tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפונקציה מסובכת מדי מכדי לבצע אינטגרציה באופן ישיר.
הפונקציה החדשה שלנו היא ונחשב את הגבולות שלה על ידי הצבת הגבולות הקודמים בסימונים החדשים: , ,.
לדוגמה במקום הגבול נציב ומכאן שנחליף את הגבול בגבול .
נחשב את היעקוביאן של הפונקציה:
נחשב את הנפח באמצעות היעקוביאן
לסיכום: כדי למצוא אינטגרל של פונקציה מסובכת, ניתן לחלק אותה למספר פונקציות קטנות.
את הפונקציה הישנה יש להביע באמצעות הפונקציות החדשות ולהכפיל את הפונקציה החדשה שהתקבלה בערכו המוחלט של היעקוביאן שלה וכמובן יש לעדכן את הגבולות של הפונקציה החדשה לפי הפונקציות הקטנות שהגדרנו.
אם הן פונקציות גזירות ברציפות של המשתנים , הן נקראות פונקציות תלויות או בלתי תלויות בהתאם להאם הן מקיימות או לא מקיימות ביניהן יחס מהסוג , כשהפונקציה היא פונקציה כלשהי של 2 משתנים שגזירה ברציפות.
על ידי גזירת ביחס ל , אנחנו מסיקים ש:
אם נסמן , ואת בתור , מערכת המשוואת תראינה כך:
זוהי מערכת משוואות ליניארית ב .
כל אחת מהמשוואות ב מתארת יחס זהותי בין ; לכן הן שקולות זו לזו, ואלימינציה של מתוך נותנת .
אפשר לנסח תוצאה זו כך: התאפסות היעקוביאן היא תנאי הכרחי לקיום יחס כמו .
מסתבר שזהו גם תנאי מספיק לקיום יחס כמו , אם כי ההוכחה לכך קשה יותר.
תוצאה זו נכונה עבור כל מספר של משתנים.
הפונקציות (הגזירות ברציפות) של המשתנים הן תלויות או בלתי תלויות בהתאם להאם הן מקיימות או לא מקיימות יחס מהסוג עם גזירה ברציפות; ותנאי הכרחי ומספיק לקיום יחס כזה הוא התאפסות היעקוביאן .
באופן אנלוגי, אי־התאפסות היעקוביאן הוא תנאי הכרחי ומספיק לאי היותן של הפונקציות תלויות.
בניסוח אחר, אם , אז הפונקציות לא מקיימות ביניהן שום משוואה מהסוג (עבור פונקציה כלשהי של משתנים אשר גזירה ברציפות).
יעקובי ולַידנטל הוא מחזה, מסוגת הקומדיה, מאת חנוך לוין.
המחזה הועלה לראשונה בדצמבר 1972 בהפקת התיאטרון הקאמרי ו"צוותא" בבימויו של לוין.
המחזה הוא יצירה טראגית-קומית וגרוטסקית, הכוללת שלוש דמויות בלבד:
איתמר יעקובי- אדם ענייני ותכליתי, אשר מרבה לטעון כי הוא עסוק מאוד, ואין לו פנאי לחברו ליידנטל.
מציג את עצמו בפתח המחזה:
דויד לַידֶנטַל- חברו הטוב, אך הדחוי והנלעג של יעקובי.
רות שֵׁחַש- האישה שיעקובי מחזר אחריה, אשר מגלמת בעיניו את מיזוג החומר והרוח: ישבן אדיר ותשוקה למוזיקה.
במענה לשאלה של יעקובי מספרת על הישבן שלה:
העלילה עוסקת באיתמר יעקובי ודויד לידנטל, הנפגשים מדי פעם למשחקי דומינו על המרפסת של לידנטל.
כאשר מחליט יעקובי להיפרד מחברו, כדי להמשיך ולחיות, הוא פוגש באישה - רות שחש.
רות מתחזה לפסנתרנית, אבל מה ששובה את ליבו של יעקובי הוא ישבנה האדיר.
הוא מחזר אחריה, תוך ניסיונות להתחמק מלידנטל, המחפש את קרבתם.
בינתיים לידנטל המושפל נותן לעצמו דין וחשבון על מצבו:
לידנטל מציע עצמו כשי כלולות וכמשרת לאישה.
תחילה שחש מקבלת בשמחה את המתנה, אך כעבור זמן מה מתחרטת על כך ומתלוננת:
במהלך המחזה פוצע לידנטל את אצבעו ומנסה להתקרב אל האישה בתואנה שהוא מבקש ממנה יוד.
יעקובי מאבד בינתיים עניין ברות ומנסה לחדש קשריו עם לידנטל.
בתמונת הסיום מופיעים השלושה, כל אחד לעצמו, כל אחד ולבטיו באשר להמשך דרכו.
המחזה זכה להצלחה רבה גם ברחבי העולם ותורגם לשפות רבות: אנגלית (שני תרגומים: האחד בידי דניס סילק ושמעון לוי והשני בידי שיר פרייבך), צרפתית בידי לורנס סנדרוביץ', גרמנית בידי יונגן פישר, הונגרית, ספרדית, איטלקית, פולנית, בולגרית וסינית.
בהפקת המקור משנת 1972 אלברט כהן ויוסף כרמון שיחקו את התפקידים הראשיים של יעקובי ולידנטל בהתאמה, וזהרירה חריפאי מילאה את תפקיד האישה שבאה ביניהם.
הפקה זו כללה תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת אלכס כגן.
הפקה מחודשת עלתה בקאמרי בינואר 2004, ובוימה על ידי יוסף כרמון על פי המחזה המקורי, השתתפו השחקנים תיקי דיין (שחש), רמי ברוך (יעקובי) ודרור קרן (לידנטל).
כמו כן, המחזה הועלה בתיאטרון הטכניון בשנת 1995 בבימויו של אוריאל זוהר.
בשנת 2013 עלתה הפקה של המחזה, בבימוי יונתן אסתרקין, על ידי בית הספר למשחק בית צבי בתיאטרון הספרייה ברמת גן, בה השתתפו השחקנים אופיר וייל (ליידנטל), אבי עדוי (יעקובי).
בשנת 2025 עלה המחזה בתיאטרון החאן בבימוי מעין אבן.
השתתפו בו השחקנים גל זק (יעקובי), ניצן לברטובסקי (שחש) ושחר נץ (לידנטל).
חנוך לוין העיד על המחזה כי הוא "מחזה עם פזמונים על משולש לא הכי רומנטי: שני גברים חמוצים ואשה חמוצה מחמיצים את החיים".
בריאיון לעמנואל בר קדמא אמר לוין:
אני מתחיל לחשוב, שבאמת כתבתי מחזה רך מדי.
הם אוהבים את זה, לכל הרוחות.
כמעט מתחשק לי להגיד "מצטער, טעות.
פתאם אני מתחיל לראות ב"יעקובי ולידנטל" מין רכרוכיות סנטימנטלית של מחזמר טורקי.
ישעיהו אברך התייחס ליצירתו של לוין, ובכלל זה "יעקובי ולידנטל", וציין כי לוין מבקש "לרתק את הצופה אל אזור אחד ומסוים בגווייתנו הארצית האומללה פשוט מפני שבאזור זה, כנראה, מרחף כל עולמו הרוחני והוא הוא כל מרחב הרהוריו, חוויותיו ואולי גם מאווייו הדחוקים.
ואולם מה שנחוץ לחומר ספרותי זה איננו ניתוח אטימולוגי במעמקי התנ"ך אלא אנליזה בקטריולוגית פשוטה, והפרשות המוחין שבאו לידי גילוי מ'מלכת אמבטיה' עד 'ליידנטאל' חייבות משום בריאות הציבור בלבד בבדיקה מעבדתית כזאת."
מיכאל הנדלזלץ התייחס ל"יעקובי ולידנטל" במסגרת מכלול יצירתו של לוין:
יעקובי וליידנטל היה דוגמה ראשונה למה שנראה כדרך העבודה של לוין, לפחות במחזות הבורגניים־כמו־ריאליסטיים: תחילה הוא מצייר על בד גדול, רב פרטים ודמויות (חפץ, נעורי ורדה'לה, קרום, אורזי מזוודות), ואחר כך הוא בוחר מספר מצומצם של דמויות וחודר אל מרקם היחסים ביניהן (יעקובי וליידנטל, סוחרי גומי, מלאכת החיים, הזונה מאוהיו).
החומרים נראים דומים, אבל בעוד שנקודת המוצא של המחזות הגדולים היא שיש תוויות - ואפשר להסיר או להחליף אותן - נקודת המוצא במחזות הקאמריים היא שאין תוויות מובהקות לבודדים (יש זוג שהוא מאותו סוג, עד שהזוגיות מופרת), ואחר כך מתחילים מאבקי כוחות בין שלושה.
על שלוש הקומדיות הראשונות של לוין, "סולומון גריפ", "חפץ" ו"יעקובי ולידנטל" העיר יצחק לאור: "לשלוש הקומדיות הללו, למרות ההבדלים העצומים ביניהן, יש נעימה משותפת, המעניקה להן את הממד הפארודי: מבוגרים משחקים בתפקידי מבוגרים, אבל מתנהגים כילדים." בהמשך ספרו מציין לאור: "האופק של הקומדיה הלוינית הוא תמיד אשה.
היא ממלאת את העולם ואינה מניחה לגבר לחיות בעולם שאין בו 'אשה'.
העולם הוא אשה, מנקודת ראות של 'ילד'".
רעיונות אלה ניכרים בדבריה המתיילדים של שחש ליעקובי, כאשר היא חוששת שאהבתו אליה פגה:
"מה יש פה לדודה, אה?
אוי, תראה איך הוא קופץ.
בגיליון של כתב העת "מטעם", שהופיע במלאת עשור למותו של לוין והוקדש ליצירותיו המוקדמות, פורסמה תמונה שנכללה בטיוטות המחזה אך לא נכללה בגרסתו הסופית.
בתמונה זו עובר לידנטל ניתוח לכריתת אצבע, כד להשתיל אצבע זו בידה של שחש, וכך להפוך אותה לפסנתרנית בעלת 11 אצבעות.
יעקובי ושחש מפתיעים את לידנטל, ובנוסף לאצבע כורתים גם את אוזנו, שניתנת למאכל לחתול.
יעקוביטים היא תנועה פוליטית שנוצרה לאחר המהפכה המהוללת במטרה להשיב לשלטון את ג'יימס השני, מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, שהודח מכסאו במהלכה.
לאחר מותו הם פעלו להשבת צאצאיו מהענף הקתולי של בית סטיוארט, ולאחר שזה נכחד הם פעלו להשבת כס המלוכה לצאצאיו האחרים של צ'ארלס הראשון שסולקו מסדר הירושה לכתר הבריטי כתוצאה מהיותם קתולים.
שם התנועה נגזר מיעקוב, שמו הלטיני של המלך ג'יימס.
למרות הבטחותיו של המלך החדש שלא יעשה שימוש במעמדו כדי לקדם את הקתוליות, ג'יימס השני החל מקדם אצילים קתולים, מגביל את יכולת הכנסייה האנגליקנית להטיף כנגד הקתוליות והחל פועל לביטול האפליה הקיימת בממלכותיו כנגד קתולים.
ב-1688 אשתו ילדה את בנו, ג'יימס, נסיך ויילס שכתוצאה מחוק העדפת הבן הבכור בסדר הירושה הפך ליורש העצר, ועתה נראה שמלוכה קתולית תשרוד את מותו של ג'יימס ותבסס את עצמה כשושלת.
מספר אישים פרוטסטנטים הזמינו את וילם, נסיך אורנג', אחיינו של המלך שהיה נשוי לבתו מרי, לפלוש לאנגליה.
לאחר הפלישה חלק גדול מהצבא עבר לצדו של וילם והמלך עצמו ומשפחתו נמלטו לצרפת.
הפרלמנט קבע שבריחת המלך כמוה כהתפטרות וויתור על תפקידו ומעמדו והציע את כתר אנגליה לוילם ומרי כמונרכים משותפים, סקוטלנד ואירלנד הלכו בעקבות הפרלמנט האנגלי.
תומכיו של ג'יימס שלא הכירו בחוקיות הדחתו והמלכתם של ויליאם ומרי נקראו יעקוביטים, שם שנבע מהצורה הלטינית של שם המלך – Jacobus.
ג'יימס ניסה להביס את ויליאם וקרבות התרחשו באירלנד ובסקוטלנד בין נאמני ג'יימס ובין צבאותיו של ויליאם.
בקרב ליד הנהר בוין באירלנד, ביולי 1690 עמד המלך ג'יימס בראשם של אלפי אירים קתולים נאמנים למלוכה, אך הובס, ושב ונמלט לצרפת.
עם מותו של ג'יימס ב-16 בספטמבר 1701 ראו היעקוביטים בבנו ג'יימס (נסיך ויילס לשעבר) את המלך החדש והוא מלך תחת השם ג'יימס השלישי באנגליה ובאירלנד וג'יימס השמיני בסקוטלנד.
המלך היעקוביטי זכה להכרה בחוקיות מלכותו מצרפת, קריית הוותיקן ועוד מספר ארצות קתוליות.
פעמיים ניסה להשיב לעצמו את הכתר שאבד לאביו, ב-1715 הוביל התקוממות בבריטניה כנגד ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה המלך הראשון מבית הנובר שירש את הכתר מאן, מלכת בריטניה, ההתקוממות נכשלה וג'יימס נאלץ לחזור לגלותו ביבשת.
ב-1745 מינה את בנו הבכור צ'ארלס אדוארד סטיוארט לעוצר, וזה האחרון יצא מהעיר נאנט בצרפת, כשהוא נעזר בכוחות צרפתיים, ונחת באיי סקוטלנד המערבית ב-23 ביולי 1745. כקתולי, צ'ארלס היה בטוח בתמיכת אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד המכונים "היילנדרס".
במהרה אסף מספיק כוחות שאפשרו לו להגיע לאדינבורו, אשר נכנעה לו במהרה.
בספטמבר הביס כוחות נאמנים למלך ג'ורג' השני בקרב פרסטונפנס, ובנובמבר חצה את גבול אנגליה בראש 6,500 חיילים.
הוא כבש את דרבי ואת מנצ'סטר, והדרך ללונדון הייתה פתוחה בפניו.
אך לא נראה כי יוכל לקבל עזרה ולהמשיך בתנופה, שכן נמלי הים היו בשליטת בית הנובר, והדבר גרם לכך שלא יוכל לקבל סיוע צרפתי, אל מול מתנדבים פרוטסטנטים לטובת בית הנובר שהגיעו מהולנד ומגרמניה.
בקרב פאלקירק, עוד ניצח כוחות בריטיים, אך במהרה מצא עצמו מכותר ובעימות עם כוחות עודפים בראשות הדוכס מקמברלנד, בנו של המלך ג'ורג'.
בקרב קלודן, ב-16 באפריל 1746 הושמדו כוחותיו, והוא נאלץ לנוס על נפשו כשהוא מחופש לאישה.
היה זה הניסיון הרציני האחרון שנעשה להשבת הכתר לענף הקתולי של בית סטיוארט, לאחריו צ'ארלס שקע בדיכאון ובילה את שארית ימיו כשיכור בהוללות עם פילגשיו.
לאחר מותו הכתר היעקוביטי עבר לצאצאיו של צ'ארלס הראשון דרך בתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
הוא ברשות בית ויטלסבאך ועתיד לעבור לבית ליכטנשטיין.
אף לא אחד מן המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי אימץ את הטענה לכתר הבריטי או ניסה לפעול להשיגו.
יעקוּבָּה כהן (24 ביוני 1924 – 13 באוקטובר 2003) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מראשוני המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל.
לאחר הקמת המדינה שירת באמ"ן, במוסד ובשב"כ ופעל בזהויות שונות בסוריה, ירדן, איראן, עיראק, מצרים וביהודה ושומרון.
נולד בירושלים בשם יעקב כהן למשפחה מרובת ילדים ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון, ומגיל צעיר חי בשכנות ובידידות עם ערבים מהכפר שייח' באדר הסמוך ולמד את שפתם ומנהגיהם.
הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד, ובשנת 1939 יצא מטעמה להכשרה בקיבוץ גבעת השלושה, ובהמשך בקבוצת כנרת.
בתקופה זו קיבל את השם "יעקובה", בתחילה ככינוי חיבה מחבריו בהכשרה להבדילו מחבר נוסף בשם יעקב כהן, אך בהמשך בחר לאמצו כשמו הרשמי לשארית חייו.
בשנת 1942, בהיותו בן שבע עשרה, גויס לפלמ"ח לפלוגה א' בפיקודו של נחום שריג.
משעמד שריג על כישוריו להשתלב בקבוצת ערבים כאחד משלהם, המליץ לצרפו למחלקה הערבית שהוקמה בפיקודו של יצחק חנקין, שבהמשך התאחדה עם קבוצת המסתערבים שבפיקודו של ירוחם כהן, תחת השם "מחלקת השחר".
בסיס המחלקה היה באותה עת בקיבוץ אלונים, שהפך לביתו של יעקובה לשארית חייו, הגם שהמחלקה הערבית עצמה נדדה בין קיבוצים שונים.
יעקובה וחבריו אומנו בתורת ההסתערבות בהנחייתו של שמעון סומך ("סמעאן"), למדו לימודי קוראן ואסלאם, התמקצעו באורחות הערבים ומנהגיהם, ונשלחו להתפלל במסגדים.
יעקובה גם נשלח בתחפושת של פועל חורני לעבוד עם הסבלים הערביים בנמל חיפה בתנאים קשים, במטרה לתרגל ולהתמקצע בהיטמעות לטווח ארוך בסביבה ערבית.
הוא וחבריו יצאו לפעולות של איסוף מודיעין בערים ערביות, והשתתפו בפעולות מבצעיות של סיכול, תגמול והרתעה.
בין היתר השתתף יעקובה בפעולה בביסאן (בית שאן) בה סורס ערבי שאנס חברת קיבוץ יהודייה וכן בפיצוץ גשר דמיה בליל הגשרים, שם הרג ערבי שהתקיף אותו בשברייה.
במאי 1946 נשלח יעקובה כערבי פלסטיני לעבר הירדן להשתתף בחגיגות הכתרתו של המלך עבדאללה הראשון.
לפני פרוץ מלחמת העצמאות שלח יגאל אלון את יעקובה כהן יחד עם שמעון חורש לקוניטרה שבסוריה להביא משם ידיעות על הצבא הסורי המתכונן לפלישה.
השניים ביצעו בהצלחה את משימתם ואף הגדילו לעשות והגיעו עד דמשק, אספו ידיעות על הצבא הסורי וחזרו בשלום לבסיסם.
בפברואר 1948 התקבלה ידיעה כי במוסך בעיר התחתית בחלקה הערבי של חיפה מכינים הערבים מכונית תופת במסווה של אמבולנס כדי להחדירה לשכונות היהודיות.
יעקובה וחברו למחלקה יצחק שושן (אבו סחיק) קיבלו הוראה לאתר את מכונית התופת ולנטרלה.
אנשי היחידה המיוחדת בחיפה דני אגמון ויוחאי בן נון הכינו מכונית תופת נוספת, אותה הצליחו יעקובה ויצחק שושן להחדיר בקור רוח למוסך, להצמידה לאמבולנס, להפעיל את חומר הנפץ ולהימלט במכונית מילוט.
הפיצוץ האדיר גרם להרוגים ופצועים רבים.
במאי 1948 צורף כמפקד משוריין לליווי שיירה לירושלים, שם התאפשר לו לבקר את בני משפחתו טרם יציאתו לשליחות ארוכה.
לקראת סוף המלחמה הונחת יעקובה בחוף לבנון עם אמצעי לחימה, כסף ומשדר אלחוט שם חבר לתא ריגול שהפעילו בביירות חבריו מהמחלקה הערבית ששהו שם במסווה של פליטים פלסטינים, ובהם יצחק שושן (אבו סחיק), חבקוק כהן, גמליאל כהן, שמעון חורש ושאול כרמלי.
הוא התמקם בעיר, ובתוך זמן קצר רכש לעצמו חוג מכרים, חלקם מקורבים לשלטון.
שכנו היה המפקד הערבי לשעבר פאוזי קאוקג'י שאיתו היה ליישוב חשבון ארוך, ויעקובה התקרב אליו תוך שהוא רוקם מזימות לחסלו, אך מפעיליו פסלו את הרעיון משום שקאוקג'י לא היווה עוד איום.
בכסף שהביא עימו רכש מכונית אולדסמוביל, רשם אותה כמונית, וזו שימשה את החוליה כאמצעי תחבורה וכסיפור כיסוי לנסיעותיהם לטריפולי, דמשק ועמאן.
מפעולותיהם יש לציין הכנת התוכנית להתנקש בחייו של ראש ממשלת לבנון ריאד א-סולח, שלא יצאה אל הפועל.
כן השתתף במבצע דוד - פעולה לפיצוץ ספינת הטיולים של היטלר, "איגריס", בנמל ביירות.
הוא גם דחף לביצוע פעולה לפיצוץ בתי הזיקוק בטריפולי, ויחד עם יצחק שושן יצא לאיסוף מודיעין במקום, אך גם לפעולה זו לא התקבל אישור מהמטה.
בהמשך נשלח יעקובה לדמשק במסווה של נהג מונית והציב בעיר את שמעון חורש ושאול כרמלי יחד עם משדר האלחוט שהביא, להקים ולבסס שם תחנת ריגול נוספת.
ב-1950 הסתיימה שליחותו של יעקובה בביירות ובדמשק והוא הוחזר לישראל.
הוא הצטרף ליחידה 188 של המודיעין שעסקה בהכשרה והפעלה של לוחמים במדינות זרות, תחת מפקדיו מהיחידה הערבית לשעבר שמריה גוטמן ושמעון סומך, וקיבל דרגת רב-סרן.
במקביל ביסס את חייו בקיבוץ אלונים, ויצא מדי פעם לשליחויות בחו"ל.
רוב פעולותיו עדיין חסויות, אך מאיר עמית אמר עליו כי: "אפשר לאמר מבלי להפריז כי עלייתם של יהודי סוריה בשנות החמישים התגשמה לא מעט בזכות יעקובה".
במהלך מלחמת סיני ב-1956 הוצב לחקירת קצינים מצריים שבויים.
ב-1959, לאחר שהמצרים עצרו בתעלת סואץ את אוניית המשא אינגה טופט, הוחלט להטביע ספינה בתעלה.
לשם כך נשלח יעקובה למצרים.
היות ששנים אחדות קודם לכן פגש קצינים מצריים רבים אותם חקר כשבויים, עבר לפני כן בבית החולים תל השומר ניתוח פלסטי לשינוי תווי פניו.
הוא הביא משם מל"ם (מודיעין לפני מבצע) שזיכה אותו לטפיחת שכם של ראש אמ"ן חיים הרצוג.
לאחר מעבר יחידה 188 מאגף המודיעין למוסד המשיך לפעול עבור הארגון.
ב-1965 נשלח לאיראן עם משפחתו, ופעל בשיתוף עם האיראנים במסווה של קצין צבא איראן והפעיל סוכנים בעיראק.
בשנת 1967 חזרה המשפחה לישראל בעקבות נפילת אחיו וגיסו במלחמת ששת הימים.
הוא חזר למודיעין, ועסק בחקירת שבויים מהחזית המצרית ומהחזית הסורית.
ב-1968 עבר לשב"כ, עסק באיסוף מודיעין כמסתערב ברצועת עזה, ומונה לראש יחידת החוקרים בשומרון.
הוא שלט בשפות עברית, ערבית, ספרדית ופרסית ושליטה חלקית באנגלית ואיטלקית.
נפטר בשנת 2003, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ אלונים.
על מצבתו נכתב: " לוחם אמיץ עשוי ללא חת, שהמיס לבבות רבים בחיוכו החם, אהב את החיים והחיים אהבו אותו".
בלווייתו אמר ראש השב"כ אבי דיכטר כי "יעקובה כבר שכח את מה שאנחנו עדיין לא למדנו".
חיים גורי אמר עליו כי "יעקובה היה מגדולי הגיבורים שלנו.
אדם שרוב חייו חי בגוב אריות".
קאן נולד בהאג למוריס קאן ויוהאנה היימנס, משפחה מתבוללת וחילונית, שבבעלותה היה הבנק הפרטי Bankierskantoor van Lissa & Kann שהיה מהבנקים המובילים באירופה.
עם לקוחותיו של Bankierskantoor van Lissa & Kann נמנו בית המלוכה ההולנדי שאף התחתנו עם משפחת קאן, ועשירי הולנד.
קאן התלמד כבנקאי בבנק Oyens en Zonen שהתמחה במניות.
לאחר שהשלים את התמחותו ולאחר פטירתו של אביו התמנה יעקובוס קאן, בן ה-19, למנהלו של הבנק המשפחתי Bankierskantoor van Lissa & Kann.
בשנת 1897 נחשף לציונות כפתרון לאנטישמיות שפשתה כתוצאה ממשפט דרייפוס והשתתף כצופה בקונגרס הציוני הראשון.
יחד עם דוד וולפסון הקים את בנק "אוצר התיישבות היהודים".
ב-1899 יזם את ייסוד סניף ההסתדרות הציונית בהולנד.
ב-1902 ייסד את בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) ביפו והיה ראש מועצת המנהלים שלו בשנים 1918–1922. היה זה קאן שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
ב-1908 פרסם ספר ציוני בהולנדית בשם "ארץ ישראל - הארץ היהודית" (Erets Israël - Het Joodsche Land).
שלטונות האימפריה העות'מאנית לא אישרו רכישת אדמות על ידי נתינים יהודים.
כיוון שהיה נתין זר, רכש קאן על שמו (ב-1906) את אדמות פרדס ג'באלי שמצפון ליפו עבור אגודת אחוזת בית, שחבריה התכוונו לייסד את העיר תל אביב.
לאחר הרכישה העביר קאן את המגרשים לידי הזוכים בהגרלת המגרשים.
בשנים 1924–1928 יזם קאן את הנציגות ההולנדית של הולנד ובית המלוכה ההולנדי בארץ ישראל ומונה כקונסול ההולנדי הראשון בירושלים.
עם כיבוש הולנד במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, גורשה משפחת קאן מביתה בהאג.
ב-29 בספטמבר 1943 נשלחו קאן ומשפחתו למחנה וסטרבורק.
ב-4 בספטמבר 1944 נשלחה המשפחה ממחנה וסטרבורק לגטו טרזיינשטט בנסיעת אימים ברכבת שנמשכה 24 שעות.
קאן נפטר בגטו טרזיינשטט ב-7 באוקטובר ובהלווייתו השתתפו חברים ציונים רבים ורבה הראשי של ברלין, ליאו בק.
אשתו אנה-אדריאנה ושלושה מחמשת ילדיהם נספו אף הם בשואה או מיד לאחר השחרור.
עיריית ירושלים קראה על שמו של יעקובוס קאן כיכר בשכונת קריית יובל בירושלים, לא רחוק מיד ושם.
ליעקובוס ואנה קאן היו 5 ילדים:
מוריץ קאן: היה עיתונאי, בעל משפחה בהולנד ולוחם בשורות המחתרת ההולנדית.
חלק מילדיו ניצלו והקימו משפחות בישראל.
אדוארד (איק) קאן: היה מהנדס, בעל משפחה והתגורר בארצות הברית.
עליזה (אליז) איצקוביטש-קאן: ב-1924 נישאה לרנטגנולוג ד"ר יצחק איצקוביטש, וב-1926 השתקעו בני הזוג בפלסטינה בחיפה וגידלו שלושה ילדים: דוד, איתמר ויונה.
בנם איתמר היה קצין קרבי בגדוד השלישי של הפלמ"ח ונשא את זיוה ארבל ("הנערה עם האקדח").
בתם, יונה, הייתה קצינה בצה"ל ואחות מוסמכת, נישאה לרופא פרופ' אגון ריס שהיה רופא הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
ריס התנדב ב-1948 ללכת לשבי הירדני כדי לטפל בשבויי הרובע היהודי במלחמת העצמאות ולאחר מכן הקים את המערך הקרדיולוגי וטיפול נמרץ בבית החולים רמב"ם.
יוהאן קאן: היה בנקאי בעל משפחה ונספה בשואה.
ילדיו ניצלו ומתגוררים בארצות הברית.
יעקובוס (יאפ) קאן: בעל משפחה ונספה בשואה.
ילדיו ניצלו ומתגוררים בארצות הברית, הולנד וישראל.
יעקוב צנוע היה עיתונאי ומחזאי יהודי מצרי ומי שהביא את התיאטרון המודרני לעולם הערבי.
כונה ה"מולייר של מצרים" (« موليير مصر »).
הקים כתב עת סאטירי בשם "אבו נדארה", לפי שם העט שלו, "שייח אבו נדארה".
אמו של יעקב צנוע הייתה יהודייה מצריה ואביו, רפאל צנוע - יהודי איטלקי ששימש יועץ לאחד מבני משפחת משנה המלך המצרי, אחמד פאשה יגן, נכד של מוחמד עלי.
יעקב צנוע למד בילדותו בתלמוד תורה אחר כך למד בבית ספר יסודי, תוך רכישת ידע בשפות ובכתבי הקודש של הנצרות והאסלאם.
בגיל 13 דקלם שיר שהוא חיבר בפני האמיר אחמד פאשה יגן, שהתרשם מאוד מכישורי הילד ומימן לו לימודי ספרות ואמנות בליבורנו באיטליה, בשנים 1853 עד 1855. באיטליה התוודע צנוע לספרות ולתיאטרון האירופאי, והושפע גם מבחינה פוליטית על ידי תנועת הקרבונארי.
בשנת 1869 עשה את ניסיונותיו הראשונים בתיאטרון.
מרב ההצגות שהעלה, היו מחזות שהוא תרגם באנגלית, צרפתית ואיטלקית.
הוא העלה את המחזות בתיאטרון ברובע אל־אזבקיה, צפון-מזרחית לכיכר תחריר.
הוא היה הראשון שהעלה שחקניות על הבמה.
פרסומו הלך וגדל, וגם השליט אסמאעיל פאשא ביקש ממנו להציג בארמונו וכינה אותו "מולייר המצרי".
אבל כשהעלה שם מחזה סאטירי בשם "המולדת והחירות", שבו ביקר את שחיתות השלטון, זעם השליט וסגר את התיאטרון.
צנוע ברח לצרפת למשך שנתיים.
צנוע היה מקורב לג'מאל א-דין אל-אפגאני ולמוחמד עבדו.
בשנת 1872 הקים שני מועדונים מדעיים - "מועדון הקדמה" ו"מועדון חובבי המדע" ונבחר לעמוד בראשם.
בשנת 1874 יצא לחו"ל למסע למשך 4 שנים באירופה, שם חקר את דרכי הממשלות, החברות והאנשים ביבשת.
בשנת 1877 הוא ייסד עיתון סאטירי בשם "أبو نضارة" (אבו נדארה; "أبو نظارة" – "בעל המשקפיים"), עיתון שזכה לתפוצה רחבה ולפרסום רב.
"אבו נדארה" היה העיתון הראשון בשפה הערבית ששילב קריקטורות, כמו גם העיתון הראשון שנכתב בערבית מצרית מדוברת (ולא בערבית ספרותית) כחלק מאופיו העממי והסטאירי.
גם בעקבות פרסום עיתון זה התנגש צנוע עם השלטונות, ושוב הוא נאלץ לגלות ממצרים.
הוא המשיך לפרסם תחת שמות שונים את העיתון, שהוברח למצרים והופץ גם בחלקים אחרים של העולם הערבי.
כשכבשו הבריטים את המצרים, הוא המשיך את התקפותיו, הפעם נגד הבריטים, והוא זה שיצר את הסיסמה "מצרים למצרים" שנהפכה למטבע לשון נפוץ.
הוא מעולם לא חזר למצרים ואמר, שלא יחזור כל עוד יישלטו שם הבריטים.
בשנת 2001 יצא ספר במצרים המנסה לערער על המיתוס של יעקוב צנוע כאבי התיאטרון המצרי, והספר יצר פולמוס רחב.
بورصة مصر - "בורסת מצרים"
أبو ريدة البربرى ومعشوقته كعب الخير - "אבו רידה אלברברי ואהובו כעב אלחייר" - בהצגה זו השתתפה שחקנית בשם מתילדה שהייתה אחת משתי שחקניות התיאטרון שצנוע אימן בעצמו, השחקניות הראשונות בתיאטרון המצרי.
موليير مصر وما يقاسيه - "מולייר של מצרים ומה שעבר" - מחזה בן שתי מערכות בהשפעת המחזה של מולייר L'Impromptu de Versailles
غندورة مصر" - "גנדרן מצרים"
الوطن والحرية - "המולדת והחירות" - מחזה זה כנראה שהוביל את הממשל המצרי לסגור את התיאטרון של צנוע בשנת 1872
شيخ البلد - "שייח' הכפר" - מחזה שמפציר בהורים לשאול את דעת בנותיהם בנוגע לנישואים
آنسة على الموضة - "גברת צעירה והמודה"
زبيدة - "זוביידה" - מחזה על נשות המזרח
فاطمة - "פאטימה" - קומדיה בשלוש מערכות, שחוברה במקור באיטלקית על ידי צנוע (1869-70) ותורגמה גם לצרפתית
السلاسل المحطمة - "השלשלאות השבורות" - מחזה עם נימה פטריוטית-עות'מאנית, שנכתב במקור בצרפתית בפריז, 1911.
Il Marito Infidele - "הבעל הבוגד" - קומדיה באיטלקית, קהיר, 1876.
יעקוב אבן כיליס היה מדינאי וסופר יהודי שהתאסלם, וזיר תחת הפאטימים במצרים (979–991).
אבו אלפרג' יעקוב אבן יוסף אבן כיליס נולד בבגדאד ב-930 במשפחה יהודית מכובדת.
בילדותו (כנראה סביב 940) היגר עם משפחתו לארץ ישראל.
בעיר רמלה הפך לסוכן הסוחרים (וכיל אלתג'אר) בתקופה בה האחשידים שלטו על מצרים וארץ ישראל בחסות בית עבאס.
בתפקידו כנגיד הסוחרים הלשין בפני אבו אל-מיסכ כאפור, עוצר מצרים (והשליט בפועל) על כסף שהסתירו סוחרים יהודים.
הכסף הוחרם וקרנו של אבן כיליס עלתה.
אבן כיליס נהיה פקיד ממשל (יועץ כלכלי) תחת השליט כאפור אל אח'שידי במעמד של מומחה כלכלי והיה בעל תפקיד של ניהול מערך הכספים המצרי.
אבן כיליס שאף להתקדם למשרת הווזיר, אבל תפקיד זה נמנע ממנו בשל יהדותו ולכן התאסלם ב-967.
לאחר מותו של כאפור, אבן כיליס הסתכסך עם יורשו, הושלך לכלא, הצליח להשתחרר וברח לאיפריקיה שבמגרב, אל השטח שבשליטת הפאטימים.
הוא התחבר עם קבוצת יהודים שהיו מקורבים לשלטון ובאמצעותם התקרב לשליטים הפאטימים.
כאשר אל-מועיז יצא לכבוש את מצרים, היה אבן כיליס בפמליה של אל-מועיז.
עם ההשתלטות על מצרים הטיל אל-מועיז על אבן כיליס את המשימה של ארגון המערכת הכלכלית של האימפריה הפאטימית במצרים.
ב-974 אלמועז מת ובנו, אלעזיז עלה לשלטון.
אלעזיז מינה ב-979 את אבן כיליס להיות הווזיר של הפאטימים בתואר הווזיר הגדול (אל וזיר אל אג'אל).
אבן כיליס נשאר וזיר עד מותו ב-991.
אבן כיליס היה פטרון המדע והתרבות, היה שותף להפיכת מסגד אל-אזהר למוסד ללימודי דת האסלאם ב-988. בהקדמה לספר התפילה של סעדיה גאון כתוב שהוא הוצג במסגרת מג'לס (מועצה) שערך אבן כיליס.
ב-980 אבן כיליס חיבר ספר חוק איסמאילי ("כתב פי אלפקה" – ספר דינים), המבוסס על פסקי האמאמים אל-מועזז ואל-עזיז, ספר זה הפך לספר לימוד מקובל לאנשי משפט איסמאעילים ושרד עד היום.
יעקובובסקי והקולונל הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1958 המבוסס על המחזה הטרגי - קומי Jacobowsky und der Oberst מאת פרנץ ורפל שהועלה לראשונה בברודוויי ב-1944.
בתפקידים הראשיים משחקים דני קיי בתור היהודי סמואל (שמואל) יעקובובסקי וקורט יורגנס בתור הקולונל הפולני טדיאוש פרוז'ובסקי.
דני קיי זכה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1959 בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה.
בניגוד לתפקידיו הקומיים הרגילים, הוא משחק כאן יהודי המנסה לברוח מצפרני הנאצים.
התסריט זכה באותה שנה בפרס גילדת הכותבים של ארצות הברית - קומדיה.
המחזה "יעקובובסקי והקולונל" הועלה בארץ לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-1947 בבימויו של יוסף מילוא ובהשתתפות אברהם בן-יוסף, נתן כוגן וחנה מרון.
ורפל מציג את היהודי כטיפוס כנוע ושקט אבל עם מוח חריף שעוזר לו להיחלץ מסכנות.
הפולני מוצג כקצין שחצן, מתנשא ואנטישמי שאינו סובל את נוכחותו של היהודי.
נסיבות בריחתם המשותפת מהגרמנים גורמת למחיצות ביניהם לקרוס ולבסוף הם הופכים לידידים.
פריז, 1940, הצבא הגרמני מתקרב לעיר.
בבית מלון בעיר נמצא שמואל יעקובובסקי (דני קיי), פליט יהודי.
הוא בעל ניסיון בבריחה מהנאצים, נולד בפולין, עבר לברלין, ברח מהנאצים לווינה ואחר כך לפראג וכעת הוא מנסה לברוח מהם מפריז ולהגיע לבריטניה.
איתו במלון נמצא טדיאוש פרוז'ובסקי (קורט יורגנס) קולונל פולני שהצליח להימלט מהגרמנים ולהגיע לפריז עם משרתו הצבאי (אקים טמירוף).
הקולונל הוא שחצן שאינו נפרד ממדי השרד הצבאיים שלו.
הוא אינו מסתיר את תיעובו מהיהודי יעקובובסקי ומשבש בכוונה את שמו.
דיפלומט פולני מוסר לקולונל מסמך סודי שעליו להעביר ללונדון וכי עליו להגיע בכוחות עצמו לחוף שם תחכה לו צוללת שתעביר אותו לבריטניה.
יעקובובסקי מגיע לבית משפחת רוטשילד הנטוש ומצליח לרכוש את מכונית הרולס-רויס מהנהג.
הקולונל הוא היחיד שמסוגל לנהוג והוא עולה למכונית בחוסר רצון ביחד עם משרתו הקורפורל ויעקובובסקי.
בדרך שר יעקובובסקי בעברית "אנו באנו ארצה" בעוד שהקולונל פוצח בשיר לכת פולני.
יעקובובסקי שם לב שהקולונל נוסע צפונה במקום דרומה והקולונל אומר לו שהוא נוסע להביא את חברתו הצרפתייה סוזן (ניקול מוריי).
את הקילומטרים האחרונים לביתה של ניקול הם עושים בדחיפה של המכונית לאחר שנגמר להם הדלק.
שיירה של צבא גרמני עוברת במקום ויעקובובסקי נותן להם את בקבוקי הוודקה של הקולונל בתמורה לדלק למורת רוחו של הקצין הפולני.
הארבעה ממשיכים דרומה כשהם חולפים אחרי שיירות ארוכות של פליטים ומופצצים מהאוויר על ידי הגרמנים.
כל אותו הזמן מסרב הקולונל להיפרד ממדיו העמוסים במדליות העלולים לסכן אותו ולהסגירו לגרמנים, למרות הפצרותיהם של סוזן ויעקובובסקי כי לדבריו קצין פולני לא מוותר על מדיו.
כל הזמן הם מקניטים אחד את השני בהערות עוקצניות, יעקובובסקי בקול דק ומתנצל והקולונל בקול צורם ובפנים זועפות.
הם מגיעים לעיר מלאה בפליטים ונחים מיואשים ברחוב.
יעקובובסקי מגיע לטירה מלכותית בעיר ומשכנע את בעליה כי דרום צרפת תהפוך למונרכיה וכי הקולונל שיגיע יוכתר למלך.
הקולונל וסוזן מתקבלים בטירה בכבוד מלכים ויעקובובסקי מבשל להם געפילטע פיש ובורשט.
הקולונל משתכר ושם לב שסוזן מחבבת את יעקובובסקי.
הוא מזמין את יעקובובסקי לדו-קרב אבל לפתע מגיעים גרמנים לטירה והם ממשיכים במנוסתם.
הפעם מסכים הקולונל להחליף את מדיו בבגדים שנותן לו יעקובובסקי.
הגרמנים מוסרים להם שהם מחפשים את הקולונל הפולני פרוז'ובסקי.
ידוע להם שהוא ברח מפריז ומתכוון לעבור ללונדון והם רוצים לאסור אותו ולגלות את רשת ההברחה של המחתרת הצרפתית.
יעקובובסקי מוסר שסוזן היא אשתו ומציג את הקולונל ומשרתו כבני משפחתו ששמם גם יעקובובסקי ואכן על מעילו של הקולונל תפור השם יעקובובסקי.
בנקודה זו משתנה יחסו של הקולונל ליעקובובסקי באופן קיצוני לחיוב.
הגרמנים משחררים אותם אך עוקבים אחרי יעקובובסקי לאחר שהזהירו אותו שאם לא יגלה להם את מקומו של הקולונל עד שעה 20.00 הוא יועבר לגסטפו.
יעקובובסקי יושב בבית קפה ומכין רעל להתאבדות.
ברגע האחרון מגיע הקולונל, מכניס אותו למכונית והם נוסעים למנזר סמוך כשהגרמנים עוקבים אחריהם.
הם נכנסים למנזר וכעבור זמן יוצאת משם מכוניתם והגרמנים נוסעים אחריה וכשהם עוצרים את המכונית מתברר שנוהגת בה נזירה.
בינתיים רוכבים יעקובובסקי והקולונל על אופני טנדם של הנזירות לעבר החוף שם ממתינים להם אנשי המחתרת הצרפתית וסוזן.
מתברר שעל הצוללת יש מקום רק לשניים.
סוזן מוותרת על מקומה ויעקובובסקי והקולונל עולים על הסירה בדרכם לצוללת.
יעקובו "ג'ק" דן-יהומה גואון (Yakubu "Jack" Dan-Yumma Gowon; נולד ב-19 אוקטובר 1934) הוא ראש המדינה לשעבר (ראש הממשל הצבאי הפדרלי) של ניגריה, אשר כיהן בתפקיד זה משנת 1966 עד 1975. גואון עלה לשלטון לאחר הפיכה צבאית, והודח מתפקידו בהפיכה צבאית אחרת.
במהלך שלטונו, ממשלת ניגריה מנעה את הפרישה של חבל ביאפרה, שהכריז על עצמו כמדינה עצמאית במהלך מלחמת האזרחים הניגרית אשר התקיימה בין השנים 1967–1970.
גואון הוא נאגסי, ומוצאו הוא לור, כפר קטן השייך למחוז קאנק שהנמצא במדינת פלאטו בניגריה.
הוריו של גואון, נד יוהנה ומתווק קרניניאנג, עזבו לאזור אחר בניגריה (וואסאסא, זריה) אשר נמצא בחלקו הצפוני של ניגריה, על מנת לחבור לקהילה מיסיונרית מטעם הכנסייה עוד בראשית חייו.
גואון היה הילד החמישי מתוך אחד עשר ילדים.
הוא גדל בזהירה וחונך במקום.
בבית הספר גואון התגלה כספורטאי טוב מאוד: הוא היה שוער כדורגל בית הספר, קופץ במוט ורץ למרחקים ארוכים.
בשנתו הראשונה בבית הספר הוא שבר את שיא הריצה למרחקים ארוכים בבית הספר.
בנוסף גואון גם היה גם קפטן האיגרוף של נבחרת בית הספר.
יעקובו גואון התגייס לצבא הניגרי בשנת 1954. בשנת 1955 בגיל 21 הוסמך גואון והפך לסגן משנה בצבא הניגרי.
בין השנים 1955 ו-1956 גואון רכש השכלה במסגרת האקדמיה המלכותית הצבאית בבריטניה.
בשנת 1962 המשיך את לימודיו במכללה לפיקוד ולמטה בקימברלי, בריטניה.
הוא ראה בפעילות בקונגו (זאיר) אשר התרחשה בין השנים 1960–1961 ובשנת 1963 כחלק מהניסיון של האו"ם לשמור על השלום באזור.
בשנת 1965 החל ללמוד במכללת המטה, לאטימר, בריטניה.
הוא התקדם בגדוד ובשנת 1966 הפך למפקד.
בחודש ינואר 1966 גואון הפך למנהיג הצבא הניגרי (רמטכ"ל) והיה לאדם הצעיר ביותר אשר כיהן בתפקיד זה בתולדות ניגריה, בהיותו בן 31 בלבד.
גואון קיבל את התפקיד בעקבות הפיכה צבאית אשר התבצעה בידי קצינים זוטרים בצבא הניגרי אשר הובילה להפלת הממשלה האזרחית של ניגריה.
בהפיכה זו נהרגו בעיקר מנהיגים מצפון וממערב ניגריה כולל סר אבובכר טפאווה באלווה, שהיה ראש ממשלת ניגריה, בנוסף נהרגו גם ראש המחוז הצפוני של ניגריה וראש המחוז המערבי של ניגריה ועוד רבים אחרים.
גואון חזר מהקורס שלו במכללת לאטימר שבבריטניה לניגריה כיומיים לפני שהתבצעה ההפיכה.
ייתכן שאילו היה מגיע מאוחר יותר לניגריה הדבר היה פוטר אותו מחשדות והאשמות בדבר הקשר שלו לאותה הפיכה.
גואון פעל במהירות על מנת להחליש את בסיס התמיכה במחוזות המפולגים באזור מזרח ניגריה.
הוא יצר שתים-עשרה מדינות חדשות אשר יחליפו את ארבעת המחוזות שהיו קיימים קודם לכן; זאת על מנת למנוע את ניסיון הפרישה של אזור מזרח ניגריה, מדינת ביאפרה.
שש מתוך שתים-עשרה המדינות שהקים גואון הכילו בתוכן קבוצות מיעוט אשר דרשו עצמאות מאז 1950. גואון חשב בצדק כי המיעוטים המזרחיים לא יתמכו באיגבו באופן פעיל, בהתחשב בכך שישנה אפשרות שהם יאבדו את המדינות שקיבלו אם מאמץ הפרישה יעלה בתוהו.
רבים מן הכוחות הפדרליים שלחמו במלחמת האזרחים הניגרית, הידועה גם בשם מלחמת ביאפרה, היו בני מיעוטים.
המלחמה נמשכה שלושים חודשים והסתיימה בינואר 1970. עם קבלת הפסקת האש ללא תנאי על ידי ביאפרה, הצהיר גואון כי אין שום מנצח במלחמה זו ואין מנוצח.
ברוח זו, השנים לאחר מכן הוכרזו כתקופה של שיקום, שחזור, ופיוס.
עליית מחירי הנפט, שהחלה כתוצאה מעליית מחירי הנפט הגולמי (מקור הכנסות עיקרי של המדינה) בשוק העולמי בשנת 1973, הגדילה את היכולת של הממשל הפדרלי לקחת על עצמו משימות אלו.
ב-30 במאי 1967 אודמווגו אוג'וקוו, אשר כיהן בתפקיד מושל המחוז המזרחי בניגריה, הכריז על הפרישה הרשמית של אזור המזרח מניגריה ועל הקמת מדינה עצמאית אשר כונתה הרפובליקה של ביאפרה.
הכרזה זו היוותה את הטריגר למלחמת אזרחים אשר גבתה את חייהם של 100,000 חיילים ואת חייהם של מעל למיליון אזרחים אשר מתו מרעב תחת המצור שהטילה ממשלת ניגריה על האזור.
המלחמה הובילה להתרחבות מסיבית של הצבא הניגרי ועליה בביצועים הטכניים של הצבא, כך לדוגמה חיל האוויר הניגרי הוקם במהלך אותו עימות.
מחלוקת משמעותית התהוותה סביב הפעילות של חיל האוויר הניגרי במהלך מלחמת ביאפרה ועל הפעילות האווירית של הכוחות הניגרים; ביקורת חריפה הושמעה על ידי גורמים כמו מתושבי ביאפרה, אנשי הצלב האדום, מיסיונרים זרים ועיתונאים; אלו האשימו את חיל האוויר הניגרי בפעילות באזורים בהם חיה אוכלוסייה אזרחית, כמו מרכזי סיוע ושווקים.
גואון הקפיד להכחיש טענות אלו.
בנוסף לאותה הביקורת, עלו טענות נוספות אשר הצביעו על כך שצבא הניגרי ביצע זוועות כגון אונס, הוצאות להורג המוניות של אוכלוסייה אזרחית וביזה נרחבת באזורים כבושים; גואון הכחיש גם את הטענות הללו.
קורבנות ההפצצות של חיל האוויר וקורבנות המלחמה אשר הורעבו למוות עקב תנאי המצור הקשים שהוטל עליהם, זכו לפופולריות מחודשת בשנת 2014 כאשר גואון הוכרז כרודן האכזרי ביותר בהיסטוריה המודרנית ב"מם" אינטרנטי אשר הוביל לדיון ויראלי בנושא ברשת האינטרנט.
גואון תמיד הכחיש את האישומים בדבר היותו רודן אלים.
מלחמת ביאפרה הסתיימה ב-13 בינואר 1970, כאשר קולונל אולסג'אן אובאסאנג'ו קיבל את הסכם הכניעה של כוחות ביאפרה.
במעמד זה גואון, בנאומו המפורסם, הכריז כי "אין מנצח ואין מנוצח".
המדיניות בה תמך עודדה מתן חנינה עבור רבים מאלו אשר השתתפו במרד ביאפרה, כמו גם את התוכנית של "פיוס, שחזור, ושיקום", שמטרתה הייתה לתקן את הנזק הנרחב שנגרם לכלכלה ולתשתית של אזור המזרח במהלך שנות המלחמה.
חלק מן המאמצים הללו מעולם לא עזבו את שולחן התכנונים.
בנוסף לכך, מדיניות הממשל של האלוף גואון לתת 20 פאונד לכל תושב בביאפרה אשר היה לו חשבון בנק בניגריה לפני המלחמה, לא משנה כמה כסף היה בחשבונו, הובילה לקיבוץ נדבות, ביזה ושוד באזור ביאפרה בממדים חסרי תקדים לאחר המלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה נהנתה ניגריה מצמיחה כלכלית שבמהלכה גדל היקף הפעילות של הממשלה הפדרלית הניגרית במידה חסרת תקדים, זאת בזכות ההכנסות מנפט אשר הניבו רווחים גדולים למדינה.
עם זאת, בתקופה זו חל גידול מהיר במקרי שחיתות, בעיקר שוחד, על ידי פקידי הממשל הפדרלי; על אף שגואון מעולם לא נמצא כמי שלקח חלק באותן שחיתויות, לעיתים קרובות הואשם בהעלמת עין.
החלטה נוספת שהתקבלה בידי גואון בתקופת השיא של גאות הנפט הובילה להשלכות שליליות על הכלכלה הניגרית בשנים מאוחרות יותר, אף על פי שההשלכות המידיות של אותה החלטה היו כמעט ולא מורגשות: צו הילידיות, אשר יושם בשנת 1972, הפך חלקים רבים בכלכלה הניגרית לחסומים להשקעות זרות, אלו נותרו פתוחות למקומיים בלבד.
צו זה היטיב והיה רווחי לפלגים מסוימים בכלכלה הניגרית אולם הזיק מאוד להשקעות זרות בתחום הנפט במדינה, ובסופו של דבר הוביל למשבר כלכלי.
ב-1 באוקטובר 1974, בסתירה להבטחות הקודמות שלו, הכריז גואון כי ניגריה לא תהיה מוכנה לשלטון ומשטר אזרחי ב-1976, והודיע כי מועד המעבר למשטר מסוג זה יידחה למועד בלתי ידוע.
כמו כן, בשל ריבוי ביורוקרטיה, היו טענות לעליה ברמת השחיתות.
הגידול בעושרה של ניגריה הביא להנפקת רישיונות יבוא מזויפים.
היו סיפורים על טונות של אבנים וחול שמיובאים לניגריה ללא צורך.
גואון בעצמו אומר לכתב זר באחד הראיונות כי "הבעיה היחידה של ניגריה היא איך לבזבז את הכסף שיש לה".
השחיתות בממשלת גואון הגיעה לשיאה ב "צי המלט" הידוע לשמצה.
בקיץ 1975, כאשר נמל לאגוס נתקע עם מאות ספינות המנסות לפרוק מלט.
איכשהו, סוכנים של ממשלת ניגריה חתמו על חוזים עם 68 ספקים בינלאומיים שונים עבור משלוח של סך של 20 מיליון טון מלט בשנה אחת ללאגוס, אף על פי שנמלה יכול היה רק לקבל כמיליון טון מטען בשנה.
יתרה מכך, חוזי המלט המפוקפקים כללו סעיפים שהיו נוחים מאוד לספקים, התשלום לספקים הרקיע שחקים ככל שהספינות בילו זמן רב יותר בנמלים בהמתנה לפריקה (או אפילו אם הם ישבו בנמלי הבית שלהם מחכים לקבל רשות לעזוב עבור לניגריה).
ממשלת ניגריה לא תפסה לגמרי את גודל הטעות שלה עד לאירוע "צי המלט" שהתרחש בנמל לאגוס, באירוע זה הדרך בנמל הייתה כה פקוקה עד שלא היה ניתן להעביר בנמל אפילו מוצרי יסוד בסיסיים, אולם באותה עת כבר היה מאוחר מדי.
ניסיונותיה של המדינה להתנער מחוזי המלט הובילו להטלת אמברגו חירום על כל משלוח הנכנס למדינה, מדיניות זו כבלה את ניגריה והובילה להליכים משפטיים בינלאומיים כלפי ניגריה ברחבי העולם וזו נמשכה במשך שנים רבות, לרבות החלטה 1983 של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
שערוריות אלה עוררו אי שביעות רצון בתוך הצבא.
ב-29 ביולי 1975, בזמן שגואון השתתף בפסגה של הארגון לאחדות אפריקה בקמפלה שבאוגנדה, קבוצה של קצינים בראשות ג'ו נאנוואן גארבה הודיעה על הפלת שלטונו.
קושרי הקשר להפלת שלטונו של גואון מינו את מוחמד מורטלה לראש הממשלה החדש ואת אולסג'אן אובאסאנג'ו כסגנו.
בשנת 1975, לאחר מפלתו, יצא גואון לגלות בבריטניה, שם רכש תואר דוקטור במדעי המדינה כסטודנט באוניברסיטת וורוויק.
הוא גר בעיקר בצפון לונדון ובהרטפורדשייר, ובלט בחיי הקהילה האזוריים.
הוא שימש במשך תקופה כשמש-כנסייה בכנסייה הקהילתית באזור מגוריו שאליה הוא משתייך, סנט מרי הבתולה, מונקן האדלי.
בפברואר 1976, גואון היה מעורב בהפיכה בראשות סא"ל בוקה סוכה דימקה; השניים גרמו למותו של האלוף מוחמד מורטלה.
על פי וידויו של דימקה, הוא נפגש עם גואון בלונדון, וקיבל את תמיכתו בנוגע להפיכה.
בנוסף, ציין דימקה לפני הוצאתו להורג כי מטרת ההפיכה הייתה להוביל לעלייתו של גואון לשלטון בניגריה.
כתוצאת ממצאי בית הדין, גואון הוכרז כמבוקש על ידי ממשלת ניגריה, דרגותיו הצבאיות נלקחו ממנו שלא בפניו והפנסיה הצבאית שלו בוטלה.
לבסוף, גואון קיבל חנינה על ידי בית הדין הניגרי, בתקופת שלטונה של הרפובליקה השנייה תחת הנשיא שאבו שאגארי.
דרגתו של גואון (דרגת אלוף) נשללה ממנו, אך הוחזרה לו בשנת 1987, על ידי האלוף איברהים באבאנגידה.
גואון חזר לניגריה ב-1983, ובשנת 1990 הקים קבוצה בשם המתפללים של ניגריה.
על אף שמרכז פעילותו של גואון עודנו בבריטניה, גואון מאייש כיום תפקיד של 'מדינאי בכיר' בפוליטיקה האפריקאית, כך לדוגמה הוא שימש כמשקיף רשמי בבחירות לנשיאות גאנה בשנת 2008. יתר על כן, גואון גם מעורב בתוכנית מאבק באיידס יחד עם הקרן העולמית של ז'נבה.
בשנת 1992 נוסד ארגונו של גואון אשר נקרא "המרכז של יעקובו גואון".
הארגון אמור לטפל בנושאים שונים בעלי עניין ציבורי בניגריה כמו שמירה על התנהלות ממשל תקינה ועיסוק בבדיקה ופיקוח על מחלות זיהומיות, כולל איידס/HIV, תולעת גינאה ומלריה.
יַעְקוּבּ חַנָּא הוא מדען ערבי-ישראלי, פרופסור במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע.
מחקריו עוסקים בתאי גזע עובריים, התפתחות עוברית מוקדמת ומידול של מחלות.
הם משלבים גישה ניסויית עם ביולוגיה חישובית.
הוא זכה במספר פרסים בגין עבודתו והוא חבר בארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית.
יעקוב חנא נולד בראמה שבגליל, למשפחה ערבית-נוצרית, בנם של רופא ושל מורה לביולוגיה.
גם סבו ושלוש אחיותיו הם רופאים, ודודו ד"ר נביל חנא הוא מפתח תרופות בכיר.
בשנת 1998 התחיל לימודי תואר ראשון ברפואה באוניברסיטה העברית, אותם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 2001. במקביל להמשך לימודי הרפואה, התחיל דוקטורט באימונולוגיה.
הוא סיים את לימודיו בשני החוגים בהצטיינות בשנת 2007, והחליט להתמיד בקריירה מדעית.
בשנת 2011 השלים פוסט-דוקטורט במעבדה של פרופ' רודולף יאניש למחקר ביו-רפואי ב-MIT בנושא פלוריפוטנטיות (היכולת של תא להתמיין לכל תא אחר) של תאי גזע ותכנות מחדש תאי.
זמן קצר אחרי שסיים את הפוסט דוקטורט שלו, הוא הצטרף לסגל מכון ויצמן למדע כחוקר ראשי במעבדה משלו.
בשנת 2013 זכה חנא בפרס רפפורט ובפרס קריל לחוקרים צעירים מטעם קרן וולף, על מחקריו בתחום תאי הגזע.
בשנת 2014 נכלל ברשימת 40 המדענים הצעירים המבטיחים בעולם מטעם כתב העת המדעי Cell.
רוב המחקר המדעי של חנא עוסק בתכנות מחדש של תאים, ובתאי גזע מושרים - תאים שהוחזרו למצב הראשוני שלהם, ולפיכך, הם יכולים להתמיין לכל סוגי התאים.
בתחילת הפוסט-דוקטורט שלו, בשנת 2007, הוא ביצע מחקר שהוכיח שניתן לרפא אנמיה חרמשית בעכברים באמצעות תאי גזע מושרים.
גם בהמשך הפוסט-דוקטורט שלו הוא פרסם מחקרים רבים שנוגעים בתחום, ובפרט מחקרים שעוסקים בתכנות מחדש של תאים.
עם חזרתו לארץ ופתיחת מעבדתו בשנת 2011, הוא המשיך למקד את מחקריו בתחום תכנות מחדש של תאים בוגרים לתאי גזע מושרים.
בשנת 2011, חנא ומספר חוקרים אחרים גילו שאנזים בשם UTX מופעל כל פעם שמתחיל תהליך יצירת תאי הגזע, והוא עוזר להחזיר תאים למצבם הראשוני.
בנוסף, לאחר שהונדסו עכברים ללא היכולת לייצור האנזים UTX, החוקרים גילו שהעכברים עקרים.
ממצא זה מצביע על כך שהאנזים משחק תפקיד משמעותי בתהליך יצירת תאי המין, שדומה מאוד לתהליך יצירת תאי הגזע המושרים.
בסוף שנת 2013, חנא וחברי קבוצת המחקר שלו גילו דרך לייצב תאי גזע מושרים, כלומר - לעצור את תהליך ההתמיינות שלהם במשך זמן רב.
הם השתילו את תאי הגזע האנושיים שהם יצרו לתוך עובר של עכבר, וגילו שתאי הגזע האנושיים השתלבו עם תאי העכבר.
בכך הם הוכיחו שתאי הגזע שיצרו נמצאים במצב הראשוני ביותר.
בשנת 2014, חנא וצוות מדענים מאוניברסיטת קיימברידג' הצליחו להפיק תאי גזע שמקדימים ליצירת תאי מין.
בתאים אלו, יכולת ההתמיינות לכל סוגי התאים האחרים טובה בהרבה מתאי הגזע שנוצרו במחקרים קודמים.
בנוסף, באותו מחקר החוקרים גילו גן בשם Sox17, שאחראי על תהליך התכנות מחדש של תאי הגזע בבני אדם, ולא בעכברים.
בשנת 2022 הצליח חנא ליצור במעבדה במכון ויצמן עובר של עכבר מתאי גזע של עכבר בוגר בלי זרע, בלי ביצית ובלי רחם, העובר שרד שמונה וחצי ימים.
עם הצלחתו זו, הקים חנא את חברת Renewal Bio.
בה, הוא ושותפיו רושמים פטנטים ומפתחים יישומים של טכנולוגיית תאי הגזע, בעיקר בכל הנוגע לפיתוח טיפולי פוריות, טיפולים במחלות גנטיות וחידוש מערכות כלי דם.
ביוני 2023 הודיע יעקוב חנא בכנס כי קבוצתו הצליחה ליצור מודל של עובר אנושי מתאי גזע, שהיה מקביל לגיל של 14 יום.
2005 - פרס גרטרוד כהן למחקר הגנטיקה האנושית
2013 - פרס רפפורט למחקר ביו-רפואי
2013 - פרס קריל לחוקרים צעירים
2016 - פרס סגל למחקר תאי גזע
ד"ר יעקוב סעיד אבו גוש היה רופא פלסטיני, מונה לשר הבריאות, שר התשתיות, שר לאיכות הסביבה בממשלת ירדן, בתקופת המלך חוסיין.
יעקוב סעיד אבו גוש נולד באבו גוש.
בנו של השייח' סעיד אבו גוש, אדם מכובד, בעל קרקעות בעמק איילון שבנה באל-קובייבה בית מידות למשפחתו.
אבו גוש סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, השתלם בבריטניה, הקים מרפאה פרטית ברמלה ברחוב השוק.
באותה תקופה פעלו ברמלה 4 רופאים, יתר שלושת הרופאים ברמלה היו בשירות הממשלה המנדטורית.
זמן קצר לפני מלחמת העצמאות התחיל לבנות בית חולים פרטי סמוך לארמונו באל-קובייבה.
הכפר נכבש יחד עם הכפר הסמוך, זרנוגה, ב-27 במאי 1948 בידי חטיבת גבעתי (חטיבה 5) כחלק מהשלב השני של מבצע ברק; ככל הנראה, באותה הזדמנות פונו מהמקום התושבים הערבים שלא עזבו קודם לכן.
אבו גוש, רעייתו וארבעת ילדיהם ברחו לירדן.
ברבות השנים שירת אבו גוש בירדן כשר הבריאות, שר התשתיות, שר לאיכות הסביבה ושגריר ירדן בעומאן.
יעקוב אל-ע'וסיין (תעתיק מדויק: ע'צין, תעתיק נוסף: גוציין, קרי: "רוסיין", בערבית: يعقوب الغصين; 1900 – 21 ביולי 1947) היה בעל אדמות, עסקן ופוליטיקאי ערבי פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי, מנהיג מפלגת "ועידת הנוער" וחבר הוועד הערבי העליון בשנות ה-30 וה-40.
יעקוב אל-ע'וסיין נולד בשנת 1900, בכפר ואדי חנין בנפת רמלה.
הוא היה האישיות הבולטת בין בני משפחת אל-ע'וסיין, שהתרכזה בעיר רמלה והייתה ידועה כבעלת נכסים וקרקעות באזור רמלה – נס ציונה.
בצעירותו היה חבר באגודות נוער שונות, וב-1927 הקים את אגודת הנוער המוסלמי ברמלה.
בשנת 1932 סיים את לימודיו הגבוהים באיזמיר שבטורקיה.
אל-ע'וסיין השתתף בהקמתה של מפלגת "ועידת הנוער", שנוסדה בינואר 1932, ובספטמבר 1933 לקח לידיו את הנהגתה.
הוא נבחר לתפקיד בזכות היותו אישיות מקובלת יותר על החוסיינים מזו של ראסם אל-ח'אלדי, שנאלץ להתפטר מתפקידו.
בניגוד למפלגות הערביות האחרות בתקופת המנדט, למפלגת ועידת הנוער לא הייתה רשת משפחתית הקשורה עמה למעט משפחתו של ע'וסיין.
בימי ארגון המפלגות הפלסטיניות בראשית שנות ה-30, רבו העיתונים הערביים בארץ ישראל ובהם היה גם "אל־כפאח" של יעקוב אל-ע'וסיין ומוסטפא ארשייד.
ב-1935 נערך הכינוס השני של ועידת הנוער, ובו היא נטלה לידיה הוועידה את היוזמה העיקרית למען יסוד מחדש של "קופת האומה" לטובת המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים, ומועצת החברה, שהורכבה אותה שנה, כללה בין היתר את יעקוב אל-ע'וסיין.
ועד זה כלל את ששת ראשי המפלגות הפלסטיניות, ובהם אל-ע'וסיין.
המנהיגים הפלסטינים סברו שתמיכתן של ארצות ערב חיונית מאוד למאבקם, ומכיוון שהרוב הגדול של עיתוני מצרים פרסמו דיווחים אובייקטיביים על הנעשה בארץ ישראל, שלח הוועד הערבי העליון שליחים מיוחדים למצרים כדי לשכנע את דעת הקהל המצרית לתמוך בפלסטינים, וע'וסיין היה בין האישים שנשלחו לשם כדי לפעול בקרב העלמאא והחוגים הדתיים.
בשנת 1937 היה חבר המועצה המוסלמית העליונה.
נגד חבריו הוצאו פקודות מאסר וחמישה מנהיגים ערבים הוגלו לאיי סיישל ובהם אל-ע'וסיין.
ב-1 בינואר 1939 הוא שוחרר והגיע לסואץ שבמצרים.
הוא ישב במצרים והמשיך משם בפעילותו הפוליטית.
בסוף ינואר 1939 מונה לחבר המשלחת הפלסטינית שיצאה ללונדון לוועידת השולחן העגול, בתפקיד יועץ.
ב-18 במאי 1939 תמכו שישה מתוך עשרת חברי הוועד הערבי העליון בדחיית הספר הלבן, בעוד שארבעת הנותרים, ובהם ע'וסיין, סברו שיש לשתף פעולה עם הממשלה בהגשמתו.
מאחר שישב בגלותו בשקט ולא הצטרף בגלוי לאויביה של בריטניה במלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, עוד בזמן המלחמה, חזר לארץ ישראל.
בעוד שבעבר נחשב לאחד מתומכי החוסיינים, בתקופה זו כבר נקט בעמדת אופוזיציה.
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, ושוב השתתפו בו נציגי שש המפלגות המסורתיות, ובהם אל-ע'וסיין.
נכון לשנת 1946, עוד עמד בראשה של מפלגת "ועידת הנוער".
בפברואר 1947 מונה אל־ע'וסיין לראשות עיריית רמלה, בעקבות הבחירות לעירייה בנובמבר 1946 ופרישתו של ראש העירייה הקודם מוסטפא חיארי.
הוא נפטר בירושלים ב-21 ביולי 1947.
יעקוב אל-ע'וסיין היה נשוי לתורייה נוסייבה, והיו להם 11 ילדים.
יעקוּבּ פראג' היה מנהיג פוליטי ערבי פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוא נמנה עם המנהיגות המסורתית של הקהילה הנוצרית היוונית-אורתודוקסית בארץ, כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים, והיה סגן נשיא מפלגת ההגנה הלאומית הנשאשיבית ונציג הנוצרים במחנה האופוזיציה בפוליטיקה הפלסטינית.
יעקוב פראג' היה מראשיה של האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים, שקמה בשנת 1918.
בשלהי ינואר 1919 התכנסה בירושלים הוועידה הראשונה של הקונגרס הערבי-פלסטיני, ופראג' היה ציר בוועידה, כנציג העדה האורתודוקסית בירושלים.
בוועידה נוסח תזכיר ארוך המנמק את שלילת הציונות ויועד להימסר לוועידת השלום בפריז.
חתמו עליו 25 צירים, אולם פראג' הפרו-בריטי היה אחד משני הצירים שהשתתפו בוועידה ולא חתמו.
בוועידה גובש מסמך נוסף, שהחלטתו הראשונה קבעה כי משתתפי הוועידה "רואים את פלסטין כחלק מסוריה הערבית, שהרי מעולם לא הופרדה ממנה"; החלטתו השלישית קבעה שרצון משתתפי הוועידה הוא שמחוז "'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית".
פראג' היה אחד משני צירים חשובים מבין ארבעת הצירים מירושלים.
הללו שכנעו את שני צירי עזה ושני צירי חיפה לחזור בהם מתמיכתם ברעיון האחדות עם סוריה.
השישה דרשו דיון מחודש, ולאחר שבקשתם נדחתה, הודיעו לממשלה על תמיכתם בהחלטה השנייה בלבד, השוללת זכויות של צרפת בסוריה.
לדעתם צריכה לקום בפלסטין ממשלה עצמאית, על ממשלת בריטניה להגן "על פלסטין בפני ההגירה הציונית" ולא להתערב בענייניה.
שני הירושלמים כתבו מכתב למושל הצבאי של ירושלים, בו ביטלו לחלוטין את הוועידה והחלטותיה.
בשנות ה-20 המוקדמות ביטא פראג' יחס עוין להאשמים ולפועלם בסוריה בשנים 1918–1920.
ביולי 1923 התכנסה בחיפה ועידה ארצית של נציגי העדה האורתודוקסית בתחום השיפוט של הפטריארכיה הירושלמית (ארץ ישראל המערבית ועבר הירדן המזרחי), ופראג' נבחר לוועד הפועל שבחרה הוועידה.
באפריל 1927 נערכו בחירות לעיריות בארץ ישראל, בהן נבחרו למועצה של עיריית ירושלים 12 חברים: 5 מוסלמים, 4 יהודים ו־3 נוצרים.
ועד העיר ליהודי ירושלים פרסם רשימת תמיכה בארבעת נציגי היהודים, וכן בשישה מועמדים ערבים – שלושה מוסלמים ושלושה נוצרים, בהם פראג'.
בעקבות תוצאת הבחירות, לראשות העירייה מונה ראע'ב נשאשיבי ולסגניו מונו חיים סלומון היהודי ופראג' הנוצרי.
ביוני 1928 נערכה בירושלים הוועידה השביעית של הקונגרס הערבי-פלסטיני.
פראג' נבחר לסגן נשיא הוועד הפועל על בסיס עדתי.
ב-5 בינואר 1930 התכנס הוועד הפועל הערבי כדי לבחור את הרכב המשלחת שנועדה לצאת במרץ 1930 ללונדון, למשא ומתן עם הבריטים.
בהצבעה החשאית נבחר אמין אל-חוסייני לנשיא המשלחת.
התוצאות הפתיעו את תומכי נשיא הוועד הפועל מוסא כאזם אל-חוסייני ואת האופוזיציה, שמוסא כאט'ם היה גם המועמד שלה.
בתגובה לכך הודיע פראג' על התפטרותו מהוועד הפועל.
בעקבות לחצם של החוגים שתמכו במוסא כאט'ם, הסכימו תומכי אמין אל-חוסייני לכנס שוב את הוועד הפועל, אז התפטר אמין אל-חוסייני מנשיאות המשלחת ובמקומו נבחר מוסא כאט'ם.
ראע'ב נשאשיבי יצא ללונדון במשלחת זו, ופראג' מונה לממלא מקומו בראשות עיריית ירושלים.
בעקבות זאת, ב־26 במרץ 1930 התפטרו חברי המועצה היהודים כמחאה על כך שלממלא המקום מונה פראג' הנוצרי ולא סלומון היהודי בעוד שהיהודים מהווים רוב בירושלים.
בזמן שהתקיימו שיחות המשלחת בלונדון, הביע פראג' את הסכמת הנשאשיבים לקבל את תוכנית המועצה המחוקקת של הממשלה משנת 1922.
בישיבת הוועד הפועל הערבי ב-8 באוקטובר 1933 תמך פראג' בעריכת הפגנה בירושלים נגד העלייה היהודית ב-13 באוקטובר ולקח חלק פעיל בהכנתה.
הפגנה זו פתחה את מאורעות אוקטובר 1933.
ב-26 במרץ 1934 נפטר מוסא כאזם אל-חוסייני.
ב-6 באפריל התכנס הוועד הפועל הערבי לבחור נשיא חדש.
הוועד אישר את כהונתו של סגנו, יעקוב פראג' (מסיעת הנשאשיבים), כנשיא בפועל עד כינוס הוועידה השמינית, בה אמורים היו להיבחר ועד פועל ונשיא חדשים.
אלא שוועידה זו לא כונסה והוועד הפועל הערבי חדל לפעול באותה שנה.
בבחירות לעיריות בשנת 1934 נבחר לראשות עיריית ירושלים חוסיין אל-ח'אלידי, וכסגניו מונו דניאל אוסטר היהודי ויעקוב פראג' הנוצרי.
בדצמבר 1934 נתארגנה "מפלגת ההגנה הלאומית", מפלגת האופוזיציה בראשות ראע'ב נשאשיבי, שפראג' היה בין מייסדיה.
בוועידת היסוד של המפלגה נבחר ועד מרכזי בן 12 חברים, ובהם פראג', שנבחר לסגן נשיא המפלגה.
בתחילת מרץ 1936 הודיעו אלפרד רוק (נוצרי יווני-קתולי מיפו) ויעקוב פראג' ל הבריטי, כי הערבים הנוצרים תומכים בקבלת הצעת הממשלה אודות הקמת המועצה המחוקקת, עמדה נוצרית שגובשה בחורף 1936 בסדרת התיעצויות בין המנהיגים הנוצרים.
ב-25 באפריל 1936 הוקם הוועד הערבי העליון, שקיבל עליו את הנהגת השביתה הכללית של ערביי ארץ ישראל, שהתפתחה ל.
הוועד הורכב מראשי שש המפלגות ושלושה נציגים נוספים, בהם יעקוב פראג', כנציג הנוצרים יחד עם אלפרד רוק.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ובעקבות זאת בתחילת יולי עזבו את הוועד הערבי העליון נציגי "מפלגת ההגנה הלאומית" הנשאשיבית, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג'.
ביולי 1937, בתגובה להמלצות ועדת פיל, מסרו נשאשיבי ופראג' לנציב העליון על תמיכת מפלגתם בעיקרון חלוקת הארץ, אולם עוד באותו חודש חל מפנה והמפלגה שלחה לנציב העליון תזכיר רשמי בו גינתה בחריפות את תוכנית החלוקה של ועדת פיל.
בפברואר 1939 נערכה בלונדון ועידת השולחן העגול, ואת הפלסטינים ייצגה משלחת שהורכבה מחוגי החוסיינים בלבד.
חוגי האופוזיציה הרכיבו משלחת נפרדת, אליה הצטרף גם פראג'.
אולם לאחר שהחלה הוועידה בעבודתה, הותר לשני נציגי האופוזיציה, ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', להצטרף אל המשלחת הפלסטינית, וזאת כדי שהמשלחת הנפרדת לא תזכה למעמד שווה לה.
יעקוב פראג' מת בשנת 1944.
יַעַר הוא שטח טבעי בעל מערכת אקולגית מפותחת ביותר, שבו יש צפיפות גבוהה של עצים, שיחים ודשאים אחרים יערות נפוצים בכל האזורים הרטובים של יבשות כדור הארץ, מלבד אנטארקטיקה.
כיום, כ-39 מיליון קמ"ר (פחות משלושים אחוז מהשטח היבשתי של פני כדור הארץ) הם יערות, אך שטח זה קטן בהתמדה בעקבות כריתת עצים.
יערות מכילים בדרך כלל מספר גדול של עצים הצומחים בגבהים שונים, עם צמחייה נמוכה בקרקעית היער.
יער בצורתו הטבעית הוא בית גידול למינים רבים של בעלי חיים וצמחים, בהם מינים רבים הנמצאים בסכנת הכחדה שנפוצים רק ביערות מסוימים, והריסת היער גורמת להכחדתם.
העצים ביער קולטים מהאוויר דו־תחמוצת הפחמן ופולטים חמצן, ובכך עוזרים לאיכות האוויר על כדור הארץ.
משום כך, מכונים לעיתים יערות 'ריאות ירוקות'.
בעזרת פטריות היוצרות מיקוריזה (תהליך סימביוטי בין הפטריות לצמח) על גבי או בתוך שורשי העצים, מתקיימת תקשורת בין עצי היער השונים.
בתמורה לעמילן, ליפידים וחלבונים שמייצר העץ בתהליכי פוטוסינתזה, נושאות הפטריות בשורשיו אותות ומסרים כימיים ברשת השורשים המסועפת בין פרטי היער ובכך מאפשרות קיצור זמן תגובת העצים לאיומים והתגוננות משינויים בסביבה.
כמו כן מסייעות הפטריות, בתגובת לאותות מצוקה או צורך, בהסעת חומרים נדרשים בין העצים השונים לבין עצמם.
רשת תקשורת זו, ידועה גם בכינויה הלא רשמי wood wide web מאפשרת את קיום היער כמבנה מגיב לתנאים ובכך תרומתה לשרידותו כמערכת.
ישנם סוגים שונים של יערות, כשכל סוג שונה מהאחר בכמות המשקעים, בעלי החיים, אקלים וסוגי העצים והצמחייה בו.
יער גשם טרופי ויער גשם ממוזג.
נפוץ בעיקר בארצות בעלות אקלים קר.
יער ירוק עד ויער נשיר.
יערות מותאמים לאקלים ולמזג האוויר באזור.
בגלל כריתת עצים רבה שכתוצאה ממנה הולכים ונעלמים יערות ומיני בעלי חיים רבים מכדור הארץ, מדינות רבות חוקקו חוקים שמונעים או מגבילים כריתת עצים.
לחלק מהיערות ישנם יערנים שתפקידם להשגיח שאנשים לא מבעירים אש במקומות אסורים, ולא מזיקים לעצים.
יערות יכולים להינזק על ידי שריפות, כריתת עצים, גשם חומצי וזיהום.
בכתב העת Journal of the Geological Society, דווח ב-2024 על מציאת יער המאובנים העתיק ביותר בעולם, שנמצא בצפון דבון ובמערב סומרסט שבדרום-מערב אנגליה.
העצים, בני כ-390 מיליון שנה עתיקים בכ-4 מיליון שנים יותר מגילם של העצים שהתגלו במדינת ניו יורק, ונחשבו עד כה לעתיקים ביותר.
בכשישה אחוזים משטח ישראל ננטעו חורשת נטע אדם של אורנים.
החורשות בישראל הם יערות נטע אדם, לאחר שבמשך מאות שנים בוראו מרבית שטחי היער והחורש הטבעי בארץ ישראל לצורך פינוי שטחים לחקלאות ולמרעה, ולניצול עצי יער כחומר גלם לבנייה והסקה.
ברבות השנים, התגלתה שתילת האורנים בארץ ישראל כטעות חמורה.
האורנים אינם שורדים בגלל תנאי היובש הקשים בארץ, ופוגעים במערכת האקולגית הטבעית.
יער בולון הוא פארק ציבורי הממוקם בקצהו המערבי של הרובע ה-16 מרבעי פריז, לצידי הפרוור בולון.
שני פרוורים נוספים נוגעים בצידו הצפוני והמערבי של הפארק.
בעוד פרוור בולון ממוקם מדרומו, הרי פרוור סירן ממוקם מצידו המערבי, בעוד פרוור ניי-סיר-סן מצפונו.
הפארק הוקם על ידי נפוליאון השלישי בשנת 1852, וסופח באופן רשמי לעיר פריז בשנת 1929. בדומה ליער ונסן, אין מחשבים אותו כחלק משטח העיר, אף כי הוא חלק ממנה באופן רשמי, היות שאין באזור בתי מגורים.
שטחו של יער בולון 8.459 קמ"ר, והוא גדול פי שניים וחצי מסנטרל פארק בניו יורק ופי 3.3 מהייד פארק בלונדון.
במרכז הפארק קיים היפודרום המשמש למרוצי סוסים המוניים, בעיקר בימי ראשון.
יער בולון משמש את תושבי פריז למנוחה ולספורט בשעות היום, בעיקר לרכיבה על אופניים ועריכת פיקניקים.
בפארק קיימים 2 עד 3 כבישים מרכזיים, ועוד כמה שבילים החוצים אותו לאורכו ולרוחבו.
בשעות העומס של הבוקר והערב, יש לחץ וכמות המכוניות שעוברות בו רבה מאוד.