tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר הבינו החוקרים כי החלב שנעלם מהכפית, פשוט נשאב לתוך החומר ממנו עשוי הפסל, בדרך כלל אבן או קרמיקה.
אפשרות זו מוסברת באמצעות עיקרון הנימיות (קפילריות), לפיה במקרים מסוימים נוזל עשוי לזרום במקום צר ודק, אף נגד כוח המשיכה (בזכות האינטראקציה שהוא מקיים עם החומר הקשיח).
עבור אלה שהאמינו בנס, הוכחה נוספת סופקה כשנדמה היה שהתופעה נפסקת במהלך היום, כשלפתע פסלים רבים "סירבו" לשתות יותר חלב.
מספר קטן של מקדשים מחוץ להודו דיווח על הימשכות התופעה למשך כמה ימים נוספים, אך עד תחילת אוקטובר כבר לא דווח על אף מקרה כזה.
למרות כל זאת, ספקנים רבים לא ייחסו כל משמעות לאירוע, כמו גם להיפסקות התופעה, והתייחסו אליו כדוגמה נוספת להיסטריה המונית, מצב פסיכולוגי בו אדם אחד או יותר מגיב בפאניקה ביחס לאירוע חסר משמעות אמיתית, וכתוצאה מכך ציבור גדול "נדבק" בסימפטומים.
האירוע דווח, בעיקר כסיפור מוזר, על ידי שירותי חדשות ועיתונים ברחבי העולם, כולל ב-BBC, CNN, הניו יורק טיימס והגרדיאן.
התייחסות לאירוע קיימת בסרט ההודי 'הו, אלוהים' (OMG - 2012) בכיכובו של השחקן אקשאיי קומאר.
התופעה חזרה על עצמה ב-20–21 באוגוסט 2006 כמעט באותו אופן בדיוק, אם כי מדיווחים ראשוניים של האירוע נראה שהצביעו על כך שהפעם התרחשה התופעה רק עם פסלים של האלים גנש, שיווה, ודורגה.
ההתרחשות הראשונה דווחה בערב ה-20 בבארילי שבאוטר פרדש שבהודו, ומשם התפשטה במהירות ברחבי הודו.
מדענים שחקרו את העניין הסבירו שוב את פשר האירוע באמצעות פעולת הנימיות.
התופעה הופיעה ימים ספורים לאחר תקרית מי הים המתוקים במומבאי (בו טענו תושבים שמים של נחל במומבאי הפכו לפתע מתוקים), אירוע שהוביל אף הוא להיסטריה המונית במומבאי.
לשני האירועים קיימים תיעודים רבים של סרטונים שצולמו על ידי מגישי המנחה.
נס ברחוב 34 הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1947 המבוסס על סיפור קצר מאת ולנטין דייוויס, שבעקבות הצלחת הסרט הרחיב אותו לנובלה קצרה מצליחה שפורסמה עם הפצת הסרט.
הסרט משתייך לקבוצת סרטי חג המולד המוקרנים עד היום בחג זה.
העלילה מתרכזת בחנות הכלבו הגדולה מייסיס הנמצאת ברחוב 34 בניו יורק בתקופת קניות חג המולד, ובעיקר בדמותו של סנטה קלאוס והשאלה האם הוא אמיתי.
בסרט משתתפת נטלי ווד בתור ילדה לאם חד-הורית (מורין או'הרה) הנקשרת ל"סנטה קלאוס" (אדמונד גוון).
הסרט הזניק את הקריירה והפרסום שלה.
בתנאים של אז היה הסרט שובר קופות ונעשו מספר הפקות טלוויזיה וקולנוע בגרסאות שונות על אותו סיפור, ב-1955, 1959, 1973 ו-1994.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (אדמונד גוון), בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ג'ורג' סיטון) ובפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (ולנטין דייוויס).
גוון וסיטון זכו גם בפרס גלובוס הזהב.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר אך הפסיד אותו לסרט "הסכם ג'נטלמני".
ב-2005 הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית".
דוריס ווקר (מורין או'הרה) היא אם חד-הורית המגדלת את בתה בת ה-6, סוזן (נטלי ווד).
היא עובדת למחייתה בחנות הכלבו הגדולה "מייסיס" כאחראית אירועים של החנות ובעיקר בארגון התהלוכה השנתית הגדולה של מייסיס ברחובות ניו יורק בחג ההודיה שבראשה ניצב סנטה קלאוס אנושי, רכוב על כרכרה.
בדרכה לבדוק את ההכנות לתהלוכה היא נפגשת בכריס קרינגל (אדמונד גוון), אדם מבוגר עם זקן ארוך ומטופח.
כשמתברר ש"סנטה קלאוס" שתוי, הוא מציע את עצמו לשמש בתפקיד זה בתהלוכה.
הוא מבצע את התפקיד בצורה מושלמת ומתבקש להמשיך בכך בתוך החנות כמקדם מכירות לקראת חג המולד.
כריס משוחח עם הילדים ושולח אותם לפעמים לחנות המתחרה - "גימבלס".
מדיניות זו שמראה התחשבות בילדים גורמת למכתבי תודה של ההורים למנהל "מייסיס".
הוא מאמץ את המדיניות הזאת ובעקבות זאת גם "גימבלס".
מנהלי שתי חנויות הכלבו נפגשים ולוחצים ידיים בתיווכו של כריס.
כריס מתקבל לעבודה ב"מייסיס" אבל עליו לעבור בדיקה אצל פסיכולוג החנות גרנוויל סוייר.
כאשר כריס מוכיח לסוויר שהוא יותר נורמלי ממנו, הוא נפסל אך דוריס מקבלת אותו בכל זאת לעבודה על אחריותה.
כריס נקשר לסוזן ומספר לה מעשיות למורת רוחה של דוריס שמבקשת שבתה תלמד רק על העולם האמיתי.
סוזן מראה לו צילום של בית בעיתון ומבקשת ממנו שכ"סנטה קלאוס" יגשים את חלומה לגור בבית כזה.
סמוך לדירתה של דוריס גר פרד גיילי (ג'ון פיין), עורך דין רווק המנסה לחזר אחריה אך היא מתייחסת אליו בקרירות.
כאשר הפסיכולוג סוייר מתנכל לעובד צעיר וקובע כי אינו מאוזן נפשית, מגיע אליו כריס ובוויכוח המתפתח ביניהם הוא מכה אותו במקלו בראש וסוייר מתעלף.
במעשה רמייה מוכנס כריס לאשפוז כפוי בבית חולים פסיכיאטרי ומאובחן כבלתי שפוי.
עד מהרה מתפרסמת הידיעה בעיתונים שסנטה קלאוס מ"מייסיס" אינו שפוי.
פרד מנסה לעזור לו ולשחררו מהאשפוז דרך בית משפט.
התובע הכללי קובע שכריס הוא מתחזה.
פרד מביא להגנתו את מנהל "מייסיס" ואת בנו של התובע אך זה לא מספיק.
המשפט נראה אבוד וגיילי מיואש אך ברגע האחרון הוא מקבל ידיעה כי אלפי מכתבים הגיעו לכתובת "סנטה קלאוס - בית המשפט המחוזי".
הוא נותן הוראה להכניסם והדוורים מכניסים 21 שקי דואר ושופכים אלפי מכתבים עם הכתובת הזאת על שולחן השופט.
גיילי טוען שאם הדואר, שהוא חלק מהממשל, שולח את המכתבים לסנטה קלאוס בבית המשפט סימן שהוא מכיר בכריס כסנטה קלאוס.
השופט משתכנע ופוסק לטובתו של כריס.
כולם חוגגים ויחסי פרד ודוריס מתהדקים.
רק סוזן אינה מרוצה היות שסנטה קלאוס שלה הבטיח לה את המתנה שבקשה וטרם קיבלה (בית).
למחרת מזמין כריס את פרד, דוריס וסוזן, לבקר אצלו בבית אבות בו הוא מתגורר.
הוא מדריך את פרד לנסוע בדרך קצרה.
בדרך רואה סוזן את הבית בו רצתה ועליו שלט למכירה.
היא מבקשת לעצור ורצה לבית ובעקבותיה פרד ודוריס.
סוזן מאושרת ופרד ודוריס מתחבקים.
אז מבחין פרד במקל הדומה לזה של כריס.
אכן קרה להם נס ולדעתו של פרד זה מוכיח שסנטה קלאוס קיים וכי ניצחונו במשפט לא היה "יוצא מן הכלל".
נס הנזיד, הוא נס המופיע ב שאותו חולל אלישע הנביא.
ישנו רעב בארץ, ואלישע, היושב בגלגל, מבקש מנערו לבשל לבני הנביאים נזיד.
אחד מבני הנביאים יוצא ללקט אורות עבור הנזיד, ובדרכו מוצא "גפן שדה" שצומחות עליה "פקועות שדה" רעילות.
הוא מכניס אותן בבלי דעת לנזיד המוגש לבני הנביאים.
כשבני הנביאים טועמים את הנזיד הם מגלים זאת ונחרדים.
אלישע מצווה להשליך לתוך הנזיד קמח, והקמח מרפא את הנזיד והוא איננו רעיל יותר.
הסיפור משתייך לסוגת השבח הקצר, סיפור שעיקר מטרתו להפגין את גדולתו של הנביא כמחולל נסים, ומקורו אולי במסורות שהתהלכו בעל-פה בקרב חוגי "בני הנביאים".
נס בדאלונה הוא כינוי למשחק כדורסל שנערך ב-2 במרץ בהיכל יד אליהו בתל אביב בין מכבי תל אביב לחובנטוד בדאלונה, במסגרת רבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
המשחק היה השני בשלב רבע הגמר, לאחר ניצחון 101–69 של בדאלונה במשחק הראשון בספרד.
בסיום המשחק ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 83–51 וכפתה משחק שלישי, שבו ניצחה ועלתה לחצי הגמר.
באותה עונה נוצחה מכבי בגמר המפעל על ידי איניס וארזה.
באותה עונה שוחק גביע אירופה למחזיקות גביע במתכונת של משחקי בית-חוץ בכל שלב, על פני סיבוב מוקדמות, סיבוב שני ורבע גמר, חצי גמר וגמר.
מכבי תל אביב התחילה בסיבוב השני, בו שיחקה נגד אריס סלוניקי מיוון, ניצחה אותה בבית והפסידה בחוץ בתוצאה מספקת לעלייה.
חובנטוד בדאלונה שיחקה גם בסיבוב המוקדמות, בו ניצחה ניצחון כפול את בנפיקה הפורטוגלית.
בסיבוב השני שיחקה בדאלונה נגד לוויס הארלם ההולנדית, אותה ניצחה בבית והפסידה לה בחוץ בתוצאה מספקת.
שתי הקבוצות הגיעו למפגש הראשון במסגרת רבע הגמר, שנערך ב-23 בפברואר בפאבלו דה לה פלאנה בבדאלונה, במומנטום חיובי, אף על פי שסיכוייה של חובנטוד בדאלונה לנצח במשחק זה נראו טובים בהרבה.
במשחק עצמו ידם של המקומיים הייתה על העליונה, כשמכבי בראשות המאמן יהושע רוזין מתפרקת, ובדאלונה מנצחת בתוצאה 101–69. המשחק קיבל את התפנית המרכזית שלו כשהחלונות נפתחו במהלכו עקב חום ששרר באולם והרצפה הפכה חלקלקה, דבר שהישראלים לא היו ערוכים אליו.
המשחק השני נערך לאחר שבוע בהיכל יד אליהו הישן, שהיה ללא גג ובעל קיבולת של 5,000 צופים.
הציפייה לעלייה לשלב הבא מהצד הישראלי לא הייתה גבוהה, אך הספרדים נמנעו משאננות, ומאמנם, אדוארדו קושרסקי, אמר כי קבוצתו מקווה "רק לא להפסיד באותה התוצאה".
המשחק התנהל בצורה רגילה עד למחצית, כאשר בסיומה הובילה מכבי בתוצאה 28–24. בתחילת המחצית השנייה שינתה מכבי את שיטת ההגנה שלה להגנה אישית לוחצת, ובתוך שלוש דקות קלעה 12 נקודות ללא תגובה מהצד הספרדי, בהובלתו של טל ברודי.
8 דקות לאחר מכן התוצאה עמדה על 61–38. הפער המשיך לגדול, וחמש דקות לפני סיום המשחק התוצאה עמדה על 74–44. אחרי סלים של ברודי ותנחום כהן-מינץ עמדה התוצאה על 78–45 לטובת מכבי, תוצאה שהייתה מעלה אותה לחצי הגמר - הפרש של 33 נקודות.
לקראת סיום המשחק הורחק ברודי מהמשחק לאחר שביצע חמש עבירות, דבר שהפחית משמעותית את היכולת ההתקפית של מכבי תל אביב.
אחרי מספר שינויים במומנטום, כשתי דקות לסיום המשחק, התוצאה הייתה 83–49 לטובת מכבי.
שתי הדקות האחרונות של המשחק התאפיינו בחוסר ריכוז משני הצדדים, כאשר הספרדים מחטיאים 4 זריקות עונשין רצופות והישראלים מחטיאים ומאבדים כדורים בהתקפה.
25 שניות לסיום המשחק, התוצאה כופה משחק שלישי - 83–51, הפרש של 32 נקודות לטובת המפסידים במשחק הראשון.
הספרדים קלעו סל שניות לסיום, שהיה מעלה אותם לשלב הבא, אך זה נפסל על ידי השופט בטענה לצעדים.
הכדור האחרון במשחק היה של מכבי תל אביב, אך גדעון פרייטג איבד אותו, והתוצאה בסיום נשארה 83–51.
התוצאה לאחר שני משחקים הייתה שוויון, מה שלפי חוקי פיב"א, הגוף המארגן של המפעל, גרר משחק שלישי ומכריע.
המשחק נערך ב-4 במרץ בתל אביב, ובו ניצחה מכבי תל אביב בתוצאה 75:51, כאשר חובנטוד בדאלונה מופיעה למשחק בהרכב חסר - ללא ארבעה משחקניה הבכירים, בראשות שחקן נבחרת ספרד פרנסיסקו בוסקאטו .
עקב כך שהקבוצה הספרדית הגיעה לישראל במשלחת מצומצמת של 10 שחקנים בלבד, ובמשחק השלישי בתל אביב שלושה היו מושבתים עקב מחלה, וכאשר יצאו בחמש עבירות שניים משחקני הקבוצה - נאלץ הקפטן הספרדי, לואיז, לשחק בארבע הדקות האחרונות כשהוא פצוע בקרסולו.
מכבי תל אביב ניצלה חולשה זו והגדילה את ההפרש עד ל-24 לטובתה בסיום, על אף שסבלה מערב חלש של כהן-מינץ ומיכולת ממוצעת של מרבית שחקניה.
חיים שטרקמן, לעומת זאת, הצטיין במשחק זה וקלע 20 נקודות, כאשר ברודי קולע 28.
שלב חצי הגמר הפגיש את מכבי תל אביב עם קבוצת בוטב מהעיר בורגס שבבולגריה, שניצחה בשלב הקודם את ויסלה קרקוב הפולנית.
במשחק הראשון, שנערך ב-23 במרץ בתל אביב, ניצחה מכבי בהפרש של 31 נקודות, בתוצאה 91–60. ניצחון זה, יחד עם ה"נס" נגד בדאלונה, הביאו לקפיצה בהתעניינות ובסיקור של הכדורסל בכלל ושל משחקי מכבי תל אביב בפרט, ולהגברת הדרישה לשיפור ושיפוץ אצטדיון יד אליהו, מה שאכן קרה לבסוף, תקופה קצרה לאחר מכן.
במשחק השני, שנערך לאחר שבוע בעיר ימבול, ניצחה הקבוצה המקומית בתוצאה 68–67, שלא הספיקה לה להעפלה לשלב הבא.
הקבוצה הישראלית לא עשתה מאמצים מיוחדים לניצחון במשחק לקראת סופו.
שבתאי בן-בסט, כדורסלן מכבי, החטיא במתכוון שתי זריקות עונשין שלוש שניות לפני סיום המשחק, כשקבוצתו מפגרת בנקודה.
ההוראה מרוזין, מאמן התל אביבים, לקראת סיום המשחק, הייתה להפסיד את המשחק כדי להימנע מהארכה (שלא ידוע באיזה תוצאה תסתיים).
כתוצאה מכך עלתה מכבי תל אביב לגמר הגביע - ההעפלה הראשונה של קבוצת ספורט ישראלית לגמר אירופי.
בשלב הגמר פגשה מכבי תל אביב את איניס מהעיר וארזה שבאיטליה, שניצחה בשלב הקודם את ספרטק ברנו.
מיקומו של המשחק הראשון, באיטליה, נקבע בהגרלה, והוא נערך ב-7 באפריל.
במשחק זה ניצחה הקבוצה המקומית בתוצאה 77–67, שהשאירה תקווה לזכייה בגביע אצל הישראלים.
המשחק השני נערך בישראל ב-13 באפריל, ובו אמנם ניצחה מכבי בתוצאה 68–67, אך הפסידה את הגביע.
עשור לאחר המשחק הזה, בשנת , נפגשו מכבי ואיניס בגמר גביע אירופה לאלופות.
מכבי ניצחה במשחק 78–77, וזכתה בגביע אירופה לראשונה בתולדותיה.
נס הלגיון, שכונה גם אקווילה (Aquila, בתרגום לעברית: עיט, אך גם התרגום "נשר" נפוץ), או נשר הלגיון היה הסמל החשוב ביותר של הלגיונות בצבא הרומי.
לפי פליניוס הזקן, גאיוס מאריוס הוא שקבע את העיט כנס החשוב ביותר של הלגיון, כאמצעי לחיזוק גאוות היחידה של חייליו, במסגרת הרפורמות שערך בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת.
הנס שמר על מעמדו גם במסגרת הצבא הרומאי הקיסרי.
הנס נחשב לפריט דתי ומקודש והיה מושא גאוותו של הלגיון.
נפילתו בידי האויב, בדרך כלל בעקבות תבוסה או השמדה של הלגיון בשדה הקרב, נחשבה לחרפה ולפגיעה קשה בכבוד, לא רק של הלגיון הספציפי שאיבד אותו, אלא של הרפובליקה/הקיסרות הרומית בכלל.
לכן הרומאים השקיעו מאמצים גדולים למען השבת נסי הלגיונות לידיהם, גם שנים רבות לאחר אובדנם בקרב.
בדת הרומית, העיט היה סמל חשוב.
על פי המיתולוגיה הרומית העיט משמש כשליח של האל יופיטר.
חשיבותו המיתולוגית, שהעניקה לו סמכות של כוח משפיע, הביאה להכרתו כסמל המרכזי של הלגיונות הרומיים.
במישור הצבאי הוא היה סמל לעָצמה הרומית.
אצל הרומאים, העיט שנחשב ל"מלך העופות" והחזק שבהם, היה סמל השלטון ואות לבשורת הניצחון בקרב.
על מידת החשיבות, שיחסו הרומאים לנס הלגיון, ניתן ללמוד מהעובדה, שהקנטוריון הבכיר בלגיון (הפרימוס פילוס), שפיקד על הקוהורטה הראשונה (יחידת העילית של הלגיון), הופקד על שמירתו והגנתו.
כשהצבא היה במחנה, נשמר הנס במקדש, יחד עם דמויות המשפחה הקיסרית.
נושא נס הלגיון (ה"אקוויליפר") היה קצין בדרגה נמוכה (דרגה אחת מתחת לקנטוריון) בשורות הלגיון, ומשכורתו הייתה כפולה מהמשכורת שקיבל לגיונר פשוט.
הוא התבלט בלבושו, שכלל חליפת שריון מיוחדת, מעליה לבש עור של שועל, דב או אריה עם הפרווה הטבעית שלהם.
ראש החיה כיסה את קסדתו של נושא הנס, כששיניה נראות מלפנים, הגפיים הקדמיות שלה נקשרו מעל חזהו ושאר עורה השתלשל מאחוריו.
נושא הנס היה צמוד בדרך כלל אל מפקד הלגיון וניצב בסמוך לו גם במהלך הקרבות.
התפקיד של נושא הנס, נחשב לפסגת הקריירה של מש"ק בצבא הרומי.
הוא היה משתחרר בדרגה של פרימיפלאריס, זוכה למענקים רבים, ומקבל מעמד מיוחד במוניקיפיות של רומא.
זהו מקור הביטוי שרווח ברומא "נשר רב עושר".
הצבא הרומי ספג שורת תבוסות קשות במלחמות שניהלה רומא נגד האימפריה הפרתית (בשנים 53 לפנה"ס, 40 לפנה"ס ו-36 לפנה"ס), ונגד השבטים הגרמניים (קרב יער טויטובורג), בהן נפלו נסי הלגיונות, שהשתתפו בקרב, לידי האויב.
לאחר מכן השקיעו הרומאים מאמצים צבאיים ודיפלומטיים גדולים, כדי להביא להשבת הנסים האבודים לידיהם, ולעיתים קרובות גם הצליחו להחזיר אותם, גם אם נדרשו לשם כך עשרות שנים.
מייסד הקיסרות הרומית, אוגוסטוס קיסר, ייחס חשיבות רבה להצלחתו לאלץ אויבים של רומא להחזיר נסים צבאיים שנפלו לידיהם במערכות קודמות, ולכן דאג לפרט הצלחות אלו במסגרת כתובת המתארת את רשימת הישגיו.
נסי הלגיונות שהוחזרו מידי הפרתים הובאו לרומא בטקס מפואר, והונחו למשמרת במקדש מארס הנוקם שבפורום אוגוסטוס.
לפי ההיסטוריון סווטוניוס, במהלך תבוסת צבאו של קסטיוס גאלוס בשלב הפתיחה של המרד היהודי הראשון (בשנת 66) נפל נס לגיון אחד לידי המורדים היהודיים.
חוקרים מודרניים, כגון משה עמית הניחו, על סמך מה שנכתב אצל סווטוניוס, שמדובר בנס העיט של הלגיון השנים עשר פולמינטה.
אולם לטענה זו לא נמצא אישוש בכתביהם של היסטוריונים אחרים בני הזמן, כגון יוספוס פלביוס וטקיטוס, שתיארו אף הם את תבוסתו של גאלוס, אך לא הזכירו אירוע זה, למרות חשיבותו.
במקורות הראשוניים המצויים בידינו, לא מוזכרים גם מאמצים רומיים להשבת נס הלגיון האבוד לידיהם.
למעשה לא שרדו העתקים מנִסי הלגיון השונים, אך קיימים שחזורים מודרניים על סמך תיאורים מהעת העתיקה.
הנס הורכב ממוט ארוך שבראשו היה מעמד עליו היה פסל של עיט, כנפיו של העיט היו פרושות לצדדים ומונפות כלפי מעלה.
בחלק מהעיטים הונח זר סביב כנפיו של העיט, בגובהן.
הנס כולו על כל פיסוליו היה עשוי בדרך כלל מזהב, אך לעיתים גם מכסף.
גם לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית באימפריה הרומית, עיט הלגיון המשיך להיות בשימוש, ואף אומץ בצבא הביזנטי עד המאה ה-7. הביזנטים עברו מאוחר יותר להשתמש בעיט דו-ראשי אשר שימש כסמל המשפחה הקיסרית.
נס בעיירה או טופלה טוטוריטו (בגרסה האנגלית: Topelle) הוא סרט מוזיקלי ישראלי, סרט לכל המשפחה, משנת 1968 בבימויו של ליאו פילר ובהפקתו של מנחם גולן.
התסריט נכתב על ידי אוריאל אופק והוא מתאר את העיירה היהודית במזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ומתבסס באופן רופף על הסיפורים "האולר", "הדגל" ו"מוטל בן פייסי החזן" של שלום עליכם.
את המוזיקה חיבר יוחנן זראי ובסרט משובצים 13 שירים בעיבוד מוזיקלי של שמעון כהן.
קופיל (יעקב ניצן) הוא ילד שובב שאביו קלמן נוזף בו כל הזמן.
מפני שקולו קול דק וצורח כקולו של תרנגול רך ומפני שהוא מבטא את האות ג' כמו ד' ואת האותיות כ' וק' כמו ט' קוראים לו הכל "טופלה טוטוריטו" (כלומר: קופלה קוקוריקו).
אמו גיטל (מירה ייני) לוקחת אותו לחייט (יעקב בודו) כדי שיתפור לו מכנסיים עם כיסים.
טופלה לא עומד בפיתוי וגונב אולר מהחייט.
חברו הטוב ביותר של טופלה הוא מוטל בן פייסי החזן (שחר קול).
מוטל הוא יתום וכאשר אחיו הגדול אליהו (גדי יגיל) מכה אותו, נוזפת בו האם (ליה דוליצקיה) כי "אסור להכות יתום".
אליהו קנה ספר כיצד להתעשר מיד הוא מחליט לייצר קוואס.
לשם זה הוא זקוק לתפוחי עץ שנמצאים בגנו של הגביר מנשה (אברהם רונאי) ואז הוא נפגש עם בת הגביר, אסתרק'ה ומיד נכבש באהבה ושר את השיר "אסתרק'ה המלכה".
הוא הולך לשדכן מנדל (שלמה בר-שביט) ומבקש ממנו שילך לגביר וישדך לו את אסתרק'ה אבל הגביר מסלק את מנדל.
פרשת הקוואס מסתיימת כשמוטל מוסיף בטעות למשקה מי כביסה.
לאחר מכן מייצר אליהו דיו אבל אין קונים והוא נאלץ לשפוך את כמויות הדיו לנהר.
למחרת הופכת כל הכביסה של הכובסות לכחולה ואליהו נאסר.
טופלה ומוטל לומדים בחדר אצל המלמד (יעקב אלפרין) שמחרים לטופלה את האולר.
כשהם יוצאים ליער בלג בעומר מצוידים בקשתות וחצים הם קושרים את המלמד הישן וטופלה לוקח את האולר.
לבסוף צועקים ואומרים לו כי הותקפו על ידי גזלנים והמלמד נכנס להתקף חרדה ומובא למשכב בביתו.
כל העיירה הולכת לחפש את הגזלנים ובינתיים אסתרק'ה, מוטל וטופלה משחררים את אליהו והם נסים מהמקום.
כשהם נתקלים בתושבי העיירה נתקפת אסת'רקה בחרדה, נופלת לנהר ומתחילה לטבוע ואליהו קופץ ומציל אותה לתשואות האנשים, הגביר ואשתו (רחל אטאס).
טופלה מטמין את האולר ונעשה חולה עם חלומות זוועה מה יקרה לו אם הדבר יתגלה.
לבסוף מגיע למיטתו החייט וטופלה מתוודה על הגנבה אבל אז סולח לו החייט, טופלה מבריא והליקוי בדיבורו חולף.
כעת מסכים הגביר מנשה לנישואי אסתרק'ה עם אליהו "שיש לו ייחוס - בנו של פייסי החזן".
לבסוף כל העיירה רוקדת בחתונה של אליהו ואסתר'קה.
נס הדגים או נס ריבוי הדגה הוא שניים מניסי ישו המתוארים ב.
על פי המסופר, ישו ביצע ניסים אלו ב, ושבמהלכם פגש את השליחים לאחר שאלה לא הצליחו בדיג, הורה להם להשליך את רשתותיהם אל מי האגם ואלה נמלאו דגים באורח ניסי.
על אף הדמיון בין שני הניסים, הם נבדלים זה מזה בעיקר בכך, שהראשון אירע בעת משרתו של ישו עלי אדמות, והשני לאחר קומו מן המתים.
באמנות נבדלים שני הניסים בכך, שבראשון יושב ישו בסירה בעוד שבשני הוא ניצב על החוף.
הנס הראשון התרחש סמוך לכפר נחום, בעת שישו נשא דברים בפני העם, ובעקבותיו חברו אליו השליחים והלכו אחריו:
כנסיית פטרוס הקדוש בטבריה מוקדשת לנס זה.
הנס השני - לכידת 153 דגים
בפרק 21 החותם את הבשורה על-פי יוחנן, מסופר כי השליחים יצאו לדוג בכנרת בלילה, אך לא לכדו דבר עד אור יום.
ישו אשר קם מן המתים נגלה להם על החוף בבקר אך הם לא הכירוהו.
ישו צעק לעברם מן החוף, האם הצלחתם לדוג דגים כלשהם?
כאשר הם ענו בשלילה מגיב ישו: "השליכו את הרשת לצדה הימני של הסירה ותמצאו".
לאחר שעשו זאת, הם העלו ברשתם שלל גדול מאוד של 153 דגים גדולים וכבדים, עד כדי כך שהם לא הצליחו לגרור את הרשת מרוב הדגים.
לפי המסורת הנוצרית זהו אחד הנסים של ישו שאירעו לאחר צליבתו ותקומתו מן המתים.
המסורת מזהה את התרחשותו של נס זה בכנסיית הבכורה של פטרוס בעין שבע שבצפון-מערב הכנרת.
ישו נראה אל תלמידיו פעמים אחדות לאחר מותו על הצלב ותקומתו מן המתים.
יום אחד, בפעם השלישית, הוא נראה אליהם בנסיבות מיוחדות: לאחר ששמעון פטרוס, תלמידו האוהב והמסור ביותר של ישו החליט שהוא רוצה לצאת לדייג לילי, משהו שהוא היה רגיל לעשות כמשלח יד.
הצטרפו אליו עוד שישה מתלמידי ישו: תומא, נתנאל, יעקב, יוחנן ועד שניים מן התלמידים.
הם לא הצליחו בדיג ובבקר עם האור הראשון הם החלו לחזור לכיוון החוף.
מרחוק נראתה להם על החוף דמותו של ישו שקראה לעברם ואמרה "בני, האם יש לכם דגים שאפשר לאכול?
הם לא זיהו אותו וענו שלא.
ואז אמר להם ישו, השליכו את המכמורת בצד ימין של הסירה שלכם ותמצאו.
הם עשו כדבריו ולכדו דגים בכמות כה גדולה שלא הצליחו להעלות את המכמורת מלאת הדגים לסירה.
אחד התלמידים שישו אהב במיוחד (כנראה יוחנן בן זבדאי אחי יעקב) זיהה שמדובר בישו, והוא אמר לשמעון פטרוס: "זה האדון!".
פטרוס שהיה עירום התלבש וקפץ מיד לים וחתר בשחייה לעבר החוף.
(היבט של הסיפור שמודגם לעיתים קרובות באמנות הנוצרית), בעוד שאר התלמידים שנותרו המשיכו לחתור לעבר החוף עם כל שלל הדגים.
המכמורת הייתה מלאה ב-153 דגים גדולים, ועל אף ששלל הדגים היה כבד (הדגים היו גדולים מאוד) המכמורת לא נקרעה.
כולם עלו ליבשה ופגשו את ישו שכבר הכין מדורה עם דגים שהיו לו וניצלו על הגחלים ולחם.
ישו ביקש שיוסיפו עוד מן הדגים שלכדו זה עתה לגחלים הבוערות, והזמין אותם לסעוד יחד אתו, ישו הציע להם מן הדגים הצלויים ומן הלחם.
התלמידים ידעו שהוא ישו, האדון, ולכן אף לא עלה על דעתם לשאול אותו מי הוא.
קטע זה היה באופן מסורתי אחת הקריאות הליטורגיות שלאחר חג הפסחא, ודרשות הושמעו עליו בין היתר על ידי אוגוסטינוס מהיפו וג'ון קריסוסטום.
ציון המספר המדויק של 153 דגים שימש מזה זמן נושא לדיון בין מלומדים וחוקרי מקרא שונים., יש שטענו כי למספר 153 יש משמעות עמוקה, כאשר הוצעו השערות סותרות רבות.
הוצע למשל שהוא מורכב מסכום החזקה השלישית כל ספרה בודדת במספר 153, כלומר: 13+53+33=153.
בדיון על כמה מההשערות הללו, מציע התאולוג ד.א.
קרסון כי "אם למבשר (יוחנן) יש סמליות כלשהי שקשורה למספר 153, הוא הצפין אותה היטב", בעוד שהשערתם של חוקרים אחרים שמציינים "שאין משמעות סמלית למספר 153 הדגים בבשורת יוחנן כ"א 11 זכתה לתמיכה רחבה".
ככל הנראה אין קשר בין הדברים.
השליחים אמורים להמשיך להפיץ את הבשורה וישו דואג להנהגת המשך.
לכידת שלל הדגים נועדה לשמש להם מופת לכך שהם עתידים "לדוג" בני אדם, כלומר לגרום להם להישמע לבשורה, להאמין ולהיוושע, בדיוק כפי שהבטיח להם בתחילת דרכם המשותפת להיות "דייגי אנשים" (בשורת מתי ד' 18–22, בשורת מרקוס א' 16–20, בשורת לוקס ה' 1–11).
נס בתא מספר 7 (בטורקית: 7. Koğuştaki Mucize) הוא סרט דרמה מתוצרת טורקיה בבימויו של מהמט אדה אוזטקין ובכיכובם של אראס בולוט אינמלי, ניסה סופיה אקסונגור, סלילה טויון אויסאל, אילקר אקסום, מסוט אקוסטה, דניז באיסאל, יורדאר אוקור וסארפ אקאהא, הסרט הוא עיבוד לסרט הדרום קוריאני "נס בתא מספר 7".
בטורקיה הוא הסרט הנצפה ביותר לשנת 2019.
הסרט מספר אודות ממו, גבר הלוקה במוגבלות שכלית קשה הגורמת לו להתנהג כמו ילד קטן.
ממו חי עם סבתו פאטמה, שמטפלת בו ובבתו אווה שסובלת מהצקות רבות בבית הספר עקב המוגבלות של אביה.
ממו רוצה לקנות לבתו ילקוט שהיא מאוד רצתה, אך לא היה לו מספיק כסף לכך.
כדי להשיג את סכום הכסף הדרוש, תכנן ממו למכור תפוחים מסוכרים ביריד הילדים.
לאחר שהשיג את הכסף, ניגש ממו יחד עם בתו אל החנות, אך בדיוק באותו הרגע שהה שם איידן, מפקד בדרגת סגן אלוף, שרכש את התיק עבור בתו, סדה.
ממו מתעמת עם איידן ומנסה להוריד את התיק בכוח מגבה של סדה, אך אביה ממהר להגיב ומפיל את ממו אל הרצפה.
ממו הלך לרעות את הצאן שלו בשדות והבחין במסיבה שערכה משפחתה של הילדה סדה, יחד עם חברי משפחה וילדיהם.
הילדים מבחינים בממו ורצים לעברו, וסדה, כשהילקוט על גבה, משחקת איתו תופסת תוך כדי שהם מתרחקים מהאזור בו שהתה המשפחה.
בשלב מסוים מטפסת סדה על צוק גבוה וברגע של היסח דעת היא מועדת, ראשה נחבט בסלע, והיא נופלת אל תוך האגם.
ממו קופץ אחריה במטרה להצילה, אך הוא מוציא אותה מהמים כשהיא מתה וחולצתו מגואלת כולה בדם.
בדיוק ברגע זה מגיעה משפחתה של סדה לחוף ומאשימה את ממו ברצח.
בשל פיגורו, ממו לא מצליח להסביר שהוא לא פגע בה.
איידין, אביה של סדה, מודיע שיעשה הכל כדי שממו יקבל עונש מוות, ובינתיים נכנס ממו לבית הסוהר לקראת מתן גזר דינו.
במהלך חקירתו של ממו, הוא מוחתם בכוח על הודאה באשמה.
ממו שובץ בתא מספר 7. כאשר האסירים הכלואים בו מגלים שהאסיר החדש בתאם רצח ילדה קטנה, הם מתנפלים עליו ומכים אותו.
ממו לא מבין את הסיבה לכך, ונשלח למרפאה עד יעבור זעם.
לאט לאט האסירים בתא מבינים שמדובר באדם עם מוגבלות, ומתחילים לחבב אותו.
תוך כדי ההתרחשויות בתא, נקרא ממו לבית המשפט לצורך הקראת גזר דינו, שם הוא מתבשר כי יוצא להורג.
ממו מציל את חייו של האסיר האחראי והחזק, אסקורוזלו.
מרגע זה, האסירים מנסים לעזור לממו במטרה להמתיק את ימיו האחרונים, ובסופו של מהלך מתוכנן היטב הם מבריחים את בתו של ממו, אווה, אל תוך התא בכלא.
אווה מספרת לאביה שהצליחה לדבר עם עד ראייה שמוכן להעיד כי ממו איננו רוצח, ובנקודה זו מבינים חבריו של ממו לתא כי חברם הופלל.
תוך כדי ביקורה של אווה בכלא, סבתו של ממו קוראת פתק שהשאירה לה אווה, בו היא מספרת שהלכה לבקר את אביה בכלא.
סבתו של ממו מתכוונת לצאת מהבית על מנת להחזיר את אווה, אך היא לוקה באירוע לבבי, מתמוטטת ומתה.
מורתה של אווה לוקחת עליה חסות.
האסירים יוצרים קשר טוב עם ממו, ואפילו סרן פארוק, סוהר בכיר, ומפקד הכלא נאיל מבינים שמדובר באדם עם מוגבלות שהופלל על לא עוול בכפו.
אווה הקטנה מספרת למפקד הכלא כי אדם אחד ראה מה קרה לילדה הקטנה שמתה.
מפקד הכלא מצליח לאתר את אותו אדם וגורם לו להופיע לצורך מתן עדות, אך בדרך הוא פוגש את איידן שיורה בראשו והורג אותו על מנת שעדותו לא תישמע.
מתברר שאסיר מבוגר ושקט שיושב בקצה של תא מספר 7 בוהה בכתם שעל הקיר ומדמה אותו לעץ שתחתיו קבר את בתו שאותה רצח לאחר ששיקרו לו על כבודה.
בשיחות המעטות שמנהל האסיר השקט עם חבריו לתא מתברר שהוא חי עם עצמו בחרטה גדולה שקשה לו לשאת.
באחד הימים מתקבל צו רשמי המודיע על תאריך הוצאתו של ממו להורג בחצר הכלא.
בתוך כך, בנייתו של הגרדום מתחילה מיד, והאסירים לא שותקים על כך.
ביחד עם פארוק ונאיל, הם מחליטים להציל את ממו ורוקמים תוכנית.
ממו עצמו לא מודע לתכנונים סביבו, ורוצה להיות עם אווה, שממשיכה לבקרו בכלא, מה שמסב לו אושר.
רק כשהוא מבחין בגרדום דרך חלון משרדו של מנהל הכלא, תוך כדי שהוא מחבק את אווה, הוא מבין שהוא נדון לתלייה, ולא רוצה שבתו תעזוב אותו.
יוסוף, האסיר השתקן שרצח את בתו, משוחח עם האסיר חאפיז, מוסלמי אדוק, שאומר לו שכדי שיוכל להיפגש שוב עם הבת שלו בגן עדן עליו להציל ילדים של אחרים.
בעקבות שיחה זו מחליט יוסוף להיות חלק מהתכנית ולהחליף את ממו בהוצאה להורג.
הוא מודיע לאסירים שהוא מקריב את עצמו למען האהבה שבין אב ובתו.
בליל התלייה האסירים מארגנים תאונת דרכים בין איידן, אביה של סדה, לבין חבריהם שנמצאים מחוץ לכלא, כך שלא יספיק להגיע לכלא על מנת לצפות בתלייתו של ממו.
המוציאים להורג תולים את יוסוף במקום את ממו, ובסיום - ממו מתאחד עם ביתו ושניהם מוברחים על ידי נאיל ופארוק למדינה אחרת.
סלילה טויון אויסאל: הסבתא פאטמה
סרפ אקיה: מנהל הכלא נאיל
ננשיאונגוזאורוס (שם מדעי: Nanshiungosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת התריזינוזאוריים שהתקיים במשך תור הקרטיקון לפני 67 מיליון שנה בסין.
המאובנים שלו התגלו בתצורות ננקסיונג שבמחוז גואנגדונג בדרום סין והוא תואר למדע בשנת 1979 בידי החוקר דונג שימינג.
משמעות שמו היא: "הלטאה של ננקסיונג", האתר בו התגלה.
בסוג נכללו 2 מינים: Nanshiungosaurus brevispinus ו-Nanshiungosaurus bohlini שהוגדר ב-1997 אך לא ברור האם הוא מין עצמאי או שכלול במין הראשון.
הממצאים של הדינוזאור היו חסרי גולגולת אך בעלי רוב החוליות של הזנב ועמוד השדרה.
החוליות היו ישרות, עבות וקצרות ודמו מאוד לחוליות של זאורופודים, אליהם שויכו בתחילה.
עם זאת מבנה הרגליים היה שונה עם התאמה לתנועה על שתי רגליים, כך שהוא סווג לקרובו של התריזינוזאורוס.
דינוזאור זה הגיע לאורך 44 עד 5 מטרים ולמשקל של 454 עד 907 ק"ג.
bohlini היה גדול יותר ועל פי החוקר גרגורי ס.
פאול הגיע לאורך 6 מטרים ולמשקל 1,300 ק"ג.
הוא היה בעל טפרי ענק ששימשו אותו לתלישת ענפי עלים מהעצים וגם להגנה מטורפים כמו טרבוזאורוס.
דינוזאור זה נכחד לפני 67 מיליון שנה, מעט לפני הכחדת הקרטיקון שאירעה לפני 66 מיליון שנה.
נס מציאת המטבע בפי הדג הוא אחד מהנסים של ישו, המוגדר כנס של שליטה על הטבע, המתועדים בספר הבשורה על-פי מתי.
גובי המיסים מגיעים לכפר נחום, ניגשים לשמעון פטרוס, ושואלים אותו האם ישו מתכוון לשלם את מס מחצית השקל, ופטרוס עונה שכן.
לאחר מכן פוגש פטרוס את ישו, וישו שואל אותו: "האם לדעתך, המלכים לוקחים את המיסים מבני עמם או מזרים"?
תשובתו של שמעון פטרוס הייתה שהמלכים נוטלים מיסים מהזרים.
ענה לו ישו: "אם כן, אנחנו אמורים להיות פטורים, אבל כדי לא לעורר מהומה, לך אל ים הכנרת, הטל בה חכה, ובפי הדג הראשון שתדוג תמצא מטבע של אִסְתִּירָא שיספיק למס מחצית השקל עבור שנינו".
סיפור הנס מסתיים בנקודה זו, מבלי לציין האם פטרוס אכן העלה בחכתו דג שכזה או לא, יש להניח שכן.
בסיפור הנס לא מתואר באיזה דג מדובר, אך דג האמנון נקרא לעיתים "דג פטרוס הקדוש", ויש החולקים על כך וטוענים שיותר סביר שמדובר בדג "בינית" שהוא דג ממשפחת הקרפיונים.
על פי סיפור הנס (ועל פי קטעים אחרים בבשורות) אין ספק כי ישו לא הכיר בזכותם של הרומאים להכתיב לעם ישראל את זכויותיהם או חובותיהם, ועם זאת הוא מעולם לא התריס, או קרא למרוד בהם, וגם לא כפר בדרישתם לגבות מיסים מן היהודים.
אפשר לראות זאת גם לפי המסופק בבשורת מרקוס ().
"נס" הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר הישראלי סאבלימינל, הזמר-יוצר הישראלי מאור אדרי והזמרת-יוצרת הישראלית אתי ביטון, מתוך אלבום האולפן הרביעי של סאבלימינל, צבע לחיים.
השיר יצא לאור ב-21 במאי 2015, בהוצאת חברת התקליטים תאקט רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט והיה להיט בישראל.
השיר נכתב והופק על ידי סאבלימינל.
בשנת 2020 פרסמו בפרוגי את רשימת "השירים שמדברים על ניסים", בה נכלל השיר "נס".
נכתב עליו כי: "השיר מדבר על בחורה שרוצה שהקדוש ברוך הוא יעשה לה נס משמיים ויביא לה את בן הזוג שהיא חולמת עליו, ואז הוא מגיע...
השיר קצבי ומגניב והיה להיט גדול מאוד אי שם ב-2015".
כאשר הווידאו קליפ של "נס" יצא פורסמה כתבה במאקו אודותיו.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 במאי 2015, ביום צאתו כסינגל.
בדומה לווידאו קליפ של "חלום של כל גבר", גם ל"נס" יצא וידאו קליפ רשמי שבוים על ידי הבמאי איתן אשכנזי.
התסריט נוצר על ידי תסריט סאבלימינל, וצולם במדבר יהודה ובתיאטרון הערבי-עברי ביפו, עם השתתפות של שחקנים ורקדנים רבים.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-3.9 מיליון צפיות.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם21 במאי 2015הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתתאקט
נס הסוסים הלבנים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה היסטורית משנת 1963 בבימויו של ארתור הילר, עם רוברט טיילור ולילי פלמר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אלויס פודהייסקי והוא מבוסס על ספרו: "הסוסים הלבנים הרוקדים של וינה".
פודהייסקי היה שנים רבות מנהל "בית הספר הספרדי לרכיבה" בווינה והוא מתאר את חוויותיו בעת השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה ובעיקר על נסיונותיו להציל את סוסי הליפיצאן (שמקורם מסוסים ספרדים) ולהבטיח את המשך קיומו של בית הספר.
הוא הצליח בכך בעזרת הצבא האמריקאי וגנרל ג'ורג' פאטון במבצע שכונה "מבצע קאובוי" (Operation Cowboy).
העלילה מתרחשת בחודשים האחרונים של המלחמה, צוות בית הספר לרכיבה מסופח לצבא, הם לובשים מדי צבא ומנהל בית הספר מקבל דרגת קולונל.
קולונל אלויס פודהייסקי (רוברט טיילור) הוא מנהל בית הספר הספרדי לרכיבה בווינה.
העיר מופגזת והוא חושש לגורל הסוסים ומבקש לפנותם אך מפקד האס אס בעיר, בריגדפיהרר שטריקר (שרל רנייה) מסרב לפנות את הסוסים בטענה שזה יפגע במורל האזרחים.
פודהייסקי עוקף אותו ופונה בבקשה לגנרל טיילר (קורט יורגנס) שאוהד פחות את הנאצים ומאפשר לו להבריח את הסוסים במסגרת פינוי אוצרות תרבות מבניין בית הספר.
פודהייסקי מלווה באשתו ונדה (לילי פלמר), בעוזרו הראשי אוטו (אדי אלברט) ובצוות עובדיו, מעמיסים את הסוסים על הרכבת ובדרך הם מופצצים מהאוויר אך לא נפגעים.
הם מגיעים לסנט מרטין שם יש לרוזנת אקרו-ואלי (בריגיטה הולי) אחוזה גדולה.
הרוזנת אינה אוהדת את הנאצים (הייתה דודנית של ראול ולנברג) והיא משכנת באחוזתה ובאורוות את צוות בית הספר וכן פליטים שברחו מאזור המלחמה.
פודהייסקי שומר על הסוסים מפני הפליטים הרעבים.
שטריקר מגיע ומטיל על פודהייסקי להיות מפקד האזור.
כשהוא עוזב מכנס פודהייסקי את עוזריו ואת ראש העיירה ואומר שיחליפו את המדים למדים אזרחים ולראש העיירה הוא מודיע שהוא לא מתכוון להילחם נגד האמריקאים.
האמריקאים נכנסים ללא קרב ומופתעים מהסוסים היפים.
פודהייסקי מתוודע למייג'ור הופמן (ג'יימס פרנסיסקוס) ומשתף אותו בדאגותיו.
הנאצים שלחו את כל הסוסות לחוות הרבעה בעיירה הוסטאו בצ'כוסלובקיה וללא הסוסות אין לסוסי הליפיצאן עתיד.
הרוסים מתקרבים לשם והם לא יחוסו על הסוסים.
הוא מבקש את עזרתו של גנרל ג'ורג' פאטון.
הופמן מגלה לו שפאטון הוא חובב סוסים וכי הוא מציע שייארגן לכבודו מופע רכיבה כמו שעשו בווינה.
מחוסר ברירה מתארגן הצוות להופעה וגנרל פאטון מגיע ומתרשם מההופעה ומהסוסים ומבטיח לעזור.
הבעיה היא שהסוסות נמצאות מאחורי קו החזית.
פאטון נותן "אור ירוק" ל"מבצע קאובוי" שבראשו קולונל ריד (פול אבוט).
מפקד הוסטאו מגיע בחשאי ומבטיח שהעיירה תיכנע ללא קרב.
הכוח שנשלח למבצע, טנקים וחי"ר מוסע בג'יפים, מתגבר על הגנת הגרמנית בקו החזית, נכנס לעיירה ומשחרר מחנה שבויים ששמחים וצוהלים ועוזרים להעמיס את הסוסות והסוסים.
מתחיל מסע ארוך ומורכב בחזרה לאוסטריה.
הסוסים מועברים לולס ואחר כך לבאד ויימסבאך-ניידהארטינג באוסטריה עילית.
הסרט מסתיים במופע חגיגי של בית הספר שנפתח מחדש ב-1955 לאחר עזיבת כוחות הכיבוש והכרזת עצמאות אוסטריה ולרגל 212 שנים לחנוכת אולם ההופעות.
פודהייסקי רוכב בראש לצלילי הפולונז הצבאי של שופן והמרש הצבאי של שוברט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט טיילוראלויס פודהייסקילילי פלמרודנה פודהייסקיאדי אלברטאוטורוכב ראשיקורט יורגנסגנרל טלהייםשארל רנייהבריגדיר שטריקרמפקד אס אסג'יימס פרנסיסקוסמייג'ור הופמןפיליפ אבוטקולונל רידג'ון לארץ'ג'ורג' פטוןגנרלבריגיטה הוניהרוזנת ארקו-ואלי
נס: חגיגה של חיים חדשים הוא ספר שנוצר בעקבות שיתוף הפעולה של אן גדס עם הזמרת הקנדית סלין דיון (שהוציאה באותה העת את אלבום האולפן העשרים-ואחד שלה, Miracle).
הפרויקט הוא שילוב של מוזיקה ותמונות הסובבות את הנושאים של חיים חדשים ותינוקות.
הספר פורסם בתשע שפות ב-22 מדינות בו-זמנית, ונשאר ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך שישה שבועות.
"נס: חגיגה של חיים חדשים" הופיע ברשימת רבי-המכר של ספרי העיון בוול סטריט ג'ורנל, כמו גם ברשימות רבי-המכר של Publishers Weekly, "בארנס & נובל", אמזון קנדה ו-BookSense בכריכה קשה, ודורג במקום הראשון ברשימת רבי-המכר של וולמארט במשך שבועיים.
בגרמניה, "נס: חגיגה של חיים חדשים" דורג לראשונה במקום השלישי ברשימת רבי-המכר היוקרתית של מגזין GEO לחודש דצמבר 2004, ונשאר בעשירייה הפותחת (במקום השישי) עד ינואר 2005. הוא דורג במקום ה-12 ברשימת Livre Hebdo Fall 2004 (רשימת רבי-המכר בצרפת).
באותה השנה יצא האלבום Miracle, שבו נכללו כמה תצלומים בודדים מאותו הספר.
האלבום היה רב-המכר הבין-לאומי של מגזין בילבורד בדצמבר 2004.
"נס: חגיגה של חיים חדשים" בכריכה קשה (2004), הוצאת אנדרוז מקמיל; מהדורת ספר/תקליטור/די וי די (12 באוקטובר 2004)
"נס: חגיגה של חיים חדשים" בכריכה רכה (2005), הוצאת האחים וורנר (מרץ 2005)
נסיה לוי (נולדה ב-10 בנובמבר 2002), המוכרת גם בשם הבמה המקוצר נס, היא ראפרית וזמרת ישראלית.
חברה עם הזמר סטילה לצמד נס וסטילה.
נסיה לוי נולדה וגדלה במושב שתולים.
אמה מורה, אביה דוקטור למדעי החלל ולה ארבעה אחים צעירים.
בוגרת תיכון דרכא ע"ש מנחם בגין בגדרה.
לאחר מכן, החלה נס לפרסם קטעי ראפ של עצמה ברשת החברתית טיקטוק.
אחד הקטעים זכה לתשומת ליבו של המוזיקאי צוקוש (עילי רביב), שהחליט לגייסה להתארח בשירו, "לא בקטע", ביחד עם הדי ג'יי צביקה ברנד, שיצא לאור בפברואר 2023.
באפריל 2023 זכתה נס לפופולריות רבה כאשר פרסמה בפלטפורמת טיקטוק סרטון שלה בו היא מבצעת במכוניתה קטע מתוך סקיצה לשיר "תיק קטן", שיצרה יחד עם הראפר סטילה מהרכב ההיפ הופ הלם תרבות.
הסרטון הפך במהרה לוויראלי וצבר מיליוני צפיות.
בעקבות הצלחתו החליטה נס להשלים את השיר ולהוציאו באופן רשמי.
השיר יצא לאור ב-30 באפריל, צבר מאות אלפי השמעות בפלטפורמות הדיגיטליות, והגיע היישר למקום הראשון במצעד "היטליסט" של מאקו.
השיר אף זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו והגיע למקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בעקבות הצלחת השיר סומנה נס כהבטחה מוזיקלית על ידי גופי תקשורת שונים.
שם השירשנהאלבום"לא בקטע"(צוקוש וצביקה ברנד בהשתתפות נס)2023סינגל ללא אלבום
נס בית ברנדנבורג הוא השם שניתן על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה, לכישלונן של רוסיה ואוסטריה לנצל את ניצחונן עליו בקרב קונרסדורף ב-12 באוגוסט 1759 במהלך מלחמת שבע השנים.
השם מיוחס לעיתים גם להחלפת הצדדים של רוסיה במלחמה בשנת 1762, מה שהציל את פרוסיה מתבוסה אפשרית.
הנס הראשון של בית ברנדנבורג
לאחר קרב קונרסדורף, סבר פרידריך כי פרוסיה עומדת בפני תבוסה ודאית.
הוא כתב שזוהי "תפנית אכזרית!
פרוסיה איבדה 19,000 חיילים ונותרה עם 18,000 חיילים בלבד.
ב-16 באוגוסט 1759, הוא כתב שאם הרוסים היו חוצים את נהר האודר וצועדים לעבר הבירה הפרוסית, ברלין: "נילחם בהם, יותר כדי למות תחת חומות עירנו שלנו מאשר מתוך תקווה כלשהי להביסם".
הגנרל-פילדמרשל הרוסי סלטיקוב וצבאו חצו את האודר באותו יום, כאשר הגנרל-פלדמרשל האוסטרי ארנסט גדעון פון לאודון וצבאו כבר חצו את האודר ביום הקודם.
גנרל-פלדמרשל לאופולד יוזף פון דאון הצעיד את שאר הצבא האוסטרי צפונה מסקסוניה.
כל שלושת הכוחות כיוונו לצעוד לברלין.
פרידריך ריכז 33,000 איש כדי להגן על ברלין מפני כוחות האויב, שמספרם הוערך על ידו ב-90,000. פרידריך התייחס לאירועים שבאו לאחר מכן כ"נס בית ברנדנבורג".
האוסטרים והרוסים גילו רתיעה מלנצל את ניצחונם על ידי כיבוש ברלין, ובחודש ספטמבר הם החלו להסיג את כוחותיהם.
האוסטרים והרוסים איבדו 16,000 איש בקונרסדורף, ושני הצבאות חששו שקווי התקשורת שלהם נמתחו עד הקצה בשל הצעידה למרחק כה רב.
צבאו של אחיו של פרידריך, הנסיך היינריך, לא היה מעורב בקונרסדורף ולכן עדיין היווה איום על הכוחות האוסטריים והרוסיים.
בראותו את תוצאות האירועים הללו, פרידריך קיבל חזרה את ביטחונו.
הנס השני של בית ברנדנבורג
עד דצמבר 1761, לאחר חמש שנות מלחמה, המצב האסטרטגי של פרוסיה הפך עגום למרות מספר הצלחות טקטיות.
כפי שכתב פרידריך ב-10 בדצמבר:
רוב הפרוסים תמכו כעת בשלום, ופרידריך ניסה ללא הצלחה לערב את האימפריה העות'מאנית במלחמה.
אז, בינואר 1762, קיבל פרידריך את הידיעה שהקיסרית יליזבטה מרוסיה מתה ב-5 בינואר: "המסלינה של הצפון מתה.
החיה מתה (באיטלקית: Morta la Bestia)", כתב פרידריך ב-22 בינואר.
אחיינה של יליזבטה, פיוטר, מעריץ נלהב של פרידריך, ירש אותה.
הוא שינה במהירות את מדיניות המלחמה של יליזבטה וניהל משא ומתן לשלום עם פרוסיה, עם שביתת נשק במרץ וחוזה שלום וידידות שנחתם ב-15 במאי.
נסאו היא עיר הבירה המרכז המסחרי והכלכלי והעיר הגדולה ביותר של איי בהאמה.
בעיר מתגוררים מעל ל-250,000 תושבים.
בעיר מתגוררים קרוב ל-80% מכלל תושבי איי בהאמה.
שדה התעופה הבינלאומי על שם לינדן פינדלינג, הגדול ביותר באיי הבהאמה, שוכן במרחק של 16 קילומטרים ממערב למרכז נסאו.
השדה מפעיל טיסות יומיות לערים בממלכה המאוחדת, ארצות הברית, קנדה, ולערים מרכזיות בים הקריבי.
מבחינה היסטורית נחשבה נסאו לביתם לשעבר של שודדי ים עד שבתחילת המאה ה-18 ביסס השלטון הבריטי את אחיזתו בעיר.
העיר נמצאת באי ניו פרובידנס, ואקלימה של העיר הוא טרופי.
לחופיה שוכן נמל-ים עמוס וססגוני.
העיר מציגה שילוב מעניין של אדריכלות ישנה וחדשה באותו אזור.
בקיץ הטמפרטורה עולה עד C°33 ואף יותר.
בחורף מזג האוויר ממוזג בדרך כלל והטמפרטורות נעות בין C°20 ל-C°26 ביום.
לעיתים נדירות בלבד יורדות הטמפרטורות מתחת ל-C°10, בכל עונות השנה.
העיר התפתחה בעשורים האחרונים כעיר תיירותית משתי סיבות עיקריות.
קרבתה לארצות הברית (280 קילומטר ממיאמי, פלורידה) ואיסור הנסיעה לקובה על אזרחים אמריקניים איפשרו לעיר להתפתח כאתר נופש מצליח.
רחוב ביי (BAY) במרכז העיר הוא הרחוב הראשי של העיר ובו חנויות רבות ובמבנים מהתקופה הקולוניאלית.
העיר נוסדה בידי הבריטים באמצע המאה ה-17 ונקראה "צ'ארלס טאון" – "עירו של צ'ארלס".
בשנת 1684 שרפו הספרדים את העיר כולה.
לאחר ששוקמה ונבנתה מחדש ב-1695 שונה שם העיר ל"נסאו" על שם מלך אנגליה ויליאם השלישי לבית אורנז'-נסאו.
עד 1713 התפרסמה העיר כמקום מפגש פופולרי לשודדי ים.
באותן שנים השתלטו רבי החובלים שודדי הים תומאס בורו ובנג'מין הורניגולד על העיר והכריזו עליה כרפובליקה פיראטית תוך שהם ממנים את עצמם להיות המושלים.
קברניטים רבים ומוכרים חברו אליהם וביניהם שחור הזקן הידוע לשמצה.
ב-1718 בשלטון הבריטי הוחלט שיש להחזיר את השליטה בעיר.
הקפטן והמושל בפועל של איי הבהאמה וודס רוגר'ס נבחר לתפקיד.
הוא הצליח להדיח את שחור הזקן משלטונו והחזיר את העיר לשליטה בריטית.
הוא שיקם את הממשל האזרחי והצליח להבריח ממנה את שודדי הים ששהו בה.
לאחר מכן הוא עסק בניקיון ושיקום העיר והמבצר שעמד בה.
במאה ה-18, בשנת 1703 כח משולב של הספרדים והצרפתים ניסה לכבוש את האי בלא הצלחה.
ב-1776 כבשה ארצות הברית את האי במסגרת המהפכה האמריקאית והחזיקה בו לזמן קצר.
בשנת 1782 הצליחו הספרדים לכבוש את האי.
כח בפיקודו של מושל קובה דון חואן דה קאגיגל השתלט על האי עם כח של 5,000 חיילים.
אנדרו דבוקס נשלח לאחר מכן לאי ומשימתו הייתה לשחרר את העיר.
בכח קטן של 220 חיילים שנשאו 150 מוסקטים הוא הגיע לאי עליו שמר חיל מצב של 600 חיילים מאומנים.
אף על פי כן דבוקס הכניע והניס את הספרדים ב-17 באפריל 1783 מבלי שנורתה ירייה אחת.
אחרי שהורד הדגל הספרדי לא הונף יותר דגל זר באי.
נס כחול (Blue Ensign) הוא דגל, אחד מן הדגלים הבריטיים, אשר בשימוש על ידי טריטוריות ומדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית או אשר עודן מקושרות לממלכה המאוחדת.
השימוש נעשה בדגל חלק או "מוכתם" בסמל או שלט אצולה.
סיפור התפתחותו של הנס הכחול הוא למעשה סיפור התפתחותו של דגל הממלכה המאוחדת.
מקורו של הדגל הוא מן המאה ה-16 כאשר בקנטון הדגל הופיע צלב ג'ורג' הקדוש (דגל אנגליה) ושדה בצבע כחול כהה.
חוקי האיחוד של 1707 איחדו בין סקוטלנד, אנגליה וויילס לממלכת בריטניה הגדולה ועיבדו נס כחול חדש אשר בו שובץ דגל האיחוד בקנטון.
עם אישורו של חוק האיחוד 1800, צורפה אירלנד לממלכה המאוחדת וצלב פטריק הקדוש צורף גם הוא לדגל האיחוד וכמובן לקנטון הנס הכחול (מה-1 בינואר 1801).
קודם לזה ארגון שנעשה לצי המלכותי בשנת 1864 שימש נס כחול כדגלם של אחת משלוש השייטות של הצי המלכותי.
"השייטת הכחולה" שסיירה באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי.
כיום נס כחול (בלא סמל עליו) עדיין משמש דגלם של חיל המילואים של הצי המלכותי הבריטי.
בעוד שנס אדום שימש לכלי שיט מסחריים בריטיים, נס כחול שימש לכלי שיט צבאיים, אולם הותרו שני יוצאים מן הכלל:
אוניות סוחר בריטיות אשר רוב המלחים ואנשי הצוות שלהם היו בעברם אנשי הצי המלכותי, והם שרתו בחיל המילואים של הצי הבריטי.
האישור להניף את נס הצי הכחול על כלי שיט מסחריים הופסק בשנות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
כלי שיט שהיו בבעלות מועדוני יאכטות בריטיים אשר נחשבו מועדוני יאכטות "מלכותיים".
נס כחול ועליו סמל מהווה את:
דגלי המחלקות השונות של ממשלת בריטניה.
דגלי רוב מושבות הכתר של בריטניה, למעט ברמודה (שדגלה הוא נס אדום) וגיברלטר.
דגל הצי המלכותי הקנדי (עד שנת 1965 עת אימצה קנדה את דגל עלה האדר).
דגלי הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים המבוססות על נס כחול
דגל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי
דגלים לאומיים המבוססים על נס כחול
נֵס-הרים הוא מושב בהרי יהודה, בין הערים ירושלים ובית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה ומהווה חלק מיישובי המזלג.
היישוב ממוקם על כביש 3866 כ-6 קילומטר מזרחית לבית שמש וכ-2 קילומטר צפונית-מערבית לבר גיורא.
מקור שמו של היישוב בספר ישעיהו: "כנשא נס-הרים תראו וכתקוע שופר תשמעו", והוא הוצע על ידי זאב וילנאי.
היישוב הוקם ביום ד' חשון תשי"א, 15 באוקטובר 1950, על ידי ממשלת ישראל, ויושבו בו עולים מכורדיסטן, על אדמות הכפר הערבי בית עיטאב, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות.
היישוב גובל ביער אורנים שניטע על ידי מחלקת הייעור של ממשלת המנדט הבריטי.
בתחילה נכלל היישוב במועצה אזורית האלה, עד שזו התמזגה המועצה לתוך מועצת מטה יהודה ב-1964. בנימין כהן, מראשוני נס הרים, היה ראש מועצת האלה ולאחר מכן ראש המועצה הראשון של מטה יהודה.
בעבר התפרנסו תושבי המושב מענף הלול וממטעים (מטעי אפרסק, תפוחים, שזיפים ועוד).
האחריות על הלול ומשק הבית הייתה מוטלת על הנשים, והגברים יצאו לעבוד במטעים ובשמירה תמידית על המושב מפני גנבות של ערבים שגרים באזור.
בשנות האלפיים, יש בו מספר משפחות שעדיין ממשיכות להתפרנס מענף הלול, אך רבים מהלולים הוסבו למפעלים קטנים.
חלק מתושבי היישוב עוסקים במקצועות חופשיים.
ביישוב יש גם שלוש רפתות, ובהן כ־100 פרות.
נס הרים היה במקור מושב מסורתי, אולם בעת ההרחבה של המושב, הוחלט על הפיכתו למושב יהודי מעורב.
אזור ההרחבה מונה כמאה משפחות, שחציין מוגדרות כחילוניות או כמסורתיות, וחציין השני כדתיות-לאומיות או כחרד"ליות.
כיום מונה המושב כ-300 משפחות.
החל מספטמבר 2015 פועל במושב שבט צופים יהודי מעורב בשם שבט "איתן".
חלק מהילדים הפעילים בו מגיעים מהיישובים הקרובים.
האישים הבאים קשורים לנס הרים:
יועז הנדל - פוליטיקאי ישראלי ששימש כשר התקשורת וכיהן כחבר כנסת.
חִילִי טְרוֹפֶּר - חבר כנסת, בעבר כיהן כשר התרבות והספורט, כשר המדע והטכנולוגיה וכשר בלי תיק.
רועי פולקמן - פוליטיקאי שהיה חבר כנסת.
שרון גבאי - צלם ישראלי.
אביטל סומפולינסקי - עורכת דין ישראלית המשמשת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט ציבורי־חוקתי.
בתיה כהנא דרור - עורכת דין, פובליציסטית ופעילה חברתית ישראלית.
עלמה זֹהר - זמרת, מוזיקאית, פעילה חברתית ישראלית ו"זמרת השנה" לשנת 2008. התגוררה כחמש שנים במושב נס הרים.
ישראל דנציגר - מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה לשעבר.
בנימין כהן - היה איש ציבור ישראלי.
כיהן במגוון תפקידים ציבוריים בשלטון המקומי.
היה ממקימי נס הרים והמזכיר הראשון של היישוב (בגיל 19).
חי בנס הרים ונקבר שם.
נֵס עַמִּים הוא כפר שיתופי בגליל המערבי צפונית לעכו, על יד רגבה ומשתייך למועצה אזורית מטה אשר.
שמו של היישוב לקוח מתוך חזון אחרית הימים בספר ישעיהו פרק י"א פסוק י': .
סמל היישוב הוא דג ושיבולת משולבים.
השיבולת מסמלת חקלאות ואילו הדג מסמל את הנצרות.
הדג הורד קצת למטה כדי שלא תיווצר צורת צלב.
היישוב הוקם בשנת 1963 על ידי חברת "נס עמים" בראשה עמדו נשיא החברה יעקב בראנדט, מהנדס העיר שפהאוזן בשווייץ, יוהאן פילון, רופא, נשיא החברה בהולנד ושלמה בזק מקיבוץ איילת השחר, אשר היה נציג הקבוצה בישראל.
המייסדים חשו כי מחובתם של האירופאים הנוצרים לכפר על יחסם ליהודים לאורך ההיסטוריה, על ידי מעשה חיובי.
הכוונה הייתה להקים במדינת היהודים יישוב נוצרי מועיל, אשר יטפח את הקשר בין שתי הדתות.
החברה בקשה לרכוש שטח של כ-1200 דונם מערבי מאבו סנאן כדי להקים "חווה חקלאית".
עם הוודע על הכוונה של החברה לקנות את השטח יצאו תושבי מושב עמקה נגד התוכנית ואליהם הצטרפו תושבי יישובים נוספים באזור וראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק ממטה אשר), יוסף מאיר.
הם טענו שאין להם מספיק שטח לצרכיהם ואם יש שטח פנוי ראוי שהמדינה תרכוש את השטח עבורם.
בנוסף, התוכניות להקמת היישוב נתקלו בחשדנות רבה מחשש שישמש לפעילות מיסיונרית.
העובדה כי בין הפעילים בהקמת היישוב היו מספר יהודים שהתנצרו, חיזקה טענות אלה.
הרב אהרן קלר, רבה של נהריה, ניסה לארגן רבנים ואנשי דת מכל רחבי ישראל לאסיפות המוניות נגד הקמת היישוב.
בין ראשי המתנגדים ליישוב היה שר הדתות זרח ורהפטיג שפנה לשר החקלאות משה דיין וביקשו למנוע מכסות מים מן היישוב לכשיקום.
יוזמי התוכנית להקמת היישוב ניסו מצידם לשכנע את הציבור כי אין בכוונתם לעסוק בפעילות המרת דת.
מאוחר יותר, לאחר שהתברר כי האדמות נמכרו לחברת נס עמים מידי תושב אבו סנאן, שלא היה מוכן למוכרן ליהודים, ולאחר שהשתכנעו תושבים מן האזור בתועלת האפשרית בהקמת היישוב, החלו רבים תומכים בהקמתו, כולל ראש המועצה האזורית.
את המגעים עם יוזמי היישוב ניהל בשם הממשלה, מנהל משרד ראש הממשלה טדי קולק.
תושביו הראשונים של היישוב היו מהארץ וכן מתנדבים מארצות הברית, הולנד, שווייץ, בלגיה וגרמניה.
בחודש אפריל 1963 התיישבו במקום ראשוני המתיישבים, בני הזוג וטלי משווייץ, באוטובוס ישן שהציבו במקום.
האוטובוס משמש היום כמוזיאון הכפר.
בחודש אוגוסט 1964 הושלמה סלילת כביש גישה באורך 5 ק"מ, המסתעף מכביש עכו-נהריה, אל הכפר.
אותה עת התגוררו במקום 17 מתיישבים ראשונים, שהגיעו מצרפת, הולנד, שווייץ וארצות הברית, במבנים ארעיים עשויים אזבסט.
המתיישבים עסקו בגידול פסיונים ובגידולי פלחה.
רוב תושבי היישוב הם יהודים מההרחבה שביישוב בנוסף ישנם גם מתנדבים ממספר ארצות בעולם (בעיקר מגרמניה והולנד) המגיעים לתקופות קצובות.
בשיא היו במקום יותר מ-200 מתנדבים עם משפחות וילדים.
הם התפרנסו מגידול פרחים בחממות ומנגריה גדולה.
היישוב חווה משבר כלכלי גדול.
החממות והנגריה נסגרו ומספר המתנדבים ב-2013 היה כ-50 בלבד.
הענף הכלכלי היחיד הוא בית הארחה ובו 58 חדרים.
המטבח הוכשר ואף הותקן עירוב ביישוב.
השפה המדוברת ביישוב היא אנגלית.
במקום הוקם "בית תפילה ולימוד".
זה איננו בית כנסת אך בכניסה יש אפילו מזוזה.
המתנדבים מתפללים שם במוצאי שבת ולא בימי ראשון.
בכניסה לבית נמצא הפסל "אחד" של הפסלת טובה היילפרין, המראה יהודים, נוצרים ומוסלמים המתפללים לאותו אל.
במקום מתקיימים סדנאות ודיאלוגים בין קבוצות שונות על מנת לקיים ביניהן דיאלוג לשלום.
מדי שנה מציינת הקהילה במקום את יום השנה לליל הבדולח בטקס אזכרה.
ב-2012 החל שיווק של בתים בהרחבה הקהילתית וב-2015 עברו להתגורר ביישוב 90 משפחות חדשות.
כתוצאה מכך, נפתח ביישוב גן ילדים ומועדון נוער.
נס פך השמן הוא סיפור המובא בתלמוד הבבלי ובמקורות נוספים, כאחד מהניסים שהתרחשו בתקופת מרד החשמונאים וכאחת הסיבות העיקריות להדלקת נרות בחג החנוכה וחגיגתו למשך שמונה ימים לדורות.
לפי הסיפור, התרחש הנס סמוך לאחר שחרור בית המקדש השני במרד החשמונאים, בשנת 164 לפנה"ס, והוא מתאר כיצד נמצא פך שמן טהור, שכמותו אמורה הייתה להספיק להדלקת המנורה למשך יום אחד, אך הספיק להארת מנורת המקדש לשמונה ימים.
ברייתא בתלמוד הבבלי מסבירה מדוע בחנוכה שמונה ימים אסורים בתענית:
כאשר היוונים הגיעו לבית המקדש, הם טימאו את כל השמנים שהיו בו.
כאשר החשמונאים כבשו את ירושלים וביקשו לחדש את העבודות בבית המקדש, אשר כללו את הדלקת המנורה, הם חיפשו שמן טהור להדליק איתו את המנורה, אולם מצאו רק פך של שמן טהור, שהיה סגור בחותם הכהן הגדול.
בפך הייתה כמות מספקת רק להדלקת יום אחד, אולם אירע נס, והשמן הספיק להדלקת המנורה שמונה ימים.
לזכר נס זה, חוגגים את חג החנוכה במשך שמונה ימים.
שמונת הנרות רומזים לשמונה הימים של חנוכה ולא לנרות המקדש, שהיו שבעה במספר.
סיפור נס פך השמן וטעמים אחרים לקביעת חג החנוכה לשמונה ימים
סיפור נס פך השמן נזכר רק בברייתא בתלמוד הבבלי.
הוא אינו נזכר במקורות הקדומים המתארים את חנוכת המקדש או מרד החשמונאים, כלומר ב או בכתבי יוסף בן מתתיהו, וגם לא בתוספת לתפילה של חג החנוכה ("על הנסים").
הוא גם לא נזכר במדרשים ופיוטים ארץ ישראליים קדומים, עד סוף המאה השמינית, וכנראה הסיפור לא היה מוכר בארץ ישראל בתקופה זו.
מאוחר יותר נזכר גם בסכוליון למגילת תענית.
סיפור המעשה מובא גם במגילת אנטיוכוס ובמקורות מאוחרים יותר.
ספר מכבים א', שנכתב רק כמה עשרות שנים לאחר האירוע, מתאר את טיהור המקדש בהנהגת יהודה המכבי, במהלכו עשו הכהנים "כלי קודש חדשים, הביאו את המנורה...
העלו את הנרות אשר על המנורה והם האירו בהיכל".
הספר מציין כי יום חנוכת המקדש, כ"ה בכסלו, היה היום "אשר טמאוהו הגויים", וכי "שמונה ימים חגגו את חנוכת המזבח".
לאחר מכן "יהודה ואחיו וכל קהל ישראל קבעו לחוג את ימי חנוכת המזבח במועדם בכל שנה ושנה שמונה ימים".
בספר מכבים ב' מצוינת הסיבה לשמונה ימי החגיגה - לשם ציון חג הסוכות, אשר לא נחגג כראוי עקב המלחמה.
יוסף בן מתתיהו הולך בעקבות ספר מכבים א ומציין כי שמונת הימים שנקבעו לדורות, הם כנגד הזמן שארכו החגיגות המקוריות בירושלים לרגל חנוכת המקדש.
אחת ההשערות למקור סיפור נס פך השמן היא שהוא בפולחן האש הזורואסטרי.
סיפור דומה על אש ניסית במקדש בירושלים, מופיע בספר מקבים ב' בתוך הקשר זורואסטרי-פרסי מובהק.
לפי הטענה, ייתכן שהסיפור בספר מקבים ב' מקיים זיקה לנס פך השמן.
נס פך השמן מופיע לראשונה רק בתלמוד הבבלי שהתחבר תחת שלטון הפרסים, ועל כן ייתכן שהושפע מהדת הזורואסטרית השלטת באותה תקופה.
הדיון על יחסם של חז"ל לחשמונאים
המקורות והידיעות על החשמונאים בספרות חז"ל מועטות מאוד.
על רקע מיעוט מידע זה, בולט סיפור נס פך השמן כתיאור כמעט יחידי בספרות חז"ל לרגע השיא של המרד החשמונאי, אשר נקבע בו חג לדורות.
פרופסור אהרן אופנהיימר באחת ההרצאות שלו העלה את הרעיון שחז"ל לא אהבו את סילוקו של הכהן הגדול על ידי החשמונאים ומינוי עצמם לתפקיד.
משום כך מופיע הביטוי חותם כהן גדול.
כאמור, הסיפור נכתב שנים רבות אחרי שהחשמונאים התייוונו בעצמם, ובסופו של דבר בגלל סכסוכים פנימיים הודחו וחוסלו על ידי הורדוס שהחזיר את הכהונה הגדולה לאוליגרכיה הישנה.
ייתכן וזו אחת הסיבות לכך שחג החנוכה איננו חג מדאורייתא ואין בו יום שבתון,
אחת ההשקפות הרווחות במחקר ביחס למאורע זה, היא שמדובר בניסיון של חז"ל לטשטש את זכר החשמונאים.
מחזיקי דעה זו סוברים שחז"ל המירו את המציאות ההיסטורית של מרד החשמונאים באנקדוטה ואת הניצחון האנושי החליפו בנס שלא כולל את זכר החשמונאים.
באמצע המאה ה-20, חל שינוי בגישת המחקר, וחוקרים יהודים בני דור התחייה עסקו במציאת תימוכין לכך שחז"ל הזדהו עם בית חשמונאי.
לדעת חוקרים אלה, ניסוח המעשה ואופיו הושפע ממקור החומרים הללו - מגילת תענית; ומטרתם - מתן הסבר לכך שמדובר בחג בן שמונה ימים.
בנוסף מוסבר הקשרו של המקור בחז"ל על נס פך השמן, כהסבר מדוע חג החנוכה נותר לדורות ולא בטל בעוד שמועדים נוספים שהיו בימי בית שני ונקבעו גם הם לציון ניצחונות בית חשמונאי כן בטלו לאחר החורבן.
התיאור התלמודי של הנס כטעם לחגיגת שמונת ימי החנוכה, גרם לחכמי ההלכה לדון בשאלה, המפורסמת בתור קושייתו של הבית יוסף, מדוע חוגגים בחנוכה שמונה ימים, הרי ביום הראשון המנורה דלקה בדרך הטבע, והנס התרחש רק במשך שבעה ימים?
לשאלה זו ניתנו תשובות רבות, ביניהן התשובות הבאות:
ביום הראשון חוגגים לזכר הניצחונות הצבאיים במרד החשמונאים, ויתר הימים הם לזכר נס פך השמן.
על מנת לחסוך בשמן השתמשו הכהנים בכל יום בשמינית מהשמן, וכך בכל יום התרחש נס, בכך שהמנורה דלקה כל הלילה, למרות כמות השמן הקטנה.
חוגגים יום אחד לזכר עצם מציאתו של פך השמן.
בכל אחד מהימים (החל מהיום הראשון), לאחר מילוי הנרות נחסרה מפך השמן רק שמינית מהכמות שנמזגה, כך שכבר ביום הראשון אירע נס.
נס לבן הוא דגל הצי המלכותי הבריטי המונף על ספינות הצי ובסיסי החוף.
הדגל הוא דגל לבן, שבמרכזו צלב ג'ורג' הקדוש ובקנטון (ברביע העליון הסמוך לניצב הדגל) מצוי היוניון ג'ק.
כמו כן הוא מונף על ידי שייטת היאכטות המלכותית וכן על ידי הספינות המלוות את מלכת בריטניה.
בנוסף לממלכה המאוחדת, מניפות מספר אומות הנמנות עם ממלכות חבר העמים הבריטי נסים לבנים עם דגלם הלאומי בקנטון ולעיתים צלב ג'ורג' הקדוש מוחלף בסמל ימי.
גם דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה ונס הממונה על ועד מגדלורי הצפון הם נסים לבנים, ללא הצלב האדום.
דגל זה סימל את ספינות השייטת הלבנה אשר שייטה לאורך חופי בריטניה, צרפת והים התיכון והונף על ידי הלורד נלסון במהלך קרב טרפלגר (1805), דבר המלך במועצה (1864) הפך הדגל לדגל הרשמי של הצי המלכותי הבריטי ולדגלה הימי צבאי של הממלכה המאוחדת.
הנס מונף על ראש התורן של ספינות וצוללות הצי המלכותי בעודן מפליגות.
את הדגל ניתן להניף על גף הדגל אך ניתן להעבירו לזרוע האיסקיה הימני.
כאשר הספינה מרותקת לרציף, הנס הלבן יונף על הירכתיים לאורך כל שעות היום, כאשר היוניון ג'ק יונף על החרטום.
הנס הלבן יונף בראש התורן רק כאשר ספינות הצי המלכותי מקושטות לכבוד אירועים מיוחדים כגון יום הולדתה של המלכה.
דגלים דומים יונפו על ראש התורן על ידי ספינות מלחמה זרות אשר משייטות במימיה הטריטוריאליים של הממלכה המאוחדת לציון כבוד לחגים הבריטיים או בשעת ירי כבוד כהצדעה לסמכות הבריטית.