tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ורומן גדל ברמת אביב והתחיל להתנסות בקולנוע בגיל 12 עם מצלמת 8 מ"מ שהוריו קנו לו.
כנער נהג לצלם יחד עם קבוצת חברים סרטים קצרים במצלמה זו ולערוך אותם בעצמו.
בריאיון לעיתון הארץ אמר "זו הייתה אובססיה שלי, צילמתי יותר מ-40 סרטים כאלה - על שוטרים, פושעים, אפילו איזה חייזר שמגיע לכדור הארץ והורג את כל הגברים".
ורומן העביר את שירותו הצבאי ביחידת 669. בסיום שירותו הצבאי החל ללמוד משפטים באנגליה.
בזמן שהותו באירופה עסק בין היתר גם בתקליטנות והפך לתקליטן טראנס.
בגיל 28, הוא יצא ללמוד קולנוע בניו יורק.
בשנת 2001 כתב וביים את הסרט הקצר "Jewel of the Sahara" בכיכובו של שחקן לא מוכר באותה תקופה, ג'רארד באטלר.
סרט זה זכה להצלחה והוקרן במספר פסטיבלים.
במהלך הסרט, מתמחה ממשפחה אמידה התלווה עם ורומן על מנת ללמוד את המקצוע ובסוף עבודתו על הסרט קיבל ורומן מאותו מתמחה המחאה בסך 900 אלף דולר ואמר לו "הנה המימון לסרט הראשון שלך".
תקציב זה אפשר לו לצלם את המותחן "Rx", מיד לאחריו קיבל הצעה לביים סרט נוסף בשם "Danika".
על סרטו הבולט ביותר עד כה, אייסמן, החל ורומן לעבוד כבר בשנת 2005 כאשר צפה בסרט תיעודי של רשת HBO על הרוצח השכיר ריצ'רד קוקלינסקי שעבד בשירות המאפיה משנות ה-60 ועד שנות ה-80 ולפי הערכות רצח במשך השנים יותר מ-125 בני אדם.
ורומן ושותפו לכתיבה, מורגן לאנד, עברו ביחד על תיקיו הפליליים של קוקלינסקי וקראו יותר מ-1,000 עמודים של תמלול הדיונים שהתנהלו בבית המשפט בעניינו של הרוצח.
באוגוסט 2012, הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה ובמאי 2013 יצא לאקרנים ברחבי העולם.
2011 - סקפטי - סרט דוקומנטרי (בשלבי הפקה)
אריאל מררי (נולד ב-1939) הוא פרופסור חבר בדימוס בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב.
אריאל מררי נולד בתל אביב, בילדותו התגורר בקיבוץ כפר החורש, בקיבוץ גבעת השלושה, ובפתח תקווה.
אמו, מניה מררי, הייתה רופאה ואביו אליהו מררי היה פועל בניין, נוטר, ואחר כך פקיד ממשלתי.
למד בתיכון עירוני ה' ואחר-כך הצטרף לקיבוץ משגב עם במסגרת גרעין של המחנות העולים.
בצה"ל שירת בנח"ל מוצנח בשרות סדיר.
מררי בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1965), ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה פיזיולוגית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בה למד בשנים 1965–1969. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהורמונים ובהתנהגות מינית של כלבים ונעשתה בהדרכתו של פרופ' פרנק ביץ'.
אחר-כך עשה פוסט-דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד, במלגה של מועצת האוכלוסין של מרכז רוקפלר.
ב-1969 התמנה למרצה לפסיכולוגיה פיזיולוגית בחוג לפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב ולראש היחידה הניסויית, בכך החליף את פרופ' ישעיהו ליבוביץ שהרצה בנושא לפניו.
מררי הקים בפקולטה את המעבדה הראשונה בארץ לפסיכולוגיה פיזיולוגית שעסקה בחקר המוח והשינה.
במלחמת יום הכיפורים שירת בחטיבת מילואים של הצנחנים ונפצע קשה.
פגישתו עם נושא הטרור הייתה בשנת 1976, עת שירת במפקדת קחצ"ר וגויס על ידי ראש ענף לוחמה בטרור, סא"ל רן בג, לעזור ביצירת המתודה לנושא המשא ומתן עם מחבלים, תחום מומחיותו עד היום (2015).
לימד קורסים וסמינרים על טרור, לוחמה פסיכולוגית, והרתעה במסגרת הפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת תל אביב.
את רוב מאמריו פרסם בכתבי עת של מדע המדינה.
ב-1975 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1976–1977 שהה כפרופסור אורח ועמית מחקר בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1978–1989 היה עמית בכיר ומנהל הפרויקט לחקר הטרור במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת המרכז הקים בסיס נתונים נרחב על הטרור העולמי, שהיווה תשתית לעבודתו המחקרית, ושימש כמאגר מידע לחוקרים רבים ולאנשי תקשורת.
בשנים 1982–1985 עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1989 הקים ועמד בראש היחידה לחקר האלימות הפוליטית במחלקה לפסיכולוגיה.
בקיץ 1984 שהה כחוקר אורח ב-Program on Negotiation בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, וב-1985 שהה ב-Center for Criminal Justice בהרווארד, כיועץ להקמת תוכנית מחקר על הטרור.
בתקופה שבין השנים 1988 ו-2003 לימד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד כמה קורסים על הטרור, במשותף עם פרופסור פיליפ היימן.
ב-1989 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998–2000 שהה כעמית בכיר בתוכנית לביטחון לאומי, במרכז בלפר למדע ויחסים בינלאומיים, בבית הספר לממשל על שם קנדי, אוניברסיטת הרווארד.
ב-2003 שהה כעמית בכיר במרכז הלאומי לפסיכולוגיה של האסון והטרור באוניברסיטת סטנפורד.
ב-2006 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן לימד במשך שנים אחדות קורסים לתואר שני בבית הספר לממשל, המרכז הבינתחומי הרצליה.
במהלך השנים שימש כחבר בוועדה המייעצת של מכוני מחקר אחדים על הטרור ברחבי העולם, וכחבר בוועדות המערכת של כתבי עת בינלאומיים שונים המתמחים בטרור.
השתתף בכמאה כנסים בינלאומיים על היבטים שונים של הטרור.
בין היתר, הוזמן לשאת הרצאות מרכזיות בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (2002, 2008), בכנס השנתי של ארגון הפסיכולוגים הקנדי (2011), בכנס על הטרור שהתקיים במסגרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה – OSCE (1996), הרצאת פול ווילקינסון באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד (2014), ועוד.
בשנים 2002–2009 שימש כמנהל המדעי של מחקר טרור המתאבדים הפלסטיני מטעם המטה לביטחון לאומי בישראל.
אריאל מררי נשוי מאז 1961 לדליה מררי, פרופ' חבר בדימוס באוניברסיטת תל אביב; מייסדת ונשיאת האגודה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה; לבני הזוג שתי בנות: עו"ד עמית מררי, המכהנת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט פלילי, ויעל מררי-צוקרמן.
בשנים 1975–1976 לקח מררי חופשה ללא תשלום מהאוניברסיטה ושירת במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
ב-1976 הצטרף לצוות ניהול המשא ומתן עם מחבלים וניהול משברים באירועי מיקוח שהוקם על ידי סא"ל רן בג כיחידה מבצעית במסגרת אגף המבצעים במטכ"ל, לאחר סיום תפקידו של סא"ל רן בג החליפו ועמד בראש הצוות עד יולי 1997 במסגרת שירות המילואים שלו.
אירוע הטרור הראשון שהשתתף בו היה הפיגוע במשגב עם באפריל 1980. במהלך השנים השתתף באירועים נוספים, בהם פרשת קו 300 ב-1984, אוטובוס האמהות ב-1988, חטיפת נחשון וקסמן ב-1994, חטיפת המטוס הסובייטי ב-1988, חטיפת טיסה 707 של כיש אייר ב-1995, ועוד.
ב-1993 היה חבר צוות החקירה שמונה בידי ממשלת ארצות הברית כדי לבחון את התנהלות השלטונות בפרשת המצור בווייקו, טקסס, ולהמליץ על שינויים נדרשים בטיפול באירועים דומים - מינוי משותף של משרד המשפטים ומשרד האוצר האמריקאיים.
הצוות כלל שמונה מומחים אמריקאיים ושני לא-אמריקאיים.
ב-1997 עמד בראש ועדת מומחים בינלאומית, שהוקמה בידי שני בתי הפרלמנט של ארגנטינה, כדי לבדוק את התמודדותה של ארגנטינה עם הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ובניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס.
ב-1999 שימש יועץ ועד מומחה בפני ועדה מטעם בית המשפט העליון של ארגנטינה לחקירת הפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס.
בשנים 2001–2002 שימש חבר כוח משימה מיוחד לטרור והרתעתו מטעם סוכנות המחקר של משרד ההגנה האמריקאי (DARPA) והיה החבר הלא-אמריקאי היחיד בצוות.
מאז 1975 חוקר מררי את נושא הטרור העולמי.
פרופסור מארק האם מאוניברסיטת מדינת אינדיאנה כתב עליו: "אריאל מררי הציב סטנדרט אקדמי למחקר העוסק במדיניות נגד טרור."
מייקל בונד כתב עליו: "אריאל מררי מאוניברסיטת תל אביב, ככל הנראה המומחה החשוב ביותר בנושא הפסיכולוגיה של המחבלים המתאבדים, סובר שהם נתונים יותר להשפעה חברתית וחוששים מנידוי חברתי."
בכתב העת הקנדי של נאט"ו נכתב עליו: "תופעת פיגועי ההתאבדות, לדוגמה, נבדקה בידי אריאל מררי, הפרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, במה שנחשב למחקר המקיף ביותר על יחידים שמבצעים פעולות טרור."
ספרו החשוב ביותר הוא מונהגים למוות.
פחד מרתיע: תגובות הממשלה להתקפות טרור
משווה את מדיניות התגובה לטרור של ישראל לזו שהייתה נקוטה בידי ארצות הברית עד התקפות הטרור של ה-11 בספטמבר 2001. בעוד שישראל התייחסה לטרור כאל מלחמה, ראתה בו ארצות הברית בעיה של עברה על החוק והעדיפה לטפל בו באמצעות הליכים משפטיים ולא בפעולות צבאיות.
במוקד המאמר עומדת שאלת הרתעת הטרור ויעילותם של חיסול פעילי טרור ושל פעולות תגמול נגד בסיסי ארגוני מחבלים ונגד יעדים של מדינות התומכות בטרור.
לדעת המחבר, חיסול פעילי טרור שיבש את פעילות הארגונים במידה מסוימת אך לא הייתה לו השפעה מרתיעה.
הדוגמה של המאבק נגד הטרור של אש"ף משטח לבנון בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מראה גם, כי פעולות תגמול נגד בסיסי מחבלים לא הוו הרתעה.
עם זאת, תרמו פעולות הגמול להעלאת המוראל של הציבור הישראלי.
פעולות תגמול גורמות לרגשות של פחד ושנאה בעת ובעונה אחת.
כדי שההרתעה תצליח צריך שהפחד יהיה חזק מהשנאה; אם השנאה למרתיע גוברת, הרי שפעולות התגמול יגרמו להסלמה במקום להרתעה.
אם התגמול נמשך, הוא עשוי לשנות את התנהגותו של היריב, אולם הוא אינו יכול לשנות את האינטרסים, האידאולוגיה ונורמות המוסר שלו.
מכאן ששינוי ההתנהגות הוא מלאכותי וקצר טווח.
סוריה למשל מנעה פעולות נגד ישראל משטחה, אולם תמכה בארגונים הפועלים נגד ישראל ממדינות אחרות.
ניסיונות ההרתעה עד היום נכשלו מכיוון שהם לא הטילו עונשים מספיק קשים על קבוצות הטרור והמדינות התומכות בהן ולא נתפשו אמינים מכיוון שההתנהגות האסורה לא הוגדרה באופן בהיר.
ארגוני הטרור והמדינות התומכות בהם סברו שהם יכולים לחיות עם פעולות הענישה.
כדי להרתיע, העונש על פעולות טרור חייב לאיים על אינטרסים קיומיים של הארגונים או מדינות הטרור, ולהיות מוצג בצורה ברורה וחד משמעית.
פותח בבדיקת ההגדרות השונות למונח "טרור".
הוא מתאר את הטרור כצורת מאבק ובודק את מאפייניו הייחודיים, על ידי השוואת שיטותיו לאופנים אחרים של מאבק, בהם: גרילה, מלחמה קונבנציונלית והתנגדות לא-אלימה.
הוא מדגיש את תפקיד הטרור כאסטרטגיה ומתאר את הרעיונות האסטרטגיים העיקריים שבאמצעותם הטרוריסטים מקווים להשיג את מטרותיהם הפוליטיות.
המאמר מעריך את הצלחותיהם של הטרוריסטים בהשגת יעדיהם הפוליטיים והתנאים שמשפיעים על יכולותיהם להגשים את יעדיהם.
פורסם בעברית בשם: אריאל מררי, שלומי אלעד.
אריאל הילמן (נולד ב-27 בינואר 1986) הוא שחקן כדורעף ישראלי.
הילמן נולד בקיבוץ העוגן, והחל לשחק כדורעף בקבוצת הנוער של הפועל המעפיל, אך כבר כנער שולב בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת העל בכדורעף.
בעונת , כשהיה בן 18, הצטרף למכבי תל אביב.
בעונה הראשונה שלו בקבוצה היה שחקן ספסל, אך בעונת כבר היה שחקן שישייה, ולאחד השחקנים הבולטים בה.
במהלך עונה זו זומן לראשונה לנבחרת ישראל.
בעונת זכה עם הקבוצה בדאבל, הישג אותו רשמה גם בשתי העונות הבאות בהן שיחק בה.
בעונת , לאחר ששיחק במדי הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה, הצטרף למועדון גוטה מליגת העל הגרמנית.
הוא שיחק במדי המועדון שתי עונות.
בשנת 2012 התפרק המועדון לאחר שנקלע לחדלות פרעון, והילמן שב לישראל.
לאחר שובו לישראל החליט הילמן לפרוש מכדורעף האולמות לעבור לשחק כדורעף חופים, יחד עם שון פייגה, במטרה להשתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בשנת 2013 החלו להשתתף בתחרויות בינלאומיות, והשתתפו במשחקים האירופיים שנערכו ב-2015 בבאקו.
שון פייגה ואריאל הילמן הגיעו למקום החמישי.
הילמן ופייגה זכו באליפות בכדורעף חופים בישראל בשנים 2016 ו-2017.
אריאל היימן (נולד ב-1953) הוא גאולוג, בעלים משותפים של חברת הייעוץ "אור", וחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
בעבר, מנכ"ל מכון דוידסון לחינוך מדעי, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר כיהן כקצין המילואים הראשי הראשון.
בנוסף, היימן חוקר במכון הגאולוגי ומרצה באוניברסיטה העברית, ואחד ממגישי התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
היימן נולד ב-1953 בירושלים וגדל בשכונת רחביה.
למד בבית הספר היסודי והתיכון בגימנסיה העברית (סיים בשנת 1971).
היה פעיל בשבט מצדה של תנועת הצופים.
נשוי לד"ר רויטל היימן (מרצה לחינוך), אב לארבעה בנים.
התגייס לצה"ל ב-1971 והתנדב לסיירת מטכ"ל.
לאחר טירונות צנחנים השלים את מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה.
בהמשך יצא לקורס קצינים וכצוער לחם במלחמת יום הכיפורים.
לאחר קורס קצינים עשה הסבה לשריון, שם שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בחטיבה 7.
השתחרר בדרגת סגן ב-1975. שירת במילואים במגוון תפקידים פיקודיים בחיל השריון ממפקד פלוגה ועד למפקד חטיבה.
בשנת 2002 מונה לקצין המילואים הראשי הראשון.
במסגרת זו יזם והוביל את שינוי התפיסה לגבי מודל המילואים.
ועדה בראשות היימן הציגה בפני המטה הכללי מודל מילואים חדש.
לאחר אישור המטה הכללי ואישור שר הביטחון שאול מופז, ועדת השרים למערך המילואים, והממשלה, הוקמה הוועדה לחוק המילואים בראשותו של פרופ' אבישי ברוורמן.
היימן ריכז את עבודת הוועדה ולאחר אישור הממשלה הביא את חוק המילואים לאישור הכנסת.
החוק עבר בקריאה ראשונה במאי 2005 טרם פיזורה של הכנסת.
לאחר מלחמת לבנון השנייה הובא החוק עם שינויים מסוימים ואושר על ידי הכנסת באפריל 2008.
היימן יזם גם את אמנת הסטודנטים בין האוניברסיטאות לסטודנטים המשרתים במילואים, ואת אמנת המעסיקים בין המעסיקים לעובדיהם המשרתים במילואים.
הוא יזם והביא בפני ממשלת ישראל את ההצעה ליום ההוקרה למערך המילואים אשר מצוין מאז מדי שנה בל"ג בעומר.
יום זה כולל בין השאר טקסי הוקרה לחיילי המילואים וטקס במשכן הנשיא להוקרת יחידות המילואים המצטיינות.
היימן השתחרר בסוף שנת 2005 ומאז ממשיך בשירותו במילואים במגוון תפקידים.
היימן החל ללמוד גאולוגיה וביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1975, וסיים בהצטיינות.
עבודת המחקר עסקה בנושא "הגאולוגיה של צפון עמק החולה ורמת הבניאס תוך הדגש למשקעי מעיינות (טרוורטין)".
בין השנים 1986–1990 עשה את עבודת הדוקטורט במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
נושא המחקר היה "התפתחות בקע ים המלח בצפון ישראל בפליוקן ובפליסטוקן".
בשנים אלו התגורר עם משפחתו ברמת הגולן ועבד במכון לחקר הגולן.
בשנת 1990 יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת אוהיו, שבארצות הברית.
שם התמחה בין השאר בגיאוכרונולוגיה תוך פיתוח שיטת K-Ca, ושימוש בשיטות K-Ar, Ar/Ar ו-Rb-Sr.
המחקר עסק בעיקרו בוולקניזם ובטקטוניקה של הרכס הטרנסאנטארקטי שבאנטארקטיקה.
עם חזרתו ארצה בשנת 1992 התמנה לחוקר בכיר במכון הגאולוגי בירושלים וכמורה מן החוץ באוניברסיטה העברית.
מחקריו, הנמשכים לאורך השנים, נוגעים במספר תחומים: א.
טקטוניקה וולקניזם בצפון מזרח ישראל ב.
בקע ים המלח בצפון מדינת ישראל ומצפון לה, ובפרט המשכו בטורקיה.
רעידות אדמה, פלאוסייסמולוגיה, התנזלות וסיכונים סייסמיים.
חינוך - מכון דוידסון לחינוך מדעי
בין השנים 2008–2017 שימש היימן כמנכ"ל מכון דוידסון לחינוך מדעי, הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע.
בתחילת תפקידו איגד את כל הפעילויות החינוכיות של מכון ויצמן למדע שהחלו כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, תחת קורת הגג של מכון דוידסון.
במסגרת תפקידו, התרחבה הפעילות באופן משמעותי והיא כוללת כיום למעלה מ-70 תוכניות שמטרתן טיפוח החינוך המדעי-טכנולוגי בישראל, המורים, התלמידים והקהל הרחב.
היימן ייצר בין השאר שיתופי פעולה עם משרד החינוך ועם גופים חינוכיים נוספים בארץ ובעולם.
עם סיום תפקידו במכון דוידסון הקים היימן עם ד"ר רויטל היימן (רעייתו) את חברת "אור", העוסקת בין היתר בייעוץ לארגונים, ובהערכת האפקטיביות של פעילותם.
בנוסף, היימן משמש כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS), וחזר להוראה באוניברסיטה העברית ולמחקר בתחום הגאולוגיה.
היימן משרת פעיל במילואים בתפקידי מטה, ומגיש בימי שני בשבוע את התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
פרסם עשרות מאמרי ביקורת, מאמרים מסות בעיתונות הישראלית ובאתרי אינטרנט מובילים.
אריאל לוינסון נולד וגדל בירושלים למשפחה דתית והתחנך במוסדות לימוד ובישיבות של המגזר הדתי-לאומי, ביניהם ישיבת מעלה גלבוע של הקיבוץ הדתי.
בין השנים 1998–2002 שירת בצה"ל כתצפיתן-לוחם ביהודה ושומרון ובגבול לבנון, והיה ממייסדי מדור תצפית בבית הספר למודיעין שדה של חיל האיסוף הקרבי.
לאחר שחרורו מצה"ל עזב לוינסון את העולם הדתי והחל לעבוד כרועה צאן במצפה עזוז בנגב.
בשנת 2003 חזר לירושלים והחל ללמוד ספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
במקביל למד לתעודת הוראה במכון 'כרם' בירושלים.
במהלך לימודיו יזם אריאל פעילות תרבותית והנחה ערבי ספרות רבים.
בשנת 2005 לוינסון יזם, ביחד עם מיכאל מנקין, את הוצאת כתב העת 'דור ג' – חברה צעירה בישראל' בה לקחו חלק יוצרים, פובליציסטים וכותבים בראשית דרכם כגון: עודד נעמן, יפתח אשכנזי, מריק שטרן, נועה מיליקובסקי, ענבר מיכלזון, יאיר אלדן, אריאל זינדר, ועוד.
באותן שנים ייסד לוינסון את ליין האירועים 'שוטטות' בירושלים, היוזמה הראשונה שפעלה לחבר את קהל הסטודנטים למרכז העיר המשתקם לאחר האינתיפאדה השנייה.
תוך כדי לימודי התואר השני בספרות עברית החל לוינסון ללמד בבתי ספר תיכון ובמכינות קדם צבאיות ברחבי הארץ, ובשנת 2010 החל בהקמת הישיבה החילונית בירושלים ביחד עם אבישי וול וניר עמית ובשיתוף עם ארגון 'בינ"ה'.
עם ייסוד הישיבה החילונית, יצר אריאל לוינסון כראש בית המדרש את התוכנית החינוכית, כשהוא עצמו מלמד בה שני נושאים מרכזיים: היכרות עם ארון הספרים היהודי ולימוד הגותם ויצירתם של 'החילונים הראשונים' דוגמת משה מנדלסון, אחד העם, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ח.נ.
תהליך הקמתה של הישיבה החילונית בירושלים תועד בסרט הדוקומנטרי Fringes ('מקצה לקצה', 2013) של היוצרת פאולה ויימן-קלמן והמפיק ג'ונתן לופטין שליוו את המייסדים והתלמידים למשך כל שנת ההקמה הראשונה.
אחד מאירועי הדגל שייסד ומוביל לוינסון כמנהל אמנותי במסגרת שיתוף פעולה של הישיבה החילונית בירושלים עם מוזיאון מגדל דוד ובחסות עיריית ירושלים הוא 'פטישים בלילה' – ערב לימוד ותרבות, מוזיקה ואמנות בערב יום העצמאות מדי שנה.
האירוע מתקיים במשך 12 שעות במוזיאון מגדל דוד ונועד לחגוג את התרבות הישראלית הצעירה ולשתף יוצרי המוזיקה, מורים, סופרים ומשוררים, תקליטנים, אנשי עשייה קהילתית וחברתית, רקדנים, ואמנים בין תחומיים.
האירוע הראשון התקיים בשנת 2013.
במהלך השנים שימש אריאל כמבקר ספרות באתר 'וואלה!' ובעיתון 'מקור ראשון' ופרסום מסות ספרותיות והיסטוריות במוסף 'ספרות ותרבות' של עיתון 'הארץ' ובמוסף 'שבת' של מקור ראשון.
באפריל 2014 הושק הספר "דיבוק ירושלים: פרוזה ירושלמית חדשה" אותו ערך לוינסון, אשר יצא בהוצאת 'אינדיבוק' והישיבה החילונית בירושלים.
הספר הוא אנתולוגיה של סיפורים קצרים שנכתבו על ידי סופרים וסופרות ירושלמים צעירים ומטרתו לסמן את דור היוצרים הבא בתרבות הישראלית אשר שואב את השראתו מהעיר ומהמקורות היהודיים.
משנת 2013 ועד שנת 2021 שימש אריאל לוינסון כחבר הוועד המנהל של 'עונת התרבות בירושלים'ופסטיבל 'מקודשת', כמו גם של הארגון 'רשות הרבים' - רשת ירושלמית של 35 ארגוני יהדות-ישראלית: חילונים, מסורתיים ודתיים, שפועלים יחד להפיכת המרחב הציבורי הירושלמי לסובלני ופתוח.
בעשור האחרון אריאל גם משמש מנהל אקדמי של הסטודיו לפיתוח מבית המיזם המשותף של קרנות גשר ואבי חי לקולנוע לטלוויזיה, וקרן מיימונידיס בו הוא אוצר ומנחה מפגשי לימוד והעשרה עבור קבוצות יוצרים בכירים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
לוינסון עובד עם קבוצות אומנים רבות במהלך השנים ומנחה אותם במפגשי לימוד המחברים בין תחום עיסוקם למקורות בתרבות היהודית, וביניהם סדנת מחקר ולימוד בנושא 'מדרש' עבור תסריטאים צעירים וסדנת מחקר ולימוד בנושא 'תפילה' עבור כוריאוגרפים, בחסות בית אבי חי.
במסגרת עבודתו בישיבה החילונית בירושלים אריאל הוביל מספר משלחות ומסעות ללימוד והשראה בינלאומיות של מנהיגות חברתית, חינוכית ותרבותית מרחבי העולם היהודי לבירות תרבות יהודית היסטוריות כגון: קראקוב, סלוניקי, מרוקו ואוקראינה - חגיגה חיה של תרבות יהודית שהייתה ואיננה עוד.
בשנת 2018 אריאל סיים בהצלחה את עבודת הדוקטור שלו בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' אריאל הירשפלד.
כיום אריאל משמש כמנהל-שותף בישיבה החילונית בירושלים, כמנהל אקדמי של הסטודיו לפיתוח וכמנהל אמנותי של מגוון אירועי תרבות ופסטיבלים וביניהם פסטיבל 'ניגונים בצדק' המתקיים בתלאביב משנת 2019.
אריאל מורטמן (נולדה ב-6 בפברואר 1994) היא שחקנית אמריקאית ישראלית.
מורטמן נולדה בארצות הברית לאם אדריכלית ואבא עורך דין וגדלה בניו ג'רזי ועלתה לישראל בגיל 10 יחד עם משפחתה לזיכרון יעקב.
היא בוגרת תיכון "אורט בנימינה" במגמת תיאטרון.
היא בוגרת סדנאות משחק בתיאטרון הקאמרי ובסטודיו למשחק ניסן נתיב.
למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
בשנים 2014–2016 שיחקה בתפקיד הראשי בשתי העונות של סדרת הנעורים "כוכב הצפון", בה גילמה את דמותה של מאיה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט קצר "להתמסר לרגע" לצידו של מיכאל אלוני.
בשנת 2015 גילמה את דמותה של תמר בסרטו של שי כנות "איביזה".
בשנת 2017 החלה לשחק את הדמות הראשית בסדרת הנעורים האמריקאית "אקדמיית החממה" המופקת על ידי נטפליקס, שהיא הגרסה האמריקאית של "החממה".
היא מגלמת בה את היילי וודס, דמות מקבילה של אלה-לי (ללי) רשף, אותה גילמה בגרסה הישראלית השחקנית גאיה שליטא-כץ.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "נפלת חזק" בערוץ עשר בכיכובו של מיקי גבע.
+שנהפרויקטתפקידהערות2014–2016כוכב הצפוןמאיה2017–2020אקדמיית החממההיילי וודסהגרסה האמריקאית לסדרה הישראלית "החממה"2017נפלת חזקתפקיד אורח
+שנהפרויקטתפקידהערות2014להתמסר לרגע2015איביזהתמרסרטו של שי כנות
אריאל משעל (נולד ב-3 באוגוסט 1974) הוא עורך דין ישראלי שכיהן כמנכ"ל המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
משעל נולד וגדל בתל אביב-יפו, בנם הבכור של מרים והעיתונאי ניסים משעל.
לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט.
הוא התמחה במשרדו של חנן מלצר והוסמך לעורך דין.
במהלך השנים עבד כעורך בערוץ 2 ובשנת 2003 היה ממייסדי חדשות 10, שם עבד כעורך בכיר בתוכניות האקטואליה.
ניהל מספר מכרזים בתחום התקשורת; בין היתר מכרזי ערוץ 2, ערוצי הספורט ומכרזי הרדיו האזורי.
באוקטובר 2012 המליצה ועדת איתור למנותו ליושב ראש המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין, אולם כיוון שהייתה זו תקופת הבחירות לכנסת התשע עשרה המינוי הוקפא.
משעל עתר עוד לפני הבחירות לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה להשלים את מינויו ליו"ר מועצת הכבלים.
לאחר הבחירות החליט השר הנכנס להרחיב את ועדת האיתור כדי לשקף שינויים במדיניות.
בג"ץ התיר לשר לעשות זאת, אך קבע ש"לטעמנו צריך להיות להחלטה הקודמת משקל משמעותי בהחלטת הוועדה החדשה".
ועדת האיתור בחרה במועמד אחר לתפקיד ובג"ץ אישר זאת, תוך שהשופטים כתבו: "דעתנו אינה נוחה מהעובדה כי לא הושלמו הליכי מינויו של העותר לתפקיד, ...
ראוי שמשהמליצה ועדת איתור כפי שהמליצה, לא תרוקן המלצתה מתוכן בדרך של הרחבתה או מינוי אחרת תחתיה.
פעולה זו עלולה לפגוע במספר אינטרסים חשובים ואף חלילה לשמש כלי להגשמת תכליות שאינן ראויות אשר נורמות של מנהל תקין אינן יכולות להשלים עמן".
בדצמבר 2016 אישרה ממשלת ישראל את מינויו למנכ"ל המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
משעל נשוי ולו שלושה ילדים, מתגורר בגבעת שמואל.
אריאל כהנא (נולד בח' בתשרי ה'תשל"ד, 4 באוקטובר 1973) הוא איש תקשורת ישראלי, עיתונאי ופובליציסט.
שימש הכתב המדיני של עיתון "מקור ראשון" וכתב באתר nrg.
במאי 2018 מונה לכתב המדיני של עיתון "ישראל היום".
זוכה פרס בני ברית לשנת 2022. החל מ-2023 הוא משמש גם פרשן "ישראל היום" לענייני ארצות הברית.
נולד בירושלים למיכאל, ניצול השואה יליד צ'רנוביץ, שעלה ארצה באניית המעפילים כנסת ישראל, ולרבקה (לבית ויסברג), ניצולת שואה ילידת אמסטרדם.
אחיו הוא תת-ניצב אלעזר כהנא, היועמ"ש למשטרת ישראל.
ב-1977 הצטרפה משפחתו לגרעין המייסד של בית אל.
למד בישיבת בני עקיבא מטה בנימין בבית אל ובישיבת ההסדר אור עציון.
שירת כתותחן טנק בחטיבה 500 של חיל השריון.
ב-2002 השתתף כחייל מילואים במבצע חומת מגן.
את דרכו העיתונאית החל ב-1996 כעורך ומגיש יומני חדשות ברדיו ערוץ 7. בין היתר ראיין את ראשי הממשלה יצחק שמיר ואריאל שרון, שרים, חברי כנסת ואנשי ציבור, הביא את העדות הראשונה בעברית מאסון קריסת מגדלי התאומים.
בהמשך שימש ככתב פרלמנטרי מטעם ערוץ 7.
במקביל, פרסם כתבות ותחקירים בהצופה וירחון המתנחלים נקודה.
ב-2006 הצטרף ככתב ועורך כלכלי למקור ראשון.
ב-2009 החל כהנא לשמש הכתב המדיני של מקור ראשון, ובהמשך של מעריב ואתר nrg.
ב-2018 עבר לשמש הכתב המדיני של "ישראל היום".
בשנת 2023 החל לשמש פאנליסט בנושא המדיני ובנושא יחסי החוץ במהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14.
מלבד עבודתו העיתונאית כהנא שימש מורה לכתיבה עיתונאית במכללת הרצוג וכחבר מליאת מועצה אזורית מטה בנימין.
נשוי ללימור, מורה, ואב לשבעה.
הוא מתגורר בגבע בנימין, שם הוביל הקמת בית ספר קהילתי-תורני וחבר בוועד המקומי.
בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בלימודי תקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיקר רבים מהאירועים המרכזיים שעברו על ישראל בשנים אלה, כגון ההתנתקות בגוש קטיף ובצפון השומרון, הרס תשעת הבתים במאחז עמונה, מלחמת לבנון השנייה, מבצע צוק איתן, ושחרור גלעד שליט.
בזירה המדינית סיקר התפתחויות מדיניות משמעותיות רבות, בכלל זה מפגשי נתניהו עם נשיאי ארצות הברית ברק אובמה ודונלד טראמפ, טקס חנוכת שגרירות ארצות הברית בירושלים, מעמד ההכרה האמריקנית בריבונות ישראל על רמת הגולן וטקס השקת עסקת המאה.
כמו כן השתתף בעשרות מפגשים של ראש הממשלה בנימין נתניהו עם מנהיגים זרים ברחבי העולם ובישראל, בכלל זה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ואחרים.
כהנא סיקר עצרות כלליות של האו"ם, מפגש פסגה של ברית נאט"ו וכנסים ברחבי העולם.
בשונה ממרבית עמיתיו לתחום הסיקור המדיני, כהנא נקט קו לאומי וניצי.
הוא דחה את הטענות שנפוצו בשנים 2010 והלאה, כאילו ישראל סובלת מבידוד מדיני, הצדיק את מדיניות נתניהו לחזק את קשרי ישראל עם מעצמות אסיה, ושלל את הדרישות לוותר על שטחים ביהודה ושומרון בשל הלחץ הבינלאומי.
ככלל, כהנא נקט גישה אוהדת כלפי מדיניות נתניהו במרבית התחומים, למעט היקפי הבנייה הנמוכים בתקופתו בירושלים, יהודה והשומרון.
כמו כן, כהנא תקף באופן עקבי את עצימת העיניים הישראלית מההתחמשות המחודשת של חמאס, לאחר כל מבצע נגדו, והיה בין היחידים לעשות זאת.
כהנא מבקר את האקטיביזם השיפוטי וטוען שיש לערוך רפורמה בתפקוד מערכת אכיפת החוק בשל אוזלת ידה באזורים רבים בארץ.
כהנא משתתף בכנסים וועידות בארץ ובעולם ומרואיין קבוע בכלי תקשורת ישראלים וזרים.
כמו כן הוא מייחס חשיבות רבה לקשרי ישראל והתפוצות, ובין היתר השתתף ב"עימות הגדול" של הוועד היהודי האמריקני ב-2023.
בשנת 2016 פרסם את החוברת "מיקרופון, מקלדת והמקורות: 50 ערכים על עיתונאות ויהדות".
ב-2009 פרסם כהנא שארגוני השמאל בצלם, עדאלה, האגודה לזכויות האזרח, שלום עכשיו, יוזמת ז'נבה, מחסום ווטש ושוברים שתיקה מקבלים מימון ממדינות זרות החברות באיחוד האירופי.
פרסום זה היה אחד הגורמים שהניעו את הכנסת לחוקק את חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה.
ב-2018 פרסם תחקיר משלים על פעילותה רחבת הממדים של מועצת הפליטים הנורווגית לסיכול מדיניות התכנון והבניה של ישראל במרחב ירושלים, יהודה והשומרון.
ב-2012 חשף את "דו"ח ועדת המאחזים" בראשות השופט אדמונד לוי על מעמדה המשפטי של ישראל ביהודה ובשומרון
ב-2015 פרסם את הצהרת ראש הממשלה בנימין נתניהו "בתקופתי לא תקום מדינה פלסטינית".
ב-2015 פרסם את פרשת "הדיפלומטים המצייצים" שחשפה כי דיפלומטים ישראלים בשגרירויות בעולם לא רק שאינם מגבים את עמדת ממשלת ישראל.
אלא אף תוקפים אותה ומבטאים את עמדתם האישית ברשת החברתית טוויטר.
בשלהי 2016 כהנא התלווה בלעדית ליום עבודה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כולל טיסה במסוק חיל האוויר לשדה בוקר.
לקראת תחילת כהונת טראמפ חשף את התכנית המדינית של נתניהו לזירה הפלסטינית והערבית.
כהנא פרסם לראשונה את החלטת ממשל טראמפ לפרסם את 'עסקת המאה'.
ב-2016 ושוב ב-2020 פרסם את הנכונות התקדימית של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להטיל וטו להגנת ישראל במועצת הביטחון.
ב-2019 היה בין העיתונאים הישראלים הבודדים שנכנסו בגלוי לנסיכות בחריין לסקר את סדנת בחריין.
כהנא היה מהראשונים לקרוא להחלת ריבונות ישראל בשטחי C ולצאת נגד תופעת תג מחיר.
באפריל 2021 קרא לנתניהו "להתגמש" ולאפשר למועמד אחר להקים ממשלה לאומית בעקבות המשבר הפוליטי.
אריאל דרבסי (17 בפברואר 1962 – 28 בספטמבר 2018) היה פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ראש החוג לביולוגיה וסגן דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
אריאל דרבסי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה.
כשהיה בן 10 עלתה המשפחה לישראל וקבעה את מושבה בירושלים.
כשהיה בן 17, תלמיד י"ב בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים, לימד והגיש לבגרות בפיזיקה את תלמידי הכיתה המקבילה, לאחר שהמורה שלה עזב ולא נמצא מחליף אחר.
בכך היה למורה הצעיר ביותר במדינת ישראל שלימד לבגרות באופן רשמי בבית ספר ממלכתי.
שירת בצה"ל בשנים 1980–1983, תחילה כחניך בקורס טיס ולאחר מכן כמפקד טנק בשריון.
במסגרת שירותו השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
סיים בהצטיינות תואר ראשון בביולוגיה ובמדעי המחשב בשנת 1988. סיים תואר שני ודוקטורט בגנטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' משה סולר.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פריז החמישית, בפקולטה לרפואה.
ב-1999 זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס על הצטיינות במחקר.
בין השנים 2006–2009 שימש כראש החוג לגנטיקה באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן כראש המגמה למדעי החיים וביולוגיה.
בשנים 2012–2016 שימש כסגן דיקן לענייני הוראה בפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע של האוניברסיטה העברית.
ב-28 בספטמבר 2018 נפטר מסרטן הלבלב.
היה חובב ספורט אתגרי (בעיקר סקי שלג) ועסק בספורט בכלל (אופניים, ריצה, פינג-פונג ושחייה).
למד ותרגל את הפילוסופיה הבודהיסטית.
פרופ' דרבסי כתב במהלך חייו למעלה מ-100 מאמרים.
עבודותיו המדעיות פרוסות על פני מספר נושאים ותחומים בהם עסק במהלך השנים.
ניתן לחלק את עבודותיו ל-5 נושאים עיקריים:
אסטרטגיות למיפוי גנטי – עבודותיו המוקדמות של פרופ' דרבסי עסקו בפיתוח אסטרטגיות ניסיוניות וממוחשבות לזיהוי ומיפוי גנים הקשורים לתכונות מורכבות ובעיקר למחלות נפוצות.
אסטרטגיות שפותחו על ידו משמשות כיום מספר רב של חוקרים בעולם בתחום זה.
הבסיס הגנטי של כאב כרוני – יחד עם פרופ' מרשל דבור מהאוניברסיטה העברית, פרופ' דברסי חקר את הבסיסי הגנטי של כאב כרוני בעזרת מודל בעכברים.
תוצאות המחקר הוכחו כמשפיעות גם על כאב כרוני בבני אדם.
הבסיס הגנטי של סכיזופרניה – בעזרת אסטרטגיות המיפוי החדשניות שפיתח, פרופ' דרבסי היה מהראשונים לזהות בתחילת המילניום את אחד הגנים המשמעותיים הקשורים למחלת הסכיזופרניה, ממצא שפורסם בשנת 2002 ב-American Journal of Human Genetics.
לאחר מכן הוא הוזמן להיות חלק מקונסורציום בינלאומי של מדענים שזיהה למעלה מ-100 גנים שונים שמשפיעים על סכיזופרניה, ולמעשה יצר את המיפוי הגנטי המקיף הראשון למחלה, מחקר שפורסם בכתב העת Nature.
זיהוי פלילי - בבעלותו של פרופ' דרבסי היה פטנט רשום לזיהוי DNA בזירות פשע בהן קיימת תערובת של DNA ממספר מקורות.
חברת Identitas האמריקאית עובדת על מסחור הפטנט בשיתוף עם חברת יישום של האוניברסיטה העברית.
הבסיס האבולוציוני להתנהגות האדם – תחום מחקר נוכחי של פרופ' דרבסי היה הבסיס האבולוציוני להתנהגות האדם, ובעיקר היבטים של המודע והלא-מודע שנוצרו על ידי תהליכים אבולוציוניים על מנת לקיים התנהגויות מועילות להישרדות ולהתרבות.
הוא פיתח את תאוריית הבוס, שמטרתה לתאר את המסגרת שבתוכה עובדים הן המודע והן הלא-מודע.
פרופ' דרבסי לימד קורס ייחודי בנושא זה באוניברסיטה העברית.
סרט על תאוריית הבוס, המשלב צילומים מהשנה האחרונה לחייו של פרופ' דרבסי, הוקרן לראשונה ב-18 ביוני 2021. במאי הסרט הוא אחיינו של דרבסי, ניר דרבסי.
הסרט זכה לחסות חברת yes וישודר בערוץ הדוקו של החברה וב-vod.
בנוסף למחקר והוראה פרופ' דרבסי הקים ועסק בניהולה של חברת הסטארט-אפ IDgene, שעסקה בזיהוי גנים של מחלות נפוצות כדרך לייצור ידע שיוביל לפיתוח תרופות שונות.
ב-1999 החברה גייסה כ-15 מיליון דולר מקרנות שונות, הגדולה שבהן היא קרן אייפקס, ובשיאה העסיקה 50 עובדים בירושלים.
בשנת 2004 הופסקה פעילות החברה והידע שנצבר בה הועבר לאוניברסיטה העברית.
במהלך השנים סייע פרופ' דרבסי בהקמתן ובפיתוחן של חברות ביוטכנולוגיה רבות בישראל ובעולם.
במרץ 2017 נחשד פרופ' דרבסי על ידי הרשות האמריקאית לניירות ערך (ה-SEC) בשימוש במידע פנים במסחר במניית מובילאיי.
תוך מספר חודשים נסגר התיק ללא הרשעה מחוץ לכותלי בית המשפט, בהסדר פשרה כספי.
אריאל יעקבי הוא איש ציבור ואיש עסקים, אשר שימש כיושב ראש הסתדרות עובדי המדינה בין השנים 2006–2022.
יעקבי נולד בכורדיסטן למשפחה יהודית עיראקית וגדל באיראן עם הוריו וששת אחיו.
יעקבי נשוי ללימור ואב לשלושה ילדים.
ליעקבי תואר שני במשא ומתן וניהול קונפליקטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון וניהול פיננסי מהאוניברסיטה הפתוחה.
החל את דרכו בשנות ה-80 כבכיר בתנועת הנוער העובד והלומד, וכמנהל המתנ"ס בפרדס כץ.
בשנת 1990 הצטרף להסתדרות הכללית כמזכיר הסתדרות הפקידים באזור בני ברק ושימש כחבר הנהלת העיר בני ברק.
בהמשך שימש בשורת תפקידים בהנהגת ההסתדרות ובשנת 1999 התמנה למזכיר הסתדרות עובדי המדינה.
בשנת 2005 התמנה יעקבי לתפקד יו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות עובדי המדינה, בנוסף לתפקידיו בהסתדרות, הוא כהן כנציג ציבור (עובדים) ומגשר בבית-הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
יעקבי דירקטור בבנק יהב, יו"ר העמותה לקידום מקצועי חברתי, יו"ר העמותה לקידום מודעות חברתית, יו"ר מועדון נכון, יו"ר הקרן לביטוח הדדי לחברי הסתדרות עובדי המדינה בע"מ, דירקטור בחברה למפעלי כלכלה ותרבות לעובדי המדינה בע"מ, דירקטור בקופת גמל עמ"י, חברה לניהול קופת גמל ענפית ועוד.
בעקבות מינויו ב-2006 של עופר עיני ליו"ר ההסתדרות במקום עמיר פרץ, החליף אריאל יעקבי את עיני בתפקידו כיו"ר הסתדרות עובדי המדינה.
יעקבי זכה לתמיכת הוועדים בשירות המדינה ושימש בתפקידו החל משנת 2006. ליעקבי זכויות רבות בתיקון לאקונות בתחום יחסי העבודה במשק, בעיקר פועל יוצא של מעבר לפנסיה צוברת, כגון הסכם קיבוצי כללי לפדיון ימי מחלה, הכרה בתקופת הוותק והסדרה של שימור זכויות וכיוצא בזה.
בתקופת כהונתו הספיק יעקבי לחתום על הסכמים רבים ואף תקדימים.
יעקבי חתם על הסכם קיבוצי המסדיר את מעמדן של קלדניות בתי המשפט בשנת 2009; הסכם קיבוצי לעובדי רשות מקרקעי ישראל תוך בניית מודל שכר הבנוי מרבדים בשינוי מהסכמי העסקה הרגילים; יעקבי אף חתם על הסכם הסעדה לכלל שירות המדינה המבטיח לכל עובד מדינה ארוחה מוסדית חמה בסבסוד המדינה.
השתתף בקביעת דמי הניהול בשוק הגמל והפנסיה בהסכמים שנחתמו לטובת עובדי שירות המדינה.
בתקופת כהונתו של יעקבי הסתדרות עובדי המדינה יצרה קשרים עם ארגוני עובדים בינלאומיים וחתמה על אמנות לשיתופי פעולה.
באוקטובר 2022, פרש יעקבי מתפקידו לאחר הבחירות בהסתדרות החדשה.
המזכירות הארצית בחרה באופיר אלקלעי, ששימש לפני כן כמנכ"ל ההסתדרות.
אריאל תיירי נגואוקם הוא כדורגלן קמרוני המשחק ביילבס בעמדת החלוץ.
נגואוקם התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות.
בשנת הצטרף לקבוצת JIPPO מליגת המשנה בפינלנד.
ב-13 באוגוסט 2012 נגואוקום חתם בלהאטי מליגת העל הפינית.
בלהאטי הוא שיחק עד סוף עונת וכבש 7 שערים ב-9 משחקים.
בינואר נגואוקם חתם בדניזליספור מהליגה הטורקית הראשונה, אך בסיום העונה בטורקיה חזר ללאהטי.
לקראת עונת חתם בSJK, עימה זכה באליפות בסיום העונה ועונה לאחר מכן זכה עימה בגביע.
לפני עונה חתם ביילבס, בה רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם 15 שערי ליגה ב-32 משחקים.
בינואר חתם באל-ח'ור מליגת העל הקטרית.
ב-11 ביולי 2018 חתם בהפועל רעננה מליגת העל.
במרץ 2020 שוחרר מרעננה אשר חויבה לשלם פיצוי על הפרת חוזה.
ב-10 ביולי 2019 נגואוקם חזר לליגה הפינית, כאשר חתם בקופס.
בינואר , נגואוקם חתם בSJK.
אריאל גולן (ארקדי גולדשטיין; ברוסית: Аркадий Гольдштейн; 10 בדצמבר 1921 – 2 בדצמבר 2007) היה חוקר אדריכלות וחוקר תרבות חומרית מסורתית יהודי-רוסי וישראלי.
נולד בשם ארקדי פיודורוביץ' גולדשטיין בחרסון, אוקראינה ב-1921.
השתתף במלחמת העולם השנייה בשורות הצבא האדום, הגיע עד להונגריה שם נפצע
ב-1951 סיים את הלימודים בפקולטה לאדריכלות של המכון להנדסת בנייה בעיר חרקוב.
אחרי זה עבד כאדריכל בעיר סראטוב.
סיים לימודי דוקטורט ("אספירנטורה") באקדמית הבניין והאדריכלות של ברית המועצות ועבודת הסיום עסקה ביצירתו של האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט.
גולדשטיין גם תרגם את ספרו של רייט "עתידה של אדריכלות" לרוסית והתרגום עם ההערות וההקדמה של המתרגם יצא לאור בשנת 1960 עם הקדמה של אלכסנדר גגלו.
בשנת 1973 ראה אור ספרו של גולדשטיין שעסק בקורות חייו וביצירתו של פרנק לויד רייט.
גולדשטיין לימד אדריכלות באוניברסיטת דאגסטן הממלכתית במשך תשע שנים.
בדאגסטן גולדשטיין התחיל להתעניין באדריכלות המסורתית של עמי קווקז.
ספרו המוכר והמצוטט ביותר "המגדלים בהרים" (1977) הוא יומן מסע שעוסק באדריכלות ובאתנוגרפיה של עמי קווקז ובחשיבותה של שמירה על העבר.
בספרו, גולדשטיין מתח ביקורת על השלטונות המקומיים שלא דואגים לשימור המבנים העתיקים ובגלל זה הספר נאסר למכירה.
בברית המועצות פרסם גולדשטיין יותר מ-60 עבודות מחקר בנושאי אדריכלות ועיצוב.
רוב עבודותיו הוקדשו לתיעוד וחקר האדריכלות המסורתית של עמי קווקז.
עבודת המחקר הגדולה "אדריכלות צפון קווקז"(«Архитектура Северного Кавказа») נכתבה בין 1960–1980 וטרם פורסמה.
כתב היד שלה הוברח מברית המועצות לישראל בשנות ה-80.
גולדשטיין עלה לארץ ב-1987 ושינה את שמו לאריאל גולן.
כבר בישראל הוא פיתח תאוריה על קשר בין עיטורים מסורתיים שנמצאים בשימוש באדריכלות ומלאכות יד של תרבויות שונות לבין פנתאון האלים הפרהיסטורי.
לנושא הזה הוקדשו עבודותיו האחרונות שנכתבו ברוסית ותורגמו לאנגלית.
יצאו לאור בברית המועצות (בשם "ארקדי גולדשטיין")
Франк Ллойд Райт ("פרנק לויד רייט"), מוסקבה, 1973
"Башни в горах" ("מגדלים בהרים"), מוסקבה, 1977
יצאו לאור בישראל (בשם "אריאל גולן")
Миф и символ, 1993 ("מיתוס וסמבול")
אריאל טוכמן (נולד ב-4 באוגוסט 1984) הוא מפיק מוזיקלי, מעבד, גיטריסט ומלחין ישראלי.
בין הפקותיו הידועות הם השירים "אגרוף" שביצעה עדן בן זקן, "בסוף הכל חולף" שביצע עומר אדם, "נסיכה שלי" שביצע עברי לידר, "אושר לדקה" ו"שממה" - אותם כתב וביצע אורי בן ארי ו"רודף אהבה בימים" שכתב וביצע עידן רפאל חביב.
טוכמן נולד וגדל בראשון לציון.
בגיל 16 החל לנגן בגיטרה.
באותה שנה הפך לחבר להקת "דיאליזה בארץ הפלאות", שלימים שינתה את שמה ל"סינגפור".
טוכמן שותף בעיבודים ובלחנים של שירי ההרכב בו היו חברים אייל אלימן, מאור אהרון, רן מוזס וניר וובר.
ההרכב הוציא במהלך השנים 2 אלבומים: "סינגפור" (2007) ו"באפס מעלות" (2010).
ההרכב הופיע בשני פסטיבלי "רוק עצמאות".
אריאל זכה להצלחה אישית כשניגן באלבום הבכורה של נינט טייב "יחפה" ובסיבוב ההופעות של האלבום בהפקתו של אביב גפן (2006–2009).
בשנת 2008 השתתף בפרויקט "עבודה עברית" בו ניגן בגרסת כיסוי של נינט טייב לשירו של אילן וירצברג "לא יכולתי לעשות כלום" וב"איך לאהוב אותך" בביצועו של אביב גפן.
באותה שנה, טוכמן הצטרף לסיבובי ההופעות של הרכב הרוק הבינלאומי Blackfield ברחבי אירופה.
בשנים 2008–2011 הצטרף להרכב של דני רובס בסיבוב ההופעות "משהו חדש מתחיל".
בשנת 2009 ניגן באלבום "Aviv Geffen" של אביב גפן.
באותה שנה הצטרף להרכב הנגנים של עברי לידר בו הוא מנגן עד היום.
טוכמן ניגן באלבומיו של לידר: "מישהו פעם", ו"האהבה הזאת שלנו".
משנת 2010 מופיע עם הזמר עידן רפאל חביב.
טוכמן ניגן בכל השירים באלבומיו של חביב: "כל פעם קצת" (2011), "לאבד עניין בזמן" (2013) ו"קולות הנושמים" (2018) ושותף בחלק מעיבודי השירים.
בשנת 2010 החל לנגן ולהופיע עם יוצא תוכנית המציאות כוכב נולד.
טוכמן ניגן ושותף בעיבודים באלבום הבכורה "לירן דנינו".
בשנת 2012 ניגן באלבום "פסיפס" של אביב גפן ובפרויקט "רייכל-גפן".
בשנת 2013 ניגן באלבום "לב חופשי" של מוקי עם הלהיטים הבולטים:"ילד של אבא" ו"לב חופשי" וכן הופיע בסיבוב ההופעות של האלבום.
בשנת 2017 השתתף וניגן באלבום של מוקי "הולך על מים".
באוקטובר 2019 ניגן טוכמן בסינגל "מאושרים" בפרויקט של היוצרים דולי ופן בו אירחו לדואט את נועה קירל ולירן דנינו.
במאי 2020 ניגן בסינגל "ואז את תראי" בו אירחו דולי ופן לדואט את דיקלה ועידן חביב.
במהלך השנים טוכמן ניגן והשתתף באלבומים של אמנים נוספים: דולב רם ופן חזות, גלעד שגב, רוני דלומי, עידן רייכל, נתן גושן, שלמה ארצי, שירי מימון, רותם כהן, יובל דיין, דויד ברוזה, ריטה ועוד.
בשנת 2012 עיבד טוכמן את "היי תום" הסינגל השלישי של דיאנה גולבי, זוכת העונה השמינית של תוכנית המציאות כוכב נולד.
סינגל זה עמד בראש מצעדי הפזמונים במשך 9 שבועות.
במרץ 2013 הפיק ועיבד ביצוע של עברי לידר ל"היי שקטה" אותו הקדיש לדליה, אמו של לידר.
באותה שנה, היה שותף בעיבוד של "הייתי כאן" אותו כתבו וביצעו עברי לידר ונתן גושן.
טוכמן ניגן ושותף בעיבוד השיר "אסתר אוכלת פחמימה" מתוך האלבום מישהו פעם אותו הפיק יועד נבו.
בשנת 2014 טוכמן הפיק את הלהיט "הרבה ממך נשאר" אותו ביצע הזמר לירן דנינו, שהגיע למקום ה-10 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ד.
באותה שנה טוכמן הפיק ועיבד את אלבום הבכורה של חמי בן דוד "יופיה של החשיכה" ואת האלבום "רוצה לחלום" של גל אבלי.
בשנת 2015 הפיק ועיבד את השיר "מי נגע בך" שכתב וביצע עידן רפאל חביב שלאחר מכן יצא באלבום "קולות הנושמים".
טוכמן הפיק ללירן דנינו את השיר "יש לך את הכל" אותו כתב דודי בר דוד.
באותה שנה, הפיק ועיבד את אלבום הבכורה של ניב דמירל, "בין הסימנים" ובו הלהיטים: "השעות הקטנות" שהגיע למקום 1 במצעד השבועי של גלגלצ ולמקום ה-17 במצעד השנתי הישראלי תשע"ו של גלגלצ והסינגל "נורמלי", אותו כתב והלחין דודי בר דוד שהגיע למקום ה-1 במצעד השבועי בגלגלצ.
במרץ 2016 הפיק ועיבד את "נצלול", שיר הפתיחה בסדרת הנוער של "HOT" "נעלמים" ואת השיר "מישהו כמוני" ששודר בפרקי התוכנית.
שני השירים בוצעו על ידי הזמרת והשחקנית ענבל ביבי.
טוכמן הפיק באותה שנה את הסינגל "חוזר למציאות" שביצע לירן דנינו.
באותה שנה טוכמן הפיק ועיבד מוזיקלית את האלבום "אמריקה" של הזמרת והיוצרת איה זהבי פייגלין, האלבום זכה לתשבחות מצד מבקרי המוזיקה.
בשנת 2017 הפיק ועיבד את הלהיט "אושר לדקה" אותו כתב וביצע אורי בן ארי, שזכה למיליוני צפיות ביוטיוב ובסטרימינג.
באותה השנה הוציא בן ארי את הסינגל "בסוף הפרפרים מתים" אותו הפיק טוכמן.
טוכמן הפיק את הסינגל "כוסות ריקות" לזמר שיר לוי.
באותה שנה הפיק ועיבד 2 להיטים לזמר עומר אדם שנכללו באלבומו "אחרי כל השנים": "בסוף הכל חולף" ו"פוליטיקה וסקס".
"בסוף הכל חולף" זכה להצלחה מרובה והגיע למקום ה-4 במצעד השנתי של גלגלצ ולמקום ה-10 במצעד הפזמונים השנתי של כאן גימל.
טוכמן אחראי על הפקת הסינגל "וואי וואי" אותו ביצעה שרית חדד ויצא ביולי 2017, השיר נכתב על ידי אורי בן ארי והולחן על ידי בן ארי ואיתן דרמון.
בנובמבר 2017, היה אחראי להפקה ולעיבוד הסינגל "בתוך כל הבלאגן" שכתב וביצע הזמר אדיר גץ.
בדצמבר 2017 טוכמן הפיק ועיבד 3 שירים באלבום "כל כך יפה לך" של הזמר רותם כהן: "מי יציל אותנו", "באמצע החיים"ו"אל תעזבי".
טוכמן עיבד קאבר לשיר "האהבה מתה" של תמר גלעדי אותו ביצעה איה זהבי פייגלין.
באותה שנה הפיק ועיבד את השיר "אל תפסיקי לרקוד" לזמר ניב דמירל.
בשנת 2018 הפיק ועיבד 2 סינגלים לזמרת והיוצרת עדי אברהמי: "היא שעמדה" שהיה במצעד "כאן גימל" ו"היי ברוך הבא".
בשנה זו הפיק ועיבד את השיר "כדי שאשאר" בביצועה של הזמרת רינת בר.
במרץ 2018 הפיק ועיבד את הסינגל "נרד אל הים" אותו ביצעה ספיר סבן.
באפריל 2018, הפיק ועיבד מוזיקלית את הלהיט "נסיכה שלי" בביצועו של עברי לידר.
בקליפ של השיר, שזכה לתהודה רבה, השתתפה הדוגמנית בר רפאלי.
"נסיכה שלי" זכה במקום ה-2 במצעד השבועי בגלגלצ ובמקום ה-18 במצעד הישראלי השנתי תשע"ח בתחנה.
באותה שנה הפיק ועיבד את הסינגל "מול כל מה שעברנו" אותו כתב עידן רפאל חביב וביצע ניב דמירל.
באוקטובר 2018, הפיק ועיבד את השיר "הכל עובר" אותו כתבה וביצעה סתיו שמש.
טוכמן שותף בעיבוד השיר "מחשבות על אהבה" יחד עם גלעד שמואלי באלבום "קולות הנושמים" של עידן רפאל חביב שיצא באותה שנה.
בפברואר 2019 הפיק ועיבד את "שממה" שכתב וביצע אורי בן ארי, השיר זכה למיליוני צפיות ברשת ולמקום ה-4 במצעד השבועי בגלגלצ.
באותו חודש הפיק את "סודות" לזמרת ירדן ג'רפי ואת "תדבר" לזמרת עדי אברהמי.
באפריל 2019, הפיק ועיבד את הסינגל "רודף אהבה בימים" שכתב וביצע עידן רפאל חביב.
במאי 2019, במסגרת "יצירת חיי", פרויקט ההנצחה המיוחד של ידיעות אחרונות וynet ליום הזיכרון, הפיק ועיבד את "מהכפר אל הכיכר" אותו ביצעו עברי לידר ונסרין קדרי.
השיר זכה לסיקור נרחב והושמע בכל תחנות הרדיו.
טוכמן אחראי על ההפקה המוזיקלית של השיר "כמו ילדים" אותו ביצע דודו אהרון יחד עם אריאל סגל באלבום "השמחה שלנו".
ביולי 2019, הפיק ועיבד את "אחת כמוני" לזמר לירן דנינו שכתב והלחין איתן דרמון.
מיד עם צאתו השיר נכנס לרשימת הנבחרים של "כאן ג".
בנובמבר 2019 הפיק את השיר "אגרוף" שביצעה עדן בן זקן.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקומות הראשונים במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
השיר הגיע אל המקום ה-8 במצעד השנתי של גלגלצ ו-ynet לשנת תש"ף ולמקום ה-10 במצעד השנתי של כאן גימל.
בדצמבר 2019 הפיק את הסינגל "ביום ובלילה" שביצעה אריאל סגל.
במארס 2020 הפיק ועיבד את הסינגל "אלף כינורות" שביצע הזמר ים רפאלי.
באפריל 2020 הפיק לרפאלי סינגל נוסף, "בית הספר הישן", אותו כתב דודי בר דוד.
באפריל 2020 היה אחראי על ההפקה והעיבוד של הסינגל "כל מה שגילית לי" יחד עם עידן רפאל חביב ועם גלעד שמואלי (מוזיקאי).
באפריל 2020 הפיק את הסינגל "רוח באה הימה" בביצועה של הזמרת מורן מזור.
את השיר כתב והלחין איתן דרמון.
בקליפ השתתף השף טום אביב.
בינואר 2021 הפיק ועיבד את הסינגל "הרגע הריק" שכתב וביצע עברי לידר, בקליפ השתתפה השחקנית אגם רודברג.
באפריל 2021 הפיק ועיבד את הסינגל "רקדנית" שכתב וביצע היוצר אורי בן ארי.
במאי 2021 הפיק סינגל נוסף לזמרת עדי אברהמי – "זה מתחיל בצעד", ותוך זמן קצר הפך לשיר הנושא של קרן החלומות על שם תמר אברמוביץ'.
באוגוסט 2021 הפיק ועיבד את השיר "אין לזה סוף" שביצע עידן רפאל חביב אותו יצרו טליסמאן, גלעד מרקו ועידן רפאל חביב.
עם יציאתו השיר נכנס למצעד השבועי של כאן גימל ולפלייליסט השבועי של גלגלצ.
טוכמן הפיק ועיבד מוזיקלית 3 סינגלים מתוך מיני אלבום של הזמר לירן דנינו "מי שאנחנו" שיצא באותו חודש: "כשהזמן יעבור", "מי שאנחנו" ו"היו לי שמיים".
באוגוסט 2023 הפיק ועיבד את הסינגל "על גשר בעיר" אותו מבצעים עברי לידר ורן דנקר בצל המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בעת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 הפיק מוזיקלית את הסינגל "לתמיד" שיצר יחד עם הזמרת עטרה אוריה.
השיר הוקדש ללוחמי משמר הגבול ומשטרת ישראל.
במהלך 2024 הפיק מוזיקלית 2 סינגלים מתוך האלבום של הזמרת אופק נחמן.
ביוני 2024 היה שותף ליצירה והפיק מוזיקלית את הסינגל "גונבים את הזמן", דואט של עברי לידר ונטע ברזילי באלבום הבכורה של הזמרת הכל עליי.
בדצמבר 2024 הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבום שיתופי הפעולה חלק לא נפרד מאחרים של עברי לידר.
בין השירים הבולטים שהפיק: "בכיתי" שהפיק יחד עם תומר מייזנר ו"רוקדת מול כולם" שמבצעת אודיה.
שני השירים נכנסו לפלייליסט "גלגלצ".
הסינגלים "דטרויט" שביצע מיכה שטרית ושיר הנושא של האלבום "חלק לא נפרד מאחרים" שביצע אביתר בנאי נכנסו לפלייליסט של כאן גימל.
טוכמן השתתף בקליפ של הסינגל "רוקדת מול כולם" יחד עם עברי לידר ואודיה.
אריאל דוידוב (נולד ב-1960) הוא מלחין ישראלי-רוסי-אמריקאי של מוזיקה קלאסית ומורה.
אריאל דוידוב נולד במשפחה יהודית בשימקנט בקזחסטן, אז בברית המועצות.
בשנים 1975–1979 למד וסיים בהצטיינות לימודי מוזיקה במכללה למוזיקה בדושנבה בטג'יקיסטן, שם למד ניצוח ונגינת אקורדיון-באיאן.
לאחר מכן, סיים בהצטיינות בשנת 1984 לימודי מוזיקולוגיה ותולדות המוזיקה במכון הממלכתי לאמנויות של טג'יקיסטן בדושנבה.
בהמשך למד הלחנה ומוזיקולוגיה בקונסרבטוריון למוזיקה של סנט פטרסבורג עד שנת 1992, שם גם השתלם בלימודי המשך בהלחנה ותורת המוזיקה (לימודי "אספירנטורה") אצל בוריס טישנקו עד שנת 1994. בשנים 1985–1986 לימד ניצוח מקהלות במכללה הפדגוגית בדושנבה.
בשנים 1986–1988 לימד מקצועות תאורטיים מוזיקליים במכללה למוזיקה בדושנבה, ובשנים 1992–1996 היה מדריך להלחנה ולתאוריית המוזיקה במחלקה הפדגוגית של הקונסרבטוריון סנט פטרסבורג.
בשנת 1994 התקבל כחבר באיגוד המלחינים של רוסיה ובשנת 1996 עלה לישראל.
החל משנת 1997 הוא חבר באיגוד המלחינים הישראלים.
בישראל, בשנים 1999–2003 עבד כעורך בהוצאה לאור של איגוד המלחינים הישראלים, ובשנים 2004–2005 לימד סולפג' ותורת המוזיקה בקונסרבטוריון של כפר יונה.
החל משנת 2005 חי בניו יורק בארצות הברית ומלמד כמורה פרטי הלחנה ונגינת פסנתר.
בשנת 2003 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
דוידוב הלחין בין היתר סימפוניה אחת, קונצ'רטו לקונטרבס ותזמורת, ושלישייה לחלילית, סקסופון ופסנתר, הוא הלחין את היצירות המוזיקליות "פליטים" (1997), ראגאווי 1 לכלי מיתרים וכלי הקשה (1989), ראגאווי 2 לחלילית, נבל וקונטרבס (1991) ואחרות.
יצירות שלו בוצעו בארגנטינה, ישראל (בין השאר בהזמנת קרן פליציה בלומנטל), הודו, קזחסטן, טג'יקיסטן, רוסיה, ארצות הברית ומדינות אירופיות רבות.
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2003)
סוויטה לבלט "עולם נפלא זה"
שלישייה לחלילית, נבל וקונטרבס ראגאווי 2 "
שלישייה לחלילית, סקסופון אלטו ופסנתר "פליטים" (1993) מוקדשת לדושאן מיכאלק
אריאל לני הוא פסנתרן ומלחין ישראלי, הוא נחשב כילד-פלא ומגיל שמונה הוא מופיע כפסנתרן קלאסי וג'אז ברחבי אירופה, ארצות הברית, ובישראל.
אריאל לני נולד בירושלים וידע לנגן פסנתר וכינור באופן מקצועי כבר בגיל חמש.
אף שהוריו אינם מנגנים בפסנתר כלל, אביו החליט כבר בלידתו שלפני שהוא יבוא הביתה מבית החולים לראשונה יהיה בבית פסנתר עבורו.
הוא למד בתיכון ובקונסרבטוריון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ובאותו זמן, השתתף בכמה הרכבים קאמריים, כפסנתרן וככנר, חבר בלהקת ג'אז.
בשנת 2018 הוא זכה ב-Grand Prix Animato בפריז.
אריאל מתן לזמי - נולד ב-17 באפריל 1994 (ביישוב קצרין) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לזמי החל את דרכו במחלקת הילדים של הפועל קריית שמונה.
בעונת 2006/2007 עבר לזמי למחלקת הילדים של מרכז קהילתי גולן קצרין ושנה לאחר מכן עבר לעירוני טבריה.
בעונת 2008/2009 חזר לזמי לקריית שמונה.
ברוב שנותיו לזמי היה אחד השחקנים הבולטים במועדון והרבה לכבוש שערים.
לאחר שנה חלשה, ב-2012 עבר להפועל רעננה שם שיחק משחק בודד.
בינואר 2013, עבר לזמי לקבוצת הנוער של הפועל נוף הגליל שם כבש 3 שערים מתוך 12 משחקים בהם שותף.
את ההזדמנות הראשונה שלו בקבוצת בוגרים קיבל לזמי בעונת 2013/2014, כשחתם בכרמיאל/צפת ששיחקה בליגה א'.
את משחקו הראשון בקבוצה עשה לזמי ב-20 בספטמבר 2013, כשעלה כמחליף בדקה 83 בהפסד 1–3 בגביע המדינה להפועל בית שאן.
את שער הבכורה שלו בקבוצה ובקריירה המקצועית שלו כבש לזמי ב-7 באוקטובר של אותה שנה, במשחק הליגה נגד הפועל חדרה שנגמר בתוצאה 2–2.
בדצמבר 2013, עזב לזמי את כרמיאל/צפת והצטרף לעירוני טבריה, ששיחקה גם היא בליגה א'.
את משחקו הראשון בקבוצה שיחק לזמי ב-27 בדצמבר 2012 נגד אותה כרמיאל/צפת שעזב בתחילת החודש במשחק שנגמר בניצחון 0–1 לטבריה.
את שער הבכורה במועדון כבש לזמי במשחק הליגה מול הפועל אסי גלבוע ב-25 באפריל 2013, שנגמר בניצחון 0–2 לטבריה.
לזמי היה חלק מאוד משמעותי בעלייה של עירוני טבריה לליגה הלאומית כשהוא כבש 7 שערי ליגה כולל 3 שערים בשני משחקי המבחנים נגד הפועל קטמון ירושלים.
ב-29 ביוני 2014, חתם לזמי בהפועל תל אביב ששיחקה באותה העונה בליגת העל.
משחק הבכורה שלו בקבוצה היה ב-13 באוגוסט 2014, בתיקו 0–0 נגד הפועל רעננה בשלב הבתים של גביע הטוטו.
את שערו הראשון והיחיד בקבוצה הבקיע לזמי ב-11 באפריל 2015 נגד הפועל חיפה, מה שהיה גם שער הניצחון בדקה ה-85 במשחק שנגמר 0–1.
בעונת 2015/2016, הגיע לזמי להפועל ראשון לציון ששיחקה באותה עונה בליגה הלאומית.
את משחק הבכורה שלו במועדון שיחק לזמי ב-17 באוגוסט 2015, כשפתח במשחק גביע הטוטו של הליגה הלאומית נגד הפועל פתח תקווה במשחק שנגמר בתוצאה 0–1 לפתח תקווה.
את שערו הראשון במועדון כבש לזמי ב-11 בדצמבר 2015, במשחק הליגה נגד מכבי הרצליה שנגמר בתוצאה 1–1. באותה עונה לזמי הבקיע סך הכל 5 שערים מתוך 27 משחקים בכל המסגרות.
לאחר העונה המוצלחת בראשון לציון, לזמי המשיך לעונה נוספת בראשון לציון.
באותה העונה מעמדו של לזמי השתפר בקבוצה והוא פתח ב-26 מתוך 38 משחקים בהם שותף וכבש 4 שערים בכל המסגרות.
את עונת 2017/2018 פתח לזמי בהפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
במשחקו הראשון בקבוצה ב-15 בספטמבר 2017, נפצע לזמי והוחלף בדקה ה-20 במהלך ההפסד 0–2 להפועל מרמורק.
לזמי שיחק בקבוצה עוד 3 משחקים לפני שעזב בינואר.
ב-17 בינואר 2018, חתם לזמי בהפועל באקה אל-גרבייה ששיחקה בליגה א'.
את משחקו הראשון בקבוצה שיחק לזמי ב-22 בינואר 2018, כשעלה כמחליף בדקה ה-71 במהלך הניצחון 3–4 על הפועל אסי גלבוע.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע לזמי ב-4 באפריל של אותה שנה, נגד עירוני טבריה במשחק שנגמר בתוצאה 2–2. באותה עונה כבש לזמי שני שערים ב-14 משחקים בהם שותף במדי הקבוצה.
ב-7 באוגוסט 2018, חתם לזמי בהכח עמידר רמת גן ששיחקה גם היא בליגה א'.
משחקו הראשון בקבוצה היה ב-14 בספטמבר 2018, במהלך הניצחון 0–1 על מכבי יפו.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע לזמי ב-2 באוקטובר של אותה שנה, במהלך הניצחון 1–3 על מועדון ספורט דימונה בגביע המדינה.
באותה שנה הציג לזמי יכולת שיא וסיים את העונה עם 9 שערים בכל המסגרות מתוך 33 משחקים כשהוא פתח ב-32 מהם.
ב-18 ביולי 2019, חתם לזמי בבני יהודה תל אביב מליגת העל ל-3 שנים.
את משחקו הראשון בקבוצה ערך לזמי כבר יומיים לאחר חתימתו, ב-20 ביולי, כשעלה בדקה ה-71 במהלך ההפסד 0–1 במשחק אלוף האלופים נגד מכבי תל אביב.
ב-15 באוגוסט 2019 ערך הופעת בכורה במוקדמות הליגה האירופית כאשר נכנס כמחליף בניצחון הביתי 1–2 על נפטצ'י באקו האזרית.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע ב-19 באוגוסט של אותה שנה במהלך משחקי הדירוג של גביע הטוטו.
בעונה זו ערך 20 הופעות בליגת העל בהן כבש 3 שערים ובישל 2.
בעונת 2020/2021 רשם 16 הופעות ליגה, ובסיומה ירד עם בני יהודה תל אביב לליגת הלאומית.
ב-19 באוגוסט 2021 שוחרר מבני יהודה, וחתם בהפועל פתח תקווה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-3 בפברואר חתם בהפועל ראשון לציון.
ב-8 ביולי 2022 חתם במכבי עירוני אשדוד מליגה א' דרום.
אריאל הורוביץ (נולד ב-28 בנובמבר 1990) הוא סופר, עורך וחוקר ספרות ישראלי, חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2024.
הורוביץ נולד בירושלים וגדל בשכונת רמות להורים שעלו מארצות הברית בצעירותם.
למד בבית הספר היסודי חורב בשכונת קטמון ובישיבה התיכונית חורב בשכונת סנהדריה.
בין השנים 2008–2014 למד בישיבת ההסדר פתח תקווה.
כתלמיד תיכון נהג לפרסם טורים פובליציסטיים באתר "וואלה".
ב-2010 החל לעבוד באתר "כיפה" ובשבועון "עולם קטן", ובהמשך כתב לסירוגין ב"מעריב" וב"הארץ".
ב-2012 הצטרף לעיתון "מקור ראשון" ככתב מגזין, והיה חבר מערכת "שבת", מוסף ההגות והספרות של העיתון.
בשנה זו אף השתתף בתוכנית הטלוויזיה "חיפוש מתקדם", ששודרה בערוץ 2. בין השנים 2013–2016 היה העורך הראשי של כתב העת "דעות".
הגיש תוכנית רדיו אישית, "פגישה לאין קאץ'", ברדיו מרכז העיר, שבה אירח, מדי שבוע, אנשי רוח ותרבות לשיחות עומק.
באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מעיתון "מקור ראשון".
הורוביץ הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות כללית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בהצטיינות יתרה מן החוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית.
עבודת התזה שלו, שכותרתה "זיכרון דברים בגו: יעקב שבתאי קורא את גרשם שלום", נכתבה בהנחיית פרופ' יואב רינון.
במהלך לימודי התואר השני שימש כעוזר הוראה, ובמשך שלוש שנים לימד את הקורס "קריאת טקסטים ביצירות מופת בספרות העולם".
ב-2019 השתתף בסמינר הקיץ של המכון לספרות עולם באוניברסיטת הרווארד.
ב-2020–2021 היה עמית בתוכנית למנהיגות בתרבות יהודית של מכון מנדל למנהיגות, וב-2022 השתתף בסמינר הקיץ של בית הספר לתיאוריה וביקורת באוניברסיטת קורנל.
בספטמבר 2021 החל את לימודי הדוקטורט במחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת סטנפורד.
הרומן הראשון שלו, טובי בנינו, ראה אור בשנת 2021, בהוצאת כתר ובעריכתו של עודד וולקשטיין.
על כתב היד של הרומן, המספר על משפחה דתית-לאומית שנקלעת לטלטלה עקב פרשייה פוליטית ופלילית, זכה הורוביץ במקום שלישי בפרס הרי הרשון לספרות לשנת 2020 ובתמיכת מרכז הספר והספריות לספרי ביכורים לשנת 2021. בביקורת בעיתון הארץ כתב חיים וייס כי .
בעיתון ישראל היום כתב אלעד נבו כי .
ספרו השני, עורך צללים, ראה אור בשנת 2024, בהוצאת כתר ובעריכת עלמה כהן-ורדי.
ב-2024 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול.
הורוביץ נשוי ואב לשלושה, מתגורר בירושלים.
סבו, ד"ר אדוארד הורוביץ, היה בלשן וחוקר השפה העברית, מחבר הספר "How the Hebrew Language Grew".
ממואר שכתב על חוויותיו כסטודנט באוניברסיטה העברית בשנת 1925 תורגם לעברית על ידי הורוביץ ופורסם במלאת שלושים שנים למותו.
דודו הוא פרופ' כרמי הורוביץ.
אריאל מייזליץ (נולד ב-1933) הוא אדריכל ישראלי.