tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2018 הפסיקה התחנה בעזה לייצר חשמל בגלל סגירת מעבר רפיח.
בשנת 2021 הוכנס לעזה מעל 2.5 מיליון ליטר סולר תעשייתי לשבוע ובשנת 2022 הוכנסו לעזה כ-2.8 מיליון ליטר סולר תעשייתי לשבוע.
בעקבות זאת עלה זמן האספקה ברצועת עזה לכ-12 שעות ביממה.
על פי דו"ח של הבנק העולמי, במהלך מלחמת חרבות ברזל, עד אמצע ינואר 2024, ניזוקו או נהרסו 57% מקווי החשמל ברצועת עזה.
בפברואר 2012 הודיעה מצרים על הגדלת אספקת החשמל לרצועת עזה מ-17 ל-22 מגהוואט.
בשנת 2015 הגיעה אספקת החשמל ממצרים לכ-30 מהוואט.
מצרים פעלה להעלות את מחירי החשמל כדי לצמצום את הסבסוד.
הגם שבשנים 2017-2018 שיא החשמל ממצרים יכל להגיע ל-24 מגהוואט, ממוצע אספקת החשמל ממצרים בשנת 2017 עמד על 7 מגהוואט, בגלל תקלות ואירועים ביטחוניים בסיני.
בגלל הבעיות באספקת החשמל, אזרחים ומוסדות ברצועת עזה השקיעו בגנרטורים לייצור חשמל.
החל משנת 2012 הוחל בהתקנה של מערכות סולאריות לאספקת חשמל.
בשנים 2012-2014 סופקו מערכות לייצור חשמל לעזה על ידי תורמים בינלאומיים, בהיקף של כ-300 קילוואט.
במרץ 2016 דווח על אלפי אנשים ומוסדות שהתקינו מערכות חשמל סולארי מיובאות מסין, שעלותן בין $1,500-$30,000 בהתאם להספק.
באמצע 2016 הוערך היקף ייצור החשמל במערכות סולריות בכ-3 מגהוואט.
ב-27 במאי 2017 ביטלה ממשלת החמאס בעזה את כל המיסים על ייבוא מערכות לייצור חשמל ובאוגוסט 2017 יצא הבנק העולמי למבצע להתקנת מערכות סולאריות לייצור חשמל ברצועת עזה.
בשנת 2021 כרבע מהחשמל ברצועת עזה יוצר באמצעות לוחות סולאריים.
איראן שוכנת באזורי אקלים צחיחים וצחיחים למחצה והיא מושפעת משינויי אקלים ומתהליכי מדבור מואצים.
משק המים והשפכים באיראן ניצב בפני אתגרים קיומיים מורכבים, הנובעים ממחסור כרוני במים מתוקים, תכנון וניהול כושלים של משאבי הקרקע והמערכות ההידרולוגיות.
מבחינה גאוגרפית, איראן ממוקמת באזור של "עומס מים גבוה" והנגישות לנפש למשאבים מתחדשים ירדה אל מתחת לקו הלחץ (Stress line) ואף מתקרבת לקו המחסור (Scarcity line), כפי שהוגדר על ידי ארגונים בינלאומיים.
רכסי ההרים הגבוהים, כגון האלבורז והזגרוס, משמשים כמאגרי המים העיקריים של המדינה, צוברים שלג ומשקעים ומזינים את הנהרות והאקוויפרים המשרתים את מרכזי האוכלוסייה הגדולים.
הידרדרות מתמשכת זו מאיימת להפוך את משבר המים לאיום אסטרטגי-קיומי על היציבות הלאומית, הכלכלית והחברתית של הרפובליקה האסלאמית.
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה והיא גובלת בפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן ובטורקיה בצפון-מערב ובעיראק במערב.
שטחה הכולל של איראן 1,648,000 קילומטרים רבועים, מתוכם שטח יבשתי של 1,531,595 קילומטרים רבועים (המדינה ה-18 בגודלה בעולם).
אורך גבולותיה 7,680 קילומטרים, מתוכם: גבול יבשתי 5,894 ק"מ וקו חוף באורך 2,440 קילומטרים.
נופה של איראן מתאפיין בשוליים הרריים וטרשיים המקיפים אגנים פנימיים גבוהים.
רכס ההרים הדומיננטי הוא הרי זגרוס, סדרה של רכסים מקבילים עם מישורים ביניהם, הנמתחים מצפון-מערב לדרום-מזרח המדינה.
פסגות רבות בזגרוס מתנשאות לגובה של מעל 3,000 מטרים מעל פני הים ובאזור הדרומי-מרכזי יש פסגות העולות על 4,000 מטרים.
בדרום-מזרח איראן הרי זגרוס נמוכים יותר (מתחת 1,500 מטרים).
רכס הרי אלבורז פרוש בצפון במקביל לחוף הים הכספי שרשרת צרה אך גבוהה זו כוללת את הר הגעש דמאוונד המתנשא לגובה של 5,600 מטרים.
רכס אלבורז מסתיים בגבול עם אפגניסטן והוא מוחלף בדיונות חול, ללא מים, ללא צמחייה וכמעט ללא תושבים.
לאורך גבולה המזרחי של המדינה (עם אפגניסטן ופקיסטן) משתרע רכס הרים (Eastern Iranian Ranges).
המישור הפנימי באיראן הוא מדבר (בפרסית دشت; תעתיק: דשת) הנחצה על ידי שני רכסי הרים קטנים.
החלקים בשולי האזור המדברי הופכים בהדרגה לאדמה פורייה על מדרונות ההרים והגבעות.
המדבריות הגדולים של איראן הם דשת-י כוויר דרומית-מזרחית לטהראן, ששטחו כ-200,000 קילומטרים רבועים ודשת א-לוט, בחלקה הדרום-מזרחי של המדינה, ששטחו כ-166,000 קילומטרים רבועים.
יחד הם מהווים כ-22% משטח המדינה והם נחשבים כיבשים ביותר בעולם.
האקלים באיראן מגוון ומורכב והוא נע בין אקלים סובטרופי לאקלים תת-ארקטי.
בחורף, מערכת לחץ גבוה מסיביר מגיעה לכיוון מערב ודרום איראן ובמקביל מערכות לחץ נמוך מתפתחות על המים החמים של הים הכספי והמפרץ הפרסי.
מערכות לחץ נמוך שמגיעות מפקיסטן יוצרות שתי מערכות רוחות קבועות: שָמָאל, הנושבת בין פברואר לאוקטובר ו"רוח הקיץ של 120 הימים", שלעיתים מגיעה לסיסתאן במהירות של 190 קמ"ש.
באזור המפרץ, החום והלחות כמעט בלתי נסבלים, בניגוד לאזורי חופי הים הכספי, שבהם האוויר הלח מתמזג עם זרמי אוויר יבשים הנושבים מרכס אלבורז ויוצרים בריזה קלה.
בקיץ, הטמפרטורות נעות בין 50 מעלות צלזיוס, בח'וזסתאן שבסמוך המפרץ הפרסי, לבין 0 מעלות צלזיוס בצפון-מערב איראן.
גם הכמויות של גשמים משתנות בין פחות מ-5 ס"מ בדרום-מזרח המדינה ועד כ-200 סנטימטרים בצפון, באזור הים הכספי.
בין השנים 1980–2018 אוכלוסיית איראן הוכפלה והגיעה לכ-89 מיליון תושבים וכתוצאה ישירה הוכפלה כמות המים הנצרכת לקיום נפש.
כחלק ממדיניות הסובסדיות שלה, איראן מסבסדת את צריכת המים של אזרחיה, מה שמביא לבזבוז מים: הצריכה היומית הממוצעת לאדם היא 250 ליטר, פי 2 מהצריכה העולמית הממוצעת.
בטהראן עומדת הצריכה היומית על ממוצע של 400 ליטר לאדם, מעל פי 3 מהצריכה העולמית הממוצעת.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת מוערכת ב-228 מ"מ, אך היא נעה בין 50 מ"מ באזורי האגן המרכזי, עד ליותר מ-1,500 מ"מ באזורי חוף ליד הים הכספי.
נפח הגשם השנתי הממוצע הוא 406 מיליארד מטרים מעוקבים אך מוערך ש-68% מתאדים עוד לפני הגעה לנהרות.
סך כל המשאבים המתחדשים השנתיים ארוכי הטווח מוערכים ב-120 מיליארד מטרים מעוקבים, מתוכם כ-78 מיליארד מטרים מעוקבים הופכים לנגר עילי.
לאורך השנים, ניסתה איראן להתמודד עם משבר המים באמצעות בניית סכרים לאגירת מים למטרות אספקת מים לערים והשקיה חקלאית.
בשנת 2018 היו במדינה כ-650 סכרים ועוד כ-680 סכרים בתהליכי בנייה.
הסכרים הביאו להשגה חלקית בלבד של המטרה ומנגד הביאו למשברים סביבתיים חמורים.
ב-2022 התריע האדי ביגי נג'אד, חבר ועדת האנרגיה של הפרלמנט כי כמות המים בסכרים נאמדת בפחות מ-37% מהקיבולת החזויה.
בשנת 2023 דֻווח כי מעל 63% ממאגרי הסכרים, ריקים.
יתר על כן, הסכרים הביאו למפגעים סביבתיים, כמו:
ימת אורמיה, אגם מלח שהיה השישי בגודלו בעולם, הצטמצם ב-2017 לכדי 10% מגודלו המקורי, לאחר שנחסמו יובליו עם סכרים ושאיבה מסיבית מבארות מים עמוקים באזור.
אגם בפרובינציית פארס, שבעבר היה עם מגוון ביולוגי העשיר ביותר באיראן וכן סיפק מים לתושבים, התייבש בשל 2 סכרים שנבנו על הנחלים שהובילו מים לאגם.
סכר גותוונד העליון שעל אף אזהרות הגאולוגים והמהנדסים נבנה על יד מצבורי מלח גדולים שהתמוססו, העלה את רמת המליחות של נהר כארון ובכך נגרמו פגיעה בחקלאות ובמשקי הבית באזור.
מי תהום מכילים 33.5 מיליארד מטרים מעוקבים לשנה והם המקור לכמעט שני שלישים מהשטחים המושקים של איראן, ומספקים יותר מ-43% מהביקוש לחקלאות.
הפקת מי התהום השנתית היא 63.8 מיליארד מ"ק, חורגת מכלל החלחול של 58 מיליארד מ"ק ויוצרת "ניצול יתר" של 5.6 מיליארד מטרים מעוקבים של מי תהום.
רוב ניצול היתר מתרחש באגנים המרכזיים שבהם יש פחות מים עיליים זמינים.
לאיראן יש כ-650 אלף בארות, כולל חוקיות ולא חוקיות, 39,000 קנאתים ו-146,000 מעיינות.
לפני 2,500 שנה פיתחו האיראנים מערכת של קנאת, סדרת מנהרות שמאפשרת הבאת מים תת-קרקעיים אל פני השטח.
רוב המערכות העתיקות ננטשו, אך בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 חזרו להשתמש בהן.
ב-2009 מערכות אלו סיפקו 15% מהמים במדינה.
מילוי מי התהום מוערך בכ-45 מיליארד מטרים מעוקבים לשנה, 26% ממנו באמצעות "קנאתים" (מערכות תת-קרקעיות להובלת מים) ומעיינות, ועוד 74% באמצעות בארות.
איראן החלה להתפיל מים בשנת 1960 כאשר מתקן התפלה קטן עם קיבולת של 1000 מטרים מעוקבים, ליום הותקן באי ח'ארג.
בשנת 2022 מסרה "החברה הלאומית של איראן להנדסת מים ושפכים" שהיא מפעילה 75 מתקני התפלת מים עם קיבולת כוללת של 634,000 מטרים מעוקבים ליום ברחבי המדינה, רובם במחוזות הדרום.
בנוסף נבנים עוד 20 מתקנים חדשים.
באוגוסט 2022 החלה העבודה בבושהר על מתקן ההתפלה הראשון באיראן המופעל בעזרת אנרגיה גרעינית, עם קיבולת צפויה של 70,000 מטרים מעוקבים ביום.
למרות המאמצים הנרחבים לטיפול בשפכים באיראן, השימוש החוזר בשפכים מטופלים אינו מיושם באופן נרחב במגזר העירוני, בעיקר מסיבות תרבותיות.
בסוף המאה ה-20, עיריות משתמשות יותר ויותר בשפכים מטופלים בשירותים עירוניים, כמו: פיתוח ותחזוקה של גינות ציבוריות.
השלכות על מצב המים באיראן
כמות המים הזמינה לנפש היא רק כ-1,500 מטרים מעוקבים (לעומת 7,000 מטרים מעוקבים לנפש שהיו זמינים בשנת 1956).
במהלך מערכת הבחירות בפברואר 2016 חתמו מאות חברי פרלמנט על קריאה להכנת "תוכנית סביבתית לאומית".
אך תוכנית כזו לא הוכנה.
בדצמבר 2022 התבטא אחד וזיפה, ראש המרכז הלאומי לניהול משברי אקלים ובצורת שירידת כמות ומפלס מי התהום במדינה גורמים לקרקע לשקוע באזורים מסוימים באיראן.
העיר טהרן שוקעת מדי שנה בכ-20 סנטימטרים.
זו אחת הסיבות לכך שהממשל האיראני החליט להקים עיר בירה חדשה בדרום מערב איראן.
השפעות על סביבת המחיה ואורבניזציה
המחסור במים גורם לירידה משמעותית בכיסוי הצמחייה האזורי, התגברות סופות אבק וכן פוגע באיכות ובכמות היבול, דבר שבין היתר גורם לאי יכולת להתקיים בכפרים ובהגירה לערים.
כתוצאה מהגידול המהיר באוכלוסייה ובתיעוש ומנגד, שאיבת יתר של מי תהום והתרוקנות האקוויפרים, נוצרים בולענים ענקיים וטהראן שוקעת בכל שנה בשיעור של כ-30 סנטימטרים.
השקיעה גורמת לנזק בלתי הפיך לתשתיות קריטיות: סדקים בבניינים (עד כדי הרס מוחלט, או סכנת מגורים), הרס תשתיות כמו כבישים, מסילות רכבת, מנהרות תחבורה והרס צנרת מים וביוב.
כתוצאה מהמצב החמור שוקל הממשל האיראני להעביר את עיר הבירה למקום אחר.
חלק מהאנליסטים מאמינים כי ייתכן שמשבר המים היה תורם משמעותי להפגנות סביב ינואר 2018 .
על פי החשד, לפחות חמישה מפגינים נורו בינואר 2018 ב.
הפגנות מים קטנות ולסירוגין המשיכו להתרחש באזורים כפריים מסוימים.
ביולי 2021, אנשים במחוז ח'וזסטן יצאו למחות על המחסור במים.
באוגוסט 2023 הפגינו רבים במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן לאחר ניתוקים רבים של אספקת מים, שנבעו, בין היתר, מפגיעה של הטליבאן בזרימת המים של הנהר הירמנד, שמגיע מאפגניסטן.
בראש רבות מההפגנות עמדו המוּלות וזקני המחוז, שקראו נגד הנשיא אברהים ראיסי על אי התעניינותו בבעיית המים והיעדר יוזמות ממשלתיות לפתרון משבר המים.
במקביל התקיימו בכורדיסטן ובמחוזות אחרים מחאות נרחבות בנושא משבר המים.
כל ההפגנות דוכאו באלימות על ידי המשטר.
על פי (WRI), איראן מדורגת בין המדינות בהן מחסור המים הוא החמור ביותר בעולם.
המדינה כלולה בקטגוריה "גבוהה במיוחד" במדד שבה 80% עד 100% ממשאבי המים המתחדשים, מנוצלים מדי שנה, כלומר איראן מנצלת כמעט את כל אספקת המים הזמינה שלה לחקלאות, תעשייה ושימוש ביתי, ומשאירה רק מעט רזרבה, אם בכלל, לתקופות של בצורת.
משקאות ספורט, ידועים גם כמשקאות אלקטרוליטים, הם משקאות פונקציונליים ללא קפאין שמטרתם המוצהרת היא לסייע לספורטאים בצריכת מים, אלקטרוליטים ואנרגיה בזמנים הסמוכים לאירוע של אימון או תחרות: לפני אימון או במהלכו ובמיוחד לאחריו.
בנוגע ליעילות השימוש במשקאות ספורט והשפעתם על ביצועים ספורטיביים ועל הכושר הגופני, אין ראיות תומכות.
צריכה מוגזמת של משקאות אלו או צריכה שלהם בנסיבות שלא מצריכות את זה, עלולה לפגוע בבריאות או בביצועים.
המשקאות, או חלק ממרכיביהם כגון סוכר, עשויים שלא להתאים למצבים מסוימים.
ניתן לחלק משקאות ספורט לשלושה סוגים עיקריים
משקאות ספורט איזוטוניים המכילים ריכווזי מלחים וסוכרים הדומים לאלו בגוף האדם
משקאות ספורט היפרטוניים המכילים ריכוזי מלח וסוכר גבוהים יותר מבגוף האדם
משקאות ספורט היפוטוניים המכילים ריכוזי מלח וסוכר נמוכים יותר מבגוף האדם
רוב משקאות הספורט הם איזוטוניים בקירוב, ומכילים בין 4 ל-5 כפיות גדושות של סוכר למנה של 13 עד 19 גרם (250 מ"ל).
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אינו מבדיל בין משקאות ספורט למשקאות אנרגיה.
ביולי 2024, ביטל ה-FDA את אישורו לשימוש בשמן צמחי ברום (BVO), שהוא מייצב למזונות ומשקאות בטעמי פירות והדרים.
נמצא כי ל-BVO יש השלכות שליליות פוטנציאליות על בריאות האדם.
בשנת 2024, מעט משקאות בארצות הברית הכילו BVO.
חברות רבות הפסיקו את השימוש ב-BVO בתחילת המאה ה-21, כולל פפסיקו בשנת 2013, וקוקה קולה עם פאוורייד בשנת 2014. BVO נמצא לרוב במשקאות בטעמי הדרים.
ספורטאים המתאמנים באופן פעיל מאבדים מים ואלקטרוליטים מגופם על ידי הזעה ובזבוז אנרגיה.
אנשים עשויים לבחור לצרוך משקאות ספורט למטרות החלפת נוזלים, העמסת פחמימות ותוספי תזונה.
מחקרים מראים כי בניגוד לאמונה הרווחת, צריכת משקה ספורט המכיל אלקטרוליטים לא מגנה מפני היפונתרמיה (רמת נתרן נמוכה בדם).
סביר להניח שזה נובע מהעובדה שתכולת הנתרן במשקאות אלה נעה בטווח של 20 עד 30 מק"ג/ליטר.
מטרה מוצהרת של משקאות ספורט, המספקים קלוריות רבות של אנרגיה מסוכרים, היא לשפר את הביצועים והסיבולת.
היתרונות הפוטנציאליים של משקאות ספורט תלויים בגורמים נוספים, כולל כמות המשקה הנצרכת, הזמן שלוקח למשקה להתרוקן מהגוף, זמן הספיגה וסוג הפחמימה.
אותו מקור מציין "ראיות המצביעות על כך שצריכת משקה ספורט תשפר את הביצועים בהשוואה לצריכת משקה פלצבו".
משקאות ספורט הם משקאות ממותקים בסוכר, כאשר מחקר שנערך לאחרונה מצא כי משקאות ספורט מהווים כ-26% מכלל צריכת ה-SSB בקרב מתבגרים.
השפעות בריאותיות שעלולות להיות מזיקות
כמה מההשפעות הבריאותיות הפוטנציאליות המזיקות של שתיית משקאות ספורט ללא פעילות גופנית ממושכת כוללות עלייה במשקל, סוכרת ושחיקה דנטלית.
משקאות אלה עשירים בקלוריות ובסוכר, מה שעלול לתרום לתזונה לא בריאה.
משקאות אנרגיה שלעיתים קרובות מבלבלים ביניהם עם משקאות ספורט, מכילים בדרך כלל כמות גבוהה של קפאין.
לעיתים קרובות ריכוז הקפאין גבוה יותר מזה שנמצא במשקאות קלים.
בכמויות מתונות, קפאין אינו מזיק ויכול לספק יתרונות שונים בכל הנוגע לסיבולת; עם זאת, בכמויות גדולות עלולות להיות לו השפעות שליליות.
צריכה גבוהה של משקאות ממותקים בסוכר (SSB) בקרב ילדים בגילאי 8–14 גורמת לעלייה בסיכוי להשמנת יתר.
כמות הסוכר הנמצאת במשקאות ספורט אלה עדיין עולה על כמות הסוכר המומלצת ליום לילד.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ספורטאים שתו מדי פעם בירה בעלת תכולת אלכוהול נמוכה כדי לחדש את מאגרי המים, המינרלים והאנרגיה בגוף.
מכיוון שהמים רותחים במהלך תהליך החליטה וכך מעוקרים, הבירה הייתה אפשרות בטוחה יותר מאשר מים ממקור לא ידוע.
עם זאת, מחקרים מצביעים על כך שאפילו מינון נמוך של אתנול מפחית את ביצועי הסיבולת: הוא מעכב את תפוקת הגלוקוז בכבד במהלך פעילות גופנית, וגם פוגע במיומנויות פסיכומוטוריות כגון זמן תגובה, קואורדינציה עין-יד ואיזון.
מאז האולימפיאדה המודרנית הראשונה, צריכת הנוזלים במהלך אירועי ספורט הייתה מגוונת מאוד עקב חוסר קונצנזוס בקהילה המדעית בנוגע לשימוש במשקאות ספורט.
בתחילת המאה ה-20 הייתה אמונה רווחת שצריכת נוזלים כמו מים במהלך פעילות גופנית אינה הכרחית.
עם התקדמות מחקר בתחום פיזיולוגיה של המאמץ בשנת 1923, נחקר המודל הקרדיווסקולרי של ויסות חום על ידי א.וו.
בהתבסס על מודל זה, הודגשו ההשלכות של אובדן מים וחשיבות צריכת הנוזלים.
משקאות אנרגיה ומשקאות ספורט הופיעו לראשונה באירופה ובאסיה בשנות ה-60 כתגובה לדרישות לתוספי תזונה שיגבירו את צריכת האנרגיה.
חברת Taisho Pharmaceuticals, חברה יפנית, הציגה את Lipovitan D, אחד ממשקאות האנרגיה הראשונים בשוק בשנת 1961. מאז, גם משקאות אנרגיה וגם משקאות ספורט התפתחו לשוק של מיליארדי דולרים.
שוק משקאות הספורט והאנרגיה צומח במהירות ברחבי העולם.
משקאות ספורט נכללים בשוק המשקאות הפונקציונליים.
בתוך קטגוריית המשקאות הפונקציונליים, בתחום משקאות הספורט והאנרגיה ניתן לראות את הצמיחה הכמותית הגדולה ביותר.
משקאות אלה חוו צמיחה אקספוננציאלית של יותר מ-240% בארצות הברית וברחבי העולם בין השנים 2004 ל-2009.
מגוון רחב של משקאות יצאו במהלך השנים, שרבים מהם מכוונים לספורטאים צעירים.
מסה אטומית יחסית (relative atomic mass) או כשמה הקודם משקל אטומי (atomic weight), המסומן Ar, היא נתון פיזיקלי וכימי המייצג את הממוצע המשוקלל של המסות האטומיות של האיזוטופים של יסוד מסוים ביחס לאטום המימן, לפי שכיחותם בטבע.
לכל יסוד יש משקל אטומי מסוים, המאפיין אותו.
אין שני יסודות בעלי אותו משקל אטומי.
נתון זה נדרש מכיוון שלאיזוטופים שונים של אותו יסוד יש מסה אטומית שונה, כך שעבור כל יסוד המופיע בטבע כיותר מאיזוטופ אחד, לא ניתן להסתפק במסה האטומית של אחד האיזוטופים כדי לייצג את המסה האטומית הממוצעת של היסוד עצמו.
נדרש שקלול של המסות האטומיות של האיזוטופים השונים, לפי שכיחותם.
שקלול זה מפיק מספר מייצג עבור כל יסוד, הוא המסה האטומית היחסית.
לכן, היא תופיע לעיתים קרובות, תחת שמו של היסוד בטבלה המחזורית.
המסה האטומית היחסית היא גודל חסר ממד המייצג את היחס בין הממוצע המשוקלל של המסות האטומיות לבין יחידת מסה אטומית מאוחדת אחת ().
לדוגמה, היסוד חמצן מופיע בטבע כתערובת של שלושה איזוטופים: האיזוטופ (חמצן-16), האיזוטופ (חמצן-17) והאיזוטופ (חמצן-18).
לכל אחד מהאיזוטופים יש מספר מסה שונה (16, 17 ו-18, בהתאמה).
לכן, גם המסה האטומית של כל אחד מהם שונה: עבור חמצן-16, עבור חמצן-17 ו- עבור חמצן-18. ידועה גם השכיחות היחסית של כל אחד מהאיזוטופים: חמצן-16 מהווה 99.757% מהחמצן בטבע, חמצן-17 מהווה 0.038% מהחמצן בטבע וחמצן-18 מהווה 0.205% מהחמצן בטבע.
עם נתונים אלו, ניתן לחשב את המסה האטומית היחסית של חמצן:
מכיוון שאין צורך, או דיוק, במספר גבוה מדי של ספרות לאחר הנקודה, המסה האטומית היחסית של חמצן מוצגת לעיתים קרובות כ-15.9994. לעיתים, הנתון מוצג עם טווח אי-ודאות במדידה, הנובע מאי-ודאות במדידה של נתוני המסה האטומית והשכיחות היחסית של האיזוטופים השונים.
בשיטת הצגה זו, המשקל האטומי של חמצן הוא .
נתון המסה האטומית היחסית משמשת גם לחישובים של מסה מולרית או מסה מולקולרית.
זאת, על ידי הכפלת מספר האטומים של יסוד מסוים, הנמצאים במולקולה, במסה האטומית היחסית של אותו יסוד וחיבור התוצאות עבור כל היסודות השונים הנמצאים במולקולה.
מסה אטומית יחסית סטנדרטית (Standard relative atomic mass) היא משקל אטומי של יסוד כשהוא מחושב על בסיס השכיחות היחסית של האיזוטופים בדגימות שנלקחו מכדור הארץ בלבד.
משקל או מֶטרוּם הוא מונח במוזיקה המתאר את ארגון הפעמות בקבוצה (הנקראת תיבה) בעלת מספר קבוע של פעמות והטעמות, החוזרת במהלך היצירה המוזיקלית.
המשקל בא לידי ביטוי בכך שחלק מהפעמות מודגשות (או מוטעמות), וחלק אחר מוחלשות.
במוזיקה המערבית, המשקל מצוין (בתיווי) על פי "חתימת זמן".
למעשה, המילה "משקל" מתארת את הקונספט הכללי של מדידת יחידות קצביות, אך בשפה המדוברת הוא משמש גם לקביעה ספציפית של מקצב של יצירה מסוימת.
לדוגמה: "היצירה הזו כתובה במשקל של 4/4 (ארבעה רבעים)".
מקורו של המשקל בהליכה של בני אדם ובריקודים, בהם שמו לב האנשים שמנגנים או רוקדים שיש צעדים כבדים יותר וצעדים קלים יותר במשך הריקוד החוזרים על עצמם באופן חוזר ונשנה.
כל פעם שבא צעד כבד, הוחלט שתתחיל תיבה חדשה.
בתקופות מאוחרות יותר, הרעיון השתנה מעט ונוספו כלים ריתמיים כמו סינקופות.
לתיבה במוזיקה המערבית שתי מטרות מרכזיות: האחת, תחימת מספר פעמות (המכילות תווים) לתוך "בלוק" אחד; השנייה, חלוקת פראזות (משפט מוזיקלי) ל"בלוקים" המרכיבים אותן.
המשקל עשוי להוות תוכן מוזיקלי, כאשר הוא משנה את הפעמות המודגשות בכל תיבה ומכתיב את ה"רגש" שבו ינוגן הקטע.
בנוסף, לאדם שאינו בעל השכלה מוזיקלית, המשקל מאפשר לרוב להבחין במרכז הצלילי של היצירה.
במוזיקה המערבית ישנם סוגים מוגדרים של משקלים.
משקל זוגי - פעמה מוטעמת ולאחריה פעמה מוחלשת.
משקל משולש - פעמה מוטעמת ולאחריה שתי פעמות מוחלשות.
השנייה מבין השתיים החלשות משמשת כקדמה לפעמה החזקה הבאה בתיבה העוקבת.
הוואלס יכול לשמש כדוגמה קלאסית למשקל משולש.
משקל מרובע - הפעמות הראשונה והשלישית מוטעמות (בדרך כלל הראשונה מודגשת יותר מהשלישית), והפעמות השנייה והרביעית מוחלשות.
משקל משושה - הפעמות הראשונה והרביעית מוטעמות (בדרך כלל הראשונה מודגשת יותר מהרביעית), והפעמות השנייה, השלישית, החמישית והשישית מוחלשות.
נפוץ במגוון סוגי מוזיקה (לדוגמה: בשיר הילדים "מתחת לסלע").
המשקל המשושה הנפוץ הוא שש שמיניות.
זהו בעצם משקל זוגי כאשר כל תיבה מכילה שלוש שמינות.
דוגמה למשקל זה יש בשירי הטרנטלה ("יש בחיפה חתיכה...").
בנוסף, קיימים גם משקלים מורכבים יותר ונפוצים פחות, בעיקר בשל היותם א-סימטריים.
משקלים אלה נפוצים בעיקר במוזיקה ערבית, במוזיקת הג'אז, ברוק מתקדם וכן במוזיקה קלאסית של המאה ה-20. להלן מספר משקלים כאלה:
משקל 12 (לדוגמה: בשיר "לא ידעתי שתלכי ממני" של מתי כספי, וכן ביצירות פלמנקו, בעיקר במבנה של 3-3-2-2-2)
משקל מחומש (לדוגמה: בשיר "כולם יודעים" של אהוד בנאי או בשיר "Take Five" של פול דזמונד, מתוך רביעיית דייב ברובק, שהוא השיר הידוע ביותר כבעל משקל זה)
משקל משובע (לדוגמה: בשיר "קואיננה" של שלמה גרוניך, המבוסס על לחן בלקני ובשיר "ריח תפוח אודם שני" של נחום היימן - שניהם במשקל שבע שמיניות, ובשיר "Money" של פינק פלויד הכתוב בשבעה רבעים)
ניתן לזהות בשירים שונים גם משקלים מורכבים יותר, כגון מקצב 13 שמיניות (בחלוקה של 3-3-3-4), המופיע בפתיחת השיר "Golden Brown" של The Stranglers.
קיימים גם שירים בהם המשקל משתנה תכופות במהלך השיר, כגון השיר "אגדה יפנית" שכתב אהוד מנור והלחין אריאל זילבר.
בעבר, היה נהוג שהמשקל ביצירה מסוימת נשמר לאורך כל היצירה, אך במוזיקה המודרנית ניתן לזהות שירים או יצירות בהם כל מקטע הוא בעל משקל שונה.
השיר "We Can Work It Out" של הביטלס כתוב כולו במשקל מרובע, אך חלק מה-C-Part כתוב במשקל משולש.
השיר "All you need is love" גם הוא של הביטלס, כתוב כך שהבתים במשקל משובע, והפזמון במשקל מרובע.
בתיווי, המשקל מתורגם לשבר הנכתב בתחילת המקטע המוזיקלי.
רוב המוזיקה הפופולרית כתובה ומנוגנת במשקל 4/4 (המייצג משקל מרובע), 2/4 (המייצג משקל זוגי) או 6/8 (המייצג משקל משושה).
במוזיקה הקלאסית המסורתית נהגו לדבוק במשקלים כמו 4/4, 3/4 ו-6/8, לעיתים גם נראו וריאציות של המשקלים האלה כמו 3/2 או 6/4. בימי הביניים, בניסיון להלל או לשבח את השילוש הקדוש, היה נהוג להשתמש במשקלים משולשים שסימנו אותם בעיגול שלם, זאת בניגוד למשקלים זוגיים שסומנו בעיגול לא שלם.
כיום, נהוג לסמן את המשקל 4/4 על ידי עיגול לא שלם ואת המשקל 2/2 בעיגול לא שלם עם שני קווים שחוצים אותו.
בג'אז מסורתי נהוג להשתמש במשקל 4/4, אך לעיתים נעשה שימוש גם ב-3/4 (ג'אז וואלס).
משקל של גוף מוגדר (אופרטיבית) כתוצאה של שקילת הגוף; השקילה נעשית על ידי תליית הגוף על דינמומטר (מד-כוח); הוריית הדינמומטר היא גודל המשקל, והכיוון שעליו מתייצב הדינמומטר הוא כיוון המשקל.
המדידה צריכה להתבצע בתנאים שבהם הכוח היחיד הפועל על הגוף, מלבד הכוח שמפעיל עליו הדינמומטר, הוא כוח הכבידה.
אפשר לשקול גוף גם באמצעות מאזניים מהסוג שיש להם משטח עליון שעליו מניחים את הגוף הנשקל (כדוגמת מאזני אדם).
במערכת היחידות הבין-לאומית (SI) משקל נמדד ביחידה ניוטון.
מסה של גוף היא תכונה פנימית שלו, והיא אינה תלויה במערכת הייחוס (להוציא אפקטים יחסותיים).
מסה נמדדת ביחידות SI בקילוגרמים.
משקל הוא כוח הפועל על הגוף ותלוי במסתו ובכוח הכבידה שמתקיימת במערכת הייחוס, הוא נמדד ביחידות ניוטון.
המסה קובעת גם את ההתמד של גוף, באופן שאינו תלוי במשקל.
המסה היא סקלר, כלומר, היא אינה פועלת בכיוון מסוים, אין לדוגמה משמעות לטענה שהמסה היא 50 ק"ג בכיוון ימין.
המשקל הוא גודל וקטורי כלומר הוא גודל שיש לו כיוון, ספציפית הכיוון אליו מאיץ הגוף כאשר פועל עליו כוח הכבידה בלבד.
בתנאים בהם השפעת הכבידה מזערית, כגון בחלל, המסה של הגוף נשארת ללא שינוי.
בחיי היומיום, משתמשים לרוב במילה "משקל" במשמעות של "מסה", וזאת משום שבחיי היומיום איננו חווים שינוי משמעותי בכבידה הפועלת על עצמים סביבנו, ולכן בין המשקל למסה נשמר יחס קבוע.
כשאנו קונים תפוחים, לדוגמה, אנו מודדים את מסת התפוחים בעזרת מכשיר המודד את הכוח שהתפוחים מפעילים על משטח או על קפיץ תלוי.
מדידה זו אינה מודדת את מסת התפוחים, אלא את משקלם.
כיוון שבין המשקל למסה יש יחס ישר, ניתן להסיק ממדידת המשקל את המסה.
במדידה כזו אנו מסתמכים על כך שתאוצת הכובד שווה בקירוב בכל מקום על פני כדור הארץ (אך ראו הסתייגות בהמשך ערך זה).
לכן, המשקל של שקית תפוחים לא תלוי במיקום שבו הוא נמדד.
גם להבדל בין גודל סקלרי לווקטורי אין משמעות פרקטית בחיים היום-יומיים של רובנו.
הסיבות להימתחות קפיץ דינמומטר שגוף תלוי עליו
יכולות להיות שתי סיבות להתארכות קפיץ דינמומטר כאשר תולים עליו גוף:
מכנים כוח משיכה זה כוח כבידה שמקורו בגרם שמיים.
את כוח הכבידה שמקורו בגרם שמיים אפשר לחשב בעזרת חוק הכבידה העולמי של ניוטון, האומר שבין כל שני חלקיקים נקודתיים חומריים פועל כוח כבידה; כיוון הכוח הפועל על כל אחד מהחלקיקים הוא לעבר החלקיק האחר, וגודלו מקיים:
כאשר: m1 – המסה של אחד החלקיקים הנקודתיים
m2 – המסה של החלקיק הנקודתי האחר
r – המרחק בין שני החלקיקים
כוח כבידה הקשור לתאוצת הגוף (תאוצה – ביחס למערכת ייחוס אינרציאלית).
אם גוף תלוי על דינמומטר שקצהו העליון קשור לגוף חללית מואצת שטסה בחלל הרחק מכל גרמי השמיים, הדינמומטר נמתח ומצביע על קיום כוח כבידה הפועל על הגוף.
המקור לכוח כבידה זה אינו גרם שמיים אלא הוא קשור לתאוצת הדינמומטר.
כיוונו של שדה הכבידה הקשור לתאוצה מנוגד לכיוון התאוצה וגודלו שווה לגודל התאוצה.
דוגמה 1: כאשר מכונית הנעה לאורך כביש ישר נבלמת – נוסעיה "נזרקים" קדימה ביחס למכונית.
הסבר לתופעה במונחים הנדונים כאן: בתוך המכונית, בנוסף לשדה הכבידה האנכי שמקורו בכדור הארץ, יש במהלך הבלימה גם שדה כבידה אופקי בכיוון תנועת המכונית (כיוון מנוגד לתאוצתה) שדה כבידה זה קשור לתאוצת המכונית, והוא ש"זורק" את הנוסעים קדימה ביחס למכונית.
דוגמה 2: כאשר אדם נשקל על פני הארץ, לא באחד הקטבים, תוצאת השקילה נובעת הן מכוח הכבידה שמקורו בארץ, והן מתאוצת האדם בגין סיבוב הארץ סביב צירה.
על האדם פועל כוח כבידה כולל (השקול לשני הסוגים של כוחות הכבידה), ואדם זה, אינו יכול לדעת על סמך מדידה, מהו מקור הכוח (משיכה של הארץ או תאוצתו).
שדה כבידה כולל מכונה גם שדה כבידה נמדד.
על פי עקרון השקילות של איינשטיין אין שום ניסוי שבאמצעותו אפשר להבדיל, במדידות לוקליות, בין שני סוגי שדות הכבידה.
כאשר שוקלים שקית עם תפוחים במעלית נחה, מוצאים ערך מסוים למשקלם, לדוגמה 10 ניוטון.
כאשר המעלית עולה בתאוצה המכוונת כלפי מעלה, מוצאים ערך אחר, לדוגמה 12 ניוטון.
הערכים השונים הללו הם ביטוי לעובדה שמשקל, כמו גדלים רבים בפיזיקה, הוא גודל יחסי, התלוי במערכת הייחוס.
משקל שקית התפוחים ביחס למעלית הנחה הוא 10 ניוטון ומשקלם ביחס למעלית המואצת הוא 12 ניוטון.
התפוחים כבדים יותר במעלית המואצת.
את משקלו w, של גוף ביחס למערכת ייחוס מסוימת אפשר לחשב בעזרת הנוסחה:
כאשר: m – מסת הגוף
g – תאוצת הנפילה החופשית של הגוף ביחס למערכת הייחוס הנתונה.
דוגמה מוכרת היטב לחוסר משקל היא אסטרונאוטים הנמצאים במסלול לווייני סביב כדור הארץ.
כוח הכבידה הכולל (השקול של כוח הכבידה שמקורו בארץ וכוח הכבידה הקשור לתאוצה) הפועל על האסטרונאוטים הוא אפס.
משקל של גוף שווה תמיד לכוח הכבידה הכולל הפועל על הגוף (אך הוא אינו שווה תמיד לכוח הכבידה שמקורו בגרם שמיים).
השתנות תאוצת הכובד על פני כדור הארץ
תאוצת הכובד היא התאוצה שעובר גוף כתוצאה מכח הכובד בלבד.
מצב בו מופעל על גוף רק כח הכובד נקרא נפילה חופשית.
שדה הכבידה על פני כדור הארץ אינו אחיד ממש, אלא רק בקירוב.
השוני בין מקומות שונים נובע מכך ש:
כדור הארץ אינו כדורי אלא פחוס
מאפקטים של הכוח הצנטריפוגלי הנובע מסיבוב כדור הארץ סביב צירו, הכח חזק ביותר בקרבת קו המשווה ושואף ל-0 בקטבים.
מכך שפיזור מסת הארץ אינו אחיד.
ממוצע תאוצות הכובד, על פני כדור הארץ הוא בסביבות 9.8m/s², והתאוצות משתנות בטווח של עשיריות האחוז.
מכאן נובע, לדוגמה, כי משקלה של שקית תפוחים בשוק של ציריך יהיה גדול ב-0.24% ממשקל אותה שקית בבנגקוק.
משקל (גם בלועזית: ריתמוּס) הוא שם כולל למערכות המִקְצָב המשמשות ברוב סוגי השירה.
לתורת המשקל מונחים נרדפים – ריתמיקה, מֶטריקה ופּרוזודיה.
שירה בעלת מקצב מוגדר נקראת שירה שקולה, ואילו שירה בלתי-שקולה נקראת שירה חופשית.
ישנן שיטות מקצב שונות, ובכל אחת מהן מתאפשרים כמה מקצבים.
בשיטה הכמותית (השיטה הסִילַבִּית), המקצב מבוסס על מספר מסוים של הברות מסוג מסוים (ארוכות/קצרות, לפי הגדרת השפה); השירה ביוונית עתיקה ובלטינית שקולה במשקלים שונים בשיטה הכמותית, וכך גם רוב השירה בצרפתית.
בשיטה האיכותית (השיטה הסילבּו-טונית או השיטה הטוני-סילבית), המקצב מבוסס על דפוס מסוים של הטעמות, כלומר של הברות מודגשות לעומת בלתי מודגשות.
רוב השירה השקולה באנגלית, בגרמנית, ברוסית ובעברית מודרנית שקולה בשיטה האיכותית.
השירה העברית הקדומה משתמשת בדרך כלל בשיטה הכמותית או בשיטה הטונית הטהורה.
בשירה העברית מדור המדינה והלאה, הצטמצם מאוד השימוש במשקל, ורוב השירה היא שירה חופשית.
סוגות שיר מסוימות מתאפיינות גם במשקלים מסוימים; למשל, השירה האפית היוונית והרומית שקולה בהקסמטר דקטילי, והמשקל האופייני לסונטה באנגלית עד היום, בהשפעת שייקספיר, הוא פנטמטר יאמבי.
בשיטה זו אין מספר קבוע של הברות לשורה, אך נשמר מספר קבוע של הטעמות.
שיטה זו נדירה יחסית בימינו, אך רווחה בשירת המקרא, בשירת המזרח הקדום, ובפיוטים שקדמו לשירת ספרד.
אפשר למצוא דוגמאות של שיטה זו גם בשירי ערש אנגליים.
דוגמה לשירה במשקל כזה הם הפסוקים בתהילים (ההברות המוטעמות מודגשות):
הכתובים במשקל של (3 - 3) – שלוש הטעמות בכל צלע.
השיטה הסִילַבִּית (הברתית) הגיעה מן השירה הערבית אל שירת ספרד, דרך השירה העברית באיטליה ועד תקופת ההשכלה.
השיטה הסילבּית מקפידה על מספר שווה של הברות בשורות השיר, אך לא על ההטעמה.
מקורה של השיטה בשירת יון ורומא ופיתוחה העיקרי היה בשירה הערבית.
השיטה הסילבּית הטהורה היא השלטת בשירה הצרפתית, שכן בצרפתית קיים חופש רב בבחירת מקום ההטעמה במשפט.
המשקל הרווח בשירה הצרפתית הוא החרוז האלכסנדרוני – משקל של תריסר הברות בכל שורה עם פסק באמצע.
השירה הערבית, ובעקבותיה חלק גדול משירת ימי הביניים של יהודי ספרד, מקפידה בנוסף למספר ההברות גם על רצף מסוים של תנועות וחצאי-תנועות (שוואים נעים) משקל זה נקרא משקל יתדות ותנועות.
אופן ההטעמה הריתמית של השירה הספרדית, כפי שבוצע בזמנה, אינו ידוע בבירור כיום.
התנועה היא הברה, פתוחה או סתומה, והיתד היא שווא נע או חטף שאחריו תנועה.
להלן דוגמה מובהקת, מתוך השיר "לבי במזרח" של רבי יהודה הלוי, לשיטה הסילבּית בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
השיר כתוב במשקל "שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד/ שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד" (חצאי-ההברות מודגשים, וההברות השלמות מופרדות במקפים):
על פי ההשערה דונש בן לברט היה הראשון שהכניס את המשקל הזה לשירה העברית.
שיטת משקל זו המשיכה בשירים שנכתבו על ידי יהודי תימן עד הדורות האחרונים, אף שהמושגים יתד ותנועה לא היו מוכרים שם.
בחלק מפיוטי משוררי ספרד, המשקל מקפיד על מספר התנועות בשורות השירים, מבלי להתחשב בשוואים, ולרוב גם לא בחטפים.
דוגמה לפיוט במשקל הזה הוא הפיוט שנאנים שאננים של רבי שלמה אבן גבירול הבנוי במשקל של 3 - 3 - 6 הברות:
שיטת שקילה זו הייתה נפוצה ביותר בפיוטים, אך לא השתמשו בה כלל בשירת החול.
משקל ההגאים (משקל הברתי פונטי)
המשקל הנפוץ בפיוטים בדורות מאוחרים הוא משקל ההגאים, שבו גם התנועות וגם השוואים הנעים נספרים ללא אבחנה ביניהם.
דוגמה לשיר במשקל הזה הוא הפיוט ידיד נפש שבו שמונה הגאים בכל צלעית.
השיטה הסילבּו-טונית (הברתית-קולית) התפתחה בשפות הגרמאניות והסלאביות, שבהן למילים יש הטעמה קבועה, ואומצה בשירה העברית החל מן המאה ה-19. בניגוד לשיטה הסילבּית, המקפידה רק על שוויון במספר ההברות בכל שורה בשיר, שיטה זו מקפידה גם על סדר ההטעמות או ההדגשות, באופן שיוצר קצב אחיד.
בכל שורה בשיר שכתוב לפי שיטה זו יש תבנית מסוימת של הטעמות (הקרויה רגל), החוזרת על עצמה מספר פעמים (לעיתים בתוספת של הברה לא-מוטעמת בתחילת השורה, או בהשמטת הברה לא-מוטעמת אחת או יותר בסוף השורה); משקל השיר נקבע לפי סוג הרגל שבשימוש ולפי מספר הרגליים בשורה.
אי הטעמה של הברה נקראת השפלה.
שמות הרגליים בשיטה הסילבּו-טונית לקוחים מהשירה הקלאסית של יוון העתיקה, אך בניגוד לשירה זו בה המשקל התייחס לזמנים (תנועות קצרות וארוכות), בשירה ברוב שפות אירופה ובעברית מתייחס המשקל להטעמות או לטון הקריאה.
כתוצאה מכך, כמה מהמשקלים שמוכרים בשירה הקלאסית אינם מתאימים לשיטה הסילבּו-טונית ולא נעשה בהם שימוש.
טְרוֹכֵיאוּס (טרוכי) – הרגל הטרוכיאית מורכבת מהברה אחת מוטעמת והברה אחת לא-מוטעמת לאחריה, כמו המילה "כסף".
דוגמה לשימוש (מכאן והלאה ההברות המוטעמות מודגשות):
יַמְבּוּס (יאמב) – הרגל היאמבית מורכבת מהברה אחת לא-מוטעמת והברה אחת מוטעמת לאחריה, כמו המילה "זהב".
סְפּוֹנְדֵיאוֹן (ספונדי) – הרגל הספונדיאית מורכבת משתי הברות מוטעמות – במקור, ביוונית עתיקה ובלטינית, שהיו נוהגות בהן תנועות קצרות וארוכות, ניתן היה להחליף הברה מוטעמת בהברה לא-מוטעמת עם תנועה ארוכה.
כיוון שבעברית המדוברת כיום אין הבדל ממשי בין תנועות קצרות וארוכות, הספונדיאון הוא משקל שאינו פרגמטי לשפה.
דוגמאות לספונדיאון הן קריאות עידוד דו-הברתיות, שבהן לרוב מודגשות שתי ההברות, כמו: "ד-ני!", "יו-סי!" או צירופים כפולים כמו "כן!
אַמְפִיבְּרַכוּס (אמפיברך) – הרגל האמפיברכית מורכבת מהברה לא-מוטעמת, הברה מוטעמת והברה לא-מוטעמת, כמו המילה "קדימה".
דוגמה נוספת היא הפואמה "המתמיד" שכתובה בהגייה אשכנזית, בה רוב המילים נהגות במלעיל:
אַנַפֶּסְטוּס (אנאפסט) – הרגל האנאפסטית מורכבת משתי הברות לא-מוטעמות ואחריהן הברה מוטעמת, כמו המילה "יהלום".
דַּקְטִילוּס (דקטיל) – הרגל הדקטילית מורכבת מהברה מוטעמת אחת ושתיים לא-מוטעמות לאחריה, כמו המילה "אינטרנט".
השימוש בו בעברית בהטעמה הספרדית המקובלת כיום קשה ותובע מהכותב יצירתיות – שהרי אין מילים עבריות המוטעמות הטעמה קדם-מלעילית, והרגל המשקלית אינה יכולה לחפוף עם המילה.
השימוש בו רווח יותר אצל משוררים שכתבו בהטעמה אשכנזית.
דוגמה לדקטיל בהטעמה ספרדית: .
בשירה היוונית קיימות הגדרות של רגליים נוספות שהשימוש בהן אינו מקובל בשיטה הסילבּו-טונית: דִּיבְּרַכוּס (שתי תנועות קצרות); טְרִיבְּרַכוּס (שלוש תנועות קצרות); פֵּיאוֹן (ארבע תנועות, אחת מהן ארוכה והשאר קצרות; לפי מיקום התנועה הארוכה נקראת הרגל פיאון ראשון, שני, שלישי או רביעי) ועוד.
שורה הכתובה ברגליים אלה ניתן כמעט תמיד לחלק בדרך אחרת ולקבל רגליים מוכרות יותר, למשל פיאון שני או רביעי יחולק לשתי רגליים יאמביות.
לעיתים חלוקת הפיאון אינה מומלצת.
בסונטה ט' של מחזור השירים אהבתה של תרזה די מון, מאת לאה גולדברג ניתן לטעון לכאורה לפנטמטר יאמבי: 'מחלוני וגם מחלונך'.
הקריאה הסבירה מובילה לחלוקה שונה שמתחילה בפיאון רביעי ואחריה יאמב ופיאון רביעי נוסף: 'מחלוני וגם מחלונך'.
לאורך השיר שקילה זו משקפת משמעות: השוואה, אחדות ונפרדות בין הכותבת למושא אהבתה.
שיר שקול מוגדר הן לפי המשקל המשמש בכל אחת מהרגליים, והן לפי מספר הרגליים בשורה, המצוין באמצעות תחילית יוונית (שהיא מספר הרגליים ביונית) בתוספת המילה 'מטר'.
כך שיר שיש בו שתי רגליים בשורה הוא דימטר, שלוש רגליים – טרימטר, וכך (לפי הסדר) טטרמטר, פנטמטר, הקסמטר וכן הלאה.
כך למשל בפנטמטר יאמבי (משקל קלאסי הנקרא 'חרוז לבן' ובו נכתבו רבים ממחזות שייקספיר) יש בכל שורה חמש רגליים, שכל אחת מהן שקולה כיאמבוס; בהקסמטר אנאפסטי (משקל נפוץ בשירה היוונית) יש בכל שורה שש רגליים, שכל אחת מהן במשקל אנאפסט.
השיטה הסילבּו-טונית מתייחסת במקור למספר וסוג רגליים שווה בכל שורה, כאשר לעיתים מוחלפת רגל ארוכה ברגל קצרה יותר (המושלמת על ידי הפסקה בקריאה).
החלוקה לרגליים אינה זהה בהכרח לחלוקה למילים, כפי שניתן לראות בדוגמאות לעיל.
יצירות רבות נכתבו במשקל קבוע ללא חריגות.
עם הזמן והתפתחות השירה נפוץ השימוש בשורות בעלות מספר רגליים לא אחיד לאורך השיר, לעיתים בתבנית חוזרת אשר שומרת על משקל בקבוצות של שורות.
את הרגליים החסרות ניתן לפרש כהפסקה ברצף הקריאה.
כך, למשל, אלתרמן בדוגמה המצוטטת לעיל חורז שורות בתבנית א-ב-א-ב, כאשר שורות א הן ארבע-רגליות ושורות ב הן תלת-רגליות; הפסקה בקריאה בסוף כל שורה תלת רגלית מאפשרת שמירה על קצב אחיד.
דוגמה מוכרת נוספת לחריגה ממשקל אחיד היא החמשיר, שבו השורות 1, 2, ו-5 הן ארוכות (למשל, טרימטר אנאפסטי) ונחרזות אלה באלה, בעוד השורות 3 ו-4 קצרות (דימטר אנאפסטי) ובעלות חרוז אחר.
כאשר שתי השורות הקצרות נקראות ללא הפסקה, נשמר הקצב של השורות הארוכות.
היו גם כאלה שחרגו עוד יותר ממסגרת זו ואף בשורות חורזות השתמשו במספר רגליים שונה, אם כי רצף ההטעמות נשאר זהה – כגון מחבר המשלים הרוסי איוון קרילוב והמשורר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב במחזהו "חכם ורע לו".
שמות המושגים של חריגים בשורה
אָנָקְרוּזִיס – הברה לא מוטעמת בתחילת השורה לפני הרגל הראשונה
היפֶּרְקָטָלֶקְסיס – הברה לא מוטעמת לאחר הרגל האחרונה
קטלקסיס – הברה אחרונה חסרה ברגל האחרונה.
בְּרָכִיקַטַלֶקְסיס – שתי הברות אחרונות חסרות ברגל האחרונה (ולכן ברגל עם 3 הברות קיים רק בדקטיל)
חור ברשת – חוסר הברה ברגל באמצע השורה שמבוטא בקריאה בצורת השהיה.
דוגמה: שירו של אלכסנדר פן 'לא אני הוא האיש' בנוי כטרימטר אנאפסטי.
שורות שתיים וארבע הן היפרקטלקטיות (הברה נוספת בסוף השורה).
בשורה הרביעית יש חור ברשת (X) לאחר הרגל השנייה: "לך הבאתי במקום X טבעת".
להשהיה יכולה להיות משמעות – במקרה זה המשורר מביא דבר-מה אך ייתכן שהוא חסר ערך.
משקי חירות בית"ר היא התנועה המיישבת מטעם התנועה הרוויזיוניסטית על גופיה השונים – בית"ר, חרות ההיסטורית (היום הליכוד) והסתדרות העובדים הלאומית.
ראשית ההתיישבות של התנועה הרוויזיוניסטית החל בהקמת גרעיני יישובים על ידי חברי פלוגות הגיוס של בית"ר.
היישוב הראשון שהוקם היה רמת טיומקין בשנת 1932. אחריו קם "תל צור" באזור זכרון יעקב, אשר חבריו העבירו אותו לאזור מבצר שוני, ואחרי כן סמוך לבנימינה, שם הסב את שמו לנחלת ז'בוטינסקי.
רוב היישובים המדוברים עלו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. היישובים אמציה, צור נתן, דקלה, ארגמן ונחל סיני (שפונה לאחר יציאת ישראל מסיני) עלו כהאחזויות נח"ל על ידי גרעיני בית"ר.
גנים, כדים וחומש עלו על ידי גרעיני תנועת בית"ר.
היישובים ברובם הגדול הוקמו כ"מושבים שיתופיים".
בימינו מוגדרת "משקי חירות בית"ר" כמרכז שיתופי להתיישבות.
רשימת יישובי התנועה (על פי סדר ההקמה.
לא כל היישובים קיימים כיום):
במוזיקה, משקל מורכב (או משקל אסימטרי ולעיתים משקל לא רגיל) הוא מושג בתורת הקצב המתייחס לחלוקת תיבה למספר שאינו אינטואיטיבי.
באופן כללי מדובר במספר שאינו חזקה של שתיים או כפולה זוגית של שלוש.
המשקלים האסימטרים הנפוצים ביותר הם של חמישה או שבעה רבעים או שמיניות.
למשל סטנדרט הג'אז של פול דזמונד, "Take Five", כתוב בחמישה רבעים.
את רוב המשקלים המורכבים, ובעיקר הארוכים יותר, נהוג לחלק ליחידות קטנות יותר.
כך למשל תשע שמיניות מוצגות לרוב כשלוש יחידות של שלוש שמיניות, 11 רבעים מוצגים לרוב כשתי יחידות של ארבעה רבעים ויחידה אחת של שלושה רבעים.
מטבע הדברים ניתן לחלק כל משקל מורכב בכמה צורות, מה שקובע במידה רבה כיצד תישמע המוזיקה.
כך לדוגמה, 2+2+2+1 שונה לחלוטין מ-3+4, אף כי שניהם מסתכמים בשבע שמיניות (או רבעים).
המשקלים המורכבים נפוצים מאוד במוזיקה אתנית.
החל במוזיקה אפריקאית, דרך מוזיקה ים-תיכונית ומוזיקה מהמזרח הרחוק.
במוזיקה אפריקאית אף מקובל מאוד השימוש בפוליריתמיקה, כמה משקלים בעת ובעונה אחת.
המשקלים הללו השפיעו מאוד על מלחינים אפרו-אמריקאים, הן במוזיקת ג'אז והן במוזיקה קלאסית.
במוזיקה קלאסית מאירופה, השימוש במשקלים מורכבים היה נדיר מאוד עד סוף המאה ה-19. משקל מורכב מופיע, לדוגמה, אצל צ'ייקובסקי בסימפוניה הפאתטית, שפרקה השני כתוב בחמישה רבעים, דוגמה נוספת היא סיום ציפור האש של סטרווינסקי, הכתוב בשבעה רבעים, דביסי כתב את "אור הירח" בתשע שמיניות.
אולם במוזיקה בלקנית שכיחות בעיקר יצירות ב-11/8, 13/8, 23/8 וכדומה.
מלחיני הבלקן מחלקים לרוב את המשקל ליחידות קטנות של 2 או 3 שמיניות, שלכל אחת מהן תנועת ריקוד.
כשמלחינים קלאסיים של המאה העשרים, שהבולט בהם הוא בלה בארטוק החלו לחקור את המוזיקה העממית האירופאית, המשקלים המורכבים חדרו עמוק והשתרשו במוזיקה מודרנית.
גם להופעת הג'אז המורכב הייתה השפעה על כך.
כאמור אחד הסטנדרטים המוכרים כתוב בחמישה רבעים, אך לפול דזמונד היו עוד אי אלו יצירות במשקל מורכב, רובן ככולן בחמישה או בשבעה רבעים.
המשקל המורכב הופיע בעיקר בשנות השישים כשהחלו להופיע הג'אז החופשי והאוונגרד.
אך גם יצירות בי בופ והארד בופ רבות נכתבו במשקל לא סימטריים.
כך למשל החמישייה של מקס רואץ' וקליפורד בראון נהגה לקחת סטנדרטים "מרובעים" ולשנות את המשקל שלהם ובכך את אופיים הכללי.
במוזיקת ג'אז של ימינו מקובל מאוד לכתוב במשקלים כמו 9/8, 11/8, ואף 15/8. אחד הבולטים בתחום הוא נגן סקסופון הטנור כריס פוטר.
באחת היצירות שלו עם רביעיית הג'אז פאנק המודרנית, יצירה בשם "טריין" (על שמו של הסקסופוניסט הנודע קולטריין) הוא פותח ב-6/4 וממשיך ל-9/4 ולאחר גם ל-7/4.
בעוד שהרוק והפופ הם כמעט תמיד בארבעה רבעים (אך גם שש שמיניות ושלושה רבעים הם משקלים לא נדירים בסגנונות אלו) – יש עדיין דוגמאות רבות לשירים במשקלים לא סימטריים.
התחום הנפוץ ביותר לכך הוא הרוק המתקדם, לדוגמה השיר "Money" של פינק פלויד הכתוב כמעט כולו בשבעה רבעים (סולו הגיטרה הוא בארבעה רבעים).
גם ללהקת ג'נסיס יש כמה יצירות במשקלים מורכבים, כגון 9/8. הזמר והבסיסט סטינג מנגן את השיר "Seven Days" (בתרגום חופשי "שבעה ימים") בחמישה רבעים ואת "I Hung My Head" ב-9/8. הרכבים נוספים שנודעים בכתיבה במשקלים מורכבים הם להקות הפרוגרסיב מטאל Dream Theater ומשוגע.
במוזיקה בישראל הג'אז החופשי והאוונגרד נפוצים מאוד וכתוצאה מכך, גם הג'אז במשקלים מורכבים.
גם בקרב נגני הפוסט-בופ בארץ ניתן למצוא יצירות במשקלים מורכבים.
בתחום הרוק קיימת למשל להקת הרוק המתקדם יאפים עם ג'יפים, שמרבה להשתמש ב-5/4.
השיר "אהבה יומיומית" ("שקרים קטנים") של יהודית רביץ הוא במשקל 5/4.
השירים "מהרי נא" ו"כולם יודעים" של אהוד בנאי ו"ים בלילה ים ביום" ו"האדם" של יזהר כהן (לחן של קורין אלאל) הם במשקל 5/8.
בשיר "כבר עברו השנים" של זוהר ארגוב ישנו קטע אינסטרומנטלי חוזר המנוגן ב7/8.
בשיר "ספני שלמה המלך" בלחנה של נעמי שמר, ניתן לזהות משקל של 17/8 בבית (בחלוקה פנימית של 8/8 ו-9/8).
בפזמון השיר "עטלפים עפים נמוך" של רונה קינן נעשה שימוש במשקל 15/8 (בחלוקה פנימית של 7/8 ו-8/8).
השיר "שפל רוח" של ברי סחרוף מתוך האלבום אדומי השפתות כתוב ב-25/8 (7-4-7-7).
ללהקת שייגעצ שיר בשם "חמישה רבעים" שכשמו מנוגן במשקל 5/4.
השיר "עד שאין יותר לאן" של עידן רייכל מושר במשקל של 10/8, אשר מחולק בתוכו למשקלים קטנים של 3-3-2-2.
בשיר צלצולי פעמונים של אהובה עוזרי השיר כולו מנוגן במשקל 4/4 אך באמצע הבית יש תיבה המנוגנת ב-5/4
השיר "ארץ שבעת המינים" של חני ליבנה, נע בין 7/8 ו6/8 וכך יוצר מדי פעם גם 13/8
המשקל הוא מורפמה (צוּרָן) שנוצר בדרך גזירה מסורגת.
לתוך תבנית המשקל משבצים את אותיות השורש לשם יצירת שמות עצם ותארים.
לרוב, אותיות השורש במשקלים מיוצגות באותיות ק-ט-ל, כנראה עקב התאמה טובה יותר לייצוג מאפיינים לשוניים מאשר השורש פ-ע-ל, המשמש לייצוג אותיות השורש בפעלים (אם כי יש רבים המייצגים גם שמות עצם באמצעות האותיות פ-ע-ל).
נהוג לחלק את המשקלים לדגושים (בעלי דגש תבניתי ב-ע' הפועל), וללא דגושים.
גם תבניות שמות הפעולה בבניינים השונים מכונות משקלים (לדוגמה: קְטִילָה – שְמִירָה, שם פעולה בבניין קל), וכן גם צורת הבינוני בבנייני הפועל השונים (לדוגמה: קוֹטֵל – שׁוֹמֵר, בינוני בבניין קל).
במקרים רבים המשקל מצביע על משמעותה של המילה.
כך למשל, המשקלים מַקְטֵל, מַקְטֵלָה, ומִקְטֶלֶת מציינים לרוב מכשיר או כלי, לדוגמה: מחשב, מצלמה ומקלדת.
המשקלים מִקְטָל, מַקְטָל ומִקְטָלָה מציינים מקומות: מגרש, ומדרכה.
המשקל קַטֶּלֶת מציין בדרך כלל מחלות כגון אדמת, חצבת, עקמת, אך גם כלים ומכשירים כמו קלטת ורתכת, וכן קבוצות ואוספים כגון רכבת, טייסת, שייטת, כוורת, כספת (שייך גם ל"כלים"), ועוד.
קיימות עשרות בודדות של משקלים נפוצים, ועוד הרבה משקלים נדירים יותר.
המשקל הוא תבנית לשונית קבועה של שם העצם שלתוכה יוצקים את אותיות השורש.
האותיות הנוספות המשמשות חלק קבוע בתבנית המשקל נקראות מוספיות (תחיליות / תוכיות / סופיות).
שני ספרי עזר מרכזיים בעברית בנושא המשקלים הם: 'לוח השמות השלם' של שאול ברקלי, ו'היכל המשקלים' של יצחק אבינרי.
משקים שנתגלו או מים שנתגלו הוא מושג הלכתי לפיו מים, חלב או יין ששהו מגולים (לא מכוסים) ללא השגחת אדם, אסורים בשימוש.
חז"ל כתבו שטעם האיסור הוא, מחשש שנחש שתה מהם והטיל בהם ארס, ולכן משקים נאסרים רק הם היו מגולים לפחות כמשך הזמן שיכול נחש לשתות מהם.
לדעת השולחן ערוך, דין זה אינו נוהג כיום, ומשקים מגולים מותרים בשתייה, מאחר שכיום אין נחשים מצויים בינינו.
מקור הדין הוא מהמשנה ב: בנוסף לכך, מוזכרת הלכה זו בתלמוד במקומות רבים.
בילקוט שמעוני מביא אסמכתא לאיסור משקים אלה ממדרש ילמדנו: ג' משקים אסורים משום גילוי, מים וחלב ויין.
מים מנין, לרוקע הארץ על המים.
חלב מנין, ותפתח את נאד החלב.
יין מנין, דכתיב כל נבל ימלא יין.
לדעת בעלי התוספות, כל מה שאסרו היה רק בארץ ישראל שמצויים בה נחשים.
אך בארצות אירופה הקרירות יותר, אין להנהיג הלכה זו.
כמו כן נאסר להשתמש במים שנאסרו בגילוי לרחצה ולכיבוד הבית שמא ינזק מן הארס וכן נאסר לשפכם לרשות הרבים שמא יעבור עליהם אדם יחף וינזק.
אף להשקות מהם לבהמה נאסר, הן לבהמה שלו הן לשל חבירו, כיוון שמזיקם.
מותר להשקות מהמים לחתול, כיוון שאין הארס ממיתו אלא רק מכחישו לזמן מה ולאחריו הוא חוזר לאיתנו.
מנהג העולם להקל, על פי פסקו של השולחן ערוך, שאין דין זה נוהג בזמנינו, משום שאין נחשים מצויים בינינו.
אולם, בפתחי תשובה הביא בשם השל"ה ש"שומר נפשו ירחק משתיית משקין אלו", וציין שהנהגת הגר"א הייתה להחמיר בכך ביותר כי "גם אם בטל הטעם לא בטל הדין", וישנם טעמים על פי הסוד.
יש אחרונים שחילקו בין מקומות שהנחשים מצויים גם בזמנינו למקומות שאינם מצויים כלל.
וכוונתם לאסור בארצות החמות שבהן יש יותר נחשים מאשר בארצות אירופה.
ידוע שהחזון איש החמיר בכך לעצמו ובעקבותיו החמיר גם הגר"ח קנייבסקי.
בכף החיים הביא בשם הפוסקים שיש לחשוש גם למשקה שהיה מגולה ביום בלי שראו אותו.
בכוס של קידוש או הבדלה וכדומה כתב השולחן ערוך שיש להקפיד על משקים שנתגלו, משום הקריבהו נא לפחתך.
וכתבו אחרונים שזה דווקא כאשר המשקים התגלו לזמן ממושך, אבל אם התגלו לזמן קצר, מותר לקדש עליהם.
איסור שתיית משקה מגולה, נוהג במים, יין (ואפילו מעורבים בו מים, ואפילו התחיל טעמו להשתנות לחומץ), חלב, דבש וציר; ויש אומרים שגם שום כתוש.
משקה שעיקרו מבוסס על משקאות שנוהג בהם דין גילוי, אך טעמו נשתנה, כגון קפה, דעת הגר"ח קנייבסקי שאין נוהג בו דין גילוי.
באילו משקים אין דין גילוי
בגמרא מנו מספר משקים בהם אין נוהג דין גילוי, מאחר שאין דרכם של נחשים לשתות מאותן משקאות:
יין תוסס עד ג' ימים, יין מבושל, משקה חם, מי כבשים, מי שלקות ותורמוסין, וכן משקים חריפים או מרים שנשתנה טעמם.
משקיפים באומות המאוחדות הן ישויות מדיניות, ארגונים בינלאומיים, ומדינות שאינן חברות באו"ם אשר הוענק להם מעמד מיוחד בארגון האומות המאוחדות, זאת בניגוד למעמד של חברות מלאה של 193 המדינות החברות.
מעמד של משקיפה ניתן על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
למשקיפות זכות לנאום בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, להשתתף בהצבעות פרוצדורליות, אולם הן אינן יכולות להצביע על הצעות.
זכויות נוספות כמו הזכות להגיש הצעות או הזכות להגיש מסמכים ניתנות למשקיפים מסוימים בלבד.
למשקיפים מוענקים מושבים בהיכל העצרת הכללית של האומות המאוחדות מאחורי המושבים של המדינות החברות.
מדינות משקיפות שאינן חברות באו"ם מוכרות על ידי הארגון כישויות מדינותיות אשר יכולות להגיש בקשה להצטרפות לארגון לפי החלטתן.
שווייץ הייתה במעמד זה משנת 1948 עד לקבלתה כחברה מלאה באו"ם בספטמבר 2002. שתי המדינות במעמד זה הן הכס הקדוש, אשר משמש כריבון על קריית הוותיקן, והרשות הפלסטינית, תחת השם "מדינת פלסטין".
הרשות הפלסטינית זכתה למעמד זה בנובמבר 2012, כאשר עד אז (מ-1974) הוכר אש"ף כארגון משקיף וכנציג המאמץ הלאומי הפלסטיני.
נציג הרשות הנוכחי הוא ריאד מנסור.
גם למסדר הריבוני הצבאי של מלטה, אשר ריבונותו הוכרה על ידי יותר ממאה מדינות, מעמד של משקיף משנת 1993. המסדר הוא הישות העצמאית היחידה בעולם שאין לה טריטוריה כלשהי.
לאיי קוק וניואה ממשלה אוטונומית המטפלת בעניינים פנימיים בטריטוריות, אך קשרי החוץ שלהן מנוהלים על ידי ניו זילנד, ולכן הן אינן חברות באומות המאוחדות, אלא מתייחסים אליהן כאל מדינות שאינן חברות.
הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) (משנת 1990)
הפדרציה הבינלאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום (משנת 1994)
הארגון הבינפרלמנטרי הבינלאומי (IPU – Inter Parliamentary Union) משנת 2002
בית הדין הפלילי הבינלאומי, משנת 2004
הוועד האולימפי הבינלאומי, משנת 2009
בהם: האיחוד האפריקאי, הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה, מועצת אירופה, הקהילייה המזרח-אפריקנית, הליגה הערבית, האינטרפול, איגוד המדינות הפרנקופוניות, חבר המדינות, האיחוד האירופי ועוד.
משקל לידה נמוך (low birth weight, בקיצור LBW) מתייחס לעובר שבעת הלידה היה בעל משקל פחות מ-2.5 ק"ג.
נהוג לחלק את העוברים בעלי משקל לידה נמוך לשלוש תת-קטגוריות:
משקל נמוך (LBW, Low Birth Weight) - משקל 2,500 גרם או פחות בעת הלידה.
משקל נמוך מאוד (VLBW, Very Low Birth Weight) - משקל פחות מ-1,500 גרם בעת הלידה.
משקל נמוך קיצונית (ELBW, Extremely Low Birth Weight Infant) - משקל פחות מ-1,000 גרם בעת הלידה.
כשליש מהתינוקות שנולדים במשקל לידה נמוך הם גם קטנים לגיל ההריון.
השאר, הם עוברים שנולדו מוקדם והיותם פגים נובע מהלידה המוקדמת בלבד.
משקולת נייר או מַכְבֵּדָה, היא חפץ כבד המונח על ערימת דפים כדי למנוע מהם להתעופף ברוח או למנוע את תזוזתם תחת משיכות מכחול (כמו במקרה של קליגרפיה יפנית).
משקולת נייר היא חפץ הנמצא לרוב בשימוש על שולחן העבודה במשרד ובבית.
אומנם כל חפץ כבד ומוצק יכול לשמש למטרה זו – פיסת אבן, מתכת, עץ, זכוכית, ואף משקולת מאולתרת מציוד משרדי כגון שדכן סיכות או מנקב – אך משקולת נייר ייעודית היא גם חפץ דקורטיבי ומטרתו איננה פונקציונליות גרידא.
משקולת הנייר הומצאה בתקופת המהפכה התעשייתית, כאשר גבר השימוש במסמכי נייר שונים – כגון נייר מכתבים, מזכרים, דוחות וחשבוניות – שנערמו במשרדים.
משקולת הנייר מאפשרת לשמור על ערימת מסמכים מסודרת ומונעת מהם להתפזר עם כל משב רוח שעלול לחדור לחלל העבודה.
במהלך שתי המאות האחרונות הפכו משקולות הנייר לפריט אספנות ולחפץ בעל ערך אמנותי המוצג במוזיאונים.
המשקוף הוא הקורה בחלק העליון של מסגרת התומכת בקיר שמעל דלת או חלון, ונשען על שתי תומכות או עמודים אנכיים.
בארכיטקטורה של תקופות שונות ותרבויות רבות, משקוף היה מרכיב בשיטת הבנייה "".
חומרי בניין רבים ושונים שימשו למשקופים.
באדריכלות קלאסית המשקוף הוא האלמנט הנושא את העומס ומוצב מעל הכניסה ומכונה ארכיטרב.
המשקוף הוא אלמנט מבני המונח בדרך כלל על עמודי אבן או עמודי אבן מוערמים, מעל או כניסה.
דוגמה מהתקופה התרבותית ביוון המיקנית (בערך 1600–1100 לפני הספירה) היא "" במיקנה שביוון.
המשקוף עשוי לעיתים גם מעץ או מתכת ובינו לבין דופן הקיר אליו הוא מחובר קיים תפר מתוכנן או סדק שאותו נהוג לכסות בשלווניה.
השימוש בצורת המשקוף כאלמנט בנייה דקורטיבי מעל שערים, דלתות וחלונות, ללא תפקיד מבני, שימש במסורות וסגנונות אדריכליים של מרבית התרבויות במשך מאות שנים.
דוגמאות לשימוש נוי במשקופים נמצאים באולמות היפוסטיל במצרים העתיקה ובארכיטקטורה החציבה בסלע של מקדשים בודהיסטים במערות.
מקדשי בודהיסטים פרהיסטוריים ואחריהם הודים לאחר מכן היו מבני עץ עם משקופי עץ נושאים עומס על פני פתחים.
מקדשי המערה שנחפרו בסלע היו עמידים יותר, ומשקופי האבן המגולפים שאינם נושאים עומדים אפשרו שימושים נוי יצירתיים באלמנטים בודהיסטים קלאסיים.
בעלי מלאכה מיומנים מאוד הצליחו לדמות את מראה העץ, לחקות את הניואנסים של מבנה עץ ואת גרגר העץ בחפירת מקדשי מערות מסלע מונוליתי.
בדוגמאות בנייה הודיות בודדות, מסורת הארכיטקטורה של הוויסלה בין המאות ה-11 וה-14 הוציאה משקופי אבן לא מבניים מגולפים לפרטים באזור רמת דקאן הדרומית בדרום הודו.
עידן הייתה תקופה חשובה בהתפתחות האמנות והארכיטקטורה בתרבות הדרומית.
הוא זוכר בעיקר בזכות המנדאפות של , המשקופים, ואלמנטים אדריכליים אחרים, כמו במקדש צ'נאקשווה.
תרבות המאיה באמריקה הייתה ידועה באומנות המתוחכמת והארכיטקטונית המונומנטלית שלה.
עיר המאיה , בדרום מקסיקו של ימינו, התמחה בגילוף האבן של אלמנטים של קישוטי נוי בתוך משקופי אבן מבניים.
המשקופים המוקדמים הקדומים ביותר נוצרו בשנת 723 לספירה.
באתר הארכאולוגי של יאכצ'ילאן ישנם חמישים ושמונה משקופים עם חתיכות דקורטיביות המשתרעות על פתחי מבנים גדולים.
בין גילופי המאיה שנחפרו ניתן למצוא שלושה משקופים לדלתות מקדש הכוללים סצנות עלילתיות של מלכה שחוגגת את משיחת המלך בידי אלוהים.
המילה "משקוף" מופעיה בתנ"ך 3 פעמים, שלושתן (שמות י"ב, פסוקים - ז ,כ"ב, כ"ג) בספר שמות.
כולם בהקשר סימון שתי המזוזות ומשקוף הבית בדמו של טלה, כסימון לבתי בני ישראל בעת מכת בכורות.
גוף מוסדי או משקיע מוסדי הוא גוף המנהל כספים של הציבור, כגון כספי פנסיה וקרנות נאמנות.
הגופים המוסדיים המרכזיים בישראל הם חברות הביטוח ובתי השקעות.
גופים אלה מנהלים כספים בקרנות נאמנות, קרנות פנסיה וקופות גמל תמורת דמי ניהול שהם גובים.
היות שהגופים המוסדיים מנהלים כספי ציבור בהיקפים גדולים, הם כפופים לחוקים ורגולציה ממשלתית.
החל משנת 2005 ולאור רפורמת בכר להפחתת הריכוזיות במשק, מכרו הבנקים בישראל את קופות הגמל וקרנות הנאמנות שברשותם וכך חדלו מלהיות גופים מוסדיים.
משקל גוף האדם הוא מסת האדם או משקלו.
משקל הגוף נמדד ברוב מדינות העולם בקילוגרמים, אם כי במדינות מסוימות כמו ארצות הברית למשל, נמדד משקל הגוף בפאונדים, או בבריטניה שם הוא נמדד גם בסטון וגם בפאונד.
מרבית בתי החולים, אפילו בארצות הברית, משתמשים כיום בקילוגרמים.
משקל הגוף באופן אידיאלי נמדד באמצעות מאזניים כאשר האדם אינו נושא עליו פריטים כלשהם (בגדים, נעליים, ואביזרים שונים כמו טלפונים ניידים וארנקים).
משקל גוף עודף או מופחת נחשב לאחד מהאינדיקטורים הנפוצים לקביעת בריאותו של אדם.
משקל גוף האדם מתייחס למסה של האדם או לכוח הכבידה הפועל עליה, והוא מהווה אינדיקטור שכיח להערכת מצבו הבריאותי של אדם, כאשר משקל עודף או מופחת נחשבים לגורמי סיכון.
מדידתו האידיאלית מתבצעת באמצעות משקל גוף, כשהוא אינו נושא פריטים חיצוניים כמו בגדים ואביזרים.
משקל הגוף משתנה לאורך שעות היממה משום שכמות המים בגוף אינה קבועה.
לעיתים רבות משתנה משקל הגוף לאחר ביצוע פעילויות כמו שתייה, מתן שתן או פעילות גופנית.
לעיתים מסוימות ספורטאים מקצוענים נוהגים שלא לשתות במכוון, במטרה שיסווגו כבעלי משקל נמוך יותר, על מנת שיוכלו להתחרות נגד ספורטאים במשקל נמוך מהם.
הקונספט של משקל הגוף האידיאלי הוצג בתחילה על ידי דיביין (Devine) במהלך שנת 1974, על מנת לאפשר לציבור להעריך אם ניתן לאשר שימוש בתרופות מסוימות בקרב חולים עם השמנת יתר חולנית.
בעוד שלאורך השנים מודלים נוספים להערכת משקל הגוף האידיאלי זכו לפרסום והכרה רבה, המודל שנמצא בשימוש הרב ביותר כיום הוא עדיין המודל של דיביין.
מודלים בולטים נוספים המשמשים להערכת משקל הגוף האידיאלי הם מדד מסת גוף (BMI) והמודל של המווי.
הדרך למדוד את משקל הגוף האידיאלי אינה מושלמת, שכן היא איננה לוקחת בחשבון את אחוזי השומן או משקל השרירים בגוף.
בבדיקת Dual energy X-ray absorptiometry (או בקיצור DEXA) ניתן למדוד במדויק את אחוזי השומן ומשקל השומן, השרירים והעצמות בגוף.
הנוסחה של דיביין לחישוב משקל הגוף האידיאלי אצל מבוגרים היא כדלקמן:
משקל הגוף האידיאלי לגברים = 50 קילוגרמים + 0.9 קילוגרמים × (גובה בסנטימטרים - 152)
משקל הגוף האידיאלי לנשים = 45.5 קילוגרמים + 0.9 קילוגרמים × (גובה בסנטימטרים - 152)
הנוסחה של המווי לחישוב משקל הגוף האידיאלי אצל מבוגרים היא כדלקמן:
משקל הגוף האידיאלי לגברים = 48 קילוגרמים + 1.1 קילוגרמים × (גובה בסנטימטרים - 152)
משקל הגוף האידיאלי לנשים = 45.4 קילוגרמים + 0.9 קילוגרמים × (גובה בסנטימטרים - 152)
חוקרים מבית הספר ללימודי היגיינה ורפואה טרופית של לונדון פרסמו מחקר שעסק במשקל הממוצע בקרב אנשים בוגרים בכתב העת "BMC Public Health" ובוועידת האו"ם Rio+20.
משקולת (או: אבן שקילה) היא חפץ לפי מידה המשמשת למדידת משקל באמצעות מאזניים.
המאזניים שימשו רבות בפעילות המסחר בעת העתיקה, לפחות מתקופת הברונזה הקדומה (האלף השלישי לפני הספירה).