tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולמרט התייצב בצד השמאלי של מפלגת הליכוד מבחינה מדינית, וכמו כן תקף את שר האוצר בנימין נתניהו, והאשים אותו כמי שפגע בחלשים.
בשל תמיכתו בפשרה טריטוריאלית, הפופולריות שלו בקרב חברי מרכז הליכוד פחתה והסקרים ניבאו לו חוסר הצלחה בבחירות המוקדמות.
בשנת 2004 הוא תכנן למנות את אהרון דומב למנהל מרכז ההשקעות אך ב"ידיעות אחרונות" פורסם תחקיר שלמעשה טרפד את המינוי.
ב-7 באוגוסט 2005 התפטר נתניהו מתפקיד שר האוצר על רקע ההתנתקות, ואולמרט מונה להחליפו, תוך שהוא ממשיך להחזיק במשרד התמ"ת.
אולמרט נמנה עם הדוחפים את שרון לפרוש מהליכוד, ועם הקמתה של מפלגת "קדימה" על ידי שרון בסוף נובמבר 2005, היה לאחד מראשיה, תוך כדי מאבק סמוי בינו לבין ציפי לבני על המקום השני ברשימה אחרי שרון.
ב-4 בינואר 2006, עם אשפוזו של ראש הממשלה שרון, לאחר שלקה בשבץ מוחי ושקע בתרדמת, הועברו סמכויות ראש הממשלה לידי אהוד אולמרט כממלא מקום ראש הממשלה.
מיד עם האשפוז התלכדו סביב אולמרט בכירי "קדימה" וכאשר התברר ששרון אינו עומד להתאושש במהרה ממחלתו הוא הפך למועמד מפלגתו לראשות הממשלה.
עם כניסתו לתפקיד ממלא המקום, נקט אולמרט קו תקיף בפינוי המאחז הלא חוקי עמונה, שנגרר לפינוי אלים.
בנוסף נאלץ להתמודד עם עליית החמאס לשלטון ברשות הפלסטינית, בבחירות שהתקיימו בינואר 2006, ואשר ישראל לא מנעה את קיומן (כולל במזרח ירושלים) למרות השתתפות החמאס בהן.
אירוע ביטחוני משמעותי בתקופה זו היה מבצע הבאת ביכורים, תפיסת רוצחי רחבעם זאבי, שהוחזקו בכלא פלסטיני ביריחו ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס.
ערב הבחירות הבהיר אולמרט שבכוונתו לקדם את תוכנית ההתכנסות לפינוי חלקים נרחבים מיהודה ושומרון.
ב-28 במרץ 2006 נערכו הבחירות לכנסת השבע עשרה שבהן זכתה קדימה ב-29 מנדטים, נמוך מהציפיות הגבוהות ומתוצאות הסקרים, אולם די היה במספר מנדטים זה כדי להציב את אולמרט כמנצח.
ב-14 באפריל 2006, בחלוף 100 ימי הנבצרות הזמנית של אריאל שרון, מונה אולמרט על ידי הממשלה לראש הממשלה בפועל.
20 יום לאחר מכן, ב-4 במאי, הוא מונה לראש ממשלת ישראל, לאחר שממשלתו, הממשלה ה-31, קיבלה את אמון הכנסת.
הקואליציה מנתה 67 חברי כנסת מ-4 מפלגות: קדימה, העבודה, ש"ס והגמלאים.
ציפי לבני מונתה לשרת החוץ וממלאת מקום ראש הממשלה, עמיר פרץ כשר הביטחון ואברהם הירשזון, מקורבו של אולמרט, כשר האוצר.
הממשלה כללה 25 שרים (כולל ראש הממשלה).
עקב הביקורת הציבורית על מספר השרים לא מונו סגני שרים.
כחודשיים לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה , ב-30 באוקטובר 2006, הצטרפה לקואליציה ישראל ביתנו.
החל מיום זה התבססה ממשלת אולמרט על קואליציה של 78 חברי כנסת.
כמו כן, מונו מספר סגני שרים.
עם התקדמות המשא ומתן עם הפלסטינים (שיחות אולמרט – אבו מאזן) פרשה סיעת ישראל ביתנו מהקואליציה וזו נותרה עם 67 חברי כנסת.
לאחר שנבחר אולמרט לראש הממשלה הוא מינה את ד"ר יורם טורבוביץ' כראש סגל, שאחראי על כלל הפונקציות המשרדיות במשרד ראש הממשלה.
לתפקיד מנכ"ל המשרד מונה רענן דינור, שעבד קודם עם אולמרט בתפקידים אחרים.
לראש לשכה מינה את שולה זקן, וזו הושעתה מתפקידה בינואר 2007, בעקבות פתיחת חקירה פלילית נגדה בפרשת רשות המיסים.
בתחומי החברה והכלכלה, עם הפעולות המרכזיות של הממשלה בראשותו ניתן למנות את העלאת שכר המינימום, הורדת המע"מ ל-15.5%, שמירה על שיעור הצמיחה הגבוה והפעלת מס הכנסה שלילי.
בתקופת אולמרט גובשו תוכניות ממשלתיות לסיוע לניצולי שואה, לקשישים עניים, לקידום קליטת בני העדה האתיופית ולטיפול בילדים ונוער בסיכון.
כמו כן, בתקופת אולמרט קודם פרויקט כיפת ברזל לאחר שנקבע כי הוא יהיה המענה לרקטות לטווח קצר.
פעמיים בשנת 2006 (במאי ובנובמבר) ביקר אולמרט, בבית הלבן ופגש את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ובכירים נוספים.
ב-6 בספטמבר 2007 הורו אולמרט והקבינט המדיני-ביטחוני על מבצע מחוץ לקופסה, שבו השמידו מטוסי חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בסוריה בסיוע קוריאה הצפונית.
הדבר פורסם בכלי תקשורת זרים, אולם הותר באופן רשמי לפרסום בישראל רק לאחר יותר מעשר שנים.
דובר צה"ל פרסם סרטונים המתעדים את רגע התקיפה וראיונות עם קצינים בכירים שהיו מעורבים במבצע.
מלחמת לבנון השנייה ומבצע גשמי קיץ
תחילת כהונתה של ממשלת אולמרט אופיינה בשני משברים ביטחוניים: ב-25 ביוני 2006 נחטף חייל ישראלי, גלעד שליט, על ידי החמאס ובתגובה פתחה ישראל במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה, שנמשך עד 28 בנובמבר.
ב-12 ביולי 2006 נחטפו שני חיילים, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, על ידי החזבאללה.
ובתגובה פתחה ישראל במבצע "שינוי כיוון", שהתפתח למלחמת לבנון השנייה.
בשני המבצעים נקט אולמרט, בשיתוף עם שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ, בקו התקפי מוגבל כנגד החמאס וחזבאללה.
בשני המקרים ביצע צה"ל חדירות קצרות-מועד כמה קילומטרים לשטח האויב אך לא ניסה להתקדם מעבר לכך.
חדירות אלה הצטרפו לתקיפות אוויריות, כשהמטרה הייתה הפעלת לחץ על ארגוני המחבלים ועל האוכלוסייה הערבית שיוביל לשחרור החטופים.
מלחמת לבנון השנייה הסתיימה בהפסקת אש לאחר שחזבאללה שיגר אלפי רקטות לעבר צפון ישראל תוך שהוא מביא למותם של כ-160 חיילים ואזרחים ישראלים, ומנגד נהרגו כ-1,000 אזרחי לבנון ומחבלי חזבאללה.
אולמרט גם הדגיש באותו נאום שהממשלה תסייע, באופן מיידי, לתושבי הצפון הנמצאים בטווח הטילים.
מאוחר יותר שינה אולמרט במעט את היעדים.
במקום היעד של הוצאת חזבאללה מאזור דרום לבנון, הוצב יעד מצומצם ומציאותי יותר – הרחקתו מקו הגבול עם ישראל, הריסת מוצביו בקו הגבול, פגיעה בתשתית הצבאית ובמצבת כוח האדם שלו, ואם ניתן גם בהנהגה שלו.
בעקבות יוזמות של שרת החוץ ציפי לבני, הסכים אולמרט מאוחר יותר, שישראל תשאף לכך שמלבד פריסה של צבא לבנון, יתפרס גם כוח רב-לאומי על הגבול עם ישראל, וימנע מחזבאללה לתקוף את ישראל.
ביולי 2008 הוחזרו לישראל גופותיהם של החיילים אלדד רגב ואהוד גולדווסר, בעסקה שבה הוחזרו ללבנון הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים לבנוניים נוספים וכ-199 גופות של מחבלי חזבאללה.
בעקבות המלחמה בלבנון חלה ירידה חדה באהדת הציבור לאולמרט ורבו הקריאות להתפטרותו.
מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים התמקמו בירושלים, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ונערכה הפגנה בכיכר רבין בהשתתפות כ-35 אלף איש.
אולמרט החליט לבסוף להקים שתי ועדות חקירה שיפעלו במקביל: האחת, בראשות ראש "המוסד" לשעבר נחום אדמוני, לבדיקת תפקוד הדרג המדיני, ושנייה לבדיקת הצבא, בראשות אמנון ליפקין-שחק.
על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף, אך הוא הודיע שירחיב את תחום החקירה שלו בהתאם לשיקול דעתו.
אולמרט לא הסכים לדרישה לוועדת חקירה ממלכתית באמרו שהוא לא ישתק את צה"ל לכמה חודשים כדי לרצות גורם זה או אחר, ואמר כי "היו כישלונות, אסור לטייח, אסור להעלים עין".
במפתיע הצטרפו לתומכים בהקמת ועדת החקירה הממלכתית, גם השרים עמיר פרץ ושאול מופז.
אולמרט המשיך להתנגד להקמת ועדת החקירה הממלכתית, אך נאלץ לשנות את הרכב הוועדה בראשות נחום אדמוני, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, פסל שניים מחבריה, בשל חשד לניגוד עניינים.
לבסוף החליט אולמרט להוסיף לוועדה את השופט לשעבר אליהו וינוגרד, ולהעמידו בראשה.
בטרם אישרה הממשלה את הקמת הוועדה ואת הרכבה, החליט נחום אדמוני שלא לקחת חלק בוועדת החקירה.
ב-30 באפריל 2007 התפרסם הדוח החלקי של ועדת וינוגרד, התוקף את אולמרט קשות.
בימים שלאחר מכן היו הפגנות שקראו לו להתפטר מתפקידו, לאחר מכן התפטר השר איתן כבל.
גם שרת החוץ ציפי לבני קראה לו בפומבי להתפטר, ואולם אולמרט נשאר בתפקידו למרות המחאות.
בפועל, לדו"ח הביניים לא הייתה השפעה על יציבותה של הממשלה, והיא אף התחזקה לאחר החלפתו של יו"ר מפלגת העבודה עמיר פרץ באהוד ברק, שהצטרף לממשלה כשר הביטחון.
ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה.
הוועדה מצאה כשלים וליקויים רבים בהתנהלות הדרג המדיני והדרג הצבאי, אך נמנעה מלהטיל אחריות אישית על אדם מסוים.
היא קבעה כי מלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, שאחראי לה הדרג הצבאי.
עוד נאמר כי הדרג המדיני פעל בפזיזות, לא בחן את החלופות השונות ולא פעל נכון עם הדרג הצבאי.
באשר למהלך הלחימה ב-60 השעות האחרונות של המלחמה, נושא שעורר עניין רב קודם לכן, הדו"ח קבע כי ההחלטה בנושא זה התקבלה באופן ענייני ואף ציין כי אישור המהלך היה "כמעט הכרחי".
בנוסף קבעה הוועדה כי היו הישגים של ממש בתחום המדיני והחלטה 1701 הייתה הישג למדינת ישראל.
חבר הכנסת אביגדור יצחקי התפטר במחאה על תפקודו של אולמרט והשתלח בו קשות, אולם שרי "קדימה" הפגינו תמיכה בראש הממשלה, וחלקם אף דרשו התנצלות על "רצח האופי שנגרם לו" ועל "הירידה לחייו".
ב-3 בפברואר 2008 הודיע שר הביטחון אהוד ברק, בפתח ישיבת הממשלה, כי הוא נשאר לעת עתה בממשלת אולמרט ולא פורש ממנה כפי שהבטיח בעת פרסום דו"ח הביניים, וטרם כניסתו לממשלה.
פרופ' יחזקאל דרור, חבר ועדת וינוגרד, תקף בחריפות את אולמרט על שלא התפטר בעקבות ממצאי הוועדה.
בריאיון לאתר ynet אמר, "ציפיתי שהממשלה תתפטר אחרי הדו"ח החלקי.
אכן, הרמטכ"ל (דן חלוץ) התפטר ושר הביטחון (עמיר פרץ) אולץ לעזוב את תפקידו, אבל ראש הממשלה לא התפטר ולא אולץ לעזוב.
זה לא היה קורה באף דמוקרטיה פרלמנטרית אחרת".
על היערכות העורף קבע מבקר המדינה "כי הטיפול בעורף במהלך המלחמה היה לקוי ביותר.
דרגי הביצוע ובכלל זה ראש הממשלה, שר הביטחון, שרי הממשלה, הרמטכ"ל, ומפקד פיקוד העורף, כל אחד על פי חלקו, כשלו באורח חמור בתהליכי קבלת ההחלטות, בהערכה ובביצוע הנוגעים לטיפול באוכלוסייה האזרחית שבעורף ולהבטחת שגרת חיים".
המגעים עם הפלסטינים וועידת אנאפוליס
במהלך הקדנציה של אולמרט הפשירו היחסים בין ישראל ובין הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון לאחר 7 שנות האינתיפאדה.
באוגוסט 2007 נחתם לראשונה הסכם לחידוש התיאום הביטחוני עם הפלסטינים.
מנגד, אולמרט פעל לבידוד שלטון החמאס ברצועת עזה פוליטית וכלכלית במישור הבינלאומי והפנימי.
ב-27 בנובמבר 2007 התקיימה ועידת אנאפוליס בהשתתפות ישראל, הרשות הפלסטינית וארצות הברית.
בנוסף אליהן השתתפו 40 מדינות, כולל מדינות ערב בהן סוריה, עיראק, לבנון וערב הסעודית.
בניגוד להסכמי אוסלו ולוועידת ואי, ובדומה לוועידת מדריד, לא היוותה ועידת אנאפוליס סיכום של משא ומתן, אלא ניסיון לפתיחתו.
מטרת הוועידה הייתה לנסות להניע מחדש את תהליך השלום, ולסלול את הדרך למשא ומתן אינטנסיבי לקראת הסכם קבע ישראלי-פלסטיני.
הוועידה, שנוהלה בצד הישראלי על ידי אולמרט ושרת החוץ לבני, הסתיימה בהצהרה על פתיחת משא ומתן והתחייבות למפת הדרכים, תוך שאיפה לסיום המשא ומתן עד סוף 2008.
בעקבות הוועידה החל המשא ומתן בפועל בין הצדדים, ועם התפתחות השיחות פרשה ישראל ביתנו מהממשלה בינואר 2008, והממשלה נותרה עם קואליציה של 67 חברי כנסת.
שנת 2007 הייתה השנה עם מספר ההרוגים הנמוך ביותר בפיגועי טרור וקרבות צבאיים (לרבות בדרום לבנון), מאז שנת 1999. בשנה זו נהרגו 13 אזרחים וחיילים ונערך פיגוע התאבדות אחד.
בשנת 2008 עלה מספר ההרוגים ל-36 אזרחים וחיילים.
ב-30 ביולי 2008 הודיע אולמרט במסיבת עיתונאים כי אינו מתכוון להתמודד בפריימריז של מפלגתו, וכן כי בכוונתו להגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה לאחר שייבחר יו"ר חדש למפלגת "קדימה".
ב-17 בספטמבר 2008 נבחרה שרת החוץ ציפי לבני ליו"ר "קדימה" כשגברה על שר התחבורה שאול מופז, וב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה שמעון פרס.
הוא שירת כראש ממשלת מעבר עד לקיום בחירות חדשות ולכינונה של ממשלה חדשה.
בעת תקופת המעבר המשיך אולמרט את שיחותיו עם הרשות הפלסטינית ללא הצלחה.
בתקופה זו נערך גם מבצע עופרת יצוקה, האירוע הביטחוני המרכזי השלישי במהלך כהונתו של אולמרט, אחרי מלחמת לבנון השנייה ותקיפת הכור בסוריה.
מבצע גדול זה נועד להרתיע את החמאס מלהמשיך לירות רקטות לעבר יישובי הדרום.
הוא החל ב-27 בדצמבר 2008, אחרי תקופה שבה ישראל ריסנה את תגובתה לירי הרקטות וחתרה להשגת רגיעה.
במהלך המבצע תקף צה"ל מהאוויר, מהקרקע ומהים את רצועת עזה, והסב אבדות לחמאס.
המבצע הסתיים מבלי שארגון החמאס הוכרע וגם לאחריו נמשכו מטחי הרקטות לעבר ישראל.
בנוסף נמתחה על ישראל ביקורת פנימית ובינלאומית בשל מספרם הרב של האזרחים הפלסטינים שנהרגו בעזה.
בעקבות המבצע עלתה ביתר שאת סוגיית החייל החטוף גלעד שליט.
ימים ספורים לפני סיום כהונתו הודיע אולמרט כי לא יוכל להיענות לדרישות החמאס לשחרור מחבלים תמורת שליט, דרישות שלדבריו חצו את הקווים האדומים מבחינת ישראל.
אולמרט לא התמודד במסגרת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
לאחר שהכנסת ה-18 התכנסה, עד הרכבת ממשלה חדשה, בכהונתו של אולמרט כראש ממשלת המעבר היה תקדים פרלמנטרי – לראשונה בהיסטוריה של ישראל כיהן ראש ממשלה שלא היה חבר הכנסת.
ב-31 במרץ 2009 סיים אולמרט את כהונתו כראש הממשלה, שבכללותה נמשכה 3 שנים ושלושה חודשים.
במקומו נכנס לתפקיד בנימין נתניהו.
כראש עיריית ירושלים היה אולמרט מקובל למדי בחוגי הימין.
עמדתו התקיפה בעניין פתיחת מנהרת הכותל והבנייה בהר חומה זכתה לאהדה.
אחרי תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה הפך אולמרט, כשר וכראש הממשלה, לאחת הדמויות השנואות בחוגים אלה, שהאשימו אותו שחתר במכוון להגיע לעימות אלים בעמונה, כדי להגדיל את הפופולריות בציבור על חשבונם.
הוא נשאר מקובל בקרב אנשי מרכז המפה הפוליטית, שתמכו בעמדותיו המדיניות והכלכליות החדשות, והעניקו למפלגתו את מספר המנדטים הגבוה ביותר בכנסת ה-17. פופולריות זו פחתה מאוד (לפי סקרים) לאחר מלחמת לבנון השנייה.
החל מאמצע שנות השמונים החל להיקשר שמו של אולמרט בשורה של פרשות פליליות.
פרשת בנק צפון אמריקה: בשנת 1985 התגלה במסגרת חקירת משטרה על נסיבות קריסתו של בנק צפון אמריקה, כי אולמרט קיבל הלוואה בסך 50 אלף דולר מאיש העסקים יהושע הלפרין, שהיה יו"ר הבנק – ללא ריבית ובלא שנתבקש להחזיר אותה.
מאוחר יותר פעל אולמרט לבטל צו עיכוב יציאה מהארץ שהוצא כנגד הלפרין.
היועץ המשפטי, יוסף חריש, החליט לא להגיש נגד אולמרט כתב אישום בפרשה.
פרשת אלמליח: בכתב האישום נגד אולמרט שהוגש בשנת 2009 בשלל פרשות, נכללה גם פרשת אלמליח, שביחס אליה נאמר בכתב האישום: "סמוך לתאריך 1 בינואר 1993, בנסיבות שאינן ידועות למאשימה, קיבל הנאשם (אהוד אולמרט) סכום של 72 אלף דולר מד"ר יוסף (ג'ו) אלמליח, אזרח ארצות הברית.
ב-19 בפברואר 1998 העביר ד"ר אלמליח, מסיבה שאינה ידועה למאשימה, סכום של כ-100 אלף דולר לחשבונו הפרטי של הנאשם בבנק הפועלים".
אולמרט הואשם שלא דיווח למבקר המדינה על קבלת הסכום השני, וזוכה בפרשה זו.
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד: אולמרט הועמד לדין במרץ 1996 בגין עבירות על חוק מימון מפלגות ב"פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד".
לפי כתב האישום הוא היה מעורב בקבלת תרומות בלתי חוקיות לליכוד, בעת מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988. הוא זוכה מאישומים אלה ב-1997. בסוף פסק הדין כתב השופט עודד מודריק: "...
הנאשם התנהג בעניין הזה באורח מאוד לא ראוי, אך אי-התקינות לא חרגה אל התחום הפלילי בהתאם להגדרות החוק.".
פרשת האי היווני – לקראת הפריימריס בליכוד שהתקיימו בשנת 1999, פנה אולמרט באמצעות שולה זקן, בבקשת תרומה מאיש העסקים דוד אפל.
האחרון ביקש ממנו סיוע בעניין ביקורו של ראש עיריית אתונה בירושלים.
באפריל 2004 הודיע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, על סגירת התיק נגד אולמרט בפרשה זו.
במהלך כהונתו כראש ממשלה היה אולמרט נתון למספר חקירות פליליות ומספר גופים ואישים כעמותת אומ"ץ והחשב הכללי ירון זליכה האשימו אותו בשחיתות.
פרשת בנק לאומי: ב-16 בינואר 2007 הודיע משרד המשפטים כי תיפתח חקירה פלילית נגד ראש הממשלה אולמרט בחשד שהיה מעורב בהליכי הפרטת בנק לאומי בעת שכיהן כשר האוצר.
היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה) במשטרת ישראל חקרה את החשד שבהיותו שר האוצר, פעל להטות את תנאי המכרז שנועד למכירת בנק לאומי על ידי המדינה, במטרה לסייע לחברו, המיליארדר האוסטרלי פרנק לואי, שביקש לרכוש את הבנק.
בנובמבר 2007, הודיעה המשטרה לפרקליטות כי אין בידה תשתית ראייתית מספקת כדי להעמידו לדין.
שנה לאחר מכן, החליט פרקליט המדינה, משה לדור, לסגור את התיק בנימוק של "חוסר ראיות", אך קבע כי הייתה בפרשה התנהגות ציבורית לא תקינה ופעילות בניגוד עניינים שלא חצתה את הסף הפלילי, מצד אולמרט.
הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטת לדור ועל אף הביקורת הקשה שהעבירו שופטי בית המשפט העליון על אולמרט במקרה זה, החליטו שלא לשנות את החלטת פרקליט המדינה.
פרשת כרמיה: ב-24 בספטמבר 2007 נפתחה חקירה פלילית נוספת נגד אולמרט, בחשד שקיבל הנחה ברכישת דירה ברחוב כרמיה במושבה הגרמנית בירושלים בתמורה לזירוז אישורי בנייה.
ביולי 2009 הודיע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז על סגירת התיק לאחר שהמשטרה קבעה כי אין תשתית עובדתית בפרשה.
באוגוסט 2012 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק נגדו בעניין המינויים הפוליטיים במשרד התמ"ת.
פרשיות "ראשונטורס", "מעטפות הכסף" ו"מרכז ההשקעות"
פרשת מעטפות הכסף (פרשת טלנסקי): במאי 2008 נחקר אולמרט באזהרה בחשד לקבלת כספים שלא כדין, בסכום של מאות אלפי דולרים במזומן, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת, מאיש העסקים והנדבן משה טלנסקי.
אולמרט אמר כי הכספים שקיבל יועדו למערכות הבחירות שלו והוא לא לקחם לכיסו.
לאחר מתן עדות מוקדמת של משה טלנסקי בפני שופט, שבה פירט את הסכומים שהעביר לאולמרט, התחוללה סערה ציבורית.
יו"ר מפלגת העבודה הישראלית באותה עת, אהוד ברק, הודיע כי אולמרט לא יוכל להישאר בתפקידו במצב דברים זה.
פרשת ראשונטורס: ביולי 2008 נחקר אולמרט באזהרה בחשד שמימן טיסות פרטיות שלו ושל בני משפחתו בכסף שהשיג במרמה מגופים ציבוריים, באמצעות משרד הנסיעות "ראשונטורס".
ב-7 בספטמבר 2008 המליצה המשטרה לפרקליטות המדינה להעמיד לדין את אולמרט, בעבירות של לקיחת שוחד, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות והפרת אמונים.
ב-26 בנובמבר 2008, הודיע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז לאולמרט, כי החליט להגיש כתב אישום נגדו בפרשת "ראשונטורס" בכפוף לשימוע.
בעקבות אזכור שמם של ילדי אולמרט בפרשת "ראשונטורס", יצאו ילדיו בהודעה לעיתונות שבה אמרו כי כרטיסי הטיסה ניתנו להם במתנה מאביהם ומומנו על ידו.
ב-30 באוגוסט 2009, כשנה לאחר שהגיש את מכתב התפטרותו מראשות הממשלה, הוגש כתב אישום נגד אולמרט לבית המשפט המחוזי בירושלים, שכלל האשמות על קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
כתב האישום התייחס לתיקים: "ראשונטורס", "מעטפות הכסף", "מרכז ההשקעות", ומרמה כלפי מבקר המדינה.
ב-10 ביולי 2012 זוכה אולמרט מהאישומים ב"תיק ראשונטורס", אף על פי שמנהלת לשכתו, שולה זקן, הורשעה במעשים אלה.
נימוקי השופטים היו כי הראיות אינן מוכיחות מעבר לספק סביר את אשמתו.
אולמרט זוכה גם מהאישומים בתיק "מעטפות הכסף", על אף העובדה שהוכח שקיבל את מעטפות הכסף.
זאת, לפי קביעת השופטים שלא הוכח שהכספים נועדו לשימושו הפרטי.
ב"תיק מרכז ההשקעות", שהחקירה בו נפתחה בעקבות בקשתו של מבקר המדינה, הורשע אולמרט בהפרת אמונים, ונידון לשנת מאסר על תנאי וקנס בסך 75 אלף ש"ח.
פרקליטות המדינה ערערה לבית המשפט העליון על זיכויו של אולמרט בפרשות "ראשונטורס" ו"מעטפות הכסף", ועל גזר הדין בתיק "מרכז ההשקעות".
הדיון בערעור התקיים ביולי 2013. בחודש אוגוסט 2014 נעתר בית המשפט העליון לבקשת המדינה והורה על החזרת התיק לבית המשפט המחוזי לגביית הראיות ולמתן פסק-דין משלים בקשר לפרשת טלנסקי.
במרץ 2015 הפך בית המשפט המחוזי את החלטתו בפרשת מעטפות הכסף והרשיע את אולמרט בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, במרמה ובהפרת אמונים, ובהמשך גזר עליו עונש של שמונה חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח.
אולמרט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו זו.
בית המשפט העליון אישר את פסק הדין של בית המשפט המחוזי, כך שנותרו על כנן הרשעותיו של אולמרט בפרשות "מרכז ההשקעות" ובפרשת טלנסקי, וזיכויו בפרשת "ראשונטורס".
פרשת הולילנד והרשעה בפרשת הזרע
ב-15 באפריל 2010 נודע כי המשטרה חוקרת חשדות לעבירות פליליות שביצע אולמרט, של נטילת שוחד בסך מיליוני שקלים בתמורה לקידום אישורי בנייה בפרויקט "הולילנד" בירושלים.
בתחילת 2012 הוגש נגד אולמרט כתב אישום בגין פרשה זו.
ב-31 במרץ 2014 הורשע אולמרט בפרשת הולילנד בלקיחת שוחד בסך חצי מיליון שקל, שהועבר על ידי עד המדינה שמואל דכנר ליוסי אולמרט, בידיעת אחיו, אהוד אולמרט.
אולמרט זוכה מחמת הספק משני אישומי שוחד אחרים, על כך שביקש מדכנר לסייע כספית למהנדס העיר ירושלים אורי שטרית ובכך ששולה זקן ביקשה מדכנר לממן סקר.
השופט דוד רוזן דחה את גרסתו של אולמרט תוך קביעה שהוא שיקר לבית המשפט.
השופט הוסיף שהוכח בבית המשפט שעד המדינה דכנר העביר כספים לכיסוי גירעונות של אולמרט, והוא בתמורה פעל לקידום פרויקט הולילנד.
בפסק הדין הורשע אולמרט גם בעבירת שוחד של 60 אלף שקל בפרשת הזרע.
בגזר הדין שניתן ב-13 במאי נידון אולמרט לשש שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי, קנס בסך מיליון ש"ח וחילוט של 500 אלף ש"ח.
אולמרט ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת עונשו.
בדצמבר 2015 התקבל ערעורו חלקית; הוא זוכה מעבירת השוחד בפרשת הולילנד, אך הורשע בקבלת שוחד בסך 60,000 ש"ח בפרשת הזרע.
בעקבות זאת, עונשו הופחת ל-18 חודשי מאסר בפועל ו-12 חודשי מאסר על תנאי.
בעקבות הרשעה זו החל לרצות את עונשו ב-15 בפברואר 2016 בבית הסוהר מעשיהו.
שיבוש הליכי משפט, הדחה והטרדת עד
במרץ 2014 נפתחה חקירה נוספת כנגד אולמרט, בחשד לשיבוש הליכי משפט, הדחה בחקירה בנסיבות מחמירות והטרדת עד.
החקירה נפתחה בעקבות מידע שמסרה שולה זקן במסגרת הסדר טיעון שנחתם אתה.
בשנת 2016 הודה אולמרט במסגרת הסדר טיעון בשתי עבירות של שיבוש מהלכי משפט והורשע בעבירות אלה, ונגזרו עליו שישה חודשי מאסר, חמישה מתוכם חופפים לעונש בפרשת הזרע, ו-50 אלף ש"ח קנס.
עם פרישתו מראשות הממשלה פנה אולמרט לעולם העסקים.
באפריל 2009 הקים חברה לייעוץ עסקי, "אהוד אולמרט שירותי ייעוץ בע"מ".
בנוסף, הצטרף אולמרט לחברת ההרצאות האמריקנית Greater Talent Network, במסגרתה מוצעים שירותיו כמרצה.
בינואר 2010 פורסם כי מונה ליו"ר דירקטוריון קבוצת לבנת, חברת החזקות שעסקיה כוללים תעבורה, נדל"ן, מלט וענפים נוספים, המצויה בבעלות איש העסקים צבי לבנת.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף לוועדה המסדרת של קדימה.
ב-15 בפברואר 2016 החל אולמרט לרצות עונש של 19 חודשי מאסר בבית הסוהר מעשיהו שברמלה.
ב-28 בספטמבר 2016 קבע בית המשפט העליון בהרכב מורחב שאולמרט ירצה במצטבר 27 חודשי מאסר בפועל.
עקב היותו ראש ממשלה לשעבר, מחזיק אולמרט בסודות מדינה רגישים.
עם תחילת ריצוי עונשו הועברה האחריות על אבטחתו משירות הביטחון הכללי לשירות בתי הסוהר.
השירות הכין אגף מיוחד ששופץ והותאם לצורכי האבטחה של אולמרט ואוכלס על ידי אסירים שנבדקו באופן קפדני.
במהלך שלושת חודשי מאסרו הראשונים ביקרו אצל אולמרט 37 עורכי דין, שלפי הצהרת אולמרט עסקו בענייניו.
עם עורכי דין אלה נמנה גם השר לשעבר חיים רמון, שחידש לשם כך את חברותו בלשכת עורכי הדין.
כדי לצמצם את מספרם של ביקורים אלה שינה שירות בתי הסוהר את נהליו.
ב-2 ביולי 2017, לאחר 16 חודשים, סיים לרצות את מאסרו בעקבות שחרור מוקדם ולאחר שוועדת השחרורים הפחיתה שליש מתקופת מאסרו.
נשיא המדינה ראובן ריבלין נענה לבקשתו של אולמרט להסיר את המגבלות שהוטלו עליו כאסיר ברישיון.
לאחר שחרורו מן המאסר הוציא במרץ 2018 את ספרו האוטוביוגרפי, "בגוף ראשון", בהוצאת ידיעות ספרים.
הוא גם חזר לעולם העסקים ומשמש כמגשר בעסקאות נשק.
בפברואר 2020 ערך בארצות הברית מסיבת עיתונאים עם ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן שבה מתח אבו מאזן ביקורת על תוכנית המאה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ואולמרט קרא לישראל לנהל משא ומתן לשלום עם אבו מאזן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 וה-25 הודיע על תמיכתו במפלגת העבודה.
באוגוסט 2024 הציג אולמרט וחתם עם נאסר אל-קודווה על הצעה להסדר בין ישראל לפלסטינים.
לפי הפרשן אהוד יערי, הפתרון הטריטוריאלי התבסס על הצעתו של אולמרט במהלך שיחות אולמרט – אבו מאזן בשנת 2008.
בפברואר 2026 נפגש באבו דאבי עם בכיר פת"ח מוחמד דחלאן.
במאי 2021 הגישו ראש הממשלה בנימין נתניהו, רעייתו שרה ובנם יאיר תביעת לשון הרע בסך 837 אלף ש"ח נגד אולמרט, על שתיאר אותם כחולי נפש הזקוקים לטיפול פסיכיאטרי.
בנובמבר 2022 התקבלה התביעה בעיקרה, ואולמרט חויב לפצות את התובעים: 20 אלף ש"ח לבנימין נתניהו, 35 אלף ש"ח לשרה נתניהו ו-7,500 ש"ח ליאיר נתניהו, ובנוסף הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין בסך 35 אלף ש"ח.
נשוי לעליזה - מחזאית, סופרת ואמנית, אותה פגש בעת היותם סטודנטים באוניברסיטה העברית ב-1970. הם גרים בתל אביב.
לאולמרט חמישה ילדים: מיכל עוסקת כפסיכולוגית, דנה, דוקטור לספרות, שאול, לשעבר סגן נשיא MTV, העוסק בתרגום ובכתיבה של ספרות צרפתית.
משפחת אולמרט גם אימצה בת בשם שולה, בעקבות ביקור של עליזה בפנימייה לילדים בסיכון.
אחיו של אהוד אולמרט הם ירמי, אשר שירת כקצין בצה"ל והשתחרר בדרגת תת-אלוף, היה יו"ר איגוד הכדורסל בישראל וראש המועצה המקומית גבעת שמואל, יוסי, מזרחן, פרשן ספורט ולשעבר מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ועמרם (1936–2026), שהיה ראש חברת "אגרידב".
בינואר 2004 מכרו בני הזוג אולמרט את ביתם בכ"ט בנובמבר בשכונת קטמון בירושלים לדניאל אברמס תמורת כ-2.7 מיליון דולר, וחתמו על חוזה שכירות של הבית לשלוש שנים.
באוקטובר אותה שנה רכשו בית ברחוב כרמיה בירושלים בסכום של 1.2 מיליון דולר.
ב-2005 רכשו דירת שלושה חדרים בתל אביב בסכום של 320 אלף דולר.
ב-2019 רכשו פנטהאוז בתל אביב בסכום של כ-13 מיליון שקל.
באוקטובר 2007 דיווח אולמרט כי הוא חולה בסרטן הערמונית.
אהובת הטמפלר מעמק רפאים הוא רומן היסטורי מאת גד שמרון המתאר סיפור אהבה בין צעירה יהודיה לבין צעיר גרמני ממושבת הטמפלרים בעמק רפאים, המתרחש בימי מלחמת העולם השנייה והתקופה שקדמה לה.
הסיפור הבדיוני משולב באירועים ובדמויות אמיתיים.
גרעין החלק העלילתי של הספר הוא מבצע אטלס, שבו הוצנחו בארץ ישראל בשנת 1944, למטרות חבלה, שלושה צנחנים גרמנים ושני ערבים.
עלילת הספר היא שילוב בין סיפור בדיוני של אהבה בלתי אפשרית על רקע תקופה היסטורית הרת גורל, לבין סיפור מתח, על רקע אירועים אמיתיים שהתרחשו באותה תקופה.
הסיפור הוא סיפור מסגרת המתחיל ומסתיים בשנת 1995 וחוזר בדילוגים, קדימה ואחורה, לשנים 1938, 1939 ו- 1942. הסיפור פותח ביונתן, צעיר ישראלי המגיע ביום סתיו בשנת 1995 להר המנוחות בירושלים להלווית סבתו תמר.
בהלוויה הוא פוגש בעליזה, חברתה של סבתו בצעירותה וזו בראותה את יונתן פולטת: "מדהים איך שאלוהים עושה לפעמים העתקים".
יונתן מבקש לדעת מה פשרה של הערה זאת ושואל: "העתק של מי ?
של מה ?" ועליזה משיבה לו: "אתה העתק מושלם של סבא שלך".
יונתן נדהם, כי הוא אינו דומה כלל לסבא שלו, אשר וייס, שהיה לו בילדותו כאב לאחר שאביו של יונתן, רונן, נהרג במלחמת ששת הימים.
כאשר יונתן מגיע לדירתה הריקה של סבתו, לפנותה מחפצי המנוחה, הוא מעיף מבט על הצילומים הישנים שלה, כולם שחור לבן.
מהצילומים ניבטה תמונה של אישה צעירה ונאה, שזיהה כסבתו.
בחלק מן הצילומים נראו ביחד איתה צעירה נוספת שיונתן זיהה כעליזה ושני גברים צעירים וגבוהים, האחד בלונדיני והשני כהה שיער.
בשתי תמונות נראתה תמר מחובקת בזרועותיו של הצעיר הבלונדיני.
מאחורי התמונה נכתב: "טיול עם וולפגנג ליריחו".
כאן חוזר הסיפור ארבעה עשורים לאחור.
בקיץ 1938 הגיעה לנמל תל אביב, על סיפון הספינה האיטלקית "אדריה", הנרייטה לנדוור, צעירה יהודייה מווינה.
היא יצאה מווינה הנשלטת לאחר האנשלוס על ידי הנאצים, לאחר שקיבלה סרטיפיקט בריטי בזכות היותה פעילה בתנועת נוער ציונית ודוברת עברית.
על סיפון הספינה הגיע לארץ גם צעיר יהודי מברלין בשם ארתור וייס.
שני הצעירים התחברו זה לזו מיד עם עלותם לסיפון, אולם הקשר ביניהם נותק על ידי הנרייטה כשארתור ניסה לנשקה.
בהגיעם ארצה פנה כל אחד מהם לדרכו.
בארץ החליפה הנרייטה את שמה לתמר וארתור החליף את שמו לאשר.
בארץ החלה תמר את דרכה בקיבוץ, אולם מאחר שלא הסתגלה לחיים בו, עזבה את הקיבוץ יחד עם צעירה נוספת, עליזה.
שתיהן הגיעו לירושלים והצליחו להתקבל ללימודים בבית הספר לאחיות של בית החולים הדסה בהר הצופים.
בירושלים הכירה תמר צעיר גבוה ונאה בשם וולפגנג שוורטה, הדובר עברית ערבית וגרמנית.
כל רואיו סבורים היו כי הוא יהודי מעולי גרמניה.
גם כשהתברר לתמר כי הוא גרמני, מאנשי מושבת הטמפלרים בעמק רפאים, היא המשיכה לצאת איתו.
חברתה עליזה מתקשרת לצעיר ערבי בשם נביל, ושני הזוגות מרבים לבלות ביחד.
וולפגנג הביא את תמר לפגישה עם בני משפחתו במושבה הגרמנית בעמק רפאים ובשרונה והיא התקבלה על ידם בסבר פנים יפות.
בני המשפחה לא היו מתנגדים גלויים לנאצים, אך הסתייגו מהם במופגן.
וולפגנג עצמו אף לא הצטרף להיטלר יוגנד.
אבי המשפחה, שהיה אדריכל, פוטר ממקום עבודתו והאם עמדה בפני פיטורין.
בצר לו פנה האב לראש המפלגה הנאצית בירושלים והלה דרש ממנו כי כתנאי להחזרתו לעבודה עליו להצטרף למפלגה ביחד עם בנו וולפגנג, וכן דרש "שוולפגנג ינתק את קשריו עם היהודיה שלו".
בתגובה עזב וולפגנג את הבית ועלה להר הצופים כדי לבקש מתמר להצטרף אליו ולצאת עמו מן הארץ לאוסטרליה או לארגנטינה.
תמר, שגם לה התנכלו קיצונים מבני עמה בשל יחסיה עם וולפגנג, השיבה לו כי חרף אהבתה אין היא יכולה לנטוש את הארץ.
בני הזוג נפרדים סופית בשברון לב.
הימים היו ימי אביב 1939, ימי השלום האחרונים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
וולפגנג עוזב את הארץ ויוצא לגרמניה, ללמוד מכונאות רכב במפעלי פורד בעיר קלן.
עליזה, חברתה, של תמר, חוותה בהמשך טרגדיה אישית כאשר בן זוגה נביל, שהשתייך למשפחת נשאשיבי, נרצח בעיר העתיקה על ידי מתנקש מבני משפחת חוסייני על רקע סכסוך הדמים שבין שתי המשפחות, סכסוך שנוצר עקב יחסם המתון של בני נשאשיבי ליישוב היהודי, לעומת הגישה הקיצונית של החוסיינים בראשות המופתי הירושלמי.
לאחר שוולפגנג עזב את הארץ נסתבר לתמר כי היא בהריון.
הילד שנולד, רונן, הוא בנו של וולפגנג.
תמר המשיכה בעבודתה כאחות והילד גדל בבית יתומים.
לחייה של תמר נכנס בחור נוסף, אהרון לוי, בן למשפחה ירושלמית עשירה וסטודנט מצטיין במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
אהרון הבחין בתמר במסיבה ומיד החליט: "אני רוצה אותה ואני אשיג אותה".
הקשר שהחל בחיזור הפך לסיפור אהבה.
אהרון, שהיה בעל דעות לאומיות קיצוניות, היה חבר בלח"י, אך חדל מהפעילות בעקבות הניסיון של ראש הארגון אברהם שטרן לשגר שליח לביירות, שהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, כדי להציע לנאצים שיתוף פעולה של הלח"י במלחמתם בבריטים.
חודשים לאחר מכן, בעקבות רצח יאיר על ידי הבריטים, חזר ללח"י והיה לאחד ממפקדיו הבכירים.
מלחמת העולם השנייה פרצה זמן קצר לאחר שוולפגנג הגיע לגרמניה.
תוכניתו ללמוד מכונאות רכב נתבטלה והוא גויס לוורמכט.
בשל הרקע האישי שלו כיליד ארץ ישראל, המכיר אותה היטב ושולט בשפות המדוברות בה, הוצב וולפגנג לטייסת 200 של הלופטוואפה.
בסיסה של טייסת 200 היה באתונה - בירת יוון הכבושה על ידי הנאצים.
משימתה הייתה סודית ביותר, להצניח בארץ ישראל צנחנים למבצע בשם "צבת מתהדקת", לביצוע פעולות חבלה בעורף האויב הבריטי.
אל המוצנחים יתלוו בצניחה שני ערבים אנשי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני לארגון והפעלת צבא מתנדבים מערביי הארץ שילחמו לצד גרמניה נגד הבריטים; צבא שעל קיומו כביכול סיפר המופתי לנאצים.
וולפגנג היה אחד משלושת אנשי הקבוצה הגרמנים.
אחד מן הערבים היה חסן סלמה מאנשי המופתי.
בליל קיץ של שנת 1942 המריאו חמשת אנשי הקבוצה במטוס דקוטה שנלקח שלל על ידי הגרמנים, צבוע בצבע חאקי בלי סימני זיהוי.
המטוס חדר לתחום האווירי של טורקיה והגיע לתחום ארץ ישראל מצפון, על מנת להטעות את אנשי הבקרה הבריטיים לחשוב שהוא מטוס של אחד מצבאות בני בריתם שחנו בארץ בזמן המלחמה.
המטוס הצניח את נוסעיו באישון לילה בשטח מדברי בסביבות ואדי קלט.
אנשי הקבוצה מצאו מחסה במערה.
אנשי המחתרת הערבית, שהובטח כי ימתינו להם על הקרקע, לא חיכו להם וחסן סלמה יצא לחפשם.
גשש בדואי שעבד בעבר בשירות המשטרה גילה את עקבות אנשי החוליה ואפילו חשף את המצנחים שקברו באדמה.
הגשש עצר אוטובוס שהגיע מכיוון ירושלים והורה לנהגו להיכנס למשטרת יריחו ולדווח על הצנחנים.
הדיווח התקבל במשטרה בחוסר אמון.
רק לאחר שזרמו דיווחים נוספים על פעילות בלתי שגרתית באזור, החל מבצע של חיפושים וסריקות.
במבצע השתתפו אנשי המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח ושוטרים בריטיים.
בין אנשי המחלקה הגרמנית שהשתתפו בסריקות היה אשר וייס, המחזר של תמר מן הספינה אדריה שעל סיפונה הגיעה לארץ.
כוחות החיפוש הקיפו את המערה.
אחד מן הגרמנים נהרג, גרמני אחר שהרים ידיו לאות כניעה נורה מאחור על ידי איש החוליה הערבי.
רימון יד הושלך למערה על ידי המחפשים וגרם להתפוצצות חומר הנפץ בתוכה ולקריסתה על יושביה.
וולפגנג ניצל משום שקודם לאירוע יצא מהמערה לעשות את צרכיו.
וולפגנג מצא עצמו שרוי במצב בלתי אפשרי; תקוע לבד בעורף האויב, אלפי קילומטרים מבסיסו, בוואדי רוחש חיילים, בלי מזון ומים וללא תוכנית פעולה.
הוא שקל את המצב והחליט כי הסיכוי היחידי שלו הוא להגיע לירושלים ולמצוא מקלט בקרב אנשי המושבה הגרמנית.
הוא החל במסע רגלי לירושלים.
ביום קיץ לוהט של שנת 1942 נפגשו באופן טרגי גורלותיהם של תמר, של אהרון ושל וולפגנג.
תמר ישבה על מרפסת בית הקפה וינה בירושלים עם חברתה עליזה, והן שוחחו שיחה קלה.
כמשקיפים מן הצד ישבו בשולחן סמוך שני בלשים בריטים שעקבו אחרי תמר, במטרה להגיע דרכה אל אהובה, אהרון לוי איש הלח"י.
לפתע התנתקה תמר ומבטה קפא, ברחוב הבחינה בגבר גבוה ומוצק ששערו בלונדיני פוסע ברחוב לבוש אזרחית ונעול נעליים גבוהות בסגנון צבאי.
הגבר נעלם בפינת רחוב הסולל.
מכאן התרחשו האירועים בקצב מסחרר; בבית הקפה קמה מהומה.
עליזה התיזה מים על פניה של תמר.
לפתע נכנס אהרון לבית הקפה.
הוא הבחין מיד בשני הבלשים.
ברגע זה ראה את תמר השוכבת מעולפת על הרצפה.
אהרון כרע על ברכיו והחזיק בראשה של תמר שהחלה להתאושש.
עיניו של הבלש הבריטי קלטו את רצועת נרתיק האקדח על רגלו של אהרון.
בתנועה אינסטינקטיבית שלף הבלש את אקדחו.
אהרון הקדים אותו, שלף את אקדחו וירה ירייה באוויר, התרומם וחבט בפניו של הבלש, קפץ ונמלט לרחוב הסולל.
לבית הקפה הגיע ג'יפ ובו שני שוטרים צבאיים.
שני הבלשים הצטרפו אליהם והחל מרדף.
חיילים אוסטרלים שעברו ברחוב הצטרפו למרדף.
וולפגנג, שהגיע באוטובוס ערבי לירושלים לאחר הקרב בוואדי קלט, צעד ברחוב הסולל בכוונה להגיע לאטליז ברחוב הסולל שבבעלות גרמני ממכריו.
לפתע שמע קול ירייה מכיוון רחוב יפו.
וולפגנג נצמד לקיר כשאקדחו בידו.
מעבר לפינה הגיח לפתע אהרון, שנמלט מבית הקפה.
לרחוב נכנס הג'יפ ובו הבלשים והחיילים.
אהרון ירה לעבר הג'יפ ופגע בכתפו של אחד הבלשים.
הבלש האחר רוקן את כל מחסנית אקדחו לעבר אהרון ופגע בו בבטנו ובראשו.
השוטר הצבאי בג'יפ הבחין בוולפגנג הנשען על הקיר ואקדח בידו, ירה בו בתת-המקלע סטן שבידו והרגו.
הבלש הבריטי כרע סמוך לאהרון ששכב פצוע ברחוב.
"תמר, תמר" לחש אהרון לוי ונדם.
מכיסו של וולפגנג ההרוג שלפו הבלשים מטבעות זהב, מצפן ומפה של פלשתינה.
הבלשים הבינו כי ההרוג הוא מאנשי החוליה שצנחה ליד ואדי קלט.
בעת ובעונה אחת איבדה תמר את שני הגברים שבחייה.
יובל שנים ומעלה מאז אירועי קיץ 1942, ביום סתיו של 1995, לאחר הלווייתה של תמר סבתו, מגיע יונתן לביקור אצל עליזה חברתה של תמר בבית האבות שהיא שוכנת בו.
עליזה מעלה זיכרונות על רונן, אביו של יונתן, שהיה איש המוסד ונפל בקרב במלחמת ששת הימים בהילחמו כמפקד טנק במילואים.
עליזה מספרת ליונתן כי גונב לאוזניה שרונן היה איש החוליה שביצעה פעולות נגד המדענים הגרמנים במצרים שעזרו לגמאל עבד אל נאצר לפתח טילים שסיכנו את מדינת ישראל.
רונן מחזק את דבריה ומסביר את התאמתו של אביו לתפקיד: "כן, ואבא נראה כמו כרזת פרסומת מהמשרד לטוהר הגזע של הרייך השלישי - בלונדיני, גבוה, עיניים כחולות, הוא גם דיבר גרמנית לא רעה, מהבית".
בהמשך השיחה נפתחת עליזה ומספרת ליונתן על פרשת האהבה שהייתה לתמר עם וולפגנג, שאותה היא מכנה "אהבה מטורפת".
היא ממשיכה ברצף ומספרת על הניתוק בין בני הזוג ועל עזיבתו של וולפגנג לגרמניה ומסיימת: "ואז היא גילתה שהיא בהריון".
לדבריה תמר החליטה שלא להפיל וללדת את התינוק.
לרגע שוכחת עליזה שהיא מדברת על הולדת רונן אביו של יונתן ומוסיפה כי "כבר כתינוק ראו שהוא קופי של וולפגנג, והדמיון המדהים הזה עבר גם אליך".
יונתן אומר בלבו: "המשפט הזה על הדמיון המדהים הוא שהביא אותי הנה", אך לא מבטא זאת במילים.
עליזה ממשיכה ומספרת על אשר וייס, שהיה לדבריה מלאך, ולאחר מותו של אהרון נשא את תמר לאישה, ובאהבתו אליה הסכים לגדל את רונן כבנו.
יונתן נפרד מעליזה מנופף לה לשלום ונבלע במעלית.
דמויות ואירועים אמיתיים המשולבים בעלילה
את האירוע העיקרי בספר, "מבצע אטלס", מיקם המחבר בשנת 1942, בשיאה של התקופה שכונתה בשם מאתיים ימי חרדה, כאשר כוחות "קורפוס אפריקה" של רומל התקרבו לארץ ישראל והיה חשש כי יכבשו את הארץ, על כל המשתמע מכך לגורל היישוב היהודי.
ככל הנראה הייתה כוונת המחבר לשוות לחדירת צנחני מבצע אטלס, שהתרחשה בסתיו של שנת 1944, מימד של איום קיומי.
בתיאור המבצע בספר בחר המחבר לכלול שנים מאנשי החוליה שצנחו בארץ, חסן סלאמה וקורט וילנד.
למבצע קרא המחבר בספר בשם "מבצע צבת מתהדקת".
בצד גיבורי הספר הבדויים, תמר, זיוה, וולפגנג, נביל, אהרון ואשר, משתף המחבר בעלילה או מזכיר בה אנשים אמיתיים שפעלו באותה תקופה:
סימון קוך, לימים שמעון אבידן, מפקד המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח.
הספר מתאר את אימוני המחלקה ביער משמר העמק.
אברי זיידנברג, חייל במחלקה הגרמנית, לימים אברי אלעד איש מודיעין אשר נחשד כי בשנת 1954 הסגיר לידי המצרים את רשת הסוכנים שהופעלה במסגרת "העסק הביש".
וולפגנג לוץ, חייל במחלקה הגרמנית, לימים זאב גור אריה שפעל בשנות השישים במצרים כסוכן המוסד.
לובר קרומהולץ, מפקד תחנת המשטרה במושבת הטמפלרים בעמק רפאים, לימים חביב כנען, עיתונאי וחוקר תולדות היישוב ומי שיצר את המושג "מאתיים ימי חרדה".
פרנק פולי, איש סוכנות הביון הבריטית וחסיד אומות העולם, אשר סייע לאלפי יהודים להימלט מגרמניה הנאצית.
נפתלי לובינצ'יק, איש לח"י שיצא בימי מלחמת העולם השנייה לפגישה עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות שבשלטון וישי כדי להציע לו שיתוף פעולה בין הלח"י לבין מדינות הציר, גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, במלחמתן בבריטניה.
ורנר אוטו פון הנטיג, הדיפלומט הגרמני שעמו נפגש לובינצ'יק בבירות והעלה בפניו את הצעת לח"י.
ולטר ראוף, פושע מלחמה נאצי שישב באתונה הכבושה על ידי הנאצים בעודו ממתין לכיבוש ארץ ישראל בידי כוחותיו של רומל כדי להיכנס אליה בראש יחידתו "איינזצגרופה אגיפטן" ולהשמיד את יהודי הארץ בשיטות המוכרות מפעולת האיינזצגרופן במזרח אירופה.
חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים בתקופת המנדט.
אויב מר של היישוב היהודי והציונות.
האחראי למתקפות הטרור על היישוב היהודי במאורעות תרפ"ט ובמאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
ברח לגרמניה הנאצית בימי מלחמת העולם השנייה וארגן צבא מתנדבים מוסלמי לעזרתה.
נפגש עם היטלר והביע באוזניו תמיכה בהשמדת היהודים.
ראע'ב נשאשיבי, מנהיג ערבי מתון יריבו העיקרי של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
חסן סלאמה, מאנשי המופתי ומבני משפחתו.
מראשי הכנופיות הערביות שפעלו נגד היהודים והבריטים במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט.
במלחמת העולם השנייה ברח עם המופתי לגרמניה.
צנח בארץ ישראל במבצע אטלס אך לא נתפס על ידי הבריטים.
גם הספינה "אדריה", שעל סיפונה עלתה תמר לארץ, מבוססת על ספינה שהייתה קיימת במציאות.
אדריה הייתה חברת ספנות אוסטרית, וככל הנראה הייתה לה גם אוניה בשם זה, אשר קיימה קו קבוע מנמל טריאסטה באיטליה לנמל חיפה, ובה עלו לארץ ישראל עולי העלייה החמישית ממרכז אירופה, בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה .
דמות אמיתית נוספת שכלל המחבר בספרו היא דמותו של מרגל גרמני שפעל מתל אביב בזמן מלחמת העולם השנייה אשר זהותו לא נחשפה מעולם ובמסמכים של האבווהר, שירות המודיעין הצבאי הגרמני שנתגלו הוא נזכר רק בכינוי "מילטון".
הסברות שהועלו היו כי האיש היה יהודי שפעל עקב סחטנות נאצית מתוך החשש לגורל בני משפחתו, או שהיה בורי ששנא את הבריטים מסיבות היסטוריות.
המחבר העניק לו בעלילת הספר את השם הנדריק קרוגר, איש עסקים מיוהנסבורג.
אהוד אלעד (11 במאי 1936 – 5 ביוני 1967) היה מפקד גדוד טנקים בחטיבה 7 של צה"ל, אשר נהרג בעת שפיקד על גדודו בקרב בסיני במהלך מלחמת ששת הימים.
על פעולתו במלחמה זו הוא עוטר בעיטור העוז.
אהוד אלעד נולד בכפר סבא למשפחת איידלמן.
הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון בעיר.
בשנת 1954 התגייס לצה"ל, ולאחר סיום שירותו הסדיר המשיך לצבא הקבע.
כקצין שריון זוטר לחם אלעד בשנת 1960 בפעולת התגמול בתאופיק.
באמצע שנות ה-60 נמנה אלעד עם אנשי השריון הראשונים אשר יצאו לארצות הברית ללמוד את טנק המגח (פטון M48) לקראת ראשית קליטתו בחיל השריון.
לדברי פקודיו, בלט אלעד כמפקד קשוח בעל ידע מקצועי רב.
הוא נחשב כמומחה לטנק הפטון בשל תכונות אלו בחר מפקד גיסות השריון, האלוף ישראל טל באלעד, בעודו בדרגת רב-סרן, לפקד על אחד משני גדודי טנקי הפטון שהוקמו בצה"ל לפני מלחמת ששת הימים.
ערב מלחמת ששת הימים פיקד אלעד על גדוד 79, גדוד טנקי הפטון של חטיבה 7. בבוקר 5 ביוני 1967 תקפה אוגדה 84 בפיקודו של האלוף טל, ובה חטיבה 7, את המערכים המצריים המבוצרים בצפון סיני.
אלעד פיקד על גדודו בהסתערות חטיבה 7 על המתחם המצרי בצומת רפיח, ובמהלך חלק מן הקרב נע הטנק שלו בראש הגדוד.
בעת הקרב פגעו פגזי נ"ט בטנק שלו והוא נפצע בפניו, בגבו ובידו, אך הוסיף לפקד על הגדוד.
בצהרי אותו יום פיקד על הגדוד בקרב לכיבוש המתחם המצרי בשיח' זוויד, ממערב לרפיח.
ב-5 ביוני אחר הצהרים תקף גדוד 79 את המתחם המצרי המבוצר במצר הג'יראדי שממזרח לעיר אל עריש.
אלעד פיקד על גדודו בהתקפה והתייצב שוב בראשו, אך זמן קצר לאחר תחילתה נפגע הטנק שלו והוא נהרג.
קצין המבצעים של הגדוד, סגן עמרם מצנע, שהיה עמו בטנק, לא רצה בתחילה להודיע לגדוד על מות המג"ד, שהיה נערץ על אנשיו.
המח"ט גונן חשב כמוהו ופיקד על הגדוד במשך כמחצית השעה.
לאחריה נמסר הפיקוד על הגדוד לידי סגנו של אלעד, רב-סרן חיים ארז, והגדוד הבקיע את המתחם והגיע לאל-עריש.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי לשעת חירום שליד קיבוץ בארי.
לאחר מכן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בכפר סבא.
לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
לזכרו של אלעד מוקדש השיר "הלך אחי", שכתב אחיו, גדעון אלעד, והלחין יוחנן זראי.
השיר, שנכתב לבקשתו של ישראל טל, הושר על ידי רן אלירן.
על לחימתו של אלעד בראש גדודו הוענק לו ציון לשבח, אשר הומר בשנת 1973 לעיטור העוז.
אהוד דה-שליט (נולד ב-16 במרץ 1955) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור באוניברסיטה העברית.
אהוד נולד ברחובות, לפרופ' עמוס דה-שליט ולנחמה דה-שליט, אח לפרופ' אבנר דה-שליט.
לאחר פטירת אביו, אמו הייתה בת זוגו של פרופ' שמואל אגמון.
הוא סיים לימודי תואר במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בין השנים 1972 ל-1975. אחר כך בין השנים 1975 ל-1979 שירת בצבא.
בין השנים 1980 ל-1984 סיים דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון בהנחיית פרופ' אנדרו ויילס.
בין השנים 1984 ל-1986 לימד באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1987 הצטרף לאוניברסיטה העברית, בשנת 1995 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2001 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא נשוי לנאוה, בתו של פרופ' אורי הבר-שיים ונכדתו של מנכ"ל משרד החינוך השני, אליעזר ריגר.
אהוד בן-ש"ך (נולד ב-29 באוגוסט 1953) הוא יזם, מפיק סרטים ואיש עסקים ישראלי.
יו"ר קבוצת פטרולגז, קרן פועלים נדל"ן, קבוצת השקעות הנדל"ן נאוסיטי, ומבעלי חברת האנרגיה גלובל פאוור ומפעל קניאל תעשיות.
נולד בגבעתיים לנחמה ולאבנר בן ש"ך, צאצא למשפחת שכביץ, שנמנתה עם מייסדי המושבה גדרה, ומייסד חברת האנרגיה פטרולגז.
בן ש"ך למד בתיכון בליך ברמת גן.
שירת כקצין בחיל השריון, ונפצע במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר תהליך שיקום, שב לשרת עד לשחרורו בדרגת סרן.
לאחר מכן המשיך לשרת במילואים כקצין בעוצבת הגליל.
בשנת 1978 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שנה לאחר מכן נפטר אביו, והשליטה בחברת פטרולגז עברה לידיהם של אהוד ואחיו הבכור, מרדכי (מודי) בן ש"ך.
בשנת 1986 השלים בן ש"ך לימודים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
תחת שליטתם של אהוד ואחיו מודי, מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז, שבבעלותו של צדיק בינו, בשנת 1993. המיזוג בין החברות הפך את פז גז לחברה המובילה בתחום הגז הביתי בישראל.
בן ש"ך התמנה ליו"ר הנהלת פז גז ב-1997, ובנוסף כיהן כיו"ר סהר פיתוח, חטיבת הנדל"ן של חברת פז.
שנה לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון פי גלילות.
במקביל רכש בן ש"ך, יחד עם שותפיו צדיק בינו ואברהם ביגר, את חברת האריזות קניאל תעשיות.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 היה בן ש"ך מעורב בתחילת השידורים של ערוץ 10, אך הזכיינית שידורי עדן, שבראשה עמד, מוזגה ב-2002 עם חברת ישראל 10. בעקבות המיזוג החליט בן ש"ך לשוב לתחום הנדל"ן, השקיע בצרפת ובישראל, והקים את חברת נאוסיטי, המתמחה בהשקעות נדל"ן במזרח אירופה.
בשנת 2004, מתוקף תפקידו כיו"ר פי גלילות, ניהל משא ומתן עם שר האנרגיה, אביגדור ליברמן, על פינוי חוות הגז.
בתום ההידברות סוכם על פינוי פי גלילות תמורת פיצוי עתידי של 10 מיליון דולר לחברת פז גז.
בשנת 2007 מכרו אהוד ומודי בן ש"ך את מניותיהם בחברת פז גז לצדיק בינו.
אהוד בן ש"ך שב לעסקי האנרגיה ב-2010, והקים יחד עם רואה החשבון ואיש העסקים ניסן כספי את חברת "גלובל פאואר", אשר יוזמת פרויקטים לייצור חשמל פרטי.
החברה מתעתדת לבנות 15 תחנות כוח מופעלות בגז ברחבי הארץ.
בשנת 2008 רכש משותפיו צדיק בינו ואברהם ביגר, את החזקותיהם בקניאל תעשיות; שבמקביל רכשה ביג מרכזי קניות 50% מהמניות.
בפברואר 2016 מכר לביג מרכזי קניות את חלקו במגרש ההיסטורי של מפעל קניאל בפתח תקווה.
במקום מתוכנן פרויקט של מסחר ומשרדים.
מתגורר בכפר אז"ר, נשוי ואב לשלושה.
במשך 13 שנים כיהן כיו"ר בית הספר לג'אז ולמוזיקה רימון, ובמשך 10 שנים הגיש את התוכנית "רדיו פרטי" ברדיו 88FM.
בשנת 2010 הקליט בתחנת הרדיו גלי צה"ל את סדרת התוכניות "צבעי המוזיקה", שבה ראיין את מיטב אומני ישראל.
בן ש"ך הוא גם צייר חובב, ואחד מציוריו, "סערה בגן" נתרם לתערוכת האמנות Imagination 2011 של בנק הפועלים ונמכר תמורת 16,000 ש"ח.
ב-1986 הפיק את הסרט "נאדיה" בבימויו של אמנון רובינשטיין.
בשנת 1988 הפיק את הסרט אל עצמי.
בן ש"ך עמד בראש העמותה לחינוך ולמנהיגות אזרחית.
במסגרת פעילותו בעמותה, הפיק סרט תיעודי, "כאילו לא הייתה מלחמה", אשר עוסק במלחמת יום הכיפורים, ומשמש במוסדות חינוך, עסקים ובצבא, כבסיס לדיונים על אחריות אישית, אחריות מנהיגים ומגבלות הכוח.
כמו כן כיהן כיו"ר דירקטוריון חדשות 10 (כיום "חדשות 13").
גרוס נולד בירושלים וגדל ביפו וברמת גן.
הוא בנם של שרה ויהושע גרוס.
בצה"ל שירת בחיל השריון, במהלך שירותו הסדיר השתתף כקצין בקרב על המים.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין מילואים בגדוד 129 של חטיבה 8 ולחם עמו בקרב על קלע רמת הגולן.
ב-1968 התנדב לחזור לשירות הקבע ולשרת כמפקד פלוגה במלחמת ההתשה.
לאחר מכן שירת ביחידה לקשרי חוץ.
ב-1973 מונה להקים יחידת הסברה במסגרת חיל החינוך, במסגרתה הועברו סדנאות חינוך ליחידות קרביות.
במלחמת יום הכיפורים התנדב להצטרף לכוחות הלוחמים, ומונה למפקד פלוגה א' ("אהבה") בגדוד 407 של חטיבה 600, איתה השתתף בקרבות הבלימה בחזית סיני, שם נפגע הטנק שלו.
במבצע "אבירי לב" סופחה הפלוגה לחטיבה 14 ובמסגרת קרב ההבקעה הלילי לכיבוש ראש-הגשר, טיהרה הפלוגה את ציר "עכביש" למעבר הכוחות הצולחים.
בהמשך אותו לילה, פרץ בראש פלוגתו אל צומת "טירטור-לכסיקון" באזור "החווה הסינית", שם נפגע הטנק של גרוס וסגן שהיה איש צוות חמישי בטנק, נהרג במקום.
גרוס נחלץ מהטנק בטרם זה התפוצץ, ויחד עם צוותו, הוביל קרוב ל-30 לוחמי שריון וצנחנים, חלקם פצועים, אל התאג"ד ב"לקקן".
במארב לחטיבה 25 המצרית, בלמה פלוגתו המוקטנת (4 טנקים) לבדה במשך כשעה את החטיבה המצרית מדרום למעוז "לקקן", עד הצטרפות כוחות נוספים מאוגדה 162 ומחטיבה 14. בהמשך לחם בראש פלוגתו בקרב לכיבוש מתחם "אורחה" בגדה המערבית והוביל את כוחות החטיבה לתפיסת הרמפות המצריות על גדות התעלה.
לאחר המלחמה מונה לסמג"ד 407. בהמשך פיקד על גדוד השריון 198, שהיה מופקד אז על הכשרת מפקדי טנקים מדגם צנטוריון ("שוט קל") שבשימוש חטיבות השריון הצפוניות (במסגרת חטיבת ההדרכה 460), ולאחר מכן היה מפקד חטיבת קרייתי.
שירת כנספח צבאי בתאילנד, בורמה, נפאל והפיליפינים ועל שרותו זה הוענקה לו מדליית כבוד מטעם מלך תאילנד.
ב־30 בספטמבר ב-1988 מונה לקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל ומילא תפקיד זה עד נובמבר 1991. בתקופתו בתפקיד הוחלט על הטמעת פיקוד הגדנ"ע בחיל החינוך, אך הטמעתו בפועל נעשתה בימי מחליפו תא"ל שלום בן-משה.
לאחר פרישת מנכ"ל תיאטרון ירושלים ישי עמרמי מצאה ועדה את גרוס כמתאים לתפקיד.
גרוס הקדים את שחרורו ושימש כמנכ"ל תיאטרון ירושלים עד 1993.
לאחר מכן שירת מטעם המדינה במזרח הרחוק עד 1996 ועם שובו ניהל את אקדמית קספרוב הבינ"ל לשחמט בת"א (בעצמו היה שחמטאי בדרגת אמן).
ב-1999 מונה למנהל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ובתפקידו זה החליט שהתזמורת תנגן את יצירתו של ריכרד וגנר "אידיליית זיגפריד" למרות מחאה ציבורית ועתירה לבג"ץ.
בנוסף ניהל את היכל התרבות העירוני וייסד את פסטיבל האביב הבינלאומי.
במקביל לתפקידו זה, מונה בספטמבר 2004 ליו"ר דירקטוריון חדשות עשר.
ב-2008 הושעה מתפקידיו אלו בעקבות תלונה פנימית שהוגשה נגדו מצד עובדת בתזמורת ולאחר מספר חודשים פרש מתפקידיו הציבוריים.
ב-2009 מונה למנכ"ל מיני ישראל ובתחילת 2011 מונה למנהל תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, ופרש מתפקידו לאחר 9 חודשים.
גרוס שימש כיו"ר ועדת קשרי ציבור והסברה בארגון "צוות", היה חבר בוועד המנהל של מקהלות "מורן" ו"הבית לשירה בישראל" ובתנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999, שובץ גרוס במקום הרביעי ברשימת "הדרך השלישית" בראשות אביגדור קהלני, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
גרוס היה נשוי ואב לשלושה.
אחיו הצעיר הוא פרופסור עילם גרוס.
היה בעל תואר ראשון במדעי המדינה ובמוזיקולוגיה וסיים לימודיו לתואר שני ביחסים בינלאומיים.
נפטר ב-7 במאי 2021 בבית החולים שיבא-תל השומר, ממחלת הסרטן.
נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אהוד דנוך (נולד ב-15 בדצמבר 1969) הוא מנהל ישראלי, המשמש מנכ"ל קבוצת אקרשטיין וכמנכ"ל אקרשטיין תעשיות, חברה בת של קבוצת אקרשטיין.
קודם לכן, ניהל את "סולל בונה" מקבוצת שיכון ובינוי ואת "שח"מ מקורות ביצוע בע"מ", חברה בת של חברת המים הלאומית "מקורות".
בגיל 10 עבר לגור במונטווידאו שבאורוגוואי בעקבות שליחות ממלכתית של משפחתו.
לאחר מכן עברה משפחתו להתגורר במשך ארבע שנים במונטריאול, קנדה.
במהלך תקופה זו למד דנוך מדעי החברה בקולג' מקומי ולאחר מכן שב לישראל כדי להתגייס לשירות בצה"ל.
שירת בגדוד דוכיפת ולאחר מכן עבר לשרת בגדנ"ע ויצא לקורס קצינים.
לדנוך תואר ראשון במשפטים משלוחת אוניברסיטת מנצ'סטר בישראל בהתמחות במשפט מסחרי.
בשנת 1999 המשיך ללימודי תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק.
במקביל ללימודיו עבד במשרד עורכי דין בתחום המשפט המסחרי.
בשנת 2001 הצטרף לשירות המדינה ושימש במשך שנתיים כיועץ בכיר לסילבן שלום בתפקידו כשר האוצר.
בשנים 2003–2004 שימש כראש מטה שר החוץ שלום, והשתתף בפגישות עם ראשי מדינות ושרי חוץ
פעילותו כקונסול הכללי בלוס אנג'לס
באוקטובר 2004, בגיל 34, מונה על ידי שר החוץ סילבן שלום כקונסול הכללי של ישראל בלוס אנג'לס.
במהלך שירותו עסק בהסברה וביצירת קשרים של ישראל עם תעשיית הקולנוע האמריקאית בהוליווד.
במהלך מלחמת לבנון השנייה סייע לגיוס מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר ויותר מ-80 כוכבי קולנוע וטלוויזיה ואישים בכירים בתעשיית הבידור בהוליווד, לצורך מפגן תמיכה בישראל; הם חתמו על מודעת תמיכה בישראל שפורסמה בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" אשר כללה גינוי של ארגוני החמאס והחזבאללה.
בתקופה זו יזם הטבות מס עבור תעשיית הקולנוע האמריקאית על מנת לעודד הפקות זרות בישראל; בהמשך תורגמה יוזמה זו לחקיקה בכנסת.
בשנת 2005 השתתף בדיוני "שולחן עגול" של מכון "אספן" לצד מומחים לדיפלומטיה ציבורית בארצות הברית, לגיבוש מסמך שמטרתו לייעץ לממשל האמריקאי בנושא הקשרים עם העולם הערבי.
בשולחן העגול השתתפו בין השאר מזכירת המדינה האמריקאית לשעבר, מדליין אולברייט; אלמנתו של חוסין מלך ירדן, המלכה נור; שגריר הליגה הערבית באו"ם ואחרים.
בשנת 2007 יסד דנוך את "ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית", במטרה לחזק את הקהילה הישראלית בארצות הברית והזיקה שלה לישראל.
ארגון זה נחשב לארגון הגג הישראלי של ההתאגדות הישראלית בארצות הברית.
דנוך חיזק בתקופת כהונתו את הקשרים עם הקהילה הלטינית והקהילה הנוצרית בחוף המערבי.
באותה שנה הרבה להראיין בכלי תקשורת איראנים באזור לוס אנג'לס, בו מתגוררת קהילת יוצאי איראן המונה כמיליון בני אדם ובהם תוכנית של קול אמריקה המשודרת ישירות באיראן בה שוחח בשידור עם צופים מטהרן באמצעות מנחה התוכנית ומתורגמן.
ב-20 בספטמבר 2007 הקונגרס האמריקאי העניק לדנוך הוקרה מיוחדת על פועלו כקונסול הכללי בלוס אנג'לס.
חבר הקונגרס הדמוקרטי הווארד ברמן ציין כי "ניסיונו הרב תרבותי וידיעת השפות עברית, אנגלית וספרדית הועילו מאוד במהלך שנותיו בלוס אנג'לס.
הוא נפגש עם מנהיגים מהפוליטיקה, העסקים והתקשורת במגזר הלטיני ויצק שותפויות חדשות שהניבו תועלת משותפת".
מינואר 2009 שימש כמנכ"ל WESTPEX, חברת סחר בינלאומית שעסקה בייצור וייצוא של סחורות לעולם, במחזור כספי של מאות מיליוני שקלים.
באפריל 2012 התמנה לתפקיד מנכ"ל חברת "שח"מ מקורות ביצוע בע"מ", חברת בת של חברת המים הלאומית "מקורות".
בינואר 2016 מונה דנוך למנכ"ל "סולל בונה", הזרוע הביצועית של קבוצת "שיכון ובינוי" בישראל.
במהלך תקופתו כמנכ"ל זכתה החברה וביצעה שורה של מכרזי תשתיות מהגדולים שידעה המדינה, הקמת המקטע המערבי של הקו האדום בפרויקט הרכבת הקלה של תל אביב, פרויקט אגירה שאובה בגלבוע, פרויקט המכשול הדרומי ופרויקט קריית התקשוב.
דנוך סיים תפקיד זה בינואר 2022 ומונה למנכ"ל "אקרשטיין תעשיות".
החל את כהונתו בחברה הבת אקרשטיין תעשיות בינואר 2022 וכעבור שנתיים מונה למנכ"ל החברה הציבורית קבוצת אקרשטיין.
קבוצת אקרשטיין מעסיקה כ-700 עובדים ופועלת בעצמה ובאמצעות חברות בנות בארבעה תחומים: תעשייה בישראל, הנדסה, תעשייה בארצות הברית ונדל"ן מניב בישראל.
מטה החברה ממוקם בהרצליה והיא מייצרת את מוצריה בישראל באמצעות המפעלים בירוחם, אשדוד וראש פינה, ובארצות הברית במפעלים בקליפורניה ואריזונה.
דנוך היה חבר בוועדת תשתיות ואנרגיה בלשכת עורכי הדין ושימש כחבר מועצת הקולנוע.
דנוך נשוי, אב לשתי בנות ומתגורר בתל אביב.
אהוד אפרת (17 במרץ 1924 – 23 בדצמבר 2023) היה קצין בדרגת אלוף-משנה, שמילא תפקידים בכירים באגף המודיעין.
אהוד אפרת נולד כאהוד רפפורט, בן למשפחה מוותיקות היישוב מראשון לציון.
אביו היה חקלאי ולימים בעל תחנת דלק.
את לימודיו היסודיים למד ב"בית הספר העממי" בראשון לציון, שנקרא כעבור שנים בית הספר חביב.
את לימודיו התיכוניים למד בגימנסיה הריאלית בעיר.
היה מדריך בתנועת המכבי הצעיר.
בצעירותו היה חבר בארגון ההגנה.
במסגרתו עבר קורס מפקדי כיתות והיה מדריך.
עסק באיתות של דגלים ופנסים, שהיה נהוג באותה עת.
השתייך למנגנון הש"י, שירות המודיעין של ההגנה.
במלחמת העצמאות שירת כקצין מודיעין מרחבי ב"מודיעין 10" (לימים יחידה 504).
אהוד רפפורט שירת בחזית המרכז – בסיס ג' והיה אחראי על הפעלת מודיעים/סוכנים בגזרה קולה – לטרון – הרטוב.
בסוף שנת 1950 נשלח לטהראן והחליף את אורי בבאי-שפר אשר הקים בטהראן את בסיס "האחד" של "מודיעין 10" (בסיס "האחד" עסק בגיוס והפעלת סוכנים בעיראק).
בשנת 1953 חזר לארץ ועבר לאגף המודיעין של צה"ל.
בראשית שנות ה-60 עמד בראש מערך ביטחון המידע של צה"ל, בתפקיד ראש ענף ביטחון שדה (עב"ש) בדרגת סגן-אלוף, ענף שמאז שנת 1970 שודרג לרמת מחלקה (מחב"ש), שבראשה אלוף-משנה.
בשנות האלפיים הוחלף המונח ביטחון שדה במונח ביטחון מידע והמחלקה נקראת מאז מחלקת ביטחון מידע (מחב"ם).
ביולי 1967 סיים אהוד אפרת את לימודיו במכללה לביטחון לאומי.
בספטמבר אותה שנה יצא לטורקיה כדי לכהן בה כנספח צה"ל, בדרגת אלוף-משנה.
היה זה בתקופה של פריחת היחסים הביטחוניים של מדינת ישראל עם טורקיה ואיראן, כשבשתיהן שירתו נספחי צה"ל, אהוד אפרת בטורקיה ויעקב נמרודי באיראן.
במקביל שימש גם נספח צה"ל ביוגוסלביה.
תוך כדי שירותו הצבאי יצא גם לשליחויות מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים לאיראן ואתיופיה.
בשנת 1971 השתחרר משירותו בצה"ל.
לאחר תום שירותו שימש אהוד אפרת מנכ"ל בחברת בנייה.
אהוד אפרת היה בוגר בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה והוסמך כעורך דין בשנת 1956. היה חבר בעמותת המרכז למורשת המודיעין וחבר עמותת ידידי מוזיאון ראשון לציון.
נפטר ב-23 בדצמבר 2023. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אהוד גרף (נולד ב-23 באוקטובר 1948) הוא עיתונאי ומגיש ישראלי.
בין היתר הגיש את הפינה "שישים שניות" בתחנת הרדיו גלי צה"ל לאורך שנים רבות.
גרף שירת בגלי צה"ל כמגיש חדשות וכקריין במשך כ-47 שנים.
בין היתר הגיש את התוכנית "קולה של אמא" ואת הפינה "60 שניות על", ששודרה משנת 1981.
במהלך עבודתו כעורך, כמפיק וכמגיש, יצר כ-150 תוכניות תעודה, בהן עסק בדפוסי חיים, דמויות ופעולות בשנות טרום המדינה, בפרופילים של נופלים ובעולם היהודי.
בתחום זה ביצע את עבודתו המקיפה ביותר: 12 תוכניות בשתי סדרות תעודה עם יהודים במערב אירופה.
שימש גם כראש מחלקת "האומר והתעודה" בתחנה, והיה אמון על תוכניות כמו "שעה היסטורית", "שאלות אישיות", "ספרים רבותי ספרים" ו"חכמים בלילה".