tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופת כהונתו של היגינס כמושל נחקקו חוקים שנגעו לציבור העובדים.
בנובמבר 1908 נשא היגינס לאישה את אלן פ.
ב-1912 הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על מושב בסנאט של ארצות הברית.
ג'יימס היגינס נפטר בפוטאקט ב-16 בספטמבר 1927. הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבעיר.
ג'יימס הולנד היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1795–1797 ובשנים 1801–1811. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כקפטן ברגימנט מחוז לינקולן של מיליציית קרוליינה הצפונית.
הולנד נולד ב-12 בינואר 1754 סמוך לעיירה רתרפורדטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, וקיבל השכלה מצומצמת מאוד.
הוא שירת כקפטן ברגימנט מחוז לינקולן של מיליציית קרוליינה הצפונית בשנים 1779–1781. ייתכן שגם שירת במסגרת רגימנט הרגלים של קרוליינה הצפונית בין השנים 1775–1783.
בעקבות פעילותו בבית המחוקקים מונה לחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ושימש כנאמן בשנים 1789–1795.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב־15 באוקטובר 1793, והחל לעסוק בעריכת דין ברתרפורדטון.
בשנת 1794 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס הרביעי של ארצות הברית, וכיהן מ־4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1797. אף שבחר שלא להתמודד מחדש לקונגרס, חזר בשנת 1797 לסנאט של קרוליינה הצפונית, ובמקביל שב לעסוק בחקלאות ובעריכת דין.
הולנד חזר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1801, וכיהן חמש כהונות רצופות, מ־4 במרץ 1801 ועד 3 במרץ 1811, ולא התמודד לכהונה נוספת בשנת 1810. בשנת 1811 עבר למחוז מאורי שבטנסי, שם עסק בחקלאות סמוך לעיר קולומביה.
הוא שימש כשופט שלום בשנים 1812–1818, ונפטר באחוזתו ב-19 במאי 1823. הוא נקבר בבית העלמין של משפחת הולנד (המוכר כיום כבית העלמין ווטסון), כ־14 קילומטרים מזרחית לקולומביה.
ג'יימס יוברט הולסהאוזר הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-68 בשנים 1973–1977. הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר לתפקיד מאז 1896. הולסהאוזר נולד בעיירה בוּן שבקרוליינה הצפונית, ובתחילה שאף להיות עיתונאי ספורט, אך לבסוף החליט ללמוד משפטים.
בעת לימודיו הוא גילה עניין בפוליטיקה, וב-1962 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, שם הוא התמקד בארגון מחדש של הממשלה ושל המוסדות להשכלה גבוהה, ובחקיקה שנגעה לנגע הסמים.
במרץ 1966 היה הולסהאוזר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, יצר את הסגל הארגוני הקבוע הראשון שלה, וזכה להכרה ציבורית בעקבות התנגדותו למס על סיגריות.
ב-1972 התמודד הולסהאוזר בבחירות למשרת מושל קרוליינה הצפונית, זכה במועמדות מפלגתו, והביס בהפרש קל את יריבו מהמפלגה הדמוקרטית בבחירות הכלליות.
בינואר 1973 הוא הושבע לתפקידו, פיטר רבים מעובדי המדינה כדי לפנות מקום למאות רפובליקנים שלא יכלו לעבוד תחת הממשל הקודם שהיה בשליטה דמוקרטית, מינה את האישה הראשונה למשרה בקבינט המדינתי, ונקט במאות צעדים לקיצוץ בהוצאות.
אף על פי שלא הוקנתה להולסהאוזר סמכות וטו, והוא ניצב מול בית המחוקקים שהיה בשליטה דמוקרטית, הוא פיתח יחסי עבודה עם סגן המושל, הדמוקרט ג'ים האנט.
יחדיו הם גיבו את תוכנית ההרחבה של המדינה למערכת גני הילדים, ואת החקיקה בתחום איכות הסביבה, אך לא עלה בידם לקדם את אשרור התיקון לשוויון זכויות.
הולסהאוזר משל כאיש מרכז פרגמטי, ושליטתו על המנגנון של הרפובליקנים במדינה ספגה חתירה של תומכיו השמרנים של הסנאטור ג'סי הלמס.
בינואר 1977 הוא סיים את כהונתו כמושל, עסק בעריכת דין בסאות'רן פיינס , והיה חבר במועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית עד מותו ב-2013.
ג'יימס הולסהאוזר נולד בעיירה בוּן שבמחוז ואטוגה שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ג'יימס יוברט הולסהאוזר האב ושל דסי וירג'יניה נוקס (לבית טרנר) דייוולט הולסהאוזר.
אביו היה חבר פעיל במפלגה הרפובליקנית שהשתתף בהתכנסויות המפלגה, שימש כחבר בוועדת הבחירות של קרוליינה הצפונית והיה תובע פדרלי מחוזי בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר.
אימו הייתה חברה רשומה במפלגה הדמוקרטית, אם כי ב-1972 עברה לשורות הרפובליקנים.
אנשים במחוז ואטוגה תיארו את משפחת הולסהאוזר כמשפחה שידעה לחיות את החיים הטובים והייתה בעלת עמדה חברתית מכובדת.
ג'יימס הצעיר היה ילד חולני, וסבל מאסתמה ומהתקפות תכופות של דלקת ריאות, שמנעו ממנו לגלות עניין בספורט.
ב-1948 החל הולסהאוזר ללמוד בבית הספר התיכון האפאלצ'י.
ללא שניצבו מולו מתמודדים נוספים, הוא נבחר כנשיא הבכיר של כיתתו, שימש כעורך עיתון בית הספר והיה חבר באגודת הכבוד הלאומית .
ביוני 1952 הוא סיים את לימודיו, והחל ללמוד במכללת דייווידסון, שם הוא הגביר את לימודיו בהיסטוריה.
גם שם הוא ערך את עיתון הסטודנטים, כתב את ספר השנה, והיה חבר באחוות סטודנטים, באגודה ספרותית ובמועדון ליחסים בינלאומיים.
הוא שקל ברצינות להיות לעיתונאי ספורט, ובמהלך שנת לימודיו האחרונה עבד במדור הספורט של העיתון The Charlotte Observer .
בהמשך הבין הולסהאוזר שקריירה בתחום הספורט תתיש אותו, והוא החליט ללכת בעקבות אביו ולהיות לעורך דין.
ב-1956 הוא סיים את לימודיו בדייווידסון, ובספטמבר 1957 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא סיים את לימודיו וקיבל תואר ב-1960. לאחר מכן הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו בבון, וביוני 1961 נשא לאישה את פטרישה הולינגסוורת' .
ב-1963 נולדה בתם היחידה, וירג'יניה.
אף על פי שבנעוריו הייתה הפוליטיקה "חלק אגבי בחייו", גילה הולסהאוזר עניין מועט בשאיפה לקריירה פוליטית במשך רוב שנות צעירותו.
רק כאשר למד בבית הספר למשפטים הוא החל לגלות יותר עניין בפוליטיקה, במיוחד בנושא הרפורמה המשפטית.
באותה תקופה הוא החל להיות נוכח בישיבות של האספה הכללית של קרוליינה הצפונית.
ב-1962 הוא נבחר כיושב ראש סיעת הצעירים של הרפובליקנים במחוז ואטוגה.
בנובמבר אותה שנה נבחר הולסהאוזר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית כנציג מחוז ואטוגה, לאחר שניהל מסע בחירות על בסיס מצע של רפורמה משפטית, הורדת מיסים, וחקיקת חוקים לפיקוח על כלי רכב, וב-7 בפברואר 1963 הוא הושבע לכהונתו.
במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים הוא התמקד בארגון מחדש של הממשלה ושל המוסדות להשכלה גבוהה, ובחקיקה בתחום הסמים.
ב-1965 נבחר הולסהאוזר כמנהיג סיעת הרפובליקנים בבית, ובכך היה לרפובליקני הבכיר במדינה.
הוא גם יצר את הסגל הארגוני הראשון של המפלגה בקרוליינה הצפונית.
בנובמבר 1971 פרש הולסהאוזר מתפקידו כמנהיג המפלגה כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד המושל ב-1972. אחד מידידיו, הארי ס.
דנט האב , הציע לסייע לו להתמנות כיועץ המשפטי הראשי של צי ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה.
ב-15 בנובמבר 1971 הכריז הולסהאוזר על מועמדותו לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית בבחירות של 1972. אף על פי שסבל ממחלת כליות, הוא התמודד בניגוד לעצת רופאו.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים ניצב מולו השמרן ג'ים גרדנר, , לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים סגן מושל קרוליינה הצפונית, שהגיע ממזרח המדינה והתמודד על התפקיד עוד ב-1968. במסע הבחירות שלו התמקד הולסהאוזר במחוזות הרפובליקנים המסורתיים שבאזור ההררי במערב המדינה ובקשת האורבנית של פידמונט .
בסיבוב הראשון זכה גרדנר במקום הראשון עם 84,906 קולות מול 83,637 הקולות של הולסהאוזר ו-2,040 הקולות של המועמדים הזוטרים.
הולסהאוזר קרא לעריכת סיבוב שני, בו ירד אחוז ההצבעה, וכך הוא ניצח בהפרש של 1,782 קולות.
הולסהאוזר ניהל מסע בחירות על בסיס מצע של העלאת שכר המורים, הקטנת כיתות הלימוד, הרחבת תוכנית גני הילדים הציבוריים, סלילת כבישים חדשים, תמיכה במלחמה בסמים, והתנגדות להטלת מס על בנזין ועל טבק.
על אף ההסתייגויות של רעייתו, הוא אישר לשדר תשדירי בחירות בהן הוא הכריז על התנגדותו להסעות תלמידים בהפרדה גזעית, זאת בעידוד יועץ התקשורת שלו רוג'ר איילס .
בבחירות הכלליות הוא הביס בקושי את מועמד הדמוקרטים סקיפר בולס ביחס קולות של 767,470 מול 729,104, זאת בהשפעת ניצחונו של הנשיא ניקסון בקרוליינה הצפונית בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
הולסהאוזר הוביל במעוזים המסורתיים של הרפובליקנים באזורים ההרריים של קרוליינה הצפונית ובמערב אזור פידמונט, ובנוסף עלה בידו להשיג רוב באזורים המטרופוליניים של שארלוט, וינסטון סיילם, ראלי ווילמינגטון.
הוא הגיע להישגים טובים בקרב הנשים והצעירים, בעוד שהוא פנה יותר למצביעים האפרו-אמריקאים מאשר הרפובליקנים השמרנים כמו גרדנר והסנאטור ג'סי הלמס.
גם בולס ספג נזקים מהבחירות המקדימות של מפלגתו שהיו מפלגות.
הן הרפובליקנים והן הדמוקרטים ראו באופן כללי בניצחון של הולסהאוזר כיד הגורל.
ב-5 בינואר 1973 הוא הושבע לכהונתו, ובגיל 38 הוא היה מושל קרוליינה הצפונית הצעיר ביתר מאז המאה ה-19 והרפובליקני הראשון בתפקיד מאז דניאל לינדזי ראסל שנבחר ב-1896.
להולסהאוזר חסר הניסיון בתפקיד ממשלתי במסגרת הרשות המבצעת, והוא נטה לפעול על פי עצותיהם של אחרים במקום להסתמך על עצמו.
עם השבעתו לתפקיד הוא פיטר עובדי מדינה רבים כדי לספק מקומות עבודה לרפובליקנים רבים שלא יכלו להיות מועסקים במסגרת הממשל הדמוקרטי.
מאה עובדי מחלקת התחבורה הועברו מתפקידם.
במסגרת צו המושל הראשון שהוציא הולסהאוזר הוקמה ועדת המושל לחקר ההתייעלות.
לאחר חודשים של עבודה, המליצה ועדה זו על 700 צעדים לקיצוץ בהוצאות, כולל הנפקת לוחיות רישוי למכוניות אחת לחמש שנים, שימוש בכלי רכב קטנים בגופי הממשל, וריכוז שירותי ההדפסה הממשלתיים.
ממשלו של הולסהאוזר אימץ כ-600 מהמלצות אלו, ובהמשך הוא העריך ששינויים אלו חסכו לממשלת המדינה 80 מיליון דולר מדי שנה.
הולסהאוזר גם מילא תפקיד פעיל הרבה יותר בתהליך הכנת תקציב המדינה בהשוואה לקודמיו, ונכח באופן סדיר בישיבות מועצת הייעוץ לתקציב וניהל אותן.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוציא הולסהאוזר 21 צווי מושל.
כדי להקל את השפעות משבר האנרגיה של 1973, הוא פרסם הנחיות להורדת מהירות הנסיעה ולהפחתת החימום במשרדי הממשלה.
על בסיס סמכותו החוקתית לארגן מחדש את מחלקות הממשל, הוא העביר את המשרד להתפתחות הילד מתחום אחריותה של מחלקת המנהל אל תחום אחריותה של המחלקת לבריאות ולשירותי אנוש.
ב-1975 הוא פתח בוושינגטון די.
משרד לתיאום הפעולות בין קרוליינה הצפונית לבין הממשלה הפדרלית.
במהלך תקופת כהונתו עבר מעון המושל שיפוצים, ובמשך תשעה החודשים התגוררו הוא ורעייתו במעון פרטי עד להשלמת העבודות.
הוא סירב להשתמש בלשכת המושל בקפיטול מדינת דקוטה הצפונית, למעט למטרות טקסיות.
כמושל, היה הולסהאוזר חבר באגודת המושלים הלאומית, שימש כיושב ראש מועצת החינוך האזורית הדרומית, היה יושב ראש-שותף של ועדת מישורי החוף ויושב הראש של מועצת מדיניות הצמיחה של הדרום.
מתוך דאגה מהמבוכה וממפח הנפש של האזרחים ממורכבות הממשלה שהלכה והתרחבה, הוא יצר במרץ 1973 את משרת נציב תלונות הציבור של המושל, כדי לענות על שאלות ותלונות שהגיעו מהציבור בנוגע לממשל המדינה.
הוא מינה את גרייס רוהורר כנציבת מחלקת האומנויות, ההיסטוריה והתרבות, האישה הראשונה שמונתה לתפקיד ברמת הקבינט בתולדות קרוליינה הצפונית, וייעד עוזר מיוחד לענייני מיעוטים.
הוא גם מינה וועדה לגיוס כספים ולשיקום הבניין הראשי הישן של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית בפמברוק לאחר שהוא נחרב בשריפה.
הולסהאוזר תמך בפומבי בתוכנית שזכתה לגיבוי פדרלי לקהילת סול סיטי לשיפור ההזדמנויות הכלכליות של השחורים ולהגברת התמיכה בבחירות של המיעוטים במפלגה הרפובליקנית.
בספטמבר 1973 הוא עמד בראש משלחת מסחרית למוסקבה.
באוגוסט 1974 הוא מינה את הרפובליקני ג'יימס ה.
קרסון הבן לתפקיד התובע הכללי של קרוליינה הצפונית לאחר התפטרות התובע הכללי המכהן, הדמוקרט רוברט בורן מורגן, ומינה את הרפובליקני תומאס אוורי ניי הבן כנציב העבודה של קרוליינה הצפונית בעקבות מותו של הנציב הקודם, הדמוקרט ויליאם צ'.
הוא גם מינה שני שופטים בבית המשפט לערעורים של קרוליינה הצפונית, וארבעה שופטים בבית המשפט הגבוה של קרוליינה הצפונית.
בשל העובדה שעל פי חוקת קרוליינה הצפונית הוא היה משולל סמכות וטו, ועקב שליטת הדמוקרטים באספה הכללית, ניסה הולסהאוזר להימנע מעימותים פוליטיים עם בית המחוקקים, למעט במקרים שהיה להם גוון מפלגתי במפורש..
מעבר להשתייכותו המפלגתית, היו לו יחסים טובים עם חברי האספה, שכן רובם הכירו אותו כשהיה חבר בה, כולל מנהיג סיעת הרוב בסנאט גורדון אלן ויושב ראש בית הנבחרים ג'יימס א.
הוא נהנה מיחסי עבודה טובים עם סגן המושל, הדמוקרט ג'ים האנט, ששלט בבית המחוקקים, ובמהלך השנתיים הראשונות לכהונותיהם כמעט ולא היו ביניהם עימותים על רקע מפלגתי.
בחלק מהמקרים ניסו חברי בית המחוקקים להחליש את סמכויות המושל, אך אלן, רמזי והאנט, ששלושתם שאפו להיבחר כמושלים ביום מן הימים, בלמו את הניסיונות הללו.
ב-1973 דחה בית המחוקקים את הצעתו של הולסהאוזר לאפשר למושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
הולסהאוזר החל לכהן כמושל כאשר בתקציב המדינה של קרוליינה הצפונית נרשם עודף של 265 מיליון דולר, שאפשר לו להגשים את הבטחות הבחירות שלו.
הוא התייעץ עם האנט בנוגע להצעות תקציביות, ושיתף אותו בתוכניותיו להרחיב את גני הילדים במסגרת מערכת החינוך המדינתית בהצעת התקציב שהגיש בינואר 1973. תוכנית זו עברה בבית המחוקקים, ויושמה בהדרגה, כך שב-1977 למדו כל ילדי קרוליינה הצפונית בגני ילדים.
בתקציב זה גם הורחב המימון לפארקים המדינתיים, והולסאוזר פעל בשיתוף פעולה על האנט כדי לחוקק חוק לניהול אזור החוף שבו תוגדר השליטה בפיתוח לאורך מדף החוף המזרחי.
הולסהאוזר תמך בהצעות חוק דומות באזורים ההרריים, אך לא עלה בידו להשיג את תמיכת המחוקקים הרפובליקנים בהן.
השניים עודדו את בית המחוקקים לאשרר את התיקון לשוויון זכויות, אך הדבר לא עלה בידם.
מספר הצעות החוק החדשות שהגיש הולסהאוזר פחת לאחר שהתקציב התהדק ב-1975.
באמצע המאה ה-20 היה לשתי המפלגות הגדולות בקרוליינה הצפונית מעט מאוד בסיס אידאולוגי.
ההזדהות עם מפלגה מסוימת הייתה ביסודה עניין של מורשת דורית שהייתה קשורה לנאמנויות מתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
בשנות ה-70 כבר נסחפה המפלגה הדמוקרטית אל האגף השמאלי של המפה הפוליטית בכל מה שנגע לשאלות הכלכליות והחברתיות, מהלך שגרם לחלק מהדמוקרטים הדרומיים לעבור לשורות הרפובליקנים.
מאז 1964 הפכה המפלגה הרפובליקנית ברמה הארצית ממפלגה ליברלית לשמרנית.
הולסהאוזר משל כאיש מרכז פרגמטי, ושליטתו במפלגה הרפובליקנית במדינתו הייתה חלשה.
בבחירות של 1972 הוא ניהל מסע בחירות שהיה עצמאי מהשפעתו של ג'סי הלמס.
השניים ניהלו מערכת יחסים לבבית ברמה האישית, אם כי מתחים בין מחנותיהם גרמו לתקשורת מאולצת ביניהם במשך שנים.
לא ידוע אם הם באמת היו בעלי דעות אידאולוגיות שונות בהרבה, אם כי התפיסה הציבורית לגבי כל אחד הייתה שונה.
חבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, פיל קירק , הביע את דעתו, " הולסהאוזר הוא ככל הנראה שמרן כמו הלמס, אך לא קולני".
כאשר נשאל בנוגע לדעותיו, אמר הולסהאוזר, "אני מוצא אנשים בשמאל שרואים בי שמרן, ואנשים בימין שרואים בי מתון או אולי שמרן מתון.
מעולם לא ראיתי את עצמי כאיש שמצוי בשמאל".
ביוני 1973 נתגלע סכסוך כאשר אחד מעוזריו הקרובים של הולסהאוזר, ג'ין אנדרסון, פיטר כמה עובדי מדינה דמוקרטים שמרנים, אף על פי שמבחינה אידאולוגית הם היו זהים לתומכיו של הלמס.
יושב ראש המפלגה הרפובליקנית פרנק רוס, שמרן שתמך בגרדנר ובהלמס, נפגש עם הולסהאוזר וביקש ממנו לפטר את אנדרסון.
הולסהאוזר סירב, ובסתיו אותה שנה גיבה את החלפתו של רוס בטום בנט.
בתבוסה של הרפובליקנים בבחירות של 1974, בין השאר עקב פרשת ווטרגייט, איבדו מחוקקים רבים בקרוליינה הצפונית את מושביהם.
המינוי הזמני של הולסהאוזר לתפקיד התובע הכללי, ג'יימס קרסון, הובס גם הוא בבחירות.
כל המינויים שלו לתפקידי שיפוט, למעט דמוקרט אחד, הובסו בניסיונותיהם להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
הוא המשיך לקיים מערכת יחסים חיובית עם המחוקקים הדמוקרטים, אך החל לחוות התנגדות רבה יותר מכיוון האגף של הלמס במפלגה הרפובליקנית.
היה זה בין השאר בשל הגיבוי שהעניק הולסהאוזר לוויליאם סי סטיבנס, קרוב משפחתו של חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ים ברויהיל, במועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית, במקום למועמד המועדף על המלס, חבר הסנאט המדינתי המילטון ק.
בבחירות לנשיאות של 1976 תמכו הולסהאוזר וחברי המפלגה מהשורה בג'רלד פורד, כשהולסהאוזר עצמו שימש כיושב ראש מטה הבחירות של פורד בדרום.
הלמס תמך במועמד השמרן יותר רונלד רייגן, שהולסהאוזר פנה אליו בפומבי לפרוש מהמרוץ כדי לשמור על אחדות המפלגה.
לדברי החוקר המשפטי תומאס הילי, "הבחירות המקדימות של הרפובליקנים בקרוליינה הצפונית הפכו באופן זה למשאל עם על הולסהאוזר".
מועדון הקונגרס הלאומי , ועד פעולה פוליטי שהיה קשור להלמס, הפיק מודעות פרסומת שתקפו את הולסהאוזר כדי לחזק את עמדתו של רייגן.
רייגן ניצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים בקרוליינה הצפונית, ובוועידה המדינתית של המפלגה, זאת בהשפעת הלמס, וסירב למנות את הולסהאוזר או את ברויהיל כנציגים לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
כשעלה הולסהאוזר לנאום בוועידה המדינתית, הוא זכה לקריאות בוז.
הוא נכח בוועידה הארצית בכל אופן, אך לא ישב יחד עם משלחת קרוליינה הצפונית.
על פי חוקת קרוליינה הצפונית באותה תקופה היה הולסהאוזר מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל, וב-8 בינואר 1977 הושבע ג'ים האנט כמושל הבא.
לאחר תום כהונתו כמושל שב הולסהאוזר לעיסוקו בעריכת דין, וחילק את זמנו בין משרדי עורכי דין בבון ובסאות'רן פיינס.
ב-1978 הוא עבר להתגורר בסאות'רן פיינס.
הוא החזיק ברישיון טיס והתנייד בין שני המקומות באמצעות מטוס ססנה 172. במשך כמה שנים הוא עבד כפרקליט הרשמי של מועצת מחוז מור.
ב-1979 הוא נבחר למועצת הנגידים של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית.
הוא גם היה חבר במועצות הנאמנים של הקולג' הפרסביטריאני סנט אנדרוס בלורינבורג, ובמכללת דייווידסון.
הוא המשיך לסבול ממחלות כליה שטופלו בדיאליזה, וב-1986 הוא עבר השתלת כליה.
כתוצאה מכך הוא תמך בארגוני השתלות איברים ושימש כחבר במועצת הנאמנים של הרשת המאוחדת לשיתוף איברים .
ב-1977 חבר הולסהאוזר להאנט ולמושל לשעבר טרי סנפורד בתמיכה במהלך לתיקון חוקת קרוליינה הצפונית שיאפשר למושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת.
הוא החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת, בהסבירו, "[רעייתי ואני] עייפנו מאוד מאוד בסוף 1976. ואנו מוכנים להפסקה מהפוליטיקה, מוכנים לצאת מאור הזרקורים ולחזור למגזר הפרטי, כי אף פעם לא באמת ציפיתי לקריירה פוליטית".
לאחר תום כהונתו הוא שימש כחבר בכמה ועדות היגוי ומועצות מייעצות של מועמדים רפובליקנים שהתמודדו על משרת המושל ועל מושבים בסנאט.
ב-1984 הוא השתתף במסע הבחירות של ג'יימס מרטין לתפקיד המושל, ושנתיים לאחר מכן הוא הוביל קבוצה, "אזרחים למען בית משפט שמרן", שביקשה לחסום את בחירתו של ג'יימס ג.
אקסום לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.
הוא גם שימש כאיש הקשר של גרדנר לבית המחוקקים כאשר הוא כיהן כסגן המושל.
ב-1997 פתחו הולסהאוזר וסנפורד משרד עורכי דין משותף.
לאחר שפט מקרורי נבחר כמושל, שימש הולסהאוזר כחבר בצוות המעבר שלו.
ב-2006 נפטרה רעייתו של הולסהאוזר.
ג'יימס הולסהאוזר נפטר בבית החולים בפיינהרסט ב-17 ביוני 2013, כתוצאה מהתדרדרות במצב בריאותו.
גופתו נשרפה, והוא נטמן בכנסיית הזיכרון בראונסון הפרסביטריאנית בסאות'רן פיינס.
ב-1975 הוקם בניין הנושא את שמו של הולסהאוזר בשטחי היריד של קרוליינה הצפונית .
ב-1986 נקרא על שמו קטע של הכביש הארצי 321 העובר ליד בון.
קתדרות על שמו של הולסהאוזר באוניברסיטת המדינה אפלצ'יאן ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל הוקמו ב-1997 וב-2012, בהתאמה.
ב-2006 הוענק לו פרס קרוליינה הצפונית , הכיבוד האזרחי הגבוה ביותר במדינה.
שולחן הכתיבה הרשמי שלו נשמר במשרד המושל שבבניין מחלקת המנהל.
ג'יימס דיואי ווטסון היה גנטיקאי אמריקאי לו מיוחס גילוי מבנה מולקולת ה-DNA במעבדת קוונדיש יחד עם פרנסיס קריק, על בסיס עבודתה של רוזלינד פרנקלין.
בשל הישג זה זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962 יחד עם קריק ומוריס וילקינס.
החל את לימודיו באוניברסיטת שיקגו בגיל 15 (שם למד זואולוגיה).
בשנת 1950 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אינדיאנה, על עבודה בהנחייתו של סלבדור לוריא, והגיע לקיימברידג' לפוסטדוקטורט כשהיה בן 23 בלבד.
ב-1951 פגש ווטסון את מוריס וילקינס, במסגרת הרצאה שווילקינס נתן בכינוס בנאפולי, שם הציג תמונות של עקיפה של קרני רנטגן של מולקולת ה-DNA, ושמע ממנו על השימוש בשיטה זו לצורך ניתוח המבנה של מולקולת ה-DNA.
הרצאה זו הניעה את ווטסון להתמקד בניסיון לחקור את מבנה ה-DNA.
לא היה לו כמעט מושג בתחום זה, וכאשר הגיע למעבדת קוונדיש הוא חלק חדר עם קריק, שבניגוד אליו היה בעל ידע משמעותי בתחום זה ובתחומים אחרים הקשורים לכימיה ולפיזיקה.
עיקר המחקר במעבדת קוונדיש נעשה בחלבונים, אך ווטסון וקריק החליטו להתחיל ולעבוד על ניסיון לפענח את המבנה המרחבי של ה-DNA.
לדעתם, ובניגוד לתפיסה שרווחה באותה תקופה, היה סיכוי גבוה שדווקא מולקולה זו נושאת את החומר התורשתי.
בנו של לינוס פאולינג, פיטר, נמצא אף הוא במעבדת קוונדיש, ובדרך זו זכו ווטסון וקריק למידע שעומד להתפרסם בתחום עוד לפני הפרסום בפועל.
כך יכלו לעקוב אחר ההתקדמות של פאולינג (שנמצא בקליפורניה), ולקבל מידע רב-ערך שישמש, כפי שנראה, גם כמניע להתקדמות בפענוח המבנה.
אחת ההחלטות הראשונות של ווטסון וקריק, שהייתה לה כנראה משמעות רבה מבחינת הגילוי, היא החלטתם לנסות ולבנות מודל פיזי שיתאר את מבנה המולקולה, בדומה לשיטה שבה נקט פאולינג במהלך גילוי המוטיב החלבוני "אלפא הליקס".
המודל שניסו לבנות, כלומר מבנה המולקולה, אמור היה לעמוד בדרישות של הקשרים שבין מרכיבי המולקולה, ולהיות בעל משמעות מבחינת יכולת ההעברה של המידע הגנטי.
הניסיון הראשון של ווטסון וקריק משנת 1951 לבנות מודל של המולקולה התבסס על דברים שווטסון שמע וזכר (אך כנראה לא הבין) מהרצאה שנשאה רוזלינד פרנקלין בקינגס קולג'.
מודל זה התבסס על ההנחה של מולקולה בעלת שלושה סלילים, שקבוצת הפוספט נמצאת במרכזה, שהייתה הנחה שגויה הן מבחינת המטען החשמלי במרכז וכמות מולקולות המים.
פרנקלין, שהוזמנה ביחד עם וילקינס וחוקרים נוספים של קינגס קולג' לראות את המודל, הבינה כי אינו מתאים לתוצאות שהוצגו על ידה, ופסלה אותו מיד.
לאחר ניסיון זה הורה להם בראג, מנהל המעבדה, להפסיק לעבוד על מבנה ה-DNA ולהתמקד בתחומים אחרים.
לאחר כשנה, בעקבות ניסוי הרשי-צ'ייס (1952) שתמך בהנחה שה-DNA הוא החומר התורשתי הנמצא בתא החי, וכן בשל הידיעה כי פאולינג וקורי החלו לעבוד בעצמם על פענוח מבנה ה-DNA, הסכים בראג כי ווטסון וקריק יחזרו לעבוד על בניית המודל.
בשלב זה במיוחד, לקראת בניית המודל הסופי, עשו ווטסון וקריק שימוש מהותי במידע נוסף של רוזלינד פרנקלין, ולמעשה התבססו עליו על מנת להגיע למודל הסופי: צילום רנטגן של המולקולה מסוג B המכונה "תצלום 51" ודו"ח שחיברה פרנקלין עבור ועדה מטעם מועצת המחקר הרפואי (MRC).
לאחר שראה את הדו"ח של פרנקלין, הגיע קריק למסקנה כי הסלילים במולקולה נמצאים בכיוונים מנוגדים.
רק קריק יכול היה להסיק זאת כי לווטסון לא היה ידע מספיק בתחום זה של קביעת מבנה של מולקולה.
ב-4 בפברואר 1953 ניסו ווטסון וקריק שוב לבנות את המודל, כמודל של סליל כפול המתבסס במפורש הן על הנתונים שווטסון ראה בתצלום 51 והן על הנתונים שהופיעו בדו"ח של פרנקלין למועצת המחקר הרפואי, שהתקבל מפרוץ.
ואולם למרות זאת, אחת הבעיות בפניה עמדו ווטסון וקריק בהשלמת המודל הייתה הזיווג הנכון של הבסיסים, כאשר כל חלק מהמולקולה אמור היה להתאים לחלקים האחרים מבחינת הקשרים הכימיים הדרושים.
במשך ימים לא מעטים ניסה ווטסון לחבר את החלקים של המולקולה באמצעות מודל מקרטון.
לאחר מספר ניסיונות כושלים, נכנס לתמונה חוקר כימאי בשם ג'רי דונויו (Jerry Donohue), שישב באותו חדר עם ווטסון והיה תלמידו לשעבר של פאולינג.
דונויו ראה את החלקים שבהם השתמש ווטסון כדי לדמות את הבסיסים ואת הניסיונות שלו לזווג אותם ללא הצלחה.
הוא הבחין כי ווטסון משתמש בצורת בסיס הנקראת "אנול" במקום ב"קטו" והסב את תשומת ליבו לכך שהכתוב בספרי הלימוד על הביוכימיה של חומצות גרעין, עליו ווטסון הסתמך, אינו נכון.
כך התאפשר לווטסון לבצע את זיווג הבסיסים הנכון.
בניית המודל הסתיימה בסוף חודש פברואר.
ב-28 בפברואר 1953, בהתאם לתיאורו של ווטסון בספרו, נכנס קריק בסערה אל פאב ה-Eagle והודיע לכולם כי "מצאנו את הסוד של החיים".
המאמר שלהם נכתב במהלך חודש מרץ, ונשלח לפרסום ב-2 באפריל 1953.
ב-25 באפריל התפרסם גיליון מספר 171 של כתב העת Nature, ובו הופיעו שלושה מאמרים הקשורים למבנה ה-DNA, אשר נשלחו לפרסום באותו תאריך.
ראשון הופיע המאמר של ווטסון וקריק, "המבנה המולקולרי של חומצות גרעין" (Molecular Structure of Nucleic Acids), אשר היה קצר ביותר והשתרע על פני מעט יותר מעמוד.
השני, המאמר של וילקינס עם סטוקס ווילסון, "מבנה מולקולרי של חומצות גרעין דאופנטוזיות" (Molecular Structure of Deoxypentose Nucleic Acids), והשלישי, המאמר של פרנקלין ותלמיד המחקר שלה גוסלינג – "תצורה מולקולרית בתימונוקליאט" (Molecular Configuration in Sodium Thymonucleate).
מחד, ברור כי לא קיים קשר בין המאמרים והם אינם פרי עבודה משותפת של כל המחברים יחדיו.
מבחינת כל אחד מהמחברים מדובר בעבודת מחקר נפרדת אם כי בתחום המחקר המשותף לכולם – חומצות הגרעין.
מאידך, וילקינס ופרנקלין ידעו כבר על הגילוי של ווטסון וקריק כאשר הגישו את המאמרים שלהם לפרסום, ולכן שניהם מתייחסים אליו.
הם מצביעים, כל אחד מהם במאמרו שלו, כיצד הנתונים המפורטים בו מתיישבים או אף תומכים בהשערת המבנה של ווטסון וקריק שהופיעה במאמרם.
בניגוד אליהם, ווטסון וקריק עצמם לא ציינו בגוף המאמר, למעט משפט בודד בפסקת התודות שבסיומו, את עבודתם של וילקינס ופרנקלין, ודבר לא נאמר על תרומתה המיוחדת של פרנקלין עצמה לגילוי.
על המשפט הבודד המאזכר את פרנקלין במאמרם של ווטסון וקריק, נכתב:
במאמר המפורט יותר משנת 1954 פרנקלין כבר אינה נזכרת כלל, גם לא במסגרת אלה שהם מודים להם על תרומתם, והפעם הם הסתפקו באמירת תודה לווילקינס בלבד וכן לחוקרים נוספים, אך לא מהמעבדה שבה עבדו וילקינס ופרנקלין.
ב-1956, לאחר פרסומו בעקבות גילוי מבנה ה-DNA, חזר לארצות הברית כדי לשמש פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
ב-10 בדצמבר 1962 קיבלו ווטסון, קריק וגם וילקינס את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עבור גילוי המבנה המרחבי של ה-DNA.
בנאום קצר שנשא ווטסון במעמד הענקת פרס נובל ב-1962 לא אוזכרה כלל פרנקלין.
גם בהרצאות שנשא כל אחד מהזוכים, כמקובל, יום לאחר הטקס, לא הזכירו ווטסון וקריק את פרנקלין.
וילקינס אמנם טרח לציין את שמה בהרצאתו, אך עשה זאת רק במסגרת דברי תודה לקבוצת חוקרים שבשמותיהם נקב, על עבודתם המשותפת במעבדת קינגס קולג' שבה עבד.
במועד קבלת פרס נובל, לא הייתה פרנקלין בין החיים זה ארבע שנים.
בספר, ששקד על כתיבתו במשך שנתיים, סיפר על הגילוי מנקודת מבטו, תוך שהוא מתייחס לשאר האנשים שהיו מעורבים בעניין, לרבות פרנקלין עצמה.
לקראת פרסום הספר קריק הביע התנגדות עזה לתוכנו והגדיר אותו באחד ממכתביו לווטסון כ"רכילות ברמה של מגזינים לנשים".
קריק שלח מכתבי התנגדות להוצאה לאור של אוניברסיטת הרווארד וכתוצאה מכך, לאחר פניות הן של קריק והן של מדענים אחרים, ההוצאה סירבה להוציאו לאור, בין היתר עקב חשש ממשפטי דיבה.
למרות זאת, עותקים של כתב היד המקורי נשלחו לכמה מדענים.
הספר התפרסם לבסוף בהוצאה מסחרית והפך לרב מכר.
באופן אירוני למדי, דווקא ספרו, שהמעיט בחשיבות עבודתה וצייר אותה באופן מסולף כמעין "טכנאית" שלא הבינה את משמעות הנתונים שלה, הוא שהביא למחקר על תרומתה ולגילוי חלקה שהוסתר זמן כה רב.
באותה שנה התמנה לנשיא מעבדות קולד ספרינג הרבור ועמד בראשו לאורך כמה עשורים.
ווטסון סייע להפוך את המוסד לאחד המובילים בחקר הגנום.
ווטסון דחף את פרויקט הגנום האנושי של ארצות הברית (שמימן בכספי ממשלת ארצות הברית את ריצוף הגנום האנושי), ועמד בראש הפרויקט עם הקמתו ב-1990.
בין 1970 ל-1972 נולדו לווטסון שני בנים וב-1974 משפחתו עברה להתגורר בקהילת קולד ספרינג הרבור בה יושבת המעבדה.
הוא ידוע כנחרץ בדעותיו בנושאי פוליטיקה, דת ותפקיד המדע בחברה.
חלק מדעותיו נחשבות כמעוררות מחלוקת.
הוא מהתומכים הנלהבים של שימוש במזון מהונדס גנטית, וטוען כי היתרונות של השיטה עולים בהרבה על הסכנה לסביבה.
כמו כן, הוא טוען שההתנגדות המועלית נגד מזון כזה היא בלתי מדעית ולא רציונלית.
דעתו בנושא מוסברת בהרחבה בספרו DNA: The Secret of Life, בפרט בפרק 6.
ווטסון קיבל גינוי נרחב מהקהילה המדעית בעקבות שורה של התבטאויות שנויות במחלוקת, ובעיקר על תמיכתו באאוגניקה להשבחת הגזע האנושי.
הוא טען בראיון שה-10% הכי טפשים באוכלוסייה צריכים להיות מופּלים עוד כשהם עוברים.
כמו כן, יש להנדס את כל הבנות כך שיהיו "יפות", ואם יתגלה גן של הומוסקסואליות זו תהיה עילה מוצדקת להפלה.
באוקטובר 2007 אמר ווטסון בריאיון עיתונאי כי הניסיונות לעזור ליבשת אפריקה נכשלים, משום שהם מבוססים על ההנחה שהאינטליגנציה של בני היבשת זהה לזו של בני המערב, והדבר אינו כך למעשה, כפי שנוכח מי שהעסיק שחורים.
אמירה זו גרמה להשעייתו ממכון המחקר האמריקני שבו עבד, עד לבירור הדברים
על נשים בתחום המדע אמר ווטסון; "למרות שהן הופכות את העבודה ליותר מהנה עבור הגברים, הן כנראה פחות אפקטיביות".
בעקבות אמירות אלו ועוד בשנת 2019 פוטר ווטסון ממכוני המחקר שעבד בהם ובוטלו תוארי הכבוד שהוענקו לו.
ג'יימס ואט היה מהנדס וממציא סקוטי.
אבי כמה מן החידושים החשובים ביותר במנוע הקיטור ונחשב לממציא מכונת הקיטור המודרנית בשנת 1774.
פיתוח והפצת מנוע הקיטור על ידי ג'יימס ואט היו הכוח המניע של המהפכה התעשייתית.
על שמו של ואט נקראת יחידת ההספק – ואט.
ג'יימס ואט נולד בשנת 1736 בגרינוק, אז ברנפרושייר (Renfrewshire) והיום באינוורקלייד (Inverclyde)) שבסקוטלנד, למשפחה מבוססת מבחינת השכלה, רכוש ומעמד.
הוא היה הבכור מבין חמישה צאצאים ששרדו להוריו, הפרסביטריאנים באמונתם, אגנס (1703–1755) לבית מוירהד (Muirhead) וג'יימס ואט האב (1698–1782), אשר היה בונה אוניות, בעל אונייה, קבלן ומילא, בנוסף, תפקידים ציבוריים מקומיים.
סבו מצד האב, תומאס ואט (1642–1734), היה מורה למתמטיקה ולניווט, ומילא אף הוא תפקידים ציבוריים מקומיים.
את ראשית השכלתו רכש בביתו, בעיקר על ידי אמו, ובהמשך, עת עבר לבית הספר המקומי, גילה נטייה ריאלית.
במשך ילדותו ונעוריו, וגם אחר כך, סבל מבריאות לקויה.
לאחר סיום בית הספר, עבד בסדנאות של אביו, תוך שהפגין אגב כך כישרון הנדסי ניכר.
לאחר שכמה מיוזמותיו העסקיות של אביו כשלו, פנה ג'יימס ואט הבן לגלאזגו כדי לתור אחר תעסוקה בהכנת מכשירי מדידה.
כשהיה בן 18, מתה אמו, בריאותו של אביו התדרדרה, וג'יימס ואט הבן עשה דרכו אל לונדון, שם שהה כשנה (1755/6), בה התמחה בהתקנת מכשירים, בטרם חזר לסקוטלנד, בלא לקבל הסמכה רשמית במקצוע זה.
בכל זאת, ג'יימס ואט עבד בטיפול, באחזקה ובשיפור מכשירים מדעיים באוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1759, ואט הקים שותפות אשר עסקה בייצור ובשיווק מוצרים כמו כלי נגינה וצעצועים, והעסיקה עד 16 עובדים.
לאחר כשש שנים, השותף הלך לעולמו, ואחד העובדים נטל על עצמו את הובלת העסק, שהתמיד לפעול עד המאה ה-20.
בשנת 1759 ג'יימס ואט החל להתעניין במנוע הקיטור של ניוקאמן, אשר שימש זה כמה עשרות שנים לשאיבת מים ממכרות.
בשנים הבאות, על אף שלא ראה בשלב זה מנוע קיטור במו עיניו, הוא קרא כל חומר כתוב, שהצליח להניח עליו את ידו, בנושא זה, וערך ניסויים, אשר לא עלו יפה.
בשנת 1763 ואט התוודע לראשונה למנוע הקיטור באופן ישיר יותר, עת התבקש לתקן דגם שלו אשר היה ברשות אוניברסיטת גלאזגו.
ואט תיקן אמנם את המודל, אך תוך כדי כך גילה בו ליקויים בסיסיים, הגורמים לכך שמרבית האנרגיה המושקעת בו מתבזבזת.
הדבר נגרם בשל הצורך בקירור הצילינדר בו נעה הבוכנה בין פעימה לפעימה, כדי לעבות את הקיטור, וכך, לאפשר ללחץ האטמוספירי להוריד את הבוכנה (ר' שרטוט).
ב-1765 הכניס ואט שיפור יסודי למכונת הקיטור של ניוקאמן.
השיפור, עיבוי הקיטור במכל נפרד, חסך את הצורך בקירור הצילינדר בין פעימה לפעימה, והעלה בהרבה את הנצילות של כוח הקיטור.
בהמשך אותה שנה ואט בנה מודל שפעל, אך לצורך בניית מכונה שימושית, היה צורך להתגבר על קשיים טכניים שונים.
המכשול העיקרי היה הצורך בהתאמה מדויקת של הצילינדר והבוכנה, דבר שהיה קשה ברמה הטכנולוגית של סוף המאה ה-18. בעיה זו נפתרה לבסוף לאחר שואט הצליח לגייס לשם כך את ג'ון וילקינסון (Wilkinson), אשר פתר בעיה דומה למדי בעת שעסק בייצור תותחים.
נוסף להכרח לגבור על קשיים טכניים, נזקק ואט להון כדי לקדם את המצאתו.
תחילה ואט נתמך על ידי חרשתן בשם ג'ון רובק (Roebuck), שותפו לפטנט, אשר נרשם ב-1769, עד שזה פשט את הרגל.
בהמשך, ב-1774, ואט יצר שותפות מצליחה מאוד עם התעשיין והמהנדס מתיו בולטון (Boulton), תושב בירמינגהאם, אשר רובק העביר אליו את חלקו בזכויות הפטנט.
במסגרת אותה שותפות, נטייתו של ואט הייתה לעסוק בעניינים הטכניים, ואילו העיסוק בנושאים הכספיים הלם פחות את טבעו.
אותה שותפות שחררה את ואט, במידה רבה, לעיסוקיו כממציא, שכן בעוד שטרם שותפותו עם בולטון, ואט נאלץ לשלוח ידו בעיסוקים נוספים, כמודד וכמהנדס אזרחי, כדי להתקיים בעוד הוא מפתח את המצאתו.
כעת, השניים הקימו בית חרושת למכונות קיטור בבירמינגהם, אליה ואט העתיק את מקום מגוריו.
ב-1775, הצליחו השניים בשכנוע הפרלמנט להאריך את הפטנט ב-25 שנים נוספות.
החל מ-1776, ובמשך חמש השנים הבאות, עסקה השותפות "בולטון אנד ואט", בהצלחה רבה, בהתקנת מכונות קיטור לשם שאיבת מים ממכרות, בעיקר בקורנוול.
בשנים הראשונות, השותפות לא עסקה בייצור המנועים, ואלה יוצרו על ידי אחרים בהתאם לשרטוטיו של ואט.
ג'יימס ואט שימש כמהנדס יועץ, אשר פיקח על הצבת המכונה והכנסתה לפעולה, ובמהלך הזמן, הכשיר גם אחרים למלאכה זו.
בהמשך, עברה השותפות בהדרגה לייצור חלקים מן המכונות.
מכונות אלה, עקב גודלן (הראשונה הגיעה לגובה של כשישה מ' וקוטר הצילינדר היה כ-1.25 מ'), הצריכו הקמת מבנה מיוחד לשם התקנתן.
התשלום אותו גבתה השותפות, על בסיס שנתי, עמד על שוויה של שליש מכמות הפחם אשר נחסכה בהשוואה למנוע של ניוקאמן (שיטת תשלום זו, אגב, עיכבה את החדרת המנוע למכרות הפחם, שכן במקומות משופעים בפחם, חיסכון זה היה זניח).
בשנת 1800, בה פקע הן הפטנט, הן הסכם השותפות, ואט, וכמוהו גם בולטון, פרשו מן השותפות, וואט העביר את חלקו לבניו, אשר כבר כמה שנים קודם לכן היו מעורבים עמוקות בעסק.
על מנת להרחיב בהרבה את אפשרויות השימוש במנוע הקיטור, נדרשה דרך להפוך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית.
הפתרון המתבקש היה ארכובה, אלא שהפטנט להתקן זה היה בידי ג'יימס פיקארד (Pickard), אשר הציע מצדו, היתר הדדי לשימוש בארכובה ובמנוע הקיטור של ואט.
ואט דחה פתרון זה, ולצורך המרת תנועה קווית לסיבובית המציא ב-1781 תמסורת גלגלי שיניים המזכירה במשהו תנועת כוכב לכת סביב השמש (ר' שרטוט).
במהלך השנים הבאות הוסיף ואט לשפר את מכונתו על ידי המצאות נוספות.
בין אותן המצאות, היה מנוע שבו לחץ הקיטור דוחף את הבוכנה משני צידיה, לסירוגין, ולשם כך אף המציא תמסורת מיוחדת.
כן המציא מצערת, לשליטה על כוח המנוע.
בנוסף, ואט העלה רעיונות, עליהם נרשמו פטנטים ב-1781 וב-1782, האחד, מנוע משולב, המורכב מכמה מכונות קיטור, והשני, שימוש בקיטור בלחץ גבוה בהרבה מן הלחץ האטמוספירי.
בפועל, למרות הצגת רעיון אחרון זה, המכונות של ואט היו מבוססות על שימוש בדוד קיטור בלחץ נמוך, הקרוב ללחץ האטמוספירי, שכן ואט התנגד לשימוש בדוודים עם לחץ גבוה שבאותה תקופה היו מועדים לדליפות ולהתפוצצויות.
בשנת 1788 ואט רשם פטנט על המצאה נוספת, וסת צנטריפוגלי, אשר סייע במניעת התפרצויות ואובדן שליטה של המנוע.
כן המציא ואט מציין ללחץ הקיטור בתוך הצילינדר, המצאה אותה שמר כסוד מסחרי.
שיפורים אלה, בהצטרפם יחד, הפכו את מנוע הקיטור של ואט ליעיל פי חמישה מזה של ניוקאמן.
המנוע הסיבובי החל לפעול במפעלי טווייה ברחבי אירופה בהיקף הולך וגדל.
בשנת 1790 השתמשו מפעלים בודדים בכוח הקיטור, אך ב-1800 כבר ייצר ואט כ-500 מנועים כאלה, והם נחטפו על ידי בעלי המפעלים.
מכונת הקיטור הייתה מן הגורמים הטכניים המכריעים במהפכה התעשייתית בסוף המאה ה-18 ומן המכשירים והמתקנים העיקריים של אספקת כוח לתעשייה במהלך כמה דורות.
בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו מתחרים לייצר אף הם מכונות קיטור כדוגמת זו של ואט, ואחרים שיפרו את זו של ניוקאמן, לה הוסיפו מעבה חיצוני.
מצד שני, התבצרותם של ואט ובולטון מאחורי הפטנט עיכבה ככל הנראה ממציאים אחרים מלפתח שיפורים למנועי הקיטור.
בסוף המאה ה-18 טרם הייתה קיימת דרך אמינה להעתקה מדויקת של חומר כתוב או מודפס.
הדבר הקרוב ביותר לכך היה מנגנון ובו שני עטים המחוברים זה לזה, כך שבעת שהאחד כתב, השני חזר על תנועתו.
ואט ניסה תחילה לשפר שיטה זו, אך לנוכח סרבולה, זנח כיוון זה.
חלף זאת, ואט פיתח שיטה ולפיה הוצמד דף המקור לדף אחר, דק מאוד ומלוחלח, אשר נלחץ בחוזקה אל המקור.
לאחר מכן, מול מקור אור, ניתן היה לראות עליו במדויק את המסמך המקורי.
ואט החל בניסויים ב-1779, ולאחר כשנה, בה נוסו סוגי נייר ודיו שונים, כמו גם אלמנטים אחרים, רשם על שיטתו פטנט.
גם לאחר רישום הפטנט, ואט עמל עוד מספר שנים על מנת לפתח את שיטת ההעתקה כדי לעשותה ישימה יותר, אמינה יותר ונוחה יותר לשימוש.
שיטה זו, אשר הצליחה מסחרית, שימשה להעתקה עד המאה ה-20.
כבר מגיל צעיר ואט גילה עניין רב בכימיה.
בין היתר, בסוף שנות ה-80, הוא ניסה למצוא שיטה מסחרית להלבנת בדים, ושיתף בעבודתו את חמו דאז, אשר עסק בתחום, ואת אשתו (השנייה), והשיטה נחלה הצלחת מה.
אולם כיוון שבמקביל פותחו שיטות אחרות, טובות יותר, וכיוון שנתגלו קשיים מסוימים בשיטה שואט פיתח, ואט נטש בסופו של דבר את הנושא.
בין השנים 1794–1797, ואט עסק בייצור מתקנים להפקת, טיהור ואכסנת גזים, תהליכים שהתגלו ממש באותן שנים, עבור מה שהפך להיות, בשנים הבאות, 'המכון הפנאומטי' בבריסטול.
אחת הסיבות לעיסוקו זה הייתה מחלת השחפת ממנה סבלה בתו, ולבסוף הלכה לעולמו בעטייה, והאמונה כי ניתן לסייע לה באמצעות אותם גזים.
לאחר שואט פרש משותפותו עם בולטון, הוא המשיך בהמצאת ובפיתוח מתקנים נוספים.
בין היתר, ואט המציא מתקן להעתקת פסלים ומדליונים, עליו לא רשם פטנט.
אחת מן הדמויות שהעתיק בעזרת אותו מתקן, הייתה של אדם סמית.
כן המציא מתקן מיטלטל לציור טבע בפרספקטיבה ועוד.
גם לאחר פרישתו מן השותפות, ואט המשיך לגלות עניין בהנדסה אזרחית, ושימש יועץ לכמה חברות.
בשנת 1764 ואט נשא לאשה את בת דודתו מרגרט (פגי) מילר (Miller).
מרגרט האם מתה בעת לידה ב-1773. ב-1777 נישא ג'יימס ואט בשנית לאן מקגרגור (MacGregor), ביתו של יצרן צבעים מגלזגו.
בשנת 1767 ואט הצטרף לשורות הבונים החופשיים בסניף גלאזגו של הארגון.
בין השנים 1777 ו-1790 ג'יימס ואט התגורר בבירמינגהם.
ואט ובולטון מונצחים על שטרות 50 לירות שטרלינג, שהונפקו בשנת 2010.
ג'יימס השני, מלך אנגליה או ג'יימס השביעי, מלך סקוטלנד (14 באוקטובר 1633 – 16 בספטמבר 1701) היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד מ-6 בפברואר 1685 ועד למהפכה המהוללת ב-1688. ג'יימס היה המלך הקתולי האחרון שמלך באנגליה, סקוטלנד או אירלנד.
ג'יימס נולד ב-14 באוקטובר 1633 בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
הוא היה בנם השלישי של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ושל המלכה הנרייט מארי, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
מכיוון שהבכור מת ביום הלידה ב-1629, הוא היה שני בתור לכס המלכות אחרי אחיו, שלימים הפך למלך צ'ארלס השני.
בשנת 1644 הוא קיבל את התואר דוכס יורק.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוא נשאר במעוז המונרכיסטי של אוקספורד בזמן שאביו נלחם בכוחות בית הנבחרים והפוריטנים.
כשהעיר נכנעה ב-1646, נעצר ג'יימס בארמון סנט ג'יימס בפקודת הפרלמנט ואחיו הבכור נמלט לצרפת.
בשנת 1648, בעזרתה של הסופרת אן האלקט, הצליח ג'יימס להימלט מהארמון ולברוח להאג במסווה.
כאשר המלך צ'ארלס הראשון הוצא להורג על ידי מתנגדים ב-1649, הכריזו המונרכיסטים על אחיו של ג'יימס צ'ארלס השני כמלך החדש, שהוכר על ידי הפרלמנטים של סקוטלנד ואירלנד.
כשחזר לסקוטלנד ב-1650, הוכתר בסקון בשנה שלאחר מכן.
באותה תקופה הוא לא יכול היה לזכות בכתר אנגליה.
ב-1651 הוא הובס על ידי כוחות אנגלים פולשים בקרב ווסטר ונמלט חזרה לצרפת.
ג'יימס חיפש מקלט גם בצרפת.
הוא שירת בצבא הצרפתי תחת מרשל טורן.
בשנת 1656, כאשר האח צ'ארלס כרת ברית עם ספרד ההבסבורגית, אויבת צרפת, הוא הצטרף לצבא הספרדי, שם שירת תחת לואי השני, נסיך דה קונדה.
גם טורן וגם קונדה שיבחו את הדוכס מיורק על כישוריו הצבאיים.
לאחר מותו של אוליבר קרומוול והתפטרותו של בנו ריצ'רד קרומוול, הפרלמנט קרא לאחיו צ'ארלס לחזור לאנגליה על מנת לסיים את המהומה הפוליטית, שם עלה לכס המלכות כצ'ארלס השני ב-29 במאי 1660. ג'יימס חזר לצד אחיו.
למרות שהוא היה הראשון בתור לכס המלכות, לא היה סביר שהוא באמת יחליף אותו.
המלך צ'ארלס השני היה עדיין צעיר ורווק, למרות שכבר היו לו מספר ילדים בלתי חוקיים.
ג'יימס נישא בחשאי לליידי אן הייד, בתו של אדוארד הייד, הרוזן הראשון מקלרנדון, ראש הממשלה הגולה של צ'ארלס השני ב-24 בנובמבר 1659 בברדה, הולנד.
ב-3 בספטמבר 1660, הנישואים חזרו על עצמם בטקס רשמי בלונדון.
הדוכסית מיורק ילדה את ילדה הראשון בחודש שלאחר מכן.
ג'יימס, דוכס יורק, מונה ללורד אדמירל גבוה והיה המפקד העליון של הצי המלכותי במהלך מלחמות הולנד–אנגליה השנייה (1665–1667) והשלישית (1672–1674).
מזכיר המדינה שלו במשרד חיל הים, סמואל פפיס, תיאר תקופה זו ביומנו הידוע.
לאחר שהאנגלים כבשו את אזור הולנד החדשה באמריקה הצפונית בשנת 1664, שמה של העיר ניו אמסטרדם שונה לכבודו לניו יורק.
פורט אורנג', 150 מייל במעלה הנהר הדסון, נקראה על שמו של הדוכס מאלבני, התואר השני שלו, וקיבלה את השם אולבני.
ג'יימס עמד גם בראש החברה המלכותית האפריקאית, שהייתה מעורבת בסחר העבדים האטלנטי.
בשנת 1668 או 1669 ג'יימס המיר את דתו לכנסייה הקתולית.
יריביו הפרוטסטנטים בפרלמנט, ובראשם אנתוני אשלי קופר, הצליחו להשיג על ידי העברת חוק המבחן שכל עובדי המדינה והצבא היו צריכים להישבע שבועה שאינה תואמת את תורתה של הכנסייה הקתולית.
בנוסף, על פי הטקס של הכנסייה האנגלית, הם נדרשו לקבל התייחדות.
הדוכס מיורק סירב להישבע ולקבל את הקודש והתפטר מתפקידו כאדמירל העליון.
המלך צ'ארלס השני התנגד להמרה של אחיו ודרש לגדל את ילדיו של הדוכס כפרוטסטנטים.
למרות כל זאת, הוא התיר לאחיו, שהתאלמן ב-1671, להינשא לנסיכה הקתולית מרי ממודנה ב-1673. הרבה אנגלים לא נתנו אמון בדוכסית החדשה מיורק, וראו בה סוכנת של האפיפיור.
בשנת 1677, הדוכס מיורק ניסה לפייס את הפרוטסטנטים בכך שהתיר לבתו מרי להינשא למושל הפרוטסטנטי של הולנד, וילם השלישי, נסיך אורנז', אשר היה גם האחיין שלו.
למרות הוויתורים נותרו החששות ממלך קתולי עתידי.
זה הוסיף להריונות הכושלים של אשתו של אחיו, המלכה קתרין.
הכומר המגורש טיטוס אואטס מהכנסייה האנגליקנית עורר חוסר שביעות רצון על ידי הטפה על מזימה של האפיפיור להרוג את צ'ארלס השני, כביכול כדי להעמיד את הדוכס מיורק על כס המלכות.
שמועה מפוברקת זו גרמה לגל של היסטריה אנטי-קתולית לשטוף את האומה.
הדוכס מיורק החליט בחוכמה לעזוב את אנגליה ולנסוע לבריסל.
בשנת 1680 מונה לתפקיד הלורד הנציב העליון של סקוטלנד ועבר לארמון הולירוד באדינבורו.
באנגליה, לורד שפטסברי ואחרים ניסו להדיר את הדוכס מיורק מסדר הירושה.
כמה מהם אפילו הציעו שהכתר יעבור לבנו הבלתי חוקי של צ'ארלס השני, הדוכס ממונמות'.
בשנת 1679, כאשר הצעת חוק ההדרה עמדה לעבור, המלך צ'ארלס השני פיזר את הפרלמנט.
הצעת חוק ההדרה תרמה גם לגיבוש מערכת שתי המפלגות האנגלית.
הוויגים תמכו בחוק בעוד שהטוריים התנגדו לו.
שני פרלמנטים נוספים נבחרו ב-1680 וב-1681, אך כל אחד פורק מאותה סיבה.
לאחר פירוק הפרלמנט ב-1681, לא התכנס פרלמנט חדש.
צ'ארלס השני היה מאוד פופולרי באותה תקופה.
לכן הוא הצליח לאפשר לדוכס מיורק לחזור לאנגליה ב-1682. היא נטרפה מול חופי Great Yarmouth ב-6 במאי 1682, כאשר HMS Gloucester, ספינה בעלת 54 תותחים שהושקה ב-1654, עלתה על שרטון על גדת חול.
התאונה נגרמה כתוצאה מהוויכוח של הדוכס מיורק עם הקברניט על המסלול הנכון.
מאחר שהדוכס מיורק סירב בתחילה לפנות את הספינה, עד 250 אנשים קיפחו את חייהם.
גילוי הספינה הטרופה ב-2007 נשמר בתחילה בסוד מחשש לשודדי אוצרות והוכרז ביוני 2022.
בשנת 1683 קבוצה של קושרים פרוטסטנטים יזמה את "מזימת בית ריי" (Rye House Plot) לרצוח את המלך ואת אחיו בשובם ללונדון לאחר השתתפותם במרוצי סוסים בניומרקט.
בכל אופן, שרפה גדולה החריבה את מקום הלינה של צ'ארלס בניומרקט, דבר שאילץ אותו לעזוב את המרוצים מוקדם מהצפוי ובכך הוא ניצל מההתנקשות.
החדשות על המזימה שנכשלה דלפו.
קבוצה של פוליטיקאים פרוטסטנטים, ביניהם דוכס מונמות', בנו של המלך, היו מעורבים בקשר.
כעשרה בני אדם, ביניהם אלג'רנון סידני ולורד ראסל הוצאו להורג.
הדוכס הוגלה לחצר ויליאם מאורנז'.
לורד דנבי ולורדים נוספים ששרדו את תקופת כליאתם במצודת לונדון שוחררו על ידי המלך ואחיו ג'יימס זכה להשפעה מרובה יותר בחצר המלכות.
טיטוס אוטס נשפט ונכלא באשמת הוצאת דיבה.
במקום זאת, הפופולריות של השניים גדלה.
צ'ארלס השני מת ללא יורש לגיטימי ב-1685 והמיר את דתו לאמונה הקתולית על ערש דווי, מה שמרמז שבמהלך חייו הוא דבק רשמית באמונה האנגליקנית רק מסיבות מדיניות.
ג'יימס ירש אותו ועלה לכס השלטון, ושלט באנגליה ובאירלנד כג'יימס השני ובסקוטלנד כג'יימס השביעי.
הוא הוכתר במנזר וסטמינסטר ב-23 באפריל 1685.
ג'יימס עלה לכס השלטון על רקע מאבק בין הקתולים והפרוטסטנטים, ובין הזכות האלוהית של המלכים לשלוט (בדומה לדודנו הצרפתי לואי הארבעה עשר) לבין הזכויות הפוליטיות של הפרלמנט שהוקנו לעם בדם רב שהוקז בימי קרומוול.
כאשר עלה לשלטון הוא הצהיר כי ברצונו לשלוט על פי הדין והמנהגים, לכבד את החירויות ואת החוק, ובאשר לדעותיו הפרטיות בנושאי אמונה - "איש לא יבחין כי הוא מחזיק בהן".
בפועל, ג'יימס החל במסע של שוויון זכויות לקתולים, אשר עד עתה הופלו על פי החוק, ונאסר עליהם לשאת במשרות אלא אם יתכחשו לאמונתם.
כמו כן קידם אצילים קתולים למשרות בכירות, וניצל את עובדת עמידתו בראש הכנסייה האנגליקנית כמונרך, כדי למנוע הטפות כנגד הקתוליות.
בתחילה הייתה מעט התנגדות גלויה לשליט החדש.
אנגליקנים שמרנים רבים אף תמכו בו.
הפרלמנט החדש, שהתכנס במאי 1685, מצא חן בעיניו והעניק לו הכנסה גדולה.
לאחר מכן ניסה ג'יימס ליצור פרלמנט שיהיה כפוף למרותו, ויבטל כליל את החקיקה כנגד הקתולים.
עם זאת, המלך ג'יימס השני נאלץ להתמודד עם מרד מונמות' של בנו הבלתי חוקי של צ'ארלס השני, ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', שהכריז על עצמו כמלך ב-20 ביוני 1685. המרד הסתיים עם תבוסת המורדים בקרב סדג'מור ובהמשך הוצאתו להורג של ג'יימס סקוט במצודת לונדון.
למרות שהדוכס ממונמות' לא נהנה מתמיכה ציבורית, ג'יימס החל עד מהרה לחוות חוסר אמון מנתיניו.
שופטיו הענישו בחומרה את המורדים.
ידוע לשמצה במיוחד היה ג'ורג' ג'פריס, שהפך עד מהרה לשופט התליין כפי שכינו אותו.
הסיכול הזה הוביל במהרה את הציבור להאמין שהמלך שלהם ברברי ואכזר.
כדי להגן על עצמו מפני מרד נוסף, ניסה ג'יימס לבנות צבא עמידה גדול.
מכיוון שמינה קתולים כמפקדים של כמה רגימנטים, המלך נקלע לעימות עם הפרלמנט.
הפרלמנט פוזר בנובמבר 1685 ולא היה אמור להיפגש שוב בתקופת שלטונו של ג'יימס.
בשנת 1685 שלח המלך ג'יימס השני את ג'ורג' את'רג', שהיה נאמן לו וידוע כמחזאי באנגליה, כשגריר מאנגליה לרייכסטאג ברגנסבורג כדי לייצג את מדיניותו שם וליצור קשר עם המנזר הסקוטי הקתולי סנט.
כמזכיר, את'רג' היה מלווה על ידי יו יוז, שהיה מרגל הולנדי במסווה, אך הדבר לא נחשף.
יוז שלח את הדיווחים שלו, שהציגו בצורה גרועה את את'רג', שהפך לתומך נלהב של המלך, למתנגדיו של המלך ג'יימס השני בהולנד.
האירוע החגיגי שאורגן על ידי את'רג' בשנת 1688 לציון לידתו של יורש העצר הזכר המיוחל, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, עורר סערה גדולה ברגנסבורג אליו הוזמנו לא רק כל אזרחי רגנסבורג אלא גם כל חברי מועצת העיר וכל השליחים ברייכסטאג.
עיצוב הפסטיבל התבסס על דגם ההכתרות הקיסריות שהתקיימו ברגנסבורג.
כאשר גילה אתרג' ברגנסבורג שהמלך לו סגד הודח במהלך המהפכה המהוללת, הוא מיד הלך בעקבות המלך לגלות בצרפת, שם מת עד מהרה.
המתיחות הדתית התגברה בשנת 1686. בית משפט אילץ כמה שופטים לפסוק פסק דין שאפשר למלך להשעות את ההגבלות הדתיות של חוקי המבחן.
זה אפשר לו להעמיד את חבריו לאמונה בראש המשרות הגבוהות ביותר בממלכה.
הוא קיבל את הנונציו פרדיננדו ד'אדה בחצר המלוכה כשגריר האפיפיור הראשון לבית המשפט מאז ימי המלכה מרי הראשונה.
המוודה של ג'יימס, הישועי אדוארד פטר, במיוחד, הפך למושא לזעם הפרוטסטנטי.
החלטות פוליטיות אלו גרמו למלך ג'יימס לאבד את תמיכתם של בעלי בריתו לשעבר.
לאחר מכן ג'יימס הורה על השעיית הנרי קומפטון, הבישוף האנטי-קתולי של לונדון.
אנגליקנים נוספים פוטרו ממשרותיהם הפוליטיות.
עם הצהרת הסובלנות ב-1687 הוא ביטל חוקים שהפלו או הענישו קתולים, אך גם מתנגדים דתיים בצד הפרוטסטנטי.
באותה שנה פיזר ג'יימס את הפרלמנט והנהיג רפורמות נוספות לצמצום כוחה של האצולה.
כדי לרצות את האצילים הסקוטים המשפיעים ביותר, שביניהם נהנה בית סטיוארט מיותר אהדה מאשר באנגליה, הוא הקים את מסדר הדרדר ב-1687.
המלך גם עורר התנגדות באמצעות מדיניותו כלפי אוניברסיטת אוקספורד.
הוא הרחיק את האנגליקנים בכך שהעניק לקתולים תפקידים חשובים בשניים מהמכללות החשובות ביותר, כרייסט צ'רץ' קולג' ויוניברסיטי קולג'.
הוא גם פיטר את הפרופסורים הפרוטסטנטים ממכללת מודלין והחליף אותם לחלוטין בקתולים, למורת רוחם של רבים.
הולדת בן זה, שנועדו לו חיי מאבק וגלות (ויהיה ידוע בשם "הטוען לכתר הזקן") עוררה עוד יותר את חששות האריסטוקרטיה האנגליקנית.
האריסטוקרטים האנגליקנים קיוו שהמלוכה הקתולית תבוא אל קיצה עם מותו ג'יימס, ועתה חששו שעומדת לקום שושלת קתולית שתשלוט בממלכת אנגליה לנצח.
רבים הטילו ספק אם הבן הוא בנו של ג'יימס, או בכלל בנה של המלכה.
הפרוטסטנטים, הנאמנים עדיין לעקרון הירושה החוקית, הפיצו את האגדה כאילו הוברח התינוק לארמון בתוך סיר גדול.
מעבר לים השקיף על התפתחויות אלו ויליאם מאורנז'.
מזה שנים היה הוא תקוות הפרוטסטנטים באנגליה, ואלה הזמינו אותו פעמים רבות לבוא ולהדיח את המלך הקתולי השנוא עליהם.
ב-30 ביוני 1688, באותו היום שבו זוכו הבישופים, דרשה קבוצה של אצילים פרוטסטנטים מוויליאם לעבור לאנגליה עם צבא.
כבר בספטמבר התברר כי ויליאם השלישי מתכנן פלישה.
למרות זאת, המלך ג'יימס סירב לעזרתו של לואי ה-14 הצרפתי, מחשש שהאנגלים יתנגדו להתערבות צרפתית.
כמו כן, ג'יימס האמין בטעות שצבאו יחזיק מעמד בעימות.
אך כאשר נחת הנסיך מאורנז' באנגליה ב-5 בנובמבר 1688, ג'יימס ננטש על ידי כל הקצינים הפרוטסטנטים שלו.
בתו שלו אן הצטרפה לכוח הפלישה, ופגעה עמוקות במלך.
סדרה של מרידות בצבא ובצי הראתה לג'יימס כי אין לו סיכוי להחזיק בכס המלוכה.
כאשר התברר כי הדוכס ממרלבורו, מפקד הצבא, עמד בסוד הקשר שהביא את ויליאם לארץ, נפלה רוחו של ג'יימס וב-11 בדצמבר ג'יימס ניסה לברוח מאנגליה.
הוא השליך תחילה את החותם הגדול של הממלכה לנהר התמזה, אולם הוא נתפס לאחר מכן בקנט.
ויליאם השלישי לא התכוון לעצור את ג'יימס וב-23 בדצמבר נתן לו לברוח.
ג'יימס התקבל בצרפת על ידי המלך לואי ה-14, שהציע לו ארמון ופנסיה נדיבה.
כשג'יימס עזב את ממלכתו, לא היה פרלמנט מכהן.
בדרך כלל יכול היה להתכנס פרלמנט רק על ידי המונרך השולט.
אבל מאז שברח מהמדינה, ויליאם מאורנז' קרא לפרלמנט, שנקרא פרלמנט הוועידה, בהתייחס לפרלמנט שצ'ארלס השני כינס כשחזר לכס המלוכה ב-1660. הפרלמנט הכריז ב-12 בפברואר 1689 כי ניסיונו של ג'יימס לברוח ב-11 בדצמבר מייצג התפטרות מהממשלה והכס התפנה.
הכתר גם לא עבר לבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד; במקום זאת, בתו של ג'יימס, מרי, הוכרזה כמלכה יחד עם בעלה ויליאם השלישי.
הפרלמנט הסקוטי אישר החלטה זו ב-11 באפריל של אותה שנה.
ויליאם השלישי ומרי השנייה נתנו לאחר מכן את הסכמתם לחוק הזכויות 1689. החוק אישר את הצהרת הזכויות המוקדמת יותר, שבה פרלמנט הכנס פירש את בריחתו של ג'יימס כהתפטרות והפך את ויליאם ומרי למלכים.
מגילת הזכויות האשימה גם את ג'יימס השני בניצול לרעה של כוח.
בין היתר מתחה ביקורת על השעיית תיק המבחן, העמדה לדין של שבעת הבישופים רק על עתירה, הקמת צבא קבע והטלת עונשים אכזריים.
החוק הבהיר גם את שאלת הירושה.
הבאים בתור לכס המלכות צריכים להיות ילדיהם של ויליאם ומרי, לאחר מכן בסדר הירושה ניצבו הנסיכה אן וילדיה, ולאחר מכן ילדיו של ויליאם מנישואים נוספים אפשריים.
במרץ 1689 נחת ג'יימס באירלנד בתמיכת כוחות צבא צרפתיים.
הפרלמנט האירי לא הלך בעקבות הפרלמנט האנגלי והמשיך להכיר בג'יימס כמלך הלגיטימי.
עם זאת, הוא הובס בקרב מול ויליאם השלישי ליד הנהר בוין ב-1 ביולי 1690 (12 ביולי ב).
פחדנותו גרעה מהתמיכה בו והקנתה לו את הכינוי הידוע לשמצה 'ג'יימס ההוא' באירלנד.
בצרפת הורשה ג'יימס לגור בטירת סן-ז'רמן-אן-לה.
בשנת 1696 נעשה ניסיון יעקוביטי להתנקש בחייו של ויליאם ולהחזירו לכס המלכות, אך הוא כשל.
ג'יימס דחה את הצעתו של לואי ה-14 להיבחר למלך פולין באותה שנה, מחשש שקבלת הכתר הפולני תהפוך אותו לבלתי מתאים לכתר אנגליה בעיני בני ארצו באנגליה.
לאחר מכן, לואי ה-14 לא הציע לג'יימס עזרה נוספת.
החלטה זו התקבלה בשנת 1697 על ידי התחייבותו בשלום רייזוויק עם ויליאם השלישי.
ג'יימס נפטר משבץ מוחי בגלות בסן ז'רמן, צרפת, ב-16 בספטמבר 1701.
בתו הצעירה של ג'יימס, אן, עלתה לכס המלכות כאשר ויליאם השלישי נפטר בשנת 1702. מרי השנייה כבר מתה ב-1694. חוק ההסדר 1701 קבע שאם קו הירושה השולט יגווע, קו הירושה המצוין במגילת הזכויות צריך לעבור לבת דודה גרמנית רחוקה, סופיה מהנובר, וצאצאיה הפרוטסטנטים.
כאשר המלכה אן מתה בשנת 1714, זמן קצר לאחר סופיה, הכתר עבר לבנה של סופיה גאורג אוגוסט, הנסיך הבוחר מהנובר, וכך לבית הנובר.
בנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, קיבל על עצמו את הנהגת היעקוביטים.
הוא נקרא על ידי תומכיו בשם "ג'יימס השלישי והשמיני", ועל ידי מתנגדיו "המתיימר הזקן לכס המלכות" (המתיימר הזקן).
הוא הוביל מרד בסקוטלנד זמן קצר לאחר עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלכות, אך הובס.
לא נעשו ניסיונות רציניים להחזיר את הסטוארטים לכס המלכות מאז העלייה הכושלת של 1745. עם זאת, ישנם עדיין אנשים התומכים בעניין היעקוביטים.
ג'יימס פרנסיס אדוארד נפטר בשנת 1766 וירש אותו בנו צ'ארלס אדוארד סטיוארט, הידוע בכינויו "המתחזים הצעיר".
את צ'ארלס אדוארד ירש אחיו הצעיר הנרי בנדיקט סטיוארט, שהיה הקרדינל הבישוף של פראסקטי.
הנרי בנדיקט היה הצאצא הלגיטימי האחרון של ג'יימס השני.
במותו בשנת 1807 עברה התביעה היעקוביסטית לצאצאו הישיר ביותר של צ'ארלס הראשון, קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה, נכדו של אחותו הצעירה של ג'יימס השני הנרייטה.
היורש השושלתי הנוכחי לטענת היעקוביטים הוא, באמצעות ירושות נשיות מרובות, פרנץ, דוכס בוואריה.
למרות שהוא אינו תובע את כס המלוכה, היעקוביטים מכנים אותו פרנסיס השני.
ב-24 בנובמבר 1659, ג'יימס התחתן עם ליידי אן הייד, ממנה נולדו לו שמונת הילדים הבאים:
בנישואיו השניים, ב-21 בנובמבר 1673, הוא נישא לנסיכה מריה ביאטריקס ממודנה, בתו של אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה, ממנה נולדו לו שבעת הילדים הבאים:
בנוסף, הוא גם היה אב לילדים לא חוקיים:
ג'יימס וולפנזון היה עורך דין, בנקאי השקעות וכלכלן יהודי-אוסטרלי בעל אזרחות אמריקאית.
כיהן כנשיא התשיעי של הבנק העולמי בשנים 1995–2005. במאי 2005 מונה לנציג הקוורטט לתיאום נסיגת ישראל מרצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות, ולפיתוחה של הרצועה שעברה לאחריות פלסטינית.
אביו היה איש עסקים יהודי, שהיגר מאנגליה לאוסטרליה בתקופת השפל הגדול.
וולפנזון שימש כקפטן נבחרת הסיף האולימפית של אוסטרליה, למד מינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ובשנת 1980 קיבל אזרחות אמריקאית.
מילא תפקידים שונים בבנקאות העולמית, ובמאי 1995 מונה לנשיא הבנק העולמי, בו החזיק עד שנת 2005. מחליפו בתפקיד היה היהודי-האמריקאי פול וולפוביץ.
ב-31 במאי 2005 מונה וולפנזון לנציג הקוורטט לנושא רצועת עזה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו ב-30 באפריל 2006. משנת 1961 היה וולפנזון נשוי לאיליין (שנפטרה ב-19 באוגוסט 2020), ונולדו להם שלושה ילדים.
וולפנזון נפטר ב-25 בנובמבר 2020 בגיל 86.
ג'יימס דייוויד וולפנזון נולד ב-1 בדצמבר 1933 בסידני, אוסטרליה.
אביו, היימאן (המכונה "ביל") נולד בלונדון למשפחת מהגרים יהודים-אוסטרים ועבד שנים רבות בחסות משפחת הבנקאים רוטשילד.
ג'יימס עצמו נקרא על שם מעסיקו לשעבר של אביו, ג'יימס ארמנד דה רוטשילד (בנו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, המכונה "הנדבן הידוע".
וולפנזון נקרא על שם רוטשילד בין לבין מכיוון ששניהם חלקו את אותו יום ההולדת, 1 בדצמבר).
אמו, דורה, נולדה בבלגיה למשפחת מהגרים יהודים פולנים.
הוריו היגרו לאוסטרליה במהלך השפל הגדול וג'יימס אחת אמר על אביו שלצד היותו אינטלקטואל מן המעלה, הוא היה איש עסקים כושל.
אמו דורה הייתה זמרת שהוקלטה עבור שידורי רדיו באוסטרליה והיא לימדה את ג'יימס בצעירותו לנגן בפסנתר ולדעת על בוריים את האופרות הקומיות של השותפים גילברט וסאליבן.
המשפחה התגוררה בילדותו של ג'יימס בבית קטן בפרברי סידני ואביו התקשה לתחזק את משק הבית הכלכלי.
בגיל 16, ג'יימס החל ללמוד באוניברסיטת סידני והשלים תואר ראשון באומנויות (BA) ותואר שני במשפטים (LLB).