד מילבורן (13.1 שניות) ורונלד דרייפר (13.3 שניות), התוצאות הושגו עם רוח גבית מעל המותר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון ביוני 1972 הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.6 שניות, אחרי רוד מילבורן (13.4 שניות) ולפני תומאס היל (13.6 שניות).
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא סיים במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.50 שניות, אחרי רוד מילבורן שקבע שיא עולם חדש של 13.24 שניות, גי דרו מצרפת (13.34 שניות) ותומאס היל (13.48 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד ביוני 1974 הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.5 שניות, אחרי צ'ארלס פוסטר (13.4 שניות) ותומאס היל (13.5 שניות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.38 שניות, אחרי גי דרו (13.30 שניות) ואלחנדרו קסנייאס מקובה (13.33 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה בווסטווד, קליפורניה בתחילת יוני 1977 הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.56 שניות, אחרי צ'ארלס פוסטר (13.49 שניות) וג'יימס אוונס (13.49 שניות).
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הוא סיים במקום 12 במזחלות של 4 אנשים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי המשיך דבנפורט לשרת במשמר הלאומי של ארצות הברית עד לדרגת קולונל ובנוסף היה חבר בארגונים לאומיים שונים ובהם:
דבנפורט נשא לאישה את מריאן ולזוג נולדו 2 בנים (מרק ווילי) ובת (טניה).
נפטר ביוני 2002 מאירוע לב בנמל התעופה הבינלאומי שיקגו או'הייר בדרכו למשרדי האו"ם בווירג'יניה שם שירת במשרד המשמר הלאומי.
1982 - צורף להיכל התהילה של ארצות הברית באתלטיקה
1990 - צורף להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית
1999 - נבחר, על ידי כתבי הספורט של לואיזיאנה, לאחד מ-25 האתלטים המצטיינים של המדינה.
ויליאם דין "וילי" נאולס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1956–1966. לאורך הקריירה זכה 3 פעמים באליפות ה-NBA, השתתף 4 פעמים במשחק האולסטאר ורשם ממוצעים כוללים של 15.8 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
נאולס נולד בדאלאס שבטקסס, ובילדותו עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס, קליפורניה, בשל ההפרדה הגזעית בעיר הולדתו.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של "תיכון סן פדרו", 1951/1952, זכה בפרס שחקן התיכונים המצטיין של קליפורניה ("California Mr.
בין השנים 1952–1956 למד נאולס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA"), ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ג'ון וודן.
בעונתו האחרונה בקבוצה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("Second-team All-American") לאחר שרשם ממוצעים של 23.6 נקודות ו-14.6 ריבאונדים למשחק, והוביל את UCLA לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות.
במשחק שמינית הגמר הפסידה קבוצתו מול האלופה שבדרך, אוניברסיטת סן פרנסיסקו, אותה הוביל ביל ראסל.
בעת סיום לימודיו הוביל נאולס את כל שחקני UCLA בסך נקודות (1,225) וריבאונדים (900) בקריירה.
בדראפט ה-NBA 1956 נלקח נאולס בבחירה העשירית על ידי סנט לואיס הוקס, אך כבר לאחר 19 משחקים הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לסלייטר מרטין.
ב-5 העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הניקס, לצד ריצ'י גארין וקני סירס, השתתף 4 פעמים במשחק האולסטאר והעמיד ממוצעים של 20.9 נקודות ו-12.3 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1960 נבחר לשמש כקפטן של הניקס, ובכך הפך לקפטן האפרו-אמריקאי הראשון בכל ליגות הספורט הגדולות בארצות הברית.
עונתו הטובה ביותר מבחינה אישית הייתה , בה קלע 25.0 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2 במרץ 1962 לקח חלק ב"משחק 100 הנקודות של וילט צ'מברלין", ואף קלע בו 31 נקודות.
בדצמבר 1962, לאחר כ-6 שנים בניו יורק, הועבר יחד עם קני סירס בטרייד לסן פרנסיסקו ווריורס בתמורה לטום גולה.
לקראת עונת נמכר על ידי הווריורס לבוסטון סלטיקס, אלופת ה-NBA ב-5 העונות הקודמות.
בכל 3 עונותיו עם הסלטיקס סייע לקבוצה לזכות באליפות ה-NBA, עם ממוצעים של 10.3 נקודות למשחק כשחקן ספסל.
במשחק מול סנט לואיס הוקס ב-26 בדצמבר 1964 החליף את טום היינסון הפצוע בחמישיית הקבוצה, ובכך יצר את החמישייה הפותחת הראשונה בתולדות ה-NBA המורכבת כולה משחקנים אפרו-אמריקאים, לצד ביל ראסל, סאץ' סנדרס, סם ג'ונס, וקיי.
ב-22 בנובמבר 2018 נפטר נאולס כתוצאה מכשל נשימתי, אשר נבע מתסמונת צ'רג שטראוס בה נאבק ב-8 השנים האחרונות לחייו.
וילי וייז הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1969–1977. לאורך 13 עונותיו ב-ABA נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, זכה באליפות אחת כשחקן יוטה סטארס, ורשם ממוצעים כוללים של 19.2 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
וייז נולד וגדל בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1967–1969 למד באוניברסיטת דרייק אשר בדה מוין, איווה.
בעונתו השנייה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1968/1969, הוביל אותה להעפלתה הראשונה אי פעם לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 14.6 נקודות ו-11.4 ריבאונדים למשחק.
במשחק חצי הגמר הפסידה דרייק בתוצאה 82–85 מול UCLA, בה שיחקו כרים עבדול-ג'באר, קרטיס רואו וסידני ויקס.
בדראפט ה-NBA 1969 נבחר וייז על ידי קבוצת סן פרנסיסקו ווריורס בבחירה ה-64, אולם בחר לשחק עבור לוס אנג'לס סטארס מליגת ה-ABA.
בעונת 1970/1971 הוביל את הסטארס לזכייתם היחידה באליפות ה-NBA, תחת המאמן ביל שרמן, ולצדם של השחקנים זלמו בייטי, רון בון וגלן קומבס.
לאורך סדרת הגמר, בה גברה קבוצתו על קנטקי קולונלס בתוצאה 4–3, העמיד וייז ממוצעים מרשימים של 25.3 נקודות, 16.4 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
ב-3 עונותיו הבאות עם הסטארס תרם 22.5 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים בממוצע למשחק, ובשלושתן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA.
ב-23 בפברואר 1972 קלע שיא קריירה של 50 נקודות בניצחון קבוצתו מול הקולונלס.
בעונת 1973/1974 הוליך את קבוצתו בשנית לגמר הליגה, יחד עם ג'ימי ג'ונס, אולם הפעם היא הפסידה מול ניו יורק נטס, בתוצאה 1–4.
בין השנים 1974–1976 שיחק עבור וירג'יניה סקוויירס, וקלע במדיה 15.5 נקודות בממוצע למשחק.
את שתי העונות סיימו הסקוויירס עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר ב-ABA.
בקיץ 1976, בו אוחדה ליגת ה-ABA עם ליגת ה-NBA, חתם וייז על חוזה בדנוור נאגטס.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל.
במאי 1977 הועבר עם פול סיילאס ומרווין ובסטר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס, תמורת טום בורלסון, בוב וילקרסון ובחירת דראפט עתידית.
לאחר שני משחקים בלבד בסיאטל שוחרר וייז מהקבוצה, ופרש ממשחק.
וילי יגי היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
יגי נולד ב-28 ביולי 1906 בזולותורן שבשווייץ.
במהלך הקריירה שיחק רק בקבוצות שווייצריות, כשהמוכרות יותר הן סרבט ז'נבה ולוזאן.
עם לוזאן שיחק בין 1933–1939 וזכה עימה פעמיים באליפות ב-1935 ו-1936 ופעמיים גם בגביע השווייצרי ב-1935 ו-1939. בנוסף לכך סיים יגי כמלך שערי הליגה ב-1936 עם 30 כיבושים.
יגי שיחק בנבחרת שווייץ בין 1927–1935 וכבש 13 שערים ב-21 הופעות.
הוא השתתף במשחקים האולימפיים של 1928 ובמונדיאל 1934. במוקדמות אותו מונדיאל כבש יגי נגד יוגוסלביה את שער השוויון במשחק שנגמר בתוצאה 2–2. בטורניר עצמו לא שיחק בשמינית הגמר נגד הולנד וכבש נגד צ'כוסלובקיה ברבע הגמר, שער שלא הספיק למנוע את הדחתה של שווייץ.
שנה אחר כך סיים את הקריירה במדים הלאומיים.
מלך השערים בליגה השווייצרית: 1935/36 (30 שערים)
וילי ויליאם הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי וזמר צרפתי.
התפרסם בזכות להיטיו: "Ego" ו-"Mi Gente", שבו שיתף פעולה עם ג'יי באלווין.
הוא נולד ב-14 באפריל 1981, בפרג'וס , צרפת להורים מהגרים.
הוא גדל בקומונה שמפניה , בצפון מערב צרפת.
ב-2003–2004, הוא הופיע בשירים "B Boyz Shake da Body" ו-"Tragedie" של דיג'יי פלקס.
מאוחר יותר, הוא הצטרף להרכב המוזיקלי הצרפתי, Collectif Métissé .
ב-2013, הוא התארח בסינגל "Es tu fiesta" של ריסדה .
בהמשך השנה, הוא התארח, יחד עם עלאין ראמאנסום, בסינגל "Li tourner" של דיג'יי אסד .
ב-2014, הוא התארח, יחד עם דניס אזור ומריו רמזי, בסינגל "Alalila (Le Sega)" של דיג'יי אסד .
ב-2015, הוא התארח, יחד עם טפה & מוקס, בגרסת הכיסוי של הסינגל "Englishman In New York" של כריס קאב .
ב-2015, הוא הוציא את הסינגל "Te quiero".
ב-24 בספטמבר 2015, הוא הוציא את הסינגל "Ego".
ב-2016, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Keen'V , את הסינגל "On s'endort?".
ב-2016, הוא התארח בסינגל "Keep My Cool" של מדקון .
ב-2016, הוא הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, "Une seule vie".
ב-30 ביוני 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'יי באלווין, את הסינגל "Mi Gente".
גרסת רמיקס של השיר, בשיתוף פעולה עם ביונסה, יצא ב-28 בספטמבר 2017. השיר זכה בקטגוריית שיר השנה הקצבי לטיני של פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורד, ובקטגוריית הקליפ הלטיני הטוב ביותר של פרסי הווידאו קליפים של MTV.
ב-2018, הוא הוציא את הסינגל "La La La", והתארח, יחד עם ניקי מינאז', בסינגל "Goodbye" של דייוויד גטה וג'ייסון דירולו.
וילברורד יאן פראנס מאריה ונדרסטין (Willebrord Jan Frans Maria Vandersteen; 15 בפברואר 1913 – 28 באוגוסט 1990) היה קומיקסאי בלגי, שנחשב לאחד מהאבות המייסדים של הקומיקס הפרנקו-בלגי.
במהלך הקריירה שלו ניהל ונדרסטין אולפן גדול ופרסם למעלה מ-1,000 אלבומי קומיקס בלמעלה מ-25 סדרות.
ספריו נמכרו בלמעלה מ-200,000,000 עותקים ברחבי העולם.
ונדרסטין הוא הכותב השישי המתורגם ביותר מהולנדית.
וילי ונדרסטין נולד ברובע עני של אנטוורפן ב-15 בפברואר 1913, לאנה ג'רארד ולפרנסיס ונדרסטין, פסל בעץ.
מגיל צעיר התעניין וילי בספרות ובאמנות, ונהנה במיוחד מסיפורי ההרפתקאות של ז'ול ורן.
בגיל 13 נרשם וילי ללימודי פיסול באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן, וכעבור שנתיים החל לעבוד כפסל בבית המלאכה של אביו.
באותה שנה החל וילי להשתתף בפעילות תנועת הצופים, מה שהשפיע עמוקות על יצירתו מאוחר יותר.
הוא הפך לכתב הגדוד שלו בצופים ונהג ללוות את דיווחיו באיורים.
בצופים הוא גם קרא את Le Boy-Scout Belge, עיתון תנועת הצופים, בו קרא לראשונה את "הרפתקאותיו של טוטור" מאת הרז'ה.
הוא יצר סיפורי המשך לקומיקס זה, וכיום אלו רצועות הקומיקס הידועות הראשונות שלו.
ונדרסטין גם הפך לספורטאי נלהב, ועסק ברכיבה על אופניים ובהיאבקות.
בשנת 1936 החל ונדרסטין לעבוד כמעצב חלונות ראווה ברשת חנויות הכלבו הבלגית L'Innovation.
באותה שנה הוא הכיר את פאולה ואן דן ברנדן, לה נישא ב-9 באוקטובר 1937. שנה לאחר מכן נולדה לזוג בת, הלנה.
בינתיים עקב ונדרסטין אחר יצירות מרכזיות בקומיקס הבלגי, ובעיקר אחר עבודותיהם של הרז'ה ושל האל פוסטר .
איורים פרי עטו התפרסמו ב- Entre Nous, המגזין הפנימי של רשת החנויות בה עבד.
במרץ 1940, חודשיים לפני הפלישה הגרמנית לבלגיה, נולד בוב, בנו השני של ונדרסטין.
לאחר כיבוש בלגיה על ידי הגרמנים אסרו הגרמנים פרסום קומיקס אמריקאי או בריטי בעיתונים הבלגיים, מה שיצר הזדמנות לקומיקסאים מקומיים.
כך החל ונדרסטין, ב-19 במרץ 1941, לפרסם בעיתון De Dag את הקומיקס Tor de holbewoner.
ב-26 במרץ החל לאייר קומיקס נוסף בעיתון זה, בשם De lollige avonturen van Pudifar (הרפתקאותיו המצחיקות של פודיפר).
בשנת 1942 אייר ונדרסטין את הספר Zóó zag Brussel de Dietsche Militanten, שהכיל תעמולה פרו-נאצית ואנטישמית, תחת שם העט Kaproen.
בשנת 1943 פגש ונדרסטין ידיד שאשתו עבדה במגזין הקומיקס הבלגי Bravo.
הידיד סיפר לו שבשל המגבלות שהטילו הגרמנים על פרסום קומיקס חיצוני, מנהלי המגזין זקוקים נואשות לקומיקסאי מקומי שיחליף את מקומו של קומיקסאי אמריקאי שאייר במגזין.
ונדרסטין קפץ על ההזדמנות והתקבל לעבודה במגזין, שם הכיר אמנים משפיעים כמו אדגר פ.
הייתה זו נקודת מפנה חשובה בקריירה שלו.
הוא החל לפרסם במגזין את הקומיקס Simbat de Zeerover, ותוך זמן קצר פרסם שלוש חוברות קומיקס נוספות (ללא פרסום מקדים בעיתון), ואייר 11 ספרי ילדים.
בשנת 1944 הוא החל לעבוד במקביל בשני עיתונים נוספים, De Rakker ו-De Illustratie.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חלה באירופה פריחה של מגזינים לנוער, ונדרסטין עבד בשנים אלו במגזינים רבים מאוד במקביל.
חוברות הקומיקס של ונדרסטין התפרסמו בהולנדית ובצרפתית, וזכו לביקורות מחמיאות.
בשנת 1945 פרסם ונדרסטין כמה סדרות קומיקס מצליחות, שהעיקריות שבהן היו בוב ובובט, Rikki en Wiske ו-De Familie Snoek.
בשנת 1947 פתחו שני מו"לים במאבק משפטי על הזכויות לשמות העיתונים והמגזינים.
ונדרסטין עבד זמן מה עבור שניהם, אבל בסופו של דבר עבר לבעלים החדשים של המגזין De Standaard , על אף שהמשיך לאייר מעט גם ב-Ons Volkske שבו עבד קודם.
מעט לאחר מכן קיבל ונדרסטין הצעת עבודה ממגזין Tintin בהנהלתו של הרז'ה, שהתפרסם בצרפתית.
המגזין היה פופולרי באזורים דוברי הצרפתית של בלגיה, אך היה זקוק לסופר פלמי פופולרי כדי להעלות את הפופולריות של המגזין באזורים דוברי פלמית.
ונדרסטין קיבל את ההצעה, משום שחפץ להתפרסם באזורים דוברי הצרפתית.
אך הרז'ה הקפיד מאוד על סגנון האיור שהתפרסם במגזין, וונדרסטין נאלץ לעבוד על סגנון האיור שלו כדי שיתאים יותר לסגנון הקו הנקי הקפדני של המגזין.
עם זאת, הרז'ה חיבב את ונדרסטין, וכינה אותו
השנים שבין 1949 ל-1953 נחשבות לרוב כגולת הכותרת ביצירתו של ונדרסטין.
בשלב זה הגיע ונדרסטין לאיזון בין סגנונו הקריקטוריסטי הראשוני לבין סגנון הקו הנקי המחמיר של הרז'ה, מה שגרם לאיוריו להיות משובחים במיוחד.
ונדרסטין גם החל להעניק לסיפוריו נופך מציאותי יותר; בעוד שעלילות הסיפורים הראשונים שלו נבעו מדמיונו והתרחשו במקומות דמיוניים, בשלב זה הוא החל לבסס את סיפוריו על מקרים אמיתיים ונסע לארצות וערים שונות, בעיקר ונציה, מונקו וברוז', כדי להתאים את איוריו לנופים המקומיים.
בשלב זה בקריירה שלו, ונדרסטין לא הצליח לעמוד בעומס העבודה לבדו.
הוא שכר כעוזר מאייר צעיר בשם פרנסואה-ז'וז'ף הרמן, ומאוחר יותר גם את קארל ורשואר, שהפך במהרה לעוזר הראשי של ונדרסטין.
תרומתו העיקרית של ורשואר הייתה לסדרת הקומיקס Bessy , עליה חתמו ורשואר וונדרסטין יחד תחת שם העט "WiRel", הלחם של וילי וקארל.
הצלחת סדרה זו הובילה להקמת אולפני ונדרסטין, מתוך הכרה שחלקים גדולים מהקומיקס כבר לא נוצרו על ידי ונדרסטין עצמו.
יחד עם הפרסומים במגזין Tintin, מהלך זה הפך את ונדרסטין לפופולרי גם באזורים דוברי צרפתית, וכמה מסדרות הקומיקס הישנות שלו יצאו לאור בהוצאה מחודשת, בצרפתית.
בתחילת שנות ה-60 החלה סדרת הקומיקס Bessy להתפרסם גם במגזין הקומיקס הגרמני Felix, ובשנת 1965 ביקש המגזין לפרסם סיפור חדש מדי חודש.
כדי להפיק את הקומיקס מהר כל כך נאלץ ונדרסטין להרחיב את האולפן שלו במידה ניכרת.
בהנהגת קארל ורשואר החלו לעבוד באולפן עשרה עוזרים, שהפיקו במהירות קומיקס באיכות נמוכה יחסית.
המרכזיים בעוזרים אלו היו פרנק סלס ואדגר גסטמנס.
בסוף 1967 פרש ורשואר מהעבודה באולפן, ובמקביל ביקש המגזין להגביר את הקצב לסיפור חדש מדי שבוע.
סלס וגסטמנס החליטו למכור קומיקס ישירות למגזין, מאחורי גבו של ונדרסטין, ועזבו את האולפן, מה שגרם לונדרסטין לחפש עובדים חדשים.
אל האולפן הצטרפו אדוארד דה רופ, קארל בידלו ופול גירטס, וגם בנו של ונדרסטין, בוב.
בשלב זה רבים מהקומיקסים שפרסם האולפן נוצרו כמעט רק על ידי העובדים.
האולפן החל לפרסם קומיקס בשם De Rode Ridder, עיבוד לספר באותו שם מאת ליאופולד וירמיירן.
קומיקס זה אוייר בעיקר על ידי אדוארד דה רופ ובוב ונדרסטין, וזכה להצלחה יוצאת דופן.
ב-1969 אחת מסדרות הקומיקס של האולפן עברה לחלוטין לידיו של קארל בידלו, והוא המשיך לפרסם אותה עד מותו ב-2004.
בשנות ה-70 הסדרה Suske en Wiske הגיעה לנקודת השיא בפופולריות שלה, והכרכים הישנים שלה יצאו לאור בפורמט צבעוני.
בשנים 1975 ו-1976 שודרו בטלוויזיה ההולנדית עיבודים לסיפורי Suske en Wiske, ומכירות אלבומי הסדרה הגיעו ללמעלה מ-200,000 עותקים.
בשנת 1976 נפטרה פאולה, אשתו של ונדרסטין, וביוני 1977 הוא נישא בשנית לאן-מארי ונקרקהובן.
באותה שנה הוא זכה בפרס אלפרד בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם , ובשנת 1978 הוצב בגן החיות של אנטוורפן פסל של Suske en Wiske.
בשנת 1985 יצר ונדרסטין את הקומיקס האחרון שלו: De Geuzen, קומיקס הומוריסטי היסטורי המתרחש בבלגיה של המאה ה-16. ב-1988 תרם בפעם האחרונה תרומה משמעותית לסיפור של בוב ובובט.
ב-28 באוגוסט 1990 הוא מת ממחלת ריאות.
אולפני ונדרסטין פועלים עד היום, וממשיכים לפרסם את Suske en Wiske, De Rode Ridder וסדרות נוספות.
מעודכן ל-1 בדצמבר 2022. המספר כולל סיפורים שהתפרסמו מחוץ לסדרה הרשמית ("הסדרה האדומה") או התפרסמו בנפרד ואוחדו בסדרה זאת.
כולל חוברות שראו אור בגרמנית בלבד (שרמתן היחסית ירודה).
וילי ג'וזף וינסנט הוא כדורגלן עבר מאוריציאני ששיחק בעמדת החלוץ.
וינסנט התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית בפייר בריגייד בו-בסין המאוריציאנית.
בקיץ חתם ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
ב-15 בפברואר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 8-2 לבירסחוט בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בקיץ הושאל להפועל בית שאן מהליגה הראשונה בישראל, במדיה רשם 15 הופעות וכבש שער אחד.
בסיום העונה, חזר לאנטוורפן ובקיץ חזר לקדנציה שנייה במועדון, אך שוחרר ממנו כעבור שלושה משחקים.
בהמשך הקריירה שיחק גם בברכם ספורט, אורודנברך-ארסחוט וסחוטן.
בשנת פרש מכדורגל בגיל 38.
ב-28 במרץ 1987 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאוריציוס בתיקו 0-0 נגד .
ב-2 באוקטובר 1988 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
וילהלמוס מרטינוס לאונרדוס יוהאנס "וילי" ואן דר קיילן (בהולנדית: Wilhelmus Martinus Leonardus Johannes "Willy" van der Kuijlen; 6 בדצמבר 1946–19 באפריל 2001) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
ואן דר קיילן שיחק לאורך מרבית הקריירה בקבוצת פ.ס.וו.
איינדהובן, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה.
הוא מחזיק בשיא הופעות הליגה (528) ושיא שערי הליגה (308) במדי הקבוצה בכל הזמנים.
כמו כן, ואן דר קיילן הוא מלך שערי ליגת העל ההולנדית בכל הזמנים, וזכה בתואר מלך השערים של הליגה בשלוש עונות שונות.
במישור הקבוצתי, זכה ואן דר קיילן עם קבוצתו בגביע אופ"א, בשלוש אליפויות ובשני גביעים.
לזכותו שבעה שערים ב-22 הופעות במדי נבחרת הולנד.
הוא זכה לכינויים מר פ.ס.וו.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון שהתמקדה בעיקר במחלקות הנוער של איינדהובן, וכן בתפקידי עוזר מאמן וסקאוט.
בתווך, שימש בתפקידים דומים גם ברודה, ואימן במשך תקופה קצרה את המועדון בו גדל, HVV הלמונד מעיר הולדתו.
מאז מותו ב-2021, נקרא תואר מלך השערים של הליגה ההולנדית על שמו של ואן דר קיילן.
ואן דר קיילן החל את קריירת המשחק במדי HVV מעיר הולדתו, הלמונד.
הוא בלט במחלקות הילדים ככובש שערים מחונן, וכבר בגיל 15 הוזנק לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ואן דר קיילן עורר עניין בקבוצת הפאר פ.ס.וו.
איינדהובן, ובמאי 1963 זומן למשחק מבחן לקראת חתימה במועדון.
הקבוצה הציעה לו חוזה, אך ואן דר קיילן סירב, מכיוון שהיה אז בן 16 וחצי והיה זכאי לחוזה נוער בלבד, שהיה נמוך מחוזהו הנוכחי בהלמונד.
ב-1964 חתם על חוזה חצי-מקצועני בפ.ס.וו.
איינדהובן, תוך שהוא מוותר על 13 הצעות שונות עבורו, כולל ממועדונים בבלגיה השכנה.
החוזה אפשר לו לעבוד בחברת פיליפס, במקביל לקריירת המשחק.
ב-7 באוגוסט, עוד בטרם מלאו לו 18, ערך הופעת בכורה במשחק ידידות מול SVV, בו כבש חמישה שערים בניצחון קבוצתו 6–1. המאמן בראם אפל העניק לו הופעת בכורה רשמית בליגת העל ההולנדית ב-23 באוגוסט, כשבועיים וחצי לאחר מכן, במשחק מול פורטונה סיטארד.
בעונת , עונתו השנייה במועדון, לא הצליחה פ.ס.וו.
להתמודד על האליפות וסיימה במקום השמיני בלבד, אך ואן דר קיילן רשם עונה אישית מוצלחת, עם 23 שערי ליגה שהפכו אותו למלך שערי הליגה.
ואן דר קיילן השיג את התואר במשחק הנעילה של העונה, כאשר כבש רביעייה בניצחון החוץ 7–1 של קבוצתו על טוונטה.
בעונות הבאות סבל ואן דר קיילן מירידה ביכולתו, שהושפעה בין היתר מהקושי לשלב את העבודה בפיליפס ואת השירות הצבאי, וכן מחילופי המאמנים.
עם זאת, השכיל לכבוש 21 שערי ליגה בכל עונה בשתי העונות הבאות.
בעונת כבש 26 שערי ליגה ב-32 הופעות, סייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השלישי ולהעפיל לגמר הגביע ההולנדי בפעם השנייה ברציפות, וסיים את העונה כמלך שערי הליגה בפעם השנייה בקריירה.
הייתה זו עונה חריגה עבור ואן דר קיילן ברצף ארבע העונות תחת המאמן קורט לינדר.
בשאר העונות לא הצליח להתקרב לרף עשרים שערי הליגה, ובעונת כבש שישה שערי ליגה בלבד.
ב-1972 הגיע לקבוצה המאמן קיס רייברס.
ואן דר קיילן פיתח קשר טוב עם מאמנו החדש, שהצעיד את הקבוצה להישגים בולטים לאחר שנים ללא תארים משמעותיים.
בעונת כבש ואן דר קיילן 27 שערי ליגה, בהם רביעייה בניצחון 10–0 על גו אהד איגלס, שהעניקו לו את תואר מלך השערים של הליגה בפעם השלישית.
באותה העונה זכה ואן דר קיילן עם קבוצתו בתואר ראשון, הגביע ההולנדי, לאחר ניצחון משכנע 6–0 על נאק ברדה במשחק הגמר, עם צמד של החלוץ.
בעקבות ההצלחה זכה ואן דר קיילן לעניין מקבוצות בכירות באירופה ובהן ריאל מדריד, ולנסיה, אנדרלכט וניס, אך פ.ס.וו.
דחתה את כל ההצעות שהוגשו עבורו.
ההצעה מריאל מדריד אף הוסתרה על ידי מנכ"ל המועדון וסוכנו של ואן דר קיילן, על מנת להשאיר אותו במועדון.
עונה לאחר מכן, קבע ואן דר קיילן שיא קריירה אישי של 28 שערי ליגה וזכה לראשונה בקריירה באליפות הולנד.
במקביל, סיים כמלך שערי גביע אירופה למחזיקות גביע, שם העפילה קבוצתו עד לשלב חצי הגמר, בו נעצרה על ידי דינמו קייב שהמשיכה לזכייה בתואר.
עונת הייתה מוצלחת מאוד עבור ואן דר קיילן, קבוצתית ואישית.
הוא כבש 27 שערי ליגה, שני רק לרוד חילס באותה העונה, וסייע לקבוצתו לזכות בתואר אליפות שני ברציפות.
הקבוצה השלימה זכייה בדאבל עם ניצחון 1–0 בהארכה על רודה בגמר הגביע ההולנדי.
ואן דר קיילן לא כבש בגמר, אך סיים את הטורניר עם עשרה שערים, כולל חמישייה בניצחון 8–1 על איינדהובן בחצי הגמר.
גם בגביע אירופה לאלופות הפגינה הקבוצה יכולת גבוהה והעפילה עד לחצי הגמר.
ואן דר קיילן הוסיף ארבעה שערים במפעל האירופי, כולל שער בהארכה מול היידוק ספליט בגומלין רבע הגמר ששלח את קבוצתו לשלב הבא.
לקראת עונת 1977/1978 התמנה ואן דר קיילן לקפטן של פ.ס.וו.
איינדהובן, והצעיד אותה לאחת העונות הגדולות בתולדותיה.
היא זכתה באליפות הולנד בפעם השלישית תוך ארבע שנים, ולראשונה בתולדותיה זכתה בתואר אירופי, כאשר הניפה בתום העונה את גביע אופ"א.
היא גברה בשלב חצי הגמר על ברצלונה, בה שיחקו בין היתר ההולנדים יוהאן קרויף ויוהאן ניסקנס, בתוצאה 4–3 במצטבר.
לאחר שוויון 0–0 במשחק הראשון בחוץ, ניצחו ההולנדים 3–0 בבית, כאשר הקפטן ואן דר קיילן קובע את תוצאת המשחק בדקה ה-69.
לאחר העונה המוצלחת סבלה פ.ס.וו.
בשתי העונות הבאות סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, כאשר ואן דר קיילן תורם 26 שערים במצטבר, ובמהלך עונת אף נאלץ להיפרד ממאמנו רייברס, שסיים את דרכו בקבוצה.
בסיום אותה העונה הגיע למועדון המאמן תייס ליברכטס, שצמצם את כמות הדקות של ואן דר קיילן.
החלוץ פתח לעיתים קרובות על הספסל, ותרם שמונה שערי ליגה בלבד ב-27 הופעות.
ואן דר קיילן פתח את עונת באיינדהובן.
ב-29 באוגוסט 1981, במשחק מול ניימכן, עלה ואן דר קיילן מהספסל לשש דקות בלבד.
החילוף נתפס עבורו כהשפלה, והוא ביקש לסיים את דרכו במועדון.
בסך הכול תרם 308 שערי ליגה ב-528 הופעות עבור פ.ס.וו.
איינדהובן, שהציבו אותו כשיאן ההופעות ושיאן שערי הליגה של המועדון בכל הזמנים.
בהמשכה של אותה העונה עבר ואן דר קיילן למאסטריכט, אך כבש שלושה שערים בלבד ב-17 הופעות ולא הצליח לסייע לקבוצתו לשרוד בליגה הבכירה.
הוא עבר לעונת פרישה באוברפלט-פאבריק מליגת המשנה הבלגית, שם כבש שמונה שערי ליגה ב-28 הופעות, לפני שפרש ממשחק פעיל בגיל 36.
ואן דר קיילן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד ב-23 במרץ 1966, בגיל 19 ושלושה חודשים בלבד, בהפסד הביתי 4–2 ל.
בהמשכה של אותה השנה כבש ארבעה שערים בארבע הופעותיו הבאות בנבחרת, כולל שער במשחקו הרשמי הראשון, ניצחון 2–0 על במוקדמות יורו 1968.
על אף הפתיחה המוצלחת, לא זכה ואן דר קיילן להופעות רבות, כאשר בארבע השנים הבאות הוסיף שמונה הופעות בלבד, בהן לא כבש כלל.
בין היתר, נאלץ להחמיץ משחקי נבחרת בעקבות שירותו הצבאי, וכן עלייתו של יוהאן קרויף, ששיחק בעמדה דומה לזו של ואן דר קיילן בנבחרת, הגבילה משמעותית את כמות דקות המשחק שלו.
בין אוקטובר 1970 לנובמבר 1974, כארבע שנים שלמות, לא שיחק ואן דר קיילן כלל בשורות הנבחרת.
הוא אף סירב להצטרף לנבחרת בטורניר מונדיאל 1974, בו הגיעה הולנד עד למשחק הגמר, מתוך ידיעה כי לא יזכה לדקות משחק על חשבונו של קרויף.
סיבה נוספת למיעוט הדקות הבינלאומיות של ואן דר קיילן, על אף קריירת המועדונים המוצלחת באותן השנים, הייתה הסכסוך המתמשך בין ואן דר קיילן וחברו לקבוצה יאן ואן בוורן, לבין יוהאן קרויף.
הסכסוך הארוך בין שחקניאייאקס ופיינורד לבין אלו של פ.ס.וו.
החל עוד בעשור הקודם, כאשר ואן בוורן ביקר את קרויף ואת המוטיבציה שלו לשחק במדי הנבחרת.
הדבר הוביל להצקות בלתי פוסקות מצד שחקניה של אייאקס ופיינורד בנבחרת כנגד ואן דר קיילן ו-ואן בוורן.
הדבר התבטא בין היתר בכך שבמהלך משחקי של הולנד הקפידו שחקני אייאקס ופיינורד להתמסר ביניהם ולא לשתף כלל את ואן דר קיילן במהלכי ההתקפה.
ואן דר קיילן התרעם על היחס המועדף לו זכה קרויף מצד ההתאחדות, המאמן ושחקני הבנחרת, והעימות הגיע לשיאו בשנת 1975, במהלך אימון של הנבחרת ההולנדית לקראת משחק מול .
קרויף וניסקנס, אז שחקני ברצלונה, איחרו במספר ימים למחנה האימון של הנבחרת, והמאמן ג'ורג' קנובל עצר את האימון רק כדי לברך את השניים על הגעתם.
ואן דר קיילן הגיב לכך ואמר: הנה הגיעו מלכי ספרד, מה שעורר תרעומת רבה מצדו של קרויף.
האחרון דרש מהמאמן לבחור בינו לבין ואן דר קיילן, והמאמן צידד בקרויף, מה שהוביל לעזיבתם של ואן דר קיילו ו-ואן בוורן.
בעקבות המצב הסבוך, החליט ואן דר קיילן לפרוש ממשחק בינלאומי באותה השנה, אך שנה לאחר מכן חזר בו מהפרישה לאחר שיחה עם המאמן.
מאז שחזר הוסיף חמש הופעות בלבד למאזנו, ארבע מהן כמחליף.
הופעתו האחרונה הייתה ב-12 באוקטובר 1977, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, כאשר החליף את קרויף בדקה ה-71.
בסך הכול כבש ואן דר קיילן שבעה שערים ב-22 הופעות במדי נבחרת הולנד, ולא ייצג אותה באף טורניר משמעותי.
עם פרישתו ממשחק חזר ואן דר קיילן לפ.ס.וו.
כמאמן נוער ומאמן התקפה, ובמרץ 1987 אף שימש כעוזר מאמן בקבוצה הבוגרת, תחת המאמן חוס הידינק.
בין השנים 1988 ל-1991 שימש ואן דר קיילן כעוזרו של יאן רקר ברודה ובהמשך כמאמן הנוער של המועדון, ובשלהי עונת אף שימש תקופה קצרה כמאמן ראשי בקבוצת נעוריו HVV הלמונד.
בהמשך אותה השנה חזר לפ.ס.וו.
ונשאר במערכת במשך 28 שנים, עד לשנת 2020. הוא מילא תפקידי אימון במחלקות הנוער של המועדון והחל משנת 2003 שימש כסקאוט שעקב אחרי שחקני נוער וכן כשגריר רשמי של המועדון.
ואן דר קיילן זכה למחוות מצד פ.ס.וו.
באצטדיון פיליפס קרויה אחת המבואות על שמו, ובשנת 2004 הוצב מחוץ לאצטדיון פסל בדמותו.
בנובמבר 2011 פורסמה הביוגרפיה של ואן דר קיילן, שנקראה וילי שלנו (Onze Willy), שנכתבה על ידי העיתונאי פרנס ואן דר נייוונהוף.
המהדורה הראשונה הוענקה לו על ידי מאמן נבחרת הולנד דאז, בארט ואן מרוויק.
כחודש לאחר מכן חגג את יום הולדתו ה-65 במשחק הביתי של פ.ס.וו.
מול נאק ברדה, לצדם של חבריו לזכייה בגביע אופ"א ב-1978.
בערוב ימיו סבל ואן דר קיילן ממחלת אלצהיימר, והלך לעולמו ב-19 באפריל 2021, בגיל 74. לאחר מותו פרסמה מנהלת הליגה ההולנדית כי תואר מלך השערים ייקרא על שמו של ואן דר קיילן, ופסלון הזכייה יהיה העתק של הפסל בדמותו שהוצב מחוץ לאצטדיון פיליפס.
מלך השערים של גביע אירופה למחזיקות גביע:
וילי פאול פרנץ לאגס היה פושע מלחמה נאצי.
לאגס היה ראש המטה של האס דה באמסטרדם במהלך מלחמת העולם השנייה.
החל מ־1941 שימש כאחראי על גירוש יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה.
על פי ההערכות היה אחראי על השמדתם של 70,000 מיהודי הולנד במסגרת שואת יהודי הולנד.
בתפקידו פיקד על הוצאות להורג של יהודי ואנשי מחתרת הולנדיים, ביניהם האני סכאפט.
לאחר המלחמה, ב־1949, נמצא לאגס אשם בפשעי מלחמה בבית משפט בהולנד ונגזר עליו גזר דין מוות.
גזר הדין אושר ב־1950. למרות זאת גזר הדין לא בוצע כיוון שהמלכה יוליאנה סירבה לחתום על גזר דין מוות.
עמדה זו הייתה הפוכה לקבינט ההולנדי, והדבר עורר הפגנות ציבוריות.
למרות זאת, ב־1952 עונשו הומר למאסר עולם, והוא נפטר ב־1971.
וילי הרטלר (Willy Herteleer; נולד ב-1 באוקטובר 1941) הוא אדמירל בלגי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בלגיה בין 1995-2002.
הרטלר נולד באסנדה ב-1 באוקטובר 1941. ב-1957 למד בבית הספר המלכותי הצבאי בבריסל.
ב-1960 הוא נרשם ללימודים באקדמיית צי הסוחר הבלגית, וב-1962 התגייס לצי הבלגי בדרגת לוטננט.
הוא שרת על סיפונן של שולות מוקשים ומילא תפקידי מטה.
בין 1972-1974 למד במכללת הצי הצרפתי בפריז.
ב-1975 הוא חזר לבלגיה ומונה למפקד שולת מוקשים.
ב-1979 הוצב במדור התכנון של הצי הבלגי ולאחר מכן במועצת הצי של נאט"ו.
בין 1984-1985 הוא שימש כמפקד הפריגטה "ווסטדיפ".
ב-1987 הוא מונה לראש אגף המבצעים של הצי.
עוד באותה שנה הוא הועבר לשמש כמפקד בית הספר הבלגי-הולנדי ללוחמת מוקשים באוסטנדה.
ב-1990 הוא מונה למפקד כוח הספינות הבלגיות שהשתתפו במלחמת המפרץ.
ב-1 בינואר 1993 הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד הצי הבלגי.
ב-30 בספטמבר 1995 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא הבלגי.
בינואר 2002 שונה שם התפקיד לראש ההגנה, במקביל הוא הועלה לדרגת אדמירל.
ב-31 בדצמבר 2002 פרש הרטלר מהצבא.
הרטלר מתגורר כיום באוסטנדה עם משפחתו.
וילי (ווילי) להמן היה פקיד משטרה וסוכן סובייטי בגרמניה הנאצית.
להמן היה קצין משטרה ובהמשך קצין גסטפו בדרגת האופטשטורמפיהרר.
במהלך מלחמת העולם השנייה להמן היה אחד המקורות החשובים ביותר עבור הנ.ק.ו.ד.
בגיל 17 התנדב ל-צי הגרמני הקיסרי ושירת בו במשך 10 שנים.
ב-1911, לאחר סיום השירות בצי, הצטרף למשטרת ברלין.
ב-1920 הוא הפך לסגן ראש אגף הריגול הנגדי במשטרת ברלין.
בשנת 1929 החל להמן לספק מידע עבור הנ.ק.ו.ד..
הוא עשה זאת לא מתוך אהדה קומוניסטית, אלא בגלל שהיה נשוי, גם לו חברה והיה צריך כסף.
בנוסף, הייתה לו חיבה להמר על סוסים.
בשנת 1933 הצטרף להמן לגסטפו.
של הגסטפו היה Apotheke (בית מרקחת).
בגסטפו הפך להמן למנהל הדיוויזיה הנלחמת בריגול סובייטי.
הודות למידע של להמן הצליחו הסובייטים לשחרר את סוכנם ארנולד דויטש, שלימים גייס את קים פילבי.
להמן הצטרף ל-SS בשנת 1934. לקראת סוף יוני ביקש הרמן גרינג מהמן לסייע בארגון ליל הסכינים הארוכות כדי לחסל את מתנגדי המשטר.
מאוחר יותר אמר להמן לנ.ק.ו.ד.
שהרציחות שביצע במהלך ליל הסכינים הארוכות עשה אותו לחולה.
אבל במקביל הם ביצרו את מעמדו עם הממונים עליו בגסטפו.
בשנת 1939 עבר להמן למשרד הראשי לביטחון הרייך, אוגדה IV.
אחריותו הייתה למנוע מהסובייטים לרגל אחר תעשיית החימוש הגרמנית.
עמדה זו אפשרה להמן לספק מידע רב ערך לסובייטים על חימוש גרמני.
על התאריך המדויק שבו תכננו הגרמנים לפלוש לברית המועצות.
מבצע ברברוסה יצא לדרך ב-22 ביוני 1941. הודעתו הועברה בטלגרף ללברנטי בריה ולסטלין, אך האחרון דחה אותה, כמו דיווחים אחרים.
זה היה הקשר האחרון שלו, משום שזמן קצר לאחר הפלישה עזבו כל אנשי הקשר הסובייטיים שלו, ולכל מכשירי הרדיו הרזרביים שבהם השתמשו הסוכנים הגרמנים, לא היה מספיק טווח לאחר הכיבוש של מינסק ב-28 ביוני.
ב-1942, עם גילוי התזמורת האדומה על ידי הגרמנים, נעצר להמן ונורה ללא משפט בהוראת היינריך הימלר.
וילי הווארד מייז , שהיה ידוע בכינוי "the Say Hey Kid", היה שחקן בייסבול אפרו-אמריקאי במייג'ור ליג האמריקאי בין השנים 1951–1973. שיחק רוב הקריירה בקבוצת סן פרנסיסקו ג'איינטס, ונחשב על ידי רבים לשחקן הבייסבול הטוב אי פעם (לצד בייב רות').
מייז נולד בווסטפילד, אלבמה, ומגיל צעיר החל לשחק בייסבול, כדורסל ופוטבול.
הוא הצטרף לקבוצת הבייסבול "ברמינגהאם בלאק ברונס" מהנגרו-ליג ב-1948, ושיחק איתם עד שניו יורק ג'איינטס החתימו אותו בסיום לימודיו בתיכון ב-1950. ב-1951 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLB עם הג'איינטס, וזכה בפרס רוקי השנה לאחר שחבט 20 הום ראנס והוביל את קבוצתו לוורלד סיריס לראשונה מזה 14 שנים.
לאחר עונה זו הוא גויס לצבא, שירת במלחמת קוריאה, ונאלץ להחמיץ את שתי העונות הבאות עקב שירותו.
בשנת 1954 הוא חזר לליגה וקיבל את פרס ה-MVP של העונה הסדירה.
בסיום העונה זכה מייז עם הג'איינטס באליפות לאחר ניצחון 0-4 בגמר על קליבלנד אינדיאנס.
התפיסה האקרובטית שלו על הכתף במשחק הראשון של הסדרה ידועה גם בשם "התפיסה", ונחשבת לאחד המהלכים המפורסמים בתולדות המשחק.
מייז הופיע 24 פעמים במשחק האולסטאר של ה-MLB, שני במספר רק להאנק ארון.
הוא הוביל את הליגה הלאומית ארבע פעמים בהום ראנס וחמש פעמים ב-Slugging percentage.
מייז גם היה אחד מהשחקנים שהחזירו את המהירות כנשק התקפי בשנות ה-50, וסיים ארבע פעמים כמלך הבסיסים הגנובים (Stolen bases), שלוש פעמים כמלך הטריפלים (Triples) ופעמיים כמלך הריצות (Runs).
הוא היה שחקן הליגה הלאומית הראשון שחבט 30 הום ראנס וגנב 30 בסיסים באותה עונה, השחקן הראשון בהיסטוריה שהגיע גם ל-300 הום ראנס וגם ל-300 בסיסים גנובים, והשחקן השני שחבט לפחות 600 הום ראנס בקריירה (אחרי בייב רות').
מייז קבע גם סטנדרטים גבוהים בצד ההגנתי של המשחק, וזכה ב-12 פרסי כפפת זהב רצופים - שיא שעדיין עומד עבור שחקן שמשחק בשדה החיצון.
את הקריירה סיים מייז עם ממוצע חבטות של 302., וכשפרש החזיק בשיא הליגה הלאומית בריצות שהושגו בקריירה (2,062).
בזמן פרישתו הוא דורג במקום השני בהיסטוריה אחרי סטן מוסיאל במספר משחקים (2,992), במקום השלישי בהום ראנס (660), הופעות על הבסיס (10,881), רצים שהובאו הביתה (1,903), סה"כ בסיסים (6,066), חבטות אקסטרה (1,323) והולכות (1,464), ובמקום הרביעי בחבטות (3,293).
הוא עדיין מחזיק בשיאי הליגה במשחקים כשחקן מרכז שדה (2,829) ופסילות כשחקן חוץ (7,095).
בשנת 1979 נבחר מייז להיכל התהילה של הבייסבול, לאחר שקיבל 94.7% מההצבעות.
ב-1998, הוא דורג במקום השני ברשימת מאה שחקני הבייסבול הגדולים ביותר, שנערכה על ידי המגזין "Sporting News".
שנה אחר כך, הוא גם נבחר לקבוצת המאה של ה-MLB, כאחד מתשעה שחקני השדה החיצון.
בנובמבר 2015 העניק לו ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
מייז מת מאי ספיקת לב בבית אבות בפאלו אלטו, קליפורניה, ב-18 ביוני 2024. הוא היה בן 93.
בנוסף כיהן מנגום כנשיא הסנאט הזמני במשך רוב כהונתו של ג'ון טיילר, בין 1842 ל-1845. הוא היה אם כן, הראשון בסדר הירושה הנשיאותי בתקופה זו, מכיוון שלטיילר לא היה סגן נשיא.
(לא היה אז מנגנון חוקתי למילוי משרה פנויה של סגן נשיא לתקופת כהונה) אילו טיילר היה מת, מתפטר או מודח מתפקידו בכל עת במהלך כהונתו, מנגום היה הופך לנשיא בפועל של ארצות הברית.
מנגום נולד ב-10 במאי 1792 במחוז דורהאם שבקרוליינה הצפונית (אז חלק ממחוז אורנג'), למשפחה ממעמד בעלי המטעים.
הוא היה בנם של קתרין (דייוויס) וויליאם פרסון מנגום.
בצעירותו, למד בבית הספר הפרטי המכובד בראלי בניהולו של ג'ון צ'אביס, שחור חופשי.
הם נשארו חברים במשך שנים וניהלו התכתבות ארוכה.
ב-1815 השלים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
מנגום החל בעריכת דין ונכנס לפוליטיקה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בין השנים 1823–1826. לאחר הפסקה כשופט בית משפט עליון, נבחר ב-1830 על ידי בית המחוקקים מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט לייצג את קרוליינה הצפונית.
חברותו של מנגום במפלגה הדמוקרטית הייתה קצרה.
הוא התנגד לנשיא אנדרו ג'קסון ברוב הנושאים המרכזיים של התקופה, כולל מכסי המגן, סוגיית הביטול, והבנק של ארצות הברית.
ב-1834, הכריז מנגום בגלוי על עצמו כ"ויגי", ושנתיים לאחר מכן, התפטר ממושבו בסנאט.
בשל היעדר לכידות ארגונית במפלגה הוויגית החדשה במהלך הבחירות של 1836, הציגו הוויגים ארבעה מועמדים לנשיאות: דניאל ובסטר במסצ'וסטס, ויליאם הנרי הריסון בשאר מדינות הצפון ומדינות הגבול, יו לוסון וייט בדרום התיכון והתחתון, ומנגום בקרוליינה הדרומית.
כמה ויגים אופטימיים חזו מועמדות של כמה מועמדים וכתוצאה מכך שלילת רוב הקולות האלקטורליים מכל מועמד יחיד והטלת הבחירות לבית הנבחרים, בדומה למה שהתרחש בבחירות 1824, שם נציגי הוויגים יכלו להתאחד סביב מועמד בודד.
אולם אפשרות זו לא יצאה אל הפועל והמועמד הדמוקרטי מרטין ואן ביורן ניצח בבחירות ברוב מוחלט של קולות האלקטורים.
בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית (אשר בחר את האלקטורים שלהם עד 1865) העניק למנגום את 11 הקולות האלקטורליים שלו.
לאחר היעדרות של ארבע שנים, כיהן מנגום שתי קדנציות נוספות בסנאט, שם היה בעל ברית חשוב של הנרי קליי.
בשנת 1842, החליף את סמואל סאות'רד כנשיא הזמני של הסנאט, כאשר תפקיד סגן הנשיא היה פנוי.
לאחר שהבין שיש לו סיכוי קטן להיבחר מחדש כשהתפרקה המפלגה הוויגית בעקבות הבחירות של 1852, פרש מנגום ב-1853 בתום כהונתו השנייה.
ב-1856 הוא, כמו ויגים רבים לשעבר, הצטרף למפלגה האמריקנית, אך שבץ מוחי זמן קצר לאחר מכן סיים את הקריירה הפוליטית שלו.
מנגום מת באחוזתו המשפחתית ברד מאונטיין, אזור לא מאוגד במחוז דורהאם, ב-7 בספטמבר 1861. הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי באחוזתו.
מנגום התחתן עם צ'ריטי אלסטון קיין ממטע פלזנט גרוב ב-1819. נולדו להם חמישה ילדים.
בנם היחיד מת ביולי 1861 בקרב בול ראן הראשון, חודש לפני אביו.
מטע העבדים שלו היה ידוע בשם Walnut Hall.
ביוגרפיה משנת 1931 של ג'ון צ'אביס ציינה שמנגום איפשר למורו לשעבר להיקבר על אדמתו.
מקום הקבר נמצא בשנת 1988 על ידי האגודה ההיסטורית של ג'ון צ'וויס, וכעת מסומן כ"בית הקברות הישן" במפות של יער היל.
ויליאם, נסיך ויילס , ובשמו המלא ויליאם ארתור פיליפ לואי וינדזור (William Arthur Philip Louis Windsor) הוא יורש העצר הבריטי, נסיך ויילס, דוכס קורנוול, רות'סיי וקיימברידג', ובנם הבכור של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל דיאנה, נסיכת ויילס.
הנסיך ויליאם הוא בנם הבכור של הנסיכה דיאנה וצ'ארלס, הנסיך מוויילס, לימים המלך צ'ארלס השלישי, והראשון בסדר הירושה לכתר המלוכה הבריטי.
הנסיך הוא נכדם של המלכה אליזבת השנייה ובעלה הנסיך פיליפ, ונינהּ של הנסיכה אליס, חסידת אומות העולם ושל אליזבת, המלכה האם.
הנסיך ויליאם נולד בבית החולים סנט מרי בפדינגטון שבמערב לונדון.
לוויליאם אח הצעיר ממנו בכשנתיים, הנסיך הארי, דוכס סאסקס, שנולד ב-15 בספטמבר 1984. אמם של השניים, דיאנה, הנסיכה מוויילס, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1997.
מיום הולדתו נשא ויליאם את התואר "הוד מעלתו המלכותי, הנסיך ויליאם מוויילס".
לאחר לידתו הוטבל ויליאם לכנסייה האנגליקנית על ידי הארכיבישוף מקנטרברי ב-4 באוגוסט 1982, ביום הולדתה ה-82 של אליזבת, המלכה האם (אם סבתו).
הטקס נערך בחדר המוזיקה שבארמון בקינגהאם.
עם חתונתו לקתרין ב-29 באפריל 2011 הוענקו לוויליאם התואר דוכס קיימברידג' וכן התארים רוזן סטראת'רן וברון קאריקפרגוס, אותם הוא רשאי להעניק לבנו יורשו ולנכדו יורשו.
ב-8 בספטמבר 2022, עם פטירת סבתו המלכה אליזבת השנייה והיות אביו למלך, קיבל ויליאם את התארים דוכס קורנוול (באנגליה), דוכס רות'סיי (בסקוטלנד) והפך ליורש העצר הבריטי.
יום לאחר מכן קיבל מאביו את התואר נסיך ויילס, שלפי המסורת ניתן ליורש העצר.
ב־3 ביוני 1991 אושפז ויליאם בבית החולים Royal Berkshire לאחר שנפגע בטעות במצחו על ידי תלמיד עמית שהניף מחבט גולף.
הוא סבל משבר דחיסה בגולגולת ונותח בבית החולים Great Ormond Street Hospital, וכתוצאה מכך נושא צלקת קבועה.
בראיון משנת 2009 הוא כינה את הצלקת הזו כ"צלקת הארי פוטר" ואמר: "אני קורא לזה ככה בגלל שהיא זוהרת לפעמים ויש אנשים ששמים לב אליה – בפעמים אחרות הם בכלל לא מבחינים בה".
ויליאם למד בפנימייה פרטית בית הספר לדגרוב, ומשם המשיך לאיטון קולג'.
באיטון הוא למד גאוגרפיה, ביולוגיה, מתמטיקה והיסטוריה של האמנות ברמה מתקדמת.
בשנת 2001 הוא החל בלימודי תולדות האמנות באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, ולאחר מכן שינה את התמחותו לגאוגרפיה.
בשנת 2003, במהלך לימודיו בסקוטלנד, החל הנסיך בקשר זוגי עם קייט מידלטון, וב-16 בנובמבר 2010 פורסמה הודעה על ידי בית קלרנס כי השניים התארסו.
הזוג נישא ב-29 באפריל 2011 במנזר וסטמינסטר, וחתונתם נחשבת לאחד האירועים המתוקשרים ביותר בהיסטוריה.
על מערכת היחסים ביניהם נעשה בשנת 2011 סרט בשם "ויליאם וקייט – הסרט".
הנסיך ויליאם החל את שירותו הצבאי בדרגת לוטננט ברגימנט הכחולים והמלכותיים אחרי שהתחנך בשנת 2006 באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובהמשך המסלול עבר קורס טיס במכללת חיל האוויר הבריטי.
ב-11 באפריל 2008 הוסמך כטייס בחיל האוויר המלכותי של הממלכה המאוחדת, כאביו, וכסבא-רבא שלו.
בשנת 2009 עבר הכשרה להטסת מסוקים במסגרת חיל האוויר הבריטי במטרה להפוך לטייס בכוח חילוץ והצלה.
בשנת 2010, עם סיום הכשרתו להטסת מסוקים, הוא הוצב ביחידת האימון של טייסת חילוץ והצלה לצורך הכשרה להטסת מסוקים כבדים מדגם Sea King.
בספטמבר 2013 סיים את תפקידו כטייס חילוץ והצלה.
במרץ 2015 החל הנסיך ויליאם לעבוד כטייס מסוק לפינוי רפואי אווירי בחבל מזרח אנגליה.
הוא סיים את עבודתו שם בחודש יולי 2017.
ב-29 באפריל 2011 נשא הנסיך ויליאם לאישה את קייט מידלטון.
חתונתם של השניים הייתה אירוע מתוקשר אשר נצפה על ידי מאות מיליוני אנשים ברחבי העולם.
למחרת יום החתונה עזבו הנסיך ויליאם ואשתו קתרין את לונדון במסוק ויצאו לביתם באי אנגלסי שבוויילס, שם הוצב כטייס חיפוש והצלה של חיל האוויר המלכותי.
עשרה ימים אחרי החתונה יצא הזוג לירח דבש בן עשרה ימים.
מיקום ירח הדבש, שנשמר בסוד בקפידה, היה באיי סיישל.
ב-22 ביולי 2013 נולד בנם הבכור, הנסיך ג'ורג', ב-2 במאי 2015 נולדה בתם הנסיכה שארלוט, וב-23 באפריל 2018 נולד בנם השלישי, הנסיך לואי.
ב-7 בספטמבר 2022 עברה המשפחה מלונדון להתגורר בקוטג' אדלייד, הסמוך לטירת וינדזור, וזאת כדי שילדיהם יוכלו ללמוד בבית הספר למברוק בווינקפילד רו, ברקשייר.
וילי שטוף היה מדינאי ואיש צבא מזרח גרמני.
ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (DDR) משנת 1964 עד שנת 1973 וכן משנת 1976 עד 1989.
וילי שטוף נולד בברלין ב-9 ביולי 1914. בהיותו בן שנה התייתם מאביו שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ושירת כחבר זרוע הביון של המפלגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב בשנת 1940, ובמהלך הלחימה קיבל את עיטור צלב הברזל (דרגה שנייה) והגיע לדרגת אונטר אופיצר (סמל).
עם סיום המלחמה בשנת 1945 נפל שטוף בשבי הסובייטי.
בהיותו בשבי הסובייטי, התנדב לעזור לשוביו לזהות את חברי המפלגה הנאצית והאס אס שהיו בקרב השבויים הגרמנים.
לאחר שחרורו התיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, ובשנת 1946 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בשנים 1946–1950 מילא שטוף שורה של תפקידים במשרד התעשייה.
בשנת 1950 נבחר לוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפרלמנט של מזרח גרמניה.
בשנת 1952 מונה לשר הפנים.
באותן שנים משרד הפנים של מזרח גרמניה עסק בכל נושאי הביטחון, כולל הניהול של כל הכוחות המזוינים של המדינה (צבא, משטרה, משמר הגבול והמשטרה החשאית).
בשנת 1955 בוצע רה-ארגון במשרד הפנים של מזרח גרמניה – הוא פוצל למשרד ההגנה (שהיה אחראי לנושאים צבאיים) ולמשרד הפנים (המטפל בנושאי ביטחון פנים).
בעקבות זאת מונה וילי שטוף למפקד צבא מזרח גרמניה והועלה לדרגת גנרל אוברסט.
בשנת 1956 התמנה לשר ההגנה הראשון מאז מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1960 התמנה לסגן ראש הממשלה (מועצת השרים) ועזב את הצבא.
בשנת 1964 התמנה לראש ממשלת מזרח גרמניה, תפקיד שמילא עד שנת 1989 (עם הפסקה בשנים 1973–1976, שבמהלכן היה יושב ראש מועצת המדינה).
וילי שטוף היה גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני משנת 1950.
בשנת 1970 נשלח שטוף על ידי ולטר אולבריכט, המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (בפועל – מנהיג מזרח גרמניה) לפגישות עם וילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, בארפורט ובקאסל.
פגישות אלה היוו את התחלתו של השיפור ביחסי שתי הגרמניות.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר הפוליטבירו.
באותה שנה הוא סולק ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ונעצר בעוון שחיתות, אך שוחרר ב-1990 בשל מצב בריאותו הרופף.
בשנת 1991, לאחר איחוד גרמניה, נעצר שטוף שנית והואשם באחריות להרג אזרחים שניסו לחצות את חומת ברלין.
הוא שוחרר בשנת 1992 עקב בריאותו הרופפת.
שטוף נפטר בשנת 1999 בברלין.
בארקלי היה מאמנה הראשון של קבוצת אברטון וכן מאמנה הראשון של ליברפול, בשיתוף עם מזכיר הקבוצה ג'ון מק'קנה.
בארקלי אימן את אברטון במשך 22 משחקיהם הראשונים בלבד.
כאשר החליטו אנשי אברטון לעזוב את אצטדיון אנפילד בעקבות סכסוך בנושא השכירות, נשאר בארקלי באנפילד והיה ממקימי מועדון הכדורגל ליברפול.
בעת שלא מונה בליברפול מאמן באופן רשמי, שימש בארקלי כמאמנה יחד עם מזכיר הקבוצה, ג'ון מק'קנה.
יחד הוליכו השניים את ליברפול לזכייה באליפות הליגה השנייה פעמיים בעונות 1893-94 ו-1895-96. בארקלי כיהן גם כיו"ר המועדון במשך 2 קדנציות וכן עבד בהתאחדות הכדורגל האנגלית.