tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלינוב פרסמה שירים בכתבי עת, פרסמה שני ספרי שירה, ספר עיון אחד ותרגמה ספרים רבים וידועים.
בנוסף ערכה עשרות ספרים, הוסיפה מבואות ואחרית דבר וכתבה מאמרי דעה וביקורת בעיתונים.
קלינוב נולדה בברלין שבגרמניה ב-1922, להורים יוצאי אוקראינה.
אביה, ישעיהו קלינוב היה עיתונאי ששימש ככתב של עיתוני יידיש ברחבי העולם ושל "הארץ" בעברית, והיה מיודד עם ז'בוטינסקי שהעסיקו בעיתונו.
אמה, רחל, למדה הוראה אך עסקה בעיקר באירוח.
הבית שימש מקום מפגש ליהודים מרוסיה ששהו בגרמניה – שחקנים, סופרים ועוד חשובים.
ב-1929 נולדה אחותה הצעירה רות קלינוב (פרופסור לכלכלה 1929–2015).
בישראל התיישבה המשפחה בתל אביב.
אביה מצא עבודה כמזכיר מערכת של עיתון "הארץ" וקלינוב נשלחה ללמוד בבית ספר לבנות: "ביה"ס לדוגמה" על שם הנרייטה סאלד הסמוך לסמינר לוינסקי.
בתחילת כיתה ח' הצטרפה לתנועת "המחנות העולים".
עם סיום ביה"ס היסודי עברה ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בסוף שנות ה-30 בעודה בתיכון עברה עם משפחתה לירושלים בעקבות עבודתו של אביה.
ב-1940 סיימה תיכון ועברה לגור בקיבוץ יגור על מנת להכשיר עצמה לחיי חקלאות ולהגשים את חלומה עוד מגרמניה לגור בקיבוץ.
קלינוב החלה לפרסם ראשוני שיריה ב-1939 בעיתונות מחנות-העולים ואחר כך בעיתונות הספרותית כגון בעיתונים "שדמות" ו"מבפנים".
ב-1941 עברה להתגורר בקיבוץ בית הערבה בו גרה עד 1945. שנה לאחר מכן, ב-1942 נשלחה קלינוב לקורס אלחוטאים, היה זה קורס משותף להגנה ולפלמ"ח.
קלינוב צורפה לצוות מפעילי תחנת הרדיו הסודית של בית הערבה.
על מנת לשמור על סודיות היא עברה לגור בביתו של מזכיר הקיבוץ ואשתו, שם הייתה תחנת השידור מוסתרת.
ב-1945 גויסה על ידי אליהו גולומב על מנת להפעיל תחנת רדיו רזרבית לתקשורת עם אוניות מעפילים.
התחנה הייתה ממוקמת בגן מנשה, במקום שהיה גם תחנת ניסיונות לגידול פירות.
הכיסוי לשהותה בתחנה היה "עוזרת בית", והיא אכן עזרה גם בניקיונות, למדה לחלוב עיזים ולגבן גבינות, ולקצור בחרמש.
בתקופה זו היא גם למדה ערבית מבני שבט בדואי ששכן בסמוך.
לאחר שנה חזרה לבית הערבה, שם עבדה בגן הירק ובבתי ילדים, והמשיכה להיות פעילה בתחנת האלחוט בקיבוץ.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, פונו כל יושבי בית הערבה והמשפחה עברה לגור בקיבוץ שפיים.
ב-1949, בעקבות הפילוג בקיבוצים עברו לגור בקיבוץ כברי.
בכברי עסקה בחקלאות ובהוראת ילדי עולים.
החל משנות ה-60 עבדה קלינוב כעורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בה עבדה עד סוף ימיה, במשך למעלה מ-50 שנה.
היא ליוותה סופרים כגון אהרון אפלפלד, דליה רביקוביץ, חיים גורי, גרשון שקד ורבים אחרים.
היא הייתה אחראית על העריכה וההוצאה לאור של מבחר כתבי ולטר בנימין בשנות ה-80 שלא היה מוכר לקהל הישראלי.
בשנים 1977–1980, בגיל 55 למדה פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
קלינוב נפטרה ב-2016 ונקברה בקיבוצהּ – כברי.
ב-1945 בגיל 22, נישאה למשה (הלמוט) בלום בבית הערבה.
לזוג נולדו 3 ילדים: ערן, רפי והגר בלום.
1958 "על פתח ביתי" – הוצאת הקיבוץ המאוחד
1969 "בטרם חדשות" – הוצאת הקיבוץ המאוחד
1970 – קהילת סלוניקי – קהילות ישראל בגולה – הוצאת משרד החינוך והתרבות
קלינברג תרגמה מאנגלית, יידיש וגרמנית לעברית
דמיאן / הרמן הסה (תל אביב: הוצאת צ.
הטיפול בתינוק ובילד / בנימין ספוק (הוצאת סטימצקי, 1965)
על כלבים, חתולים ושאר ידידים / רודולף ורודולפינה מנצל (הוצאת הקבוץ המאוחד, 1968)
חיות הבר אשר ידעתי: עם 200 ציורים / מאת ארנסט סטון תומפסון (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1966)
חיי ואני / יוחנן רטנר (הוצאת שוקן, 1978)
הקוסם מארץ אופ / אד אמברלי (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980)
אמה / ג'יין אוסטן (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982)
דפי אספרן / הנרי ג'יימס (1888, תורגם ב-1990, הוצאת הקיבוץ המאוחר)
רנה גינסברג רבינוביץ (1934 – 19 במאי 2020) הייתה פסיכולוגית ועורכת דין אמריקאית-ישראלית, שזכתה בשנת 2017 בתביעתה נגד חברת התעופה אל על, לאחר שאולצה לזוז ממקומה בטיסת ניוארק – תל אביב לבקשת גבר יהודי חרדי שסירב לשבת לצידה בשל אמונתו הדתית.
בשנת 2016 נכללה רבינוביץ ברשימת 100 הנשים המשפיעות ביותר של BBC.
רבינוביץ נולדה בבלגיה ב-1934, למשפחה יהודית אורתודוקסית.
בשנת 1941 נמלטה עם משפחתה מאימת השואה לארצות הברית, וגדלה בעיר ניו יורק.
את לימודיה עשתה באוניברסיטת שיקגו, שם קיבלה בשנת 1969 תואר שני בגין עבודתה בנושא ילדים שחורים בכיתות ו', וכן דוקטורט בשנת 1974 בו ביצעה מחקר של יכולתם החברתית של ילדים בגילאי יסודי.
בנוסף, קיבלה תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נוטרדאם.
רבינוביץ לימדה פסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה.
מאוחר יותר שימשה כיועצת משפטית במכללת קולורדו, וכמתנדבת מקצועית במרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
תביעת אפליה נגד אל על
בדצמבר 2015 טסה רבינוביץ' במחלקת עסקים בטיסת אל על מניוארק, ניו ג'רזי, לתל אביב.
גבר יהודי חרדי, שהוקצה לו המושב הסמוך לה, התלונן בפני דיילת המטוס כי אינו רוצה לשבת ליד אישה עקב אמונתו הדתית.
כתוצאה מכך אולצה רבינוביץ לעבור למושב אחר.
לאחר ששוחחה עם ענת הופמן, מנהלת המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, הגיש בשמה הארגון תביעה בגין אפליה וייצג אותה במשפט.
ביוני 2017 הגיעו הצדדים לתביעה להסכמות ונפסקו לרבינוביץ פיצויים בסך של 6,500 ש"ח.
בפסק הדין, קבע בית המשפט כי הנוהג של אל על לחייב נוסעים בניגוד לרצונם להיענות לדרישות דתיות מהווה הפרה של חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
אל על התחייבה לחדד בכתב לכל אנשי הצוות שלה, תוך 45 ימים, את המדיניות שלה על מנת לעמוד בדרישות החוק.
לאחר פסק הדין, הודיעה עורכת הדין ריקי שפירא רוזנברג מטעם המרכז הרפורמי, כי הציפייה היא שהדבר יורחב גם לחברות תעופה אחרות.
בשנת 2018 ניסה המרכז הרפורמי לפרסם קמפיין המזכיר לנשים ישראליות כי הן אינן מחויבות להחליף את מושבן לבקשת גברים, אך הפרסומות המיועדות נפסלו על ידי הרשויות.
באותה שנה, ברק עילם, מנכ"ל חברת נייס, מתח ביקורת על אל על, לאחר שהכריחו נשים לשנות את מקום ישיבתן לבקשת גברים חרדים.
בהתייחסו לאירוע, הודיע המרכז הרפורמי כי הדבר מהווה הפרה של החלטת בית המשפט בעניין רבינוביץ.
לרבינוביץ היו שלושה ילדים מנישואיה הראשונים.
היא התגרשה מבעלה הראשון בשנת 1986, ונישאה לרב סטנלי מ' וגנר מדנוור, קולורדו, בנובמבר 1990. והפכה לאמם החורגת של שני ילדיו מנישואיו הקודמים.
הזוג עלה לישראל בשנת 2006, אך נסע לביקורים תכופים בארצות הברית.
רבינוביץ חייתה את שנות חייה האחרונות בדיור מוגן בירושלים, שם נפטרה ב-19 במאי 2020.
רנה שורמן הייתה טניסאית דרום אפריקאית.
רנה שורמן נולדה בדרבן בשנת 1939. היא התחילה להשתתף בתחרויות טניס בשנת 1955.
בתחרויות הנשים שורמן שיחקה בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1959. באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות וימבלדון היא הצליחה להגיע לשלב חצי הגמר.
בתחרות זוגות נשים שורמן הגיעה להצלחות גדולות בעיקר לצד טניסאית דרום אפריקאית סנדרה ריינולדס.
בשנת 1959 הן ניצחו באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות צרפת הפתוחה.
באליפות וימבלדון 1960 הן הפסידו בגמר.
בהמשך הן ניצחו באליפות צרפת הפתוחה 1961, אליפות צרפת הפתוחה 1962 והפסידו באליפות וימבלדון 1962. בשנת 1963 שורמן שיחקה לצד אן היידון ג'ונס וניצחה בפעם הרביעית באליפות צרפת הפתוחה.
בתחרויות זוגות מעורבים שורמן ביחד עם רוד לייבר בשנת 1959 הפסידו בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1960 היא ניצחה באליפות וימבלדון.
רנה שומרן הייתה חברה בנבחרת גביע בילי ג'ין קינג של דרום אפריקה.
רנה שורמן התחתנה בשנת 1964 והפסיקה להתחרות.
במשך כ-25 שנים היא הייתה מאמנת.
רנה שורמן נפטרה בשנת 2001.
רנה פול רובר היה חלוץ אגף קנדי מקצועני בהוקי קרח ששיחק 12 עונות בליגת ההוקי הלאומית.
הוא שיחק עבור טורונטו מייפל ליפס, פיטסבורג פינגווינס, באפלו סייברס וקולורדו רוקיז מ-1970 עד 1982.
הוא שיחק בשני משחקי אולסטאר ונבחר לחלוץ אגף ימני בנבחרת האולסטאר השנייה ב-NHL בעונת 1975. הוא גם שיחק בגמר גביע סטנלי ב-1975 עם הסייברס, בו כבש את השער המנצח במשחק השלישי.
רובר נולד בטרואה-ריבייר, ב-31 בדצמבר 1948. בצעירותו, הוא שיחק בטורניר ההוקי הבינלאומי לצעירים של קוויבק ב-1961 עם טרואה-ריבייר.
בזמן ששיחק עבור טרואה-ריבייר מייפל ליפס מליגת ההוקי ג'וניור A של קוויבק בעונת 1968, הוא קבע את שיא ה-QJAHL עם 69 שערים ב-49 משחקים, שיא שנשבר לאחר מכן.
הוא הוחתם על ידי טורונטו מייפל ליפס על חוזה לחמישה משחקים ניסיוניים ב-20 במרץ 1968.
רובר ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NHL עם המייפל ליפס בעונת 1971. הוא שיחק חמישה משחקים במהלך העונה הראשונה שלו ולא צבר שום נקודה.
הוא נבחר על ידי פיטסבורג פינגווינס ב-8 ביוני 1971 בדראפט ה-NHL.
הוא שיחק ברוב עונת 1972 עם קבוצה זו עד שהועבר בעסקה לבאפלו סייברס תמורת אדי שאק ב-4 במרץ 1972. לאחר מכן הוא שובץ בקו התקפי עם המרכזי ז'ילבר פרו וחלוץ האגף השמאלי ריק מרטן והשלישייה נודעה בשם הקשר הצרפתי.
פסל של הקו ההתקפי המפורסם, שנחשף בשנת 2012, ממוקם מול זירת סייברס, קי בנק סנטר.
בעונתו הראשונה עם הסייברס, רובר הוביל את הקבוצה בשערים עם 40, ונבחר למשחק האולסטאר הראשון שלו ב-NHL.
לאחר מכן, הקבוצה עלתה במפתיע לפלייאוף ב-1973, כאשר רובר הבקיע את שער ההארכה הראשון של הקבוצה בתולדותיה ב-10 באפריל 1973, במשחק החמישי נגד מונטריאול קנדיאנס שהמשיכו לנצח בסדרה.
עונת ההתקפה הטובה ביותר של רובר הייתה במהלך עונת 1975, כאשר הוא כבש 40 שערים ו-60 אסיסטים עבור 100 נקודות.
זו הייתה העונה הראשונה של הסייברס עם 100 נקודות לשחקן, והוא גם נבחר לקבוצת האולסטאר השנייה באותה שנה.
במשחק השלישי בגמר גביע סטנלי 1975, שזכה לכינוי "משחק הערפל", רובר כבש לאחר 18:29 בהארכה מול פילדלפיה פליירס כדי לעזור לסייברס לנצח את המשחק הראשון שלהם בסדרה.
הפליירס זכו בסופו של דבר בגביע בשישה משחקים.
רובר הוביל את הליגה במשחקים ששוחקו עם 80 ובשלושער עם 3 בעונה שלאחר מכן.
הוא הועבר בעסקה לקולורדו רוקיז ב-5 באוקטובר 1979, בתמורה למגן ג'ון ואן בוקסמיר.
רובר מונה לקפטן הרוקיז, לפני שהועבר בעסקה ב-30 בינואר 1981 למייפל ליפס, איתם שיחק את עונתו האחרונה ב-1982. הוא סיים את קריירת ה-NHL שלו עם 744 משחקים, כבש 284 שערים ו-418 אסיסטים עם 702 נקודות.
לאחר פרישתו מהוקי קרח מקצועני, רובר שימש כנשיא איגוד בוגרי ה-NHL.
הוא התקבל להיכל התהילה של באפלו סייברס יחד עם פרו ומרטן ב-1989. מספר 14 שלו הופרש על ידי הסייברס ב-15 בנובמבר 1995, יחד עם חולצה מספר 7 של ריק מרטן.
הם התאחדו עם פרו כאשר מספרו 11 הוצא לגמלאות בטקס בשנת 1990.
רובר חילק את זמנו בין מערב ניו יורק לפלורידה.
שביל הגישה בביתו בבאפלו נבנה מחתיכות של באפלו ממוריאל אודיטוריום לאחר הריסתו ב-2009. הוא עבר התקף לב ב-18 ביוני 2021, והוכנס לתומך חיים.
הוא מת ארבעה ימים לאחר מכן ב-22 ביוני בבית חולים בפורט שרלוט, פלורידה, בגיל 72.
רְנֶה שִׁיקֶלֶה היה סופר, מסאי, מתרגם ופציפיסיט גרמני-צרפתי.
רנה שיקלה היה בנו של יינן וקצין משטרה אלזסי, במקור מ, ואם צרפתייה.
הוא למד היסטוריה של הספרות, מדעי הטבע ופילוסופיה בשטרסבורג, מינכן, פריז וברלין.
לאחר מכן ערך מספר מגזינים עם חבריו ו ופרסם מספר כרכי שירה.
בשנת 1914, שיקלה הפך לעורך ה"די וייסן בלטר" (Die Weißen Blätter, "העלים הלבנים"), שאותו עזר להפוך לאחד מכתבי העת האקספרסיוניסטיים החשובים ביותר.
עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, הוא היה פעיל כעיתונאי ופוליטיקאי.
במהלך המלחמה, מחברים פציפיסטים כמו , לאונהרד פרנק, והיינריך מאן פרסמו ב"די וייסן בלטר".
הפרסום תמך באופן רופף ב"".
יחד עם , מגנוס הירשפלד ופעילים אחרים, הוא פעל בסוף 1918 למען הקמת רפובליקה דמוקרטית-סוציאליסטית, אך גם נגד שלום שסתר את רעיונותיו של וודרו וילסון ורצה לנתק שטחים כמו אלזס-לורן מהרייך הגרמני ללא משאל עם.
בשנת 1917, מערכת היחסים שלו עם הרופאה והסוציאליסטית הניבה את בתם רנאטה מרים פלאקה.
משנת 1918 ואילך, שיקלה ביקר לעיתים קרובות את אנרי ון דה ולדה ב וחי תקופה קצרה עם משפחתו בשכנות לוון דה ולדה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שיקלה עבר ל והתמסר בלהט לקידום ההבנה בין גרמניה לצרפת.
הדבר הושג, בין היתר, באמצעות עבודתו במדור השירה של .
בבאדנוויילר הוא התיידד עם הסופרת והצייר .
כבר בשנת 1932, הוא חש בעלייה הקרבה של הנאצים לשלטון והיגר ל שבדרום צרפת.
כפר דייגים קטן זה, שבו התגוררה בעבר קתרין מנספילד, היה גם ביתם של היינריך ותומאס מאן, ארנולד צווייג, פראנץ ורפל, ליון פויכטוונגר, ארנסט טולר, ברטולט ברכט וסופרים גרמנים אחרים.
שיקלה נפטר מאי-ספיקת לב בינואר 1940, מספר חודשים לפני המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
שנת 1956, שרידיו של שיקלה הועברו לבית הקברות באדנוויילר-ליפבורג (Badenweiler-Lipburg).
הקבר נמצא ליד קפלת בית הקברות תחת מספר קבר 159/160. מיקום מנוחת עולמים שלו משקף את מה שרנה שיקלה חי למענו: מבית הקברות, הממוקם גבוה מעל העיירה, נשקף נוף רחב ידיים של הנופים הגרמניים והצרפתיים על הריין העליון.
בליפבורג (חלק מבאדנוויילר), פונדק "שוואנן" (Schwanen – "ברבורים") לשעבר שיכן חדר זיכרון לרנה שיקלה עם מזכרות של המשורר, שהיה אורח תכוף שם, רצוי בגינה.
הפונדק לשעבר הוסב מאז לדירות.
מקום הימצאות המזכרות אינו ידוע.
שיקלה היה נשוי לאנה ברנדנבורג (Anna Brandenburg) (1882–1973), אחותו המבוגרת של הסופר .
עבודתו של רנה שיקלה כסופר מאופיינת במיקומה המיוחד של אלזס במתח שבין התרבות הצרפתית והגרמנית.
הוא היה משקיף חד הבחנה של תקופתו, מאפיין ומבקר בחריפות את הפוליטיקה, החברה והתרבות.
הוא פרסם את מאמריו בספרים "צעקות בשדרות" (Schreie auf dem Boulevard) (1913), "המסע לז'נבה" (Die Genfer Reise) (1919), ו"אנחנו לא רוצים למות" (Wir wollen nicht sterben) (1922).
בשתי יצירותיו הבאות, "הגבול" (Die Grenze) (1932) ו"נוף שמימי" (Himmlische Landschaft) (1933), ביסס את טיעונו על יופיו של הנוף, שחייב את הגרמנים והצרפתים ללכת בדרך אירופית משותפת.
במקום הגירתו, כתב את הרומן "האלמנה בוסקה" (Die Witwe Bosca), שנולד מתוך אכזבתו מכישלון רפובליקת ויימאר.
מאמריו האחרונים של שיקלה, "האהבה והעצבנות של ד.ה.
Lawrence) (1935) והספר המלנכולי-פסימי "השיבה" (Le Retour) (1938), היחיד שנכתב בצרפתית, מעידים על אכזבתו מהפיוס הכושל בין גרמניה לצרפת ומתעדים את החלטתו הכואבת לטובת צרפת הדמוקרטית.
יצירתו הידועה ביותר של שיקלה היא טרילוגיית הרומנים "המורשת על הריין" (Das Erbe am Rhein) על שלושת חלקיה: "מריה קאפוני" (Maria Capponi) (1925), "נוף הרי הווז'" (Blick auf die Vogesen) (1927) ו"הזאב במכלאה" (Der Wolf in der Hürde) (1931).
ברוח של רנה שיקלה, (Culture et Bilinguisme d'Alsace et de Moselle), שנוסדה בשנת 1968, שואפת לבנות גשר בין התרבות הגרמנית והצרפתית באמצעות מחויבותה לדו-לשוניות צרפתית-גרמנית, כולל האלזסית.
היא מעניקה את פרס התקשורת ע"ש רנה שיקלה בשטרסבורג.
נקרא על שמו, אם כי הוא הוענק רק פעם אחת, בשנת 1952.
בבאדנוויילר, בית הספר רנה שיקלה נקרא על שמו.
רְנֶה שַׁר היה משורר צרפתי וחבר ברזיסטנס הצרפתי.
שר נולד בל'איל-סור-לה-סורג שבמחוז ווקלוז בצרפת.
הוא היה הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של אמיל שר ומארי-תרז רוז'ה.
אביו שימש כראש העירייה וכמנהל מפעל הגבס של ווקלוז.
שר בילה את ילדותו בנבון (Névons), בית המשפחה הגדול שהושלם עם לידתו.
לאחר מכן, הוא למד בפנימיה בבית הספר באביניון ובשנת 1925 היה לסטודנט ב"L'École de Commerce de Marseille" ("בית הספר למסחר של מרסיי").
שם קרא את כתביהם של פלוטרכוס, פרנסואה ויון, ראסין, ה, אלפרד דה ויניי, ז'ראר דה נרוואל ושארל בודלר.
שר היה גבוה (1.92 מ') ושיחק רוגבי באופן פעיל.
לאחר שעבד לזמן קצר ב, הוא שירת שירות צבאי בחיל התותחנים בנים בשנת 1927.
ספרו הראשון של שר, "Cloches sur le cœur" ("פעמונים על הלב"), ראה אור ב-1928 כקובץ שירים שנכתבו בין 1922 ל-1926. בתחילת 1929, הוא ייסד את כתב העת Méridiens ("מרידיאן") יחד עם ופרסם שלושה גיליונות.
באוגוסט, הוא שלח עשרים ושישה עותקים מספר יצירותיו Arsenal ("ארסנל"), שפורסמו בנים, ל, שבא לבקרו בל'איל-סור-לה-סורג בסתיו.
בסוף נובמבר, שר עבר לפריז, שם פגש את לואי אראגון, אנדרה ברטון, ו, והצטרף לסוריאליסטים.
"Profession de foi du sujet" ("הצהרת האמונה של הסובייקט") שלו פורסמה בדצמבר בגיליון השנים-עשר של La Révolution surréaliste ("המהפכה הסוריאליסטית").
הוא נשאר פעיל בתנועה הסוריאליסטית במהלך שנות ה-30 המוקדמות, אך התרחק בהדרגה מאמצע שנות ה-30 ואילך.
לאורך הקריירה שלו, יצירותיו של שר הופיעו במהדורות שונות, לעיתים קרובות עם יצירות אמנות של דמויות בולטות, ביניהן וסילי קנדינסקי, פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, ז'ואן מירו, אנרי מאטיס ו.
שר הצטרף למחתרת הצרפתית בשנת 1940, ושירת בכינוי "קפיטן אלכסנדר" (Captain Alexandre), שם פיקד על אזור ההצנחה של .
הוא סירב לפרסם דבר במהלך הכיבוש, אך כתב במהלכו את "Feuillets d'Hypnos" ("גיליונות היפנוס", 1943–1944), שהיו שירי פרוזה שעסקו בהתנגדות.
אלה פורסמו בשנת 1946 וזכו לשבחים רבים.
במהלך שנות ה-50 וה-60, למרות חוויות קצרות ולא מוצלחות בתיאטרון ובקולנוע, שר הגיע לבשלות מלאה כמשורר.
בשנות ה-60, הוא הצטרף למאבק נגד הצבת נשק גרעיני בפרובאנס.
הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1988 בפריז.
מלון קמפרדון (Hotel Campredon), הידוע גם בשם "בית רנה שר" (Maison René Char), בל'איל-סור-לה-סורג, שימש כאוסף ציבורי של כתבי היד, הרישומים, הציורים וחפצי האמנות שלו, עד שנת 2016.
שר היה ידיד ומקורב של הסופרים אלבר קאמי, ז'ורז' בטאיי ומוריס בלאנשו, ושל האמנים פבלו פיקאסו, ז'ואן מירו וויקטור בראונר.
הוא היה אמור להיות במכונית שהייתה מעורבת בתאונה שבה נהרגו אלבר קאמי ו, אך לא היה מספיק מקום, ובמקום זאת חזר באותו יום לפריז ברכבת.
המלחין פייר בולז כתב שלוש יצירות על שירתו של שר: "Le Soleil des eaux" ("שמש המים"), "Le Visage nuptial" ("פני החתונה"), ו-"Le Marteau sans maître" ("הפטיש ללא אדון").
ידידות מאוחרת התפתחה גם בין שר למרטין היידגר, שתיאר את שירתו של שר כ"הישג כביר אל הבלתי ניתן לתיאור" והתארח אצלו שוב ושוב ב שבווקלוז.
Ralentir Travaux (1930 – בשיתוף עם אנדרה ברטון ופול אלואר)
כל יצירותיו השלמות (Œuvres completes) של שר, פורסמו בסדרת הספרים היוקרתית "ביבליותק דה לה פליאד" (Bibliothèque de la Pléiade) של הוצאת גלימאר בשנת 1983, עם מבוא מאת .
מהדורה מחודשת ומורחבת לאחר מותו הופיעה בשנת 1995.
רנו FT (לאחר מלחמת העולם הראשונה נקרא גם FT-17), הוא טנק קל מתוצרת צרפת.
זהו הטנק הראשון בעולם עם צריח מסתובב ב-360 מעלות.
תכנון הטנקים הצרפתי החל בערך באותו תקופת זמן כמו הבריטים.
הצרפתים עשו ניסיונות בטנקים כבדים.
שני תכנונים כאלה, הסן שאמון והשניידר CA1 (תוצרת שניידר) הופיעו ב-1916, אך היו כישלונות מכניים.
כתוצאה מכך, החליטו הצרפתים להשאיר לבריטים את תכנון הטנקים הכבדים, ולעבור לייצור טנקים קלים יותר.
התכנון הופקד בידי חברת רנו, ומהנדסיה הפיקו תכנון חדשני שהשפיע על כל הטנקים מאז ועד היום.
הטנק היה יוצא דופן מכיוון שהיה לו צריח מסתובב ב-360 מעלות ובו החימוש, בניגוד לשאר טנקי מלחמת העולם הראשונה שנשאו חימוש בכל צד של הטנק.
הודות לכך, נשא ה-FT רק נשק אחד - תותח 37 מילימטר קצר קנה או מקלע 8 מילימטר.
כך צומצם גם הצוות לשניים: מפקד-תותחן ונהג, בניגוד לשמונה בטנק סימן 1 הבריטי.
על אף שהבריטים לא התרשמו מהטנק (ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר כינה אותו "מקבע מתוחכם למקלע גדודי"), הוא השפיע למעשה על כל הטנקים שבאו אחריו.
אומנם עברו עוד כמה שנים, אך לבסוף הפך הצריח היחיד עם החימוש העיקרי למאפיין ברור מאליו בכל טנק.
חיקויים של ה-FT שימשו צבאות רבים, כולל צבא פולין, צבא ארצות הברית ועוד.
גם בפרוץ מלחמת העולם השנייה היו טנקי FT בשימוש צבאות שונים, אך הם נתגלו כמיושנים מדי והוחלפו במהירות.
ה-R-35, קיצור של char léger modèle 1935 R (מצרפתית: טנק קל דגם R 1935) או Renault R35, היה טנק צרפתי קל שתוכנן באמצע שנות השלושים והיה הטנק הנפוץ ביותר בשורות הצבא הצרפתי בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
הוא הופעל גם על ידי צבאות אחרים באותה התקופה, ביניהם גם הצבא הפולני.
טנקים מדגם זה השתתפו גם בפלישה הסורית לארץ ישראל במהלך מלחמת העצמאות.
תוכנית הפיתוח של צבא צרפת משנת 1926 ראתה צורך בהכנסתו לשירות של טנק קל וזול שניתן לייצור המוני, שיחליף את הרנו FT-17 מתקופת מלחמת העולם הראשונה, כטנק שנועד לספק סיוע צמוד לכוחות החי"ר, ולסייע להם בהבקעת מערכי ההגנה של האויב.
מבחינה זו ניתן לראות בו טנק חי"ר, אם כי המאפיינים העיקריים של הטנק (משקל, חימוש ומיגון) התאימו יותר ל"טנק קל", או ל"טנק סיור".
לצבא הצרפתי לא הייתה אז כוונה למנע יותר מכמה דיוויזיות נבחרות.
ב-1930 התוכנית הוחלפה בחדשה, שהציגה דרישות מפורטות יותר.
הטנק הראשון שפותח לפי הדרישות הללו, Char D1, התברר כיקר מדי ובמיוחד ככבד מדי.
ב-1933, חברת הוצ'קיס הציעה טנק חלופי, שמאוחר יותר נקרא הוצ'קיס H-35. מסיבות פוליטיות ההצעה הזאת לא התקבלה ובתוכנית של שנת 1933 התעשייה הצרפתית הוזמנה להציע תכנונים אפשריים.
שבע עשרה חברות השיבו בחיוב וחמש הגישו אבטיפוס: הוצ'קיס, Compagnie Général de Construction des Locomotives, APX, FCM, ויצרנית הטנקים העיקרית בצרפת באותה התקופה: רנו.
בחוששו מפני תחרות קשה מצד הוצ'קיס, מיהר לואי רנו להשלים את בניית הטנק; במהרה הפיתוח הגיע לשלב כה מתקדם עד כי השינויים במפרט שפורסמו ב-21 ביוני 1934, בהם נאמר בין היתר כי השריון יעובה מ-30 ל-40 מ"מ, לא היו בני מימוש.
ב-20 בדצמבר 1934 רנו היה הראשון שהציג לוועדה אבטיפוס, תחת שם הפרויקט רנו ZM (Renault ZM).
באביב 1935 הטנק הושבח בשריון כבד יותר ובצריח תוצרת חברת APX.
האבטיפוס עדיין היה בניסויים כשמתיחות בינלאומית גאתה בשל התחמשותה של גרמניה הנאצית, מה שהעלה דרישה דחופה למודרניזציה מהירה של צי הטנקים הצרפתי, כך שהוחל בייצור ה-ZM באופן מיידי.
ב-29 באפריל 1935 בוצעה הזמנה של 300 כלים עוד לפני שהדגם הסופי היה מוגמר, במחיר של 190,000 פרנק צרפתי לתובה (לא חמוש, בלי מנוע וצריח.
הטנקים הראשונים מייצור סדרתי נמסרו ב-4 ביוני 1936 ונבדקו שוב ביסודיות משום שהיו שונים מהאבטיפוס.
במטרה לחסוך בזמן, רנו ביססו את המזקו"ם ואת חטיבת הכח על אלו של טנק ה-AMR 35 מתוצרתם שפותח עבור חיל הפרשים.
היו לו חמישה גלגלים בכל צד, מצוידים בקפיצי עלה, כמו טנק ה-AMC 35 שגם הוא מתוצרת רנו.
התובה, שהייתה באורך כולל של 4.02 מטרים, הורכבה משלוש יחידות יצוקות, שהוברגו יחדיו.
היחידה התחתונה נשאה בכל צד גלגל קפיצי קדמי בודד, שני זוגות גלגלים נוספים ואת הגלגל המניע הקדמי.
מערכת העברת הכוח והדיפרנציאלים מוקמו בחלק הימני של יחידת החרטום (היחידה האמצעית).
לטנק היו ארבעה הילוכים והילוך לנסיעה אחורה.
הנהג ישב מעט שמאלה ממרכז הטנק והיו לו שני פתחים שכשנפתחו בו זמנית היוו פתח אחד גדול.
מנוע הרנו בנפח 5.8 ליטר V-4 85 כ"ס היה בצד ימין של החלק האחורי, כשלשמאלו מוקם מכל דלק עם קיבולת של 166 ליטרים, מה שאיפשר מהירות כביש של 20 קמ"ש וטווח של 130 ק"מ.
בתנאי שטח המהירות לא עלתה על 14 קמ"ש וצריכת הדלק הייתה 212 ליטרים ל-100 ק"מ.
משקל הטנק היה 10.6 טון מצויד בדלק ותחמושת, ו-9.8 טון כשהוא ריק.
לצריח שהיה יצוק בצורת משושה הייתה כיפה קמורה מסתובבת בעובי 30 מ"מ עם אשנבי תצפית אנכיים.
לרוב מפקד הטנק היה עומד במקומו למרות שלעיתים היו מתקינים כיסא עבורו.
באחורי הצריח היה פתח שהיה נפתח כלפי מטה כדי לשפר את התצפית.
בכלים המוקדמים הותקן צריח שבו הורכב תותח קצר בקוטר 37 מ"מ (התותחים הראשונים הוסרו מטנקי הרנו FT-17 שאז שופצו כרכב משוריין רב שימושי) או מקלע 7.5 מ"מ.
לתותח הייתה יכולת חדירת שריון גרועה: רק 12 מ"מ בטווח של 500 מטר.
לאחר מכן הורכבו צריחי ה-APX עם אותו התותח אולם עם כוונת משופרת או לחלופין מקלע סטנדרטי 7.5 מ"מ MAC31 "רייבל" שהוכנס לשימוש בשל עיכובים באספקת המקלע המקורי.
היות שהיו עיכובים רבים גם בייצור הצריחים (מתוך 380 התובות הראשונות שיוצרו עד 1936, רק ל-37 הורכבו צריחים), ייצור התובות הואט לקצב של 200 יחידות בשנה.
תרמילי המקלע המשומשים החליקו מטה דרך חור ברצפה.
התחמושת כללה 2400 כדורים כשהמקלע היה מורכב.
כשהתותח הורכב הטנק נשא 42 פגזים חודרי שריון או 58 פגזים נפיצים.
בטנקים מדגם R-35 לא הייתה מערכת רדיו, מלבד אלו שהופעלו על ידי הגדוד השני של רגימנט הטנקים הצרפתי ה-507. בדגם R-40 המאוחר יותר הותקנה מערכת רדיו מסוג ER 54. תפקיד הקשר נוסף לתפקידיו הרבים בלאו הכי של המפקד, ששימש גם כתותחן וכטען.
בשנת 1937 כבר היה ברור שהמזקו"ם המקורי לא יעיל ולא אמין.
לאחר ניסויים רבים ולאחר שנבנו 1540 כלים לפי התכנון המקורי המערכת הומרה בשנת 1940 במערכת מתוצרת AMX שכללה שלושה זוגות גלגלים בכל צד מצוידים בקפיצים אנכיים (AMX היה שמה החדש של חטיבת הייצור הצבאי של רנו שהולאמה ב-2 בדצמבר 1936).
באותה התקופה הוכנסו לשימוש הרדיו וכן תותח עוצמתי יותר מדגם L/35 37 מ"מ SA38 עם קנה מוארך שהותקן בצריח מסוג APX-R1 (עם כוונת טובה יותר).
התותח החדש נתן יכולת אנטי-טנקית אפקטיבית: חדירה של 40 מ"מ שריון מטווח של 500 מטרים.
הפיתוח החדש נקרא רנו R-40. הטנק סופק בזמן כדי לצייד בו שני גדודים של חטיבת הפרשים המשוריינת ה-10 הפולנית שחנתה בצרפת ושני גדודי טנקים חדשים של הצבא הצרפתי.
תוכנן לייצר את ה-R-40 עם צריח חדש מתוצרת FCM במחצית השנייה של 1940, כשעד אז יושבחו כל ה-R-35 הקיימים עם תותחי SA38 הארוכים וקצב הייצור של ה-R-40 יוגבר ל-120 יחידות בחודש.
במאי הוחלט להרכיב כאמצעי חירום למקצת ה-R-35 צריחי APX-R1 ולהקצותם למפקדי יחידות.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל ומתוך 273 מפקדי המחלקות, הפלוגות והגדודים שיועדו לקבל את הטנק שכונה רנו R-39, רק מעטים אכן קיבלוהו.
עוד גרסה של ה-R-35 נועדה לשאת חבילות עצים ששימשו למילוי תעלות.
לטנקים האלו הורכב על התובה או על הצריח מתקן עליו נשאו חבילה כזו.
ה-R-35 היה מיועד להחליף את הרנו FT-17 כטנק חי"ר קל סטנדרטי של צבא צרפת החל מקיץ 1936, אולם היות שעוד במאי 1940 לא אומנו עדיין מספיק חיילים ללחימה בטנק החדש, 8 גדודים של טנק ה-FT הושארו בכשירות מבצעית.
נראה כי הטנקים אשר יוצאו ליוגוסלביה (באפריל 1940) לא כלולים במספר הרשמי ושהסך הכולל הוא 1,655 יחידות.
לאחר סדרת ניסויים נמצא כי התכנון לא אמין והפולנים החליטו לקנות את הסומואה S-35, בקשה שמאוחר יותר נתקלה בסירוב מצד ממשלת צרפת.
אבל כשאיום המלחמה הפך מוחשי וקצב הייצור של טנק ה-7TP הפולני היה איטי מדי, הוחלט באפריל 1939 לקנות בכל זאת 100 טנקי R-35. חמישים הטנקים הראשונים (יש שטוענים ש-49) הגיעו לפולין ביולי 1939, יחד עם שלושה טנקי H35 הוצ'קיס שנקנו לניסיון.
רובם הוצבו בשירות גדוד השריון ה-12 שחנה באזור העיר לוצק.
במשך המערכה בפולין 45 טנקים היוו את הגרעין של גדוד הטנקים הקל ה-21 שזה עתה הוקם.
על היחידה הוטל להגן על הפולנים הנסוגים לרומניה, אולם היא התפצלה לאחר הפלישה הסובייטית לפולין ב-17 בספטמבר 1939. 34 טנקים נסוגו לרומניה, בעוד שהטנקים הנותרים לקחו חלק בקרבות בתוך פולין.
שישה טנקים סופחו לחטיבת הפרשים הממוכנת ה-10. המשלוח השני שיועד להגיע לפולין לא נשלח בשל פריצתה של המלחמה וחמישים הטנקים הנותרים הועברו באוקטובר אל הכוחות הצרפתיים בתוניסיה.
בסוף שנות הארבעים היו בצבא הסורי כארבעים טנקי R-35, שנותרו עוד מתקופת השלטון הצרפתי.
במהלך מלחמת העצמאות השתתפה פלוגת טנקי R-35 של חטיבת חיל הרגלים ה-1 בפלישה לארץ ישראל.
ב-18 במאי 1948 השתתפו טנקים אלה בכיבוש צמח.
ב-20 במאי סייעו טנקי R-35 לחי"ר הסורי בהתקפה על קיבוץ דגניה א'.
במהלך הקרב הצליחו מגיני הקיבוץ לפגוע בכל הטנקים בעזרת תותח 20 מ"מ, מטולי פיא"ט ובקבוקי תבערה.
שלושה מתוך חמשת הטנקים נשארו בשדה הקרב.
אחד מהם שהגיע לפתחו של הקיבוץ ונפגע שם, מוצב כיום כאנדרטה באותו מקום.
המיתוס מספר שהטנק הסורי בשערי דגניה א' נפגע והושבת באמצעות בקבוק תבערה, אך במאמר בשם "איך באמת נפגע הטנק של דגניה?" שפורסם בגיליון 7 של מגזין "השריון" נכתב על בדיקה שנערכה על ידי חיל החימוש בשנת 1991:
"הבדיקה העלתה שבטנק השרוף נמצאה חדירה בליסטית אחת בצריח, אחת בצריחון המפקד, ורסס היקפי מתחת לאזור הפגיעה ...
ממדי הרסס ההיקפי, צורתו ועובי השריון הנחדר, מתאימים לפצצת מטול פיא"ט".
טנקי R-35 השתתפו גם בהתקפה על דגניה ב', אך נהדפו באש נפוליונצ'יקים.
שניים מהטנקים הפגועים הושארו על ידי הסורים בשטח.
מכונאים של חטיבת גולני הצליחו להשמיש את אחד מהטנקים שנפלו בידי צה"ל בקרבות על הדגניות.
כבר ב-30 במאי 1948 השתתף טנק זה בקרב על מגידו ומשטרת לג'ון מול הצבא העיראקי.
רנו R8 היא מכונית משפחתית קטנה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1962–1971.
במהלך שנות הייצור, יוצרו 1,329,379 יחידות.
רנו R8 הוצגה לראשונה ביוני 1962, והתבססה על דופין של רנו.
רוחבה היה צר מהדופין ב-34 מ"מ.
המכונית דמתה לסימקה 1000 אשר הוצגה ב-1961. בשנת 1965 הוצגה גרסה מהודרת יותר: רנו R10.
בשנת 1964 פותחה רנו R8 גורדיני 1100, אשר זוהתה בחזית עם מספר פנסים גדולים, ובשנת 1965 רנו R8 גורדיני 1300, בעלת מנוע שהפיק 103 כ"ס, אשר הגיעה למהירות שיא של 175 קמ"ש.
עד לשנת 1970 יוצרה גם בבולגריה, ועד לשנת 1976 יוצרה גם בספרד.
בסך הכל יוצרו 37,546 יחידות.
במקביל, רנו R8 הורכבה בוונצואלה, מקסיקו, אוסטרליה, מרוקו, קנדה וניו זילנד.
מנועי דגם "רנו R8" הורכבו ברישיון, במכונית המשפחתית הקטנה דאף 66 ההולנדית (מנועי 1,108 סמ"ק).
מנוע אחורי 4 צילינדר, 956 סמ"ק, מקורר מים
בלמי דיסק - 4 גלגלים (לשוק ספרדי - בלמי תוף)
רנו 4 היא מכונית סופרמיני בסיסית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1961–1992, ממנה יוצרו כ-8,000,000 יחידות.
רנו 4 הייתה ידועה גם בשם 4L.
רנו 4 תוכננה כמתחרה לדה-שבו של חברת סיטרואן.
הרנו 4 הושקה ביולי 1961. עד שנת 1966 נמכרו כמיליון יחידות.
הרנו 4 הייתה מכונית האצ'בק בסיסית עם לוח מחוונים פשוט וחלונות הזזה.
הרנו 4 יוצרה והורכבה בצרפת, ספרד, בלגיה, קולומביה, סלובניה, (575,960 יחידות), פורטוגל, מקסיקו, צ'ילה, ארגנטינה, אירלנד, איטליה, (41,089 יחידות נבנו על ידי אלפא רומיאו), אוסטרליה, מרוקו ואלג'יריה.
בתחילת 2021 הודיעה חברת רנו על דגם חדש שיקרא "רנו 4".
רנו 4, בשל היותה זולה, עבירה בשטח, וחסכונית בדלק, הייתה רכב צמוד לקצינים בדרגות רב-סרן וסגן אלוף במהלך שנות השבעים.
באותה תקופה היא גם הייתה פופולרית כרכב לשימוש הקיבוצים (לחברי הקיבוץ לא היו רכבים משלהם).
גרסת גג נפתח (פליין-איר, גרסה מיוחדת)
רנו 3 – גרסה מוזלת
מנוע 845 סמ"ק (מנוע הדופין בגרסת דה-לוקס)
תמסורת 3 מהירויות – ידנית
תמסורת 4 מהירויות – ידנית משנת 1968
מוט ההילוכים הזדקר מימין לגלגל ההגה.
מנוף בלם היד מתחת להגה עד שנת 1983, לאחר מכן הועבר לרצפת הרכב
רנו 5 היא מכונית סופרמיני שהושקה ב-28 בינואר 1972 מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1972–1996.
דגם הרנו 7 אשר יוצר על ידי חברת "FASA-Renault" בספרד (חברת בת של רנו), היה מבוסס מכנית על ה-5. גם העיצוב דמה ל-5 מלבד תא המטען המרובע במקום הדלת החמישית.
ממשיך דרכו של הרנו 5 כיום הוא הקליאו.
גוף דגם ה-P.K אשר יוצר באיראן על ידי יצרנית הרכב "Pars Khodro" התבסס על ה"רנו 5".
בינואר 2021 הודיעה רנו כי הוחלט לחדש את הדגם עם הנעה חשמלית.
ביולי 2021 הוחלט לחדש גם את דגם רנו 5 טורבו, שהפך במרוצת השנים לדגם לאספנים.
רנו 5 Le, (צפון אמריקה)
רנו 5 דור ראשון יוצר בצרפת, ספרד, ונצואלה, איראן, מקסיקו, סלובניה, ודרום אפריקה
גרסת 5 דלתות האצ'בק (משנת 1979, בספרד)
מנוע 4 צילינדרים, 782 סמ"ק
גלגל רזרבי – תחת מכסה מנוע
בלמי תוף בכל ארבעת הגלגלים
תמסורת אוטומטית – 3 מהירויות
רנו 5 דור שני יוצר בצרפת, ספרד וסלובניה
גרסת ה-1,721 סמ"ק מגיעה עם האבזור: הגה כח, חלונות חשמל, סן-רוף, מושבי עור, מערכת סטריאו – אודיו, ואופציה למיזוג אוויר
תמסורת 4 הילוכים – ידני
תמסורת 5 הילוכים – ידני
תמסורת 3 הילוכים – אוטומט
רנו 6 (צרפתית: Renault 6) היא מכונית משפחתית קטנה, 5 דלתות האצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1968–1986. הדגם יוצר בצרפת בין השנים 1968–1980, בספרד בין השנים 1969–1986, בארגנטינה בין השנים 1969–1984, בקולומביה בין השנים 1971–1984 ובבלגיה.
ביוני 1973 עבר הדגם מתיחת פנים שכללה פנסים מרובעים ופגושים חדשים.
ב-1968 הדגם עבר מתיחת פנים קלה נוספת.
ויזואלית דמה הרנו 6 לדגם הרנו 16 הגדול יותר.
בצרפת הרנו 6 התחרתה בתכונות ובמחיר עם דגם הסימקה 1100.
רנו 25 (Renault 25) היא מכונית מנהלים מפוארת המוגדרת כמכונית סלון, 5 דלתות הצ'בק מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1984–1992.
בשנת 1985 זכתה מכונית ה"רנו 25" במקום השני בתחרות מכונית השנה באירופה.
במקום הראשון זכתה "אופל קדט".
מחשב עם מד דלק דיגיטלי, חלונות כהים, מגב על החלון האחורי, מיזוג אוויר כאופציה
בקרת אקלים, מושבים קדמיים מתכוונים - 7 עמדות, משענות ראש אחוריות מתכוונות, ABS
רנו 7 (צרפתית: Renault 7) היא מכונית סופרמיני, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת FASA-Renault הספרדית, חברת בת של יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו.
בשנת 1979 הדגם עבר עיצוב מחדש.
דגם הרנו 7 התבסס על דגם הרנו 5, מכנית היה זהה לדגם ה"רנו 5", אבל במקום תצורת 5 הדלתות של הרנו 5, (הצ'בק) דגם הרנו 7 נבנה בתצורת "3 קופסאות", ובמקום הדלת החמישית תא המטען הוגדל.
הבלמים של הרנו 7 היו בלמי דיסק מלפנים ובלמי תוף מאחור.
הוקמה בשנת 1951–2000 ב- Valladolid שבספרד.
בשנת 1965 חברת רנו הגדילה את חלקה ב- FASA-Renault מ-15% ל- % 49.9 ושם החברה שונה ל-FASA-Renault.
משנת 1976 חברת רנו שלטה בחברת FASA-Renault.
רנו 30 היא מכונית מנהלים, הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה עם מנוע 6V צילינדרים, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1975–1984.
"רנו 30" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 1975. הרנו 30 הוצגה כ-6 חודשים לפני הצגת הרנו 20, אשר הייתה זהה טכנית לרנו 30, מלבד מנוע ה-4 צילינדרים.
מנוע ה-6V צילינדרים פותח בשותפות עם חברת וולוו השוודית ועם חברת פיג'ו הצרפתית.
יוצרו 160,193 יחידות, מתוכן יוצאו לגרמניה כ-18,000 יחידות.
לארצות הברית יוצא הרנו 30 בגרסת תקן ארצות הברית.
רנו 30 דגם TX V6 (מנוע הזרקת דלק)
רנו 30 דגם TS V6 (הדגם זכה במקום השלישי בתחרות מכונית השנה באירופה לשנת 1976. במקום הראשון זכתה ה"סימקה 1307", ובמקום השני ב.מ.וו סדרה 3).
רנו 9 (צרפתית: Renault 9) היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1981–1988. הדגם יוצר בצרפת, בארצות הברית, בהולנד, בספרד, בטאיוואן, בקולומביה, בארגנטינה ובטורקיה.
בארצות הברית יוצרו בין השנים 1982–1987 3 דגמים של הרנו 9: ארבע דלתות, שתי דלתות, ושתי דלתות קבריולה.
בסך הכל יוצרו בארצות הברית 623,573 יחידות.
בשנת 1982 נבחרה הרנו 9 למכונית השנה באירופה.
רנו 9 C (דגם בסיס)
רנו 9 TCE (מנוע 1,108 סמ"ק, דרגת גימור מפוארת)
רנו 9 TD (גרסת מנוע דיזל)
רנו 9 TDE (גרסת מנוע דיזל)
רנו 9 GTD (גרסת מנוע דיזל)
בשנת 1982 זכתה ה"רנו 9" במקום הראשון, בתחרות "מכונית השנה באירופה", עם 335 נקודות.
במקום השני זכתה ה-אופל אסקונה עם 304 נקודות, ובמקום השלישי זכתה הפולקסווגן פולו עם 252 נקודות.
רנו 3 היא מכונית סופר מיני, 5 דלתות, האצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב ההצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1961-1962.
רנו 3 היא למעשה גרסה זולה של דגם רנו 4.
סך הכול יוצרו 2,526 יחידות רנו 3.
רנו 40CV היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1911–1928.
דגמי ה"רנו 40CV" נבנו בתצורות: סלון, לימוזינה, קופה, לנדולט, קבריולה, וכמכונית מרוץ (2 מושבים).
דגם "רנו 40CV" הוחלף בשנת 1928 על ידי רנו ריינאסטלה.
דגם של "רנו 40CV" זכה בתחרות ראלי מונטה קרלו בשנת 1925, ודגם NM משולב חד מושבי התפרסם בשנת 1926 על יכולתו לחלוף 80.5 ק"מ במהירות של 190 קמ"ש.
דגם הסלון-קבריולה של הרנו 40CV שימש את נשיאי צרפת, בין השנים 1920–1928, בעיקר את גסטון דומרג ואלכסנדר מילרן.
רנו Type B הוא כלי רכב ממונע, השני שפיתחו לואי רנו ואחיו בשנת 1900. היה זה כלי הרכב הסגור הראשון בהיסטוריה.
הרנו Type B פותח על ידי חברת רנו הצרפתית.
הדגם יוצר במשך שנת 1900 בלבד ויועד לשני נוסעים.
רנו Type C הוא כלי רכב ממונע בתצורות קבריולה, וקופה (רכב סגור) אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1900, כשנה לאחר שייסד את חברת רנו הצרפתית.
סך הכול יוצרו 179 יחידות.
הדגם הוצג לראשונה, בסלון המכוניות של פריז באפריל 1900.
הדגם יועד ל-2 נוסעים, ודגמים מסוימים ל-3 נוסעים (נהג + 2).
רנו Type D הוא כלי רכב ממונע, בתצורת קבריולה אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1901, כשנתיים לאחר שייסד את חברת רנו הצרפתית.
הדגם יועד ל-2 נוסעים, ודגמים מסוימים היו מצוידים במושב אחורי מתקפל.
רנו Type G הוא כלי רכב מנועי, בתצורת קבריולה אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1901.
הדגם הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של פריז ב-30 בנובמבר 1901, שלוש שנים לאחר שלואי רנו ייסד את חברת רנו הצרפתית.
הדגם יוצר במשך כשנתיים עד 1903.
הדגם נבנה בשתי תצורות: דו מושבי וארבעה מושבים.
רנו Type E היא מכונית ספורט, בתצורת קבריולה, בסגנון גוף "Phaeton body" , אשר פותחה על ידי לואי רנו בשנת 1901, כשנתיים לאחר שייסד את חברת רנו הצרפתית.
דגם ה"רנו Type E" היה מבוסס על דגם הרנו Type D,
רנו Type E יועדה למרוצי מכוניות ויוצרו יחידות בודדות במשך שנת 1901.
רנו Type EF היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בשנת 1914.
בנוסף, דגמי רנו Type EF נבנו בתצורות לימוזינה, לנדולט, גרסת קבריולה וגרסת קופה.
רנו Type EI היא מכונית קבריולה מהודרת, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו בשנת 1914.
דגמי "רנו Type EI" נבנו בתצורות לנדולט (Landaulet - הגג נפתח בחלקו) וקבריולה.
רנו Type EK היא מכונית סלון מהודרת, דו מושבית, אשר יוצרה על ידי חברת רנו הצרפתית בין השנים 1913–1917.
בנוסף לדגם הסלון, דגמי הרנו Type EK נבנו בתצורות קופה וקבריולה.
רנו Type AX היא מכונית משפחתית, דו מושבית, מהודרת, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1908–1913.
בנוסף לדגם הסלון, דגמי "רנו Type EI" נבנו בתצורות: קופה, קבריולה, לנדולט (Landaulet - הגג נפתח בחלקו) וואן.
דגם הרנו Type AX היה פופולרי בפריז, לונדון וקהיר בקרב נהגי המוניות.
רנו Type EU היא מכונית סלון מהודרת, דו מושבית, מסוג טורפדו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1917–1921.
בנוסף לדגם הסלון, דגמי ה"רנו Type EU" נבנו בתצורות: לנדולט (Landaulet - הגג נפתח בחלקו), וקבריולה.
רנו Type FK היא מכונית קבריולה מסוג טורפדו המיועדת לארבעה אנשים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1917–1918.
לנדולט (Landaulet - הגג נפתח בחלקו) - 4 מושבים
רנו Type CQ היא מכונית בתצורת קבריולה, (2 מושבים + 2 מאחור), מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1912–1913.
בדגמים מסוימים גג הבד היה מכסה רק את החלק הקדמי של הרכב (את שני המושבים הקדמיים בלבד) ובדגמים אחרים גג הבד היה מכסה את כל ארבעת המושבים.
רנו Type DM היא מכונית סלון מהודרת, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1913–1914.
לנדולט (Landaulet - הגג נפתח בחלקו)
רנו Type HG היא מכונית סלון מהודרת, מסוג טורפדו, אשר יוצרה על ידי חברת רנו הצרפתית בין השנים 1920–1921.
רנו Type IG היא מכונית משפחתית, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1920–1921.
רנו Type II היא מכונית סלון, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1921–1923.
רנו Type JP היא מכונית סלון מהודרת, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1921–1922.
רנו Type MG היא מכונית סלון מהודרת מסוג טורפדו מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1926, בתצורות לנדולט וקבריולה.
ב-1924 עבר הדגם מתיחת פנים, והדגם המחודש נקרא "Type MG 1".
רנו Type MT היא מכונית ספורט קומפקטית, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1925.
דגם קבריולה, 2 דלתות, 2 מושבים
דגם קבריולה, 2 דלתות, 4 מושבים
רנו Type KJ (צרפתית: Renault KJ) היא מכונית סדאן קומפקטית, מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1924.
מספר המושבים נע בין 3 ל-4 מושבים.
הדגם יוצר במספר תצורות: טורפדו, קופה, קבריולה וואן.
דגם ה"רנו Type KJ" הוצג לראשונה במונדיאל המכוניות בפריז בשנת 1923.
טורפדו - לוקסוס סדאן (4 מושבים)
רנו NN היא מכונית משפחתית (סדאן) קומפקטית תוצרת חברת רנו הצרפתית אשר יוצרה בין השנים 1924–1930. המכונית עוצבה בסגנון אופייני לאותה תקופה שזכה לכינוי "טורפדו" בשל צורתו.
דגם זה שווק גם בתצורת 'גג נפתח' (קבריולה).
סך הכול יוצרו על פי שני סוגי העיצובים 150,000 יחידות.
רנו Type KR היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1924 בדגמי סדאן וקופה.
רנו Type FD היא מכונית פתוחה בחלקה בתצורת "לנדולט", מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1919–1920.
חברת המוניות הפריזאית "Compagnie Générale des Voitures à Paris" השתמשה בדגם ה"רנו Type FD" כרכב מונית.
רנו Étoile Filante היא מכונית קונספט, בתצורה של מכונית מרוץ מתוצרת קונצרן הרכב הצרפתי רנו , אשר הוצגה בשנת 1954.
דגם ה"רנו Étoile Filante" אופיין על ידי מנוע טורבינה המונע על ידי טורבינת גז.
ב-5 בספטמבר 1956, ביוטה, ארצות הברית, דגם ה"רנו Étoile Filante" קבע שיא עולם של 308.85 קמ"ש במהירות "מרוץ הקרקע" (Land speed racing), (הניסוי בוצע למרחק של 5.0 ק"מ), לדגמים אשר הורכבו בהם מנועי טורבינה.
רנו יצרה את הדגם, ובדקה אותה במנהרת רוח בין השנים 1954–1955. ב-1956, ז'אן הברט וצוות רנו יצאו ל"בונוויל סולט פלאטס" (Bonneville Salt Flats) ביוטה, ארצות הברית לבדיקות מהירות.
המכונית הגיעה במהירות ממוצעת של 307.4 קמ"ש (הניסויים בוצעו למרחק של 1.0 ק"מ) והשיגה שיא עולמי לדגמי מכוניות טורבינה.
בדיקות מהירות אלה גם סייעו לקדם את המכירות של המכונית החדשה ביותר של "רנו" בארצות הברית, מכונית משפחתית שהייתה חדשנית לתקופה: דופין (Dauphine).
דגם ה"רנו Étoile Filante" הוגדר כ-"single-seater car" (מושב יחיד), ללא דלתות.
רנו FR1 הוא אוטובוס מתוצרת חטיבת הרכבים המסחרים והמשאיות של רנו ("Renault Trucks" ) חברת בת של יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1983–1996.
דגמי "רנו FR1" שרתו כאוטובוסים עירוניים וכאוטובוסים תיירים.
מערכת בקרת משיכה - יש
רנו PR180.2 הוא אוטובוס ארוך, (אוטובוס מפרקי או אוטובוס אקורדיון) מתוצרת חטיבת הרכבים המסחרים והמשאיות של רנו ("Renault Trucks" ) חברת בת של יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1985–1993.
מדרגות קדמיות - גובה 35 ס"מ מרצפת הכביש
מדרגות אחוריות - גובה 35 ס"מ מרצפת הכביש
קיבולת מכל דלק: 360 ליטר
מערכת חשמל: 24 וולט, אלטרנטור ("Alternator" ) - 120 אמפר
בלמים: 6 x תוף ABS
חימום: בקתת נהגים - אחת, לאורך קרוניות האוטובוס - שלושה
חלונות - זכוכית מלוכדת כהה
16 כפתורים - לעצירה (סימון לנהג על ידי נוסעים)
רנו R312 הוא אוטובוס מתוצרת חטיבת הרכבים המסחרים והמשאיות של רנו ("Renault Trucks" ) חברת בת של יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1987–1996.
כניסה על ידי 2–3 מדרגות.
רנו AHx הן משאיות קלות ובינוניות אשר יוצרו במספר תצורות (כושר העמסה 2.0-5.0 טון) מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרו בין השנים 1941–1947.
בתקופת מלחמת העולם השנייה דגמי "רנו AHx" היו בשרות הוורמאכט.
רנו PN הוא אוטובוס עירוני מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1926–1930 בצרפת.
"Renault PY" - יוצרו 25 יחידות.
דגמי "רנו PN" שירתו עד שנות ה-50 של המאה ה-20, בעיקר בפריז.
בשנת 1929 נכנסו לשירות 25 יחידות מדגם "Renault PY" לשימוש בפרברים.
ההבדלים העיקריים בין דגמי "רנו PN" ל- "רנו PY" קשורים למבנה השלדה.
בדגם "רנו PN" הנהג ישב מעל המנוע ופלטפורמת כניסה נמוכה נבנתה מאחור.
לדגם "רנו PY" תכנון קונבנציונלי יותר, כאשר הנהג ישב מאחורי תא המנוע, וגישה לנוסעים נבנתה דרך דלת חזיתית.
רנו R היא סדרת משאיות כבדות בסגנון גוף "Cab over" מתוצרת יצרנית המשאיות הצרפתית Renault Trucks , בבעלות קונצרן הרכב הצרפתי רנו אשר יוצרו בין השנים 1980–1996.
בשנת 1990 עברה סדרת "רנו R" מתיחת פנים, עם סורג בצבע גוף הרכב ומראה אווירודינמי יותר.
תא הנהג (קבינה) מסוג "KB 2400" מתוצרת "רנו" הורכב גם בדגמי משאיות פורד מסוג פורד טרנסקונטיננטל.
מנוע דיזל 6 צילינדרים, 12 ליטר, המפיק 307 כ"ס.
תיבת 9 הילוכים ידנית B9.
תמסורת 9 מהירויות (אופציה - תיבת הילוכים מלאה 13 מהירויות).
תיבת 9 הילוכים ותיבת הילוכים Fuller אופציונלית ל -12 הילוכים.
מנוע דיזל 6 צילינדרים, 12 ליטר המפיק 338 כ"ס.
הילוכים: תיבת B18 בעלת 2x18 הילוכים, ותיבת הילוכים בעלת 9 הילוכים אופציונליים.
מנוע דיזל 6 צילינדרים, 12 ליטר, המפיק 374 כ"ס.
תיבת הילוכים ידנית B18 2X9.
תיבת הילוכים B18 טווח R 2x9 הילוכים.
מנוע דיזל 6 צילינדרים, 12 ליטר, המפיק 385 כ"ס.
מנוע דיזל 6 צילינדרים, 12 ליטר, המפיק 415 כ"ס.
רנו KZ היא מכונית משפחתית מסוג טורפדו, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצרה בין השנים 1923–1933 בצרפת.
המתחרים הגדולים היו: דגם סיטרואן סוג B12 ודגם פיג'ו סוג 177.
יוצרה במספר גרסאות: 4 דלתות טורפדו, 4 דלתות סדאן, 4 דלתות קבריולה, ו-2 דלתות טנדר.
רנו Type T הוא כלי רכב ממונע, בתצורה פתוחה מסוג "Runabout (car)" בסגנון "tonneau", אשר פותח על ידי לואי רנו בשנת 1904, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו.
רנו אסטפט היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר יוצרה בין השנים 1959–1980 בצרפת.
בנוסף דגמי "רנו אסטפט" יוצרו בין השנים 1965–1969 באלג'יריה על ידי CARAL, בין השנים 1975–1978 יוצרו ברומניה על ידי דאצ'יה, ובין השנים 1964–1986 יוצרו במקסיקו על ידי DINA S.A (ברישיון רנו).
מתלים - קפיצי גלגלים עצמאיים מקדימה-אחורית
דגם מסחרי של "רנו אסטפט" צולם לסרט "Le téléphone sonne toujours deux fois" שיצא לאקרנים בשנת 1985
רנו GBC 180 היא משאית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו, אשר מיוצרת עבור צבא צרפת משנת 1997.
בשנת 2009 היו בשירות צבא צרפת 5,500 יחידות.
מספר מושבים בקבינה (תא נהג): נהג + 2.
מנוע טורבו-דיזל מתוצרת "רנו" סוג מנוע "MIDR 06.02.26".
טווח נסיעה: מעל 800 ק"מ, ניתן להטיס את המשאית.
טווח טמפרטורות תפעולי: מינוס -20°C עד +45°C מעלות צלזיוס.
רנו אלטיקה היא מכונית קונספט, המוגדרת כמכונית סטיישן בתצורה קופה בסגנון "Shooting-brake" , שהוצגה בשנת 2006 בצרפת.
"רנו אלטיקה" הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה בשנת 2006.
בגלל מבנה האווירודינמיקה והמבנה האחורי של גוף הרכב, ביחס לצריכת הדלק הדגם פועל על עיקרון ה"סילון סינתטי" ("Synthetic Jet" ).
"הסילון הסינתטי" הוא סוג של זרימת סילון, בדגם ה"רנו אלטיקה" נבנה חריץ ברוחב 2 מ"מ הממוקם בחלק האחורי הקיצוני של הגג.
דרך חריץ זה נשאב אוויר לסירוגין כדי לשלוט בהפרדת האוויר בהתאם למהירות של ה"רנו אלטיקה".
במהירות 128.7 קמ"ש טוען היצרן כי הסילון הסינתטי מפחית את מקדם הגרר של הדגם ב-15% וכתוצאה מכך משפר את צריכת הדלק.
3 דלתות, 2 דלתות צד מסוג "Butterfly doors" .
מנוע דיזל, הזרקת דלק ישירה.
רנו משטיון היה אריסטוקרט צרפתי, בעל אדמות, ככל הנראה באזור שיטין ששימש כנסיך של נסיכות אנטיוכיה בין השנים 1153–1160. בתקופת נישואיו השנייה היה שליט נסיכות עבר הירדן.
דמות שנויה במחלוקת, יש הטוענים כי פעולותיו היו עילה לקרב קרני חיטין, שבעקבותיו התמוטטה ממלכת ירושלים הצלבנית.
רנו הגיע למזרח במסגרת מסע הצלב השני בשנת 1147. בשנת 1153 נישא לקונסטאנס נסיכת אנטיוכיה , למגינת לבם של דודהּ המלך בלדווין השלישי ושל הפטריארך הלטיני של אנטיוכיה, שהסתייגו מהאציל הזוטר וחסר הייחוס.
בתקופת נסיכותו השתתף רנו במספר פשיטות שוד.
בין השאר בשנת 1156 למושבה הביזנטית בקפריסין.
כאשר סירב הפטריארך של אנטיוכיה לממן את המסע קשר אותו רנו לגג הקתדרלה ומרח אותו בדבש כנקמה.
כאשר שוחרר הפטריארך הסכים לממן את המסע.
כוחותיו של רנו שדדו את האי קפריסין וטבחו בתושביו.
בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמים לאחר פשיטת שוד כושלת באזור מארש ונכלא בעיר חלב.
קונסטאנס לא מיהרה לפדות אותו מהשבי (יש הטוענים כי הקיסר הביזנטי מנואל הראשון שילם למוסלמים כדי שלא ישחררו את רנו) והוא נשאר כלוא במשך שבע עשרה שנים עד שנפדה בסכום גדול של 120,000 דינרי זהב בשנת 1176.
לאחר שנפדה מהשבי נישא רנו לסטפני דה מיי שליטת עבר הירדן בברכתו של המלך בלדווין הרביעי.
עתה שלט רנו על שטחים עצומים הכוללים את המצודות כרך ומונראל בדרום ים המלח.
המיקום האסטרטגי על נתיב עולי הרגל בין דמשק ומכה, בנוסף לגישה שאפשר לים האדום, היה מושלם עבור הרפתקאות השוד והביזה של רנו.
רנו תקף שיירות שעשו את דרכן למכה לקיום מצוות החאג', למרות הסכם השלום שנחתם בין צלאח א-דין לבין הממלכה הצלבנית.
המלך בלדווין הצטדק בפני צלאח א-דין כי אינו יכול להטיל מרות על שליטו פורע החוק מעבר הירדן.
בשנת 1182 הוסיף רנו את זירת ים סוף לאזור הפעילות שלו.
הוא העביר חלקי ספינות מפורקים על גבי גמלים לאורך הנגב עד אילת.
שם הרכיב את הספינות ויצא למסעות שוד לאורך חופי הים האדום.
בנוסף ביקש רנו לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה ולהכות את האסלאם בביתו שלו.
תוכניתו לא צלחה וצבאו הובס קילומטרים בודדים ממדינה.
ב-1183 צלאח א-דין הגיע למצודת כרך כדי להרוג באופן אישי את היריב השנוא.
בעת המצור נערכה במצודה חתונתם של איזבל הראשונה ואונפרוא הרביעי מטורון .
לפי המסורת הסכים צלאח א-דין שלא לטווח את אולם החתונה כמחווה אבירית.
לבסוף המצור הוסר בהתערבות כוחותיו של הרוזן ריימונד מטריפולי.
בשנת 1186 שוב הפר רנו את הברית עם צלאח א-דין ותקף שיירה שעשתה דרכה ממכה.
צלאח א-דין מחה בפני המלך הצלבני גי דה ליזיניאן וזה דרש מרנו להחזיר את השלל ולשחרר את השבויים.
רנו השיב בהתגרות כי כפי שהמלך אדון בנחלותיו אשר בירושלים כך הוא אדון בנחלותיו ואין עליו להיענות לדרישותיו.
בעקבות המאורע זה ובגלל סיבות נוספות פלש צלאח א-דין בשנת 1187 לממלכת ירושלים והביס את הצלבנים בקרב קרני חיטין.
בין האצילים שנפלו בשבי המוסלמי היה גם רנו, צלאח א-דין ביקש שיציגו בפניו את גי דה ליזיניאן ואת רנו.
כאות שצלאח א-דין לא יפגע בגי, הוא הביא לו כוס מים.
גי אשר היה מאוד צמא שתה במהרה את הכוס ונתן אותה לרנו.
צלאח א-דין התערב והדגיש שהוא נתן את כוס המים רק לגי, והאשים את רנו בעינוי של מוסלמים.
צלאח א-דין נתן לרנו את האולטימטום של או להמיר את דתו לאסלאם או למות.
רנו בחר במוות, וצלאח א-דין התיז בעצמו את ראשו.
הנוצרים באותה תקופה ראו את רנו כמרטיר שנהרג על ידי המוסלמים בגלל אמונתו, אך עדויות אחרות מציגות מציאות פחות אידיאלית של בריון ושודד, שבמעשיו הבלתי אחראים גרם במידה מסוימת לסופה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
עלילותיו שימשו השראה לגד שמרון בספרו "השטן בארץ הקודש" שפורסם בשנת 1998.
בסרט ממלכת גן עדן שיצא לאקרנים בשנת 2005 המבוסס על האירועים בימי חייו האחרונים ונפילת ירושלים דמותו מגולמת על ידי השחקן האירי ברנדן גליסון.
רנו מגאן הוא רכב משפחתי המיוצר על ידי יצרנית הרכב הצרפתית רנו.
משנת 1995 עד שנת 2002 שווק הדגם הראשון של רנו מגאן.
הדגם השני משווק מאז שנת 2002 עד 2008, בשנת 2009 יצא הדגם השלישי ולו גרסת קופה ספורטיבית.
בשנת 2015 הוצג הדגם הרביעי שתחילת מכירתו בישראל חלה ב-2017. המגאן הוא רכב בסגמנט המשפחתיות, ממוקם בהיצע הרכבים של רנו בין הקליאו (סופרמיני) לבין הטאליסמן (מנהלים - לא נמכרת בישראל לעת עתה).
הדור הראשון של המגאן יצא אל השוק בשנת 1995, והחליף את רנו 19 אשר הפך למיושן באותה תקופה.
בתחילה יצאה המגאן רק בתצורת האצ'בק 5 דלתות או בגרסת סדאן, אבל מאוחר יותר ניתן היה לרכוש גם דגמי שתי דלתות (קופה) ושלוש דלתות.
הדגמים הראשונים כללו מנועים בנפח 1.4 ליטר עם 8 שסתומים ו 70 כוחות סוס, ו-1.6 ליטר עם 8 או 16 שסתומים ו-75 או 90 כוחות סוס בהתאמה.
בנוסף, הייתה גרסה בעלת מנוע דיזל של 1.9 ליטר.
הסדרה עברה מתיחת פנים משמעותית בשנת 1999 שכללה שינויי עיצוב ושדרוג מערכת ההנעה.
כל מנועי בנזין קיבלו עתה 16 שסתומים.
במקביל, הציגה רנו את מנוע הבנזין הראשון שלהם עם הזרקה ישירה, אשר היה בנפח של 2.0 ליטר ו הציע 140 כוחות סוס.
גרסה הכוללת מנוע דיזל עם הזרקת דלק משופרת ו-102 כוחות סוס הוצגה בסתיו 2000.
דגמי ההאצ'בק והקופה הוחלפו בשנת 2002.
בישראל הדור הראשון שוק בין השנים 1996–2004
הדור השני של המגאן יצא לשוק בסתיו 2002. הדגם החדש לא כלל גרסת קופה.
בשנה הראשונה היה רק מודל האצ'בק, אך בשנת 2003 הוצגה גרסאות הספורט סדאן, הסטיישן והקופה קבריולה (CC).
הדגם עבר מתיחת פנים בשנת 2006, כאשר מפרט המנועים המוצעים שונה.
גרסאות דיזל כללו לוכדי חלקיקים, וכן הוצגו גרסאות מעודכנות של מנועים בנפח 1.5, 1.9 ו-2.0 ליטר.
מרכב ההאצ'בק הוחלף בסתיו 2008. דגם מכונית הסטיישן הוחלף במחצית הראשונה של 2009, קופה חדשה הגיעה ביוני 2010 והספורט סדאן בספטמבר 2010 הוחלף על ידי הרנו פלואנס.
דור שלישי של המגאן יצא לשוק בתצורת האצ'בק 5 דלתות ו-3 דלתות (קופה) בסתיו 2008.
מנוע הבסיס הוא 1.6 ליטר עם 16 שסתומים כמו קודמו אך בשתי גרסאות מעודכנות של 100 ו-110 כ"ס.
מנוע חדש זה מגיע בשילוב תיבת הילוכים ידנית.
כמו כן, קיימת גרסה מעודכנת של המנוע עם 140 כ"ס בשילוב עם תיבת הילוכים אוטומטית.
מנוע בנפח 2.0 16V Turbo ממשיך עם גרסה מעודכנת בעלת 180 כ"ס, או 250 כ"ס בסדרה RS.
מנועי דיזל נלקחו מהדגם הקודם אך עברו עדכון.
מנוע בנפח 2.0 ליטר dCi הוא בעל 160 כ"ס כעת, והמנוע בנפח 1.9 ליטר נשאר ללא שינוי עם 130 כוחות סוס.
גרסת מכונית הסטיישן הוצגה במחצית הראשונה של 2009. גרסת הקופה הושקה ביוני 2010, ואילו גרסת הסדאן ירדה לטובת רנו פלואנס.
הדור הרביעי הוצג בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2015. ב-2016 הוצגו בנוסף לגרסת ההאצ'בק גרסאות סטיישן ובניגוד לדור השלישי - גם סדאן.
הדגם החדש מציע עיצוב דינמי יותר מקודמיו וכמות אבזור שמתקרבת לקטגורית הרכבים שמעל המגאן.
השם "פלואנס" ששימש כביכול את גרסת הסדאן של הדור השלישי של המגאן, ננטש.
למגאן 4 הוצגה גם גרסה ספורטיבית יותר - ה-GT, המוצעת עם מנוע 1.6 טורבו בנזין המספק 205 כ"ס והיגוי לכל ארבעת הגלגלים "4CONTROL".
גרסה זו מוצעת במרכבים האצ'בק וסטיישן ומתוכננת להיכנס לשוק הישראלי במהלך 2018.
בישראל משווקת רק גרסת הסדאן עם שתי רמות גימור - "Intense" ו-"Zen", וממותגת בתור "רנו גרנד-קופה".
ישנם שני מנועים לבחירה, והם 1.5 ל' טורבו-דיזל (116 כ"ס) או 1.3 ל' טורבו-בנזין (140 כ"ס) המציע ביצועים טובים יותר מהדיזל אך צריכת דלק טובה פחות.
אף על פי שבסיס הגלגלים גדל, המרחב הפנימי דווקא הצטמק לטובת העיצוב העשיר.
במושב האחורי המרחב לרגליים עובר לטובה את סטנדרט הקטגוריה, אך המרחב לראש עשוי להיות צפוף גם מהתקרה וגם מקורות הצד העבות, שממשיכות כל הדרך מעל החלונות, מה שמאלץ גובה מקסימלי של כ-171 ס"מ בשביל נוחות באזור הראש.
רנו לאבילני הוא אתלט צרפתי, שיאן העולם בעבר בקפיצה במוט (6.16 מטר), אלוף אולימפי (לונדון 2012), שלוש פעמים ברציפות אלוף אירופה (ברצלונה 2010, הלסינקי 2012 וציריך 2014), שלוש פעמים אלוף העולם באולם (איסטנבול 2012 ופורטלנד 2016, ברמינגהאם 2018) וארבע פעמים אלוף אירופה באולם בקפיצה במוט.
שיאו האישי באצטדיון עומד על 6.05 מטר.
לאבילני, בנו של קופץ במוט לשעבר, נולד בעיירה בחבל פואטו-שראנט שבמערב צרפת, הוא מתנשא לגובה של 1.77 מטר הנחשב לנמוך עבור העוסקים בקפיצה במוט והיו שסברו שלא יוכל להצטיין בענף בשל נתונים אלו.
על כך מפצה לאבילני בטכניקה אותה הגדיר סרגיי בובקה כ"כמעט ומושלמת".
אחיו הצעיר הוא ולנטין לאבילני, אף הוא קופץ במוט מצטיין, סגן אלוף אירופה באולם (טורון 2021).
את הפריצה שלו בענף החל לאבילני ב-2008 כשהשיג תוצאות של 5.70 מטר באולם ו-5.64 מטר באצטדיון.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שהתקיימה בטורינו, איטליה במרץ 2009 זכה לאבילני במדליית זהב בתוצאה של 5.81 מטר.
ביוני אותה שנה נכנס למועדון ה-6 מטר בקפיצה במוט, כשבמהלך תחרות בלייריה, פורטוגל קבע שיא צרפתי חדש של 6.01 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה 2009 זכה במדליית ארד כשקפץ לגובה של 5.80 מטר, אחרי סטיבן הוקר מאוסטרליה (5.90 מטר) ובן ארצו רומן מניל (5.85 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בדוחה, קטר במרץ 2010 לא הצליח לבילאני להעפיל לשלב הגמר לאחר שעבר גובה של 5.45 מטר בלבד.
ביוני אותה שנה רשם את תוצאת השנה שלו באצטדיון לאחר שעבר גובה של 5.94 מטר.
הוא זכה באליפות ליגת היהלום לאחר שניצח בארבע משבע תחרויות הגרנד פרי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי אותה שנה זכה לאבילני במדליית זהב לאחר שעבר גובה של 5.85 מטר.
לאבילני הגן על תוארו באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בפריז במרץ 2011, כשזכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא צרפתי חדש, 6.03 מטר, התוצאה השלישית בטיבה אי פעם באולם.