tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
| שם לידה = ויליאם פאגרבאקי
| יצירות בולטות = דיבובבובספוג מכנסמרובעבובספוג: הסרטבובספוג מכנסמרובע: הסרטבובספוג הסרט: מבצע הצלהמחנה האלמוגיםהמופע של פטריקסנדי צ'יקס מצילה את ביקיני בוטוםגרגוליםבאטמן: הדור הבארובוטריקים אנימייטדספיידרמן המדהיםליגת הצדק: הדור הבא''שחקןאיך פגשתי את אמאבובספוג – המחזמר
}}ויליאם "ביל" פאגרבאקי הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בשל דיבוב דמותו של פטריק סטאר בסדרת האנימציה "בובספוג מכנסמרובע".
פאגרבאקי גילם את מייקל "דובר" דיבינסקי בסיטקום "Coach", והופיע ב-12 פרקים של הסיטקום "איך פגשתי את אמא", בתור אביו של מרשל אריקסון, מרווין.
פאגרבאקי נולד ב-4 באוקטובר 1957, בפונטנה, קליפורניה, ועבר לרופרט, איידהו, בצעירותו.
בשנת 1975 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מיניקו שברופרט.
על אף שהוצעו לו מספר מלגות לפוטבול בקולג', הוא החליט להישאר במדינה ולמד באוניברסיטת איידהו שבמוסקו.
פאגרבאקי היה שחקן קו הגנתי בקבוצת הפוטבול "הוונדלים" של אוניברסיטת איידהו.
ב-1977 תכנן המאמן הראשי אד טרוקסל להעביר אותו לקו ההתקפה, אך פאגרבאקי נפצע בברך ובכך סיים את הקריירה הספורטיבית שלו, ועבר להתמקד בתיאטרון.
תפקידו הראשון של פאגרבאקי בתיאטרון היה בהפקת המחזמר "Godspell" בקמפוס.
הוא היה חבר באחוות דלתא טאו דלתא וקיבל את התואר הראשון שלו ב-1981, תוצאה של "שנתיים של כדורגל וארבע שנות לימוד", לדבריו.
מאוחר יותר, החל ללמוד לתארים מתקדמים באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית שבדאלאס, טקסס.
פאגרבאקי הופיע בטלוויזיה בתפקידים כמו עוזר המאמן "דובר" דיבינסקי בסיטקום "המאמן" ובסרטים, בהם סרט הקומדיה "Funny Farm".
ב-1994, הוא שיחק את טום קאלן במיני-סדרה "העמדה".
ב-1999, השתתף פאגרבאקי בסדרה המקורית של HBO "אוז", בתפקיד השוטר קארל מצגר.
מאז 1999, מדבב פאגרבאקי את פטריק סטאר בתוכנית הטלוויזיה בובספוג מכנסמרובע בערוץ ניקלודיאון.
ב-2007, הוא הופיע בסדרה "גיבורים" בתור סטיב גוסטבסון בפרקים "Run" ו-"Unexpected".
בנוס, הוא שיחק את דמותו של מרווין אריקסון בסיטקום "איך פגשתי את אמא".
בשנת 2012, הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "העשב של השכן".
פאגרבאקי נישא לשחקנית קתרין מקלנהאן ב-1989, ולהם שתי בנות.
בספטמבר 2012, הוא הגיש בקשה לפרידה ממקלנהאן, תוך ציון חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור.
אחד מבריק שני מדליק (1990)
פטריק איש השלג (קרוסאובר של בובספוג מכנסמרובע וג'ימי ניוטרון) (2002)
הפינגווינים של מדגסקר בהרפתקת חג מולד (2005)
הקיץ הנצחי (בובספוג מכנסמרובע) (2005)
בובספוג הסרט: מבצע הצלה (2021)
שנה סרט פרס קטגוריה תוצאה 2012 הארטיסטפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאיאנסמבל השחקנים הטוב ביותר
ביל צ'ארלפ (; נולד ב-15 באוקטובר 1966) הוא פסנתרן ג'אז אמריקאי.
בשנת 2016 יצא לאור אלבומו The Silver Lining: The Songs of Jerome Kern, אלבום משותף עם טוני בנט.
הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-58.
צ'ארלפ נולד בניו יורק, למוס, מלחין מקומי וסנדי, זמרת שהופיעה בקביעות בסדרת הטלוויזיה Kraft Music Hall של פרי קומו.
היא הקליטה ב-1962 להיט בשם "My Coloring Book".
צ'ארלפ החל לנגן בפסנתר בגיל שלוש.
על-אף שלמד בצעירותו מוזיקה קלאסית, הקריירה שלו הייתה בג'אז.
אלבומו Somewhere, שכולל לחנים משל ליאונרד ברנשטיין, ו-Live at The Village Vanguard קיבלו מועמדות לפרסי גראמי.
צ'רלאפ מופיע לפחות פעמיים בשנה במועדוני ג'אז, עם לחנים מיוחדים שחיבר.
להקתו, שמורכבת מפיטר וושינגטון (קונטרבס) וקני וושינגטון (תופים).
מאז 2001 הקליט מספר שירים תחת חברת התקליטים היפנית ונוס רקורדס.
הוא ואשתו הוציאו יחד אלבום בשם Double Portrait on Blue Note, בהוצאת חברת התקליטים EMI.
בשנת 2008 הפך צ'ארלפ לחלק מ-The Blue Note 7. הקבוצה הקליטה אלבום ב-2008 בשם Mosaic.
על מנת לקדמו יצאה לסיבוב הופעות מינואר עד אפריל 2009. ב-25 בספטמבר 2015 הוציא אלבום אולפן חדש עם טוני בנט בשם The Silver Lining: The Songs of Jerome Kern.
כל רצועותיו הולחנו על ידי ג'רום קרן ולוו למנגינת פסנתר על ידיו.
טרם היבחרו לקונגרס היה התובע המחוזי במחוז נורפוק וחבר האספה הכללית של מסצ'וסטס.
בשנת 1952 נולד בנורווד במסצ'וסטס, בנם של לאנה (לבית וולץ') ו-ויליאם ב.
הם הגיעו מהערים פוקסבורו ושרון שבמסצ'וסטס, בהתאמה.
בתום לימודיו התיכוניים בתיכון שרון נרשם קיטינג ללימודי תואר ראשון בבוסטון קולג', שם היה לבוגר אוניברסיטה ב-1974. בשנת 1982 קיבל תואר שני במנהל עסקים.
ב-1985 הוסיף להשלים באוניברסיטת סאפוק לימודי תואר שני נוספים במשפטים, ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין המדינתיים.
כעבור זמן מה התקבל לשותף במשרד עורכי הדין "קיטינג ופישמן".
בשנת 1977 נבחר קיטינג לבית הנבחרים של מסצ'וסטס כנציג מחוז הבחירה ה-19 שבנורפוק.
במשך שנה ייצג מחוז זה עד שעבר לייצג את מחוז הבחירה השמיני, עד ל-1984. בתום כהונתו בבית הנבחרים המדינתי היה קיטינג סגן יושב ראש ועדת המשפט הפלילי של בית הנבחרים.
טימילטי ממושבו בסנאט של מסצ'וסטס כדי להתמקד בעריכת דין פרטית.
קיטינג הודיע על כוונתו להתמודד לסנאט המדינתי, ונבחר ללא התנגדות למועמד המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות ניצב בפני מריון בוץ', מועמדת המפלגה הרפובליקנית, שקידמה תוכניות לקיצוץ דרמטי בשכר ובשעות המחוקקים, תוך שהיא מנצלת את הפופולריות של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בבחירות לנשיאות באותה השנה.
קיטינג לעומתה מיקד את המצע שלו בהרחבת המשאבים למיגור הפשע וקידום החינוך, והתאים את מסריו לקהל הבוחרים בבוסטון.
בסופו של דבר ניצח את בוץ' וגרף כ-64% מקולות הבוחרים.
בשנתו הראשונה כסנאטור, מונה ליו"ר הוועדה המשותפת לבטיחות הציבור, שם הוביל את פעולת החקיקה לחוק כלל-מדינתי המחייב חגורת בטיחות, בשיתוף עם מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס.
קיטינג ניסח רפורמה בעונשי עבירות סמים שנחתמה בחוק ב-1988, הורידה את הסף לאישומי החזקה וקבעה עונשי מינימום חדשים, לרבות מאסר מינימום של שנה עבור החזקת קוקאין או פנציקלידין.
ההוראה האחרונה זכתה ללעג על ידי רשויות אכיפת החוק כקפדנית מדי ומנוסחת באופן מעורפל.
בשנת 1998 בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט של מסצ'וסטס בשל ניסונו להיבחר לתובע המחוזי במחוז נורפוק.
עם כניסתו לתפקיד בינואר 1999, הוא החליף מיד שני בכירים ושליש מהצוות שנותר מתקופת קודמו הוחלף או עזב מרצונו.
דיווחים בעיתונות מתחו ביקורת על המהלך כפוליטי ואגרסיבי מדי, במיוחד משום שהשפיע על משפטים מתמשכים.
הוא מילא את תפקיד התובע המחוזי עד 2011.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 התמודד קיטינג לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי של מסצ'וסטס.
לאחר שנציג ארצות הברית המכהן ביל דלהאנט בחר לפרוש מהחיים הפוליטיים, קיטינג נבחר לקונגרס.
במהלך כהונתו נחשב קיטינג לליברלי, ודורג בידי "National Journal" כחבר ה-84 הכי ליברלי בבית הנבחרים האמריקאי, שני רק לסטיב לינץ' במשלחת מסצ'וסטס לקונגרס.
הא תמך בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר ובחקיקת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה.
הוא הוכשר כמנתח השתלות לב וחזה בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד, ולאחר מכן ייסד את מרכז ההשתלות של ואנדרבילט.
ב-1994 הוא ניצח את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ים סאסר.
לאחר שכיהן כיו"ר ועדת הסנאטור הרפובליקנית הלאומית, פריסט החליף את טום דאשל כמנהיג הרוב בסנאט.
פריסט עזר להעביר כמה חלקים מסדר היום הפנימי של הנשיא ג'ורג' וו.
בוש, כולל חוק התפייסות מס מקומות עבודה וצמיחה משנת 2003 וחוק המודרניזציה של Medicare.
פריסט עזב את הסנאט ב-2007, מכבד את התחייבותו לכהן לא יותר משתי קדנציות.
בקריירה שלו לאחר הסנאט, הוא משמש כיו"ר הדירקטוריון העולמי של The Nature Conservancy.
הוא גם שותף מייסד של Frist Cressey Ventures, שותף מיוחד ויו"ר מועצת המנהלים של חברת ההשקעות בשירותי הבריאות Cressey & Company, ויו"ר משותף של פרויקט הבריאות במרכז המדיניות הדו-מפלגתית.
כיום הוא מנחה את הפודקאסט A Second Opinion על המפגש בין מדיניות, רפואה וחדשנות.
פריסט נולד ב-22 בפברואר 1952 בנאשוויל, טנסי, והוא בנם של דורותי (לבית קייט) פריסט ותומאס פירן פריסט האב.
אביו היה רופא והקים שותף לארגון עסקי הבריאות שהפך לתאגיד בית החולים של אמריקה (HCA).
אחיו של פריסט, מייסד-שותף של HCA, תומאס פ.
פריסט הבן, הפך ליו"ר ומנכ"ל HCA ב-1997. אחיו האחרים כוללים את רוברט א.
פריסט סיים את לימודיו ב-1970 באקדמיית מונטגומרי בל בנאשוויל, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר וודרו וילסון לעניינים ציבוריים ובינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון ב-1974. פריסט היה חבר במועדון הקוטג' של האוניברסיטה בזמן שהיה סטודנט בפרינסטון.
בשנת 1972, הוא ערך התמחות קיץ אצל חבר הקונגרס של טנסי, ג'ו ל.
אוינס, שיעץ לפריסט שאם הוא רוצה להמשיך בקריירה פוליטית, תחילה עליו לטפח קריירה מחוץ לפוליטיקה.
פריסט המשיך לבית הספר לרפואה בהרווארד, שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה בהצטיינות ב-1978.
בזמן שהיה תלמיד בית ספר לרפואה בשנות ה-70, הודה פריסט בספרו Transplant כי ביצע ניסויים רפואיים ו-Vivisection על חתולי רחוב תוך כדי מחקר בבית הספר לרפואה של הרווארד.
הוא כותב על כך שנכנע ללחץ להצליח בבית ספר תחרותי מאוד לרפואה, ומודה שזה היה "דבר מתועב ולא ישר לעשות".
סוגיה זו הפכה לשנויה במחלוקת בקמפיין הראשון שלו בסנאט ב-1994, וזכתה לתשומת לב לאומית לאחר בחירתו למנהיג הרוב בסנאט.
בעודו לומד בבית הספר לרפואה, הצטרף פריסט למעבדתו של וו.
ג'ון פאוול הבן בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בשנת 1977, שם המשיך את הכשרתו בפיזיולוגיה קרדיווסקולרית.
בשנת 1978, הוא קיבל משרה קבועה בכירורגיה בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס.
בשנת 1983, הוא בילה בבית החולים הכללי סאות'המפטון, סאות'המפטון, אנגליה כרשם בכיר בניתוחי לב וחזה.
הוא חזר לבית החולים הכללי של מסצ'וסטס ב-1984 כרופא בכיר וכעמית בניתוחי לב וחזה.
מ-1985 עד 1986, פריסט היה רופא בכיר בשירותי השתלות לב וניתוחי לב וחזה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
שם, הוא הוכשר תחת ד"ר נורמן שומווי, מנתח חלוץ הידוע כאבי השתלות הלב.
לאחר שהשלים את המלגה שלו, הפך פריסט לחבר סגל במרכז הרפואי של אוניברסיטת ואנדרבילט, שם החל בתוכנית להשתלות לב וריאות.
שם הוא ביצע את השתלת לב-ריאה הראשונה בדרום מזרח.
ובשנת 1990, הוא ביצע את השתלת הריאה היחידה הראשונה של טנסי, הליך קשה הידוע לשמצה.
הוא שימש גם כמנתח צוות בבית החולים הוותיקים של נאשוויל.
ב-1989 הוא הקים את מרכז ההשתלות של ואנדרבילט, שמבצע היום יותר השתלות לב מכל מרכז אחר בעולם.
בשנת 1991 ניתח פריסט את לוטננט קולונל דייוויד פטראוס לאחר שנורה בתאונת אימונים בפורט קמפבל.
דרכיהם הצטלבו שוב כאשר פריסט נבחר לסנאט ופטראוס הועלה בדרגות הצבאיות לגנרל.
מאוחר יותר הם ניהלו יחד את מרוץ Army 10-miler ב-2002 בוושינגטון הבירה.
בשנת 1992 ארגן פריסט קמפיין עממי בכל המדינה להחזרת כרטיס תרומת איברים לרישיון הנהיגה של טנסי וקיבל את עיטור השירות המצטיין מההסתדרות הרפואית של טנסי על מאמציו.
בשנת 1995 פריסט, שהיה אז סנאטור מכהן, ערך החייאה מוצלחת לאדם שסבל מהתקף לב בבניין משרד הסנאט של דירקסן.
בשנת 1998, העניק פריסט סיוע חירום לקורבנות וליורה באירוע הירי בבירה ב-1998.
פריסט השתתף בקביעות בשליחות רפואית עולמית ובמסעות סיוע בינלאומיים, לעיתים קרובות עם הארגון ללא מטרות רווח Samaritan's Purse, סיפק סיוע רפואי באפריקה שמדרום לסהרה ונטל חלק בסיוע חירום להוריקנים (קתרינה), רעידות אדמה (האיטי), צונאמי (סרי לנקה) ורעב (סודאן ואתיופיה).
במהלך 20 שנותיו ברפואה, ערך פריסט למעלה מ-150 השתלות לב וריאות וחיבר למעלה מ-100 מאמרים רפואיים שנסקרו על ידי עמיתים.
הוא מוסמך בכירורגיה כללית ובכירורגיית לב כאחד.
ב-1990 נפגש פריסט עם מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, הווארד בייקר, בנוגע לאפשרויות של תפקיד ציבורי.
בייקר יעץ לו לרוץ למושב בסנאט והציע ב-1992 לפריסט להתחיל בהכנות לרוץ ב-1994. פריסט החל לבנות תמיכה.
הוא שירת בכוח המשימה Medicaid של מושל טנסי בין השנים 1992 ל-1993, הצטרף לוועדת ההיגוי הלאומית של קואליציית הבריאות של הוועדה הרפובליקנית הלאומית והיה סגן מנהל הקמפיין של בוש - קוויל בטנסי בבחירות 1992.
במהלך הבחירות ב-1994 הבטיח פריסט שלא יכהן יותר משתי קדנציות, הבטחה שהוא כיבד בסופו של דבר.
פריסט ניצח בבחירות, והביס את סאסר ב-13 נקודות במהפכה הרפובליקנית של שני בתי הקונגרס ב-1994, ובכך הפך לרופא הראשון בסנאט מאז ה-17 ביוני 1938, כאשר רויאל ס.
במסע הבחירות שלו לשנת 2000, פריסט ניצח בקלות עם 66 אחוז מהקולות.
הוא קיבל את סך ההצבעות הגדול ביותר אי פעם על ידי מועמד במדינה.
ארגון הקמפיין של פריסט לשנת 2000 נקנס מאוחר יותר על ידי ועדת הבחירות הפדרלית בשל אי חשיפת הלוואה של 1.44 מיליון דולר שנלקחה במשותף עם ארגון הקמפיין של 1994. פריסט שילם קנס אזרחי בסך 11,000 דולר בהסדר עם ה-FEC.
פריסט תמך במלחמת עיראק בשבתו בסנאט; הוא תמך בפלישה הראשונית כמו גם בהמשך המלחמה במהלך המרד העיראקי.
פריסט נכנס לראשונה לאור הזרקורים הלאומי כששני שוטרי קפיטול נורו בתוך הקפיטול של ארצות הברית על ידי ראסל יוג'ין וסטון ג'וניור ב-1998. פריסט, שהיה הרופא הקרוב ביותר, העניק טיפול רפואי מיידי (הוא לא הצליח להציל את שני השוטרים, אבל הצליח להציל את וסטון).
פריסט אמר על החוויה הזו, "אתה מאומן להגיב...
ברגעים כאלה אתה לא שופט, לא חבר מושבעים, אתה רופא.
אני מכיר כמעט את כל שומרי הקפיטול.
כרופא היחיד בסנאט, שימש פריסט כדובר הקונגרס במהלך התקפות האנתרקס ב-2001. ספרו, When Every Moment Counts: What You Need to Know About Bioterrorism from the Only's Senate Doctor, פורסם בעקבות הפיגועים ומספק פורמט של שאלות ותשובות עם מידע בזמן על תגובה לגורמים ביולוגיים כמו אנתרקס.
במהלך 12 שנותיו בסנאט, תפקידיו בוועדות כללו: ועדת כספים, ועדה לבריאות, חינוך ופנסיה, ועדה לכללים ומינהל, ועדה לענייני בנקאות, שיכון ועירוניות, ועדת עבודה ומשאבי אנוש, ועדת מסחר, מדע ותחבורה, ועדה ליחסי חוץ, ועדה לעסקים קטנים וועדת תקציב.
הוא כיהן כיו"ר ועדת המשנה למדיניות נכים, חבר מדורג בוועדת המשנה לענייני אפריקה, חבר מדורג בוועדת המשנה לבריאות ובטיחות הציבור, יו"ר ועדת המשנה למדע, טכנולוגיה וחלל, ויו"ר צוות המשימה של ועדת התקציב על חינוך.
כיו"ר ועדת הסנאטור הרפובליקנית הלאומית, הוא עזר לרפובליקנים לזכות בחזרה בסנאט בבחירות אמצע הקדנציה ב-2002. הוועדה שלו גבתה 66.4 מיליון דולר לשנים 2001–2002, 50% יותר מהשנה הקודמת.
ב-23 בדצמבר 2002 נבחר פריסט למנהיג הרוב בסנאט.
הוא הפך למנהיג הרוב השלישי בגודלו בסנאט בתולדות ארצות הברית, וכיהן בקונגרס פחות שנים מאשר כל אדם שנבחר בעבר לתפקיד החשוב הזה.
בספרו משנת 2005, Herding Cats, A Lifetime in Politics, קודמו של פריסט, טרנט לוט, האשים את פריסט בקשירת קשר להדיח את לוט מתפקיד מנהיג הרוב בסנאט, האשמה שפריסט הכחיש.
במושב החקיקה של שנת 2003 זכה פריסט להצלחות רבות.
הוא הצליח לדחוף יוזמות רבות לידי מימוש, כולל הפחתת המס הגדולה השלישית של ממשל בוש וחוק המודרניזציה של Medicare שהקים את Medicare Part D (הטבת תרופות המרשם לקשישים) ואת תוכנית Medicare Advantage המודרנית.
הוא גם סייע בפיתוח ולאחר מכן בהעברת תוכנית החירום של הנשיא לסיוע באיידס (PEPFAR), מחויבות המימון ההיסטורית וחסרת התקדים להילחם באיידס שהצילה את חייהם של 25 מיליון אנשים ברחבי העולם.
בהיותו בעל מוטיבציה לטפל במגפת האיידס בעקבות מסעותיו הרפואיים לאפריקה שמדרום לסהרה, פריסט הניח את הבסיס הראשוני ל-PEPFAR עם חקיקה שניסח יחד עם הסנאטור ג'ון קרי (D-MA).
כשהנשיא בוש הפך את תוכנית PEPFAR למועדפת בסדר היום שלו ב-2003, פריסט בנה קואליציה דו-מפלגתית כדי להבטיח את המעבר המהיר של החקיקה.
פריסט המשיך לתמוך בהשקעות בריאות גלובליות בתקופתו כמנהיג הרוב, ועזר לקדם את חקיקתו של הסנאטור פול סיימון ווטר למען העניים משנת 2005, שהפך את אספקת מים בטוחים, תברואה והיגיינה (WASH) למטרה של סיוע חוץ אמריקאי, הכרה במחסור במים נקיים ובתברואה כגורם המוביל למוות שניתן למנוע בעולם המתפתח.
בעקבות התקפות האנתרקס ב-2001 והתקפות הריצין ב-2004, הוביל פריסט את הסנאט להעביר את חוק הפרויקט BioShield, מאמץ מחקר של 5.6 מיליארד דולר לפיתוח ורכישת חיסונים וטיפולים רפואיים להגנה מפני התקפות כימיות, ביולוגיות, רדיולוגיות וגרעיניות (CBRN).
בדצמבר 2006, במהלך החודש האחרון של פריסט כמנהיג הרוב בסנאט, הקונגרס העביר את הרשות למחקר ופיתוח ביו-רפואי מתקדם (BARDA), כחלק מחוק ההיערכות למגפה וכל-סכנות, כדי לחזק את BioShield על ידי הקמת סוכנות ייעודית.
במסגרת מחלקת הבריאות ושירותי האנוש האמריקאי התמקדה ברכש ופיתוח של אמצעי נגד רפואיים CBRN.
המנגנונים והסוכנויות שהוקמו בחקיקה זו הפכו לחיוניים 14 שנים מאוחר יותר במהלך מגפת COVID-19.
בוש אסר על מימון פדרלי של רוב מחקר תאים עובריים אנושיים, והגביל את המימון הפדרלי רק לשורות תאים מעוברים לפני תאריך הכרזתו.
באותה תקופה האמינו שהיו 78 קווים ברי קיימא.
פריסט תמך בנשיא בשנת 2001, אך ככל שהזמן התקדם, שורות תאי הגזע הפכו פחות יציבות ועד שנת 2005 נותרו רק 22 שורות יציבות.
בשנת 2001, פריסט הציג 10 עקרונות שהנחו את דעותיו על תאי גזע, שאותם פרסם בלשכת הסנאט ב-2006. לדבריו, "הנשיא בוש ואני לא חלוקים לגבי הצורך בקווים מנחים חזקים המתייחסים לחקר תאי גזע.
החקיקה גררה ביקורת מצד ג'יימס דובסון ונוצרים אחרים, אך זכתה לשבחים מהגברת הראשונה לשעבר ננסי רייגן.
הנשיא בוש הטיל וטו על HR 810 והקונגרס לא הצליח לעקוף את הווטו.
חוק אכיפת הימורים באינטרנט לא חוקי (UIGEA)
רגע לפני שהקונגרס יצא לבחירות 2006, במה שהפוליטיקה מכנה "ירידה בחצות", הכניס פריסט את סעיפי חוק אכיפת ההימורים באינטרנט (UIGEA) לחוק האבטחה והאחריות לכל נמל (SAFE) הגדול יותר, הלא קשור.
חוק ה-SAFE עצמו היה הצעת חוק "חובה להעביר" מאוחרת שנועדה להגן על נמלים מפני חדירת טרור.
ה-UIGEA הפך לבסיס לדיכוי ממשלת משרד המשפטים האמריקאי ב-15 באפריל 2011 ותפיסת שמות הדומיין של שלושה מאתרי הפוקר המקוון המובילים בעולם, שכונו "יום שישי השחור" בקהילת הפוקר.
משרד היועץ המשפטי של DOJ פרסם לאחר מכן חוות דעת בספטמבר 2011, וקבעה שה-UIGEA חל רק על הימורים על אירועי ספורט ותחרויות ולא על סוגים אחרים של הימורים מקוונים.
במקרה של טרי שיאבו, אישה פגועה במוח שבעלה רצה להסיר את צינור האכלה בקיבה, התנגד פריסט להסרה.
בנאום שנשא ב-2005 בקומת הסנאט, הוא הטיל ספק באבחנה של רופאי שיאבו על היותה במצב וגטטיבי מתמשך (PVS): "אני מטיל ספק בהתבסס על סקירה של קטעי הווידאו שביליתי בהם שעה בערך אתמול בלילה במשרד שלי." לאחר מותה, הנתיחה הראתה סימנים של נזק ארוך טווח ובלתי הפיך למוח התואם עם PVS.
פריסט הגן על מעשיו לאחר הנתיחה.
בנאום בולט ומשודר בכל רחבי המדינה בפני הוועידה הלאומית הרפובליקנית באוגוסט 2004, הדגיש פריסט את הרקע שלו כרופא והתמקד בכמה נושאים הקשורים לטיפול רפואי.
הוא דיבר בעד הטבת תרופות המרשם של Medicare שעבר לאחרונה והעברת חקיקה המספקת חשבונות חיסכון בריאותיים.
בטיעון נלהב לרפורמה בנזיקין ברשלנות רפואית, כינה פריסט את עורכי הדין במשפט פציעה אישית "טורפים": "עלינו למנוע מהם לסובב את הרפואה האמריקאית להגרלת ליטיגציה שבה הם זכו בקופה וכל מטופל משלם בסופו של דבר".
פריסט היה תומך בהטלת מכסים על סכום הכסף שבתי משפט יכולים לפסוק לתובעים בגין פיצויים במקרים של רשלנות רפואית.
במהלך עונת הבחירות של 2004, השתמש פריסט בטקטיקה הפוליטית חסרת התקדים של ללכת למדינת הבית של מנהיג המיעוט של מפלגת האופוזיציה, הדמוקרט טום דאשל מדקוטה הדרומית.
יריבו הרפובליקני של דאשל, ג'ון ת'ון, ניצח את דאשל.
פריסט ודאשל עובדים היום יחד במרכז המדיניות הדו-מפלגתית ונאמו יחד לעיתים קרובות בכנסים ובאירועים של שירותי בריאות וכתבו דעות משותפות רבות בנושאי מדיניות של הסכמה דו-מפלגתית.
פריסט התחייב לעזוב את הסנאט לאחר שתי קדנציות ב-2006 ולא התמודד לבחירה מחדש.
הוא פעל באופן מובהק עבור המועמד הרפובליקני בוב קורקר, שניצח בפער קטן על חבר הקונגרס הרולד פורד הבן בבחירות הכלליות.
פריסט הוזכר כמועמד פוטנציאלי רפובליקני לנשיאות בשנת 2008 וכמועמד רפובליקני פוטנציאלי לשנת 2010 למושל טנסי.
בסופו של דבר, הוא לא התמודד על אף אחד מהתפקידים.
בשנת 2009, פריסט הצהיר שהוא היה יוצא נגד מפלגתו על ידי הצבעה בעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, שהתנגדו לו פה אחד הרפובליקנים.
בינואר 2011, לאחר שהרפובליקנים השיבו את הרוב בבית הנבחרים, קרא להם פריסט לא לנסות לבטל את חוק הבריאות.
בשנת 2008, הוא הפך לשותף ב-Cressey & Co.
כיום, הוא משמש כשותף מיוחד ויו"ר מועצת המנהלים ב-Cressey.
בשנת 2013, פריסט שיתף פעולה עם בראד סמית' כדי להקים את Aspire Health, שהפכה לחברה הגדולה ביותר בארצות הברית, ללא הוספיס, לטיפול פליאטיבי לפני שנרכשה על ידי Anthem ב-2018. מודל הטיפול נוצר בהשראת חלקית מהגישה המבוססת על הצוות שבה השתמש פריסט בטיפול בחולים הממתינים להשתלה.
בשנת 2015, פריסט ייסד את Frist Cressey Ventures, חברת הון סיכון מנאשוויל המתמקדת בשיתוף פעולה עם חברות בריאות בשלבים מוקדמים.
כיום הוא שותף פעיל במשרד.
פריסט משמש גם כיו"ר מועצת המנהלים של Monogram Health, ספקית מומחיות מבוססת ערכים של טיפול מבוסס ראיות ושירותי ניהול הטבות בבית לחולים החיים עם מצבים פוליכרוניים, לרבות מחלת כליות כרונית ומחלת כליות סופנית.
מבוססת בנאשוויל, טנסי, ובבעלות פרטית של Frist Cressey Ventures ומשקיעים אסטרטגיים ופיננסיים מובילים אחרים, Monogram Health מספקת טיפול לחולים ב-34 מדינות ובכל מוצרי הביטוח.
בשנת 2009 השיק פריסט ארגון ללא מטרות רווח לרפורמת חינוך במדינה המכוונת לחינוך K-12 בשם SCORE (State Collaborative on Reforming Education).
המשימה של הארגון היא "לתמוך בשיתוף פעולה בעבודתה של טנסי להכנת סטודנטים לקולג' ולכוח העבודה".
פריסט כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של SCORE.
כחלק מהעבודה של SCORE, פריסט מציג מדי שנה את דו"ח מצב החינוך בטנסי, מבט מקיף על מאמצי המדינה לשפר את החינוך הציבורי.
בשנת 2013, פריסט הביעה תמיכה בסטנדרטים אקדמיים גבוהים יותר בכיתות K-12, אישור מחדש של חוק החינוך היסודי והתיכוני, ושיפור המאמצים לזהות, לטפח ולתגמל הוראה יעילה.
בשנת 2010 כיהן פריסט בדירקטוריון של קרן קלינטון בוש האיטי, בת שישה אנשים, שגייסה 66 מיליון דולר לסיוע מיידי ברעידת אדמה ולמאמצי התאוששות ארוכי טווח במדינה הקריבית.
פריסט גם הקים ויושב ראש את Hope Through Healing Hands, מלכ"ר בריאות עולמי, כמו גם את שיתוף הפעולה הקהילתי של NashvilleHealth.
בשנת 2019 השלימה NashvilleHealth, בשיתוף עם מחלקת בריאות הציבור של מטרו נאשוויל, את סקר הבריאות והרווחה הקהילתי הראשון של תושבי מחוז נאשוויל/דיווידסון מזה כמעט 20 שנה.
הארגון גם הוביל סקירה של תגובתה של נאשוויל למגפת COVID-19, תוך פירוט המלצות לשיפור תגובת משבר עתידית בדוח, אסטרטגיות להיערכות עתידית: בחינת ההשפעה של COVID-19 בנאשוויל.
פריסט כיהן במספר רב של מועצות ציבוריות, פרטיות וללא מטרות רווח.
כיום הוא מכהן כיו"ר ה-lllGlobal lllBoard של The Nature Conservancy, קדנציה של שלוש שנים שהחלה באוקטובר 2022, והוא חבר במועצת המנהלים מאז יוני 2015, בעבר כסגן יו"ר.
הוא גם כיהן בדירקטוריונים ללא מטרות רווח של קרן רוברט ווד ג'ונסון (2013–2023), ובעבר בילה 10 שנים במועצת המנהלים של קרן משפחת קייזר.
השירות הקודם כולל: Accolade, URS Corp.
הוא חבר במועצה המייעצת לבריאות עולמית ולרפואה חברתית של בית הספר לרפואה של הרווארד מאז 2010, ובעבר עמד בראש מועצת העמיתים של בית הספר לרפואה של הרווארד וכיהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת פרינסטון במשך חמש עשרה שנים (1974–1978 ו-1991–2001).
פריסט מילא תפקידים רבים במכון הסמית'סוניאן, כולל כיהן במועצת יורש העצר (1997–2007).
הקונגרס הקים את הסמית'סוניאן ב-1846 כ"ממסד להגדלת ופיזור הידע", והטיל את האחריות על ניהול הסמית'סוניאן במועצת יורשים, המורכבת מהשופט העליון של ארצות הברית, סגן נשיא ארצות הברית.
מדינות, שלושה חברים בסנאט של ארצות הברית, שלושה חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית ותשעה אזרחים.
מאוחר יותר כיהן פריסט במועצה המייעצת של המוזיאון הלאומי של הסמית'סוניאן לאינדיאני האמריקאי.
מ-2007 עד 2010 כיהן במועצת המנהלים של תאגיד מילניום צ'אלנג', תאגיד ממשלתי שהוקם ב-2004 כדי להילחם בעוני העולמי.
לאחר שעזב את הסנאט האמריקאי, פריסט לימד בפרינסטון ובוואנדרבילט.
בין השנים 2007–2008 שימש פריסט כפרופסור אורח למדיניות כלכלית בינלאומית בבית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים ב-Woodrow Wilson של פרינסטון, לימד עם המנטור הוותיק שלו, כלכלן הבריאות הנודע אוה ריינהרדט.
בין השנים 2009–2010 לימד פריסט כפרופסור מכובד באוניברסיטת ואנדרבילט עם חבר הקונגרס ג'ים קופר (D-TN).
פריסט הפך גם ליו"ר משותף של One Vote '08, יוזמה של קמפיין ONE, עם מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, טום דאשל (D-SD).
לפי OneVote.org, "One Vote '08 היא קמפיין חסר תקדים, לא מפלגתי להצבת סדרי עדיפויות של בריאות עולמית ועוני קיצוני במדיניות החוץ בבחירות לנשיאות ב-2008. " פריסט נסע לאפריקה לקמפיין ONE ביולי 2008.
מאז 2011, פריסט שימש כעמית בכיר במרכז המדיניות הדו-מפלגתית, והוא יושב ראש משותף של פרויקט הבריאות של הארגון יחד עם מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, טום דאשל.
פריסט הוא טייס מאומן, מיומנות שבה השתמש כדי לנסוע מדי שנה לכל 95 מחוזות טנסי תוך כדי קמפיין ובכהונתו.
כרץ פעיל בהיותו בסנאט, פריסט השלים שבעה מרתונים בין השנים 1998–2001.
החיים [הם] מתנה, לא זכות בלתי ניתנת לביטול."
הלדרמן, הוא ערך את "Grand Rounds in Transplantation" ב-1995, שתיאר מקרים בהשתלות כליות, לב, ריאות, כבד ומח עצם שנלקחו מההשתלות שביצע ואנדרבילט.
במרץ 2002 פרסם פריסט את " When Every Moment Counts: What You Need to Know About Bioterrorism from the Only's Senate's Doctor", כשהוא חולק הנחיות מעשיות בעקבות התקפות האנתרקס ב-2001 כיצד להישאר בטוחים במקרה של פיגוע ביולוגי.
בשנת 2003, פריסט ושירלי וילסון הוציאו את הספר, "אנשים טובים מולידים אנשים טובים: גנאלוגיה של משפחת פריסט".
הספר מפרט את מורשתו המשפחתית, חוויותיו כמנתח השתלות לב וריאות וסנאטור אמריקאי, ומכסה כמה מנסיעותיו הרפואיות באפריקה, תהליך הפעלת PEPFAR, התקפי האנתרקס ו-SARS משנת 2001, חוק המודרניזציה של Medicare, והירי בקפיטול ב-1998 שבו הוא ניהל את הטיפול.
הוא ערך יחד עם ד"ר מאניש סת'י "מבוא למדיניות בריאות" ב-2013.
בשנת 1981, פריסט התחתן עם קארין מקלוהן.
נולדו להם שלושה בנים: הריסון, ג'ונתן ובריאן.
משפחת פריסט היו חברים בכנסייה הפרסביטריאנית הלאומית בוושינגטון הבירה.
בני הזוג התגרשו בדצמבר 2012.
ב-29 במאי 2015 נישא פריסט לטרייסי לין רוברטס (נולדה ב-14 באפריל 1962).
בני הזוג מתגוררים בפרנקלין, טנסי.
נכון לשנת 2005, לפריסט היה הון במיליוני דולרים, רובו תוצאה של בעלותו על מניות בחברת Hospital Corporation of America, רשת בתי החולים ללא מטרות רווח שהקימו אחיו ואביו.
טופס הגילוי הפיננסי של Frist משנת 2005 רשם נאמנויות עיוורות בשווי בין 15 ל-45 מיליון דולר.
בני משפחת פריסט היו תורמים מרכזיים לאוניברסיטת פרינסטון, והתחייבו על 25 מיליון דולר ב-1997 עבור בניית מרכז קמפוס פריסט.
ביל וקארין פריסט היו הנאמנים היחידים שאחראים על קרן משפחתית הנושאת את שמו של הסנאטור, שהחזיקה בנכסים של יותר מ-2 מיליון דולר ב-2004. הוא ואחיו היו סגני נשיא של קרן צדקה אחרת הנושאת את שמות הוריהם.
מעמדה של הנאמנות העיוורת של פריסט, וההצהרות שלאחר מכן לגביו והפעילות בתוכו, הובילו לחקירת SEC.
הוא נחקר ב-2005 על ידי רשות ניירות ערך (SEC) בנוגע למכירת מניות המבוססת לכאורה על מידע פנים.
החקירה נסגרה לאחר 18 חודשים ללא הגשת כתב אישום.
פריסט אמר בהצהרה, "תמיד התנהלתי על פי הסטנדרטים האתיים הגבוהים ביותר בחיי האישיים והציבוריים, ואני ומשפחתי שמחים שהעניין הזה נפתר".
פריסט נבחר לאחד ממאה האנשים החזקים ביותר בתחום הבריאות על ידי Modern Healthcare בשנת 2002, 2003 ו-2004. הוא גם נבחר לרשימת "The Time 100: רשימת האנשים המשפיעים ביותר בעולם" לשנת 2005 על ידי מגזין טיים.
בשנת 2001 הוא קיבל את פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
בשנת 2003 קיבל פריסט את פרס וודרו וילסון של אוניברסיטת פרינסטון, המוענק מדי שנה לבוגר או בוגר מהמכללה לתואר ראשון שהישגיו מדגימים את המשפט הבלתי נשכח של וודרו וילסון, "פרינסטון בשירות האומה".
בשנת 2011, הוא קיבל את פרס אל-אולצ'י למנהיגות הומניטארית כהוקרה על מאמצי הצלת חיים ברחבי העולם, ועל חשיבותה של התעופה העסקית למאמצים אלה.
בין השנים 1997 ל-2006, פריסט קיבל תארים של כבוד מחמש מכללות ואוניברסיטאות שחורות היסטוריות, כולל אוניברסיטת פיסק, אוניברסיטת הווארד, קולג' ל-מוין-אוון, מכללת מהארי רפואית ובית הספר לרפואה של מורהאוז.
ויליאם קונדון הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי.
ביים וכתב סרטים שזכו להצלחה וביקורת חיובית, בהם "אלים ומפלצות", "שיקגו", "קינסי", "נערות החלומות", "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1", "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2" ו"היפה והחיה".
קונדון היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר לתסריט מעובד, עבור "אלים ומפלצות" ו"שיקגו", וזכה בפרס על הראשון.
קונדון נולד ב־22 באוקטובר 1955 בניו יורק, בן לשוטר בלש.
הוא גדל במשפחה קתולית ממוצא אירי.
הוא למד בתיכון רג'יס והמשיך ללימודים בקולג' קולומביה של אוניברסיטת קולומביה, שם השלים תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 1976.
בגיל 12, לאחר צפייה בסרט "בוני וקלייד", גילה עניין בכתיבת תסריטים.
בהמשך, במהלך לימודיו, צפה בסרט "צ'אריטי המתוקה" (1969), שחיזק את משיכתו לסרטים שזכו לביקורת שלילית עם יציאתם לאקרנים.
לאחר סיום לימודיו עבד כעיתונאי במספר מגזינים קולנועיים, בהם "American Film" ו־"Millimeter".
בשנת 1981 זכה בתחרות "חידון הקולנוע הקשה בעולם", שפורסם בכתב העת "וילג' ווייס".
ביל קונדון החל את דרכו בכתיבת תסריטים לסרטים עצמאיים, ביניהם התנהגות מוזרה (1981), מחווה לסרטי האימה של שנות ה-50, ופולשים מוזרים (1983), בכיכובם של ננסי אלן ווולאס שון.
בשנת 1987 ביים לראשונה את הסרט המסתורין אחות, אחות, בכיכובם של אריק סטולץ וג'ניפר ג'ייסון לי.
הסרט ספג ביקורות שליליות והאט את התקדמותו המקצועית של קונדון.
בתחילת שנות ה-90 חזר קונדון לטלוויזיה, וכיהן כבמאי ותסריטאי בסרט המתח רצח 101 (1991), עליו זכה יחד עם התסריטאי רוי יוהנסן בפרס אדגר לשנת 1992. באותה תקופה כתב גם את התסריט לסרט הפעולה F/X2 (1991), שבוימה על ידי ריצ'רד פרנקלין.
בשנת 1995 ביים את דרמת הטלוויזיה האיש שלא מת, שקיבלה ביקורות מעורבות, ואת סרט האימה קנדימן: פרידה מהבשר (1995), שהתקבל בכיוונים ביקורתיים וכלכליים שליליים.
ב-1998 כתב וביים את אלים ומפלצות, המבוסס על רומן מאת כריסטופר בראם, וזכה על תסריט זה בפרס אוסקר לתסריט מעובד הטוב ביותר.
עבור עיבוד המחזמר שיקגו (2002) היה מועמד לפרס זה בשנית, וזכה בפרס אדגר על אותו התסריט.
בשנת 2004 כתב וביים את הסרט הביוגרפי קינסי, העוסק בחייו של החוקר אלפרד קינסי, וקיבל שבחים על טיפולו הרגיש והאינטלקטואלי בנושא.
בשנת 2005 קיבל את פרס סטיבן פ.
קולזק במסגרת פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
ב-2006 ביים את הסרט המוזיקלי נערות החלומות, עיבוד למחזמר מצליח מברודוויי, וזכה למספר מועמדויות מרכזיות, ביניהן שמונה מועמדויות בפרסי אוסקר.
בשנים 2009–2013 שימש קונדון כמפיק בפועל של שידור טקס פרסי האוסקר ה-81 (2009), כבמאי שני חלקי דמדומים: שחר מפציע (2011–2012), עליהם הועמד וזכה בפרס פטל הזהב לבמאי הגרוע ביותר, וכבמאי הרשות החמישית (2013), סרט מתח על ויקיליקס שקיבל ביקורות מעורבות וכשל בקופות.
בין יוני 2013 ליולי 2014 ביים קונדון גרסה מחודשת של המחזמר מופע הצד בתיאטרון לה ג'ולה ובמרכז קנדי, אשר זכתה לשבחי הביקורת אך לא הצליחה לשמור על קהלים בבכורה בברודוויי.
ב-2015 ביים את הסרט מר הולמס בכיכובו של איאן מקלן, שהתמקד בהתמודדותו של הבלש הוותיק עם הזקנה והמוות.
בשנת 2017 ביים קונדון את עיבוד הלייב-אקשן של היפה והחיה עבור בכיכובם של אמה ווטסון ודן סטיבנס; הסרט הוביל לסערה סביב רגע הומוסקסואלי של הדמות לֶפו.
בשנה זו כתב וביים את התסריט להאמן הגדול מכולם, ביוגרפיה מוזיקלית על חייו של פי.
ברנום, המבוססת על טיוטת התסריט של ג'ני ביקס.
באוקטובר אותה שנה סירב להמשיך בעיבוד המחודש של כלתו של פרנקנשטיין ליוניברסל פיקצ'רס.
בשנת 2021 חתם קונדון על בימוי עיבוד קולנועי של בחורים ובובות עבור סרטי טריסטאר, אך פרש מהפרויקט בשנת 2023 והוחלף על ידי רוב מרשל.
באותה תקופה הופק גם עיבוד מוקלט של ההפקה הברודוויי בואו ממקום רחוק לשידור באפל TV פלוס.
בדצמבר 2023 הוכרז כי קונדון יכתוב ויביים עיבוד קולנועי של הגרסה המוזיקלית של נשיקת אשת העכביש, בהשתתפות ג'ניפר לופז כמפיקה שותפה וכשחקנית ראשית.
הוא נמצא בזוגיות ארוכת טווח עם ג'ק מוריסי.
ויליאם פרי קלמנטס הבן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמושל טקסס ה-42 וה-44 בשנים 1979–1983 ובשנים 1987–1991, בהתאמה.
בין שתי תקופות הכהונה שלו, כיהן כמושל הדמוקרט מארק וייט, שהביס את קלמנטס בבחירות של 1982, ובמערכת הבחירות שלו לכהונה שנייה ב-1986 הובס בעצמו על ידי קלמנטס.
כשהושבע קלמנטס כמושל לראשונה ב-1979, הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר כמושל טקסס מאז תקופת השיקום.
כשסיים את תקופות כהונתו השנייה ב-1991, היו שמונה שנות כהונתו הארוכות ביותר עד אז בטקסס, שיא שנשבר על ידי ריק פרי שכיהן בשנים 2000–2015. קלמנטס גם היה מושל טקסס הראשון שנבחר ליותר מתקופת כהונה אחת מאז שחוקת טקסס שונתה ב-1972 כך שמשך כהונת המושל הוארכה משנתיים לארבע שנים.
אחריו, ג'ורג' ווקר בוש, ריק פרי וגרג אבוט, כולם רפובליקנים, נבחרו ליותר מתקופת כהונה אחת.
לפני שנבחר כמושל טקסס, צבר קלמנטס את הונו מעסקי הנפט, וכיהן כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשנים 1973–1977, מתוכן בחודשים מאי עד יולי 1973 כמזכיר ההגנה בפועל.
לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה, הצטרף קלמנטס לסגל המנהלי של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית , שם הוא שירת כיושב ראש מועצת המנהלים שלה.
בעת פעילותו באוניברסיטה, היה קלמנטס מעורב בשערורייה של גיוס בשכר של שחקנים לנבחרת הפוטבול של המוסד, בניגוד לחוק ולכללים, ואף על פי שהוא לא הועמד בפני הליך הדחה בשל חלקו בפרשה, היא הובילה למעשה לאי-בחירתו לתקופת כהונה שלישית כמושל, ובסופו של דבר לתום הקריירה הפוליטית שלו.
ביל קלמנטס נולד בדאלאס שבטקסס, כבנם של ויליאם פרי קלמנטס האב ושל וילי אוולין (לבית קאמק) קלמנטס.
ב-1934 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון היילנד פארק שבשכונת אוניברסיטת הפארק שבדאלאס.
בעת לימודיו הוא היה גארד התקפי בנבחרת הפוטבול של בית הספר.
לאחר סיום לימודיו, כשאביו איבד את מקום עבודתו במהלך השפל הגדול, עבד קלמנטס בקידוחי נפט בדרום טקסס.
בסוף שנות ה-30 למד קלמנטס הנדסה באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית , אך בשלב מסוים נשר מהלימודים ושב לתעשיית הנפט.
במלחמת העולם השנייה שירת קלמנטס בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
ב-1947 הקים קלמנטס את "חברת הקידוחים הדרום-מזרחיים" (Southeastern Drilling Company - SEDCO), שפעילותה התרחבה ל-20 ארצות, והיא צמחה להיות חברת קידוחים קבלנית גדולה עד שב-1984 נמכרה לחברת שלומברגר.
ב-1978, כאשר הוא התמודד על תפקיד המושל, עמד שווי הונו האישי על כמעט 30 מיליון דולר.
בשנים 1973–1977 שימש קלמנטס כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד.
במשך 39 ימים ב-1973 הוא שימש כמזכיר ההגנה בפועל.
בין מזכירי ההגנה שתחתם שירת קלמנטס כסגן, היה דונלד רמספלד.
השניים לא הסתדרו ביניהם, ועדיין, כאשר מונה רמספלד לתפקידו, נאבק קלמנטס במאמצים להעברתו לתפקיד אחר, והוא אף הרחיק לכת ואיים, שאם יועבר מתפקידו, הוא יקיים מסיבת עיתונאים בה יכריז על פיטוריו כ"משחק כוחות".
אף על פי שהוא נותר בתפקידו כסגן מזכיר ההגנה, תיאר קלמנטס לימים את ימיו תחת רמספלד כ"בלתי נעימים מאוד".
ב-16 בינואר 1979 הושבע קלמנטס כמושל טקסס ה-42 במקומו של הדמוקרט דולף בריסקו.
תקופת כהונתו הראשונה של קלמנטס כמושל עמדה בסימן מעורבותה של חברת הנפט שבבעלותו בהתפרצות הנפט בקידוח Ixtoc I , שגרמה לנזק סביבתי נרחב.
במהלך כהונתו התמודד קלמנטס מול קבוצות של חברי בית המחוקקים מהמפלגה הדמוקרטית.
ב-1979 עקף בית המחוקקים אחד מהחלטות הווטו שלו, הפעם האחרונה בתולדות בית המחוקקים שננקט צעד כזה.
ב-1980 המתיק קלמנטס את גזר דין המוות של רנדל דייל אדמס למאסר עולם.
אדמס, שהיה נושא הסרט הדוקומנטרי "הקו הכחול הדק" של ארול מוריס, זוכה מאשמה ב-1989 לאחר שריצה 12 שנות מאסר.
קלמנטס גם היה המושל בעת הוצאתו להורג של קרלוס דה לונה ב-1989. ראיות המערערות על ממצאי העובדות העומדות בבסיס הרשעתו של דה לונה פורסמו ב-2012.
ב-1982 התמודד קלמנטס על תקופת כהונה שנייה כמושל, אך הובס על ידי מועמד הדמוקרטים, התובע הכללי של טקסס מארק וייט, בהפרש של כמעט 232,000 קולות.
תבוסתו נבעה בין השאר מנתוני הכלכלה שנחלשה, ותמיכה דלה בקרב בני המיעוטים שבאופן היסטורי הצביעו עבור המועמדים הדמוקרטים.
קלמנטס גם ספג נזק פוליטי כתוצאה מהתפרצות הנפט ב-1979. בבחירות קיבל וייט 1,697,870 קולות מול 1,465,537 הקולות של קלמנטס.
בין שתי כהונותיו כמושל היה קלמנטס יושב ראש מועצת המנהלים של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בדאלאס.
ב-1986 הוא התמודד שוב על תפקידו המושל, ובבחירות המקדימות של הרפובליקנים ניצבו מולו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טום לופלר וחבר בית הנבחרים הדמוקרטי לשעבר קנט הנס.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בסתיו, ניצח קלמנטס את המושל המכהן וייט, שאיבד את הפופולריות שלו על רקע מדיניותו שנגעה לספורט בבתי הספר התיכוניים ומבחני הכשירות למורים.
הוא גרף 1,813,446 קולות מול 1,584,512 הקולות של וייט, תוצאה הפוכה בהשוואה להתמודדות בין השניים ארבע שנים קודם לכן.
ב-20 בינואר 1987 הוא הושבע לתקופת כהונתו השנייה.
תקופת כהונתו השנייה של קלמנטס עמדה בצל גילוי מפתיע שנחשף חודשיים לאחר השבעתו.
ב-3 במרץ הוא הודה שהוא וחברים נוספים במועצת המנהלים של האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית אישרו תוכנית סודית להמשך תשלום ל-13 שחקני פוטבול בנבחרת האוניברסיטה מכספים שלא נועדו לכך.
קלמנטס אמר שהמועצה הסכימה לסיים את התשלומים עד סוף עונת 1986, אך הם חשו מחויבים לכבד את המחויבויות הקודמות כלפי השחקנים.
ההחלטה להמשיך את התשלומים הובילה בסופו של דבר להחלטה של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי להפסיק את תוכנית הפוטבול לעונת 1987. גם האוניברסיטה בחרה שלא להעמיד קבוצה בעונת 1988, בטענה שלא הצליחה להרכיב סגל תחרותי.
הם לא יכלו להתמודד עד 2009, ויעברו עוד עשר שנים עד שהם דורגו ברשימת 25 הנבחרות בסקר המאמנים של USA Today.
חודשים ספורים לאחר חשיפת הפרשה, פרסמה מועצת הבישופים של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת דוח שפירט את החקירה מטעמה בנוגע לשערורייה.
בדוח נחשף שקלמנטס נפגש עם מנהל נבחרות הספורט של האוניברסיטה בוב היץ', והשניים הסכימו שהתשלומים יימשכו.
על פי הדוח, בסוף 1985, ביקשו נשיא האוניברסיטה ל.
דונלד שילדס, ויושב ראש מועצת הנאמנים אדווין ל.
קוקס להפסיק את התשלומים לחלוטין, ומנגד קלמנטס והיץ' התנגדו.
באוגוסט אותה שנה קיימו הארבעה פגישה במשרדו של שילדס.
שילדס וקוקס ציינו שאף על פי שמוקדם יותר אותה שנה הוסכם על הפסקת התשלומים, התאחדות ספורט הקולג'ים החליטה אז על ביטול עונת המשחקים כנגד מפירים חוזרים של כללי העסקת השחקנים במוסדות אקדמיים אחרים, שמתוכם לחובת האוניברסיטה המתודיסטית נרשמו שש הפרות עד לאותה עת, מתוכן פעמיים בחמש השנים האחרונות.
אך קלמנטס, שהודה שהשיטה הייתה כרוכה בלקיחת סיכונים, טען שאם התשלומים יופסקו מידית, כוכבי הנבחרת שקיבלו אותם יפרשו ממנה תוך ציון הסיבה לכך.
בפגישה לא התקבלה שום החלטה, אך קלמנטס והיץ' שוחחו לאחר מכן במשך 15 דקות במגרש החנייה.
היץ' זכר שקלמנטס שאל אותו אם התשלומים יוכלו להמשך, וכשנענה בחיוב, אמר לו במפורש "עשה זאת".
שבוע לאחר פרסום הדוח של מועצת הבישופים, התנצל קלמנטס על חלקו בהמשך התשלומים.
הוא אמר שהוא למד על קיומה של השיטה ב-1984, ושחקירה של מועצת המנהלים חשפה ששחקנים קיבלו תשלום מאז אמצע שנות ה-70. הוא ציין שבמקום להפסיק את התשלומים באופן מידי, החליטה המועצה "באי רצון ובחוסר נוחות" להמשיך אותם עבור שחקנים שכבר קיבלו אותם.
עם זאת, הוא אמר, במבט לאחור, המועצה "הייתה צריכה להפסיק את התשלומים באופן מידי", במקום לבטל אותם בהדרגה.
על רקע הפרשה נשמעו קריאות לפתוח נגד קלמנטס בהליך הדחה.
שניים מחברי בית המחוקקים של טקסס טענו שהוא לא היה נבחר אם הוא היה מתייחס בכנות לחלקו בפרשה.
בנסיבות אלו, הוא בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, וב-15 בינואר 1991 הושבעה במקומו גזברית המדינה של טקסס לשעבר, הדמוקרטית אן ריצ'רדס.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, פעל קלמנטס לצמצום ממדי הפשיעה, לשיפור מערכת החינוך, להאצת צמיחת הכלכלה של טקסס, ולטיפוח יחסים טובים יותר עם מקסיקו, במיוחד בסוגיות שהיו קשורות לגבול המשותף, כמו הגירה והמלחמה בנגע הסמים.
עם זאת, הוא לא קידם, כפי שהתחייב, את היוזמה לרפורמה ולמשאל העם שיזם חבר הסנאט של טקסס וולטר מנגדן מיוסטון, שהתבססו על הצעה מספר 13 של קליפורניה.
ביוני 2009 תרם קלמנטס סכום של 100 מיליון דולר למרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס, התרומה האזרחית הגדולה ביותר בהיסטוריה של טקסס.
ב-13 באפריל 2012 הודיע נשיא המרכז הרפואי דניאל פ.
פודולסקי, שמועצת הנגידים של אוניברסיטת טקסס אישרה את קריאת בית החולים של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן על שמו של קלמנטס.
ב-16 בפברואר 2010 הביעו קלמנטס ורעייתו את תמיכתם בבחירתו מחדש של ריק פרי כמושל טקסס בבחירות המקדימות של הרפובליקנים של אותה שנה מול קיי ביילי האצ'יסון.
באופן מקרי, בבחירות המקדימות הראשונות שהובילו לבחירתו לתקופת הכהונה הראשונה שלו כמושל ב-1978, ניצח קלמנטס את בן זוגה של האצ'ינסון, ריי.
ב-1940 נשא קלמנטס לאישה את פולין גיל, ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1975 התגרשו השניים, ובאותה שנה נישא קלמנטס בשנית לריטה קרוקר , חברת הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ביל קלמנטס נפטר בדאלאס ב-29 במאי 2011, בגיל 94. הוא נטמן בפארק הזיכרון גרוב היל שבעיר.
בילבו בגינס הוא דמות בעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין, דמותו של בילבו היא הדמות המרכזית בספר ההוביט (ששמו רומז אליו) ודמות משנית בטרילוגיית שר הטבעות.
בילבו הוא ההוביט הראשון שנודע בעולם הגדול בזכות הרפתקאותיו והוא ידוע במיוחד כמשיב של הטבעת האחת.
בגינס נולד ב-22 בספטמבר בשנת 2890 לעידן השלישי, לבאנגו בגינס ובלדונה טוק.
בשנת 2941 לעידן השלישי חבורה של 13 גמדים, ובראשם תּוֹרִין תְּרִיסַלוֹן, החליטו לצאת אל ממלכתם העתיקה ולגרש משם את סמאוג.
בילבו נדחף למסע הרפתקאות זה על ידי הקוסם גנדלף, שצירף אותו לגמדים.
בילבו צורף לחבורה בתפקיד 'פורץ' אשר תפקידו יהיה, לאחר הגעתם, להתגנב אל הדרקון סמאוג ולגנוב ממנו את אוצרות הגמדים השדודים.
גנדלף טוען בפני הגמדים כי יש בו, בהוביט הנראה מבולבל וחסר ישע, אומץ לב ותושיה אשר יתגלו לקראת הסוף.
בתחילת מסעם של הגמדים מהווה בילבו יותר נטל מנכס, ונקודת המפנה מגיעה כאשר הגמדים עוברים בהרים ונופלים בשבי הגובלינים.
בני החבורה מצליחים להרוג את מנהיג הגובלינים ולהימלט, אך בילבו אובד במהלך המנוסה, משוטט במערות שמתחת להרים, נתקל ביצור המכונה גולום ומוצא טבעת אשר שייכת לגולום ומסוגלת להעלים את העונד אותה.
טבעת זו משמשת את בילבו מאוחר יותר לטפח דימוי של גנב מעולה אשר מסוגל לעבור דרך הדרוכים והמוכשרים שבצופים.
לאחר מכן מתגלה ערכו הרב של ההוביט, שהטבעת נהיית לו לעזר.
בין השאר הוא עוזר לגמדים להימלט מעכבישי ענק (מצאצאי שילוב) שלוכדים אותם בעת מעבר ביער אופל וכן מצליח למלט אותם מכלאם של האלפים בני היער.
בני החבורה מגיעים לעיר האגם, אסגרות שמה, אשר הקימו בני האדם לאחר חורבן דיל.
משם שמו הגמדים וההוביט את פעמיהם לעבר ההר הבודד.
לאחר שהגיעו בני החבורה אל ההר הם נאלצו למצוא מסתור מפני הדרקון בנקבה סודית שמובילה לאולמות בטן ההר.
או אז מצליח בילבו לחדור שלוש פעמים אל מאורתו של הדרקון סמאוג.
בילבו, מוסתר על ידי טבעתו, מתגרה בדרקון וגונב ממנו גביע זהב, לאחר מכן מתגרה באופן בוטה בדרקון על ידי דיבור חלקלק.
עקב התגרות זו, יוצא הדרקון לתקוף את עיר האגם.
ברד הקשת, לוחם נועז ומפקד פלוגת קשתים במשמר העיר, אשר היה נצר לשושלת מלכי דיל, ירה חץ לעבר סמאוג וקטל אותו.
ברד סייע לשר העיר לשקם את העיר וכרת ברית עם מלך האלפים, שצבאו צעד לעבר העיר אותה שעה.
לאחר מכן הנהיגו מלך האלפים וברד כוח צבאי משותף של אלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד בו התבצר תורין עם גמדיו ובילבו.
תורין, נתמך בצדקת טענתו כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו של תורין, סירב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קרא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל, בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו.
בעקבות זאת הטילו ברד ומלך האלפים מצור על ההר הבודד.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של בילבו, אשר כדי למנוע את המלחמה הקרבה גנב אבן חן היקרה למנהיג הגמדים והעביר אותה לבני האדם.
כתוצאה מכך נאלצו הגמדים להגיע להסכם.
התגבורת המיוחלת של צבא גמדים בראשות דֵּין הגיעה, אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג (בנו של אזוג) מלך האורקים.
מלחמה זו מכונה קרב חמשת הצבאות ובמהלכה התאחדו כוחות בני האדם עם האלפים, הגמדים והנשרים כנגד האורקים והווארגים, זאבי הענק שלהם.
בילבו עצמו עשה בקרב שימוש מושכל בטבעתו ונעלם מן העין, אולם נפצע בראשו ואיבד את הכרתו עד מהרה.
לאחר המלחמה שהסתיימה בתבוסת האורקים ובעודו מוטל על ערש דווי, התפייס תורין עם בילבו, עליו כעס בעקבות גנבת אבן החן.
בילבו חזר להוביטון לאחר המלחמה וחי בעושר רב שצבר בהרפתקאותיו.
הוא התחיל לכתוב את הספר האדום של מחוז המערב וסיים את הפרק הראשון.
בהמשך חייו, המתוארים בספר שר הטבעות, עזב בילבו את הפלך ביום הולדתו ה-111 (22 בספטמבר 3001) והשאיר את הטבעת ואת שאר רכושו, כולל ביתו, מעון באג, לאחיינו פרודו.
הוא עבר לריוונדל בליווי שלושה גמדים, שם בילה את ימיו בנוחות: אכילה, שינה, כתיבת שירה, וכן השלמת כתיבת "הספר האדום" שהוא הבסיס לספרי ההוביט ושר הטבעות.
לאחר השמדת הטבעת הוא עלה על ספינה למערב יחד עם גלדריאל, גנדלף, אלרונד ופרודו אחיינו.
ויליאם פלטון "ביל" ראסל היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בקבוצת בוסטון סלטיקס, ונחשב עד היום לאחד מגדולי השחקנים בתולדות המשחק.
היה השחקן המרכזי בשושלת הגדולה של בוסטון סלטיקס שזכתה ב-11 אליפויות ליגת ה-NBA במהלך 13 שנותיו בליגה.
יחד עם שחקן ההוקי קרח הנרי רישר, ראסל מחזיק בשיא האליפויות לשחקן בודד בליגת ספורט כלשהי בצפון אמריקה.
ראסל זכה גם בתארים אישיים רבים, ובהם חמישה תוארי ה-MVP של ה-NBA ו-12 הופעות במשחק האולסטאר.
הוא נבחר ב-2020 לשחקן הרביעי בטיבו בתולדות הליגה על ידי אתר ESPN.
גביע השחקן הטוב ביותר של סדרת גמר ה-NBA נקרא על שמו של ביל ראסל.
ראסל, שהיה בגובה של , התאפיין ביכולת חסימת הזריקות ובשמירה האישית שלו, שהיו מהסיבות העיקריות להצלחתה של בוסטון סלטיקס.
הוא נודע גם ביכולת קליטת הריבאונדים שלו: הוא זכה חמש פעמים בתואר מלך הריבאונדים של ה-NBA וקלט 21,620 ריבאונדים במהלך הקריירה אשר מציבים אותו במקום השני ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA.
בנוסף הוא אחד משני שחקנים בלבד שקלטו יותר מחמישים ריבאונדים במשחק בודד.
ראסל מעולם לא היה שחקן ההתקפה המרכזי של בוסטון, אך תרם לקבוצה משמעותית גם בקליעת נקודות.
החל מ-1966 שימש ראסל בתפקיד מאמן-שחקן בבוסטון, ובכך הפך למאמן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות ה-NBA.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1969 עבר לאמן את סיאטל סופרסוניקס למשך ארבע עונות, ועבד במשך עונה אחת גם בסקרמנטו קינגס.
בשנת 1975 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל בתור שחקן, ובשנת 2021 הוצג בו בתור מאמן.
ביל ראסל נולד בווסט מונרו שבלואיזיאנה לצ'ארלס ולקייטי ראסל, ממוצא אמריקאי אפריקאי.
משפחתו סבלה רבות מגזענות בווסט מונרו, ובעקבות כך הלכה בדרכם של שחורים רבים שניסו למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה להתגורר באוקלנד שבקליפורניה, כאשר היה ראסל בן 8. המשפחה סבלה מעוני גם באוקלנד, וראסל בילה את מרבית ילדותו בשיכונים זמניים.
אמו נפטרה כשהיה בן 12.
ראסל שיחק בנבחרת הכדורסל של בית ספר תיכון מקלימונס, אך בשנה השנייה כמעט והוצא מסגל הקבוצה.
המאמן ג'ורג' פואלס הבחין בפוטנציאל האתלטי של ראסל ושכנע אותו לעבוד קשה על מנת להצליח.
ראסל, שסבל מהתעללויות גזעניות, שמח בתמיכה שקיבל ממאמנו הלבן.
לאחר סיום לימודיו בתיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סן פרנסיסקו ב-1954.
ראסל היה לסנטר הפותח של אוניברסיטת סן פרנסיסקו (University of San Francisco).
לראשונה בהיסטוריה, פתחו בחמישיית קבוצת מכללות שלושה שחקנים שחורים: ראסל, קיי סי ג'ונס (חברו של ראסל לעתיד בבוסטון סלטיקס) והאל פרי.
ראסל הוביל את הקבוצה לשתי זכיות בטורניר אליפות המכללות בשנים 1955 ו-1956, כאשר יכולתו ההגנתית החזקה תרמה לקבוצה במידה רבה.
במקביל להשתתפותו בנבחרת הכדורסל, התחרה גם בתחרויות אתלטיקה במסגרת האוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו קיבל ראסל הצעה להצטרף לקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס, אך במקום זאת העדיף לגשת לדראפט ה-NBA, שם נבחר במקום השני על ידי בוסטון סלטיקס.
לפני שהתחיל לשחק ב-NBA, היה ראסל לקפטן נבחרת ארצות הברית שהשתתפה באולימפיאדת מלבורן ב-1956. באותה תקופה נאסר על מקצוענים להשתתף באולימפיאדה והוועד האולימפי הבינלאומי אסר בתחילה על ראסל להשתתף מאחר שכבר חתם על חוזה מקצועני בבוסטון, אך הוא העדיף לבסוף את ההשתתפות באולימפיאדה על פני חתימה לעונה ראשונה מלאה ב-NBA.
ראסל הוביל את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות.
ארצות הברית שלטה בטורניר וניצחה בהפרש ממוצע של 53.5 נקודות לכל משחק.
בשל השתתפותו במשחקים האולימפיים, ראסל לא יכול היה לשחק בעונת 1956/1957 מתחילתה והצטרף לבוסטון סלטיקס רק בדצמבר 1956. לאחר הצטרפותו לקבוצה הפך ראסל מיידית לסנטר המוביל שלה והשיג ממוצעים של 14.7 נקודות ו-19.6 ריבאונדים למשחק, שהקנו לו את תואר מלך הריבאונדים של ה-NBA.
במהלך העונה שיחקו בסלטיקס שישה חברים עתידיים בהיכל התהילה: ראסל, הפורוורדים טום היינסון, ג'ים לוסקוטוף ופרנק רמזי שעלה מהספסל, והגארדים ביל שרמן ובוב קוזי.
בשנים שקדמו להגעתו של ראסל נחשבה בוסטון סלטיקס לקבוצת התקפה חזקה אך כזו שמשחק ההגנה היה לנקודת התורפה שלה.
הצטרפותו הוסיפה יכולת הגנתית חזקה לקבוצה, שגרמה לקבוצות היריבות לאבד כדורים רבים.
ראסל נודע גם ביכולתו לחסימת הזריקות.
בוסטון סיימה את העונה הסדירה עם 44 ניצחונות ו-28 הפסדים - המאזן השני בטיבו בתולדותיה עד אז - והעפילה למשחקי הפלייאוף כמדורגת ראשונה במזרח.
במשחק הראשון של סדרת גמר המזרח, מול סירקיוז נאשיונלס, קלע ראסל 16 נקודות וקלט 31 ריבאונדים.
בוסטון סלטיקס ניצחה בתוצאה 0–3 בסדרה והעפילה לראשונה בתולדותיה לסדרת הגמר של ה-NBA.
בסדרת הגמר פגשה הקבוצה את סנט לואיס הוקס, שהובלה על ידי בוב פטיט ושחקן בוסטון סלטיקס לשעבר אד מקאולי.
40 שניות לסיום המשחק השביעי שהכריע את הסדרה, חסם ראסל ניסיון קליעה של ג'ק קולמן שהיה יכול להכריע את המשחק לזכות סנט לואיס.
המשחק המשיך לשתי הארכות; בשנייה האחרונה של המשחק החטיא פטיט ניסיון קליעה אחרון, ובוסטון ניצחה בתוצאה 123–125 וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונתו השנייה, 1957/1958, קלע ראסל 16.6 נקודות למשחק והוביל פעם נוספת את הליגה בריבאונדים, עם 22.7 בממוצע - שיא בתולדות הליגה עד אז.
הוא זכה לראשונה בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA, אך באופן ייחודי, נבחר רק לחמישייה השנייה של העונה.
מצב זה קרה פעמיים נוספות במהלך הקריירה של ראסל.
הנהלת ה-NBA הסבירה את הבחירות בטענה שסנטרים אחרים הפגינו יכולות משחק מגוונות יותר מראסל, אך ראסל היה חשוב מכולם עבור קבוצתו.
באותה עונה השתתף ראסל לראשונה במשחק האולסטאר.
בוסטון סלטיקס ניצחה ב-49 משחקים בעונה הסדירה והעפילה לסדרת הגמר, שם פגשה פעם נוספת את סנט לואיס.
לאחר שני משחקים עמדה הסדרה בשוויון 1-1, אך במשחק השלישי נפצע ראסל ברגלו ולא יכול היה להמשיך להשתתף בסדרה.
ללא ראסל ניצחה בוסטון במפתיע את המשחק הרביעי, אך הפסידה לסנט לואיס בשני המשחקים הבאים ולא הצליחה לזכות בסדרה.
בעונת 1958/1959 המשיך ראסל את יכולתו הטובה עם ממוצעים של 16 נקודות ו-23 ריבאונדים למשחק.
ראסל הוביל את בוסטון לקביעת שיא חדש בתולדות הליגה עם 52 ניצחונות בעונה, ולהעפלה נוספת לסדרת הגמר.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות השנייה שלו, לאחר של 0–4 על מיניאפוליס לייקרס.
מאמן הלייקרס, ג'ון קונדלה, שיבח את ראסל באומרו: "אנחנו לא מפחדים מהסלטיקס ללא ביל ראסל.
תוציאו אותו החוצה ואנחנו מסוגלים לנצח אותם...
הוא אחד שהצליף בנו מבחינה פסיכולוגית".
בעונת 1959/1960 הצטרף ל-NBA הסנטר האגדי וילט צ'מברלין, שחקן פילדלפיה ווריורס.
ב-7 בנובמבר 1959 שיחקו קבוצותיהם של השניים והפגישו לראשונה בין ראסל, שנחשב לסנטר ההגנתי הטוב ביותר, לצ'מברלין שנחשב לסנטר ההתקפי המצטיין.
על אף שצ'מברלין קלע 30 נקודות לעומת 22 של ראסל, בוסטון ניצחה במשחק בתוצאה 106–115. בשנים הבאות היריבות בין השניים הפכה לאחת מהגדולות בתולדות ה-NBA.
באותה עונה קבע ראסל עם בוסטון שיא של 59 ניצחונות בעונה, כולל רצף של 17 ניצחונות במהלכה, ופגשה את פילדלפיה של צ'מברלין בגמר האזור המזרחי.
אף שצ'מברלין קלע מספר רב יותר של נקודות, ראסל ובוסטון ניצחו בסדרה בתוצאה 2–4. בסדרת הגמר הכללית ניצחה בוסטון בתוצאה 3–4 את סנט לואיס וזכתה באליפות שלישית בתוך ארבע שנים.
במשחק השני בסדרה קלט ראסל 40 ריבאונדים - שיא כל הזמנים לסדרת גמר - ואילו במשחק השביעי והמכריע קלע 22 נקודות וקלט 35 ריבאונדים בדרך לניצחון קבוצתו.
בעונת 1960/1961 השיג ראסל ממוצעים של 16.9 נקודות ו-23.9 ריבאונדים למשחק, והוביל את בוסטון למאזן של 57 ניצחונות ו-22 הפסדים בעונה הסדירה.
הוא זכה בפעם השנייה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בוסטון העפילה פעם נוספת לסדרת הגמר של האזור המזרחי, שם ניצחה את סייקרוז נשיונלס בתוצאה 1–4. הקבוצה נהנתה מהעובדה שלוס אנג'לס לייקרס גברה על סנט לואיס בסדרת הגמר המקבילה במערב: בסדרת הגמר הכללית היא הביסה את הלייקרס, שנחשבה לקבוצה חזקה פחות, וזכתה באליפות בתום סדרה של חמישה משחקים.
בעונה העוקבת, 1961/1962, קלע ראסל 18.9 נקודות למשחק - שיא אישי בעבורו - ובנוסף קלט 23.9 ריבאונדים למשחק.
בעוד שצ'מברלין הגיע לממוצע-שיא עונתי של 50.4 נקודות למשחק ואף קלע 100 נקודות במשחק אחד, ראסל זכה בתואר ה-MVP של העונה לאחר שהוביל את בוסטון לקביעת שיא חדש: הקבוצה הראשונה שמגיעה ל-60 ניצחונות בעונה אחת.
במשחקי הפלייאוף פגשה בוסטון פעם נוספת את צ'מברלין ופילדלפיה ווריורס, וראסל עשה ככל יכולתו על מנת לעצור את הסנטר של היריבה.
שתי שניות לסיום המשחק השביעי, כאשר התוצאה עמדה על שוויון, קלע סם ג'ונס סל ניצחון לזכות בוסטון.
בסדרת הגמר פגשה הקבוצה פעם נוספת את לוס אנג'לס לייקרס, אשר כוכביה, אלג'ין ביילור וג'רי וסט, הגיעו לשיאם באותה תקופה.
אחרי שישה משחקים עמדה הסדרה בשוויון 3-3, ובמשחק השביעי החמיץ שחקן הלייקרס, פרנק סלבי, זריקה, שנייה לפני סיום הזמן החוקי, שהייתה יכולה לנצח במשחק עבור קבוצתו.
על אף שקיבל עזרה מועטה מצד חבריו לקבוצה - הפורוורדים לוסקוטוף, היינסון וטום סנדרס הוצאו מהמשחק בשל בעיית עבירות - הפגין ראסל הגנה חזקה במיוחד על ביילור, כוכבה של הקבוצה היריבה.
בהארכה הורחק גם הפורוורד הרביעי של הקבוצה, פרנק רמזי, כך שראסל נאלץ לבצע לבדו באופן מוחלט את משימת השמירה אותה היו אמורים לבצע ארבעה שחקנים אחרים.
אף על פי כן, ראסל והפורוורד שמיעט לשחק, גנה גווריליה, גרמו לביילור להחמיץ זריקות רבות.
באותו משחק קלע ראסל 30 נקודות והשווה את השיא של עצמו לסדרת גמר עם 40 ריבאונדים, והוביל את קבוצתו לניצחון 107–110 ולזכייה באליפות נוספת.
לפני עונת 1962/1963 צירפה בוסטון לשורותיה את הקלעי המצטיין ג'ון האבליצ'ק, אשר עתיד למלא את מקומו של בוב קוזי הוותיק שיפרוש בסיום העונה.
לאחר השינוי במבנה הקבוצתי המשיך ראסל להיות הכוח המוביל של הקבוצה מתחת לסלים, כאשר קלע 16.8 נקודות וקלט 23.6 ריבאונדים למשחק, וזכה בפעם הרביעית בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
בנוסף, הוא זכה לראשונה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר, לאחר שקלע 19 נקודות וקלט 24 ריבאונדים לזכות נבחרת המזרח.
בוסטון העפילה לסדרת הגמר שם ניצחה פעם נוספת את לוס אנג'לס לייקרס, הפעם כבר בתום שישה משחקים.
בעונת 1963/1964 זכתה בוסטון פעם נוספת במאזן הטוב בעונה הסדירה עם 58 ניצחונות ו-22 הפסדים.
ראסל השיג ממוצעים של 15 נקודות ו-24.3 ריבאונדים, שהקנו לו את תואר מלך הריבאונדים של ה-NBA לראשונה מאז הגעתו של צ'מברלין.
בוסטון גברה על סינסינטי רויאלס בפלייאוף המזרחי והעפילה פעם נוספת לסדרת הגמר, שם ניצחה 1–4 את קבוצתו של צ'מברלין שעברה למיקום חדש, סן פרנסיסקו ווריורס.
עבור ראסל הייתה זו אליפות שישית ברציפות ושביעית בתוך שמונה שנים - שיא שלא נשבר בכל ליגות הספורט המקצועניות בארצות הברית.
מאוחר יותר תיאר ראסל את ההגנה של בוסטון כטובה בכל הזמנים.
ראסל המשיך להצטיין בעונת 1964/1965, כאשר הוביל את בוסטון לשיא חדש של 62 ניצחונות בעונה.