tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחיו אמנון שמחה, הוא ר"מ בישיבת ההסדר בעתניאל.
לדוקוב עוד שלוש אחיות, שתיים מהן תאומות.
בשנת 2004 החל לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אך לאחר שנה הפסיק את התואר.
בשנים מאוחרות יותר השלים תואר ראשון במכללה האקדמית הרצוג.
החל את דרכו העיתונאית בעיתון "נקודה".
שימש ככתב בקבוצת "מקור ראשון" במשך כשמונה וחצי שנים, במהלכם כיהן כעורך עמוד הבית של אתר nrg, עורך המוסף הפוליטי "יומן" ובמקביל היה עורך וכותב המוסף הסאטירי של "מקור ראשון" – "בריחת המוחות" אותו ייסד.
במשך קרוב לחמש שנים היה מקורב מאוד לאורי אליצור.
בין השאר אחראי דוקוב לחשיפת "וילהלם רוט", שהתברר כמשה חרותי – צעיר מגבעתיים שהציג את עצמו כבן אצולה אוסטרי והיתל בתקשורת, בפעילי הסברה ובשר בממשלת ישראל.
בשנים 2007–2008 כתב טור באתר כיפה הנקרא 'המעלעל' ובו ביקורת שבועית על עלוני ועיתוני השבת של המגזר הדתי לאומי.
בשנת 2015 הגיש תקופה קצרה ברדיו גלי ישראל את התוכנית "פעמיים הפוך" עם העיתונאי צחי כהן.
מפברואר 2017 - פברואר 2019 שימש כעורך אקטואליה ומדורים בעיתון בשבע, ומאז ועד לפרישתו באפריל 2020 כיהן כסגן העורך.
ולאחר מכן עבר לעבוד בגלובס, עד לחודש יוני 2021.
בעבר כתב מדי פעם טורי דעה באתר mako והתארח לעיתים ברדיו כאן מורשת, בערוץ הכנסת ובתוכנית הפטריוטים בערוץ 20.
באוגוסט 2021 חזר למקור ראשון, ושימש כחבר הדסק המשפטי בעיתון וככתב המשפטי.
החל מספטמבר 2022 משמש כעורך אתר מקור ראשון.
דוקוב נשוי לד"ר אלישבע דוקוב בנש"ק, מרצה בחוג למדעי המחשב במכללה האקדמית אשקלון ובתו של ד"ר אביגדור בנש"ק.
לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בכפר גנים בפתח תקווה.
גדעון לדיז'ינסקי (1933 – אוקטובר 2025) היה פרופסור בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית ברחובות, ומגלה "אם החומוס".
גדעון לדיז'ינסקי נולד ברחובות לזאב ולרחל שעלו כתריסר שנים קודם לכן מאוקראינה.
אחיו, עובד לדיז'ינסקי, הוא קצין צה"ל שעוטר פעמיים בעיטור העוז ונהרג בקרב המיתלה במבצע קדש.
גדעון לדיז'ינסקי למד בבית הספר החקלאי כדורי ובצבא שירת בנח"ל בקיבוץ חמדיה.
בעקבות מות אחיו נאלץ לדיז'ינסקי לעזוב את הקיבוץ ולחזור הביתה כדי לעזור באחזקת המשק המשפחתי בכפר ביל"ו.
במקביל החל ללמוד באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות וקיבל שם דוקטורט בשנת 1968. באמצע שנות ה-70 כיהן כראש החוג לגנטיקה בפקולטה לחקלאות.
הוא קיבל שם דרגת פרופסור חבר ב-1980 ופרופסור מן המניין בשנת 1985.
תוך כדי הקריירה האקדמית, לא זנח לדיז'ינסקי את עבודתו במשק, שהיה תחילה משק חלב, בהמשך פרדסים ואחר כך מטעי אבוקדו, אפרסמונים וקרמבולות.
היה נשוי לצפרירה עד שנפטרה בשנת 2006, והוא אב לחמישה ילדים: ארבע בנות ובן.
תחומי המחקר של פרופ' לדיז'ינסקי הם גנטיקה והשבחה של צמחים.
הוא חקר את הקשר הגנטי שבין גידולי תרבות לקרובי הבר שלהם, במטרה לנצל את מיני הבר כספקי תכונות לזנים החקלאיים, שכן מיני הבר הם לרוב עמידים יותר.
בין השאר חקר את מיני קטניות הבר שמהן בויתו גידולי הקטניות במזרח הקרוב (חומוס, עדשים, אפונה, בקיה, פול, חילבה).
לדיז'ינסקי חקר גם את הבוטניקה והאבולוציה של מיני הבר, את מהלך הביות, והאבולוציה שלאחר הביות.
בשנת 1976 מצא לדיז'ינסקי את 'אם החִמצה', זן הבר שהוא המקור לחומוס (חִמצה תרבותית).
זן זה, חִמצה מרושתת, התגלה בדרום טורקיה.
פרופיל חלבוני הזרע של החִמצה המרושתת נמצא זהה לזה של החִמצה התרבותית, ולאחר שבהכלאה ביניהם התקבלו צאצאים פוריים, הסיק לדיז'ינסקי כי זהו אכן "אם החומוס".
גדעון טיקוצקי (נולד בשנת 1977) הוא פרופסור לספרות, מרצה ועורך ישראלי, זוכה פרס בהט לשנת 2014 ופרס ראש הממשלה לוי אשכול ליצירה לשנת 2019.
למד בתיכון חדרה, בשנת 1995 התגייס לצה"ל, שירת במשך עשור והשתחרר בדרגת רב-סרן.
בשנים 2014–2016 התגורר בארצות הברית, במסגרת השתלמויות פוסט-דוקטורט.
בשנת 2004 סיים לימודי תואר ראשון בחוגים לספרות עברית ולשפה ולספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2006 סיים לימודי תואר שני בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הגמר שכּתב בהדרכת פרופ' אריאל הירשפלד עסקה בייצוג הנוף הארץ-ישראלי בשירת לאה גולדברג כזירה של התמודדות מורכבת עם מוסכמות אידאולוגיות ופואטיות שרווחו בתרבות הארץ-ישראלית והישראלית בשעתה.
בשנת 2014 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטור כתב על יצירתה של דליה רביקוביץ בהדרכת פרופ' מיכאל גלוזמן ונבחנו בה "המעבדה הפואטית" של רביקוביץ ותהליכי ההתקבלות של יצירתה על רקע התרבות הישראלית בת הזמן.
טיקוצקי מלמד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לספרות עברית ועומד בראשו משנת 2025. בשנים 2017–2020 היה עמית מחקר במרכז מַנדל סכוליון למחקר רב-תחומי במדעי הרוח והיהדות באוניברסיטה זו, ומשנת 2021 התמנה לפרופסור חבר בחוג לספרות עברית.
הוא עומד בראש המרכז ללימודי הספרות (משנת 2024) והיה ראש התוכנית ליידיש (2022–2025).
בעבר לימד בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב ובחוג לספרות משווה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
כמו כן היה עמית מחקר וחוקר אורח במרכז טַאוֹבֶּה ללימודי יהדות באוניברסיטת סטנפורד (2014–2015), במרכז כץ למחקר מתקדם במדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה (2016) ובמוסדות נוספים.
במחקרו מתמקד טיקוצקי בספרות העברית של המאה העשרים, הן בפני עצמה והן בזיקותיה לתרבות אירופה, וכן בתרבות הישראלית, לא אחת במבט מן הארכיון.
הוא בוחן את התגבשות הקאנון (בכללו, ושל יוצרים מסוימים) כפועל יוצא של נורמות אידאולוגיות ופואטיות ושל תהליכי צנזורה (פנימית או חיצונית); ואגב הדגשת נזילותו של הקאנון מציג דרכים חלופיות שעמדו לרשות הספרות והתרבות ושנשכחו ברבות הימים.
טיקוצקי כתב בהרחבה על יצירתן של לאה גולדברג ודליה רביקוביץ וההדיר רבים מכּתביהן, בין השאר קבצים של מאמרים ורשימות עיתונות פרי עטן.
בין גילוייו הארכיוניים הבולטים, שערך והביא לדפוס: כ-40 שירים נשכחים מאת זלדה, כ-150 שירים גנוזים מאת רביקוביץ, כ-300 שירים גנוזים מאת גולדברג וכן רומן גנוז מאת גולדברג, אבדות, שעלילתו מתרחשת בברלין ערב עליית הנאצים לשלטון.
בשנים 2008–2021 היה טיקוצקי עורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספרית פועלים, ובשנים 2019–2021 היה עורך ראשי, לצד נגה אלבלך, מנכ"לית הוצאת הספרים.
פרס על שם פאול אברהם אלסברג לחוקר מצטיין לשנת תשפ"ג מטעם האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע (2022).
מלגת קרן עזריאלי לחוקרים צעירים (2021).
פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול (2019).
מלגת מַנדל במרכז מנדל סכוליון למחקר רב-תחומי במדעי הרוח והיהדות, האוניברסיטה העברית בירושלים (2017–2020).
פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית לשנת תשע"ה (2015) – פרס לעריכה ספרותית, על מפעל כינוס כתביה של לאה גולדברג.
פרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשע"ד (2014), על הספר דליה רביקוביץ – בחיים ובספרות.
מלגת דן דוד לחוקר צעיר בתחום היסטוריה/ביוגרפיה (2012).
פרס דב סדן למחקר ועיון (2012).
פרס לספר ביכורים בתחום העיון מטעם שרת התרבות והמועצה הציבורית לתרבות ולאמנות על הספר הנסיך הקטן – שבעה פרקי מסע (1994).
'הנסיך הקטן' – שבעה פרקי מסע, מסות ומחקרים על הנסיך הקטן בראי מכלול כתיבתו של אנטואן דה סנט-אכזופרי, הקיבוץ המאוחד, 1998.
האור בשולי הענן – היכרות מחודשת עם יצירתה וחייה של לאה גולדברג, הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, 2011.
דליה רביקוביץ – בחיים ובספרות, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וידיעות אחרונות – ספרי חמד, סדרת ספרי פרס בהט, 2016.
תפרי העבריות: ארכיון הספרות לנוכח הקאנון, הוצאת מאגנס, 2024.
טייס קרב ומכתב לבן ערובה מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי, ספרית פועלים, 2009.
גדעון טיקוצקי, "היהלומים של דליה רביקוביץ" (עם צאת כל שיריה), אתר הספרייה החדשה, 1.9.2010
גדעון טיקוצקי, "'בעזבי את חיי, קראתי בו, וטוב לי': יהודה עמיחי הצעיר כותב ללאה גולדברג", אות (החוג לספרות, אוניברסיטת תל אביב), גיליון 1, סתיו 2010, עמ' 215–226.
גדעון טיקוצקי, "חיה יותר מן השפות האחרות" (על דרכה של גולדברג אל העברית ובעברית), מקור ראשון, "שבת", גיליון 652, כ"א בשבט תש"ע, 5.2.2020, עמ' 8–9.
גדעון טיקוצקי, "המשוררת שלא רצתה להזדקן" (על לאה גולדברג), מקור ראשון, מוסף שבת, 13.5.2011, עמ' 11.
"החשבון לא הושלם: בחזרה אל 'שארית החיים', ספר שיריה האחרון של לאה גולדברג", הו!, גיליון 15, אוגוסט 2017, עמ' 78-69.
גדעון טיקוצקי, דילמת המנדרין הסיני: כוחה המוסרי של שיחה, מעלה 14, יוני 2024, עמ' 22-21, על "השיחה"
גיתית פודמסקי, ריאיון עם טיקוצקי באתר קרן ויקימדיה ישראל על הוראה אקדמית המשלבת חיבור ערכים בוויקיפדיה, 16.9.2019.
ענת שרון-בלייס מראיינת את טיקוצקי בתוכניתה "אחת+5: שעה על ספרים ישנים וחדשים", כאן תרבות, 10.4.2020.
אלעד נבו, "'כמו חפירה ארכאולוגית'", על גילוי שירים נשכחים מאת זלדה, ישראל היום, 13.7.2020, עמ' 26.
גיל מרקוביץ, המעבדה, "שירת הארכיון" - הסכת בארבעה פרקים עם גדעון טיקוצקי, אוגוסט 2025, כאן הסכתים.
תוכנית זו נתפסה כגורם העיקרי לניצחון האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, והישגו של ולס בהרחבת צי ארצות הברית כמעט פי עשרה בגודלו זכה לשבחים מרובים.
ולס דחף למיסודה של מדליית הכבוד.
גדעון ולס נולד ב-1 ביולי 1802 בגלסטונברי שבקונטיקט.
הוריו היו סמואל ולס ואן הייל.
אביו עסק בסחר ימי והיה תומך נלהב של הדמוקרטיה הג'פרסונאית.
הוא השתתף בוועידה שב-1818 כוננה בה חוקת קונטיקט הראשונה שביטלה את כתב הזכויות הקולוניאלי וניתקה באופן רשמי את הקשרים הפוליטיים של קונטיקט עם בריטניה שהתקיימו לפני המהפכה האמריקאית.
בניגוד ל"הוראות היסוד של קונטיקט", החוקה של 1818 הבטיחה את חופש הדת.
הוא היה בן הדור השביעי של משפחתו באמריקה.
בן הדור הראשון של המשפחה היה תומאס ולס, שהגיע לקונטיקט ב-1635 והיה האדם היחידי במושבה שהחזיק בכל ארבע המשרות הבכירות בה: מושל, סגן מושל, גזבר המושבה ומזכיר המושבה.
הוא גם היה זה שניסח את "הוראות היסוד".
גדעון ולס היה נינם של קפטן סמואל ולס ושל רעייתו רות לבית רייס, בתו של אדמונד רייס, שהיגר ב-1638 לסדברי שבמסצ'וסטס וייסד את מרלבורו, מסצ'וסטס.
ב-16 ביוני 1835 נשא גדעון ולס את מרי ג'יין הייל, בתם של אליאס וייט הייל וג'יין מלהאלאן.
אביה של ג'יין סיים ב-1794 את לימודיו בקולג' ייל ועסק בעריכת דין בפנסילבניה.
לגדעון ולמרי ג'יין נולדו שישה ילדים.
ולס למד באקדמיה האפיסקופלית שבצ'שייר, קונטיקט ולאחר מכן קיבל תואר מהאקדמיה לספרות, מדע ולימודים צבאיים בנוריץ', ורמונט (כיום אוניברסיטת נוריץ').
הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך אז עבר לעסוק בעיתונאות וב-1826 הוא היה למייסד והעורך של העיתון "הרטפורד טיימס".
לאחר מכן הוא שימש במגוון תפקידי ממשל בקונטיקט, כולל חשב של המדינה בשנים 1832 ו-1842–1843 וכן כמנהל הדואר בהרטפורד בשנים 1836–1841 וכראש המשרד לאספקה ולמדים של צי ארצות הברית בין השנים 1846-1849.
ולס היה איש הדמוקרטיה הג'קסונאית ופעל בשיתוף פעולה עם מרטין ואן ביורן ועם ג'ון מילטון נילס.
יריבו העיקרי במפלגה הדמוקרטית בקונטיקט היה אייזק טוסי, שלימים החליף אותו ולס בתפקיד מזכיר הצי.
אף על פי שוולס היה תומך נאמן של ג'יימס פולק בבחירות לנשיאות של 1844, הוא נטש את המפלגה הדמוקרטית ב-1848 כדי לתמוך במערכת הבחירות של מרטין ואן ביורן מטעם "מפלגת הקרקע החופשית" (Free Soil Party).
ב-1854 העביר ולס את תמיכתו אל המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז, בעיקר בשל היותו מתנגד לעבדות, וב-1856 הוא ייסד עיתון בשם "הרטפורד איבנינג ניוז" שהיה רפובליקני בהשקפותיו מבשך עשורים רבים.
תמיכתו החזקה של ולס באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860 הפכו אותו למועמד ריאלי לייצג את ניו אינגלנד בקבינט של לינקולן.
במרץ 1861 מינה אותו לינקולן לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
בכניסתו לתפקיד מצא ולס את מחלקת הצי באי-סדר תוך כדי שקציני צי מהדרום מתפטרים בהמוניהם.
צעדו המרכזי הראשון היה שיגור ספינת המלחמה החזקה ביותר של הצי, USS Powhatan, להסיר את המצור על פורט סאמטר בהוראתו של הנשיא לינקולן.
אך מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, על דעת עצמו, הורה לספינה זו להפליג לפורט פיקנס שבפלורידה, ובכך חיסל את סיכויו של מייג'ור רוברט אנדרסון להחזיק מעמד מול המתקפה על המבצר.
כמה שבועות לאחר מכן, כאשר דחף סיוארד להטלתו של מצור ימי על נמלי הדרום, התנגד לכך ולס בתקיפות אך בסופו של דבר הכריע הנשיא לינקולן בעד הטלת המצור.
על אף הספקות שקיננו בליבו של ולס בנוגע למצור, עלה בידו לבנות מחדש את כוחו של הצי וליישם את הטלת המצור שהוכח כצעד יעיל.
הנשיא לינקולן כינה את ולס "נפטון".
עם פרוץ מלחמת האזרחים, כתב אדמירל דייוויד דיקסון פורטר לוולס ש"התשלום הניתן כעת לצוותי הספינות...
מתאים לעיתות שלום ולא לעיתות מלחמה".
בהזדמנות אחרת אמר פורטר לוולס שבספינתו שלו קיים מחסור בפחם ושיש צורך באוניות קיטור קטנות בעלות שוקע נמוך כדי שהמצור יהיה יעיל.
באזור שבין מוביל לנהר המיסיסיפי ניצבו אין ספור איונים שאפשרו לכלי שיט קטנים של הקונפדרציה לחמוק מהמצור.
על אף הצלחותיו, לא היה ולס ביחסים טובים עם חבריו לקבינט.
רגשותיו האנטי-בריטיים גרמו לעימותים בינו לבין סיוארד ועמדותיו השמרניות של ולס הובילו לוויכוחים בינו לבין מזכיר האוצר סלמון צ'ייס ולבין מזכיר המלחמה אדווין סטנטון.
לאחר רצח לינקולן המשיך ולס לכהן כמזכיר הצי בממשלו של אנדרו ג'ונסון.
ב-1866, יחד עם סיוארד, תרם ולס רבות להקמתה של מפלגת האיחוד הלאומי כמפלגת אלטרנטיבה שלישית שתמכה במדיניות הפיוס של ג'ונסון.
ולס גם היה משתתף מרכזי במערכה הכושלת של ג'ונסון לקידום מאמצי השיקום ולתמיכה במועמדים בבחירות אמצע הכהונה באותו סתיו.
אף על פי שוולס כתב ביומנו שהתנהלותו של ג'ונסון באותה מערכה גרמה לו לייאוש, במיוחד בשל נטייתו של הנשיא להתעמת ישירות עם טרדנים, הוא נותר נאמן לג'ונסון ובמהלך משפט ההדחה שלו תמך בו.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, שב ולס לקונטיקט ועסק בכתיבה, בעריכת עיתונים והוציא לאור מספר ספרים עד למותו, כולל ביוגרפיה בשם "לינקולן וסיוארד" שפורסמה ב-1874. ולס היה עמית מדרגה שלישית של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" (Military Order of the Loyal Legion of the United States).
בעוד שמסדר זה כלל בעיקר קציני צבא האיחוד שלחמו במלחמת האזרחים, התאפשרה גם קבלתם של אזרחים שתרמו תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי כחברי כבוד (עמיתים מדרגה שלישית).
ולס גם תרם רבות למיסודה של מדליית הכבוד במסגרת הצי.
לקראת סוף שנת 1877 החלה בריאותו להתדרדר.
גדעון ולס נפטר כתוצאה מסטרפטוקוקוס בגרון ב-12 בפברואר 1878 בהרטפורד בגיל 75. הוא נטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנים 1919-1940, ובמשחתת נוספת שנקראה על שמו שהייתה בשירות בשנים 1943-1946. על שמו נקרא גם חדר האוכל באקדמיית צ'שייר ובית ספר בגלסטונברי שבקונטיקט.
ב-1910 הוקדש לזכרו פארק בשכונת לינקולן סקוור שבשיקגו.
ב-2014 נפתחה בקרבת מקום מסעדה הנושאת את שמו.
גדעון גריינג'ר היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון.
בתפקיד זה כיהן לימים גם בנו, פרנסיס גריינג'ר, שגם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
גדעון גריינג'ר נולד בסאפילד, קונטיקט.
הוא היה בנם של גדעון גריינג'ר האב וטריפוסיה (לבית קנט) גריינג'ר.
הוא למד משפטים באוניברסיטת ייל והיה לעורך דין.
גריינג'ר נחשב לכותב מאמרים פוליטיים מבריק.
בעשותו שימוש בשמות העט אלג'רנון סידני ואפמינונדס, הוא פרסם מאמרים רבים להגנת עקרונותיו של תומאס ג'פרסון.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט והתמודד ב־1798 ללא הצלחה על מושב בקונגרס של ארצות הברית.
כתומך נלהב של ג'פרסון הוא מונה על ידו לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בראשית נשיאותו ב־1801. בתפקיד זה הוא המשיך לכהן עד 1814 תחת יורשו של ג'פרסון, ג'יימס מדיסון.
נכון ל-2020 גריינג'ר הוא המנהל הכללי של דואר ארצות הברית שכהונתו הייתה הארוכה ביותר.
ב־1802 הוא שכנע את הקונגרס להעביר חוק שקבע שעובדי הדואר יהיו לבנים בלבד.
הוא היה מודאג מכך שאפרו-אמריקאים יראו את עצמם כעובדי הממשלה ולפיכך כזכאים לשחרור מעבדותם.
מצב זה לא השתנה עד לתום מלחמת האזרחים האמריקנית.
התיישב גריינג'ר בקנאינדייגואה שבניו יורק, שם הוא בנה בית מגורים שממנו הוא פיקח על שטחי הקרקעות הרבים שבהמשך הוא רכש במערב.
כיום בית זה משמש כמוזיאון.
הוא היה חבר בסנאט של ניו יורק והמשיך להשפיע בתחום הפוליטיקה והמשפטים, כולל להיות דמות מפתח במיזם תעלת אירי.
ביוני 1790 נשא גריינג'ר לאישה את מיינדוול פיז, בתו של ג'וזף פיז.
לזוג נולדו שלושה בנים, כולל:
פרנסיס גריינג'ר, שנשא לאישה את קורנליה ואן רנסלר, נכדתו של בריגדיר גנרל רוברט ואן רנסלר, שהיה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של מדינת ניו יורק במהלך המהפכה האמריקאית ובהמשך חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
פרנסיס כיהן גם הוא כמו אביו כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנת 1841 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בתקופות כהונה שונות לפני כן ואחרי כן.
ג'ון אלברט גריינג'ר, שנשא לאישה את הארייט ג'קסון, בתם של עמשא ג'קסון, הנשיא הראשון של בנק יוניון של ניו יורק, ושל מרי (לבית פלפס) ג'קסון, בתו היחידה של אוליבר פלפס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק.
סבה מצד אביה היה הגנרל מייקל ג'קסון, שפיקד על רגימנט אנשי מילואים בקרב לקסינגטון.
מצב בריאותו הרופפת אילץ את גריינג'ר לפרוש ב־1821. גדעון גריינג'ר נפטר ב־31 בדצמבר 1822 בקנאינדייגואה.
הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבעיר.
על שמו נקראה עיירה באוהיו.
גדעון לנגהולץ (נולד ב-12 בדצמבר 1942) הוא מהנדס חשמל ואיש אקדמיה ישראלי, לשעבר מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב ונשיא המכון הטכנולוגי חולון.
בשנת 1968 קיבל תואר מוסמך למדעים מטעם הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בשנת 1972 הצטרף לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בפקולטה להנדסה בתחום הנדסת חשמל ואלקטרוניקה.
באפריל 1973 קיבל דרגת מרצה בכיר באוניברסיטה.
מחקריו לאורך השנים עסקו בנושאים כמו אינטליגנציה מלאכותית, מערכות לוגיקה עמומה, רשתות עצביות, אלגוריתמים גנטיים, אוטומטים לומדים, רשתות טלקומוניקציה, ניתוב ובקרת זרימה.
משנת 1998 לערך שימש בתפקיד דיקאן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל האוניברסיטה, כשהחליף בתפקיד את פרופסור ניב אחיטוב.
באפריל 2007 התפטר מתפקיד מנכ"ל אוניברסיטת תל אביב ובנובמבר מונה לנשיא המכון הטכנולוגי חולון.
בשנת 2011 סיים את תפקידו כנשיא המכון, כשהחליף אותו בתפקיד פרופסור גדי גולן.
לאחר מכן הצטרף לסגל מכללת אפקה בה הוא מכהן, נכון לשנת 2021, כראש רשות המחקר.
גרץ נולד בתל אביב, בנם של היינץ ורחל גרץ (לבית בן-טובים), נין ליצחק אייזיק בן-טובים.
בנערותו למד במוסד החינוכי בבית אלפא, בחברת הנוער בקיבוץ נגבה והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1946 התקבל לבית-הספר החקלאי במקווה-ישראל.
בראשית שנת 1948, בגיל שבע-עשרה וחצי, התגייס לשורות הפלמ"ח יחד עם חבריו מחיפה, שהיוו את הכשרת כפר-מנחם.
שירת בפלוגה ד' של הגדוד החמישי בחטיבת הראל.
כחייל בדרגת טוראי השתתף בקרב של השיירה האחרונה שעלתה לירושלים, בקרב על שועפאט ובקרב על שיח-ג'ראח.
במהלך הקרב על כיבוש בית נשאשיבי, נפצע ברגלו ופונה לבית החולים הדסה הר-הצופים.
לאחר תקופת החלמה בת חודשיים ומחצה, חזר לפעילות מלאה בשורות המחלקה ששהתה במשלטים באזור לטרון.
בתחילת שנת 1949 השתחררה המחלקה והשלימה את הקמת קיבוץ רבדים.
בשנת 1951 הצטרף לפעילות הימית המתרחבת של משפחתו – מ.
בקיץ אותה שנה, הוא וחברתו מרים פראושטטר, עברו בשוגג את הגבול עם סוריה, במהלך טיול פרטי, נשבו ונכלאו בדמשק.
גרץ נפצע ברגלו מירי ונותח במהלך שביו.
השנים שהו בכלא הסורי חמישה חודשים ושוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים.
בשנת 1954 החל לימודיו באקדמיה לפיסול באקדמיה לאמנות של פירנצה בפירנצה ובשנת 1956 התקבל ל-Les Beaux-Arts ("בוזאר") בפריז, שם היה תלמידו של הפסל מרסל ג'מון.
נפטר ב-3 ביוני 2025 בפיאזולה , סמוך לפירנצה, איטליה.
עד ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 נשאה יצירתו אופי פיגורטיבי.
לאחר מכן החל לעסוק בפיסול מופשט, כשהוא עושה שימוש בטכניקות ייחודיות להלחמה וכיפוף מתכות.
הוא הרבה ליצור פיסול גדול מידות שיועד למרחב הציבורי.
עבודותיו בתחום הפיסול מוצגות במוזיאונים ובאתרים ציבוריים ברחבי העולם.
בין היתר, מוצבים פסליו במקומות ציבוריים בערים מרכזיות בכמו ציריך, דטרויט, ניו יורק, לוס אנג'לס, בריסביין, שיקגו וברלין.
בין עבודותיו הבולטות בישראל: הפסל "האור הפנימי" בקמפוס מכון ויצמן, הפסל "קשר גורדי" המוצב בשדרות בן-גוריון בתל אביב, מול "בית איילה" והפסל "שלהבת עציוני" בירושלים, שהוקם על ידי עמותת ותיקי גדוד מוריה של חטיבת עציוני.
אביו, היינץ גרץ, היה שותפם של מאיר דיזנגוף ומאיר אריסון בבעלות על חברת הספנות מ.
אחת מאניות החברה, "אברהם גרץ" שנקראה על שם אביו, עלתה לכותרות בישראל ובעולם בשנת 1952 כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ ואחיו הבכור של גדעון, השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו לא יתמנה לשר התחבורה.
באותה שנה עבר לאיטליה, בה הקדיש שנים רבות למחקר על הצייר וינסנט ון-גוך, מחקר שהתפרסם כספר משנת 1963 בשם "שפתו הציורית של ון-גוך".
אחיו של היינץ, פול גרץ, היה מפיק הוליוודי ידוע ("האם פריז בוערת?").
בחודש נובמבר 1979 נשא לאשה את סוניבה סונד רסמוסן מאוסלו.
הבן דן ("ביבי") הקים יקב באיטליה, שיינותיו משווקים גם בישראל.
דודתו (אחות אִמו) הייתה אספנית האמנות אילה זקס-אברמוב.
גדעון דבורצקי (25 בפברואר 1952 – 21 באוקטובר 1973) היה קצין ומפקד ביחידת חרמ"ש של חיל השריון שעוטר בעיטור העוז במלחמת יום הכיפורים.
גדעון דבורצקי נולד בירושלים, בן לשרה דבורצקי, מתרגמת, ואריה דבורצקי פרופסור למתמטיקה, נשיא מכון ויצמן למדע.
למד במגמה הריאלית בגימנסיה רחביה שבירושלים.
אחרי שנדחה במבדקים לקורס טיס בשל עיוורון צבעים חלקי, הוצב בחיל השריון ונשלח ליחידת חרמ"ש.
אחרי כשנה נשלח לקורס מ"כים חרמ"ש וסיים קורס זה כחניך מצטיין.
באמצע שנת 1971 נשלח לקורס קצינים וגם אותו סיים בציון גבוה ומונה למ"מ בחרמ"ש.
בתקופת שירותו הסדיר חלתה אמו וזמן קצר לפני שסיים את השירות, נפטרה.
בסוף שנת 1972 השתחרר מהשירות הסדיר והחל ללמוד מתמטיקה (מסלול מואץ) ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, נשלח דבורצקי לסיני כמ"מ בפלוגת חרמ"ש בגדוד 100 של אהוד ברק.
השתתף בקרבות הבלימה ובמערכה להחזקת ראש הגשר.
כשנפגע מפקד הפלוגה, קיבל את הפיקוד עליה.
עיטור העוז - תיאור המעשה
ביום 17 באוקטובר 1973 בצהריים, בגזרת החווה הסינית, בציר טרטור, כשלושים מטר מן הקו הקדמי של המצרים נותרה קבוצה של עשרים צנחנים וטנקיסטים, רבים מהם פצועים.
הם נשארו ללא תחמושת, בשעה שנורתה עליהם אש האויב.
בניסיון חילוץ ראשון נפגע הכוח מטילים, למרות זאת התנדב סרן גדעון דבורצקי לחלץ אותם בנגמ"ש שלו.
דבורצקי הוריד את כל אנשי הצוות ונשאר עם רק עם שלושה מתנדבים, יהודה חדד, הנהג וסגן .
מבין ארבעת המחלצים רק יהודה חדד נותר בחיים.
שלושת האחרים נהרגו לאחר ימים אחדים מפגיעה ישירה של טיל מצרי ממערב לתעלת סואץ.
אהוד ברק פיקד על פעולות החילוץ שאותן הובילה פלוגת החרמ"ש של הגדוד.
הוא התפעל מגבורתם של קציני החרמ"ש, גדעון דבורצקי וגיורא שוהם, והם זכו ממנו למחמאות אישיות על גבורתם בקרב.
גדעון יונג הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי והבלם בקייסריספור.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער שלה, ב-13 בספטמבר 2013 ערך יונג את הופעת הבכורה שלו במדי רוט-וייס אוברהאוזן, ששיחקה בליגה הגרמנית הרביעית.
ביולי 2014 עבר להמבורג, והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-14 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בבונדסליגה, בהפסד 0–5 לבאיירן מינכן.
ב-26 בנובמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון קבוצתו 3–0 על הופנהיים.
בתום עונת 2017/2018 ירד עם הקבוצה לבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה.
ביולי 2021 עבר לגרויטר פירט, העולה הטרייה לבונדסליגה.
בשנת 2017 שיחק יונג בנבחרת גרמניה הצעירה, וזכה עימה באליפות אירופה עד גיל 21.
לב עבד כמנהל בקונצרן כור ובמאי 1979 אושר מינויו למנכ"ל משרד התקשורת.
ב-1980 פורסם כי הוא צפוי להתמנות למנכ"ל הראשון של חברת בזק שהייתה אז בשלבי הקמה, אך עם התארכות תהליכי ההקמה, המינוי לא יצא אל הפועל.
ב-1982 פרש מניהול משרד התקשורת והיה מנהל בחברת הכבלים גוונים (כיום הוט) וכיו"ר חברת הבת של בזק לכבלים תת-ימיים.
בשנות ה-90 הקים את חברת גלובסקום.
על שמו נקרא פרויקט לב, כבל התקשורת התת-ימי המחבר את ישראל לקפריסין ואיטליה.
לב היה מעורב בפרויקט אך נפטר לפני שהסתיים.
לב התגורר בהוד השרון ונפטר בגיל 67.הובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בעיר .
גדעון דרור (נולד ב-19 בספטמבר 1960) הוא פרופסור מן המניין במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מחקריו עוסקים ביישום של למידת מכונה בביואינפורמטיקה, רפואה, עיבוד תמונה, מערכות המלצה וחיזוי של שיטפונות.
הוא בוגר תיכון שמעון בן צבי בעיר.
בשנת 1985 סיים תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות בפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בשנת 1993.
בעת לימודיו באוניברסיטה, שימש עוזר הוראה בפקולטה למדעים מדויקים.
בשנים 1993–1995 שימש כחוקר במחלקה לפיזיקה גרעינית, באוניברסיטת תל אביב.
החל משנת 1995 שייך לסגל האקדמי הבכיר במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
משנת 2007–2008 היה פרופסור אורח ב-"NICTA" , שם עסק במחקר והנחה תלמידים.
בשנת 2006 הקים את חטיבת "בינה מלאכותית", במסגרת לימודי התואר הראשון במכללה, וכיהן כראש החטיבה עד שנת 2013.
משנת 2016 עד שנת 2021 כיהן כדקאן בית הספר למדעי המחשב במכללה.
החל משנת 2022 משמש כחבר הוועד המנהל של המכללה.
בין בשנים 2007-2005 עבד בתור מדען ראשי בחברת "Massive Impact, Ltd".
בחברה הוביל צוות אלגוריתם, למידת מכונה לשוק הסלולר בדרום מזרח אסיה.
בין השנים 2010–2013 שימש כמדען מחקר בכיר במעבדות המחקר של Yahoo!
בחיפה במגוון פרויקטים מדעיים ובמערכות המלצה באינטרנט.
בין השנים 2013–2017 שימש כסגן נשיא ודירקטור בארגון "ChaLearn", שם עסק עם איזבל גויון בין היתר בארגון, ייזום והפעלה של תחרויות עולמיות בנושא למידת מכונה.
משנת 2021 משמש כמדען אורח במעבדות המחקר של גוגל בנושאים של חיזוי שיטפונות.
דרור כתב עשרות מאמרים שפורסמו בכתבי עת ובכנסים מובילים.
דרור נשוי לשולמית ולהם שני ילדים ושלושה נכדים.
גדעון יקותיאלי (2 בספטמבר 1926 – 22 בפברואר 1999) היה פיזיקאי גרעין ישראלי ופרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע, ראשון הפיזיקאים הגרעיניים בישראל וממייסדי המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון.
כיהן כיושב ראש המועצה המדעית של המכון וכחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
גדעון יקותיאלי נולד בירושלים, השני מתוך ששת ילדיהם של יוסף יקותיאלי (זוסמנוביץ) ויהודית לבית ויס.
אביו היה מייסד מפעל המכביה וחתן פרס ישראל על מפעל חיים בעיצוב הספורט וקידום תרבות הגוף בישראל.
אמו, יהודית ויס, בוגרת מחזור ה' של הגימנסיה העברית "הרצליה", הייתה בתו של עקיבא אריה ויס, מייסד אחוזת בית, היא תל אביב.
בילדותו עבר להתגורר בתל אביב עם משפחתו.
למד בבית הספר לבנים "אחד העם" ובגימנסיה העברית "הרצליה" וכן היה חבר בתנועת הצופים.
בצעירותו חלה בשיתוק ילדים והתמודד עם השלכות המחלה לאורך שנים רבות.
למרות מחלתו, הוריו והפיזיותרפיסט הראשון שלו, ולטר פרנקל, עודדו אותו להתנהג כמו כל הילדים ונטעו בו את ההכרה כי חרף מגבלותיו הגופניות, כל האפשרויות פתוחות בפניו.
הוא השתתף יחד עם אחיו וחבריו בטיולים, ברכיבה על אופניים ובמשחקים ככל בני גילו.
מלבד זאת, היה שוחר טבע והחזיק באוספי חרקים וצמחים מיובשים.
הצטיין בלימודיו ובהיותו תלמיד בגימנסיה נתן שיעורים פרטיים במקצועות הריאליים.
בכסף שקיבל, סייע לכלכלת המשפחה.
ב-1944 החל ללמוד לתואר שני בפיזיקה (במסלול ישיר) בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים והיה מתלמידיו המובהקים של יואל רקח, שהיה המנחה שלו.
בי"א בניסן תש"ח (20 באפריל 1948) נפל אחיו, , בקרב לרגלי מבצר נבי יושע.
את התואר השני סיים בשנת 1949 ובדומה לחבריו המצטייינים נבחר על ידי ארנסט דוד ברגמן להישלח ללימודי פיזיקה גרעינית בחו"ל.
יקותיאלי נסע לאוניברסיטת בריסטול, שם השלים עבודת דוקטורט בהנחייתו של פרופ' ססיל פרנק פאוול, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1950.
ב-1952 שב לארץ עם ציוד שהביא מלונדון והקים במכון ויצמן למדע את המעבדה הראשונה במכון ובישראל לפיזיקת חלקיקים, יחד עם חברו יהודה איזנברג.
ב-1955–1956 השתלם באוניברסיטת רוצ'סטר, שם כיהן מאוחר יותר כפרופסור אורח.
בראשית שנות ה-60 מונה לפרופסור חבר, וב-1966 מונה לפרופסור מן המניין.
כמו כן, לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון.
ב-1992 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל גם לאחר מכן.
יקותיאלי עסק בחקר ניסיוני של חלקיקים אלמנטריים ואנליזה של מסלולי תנועתם, בין היתר באמצעות תא הבועות החדשני שהותקן במעבדתו, בחקר קרינה קוסמית, וכן הוביל את הפרויקט הישראלי בניסוי OPAL במאיץ החלקיקים האירופי LEP של CERN.
בנוסף, עסק מחקרו בניצול אנרגיית השמש, שאף היא אנרגיה גרעינית, והוביל את בנייתו של מגדל הכוח השמשי במכון ויצמן, אשר קדם למגדל השמש שהוקם לימים בשטחי המכון.
במהלך שנות עבודתו היה מחברם של למעלה מ-400 מאמרים ורשם פטנטים אחדים.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים אורי מאור, יצחק קלזון ושמואל נוסינוב מאוניברסיטת תל אביב, יעקב בן-אריה מהטכניון וכן המטאורולוג אלכסנדר מנס.
ב-1968 נבחר כחבר הוועדה לאנרגיה אטומית, וב-1974 היה חבר בוועדת השופטים של פרס ביטחון ישראל.
כמו כן, היה חבר הוועדה הלאומית לחקר החלל מיסודה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שימש כחבר במערכת כתב העת "מדע" וכתב העת הישראלי למדעי הרפואה.
בחגיגות שנת ה-60 לישראל ציין אותו העיתונאי איתן הבר כאחד מ-24 האישים שהמדינה חבה להם תודה יותר מכל על תרומתם לבניין כוח ההרתעה הלאומי.
משנת 1958 עד לפטירתו היה נשוי לרנה (לבית מדרשי, נפטרה ב-2022).
נולדו להם שלושה בנים: אמנון, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב; עדו, ד"ר לפיזיקה ומנהל בתעשיית ההייטק; דניאל, פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב וחתן פרס רוסו לסטטיסיטקה.
התגורר ברחובות, ונטמן בבית העלמין גורודיסקי בעירו.
ימי חמד, היחידה לפעולות נוער, מכון ויצמן למדע, 1996.
גדעון טומלינסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומושל קונטיקט ה־25.
טומלינסון נולד ב-31 בדצמבר 1780 בסטרטפורד שבקונטיקט.
הוא השלים לימודי הכנה וסיים את לימודיו במכללת ייל בשנת 1802. לאחר מכן נסע לווירג'יניה לשנה אחת, שם שימש מורה פרטי ולמד משפטים.
עם שובו לפיירפילד המשיך בלימודי המשפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1807. באותה שנה נישא לשרה בראדלי.
בשנת 1808 קיבל תואר שני מאוניברסיטת ייל.
לבני הזוג נולד בן יחיד.
אשתו הראשונה נפטרה בשנת 1842, ובשנת 1846 נישא טומלינסון בשנית ללידיה אן וולס רייט, אלמנתו של ויליאם רייט מברידג'פורט, קונטיקט.
טומלינסון נכנס לפוליטיקה בשנת 1817, כאשר מונה למזכיר בית הנבחרים של קונטיקט, ונבחר מחדש בשנת 1818, אז כיהן גם כיושב ראש הבית.
הוא היה ציר בוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1818.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־16 ולשלושת הקונגרסים הבאים אחריו, וכיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1819 ועד 3 במרץ 1827. במהלך הקונגרס ה־19 שימש יושב ראש ועדת המסחר.
לאחר שזכה במועמדות למשרת המושל בשנת 1827, נבחר טומלינסון למושל קונטיקט השמיני.
הוא נבחר מחדש בשנים 1828, 1829 ו־1830. בתקופת כהונתו בוצעה רפורמה במערכת הכליאה, ובשנת 1827 נפתח בית סוהר מתקדם ואנושי יותר.
ממשלו תמך בשיפור מערכת החינוך ובהגדלת התמיכה התקציבית בבתי הספר הציבוריים.
ב־2 במרץ 1831 התפטר מתפקיד המושל כדי לקבל מינוי לסנאט של ארצות הברית.
טומלינסון כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ־4 במרץ 1831 ועד 3 במרץ 1837. בסנאט שימש יושב ראש ועדת הפנסיות בקונגרסים ה־23 וה־24. בשנת 1837 עזב את הסנאט והפך לנשיא הראשון של חברת הרכבות החדשה Housatonic Railroad Company.
בהמשך היה חבר חבר הנאמנים של מכללת טריניטי, ולאחר מכן פרש לחיים פרטיים.
טומלינסון נפטר בפיירפילד ב־8 באוקטובר 1854, ונטמן בבית העלמין Old Congregational Cemetery בסטרטפורד, קונטיקט.
גשר טומלינסון (שנבנה בשנים 1796–1798) בפייר הייבן, חלק מניו הייבן שבקונטיקט, נקרא על שמו.
גם חטיבת הביניים Tomlinson Middle School בפיירפילד נקראת לכבודו.
גדעון סַאמֶט (13 במרץ 1940 – 17 באפריל 2024) היה עיתונאי ישראלי, בעל טור והעורך האחראי של "הארץ", וקונסול כללי של ישראל בפילדלפיה (1992–1993).
סאמט נולד בתל אביב, בנם של שמעון סאמט, עיתונאי ב"דבר" וב"הארץ", ושל אנדה.
גדל במעונות עובדים ברחוב פרוג, למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון עירוני ה'.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים, עד שנכווה ועבר לשרת ב"במחנה נח"ל".
לאחר שחרורו למד ספרות אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כסגן עורך "במחנה" וכמנהל התוכניות של גלי צה"ל תחת יצחק לבני.
ב-1971 מונה על ידי גרשום שוקן, העורך הראשי והמו"ל של "הארץ", לעורך האחראי.
סאמט יזם בין היתר את סדרת המאמרים על הפשע המאורגן בישראל, שבעקבותיה ועדה ממלכתית הכירה לראשונה בקיומו.
הוא צירף לעיתון כותבים כתום שגב ודורון רוזנבלום.
לאחר עשור בעריכה היה שליח העיתון בארצות הברית ובשובו היה חבר הנהלת המערכת ובעל טור.
בשנים 1987–1994 ערך את כתב העת "פוליטיקה", שהוציאה לאור תנועת רצ.
סאמט התמקד בכתיבתו בנושאי פוליטיקה ותרבות, חברה ואדריכלות.
בכתיבה הפוליטית ביטא סאמט עמדות שמאל עקביות.
הן עוררו, כמו כלפי כותבים אחרים ב"הארץ", ביקורת מימין ופולמוסים ממושכים.
הוא היה חבר ההנהלה של ארגון יוזמת ז'נבה, גוף ציבורי הפועל לקידום הסדר עם הפלסטינים, והיה מעורב במסגרות ציבוריות אחרות.
בשנות ה-80 וה-90 שימש מרצה לעיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
הרצאותיו עסקו בסגנונות עיתונאיים ובעיקר ב"עיתונאות החדשה".
כמו כן הגיש בערוץ השני את תוכנית התרבות "ספרים עם סאמט".
במשך שנים אחדות ערך סדרת ספרי עיון מקיפה, "המצב הישראלי", בהוצאות הספרים כתר וכנרת.
בשנת 1990 הוציא לאור את "רשימת ה-6,000", רב-מכר בהוצאת ידיעות אחרונות, אוסף של ששת אלפים מושגים ופרטי מידע בכל התחומים.
את הרשימה הגדיר כגרעין מרכזי של ידע, האמור להיות באמתחתם של ישראלים רבים ככל האפשר כתנאי לשיח לאומי מושכל.
על שער הספר נאמר: "הצעה למבחר של המושגים, המונחים, הפתגמים, התאריכים, הספרים, יצירות האמנות, האישים, הביטויים שכדאי לישראלים לדעת".
בהקדמה מפורטת הבהיר סאמט את התיזה של הספר וציין כי הרשימה, שחוברה בעזרת כ-100 מומחים, איננה תחליף להשכלה מסודרת.
היא נועדה לסייע בשיפור הרמה הנמוכה של ידע בתחומים חיוניים, בעיקר בקרב צעירים, כפי שנרשמה בסקרים רבים.
אך סביב הספר התעוררה מחלוקת באיזו מידה המושגים שבספר אכן מהווים אינדיקציה למטען תרבותי והשכלתי.
בשנים 1992–1993 יצא בשליחות משרד החוץ כקונסול הכללי של ישראל בפילדלפיה.
תוך כדי עריכה וכתיבה היה סאמט פעיל במוסדות תרבות שונים, בין השאר בהנהלת תיאטרון הבימה ובצוות ההקמה של המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
עם סיום תקופת עבודתו הממושכת ב"הארץ", שנים אחדות אחרי מועד הפרישה, הרחיב סאמט את פעילותו במוסדות תרבות, בין היתר במוזיאון תל אביב, בקידום הסדר מדיני במסגרת יוזמת ז'נבה, ובעמותה לסיוע לעובדים זרים.
בשנת 2013 הקים את המגזין האינטרנטי "פה שם", שנסגר כעבור מספר שנים.
תחת הכותרת "העתיד כבר כאן", סאמט טען בו כי נגזר על "עיתונות הנייר" לגווע ויש לפתח ביצירתיות את התחליף האינטרנטי שלה.
במכתב מאותו זמן למו"ל "הארץ", עמוס שוקן, הציע סאמט כי במלאת לעיתון 100 שנה ב-2019 יודיע על קץ עידן העיתונות היומית הכתובה, ויתרכז בשכלול האתר.
עם זאת יפיק מגזין סופשבוע, שכן "ז'אנר המגזין ימשיך להתקיים".
בשנת 2008 פרסם רומן ראשון מפרי עטו, "להרוס את נדב".
הרומן הבדיוני, שנושאו הוא חברות ובגידה, עורר עניין בין היתר בגלל ניחושים לגבי קשר בין גיבוריו לבין דמויות מוכרות במציאות (דוגמת ירון לונדון), ולגבי רומן האהבים שהיה לסאמט עם הסופרת בתיה גור.
היה נשוי לד"ר נעמי סאמט, מורה בתיכון רמת השרון ומומחית ייעוץ להורים, עד מותה ב-1999.
נפטר ב-17 באפריל 2024 לאחר שחלה במחלת אלצהיימר.
הותיר אחריו שני ילדים וחמישה נכדים.
גדעון עזרא (30 ביוני 1937 – 17 במאי 2012) היה שר בממשלות ישראל, חבר הכנסת מטעם הליכוד ולאחר מכן מטעם קדימה.
לפני כן היה סגן ראש השב"כ ושירת שנים אחדות ב"מוסד".
הוא גדל בשכונת כרם אברהם, למד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר בתנועת המחנות העולים.
שירת בצה"ל בשנים 1955–1958 בנח"ל מוצנח, וסיים את שירותו בדרגת סמל ראשון.
למד באוניברסיטה גאוגרפיה ומדע המדינה אך לא החזיק בתואר אקדמי במקצועות אלה.
במשך ארבע שנים היה חבר קיבוץ מחניים.
את שירותו החל באגף המבצעים שעסק במעקבים וחדירות סמויות, בהמשך עבר לאגף הערבי, עבר קורס בערבית ובעקבות מלחמת ששת הימים נשלח לשירות באזור חברון.
במסגרת תפקידו הוא השתתף בליל הסדר במלון פארק בחברון ב-1968. בתפקידיו הבאים שימש רכז ואחראי נפה ברמאללה.
בשנים 1974 עד 1976 שירת מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים באירופה.
לאחר שובו לישראל חזר לשב"כ ומונה למנהל מחלקה לערביי הצפון.
ב-1980 מונה על ידי אברהם אחיטוב לראש אגף עזה וסיני בארגון.
ב-1982 החליף את יוסי גינוסר בפיקוד על מרחב צפון ולבנון.
בשנים 1987–1989, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, עמד בראש מרחב ירושלים–יהודה ושומרון, הוא שב לתפקיד זה ב-1991, לאחר שהות של שנתיים בשליחות מחוץ לישראל.
באוגוסט 1994 מונה בנוסף לתפקידו כמפקד מרחב לסגן ראש השב"כ ובפברואר 1995 פרש מהשב"כ.
עזרא מונה לתפקיד יועץ חיצוני לענייני טרור לשר לביטחון הפנים – משה שחל ובמקביל כיהן כמנכ"ל ונשיא חברת "איתוראן".
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 ברשימת הליכוד-גשר-צומת.
בשנת 2001 מונה לסגן השר לביטחון פנים.
הוא כיהן בתפקיד זה בתקופת האינתיפאדה השנייה, שבמהלכה בוצעו פיגועי התאבדות רבים.
עזרא העלה מספר פעמים פתרונות רדיקליים, שעוררו סערה ציבורית.
הוא הציע לפגוע בבני משפחה של מחבלים מתאבדים, ועל כך הוגשה נגדו תלונה במשטרה בגין הסתה לרצח.
לאחר מכן קרא להשתמש בבני משפחות מחבלים כמגן אנושי.
הוא התלונן על סיקור אירועי האינתיפאדה על ידי כתבי הארץ גדעון לוי ועמירה הס, וקרא לשב"כ לפקח על עיתונאים ועל ארגוני שמאל בישראל.
כמו כן טען כי יש להקפיא את פעילות ועדת אור, כי לדעתו פעולת הוועדה פוגעת ביכולת המשטרה לפעול נגד מוסלמים קיצוניים, והביע תמיכה בחוק האזרחות והכניסה לישראל עקב חששו מהאיום הדמוגרפי.
בשנת 2003 מונה לשר במשרד ראש הממשלה.
ביוני 2004, לאחר פיטורי השר בני אלון, מונה לשר התיירות וב-29 בנובמבר באותה שנה מונה לשר לביטחון הפנים (במקומו של צחי הנגבי, שפרש מתפקיד זה עקב חקירתו במשטרה).
בתפקיד זה הוא שימש במהלך תוכנית ההתנתקות, ובאירועים האלימים סביב פינוי המאחז עמונה.
עם הקמתה של מפלגת קדימה ב-23 בנובמבר 2005 פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-18 בינואר 2006 מונה לשר להגנת הסביבה, בנוסף לתפקידיו הקודמים.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה עזרא לשר לאיכות הסביבה, תפקיד ששמו שונה בהמשך לשר להגנת הסביבה.
בתפקיד זה הקשיח את הפיקוח על מזהמים סביבתיים וכחלק ממגמה זו סגר את תחנת הכוח רדינג, כאשר לא עמדה בתקן הנדרש, ואילץ אותה לעבור לשימוש בגז טבעי.
ארגון הגג של הארגונים הירוקים, חיים וסביבה, החליט להעניק לו על כך את פרס הגלובוס הירוק ביום איכות הסביבה הבין-לאומי 2006. כשעלה לבמה לקבל את הפרס, הוא הודיע שהוא מפקיד אותו בידי אנשי "חיים וסביבה" עד שתחנת רדינג תופעל בגז, מה שקרה כעבור מספר שבועות.
כדי להגביר את נושא המִחזוּר עזרא ניסה להחיל את חוק הפיקדון על מכלי משקה גם לגבי בקבוקים בגודל 1.5 ליטר, אך לא הצליח בכך.
על פי ההסכם, העלו יצרני המשקאות קמפיין פרסומי לעידוד נושא המִחזוּר בתחנות הטלוויזיה והרדיו.
בתור השר להגנת הסביבה, הדעה הרווחת היא כי הוא נכשל בתפקידו.
המשרד להגנת הסביבה כשל בטיפול במפעלים מזהמים, לא הגיש כתב אישום נגד רובם, ומעט המפעלים שהורשעו בבית משפט לא שילמו קנסות.
המשרד להגנת הסביבה נכנע ללובי של יצרני המשקאות הקלים, והקל את הדרישות בנושא מחזור בקבוקים.
עזרא תמך בפרויקטים שפגעו בסביבה, קידם את הקמת תחנת הכוח רוטנברג באשקלון, המבוססת על פחם המזהם את הסביבה, בפרשת הקישון תמך בהזרמת השפכים של מפעלי הקישון לים (במקום לדרוש מהמפעלים לטהר אותם) והתנגד ל"חוק אוויר נקי".
דו"ח מבקר המדינה התריע על תפקודו הלקוי של המשרד בנושאים אלו.
ב-4 ביולי 2007 מונה לחבר הוועדה לבחירת שופטים, כנציג הממשלה, וכיהן בתפקיד זה עד תום כהונת הכנסת ה-17.
בשנת 2010 אובחן עזרא, מעשן כבד, כחולה בסרטן הריאה.
מאז גילוי מחלתו פעל להגברת המודעות לסכנות העישון ואף הרצה בפני נוער על הנושא.
הוא הגיש הצעת חוק בנושא: הצעת חוק להעלאת המודעות למניעת עישון, התשע"א-2010, והממשלה החליטה שההצעה תעלה לדיון במליאת הכנסת במסגרת הצעה לסדר יום.
ב-17 במאי 2012 נפטר, בגיל 74, ונקבר בבית העלמין של מקום מגוריו, כוכב יאיר.
בשנת 2022 הנציחו פקודיו וחבריו לשעבר בשב"כ, את גדעון ברמת הגולן, בסמוך לבית המכס העליון ובקרבת מלון "פרא – ריזורט".
במקום הוצבה האנדרטה – "סלע גדעון", שפיסל הפַּסָּל דוד יסעור.
הכיתוב על הסלע: "הלכתי בדרך בגאון, ביודעי שאתם רֵעַי, פוסעים לצדי" (מדברי הפרידה של גדעון, עת סיים שירותו בשב"כ).
האנדרטה הוצבה בסיוע איש העסקים ליאו גלסר ומר שלמה חיון.
גדעון משה סער (נולד ב־9 בדצמבר 1966, כ"ו בכסלו ה'תשכ"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי, המכהן כשר החוץ, חבר הקבינט המדיני-ביטחוני, וחבר במפלגת הליכוד.
כיהן כסגן ראש ממשלת ישראל, שר המשפטים, שר החינוך, שר הפנים וכחבר הכנסת מטעם הליכוד ותקווה חדשה.
עורך דין במקצועו ועיתונאי בעברו.
נולד בשם גדעון משה סרצ'נסקי בתל אביב, כבנם הבכור של ברוריה (לבית צופיוף), מחנכת ממוצא בוכרי, ושל ד"ר סרזיו שמואל סרצ'נסקי (במקור: Зареченский, זרצ'נסקי), רופא ילדים שעלה לישראל מארגנטינה.
יש לו אח ואחות קטנים ממנו.
ב־1968, עברה משפחתו למצפה רמון למשך שנתיים, אחר כך לקיבוץ שדה בוקר למשך חמש שנים, ולאחר מכן חזרה לתל אביב.
בהיותם בשדה בוקר, שימש אביו כרופא הקיבוץ וכרופאו האישי של דוד בן-גוריון.
הוריו של סער התגרשו ב־1982.
סער למד בשכונת למד בה התגורר עם משפחתו, בבית הספר היסודי על שם זלמן ארן.
בעת שלמד בבית הספר תיכון חדש שבתל אביב, היה סער לתומך של תנועת "התחיה" מגיל 15. בהמשך מונה לרכז הארצי של "נוער התחיה".
שימש גם כיו"ר מועצת התלמידים בבית ספרו.
ב־1984 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת גולני.
הוא נפצע במהלך אימון חטיבתי, וכתוצאה מכך יצא לקורס מש"קי מודיעין.
אחר כך חזר לשרת בגולני, ושירת כחייל מילואים עד גיל 36.
לאחר שחרורו מצה"ל, סיים סער תוך שנתיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו נבחר לשמש כנציב קבילות הסטודנטים של אגודת הסטודנטים באוניברסיטה.
תוך כדי לימודיו, קיבל אותו אורי אבנרי לעבודה כעיתונאי בשבועון "העולם הזה", שם היה בעל טור פוליטי בשם "טפטפת".
לאחר מכן היה במשך כשנה וחצי כתב לענייני מפלגות בעיתון "חדשות".
ב־1993 היה כתב לענייני משפט בצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2.
סער סיים תואר ראשון נוסף במשפטים (LL.B) באוניברסיטת תל אביב, והתמחה בפרקליטות מחוז תל אביב (אזרחי) אצל פרקליטת המחוז נעמי שטרן.
בשנים 1995–1997 עבד כעוזר ליועץ המשפטי לממשלה מיכאל בן יאיר, ובשנים 1997–1998 היה עוזר לפרקליטת המדינה עדנה ארבל.
לאחר מכן עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז תל אביב (אזרחי).
בתחילת 1999 מונה למזכיר הממשלה בממשלת נתניהו הראשונה, וכיהן בתפקיד במשך כחצי שנה, עד הפסדו של בנימין נתניהו בבחירות.
לאחר מכן הקים עם שותף משרד עורכי דין עצמאי, אך עזב את המשרד כעבור שנתיים, במרץ 2001, כשמונה למזכיר הממשלה בממשלת שרון הראשונה, ושימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה.
במסגרת תפקידו טיפל, בין היתר, בוועדת מיטשל, ובמאבק נגד הניסיון להקים ועדת חקירה בינלאומית בעקבות הקרב בג'נין במהלך מבצע חומת מגן.
עמד בראש ועדה שבחנה עבור ראש הממשלה והקבינט המדיני־ביטחוני את סוגיית עקורי איקרית ובירעם, והמלצותיה אומצו בהחלטת הקבינט.
סער פעל גם בכנסת, בשם הממשלה, בחקיקת חוקים רגישים בתחום הביטחוני והפוליטי.
ב־17 בפברואר 2003 נבחר לכנסת ה־16 כנציג מחוז תל אביב ברשימת הליכוד.
סער היה יושב ראש סיעת הליכוד ויו"ר הקואליציה בתקופת ממשלת שרון השנייה.
הוא התפטר מהתפקיד פעמיים, בשל התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, אולם חזר בו לבקשתו של ראש הממשלה שרון.
היה חבר ב, ב, ב, וכממלא מקום ב.
הוא נבחר גם לוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה מטעם ועדת החוקה.
סער היה סגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית בבחירות לכנסת ה־17. הוא נבחר ב־12 בינואר 2006 למקום החמישי ברשימת הליכוד לכנסת ה־17. בעקבות זאת נבחר לכנסת זו, למרות כישלון הליכוד בבחירות (שירד ל־12 מושבים בלבד).
לאחר מכן היה יו"ר סיעת הליכוד, ובמשך שנה סגן יושב ראש הכנסת.
ב־23 במאי 2006 נבחר ליו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה, והיה לגבר הראשון שנבחר לתפקיד מאז הקמת הוועדה ב־1992. הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 2008, כשחברת הכנסת ליה שמטוב מונתה לתפקיד.
סער יזם למעלה מ־30 הצעות חוק פרטיות שאושרו בכנסת ה־16 וה־17. בין החוקים שיזם ואושרו:
הצעת חוק בעניין אופן הבאת עצור לבית המשפט ("חוק האזיקים") – ה'תשס"ג 2003 (מסדיר את סוגיית אזיקת עצירים ואסירים בעת הבאתם לבית־המשפט וקובע את הקטגוריות המאפשרות זאת (סכנת בריחה, סכנה לאלימות וכו', להוציא מתכלית של השפלת העציר).
הצעת חוק הבחירות לכנסת (תיקון – אחוז החסימה), ה'תשס"ד–(2004) (העלה את אחוז החסימה בבחירות לכנסת (בפעם השנייה בתולדות המדינה) מאחוז וחצי לשני אחוזים).
הצעת חוק לתיקון פקודת העיריות (ייצוג הולם לבני שני המינים) – ה'תשס"ד 2004 (ייצוג הולם לנשים בתאגידים עירוניים ובדירקטוריונים של חברות עירוניות).
הצעת חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם (תיקון – איסור כהונה כפולה כחבר הכנסת וכיושב ראש הסתדרות העובדים הכללית החדשה והסתדרות העובדים הלאומית), ה'תשס"ה–2005 (המחיל את עקרון איסור כפל התפקידים גם על יושבי ראש הסתדרות העובדים הכללית והלאומית, שעד אז הוחרגו מהכלל).
הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון – הגנה מן הצדק) ה'תשס"ו–2006
הצעת חוק צער בעלי חיים (תיקון – ניסויים בבעלי חיים) ה'תשס"ז–2007
הצעת חוק עבודת נשים (הארכת חופשת הלידה מ־12 ל־14 שבועות) ה'תשס"ז–2007.
הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 35) הארכת המשך שידורי חדשות מקומיות בטלוויזיה ה'תשס"ז–2007
הצעת חוק הבוררות (תיקון מס'2) (ערעור על פסק בוררות), התשס"ח 2007
הצעת חוק הכנסת (תיקון 25 – הסדרת פעולתם של שדלנים (לוביסטים) התשס"ח 2007
חוק בתי המשפט (תיקון 55) (רוב מיוחד למינוי שופט בית משפט עליון) התשס"ח־2008
חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), התשס"ח–2008
חוק למניעת אלימות במשפחה (תיקון מס' 11) התשס"ח–2008
בכנסת השבע עשרה, עם תום כנס החורף של המושב השלישי, עמד מספר הצעות החוק הפרטיות שאושרו שהגיש סער על 16, כעשירית מכלל הצעות החוק הפרטיות שאושרו.
ב־9 בדצמבר 2008, בבחירות המקדימות בקרב חברי הליכוד, נבחר סער למקום הראשון וקיבל 74% מקולות המצביעים.
לאחר הטלת תפקיד הרכבת הממשלה על נתניהו, מינה נתניהו את סער לראש צוות המשא ומתן הקואליציוני מטעם הליכוד.
עם הקמת הממשלה ה־32 מונה סער לשר החינוך.
וכיהן כחבר הקבינט המדיני־ביטחוני וחבר הקבינט החברתי־כלכלי.
בתקופת כהונתו חלה עלייה בזכאים לתעודת בגרות עלייה בניגשים למבחני הבגרות ועלייה במבחני המיצ"ב.
במבחנים הבינלאומיים מבחן Pirls ומבחן TIMSS בשנת 2011 עלתה ישראל בתחומי המתמטיקה, מהמקום ה־24 בעולם לשנת 2007, למקום ה־7. במבחני המדעים רשמו תלמידי ישראל בכיתות ח' עלייה מהמקום ה־25 למקום ה־13, והתלמידים היהודים הגיעו למקום השני בעולם.
במבחני קריאה בכיתות ד' נרשמה עלייה מהמקום ה־31 למקום ה־18. עם זאת, היו שטענו שלא ניתן להשוות את ההישגים לאלה של 2007.
בתקופת כהונתו הוגדל התקציב של מערכת החינוך וההשכלה הגבוהה.
סער חתם על הסכם הרפורמה "עוז לתמורה" עם ארגון המורים העל יסודיים והחל בביצועה.
במסגרת הרפורמה הועלה משמעותית שכר המורים (ב־51% בממוצע), הוארך שבוע העבודה של המורים והוכנסו מרכיבים של הערכה ומצוינות ותגמול מורים ובתי ספר מצטיינים.
כמו כן כללה הרפורמה שיפור סביבת העבודה של המורים על ידי בינוי חדרי עבודה למורים.
בנוסף קודמה רפורמה לשיפור הליך הכשרת המורים.
בתחום מורשת ישראל ניתנה תמיכה כלכלית להפחתת מחירי המסע לפולין; הופעלו תוכניות חדשות לחיזוק ערכי המורשת היהודית; הוחל במהלך לעידוד השירות בצה"ל; חוּדש חידון התנ"ך למבוגרים.
סער הוביל את המהלך להכרה באוניברסיטת אריאל בשומרון כאוניברסיטה השמינית בישראל.
סיורים באתרי המורשת והביקורת עליהם
סער פעל במטרה לחזק את ערכי המורשת היהודית בקרב התלמידים, על ידי תוכניות לימוד וסיורים.
במסגרת תוכנית הלימודים "נעלה לירושלים" ביקרו חצי מיליון תלמידים בשנה בירושלים ובאתרי המורשת.
בתוכנית הלימודים "ביקורים בארץ האבות", הוטמע מקצוע חובה חדש: "מורשת ותרבות ישראל".
בין היתר הוחל בסיורים למערת המכפלה בחברון.
כנגד התוכנית הובעה מחאה שמדובר בסיורים פוליטיים.
בבחירות המקדימות שנערכו בליכוד ב־25 וב־26 בנובמבר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, זכה סער שוב במקום הראשון.
הוא הוצב במקום השלישי ברשימת מועמדי הליכוד – ישראל ביתנו לכנסת, לאחר נתניהו וליברמן.
ב־18 במרץ 2013 מונה לשר הפנים ולחבר ב.
מונה גם לנציג הממשלה בוועדה לבחירת שופטים ובוועדה לבחירת דיינים.
עם כניסתו לתפקיד פעל להארכת שעון הקיץ בישראל בחודש ימים לערך, עד לסוף חודש אוקטובר.
החוק אושר בכנסת ברוב גדול.
הוביל רפורמה בחוק תכנון ובנייה ("רפורמת הפרגולות") במסגרתה הוצאו מחובת היתר פעולות הנעשות על ידי הפרט בקניינו הפרטי ושאין בהן נזק לזולת.
כמו כן, הועברו סמכויות מהוועדות המחוזיות לוועדות המקומיות על מנת לייעל ולקצר את הליכי התכנון.
בתגובה לפסיקת בג"ץ, יזם חוק שלפיו ראשי ערים הנאשמים בפלילים יעמדו בפני ועדה במשרד הפנים, שתשקול האם להשעותם מכהונתם עד לתום משפטם.
סער הוביל מאבק נחוש בתופעת המסתננים מאפריקה לישראל, דבר שהוביל למחאה ולהפגנות המוניות מצדם בדצמבר 2013. בתקופה זו הוקם מתקן חולות ועוגן בחקיקה.
בג"ץ פסל שניים מסעיפיו העיקריים של חוק המסתננים שיזם סער – לגבי אורך אחזקת מסתננים במשמורת.
באוגוסט 2014 החליט סער לבצע מהלך רחב של צדק חלוקתי ולשנות מיקום גבולות וחלוקת הכנסות ממתקנים מניבי ארנונה בין הרשויות המקומיות בנגב.
במסגרת זו הועברו הכנסות מהמועצות האזוריות (רמת נגב ותמר) לערי פיתוח (דימונה, ערד, ירוחם ומצפה רמון) ולרשויות בדואיות (חורה, כסייפה, ערערה־בנגב ושגב שלום).
בעקבות זאת העניקה מועצת ירוחם אזרחות כבוד לסער.
ביוני 2014 דחה סער סעיפים בתיקון של עיריית תל אביב לחוק העזר העירוני שהתירו בפועל את המשך הפתיחה בשבת של המרכולים שפעלו קודם לכן באופן בלתי חוקי בשבת.
מאידך, התאחדות הסוחרים וארגון המכולות בתל אביב ביקרו את החלטתו של סער לאשר את סעיפי תיקון החוק שהתירו מסחר בשלושה מתחמים בעיר, בנימוק שאינם יכולים לעמוד במעמסה הנפשית והכלכלית הכרוכה בכך והם רוצים לנוח יום בשבוע.
בעקבות זאת אישרה מועצת העירייה תיקון מתון יותר בחוק העזר העירוני, שלפיו תאושר בשכונות מגורים פתיחתם בשבת של 165 מרכולים בלבד.
בספטמבר 2014 הכיר סער בכ־13 אלף נוצרים דוברי־ערבית בישראל כבני הלאום הארמי והתיר רישום מתאים ("ארמי" במקום "ערבי") בתעודת הזהות שלהם.
בשנת 2013 דווח בתקשורת על תלונה לראש הממשלה בנושא וניצול אסור של יחסי מרות מצד סער עם עובדת המשרד.
חקירת משטרה שנפתחה בעניין העלתה שמדובר בזיוף והתיק נסגר.
ב־17 בספטמבר 2014 הודיע סער על נטילת "פסק זמן" מהחיים הפוליטיים, ועל כוונתו להתפטר מהממשלה ומהכנסת לאחר חגי תשרי.
ב־3 בנובמבר 2014 הגיש את התפטרותו מהכנסת.
עם זאת, הוא השתתף בפעילות הליכוד בקמפיין המפלגה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וקרא להצביע לליכוד.
בדצמבר 2014 החליט ראש עיריית אור יהודה, דוד יוסף, לקרוא לרחוב "ההגנה" על שם סער.
בעקבות התנגדותו של סער חזרה בה העירייה מן המהלך, ואולם בפברואר 2015 החזיר ראש העירייה את השלט.
בדצמבר 2015 הוחלט להחזיר לרחוב את שמו המקורי.
במאי 2015 הצטרף סער כעמית בכיר למכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) והחל לפרסם במסגרתו מאמרים ומחקרי מדיניות, לרבות בעיתונות הכללית.
כמו כן, הצטרף לסגל המרצים של הקריה האקדמית אונו והחל להעביר קורס בנושא "ממשל, משילות ורפורמות" לתלמידי תואר שני.
באפריל 2016 החל לעמוד בראש ועדה ציבורית לעתיד ענף הביטוח שהקימה לשכת סוכני הביטוח.
כמו כן שימש יועץ לארגונים.
באפריל 2017 הודיע גדעון סער שפרישתו מהפוליטיקה תמה וכי בכוונתו לחזור לפעילות בליכוד.
באוגוסט 2017 הוביל ועידת חינוך בקריה האקדמית אונו שבה פרש תוכנית לשינוי מעמד המורה בחברה הישראלית כדרך המרכזית לחולל שינוי עמוק בחינוך.
באוקטובר 2018 רמז בנימין נתניהו שסער רקם מזימה עם הנשיא ראובן ריבלין, שבמסגרתה לאחר הניצחון הצפוי של הליכוד בראשות נתניהו בבחירות יטיל הנשיא על סער להקים את הממשלה.
סער וריבלין דחו טענה זו, וסער ציין כי "זאת חציית קו אדום, קרה פה דבר חמור".
בפברואר 2019 לקראת הבחירות לכנסת ה־21, סער התמודד שוב בפריימריז בליכוד ונבחר למקום החמישי ברשימה לכנסת ולאחר הבחירות כיהן כחבר ב עד פיזור הכנסת ויו"ר ועדת המשנה (של ועדת החוץ והביטחון) למדיניות חוץ.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב סער במקום השישי ברשימת הליכוד.
באוקטובר 2019, לאחר פרסום כי הליכוד מעוניין לקיים פריימריז בזק, כתב גדעון סער בטוויטר: "אני מוכן." בהמשך ביקש ממרכז הליכוד להקדים את הפריימריז.
ב־26 בנובמבר, אמר כי על יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, להתפטר בעקבות אי יכולתו להרכיב ממשלה, מצב שלדבריו לא צפוי להשתנות גם אם ייערכו בחירות נוספות.
בבחירות שנערכו ב־26 בדצמבר 2019 לראשות הליכוד הפסיד לנתניהו בתוצאה של 27.5% מול 72.5% מקולות המתפקדים.
ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת ה־23 הוצב סער במקום ה־5.
סער הציג קו ניצי כלפי חמאס.
הוא ביקר את הסכם הרגיעה עם החמאס בתום מבצע עופרת יצוקה וטען שהיא הביאה להכנסת טילים ארוכי טווח לרצועת עזה, שיביאו לסבב נוסף תוך זמן קצר.
במהלך מבצע צוק איתן מתח סער ביקורת על ניהול המבצע והתנהלות הקבינט המדיני־ביטחוני בעניינו וקרא לראש הממשלה לדון בנושא במליאת הממשלה.
לימים הגדיר את המבצע ככושל.
בשנת 2016 הוא טען שהטענות שחמאס מורתע הם דיבורים חלולים.
סער ביקר את הפסקת האש עם חמאס במאי 2019, ובנובמבר 2019 אמר שהיעד של ישראל צריך להיות פירוק התשתיות הצבאיות ברצועת עזה.
ביוני 2022 הוא התבטא נגד הכנסת פועלים מרצועת עזה לישראל, בעת הזאת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוא הצהיר שיעמוד על כך שהמלחמה לא תופסק לפני מיטוט חמאס, ואמר שאחרי המלחמה הרשות הפלסטינית לא תוכל לשלוט ברצועת עזה.
עם הקמת הממשלה ה־35 נתניהו לא מינה את סער לשר בממשלה למרות מקומו הגבוה ברשימת הליכוד.
הוא הציע לסער לכהן כשגריר באו"ם, אך סער סירב.
התפטר באוקטובר 2020 מוועדת החוקה, חוק ומשפט ונשאר חבר בוועדות חוץ וביטחון, ובוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
סער הציע לראש הממשלה נתניהו להחיל מערך של בדיקות קורונה חובה בכל המדינה.
בוועדת הקורונה, הציע לחלק את המדינה ל־20 אזורים שיוגבלו ל־24 שעות, שבהן ייבדקו כלל התושבים באזור.
ב־8 בדצמבר 2020 הודיע על פרישתו מהליכוד ומהכנסת ועל הקמת מפלגה חדשה בראשותו בשם "תקווה חדשה".
הוא מתח ביקורת על ממשלת ישראל השלושים וחמש והעומד בראשה והודיע כי יתמודד על ראשות הממשלה בבחירות לכנסת ה־24. סער הציג את מפלגתו כ"מפלגת מרכז־ימין ליברלית".
כמו כן התחייב שמפלגתו לא תשב בממשלה בראשות נתניהו.
ב השיגה מפלגת תקווה חדשה 6 מנדטים.
סער העדיף לא להמליץ בתחילה על אף מועמד להקמת הממשלה בפני הנשיא ראובן ריבלין.
הנשיא העניק את המנדט לנתניהו, אך לאחר שנתניהו החזיר את המנדט לנשיא, המליץ סער בפני הנשיא על הענקת המנדט ליאיר לפיד.
לפיד הצליח לגבש קואליציה בה תמכה מפלגת תקווה חדשה במסגרת ממשלת חילופים, בה עמד נפתלי בנט בראש הממשלה ולפיד עצמו כיהן כראש ממשלה חליפי.
בממשלה החדשה, שהושבעה ב־13 ביוני 2021, מונה סער לשר המשפטים ולסגן ראש הממשלה.
ב־7 ביולי 2021 התפטר סער מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי ובמקומו נכנסה מספר 9 ברשימת תקווה חדשה, מיכל שיר.
בתפקידו כשר המשפטים מינה את ערן דוידי למנכ"ל משרדו, והביא למינויה של גלי בהרב־מיארה ליועצת המשפטית לממשלה.
בנוסף, הוועדה לבחירת שופטים בראשותו אישרה ב־21 בפברואר 2022 מינויים של 4 שופטים חדשים לבית המשפט העליון: גילה כנפי־שטייניץ, רות רונן, יחיאל כשר וח'אלד כבוב.
לאחר הקמת הממשלה, הקים סער ועדה מנציגי סיעות הקואליציה שנועדה לקדם את חקיקת חוק יסוד: החקיקה.
ועדה משרדית הוקמה על ידו באוקטובר 2021 לבחינת רגולציה על הרשתות החברתיות.
משרד המשפטים בראשותו של סער הביא לחקיקתם של מספר חוקים.
ב־9 בפברואר 2022 אישרה הכנסת את הצעתו לבטל את מגבלת החזקת רישיון הנהיגה לחייבים בהוצאה לפועל.
ב־30 ביוני 2022 אישרה הכנסת חוק המעגן את שיקול הדעת השיפוטי לפסול ראיה שהושגה בניגוד לדין (העיקרון המשפטי המכונה "פרי העץ המורעל").
ביולי 2021 חתם על תקנות שנועדו להגביר את השקיפות של האגודות העות'מאניות.
במרץ 2022 אישרה ועדת החוקה של הכנסת את התקנות עליהן חתם אשר הופכות את עבירת השימוש העצמי בקנאביס מעבירה פלילית לעבירה מנהלית.