tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באשר לשורשים הדומים 匚 ו-冂, שמו של שורש 17 מתאר אך ורק את צורתו, 下三框, בתרגום מילולי: "מסגרת תלת צדדית תחתונה".
שורש זה אינו לעולם אינו מופיע כתו בפני עצמו.
בשילוב, הוא לוקח היסטורית משמעויות כגון "פה פתוח", "קופסה", "מסגרת", "חור" או "כלי קיבול".
שורש 18, או דאו בּוּ (בסינית: 刀部, פיניין: Dāo bù) הוא השורש השמונה-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "סכין" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 377 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
כאשר הוא מרכיש מילה סינית יחד עם שורשים אחרים ומופיע בצד ימין, הוא בדרך כלל הופך לצורה: 刂.
שורש 13, או ג'יונג בּוּ (בסינית: 冂部, פיניין: Jiōng bù) הוא השורש השלושה-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "קופסה הפוכה", "רחב" או "אורך" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 50 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 14, או מִי בּוּ (בסינית: 冖部, פיניין: Mì bù) הוא השורש הארבעה-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "כיסוי" או "לכסות" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 30 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 185, או שוֹאוּ בּוּ (בסינית: 首部, פיניין: Shǒubù) הוא השורש המאה שמונים-וחמשה של הכתב הסיני.
פירושו "ראש" והוא אחד מתוך 11 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מתשעה קווים.
במילון קאנגשי יש 20 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מספק קווים נוספים תווים +0首 +2馗 +8馘
שורש 186, או שׁיַאנג בּוּ (בסינית: 香部, פיניין: Xiāng bù) הוא השורש המאה שמונים-וששה של הכתב הסיני.
פירושו "ניחוח", והוא האחרון מתוך 11 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מתשעה קווים.
במילון קאנגשי יש 37 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 149, או ין בּוּ (בסינית: 言部, פיניין: Yán bù) הוא השורש המאה ארבעים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "דיבור" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 861 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
הקו הראשון בסדר הכתיבה של השורש "ין בו" מודפס באופן שונה בשפות שונות, בעוד שבכתב, באופן בולט ישנה העדפה לתצורת הנקודה העליונה (במקום קו אופקי נוסף).
מילון קאינגשי יפנית קוריאנית סינית מסורתית
בנוסף, כאשר הוא משמש כרכיב שמאלי (במילה שמכילה אותו יחד עם לפחות שורש נוסף), "ין בו" מפושט ל- עבור סינית מפושטת.
שורש 175, או פֵיי בּוּ (בסינית: 非部 או 部; בפיניין: Fēi bù) הוא השורש המאה שבעים-וחמשה של הכתב הסיני.
פירושו "שגיאה" והוא האחרון מתוך 9 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משמונה קווים.
במילון קאנגשי יש 25 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
פיי בו יכול להופיע מכווץ אנכית, מעל או מתחת לשורש אחר כשהוא מרכיב מילה יחד איתו כגון ב: 靟 (במופע עליון) או 靠 (מופע תחתון).
מספר קווים נוספים תווים +0非 +4靟 +7靠 +11靡
צורת השורש כתובה באופן שונה בסינית מפושטת בהשוואה לשפות אחרות.
ב"רפורמת הכתיבה של סין", שין דז'שינג, (או גופני הדפוס החדשים), במקום המקורית אומצה צורה יותר וולגרית וסימטרית .
שינוי זה מיושם לעיתים אף בפרסומים סיניים מסורתיים, בתוך כתב מסורתי אפילו שהצורה מפושטת וזאת בעקבות השינויים הקטנים יחסית מהצורה המסורתית.
שורש 169, או מן בּוּ (בסינית: 門部, פיניין: Mén bù) הוא השורש המאה ששים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "דלת" או "שער" והוא אחד מתוך 9 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משמונה קווים.
במילון קאנגשי יש 246 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מפושטת צורתו של 門 היא: .
שורש 122 או ואנג בּוּ (בסינית: 网部, פיניין: Wǎng bù) הוא השורש ה-122 של הכתב הסיני.
פירושו "רשת" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי יש 163 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
וריאנטים של השורש כוללים את: 罒,罓 ו- ⺳.
בנוסף, 网 הוא הוריאנט של הצורה העתיקה 網 בסינית מסורתית ויפנית, והוא משמש בתור הצורה המפושטת של 網, בסינית מפושטת.
שורש 151, או דוֹאוּ בּוּ (בסינית: 豆部, פיניין: Dòu bù) הוא השורש המאה חמישים ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "שעועית" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 68 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 150, או גוּ בּוּ (בסינית: 谷部, פיניין: Gǔ bù) הוא השורש המאה וחמישים של הכתב הסיני.
פירושו "עמק בין הרים", "ערוץ הררי" או "סיטואציה לא קלה" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 54 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסין, התו משמש כשם משפחה סיני "גוּ".
במקרים נדירים ביותר, הוא אינו נהגה כ-"גוּ" אלא כ-"יוּ" (כמו בקבוצה האתנית העתיקה: 吐谷浑 בפיניין: tǔyùhún) או "לוּ" (כמו ב-谷蠡).
בסינית מפושטת , משמש כצורה המפושטת של (תְבוּאָה).
שורש 128, או אר בּוּ (בסינית: 耳部, פיניין: Ěr bù) הוא השורש המאה עשרים ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "אוזן" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי יש 172 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 167, או ג'ין בּוּ (בסינית: 金部, פיניין: Jīn bù) הוא השורש המאה ששים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "זהב" והוא הראשון מתוך 9 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משמונה קווים.
במילון קאנגשי יש 806 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בחמשת היסודות (או "חמשת השלבים") של הפילוסופיה הסינית, 金 מייצג את יסוד המתכת.
כאשר הוא מרכיס תו יחד עם שורשים אחרים הוא מופיע בצורה:钅 (או釒 בסינית מסורתית).
שורש 184, או שׁי בּוּ (בסינית: 食部, פיניין: Shí bù) הוא השורש המאה שמונים וארבעה של הכתב הסיני.
פירושו "אכילה" או "מזון" והוא אחד מתוך 11 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מתשעה קווים.
במילון קאנגשי יש 403 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מפושטת כאשר הוא שורש שמאלי בתו יופיע בצורה:饣, ובסינית מסורתית בצורה:飠.
קאנגשי קוריאני קוריאנית יַפָּנִית סינית מסורתית (הונג קונג,טיוואן, מקאו) סינית מסורתית(סין) סינית מפושטת食食食食食飼飼飼飼饲饉饉饉饉馑饕饕饕饕饕
שורש 138 או גן בּוּ (בסינית: 艮部, פיניין: Gěn bù) הוא השורש ה-138 של הכתב הסיני.
פירושו "עצירה" או "קיפאון (של תנועה)" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי ישנם 5 תווים בלבד (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בקוסמולוגיה הדאואיסטית, 艮 הוא השביעי מבין שמונה הטריגרמות.
שורש 164, או יוֹאוּ בּוּ (בסינית: 酉部, פיניין: Yǒu bù) הוא השורש המאה שישים וארבעה של הכתב הסיני.
פירושו "יין" או "אלכוהול" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 290 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
באסטרולוגיה הסינית 酉 מייצג את הענף הארצי העשירי ומתאים לתרנגול בגלגל המזלות הסיני.
שורש 125 או לאו בּוּ (בסינית: 老部, פיניין: Lǎo bù) הוא השורש המאה עשרים וחמישה של הכתב הסיני.
פירושו "זקֶן" או "חכם" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
בנוסף, השורש משמש כשמו של החכם הסיני המיתולוגי וספר הדת המיוחס לו, לאו דזה.
שורש 117 או לי בּוּ (בסינית: 立部, פיניין: Lì bù) הוא השורש המאה ושבעה-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "עומד" או "זקוף" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 101 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 141 או הוּ בּוּ (בסינית: 虍部, פיניין: Hū bù) הוא השורש המאה ארבעים-ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "טיגריס" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי ישנם 114 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 166, או לי בּוּ (בסינית: 里部, פיניין: Lǐ bù) הוא השורש המאה שישים-ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "כפר" או "לי (יחידת מרחק סינית מסורתית)" והוא האחרון מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
בסינית מפושטת, 裏 או 裡 שפירושן "בתוך" או "פנימי" היא מוזג אל ונמצא בשימוש נפוץ במשמעות זו.
שורש 109 או מוּ בּוּ (בסינית: 目部, פיניין: Mù bù) הוא השורש המאה ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "עין", או "פריט" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 647 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 106 או בַּאי בּוּ (בסינית: 白部, פיניין: Bái bù) הוא השורש המאה וששה של הכתב הסיני.
פירושו "לבן" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 109 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 108 או מין בּוּ (בסינית: 皿部, פיניין: Mǐn bù) הוא השורש המאה ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "צלחת", או "כלי קיבול" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 129 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 176, או מיאן בּוּ (בסינית: 面部, פיניין: Miànbù) הוא השורש המאה שבעים-ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "פנים" או "צד", וכן "אטריות".
הוא אחד מתוך 11 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מתשעה קווים.
במילון קאנגשי יש 66 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מפושטת, משמש גם כצורה המפושטת של / - "אטריות" או "קמח".
שורש 119 או מי בּוּ (בסינית: 米部, פיניין: Mǐ bù) הוא השורש ה-119 של הכתב הסיני.
פירושו "אורז" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי יש 318 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
סינית מסורתית בכתיב טייוואן米 粒米 粒
שורש 171, או לי בּוּ (בסינית: 隶部, פיניין: Lì bù) הוא השורש המאה שבעים ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "עבד" והוא אחד מתוך 9 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משמונה קווים.
במילון קאנגשי יש 12 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
隶 הוא הצורה המקורית של 逮.
הוא גם משמש בתור הצורה המפושטת של 隸 בסינית מפושטת.
מספר קווים נוספים תווים +0隶(גם צורת SC של 隸) +8隷JP (= 隸) +9隸
שורש 107 או פִּי בּוּ (בסינית: 皮部, פיניין: Pí bù) הוא השורש המאה ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "עור", והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 94 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 188, או גוּ בּוּ (בסינית: 骨部, פיניין: Gǔ bù) הוא השורש המאה שמונים-ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "עצם", והוא אחד מתוך 8 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מעשרה קווים (בסינית מפושטת: תשעה קוים).
במילון קאנגשי יש 185 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מילון הקאנגשי יַפָּנִית קוריאנית סינית מסורתית (הונג קונג וסין) סינית מסורתית בטייוואן סִינִית מפושטת骨骨骨
שורש 142 או צ'וֹנג בּוּ (בסינית: 虫部, פיניין: Chóng bù) הוא השורש המאה ארבעים-ושניים של הכתב הסיני.
פירושו "חרק" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי ישנם 1,067 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
וכתוצאה מכך, תווים שמשמען חיות זוחלות כגון זוחלים, חרקים, תולעים, דו-חיים ורכיכות מכילים בדרך כלל את שורש זה.
התו 虫 משמש כצורה המפושטת של 蟲 בסינית מפושטת ויפנית ולעיתים אף בסינית מסורתית.
שורש 173, או יו בּוּ (בסינית: 雨部, פיניין: Yǔ bù) הוא השורש המאה שבעים ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "גשם" והוא אחד מתוך 9 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משמונה קווים.
במילון קאנגשי יש 298 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
+תווים בדפוסים הנפוצים יַפָּנִית סין טייוואן, הונג קונג雨 雲雨 雲雨 雲
שורש 160, או שׁין בּוּ (בסינית: 辛部, פיניין: Xīn bù) הוא השורש המאה ושישים של הכתב הסיני.
פירושו "מריר" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 36 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
במערכת הספרות המחזורית הסינית העתיקה טיאן-גאן, 辛 מייצג את הגזע השמימי השמיני.
שורש 157, או דְזוּ בּוּ (בסינית: 足部, פיניין: Zú bù) הוא השורש המאה חמשים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "רגל" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 580 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 126, או אר בּוּ (בסינית: 而部, פיניין: Ér bù) הוא השורש המאה עשרים ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "גם" או "אבל" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
מספר קווים נוספים תווים +0而 +3耍耎耏耐耑
שורש 135, או שה בּוּ (בסינית: 舌部, פיניין: Shé bù) הוא השורש המאה שלושים וחמישה של הכתב הסיני.
פירושו "לשון" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
במילון קאנגשי יש 31 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 111 או שי בּוּ (בסינית: 矢部, פיניין: Shǐbù) הוא השורש המאה ואחד-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "חץ" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 64 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 105 או בּוֹ בּוּ (בסינית: 癶部, פיניין: Bō bù) הוא השורש המאה וחמש של הכתב הסיני.
פירושו "צעדים" או "רגליים" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי, יש 15 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 2 או גוּן בּוּ (, פיניין: Gǔn bù) הוא השורש השני של הכתב הסיני.
הוא נכתב כקו אנכי ישר ופירושו "מחובר אנכית".
הוא שורש אחד מתוך 6 (מתוך 214 סה"כ שורשים) משורשי הקאנגשי המורכבים מקו אחד בלבד.
במילון קאנגשי, יש רק 21 תווים (מתוך 49,030) שמכילים את השורש הזה.
שורש 3 או ג'וּ בּוּ (丶部, פיניין: Zhǔ bù) הוא השורש השלישי של הכתב הסיני.
הוא נכתב כקו נטוי קצר או נקודה ופירושו "להצביע על סיום" הוא אחד משישה שורשי קאנגשי (מתוך 214 שורשים סה"כ) המורכבים מקו אחד בלבד.
במילון קאנגשי, יש רק 10 תווים (מתוך 49,030) שמכילים את שורש זה.
שורש 4, "קו חותך" או פּיֶה בּוּ (בסינית: 丿部, פיניין: Piě bù) הוא השורש הרביעי של הכתב הסיני.
פירושו "חתך" או "עיקול" והוא אחד מתוך 6 (מתוך 214 השורשים הקאנגקסיים) המורכבים מקו אחד בלבד.
במילון קאנגשי, יש 33 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
הוא דומה מאוד לקאטאקאנה היפנית "לא", ולכן מכונה בשפה היפנית "לא".
שורש 5 או יִיבּוּ (乙部, פיניין: Yǐbù) הוא השורש החמישי של הכתב הסיני.
פירושו "שני" או "קרס דיג", הוא אחד מתוך 6 (מתוך 214 סה"כ שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מקו אחד בלבד.
במערכת התווים המחזורית הסינית העתיקה, 乙 מייצג את הגזע השמימי (天干tiāngān) השני.
בסין, יחד עם 14 סימנים אחרים קשורים, כולל ,וכו', מותאמים לשורש חדש (או ), שהוא רכיב האינדקס העיקרי החמישי בטבלת אינדקס רכיבי התווים הסיניים שאומצו בעיקר על ידי מילוני סינית מפושטת.
בדרך כלל, רק כמה מתוך 15 המרכיבים השונים רשומים תחת השורש באינדקסים של מילונים.
שורש 6 או ג'וּאֶה בּוּ (בסינית: , פיניין: Jué bù) הוא השורש השישי של הכתב הסיני.
פירושו "וו" והוא האחרון מבין 6 (מתוך 214 סה"כ שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מקו אחד בלבד.
במילון קאנגשי, יש 19 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מפושטת, השורש הזה מוזג לשורש 2 - .
בטבלת אינדקס רכיבי התווים הסיניים ,מופיע כרכיב אינדקס קשור של.
עם זאת, לעיתים קרובות הוא מושמט במילוני המיינסטרים, כולל שיאנדאי האניו צדיאן.
שורש 19, או לי בּוּ (בסינית: 力部, פיניין: Lì bù) הוא השורש התשעה-עשר של הכתב הסיני.
פירושו "כּוֹחַ" או "חוֹזֶק" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי (Kangxi Dictionary), המילון הסטנדרטי לשפה הסינית, יש 163 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 20, או בּאו בּוּ (בסינית: 勹部, פיניין: Bāo bù) הוא השורש העשרים של הכתב הסיני.
פירושו "עטיפה" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
שורש 21, או בּי בּוּ (בסינית: 匕部, פיניין: Bǐ bù) הוא השורש העשרים-ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "כף" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 19 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
匕 כמרכיב של תווים סיניים לובש צורות שונות בגופני הדפסה שונים או תווים סיניים שונים.
במילון הקאנגשי, הסטנדרט הנוכחי בסינית מפושטת, סינית מסורתית בהונג קונג ויפנית, הקו השני של 匕 הוא קו נופל שמאלי.
בסינית המסורתית בטייוואן, הצורה הסטנדרטית של דמויות לאומיות רושמת שהקו השני של 匕 הוא אופקי.
הניואנס של דמות זו חל הן על צורות הדפסה והן על כתב יד.
קו שני נופל שמאלה קו שני אופקי匕匕化化化מילון קאנגשי
סינית מפושטת הונג קונג מקאו יפניתקוריאנית טאיוואן
שורש 22, או פאנג בּוּ (בסינית: 匚部, פיניין: Fāng bù) הוא השורש העשרים-ושניים של הכתב הסיני.
פירושו "קופסה" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון הקאנגשי יש 64 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מסורתית בשימוש בטאיוואן, הונג קונג ומקאו, שורש 22 (קופסה פתוחה מימין,), ששני הקווים שלו חולקים את אותה נקודת התחלה, שונה במקצת משורש 23 (מתחם מסתיר או מחבוא, 匸), שהקו השנייה שלו מתחילה קצת מימין לנקודת ההתחלה של הקו הראשון.
בסין היבשתית, שני השורשים אוחדו כקופסה פתוחה ימנית , שהפך למרכיב האינדקס השמיני בטבלה של אינדקס רכיבי התווים הסיני, שאומצו בעיקר על ידי מילוני סינית מפושטת, והניואנס בין שני הרדיקלים אינו קיים עוד; לא נותר רכיב אינדקס קשור לאחר המיזוג.
מיזוג זה חל גם על תווים מסורתיים במערך התווים GB בסין.
שורש 22 ושורש 23 אוחדו גם בקאנג'י היפני.
מערך תווים של JIS (כולל kyūjitai).
גופנים ומילונים יפניים במיינסטרים אינם מבחינים עוד בין שני השורשים.
שורש 23, או שי בּוּ (בסינית: 匸部, פיניין: Xì bù) הוא השורש העשרים-ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "להתחבא" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 17 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בסינית מסורתית בשימוש בטייוואן, הונג קונג ומקאו, שורש 23 (מתחם מסתיר,) אשר הקו השני שלו מתחיל מעט מימין לנקודת ההתחלה של הקו הראשון, שונה אך במקצת משורש 22 (קופסה פתוחה לימין, 匚).
בסין היבשתית, השורשים 22 ו-23 אוחדו כקופסה פתוחה לימין , וההבדל ביניהם, כמו גם השורש של "להתחבא", כבר לא קיים בתווי סינית מפושטת.
מיזוג זה חל גם על תווים סיניים מסורתיים במערך התווים GB בסין.
מיזוג דומה נעשה גם בקאנג'י היפני, כולל צורות kyūjitai שלהם במערך התווים JIS X 0208. כמה מילונים יפניים שומרים את שני הרדיקלים בטבלאות שלהם, אך שניהם מובילים לאותו רדיקל ממוזג.
שורש 24, או שי בּוּ (בסינית: 十部, פיניין: Shí bù) הוא השורש העשרים-וארבעה של הכתב הסיני.
פירושו "עשֹר (10)" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 55 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
十 הוא שני קווים חוצים.
במקור זה היה קו אנכי, פיקוגרמה של מחט (שנכתבת כיום 針/针), מאוחר יותר הוספה נקודה במרכז הקו שהפך לקו רוחבי קצר ומאוחר יותר התרחב לצורה הנוכחית.
שורש 25, או בּוֹ בּוּ (בסינית: 卜部, פיניין: Bobù) הוא השורש העשרים-וחמישה של הכתב הסיני.
פירושו "לנבא", "להעריך" או "דבר לא צפוי" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 45 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 28, או סְ-בּוּ (בסינית: 厶部, פיניין: Sī bù) הוא השורש העשרים-ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "סוד" או "פרטי" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 40 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
צורת השורש 厶 היא הצורה המקורית של 私 ("פרטי").
שורש 30, או קואו בּוּ (בסינית: 口部, פיניין: Kǒu bù) הוא השורש השלושים של הכתב הסיני.
פירושו "פֶּה" והוא הראשון מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 1,146 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 61, או שִׁין בּוּ (בסינית: 心部, פיניין: Xīn bù) הוא השורש השישים-ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "לב" והוא הראשון מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 1,115 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה, והוא אחר השורשים השכיחים ביותר.
כאשר שִׁין בּוּ מרכיב תו יחד עם שורשים נוספים ומופיע משמאל לשורש אחר הוא יופיע בצורה:忄.
שין בו עשוי גם להופיע מעל או מתחת לשורש אחר ואז גובהו מתכווץ כגון בתו: 忈 (שִׁין בּוּ מופיע למטה מכווץ).
שורש 43, או יואו בּוּ (בסינית: 尢部, פיניין: Yóu bù) הוא השורש הארבעים-ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "חלש" או "מוגבל" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון הקאנגשי יש 66 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מופע נוסף של השורש הוא הצורה: 尣.
ושתי התצורות יכולות להופיע כשורש שמרכיב יחד מילה אחרת בו הרגל הימנית מוארכת מאוד כדי להקיף מלמטה שורש אחר, כגון: 尥 או 尦.
שורש 29, או יוֹאוּ בּוּ (בסינית: 又部, פיניין: Yòu bù) הוא השורש העשרים ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "ו" "בנוסף" או "יד ימין" והוא האחרון מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
במילון קאנגשי יש 91 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
הצורה העתיקה של דמות השורש 又 היא פיקוגרמה של יד ימין שממנו התו הסיני המודרני 右 (שפירושו "ימין") נגזר.
אף על פי ש 又 (שוב) כתו סיני מודרני כבר לא מייצג את המשמעות של "ימין", המשמעות של "יד" נשמרת בחלק מהתווים הסיניים שנגזרים משורש 29.
שורש 32, או טוּ בּוּ (בסינית: 土部, פיניין: Tǔ bù) הוא השורש השלושים-ושניים של הכתב הסיני.
פירושו "אדמה", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
בפילוסופיית חמשת היסודות (או "חמשת השלבים") הסינית, "טוּ" (土) מייצג את יסוד הארץ.
שורש 37, או דה בּוּ (בסינית: 大部, פין-יין: Dà bù) הוא השורש השלושים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "גדול", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 132 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 48, או גוֹנג בּוּ (בסינית: 工部, פיניין: Gōng bù) הוא השורש ארבעים-ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "מלאכה", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
שורש 42, או שְׁיַאוֹ בּוּ (בסינית: 小部, פיניין: Xiǎo bù) הוא השורש הארבעים-ושניים של הכתב הסיני.
פירושו "קטן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 41 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שיאו בו, 小, בעצמו הוא קומפוזיציה של שני השורשים: 亅 עם 八.
כאשר שורש 42 מרכיב תו עם יחד שורשים נוספים והוא מופיע בחלק העליון הוא יכול להופיע בצורה כזו: ⺌, כגון בתו: 尚.
שורש 53, גוּאַנְג בּוּ, או "יֶן בּוּ" (בסינית: 广部, פיניין: Guǎng (yǎn) bù) הוא השורש החמישים-ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "בית על מצוק", "מרווח" או "מחסה" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 15 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בנוסף, 广 הוא גם הצורה המפושטת של (גם הוא נהגה guǎng).
שורש 57 או גוֹנְג בּוּ (בסינית: 弓部; בפין-יין: Gōng bù) הוא השורש החמישים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "קשת" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 165 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 46, או שַׁאן בּוּ (בסינית: 山部, פיניין: Shān bù) הוא השורש הארבעים-וששה של הכתב הסיני.
פירושו "הר" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
התו "山" נפוצה בשמות של הרים בעיקר במזרח אסיה, כגון: 天山, 长白山, 富士山 ועוד.
במילון קאנגשי יש 636 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בקוסמולוגיה הדאואיסטית,山 (הר) הוא ההיבט בטבע של הטריגרמה "גן" (艮 gen) שציורה ☶ מתוך שמונה הדיאגרמות.
שורש 40, או מיאן בּוּ (בסינית: 宀部, פיניין: Mián bù) הוא השורש הארבעים של הכתב הסיני.
פירושו "גג" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
שורש 36, או שי בּוּ (בסינית: 夕部, פיניין: Xī bù) הוא השורש השלושים-ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "ערב", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 34 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 38, או נו בּוּ (בסינית: 女部, פיניין: Nǚ bù) הוא השורש השלושים-ושמונה של הכתב הסיני.
פירושו "אישה", "נקבה", או "תכונה נשית" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 681 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 27, או צ'אנג בּוּ (בסינית: 厂部, פיניין: Chǎng bù) הוא השורש העשרים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "צוק", או "מפעל" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
המשמעות המרכזית של 厂 היא "צוק" אולם עקב איחוד התווים המודרני בסינית מפושטת, פושט התו , שמשמעו "מפעל" המבוטא גם הוא "chǎng", ל 厂, אף שאין ביניהם קשר ידוע מבחינה תרבותית או היסטורית.
שורש 49 או ג'י בּוּ (בסינית: 己部; בפיניין: Jǐ bù) הוא השורש ארבעים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "עצמי", והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכול 214 שורשי קאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
באסטרולוגיה הסינית, 巳 מייצג את הענף הארצי השישי ומתאים לנחש שבגלגל המזלות הסיני.
במערכת המספרים הסינית המחזורית העתיקה, tiāngān, 己, מייצג את הגזע השמימי השישי.
ג'י (己) הוא שם פרטי נפוץ בסין.
שורש 26, או ג'יה בּוּ (בסינית: 卩部, פיניין: Jié bù) הוא השורש העשרים-ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "חותם", והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משני קווים.
בדרך כלל הוא משתנה לצורה 㔾 כאשר הוא מופיע בתחתית תו סיני כאשר הוא מרכיב אותו יחד עם שורשים אחרים, כגון בתו: 卮.
שורש 189, או גַאוֹ בּוּ (בסינית: 高部, פיניין: Gāo bù) הוא השורש המאה שמונים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "גבוה", "הרבה" או תואר כבוד, והוא אחד מתוך 8 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מעשרה קווים.
במהלך תקופת שושלת מינג (1644-1368), העניק הקיסר שמונה שמות משפחה לשימוש היהודים, שאותם ניתן לזהות עד היום, ואחד מהם הוא 高 גַאוֹ (Gāo).
שורש 39, או דְזֶה בּוּ (בסינית: 子部, פיניין: Zǐ bù) הוא השורש השלושים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "ילד" או "זרע" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 83 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
באסטרולוגיה הסינית, 子 מייצג את הענף הארצי הראשון ומתאים לחולדה שבגלגל המזלות הסיני.
השורש 子 משמש תו סיומת כמו במילים 孩子 (ילד/ים) או 勺子 (כף).
בסין העתיקה שימש כסיומת לתיאור חכם כגון 老子 (לאו דזה) או 莊子 (ג'ואנג דזה).
שורש 45, או צ'ה בּוּ (בסינית: 屮部, פיניין: Chè bù) הוא השורש הארבעים-וחמשה של הכתב הסיני.
פירושו "נבט" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 38 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מספר קווים נוספים תווים +0屮 +1屯 +3屰
שורש 51, או גאן בּוּ (בסינית: 干部; בפין-יין: Gànbù) הוא השורש החמישים-ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "יבש" או "נגדי" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 9 תווים בלבד (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ברוב המקרים הוא משמש כרכיב פונטי בלבד ולא מעניק משמעות לתו, כגון ב 肝 (שפירושו כבד, ונהגה גם הוא "גאן").
במקור, הדמות מתארת מעין מזלג המשמש כנשק המשמש לציד או במלחמה, או לחלופין או עלי או מגן.
שורש 50, או ג'ין בּוּ (בסינית: 巾部, פיניין: Jīn bù) הוא השורש החמישים של הכתב הסיני.
פירושו "צעיף" או "טורבן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 295 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 203, או חיי בּוּ (בסינית: 黑部, פיניין: Hēi bù) הוא השורש המאתיים ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "שחור", והוא אחד מתוך 4 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משנים-עשר קווים.
מספר קווים נוספים תווים ללא משיכות נוספות黑黒3 משיכות נוספות黓4 משיכות נוספות黔黕黖黗默黙5 משיכות נוספות黚黛黜黝點6 משיכות נוספות黟黠黡7 משיכות נוספות黢黣8 משיכות נוספות黤黥黦黧黨黩黪9 משיכות נוספות黫黬黭黮黯10 משיכות נוספות黰黱11 משיכות נוספות黲黳黴13 משיכות נוספות黵14 משיכות נוספות黶15 משיכות נוספות黷16 משיכות נוספות黸
שורש 41, או צון בּוּ (בסינית: 寸部, פיניין: Cùn bù) הוא השורש הארבעים ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "אגודל" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
שורש 59, או שׁאן בּוּ (בסינית: 彡部, פיניין: Shān bù) הוא השורש החמישים-ותשעה של הכתב הסיני.
פירושו "זיפים" או "זקן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 62 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 200, או מא בּוּ (בסינית: 麻部, פיניין: Má bù) הוא השורש המאתיים של הכתב הסיני.
פירושו "קנבוס" או "פשתן", והוא האחרון מתוך 6 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מאחד-עשר קווים.
שורש 52, או יאו בּוּ (בסינית: 幺部, פיניין: Yāo bù) הוא השורש החמישים-ושניים של הכתב הסיני.
פירושו "קצר" או "קטנטן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
שורש 60, או צ'י בּוּ (בסינית: 彳部, פיניין: Chì bù) הוא השורש השישים של הכתב הסיני.
פירושו "צעד" והוא האחרון מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 215 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 47, או צ'ואן בּוּ (בסינית: 巛部, פיניין: Chuān bù) הוא השורש הארבעים-ושבעה של הכתב הסיני.
פירושו "נהר" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 26 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
תצורה נוספת נפוצה של צ'ואן בּוּ היא 川, ואף עליה ישנן תוספות של שורשים או קווים היוצרים תווים שונים, כגון: 州 (אי בנהר, או ישות מדינית), 𠆯 (לקום), 氚 (טריטיום).
מספר קווים נוספים תווים +0巛巜川 +3州巟巠巡 +8巢巣JP (=巢) +12巤
שורש 33, או שִׁי בּוּ (בסינית: 士 部; בפיניין: Shì bù) הוא השורש השלושים-ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "מלומד", "מדופלם" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 24 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 34, או ג'י בּוּ (בסינית: 夂部, פיניין: Zhǐ bù) הוא השורש השלושים-וארבעה של הכתב הסיני.
פירושו "הליכה" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 11 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 44, או ש'י בּוּ (בסינית: 尸部, פיניין: Shī bù) הוא השורש הארבעים-וארבעה של הכתב הסיני.
פירושו "גופה / גווייה" או "שאריות".
הוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 148 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
שורש 55, או גונג בּוּ (בסינית: 廾部, פיניין: Gǒng bù) הוא השורש החמישים וחמישה של הכתב הסיני.
פירושו "שתי ידיים" או "קשת (מבנה)" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
שורש 201, או חואנג בּוּ (בסינית: 黃部, פיניין: Huáng bù) הוא השורש המאתיים ואחד של הכתב הסיני.
פירושו "צהוב", והוא אחד מתוך 4 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משנים-עשר קווים.
במילון קאנגשי יש 42 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
מספר קווים נוספים תווים 0黃黄 +4黅黆 +5黇黈黉 +6黊黋 +13黌
שורש 63, או חוּ בּוּ (בסינית: 戶部, פיניין: Hù bù) הוא השורש השישים ושלושה של הכתב הסיני.
פירושו "דלת" או "בית" והוא אחד מתוך 34 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מארבעה קווים.
户, הצורה החדשה של 戶,היא הצורה ה-97 של טבלת התווים הסיניים שאומצה על ידי הסינית המפושטת בסין.
מכיוון שההבדל בין ל מוגדר כוריאנט-צורה ולא כצורה אחרת, אין אינדקס מיוחד עבור .
כאשר היא גם הצורה הרשמית של התו בהונג-קונג.
טייוואן סינית מסורתית היוגאי קאנג'י יפני קוריאנית סינית מפושטת הונג קונג סינית מסורתית גואו ביאו סינית מסורתית ג'ויו קאנג'י יפני戶户戸
שורש 56, או יִי בּוּ (בסינית: 弋部, פיניין: Yì bù) הוא השורש החמישים-ושישה של הכתב הסיני.
פירושו "קליעה" או "חץ" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במתמטיקה, השורש ה־n-י של a הוא מספר ממשי או מרוכב, שכאשר מכפילים אותו n פעמים בעצמו, מקבלים את a.
שורש של מספר נקרא גם רדיקל (באנגלית root ו-radical, שמקורם ב-radix בלטינית שפירושו "שורש").
הפעולה החישובית של מציאת שורש של מספר נקראת הוצאת שורש.
שורש ריבועי של מספר ממשי a כלשהו הוא מספר, אשר כשמכפילים אותו בעצמו, מקבלים את a.
הפעולה החישובית של מציאת השורש הריבועי נקראת הוצאת שורש ריבועי.
התוצאה של הוצאת שורש ריבועי ממספר חיובי היא שני שורשים ממשיים.
למשל, למספר 100 יש את השורשים פלוס 10 ומינוס 10, אשר כל אחד בריבוע מחזיר 100. עם זאת, כאשר מדובר על השורש הריבועי של מספר, מקובל כי סמל השורש הוא בדרך כלל חיובי בלבד (Principal square root).
השורש הריבועי החיובי מסומן כך: .
אולם, פתרון המשוואה הוא ו-.
למספרים ממשיים שליליים אין שורש ריבועי ממשי (מכיוון שכל מספר ממשי שמוכפל בעצמו נותן תוצאה אי-שלילית, בין אם הוא שלילי ובין אם הוא חיובי).
המספרים המרוכבים פותחו בין היתר על מנת לתת מענה לבעיה זו: במספרים המרוכבים יש שורש לכל מספר (ממשי או מרוכב).
שורש מעוקב של a הוא מספר שכאשר מכפילים אותו 3 פעמים בעצמו, מקבלים את a.
חזקות רציונליות מוגדרות באמצעות פעולת השורש, על ידי , כאשר מספר חיובי שלם.
לפיכך, חזקה רציונלית כללית מוגדרת כך: .
אפשר להוכיח, שפעולה זאת קיימת ומוגדרת היטב (במספרים הממשיים) עבור כל מספר ממשי אי-שלילי .
מעל שדה המספרים המרוכבים לכל מספר מרוכב יש n שורשים מסדר n.
את השורש נוח לחשב בהצגה הקוטבית של מספרים מרוכבים: במקרה זה, השורש מסדר n נתון על ידי
עבור k=0 מקבלים ואילו עבור k=1 מקבלים ובסך הכל
עוד דוגמה: שורש שלישי של 1:
במתמטיקה, שורש יחידה הוא איבר של שדה שיש לו חזקה השווה לאיבר היחידה.
לשורשי יחידה יש תפקיד חשוב בתורת השדות.
תכונות רבות של שדות, יחד עם המבנים הנסמכים עליהם (הצגות של חבורות, אלגברות פשוטות, ועוד), נכונות רק כאשר מניחים את קיומם של שורשי יחידה בשדה הבסיס.
האיבר הוא שורש יחידה מסדר , אם ; זהו שורש יחידה פרימיטיבי מסדר אם הוא המספר הקטן ביותר שיש לו תכונה זו.
מספר שורשי היחידה מסדר , בכל שדה, הוא לכל היותר .
אם יש בשדה שורשי יחידה מסדר , אז מספר השורשים הפרימיטיביים הוא , כאשר היא פונקציית אוילר.
שורשי היחידה בשדה המספרים המרוכבים
בין המספרים המרוכבים יש בדיוק n שורשי-יחידה שונים מסדר n: המספרים .
הם נמצאים על מעגל היחידה, והנקודות המתאימות להם במישור המרוכב מתארות מצולע משוכלל בעל n צלעות.
לדוגמה, שורשי היחידה מסדר 3 הם , ושורשי היחידה מסדר 4 הם .
אם הוא שורש פרימיטיבי מסדר אז סדרת החזקות היא מחזורית, עם מחזור באורך n.
כל סדרה של מספרים מרוכבים אפשר להציג באופן יחיד כצירוף ; אם j הוא משתנה הזמן, אז היא משרעת מרוכבת של התדירות k.
צורה זו של אנליזת פורייה מקודדת את התמרת פורייה הבדידה, ונובעת מכך ש"המטריצה הציקלוטומית" , שהיא טבלת הקרקטרים של החבורה הציקלית ש- יוצר, היא הפיכה.
מנוסחת הסכום עולה מערכת יחסים אורתוגונליים: עבור מתקיים:
כאשר היא הדלתא של קרונקר ו- הוא כל שורש פרימיטיבי מסדר של היחידה.
המטריצה מסדר שהמקום ה- שלו הוא: מגדירה התמרת פורייה בדידה.
חישוב ההתמרה ההופכית באמצעות שיטת האלימינציה של גאוס דורש שימוש ב- פעולות.
ככל הנראה, נובע מהאורתוגונליות ש-U היא מטריצה אוניטרית.
ולכן ההופכי של הוא פשוט הצמוד המרוכב.
(הראשון ששם לב לעובדה זו הוא קרל פרידריך גאוס כאשר הוא פתר את הבעיה של אינטרפולציה טריגונומטרית).
היישום המתקדם יותר של או ההופכי שלו לווקטור נתון דורש שימוש ב- פעולות.
התמרת פורייה מהירה מקטינה את מספר הפעולות ל-.
לפי משפט של צ'בוטרב, כל תת-מטריצה של מטריצת ונדרמונט היא הפיכה.
כאמור לעיל, בכל שדה ישנם לכל היותר n שורשי יחידה, וזאת מכיוון שהם מהווים שורשים של הפולינום .
בשדה ממאפיין אפס (ובאופן כללי יותר, כאשר המאפיין זר ל-) אפשר לספח לשדה שורשי יחידה, וזוהי הרחבה ספרבילית.
אם השדה ממאפיין ו- כאשר זר ל- , אז יש בסגור האלגברי שלו בדיוק m שורשי יחידה מסדר .
שורשי היחידה מסדר מרכיבים חבורה ציקלית, שסדרה שווה למספר השורשים בשדה.
בשדה הרציונליים עצמו יש רק שני שורשי יחידה (מכל הסדרים): 1 ו- 1-.
קל להוכיח שלכל שורשי היחידה הפרימיטיביים מאותו סדר יש אותו פולינום מינימלי, ופולינום זה נקרא הפולינום הציקלוטומי מסדר זה.
מתברר שלפולינום זה, המוגדר מעל המספרים הרציונליים, יש מקדמים שלמים (הסיבה העקרונית היא ששורשי היחידה הם שלמים אלגבריים).
שורש ריבועי של מספר a כלשהו הוא מספר, שאם מכפילים אותו בעצמו מקבלים את a.
מכל השורשים, השורש הריבועי נקרא דווקא כך בגלל משמעותו הגאומטרית: אם a הוא שטחו של ריבוע, אז אורך צלעו של הריבוע שווה לשורש הריבועי של a.
כאשר ההקשר ברור, השורש הריבועי מכונה לעיתים גם שורש.
למספר חיובי יש שני שורשים ריבועיים ממשיים, חיובי ושלילי.
אולם, למשוואה יש שני פתרונות: ו- (ויש לה פתרון יחיד אם ).
למספרים ממשיים שליליים אין שורש ריבועי ממשי (מכיוון שכל מספר ממשי שמוכפל בעצמו נותן תוצאה אי שלילית, בין אם הוא שלילי ובין אם הוא חיובי).
המספרים המרוכבים פותחו בין היתר על מנת לתת מענה לבעיה זו: במספרים המרוכבים יש שני שורשים ריבועיים לכל מספר (ממשי או מרוכב).
הפונקציה , שנקראת פונקציית השורש (הריבועי), היא פונקציה חד-חד-ערכית ועל מהמספרים הממשיים האי-שליליים לעצמם.
פונקציה זו היא רציפה בכל מקום שבו היא מוגדרת, וגזירה עבור כל מספר חיובי.
בנקודה פונקציית השורש לא גזירה (גם לא באופן חד-צדדי), והנגזרת שלה שואפת לאינסוף, כאשר המשתנה שואף לאפס.
פונקציית השורש משמרת את פעולת הכפל ואת פעולת החילוק, כלומר:
לעומת זאת, פונקציית השורש בדרך כלל לא משמרת חיבור, כלומר:
קל לראות ששוויון מתקבל אם ורק אם כלומר אחד המספרים, או שניהם הוא אפס.
במספרים המרוכבים, לכל מספר יש שני שורשים.
בניגוד למספרים הממשיים, במישור המרוכב אין דרך להגדיר מספר חיובי ולכן לא ניתן להחזיר תמיד את "השורש החיובי" כמו שאפשר לעשות במספרים הממשיים, ולכן הבחירה איזה שורש מהשורשים מיוצג בפונקציה היא שרירותית.
ההגדרה המקובלת לפונקציית השורש במספרים המרוכבים היא באמצעות פונקציות האקספוננט והלוגריתם הטבעי המרוכבות, בהתאם להגדרת החזקה המרוכבת:
הגדרה זו למעשה מעבירה את נקודת ההחלטה לבחירת הענף של הלוגריתם, כאשר שינוי הענף יוסיף למעריך החזקה ולכן יכפיל את השורש ב 1-.
במספרים המרוכבים, פונקציית השורש לא רציפה בכל המישור, כיוון שפונקציית הלוגריתם איננה רציפה.
מהסיבה הזו הנוסחאות הרגילות של מכפלת שורשים ומנת שורשים לא בהכרח מתקיימות.
נוסחת הבינום של ניוטון נותנת את טור טיילור , המתכנס עבור .
שורש כף היד הוא מפרק צר וגמיש בין כף היד לאמה.
מופרקות עם עצם הגומד ועם עצם החישור.
שמונה העצמות (עצמות שורש כף היד) היוצרות את שורש כף היד נקראות: קרפוס (carpus).
שורש ממוצע הריבועים, או ממוצע RMS , הוא מספר המשמש לתיאור ממוצע הגודל של פונקציה או של סדרת ערכים.
זהו שם אחר לנורמת L2, כמו גם לשונות של משתנה מקרי בעל תוחלת אפס.
שורש ממוצע הריבועים של סדרת הערכים הוא שורש הממוצע החשבוני של ריבועי הערכים:
ממוצע RMS של פונקציה בקטע הוא:
ממוצע RMS של הפונקציה על פני כל התחום הוא: .
אם היא פונקציה מחזורית, גודל זה שווה לממוצע ה-RMS על פני מחזור אחד.
צורת הגל משוואה ממוצע RMS גל סינוסי גל מרובע שן מסור
היא זמן, היא התדירות, היא המשרעת, היא המופע ההתחלתי, - פעולת המודולו.
בהנדסת חשמל, לעיתים קרובות יש צורך לדעת מהו ההספק החשמלי הנצרך על ידי נגד.
ההספק P הנצרך על ידי נגד בעל התנגדות R כאשר זורם דרכו זרם קבוע I הוא: .
אם בנגד זורם זרם חילופין (I(t, ההספק הרגעי הנצרך על ידו משתנה ובמקומו מחשבים את ההספק הממוצע: .
כלומר הזרם ה-RMS הוא הזרם הקבוע שהיה גורם לאותה צריכת הספק ממוצעת על ידי הנגד.
את ההספק ניתן לרשום גם כתלות במתח החשמלי: , ובאותו האופן במתח חילופין ההספק הממוצע הוא: .
מתח החילופין הנפוץ ביותר הוא סינוסי: , ועבורו .
מאחר שמתח ה-RMS שימושי לחישוב הספקים, המתח המוצהר של זרם החילופין הביתי (220 וולט בשיטה האירופית ו-110 וולט בשיטה האמריקאית) הוא מתח ה-RMS ולא המשרעת.
בפיזיקה, גודל מהירות החלקיקים בגז אידיאלי קלאסי מתפלגת לפי התפלגות מקסוול-בולצמן וכל רכיב של המהירות בשלושת כיווני המרחב מתפלג באופן נורמלי.
לכן, הממוצע החשבוני של וקטורי המהירות הוא וקטור האפס, ואת הממוצע החשבוני של גודל המהירות ניתן לחשב כתוחלת של התפלגות מקסוול-בולצמן על ידי אינטגרל גאוסיאני.
לעומת זאת את ממוצע ה-RMS של המהירויות ניתן למצוא באופן פשוט יותר משיקולי אנרגיה ולקבל קשר בינו לבין טמפרטורת הגז.
האנרגיה הקינטית הממוצעת של מולקולה בגז אידיאלי תלויה בממוצע ה-RMS של מהירות המולקולות: , ולכן המהירות ה-RMS היא:
, כאשר m המסה של מולקולה, M המסה המולרית של הגז, R הוא קבוע הגזים, T הטמפרטורה במעלות קלווין, N מספר המולקולות ו-k קבוע בולצמן.
בסטטיסטיקה, השונות של אוכלוסייה מוגדרת כהפרש בין ממוצע הריבועים (ריבוע ממוצע ה-RMS) לבין ריבוע הממוצע החשבוני: , או באופן שקול: .
כלומר, ממוצע ה-RMS תמיד גדול או שווה לממוצע החשבוני, והוא שווה לשונות במקרה שהממוצע החשבוני הוא אפס.
שורש מחומש (או שורש חֲמָשִי) הוא שורש בעל חמישה רדיקלים, כלומר חמישה עיצורי שורש.
הספרות המקצועית בתחומי המורפולוגיה, הבלשנות הקוגניטיבית ורכישת השפה מתארת את השימוש בשורשים מחומשים פרודוקטיביים (כלומר, כאלה הניטים ביותר ממשקל יחיד או כפועל) ואת השיטתיות שבדרכי גזירתם ובאופן שבו הם ניטים; כמו כן מתועדת שם יצירה לקסיקאלית של שורשים מחומשים בספרות היפה .
מעט שורשים מחומשים מוכרים כתקניים על ידי האקדמיה ללשון העברית – השאר הם בגדר סלנג או בשימוש בז'רגונים שונים .
רובם ככולם ניטים כפועל לפי דוגמת אחד או כמה מהבניינים הכבדים (פיעל, פועל והתפעל) ובאחד או יותר משמות הפעולה הנגזרים מבניינים אלה.
שורשים אלה נוצרים במספר אופנים, בעיקר כגזורי־שם (ממילים עבריות, למשל שמרט"פ → "שמרטף", או לועזיות, למשל סנכר"נ → "סִינְכְּרוֹנִיזַצְיָה") אך לעיתים גם בדרכים אחרות, כמו על ידי הלחם בסיסים (דסקל"ד → "dys" + קל"ד) או בגזירה ישירה ממילה זרה (רסטר"ט → restart) או מביטוי שאול (סמלט"ק → small talk)
בעברית ישראלית קיימים גם כמה שורשים משושים.
בעברית בתקופות שקדמו לעברית הישראלית, מהעברית המקראית ועד תחיית הלשון העברית, קיימות אמנם מילים בעלות שורש מחומש, אך שורשיהן בדרך־כלל אינם פרודוקטיביים, למשל "פַּתְשֶׁגֶן", המופיעה בתנ"ך () או "תַּרְנְגוֹל", המופיעה בלשון חז"ל, .
כיוצאי דופן ניתן למנות את השורשים חמרמ"ר (, , ) וסחרח"ר (), שני שורשים שהרד"ק (1160–1235) פירט את נטיותיהם כפעלים בספרו "ספר מכלול": את חמרמ"ר כניטה בבניין פֻּעַל ואת סחרח"ר בבניין קל.
לאחר תחיית הלשון העברית השתמש דוד ישעיהו זילברבוש בנטיית פועל של השורש סחרח"ר בספרו "מפנקס זכרונותי" מ־1936: "עוד אחת מעט וה"אדנות" תתקפני, ולבי יהי מלא ממנה וגם את ראשי תסחרחר".
נטיות של שורשים מחומשים קיימות בכל משלבי השפה העברית.
כמה שורשים מצויים בשימוש רחב ומופיעים אפילו בפרסומים של משרד החינוך ("סינכרון", "לפלרטט") והשורש טלגר"ף בהטיית הפועל "טִלְגְּרֵף" מופיע ב"מילון אבן־שושן לתלמידי בית הספר – מחודש ומעודכן לשנות האלפיים".
שורשים אחרים מופיעים בשימוש יומיומי בסלנג, בז'רגונים של קבוצות מצומצמות או כחידושים ספרותיים או אישיים.
דוגמה לחידושים בספרות העברית שהם הטיות פרודוקטיביות של שורשים מחומשים ניתן למצוא כבר ב־1939 ב"ספר רצוף אהבה" של הרב אהרן ראובן טשארני, שבו נמצא הביטוי "אני מתקטנטן" (שורש קטנט"ן, בניין התפעל).
במאמרו "ביאליק: ערך לאנציקלופדיה" מ־1944 כתב אברהם רגלסון: "אגדות־ביאליק הן רמות־הסגנון על דרך תנ"כית, וכמה מפסוקיהן הן מְזוּנְגְבָלוֹת־סאטירה ומקונמנות־הומור" (שורש זנגב"ל, משקל מְקֻטָּל), וזלמן שניאור בספרו "דור דור ואנשיו: סיפורים" שיצא לאור על ידי הוצאת יבנה ב־1957 כתב "נגרנו, תפרנו וסנדלרנו" (שורש סנדל"ר, בניין פיעל).
בספרו של אליעזר שטיינמן "פני עצמי" שיצא לאור ב־1971, לאחר מותו, הוא כותב: "הזקן התכלבלב.
קשקש במקלו." (שורש כלבל"ב, בניין התפעל).
בספרו של מאיר שלו "הדבר היה ככה" (2009) הוא מצטט אזהרה טיפוסית של סבתו: "אל תקרצרץ לי את הקיר", ומסביר ש"לקרצרץ" (שורש קרצר"ץ, בניין פיעל, מיידיש: "קראץ", שריטה) היא מילה אקולקטית בשימוש שכיח במשפחתו עד היום.
הסופר יצחק בן־נר שם בפי דמויות ספרו "המלאכים באים" (1987) חידושים, שמטרתם יצירת עברית עתידנית, בין השאר "לקנקרט" (שורש קנקר"ט, בניין פיעל, מלועזית "קונקרטי").
בסלנג הישראלי השתרשו כמה נטיות של שורשים מחומשים והפכו לנחלת הכלל: לחנטרש (חנטר"ש), מסמורטט (סמרט"ט), להשטנקר (שטנק"ר), אינגלוז (אנגל"ז), משלומפר (שלמפ"ר), שנירקול (שנרק"ל).
השתבצות עיצורי שורשים מחומשים בתבנית שורש משולש
שורשים מחומשים (בדומה לשורשים מרובעים ומשושים) נוטים בדרך כלל לפי תבניות הנטייה של שורשים משולשים, כשעיצורי השורש המחומש מתארגנים בשלוש יחידות המקבילות לשלושת עיצורי שורש תלת־עיצורי.
כל יחידה כזו קרויה "שורשן".
הכינויים המסורתיים "פ"א הפועל", "עי"ן הפועל" ו"למ"ד הפועל" מתארים בהרחבה את השורשן הראשון, השני והשלישי של כל שורש.
כל שורשן מכיל עיצור יחיד או כמה עיצורים.
מאחר שהשורשנים משתמרים בכל צורות הנטייה, ניתן לייצג באופן גרפי את שלושת השורשנים על ידי תבנית תלת־תאית, │ │ ,
ולייצג בעזרתם תבניות התארגנות שונות של עיצורי שורשים מחומשים לשורשנים.
כך למשל נצררים שלושת העיצורים למ"ד, גימ"ל ורי"ש של השורש טלגר"פ לשורשן /lgr/, כך שאפשר לייצג את תבנית ההתארגנות של חמשת עיצורי השורש בתוך המבנה התלת־עיצורי באופן גרפי: ♦│♦♦♦│♦ .
המעוינים מראים, שבנטיות השורש המחומש הנתון, השורשן הראשון והשלישי הם של עיצור יחיד, בעוד השורשן השני הוא צרור תלת־עיצורי מהעיצור השני, השלישי והרביעי של השורש המחומש (במקרה של טלגר"פ: הצרור /lgr/).
הגדרת צרור העיצורים כשורשן יחיד מאפשרת החלת הבניינים והמשקלים התלת־עיצוריים על נטיות שורשים בני יותר משלושה עיצורים; כך למשל למשקל קִטּוּל, שבו גזורות מילים כמו "סִכּוּי", "עִצּוּר" או "חִלּוּף", משתייכת גם מילה כמו "טִלְגְרוּף", כשהשורשן השני במילים אלה הוא, בהתאמה, כ"ף, צד"י, למ"ד והצרור לג"ר (/sikuj/, /ʕiʦur/[, /χiluf/, (/tilgruf/).
שימור צרורות העיצורים שבמקור השורש בתבנית השורשנים
כך גם ניטה השורש קונט"ט בתבנית ♦♦│♦♦│♦ ומניב "מקוונטט" (/mekvuntat/) תוך שימור צרורות העיצורים שבמקור "quant" ("קוונט"), והשורש אביק"ט ניטה בתבנית ♦│♦♦│♦♦ ומניב "מאבייקט" (/meabjekt/) תוך שימור צרורות העיצורים שבמקור "objekt" ("אובייקט").
תנועה זו אינה שייכת לדפוסי הנטייה של הבניינים והמשקלים שבהן השורשים ניטים אלא נשמרת בכל נטיות השורש כחלק ממנו, בדומה לרדיקלים (לְכַרַגְרֵף, מְכֻרַגְרָף:/leχaragref/, /meχuragraf/; לְשַׁעַטְנֵז, מְשֻׁעַטְנָז: |/leʃaʔatnez/, /meʃuʔatnaz/.
ה־/a/ הנוספת בנטיות השורש כרגר"פ מקבילה לעיצור אל"ף (בתעתיק פונטי: /ʔ/) בשורש המשושה המקביל, כראגר"פ; ה־/a/ הנוספת בנטיות השורש שעטנ"ז קיימת למעשה, אם כי לא רשמית, בנטיות שורשים מרובעים שאות השורש השנייה שלהם היא עי"ן, כמו שעב"ד, פעפ"ע, כעכ"ע וכו'.
תיאור דקדוקי על־פי שיטת בן־דוד
הדקדוק העברי המסורתי ערוך לניתוח של שורשים בני שלושה עיצורים: בדיון בפעלים מיוצגים עיצורי השורש על ידי האותיות פ–ע–ל (העיצור הראשון מכונה פ"א הפועל, השני הוא עי"ן הפועל וכדומה), ובדיון במשקלים של שמות עצם על ידי האותיות ק–ט–ל.
לפי שיטתו של בן־דוד, העיצור הרביעי והחמישי של שורש מחומש מיוצגים על ידי האותיות בי"ת וגימ"ל בהתאם: פ–ע–ל–ב–ג לפעלים, ק–ט–ל–ב–ג לשמות עצם.
כך לדוגמה שקולות המילים "אִנְגְּלוּז", "שְׁפִּכְטוּל"ויקימילון ו""ויקימילון על דוגמת משקל קִטּוּל (שבו שקולות מילים כמו "סיכוי", "עיצור" או "חילוף"), כשלפי שיטת בן־דוד שקולה המילה "אִנְגְּלוּז" במשקל קִטְלְבּוּג, המילה "שְׁפִּכְטוּל" במשקל קְטִלְבּוּג והמילה "אִנְדּוּקְס" במשקל קִטְלוּבְג.
לצורך דיון בהלחמים מציע בן־דוד לייצג את אותיות השורש של הבסיס הראשון על ידי האותיות קט"ל ואת אותיות השורש של הבסיס השני על ידי האותיות שצ"ד (לדוגמה: משקל המילה "צְלָפְחָד" הוא קְטָשְׁצָד).
על כן, שם העצם "שמירטוף"ויקימילון (הלחם של שומר+טף) שקול במשקל קְטִלְשׁוּץ ושם התואר "משמורטף"ויקימילון במשקל מְקְטֻלְשָׁץ, שם העצם "דיסקלוד" (הלחם של דיס+קל"ד) שקול במשקל קִטְשְׁצוּד והפעלים "שמירטף"ויקימילון ו"דיסקלד" ניטים בבניינים פְּעִלְשֵׁץ ופִּעְשְׁצֵד בהתאמה.
במקרים מסוימים אי אפשר ליישם את חוקי הדקדוק התקני לפי הנחיות האקדמיה ללשון העברית בנטיית שורשים מחומשים מבלי שתיווצרנה סתירות.
לדוגמה: בכתיב תקין יש לנקד את התחילית מ"ם בבניין פועל בינוני בשווא: מְשֻׁפָּר— מְשֻׁפֶּרֶת— מְשֻׁפָּרִים— מְשֻׁפָּרוֹת.
אם משמרים חוק זה בנטיית השורש שלמפ"ר וכותבים מְשְׁלֻמְפָּר— מְשְׁלֻמְפֶּרֶת— מְשְׁלֻמְפָּרִים— מְשְׁלֻמְפָּרוֹת, תתקבל תופעה שלפי הדקדוק התקני אינה יכולה להתקיים בעברית: רצף של שני שוואים ששניהם כביכול שוואים נעים (שווא בראש מילה הוא תמיד נע, שווא שני מתוך שני שוואים רצופים – חוץ מבסוף מילה – הוא תמיד נע).
מחברי המילון העולמי לעברית מדוברת פתרו סתירה זו בכך שוויתרו על חוק ניקוד התחילית מ"ם בשווא וניקדו אותה בסגול: מֶשְׁלֻמְפָּר, מֶסְמֻרְטָט.
סתירה דומה יכולה אגב להתקיים גם בשורשים מרובעים, לדוגמה בנטיית השורש שנר"ר: "לְשְׁנוֹרֵר", "מְשְׁנוֹרֵר".
מילון אבן־שושן החליף במקרה זה את השווא בראש המילה בחיריק: "לִשְׁנוֹרֵר", "מִשְׁנוֹרֵר" וכדומה; בכך אמנם נמנעת סתירה בחוקי הדקדוק התקניים אבל המילה מנוקדת באופן שאינו משקף את אופן הגייתהּ.
סתירה מסוג אחר צצה בנטיות שבהן שורש משולש ניטה כך שאות השורש השנייה שלו דגושה בדגש חזק ומנוקדת בשווא נע, למשל: האות כ"ף במילים "סִכְּנוּ", "הִסְתַּכְּנוּת".
בשורשים מרובעים, את מיקומה של אות השורש השנייה של השורש המשולש תופסות האות השנייה והשלישית של השורש המרובע, כשאות השורש השנייה מנוקדת בשווא נח והשלישית אחריה בשווא נע, למשל: האותיות קו"ף ורי"ש במילים "סִקְרְנוּ", "הִסְתַּקְרְנוּת".
כשמטים בנטייה כזאת שורש מחומש שאצלו נצררות האות השנייה, השלישית והרביעית לצרור של שלושה עיצורים, כמו האותיות נו"ן, כ"ף ורי"ש במילים "סִנְכְּרְנוּ" ו"הִסְתַּנְכְּרְנוּת", נוצר רצף של שלושה שוואים רצופים, דבר בלתי אפשרי לפי הדקדוק התקני.
סתירות כאלה אינן בעייתיות כלל בכל הנוגע לשימוש מעשי במילים בעלות שורשים מחומשים: בדוגמאות שלעיל מחליטים דוברי עברית איך לבטא כל שווא באופן אינטואיטיבי כך שנוצרת הגייה נוחה.
הבעיה קיימת אך ורק בחוסר יכולתו של התקן הלשוני לכלול תצורות חדשות כגון אלה, כך שכל עוד התקן לא יעודכן וישוכלל, צורות מסוימות בנטיות של שורשים מחומשים כגון כאלה יישארו תמיד בלתי-תקניות.
בטבלה הבאה מומחשים העקרונות והתופעות שתוארו לעיל בעזרת דוגמאות של תצורות שונות הגזורות משורשים מחומשים.
מלבד יוצאי דופן מועטים, התצורות אינן מוכרות כתקניות על ידי האקדמיה ללשון העברית אלא משמשות בסלנג, בז'רגונים או כחידושים ספרותיים.
הטבלה אינה עורכת השוואות בין התצורות שבה לבין תצורות מקבילות של שורשים שאינם מחומשים או דרכי ביטוי חלופיים, למשל "להתאשכנז" לעומת "להשתכנז", "משלומפר" לעומת "מרושל", "צמירמורים" לעומת "צמרמורות" או "לפרוורד" לעומת "לעשות פורוורד".
הבניינים והמשקלים ניתנים מנוקדים לפי שיטת בן־דוד, כמוסבר לעיל.
הדוגמאות הנטויות מובאות בכתיב חסר ניקוד; האותיות יו"ד וו"ו נכללו לעיתים לצורך שיפור הקריאוּת, גם אם חוקי הכתיב חסר הניקוד מכתיבים את השמטתן: בעיקר להבהרת אופן התקבצותם של צרורות העיצורים בנטיות הגזורות מהבניינים פִּעֵל וּפֻעַל ומהמשקלים קִטּוּל וּמְקֻטָּל.
תבנית השורשנים מדגימה גרפית על פי העיקרון שהוסבר לעיל את האופן שבו עיצורי השורש המחומש משתבצים לתוך התבנית התלת־עיצורית של שורש משולש רגיל בנטיות השורש המחומש.
מספר התצורות מייצג את מספר הבניינים והמשקלים שבהם נגזר כל שורש; וריאציות במין דקדוקי, גוף, זמן ומספר לא נספרו כתצורה נפרדת.
הטבלה ניתנת למיון אלפביתי על־פי השורש, למיון על־פי שפת המקור של השורש, למיון עולה או יורד לפי מספר תצורות ולמיון לפי תבנית שורשנים.
לחצו על סמלי החצים () בראשי העמודות כדי למיין את שורות הטבלה מחדש.
שורש משושה הוא שורש בעל שישה רדיקלים, כלומר שישה עיצורי שורש.
בעברית ישראלית קיימים מעט מאוד שורשים משושים פרודוקטיביים (כלומר שניטים ביותר ממשקל יחיד או כפועל); הם אינם מוכרים כתקניים על ידי האקדמיה ללשון העברית ונמצאים בשימוש בז'רגונים שונים ובסלנג.
הם עשויים להינטות כפועל לפי דוגמת אחד או כמה מהבניינים הכבדים פיעל והתפעל, בבינוני של בניין פועל (מְקֻטָּל) או בשם הפעולה קִטּוּל הנגזר מבניין פיעל.
שורשים אלה נוצרו כשורשים תנייניים ממילים לועזיות, ממילות סלנג ומאונומטופיאות.
השתבצות צרורות עיצורי שורשים משושים בתבנית שורש משולש
שורשים משושים (בדומה לשורשים מרובעים ומחומשים) ניטים בדרך כלל לפי תבניות הנטייה של שורשים משולשים, כשעיצורי השורש המשושה מתארגנים בשלוש יחידות המקבילות לשלושת עיצורי שורש תלת־עיצורי.
כל יחידה כזו קרויה שורשן.
מאחר שהשורשנים משתמרים בכל צורות הנטייה, ניתן לייצג באופן גרפי את שלושת השורשנים על ידי שלושה תאים,
│ │ , ולייצג בעזרתם תבניות התארגנות שונות של עיצורי שורשים משושים לשורשנים.
לומר לדוגמה שתבנית השורשנים של שורש מסוים היא
פירושו שהשורשן הראשון שלו הוא תלת־עיצורי, השורשן השני הוא דו־עיצורי והשורשן השלישי חד־עיצורי (בכל תצורות השורש, שלושת עיצוריו הראשונים משתבצים כצרור למיקומה של פ"א הפועל, עיצורו הרביעי והחמישי משתבצים כצרור למיקום של עי"ן הפועל ועיצורו השישי משתבץ כלמ"ד הפועל).
שורשים משושים בשימוש בעברית ישראלית
נגזר מטרנספר או טרנספורמציה ומשמש בעיקר בסלנג להתייחסות להעברת אוכלוסיות או תושבים אבל גם בז'רגונים שונים לסוגי העברה אחרים (בגנטיקה, בפסיכולוגיה, בפיזיקה ועוד).
ניטה בתבנית השורשנים ♦♦│♦♦♦│♦ בפִעֵל, פֻּעֶל, הִתְפַּעֵל, קִטּוּל, מְקֻטָל ומְקַטֵל (טרינספר, טרונספר, התטרנספר / היטרנספר, טרינספור, מטרונספר, מטרנספר).
נגזר מ־"unfriend" dictionary.com, ויקימילון באנגלית ופירושו בעברית "להסיר מרשימת החברים ברשת חברתית מקוונת".
ניטה בתבנית השורשנים ♦│♦♦♦│♦♦ בפִעֵל, פֻּעֶל, הִתְפַּעֵל, קִטּוּל ומְקֻטָל (אינפרנד, אונפרנד, התאנפרנד, אינפרונד, מאונפרנד).
השורשים פנגפנ"ג ודנגדנ"ג הם משושים מבחינה אורתוגרפית; עם זאת, במילים לועזיות הגימ"ל שבצירוף נו"ן־גימ"ל נבלעת לפעמים, כלומר: פונטית ממומש הצירוף "נְג" כשני אלופונים, כעיצור /ŋ/ (עיצור וילוני־אפי) או לחלופין כצרור /ŋg/.
אם גם בנטיית השורשים פנגפנ"ג ודנגדנ"ג קיימת וריאציה אלופונית זו, אז תיאור מדויק יותר של תבנית השורשנים שלהם מבחינה פונטית הוא ♦│♦(♦)♦│♦(♦) , מה שמדגים שלמרות שאורתוגרפית השורשים משושים, פונטית הם עשויים להתבטא כמשושים, מחומשים או מרובעים.
משמעותו הבסיסית: "לשחק פינג פונג", בהשאלה: "לנהל חילופי דברים מהירים" או באופן כללי יותר: "לעבור או להעביר במהירות מצד לצד או הלוך ושוב"; (פיעל: פינגפנג, התפעל: התפנגפנג, מקוטל: מפונפנג).
סלנג, נגזר מהאונומטופיאה "דינג דונג": "צליל פעמון"; פירושו "לצלצל בפעמון" או "להשמיע צליל פעמון" ובהשאלה: "לטלטל או להיטלטל בדומה לטילטול פעמון".
נגזר מטרנספוזיציה ומתייחס בז'רגון המוזיקלי לשינוי סולם מוזיקלי או לכלי נגינה שמשתמשים בתיווי מועתק בגובה הצליל.