tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות ה-80' של המאה ה-17 כתב עוד שבעה מחזות, בעיקר עיבודים של יצירות קיימות.
הלברית של דידו ואניאס, האופרה היחידה המושרת כולה של הנרי פרסל, עוצבה על פי "ברוטוס מאלבה".
האופרה, שהוצגה כנראה ב-1689 בפנימייה לבנות אצולה בצ'לסי בניהולו של ג'ושיאס פריסט, נועדה על פי סימנים שונים להצגה בחצר המלך.
העלילה הדחוסה מדי התאימה, על אף מגרעותיה, למלודיות ולרצ'יטאטיבים עתירי ההבעה של פרסל.
עיצוב דמותו של אניאס לוקה אמנם בחסר, אבל דווקא חיסרון זה מבליט ביתר שאת את דמותה הטרגית של דידו.
הפרולוג המושר, שהקדים את האופרה עצמה בהפקת הפנימייה ואבד לאחר זמן, היה כנראה בעל משמעות פוליטית מרומזת וסביר להניח, שכך גם האופרה עצמה, בשל נטייתו הפוליטית הברורה של טייט והשימוש המתבקש בעלילות אניאס בקרתגו לרמיזות על המתרחש בחצר המלוכה.
עם זאת, בפרק הזמן המשוער של כתיבת האופרה, בין 1684 ל-1689, היה רצוף אירועים רבים כל כך בבית המלוכה האנגלי - מות צ'ארלס השני, הדחת ג'יימס השני והכתרת ויליאם ומרי - שקשה לעמוד על כוונתו המדויקת של טייט.
צ'ארלס גילדון (Charles Gildon) השתמש הן באופרה והן בפרולוג בעיבוד שלו למידה כנגד מידה של שייקספיר, שהוצג בשנת 1700.
טייט מונה למשורר החצר ב-8 בדצמבר 1692 ומכאן ואילך היו ידיו מלאות בכתיבת טקסטים מתאימים לימי חג ואירועים שונים.
כמה מכתביו, בהם מזמור חג המולד "ועיני הרועים רואות", עודם כלולים בספרי מזמורים בני ימינו.
מרגרט לורי וקרטיס פרייס: "נחום טייט", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
הרב נחום מאיר קרליץ (במקור: ציבולניק; תרמ"ט, 1889 - ו' בטבת תשי"ט, 17 בדצמבר 1958) היה רב חרדי-ליטאי.
כיהן כרב העיירה מיישאגולה שבמחוז וילנה, ולימים ראש כולל חזון איש ורב בית הכנסת הליגמן - מראשוני בתי הכנסת בבני ברק.
ממייסדי החינוך החרדי בארץ ישראל.
נולד בהורודוק שבמחוז מינסק, בלארוס, לרב יהושע תנחום ציבולניק, מאברכי "כולל פרושים" בקובנה.
אמו הייתה אחותם של הרבנים שניאור פייבוש גולוב, אב"ד דרבנה, והרב חיים שלמה גולובנציץ, ששימש ראש ישיבה במינסק וכיהן ברבנות מוהילב ובסוף ימיו בירושלים.
בהיותו תינוק בן כמה חודשים נפטר אביו, ואמו מסרה אותו לאחיה הרב שלמה גולובנציץ כדי שיגדלו בביתו ויחנכו בדרך התורה.
בהיותו בבית משפחת גולובנציץ במינסק נקלע לעיר נער יתום בשם אהרון קוטלר, והשניים התיידדו וקבעו לימוד בחברותא במשך תקופה.
בשנת תרס"ה (1905) נסעו השניים ללמוד בישיבת סלובודקה.
כעבור זמן עבר נחום מאיר ציבולניק ללמוד בישיבת וולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, ומשם נסע ללמוד בתלמוד תורה בקלם.
לאחר כשנתיים וחצי שב לישיבת סלובודקה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר עם תלמידי הישיבה לעיר קרמנצ'וג.
עם תום המלחמה עבר ללמוד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים.
נישא לבתיה קרליץ, כמה שנים לאחר פטירת אביה הרב שמריהו יוסף קרליץ.
לאחר נישואיו החליף את שם משפחתו מציבולניק לקרליץ, כשם משפחת חותנו, כדי לקבל נתינות פולנית.
במשך תקופה נסע מביתו לישיבת מיר.
כעבור זמן התמנה לרבה של מיישָגולה שבמחוז וילנה.
בשנת תרצ"ה (1935), שנתיים אחרי עליית גיסו החזון איש, עלה הרב נחום מאיר קרליץ עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בסמוך לגיסו בבני ברק.
יחד עם גיסו הרב שמואל גריינימן ייסד את "מרכז חינוך התורה בארץ ישראל", שהוקם ביוזמת החזון איש ואיגד עשרות מוסדות תורניים ודתיים ביישוב החדש.
בשנת 1939 בבחירות הראשונות שנערכו בעיר בני ברק, היה מועמד מטעם רשימת פאג"י למועצת העיר בני ברק, הרשימה זכתה במקום אחד בלבד, והוא לא נבחר.
בשנות ה-50 התמנה כרב בית הכנסת הליגמן שבמרכז בני ברק.
לאחר פטירת החזון איש התמנה לעמוד בראשות כולל חזון איש שבשכונת זיכרון מאיר.
נפטר בשנת תשי"ט, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, בסמוך לקבר גיסו החזון איש.
היה נשוי לבתיה (לבית קרליץ).
הרב נסים - פוסק הלכה חרדי.
הרב יהושע תנחום (נפטר בט"ו בחשוון תשל"ז).
רבי נחום יהושע הלוי פיצ'ניק (ט' בניסן תרל"א, 1880-י"ד באלול תש"ב, 1942) כיהן במקביל כרב בדומברוביץ ובסארני, וכן כאדמו"ר בדור חמישי בשושלת ברזנה לצד אחיו רבי יצחק שכיהן בברזנה.
כמו כן היה חבר הנהלת אגודת הרבנים בפולין.
נספה בשואה בשדה פתוח ליד סארני.
נולד לר' אברהם שמואל פיצ'ניק מברזנה, שהתייחס לשל"ה, למהרש"א ולט"ז, וצאצאם של רבי דוד מסטפין, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ורבי אהרן מצ'רנוביל.
הוסמך לרבנות בגיל 17, אך בשל דרישת חותנו, שימש גם את רבי חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק והוסמך על ידו.
לאחר נישואיו להינדא פרל בתו של רבי אלתר מרדכי ספרד מאוסטרהא שקד על לימודיו במשך 15 שנים ולאחמ"כ מונה לרב ואב"ד בדומברוביצה.
התפרסם כמחמיר לעצמו ומקל לאחרים.
חי בצמצום וסירב לקבל תשלום בעבור הוראות של איסור והיתר ועריכת חופה וקידושין, אף שדבר זה היה מקובל.
התפרסם בגדולתו רוחנית וכמנהיג ונבחר לתפקיד חבר הנהלת אגודת הרבנים בפולין.
לאחר ארגונם מחדש של קהילות יהודי פולין, מונה לרב לשמונה קהילות באזור סארני, אך המשיך לגור בדומברוביץ.
היה מלחין מחונן, ולחן שלו פורסם ב"אנתולוגיה של המוזיקה היהודית" מאת נחמיה ווינובר, שיצאה לאור על ידי הסוכנות היהודית בניו יורק.
בשנותיו האחרונות תמך בהתלהבות ביישוב ארץ ישראל וברעיון הציוני.
הוא חתם על כרוז למען "מחלקת החרדים של קק"ל.
בנו היה הרב אהרן הלוי פיצ'ניק - היה רב דתי-לאומי.
נינו, הקרוי על שמו, הוא המשורר והמטפל נחום פצ'ניק מתגורר כיום בשדה בועז בגוש עציון.
בזמן השלטון הקומוניסטי זכה להערכה רבה, ואף בזמן השלטון הנאצי לא פגעו בו במשך זמן ניכר.
אף שיכול היה לברוח בזמן זה, לא רצה לעזוב את קהילתו.
נוצרים רבים שהעריצוהו הציעו לו לעזור לו לברוח, אך הרבי סירב לעזוב את עדתו.
בליל י"ד באלול תש"ב גילה לו אוקראיני אחד כי מתוכנן טבח ביהודים ורצה להצילו, אך שוב התנגד הרבי והעדיף להישאר, אך הפיץ את הדברים בין שאר היהודים ואמר שעליהם לברוח מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים.
לפנות בוקר הוצאו יהודי סארני לשדה פתוח סמוך לעיירה, ולשם הובאו יהודים נוספים מיישובים בסביבה.
בהמשך הבוקר אסף ר' נחום יהושע את הרבנים שהיו במקום, והרבנים ובתוכם הרבי התעטפו בטלית ולבשו קיטל ויחד עם 16,000 היהודים שהיו במקום קראו בקול את הווידוי.
היהודים ובהם הרבי ורוב משפחתו נרצחו ביריות לתוך ארבעה בורות גדולים שהוכרחו לכרות על ידי הנאצים ולאחר שחויבו להתפשט.
הרבי נכנס לבור כשהוא לבוש ציצית שכיסתה את רוב גופו וחבוש כיפה.
בתו של האדמו"ר מברזנה-דומברוביץ אמרה בקבר הפתוח לפני היריות:
נחום לב (9 באוקטובר 1956, ד' בחשוון ה'תשי"ז – 23 באוגוסט 2000, כ"ב באב ה'תש"ס) היה לוחם ומפקד ביחידות מיוחדות בצה"ל (ובהן סיירת מטכ"ל ויחידת שלדג), מעוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
נחום לב נולד ב-1956 בשיקגו שבארצות הברית להוריו דבורה (לבית לדרר) ופרופ' זאב לב.
הוא נקרא על שם סבו שנספה באושוויץ.
הוא גדל בירושלים, תחילה בשכונת רחביה ובהמשך בשכונת גבעת המבתר.
כשהיה בן 12 נפטרה אמו מסרטן, אירוע שהיווה ציון דרך משמעותי בתהליך התבגרותו.
על הטראומה הכרוכה ביתמות הוא סיפר במונולוג שהתפרסם בספר "ושיודע לשאול" (חרגול 1998), שכתב אחיו, שמעון לב.
לב למד בבית הספר היסודי חורב, משם עבר לישיבה התיכונית נתיב מאיר.
עם סיום לימודיו התיכוניים המשיך לישיבת ההסדר כרם ביבנה, שם למד תקופה מסוימת.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1974 התנדב לסיירת מטכ"ל והיה מבין הדתיים הראשונים שהתקבלו ליחידה זו.
לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה, השתתף במספר מבצעים ויצא לקורס קציני חי"ר שאותו סיים בהצטיינות.
עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות (צוות לב).
בשנת 1980, לאחר השחרור מצה"ל, נסע לטיול תרמילאים ארוך בדרום אמריקה.
במסגרת תחקיר ביטחוני שעבר עם שובו סיפר לב לחוקרים כי במהלך טיולו התנסה בשימוש בסמים קלים ובפטריות הזיה.
הודאה זו גרמה לפסילתו לתפקידים מסווגים ובכירים והשלכותיה רדפו אותו בהמשך השירות.
לב לחם במלחמת שלום הגליל כמפקד הפלגה הבוגרת במזרח לבנון למרגלות החרמון הסורי ולאחר מכן במזרח ובמערב ביירות.
הוא חזר לשירות קבע ובין השנים 1984 ל-1986 שימש כמפקד הפלגה הייעודית בסיירת מטכ"ל והשתתף במבצעי מודיעין רבים ומוצלחים.
בשנים 1987 ו-1988 שימש כסגן מפקד סיירת מטכ"ל, תחת משה (בוגי) יעלון.
לב התמנה ל"מצביא" של מבצע הצגת תכלית, במטרה להתנקש בחייו של ח'ליל אל-וזיר, המכונה אבו ג'יהאד בביתו שבתוניס.
במשך חודשים רבים עמל על תכנון המבצע לפרטיו, והיה אחראי על תרגול הכוחות.
במהלך המבצע הוביל לב את כוח החוד שפרץ לבית, והיה בין שני הלוחמים שפעלו ראשונים במבצע, והרגו את השומר ששהה במכונית.
על פועלו במבצע העניק לו הרמטכ"ל, דן שומרון, את צל"ש הרמטכ"ל.
לאחר מכן, משלא מונה למפקד היחידה, פרש מצה"ל ושימש כמפקד כוחות המילואים של סיירת מטכ"ל בדרגת סא"ל.
בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה השתתף לב בתכנון המבצעים המיוחדים והתווה תוכניות לפשיטה על אזורי השיגור של טילי הסקאד העיראקיים.
לאחר המלחמה מונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים והועלה לדרגת אלוף-משנה.
לב הניח את היסודות לפעילויות של יחידה זו, עליה פיקד עד שנת 1995. לאחר שלא ניתן לו לפקד על חטיבת חי"ר סדירה בחר לפרוש, והשתחרר סופית מצה"ל בשנת 1996.
בשנים שלאחר מכן ייסד חברת הייטק שעסקה בצילומי וידאו תלת־ממדיים וייסד עמותה כנגד הטרדות מיניות בצה"ל.
לב היה חובב אופנועים, והתגורר לסירוגין בתל אביב ובאילת.
הוא נהרג בתאונת אופנוע בכביש הערבה יחד עם יעל מילר ב-23 באוגוסט 2000, כאשר רכב עוקף פגע בהם חזיתית.
בשנה שלפני מותו עסק בכתיבת ספר הדרכה לנהיגה בטוחה על אופנוע.
הספר "אופנועים - רכיבה נכונה" ראה אור רק לאחר מותו.
חבריו ובני משפחתו הקימו לזכרו את מצפור עין עברונה, הנמצא בקצה דרך עפר המתחילה סמוך ליישוב באר אורה, 15 ק"מ צפונית לאילת.
לצד התצפית אל עבר הרי אדום והמדבר, הונחה מצבה עליה נחקק הפסוק: "בסופה ובסערה דרכו וענן אבק רגליו".
תא"ל (מיל') גל הירש שירת תחת פיקודו של לב בכוחות המיוחדים של חיל האוויר, והקדיש לנחום לב את ספרו "אנחנו לפני אני" וכתב:
אביו, איש תנועת המוסר, מתלמידי ר' ישראל מסלנט, שימש דיין בקלם, ר"מ בישיבת ראדין, התפרנס מספרי ההלכה, המוסר והאגדה שחיבר.
המשפחה חיה בדלות חומרית, אך בעושר רוחני.
אביו חינכו ברוח תנועת המוסר.
למד ב"חדרים" ומספר שנים בישיבת ראדין.
בשנת תרס"ו-1906, כשהיה בן 15, עלה לירושלים עם הוריו.
המשפחה התגוררה בחצר שטרויס, שם התיישבו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא.
למד כשנתיים בישיבת עץ חיים.
בתקופה זו הצטרף לצעירי היישוב החדש – אנשי העלייה השנייה ותלמידי "בצלאל".
התחיל לכתוב בעילום שם בעיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה (חתם בפסבדונימים שונים, בהם 'ירושלמי', 'בחור ישיבה' ו'נחמן').
הצטרף בסתר למפלגת "הפועל הצעיר" וכתב מירושלים לעיתונהּ (חתם בפסבדונימים שונים, בהם 'פליט הישיבה' ו-'חבר').
ניסה לנהל מטעמה בקרב בחורי הישיבה תעמולה ליציאה לעבודה, שלא נשאה פרי, וב-1908 ברח מביתו ומהישיבה ונסע לעבוד כפועל במושבה רחובות, בעיקר בפרדסי "מנוחה ונחלה" שניהל אהרן אייזנברג.
תקופה מסוימת התגורר בחדר אחד עם א"ד גורדון ונח נפתולסקי, והתיידד עם יוסף אהרונוביץ וצבי סוכובולסקי.
בשנת 1910 היה ממייסדי "קלוב (מועדון) הפועלים" הראשון בירושלים, והיה חבר בו עד 1911, יחד עם דוד בן-גוריון, רחל ינאית, יעקב זרובבל ועוד.
ב-1919, אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה ממייסדי אגודת "שפתנו" בירושלים, בראשותם של בן-יהודה, זאב ז'בוטינסקי ודוד ילין, שפעלה לחזק את מעמדה של השפה העברית ביישוב.
תקופה מסוימת היה בין עובדי הוועד הפועל של ההסתדרות בירושלים.
במשך מספר שנים היה חבר ועדת התרבות וחבר משפט החברים שליד מועצת פועלי ירושלים.
אחרי ניסיונו הקצר בעבודה חקלאית, עבד בעבודות שונות: פועל דפוס, מגיה, מורה, מורה דרך, ובעיקר בתור מתרגם ועיתונאי.
תרגם מאמרים עיתונאיים וספרות יפה עבור המוסדות הלאומיים ועבור עיתונים שונים, וכתב מאמרים בעיתונים העבריים בישראל ומחוצה לה: "השקפה", "החרות" (חתם בשם 'עמנואל'), "הפרדס", "הד ליטא" (קובנה), "המצפה" (קרקוב), "הדואר" ו"התורן" (ניו יורק), "הפועל הצעיר", "הארץ" ו-"מזרח ומערב" (של אברהם אלמליח) ו"דבר".
דיווח על הנעשה בירושלים ועל היישוב הישן.
בשנת תרצ"ז-1937 החל לעבוד בעיתון "דבר".
תחילה היה כתב העיתון במושבה פתח תקווה, וב-1938 עבר למושבה נתניה והיה כתב העיתון בה עד 1949. בשבתו בנתניה כיהן לסירוגין כחבר בוועדות התרבות מטעם העירייה, חבר במשפט השלום ליד העירייה ויו"ר ועדת השקל המקומית.
באוקטובר 1948, אחרי קום המדינה, עִברת את שמו ל"מליץ".
ב-1949 עבר להתגורר בשדרות סמאטס 4 בתל אביב.
משנה זו עבד במערכת העיתון כמתרגם ועובד הארכיון.
כתב רשימות ב"דבר" וב"הגה" (העיתון לעולים שליד "דבר"), ערך ותרגם מיידיש ומגרמנית.
תרגם מספר ספרים מיידיש ומגרמנית.
באייר ה'תר"ע (יוני 1910) התארס ובכסלו תרע"א (1910) נישא לטובה גולצֶ'בסקי (גולשבסקי).
בני הזוג היו הורים לרבקה (נפטרה בילדותה), ליחיעם ולדבורה.
אשתו נפטרה בא' באדר א' תרצ"ה (פברואר 1935) בתום מחלה כרונית קשה וממושכת, בגיל 43.
בח' בסיוון תרצ"ז (1937) נישא לאֶמָה מינץ, שעלתה מניו יורק.
שני ילדיו נישאו והיו הורים לילדים.
בנו יחיעם מלצן (1919–1998) היה בעל מסעדה בנשר, נישא לחנה.
בתו דבורה נישאה ב-1940 לבנימין חצרוני, חבר בקואופרטיב "שחר" בחיפה.
נחום מליץ נפטר בתל אביב ממחלת לב בנובמבר 1964, בגיל 73 ונקבר בבית עלמין הדרום.
אלמנתו אמה נפטרה ב-1976 לאחר מחלה קשה, ונקברה לצדו.
הלל צייטלין, הדבוק: (לא מעלמא הדין): הערכה מפורטת; תרגם: נ' מלצן, ירושלים הספר, תרפ"ו.
פרידה זרובבל, הייתי פליטה: מראות ורשמים מראשית המלחמה; מאידיש: נ' מלצן, תל אביב: דבר, 1941. (נדפס לפני כן ב"אֹמֶר")
שלמה ברלינסקי, ירח אדום: סיפורים; תרגם מאידיש: ק.
ברתיני; הסיפורים "זהב" ו"גדלות" תורגמו על ידי נ.
מליץ, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
נחום מגד (1936 – 4 בינואר 2021) היה פרופסור ללימודים ספרדיים, לטינואמריקנים ומדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה פרופסור אורח בבית הספר לפילוסופיה, התוכנית למדע הדתות באוניברסיטת תל אביב, חוקר דתות, תרבויות ואנתרופולוג.
נחום מגד (מיגובסקי) הגיע לקיבוץ מפלסים בשנת 1953 עם הוריו ושני אחיו, ברוך ויעקב, מהעיר מוזסוויל שבארגנטינה.
משפחה קשת יום וענייה, שהצליחה לתת לילדים חינוך ציוני חזק.
ברוך ניהל בית ספר בשדרות, שירת בהיאחזות נח"ל בקיבוץ גונן ונעדר משנת 1955 על הגבול הסורי.
איש עדיין אינו יודע בוודאות מה עלה בגורלו.
מגד שירת בחיל התותחנים, לאחר שחרורו נרשם ללימודים וסיים לימודי תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטה העברית בחוגים: ספרות עברית, מקרא, לימודים ספרדיים ולטינו-אמריקנים.
בשנים 1961–1963 נסע לשליחות בקולומביה, התמנה למזכיר כללי של המכון ליחסי תרבות ישראל קולומביה, למזכיר כללי של המכון לאחווה בין-דתית, לימד בבית הספר היהודי הרצל, ובשני סמינרים לכמורה קתולית.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בציון מעולה.
נושא הדוקטורט: "ריאליזם מיתולוגי וריאליזם סוציאליסטי בכתבי מיגל אנחל אסטוריאס".
הרצה באוניברסיטה העברית משנת 1968, קיבל דרגת פרופ' ללימודים לטינואמריקנים ומדע הדתות בשנת 1984. החל משנת 1982 היה פרופ' אורח באוניברסיטאות קולחיו דה מחיקו, האוניברסיטה הלאומית של מקסיקו, ובבית הספר הגבוה לאמנות התיאטרון.
החל משנת 1989 היה פרופ' אורח באוניברסיטה היברואמריקנית במקסיקו.
החל משנת 1991 היה פרופ' אורח בקולחיו דה מחיקו.
במחקריו, פרופ' מגד, הצליח להגיע למקומות ולטקסים האסורים ביותר לזרים באמריקה המרכזית.
קיבל תואר של חבר כבוד מידי השבטים המקומיים ואף ייצג שבטים אינדיאנים במפגשים בין-לאומיים.
זכה בשנת 1994 בעיטור "הנשר האצטקי" של ממשלת מקסיקו על מחקריו האתניים ונספח תרבות לשם כבוד של ממשלת גואטמלה 1994.
נחום מגד פרסם ספרי מחקר ועיון רבים על המורשת התרבותית האינדיאנית.
מגד הוזמן להרצות באוניברסיטאות בארצות הברית, ספרד, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גואטמלה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, ונצואלה, באגודות הסופרים ומכוני תרבות בספרד, קולומביה, ונצואלה, מקסיקו, גואטמלה, אקוודור, פרו, ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי.
וכן בישראל, הרצה במוסדות ובמכונים שונים, ביניהם האוניברסיטה הפתוחה, האוניברסיטה המשודרת, המרכז ללימודים גאוגרפיים, סמינר הקיבוצים, המרכז לבריאות הנפש בתל אביב, חוגים של פסיכולוגים ומרפאים באמנות, בקיבוצים, ובכנסים בין-לאומיים.
מלינצ'ה - הצעירה האינדיאנית שמוטטה אימפריה, הוצאת מודן, 2009
תרבויות קדומות ביבשת אמריקה, הוצאת משרד הביטחון, 2006
כשהזמן נסדק והעצים בוכים, הוצאת חרגול, 2004
המיתולוגיה האינדיאנית (של מרכז אמריקה), הוצאת מפה, 2001
האצטקים - מחנית השמש לחניתות שבורות, הוצאת דביר 1996
שערי תקווה ושערי אימה (שמאניזם, מאגיה וכישוף בדרום ומרכז אמריקה), הוצאת מודן, 1998
שק שנפרם, (קובץ שירים) הוצאת עקד 1989
נחום יואל הלפרין (י"ז בחשוון תרע"א, 19 בנובמבר 1910 – ה' בכסלו תשמ"ז, 6 בדצמבר 1986) היה איש עסקים, עסקן ואיש ציבור חרדי, מראשי הציבור החרדי בתל אביב, יו"ר אתרא קדישא.
נולד בדליטין שבגליציה, בנו השני של יעקב הלפרין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, נמלטה משפחתו לווינה, שם שהתה מספר חודשים ומשם עברה לאמסטרדם, והתגוררה בה במשך שבע שנים.
בשנת 1920, בהיותו בן תשע, נשלח על ידי אביו לתלמוד תורה בלייפציג, שם למד תורה אצל הרב דוד פלדמן.
כעבור שנה שבה משפחתו לווינה והוא למד בתלמוד תורה מקומי.
היה חבר צעירי אגודת ישראל בווינה.
השתתף בשתי הכנסיות הגדולות של אגודת ישראל שהתקיימו בווינה בשנות ה-20. היה מקושר לאדמו"רי חסידות רוז'ין שהתגוררו בווינה ובראשם האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב.
בשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בתל אביב.
הוא ניהל עסקים ענפים, בין השאר היה בעל מחסני קירור, אולם ומסעדה בתל אביב.
הלפרין היה מקורב מאוד לחזון איש, אשר העיד עליו "בכל ביתי נאמן הוא".
הוא סמך על יושרו ונאמנותו ומינה אותו כגזבר במוסדות וארגונים שונים, בין השאר של קרן השביעית.
בשנות ה-40 וה-50 היה פעיל מרכזי בנושאים הדתיים ובמאבקי היהדות החרדית על שמירת צביון הדת בארץ ישראל.
בביתו בתל אביב נערכו אסיפות וכינוסים ציבוריים שונים.
הוא אירח בביתו רבנים ואדמו"רים ידועים, וכמו כן ביתו שימש כהכנסת אורחים לעניים ונזקקים.
על פי בקשת החזון איש הוא כיהן כנציג ברשימה החרדית של עיריית בני ברק.
היה יו"ר "משמרת השבת" בתל אביב ופעל למניעת חילולי שבת בעיר.
היה פעיל מרכזי בתחום החינוך החרדי ביישוב החדש ומראשי העסקנים של החינוך העצמאי בשנותיו הראשונות.
התפרסם כשנכנס לקיבוץ של הבחרות הסוציאליסטית כדי להציל יריעות של ספר תורה שחוללו.
היה חבר ההנהלה של ארגון אתרא קדישא, ובשנות ה-70 התמנה ליו"ר הארגון.
פעל להצלת בית הקברות היהודי העתיק בווינה, ובעקבות זאת כתב לו הרב יעקב ישראל קניבסקי: "ולוואי שיהא חלקי עם חלקך בעלמא דקשוט" (=בעולם האמת).
הלפרין היה פילנתרופ של מוסדות תורה, חינוך וחסד בארץ ישראל ובארצות הברית.
נפטר מדום לב בשנת תשמ"ז, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק, שהוקם על ידי אביו.
לזוג נולדו שבעה בנים ושבע בנות.
אחד מבניו הוא אברהם הלפרין.
בין חתניו: מאיר פרוש, אייזיק רייכמן ורבי ישראל אשר פרנקל (אביו של האדמו"ר מרימנוב).
על שמו של הלפרין הוקמו שתי ישיבות בבני ברק בשם "חזון נחום" - ישיבה קטנה במתחם של "מוסדות הלפרין" בבני ברק וישיבה גדולה בשיכון ה' בעיר.
כמו כן הוקמו על שמו בית כנסת "חזון נחום" בשכונת גילה בירושלים ו"כולל עיון הלכה חזון נחום יואל" בבורו פארק.
הונצח בשערי בית הכנסת המרכזי של "רחמסטריווקא" בירושלים.
על שמו ולזכרו נוסד ארגון ההצלה החרדי הראשון בישראל - "ארגון הצלה לב נחום יואל".
לימים שונה שמו להצלה-גוש דן.
ב-2010 תרם בנו אברהם חצי מיליון דולר לשיפוץ המקווה בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, לזכרם של אביו וסבו, מייסד השכונה.
בן אחר, אהרן מלונדון, תרם בית כנסת בלייקווד בשם בית נחום.
הרב נחום קפלן שנודע בכינוי: ר' נחום מגיד או המגיד מווארשא (תקצ"ד, 1834 – י"ט באדר תרע"ג, 1913) היה מגיד מישרים בוורשה ובשנותיו האחרונות בירושלים.
בנם של משה אהרן גרוסברד ובלומא הענע משאוול.
נישא לרייזא, בתו של שמעון אפשטיין, אביו חורגו וחמיו של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין - החפץ חיים.
התגורר בלידא ושימש כר"מ בישיבה המקומית.
לאחר מכן היה מגיד מישרים בוורשה ולכן נקרא "המגיד מוורשה".
הוא נסע לארץ ישראל בגפו ובמשך מספר חודשים שהו אשתו וילדיו בבית החפץ חיים בראדין, עד שהצטרפו אליו.
הוא התגורר בעיר העתיקה ושימש כמגיד בבית הכנסת "בית יעקב" בחורבת רבי יהודה חסיד.
חיבר ספרים על מסכתות מסדר זרעים, וכן על מגילת אסתר ומגילת רות.
הרב יוסף חיים זוננפלד כתב בהסכמה לספרו: "הנה כבר יצא מוניטין של כבוד הרב הגאון המפורסם המגיד דפה עיה"ק (=עיר הקודש) תובב"א הקבוע בבית הכנסת הגדולה בחורבת רבי יהודה החסיד ז"ל כש"ת מו"ה נחום נ"י, ושפתותיו נוטפות מור ובשמים מאגדות ודרשות חז"ל".
נפטר בי"ט באדר א' תרע"ג, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
הרב זלמן קפלן (נפטר תרצ"ז) – כיהן כרב בצ'יז'ב ודיין בזמברובה, נכדו הוא נחום קפלן, מבוני קיסריה.
הרב נח קפלן (ר' נח מגיד) – ששימש כמגיד מישרים.
הרב משה אהרן פנחס קפלין – סבו של הדיין הרב כתריאל דוד קאפלין מלונדון.
בתו של ר' נחום מגיד, גיטל, נישאה לאברהם בלומנפלד, נכדו של ישראל בק וממייסדי אגודת אחוה בירושלים.
נכדם של אברהם וגיטל בלומנפלד הוא חבר הכנסת אלעזר גרנות.
נכד נוסף הוא נחום גרנות, מהנדס מים, ממייסדי היישוב סביון.
נחמות ישראל: לבאר מגלת שיר השירים ..., ירושלים: דפוס הרי"ד פרומקין, תרס"ב.
נחמות ארץ ישראל: ביאור על המשניות מס' פאה עם פירוש על הפרושים, מבבלי וירושלמי והלכה למעשה ..., 2 כרכים, ירושלים: [חמו"ל], תרס"ח–חש"ד.
וג"כ מתקוני זוה"ק הנמצא על רות ...
ונלוו להם פירוש רש"י על רות.
ונוספו לפירוש זוה"ק בביאור הגר"א וג"כ באיזה מקומות בפירושי ...
פירוש דרוש ומוסר ופלפול ...
דרך הנגלה ..., ירושלים: דפוס שעהנבוים את ווייס, תרס"ט.
נחמות ישראל: חמש דרשות ...
א) על פרשת שקלים ...
ג) על ימי הפורים ...
ד) על סעודת פורים ...
ה) על מחרת ימי הפורים ..., ירושלים: דפוס צוקרמן, תרע"ב.
נחמות קדושת ארץ ישראל: ביאור על המשניות מס' שביעית, עם פירוש על הפרושים מבבלי וירושלמי והלכה למעשה ..., ירושלים: דפוס הרי"ד פרומקין, תרע"ג.
רבי נחום טרייביטש היה אב"ד פרוסטיץ והרב הכולל למוראביה בניקלשבורג.
מחבר הפירוש שלום ירושלים על התלמוד הירושלמי, וספר קובץ על הרמב"ם.
נולד בפראג ביום ראשון ג' באלול תקל"ט לרבי זליג טרייביטש, שהיה שליח ציבור באלטנוישול.
בילדותו למד ב"בית המדרש ילדים" של הקהילה המקומית.
אביו נפטר בהיותו בגיל צעיר מאוד והוא נותר יתום ועזוב.
נעשה תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב יעקב גינצבורג רבה של פראג, שאימץ אותו.
בשנותיו המאוחרות של רבו, מינה אותו להעביר את שיעורו היומי בבית מדרשו שבפראג, ומסר לו את כל כתביו.
רבי נחום טרייביטש הכין את כתבי רבו לדפוס, והדפיסם בספר "זרע יעקב".
רבי נחום טרייביטש היה ידידם של רבנים ידועי שם בני תקופתו, כמו: רבי בצלאל רנשבורג, מחבר "הורה גבר" ו"חכמת בצלאל"; ורבי אלעזר לעוו מחבר "שמן רוקח".
בשנת תקפ"ו (1826) עזב את פראג ואת משרתו כראש הישיבה בה, והתמנה לרבנות העיר פרוסטיץ.
בחנוכה של שנת תקצ"א (1831), למעלה משנה אחרי פטירתו של רבי מרדכי בנט (נפטר בי"ג באב תקפ"ט), מונה רבי נחום טרייביטש במקומו כרבה של מוראביה, וקבע את מושבו בניקלשבורג.
הוא היה פתוח למרכיבים המתונים של ההשכלה, שהתמקדו בשפה העברית, אך לא מעבר לכך: גישתו הלכה ונעשתה שמרנית יותר ויותר ביחס לתנאים המשתנים בחבל.
הוא השלים רק בחירוק שן עם רפורמות שנכפו עוד קודם על ידי הממשלה בחיי הקהילות, דוגמת בתי-ספר כלליים.
טרייביטש היה מסוכסך עם הרב ליב שוואב מפרוסניץ, הרב הבולט ביותר ברוזנות שהחזיק בדעות ליברליות והפיץ את נוסח וינה, וניסה לשווא להכשיל את מינוייהם של תלמידו הרב צבי הירש פאסל כיורשו בעיר ההיא ושל הרב אברהם נוידא בלוישיץ.
כמו כן שלל היתר הוראה, שכל מועמד לרבנות במוראביה היה חייב לקבל אישית ממנו, מהרב יהודה לייב לעף.
למרות שידע גרמנית בסיסית – יצחק מאיר וייז, שלמד בישיבתו, זכר כי היה מסוגל לתקשר בשפה אך נזקק לעזרת הבחורים לצורכי קרוא וכתוב – הוא התנגד הן לדרשות בה בבית-הכנסת והן לשילובה המלא בבתי-הספר החדשים.
עמדותיו, בייחוד סכסוכו הממושך עם נוידא והצלחת יריביו להציגו כאויב הגרמנית, הובילו לכך שהשלטונות פגעו שוב ושוב במעמדו.
במהלך שנותיו במשרה התעלמו ממנו בפועל רוב הקהילות מחוץ לניקולשבורג.
עם מותו היה הקיטוב בין היסודות המתקדמים לאדוקים במוראביה חריף כל כך עד שנדרשו עוד ארבע וחצי שנים למצוא לו יורש, וגם אז לא היה זה רב מקומי אלא רש"ר הירש, שהובא מגרמניה.
שלום ירושלים על התלמוד הירושלמי, חלקים גדולים מהחיבור נשארו בכתב ידו, וחלקם הודפסו בסוף המאה ה-20 בפרויקט של מכון ירושלים.
שו"ת רבי נחום טרייביטש - שאלות ותשובות בהלכה.
קובץ על הרמב"ם - הספר נדפס בסוף כרכי ספרו של הרמב"ם, משנה תורה.
הרב נחום (נורמן) לאם היה רב אורתודוקסי מודרני אמריקאי, מחבר ספרים ומנהיג קהילתי יהודי.
כיהן כנשיאה השלישי של הישיבה יוניברסיטי מ-1976 עד 2003. הוא המשיך כנגיד (chancellor) האוניברסיטה וראש הישיבה עד שהודיע על פרישתו ב-1 ביולי 2013.
החזיק בתואר דוקטור בפילוסופיה יהודית.
היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שהסמיך אותו לרב בישיבת רבינו יצחק אלחנן בשנת 1951.
נחום לאם נולד בברוקלין, בניו יורק שבארצות הברית, נכד לרב יהושע בוימל.
בצעירותו למד במתיבתא תורה ודעת בוויליאמסבורג.
קיבל תואר ראשון בהצטיינות בכימיה ב־1949 בישיבה קולג' (מכללה לתואר הראשון לגברים של הישיבה יוניברסיטי).
תחילה רצה לעסוק במדע, אבל שוכנע על ידי הרב ד"ר שמואל בלקין, הנשיא השני של ישיבה יוניברסיטי, להצטרף לסגל הרבנים בישיבה יוניברסיטי.
את הדוקטורט בפילוסופיה יהודית קיבל בשנת 1966.
הרב לאם נבחר לנשיא הישיבה יוניברסיטי באוגוסט 1976, והיה הנשיא השלישי שלה, הראשון שנולד בארצות הברית.
בכהונתו כנשיא הצליח לשפר את מצבו הפיננסי של המוסד (שהיה נתון בחובות כספיים), השיג דירוג אקדמי גבוה יותר למוסד.
פרש מנשיאות האוניברסיטה ב-2003 והיה לנגיד (chancellor) שלה ועמד בראש הישיבה, וב-1 ביולי 2013 הודיע על פרישתו מתפקידים אלה.
קשר עם היהדות הלא אורתודוקסית
לאם היה מבקר חריף של ניסיונותיה של היהדות הרפורמית להגדיר מחדש את זהות היהדות באופן עצמאי.
הוא יצא בחריפות נגד החלטת התנועה הרפורמית להכיר גם באדם בעל אב יהודי בלבד כיהודי, אף אם אמו איננה יהודייה – בניגוד לעמדתה המסורתית של ההלכה היהודית, שלפיה יהדות נקבעת על פי האם (העברה מטריליניאלית).
לאם תיאר מהלך זה כ־"המעשה חסר האחריות ביותר בתולדות היהדות בת זמננו".[9] על אף ביקורתו, פעל לאם לשמור על ערוצי תקשורת בין היהדות האורתודוקסית לבין הזרמים הקונסרבטיבי והרפורמי, מתוך תקווה לשמור על אחדות העם היהודי.
הוא תמך בעבודה משותפת במסגרת מועצת בתי הכנסת של אמריקה, שבה היו חברים נציגים מכל הזרמים.
בהרצאה שנשא בפני קבוצת רבנים משלושת הזרמים, טען לאם כי רבנים לא־אורתודוקסים הם מנהיגים רוחניים "תקפים" בעבור עדותיהם, בעוד שרבנים אורתודוקסים הם מנהיגים "לגיטימיים".
הוא הסביר כי המונח "תקף" מקורו בלטינית validus – שפירושו "חזק" או "בעל תוקף" – ולכן יש לראות ברבנים הלא־אורתודוקסים מנהיגים יהודיים משמעותיים שיש לכבד את פועלם.
עם זאת, לדבריו, רק מי שמחויב להלכה באופן מלא יכול להיחשב "לגיטימי" – מונח שמקורו במילה הלטינית lex, שפירושה "חוק".
למרות מחלוקתו עם עמדותיהן ההלכתיות והתאולוגיות של התנועות הלא־אורתודוקסיות, נחשב לאם לדמות מרכזית בקרב האורתודוקסיה שתמכה בשיתוף פעולה עם הזרמים האחרים.
בשנים 1989–1990 פנה אליו ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר בבקשה לסייע בפתרון המשבר סביב סוגיית "מיהו יהודי", שהתעוררה בעקבות בקשת עלייה של מתגייר רפורמי.
לאם הציע פתרון שדרש דיפלומטיה ועדינות מצד כל המעורבים.
בהצעתו תמך שמיר, שמינה את מזכיר הממשלה אליקים רובינשטיין (לימים שופט בית המשפט העליון) לנהל משא ומתן חשאי עם נציגי שלושת הזרמים – אורתודוקסי, קונסרבטיבי ורפורמי – ובהם רבנים מישיבה יוניברסיטי, שבה כיהן לאם כראש הישיבה.
ההצעה קראה להקמת פאנל משותף שיבחן מועמדים לגיור המבקשים לעלות לישראל, ויפנה אותם לבית דין שיגיירם לפי כללי ההלכה.
במסגרת ההבנות שהושגו סוכם כי:
בית הדין המפקח יהיה אורתודוקסי, ייתכן בפיקוח הרבנות הראשית לישראל.
תוקם ועדה משותפת לשלושת הזרמים שתראיין מועמדים ותבחן את כנותם.
למרות שמספר רבנים רפורמים הסתייגו מהדרישה שבית הדין יהיה אורתודוקסי, הם הסכימו לתוכנית.
עם זאת, כאשר פורסמו פרטי ההבנות, התנגדו לה רבנים חרדים, ובהם הרב משה שרר, יו"ר אגודת ישראל העולמית, שאמר: "כן, שיחקנו תפקיד בהפסקת הפארסה ההיא, ואני גאה שעשינו זאת".
בשנת 1997 עלתה סוגיית "מיהו יהודי" מחדש בישראל, ולאם הביע תמיכה בוועדת נאמן – ועדה משותפת של רבנים אורתודוקסים, קונסרבטיביים ורפורמים, שנועדה לגבש מתווה מוסכם לגיור.
באותה שנה, בנאום שנשא בפני המועצה העולמית למנהיגות אורתודוקסית בגלן ספרינגס, ניו יורק, קרא לחיזוק שיתוף הפעולה עם הזרמים האחרים.
בנאומו הדגיש לאם כי יש להעריך את מאמצי המנהיגים הלא־אורתודוקסיים לשלב מרכיבים מסורתיים בחיי קהילותיהם, ולברך על הקמת בתי ספר יהודיים קונסרבטיביים ורפורמיים.
הוא ציין כי בבתי ספר אורתודוקסיים רבים לומדים תלמידים ממשפחות לא־אורתודוקסיות, וכי יש לעודד כל ביטוי לחיים יהודיים.
בנוסף, כתב כעשרה ספרים ומאמרים רבים באנגלית, הרשומים בערכו בוויקיפדיה באנגלית .
נחום כרמלי (הלל קרימולובסקי) (10 בינואר 1918 – 22 במאי 2013, י"ג סיוון תשע"ג) היה צייר ישראלי, חבר קיבוץ חולתה, מפעילי עלייה ב', מלוחמי הפלמ"ח, ההגנה וצה"ל.
נולד ב-1918 בפיוטרקוב טריבונלסקי בשם הלל קרימולובסקי, בנם של אשר וצפורה קרימולובסקי.
בגיל שש עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה בתל אביב.
למד בבית הספר תחכמוני והיה חבר בתנועות הנוער בני עקיבא ובמחנות העולים.
בגיל 15 התגייס ל"הגנה", וב-1936 יצא לתקופת הכשרה בתל חי והשתתף בהקמת קיבוץ חולתה.
ב-1937 החל ללמוד ציור במכון אבני בתל אביב.
בין מוריו היו יוסף זריצקי ואביגדור סטימצקי.
היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח והשתתף בפלישה לסוריה.
לאחר מכן יצא לקורס מ"כים במשמר העמק ומשם למטה הפלמ"ח, כמוביל ציוד וכלי נשק.
בתחילת 1943 נתפס עם ציוד צבאי ונאסר.
שוחרר בערבות ומשם הגיע למחנה הפלמ"ח, בקיבוץ נגבה.
שם עִברת את שמו לנחום כרמלי.
לאחר סיום קורס מ"מים בג'וערה, מונה למפקד מחלקה ובשנים 1945–1946 הדריך מחזורי קורס מ"כים של הפלמ"ח.
מתחילת 1947, ועד לאפריל 1948, היה מעורב בההעפלה, במסגרת עלייה ב', בצרפת ובאיטליה.
עם חזרתו לארץ השתתף במלחמת העצמאות, במסגרת חטיבת יפתח, בקרבות הגליל, צפת, עמק הירדן, שער הגיא, במשלטי לטרון, במבצע יורם, מבצע דני, כיבוש לוד, ועוד.
שם עבד בדיג ובמטע, ועסק באמנות.
ב-1967 התגייס לחיל הנדסה בפיקוד הצפון.
שרת כקצין ביצורים מטעם חיל-הנדסה.
מעת שחרורו ב-1982, הגביר את פעילותו האמנותית, ומשנת 1988 עסק רק בה.
'התערוכה הכללית של אמני ישראל' ו'תערוכת אמנים צעירים', מוזיאון תל אביב לאמנות (1954)
תערוכת אמני הקיבוץ, נען (1958)
בית דיזנגוף, מוזיאון תל אביב לאמנות (1959)
תערוכת אמני הקיבוץ, אירופה, אמריקה הדרומית (1965)
תערוכה של ציירי הגליל העליון ורמת הגולן, גן התעשייה תל-חי (1992)
תערוכה של אמני הגליל, מוזיאון בר דוד לאמנות ויודאיקה, ברעם (2008)
בית האמנים ע"ש מארק שאגאל, חיפה (1999)
מוזיאון השפלה, כפר מנחם (2000)
ב־1950 נישא לשושנה קלירס, בת שיקגו.
להם ארבעה ילדים: עופרה, דגנית, גליה ודויד.
הרב נחום לסמן (ה'תרפ"א, 1921 – י"ב באלול ה'תשכ"ט, 26 באוגוסט 1969) היה ראש ומייסד ישיבת מגדיאל וישיבת תושיה-תפרח.
נולד בלודז' להרב אפרים ופייגא ציפורה לסמן.
בצעירותו למד בישיבת קמניץ שנקראת ישיבת כנסת בית יצחק אצל רבי ברוך בר ליבוביץ בעל הברכת שמואל, בשנות בחרותו המאוחרות למד בישיבת מיר שנים ארוכות ונמנה עם טובי הלומדים בישיבה, כך למשל למד בקביעות בחברותא עם חברו נחום פרצוביץ במשך עשר שנים מדי יום לפני תפילת שחרית.
עם רבים מתלמידי ישיבת מיר נמלט ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לוולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, וממנה לשאנגחאי.
מיפן נסע ב-1946 עם קבוצה מבחורי ישיבת מיר גולי שאנגחאי לניו יורק והם התיישבו זמנית בפאר ראקוואי, תוקף אשרת השהייה שלו פג והוא גורש לקנדה ושהה בטורונטו תקופה קצרה עד שקיבל אשרת שהייה קבועה בארצות הברית.
הוא עלה לארץ ישראל, נישא למאשה בת הרב מתתיהו שטיגל והתיישב בבני ברק.
בתקופה שלאחר נישואיו התקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ שהראה אותו לתלמידיו כדוגמה למתמיד.
רבו, הרב חיים שמואלביץ אמר עליו בסעודת חתונתו כי בו הוא רואה דוגמה להתמדה כשל רבי עקיבא איגר.
בראשית שנות ה-50 היה ממייסדי ישיבת מגדיאל ועמד בראשה, בישיבה זו למדו רבים מבני עדות המזרח ובפרט מעולי יהדות מרוקו, כמה מהם ראו בו את מורם המובהק.
ב-1966 הקים עם הרב יעקב פרידמן את ישיבת תושיה בכפר מימון-תושיה, שנתיים לאחר הקמתה עברה הישיבה למקומה הנוכחי במושב תפרח.
כשנה לאחר התבססות הישיבה בתפרח, בי"ב באלול ה'תשכ"ט, 1969, לקה בדום לב ונפטר.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
אלמנתו ניהלה במשך עשרות שנים את בית הספר היסודי "בית יעקב" בזיכרון מאיר, בני ברק, עד פטירתה בשנת 2001. מילידיו:
הרב מתתיהו זאב - ראש הקהילה ורשת הכוללים "עמלי תורה - שנחאי".
הרב מיכאל - ראש ישיבת ברכת התורה בבני ברק.
גיטל - נשואה לרב אליעזר יהודה פינקל, ראש ישיבת מיר.
הרב יעקב חיים סופר (הנין) ירושלים.
הרב נחום טרבניק (ט' באלול ה'תרס"ד, 14 באוגוסט 1904 – ג' בתשרי ה'תשמ"ד, 10 בספטמבר 1983) היה רבו של כפר חב"ד, אב"ד בבית דין רבני חב"ד, ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד ויו"ר הוועד למען שלימות העם, שלחם למען תיקון חוק מיהו יהודי.
נולד בעיירה ליבושוי שבליטא, לרבקה והרב אליעזר מרדכי טרבניק.
בשנת תרע"ו בגיל 12 הלך ללמוד יחד עם אחיו שמעון, בישיבת ראדין של החפץ חיים ששכנה בעיר שומיאץ שבמחוז מוהילב.
שנתיים לאחר שהגיע לישיבה עברה הישיבה לעיר סְנוֹבְסְק במחוז צ'רניגוב.
בשנת תרפ"ח התחתן עם רבקה בת הרב שניאור זלמן גרליק.
בשנת תרצ"ז נאסר על ידי הסובייטים בעוון לימוד תורה ושהה בבית סוהר ובמחנות ריכוז במשך שבע וחצי שנים.
בשנת תש"ו לאחר מלחמה העולם השנייה יצא מרוסיה עם קבוצה גדולה של חסידי חב"ד לצרפת שם הקימו את ישיבת תומכי תמימים בברינואה, והרב טרבניק כיהן כר"מ עד שעלה לישראל.
בשנת ה'תש"ט עם הקמת היישוב כפר חב"ד עבר לגור במקום, ושימש כר"מ בישיבת אחי תמימים בתל אביב.
בשנת תשי"ט החל לכהן כר"מ בישיבת תומכי תמימים בלוד, ומשנת תשכ"ג כר"מ בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל בכפר חב"ד, במשך השנים הוא התמנה לכהן כר"מ ראשי, והחל למסור שיעורים כללים.
בשנת ה'תשל"ד נהרגו בתאונת דרכים כמה חסידי חב"ד, בהם הרב שניאור זלמן גרליק רבו של כפר חב"ד.
התקיימו בחירות, ותוצאתם הייתה שהרב טרבניק התמנה לרב הכפר לצד הרב מרדכי שמואל אשכנזי שכיהן כמו"צ.
שניהם הוכתרו בכ"ד בטבת תשל"ה.
לצד מינויו, המשיך הרב טרבניק ללמד בישיבה.
בשנת ה'תשל"ו, הורה הרבי מליובאוויטש לרב שלמה יוסף זוין, להקים גוף עליון של רבני חב"ד בארץ ישראל, שיהווה הסמכות העליונה של חסידי חב"ד.
עם הקמת בית הדין נתמנה הרב טרבניק כחבר בבית הדין, ובשנת ה'תשל"ח לאחר פטירת הרב זווין נתמנה הרב טרבניק לעמוד בראשות בית הדין.
במשך השנים התמנה על ידי הרבי מחב"ד לחבר בוועד למען שלימות העם, אחרי פטירתו של הרב חיים יהודה פלדי התמנה ליו"ר הוועד שלחם
למען תיקון חוק "מיהו יהודי".
הרב טרבניק נפטר בביתו לפנות בוקר בשבת תשובה ה'תשמ"ד, בהלווייתו השתתפו קהל רב, ספדו לו הרב מרדכי אליהו שדיבר על מלחמתו הקדושה למען גיור כהלכה, והרב מרדכי שמואל אשכנזי, הרב טרבניק נטמן בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
החליף אותו בתפקיד הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו את הספר מנחת נחום עם חלק מהשיעורים שמסר בישיבה.
נכדו הרב שניאור זלמן טרבניק מכהן שליח חב"ד ורב העיר אולם, גרמניה.
נחום מוכיח (נולד ב- ב-13 ביוני 1953) הוא מבקר קולנוע ומוזיקה, עורך וכתב תרבות ופזמונאי.
נולד בתל אביב, למד בעירוני א' במגמה מזרחנית ושירת בצבא ביחידה 8200. לאחר שחרורו מהצבא למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
לקראת סיום לימודיו החל לעבוד כצלם אולפן פרילנסר בתוכניות בידור שונות כגון זהו זה!, שצולמו בטלוויזיה החינוכית, באולפני הרצליה ובטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1979 סיים את לימודיו.
משנת 1980 עד שנת 1981 עבד כעיתונאי בשבועון קול תל אביב והמרכז של "ידיעות אחרונות".
בשנת 1981 נסע לניו יורק והשתתף בקורסים שונים בתחום תקשורת המונים באוניברסיטת ניו יורק.
בזמן שהותו בניו יורק התפרנס ככתב במספר עיתונים ישראלים מקומיים וכן שלח כתבות בנושאי קולנוע ואמנות לעיתונים הארץ, דבר והעולם הזה.
בין הכתבות שפרסם באותה עת היה ריאיון שערך עם הכוכב ההוליוודי ג'יימס סטיוארט.
בשנת 1984 השתלב כמבקר הקולנוע של כתב העת את.
בשנת 1988 נמנה עם הגרעין המייסד של שבועון הנוער ראש אחד ושימש בו ככתב וכמבקר קולנוע ומוזיקה.
בהמשך התמנה לעורך הבידור שלו.
במרוצת שנות ה-90 עבד כעורך וככתב תרבות בעיתוני רשת ידיעות אחרונות: 7 לילות, פנאי פלוס (גם בו שימש בין היתר כמבקר קולנוע) ולאשה.
החל מ-2005 החל לעבוד באתר התרבות הבמה ככתב וכמבקר קולנוע וכן כמבקר מוזיקה, והחל מ-2006 ועד 2014 עבד במקביל בעיתונים ישראלי, מקור ראשון ומעריב, בכולם שימש כעורך/ כתב תרבות וכן כמבקר קולנוע ומוזיקה.
ב-2015 החל לעבוד בירחון אטמוספירה ככתב קולנוע.
בשנים 2016–2017 שימש כתסריטאי וכתחקירן של תוכנית הטלוויזיה טלסינמה בערוץ הראשון.
מזה יותר מעשור משמש כחבר האקדמיה לקולנוע.
מ-2015 משמש כשופט בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים בצוותי השיפוט של פיפרסקי, ארגון המבקרים הבינלאומי.
הוא שפט בפסטיבלי מינכן גרמניה, לוס קאבוס מקסיקו, פרישטינה קוסובו, קוטבוס גרמניה, סיאטל ארצות הברית, טאיפיי טייוואן, ולדיווסטוק רוסיה, בנגלור הודו, קרקוב פולין, קרלה, הודו.
מ-2018 משדר יחד עם אלברט גבאי את תוכנית הרדיו לענייני קולנוע "סינמאקשן" ברדיו קסם 106fm וכן את תוכנית הווידאו סינמאקשן TV.
ב-2019 סיים את יצירת סרטו הדוקומנטרי "מיוחדת במינה".
הסרט התמודד ב-2020 על פרס אופיר.
באוגוסט 2021 הוקרן הסרט "מיוחדת במינה" בפסטיבל Dances with Films בלוס-אנג'לס ובספטמבר 2021 זכה בפרס בפסטיבל World Film Carnival בסינגפור.
ב-2023 התקבל לפורום המצביעים של תחרות "גלובוס הזהב".
בשנה האחרונה שוקד על בימוי "החיים כרומנו", סרט דוקומנטרי על המוזיקאי-גיטריסט-נגן בוזוקי חיים רומנו.
הרב נחום יברוב (כסלו תשט"ז – כ"ה בתמוז תשע"ט) היה מחבר ספרי הלכה, שימש כרב מערכת השחיטה בבד"ץ שארית ישראל.
נולד בבני ברק, בנם של הרב משה אהרון יצחק יברוב, שכיהן כר"מ בישיבת קרלין, ושל חוה, בת הרב יעקב מרדכי מרקוביץ, אב"ד נור שבפולין.
סבו, הרב אלתר יהודה יברוב, היה מרבני ישיבת עץ חיים.
היה מקורב למשגיח הרב בן ציון במברגר, ולימים הוציא את שיחותיו בספר "ניב שפתים - שערי ציון על התורה".
נשא את מלכה, בתו של הרב אברהם קופשיץ, רבה של שכונת נווה צבי בירושלים.
מאז נישואיו התגורר בשכונת עזרת תורה בירושלים.
לאחר נישואיו הוציא את ספרו הראשון "ניב שפתיים" על הלכות שקר.
מאז שקד על הוצאתם של ספרים רבים בכל תחומי ההלכה.
ספרו הידוע והנפוץ ביותר הוא "דברי סופרים" על הלכות אבלות, שמרכז את כל דיני ומנהגי האבלות בישראל.
היה תלמידם של הרב יוסף שלום אלישיב ושל הרב מאיר ברנדסדורפר, וקיבל מהם את דרכם בהלכות שחיטה.
היה רב מערכת השחיטה בשארית ישראל.
היה מעורב בפולמוס על זריקות בעופות.
נסע ללוס אנג'לס לצורכי ריפוי, ושם נפטר ב-28 ביולי 2019. ארונו הובא לקבורה בישראל ונקבר בהר הזיתים.
היה אב לאחד עשר ילדים.
נולד בשנת תרל"ד לרבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב והתחנך אצל סבו רבי דוד משה פרידמן, מייסד חסידות צ'ורטקוב ובנו של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
במלחמת העולם הראשונה נדד לווינה יחד עם אביו ועוד כמה מאדמו"רי רוז'ין.
בשנת ה'תרצ"ד (1933) נפטר אביו והוא החל לכהן בווינה כאדמו"ר מצ'ורטקוב תוך שהוא מבקר לעיתים את הקהילה בצ'ורטקוב.
היה מראשי אגודת ישראל וכיהן כחבר מועצת גדולי התורה שלה.
לאחר האנשלוס עונה על ידי הנאצים ומיד ברח מוינה.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והיה מרכז לחסידי רוז'ין רבים.
לאחר ששמע על זוועות השואה מצב רוחו התדרדר עד שנפטר בשנת תש"ו ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
תורתו יצאה בספר "דורש טוב" בירושלים תשכ"ד.
הרב פרידמן נישא לחוה לאה, בת דודו (מדרגה שנייה) הרב שלמה בן הרב אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (הראשון) (נפטרה בי"ג בחשוון ה'תשי"ט) .
לזוג היה בן ושתי בנות:
הרב שלמה פרידמן – ממשיך דרכו באדמו"רות
שרה – נישאה לרב יעקב השל מנובומינסק
גיטל – נישאה לרבי משה מורגנשטרן
רבי נחום מערבי (קרוי גם: נחום המערבי; המאה ה-13) היה משורר ומתרגם יהודי מרוקאי.
רבי נחום מערבי בן רבי יעקב, היה משורר ומתרגם יהודי מרוקאי, בן המאה ה-13. מעטים הידיעות אודותיו, אך כינויו בשם "מערבי" מעיד עליו שהיה בן ארץ המגרב.
מקור קדום מזכיר את עבודתו בעיר פאס שבמרוקו.
הוא תרגם מערבית לעברית את אגרת תימן מהרמב"ם, שאת שמה העברי כינה "פתח תקווה".
תרגומו זה נפוץ מאוד והוא זה שנדפס לראשונה בשנת ה'שפ"ט (1529), על ידי יוסף שלמה דלמדיגו, בספרו תעלומות חכמה.
כן תרגם מערבית פירוש לספר יצירה מרבי יצחק בן שלמה הישראלי, או מרבי ניסים גאון, ולתרגומו הקדים שיר.
לפי החוקר משה שטיינשניידר, הוא תרגם גם את הספר "עולם קטן", מרבי יוסף אבן צדיק.
לבסוף תרגם את פירושו של רבי סעדיה גאון לשלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן ואת "ספר הירושות" שלו.
במסורת השירה של יהודי מרוקו עברו שירים שהזמן המשוער של חיבורם הוא המאה ה-13, ומחברם נקרא בשם נחום.
לפי דעת כמה מן החוקרים מחברם הוא נחום מערבי.
המפורסמים בשירים אלו הם: "הסתיו ארח" ו"נרד וכרכום", שזכו להעתקות רבות.
האחרון אף הוכנס אל קובץ השירים הרשמי של שירת הבקשות, שהייתה נהוגה בקרב הקהילות במרוקו.
נחום מלצר (נולד ב-1945) הוא אדריכל ישראלי.
נחום מלצר נולד לטובה (לבית ניסנבוים) ולזכריה מלצר, ילידי פולין שעלו לישראל בראשית שנות ה-30 של המאה העשרים.
למד בתיכון עירוני ה' בעירו.
בשנים 1963–1965 שירת שרות חובה בחיל האוויר.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי למד אדריכלות בטכניון בין השנים 1965–1970, וסיים את לימודיו בהצטיינות.
עם סיום לימודיו עבר להתגורר בירושלים.
בראשית שנות ה-70, התחיל מלצר לעבוד כשכיר במשרדו של אדריכל דוד אנטול ברוצקוס, שהקשר עמו היה בעל משמעות עבורו, והשפיע על המשך עבודתו כאדריכל.
בשנים 1973–1974 שהה מלצר באנגליה ועבד במשרדי אדריכלות שונים בלונדון.
עם שובו לישראל עבד כשכיר במשרדו של אדריכל דרור חרובי, וב-1977 החל לעבוד כאדריכל עצמאי.
מאוחר יותר, ועד סוף שנת 2021, עבד מלצר לצד אדריכל יצחק אפריל ואדריכל ניסים אללו, במסגרת המשרד "מלצר אפריל אדריכלים".
כיום, מקדיש את עיקר זמנו לציור .
במהלך השנים, תכנן מלצר בתי מגורים, מוסדות חינוך ושיקום, בתי כנסת ומקוואות, וכן תוכניות בנין עיר נרחבות בערים קריית גת ובית שמש.
טיילת החומות בירושלים - הכשרת מסלול הליכה למבקרים.
עכו העתיקה: עבודות פיתוח בכיכר הדייגים, חאן אל-עומדאן וגן החפיר הפנימי של החומה.
שכונת נחלת שבעה בירושלים - הסבת המרחב העירוני לרחובות להולכי רגל ושיפוץ חזיתות.
חוף אמנון בכנרת - הכשרת חוף לנופשים.
החומה הדרומית, טבריה העתיקה - חשיפת החומה ועבודות פיתוח לאורכה.
האתר הארכאולוגי בעיר דוד, ירושלים - פיתוח שטח החפירות שנעשו בהנהלת פרופ' יגאל שילה.
שחזור שרידים בשטח G, וגישה לפיר וורן.
מלון הר ציון, ירושלים - הכשרת מבנים קיימים ותוספת בנייה למלון בן 150 חדרים.
בית היצרנים (פינת הרחובות יד חרוצים והסדנא, אזור התעשייה תלפיות, ירושלים) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
מנזר רטיסבון, ירושלים - שיפוץ של המנזר והכשרתו כמוסד לימודים קתולי.
חמישה בניינים בקמפוס עיריית ירושלים - שיפוץ לתוספות בנייה (אדריכל ראשי , טורונטו).
בית הטורקיז (רחוב פייר קניג 33, אזור התעשייה תלפיות, ירושלים) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
בית החברה הכלכלית (רחוב כנפי נשרים, גבעת שאול, ירושלים ) - בניין רב תכליתי לתעשייה ולמסחר.
קפטריה ב (אחד משני ) - מבנה לצד האגם.
החאן הירושלמי ו"המערה" - הכשרת אולם תיאטרון קטן.
גן הבוסתן (בוסתן אברהם גוזלן), שכונת ימין משה, ירושלים - גינה ציבורית סמוכה לימין משה .
מוזאון עוקשי, עכו - מוזאון וגלריה לאמנות.
מדרחוב בן יהודה, ירושלים - עיצוב מחדש של הרחוב.
הרחבת משכן הכנסת - לשכות לחברי הכנסת, בניין לוועדות הכנסת, משרדים שונים, מבנה כניסה, חניון ובניין אנרגיה.
מוזיאון ישראל, היכל הספר - שיפוץ מבנה ההיכל, בניית אודיטוריום ומעבר להיכל.
בית הכנסת החורבה בעיר העתיקה בירושלים, בנייה מחדש של בית הכנסת על חורבות הבניין שנהרס, תכנון המבנה כולו וביצוע עבודות פנים.
תב"ע לשכונת רחביה, ירושלים - תוכנית לשימור ולפיתוח השכונה (לצד אדריכל ארי כהן).
בית הנסן, ירושלים - הכשרת הבניין ההיסטורי כמוסד לתצוגה ולימודים (לתוכניות ללימודי תואר שני בעיצוב תעשייתי, עיצוב עירוני ומדיניות ותאוריה של האמנויות של בצלאל).
אודיטוריום חדש בחאן הירושלמי - תוכנית לאודיטוריום תת-קרקעי תחת לגבעת התנ"ך (לא בוצע).
"בית הנציב", דרך חברון, ירושלים - בניין משרדים ומסחר.
מרכז יום של איל"ן לאנשים עם מוגבלויות (בבית חולים אלי"ן), קריית יובל, ירושלים.
בית חולים איתנים, בית חולים פסיכיאטרי בהרי יהודה - בניית אגף אשפוז חדש לילדים ולנוער.
מלון נוטרדאם, ירושלים - תוכנית בינוי להרחבת המלון והוספת 145 חדרים.
1993 - פרס נשיא המדינה - פרויקט נחלת שבעה.
1994 - פרס אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל - פרויקט נחלת שבעה.
1997 - זכייה בתחרות תכנון מרכז טכנולוגי (מטע"מ), גבעת רם, ירושלים.
2002 - זכייה בתחרות תכנון הרחבת משכן הכנסת.
1978-1977 - מנחה לעיצוב תלת־ממדי, המחלקה לצורפות, בצלאל
2000-1990 - מנחה לפרויקט במשך מספר סמסטרים (כמורה מן החוץ), המחלקה לאדריכלות, בצלאל.
לצד פעילותו כאדריכל, עסק מלצר באופן חלקי ברישום מודלים, בציור בטכניקות שונות, ובהדפס.
בשנים 2019 - 2022 היה חבר בגלריה מרי, גלריה ירושלמית שיתופית לאמנות, שבה חברים כ-15 אמנים מתחומים שונים.
הוא הציג בגלריה שתי תערוכות-יחיד.
נחום מלצר, תערוכה, גלריה "קזה-פפה", תל אביב, 1966.
נחום מלצר, תערוכה, הגלריה של תיאטרון ירושלים, 2017.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, גלריה מרי, ינואר 2020.
נחום מלצר, בית, חלון, ים, גלריה מרי, דצמבר 2021.
נחום מלצר, ציורים ורישומים, גלריה מרי, דצמבר 2024.
2019 - ויהי ערב ויהי בוקר, גלריה מרי, במסגרת "מנופים" פסטיבל לאמנות עכשווית, ירושלים.
2019 - נפוטיזם, גלריה מרי, ירושלים.
גלריה מרי, במסגרת "מנופים" פסטיבל לאמנות עכשווית, ירושלים.
2022 - מעשה מרחב, גלריה מרי וגלריה אגריפס 12, במסגרת "מנופים", ירושלים.
2022 - ה-DNA של מרי, גלריה מרי, ירושלים.
מלצר נשוי לחגית (לבית גורלי), מורה בשיטת אלכסנדר.
נחום מלצר ויצחק יעקבי, "נחלת שבעה", בקובץ: אלי שילר ומנחם לוין (עורכים), מאה ועשרים שנה לנחלת שבעה, אריאל, מס' 71, אריאל (הוצאת ספרים).
נחום מלצר, "תכנונו מחדש ובנייתו של בית -כנסת חורבת רבי יהודה חסיד", בספר: ראובן גפני, אריה מורגנשטרן ודוד קאסוטו (עורכים), החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, ירושלים, יד יצחק בן צבי, 2010.
נחום מלצר, קטלוג התערוכה "בית, חלון, ים" (עיצוב הקטלוג: יעל בוברמן), ירושלים, גלריה מרי, 2021.
רבי נחום מרדכי פֶּרְלוֹב (בכתיב ארכאי: פֶּערְלָאוו; כ"ח בתמוז ה'תרנ"ו 9 ביולי 1896 - ט' באלול ה'תשל"ו 4 בספטמבר 1976) היה אדמו"ר חסידי, השלישי בשושלת נובומינסק, מראשי אגודת ישראל בארצות הברית, ומהאדמו"רים הבולטים בה במשך כ-40 שנה.
נולד לרבי אלתר ישראל שמעון פרלוב, האדמו"ר השני מנובומינסק, ולפיגא דינה בת רבי ברוך מאיר טברסקי מאזרניץ.
בשנת תרע"ו נשא את ביילה רחמה בת רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב.
אחרי נישואיו היה אחד מראשי הישיבה שהקים חמיו בסוקולוב.
בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל במטרה להשתקע בה; ביקורו ארך למעלה משנה, ובמהלך ביקורו נפטרה בתו חנה יוכבד בת השבע (שנותרה בפולין עם אמה עד שימצא עבודה), והוא שב לפולין עקב אסונו וקשיים כלכליים שנערמו על דרכו.
בשנת תרפ"ו היגר לארצות הברית, תחילה לבדו, ומאוחר יותר - בשנת תרפ"ט - הצטרפו אליו אשתו וילדיו.
עם בואו לארצות הברית התגורר בלואר איסט סייד, שם החל לנהוג באדמו"רות.
בשנת תשי"ד עבר לקראון הייטס.
בשנת תשכ"ח עבר ניתוח ומאז נחלש.
בשנת תש"ל עבר לבורו פארק, שם נפטר בתאריך ט' באלול תשל"ו.
אשתו ביילא רוחמה נפטרה בכ"ח בסיוון תשמ"ז.
רבי נחום מרדכי נודע כמתמיד וכלמדן מופלג.
עסק רבות גם בצדקה ובחסד.
היה פעיל במיוחד בעסקי הציבור של היהדות האורתודוקסית בארצות הברית, והיה מראשי אגודת ישראל בארצות הברית .
הוא קשר קשרי ידידות עם רבנים רבים בארצות הברית, בהם רבנים וראשי ישיבות ליטאיים, כמו רבי אהרן קוטלר ורבי משה פיינשטיין, ואדמו"רים כמו רבי יואל טייטלבוים ורבי מנחם מנדל שניאורסון.
ביקר בארץ ישראל מספר פעמים, וכן השתתף בכנסייה הגדולה החמישית בשנת תשכ"ד.
היה מהחברים הבולטים באגודת הרבנים האורתודוקסים של ארצות הברית וקנדה, וכיהן גם כסגן נשיא כבוד שלה.
באחד מביקוריו נשלח מטעם האגודה לשוחח עם רבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז, על קבלת כספים מגופים ממשלתיים.
מקורבו הרב מרדכי פרידלנדר שנסמך ממנו להוראה, סיפר כי כמחצית מכ - 100 המתפללים בבית מדרשו היו בקיאים בש"ס.
בנו רבי ברוך דוד (נפטר בכ"א בתשרי תשמ"ד).
בנו וממלא מקומו רבי יעקב פרלוב.
בנו אלטר ישראל שמעון (תרצ"ז - י"ב בחשוון תש"ע).
נחום סְטֶלְמַך (19 ביולי 1936 – 27 במרץ 1999) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של ישראל ולשחקן הבולט ביותר של הפועל פתח תקווה.
לזכותו 61 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש 22 שערים, והוא מדורג במקום השישי בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
סטלמך החל לשחק בקבוצות הילדים של הפועל פתח תקווה בילדותו, כשהיה בבית הספר היסודי.
עלה לראשונה להרכב הקבוצה הבוגרת כבר בגיל 16. המשחק הראשון בו השתתף היה בתחילת 1952 מול הפועל בלפוריה, כשבבוקר עוד שיחק במדי קבוצת הנוער.
בעונת 1954/1955 הוא זכה עם הפועל פתח תקווה באליפות הראשונה בתולדותיה.
באותה עונה הוא כבש 27 שערים וסיים במקום השני בטבלת מלך שערי הליגה, אחרי ניסים אלמליח מבית"ר תל אביב שכבש 30 שערים.
סטלמך החל לשחק בנבחרת ישראל כשחקן הפועל פתח תקווה בגיל 20, והחל לבלוט במשחקי הנבחרת כשחקן קישור כבר במשחקיו הראשונים.
שיא הקריירה שלו בנבחרת הוא משחקה ההיסטורי של הנבחרת נגד נבחרת ברית המועצות, במשחק הגומלין שנערך בישראל במסגרת המשחקים הקדם-אולימפיים (ב-1956).
רגע השיא במשחק, שהתקיים באצטדיון רמת גן לעיני כ-60,000 צופים, היה שער הנגיחה של סטלמך אל בין חיבורי הקורות של השוער הרוסי לב יאשין, שיצר שוויון זמני בתוצאה, 1–1. היה זה השער הראשון בתולדות הנבחרת שהובקע על ידה באצטדיון רמת גן.
אף על פי שישראל הפסידה באותו משחק 1–2, נחשבה התוצאה להישג מפתיע של הנבחרת, במיוחד לאור התוצאה בברית המועצות (תבוסה של 0–5).
משחק זה היה מעין דו-קרב בין דוד וגוליית, מדינה קטנה מול מעצמה אדירה, וסטלמך הפך מאותו משחק לגיבור לאומי.
סטלמך שיחק בנבחרת 61 משחקים (ברוב המשחקים שימש כקפטן הנבחרת) והבקיע בהם 22 שערים, רובם הובקעו בנגיחת ראש (רק חמישה שחקנים כבשו יותר שערים במדי הנבחרת).
הודות למיומנותו זו זכה סטלמך לכינוי "ראש הזהב".
לפני הטיסה למשחק בברית המועצות הורה דוד בן-גוריון לשחקני הנבחרת לשנות את שם משפחתם לעברית.
סטלמך שינה את שמו זמנית לפלד.
באותה תקופה עבד סטלמך כפקיד מודיעין בבית חולים בילינסון.
סטלמך הוביל את קבוצתו, הפועל פתח תקווה, להישג חסר תקדים שאף קבוצה עד היום לא הצליחה לשחזר, חמש אליפויות ישראל רצופות.
בסך הכל זכה עם הקבוצה בשש אליפויות, בחמש סגנויות ובגביע מדינה אחד.
הוא כבש במדי הפועל פתח תקווה 152 שערי ליגה, הישג מרשים לאור העובדה שבניגוד לכובשים מובילים אחרים בליגה, כמעט כל שעריו היו שערי שדה - הוא לא היה בועט הפנדלים הבכיר של הקבוצה.
משחקו האחרון היה במסגרת ליגה א' צפון (הליגה השנייה) ב-27 בדצמבר 1970 במדי קבוצת הפועל הרצליה במשחק דרבי כנגד מכבי הרצליה, ובו כבש את שער הניצחון (1–0).
המשחק עורר מחלוקת מאחר שבאותה עת היה מאמן בני יהודה, והוזמן לשחק בהפועל הרצליה כשחקן אורח, תוך ניצול פרצה בתקנון ההתאחדות.
הוא החל את קריירת האימון שלו בבני יהודה, בעונת 1969–1970, כמאמן שחקן, אחר כך אימן את מכבי פתח תקווה והפועל כפר סבא, ובעונת 1974–1973 עבר לאמן את בית"ר ירושלים.
בשנים 1975–1977 אימן את קבוצת הפועל חיפה, כאשר שיחקו בה הכוכבים יוחנן וולך ויצחק אנגלנדר.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 אימן קבוצות בליגה הארצית את בית"ר רמלה, הפועל חדרה ומכבי רמת עמידר.
ב-25 בספטמבר 1984 הואשם סטלמך ביחד עם אברהם המאירי, בני נבנהויז ויצחק דרוקר בפרשת שוחד והטיית תוצאת משחק כדורגל, שבע שנים קודם לכן, שלושה מחזורים לסיום עונת 1976/1977, במשחק שנערך ב-14 במאי 1977, בין מכבי פתח תקווה להפועל חיפה אותה אימן, שהייתה בסכנת ירידה מהליגה הבכירה.
חיפה ניצחה את פ"ת בחוץ 4–0 והבטיחה את הישארותה בליגה הלאומית.
סטלמך הורשע בקשירת קשר לביצוע עוון וזוכה מאשמת השוחד.
סטלמך נידון לחודש מאסר בפועל וחמישה חודשים מאסר על תנאי, לאחר ערעור, עונשו הומר לעשרה חודשים מאסר על תנאי.
לקראת עונת 1985/1986 מונה לתפקיד המאמן הפועל באר שבע.
בשנות ה-90 היה מאמן נבחרת נערים ב' של ישראל.
כמו כן שימש ראש יחידת הספורט באוניברסיטת תל אביב.
לקראת משחקי מוקדמות יורו 2000 מינה אותו שלמה שרף לעוזרו בנבחרת ישראל.
במסגרת תפקיד זה יצא ב-1999 לספרד עם נבחרת ישראל למשחק במוקדמות אליפות אירופה.
הוא נפטר שם במפתיע מדום לב, לפני המשחק.
אלפים ליוו אותו בדרכו האחרונה, שיצאה מאצטדיון רמת גן.
לאחר מותו נקרא תא הכבוד באצטדיון רמת גן על שמו של סטלמך.
אוהדי הפועל פתח תקווה ניהלו קמפיין, במשך שנים רבות, לקרוא לאצטדיון המושבה "ראש הזהב" לזכרו של סטלמך.
מגרשה הביתי של הפועל פתח תקווה בכדורסל נקרא על שמו.
בתאריך 6 בדצמבר 2011 הנפיק דואר ישראל סדרה של 10 בולי דאר הקרויה " אגדת הכדורגל הישראלי" .
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של סטלמך.
על השובל מופיעה חתימת ידו של סטלמך.
נחום סטלמך - הראש, הכדור והרשת.תל אביב: דיוקני ספורט, 1961
הרב נחום רָקוֹבֶר (נולד בי"ד בחשוון ה'תרצ"ג, 13 בנובמבר 1932 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים המתמחה בחקר המשפט העברי, משנה ליועץ המשפטי לממשלה לשעבר, חתן פרס ישראל לספרות תורנית לשנת ה'תשס"ב ובעל עיטור "יקיר ירושלים".
נחום רקובר נולד בירושלים לרב חיים רקובר ולחנה מלכה, בתו של הרב שמחה מנדלבוים.
בשנת 1947 החל ללמוד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
כעבור שנתיים, בגיל 16 וחצי, החל ללמוד בישיבת "משכן ישראל" בירושלים, בראשות הרב יעקב כלאב.
זמן קצר לאחר מכן התמזגה הישיבה בישיבת מרכז הרב, ורקובר דבק ברב צבי יהודה הכהן קוק שעמד בראשה.
בין השאר, סיכם את שיעורי רבו על פרק "קניין תורה" במסכת אבות, אשר נערכו ונדפסו לימים בספר מיוחד בידי בנו הרב בנימין רקובר.
הוא השתתף גם בשיעוריו של הרב הנזיר.
רקובר למד במשך שנים רבות בחברותא עם הרב דוב ליאור.
לצד לימודיו בישיבה השלים את בחינות הבגרות.
בשנת 1952 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא סיים את לימודי המשפטים בשנת 1957 והוסמך כעורך דין ב-1959. הוא החל ללמד באוניברסיטה בשנת 1964, במקביל לעבודה כעוזר ליועץ המשפטי לממשלה ולוועדת החוקה, חוק ומשפט, וזכה לתואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1968, על העבודה "יסודות ההרשאה במשפט העברי".
שימש פרופסור אורח באוניברסיטת דרופסי שבארצות הברית ב-1970, מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1975–1980, פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ברנדייס ב-1977. בשנת 1981 התמנה לפרופסור חבר במחלקה לקרימינולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1982 נתמנה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לענייני משפט עברי.
בין השנים 2000-2005 שימש חבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות.
קיבל פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשס"ב (2002) הענקת הפרס לוותה בביקורת בגלל אמירותיו נגד קהילת הלהט"ב.
יצירתו המחקרית של רקובר ענפה ומגוונת, ומתפרסת על פני כל תחומי המשפט העברי, בנושאים שלא נחקרו בו מעולם (דוגמת צנעת הפרט, זכויות יוצרים ושילטון החוק), תוך השוואה למשפט הישראלי והצעות חוק שונות.
במשך השנים פרסם רקובר קרוב ל-30 ספרים עיוניים, ערך למעלה מעשרה ופרסם יותר מ-250 מאמרים.
מכהן כראש מורשת המשפט בישראל וכנשיא מכללת תלפיות.
רקובר זכה על עבודתו במשפט העברי במספר פרסים, בהם:
פרס ישראל (על מכלול פרסומיו)
פרס קוגל של עיריית חולון לשנת 1974 (על הספר "השליחות וההרשאה במשפט העברי")
פרס ירושלים (על הספר "אוצר המשפט - מפתח ביבליוגרפי למשפט העברי")
פרס צלטנר (על מחקר על "ההגנה על כבוד האדם במשפט העברי")
פרס לספרות ולמחקרים תורניים ע"ש הרב י"ל הכהן מימון (על מחקרים במשפט העברי), תש"נ
פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו (על סדרת הספרים "חוק לישראל").
פרס הציונות הדתית לשנת תשע"א
תואר יקיר ירושלים לשנת תש"ע (2010)