tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאחר שהיא מוקפת בשלושה מכיווניה במים, האקלים של סן פרנסיסקו מושפע בעיקר מן הזרמים הקרים של האוקיינוס השקט שנוטים למתן במידה ניכרת את הטמפרטורות בעיר כמעט בכל חלקי השנה, עם שינוי מינורי לפי העונה.
בקרב הערים הגדולות בארצות הברית, לסן פרנסיסקו יש את ממוצע הטמפרטורות הנמוך ביותר, הטמפרטורות הגבוהות ביותר, והטמפרטורות הנמוכות ביותר בחודשים יוני, יולי ואוגוסט.
במהלך חודשי הקיץ, זרמי אוויר חם שנוצרים בעמקיה הפנימיים של קליפורניה יוצרים שקע ברומטרי באזור, שסוחף רוחות מהרמה הברומטרית בצפון האוקיינוס השקט לעיר דרך שער הזהב, מה שיוצר את הרוחות הקרות ואת הערפל הסמיך המאפיינים את העיר בשעות הבוקר.
הערפל פחות מורגש בשכונותיה המזרחיות של העיר, ובמהלך הקיץ המאוחר ותחילת הסתיו, שהן התקופות החמות ביותר בעיר.
בעקבות הטופוגרפיה הייחודית וההשפעות הימיות על העיר, היא חווה מיקרו-אקלים רבים ומגוונים.
הגבעות הגבוהות במרכזה הגאוגרפי של העיר גורמות להבדל של כ-20% במשקעים השנתיים בין חלקיה השונים של העיר.
הגבעות גם מגנות על השכונות המזרחיות של העיר מפני הערפל והרוחות הקרירות שחווים שאר חלקי העיר.
לאלו החיים בצידה המזרחי של העיר, סן פרנסיסקו היא הרבה יותר חמימה, עם ממוצע של כ-260 ימים בהירים בשנה, ורק 105 ימים מעוננים.
מידות החום בעיר עולות על 24 מעלות צלזיוס, רק ב-28 ימים בשנה בממוצע.
התקופה החמה שבין מאי לאוקטובר היא מתונה וחמימה, עם טמפרטורות גבוהות יחסית של 18–22 מעלות צלזיוס בממוצע, אך עשויות להגיע גם לטמפרטורות נמוכות של 11–13 מעלות צלזיוס בממוצע.
התקופה הגשומה שבין נובמבר לאפריל היא מעט יותר קרה כשהטמפרטורות הגבוהות מגיעות ל-14–18 מעלות צלזיוס והנמוכות מגיעות ל-8–11 מעלות צלזיוס.
בממוצע, העיר חווה כ-67 ימים גשומים בשנה, עם כמות משקעים שמגיעה ל-518.16 מילימטרים.
שלג בעיר הוא נדיר במיוחד, ורק 10 פעמים תועדו משנת 1852, כשהאחרונה שבהן הייתה בשנת 1976. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה בעיר הייתה 38 מעלות צלזיוס ב-17 ביולי 1988, וב-14 ביוני 2000. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שתועדה היא 3- מעלות צלזיוס ב-11 בדצמבר 1939.
מרכזה ההיסטורי של העיר ממוקם בצפון-מזרחה של העיר, מצפון לשכונת המרקט.
במרכז ההיסטורי ממוקם הרחוב הפיננסי של העיר, ולידו כיכר יוניון שהיא אזור קניות ומלונות עיקרי בעיר.
קרוניות הכבל מעלות תיירים במעלה השיפועים התלולים לפסגתה של גבעת נוב, בראשה ישנן אחוזות מפוארות רבות, ובמורד הגבעה לרציף הדייגים, אזור תיירותי חשוב בעיר.
באותו חלק של העיר ממוקמת גבעת הרוסים, שכונת מגורים, בה נמצא רחוב לומברד המפורסם, שהוא הרחוב המפותל ביותר בעולם, שכונת נורת' ביץ, שהיא "איטליה הקטנה" של העיר, וגבעת טלגרף, עליה ממוקם מגדל קויט.
בקרבת המקום נמצאת הצ'יינהטאון של העיר, שנוסדה בשנות הארבעים של המאה ה-19.
שכונת מישן עברה תחלופות אוכלוסייה רבות במהלך השנים - במאה ה-19 היא הייתה מיושבת על ידי מהגרים מאמריקה הלטינית, גרמניה, איטליה, אירלנד וסקנדינביה ממעמד הפועלים.
החל משנת 1910 הגיע לאזור גל של מהגרים ממרכז אמריקה, והחל משנות ה-50 של המאה ה-20 מהגרים מקסיקנים החלו לבלוט באזור.
בשנים האחרונות החלה ג'נטריפיקציה מואצת בעיקר לאורך שכונת ולנסיה המושפע מתת-תרבות ההיפסטר.
הרחובות הייט-אשבורי, המפורסמים בתרבות ההיפים המשגשגת שצמחה בהם בשנות ה-60, משמשים כיום כביתם של בוטיקים יוקרתיים, חנויות, וכמוקד תיירותי בולט בעיר, על אף שעדיין יש בו מאפיין בוהמי.
האזור שכיום ידוע כרחוב הקסטרו, הוא מרכז החיים ההומו-לסביים בעיר.
שכונת הג'פאנטאון בעיר נפגעה כשרבים מתושביה נעצרו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בערך באותה התקופה, הוקמה התוספת המערבית לעיר, והתיישבו בה בעיקר תושבים אפרו-אמריקניים.
"הגברות המצובעות", שורה של בתים ויקטוריאניים משומרים, ממוקמת ליד כיכר אלאמו, והאחוזות המפוארות שהוקמו על ידי האליטה בעיר לאחר רעידת האדמה של 1906, נמצאות במעלה פסיפיק הייטס.
שכונת המרינה מצפון לשם היא אזור מלא-חיים, שמיושב בעיקר על ידי צעירים.
שכונת ריצ'מונד היא שכונה הממוקמת מצפון לפארק שער הזהב, ומגיעה עד לאוקיינוס השקט.
בשכונה יש אזור הנקרא "צ'יינהטאון החדשה", על אף שהתיישבו בו מתיישבים רבים מאזורים אחרים באסיה ומרוסיה.
מדרום לפארק, שוכנת שכונת הסאנסט בה מתגוררים בעיקר תושבים אסיאתיים.
שכונת בייויו-האנטרס פוינט היא החלק הדרום-מזרחי ביותר בעיר, אחת מהשכונות העניות שבה, והיא סובלת מרמת פשיעה גבוהה.
השכונה שמדרום למרקט, שבעבר הייתה מלאה בהריסות תעשייתיות של העיר, עברה שיקום משמעותי ובנייה מחדש.
השכונה הייתה המוקד של בועת הדוט-קום בשלהי שנות ה-90, ומשנת 2004 החלו להיבנות בה גורדי שחקים ובתי דירות.
בעקבות גדילתה והתפתחותה של שכונת סאות' ביץ', החלו שיפוצים נרחבים גם בשכונה הסמוכה לה, מיסיון ביי, שהחלו עם הקמתו של קמפוס נוסף של אוניברסיטת קליפורניה בשכונה.
מדרום-מערב למיסיון ביי, שכונת פוטררו היל, שהיא נקודת תצפית למרכז העיר סן פרנסיסקו.
היסטוריית העיר סן פרנסיסקו יכולה להשתקף בשמות רחובותיה ואתריה ההיסטוריים.
בעוד שמעט מאוד מאתרי העיר קרויים על שמם של הילידים האמריקאיים, לשמות רבים ואירועים במהלך ההיסטוריה המודרנית של העיר מקודשים שלטי רחובות וכרזות.
שמותיהם של מגלי ארצות ספרדיים, שליטים מקסיקניים, ימאים אמריקניים, כורי זהב ואנשי עסקים, נתונים כיום לרבים מאתריה המפורסמים של העיר.
חלק מהפארקים שבשטחי העיר וכמעט כל חופיה הם חלק מפארק הנופש הלאומי שער הזהב, שהוא אחד מהפארקים המתוירים ביותר במערכת הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, עם מעל ל-13 מיליון מבקרים בשנה.
מבין חלקיו העיקריים של הפארק ניתן למנות את חוף אושן, שממוקם לאורך חופי האוקיינוס השקט ומשמש כאתר גלישה מפורסם, וחוף בייקר, הממוקם במפרץ שממערב לשער הזהב וחלק מהפרסידיו, בסיס צבאי לשעבר.
חלק נוסף מהפרסידיו הוא שדה קריסי, שבעברו שימש כשדה תעופה צבאי וכיום הוא שב להוות מערכת אקולוגית טבעית - מלחה.
הפארק מפקח גם על שטחי מבצר פונסטון, פארק לנדס אנד, מבצר מייסון והאי אלקטרז.
שירות הפארקים הלאומיים מפקח בנפרד על הפארק ההיסטורי הלאומי הימי של סן פרנסיסקו - צי של אוניות היסטוריות ונכסי אזור החוף שמסביב למפרץ ולפארק ההיסטורי המימי.
ישנם מעל ל-200 גינות ופארקים המתוחזקים ומשומרים בידי מחלקת הנופש והפארקים של סן פרנסיסקו.
הגדול והידוע ביותר מבין הפארקים בעיר הוא פארק שער הזהב, המשתרע בין מרכז העיר ועד לחופי האוקיינוס השקט.
בעבר, היה מכוסה אזור הפארק בעשבים מקומיים ובדיונות חול, אולם בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוחלט על הקמתו של פארק באזור ונשתלו בו אלפי צמחים ועצים לא מקומיים.
בשטחי הפארק נמצאות אטרקציות טבעיות ותרבותיות רבות כגון חממת פרחים, גן תה יפני והגן הבוטני של העיר.
אגם מרסד, אגם מים מתוקים המוקף באדמות הפארק ממוקם על יד גן החיות של העיר, הנמצא בבעלותה ומאכלס בין שעריו מעל ל-250 מיני בעלי חיים, מתוכם רבים נתונים בסכנת הכחדה.
הפארק היחיד בשטחי העיר שנתון בידי מערכת הפארקים של מדינת קליפורניה הוא קנדלסטיק פוינט, שהיה לפארק הנופש האורבני הראשון בשטחי המדינה.
בשל הבהלה לזהב הפכה סן פרנסיסקו לאחד ממרכזי הבנקאות והפיננסים הגדולים בארצות הברית.
העיר היא מקום מושבם של חברות היי-טק וטכנולוגיה רבות, בהן סיילספורס, טוויטר, אינסטגרם, זינגה, קרן ויקימדיה, ועוד.
בנוסף, בסיסי חברות הלבשה כמו גאפ ולוי שטראוס ושות' שוכנים בעיר.
כ־60 ק"מ דרומה לעיר ממוקם עמק הסיליקון ובו חברות תוכנה וחומרה רבות.
בעיר עצמה, בסאות' אוף מרקט ממוקמות משרדי חברות רבות בתחום הטכנולוגיה.
סן פרנסיסקו היא בין הערים עם מספר מחוסרי בית הגדול ביותר בארצות הברית.
נכון ל-2010 55% מאוכלוסיית סן פרנסיסקו דוברים אנגלית כשפת בית, 12% דוברי ספרדית והשאר דוברי שפות אחרות.
על פי סקר משנת 2005, 15.4% מאוכלוסיית סן פרנסיסקו הם הומוסקסואלים או לסביות.
זהו השיעור הגדול ביותר מבין 50 הערים הגדולות בארצות הברית.
העיר ידועה כמוקד משיכה עולמי לאוכלוסיית להט"ב, והיא מתרכזת בעיקר ברובע קסטרו.
מצעד הגאווה של העיר הוא מהגדולים בעולם, וב-2005 ההערכה הייתה שהיו בו כמיליון צופים ומשתתפים.
בפברואר 2004 עלתה העיר לכותרות כשראש העיר, גווין ניוסם הורה לפקידי העירייה לרשום זוגות בני אותו מין לנישואין, בניגוד לחוקי מדינת קליפורניה.
במשך כחודש הוציאה העירייה רישיונות נישואים לכ-4,000 זוגות חד-מיניים, שחלקם הגיעו לשם כך אל העיר ממדינות אחרות בארצות הברית ואף מארצות אחרות.
מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר התנגד לפעולה זו ופרקליט המדינה תבע את ראש העירייה והעירייה.
בית המשפט קבע מאוחר יותר שראש העיר חרג מסמכותו וביטל את תוקף אותם הסכמי נישואין.
במאי 2008 קבע בית המשפט העליון של קליפורניה ברוב של 4 כנגד 3 כי נישואים חד מיניים תואמים את חוקת המדינה.
בעקבות כך חזרה העיר להנהיג נישואין בין זוגות
בהתאם לחוקי המדינה מתירה העירייה השאת זוגות אף שאינם תושבי קליפורניה (כמו במדינת מסצ'וסטס).
ב-4 בנובמבר 2008 עבר במשאל עם תיקון לחוקת קליפורניה שהפך את החלטת בית המשפט העליון והחזיר את האיסור על נישואים חד מיניים, אולם איסור זה בוטל ב-2013 וכיום נישואים חד מיניים חוקיים במדינת קליפורניה.
גשר שער הזהב הוא גשר תלוי המחבר בין העיר סן פרנסיסקו לבין מחוז מרין שעל יד העיר סוסליטו.
אורכו של הגשר 1,970 מטר; המרחק בין המגדלים הוא 1,280 מטר וגובהם 230 מטר מעל פני הים.
בניית הגשר הסתיימה בשנת 1937, והוא נחשב במשך שנים רבות לגשר התלוי הארוך בעולם, עד לבניית גשר ורזאנו בניו יורק ב-1964. עד היום נחשב הגשר לאחד מהיפים בעולם ולאטרקציה תיירותית בסן פרנסיסקו.
האי אלקטרז, המרוחק כשני קילומטרים מסן פרנסיסקו, אירח על אדמתו המבודדת כמה מהפושעים המסוכנים של ארצות הברית, ובהם אל קאפונה.
הכלא נחשב לאחד מבתי הכלא השמורים בעולם, היה חסין כמעט לחלוטין מבריחות של אסירים, ולכך סייע בידודו של האי המוקף מכל עבריו במימיו הקפואים של האוקיינוס השקט.
החזקתו של הכלא נחשבה ליקרה מאוד, משום שסגל הסוהרים ובני משפחותיהם התגוררו על האי.
אי לכך הוחלט לסגור את שעריו ב-1963. כיום משמש האי כאטרקציה תיירותית המוחזקת על ידי רשות הגנים הלאומיים.
מרבית המבנים נשמרו, והמבקרים מגיעים אל האי בסירה היוצאת מ"פישרמנס-וורף" - פיר 41.
רחוב לומברד הוא רחוב ארוך למדי בסן פרנסיסקו, ששמו התפרסם בזכות קטע אחד ממנו, הנמצא ב"גבעה הרוסית" (Russian Hill) בין הרחובות הייד (Hyde) ולבנוורת' (Leavenworth).
קטע זה מדגים את הטופוגרפיה הייחודית לעיר, הבנויה על גבעות תלולות, והוא תלול במיוחד (קרוב לשלושים מעלות), וכולל שמונה פיתולים חדים.
האתר פופולרי במיוחד בקרב תיירים הבאים אליו ברכב או ברגל, או בקו Powell-Hyde של רכבת הכבל.
מערכת קרונות הכבל של סן פרנסיסקו היא בראש ובראשונה מערכת להסעת נוסעים, אך עם השנים היא הפכה לאטרקציה תיירותית ולאחד מסמליה של העיר.
המערכת מורכבת למעשה מקרונות בודדים, שנעים על פסי ברזל.
לכל קרון נהג-מפעיל משלו, שתפקידו לחבר את הקרון אל הכבל הנע מתחת למסילה.
הרכבת מותאמת במיוחד לרחובותיה התלולים של העיר, ותחנותיה ממוקמות בצמתי רחובות בהם הקרקע מישורית.
הנוסעים על הקרון יושבים בתוכו או נתלים מבחוץ משני צידיו.
פארק שער הזהב הוא פארק עירוני גדול בצורת מלבן בגודל 4.12 קמ"ר, הדומה לסנטרל פארק שבניו יורק.
הפארק מכיל את: האקדמיה למדעים של קליפורניה, מוזיאון דה יאנג, גן התה היפני, אצטדיון קזאר וחממת פרחים.
גן התה היפני הממוקם בפארק שער הזהב הוא אתר תיירות פופולרי בסן פרנסיסקו, שנבנה בסוף המאה התשע עשרה כחלק מתערוכה עולמית.
הגן נחשב לאחד מהוותיקים שבין הגנים היפנים בארצות הברית.
הגן הקטן (כ-20 דונם שטחו) כולל מפלי מים, פסלים, גשרי עץ ואבן ועצים יפניים.
בסוף אפריל פורחים עצי הדובדבן, ונותנים לגן את הנופך היפני המיוחד.
מאקוטו האג'יוורה, מתכנן גנים ממוצא יפני, שהיה אחראי על הגן מ-1895 ועד מותו ב-1925, המציא, על פי המסופר, את עוגיית המזל, המוגשת עד היום בבית התה הקטן שבשטח הגן.
רובע צ'יינהטאון של סן-פרנסיסקו הוא המפותח ביותר בהשוואה לרבעים סיניים ביתר ערי ארצות הברית.
הרבה מהאוכל שמוכר במערב כאוכל סיני התפתח ברובע זה.
הסיבה להתפתחות הרובע, מלבד הקרבה היחסית של חופי קליפורניה אל מזרח אסיה היא רעידת האדמה והשריפה הגדולה של סן פרנסיסקו בשנת 1906. לפני האסון היה בעיר רובע סיני קטן יותר שמרבית תושביו היו מהגרים סינים.
מיד לאחריו הגיעו לעיר מכל רחבי ארצות הברית מהגרים רבים שמוצאם ממזרח אסיה וטענו שהם תושבים חוקיים בעיר ושמסמכיהם נשרפו.
הרובע אומנם כונה צ'יינהטאון עוד לפני השריפה אבל הבניה המחודשת והייחודית ששיקום השריפה הקנתה לו וגודלו החדש פרסמו אותו והפכו את שמו למטבע לשון.
בשנת 1977 התרחש במסעדה שבשכונה הטבח בדרקון הזהב.
פישרמנ'ס וורף (רציף הדייגים) - הנקרא גם רציף 39 (Pier-39),כולל את רציפים 39–43 באזור המרינה המתויר של סן פרנסיסקו.
האזור כולו מלא במסעדות, חנויות ואתרי בילוי הפזורים לאורך החוף.
ברקע ניתן לראות את מפרץ סן פרנסיסקו, גשר שער הזהב והאי אלקטרז.
מהרציף יוצאות ספינות לסיורים במפרץ ובאי אלקטרז.
פירמידת טרנסאמריקה - גורד השחקים המזוהה ביותר עם העיר.
האקדמיה למדעים של קליפורניה - ממוקמת בפארק שער הזהב והיא אחד המוסדות המדעים הוותיקים ביותר בחוף המערבי.
האקדמיה מכילה בתוכה את פלנטריום מוריסון, אקווריום סטיינהארט ומוזיאון לתולדות הטבע.
היכל האמנויות היפות - שוכן קרוב לגשר שער הזהב, הוקם לתערוכת פנמה-פסיפיק בשנת 1915. יש במקום לגונה עם טיילת ואולם תצוגה שהפך למקום משכנו של האקספלורטוריום, מוזיאון מדע עם מאות מוצגים אינטראקטיביים.
מגדל קויט - הממוקם בשכונת טלגרף שבעיר.
המגדל מתנשא לגובה של 64 מ' וממנו ניתן להשקיף על החלק הצפון-מזרחי של העיר הכולל את רוב האתרים המפורסמים של העיר: גשר שער הזהב, כלא אלקטרז, הרובע הפיננסי של העיר, רחוב לומברד, גשר סן פרנסיסקו-אוקלנד וכל מפרץ סן פרנסיסקו.
המוזיאון לאמנות אסיאתית (הגדול מסוגו בעולם)
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (SFMOMA)
פארק פרסידיו - אחד הפארקים בעיר, סמוך לגשר שער הזהב.
המוזיאונים לאמנות יפה של סן פרנסיסקו - הכוללים את היכל לגיון הכבוד של קליפורניה בפארק לינקולן ומוזיאון הזיכרון מ.ה.
דה יאנג בפארק שער הזהב, הם המוסד הציבורי הגדול ביותר לאמנות בסן פרנסיסקו ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר לאמנות בקליפורניה.
לסן פרנסיסקו 13 ערים תאומות:
סן רמו (באיטלקית: Sanremo; בליגורית: Sanrœmu) היא עיר של 56,800 תושבים בנפת אימפריה במערב ליגוריה בצפון-מערב איטליה.
בסן רמו מבנים רבים בעלי עניין ארכיטקטוני השייכים לתקופת הבארוק, סגנון האר-נובו, הרומנסק, וגם הסגנון הנאו-קלאסי, כך שהמבקרים יכולים להתפעל מכמה מגדלים, טירות, וילות, ארמונות וכנסיות השייכות אף הן.
בין שלל האטרקציות סאן רמו מציעה גם את הקזינו העירוני שלה, והזדמנויות לעסוק בסוגי ספורט שונים.
העיר אירחה ומארחת לא מעט אירועים חשובים, למשל באפריל 1920 אירחה העיר את הוועידה הקרויה על שמה, ועידת סן רמו.
מדי שנה מארחת העיר את פסטיבל הזמר האיטלקי, פסטיבל סן רמו, וכן מארחת מרוצי ראלי ותחרות בסבב גביע העולם לאופניים (תחרות מילאנו – סן רמו).
סן פייטרו אין וינקולי (איטלקית: San Pietro in Vincoli; מילולית: פטרוס הקדוש בשלשלאות) היא בזיליקה על גבעת האסקלין ברומא, לא הרחק מהקולוסיאום.
בכנסייה הקתולית, שחזיתה צנועה למדי, נמצאת אחת מעבודות האמנות המפורסמות ביותר: פסל "משה" מאת מיכלאנג'לו.
לפי האגדה שימשו השלשלאות שנמצאות בכנסייה לכבול את השליח פטרוס הקדוש, ומכאן שמה.
אבן היסוד לכנסייה הונחה בשנת 431. שלוש שנים לאחר מכן חנך את הכנסייה האפיפיור סיקסטוס השלישי.
את בניית הכנסייה, מעל להריסות מהמאה השנייה, מימנה אוודוקסיה, אשתו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
השלשלאות עצמן הובאו לרומא ב-438 על ידי אמהּ, אליה אודוקיה שקיבלה את השלשלאות במתנה מלובנליס, בישוף ירושלים.
ב-439 נבנתה בזיליקה (שנועדה לשמור על השלשלאות) בשם Basilica Eudoxiana ושמה של הכנסייה שונה במהלך השנים לשמה הנוכחי.
הבזיליקה נבנתה מחדש מספר פעמים, בין השאר תחת השגחת האפיפיורים אדריאנוס הראשון, סיקסטוס הרביעי ויוליוס השני.
בשנת 1875 עברה הכנסייה שיפוץ כולל.
חשיבות הכנסייה כיום נובעת מפסל משה של מיכלאנג'לו המוצב בה.
מיכלאנג'לו יצר את הפסל ב-1515 כחלק ממצבת ענק מתוכננת של קבר האפיפיור יוליוס השני.
היצירה אמורה הייתה להשתרע על קיר שלם בבזיליקת פטרוס הקדוש.
תוכניותיו השאפתניות של מיכלאנג'לו נכשלו כאשר האפיפיור נפטר.
יורשיו קיצצו את מימון המיזם, כנראה בגלל קשיים כלכליים שהוותיקן נקלע אליהם.
העמדת הפסל כיום היא "פשרה" של מיכלאנג'לו.
פסלו של משה שאמור היה להיות באחת מזוויות הקומה השנייה של האנדרטה, נמצא היום בגובה עיניים.
משה המזוקן יושב, ראשו מורם מעט ונוטה הצידה.
ידו השמאלית נחה על רגליו, ידו הימנית עוטפת את לוחות הברית, ועל ראשו קרניים.
העובדה שמשה בעל קרניים באה מתרגום מוטעה של הפסוק "וַיְהִי, בְּרֶדֶת משֶׁה מֵהַר סִינַי...כִּי קָרַן עוֹר פָּנָיו" (שמות ל"ד כ"ט).
סן פרנסיסקו 49' היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה.
נכון לשנת 2023 הקבוצה מחזיקה בחמש זכיות בסופרבול.
הקבוצה נוסדה ב-1946 והצטרפה לליגת ה-NFL ב-1950, מקור שמה הוא בכינוים של המהגרים מחפשי הזהב לסן פרנסיסקו, במהלך הבהלה לזהב ב-1849. החל מ-1970 הקבוצה משחקת בבית המערבי של חטיבת ה-NFC.
מונטנה ווולש הצעידו את הקבוצה לזכייה ב-4 משחקי סופרבול, בעונות 1981, 1984, 1988 ו-1989. וולש עזב את הקבוצה לאחר הזכייה ב-1989, ומונטנה ב-1992. את מקומו של מונטנה ירש הקוורטרבק סטיב יאנג, שביחד עם התופס המצטיין ג'רי רייס, הובילו את הקבוצה לזכייה נוספת בסופרבול של עונת 1994.
בעונת 2012 העפילה הקבוצה בפעם השישית בתולדותיה לסופרבול, בו הפסידה לבולטימור רייבנס.
בעונת 2019 העפילה הקבוצה לסופרבול LIV, בו הפסידה לקנזס סיטי צ'יפס ובעונת 2023 העפילה לסופרבול LVIII בו הפסידה שוב לצ'יפס.
החל מעונת 2014 משחקת הקבוצה באצטדיון ליווייס החדש בסנטה קלרה, כ-50 ק"מ דרומית לסן פרנסיסקו.
בין השנים 1971 ל-2013 שיחקה הקבוצה באצטדיון קנדלסטיק פארק בסן פרנסיסקו.
סן קריסטובל דה לאס קאסאס (בספרדית: San Cristóbal de las Casas) היא עיר ברמה הגבוהה במרכז מדינת צ'יאפס, מקסיקו, בגובה של כ-2,100 מטר מעל גובה פני הים.
העיר קרויה על שם בישוף ספרדי שהיה מראשוני המגנים על זכויותיהם של האינדיאנים.
העיר מונה לפי סקר האוכלוסין של 2005 כ-142,364 תושבים.
היא העיר השלישית בגודלה בצ'יאפס והבירה התרבותית והתיירותית של המדינה.
האקלים של העיר הוא מתון ולח.
הטמפרטורה המקסימלית השנתית בעיר היא 30 מעלות צלזיוס, הטמפרטורה היומית המקסימלית היא 22 מעלות, בעוד הטמפרטורה היומית המינימלית היא 8 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הנמוכה ביותר היא מעלה אחת צלזיוס.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 15.1 מעלות צלזיוס.
החודש החם ביותר הוא יוני, והטמפרטורה הממוצעת בו היא מעל 18 מעלות.
בחודש הקר ביותר, ינואר, הטמפרטורה הממוצעת לא יורדת מ-13 מעלות צלזיוס.
בעיר גשמים רבים בין החודשים מאי ואוקטובר, סך הכל כ-1100 מ"מ גשם בשנה.
העיר שינתה מספר שמות רב במהלך ההיסטוריה שלה.
היא נקראה בראשונה "ויאריאל" (Villareal) לאחר מכן סיודאד ריאל דה מאסארייגוס (Ciudad Real de Mazariegos).
אחרי סיפוח צ'יאפס למקסיקו, העיר נקראה סן קריסטובל דה לאס קאסאס (San Cristóbal de Las Casas) על שם הקדוש של העיר ועל שמו של האח ברטולומה דה לאס קסאס, הבישוף הראשון של העיר ומהראשונים לבקר את היחס של הספרדים לאינדיאנים.
נוסדה בשנת 1528 על ידי הכובש הספרדי דייגו דה מאסארייגוס (Diego de Mazariegos) כך שהיא אחת הערים הראשונות שנוסדו על ידי הספרדים באמריקה הצפונית.
סן קריסטובל דה לאס קאסאס הייתה הבירה של צ'יאפס מתקופה הקולוניאלית ועד המאה התשע עשרה כאשר עיר הבירה עברה לטוקסטלה גוטיירס.
סן קריסטובל דה לאס קאסאס הייתה אחת מארבע הערים שהצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי כבש בינואר 1994 במהלך המרד בצ'יאפס.
כעבור מספר ימים העיר נכבשה על ידי הצבא המקסיקני, אך הנוכחות הזאפטיסטית בה ובסביבתה נותרה רבה.
עם פרוץ המרד חלק מתושבי העיר, המחשיבים עצמם כמייצגים את האוכלוסייה המסורתית של העיר (Coletos), התנגדו באופן חד משמעי לתנועה הזאפטיסטית.
באותה העת בעיר פועלת האוניברסיטה הזאפטיסטית ובשנת 2006 מסע הבחירות האלטרנטיבי של התנועה הזאפטיסטית החל ממנה "המערכה האחרת" (La otra campaña).
מזכרות עם סמלי הזאפטיסטים נמצאים במספר גדול בשווקים התיירותיים של העיר.
העיר גדלה החל משנות השמונים בקצב מהיר, אשר נובע בעיקר מהגירה גדולה של אינדיאנים מהכפרים, אשר הואצה עקב סכסוכים דתיים, בין קתולים ואוונגליסטים.
אוכלוסיית העיר העכשווית היא בסביבות 200,000 נפש.
העיר היא ברובה קתולית, עם מספר הולך וגדל של כנסיות פרוטסטנטיות, מרביתן אוונגליסטיות.
בעיר קהילה מוסלמית של יותר משלוש מאות איש.
בעיר חיים מספר יהודים בודדים אך בעיר לא התקיימה נוכחות יהודית עד העת המודרנית.
בתקופה הקולוניאלית היו בעיר מספר חקירות של האינקוויזציה הספרדית כנגד אנוסים.
בבית הקברות של העיר קבר של ילדה יהודייה (עם כיתוב בעברית) משנות השלושים של המאה העשרים.
מלבד ספרדית רבים מתושבי העיר מדברים שפות אינדיאניות שונות.
סן פרנסיסקו ג'איינטס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר סן פרנסיסקו, קליפורניה.
הג'איינטס היא אחת מקבוצות הבייסבול הוותיקות ביותר בארצות הברית, הקבוצה נוסדה בניו יורק ב-1883 והצטרפה לנשיונל ליג, תחת השם ניו יורק גות'אם.
נהוג לייחס את הכינוי ג'איינטס (ענקים), למילות שבח שנתן בעלי הקבוצה לשחקניו לאחר ניצחון מרשים במיוחד על הפילדלפיה פיליז בעונת 1885.
ב-1904 זכתה הקבוצה באליפות הנשיונל ליג והייתה אמורה להתמודד בוורלד סיריס נגד הזוכה באליפות האמריקן ליג אולם בעלי הג'איינטס הודיעו כי יחרימו את סדרת הגמר משום שלדבריהם ליגת האמריקן ליג החדשה נתפסה כליגת משנה, שהזוכה בה אינה ראויה למעמד זהה כשל אלופת הנשיונל ליג.
שנה מאוחר יותר העפילו הג'איינטס לוורלד סיריס 1905, הפעם כבר הופיעו וזכו באליפות הראשונה שלהם בעידן המודרני לאחר ניצחון 1–4 על הפילדלפיה אתלטיקס.
הקבוצה העפילה 4 פעמים לוורלד סיריס בין השנים 1911 ו-1917 אך לא הצליחה לזכות באליפות.
ו-4 פעמים נוספות בין השנים 1921 ל-1924 בהן זכתה פעמיים.
בשנות ה-50 נרשמו שניים מהרגעים הגדולים של הקבוצה ושל ספורט הבייסבול בכלל: ב-1951 הביאה חבטת הום ראן, בסיומה של סדרת פלייאוף צמודה, לזכייה באליפות הנשיונל ליג על חשבון הברוקלין דודג'רס, חבטה זו ידועה בשם "החבטה שנשמעה ברחבי העולם" כפרפרזה על הירייה שנשמעה ברחבי העולם.
ב-1954 במשחק הראשון של הוורלד סיריס הצליח וילי מייז, שחקן השדה המצטיין של הג'איינטס, לתפוס כדור באופן אקרובטי ברגע מכריע של המשחק.
תפיסה זו, הידועה גם בשם "התפיסה", מנעה ניקוד מהיריבה הקליבלנד אינדיאנס, הביאה לניצחון במשחק ולמומנטום שנמשך בניצחון 0–4 בסדרה כולה.
הייתה זו הזכייה האחרונה באליפות של הג'איינטס עד שנת 2010.
ב-1957 עברה הקבוצה לעיר סן פרנסיסקו, והייתה בכך הקבוצה השנייה שעזבה באותה השנה את העיר ניו יורק לקליפורניה, יחד עם הדודג'רס שעזבו ללוס אנג'לס.
בסיכומו של דבר הפסידו הג'איינטס בסדרה 0–4.
לאחר עונת 1992, חתם בקבוצה על חוזה שיא דאז, בארי בונדס ה-MVP של הליגה.
משנה זו החלה תקופה בה היה בונדס לכוכב הבלתי מעורער של הג'איינטס, ב-2002 הוא הוביל את הקבוצה לוורלד סיריס, בה הפסידו 3–4 לאנהיים אנג'לס.
בונדס עזב את המועדון ב-2007 לאחר שזכה 5 פעמים נוספות בתואר ה-MVP, והפך לחובט המוביל בכל הזמנים בליגה בחבטות הום ראנס.
ב-2007 עבר מנהלה של היריבה השכנה,סן דייגו פאדרס, ברוס דאגלס בוצ'י, לג'איינטס לנהל את הקבוצה ותחת ניהולו הקבוצה זכתה שלוש פעמים בוורלד סיריס.
בעונת 2010 זכתה הקבוצה באליפות הליגה, כשניצחה בוורלד סיריס את קבוצת טקסס ריינג'רס בתוצאה 1–4, ב-2012 זכתה בתואר פעם נוספת לאחר ניצחון חלק על דטרויט טייגרס 0-4 וב-2014 זכתה בתואר שלישי בחמש שנים לאחר ניצחון 3–4 על קנזס סיטי רויאלס.
סן פולו (באיטלקית: San Polo – "פאולוס הקדוש") הוא הקטן מבין רובעי העיר ונציה שבאיטליה.
שטחו של הרובע 348 דונמים והוא ממוקם לגדתה המערבית של התעלה הגדולה.
הרובע ממוקם באחד האזורים העתיקים ביותר של העיר.
ההתיישבות הראשונה באזור אי הריאלטו זה החלה במאה התשיעית.
הרובע נקרא על שם כנסיית סן פולו די ונציה הנמצאת בו.
מאז המאה העשירית מהווה הרובע את המרכז העסקי של העיר ונציה.
בשנת 1097, בסמוך לגשר ריאלטו הוקם ברובע השוק המרכזי של העיר (הגשר עצמו נבנה במאה ה-13 על מנת לקשר את הרובע לרובע סן מרקו).
ברובע ממוקמות כנסיות רבות ובהן סן ג'קומו די ריאלטו (אחת העתיקות בכנסיות העיר, אם לא העתיקה שבהן), סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי וסן רוקו.
כמו כן ממוקם ברובע הסקולה גראנדה די סן רוקו וכיכר סן רוקו הסמוכה לו.
כנסיית סן פולו די ונציה (באיטלקית: Chiesa di San Polo) היא כנסייה הממוקמת ברובע סן פולו בוונציה שבאיטליה (הנקרא על שם הכנסייה).
הכנסייה המוקדשת לקדוש הנוצרי פאולוס.
הכנסייה הראשונה באתר זה נבנתה במאה התשיעית והייתה הכנסייה הראשונה או אחת הראשונות שנבנו בעיר ונציה.
מכנסייה עתיקה זו שרדה דלת הכניסה, ככל הנראה מעשה ידי ברתולומאו בון אשר משמשת כיום ככניסה הדרומית של הכנסייה.
מגדל הפעמונים של הכנסייה (הקמפנילה) נבנה בסמוך (כמבנה נפרד) בשנת 1362.
הכנסייה הנוכחית, הבנויה בסגנון גותי, נבנתה במאה ה-15. גג הכנסייה הוא למעשה ספינה הפוכה - עובדה שאפשרה למתכנניה לבנות גג יציב וקל משקל מחד, ולאפשר למעשה כיפה גדולה מעל אולם התווך של הכנסייה מאידך.
הגג שוחזר בשנת 1804 על ידי דוויד רוסי.
בין הפרסקאות הידועים שבכניסה ניתן למנות את היצירה "הבתולה מופיעה בפני קדוש" מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טיפולו (בקיר הצפוני של אולם התווך); "תחנות הצלב", "תהילת המלאכים" ו"תחיית ישו" מעשה ידי ג'ובאני דומניקו טייפולו; "הסעודה האחרונה" (בקיר הכנסייה המערבי) מעשה ידי טינטורטו ו"נישואי הבתולה" (בקפלת האפסיס הצפוני) מעשי ידי פאולו ורונזה.
סן פייטרו די קסטלו (באיטלקית: San Pietro di Castello) הוא אי בלגונת ונציה המהווה חלק מרובע קסטלו של העיר ונציה.
שני גשרים מחברים את האי ליתר חלקי העיר.
מקורו של שם האי במבנה מבוצר שעמד באתר החל מהמאה השישית.
במהלך המאה השביעית הפך האי למקום מושבו של הבישוף של ונציה, ובמאה התשיעית כנסיית סן פייטרו שבאי הפכה למקום מושב הבישוף ונותרה מקום מושבו עד שנת 1807.
סן שאמון היה טנק צרפתי שהוצג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הטנק תוכנן במגמה לאפשר לכוח מסתער לפרוץ את מכשולי גדרות התיל של שטח ההפקר שהפריד בין עמדות הביצורים של מלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה.
בהגדרה היה על הכלי להיות בעל כושר עבירות, כך שיוכל לעבור מכתשים שנפערו בשטח בשל פגזי הארטילריה מבלי להתהפך, יוכל לעבור שוחות וידרוס מכשולי תיל; יהיה בעל כוח אש עצמאי כך שיוכל להתגונן ויהיה בעל שריון שיגן על צוותו מירי נשק קל של האויב.
מטרת הכלי הייתה לפרוץ דרך לחיל רגלים שיבוא בעקבותיו.
ב-16 ביוני 1915 הציג מהנדס חברת שניידר, אז'ן ברילה (Eugène Brillié), אבטיפוס של הטנק לנשיא צרפת, רמון פואנקרה.
הטנק השתמש במנגנון זחלי (מזקו"ם) שבוסס על מנגנון הנעה של טרקטור ופותח יחד עם חברת סן שאמון אך בהמשך נפרדו דרכי שתי החברות וכל אחת פיתחה כלי שונה על בסיס אותו תכנון ראשוני.
ההבדל העיקרי בין הסן שאמון לשניידר CA1 היה התותח.
בסן שאמון נעשה שימוש בתותח 75 מ"מ, אותו קליבר כמו בשניידר CA1, אך באורך קנה ארוך יותר של 12 קליברים (כלומר 90 סנטימטר), דבר שהפך את הכלי למעשה לסוג של תותח מתנייע, הראשון מסוגו בעולם.
אורך הקנה, שלא היה קיים באפיון הצבא כלל, סיבך את התכנון ויצר חוסר-פרופורציה בצידו הקדמי של הטנק, אך לבסוף בספטמבר 1916 הושלם התכנון ו-400 יחידות הוזמנו.
בנוסף לתותח צויד הטנק ב-2 מקלעי הוצ'קיס 8 מ"מ משני צדדיו, ו-2 מקלעים בחזית, אחד לצד התותח ואחד מקביל.
הכלי היה ארוך יותר (בשני מטרים) וכבד יותר (ב-8 טון) מה"שניידר" אך גם מהיר ממנו (12 קמ"ש לעומת 7.5 על כביש), ומנועו החזק (90 כ"ס לעומת 60 של השניידר) איפשר לו יכולת תמרון גבוהה יותר.
אולם בתנאי הבוץ של מלחמת החפירות היו משקלו הרב וחוסר הפרופורציה שלו לרועץ והוא הרבה להתקע, חרטומו קדימה.
גם מערכת הזחלים הרבתה להתקע ולהשבר עקב המשקל העודף וטנקים רבים לא הצליחו להגיע כלל לשדה הקרב.
עם זאת, נעשה בכלי שימוש מושכל יותר כנושא-ארטילריה בעורף הכוחות (על ידי ציוד רוב הכלים בתותח 75 מ"מ מודל 1897 האמין, בעל טווח של כ-8 ק"מ) וכמשמיד סוללות ארטילריה גרמניות במהלך ההתקפי של מתקפת מאה הימים בסוף המלחמה, שם יכלה לבוא לידי ביטוי יכולת התנועה המהירה יחסית שלו.
צוות הכלי כלל נהג ושבעה אנשי צוות.
השריון היה בתחילה בן 11 מ"מ, אך משהוכח בלתי יעיל הוספה לו שכבה של 8 מ"מ בחזית, בגחון ובצדדים.
הגג תוכנן בשיפוע כך שרימוני יד שהוטלו על הכלי יתגלגלו ממנו ארצה.
לאחר המלחמה יוצרו עוד כ-50 טנקים, חלקם סופקו לפולין במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית של 1920.
טנק אחד שרד, ושוחזר למצב נסיעה, כיום הוא מוצג במוזיאון הטנקים בסומיר, צרפת.
סן פרנסיסקו (מאנגלית: San Francisco) הוא שם למספר קוקטיילים דומים.
גרסה מפורסמת אחת המורכבת מ-45 מ"ל ג'ין, 90 מ"ל מיץ תפוזים, 15 מ"ל גרנדין.
גרסאות רבות מוסיפות בנוסף גם ליקר בננה ומחליפות את ג'ין בוודקה.
קוקטייל שונה לחלוטין עם שם זהה מכיל סלו ג'ין, ורמוט מתוק, ורמוט יבש, וביטרס תפוזים.
כדי להכין את המשקה, מוזגים את המרכיבים להייבול מלאה בקרח, ולבסוף מוסיפים את הגרנדין ומקשטים בפרוסת תפוז.
סן קריסטובל (בספרדית: Volcán San Cristóbal) וגם אל וייחו (El Viejo - "העתיק") הוא הר געש ברכס ההרים קורדיירה דה לוס מריביוס (Cordillera de los Maribios) במחוז צ'יננדגה (Chinandega) בצפון מערב ניקרגואה, בסמוך לעיר צ'יצ'יגלפה (Chichigalpa), כ-150 קילומטרים צפונית למנגואה בירת ניקרגואה.
הר הגעש הוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר בניקרגואה, והוא מתפרץ לעיתים תכופות, אם כי ההתפרצויות שלו הן בדרך כלל בעוצמה נמוכה.
סן קריסטובל הוא חלק ממתחם געשי הקרוי על שמו ובו חמישה הרי געש.
צ'ונקו (Chonco) שוכן 4 קילומטרים מערבית לסן קריסטובל, ומויוטפה (Moyotepe), 4 קילומטרים מצפון מזרח.
צמוד למדרון המזרחי של ההר שוכן הר הגעש קסיטס (Volcán Casitas), שקבר כפר במפולת סלעים קטלנית ב-1998. עדיין ניתן לראות את הצלקות ממפולת זו.
לבסוף, לה פלונה (La Pelona) שוכן בקצה המזרחי של המתחם.
סן קריסטובל הוא הר הגעש הצעיר ביותר במתחם שעל שמו, והוא גם הר הגעש הגבוה ביותר בניקרגואה.
זהו הר געש שכבתי קרוב לסימטרי, כשהוא מתנשא בצורת החרוט האופיינית.
המדרון הדרום-מערבי הוא הארוך ביותר ושפת הלוע בצד זה גבוהה ב-140 מטרים מעל הקצה הדרום-מזרחי בשל רוחות הסחר הקבועות המפיצות את הטפרה לדרום מערב.
מידות הלוע הן 500x600 מטרים.
בעבר היה ההר מכוסה ביערות טרופיים, אבל הכמויות הגדול של הגזים הגעשיים (בעיקר גופרית דו-חמצנית) והעשן שההר פולט באופן קבוע קטלו את מרבית הצמחייה.
סן קריסטובל הוא הר געש פעיל, והוא פולט ברציפות כמויות משמעותיות של גזים ועשן.
בספטמבר 2009 דווח על אפר הנושר בערים הסמוכות.
בספטמבר 2012 ההר התפרץ שוב, והוא פלט אפר בעמוד שהגיע לגובה של 4 קילומטרים, וגרם לפינויים של כ-3,000 תושבים מהאזורים הסמוכים.
סן קרלוס (באנגלית ובספרדית: San Carlos) היא עיר במחוז סן מטאו, קליפורניה, שבארצות הברית.
העיר נמצאת בערך בחצי הדרך בין סן פרנסיסקו לבין סן חוזה.
היא פרבר קטן ומבוסס הממוקם בין בלמונט לצפון ורדווד סיטי לדרום.
אוכלוסיית העיר מנתה 28,406 נפש במפקד האוכלוסין של 2010. העיר נמצאת באזור הקידומת 650.
סן קרלוס, "עיר החיים הטובים", שואפת לאווירה של כפר קטן.
האזור המרכזי של לב העיר מכיל בעיקר חנויות קטנות ומסעדות.
סן קרלוס הייתה העיר הראשונה בקליפורניה לפתוח בית ספר "צ'רטר" (San Carlos Charter Learning Center), ובתי הספר בה מדורגים בעקביות במקומות גבוהים ברשימות המדינתיות.
בעיר נמצא שדה התעופה "סן קרלוס".
בעיר יש שני מוזיאונים: המוזיאון להיסטורית סן קרלוס נמצא בלב העיר ומוקדש לתערוכת ההיסטוריה של העיר משלביה הראשוניים ועד לעת המודרנית.
מוזיאון "הילר אייר", המתרכז בהיסטורית התעופה, כולל שחזור של כלי הטיס הראשון, כלי הטיס השיאן במוטת כנפיים ואף חרטום של בואינג 747.
סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal, באנגלית: Chatham Island) הוא המזרחי ביותר מבין איי גלאפגוס ואחד העתיקים ביותר מבין האיים מבחינה גאולוגית.
השם הספרדי הרשמי של האי ניתן לו על שם כריסטופורוס הקדוש שנחשב למגן הימאים.
שמו האנגלי של האי ניתן לו על שמו של ויליאם פיט האב הרוזן מצ'טהאם.
שטחו של האי הוא 558 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה של 730 מטרים מעל פני הים.
בירת איי גלאפגוס, פוארטו בקריסו מורנו, נמצאת על קצהו הדרום-מערבי של האי.
אוכלוסיית בעלי החיים של האי כוללת: פרגטות, אריות ים גלאפגוס, סולות כחולות-רגל, סולות אדומות-רגל, ציפורים טרופיות, איגואנות ימיות, דולפינים ושחף זנב-סנונית.
במי הים הסמוכים לאי שוחים כרישים, בטאים ולובסטרים.
אגם המים המתוקים הגדול ביותר באיי גלאפגוס, "לגונה אל חונקו" (Laguna El Junco) ממוקם בלוע ברמות של סן קריסטובל בחלקו הדרומי של האי.
האגם משמש כבית גידול לאוכלוסייה גדולה של עופות.
הגישה לאגם קשה ומצריכה הליכה רגלית.
בקרבת מקום נמצאת תחנת מקלט ורבייה לצבי גלאפגוס.
אתרי התיירות באי שליד פוארטו בקריסו מורנו כוללים את מושבת קינון לפרגטות ופסל של צ'ארלס דרווין הניצב באתר המקורי בו הוא נחת באיי גלאפגוס במסגרת מסעו באה"מ ביגל ב-16 בספטמבר 1835. במרחק קצר מהעיירה נמצאת מושבה של אריות ים גלאפגוס.
סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal) היא בירת מחוז סן קריסטובל ברפובליקה הדומיניקנית.
העיר נמצאת במרחק של 26 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
העיר נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-16, כאשר הספרדים חיפשו זהב באזור.
עם הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 נחתמה בסן קריסטובל החוקה הראשונה של המדינה.
בעת תקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, יליד העיר, נבנו בעיר מספר בניינים מרשימים, בהם כנסיות, מוזיאונים, מלונות ומבני צבא ושלטון.
בעיר עצמה אין הרבה מקומות עבודה, אך עקב הקרבה לעיר סנטו דומינגו, רבים מתושבי סן קריסטובל הולכים לעבוד שם.
מקורות ההכנסה של העיר עצמה כוללים תעשייה, חקלאות ואת נמל העיר.
סו פרנסיסקו דה מקוריס (בספרדית: San Francisco de Macorís) היא בירת מחוז דוארטה ברפובליקה הדומיניקנית.
העיר נמצאת בצפון-מזרח המדינה, במרחק של 135 ק"מ מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
העיר הוקמה ב-20 בספטמבר 1778, לאחר שספרד הסדירה את הגבולות בהיספניולה עם צרפת ב-1777. מקור השם סן פרנסיסקו דה מקוריס בפרנציסקוס מאסיזי, הקדוש המגן של מסדר הפרנציסקנים שהתיישבו באזור, ובשם האינדיאני של האזור- מקוריקס.
בעיר פועלת שלוחה של האוניברסיטה האוטונומית של סנטו דומינגו, בה לומדים כ-20,000 סטודנטים, וגם האוניברסיטה הקתולית נורדסטנה, שנחשבת לאחת האוניברסיטאות הטובות במדינה.
בעיר פועלים אוטובוסים, מונית רגילות ומוניות שירות וגם "מוטוקונצ'וס", אופנועים שפועלים כמוניות.
אף על פי שישנן תוכניות לצמצם את השימוש בכלי הרכב הזה עקב הסיכון הגבוה בו, הוא עדיין נפוץ בחלקים שונים של העיר.
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה (בספרדית: San Francisco de Campeche), או בקיצור קמפצ'ה, היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של מדינת קמפצ'ה במקסיקו.
העיר נמצאת בחוף מפרץ קמפצ'ה, בחצי האי יוקטן, במרחק של כ-1,100 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
מערכת הביצורים והחומות בעיר מתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי זכתה להכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1999.
הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1517 ונחתו בקרבת הכפר הילידי א-קין-פץ' שהיה מיושב על ידי בני המאיה.
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה נוסדה ב-4 באוקטובר 1540 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו מונטחו בקרבת אותו כפר.
בעיר נוסד נמל, והיא הפכה להיות אחת מערי הנמל החשובות ביותר של ספרד באזור.
בגלל שקמפצ'ה הייתה עיר נמל חשובה, היא סבלה מתקיפות חוזרות ונשנות של שודדי ים אנגלים והולנדים, בדומה למרבית ערי הנמל בחוף הים הקריבי.
עקב כך מ-1686 נבנו בעיר מערכת ביצורים וחומות שנועדו להגן עליה מפני התקפות כאלו.
לאחר שמקסיקו קיבלה את עצמאותה בסביבות 1820, העיר והאזור היו חלק ממדינת יוקטן.
ב-1863 הפכה קמפצ'ה למדינה בפני עצמה, וסן פרנסיסקו דה קמפצ'ה הפכה לבירתה.
הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על מסחר, תעשייה ותיירות.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של קמפצ'ה.
את סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה משרת נמל התעופה הבינלאומי אינחניירו אלברטו אקוניה אונגאי, הידוע גם בתור נמל התעופה הבינלאומי קמפצ'ה, הנמצא במרחק של כ-9 קילומטרים מהעיר.
סן רפאל (בספרדית: San Rafael) היא עיר בפרובינציית מנדוסה בארגנטינה.
סן רפאל נמצאת במרחק של 236 קילומטרים ממנדוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 961 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
ב-1804, לאחר שהאזור היה מיושב בידי ילידים בני שבט הפוונצ'ה במשך מאות שנים, חתם איתם המשנה למלך של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הסכם שקבע כי אדמותיהם יימסרו לידי הרשויות הקולוניאליות.
כעבור שנה, ב-2 באפריל 1805 הוקם על גדת נהר דיאמנטה שבאזור מבצר סן רפאל דל דיאמנטה שלצידו התפתחה התיישבות בשם סן רפאל שאנשיה עסקו בחקלאות, בעיקר בגידול גפנים ופרות אחרים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החל גל הגירה אירופאית להתיישבות, בעיקר מצרפת, איטליה וספרד.
ההגירה גרמה לגדילה משמעותית של ההתיישבות והיא הפכה לעיירה גדולה.
ב-1922 סן רפאל קיבלה מעמד של עיר.
סן רפאל היא יעד תיירותי מרכזי באזור קוז'ו, והתיירות היא הענף המרכזי בכלכלה המקומית.
הכלכלה מסתמכת במידה פחותה יותר על התעשייה בעיר.
את סן רפאל משרת נמל התעופה סובופיסיאל אז'ודנטה סנטיאגו גרמנו, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
סן רמון דה לה נואבה אוראן (בספרדית: San Ramón de la Nueva Orán), או בקיצור אוראן, היא עיר בפרובינציית סלטה בארגנטינה.
העיר נמצאת במרחק של 3 קילומטרים מערבית לנהר ברמחו ובמרחק של 270 קילומטרים מסלטה, בירת הפרובינציה.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הספרדים השקיעו מאמצים רבים בניסיון ליישב את האזור, אך רובם סוכלו על ידי הילידים המקומיים.
הניסיון הראשון היה ב-1625 כאשר הוקם הכפר סנטיאגו דה גואדלקאסר, אשר הותקף על ידי הילידים ונחרב ב-1629. היה ניסיון נוסף להקים באזור רדוקסיון על ידי פרנציסקנים מטריחה (בבוליביה של היום) בשם נואסטרה סניורה דה לאס אנגוסטיאס דל סנטה ב-1779, אך גם הוא נחרב כעבור שנה.
הניסיון המוצלח והאחרון היה ב-31 באוגוסט 1794 כאשר איש הצבא הספרדי רמון גרסיה דה לאון אי פיסרו ייסד את סן רמון דה לה נואבה אוראן (מילולית: רמון הקדוש של אוראן החדשה).
היא נקראה כך על שם הקדוש הנוצרי הקטלאני רמון נונט (Ramon Nonat), ש-31 באוגוסט הוא יום חגו, ועל שם העיר אוראן (באלג'יריה של היום) שם נולד רמון גרסיה דה לאון אי פיסרו.
העיירה החדשה עזרה בהגנה על הדרך בין טריחה וסלטה.
העיירה שוחררה משלטון ספרד ב-1810, בתחילת מלחמת העצמאות של ארגנטינה, ובהמשך המלחמה היא הייתה בסיס של תומכי העצמאות באזור.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 פקדו את האזור שתי רעידות אדמה חזקות שהחריבו את העיירה, והיא שוקמה בעשורים שלאחר מכן.
ב-1880 הייתה תוכנית להפריד חלקים מפרובינציית סלטה ולהפוך אותם לטריטוריה פדרלית נפרדת שבירתה תהיה סן רמון דה לה נואבה אוראן, אך בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה לפועל.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בעיקר גידול קנה סוכר, הדרים (בעיקר תפוזים ואשכוליות), צ'ילי, בננות וקפה.
בעיר נמצאת שלוחה אזורית של האוניברסיטה הלאומית של סלטה.
את העיר משרת נמל התעופה אוראן, המציע טיסות לערים מרכזיות אחרות בפרובינציית סלטה.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 50, המקשר את העיר הקטנה פיצ'נל שמדרום לאוראן לגבול עם בוליביה.
סן פרננדו (בספרדית: San Fernando) היא עיר השוכנת בחלקו הדרום-מערבי של האי טרינידד שבטרינידד וטובגו.
שטח העיר תחום על ידי נהר גוראקרה מצפון, על ידי נהר אורופוצ'ה מדרום, על ידי הכביש המהיר על שמו של סר סולומון הוצ'וי ועל ידי מפרץ פראיה ממערב.
העיר קרויה לעיתים על ידי המקומיים בכינוי "סנדו" (Sando) והיא מהווה את הבירה התעשייתית של טרינדד בשל קרבתה לבית הזיקוק של פוינט א-פייר ולמפעלים נוספים כמו מתקני הפקה לגז טבעי נוזלי, ברזל, פלדה ואלומיניום.
התושבים הילידים המקוריים של האזור קראו לו אנפרימה, שמשמעותו "גבעה יחידה" או "ללא מים".
גבעת סן פרננדו מתנשאת במרכז העיר.
העיר שנקראה סן פרננדו דה נפרימה (San Fernando de Naparima) נוסדה על ידי המושל הספרדי דון חוסה מריה צ'קון ב-1784. במשך הזמן נשמטה הסיומת נפרימה.
ב-1783 החלו להתקיים מטעי סוכר רבים סביב לסן פרננדו.
העיר צמחה סביב ענף חקלאי זה.
צמיחה זו נמשכה לאורך כול המאה ה-19 ובמקום הוקם בית הזיקוק לסוכר הגדול בעולם.
פיתוחם של ענף גידול הקקאו וענף הפקת הנפט, סייעו לצמיחתה של סן פרננדו.
גידולה של העיר היוותה אתגר בנוגע לאספקת המים שלה, בעיקר בעונה היבשה.
תלונותיהם של התושבים גרמו לדוחות רבים של גאולוגים והידרולוגים בסופה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, אך הבעיה נפתרה רק עם השלמת בנייתו של סכר נבט (Navet Dam) בשנות השלושים.
בית הזיקוק לנפט בפוינט א-פייר הסמוכה היווה חלק חשוב בהתפתחותה של סן פרננדו בין מלחמת העולם השנייה ועד לשנות השמונים.
בית הזיקוק נבנה במהלך המלחמה והיווה את אחד מהתרומות החשובות של המגזר הפרטי למאמץ המלחמתי.
הדרישה הגבוהה לנפט בשנות השבעים והשמונים הובילה לפיתוחם של פרברי סן פרננדו, במיוחד של מארבלה בצפון וגאספרילו במזרח.
עקב פיתוחה המהיר של העיר נהרסו רבים מבנייניה העתיקים והיא איבדה מבחינה מסוימת את מורשתה ההיסטורית.
סן פרנסיסקו (בספרדית: San Francisco) היא עיר בפרובינציית קורדובה בארגנטינה.
העיר שוכנת במזרח הפרובינציה, על הגבול עם פרובינציית סנטה פה, במרחק של 205 קילומטרים מזרחית לקורדובה, בירת הפרובינציה.
ב-1886 המושל של פרובינציית סנטה פה סימון דה איריונדו הסמיך את חוסה ברנרדו איטורספה להקים התיישבות בגבול המערבי של סנטה פה.
איטורספה ייסד כך את סן פרנסיסקו, אך בטעות הקים את ההתיישבות מעבר לגבול, בתחומי פרובינציית קורדובה.
הטעות לא תוקנה וההתיישבות נשארה בפרובינציית קורדובה.
ב-1888 ההתיישבות הוזזה כ-8 קילומטרים דרומה כדי לקרב אותה לתחנת רכבת שהוקמה באזור.
ב-1915 סן פרנסיסקו קיבלה מעמד של עיר.
בעשורים שלאחר מכן סן פרנסיסקו קלטה גלי מהגרים שהגיעו לארגנטינה בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
מוצאם של רוב המהגרים האלו היה באזור פיימונטה באיטליה.
כלכלת סן פרנסיסקו מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול סויה, חיטה ותירס, גידול מקנה וכן ייצור מוצרים מן החי כמו חלב.
בעשורים האחרונים התפתחה בעיר גם תעשייה גדולה.
סן פרנסיסקו נמצאת על מסלולם של הכבישים הלאומיים 19, המקשר בין העיר קורדובה ובין פרובינציית סנטה פה, ו-158, המקשר את סן פרנסיסקו לריו קוארטו הנמצאת בדרום פרובינציית קורדובה.
סן פרנסיסקו כרוניקל הוא עיתון יומי אמריקאי המשווק בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו שבקליפורניה ומופץ בכל רחבי המדינה, החל מאזור סקרמנטו וצפון קליפורניה ועד אזור סנטה ברברה.
הוא הוקם בשנת 1865 בשם The Daily Dramatic Chronicle, על ידי שני אחים צעירים.
העיתון נמצא בבעלותה של חברת תאגיד הרסט (שייסד ויליאם הרסט) מאז שנת 2000.
לעיתון שני אתרי אינטרנט: SFGate, המכיל חדשות יחד עם מאפייני רשת, ו-sfchronicle.com, המשקף לרוב את הכתבות המוצגות בעיתון המודפס.
סן קריסטובל דה לה לגונה (בספרדית: San Cristóbal de La Laguna; לעיתים מקוצר ללה לגונה) היא עיר במחוז סנטה קרוס דה טנריפה בקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד.
העיר נמצאת בצפון האי טנריפה והיא גובלת בתחום השיפוט של סנטה קרוס דה טנריפה, בירת המחוז ואחת משתי הבירות של הקהילה האוטונומית.
בעיר מתגוררים 153,009 תושבים (נכון ל-2014), והיא העיר השלישית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיים הקנריים, אחרי לאס פאלמאס דה גראן קנריה וסנטה קרוס דה טנריפה.
העיר נמצאת על מסלול הכביש TF-5, המקשר בין סנטה קרוס דה טנריפה ופוארטו דה לה קרוס בצדו המערבי של האי.
כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, גידול מקנה, תיירות ותעשייה.
בעיר שוכנות אוניברסיטת לה לגונה, והקתדרלה של סן קריסטובל דה לה לגונה.
העיר גובלת פיזית בנמל התעופה טנריפה צפון, הנקרא בספרדית על-שמה "נמל התעופה טנריפה צפון-עיר הלגונה" (Tenerife North–Ciudad de La Laguna).
ב-1999 הוכרזה סן קריסטובל דה לה לגונה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עד בואם של הספרדים לאיים הקנריים במאה ה-15 שם העמק בו נמצאת העיר היה אַגֶרֶה והוא השתייך לאנגה, אחת הממלכות של הגואנצ'ים בטנריפה.
בעמק היה בעבר מעין לגונה שהתייבשה והוא המקור של השם "לה לגונה".
ב-1494 התרחש במקום קרב אגרה, בו כוחות ספרד בהנהגת הקונקיסטאדור אלונסו פרנאנדס דה לוגו ניצחו את הגואנצ'ים וכיבוש טנריפה הושלם תוך שנים ספורות.
בין 1496 ו-1497 פרנאנדס דה לוגו ייסד את העיר ותוך זמן קצר היא הפכה למושב של הקבילדו של טנריפה.
בהמשך היא הפכה גם לבירה של כל האיים הקנריים.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 אזור הנמל של לה לגונה החל לעלות בחשיבותו עד שהוא פוצל לעיר נפרדת - סנטה קרוס דה טנריפה.
חשיבותה של סנטה קרוס עלתה בהדרגה על זו של לה לגונה וב-1833 פרננדו השביעי, מלך ספרד, הורה על העברת הבירה של האיים הקנריים לסנטה קרוס.
נכון לעכשיו זו עיר אוניברסיטאית ובעלת חשיבות דתית מכיוון שהיא היא מקום מושבה של הבישופות הקתולית של טנריפה, הכולל לא רק את האי טנריפה, אלא גם את האיים המערביים של האיים הקנריים (לה פלמה, לה גומרה ואל איירו).
ה-14 בספטמבר: חג של ישו דה לה לגונה.
יום ראשון השני של יולי: חג הקדוש בנדיקטוס מנורסיה.
סן קרלו קנאווזה (באיטלקית: San Carlo Canavese) היא קומונה ששייכת למטרופולין טורינו באזור פיימונטה, הממוקמת כ-20 ק"מ צפונית מערבית לטורינו.
סן קרלו קנאווזה גובלת עם העיריות הבאות: רוקה קנאווזה וודה קנאווזה, סן פרנסיסקו.
סן פרנצ'סקו אל קאמפו (בפיימונטית: San Fransesch) היא עירייה איטלקית המונה 4,853 תושבים בעיר המטרופולינית טורינו שבפיימונטה.
סן פרנצ'סקו אל קאמפו שוכנת כ-21 קילומטרים צפונית-מערבית ממרכז העיר טורינו, על רמת ואודה (Vauda), ששמה נגזר מהמילה הגרמנית העתיקה Wald, שפירושה "יער".
החלק הצפוני של שטח היישוב נכלל בתחומי שמורת הטבע המוגנת ואודה.
ב-8 באוקטובר 1996 אירע בעירייה תאונת מטוס חמורה.
מטוס מטען מדגם אנטונוב An-124 רוסלן של אירופלוט, בטיסה 9981, ניסה להמריא מחדש לאחר שכבר טס בחלק ממסלול ההמראה של נמל התעופה טורינו-קאזלה.
הניסיון כשל, והמטוס הענק התרסק על חווה חקלאית, וכתוצאה מכך נהרגו שני אנשי צוות וכן בעלי החווה.
ב-16 בספטמבר 2023 התרסק מטוס MB-339 של טייסת פרצ'ה טריקולורי (Pony 4), שהוטס על ידי רב-סרן אוסקר דל דו (Oscar Del Dò).
זמן קצר לאחר ההמראה, המטוס איבד גובה והתרסק בשטח שדה התעופה.
הטייס הצליח להיחלץ באמצעות כיסא מפלט, אך עקב התאונה, רכב שנסע בכביש סמוך נפגע מהדלק הבוער.
כתוצאה מכך נהרגה לאורה אוריליאסו, ילדה בת 5, ואחיה אנדראה בן ה-12, שנכווה בכ-30% מגופו, ניצל.
הסמל הוענק בהחלטת נשיא הרפובליקה מ-23 במאי 1956.
הדגל, שהוענק בהחלטת DPR מ-8 בפברואר 1958, הוא דגל מחולק בצבעי ירוק ותכלת.
על פי נתוני ה-ISTAT ל-31 בדצמבר 2009, האוכלוסייה הזרה שהתגוררה בעיר מנתה 150 אנשים.
האזרחויות המיוצגות ביותר, לפי אחוזן מתוך סך האוכלוסייה המקומית היו:
תקופה ראש עיר מפלגה תפקיד 1995–1999 אדריאנו קוריאסו רשימה אזרחית ראש עיר 1999–2004 דני פרנצ'סקו מרטינייטו רשימה אזרחית ראש עיר 2004–2009 דני פרנצ'סקו מרטינייטו רשימה אזרחית כהונה שנייה 2009–2014 סריג'ו קולומבטו רשימה אזרחית כהונה ראשונה 2014–2019 סריג'ו קולומבטו רשימה אזרחית כהונה שנייה 2019–נוכחי דייגו קוריאסקו רשימה אזרחית ראש עיר
"סן פרנסיסקו על המים" הוא פזמון ישראלי שכתב אריק איינשטיין והלחין שלום חנוך.
השיר יצא בשנת 1979 באלבום אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת ושוב שנה לאחר מכן באלבום בחמוש במשקפיים.
השראת השיר באה ממשפטים של אריק איינשטיין על כדורסלן ה-NBA כרים עבדול-ג'באר, ששיחק אז בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס.
שלום חנוך סיפר על תהליך יצירת השיר "סן פרנסיסקו על המים", שנכתב בשיתוף פעולה עם אריק איינשטיין.
לדבריו, איינשטיין נהג להציג לו רעיונות ומשפטים ארוכים שכתב במחברתו, וחנוך בחר מתוכם ביטויי מפתח והפך אותם לשירים.
השיר נכתב לפני שיצאו לסבב הופעות בארצות הברית.
השיר מתאר את הפער בין היופי של סן פרנסיסקו לבין תחושת הגעגוע והריחוק מהבית בישראל.
לצד תיאור יופיו של גשר הזהב, עולה תחושת ניכור: "אז איך זה שאני מרגיש רחוק".
נוסף לעבדול-ג'באר, מוזכר גם כדורסלן בולט נוסף מאותה תקופה – ד"ר ג'יי (ג'וליוס ארווינג).
לקראת סיום, השיר מבטא כמיהה לשוב אל הבית, המכונה בו "הביצה".
בבית זה מוזכרים גם בית הקפה התל אביבי המיתולוגי "כסית", חצקל איש כסית ובנו משה, שהיה חבר קרוב של איינשטיין.
חנוך סיפר בראיון כי במהלך הופעותיהם בחוף המערבי, איינשטיין ביקש לנסוע מלוס אנג'לס לסן פרנסיסקו כדי לצפות במשחק NBA.
במהלך הנסיעה, בזמן שחנוך נהג, אזל הדלק בעקבות משבר הדלק שפקד אז את ארצות הברית.
הם עצרו בדיינר בעיר גילרוי, הנודעת בריח השום שלה, שם לא הייתה טלוויזיה.
למחרת, לאחר שמילאו דלק, המשיכו בדרכם.
לאחר נסיעה מלווה בפקקים, הגיעו לגשר שער הזהב.
איינשטיין ירד מן הרכב וראה את הגשר לראשונה.
חנוך שאל אם הגשר אמור להיות עשוי מזהב או לפחות בצבע זהב — שאלה שאיינשטיין מצא משעשעת.
בשנת 2014 שרה שיראל ביתן את השיר בתוכנית The Voice ישראל, עונה 3.
בשנת 2021 הוציאו דב גרינר ונועם גרינר גרסה לשיר.
סנאט הוא גוף פוליטי מייצג, מקור המילה במילה הלטינית senex, שפירושה "אדם זקן", וממנה המילה Senatus.
המילה הלטינית "סנאטור" (Senator), שנמצאת בשימוש ברוב שפות העולם, מקורה במבנה חברתי פשוט וקדום, בו ניתן כוח ההכרעה לזקני השבט.
הסנאט הראשון היה ברומא העתיקה.
בדמוקרטיות מודרניות בעלות מערכת שלטון פרלמנטרית דו-ביתית (בי-קאמרלית) כולל הפרלמנט שני בתים: בית תחתון (הנקרא לעיתים קרובות "בית הנבחרים" או "האספה הלאומית"), שלו חוקים אלקטוראליים (קביעת גיל מינימום לבחירה ולזכות להיבחר, קולגיום וכו'); ובמקביל, או מעליו, בית עליון (לעיתים קרובות נקרא "סנאט") ובו פחות נציגים מאשר בבית התחתון.
לדוגמה, בסנאט האמריקני, לכל מדינה ממדינות ארצות הברית יש שני נציגים בלבד, ללא קשר לגודלה, בעוד שבבית הנבחרים מספר הנציגים הוא יחסי לגודל אוכלוסייתה של המדינה.
במערכת פדרלית הסנאט משמש לרוב כגורם מאזן המעניק השפעה לאזורים וקבוצות שהיו חסרי השפעה במערכת ייצוגית רגילה.
בארצות הברית, לכל מדינה יש סנאט ובית נבחרים משלה, הנקרא "בית מחוקקים".
בין המדינות האחרות שבהן יש סנאט ניתן למנות את איטליה, אוסטרליה, ארגנטינה, קנדה, צרפת, אירלנד, הפיליפינים ופולין.
במדינות אחרות, נהוגים שמות אחרים ל"בית העליון" כגון מועצת הפדרציה ברוסיה, בית הלורדים בבריטניה והבונדסראט בגרמניה.
לעיתים הסנאט משמש כזרוע המבצעת של הממשלה או של בית המשפט העליון, כדוגמת הסנאט של פינלנד עד 1919, או הסנאט הרוסי בשנים 1711–1917.
סנאט באוניברסיטאות הוא הגוף האקדמי העליון, ובאופן רשמי הוא מופקד על התוויית תוכניות הפיתוח האקדמיות, ועל הפעילות האקדמית השוטפת.
בנוסף הוא אחראי על קביעת סטנדרטים אקדמיים ועל שמירת רמתה של הפעילות האקדמית של האוניברסיטה.
הסנאט נפגש אחת לחודש בשנת הלימודים האקדמית (בין אוקטובר לינואר ובין מרץ ליוני)
חברי הסנאט באוניברסיטה הם: הרקטור (בתפקיד היו"ר), נשיא האוניברסיטה, כל הדקאנים וכן פרופסורים מן המניין המייצגים את כל הפקולטות.
לרוב יהיה מדובר בראשי חוגים.
וכן נציגים של הפרופסורים החברים ושל המרצים הבכירים.
אחרים כגון יו"ר אגודת הסטודנטים, ראשי הסגל המנהלתי, ודובר האוניברסיטה משמשים כמשקיפים (כלומר בעלי זכות השתתפות אבל ללא זכות הצבעה).
סנאי (שם מדעי: Sciurus) הוא בעל חיים הנמנה עם משפחת הסנאיים שבסדרת המכרסמים.
מין הסנאי היחידי בישראל הוא הסנאי זהוב הנמצא בחרמון.
הסנאי חי בעיקר על עצים.
מינים שונים של סנאי חיים באמריקה הצפונית ונפוצים ברחובות כמו שהחתולים בישראל.
סנאי זהוב או סנאי פרסי (שם מדעי Sciurus anomalus) הוא מין מכרסם ממשפחת הסנאיים.
נפוץ בעיקר בדרום אירופה ובדרום מערב אסיה: ארמניה, אזרבייג'ן, גאורגיה, יוון, איראן, עיראק, ירדן, לבנון, סוריה, טורקיה וישראל.
מקום מחייתו הטבעי הוא יערות וחורש באקלים ממוזג.
אורך כל גופם (של סנאים בוגרים) נע בין 32 ל-36 ס"מ שבתוכם כלול הזנב, שאורכו נע בין 13 ל-18 ס"מ.
צבע פרוות הגוף העליון נע בין חום אפרפר לאפור חיוור, ואילו הפרווה בפלג גופם התחתון הוא חום צהבהב, הצבע של הזנב, נע בין חום צהוב לאדום עמוק.
הציפורניים שלהם קצרות יחסית, לעומת אלה של סנאי עצים אחרים, ולנקבות יש שמונה או עשר פטמות.
בגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב נעשים ניסיונות להרבות סנאים זהובים בשבי במטרה להחזירם לטבע.
סנאטור לכל החיים הוא חבר בסנאט או בבית המחוקקים העליון, במספר פרלמנטים ברחבי העולם, אשר תקופת כהונתו נמשכת כל חייו.
כיום מכהנים סנאטורים לכל החיים במדינות הבאות: איטליה, בורונדי והממלכה המאוחדת (בית הלורדים).
מספר מדינות בדרום אמריקה העניקו את המשרה הזו לאישים אשר כיהנו בעבר כנשיאי המדינה, אולם החלטה זו בוטלה בעשורים האחרונים.
החל מ־31 בינואר 2024, מכהנים בסנאט האיטלקי חמישה סנאטורים לכל החיים מתוך 205 סנאטורים.
הסנאטור לכל החיים מתמנה על ידי נשיא הרפובליקה האיטלקית בעבור שירות יוצא דופן למען המולדת בתחום המדעי, חברתי, תעשייתי, אמנותי ועוד.
נשיאי הרפובליקה האיטלקית לשעבר זכאים באופן אוטומטי לתואר זה.
בין הסנאטורים לכל החיים שכיהנו בסנאט האיטלקי נמנים יהודים רבי-השפעה כמו זוכת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ריטה לוי-מונטלצ'יני והרב הראשי של יהדות איטליה אליהו טואף.
דוגמאות אחרות כוללות את ראשי ממשלת איטליה לשעבר ג'וליו אנדראוטי ומריו מונטי, וכן נשיאי איטליה לשעבר ג'ורג'ו נפוליטנו ולואיג'י אינאודי, בנוסף גם התעשיין ומנכ"ל תאגיד פיאט לשעבר ג'אני אניילי והמנצח ארטורו טוסקניני שמונו לסנאטורים לכל החיים.
בבורונדי זכאים רק המדינה לשעבר למשרה זו.
שניים מתוך 39 סנאטורים הם סנאטורים לכל החיים ב הנוכחי שנבחר ב־20 ביולי 2020.
בממלכה המאוחדת חברי בית הלורדים מכהנים במשך כל חייהם.
סנאטוס קונסולטום הוא צו שהיה מוציא הסנאט הרומי.
המונח התגלגל גם לעת החדשה ונעשה בו שימוש גם בקיסרות הצרפתית הראשונה והשנייה.
מבחינה משפטית בתקופת הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס - 44 או 27 לפנה"ס) סנאטוס קונסולטום היה בעל תוקף של המלצה בלבד.
הצו הביע את עמדתו של הסנאט על הצעות חוק שהונחו בפניו על ידי הקונסולים והפראיטורים.
הלכה למעשה, אף על פי שהצו לא היה בחזקת חוק, הוא היה בעל משקל רב.
קבלת הצו הייתה מנהג מחייב לפני הבאת החוק להצבעה וצו עוין היה מבטל בדרך כלל את כל יוזמת החקיקה.
אם הצו התנגש עם חוק קיים כלשהו, גבר החוק הקיים והצו בוטל.
יחד עם זאת, כל חוק היה יכול להתבטל בעזרת הווטו של טריבון הפלבס.
כל ביטול כזה נרשם ברשומות כ"סאנטוס אוטוריטס" (senatus auctoritas - רצון הסנאט) וכל חוק שעבר נרשם בסופו של דבר כסנאטום קונסלטום.
בתקופת האימפריה הרומית (44 או 27 לפנה"ס עד המאה ה-5 לספירה) האסיפות הוותיקות שחוקקו את החוקים ברומא נוטרלו הלכה למעשה וכל הכח החקיקתי עבר לסנאט.
לאחר שינוי זה, קיבל סנאטוס קונסלטום תוקף של חוק מחייב דה יורה ולא רק דה פקטו.
כוחו של הסנאט פחת במאה ה-3 והרשות המחוקקת הפכה לחזקתו הבלעדית של הקיסר.
סנאד לוליץ' (בבוסנית: Senad Lulić; נולד ב-18 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקיצוני.
לוליץ' נולד במוסטאר שברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובעקבות מלחמת יוגוסלביה הגרה משפחתו לשווייץ.
הוא התחיל את הקריירה שלו בצ'ור 93 ובשנת עבר לAC בלינצונה איתה עלה לליגת העל השווייצרית.
ביולי , עבר לגראסהופרס ציריך בה שיחק שתי עונות ולאחר מכן עבר ליאנג בויז ברן.
בעונתו היחידה במועדון הוא הבקיע 9 שערים ב-40 משחקים בכל המסגרות, דבר שמשך את עיניהן של מועדונים כמו:הרטה ברלין, ורדר ברמן ולאציו.
ב-16 ביוני 2011 לוליץ' חתם על חוזה לחמש שנים בלאציו תמורת תשלום שלא פורסם.
ב-9 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד מילאן.
ביוני נבחר במקום השלישי בתואר "השחקן הבוסני של העונה" אחרי אדין דז'קו ממנצ'סטר סיטי ומיראלם פיאניץ' מרומא.
ב-26 במאי 2013, הוא הבקיע את השער היחיד בגמר הגביע וזכה בתואר ראשון בקריירה שלו.
לוליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה ב-1 ביוני 2008 נגד .
באוגוסט , זומן בפעם השנייה בקריירה.
לאחר שגילה יכולת טובה בלאציו, קיבל לוליץ' את חולצת ההרכב הראשון בנבחרת.
ב-7 ביוני 2013 הבקיע לוליץ' את שער הבכורה של בנבחרת בניצחון 0–5 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. לוליץ' העפיל עם הנבחרת לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2014.
סנאי ורוד הוא קוקטייל המורכב מ-60 מ"ל ליקר קקאו בהיר, 60 מ"ל ליקר אמרטו, 60 מ"ל שמנת ודש גרנדין.
את כל המרכיבים מוזגים לשייקר עם קרח, מנערים היטב ומוזגים לכוס קוקטייל.
הקוקטייל נוצר בתחילת 1940 במילווקי.
טעם מתוק ומראה מהנה עשה את זה קוקטייל פופולרי מאוד במשך כמה עשורים.
במקור המשקה מכיל קרם דה נואיו אך כיוון שקשה להשיגו מוחלף היום באמרטו.