tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוצמת הפיצוץ הוגברה מאוד כתוצאה מכך שמשאית התופת התפוצצה ליד מכלית דלק.
בפיצוץ השני שאירע באותו יום במחוז מאדינה בסומליה נהרגו שני אנשים נוספים.
ההערכות הראשונות בדבר הגורם המבצע התרכזו סביב ארגון הטרור הסומלי א-שבאב, אך בשעות שלאחר הפיגועים לא לקח כל גורם אחריות לביצועם.
נשיא סומליה מוחמד עבדאללהי מוחמד הכריז על שלושה ימי אבל, בעקבות הפיגוע בעל מספר ההרוגים הרב ביותר בהיסטוריה של המדינה.
הפיגוע במועדון האומן 17 בתל אביב היה פיגוע משולב שכלל פיגוע דריסה ודקירה אשר בוצע בשעה 1:40 בלילה ב-29 באוגוסט 2011 אשר במסגרתו מחבל פלסטיני גנב מונית ישראלית, התנגש באמצעותה במחסום המשטרתי שהוצב לפני מועדון הלילה הפופולרי האומן 17 בתל אביב, אשר באותה העת היו בו כאלף בני נוער ישראלים.
לאחר שהתנגש במחסום המחבל יצא מהרכב והחל לדקור אנשים אקראיים.
בפיגוע נפצעו ארבעה אזרחים וארבעה שוטרים.
המחבל התגורר באופן בלתי חוקי בישראל בעת ביצוע הפיגוע.
תוכניתו של המחבל הייתה לכאורה לפגוע בכמות מרבית של בני נוער אשר שהו באותה העת במועדון.
אף על פי כן הודות למחסום משמר הגבול ותגובתו המיידית של צוות משמר הגבול נמנעה תקרית הרבה קשה.
מבצע הפיגוע היה פלסטיני בן 21 בשם מוחמד סעפן, יליד קלקיליה שחי בישראל כתושב בלתי חוקי, ישן בדירה נטושה הסמוכה למסגד סיקסיק ביפו והתפרנס באותה העת מעבודות מזדמנות.
סעפן פגש בהמשך במהלך זמן התפילה במסגד ביפו את מוחמד בן סדאם חוסיין ביארי, צעיר מוסלמי בן גילו.
השניים החלו לתכנן פיגוע טרור, וסעפן החל לתרגל תקיפות באמצעות סכין.
על אף שבחקירה הראשונית עמד התוקף על כך שיזם, תכנן והתכונן לבצע את הפיגוע לבדו, ושהוא רכש את הסכין לצורך פיגוע הדקירה ושוד המונית, שירות הביטחון הישראלי חקר גם אם הוא פעל בסיוע ותחת ההדרכה של ארגון טרור.
לדברי גורם משטרתי בתל אביב, התוקף קיבל מידע מוקדם על כך שהולך להתקיים אירוע גדול במועדון "האומן 17".
עוד מסר גורם משטרתי כי "אף אחד לא מגיע במקרה לאירוע שכזה כדי לבצע פיגוע דקירה בשעה מאוחרת, אלא אם כן יש בידו מידע מוקדם".
חקירות נוספות חשפו שבמהלך חודש הרמדאן תכננו ביארי וסעפן לתקוף את כוחות הביטחון הישראליים ואזרחים ישראלים סמוך למסגד אל-אקצא בירושלים.
לשם כך הם רכשו שני סכינים, נסעו לירושלים באוטובוס ציבורי, ושהו במסגד אל-אקצה במשך שבועיים.
עם זאת, לדברי ביארי, סעפן סיפר לו כי לאחר שדיבר עם איש דת באל-אקצא, החליט לחזור ליפו ולהיות "שהיד" שם.
לדברי ביארי, לפני שעזב את ירושלים, סעפן לווה את הטלפון הנייד של ביארי על מנת להקליט סרט קצר על עצמו שמיועד להוריו.
ביארי ציין שהוא מחק את הסרטון מן הטלפון הסלולרי שלו.
סעפן הגיע לתחנה המרכזית החדשה בתל אביב ב-28 באוגוסט.
הוא התכוון לדקור חייל, לגנוב ממנו את נשקו, ולהשתמש בנשק על מנת לירות בשוטרי משמר הגבול.
עם זאת, לאחר שלא הצליח למצוא קורבן מתאים לדקור, הוא הבחין בטרקטור שעמד באתר בנייה ברחוב ידידיה פרנקל בשכונת פלורנטין בתל אביב, ובמקום זאת החליט לחזור לאותו אתר, לגנוב את הטרקטור ולדרוס חיילים באמצעות הטרקטור.
כשחזר למקום הבנייה באותו לילה לא הצליח לאתר את הטרקטור.
בשלב זה, על פי כתב האישום, הוא קבע שהוא יגנוב מונית ויבצע פיגוע דריסה נגד שוטרי משמר הגבול המוצבים בצומת הסמוכה למפגש הרחובות סלמה ואברבנאל.
ביום שני בלילה, ה-29 באוגוסט 2011, סעפן נכנס למוניתו של נהג המונית נחמן אג'י ברחוב סלמה ביפו.
סעפן ביקש מנהג המונית שיסיע אותו לתחנה המרכזית בתל אביב.
לפי עדותו של נהג המונית, זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 01:30, הנוסע שלף סכין חדה ודרש שנהג המונית ימסור לו את המונית תוך שהוא ציין "אני לא רוצה לפגוע בך".
הנהג ניסה להילחם בנוסע, אך לאחר שהנוסע דקר אותו בזרועו הוא הסכים למסור לו את הרכב.
הנהג אמר למשטרה שהוא האמין שהתוקף רק רצה לגנוב את המכונית.
בסביבות השעה 1:40 המחבל התנגש עם המונית הגנובה במחסום של משמר הגבול שהוצב לפני מועדון הלילה "האומן 17" בתל אביב, אחד מועדוני הלילה הפופולריים ביותר בתל אביב באותה העת.
המועדון ערך אז מסיבת סוף קיץ ובהתאם להערכתו של ראש מחוז משטרת תל אביב אהרון אקסול, המועדון הכיל באותו הלילה בסביבות אלף בני נוער.
התנגשות המונית במחסום גרמה לפציעתם של שני שוטרי מג"ב.
על פי עדויותיהם של שוטרים ואנשים אחרים שהיו במקום, בתחילה הנהג היה מוטל על ההגה ולכן בתחילה האנשים במקום חשבו שמדובר בתאונה, אך כאשר ניגש אליו שוטר כדי לסייע לנהג, הוא החל לצעוק "אללה אכבר", יצא מהמכונית ודקר "באכזריות" את קצין האבטחה במועדון אשר ניגש למכונית כדי לסייע לנהג.
מנהל המועדון יצחק אסרף הצליח בהמשך לתפוס את המחבל יחד עם המאבטחים אולג צ'רטוב וגריגורי סוקולוב.
שלושת האנשים שהכניעו את המחבל נפצעו במהלך המאבק עימו.
התוקף הצליח עוד לדקור כמה עוברי אורח לפני שצוות משמר הגבול במקום הצליח להכניע את המחבל ולאזקו.
כדי להימנע מיצירת בהלה, הנהלת המועדון הורתה ל-DJ להמשיך ולנגן את המוזיקה למשך שעה נוספת.
רק לאחר שהאזור שמחוץ למועדון היה מאובטח, בסביבות השעה 03:00 החלו כוחות הביטחון במקום לפנות את בני הנוער מהמועדון.
בסך הכל נפצעו בפיגוע שמונה בני אדם, שלושה מהם באורח קשה: ארבעה שוטרים, שלושה אזרחים, ונהג המונית.
כל שמונה הפצועים והמחבל טופלו לאחר מכן בבית החולים.
האזרחים שנפצעו בפיגועי הדקירה סבלו מחתכים בראש, בגפיים ובאזור הבטן.
אף על פי שהמשטרה ביקשה להאריך את מעצרו של החשוד ל-15 ימים לאחר מעצרו, בית משפט השלום בפתח תקווה האריך את מעצרו של החשוד ל-10 ימים בלבד.
הדיון בבית המשפט נערך מאחורי דלתות סגורות, ואילו החקירה בוצעה תחת צו איסור פרסום.
ב-20 בספטמבר 2011 הוגש כתב אישום נגד מוחמד בן סעיד סעפן.
סעפן הואשם בתושבות בלתי חוקית, בשוד, בפגיעה בכוונת זדון, בניסיון לרצח ובקנוניה לביצוע פשע.
הנאשם השני, מוחמד בן סדאם חוסיין ביארי מיפו, הואשם באי מניעת פשע, בקשירת קשר לביצוע פשע, ובהשמדת ראיות.
במרץ 2012 סעפן הורשע ונידון ל-18 שנות מאסר.
במשפט סעפן "סירב להביע כל חרטה".
הפיגוע במחסום קרני היה פיגוע התאבדות ופיגוע ירי שאירע ב-13 בינואר 2005 במעבר קרני אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה.
בפיגוע נרצחו שישה אזרחים ישראלים ונפצעו 5 ישראלים.
חמאס, גדודי חללי אל-אקצא, והחזית העממית נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
ביום חמישי 13 בינואר 2005 בסביבות השעה 22:45 חוליה שכללה שלושה מחבלים פלסטינים, אשר היו חמושים ברובי AK-47 ורימוני יד, החנתה משאית עמוסה בחומר נפץ במשקל 200 ק"ג בצד הפלסטיני של מעבר הגבול קרני, בקרבת דלת ברזל המפרידה בין הצד הישראלי לצד הפלסטיני.
בשעה 22:45 החוליה הפעילה את מטען הנפץ אשר יצר חור בדלת הברזל.
מיד לאחר מכן חדרה חוליית המחבלים לצד הישראלי של מעבר קרני דרך החור.
המחבלים השליכו רימוני יד וירו לעבר הישראלים במקום.
במהלך ההתקפה הצליחה החוליה הפלסטינית לרצוח 6 אזרחים ישראלים (מובילים ועובדי רשות שדות התעופה) ובנוסף הצליחה החוליה לפצוע חמישה אזרחים ישראלים.
לבסוף המחבלים נורו למוות על ידי מאבטחי רשות שדות התעופה המוצבים במעבר.
הפיגוע במחסום ארז היה פיגוע התאבדות שאירע ב-14 בינואר 2004 במעבר ארז אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה.
בפיגוע נרצחו ארבעה ישראלים, 3 חיילי צה"ל ומאבטח, ונפצעו 10 בני אדם, ביניהם ארבעה פלסטינים.
חמאס וגדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
ביום רביעי 14 בינואר 2004 בסביבות השעה 9:30 בבוקר הגיעה מחבלת מתאבדת פלסטינית למעבר ארז (המעבר המרכזי בין ישראל לרצועת עזה שם כוחות הביטחון הישראליים נוטים לבצע בדיקות ביטחוניות שגרתיות לפלסטינים לפני כניסתם לישראל).
המחבלת המתאבדת זייפה צליעה ואמרה למאבטחים באתר שיש לה פלטה ממתכת ברגל, אשר כנראה תפעיל את האזעקה.
כתוצאה מכך נשלחה חיילת שתבדוק אותה.
בעת שהמחבלת חיכתה לבואה של החיילת, היא הצליחה לחמוק לאולם הבדיקה ושם פוצצה את המטען שהוסתר על גופה.
בפיגוע נרצחו ארבעה ישראלים ונפצעו 10 בני אדם, ביניהם ארבעה פלסטינים.
בעקבות האירוע נסגר אזור התעשייה ארז, מרבית העובדים באזור התעשייה היו פלסטיניים, בעקבות כך עובדיו נאלצו לחזור לביתם עד הודעה חדשה.
חמאס וגדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות משותפת על הפיגוע.
דובר חמאס ציין כי המחבלת המתאבדת היא אם פלסטינית בת 22 ושמה ראם אל-ריאשי.
בסרט התיעודי של נטפליקס על הפיגוע "The Israeli Honey Trap" התברר כי אל-ריאשי התכוונה למות לאחר שהתגלה שהיה לה רומן עם בכיר חמאס.
יאסין אישר לה למות כשהידית על מנת לכפר על חטא הניאוף שלה.
הפיגוע במועדון לה בל הוא פיגוע שהתרחש ב-5 באפריל 1986 בברלין המערבית וכוון נגד מבלים במועדון הלילה לה בל (La Belle), בהם אנשי צבא אמריקאים ואזרחים גרמנים.
הפיגוע בוצע על ידי חוליה בת ארבעה מפגעים בתמיכת לוב.
בפיגוע נהרגו 3 אנשים בהם שני חיילים אמריקאים ואזרחית טורקית ו-229 איש נפצעו, מהם 79 אמריקאים.
בתגובה לפיגוע הורה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן על מבצע קניון אל דוראדו, בו תקפו האמריקאים יעדים בלוב, בהם בשדות תעופה ובסיסים צבאיים.
השירותים החשאיים של ארצות הברית חשפו את מעורבותה של לוב מיד לאחר ביצועו, כשהצליחו ליירט ולפענח מברק שהועבר מטריפולי לשגרירות הלובית ובו ברכות על הצלחת הפיגוע.
פענוח המברק התבצע אודות ליכולת פיצוח ההצפנה של מכונות חברת קריפטו AG שהייתה בשליטה חשאית של ה-CIA.
חשיפה פומבית של מעורבותה של לוב התרחשה לאחר איחוד גרמניה ובחינת ארכיון השטאזי המזרח גרמני, ובו נמצא כי השטאזי ידע על כוונת החוליה לבצע פיגוע במערב ברלין וכי מוסבאי עטר הוא סוכן חשאי לובי.
החומרים העלו כי השטאזי עקב אחר שראדי ועטר בזמן הכנות הפיגוע, דוח על פעילות השגרירות הלובית שבוצע על ידי עלי חנעא, סוכן כפול של הלובים והשטאזי, שנע בין מזרח למערב ברלין וקבלות על תשלומים שהועברו לחנעא עבור הפיגוע.
המעורבים בפיגוע נעצרו במהלך 1996 בברלין, לבנון, יוון ואיטליה.
לאחר ארבע שנים של משפט בגרמניה, הורשעו בנובמבר 2001 ארבעת המפגעים ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
ורנה חנעא, גרמניה שהייתה נשואה לעלי חנעא, נשאה את מטען החבלה (2 ק"ג חומר נפץ שנשלחו לברלין בדואר דיפלומטי מלוב) לתוך המועדון, היא נמצאה אשמה ברצח ונידונה ל-14 שנות מאסר.
בית המשפט חס עליה ולא גזר עליה עונש מאסר עולם לאחר שנטען על ידי עורך דינה כי היא סובלת ממחלה נפשית.
ורנה טענה כי חשבה כי התיק אותו נשאה הכיל פצצת עשן בלבד שנועדה לעורר מהומה וכי ביצעה את המעשה מתוך תקווה לזכות שוב בחסדיו של עלי חנעא ממנו התגרשה שנתיים קודם לכן.
יאסר מוחמד שראדי, פלסטיני במוצאו, עבד בשגרירות לוב בברלין המזרחית.
בית המשפט קבע שהוא ארגן את הפיגוע, הרשיע אותו מספר ניסיונות רצח ודן אותו ל-14 שנות מאסר.
מוסבאי עטר, דיפלומט לובי, הורשע בשותפות לביצוע הפיגוע ונידון ל-12 שנות מאסר.
עלי חנעא, גרמני ממוצא פלסטיני-לבנוני ובעלה לשעבר של ורנה, עובד השגרירות הלובית.
הורשע בשותפות לביצוע הפיגוע ונידון ל-12 שנות מאסר.
בית המשפט זיכה נאשמת חמישית, אנדראה הסלר, אחותה של ורנה חנעא, שליוותה אותה לתוך המועדון, וזאת מאחר שהתביעה לא הוכיחה כי ידעה על כוונת אחותה.
בית המשפט קבע כי הפיגוע תוכנן על ידי עובדי השירות החשאי הלובי ואנשי השגרירות הלובית בגרמניה המזרחית.
במהלך המשפט הוצג מזכר שהודלף ובו מועמר קדאפי התוודה בפני מיכאל שטיינר, יועצו המדיני הבכיר של קאנצלר גרמניה גרהרד שרדר, כי לוב תכננה את הפיגוע במועדון וכן את פיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן.
ממשלת גרמניה סירבה לאפשר לשטיינר להעיד בפני בית המשפט, וכך גם נמנעו האמריקאים מלשתף מידע מודיעיני באשר למעורבות לוב בתכנון הפיגוע.
שלוש שנים לאחר המשפט שילמה לוב פיצויים בסך 24 מיליון אירו לקורבנות הפיגוע הלא אמריקאים, פיצויים אותם כינתה "מחווה של רצון טוב".
חודשיים לאחר תשלום הפיצויים נורמלו היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות וגרהרד שרדר ביקר את קדאפי בטריפולי.
ב-2008 שילמה לוב 1.5 מיליארד דולר לקרן פיצויים לנפגעי הטרור בהם לקורבנות האמריקאים מהפיגוע בברלין.
בדצמבר 2020 הגישה ארצות הברית כתב אישום נגד אבו עגילה מוחמד מסעוד, איש סוכנות הביון הלובית, שהיה בונה מטעני חבלה בכיר עבור משטר קדאפי.
על פי האישומים היה מסעוד מעורב בהכנת המטענים בפיגוע בברלין ובטיסה 103.
הפיגוע במחלף בר-אילן היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב־10 באוקטובר 2002, בו מחבל מתאבד פוצץ עצמו בסמוך למחלף בר-אילן.
בפיגוע נהרגה אישה אחת ונפצעו 29, רובם באורח קל.
עקב גילוי מטען החבלה על ידי נוסעים באוטובוס איתו עלה המחבל, נמנע נזק גדול הרבה יותר.
ב־07:50 בבוקר הגיע המחבל לתחנת האוטובוס שעל כביש 4 מול אוניברסיטת בר-אילן.
הוא הבחין בקו 87 של דן שעשה את דרכו מפתח תקווה לכיוון תל השומר, שעמד לעזוב את התחנה.
המחבל ניסה להתגנב לאוטובוס דרך הדלת האחורית, אז הנהג סגר את הדלת והמחבל נפל ונפצע.
אחד הנוסעים ונהג האוטובוס בעת שניסו לתת לו עזרה ראשונה, גילו את מטען הנפץ.
הם זעקו מהנוסעים לברוח, ואחזו בידיו בכדי למנוע ממנו להפעיל את המטען.
ואחרי שראו שהזירה נקיה, הם גם ברחו, וקראו למשטרה.
זמן קצר לאחר מכן, המחבל החל לרדוף אחרי הנוסעים, ולאחר 30 מטרים פוצץ את עצמו.
כתוצאה מכך נהרגה אישה בת 71 שלא הספיקה לברוח.
המחבל תושב חבלה ואב לארבעה, נשא עליו מטען של כ־5 קילוגרמים, שכלל רסס וכדורי נחושת להגדלת הנזק.
הפיגוע בכביש 398 הוא פיגוע ירי ורצח, שאירע בכביש 398 המחבר בין היישובים נוקדים ותקוע, ביום י"ג באדר ה'תשס"ב, 25 בפברואר 2002. בפיגוע נרצחו בידי חוליית מחבלים פלסטינים שני ישראלים, אהרן גורוב ואברהם פיש, תושבי היישוב הסמוך נוקדים בגוש עציון, וכן נפצעה בתו של אברהם באורח בינוני.
כמעט לא חלף יום בחודש זה ללא פיגוע קטלני, ובסך הכל נרצחו 105 אזרחים ישראלים ונהרגו 26 חיילים ישראלים בחודש זה.
שיאם של הפיגועים היה הפיגוע במלון פארק – פיגוע התאבדות שנערך במלון פארק בנתניה בעיצומו של ליל הסדר (ב־27 במרץ 2002), כחודש לאחר הפיגוע בכביש 398, בעקבותיו יצאה מדינת ישראל למבצע חומת מגן.
יש המכנים את חודש מרץ 2002 בכינוי "מרץ השחור".
בשעה 16:05 לערך עבר במקום רכב ישראלי בו נסעו אהרן גורוב, בן 45, מלחין מחונן ובעל שם עולמי, ד"ר אברהם פיש, בן 64, מדען, בתו תמרה פיש־ליפשיץ, אחות בבית החולים הדסה הר הצופים, שהייתה באותה עת בחודש התשיעי להריונה, וכן בתה בת החמש.
כולם תושבי היישוב נוקדים אשר נסעו לביתם לקראת חג הפורים.
כאשר עבר הרכב היהודי בכביש פתחו לעברו חברי החוליה הפלסטינית באש כבדה וירו עשרות כדורים.
כתוצאה מן הירי נהרג במקום אהרן גורוב.
אברהם פיש נפצע באורח אנוש, הוטס לאחר מכן לבית החולים במסוק אולם מותו נקבע לאחר מספר שעות.
תמרה פיש־ליפשיץ נפצעה באורח בינוני.
בתה שישבה לידה, וכן עוברה, ניצלו באורח נס.
התינוק יולד בניתוח קיסרי כשעה וחצי לאחר הפיגוע.
במקביל ירו חברי החוליה לעבר כניסה למחנה צה"ל סמוך.
לאחר רגעים מספר ברחו מן המקום.
לאחר ביצוע הרצח נותר הרכב עומד בעוד פיש־ליפשיץ פצועה וללא יכולת להזעיק עזרה.
לפי תיאורה, רק לאחר כעשר דקות עבר במקום רכב יהודי.
הפצועים פונו לבית החולים הדסה עין כרם.
תשעה יהודים – שוטר מג"ב , סגן , סמל , סמל , סגן אלוף , ד"ר אבי בועז, אברהם פיש, אהרן גורוב ודבורה פרידמן, וכן שלושה פלסטינים אשר נחשדו בידי חברי החוליה כמשתפי פעולה.
מחבל נוסף, עלי מוחמד עלי אל עביאת, איש המשטרה הפלסטינית, נידון לשני מאסרי עולם.
ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי ריאד אל-עמור ישוחרר כחלק מעסקת החטופים השלישית.
שני הנרצחים, אהרן גורוב ואברהם פיש, הובאו למנוחות במהלך חג הפורים בבית העלמין בכפר עציון.
לאחר הפיגוע הוקמו חורשה וכן שלט זיכרון לאברהם פיש ביישובו נוקדים.
כמו כן הוקמה לזכר שני הנרצחים אנדרטה במקום הפיגוע.
כן הוקמה עמותה, "שירת אהרון", לזכר אהרן גורוב, במטרה לשמר את זכרו ומורשתו, לקדום אומנים עולים מרוסיה ועוד.
בשנת 2015, במהלך קמפיין הבחירות לכנסת ה-20, השתתפה ניצולת הפיגוע תמרה פיש־פוזדייב בסרטון קמפיין של מפלגת ישראל ביתנו, תוך שהיא קוראת לקידום חוק עונש מוות למחבלים.
ארגון הטרור גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של הפת"ח, נטל את האחריות לביצוע הפיגוע.
בשלהי שנת 2002 עתרה ניצולת הפיגוע תמרה פיש־ליפשיץ לבג"ץ, באמצעות עורכת הדין ניצנה דרשן־לייטנר, בדרישה להורות למדינה לדרוש להסגיר מחבלים אשר היו מעורבים בביצוע הפיגוע, וגורשו מהארץ לאירופה במהלך מבצע חומת מגן.
בג"ץ, בהרכב שהוביל נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, דחה את העתירה.
בשנת 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, משה דרורי, כי הרשות הפלסטינית אשר הפעילה את ארגון הטרור תנזים, אחראית לפיגוע, ומשכך יש להשית על הרשות חובת פיצויים גבוהים למשפחות הקורבנות.
הפיגוע בישיבת חיצים הוא פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני בליל 28 במאי 2002 (י"ח בסיוון ה'תשס"ב) בישיבה התיכונית חיצים שבאיתמר, ובו נרצחו שניים מתלמידי הישיבה, וכן תלמיד ישיבת כפר הרא"ה שביקר בישיבה כדי לבדוק מעבר אליה, ונפצעו שניים נוספים.
הפיגוע בוצע כשבועיים לאחר סיום מבצע חומת מגן, אשר הופעל במטרה למגר את קיני הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון.
ביום הקודם לפיגוע, ה-27 במאי 2002 (י"ז בסיוון ה'תשס"ב), נרצחו בפיגוע התאבדות בפתח תקווה רותי פלד ונכדתה סיני קינן בת השנה.
מוקדם יותר בערב הפיגוע נרצח אלברט אברהם מלול, תושב ירושלים, בפיגוע ירי סמוך ליישובים בית אל ועפרה שבוצע בידי מחבלים פלסטינים.
בליל ה-28 במאי 2002 (י"ח בסיוון ה'תשס"ב), סמוך לשעה 23:00, חדר את גדר היישוב איתמר בשומרון חבש חנני, מחבל פלסטיני כבן 16, חבר גדודי חללי אל-אקצא הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח.
חנני, תושב הכפר בית פוריכ, עלה אל היישוב מהוואדי הסמוך אל מגרש הכדורסל של הישיבה התיכונית חיצים בו שיחקו מספר תלמידים, פתח לעברם באש, פגע בגלעד שטיגליץ אשר נהרג במקום ופצע תלמיד נוסף.
לאחר מכן המשיך המרצח ממגרש הכדורסל לעבר אזור המגורים של הישיבה, שמורכב מקרוואנים, וירה לעבר תלמידים נוספים שניסו להימלט ממנו.
אברהם סיטון ונתנאל ריאחי נהרגו במקום.
שניים נפצעו מרסיסים באורח בינוני וקל.
הפצועים פונו בידי כוחות צה"ל במסוק לבית החולים תל השומר.
לשמע קולות הירי נסו התלמידים והשוהים בישיבה לחדרים, נשכבו ונעלו את דלתות חדרי המגורים.
המחבל שנתקל בדלתות נעולות ירה במשך מספר דקות לכל עבר.
כיתת הכוננות של היישוב איתמר הוקפצה לאירוע, ובמקביל שומר הישיבה ותושב היישוב אריה קליינמן פתח בירי לעבר המחבל, פגע בו וניהל עמו קרב ירי.
תושבי יישוב נוספים, הרב ניצן ימין, ששימש מפקד פלוגה במילואים בצנחנים וכן כמורה בישיבה, וכן יאיר אליהו, הגיעו למקום והשלימו בנשקם האישי את חיסול המחבל.
בסריקות שנערכו לאחר מכן שללו כוחות הביטחון חשש לחדירת מחבלים נוספים.
שלושת הנרצחים בפיגוע הובאו למנוחות ביום שלמחרת.
מסע הלווייתו של אברהם סיטון יצא מישיבת מרכז הרב בירושלים אל בית העלמין ביישובו שילה, נתנאל ריאחי נטמן בהר המנוחות בירושלים, וגלעד שטיגליץ נטמן בבית העלמין בברקן.
באותו יום הובאו למנוחות שלושת היהודים הנוספים שנרצחו ביממה הקודמת, אלברט מלול, רותי פלד וסיני קינן.
בבוקר שלאחר הפיגוע כינס ראש הממשלה אריאל שרון את ועדת השרים לביטחון ("הקבינט") כדי לדון בגל הפיגועים.
בהמשך השבוע ביצעו כוחות צה"ל פעילויות יזומות במרחבי שכם, בלאטה, קלקליה ועוד.
ב-20 ביוני 2002 (י"א בתמוז ה'תשס"ב), פחות מחודש לאחר הפיגוע, אירע הפיגוע באיתמר בו נרצחו ארבעת בני משפחת שבו, תושבי היישוב.
ביולי 2004 גזר בית המשפט הצבאי בשומרון ארבעה מאסרי עולם מצטברים על עות'מאן יונס, פעיל גדודי חללי אל-אקצא, ששלח את המחבל שביצע את הפיגוע.
כן הורשע יונס בפיגועי ירי נוספים בשומרון, פציעתם של יהודים, והכנת מטענים והנחתם על צירים ביהודה ושומרון.
כשנה קודם לכן הוא שרד ניסיון חיסול, אושפז ונלכד בבית החולים.
בספטמבר 2003, נגזרו על ראאד ג'ליל, מחבל פת"ח משכם, ארבעה מאסרי עולם ועוד ארבעים שנים נוספות, על רצח השוטרת גלית ארביב, וכן בין השאר על גיוס המחבל שביצע את הפיגוע באיתמר.
ראאד שוחרר וגורש לחו"ל במסגרת עסקה עם חמאס לשחרור חטופים מרצועת עזה.
בפברואר 2014 השיבה מדינת ישראל את גופת המחבל הרוצח חבש חנני לרשות הפלסטינית, במסגרת הליך נרחב של השבת גופות מחבלים.
בהלווייתו, שנערכה כטקס צבאי רשמי של הרשות הפלסטינית בכפרו בית פוריכ, השתתפו המונים, ביניהם ג'ברין אל-בכרי, מושל מחוז שכם ובכיר הרשות, אשר נשא נאום בשבחו של הרוצח.
הטלוויזיה הרשמית של הרשות הפלסטינית פרסמה הודעות רשמית מטעם הרשות בשבח מעשיו של "השהיד המפקד שלה...
אשר הרווה בדמו הטהור את האדמה של בית פוריכּ בפעולת הגבורה שלו".
במסגרת מסע הלוויה התקיימו הפרות סדר קשות באזור, וכן הותקף היישוב איתמר – בו ביצע המחבל את פיגוע הרצח – בידי עשרות מחבלים.
על גדרות היישוב נתלה דגל פלסטין.
כוחות צה"ל השיבו באמצעים לפיזור הפגנות.
בני המשפחות השכולות לא עודכנו מראש בידי רשויות המדינה על הכוונה להשיב את גופת רוצח יקיריהם.
כשנה לאחר הפיגוע הוציאה לאור משפחתו של נתנאל ריאחי ספר הנצחה לזכרו, "לע"נ נתנאל שמעון מאיר הלל הי"ד בן שושנה ושלמה ריאחי", בו דברים לזכרו וכן תמונות.
במשך כ-15 שנה פעלה עמותה רשומה "להנצחת זכרו של גלעד שטיגליץ הי"ד".
הפיגוע בכרמי צור הוא פיגוע ירי ורצח שבוצע בידי מחבלים פלסטינים מארגון הטרור חמאס בליל שבת, 8 ביוני 2002 (כ"ח בסיוון ה'תשס"ב), בהתנחלות כרמי צור בגוש עציון.
בפיגוע נרצחו בני הזוג אייל ויעל שורק וחייל המילואים שלום מרדכי, ונפצעו חמישה נוספים.
פחות מחודש לפני הפיגוע הסתיים מבצע חומת מגן, שנועד למגר את קיני הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון.
כוחות צה"ל שבו אל ערי יהודה ושומרון המיושבות בפלסטינים ושלטו בשטח, ההרתעה גברה והיקף פיגועי הטרור פחת מעט, אולם פעולות הרצח המשיכו.
במשך החודש זה נרצחו כ-40 בני אדם ונפצעו רבים.
ארבעה ימים קודם לפיגוע, ב-5 ביוני 2002 אירע הפיגוע בצומת מגידו אשר גבה את חייהם של 17 בני אדם.
ב-6 ביוני נרצח ארז רונד בפיגוע ירי סמוך ליישוב עפרה בבנימין.
בשבוע שלאחר הפיגוע נרצחו בסך הכל ארבעה ישראלים, הדר הרשקוביץ בפיגוע במפגש השרון ג'מיל בהרצליה, וכן שלושה חיילי צה"ל – , ו – שנפלו בהתקלות עם מחבלים סמוך לדוגית אשר בצפון רצועת עזה.
בליל הפיגוע סמוך לחצות, בפיגוע ירי כנגד חיילי צה"ל המוצבים ביישוב יצהר בשומרון, נפצעו ארבעה חיילים, מהם אחד באורח קשה.
מחבלי החמאס ביצעו תצפית במשך 35 ימים לשם תכנון האירוע.
תכנון הפיגוע כלל דרך הגעה אל היישוב ודרכי מילוט.
המחבלים עברו אימונים צבאיים בהסתננות ושימוש בירי במצבים שונים במשך שבועות.
המחבלים נשלחו על ידי חוליה שסיפקה להם נשק, תחמושת ומכשירי סלולר.
שני רעולי פנים ליוו את המחבלים ונשאו את הציוד עד נקודת ההערכות לפיגוע, שם פגשו שני רעולי פנים נוספים שהיו בתצפית על השכונה.
בליל שבת 8 ביוני 2002 (כ"ח בסיוון ה'תשס"ב), סמוך לשעה 2:00 לפנות בוקר, חדרו עלי עצאפרה ואחמד מסאלמה, שני מחבלים פלסטינים חברי גדודי עז א-דין אל-קסאם הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס, אל השכונה הדרומית ביישוב כרמי צור שבגוש עציון.
השניים חדרו מוואדי דרומי סמוך והסתתרו בשכונה במשך זמן מה כשהם לבושים במדי צה"ל.
השכונה, "צור שלם" על שמו של ד"ר שמואל גיליס תושב היישוב שנרצח בפיגוע ירי בפברואר 2001, לא הייתה בעלת גדר היקפית.
המבנים בשכונה היו קרוואנים שאינם מספקים מחסה מירי.
סמוך לשעה 2:45 שני חיילים סדירים, ישראל אפרתי ואורי נפש, שאך סיימו טירונות ערכו פטרול בשכונה והבחינו בתנועה חשודה.
הם ביצעו לעבר המחבלים נוהל מעצר חשוד.
החיילים שהיו בתקופת הטירונות נכנסו למגורים שלהם ואחר יצאו לנהל קרב עם המחבלים.
שני המחבלים התפצלו, כאשר עצפארה ממשיך בקרב עם החיילים ומסאלמה נכנס לתוך השכונה.
לשמע קולות הירי נטל אייל שורק, לוחם קבע ביחידת מגלן, את נשקו האישי, ויצא במהירות מהקרוואן בו התגורר.
המחבל, שעמד בסמוך לקרוואן, ירה בו ופגע בו מטווח קצר.
אשתו של שורק, יעל, אשר הייתה בהריון מתקדם, שמעה את קולו של אייל שנפגע, יצאה אחריו ושני המחבלים שבחסות הקרב הצטרפו זה לזה ירו ופגעו אף בה.
שני בני הזוג נהרגו במקום, וכן העובר שהיה ברחמה של יעל.
כוח חיילי מילואים שהוצב ביישוב הגיע במהירות אל המקום, הסתער לעבר המחבלים וניהל עמם קרב, במהלכו נהרג מסאלמה.
עצאפרה נמלט מן המקום בחסות החשיכה לכיוון העיר הפלסטינית חלחול, כקילומטר וחצי מהיישוב כרמי צור.
במנוסתו השליך בוואדי הסמוך את הנשק, מסוג רובה קלשניקוב, בו השתמש.
לצד המחבל השני שנהרג במקום נמצאו רובה M16, אפוד צבאי, מחסניות, סכין וגרזן.
בהמשך חזר עצאפרה לכפר בו התגורר בית כאחיל.
בקרב שניהלו חיילי המילואים נפגע הלוחם שלום מרדכי ונפטר מאוחר יותר מפצעיו בבית החולים הדסה עין כרם.
כן נפצעו באורח קל שלושה חיילים נוספים ושני תושבים.
בפיגוע נרצחו בני הזוג אייל שורק ויעל שורק, וחייל המילואים שלום מרדכי.
(בן 23) היה צלף בשירות קבע ביחידת מגלן, יליד מושב אוגדה בחבל ימית, בוגר מכינת עצם אשר אמור היה לסיים את שירותו הצבאי שבוע לאחר הפיגוע, והתעתד ללמוד בישיבת עטרת כהנים.
יעל שורק (בת 24), ביתו של יהודה קנדל שקיבל את עיטור המופת על פועלו בבונקר הירדני בקרב על גבעת התחמושת, ילידת כפר פינס ובוגרת האולפנה במקום, עבדה בעבודות בית ובשיעורי עזר, והייתה בהיריון עם עובר שהיה בחודש תשיעי.
(בן 35), נשוי ואב לשניים, תושב נהריה, שימש כמנהל מדור הפיתוח במחלקת שידור וקשר בחברת בזק.
שלושת הנרצחים הובאו למנוחות ביום ראשון שלאחר הפיגוע.
בני הזוג אייל ויעל שורק נטמנו זה לצד זה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל (קבורתה של יעל לצד אישהּ בבית עלמין צבאי ניתנה באישור מיוחד), שלום מרדכי נטמן בבית העלמין הצבאי בנהריה.
לאחר הפיגוע ערך צה"ל סריקות בעיירות הסמוכות בית אומר וחלחול במטרה לאתר את המחבל שנמלט.
לכידת המחבל שנמלט ושולחי המחבלים
בחודשים הבאים תכנן המחבל המרצח עצאפרה פיגוע נוסף, ביישוב עתניאל בדרום הר חברון.
הוא נלכד בשלהי שנת 2002 בידי כוחות הביטחון, טרם הספיק להוציא לפועל את זממו.
באוגוסט 2004 גזר עליו בית הדין הצבאי ביהודה ארבעה מאסרי עולם מצטברים, תוך שהוא מוסיף דברים קשים על פעולותיו וכוונותיו של המרצח.
המחבל אמג'ד אבו ערקוב מחברון שגייס לחמאס את המחבל שביצע את הפיגוע, נעצר ונידון ל-25 שנות מאסר.
אבו ערקוב שוחרר לרצועת עזה באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט ושב לפעילות טרור.
ב-8 ביולי 2025, חיל האוויר הרג את אבו ערקוב בשכונת אל-מואסי במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
במאי 2005 גזר בית הדין הצבאי ביהודה ארבעה מאסרי עולם מצטברים על שני פעילי ארגון הטרור חמאס, מחמוד מסאלמה ואיאד מסאלמה, תושבי דורא ששלחו את המחבל הרוצח אחמד מסאלמה לבצע את הפיגוע.
ביוני 2012 שידרה הטלוויזיה הרשמית של הרשות הפלסטינית תוכנית בנושא מחבלים הכלואים בישראל.
במהלך התכנית רואיין אביו של איאד מסאלמה (וכן של אח נוסף הכלוא אף הוא בישראל), אשר התבטא: "איאד הוא אדם גיבור.
נגזרו עליו 4 מאסרי עולם.
הוא ריצה מתוכם עשר שנים".
בית הכנסת בשכונה בה גרו אייל ויעל, "צור שלם" בכרמי צור נקרא על שמם של הנרצחים, ובו לוחות זיכרון לנופלים בפיגוע.
בשנת 2003 נקראה תחנת השידור של חברת בזק בכרמל על שמו של שלום מרדכי, והוצבה במקום אנדרטה מרשימה לזכרו.
כמו כן, גן משחקים ביישוב כרמי צור נקרא על שמו של שלום.
בשנת 2012, סמוך ליישוב כרמי צור החלו בפיתוח "גבעת שורק" לזכר ההרוגים.
בשנים 2016 ו-2018 הוצת בית הכנסת במקום בידי מחבלים, בפעם השנייה נשרף כליל עם ספרי התורה שבו.
בשנת 2002 הוקמה לזכר אייל שורק עמותת איילים, המקימה כפרי סטודנטים במטרה ליישב את ארץ ישראל, מכוחה הוקמו נקודות בנגב ובגליל, בעכו ובבית שאן.
ברבות השנים פעלה בקרב עשרות אלפי בני אדם.
בשנת תש"פ זכתה העמותה בפרס בגין.
כמו כן הוקם לזכרו בית לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
אחת של הרב דוד לפשיץ, רבו של אייל במכינת עצם, באפרת בשם "נטע שורק" ואת השנייה הקים אחיו של אייל, הרב יותם שורק באופקים בשם "כאייל".
הפיגוע במונית בכביש עכו-צפת, אירוע שזכה לעיתים לכינוי "מונית המוות", היה פיגוע ירי ודקירה סמוך לכפר ראמה ב-28 במרץ 1938, כ"ה באדר ב' ה'תרצ"ח, במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט (המרד הערבי הגדול).
בפיגוע נרצחו 6 יהודים, בהם אב ובנו ואם ובתה.
בעקבות פיגוע זה (ופיגוע נוסף שהתרחש זמן קצר לאחר מכן) השליך שלמה בן יוסף רימון על אוטובוס ערבי, פעולה שבגינה הוצא להורג.
באפריל 1936 החלה סדרה של התפרעויות אלימות של ערביי ארץ ישראל כנגד יהודים ובריטים, שבישרה את תחילתו של מרד ערבי מתוכנן ומאורגן כנגד המנדט הבריטי.
מטרות המרד היו הקמת מדינה ערבית בפלשתינה, הפסקת גל העלייה היהודית ומניעת הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
אירועי האלימות נמשכו עד אוקטובר 1936, אז התקיימה הפוגה.
הפרעות התחדשו בספטמבר 1937 ונמשכו עד מרץ 1939. ביישוב העברי נקראו אירועי אלימות וטרור אלו בשם "המאורעות", והן גבו את חייהם של כ-400 יהודים ו-200 בריטים, ולצדם כ-5000 ערבים.
ביום שני, 28 במרץ 1938 (כ"ה באדר ב' ה'תרצ"ח) בשעה 13:25 יצאה מונית שירות מחיפה לצפת ועליה תשעה נוסעים ונהג - כולם יהודים (תשעה מצפת ואחת מחיפה).
כשעה לאחר צאתה לדרך, סמוך לכפרים ראמה וסאג'ור, נתקלה המונית בחוליית מחבלים (על פי עדויות הניצולים, כללה החוליה כתשעה מחבלים ולפי הודעת המשטרה כ-20 מחבלים) אשר כיתרה את המונית ברובים שלופים.
לפי אחת העדויות, נהג המונית ירד מן המונית בידיים מורמות לאות כניעה.
המחבלים פתחו בירי על הרכב, ממנו נהרגו צבי סגל ובנו דוד, גיסתו ציפורה כהנא ואמה פסיה ברל - כולם תושבי צפת.
גופותיהן של כהנא וברל נפלו על רבקה, בתה הקטנה של כהנא, וכך הסתירו אותה מהמחבלים והצילו את חייה.
הנוסע שלום ביבר נשכב על בנו הפעוט יהואש והתחזה למת, וכך ניצלו שניהם.
שני נוסעים נוספים, אלגרה מוצרי (שעמדה לקראת נישואיה) ואברהם זיידה הלר, וכן הנהג בכור שחרור, נמלטו מן המקום, בזמן שהמחבלים ממשיכים לירות לעברם.
הלר, שברח דרך תעלה בצד הדרך, הצליח להגיע לתחנת המשטרה בראמה, שם שמעו את קולות הירי ושלחו רכב משוריין לזירת הפיגוע.
השוטרים שהגיעו למקום הצליחו לחסל שלושה מחבלים ולמלט את הניצולים.
לאחר היוודע האירוע, החלו חיפושים אינטנסיביים אחרי שני הנעדרים, מוצרי ושחרור.
החיפושים כללו אף מטוס שסייר באוויר, אך הגשם שירד יום לאחר הפיגוע הקשה על החיפושים.
היו שמועות שהשניים מסתתרים בכפר ראמה או שנחטפו על ידי המחבלים ומוחזקים באחד הכפרים.
יומיים לאחר הפיגוע נמצאו גופתיהם של השניים לא הרחק ממקום הפיגוע.
שחרור נורה בבטנו, ומוצרי נרצחה מדקירות בצווארה, ועל גופתה היו סימני התעללות שהעלו חשד שהיא נאנסה, אולם הבדיקות לא הצליחו לאשש או להפריך חשד זה.
כל הנרצחים, למעט אלגרה מוצרי, היו תושבי צפת, ארבעה מתוכם בני משפחה אחת (צבי סגל וציפורה כהנא היו גיסים), והשמועה על רציחתם עוררה תגובה קשה בעיר.
הרבנות המקומית הכריזה על יום אבל והתכנסות לאמירת תהילים בבית הכנסת האר"י, וחלק מיהודי העיר אף צמו.
עיריית תל אביב הפסיקה את ישיבתה ל-5 דקות קימה ודומיה לזכר הנופלים.
ארבעת ההרוגים שנרצחו במונית נטמנו בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
לאחר מציאת גופתה של אלגרה מוסרי, היא הובאה לקבורה בבית הקברות היהודי העתיק בחיפה.
הנהג, בכור שחרור, נטמן בלוויה רבת משתתפים בצפת.
כשלושה שבועות לאחר הרצח, ב-16 באפריל, הותקפה מכונית ביריות באזור חניתה, ונרצחו שלושה מנוסעיה.
שני הפיגועים עוררו סערה ביישוב, אך המדיניות הרשמית, הן של הנהגת היישוב המאורגן והן של בית"ר, הייתה להבליג ולא להגיב לתקיפות.
שלמה בן-יוסף, חבר בית"ר מראש פינה, החליט לבצע פעולת תגמול, והשליך רימון על אוטובוס ערבי.
בן יוסף נתפס והוצא להורג, והיה הראשון מבין עולי הגרדום.
במרוצת השנים נשכח מקום קבורתם של חמשת החללים שנקברו בצפת.
בשנת 2020 אותרו הקברים, לאחר מחקר ממושך של ורד טל שחקרה את האירוע, והתקיים טקס אזכרה לקורבנות.
הפיגוע בכביש 557 היה פיגוע ירי מרכב חולף שבוצע בי"ח בחשוון תשפ"ד, (2 בנובמבר 2023) ובו נרצח אלחנן קליין, חייל במילואים מפקד כיתה בגדוד 9221, בחטיבת אפרים, שחזר משירות במסגרת מלחמת חרבות ברזל כאשר נסע בכביש 557 ליד הכפר בית ליד.
מתחילת שנת 2023 ועד לפיגוע הירי ליד עינב, נרצחו בפיגועי טרור 37 ישראלים, לא כולל את הנרצחים במתקפת הפתע על ישראל - יותר נרצחים מכל שנה אחרת מאז 2005. רוב הפיגועים התרחשו באזור יהודה ושומרון.
ב-7 באוקטובר פרצה מלחמת חרבות ברזל, ובעקבותיה הוכרז על גיוס מילואים כללי.
בבוקר י"ח בחשוון ה'תשפ"ד, 2 בנובמבר 2023, נסע אלחנן קליין חזרה לביתו ממילואים.
מחבל עקף את רכבו של קליין, ירה לעברו מרכבו החולף וברח.
כתוצאה מהירי הרכב התהפך וקליין נפצע אנושות, ולאחר מכן נקבע מותו.
ב-18 בנובמבר, הרגו חיילי צה"ל את המחבל במהלך פעילות מבצעית בכפר שוויכה.
ב-17 בפברואר 2024, ח' באדר א' ה'תשפ"ד נולדה בת לאלחנן קליין הנרצח בפיגוע.
ב-4 במאי 2024, כ"ו ניסן תשפ"ד במהלך פעילות ימ"מ בטול כרם חוסלו 5 ממעורבי הרצח, ביניהם עלאא שריתאח, מייסד גדוד טולכרם של חמאס לאחר טבח שבעה באוקטובר, ובנוסף עוד אחד הסגיר את עצמו.
הפיגוע בכרמאן היה פיגוע טרור שביצעה המדינה האסלאמית (דאעש) ב-3 בינואר 2024 במהלך טקס יום השנה להתנקשות בחייו של קאסם סולימאני, בבית הקברות בכרמאן.
בפיגוע נהרגו 95 אנשים ונפצעו 284 נוספים.
מדובר במתקפת הטרור הקטלנית ביותר באיראן מאז המהפכה האיראנית ב-1979.
ב-3 בינואר 2020, נהרג בתקיפה אמריקאית בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד קאסם סולימאני, מפקד "כוח קודס" של משמרות המהפכה האסלאמית.
סולימאני היה בעל השפעה משמעותית באיראן ונחשב לדמות השנייה בעוצמתה במדינה אחרי המנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי.
כמפקד כוח קודס, הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המדיניות האיראנית ברחבי המזרח התיכון.
סולימאני פיקח על משימות חשאיות, בהן מתן הדרכה, מימון, נשק, מודיעין ותמיכה לוגיסטית לארגוני טרור שיעיים או פרו-איראניים, בהם חמאס, חזבאללה והחות'ים.
3 ימים לאחר החיסול, ב-6 בינואר, הגיעה גופתו לטהראן, ומאות אלפים באו לחלוק לו כבוד אחרון.
בהלוויה שהתקיימה למחרת בכרמאן נרמסו למוות לפחות 56 בני אדם.
הפיגוע הכפול נעשה במהלכה תהלוכה של תומכי משטר שהגיעו לפקוד את קברו של סולימאני, לציון יום השנה הרביעי למותו.
המטען הראשון התפוצץ במגרש חנייה כ-700 מטרים מקברו של סולימאני.
המטען השני התפוצץ במרחק של קילומטר אחד מהקבר, באחד הרחובות הסמוכים לבית הקברות.
המטענים הופעלו בהפרש של 10 דקות זה מזה.
על פי דיווחים בתקשורת האיראנית, הפיגוע נעשה באמצעות מטעני חבלה שהונחו בכניסה לבית הקברות והופעלו בשלט רחוק.
סגן מושל פרובינציית כרמאן טען שמדובר בוודאות במתקפת טרור.
95 בני אדם נהרגו בפיגוע ונפצעו 284 נוספים, בהם שלושה פרמדיקים שהגיעו למקום בעקבות הפעלת המטען הראשון.
על פי ההערכות, רוב ההרוגים נהרגו לאחר הפעלת המטען השני וכמה מהפצועים נרמסו בבהלה שבאה בעקבות הפיצוצים.
באיראן הוכרז על יום אבל לאומי לקורבנות הפיגועים שיחל ב-4 בינואר.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הביע תנחומים לקורבנות הפיגועים.
ארצות הברית הכחישה מעורבות בפיגוע וטענה כי לדעתה לישראל אין כל קשר לפיגוע גם כן.
המדינה האסלאמית (דאעש) לקחה אחריות על הפיגוע.
הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 היה מתקפת טרור שבוצעה על רקע גזעני ב-15 בספטמבר 1963 בעיר ברמינגהאם, אלבמה.
הפיגוע בוצע על ידי אנשי קו קלוקס קלאן, שתקפו כנסייה בפטיסטית ברחוב 16 בברמינגהאם, כנסייה בה רוב המתפללים היו אפרו-אמריקאים.
בעיר ברמינגהאם שרר מתח גזעי במשך זמן רב, והייתה בה פעילות רבה של התנועה לזכויות האזרח האמריקאית.
ג'ורג' וולאס, מושל אלבמה, התנגד לשוויון זכויות והיה תומך נלהב של הפרדה גזעית.
הוא ניסה למנוע רישום של תלמידים שחורים בבתי ספר ציבוריים, ונאלץ להסכים לכך רק לאחר התערבות בית המשפט.
עם השבעתו כמושל בינואר 1963 הכריז וולאס: "הפרדה עכשיו, הפרדה מחר, הפרדה לנצח".
חברי מועצה אחרים נקטו בעמדה דומה, בהם יוג'ין קונור, הממונה על משטרת ברמינגהאם.
בברמינגהאם פעל ארגון הטרור קו קלוקס קלאן, שביצע פיגועים רבים בעיר.
משנת 1947 עד 1965 נרשמו לפחות 50 מקרים בהם הושלכו פצצות לעבר עסקים וכנסיות של שחורים בעיר.
במהלך חודש אפריל 1963 החלו בעיר שביתות ופעולות מחאה לא אלימה, בהובלת מרטין לותר קינג.
חלק ניכר מהצעדות לשוויון זכויות החל בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 בעיר, והיא הפכה לסמל המאבק.
בתחילת מאי 1963 התקיים "מצעד הילדים", בו צעדו מעל ל-1,000 תלמידים מבתי הספר למרכז העיר, שם שאפו להיפגש עם ראש העיר וולאס ולשוחח איתו על הפרדה גזעית.
המשטרה הפעילה נגד משתתפי המצעד זרנוקי מים וכלבי משטרה, וילדים רבים נעצרו.
בעקבות האירוע הודיעו פוליטיקאים רבים כי הם תומכים בביטול ההפרדה הגזעית, וביוני 1963 נשא הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי נאום בו קרא לחברי הקונגרס של ארצות הברית להעביר חוק המבטיח מימוש זכויות אזרח לכולם, ללא קשר לצבע עורם.
אירועים אלה עוררו בקרב חברי קו קלוקס קלאן רגשות נקמה, שהובילו לפיגוע בכנסייה.
בשעות הבוקר המוקדמות של יום ראשון, 15 בספטמבר 1963, ארבעה מחבלים מארגון קו קלוקס קלאן הניחו לפחות 15 מקלות דינמיט, מחוברים לקוצב זמן, מתחת למדרגות הכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 בברמינגהאם, קרוב למרתף.
בסביבות השעה 10:22 אלמוני התקשר לכנסייה, אמר למזכירה "שלוש דקות" וניתק את השיחה.
בכנסייה שהו אז כ-400 איש.
המטען התפוצץ פחות מדקה לאחר מכן.
חמש ילדות ממקהלת הכנסייה שהו במרתף בזמן הפיצוץ, שהרעיד את הבניין כולו.
בתו של הכומר, בת 13, אמרה: "האור כבה פתאום ונשמע רעש עצום.
ילדים קטנים התחילו לצעוק ולבכות".
הכומר הועף מן הדוכן בכוח ההדף, חור עצום ניבע בקיר הכנסייה.
שברי עצים, אבנים וזכוכיות הועפו באוויר ופגעו במתפללים, שהיו שרועים על הרצפה בין דוכני התפילה ההפוכים.
עקב הפיצוץ נשברו רוב חלונות הכנסייה וכן נגרם נזק למכוניות שחנו בסמוך אליה.
מאות אנשים נפצעו קל בפיגוע, ו-22 נפצעו קשה וטופלו בבית חולים.
בחיפושים בין ההריסות אותרו גופותיהן של ארבע ילדות ששהו במרתף: קרול דניז מקנייר, בת 11, אדי מיי קולינס, קרול רוזמונד רוברטסון וסינתיה דיון ווסלי, בנות 14. ילדה חמישית, סוזן מיי קולינס, בת 12, שאחותה נהרגה, שרדה אך נותרה עיוורת לצמיתות.
בד בבד עם פיצוץ מטען הדינמיט בכנסייה הבפטיסטית, בתוכנית שככל הנראה תוכננה מראש על ידי אנשי הקו קלוקס קלאן, התפוצצו פצצות תבערה במספר בתי עסק של שחורים ברחבי העיר וכן במשרדים של ארגוני זכויות האדם בעיר.
המחבלים נתפסו על ידי ה-FBI בשנת 1965. אחד מהם הורשע רק בשנת 1977 ושניים אחרים הורשעו בתחילת שנות ה-2000, ביוזמת הסנאטור דאג ג'ונס.
על שלושתם נגזר מאסר עולם.
הרביעי מת ב-1994 מבלי שהורשע.
אחד המחבלים נחשד גם בביצוע הפיגוע בבית הכנסת "בית אל" בברמינגהאם באפריל 1958 באמצעות 54 מקלות דינמיט שהוטמנו סמוך לבית הכנסת.
באותו יום ירד גשם כבד וניטרל את המטענים.
הפיגוע עורר הפגנות זעם של שחורים ברחבי ברמינגהאם, והמשטרה השתמשה בנשק חם נגד המפגינים, שחלקם יידו אבנים על מכוניות.
בתקריות אלה נהרגו על ידי המשטרה שני נערים, בני 13 ו-16.
גם לאחר האירוע אנשי קו קלוקס קלאן בעיר המשיכו לבצע פיגועים נגד שחורים.
הפיגוע בכנסייה היה לנקודת מפנה עבור התנועה לזכויות האזרח, יחד עם המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי תמך בחוק זכויות האזרח כבר במסע הבחירות שלו, ואירועים אלה השפיעו עמוקות עליו ועל סגנו, לינדון ג'ונסון.
לאחר רצח ג'ון קנדי ב-22 בנובמבר 1963, ג'ונסון המשיך לקדם את הצעת החוק, שנחקק לבסוף ביולי 1964 ואסר על אפליה על בסיס גזע, דת, מין או מוצא לאומי, והבטיח זכויות מלאות ושוויוניות לאפרו-אמריקאים.
כתגובה לפיגוע כתבה נינה סימון את שיר המחאה "Mississippi Goddam", וג'ון קולטריין כתב את השיר "אלבמה".
הזמרת ג'ואן באאז ביצעה את השיר "Birmingham Sunday", שאת מילותיו כתב אחיינה.
מאוחר יותר השתתפה באאז במצעדים מסלמה למונטגומרי.
המשורר דדלי רנדל כתב בהשפעת האירוע את "הבלדה של ברמינגהאם", אחד משיריו המפורסמים ביותר.
על הפיגוע ואירועי מערכת ברמינגהאם נכתבו מספר ספרים והופקו מספר סרטים תיעודיים.
הבמאי ספייק לי צילם בשנת 1997 סרט תיעודי בשם "ארבע ילדות" המשחזר את הפיגוע, וכלולים בו תמונות מאותה תקופה וראיונות עם עדי ראייה ומשפחות הקורבנות.
סרט אחר הופק על ידי ערוץ ההיסטוריה בשנת 2013. האירוע מוזכר גם במספר סרטים שאינם תיעודיים, ביניהם הסרט "סלמה".
בשנת 2005 השתתפה מזכירת המדינה של ארצות הברית, קונדוליזה רייס, בטקס אזכרה להרוגות הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית.
רייס הייתה חברתה לכיתה של דניז מקנייר, שנהרגה בפיגוע.
סגן שר החוץ דני אילון נפגש ב-2012 עם מושל אלבמה רוברט בנטלי והניח בכנסייה זר בשם מדינת ישראל.
בשנת 2013, במלאת 50 שנה לפיגוע, נחנך בברמינגהאם פסל בשם "ארבע רוחות" המוקדש לזכרם של ארבעת הקורבנות.
באותה שנה הוענקה למשפחות הקורבנות מדליית הזהב של הקונגרס על ידי הנשיא ברק אובמה.
הפיגוע במועדון הלילה בקווינס התרחש ב-1 בינואר 2025 בסביבות השעה 23:30 (זמן מקומי) כאשר 3 חשודים ירו לעבר אנשים במועדון "אמאזורה" בניו יורק ופצעו 11 אנשים.
יום לפני הפיגוע התרחש פיגוע משולב בניו אורלינס בהשראת המדינה האסלאמית, בפיגוע 15 אנשים נהרגו ולפחות 36 אנשים נפצעו.
ב23:30 בזמן שהתרחש במועדון "אמאזורה" אירוע פרטי שלפי דיווחים היה היום הולדת של טאריון מונגו שנפצע בפיגוע ב-26 באוקטובר 2024 כ-3 חשודים נכנסו למועדון "אמאזורה" ברובע קווינס שבניו יורק.
החשודים ירו 30 כדורים לעבר האנשים במועדון ופצעו 11 אנשים, טאריון ו-2 אנשים נוספים נפגעו באופן אנוש.
מיד לאחר שירו את כל הכדורים שהיה להם החשודים ברחו מהאזור והמשטרה הגיעה לאזור וחסמה כבישים.
לאחר הפיגוע המשטרה המקומית כבשה כבישים באזור אבל לא הצליחה למצוא את החשודים, המשטרה אמרה בהצהרה שתשתמש בכל יכולותיה למצוא את אלו שאחראים על הירי, וכי נבדק אם יש קשר בין הפיגוע לקבוצות פשע מקומיות.
הפיגוע במחסום ארז היה פיגוע ירי שאירע ב-12 באפריל 2002 במעבר ארז אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה.
בפיגוע נרצח לוחם משמר הגבול, ונפצעו חמישה ישראלים.
ביום שישי, 12 באפריל 2002, בסביבות השעה 5:30, הגיע למעבר ארז מחבל פלסטיני, חמוש בקלצ'ניקוב, רימון וסכין.
באותה תקופה שימש המחסום למעבר פועלים פלסטינים לשטח ישראל.
המחבל עמד עם הפועלים בסככה סמוך לשעת פתיחת המעבר, וכאשר נקרא, יחד עם פועלים נוספים, לעבור בגלאי המתכות, שלף את רובה הקלצ'ניקוב שהסתיר בבגדיו, השליך את הרימון ופתח באש לעבר הישראלים בחדר הבדיקה.
מהירי נפגע באורח אנוש לוחם משמר הגבול, סמ"ר דוד סמירנוף, בן 21 מאשדוד.
הוא פונה במסוק לבית החולים סורוקה בבאר שבע, שם מת מפצעיו.
ארבעה ישראלים נוספים, שני אזרחים ושני לוחמי מג"ב, נפצעו באורח קל עד בינוני.
בהמשך קצין המבצעים של הפלוגה ששהתה באזור הגיע למקום בריצה והחל לנהל חילופי אש עם המחבל.
במהלך הקרב הוא נפצע באורח קל, אולם הצליח להרוג את המחבל.
הקצין הועבר עם שאר הפצועים קל אל בית החולים ברזילי באשקלון.
במהלך הקרבות נפגעו גם ארבעה פועלים פלסטינים באורח בינוני-קשה.
הפיגוע במחסום ארז היה פיגוע ירי שאירע ב-20 באפריל 2002 במעבר ארז אשר בגבול בין ישראל לרצועת עזה.
בפיגוע נרצח , לוחם משמר הגבול.
הפיגוע התרחש שמונה ימים לאחר פיגוע ירי דומה שהתרחש במקום, הפיגוע במחסום ארז ב-12 באפריל 2002.
הזרוע הצבאית של פת"ח נטלה אחריות לפיגוע.
ביום שבת, 20 באפריל 2002, בסביבות השעה 15:00, הגיע למעבר ארז מחבל פלסטיני, חמוש ברובה וברימוני יד.
המחבל פתח באש והשליך רימוני יד על לוחמי משמר הגבול, שהיו בעמדת אבטחה ממוגנת במקום.
קליע אחד שירה המחבל חדר דרך חרך ירי בעמדה, ופגע בראשו של , שנהרג במקום.
המחבל נמלט מהמקום וכוחות צה"ל ומג"ב, בפיקודו של מפקד החטיבה הצפונית ברצועה יואל סטריק ניהלו מרדף אחריו, בסיומו נהרג המחבל.
ליד גופתו נמצאו רובה ושני רימוני יד נוספים שתכנן להשליך לעבר הכוחות.
המחבל היה ואיל ג'ודי, תושב מחנה הפליטים ג'באליה.
הפיגוע בכיכר המושבות היה פיגוע דקירה שאירע ברחוב העלייה שליד כיכר המושבות בתל אביב ב-1 במרץ 1993, בו מחבל תושב עזה רצח 2 יהודים במספרה בכיכר.
הפיגוע אירע לקראת סופה של האינתיפאדה הראשונה, חודשים ספורים לפני הסכמי אוסלו בהם ישראל ניסוגה מהעיר עזה.
בשעה 7:00 בבוקר ה-1 במרץ 1993 יצא המחבל זיאד סלאמה, בן 19 מהעיר עזה כאשר הוא מחזיק אישור עבודה מזויף, לכיכר המושבות בתל אביב עם סכין ונכנס למספרה ברחוב העלייה, שם רצח את בעלי המספרה נתן עזריה ואת לקוחו גריגורי אברמוב.
לאחר מכן יצא המחבל מהמספרה ופצע 9 אנשים נוספים ונעצר על ידי משטרת ישראל.
בתגובה לפיגוע הוטל סגר מוחלט על רצועת עזה.
באותו היום בוצעו עוד שני פיגועי ירי בדהיישה שבבית לחם ובג'נין, שניהם הסתיימו ללא נפגעים.
פיגוע הדקירה במונית השירות בפתח תקווה היה פיגוע טרור שבוצע ב-5 בפברואר 2006 על ידי אחמד כפינה, מחבל משכם, בצומת אסם בפתח תקווה, ובו נרצחה ישראלית אחת ונפצעו חמישה נוספים, ארבעה מהם באורח קשה.
לקראת השעה 10:00 של 5 בפברואר 2006, עלה אחמד כפינה, תושב א-סאוויה בן 23, למונית שירות שנסעה בקו 51, בציר ז'בוטינסקי בפתח תקווה.
כאשר עברה המונית לצומת אסם, שלף סכין והחל לדקור את הנוסעים.
הוא רצח בדקירות את , בת 53 מפתח תקווה, ופצע חמישה נוספים, ארבעה מהם באורח קשה.
בשלב מסוים הצליחו אזרחים במקום להשתלט עליו, ואחד מעובדי מפעל אסם הסמוך הטיח קרש ברגליו.
המחבל נעצר והועבר לידי המשטרה.
פצועי הפיגוע פונו לבית חולים בילינסון שנמצא בקרבת מקום.
המחבל נשפט למספר מאסרי עולם, אולם ב-2025 שוחרר מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע במעלות (קרוי גם אסון מעלות או טבח מעלות) היה אירוע טרור פלסטיני שהתרחש במעלות ב-15 במאי 1974 (כ"ג באייר תשל"ד).
בתחילת האירוע נרצחה על ידי מחבלים נוסעת ברכב מסחרי, סמוך למושב צוריאל, לאחר מכן נרצחו שלושה מתושבי המקום, ובהמשכו הפך האירוע לפיגוע מיקוח שבו נלכדו כבני ערובה תלמידים מצפת אשר לנו במעלות.
במהלך ניסיון החילוץ נרצחו 22 מבני הערובה ועוד קודם לכן נהרג חייל צה"ל מירי של המחבלים.
שלושת המחבלים נהרגו מאש כוחות צה"ל.
פעולת המחבלים הפכה לאחד האירועים הטראומטיים בתולדות המדינה.
במיוחד נחרת בזיכרון תצלום שבו נראה אדם הנושא בזרועותיו את אחותו הפצועה.
פעולת טרור זו, שנערכה בסמוך לפיגועים נוספים שבוצעו באותה עת, נחשבת לזרז שגרם להקמתם של המשמר האזרחי והימ"מ.
בלילה שבין ראשון לשני, 12 ל-13 במאי 1974 חדרה חוליה ובה שלושה מחבלים, חברי ארגון "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" לישראל מלבנון באזור זרעית.
בגבול לא הייתה גדר מערכת, והחדירה התבצעה ללא קושי.
החדירה זוהתה על ידי סיור של משמר הגבול במהלך יום שני והוכרזה כוננות, אך המחבלים לא נמצאו.
ביום שלישי בלילה נעו המחבלים לכיוון מעלות על כביש 89, ליד המושב צוריאל (ממזרח למעלות) שם ארבו לרכב.
בסביבות השעה 23:00 הם פתחו באש על רכב שהסיע פועלות מקריית אתא לפסוטה, הרגו אחת מהן ופצעו אחרות.
נהג הרכב, שנפצע גם הוא, המשיך בנסיעה לעבר מושב אלקוש, שם דיווח על הירי.
קב"ט היישוב, מוסא אבו עיון, התקשר למשטרת ישראל בנקודה בסאסא.
ההודעה הועברה גם לצה"ל, והחלו סריקות אחר המחבלים, ללא הצלחה.
ביום רביעי לפנות בוקר הגיעה חוליית המחבלים לפאתי מעלות.
בשעה 3:30 דפקו חברי החוליה על דלת אחד הבתים בפאתי העיירה.
הם נכנסו לדירת משפחת כהן בתואנה שהם שוטרים המחפשים מחבלים, ואז רצחו את בני הזוג, יוסף (ז'וז'ו) ופורטונה שהייתה בהיריון, וכן את בנם בן ה-4 משה ופצעו את בתם בת חמש.
ילד נוסף, בן שנה וחצי, הוחבא על ידי אמו בעת כניסת המחבלים, וניצל.
לאחר הרצח יצאו המחבלים מן הדירה.
הם פגשו את יעקב קדוש בעת שהשכים את המתפללים לתפילת שחרית.
דיברו איתו בשפה הערבית ולאחר מכן ירו בו ופצעו אותו.
הוא עשה את עצמו כמת ולכן נשאר בחיים.
המחבלים תכננו לארוב לתלמידים שיבואו בבוקר ללימודים, אולם בהגיעם לבית הספר "נתיב מאיר", גילו בה קבוצת תלמידים מצפת, שיצאו ביום שלישי בבוקר לטיול במסגרת פעילות הגדנ"ע.
משתתפי הטיול מנו 102 תלמידים ותלמידות מכיתות ט'–י"א, של בית הספר התיכון הממלכתי דתי בצפת וליוו אותם כ-10 מורים.
מובילי הטיול ביקשו וקיבלו אישור לקיים את הטיול כמתוכנן, למרות הכוננות.
עם סיום יום הטיול הראשון הגיעו התלמידים לבית הספר "נתיב מאיר" במעלות, בו תכננו ללון בלילה.
המחבלים הגיעו אל בית הספר "נתיב מאיר".
ליד הכניסה לבית הספר חנתה מכונית של אחד המורים, ובה היה הנשק של מלווי הטיול.
על פי נוהלי האבטחה באותם ימים אסור היה להכניס את הנשק למקום הלינה עצמו.
המחבלים העירו את המורה שישן ברכב ודרשו ממנו לפתוח את המבנה.
הם נכנסו לבסוף בשעה 4:00 לפנות בוקר לאחר שאחד המורים שהיו בתוך המבנה פתח את הדלת.
המחבלים העירו את התלמידים והתלמידות, שישנו בשתי קומות, וריכזו את כולם במסדרון הקומה הראשונה.
כמה מן התלמידים והמורים הצליחו לקפוץ מהחלון ולהימלט, עד שהמחבלים גילו את הבריחה.
הם ירו על הבורחים וריכזו את התלמידים באחת הכיתות.
כעת היו בידיהם 85 תלמידים ותלמידות, שתי חובשות ושני מורים.
הם הניחו מטעני חבלה ורימון בכיתה.
המחבלים שחררו את אחד התלמידים ועמו שלחו את דרישותיהם: שחרור 20 מחבריהם הכלואים בישראל, ואיימו להרוג את בני הערובה.
מועד פקיעת האולטימטום נקבע לשעה 18:00 באותו יום.
בשעה 5:30 לפנות בוקר שחררו המחבלים את אחת החובשות, נרקיס שטרן, עם מסמכים נוספים.
המחבלים דרשו את מעורבותם של שגרירי צרפת ורומניה בישראל, שיתווכו בשחרור המחבלים.
מוקדם בבוקר כבר הגיעו למעלות כוחות צבא ראשונים.
שר הביטחון, משה דיין, הגיע כבר ב-7:00 בבוקר, ועל פי הנחייתו הגיעה למקום כבר באותן שעות סיירת מטכ"ל, בפיקוד סגן-אלוף גיורא זורע.
דיין לא התכוון לקבל את דרישות המחבלים, והנחה להתיש אותם במשא ומתן ממושך, כפי שנעשה בהצלחה בעת חטיפת מטוס סבנה, כשנתיים לפני כן.
המחבלים ניסו מצידם להפעיל לחץ פסיכולוגי על ידי ירי באוויר ולתוך חדרי מדרגות ריקים, בעוד תלמידים עומדים בחלון.
בישיבה בשעה 11:45 החליטה הממשלה, בראשות גולדה מאיר, על קבלת דרישות המחבלים.
אלו האחרונים הבינו שמטרת המשא ומתן היא להתיש אותם, וזכרו את הלקח מפרשת סבנה.
הם דרשו להשמיע את החלטת הממשלה ברדיו, ועל פי הוראת ראש הממשלה שודרה ההחלטה בחדשות השעה 14:00, והתקבלה בשמחה על ידי המחבלים ובני הערובה.
ואולם, למרות ההחלטה לא נעשה שום צעד מעשי לקראת מימושה.
משה דיין לחץ לביצוע פעולה צבאית עוד מהבוקר, אך הרמטכ"ל, רב-אלוף מרדכי גור, התנגד ותמך בהמשך המשא ומתן.
במקביל, הקיפו כוחות צבא את הבניין, וצלפים התמקמו בעמדות שמהן היו יכולים לירות על המחבלים.
כוחות של סיירת מטכ"ל נערכו לביצוע הפריצה לבניין.
המחבלים הבחינו בהיערכות ואף ירו מדי פעם על החיילים, ירי שממנו נהרג חייל אחד.
המחבלים ירו גם על הצלפים בעמדות סביב המבנה.
במהלך היום המשיך הוויכוח בין שר הביטחון לרמטכ"ל על אפשרות ומועד הפעולה, כאשר דיין לוחץ על ביצוע הפעולה וגור מבקש להמשיך את המשא ומתן.
דיין טען שהאיחור גורלי, שכן הזדמנויות טובות לביצוע הפריצה מוחמצות.
בשעה 16:15 החליטה הממשלה להסמיך את דיין וגור לבצע את הפריצה; המתנגד היחיד מול 14 תומכים היה השר יוסף בורג, מן המפד"ל.
גור הורה שוב על עצירת הפעולה בשעה 16:33, בשל דיווח מוטעה על התקדמות במשא ומתן.
לבסוף, ניתן האישור לפעולה בשעה 17:15.
פעולת ההשתלטות והטבח בבני הערובה
האישור לפעולה ניתן על ידי הרמטכ"ל לאלוף פיקוד הצפון, רפאל איתן, וזה הורה לגיורא זורע, מפקד סיירת מטכ"ל, להתחיל בפעולה.
בין הלוחמים והמפקדים בכוח הסיירת נמנו עמירם לוין, עוזי דיין, צביקה לבנה ומוקי בצר.
בשעה 17:25 ירה צלף אל אחד המחבלים, אך החטיא ופצע אותו קלות בלבד.
הפקודה להתחיל את הפריצה לא הייתה ברורה לגמרי, והלוחמים הופתעו מן הירייה, למרות הדריכות והכוננות.
החוליות השונות הסתערו לתוך הבניין; כמה לוחמים נפצעו מירי של המחבל שעמד בראש גרם המדרגות.
לוחם אחר השליך רימון זרחן אל המחבל, ללא הוראות לעשות כך.
העשן הרב שיצר הרימון מיסך את חדר המדרגות ואת הפנייה לקומה הראשונה, שבה הוחזקו בני הערובה.
העשן בלבל את הלוחמים; במקום להסתער אל הכיתה שבה הוחזקו התלמידים טעה מפקד החוליה, עמירם לוין, ועלה קומה נוספת.
המחבלים הבינו מייד את המתרחש, ואחד מהם פתח בירי ובהשלכת רימונים על התלמידים שהיו מרוכזים בכיתה.
התלמידים החלו לקפוץ החוצה דרך החלונות, כשהם פצועים.
הכוח שעלה לקומה השנייה הבין את טעותו, ותוך 20 עד 50 שניות הגיע לכיתה, שם הרגו לוחמי החוליה בפיקוד צביקה ליבנה את המחבלים.
במהלך הפריצה לבניין נהרגו 21 תלמידים מתוכם 17 תלמידות ו־4 תלמידים.
מספרן הרב של התלמידות שנהרגו נבע מסדר הישיבה בתוך הכיתה: התלמידים ישבו סביב הקירות, והתלמידות ישבו במרכז – וכך היו קרובות יותר למחבל שירה.
תלמידה נוספת מתה מפצעיה כעבור 10 ימים.
בין התלמידים שנרצחו היו גם אח ואחות.
ייתכן שכמה מן ההרוגים היו מאש צה"ל, אך הדבר מעולם לא נבדק ביסודיות.
כאמור, עוד קודם לכן רצחו המחבלים ארבעה אזרחים וחייל אחד, ולכן סיכום הנרצחים הישראלים בפיגוע היה 27 בני אדם.
בנוסף להרוגים, נפצעו 68 אזרחים וחיילים.
אוריאל חפץ, אזרח שסייע בחילוץ ונפצע, זכה בצל"ש; הוא מת מפצעיו בשנת 1978, ובכך עלה מספר החללים ל־28.
למחרת הפיגוע, ב-16 במאי 1974, תקף חיל האוויר הישראלי בצורה נרחבת מטרות של ארגוני טרור בלבנון.
על פי מקורות לבנוניים, 36 מטוסים מסוג פנטום וסקייהוק תקפו ארבעה אזורים בדרום לבנון, ובפעם הראשונה נתקפו מטרות גם באזור ביירות.
על פי אותם מקורות, נהרגו 200 איש בתקיפות חיל האוויר הישראלי.
לאחר הפיגוע ביצעה סיירת גולני, בפיקוד מודי בן ש"ך, פשיטה מוסקת בכפר מג'דל זון בלבנון, שבמהלכה שבו את האדם שמביתו יצאו המחבלים לביצוע הפיגוע.
הפעולה במעלות נחשבת לאחד הכישלונות הגדולים של סיירת מטכ"ל.
צה"ל בכלל, וסיירת מטכ"ל בפרט, השקיעו מאמץ רב בלימוד הכשלים בפעולה והלקחים העולים מהם.
חלק מן הכשלים מוסברים בכך שלא הייתה תרגולת ברורה להתמודדות עם מצבים כאלה.
מעבר לכך, הוחמצו אפשרויות לפריצה בשלב מוקדם יותר, שבה היו סיכויים טובים יותר להצלחה.
נושא שחרור בני ערובה נלמד ארוכות, וגובשו נהלים ותרגולות רבים לפעולה מעין זו.
אחת המסקנות מאירוע זה הייתה להקים יחידה מיוחדת בתוך צה"ל שתהווה כלי משמעותי בלחימה במצב של בני ערובה – יחידת עוקץ אשר לוחמיה ייועדו לתפעול כלבי תקיפה על מנת להוות יתרון לכלל הכוח המבצע את הפעולה.
לוחמי היחידה וכלביהם כבר הופעלו בשנה הראשונה להקמתה בחילוץ בני הערובה ממלון סבוי ונחשפו לראשונה בפיגוע במשגב עם.
בהמשך התרחבה היחידה וכיום נותנת מענה בכלל גזרות הלחימה השונות.
מעבר להפקת הלקחים בתוך צה"ל, הוחלט על הקמת יחידה מיוחדת במשטרת ישראל לפעולה במצב של בני ערובה – הימ"מ.
למרות התמחותה בפעולה מסוג זה, הופעלה היחידה לראשונה בפעולת חילוץ בני ערובה באירוע אוטובוס האמהות רק ב-7 במרץ 1988, 14 שנים מאוחר יותר.
באותה תקופה הוקם גם המשמר האזרחי, שנועד לתת לאזרחים כלים והכשרה כדי שיוכלו לסייע בביטחון הפנים.
כלקח מהפיגוע הושקע מאמץ רב בחסימת גבול הצפון, אם כי גם מאוחר יותר אירעו חדירות מגבול זה.
בעקבות היוודע דבר הפיגוע מעבר למסך הברזל, ב-17 במאי 1974 התקיימה הפגנה של כ-50 יהודים אזרחי ברית המועצות (בהם נתן שרנסקי ואלכסנדר לונץ) מול שגרירות לבנון במדינה.
כמאה מסורבי עלייה חתמו על מכתבי מחאה נגד הפיגוע שנשלחו למנהיג ברית המועצות ברז'נייב ולמזכ"ל האו"ם.
בעקבות הפיגוע הוקמה ישיבת ההסדר בעיר, מתוך רצון לחזק את תושביה ולפעול במקום בנושאים חברתיים במקביל ללימוד תורה.
ביקורת רבה נמתחה על המורים שנמלטו מן הבניין בתחילת האירוע והותירו את התלמידים לבדם בבניין.
בסופו של דבר לא ננקטו כלפיהם צעדים משמעתיים.
בעקבות האירוע הוקם אגף הביטחון במשרד החינוך, שהחל להציב גם בימי שיגרה שמירה על בתי הספר וקבע מערכת של נהלים וכללים לאישור ולתיאום טיולים במערכת החינוך.
על שמם של הקורבנות נקראו 'שדרת ק"ם' (קדושי מעלות) ברמת גן, ורחוב כ"ב ילדי מעלות בצפת.
הפיגוע במלון פארק, הידוע גם כטבח ליל הסדר, היה פיגוע בשליחות ארגון הטרור חמאס שבוצע במלון פארק בנתניה בליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002. בפיגוע נרצחו 30 ישראלים ונפצעו 160. זהו אחד הפיגועים הקשים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, והפיגוע הקטלני ביותר שאירע בתקופת האינתיפאדה השנייה.
הפיגוע נחשב למניע העיקרי ליציאה למבצע חומת מגן.
הפיגוע היה חלק מהאינתיפדה השנייה שתחילתה בספטמבר 2000. מאפיינה העיקרי היה הצלחת ארגוני הטרור הפלסטיניים להביא לגל פיגועים חסר תקדים בהיקפו ובחומרתו, שבוצעו בידי כל ארגוני הטרור הפלסטינים, ואף בידי נשים וילדים.
באינתיפאדה נרצחו למעלה מ-1,000 ישראלים (רובם הגדול אזרחים) ונפצעו כ-6,000.
בסך הכול אירעו ב-27 הימים הראשונים של חודש מרץ 23 פיגועים בישראל.
במסגרת ההכנות לביצוע הפיגוע ביקש עבאס א-סייד מאחיינו טארק ע'אנם אחמד זידאן לסייע בהכנת חומר כימי שיסייע לגרימת נפגעים רבים בפיגוע.
טארק זידאן, שהועמד לדין בישראל ונדון ל-6 שנות מאסר, למד רוקחות בירדן וגויס לחמאס.
בשנת 1997 הוא התבקש על ידי החמאס לבצע מחקר על שילוב חומרים וגזים בפיגועי טרור.
זידאן ביצע מחקר שעסק בגז עצבים וגז כלור וקנה במסגרת זאת 4 ק"ג רעל ציאניד.
את תוצאות מחקרו ואת רעל הציאניד הוא העביר לידי החמאס בקיץ 1997, ואף קיבל איגרת מהחמאס בחו"ל בה הוסבר לו אופן השימוש ברעל הציאניד והגברת האפקטיביות שלו.
בפברואר 2002 ביקש ממנו עבאס א-סייד להעביר לידיו בקבוק ציאניד שהיה בידו על מנת שישמש לפיגוע רב נפגעים.
זידאן העביר לו את הרעל.
אפשרות השימוש בציאניד נשקלה במסגרת ההכנות לפיגוע במלון "פארק", אך בסופו של דבר לא נעשה בו שימוש.
לאחר הפיגוע מסר עבאס א-סייד לאחיינו, כי בדעתו להשתמש בקרוב בציאניד בפיגוע אותו הוא מתכנן לבצע.
ב-27 במרץ, ערב פסח, בסביבות השעה 14:00 יצאו עבד אל-באסט עודה, המחבל המתאבד, ופתחי ח'טיב, הנהג, מהדירה בטולכרם, ונסעו לכפר נזלת עיסא.