tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצד אחד, הוא היה מלא הערצה לנשים שבחרו לבצע את הטקס, מצד אחר - היה ברור לו שרק חלק מן האלמנות אכן בוחרות בכך, ורבות נכנעות ללחץ המשפחה, או אפילו מושלכות לאש בעל כורחן.
משום כך, הוציא צו שאסר לכפות על אלמנה, בשום צורה שהיא, לבצע סאטי.
יורשו, ז'הנגיר, אסר בראשית המאה ה-17 את הסאטי בקשמיר, שם היה נפוץ במיוחד, וב-1663 הוציא המלך המוגולי האחרון, אורנגזב, צו כללי, שעל פיו "בכל האדמות שתחת השלטון המוגולי, לעולם לא יתירו השלטונות לאישה להישרף".
עם זאת, המנהג לא נעלם, ותיאורי מקרים של סאטי מופיעים ביומני מסע של סוחרים אירופיים לאורך המאות הבאות.
חברת הודו המזרחית הבריטית, שהחלה לפעול בהודו במאה ה-17 והפכה במהלך המאה ה-18 לכוח צבאי חשוב, עם שלטון בחלקים נכבדים של חצי האי ההודי, נמנעה מלנקוט עמדה לגבי עניינים דתיים וטקסיים מקומיים.
קרה אמנם לא פעם שאנשי צבא אנגלים הצילו נשים ממדורת הסאטי, אבל רק בראשית המאה ה-19, בעקבות מאבקם של המיסיונר הבריטי וויליאם קאריי והרפורמטור הדתי ההודי ראמוהון ראי, החליט מושל הודו ויליאם בנטינק, ב-1829, על החוק למיגור הסאטי.
היה זה החוק הראשון שנחקק על ידי הבריטים בהשפעת קמפיין שניהל אדם מקומי.
חוק זה קבע כי שריפת אלמנות הינדואיסטיות, או קבורתן בעודן בחיים, הן מעשה לא חוקי ועל מבצעיו יוטל עונש על ידי בתי המשפט לענייני פלילים.
החוק למיגור הסאטי הפחית באופן משמעותי את מספר המקרים של שריפת אלמנות.
למרות התנגדותם של לא מעט אנשי דת הינדואיסטים במהלך הדורות (Medatithi, איש המאה השביעית, היה הראשון שבהם), ההודים העריצו את מבצעות הסאטי, הפכו אותן לאלות, הקימו להן מקדשים שאליהן עלו המונים לרגל, והתפללו להן.
המסורת, שהחלה בקאסטות הגבוהות, בעיקר בקרב הלוחמים, התפשטה בימי הביניים המאוחרים לכלל החברה ההודית, ובשיאה, בראשית המאה ה-19, אחת מכל אלף אלמנות ביצעה סאטי, מרצונה או שלא מרצונה.
אלה שחוקקו חוקים נגד הסאטי, היו שליטים זרים.
קודם המוגולים המוסלמים, במאה ה-16, ואז הבריטים, במאה ה-19.
החקיקה הבריטית לוותה בתמיכה מקומית הודית.
לצד המיסיונרים הבריטים, דוגמת וויליאם קארי, עמדה דמותו הייחודית של ראג' רמוהון ראי, איש דת ורפורמטור, שניהל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מסע הסברה למיגור המנהג.
כאיש משכיל מאוד, שהכיר גם את הדתות והפילוסופיות המערביות, השקפותיו הושפעו מהנצרות, אבל בבואו לפסוק לגבי הסאטי הוא בחן את כתבי הקודש ההודיים העתיקים והגיע למסקנה שסאטי אינו מנהג מחייב.
בטענותיו נגד הסאטי ציטט רמוהון ראי את חוקי מאנו ואת החכם האופישנדי יאג'נוולקיה, שקובעים כי האלמנה נשארת בחיים, חיה בבית אביה ומנהלת אורח חיים טהור ונמנעת ממותרות.
יחד עם זאת, כאשר החוק עבר, יצאו 150 אלף נשים להפגין נגד ההתערבות של הבריטים במסורת ההודית, ולמען השארת המנהג על כנו.
על אף הפחתת שכיחותו, המנהג לא נעלם מן העולם.
ב-4 בספטמבר 1987 קפצה אל מדורת השריפה של בעלה רופ קנוואר, נערה בת 18 שנישאה שבעה חודשים קודם לכן, והביאה את ממשלת הודו לחוקק את החוק למניעת סאטי, הכולל איסור לתמוך בביצוע סאטי, להלל אותו או לנסות למות במהלכו.
העונש הקבוע בחוק על עידוד לביצוע סאטי וכפייה על אחר לבצע סאטי הוא הוצאה להורג או מאסר עולם, והעונש על מי שמהלל את המבצע סאטי הוא שנה עד שבע שנות מאסר.
מאחר שהחוק נחקק לאחר מותה של רופ, משפחת בעלה הואשמה ברצח.
תשע שנים אחרי הסאטי, זוכו כל אלה שהועמדו לדין, מחמת הספק.
העיתונאית אליזבת בומילר, מן ה"וושינגטון פוסט", שביקרה באתר השריפה ביום ה־13 למותה של רופ, יום האזכרה המסורתי, תיארה מה שוודאי נכנס לקטגוריה הפלילית:
בדרך לאתר השריפה צצו דוכנים עם תמונות בני הזוג, אלפי אנשים הגיעו במשאיות, באוטובוסים, בטרקטורים, בגמלים וברגל לחגוג.
100 אלף איש נכחו בטקס האזכרה.
רופ הפכה לאלה, ומקום השריפה היה למקום קדוש, יעד עלייה לרגל.
מאז שנחקק החוק למניעת סאטי, תועדו עוד ארבעה מקרים של נשים שביצעו את הטקס, הצעירה שבהן בת 35 והמבוגרת – בת 75.
אזכור מערבי פופולרי למנהג הסאטי נמצא בספר מסביב לעולם בשמונים יום מאת ז'ול ורן.
בספר ההרפתקאות, פיליאס פוג ומשרתו פספרטו רואים אלמנה בשם אאודה שעומדת להישרף בניגוד לרצונה ומצילים אותה על ידי התחזותו של פספרטו לבעלה המת ש"קם לתחייה" ושכנוע הקהל בלוויה שאין צורך לשרוף את אאודה.
אחד משיריו הידועים של הסופר והמשורר הבריטי יליד הודו, רודיארד קיפלינג, נקרא "הסאטי האחרונה", והוא מספר על אשתו של מלך שמת, שמתעקשת להישרף יחד איתו, מעשה ששומרי הארמון מנסים למנוע בכך שהם מבריחים את דלתות הארמון.
היא מתחפשת לרקדנית ומגיעה אל המדורה, אבל לא מצליחה לאזור אומץ ולקפוץ.
עדיין בתחפושת, היא מבקשת מבן משפחתה להרוג אותה בחרבו.
בספרו הודו - יומן דרכים, מתאר עזריאל קרליבך את מאמציהם של מארחיו המשכילים להסוות את מנהג הסאטי, אלא שדווקא בימים שבהם ביקר בהודו, באמצע שנות ה-50 של המאה הקודמת, הופיעה בעיתונות ידיעה על "אישה" בת 16, שנעצרה על ידי המשטרה בדרכה לבצע סאטי.
סאטרדיי נייט לייב היא תוכנית מערכונים קומית סאטירית המשודרת במוצאי שבת ברשת NBC האמריקאית מאז 1975 בשידור חי.
התוכנית היא אחת התוכניות הוותיקות ביותר בטלוויזיה האמריקאית.
יוצר התוכנית הוא המפיק האמריקאי-קנדי-יהודי לורן מייקלס.
לאורך השנים עשרות קומיקאים ושחקנים ידועים התחילו את הקריירה שלהם כחברי צוות בתוכנית וזכו לקריירות מצליחות בהוליווד.
במהלך השנים, זכתה התוכנית בעשרות פרסים, לרבות ב-98 פרסי אמי לבידור בפריים טיים, שישה פרסי גילדת הכותבים של אמריקה ושלושה פרסי פיבודי.
התוכנית הוותיקה הייתה מועמדת ל-305 פרסי אמי במהלך שנותיה הרבות – יותר מועמדויות מכל תוכנית טלוויזיה אחרת.
התוכנית עלתה לאוויר לראשונה ב-11 באוקטובר 1975. מכיוון שלרשת המתחרה, ABC, הייתה תוכנית בעלת שם זהה, נקראה התוכנית בתחילה "NBC's Saturday Night".
בסוף 1976 ביטלה ABC את תוכניתה וב-1977 שינתה NBC את שמה של התוכנית ל"סאטרדיי נייט לייב" והיא משודרת בשם זה עד עצם היום הזה.
סגל השחקנים הקבוע מורכב משחקנים לא מוכרים לציבור הרחב שמקבלים את ההזדמנות הראשונה שלהם בטלוויזיה, כאשר בכל פרק מתארח מנחה מהשורה הראשונה של התרבות האמריקאית והעולמית לצד מוזיקאי או להקה אורחת.
התוכנית מתחילה במערכון סאטירי שעוסק בדר"כ בפוליטיקה או בנושא אקטואלי שבסופו נשמעת הצעקה "בשידור חי מניו יורק – זה סאטרדיי נייט!".
מיד לאחר מכן מתחילות כתוביות הפתיחה על רקע נופי ניו יורק ופסל החירות.
התוכנית ממשיכה לאחר מכן, למונולוג הפתיחה אשר מבוצע על ידי המנחה האורח.
לאחר מכן מתחילה שרשרת מערכונים העוסקים בנושאים שונים: מסאטירה פוליטית, חיקויי ידוענים ועד מערכוני נונסנס.
חלק מהמערכונים מבוצעים בשידור חי, וחלק מצולמים מראש.
באמצע התוכנית ושוב לקראת סופה משולב בדרך כלל קטע מוזיקלי המבוצע על ידי האמנים האורחים של אותה התוכנית.
במחציתה של התוכנית מיד לאחר הקטע המוזיקלי הראשון משודר מבזק חדשות פארודי, הנקרא ה"וויקאנד אפדייט" ("עדכון סוף השבוע").
לאחר מכן ממשיכים המערכונים והקטע המוזיקלי השני.
כמעט כל חברי הצוות של התוכנית נדרשים גם לכתוב, למעט מספר תסריטאים וקומיקאים שנותרים מאחורי-הקלעים במהלך השידור-החי,את המערכונים השונים של התוכנית וגם להופיע בהם.
עד כה, השתתפו בתוכנית לאורך השנים כ-200 חברי צוות שונים, כאשר בין חברי הצוות שכיכבו בתוכנית במשך מספר העונות הרב ביותר נכללים: קינן תומפסון (23 עונות), (14 עונות), סת' מאיירס (13 עונות), קולין ג'וסט (12 עונות) ו (12 עונות).
חברי הצוות הקבוע שהשתתפו בעונתה הנוכחית (נכון ל-עונה 51, 2025–2026) של התוכנית הם:
עשרות קומיקאים ושחקנים ידועים התחילו את הקריירה שלהם כחברי צוות בתוכנית, בהם:
עשרות קומיקאים ושחקנים ידועים הנחו את התוכנית לאורך השנים.
אלק בולדווין מחזיק בשיא במספר התוכניות הרב ביותר אותן הנחה (17), אחריו סטיב מרטין (16) וג'ון גודמן (13).
להלן רשימת 26 הידוענים אשר הינחו את התוכנית 5 פעמים או יותר:
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2025פרס אמי לבידור בפריים טייםעיצוב ההפקה הטוב ביותר לסדרת וראייטי או ריאליטיאקירה יושימורה, קית' איאן רייווד, נ.
סרטים המבוססים על מערכונים ודמויות מהתוכנית
לאורך השנים צוות התוכנית השתתף במאמצים לפתח סרטים באורך מלא המבוססים על מערכונים ודמויות פופולריות בתוכנית.
הסרטים אשר הופקו לאורך השנים ואשר התבססו על המערכונים והדמויות של התוכנית זכו לדרגות שונות של הצלחה מסחרית וביקורתית.
הסרט הראשון שהתבסס על מערכון בתוכנית היה "האחים בלוז" בכיכובם של אקרויד ובלושי אשר יצא לשווקים בשנת 1980, שהופק בתקציב של 27 מיליון דולרים, והרוויח מעל ל-115 מיליון דולרים.
בעקבות ההצלחה הגדולה של הסרט עולמו של ויין בכיכובם של מאיירס וקארווי אשר יצא לשווקים בשנת 1992, הוחלט כי צוות התוכנית ישתתף בהפקת שלל סרטים נוספים המבוססים על מערכונים ודמויות פופולריות בתוכנית.
להלן 11 הסרטים שהופקו לאורך השנים אשר מבוססים כולם על מערכונים ודמויות פופולריות בתוכנית:
במשך השנים יצאו מספר תוכניות וספיישלים לרגל החגים ובמהלך פגרות של התוכנית המקורית.
בנוסף, יצאו גם אוספים לעונות של התוכנית על גבי DVD.
סאטיאגרהא (בסנסקריט: सत्याग्रह, תרגום: "כוח האמת" או "לדבוק באמת") הוא עיקרון פילוסופי ופרקטיקה של התנגדות לא אלימה, שפותחה על ידי מוהנדס קרמצ'נד גנדי בהשפעת כתביו של לב טולסטוי ובבסיסה התנגדות לרוע ולדיכוי על ידי התנגדות בלתי אלימה המבוססת על האהימסה.
גנדי פיתח את הסאטיאגרהא במהלך מאבקיו המוקדמים באימפריה הבריטית בדרום אפריקה ולאחר מכן גם במאבק על עצמאותה של הודו.
מאחורי גישה זו טמונים שני רעיונות:
התנגדות אלימה היא כניעה לרוע.
אלימות, גם אם היא כלי במאבק צודק, הופכת אותו למאבק שאינו מוצדק מוסרית.
לצד השני במאבק יש ערכים מוסריים תואמים, התנהגות מוסרית תשפיע על הצד השני והוא יכיר בנכונות המאבק.
כך, לדוגמה, אם אדם כמו גנדי פותח בשביתת רעב - זהו איום שהוא ירעיב עצמו למוות, אלא אם יתמלאו תנאים מסוימים.
כדי שהשביתה תהיה אפקטיבית, הצד השני צריך להיות מאוים מוסרית על ידי מעשה זה.
"סאטיא" היא מילה בסנסקריט שפירושה "אמת"; השורש "גרהא" פירושו "להחזיק" או "לאחוז".
צירוף שתי המילים יכול להיות מובן כ"היאחזות או דבקות באמת".
המונח הפך פופולרי בזמן פעילותה של התנועה לעצמאות הודו, והיא נמצאת בשימוש בשפות הודיות רבות, כולל בהינדי.
גנדי תיאר את המונח בדרך הבאה:
גנדי הציע סדרה של כללים ליישום כדי להשתמש בסאטיאגרהא במסע התנגדות לא אלים.
קיימות גרסאות מעט שונות לכללים אלה
לסבול את הכעס של היריב.
לעולם אל תגיב על תקיפות או עונשים, אך אל תיכנע, מחשש מעונש או תקיפה, לפקודה שניתנה בכעס.
היכנע מרצון למעצר או החרמה של רכושך.
אם אתה נאמן על רכוש, הגן על רכוש זה (ללא אלימות) מפני החרמה בחייך.
אין לקלל או להשתמש במילים מגנות.
לא להצדיע ולא להעליב את סמל או דגל היריב שלך או מנהיגי היריב שלך.
אם מישהו מנסה להעליב או לתקוף את היריב שלך, הגן על היריב שלך (ללא אלימות) בחייך.
כאסיר, התנהג באדיבות וציית לתקנות הכלא (למעט כל מה שמנוגד לכבוד עצמי).
כאסיר, אל תבקש יחס מועדף מיוחד.
כאסיר, אל תצום בניסיון להשיג נוחות, אם קיפוחה לא כרוך בפגיעה כלשהי בכבודכם העצמי.
צייתו בשמחה להוראות של מנהיגי פעולת אי-ציות האזרחי.
התאוריה של הסאטיאגרהא השפיעה על מרטין לותר קינג במהלך המאבקים שלו במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
הדלאי לאמה טנזין גיאטסו אימץ פילוסופיה זו במאבקו נגד השלטון הסיני בטיבט.
מועדון הכדורגל סאטורן ראמנסקויה היא קבוצת כדורגל רוסית המייצגת את העיר ראמנסקויה שבמחוז מוסקבה, ומתמודדת בליגה השנייה ברוסיה.
הקבוצה מכונה "החייזרים" בשל השם "סאטורן".
מועדון הכדורגל הוקם לראשונה בשנת 1946 בשם "סנייפר" (Снайпер ברוסית) בחסות מפעל ראמנסקויה לחומרי בנייה.
בשנים 1951–1957 נקראה בשם קריליה סובייטוב ולזמן קצר שונה שמה ל"טרוד" (בשנים 1958-1959) לפני שהקבוצה החלה להיקרא סאטורן החל משנת 1960.
בשנת 1988 הקבוצה העפילה לליגה הסובייטית השנייה ושיחקה בה במשך 6 עונות.
בעונת 1992 הפכה הליגה לליגה הרוסית השנייה ובעונת 1994 אף איבדה את מעמדה המקצועני אך עונה לאחר מכן שבה לליגה המקצוענית ובעונת 1996 העפילה לליגת המשנה הרוסית בה התמודדה במשך 3 עונות רצופות.
בעונת 1999 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הרוסית בכדורגל בה התמודדה עד עונת 2011. בשנים 2002–2004 ערוץ הטלוויזיה REN TV היווה הספונסר הראשי של הקבוצה.
בינואר 2011 מנהלי ליגת העל הרוסית הדיחו את הקבוצה לליגת המשנה, בשל קשיים פיננסיים שצצו במהלך עונת 2010 ואת מקומה בליגה הבכירה נטלה קרסנודאר מליגת המשנה שסיימה חמישית בעונת 2010 בליגה הרוסית הראשונה.
ב-2011 הודיעו ראשי הקבוצה על פירוקה הסופי ואת מקומה בליגה נטלה קבוצת הבת שלה "סאטורן-2".
אך עונה לאחר מכן (עונת 2014/2015) שוב נאלצה להשהות את פעילותה, אך כבר בעונת 2016/2017 שבה להתמודד בליגה הרוסית השנייה</small>.
נכון לשנת 2024 הקבוצה משחקת בתחרויות של הליגה הרוסית השנייה בכדורגל (השלישית בחשיבותה).
הישגים לפי עונה (מעונת 1968)
רשימת מאמני הקבוצה משנת 1987:
אצטדיון סאטורן בשכונת ראמנסקויה במוסקבה משמש כמגרשה הבייתי של קבוצת סאטורן מאז נחנך בשנת 1999. האצטדיון מכיל 14,685 מושבים ושופץ במהלך מאי-יוני 2002. במחזור ה-30 בליגה בעונת 2007, באצטדיון נערך משחק האליפות של זניט סנקט פטרבורג שהתארחה אצל סאטורן והניפה את גביע האליפות בסיום המשחק.
ב-2 בנובמבר 2008 נערך משחק האליפות של רובין קאזאן שהתארחה אצל סאטורן ובסיום המשחק חגגה את זכייתה באליפות, אך רשמית הוענק לה גביע אליפות ב-9 בנובמבר באצטדיון המרכזי בקאזאן.
בשנים 2012 ו-2013 טורפדו מוסקבה אירחה את משחקי הבית שלה באצטדיון לאחר שמגרש אדוארד סטרלצוב לא עמד בתקנים של ליגת המשנה הרוסית.
האצטדיון שימש כמגרש הבייתי של טורפדו גם בעונת 2013/2014 כשבאותה עונה אנז'י מחצ'קלה אירחה את משחקיה במסגרת האירופית.
ביוני 2017 נבחרת רוסיה בכדורגל נשים אירחה מספר משחקי ידידות.
מועדון הכדורגל "סאטורן 2" הוא קבוצת המילואים של סאטורן.
הקבוצה הוקמה ב-1991 ועד 2004 ייצגה את העיירה דולגופרודני שבמחוז מוסקבה בליגה הרוסית השנייה והיוותה קבוצת כדורגל עצמאית לפני שנרכשה ב-2004 על ידי קבוצת האם של סאטורן והפכה לקבוצת הבת שלה.
ב-2011 שוב הייתה לקבוצה עצמאית ועברה להשתמש במשאבי קבוצת סאטורן שהתפרקה, אך ב-2014 שוב הוכפפה לסאטורן, כשהוקמה מחדש.
מאז 2004 נקראת בשם סאטורן-2.
אליפות ליגת המשנה הרוסית: 1998
סאטינדרה נאת בוז (בבנגלית: সত্যেন্দ্র নাথ বসু, נהגה "שוֹטֵּנְדְרוֹנַאתְהְּ בוֹשוּ", הגייה הינדית: "סֶטְיֵנְדְרֶה נַאתְהְּ בוֹס"; 1 בינואר 1894 – 4 בפברואר 1974) פיזיקאי-מתמטי בנגלי, חבר החברה המלכותית.
הראשון שתיאר את התכונות הסטטיסטיות של קוונטים זהים הנקראים בוזונים על שמו (החלקיקים הזהים בטבע מתחלקים לשתי מחלקות: חלקיקים בוזונים וחלקיקים פרמיונים.
הפוטון, חלקיק האור, הוא בוזון, בעוד שאלקטרון הוא פרמיון).
התפלגות בוז-איינשטיין ועיבוי בוז-איינשטיין נקראים על שמו ועל שמו של איינשטיין שפרסם וקידם את התיאוריה של חלקיקים בוזונים.
בוז נולד בקולקטה, הבן הבכור משבעה ילדים.
אביו, סורנדראנטה בוז, עבד כמהנדס בחברת רכבות הודית.
התבלט בגיל צעיר כנער מחונן, שלט במספר רב של שפות מקומיות ואירופאיות, היה מוזיקאי מחונן, וזכה בציונים הגבוהים ביותר באוניברסיטה בה למד.
בשנים 1916–1921 שימש מרצה לפיזיקה באוניברסיטת קולקטה וב-1921 התקבל למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת דאקה.
באותה תקופה הפיזיקה עברה את המהפכה של הפיזיקה הקוואנטית שמשכה את ליבו של בוז.
בידודה של הודו והמרחק מאירופה מנעו ממנו להשתתף בכנסים וליצור קשרים אישיים עם מחוללי המהפכה – פלאנק, איינשטיין, בוהר, הייזנברג ושרדינגר.
ב-1924, הרצה לסטודנטים על קרינת גוף שחור וגילה דרך מקורית לקבל את חוק פלנק לקרינת גוף שחור משיקולים של מכניקה קוונטית.
את התיאוריה הזו סיכם במאמר ב-1925 שנדחה ממספר כתבי עת שהיו החשובים באותה תקופה.
כמוצא אחרון שלח את המאמר לאלברט איינשטיין, שהבין את חשיבות התגלית, תרגם את המאמר לגרמנית ושלח בשמו של בוז לעיתון המוביל של התקופה - Zeitschrift für Physik.
בעקבות מאמר זה התפרסם בוז וקיבל הזמנות רבות ממוסדות אקדמיים ברחבי העולם, בעקבותיהן עזב לראשונה את הודו וחזר רק כעבור שנתיים לדאקה וקודם לדרגת פרופסור.
סָאטִיאַדַה או סָטַאדַה הייתה אלה במיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית.
מזבח המוקדש לאלה התגלה בוִינִדוֹלַאנְדַה (Vindolanda) (צ'סטרהולם של ימינו).
הכתובת מציינת כי המזבח הוקדש לאלה על ידי שבט הטֶקְסְטוֹוֵרְדִי (Textoverdi) - שבט מקומי שהתגורר במקום.
סאטְיה נאדֶלה (בטלוגו: సత్య నాదెళ్ల; באנגלית: Satya Nadella; נולד ב-19 באוגוסט 1967) הוא הודי-אמריקאי המכהן כמנכ"ל חברת מיקרוסופט החל מ-4 בפברואר 2014, אז החליף בתפקיד את סטיב באלמר.
ביוני 2021 מונה גם ליו"ר החברה.
נאדלה נולד בהיידראבאד שבאנדרה פרדש בדרום הודו.
קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מנגלור בהודו.
לאחר מכן עבר לארצות הברית על מנת לסיים תואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת ויסקונסין, ובהמשך תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו.
עבד תקופה קצרה בחברת סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1992.
בשנת 1992 החל לעבוד בחברת מיקרוסופט.
הוא עבד בחטיבת הפיתוח של שירותי אינטרנט.
היה מנהל חטיבת השרתים בחברה, וכיהן בתפקיד סגן נשיא החברה בתחום פרויקטים מיוחדים ומחשוב ענן, והיה אחראי לבנייה ולהפעלת פלטפורמות מחשוב, כלי פיתוח ושירותי ענן.
בשנת 2014 מונה למנכ"ל השלישי בתולדות החברה, לאחר ביל גייטס וסטיב באלמר.
בדצמבר 2018, כונה על ידי "Comparably" בתואר המחמיא "המנכ"ל הטוב ביותר של חברה גדולה באמריקה", תוך ציטוט משובים אנונימיים של עובדי מיקרוסופט.
נאדלה הוביל שינוי תרבותי במיקרוסופט, ולצמיחה בחטיבת הענן של החברה.
על השנה הפיסקלית של 2019 קיבל נאדלה משכורת של 43 מיליון דולר שרובה ניתן במניות.
נאדלה משחק קריקט תחרותי וחובב שירה אמריקנית והודית.
הוא נשוי לאנופאמה, בתו של חברו ללימודים של אביו.
הם מתגוררים בבלוויו, פרבר של סיאטל.
הבן נפטר בשנת 2022 בגיל 26, לאחר שהתמודד בחייו עם שיתוק מוחין.
נמסר כי הבן תרם במהלך חייו לפיתוחים שונים של מיקרוסופט לטובת אנשים עם מוגבלויות.
סאי (ביפנית: 釵) הוא כלי נשק ופגיון המשמש במסורת אמנויות הלחימה קראטה, טגומי וקובודו בסגנון אוקינאווה.
רכיבי הסאי הם מוט, חוד ושתי שיניים בצדדים.
ידית הסאי לרוב מצופת עור, והסאי משמש בתרבות הפופולרית ככלי המזוהה עם נינג'ות.
לפני הגעתו של הסאי למחוז אוקינאווה, מדינות כמו תאילנד, וייטנאם, סין, מלזיה ואינדונזיה עשו שימוש בסאי.
צורתו האינדונזית של הסאי נקראה "צ'אבאנגה" או "טז'אבאנג", ושימוש את מתרגלי הסילת.
הסאי ככל הנראה פותח מהטרישולה, מעין קלשון, ועקב העובדה שמקור הטרישולה הוא באסיה, יש להניח שהסאי הומצא בהודו במקביל לעליית ההינדואיזם והבודהיזם.
באוקינאווה, המשטרה המקומית השתמשה בסאי לעצירת פושעים, ונסיך אוקינאווה משנת 1668 עשה שימוש בסאי ככלי נשק.
הסאי פותח לג'יטה, בעל עיצוב דומה לסאי אך בעל רק שן אחת בצד, ולעיצוב המאנג'י – בעל יוקו אחת כלפי מעלה ושנייה כלפי מטה.
עשוי להיות עגול או חלול.
יוקו – שיני הסאי משני צדדיו.
השפיע במידה קלה על סמל צלב הקרס.
טסיום – חוד הסאי המרכזי.
מוטו – הקצה העגול של הסאי, המחבר את שלושת החודים.
מצופה בדרך כלל בעור או בחומר פלסטיים כדי לספק אחיזה נוחה.
טשוקאגאשירה (או בקיצור טשוקה) – התחתית של ידית הסאי.
לוחמים משתמשים בסאי בדרך כלל בזוגות: אחד בכל יד.
הסאי נלמד בתרגול הקיהון והקאטה, וכולל הגנות ומתקפות ברמות גבוהות.
הסאי משמש בעיקר לדקירות קצרות במקלעת הצליאק, אך יש בו גם טכניקות הגנה.
ישנן דרכים שונות לאחיזה בסאי, הנותנות רבגוניות וקטלניות ללחימה: דרך אחד היא לתפוס את הטסוקה, ולדחוף את האצבעות במרווחים בין היוקו והטסיום.
זה מאפשר לתפעל את הסאי כך שיהיה לחץ על הזרוע, ועוזר לשמור על האגודל בעת מתקפה נגדית.
דרך נוספת היא ריכוז כוח האגרוף על הטסוקה, ובזמן שהטסיום משמש לדקירה, היוקו מסוגלות להגן על היד ממתקפה.
השיטה הנפוצה ביותר היא אחיזת כל היד על הטסוקה, כמו הקטאנה והוואקיזאשי.
בסרטי נינג'ות שונים, הסאי הוא מנשקיהם הנפוצים של הנינג'ות.
בספרי הקומיקס השונים, הסאי משמש לעיתים נינג'ות ומתנקשים.
ניתן למנות את אלקטרה מחוברות הקומיקס דרדוויל של חברת מארוול קומיקס.
הסאי ככל הנראה מזוהה יותר מכל עם רפאל, אחד מצבי הנינג'ה.
היות שהסאי מזוהה עם נינג'ות, הוא מופיע בסדרות אנימציה וכנשק במשחקי וידאו.
בסרט "המומיה חוזרת" נראות הנסיכה נפרטירי ואנך סו-נמון נלחמות ביניהן עם פגיונות סאי.
סאטורנליה היה פסטיבל שצוין בלוחות השנה הרומאיים ב-17 בדצמבר, חגו של האל הרומאי סאטורנוס, אל החקלאות והקציר.
הסאטורנליה הייתה מחגי רומא הידועים ביותר – ואולי אף הפופולרי שבהם: המשורר הרומאי קטולוס קרא לו "סאטורנליה, הטוב שבימים!" (14.15).
החג צוין במרחב הציבורי והפרטי, ואופיין באווירה חגיגית ושמחה: בתי המשפט ובתי הספר היו סגורים, נהגו לצאת לקניות ומותר היה להמר בפרהסיה.
חופש הביטוי הותר לכל אדם, ובעיקר לעבדים.
בנוסף נהוג היה להעניק בחג מתנות אחד לשני, ואחד ממנהגי החג הידועים ביותר היה היחס השווה בו נהגו בעבדים באותו יום.
החג צוין גם בתקופת האימפריה הרומית, ונראה כי שמר על פופולריות עד המאה החמישית לספירה – כאשר נטמע בחגיגות הנוצריות לציון השנה החדשה וחג המולד.
מקדשו של סאטורנוס היה המרכזי ביותר בחג זה, והוא נחנך ב-17 בדצמבר (לא ברור באיזו שנה בדיוק, אבל סביר להניח שבאחת משנותיה הראשונות של הרפובליקה).
ביום החג, מקדש סאטורנוס נפתח והוסרו כיסויי הצמר מעל פסל סאטורנוס שהיה בו.
פתיחת המקדש והסרת הכיסויים היו משמעותיים משתי סיבות: ראשית, מנקודת מבט דתית, הסרת הכיסויים נועדה לסמל את הזרע שאך מחכה לאור – באופן שקושר את החג למשמעות חקלאית של זריעה (ואכן, החג נחוג סמוך לזריעה האחרונה, ואף שמו של החג ושל האל לקוחים מ-satus, "התחלה" בלטינית).
בעבור האזרח הפשוט, הסיבה השנייה בגינה פתיחת המקדש הייתה משמעותית הייתה העובדה שהוא הכיל את אוצר המדינה.
מעבר לכך, נהגו לערוך כמה מנהגים דתיים ביום החג, בין היתר הקרבת קורבן במקדש ובפורום רומאנום, ולאחריו סעודה פתוחה לכלל הציבור בניגוד למה שהיה נהוג בדרך כלל, ולא דרשה את הבגדים הרשמיים אשר נדרשו להעלאת הקורבן עצמו.
הטקס הדתי הסתיים בקריאה "Io Saturnalia" ("הידד סאטורנליה").
החג התבטא גם במרחב הפרטי.
כאמור, אדוני הבתים סיפקו לעבדים ארוחה שווה לארוחה שלהם, אכלו יחד איתם ואולי אף חיכו להם להתחלת הסעודה, וחלק זה של החג היה המרכזי ביותר.
בנוסף, כל משפחה בחרה "מלך מדומה" (Saturnalicius princeps), כמנהיג החגיגות הביתיות.
בנוסף אחת המסורות הידועות יותר של החג הייתה חלוקת מתנות, ככל הנראה מיד לאחר הסעודה.
החל ממתנות לחברים (נרות שעווה למשל) לבני המשפחה (בובות חימר, חותמות), ואף לעבדים.
את החג המשיכו לציין גם בתקופת האימפריה, אך לאורך הזמן התייחסו אליו כאל "חג של חירות", ועל כן היווה סכנה לקיסרות.
כך לראיה, רצח בריטניקוס לאחר שניסה להדיח את נירון מהשלטון על ידי ניצול חופש הביטוי שחשב שקיים ביום הסאטורנילה.
החג עבר שינויים בתקופת האימפריה, והפך לכלי ביד הקיסר על מנת לבסס את שלטונו.
בעוד בתקופת ה-Res Publica ובמקורו של החג, טיב החגיגות, מיקומן וזמניהן היו קבועים, הקיסר ארגן את החגיגות וקבע את מיקומן ואף את תאריכו.
המשורר סטאטיוס מתאר את החג בחיבורו "סילוויי" (Silvae), ומוסיף על מנהגי החג המקובלים גם מופעי ראווה שסופקו על ידי הקיסר (דומיטיאנוס, בתקופתו), וכן קורא לחג Saturnalia principis, "הסאטורנליה של הקיסר", כל זאת, מתוך נקודת הנחה וגישה לפיה הקיסר למעשה שולט בזמן ובמקום בהם חירות האזרחים תיחגג.
סאטורנליה הוא חג עתיק ונמנה עם החגים הארכאים ברומא ובמקור נחוג רק במהלך יום אחד, ב-17 בדצמבר, תאריכו הדתי והיום בו נערכו הטקסים הדתיים הפומביים.
עם זאת, קיימות עדויות רבות לכך שבמשך השנים משך הזמן שבו ציינו את החג השתנה.
כך, בזמנו של קיקרו הוא נחוג משך שבעה ימים, ומאוחר יותר, בזמן האימפריה הרומית, מספר ימי החג נע בין שלושה, חמישה ושבעה.
בנוסף, הפסטיבל צוין בסמוך ליום הקצר ביותר בשנה (21 בדצמבר) – באופן שמזכיר חגים רבים בתקופה זו, שלרוב זוהו עם צורך במנוחה והפגנת שמחה.
שילוב מנהגי הסאטורנליה בחג המולד הנוצרי בא לידי ביטוי גם במנהג חלוקת המתנות, בהפגנת שמחה ואולי אף במנהג חבישת כובעי נייר, אשר מזכיר את הלבוש הדתי שהיה נהוג ברומא בזמן החג.
סאטושי נאקאמוטו הוא שנבחר על ידי האיש (או קבוצת האנשים) האנונימי שיצר את המטבע המבוזר ביטקוין.
כחלק מיצירת המטבע, נאקאמוטו תכנן ויישם את הבלוקצ'יין הראשון.
המצאה זו פתרה לראשונה את בעיית ה"בזבוז הכפול" עבור מטבעות מבוזרים.
באוקטובר 2008, פרסם נאקמוטו את המסמך שמתאר את מטבע הביטקוין המבוזר, ברשימת תפוצה בנושא קריפטוגרפיה.
בינואר 2009 שחרר נאקמוטו את תוכנת הביטקוין הראשונה, שהריצה את הרשת.
נאקאמוטו פרסם את גרסה 0.1 של תוכנת הביטקוין באתר סורספורג' ב־8 בינואר 2009. במייל שנשלח על ידיו, הוא טען שהחל לעבוד על הקוד בשנת 2007.
נאקאמוטו יצר אתר בדומיין bitcoin.org והמשיך לשתף פעולה עם מפתחים אחרים עד אמצע 2010.
בסביבות הזמן הזה, הוא העניק את השליטה על קוד המקור של קליינט ה־bitcoin core לגווין אנדרסן, שהעביר מספר נוסף של דומיינים לחברים בולטים בקהילת הביטקוין, ולאחר מכן הפסיק את מעורבותו בפרויקט.
עד זמן קצר לפני הפסקת מעורבותו והיעלמותו מהרשת, נאקאמוטו הוסיף שינויים בקוד המקור של ה־bitcoin core בעצמו בלבד.
נאקאמוטו השאיר טקסט בבלוק הראשון שנכרה כעדות לכך שבלוק זה לא נכרה מוקדם יותר מתאריך הטקסט.
הטקסט מתייחס לכותרת עיתון "הטיימס" מ־3 בינואר 2009. לבלוק הראשון יש חתימת זמן של 3 בינואר 2009, 18:15:05 לפי שעון גריניץ'.
עיון בהיסטוריית הבלוקצ'יין מאפשרת להעריך שלנאקאמוטו יש כמיליון מטבעות ביטקוין בכתובות שונות.
נכון ל־20 בפברואר 2025, סכום זה שווה קרוב ל־100 מיליארד דולר, מה שהופך את נאקאמוטו לאדם במקום ה־13 מבחינת עושר בכדור הארץ.
נאקאמוטו לא הסגיר מידע כלשהו על זהותו כשדיבר בפורומים על עניינים טכניים שקשורים לביטקוין.
הוא העניק פרשנות מסוימת לבנקאות ולבנקאות ברזרבה חלקית.
בחשבון ה־P2P foundation שלו, הוא תיאר את עצמו כזכר בן 37 שגר ביפן, אבל יש הטוענים שלא סביר שהוא מתגורר ביפן עקב האנגלית הרהוטה שלו, וכיוון שבקליינט הביטקוין שיצר לא נכללה השפה היפנית.
שימוש מקרי באנגלית בריטית על ידי נאקאמוטו (כמו הביטוי: "bloody hard") הוביל למסקנה כי ייתכן שמוצאו הוא מחבר העמים הבריטי.
סטפן תומאס, מתכנת שווייצרי ופעיל בקהילת הביטקוין, בנה גרף של חתימות הזמן של הפוסטים של נאקאמוטו (מעל 500).
הגרף הראה בצורה מובהקת שכמעט ולא פורסמו פוסטים בין 5 בבוקר לבין 11 בצהריים לפי שעון גריניץ'.
תבנית זו חזרה על עצמה גם בימי שבת וראשון, כך שסביר להניח שנאקאמוטו ישן באותו הזמן.
בהנחה שנאקאמוטו הוא אכן אדם יחיד בעל הרגלי שינה נורמליים, זה מצביע על כך שהוא התגורר באזור שמשתמש בזמן של UTC-05:00 או UTC-06:00. אזורים אלה כוללים את החלקים של צפון אמריקה שנמצאים בין אזור הזמן המזרחי ואזור הזמן התיכון, ובנוסף את הקאריביים, את מרכז אמריקה ואת דרום אמריקה.
סאטורן סקיי היא מכונית ספורט רודסטר פתוחה מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2009–2006 (דגם שנת 2007) בארצות הברית
יוצרו 34,415 יחידות (שווקו בארצות הברית 32,495 יחידות)
סאטורן רילאי (באנגלית : Saturn Relay) הוא מיניוואן מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2006–2004 (דגם שנת 2005) בארצות הברית
ייצור הדגם הסתיים ב-17 בנובמבר 2006.
סוגי הנעה : הנעה קדמית 4x2, הנעה כפולה 4x4
מחיר היחידה עמד על 22,850 דולר (דגם בסיסי, שנת 2005, ארצות הברית)
סאטורן אאוטלוק (באנגלית : Saturn Outlook) הוא קרוסאובר בעל תכונות של SUV מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם: Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2010–2006 (דגם שנת 2007) בארצות הברית.
האאוטלוק חלק פלטפורמה ומכלולים עם ביואיק אנקלייב, GMC אקדיה ועם הדור הראשון של שברולט טראוורס.
הנעה: הנעה קדמית 4x2, הנעה כפולה 4x4
נפח תא מטען: 680 ליטר
סאטורן סדרה S (באנגלית : Saturn S series) היא מכונית משפחתית גדולה וקומפקטית מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2002–1990 (דגם שנת 1991) בארצות הברית
דור שני - דגמי סדאן וסטיישן יוצרו בין השנים 1996–1999, דגם קופה יוצר בין השנים 1997–1999
סאטורן איון (באנגלית : Saturn Ion) היא מכונית משפחתית גדולה וקומפקטית מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2007–2002 (דגם שנת 2003) בארצות הברית
דגם "Red Line" יוצר בין השנים 2004–2007 בצבעים : אדום, כחול, שחור ומוכסף
4 דלתות קופה ("Quad coupé" )
סאטורן סדרה L , היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם: Saturn LLC), מבית ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1999–2004 (שנת דגם 2000) בארצות הברית.
סאטע אל-חוסרי היה מחנך, הוגה דעות וסופר ערבי.
נמנה עם מקורביו של פייסל הראשון, מלך עיראק.
מוכר כאחד הדוברים והמנסחים הבולטים ביותר של הלאומיות הפאן-ערבית והיה מהראשונים לעסוק ברעיונות הלאומיות הערבית והאחדות הערבית המבוססות על קשרים חילוניים של נאמנות והזדהות עם האומה הערבית.
בזכות פעילותו הענפה כמנכ"ל משרד החינוך ובתפקידים בכירים נוספים במערכת החינוך העיראקית בין השנים 1921–1941, זכה לכינוי "אדריכל מדיניות החינוך העיראקית".
אל-חוסרי נולד ב-1880 או 1882 בתימן למשפחה מוסלמית אמידה שמוצאה בעיר חלב.
אביו, שקיבל חינוך מוסלמי-מסורתי כיהן כקאדי בכיר מטעם השלטון העות'מאני בתימן.
תפקידו הרם של האב גרם לכך שמשפחת אל-חוסרי עברה באופן תכוף בין חלקים שונים של האימפריה עות'מאנית, דבר שהוביל לכך שבצעירותו לא קיבל אל-חוסרי חינוך דתי-מסורתי במדרסה, אלא חינוך אזרחי.
טורקית הייתה שפתו הראשונה ורק אחריה למד צרפתית וערבית.
עניין זה גרם לכך שאל-חוסרי דיבר ערבית עם מבטא טורקי במשך כל חייו.
בשנת 1900, לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר העות'מאני לפקידים באיסטנבול, החל אל-חוסרי לעבוד כמחנך ופקיד במערכת החינוך העות'מאנית בבלקן.
לאחר שמונה שנים הוא כבר הוכר כאחד המחנכים המשפיעים באימפריה.
בשנים אלו הוא נחשף ללאומיות הבלקנית ולדגש שששמו מנסחיה על הלשון הלאומית ועל הוראתה.
את שנות מלחמת העולם הראשונה אל-חוסרי העביר באיסטנבול, וב-1919 עבר לממלכה ההאשמית של סוריה, ממלכת חסות של הבריטים בראשותו של המלך פייסל.
אל-חוסרי הסביר את החלטתו לעבור מאיסטנבול לתחומי הממלכה הערבית ההאשמית בכך שהוא ערבי, ומשהערבים הופרדו מהאימפריה העות'מאנית, לא נותרה לו ברירה אלא להצטרף אליהם.
לאחר מלחמת סוריה-צרפת שהובילה לסיום השלטון ההאשמי בסוריה וגירוש המלך פייסל ב-1920, הבריטים העניקו לפייסל את השליטה על עיראק, ואל-חוסרי עבר איתו גם לשם.
ב-1921 נתן פייסל לאל-חוסרי הזדמנות לממש את התיאוריה הלאומית שלו, ומינה אותו למנכ"ל משרד החינוך, תפקיד שהעניק לבעליו יתר יציבות ואוטונומיה ביחס לתפקיד שר החינוך.
בתפקיד זה ובתפקידיו הבאים אל-חוסרי יישם את השקפת עולמו- הקניית ערכים פטריוטיים לבני הלאום באמצעות חינוך ובעיקר באמצעות הוראת הלשון וההיסטוריה הערביות.
אחד האמצעים המרכזיים להקניית ערכים של פטריוטיזם ואחדות לאומית היה הבאת מורים מסוריה ופלסטין לבתי הספר העיראקיים, במטרה שאלו ילמדו היסטוריה ולשון ערבית.
מעבר להקניית ערכים לאומיים, מדיניותו של אל-חוסרי תרמה להגדלה ניכרת במספר בוגרי בתי הספר והמכללות העיראקיים.
בתחילת שנות ה-20, היה המלך פייסל נחוש לשלב את האוכלוסייה השיעית הגדולה בממלכתו בזהות הלאומית העיראקית.
כחלק ממגמה זו, שר החינוך העיראקי שהמלך פייסל מינה היה באופן קבוע שיעי, דבר שיצר חיכוכים עם המנכ"ל, אל-חוסרי, שראה בשיעים בוגדים במטרה הערבית לטובת איראן ולטובת שיקולים עדתיים שיעיים.
לכן, אל-חוסרי מיאן לשלב שיעים במערכת החינוך הריכוזית והלאומית מאוד שיצר, מה שגרם לחיכוכים רבים עם השיעים בעיראק.
דוגמה מובהקת לחיכוך כזה הוא הסכסוך שהתגלע בין אל-חוסרי לבין אחד המשוררים הבולטים של תקופתו, מוחמד מהדי אל-ג'וואהרי, שמונה למורה בבית ספר, שפיאר באחד משיריו את הריה של איראן, למורת רוחו של אל-חוסרי.
בשל האוטונומיה הפנימית ממנה נהנתה הממלכה ההאשמית תחת השלטון הבריטי, הייתה לאל-חוסרי אפשרות להוביל מערכת חינוך ריכוזית מאוד, שמטרתה המרכזית הייתה הענקת חינוך לאומי לתלמידיה, למורת רוחם של הנציגים הבריטיים.
בחסות האוטונומיה על ענייניה הפנימיים שניתנה לה בימי המנדט, וביתר שאת לאחר עצמאותה, עיראק הפכה למרכז הפעילות הלאומית-ערבית ומשכה אליה פעילים לאומיים סורים ופלסטינים שהוגלו על-ידי השלטונות המנדטוריים באותן טריטוריות.
המאבק האמיתי שניהל אל-חוסרי על שליטה במערכת החינוך היה עם גורמים אחרים במשרד החינוך, שהתנגדו לדרכו.
בסופו של דבר המאבקים הכריעו אותו והוא התפטר ממשרת המנכ"ל ב-1927.
לאחר התפטרותו המשיך אל-חוסרי לעמוד בשורה של משרות בכירות ומשפיעות בבגדד במסגרת מערכת החינוך והתרבות העיראקית.
בשנים 1927–1937 הוא שימש כמרצה במכללה הגבוהה להכשרת מורים.
במקביל, בשנים 1931–1935 הוא כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים, וב-1934–1941 כמנהל אגף העתיקות במדינה.
ב-1941, בעקבות הפיכת "הריבוע המוזהב", פלשה בריטניה לעיראק והפילה את השלטון הפרו-גרמני בראשות רשיד עאלי אל-כילאני.
אירוע זה גרם לאובדן לגיטימיות לפאן-ערביות ההאשמית, והמענה של בית המלוכה ההאשמי לכך היה בהכרזה על רפורמות בתוכנית הלימודים העיראקית.
כחלק מרפורמה זו, אל-חוסרי, שכתביו היו ההשראה להפיכת "הריבוע המוזהב", פוטר ממשרותיו, אזרחותו העיראקית נשללה והוא הוגלה לסוריה.
המורים שהביא לעיראק מסוריה ופלסטין גורשו גם הם.
אל-חוסרי המשיך לעבוד כמורה בסוריה, ועם הכרזת העצמאות הסורית ב-1945, הוא כיהן כבכיר במערכת החינוך במדינה, והייתה לו השפעה רבה על תוכנית הלימודים ועל האופי הפטריוטי הבולט שלה.
לאחר כשנתיים עבר אל-חוסרי למצרים, שם עבד במחלקה התרבותית של הליגה הערבית במשרה שבמסגרתה דאג לכך שבכל מדינות ערב תופעל מערכת חינוך ריכוזית שתתרכז בהקניית זהות לאומית פאן-ערבית.
ב-1953 הקים מוסד ללימודים ערביים מתקדמים בקהיר, שבו בוגרי תארים אקדמיים קיבלו חינוך לאומי, ושימש כדיקן הקבוע שלו.
ב-1966 חזר אל-חוסרי לעיראק, כעת כבר מגינה עצמאית תחת שלטון הבעת', ובה בילה את השנתיים האחרונות לחייו.
עם מותו הוכרז על אבל לאומי במדינה והוא נקבר בהלוויה מכובדת שהעידה על עוצמת השפעתו וחשיבותו.
עקב החינוך שקיבל ועבודתו כפקיד עות'מאני, האמין אל-חוסרי לפני מלחמת העולם הראשונה בנאמנות לאימפריה העות'מאנית.
לאחר התבוסה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה הלאומיות הטורקית והערבית נעשו דומיננטיות בטורקיה ובמרחב דובר הערבית בהתאמה, והעות'מאניוּת שבה האמין אל-חוסרי עד כה פסקה להיות אפשרות ריאלית, והוא הפך לאחד הדוברים הבולטים של הלאומיות הערבית למשך שארית חייו.
אל-חוסרי הלך בדרכם של פילוסופים גרמנים מהזרם הרומנטי, כדוגמת פיכטה והרדר, שהגותם היוותה את התשתית התאורטית ללאומיות הגרמנית.
כמותם, אל-חוסרי האמין שהלאום הוא ישות אורגנית שמעוצבת על-ידי הטבע וההיסטוריה.
בניגוד להוגים צרפתיים ובריטים, האמינו ההוגים מהזרם הגרמני שהלאום הוא שיוצר את המדינה ולא להפך.
שני המרכיבים העיקריים להחייאת הלאום וליצירת זהות לאומית משותפת הם הלשון וההיסטוריה הלאומיות, וחוסרי ייחס חשיבות רבה לשני מרכיבים אלה בהגותו:
אל-חוסרי ראה בשפה הערבית ובהיסטוריה של הערבים שני מרכיבים בגדולתו של העם הערבי.
השפה הערבית התפתחה בלב המדבר הערבי המבודד, ולכן היא טהורה וחפה מהשפעות חיצוניות.
ההיסטוריה הערבית, שהחלה הרבה לפני הולדת הנביא מוחמד, מפוארת ומלאה בהצלחות ובניצחונות.
לתפישתו של אל-חוסרי, הדרך המרכזית להקניית לשון לאומית והיסטוריה לאומית לבני הלאום היא חינוך.
מכאן נגזרת החשיבות הרבה של החינוך הלאומי בהגותו ובפועלו:
כמו ההוגים הגרמניים מהם הושפע, אל-חוסרי לא ראה בזהות לאומית דבר שכפוף לרצון חופשי.
לטעמו, הלאומיות והתרבות הן דברים שמוכתבים על-ידי דברים שלפרט אין שליטה עליהם, כמו שפת האם וההיסטוריה.
על כן, גם אלה הדוברים ערבית אך מתכחשים להיותם חלק מהלאום הערבי, הם, לשיטתו של אל-חוסרי, חלק מהלאום הערבי.
מעבר לכך, על הפרט להקריב את טובתו וחירותו האישית למען הלאום.
אל-חוסרי כותב זאת בצורה חד משמעית:
בכתביו, גילה אל-חוסרי יחס עוין לדת, אולי בשל החינוך החילוני שקיבל מגיל צעיר, מה שגרם לו לראות בדת כזהות המתחרה בזהות הלאומית.
הוא צפה שהסולידריות הדתית תפסיד ללאומיות התרבותית-חילונית.
אחד האמצעים הרטוריים שבאמצעותם ביקש אל-חוסרי להמחיש את החלפת הסולידריות הדתית בזהות לאומית-חילונית הוא השימוש במושג "אל-אומה" (האומה) באופן לאומי-חילוני.
אם משמעותו המקורית של המושג "אל-אומה אל-אסלאמיה" (האומה האסלאמית) היא קהילה שחבריה מאמינים בערכי האסלאם ובאים מרקעים תרבותיים, לשוניים ואתניים שונים, אצל אל-חוסרי "אל-אומה אל-ערביה" (האומה הערבית) היא אומה על-פי הדגם הגרמני המאוחדת בלשון ובהיסטוריה שלה.
אל-חוסרי הדגיש את ההבדל בין הערביות לבין האסלאם ואת העובדה שהערבים התקיימו הרבה לפני הופעת האסלאם.
הישגי האסלאם הם רק עוד ראייה לגאונותם של הערבים.
זו גם הסיבה שלתפישתו ערבים נוצרים הם חלק אינטגרלי מן האומה הערבית.
הגותו של אל-חוסרי זכתה לשבחים רבים על מקוריותה והשפעתה לאורך השנים.
כתביו העניקו השראה לתאורטיקנים לאומיים-ערבים רבים, בין השאר למישל עפלק, הוגה האידאולוגיה הבעת'יסטית, שתפסה בסופו של דבר את ההנהגה בעיראק ובסוריה.
הכתבים שפרסם היו מהמשפיעים ביותר בתקופתם בעולם הערבי והפכו לקריאת חובה בבתי הספר, באוניברסיטאות ובשורות המפלגות הלאומיות.
הוא כונה "הפילוסוף של הלאומיות הערבית" ואף "פיכטה הערבי".
דוגמה מיידית להשפעת הגותו של אל-חוסרי על האליטה העיראקית הייתה במהפכת "הריבוע המוזהב", שנעשתה על-ידי קצינים בצבא העיראקי שהושפעו מרעיונותיו של אל-חוסרי.
אולם ההישגים העיקריים של אל-חוסרי היו בתחום החינוך.
ראשית, בתקופתו חלה גדילה ניכרת במספר התלמידים בבתי הספר ובמוסדות להשכלה גבוהה בעיראק.
שנית, באמצעות המדיניות שהתווה, מי שיהיו בבגרותם לאליטות הפוליטיות והצבאיות של עיראק הפכו מחויבים לחזון של עיראק חזקה ומאוחדת שנועדה להוביל את העולם הערבי כולו.
על אף ההישגים הרבים, הגותו ופועלו של אל-חוסרי ספגו ביקורת רבה.
אחת הביקורות הבולטות היא התלישות של אל-חוסרי עצמו והגותו מהעולם הערבי בכלל ומעיראק בפרט.
העובדה שאל-חוסרי דיבר ערבית במבטא טורקי, ביחד עם כך שנתפש בעיראק כמערבי מדי, חילוני מדי ומסוגר בעצמו, הובילה לכך שהוא נתפש כנטע זר בנוף העיראקי והערבי.
ההשראה שאל-חוסרי שאב מרעיונות אירופאיים הובילה לביקורת רבה על הגותו בשנות ה-50 וה-60. מבקריו הציגו את הלאומיות כרעיון מערבי שאינו מתאים למזרח התיכון.
על אף יומרתה לאותנטיות, עם כישלון הלאומיות הפאן-ערבית בשנים אלה היא הוצגה יותר ויותר כייבוא כושל מהמערב ואפילו כניסיון של המערב להכשיל את העולם הערבי ולזרוע בו סכסוכים פנימיים.
ביקורת מסוג אחר התמקדה בפרקטיקה של מדיניות החינוך שהנהיג אל-חוסרי.
לטענת המבקרים, תוכנית הלימודים שאל-חוסרי התווה לא סיפקה לתלמידי עיראק חינוך פרקטי, כלומר חינוך לחיי יום-יום טובים יותר.
תוכנית הלימודים שלו, שעוצבה בהשראת תוכניות החינוך הלאומית הצרפתית והעות'מאנית בתקופה שלאחר התנזימאת, שמה דגש על שיעורי היסטוריה לאומית ולשון ערבית על חשבון מקצועות מעשיים יותר.
ביקורת אחרת התמקדה באופי המתבדל והמסוגר שאל-חוסרי ביקש מהעולם הערבי לאמץ, כפי שניתן לראות למשל ביחסו העוין לשיעים, שאמנם היו חלק מהלאום הערבי, אך נחשדו מצדו בהעדפת האינטרסים הדתיים והעדתיים שלהם על פני האינטרס הלאומי.
אל-חוסרי סלד מכל גורם, פנימי או חיצוני, שהחזיק בערכים שהיו לא מספיק ערביים בשבילו.
סלידה זו מכל מה שזר עלולה להוביל מצד אחד לפילוג והחלשת המדינה העיראקית ומצד שני לפגיעה ביחסיה עם שכנות לא-ערביות כמו איראן.
סאטירה מניפאית היא סוג של יצירה ספרותית המתאפיינת בריבוי מובאות, ציטטות וסימוכין כדי ליצור מראית עין של כתיבה אקדמית או אינטלקטואלית אך למעשה מגחיכה את תוכן הדברים.
הסוגה נקראת על שמו של הפילוסוף היווני מניפוס בן המאה ה-3 לפנה"ס שיצירותיו אבדו אך שמו הונצח על ידי וארו הרומי.
נורת'רופ פריי, חוקר התרבות הקנדי, התייחס לסאטירה המניפאית בספרו אנטומיה של ביקורת, שם הדגיש את האלמנטים המשלבים של סוגה זו, המערבבת מגוון סוגות ספרותיות כדי ליצור הזרה ולשבור מוסכמות חברתיות, ואת מוטיב הרשימה והקטלוג.
חוקר הספרות מיכאיל בכטין התווה קווים לדמותה של הסאטירה המניפאית, ביניהם שימוש מודגש באלמנטים פנטסטיים והרפתקניים לשם העצמת רעיונות, הגזמה של הממד הקומי, שימוש באי-גיון והתעלמות מחוקי הטבע, תיאור התנהגויות לא מקובלות ואף שערורייתיות, דיבור שאינו בהתאם לכללים הנהוגים ושימוש בנקודת מבט לא שגרתית המציגה אלמנטים רגילים באור זר ומשונה.
הסאטירה המניפאית מתאפיינת גם בכך שהיא רלוונטית למקום או לתקופה מסוימים.
הדמויות המוצגות בסאטירה המניפאית מועצמות עד כדי גיחוך וניתן לראות בהן קריקטורה של מעמדות, מקצועות או מאפיינים אחרים, דבר היוצר תחושת קרניבליות וניתוק מן המציאות.
שימוש בדמויות היסטוריות או קאנוניות לצד דמויות מופרכות מבליט את האלמנט המגוחך והפנטסטי.
רוברט ברטון, אנטומיה של מלנכוליה
לואיס קרול, הרפתקאות אליס בארץ הפלאות
סאטושי טנאקה (ביפנית: 田中 聡; נולד ב-13 באוגוסט 2002 בנאגנו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת שונאן בלמארה מליגת העל היפנית.
טנאקה גדל במחלקות הנוער של נאגנו FC, נאגנו פרקיירו ושונאן בלמארה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של שונאן בלמארה מליגת העל היפנית.
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל טנאקה למשך עונה אחת לקורטרייק מליגת העל הבלגית.
ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לסטנדרד לייז' במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת .
הוא ערך 15 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
סאטרדייז היא סדרת נעורים קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי נורמן ואנס ג'וניור.
בסדרה מככבים דניאל ג'לייד, דריה ג'ונס, פייטון ז' באסנייט, ג'רמיין האריס, טים ג'ונסון ג'וניור, גולדן ברוקס ועומר גודינג.
פריס ג'ונסון (ילדה בת 14) מקימה את צוות ההחלקה של "We-B-Girlz" עם חבריה הטובים ביותר: סימון וארי.
יחד, הם נחושים ליצור את שגרות ההחלקה החמות ביותר במשטח ההחלקה המקומי שלהם "סאטרדייז" ופועלים להתפרסם בשיקגו, אילינוי.
פריס ג'ונסון (דניאלה ג'לייד) - מנהיגת צוות ההחלקה של We-B-Girlz, שיש לה נטייה כזאת שהיא מגזימה יותר מדי עם הרעיונות שלה.
סימון סמסון (דריה ג'ונס) - חברתה הטובה ביותר של פריס.
ארי סטיבנס (פייטון ז' באסנייט) - החבר הכי טוב של פריס, העוסק באסתטיקה של פרפרים.
לונדון ג'ונסון (ג'רמיין האריס) - אחיו הגדול של פריס, שהוא דיג'יי במשטח ההחלקה המקומי שלהם "סאטרדייז".
דרק "דה-רוק" טרוי (טים ג'ונסון ג'וניור) - החבר הכי טוב של לונדון ועמית דיג'יי בסאטרדייז, שהוא גם ראפר שאפתן.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון11524 במרץ 202312 במאי 20237 בספטמבר 202316 בינואר 2024
ב-11 במרץ 2021, ערוץ דיסני נתן פקודת פיילוט ל-סאטרדייז.
מרסאי מרטין ונורמן ואנס ג'וניור משמשים כמפיקים בפועל.
ואנס שימש גם ככותב הפיילוט.
ב-30 בנובמבר 2021, הסדרה קיבלה אור ירוק.
ההפקה החלה ב-2 במאי 2022 בשיקגו, אילינוי ונסגרה באמצע ספטמבר באותה שנה.
ב-7 באפריל 2022, טים ג'ונסון ג'וניור ופייטון ז' באסנייט הצטרפו לצוות השחקנים כאנשי סדרה קבועים.
ב-7 בנובמבר 2023 הכריזו שלא תהיה עוד עונה לסדרה.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageהתסריט הטוב ביותר בסדרה קומיתנורמן ואנס, ג'וניור.
סאטורנליה היא יצירה שנכתבה לאחר שנת 431 לספירה לערך על ידי הסופר הרומאי מקרוביוס.
הסאטורנליה מורכבת מתיאור הדיונים שנערכו בביתו של האציל הרומאי הפגאני בן המאה ה-4 וטיוס אגוריוס פראיטקסטאטוס במהלך חג הסאטורנליה, והיא מכילה מגוון גדול של דיונים היסטוריים, מיתולוגיים, ביקורתיים ולשוניים.
היצירה כתובה בצורה של סדרת דיאלוגים בין גברים מלומדים במשתה בדיוני.
יש ניסיון מועט בלבד לתת אופי דרמטי לדיאלוג; בכל ספר אחד המשתתפים לוקח את התפקיד המוביל, והערותיהם של האחרים משמשות כהזדמנויות להפגנת תצוגות חדשות של בקיאות.
הספר הראשון מוקדש לחקירה באשר למקור הסאטורנליה וחגי האל יאנוס, מה שמוביל לדיון בלוח השנה הרומי, ולניסיון לעקוב אחר השתלשלות כל צורות הפולחן מפולחן השמש.
הספר השני מתחיל באוסף של אימרות שנונות, שכל הנוכחים תורמים לו, רבות מהן מיוחסות לקיקרו ולאוגוסטוס; נראה כי אז התרחש דיון על הנאות שונות, במיוחד של החושים, אבל כמעט כל החלק הזה אבד.
הספרים השלישי עד השישי מוקדשים לורגיליוס, ועוסקים בידענותו בעניינים דתיים, במיומנותו הרטורית, בחובו להומרוס (עם השוואה אמנותית בין השניים) ולסופרים יוונים אחרים, ובאופי ובהיקף ההשאלה שלו מהמשוררים הלטיניים המוקדמים יותר.
החלק האחרון של הספר השלישי עוסק בהרצאה על מותרות וחוקי הגבלת ההוצאות שנועדו לבלום אותן, והוא ככל הנראה חלק מהספר השני שזז ממקומו.
הספר השביעי מורכב ברובו מדיון בשאלות פיזיולוגיות שונות.
הערך העיקרי של היצירה טמון בעובדות ובדעות המצוטטות מדבריהם של סופרים מוקדמים יותר.
צורת הסאטורנליה מועתקת מ"המשתה" של אפלטון ומ"לילות אטיקה" (Noctes atticae) של גליוס; המקורות הראשיים, אף על פי ששמותיהם אינם מובאים, הם גליוס, סנקה הפילוסוף, פלוטרכוס (Quaestiones conviviales), אתנאיוס והפרשנויות של סרוויוס ואחרים על ורגיליוס.
בסאטורנליה מופיע אזכור יחיד בנוגע ליהודים, בקשר להורדוס, בן זמנו של אוגוסטוס.
בברית החדשה מתואר הורדוס כשליט אכזר, אשר הורה על הרג כל הילדים בבית לחם.
על רקע סיפור זה, כתב מקרוביוס על אוגוסטוס: "כששמע כי בין הבנים מתחת לגיל שנתיים שהורדוס מלך היהודים ציווה בסוריה להמית היה גם בנו של המלך עצמו, אמר: 'עדיף להיות חזירו (hus, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (huios, υἱός)'".
על פי תוכן האמירה עצמה המיוחסת לאוגוסטוס, נראה שהרקע המקורי לה היא דווקא העובדה שהורדוס הוציא להורג שלושה מבניו, אולם אף אחד מהם לא היה ילד כשהוצא להורג.
משתמע מהאמירה כי ידוע היה שהורדוס (כיהודי) נמנע ממאכל חזיר, שהרי להבדיל מבנו, את חזירו אינו הורג.
בדיחה זו מבוססת על משחק מילים ביוונית בין "חזירו" (hus, ὗς) ו"בנו" (huios, υἱός), אולם היא מאבדת את חריפותה בתרגום הלטיני.
נראה כי מקרוביוס נסמך על מקור מתקופת אוגוסטוס, אולם נראה גם כי הרקע המקורי של הבדיחה עבר שינוי בהשפעת האגדה הנוצרית.
מקרוביוס מקשר את האמירה של אוגוסטוס למסורת הנוצרית בדבר רצח התינוקות, אולם הוא עצמו לא היה נוצרי ולא הזכיר את הנצרות כלל.
יש להניח אפוא, ששני הסיפורים – על אמירתו של אוגוסטוס ועל רצח התינוקות – נוצרו ונמסרו בנפרד הרבה לפני ימיו של מקרוביוס.
ייתכן שהוא עצמו קשר בין שתי המסורות הללו, וייתכן גם שכבר מצא אותן קשורות זו בזו במקור קדום יותר.
סאטרדיי נייט הוא מותחן קומי-ביוגרפי אמריקאי שבוים על ידי ג'ייסון רייטמן על פי תסריט שכתב יחד עם גיל קינן; שניהם גם שותפים להפקת הסרט לצד ג'ייסון בלומנפלד ופיטר רייס.
בסרט מככב אנסמבל שחקנים רחב הכולל את גבריאל לבל, רייצ'ל סנוט, קורי מייקל סמית', אלה האנט, דילן או'בריאן, אמילי פייר, מאט ווד, למורן מוריס, קים מטולה, פין וולפהארד, ניקולס בראון, קופר הופמן, אנדרו בארת' פלדמן, קאיה גרבר, טומי דיואי, וילם דפו, מתיו ריס וג'יי קיי סימונס.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1975, ומגוללת את האירועים שהובילו לשידור הבכורה של תוכנית האירוח של רשת "NBC", "סאטרדיי נייט", שלימים נודעה בשם "סאטרדיי נייט לייב".
הסרט עלה לאקרנים ב-27 בספטמבר 2024 בבתי קולנוע נבחרים בלוס אנג'לס, ניו יורק וטורונטו.
בשעה 23:30 ב-11 באוקטובר 1975, חבורת קומיקאים ותסריטאים צעירים שינתה את הטלוויזיה – ואת עולם התרבות – לנצח; אך מאחורי הקלעים ב-90 הדקות שקדמו לשידור הבכורה של סאטרדיי נייט לייב, שררו כאוס ומהפכה שכמעט ולא הייתה.
במאי 2023 הוכרז שג'ייסון רייטמן יביים, יכתוב ויפיק סרט שיעסוק באחורי הקלעים של יצירת תוכנית האירוח "סאטרדיי נייט לייב" עבור "סרטי סוני".
לצורך פיתוח והפקת הסרט, רייטמן, לצד התסריטאי גיל קינן, ערך ראיונות עם צוות השחקנים וצוות ההפקה של עונת הבכורה על מנת לשמור על דיוק היסטורי טוב יותר במהלך כתיבת התסריט.
במרץ 2024, נמסר על ליהוקם של ניקולס בראון, טומי דיואי וניקולס פודאני לצוות השחקנים.
בהמשך נמסר כי בראון יגלם בתפקיד כפול גם את דמותו של אנדי קאופמן, לצד דמותו של ג'ים הנסון.
את דמותו של קאופמן במקור נועד לגלם בני ספדי, שנאלץ לעזוב את הפקת הסרט עקב אילוצים בלוח הזמנים שלו.
בשלהי מרץ 2024, נמסר על ליהוקם של אנדרו בארת' פלדמן, קאיה גרבר, פין וולפהארד, ג'יי קיי סימונס, בילי בריק, ג'ו קרסט, טיילור גריי, מקייב גרג ווילם דפו.
עוד נמסר כי ג'ון בטיסט, שנשכר להלחין את הפרטיטורה עבור הסרט, לוהק בנוסף לגילום דמותו בילי פרסטון.
באפריל 2024, נמסר על ליהוקה של נעמי מקפירסון מלהקת מונא לוהקה לגילום דמותה של ג'ניס איאן; וביוני 2024, על ליהוקה של ליאנדר סולימאן לגילום דמותה של הסופרת אן ביטס.
צילומי הסרט החלו במרץ 2024, באטלנטה ובפייטוויל שבג'ורג'יה.
בנוסף, מספר סצנות צולמו מחוץ לכיכר רוקפלר ב-9–10 במרץ.
ב-30 ביולי 2024, נמסר כי שם הסרט שונה מ-"SNL 1975" ל"סאטרדיי נייט", שהיה השם המקורי של התוכנית בעונתה הראשונה.
בנוסף, נמסר כי הסרט יעלה לאקרנים ב-11 באוקטובר 2024, לציון 49 שנים לשידור הבכורה של התוכנית ברשת "NBC".
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טליורייד ב-1 בספטמבר 2024 וזכה לשבחים ולתחזיות על מועמדותו לפרס האוסקר עבור "סרט הטוב ביותר".
בספטמבר 2024, הוכרז כי הסרט, שהתעתד לעלות לאקרנים ב-11 באוקטובר 2024, יופץ בשלושה שלבים – תחילה בבתי קולנוע נבחרים בלוס אנג'לס, ניו יורק וטורונטו ב-27 בספטמבר 2024, לאחר מכן יופץ בהפצה מוגבלת ב-4 באוקטובר 2024, ולבסוף יופץ בשאר בתי הקולנוע ב-11 באוקטובר 2024.
תמונות ראשונות מתוך הסרט פורסמו בלעדית על ידי "ואניטי פייר" ב-7 באוגוסט 2024, ויום לאחר מכן, הופצו הכרזה והקדימון הראשונים.
הסרט הכניס 3.4 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לצאתו.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024פרטיטורה מקורית - סרט עלילתיג'ון באטיסטפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025השחקן הטוב ביותר בסרט - מוזיקלי או קומדיהגבריאל לבל
סאי הוא אי גדול בנהר הנילוס שבנוביה בין האשד השני לשלישי, במדינת סודאן.
אורכו 12 קילומטרים ורוחבו 5.5 קילומטריט.
סאי נכבש לסירוגין על ידי המצרים במהלך תקופת הממלכה החדשה.
בתקופה המאקורית היא הייתה מרכזה של בישופות, בעוד שבמחצית השנייה של המאה ה-16 ייסדו העות'מאנים מבצר על האי.
על חלקו הצפון-מזרחי של האי בנויים מקדש ממלכת מצרים החדשה וטחנות רבות הקשורות לייצור זהב עתיק.
בקרבת מקום ישנו מבצר של האימפריה העות'מאנית המורכבת מאבן חול שנחצבה לאורך גדות הנהר, וספוליה הנושאת את הכרטוש של אמנחותפ הרביעי, בין יתר שליטי השושלת ה-18. קברים עגולים רבים נמצאים בקרבת מקום.
סאטיר צעיר קוטף ענבים הוא ציור שמן על לוח עץ מאת הצייר האיטלקי אניבלה קראצ'י, שנוצר בין השנים 1597 ל־1600. היצירה שייכת לאוסף הגלריה הלאומית בלונדון והיא חלק מסדרה של שלושה לוחות שתוכננו לעיטור כלי נגינה מוקדם, ככל הנראה סוג של צ'מבלו.
הציור מציג סאטיר צעיר עירום, בעל אוזניים מחודדות וזנב מתולתל, המתנדנד על גפן כדי לקטוף אשכול ענבים.
הדמות מזכירה ילד קטן אך שומרת על מאפייניה המיתולוגיים.
הפאנל, שצורתו אינה סדירה, היה חלק ממכסה פנימי של כלי נגינה, שנחשף רק כאשר הכלי נפתח.
יחד עם הציור סילנוס קוטף ענבים, נועד להיראות כשני לוחות משלימים – כך שהסאטיר הצעיר פונה אל "תאומו" בלוח השני.
ציור נוסף בשם מרסיאס ואולימפוס ייתכן ששימש כמכסה למקלדת של אותו כלי או לכלי נוסף תואם.
הלוחות צוירו על ידי קראצ'י, ככל הנראה בעבור פלוויו אורסיני, מלומד קלאסי ואוצר ספריית משפחת פארנזה.
הסדרה נוצרה בזמן שבו עבד האמן ברומא, לאחר שהוזמן לשם בידי הקרדינל פארנזה בשנת 1595. באותה תקופה עסק קראצ'י בעיטור ארמון פארנזה, וציורים אלה תואמים מבחינה סגנונית לעבודתו בגלריה של הארמון.
קראצ'י, שהיה רישומאי פורה, נהג לתכנן את הקומפוזיציות על נייר; אחד הרישומים הקשורים ליצירה זו, המתאר שני סאטירים ילדים, שמור כיום בפרנקפורט.
הרישום נחתך לשניים, ככל הנראה כדי להציב את שתי הדמויות בגבהים שונים בכלי הנגינה.
הציור היה בבעלותו של הכומר ויליאם הולוול קאר, שנודע כאספן אמנות אנגלי.
בשנת 1831 הוענקה היצירה לגלריה הלאומית בלונדון בצוואתו של קאר, כחלק מאוסף הולוול קאר.
ולאד סבאז'וק (ברומנית: Vlad Sabajuc; נולד ב-13 בספטמבר 1998), הידוע בשם הבמה סאטושי (Satoshi), הוא זמר-יוצר, ראפר ומלחין מולדובי.
עתיד לייצג את מולדובה באירוויזיון 2026 שיתקיים בווינה שבאוסטריה, עם השיר "".
ולאד סבאז'וק נולד ב-13 בספטמבר 1998 בקאחול שבמולדובה, בה גדל והתגורר עד גיל 18. מאז ילדותו הפגין תשוקה למוזיקה, ובשנות החטיבה החל לעסוק בהלחנה ולמד לנגן על תופים.
בשנת 2019 הוא התחיל ליצור מוזיקה תחת שם הבמה סאטושי (Satoshi).
בתחילת 2022, סאטושי חתם בחברת התקליטים Versus Artist, השייכת ל-BR Media Group.
הוא למד ב בקישינב, מולדובה.
בינואר 2026, סאטושי השתתף בתחרות הקדם אירוויזיון של מולדובה, עם שירו .
הוא זכה בתחרות, הן בהצבעת הקהל ובהצבעות השופטים הלאומיים והבין-לאומיים, ונבחר לייצג את מולדובה באירוויזיון 2026 בווינה, אוסטריה.
סאיב מוחמד סאלח עריקאת היה פוליטיקאי פלסטיני, חבר במשלחת ה"ירדנית-פלסטינית" בוועידת מדריד (1991) .
ניהל מהצד הפלסטיני את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני עד מותו.
עריקאת נולד באבו דיס, שהייתה אז תחת שלטון ירדני.
הוא סיים תואר ראשון ושני במדע המדינה באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, ולאחר מכן קיבל דוקטורט בלימודי שלום מאוניברסיטת ברדפורד בבריטניה.
לאחר סיום לימודיו החל ללמד באוניברסיטת א-נג'אח שבשכם.
מאז 1996 ועד מותו כיהן כנציג יריחו במועצה המחוקקת הפלסטינית.
באוגוסט 2009 נבחר לחבר הוועד המרכזי של פת"ח.
בשנת 2012 חלה עריקאת במחלת פיברוזיס ריאתי.
בתחילת אוגוסט 2017 נודע, שהוא החל לעבור טיפולים בבית חולים ישראלי ונמצא בתור להשתלת ריאות.
בעקבות הפרסום, נוצרה מחאה בקרב מחזיקי כרטיס אדי.
בתגובה נמסר כי הוגשה בקשה להכליל את עריקאת ברשימת ההמתנה, לפנים משורת הדין, אך משרד הבריאות דחה אותה מסיבות חוקיות.
לפיכך, כמי שאינו תושב ישראל, יוכל לקבל תרומה אם לא יימצא חולה ישראלי מתאים לקבלת האיבר, ובכפוף להסכמת משפחת התורם.
בסופו של דבר, טס בספטמבר 2017 לארצות הברית, ובאוקטובר נמצא לו תורם מתאים, והושתלה לו ריאה בבית החולים "אינובה פיירפקס" שבוירג'יניה.
בתחילת אוקטובר 2020 נדבק עריקאת בנגיף הקורונה.
ב-18 באוקטובר חלה הידרדרות במצבו, הוא אושפז בבית החולים הדסה עין כרם ונפטר ב-10 בנובמבר 2020.
בראיון עמו בשנת 2006 טען עריקאת כי הוא היה נציגו של יאסר ערפאת בוועידת מדריד (1991), ואמר: "הלכנו למדריד תחת מטרייה של משלחת ירדנית־פלסטינית.
מצד אחד לא היינו אש"ף, מצד שני קיבלנו הוראות מערפאת ומאחרים בתוניס.
כדי להזכיר שאנחנו קיימים הופעתי בוועידת מדריד עם כאפיה לראשי.
בחוסר רצון, באונס, נתן שמיר את הגושפנקה לקווי היסוד (terms of reference) של תהליך השלום (החלטות מועצת הביטחון 242 ו־338).
בלי מדריד לא היינו מגיעים לאוסלו.
הוא לא הבין מה שאנחנו הבנו - שהדברים יתפתחו באופן טבעי ושאלה שינסו לעצור את המהלך ייעלמו".
באותו ראיון דיבר עריקאת על יצחק רבין כעל מי שידע כיצד ייראה הסכם הקבע, ותיאר את מתווה הסכמי אוסלו כהמשך טבעי לוועידת מדריד.
על אהוד ברק ופסגת קמפ דייוויד אמר עריקאת כי הוא יכול היה להשיג הסדר קבע בוועידה, אך "הבעיה שלו היא שהוא טוען לבעלות בלעדית על כל הידע.
הצדדים מוכנים או לא מוכנים לפסגה - הוא מחליט.
בסוף הוא מטיח את האשמה בפלסטינים.
מבחינתי הוא האיש שריסק את תהליך השלום".
בנובמבר 2007 אמר כי "הפלסטינים לא יקבלו את ישראל כמדינה יהודית".
באפריל 2009 כינה את דרישת ישראל להכיר בה כמדינה יהודית "מגוחכת" ו"מנוגדת למשפט הבינלאומי".
ביוני 2009, בריאיון לעיתון הירדני "א-דוסטור", אמר כי "בקמפ דייוויד קיבלנו 90% ובהצעת אולמרט 100%, אז למה שנמהר?".
בסוף פברואר 2010 התפרסם בעיתון "הארץ" מסמך דיפלומטי שחיבר עריקאת בתור הממונה על המשא ומתן עם ישראל ברשות הפלסטינית.
במסמך מזהיר עריקאת: "כישלון המאמץ המדיני להשיג הסדר בינה לבין ישראל יביא אותה לוותר על המאבק לחלוקת הארץ לשתי מדינות, לבטל את הסכמי אוסלו - ולפתוח במאבק לכינון מדינה דו-לאומית".
עריקאת מצהיר במסמך למעשה כי בשל חוסר ההתפתחות באפיק המדיני, והתגברות חמאס, ייתכן שהעם הפלסטיני צריך להפסיק את מאבקו לעצמאות מדינית, ולבחור במתווה של מדינה דו-לאומית.
בכתבה זו חוזר עריקאת על חוסר שביעות רצונו מהתיווך האמריקאי במשא ומתן.
בשיחה עם העיתונאי עקיבא אלדר בפברואר 2010, מציין עריקאת כי ממשל הנשיא האמריקאי, ברק אובמה נסוג מן ההבנות בינו ובין הפלסטינים ביחס להמשך המשא ומתן, בעיקר בנוגע להקפאת הבנייה בהתנחלויות ומכך שהשיחות לא ימשיכו מההבנות שהושגו בין אהוד אולמרט ואבו מאזן בסוף 2008.