tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטיל ברזל גולמי מכיל ריכוז גבוה של פחמן ומשמש כחומר גלם ליצירת חומרי ברזל מעובדים.
ברזל גולמי הוא הברזל המותך היוצא מתנור רם, כבשן גלילי גבוה שבו מטעינים עפרת ברזל, קוק ואבן גיר.
פחם שימש בתהליך ייצור ברזל גולמי מימי יוון העתיקה ועד לאמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, אולם קשה להשתמש בו כחומר דלק בתנור רם.
ברזל גולמי מכיל פחמן באחוזים גבוהים מאוד יחסית, בדרך כלל 3.5%–4.5% לצד צורן וסיגי פסולת אחרים הנמצאים בעפרה.
תכולת חומרים אלה גורמים לברזל גולמי להיות פריך וחסר שימוש כחומר גלם ישיר לייצור מוצרי ברזל, זולת שימושים מוגבלים ביותר.
הצורה המסורתית של התבניות המשמשות ליצירת מטילי ברזל גולמי הייתה מבנה של ענפים בחול, עם מטילים רבים בזוויות ישרות לתעלה ראשית, המזכירים בצורתם חזרזירים השוכבים ויונקים מעטיניה של חזירה.
לאחר שהמתכת התקררה והתמצקה, שברו את המטילים הקטנים המחוברים לתעלה, ומכאן גם כינויו של ברזל גולמי באנגלית, Pig iron (ברזל חזיר).
מטילי הברזל הגולמי מיועדים להתכה מחדש ומכאן גם שאין חשיבות לעובדה שהמטילים אינם אחידים בגודלם ומכילים כמות קטנה של חול.
תהליך התכת ויציקת ברזל גולמי ומוצרי ברזל אחרים היה ידוע כבר למצרים הקדמונים וידע זה התפשט בהדרגה במזרח אגן הים התיכון והגיע ליוון העתיקה.
ברומא העתיקה ומאוחר יותר בתקופת הכליפים המוסלמים של ימי הביניים שוכללו שיטות התכת הברזל ויציקתו.
עם התמוטטות האימפריה הרומית המערבית אבדו שיטות הייצור במערב אירופה ולא התגלו מחדש עד לשלהי ימי הביניים (1325–1500).
מעבר המצב של ברזל בכבשן, מחומר מוצק לנוזל היה תופעה שנמנעו ממנה לאורך תקופה זו, מכיוון שתהליך הפחתת כמות הפחמן בברזל הגולמי והפיכתו לפלדה היה תהליך ארוך ומייגע בטכנולוגיה שהייתה ידועה בימי הביניים.
תהליך ייצור ברזל גולמי היה ידוע אף בתרבות הסינית בשלהי שושלת ג'ואו (שבאה לסופה במאה ה-3 לפני הספירה).
ברזל גולמי אינו אחיד בכל מפעלי הייצור ובמקומות ייצור שונים ברזל גולמי מכיל כמויות שונות של חומרים.
תכונות החומר אף עשויות להשתנות בהתאם לנסיבות ייצורו: הטמפרטורה בה יוצר, מהירות הקירור, גודל המטיל ועוד.
פחמן - החומר היחיד, נוסף לברזל, הנמצא תמיד בברזל גולמי הוא פחמן.
אחוז הפחמן בברזל גולמי הוא בדרך כלל 3.5%–4.5%.
פחמן נמצא בברזל במספר צורות, מהן שתי צורות יצוינו כאן: גרפיט, שנראה כפתיתים שחורים בוהקים הניתנים להבחנה בקלות בשבר של ברזל גולמי שמכיל הרבה פחמן.
זהו פחמן טהור שנפרד מהברזל בעת ההתמצקות ואינו בעל השפעה על מטריצת הברזל.
צורה שנייה, פחמן משולב בברזל (נקרא צמנטיט ), אותו חלק מן הפחמן שהוא חלק מסגסוגת הברזל ומשפיע על תכונות המתכת.
באופן כללי הרכבו של הברזל הגולמי הוא מורכב מחלקיקי גרפיט המוקפים במטריצה של סגסוגת ברזל (ברזל עם פחמן משולב).
היחס שבין אחוז הפחמן הנמצא בתערובת בפתיתים טהורים, לבין אחוז הפחמן המשולב בסגסוגת, משתנה באופן משמעותי ומושפע מנוכחות של יסודות אחרים וקצב הקירור.
מטילי ברזל גולמי המכילים אחוז גבוה של גרפיט יהיו בדרך כלל אפורים-שחורים.
אם אחוז הפחמן המשולב גבוה ואחוז הגרפיט נמוך, מראה המטילים יטה לצבע לבן דמוי שיש.
צורן - נוכחות צורן משפיע על אחוז הפחמן המשולב המסוגל להתקיים בברזל.
ככל שאחוז הצורן בברזל גודל כך נוכחות הפחמן המשולב יורדת ומופיע יותר גרפיט.
במקרה הקיצון, ברזל בעל 20% צורן כמעט לא יכיל פחמן משולב.
בדר"כ ברזל גולמי לא מכיל מעל 5% צורן.
מנגן - תכולת מנגן עד לרמה של אחוז בודד אינה משפיעה על תכונות הברזל הגולמי באופן משמעותי.
מנגן באחוז גבוה יותר מעלה קשיות, פריכות ואת אחוז הפחמן המשולב ולכן לרוב נשמר אחוז המנגן מתחת לאחוז אחד.
זרחן - נוכחות זרחן דוחקת פחמן החוצה מסגסוגת הברזל.
זרחן יוצר תרכובת Fe3P עם ברזל אשר אינה מסוגלת להכיל פחמן.
לכן ככל שעולה אחוז הזרחן כך יורד אחוז הפחמן בברזל.
נוכחות זרחן גבוהה (מעל 0.6%~) מעלה את פריכות הנתך עקב הצטברות בצמתי גבולות הגרעינים .
יסודות נדירים יותר הנמצאים לעיתים בברזל גולמי הם טיטניום וארסן.
באופן מסורתי ברזל גולמי היה מעובד למוצר הנקרא ברזל חשיל בכבשן, ומאז שיטות הייצור המודרניות הוא מעובד לפלדה.
בתהליכים אלה הברזל הגולמי מותך ומוזרם מעליו זרם אוויר חזק בשעה שהחומר מעורבב.
תהליך זה גורם לסיגים (כמו צורן) לעבור תהליך של חימצון וליצירת תוצר ביניים נוסף הנקרא ברזל גולמי מזוקק.
ניתן להשתמש בברזל גולמי אף ליצירת מוצר הנקרא ברזל יצוק אפור .
ברזל יצוק אפור נוצר מהתכת ברזל גולמי בצירוף פסולת פלדה וברזל, תוך הסרת מזהמים בלתי רצויים, הוספת מסגסגים ואיזון תכולת הפחמן בחומר.
ברזל גולמי בעל ריכוזי פחמן מסוימים יכול לשמש להפקת ברזל רקיע אם הוא מכיל כמות נמוכה של מזהמים: צורן, מנגן, גופרית וזרחן.
עד לאחרונה ברזל גולמי היה נשפך ישירות מתחתית תנור רם דרך תעלה לתוך קרון משפכי ומועבר למפעל הפלדה במצב נוזלי.
במצב זה ברזל גולמי כונה בשם "מתכת חמה".
המתכת החמה נשפכה לתוך כלי להפקת פלדה, המהווה חלק מכבשן קשת חשמלית, או כבשן חימום השראתי, או כבשן הזרמת חמצן בסיסי , ובו מוציאים את הפחמן העודף מהתערובת ומבוצעת בקרה על הרכבה.
במפעלי פלדה מודרניים ובמפעלי ייצור ברזל בתהליך חמצון-חיזור הברזל הגולמי המותך מוזרם ישירות לקערה לשימוש מיידי בכבשן הפקת פלדה או שיוצקים אותו למטילי ברזל גולמי לשימוש חוזר או מכירה למפעלי מתכות.
מכונות מטילי ברזל מודרניות יוצרות מוטות ברזל גולמי שניתן לשבור למטילים קצרים במשקל 4–10 ק"ג.
- ה'תק"ך (1760)) היה מחשובי רבני האימפריה העות'מאנית במאה ה-18.
נולד לאביו רבי ברוך יעבץ.
היה חתנו של רבי אליהו חאקו מחבר הספר "רוח אליהו".
כיהן כרב באיזמיר בזמן רבי חיים אבולעפיה (השני) ורבי יצחק הכהן רפפורט.
העמיד תלמידים רבים, המפורסם שבהם הוא רבי יצחק נוניס בילמונטי המזכירו מספר פעמים בספרו שער המלך על הרמב"ם.
תלמיד נוסף היה רבי אהרן אלפנדרי מרבני איזמיר.
מתלמידיו היה הרב רפאל משה פאלקון מחבר ספר ישיר משה.
בספרו "לשון ערומים" נמצאים ההספדים שנשא על חשובי רבני איזמיר והסביבה, ובהם רבי יצחק אלגאזי, רבי ישראל בנבנישתי השני (בנו של רבי חיים בנבנישתי בעל כנסת הגדולה), רבי בנימין הלוי ורבי רפאל הלוי, ורבי אליהו הכהן האתמרי בעל שבט מוסר.
חתנו היה רבי יהודה אשכנזי ששימש אף הוא לימים כרבה הראשי של איזמיר.
רבי בכור יעקב יעבץ היה מצאצאיו.
לשון ערומים - דרשות על התורה (וכן דרשות מאביו רבי ברוך), הספדים, ביאורים על הרא"ם וכן חידושים על הרמב"ם.
הודפס לראשונה באיזמיר בשנת תקי"ז
לשון לימודים - חידושים על הטור (בפלפול עצום - לשון החיד"א בשם הגדולים).
הודפס לראשונה באיזמיר בין השנים תפ"ט-תצ"ט, ונשרפה, ולא נשאר רק טופס אחד, וממנה נדפסה שנית בשנת תקט"ו.
נדפס מחדש במהדורת טור ושולחן ערוך עם אוצרות ספרד בהוצאת אור ודרך.
[[קובץ:Lehua_blossoms_hawaii_01.jpg|ממוזער|330x330 פיקסלים| פרח ברזילי גבעות פולינזי]]
ברזילי הגבעות הפולינזי (Metrosideros polymorpha'') הידוע כ"אוהיא לאהוא" (ʻōhiʻa lehua) הוא מין של עץ ירוק-עד פורח ממשפחת ההדסיים שהוא אנדמי לששת האיים הגדולים של הוואי.
זהו עץ מגוון מאוד אשר צומח לגובה 15–20 מטר בתנאים מעולים, כשיח נמוך הגדל בביצות כבול, או ישירות על בזלת.
הוא מציג מגוון מרהיב של פרחים אשר מורכבים מאבקנים אשר צבעם יכול לנוע מאדום בוהק לצהוב.
מסורות הוואיות עתיקות מתייחסות לעץ וליערות שהוא יוצר כמקודשות לאלה פלה (Pele), אלת ערי הגעש וולאקה (Laka) אלת ההולה (Hula) הריקוד הפולינזי המסורתי.
עצי אוהיא גדלים בקלות על לבה, והם בדרך כלל העצים הראשונים שגדלים על זרימות לבה חדשות.
ברזילי הגבעות הפולינזי הוא העץ המקומי הנפוץ ביותר באיי הוואי.
הוא יכול לגדול במגוון רחב של תנאי קרקע, טמפרטורות וירידת גשמים.
הוא גדל מגובה פני הים עד קו העצים בגובה 2500 מטר מעל פני הים והוא נמצא בדרך כלל ביערות לחים ויבשים ורמות שיחים גבוהות.
זהו צמח מעזבות של זרימות לבה חדשות.
הוא גדל לאט יחסית, דומיננטי ביערות גבוהים מעל 400 מטר מעל פני הים.
העץ נפוץ גם ביערות רטובים עונתיים בו הוא יהיה דומיננטי או בתערובת יחד עם עצי שיטה מקומיים.
ברזילי הגבעות הפולינזי יכול להופיע כעץ גבוה או כשיח שטוח ומגוון צורות ביניהם.
אדמות מועדפות יהיו חומציות או נייטרליות (pH 3.6-7.4) ובמגוון רחב של סוגי קרקע.
טווח גשמים רצוי בין 1000–3000 מ"מ לשנה מועדף אבל אואיה יכול לגדול גם ביערות יבשים המקבלים 400 מ"מ ליטר גשם בשנה ובביצות המקבלות יותר מ-10,000 מ"מ גשם בשנה.
באדמות לחות ועמוקות אואיה צומח לגובה 20–25 מטר כאשר שיא הגובה המתועד הוא 30 מטר.
בעצים מסוימים הוא ישר וחלק ובאחרים מפותל ומחורץ.
לעצים הגדלים ביערות יש לעיתים קרובות שורשי תמיכה בעקבות נביטה על בולי עץ או גדמים של עצים טרופים שנפלו ונרקבו כאשר עץ האואיה הגיע לבגרות.
לעצים מסוימים יש שורשי אוויר לאיסוף לחות.
בגבהים גבוהים או במקומות בהם הקרקע אינה איכותית או מעט גשמים צורת השיח היא דומיננטית.
הפרחים יהיו בצבע אדום בהיר, אדום בוהק, אדום-כתום, ורוד, צהוב וכתום.
הפרחים מופיעים כהתקבצויות בקצות הענפים.
מסה של אבקנים מתארכת מהפרח ונותן לפרח צורת פון-פון אופיינית.
במיתולוגיה ההוואית אואיה ולאואה (Lehua) היו זוג נאהבים צעירים.
אלת הרי הגעש פלה התאהבה באואיה הנאה וניגשה אליו.
אואיה דחה את החיזורים שלה.
בהתקף קנאה פלה הפכה את אואיה לעץ.
לאואה הייתה שבורה מהשינוי ומרחמים, האלים האחרים הפכו אותה לפרח והציבו אותה על עץ האואיה.
בגרסאות אחרות פלה הייתה מלאת חרטה אך לא יכלה להשיב את השינוי אז היא הפכה את לאואה לפרח בעצמה.
נאמר שכאשר פרח לאואה נקטף מעץ אואיה השמיים יורידו גשם המייצג את דמעות הנאהבים שהופרדו.
בִּרְזָיִת הוא שמו של יישוב מתקופת המקרא ובית שני, הנזכר בתנ"ך ובכתבי יוסף בן מתתיהו.
היישוב נזכר בתנ"ך באופן יחידאי ברשימת אבות וערי שבט אשר שבספר דברי הימים: .
בספרו של יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, נזכר על ידו יישוב בשם Birzetho, ללא הצבעה על מיקומו.
הצעת זיהוי אחת ליישוב קדום זה היא בח'רבת בִּרְזָה שבגליל המערבי, במעלה נחל כזיב, בין המושבים צוריאל ואלקוש.
אתר זה, השוכן בנחלת שבט אשר, תועד בידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ולאחר קום המדינה ניתן לו השם הרשמי "חרבת ברזית", ולמעיין הסמוך אליו ניתן השם "עין ברזית".
הצעת זיהוי אחרת ליישוב הקדום היא בעיירה ביר זית הסמוכה מצפון לראמאללה.
זאת, הן לאור שימור השם המושלם, והן לאור זהות שמות בין חלק מאבות שבט אשר ובין חלק מאבות שבט אפרים, שבתחום נחלתו נמצאת העיירה, ייתכן בשל התיישבותם של בני שבט אשר באזור זה בתקופה מסוימת.
באחת ממגילות מדבר יהודה, הנקראת "צוואת יעקב" (4Q537), מופיע מקום בשם 'באר זית'.
על פי המגילה הוא נמצא בסמוך לבית אל ולתאנת שילה.
ברזיל משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
ברזיל משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הברזילים 33 מדליות, מתוכן עשר מדליות זהב.
32 מדליות במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער, מתוכן עשר מדליות זהב, ומדליית ארד יחידה במשחקי החורף בגלישת שלג.
המשלחת הראשונה של ברזיל למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 81 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בשישה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית זהב בקפיצה לרוחק נערים, במדליית כסף בקפיצה במוט נערים והעפלה לשבעה גמרים.
ספורטאי המשלחת סיימו במקום החמישי בריצת 400 מטר, ריצת 1000 מטר וקפיצה משולשת נערים, במקום השישי בריצת 100 מטר וריצת 2000 מטר מכשולים נערות ובמקום השמיני בריצת 200 מטר נערות וריצת 400 מטר משוכות נערות.
ספורטאי המשלחת זכו במדליות גם בענפים אגרוף עם מדליית זהב בקטגוריית משקל חצי-כבד נערים, ג'ודו עם מדליית כסף בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג נערות, קליעה עם מדליית כסף בירי ל-10 מטרים באקדח אוויר נערים.
בענפי הכדור זכתה נבחרת הנערות בכדוריד במדליית ארד, בעוד נבחרת הנערים דורגה במקום הרביעי.
נבחרת הנערות בכדורסל דורגה במקום השישי.
בענף ההתעמלות ספורטאי המשלחת העפילו לחמישה גמרים.
הנבחרת סיימה במקום הרביעי בתחרות הקפיצות לנערים, במקום החמישי בתחרות הקורה לנערות, במקום השישי בתחרות הקפיצות לנערות, במקום ה-11 בקרב רב לנערות, ובמקום השמיני בטרמפולינה לנערות.
המשלחת דורגה במקום החמישי בענף החתירה ליחידים נערים, במקום השישי בענף השיט בשיוט על מפרשית מסוג ביט לנערות, ובענף הרכיבה במקום התשיעי בתחרות היחידים.
המשלחת גם השתתפה בתחרויות בענפים אופניים, טניס, טניס שולחן, טריאתלון, סיף, קאנו/קיאק, קפיצה למים וקרב חמש מודרני אך ללא הגעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 97 ספורטאים שהתחרו ב-21 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ששלחה ברזיל עד כה.
המשלחת זכתה ב-13 מדליות, מתוכן 6 מדליות זהב.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום החמישי ב-200 מטר בסגנון שחיית פרפר נערים ו-100 מטר שליחים בסגנון שחייה חופשית לנערות ובמקום השישי ל-50 מטר בסגנון בשחיית גב נערים.
בענף ההתעמלות ספורטאי המשלחת זכו במדליית זהב בתרגיל קרקע נערות ובשתי מדליות כסף בתרגיל הקורה ובקרב רב לנערות.
ספורטאי המשלחת שיפרו את הישג בענף הג'ודו עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 52 ק"ג נערות.
המשלחת זכתה במדליית זהב בענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג נערים.
בענפי הכדור זכתה נבחרת הנערות בכדורעף חופים במדליית זהב, בעוד נבחרת הנערים העפילה רק לרבע הגמר בדומה לנבחרת הנערים בכדורסל
ענפים נוספים בהם בלטו ספורטאי המשלחת הם טניס בעזרת זכייה במדליית זהב בתחרות הזוגות לנערים, מדליית כסף בתחרות היחידים לנערים והעפלה לרב גמר בתחרות הזוגות מעורב.
בענף הקשתות המשלחת זכתה במדליית כסף בטורניר הנערים ודורגה במקום הרביעי בטורניר הנערות ובענף הטניס שולחן ספורטאי המשלחת זכו במדליית ארד בטורניר הנערים.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא זכתה במדליות בענף האתלטיקה, אך הצליחה להעפיל לחמישה גמרים.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בריצת 400 מטר משוכות נערים, במקום החמישי בקפיצה במוט לנערים, במקום השישי בריצת 200 מטר לנערות, במקום השביעי בריצת 400 מטר לנערים ובמקום השמיני בהטלת כידון לנערות.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים קפיצה למים עם העפלה לגמר ודירוג במקום החמישי בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר ובמקום השביעי בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר נערות, ושיט בה דורגה במקום השישי בטורניר הנערים בשיוט על מפרשית מסוג ביט לנערים.
המשלחת גם השתתפה בתחרויות בענפים אופניים, בדמינטון, היאבקות, הרמת משקולות, חתירה, טריאתלון, כדוריד, סיף וקאנו/קיאק אולם בלי הגעה להישגים משמעותיים.
ברזיל השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים שהתחרו בענף סקי אלפיני.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה עשרה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחה לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים בובסלי, סקי אלפיני, סקי למרחקים, סקלטון וקרלינג.
מחוז משנה ברזינו (בבלארוסית: Бярэ́зінскі раё́н) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ברזינו.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברזינו 25,031 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 94.46% בלארוסים, 3.96% רוסים, ו-1.58% אחרים.
ברזיל אהובתי הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2019 של הבמאי חורחה גורביץ', שכתב את התסריט ביחד עם חגי ליפשיץ.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע היהודי בפיטסבורג, ארצות הברית (JFilm Festival) ובבכורה ארצית בפסטיבל קולנוע דרום.
רוברטו (אסף גולדשטיין) הוא גרוש בעל עסק כושל ומערכת יחסים סבוכה עם בנו איתי (רום ברנע) גרושתו (הדס קלדרון) ואביו סמואל (אנטוניו פטרין) יליד ברזיל, שאביו נפטר אחרי המרקנאסו (בהמשך הסרט התגלה שהתאבד).
השלושה נוסעים לברזיל ברגע האחרון, ארץ מולדתו של הסב, לצפות במונדיאל 2014. הם מתחילים את המסע בריו דה ז'ניירו ולאחר שלא מצאו חדר פנוי במלון שכרו קרוואן.
איתו החלו ללוות את הנבחרת.
לאחר ששמואל השיג כרטיסים בסכום גבוה לשמינית הגמר בבלו הוריזונטה, הכרטיסים נגנבו מאיתי.
הסרט נגמר במשחק שיוודע כמינייראסו אליו השיגו כרטיסים בקושי, עם מותו של סמואל במהלך המשחק.
וההבנה שלא יזכו לראות את נבחרתם בגמר במרקנה.
שם דמות אסף גולדשטיין רוברטו אנטוניו פטרין סמואל רום ברנע איתי הדס קלדרון אמא של איתי
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שצולמה בישראל וברזיל.
הסרט הופק על ידי גל גרינשפן, רועי קורלנד, משה אדרי ולאון אדרי; יצא בסיוע סרטי יונייטד קינג, קרן הקולנוע הישראלי, Ancine ו-MDM.
משנת 1630 ואילך, כבשה הרפובליקה ההולנדית כמעט מחצית מהאזור האירופי המיושב של ברזיל באותה עת, עם בירתה ברסיפה.
חברת הודו המערבית ההולנדית (WIC) הקימה את המטה שלה ברסיפה.
המושל, יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן, הזמין אמנים ומדענים למושבה כדי לסייע לקידום ברזיל ולהגדלת האוכלוסייה.
עם זאת, השפע התהפך כנגד ההולנדים כאשר הפורטוגזים זכו בניצחון משמעותי בקרב השני בגוארראפס בשנת 1649. ב-26 בינואר 1654 נכנעו ההולנדים וחתמו על הכניעה, אך רק כהסכם זמני.
עד מאי 1654 דרשו ההולנדים לקבל את ניו הולנד בחזרה.
ב-6 באוגוסט 1661 הועברה רשמית ניו הולנד לפורטוגל באמצעות חוזה האג.
התקופה הזו הייתה חשובה לא מעט בזיכרון ההיסטורי בברזיל, אף שהייתה בעלת חשיבות זמנית בלבד עבור ההולנדים.
לא היו בה שינויים מתמשכים בהתפתחות החברתית והמוסדית של ברזיל הפורטוגזית.
מתיישבים פורטוגזים מקומיים נאלצו להתנגד להולנדים בעיקר בעזרת המשאבים שלהם, כולל גיוס בעלי ברית שחורים וילידים, ועשו שימוש בידע שלהם על התנאים המקומיים.
מאבק זה נחשב בזיכרון ההיסטורי הברזילאי כמניח את זרעי הלאום הברזילאי.
תקופה זו הביאה גם לירידה בתעשיית הסוכר בברזיל, מכיוון שהסכסוך בין ההולנדים לפורטוגזים שיבש את ייצור הסוכר הברזילאי, תוך התגברות התחרות מצד מושבות בריטיות, צרפתיות והולנדיות בקריביים.
משפחת הבסבורג ששלטה בארצות השפלה מ-1482. האזור הפך לחלק מהאימפריה הספרדית תחת בית ההבסבורג הספרדי בשנת 1556; עם זאת, בשנת 1568 פרצה מלחמת שמונים השנים (1568-1648), וההולנדים הקימו את הרפובליקה המאוחדת של הולנד בשנת 1581. כחלק מהמלחמה תקפו הולנדים אדמות ספרדיות, מושבות מעבר לים וספינות.
בשנת 1594 פיליפה השני, שהיה מלך ספרד וגם (משנת 1580) של פורטוגל, נתן אישור לספינות הולנדיות שנמלטו לברזיל להפליג יחד פעם בשנה בצי של עשרים אוניות.
בשנת 1609 חתמו בית הבסבורג והרפובליקה ההולנדית על הפסקת נשק של עשר שנים, במהלכה הורשתה הרפובליקה ההולנדית לסחור עם יישובים פורטוגזים בברזיל.
גודלה הגאוגרפי הקטן של פורטוגל ואוכלוסייתה הקטנה גרם לכך שהיא הייתה זקוק ל"השתתפות זרה בקולוניזציה ובמסחר עם האימפריה שלה".
ההולנדים מילאו תפקיד כזה שהביא תועלת הדדית.
כחלק מההפוגה בין השנים 1609–1621, הסכימו ההולנדים גם לעכב את הקמתה את חברת הודו המערבית, מקבילה לחברה ההולנדית המזרחית ההודית שכבר הייתה קיימה.
בסוף ההפוגה, ההולנדים הרחיבו במידה רבה את רשתות הסחר שלהם וצברו למעלה ממחצית המסחר בין ברזיל לאירופה.
(צפון הולנד הפעילה 29 בתי זיקוק לסוכר עד שנת 1622, לעומת 3 בשנת 1595.) בשנת 1621 פג תוקף הסכם השלום בן 12 השנים והולנד המאוחדת הקימה מייד את חברת הודו המערבית ההולנדית.
המלחמה ההולנדית-פורטוגזית שהחלה בשנת 1602 התחדשה, ובאמצעות החברה החדשה החלו ההולנדים להתערב במושבות הספרדיות והפורטוגזיות באמריקה.
האדמירל ג'יקוב וילקנס בדצמבר 1623 הוביל כוח של חברת הודו המערבית ההולנדית (WIC) לעיר סלבדור בירת אזור באייה בברזיל.
העיר הייתה אז בירת ברזיל ומרכז חשוב של ייצור קנה הסוכר.
המשלחת כללה 26 ספינות וכ-3,300 איש.
הם הגיעו לשם ב־8 במאי 1624, ואז נכנע המושל הפורטוגלי דיוגו טריסטאו דה מנדונקה פורטאדו.
עם זאת, ב־30 באפריל 1625 תפסו הפורטוגזים את העיר מחדש בעזרת כוח ספרדי ופורטוגלי משולב המורכב מ-52 אוניות ו-12,500 איש.
לאחר מכן, העיר תמלא תפקיד קריטי כבסיס למאבק הפורטוגלי נגד ההולנדים לשליטת ברזיל.
בשנת 1628 תפסו ההולנדים שיירת כספים ספרדית, מה שסיפק לחברת הודו המערבית הולנדית הון רב למימון ניסיון נוסף לכבוש את פרנמבוקו בברזיל.
בקיץ 1629 רצו ההולנדים מחדש להשתלט על המדינה הברזילאית של פרנמבוקו, אזור ייצור הסוכר הגדול והעשיר בעולם.
הצי ההולנדי, שכלל 65 ספינות, הובל על ידי הנדריק קורניזון.
חברת הודו המערבית ההולנדית (WIC) השיגה את השליטה באולינדה ב-16 בפברואר 1630 וברסיפה (בירת פרנמבוקו) ב-3 במרץ.
מטיאס דה אלבוקרקי, מושל פורטוגל, הוביל התנגדות פורטוגזית חזקה שהפריעה להולנדים לפתח את מבצריהם על האדמות שתפסו.
עד 1631, ההולנדים עזבו את אולינדה וניסו להשתלט על קאבדלו על פאראיבה, ריו גרנדה, ריו פורמוסו, וקאבו דה סנטו אגוסטינו.
עם זאת, ניסיונות אלה לא הצליחו.
ההולנדים עדיין שלטו באנטוניו ווז ורסיפה, לאחר מכן השיגו דריסת רגל בקאבו דה סנטו אגוסטיניו.
בשנת 1634 שלטו ההולנדים על קו החוף מריו גראנדה דו נורטה עד קאבו דה סנטו אגוסטינו של פרנמבוקו.
הם עדיין שמרו על שליטה גם בים.
עד 1635 בחרו מתיישבים פורטוגזים רבים להישאר באדמות שנכבשו על ידי הולנד על פני מעבר לאדמות בשליטת פורטוגל.
ההולנדים הציעו חופש פולחן וביטחון רכוש.
בשנת 1635 כבשו ההולנדים שלושה מאחזים של הפורטוגזים, אלו העניקו להולנדים את אדמות יצור הסוכר שהובילו לעלייה ברווח.
בשנת 1637 נתנה החברה ההולנדית להודו המערבית WIC שליטה על אזורי כיבושיה הברזילאיים, שנקראה אז "הולנד החדשה", ליוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן (ג'ון מוריס מנסאו), אחיינו של וילם הראשון נסיך אורנג' .
בתוך שנה כבש יוהאן מאוריץ את המחוז הברזילאי של סיירה ושלח משלחת לתפוס את עמדת המסחר במערב אפריקה של טירה אלמינה (גאנה), שהפכה לבירת חוף הזהב ההולנדית.
בשנת 1641 ההולנדים כבשו את מחוז מרניאו בברזיל, כלומר הייתה שליטה מלאה הולנדית ברחבי החוף כולו בין נהרות האמזונאס לנהר סאו פרנסיסקו.
בית הכנסת העתיק ביותר ביבשת אמריקה.
מספר מוערך של 700 יהודים התגוררו בברזיל ההולנדית, כ-4.7% מכלל האוכלוסייה.
מאוריץ טען כי תמיד אהב את ברזיל בגלל יופייה ואנשיה, ותחת שלטונו, המושבה שגשגה.
חסותו על ציירי תור זהב ההולנדי, כגון אלברט אקהאוט ופרנס פוסט, לתאר את העושר של ברזיל, הביא ליצירת עבודות ציור המראות גזעים שונים, נופים, וטבע.
הוא גם הזמין חוקרי טבע ג'יאורג' מארקגרפ ווילם פיסו לברזיל.
הם אספו ופרסמו כמות עצומה של מידע על ההיסטוריה הטבעית של ברזיל, וכתוצאה מכך התפרסם בשנת 1648 הספר החשוב Historia Naturalis Brasiliae, קובץ הידע האירופי הראשון המאורגן על יבשת אמריקה, שהשפיע רבות על חוגים מדעיים אירופיים מלומדים במשך למעלה ממאה שנה.
הוא ארגן צורה של שלטון מקומי על ידי יצירת מועצות עירוניות ומועצות כפריות עם חברים הולנדים וגם ברזילאים פורטוגזיים לייצוג האוכלוסייה.
באמצעות אלה החל לחדש את פני המדינה עם רחובות, גשרים וכבישים ברסיפה.
באי אנטוניו ווז הוא ייסד את העיירה מאוריצסטאד (הידועה גם בשם מאוריצ'יה) שם הקים מצפה כוכבים אסטרונומי ותחנה מטאורולוגית, שהיו הראשונות שנוצרו על ידי האירופאים ביבשת אמריקה.
בשלטונו של מאוריץ הוגברה ההגנה ליהודי ברזיל שנדחו בעבר.
הוא התיר ליהודים לשעבר (האנוסים) שנאלצו להתנצר לחזור לאמונתם הקודמת.
נוצרים לא-קתולים, כמו קלוויניסטים, הורשו גם הם להחזיק באמונתם כחלק מהסובלנות הדתית.
יתר על כן, הרוב הקתולי בברזיל ההולנדית הורשה להחזיק את אמונתם בחופשיות, בתקופה בהיסטוריה בה היו סכסוכים דתיים קיצוניים כמו מלחמת שלושים השנה בין קתולים לפרוטסטנטים.
כך נוצר החוק החדש של ברזיל ההולנדית בהסכם השלום שנחתם לאחר כיבוש פאראיבה.
המסדרים הנזירים הפרנציסקנים, הכרמליטים והבנדיקטינים היו די בולטים במושבה הפורטוגזית לשעבר.
הם גם הורשו לשמור על כל הכנסיות והמנזרים שלהם ואפשרו להטיף לקתוליות בקרב האוכלוסייה.
אף על פי שהיו מהגרים הולנדים בברזיל, רוב האוכלוסייה הייתה פורטוגזית ילידת ברזיל, עבדים אפריקאים וילידים.
השלטון ההולנדים היווה את שכבת-העל החברתית מעל החברות שהיו קיימות קודם.
המושבה של ברזיל ההולנדית התקשתה למשוך מתיישבים הולנדים להגר ולהתיישב בברזיל, שכן האטרקציה העיקרית של המושבה הייתה העושר הקיצוני שניתן היה להשיג מההתחלה במטעי סוכר, מכיוון שהיא הייתה בין יצואני הסוכר הגדולים לאירופה באותה תקופה.
המצב הזה קשור ככל הנראה ביכולת לרכוש עבדים אפריקאים, ורק גברים עשירים יכלו להרשות לעצמם להתחיל להחזיק מטע סוכר.
היה גם סיכון משמעותי מאוד עם מחלוקת גבולות והתכתשות עם הפורטוגזים באזורי ברזיל שעדיין היו בשליטתם ונאמנותם של הברזילאים הפורטוגלים המקומיים למושבה ההולנדית.
מרבית ההולנדים המועסקים בחברת הודו המערבית ההולנדית, חזרו להולנד לאחר שפוטרו מתפקידם ולא נשארו לשבת בקולוניה.
לפיכך, ההולנדים היו מיעוט ששלט באוכלוסייה פורטוגזית ילידת ברזיל.
המתיישבים ההולנדים חולקו לשלוש קבוצות נפרדות: הראשונה של חיילים, ביורוקרטים שהועסקו על ידי חברת הודו המזרחית.
הקבוצה השנייה של מתנחלים הולנדים שהיו לרוב חיילים לשעבר, אך החליטו להתיישב כחקלאים.
קבוצה שלישית כללה הולנדים אשר עזבו את הולנד למצוא חיים חדשים כסוחרים.
קבוצה זו הייתה החשובה ביותר מבחינה כלכלית בניו הולנד מכיוון שרוב המסחר היה בשליטתם.
בשנת 1640 הכריז ז'ואאו, הדוכס השמיני מברגנסה, על עצמאות פורטוגזית מספרד, וסיים את האיחוד האיברי בן ששים השנים בין ספרד לפורטוגל.
כתוצאה מכך, האיום של התערבות ספרדית נוספת נגד ברזיל ההולנדית פחת, מכיוון שברזיל במקור נותרה מושבה פורטוגזית.
בשנים 1641–1642 חתם המשטר הפורטוגלי החדש על הפסקת אש עם ההולנדים, והפסיקו פעולות איבה באופן זמני, אך ההולנדים נשארו בברזיל.
בשנת 1643 צייד יוהאן מאוריץ את משלחתו של הנדריק ברואר, שניסה ללא הצלחה להקים מאחז הולנדי בדרום צ'ילה.
בשנת 1644, מרכז חברת הודו המערבית ההולנדית, קרא ליוהאן מאוריץ לחזור לאירופה בניסיון לקצץ בהוצאות הצבאיות, לאחר הפסקת פעולות האיבה.
חיסול פעולת חברת הודו המערבית ההולנדית בברזיל
שנה לאחר שהוזמן מאוריץ על ידי מועצת החברה, WIC התמודדה עם התקוממות גדולה של בעלי חוות פורטוגזיות ביוני 1645. החוות הפורטוגליות סביב פרנמבוקו מעולם לא קיבלו את שלטונה של הולנד, והן התמרמרו גם על הריביות הגבוהות שגבו ממלווים ההולנדים בגין הלוואות לבנייה מחדש של מטעיהן לאחר הכיבוש ההולנדי הראשוני.
באוגוסט, הם התמרדו וגברו על כוחות ההולנדים בקרב קל שהיה מחוץ לרסיפה, ובכך למעשה סיימו את השליטה ההולנדית במושבה.
עד שנת 1646, ה-WIC שלטה רק בארבעה מאחזים לאורך החוף הברזילאי, והראשון בהם הייתה רסיפה.
באביב 1646 שלחו ההולנדים משלחת לעזרת רסיפה המורכבת מ-20 אוניות עם 2,000 איש, ובכך זמנית עיכבה את נפילת העיר.
באירופה, קריסת ברזיל ההולנדית האיצה את המאמצים ההולנדים לסיים את הסכסוך רב השנים שלה עם ספרד.
באוגוסט 1647 נציגים מהפרובינציה של זילנד ההולנדית (המחוז הדרומי בהולנד) נרתמו לשלום מונסטר שסיים את המלחמה עם ספרד.
בתמורה, זילנד קיבלה הבטחות משאר המחוזות ההולנדים לתמוך במשלחת עזרה שנייה וגדולה יותר לכיבוש ברזיל.
המסע השני מהולנד לברזיל, כלל 41 אוניות עם 6000 איש, הפליג ב־26 בדצמבר 1647.
בברזיל, ההולנדים כבר נטשו את עמדותיהם ב־13 בדצמבר 1647. כוח ההולנדי החדש הגיע מאוחר לרסיפה.
באפריל 1648 חיסלו הפורטוגלים את כוח המשלוח בקרב הראשון בגוארראפס - קרב שהתנהל מחוץ לרסיפה.
הפורטוגזים שלחו ארמדה של 84 אוניות, כולל 18 אוניות מלחמה כדי לכבוש את רסיפה מחדש.
בפברואר 1649, הפורטוגלים שוב הביסו את ההולנדים בקרב השני על גוארארפס.
לאחר לחימה קשה, הפורטוגלים נכנסו בניצחון לעיר וההולנדים שנותרו נדחקו מברזיל.
ההולנדים איבדו לבסוף את השליטה ברסיפה ב־28 בינואר 1654, והשאירו לפורטוגלים את מושבת ברזיל שלהם ושמו קץ לניו הולנד.
גם ההולנדים וגם הפורטוגזים השתמשו בעבדים אפריקנים בסכסוך, לעיתים תוך הבטחה לחופש ללחימה.
בצד הפורטוגלי, שם אחד בולט בהיסטוריה, הנריקה דיאס, שזכה למעמד אצילי על ידי המלך, אך לא קיבל תואר אבירות במסדר המשיח כפי שהובטח.
בעקבות הניצחון על ההולנדים, הפורטוגזים גמרו "חשבונות" עם עשרות מקומיים שתמכו בהולנדים.
היו מתחים בין פורטוגזים שברחו מהאזור שהיה תחת הכיבוש לבין אלה שחיו תחת הכיבוש ההולנדי.
החוזרים ניסו להתדיין כדי להחזיר לעצמם את הנכסים שנטשו, שבאזור זה המייצר סוכר כולל מזקקות סוכר ומבנים אחרים וכן שדות קנים.
לסכסוך בצפון מזרח ברזיל היו השלכות כלכליות קשות.
שני הצדדים נהגו במדיניות אדמה חרוכה ששיבשה את ייצור הסוכר, [3] והמלחמה הסיטה את השקעת הכספים הפורטוגלים בכלכלה הקולוניאלית.
לאחר המלחמה נאלצו הרשויות הפורטוגזיות להוציא את הכנסות המס שלהן על בנייה מחדש של רסיפה.
תעשיית הסוכר בפרנמבוקו מעולם לא התאוששה לחלוטין מזמן הכיבוש ההולנדי, לאחר מכן עבר מרכז ייצור בסוכר לבאהיה .
בינתיים, האיים הקאריביים הבריטיים, הצרפתיים והולנדיים הפכו למתחרים עיקריים בסוכר הברזילאי בגלל עליית מחירי הסוכר בשנות ה-30 של המאה ה-17 וה-40 של המאה ה-17. לאחר שה- WIC פינתה את פרנמבוקו, הביאו ההולנדים את מומחיותם ואת הונם לקריביים.
בשנות ה-30 של המאה ה-17 סיפקה ברזיל 80% מהסוכר שנמכר בלונדון, ואילו לאחר מכן היא סיפקה רק 10% עד שנת 1690. המושבה הפורטוגזית של ברזיל לא התאוששה כלכלית עד גילוי הזהב בדרום ברזיל במהלך המאה ה-18.
התקופה ההולנדית בברזיל הייתה "סוגריים היסטוריים עם מעט עקבות מתמשכים" בתחום החברתי.
עם זאת, קיימת הנצחה אמנותית הולנדית של החיים בברזיל, השאירה תיעוד חזותי חשוב של אנשים ומקומות ברזילאים במאה ה-17.
שבע שנים לאחר כניעתה של רסיפה, נחתם הסכם שלום בין הרפובליקה ההולנדית לפורטוגל.
לפי ההסכם, שכונה אמנת האג (1661) נקבע כי פורטוגל תשלם כספים במשך תקופה של 16 שנים על מנת לעזור להולנדים להתאושש מההפסדים בברזיל.
ברזילה וורת' קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו ה-16 בשנים 1937–1939 וכראש עיריית איידהו פולס בשנים 1913–1915 ובשנים 1926–1936.
ברזילה קלארק נולד בהדלי, אינדיאנה כבנם של יוניס (לבית הדלי) וג'וזף אדיסון קלארק.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לאיגל רוק (כיום איידהו פולס).
הוא למד במכון הפוליטכני ורז שבטרה הוט, אינדיאנה, אך פרש מהלימודים בשל בעיות בריאות.
לאחר שעזב את לימודיו, שב קלארק לאיידהו, והחל לעסוק בחוואות, בכרייה ובגידול בקר.
ב-1905 הוא נשא לאישה את אתל סאלום פק, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
באותה שנה היה קלארק למהנדס מוסמך ועבד כמהנדס אזרחי.
המאגר שהוא תכנן בנהר בלאקפוט נרכש על ידי הממשלה ותוכניתו לסכור את נהר לוסט מוזגה עם מיזם סכר מקיי.
לאחר שתי תקופות כהונה במועצת העיר איידהו פולס, הוא כיהן כראש העיר בשנים 1913–1915 ושוב בשנים 1926–1936. במהלך כהונתו כראש העיר בנתה העיר את תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה שלה.
בשנות ההפסקה בין שתי תקופות כהונתו כראש העיר, גילה קלארק עניין בעסקי הכרייה.
ב-1936 נבחר קלארק כמושל איידהו ה-16 וכיהן בתפקיד בשנים 1937–1939. בתקופת כהונתו כמושל הוקם באיידהו בית חולים לחולי שחפת, הונהגה מערכת לחנינות, והוקמו קולג'ים מחוזיים לצעירים.
בבחירות המקדימות לתקופת כהונה שנייה ב-1938 נוצח קלארק על ידי קודמו בתפקיד צ'ארלס בנג'מין רוס, ששנתיים קודם לכן התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, ונוצח על ידי הסנאטור הוותיק ויליאם בורה.
רוס נוצח בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקני קלרנס אלפרד בוטולפסן.
כהונתו של קלארק כמושל הסתיימה בינואר 1939 והוא שב לאיידהו פולס ולעסקיו הפרטיים.
ב-1940 הוא בחר שלא להתמודד שוב על משרת המושל, ובאותה שנה נבחר לתפקיד אחיו הצעיר צ'ייס קלארק.
חתנו של צ'ייס היה פרנק צ'רץ', שכיהן בסנאט של ארצות הברית בשנים 1957–1981 והיה מועמד בבחירות לנשיאות של 1976. ב-1942 ניצח בוטולפסן את צ'ייס קלארק ונבחר לכהונה שנייה לא רצופה כמושל.
ברזילה קלארק נפטר מסיבוכים של סרטן הריאה ב-21 בספטמבר 1943, בגיל 62, באיידהו פולס.
הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
ברזילאים (בפורטוגזית: Brasileiros) הם אזרחי ותושבי ברזיל.
ברזילאי יכול להיות גם אדם שנולד מחוץ לברזיל להורה ברזילאי או לאפוטרופוס חוקי וכן אדם שרכש אזרחות ברזילאית דרך מגורים.
ברזיל היא חברה רב-תרבותית, מה שאומר שהיא ביתם של אנשים ממוצא אתני מגוון, ואין מתאם בין מוצאו של האדם לזהות הברזילאית שלו.
להיות ברזילאי זו תופעה אזרחית, ולא אתנית.
כתוצאה מכך, מידת ההזדהות של אזרחי ברזיל עם שורשי אבותיהם משתנה באופן משמעותי בהתאם לפרט, לאזור המדינה ולמוצא האתני הספציפי המדובר.
אולם לרוב, רעיון האתניות כפי שהוא מקובל בעולם המערבי אינו פופולרי בברזיל.
לאחר כיבוש ברזיל על ידי פורטוגל ב־1550, ובמהלך רוב המאה ה-16, המילה "ברזילאי" ניתנה לסוחרים הפורטוגלים של עץ ברזיל, תוך שהיא מציינת אך ורק את שמו של מקצוע כזה, שכן תושבי הארץ היו, ברוב המדינות ילידים, או פורטוגזים שנולדו בפורטוגל או בטריטוריה שנקראת כיום ברזיל.
עם זאת, הרבה לפני עצמאותה של ברזיל, בשנת 1822, הן בברזיל והן בפורטוגל, כבר היה מקובל לשייך את המושג ברזיליאי לכל מי שעבר לגור בברזיל, לרוב היו אילו מהגרים ממוצא פורטוגלי ברור, תושב או שמשפחתו מתגוררת במדינת ברזיל (1530–1815), שהשתייכה אז לאימפריה הפורטוגזית.
לעומת זאת במהלך חייה של הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל והאלגרבים (1815–1822), היה בלבול לגבי המינוח ברזילאי.
נכון ל-2021, האוכלוסייה בברזיל מונה 214 מיליון איש.
המספר מעודכן בשידור חי על ידי המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE - Census).
על פי חוקת ברזיל אזרח ברזילאי הוא:
כל מי שנולד בברזיל, גם אם להורים ילידי חוץ.
עם זאת, אם ההורים הזרים היו בשירות של מדינה זרה (כגון דיפלומטים זרים), הילד אינו ברזילאי.
כל מי שנולד בחו"ל לאב ברזילאי או לאם ברזילאית, עם רישום לידה בשגרירות ברזיל או בקונסוליה.
כמו כן, מי שנולד בחו"ל לאב ברזילאי או לאם ברזילאית שלא הייתה רשומה אך לאחר שמלאו לו 18 שנים נסעו להתגורר בברזיל.
זר המתגורר בברזיל שהגיש בקשה והתקבל כאזרח ברזילאי.
על פי החוקה, כל האנשים המחזיקים באזרחות ברזילאית שווים, ללא הבדל גזע, מוצא, מין או דת.
זר יכול להגיש בקשה לאזרחות ברזילאית לאחר שחי ארבע שנים רצופות בברזיל ויודע לדבר בשפה הפורטוגזית.
אדם שנולד במדינה בה השפה הרשמית היא פורטוגזית (פורטוגל, אנגולה, מוזמביק, כף ורדה, סאו טומה ופרינסיפה, גינאה ביסאו, גינאה המשוונית ומזרח טימור) יכול לבקש את האזרחות הברזילאית לאחר שנה אחת בלבד בה חי רצוף בברזיל.
לאדם יליד חוץ המחזיק באזרחות ברזילאית יש בדיוק את אותן זכויות וחובות של האזרח הברזילאי מלידה, אך אינו יכול לשמש בתפקידים ציבוריים מיוחדים כגון נשיאות הרפובליקה, סגן נשיא הרפובליקה, שר (מזכיר) ההגנה, נשיאות (יושב ראש) של הסנאט, נשיאות (יושב ראש) של בית הנבחרים, קצין הכוחות המזוינים ודיפלומט.
פורטוגזית היא השפה הרשמית המדוברת על ידי כל האוכלוסייה.
ברזיל היא המדינה הדוברת פורטוגזית היחידה ביבשת אמריקה, מה שמקנה לה זהות תרבותית מובהקת ביחס למדינות אחרות ביבשת.
זוהי עדיין השפה המדוברת ביותר בדרום אמריקה (50.1% מהדרום אמריקאים דוברים אותה).
פורטוגזית היא השפה הרשמית המדוברת והכתובה היחידה בברזיל, עם כמה וריאציות אזוריות בצורת הדיבור.
זוהי השפה המשמשת במוסדות חינוך, בתקשורת ובעסקים.
עם זאת, גם שפת הסימנים הברזילאית נחשבת לאמצעי תקשורת חוקי במדינה.
השפה המדוברת בברזיל שונה בחלקה מזו המדוברת בפורטוגל ובמדינות אחרות דוברות פורטוגזית.
הפורטוגזית הברזילאית והפורטוגזית האירופית לא התפתחו באופן אחיד, עם כמה הבדלים בפונטיקה ובאיות, אם כי למרות ההבדלים בין שתי הגרסאות לא קיימת בעיה של הבנה הדדית.
ההבדלים בין השפה הכתובה הרשמית של פורטוגל וברזיל דומים להבדלים שנמצאו בין אנגלית בריטית ואנגלית אמריקאית.
נכון ל-1550 אז הגיע האדם הלבן לברזיל, ההערכה היא שבברזיל דיברו יותר מאלף שפות שונות.
כיום מתוכן שרדו כ-180 שפות.
מתוך 180 השפות, רק ל-24 יש יותר מאלף דוברים; ל-108 שפות יש בין מאה לאלף דוברים; בעוד של-50 שפות, יש פחות מ-100 דוברים ולמחצית מהן, יש פחות מ-50 דוברים, מה שמראה שמספר גדול מהשפות הללו נמצאות בסכנת הכחדה חמורה.
בשנים הראשונות של הקולוניזציה, שפות ילידים היו בשימוש גם על ידי מתיישבים פורטוגזים, שאימצו שפה מעורבת המבוססת על שפת הטופי.
מכיוון שהיא מדוברת על ידי כמעט כל תושבי ברזיל, היא נודעה כשפה כללית.
עם זאת, במאה ה-18 הפכה השפה הפורטוגזית לרשמית בברזיל, מה שהוביל להיעלמותה של שפה משותפת זו.
במהלך מאות השנים, הילידים הושמדו או נשלטו על ידי פעולת קולוניזציה, וכתוצאה מכך מאות משפותיהם נכחדו.
כיום, שפות ילידים מדוברות בעיקר בצפון ובמרכז - מערב.
השפות המדוברות ביותר הן של הניב הטופי – גוארני.
בהיותה מדינה חילונית מבחינה חוקתית, לברזיל אין דת רשמית ואפליה של חסידי דת מסוימת אינה חוקית.
למרות זאת, אוכלוסיית המדינה היא באופן מסורתי חסידה של הכנסייה האפוסטולית הרומית-קתולית ואין להכחיש את השפעתה של דת זו בזמנים שונים בעבר ואף בהווה.
כיום, ברזיל נחשבת למדינה הקתולית הגדולה בעולם במספרים מוחלטים.
עם זאת, יש להתייחס לדומיננטיות של הקתוליות כאשר לוקחים בחשבון את העלייה האחרונה של הפרוטסטנטיות ואת החשיבות ההיסטורית של הדתות האפרו-ברזילאיות, קנדומבלה ואומבנדה, בגיבוש התרבותי והאתי של העם הברזילאי, למרות שנרדפו עד תחילת המאה ה-20, כאשר הפרקטיקה הדתית הודחקה על ידי המשטרה.
המפקד הדמוגרפי שבוצע בשנת 2010 על ידי המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה ניתן לראות בברזיל את המבנה הדתי הבא בברזיל:
64.6% מהברזילאים (כ-123 מיליון) מכריזים על עצמם כקתולים;
22.2% (בסביבות 42.3 מיליון) מכריזים על עצמם פרוטסטנטים (אוונגליסטים מסורתיים, פנטקוסטלים ונאו-פנטקוסטלים);
8% (בסביבות 15.3 מיליון) מצהירים שהם אגנוסטים, אתאיסטים או לא חסידי דת כלשהי;
2% (כ-3.8 מיליון) מצהירים על עצמם כרוחניים (עשויים להשתלב בדתות אפרו-ברזילאיות);
0.7% (1.4 מיליון) מצהירים על עצמם כעדי יהוה;
0.3% (588 אלף) מצהירים על עצמם חסידים של אנימיזם אפרו-ברזילאי כמו קנדומבלה, התוף של מינה או לאומבנדה;
1.6% (3.1 מיליון) מצהירים שהם חסידי דתות אחרות, כגון: בודהיסטים (243 אלף), יהודים (107 אלף), משיחיים (103 אלף), אזוטריים (74 אלף), ספיריטואליסטים (62 אלף), מוסלמים (35 אלף) וסינקריטים (35 אלף).
בנוסף יש תיעוד של אנשים שמצהירים על עצמם בהאים וויקאים, אבל מספר מדויק של חסידי דתות כאלה במדינה מעולם לא נחשף.
בארץ שלי יש עצי דקל,
בשל קבוצות מהגרים מגוונות, לברזילאים יש מגוון עשיר של תרבויות, אשר מסנתזות בין העדות השונות המרכיבות את העם הברזילאי.
מסיבה זו, אין תרבות ברזילאית הומוגנית, אלא פסיפס של היבטים תרבותיים שונים היוצרים יחד את התרבות הברזילאית.
שלאחר יותר משלוש מאות שנים של קולוניזציה פורטוגזית, התרבות הברזילאית היא, על פי רוב, משורשים פורטוגליים.
המורשת התרבותית הפורטוגזית הזו היא זו שמרכיבה את התרבות הברזילאית: ממוצאים אתניים שונים, עם זאת, כולם מדברים באותה שפה (פורטוגזית) ורובם נוצרים, עם דומיננטיות גדולה של קתולים.
למרות שזו מדינה של קולוניזציה פורטוגזית, קבוצות אתניות אחרות הותירו השפעות עמוקות על התרבות הלאומית, בעיקר עמים ילידים, אפריקאים ומהגרים אירופים.
השפעות ילידיות ואפריקאיות הותירו את חותמן על מוזיקה, מטבח, פולקלור ופסטיבלים פופולריים.
ניכר שחלק מהאזורים קיבלו תרומה גדולה יותר מאנשים אלה: מדינות הצפון ספגו השפעה חזקה של תרבויות ילידים, בעוד שבאזורים מסוימים בצפון-מזרח המדינה יש תרבות אפריקנית מאוד.
ככל הולכים דרומה בברזיל, כך התרבות הופכת להיות יותר אירופאית.
בדרום הארץ ניכרות השפעותיהם של מהגרים מאיטליה וגרמניה, בין אם בקולינריה, במוזיקה, בהרגלים ובמראה החיצוני של האנשים.
עדות אחרות, כמו הערבים, הספרדים, הפולנים והיפנים תרמו גם הם לתרבות הברזילאית, עם זאת, באופן מוגבל יותר.
המטבח הברזילאי מאופיין בתערובת של מטבחים אירופאים, ילידיים, אסיאתיים ואפריקאים.
מנת הבסיס הברזילאית הנפוצה ביותר היא אורז ושעועית, אך המנה המייצגת ביותר במדינה היא פייחואדה (שעועית שחורה עם בשר בקר או חזיר).
הרגלי האכילה משתנים מאזור לאזור.
בצפון מזרח ברזיל יש השפעה אפריקאית רבה על המטבח, בצפון יש השפעה ילידית.
בדרום הארץ יש השפעה חזקה של המטבח האיטלקי וגם של המטבח הגרמני.
הברביקיו אופייני לריו גרנדה דו סול.
הפסל אנטוניו פרנסיסקו ליסבואה נחשב לנציג הגדול ביותר של סגנון הבארוק באמריקה.
כרמן מירנדה נודעה ברחבי העולם בזכות המקוריות של עבודתה והמראה האקזוטי שלה.
ציירים כמו קנדידו פורטינרי והליו אוטיסיקה זכו להכרה בזכות סגנון הציור הברזילאי.
הארכיטקטורה של ברזיל פורסמה על ידי אוסקר נימאייר, שפיתח פרויקטים במספר מדינות בעולם.
יצירות של סופרי הארץ תורגמו למספר שפות.
ספרים של סופרים כמו דיאס גומס, פאולו קואלו,ז'ורז' אמאדו, מאשאדו די-אסיס ועוד מוכרים ברחבי העולם.
המדינה יצרה ז'אנרים מוזיקליים נערצים ברחבי העולם.
המוזיקה של ברזיל כוללת ז'אנרים כמו סמבה, בוסה נובה וצ'וריניו.
הגיטריסט האקוסטי לורינדו אלמיידה הלחין את שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Bonanza.
הודות לקרלוס גומס, המוזיקה הקלאסית הברזילאית זכתה לכבוד ולהערצה.
האופרה שלו "O Guarani", שהולחן באיטליה והוצגה לראשונה בסקאלה במילאנו ב-19 במרץ 1870, זכתה להצלחה רבה.
הקולנוע הברזילאי זוכה להכרה בינלאומית כבר עשרות שנים.
בשנת 1962, הסרט "O Pagador de Promessas", מאת אנסלמו דוארטה, זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בשנה שלאחר מכן, הוא היה מועמד לאוסקר עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
כיום וולטר סאלס, חוסה פדילה, קרלוס סלדנהה וברונו בארטו הם יוצרי קולנוע ידועים.
אופרות סבון ברזילאיות מיוצאות לעולם, ומקדמות את ההיבטים התרבותיים של המדינה.
הברזילאים המציאו כמה ענפי ספורט.
ברזיל אירחה את גביע העולם 2014 ואת אולימפיאדת 2016 בריו דה ז'ניירו.
המדינה היא אלופת עולם חמש פעמים בכדורגל, ספורט שנחשב לפופולרי ביותר במדינה.
נבחרת ברזיל בכדורגל היא היחידה שהתחרתה בכל המונדיאלים.
פלה נחשב לספורטאי של המאה ה-20. היצירה של כדורגל מקורה משותפת לארוגוואיים ולברזילאים.
לברזיל יש תארים במספר תחרויות.
הכדורעף הברזילאי מנצח: נבחרת הגברים מחזיקה בין השאר בארבעה תארים פאן-אמריקאים, תשע אליפויות עולמיות, שתי מדליות זהב אולימפיות.
נבחרת הנשים הייתה אלופה ארבע פעמים במשחקים הפאן אמריקאים ויש לה שתי מדליות זהב במשחקים האולימפיים (2008 ו-2012).
ג'קלין סילבה וסנדרה פירס הפכו לאלופות ב-1996, בהופעת הבכורה של כדורעף חופים באולימפיאדת אטלנטה.
הברזילאים יצרו את אמנויות הלחימה של קפוארה, ג'יו-ג'יטסו ברזילאי, היאבקות מראג'וארה ואחרים.
משפחת גרייסי ולואיס פרנסה, לאחר תלמידם אוסוולדו פאדה, הולידו את שני הענפים העיקריים של הג'יו-ג'יטסו הברזילאי.
נכון לעכשיו, אמנות הלחימה הברזילאית הזו מתורגלת בכל רחבי העולם.
למדינה יש מעמד בולט בספורט הקרב.
אדר ג'ופרה נחשב, על ידי מועצת האיגרוף העולמית, כמשקל הבנטאם הטוב ביותר בכל הזמנים.
MMA, שצמח בארץ, היה העובר של אמנויות לחימה מעורבות מודרניות .
אנדרסון סילבה, אנטוניו רודריגו "מינוטאורו" נוגיירה, ליוטו מצ'ידה, חוסה אלדו וג'וניור "צ'יגאנו" דוס סנטוס הם מהלוחמים החשובים ביותר בשיטה זו.
הג'ודוקאות אורליו מיגל ושרה מנזס היו הברזילאים הראשונים שזכו במדליות זהב בג'ודו ברזילאי בהתאמה בקטגוריות הגברים והנשים באולימפיאדת סיאול (1988) ולונדון (2012).
הברזילאים כיום הם צאצאים של: מתיישבים פורטוגזים, של קבוצות מהגרים פוסט-קולוניאליות, של אפריקאים משועבדים ושל שבטי הילידים בברזיל.
גלי ההגירה ההיסטוריים העיקריים לברזיל התרחשו משנות ה-20 עד שנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר רוב המתיישבים היו פורטוגלים, איטלקים, גרמנים וספרדים, עם מיעוטים משמעותיים של יפנים, פולנים, אוקראינים וערבים מזרח תיכוניים.
התושבים הראשונים של מה שתהפוך למדינת ברזיל היו אנשים שהגיעו מאזור אסיה וחצו את מצר ברינג, משם עברו לסיביר וליבשת אמריקה, בהתחלה לצפונה (היכן שאלסקה של היום) ובהמשך לדרומה.
ישנן אינדיקציות לנוכחותם של עמים ילידים בטריטוריה הברזילאית הנוכחית החל משנת 16,000 לפנה"ס בלגוה סנטה, משנת 14,200 לפנה"ס בריו קלארו ומ-12,770 לפנה"ס באיביקווי (ריו גראנדה דו סול).
ההערכות של מספר הילידים שחיו בברזיל של ימינו, נכון לשנת 1500 אז הגיע האדם הלבן, נעות בין 1 ל-5 מיליון.
השבטים הילידים התחלקו לשתי משפחות שפות עיקריות: מאקרו-ג'ה ושפות טופי.
עם הגעתם של הפורטוגזים לברזיל של היום, בשנת 1500, נספה חלק ניכר מהאוכלוסייה הילידית, בעיקר עקב זיהום במחלות אירו-אסייתיות שלא הייתה לילידים חסינות ביולוגית אליהן כגון אבעבועות שחורות, חצבת, קדחת צהובה או שפעת.
למרות זאת, למיליוני ברזילאים החיים כיום יש מוצא ילידי.
אחת הסיבות היא כי בהיסטוריה הברזילאית, הנוהג של "קונהדיסמו" היה נפוץ מאוד.
היה זה מנהג ילידי עתיק יומין של שילוב זרים בקהילה שלהם, באמצעות מסירת בנות לנשים.
בעקבות המנהג הזה, מתיישבים פורטוגלים רבים ניהלו קשרים עם נשים ילידות, שצאצאיהן מהווים כיום חלק גדול מהאוכלוסייה הברזילאית.
מוצאם האירופי של הברזילאים הוא בעיקר פורטוגזי.
בין 1500 ל-1822, ברזיל הייתה מושבה פורטוגזית ומספר הפורטוגזים שהיגרו לברזיל, בתקופה זו, מוערך בין 500,000 ל-700,000. באותה תקופה, ברזיל הייתה יצרנית הסוכר הגדולה בעולם, וצמיחה כלכלית זו משכה מהגרים פורטוגזים רבים.
עם זאת, במאה ה-18 הגיע המספר הגדול ביותר של פורטוגלים לברזיל הקולוניאלית.
לפי הערכות של מפקד האוכלוסין הברזיאלאי היגרו 600,000 פורטוגלים לברזיל, בין השנים 1701 ל-1760. בהתחשב בעובדה שבפורטוגל היו אז רק 2 מיליון תושבים בשנת 1700, מדובר היה על הגירה המונית.
הסיבה להגירה המונית זו נעוצה בגילוי הזהב במינאס ז'ראיס, שהוביל לתקופה של שגשוג כלכלי לא רק באזור מינאס ז'ראיס, אלא גם באזור החוף הברזילאי.
כתוצאה מסחר העבדים האטלנטי, מאמצע המאה ה-16 ועד 1855, הובאו לברזיל כ-5 מיליון עבדים אפריקאים.
40% מכלל העבדים שהובאו ליבשת אמריקה נחתו בברזיל.
אבותיהם האפריקאים של הברזילאים הובאו בעיקר ממערב-מרכז אפריקה.
מתוך כלל העבדים, הובאו מאזור זה 3,396,910. האזור נודע בעבר כקונגו אנגולה, המקביל בערך לשטחים של אנגולה, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וגבון של ימינו.
האזור השני בחשיבותו היה מפרץ בנין, ממנו הגיעו 877,033 אפריקאים.
אזור זה מתאים לדרום מזרח גאנה, טוגו, בנין ודרום מערב ניגריה של ימינו.
כשברזיל הייתה מושבה פורטוגזית, מספר האפריקאים שנכנסו לברזיל היה גדול בהרבה מזה של האירופים.
לפי ההיסטוריונים ג'יימס הורן ופיליפ ד' מורגן, בין השנים 1500 ל-1820, 605,000 פורטוגלים היגרו לברזיל, לעומת 3.2 מיליון אפריקאים שהובאו, מספר גדול פי 5. עם זאת, אין זה אומר שלאורך זמן האוכלוסייה ממוצא אפריקאי נותרה גדולה מזו שממוצא פורטוגלי, בהתחשב בהבדלים בשיעור הילודה.
בנוסף, שיעור התמותה היה גבוה בהרבה בקרב עבדים מאשר בקרב בני חורין, תמותת התינוקות של ילדי העבדים הייתה גבוהה מאוד, עקב תת-תזונה ותנאים לא הגיניים.
במהלך רוב ההיסטוריה של ברזיל, קצב הגידול הטבעי של אוכלוסיית העבדים היה שלילי, כלומר היו יותר מקרי מוות מאשר לידות.
ברזילאים רבים הם גם צאצאים של מהגרים שהגיעו במאתיים השנים האחרונות.
לברזיל הגיעו יותר מ-5 מיליון מהגרים לאחר עצמאותה מפורטוגל ב-1822, רובם הגיעו בין 1880 ל-1920. האירופים הלטיניים היוו 80% מהאוכלוסייה שהגיעה לברזיל (1.8 מיליון פורטוגלים, 1.5 מיליון איטלקים ו-700,000 ספרדים).
שאר ה-20% הגיעו בעיקר מגרמניה, מזרח אירופה, יפן והמזרח התיכון.
במפקד הברזילאי של 1920, יותר מ-90% מהזרים התרכזו במדינות הדרום-מזרח והדרום ויותר מ-70% היו בשני אזורים בלבד: סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
חלק גדול מההגירה הזו עודד על ידי ממשלת ברזיל והיה קשור לייצור קפה.
בסוף המאה ה-19 הייתה ברזיל יצרנית הקפה הגדולה בעולם וחלק ניכר מחוסנה הפיננסי של ממשלת ברזיל היה תלוי בייצוא קפה.
לאחר ביטול העבדות בשנות ה-80 של המאה ה-19 וחשש ממחסור בעובדים בענף גידול הקפה, החלה מדינת סאו פאולו לסבסד הגירה של עובדים אירופאים.
ממשלת ברזיל שילמה עבור הגעת ספינות של משפחות מהגרים שלמות לעבודה במטעי קפה במהלך תקופה של כחמש שנים, ולאחר מכן הן היו חופשיות לעבוד במקומות אחרים.
משנת 1500 עד 1972, מכלל האנשים שנכנסו לברזיל, 58% הגיעו מאירופה, 40% מאפריקה ו-2% מאסיה.
בשנת 2021, ברזיל הייתה ביתם של 1.3 מיליון אנשים ילידי חוץ.
בשנת 2021 היו בברזיל 60,011 אנשים שהוכרו כפליטים.
בין 2011 ל-2020, ההכרות במעמד פליט בברזיל על ידי הוועד הלאומי לפליטים (קונארה) היו בעיקר לתושבי ונצואלה (46,412 הכרות), לסורים (3,594) ולקונגולזים (1,050).
במפקד הברזילאי, על המשיבים לבחור את צבעם או גזעם מתוך 5 קטגוריות: "ברנקה" (לבן), "פרטה" (שחור), "אמארלה" (צהוב), "פרדה" (חום, מעורב לבן ושחור) או אינדאדג'נה (ילידי), התשובות מבוססות על הצהרה עצמית.
בברזיל יש את האוכלוסייה הלבנה השנייה בגודלה ביבשת אמריקה, אחרי ארצות הברית, עם כ-91,051,646 נפשות, והברזילאים הלבנים מהווים את האוכלוסייה הלבנה השלישית בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית ורוסיה.
ברזילאים בעלי גזע מעורב (חומים)
ברזילאים מבני תערובת מהווים את הקבוצה השנייה בגודלה בברזיל, עם כ-84.7 מיליון איש.
השחורים מהווים את הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בברזיל עם כ-14.5 מיליון אזרחים או 7.6% מהאוכלוסייה.
בברזיל, המונח אמרלה (צהוב) מתייחס למזרח אסיה.
לפי מדריך המפקד, הקטגוריה הצהובה היא "לאדם ממוצא: יפני, סיני, קוריאני וכו'".
הקבוצה הגדולה ביותר של אנשים מוצא זה במדינה היא הקהילה היפנית.
מספר הברזילאים היפנים הוא כשני מיליון והקהילה היפנית כוללת גם כ-50 אלף אזרחים יפנים.
רוב התושבים ממוצא מזרח אסיאתי, במיוחד הברזילאים היפנים, מתגוררים בסאו פאולו ובפרנה.
הילידים מהווים את הקבוצה האתנית החמישית בגודלה בברזיל, עם כ-800,000 פרטים.
זוהי הקטגוריה היחידה של הסיווג ה"גזעי" הברזילאי שאינה מבוססת על צבע עור, אלא על שייכות תרבותית ואתנית.
מחקרים גנטיים הראו שלאוכלוסיית ברזיל בכללותה יש רכיבים אירופאים, אפריקאים ואינדיאנים.
מחקר גנטי אוטוזומלי משנת 2015, שניתח גם נתונים של 25 מחקרים של 38 אוכלוסיות ברזילאיות שונות הגיע למסקנה כי: מוצא אירופאי מהווה 62% מהמורשת של האוכלוסייה, ואחריו האפריקאים (21%) והילידים האמריקאים (17%).
התרומה האירופית היא הגבוהה ביותר בדרום ברזיל (77%), האפריקאית הגבוהה ביותר בצפון מזרח ברזיל (27%) והילידית היא הגבוהה ביותר בצפון ברזיל (32%).
ברזל בניין, מוטות פלדה, חיזוקי פלדה, או רִיבַּר , הוא מוט פלדה המשמש כהתקן מתיחות בבטון מזוין כדי לחזק ולסייע לבטון במתח.
בטון חזק תחת דחיסה, אך בעל חוזק מתיחה נמוך.
ברזל מגדיל באופן משמעותי את חוזק המתיחה של המבנה.
המשטח של מוט ריבּר כולל סדרה רציפה של צלעות, זיזים או חריצים כדי לקדם קשר טוב יותר עם הבטון ולהפחית סיכון להחלקה.
הסוג הנפוץ ביותר של מוט ריבר הוא פלדת פחמן, המורכבת בדרך כלל ממוטות עגולים מגולגלים עם דפוסי דפורמציה מוטבעים על פני השטח.
לפלדה ולבטון יש מקדמי התפשטות תרמית דומים, כך שמבני בטון מחוזק בפלדה יחווה מאמץ דיפרנציאלי מינימלי עם שנוי טמפרטורה.
סוגים אחרים הזמינים של מוטות ריבר מיוצרים מפלדת אל חלד, ומסורגים מרוכבים העשויים מסיבי זכוכית, סיבי פחמן או סיבי בזלת.
מוטות החיזוק מפלדת פחמן עשויים להיות מצופים גלוון או אפוקסי שנועד לעמוד בפני השפעות הקורוזיה, במיוחד כאשר משתמשים בהם בסביבות מים מלוחים.
הבמבוק הוכח כחלופה בת קיימא לחיזוק פלדה בבניית בטון.
סוגים חלופיים אלה נוטים להיות יקרים יותר או עשויים להיות בעלי תכונות מכניות פחותות ולכן משמשים לעיתים קרובות יותר בבנייה מיוחדת כאשר המאפיינים הפיזיים שלהם ממלאים דרישת ביצועים ספציפית שפלדת פחמן אינה מספקת.
מוטות חיזוק בבניית לבנים שימשו מאז העת העתיקה, כאשר רומא השתמשה במוטות ברזל או עץ בבניית קשתות.
מוטות ברזל ולוחות עוגן מתיחה הופעלו מאוחר יותר ברחבי אירופה של ימי הביניים, כמכשיר לחיזוק קשתות, קמרונות וכיפות.
בטירת ונסן מהמאה ה-14 נעשה שימוש ב-2,500 מטרים של מוטות.
במהלך המאה ה-18 נעשה שימוש בברזל כדי ליצור את שלד המגדל הנטוי של נביאנסק ברוסיה, שנבנה בהוראת התעשיין אקינפיי דמידוב.
הברזל היצוק ששימש לרצועת הברזל היה באיכות גבוהה, ועד היום אין קורוזיה במוטות.
שלד המגדל חובר לגג האוהל מברזל יצוק שלו, מוכתר באחד ממוטות הברקים הראשונים הידועים.
עם זאת, רק באמצע המאה ה-19, עם הטבעה של מוטות פלדה בבטון (ובכך מייצרים בטון מזוין מודרני), הפגינו הברזלים את החוזקות הגדולות ביותר שלו.
כמה אנשים באירופה ובצפון אמריקה פיתחו בטון מזוין בשנות ה-50 של המאה ה-20. אלה כוללים את ג'וזף-לואי למבוט הצרפתי, שבנה סירות בטון מזוין בפריז (1854) ותאדאוס הייאט מארצות הברית, שייצר ובדק קורות בטון מזוין.
ג'וזף מונייר מצרפת הוא אחת הדמויות הבולטות ביותר להמצאה ולפופולריות של בטון מזוין.
כגנן צרפתי, מונייר רשם פטנט על עציצים מבטון מזוין בשנת 1867, לפני שהמשיך בבניית מכלי מים וגשרים מבטון מזוין.
בטון הוא חומר חזק מאוד בדחיסה, אך חלש יחסית במתח.
כדי לפצות על חוסר האיזון הזה בהתנהגות הבטון, יצוקים לתוכו מוטות שיניים כדי לשאת את עומסי המתיחה.
רוב חיזוקי הפלדה מחולקים לחיזוק ראשוני ומשני:
חיזוק ראשוני - מתייחס לפלדה המשמשת כדי להבטיח את ההתנגדות הדרושה למבנה בכללותו כדי לתמוך בעומסי התכנון.
חיזוק משני - הידוע גם בשם הפצה או חיזוק תרמי, משמש מסיבות עמידות ואסתטיות, על ידי מתן התנגדות מקומית מספקת כדי להגביל את הסדקים ולהתנגד ללחצים הנגרמים על ידי השפעות כמו שינויי טמפרטורה והתכווצות.
לפלדה יש מקדם התפשטות תרמית כמעט שווה לזה של בטון מודרני.
אם זה לא היה כך, זה היה גורם לבעיות באמצעות מתחים אורכיים וניצבים נוספים בטמפרטורות שונות מהטמפרטורה של ההגדרה.
למרות שלברזל יש צלעות הקושרות אותו באופן מכני לבטון, עדיין ניתן לשלוף אותו מהבטון במתחים גבוהים, התרחשות שלעיתים קרובות מלווה קריסה בקנה מידה גדול יותר של המבנה.
כדי למנוע תקלה כזו, מוט המוט מוטבע עמוק לתוך איברים מבניים סמוכים (פי 40–60 מהקוטר), או מכופף ומכור בקצוות כדי לנעול אותו סביב הבטון ושאר המוטות.
גישה ראשונה זו מגבירה את החיכוך הנועלת את המוט למקומו, בעוד שהשנייה עושה שימוש בחוזק הלחיצה הגבוה של בטון.
המוט הנפוץ עשוי מפלדה מחוסמת לא גמורה, מה שהופך אותו לרגיש לחלודה.
בדרך כלל כיסוי הבטון מסוגל לספק ערך pH גבוה מ-12 תוך הימנעות מתגובת הקורוזיה.
מעט מדי כיסוי בטון עלול לסכן את המגן הזה באמצעות פחמימות מהמשטח, וחדירת מלח.
כיסוי בטון רב מדי עלול לגרום לרוחבי סדקים גדולים יותר, מה שגם פוגע בשומר המקומי.
מכיוון שחלודה תופסת נפח גדול יותר מהפלדה שממנה היא נוצרה, היא גורמת ללחץ פנימי חמור על הבטון שמסביב, מה שמוביל לסדקים, התפרקות, ובסופו של דבר, כשל מבני.
תופעה זו ידועה בשם jacking Oxyde.
זוהי בעיה מסוימת שבה הבטון חשוף למים מלוחים, כמו בגשרים שבהם מוחל מלח על כבישים בחורף, או ביישומים ימיים.
ניתן להשתמש במצבים אלה במחטבים לא מצופים, עמידים בפני קורוזיה דל פחמן / כרום (מיקרוקומפוזיט), סיליקון ברונזה, מצופה אפוקסי, מגולוון או נירוסטה בהוצאה ראשונית גדולה יותר, אך בהוצאה נמוכה משמעותית לאורך חיי השירות של הפרויקט.
מוט ריבר זמין בדרגות ומפרטים המשתנים בחוזק תפוקה, חוזק מתיחה אולטימטיבי, הרכב כימי ואחוז התארכות.
השימוש בדרגה כשלעצמה מציין רק את חוזק התפוקה המינימלי המותר, ויש להשתמש בו בהקשר של מפרט חומר על מנת לתאר במלואו את דרישות המוצר לברזל.
מפרטי החומר קובעים את הדרישות לדרגות וכן מאפיינים נוספים כגון, הרכב כימי, התארכות מינימלית, סובלנות פיזיקליות וכו'.
המוט חייב לחרוג מחוזק התפוקה המינימלי של הדרגה וכל דרישות מפרט חומר אחר בעת בדיקה ובדיקה.
בשימוש בארצות הברית, ייעוד הדרגה שווה לחוזק התפוקה המינימלי של המוט ב-ksi (1000 psi) לדוגמה, לריבר בדרגה 60 יש חוזק תפוקה מינימלי של 60 ksi.
ברז מיוצר לרוב בדרגות 40, 60 ו-75 עם חוזק גבוה יותר זמין בדרגות 80, 100, 120 ו-150. דרגה 60 (420 MPa) היא דרגת הברזל הנפוצה ביותר בבנייה מודרנית בארצות הברית.
דרגות מסוימות מיוצרות רק עבור גדלים ספציפיים של מוט ריבר, לדוגמה תחת ASTM A615, דרגה 40 (280 MPa) רק עבור גדלים בארצות הברית מס' 3 עד #6 (מדד רך מס' 10 עד 19).
לפעמים מגבלות על דרגות חומרים זמינים עבור גודלי סרגל ספציפיים קשורות לתהליך הייצור בו נעשה שימוש, כמו גם לזמינות של חומרי גלם באיכות מבוקרת המשמשים.
חלק ממפרטי החומר מכסים דרגות מרובות, ובמקרים כאלה יש צורך לציין גם את מפרט החומר וגם את הציון.
ציוני ברז נהוג לציין במסמכים הנדסיים, גם כאשר אין אפשרויות ציון אחרות במפרט החומר, על מנת למנוע בלבול ולהימנע מבעיות איכות פוטנציאליות, כגון שעלולות להתרחש אם תבוצע החלפת חומר.
"Gr." הוא הקיצור ההנדסי הנפוץ ל"דרגה", עם וריאציות על אותיות רישיות ושימוש בנקודה.
מפרטים נפוצים בארצות הברית, שפורסמו על ידי ACI ו-ASTM, הם (באנגלית):
פלדת ריבר ממוחזרת לעיתים קרובות, ולעיתים קרובות מברזל עשוי כולו מפלדה ממוחזרת.
Nucor, יצרנית הפלדה הגדולה ביותר בארצות הברית, טוענת שמוצרי מוט הפלדה שלה עשויים מ-97% פלדה ממוחזרת.
ברזיל הוט 100 הוא מצעד מוזיקה המתפרסם מדי שבוע בברזיל על ידי בילבורד ברזיל מאז 28 באוגוסט 2023, כשבוע לאחר שמצעד שירי ברזיל הופסק.
מצעד זה מתבסס על נתוני הזרמת מוזיקה של לומינייט.