tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הציגה את "איינהורן" ב"דוקומנטה" ב-1972. העבודה מציגה אישה שמתוארת על ידי הורן כ"בורגנית מאוד", "בת 21 ומוכנה להתחתן.
היא מוציאה את כספה על ריהוט חדש לחדר שינה".
היא מתהלכת בשדה וביער בבוקר יום קיץ כשהיא חובשת רק קרן לבנה היוצאת מחלקו הקדמי של ראשה ומוחזקת על רצועות.
רצועות אלו כמעט זהות לאלו שבציורה של פרידה קאלו "עמוד שבור".
הציור, עם חיטה מרחפת סביב ירכיה של האישה, הוא יצירה בו זמנית מיתית ומודרנית.
"מסכת עיפרון" היא יצירת גוף נוספת, המורכבת משש רצועות אופקיות ושלוש רצועות אנכיות.
במקום בו הרצועות מצטלבות הוצמד עיפרון.
כאשר היא מזיזה את פניה קדימה ואחורה על קיר קרוב, סימני העיפרון שנוצרים מתכתבים ישירות עם תנועותיה.
"כפפות אצבעות" הוא מיצג ואובייקט משנת 1972. את האובייקט לובשים כמו כפפות, אליהן מחוברות אצבעות ארוכות ומשתרעות, עשויות בלסה ובד.
במיצג היא לובשת את הכפפות, בזמן השימוש והנגיעה במשטחים נוצרה ההרגשה והאשליה במוחה שהיא בעצם נוגעת במה שהתוספות נוגעות.
ב-1974 היא יצרה עבודה דומה בשם "לגרד את שני הקירות בבת אחת".
ביצירה זו היא שוב הכינה כפפות להארכת אצבעות, אבל הפעם מדדה אותן כך שיתאימו במיוחד לחלל התצוגה.
משתתפים מהקהל עמדו באמצע החלל ויכלו לגעת בדיוק בקירות מנוגדים בו זמנית.
יצירה נוספת הכוללת אשליה של מישוש היא "אצבעות נוצה" (1972).
נוצה מחוברת לכל אצבע באמצעות טבעת מתכת.
היד הופכת ל"סימטרית (ורגישה) כמו כנף של ציפור".
כשנוגעים בזרוע הנגדית עם אצבעות הנוצות, אפשר להרגיש את המגע בזרוע השמאלית ואת האצבעות ביד ימין נעות כאילו נוגעות בה, אבל הנוצות בעצם הן אלו שיוצרות את מגע.
הורן המשיכה לחקור את דימוי הנוצות בעבודותיה בשנות ה-70 וה-80. רבות מעבודות הנוצות מציגות דמויות עוטפות כמו פקעת, או מתפקדות כמסכות או מניפות המכסות כולאות את הגוף.
דוגמה ליצירות אלו הן מסכת קוקו (1973) ואלמנת גן העדן (1975) .
בשנות ה-80 נושאי עבודותיה הן "מכונות" שונות.
בין היתר, היא יצרה מכונה המחקה את פעולת הציור האנושית "בית הספר הקטן לציור מבצע מפל" (1988).
הפסל מורכב משלוש מברשות צבע בצורת מניפה, המורכבות על זרועות מתכת גמישות, ונטבלות בתוך כוסות מלאות צבע אקריליק כחול וירוק.
לאחר כמה שניות נעות לאחור ומתיזות צבע על הקיר, התקרה, הרצפה ועל בדים על קיר הגלריה.
פעולת המברשות חוזרת על עצמה עד שכל הבדים מכוסים צבע.
בשנות ה-90 רבים מפסליה המרשימים הוצבו במקומות בעלי חשיבות היסטורית.
לדוגמה, "מגדל חסרי השם" בווינה (1994), "קונצרט הפוך" במינכן (1997), "מראת הלילה" בבית כנסת נטוש בקלן (1998) ו"קונצרט לבוכנוולד" בווימאר (1999), שהולחן בשטח של מחסן חשמליות לשעבר.
עבודות רבות נוספות של הורן סובבות סביב רעיון העדשות.
הפרדוקס של הסתכלות החוצה והסתכלות לאחור נחקר ביצירתה שנוצרה עבור טאיפיי 101, "דיאלוג בין יין ויאנג" (2002).
העבודה יוצרת אינטראקציות בין הצופים, הסביבה והפסל כשהיא משתמשת במשקפת ומראות על מנת להציע את האנרגיות הפסיביות והאקטיביות .
במהלך יותר מעשר שנות פעילות בניו יורק, הורן הפיקה סרטים נרטיביים באורך מלא, ושילבה את הפסלים והתנועות מעבודותיה הקודמות בהקשר חדש של סרטים, תוך כדי שינוי משמעותם.
הורן יצרה את סרטה העלילתי הארוך הראשון ב-1978, Der Eintänzer.
סרטים מאוחרים יותר כוללים את "לה פרדיננדה: סונטה לווילת מדיצ'י", ואת "חדר השינה של באסטר"' בו מככבים דונלד סאתרלנד, ג'רלדין צ'פלין ומרטין ווטקה.
בכל הסרטים ניכרת האובססיה של הורן לגוף הלא מושלם ולאיזון בין דמות לאובייקטים.
עבודותיה של הורן כלולות באוספים ציבוריים מרכזיים ברחבי העולם, בין היתר:
המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, סן פרנסיסקו
הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס, אוסטרליה
מוזיאון קסטלו די ריבולי לאמנות עכשווית, טורינו, איטליה
המרכז לאמנות אור בינלאומית (CILA), אונה, גרמניה
רבקה גרץ הייתה מחנכת ופילנתרופית יהודיה אמריקאית באמריקה של המאה ה-19. בת למשפחת גרץ, שהייתה משפחה יהודית בולטת בעיר פילדלפיה ובמדינת פנסילבניה, ומוצאה כנראה בשלזיה.
השביעית משנים עשר ילדיהם של מרים סיימון ומיכאל גרץ.
הסב, ג'וזף סיימון היה סוחר יהודי בולט בלנקסטר, וחתנו מיכאל, היגר לארצות הברית מלנגנדורף שבשלזיה.
מרים ומיכאל, שהיה צאצא לשושלת ארוכה של רבנים, היו יהודים שומרי מצוות וחברים פעילים בבית הכנסת הראשון בפילדלפיה "קהל קדוש מקוה ישראל".
מגיל צעיר מאד, בראשית שנות ה-20 לחייה, פצחה רבקה בקריירה פעלתנית נשית, שכללה הקמת אגודות לסיוע לנשים וילדים שמשפחותיהן נפגעו כלכלית במלחמת העצמאות של ארצות הברית, מוסדות ליתומים ואגודות עזר לאלמנות.
אגדה מקובלת, אך לא מבוססת, קובעת כי רבקה שימשה מודל ל'רבקה' גיבורת הרומן "אייבנהו" של וולטר סקוט שהיה הרומן האנגלי הראשון שהציג דמות יהודיה באור חיובי.
סביב הטענה הזו התפתחה מחלוקת, אך יש בה כדי להבין את דמותה ומעמדה של רבקה גרץ בתרבות המקומית.
רבקה גרץ הייתה יהודיה אורתודוקסית וראתה בשדה הפעילות הסוציאלי-יהודי, תרופה כנגד היהדות הרפורמית שבה ראתה, בעקבות מקרי נישואי תערובת במשפחתה, סוס טרויאני המוביל להתבוללות.
רבקה גרץ נפטרה בפילדלפיה, פנסילבניה, ונקברה בבית הקברות היהודי "מקוה ישראל" במרכז העיר.
אחיה היימן הקים ומימן לזכרה את קולג' גרץ , מכללת מורים בפילדלפיה.
רבקה לוינה הייתה כלכלנית סובייטית ממוצא יהודי.
רבקה לוינה נולדה בשנת 1899 בזאגור (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בליטא) למשפחה יהודית.
בשנת 1915 המשפחה עבר לפנזה בה לוינה סיימה לימודי בית ספר.
בהמשך היא עברה לסרטוב בה התחתנה.
בשנת 1918 היא התקבלה לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ופעלה כנציגת המפלגה בצבא האדום ומוסדות השלטון בסרטוב.
בשנת 1926 לוינה עברה למוסקבה בה למדה כלכלה ב"מכון לפרופסורים אדומים".
בשנים 1930-1931 שהתה בארצות הברית ולמדה ניהול חקלאות.
על בסיס ממצאי השהייה בארצות הברית לוינה כתבה עבודת פוסט דוקטורט וקיבלה תואר.
החל משנת 1939 ועד לשנת 1945 לוינה הייתה מלמדת באקדמיה לחקלאות במוסקבה וכהינה בדרגת פרופסור.
במקביל לוין עבדה במכון לחקר כלכלה עולמית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים 1941-1943 היא הייתה ממלאת מקום של מנהל המכון.
בשנת 1939 לוין התקבלה כחברה בהתכתבות לשורות האקדמיה למדעים.
בשנת 1948 לוינה נעצרה, הואשמה בפעילות נגד השלטון ונשפטה.
בשנת 1955 היא שוחררה ושמה טוהר מכל אשמה.
לוינה חזרה ממחנה גולאג במצב בריאותי ירוד ביותר.
היא נפטרה בשנת 1964 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י.
לוינה פעלה בתחום חקר חקלאות וכלכלה של מדינות קפיטליסטיות ממבט של מרקסיזם.
בתחום זה היא כתבה מספר ספרים.
בעלה לב קרליק היה פרופסור לביולוגיה.
לזוג נולדו בנים מיכאיל לוין שהיה פרופסור לפיזיקה ובן שני ולדימיר היה פרופסור למתמטיקה.
רבקה דיין היא שחקנית, דוגמנית, אמנית ופעילה צרפתייה.
לאחר שהוכשרה באמנויות יפות, החלה דיין את דרכה באופנה ובתיאטרון בפריז.
בהמשך לכך עברה לניו יורק, שם החלה לשחק בסדרות שונות.
בעקבות מספר תפקידים קטנים, היא חזרה לצייר, וקיבלה את התפקיד הגדול הראשון שלה בסרט "אמונה במבחן" ב-2017.
היא ידועה בעיקר בזכות גילומה של אלזה פרטי במיני-סדרה "הלסטון" של נטפליקס משנת 2021.
רבקה דיין נולדה בריביירה הצרפתית, בשנת 1984. היא הבכורה מבין שלושה אחים, והיא גדלה במלון הוריה בסן-פול-דה-ואנס, שם פיתחה אהבה למשחק, לפני שהמשפחה עברה לניס, שם היא למדה אמנות ותיאטרון בבית הספר לאמנויות יפות וילה תיולה, לפני שעברה לפריז בגיל שבע-עשרה.
בבית בדרום צרפת, דיין הייתה מעלה מופעים קטנים לחברים.
על אף שאביה יהודי, משפחתה לא הייתה דתית.
דיין משתמשת בכלי תקשורת שונים כדי להעלות את המודעות לתמותת אמהות בארצות הברית, ולבריאות האישה בכלל.
לאחר צפייה בסרט התיעודי The Business of Being Born היא החלה לדאוג מהעלייה בשיעורי התמותה של אמהות בארצות הברית.
מאז, הפיקה את הסרט התיעודי "נולדה לחופש" בנושא והקימה את Mother Lover ללא מטרות רווח.
שנה שם תפקיד הערות 2010 "מפריז באהבה" עוזרת שר החוץ 2011 "ללא גבולות" 2012 "סלסט וג'סי לנצח" ורוניקה 2014 "ח." הלן 2017 "אמונה במבחן" האחות עמנואל 2020 "טסלה" שרה ברנאר
שנה שם תפקיד הערות 2021 "הלסטון" אלזה פרטי מיני-סדרה; תפקיד ראשי 2021 "אימה אמריקאית: דאבל פיצ'ר" מריה ויקוף שני פרקים 2022 "סיפורי אימה אמריקאים" ד"ר אניד פרל פרק: "מתיחת פנים" 2022 "אימה אמריקאית: ניו יורק" אלנה דלארו שני פרקים
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה 2022 פרסי FADOM ההופעה המצמררת ביותר של השנה "אימה אמריקאית: דאבל פיצ'ר"
רבקה ויסוקי היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אוולין פאוול בסדרת הדרמה הקומית של Lifetime "עוזרות בית נחושות" (2013–2016), החל משנת 2021 היא מככבת בתור הטי וודסטון בסיטקום "רוחות רפאים", של CBS.
היו לה תפקידים קטנים בתוכניות כמו "עקרות בית נואשות", ותפקיד חוזר ב"מסע בין כוכבים: פיקארד".
היא החלה את קריירת המשחק שלה ביורק בתיאטרון יורק ליטל – תיאטרון קהילתי, שם בילתה את רוב ילדותה.
היא גם למדה בבית הספר לאמנויות של מושל פנסילבניה.
לאחר מכן עבר ויסוקי לניו יורק, וסיימה את לימודיה באגף התיאטרון הניסיוני של אוניברסיטת ניו יורק.
ויסוקי החלה להשתתף בתיאטרון, והופיעה בברודוויי ב-1995 ב-The Play's the Thing.
מאוחר יותר השתתפה ויסוקי בהפקות בימתיות רבות, ובעיקר גילמה נשים חזקות, כמו ליידי מקבת' ומדיאה.
בשנת 2008, זכתה בפרס אובי להופעה מכובדת של שחקנית על תפקידה של לני ריפנשטאהל מהתקופה הנאצית בסרט "האמזונות והגברים שלהם" של ג'ורדן הריסון.
היא גם שיחקה בעוד מספר מחזות אוף-ברודוויי, כולל "דון חואן חוזר מהמלחמה", The Tooth of Crime ו-Hot 'N Throbbing.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בשנת 2000, בפרק של "סקס והעיר הגדולה" המשודר ב-HBO.
בשנים מאוחרות יותר, היא גם התארחה בסדרות טלוויזיה שונות כדוגמת "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "הסופרנוס", NCIS, "בונז", ו"אהבה גדולה", וכן בתור קווין מאב ב"דם אמיתי".
לוויסוקי היו תפקידים חוזרים ב- מ-2010 עד 2011, ב"המנטליסט" (2010–2013) בתור ברנדה שטריק, ובעונה הראשונה של סדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית", בתור לוריין הארווי.
בתחילת 2012, מארק צ'רי ליהק את ויסוקי בפרק הפיילוט של קומדיית הדרמה, "עוזרות בית נחושות" בתור אוולין פאוול.
היא גילמה את אמא של ברי ב"עקרות בית נואשות".
הסדרה הייתה במקור בפיתוח לשידור ב-ABC, אך לא עברה.
בשנת 2014, לוויסוקי היו תפקידי אורח בדרמות של ABC "קאסל" ו"עד עצם היום הזה".
בשנת 2015, היא השתתפה לצד סאלי פילד בסרט הדרמה הקומית, "שלום, קוראים לי דוריס", בבימויו של מייקל שוואלטר.
בשנים העוקבות, ויסוקי השתתפה ב"תיקים באפלה", "החוטאת", "משפחה מודרנית", "מוקד 911", "עבור כל האנושות", ו"מסע בין כוכבים: פיקארד".
בשנת 2021, היא החלה לככב בתור הטי וודסטון, הגברת המנוחה של האחוזה, בסדרה הקומית של CBS, "רוחות רפאים".
ב-5 בינואר 2015, ויסוקי התארסה ללאפ צ'י צ'ו, מעצב תאורה תיאטרלי, בפונט דה לה טורנל בפריז.
הם התחתנו בבוסטון ב-10 באוקטובר 2015.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סאטורן2025שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיהרוחות רפאיםפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה2026שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיהרוחות רפאים
רבקה לי קרמפלר הייתה רופאה, אחות וסופרת אמריקאית.
לאחר שלמדה בקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד, ב-1864 היא הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהוסמכה כדוקטור לרפואה בארצות הברית.
לי קרמפלר הייתה גם אחת הנשים הראשונות במאה התשע-עשרה שהיו גם סופרות וגם רופאות.
ב-1883 היא פרסמה ספר בשם דיונים רפואיים.
לספר שני חלקים המכסים את המניעה והריפוי של בעיות מעי בילדות, ואת החיים והצמיחה של בני אדם.
הספר מוקדש לאחיות ולאמהות, ומתמקד ברפואת ילדים ובמיילדות.
הוא בין הפרסומים הראשונים שנכתבו על ידי אפרו אמריקאים בנושא רפואה.
קרמפלר סיימה את לימודיה בקולג' לרפואה בתקופה שבה מעט מאוד אפרו-אמריקאים הורשו ללמוד בקולג' לרפואה או לפרסם ספרים.
קרמפלר עסקה לראשונה ברפואה בבוסטון, כשהיא מטפלת בעיקר בנשים וילדים עניים.
בתום מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1865, היא עברה לריצ'מונד, וירג'יניה, מתוך אמונה שטיפול בנשים ובילדים הוא דרך אידיאלית לבצע עבודת מיסיונריות.
קרמפלר עבדה עבור הלשכה לאנשים משוחררים כדי לספק טיפול רפואי לאנשים ונשים ששוחררו מעבדות.
קרמפלר הייתה נתונה לגזענות ולסקסיזם בזמן שעסקה ברפואה.
באותה עת, גברים רבים האמינו כי הבדל כמעט בלתי ניתן לשינוי בגודל המוח הממוצע בין גברים לנשים מסביר את ההבדל בהישגיהם החברתיים, הפוליטיים והאינטלקטואליים.
בשל כך, רופאים גברים רבים לא כיבדו את קרמפלר, רוקחים לא מילאו את מרשמיה למטופלים ולא הקשיבו לחוות דעתה הרפואיות.
מאוחר יותר חזרה קרמפלר לבוסטון, שם המשיכה לטפל בנשים וילדים.
על שמה נקראו האגודה הקדם-בריאותית של רבקה לי באוניברסיטת סירקיוז ואגודת רבקה לי, אחת האגודות הרפואיות הראשונות לנשים אפרו-אמריקאיות.
ביתה ברחוב ג'וי בגבעת ביקון מהווה תחנה על שביל מורשת הנשים של בוסטון.
בשנת 1831, רבקה לי קרמפלר נולדה בשם רבקה דייוויס בכריסטיאנה, דלאוור למטילדה וובר ואבסולום דייוויס.
היא גודלה בפנסילבניה על ידי דודתה שטיפלה בתושבי העיר החולים.
דודתה שימשה כרופאה בקהילתה והייתה לה השפעה עצומה על החלטתו של קרמפלר להמשיך בקריירה ברפואה.
קרמפלר עברה לצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס בשנת 1852, שם עבדה כאחות לפני שהתקבלה לקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד.
קרמפלר הייתה התלמידה האפרו-אמריקאית היחידה שלמדה בבית הספר עד לאיחודו בשנת 1873 עם בית ספר אחר.
עבודה כאחות ובית ספר לרפואה
מ-1855 עד 1864 הועסקה קרמפלר כאחות (בתקופה זו לא היה צורך בהכשרה פורמלית במקצוע זה, עד שהוקם בית הספר לאחיות בשנת 1873).
היא התקבלה לקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד בשנת 1860. קרמפלר זכתה במלגת שכר לימוד מקרן המלגות של ווייד, שהוקמה על ידי עזבון מאיש העסקים המקומי ג'ון ווייד מווברן.
באמצע המאה ה-19, היה זה נדיר שגברים שחורים או נשים שאינן לבנות התקבלו לבית הספר לרפואה.
בשנת 1860, עקב הדרישות הכבדות של טיפול רפואי ליוצאי מלחמת האזרחים האמריקאית, רבו ההזדמנויות לרופאות ומנתחות.
בשל כישרונה, קיבלה קרמפלר המלצה ללמוד בבית הספר על ידי הרופא שפיקח עליה כשהייתה שוליית רופא.
באותה שנה היו 54,543 רופאים בארצות הברית, מתוכם 300 נשים.
אף אחד מהם לא היה אפרו-אמריקאי, מה שהפך אותה לרופאה האפרו-אמריקאית הראשונה והיחידה בכיתתה.
בפקולטה חששו לקבל את קרמפלר, כי הם חשבו שהתקדמותה בלימודים איטית.
הם קיבלו אותה לאחר שהמלצותיהם של רופאים איתם עבדה בבית הספר לרפואה הכריעו את הכף.
לאחר שסיימה שלוש שנות לימודים, תזה ובחינות אחרונות בעל פה בפברואר 1864, ב-1 במרץ 1864, חבר הנאמנים של בית הספר העניק לה את התואר דוקטור לרפואה.
היא נישאה לווייאט לי בראשית לימודיה, וזוהתה כגברת רבקה לי על ידי בית הספר, שם הייתה הבוגרת האפרו-אמריקאית היחידה.
קרמפלר הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה במדינה שהפכה לרופאה בעלת הכשרה רשמית.
בתחילה עסקה קרמפלר ברפואה בעיר בוסטון וטיפלה בעיקר בנשים ובילדים עניים ממוצא אפרו-אמריקאי.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) עברה לריצ'מונד, וירג'יניה, מתוך אמונה שזו דרך אידיאלית לספק שירות מיסיונרי, כמו גם ללמוד ולצבור ניסיון במחלות שפגעו בנשים וילדים.
קרמפלר אמרה על אותה תקופה, "במהלך שהותי שם כמעט כל שעה השתפרה בתחום העבודה הזה.
ברבע האחרון של שנת 1866, התאפשרה לי...
גישה בכל יום למספר גדול מאוד של עניים מרודים, ואחרים ממעמדות שונים, באוכלוסייה של למעלה מ-30,000 צבעוניים".
היא עבדה עבור הלשכה לאנשים משוחררים וסיפקה טיפול לאנשים ונשים משוחררים שנמנע מהם לקבל טיפול מרופאים לבנים.
בלשכה היא עבדה תחת עוזר הנציב, אורלנדו בראון.
נתונה לגזענות עזה הן מצד הממשל והן מצד רופאים אחרים, היא התקשתה להביא לכך שמרשמים שרשמה יכובדו, ורופאים גברים התעלמו ממנה.
היו מי שלעגו לה, באומרם כי האותיות MD (דוקטור לרפואה) שאחרי שמה הן ראשי תיבות של Mule Driver (נהג פרדות).
קרמפלר עברה לרחוב ג'וי 67 בבוסטון, קהילה אפרו-אמריקאית בעיקרה, בגבעת ביקון.
עסקה ברפואה וטיפלה בילדים, תוך התעלמות מיכולת התשלום של ההורים.
בשנת 1860, כשהיא מצוידת במכתבי המלצה מהרופאים-מעסיקים שלה, התקבלה לי קרמפלר לבית הספר המובחר של West Newton English and Classical School במסצ'וסטס, שם הייתה "סטודנטית מיוחדת במתמטיקה".
היא לימדה בווילמינגטון החל משנת 1874 ובניו קאסל, דלאוור החל משנת 1876.
בשנת 1883 פרסמה לי קרמפלר ספר דיונים רפואיים בהסתמך על רשימות שרשמה במהלך הקריירה הרפואית שלה.
מוקדש לאחיות ולאמהות, הוא התמקד בטיפול רפואי בנשים וילדים.
עיקר רצונה בהצגת ספר זה היה להדגיש את "אפשרויות המניעה".
לכן, היא המליצה לנשים ללמוד את מנגנוני המבנה האנושי לפני שהן הופכות לאחיות, כדי לאפשר לעצמן טוב יותר להגן על החיים.
עם זאת, לי קרמפלר קבעה כי רוב האחיות לא הסכימו לכך ונטו לשכוח, שלכל מחלה יש סיבה ובכוחן למנוע אותה.
ספרה הרפואי מחולק לשני חלקים: בחלק הראשון היא מתמקדת במניעה והפחתה של בעיות מעיים שעלולות להתרחש מתקופת בקיעת השיניים עד לגיל חמש בערך; החלק השני התמקד בעיקר בתחומים הבאים: "חיים וצמיחת יצורים", ראשית הנשיות, ומניעה וריפוי של רוב "התלונות המציקות" לשני המינים.
אף על פי שהספר התמקד בייעוץ רפואי, לי קרמפלר קשרה גם פרטים אוטוביוגרפיים המכילים פרשנות פוליטית, חברתית ומוסרית.
ספציפית בפרק הראשון, לי קרמפלר נתנה עצות לא רפואיות בנוגע לגיל ולדרך בהם אישה צריכה להיכנס לנישואין.
הפרק הכיל גם עצות לגברים ולנשים כאחד כיצד להבטיח נישואים מאושרים.
לי קרמפלר מתארת בספרה את התקדמות החוויות שהובילו אותה ללמוד ולעסוק ברפואה:אולי כדאי להצהיר כאן כי לאחר שגודלתי על ידי דודה חביבה בפנסילבניה, שללא הרף חיפשה איך להועיל לחולים, הרגשתי מוקדם חיבה וחיפשתי כל הזדמנות להקל על סבלם של אחרים.
בהמשך חיי הקדשתי את זמני, כשיכולתי, לסיעוד כעיסוק, בשירות תחת רופאים שונים במשך תקופה של שמונה שנים; לרוב בביתי המאומץ בצ'ארלסטאון, מחוז מידלסקס, מסצ'וסטס.
מהרופאים האלה קיבלתי מכתבים הממליצים עלי לפקולטה של הקולג' לרפואה לנשים של ניו אינגלנד, ומשם, ארבע שנים לאחר מכן, קיבלתי את התואר דוקטורית לרפואה.באותה תקופה, לכתבים וספרים רבים של סופרים אפרו-אמריקאים היו הקדמות ומבואות שנכתבו בסגנון כתבי גברים לבנים כדי לאמת אותם.
לי קרמפלר הציגה טקסט משלה, והצדיקה את עבודתה על סמך הסמכות שלה.
בזמן שחיה בצ'ארלסטאון, רבקה דייוויס נישאה לווייאט לי, יליד וירג'יניה שהיה משועבד בעברו.
הם נישאו ב-19 באפריל 1852. אלו היו הנישואים הראשונים של רבקה והשניים של וויאט.
שנה לאחר מכן מת בנו של וויאט, אלברט, בגיל 7. ייתכן שטרגדיה זו הניעה את רבקה להתחיל את לעבוד כאחות במשך שמונה השנים הבאות.
רבקה הייתה סטודנטית לרפואה כשבעלה מת משחפת ב-18 באפריל 1863. הוא נקבר בבית הקברות מאונט הופ בבוסטון.
ד"ר רבקה לי נישאה לארתור קרמפלר בסנט ג'ון, ניו ברונסוויק ב-24 במאי 1865. גם ארתור היה בעבר משועבד ונמלט משעבוד ממחוז סאות'המפטון, וירג'יניה.
הוא נולד ב-1824 לסמואל קרמפלר, ששועבד על ידי בנימין קרמפלר.
ארתור התגורר באחוזה השכנה של בעל קרקע גדול, רוברט אדמס, עם אמו ואחיו.
כאשר רוברט אדמס מת, משפחתו של ארתור נמכרה, אך ארתור בן התשע הוחזק על ידי בנו של רוברט אדמס, ג'ון אדמס מסמיתפילד, וירג'יניה לאחר שארתור זכה בתחרות היאבקות עם ג'ון ביום המכירה הפומבית של האחוזה.
מלבד אחות אחת שאיתר, הוא מעולם לא גילה את מקום הימצאם בני משפחתו ש"נרכשו" והמשיכו להיות משועבדים.
הוא שירת בצבא האיחוד בפורט מונרו, וירג'יניה כנפח, בהתבסס על הכשרתו וניסיונו.
הוא נסע למסצ'וסטס ב-1862 ונקלט על ידי נתנאל אלן, מייסד בית הספר האנגלי והקלאסי של ווסט ניוטון, שנקרא גם בית הספר אלן.
רבקה וארתור קרמפלר היו חברים פעילים בכנסייה הבפטיסטית ה-12, שבה היה ארתור נאמן.
היה להם בית ברחוב גארדן 20 בבוסטון.
בתם ליזי סינקלייר קרמפלר נולדה באמצע דצמבר 1870, אך מכיוון שלא נמצאו רישומים אחרים, מאמינים שהילדה לא שרדה את תקופת הינקות.
בפרט, הזוג רשום במרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1880, כמתגורר בהייד פארק, בוסטון, מסצ'וסטס, ללא ילדה.
לי קרמפלר נאמה בטקס הלוויה של סנטור מסצ'וסטס צ'ארלס סאמנר עם מותו ב-1874. היא קראה שיר שכתבה עבורו, שבו "היא רמזה בצורה נוגעת ללב לאהבתו לאמרסון המחונן".
לא שרדו צילומים או תמונות של לי קרמפלר, אך לפי מאמר בבוסטון גלוב היא הייתה "אישה נעימה ואינטלקטואלית מאוד ועובדת כנסייה בלתי נלאית.
ד"ר קרמפלר היא בת 59 או 60, גבוהה וזקופה, עם עור חום בהיר ושיער אפור." היא אמרה שהסוד לנישואים מוצלחים "הוא להמשיך בשגרה הקפדנית של ימי החיזור, עד שתהיה הבנה טובה בין השניים".
רבקה לי קרמפלר נפטרה ב-9 במרץ 1895 בפיירוויו, מסצ'וסטס, בעודה מתגוררת בהייד פארק.
ארתור מת במאי, 1910, ושניהם קבורים בבית הקברות הסמוך פיירוויו.
רבקה לי קרמפלר וארתור קרמפלר היו קבורים בקברים לא מסומנים במשך 125 שנים, עד 16 ביולי 2020, אז הוקדשה להם מצבת גרניט שמומנה על ידי גיוס כספים של "ידידי ספריית הייד פארק".
אגודת רבקה לי, אחת האגודות הרפואיות הראשונות לנשים אפרו-אמריקאיות, קרויה על שם לי קרמפלר.
ביתה ברחוב ג'וי 67 מהווה תחנה על שביל מורשת הנשים של בוסטון.
בשנת 2019, מושל וירג'יניה ראלף נורת'ם הכריז על ה-30 במרץ (יום הרופאים הלאומי) כעל יום ד"ר רבקה לי קרמפלר.
באוניברסיטת סירקיוז קיים מועדון קדם-בריאות בשם "The Rebecca Lee Pre-Health Society".
מועדון זה מעודד אנשים מרקע מגוון לעסוק במקצועות הבריאות.
הם מציעים מנטורים, סדנאות ומשאבים כדי לעזור לחברים להצליח.
8 בפברואר 2021 הוכרז בבוסטון כ"יום ד"ר רבקה לי קראמפלר" במלאת 190 שנה להולדתה.
בשנת 2021, המשוררת ג'סי רנדל כיבדה את לי קרמפלר בשיר בשם "רבקה לי קרמפלר (1831–1895)," שפורסם ב-Women's Review of Books והודפס מחדש באוסף שלה מ-2022 Mathematics for Ladies: Poems on Women in Science.
לי קרמפלר מצוינת בפרק 14, עונה 6, של הסדרה הרופא הטוב בתור הרופאה האפרו אמריקאית הראשונה.
רבקה אן פלטון לבית לטימר הייתה סופרת, פוליטיקאית, דוגלת בעליונות לבנה ובעלת עבדים אמריקאית, שהייתה האישה הראשונה שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית, רק למשך יום אחד.
היא הייתה חברה בולטת במעמד העליון של ג'ורג'יה שדגלה ברפורמה בכלא, זכות בחירה לנשים ורפורמה בחינוך.
בעלה, ויליאם הראל פלטון, שירת הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, והיא עזרה לארגן את הקמפיינים הפוליטיים שלו.
ההיסטוריון נומן ברטלי כתב שעד 1915 פלטון "דגלה בתוכנית פמיניסטית ממושכת שנעה בין איסור לשכר שווה עבור עבודה שווה, אך מעולם לא השיגה שום הישג כי היא מילאה את תפקידה בגלל בעלה".
פלטון, דמות מרכזית בגל הראשון של פמיניזם האמריקאי, דגלה גם בעליונות לבנה ובעלת העבדים האחרונה שכיהנה בסנאט.
היא דיברה נמרצות בעד ביצוע לינץ' באפרו-אמריקאים, תחת יומרה של הגנה על הטוהר המיני של נשים אירופאיות-אמריקאיות.
רוב האפרו-אמריקאים שבהם נזפה הואשמו באופן שווא באונס.
האישה הבולטת ביותר במדינת ג'ורג'יה במהלך התקופה הפרוגרסיבית, זכתה לכבוד לקראת סוף חייה במינוי סמלי של יום אחד בסנאט.
פלטון הושבעה ב-21 בנובמבר 1922 וכיהנה רק 24 שעות.
בגיל 87 הייתה הסנאטורית הטרייה המבוגרת ביותר שנכנסה לסנאט.
פלטון הייתה האישה היחידה ששימשה כסנאטורית מג'ורג'יה עד מינויה של קלי לפלר ב-2020, כמעט מאה שנים מאוחר יותר.
פלטון נולדה בדיקייטר, ג'ורג'יה, ב-10 ביוני 1835. והייתה בתו של צ'ארלס לטימר, בעל מטעים משגשג, סוחר ובעל חנות כללית.
צ'ארלס היה יליד מרילנד שעבר למחוז דקאלב בשנות ה-20 של המאה ה-19, ואשתו אלינור סוויפט לאטימר הייתה ממורגן, ג'ורג'יה.
פלטון היה הבכור מבין ארבעה ילדים; אחותה, מרי לטימר, הפכה גם היא לבולטת ברפורמות של נשים בתחילת המאה ה-20. כשפלטון הייתה בת 15, אביה שלח אותה לגור עם קרובי משפחה בעיירה מדיסון, שם היא למדה בבית ספר פרטי בתוך כנסייה פרסביטריאנית מקומית.
לאחר מכן היא המשיכה ללמוד במכללת הנשים מדיסון, שם קיבלה חינוך לאמנויות ליברליות קלאסיות.
היא סיימה את לימודיה בראש כיתתה, בגיל 17, בשנת 1852.בהתבסס על האוטוביוגרפיה שלה, אבותיה של פלטון היו בני וירג'יניה ומרילנד לפני שהתיישבו בג'ורג'יה.
בהתאם למסורת המשפחתית, מוצאה התייחס למתיישבים קולוניאליים שהגיעו מאנגליה במהלך המאה ה-16.
באוקטובר 1853 נישאה לד"ר ויליאם הראל פלטון בביתה, והיא עברה לגור איתו במטע שלו ממש צפונית לקרטרסוויל, ג'ורג'יה.
היא ילדה חמישה ילדים, בת אחת וארבעה בנים.
רק אחד, הווארד ארווין פלטון, שרד את הילדות.
מכיוון שהם לא היו מסוגלים כעת להסתמך על עבודת עבדים כאמצעי להפקת הכנסה, ד"ר פלטון חזר לחקלאות כדרך להרוויח כסף עד שיהיו להם מספיק חסכונות כדי לפתוח בית ספר.
פלטון ובעלה פתחו את אקדמיית פלטון בקרטרסוויל, שם לימדו היא ובעלה.
בהצטרפות לאגודת המתינות הנוצרית של האישה ב-1886, הצליחה רבקה לטימר פלטון להגיע למעמד כנואמת לשוויון זכויות לנשים לבנות.
עם כניסתה לתחום הציבורי, ללא תלות בקריירה הפוליטית של בעלה, בסוף המאה ה-19, ניסתה פלטון להעסיק גברים ממעמד הביניים כדי לעזור לנשים ממעמד הביניים להשיג מעמד שווה בחברה.
היא האמינה שהכרחי שגברים יתנו דין וחשבון, ובמהלך הנאום שלה ב-1887 בוועידת המדינה של איחוד הנזירות הנוצרי, היא טענה שנשים ממלאות באופן פעיל את חובותיהן כנשים ואימהות, אך גברים לא מעריכים את חשיבותן.
היא טענה שלנשים צריך להיות יותר כוח בתוך הבית, עם השפעה רבה יותר על תהליך קבלת ההחלטות וחינוך ראוי שניתנו לנשים ולבנות; היא הצהירה עוד כי לנשים צריכה להיות עצמאות כלכלית באמצעות חינוך, הכשרה ובהמשך תעסוקה, וכי לנשים צריכות להיות השפעה רבה יותר על הילדים.
ב-1898 כתבה פלטון את "חינוך טקסטיל לנערות ג'ורג'יה" כניסיון לשכנע את המחוקקים בג'ורג'יה שחינוך לבנות הוא הכרחי.
במאמר זה היא טענה שזו אחריותו של גבר לדאוג לאשתו ולילדיו.
לכן, באחריותו היה להבטיח שזכויות בנותיו והזדמנויות יהיו שוות לאלו של בניו.
עם זאת, אסטרטגיה זו לא פעלה, ובשנת 1900, פלטון הצטרפה לתנועת זכות הבחירה לנשים.
מהלך זה הוביל אותה לפעול למען זכויות נשים, לרבות זכות הבחירה, התנועה הפרוגרסיבית, חינוך ציבורי חינם לנשים וקבלה לאוניברסיטאות ציבוריות.
פלטון, פעילה בולטת למען זכות הבחירה לנשים בג'ורג'יה, מצאה מתנגדים רבים בבנות ג'ורג'יה אנטי סופרג'יסטיות כמו מילדרד לואיס רתרפורד ודורותי בלאנט לאמאר.
במהלך ויכוח ב-1915 עם רתרפורד ואנטי-סופרג'יסטיות אחרות בפני הוועדה המחוקקת של ג'ורג'יה, היושב-ראש התיר לכל אחד מהמתנגדים לדבר במשך 45 דקות אך דרש מפלטון להפסיק לדבר לאחר 30 דקות.
פלטון התעלמה ממנו ודיברה 15 דקות נוספות, בשלב מסוים עשתה צחוק מרתרפורד והאשימה אותה באופן מרומז בצביעות.
עם זאת, הוועדה המחוקקת של ג'ורג'יה לא העבירה את הצעת חוק זכות הבחירה.
ג'ורג'יה הייתה מאוחר יותר המדינה הראשונה שדחתה את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית כשהוצע בשנת 1919, ובניגוד לרוב המדינות האחרות באיחוד, ג'ורג'יה לא אפשרה לנשים להצביע בבחירות לנשיאות ב-1920. לנשים בג'ורג'יה לא ניתנה זכות הצבעה עד 1922.
פלטון מתחה ביקורת על מה שראתה כצביעות של גברים דרומיים שהתהדרו ב"אבירות" דרומית עליונה אך התנגדו לזכויות נשים, והיא הביעה את סלידתה מהעובדה שמדינות הדרום התנגדו לבחירה של נשים לבנות זמן רב יותר מאשר אזורים אחרים בארצות הברית.
היא כתבה, ב-1915, שנמנעה מנשים השתתפות פוליטית הוגנתאלא במדינות שזכינו להן על ידי השכל הטוב והיושר הרווח של אנשי אותן מדינות - לאחר שיקול דעת, ועם האינסטינקט האבירי המבדיל בין הזכר האכזרי הגס לבין גדולי האומה שלנו.
האם אנשי הדרום יהיו פחות נדיבים, פחות אבירים?
הם העניקו לנשים הדרומיות יותר שבחים מאשר הגבר של המערב - אבל לפי מעשיהם, הגברים הדרומיים היו פחות כנים.
ביטויים דבשיים נעימים להאזנה, אבל הנשים הנבונות של ארצנו יעדיפו מתנות משמעותיות יותר...
לאחר שנישאה בגיל שמונה עשרה, פלטון ובעלה היו הבעלים של עבדים לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, והיא הייתה חברת הקונגרס האחרונה שהייתה בעלת עבדים.
פלטון דגלה בעד עליונות לבנה.
היא טענה, למשל, שככל שג'ורג'יה הוציאה יותר כסף על חינוך שחורים, כך אנשים שחורים ביצעו יותר פשעים.
פלטון ראתה ב"שחורים צעירים" שחיפשו יחס שווה ל"גורילות חצי מתורבתות", וייחסה להן "תאווה אכזרית" לנשים לבנות.
בזמן שחיפשה זכות בחירה לנשים לבנות, היא דחתה את זכויות ההצבעה של אנשים שחורים, בטענה שזה הוביל ישירות לאונס של נשים לבנות.
פלטון גם דגלה בעוד לינץ' בגברים שחורים, ואמרה שזה "גן עדן" בהשוואה לאונס אפשרי של נשים לבנות.
ב-11 באוגוסט 1898, פלטון נשא נאום באי טייבי, ג'ורג'יה, בפני כמה מאות חברים באגודה החקלאית של מדינת ג'ורג'יה.
היא דחקה להגביר את מעשי הלינץ' כדי להגן על נשים לבנות כפריות מפני אונס על ידי גברים שחורים.
עיתונים הדפיסו מחדש תמליל של נאומה של פלטון כדי לגייס תמיכה במפלגה הדמוקרטית.
ב-18 באוגוסט 1898, ה-Daily Record של אלכס מנלי הדפיס מאמר מערכת להפרכה שטען כי אונס לבן של נשים שחורות היה תכוף הרבה יותר, והמגע בין נשים לבנות וגברים שחורים היה לרוב בהסכמה.
מאמר המערכת של מנלי שימש כעילה להתקוממות וילמינגטון בנובמבר 1898.
מנלי התראיין ל"בולטימור סאן" שלושה ימים לאחר הטבח, והוא הצהיר שהוא רק רצה להגן על "גברים צבעוניים מושמצים" שהושמצו על ידי פלטון.
הוא אמר שמאמר המערכת שלו עוות על ידי עיתונאים לבנים.
תגובתה של פלטון הופיעה בגיליון ה-16 בנובמבר של News and Observer בריילי: "כשהכושי מנלי ייחס את הפשע לאינטימיות בין גברים כושים לנשים לבנות בדרום, יש לגרום למשמיץ לחשוש מחבל לינץ' במקום לתפוס מקום בעיתוני ניו יורק".
בשנת 1899, קהל עצום של תושבי ג'ורג'יה לבנים עצרו, עינו וערכו לינץ' באדם שחור, סם הוז, שהואשם באשמת שווא ברצח לבן ובאונס של אשתו של קורבנו.
פלטון אמרה שכל "בעל או אב בעל לב אמיתי" היה הורג את "החיה" וכי להוז מגיעה פחות אהדה מכלב משתולל.
הארדוויק, מושל ג'ורג'יה, תכנן להתמודד כמועמד בבחירות הבאות לסנאט האמריקני, שהיו אמורות להיות ב-1924. עם זאת, הסנאטור המכהן תומאס א.
ווטסון מת באופן בלתי צפוי ב-26 בספטמבר 1922. כמושל, הארדוויק היה רשאי למנות מחליף לווטסון עד שניתן יהיה לארגן בחירות מיוחדות.
הארדוויק חיפש מינוי שלא יתחרה בבחירות הקרובות, ולהתנדב בקרב הנשים המצביעות החדשות (שהיו מנוכרות כלפיו בגלל התנגדותו של הארדוויק לתיקון ה-19).
ב-3 באוקטובר, בחר הארדוויק בפלטון לכהן כסנאטורית, משום שהיא הייתה נציגה ידועה ומוערכת של תנועת זכות הבחירה לנשים.
הקונגרס לא היה צפוי להתכנס רק לאחר הבחירות המיוחדות, שהיו אמורות להיערך ב-7 בנובמבר, כך שלא היה סביר שפלטון תושבע אי פעם.
ג'ורג' ניצח את הארדוויק ב-55% עד 33% בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, ונבחר ללא התנגדות בבחירות המיוחדות.
במקום לתפוס את מקומו מיד כשהסנאט התכנס מחדש ב-21 בנובמבר, ג'ורג' התיר להשביע את פלטון.
זה נבע בין השאר משכנוע של פלטון ומקמפיין תמיכה שהשיקו הנשים הלבנות של ג'ורג'יה.
ג'ורג' הרוויח מהמחווה, בכך שהציג את עצמו כידיד של תנועת זכות הבחירה.
כך הפכה פלטון לסנאטורית הראשונה, שכיהנה עד שג'ורג' נכנס לתפקיד יום אחד לאחר מכן.
פלטון התראיינה לסרט ב-9 באפריל 1929 בביתה בג'ורג'יה, כשדנה בהישגיה הפוליטיים ובזיכרונותיה של עדות לחלק ממסלול הדמעות בסביבות שנת 1838. הראיון נערך עבור Fox Movietone News.
פלטון המשיכה לכתוב ולהרצות עד ימיה האחרונים, וסיימה את ספרה, "הסיפור הרומנטי של הנשים של ג'ורג'יה", זמן קצר לפני מותה באטלנטה, ג'ורג'יה ב-24 בינואר 1930. שרידיה נקברו בבית הקברות אוק היל בקרטרסוויל.
רבקה מהרשק (1892 או 1896 – 25 באוגוסט 1950) הייתה מראשונות המחנכות במשקי הפועלות, פעילה במועצת הפועלות וממייסדי דגניה ב.
אשתו הראשונה של לוי אשכול ואמה של נועה אשכול.
רבקה מהרשק נולדה בעיר קוידנוב בבלארוס, בת בכורה למשפחה קשת-יום.
בנעוריה הצטיינה בלימודיה, וכדי לאפשר לה עתיד טוב יותר, שלחו אותה הוריה ב-1910 לקרובי משפחה ביפו, אשר רשמו אותה לגימנסיה הרצליה.
מהרשק הצטרפה למחזור השני של הגימנסיה, אשר סיים את לימודיו בשנת 1914. ב-1913, כאשר נפטר יעקב שרתוק (חבר הוועד המפקח על הגימנסיה הרצליה, אביו של משה שרת שהיה בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה) שהתה רבקה כל השבוע בבית המשפחה, טיפלה בבית ובישלה לבאי השבעה.
בשנת 1915 הצטרפה עם כמה מבוגרי הגימנסיה ל"קבוצת עבודה", קבוצת פועלים במושבה ראשון לציון, אשר עזרו במלחמה במכת הארבה.
היא התפרנסה בנוסף גם ממתן שיעורים פרטיים בראשון לציון.
בקבוצה הנהיגה מהרשק פעילויות תרבות, ערבי ספרות ותנ"ך.
"קבוצת עבודה" הונהגה על ידי לוי אשכול, והתמזגה ב-1916 לתנועת הפועל הצעיר.
רבקה מהרשק הייתה לבת זוגו של אשכול.
ב-1917 עברו חברי הקבוצה, וביניהם אשכול ומהרשק לחווה החקלאית בחולדה ואחר כך לחווה החקלאית בכפר אוריה.
בין 1918 ל-1920 התנדב אשכול לגדוד הארצישראלי, במקביל לשירותו התמנה לנהל את המחלקה הכלכלית של "הפועל הצעיר" במשרדיה בשכונת נווה שלום ביפו, ובני הזוג עברו ליפו.
רבקה צורפה לקבוצת מורים ומורות של "הפועל הצעיר" אשר הכשירו עולים חדשים שהצטרפו למשקי ההתיישבות העובדת.
בין השאר לימדה עברית וספרות במשק הפועלות בשכונת בורוכוב.
רבקה לימדה גם בפתח תקווה, בין השאר את ילדי אליהו אוסטשינסקי ומשפחת גיסין.
רבקה שאהבה מאוד שפות, ספרות ושירה, מצאה סיפוק רב בעבודת ההוראה.
בין תלמידיה היה ג'יימס דה רוטשילד, שהתנדב לשירות כקצין בגדודים העבריים.
חברי הוועד של ארגון השומר וביניהם רחל ינאית בן-צבי, נפגשו עם ג'יימס דה רוטשילד אצל מהרשק.
ב-1919 השתתפה בוועידת הפועלים החקלאים במרחביה לצידה של רחל כצנלסון.
ב-1920 הקימו חברי "קבוצת עבודה" את יישוב הקבע שלהם - דגניה ב'.
בעת הקמת היישוב היה בו צריף עץ אחד ששימש שש משפחות ואוהלים לשאר חברי הקבוצה.
במהלך שנת 1921 נסעה רבקה לברית המועצות כדי ללוות את עלייתה של אחותה הצעירה, טובה, שהייתה בת 11, לארץ ישראל.
בהמשך עלו לארץ גם הוריה ואחות נוספת.
הוריה ואחת מאחיותיה התגוררו בדגניה ב'.
אשכול ומהרשק נישאו בדגניה ב' ב-21 בנובמבר 1922 בטקס אזרחי.
מהרשק ילדה את בתם נועה ב-28 בפברואר 1924 בבית החולים בצפת.
בשנת 1924 החלו יחסיו של אשכול עם אלישבע קפלן, המשבר בנישואיו גרם גם למשבר מתמשך בינו לבין חבריו ל"קבוצת העבודה" בדגניה ב'.
לקראת סוף 1926 החליטה רבקה להיפרד ממנו ולעזוב את דגניה ב', ונסעה ב-1927 לארצות הברית עם בתם נועה.
היא השתקעה בניו ג'רזי והתפרנסה מהוראה.
בינה ובין אשכול נמשך קשר מכתבים חם למרות פרידתם ומיסוד הקשר שלו עם אלישבע קפלן.
ב-1930 חזרה מהרשק לארץ ישראל.
בשנים הבאות הייתה פעילה בתנועת הפועלות.
ב-1932 השתתפה בוועידת הפועלות, הציגה עמדותיה בנושאי תרבות, חינוך ומעמד הנשים.
ב-1933 הרצתה מטעם מפא"י בנושאי חינוך בתל אביב.
ב-1935 הייתה שותפה לדיונים להקמת חוגי דבר הפועלת במושב מועצת הפועלות לצד רחל כצנלסון, בבה אידלסון, חנה צ'יזיק, יוכבד בת-רחל, יהודית שמחוני, חיותה בוסל.
בפעילותה למען היישוב נעצרה ב-1940 על ידי המשטרה הבריטית בעקבות הפגנה, יחד עם אלישבע קפלן, עדה טברסקי, אסתר לוין-אפשטיין ואחרות.
ב-1942 התנדבה לצבא הבריטי ועודדה גיוס נערות יהודיות.
ב-1946 הייתה בין מארגני אירועים ליובל תנועת הפועלות.
ב-1949 הייתה מועמדת מטעם מפא"י לוועידה השישית של תנועת הפועלות.
בסוף שנות ה-40 רכש אשכול דירה בחולון עבור מהרשק ובתו נועה.
ב-25 באוגוסט 1950 התחשמלה למוות בדירתה בחולון ממכשיר חשמלי פגום.
הובאה למנוחות בקיבוץ דגניה ב'.
בלוויה הספיד אותה קדיש לוז.
רבקה ליד הבאר הוא ציור מאת האמן האיטלקי פרנצ'סקו אייץ, שנוצר בשנת 1831 עבור האציל הרומאי והפטריוט גאטאנו טאצ'יולי.
היצירה נחשבת נקודת מפנה במכלול עבודותיו של אייץ, במיוחד במעבר הסגנוני שלו לעבר טונים נייטרליים וכרומטיים יותר, שהפכו למאפיין מרכזי של פלטת הצבעים שלו בשנים הבאות.
בטרם הופעתו המחודשת של הציור במכירה פומבית בשנת 1998, הוא היה מוכר רק מתחריט שפורסם באלבום בשנת 1847. התחריט לוּווה בטקסט שהדגיש את תוכנו הפוליטי והלאומי של הציור, ברוח ה"סנטימנטי ליברלי".
היצירה מתוארת ככזו ששייכת לרגע תרבותי משמעותי, על רקע התנועה הלאומית האיטלקית – הריסורג'ימנטו – שטלטלה את המגף האיטלקי לאורך רוב המאה ה־19, והובילה להקמת מדינת איטליה המאוחדת בשנת 1861.
אייץ זכה להכשרתו האמנותית הראשונית בוונציה וברומא, אך את מרבית הקריירה הארוכה והמצליחה שלו עשה בעיר מילאנו.
התפתחותו האמנותית לוותה בתהליך הפוליטי של לידת האומה האיטלקית, ואייץ אף היה מקושר לפטריוטים איטלקים בולטים, שהיו גם מבין פטרוניו.
לפיכך, אין זה מפתיע שמסרים פוליטיים משתלבים לעיתים קרובות ביצירותיו, תוך הצגת בני זמנו בדמות דמויות מקראיות או היסטוריות.
בציור זה מוצגת דמותה של רבקה, מתוך ספר בראשית (פרק כ"ד), ברגע בו היא שוהה ליד הבאר, שם תיבחר להיות רעייתו של יצחק.
הדמות מעוצבת לפי מראה של אישה צעירה ממילאנו, יפה וחושנית.
גופה החלק והקלאסי ממוקם על רקע נוף מדברי ואקזוטי, בסגנון המזכיר את אינגר וקנובה.
רבקה נראית נשענת ביד שמאל על אמפורה, וידה הימנית מונחת על חזהּ החשוף.
מבטה מופנה ישירות אל הצופה, והוא טעון בעוצמה רגשית ומבטא נוכחות חזקה.
איכויותיה הסמליות של הדמות בציור זה הפכו למודל ביצירתו של אייץ, והשפיעו על ציורים מאוחרים יותר כגון "מלנכוליה" (1842), "תמר מיהודה" (1847), ו-"הרהור" (1851).
שתי היצירות הראשונות הוזמנו גם הן על ידי טאצ'יולי.
שלושת הציורים יחד יוצרים מכלול של דמויות נשיות חצי־גופיות, אשר הפכו לסימן היכר ביצירתו של האמן.
בשנת 1848 שב אייץ אל קומפוזיציה זו ויצר גרסה נוספת של "רבקה ליד הבאר", השמורה כיום באקדמיה די בררה שבמילאנו.
גרסה זו דומה בממדיה וברושם הכללי, אך הנוף, תנוחת הדמות ולבושה שונים במידת־מה.
למרות זאת, שתי הגרסאות שומרות על איכותה הדרמטית של רבקה, ובייחוד על מבטה המהפנט.
רבקה ליד הבאר הוא ציור שמן מאת האמן האיטלקי פאולו ורונזה או סדנתו, המתאר סצנה מקראית מתוך ספר בראשית (כ"ד, 11–22).
ציור זה הוא חלק מסדרה של עשרה ציורים מקראיים, שנוצרו בשנות ה-80 של המאה ה-16, בעשור האחרון לחייו של ורונזה.
הסדרה כוללת חמישה ציורים מהתנ"ך וחמישה מהברית החדשה, וייתכן שנוצרה כהזמנה עבור מבנה מסוים, אף שזהות הפטרון נותרה לא ידועה.
עלילת הציור מתארת את סיפור שליחותו של אליעזר עבד אברהם, שיצא למצוא אישה ליצחק בארץ מולדתו.
לאחר מסע ארוך, הוא עוצר ליד באר מחוץ לעירו של נחור ומתפלל להכוונה.
רבקה יוצאת לשאוב מים, מציעה לשקות את העבד ואת גמליו, והוא מזהה אותה כמי שיועדה על ידי האל.
הוא מעניק לה עגיל זהב ושני צמידים כאות לקידושין.
בציור, התכשיטים נמסרים על ידי משרת כורע, כאשר העבד ניצב מאחוריו.
העיר של נחור נראית ברקע הימני.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד קנבס גס, המורכב ממספר תפרים (שניים אופקיים, אחד אנכי ואחד אלכסוני).
ניתוח טכני מגלה כי ורונזה או סדנתו ציירו את הדמויות קודם לרקע, מה שמרמז על תהליך עבודה היררכי שבו הודגשו הדמויות המרכזיות.
הצבע הונח באופן נוזלי וזריז, עם הבדלים בעובי השכבה – החל משכבות דקות מאוד באזורים כהים ועד לעיבוי בינוני באזורים מוארים.
משיכות המכחול ניכרות בעיקר באזורי ההארה, אך איכותן נפגעה במידה ניכרת עקב שיטוח במהלך רסטורציה מוקדמת, וכן עקב תיקונים מאוחרים וחסרי דיוק שפגעו בטקסטורה ובפרטים.
בין ציורי הסדרה קיימת זיקה טיפולוגית, ובמיוחד בין "רבקה ליד הבאר" לבין "ישו והאישה השומרונית" – שניהם מיוחסים לפאולו ורונזה או לסדנתו, ונמצאים כיום במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
שני הציורים מתרחשים ליד באר ומתארים סצנה של מפגש בין גבר זר לאישה מקומית המושיטה לו מים.
מעבר לקווי הדמיון העלילתיים, ניכר כי בשני הציורים כיוון התאורה הוא משמאל – פרט טכני שמעיד, לפי השערת חוקרים, כי ייתכן ונועדו להיתלות זה לצד זה כחלק מתצוגה מחזורית מתוכננת.
הדמיון האיקונוגרפי והקומפוזיציוני בין רבקה לאישה השומרונית, וכן ההקבלה התמטית – הכרה בדמות נבחרת באמצעות פעולה פשוטה של נתינת מים – מדגישים את הקשר הרעיוני העמוק בין סצנות הברית הישנה לחדשה בסדרה זו.
הציור כולל שימוש חוזר בדמויות, תנוחות ומבנים קומפוזיציוניים שורונזה השתמש בהם ביצירות אחרות.
דמותה של רבקה, למשל, מבוססת על עיצוב קודם אך הפוך, אשר מופיע בגרסה נוספת של הסצנה מאוסף רוזן יארבורו.
העובדה שחלקים מסוימים בציור מופיעים גם בגרסאות אחרות (כולל רישום מקדים עם דמויות וגמלים) עשויה להעיד על תהליך של הפקה שיטתית תוך שימוש במודלים מוכנים מראש.
אף על פי שהציור מצליח להעביר את הסיפור המקראי ברמת העלילה, קיימות בו בעיות בהבעה ובמימוש הדרמה הפסיכולוגית.
ההיסטוריון קורט באדט ציין כי הפוטנציאל הדרמטי של הסצנה לא מומש במלואו, בין השאר בשל פרופורציות לא מאוזנות: דמותה של רבקה נראית קטנה באופן יחסי לעומת הדמויות הגבריות סביבה, דבר הפוגע בעוצמתה ובמרכזיותה הסיפורית.
הציור תועד לראשונה ב-1613 באוסף האצולה של שארל דה קרואה, הדוכס הרביעי מארשוט, בטירת בופורט שבארצות השפלה הספרדיות.
בשנת 1619 נמכר לאציל האנגלי ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם.
במהלך המאה ה-17 נרכש בידי לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה עבור אחיו, פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והועבר לפראג ומשם לאוספי הקיסרות בווינה.
בשנת 1952 נרכש על ידי קרן סמואל ה.
קרס, ונתרם באותה שנה לגלריה הלאומית לאמנות, שם הוא שמור כיום.
רבקה ליפא אניקסטר (1823 (?) - כ' בשבט ה'תרנ"ג, 6 בפברואר 1893) הייתה סופרת בת היישוב הישן בירושלים, ילידת ליטא, והאישה הראשונה ביישוב הישן שחיבוריה יצאו לאור בדפוס.
רבקה ליפא אניקסטר (אניקשטער) נולדה לחיה ולרבי משה מישל לוריא ראב"ד קרקינובה צאצא למשפחת לוריא.
אביה היה רבה של קרקינובה חמישים שנה, וגיסה היה הרב מרדכי גימפל יפה מרוז'ינוי.
מגיל צעיר נמשכה לכתיבה, אביה וחמשת אחיה נהגו לכתוב ולהדפיס את כתביהם.
בין השאר ציינה כי אחד מאחיה כתב ספר הנדסה ואלגברה.
בשהותה בעיר הולדתה היא הייתה סוחרת וחייתה בעושר רב.
בעלה היה הרב מאיר אניקסטר.
הם גרו בעיירה קרקינובה, שם שכלו שבעה מילדיהם.
בשנת תרכ"ב (1862) החליטו השניים לעלות לארץ ישראל לבדם כיוון שהמגורים בארץ הקודש נתפסו כסגולה לאריכות ימים, זאת עבור ילדיהם הנותרים.
הם נפרדו מילדיהם הקטנים שנשארו בעיירה וגדלו אצל בני משפחה אחרים.
את העזיבה של עיר הולדתה, נטישת ילדיה הקטנים שנותרו בחיים והעלייה לארץ הקודם היא השוותה לעקדת יצחק.
"נסיעתנו לירושלים הייתה כבדה מאד.
וניסיונה היה כעקידת יצחק אבינו… והניסיון הזה שוה לניסיון העקדה… ובסבת הצרות שאלה זכינו לבוא הנה." את עזיבת הילדים היא מתארת: "ומה גם בהיותכם אפרוחים שלא גדלה נוצתם.
ובבואי הרחק מכם נכמרו רחמי וחשבתי היכן עזבתי רחמי אם והנחתי אתכם קטנים ומרוב צערי התעוררה בי החולאת הנושנה."
היא נסעה מקרקינובה לסלונים, לרוז'ין ומשם לקרלין, ומשם לאודסה, שממנה הפליגה לארץ ישראל, שם עגנו ביפו.
עם הגיעה לארץ ישראל בשנת 1862 היא ובעלה הגיעו מיד לירושלים.
הם ביקרו בכל המקומות הקדושים.
"תיכף הלכנו לכותל המערבי ולמחרת להר הזיתים ואחר כך רכבנו לחברון וזכינו להיות ג' פעמים אצל מערת המכפלה.
וגם בקרתי את כל קברות התנאים ואמוראים שאין בכחי לספר".
לאחר הגעתם ליישוב הישן בירושלים בעלה מונה למנהל כולל 'ווילנא', וגם נאמן על חלוקת רוב כספי הצדקה בעיר.
הוא היה מנהל הכספים של תלמוד התורה וישיבת עץ חיים.
בארץ ישראל חוותה המשפחה עוני רב.
הם גרו בבית קטן ללא אור או אוויר, לצד ביתו של רבי שמואל סלנט, ראש הרבנים לעדה האשכנזית בירושלים.
בארץ ישראל, כמו נשים רבות מהישוב הישן, הייתה עסוקה בחסד.
דאגה להאכיל ולהלביש אלמנות ויתומים, טוותה חוטי ציצית לילדי התלמוד תורה ועוד.
חמש שנים לאחר עלייתה נסעה רבקה ליפא לגליל להשתטח על "קבר שארנו הקדוש האר"י ז"ל ובנו משה קבור אצלו".
היא מתארת בקונטרסה למעלה מעשרה קברי צדיקים שפקדה בצפת והסביבה, מה שגרם לה להרגיש חיונית ובריאה.
גם הרחצה בחמי טבריה תרמה, לדבריה, לשיפור מצב בריאותה.
גם באזור טבריה פקדה קברים: קבר הרמב"ם, קבר רבי עקיבא, קבר יתרו ואחרים.
היא חשה קרבה רבה לנביאים, לתנאים ולחכמים הקבורים בארץ ישראל.
מרגלית שילה מציינת במחקרה על נשות היישוב הישן כי נשים יהודיות בסוף המאה ה-19 נהגו להתרפק על קברי צדיקים שהיו, בניגוד לבתי הכנסת, מתחם פתוח לנשים.
שם היו יכולות להתקרב לאבני המצבות, לגעת בהן, לחבקן ולחוש אותן.
רבקה ליפא הייתה אישה חולנית עוד לפני העלייה לארץ ישראל והעובדה שהחזיקה מעמד עשרים שנה לאחר עלייתה נתפסה אצלה כנס.
עם התבגרם עזבו ילדיה שנותרו בחיים את עיר מולדתם, גלו לאמריקה, הקשרים עמם נותקו והיא לא ידעה את כתובתם.
בערוב ימיה היא חיה בירושלים עם בתה רחל שנולדה בארץ ישראל ועם נכדיה, לאחר שבעלה נפטר ב-1885. אחד מנכדיה מבתה רייזה ובעלה אברהם אבא הוא יוסף לוריא.
נכדה מבתה רחל הוא ר' אשר לייב בריסק בעל "חלקת מחוקק" ו"דברי קהלת".
רבקה ליפא הייתה האשה הראשונה ביישוב הישן שהוציאה לאור ספר - "קונטרס זכר עולם", הספר נכתב ביידיש ותורגם לעברית על ידי מתרגם אנונימי, הוא יצא לאור במהדורה ראשונה בשתי השפות בשנת 1882 (שנת תרמ"ב).
תוך שנתיים אזלה המהדורה והיא הוסיפה דפים נוספים והוציאה מהדורה שנייה בשנת 1884 (שנת תרמ"ד) בהוצאת יצחק גאשצינני.
ב-1891 (שנת תרנ"א) הוציאה מהדורה שלישית.
ב-1911 (שנת תרע"א) יצאה מהדורה נוספת לאחר מותה, על ידי בתה רחל, בהוצאת דפוס לעווי ושותפיו.
הקונטרס נכתב כהדרכות המהוות מעין צוואה רוחנית לילדיה, לאחר שהללו היגרו לאמריקה והקשר איתם נותק, היה זה ניסיון ליצור איתם קשר.
היא קיוותה כי הקונטרס המודפס יגיע אליהם ואל קרוביה באירופה והיא תזכה למכתבים מהם.
המכתב נכתב בין השאר כאמצעי להשגת מימון להדפסת כתבי אביה וכפנייה לקרוביה בחוץ לארץ בבקשה כי יגישו לה סיוע כספי.
בכתיבתה היא העבירה מסרים דתיים באמצעות כתיבה ביוגרפית על כל קורותיה בגולה ובארץ ישראל.
משה מונטיפיורי בספרו מ-1875 (שנת תרל"ח) "משה וירושלם" מתאר את גברת רבקה ליפא אניקסטר וחברותיה, בנות ירושלים הפעילות במפעל החסד "תמחוי והכנסת אורחים".
בכתביה היא מזכירה את פגישתה עימו וכי נתנה בידו את ספרו של חתנה "יד יצחק".
הדפסת הספר ותרגומו לעברית השפיעו על שתי נשים נוספות מהיישוב הישן, רייצע חן טוב, אשר הזכירה את אניקסטר בספרה וטויבע פעסיל.
השתיים הוציאו גם הן קונטרס מודפס זמן לא רב אחריה.
גם איטה ילין הזכירה את דמותה בספרה "לצאצאי: זכרונותי" מ-1938, כחברה של אמה.
רבקה מרים (נולדה ב-10 בפברואר 1952) היא משוררת, סופרת וציירת ישראלית.
רבקה מרים נולדה ב-1952 בירושלים, בת לסופר ניצול השואה לייב רוכמן.
שמותיה הפרטיים, רבקה מרים, שלימים הפכו לשמה הספרותי, הם על שם אמו של אביה, רבקה, ואחותו הצעירה, מרים, שנספו יחד בטרבלינקה.
למדה בבית הספר התיכון "מעלה" בירושלים וסיימה את שירותה בצה"ל כקצינה.
למדה במסגרות שונות, בהן מכון שלום הרטמן.
נמנית עם ראשוני בית מדרש אלול, ועמדה בראש בית המדרש בירושלים בין השנים 2000–2007. שם גם הקימה ואצרה את גלריית 'החדר הקטן', בה הציגו אמנים מגוונים.
במקביל היא מנחה סדנאות לכתיבה יוצרת ושירה במוסדות שונים.
פועלת לעיתים קרובות תוך שיתוף פעולה עם יוצרים מתחומי אמנויות אחרים, כמו מוזיקה ותיאטרון.
בין היתר יזמה את הקמת קבוצת 'כנה', קבוצת לימוד וכתיבה שפעלה במסגרת 'מרכז שטיינזלץ', בה נטלו חלק אמנים, אנשי רוח ורבנים, ובשיתוף עם האמן ברוך ברנר הקימה והנחתה את קבוצת 'אותיות פורחות', המיועדת ליוצאי העולם החרדי.
ספר שיריה הראשון, "כותונתי הצהובה", התפרסם בהיותה בת ארבע עשרה.
עד היום ראו אור למעלה משלושים ספרים מפרי עטה, ובהם כמה קובצי סיפורת וחמישה ספרי ילדים.
זכתה בפרסים ישראליים שונים לשירה, ובהם פעמיים בפרס ראש הממשלה ליצירה, פרס עיריית חולון ע"ש קוגל פרס יצחק לייב גולדברג, פרס ברנר לפרוזה ופרס עמיחי למפעל חיים.
הייתה ידידה קרובה של המשוררת זלדה.
רבקה מרים מתמקדת ביצירתה במתח שבין כיליון לתחייה, בין יש לאין.
מתח זה בא לידי ביטוי בכל ישות באשר היא - חי, צומח, דומם או מופשט.
יצירתה עוסקת בחידת הקיום ובתחושות שהיא מעוררת.
שירתה של רבקה מרים משלבת יראה ושעשוע, ושפת הדימויים שלה שואבת הרבה מהשראתה מהמקורות היהודיים, התנ"ך, המדרשים ותורת הסוד, ונוגעת בהוד הרוח של היהדות באפיון ארץ ישראלי.
כך למשל באחד משיריה היא כותבת: "שהאיש הוא תפילה והוא חוט, נוגע במה שאיננו", ובמקום אחר: "אלוהי נושם לצידי, בל יחדל מלנשום" ובשיר "כעולה להבנו" היא מתייחסת לרעיון הדבקות:
"אמרו הזקנים: / האש היא מרחק משתעשע.
אמרו הזקנים: / האש היא בשר היודע עצמו.
שירים רבים מפרי עטה משולבים בתוכנית הלימודים של משרד החינוך לחטיבה העליונה.
בשנת 2009 הופיע בהוצאת טובי מבחר משיריה (שתורגמו לאנגלית בידי המשוררת לינדה זיסקויט), תחת הכותרת "These Mountains".
רבקה מרים עוסקת גם בציור.
קיימה כמה תערוכות יחיד, ביניהן גם תערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד.
כבר בגיל 17 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות, בית דיזנגוף, בשנת 1969.
בשנת תשמ"ז (1987) נכללה בין משיאי המשואות ביום העצמאות.
בשנים 1979 ו-1999 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2016 זכתה, על הקובץ 'יישובו של עולם', בפרס ברנר לפרוזה.
בשנת תשע"ט (2019) זכתה רבקה מרים בפרס יהודה עמיחי לשירה עברית על מפעל חיים.
לרבקה מרים שתי בנות ובן.
בתה יערה ענבר היא סופרת של ספרי עיון ופרוזה למבוגרים ושל ספרי ילדים ונוער וחוקרת מחשבת ישראל.
בנה, ד"ר יהלי שרשבסקי, הוא מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
אחיה הוא הכנר יהושע רוכמן.
מתגוררת בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
משירי אימות האבן, ספרית פועלים, 1988.
מקום, נמר, הוצאת כרמל, ירושלים, 1994.
מקרוב היה המזרח, כרמל, ירושלים, 1996.
נח היהודי, כרמל, ירושלים, 2000.
אמר החוקר, כרמל, ירושלים, 2005.
בעל הנס ועוד עוברי אורח, כרמל, ירושלים, 2006.
אבי ציווני לא למות, כרמל, ירושלים, 2007.
באים בימים,(שירים תנ"כיים - אברהם, יצחק, יעקב, רות ואסתר), כרמל, ירושלים, 2009.
שירי רבקה מרים, שני כרכים המקבצים את כל ספרי השירה שלה עד 2010, כרמל, 2010.
אף שאתה רעיון, כרמל, ירושלים, 2020.
הגדת הציפורים, כרמל, ירושלים, 2022.
רק האש והמים, הוצאת כרטא, 1989.
פתקים, הוצאת ראובן מס, 2007.
לפני הנסיעה, קטעים קצרים בשילוב הדפסים של הצייר מאיר אפלפלד, אבן חושן, 2011.
יישובו של עולם, כרמל, ירושלים, 2015.
הילדים של, כרמל, ירושלים, 2017.
האיש העירום, כרמל, ירושלים, 2018.
סרך היחד, כרמל, ירושלים, 2024.
חלונות בהקיץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
מעבר לגבעות האחרונות (איירה: נעמי בריקמן), ספרית פועלים, 1991, הוצאה מחודשת, אבן חושן, 2008.
וגם סיפור על מיטה שהתאהבה בכיסא: סיפורים (איירה: נעמי בריקמן), אבן החושן, 2008.
לא רק על רוריק, כרמל, ירושלים, 2013.
שילוח וכל מיני: סיפורים (איירה: נעמי בריקמן), אבן החושן, 2016.
על המידה ועל האין שיעור, מאמרים ומסעות, כרמל, 2020
רבקה (רבקהל'ה) מיכאלי-שרוני (נולדה ב-14 באפריל 1938) היא מנחת טלוויזיה, שחקנית, זמרת, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מדבבת ושדרנית רדיו ישראלית, המכונה בפי רבים "הגברת הראשונה של הבידור הישראלי".
זוכת פרס אופיר, פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ופרס מסך הזהב, יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2014, כלת פרס אקו"ם וכלת פרס התיאטרון הישראלי למפעל חיים.
רבקה מיכאלי נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת זיכרון משה שבירושלים בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
אביה, אברהם מיכאלי, היה עורך דין במקצועו ובן למשפחה שעלתה לארץ ישראל מגאורגיה בסוף המאה ה-19. אמה, בלהה לבית קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין; מתורגמנית במקצועה.
אחיה של מיכאלי הם עו"ד נפתלי מיכאלי והרופא פרופ' דן מיכאלי.
בגיל 11 החלה לשדר ב"קול ישראל", במסגרת תוכניות הילדים.
למדה בתיכון ליד האוניברסיטה החל מכיתה ז'.
לאחר מכן שידרה במשך שנים רבות בתוכניות שונות ב"קול ישראל", בהן תוכניות הייעוץ והפנאי "ביקור בית", "מה היה לנו שם" ו"תפוח ועץ".
בתחילת 1960 שמע הבמאי יוסף מילוא את מיכאלי מבצעת חיקויים ברדיו והחליט להציע לה להצטרף לצוות "מועדון התיאטרון" בחיפה, בנוסף למועדון שפעל כבר בתל אביב.
מיכאלי לקחה חופשה ללא תשלום מקול ישראל וחתמה על חוזה של שנה.
במסגרת מועדון התיאטרון השתתפה בחמישיית נשים בשם "היחפניות" (יחד עם מרגלית אנקורי, גאולה נוני, אסנת שדה ומיה זיו).
אחר כך השתתפה בתוכנית "היו זמנים" עם גליה וחיים טופול.
ב-1964 העלה איתה יוסי בנאי את תוכנית הבידור "ילדות קשה", בנוסף היא הנחתה את טקסי בחירת מלכת היופי באותן השנים.
נעמי שמר העידה שבזכות מיכאלי נוסף הבית השני של השיר "ירושלים של זהב" ב-1967. כששמר הראתה לה את השיר, העירה מיכאלי כי חסרה התייחסות לעיר העתיקה, ושמר הוסיפה את הבית השני שנפתח בשורה "איכה יבשו בורות המים, כיכר השוק ריקה".
בשנת 1968 הופיעה מיכאלי בסרטו של אורי זוהר "השכונה שלנו", לצד שלישיית "הגשש החיוור".
בשנת 1969 השתתפה מיכאלי בסרט הקולנוע המצליח של אפרים קישון "תעלת בלאומילך".
כמגישת מצעד הפזמונים המציאה מיכאלי את המילה להיט כתחליף למילה הלועזית שלאגר.
מאז חדר הביטוי ללשון העברית נעשה בו שימוש גם בתחומים אחרים, בעיקר מסחריים.
מיכאלי המשיכה במהלך שנות השבעים להופיע במופעי בידור, לבד ועם אחרים.
בין מופעי היחיד שלה היו "מחברות החשק", "שעות נוספות" ו"בת 26".
במופעים אלו ביצעה מספר שירים הומוריסטיים שמפורסמים עד היום: "יוסף ג'ון רבקה ג'ון", "בת 26", "בנימין זאב" ועוד.
כמו כן הקליטה באותה תקופה מספר תקליטי ילדים מצליחים, בהם את להיט הילדים "בים בם בום" (שני חברים יצאו לדרך).
ב-1970 השתתפה בפסטיבל שירי הילדים שנערך לראשונה וזכתה במקום השני עם השיר "לצבי יש בעיה".
ב-1972 השתתפה בסרט נוסף בשם "סלומוניקו" לצד טוביה צפיר.
בתחילת שנות השבעים, הוציאה תקליט ילדים בשם "יוני היה חולה" שבו שרה את כל השירים ומשחקת את כל הדמויות.
ב-1973 הופיעה עם יוסי בנאי במופע בידור נוסף בשם "נישואין נוסח גירושין".
בשנת 1974 החלה להופיע בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" לצד דובי גל, טוביה צפיר, ספי ריבלין ובדרנים אחרים.
ב"ניקוי ראש" בלטה מיכאלי בכישרון המשחק הקומי שלה, אף בקטגוריית החיקויים, כאשר חיקויה את ראש הממשלה גולדה מאיר ויושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו בלטו מבין הדמויות הרבות בתוכנית.
"ניקוי ראש", שזכתה לפופולריות רבה, ביססה את מעמדה כקומיקאית.
ב-1976 השתתפה בסרטו של אסי דיין "יופי של צרות" לצידם של יונה אליאן, זאב רווח, טוביה צפיר וגבי עמרני וב-1979 השתתפה בסרטו הנוסף של דיין, "שלאגר", לצד שלישיית הגשש החיוור.
בשנים 1971–1975 הנחתה את פסטיבל הזמר המזרחי, ובשנים 1972–1980 הנחתה את פסטיבל הזמר והפזמון, ונצרבה בתודעה של רבים כמנחה הקבועה של תחרויות הזמר.
במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90 ביססה מיכאלי את מעמדה כמנחת טלוויזיה, כשהנחתה את התוכניות "סיבה למסיבה" ו"סופשבוע" של הערוץ הראשון.
אלו היו תוכניות הבידור המרכזיות של הטלוויזיה הישראלית בלילות שישי בימי הערוץ היחיד ומיכאלי נחשבה אז למלכת תוכניות האירוח.
במיוחד היא זכורה בחיקויים שביצעה עם טוביה צפיר ובהצגת הפינה הסאטירית של שלמה ניצן.
כמו כן הגישה פינה היתולית בתוכנית ההומור "זהו זה!", שם גילמה את דמותה של שדרנית הרדיו "גברת תשובה" ואת המאזין המזדמן שעולה לשידור.
ב-1980 שיחקה מיכאלי בסרט נוסף של אסי דיין, "מלך ליום אחד".
ב-1981 הקליטה את הלהיט ההומוריסטי "אין לי רגע דל", שכתבה והלחינה חברתה הטובה נעמי שמר (עיבוד: רוני וייס) שהעידה שהגיע כעברות של הביטוי באנגלית "I don't have a dull moment".
ב-1984 השתתפה בסרטו של יקי יושע "מכת שמש".
בסוף השנה הנחתה את פסטיבל שירי הילדים מספר 15 לצד גידי גוב והתחרתה שם עם השיר "ילד טוב של אמא" (מילים: לאה לופנפלד וינקלר, לחן: משה וילנסקי, עיבוד: רוני וייס) שהגיע למקום השמיני.
בשנת 1986 התארחה בעונה השלישית של קומדיית המצבים "קרובים קרובים".
ב-1988 השתתפה בסרטו של דובי גל "מלך הסלים", וב-1989 הוציאה לאור את קלטת הווידאו לילדים "ספר הבישול שלי", בה השתתפו גם הידוענים אדם, אילנית, אבי קושניר, מרגלית צנעני, מאיר סוויסה, יאיר ניצני וגני תמיר.
החל מראשית שנות התשעים השתתפה מיכאלי בהצגות התיאטרון "אדם הוא אדם", "לבלוב האהבה", "זוג משמיים", "הדוד מקייפטאון", "אולפן למתחילים", "מכתבי אהבה", "המקרה המוזר", "נתניה" ו"אישה בעל בית" בתיאטרוני הקאמרי והבימה.
ב-1992 זכתה לביקורות משבחות כששיחקה תפקיד דרמטי של אם לבן חולה איידס בסרטו של עמוס גוטמן, "חסד מופלא", שהשתתף בפסטיבלים שונים בעולם.
עד להופעתה בסרט זה השתתפה מיכאלי כמעט ורק בקומדיות, סאטירות ותוכניות קלות.
מיכאלי חששה להשתתף בסרט מפחד שהקהל יתקשה להזדהות עם דמות קשת יום שמוצגת על ידי קומיקאית.
הצלחת הסרט שכנעה אותה לקבל תפקידים מגוונים יותר כשחקנית.
ב-1994 הנחתה את תוכנית הגיל הרך "מסיבת גן" והנחתה פעמיים (ב-1986 ו-1988) את תחרות הקדם אירוויזיון.
באמצע שנות ה-90 העלתה עם מני פאר את המחזה הצרפתי "כיצד להיות אמא יהודייה בעשרה שיעורים".
ב-1995 הוקדשה לה התוכנית "חיים שכאלה" בערוץ הראשון.
ב-1995 סיימה 39 שנות עבודה ברדיו, לאחר שפוטרה מ"קול ישראל" עם מגישים ותיקים אחרים.
היא החלה להנחות את תוכנית הבידור של ערוץ 2 "בליינד-דייט" ב-1996, לאחר מכן החלה להנחות את תוכנית הבוקר של שידורי קשת.
ב-1998 שיחקה לצד אלון אבוטבול בסרטו הקצר של דובר קוסאשווילי "עם חוקים" שהשתתף בפסטיבל ירושלים ופסטיבל קאן.