tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.74 דקות ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:46.98 דקות.
בתחרות שנערכה בקובלנץ, גרמניה ב-18 במאי 1983 קבע כץ בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:47.8 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בתוצאה של 1:48.58 דקות, אחרי מרק הנדלסמן שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:47.19 דקות.
מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.46 שניות, אחרי מארק הדלסמן (47.80 שניות) ואלון אלייקים מהפועל ירושלים (48.48 שניות).
נוסף לכך הוא קבע בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם שמואל איס, אלון אלייקים ומרק הנדלסמן שיא ישראלי חדש של 3:10.74 דקות, שיא החזיק מעמד 19 שנים.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1984 זכה כץ בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.55 דקות, לפני ליאור מימון (1:53.95 דקות) ועופר תיכון (1:54.20 דקות), שניהם מאס"א תל אביב.
בסוף שנות שמונים פרש מריצה מקצוענית והיגר לארצות הברית שם הוא חי במדינת קליפורניה.
עוז בילו (נולד ב-16 בינואר 2001 בראשון לציון שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
בנו של כדורגלן העבר יוסי בילו.
בילו גדל במחלקות הנוער של מכבי תל אביב, הפועל ראשון לציון ומועדון ספורט אשדוד.
ב-2 ביוני 2020 ערך בילו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מועדון ספורט אשדוד, בניצחון 3-2 על הפועל רעננה במסגרת עונת 2019/2020 בליגת העל.
בסך הכל ערך שש הופעות ליגה בעונה זו.
בעונת 2020/2021 הוסיף בילו 20 הופעות ליגה, והבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-0 על בני יהודה תל אביב.
ב-24 בינואר 2023 הושאל למכבי נתניה, אשר רכשה אותו ביוני 2023. ב-24 בינואר 2026 האריך בילו את חוזהו במכבי נתניה בשנתיים נוספות.
בילו הוא חלק מסגל הנבחרת הצעירה של ישראל.
אייל עוזאל קהלני (נולד ב-29 ביוני 1996), הידוע בשם הבמה עוזאל, הוא ראפר ומוזיקאי ישראלי.
כשהיה בן שש, לאחר גירושי הוריו, עלה ארצה להתגורר בתל אביב, שם הוא מתגורר נכון ל־2022. בגיל 18, במהלך שירותו הצבאי בסיירת בחיל השריון, החל ליצור לראשונה מוזיקה באופן עצמאי.
בשנת 2018 הוציא את הסינגל הראשון שלו, "מיינסטרים".
לאחר מכן הוציא סינגלים נוספים, ביניהם "תמיד פראש", "בואי נצא" ו"בן אדם".
בשנת 2020 הוציא יחד עם צוקוש את הסינגל החמישי שלו "חופש".
באותה שנה הוציא גם את הסינגל "ורד אדום".
בשנת 2021 הוחתם בלייבל יוניברסל מיוזיק ישראל.
לאחר עבודה משותפת הוציא סינגל בשם "שבועיים" שהופק מוזיקלית על ידי עידו בי וצוקי.
הקליפ לשיר הופק על ידי ROMS.
בשנת 2022 השיק את המיני-אלבום הראשון שלו, "אחרייך" המכיל שירי היפ הופ בעלי אופי ים תיכוני, עם עיבודים שחלשו על מגוון סגנונות ביניהם ראפ, פופ וטראפ.
בהפקת המיני-אלבום השתתפו מספר מפיקים, ביניהם עידו בי וצוקי, עדי רותם, ערן גולדברג ואופיר יוגב.
עוזי ביתן (נולד ב-1 בספטמבר 1963) הוא המנהל הכללי של קופת חולים מאוחדת, החל מ-9 בינואר 2023. קודם לכן מילא שורה של תפקידים ניהוליים בקופת חולים מאוחדת ובקופת חולים לאומית.
עוזי ביתן נולד במושב יושיביה למשפחת חקלאים, הוא הרביעי מתוך 8 אחים ואחיות.
שירת בחיל האוויר וסיים את שירות המילואים בדרגת רס"ן.
בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, ותואר שני במנהל עסקים, מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2010 שימש כמרצה במחלקה לניהול מערכות בריאות בבית ספר לניהול של אוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1992–1995 עבד במרכז המחשבים והתפעול של בנק לאומי, כמהנדס ארגון ושיטות ומנתח מערכות מידע.
בשנים 1995–2011 היה חבר הנהלת קופת חולים לאומית ושימש גם כמנהל ארגון ושיטות ועוזר מנכ"ל; מנהל אגף ארגון ומערכות מידע (בדרג סמנכ"ל) ומנהל מחוזות מרכז ודרום.
בשנת 2012 עבר לקופת חולים מאוחדת לתפקיד סמנכ"ל תפעול וחבר הנהלת הקופה, בשנת 2018 ניהל במשך שנה את מחוז דרום של מאוחדת ובשנת 2019 חזר לתפקיד סמנכ"ל התפעול.
בתקופת מגפת הקורונה עמד בראש מנהלת הפעילות בחירום של הקופה.
בשנת 2022 נבחר ביתן למנכ"ל מאוחדת על ידי ועדת איתור בראשות שופט בית המשפט העליון (בדימוס) צבי זילברטל.
נכנס לתפקידו ב-9 בינואר 2023.
ביתן מכהן משנת 2013 כחבר דירקטוריון בעמותת יחדיו מקבוצת קרן רש"י, העוסקת בטיפוח וטיפול באוכלוסיות מוחלשות בפריפריה.
משנת 2024, ביתן מכהן כחבר דירקטוריון נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים.
ביתן שימש כחבר בפורום בריאות בנגב.
הוא נשוי למיכל, פסיכותרפיסטית במקצועה, ואב לשלושה.
עוזאל ותיק (נולד ב-31 ביולי 1982) הוא ראש המועצה המקומית קדומים.
בנם של אהרן ושושנה ותיק, מוותיקי קדומים.
סבו אביגדור ותיק היה ממקימי העיר בת ים וחנותו 'ותיק' הייתה החנות הראשונה בעיר.
בפתחה התנוסס שלט גדול: "עברי דבר עברית".
התנדב כרכז בקייטנת איל"ן ובסניף בני עקיבא ביישוב וריכז פרויקטים קהילתיים.
שימש במספר תפקידים תקשורתיים ברדיו ובעיתונות הכתובה.
בשנת 2010 החל לעבוד ב'סיטיפס' – הרכבת הקלה בירושלים משלב ההקמה, דרך התפעול ועד תום הזיכיון בשנת 2021. לאחר שמילא מספר תפקידים בכירים בחברה מונה ותיק לסמנכ"ל הרכבת הקלה.
בשנת 2021 מונה ותיק למנהל אגף בכיר דוברות תקשורת הסברה ופניות הציבור בדרג סמנכ"ל במשרד הפנים.שימש כנציג שר הפנים בהקמת המועצה המקומית שער שומרון וכחבר בוועדה הממונה מטעם משרד הפנים.
בעבר ותיק כיהן כסגן ומ"מ ראש מועצת קדומים.
כנער היה חבר בתנועת נוער מולדת בתקופתו של יו"ר התנועה רחבעם זאבי (גנדי).
בבחירות למועצת קדומים ב־ 2018 נבחר ותיק לחבר המועצה ומונה לסגן ומ"מ ראש המועצה.
בשנת 2023 פרש ותיק מתפקידו בהנהלת משרד הפנים על מנת להתמודד בבחירות לראשות מועצת קדומים.
עוזאל ותיק הקים את סיעת 'אהבת קדומים' וקיבל את תמיכתו של חננאל דורני, ראש המועצה הקודם.
עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024 ובהן נבחר ותיק לראשות המועצה.
עוזאל ותיק הוא רב-סרן במילואים.
החל את דרכו הצבאית כמצטיין בקורס של דובר צה"ל, והמשיך לקורס קצינים מטעם היחידה.
בתפקידי הקצונה שמילא במטה דובר צה"ל, פיקד ותיק על מדור מני"ב ושימש כקמב"ץ בחמ"ל דובר צה"ל.
לאחר מכן מונה ותיק לדובר אוגדת יהודה ושומרון בזמן האינתיפאדה השנייה, ובתפקיד זה כיהן כ–3 שנים.
בשירות המילואים שימש ותיק כמאמן רשויות מקומיות לשעת חירום מטעם פיקוד העורף ואימן עשרות רבות של עיריות ומועצות ברחבי הארץ.
בנוסף כיהן כמסביר לחירום בטלוויזיה וברדיו.
קודם לכן מילא שורת תפקידים בפיקוד העורף, בהם מפקד מכלול רשויות, משרדי ממשלה ותשתיות לאומיות במחוז ירושלים והמרכז, ומפקד מכלול אוכלוסייה.
מתגורר בשכונת גבעת שלם בקדומים.
עוז דוידיאן (נולד ב-29 בנובמבר 1971) הוא אזרח ישראלי שבמהלך טבח שבעה באוקטובר הציל את חייהם של עשרות אנשים מאזור הטבח במסיבה ברעים.
על גבורתו הוענק לו אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית.
דוידיאן נולד בשנת 1971 במושב פטיש, לאברהם דוידיאן, שעלה לישראל בגיל צעיר מהאזור הכורדי של איראן ולרות, בת למשפחת זאדה הירושלמית.
למד בבית הספר יסודי ותיכון של המועצה האזורית מרחבים.
מגיל צעיר עבד במשק המשפחתי.
את שירותו בצה"ל עשה בפיקוד העורף.
לאחר שירותו הצבאי, התגייס לשרת במשמר הגבול בתחום המודיעין, בגוש קטיף.
במקביל, למד היסטוריה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון ולאחר מכן, למד משפטים במכללת רמת גן והוסמך כעורך דין.
בשנת 2008 עזב את המשטרה והתמחה בסנגוריה הציבורית בתחום הפלילי ובדיני תעבורה.
בהמשך, עבד כעורך דין לדיני תעבורה והחל ללמוד לתואר שני במשפטים במכללת שערי משפט.
החל מיולי 2021 הוא עובד כאיש משא ומתן במסגרת הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב.
במקביל לשירותו המשטרתי ולאחריו, הקים עם אביו את חוות הבודדים "חוות אברהם" שבין מושב פטיש לרעים.
במסגרת עבודתו בחווה, נחשף להתעמרויות ואירועי אלימות מצד בדואים מהסביבה.
לאחר מותו של אביו עזב את החווה, עבר עם משפחתו למושב מסלול והעביר אותה לניהולם של אחותו וגיסו.
בבוקר 7 באוקטובר 2023 נודע לדוידיאן מאחותו שבחווה, הממוקמת סמוך לשטח פסטיבל הנובה, כי באזור מסתתרים פצועים וניצולים רבים מהטבח.
דוידיאן, שהכיר את השטח היטב, יצא עם הטנדר הפרטי שלו בכ-15 גיחות תחת אש לאזור, כשבכל גיחה כזו אסף מהשטח כמה אנשים שהתחבאו והעביר אותם למושב פטיש ומסלול.
בסך הכול, לפי הדיווחים בתקשורת, הציל כ-120 איש.
באמצעות הצעירים שאיתר וחילץ הופץ מספר הטלפון שלו בקרב משפחות של צעירים שהיו בפסטיבל, וכך קיבל הודעות עם מיקומים של ניצולים מהטבח, שהתחבאו.
במהלך חלק מהגיחות אף נתקל במחבלים, ניהל איתם קרב יריות מנשקו האישי, וחיסל אותם.
לאחר שנגמרה התחמושת בנשקו האישי, לקח נשק מגופת אחד מהמחבלים שהרג.
במקרה אחר דרס שני מחבלים שירו לעברו.
על מנת שיזהו שמדובר ברכב ידידותי, הציב בשלב מסוים על הרכב דגל ישראל.
חלק מהזמן, פעל יחד עם האלוף במיל' יאיר גולן אותו פגש בשטח באחת הגיחות.
במהלך הנסיעות שביצע בכדי לחלץ את האזרחים ממסיבת הנובה, נתקל בזוועות שראה בדרך ותועדו באמצעות מצלמות הרכב, בהן אונס, שביצעו המחבלים, ועשרות גופות שהוטלו לצידי הכביש.
בעקבות פועלו, העיד ביום הוקרה שנערך בכנסת:
על מעשה הגבורה הוענק לדוידיאן במאי 2024, אות יו"ר לשכת עורכי הדין.
ב-30 באוקטובר 2024 הוענק לו אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, עיטור האומץ האזרחי הגבוה ביותר בישראל.
במסגרת עבודתו ברשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב חילק אותות הוקרה לאזרחים בדואים שפעלו במהלך 7 באוקטובר אף הם להצלת חיי אדם.
ב-5 באוקטובר 2024, יצא לאור הסרט התיעודי "הרשימה של עוז" שעוסק במעשי הגבורה של דוידיאן במהלך טבח שבעה באוקטובר והופק על ידי רשת 13. הוא הוקרן לראשונה בארצות הברית באוקטובר 2024, בתיאטרון סבן בבוורלי הילס.
הסרט נתקל בקשיים להפצה בשל היותו בשפה העברית ובשל התוכן הגרפי שבו, שמציג גופות ומראות קשים מהמתקפה.
יוצר הסרט, יוסי אלי, ציין כי הוא שוקל ליצור גרסה בין לאומית של הסרט, עם קריינות באנגלית או תוספות ויזואליות, ואף פיתוח סרט עלילתי נפרד המבוסס על הסיפור.
דוידיאן נשוי לליאת, עובדת סוציאלית ואב לארבע בנות.
דודו הוא רמי דוידיאן, שבדומה לו הציל אזרחים מהטבח במסיבה ברעים, והדליק משואה ביום העצמאות ה-76 לישראל.
קרובת משפחה נוספת, , נהרגה בטבח שבעה באוקטובר.
דוידיאן דובר עברית וארמית ואוהד את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
עוזי אבנר (נולד ב-28 בינואר 1944) הוא ארכאולוג ישראלי, שהתבלט במחקרים ארכאולוגיים של הדרכים העתיקות, אתרי הפולחן ואתרי החקלאות הקדומים בדרום הנגב, ההערבה ובמדבר סיני.
אבנר הוא פרופסור במכון הערבה.
אבנר גילה וסקר מספר עצום של אתרים ארכאולוגיים בערבה, בנגב ובסיני תוך העלאת תובנות חדשות לגבי תרבויות היסטוריות באזורים אלה במיוחד בימי הקדם, אבל גם בימי הביניים ותקופות יותר מאוחרות.
עוזי אבנר נולד ב-1944 בירושלים.
מגיל צעיר אהב טיולי טבע והוקסם על ידי נופי המדבר.
אחרי השירות הצבאי, אחרי מספר שנים שבהם היה חבר הקיבוץ הזורע ,ב-1969 התיישב באילת.
בצעירותו היה מורה דרך ומדריך בבית הספר שדה באילת
הוא למד בשנים 1977-1973 ארכאולוגיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושוב ב-1983-1987 ארכאולוגיה, היסטוריה, אנתרופולוגיה וגאוגרפיה .
ב-2002 סיים אבנר בהצטיינות יתרה עבודת דוקטורט בנושא "מחקרים על התרבות החומרית והרוחנית של אוכלוסיות הנגב וסיני באלפים השישי ועד השלישי לפני הספירה".
יועציו היו הפרופסורים אבי מזר ונייגל גורינג מוריס.
הוא כיהן ב־1999-1977 כארכאולוג מחוז הדרום של רשות העתיקות, כמרצה בשלוחת אוניברסיטת בן-גוריון באילת וכחוקר במרכז מו"פ מדבר וים המלח.
למשך 35 שנה התמסר אבנר לחקר חברות הנוודים הקדומים ולשימורם וטיפוחים של אתרי הארכאולוגיה והסביבה של המדבר.
אחת התרומות החשובות שלו הייתה גילוין וסריקתן של אתרי מצבות עם ייצוג "ללא דמות" של אלילים של בני עמים נוודים בארץ ישראל ובקרבתה שפתחו דרך לאפשרויות חדשות בחקר התפתחות דתם של בני ישראל.
עוז זלוף (נולד בישראל ב-1986), הוא אמן ואוצר העוסק בקידום יצירה של נשים מבוגרות, באמנות יחסים, באמנות קהילה ופיסול חברתי, ובאמנות מקום.
הוא פועל מתוך מחויבות לאמניות מבוגרות שאינן חלק מהקאנון האמנותי, לקהילות שמחוץ לשדה האמנות, ולאמנות מבוססת קהילה ומקום.
בפעולתו הוא מטמיע את האמנות באוצרות ואת האוצרות באמנות, ומזמין אמנים להציג בתערוכות היחיד שלו, כפי שמתארת דנה גילרמן בביקורת על התערוכה דודות: "...עוז מסתנן לחלל מכובד, ונותן במה לכל מי שלעולם לא יזכו להציג בו.
ביחד הם עושים "נא" לשדה האמנות.
שולחים קול חצוף ומתריס, מדברים על מעמדם וקובלים על חוסר הלגיטימציה כלפיהם".
נכון לשנת 2024, זלוף מכהן בתפקידים אלה: אוצר החממה לאמנות מקום במוזיאון חיפה, אוצר הגלריה לאמנות בעפולה, וחבר הוועד המנהל של איגוד האוצרים.
כמו כן הוא חבר מייסד בתנועת הבוגרים הגאה מרימה ומלווה קולקטיבים אזרחיים של להט"בים ברחבי הארץ.
זלוף נולד בפתח תקווה, למד בתיכון אחד העם במגמת תיאטרון.
בשנת 2005 התנדב לשנת שירות במהלכה שהה בקריית שמונה ויזם הקמת גרעיני אמנות עם שותפיו לשנת השירות.
לאחר שירותו בצה"ל במסלול הנח"ל בשנת 2009 עבר להתגורר באור עקיבא עם חבריו לתנועת תרבות וכהצהרה התמקם עימם בבית התמחוי המקומי.
בשנת 2011, שנת מחאת האהלים, עברה הקבוצה לעפולה, הקימה מאהל מחאה וביססה בעיר את מרכז הפעילות הארצית של תנועת תרבות.
לאור פעילותו הן במרכז והן באזור הצפון, זלוף חולק את חייו בין תל אביב לעפולה.
בעל תואר ראשון ותעודת הוראה באמנות חזותית, מהמדרשה לאמנות, בית ברל, ובעל תואר שני בהוראה רב תחומית של מדעי הרוח ממכללת אורנים.
התזה שלו: אמנות כצורה של קיימות חברתית חדשה, עוסקת ביחסי היצירה המשותפת בקהילה כחלופה לדרכי היצירה והצריכה האמנותיים הקיימים.
זלוף פועל כאמן וכאוצר עצמאי.
ביצירותיו מתקיים קשר סימביוטי בין פעולות האמנות, האוצרות והחינוך.
כך מתאר עוז את גישתו: "העשייה האמנותית והפרקטיקה האוצרותית שלי שלובות זו בזו, נולדות זו מתוך זו, ומכוונות אל תחום ברור, חברתי, מקומי, או פוליטי.
אתר הפעולה שלי נמצא בקשר בין אמנות, חינוך וקהילה.
אינני עוסק כלל במקצוע האוצרות והמוזיאולוגיה, אלא בהרחבת הפעולה האמנותית להידברות ותצוגה.
כאוצר, אני עוסק עם האמנים בפעולה קהילתית ומקומית שמובילה לגיבוש רעיון, ליצירה, ולבסוף גם לתצוגה: הקמת התצוגה איננה רק הצבת האובייקטים בחלל התצוגה, זוהי פעולה של דיאלוג.
מבחינתי, יש שאלות יסוד שאני מבקש לענות עליהן בעשייה האמנותית ועל אחת כמה וכמה בעשייה האוצרותית: את מי זה מעניין?
אם יש חשיבות למעשה בעיני אדם כלשהו, אזי יש טעם לעשייה.
הפעולה האמנותית צריכה להגיע לשלב של הבשלה שבו היא יקרה למישהו שהוא מחוץ למעגל הראשוני של שדה האמנות, הנקרא גם קהילת האמנות, המתייחס לכלל האמניות, החוקרים, והאוצרות".
פרק גדול בעבודתו מוקדש לנשים אמניות, ל"דודות".
הדודות הן נושא מרכזי בעבודתו של זלוף.
אפליית אמניות לעומת אמנים היא נושא חם בעולם ובישראל.
תיאור מדויק של התופעה מביאה ד"ר רות מרקוס באתר הייעודי שהקימה.
אפליית אמניות שהן נשים מבוגרות עומדת בראש פירמידת האפליה ובאה לביטוי במילת הגנאי "דודה".
בסצנת האמנות הישראלית דודות הן יוצרות מבוגרות מהפריפריה שהחלו ללמוד ולפעול בגיל מתקדם.
זלוף נלחם באפליה באמצעות היצירה והאוצרות שלו: בתערוכת היחיד "דודות – כעס, החמצה ונעורים מאוחרים", במוזיאון נחום גוטמן (2023) הקדיש להן עוז את מרכז הבמה.
התוצאה לפעמים נועזת, אנושית ומרגשת יותר מהתערוכות של תל אביבים צעירים ועדכניים, כך מסבירה בעיתון כלכליסט האמנית ומבקרת האמנות דנה גילרמן.
זוהי תשובה למה שהוא רואה כהזנחה שפירושה מניעת השכלה, מידע ומקצועיות.
בעבודת הווידאו "האסתטיקה של הזקנה" שבתערוכה הוא פורס את משנתו: "...ישונה המצב בו אנשים המתפנים לעסוק באמנות אחרי גיל ארבעים נתקלים ביחס של זלזול וסיכוייהם לקבל חשיפה ולהציג את עבודותיהם בחללי תצוגה "מכובדים" או "מוכרים" מזעריים...
אנו קוראים לביטול האפליה על רקע גיל.
הנשים המבוגרות רחוקות מהמרכז החברתי, הן לא אופנתיות, הן לא אובייקטים מיניים.
הן צריכות לפתח זהות אינדיבידואלית.
אני רוצה להראות את ההזדמנויות שיש במרחב השוליים, לאמנים שהמוזיאון בדרך כלל מפספס אותם ושהם לא נכנסים אליו.
בשנת 2005 יסד עוז יחד עם שותפיו בשנת שירות בקריית שמונה גרעיני אמנויות: התאגדות ארצית של קבוצות אמנים צעירים.
גרעיני האומנויות הפכו לימים להיות תנועת תרבות.
בשנת 2009 לאחר שירותו הצבאי במסלול נח"ל התגורר עוז באור עקיבא עם מייסדי תנועת תרבות ולמד תיאטרון אצל נולה צ'לטון, כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון.
כהצהרה, הקבוצה התמקמה במרכז סעד ובבית התמחוי של אור עקיבא.
חברי הקבוצה למדו בימוי, משחק ותפיסה תאטרונית ובמקביל עסקו, בעיקר בתחומי התיאטרון, בחינוך קהילתי, בהדרכת ילדים ונוער ובעבודה עם נערים בסיכון.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011, עברה הקבוצה לעפולה, הקימה מאהל מחאה וביססה בעיר את מרכז הפעילות הארצית של תנועת תרבות.
תנועת הנוער של תרבות פועלת בחברה היהודית והערבית, התנועה מפעילה מוסדות אמנות קהילתיים ברחבי הארץ, תנועת מבוגרים ובית ספר גבוה לאמנות, תארבות, שזלוף משמש כמנהלו האמנותי.
לאחר המעבר לעפולה הקים זלוף עם חבריו לתנועת תרבות סטודיו ליצירה רב תחומית והוראת אמנות במוסדות חינוך: בפנימיית הבית לילד בכפר יחזקאל ובעמותת ילדים בסיכוי הקים את הסטודיו בית יוצרים ללימוד קולנוע וציור.
בתיכון אור עקיבא במסגרת הוראת קולנוע ותיאטרון הפעיל עוז סטודיו שיתופי עם התלמידים.
בשנים 2011–2014 ניהל בפועל את הפעילות האמנותית והעיסקית של תיאטרון אהל של תנועת תרבות.
משנת 2014 זלוף הוא המנהל האמנותי של פסטיבל מפצחים תרבות, ופסטיבל עפוליז של תנועת תרבות, בדגש על אמנות מקומית איכותית לקהל הרחב שמושך כ-10000 מבקרים בכל שנה.
משנת 2015 ניהל זלוף את תוכנית הרזידנסי (שהות אמנים) של תנועת תרבות בעפולה.
בתוכנית זו אמנים מובילים בישראל מגיעים לשהות ארוכת טווח בעפולה ויוצרים בשיתוף פעולה עם קהילות מקומיות יצירות מקור המוצגות בתערוכות יחיד ובמיצבים השתתפותיים בגלריה בעפולה.
במסגרת זו אצר תערוכות לאמנים דרורה דומיני, מיכאל ליאני, אפרת גל-נור, שי זילברמן, אורית אדר בכר, רננה רז, מירב סודאי, ורד ניסים, שוקה גלוטמן, חליל בלבין, ומרב קמל.
דוגמה לפעילות אמני הרזידנסי ניתן לראות במגזין האמנות Art Today בכתבה על תערוכתה של אפרת גל-נור הממחישה את שיתוף הפעולה בין האמנית לבין הקהילה המקומית: "התערוכה נוצרה בעזרתם של חברי תנועת תרבות שמצאו בעיר בית לעשייה אמנותית של תיאטרון, מוזיקה ואמנות פלסטית.
בתהליך עבודה משותף עם תושבי העיר הוותיקים והצעירים, מעלה התערוכה את השאלה האם עפולה-2020 היא עיר חופשית?"
זלוף הוביל בעפולה את פרויקט אמן בקהילה של משרד התרבות: פרויקט אמן בקהילה מקדם פעילות משותפת הכוללת הדרכה אישית וקבוצתית של אמנים מצטיינים המקרבים בני נוער ותושבים בוגרים מהקהילה המקומית ליצירה האמנותית ומקדמים את חשיפתה במרחב הקהילתי.
עוז הקים את פרויקט אגדה מקומית במסגרתו יסד קבוצות אמנים וחובבי אמנות מרחבי עמק יזעראל, הפועלים ויוצרים יחד, ואת בית האמנים בשיתוף הרשות המקומית ותנועת תרבות בעיר עפולה.
בבית הספר הגבוה לאמנות תארבות עסק עוז בפיתוח לימודי האמנויות השונות:
אמנות חזותית בשיתוף עמי שטייניץ
מחול בשיתוף שקד מוכיח, לילך ליבנה ואליק ניב
תיאטרון בשיתוף מיקי מבורך ואורטל שחר
מוזיקה בשיתוף אילן מוכיח וגיא אבידן
החממה לאמנות של מוזיאוני חיפה, הוא פרויקט ראשון מסוגו של אמנות מבוססת מקום וקהילה, שהוקם בשנת 2020. בפרויקט זה יוצרים אמנים ואמניות בתוך הקהילה ובשיתופה בסביבת חייהם.
היצירות מספרות את הסיפור החיפאי היומיומי, ומביאות אותו כנכס רוחני לתוך המוזיאונים העירוניים.
פסטיבל יפו 110 מתרחש מדי שנה במבנה העירייה ביפו, ופועל למשך יממה כמוסד אמנות הנותן שירות לציבור בדלפקי קבלה, במשרדים ובאגפים שבבניין ושם דגש על אינטראקציה ומפגש חי בין אמנות עכשווית לקהל מעורב.
כחבר בקהילה הגאה נותן עוז קול ובמה לאמנים ואמניות קווירים, ובשנת 2021 יזם את תת-תרבות, אירוע אמנות ברחבי גן מאיר והמרכז הגאה, של עשרות אמנים קווירים בפעולה רב תחומית עם קהל.
באותה שנה אצר את קוויר בכיכר העיר, הקרנת עבודות וידאו על קיר תיאטרון הבימה, שעסקו בתכנים אודות הזהות הקווירית, החושפות אמת אישית וחברתית, וכן אסתטיקה ואתיקה של גילוי וכיסוי במרחב הציבורי כפעולות של חגיגה וביטוי עצמי.
מת לחיות היה אשכול תערוכות יחיד בשנת 2021, שנתן ביטוי ליצר החיים הפעיל נוכח המוות.
בכך ביטא זלוף את רוחב המבט שלו על בני אדם בכל גיל.
כל אחת מתערוכות היחיד הציגה התמודדות של אמן עם פרץ-חיות המודע אל הסוף.
הבזק אור המודע אל זמניותו ואל החושך הסובב, המוחלט.
האמנים המציגים: גדי קוזיץ, דפנה מרקמן סימנס, גיא מושיוב ואלכסנדרה אצ'רנו, טל כהן בכור, אורה ראובן, אריה אירני.
בשנת 2019 אצר את פסטיבל טאבולה ראסה לאמנות רב תחומית בחסות עיריית תל אביב, מחלקת קהילה ומחלקת תרבות.
תערוכה זו הפגישה תושבים עם יוצרים מקומיים, עובדים בקהילה ואמנים אורחים.
הפסטיבל נועד לציין את הריסת מתנ"ס רמת ישראל-ביצרון, מבנה משמעותי ששירת את הקהילה לאורך השנים ובניית מרכז חדש וחדיש עבור התושבים.
במשך ארבעה ימים הקהילה הגיעה יום יום לחוות אמנות חזותית, תיאטרון, שירה ומחול.
האמנים והאמניות הוזמנו למתוח גשרים מעל הפערים בין האמנות הישראלית למקום הישראלי.
בין עשרות האמנים שהשתתפו בתערוכה: אורית אדר בכר, אלונה פרידברג, אלכס ליבק, אניה קרופיאקוב, אפרת גלנור, דרורה דומיני, הראל לוז, ורד ניסים, טל כהן-בכור, יובל המאירי, מרב סודאי, קבוצת הציור של מועדון 'כלנית', קרן גלר, ראל ברזילי, רותי סלע, רחל רייכרט, רלי ואבנר אברהמי, ושי זילברמן.
בשנת 2016 הציג זלוף שלוש תערוכות נודדות ברחבי הארץ:
מסע עלייה – תערוכה בעקבות מסעה של ויקי כנפו ממצפה רמון לירושלים.
אמנים ואמניות מרחבי הארץ הוזמנו ליצור בעקבות מאבקה של ויקי כנפו.
התערוכה עסקה במאבק לשוויון מעמדי בישראל, היא נפתחה במצפה רמון במסגרת פסטיבל השירה הבינלאומי, לאחר מכן נפתחה בירושלים במוזיאון הר הרצל וכללה יצירות של בני נוער ירושלמים, שהתכתבו עם יצירות האמנות של התערוכה, לבסוף הייתה תצוגה מסכמת בגלריה העירונית של עפולה.
התערוכה כללה ספר שירה בשיתוף עמותת הליקון לקידום השירה בישראל ובתמיכת משרד התרבות ומפעל הפיס.
מלאכת החיים – כחלק מהקמת גלריית העמקים, בקיבוץ שער העמקים, עוז אצר בשנים 2017–2018 את מלאכת החיים, תערוכה שהציגה שיתופי פעולה בין אמני הקיבוץ לאמנים פעילים בשדה האמנות הישראלי.
בקרוב תעבור פה רכבת – תערוכה שעסקה במגמות של פיתוח עירוני והשפעותיהן על אוכלוסיות ותיקות ומיתוסים ישנים העומדים בפני גלים של השתנות.
בשנת 2015 אצר את פרויקט בית אמא בהשתתפות ביאנקה אשל גרשוני, דרורה דומיני, מאירה שמש, עידית לבבי, טל שוחט, וורד ניסים.
התערוכה, הקטלוג וספר השירה עסקו בטיבה של האימהות מרובת הפנים.
כך נכתב בהקדמה לספר: "אין אימהות אחת.
יש אנשים, נשים, שמתמודדות עם מצבים ספציפיים - גדולים, קטנים, קשים, יומיומיים או הרי גורל..."
את עבודת אדמה, תערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של האמן אוסמה סעיד, משנת 2017 אצר עוז בשיתוף עם עמי שטייניץ, ויחד ראיינו אותו בהקשר התערוכה המשקפת עבר והווה ביחסי האמן הערבי עם סביבתו.
באוצרות של פסטיבל עפוליז – בחר עוז באמנות לכולם, פסטיבל האמנות כלל תצוגות של אמנים ואמניות במכולות ברזל שהוצבו כגלריה ברחבת השוק העירוני החדש, מופעי תיאטרון, מוזיקה ומחול, ומסיבות רחוב.
זלוף הנחה את התהליך ובהמשך העביר את המושכות האוצרותיות לתושבים מהעיר עפולה ויישובי עמק יזרעאל, שלמדו ממנו יוזמה ואוצרות קהילתית ופיתוח חשיבה אוצרותית בקהילות המקומיות.
2023 – לישון עם זרים, תערוכת יחיד פרפורמטיבית בגלריית המקרר
2022 – דודות, תערוכת יחיד במוזיאון נחום גוטמן, תל אביב, אוצרת: מוניקה לביא.
2022 – ריקוד הטקס: על התבגרות מינית וחוויות פגיעה של נוער להט"בי בפריפריה גיאו-חברתית, אמנות אקטיביסטית בישראל, תערוכה בהובלת תנועת אחותי
2021 – החמצתי המון הזדמנויות, תערוכת יחיד במכון לאמנות אלפרד, תל אביב.
2019 – מצעד, פסטיבל הסרטים בחיפה, התחרות הרשמית לסרטים קצרים
2019 – מצעד, פסטיבל TLVFest, התחרות הרשמית לסרטים קצרים
2018 – מצעד, רציף פירמידה, חיפה, אוצרת גליה בר אור
עוז מורג הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי, בין הכוריאוגרפים המובילים בישראל שהפיק הפקות טלוויזיה ותיאטרון בהן נולד לרקוד, דה וויס ישראל, רצף המופעים "ONE" של ריטה וההצגה קזבלן בתיאטרון הקאמרי.
מורג גדל בראשון לציון והחל לרקוד כבר בילדותו.
הוא למד במגמת מחול בתלמה ילין במגמה שלימד דוד דביר והשתתף גם במגמת התיאטרון בבית הספר.
בגיל 18 החל לעבוד בבית צבי לאחר שגרי בילו התרשם מעבודות שהוצגו בפניו.
על אף שהוגדר כ"רקדן מצטיין", שירת שירות מלא בצה"ל במערך ההסברה למלחמה בסמים.
הוא רקד גם בלהקת המחול של עידו תדמור.
לאחר בית צבי, התגורר בלונדון במשך 4 שנים במהלכן קיבל תואר ראשון במחזות זמר מבית הספר הנחשב למחזות זמר "London studio center" בו קיבל מלגה מלאה למימון לימודיו.
עם חזרתו לארץ למד בימוי והוראת תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
מורג עובד ככוריאוגרף משנת 2002 בה והפיק הצגות תיאטרון רבות בהן "אני רוצה להיות נטליה", תום סוייר והאקלברי פין עם תום אבני ויעקב כהן ועוד.
בשנת 2005, בגיל 24 בלבד, מינה אותו יואב צפיר לכוריאוגרף הראשי של תוכנית הריקודים נולד לרקוד ששודרה בשידורי קשת.
הוא עבד בתוכנית במשך כל שלוש העונות שלה.
בשנת 2007 הדריך ובנה את הכוריאורגפיה בסדרת הדרמת המוזיקלית השיר שלנו.
הוא ביים פסטיגלים בהם "גיבורי הממלכה האבודה" בשנת 2006, "מותק של פסטיבל" בשנת 2013 ו"היי סקול פסטיגל" ב-2016.
בשנת 2013, הפיק מוזיקלית וביים את לתוכנית ה-VIP של מה שקורה באילת 2 כולל הצגת הגמר.
בשנת 2014, הקים את הסטודיו שלו במתחם הבורסה ברמת גן שהוא בין הסטודיואים המובילים בישראל ללימוד ריקוד.
מורג השתתף בהפקת אירוויזיון 2019 בישראל כבמאי הבמה המשני וביים את הגלויות (מעברוני הווידאו) בין השירים שכללו קטעי ריקוד של המתמודד באחד מהאתרים המרכזיים בישראל בליווי רקדנים ישראליים.
ב-2021 החל לביים את המחזמר "החיים הם קברט" עם איציק כהן ודנה פרידר בתיאטרון הקאמרי אך עם פרוץ מגפת הקורונה בישראל, הופסקה ההפקה לאחר הצגות בודדות בלבד.
הוא ביים באותה התקופה את הדרכות הריקוד של משתתפי הזמר במסכה ברומניה.
מורג ביים את הכוריאוגרפיות והדרכות הריקוד לתוכניות טלוויזיה, הצגות תיאטרון, מחזות זמר, קליפים ומופעי במה רבים.
הוא ביים את המחזמר תמיד אותו חלום, פרח השכונות עם לירז צ'רכי, גיא זו-ארץ ושלומי קוריאט, הפקת התיאטרון המחודשת קזבלן בקאמרי, "אחים בדם" בתיאטרון בית ליסין, המלך ואני ועוד.
בין עבודותיו הנוספות: שיגעון המוזיקה, אפס ביחסי אנוש, שורת המקהלה, זה אני, מצחיקונת, לעבור את הקיר ועוד.
מורג עובד בתיאטראות נוספים בהם הצגת "קומפני" בתיאטרון באר שבע, והצגת הכבש השישה עשר בתיאטרון המדיטק בחולון.
מלבד התיאטרון, מורג מפיק ומביים הפקות ומופעי ענק בהם "ONE" של ריטה, הצגת חג החנוכה סינדרלה עם בר רפאלי, "בראבו - שרים 90 להבימה", "Song and Dance" בחיפה, "Shrek" בתיאטרון הספרייה, "זכרונות ברודוויי" ועוד.
זוכה פרס "תלמה ילין" ובפרס "The Leverhulme Trust" .
עוזא או עוזה, הוא דמות מקראית הנזכרת בספר שמואל, שם מתואר מותו בעקבות נגיעתו והחזקתו של ארון הברית, בעת החזרת ארון הברית לישראל ועלותו לירושלים.
סיפורו של עוזה מופיע בשני מקומות בנביאים: ספר שמואל ב' ו' מפסוק ג', ודברי הימים א' יג מפסוק ז.
עוזה היה בנו של אבינדב, שבביתו הניחו אנשי קרית-יערים את הארון לאחר שחזר מארץ פלשתים.
הארון הונח בעגלה חדשה רתומה לבקר, ושני בניו של אבינדב, עוזא ואַחְיוֹ, מנהיגים את העגלה, אחיו מקדימה ועוזא מאחורה: .
כשהעגלה עם הארון התקרבו לגורן נכון הארון שעל גבי העגלה מט ליפול, ועוזא תפס את הארון בידיו על מנת שלא יפול לארץ
מיד לאחר שהחזיק את הארון, נספה עוזא כעונש על מעשה זה .
לדעת חז"ל המילה 'של' משמעותה מלשון שגגה, מאחר שעוזא היה צריך להבין מדעתו שאם 'הארון נושא את נושאיו' - זאת אומרת שהלווים נושאי הארון נישאו על ידי הארון, ולא שהם נשאו את הארון, אם כך וודאי שאין צורך להחזיק את הארון מליפול.
דוד שחרד לנוכח הריגתו של עוזא בעקבות אי זהירתו בכבוד הארון קורא את מקום הריגת עוזא "פרץ-עוזה", שפירושו 'ההתפרצות והשבר שאירע עוזה', מחליט דוד שאין זו שעת הכושר לעלות את הארון לירושלים, וחוזר בו מכוונתו זו, ותחת זה הוא מסיט את התהלוכה לביתו של עובד אדום הגתי למשך שלושה חודשים.
באותם שלושה חודשים זוכה עובד לברכה, כשכל כלותיו נפקדות.
כשדוד שומע שה' בירך את עובד אדום, הוא חוזר ומעלה את הארון לעיר דוד, כפי התוכנית המקורית.
בתלמוד בבלי מסכת סוטה מובאים כמה מאמרי חז"ל בביאור דברי הפסוקים העוסקים במות עוזא:
סיבת מות עוזא - בתלמוד נאמר שסיבת מותו של עוזא היה בעקבות אחזיתו בארון הברית:
אמנם לאחר מכאן הובאה דרשה נוספת של אחד האמוראים, שעוזא עשה את צרכיו לפני הארון.
ב'בן יהוידע' כתב שלדעת האומרים כן, עבר עוזא שתי עבירות, ולכך נענש.
עולם הבא - בתלמוד מובאת דעת רבי יוחנן שעוזא יש לו חלק לעולם הבא: .
ויחר לדוד - בתלמוד הובאה דעת רבי אלעזר, שהכוונה שנשתנו פניו כחררה (=עוגת גחלים).
בסיבת הדבר שאירע כן לדוד שמת עוזא בעת שהוליך את ארון הברית לביתו בעיר דוד, כתבו חז"ל שהוא מפני שקרא לדברי תורה - זמירות: , ולכך נכשל בדבר שאף תינוקות של בית רבן יודעים, שאין לישא את ארון ברית ה' בעגלה אלא ביד, כמאמר הפסוק .
עוז פרלמן , הידוע גם בשם עוז המנטליסט, הוא מנטליסט, ורץ מרתונים ואולטרא-מרתונים אמריקאי שנולד בישראל.
פרלמן זכה למעמד כוכב בתעשיית הבידור האמריקאית בזכות הופעותיו המנטליסטיות בפני קבוצות ספורט מקצועיות כגון דאלאס קאובויס, ניו יורק ג'טס, גרין ביי פאקרס ו-לוס אנג'לס לייקרס, וכן בהופעותיו בתוכניות טלוויזיה רבות.
הוא סיים במקום השלישי בעונת America's Got Talent עונה 10 (2015), והופיע בתוכניות כגון The Joe Rogan Experience, 60 דקות ו-The Ellen Show.
בשנת 2025 זכה פרלמן בפרס אמי עבור התוכנית התיעודית Oz Knows, והוא נחשב למנטליסט המשודר ביותר בעולם על פי כתבה ב-LEADERS.
עוז פרלמן נולד ב-19 ביולי 1982 בנהריה.
בגיל 3 עברה משפחתו לארצות הברית בעקבות עבודת אביו כמהנדס.
הוא גדל ביורק, פנסילבניה ובמישיגן, שם למד הנדסת חשמל באוניברסיטת מישיגן והשלים תואר ראשון בשנת 2003. פרלמן החל להתעניין בקסמים בגיל צעיר, ובגיל 14 כבר הופיע במסעדות, מופעי ילדים ואירועים קורפורטיביים.
בין הגילאים 13 ל-18 נשא תמיד חפיסת קלפים על גופו.
פרלמן החל את קריירתו כמהנדס ב-מריל לינץ', שם עבד במחלקת שירותי טכנולוגיה גלובליים, והופיע כמנטליסט כתחביב חלקי.
לאחר שהוזמן להופיע בפני ההנהלה הבכירה בחברה, התפטר מעבודתו ב-2005 והקדיש את עצמו באופן מלא לבידור.
הוא התמחה במנטליזם, שילוב של קסמים, פסיכולוגיה והשפעה, והופיע בפני סלבריטאים, חברות ענק וקבוצות ספורט.
בשנת 2025 נשא פרלמן הרצאה ב-TED בשם "אמנות קריאת המחשבות", בה דן בטכניקות זיכרון לשמות אנשים.
פרלמן הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, כולל:
אמריקה גוט טאלנט: סיים במקום השלישי בעונה 10 (2015); חזר כמתחרה ב-The Champions (2020).
ג'ו רוגן אקספריינס: הופעה ב-4 ביוני 2025, בה ניחש את קוד ה-PIN של חשבון הבנק של רוגן.
האוורד סטרן שואו: ב-17 בדצמבר 2024, ניחש מילה סודית ("curly") שהייתה חלק מניסוי לקריאת מחשבות מ-2014.
& שישים דקות: דן בכישלון הופעה ב-The Today Show (2016), בה ניסה לנחש בחירת סלבריטאי של אל רוקר.
תוכנית הנסיעות Oz Knows (NBC, 2018), שזכתה בפרס אמי.
הוא הופיע גם ב-ESPN, HBO Hard Knocks, פוקס וחברים ועוד, והיה המנחה בטקס פרסי ה-ESPY ב-2023.
פרלמן הוא רץ מרתון ואולטרה-מרתון נלהב.
הוא זכה בארבע מרוצי מרתון ניו ג'רזי, ובמרתון אולטרה 50 מייל בשיקגו (2015) בזמן של 5:25:26. הוא השתתף באירועים כגון Badwater Ultramarathon, וסטרן סטייטס 100 מייל וספרטתלון 153 מייל.
בשנת 2022 שבר שיא עולם בריצה של 116 מייל בפארק סנטרל (ניו יורק) ב-17:40:59, לאחר שרץ 130 מייל ממונטוק למנהטן.
ב-2025 השתתף במרוץ Umstead 100 מייל בזמן 18:25:23. ריצותיו תמכו בגיוס תרומות, כולל לעזרה לאוקראינה ב-2022.
פרלמן נשוי לאליסה רוזן מאז 2010, ואב לחמישה ילדים.
הוא מתגורר בניו יורק ומשלב בין קריירת הבידור לריצות אולטרה ארוכות.
עוזי (עוזיאל) בלר (נולד ב-31 באוגוסט 1949) הוא רופא מומחה לגינקולוגיה ורפואת נשים וכירורגיה אונקולוגית.
היה פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
ניהל את המרכז לבריאות האישה בקופת חולים כללית ואת אגף נשים ויולדות בבית החולים שערי צדק.
בנוסף החל לעסוק, בשנים האחרונות, בכתיבה ספרותית.
הוא בנם של אהרון בלר, פרופסור לנוירוכירורגיה ושל אסיה בלר לבית אהרונוביץ.
לבלר אחות אחת, רות, שנשואה לגינקולוג פרופ' יורם בייט (בנו של מנהל ארגון עליית הנוער הנס בייט) .
בלר בוגר הגימנסיה העברית רחביה (1967).
במקביל ללימודיו היה חניך, מדריך ורשג"ד (ראש גדוד) בשבט מצדה - צופי ירושלים.
בתום לימודיו התגייס לצה"ל לסיירת חטיבת השריון 7 ושירת כחייל וכקצין.
השתתף כלוחם וכמפקד במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1970 ועד 1977 למד רפואה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודיו עשה התמחה במיילדות ובגינקולוגיה, בבית החולים הדסה בירושלים.
הוא המשיך לתת-התמחות באונקולוגיה גינקולוגית, במרכז הרפואי באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית.
בתום ההתמחויות, בין השנים 1983 ועד 1985, עבד כרופא בכיר במחלקת נשים בבית החולים הדסה בירושלים, ובשנים 1985 ועד 1990 כרופא בכיר במחלקה לאונקולוגיה גינקולוגית במרכז הרפואי באוניברסיטת ניו יורק, שם הוצע לו גם לכהן כמנהל המחלקה (אך הוא החליט להשיב בשלילה ולחזור לישראל).
בשנת 1990 שב לישראל, הצטרף לבית החולים שערי צדק, והקים את המחלקה לגינקולוגיה כירורגית אונקולוגית, ועמד בראשה (1990 ועד 2016).
בנוסף ניהל מ-1995 ועד 2017 את המרכז לבריאות האישה בקופת חולים כללית, והחל מ-2002 ועד 2017 היה המנהל של אגף נשים ויולדות בשערי צדק.
כיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר פרישתו בגיל 67 מבית החולים שערי צדק, הצטרף כרופא בכיר לבתי החולים מעייני הישועה בבני ברק ואסותא אשדוד.
לצד עבודתו כרופא, ביצע בלר מחקרים רבים, והיה עורך וחבר בוועדות עורכים של כתבי עת.
בלר היה חבר בוועדות שונות וחבר בארגונים בין-לאומיים.
הוא זכה בפרס יוקרתי, אות ההוקרה ע"ש הגינקולוג האוסטרי פרופ' , מטעם ועד החברה לגינקולוגיה אונקולוגית של אוסטריה (AGO - Austria).
הפרס ותעודת ההוקרה הוענקו לו בכנס השנתי של החברה האוסטרית בזלצבורג, שבו השתתפו כ-500 רופאים.
בלר הוא הרופא הישראלי הראשון שזכה בפרס זה.
בלר ציין בריאיון עיתונאי, כי עבורו קבלת הפרס היא "סגירת מעגל", מכיוון שאביו נאלץ לברוח מאוסטריה 78 שנה קודם לכן, עקב עליית הנאצים לשלטון.
ב-2022 נכלל ברשימת "40 הישראלים המבטיחים מתחת לגיל 80" של עיתון גלובס.
ב-2023 הוענקה לו תעודת הוקרה מטעם ועד האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה על תרומתו רבת השנים לתחום זה.
החברה הבין-לאומית לאונקולוגיה גינקולוגית והחברה האירופאית לאונקולוגיה גינקולוגית מעניקות פרס על שמו, למאמר מדעי מצטיין שפורסם על ידי חוקר צעיר בתחום.
עוזי בלר, חנוך לבבי, גינקולוגיה אונקולוגית: עקרונות האבחון והטיפול, תל אביב, הוצאת אאורורה, 2000
במהלך השנים פרסם בלר מעל 100 מאמרים ופרקים בספרים ערוכים בתחומי התמחותו הרפואית.
מאז שנת 2023 בלר כותב ספרות עברית מקורית.
עד תחילת 2026, הוא פרסם שלושה ספרים קריאה.
מרשמים מהחיים, ראשון לציון, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2023 (אוסף סיפורים קצרים).
ליל המטריות, הוצאה עצמית, 2024. ספר קצר המוקדש ליורם בר סיני, מנרצחי טבח שבעה באוקטובר.
לב של מגדלור - הוצאה עצמית, 2025. הספר התפרסם כספר דיגיטלי.
כיום (2026) עוסק בלר בכתיבת ספרו הרביעי, שחלק מגיבוריו הם פוסט-טראומתיים.
בנישואיו הראשונים היה נשוי לפסיכולוגית פרופסור מיכל בלר לבית פדן, הנשיאה לשעבר של המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
מנישואין אלה הוא אב לבת אחת.
בהמשך נישא לריבי בלר, מייסדת ומנכ"לית עמותת והדרת – הכוח השלישי "לחיזוק ולהעצמה של אוכלוסיית הגיל השלישי בישראל ולשינוי עמדות החברה ויחסה אל האזרח הוותיק".
מנישואין אלה הוא אב לשתי בנות.
על חבריו וידידיו הקרובים בתקופת ילדותו ונעוריו נמנה בנימין נתניהו.
בלר הוא בן דודו של העיתונאי דן מרגלית.
בשעות הפנאי שלו הוא חובב פעילויות ספורט: ריצה, שחייה ורכיבה על אופניים והוא משתתף בטריאתלונים.
בלר התגורר עשרות שנים בירושלים וכיום הוא מתגורר בתל אביב.
עוזי חיטמן (9 ביוני 1952, ט"ז בסיוון ה'תשי"ב – 17 באוקטובר 2004, ב' בחשוון ה'תשס"ה) היה זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי ומנחה טלוויזיה ישראלי, מהיוצרים הבולטים והחשובים בזמר העברי שכתב במגוון סגנונות.
בין היתר כתב מילים ולחנים לשירי ילדים, מוזיקה מזרחית, מוזיקת פופ, מוזיקה חסידית ושירי ארץ ישראל.
עוזי חיטמן נולד בגבעת שמואל לאברהם ולחנה חיטמן, ניצולי השואה שנישאו במחנה עקורים.
אביו שהה בשנות מלחמת העולם השנייה בצ'ליאבינסק בברית המועצות בסמוך לגבול עם קזחסטן לאחר שברח מפולין, ואח צעיר לחיים.
כשעוזי היה בן 6 הוא עבר עם משפחתו לשכונת החרוזים ברמת גן.
שמו ניתן לו על שם סבא-רבא שלו, עזריאל.
אביו של חיטמן היה חזן שומר מצוות ואימו הייתה חילונית.
חיטמן גדל בבית דתי-מסורתי שראה בפלורליזם ערך חשוב.
הוא למד בבית ספר לא-דתי והיה חבר בשבט הצופים "ירקון".
בבגרותו בחר באורח חיים לא דתי, אך שמר מסורת.
סגנונו המוזיקלי של חיטמן הושפע גם הוא מהפלורליזם שבבית הוריו.
בילדותו שמע בקביעות את לחני התפילות בבית הכנסת, תקליטי החזנות, ובמקביל תקליטי פופ ורוק שרכש, כמו אלה של להקות הביטלס והרולינג סטונז וזמרי רוק כגון אלביס פרסלי ותקליטים מסגנונות מוזיקה שונים בשפות אירופאיות שונות.
בגיל 11 החל לנגן בגיטרה שביקש כמתנה אחרי טיפול רפואי שעבר בבית חולים.
בשנת 1970 התגייס חיטמן לקורס טיס אך הודח מהקורס לאחר שנה.
הוא הצטרף לצוות הווי חטיבת הצנחנים ועבר אל להקת פיקוד המרכז.
בין השנים 1971–1973 הלחין את שיריו הראשונים.
שירים אלה הושרו בידי הלהקה הצבאית, למעט שני הבולטים שבהם: השיר "ניגונה של השכונה" שנכתב והולחן בעת שירותו בצנחנים והשיר "מי ידע שכך יהיה", שנכתב ביום שחרורו מהשירות הסדיר ובוצע על ידו ועל ידי בועז שרעבי חודשים ספורים מאוחר יותר, כאשר השניים גויסו למלחמת יום הכיפורים כצוות הווי במילואים.
שרעבי הקליט את השיר לאחר המלחמה במילים שהיו שונות מהמקור.
שיר זה נחשב לאחד המזוהים עם המלחמה, ותרם רבות לפרסומו של חיטמן ככותב וכמלחין.
לאחר שחרורו השתתף חיטמן במופעי בידור שונים (כמו ערב שירי מיקיס תאודוראקיס בשנת 1974, שבו ביצע עם נגה שלם את "ציפור קטנה"), כתב וביצע פרסומות והחל לכתוב שירים לאמנים שונים.
חיטמן הקים באותה שנה את להקת הפופולים יהודה תמיר, איזי גדאל, שמוליק קובלסקי וקובי קלמנוביץ'.
הלהקה הוציאה תקליט אחד, שהכיל שירים פרי עטו של חיטמן.
בפסטיבל הזמר תשל"ד (1974) ליווה, יחד עם יגאל חרד, בשירה ובגיטרה, את אילנית בשירו של יאיר רוזנבלום "אם ייפול הכוכב שלי".
הבולט בזמרים המזרחיים שחיטמן עבד אתם הוא שימי תבורי ("עוד סיפור אחד של אהבה", "לילה בלי כוכב" ושירים רבים אחרים).
חיטמן כתב לתבורי שני תקליטים שלמים בשנים 1976 ו-1977 ונלחם על השמעתו של תבורי ברדיו.
לפסטיבל הזמר החסידי ב-1976 הלחין וביצע יחד עם עודד בן חור את "אדון עולם".
את השיר "נולדתי לשלום" כתב לרגל הולדת בנו הבכור בתקופה המסעירה של מהלכי השלום עם מצרים ב-1977. השיר בוצע במקור על ידי להקת סקסטה.
במקביל ליצירות למבוגרים חיטמן היה מזוהה גם כזמר ויוצר לילדים.
הוא כתב והלחין שירי ילדים רבים, בעיקר לתחרויות פסטיבל שירי הילדים והפסטיגל, כמו "רציתי שתדע", "שירי ילדות", "אדוני ראש העיר" ו"ארץ הצבר".
זיהויו של חיטמן עם קהל הילדים בלט גם בהופעותיו בפניהם ובתוכניות הטלוויזיה שהגיש.
בתחילת שנות השמונים הוא נמנה עם מגישי תוכנית הילדים "פרפר נחמד" ובהמשך אותו עשור היה חבר בשלישיית "כמו צועני" עם יגאל בשן ויונתן מילר.
הם זכו להצלחה גדולה עם השירים שכתב חיטמן, "כמו צועני" (שיר שהגיע למקום השני בקדם האירוויזיון של 1985) ו"אנחנו נשארים בארץ" (שנכתב בעקבות ההפסד באותו הקדם ליזהר כהן עם "עולה עולה").
השלושה גם הוציאו אלבומים והופיעו בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית לילדים "הופה היי".
בשנים 1993–1998 הגיש חיטמן בערוץ 2 את התוכנית "חלום עליכם" ובה הגשים חלומות של ילדים.
בשנות ה-90 הוא השתתף בקלטות הווידאו לילדים "שירים קטנים", שהייתה לקלטת הילדים הראשונה בישראל, ו"ילדיש".
בשנת 1998 הוציא משחק מחשב בכיכובו בשם "השירים המשחקים" על ידי חברת "סידי קלאסיק".
במהלך המשחק עוזי חיטמן נוטל חלק פעיל כמנחה ומלווה של השחקן בשלל הפעילויות.
המשחק מתמקד בשירי הילדים שלו, ובפעילויות של צביעה ופאזלים (עותקים של דיסק משחק זה היו נפוצים מאוד עד כנראה סוף העשור הראשון של המאה העשרים ואחת – ונכון ל-2023 עותקים ששרדו של משחק זה נחשבים נדירים).
בנובמבר 2004, חודש לאחר מותו הפתאומי, יצא לאור ספרו "שתיים פרות ואחד סוסים", שהוא אוסף של שיבושי לשון של ילדים שאותם ליקט חיטמן.
החל משנות השמונים הוציא חיטמן אלבומים למבוגרים כזמר סולן והוסיף לתרום משיריו לאומנים אחרים.
ב-1980 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו – "ליצן חצר".
אלבום שזכה להצלחה ביקורתית, אך לא יצאו ממנו להיטים.
אף על פי שהשיר "אני יודע שאת יודעת" זכה להשמעות רבות בעת יציאת האלבום.
עוד באותה שנה ניהל מוזיקלית, עיבד וניגן באלבומו השני של בני אלבז "אהבה ראשונה".
ב-1985 כתב שלושה שירים לאלבומו של חיים משה "להיות זמר", בו בלט במיוחד שיר הנושא.
ב-1986 כתב את כל הגרסאות בעברית ללחנים יווניים לאלבומו של חיים משה "תודה".
עוד באותה שנה כתב את השיר "אחת ויחידה" לאלבומו השני של ישי לוי "הנה בא היום" ללחן יווני.
ב-1987 כתב את מילות השיר "זה סימן" ללחן יווני לאלבומו של חיים משה "כל נדריי".
בשנה זאת גם כתב והלחין את השיר "כמו שאתה יודע" עבור אלבומה של מרגלית צנעני "שמור אותי".
ב-1988 כתב שלושה שירים לאלבומו של איציק קלה "אדם ועולמו" בו בלט במיוחד "אני העבד".
ב-1989 הוציא את אלבום הסולו השני למבוגרים – "אורח" – בו בלט השיר "בארץ הזאת", שמחה כנגד הטוענים למונופול על הקביעה כיצד המדינה צריכה להתנהל.
חיטמן כתב הלחין עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום (למעט השיר "לילה זר", שעובד על ידי עדי רנרט).
בהקלטות האלבום השתתפו שמוליק בודגוב בגיטרה, איקי לוי בתופים ומיכה מיכאלי בבס.
ב-1993 הוציא את אלבום הסולו השלישי "מתוך תּוֹכִי", בו בלט השיר "אהבה זה כל הסיפור".
בהקלטות האלבום השתתפו בין היתר רועי זוארץ בפסנתר, קלידים ואקורדיון, שמוליק בודגוב בגיטרות, מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, מיכה מיכאלי בבס, ושרון חזיז בקולות.
השירים באלבומים אלו לא זכו להצלחה כמו השירים שכתב והלחין לזמרים אחרים.
אורנה ומשה דץ הגיעו למקום השלישי בתחרות האירוויזיון בשנת 1991 עם שירו של חיטמן "כאן", המבטא רגשות אהבה לארץ.
חיטמן היה אוהד של קבוצת הכדורגל מכבי חיפה, ואף כתב והלחין שניים משירי האליפות שלה: "ירוק בעיניים" (1994) בביצועו של חיים משה ו"הנה היא עולה" (2001), בביצועו של חיטמן עם שחקני הקבוצה.
לאלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים" שיצא ב-1997 כתב והלחין את "עכשיו התור לאהבה".
לאלבומו של חיים משה "התמונות שבאלבום" שיצא ב-1998 כתב את מילות השיר "אהבנו" ללחן יווני.
אחד מלהיטיו הגדולים ביותר היה "לכל אחד יש" שאת מילותיו כתב לשלומי שבת ולליאור נרקיס.
השיר זכה לתואר שיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ס (2000), הושמע פעמים רבות בתחנות הרדיו והטלוויזיה, והפך ללהיט ענק.
עוד שיר שאת מילותיו כתב חיטמן עבור שלומי שבת הוא "הרי את מקודשת", לזכר בני הזוג מוטי בוטיל וויקי כהן שנהרגו באסון אולמי ורסאי ב-2001.
בשנת 2001 כתב והלחין את "עד נשימתי האחרונה" שביטא רגשות אהבה למדינה, שיר הנושא לאלבומו של חיים משה.
באותה שנה כתב ללחנו של יאיר קלינגר את "לקום ליום הבא" לאלבומו של הזמר טל סונדק.
בנוסף, הוציא באותה שנה אלבום משירי מירון ח.
איזקסון בשם "שני מקומות" בו שילב ז'אנרים שונים.
בשנת 2003 החל להגיש את תוכנית הטלוויזיה "אדם ומלואו" בערוץ 33, שלא הספיק להשלימה.
שיתוף פעולה עם זהר ארגוב
בשנת 1984 החל עוזי חיטמן לכתוב שירים לאלבומו של זהר ארגוב "כך עוברים חיי", ביניהם שיר הנושא.
עוד הוא כתב באלבום את "מרלן" ללחן ספרדי, "עד מתי אלוהיי" ללחן טורקי ו"כמו שיכור" ללחן יווני, שזכו להצלחה רבה.
לאחר שחזר ארגוב מסיבוב הופעות באמריקה שנה קודם ליציאת האלבום (ינואר 1983), התראיין ארגוב בתוכנית האירוח של הערוץ הראשון "שעה טובה" ביום שישי בערב אצל המנחה דניאל פאר.
דניאל אז אמר לו שזמרים שיצאו לסיבוב הופעות באמריקה החליטו ששם טוב להם.
בתגובה זהר ענה לו: "איך שנחת המטוס בניו יורק וירדתי ממנו, הרגשתי פה לא שלי.
אני חושב שבשבילי ישראל זו אמריקה".
חיטמן שצפה בתוכנית זו, לקח השראה וכתב והלחין את השיר "אמריקה שלי" שנכס לאלבום שנה לאחר מכן.
בשנת 1985 לאלבום "ים של דמעות" כתב את השירים "בלילה" ו"בואי הלנה" ללחנים יווניים.
בשנת 1986 לאלבומו "להיות אדם" של זהר, כתב והלחין חיטמן את השיר "אל תשגעי אותי" ועוד כתב את השיר "כשאת לידי" ללחן יווני.
חיטמן גם כתב והלחין את השיר "הדברים היפים בעולם".
הרבה ביצועים לשיר הזה אך המוכר ביניהם הוא של זהר ארגוב שהוציא אותו כסינגל.
במהלך שנת 2004 החל עוזי חיטמן לבצע דיאטת הרזיה בשילוב תוכנית כושר גופני.
במהלכה הוריד כ-15 קילוגרם ממשקלו.
אשתו, איה חיטמן, אמרה בריאיון מ-2005: "הוא נכנס למשטר דיאטטי מטורף ומשטר כושר נוקשה מדי, והגוף לא עמד בזה." חיטמן נפטר ב-17 באוקטובר 2004 (ב' בחשוון תשס"ה) מהתקף לב פתאומי, בגיל 52, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
בשנה האחרונה לחייו עבד על אלבום חדש, "עכשיו התור לאהבה", ששיר הנושא שלו יצא לרדיו ביום פטירתו.
חיטמן נישא בשנית לאשתו איה בשנת 1976, ולהם שלושה בנים: עידו, עודד ויואב.
אחיו של עוזי חיטמן הוא חיים חיטמן, אביהם של הזמרים-יוצרים אוהד, תמיר, וענת אסתר חיטמן.
ב-2005 הוציאה משפחת חיטמן את האלבום "עכשיו התור לאהבה" עליו עבד חיטמן לפני מותו הפתאומי.
באותה שנה יצא גם אלבומו של ליאור נרקיס "חתול רחוב", לו כתב והלחין חיטמן את שיר הנושא.
ב-2008 יצא האלבום "קרוב ללב" של חיים משה, שכלל את אחד השירים האחרונים שכתב חיטמן – "מהשנייה הראשונה".
באותה השנה ביצעה הזמרת גליקריה את השיר "ילד גן העדן" שכתב יואב גינאי והלחין ארקדי דוכין לזכרו.
בשנת 2009, ארבע שנים וחצי לאחר מותו, יצא לאור האלבום "אשא עיני", אותו הקליט בטרם מותו.
האלבום הורכב משירי תפילה מן המקורות היהודיים.
חלק מהשירים הולחנו בידי חיטמן עצמו, וחלקם גרסאות מחודשות ללחנים עממיים המושרים בבתי הכנסת, וכן ללחנים של הרב שלמה קרליבך.
במסגרת מיזם "עבודה עברית", בשנת 2011 יצא האלבום "שרים עוזי חיטמן", ובו ביצועים של שיריו בפי זמרים מהז'אנר המוזיקה הים תיכונית.
הדיסק הצליח מאוד והגיע למעמד אלבום זהב.
ביולי 2012 זמן קצר אחרי מה שהיה אמור להיות יום הולדתו השישים של חיטמן, הוציאה משפחת חיטמן שני סינגלים חדשים בקולו של עוזי, "קרן אור", ו"לפני ואחרי", שנכתב לרון שובל.
במאי 2015 הולחן מחדש שירו "אני העבד" בידי המוזיקאי הראל טל.
במאי 2016 הוכרז במצעד הזמרים הכי ישראליים של אתר האינטרנט "וואלה" כי חיטמן הוא המוזיקאי החמישי "הכי ישראלי".
ב-2005 שונה שמה של "כיכר השושנים" ברמת חן, שכונת מגוריו של חיטמן ברמת גן, ל"כיכר עוזי חיטמן".
ב-2005 החברה הממשלתית למדליות הנפיקה סט של שלוש מדליות (זהב כסף וארד) לזכרו.
בפתח תקווה נקרא על שמו הפארק שמול בית החולים בילינסון.
בשכונת נווה גן בפתח תקווה הוקם בית ספר יסודי ממלכתי "עוזי חיטמן".
בגבעת שמואל (מקום הולדתו), עכו, נתניה, רמלה, חולון, קריית מוצקין, רעננה, כפר סבא,אשדוד ויבנה נקראו רחובות על שמו.
בשכונת גני יער בלוד נקרא מתנ"ס על שמו.
ב-22 במאי 2009, הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית"; בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של עוזי חיטמן שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל, כיתוב של מילות הפתיחה של הלהיט "אדון עולם" הנוגע לחיטמן: "אדון עולם אשר מלך".
ספר המנגן את שיריו של חיטמן הנקרא "שירי ילדות" הוצא לפני כמה שנים; ספר זה מאפשר לילדים לקרוא את שיריו ולשמוע אותם בביצועו של חיטמן
ב-2010 יצאה הסדרה "השירים המשחקים" ב-HOT VOD Young עם כוכבת הילדים רינת גבאי, גיא פרידמן, חנה לסלאו, טוביה צפיר ואודי ואביעד הסדרה הייתה בנויה משיריו של חיטמן.
בין ינואר לאפריל 2011 יצאו אלבומי עבודה עברית – שרים עוזי חיטמן, שבהם חידשו זמרים ים-תיכוניים שירים של עוזי חיטמן, בשינוי גרסאות.
באלבומים השתתפו בין השאר אייל גולן, חיים משה, ליאור נרקיס, מושיק עפיה, ישי לוי ושלומי שבת.
ב-26 באוגוסט 2013, הנפיק דאר ישראל סדרה של 12 בולי דאר על "מוזיקה ישראלית – שירי ילדים"; בסדרה זו הוקדש בול לשיר ילדים, שכתב והלחין עוזי חיטמן, אשר כותרו "רציתי שתדע" מופיע על הבול.
האמן ראנת אבודרהם דדון עיצב את הבול.
על השובל, כיתוב של מילות השיר
ביוני 2015 התקיים מופע הנצחה לזכר חיטמן בהיכל התרבות תל אביב לרגל יום הולדתו ה-63. את המופע ליוותה התזמורת הפילהרמונית הישראלית, את שיריו עיבד רפי קדישזון וכן ניצח עליהם, והשתתפו בו בין השאר: חני נחמיאס, יגאל בשן, שימי תבורי, משה פרץ, קרולינה, רוני דלומי, קובי אפללו, שלמה גרוניך וקרן פלס.
יצירתו של חיטמן נחשבת לקלאסיקה, ורבים משיריו הם נכסי צאן ברזל בתרבות הישראלית.
חיטמן היה יוצר פורה בעל מנעד רחב, אשר כלל בין היתר: שירי ארץ ישראל, מוזיקה מזרחית, מוזיקת פופ, שירי ילדים, בלדות, שירים מתורגמים מיוונית, מוזיקה חסידית ושירים פוליטיים העוסקים בשלום ובמחאה.
חיטמן גם שיתף פעולה עם אמנים מסגנונות רבים.
חיטמן השתתף בכתיבה של למעלה משש מאות וארבעים שירים עבריים.
אחדים מהשירים המוכרים ביותר כמעט בכל סגנון המושר בעברית הם מפרי עטו, לכן אפשר לכנות את סגנונו בשם "סגנון ישראלי".
חיטמן דגל בסובלנות ושיתף פעולה עם כל המגזרים בישראל.
על אף שהצהיר על היותו איש שמאל-מרכז, הופיע בהתנחלויות.
בשנת 2001 קיבל את פרס "נוצת הזהב" של אקו"ם לשנת תשס"א על מפעל חיים – מלחין בזמר העברי.
ועדת הפרס נימקה את החלטתה בעובדה שחיטמן הלחין למעלה מ־600 שירים, וסגנונו הייחודי מגשר בין מזרח למערב, בין דתיים לחילוניים ובין ילדים למבוגרים.
חיטמן היה ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
שירים קטנים (1990) (גרסת אלבום של הקלטת)
הגדה של פסח (1996) עם אביהו מדינה
שני מקומות – עוזי חיטמן שר מירון ח.
שירים לפעוטות – מיטב שירי הילדות עם עוזי חיטמן
הקלטות של חיטמן שיצאו לאור לאחר מותו
בואי לא נפסיד את כל הלילה
הייתי הילד הכי קטן בכיתה
אני תמיד נשאר אני (עם אפי בן ישראל והבובות אוזה ובץ מ"פרפר נחמד")
כמו שאתה יודע (שיר של מרגלית צנעני)
לילה בלי כוכב (שיר של שימי תבורי)
לכל אחד יש (שיר של שלומי שבת וליאור נרקיס)
מרלן (שיר של זוהר ארגוב)
עוד סיפור אחד של אהבה (שיר של שימי תבורי)
שירי ילדות (שיר הנושא של סדרת הקלטות הפופולרית "שירים קטנים")
הרב עוזי משולם (30 באוקטובר 1952 – 21 ביוני 2013) היה רב ממוצא תימני שהתגורר ביהוד.
נודע בשל ההתבצרות החמושה שהנהיג בשנת 1994 במסגרת מאבקו לחשיפת פרשת ילדי תימן.
משולם נולד וגדל בשכונת פג'ה שבפתח תקווה לדוד ולציונה, ולמד בבית הספר "נר עציון".
במהלך שירותו הצבאי נחשף לחומר כימי שגרם לנשירת כל שיערו והוכר כנכה צה"ל.לימד בבית הספר הממלכתי דתי "מורשה" בשכונת עמישב, ועסק בפעילות נוער במושב ברקת.
תקופה קצרה התגורר בקריית הרצוג בבני ברק, ולבסוף ביהוד.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 החל בפעילות ציבורית בנושא ילדי תימן, לצורך כך הקים את עמותת "משכן אוהלים".
עסק במסירת שיעורי תורה לתלמידים החל משנת התשמ"ז, השיעורים עסקו בעיקר בענייני קבלה ואקטואליה (ופחות בענייני הלכה), מסביבו התקבצו תלמידים ומעריצים.
הוא הקים ישיבה "עטרת זקנים - משכן דוד" שנדדה בין מספר ערים, ולבסוף שכנה בראשון לציון.
משולם טען כי הוא נכדו ותלמידו של הרב חיים סינואני, ושקיבל הסמכה לרבנות מהרב שלמה קורח.
בשנת 1989 עלה עם חסידיו למערת המכפלה.
הם נכנסו לאגף המוסלמי של המערה כשהם נועלים נעליים ותוקפים אזרחים ערבים ואנשי וקף, ואף הואשמו בתקיפת חייל ישראלי.
דובר צה"ל אישר כי האירוע קרה, אך טען כי חייל צה"ל לא הותקף.
בשנת 1991 ירה צעיר בירכו של משולם, לאחר שהרב ניסה להשכין שלום בית בין הצעיר לבין אימו.
עוזי משולם נפטר ב-21 ביוני 2013, בגיל 60, ונטמן בבית העלמין ביהוד, סמוך לרב סינוואני.
משולם עמד במרכזה של פרשה שהחלה בפסח 1994. באותה עת הפיץ משולם עלונים בנושא "חטיפת ילדי תימן, מזרח ובלקן", שבהם השווה, בין היתר, את נושא ילדי תימן החטופים למעשי הנאצים בתקופת השואה וטען כי אלפי ילדים של "עולי תימן, מזרח ובלקן" נמכרו לארצות הברית לצורך ניסויים בנוסח ד"ר מנגלה.
סכסוך מקומי עם קבלן ביוב, שלטענת משולם היה פרובוקציה ממסדית מתוכננת, הוביל להתערבות המשטרה.
חסידיו ביצרו את ביתו בשקי חול ואבנים, תוך שהם מתחמשים בנשק, בתביעה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקר היעלמות הילדים.
כוחות רבים של משטרה, צלפים ויס"מ כיתרו את הבית במשך שבועות ארוכים.
ב-10 במאי, בשעה 03:00 לפנות בוקר, יצא משולם מביתו לצורך פגישה עם מפכ"ל המשטרה דאז, אסף חפץ, שהבטיח לו כי אם יבוא לפגישה זו לא ייפגע ויוכל לשוב לביתו.
חפץ הפר את ההבטחה משום שחשש לדבריו לחיי אדם בשני הצדדים, ומשולם נעצר.
באותה עת פרצו שוטרים אל הבית.
לדברי השוטרים נפתחה עליהם אש מדויקת מהבית וכדי לנטרל אותה ירה צלף לעבר אחד היורים, שלמה אסולין, חייל בשירות סדיר בן 21 שערק מיחידתו ונהרג מהירי.
בדו"ח מצ"ח נכתב כי הקליע פגע באסולין בצוואר מאחור, בניגוד לדברי הצלף שירה בו.
אסולין הוקלט קודם לכן במשא ומתן עם קצין משטרה, שבו אמר שאם יפרצו שוטרים לבית כוונתם להרוג או ליהרג.
11 מחסידיו של משולם נעצרו.
במתחם נמצאו כעשרה רובים וכן אקדחים, רימונים ובקבוקי תבערה.
כל החסידים שוחררו למעט אחד – נתן שיפריס.
חסידי משולם הורשעו בשורה של עבירות: קשירת קשר לביצוע פשע, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו, ניסיון לחבלה בכוונה מחמירה, איומים, סיכון חיי אדם במזיד וייצור נשק שלא כדין.
הם נידונו לתקופות מאסר של בין 15 חודשים לחמש שנים.
הוא נידון למאסר של שמונה שנים אך זוכה מאחת העבירות ועונשו הופחת לשש שנים וחצי.
באוקטובר 1994 נורה איש שירות בתי הסוהר, רב כלאי בני אבירם מכלא ניצן, על ידי שניים מחסידי משולם, אך חייו ניצלו.
השניים, יואב שעבי ואבנר סעיד, הורשעו ונידונו ל-16 שנות מאסר מתוכם ריצו בפועל 12.
בעקבות האירועים הוקמה בינואר 1995 ועדת כהן, ועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, יהודה כהן, לחקר פרשת היעלמם של ילדים מבין עולי תימן בשנים 1948–1954. הוועדה סיפקה הסברים לרבים ממקרי ההיעלמות ולא מצאה כל עדות לקונספירציה בעניינם, אך מספר תיקים עדיין נותרו פתוחים.
בינואר 1996 הועבר משולם לבית הסוהר שטה.
מעט לאחר מכן חלה הרעה משמעותית במצבו הבריאותי והוא אושפז בבית חולים.
חסידיו המשיכו למחות, אך המחאה הפומבית הלכה ודעכה.
משולם שוחרר מהכלא בשנת 1999, לאחר שנשיא המדינה, עזר ויצמן ניכה מעונשו שבעה חודשים ולאחר שריצה בפועל חמש שנים.
תנאי השחרור אסרו עליו לעסוק בנושא ילדי תימן.
מפאת מצבו הבריאותי הרופף היה מרותק למיטתו.
בנו הבכור, עמנואל ידידיה (עמי), עזב את ישראל בסוף 2005 עם משפחתו וביקש מקלט מדיני בקנדה.
הוא טען שהממסד מתנכל לו ואילצו אותו לצאת מישראל, על רקע חשיפותיו של אביו בעניין חטיפת הילדים.
באפריל 2017 אמרה שרת המשפטים, איילת שקד, שמדינת ישראל עשתה עוול לעוזי משולם.
עמותת עמר"ם הפועלת למען הכרה בהיעלמות ילדי תימן דורשת גם לטהר את שמו.
בנובמבר 2018 הגישה השרה לשוויון חברתי, גילה גמליאל, בקשה לנשיא המדינה ראובן ריבלין לחנינה לאחר המוות.
באוקטובר 2020 דחה ריבלין את הבקשה, לאור "חומרת המעשים שבגינם הורשע, ובמיוחד אחריותו לתקיפתם של כוחות המשטרה, ולסכנה לשלומם של תושבי הסביבה במהלך העימות".
בשנת 2015 הופק בערוץ 8 סרט תיעודי שיצרו אייל בלחסן ונועם שיזף "משולם".
הסרט עוסק בפעילות הרב משולם וחסידיו, ומלווה בקטעי וידאו והקלטות מאירוע ההתבצרות משנת 1994.
במאי 2022 שודרה בכאן 11 סדרת דוקו-דרמה על פרשיית ההתבצרות - "חידת משולם".
הסדרה מלווה בשחזור האירועים בשילוב עדויות, ראיונות וקטעי וידאו מאירוע ההתבצרות, הכולל שילוב שחקנים המשחזרים את כל תהליך ההתבצרות של משולם וחסידיו, ומה שקדם לה.
עוזי (עוזיאל) כהן (1 במאי 1952 – 18 בינואר 2008) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כסגן ראש עיריית רעננה מטעם "הליכוד" בשנים 1990–2008. לאחר פרישת זאב בילסקי מראשות העירייה בשנת 2005 שימש כהן במשך חודשים ספורים ראש העירייה בפועל, מתוקף היותו ממלא מקום ראש העירייה.
עוזי כהן נולד ב-1 במאי 1952 בטל שחר למשפחה מרובת ילדים בת 14 ילדים.
הוריו, נסים ומלכה כהן, עברו לרעננה כשהיה בן שנה וניהלו מכולת שכונתית.
אביו שימש גם כחזן בית הכנסת, וכהן למד בבית הספר הממלכתי-דתי "יבנה", ומאוחר יותר בישיבת פורת יוסף בירושלים.
הוא שיחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
בשירותו הצבאי היה לוחם חי"ר.
לאחר מות אביו בתאונה, בגיל 21, שב כהן לחבוש כיפה.
מתקופה זו ואילך נטל כהן חלק בעול המשפחה וסייע לאמו בניהול המכולת ובטיפול באחיו ואחיותיו.
בשנת 1967 החל לפעול במסגרת ועד השכונות, ובשנת 1970 נבחר ליו"ר ועד שכונת מגוריו, שכונת רסקו ברעננה.