tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוברו בישראל נלחם נגדו מלך יהודה יאשיהו בקרב מגידו, בקרב זה יאשיהו נהרג (מלכים ב', פרק כ"ג).
נכו השני יחד עם אשור-אובליט הטילו בחודש תמוז (יוני/יולי) של שנת 609 לפנה"ס מצור על חרן, המצור ארך חודשים, צבא נבופלאסר הגיע לסיוע וצבא מצרים-אשור הובס.
הצבא המצרי נסוג לצפון סוריה, ואילו אשור-אובליט נעלם מעל דפי ההיסטוריה יחד עם האימפריה האשורית החדשה שחדלה להתקיים.
שנת 609 לפנה"ס הייתה השנה האחרונה בגינה הוצא לימו רשמי לציון השנה החדשה.
זו הייתה השנה האחרונה שקיבלה שם אשורי רשמי.
הקרב הזה הוא האזכור האחרון של אשור בכרוניקות הבבליות.
העלמות אשור הביאה את בבל למגע ישיר עם מצרים ולמאבק על השליטה במסופוטמיה.
אשור-דן השלישי היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה הוא מלך בין השנים 773-755 לפנה"ס.
אשור-דן היה בנו של המלך אדד-ניררי השלישי, הוא מלך לאחר אחיו שלמנאסר הרביעי.
מעט מאוד ידוע על תקופת מלכותו.
שלטונו הוגבל על ידי השפעתם החזקה של נכבדים חשובים ובמיוחד מפקד הצבא האשורי הסריס שמשי-אילו .
שלטונה של אשור נחלש מאז מותו של אבי סבו שלמנאסר השלישי ותקופת שלטונו המשיכה מגמה זו.
על פי הקאנון האפונימי של אשור בשנת 765 לפנה"ס פגעה מגפה באשור, ובשנים שלאחר המגפה המלך לא היה יכול לצאת למסעות מלחמה.
(הנוהג האשורי היה שהמלך מוביל אחת לשנה מסע מלחמה).
בשנת 763 לפנה"ס פרץ כנגדו מרד שנמשך 4 שנים עד שנת 759 לפנה"ס כשמגפה נוספת פגעה באשור.
יורשו של אשור-דן היה אחיו אשור-ניררי החמישי.
בשנת מלכותו התשיעית של אשור-דן, אירע ליקוי חמה אשר לפי חישוב אסטרונומי-מתמטי אירע בשנת 763 לפנה"ס.
ליקוי חמה זה אפשר את תיארוכה של כל רשימת הלימו האשורית בין השנים 893 לפנה"ס – 666 לפנה"ס, ובכך תרם לקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק.
אשור-ניררי החמישי היה מלך אשור בתקופת האימפריה האשורית החדשה הוא מלך בין השנים 745-755 לפנה"ס.
אשור-ניררי היה בנו של המלך אדד-ניררי השלישי, הוא מלך לאחר אחיו אשור-דן השלישי.
שלטונו הוגבל על ידי השפעתם החזקה של נכבדים חשובים ובמיוחד מפקד הצבא האשורי שמשי-אילו.
על פי הקאנון האפונימי של אשור, המלך אולץ במשך ארבע שנים להישאר בתחומה של אשור למרות שהנוהג האשורי היה שהמלך מוביל אחת לשנה מסע מלחמה.
הישארותו בתחומה של המדינה מהווה אינדיקציה לחולשתו כמלך.
בשנת שלטונו הרביעית או החמישית הוא יצא למסע מלחמה לנאמרי.
בשנת 746 לפנה"ס פרץ כנגדו מרד, ובשנה שלאחר מכן הוא הודח על ידי תגלת-פלאסר השלישי.
אין מידע לגבי מקורו של תגלת פלאסר למרות שבכתובת מתקופתו הוא הציג את עצמו כבנו של אדד-ניררי השלישי.
אשור-אתיל-אילני (באשורית: Aššur-etil-ilāni – 'אשור (הוא) אדון האלים') היה אחד ממלכי אשור האחרונים.
הוא מלך בין השנים 627-631 לפנה"ס בתקופת האימפריה האשורית החדשה.
אשור-אתיל-אילני היה בנו של אשורבניפל המלך האשורי החזק האחרון, לאחר מותו של אשורבניפל בשנת 631 (או שנת 627) נכנסה אשור לתקופה של מרידות ומאבקי שלטון.
החלה תקופה של מאבקי ירושה שהביאה להתפוררותה של האימפריה.
עיקר המידע עליו מגיע מתעודות בבליות, אין מקורות מידע אשוריים.
בתעודות הבבליות לא מופיע כ"מלך בבל".
בתעודה מתקופתו של נבונאיד הוא מצוין כמלך ששלט בין אשורבניפל לבין נבופלאסר.
תיארוך תקופת מלכותו נע בין 631–627 לבין 627–623. התיארוך מבוסס על שני מקורות, בכתובת מחרן נכתב כי מלך שלוש שנים, בתעודה שנמצאה בניפור נכתב שמלך ארבע שנים.
מותו של אשור-אתיל-אילני מציין את נקודת אל חזור בתהליך קריסתה של האימפריה האשורית.
בתקופת מלכותו שימש סין-שום-לישיר שלאחר מותו מרד ביורשו, כרב-סריס.
לאחר מותו עלה אחיו סין-שר-אישכון לשלטון, אבל בשנת 626 לפנה"ס מרד בו סין-שום-לישיר שמלך שלושה חודשים בבבל, עד שהובס על ידי צבאו של סין-שר-אישכון.
בחלק מהמחקרים מצוין שסין-שום-לישיר היה יורשו.
אשוח דאגלס (שם מדעי: Pseudotsuga menziesii, באנגלית: Douglas fir) הקרוי גם צוגנית מנזיס (על פי שמו המדעי), אשוחית דאגלס (Douglas spruce) ואורן אורגון (Oregon pine) הוא מין עץ ירוק-עד גדול מאוד ממשפחת האורניים, הגדל במגוון בתי גידול במערב אמריקה הצפונית.
אשוח דאגלס הוא העץ הרשמי של מדינת אורגון.
השם הנפוץ מנציח את הבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס (David Douglas; 1834-1799) שדיווח לראשונה על האופי יוצא הדופן והפוטנציאל של המין.
השם הנפוץ מטעה מכיוון שהעץ איננו אשוח אמיתי, כלומר הוא איננו מין בסוג Abies.
מסיבה זה נהוג לכתוב באנגלית לעיתים קרובות את השם עם מקף אשוח-דאגלס (Douglas-fir, שם המשמש לסוג צוגנית, Pseudotsuga, באופן כללי).
סיומת השם המדעי menziesii מנציחה את ארצ'יבלד מנזיס (Archibald Menzies; 1842-1754), רופא סקוטי וחוקר טבע שהיה יריבו של דייוויד דאגלס.
מנזיס היה הראשון לתאר את העץ על סמך פרט מהאי ונקובר.
תת-מין אחד Pseudotsuga menziesii menziesii (באנגלית Coast Douglas fir – "אשוח דאגלס חופי") גדל באזורי החוף ממרכז-מערב קולומביה הבריטית דרומה למרכז קליפורניה.
באורגון ובוושינגטון העץ גדל ברציפות מכל השטחים שמהקצה המזרחי של רכס קסקייד מערבה עד רכסי החוף הפסיפי (Pacific Coast Ranges) והאוקיינוס השקט.
בקליפורניה העץ גדל בהרי קלאמת ורכסי חוף קליפורניה (California Coast Ranges) ודרומה עד רכס סנטה לוסיה (Santa Lucia Range), כשחורשה קטנה של העץ נמצאת דרומה משם בהרי פוריסימה (Purisima Hills) במחוז סנטה ברברה.
ברכס הרי סיירה נבדה, העץ מגיע עד אזור יוסמיטי.
העץ גדל מגובה פני הים ועד גובה 1,800 מעל פני הים בהרי קליפורניה.
עמוק בתוך היבשת מתחלף תת-מין זה בתת-מין אחר Pseudotsuga menziesii glauca (באנגלית Rocky Mountain Douglas fir, "אשוח דאגלס של הרי הרוקי" או גם Interior Douglas fir, "אשוח דאגלס של פנים הארץ").
תת-מין זה גדל במקביל לתת המין השני ברכס הרי הקסקייד בצפון וושינגטון ובדרום קולומביה הבריטית, ומשם תחום הגידול משתרע צפונה למרכז קולומביה הבריטית ודרומית לגבול מקסיקו, כשהוא הופך פחות ופחות רצוף ככל שיורדים דרומה וככל שהאזורים הגבוהים מצטצמים.
מין הצוגנית Pseudotsuga lindleyana (באנגלית Mexican Douglas fir), שתחום הגידול שלו משתרע עמוק דרומה למקסיקו עד מדינת אואחאקה נחשב לעיתים קרובות כתת-מין של אשוח דאגלס.
מערכת השורשים של אשוח דאגלס החופי אינה עמוקה במיוחד, כשהשורשים נוטים לחדור לעומק רדוד בהשוואה למיני מחטניים אחרים בני אותו גיל דוגמת אורן הזפת ואורן הסוכר, אם כי הם חודרים עמוק יותר מאשר אשוחית סיטקה.
חלק מהשורשים נמצאים בשכבות של קרקע אורגנית או בסמוך לפני השטח של קרקע מינרלית.
עם זאת אשוח דאגלס מפגין גמישות מורפולוגית ניכרת ובאזורים צחיחים יותר ייצר אשוח דאגלס החופי שורשים שיפודיים עמוקים יותר.
אשוח דאגלס של פנים הארץ מפגין גמישות גדולה אף יותר, הן בחורשות של יער הגשם הממוזג בתוך קולומביה הבריטית כמו גם בקצה של ערבת השיחים הצחיחה למחצה במרבית תחום המחייה של העץ, שם מערכת השורשים השיפודיים חודרות עמוק יותר מאשר מסוגל אשוח דאגלס חופי.
אשוח דאגלס הוא העץ השני בגובהו בעולם בין המחטניים (לאחר סקוויה נאה).
עצי אשוח דאגלס מתת המין של אזור החוף הצומחים בחורשות של עצים עתיקים מגיעים בממוצע לגובה שבין 60 ל-70 מטרים ואף יותר, ולקוטר גזע שבין מטר וחצי לשני מטרים, ותועדו אף מקרים של עצים שהגיעו לגובה שבין 100 ל-120 מטרים ולקוטר גזע שבין 4.5 ל-6 מטרים.
אשוח דאגלס הגבוה ביותר החי עדיין מכונה "אשוח דאורנר" ("Doerner Fir").
גובהו 99.4 מטרים והוא צומח בנקיק איסט פורק ברומיט (East Fork Brummit Creek) במחוז קוס באורגון.
העץ העבה ביותר הוא "אשוח קיטס" ("Queets Fir") הצומח בעמק הנהר קיטס (Queets River valley) בפארק הלאומי אולימפיק במדינת וושינגטון.
קוטר גזע עץ זה בבסיס הוא 4.85 מטרים.
אשוחי דאגלס חיים בדרך כלל מעל ל-500 שנים ולעיתים אפילו יותר מ-1,000 שנים, כשהעץ הזקן ביותר שנתגלה הוא בן 1,350 שנים.
כשהעץ גדל ביער יש לעצים עתיקים נוף צר וגלילי המתחיל בגובה בין 20 ל-40 מטרים של הגזע.
תהליך הגיזום העצמי הוא בדרך כלל איטי מאוד ועצים שומרים על ענפיהם התחתונים במשך זמן רב.
לעצים צעירים הגדלים במרחב פתוח יש בדרך כלל ענפים החל מרמת הקרקע.
בדרך עוברות בין שבעים לשמונים שנים עד שהגזע מגיע לגובה מעל חמישה מטרים ומעל מאה שנים על מנת להגיע לגובה של עשרה מטרים.
הקליפה של אשוחי דאגלס צעירים היא דקה, חלקה, אפורה ומכוסה בבועות המכילות שרף.
בעצים בוגרים הקליפה עבה ודמוית שעם.
צבעם של החוטרים של האשוח חום עד ירוק זית, והגוון משתנה לחום-אפור ככל שהם מתבגרים, חלקים, אם כי לא חלקים כמו חוטרים של אשוח, ומכוסים בשערות קצרות עדינות כהות.
הניצנים של האשוח מובהקים מאוד, צורתם חרוט צר באורך בין 4 ל-8 מילימטרים ומכוסים בקשקשים בגוון חום-אדום.
העלים דמויי מחטים באורך שבין 2 ל-3.5 סנטימטרים מסודרים בצורה סלילית, אבל מעוותים במקצת בבסיס כך שהם גדלים בניצב משני צדי החוטר.
חלקם העליון של העלים ירוק ואין בו פיוניות, ובחלק התחתון יש שני פסי פיוניות לבנים.
בשונה מאשוח דאגלס של הרי הרוקי יש לעלווה של אשוח דאגלס חופי ריח מתוק פירותי-שרפי מורגש.
האצטרובל הנקבי הבשל הוא דמוי תליון באורך בין 5 ל-8 סנטימטרים, ברוחב 2–3 סנטימטרים כשהוא סגור, ו-4 סנטימטרים כשהוא פתוח.
האצטרובלים נוצרים באביב, תחילה צבעם ירוק, וכשהם מבשילים בסתיו, 7-6 חודשים אחר-כך צבעם חום-כתום.
אורכם של הזרעים 5–6 מילימטרים ורוחב 3–4 מילימטרים בתוספת כנף באורך 12–15 מילימטרים.
אורכם של האצטרובלים הזכריים המכילים את האבקה בין 2 ל-3 סנטימטרים, והם מפזרים אבקה צהובה באביב.
ייצור זרעים משמעותי מתחיל אצל עצי אשוח דאגלס חופיים הגדלים בשטח פתוח בין גיל עשרים לגיל שלושים.
ייצור הזרעים הוא בלתי סדיר.
במהלך תקופה בין חמש לשבע שנים, מייצרות חורשות יבול גדול אחד, מעט יבולים בינוניים או קלים ויבול כושל אחד.
אפילו בשנים שבהן יש יבול גדול של זרעים, רק כ-25% מהעצים בחורשות צפופות מייצרים מספר גדול של אצטרובלים.
כל אצטרובל מכיל בין 25 ל-50 זרעים.
גודל הזרעים אינו קבוע, מספר הזרעים בגרם אחד של זרעים משתנה בין 70 ל-88. זרעים מהחלק הצפוני של תחום המחייה של העץ נוטים להיות גדולים יותר מאשר זרעים מהחלק הדרומי.
עצי אשוח דאגלס מתים (באנגלית Snag) נמצאים בשפע ביערות מעל גיל 100–150 שנים והם מאפשרים בית גידול למספר רב של עופות יער המקננים בחללים שבגזע.
יער אשוח דאגלס הוא בית הגידול העיקרי למין הנברן Arborimus longicaudus (באנגלית red tree vole, "נברן עצים אדום") וללילית מנוקדת (Strix occidentalis).
לזוג ליליות מנוקדות מקננות נדרש שטח מחיה בן ארבעה קילומטרים רבועים של יער עתיק.
נברן עצים אדום יכול להימצא גם ביערות של עצים צעירים אם אשוח דאגלס מהווה את העץ השולט ביער.
בעל חיים זה מקנן כמעט אך ורק בעלווה של עצי אשוח דאגלס.
הקנים שוכנים בגובה שבין 2 ל-50 מטרים מעל לקרקע.
התזונה של הנברן מבוססת בעיקר על המחטים של אשוח דאגלס.
ביערות הלחים של יערות החוף, מכוסה כמעט כל שטח חשוף של אשוח דאגלס חופי במשטחים של טחבי עלים וחזזיות אפיפיטיים.
צמח טפיל המנצל לעיתים את אשוח דאגלס הוא Arceuthobium douglasii (באנגלית Douglas-fir dwarf mistletoe, דבקון ננסי של אשוח דאגלס).
פטריה התוקפת לעיתים את העץ היא Poria weirii.
בתגובה להדבקות בפיטריה מייצר העץ סוג של פלבונואיד המכונה פוריול (C16H14O5).
הנבטים של אשוח דאגלס אינם המזון המועדף על אייל פרדי שחור-זנב (Odocoileus hemionus columbianus) ואייל קנדי (Cervus canadensis), אבל יכולים להיות מקור מזון חשוב לבעלי חיים אלו במהלך החורף כשאין בנמצא מזון אחר מועדף.
באזורים רבים מהווים המחטים של אשוח דאגלס את המזון הבסיסי של שכווי כחול באביב.
בחורף אוכלים סמרניים בעיקר את הקליפה הפנימית של מחטניים צעירים, ובהם הם מעדיפים את אשוח דאגלס.
כנימות מהמין Adelges cooleyi (באנגלית woolly conifer aphid) הן חרקים באורך 0.5 מילימטרים שנוהגות למצוץ מוהל מעלים של אשוח דאגלס וניתן לראות אותן על הצד התחתון של העלים של אשוח דאגלס כנקודות דמויות צמר גפן לבן של השעווה שהם מייצרים, שנועדה להגן עליהם.
כנימות אלו מצויות לעיתים בכמויות גדולות ויכולות לגרום לעלווה להצהיב מהנזק שהן גורמות.
במקרים חריגים יכולים העצים להשיר את מחטיהם חלקית, אבל רק לעיתים רחוקות הנזק הוא כל כך חמור.
בין החרקים מסדרת הפרפראים, לבד מאלו הניזונים באופן כללי מהעצים מהסוג צוגנית, יש כמה מיני עשים, דוגמת Chionodes abella ו-Chionodes periculella, והעש Cydia illutana האוכל את קשקשי האצטרובל, שתועדו ספציפית על אשוח דאגלס.
זרעים של אשוח דאגלס הם מקור מזון חשוב ביותר ליונקים קטנים.
עכברים, נברנים, חדפים וטמיאסים צורכים כ-65% מיבול זרעי אשוח דאגלס במערב אורגון לאחר פיזורם.
מין של סנאי עצים ששמו המדעי Tamiasciurus douglasii (באנגלית Douglas squirrel, סנאי דאגלס) קוצר ומאחסן כמויות גדולות של אצטרובלים של אשוח דאגלס לשימוש עתידי.
הוא גם אוכל אצטרובלי אבקה בוגרים, קליפה פנימית מתפתחת, קצוות של חוטרים ומחטים צעירות רכות.
הזרעים הם מרכיב חשוב בתזונה של כמה עופות אוכלי זרעים.
תת-המין של אשוח דאגלס חופי הוא העץ הדומיננטי מערבית לרכס הקסקייד באזור הפסיפיק נורת' ווסט, כשהוא גדל בכמעט כל סוגי היערות.
מותאם לאקלים לח ממוזג הוא גדל מהר יותר ולגובה גדול יותר מאשר תת-המין של אשוח דאגלס של הרי הרוקי.
חורשות המכילות אשוח דאגלס בלבד נפוצות גם הן, בייחוד צפונית לנהר אומפקווה (Umpqua River) באורגון.
חוסר הסבילות של אשוח דאגלס משחק תפקיד חשוב בסוקצסיה של חבורות יערות הגשם העתיקים בשפלות של אזור הפסיפיק נורת' ווסט.
בעוד שחורשות בוגרות של יערות גשם עתיקים בשפלות כוללות נבטים רבים של צוגה מערבית (Tsuga heterophylla), ומעט נבטים של ארז אדום מערבי (Thuja plicata), בחורשות שבהן העץ הדומיננטי הוא אשוח דאגלס אין כמעט בכלל נבטים של אשוח דאגלס.
סתירה לכאורה זו מתרחשת משום שאשוחי דאגלס אינם סובלים צל עמוק ורק לעיתים רחוקות שורדים בתוך תת-היער המוצל.
כאשר עץ מת ביער בוגר החופה נפתחת ואור השמש נהיה זמין כמקור אנרגיה לצמיחה חדשה.
לנבטים של צוגה מערבית העמידים לצל הנובטים מתחת לחופה יש יתרון על נבטים אחרים.
יתרון תחרותי זה מאפשר לצוגה מערבית לצמוח מהר אל אור השמש, בעוד שנבטים אחרים עדיין נאבקים לצוץ מתוך הקרקע.
הענפים של הצוגה המערבית מגבילים את אור השמש לעצים קטנים יותר ומגביל מאוד את הסיכויים של עצים שאינם סובלים צל, כדוגמת אשוח דאגלס.
במהלך מאות בשנים, הופכת צוגה מערבית לעץ הדומיננטי בחופה של חורשות בוגרות של יערות גשם עתיקים בשפלות.
אשוחי דאגלס הם עצים של חברת ביניים ביער גשם ממוזג, וניחנים בקליפה עבה יותר וקצב צמיחה גבוה במקצת מאשר מרבית העצים של עצי חברת השיא של האזור דוגמת צוגה מערבית וארז אדום מערבי.
תכונה זו נותנת לאשוחי דאגלס יתרון תחרותי כאשר היער עובר הפרעה קיצונית דוגמת שרפה.
חלקים מיערות הגשם העתיקים בשפלות של אזור הפסיפיק נורת' ווסט עוברים מדי פעם אירועים של שרפה טבעית, או שהעצים מופלים בסופות סוערות במיוחד או שהיער עובר כריתה.
הפרעות מסוגים אלו מאפשרות לאשוח דאגלס להתחדש בקרחות היער.
אשוחי דאגלס עמידים לשריפות בעצימות נמוכה שבסופן הם שורדים על קרקע צחיחה בעוד שמינים אחרים פחות עמידים לבצורת ולאש אינם מסוגלים להתבסס מחדש.
מחטניים שולטים ביערות חברת השיא של אשוח דאגלס חופי.
כל המחטניים של חברת השיא הגדלים במקביל אליו יכולים לחיות במשך מאות שנים, כשמעט מינים מסוגלים לחיות יותר מאלף שנים.
יערות הקיימים לאורך תקופה ארוכה בקנה מידה כזה חווים מדי פעם הפרעות המאפשרות לחורשות בוגרות של אשוח דאגלס לקבע את היותם המין העמיד ביערות עתיקים.
כשיער ראשוני שורד במצבו הטבעי, הוא דומה לעיתים קרובות לשמיכת טלאים של חברות יער שונות.
צוגה מערבית שולטת בדרך כלל ביערות ראשוניים, אבל הם כוללים קטעים של אשוחי דאגלס, ארז אדום מערבי, אלנוס, ואפילו יערות סקוויה נאה בחלקם הדרומי, בסמוך לגבול בין אורגון לקליפורניה.
מופעים של אשוחית סיטקה (Picea sitchensis) הולכים ומתרבים ככל שעולים צפונה.
הנוהג של כריתת העצים במשך 200 השנים האחרונות יצרה הפרעות מלאכותיות שגרמו לאשוחי דאגלס לשגשג.
העץ השימושי של אשוחי דאגלס והצמיחה המהירה שלו הפכו אותו לסוג העץ המועדף על חברות כריתת עצים רבות, ששותלות מחדש אזור שנכרת כולו בשתילים של אשוח דאגלס.
תנאי אור השמש הרב הקיימים בשטח שנכרת כולו גם הם מסייעים להתחדשות של אשוח דאגלס.
בשל נוהג של כריתת העצים המלאה כמעט כל היערות באזור הפסיפיק נורת' ווסט, שלא הוקצו מראש כשמורות טבע, נשלטים כמעט לחלוטין על ידי אשוח דאגלס, בעוד שמינים של חברת השיא, כדוגמת צוגה מערבית וארז אדום מערבי נפוצים פחות.
באזורים צחיחים יותר בקליפורניה, בהם אשוח דאגלס מצוי כמין של חברת שיא בהיעדר אש, הפך אשוח דאגלס למין פולש בעקבות הנוהג לדכא אש במאות ה-20 וה-21. האשוח הפך למין הדומיננטי ביערות האלון בקליפורניה, שבהם הוא היה בעבר מין שולי.
אשוח דאגלס הוא אחד מיצרני העץ הטובים בעולם ומפיק יותר עץ יותר מכל עץ אחר באמריקה הצפונית.
העץ הוא מקור לקרשים, קורות, שלד, ועץ לבוד.
קורות שעברו טיפול בזפת-עץ משמשות במבנים ימיים.
בעץ משתמשים לאדנים של מסילות ברזל, קורות תמיכה למכרות, קורות בבניית בתים, עמודים לחשמל וטלפון, קורות לגדרות, לרצפת עץ, לייצור נייר ולרהיטים.
באשוח דאגלס נעשה שימוש נרחב בעיצוב נוף.
נוהגים לשתול אותו כשובר רוח.
והוא גם פופולרי כעץ חג המולד.
צמח זה הוא רב ערך בקישוט פארקים גדולים וגנים, והשתמשו בו לייעור לנוי ולמקור לעץ במקומות רחוקים מבית הגידול הטבעי שלו באירופה, ניו זילנד, צ'ילה ובמקומות אחרים.
הוא התאקלם והתפשט לטבע ברחבי אירופה, בארגנטינה ובצ'ילה (שם הוא מכונה Pino Oregón – אורן אורגון), ובניו זילנד שם הפך לעיתים לאחד מהמינים הפולשים המכונים בניו זילנד מחטניי הפרא (wilding conifer), שאותם משמידים מדי פעם.
בניצנים השתמשו על מנת להוסיף טעם למשקאות אלכוהוליים צלולים, חסרי צבע מבוססי פירות שאינם ענבים (בצרפתית eau de vie- "מי החיים").
העץ אינו גדל באיי הוואי, אבל גזעים של אשוח דאגלס חופי נסחפו לחופי האיים בזרמי הים וילידי האיים השתמשו בהם על מנת לבנות קטמרנים.
העץ הגבוה ביותר באירופה הוא אשוח דאגלס חופי.
גובהו של העץ, הגדל בריליג גלן (Reelig Glen) ליד אינוורנס בסקוטלנד הוא 66.4 מטרים.
העץ השני בגובהו גדל באותו אתר.
הוא מכונה דוגל מור (Dughall Mor) וגובהו 64 מטרים.
על עץ שנכרת בעמק לין (Lynn Valley) על החוף הצפוני של ונקובר בקולומביה הבריטית ב-1902 נטען שמידותיו היו: גובה 126 מטרים וקוטר 4.24 מטרים.
על עץ שנכרת בחוות לופ (Loop's Ranch) במחוז ואטקום בוושינגטון ב-1897 נטען שמידותיו היו: גובה 142 מטרים היקף 10 מטרים בבסיס ו-67 מטרים מהבסיס ועד הענפים הראשונים.
מהאשוח הופקו 227.35 מטרים מעוקבים של עץ, וההערכה היא שהעץ היה בן 480 שנים.
המחקר מצביע על כך שהגובה המקסימלי אליו יכול אשוח דאגלס להגיע הוא בין 131 ל-145 מטרים.
מערכת הובלת המים מהשורשים דרך הגזע לא מסוגלת לספק מים לענפי העץ מעל גובה זה.
אשוחית אנגלמן (שם מדעי: Picea engelmannii, באנגלית: Engelmann spruce, או גם white, mountain, or silver spruce) היא עץ מחטני ירוק-עד, אחד מעשרות המינים של סוג אשוחית הגדל במערב אמריקה הצפונית.
המין תואר לראשונה ב-1863 על ידי הבוטנאי האמריקני צ'ארלס כריסטופר פרי (Charles Christopher Parry; 1890-1823), שקרא לו על שם מגלה המין, הרופא והבוטנאי האמריקני ממוצא גרמני גאורג אנגלמן (George Engelmann; 1884-1809)
לאשוחית אנגלמן יש מערכת שורשים רדודה (ציצת שורשים) ולכן העץ פגיע לרוחות.
מרבית מערכת השורשים שוכנת בעומקים שבין 30 ל-46 סנטימטרים.
בקרקעות עמוקות יכולה מערכת השורשים לחדור לעומק של 2.5 מטרים.
לנבטים יש שורש שיפודי, אבל מערכת השורשים המתפתחת בהמשך היא מערכת רדודה.
אשוחית אנגלמן היא עץ ירוק-עד בגודל בינוני עד גדול הצומח מהר לגובה שבין 25 ל-40 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן עד 65 מטרים, כשקוטר הגזע מגיע עד 1.5 מטרים.
צורת העץ בקו העצים דומה לעץ ננסי או לשיח.
קליפת הגזע דקה ובנויה מקשקשים, המתקלפים בלוחיות עגולות קטנות ברוחב בין 5 ל-10 סנטימטרים.
נוף העץ הוא חרוט צר בעצים צעירים, והופך גלילי בעצים עתיקים.
הענפים צומחים מהגזע בזווית חדה, כשבעצים בודדים הענפים צומחים מהגזע החל בקרקע.
גוון החוטרים הוא בין חום-צהבהב לחום-תפוז, מכוסים בפלומה צפופה, ופולבינוס (pulvinus אבר מוטורי (גליל קטן) שבסיס העלה) בולט.
משך חייו של העץ עד 600 שנים.
העלים הגמישים הם דמויי מחטים, אורכם בין 15 ל-39 מילימטרים וצורת חתך הרוחב שלהם מעוינת.
הפטוטרת קצרה והעלים מחודדים, אבל בלא עוקץ בקצותיהם.
גוון העלים בחלק העליון ירוק-כחול עם כמה קווים דקים של פיוניות, ולבן-כחול בחלק התחתון עם שני פסים רחבים של פיוניות.
למחטים שנטחנו יש ריח ייחודי.
אשוחית אנגלמן הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל פרחים משני המינים על אותו עץ.
העץ פורה מגיל 25 שנים.
האצטרובל הזכרי הוא בגוון סגול כהה.
האצטרובל הנקבי הוא גליל צר מתנדנד שאורכו 4–8 סנטימטרים ורוחבו 1.5 סנטימטרים כשהאצטרובל סגור ועד 3 סנטימטרים כשהוא פתוח.
האצטרובל מבשיל באוגוסט או בתחילת ספטמבר.
הקשקשים המכסים את האצטרובל בצורת יתד, הם דקים וגמישים ואורכם 15–20 מילימטרים ומסתיימים בשוליים גליים.
צבעים אדמדם עד סגול כהה, והוא משתנה כשהם מבשילים, 7-4 חודשים אחרי ההאבקה, לחום בהיר.
בכל אצטרובל יש בין 8 ל-20 זרעים, המופצים באוקטובר.
הזרעים חומים כהים עד שחורים, באורך 2–3 מילימטרים, כשלזרע צמודה כנף צרה בגוון חום בהיר באורך 5–8 מילימטרים.
אלף זרעים שוקלים 3.3 גרם.
תחום התפוצה הטבעי של אשוחית אנגלמן הוא מערב אמריקה הצפונית, ממרכז קולומביה הבריטית ודרום מערב אלברטה בקנדה ועד דרום מערב קליפורניה ודרום מזרח אריזונה וניו מקסיקו בארצות הברית, ובסך הכול בתשע ממדינות ארצות הברית.
בנוסף קיימות שתי אוכלוסיות מבודדות של העץ בצפון מקסיקו.
אשוחית זו היא עץ הגדל בעיקר בהרים בגובה רב מגובה של 900 מטרים עד 3,650 מטרים, לעיתים רחוקות בגובה נמוך יותר בקצה הצפון מערבי של תחום תפוצתו.
באזור הפסיפיק נורת' וסט תחום התפוצה של העץ הוא מהמדרונות המזרחיים של רכס החוף ומזרחה.
תחום התפוצה כולל את מרבית הרי הרוקי.
באזורים רבים הוא צומח עד קו העצים.
אשוחית אנגלמן היא עץ שמרבים לנטוע בגנים ובפארקים סביב העולם בשל צורתו המושכת.
אשוחית אנגלמן היא מין עץ הגדל היטב באקלים מושלג - ממוזג קר.
החורפים ארוכים, קרים ומושלגים כשהטמפרטורות הקיצוניות מגיעות עד -45°C.
לעומת זאת, הקיצים קצרים וקרירים כשהטמפרטורה המקסימלית מגיעה ל-+32°C.
כפור יכול להיווצר בכל זמן בשנה.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 640 מילימטרים.
הקרקע המיטבית לאשוחית היא טין או חרסית שמקורה בבזלת, אנדזיט, ריוליט, פצלים או אבן גיר מנוקזת היטב.
עצים קטנים מעידים על קרקע רדודה, יבשה וענייה בחומרי מזון, קרקע חולית בעלת גרגרים גסים או חצץ.
האשוחית אוהבת שמש, אבל סובלת צל.
אשוחית אנגלמן קיימת בחורשות של עץ זה בלבד או חורשות מעורבות של אשוח תת-אלפיני (Abies lasiocarpa), מיני האורן: אורן מפותל (Pinus contorta), אורן לבן-קליפה (Pinus albicaulis) ואורן לבן מערבי (Pinus monticola), אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii) וצפצפה רעדנית (Populus tremuloides).
קיימים שני תת-מינים גאוגרפיים (חלק מהחוקרים מתייחסים אליהם כאל זנים ואחרים מתייחסים אליהם כאל מינים נפרדים):
כל תחום התפוצה למעט תת-המין הבא:
שתי אוכלוסיות מבודדות בהרים הגבוהים בצפון מקסיקו.
על סיירה דל כרמן (Sierra del Carmen) בקואווילה (סיירה מדרה אוריינטל) ועל סרו מוהינורה (Cerro Mohinora) בצ'יוואווה (סיירה מדרה אוקסידנטל).
אשוחיות אנגלמן בהרי מדרן סקיי איילנדס (Madrean sky islands) בקצה הדרום מזרחי של אריזונה ודרום מערב ניו מקסיקו שייכות ככל הנראה לתת-מין זה, אם כי הדעות בנושא חלוקות.
אשוחית אנגלמן יוצרת כלאיים עם אשוחית לבנה, עץ קרוב גנטית הגדל צפונית ומזרחית יותר בהרי הרוקי, וגם, אם כי במידה פחותה יותר, עם אשוחית סיטקה, אף היא עץ קרוב גנטית כמקומות שתחום התפוצה של שני המינים חופפים על השוליים המערביים של רכס קסקייד.
אשוחית אנגלמן היא אחד מסוגי העץ הקלים ביותר בארצות הברית.
הוא משמש ליצירת נייר ולבנייה.
עץ מעצים הגדלים לאט במקומות גבוהים משמשים מקור לבניית כלי נגינה, דוגמת גיטרות אקוסטיות, כינורות, נבלים ופסנתרים.
במקרים מעטים משתמשים בעץ כעץ חג המולד.
בכמה מדינות נוטעים את העץ כשובר רוח.
עופות רבים ויונקים קטנים ניזונים מהזרעים ומהניצנים של אשוחית אנגלמן.
העץ מספק מחסה בחורף, בייחוד בצפון הרחוק, לחיות רבות.
המחלה העיקרית הנגרמת על ידי פטריות היא ריקבון.
הצמח הטפיל Arceuthobium microcarpum משתמש כאשוחית אנגלמן כצמח מארח, אבל רק בקצה הדרומי של אזור התפוצה.
טפילים של מחטי העץ אינם מהווים סכנה משמעותית למין.
החיפושית Dendroctonus rufipennis קטלה מיליוני עצים אם כי הוא פוגעת בעיקר בעצים זקנים.
פגיעה בצמיחה ועיוותים נגרמים על ידי הזחלים של Choristoneura occidentalis (באנגלית Spruce budworm), מין עש מהמשפחה (טקסונומיה) Tortricidae, הניזונים מהמחטים והניצנים של העץ.
אשוחית אנגלמן פגיעה לשריפות יער בשל קליפת הגזע הדקה.
אשור-ניררי השלישי (משמעות השם: האל אשור הוא עזרי) היה מלך אשורי בתקופת הממלכה התיכונה, שמלך בין השנים 1197-1202 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה או בין השנים 1187-1193. הוא היה נכדו של תוכולתי-נינורתה הראשון וירש את אשור-נדין-אפלי (Ashur-nadin-apli), שהיה אביו או דודו.
אשור-נדין-אפלי היה מעורב במרד נגד תוכולתי-נינורתה הראשון שהביא לרציחתו.
על פי אחת מרשימות מלכי אשור (Nassouhi Assyrian King List) הוא היה בנו של אשור-נדין-אפלי, שהיה קודמו בתפקיד.
גם לפי "רשימת המלכים מחורסבאד" ורשימת SDAS הוא היה בנו של אשור-נסיר-אפלי (Aššur-naṣir-apli), שמופיע ברשימת SDAS כקודמו בתפקיד.
בכל שלוש רשימות המלכים הוא מלך 6 שנים.
קודמו בתפקיד מלך 4-3 שנים, תקופה קצרה שיכולה אולי להצביע על כך שהוא עלה למלוכה בגיל צעיר.
ייתכן וגילו הצעיר מסביר את התפקיד הבכיר שלקח ראש השרים ו"מלך חניגלבת", אילי-פאדה (Ilī-padâ) בתקופת מלכותו.
שמו מופיע גם בשבר של רשימת מלכים רביעית קצרה.
שנת האפונים שלו, הייתה כנראה השנה הראשונה המלאה.
שמו מופיע בשבר מכתב שנמצא בארכיון נינוה (המכתב נמצא היום באוסף נינוה במוזיאון הבריטי).
מכתב זה נשלח על ידי אדד-שומה-אושור מלך בבל באותה עת והיה שייך לשושלת הכשית.
המכתב הופנה אל אשור-ניררי השלישי ואל ראש השרים שלו אילי-פאדה.
הוא פונה אל שניהם במונח מלכי אשור.
מכתב זה הוא מכתב מעליב, משום שהוא מתייחס לראש השרים כשווה למעמדו של המלך.
המכתב הועתק ונשמר בארכיון אשור, כנראה בגלל המעמד שמכתב זה נתן לאילי-פאדה, שהיה אביו של המלך האשורי נינורתה-אפאל-אקור, שמלך כנראה בין השנים 1180-1191 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה (או תקופה קצרה יותר).
צאצאיו מלכו עד המאה ה-8 לפנה"ס.
טענותיהם להיותם חלק משושלת היוחסין של המלוכה היו בעייתיות והיו מבוססות רק על כך שהם היו יורשיו של המלך אריבה-אדד הראשון, שמלך בין השנים 1390 - 1364 לפנה"ס לערך והיה אביו של אשור-אובליט הראשון.
אשור-ניררי השלישי הוסר כנראה מתפקידו על ידי אנליל-קודורי-אושור, שמלך אחריו.
הוא היה בן נוסף של תוכולתי-ניררי הראשון, וכנראה דודו.
כנראה שבעקבות הפסקת מלוכתו, גם תפקידו של אילי-פאדה כראש השרים הסתיים.
המקורות מתקופה זאת אינם רבים וחלקם, כמו הלוחות שנמצאו בתל סבי אבייד, עדיין לא פורסמו.
אשור-נדין-שומי (פירוש שמו: (האל) אשור נתן לי שם) היה נסיך אשורי, בנו הבכור ויורש העצר של המלך סנחריב.
הוא היה מלך בבל בין השנים 699–694 לפנה"ס.
אשור-נדין-שומי היה יורש העצר של אשור.
הוא מונה להיות מלך בבל בשנת 699 לפנה"ס, לאחר סדרה של מרידות שאירעו בבבל כנגד אשור.
לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב, ששימש גם בתפקיד מלך בבל.
תחילת שלטונו של סנחריב התאפיינה במרידות ברחבי האימפריה.
מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל.
בשנת 703 לפנה"ס, אציל בבלי בשם מרדוך-זכיר-שומי השני ניצל את המהומה ועלה לשלטון למספר חודשים.
הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי מרדוך-אפלה-אידינה השני, כשדי שמלך בבבל עד להדחתו על ידי סרגון השני.
סנחריב דיכא את המרד, ובעקבותיו החליט למנות את בל-איבני, שהיה אציל בבלי, להיות מלך בבל, כדי שיהיה שליט בובה שלו.
אבל גם מינוי זה לא צלח.
בל-איבני כרת ברית עם הכשדים והעילמים למרד כנגד אשור.
לאחר שסנחריב ניצח את קואליציית המורדים בשנת 700 לפנה"ס, הוא מינה במקומו את בנו אשור-נדין-שומי למלך בבל.
סנחריב המשיך את מאבקו בכשדים המורדים ובשנת 694 לפנה"ס הוא תקף אותם לתוך דרום עילם.
במקביל, תקפו העילמים את ממלכת בבל וכבשו את העיר סיפר, שהייתה חלק מממלכת בבל.
כיבוש סיפר עודד כוחות מורדים בתוך העיר בבל.
הם שבו את אשור-נדין-שומי והסגירו אותו לעילמים.
הוא נלקח לעילם וכנראה נהרג שם.
הכוחות המורדים המליכו במקומו את נרגל-אושזיב, שהיה אציל מקומי.
המרידות נמשכו 5 שנים, ורק בשנת 689 לפנה"ס, כבש סנחריב מחדש את בבל.
מותו של יורש העצר הביאו בהמשך את סנחריב לבחור בבנו הצעיר ביותר, אסרחדון, ליורש עצר, בהעדיפו אותו על פני הבן הבכור ארד-מוליסי.
מאורעות אלה הביאו בהמשך לרציחתו של סנחריב על ידי אותו בן.
אשוח לבן (שם מדעי: Abies concolor; באנגלית: White fir או גם Colorado white-fir), הקרוי בשפות רבות אשוח קולורדו, הוא מין אשוח שתחום התפוצה הטבעי שלו בהרים של מערב אמריקה הצפונית, בגבהים בין 900 ל-3,400 מטרים.
זהו עץ מחטני ירוק עד גדול הצומח לגבהים שבין 25 ל-60 מטרים וקוטר גזע עד שני מטרים.
העץ פופולרי כעץ נוי וכעץ חג המולד.
אשוח לבן הוא עץ ירוק עד הצומח מהר יחסית כשהוא מגיע לגבהים מעל ל-50 מטרים וקוטר גזע בגובה החזה כ-1.5 מטרים.
גובהו של האשוח הלבן הגבוה ביותר הידוע הוא 66.1 מטרים וקוטר הגזע 223 סנטימטרים.
תת המין Abies concolor concolor נמוך יותר ומגיע לגובה של עד 41 מטרים וקוטר גזע של עד 124 סנטימטרים.
הענפים צומח מהגזע בצורה ישרה.
החוטרים יוצרים מערכת שורשים שיפודיים.
המין זקוק לקרקעות עמוקות עבור מערכת השורשים העמוקה שלו.
בעצים צעירים קליפת הגזע דקה בגוון אפור בהיר ההולכת ומתעבה עם השנים ומגיעה בבסיס העץ עד 18 סנטימטרים והיא נסדקת בחריצים אורכיים עמוקים המגלים לעיתים קרובות את הפרידרם (הרקמה בין האפידרמיס לשיפה) הפנימי הצהבהב דמוי השעם.
הענפים בהתחלה חלקים וגונם אפור בהיר, אחר כך הם הופכים למחוספסים וגונם אפור עד אפור-חום.
העלים הם דמויי מחט, שטוחים באורך בין 2.5 ל-6 סנטימטרים, ברוחב 2 מילימטרים ובעובי בין 0.5 מילימטר למילימטר אחד, העלים הארוכים ביותר בין מיני האשוח.
צבעם מלמעלה ירוק עד ירוק-כחלחל, ולמטה שני פסי פיוניות בגוון כחול-לבן.
קצה העלה מחודד מפוצל במקצת עד קהה.
סידור העלים הוא בצורת מברשת על הענף, כאשר העלים מפותלים, בייחוד לקראת קצה הענף כלפי מעלה וקדימה.
לעלים יש ריח של גרידת לימון.
העלים נושרים בין שמונה לעשר שנים לאחר צמיחתם.
אשוח לבן הוא צמח חד ביתי.
העץ מתחיל לייצר זרעים בגיל 30 עד 40 שנים.
בגיל זה מופיעים האצטרובלים הזכריים באורך 1.6 סנטימטרים בגון אדום או ורוד על ענפים שצמחו בשנה קודמת.
אצטרובלים אלו מפוזרים באמצע הנוף של העץ או בתחתיתו.
עונת ההאבקה נמשכת כתלות באזור בין מאי ליולי.
האצטרובלים הנקביים שוכנים בשליש העליון של נוף העץ.
צורתם גלילית, אורכם 6–12 סנטימטרים, רוחבם 4.5-4 סנטימטרים וגונם ירוק או סגול ההופך לחום בהיר כשהם מבשילים.
קשקשי החפה המגנים על הזרעים קצרים וחבויים באצטרובל סגור.
אורכם בין 8 ל-12 מילימטרים, כשרוחב הכנף בין 1.5 ל-1.8 סנטימטרים.
הם מתפזרים כשהאצטרובל מתפרק בין ספטמבר לאוקטובר.
סנאים נוהג לאגור את הזרעים.
הדעות חלוקות בין החוקרים האם לאשוח הלבן יש שני תת-מינים כמפורט בהמשך או שאלו שני מינים נפרדים:
תחום התפוצה של תת-המין בארצות הברית הוא בהרי הרוקי מדרום איידהו, דרומה דרך יוטה וקולורדו לניו מקסיקו ואריזונה, ועל ההרים הגבוהים של האגן הגדול בנבדה והקצה הקיצוני של דרום מזרח קליפורניה.
תת-המין מצוי גם בקטע קטן ממדינת סונורה במקסיקו.
עץ קטן בינוני שגובהו בין 25 ל-35 מטרים, לעיתים נדירות מעל 45 מטרים.
העלים מעוגלים כלפי מעלה עד אנכיים בכל העצים למעט ענפים חלשים בצל בחלק התחתון של נוף העץ.
אורך העלים בעיקר 6-3.5 סנטימטרים וגונם כחול-ירוק חזק בחלקם העליון עם פיוניות מרובות.
העץ מסוגל לעמוד בחורפים שבהם הטמפרטורה צונחת עד 40°C-.
תחום התפוצה של תת-המין בארצות הברית מרכס קסקייד של מרכז אורגון ודרומה דרך קליפורניה (הרי קלאמת, סיירה נבדה).
העץ גם צומח במקסיקו בצפון מדינת באחה קליפורניה.
תת-מין זה גבוה יותר בין 40 ל-60 מטרים.
העלים שטוחים בענפים של החלק התחתון של נוף העץ.
העלים מורמים מעל הענף בחלק העליון של הנוף אבל אינם מעוגלים כה חזק כלפי מעלה.
אורך העלים 5-2.5 סנטימטרים והגוון בחלק העליון של העלים הוא כחול ירוק חיוור עם מעט פיוניות או שהן נעדרות כליל.
העץ מסוגל לעמוד בחורפים שבהם הטמפרטורה צונחת עד 30°C-.
האשוח הלבן קרוב מאוד לאשוח ענק (Abies grandis) כשתת המין lowiana קרוב במיוחד לתת המין אשוח ענק פנימי (A.
grandis idahoensis) ומשתלב עמו היכן שהם נפגשים ברכס הקסקייד של מרכז אורגון.
בדרום במקסיקו הוא מתחלף בקרובים נוספים, אשוח דורנגו (A.
אשוח לבן, בהיותו סבלני לצל הוא חלק מחברת השיא בסוקצסיה של היער בהרי סיירה נבדה ובנוכחות אמצעים אנושיים למניעת שרפות יער ולכן שגשג במשך מאתיים השנים האחרונות.
לעיתים מתייחסים אליו כמטרד בתעשיית העץ, שכן מין זה דוחק עצים חשובים יותר מבחינת תעשייה זו (כדוגמת אורן הסוכר וקלוצדרוס מפושק) שכן העץ המופק ממנו חלש יותר, יש בו יותר עיניים וענפי העץ התחתונים נשארים לאורך זמן.
תכונה אחרונה זו יוצרת סולם אש המאפשר ללהבות להגיע עד צמרת העץ, ומדלדלת בכך חורשות סקוויה ענקית שהיו עשויות להתחמק משריפות יער קטנות בנזק מינימלי.
העץ התגלה על ידי ויליאם לוב (William Lobb; 1864-1809) תושב קורנוול שתפקידו היה לאסוף צמחים עבור משתלה באקסטר בעת מסעו בקליפורניה בשנים 1849–1853, לאחר שהבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס (David Douglas; 1834-1799) שערך מסע מחקר לפניו החמיץ את גילוי העץ.
הצמח הוא פונדקאי למין של דבקון (Phoradendron pauciflorum) צמח טפיל.
חרקים רבים תוקפים את העץ, כדוגמת מין החיפושית Scolytus ventralis.
העץ של האשוח הלבן הוא אחד ממיני העץ המועדפים לבנייה בשל קלות משקלו, עמידותו לפיצולים, כיפופים ואחיזתו במסמרים.
העץ בעל קווים ישרים, אינו רווי בשרף, בעל מרקם דק, נוקשה וחזק.
אשוח לבן פופולרי כעץ חג המולד וכקישוט לחג המולד בשל מחטיו הרכים, המצויים בשפע והנשמרים זמן רב.
את האשוח הלבן נוטעים בקנה מידה נרחב כצמח נוי בפארקים ובגני נוי גדולים, בייחוד כמה מהזנים של תת-המין concolor שנבחרו בשל העלווה הכחולה-ירוקה הססגונית כדוגמת הזן "Violacea".
אשוח תת-אלפיני (שם מדעי: Abies lasiocarpa; באנגלית: subalpine fir או גם Rocky Mountain fir) הוא מין אשוח שתחום התפוצה הטבעי שלו בהרים במערב אמריקה הצפונית מדרום אלסקה ועד צפון אריזונה.
הבוטנאי הבריטי ויליאם ג'קסון הוקר (William Jackson Hooker; 1865-1785) תיאר את העץ לראשונה ב-1839 ושייך אותו לסוג אורן (Pinus) כשכינה אותו Pinus lasiocarpa (מלטינית אורן בעל זרע צמרירי).
הבוטנאי הבריטי תומאס נאטל (Thomas Nuttall; 1859-1786) העביר ב-1849 את הטקסון לסוג אשוח (Abies) וקיבע את שמו המדעי על Abies lasiocarpa.
בסוג אשוח משתייך האשוח התת-אלפיני לתת-הסוג (section) Balsamea יחד עם אשוח ריחני (Abies balsamea).
הדעות חלוקות בין החוקרים האם לאשוח התת-אלפיני יש שני תת-מינים או שלושה כמפורט בהמשך:
Abies lasiocarpa lasiocarpa (באנגלית Coast Range subalpine fir – אשוח תת-אלפיני של רכס החוף) – תת-המין הנפוץ והראשון שנתגלה.
תחום תפוצתו ברכס החוף הפסיפי, רכס הרי אולימפיק ורכס קסקייד מדרום מזרח אלסקה ודרומה עד קליפורניה.
תחום תפוצתו בהרי הרוקי בדרום מזרח אלסקה (רכס אלסקה המזרחי) ודרומה עד קולורדו.
ההבדל העיקרי בינו לבין תת-המין lasiocarpa הוא בהרכב הכימי של השרף, העלים בממוצע קטנים יותר, ושהגוון של צלקות טריות של עלים שנקטפו הוא חום-צהבהב ולא אדמדם.
אתר "הפלורה של אמריקה הצפונית" (Flora of North America) מתייחס לתת-מין זה כאל מין נפרד , מחלקת החקלאות של ארצות הברית כוללת תת-מין זה כחלק מ-A.
Abies lasiocarpa arizonica (באנגלית corkbark fir – אשוח השעם) – גדל באריזונה ובניו מקסיקו.
הוא שונה מתת-המינים הקודמים בקליפה עבה יותר בגוון שמנת בעלת מרקם שעם ועלווה שגונה מעט יותר כחלחל.
הרכב השרף שלו קרוב יותר לתת-המין bifolia מאשר לתת-המין lasiocarpa, אם כי איש טרם הציע לשנות את הטקסונומיה של תת-מין זה ל-Abies bifolia arizonica.
אתר "הפלורה של אמריקה הצפונית" (Flora of North America) כוללת תת-מין זה במין A.
bifolia בלא הבחנה מיוחדת, ומחלקת החקלאות של ארצות הברית מתייחסת לתת-מין זה כזן של A.
התיאור הראשון של תת-מין זה פורסם על ידי הבוטנאי האמריקני ג'ון ג'יל למון (John Gill Lemmon; 1908-1831) ב-1898.
תת-המינים lasiocarpa ו-bifolia יוצרים אינטרוגרסיה (Introgression, מעבר של גנים בין המינים על ידי הכלאה) בקולומביה הבריטית ובוושינגטון.
במרכז צפון אלברטה יוצר העץ אינטרוגרסיה עם אשוח ריחני (Abies balsamea).
תת-המין lasiocarpa יוצר קרוב לוודאי כלאיים עם אשוח אציל (Abies procera) בחלק הדרומי של תחום התפוצה שלו.
עם זאת הכלאה לא מתרחשת בין אשוח תת-אלפיני לאשוח חינני (Abies amabilis), למרות החפיפה הגדולה בתחום התפוצה.
אשוח תת-אלפיני גדל באופן טבעי בהרים של טריטוריית יוקון, בטריטוריות הצפון-מערביות ובפרובינציות קולומביה הבריטית ומערב אלברטה בקנדה; בדרום אלסקה, בוושינגטון, אורגון, איידהו, מערב מונטנה, ויומינג, יוטה, קולורדו, ניו מקסיקו, אריזונה, צפון מזרח נבדה ובאלפים של טרינטי (Trinity Alps) בהרי קלאמת בצפון מערב קליפורניה במערב ארצות הברית.
זהו האשוח בעל התפוצה הגדולה ביותר באמריקה הצפונית בכיוון מצפון לדרום.
תת-המין שנתגלה ראשון, Abies lasiocarpa Lasiocarpa, גדל בדרום מרכז אלסקה, יוקון, קולומביה הבריטית ואלברטה והתפשט דרומה להרי הרוקי, רכס קסקייד ורכס הרי אולימפיק בוושינגטון.
העץ גדל בגבהים שבין 1,100 ל-2,300 מטרים ביערות חופיים מחטניים תת-אלפיניים.
במרבית המקומות הוא גדל עד לקו העצים.
תת-המין Abies lasiocarpa Arizonica גדל בדרום הרי הרוקי במדינות אריזונה, קולורדו ונין מקסיקו.
העץ גדל בגבהים שבין 2,400 ל-3,400 מטרים בחברת אשוחית אנגלמן (Picea engelmannii).
התחום של תת-המין Abies lasiocarpa Bifolia משתרע מדרום יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות, אלברטה וקולומביה הבריטית בקנדה ובמדינות וושינגטון, אורגון, איידהו, מונטנה, ויומינג, קולורדו, ניו מקסיקו, אריזונה, יוטה ונבדה.
העץ גדל בגבהים בין 600 ל-3,700 מטרים ביערות המחטניים התת-אלפינים.
תת-המין Abies lasiocarpa Lasiocarpa נפגש בתת-מין זה במרבית המקומות קרוב לקו העצים.
במקומות רבים הוא מצוי בחברת אשוחית אנגלמן.
אשוח תת-אלפיני הוא עץ ירוק עד שגובהו הממוצע כ-20 מטרים ולעיתים רחוקות מגיע עד 40 או אף 50 מטרים.
קוטר גזע בגובה החזה כמטר ובמקרים יוצאי דופן עד שני מטרים.
עם זאת, לעיתים קרובות העץ גדל כשיח רחב.
על פי גובהו הממוצע זהו העץ הנמוך מבין שמונת מיני האשוח במערב ארצות הברית.
בשל ההתאמה לתנאי הסביבה השונים של בתי הגידול שבהם גדל האשוח ניתן להבחין בכמה צורות גדילה
צורת חרוטית צרה, זקופה כשהענפים נוקשים וקצרים.
זו הצורה הנפוצה ביותר באזור התת-אלפיני.
עצים בודדים נוטים לשמור על הענפים התחתונים, שעם השנים מתכופפים לעיתים קרובות כלפי הקרקע.
עצים הגדלים בחורשה חסרי ענפים ברבע התחתון של העץ.
נוף רחב יותר וכיפה מעוגלת אופיינית לעצים זקנים באזורים צחיחים.
במקומות גבוהים בסמוך לקו העצים צורת נוף העץ דומה לתורן.
גזע זקוף בולט מתוך קבוצת ענפים מעוותים המתפשטת נגד הרוח.
בסמוך לקו העצים העץ מעוות (קרומהולץ).
בשל הטמפרטורות הנמוכות והרוחות העזות גדל האשוח בצורתו הננסית, הענפים קרובים לקרקע ולעיתים קרובות הוא רחב יותר מאשר גבוה.
הצורה החרוטית הנפוצה מגיעה לגבהים שבין 18 ל-30 מטרים ועובי גזע בין 46 ל-61 סנטימטרים.
קוטר הגזע של עצים בני 150 עד 200 שנים הוא בדרך כלל בין 25 ל-50 סנטימטרים.
עצים בני יותר מ-250 שנים נדירים כיוון שהם פגיעים מאוד לרקבון בגזע הנגרם על ידי פטרייה.
מערכת השורשים של האשוח התת-אלפיני רדודה.
עם זאת, כתלות בקרקע הם יכולים להעמיק את השורשים.
גוון קליפת הגזע של עצים צעירים היא אפורה וחלקה עם שלפוחיות שרף.
בעצים בוגרים הקליפה מחוספסת יש בה חריצים או קשקשים.
בתת-המין arizonica המכונה גם אשוח קליפת השעם, צבע הקליפה הוא בגוון שמנת, היא עבה ויש לה מרקם של שעם.
הקליפה של ענפים שהתקשו היא אפורה ירקרקה עד חום בהיר ומכוסה במקצת בשערות חומות.
הניצנים קטנים, כמעט כדוריים הגוון שלהם חום בהיר עד חום כהה והם מכילים שרף והם מכוסים בקשקשים משולשים עד צורת עלה.
העלים הם מחטים שטוחות שקצותיהן קהים באורך 1.5 עד 3 סנטימטרים ובעובי 1.25 עד 2 מילימטרים.
גוון העלים ירוק כחלחל מלמעלה עם רצועת פיוניות רחבה.
בתחתית העלה יש שתי רצועות פיוניות בגוון לבן כחלחל.
העלים מסודרים בצפיפות סביב הענף בצורת סליל, אבל בסיסי העלים מפותלים כך שהעלים מופנים תמיד לצד הענף ומעליו, כשהם חופפים בחלקם, כשבתחתית הענף יש מעט עלים או שאין עלים בכלל.
צלקת טרייה שנותרת מנפילת עלים חושפת את הפרידרם (הרקמה בין האפידרמיס לשיפה) בגוון אדמדם.
מעלים מרוסקים נודף ריח חריף שמקורו ב-β-פלאנדרן (phellandrene).
אשוח תת-אלפיני הוא צמח חד ביתי.
ייצור האצטרובלים מתחיל אחרי שהעץ מגיע לגיל 30 דנים, כאשר בתת-המין arizonica הייצור מתחיל בגיל 50 שנים.
האצטרובלים הזכריים מרוכזים באשכולות צפופים בתחתית נוף העץ וגדלים מתחתית ענפים בני שנה.
כשהם מבשילים צבעם סגול עד סגול-ירקרק.
האצטרובלים הנקביים צומחים בפרטים בודדים או בקבוצות קטנות בצמרת העץ.
צורתם גלילית כשהקצה מעוגל, אורכם בין 6 ל-12 סנטימטרים ורוחבם בין 2 ל-4 סנטימטרים.
צבעם סגול כהה והם מכוסים בקשקשים באורך 1.5 עד 2.5 סנטימטרים המכוסים בשערות צפופות בגוון חום-צהבהב.
האצטרובלים ניצבים זקופים על הענף.
כשהאצטרובלים מבשילים בתחילת הסתיו צבעם חום.
כשהאצטרובל מתחיל להתפרק, הקשקשים נושרים, והזרעים בעלי הכנף משתחררים לעוף ברוח.
אורכם של הזרעים בין 6 ל-7 מילימטרים ועוביים בין 2 ל-3 מילימטרים וגונם חום.
זרעי תת-המין arizonica גדולים פי 1.7.
מספר הפסיגים יכול לנוע בין 3 ל-6, בדרך 4 או 5. מספר הכרומוזומים הוא 24=2n.
העץ של האשוח התת-אלפיני הוא בעל צפיפות נמוכה, רך, חסר ריח וקל לעיבוד.
הוא משמש להקמת מבנים ולייצור נייר.
העץ אינו עמיד בפני פגעי מזג האוויר.
האשוח פופולרי גם כעץ חג המולד.
תת-המין arizonica בעל קליפת השעם פופולרי כצמח נוי, בשל העלווה בגון עז של ירוק-כחלחל.
החברה ההורטיקולטורלית המלכותית העניקה אות הצטיינות (Award of Garden Merit) לזן 'Compacta' של תת-המין arizonica.
עבור כמה מהאינדיאנים של הרמות בצפון מערב אמריקה הצפונית היה האשוח התת-אלפיני מקור לתרופה והם נהגו להוסיף את העץ לאדים בבקתת הזעה (Sweat Lodge) כאמצעי החזק ביותר לטיהור הנפש.
אשוט נדניאן (בארמנית: Աշոտ Նադանյան; נולד ב-19 בספטמבר 1972) הוא שחמטאי ארמני בדרגת אמן בינלאומי, תאורטיקן של שחמט, ומאמן שחמט.
ההישגים הבולטים שלו הם בתחום תאוריית הפתיחה והאימון.
שתי וריאציות של פתיחה נקראות על שמו: וריאציית נדניאן בהגנת גרינפלד והתקפת נדניאן בפתיחת רגלי המלכה.
הוא התחיל לאמן בגיל 22, והכשיר שלושה רבי אמנים.
הוא אימן את הנבחרות הלאומיות של כווית ושל סינגפור והוענקו לו תוארי כבוד, ביניהם מאמן כבוד של ארמניה ב-1998 ומאמן בכיר של פיד"ה ב-2017.
הוא התחרה ב-1996 באולימפיאדת שחמט.
לדברי ולרי צ'כוב, נדניאן הוא "בעל פוטנציאל עצום בשחמט, אבל הוא לא היה מסוגל למצוא מספיק זמן כדי לעבוד באופן מקצועי על המשחק שלו." לבון ארוניאן אמר כי בשל המצב בארמניה, נדניאן "לא היה מסוגל להציג אפילו עשירית מכישרון המשחק שלו."
עקב סגנון ההתקפה היצירתי שלו, נדניאן תואר כ"גאון אקסצטנרי", וכ"טל הארמני" ו"אחיו-למחצה של קספרוב".
הפרק השישי בספרו של טיבור קרוליי משנת 2009, Genius in the Background, מוקדש לנדניאן.
נדניאן נולד ב-19 בספטמבר 1972 בבאקו, אזרבייג'ן, אשר הייתה אז חלק מברית המועצות, לסרגיי ואירינה, מעצבי שיער.
אביו לימד אותו לשחק שחמט כשהיה בן שבע.
המאמן הראשון שלו היה רפאל סרקיסוב, אשר קיבל אותו בתור תלמיד בבית הספר ספרטק בבאקו.
במאמר שלו The Voiceless Old Man נרדיאן כתב שכאשר הוא היה בן תשע או עשר לא היו כמעט תחרויות שחמט שבו שחקנים צעירים יכולים היו לשחק עם הבוגרים, ולכן לעיתים קרובות הוא הלך לגן ליד הבית שלו לשחק שחמט עם מבוגרים חובבי שחמט.
הוא זכר כי באחד ממשחקים אלו הוא שיחק נגד איש זר, שקט ומסתורי, שהסתבר שהיה אלוף השחמט ולדימיר מקוגונוב.
ב-1986 ו-1987 נדניאן ניצח באליפות הנוער עד גיל 16 של אזרבייג'ן.
עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך ב-1988, נאלצה משפחתו לעזוב את באקו, ולברוח לארמניה.
ב-2014, כשהוא משחק בלוח 4, הוא סייע לקבוצה שלו BKMA ירוואן לזכות במדליית כסף באליפות ארמניה בשחמט קבוצות.
נדניאן הגיע למד כושר הטוב ביותר שלו ביולי 1997 עם 2475 נקודות.
הביצוע הטוב ביותר שלו היה בתחרות אירופלוט הפתוחה במוסקבה, בשנת 2002, שבה הוא השיג חמש מתוך תשע נקודות אפשריות (56%), ציון העולה על הנדרש לציון הראשון שלו לתואר רב-אמן בחצי נקודה.
הציון השני שלו לרב-אמן שלו הגיעה בתחרות מוסקבה 2004, שם הוא השיג שמונה נקודות מתוך אחת עשרה אפשריות עם רמת ביצוע (פרפורמנס) של 2630.
לנדניאן סגנון משחק הרפתקני ובעל דמיון, ואפילו הטעויות שלו, על פי טיבור קרוליי, "מכילים אלמנטים של יצירתיות".
הוא אוהב ליצור עמדות חדשניות ולא טיפוסיות ישר מהפתיחה, לעיתים קרובות באמצעות תמרונים משונים.
פתיחות בלתי שגרתיות במשחק היו תמיד חלק מן הרפרטואר שלו (למשל הפתיחה הפולנית, גמביט בודפשט).
מגזין Kingpin כינה אותו "גאון אקסצנטרי".
טיבור קרוליי הקדיש לו פרק בספרו משנת 2009 Genius in the Background וכינה אותו בבדיחות הדעת, "אחיו למחצה של קספרוב", שכן קספרוב ונדניאן שניהם אומנו על ידי אלכסנדר שקרוב, וקיים דמיון בסגנון משחקם.
בפרט, קרוליי מדגיש את היכולת שלהם ליישם רעיונות אפקטיביים בקצה הלוח, ומייחס זאת להשפעת "אביהם בשחמט" המשותף.
כדוגמה של התקדמות רגלי מן האגף לעומת מרכז סולידי, ג'ון ל.
נדניאן תרם לתאוריית הפתיחה עם שתי וריאציות על שמו: וריאציה נדניאן בהגנת גרינפלד (אחרי המהלכים 1.d4 Nf6 2.c4 g6 3.Nc3 d5 4.cxd5 Nxd5 5.Na4) ותקיפת נדניאן בפתיחת רגלי המלכה (אחרי המהלכים 1.d4 Nf6 2.Nf3 h6 3.c4 g5).
הווריאציה הראשונה שומשה בידי רבי אמנים חזקים רבים, כגון ויקטור קורצ'נוי, מקסים ושייה-לגראב, בו צ'יאגז'י, אלכסנדר ריאזנצב, וולטר בראון, סמבט לפוטיאן, ג'ונתן רוסון, אנדריי חרלוב, בוגדן לליץ', ואיגור ליסיי, ואילו השני מעולם לא נהנה מפופולריות בקרב שחקני הדרגות העליוניות.
כפי שתיאר אותו ג'ון דונלדסון כ"יוצר החידושים הבלתי נדלה", הוא עשה מספר חידושים בולטים אחרים, כולל:
הוא היה בעל טור באתר Chessville.com וגם כתב עבור ChessBase ועבור האתר של האקדמיה הארמנית לשחמט.
על פי רב-האמן הרוסי איגור זייצב, נדניאן הוא "אחד מחוקרי הפתיחות החשובים ביותר".
אחרי שנדניאן סיים את לימודיו במכון המדינה הארמנית לתרבות גופנית ב-1994, הוא הפך למאמן שחמט.
בגיל 26 הוא היה ה"כבוד המאמן של ארמניה" הצעיר ביותר לזכות בתואר זה.
בין תלמידיו כלולים רבי האמן גבריאל סרגיסיאן, ורוז'אן אקוביאן, ודאוויט ג.
הוא מדי פעם סייע גם לרב-האמן טיגראן ל פטרוסיאן.
מדצמבר 1999 עד אוגוסט 2001, נדניאן עבד בתור מאמן הנבחרת הלאומית של כווית.
בין 2005 ל-2010, הוא היה המאמן הלאומי של קבוצת הגברים של סינגפור.
ב-2007 הוא קיבל את התואר של מאמן פיד"ה.
ב-2017, הוענק לו תואר פיד"ה של מאמן בכיר (FST), הרמה הגבוהה ביותר של מאמני שחמט.
במהלך חודש פברואר 2011, נדניאן, יחד עם צוות של חמישה רבי אמן—וואנג האו, מובססיאן, סרגיסיאן, פשיקיאן ומלקומיאן, ערך מחנה אימונים בצגקדזור, כדי לעזור ללבון ארוניאן, חברו ושותפו למשחק של נדניאן, התכונן לתחרות המועמדים של מחזור אליפות העולם בשחמט 2012.
נדניאן אמר פעם בראיון שאחד האירועים השמחים של חייו היה סיום אולימפיאדת השחמט 2006 בטורינו בשנת 2006, כאשר התלמיד שלו סרגיסיאן היה לאלוף אולימפי עם הקבוצה הארמנית, והתלמיד השני שלו, אקוביאן, זכה במדליית ארד עם נבחרת ארצות הברית.
באולימפיאדה בדרזדן, הסיפור חזר על עצמו: סרגיסיאן זכה במדליית זהב לקבוצות ואקוביאן בארד.
אחד מתחביביו של נדיניאן, בנוסף לקריאה והופעות פסנתר קלאסי, וכתיבת פתגמים, הוא כתיבת בעיות שחמט הרכב.
בעיית השחמט הראשונה שחיבר הופיעה בשנת 1986 ומאז הוא חיבר כחמישים בעיות, מתוכם הוא מחשיב כעשר או שתים עשרה כטובות.
הוא אוהב בעיקר בעיות שבהן בסוף הלבן מנצח עם מלך ופרשים בלבד.
בעוד שני פרשים אינם יכולים לכפות מט נגד מלך בודד, הם יכולים לעשות זאת במקרים חריגים מסוימים, כאשר לצד השני יש רגלים או כלים אחרים.
הרעיון מגולם באופן הברור ביותר בבעיה המקורית של נדניאן עם שבעה פרשים (ר' תרשים).
בדצמבר 2009, ChessBase פרסם שלוש בעיות של נדניאן בתמת פרשים, וקראו לו "מלחין שחמט היפופילי".
נדניאן גם אוסף ספרי שחמט, ויש לו ספריה פרטית של יותר מאלף כרכים.
הוא גם משחק שחמט בהתכתבות.
הוא נשוי מאז 1999 לאוולינה זחריאן, והם הורים לבן ובת.
אשוחית סיטקה (שם מדעי: Picea sitchensis; באנגלית: Sitka spruce) היא עץ מחטני ירוק-עד גדול שגובהו מגיע עד קרוב ל-100 מטרים וקוטר גזע של עד חמישה מטרים בגובה חזה.
זהו מין האשוחית הגדול ביותר והעץ המחטני החמישי בגודלו בעולם (אחרי סקוויה ענקית, סקוויה נאה, קאורי (Agathis australis) וארז אדום מערבי (Thuja plicata)), והעץ המחטני השלישי בגובהו (אחרי סקוויה נאה ואשוח דאגלס חופי).
אשוחית סיטקה היא אחד המינים הבודדים המגיעים לגובה של מעל ל-90 מטרים.
המין קרוי על שם העיר סיטקה בדרום-מזרח אלסקה, והוא העץ הרשמי של אלסקה.
תחום התפוצה של העץ משתרע לאורך החוף המערבי של קנדה ונמשך עד צפון קליפורניה בארצות הברית.
לאשוחית סיטקה יש מערכת שורשים רדודה (ציצת שורשים) ולכן העץ פגיע לרוחות.
בקרקעות עמוקות יכולה מערכת השורשים לחדור לעומק של עד 2 מטרים.
מערכת השורשים מתפרשת לרוחב עד לאורך של 23 מטרים.
השורשים המתפרשים לרוחב גדלים בקצב של קרוב ל-42 עד 167 סנטימטרים בשנה, אם כי נתון זה משתנה בהתאם לתנאים.
כך למשל, הגידול של השורשים נעצר לגמרי באדמה ספוגה במים.
לאשוחית סיטקה יש מיקוריזה עם מעל ל-100 מיני פטריות.
קליפת הגזע דקה ובנויה מקשקשים, המתקלפים בלוחיות עגולות קטנות ברוחב בין 5 ל-20 סנטימטרים.
בעצים צעירים גוון הגזע הוא אפור כהה, ככל שהעץ מתבגר הגוון הופך אדמדם.
ענפים צעירים מכוסים בקליפה חומה מתולמת.
העצה רכה וקלה יחסית, כאשר עצת הירך צהובה-לבנבנה עד גוון שמנת ועצת הגלעין חומה צהבהבה.
העץ קל לעיבוד ומתייבש בקלות.
אשוחית סיטקה היא עץ ירוק-עד גדול הצומח לגובה שבין 50 ל-70 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן עד 95 מטרים, כשקוטר הגזע מגיע עד 5 מטרים.
זהו מין האשוחית הגדול ביותר.
משך חייו של העץ עד 800 שנים.
בשנים הראשונות העץ גדל באיטיות.
אחרי 50 שנים הוא יכול להגיע לגובה של עד 27 מטרים.
נוף של עצים צעירים הוא חרוט צר.
בעצים מבוגרים יותר הנוף הוא חרוטי יותר, כאשר בעצים עתיקים הענפים מתחילים בגובה שבין 30 ל-40 מטרים מהקרקע.
הענפים ניצבים במאוזן ומכוונים כלפי מעלה רק בחלק העליון של הצמרת.
באמצעות יצירת גרים מסוגלת אשוחית סיטקה לחדש את צמרת העץ שנפגעה בסופה.
עצים הגדלים לאורך נתיבי מים או במישורי הצפה מייצרים שורשי מים.
הניצנים הם בגוון חום-צהבהב בצורת חרוט.
אורכם בין ארבעה לחמישה מילימטרים, כשהם גדולים יותר בצמרת מאשר בחלק התחתון.
העלים הם דמויי מחטים חדות ונוקשות, אורכם בין 15 ל-25 מילימטרים, רוחבם מילימטר אחד וצורתם שטוחה בחתך רוחב.
תחתיתם דמוית שדרית כשיש בין חמישה לשמונה שורות של פיוניות בכל צד של השדרית.
הם גדלים בצורה רדיאלית מהענפים, אבל בתחתית הענפים הם נפרדים.
החלק העליון של המחט הוא ירוק בהיר ובו יש בין שורה לחמש שורות של פיוניות בשתי רצועות, והחלק התחתון הוא ירוק אפור כסוף.
אורך החיים של המחטים הוא בין חמש לשש שנים.
אשוחית סיטקה הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל פרחים משני המינים על אותו עץ.
העץ פורה החל מגיל 20 עד 40 שנים.
הפריחה תלוית מיקום וטמפרטורה ומתחילה בסוף אפריל בחלק הדרומי של אזור התפוצה ומסתיימת בתחילת יוני בקצה הצפון-מערבי של אזור התפוצה.
האצטרובל הזכרי הוא בגוון אדום כהה ומתפתח מניצנים קטנים שעל הנצרים הצדדים של ענפים צעירים באמצע הנוף או בחלקו התחתון.
האצטרובל הנקבי הוא גליל צר מתנדנד שאורכו 6–10 סנטימטרים ורוחבו 2.5 עד 3 סנטימטרים.
הקשקשים המכסים את האצטרובל מלבניים, הם דקים, גמישים, ומסתיימים בשוליים משוננים.
צבעם צהוב-ירקרק, והוא משתנה כשהם מבשילים, 7-5 חודשים אחרי ההאבקה, לחום בהיר.
הזרעים מופצים משלהי אוגוסט עד תחילת ספטמבר, שנה אחר-כך.
הזרעים שחורים, באורך 3 מילימטרים, כשלזרע צמודה כנף צרה בגוון חום בהיר באורך 7–9 מילימטרים.
אלף זרעים שוקלים 2.16 גרם.
תחום התפוצה הטבעי של אשוחית סיטקה הוא לאורך החוף המערבי של אמריקה הצפונית, מהאי קודיאק באלסקה דרך קולומביה הבריטית בקנדה והמדינות וושינגטון ואורגון ועד מחוז מנדוסינו בצפון קליפורניה בארצות הברית.
העץ סביל למליחות ולכן אפשר למצוא אותו על קו החוף ממש.
תחום התפוצה בתוך היבשה משתרע לעיתים קרובות ללא יותר מ-30 קילומטרים מהחוף ומקסימום 210 קילומטרים.
תחום התפוצה משתרע ברצועה בת 2,500 קילומטרים, שבה העץ לא גדל בדרך כלל מעל לגובה של 300 מטרים.
המקום הגבוה ביותר בו גדל העץ הוא בקו העצים בגובה 910 מטרים בדרום-מזרח אלסקה.
יש חורשות מעטות שבהן צומחים עצי אשוחית סיטקה בלבד, חלקן באי ונקובר בקולומביה הבריטית, שבו עדיין ניתן למצוא חורשות מקוריות שבהן העץ משגשג.
אשוחית סיטקה היא מין עץ הגדל היטב באקלים חופי גשום וערפילי שבו הטמפרטורות נמוכות, החורפים נוחים והקיצים קצרים וקרירים.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא בין 660 מילימטרים ל-3,100 מילימטרים כתלות במיקום.
הערפל התדיר מחליף בחלקו את הגשמים באזורים שבהם כמות המשקעים נמוכה.
הקרקע המיטבית לאשוחית היא קרקע עמוקה בעלת גרגרים גסים מנוקזת היטב.
העץ מעדיף נהרות רדודים ומורדות שעליהם זורם מים.
ה-pH של הקרקע צריך להיות בין 4.0 ל-5.7. לקרקע דחוסה או ספוגה במים יש השפעה שלילית על הגידול של השורשים.
העץ תלוי בהספקת של סידן, מגנזיום וזרחן.
עם זאת השקיה במים חשובה יותר מהספקה חומרי מזון.
העץ גדל בדרך כלל ביער גשם ממוזג, כשחורשות של אשוחית סיטקה בלבד נדירות.
הוא גדל בצפון אזור התפוצה בדרך כלל בחברת צוגה מערבית (Tsuga heterophylla) ובדרום בחברת אשוח דאגלס, ברושית לאוסון (Chamaecyparis lawsoniana), אורן מפותל, אורן לבן מערבי (Pinus monticola), סקוויה נאה וארז אדום מערבי (Thuja plicata).
צפונה משם הם מוחלפים על ידי ברוש נוטקה (Xanthocyparis nootkatensis), צוגה הררית ואשוח תת-אלפיני.
העץ נשתל בחלקים מאירלנד ובריטניה הגדולה, לאחר שהובאו לשם על ידי הבוטנאי דייוויד דאגלס ב-1831, ובניו זילנד, אף שלא בממדים המחייבים את הגדרתו כמין פולש.
אשוחית סיטקה גם נשתלה בצורה נרחבת בדנמרק, נורווגיה ואיסלנד.
בנורווגיה החלו לשתול אשוחית סיטקה בתחילת המאה ה-20. העץ נשתל על שטח של חצי מיליון דונם בעיקר לאורך החוף.
העץ רגיש פחות לרוחות ואוויר מלוח מאשוחית נורווגית.
מאמצים להיפטר ממין זה התחילו בנורווגיה כיוון שאשוחית סיטקה שולטת באקולוגיה המקומית שמינים מקומיים מעטים מצליחים להתחרות או לשגשג בצלו, ולכן הוא נחשב מין פולש.
העץ של אשוחית סיטקה קל ומוצק, נוח לעיבוד והוא סוג עץ מבוקש באמריקה הצפונית אף על פי שעמידותו נמוכה.
עץ מאיכות טובה משמש לבניין כלי נגינה, בעיקר גיטרות אקוסטיות וקלאסיות, פסנתרים, כינורות ונבלים, ובעבר שימש גם לתרנים באניות מפרש.
עץ באיכות נמוכה משמש לבנייה, או כמקור לנייר.
ספיריט אוף סנט לואיס, המטוס שבו חצה צ'ארלס לינדברג את האוקיינוס האטלנטי, היה בנוי ברובו מעץ של אשוחית סיטקה.
האינדיאנים ששכנו לחוף האוקיינוס השקט דוגמת שבטי הסאליש (Coast Salish), הנו-צ'ה-נולת (Nuu-chah-nulth) והקוואקוואקאואקו (Kwakwaka'wakw) נהגו להשתמש בשורשונים של העץ על מנת לקלוע סלים וכובעים.
בנוסף, הם השתמשו בסיבים מהעץ לארוג בדים, בייחוד גלימות חסינות לגשם.
השרף של העץ שימש לאטום סירות קאנו.
הענפים המכוסים בשרף שימשו כחומר דלק, אבל היו גם אביזר חשוב בטקסים ובריקודים.
הקליפה הפנימית אכילה, הן טרייה או מבושלת כמו עוגייה, או כתוספת מסמיכה למרקים.
בנוסף העץ שימש לריפוי פצעים, ונהגו ללעוס אותו כאמצעי לטפל בשיעול ובמחלות ריאה.
בשל הנוף הרחב וחסר הצורה כמעט שלא נוהגים לשתול אשוחית סיטקה כעץ נוי בגנים ובפארקים.
טיפוח מוצלח של אשוחית סיטקה קורה באזורי חוף לחים ובאזורים הררים גשומים.
את העץ החלו לגדל בכמות קטנה במרכז אירופה בשנות ה-80 של המאה ה-19. מתוך ההנחה שהצרכים של העץ מבית הגידול מינימליים נהגו לגדל את העץ בקרקע רוויית מים.
היבול מעצים אלו לא היה כלכליים ומנקודת המבט העכשווית הם היו פגיעה במערכת האקולוגית המקומית.
עם זאת, באתרים טובים יותר העץ מייצר נפח מרשים.
הסיכון הגדול ביותר שאינו ממקור ביולוגי הוא נזק מסופות.