tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעברה שימשה כ-CFO, כ-COO וכמשנה ליו"ר בקבוצת מקאן תל אביב והקימה את מקאן וואלי במצפה רמון מיד לאחר המחאה החברתית בישראל 2011, ואת ספרינג ואלי בעמק המעיינות.
רדו נולדה וגדלה בכרכור כבת בכורה להורים ניצולי שואה, במשפחה של שבעה ילדים שבהם שלישיית אחים.
היא נשואה לרוני, דוקטור לזואולוגיה, אותו הכירה אחרי הצבא, כשעבדה בספארי, ולהם שלושה ילדים ושלושה נכדים.
חנה למדה בבית הספר החקלאי בפרדס חנה ובילדותה ובנעוריה עסקה בעבודות חקלאיות אלו במקביל ללימודים ולעזרה בעבודות הבית.חדווה, דוד צ'צ'קס אקסלברד, מילא תפקיד משמעותי בחינוכה ולימים היא כתבה עליו ספר ושמו "ארבעה מעגלי חיים".
במהלך שירותה הצבאי מילאה תפקידים שונים, הצטיינה בקורס מפקדות ובקורס קצינות, ובתפקידה האחרון הייתה מפקדת מחלקה בקורס קצינות.
לאחר סיום שירותה הצבאי רדו עשתה תואר BSc בביולוגיה ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
היא עבדה כמורה ובמקביל למדה תכנות.
לאחר מכן עשתה תואר עשירי במנהל עסקים עם התמחות במימון, גם הוא באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 הקימה רדו עם סמי הירס את מיסטר אייס, המפעל הראשון ליצירת קוביות קרח בארץ.
בין השנים 1996–2000 עבדה בשטראוס במספר תפקידים, תחילה כמנהלת הכספים של סלטי אחלה בניהולה של עפרה שטראוס ובשנת 2000 ניהלה את יישום סאפ בשטראוס, שהיה היישום השני בארץ לתוכנת ה-ERP הנפוצה.
בתפקידה האחרון בקבוצה כיהנה כמנהלת הכספים של חטיבת המכירות.
בשנת 2000 הצטרפה לקבוצת הפרסום מקאן, תחילה כ-CFO ולאחר מכן כ-COO.
בתפקידה האחרון בקבוצה כיהנה כמשנה ליו"ר מקאן תל אביב, אילן שילוח.
בשנת 2012, במסגרת עבודתה במקאן, יזמה וייסדה את מקאן וואלי, סוכנות לניו מדיה במצפה רמון מתוך מחשבה על יצירת מקומות תעסוקה בפריפריה: .
בשנת 2017 רדו הובילה את הקמת ספרינג וואלי, מרחב עבודה למקצועות הנותנים פתרונות דיגיטליים בעמק המעיינות במטרה לייצר מקומות תעסוקה באזור.
בשנת 2022 עזבה את מקאן והחליטה לעבוד 24/7 בקידום תעסוקה בפריפריה ובקידום נשים לתפקידים בכירים בישראל.
מיזמים לקידום תעסוקה איכותית לנשים בפריפריה
רדו מקדישה את חייה לשני תחומים עיקריים: קידום נשים לעמדות מפתח ונוכחות בצומתי הכרעה וקידום תעסוקה איכותית לנשים בפריפריה הגאוגרפית של ישראל.
במסגרת Group19 אותה ייסדה במטרה לקדם את תחום התעסוקה האיכותית עבור נשים בפריפריה, פועלות 5 חברות שמעניקות שירותי מיקור חוץ בפריסה ארצית במגוון תחומים ביניהם שירותים טכנולוגיים מתקדמים, שירותים פיננסיים ועוד.
בשנת 2016 הקימה רדו את החברה הראשונה - Group19 Admin (לשעבר מדבר 19), מיזם תעסוקה איכותית לנשים במצפה רמון.
החברה מעניקה שירותי אדמיניסטרציה, הכוללים שירות לקוחות בתמיכה מרחוק, מזכירות אישית, טלמיטינג, אישורי הגעה, תמיכה טכנית.
על פי העובדות במדבר 19, מקום התעסוקה הזה שינה את חייהן וחיי משפחותיהן.
בשנת 2017 רדו הובילה את הקמת ספרינג וואלי, מרחב עבודה למקצועות הנותנים פתרונות דיגיטליים בעמק המעיינות, במטרה לייצר מקומות תעסוקה באזור.
בפברואר 2018 הקימה רדו את Group19 Finance (לשעבר לב תשעשרה בצפת), חברה המעניקה שירותי הנהלת חשבונות, חשבות שכר, גבייה, הגשה למאזן לרו"ח ועוד.
תוך חמש שנים החברה שילשה את הפעילות שלה והיום עובדות בה כ-40 נשים תושבות צפת והאזור שמעניקות שירותים ליותר מ-170 חברות, רובן ממרכז הארץ.
כתוצאה ממיעוט הזדמנויות תעסוקה באזור, עבור מרבית העובדות, Group 19 Finance מהווה את מקום העבודה הראשון שלהן בתחום הפיננסי זאת לאחר שעוברות בחברה הכשרה מעשית.
בשנת 2020, בין סגר א' ל-ב' הקימה רדו את Group19 Data (לשעבר "נגב תשעשרה") באופקים ובשנת 2021 את סוכנות הדיגיטל Group19 Digital (לשעבר "לינק תשעשרה") בשדרות בשיתוף פעולה עם בנק הפועלים, משרד נגב גליל וראשי המועצות באזור.
Group19 Data מספקת שירותי BI, Data Analysis, שירות לקוחות בתמיכה מרחוק, תמיכה טכנית ואדמיניסטרציה, לחברות המובילות במשק.
ב-Group19 Digital ניתנים שירותי הקמת אתרי אינטרנט, עיצוב גרפי, ניהול מדיה דיגיטלית, קמפייני PPC ועוד.
כמו כן מתמחה הסוכנות בתהליכי דיגיטציה לעסקים קטנים ובינוניים.
בפברואר 2022 ייסדה רדו יחד עם ענבר כהן, מנהלת בכירה באינטל לשעבר, את הזרוע הטכנולוגית של הקבוצה – Group19 Tech (לשעבר "טק תשעשרה" בירוחם).
החברה מספקת שירותי תוכנה ורובוטיקה לחברות מובילות בישראל, החברה מספקת פתרונות פיתוח תוכנה, בדיקות תוכנה, הטסת רחפנים, מכניקה ובקרה לחברות ביטחוניות ואזרחיות בתחום הלוויינים והרחפנים.
בחברה מועסקים מהנדסים ואנשי תוכנה בני המקום וכן אנשים ללא ניסיון, אך בעלי אוריינטציה טכנולוגית שעברו הכשרה מוכוונת השמה על ידי Group19 Tech בשיטת on the job training האופיינית לקבוצת.בשנת 2024, ותוך פחות משלוש שנים מאז הוקמה, מעסיקה החברה למעלה מ-30 עובדות ועובדים.
מיזמי הקבוצה מובילים להכנסת אוכלוסיות חדשות ולא מיומנות למעגל התעסוקה, ליצירת קהילה עם ערבות הדדית, דאגה לעובדת ולמשפחתה ולהעלאת הביטחון הכלכלי של הנשים ובני משפחותיהן.
בראש כל המיזמים עומדות מנכ"ליות נשים שעזבו, כמו רדו, תפקידים בכירים במשק הישראלי על מנת לקדם נשים ברחבי הארץ.
הקבוצה נקראה בעבר קבוצת19 ובשנת 2024 עברה הליך מיתוג מחדש במסגרתו שונה שמה ל-Group19 וכך גם שמות העסקים שונו בהתאם.
מאז ה-7 באוקטובר עברו מיזמיה של רדו שינויים וטלטלות שכן שניים מהעסקים ממוקמים בנגב המערבי - Group19 data באופקים ו-Group19 Digital בשדרות.
כ-50 עובדי ועובדות שתי החברות מתגוררים בנגב המערבי כאשר חלקם הגדול מתגוררים בישובי העוטף.
ב-7 באוקטובר נרצח בביתו בבארי יחד עם בתו התינוקת, אוהד כהן ז"ל, שעבד בחברה בשדרות.
כל שאר העובדים והעובדות פונו מבתיהם ופוזרו ברחבי הארץ.
העסקים שחזרו לעבודה במהרה במתווה של עבודה מרחוק, חוו פגיעה כלכלית קשה בעקבות המצב אותה הצליחו לשקם ועוד פועלות לשיקומה תוך התמודדות עם המצב שכן חלק מהעובדות עדיין לא חזרו לבתיהן גם 8 חודשים לאחר ה-7 באוקטובר.
ה-7 באוקטובר הוליד מיזם תעסוקה נוסף אותו הקימה חנה.
שלושה שבועות לאחר המתקפה פנתה הנהלת קיבוץ סעד לרדו בבקשה להקמת מיזם תעסוקה עבור תושבי קהילתם.
רדו שהבינה כבר באותה עת כי תעסוקה תהיה מרכיב קריטי בשיקום חייהם של תושבי המדינה שנעקרו מבתיהם, לקחה את היוזמה והקימה את מיזם התעסוקה "710 מערב" יחד עם קרן מיראז' ישראל, המועצה האזורית אשכול וקיבוץ סעד.
המיזם הוקם במטרה לסייע למפונות ולמפוני הנגב המערבי שאיבדו את פרנסתם או נזקקו לשינוי תעסוקתי בעקבות המצב במציאת עבודה.
המיזם מעניק ליווי מהפנייה הראשונית ועד להשמה מוצלחת.
צוות נשות המיזם שמורכב גם מנשים מפונות שחיפשו תעסוקה בעצמן, נמצא בקשר ישיר עם המפונים ועם מעסיקים וחברות גדולות במשק במטרה לייצר כמה שיותר התאמות מוצלחות.
המיזם הוא פילנתרופי ומבוסס תרומות ופועלות בו גם מתנדבות בניהן גם רדו שמפעילה אותו בהתנדבות.
בשמונת החודשים הראשונים למלחמה נתן המיזם מענה רק לתושבי ותושבות הנגב המערבי.
החל מיולי 2024 התרחב המיזם לצפון הארץ בשל המצב התעסוקתי והכלכלי העגום שם והיעדר טיפול של המדינה בסוגיה.
המיזם מעניק תעסוקה חדשה ויציבה באמצעות מענה ארצי אחד הוליסטי ומעטפת של ליווי מקצועי וסוציאלי, הן עבור המפונים והן עבור המעסיקים בשוק במשבר.
ביום האישה הבינלאומי, בשנת 2015, הקימה רדו את ארגון סופרסונס במטרה לקדם שוויון מגדרי בצומתי השפעה והכרעה בישראל.
במסגרת פעילותה, סופרסונס מקימה תוכניות מקצועיות לנשים בתפקידים בכירים במטרה לסייע להן להתקדם עד לתפקידי המנכ"ליות.
עד כה הובילה סופרסונס תוכניות רבות בשיתוף חברות גדולות במשק כמו התעשייה האווירית הישראלית, בנק HSBC, דלויט, הרצוג פוקס נאמן, שופרסל, הבורסה לניירות ערך, כלל חברה לביטוח, התנועה הקיבוצית ועוד.
לארגון כ-400 בוגרות תוכניות ומעל 2,000 חברות קהילה פעילות.
רדו משמשת עד היום כנשיאת הארגון ופועלת רבות ליצירת שוויון מגדרי ולחיזוק מעמד האישה בישראל ובעולם.
רדו חותרת ליצירת נוכחות נשית שוויונית ומאוזנת בצמתי השפעה והחלטה בישראל בדירקטוריונים, במינויים ממשלתיים, בכנסים ובתהליכי קבלת החלטות במשק ובחברה.
רדו מרצה ומשתתפת בפאנלים שונים בנושאי ציונות חברתית, יזמות ושוויון מגדרי ומרצה ב-TED נשים החל משנת 2013.
ביולי 2018 מחתה רדו על כך שלכנס שאורגן על ידי העיתון כלכליסט הוזמנו "מאה אחוז גברים".
בתגובה, טענו בכלכליסט כי רדו מנסה לבצע "תרגילי יחצנות עלובים לעצמה ולעסק שלה", נוסח התגובה של כלכליסט עורר ביקורת רבה בקרב הציבור.
כיממה לאחר מכן, ולאחר מאות תגובות שליליות נגד כלכליסט ברשתות החברתיות, פרסם העיתון התנצלות.
בדצמבר 2018 השתתפה רדו בפאנל "כמה עולה שוויון" במסגרת ועידת ישראל לעסקים של גלובס.
בשנת 2021 היא הוכתרה בין 50 הנשים המשפיעות של גלובס.
כמו כן קיבלה בשנת 2021 אות אבירות לנשים פורצות דרך בתחומן המהוות מודל לחיקוי בקרב נשים ונערות בארץ ובעולם ממרכז פרס לשלום ולחדשנות.
במעמד קבלת הפרס אמרה רדו: "מביטות בנו מרחוק, עשרות נשים מקבוצת 19 ומאות סופרסונות ברחבי הארץ.
הן מעניקות לי כל יום אנרגיה כי בזכותן אני מבינה שיש לנו נשים מצוינות, חכמות, מקצועניות, שנסתרות מן העין רק כי הן נשים או כי הן גרות בצפת, אופקים, שדרות, רהט, מרר או מצפה רמון.
הנשים הללו הן חלק מהעתיד של מדינתנו, הן חלק מ"הסטארטאפ – ניישן" ואנחנו ממעטים לספור אותן - ההפסד כולו שלנו.
במעמד הזה אני פורסת את חלומי – שנגיע ל-51% נשים בכנסת, בחברות הציבוריות והגדולות ונביא לשוויון מגדרי.
ושאקים עד שנת 2025 19 מיזמי "תשעשרה" בפריפריה של ישראל בהם יעבדו אלפי נשים מוכשרות מרחבי הארץ".
את בית הספר למנכ"ליות העתיד בהובלם של מרים דרוק ושל חנה רדו.
תוכנית בית הספר מאפשרת להתעדכן בכלים חדשניים וכוללת סדנאות, הרצאות, נטוורקינג ולמידה מהשטח.
יש שמגדירים אותה כ"אישה החזקה של עולם הפרסום הישראלי" כאשר במהלך שנות פעילותה הרבות בתחום היא עסקה בעיקר בתחומים שמאחורי הקלעים.
בין היתר החלה רדו לחקור נתונים המראים ייצוג נשים נמוך עד בלתי קיים במרחב הציבורי.
רדו: "התעמקתי בנתונים ונפתחו לי העיניים.
רק עשרה אחוזים מהמנכ"לים בבתי חולים הם נשים, יש שלוש נשים בממשלה של 22 שרים.
השכר של נשים נמוך ב־30 אחוז משכר של גברים באותה המשרה.
מתוך 150 מקבלי השכר הגבוה בהיי־טק, ישנן רק שלוש נשים.
אני לא מצליחה לישון בלילה".
בנוסף לפעילות סופרסונס לקידום נשים לתפקידי מפתח הקימה רדו גם קהילה שהפכה למאגר דיגיטלי של למעלה מ-3,000 נשים מובילות בישראל שיכולות להיות דוברות בכנסים, פורומים מקצועיים, הרצאות וראיונות תקשורתיים.
ג'ון קרני, ראש מחלקת הדיגיטל של מקאן באירופה, פנה לרדו כדי לייסד סופרסונס עולמית, בשלב הראשון באירופה, במזרח התיכון ובאפריקה.
עד כה הוקם פורום סופרסונס בניו יורק.
באפריל 2014 נחקרה רדו יחד עם אחיה, אריה צ'צקס, בחשד לשימוש במידע פנים של חברת קומפיוג'ן.
השניים נחקרו ושוחררו בתנאים מגבילים.
במאי 2016 הגישה הפרקליטות כתב אישום נגד צמד האחים.
ח'אלד כבוב גזר במרץ 2017 את דינו של צ'צקס לעבודות שירות.
השופט ח'אלד כבוב הטיל עליה ביצוע של 250 שעות לטובת הציבור והחליט להימנע מלהרשיעה, תוך שהוא מסתמך, בין היתר, על פועלה החברתי.
על הסיבות שהובילו אותו להחלטה כתב כבוב: "נסיבותיה האישיות חריגות ויוצאות דופן של הנאשמת שבפני.
פועלה החברתי, תרומתה לחיזוק הפריפריה במדינת ישראל, התגייסותה המוחלטת לטובת אינטרסים חברתיים...
הגדרת הנאשמת כמנהיגה, מובילה וסוחפת אנשים שמדביקה אותם בעשייה ובחזונה יחד עם גיבוי של מקאן אריקסון היא הגדרה שיוחסה לה על ידי כל אותם עדי אופי שהעידו בפניי".
לבסוף, הוא סיכם כי האיזון הראוי במקרה זה בין האינטרס האישי של רדו לציבורי מצדיק הימנעות מהרשעה.
"עניינה של הנאשמת הוא אכן חריג ויוצא דופן שמצדיק שימוש בסמכות בית המשפט להימנע מהרשעת הנאשמת חרף הודאתה בביצוע עבירה של שימוש במידע פנים"
חנה קובלסקה (בפולנית: Chana Kowalska;1907 – 1941/3) הייתה אמנית יהודיה-פולנית שנרצחה בשואה.
קובלסקה הייתה בתו של רבי יהודה ליב קובלסקי, שבביתו כתב הסופר שלום אש את יצירותיו הראשונות.
בשנת 1922 למדה אמנות בברלין, ולאחר מכן עברה לפריז.
ביצירותיה הרבתה לתאר את החיים בעיירה היהודית (השטעטל), בצבעים עזים ומלאי חיים.
ככל הנראה נשלחה בשנת 1942 לאושוויץ, ונרצחה שם בשנת 1943.
חנה עדן (במקור: מסינגר; 23 בנובמבר 1932 – 30 במרץ 2019) הייתה שחקנית וזמרת ישראלית-אמריקאית.
מראשוני השחקנים הישראלים שהצליחו בהוליווד.
לאחר הופעת הבכורה ההוליוודית שלה בסרט "רוח מעבר לאוורגליידס" ב-1958, הופיעה עדן בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה אמריקאיות רבות בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. היא חזרה למשחק בשתי הזדמנויות נוספות בשנות ה-80.
חנה מסינגר נולדה בחיפה לרחל ומנחם מסינגר, רוקח.
היא למדה בבית הספר אליאנס בחיפה ולמדה מחול בלהקת בלט אנגלית.
בנעוריה הופיעה כמסופחת ללהקת חיל הים.
לאחר סיום לימודיה, נרשמה והשתתפה בקצרה בשיעורים במכללה לפני שהתגייסה לחיל הים במלחמת העצמאות.
היא הגיעה לארצות הברית לראשונה בשנת 1953 כדי ללמוד בימוי ועריכה בהוליווד, ושינתה את שם משפחתה לעדן.
היא התאזרחה בארצות הברית ב-1960. עדן החלה מתעניינת בתורות רוחניות ובשובה לישראל התיישבה בראש פינה.
הבכורה ההוליוודית של עדן הייתה ב"רוח מעבר לאוורגליידס" ולאחר מכן הופיעה בכ-30 סדרות טלוויזיה.
היא גילמה אישה צעירה אינדיאנית משבט השושון בפרק של בוננזה "הציד האחרון" (1959), אשתו של הדמות הראשית בפרק של פרי מייסון "מקרה הליצן המסורבל" (1960), ופרטיזנית איטלקייה בשם אלנה בעונה 1, פרק 4 "איש תשעים ושמונה סנט" של סדרת המלחמה הגברים הגלנטיים (1962).
בשנת 1966 הופיעה עדן בסרטה הישראלי היחיד, "הוא הלך בשדות" בבימויו של יוסף מילוא.
בשנות ה-80 חזרה להופיע פעמיים - פעם אחת לצד קירק דאגלס בסרט הטלוויזיה "זיכרון אהבה" (1982) ופעם נוספת בעיבוד הישר-לווידאו של שלגייה (1987) בתפקיד משני.
חנה עמית-כוכבי (נולדה ב-12 בנובמבר 1946) היא מתרגמת, מורה ומרצה לתרגום וחוקרת ערבית ותרגום.
חנה עמית-כוכבי נולדה בחיפה למרים ומרדכי אקסמיט (לאחר מכן – עמית).
אחיה, אריה עמית, הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
סיימה את בית הספר הריאלי.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה תואר ראשון ותואר שני בשפה, ספרות ערבית וספרות אנגלית (1968, 1971).
כמו כן, סיימה לימודי תעודה בתרגום כתבי מדע אנגלית-ערבית-עברית (1975).
את תואר הדוקטור קיבלה באוניברסיטת תל אביב, בהדרכתו של פרופ' גדעון טורי, על מחקרה המקיף "תרגומי ספרות ערבית לעברית, הרקע ההיסטורי-תרבותי שלהם, מאפייניהם ומעמדם בתרבות המטרה"
עמית-כוכבי חקרה את התרגומים מהספרות הערבית לעברית שנעשו מאז המאה ה-19 ועד היום.
היא מפרסמת מאמרים אקדמיים בעברית ובאנגלית ועוסקת בעריכת תרגומים מערבית לעברית וביקורת ספרות, בעיתונות ובעבר גם בקול ישראל.
בשנות השבעים הייתה חברת מערכת כתב העת "שדמות" בעברית ובאנגלית, וכן הייתה מייסדת שותפה ועורכת שותפה של "ביטאון המורים לערבית ולאסלאם" (1986–2000).
היא עוסקת גם בתרגום סימולטני ערבית-עברית-אנגלית.
עמית כוכבי היא אם לבת.
כמתרגמת, מתמקדת עמית-כוכבי בתרגום ערבית-עברית-אנגלית.
תרגומיה מקיפים יצירות פרוזה ושירה קלאסיות, מודרניות ומחזות שאחדים מהם הועלו על במות בעברית "כדי להגיע לקהל קוראים רחב ולהציג בפניו את מבחר פירות הספרות הערבית".
פרסמה בכתבי עת, בעיתונים ובאנתולוגיות, שירים, סיפורים וקטעים ממחזות ומרומנים שתורגמו מערבית.
חברה בחוג המתרגמים "מכּתובּ" שליד מכון ון ליר בירושלים.
באתר המכון מתפרסם ומתעדכן אינדקס דיגיטלי ממוין של תרגומי הספרות הערבית לעברית מראשית הציונות ועד ימינו, שאותו ליקטה וסיוגה.
תרגומיה הספרותיים כוללים גם תרגומים מאנגלית, צרפתית ואיטלקית.
עיקרם מוקדש לערבית מתוך "מחויבות אישית ולאומית עמוקה ובלתי מתפשרת להכרח לחיות יחד מתוך כבוד הדדי, הן בתוך מדינת ישראל והן עם המדינות השכנות".
מילאה תפקידי הוראה והנחיה בלימוד ערבית בבתי ספר עבריים, והשתתפה בהכנת תוכניות לימודים.
לימדה אנגלית, ערבית ותרגום באוניברסיטת חיפה.
במכללה האקדמית בית ברל הייתה שותפה להקמת המסלול לתרגום ערבית-עברית-ערבית, והכשירה מתרגמים משתי השפות.
באוניברסיטת בר-אילן הייתה מרצה בחוג לתרגום ולחקר התרגום.
חנה עמית-כוכבי רשומה כמתורגמנית ראויה לציון על ידי מרקיז מי זה מי
1983 – פרס הקרן על שם דוד בן-גוריון.
1988 – פרס האגודה להבנה בין-דתית בישראל על מפעל חיים.
1988 - פרס מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2010 – פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, על תרגומה לכרך א' של "לילות ערב".
לאמנות, מדע ותרבות "על תרומתה ארוכת השנים לעולם התרגומים מערבית לעברית".
2000 – ארמון החלומות של הערבים, אודיסיאה של דור, מאת פואד עג'מי, תל אביב: ספרית אפקים, עם עובד (תרגום השירים מערבית לעברית והגהת השמות והמושגים הערביים).
2008 – לילות ערב, מבחר מאלף לילה ולילה, כרך א', תל אביב: בבל.
2010 – לילות ערב, מבחר מאלף לילה ולילה, כרך ב', תל אביב: הוצאת בבל
2020 – אלרסאא'ל – האיגרות, מחמוד דרויש וסמיח אל-קאסם: הוצאת "מכתוב" וידיעות אחרונות
2003 – אום כולתום, קולה של מצרים ודמותה, מאת וירג'יניה דניאלסון, חיפה: הוצאת פרדס.
2009 – גלגולו הראשון של אדאמסטור, מאת אנדרה ברינק, ינשוף.
2024 - אפירוגון, מאת קולום מק'קאן.
מחזות שתרגמה והוצגו על הבמה
"המטפס על העץ" מאת תאופיק אל-חכים, 1978.
"לילה אחד בחיים" מאת מחמוד עבאסי, 1984.
"הציפורים בונות את קינן בין אצבעות רגליה" מאת מועין בסיסו, 2006.
"שניים על גג אחד" מאת נינו דינטרונה ג'אקומו ראוויקיו, תורגם מאיטלקית והוצג בתיאטרון לילדים ולנוער.
תיאטרון הנפש מציג החל משנת 2019 את ההצגה "שניים על גג אחד".
ההצגה זכתה בפרס אסיטז' כהצגה הבין תחומית לילדים ולצעירים 2019.
ערב משירי ז'אק פרוור – "דיוקן של ציפור", 2010, בתיאטרון תמונע בתרגום עברי חדש מצרפתית.
חנה מרגלית היא פרופסור אמריטה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריה משלבים ביואינפורמטיקה, ביולוגיה חישובית וביולוגיה של מערכות, במיוחד בתחומי ויסות גנים בחיידקים ואאוקריוטים.
מרגלית קיבלה תואר ראשון במתמטיקה וביולוגיה בשנת 1974, ותואר שני בגנטיקה (בהצטיינות) בשנת 1977, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1985 סיימה את הדוקטורט שלה בביולוגיה מולקולרית חישובית בהנחיית נורמן גרובר, באוניברסיטה העברית בירושלים.
מרגלית השלימה פוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) במעבדה לביולוגיה מתמטית בפיקוחו של צ'ארלס דליסי, שם פיתחה את האלגוריתם החישובי הראשון לחיזוי פפטידים אנטיגניים המוכרים על ידי תאי החיסון.
בשנת 1989 חזרה לישראל והקימה את קבוצת המחקר העצמאית שלה בפקולטה לרפואה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחרונה, המעבדה של מרגלית בחנה את הדינמיקה של ויסות על ידי RNAs קטן (בשיתוף עופר ביהם), וחזתה בצורה חישובית שישנן מולקולות מיקרו-רנא נגיפיות המדכאות את מערכת החיסון האנושית, מנגנון שקיבל תוקף בניסוי שנערך בשיתוף עופר מנדלבוים.
מאז 2012 שילבה מרגלית מחקר ניסיוני וחישובי כדי לחקור וללמוד אינטראקציות קטנות של RNA עם חיידקים.
מרגלית היא מחלוצי המחקר בביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית בישראל ובעולם.
באוניברסיטה העברית היא הקימה את התוכנית "מדעי המחשב ומדעי החיים" בביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית (בשנת 1999) ואת תוכנית הבוגרים "גנומיקה וביואינפורמטיקה" (בשנת 2000).
בשנת 2002 נבחרה לנשיאה הראשונה של האגודה הישראלית לביואינפורמטיקה וביולוגיה חישובית (2002–2004).
הדריכה למעלה מ-50 סטודנטים לתארים מתקדמים, רבים מהם ממלאים תפקידים בפקולטה לביואינפורמטיקה בישראל ובחו"ל.
בשנת 2008 הוענק לה פרס לנדאו למדעים ולמחקר בביולוגיה של מערכות.
בשנת 2018 נבחרה לעמיתה באגודה הבינלאומית לביולוגיה חישובית (ISCB) עבור תרומות יוצאות דופן לתחומי הביולוגיה החישובית והביואינפורמטיקה.
בשנת 2020 זכתה בפרס רוטשילד בביולוגיה חישובית.
בהמשך אותה שנה זכתה בפרס למפעל חיים בחונכות במדע לשנת 2020 מטעם כתב העת המדעי Nature, בעקבות הישגיה בתחום ההדרכה המדעית.
חנה פניכל, לבית היילבורן (Johanna Fenichel; 21 באוקטובר 1897, ברלין, גרמניה- 12 באוקטובר 1975) הייתה פסיכולוגית ילדים ופסיכואנליטיקאית גרמניה-יהודיה.
חנה פניכל, הידועה גם בשם האנה, נולדה בברלין לארנסט היילבורן, מנהל AEG ואמהּ, אנטוני היילבורן.
היא הוסמכה לעבודה סוציאלית בשנת 1916 לאחר שלמדה בבית ספר פרטי בשם ספרינגלשן (Sprengelschen) בברלין.
לאחר שנים שבהן הועסקה כעובדת סוציאלית, היא עבדה במסגרת האוניברסיטה הטכנית בברלין, שם קיבלה מאוחר יותר את הדוקטורט בכימיה בשנת 1932. כעבור שנה עברה לפריז ושם המשיכה בלימודיה.
שנה נוספת לאחר מכן היא עברה לפראג, שם הייתה חלק מהאגודה הפסיכואנליטית של פראג, ושם הכירה את בעלה לעתיד, אוטו פניכל.
בשנת 1938, קודם לנישואיה, היגרה היילבורן ללוס אנג'לס, קליפורניה, שם הפכה לחברה בקבוצת המחקר הפסיכואנליטי של לוס אנג'לס.
התמחתה בפיתוח ולימודים בגיל הרך, כמו גם בניתוח הוראה.
הייתה חברה מובילה במכון הפסיכואנליטי בלוס אנג'לס.
חקרה ילדים מגיל שמונה-עשר חודשים עד חמש שנים, במטרה לאפיין את הדרך בה הם פועלים, מגיבים וחושבים.
בשנת 1940 נישאה לאוטו פניכל.
ב־12 באוקטובר 1975 נפטרה מסרטן בברנטווד, לוס אנג'לס, קליפורניה.
לאחר מותה, הוקם "מרכז חנה פניכל" על ידי החברה והמכון הפסיכואנליטי של סן דייגו.
תכלית התוכנית היא "ליצור קהילה מטפחת שתומכת בתחושת העצמי המתפתחת של כל ילד ובתשוקה המולדת ללמידה [...] באמצעות סביבה עשירה בגירויים חברתיים, חינוכיים ואומנותיים.
פניכל כתבה עבודות מעמיקות לאורך שנות הארבעים והחמישים עם הדור השני של חוקרים ופסיכואנליטיקאים פרוידיאנים.
עבדה עם ריצ'רד לואנברג (Richard Loewenberg) על פרויקט אחר ויש גם להם אוסף נפרד של עבודות.
The collected papers of Otto Fenichel (אוסף המאמרים של אוטו פניכל) בשיתוף עם דייוויד רפפורט.
בשנת 1938, חנה פניכל הציגה את המחקר שערכה בנושא הבעייתיות של קשרי אובייקטים ארכאיים, כחלק מהאגודה הפסיכואנליטית הווינאית.
חנה פניכל פיטקין (17 ביולי 1931- 6 במאי 2023) הייתה תאורטיקנית פוליטית יהודייה-אמריקאית.
פרופסור אמריטוס למדעי המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בתם של אוטו פניכל וחנה פניכל.
פיטקין נולדה בברלין והיגרה לארצות הברית בשנת 1938. היא קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברקלי בשנת 1961. בשנת 1982 הוענק לה פרס מצוינות בהוראה מטעם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא ידועה בעיקר במחקר המכונן שלה, "מושג הייצוג", (The Concept of Representation), שפורסם בשנת 1967.
תחומי העניין המגוונים של פיטקין נעים בין ההיסטוריה של המחשבה הפוליטית האירופית מימי קדם ועד לזמנים המודרניים, דרך פילוסופיית אנליטית וניתוח טקסטואלי, וכלה בסוגיות של פסיכואנליזה ומגדר בתיאוריות פוליטיות וחברתיות.
ספריה של פיטקין הם: "מושג הייצוג" (1967), "ויטגנשטיין וצדק" (1972, 1984, 1992), ו"הון הוא אישה: מגדר ופוליטיקה במחשבתו של ניקולו מקיאוולי"(1984, 1999), בנוסף, היא כתבה מאמרים רבים וערכה כרכים עבי כרס.
בשנת 1998 פרסמה את "התקפת הבלוב: מושג 'החברתי' של חנה ארנדט".
מבחר רחב של כתביה נאסף ונערך ב"חנה פניכל פיטקין: פוליטיקה, צדק, פעולה" (2016).
בשנת 2003 הוענק לה פרס יוהאן סקוטה, במדעי המדינה, על עבודתה העיונית פורצת הדרך, ובעיקר על "בעיית הייצוג".
היא הייתה נשואה לתאורטיקן הפוליטי ג'ון שר.
חלק מתלמידיה הם תאורטיקנים פוליטיים ראויים לציון כמו דייוויד לייטן (אוניברסיטת סטנפורד), דן אבנון (האוניברסיטה העברית, ירושלים), ליסה וידן (אוניברסיטת שיקגו) ומרי ג'דיץ (אוניברסיטת נורת'ווסטרן).
פרופ' (אמריטוס) חנה נוה (נולדה ב-1948) היא מרצה חוקרת ספרות עברית ומגדר.
הייתה בין מקימי התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב הראשונה שהוקמה בישראל ועמדה בראשה, וכיהנה כדקאנית הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב בשנים 2006–2013.
נוה עוסקת בתחומי הספרות העברית החדשה, התרבות הישראלית, מגדר, חברה ותרבות.
היא פרסמה מאמרים וספרים והשתתפה בהקמת מערכת "מגדרים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, לפרסום מחקרים וכתבים בתחום לימודי נשים, מגדר ותיאוריות פמיניסטיות.
בתפקידה האחרון הייתה מפקדת קורס קצינות.
בשנת 1971 החלה את לימודיה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1972–1993 לימדה נוה ספרות בתיכון חדרה, ובמקביל סיימה לימודי תואר שלישי בספרות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 היא הובילה עם קבוצת חברות סגל באוניברסיטת תל אביב מהלך להקמת תוכנית לימודים מלאה לתואר ראשון בתחום לימודי נשים ומגדר.
היא עמדה בראש התוכנית הזאת עד 2006, אז מונתה לדקאנית הפקולטה לאמנויות ע"ש דוד ויולנדה כץ באוניברסיטת תל אביב.
בין הספרים שכתבה: "בשבי האבל: האבל בראי הספרות העברית" (1993), "מין, מגדר, פוליטיקה" יחד עם חוקרות-שותפות.
ב-2002 יצא לאור ספרה "נוסעים ונוסעות סיפורי מסעות בספרות העברית החדשה" בהוצאת האוניברסיטה המשודרת.
נשואה לשמעון נוה, קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף העומד בראש הסדנא למצביאות מערכתית, ולזוג ארבעה ילדים.
חנה קרמינסקי הייתה מחנכת גרמנייה ופעילה מרכזית בליגת הנשים היהודיות (גרמניה) ובההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
היא עזרה ליהודים נרדפים רבים להגר מגרמניה הנאצית ונרצחה בשואה.
חנה קרמינסקי, בתם של הבנקאי אדולף אברהם קרמינסקי ואשתו סלמה לבית כהן, נולדה בדירת הוריה ברחוב אורניינבורגר 22 ברובע שפנדאו-פורשטט (Spandauer Vorstadt) בברלין.
היא למדה בבית הספר לואיזנשולה (Luisenschule) והוכשרה כגננת בשיטת פסטלוצי ב-Pestalozzi-Fröbel-Haus.
לאחר מכן עבדה תקופה קצרה בגן ילדים יהודי בברלין ולאחר מכן למדה במכון הפדגוגי החברתי בהמבורג בניהולם של גרטרוד באומר ומארי באום, שם הוכשרה כעובדת סוציאלית.
היא נכנסה לתפקידה הראשון בפרנקפורט אם מיין כראש מועדון הבנות היהודיות.
שם באה במגע עם ברטה פפנהיים, שהייתה מבוגרת ממנה בכמעט 40 שנה.
פפנהיים גייסה אותה לליגת הנשים היהודיות.
בסביבות 1925 חזרה קרמינסקי לברלין ולקחה על עצמה את עריכת מאמרי הליגה עד 1938. היא דאגה לפתח את החינוך והעיסוק של צעירות יהודיות בהנגדה לעיסוקן המסורתי בהקמת משפחה, במטרה לקדם שוויון חברתי.
באפריל 1933 נאסר על יהודיות להתקבל לסמינרים לגננות.
קרמינסקי סייעה להקים סמינר יהודי להכשרת גננות ומטפלות.
ב-10 בנובמבר 1938, היום שלאחר ליל הבדולח, נעצרה אך שוחררה לאחר מספר שעות.
ביום הוחרמו מסמכי ליגת הנשים היהודיות.
משנת 1939, לאחר הפירוק הכפוי של ליגת הנשים היהודיות, עמדה קרמינסקי בראש מחלקת הרווחה, לימים ייעוץ לרווחה והגירה, במסגרת ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שהקמתה נכפתה על ידי השלטונות הנאציים.
היא כיהנה בתפקיד זה עד גירושה, עזרה לאלפי אנשים להגר ובכך הצילה אותם מהשמדה.
היא ליוותה באופן אישי שילוחי ילדים לאנגליה, באמצעותם ניצלו כ-10,000 ילדים יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בנוסף לעבודתה עבור ההתאחדות הארצית של היהודים בגמרניה, לימדה קרמינסקי בסמינר היהודי לגננות, שהייתה שותפה להקמתו.
עד מותה של ברטה פפנהיים ב-1936, טיפלה קרמינסקי בעמיתתה ובחברתה ולאחר מכן קיבלה על עצמה את תפקידיה של פפנהיים באגודת הנשים.
לאחר מכן שילבה כוחות עם המחנכת בשיטת מונטסורי, ראש בית הספר תיאודור הרצל וסגנית בית הספר מטעם ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, פאולה פירסט.
קרמינסקי גורשה למינסק ב-26 ביוני 1942, יחד עם חברתה, הכלכלנית קורה ברלינר.
"היום יום הולדתה של פאולה.
מחשבות לא יכולות להישלח - ובכל זאת היא תרגיש אותן", כתבה במכתב באוגוסט 1942. קרובי משפחה בשווייץ ניסו לשכנע אותה לעזוב את גרמניה הנאצית, אך קרמינסקי דחתה כל הזדמנות להגר או להימלט באופן בלתי חוקי מתוך זיקה עמוקה לחובותיה ההומניטריות.
ב-9 בדצמבר 1942 קרמינסקי - חולה עם חום גבוה - נעצרה וגורשה מברלין לאושוויץ-בירקנאו בטרנספורט ה-24 עם למעלה מ-1000 איש, שם נרצחה ב-4 ביוני 1943.
בברלין קרוי רחוב על שם קרמינסקי - חנה-קרמינסקי-שטראסה, ברובע שרלוטנבורג.
חנה קליין (נולדה בשנת 1951) היא פעילה פמיניסטית ולהט"בית בישראל, ממייסדות "אל"ף" ו"קל"ף".
בשל תפקידה החלוצי בקהילה הלהט"בית בישראל, קליין כונתה על ידי חברי הקהילה והתקשורת "הלסבית הראשונה של תל אביב".
התחנכה ב"יהודה הלוי" ובתור נערה הצטרפה אל מועדון "הפועל תל אביב" בחתירה.
לדבריה, גדלה בבדידות ובקושי רב להשלים עם זהותה כלסבית, עד שגילתה בעיתון על היווסדה של האגודה לשמירת זכויות הפרט באמצע שנות ה-70. קליין הצטרפה לוועד המייסד של האגודה, והייתה האישה היחידה בו מלבד זיוה אילות, שפרשה במהרה.
בפעילותה באגודה, הקימה קליין את חוג הנשים שכלל כ-130 חברות בירושלים, חיפה ואילת.
בשנת 1977 פרשה מהאגודה ביחד עם עוד מספר נשים אחרות, והקימה את אל"ף.
ב-1979, כאשר בוטל כנס בין לאומי של הומואים ולסביות יהודים בשל איום הרבנות לבטל את תעודת הכשרות של מקום האירוע, פתחה בהפגנה בכיכר רבין ביחד עם חברות הארגון.
מחאה זו צולמה לטלוויזיה, וקליין הייתה מהנשים הראשונות שנחשפו לתקשורת כלסביות גלויות.
לאחר ההפגנה, חזרו קליין ועמיתותיה לאגודה לשמירת זכויות הפרט.
בשנת 1986 הקימה חיה שלום את קל"ף, וקליין החלה לשמש כמנהלת החשבונות של הארגון ובהמשך הגזברית.
בשנת 1996 לקחה חלק בהתמודדות של מיכל עדן למקום ברשימת מרצ - ניסיון שלא צלח.
לצד השתתפותה במאבק הלהט"בי, לקחה חלק במאבק הפמיניסטי בישראל, כשסייעה להקים את מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית והמקלט לנשים מוכות בחיפה.
בשנת 2001 זכתה בתואר יקירת קהילת הלהט"ב
בשנת 2015 במלאת 40 שנים לאגודת הלהט"ב בישראל, זכתה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות הקהילה.
בשנת 2022 זכתה באות יקירת העיר תל אביב
הוא סרט דרמה משנת 1983 שצולם בישראל, בבימויו של קוסטה גברס, בכיכובם של ג'יל קלייבורג וגבריאל ביירן.
עלילת הסרט עוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במרכזה עורכת דין ישראלית, שמגינה על פלסטיני.
בסרט השתתפו גם השחקנים הישראלים מוחמד בכרי, מיכל בת-אדם ועודד קוטלר.
חנה ק' הוא סיפורה של חנה קאופמן, בת לניצולי שואה מארצות הברית, המגיעה לישראל אחרי משבר בנישואיה עם
היא הולכת בעקבות אהובה המשורר לקיבוץ, אך הוא עוזב אחרי שלושה חודשים וחוזר לניו־יורק.
היא נשארת מחוסר־ברירה כי היא חוששת שאם תחזור לבעלה תודה בכישלון.
היא מחליטה להשלים את לימודי־המשפטים שלה, והמקרה הראשון שהיא מקבלת לידיה הוא המקרה של פלסטיני, סלים בכרי, הנאשם בטרור והסתננות.
חנה ק' מגלה לאט־לאט, ביחד עם הצופים, את בעייתו של סלים, שהוא גבר צעיר הרוצה לשוב הביתה, אל אדמתו שנגזלה ממנו על־ידי היהודים.
ומבעייתו של סלים, שהיא אישית, הקהל מובל לבעיה הכללית של הפליטים שנעקרו מאדמתם.
בבית הדין הצבאי סלים טוען שהוא ניסה להחזיר לעצמו את בית משפחתו.
המשפט זוכה לתשומת לב בינלאומית והחשש הישראלי הוא מפני תקדים משפטי שעלול לשמש כל פלסטיני שאדמתו נלקחה ממנו.
חנה מצילה אותו מעונש מאסר, אך הוא מגורש לירדן.
סלים חוזר בסופו של דבר, נכלא על הגירה בלתי חוקית, והוא שוב מבקש את שירותיה.
חנה חוקרת את סיפורו ומגלה כי בית משפחתו של סלים הפך לאטרקציה תיירותית ב"כפר רימון", יישוב שנבנה על חורבות כפר ילדותו ("כפר רומנה") וכעט גרים במקום עולים חדשים מרוסיה.
הכפר לשעבר של בכרי, כפר רומנה, נהרס כמעט לגמרי למעט כמה ערמות אבנים ועצים.
אנשי הפרקליטות מציעים לחנה עסקה: אם תבטל את ההליכים, הם ידאגו שסלים יהפוך לאזרח דרום אפריקה, ואז הוא יוכל לחזור לישראל ולנסות להחזיר את רכושו.
חנה מצדה מנסה לתמודד עם העובדה שאחת מתוצאות השואה והקמת מדינת ישראל הייתה נישול הפלסטינים, בעוד עמיתיה מנסים לשכנע אותה ביתרונות ההסדר עבור סלים בטענה שיש "להגן" על ישראל גם אם ישללו מהפלסטינים את זכויותיהם.
הפקת הסרט החלה בסוף 1982, כאשר קוסטה גברס הגיע לישראל לצורך מחקר, איתור אתרי צילום וליהוק השחקנים הישראלים.
את הליהוק בישראל ניהלה לביאה הון.
המפיקים של הסרט היו אשתו של קוסטה גברס, מישל ריי גברס, והמפיק הישראלי אבי קליינברגר (צ'רופה).
הסרט צולם ברובו בירושלים וסביבתה בתחילת 1983. במטרה לפנות לקהל הבינלאומי כמעט כל הדיאלוגים בסרט הם באנגלית.
במהלך הצילומים בישראל סירב גאבראס להתראיין או לחשוף פרטים על הסרט.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר בנובמבר 1983.
הקרנת הבכורה של הסרט ביוון, ארץ הולדתו של הבמאי גברס, נערכה באתונה בינואר 1984. בישראל הוצג הסרט בהקרנת בכורה בסינמטק חיפה בפברואר 1984. ואחר כך בהקרנה מסחרית לתקופה קצרה בתל אביב.
הסרט הוצג בכמה ערים בארצות הברית לזמן קצר וקיבל ביקורות שליליות, ולאחר מכן הורד בפתאומיות מהאקרנים על יד חברת סרטי יוניברסל, המפיצה האמריקאית של הסרט.
קוסטה גאבראס פרסם באופן אישי את הסרט בעיתון "הניו יורק טיימס", בעלות של 50,000 דולר.
אך יוניברסל אסרה עליו להשתמש במודעות שהוכנו לסרט על ידיה.
וינסנט קנבי מבקר הסרטים של "הניו יורק טיימס" כינה אותו סרט בכייני עם דמויות שטוחות ודיאלוג מטומטם.
אדוארד סעיד אמר בביקורת שכתב בשבוען "וילג' ווייס", כי "לסרט חשיבות פוליטית כמו גם קולנועית, הסרט הוא הצהרה בעלת משמעות גדולה, ואני מאמין, מתמשכת".
הסרט הוקרן שוב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ב-2003 שגברס היה בו אורח הכבוד.
הסרט הוקרן גם שבוע קודם ברמאללה, שבה ביקר גברס לפני הגיעו לחיפה, ואף פגש את יאסר ערפאת.
לשאלה אם בכוונתו לעשות סרט נוסף שיעסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני, השיב שלא.
"המצב כעת מסובך מדי; לא הייתי יודע כיצד לטפל בסכסוך ומאיזו זווית לדון בו.
בתקופה שעשיתי את 'חנה ק.' הדברים נראו לי פשוטים הרבה יותר.
אז, או שהיית פרו-ישראלי או פרו-פלסטיני.
היום החלוקה הזאת, שכבר אז הייתה קלה מדי, בלתי אפשרית".
רובנברג ציינה כי הסרט היה הפעם הראשונה שתעשיית הבידור האמריקאית שינתה את העמדה המסורתית החיובית שלה כלפי ישראל, כפי שהיה בסרטים דוגמת אקסודוס, "הנבחר", "אישה ושמה גולדה", ו"אנטבה", והציגה את ישראל באור שלילי יחסית.
חנה פלטי (5 בדצמבר 1920 – 6 במאי 2010) הייתה אחת מהדיפלומטיות-הנשים הראשונות במשרד החוץ בישראל.
כיהנה, בין היתר, כקונסול לענייני הסברה בקונסוליה הכללית של ישראל בשיקגו, ארצות הברית וכקונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בלוס אנג'לס.
חנה פלטי נולדה בשם חנה פרגר בקאסל שבגרמניה וגדלה משנת 1922 בברסלאו, לשם עברה המשפחה כדי לאפשר חינוך יהודי לילדים.
אמה, ד"ר שולמית פרגר לבית בדט (1891–1957) התמחתה בפסיכותרפיה.
סבה מצד אמה היה בנימין-בנו בדט, שהיה אחד מצאצאיו של המהר"ל מפראג.
אביה, ד"ר יוסף פרגר (1885 – 1983) היה נוירולוג ופסיכיאטר והפסיכיאטר הראשון בצפון ארץ ישראל.
סבה מצד אביה היה הרב יצחק פרגר, רבה הראשי של מדינת הסן בגרמניה, שבנוסף לסמיכה הרבנית קיבל, בשנת 1885, סמיכה מידי ביסמרק, לפי החוק שנהג בגרמניה בזמנו.
ב-1932 עלתה חנה לארץ ישראל עם הוריה ושלושת אחיה והם התיישבו בחיפה.
היא למדה בבית הספר הריאלי בחיפה (סיימה ב-1938).
בשנים 1938-1940 למדה בסמינר למורים ע"ש דוד ילין בירושלים.
בזמן לימודיה בסמינר שכרה חדר בשכונת בית הכרם בבית משפחת המשורר קדיש יהודה סילמן.
את החדר השכור חלקה עם בת המשורר, שולמית, לימים אשת המשורר משה בסוק ואמו של המשורר עידו בסוק.
ב-1942 התגייסה כנהגת לחיל העזר לנשים (ATS) במסגרת הצבא הבריטי.
במהלך שירותה במצרים נהגה בכל סוגי הרכב, כולל משאיות ומובילי טנקים, ברחבי המזרח התיכון: במצרים, בארץ ישראל, בלבנון ובסוריה.
בהמשך עברה לשירות החינוך הצבאי, שבמסגרתו נשלחה לשרת בביירות.
עם שחרורה מהצבא הבריטי התגייסה לש"י (שירות הידיעות של ההגנה).
ב-1946 הצטרפה פלטי אל המוסד להשתלמות שליד המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שנקרא גם "בית הספר לדיפלומטים", והיה בעצם קורס הצוערים של משרד החוץ של המדינה שבדרך (קורס הצוערים הראשון).
את בית הספר ניהלו ולטר איתן וסגנו אריה לבבי, ומתוך 600 מועמדים נבחרו 25 (כולל חמש נשים), ובהם: יהושפט הרכבי, אהרן יריב, מרדכי גזית, משה אראל, שאול קריב, אורה הרצוג, אסתר הרליץ, פלטי עצמה ועוד.
ההכשרה נמשכה מנובמבר 1946 עד אביב 1948 והיא לא הסתיימה כי פרצה מלחמת העצמאות וחניכי הקורס השתלבו בתפקידים צבאיים.
בשבוע הראשון לאחר הקמת המדינה שובצה פלטי, לזמן קצר, למשרד המיעוטים, שבראשו עמד השר בכור-שלום שטרית.
לאחר מכן, עברה למשרד החוץ ובתפקידיה הראשונים שם עבדה בלשכתו של המנכ"ל הראשון ולטר איתן (שאותו כבר הכירה מהמוסד להשתלמות) ובמחיצתו של שר החוץ משה שרת (שהיה בהמשך גם ראש הממשלה השני של מדינת ישראל).
באוקטובר 1948 יצאה פלטי עם שרת לפריז, שם התכנסה העצרת הכללית של האו"ם, שנדדה מניו יורק בשל הבחירות לנשיאות שנערכו בארצות הברית באותה תקופה.
באמריקה חששו כי ניו יורק לא תוכל להכיל, בעת ובעונה אחת, גם עצרת או"ם (ראשונה) וגם בחירות לנשיאות.
ב-1954 כשנולד בנה אורי, ביקר אותה שרת, יחד עם אשתו צפורה, בבית החולים משגב לדך בירושלים, וביומנו האישי כתב: "גם את התינוק ראינו ומצאנוהו מושלם בכל איבריו".
קשרי הידידות בין משפחת פלטי למשפחת שרת נמשכו עוד עשרות שנים.
ב-1954 יצאה ללוות את בעלה בשליחותו להאג (הולנד) ואחר כך בשנים 1955-1958 לשגרירות ישראל בלונדון (בריטניה), שם נפטר ממחלת לב.
בשנים אלו הייתה בחל"ת ממשרד החוץ.
בחזרתה לארץ שימשה בתפקידים שונים במשרד החוץ וביניהם: אחראית על ההסברה למדינות מזרח אירופה (הגוש הקומוניסטי) לפני מלחמת ששת הימים ואחריה, במחלקת החקר (כיום: המרכז למחקר מדיני) עד אחרי מלחמת יום הכיפורים, חברה במשלחות ישראל לעצרת הכללית של האו"ם בשנים 1974, 1975 ו-1985 ובוועדה לזכויות האדם.
בשנים 1969-1975 למדה לימודים אקדמיים בחוגים יחסים בין-לאומיים וספרות יידיש וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
מוריה בחוג לספרות יידיש ניסו להפנות אותה לקריירה אקדמית, אך היא החליטה להישאר במשרד החוץ ותוך זמן קצר יצאה לארצות הברית.
בשנים 1978-1980 הייתה קונסול לענייני הסברה בקונסוליה הכללית של ישראל בשיקגו (הקונסוליה טיפלה ב-17 מדינות במרכז ארצות הברית).
בשנים 1980-1985 הייתה קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בלוס אנג'לס (הקונסוליה טיפלה בשבע מדינות דרום-מערב ארצות הברית).
בשנת 1983 נבחרה כעובדת מצטיינת של משרד החוץ.
ב-31 בדצמבר 1985 פרשה לגמלאות ממשרד החוץ.
לאחר פרישתה, בשנים 1986-1988, המשיכה לעבוד במעמד של גמלאית, כראש צוות ניתוב והערכה במרכז למחקר מדיני במשרד החוץ וכבודקת מיוחדת בלשכת המפקח הכללי של שירות החוץ.
התנדבה כמדריכה מתנדבת ביד ושם בירושלים ב"מוזיאון לאמנות השואה".
התנדבה למשמר האזרחי בשכונת מגוריה ואת סיורי השמירה עשתה בדרך כלל עם תושב השכונה פרופ' מנחם רהט (זואולוג).
הייתה חברה ופעילה בסורופטימיסט (ארגון נשים בינלאומי התנדבותי של נשים פרופסיונליות בדרג הבכיר).
הייתה האישה הראשונה שהשתתפה (באוגוסט 1963) בתוכנית הרדיו הפופולרית מחפשים את המטמון, שבה ניסו המתמודדים לפצח חידות שונות בתולדות ארץ ישראל, בהובלת השדרנים יצחק שמעוני, נקדימון רוגל ומשה חובב ב"ימי הרדיו הגדולים" לפני הגיעה של הטלוויזיה לישראל.
הייתה נשואה לג'ורג' פפה-פלטי משנת 1953 ועד למותו ממחלת לב ב-1958. לג'ורג' פפה היו אלו נישואיו השניים.
ג'ורג' (גיאורג) פפה, היה ממובילי תנועת הנוער הציונית בלאו-וייס בגרמניה, בראשית שנות השלושים של המאה ה-20. ב-1935 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו הראשונה, גיטה שרובר (שמיילס שרובר היה בעלה השני וממנו קיבלה את שם המשפחה שבו היא ידועה), והיה חבר בגרעין החלוצי "שער הנגב" שישב במחנה על יד גדרה.
ב-1945 נולד לג'ורג' וגיטה בנם גבריאל (על שמו טיילת גבריאל בירושלים ובית גבריאל בעמק הירדן).
ג'ורג' הצטרף למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והיה בהמשך מראשוני משרד החוץ.
הוא נפטר כאמור בלונדון בזמן ששירת בשגרירות ישראל שם.
אם לשניים: אורי פלטי (נולד ב-1954), משפטן ודיפלומט, ששירת כקונסול כללי בפילדלפיה וכשגריר ישראל בניגריה ואורה שולמית (שולי) יצחקי (נולדה ב-1956, קרויה ע"ש סבתה, ד"ר שולמית פרגר), שהיא מורה בהכשרתה.
פלטי התגוררה בשכונת רסקו (גבעת הוורדים) ובהמשך בשכונת גילה בירושלים.
חנה פלטי, דימוי ומציאות: שאלות ותשובות על האומות המאוחדות - כיצד האו"ם פועל?
מי נושא בהוצאות?, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע, תשנ"ג(?)
אלפרידה פלנר-הל, יערה אביעזר, חנה פלטי, וינה של שנת 1938, ישראל, 2001.
חנה קציר (6 בדצמבר 1946 – 24 בדצמבר 2024) הייתה חטופה ישראלית בשבי החמאס.
היא נחטפה מביתה בניר עוז ב-7 באוקטובר 2023 על ידי הג'יהאד האסלאמי, שפרסם סרטון טרור פסיכולוגי כוזב לגבי מותה בשבי.
היא שוחררה בנובמבר 2023, לאחר 49 ימים, במסגרת עסקת החטופים הראשונה.
עם חזרתה, אובחנה כסובלת מ"תסמונת הלב השבור" ובעיות לבביות קשות שנבעו מהרעב, הטראומה והמחסור בטיפול רפואי בשבי.
בעקבות זאת, קציר הייתה שורדת השבי הראשונה שנפטרה לאחר שחרורה.
בעלה, רמי קציר, נרצח בטבח בניר עוז.
בנה, אלעד קציר, נחטף אף הוא, נרצח בשבי חמאס, וגופתו הושבה לישראל במבצע צבאי באפריל 2024.
קציר נולדה ב-1946 בקיבוץ עין כרמל.
בת לרבקה וצבי, ניצולי השואה שעלו לישראל לבדם מפולין, ואחות צעירה לחיותה.
ב-1965 עם נישואיה לרמי קציר, עברה לגור בקיבוץ ניר עוז.
היא עסקה במשך השנים בטיפול בילדי הגנים.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אלעד, כרמית ואביטל.
בשבת, 7 באוקטובר 2023, שמחת תורה, חדרו לקיבוץ מאות מחבלים מארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי, מלווים במאות אזרחים עזתיים.
במהלך המתקפה על קיבוץ ניר עוז, חנה קציר ובעלה רמי שהו בממ"ד בביתם.
בשעה 09:00 נותק הקשר עמם.
בהמשך הובהר כי רמי קציר נרצח באכזריות, וחנה נחטפה בחיים לרצועת עזה.
אלעד בנם נחטף בחיים, על ידי פעילי ארגון הג'יהאד האסלאמי.
למשפחתה סיפרה חנה כי המחבלים לקחו אותה לעזה בצורה אלימה.
העלו אותה על אופנוע, ממנו היא נפלה, ובדרך זרקו עליה אבנים וסוכריות.
כשהגיעה, הייתה כמה ימים לבד.
"אלה היו הימים הכי קשים", אומרת כרמית.
בהמשך הצטרפה לחברי קיבוץ נוספים, אך התנאים הוסיפו להיות קשים.
"היא הייתה במצוקה נוראית, היחס היה מזעזע.
אמרו להם דברים כמו לא מחכים לכם, אין ישראל, אין קיבוץ, לא רוצים אתכם.
והם האמינו, בטח כששמעו הפצצות.
צילמו את כולם בהרבה סרטונים לאורך התקופה.
רק כשחזרה הבינה עד כמה המחדל אסטרונומי".
על פי עדותה של חנה קציר כפי שנמסרה למשפחתה לאחר שחרורה, חטיפתה מניר עוז בוצעה באלימות.
היא הוסעה לעזה על גבי אופנוע, ממנו נפלה במהלך הדרך.
לדבריה, במהלך הנסיעה עוברי אורח יידו לעברה אבנים.
בתה, כרמית, ציינה כי ימיה הראשונים של חנה בשבי, אותם בילתה בבדידות, היו הקשים ביותר עבורה.
בהמשך הועברה לשהייה עם חטופים נוספים מהקיבוץ, אך התנאים נותרו קשים.
המשפחה תיארה כי החטופים היו נתונים ללוחמה פסיכולוגית, במסגרתה נאמר להם כי מדינת ישראל והקיבוץ חדלו מלהתקיים וכי איש אינו מחכה לשובם.
חנה השתתפה במספר סרטוני תעמולה שצולמו בשבי, ורק עם שובה לישראל גילתה את היקף האירועים בשבעה באוקטובר ואת גורל בני משפחתה.
במהלך תקופת השבי, פרסם הארגון סרטון "אות חיים" בו הופיעה קציר.
ב-9 בנובמבר 2023 פרסם הודעה לפיה היא נהרגה בתקיפה ישראלית – טענה שהתבררה כלוחמה פסיכולוגית, כאשר שוחררה בחיים ב-24 בנובמבר 2023, במסגרת הסכם הפסקת האש הזמנית.
ב-24 בנובמבר 2023, לאחר 49 ימים בשבי חמאס, שוחררה חנה קציר ושבה לישראל במסגרת הפעימה הראשונה של עסקת החטופים.
עם שובתה לישראל, אובחנה קציר עם הידרדרות משמעותית במצבה הבריאותי.
היא אושפזה קציר במצב קשה למשך חודשים ארוכים, תוך שהיא מתמודדת עם הליך שיקום מורכב וקשיי התאוששות משמעותיים.
על פי דיווחי הצוותים הרפואיים ובני משפחתה, היא סבלה מבעיות לב מורכבות שהתפתחו במהלך השבי.
בתה, כרמית פלטי קציר, הצהירה כי חנה סבלה מהרעבה, מהזנחה רפואית וממצוקה נפשית קשה, שהובילו לאשפוזים חוזרים ומתמשכים במחלקות טיפול נמרץ מאז שחרורה.
במהלך שהותה בשבי נמנעו ממנה תרופות, והיא ככל הנראה קיבלה סמים או חומרים אחרים שגרמו לה נזק בריאותי.
בזמן שחנה שהתה בשיקום, התקבל מידע מודיעיני כי בנה, אלעד קציר, נרצח בשבי במהלך חודש ינואר 2024. באפריל 2024 חולצה גופתו במבצע צבאי מורכב של צה"ל במהלך הלחימה בח'אן יונס, והוא הובא לקבורה בישראל.
ב-24 בדצמבר 2024, לאחר למעלה משנה של מאבק בסיבוכים רפואיים, נפטרה חנה קציר בבית החולים.
היא הוגדרה על ידי גורמים רשמיים ועל ידי משפחתה כמי שנפטרה כתוצאה מהשלכות השבי הממושך.
ב-24 בדצמבר 2024 נפטרה קציר כתוצאה מתסמונת הלב השבור, מצב רפואי בו שריר הלב נחלש משמעותית בעקבות טראומה נפשית עזה.
פטירתה הגיעה לאחר שורת טראומות שחוותה מאז מתקפת הטרור בשבעה באוקטובר: חטיפתה לשבי ברצועת עזה, רצח בעלה בטבח בניר עוז, הידיעה על רצח בנה בשבי, אובדן ביתה ופירוק הקהילה אליה השתייכה.
שילוב הנסיבות הללו, לצד השלכות השהות הממושכת בשבי, הובילו לקריסת מערכותיה הגופניות.
היא נקברה בבית העלמין בקיבוץ ניר עוז.
שר הרווחה יעקב מרגי ספד לה וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הביע צער על מותה.
בהנחיית שר העבודה יואב בן צור הוכרה קציר כנפגעת פעולות האיבה.
חָנוֹ הגדול (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀) היה אציל פיניקי עשיר שחי בקרתגו במאה השלישית לפנה"ס.
עושרו של חנו נבע מאדמותיו בצפון אפריקה, וכינויו "הגדול", כנראה ניתן לו עבור כיבושיו בקרב האויבים האפריקנים של קרתגו.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, הנהיג חנו את הסיעה שתמכה בהפסקת הלוחמה ברפובליקה הרומית.
הוא העדיף להמשיך בכיבוש שטחים באפריקה מאשר לנהל קרבות ימיים עם רומא אשר לא יביאו לו רווח כלכלי.
מתנגדו הראשי של חנו ושל סיעתו היה חמלקרת ברקה, אביו של חניבעל, שפיקד על צבא בסיציליה.
בשנת 244 לפנה"ס לאחר הניצחון הימי הקרתגי בקרב דרפאנה, שחרר חנו משירות חלק גדול מהצי הקרתגי כדי לחסוך בהוצאות, ובכך נתן שהות לרומאים לבנות מחדש את הצי שלהם ולנצח במלחמה, שלוש שנים אחר כך בקרב אייגוסה.
בתום המלחמה בשנת 241 לפנה"ס, חנו עשרות אלפי שכירי חרב סמוך לקרתגו והחלו לערוך את חישובי השכר אותם עמדו לתבוע מממשלת קרתגו.
כאשר חנו הגדול נפגש עם מפקדי הצבא הוא דחה את דרישותיהם, וסירב לשלם את השכר שהבטיח להם חמלקרת בטענה שקרתגו לא תוכל בשום אופן לעמוד בתשלום כה מופרז בשל פיצויי המלחמה לרומא.
חנו הגדול, אדם שמן הלבוש בבגדי פאר, נשא נאום ארוך בפיניקית שכלל לא הובן על ידי מרבית השכירים שדיברו בשבע שפות שונות.
בשלב מסוים החיילים הממורמרים לא יכלו לשאת עוד את חזותו ואת דבריו ותקפו את פמלייתו תוך שהם מאלצים את האציל הקרתגי להימלט על סוסו.
לאחר שנכשל משא ומתן נוסף פתחו שכירי החרב במלחמה גלויה.
חנו לקח על עצמו את פיקוד הצבא בניסיון לנצחם.
הוא הצליח להסיר את מצור המורדים מעל אוטיקה, אולם התקפת נגד מצד המורדים תפסה את צבאו לא מוכן, והוא מצא עצמו נצור עם צבאו המוכה באוטיקה.
בהמשך נחלץ חנו מהעיר עם צבאו, אולם כשל בלחימה עם המורדים, והמצור נמשך.
בעקבות כישלונו של חנו גויס בקרתגו צבא חדש, תחת פיקודו של חמלקרת, והמורדים הובסו בשנת 238 לפנה"ס.
לאחר שהטיל חניבעל מצור על סגונטום, שיגר הסנאט הרומאי שליחים אל חניבעל בדרישה שיסיר את המצור מעל העיר, אך הוא דחה את הדרישה.
המשלחת הרומית פנתה לקרתגו, ושם נחלקו הפוליטיקאים האם להיכנע לדרישות הרומאים ולהסגיר את חניבעל, או לסרב ולגרור בכך מלחמה נוספת עם רומא.
חנו הנהיג את הסיעה הפציפיסטית שתמכה בכניעה, אך עמדתו נדחתה.
לאורך המלחמה הפונית השנייה הנהיג חנו את הסיעה המתנגדת למלחמה, ומנע מתגבורות משמעותיות להגיע לחניבעל, בן יריבו, חמלקרת.
לאחר קרב קאנאי שלח חניבעל את אחיו מאגו לקרתגו במטרה לשכנע את הסנאט לשלוח לו כוחות נוספים.
מאגו שפך בפני חברי המועצה טבעות שנלקחו מסנטורים ואריסטוקרטים רומאים שנהרגו בקרב במטרה להרשימם, אולם חנו תקף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו אותו.
לאחר תבוסת חניבעל בקרב זאמה (202 לפנה"ס), הוא היה בין השליחים שנשלחו לשאת ולתת עם הרומאים בדבר הסכם הכניעה.
בתנ"ך, חֲנוֹךְ היה דור שביעי לאדם הראשון, בנו של ירד ואבא של מתושלח.
בתיאור חייו מופיע הביטוי "ואיננו כי לקח אותו אלהים", במקום הציון "וימת" המופיע אצל שאר הנמנים באותו פרק.
בעקבות זאת נוצרה במשך הדורות ספרות עשירה על דמותו כצדיק שלא מת ואף הפך למלאך.
בין היתר, על שמו נקראים הספרים החיצוניים "ספר חנוך א'" ו"ספר חנוך ב'".
חנוך מופיע בספר בראשית ברשימה של דורות בין אדם הראשון לנח.
תיאור זה שונה מהתיאור של שאר הנמנים ברשימה במספר עניינים: הציון ; הכתוב במקום "וימת" המופיע אצל שאר האישים ברשימה; שנות חייו הן 365, הרבה פחות משאר האישים ברשימה.
הבדלים אלו היו בסיס לאגדות ומדרשים, לא רק בקרב היהודים אלא גם בקרב הנוצרים והמוסלמים השיעים.
על פי חישוב של השנים המופיעות בתורה, חנוך נולד בשנת (622) לבריאת העולם ונלקח אל אלוהים בשנת (987).
לפי ספר היובלים נולד בשנת 522 לבריאת העולם.
לפי ספר חנוך ב' נולד ונלקח בו' בתמוז.
דמותו של חנוך היא דמות מרכזית בספרים החיצוניים.
חנוך הוא זה שקיבל ממלאכי האלוהים את הכתב ואת המדע והנחיל אותם לבני האדם.
חנוך דן בבריאת העולם עם אלוהים ולאחר מכן, מצווה עליו אלוהים לשוב לכדור הארץ ולהעביר את הידע שצבר לבני האנוש.
חנוך מלמד במשך 30 ימים, שלאחריהם הוא נלקח השמיימה והופך למלאך מטטרון.
ספר חנוך א' מחולק לחמישה ספרים:
ספר ראשון – פרקים ו'–לו', מכונה ספר עירין BW, עניינו מרד המלאכים ומסעות חנוך.
ספר שני – פרקים לז'–עא' ,BP עניינו משלי חנוך.
מתואר מסעו של חנוך בשבעת הרקיעים ופגישתו עם אלוהים.
ספר שלישי - פרקים עב'–פב' - AB כנראה הקדום ביותר, עניינו באסטרונומיה, מראים לחנוך את גרמי השמים.
ספר רביעי – פרקים פג'–צ', BD ענייני חזיונות חנוך.
ספר חמישי – פרקים צא'–קה', EE עניינו ההטפות, חנוך מודיע למתושלח לפני שהוא מת.
נספחים – פרקים קו'–קז', יש קטע מ'ספר נח'.
נח הוא נין של חנוך והוא מתקשר לספר העירין.
נח היה יפה ומיד ידע לדבר, ולכן למך היה בטוח שאשתו בגדה בו עם מלאך, וחנוך הסביר על פי נבואתו שעתיד להינצל מהמבול.
איגרת חנוך - פרק ק"ח: שולח מהשמיים למתושלח בנו.
בספר היובלים מצוין ששם אשתו היה עדני בת דניאל.
המסורת המסופוטמית מספרת על המלך השביעי בשורת מלכים שמלכו לפני המבול (שבעת מלכי שומר הקדומים), Enmeduranki מלך סיפר (עיר מרכז עבודת אל השמש), והחכם שלו Utuabzu.
אנמדוראנכי מצטייר כמי שזכה לשבת על כיסא
זהב (הניצב בפתח ההיכל השביעי (סינופסיס לספרות היכלות §2]) לפני האלים שמש ואדד, שהעניקו לו את חוכמת הניחוש על פי אותות (במיוחד לפי השמן והכבד), שאותה העביר לבני אדם.
על החכם שלו, אותואבזו נשתמרו מסורות, שלפיהן "עלה לשמיים".
נחשב לאביהם של המנחשים, גם כאבי תורתם וגם כאביהם ממש.
במיתולוגיה היוונית המקביל לחנוך הוא הרמס אשר הביא לעולם את המדע.
דמותו של חנוך המביא לעולם את המדע של תנועת הכוכבים והמאורות נמצאת בספר חנוך א'.
הקבלה נוספת ניתן למצוא בסיפורו של פרומתאוס, האדם שגנב את האש מן האלים והביאה לאנושות.
פרומתאוס נענש על מעשהו בייסורי נצח.
אצל הפרשנים היהודים מופיעים מדרשים הדורשים את חנוך כצדיק ואחרים המציגים דמות יותר מורכבת.
רש"י ציטט את המדרש המייחס לחנוך דמות מורכבת:
לפי תרגום התורה המיוחס ליונתן, המבוסס על האגדה, חנוך עלה לשמים עוד בחייו והפך למלאך בשם מטטרון.
את הפסוק "כי לקח אותו אלוהים" תרגם יונתן: "והא ליתוהי עם דיירי ארעא ארום אתנגיד וסליק לרקיעא במימר קדם ה' וקרא שמה מטטרון ספרא רבא" (בעברית: ואיננו עם שוכני ארץ, כי עלה לרקיע כדבר ה', וייקרא שמו מטטרון, הסופר הגדול).
עונשו של חנוך-מטטרון בספרות חז"ל
ב, וכן במדרש על ארבעה תנאים שנכנסו לפרדס, חנוך-מטטרון קיבל את העונש החמור ביותר שניתן אי פעם (בגמרא):
חטאו של חנוך מספרות זו: לאחר כל התכונות הנוספות הניתנות למטטרון, הוא נעשה דומה במידה רבה לאל עצמו, וזוכה לשבת בכיסא כבוד הניצב בפתח ההיכל השביעי, שם נמצא כיסא כבודו של האל עצמו.
הוא לובש לבוש של אור ועל כתרו ה' כותב אותיות שבהם נברא העולם.
הוא אף מכונה בשם "ה' הקטן".
ייתכן ואלו הביאו את רבי עקיבא והתנאים, להרחיק את חנוך מקרבה לגדולת הקב"ה, ולהרחיק אפשרות שעדיין ניתן להבין כי ייתכנו שתי רשויות בשמיים.
ספר חנוך נחשב מחשובי הספרים האפוקליפטיים מימי בית שני.
ראשוני הנוצרים ראו בספר חנוך נבואה אמיתית, ועד המאה ה-3 לסה"נ נחשב הספר כאחד מכתבי הקודש, אבל לאחר מכן הופקע מקדושתו ונעשה אחד מהספרים החיצוניים, ונשמר במלואו רק בכנסייה ובתרגום בגעז .
פתיחת ספר חנוך מובאת באיגרת יהודה (פס' יד') שבברית החדשה, ופסוק ו' באיגרת מרמז על פרק י' בספר.
לפי תיקון חוקרים, האיגרת הראשונה של פטרוס (ג' 19) מרמזת על ספר חנוך.
העובדה שחנוך, על פי המסורת, לא מת, שימשה בידי הנוצרים הראשונים טיעון לאישוש עלייתו של ישו כביכול השמיימה.
מני , מייסד הדת המניאכיסטית בבבל במאה ה-3 לספירה, חונך בילדותו בקרב כת האלכסאים, כת-נטבלים יהודית נוצרית, ששמה ללעג את עולם השדים הפרסי.
כאשר החל מני להתנבא הוא הוריד את מעמדו של משה כנביא והדגיש את מעמדם של הדורות הראשונים לעולם ובהם אדם, חנוך, מתושלח ונח.
שימת הדגש על שושלת צאצאי אדם שמה דגש על חשיבותם של אברהם, יצחק ויעקב על פני משה.
מני מת בשנת 276. מאמיניו המשיכו לחיות בעיקר בעיר חירה שעל חורבותיה בנה עלי בן אבי טאלב את העיר כופה.
הדת המניכאית התפשטה בעיקר למרכז אסיה (טורקמניסטן) ונגזרות דואליסטיות שלה התקיימו בבלקן עד המאה ה-15 (בוגומילים, פאוליקנים).
בדומה למניכאיזם, גם האסלאם נותן מקום של כבוד לאבות עולם ובהם חנוך המוזכר בקוראן בשם אדריס.
והמסורת מספרת שהוא "הועלה למקום גבוה".
חנוך נזכר גם בתיאור המסע הלילי של מוחמד, אם כי בתפקיד משני.
השיעים מאמינים כי עלי בן אבי טאלב, מייסד השיעה, הוא צאצא של חנוך ושל אבות עולם, ולפיכך משייכים לאימאמים שלהם רקע ארוך של נבואה הרבה מעבר לעלי ולנביא מוחמד.
כמו בקרב הנוצרים, שאבו השיעים מסיפור חנוך את רעיון העלייה השמיימה.
הם מאמינים כי מותו של עלי או אחד מצאצאיו אינו אמיתי וכי רגע לפני מותם מגיע להם מחליף משמים ואילו הם עולים השמיימה ונמצאים בנבצרות.
האימאם האחרון צפוי לחזור לארץ כמשיח ונקרא מהדי.
חנה שזיפי (נולדה ב-4 באפריל 1944) היא אתלטית ישראלית בעבר.
היא אלופה ושיאנית ישראל, אלופה ושיאנית אסיה, זכתה ב-4 מדליות במשחקי אסיה (בנגקוק 1966) מהן 3 זהב.
זכתה 13 פעמים באליפות ישראל במרוצי שדה, שיא זכיות.
לאחר פרישתה הייתה חברת נבחרת ישראל לנשים בברידג'.
שזיפי נולדה בעיראק למשפחת צדיק, ועלתה לישראל עם משפחתה בגיל 6. היא גדלה בפתח תקווה ובשנת 1965 נישאה לאילן שזיפי, אצן אף הוא, ששימש במשך שנים כמאמנה האישי, על חשבון קריירת האצנות שלו.
שזיפי החלה את קריירת האתלטיקה שלה בהפועל פתח תקווה, ולימים הפכה לאחת האתלטיות הבכירות והמשפיעות במפת הספורט הישראלי.
שזיפי ייצגה את ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא זכתה בשלוש מדליות זהב ובמדליית ארד במשחקי אסיה.
במשחקים שנערכו בבנגקוק ב-1966 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר ובמשחקים שנערכו בבנגקוק ב-1970 היא זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא אסיה חדש של 2:06.5 דקות ובריצת 1500 מטר בשיא אסיה חדש נוסף של 4:25.1 דקות.
בנוסף, היא זכתה במדליית ארד במשחקים שנערכו בטהראן ב-1974 בריצת 1500 מטר.
בשנת 1971 קבעה שזיפי בריצת 1500 מטר שיא ישראלי חדש של 4:22.6 דקות (בריצה מעורבת עם גברים).
שזיפי זכתה בשתי מדליות ארד באליפות אסיה לשנת 1975 , שנערכה בסיאול, קוריאה הדרומית בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר.
כמו כן, זכתה ברציפות 15 פעמים במרוץ הקפת התבור בין השנים (1976-1961).
היא פרשה לפני הולדת בנה השלישי, בשנת 1979, בעודה בשיא הקריירה, בהכריזה כי מעוניינת לפרוש בשיא.
כיום משמשת חנה כחברת הנהלת הוועד האולימפי בישראל וחברת הנהלת "אילת" - ההתאחדות הישראלית לספורט תחרותי לא אולימפי וזאת כנציגת ציבור.
בסך הכול זכתה שזיפי ב-28 תארים לאומיים אישיים, במדי הפועל פתח תקווה, הפועל חיפה והפועל באר שבע וקבעה 21 שיאים לאומיים.
בשנת 1970 נבחרה שזיפי כספורטאית השנה של הוועד האולימפי בישראל.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה שזיפי לכבוד.
בשנת 2024 קיבלה אות הוקרה במסגרת מרוץ התבור.
בשנת 2025 הונצחה בשדרת כוכבי הספורט של פתח תקווה.
לאחר פרישתה מקריירת האתלטיקה, החלה לשחק ברידג', וזכתה אף בתחום זה בפרסים רבים וזכתה ליצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות רבות.
כיהנה כמנהלת המשרד של ההתאגדות הישראלית לברידג' וכיום פרשה לפנסיה, הייתה חברת נבחרת ישראל לנשים בברידג' וחברת הוועד האולימפי בישראל.
חנה רוט (8 בינואר 1939, י"ז בטבת ה'תרצ"ט – 5 בדצמבר 2019, ז' בכסלו ה'תש"ף) הייתה זמרת, שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, סופרת ומשוררת ישראלית, בעלת קריירה בינלאומית שמרביתה באיטליה.
רוט נולדה בפירנצה שבאיטליה למשפחה ממוצא יהודי בולגרי.
בינקותה עלתה עם הוריה לארץ ישראל ומשפחתה השתקעה בתל אביב.
היא למדה תיאטרון וספרות באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן שבה לאיטליה, והקדישה מרב זמנה ללימוד וחקר הפולקלור והשירה העממית היהודית והאיטלקית.
למטרה זו, בין היתר, נפגשה עם קבוצת מחקר ולהקת פולקלור מהחשובות בעולם.
באותה עת אספה מאות שירי עם יהודיים, וחקרה את אופן ביצועם העממי.
בעקבות כך הופיעה במופעים רבים של שירי עם יהודיים ממקורות שונים.
במסגרת פעילותה זו הופיעה ב"פסטיבל ונציה למוזיקה מודרנית ולשירה עממית" (1967).
במסגרת פעילות זו הוציאה גם תקליטים של שירי עם יהודיים ואיטלקיים.
בסוף שנות השישים שבה לישראל, והצטרפה לתיאטרון "בימות".
במסגרתו הופיעה בין היתר ב"גבעת ספון ריבר", אוסף סיפורים ופזמונים שנושאים אנשיה המתים של עיירה אמריקאית.
עוד השתתפה בהצגה המקורית "איש חסיד היה" (1968), ובה סיפורים, שירים ואמרות חסידים, שזכתה להצלחה גדולה, והוצגה יותר מ-500 פעם.
במופע זה שרה רוט כסולנית את השירים "יער, יער" ו"העצבות רק לטיפשים היא".