tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2003 היא יצרה את סדרת הטלוויזיה "אהבה מעבר לפינה" יחד עם בעלה התסריטאי והיוצר גל פרידמן.
רונית סופר פרידמן הייתה בין הכותבים של העונה השנייה של "החרצופים".
בשנת 2004 יצרה וכתבה ביחד עם מיכל קופר-קרן וגל פרידמן את סדרת הילדים "ראש גדול".
בשנת 2007 כתבה את הסדרה "ראש גדול" כתסריטאית ראשית ועורכת התסריט.
בעונתה החמישית (2009) של "ראש גדול" היא השתתפה כעורכת התסריט ועורכת סגנונית.
בשנה זו גם יצרה עם בעלה את הסדרה "נשות הטייסים" ושימשה גם כעורכת תסריט של הסדרה.
בשנת 2010 שימשה כעורכת תסריט של הסדרה "דאוס".
בשנת 2017 כתבה ויצרה את העונה השישית של "ראש גדול" שנקראת "ראש גדול - ראש חדש".
סופר נשואה ליוצר ולתסריטאי גל פרידמן, בשנת 1999 נולדו להם בן ובת.
רונלד דאול מור הוא תסריטאי ומפיק סדרות טלוויזיה אמריקני זוכה שני פרסי הוגו ופרס הפיבודי, שהיה גם מועמד לשני פרסי אמי.
כבנו של מורה ומפקח על בית הספר בצ'אוצ'ילה, רונלד עסק בכתיבה ודרמה עוד מצעירותו.
הוא קיבל מלגה ללימודי מדע המדינה באוניברסיטת קורנל, אך נכשל לאחר שאיבד עניין.
הוא קיבל פטור משירות בצי האמריקני לאחר פציעה בברך.
במהלך 1988, בעת סיור בסט הצילומים לסדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא", מור מסר תסריט לאחד מעוזריו של ג'ין רודנברי, שעזר לו למצוא סוכן שהעביר את התסריט דרך הצינורות המקובלים.
לאחר שבעה חודשים, המפיק מייקל פילר קרא את התסריט וקנה אותו (הפרק The Bonding בעונה שלישית).
הוצעה למור עבודה כתסריטאי עורך, ושנתיים לאחר מכן, הוא קודם למפיק שותף ולאחר מכן מפיק בשנה האחרונה של הסדרה (1994).
מור היה שותף לכתיבת 27 פרקים בסדרה, ואף שיתף פעולה עם המפיק בראנון בראגה, שאיתו כתב את פרק סיום הסדרה (שזכה בפרס הוגו).
שניהם כתבו את התסריט לסרטם הראשון של צוות הדור הבא, "מסע בין כוכבים 7: דורות".
בהמשך, מור הצטרף לצוות ההפקה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בעונתה השלישית, שעד לשתי עונותיה האחרונות כבר קודם לתפקיד מפיק בפועל.
במשך זמן זה עבד עם בראגה על תסריט לסרט "מסע בין כוכבים 8: המפגש" וטיוטה לתסריט "משימה בלתי אפשרית 2", שעליה קיבלו קרדיט.
במשך זמן זה החל מור בהתכתבות עם מעריצים, מנהג שאותו הוא ממשיך עד היום.
מור פיתח לעצמו מוניטין של מומחה לקלינגונים והיה אחראי לכתיבת תסריטים שעסקו בפיתוח גזע הקלינגונים ותרבותם, הן בסדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" והן ב"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
לאחר שחלל עמוק 9 הסתיימה ב-1999, מור עבר לצוות ההפקה של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", שנמצאה בעונתה השישית, אך עזב לאחר שכתב שני תסריטים בלבד, על רקע חילוקי דעות שהיו בינו לבין בראגה, שהיה מפיק בפועל של הסדרה באותה עת.
בשנת 2000, לאחר סיום "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", מור עבד כמפיק בפועל בעונתה השנייה של הסדרה "רוזוול".
בשנת 2002 הוצעה למור הזדמנות לעבוד על מיני סדרה בשם בטלסטאר גלקטיקה.
כמו כן, הוצעה לו עבודה על סדרה חדשה בשם "קרניבל", שבה שימש כמפיק בפועל למשך עונה אחת בלבד.
לאחר מכן המשיך לעבוד כמפיק בסדרת בטלסטאר גלקטיקה, שהחלה את עונתה הראשונה באוקטובר 2004.
לאחר שהסתיימה הסדרה בטלסטאר גלקטיקה, עבד מור על עיבוד מחודש לסרט משנת 1982, "הדבר".
כתוצאה משביתת התסריטאים, הפקת פרקי האינטרנט "בטלסטאר גלקטיקה: המחתרת" (שמהווים חיבור בין עונה שנייה לשלישית) הופסקה וגרמה למתחים רבים בזמן הפקת עונה שלישית.
בהמשך (2014 והלאה) כתב לטלוויזיה את התסריט לסדרה "זרה" (outlander) ששודרה ברשת Starz, ובעברית ב-yes.
ב-1 בנובמבר 2019 עלתה סדרת הטלוויזיה שלו "עבור כל האנושות" ברשת Apple TV, אותה כתב והפיק, ומככבים בה ג'ואל קינמן וג'ודי בלפור.
הסדרה חודשה לעונה שנייה עוד טרם עלתה הראשונה.
1994 מועמדות לסדרת הדרמה הטובה ביותר, מסע בין כוכבים: הדור הבא
2007 מועמדות לכתיבה בסדרת הדרמה הטובה ביותר, בטלסטאר גלקטיקה
1995 זוכה בפרק הדרמטי הטוב ביותר, מסע בין כוכבים: הדור הבא ("All Good Things...")
2005 זוכה בפרק הדרמטי הטוב ביותר, בטלסטאר גלקטיקה ("33")
רונית מָטָלוֹן (25 במאי 1959 – 28 בדצמבר 2017) הייתה סופרת, מחזאית ועיתונאית ישראלית.
יצירתה עסקה בעיקר בשאלת הזהות של בני עדות המזרח בישראל, ובמעמד האישה בחברה המזרחית והישראלית בכללותה.
הייתה פרופסורית והחל מ-2009 ראש התוכנית לכתיבה יוצרת בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
ספריה תורגמו לשפות אחדות, וזכו להצלחה מחוץ לישראל.
חברת סגל "הארץ" בשנות השמונים והתשעים.
רונית מטלון נולדה ב-1959 בגני תקווה, למשפחה יוצאת מצרים.
אביה, פליקס מטלון, שעלה ב-1949, היה פעיל חברתי למען זכויות בני עדות המזרח, צמצום הפערים החברתיים בתחום המפלגתי ובשטחי שכונות מצוקה, כגון שכונת התקווה, שבה מיקם את מרכז פעילותו.
הוריה התגרשו בילדותה על רקע פעילותו הפוליטית של אביה.
מטלון סיימה לימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
לראשית פרסומה זכתה בתחילת שנות השמונים כאשר החלה לפרסם סיפורים קצרים ברבעון הספרות "סימן קריאה" שבעריכת מנחם פרי.
במהלך שנות השמונים זכתה לחשיפה רחבה ולהערכה רבה על יצירתה, ובתחילת שנות התשעים פרסמה את ספרה הראשון, קובץ הסיפורים "זרים בבית".
בשנת 1992 רומן בני הנעורים שכתבה, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" עובד לסרט בבימויה של דינה צבי ריקליס ובכיכובו של משה איבגי.
בשנת 1995 פרסמה את הרומן הראשון שלה, "זה עם הפנים אלינו".
העלילה נסובה סביב סיפורה של נערה ישראלית ממוצא מצרי, אסתר, הנשלחת בידי משפחתה ל"תיקון" אצל קרוביה המתגוררים בקמרון.
הספר, אשר ארג בתוכו קונפליקטים רבים בכל הנוגע לשאלת הזהות המזרחית-עדתית והארצישראלית זכה להצלחה והערכה רבה, בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2010, כחלק מסדרת "עם הספר" המאגדת בתוכה יצירות מופת נבחרות בספרות הישראלית, זכה "זה עם הפנים אלינו" להוצאה מחודשת.
בשנת 2008 יצא ספרה הסמי-ביוגרפי, "קול צעדינו", המספר את קורותיה של משפחה נעדרת אב המתגוררת בצריף עמידר בשכונת עולי ארצות המזרח.
הספר זכה לתשבחות רבות מטעם המבקרים והקוראים, הפך לאחד מרבי המכר הגדולים באותה שנה, וזכה בתואר "ספר העשור" בסקר שנערך בעיתון "ידיעות אחרונות".
כמו כן היה מועמד לפרס ספיר אשר באותה שנה בוטל עקב בעיית ניגוד עניינים בחבר השופטים.
מטלון הייתה אחת הסופרות הפמיניסטיות המזרחיות החשובות בספרות העברית בדורה, ובמסות שפרסמה עסקה בדחף ליצור אלטרנטיבות לקטגוריות מהותניות של מזרח מול מערב.
משקל רב מיצירתה נשען על יצירתה של ז'קלין כהנוב, סופרת יהודיה מצריה, אשר מרכז יצירתה הלא בדיונית עסק בשאלת הזהות הלבנטינית - יהדות המזרח אשר ינקה בדורה השפעות אינטלקטואליות מערביות.
מטלון נחשבת לסופרת ש"חילצה" את כהנוב מתהומות הנשייה של התודעה הישראלית, שנים לאחר שאישיותה ויצירתה נשכחו.
הדיאלוג הספרותי ביניהן בולט ברומן "זה עם הפנים אלינו" (1995) שבו ציטטה מטלון את המסות של כהנוב "אירופה מרחוק", ו"ילדות במצרים".
מטלון הייתה פעילה בארגונים שונים לשינוי חברתי, ובין היתר השתתפה במספר אירועים למען זכויות אדם שארגנה האגודה לזכויות האזרח.
הייתה חברת הנהלת תנועת "בצלם", ובתחום הכתיבה הלא בדיונית חטיבה שלמה ממסותיה כוללת סקירה והתבוננות בוחנת על אפיוני חייהם של הפלסטינים שברצועת עזה.
בינואר 2016 ספגה ביקורת רבה בישראל, לאחר שאמרה בריאיון לעיתון הצרפתי "לה מונד" כי "אנחנו חיים תחת משטר אפרטהייד".
יצירתה של רונית מטלון, "אח קטן", (סיפור מתוך הקובץ "זרים בבית") היא יצירת חובה לבחינת בגרות בספרות החל משנת תשע"ה.
בשנת 2019 מצא בן זוגה לשעבר גרסאות שונות לספר במעטפה בחדר עבודתה.
אחת מן הגרסאות יצאה לאור ב-2020 בשם "שלג".
ב-2022, חמש שנים לאחר פטירתה, יצא לאור בהוצאת עם עובד הספר "אושר מאחורי העצים".
הספר כולל סיפורים קצרים ונובלה של מטלון, המובאים בסדר כרונולוגי מ-1979 ועד 2012. בין הסיפורים מתפרסם לראשונה חיבור שכתבה מטלון בת ה־14, ונשמר על ידי מורתה בבית ספר הס בפתח תקווה.
על כריכת הספר מופיעה התמונה "אושר מאחורי העצים" מ-1985 של אמן דוד דוד גינתון.
באתר עם עובד, נכתב: "הגעגוע ליצירתה של רונית מטלון, תחושת דחיפות והכרת טובה עומדים ביסוד קיבוצו של אושר מאחורי העצים, אשר ניכרת בו חתימת היד המוּכרת של המחברת.
"אושר מאחורי העצים" מאפשר לנו לעקוב מקרוב אחר חיפושיה ומעבריה הסגנוניים של סופרת גדולה, ששבה לפקוד את הנוף הגאוגרפי, החברתי והנפשי שהכירה מקרוב: נופם של מהגרים ממצרים שהתיישב בישראל, בקמרון או בפרוור פריזאי, גברים ונשים אבודים אשר שרויים בעל כורחם בתנועה חסרת מנוח."
בעלה השני היה הפסיכואנליטיקאי והפרופסור לפסיכולוגיה, עמנואל ברמן, ולזוג בת משותפת.
משנת 2012 הייתה בת זוגו של אריאל הירשפלד.
יש לה בן משותף עם המשורר עוזי בהר.
נפטרה ב-28 בדצמבר 2017, לאחר מאבק של חודשיים במחלת הסרטן, ונטמנה בבית הקברות קריית שאול.
זרים בבית, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992. קובץ סיפורים
זה עם הפנים אלינו, ספריה לעם, עם עובד, 1995. רומן
שרה שרה, ספריה לעם, עם עובד, 2000. רומן
גלו את פניה, ספריה לעם, עם עובד, 2006. נובלה
קול צעדינו, ספריה לעם, עם עובד, 2008. רומן
השפעה בלתי הוגנת: רומן במכתבים, עם עובד, 2012. עם אריאל הירשפלד
והכלה סגרה את הדלת, הוצאת כתר, 2016. נובלה
אושר מאחורי העצים, עם עובד, 2023
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש, הוצאת דביר, 1989. רומן לבני נוער, עובד לסרט קולנוע בשנת 1994
הנערות ההולכות בשנתן, הוצאת רסלינג, 2015.
קרוא וכתוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001. קובץ מסות
עד ארגיעה, הוצאת אפיק, 2018. מסות על כתיבה ועל ספרות
זוכת פרס ברנשטיין לשנת 2009.
זוכת פרס ניומן לשנת 2010.
בשנת 2010 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, על תרומתה לתחום במסגרת יצירתה הבדיונית והלא בדיונית.
בינואר 2013 זכתה בצרפת בפרס אלברטו בנווניסט על ספרה "קול צעדינו".
בשנת 2016 זכתה בפרס א.מ.ת לספרות ביחד עם א.ב.
כלת פרס ברנר לשנת 2017 על ספרה "והכלה סגרה את הדלת".
רונית קַן (נולדה ב-1966 כרונית בן צבי בירושלים) כיהנה כממונה על ההגבלים העסקיים מנובמבר 2005 ועד מאי 2011. כיום מכהנת כיועצת עצמאית בחברת Deloitte Consulting U.S.
בספטמבר 2013 מונתה כדירקטורית בשותפות רציו חיפושי נפט (1992).
קן היא בעלת תואר ראשון ושני (בהצטיינות) במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית (עם התמחות במימון ושיווק בינלאומי).
נשואה לאייל קן, איש עסקים, ואם לבן ובת.
את דרכה המקצועית החלה במינהל סחר חוץ במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה בשנת 1991.
בשנים 2001- 2005 כיהנה כסמנכ"ל ומנהלת מינהל סחר חוץ במשרד.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על מערך הנספחים המסחריים של המשרד בחו"ל ועל מדיניות הסחר והסכמי הסחר של ישראל עם העולם.
בשנים אלו שודרגו הסכמי הסחר עם האיחוד האירופי וארצות הברית ונחתם הסכם סחר עם ירדן.
בשנים 1998–2001 שמשה נספחת מסחרית בשגרירות ישראל לונדון וקודם לכך ממונה על מחלקת אירופה.
מ-3 בנובמבר 2005 כיהנה קן כממונה על הגבלים עסקיים.
ב-2009 הוארכה כהונתה בשנתיים נוספות על ידי שר התמ"ת בן-אליעזר.
קן היא האישה הראשונה והכלכלנית הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
בראשית תפקידה עמדה על ההתנגדות למיזוגן של החברות דור אלון וסונול.
בית הדין להגבלים עסקיים קיבל את ערעור החברות על החלטתה, אולם ערעורה על החלטת בית הדין התקבל על ידי בית המשפט העליון והחלטתה של קן הושבה על כנה.
ב-2006 הגיעה להסדר עם חברות כרטיסי האשראי אשר פתח לראשונה את כרטיס המסטרקארד לסליקה צולבת.
ההסדר אף חייב הורדת עמלות מדורגת משיעור עמלה של 1.25% ל-0.875%.
הורדה זו בשיעור כולל של כ-30% תביא לחסכון של מאות מיליוני שקלים שמשלמים בתי עסק לחברות כרטיסי האשראי.
קן הובילה תיקון לפטור הגורף לתחום התעופה שהיה קיים בחוק ההגבלים העסקיים.
ב-2009 החליטה קן שלא לתת פטור לשישה הסכמי "קוד-שייר" בין אל-על לבין חברות תעופה זרות וזאת כיוון שבדיקת הרשות הראתה כי כתוצאה מהסכמים אלה נגבו מהצרכן מחירים גבוהים אשר התאפשרו כתוצאה מהפגיעה בתחרות.
למהלך זה השלכות משמעותיות על המשק, על מספר התיירים הנכנסים והיוצאים מישראל וזאת לאור היותו של תחום התעופה "שער הכניסה" לישראל וממנה.
ב-2009 פרסמה קן קביעה כי בין הבנקים הפועלים, לאומי, דיסקונט והבינלאומי, התקיימו הסדרים כובלים שעניינם העברת מידע הנוגע לעמלות.
הקביעה פורסמה בעקבות חקירה שקיימה הרשות בנושא.
על פי הקביעה מראשית שנות ה-90 נהגו מומחים בתחום העמלות בבנקים להעביר ביניהם מידע על עמלות שנגבות וכן על התנהלות עתידית בעיניין העמלות ואפשר יישור קו בנושא תוך פגיעה בהליך התחרותי.
בספטמבר 2008 הפכה קן החלטה קודמת של דרור שטרום כאשר אישרה מכירת חברת בורגראנץ' למתחרה ברגר קינג.
שטרום פסל עסקה דומה שנים קודם לכן.
בשנת 14–2013 כיהנה קן כיו"ר הוועדה לבחינת מעמדו המעורב של משרד הבריאות במסגרת "ועדת גרמן" והגישה את המלצותיה בדבר המבנה הרצוי בקשר שבין משרד הבריאות לבתי החולים הממשלתיים.
בעקבות המלצות אלו הקימה גרמן את רשות בתי החולים הממשלתיים.
בשנת 2006 העניקה קן פטור מהסדר כובל לחברות חיפוש הנפט והגז הטבעי נובל אנרג'י, דלק, ישראמקו ואלון גז, לשותפות ברישיונות בהם נמצא מאגר הגז תמר.
בשנת 2008 הכניסה חברת רציו את חברות נובל ודלק כשותפות בכירות ברישיון החיפוש שהוביל למציאת מאגר הגז הטבעי לוויתן, הגדול בשטח ישראל, מבלי לבקש הסדר כובל כלל.
למרות החשש להיווצרות מונופול התעלמה קן מעסקה זו, החלטה שהובילה בדיעבד לביקורת ציבורית עליה כממונה על הגבלים עסקיים.
בנובמבר 2010 הודיעה קן על סיום תפקידה תוך קיצור משך כהונתה בכשנה.
ב-4 במאי 2011 החליף פרופ' דיויד גילה את קן בתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים.
לאחר שמונתה בשנת 2013 לדירקטורית בחברת רציו, ובהמשך לבדיקת ההסדר שנחתם בין המדינה לבין חברות מחפשי הגז, גברה הביקורת על יחסה של קן לחברת רציו, בהיותה הממונה על הגבלים עסקיים.
רונית רפאל (נולדה ב-6 במאי 1966) היא אשת עסקים הפעילה בתחום הקוסמטיקה והאסתטיקה.
מייסדת רשת מרכזי היופי "רונית רפאל" והמותג הבין-לאומי L.RAPHAEL.
רפאל נולדה וגדלה במושב פדיה, למשפחה בת 7 ילדים.
למדה ארבע שנים בבית ספר עמל א' ברמלה.
את דרכה בתחום הקוסמטיקה החלה בגיל 18, כקוסמטיקאית במספרה, בעקבות טיפול קוסמטי בלתי מקצועי שגרם לכווייה כימית בפניה.
ב-1986, לאחר סיום שירותה הצבאי, הקימה בתל אביב את מכון הקוסמטיקה הראשון שלה, שהציע טיפולים קוסמטיים ומיטת שיזוף.
ב-1998 נכנסה לתחום הניתוחים הפלסטיים.
רשת מרכזי היופי שהקימה, הנושאת את שמה, היא הגדולה בתחומה בישראל, עם שישה סניפים ומחזור פעילות המוערך בעשרות מיליוני ש"ח בשנה.
בנוסף, ב-2005 פתחה שני סניפים בשווייץ, תחת המותג הבין-לאומי L.RAPHAEL.
ב-2009 נבחרו רפאל והמותג הבין-לאומי שבבעלותה להיות הגורם הרשמי שהעניק את טיפולי היופי לכוכבי הקולנוע הבין-לאומיים שהגיעו להשתתף בפסטיבל קאן.
בשנים שלאחר מכן פתחה מכוני ספא תחת המותג שלה במלון "ארבע העונות" בפריז ובמלון היוקרה "מרטינס" בקאן.
בשנת 2021 רכשה רונית רפאל את רשת סטודיו סי, רשת ישראלית שהוקמה בשנת 1990 ומתמחה במגוון חוגים ופעילויות ספורטיביות לנשים בתחום החיטוב, התעמלות אחרי לידה, כושר ודיאטה.
רפאל גרושה ואם לשלושה ילדים.
הבן לי מנישואיה הראשונים וג'וליאן ושרה מנישואיה השניים ליונתן לייטרסדורף, אדריכל והבעלים של קרן ההון סיכון "אל קפיטל", שהחזיק יחד עמה במותג היופי L.RAPHAEL בז'נבה, שווייץ.
אחייניתה היא הזמרת יובל רפאל.
רונית רינת (נולדה ב-1946) היא מלכת היופי של ישראל וסגנית שנייה של מיס תבל לשנת 1964.
רינת נולדה וגדלה בחיפה כבת לסוחרי תכשיטים אמידים.
בגיל 17 זכתה במקום הראשון בתחרות דוגמנות.
כפרס נשלחה לקורס דוגמנות בפריז.
צילום שלה בבגד ים, שהתפרסם בעיתונות באירופה ובישראל, גרם לסילוקה ממכללה למורות שבה למדה.
שנה לאחר מכן זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל.
ולאחר שנבחרה אמר אחד השופטים "היא נבחרה פה אחד יש לה יופי בלתי רגיל ונדיר".
באותה שנה נבחרה כסגנית שנייה של מיס תבל בתחרות שנערכה במיאמי ביץ', פלורידה.
אחותה הבכורה, אביבה, השתתפה בתחרות מלכת היופי כמה שנים לפניה, וזכתה בתואר סגנית מיס חיפה.
כמלכת היופי של ישראל היא השתתפה באירועים בארצות הברית, ובאחד מהם הכירה את ד"ר ג'ק ויינטראוב, גינקולוג יהודי-אמריקני עשיר, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, וחיזר אחריה נמרצות.
לאחר מכן התגייסה לצה"ל, אך כעבור כמה חודשים הגיע ויינטראוב אחריה לישראל.
השניים נישאו במלון דן כרמל, היא השתחררה מצה"ל ועברה בגיל 19 להתגורר עם בעלה בבית מפואר בבוורלי הילס.
רינת עסקה בעבודה קהילתית, וגם פתחה חנות לבגדי מעצבים.
ב-2001 נפטר בעלה מסרטן, והיא שבה לישראל.
בישראל פגשה את הפסיכולוג מוטי פלג, שפנה אליה, וסיפר לה שידע כבר בגיל 17 שהיא תהיה אשתו, לאחר שראה את תמונתה בשבועון "לאשה", כשזכתה בתואר מלכת היופי.
כעבור שנתיים וחצי, ב-2006, הם נישאו בחיפה.
הם גרו בארצות הברית וב־2015 חזרו לישראל.
בישראל הוציאה רינת ספר בשנת 2017 בשם "סיפורים מהלב", בהוצאה לאור של סטימצקי, בספר נכלל סיפורה האישי על אונס שעברה בעת שגרה בבוורלי הילס, במהלך תקופת פרידה קצרה מבעלה הראשון.
כתוצאה מהאונס היא נכנסה להיריון, ובעלה הגינקולוג ביצע את ההפלה, והם חזרו לחיות יחד.
רינת הקימה בישראל את עמותת "מעגל הקשבה".
רונלד דה פיניו הוא רופא אמריקאי, לשעבר פרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ובישיבה יוניברסיטי והחל מ-2011 נשיא המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון באוניברסיטת טקסס, הנחשב כיום למוסד הטוב ביותר בארצות הברית לחקר הסרטן.
ידוע בעיקר בשל הצלחתו להזקין ולאחר מכן להצעיר בחזרה עכברי מעבדה, תגלית אשר יש סיכוי שתפרוץ בעתיד את הדרך להצעיר גם בני אדם באופן דומה.
דה פיניו נולד ב-1955 ברובע הברונקס בניו יורק, הילד השלישי מתוך חמשת ילדיהם של סלסט ואלווארו דה פיניו.
אביו היה מהגר בלתי חוקי, שהגיע מכפר קטן בפורטוגל, לניו יורק, ב-1939, כנוסע סמוי, חבוי בספינת מטען.
דה פיניו היה בילדותו אסתמטי עד כדי סכנת חיים, אולם התגבר על כך, הפך לספורטאי ורץ למרחקים ארוכים.
הוא אף זכה לחגורה שחורה (דרגה שש) באמנות הלחימה הקוריאנית טאקוונדו.
ב-1976 הוא היה הקפטן של נבחרת אוניברסיטת פורדהאם, בניו יורק, שזכתה באליפות העולם במקצוע זה.
לא רק שהספורט לא הפריע ללימודיו של דה פיניו, אלא ההפך הנכון - הוא סיים שנה אחר כך, ב-1977, בהצטיינות, לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת פורדהאם.
משם הוא עבר ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסיים גם שם בהצטיינות ב-1981. בתקופה זו ייסד דה פיניו לראשונה בישיבה יוניברסיטי את האקדמיה לאמנויות הלחימה.
דה פיניו התמחה ועשה את לימודי הפוסט דוקטורט בבית החולים הפרסביטריאני של ניו יורק, השייך לאוניברסיטת קורנל ולאוניברסיטת קולומביה במשותף ומשם חזר להמשך לימודי הפוסט דוקטורט לישיבה יוניברסיטי.
הוא פגש את אשתו, ד"ר לינדה צ'ין, באקדמיה לאמנויות הלחימה שלו, בישיבה יוניברסיטי.
היא הייתה אז סטודנטית לרפואה והוא היה באותה עת תלמיד לפוסט דוקטורט שם.
צ'ין היגרה לארצות הברית עם משפחתה, מסין, בהיותה בת 15. היא רופאה כיום, ומרצה וחוקרת אף היא במכון אנדרסון כמוהו.
ד"ר צ'ין מנסה במסגרת מחקרה למצוא במדויק את הקוד הגנטי של כמה אלפי סוגים שונים של מחלת הסרטן, מתוך כוונה למצוא תרופה ספציפית ומוכוונת גנטית לכל אחד ואחד מהסוגים הללו, בשונה מהמלחמה הכוללנית יותר שנוהלה כנגד המחלה עד היום.
לבני הזוג דה פיניו שלושה ילדים.
לאחר שסיים את לימודיו חזר דה פיניו לבית הספר לרפואה של הישיבה יוניברסיטי, ושם הוא שימש כחוקר סרטן וכמרצה במשך מעל לעשר שנים.
הוא ייסד ב"ישיבה יוניברסיטי" את מכון הסרטן הכלל ארצי הראשון של ארצות הברית.
ב-1997 עזב את הישיבה יוניברסיטי ועבר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שם המשיך במחקריו על הבסיס הגנטי של הסרטן וכיהן כפרופסור ומרצה לרפואה.
אביו של דה פיניו מת מסרטן המעי הגס ב-1998, כשהבן כבר היה פרופסור לרפואה בהרווארד.
נראה כי מחלת האב הייתה אחד התמריצים של דה פיניו לפנות לכיוון המחקר העיקרי שלו - גנטיקה מולקולרית של מחלת הסרטן.
ב-1 בספטמבר 2011 מונה דה פיניו לנשיא מרכז הסרטן של אוניברסיטת טקסס, הנשיא הרביעי בלבד, ב-70 שנות קיומו של מוסד זה, הנחשב כיום לטוב מסוגו בארצות הברית.
לדברי דה פיניו, חקר ההזדקנות וחקר הסרטן הם שני צדדים של אותו מטבע.
ככל שהאדם מזדקן יותר, גדלים סיכוייו לחלות בסרטן.
ואכן, התגלית שהייתה לאבן דרך רבת משמעות בחקר ההזדקנות אירעה תוך כדי חקר הסרטן:
על פי ידיעה שפורסמה ב"Nature Online" ב-28 בנובמבר 2010, צוטטה ב"הרווארד גאזט" באותו יום, והופיעה ב-Nature עצמו ב-6 בינואר 2011: "קבוצת חוקרים בהנהגת פרופסור רונלד דה פיניו מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ביצעה בעכברים, לראשונה, היפוך דרמטי של היבטים רבים של הזיקנה...
לרבות היפוך תהליכי הירידה בפריון, ביכולת הקוגניטיבית ועוד".
המכתב של דה פיניו וחבריו, בו נכללה הידיעה הזו, התקבל במערכת Nature במאי 2010 ונבדק על ידם כחצי שנה בטרם פורסם אונליין.
דה פיניו וקבוצתו גידלו עכברים בעלי טלומרים קצרים, אשר כתוצאה מזה הראו מאפיינים רבים של זיקנה כבר בצעירותם.
הם הצליחו לגרום להם לייצר את האנזים טלומראז המאריך את הטלומרים והראו כי כתוצאה מהארכת הטלומרים על ידי הטלומראז נעלמו מאפייני הזיקנה הללו.
הדרך לתרופה להזדקנות האנושית עדיין רחוקה כמובן וקיים גם החשש שהטלומרים שאינם מתקצרים כמו בהזדקנות הרגילה, יגרמו לסרטן, אבל יש כאן התחלה מבטיחה למלחמה בהזדקנות.
רונית קרצנר (7 באפריל 1956 – 24 בספטמבר 2020) הייתה עורכת סרטים, במאית ומפיקה ישראלית.
קרצנר נולדה ונמסרה כתינוקת לאימוץ לבני זוג ממוצא אמריקאי.
למדה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת וידאו, וערכה מאות סרטי תדמית, פרסומת ותעודה.
ב-1999 ביימה את סרטה הראשון, "הסוד", סרט תיעודי בהפקת "בלפילמס" על היהודים החדשים בפולין: קתולים שגילו בבגרותם שהוריהם הסתירו מהם את יהדותם, ומחליטים לחיות כיהודים בפולין בעלת ההיסטוריה האנטישמית.
הסרט הופק עבור ערוץ 8, נמכר לשידור לתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם, השתתף במסגרת הפורום בפסטיבל ברלין, וזכה בפרס ראשון בפסטיבל לסרטי נשים בבורדו, צרפת.
הסרט הוקרן בהקרנה חגיגית באו"ם.
סרטה השני של קרצנר, "הקטנה הנ"ל", אותו הפיקה, ביימה וערכה עבור ערוץ 8, עקב אחר סיפורה האישי.
כמי שגדלה כילדה מאומצת תיעדה קרצנר את מסעה בעקבות נשים שקולן כמעט ולא נשמע - האימהות הביולוגיות, שחיות את חייהן בצל הוויתור על תינוקותיהן.
מרואיינת מרכזית בסרט היא הפסיכולוגית האמריקנית ננסי וורייר, מחברת הספר "הצעקה הראשונית", הטוענת על פי מחקרים שערכה, שילדים שנותקו מאמם הביולוגית, חיים לרוב בבגרותם בתחושה של זהות מטושטשת.
כשהחלה לעבוד על סרטה, גילתה שהחוק לא התיר לה חשיפת הורים מאמצים, לכן יזמה עם מאומצים אחרים את "התנועה לזכויות מאומצים", שבסופו של דבר הצליחה לשנות את חוק האימוץ בנושא.
שאלת הזהות המשיכה להעסיק את קרצנר גם בסרטיה הבאים.
"מנחם ופרד" (ערוץ 8, 2008), קופרודוקציה ישראלית-גרמנית, הופקה על ידי קרצנר בשיתוף עפרה טבת.
הסרט עוקב אחר האחים מנחם ופרד שגדלו כילדים יתומים בשואה, ולאחריה נפרדו דרכיהם וכל אחד מהם בחר מסלול חיים הפוך מעבר לים.
קרצנר וטבת בוחנות בסרט את שאלת הזהות היהודית ואת הדילמה של הדור השני לשואה, של הקורבנות ושל המרצחים, כאשר המשפחה המורחבת של האחים מתכנסת בעיר הולדתם, ביוזמת בניו של הנאצי שגירש אותם מביתם ושרף את בית הכנסת.
הסרט זכה בפרס ההשראה באירוע "קולנוע לשלום" בפסטיבל ברלין.
סרטה הבא, "קרוע", הופק, בוים ונערך על ידי קרצנר עבור ערוץ 8 ב-2011. הסרט התיעודי מספר על הכומר היהודי-פולני רומאלד ושקינל, יעקב וקסלר, שהתעקש לשמור על זהותו היהודית והקתולית, תוך התעלמות מהסתירה שבין שתי הזהויות.
החלטתו לעבור לגור בישראל העמידה במבחן את חוק השבות ודרשה ממנו לבחור זהות.
הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים יהודיים ברחבי העולם.
סרטה התיעודי החמישי, "יהודי חיובי", שנוצר עבור יס דוקו, בוחן מפרספקטיבה של 10 שנים מה קרה בחייהם של גיבורי סרטה הראשון, שגילו את עובדת היותם יהודים בפולין.
סרטה השישי של קרצנר, "הרועה", נוצר בקו-פרודוקציה ישראלית-אוסטרית עבור כאן 11. הסרט מלווה את הנס ברוייר, יהודי אוסטרי, רועה צאן וזמר בשפת היידיש מאוסטריה, ועוקב אחר מסעו ברוייר ושל אזרחים כמותו אשר מסייעים לפליטים ברחבי אירופה.
קרצנר נפטרה בעיצומה של הפקת הסרט התיעודי השבעי שלה, "קשר יווני".
טיוטת עריכה של הסרט הוקרנה לכבוד זכרה בסינמטק תל אביב ב-2021, שנה לאחר מותה.
באתר הסינמטק נכתב שהסרט לווה קבוצה של אמריקאים, שאומצו בילדותם בשנות ה-50 מבתי יתומים ביוון, ושנסעו בעת צילומי הסרט לחפש את שורשיהם הביולוגים ביוון.
שם הם גילו שנסיבות אימוצם שונות בצורה דרמטית ממה שסיפרו להם.
קווי הדמיון בין סיפורם ופרשת היעלמות ילדי תימן והבלקן הניעו את קרצנר לצאת למסע בתקווה לקבל תשובות ולמצוא קשרים בין שתי פרשיות כואבות.
קרצנר התגוררה בתל אביב, והייתה נשואה לתסריטאי והמורה לתסריטאות צביקה קרצנר, ואם לשתי בנות.
נפטרה ב-24 בספטמבר 2020 כתוצאה מסיבוך לאחר ניתוח.
רונית לוינשטיין מלץ (2 במאי 1960, ה' באייר ה'תש"ך – 30 בנובמבר 2015, י"ח בכסלו ה'תשע"ו) הייתה מורה וסופרת ישראלית.
מלץ נולדה בתל אביב, ליעקב מלץ, לימים שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה.
למדה בתיכון צייטלין, ובאותה עת החלה ללמוד שיעורי יהדות מפיהם של הרב חיים דרוקמן והרב צוקרמן בבית הכנסת "איחוד שיבת ציון".
אחרי התיכון עשתה שנתיים שירות לאומי, שנה כקומונרית באילת ושנה במדרשה ליהדות בעפרה.
למדה לתואר ראשון ושני בתנ"ך וסוציולוגיה.
במשך כ-20 שנה לימדה בבתי ספר תיכוניים ובמכללות למורים.
נישאה לרב יגאל לוינשטיין, מראשי המכינה קדם-צבאית בני דוד, והתגוררה ביישוב עלי.
לזוג נולדו חמש בנות ובן שנפטר בצעירותו.
בגיל 43, בזמן שלימדה באולפנת עפרה, התגלתה אצלה מחלת סרטן השד.
עקב המחלה חדלה לעסוק בהוראה, וכתבה את ספרה הראשון, "תריסים ירוקים פתוחים".
לאחר שהחלימה פרסמה ספרים רבים נוספים.
היא נפטרה ב-30 בנובמבר 2015 ממחלת הסרטן ונטמנה בהר המנוחות.
מלץ יצרה את סדרת הספרים לילדים "מסע בעקבות שמי", בהם גיבור הסיפור מתעמק בשמו ומגלה סיפורים על הוריו, משפחתו ועמו לאורך ההיסטוריה ועד היום.
"נס של אהבה", אחד הספרים בסדרה, זכה בפרס יד ושם לספרות ילדים ונוער.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "וקראתם דרור".
הספר עוסק בדמותו של אל"ם דרור וינברג שנהרג בשנת 2002 במהלך הפיגוע בציר המתפללים בהיותו מח"ט חברון.
מלץ יצרה גם את סדרת הספרים לילדים "סודות בירושלים".
הסדרה מספרת על רועי, שחקן צעיר המשחק בסרטים על ירושלים.
במהלך הצילומים רועי מגלה סיפורים וסודות על ירושלים.
מלץ כתבה שני ספרים בסדרה, והמשכה נקטע בגלל פטירתה.
בחודשים שלפני פטירתה עבדה מלץ על כתיבת ספר חדש בסדרה "מסע בעקבות שמי" שהיה אמור לעסוק בחייו של איני עבאדי, יליד דמשק וחבר קיבוץ דגניה א'.
לאחר פטירתה נתנה המשפחה את החומר לסופרת בת שבע סדן, שהוסיפה לספר רקע עלילתי המספר על ילד ששמו "אלירז", שתוך כדי המסע בעקבות שמו נפטרה הסופרת.
הספר יצא תחת השם "מסע בעקבות שמי – הספר האחרון".
לאחר פטירתה ליקטו וסידרו בנותיה את כתביה בחוברת "תורת אמך", המחולקת לשבתות השנה.
כל ספריה של רונית לוינשטיין מלץ יצאו לאור בהוצאת משכל.
סודות בירושלים 2 – הדבר הכי גדול בעולם (2015)
מסע בעקבות שמי – הספר האחרון (2019) – עובד על ידי בת שבע סדן
רונית רובינפלד (נולדה בשנת 1964) היא מדענית מחשב, פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב והנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
מחקרה עוסק בתחום תורת החישוביות ומתמקד באלגוריתמים אקראיים ואלגוריתמים תת-ליניאריים.
רובינפלד נולדה ב-1964 באוהיו וגדלה באן ארבור, מישיגן.
בילדותה, למדה בתיכון הוּרוֹן (מחזור 1981), שם לקחה חלק בנבחרת הריצת מסלול וריצת שדה.
ב-1985 סיימה תואר ראשון בהנדסת חשמל והנדסת מחשבים באוניברסיטת מישיגן.
ב-1990 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בהנחיית פרופ' מנואל בלום.
בשנים 1990 - 1992 ביצעה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי ולאחר מכן באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא נשואה לפרופ' רן קנטי, גם הוא מדען מחשב באוניברסיטת תל אביב.
ב-1992 הצטרפה לפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת קורנל בניו-יורק כפרופסור משנה וב-1998 מונתה לפרופ' חבר.
ב-2004 הצטרפה כפרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת חשמל ומדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בקיימברידג'.
ב-2008 קיבלה מינוי כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
מחקרה של רובינפלד מתמקד באלגוריתמים אקראיים, אלגוריתמים תת-ליניאריים, בדיקת תכונות מדגמית ולמידה חישובית.
בפרט, עבודתה מתמקדת במה שניתן ללמוד על אוסף נתונים גדול על ידי דגימת חלק קטן מהמידע בו.
היא הייתה שותפה לכתיבתם של מעל ל-120 מאמרים אקדמיים, אשר צוטטו באלפי מאמרים שונים.
אחת מהתוצאות המרכזיות של רובינפלד ובתחום בדיקת תכונות מדגמית בכלל, היא שיטה לבדיקת ליניאריות של פונקציה, אשר פיתחה בעבודתה עם מנואל בלום ומיכאל לובי ב-1993. השיטה מאפשרת, על ידי דגימת מספר קטן של ערכי פונקציה נתונה, לקבוע בהסתברות גבוהה האם הפונקציה קרובה לפונקציה ליניארית או לא.
רובינפלד גם מילאה תפקידים במספר מעבדות מחקר בחברות שונות בתעשייה.
ב-1998 שימשה כחוקרת מבקרת במעבדות המחקר של IBM אלמדן בסן חוזה (קליפורניה).
בין השנים 1999 ל-2003 שימשה כחוקרת בכירה במעבדות NEC בפרינסטון וב-2004 שימשה כחוקרת במכון רדקליף לחקר המדע ב-MIT.
בנוסף לעבודתה המחקרית, היא פעילה בקהילת מדעי המחשב התאורטיים בכלל ותורת החישוביות בפרט.
היא יושבת בוועדת העריכה של מספר כתבי עת מובילים בתחום תורת החישוביות ואלגוריתמים: Information and Computation (בתרגום חופשי, מידע וחישוביות), Theory of Computing Systems (תורת המערכות החישוביות) ו-Algorithmica (אלגוריתמיקה).
בנוסף שימשה חברת ועדה פעילה בכנסים רבים בתחום מדעי המחשב התאורטיים.
פרס לחוקרים צעירים מאת המשרד לחקר ימי של ארצות הברית, 1993.
פרס להצטיינות בהוראה מאת ארגון ההסמכה של הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת קורנל, 1995.
פרס להצטיינות בהוראה מאת המכללה להנדסה באוניברסיטת קורנל, 1996.
מענק מחקר לחוקרים מבטיחים מאת קרן סלואן, 1996.
פרס קריירה מאת הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית), 1996.
רונלד ג'ין סימונס היה נגד בחיל האוויר האמריקאי בדימוס שרצח 16 בני אדם במסע רצח שנמשך שבוע בשנת 1987. 14 קרבנותיו הראשונים היו כל בני משפחתו – אשתו, בניו ובתו, כלתו וחתנו ונכדיו.
זמן קצר לפני חג המולד של שנת 1987, החליט סימונס להרוג את כל בני משפחתו.
בבוקר 22 בדצמבר, רצח את בנו ואשתו בביתם בדובר שבארקנסו בירי אקדח בקוטר 22 מ"מ.
לאחר מכן רצח את שאר ילדיו בזה אחר זה כשהגיעו לביתם.
הוא טמן את הגופות בחצר הבית.
בשעות הצהריים של 26 בדצמבר הגיעו שאר בני המשפחה לביקור חג המולד, בנו של סימונס בילי ואשתו רנטה היו הראשונים שנרצחו, שניהם נורו למוות.
לאחר מכן חנק סימונס את בנם, נכדו, וירה למוות בבתו הבכורה שילה ובבן זוגה דניס מקנאלטי, ושוב חנק שניים מנכדיו.
סימונס הניח את גופותיהם של כל בני משפחתו בשורות מסודרות בסלון הבית כשהן מכוסות במעילים ובמפה.
גופותיהם של שני הנכדים היו עטופות ביריעות פלסטיק במכוניות נטושות בקצה השביל.
לאחר הרצח הלך סימונס לשתות לשוכרה בבר מקומי, ולאחר מכן חזר לביתו.
מתעלם מהגופות השוכבות סביבו, בילה את שארית הערב ואת יום המחרת כשהוא שותה בירה וצופה בטלוויזיה.
בבוקר 28 בדצמבר, נסע סימונס לעיירה רוסלוויל, נכנס למשרד עורכי דין, והרג את פקידת הקבלה, אישה צעירה בשם קאתי קנדריק, שבה היה מאוהב אך נדחה על ידה.
משם המשיך במסע הרג במרכז המסחרי של העיירה, עד שהניח את נשקו וישב לשוחח עם מזכירה במשרד מקומי כשהם ממתינים להגעת המשטרה.
סימונס מסר את נשקו לשוטרים ללא התנגדות.
הוא הוליך את חוקריו לביתו ולמקום קבורת חלק מן הגופות בחצר הבית.
סימונס הואשם ב-16 מקרי רצח, נמצא אשם, ונידון למוות.
הוא סירב לערער על גזר דין המוות, וביקש מבית המשפט לבצע את גזר הדין במהירות.
ב-31 במאי 1990 חתם מושל ארקנסו, ביל קלינטון (לימים נשיא ארצות הברית), על צו ההוצאה להורג של סימונס, והוא הוצא להורג ב-25 ביוני אותה שנה בזריקת רעל כבקשתו.
גופתו לא נדרשה והוא נקבר בקבורה ציבורית.
רונית שני (נולדה ב-24 בנובמבר 1950 בחיפה) היא צלמת ישראלית ומורה לצילום.
שני נולדה ב-1950 בחיפה, שם גדלה והתחנכה עד לגיוסה לצה"ל.
בין השנים 1970–1973 למדה צילום בלונדון, ואת לימודי התואר השני (MFA) עשתה במכון פראט (Pratt Institute) שבניו יורק.
היא בעלת תעודת הוראה ממכללת לוינסקי לחינוך, ובנוסף למדה שנה ראשונה של תרפיה באמנות, בסמינר הקיבוצים, וקורס הנחיית קבוצות, בחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כצלמת עיתונות בלונדון ובישראל (מוסף "הארץ", "7 ימים", "מוניטין", "את"), כמבקרת צילום ("מוניטין", מוסף תרבות ספרות ואמנות ב"ידיעות אחרונות"), כצלמת תיאטרון בתיאטרון "בית לסין", וכתבה מאמרים וכתבות אודות צלמים וסקרה ספרי-צילום חדשים במסגרת העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"סטודיו".
החל מ-1977 מלמדת צילום במכללה האקדמית בית-ברל, וכן לימדה קורסים בצילום בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב, ב"קמרה אובסקורה", בבי"ס "מימד", ב"כותרת", רמת אביב, ובמחלקת הצילום של "בצלאל".
בנוסף, ערכה מפגשי-אמנות ברחבי הארץ, במסגרת "אמנות לעם", ולימדה תולדות הצילום במדרשה לצילום גאוגרפי.
אצרה את התערוכה "בארבע עיניים", (1987) גלריה "מימד" הגדולה, תל אביב, ואת התערוכה "חצר פנימית", (2012) בגלריה בינט, תל אביב.
יצירותיה נמצאות באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומשכן לאמנות עין חרוד.
1983 - "אנשים", הגלריה לאמנות הצילום, תל אביב.
1986 - "ביקור קצר (בניו יורק)", גלריה מימד הגדולה, תל אביב.
1996 - "סנדוויצ'ים וממתקים", לימבוס, תל אביב.
2003 - "מתחם בזל", משרד בתל אביב, אוצרת רחל סוקמן.
2008 - "ארץ, עיר, אמא", האקדמיה לעיצוב ויצו חיפה, אוצרת חנה שביב.
פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט.
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים, מוזיאון ישראל, ירושלים.
פרס שרת התרבות בתחום האמנות הפלסטית.
רונית סצ'י-פאינרו (נולדה ב-22 באוקטובר 1971) היא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב וראשת בית הספר למדעי הרפואה ע"ש גריי.
רונית סצ'י-פאינרו נולדה בתל אביב.
הוריה עלו לישראל בשנת 1949 מבולגריה.
היא נולדה כילדה השנייה, אחרי אחיה, לאב מהנדס ולאם, קלר, רואת חשבון ואשת-כספים.
מגיל 6 עד 12 שהתה עם משפחתה בוונצואלה, לשם עברו הוריה לנהל חברת בנייה.
את לימודיה בחטיבת הביניים היא עשתה בחולון, ובתיכון למדה בגמנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל הרפואה במרכז הרפואי בתל השומר.
במהלך שירותה הצבאי נפטר אביה ממחלת הסרטן.
סיימה תואר ראשון ברוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיכה למסלול ישיר לדוקטורט במעבדה של פרופ' רות דאנקן (Ruth Duncan) באוניברסיטת לונדון, אותו סיימה בהצטיינות, תוך זכייה בפרס א.מ.
בהמשך השתלמה במסגרת פוסט-דוקטורט במעבדה של פרופ' יהודה פולקמן במחלקה לכירורגיה, באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים לילדים של בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
סצ'י-פאינרו נשואה לעורך הדין ואיש העסקים עודד פאינרו, להם שלושה בנים.
מאז 2006 מכהנת סצ'י-פאינרו כחברת סגל אוניברסיטת תל אביב.
ב-2015 מונתה לפרופסור מן המניין.
בנוסף מונתה בספטמבר 2014 לראש המחלקה לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
זכתה במספר פרסים בתחום הננו-רפואה, הבנת תהליכים בסיסיים בהתקדמות מחלת הסרטן, ודרכי אבחון וטיפול בסרטן.
המחקר במעבדתה של סצ'י-פאינרו, בפקולטה לרפואה, המחלקה לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה, עוסק בשלושה תחומים עיקריים בחקר הסרטן:
יצירת מודלים תלת-ממדיים של גידולי מח, עצם, שד, שחלות, מלנומה, ערמונית ולבלב הנלקחים היישר מחדר הניתוח.
הגידולים כוללים את תאי הסרטן של החולה יחד עם תאי המיקרו-סביבה שלו, אשר מכילים תאי אנדותל, היוצרים כלי דם המזינים את הגידול, תאי רקמת חיבור ותאי מערכת החיסון.
מודלים אלה מאפשרים להבין את מערכת היחסים המולקולרית בין התאים השונים ולאפיין מה הסמנים (markers) הספציפיים המבוטאים בתאים אלה, ויכולים לשמש מטרות לאבחון וטיפול מכוון.
כך למשל, אחד המחקרים במעבדה של סצ'י-פאינרו מתמקד ביצירת מודלים של זוגות של גידולים רדומים וגידולים שגדלים במהירות, שמקורם בסרטן המח גליובלסטומה.
הבנת השינויים המתרחשים בין מוח בריא, מוח עם גידול מחולה ששרד זמן קצר, ומוח עם גידול מחולה ששרד זמן ארוך, מסייעים בדרך בה מאבחנים גליובלסטומה ומפתחים תרופות ממוקדות מטרה שיחסלו את התאים הסרטניים מבלי לפגוע בתאים הבריאים שסביבם בגידול אגרסיבי מסוג זה.
פיתוח ננו-ביו-תרופות המכוונות באופן ספציפי להפריע לאינטראקציות בין התאים הסרטניים לבין התאים במיקרו-סביבה של הגידול.
תאים אלה תומכים בגידול והכרחיים לתזונה ולגדילה שלו וכן ליכולתו המוגברת לשלוח גרורות.
התרופות הננומטריות בנויות מנשא פולימרי הקשור לחומר דמוי-ביולוגי המעכב תרגום של RNA לחלבונים (RNA interference), אשר חיוניים לחיות התא, בשילוב עם תרופות שונות הפועלות בסינרגיזם סלקטיבי בגידול הסרטני.
יצירת חיישנים ננומטריים פלואורסצנטיים בטווח האינפרא-אדום הקרוב (near infra-red), המוזרקים לגוף ומאפשרים לאתר במדויק את מקומם של התאים הסרטניים ולדווח בזמן אמת על שחרור והפעלת התרופות בגידול הסרטני.
נכון ליולי 2025 פרסמה סצ'י-פאינרו מעל ל-170 מאמרים מדעיים אקדמיים, 15 פרקים בספרים מדעיים, ערכה 2 ספרים והגישה 95 המצאות לפטנטים.
סצ'י-פאינרו מרצה בהתנדבות על נושאים מדעיים שונים במגוון מסגרות שעיקר מטרתן לחבר את הציבור הרחב אל המדע.
היא מרצה וחברה בוועדה האקדמית של "נוער שוחר מדע", בבתי ספר מהפריפריה במסגרת הפרויקט "אשנב לרפואה", "באוניברסיטה בעם", ב"של"ם" (שרות לאומי למבוגר) וב"רוטרי".
ב-2016 הייתה חברה בצוות הביתן הישראלי בביאנלה ה-15 לאדריכלות בוונציה עם התערוכה "LifeObject" ששילבה רעיונות מביולוגיה ואדריכלות.
1996 - חברה באגודה האירופאית לחקר הסרטן ("EACR").
1996 - חברה באגודה לשחרור מבוקר של ביו חומרים ("CRS").
1997 - חברה (Active Member) באגודה האמריקאית לחקר הסרטן ("AACR").
2010–2015 - נשיאת האגודה הישראלית לשחרור מבוקר של ביו חומרים.
2024 - חברה (Elected Fellow) של המכון האמריקאי להנדסה ביולוגית ורפואית ("AIMBE").
1995- מלגת ה-British Council ללימודי דוקטורט באנגליה
2001 - מלגת רוטשילד למשתלמי בתר-דוקטורט מצטיינים
2001 - מלגת פולברייט למשתלמי בתר-דוקטורט מצטיינים
2014 - פרס ERC Consolidator Award ממועצת המחקר האירופית
2020 - פרס משפחת יודעים למצוינות בחקר הסרטן
2020 - פרס קדר למצוינות מחקרית
2021 - פרס תעשיית הדפסת תלת-מימד בתחום הרפואה
2022 - עמיתה (Fellow) בארגון ה-CRS.
2024 - פרס טנא לננו-מדע של החברה הישראלית לכימיה
2025 - פרס NCK לכימיה רפואית
2025 - פרס סאמיאנג של ארגון ה-CRS.
רונית רוקאס (אבוקה) (נולדה ב-30 באוקטובר 1965) היא סופרת, מתרגמת ועורכת ישראלית של ספרי ילדים ונוער, בעלת הוצאת הספרים כנפיים.
רונית רוקאס למדה בבית ספר תיכון מקיף א' באשדוד.
היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בתיאטרון ובספרות עברית ובעלת תואר שני בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1995 עד 2009 עסקה בכתיבה, עריכה ושכתוב בעיתון "הארץ".
כתבה וערכה את המדורים "פינת הילד" ו"קפטן אינטרנט" ב"גלריה".
הכתבות התמקדו בתרבות דיגיטלית ובתרבות ילדים לצד ביקורות על ספרים, תיאטרון ילדים ואתרי אינטרנט.
כמו כן כתבה ביקורות על ספרות נוער במוסף "ספרים" של העיתון.
בשנים 2009 עד 2013 שמשה לקטורית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן וכן איתרה, ערכה ותרגמה ספרים בהוצאת עם עובד ובהוצאת כרמל.
בשנים 2011 עד 2013 שימשה עורכת ראשית של הוצאת טל־מאי, המיועדת לספרי ילדים ונוער.
משנת 2011 מנחה סדנאות כתיבה לילדים, לנוער ולמבוגרים.
בשנת 2011 ראה אור ספרה הראשון "בדרך של גליה" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
בשנת 2012 יצא לאור הספר השני "החוקים הסודיים של אביגיל" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
הספר השתתף במצעד הספרים השנתי תשע"ד וזכה בפרס ע"ש דבורה עומר לספר נוער 2015.
בשנת 2013 יצא לאור הספר השלישי "הנסיכה זוהרה" בהוצאת ידיעות אחרונות/טל-מאי.
משנת 2014 עורכת ומו"לית של הוצאת "כנפיים" לספרי ילדים ונוער (הוצאה-שותפה של כתר).
בשנת 2016 יצא לאור ספרה הרביעי "לא קל להיות גיבור-על" בהוצאת כנפיים וכתר וזכה בפרס רמת גן לספרות למצוינות ספרותית
בשנת 2020 יצא לאור ספרה החמישי "מי יבוא איתי" בהוצאת כתר וכנפיים לספרי ילדים ונוער.
בשנת 2024 יצא לאור ספרה השישי "יש לנו יום הולדת" בספריית פיג'מה, בהוצאת כתר וכנפיים.
רונית רוקאס זכתה בפרסים בהם פרס דבורה עומר לספר נוער 2015 ובפרס רמת גן לספרות למצוינות ספרותית 2016.
החוקים הסודיים של אביגיל (2012)
צעצועים יוצאים לטיל / אמילי ג'נקינס (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2011)
אהבה בשני קולות / ונדלין ואן דראנן (תל אביב : עם עובד, 2012)
איגי ואני / ג'ני ולנטיין (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2012) <איורים - ג'ו ברגר>
ג'וני בי ג'ונס אוהבת את וורן היפה / ברברה פארק (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2012) <איורים - דניס ברונקוס>
ג'וני בי ג'ונס ויום ההולדת של ג'ים הרשע הזה / ברברה פארק (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2012) <איורים - דניס ברונקוס>
כוח זאפטו : פרדי גבור-על / ג'קלין ג'ולס (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2012) <איורים - מיגל בניטס>
הנסיכה שלבשה שקית ניר / רוברט מאנץ' (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2012) <איורים - מייקל מרצ'נקו>
חצי קסם / אדוארד איגר (ירושלים : כרמל, תשע"ד 2013) <איורים - אלינה גורבן>
כל הכבוד לאמנדה ולתנין שלה!
/ ספר ואייר - מו וילמס (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2013)
המחברת של פייג' / לורה לי גולדג' (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2013)
פני האיומה היא מגנט לצרות / ג'ואנה נאדין (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2013) <איורים - ג'ס מיכאיל>
איגי ואני : יום הלדת שמח / ג'ני ולנטיין (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2014) <איורים - ג'ו ברגר ; עריכה – יותם שווימר>
/ מיני גריי (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2014)
ג'יני בהתלמדות / מרדית באדג'ר (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד : טל-מאי, 2014) <איורים - מישל מקינטוש>
הנסיכה פוזי והתהלוכה של כיתה א' / סטפני גרין (ירושלים: כתר ספרים / כנפיים, 2014)
הנסיכה פוזי והמתנה המושלמת / סטפני גרין (ירושלים: כתר ספרים / כנפיים, 2014)
הנסיכה פוזי והכלב של השכנים/ סטפני גרין (ירושלים: כתר ספרים / כנפיים, 2015)
סיפורים לפני השינה לילדות מורדות - 100 אגדות אמיתיות על נשים יוצאות דופן/ אלנה פאווילי ופרנצ'סקה קוואלו (ירושלים: כתר ספרים / כנפיים, 2018)
הנסיכה פוזי והאוצר הקטן/ סטפני גרין (ירושלים: כתר ספרים/ כנפיים, 2020)
בדרך של גליה (הוצאת כנרת זמורה ביתן)
בספרה הראשון של רונית רוקאס עומדת גיבורה אקטיבית בעלת דמיון מפותח.
"משמעות הסיפור נבנית מתוך המתח שבין הטקסט לתמונה", המאייר דייוויד הול הצליח לשמור על הפער המבוקש בין הטקסט לתמונה המדגיש את יצירתיותה של גליה הגיבורה".
"גליה רוצה לצייר ולשחק בשקט, בלי שיפריעו לה, אבל התינוקת החדשה צורחת כל הזמן.
אז היא יוצאת מהבית עם החתולה שלה, תקוה, אל עולם של דמיון והרפתקה.
שם, בחצר ביתה, היא נלחמת באויב אכזרי, מעפילה אל הר גבוה, מקימה ארמון מבצר ובסופו של דבר גם מוצאת דרך מקורית לארגן לעצמה מקום משלה".
החוקים הסודיים של אביגיל (הוצאת כנרת זמורה-ביתן).
בספרה השני של רונית רוקאס מתמודדות אביגיל האאוטסיידרית עם מלכת הכיתה – טליה היפה.
אביגיל סולדת מגנדרנות, ולמעשה מכל סממן סטריאוטיפי של נשיות שהתרבות כוננה.
חברה היחיד הוא נועם, גם הוא נחשב כ "לא מקובל".
רוקאס בחרה להציב את אביגיל בסיטואציה בעייתית, שכן הספר נפתח במעבר של המשפחה לדירה חדשה, בסמוך לדירת משפחתה של טליה.
עד מהרה מתוודעת אביגיל לסוד הגדול של טליה – מריבות קולניות של הוריה בכל לילה – אלמנט מרכזי במערכת היחסים הטעונה בין שתי הילדות.
לאורך הספר אנו נחשפים לשינויים החלים ביחסים בין השתיים, ולאופן שבו הן מתמודדות עם משפחתן, עם הסביבה הקרובה ועם החברים בכיתה.
הספר זכה בפרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר, פרס דבורה עומר לספר נוער 2015 ונבחר למצעד הספרים תשע"ד
הנסיכה זוהרה (הוצאת טל מאי/ ידיעות ספרים).
ספרה השלישי של רונית רוקאס מתחיל בנסיכה קטנה החולמת לבקר בים, אך הדבר נאסר עליה מפני שזה עשוי לפגום בהופעתה המושלמת.
המלך, המלכה והנסיכה הקטנה יוצאים למפגש עם פשוטי העם, ובמקום לזרוק מטבעות ופרחים ברחובות העיר, כמקובל, הם מתיישבים לסעודה חגיגית בגינה של בית פרטי.
מן האירוע מסולקים כמה ילדים וזוהרה מסתלקת גם היא חיש קל היא הולכת בעקבות סקרנותה אל פנים הבית ומגלה חבורה של ילדים — בן־בן, מני ועמירה, המתגנבים אל המטבח וזוללים מהקינוחים המפוארים ומחליטים לברוח.
אחרי ריצה מפרכת בין גבעות חול מגיעים הילדים לחוף הים, ושם מתרחש השחרור הסופי והמושלם של זוהרה.
במקום לפנות למבצר החרב שבו מתכוונים הילדים להתחבא, היא דוהרת אל תוך המים, למורת רוחם של בן־בן, מני ועמירה.
לא קל להיות גיבור-על (הוצאת כתר וכנפיים)
הגיבור הקטן של ספרה הרביעי של רונית רוקאס בז לכל הדברים הארציים – מה לו ולמשחק עם מכוניות צעצוע?
הוא עסוק בהצלת העולם; הוא חייב לישון בתנוחה קבועה ולתת מנוחה לידיים – אחרת איך יעוף מעל גורדי שחקים?
אך לא קל ודי בודד להיות גיבור-על, עם משקפיים מסורבלים וכשאתה מטר עשרים, רוקאס מלבישה את אחת התאוות המרכזיות של ילדים קטנים – להיות גיבור על – בבגדים אנושיים וחומלים.
תורמים לכך האיורים הנפלאים של מאיה שלייפר, שמייצגים את המציאות, שבה הילד הוא ילד "רגיל", מול הטקסט של רוקאס, שבו הגיבור הוא כל-יכול, המנסה להציל פיה במצוקה, ומגלה שלא תמיד יש מי שיחזה במופלאותו."
הספר זכה בפרס רמת גן לספרות למצוינות ספרותית 2016.
(הוצאת כנפיים - ספרים לילדים ולנוער).
ספרה החמישי של רונית רוקאס הוא סיפור דובונת רוצה לראות את העולם שמעבר לחומת גן החיות, אבל היא חוששת ללכת לבד.
האם תמצא חבר או חברה שיסכימו לצאת איתה להרפתקה הגדולה?
רונית רוקאס כתבה סיפור מרגש על סקרנות על חששות שנמצאים בכל אחד מאיתנו – קטנים וגדולים – ועל חברות שנרקמת דווקא כשלא מצפים לה; חברות שמאפשרת להתגבר על קשיים ולהגשים חלומות
יש לנו יום הולדת (יצא בספריית פיג'מה, הוצאת כנפיים וכתר).
לעלמה יש היום יום הולדת, והיא מתרגשת כי בקרוב תהיה לה מסיבת יום הולדת עם עוגה ובלונים.
זהו גם יום ההולדת של אמירה, האישה המבוגרת שגרה לבדה בהמשך הרחוב.
כאשר השתיים נפגשות, כל אחת מהן מגלה שיש בכוחה לתת מתנה לאחרת.
זהו מפגש מקרי בין ילדה וקשישה, שאינן מכירות זו את זו, אבל הוא עשוי לשנות הכול.
רונית שריד (נולדה ב-1961) היא חוקרת נגיפים (וירוסים) וסרטן המכהנת כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
רונית שריד נולדה בתל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
ב-1981 החלה ללמוד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמקביל למדה הוראה.
את לימודי המוסמך והדוקטורט השלימה בהצטיינות במחלקה למיקרוביולוגיה הומנית, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה, אותה עשתה בהנחייתם של פרופ' ארנונה גזית ופרופ' אברהם יניב, עסקה בחקר מולקולרי ופונקציונלי של ה- Lymphoproliferative Disease Virus of Turkeys - נגיף ממשפחת ה- Retroviridae המוכר כמחולל מחלה לימפופרוליפרטיבית אקוטית בעופות.
משך כשנתיים, לאחר סיום הדוקטורט, חקרה נגיפי הרפס במחלקה לחקר התא ואימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1995-1998 השתלמה באוניברסיטת קולומביה ניו יורק במסגרת לימודי פוסט-דוקטורט, שם התמקד מחקרה בנגיף ההרפס האנושי מספר 8, המכונה גם נגיף סארקומת קאפושי (Human herpesvirus 8, HHV-8 / Kaposi's sarcoma-associated herpesvirus, KSHV).
שריד שבה לישראל ב-1998 והקימה קבוצת מחקר בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן, בה היא חוקרת ומלמדת עד היום ומכהנת כפרופסור מן המניין.
המחקר במעבדתה מתרכז בנגיף ה-KSHV – נגיף המוגדר כמחולל סרטן באדם וכגורם לסארקומת קאפושי, לימפומה מסוג Primary effusion lymphoma וכן למחלת Castleman.
במעבדה נחקרים אספקטים שונים הקשורים למחזור ההדבקה ולפתוגנזה של KSHV ובהם אפיון מסלולי אותות הקשורים בשפעול התרבות הנגיף, אפיון תפקידם של תוצרי גנים נגיפיים במהלך מחזור ההדבקה בנגיף לשלביו השונים וזיהוי וחקר אינטראקציות בין חלבונים המקודדים ב-KSHV לחלבונים תאיים.
בנוסף, היא חוקרת את השפעתם של תכשירים ננומטריים שונים על יכולת ההדבקה וההתרבות של נגיפים.
שריד מתגוררת בקריית אונו, נשואה לנדב והיא אם לשלושה.
שריד עסקה בתפקידים נוספים, בהם -
2006–2010 – חברת הוועדה למלגות ומענקים לסטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן.
2006–2008 – חברה וראש ועדת הקבלה לסטודנטים לתארים מתקדמים בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
2010-2018 – ראש התכנית למצוינות (פסגות) באוניברסיטת בר-אילן.
2011–2012 – חברה בוועדת המשמעת, אוניברסיטת בר-אילן
2014-2019 - יועצת הרקטור לקידום נשים באקדמיה.
2019-2020 - סגנית דקן בית הספר ללימודים מתקדמים, אוניברסיטת בר-אילן
2020-2024 - דקנית בית הספר ללימודים מתקדמים, אוניברסיטת בר-אילן
נוסף על כך כיהנה כחברת ועדות שונות, בהן החברה הישראלית למיקרוביולוגיה (2005–2007), הוועדה להערכת הצעות למענקי מחקר של משרד המדע הישראלי, האגודה לחקר הסרטן בישראל ובבריטניה, ועמדה בראש הוועדה להערכת הצעות למענקי מחקר של משרד הבריאות.
1987 - הצטיינות דיקן באוניברסיטת תל אביב.
1992 - פרס פדרציית ספרדי עולמי למצוינות.
2000 - פרס טאובנבלט למצוינות במדעי הרפואה, אוניברסיטת בר-אילן.
שילה למצוינות במחקר מיקרוביולוגי מטעם החברה הישראלית למיקרוביולוגיה
סר רונלד קית' דוויסון היה עורך דין ושופט ניו זילנדי שכיהן כנשיא העשירי של בית המשפט העליון של ניו זילנד בשנים 1978 – 1989.
דוויסון ישב בראש ההרכב ששפט במשפט פרשת הטבעת האונייה ריינבו וורייר.
גזר הדין של עשר שנות מאסר שהוא גזר על הסוכנים החשאיים הצרפתים זכה לתשבחות וזכורים דבריו מתוך פסק הדין:
כאשר חגג העיתון הניו זילנד הראלד 150 שנה לייסודו בנובמבר 2013, הוא הכתיר 150 אישים בתואר "הניו זילנדי של השנה" עבור כל שנה משנות קיומו.
דוויסון זכה לתואר לשנת 1985, עבור ניהול משפטם של הסוכנים הצרפתים.
דוויסון עמד בראש ועדת החקירה הממשלתית בשנים 1994 – 1997 שעסקה במיסוי חברות זרות, שנודעה בכינויה "חקירת ווינבוקס" (Winebox Inquiry).
ועדה זו חקרה חשדות כנגד מספר חברות כולל הבנק המסחרי "פיי ריצ'ווייט" (Fay Richwhite).
כמו כן הוא היה יושב ראש ועדת החקירה בנוגע להליכי בית משפט למשפחה בנוגע למשפחת בריסטול, שבעקבות מסקנותיה חלו מספר שינויים בנוגע לחקיקה בניו זילנד בנוגע להגנת הילד.
במסגרת חלוקת הכיבודים לרגל יום ההולדת של המלכה בשנת 1975 הוענק לדוויסון התואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-11 בפברואר 1978. זמן קצר לאחר מינויו לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
ב-1948 נשא רונלד דוויסון לאישה את ג'קלין מאי קאר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, בניהם פול דוויסון, עורך דין שעמד בראש צוות התביעה במשפטו של סקוט ווטסון על רציחתם של בן סמרט ואוליביה הופ בינואר 1998.
סר רונלד דוויסון מת ב-2 ביולי 2015. רעייתו מתה ב-16 בנובמבר 2016.
רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש היה כימאי בריטי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1967 (במשותף עם מנפרד אייגן וג'ורג' פורטר), "על מחקריהם בתגובות כימיות מהירות מאוד, המושפעות על ידי הפרעת שיווי משקל בעזרת פולסים קצרים ביותר של אנרגיה".
הוא למד בבית הספר העל יסודי המקומי 'The Perse School' ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה תלמיד לשעבר של הכימאי-פיזיקלי האנגלי אריק רידיל.
בשנת 1926, נישא לאנני סמית', מרצה באוניברסיטת ויילס שבקארדיף.
נוריש נתפס ונשבה במלחמת העולם הראשונה, מאוחר יותר ציין בעצב כי רבים מבני גילו ומתחרים פוטנציאלים בקיימברידג' לא שרדו את המלחמה.
מסמכים צבאיים מראים כי סגן משנה ברגימנט הארטילריה המלכותי של צבא הבריטי, נוריש, נעלם (נתפס) ב-21 במרץ 1918, הוא שרד את השבי ולאחר המלחמה חזר למולדתו.
בשנת 1925, חזר נוריש לאוניברסיטת קיימברידג' כחבר צוות מחקר ומאוחר יותר הפך לראש המחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה וחלק מבנה עם ראש המחלקה לכימיה (מחלקה נפרדת) אלכסנדר טוד.
לשתי המחלקות היו מנהלים שונים, כוח אדם אקדמי וטכני שונה עד שנות השמונים המוקדמות כאשר מוזגו שתי המחלקות תחת הכימאי ג'ון מוריג תומאס.
נוריש ביצע עבודות מחקר בפוטוכימיה באמצעות מקורות אור ממושכים.
בשנים 1951 עד 1955 כיהן כנשיא אגודת פאראדיי.
בשנת 1936, נבחר נוריש לעמיתי החברה המלכותית ובשנים 1955-1953 כיהן כנשיא אגודת פאראדיי.
בשנת 1958 הוא קיבל את מדליית דייווי.
כתוצאה מהתפתחות שיטת המחקר פלאש פוטוליזה, הוענק לנוריש בשנת 1967 פרס נובל לכימיה יחד עם מנפרד אייגן וג'ורג' פורטר על מחקריהם בעניין תגובות כימיות מהירות מאוד.
אחד מהישגיו הוא פיתוחו של 'תגובת נוריש' .
במהלך כהונתו כראש המחלקה לכימיה פיזיקלית, למדה תחתו רוזלינד פרנקלין, שמאוחר יותר הפכה לחוקרת DNA ועבדה יחד עם זוכי פרס נובל פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון.
רונית מֵרוז היא חוקרת קבלה ישראלית, פרופסור בדימוס בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב.
זוכת פרס גרשם שלום לשנת 2022 ופרס יצחק בן-צבי לשנת תש"פ.
עיקר מחקרה עוסק בספר הזוהר.
המאפיין המתודולוגי של מחקרה הוא הדגש על ביקורת נוסח הטקסט המובא על ידי המקובלים, וזאת על ידי הצלבתן של מתודולוגיות שונות ביחס לכל יחידה טקסטואלית - היסטורית, פילולוגית, וקודיקולוגית – בנוסף לעיון בתולדות הרעיונות.
דגש מיוחד ניתן לניתוח הספרותי.
כמו כן, עסקה רבות באמצעות מתודולוגיות אלו גם במחקרם של ספר יצירה, ספר הבהיר, קבלת האר"י, ושל חבורות המקובלים בצפת במאה ה-16.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה ובפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית.
בשנים 1978–1980 למדה לתואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
נושא התזה המסכמת (בהדרכת משה אידל) היה נבואה במחשבה הלוריאנית.
ב-1988 סיימה את לימודיה לתואר דוקטור.
נושא הדיסרטאציה שלה (שגם היא נכתבה בהדרכתו של אידל) היה גאולה בתורת האר"י.
בשנת 1995 הייתה אורחת בתר-דוקטורט במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
וב-1999 הייתה חוקרת אורחת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בקבוצת המחקר "ספרות הזוהר".
מרוז היא פרופסור בדימוס בחוג לפילוסופיה יהודית ותלמוד באוניברסיטת תל אביב, וכיהנה כראש החוג בשנים 2002–2004.
ספר זה זכה בפרס מתנאל לספר הטוב ביותר במדעי היהדות לשנת תשע"ט מטעם האיגוד העולמי למדעי היהדות.
ספר זה זכה בפרס יצחק בן-צבי עבור חקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן לשנת תש"פ.
מאז ראשית שנות השמונים עוסקת מרוז בהוראה וזוכה תדיר בפרסי הצטיינות בהוראה.
בשנים 1998, 2002, 2005, ו-2010 זכתה לארבע קרנות מחקר של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים שהוענקו על מנת להוציא לפועל את מפעל מחקר של כתבי היד של הזוהר, ביוזמתה ובראשותה.
רונית מרוז נשואה לאילון ואם לשלושה.
רונית מרוז, הביוגרפיה הרוחנית של רבי שמעון בר יוחאי: דיון ביסודותיו הטקסטואליים של הזוהר, מוסד ביאליק, 2018 (586 עמודים).
רונית מרוז, יובלי זוהר - מחקר ומהדורה ביקורתית מוערת של זוהר, פרשת שמות, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב ע"ש חיים רובין, תל אביב תשע"ט (776 עמודים).
רונית פורת (נולדה בשנת 1975) היא אמנית רב תחומית, אשר פועלת בתל אביב.
פורת עובדת במדיה של צילום וכוללת בתוך עבודותיה חומרי ארכיב וטקסט ביוגרפי.
רונית פורת נולדה בקיבוץ כפר גלעדי ב-1975. ב-2002 החלה את לימודיה בצילום ומדיה דיגיטלית במכללת הדסה שבירושלים.
ב-2006 החלה ללמוד תואר שני בצ'לסי אקדמיה לאמנות ועיצוב.
פורת השתתפה במגוון תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם, וכמו כן בתערוכות יחיד בגלריית אינדי, מוזיאון הרצליה ומוזיאון תל אביב.
ב-2013 זכתה בפרס עידוד היצירה של ארטיס וב-2017 זכתה בפרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר במוזיאון תל אביב.
ב-2006 הציגה פורת את תערוכת היחיד הראשונה שלה "קיבוץ" בגלריה שפיים שבקיבוץ שפיים.
בתערוכה היא מציגה סדרת תמונות שצילמה בקיבוץ כפר גלעדי בו היא גדלה.
התמונות לא חושפות שום מידע על עצם היות המקום קיבוץ, אלא מדובר בקומפוזיציות התופסות הווייה רגעית באובייקט פיסולי או טקסטורלי מצולם.
ב-2011 הציגה רונית את התערוכה "שם"בגלריה אינדי.
אוצרת התערוכה דפנה איכילוב כתבה אודותיה: "אישה משוטטת בחורשות, בשבילים צדדיים, בשוליים.
נדמה שהולכת על קצות האצבעות, חרישית, נזהרת שלא להרעיש בדורכה על עלים יבשים.
צופה בדברים מרחוק, שומרת על מרחק ביטחון, מציצנית".
בתיאור זה האוצרת ציירה את האמנית עם מצלמתה כמשוטטת סמויה, שקטה, הנטמעת בסביבתה ורק אוספת עדויות.
ב-2012 הציגה פורת את התערוכה "היפוקמפוס" בגלריה אינדי.
התערוכה כולה סובבה סביב דמותה של אנאמארי שוורצנבך שהייתה עיתונאית, צלמת וסופרת משווייץ.
אנאמארי שווארצנבך נולדה למשפחה אמידה בשווייץ, במהלך חייה פרסמה ספרים, מאמרים וכתבה מאות כתבות המתארות את מסעותיה המרוחקים באמריקה, אסיה ואפריקה.
דמותה הייתה חריגה לתקופתה, היא ניהלה מערכות יחסית עם גברים ונשים, סבלה מדיכאון והתמכרות לסם מורפיום והצטרפה למאבק נגד הפאשיזם.