tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר מכן צירף אותו פרנסיס בייקון לחוג אינטלקטואלי בו היו חברים גם מרי סידני, רוזנת פמברוק אחותו של המשורר פיליפ סידני ואחותו של דברו, פנלופה.
ב-1590 נשא לאישה את פרנסס וולסינגהאם, בתו של פרנסיס וולסינגהם ואלמנתו של פיליפ סידני.
לאחר לימודיו שירת דברו בצבא תחת פיקודו של אביו החורג בארצות השפלה במסגרת מלחמות המרד ההולנדי.
אסקס הגיע לחצר המלוכה ב-1584 ועד 1587 כבר היה מקורב למלכה.
ביוני 1587 החליף את אביו החורג בתפקיד הממונה על הסוסים (Master of the Horse).
עם מותו של לסטר, שנה לאחר מכן, העבירה המלכה את המונופול על יינות מתוקים שהיה בחזקתו, לחזקת אסקס, צעד שסיפק לו הכנסה מן המיסים על סחר היינות הללו.
ב-1593 היה לחבר המועצה המלכותית.
יריבו המובהק בחצר היה מזכיר המדינה רוברט ססיל, רוזן סולסברי הראשון הוויכוחים ביניהם במועצה התחממו לעיתים עד כדי כמעט תגרה.
אסקס הפגין התנהלות עצמאית ולא אחת המרה את פקודת המלכה.
כך, ב-1589 הצטרף למסע עונשים כושל של הארמדה האנגלית בפיקודו של פרנסיס דרייק נגד הארמדה הספרדית, על אף שהמלכה הורתה לו לא לעשות זאת.
ב-1591 נשלח צרפת בראש כח סיוע לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
ב-1596 הצטיין כאשר פיקד על כוח אנגלי-הולנדי במסגרת ניצחון האנגלי בקרב קדיס.
ב-1597 שוב המרה את פי המלכה, כאשר הוביל את הצי, כמפקדו העליון, יחד עם וולטר ראלי, למרדף אחר אניות אוצר ספרדיות באיים האזוריים, מבלי לטפל לפני כן בצי המלחמה הספרדי, דבר שסיכן את חופי אנגליה.
כישלונו הצבאי הגדול ביותר של אסקס היה כלורד לוטננט של אירלנד, כלומר מושל אירלנד מטעם הכתר הבריטי.
הוא מונה לתפקיד המאתגר ב-1599. באירלנד התחולל מרד מאז 1595 (מה שלימים ייקרא מלחמת תשע השנים), שאף מושל אנגלי לא הצליח לדכא.
אסקס קיבל לידיו פיקוד על כח בן 16,000 חיילים ופקודה לדכא סופית את המרד האירי.
הוא יצא לאירלנד ב-27 במרץ 1599. אסקס עשה בחייליו שימוש לא נבון.
במקום לרכז את כוחו בנקודה אחת מכריעה, הוא פיזר את הכח על שטח גדול בדרום אירלנד.
כך נשחק הכח בסדרה של קרבות ותקריות והסכום אותו הקצתה המועצה לצורך המבצע התבזבז.
על מנת למנוע תבוסה מוחצת, הגיע להסכם עם המורדים האירים, למורת רוחה של המלכה ובניגוד להנחייתה.
אחת השיטות בהן נקט על מנת לגמול לאנשיו ולהשיג נאמנות, הייתה באמצעות הבטחת תוארי אבירות, מנהג שאף הוא היה לצנינים בעיני המלכה, שביקשה להמעיט במתן תוארי אבירות, על מנת שלא יאבדו מיוקרתם.
בקרב המורדים האירים נפוצה הבדיחה לפיה אסקס לא שלף חרב, אלא על מנת להעניק תואר אבירות.
ב-28 בספטמבר 1599 שב אסקס ללונדון ללא אישור המלכה, ותוך קזמן קצר הפתיע אותה בחדר המיטות שלה.
ב-29 בספטמבר התייצב לחקירה בפני חבריו למועצה.
המועצה קבעה כי ההסכם שכרת עם המורדים הוא בלתי קביל וכי העובדה שעזב את משרתו באירלנד במפתיע וללא פקודה נחשבת לעריקה מתפקיד.
הוא הושם במעצר בית בבית יורק בסטרנד של לונדון.
ראש הדוברים נגדו במועצה היה יריבו, רוברט ססיל.
על אף הפופולריות של אסקס בציבור, הציעו לו ססיל וראלי לפרוש מכל פעילות ציבורית.
ב-5 ביוני 1600 הועמד אסקס למשפט רשמי בפני 18 שופטים ונאלץ להקשיב לההאשמות ולעדויות נגדו כאשר הוא כורע על ברכיו.
הוא הורשע והוחזר לבית יורק למאסר.
באוגוסט שוחרר אסקס, אך תנאיו הורעו והמונופול על עסקי היין, מקור הכנסתו המרכזי, לא הוחזר לו.
אסקס הגיע למצב נואש, כאשר כנגדו ניצבה סיעה מלוכדת בהובלת רוברט ססיל.
בראשית 1601 החל אסקס לבצר את ביתו שבסטרנד, לצבור תומכים ולהפיץ תעמולה לפיה בכוונת סיעת ססיל לרצוח אותו ולמכור את אנגליה לספרדים.
במסגרת תעמולה ציבורית זו, ב-7 בפברואר הזמינו כמה מתומכיו את שחקני תיאטרון הגלוב להציג את המחזה ריצ'רד השני, מאת ויליאם שייקספיר, הכולל סצנה של הדחת מלך מכהן.
באותו יום הוזמן אסקס להתייצב בפני המועצה, אך סירב.
ב-8 בפברואר בעשר בבוקר נשלחו אל בית אסקס שלושה שליחים מלכותיים רשמיים.
הוא כלא אותם בביתו ויצא יחד עם כ-200 מתומכיו אל הסיטי של לונדון, במטרה לפגוש את ראש העיר של לונדון ליד קתדרלת סנט פול.
אולם ססיל הקדים אותו ופרסם במקום שאסקס הוא בוגד במלכות.
עד מהרה התפזרו רבים מתומכיו ואיש מהציבור לא הסכים ללכת עמו.
הוא נסוג חזרה לביתו בסטרנד, אך מצא שהבית תחת מצור אנשי המלכה, שגם שחררו את השליחים שכלא.
הוא נתפס, נכלא והואשם בבגידה במלכות.
משפטו נמשך יום אחד בלבד.
ב-25 בפברואר הוצא אסקס להורג בעריפת ראש בטאוור גרין שבמצודת לונדון ונקבר בקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות שבמצודה.
הוא היה האחרון שהוצא להורג בעריפת ראש במקום.
אסקס היה צעיר מאליזבת ב-34 שנה.
הוא היה גבר גבוה ונאה ובנו החורג של מקורבה, רוברט דאדלי, רוזן לסטר.
אסקס היה שאפתן, צמא להכרה ולמעמד פוליטי וכלכלי.
ייתכן שדווקא גישתו חסרת המעצורים והרוח הצעירה שהביא קסמה למלכה.
על יחסי המלכה והרוזן כתב משרתו של הרוזן לאביו ב-1587 "אין קרוב למלכה מאשר אדוני אסקס, בלילה הם משחקים שניהם יחד בקלפים ובמשחקים אחרים והוא אינו חוזר לחדריו אלא עם ציוץ הציפורים בבוקר".
ידוע כי השניים טיילו יחד ואסקס היה איש החצר היחיד עמו אליזבת נהגה לרקוד.
יחסים מיוחדים אלה, בין שהיו רומנטיים או היקסמות של המלכה מצעיר מרשים ונלהב, עמו נהנתה לחדש את נעוריה ללא מימוש מיני, שימשו כר נרחב הן לרכילות חצר והן למחברי יצירות ספרותיות.
שייקספיר - שייקספיר עצמו כמעט היה מעורב במאורעות המרד.
ההצגה "ריצ'רד השני" הוזמנה מלהקתו להצגה על ידי מתכנני המרד כחלק מצעדי התעמולה וגיוס דעת הקהל למהלך של הדחת ריבון, אך הוכח שהיה מדובר בהזמנה עסקית מקובלת בשכר גבוה ושייקספיר ולהקתו אף לא הועמדו לדין כחברים בקשר.
עם זאת אסקס נזכר לפחות בשניים ממחזותיו
הנרי החמישי, בפרולוג למערכה החמישית מתואר מה היה קורה אילו אסקס היה שב כמנצח מאירלנד לאחר דיכוי המרד האירי
מהומה רבה על לא דבר 3:1 מזכיר שייקספיר את "בני-הטיפוחים של נסיכים/ שמתנפחים כל כך שהם יוצאים/ נגד המטפחים" ברמז לאסקס ויחסיו עם המלכה
תומא קורניי, הרוזן מאסקס (Le Comte d'Essex, 1678)
מקסוול אנדרסון, המלכה אליזבת (Elizabeth the Queen, 1930) - העלילה מתרכזת כמעט כולה ביחסי המלכה המזדקנת ומקורבה הצעיר והשאפתן
סבריו מרקאדנטה, הרוזן מאסקס (Il Conte d'Essex, 1833) לליברית מאת פליצ'ה רומאני
גאטנו דוניצטי, רוברטו דברו (Roberto Devereux, 1837) ללברית מאת סלבטורה קמאראנו
בנג'מין בריטן, גלוריאנה (Gloriana, 1952) מבוסס על "אליזבת ואסקס" מאת ליטון סטרייצ'י
אהבותיה של המלכה אליזבת (Les Amours de la reine Élisabeth) סרט אילם משנת 1912
חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס (1339) בבימויו של מייקל קורטיז, עם בטי דייוויס וארול פלין.
מבוסס על "המלכה אליזבת" מאת מקסוול אנדרסון
הפקת "המלכה אליזבת" מאת מקסוול אנדרסון משנת 1968 עבור הולמרק, אסקס גולם על ידי צ'רלטון הסטון
בסדרת ה-BBC Elisabeth R (1971) גולם אסקס על ידי רובין אליס
במיני-סדרה אליזבת הראשונה משנת 2005 (בכיכובה של הלן מירן כאליזבת) גולם אסקס על ידי יו דנסי
רוברט ג'קסון גמבל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הדרומית.
הוא היה אביו של ראלף א.
גמבל ואחיו של ג'ון רנקין גמבל, בני משפחת גמבל הבולטת מדקוטה הדרומית.
גמבל נולד ב-7 בפברואר 1851 במחוז ג'נסי, ליד אקרון שבניו יורק, והיה בנם של רוברט גמבל וג'ני (אברנת'י) גמבל.
ב-1862, הוא עבר עם הוריו לפוקס לייק שבוויסקונסין.
ב-1874, השלים את לימודיו באוניברסיטת לורנס שבאפלטון, ויסקונסין, עם תואר ראשון במדעים, ולאחר מכן קיבל תואר שני במדעים מאוניברסיטת לורנס.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, לימד גמבל בבית ספר בקיץ כדי לממן את שכר הלימוד שלו.
לאחר סיום לימודיו, התמחה במשפטים במשרד עורכי הדין של ג'נקינס, אליוט ו-ווילר במילווקי, והוסמך כעורך דין ב-1875. הוא עבר ליאנקטון, בחלק של טריטוריית דקוטה, שלימים הפך להיות דקוטה הדרומית.
הוא נבחר שוב למושב B ב-1898, וכיהן בקונגרס ה-56. במהלך הקונגרס ה-56, הוא מונה ליושב ראש ועדת ההוצאות על מבני ציבור של בית הנבחרים.
בשנת 1901, גמבל נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש ב-1906, וכיהן עד מרץ 1913, לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש.
במהלך הקריירה שלו בסנאט, הוא היה יו"ר: הוועדה לנזקי האינדיאנים (הקונגרס ה-57); ועדה לנתיבי תחבורה לחוף הים (הקונגרסים ה-58 עד ה-60); הוועדה לענייני האינדיאנים (הקונגרס ה-62); והוועדה להצעות חוק רשומות (הקונגרס ה-64).
בשנת 1915 עבר גמבל לסו פולס וחידש את עבודתו בעריכת דין.
מ-1916 עד 1924 כיהן כשופט בפשיטות רגל של המחוז הדרומי של דקוטה הדרומית.
הוא היה חבר בוועד הפועל הלאומי של הליגה לאכיפת השלום.
גמבל מת בסו פולס, דקוטה הדרומית ב-22 בספטמבר 1924, בגיל 73, ונקבר בבית הקברות העיר יאנקטון ביאנקטון.
בשנת 1884, גמבל התחתן עם קארי ס.
הם היו הורים לשני בנים, ראלף וג'ורג'.
רוברט שואט דרנטון הוא היסטוריון חברתי אמריקאי.
דרנטון נולד בניו יורק ב-1939. אביו, ביירון דרנטון, היה כתב צבאי, ונהרג במלחמת העולם השנייה בשנת 1942. אחיו ג'ון דרנטון המשיך בדרכו של האב, והיה לעיתונאי זוכה פרס פוליצר.
דרנטון סיים את לימודיו במכללת פיליפס בשנת 1957, ובאוניברסיטת הרווארד בשנת 1960. הוא סיים את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת אוקספורד כזוכה מלגת רודס בשנת 1964. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "מגמות בתעמולה רדיקלית ערב המהפכה הצרפתית (1782–1788)".
זמן קצר שימש כעיתונאי בעיתון ניו יורק טיימס בו עבדו אביו ואחיו, אך בשנת 1965 החליט להמשיך בקריירה אקדמית.
דרנטון שימש בחבר הנאמנים של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד בין 1994 ל-2007, וכן שימש בחבר הנאמנים של ספריית העיר ניו יורק, בה היה בין מייסדי מרכז דורותי ולואיס ב.
בשנת 2007 קיבל מעמד של פרופסור אמריטוס בפרינסטון, והתמנה למנהל ספריית אוניברסיטת הרווארד, והחליף בתפקיד זה את סידני ורבה.
בתפקיד זה היה בין מייסדי הספרייה הדיגיטלית של אמריקה.
דרנטון זכה לפרסים ולכיבודים רבים בימי חייו.
בין היתר עוטר בשנת 1999 כחבר לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת, ובשנת 2012 קיבל מהנשיא ברק אובמה את המדליה הלאומית למדעי הרוח.
דרנטון הוא היסטוריון חברתי העוסק בהיסטוריה אינטלקטואלית, וסבור כי יש להבין את ההיסטוריה מתוך מבט חברתי-תרבותי וכלכלי נרחב.
דרנטון דחה את גישתם של אנשי אסכולת האנאל שלטעמו הייתה סטרוקטורליסטית, לא סיפקה הסבר מלא לתופעות אותן חקרה, ויומרתה לתת הסבר טוטאלי לאירועים נדונה לכישלון.
הוא העדיף גישה אנתרופולוגית אותה ניסח ביחד עם חברו להוראה בפרינסטון קליפורד גירץ היוצרת תיאור גדוש ומלא בפרטים, המנסה ככל האפשר לאתר ולהביא את נקודת המבט של המשתתף באירוע ההיסטורי, ובכך להביא פרשנות לאירועים ומעשים שכיום קשה להבינם.
כך, לדוגמה, בספרו על המסמריזם (Mesmerism and the end of the Enlightenment in France (1968)) נתן הסברים חברתיים וסוציולוגיים לתנועה המיסטית שעד אז לא התייחסו אל תכניה כראויים למחקר.
רעיונות אלו יישם במספר רב של ספרים העוסקים בתנועת ההשכלה, ובתנועות פוליטיות וחברתיות במאה ה-18. בספרו "טבח החתולים הגדול" (1984) תיאר בין היתר מעשה שנראה כיום אכזרי וחסר פשר, טבח חתולים בפריז במאה ה-18, תוך שהוא נותן לו הסבר הבוחן את מחשבותיהם, רגשותיהם ועולמם האינטלקטואלי של המשתתפים בטבח.
"טבח החתולים הגדול ואפיזודות אחרות בתולדות התרבות הצרפתית" תרגם עודד פלד, הוצאת כרמל, 2016.
"השיניים התותבות של ג'ורג' וושינגטון - מדריך לא שגרתי למאה ה-18" תרגמה יעל לוטן, הוצאת חרגול, 2007.
רוברט פינקני דאנלפ היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-11 של מדינת מיין בין השנים 1834–1838. לאחר כהונתו כמושל כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מיין מ-1843 עד 1847.
דאנלפ נולד בברנזוויק שבמסצ'וסטס (בהווה שוכנת העיר במיין), ורכש את השכלתו אצל מורים פרטיים.
אביו, ג'ון דאנלפ, נולד בדרייקוט שבמסצ'וסטס בשנת 1738, ושירת כקפטן במיליציה הקולוניאלית של מפרץ מסצ'וסטס ולחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
סבו, הכומר רוברט דאנלפ, נולד בשנת 1715 במחוז אנטרים שבאירלנד, היה כומר פרסביטריאני ולמד באוניברסיטת אדינבורו.
בשנת 1815 השלים את לימודיו הגבוהים במכללת בודין שבברנזוויק.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס ב-1818 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו.
דאנלפ כיהן כחבר בית הנבחרים של מיין בשנים 1821–1823. במקביל כיהן כנשיא מועצת הנאמנים של מכללת בודין משנת 1821 ועד מותו.
הוא שירת במיליציה המדינתית, וב-1824 היה נציג רשמי שקיבל את פניו של המרקיז דה לה פאייט בעת ביקורו במיין.
דאנלפ היה חבר בסנאט של מיין בשנים 1824–1828 ובשנים 1831–1833, ובמשך שלוש שנים כיהן כנשיא הסנאט – ב-1827, 1828 ו-1831. בין כהונותיו בסנאט היה חבר המועצה המבצעת של מיין.
הוא נבחר לארבע תקופות כהונה בנות שנה כל אחת כמושל מיין בין 1834 ל-1838.
בשלהי 1842 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מיין, והחל את כהונתו ב-4 במרץ 1843. הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו בקונגרס ה-29 היה יו"ר ועדת ההוצאות הציבוריות.
לאחר כהונתו בקונגרס האמריקאי התמנה לגובה המכס של פורטלנד, ולאחר מכן היה מנהל הדואר של ברנזוויק בין השנים 1853–1857.
ב-20 באוקטובר 1859 נפטר דאנלפ בברנזוויק, ונטמן בבית הקברות פיין גרוב.
רוברט גרג צ'רי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית גסטוניה ה-25 בשנים 1919–1923, כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1930–1940 (מתוכן כיושב ראש הבית בשנים 1936–1939), לאחר מכן ועד 1944 כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-61 בשנים 1945–1949.
רוברט גרג צ'רי נולד במחוז יורק שבקרוליינה הדרומית, כבנם של צ'ונסי לה פאייט צ'רי, ושל הארייט אקסרינה "האטי" (לבית דייוויס) צ'רי.
כשהיה בן שנתיים, נפטרה אמו, ואביו נפטר כשהוא היה בן שבע, והוא גדל אצל קרובי משפחת אמו בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית.
ב-1912 סיים צ'רי לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בטריניטי קולג' (כיום אוניברסיטת דיוק), וב-1914 קיבל תואר מבית הספר למשפטים באוניברסיטת דיוק.
ב-מלחמת העולם הראשונה הוא ארגן והוביל פלוגת תותחנים מתנדבים.
בגסטוניה התבדחו האנשים שהוא היה עורך הדין הטוב ביותר בעיר כאשר היה פיכח, ועורך הדין השני הטוב ביותר כאשר היה שתוי.
בשנים 1919–1923 כיהן צ'רי כראש עיריית גסטוניה.
בשנים 1930–1940 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, כאשר בשנים 1936–1939 הוא כיהן כיושב ראש הבית.
בשנים 1937 - 1940 הוא שימש כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית, ולאחר מכן ועד 1944 כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ב-1944 נבחר צ'רי כמושל קרוליינה הצפונית.
ב-4 בינואר 1945 הוא הושבע לתפקידו.
צ'רי ירש כלכלה שהתמודדה עם מחסור בחומרי גלם ובעובדים כתוצאה ממלחמת העולם השנייה.
אחת מהנושאים המרכזיים שבהם הוא התמקד במהלך תקופת כהונתו כמושל היה שיפור המוסדות לטיפול נפשי בניהול המדינה.
על שמו נקרא בית החולים לחולי נפש בגולדסבורו.
ב-3 במאי 1947 המתיק צ'רי את עונשי המוות של ארבעה גברים שהורשעו באונס קבוצתי של אישה.
הארבעה, קלווין קובינגטון, גריינג'ר תומפסון, סטייסי פאוול וקליפ אינמן, הורשעו באונס של דורותי פריי בלמברטון במרץ 1946. על אף הרקע הגזעי של המקרה (הארבעה היו אפרו-אמריקאים ופריי הייתה לבנה), הוא משך פחות תשומת לב ציבורית מאחר שפריי נכנסה לאזור המגורים של השחורים בלמברטון כדי לקנות משקה חריף.
הוא נאנסה לאחר שבעלה השאיר אותה להמתין במכוניתם.
צ'רי המתיק את גזר דינם למאסר עולם, ובהחלטה שכתב הוא האשים את הקורבן:
מוקדם יותר באותה שנה המתיק צ'רי את עונש המוות של תומאס לואיס, גם הוא אפרו-אמריקאי, שהורשע באונס אישה לבנה.
ההחלטה התקבלה כתגובה לשופט שעתר לטובתו, באומרו שהקורבן, וילי מיי ג'ונסון, הייתה אישה שעסקה בזנות ולחובתה רישום פלילי ארוך.
עם זאת, להחלטות דומות של צ'רי היה בסיס עובדתי.
ב-1945 הוא המתיק את עונשי המוות של מרווין מתסון, נער בן 15 שהורשע ברצח מפקד המשטרה דקסטר א.
מילספס, ושל ארנסט ברוקס, נער שחור בן 14 שהורשע ברצח אישה לבנה הרה מול בתה בת ה-7 במהלך פריצה.
הוא ציין את גילם של השניים כסיבה להחלטתו.
שלא כמו דמוקרטים דרומיים אחרים, צ'רי, על אף שתמך בהפרדה הגזעית, תמך בהארי טרומן בבחירות לנשיאות של 1948, ולא הצטרף לדיקסיקרטים .
לאחר תום כהונתו כמושל פרש צ'רי מהחיים הפוליטיים ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1921 נשא צ'רי לאישה את לולה מילדרד סטפורד , בתו של ראש עיריית גרינסבורו, אמורי ג'וניוס סטפורד.
רוברט גרג צ'רי נפטר בגסטוניה ב-25 ביוני 1957. הוא נטמן בפארק הזיכרון גסטון שבעיר.
טבלת זיכרון לזכרו נקבעה במרכז העיר.
רוברט אנסון היינליין היה אחד מסופרי המדע הבדיוני רבי ההשפעה ובין השנויים ביותר במחלוקת.
הוא היה סופר המדע הבדיוני הראשון אשר יצירתו התפרסמה במגזינים מן "הזרם המרכזי" כ"סטרדיי איבנינג פוסט" בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, ואשר פרסם את סיפורי המדע הבדיוני שלו ללא מסווה, כסיפורי מדע בדיוני.
הוא גם היה בין הראשונים שהפכו לסופרים רבי מכר ביצירות מדע בדיוני באורך מלא בשנות ה-60. במשך שנים רבות נחשב היינליין, לצדם של אייזק אסימוב וארתור סי.
קלארק, לאחד מ"שלושת הגדולים" של סופרי המדע הבדיוני.
הוא זכה במספר פרסי הוגו על יצירתו.
ב-1975 היה הסופר הראשון שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
הנושאים העיקריים ביצירתו של היינליין היו נושאים חברתיים: אינדיבידואליזם רדיקלי, ליברטריאניזם, דת, היחס שבין מעשה האהבה הפיזי לרגש האהבה, ויחסי משפחה בלתי מקובלים.
דעותיו, אשר קראו תיגר על הדעות המקובלות בחברה האמריקנית בת זמנו, הובילו לפרשנויות שונות וסותרות של יצירתו.
השפה האנגלית קיבלה מספר ביטויים מספריו, לרבות הפועל "לגרוק" (Grok) הלקוח מספרו "גר בארץ נוכריה", שמשמעותו "להבין עד כדי כך שמושא ההבנה הופך לחלק מן המבין", שגם נבחר כשמו של מודל הבינה המלאכותית של הרשת החברתית X.
הוא השפיע רבות על סופרים רבים בתחום המדע הבדיוני שבאו אחריו, ורבים ניסו לחקות את האופן הקליל לכאורה, שבו שילב מרכיבים חברתיים רדיקליים ותפישות מדעיות ספקולטיביות עם כישרון יוצא דופן לספר סיפור מרתק.
היינליין נולד ב-7 ביולי 1907 לרקס אייבר וּבּאם לייל היינליין, בעיירה באטלר, במדינת מיזורי בארצות הברית.
את ילדותו בילה בקנזס סיטי שבמיזורי, מקום בו המשפחה בת שבע הנפשות חיה בבית בן שני חדרים.
השקפת העולם והערכים אשר התעצבו בהיינליין הצעיר בתקופה זו השפיעו על יצירתו, אך הוא ידע להתנתק מרבים מערכים אלו, הן בכתיבתו והן באורח חייו.
הוא התקבל לאקדמיה הימית של הצי האמריקני, וסיים את חוק לימודיו בשנת 1929, כדי לשרת כקצין בצי האמריקני.
בתקופה זו נישא, אך מעט מאוד ידוע על נישואיו הראשונים.
בשנת 1932 נישא בשנית ללזלין מקדונלד, אשר החזיקה בדעות פוליטיות רדיקליות.
אייזק אסימוב העיר כי בשנים אלו זכור לו הזוג כ"ליברלים לוהטים".
ב-1934 שוחרר היינליין מן הצי עקב מחלת שחפת.
הצבא עתיד להיות אחת ההשפעות המכריעות על היינליין במהלך חייו.
בספריו הטיף לנאמנות, למנהיגות ולרעיונות אחרים השאובים מן המסורת הצבאית.
לאחר שחרורו השתתף היינליין כסטודנט חופשי במספר שיעורים במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אך לא נרשם כסטודנט מן המניין, אם בשל מצב בריאותו, ואם בשל הרצון להשתלב בפוליטיקה.
הוא התפרנס מסדרה של עבודות, לרבות תיווך בנדל"ן וכרייה.
היינליין היה פעיל בתנועת "אפיק", תנועה סוציאליסטית בארצות הברית, שהקים הסופר אפטון סינקלר במהלך השפל הגדול כדי להפחית את ממדי העוני בקליפורניה.
כאשר סינקלייר קיבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית למשרת מושל קליפורניה, בשנת 1934, היה היינליין פעיל במסע הבחירות הכושל שלו.
היינליין עצמו העמיד את מועמדותו לבחירה למועצה המחוקקת של קליפורניה בשנת 1938, ואף בזאת נכשל.
בעתיד ישמור היינליין בסוד את עברו הסוציאליסטי.
כישלונו הפוליטי הוביל אותו לכתיבה כדי לשלם את חובותיו.
בשנים אלו התפרנס מקצבת נכות שקיבל מן הצי, אשר לא הספיקה לפרנסת משפחתו.
בשנת 1939 פרסם את סיפורו הראשון "קו חיים" ("Life-Line") אשר פורסם במגזין המדע הבדיוני "סיפורים מדהימים" ("Astounding Magazine").
היינליין קיבל עד מהרה הכרה כמנהיגו של זרם חדש: "מדע בדיוני חברתי".
הוא החל לשזור את סיפוריו הבדידים לרצף של היסטוריה עתידנית, אשר עיקריה פורסמו במגזין "סיפורים מדהימים" בשנת 1941.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת היינליין בצי האמריקני בתפקידים הנוגעים להנדסה אווירונאוטית.
בשל השפעתו גויסו אף סופרי המדע הבדיוני אייזק אסימוב ול.
ספרג דה קמפ לעבודה בתעשייה האווירונאוטית האמריקנית.
כאשר הסתיימה המלחמה בשנת 1945 העריך היינליין מחדש את הקריירה שלו.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ופריצתה של המלחמה הקרה הביאו אותו לכתיבה לא בדיונית על נושאים פוליטיים, אך היה ברצונו להגיע לשווקים רווחיים יותר.
הוא פרסם ארבעה סיפורים רבי השפעה במגזין "הסאטרדיי איבנינג פוסט", בשנת 1947, ביניהם "הגבעות הירוקות של הארץ" (שיצא בעברית בהוצאת מסדה).
בכך היה לסופר המדע הבדיוני הראשון אשר הצליח לפרוץ את המחסום של המגזינים הזולים המיועדים אך לחובבי הז'אנר, ולכתוב במגזין ארצי בעל תפוצה והשפעה.
בשנת 1950 היה מעורב בהפקת הסרט העלילתי המתאר כביכול את הטיסה הראשונה לירח, "היעד: הירח" אשר לו כתב את התסריט, והמציא רבים מן האפקטים המיוחדים, אשר זכו בפרס האוסקר.
פעילותו החשובה ביותר בשנים אלו הייתה כתיבת סדרת סיפורים לבני הנעורים, בה עסק במהלך כל שנות ה-50 של המאה ה-20.
היינליין התגרש מלזלין בשנת 1947 ובשנת 1948 נישא לאשתו השלישית וירג'יניה (ג'יני) גרסטנפלד, אשר קרוב לוודאי הייתה המודל לרבות מדמויות הנשים הפיקחות והעצמאיות בספריו.
בשנים 1953 – 1954 בילו בני הזוג במסע מסביב לעולם, אשר תואר בספר "טרמפ רויאל".
נראה כי בשנים אלו השלים היינליין את תפניתו לימין הפוליטי, (לדעתו של אסימוב אירע הדבר בשל השפעתה של ג'יני) והיה מעורב במסע הבחירות של בארי גולדווטר לנשיאות ארצות הברית בשנת 1964. הספר "טרמפ רויאל" כולל הצדקות לציד המכשפות של הסנאטור מקארתי.
עם זאת, תפישה זו של שינוי קוטבי נובעת מחוסר היכולת למקם את האידאולוגיה הליברטריאנית על הסקאלה המקובלת של ימין ושמאל בפוליטיקה האמריקנית.
היינליין עצמו סירב להיות משויך לכל אידאולוגיה שהיא (לרבות האידאולוגיה הליברטריאנית).
ספריו של היינליין המיועדים לבני הנעורים בנו לו קהל קוראים נאמן, המודע לעניינים מדעיים וחברתיים.
הוא עסק בנושאים טיפוסיים במהלך הסדרה כולה, אך ספרו משנת 1959 "לוחמי החלל" נדחה על ידי הוצאות הספרים, כבלתי מתאים לרוחה של הסדרה.
היינליין שראה עצמו משוחרר מן המגבלות של כתיבה לנוער, החל לכתוב "חומרים משלי, בדרכי", והחל בפרסום סדרה של ספרים אשר שירטטו מחדש את גבולות המדע הבדיוני, לרבות יצירות המופת "גר בארץ נוכרייה" (1961) ו"עריצה היא הלבנה" (1966) (יצא בעברית בתרגום עמוס רגב, בהוצאת עם עובד, בשנת 1980).
היינליין עצמו התייחס לספר "עריצה היא הלבנה" (המתאר את יציאתה של קהילת תושבי הירח לעצמאות, באופן מקביל לזה של עצמאותה של ארצות הברית משלטונה של בריטניה) כאל ספרו הטוב ביותר, אך רבים רואים בספר "גר בארץ נוכריה" את ספרו המעניין והמשפיע ביותר.
החל משנת 1970 החל היינליין לסבול ממשבר בריאותי, שהחמיר בשל עבודתו המאומצת.
בשנת 1973 פרסם את ספרו "די זמן לאהבה" (יצא בעברית בהוצאת כתר, בתרגום דפנה לוי, בשנת 1983), וכן כתב שני ערכים באנציקלופדיה בריטניקה.
בשלב זה יצא עם אשתו למסע ברחבי ארצות הברית כדי להגביר את המודעות לצורך בתרומת דם.
בשנת 1977 סבל משבץ, ועבר ניתוח מעקפים.
בשנה זו העיד בפני ועדה משותפת של הסנאט של ארצות הברית ובית הנבחרים של ארצות הברית על כך שטכנולוגיית החלל יוצרת פיתוחים המקדמים את מצבם של הקשישים והחולים.
בין השנים 1980 ל-1988 כתב חמישה ספרים נוספים.
הוא מת בשנתו בשנת 1988. כמה מיצירותיו פורסמו לאחר מותו.
יצירתו הראשונה של היינליין "לנו, החיים: קומדיה של מנהגים" נכתבה בשנת 1939 אך פורסמה רק 64 שנים לאחר מכן, לאחר שהעתק ממנה נמצא באקראי.
ספר זה הוא יותר הרצאה על דעותיו הפוליטיות של היינליין, ובמידה פחותה מכך סיפור מדע בדיוני, אך הוא מעניין כמבט אל התפתחות התאוריות החברתיות של היינליין, ובמיוחד נושא האהבה החופשית.
נראה כי בשנים אלו ניסה היינליין ליישם את רעיונותיו בחייו הפרטיים, ונישואיו ללזלין היו נישואים פתוחים.
הספר עוסק אף בנושאים כגון נודיזם, ובמגבלות חברתיות (טאבו) הקשורים בשימוש בגוף האדם, נושאים החוזרים ביצירתו, ולהם אף הטיף במסגרת חייו הפרטיים.
לאחר כתיבת ספר זה החל לכתוב נובלות וסיפורים קצרים, הקשורים בראייה רציפה של ההיסטוריה העתידית, אותה שרטט לפרטי פרטיה, לרבות השינויים הפוליטיים, התרבותיים והטכנולוגיים.
יצירתו הראשונה שפורסמה, "ספינת החלל גליליאו", נדחתה בתחילה על ידי בתי הוצאה גדולים, אך לבסוף מצא הוצאה בשם "סקריבנר'ס" אשר הסכימה לפרסם את ספריו, ופרסמה "יצירה לבני הנעורים" של היינליין אחת לשנה.
יצירותיו מתקופה זו כוללות את הספר "חליפת חלל" (יצא בעברית בהוצאת רמדור בתרגומה של מילכה נוסבאום בשנת 1980), "חקלאי השחקים" ו"איש הכוכבים ג'ונס".
יש הטוענים כי האובססיה שפיתח לפרטיותו נבעה מן הסתירה בשנים אלו בין הקריירה המשגשגת שלו כסופר לבני הנעורים, ובין אורח חייו הבלתי מקובל, אך "לנו, החיים" כולל דיון מפורש בחשיבות הפוליטית שייחס היינליין למושג הפרטיות.
ספריו לבני הנעורים מהווים תערובת של נושאים למתבגרים ולמבוגרים.
רבים מנושאים אלו מתייחסים לבעיות של בני הנעורים – גיבוריו הם לרוב בני נעורים אינטליגנטיים העושים את צעדיהם בחברה הבוגרת.
באופן שטחי הם סיפורים פשוטים על הרפתקאות, הישגים והתמודדות עם מורים טיפשים וחברים קנאים.
עם זאת, היינליין לא התייחס לקוראיו כקהל שטחי, והתייחס לבני הנוער כאל קהל המסוגל לעבד נושאים מורכבים וקשים מעבר למה שסבור רובו של הציבור.
כך, ספרו "הכוכב האדום" כולל נושאים חתרניים כמהפכה של תלמידים צעירים המשתמשת במהפכה האמריקנית כמודל.
עורכיו דרשו שינויים מהותיים ביצירה, לרבות איסור על השימוש בנשק בידי הגיבורים הצעירים, ושינויים בזהותו המינית הבלתי ברורה של דמות החייזר ממאדים.
כיום רבים מן הנושאים בהם עסק היינליין בתקופה זו נראים מובנים מאליהם, כגון המסע אל הירח.
בתקופה בה נכתבו הדברים היו הם רעיונות חדשניים ונועזים למדי, והעובדה כי זכו לפרסום רב, היא שהפכה אותם לקלישאה.
דוגמה נוספת ליצירתו מתקופה זו היא הספר "השליטים", משנת 1951 (הופיע בתרגומו של עמוס גפן בשם "פלישה לכדור הארץ" בשנת 1961 בהוצאת "מצפן", הוצאה שהוציאה את ראשוני תרגומי ספרי המדע הבדיוני בראשית שנות ה-60. הספר יצא לאור שוב בשם "השליטים" בהוצאת "מסדה" בשנת 1979).
ביצירה זו הגה היינליין את הרעיון, שהפך אף הוא לקלישאה של מדע בדיוני, בדבר חייזרים המשתלטים על מוחותיהם של בני אדם, רעיון שקיבל השראה מרוחה של המלחמה הקרה ושימש אף בסרטים כגון "פלישת חוטפי הגופות" של הבמאי דון סיגל.
ספרו האחרון לבני הנעורים, וודאי ספרו השנוי ביותר במחלוקת, היה "לוחמי החלל" (Starship Troopers), הספר יצא לאור ב-1959 ובשנת 1997 הופק לסרט בבימויו של פול ורהובן (בישראל נקרא הסרט "גברים בחלל").
הספר נכתב בתגובה להחלטת ארצות הברית להשעות באופן חד צדדי את ניסוייה הגרעיניים.
נטען כי החברה המתוארת באופן חיובי בספר זה היא חברה פשיסטית.
עם זאת מציגה חברה זו סובלנות גזעית ומינית, וחירויות אזרח.
הרעיון הפוליטי העיקרי בספר הוא שאין צורך בגיוס כללי, אך זכות ההצבעה צריכה להינתן רק לאלו המוכנים לשרת את מולדתם בשירות צבאי או לאומי.
משנת 1961, עת כתב את "גר בארץ נוכריה", עד לשנת 1973, שבה התפרסם ספרו "די זמן לאהבה" (יצא בעברית בהוצאת כתר בתרגומה של דפנה לוי בשנת 1983), כתב היינליין את יצירותיו הבשלות והאופייניות ביותר.
עבודתו בתקופה זו עוסקת בנושאים החשובים ביותר, כגון אינדיבידואליזם, ליברטריאניזם והיחס שבין אהבה רגשית לאהבה גופנית.
במידה מסוימת, אי ההתאמה בין העניינים בהם עסק ביצירות אלו, לבין נושאיו המוקדמים יותר, ניתנת אולי להסבר בתפישתו, שכפי הנראה היה יסודה במציאות, כי קהל הקוראים של שנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית אינו בשל דיו לדיון בנושאים אלו.
רבים סבורים כי אין בהן את האיכות של עבודותיו מן "התקופה הבשלה".
עם זאת זכו ספרים אלו להצלחה מסחרית, והיו לרבי מכר, ואף זכו במספר פרסים.
הספרים מתקופה זו מצטיינים באירוניה, ובפרודיה מודעת על המדע הבדיוני ועל הספרות בכלל.
מקצתם של ספרים אלו כ"מספר החיה" ו"החתול העובר דרך קירות" (יצא בעברית בהוצאת עם עובד, בתרגום עמנואל לוטם בשנת 1988) החלו כסיפור הרפתקה מעוצב באופן מהודק, אך התפתחו לכלל פנטזיה פילוסופית בסופם.
יש הסבורים כי עובדה זו משקפת את הידרדרות כישרונו של היינליין כמספר סיפורים, אך יש הרואים בכך ניסיון מודע להפוך את ז'אנר המדע הבדיוני לצורה הספרותית של ריאליזם פנטסטי.
בספרים אלו החלה בולטת נטייתו להתייחס לספריו הוא, ולקורות חייו.
כך למשל, הגיבור של "החתול העובר דרך קירות" הוא חייל משוחרר ההופך לממציא, המוצא אהבה בחיקה של גיבורה המזכירה מאוד את דמותה של אשתו ג'יני.
הספרים מתאפיינים בנימה של הומור עצמי, המונעת מהם להפוך למגוחכים, אך עלולה לגרוע מהנאת הקריאה של קוראים אשר אינם בקיאים במכלול יצירתו של היינליין.
יצירתו של היינליין נראית כמפוזרת באקראי על תחום הספקטרום הפוליטי.
עם זאת, ישנן מגמות פוליטיות הנותרות עקביות בכל יצירתו של היינליין.
זרם חזק של ליברטריאניזם (המגיע לידי ביטויו החזק ביותר ב"עריצה היא הלבנה") הוא המרכיב העיקרי במגמות אלו.
יצירותיו המוקדמות לבני הנעורים כוללות מסר חתרני ומפתיע כנגד סמכות, כמו גם יצירתו "ספינת החלל גלילאו", הכוללת תיאור של נערים הממריאים לירח בספינת חלל תוך הפרת צו של בית משפט.
ב"עריצה היא הלבנה", הרשות העריצה השולטת במושבה האנושית על הירח נקראת פשוט "הרשות", דבר המוביל למחשבה כי ההתקוממות המתוארת בספר היא התקוממות כנגד כל סמכות באשר היא, ולא כנגד הרשות הספציפית המתוארת בספר.
עם זאת ברבות מיצירותיו (ובמיוחד המאוחרות שבהן) התאגדות מקרית כביכול של גיבורי הספר בתחילת העלילה, מובילה לכך שאחד מהם הופך למנהיג בעל סמכויות לחרוץ גורלות ולהחליט בענייני חיים ומוות, וזאת תוך זמן קצר מרגע המפגש של חבורת גיבורי הספר.
היינליין התנגד לכל עירוב של דת ומדינה, והקניט את הדת המאורגנת בספרו "איוב: קומדיה של חוק וצדק" (יצא בעברית בהוצאת אופוס, בתרגום ח.י.
גליקסם, בשנת 1998), ובאופן מעודן יותר בספרו "גר בארץ נוכריה".
"ההיסטוריה של העתיד" אותה הגה כוללת תקופה הנקראת "אינטרגנום" בה מטיף דתי נחשל הופך לדיקטטור של ארצות הברית.
על אף עברו הסוציאליסטי, היה היינליין כל חייו מתנגד קיצוני לקומוניזם, וכתב מספר יצירות שאינן בדיוניות בעלות נימה אנטי קומוניסטית.
עם זאת, יצירותיו מראות על גישה להיסטוריה שניתן להשוותה לגישתו של קרל מרקס לפיה המבנה החברתי מוכתב על ידי הסביבה החומרית.
עם זאת לא ראה היינליין את ההיסטוריה כמתקדמת ומתפתחת, כי אם כמחזורית.
כך לדוגמה, בספר "עריצה היא הלבנה" מודחת הממשלה העריצה על ידי ההמונים, אך עד מהרה נופלת הממשלה החדשה קורבן לנטייתה להתערב בחייהם הפרטיים של נתיניה, למרות מאמציו של אחד הגיבורים המתאר עצמו כ"אנרכיסט" רציונלי.
גיבורי הספר "בני מתושלח" הם אנשים הנרדפים על ידי ממשלה דמוקרטית רק בשל העובדה שהם נושאים מטען גנטי המעניק להם אריכות ימים.
חלק מספריו ב"תקופת הספרים לנעורים" משנות החמישים של המאה ה-20 נקראים כתיאור של הפרנויה האמריקנית בתקופת המלחמה הקרה.
כך למשל "היום שאחרי" (יצא בעברית בהוצאת יעד, בתרגום חיים גדורי, בשנת 1977) מתאר פלישה של "פאן אסיאנים" אל ארצות הברית, המסוכלת על ידי מדען הממציא קרן המשמידה אנשים ממוצא אסיאתי בלבד, ואינה פוגעת בבני הגזע הלבן.
"השליטים" מתאר פלישת חייזרים, המשתלטים על מוחותיהם של האנשים, ומכתיבים את פעולתם, מבלי שניתן יהיה להבחין בכך מבחינה חיצונית.
האלגוריה המתבקשת היא אל הקומוניזם, כפי שמתבקשת אלגוריה זו מן הסרט "פלישת חוטפי הגופות" בבימויו של דון סיגל שיצא באותה תקופה.
הכרות מעמיקה יותר עם יצירתו המאוחרת של היינליין יכולה לחשוף רבדים נוספים בסיפור זה.
רבים מסיפוריו של היינליין עוסקים במרידה כנגד דיכוי פוליטי, כך בעריצה היא הלבנה מורדים תושבי מושבת העונשין על הירח כנגד שלטונו של "הסוהר" ו"רשות הירח".
אך בהתאם לאמונתו באינדיבידואליזם, עבודותיו המתוחכמות יותר, אשר נועדו למבוגרים, מציגות לעיתים את המדכאים ואת המדוכאים באור דו ערכי.
כך, ב"עריצה היא הלבנה" מוצגים החיים שלפני המהפכה תחת שלטון הסוהר כאוטופיה ליברטריאנית, וההצדקה היחידה למרד היא תחזית על אסון כלכלי.
ספרים כ"גר בארץ נוכריה" ו"ששת" (יצא בעברית בהוצאת כתר בתרגומו של עמנואל לוטם בשנת 1984) עוסקים במרידתו של היחיד כנגד דיכוי החברה בכללותה, מעבר לדיכוי על ידי סוג של משטר מסוים.
המוטיב המרכזי ביצירתו הוא המאבק להגדרה עצמית כאינדיבידואל, ולא להגדרה לאומית או קבוצתית אחרת.
החל מספרו הראשון "לנו, החיים" אנו מוזמנים לבחון איך יהיו פניה של האנושות אם המנהגים האנושיים יתקיימו לפי נוחותנו, ולא התנהגותנו היא שתותאם למנהגים.
לפי היינליין, במקרה זה תהיה האנושות מאושרת יותר, וכן מבחינה תפיסתית, התנהגותית ומוסרית, תואמת את המציאות.
עם זאת, חלק מן המנהגים אותם תיאר היינליין בספריו, קשים מעט לעיכול.
פרט לנודיזם, המהווה מוטיב חוזר בספריו (ב"השליטים" נאלצים תושבי ארצות הברית להופיע בפומבי בעירום, כדי להוכיח כי אין חייזר הצמוד לגבם.
ב"מספר החיה 666", מחפשים הגיבורים יקום מקביל בו נודיזם הוא מוסכמה חברתית מקובלת, ומוטיב זה חוזר ברבים מספריו), מתוארות בספריו צורות שונות של משפחה השונה מן המשפחה הגרעינית המוכרת ("עריצה היא הלבנה" מתאר "משפחה" המורכבת מתריסר אנשים, גברים ונשים, הנשואים זה לזה.
"השליטים" מתאר חברה בה הנישואין הם לזמן קצוב, התלוי בתשלום האגרה לרשם הנישואין.
שוב, מוטיב החוזר ברבים מספריו), והניסיון לפרוץ את כל המוסכמות החברתיות, מגיע אף לשבירת הטאבו על קניבליזם בספר "גר בארץ נוכריה" המסתיים באכילתו של הגיבור על ידי ידידיו (לאחר מותו שלא מידיהם).
הדמויות בספרי היינליין נוטות לחזור על עצמן.
הגיבורה הנשית היא לרוב חזקה, מתוחכמת, מודעת לעצמה, ושנונה, בעוד שהגיבור הוא אינדיבידואליסט, בעל יזמה ופיקח, הנלחם לרוב כנגד מערכת חברתית המגבילה את כישוריו.
דמות יוצאת דופן היא הדמות הראשית ולנטין מיכאל סמית' בספר "גר בארץ נוכריה", אשר אינו גיבור היינליין טיפוסי (אם כי הוא מוקף בגיבורים מסוג זה), וחריגה זו של היינליין מן הדפוס שקבע לעצמו היא אחת מן הסיבות להצלחתו של הספר, ולהיותו לדעת רבים ספרו הטוב והחשוב ביותר של היינליין.
היינליין מזוהה לרוב, ביחד עם אייזק אסימוב וארתור סי.
קלארק כאחד משלושת הסופרים הגדולים של "תור הזהב" של המדע הבדיוני.
הוא הראשון שפרץ, בשנות החמישים, את ה"חומה" של המגזינים הזולים, אל העיתונות הכללית.
היינליין הוא אביו של "המדע הבדיוני החברתי" אשר הביא להתבגרות של הז'אנר מ"אופרה בחלל" אל גישה ספרותית יותר הנוגעת בנושאים בוגרים כפוליטיקה ומיניות.
בתגובה למגמה זו, המדע הבדיוני "הקשה" אובחן כתת-ז'אנר, אך גם בתת-ז'אנר זה נחשב היינליין לאחד מחשובי הסופרים, בשל הבנתו המעמיקה בהנדסה, והמחקר המעמיק שערך כהכנה לכתיבת ספריו.
השפעתו על החברה הכללית, מחוץ לקהילת המדע הבדיוני, הייתה בכך שהראה כי המסע בחלל הוא אפשרות ריאלית.
סיפוריו שפורסמו במגזינים רבי תפוצה התייחסו אל המסע בחלל כמובן מאליו.
סרטו המעין תיעודי "היעד: הירח" תמך ב"מרוץ לחלל" אל מול ברית המועצות כמעט עשור לפני שרעיון זה הפך למציאות.
רבים מן האסטרונאוטים והעובדים בתוכנית החלל הודו כי קראו את ספריו של היינליין כנערים.
הממסד המדעי הודה לו בקריאת מכתש על המאדים על שמו.
אגודת החלל הלאומית מעניקה לכבודו את פרס רוברט היינליין.
ספרו של היינליין "The Puppet Masters" משנת 1951 היה מספרי המדע הבדיוני הראשונים שתורגמו לעברית.
תרגומו הראשון בשם "פלישה לכדור הארץ" הופיע בשנת 1961 בהוצאת "מצפן" (הוצאה שהוציאה את ראשוני תרגומי ספרי המדע הבדיוני בראשית שנות ה-60).
הספר יצא לאור שנית בשם "השליטים" בהוצאת "מסדה" בשנת 1979. הספר עוסק בפלישת חייזרים מטיטאן, ירחו של שבתאי.
הוכחה לחזונו ולעומק המחקר שביצע היינליין בטרם כתב את ספריו, היא כי ב-15 בינואר 2005 נחתה גשושית חלל אירופית על הירח טיטאן, ירחו של כוכב הלכת שבתאי, ושיגרה צילומים שאישרו את ההנחה כי כוכב זה הוא בעל אטמוספירה, ומכאן כי ייתכנו עליו חיים.
רוב ספריו של היינליין תורגמו לעברית, בהוצאות מרכזיות ומוכרות.
סדרת המדע הבדיוני היוקרתית של עם עובד, והוצאת כתר, אחראיות להוצאה לאור בעברית של מיטב ספריו, אך ספריו הופיעו גם בהוצאות קטנות יותר.
היינליין זכה לתרגומים של מיטב מתרגמי המדע הבדיוני לעברית.
1951, פרס הוגו לסיפור הקצר ""The Man Who Sold the Moon" ("הוגו למפרע", 2001)
1951, פרס הוגו לסרט "Destination Moon" ("הוגו למפרע", 2001) (הסרט זכה גם בפרס אוסקר על האפקטים המיוחדים)
1956, פרס הוגו לנובלה "Double Star"
1975, פרס על מפעל חיים (תואר "גרנד מאסטר")
האסטרואיד 6312 Robheinlein שהתגלה ב-1990 על ידי הנרי הולט , נקרא על שמו.
צוות החללית אפולו 15, שנחתה על הירח, כינה את אחד המכתשים על הירח בשם ריזלינג (Rhysling), דמות מסיפורו של היינליין "הגבעות הירוקות של הארץ".
רוברט הוק , היה אחד מגדולי המדענים הניסיוניים של המאה ה-17 ודמות מפתח במהפכה המדעית, איש אשכולות, פילוסוף, ממציא, אדריכל ואסטרונום.
מחבר הספר מיקרוגרפיה, רב המכר המדעי הראשון.
רוברט הוק נולד בפרשווטר (Freshwater) באי וייט.
הוק רכש את השכלתו המוקדמת בבית הספר וסטמינסטר (Westminster School).
ב-1653 קיבל תפקיד בקרייסט צ'רץ', אוקספורד.
שם הוא פגש את רוברט בויל והועסק כעוזרו.
ב-1660 גילה את חוק הוק של הגמישות, שמתאר את ההשתנות הליניארית במתיחות עם התארכותו של קפיץ אלסטי.
ב-1662 נבחר לממונה הניסויים של החברה המלכותית, והיה אחראי על עריכת ניסויים באספות שלה.
בין השאר אישר, בהיותו בתפקיד זה, את ממצאיו של אנטוני ואן לוונהוק.
הוא בנה מאזניים המופעלים בקפיצים, ובנה את המיקרוסקופ המורכב הראשון ב-1665. המצאותיו ונוסחאותיו של הוק אפשרו את בנייתם של מכשירים רבים, כגון מכונת ההנשמה ומאזני קפיץ.
הוא המציא ושיפר מכשירים לחיזוי מזג האוויר, בהם הברומטר, מד הרוח וההיגרומטר, ניסח את תיאורית הבעירה ואת נוסחת האלסטיות.
כאדריכל ומודד, היה הוק דמות מפתח במאמצי השיקום, הבנייה והתכנון מחדש של העיר לונדון, לאחר השרפה הגדולה ב-1666.
הוק נולד בעיר פרשווטר, הצעיר בין ארבעת הילדים של ג'ון הוק, איש כנסייה, וססילי הוק.
אביו נפטר באוקטובר 1648 והותיר לבן הצעיר הון של 40 ליש"ט, שנוספו ל-10 ליש"ט שהותירה לו סבתו (יחד, סכום בשווי מעט יותר מ-8,000 דולר אמריקאי במונחי 2016).
עם סכום זה, בגיל 13, הוק עזב את הבית ונשלח להיות שוליה של צייר הפורטרטים פיטר ליליי בלונדון.
בגיל 16, הוק עזב את העבודה אצל ליליי, ככל הנראה כיוון שמצבו הבריאותי הרופף ממילא הורע בעקבות החשיפה לחומרים בהם נעשה שימוש לציור, ומשום שהבין שהעבודה כשוליה לא תאפשר לו להתפתח מקצועית.
לאחר מכן, החל ללמוד בבית הספר וסטמינסטר בהנחיית הכומר האנגליקני בעל המוניטין, ריצ'רד בוסבי.
ב-1653 המשיך הוק ללימודים באוניברסיטת אוקספורד.
הוא סיים את הלימודים לתואר ראשון ב-1658 וקיבל תואר שני ב-1663. לצד הלימודים הפורמליים, הוק התעניין בכל הקשור במכניקה ויצא לו שם של אדם מוכשר בעל יכולת טכנית ומיומנות.
כישרון זה משך את תשומת לבו של הפילוסוף ואיש האשכולות ג'ון וילקינס, שעודד אותו להמשיך ולהתעניין במדע וביישומיו המעשיים.
וילקינס צירף אותו בהדרגה לקבוצה של מדענים שעבדו תחתיו וכללה, בין השאר, את רוברט בויל.
הוק הועסק כאסיסטנט גם על ידי תומאס וויליס, שהיה מהדמויות הבולטות באוקספורד באותה התקופה.
אדם נוסף שהשפיע על הוק באוקספורד היה סת' וארד, מתמטיקאי ואסטרונום אנגלי.
תחת ההדרכה של וארד, הוק העמיק את הבנתו בתחום האסטרונומיה והחל לשקוד על שיפור המכשירים שבאמצעותם ניתן לצפות בגרמי השמיים ולמדוד אותם.
בהשפעת וארד, הוק שיפר את המנגנון של שעוני מטוטלת והמציא ב-1657 את מחגר העוגן (anchor escapement) שהפך להתקן סטנדרטי בשעוני מטוטלת.
הוק פיתח ב-1658 את גלגל האיזון (balance wheel) שהיה הכרחי לצורך ייצורו של שעון הכיס (ב-1675 המדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס פיתח באופן עצמאי שעון כיס המבוסס על גלגל האיזון.
כשנודע להוק על ההמצאה של הויגנס הוא התעקש על הבכורה והדבר הביא למחלוקת).
בעקבות עבודתו על שעונים ומנגנונים מכניים אחרים, החל הוק להתעניין בפעולתם של קפיצים, וב-1660 הוא דיווח לראשונה על החוק שקרוי כיום על שמו, חוק הוק, לפיו קיים יחס קבוע בין התארכותו של קפיץ כתוצאה מהפעלת כוח לבין הכוח שמופעל על הקפיץ.
באוקספורד הוק החל גם בשיתוף פעולה עם סר כריסטופר רן.
לחברות עם רן, אדריכל חשוב ודמות מרכזית בחברה המלכותית, הייתה השפעה רבה על הקריירות של שניהם בתחומים שונים של המדע ובמיוחד בתחום האדריכלות והבנייה.
ההיכרות של הוק בויל באוקספורד הייתה חשובה ביותר לקריירה שלו כמדען, וזאת ממספר סיבות.
ראשית, בויל היה אדם עשיר והיה יכול לממן ניסויים יקרים שדרשו, לא רק ידע ומיומנות, אלא גם נכונות להשקיע כסף רב יחסית לצורך הוצאתם לפועל והעסקה של מומחים המסוגלים לתרום לכך.
שנית, בויל הכיר במיומנות הטכנית וביכולת המחשבה של הוק, והיה מוכן לבטוח בו ולתת לו יד חופשית יחסית.
ב-1657 בויל קרא על קיומה משאבת האוויר של אוטו פון גריקה, מכשיר המורכב מכלי זכוכית, שאליו ניתן היה להכניס עצמים ובעלי חיים שונים, ומנגנון המופעל באמצעות ראצ'ט ומאפשר שאיבה של אוויר מתוך הכלי עד ליצירת תנאים הקרובים לתנאי ריק.
בויל רצה ליצור משאבה כזו לעצמו והוא נתן להוק יד חופשית לצורך בניית המשאבה ותכנונה.
המכשיר, שהוק בנה בהצלחה, איפשר לבויל וצוותו לערוך שורה ארוכה של ניסויים בעלי חשיבות להבנה טובה יותר של מהות האוויר המקיף אותנו, חשיבותו לחיים, למעבר של קול, וטבע הקשר בין נפח ולחץ.
הניסויים במכשיר שהוק בנה הביאו בסופו של דבר גם לחוק הידוע כיום כחוק בויל, הקובע כי בהינתן כמות קבועה של גז הנמצא בטמפרטורה קבועה, הגברת הלחץ מביאה לירידה בנפח ולהפך.
בויל זכה ברוב הקרדיט על הניסויים שעשה יחד עם הוק, אך הוא הכיר בתרומתו של הוק וציין אותה בחלק מפרסומיו.
שיתוף הפעולה בין הוק לבויל הדגים את חשיבותם של הניסויים להתקדמות המדע ושימש משקל נגד לגישות אחרות המעדיפות תאוריה ומטאפיזיקה על פני הניסוי.
הניסויים הדגימו גם את חשיבותן של מיומנות טכנית ומומחיות מעשית לצורך קידום הידע המדעי.
הגישה האמפירית והניסויית של הוק הייתה ביטוי להשפעה של כיוונים חדשים יחסית בפילוסופיה במערב אירופה, ובמיוחד השפעתו של פרנסיס בייקון אשר קרא למדע המסתמך על החושים ולא על משקלה של סמכות אינטלקטואלית או על זה של הדעה הרווחת.
הרעיון שכלים מכניים מלאכותיים יכולים לקדם את עולם המדע, או הפילוסופיה הטבעית (natural philosophy) מבטא גם תפיסה לפיה היקום הוא עצמו מעין מכונה.
בבסיס תפיסתו של הוק הייתה גם הצדקה דתית להדגשת השימוש בכלים מתוחכמים לצורכי המדע.
הוק האמין שהצורך בשימוש בכלים הוא ביטוי להשחתת חושיו של האדם בעקבות נפילת האדם לאחר החטא הקדמון.
השימוש במכשירים המגבירים את התפיסה החושית מכפר על חוסר השלמות של האדם בעקבות הנפילה ומאפשר התקדמות ושיפור ממצבו המושחת.
שיתוף הפעולה של הוק עם בויל אפשר לו להתפרנס מעבודה כמדען העוסק בפיתוח ידע באמצעות ניסויים.
עם זאת, כיוון שהוק היה שכיר למעשה, הוא לא נהנה ממעמד דומה לזה של אנשי מדע בעלי אמצעים.
ייתכן שמסיבה זו הוק לא היה בתחילה חלק מהחברה המלכותית, שהוקמה ב-1660, בזמן שהוק היה באוקספורד, והיוותה פרויקט שאפתני וניסיון לייסד מרחב עצמאי לטיפוח המדע.
ב-1662 הוק נקרא לקחת חלק בפעילות החברה המלכותית כאחראי בתשלום על עריכת ניסויים (curator of experiments), זאת לאחר שהניסיונות של חבריה לערוך ניסויים מדעיים נתקלו בקשיים טכניים.
משרה זו הותירה את הוק, מבחינה חברתית, בעמדת ביניים בין זו של משרתם של הג'נטלמנים בחברה המלכותית לבין זו של מדען מכובד בפני עצמו.
מחקרם של חברי החברה המלכותית היה תלוי בתפקודו של הוק, וכל אחד מהם הרגיש זכאי לדרוש מהוק לעבוד עבורו, מבלי להתחשב בהתחייבויותיו האחרות.
עמדה חברתית זו אפיינה את מצבו של הוק לאורך רוב חייו והיא פגעה ביכולתו לצבור מוניטין שווה לזה של המדענים הגדולים באותה התקופה (זאת אף שתרומתו למדע הייתה גדולה מזו של רבים מהם).
עם זאת, היא אפשרה לו להמשיך בפעילות מדעית ענפה ובמיוחד בעריכת ניסויים רבים ויצירת כלים מדעיים חדשים.
במסגרת תפקידו בחברה המלכותית, ערך הוק עשרות ניסויים – בהן ניסויים בתכנונו וניסויים שבוצעו עבור אחרים – והיה אחראי גם על היבטים אחרים בעיסוקיה של החברה, כגון ארגון הרצאות, יצירת ספרייה וקטלוג.
על תרומתו של הוק לתפקודה של החברה המלכותית נכתב כי "ללא ספק הוק היה האדם שעשה הכי הרבה לעיצוב החברה [המלכותית] החדשה ולשימור קיומה כגוף פעיל.
ללא הניסויים שערך מדי שבוע ועבודתו הענפה, החברה לא הייתה יכולה לשרוד, או לפחות, הייתה מתפתחת באופן שונה לחלוטין."
הישגיו המדעיים של הוק באותה תקופה קשים לסיכום, כיוון שמחקרו התאפיין בתרומה לתחומים רבים ומגוונים.
הוק עצמו סיכם את תחומי העניין שלו באופן הבא: בכל הקשור לתאוריה של התנועה הוא התעניין בתנועה של אור, בתופעת הכבידה, במגנטיות, באבק שרפה ובתנועת גרמי השמיים; בהקשר של שיפור תחום הספנות הוא התעניין בשענות, באופטיקה, במנועים לצורך מסחר בים, ובמנועים לצורך הובלה; בנוסף הוא התעניין בצורתם ואיכותם של גופים.
הוק אכן השקיע הרבה ממרצו בפיתוח מכשירים ותאוריות הקשורים בניווט ומדידה בים.
למשל, הוא ניסה לפתח מכשיר למדידת עומקים גדולים, מכשירים ללקיחת דגימות של מי ים מעומק רב, מכשירים לצלילה, ומכשירים לשיפור הניווט על פי גרמי השמיים בלב הים.
הוא פיתח את הברומטר באופן שאיפשר למדוד תנודות קלות בלחץ האוויר וצפה כי מכשירים אלה ישמשו בעתיד לחיזוי מזג האוויר.
בנוסף הוא פיתח רובה המופעל על ידי לחץ אוויר.
הוק ערך גם ניסויים שונים הקשורים לנשימה של בעלי חיים ובני אדם.
הוא קידם את ההבנה של תפקיד האוויר בתהליך הבעירה, וערך ניסויים הנוגעים לתאוצה של גופים ולהשפעתם של גבהים על גופים.
בתחום האופטיקה, האסטרונומיה והמיקרוסקופיה, הוק תרם רבות על ידי פיתוח של הטלסקופ והמיקרוסקופ.
ב-1665 פרסם הוק את הספר "מיקרוגרפיה" שכלל מספר תצפיות מיקרוסקופיות וטלסקופיות ומעט ביולוגיה מקורית.
בשנה זו, היה הוק הראשון שתיאר את התאים שמהם מורכב גופם של כל האורגניזמים.
באותה שנה מונה גם לפרופסור לגאומטריה בגרשם קולג'.
תצפיתו הידועה ביותר בביולוגיה היא תצפיתו בתאי שעם בה הבחין בתאים קטנים הצפופים כחלת דבש, הוא קרא לתא כך על שם תאי הנזירים במנזר.
מכלול תצפיותיו של הוק הובילוהו למסקנה מהפכנית שהאור הוא סוג של גל הנע במהירות גבוהה מאוד.
אדריכלות ובנייה לאחר השריפה הגדולה
לאחר השרפה הגדולה של לונדון ב-1666 חלקים נרחבים של העיר נחרבו ונזקקו לשיקום או לבנייה מחדש.
הוק הציע את עזרתו, שרטט טיוטה של הצעה לתכנון מחודש של העיר והציג אותה לבכירים בהנהלת העיר ולחברי החברה המלכותית.
ההצעה התקבלה בחיוב בחברה המלכותית, אך היא לא יושמה בסופו של דבר.
לא קיים היום עותק של הצעתו של הוק.
המלך, צ'ארלס השני, מינה ועדה של שלושה אדריכלים, וביניהם כריסטופר רן, לערוך סקירה של ההריסות לצורך בנייה מחדש.
הוועדה הציגה את הוק כמועמד לתפקיד "סוקר של העיר" (surveyor of the city).
רן, שהיה חבר טוב של הוק, הכיר את הניסויים שהוק עשה לגבי חוזקם של חומרי בנייה שונים, ואת הסקירות שהציג בעבר לחברה המלכותית לגבי חוזקם של בניינים שונים בלונדון.
על אף שהמינוי התקבל באופן רשמי רק במרץ 1667, הוק החל לעבוד על שיקום העיר מייד לאחר שהוצע לתפקיד.
במסגרת תפקיד זה הוק עסק במדידה, סקירה ופיקוח של בנייה פרטית, בפיקוח על קבלנים ועל תהליך הבנייה בשטחים ציבוריים, בפתרון סכסוכים בין אזרחים פרטיים, ובמדידה לצורך פיצוי של אזרחים שחלק מרכושם נלקח לצורך בנייה של כבישים ותחומים ציבוריים חדשים.
יחד עם כריסטופר רן וג'ון לורנס, הוק עבד על תכנון, פיקוח ובנייה מחדש של אזור נהר פליט והתעלה שאליה הנהר הוזרם.
הוא סייע לרן גם בבנייה של קתדרלות וכנסיות רבות ברחבי לונדון.
הוא סייע בתכנון ובנייה של האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון, מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', בית החולים בת'לם ובניינים רבים נוספים.
עקרון הכבידה והיריבות עם ניוטון
במיקרוגרפיה (1665), הוק הציע שכוח משיכה הפועל בין עצמים יכול להסביר את תנועתם של גרמי השמיים.
הוק המשיך לפתח את הרעיון בהרצאה שנשא בחברה המלכותית ב-1666.
ב-1674 הוא קבע מספר עקרונות לגבי כוח הכבידה בטקסט שכתב: ראשית, לכל הגופים השמימיים יש כוח משיכה או כבידה הפועל לכיוון מרכזם, שבאמצעותו הם מושכים, לא רק את החלקים שלהם עצמם, אלא גם את כל הגופים השמימיים האחרים שנמצאים בתחום של פעילותם.
שנית, שכל הגופים באשר הם, כאשר הם מושמים בתנועה פשוטה וישירה, ימשיכו לנוע קדימה בקו ישר, עד שהם יוטו, באמצעות כוח אחר, לתנועה הניתנת לתיאור כמעגל, כאליפסה, או כצורה אחרת בעלת קו מעוקל.
שלישית, שכוחות המשיכה הם חזקים יותר בפעולתם ככל שהגוף שעליהם הם פועלים קרוב יותר למרכזם.
ב-1681 הוק ביצע ניסוי שבמסגרתו הוא הגיע למסקנה שכוח הכבידה פועל ביחס הפוך לריבוע המרחק בין הגופים.
הוק ידע שמדובר בתגלית חשובה ורשם ביומנו כי הוא הגיע לתאוריה מושלמת של גרמי השמיים.
על אף זאת, הוא ידע כי שאין ביכולתו לסכם באופן מתמטי את התאוריה.
שבועיים לאחר הניסוי הוא דיווח במכתב לניוטון על ממצאיו והודה במסגרתו כי ניוטון הוא זה שמסוגל לפתח את התאוריה המתמטית המבוקשת.
עוד לפני שהגיע למסקנה לגבי היחס בין המרחק לבין עוצמת כוח הכבידה, בין השנים 1679–1680 הוק וניוטון ניהלו התכתבות ענפה בנושא.
היסטוריונים מסכימים שההתכתבות בין השניים השפיעה על אופן מחשבתו של ניוטון.
עם זאת, הוק עצמו לא פרסם בכתב את הרעיונות שפיתח.
הוא עסק בנושאים רבים בו זמנית, מבלי שהיה יכול להפנות את מרצו לכתיבה מסודרת ומקיפה על תחום מסוים.
כשניוטון פרסם ב-1687 את ספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע, הוא לא הכיר בתרומה של הוק למחקרו.
הוק הכיר בגדולתו המתמטית של ניוטון, אך הרגיש שנעשה לו עוול בכך שנמנע ממנו הקרדיט על חלקו בהבנת כוח הכבידה.
בהזדמנויות רבות לאחר מכן הוא תבע הכרה וזכויות ראשונים על הגילוי.
ניוטון, מצדו, לא היה מוכן לקבל את טענותיו של הוק ודחה אותן מכל וכל.
באופן כללי הוא לא נטה להכיר בתרומתם של אחרים לעבודתו, והוא נטר טינה ספציפית להוק שב-1672 ביקר בפומבי מאמר שהציע לחברה המלכותית.
בניגוד להוק שהסתפק במילים, ניוטון פיתח ביטוי מתמטי מגובש ומסודר לגבי כוח הכבידה.
הוק התמקד בניסוי אמפירי, בעוד שניוטון הדגיש את חשיבות הניתוח המתמטי וראה בו חלק בלתי נפרד מתורתו.
לסכסוך עם ניוטון, שהפך לדמות המרכזית בעולם המדע, הייתה השפעה שלילית על המוניטין של הוק.
הוק האשים גם מדענים אחרים בגזילה של רעיונותיו ללא מתן קרדיט ומנהג זה הוציא לו שם רע.
מקום קבורתו המדויק אינו ידוע.
רוברט "בובי" הארון , היה שחקן ראינוע אמריקני הזכור בעיקר בשל עבודתו עם גדול במאי התקופה, ד.וו גריפית'.
הארון נולד בניו יורק כבן השני מתוך תשעה למשפחה שמוצאה מאירלנד.
עוד כנער, עת עבד כשליח באולפני קולנוע, התגלה הארון על ידי הבמאי דייוויד גריפית, אשר ראה בו פוטנציאל קולנועי והחל לשבצו בסרטיו.
התפקידים אותם גילם הארון היו בעיקר של "הבחור הטוב" ו"הרגיש", דבר אשר תרם להפיכתו לאליל ההמונים, ובעיקר לאליל הנשים.
לשיא תהילתו הגיע הארון בשנת 1915 עם יציאתו של הסרט "לידתה של אומה" בו השתתף.
גם לאחר "לידתה של אומה", המשיך הארון לשחק בסרטיו של גריפית, ובעיקר זכור הסרט "אי-סובלנות" משנת 1916 אשר יצא כתגובה למבקרים הרבים את "לידתה של אומה" כסרט בעל אלמנטים גזעניים.
בשנת 1920 החלה להתפשט השמועה כי כוכבו של הארון דעך בעיניו של דייוויד גריפית, והדבר התעצם עם שכירת שחקן צעיר בשם ריצ'רד בארטלמס כשחקן ראשי בסרטו החדש של גריפית "Way Down East".
בליל הבכורה של הסרט, בהיותו בן 27, מת הארון לאחר שירה בעצמו בחדר מלון בניו יורק.
רוברט האס הוא משורר, מתרגם ועורך אמריקאי.
רוברט האס נולד למשפחה קתולית בפרוור של סן פרנסיסקו שבקליפורניה.
הוא למד בבית ספר קתולי פרטי.
אחיו הבכור ואמו הבחינו בכישרונו וסייעו לו רבות בטיפוח כישרון הכתיבה שלו ובפרסום שירתו המוקדמת.
בצעירותו הושפע מפריחת השירה של "דור הביט", מן המשוררים אלן גינסברג, קנת רקסרות' וחבריהם.
וכן הושפע מהשירה האסייתית, בעיקר משירת ההייקו היפנית, בשל ריבוי יוצאי אסיה בעירו.
האס סיים תואר ראשון במכללת סנט מרי בקליפורניה וקיבל תואר שני ודוקטורט בלשון האנגלית, באוניברסיטת סטנפורד, ופגש שם משוררים ויוצרים חשובים שלימים קנו להם שם בשירה האמריקאית, כגון רוברט פינסקי, ג'יימס מקמייקל וג'ון פק .
בשנת 1967 עבר האס למדינת ניו יורק, והורה שירה, כתיבה יוצרת ואנגלית באוניברסיטת באפלו.
לאחר מכן שב לקליפורניה, הצטרף לסגל המורים של אוניברסיטת ברקלי, בה הוא מתגורר ויוצר גם היום.
האס הקדיש מזמנו ומכוחו גם לפעילות ציבורית, ובעת שהיה "משורר הקונגרס" לחם על שיפור איכות הסביבה.
רוברט האס פרסם שישה כרכי שירה.
כמתרגם התפרסם בעיקר בתרגומיו לשירי צ'סלב מילוש.
פרס הספר הלאומי, קטגורית השירה, נובמבר 2007.
עיטור כבוד על שמו של המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס.
רוברט האס זכה בתואר משורר הקונגרס האמריקאי, בשנים 1995 עד 1997.
רוברט האס משאלות אנוש: מבחר שירים; מאנגלית: משה דור; אחרית דבר: ברברה גולדברג, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006.
שירים בודדים משלו תורגמו בידי כמה מתרגמים ונדפסו בכתבי עת ספרותיים.
רוברט הארבין היה קוסם, סופר ואמן אוריגמי בריטי.
ביחד עם סמואל רנדלט פיתח שיטת רישום אוריגמי.
בגיל 20 החל הארבין לעבוד בחנות קסמים בלונדון.
מעט לאחר מכן הוא החל להופיע כקוסם ברחבי לונדון והיה לקוסם הבריטי הראשון שעבר להופיע בטלוויזיה ואף הנחה תוכנית משלו.
מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא החל לעסוק באומנות האוריגמי היפנית וכתב מספר ספרים בנושא זה, אשר תרמו רבות לפריצתו של האוריגמי לתודעת המערב.
Paper Magic - הספר הראשון של רוברט הארבין.
יצא בשנת 1956. כשנה אחר כך ליליאן הופנהיימר קיבלה עותק של הספר וחצתה את האוקיינוס כדי לפגוש את המחבר.
Secrets of Origami - הדפסה ראשונה ב-1963. הוצאות מחודשות היו ב-1971 וב-1997.
"אוריגמי 1" - הספר הראשון בסדרה של ארבעת ספרי האוריגמי הראשונים שתורגמו לעברית.
שנה אחר כך שם הספר שונה ל-"Origami 1" ופתח את הסדרה המוכרת.
"אוריגמי 2" - יצא לאור באנגלית תחת הכותרת "New Adventures in Origami"
"Have Fun with Origami" - הספר מכיל דגמים פשוטים שהארבין לימד בסדרת הטלוויזיה הבריטית "Look-In".
רוברט דניס האריס הוא עיתונאי, כתב טלוויזיה וסופר אנגלי.
האריס כתב ספרים בשלל סוגות ספרותיות.
האריס, יליד נוטינגהאם, גדל במשפחה מהמעמד הנמוך, בבית שאביו, עובד בבית דפוס, שכר מעיריית נוטינגהאם.
הוא למד בבית הספר תיכון על שם אדוארד השביעי במלטון מובראי , כתב מחזות וערך את ביטאון בית הספר.
האריס למד ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג', ובנוסף שימש כנשיא איגוד הדיבייטינג הגדול ביותר באוניברסיטה וכעורך עיתון הסטודנטים "ורסיטי".
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון עבד ב-BBC על נושאי חדשות ואקטואליה במסגרת תוכניות כדוגמת תוכנית התחקירים השבועית "פנורמה" ותוכנית החדשות הלילית "ניוזנייט" (Newsnight).
בשנת 1987, בגיל 30, התמנה לעורך המדיני של היומון "האובזרבר".
בתקופה שעבד כעיתונאי כתב מאמרים גם ב"סאנדיי טיימס" וב"דיילי טלגרף".
חרף הצלחתו כעיתונאי, שאיפתו הייתה להיות סופר.
את ספרו הראשון, "צורת הרג גבוהה יותר", שהופיע ב-1982 כתב בשיתוף פעולה עם ג'רמי פקסטון.
הספר עסק במחקר עובדתי על לוחמה כימית וביולוגית.
ספרי עיון נוספים פרי עטו יצאו לאור אחר-כך.
"תפסתי 'תך, התקשורת, הממשלה ומשבר פוקלנד" (1983), "בניית ניל קינוק" (1984), "מוכרים את היטלר" (על יומני היטלר, 1986), ו"המשרת הטוב והנאמן" (על ברנרד אינגהאם, קצין העיתונות של מרגרט תאצ'ר, 1990).
בשנת 1992 התחיל לכתוב פרוזה.
ספרו הראשון היה "ארץ אבות", רומן מתח מתת-סוגת ההיסטוריה האלטרנטיבית.
עלילת הספר מתרחשת בגרמניה הנאצית 20 שנה לאחר ניצחון גרמניה במלחמת העולם השנייה ומתבססת על עובדות ואישים אמיתיים.
הספר זכה להצלחה מסחרית ונמכר ביותר ממיליון עותקים, ומאז כתב האריס ספרות בדיונית בלבד.
גם ספריו הבאים: "אניגמה" - רומן מתח המתרחש על רקע פיצוח מכונת ההצפנה הגרמנית, האניגמה, במלחמת העולם השנייה, ו"ארכנגלסק" (1998) – רומן מתח המתרחש ברוסיה שלאחר מפלת הקומוניזם ומביט לתקופת סטלין, זכו להצלחה בינלאומית רבה.
הספר "אניגמה" עובד לסרט שאת תסריטו כתב המחזאי טום סטופארד ושיחקה בו קייט וינסלט, והספר "ארכנגלסק" עובד כסדרה טלוויזיונית ב-BBC ב-2005 והשתתף בו דניאל קרייג שנבחר שנה אחר כך לגלם את דמותו של ג'יימס בונד.
ב-2003 הפנה האריס את תשומת לבו לרומא העתיקה.
תחילה פרסם את הרומן ההיסטורי, "פומפיי" שזכה להצלחה בינלאומית, ובשנת 2006 החל לכתוב טרילוגיה על חייו של הנואם הרומי הגדול קיקרו, הספר הראשון בטרילוגיה הוא "אימפריום" שעוסק בקריירה של קיקרו מתחילתה עד הגעתו לקונסולאט שהסיפור מסופר מנקודת מבטו של עבדו טירו.