tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרי ירושלים מורכבים בעיקר מסלעי המשקע אבן גיר ודולומיט, מהם ניתן להפיק מספר אבני בנין, שמקורן בעיקר בחבורת יהודה, בצבעים מגוונים, החל בלבן ואפור עבור בוורוד וכלה בצהוב וזהוב.
כל צבעי האבנים ידועים בכינוי "אבן ירושלמית".
אבני הבניין ידועים בשמות ערביים: "מיזי אחמר" (על שם צבעה האדמדם, אחמר הוא אדום בערבית) ו"מיזי יהוד" האפורה והקשה יותר (כינויה בערבית על פי אגדה עממית הוא על שם "היהודים קשי העורף") הן מגיל קנומן (מלפני כ-95 מיליון שנה).
מגיל טורון (מלפני כ-85 מיליון שנה) מצויות האבנים "מיזי חילו" (המתוקה) ו"מיזי מלכי" (המלכותית), אבן רכה ונוחה לחציבה המתקשה במגע עם האוויר ונעשית עמידה.
אבן זו שמשה בעת העתיקה לבניית מוסדות הציבור בעיר ובתקופה האסלאמית לבניית החומות ומבני העיר העתיקה.
במשך השנים נסגרו כל המחצבות שפעלו בירושלים ובסביבתה, ו"אבן ירושלמית" נחצבת ומעובדת, במקומות אחרים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החלו לייבא "אבן ירושלמית" מהגליל בהם נחצב האבן מתצורת בענה.
לאחר 1967 הפכו מחצבות ביהודה ושומרון לספק העיקרי של "אבן ירושלמית", בעיקר מאזור הכפר בית פג'אר מדרום לבית לחם.
ב החלו קבלנים לייבא "אבן ירושלמית" מעובדת גם מטורקיה, סין ומצרים.
לדברי הגאולוג הישראלי איתמר פרת, תושבי ירושלים בימי קדם חצבו את האבן לבניית בתיהם מהחצרות, כאשר בבור שנשאר השתמשו לאגירת מי גשמים.
מערת צדקיהו הממוקמת תחת הרובע המוסלמי ומתפרשת על כ-9,000 מ"ר הייתה מחצבה ענקית שממנה חצבו את אבני הגזית לבניית ירושלים מתקופת הברזל ועד שלהי התקופה העות'מאנית.
גם בגבעה שמול מערת צדקיהו הייתה מחצבה גדולה בעת העתיקה (באזור גן הקבר ותחנת האוטובוסים המרכזית של מזרח ירושלים).
במהלך השנים, במסגרת חפירות ארכאולוגית שונות, נחשפו בסביבת ירושלים, עשרות מחצבות עתיקות: במגרש הרוסים (אצבע עוג מלך הבשן), ברחוב המדרגות בנחלאות, ליד ימין משה, בשכונת סנהדריה, בית חנינא ובמקומות נוספים.
בשנת 2013 נערכה חפירת הצלה של רשות העתיקות בתוואי בנייתו של כביש מספר 21 בין השכונות שועפט ורמת שלמה בצפון ירושלים.
במקום התגלתה מחצבת אבן גדולה שמתוארכת לסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
מאחר שהמחצבה שנחשפה, שוכנת באזור גבוה יותר מהעיר העתיקה, והיא תוארכה לזמן בניית הכותל המערבי, העריכו הארכאולוגים שקל היה לשנע את האבנים הענקיות משם למפעלי הבנייה הענקיים של הורדוס.
הגאולוגים סימון עמנואל ויעל לוינסון, חוקרים מהמכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים, בחנו את הסלעים באזור הזה ואת אבני הכותל והגיעו למסקנה שהחוצבים שסיפקו את אבן הבנייה לכותל סיפקו שני סוגי אבנים, שאחד מהם נחות ויש בו בליה מואצת.
וזו הסיבה שבכותל יש אזורים בהם האבן מתפוררת ואזורים שהאבן נשמרה במצב טוב.
בתחילת תקופת המנדט הבריטי חוקק מושל ירושלים הראשון מטעם הבריטים רונלד סטורס חוק עירוני המחייב כל קיר חיצוני בירושלים להיות מחופה באבן מסותתת.
חוק זה חוקק כחלק מתוכנית מקלין, תוכנית המתאר העירונית שנערכה בשנת 1918 על ידי ויליאם מקלין, מהנדס העיר אלכסנדריה.
מטרת החקיקה הייתה לשמר את סגנון הבנייה בעיר ולא לאפשר שימוש בחומרים מודרניים כמו בטון וטיח.
לאחר הקמת המדינה הוחלט לא לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי באבן של מבנים, עקב העלות הגבוהה והצורך לבנות בתי מגורים במהירות.
כך שכונות רבות נבנו בחיפוי טיח, לבנים או בטון חשוף, דוגמת קריית היובל וחלקים מהקטמונים.
עם זאת רוב מבני הציבור ובניינים במרכז העיר חופו באבן.
גם הבניינים בשיכון המקשר בכניסה לירושלים, שנבנה בשנת 1937, חופו בטיח ולא באבן.
זאת מאחר שהיה בשולי העיר באותה עת.
המחצבה העיקרית לאבן ירושלמית לאחר הקמת המדינה הייתה מחצבת הקסטל, שהייתה בבעלות חברת "תעשיית אבן וסיד".
בסוף שנות ה-60 החלה עיריית ירושלים שוב לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי מבנים באבן, עם זאת הותר לחפות גם באבן נסורה ולא רק באבן מסותתת, בעיקר למבנים רבי קומות דוגמת מגדל העיר, מרכז כלל ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים.
זמינות האבן גדלה לאחר מלחמת ששת הימים ממחצבות באזור חברון ומצפון לכפר א-ראם.
ביולי 2019, הודיעה עיריית ירושלים כי היא בוחנת שינוי בתקנה לבנייה באבן בירושלים, "לעדכנה לצורכי הזמן ולהתאימה לתבנית הבנייה הגבוהה החדשה בעיר ולאפשרויות הטכנולוגיות החדשות".
במדינת ישראל ישנן עיריות ומועצות מקומיות שהלכו בעקבות ירושלים ודורשות שבבניינים חדשים יבוצע חיפוי באבן טבעית.
ברשויות האלו כדוגמת מודיעין-מכבים-רעות, מעלה אדומים, בית שמש ואפרת, מקובל בדרך כלל, לבצע חיפוי בסגנון אבן ירושלמית.
לחיפוי מסוג "אבן ירושלמית" ישנו צבע אופייני, בדרך כלל צהבהב עמום שלעיתים נראים בו פסים או כתמים וורודים או אדומים.
צורת החיפוי היא שורות מקבילות של אריחים באורכים משתנים.
גובה כל שורה נע בדרך כלל בין חמישה עשר לעשרים וחמישה סנטימטרים.
המישקים שבין האריחים מלאים בטיט, לעיתים בעל גוון מלאכותי חום.
האריחים עצמם מסותתים בסגנונות האופייניים לבניה באבן בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית שהם תלטיש, מוטבה, מוסמסם, מוקאדם וטובזה.
צירוף תכונות זה יוצר מראה מסוים ואופייני שמכונה בפי אנשי תעשיית הבניה בשם "אבן ירושלמית".
חיפוי באבן ירושלמית בוצע בעבר בעיקר בשתי שיטות חיפוי אבן, חיפוי בשיטת הבניה ויציקת קירות משולבים של בטון ואבן.
שתי השיטות מוגדרות בתקן הישראלי הנוכחי, וכן מוגדרות במפרט הבינמשרדי לעבודות בניה .
בשנים האחרונות בד בבד עם פיתוח התקינה הישראלית בנושא חיפוי אבן החל משנת 2008, נעשה חיפוי בסגנון אבן ירושלמית גם באמצעות שיטת ברנוביץ, וגם בשיטת הקיר הכפול, כאשר הדוגמה הראשונה לשימוש בשיטה הזו היה בחיפוי מגדל האשפוז בבית החולים הדסה עין כרם.
חיפוי אבן בסגנון "אבן ירושלמית" הפך לסמל המייצג את ירושלים ולעיתים אף את ארץ ישראל, לכן נעשה בו שימוש בחיפוי פנימי או חיצוני במבנים בישראל וברחבי העולם, בין השאר:
בשנת 1952, תרמה מדינת ישראל 40 טון של אבן ירושלמית ממחצבת הקסטל לבניית מטה האומות המאוחדות בניו יורק.
בשנת 1962, בעת תחילת העבודות על משכן הכנסת, הוחלט שהמבנה יחופה באבן ירושלמית אדמדמה, אף על פי שאדריכלי הבניין ביקשו להשתמש בציפוי משולב של אבן, זכוכית ובטון חשוף.
האבן עצמה הייתה זמינה בכמות גדולה באתר הבנייה בעת חפירת היסודות.
בשנת 1988, סיפקה חברת "שיש ירושלים" אבן ירושלמית לבניית הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן.
בשנת 2001, נחנכה שגרירות ישראל בברלין שחופתה בסגנון אבן ירושלמית.
חיפוי קירות פנימי וחיצוני בבית הכנסת "שערי ציון" בסן חוסה, בירת קוסטה ריקה.
במרכז מנורה בדניפרו שבאוקראינה בוצע חיפוי קירות פנימיים בקומת הכניסה.
בבניית מקדש שלמה שבסאו פאולו, נעשה שימוש באבן ירושלמית בשווי שמונה מיליון דולר.
בית הכנסת הכנסת החדש בעיר זפוריז'יה, תוכנן על ידי האדריכל הירושלמי אהרן אסטרייכר, כאשר הוא מחופה בסגנון אבן ירושלמית.
לאחר שהתברר כי עלות יבוא האבן מישראל תהיה גבוהה מאוד, בוצע לבסוף החיפוי מאבן גיר שהובאה מחצי האי קרים.
אבן ירושלמית הייתה הנושא של הסרט התיעודי "רד סטון - הצד האחר של ירושלים" ששודר גם ברשת אל ג'זירה.
שכונת אבן ישראל היא השכונה היהודית הראשונה שנבנתה במתחם הנחלאות בירושלים בשנת 1875, בצמוד לרחוב יפו.
ייחודה היה באופיים המגוון של יושביה - אשכנזים וספרדים (בניגוד לרוב ה'נחלאות' האחרות, שהתבססו על מרכיב עדתי), בני 'חברת הלומדים' ובעלי מלאכה, עשירים ועניים.
גבולות השכונה הם רחוב יפו מצפון; סמטת אבן ישראל ממזרח; רחוב אגריפס מדרום, וסמטת משיח ברוכוף (בית היתומים הספרדי) ממערב.
עם סיום הקמת חמש השכונות הראשונות מחוץ לחומה בירושלים בין השנים 1874-1860, החלה תנופת בנייה יהודית גדולה באזור שבו שוכן היום שוק מחנה יהודה.
הריחוק מהעיר העתיקה הוזיל את הקרקעות באופן משמעותי, ואיפשר ליהודים לקנות שטחי אדמה רבים למטרות מגורים.
בעקבות כך הקימו כמה ממנהיגי ירושלים חברה כלכלית לבניית בתים בשם 'אבן ישראל', וזו הייתה השכונה הראשונה שהקימו.
בין ראשי החברה היו היזמים יוסף ריבלין ויהושע ילין שהקימו בין היתר גם את נחלת שבעה.
הקרקעות נרכשו מיושבי הכפר הערבי ליפתא, השוכן בכניסה המערבית לירושלים.
אלפי דונמים של קרקעות סביב הכפר היו שייכות באותם ימים ליושבי ליפתא, ואפילו אדמת מאה שערים נרכשה מהם.
פסוק זה לקוח מברכת יעקב לבנו יוסף, המתארת ישיבה איתנה והיאחזות.
יש טענה כי דווקא מילים אלו נבחרו לשכונה, שכן מספר הבתים שהיו בה בתחילה הוא 53, כמניין אב"ן בגימטריה.
החיפוש דווקא בברכת יעקב ליוסף היא בשל ראיית משיח בן יוסף במסורת, כמי שיעסוק בגאולה המעשית והחומרית של עם ישראל, וכך ראו עצמם מקימי השכונה, ובמיוחד ריבלין, שאף נקרא יוסף.
שכונת אבן ישראל היא שכונת חצר קלאסית, בה בתי השכונה מקיפים כמסגרת אטומה חצר פנימית.
הגישה אל החצר הפנימית באבן ישראל הייתה דרך שני שערים: האחד פנה לרחוב יפו, והשני - לרחוב אגריפס, שנקרא אז בשם 'דרך דיר יאסין'.
הכניסה אל בתי השכונה הייתה דרך החצר בלבד, וכך היו יושבי אבן ישראל מוגנים ו"מוקפים חומה", מחשש שודדים וחיות מסוכנות.
יש לזכור כי רוב יושבי השכונה יצאו מהעיר העתיקה, בה היו רגילים לחומה מקיפה ושערים הננעלים מידי לילה.
מבנה כזה אפשר להם לחוש ביטחון.
בחצר עצמה ניטעו עצים, והוצבו תנור שכונתי גדול ובור מים.
קירות הבתים חוזקו ב"רֶלְסִים" - קורות ברזל עבות שנמתחו בתקרה שבין שתי הקומות, ולעיתים אף תמכו מרפסת חיצונית.
קורות אלה בלטו החוצה וננעלו בעוגני מתיחה שנועדו להבטיח את חוזקה של הקורה.
עד היום ניתן להבחין בשכונה ברלסים ובעוגני מתיחה מסוגננים.
למרות ריחוקה היחסי של השכונה מהעיר העתיקה ומהשכונות החלוציות שקדמו לה מחוץ לחומה, הייתה קרבתה לדרך הראשית - רחוב יפו - חשובה, והיא משכה אליה מתיישבים רבים.
הקרבה לדרך הראשית אפשרה ניידות טובה יותר, גישה מהירה יחסית לעיר העתיקה, וביטחון גדול יותר, מאשר שכונת סְפר מרוחקת.
החוקר והגאוגרף אברהם משה לונץ, שאף התגורר בשכונה משך שנים רבות, מנה בה בשנת 1898 לא פחות מ-126 בעלי בתים.
שכונת אבן ישראל כללה, כאמור, מגוון רב למדי של מתיישבים.
בין הדמויות הצבעוניות שגרו בשכונה הייתה המיליונרית רבֶּקה לוי מארצות הברית, שהתגוררה ב'גורד השחקים' הירושלמי הראשון הקיים בשכונה עד היום - מבנה בן שלוש קומות ומצופה בלוחות פח, השוכן בצפון החצר (הפח נועד לבידוד מפני קור).
כן התגורר בשכונה זוג שנקרא "החותן והחותנת" – "החותן" היה איש גוץ קשה יום, שהדמות האהובה עליו ביותר הייתה החמור שלו, ששימש כסבָּל שליחויות.
"החותנת" הייתה אישה עבת בשר ובעלת קול אדירים, ולכן שימשה כ"מערכת הכריזה" של שכונת אבן ישראל.
לקראת כל אירוע הייתה הגברת עומדת באמצע החצר ופוצחת ב"אָלוֹס דִי אָבַשוֹ אִי אָלוֹס דִי אָרִיבָה" (בלדינו: "שוכני מָטה ושוכני מעלה") ואחר כך ממשיכה ב"בשם החותן והחותנת אני מזמינה אתכם ל..." וכאן הגיע תיאור האירוע, שיכול היה להיות ברית מילה ואפילו הלוויה.
בשל דבקותה בנוסח הקבוע זכו היא ובעלה בתוארם המוזר.
הסופר יעקב יהושע (אביו של א.ב.
יהושע) גר באבן ישראל בילדותו, והוא מביא סיפור מעשה משעשע שאירע בשכונה לשדכן חכם יעקב קָסְטִיל:
מאגדות השכונה מספרים כי האווירה הייתה נעימה ועליזה, וכי אבן ישראל נודעה בססגוניותה ובעושר השפות והמטעמים שהיו בה.
מאידך היה חודש בשנה בו גברו המתחים בין יושבי השכונה, והוא חודש אלול; בחודש זה משכימים הספרדים יוצאי עדות המזרח לאמירת סליחות (תפילות הנאמרות באישון לילה), בעוד שהאשכנזים קמים לסליחות רק בסוף החודש ובימים שבין ראש השנה ליום כיפור.
ההמולה שליוותה את המשכימים לסליחות העירה גם את האשכנזים, ומספרים שמזל היה שבסופו של דבר הגיע יום כיפור, בו כולם סלחו לכולם.
שכונת אבן ישראל הצליחה לשמור על אופייה באופן מרשים למדי, למרות שתושביה התחלפו, והיום גרות בה משפחות שאין להן קשר למקימי השכונה.
אופי זה נשמר הודות למבנה החצר והבתים הסוגרים עליה, ובזכות החנויות הקטנות ובעלי המלאכה (נגריות בעיקר) הפועלים בה.
עם זאת, מראה החצר המקורית השתנה כליל: במשך שנים ארוכות היה בו גן שעשועים, שכלל מגלשה, ארגז חול וכמה נדנדות, אולם בשנת 2004 השלימה "חברת עדן" (החברה העירונית לפיתוח מרכז ירושלים) פרויקט שיקום במסגרתו הועמקה החצר ונבנה בה אמפיתיאטרון קטן לצורך מופעי רחוב והדרכות תיירות.
בחודש מאי 2007 שולב בשכונה פרויקט תמונה באבן, שהחל לפעול כמה שנים קודם לכן בשכונת אהל משה הסמוכה.
המנהל הקהילתי "לב העיר" הפועל בנחלאות ומפעיל את הפרויקט, הציב בשכונה כמה לוחות אבן, המנציחים את יושבי השכונה וכוללים תמונות שלהם ומילות הסבר.
בניגוד לאהל משה, שם הודבקו לוחות האבן על קירות הבתים, בהתאם לבעליהם המקוריים, באבן ישראל התנגדו התושבים להדבקת הלוחות על בתיהם, בטענה כי הדבר עלול ליצור סכסוכי ירושה, ולגרום להם קשיים במכירת הבית בעתיד.
בעקבות כך הוצבו הלוחות סביב האמפיתיאטרון המרכזי.
לאחר קום המדינה הוחלף שמו של מדרחוב "ולירו" העובר בשכונה לרחוב אבן ישראל הנושא את שם השכונה.
כיום גרים בשכונה מיקס של ירושלמים, עובדים זרים, כמה מסעדות אתיופיות, שתי גלריות לאמנות: גלריה מרי וגלריה אגריפס 12, קלאבהאוס ירושלים, בית הכנסת אחדות ישראל, מדרשת חב"ד לנשים ועוד.
חלקה המזרחי של השכונה נמצא בשלבי הריסה ופיתוח של העירייה.
אבן לבנייה היא אבן טבעית המשמשת לבנייה.
היא הייתה אחד מחומרי הבנייה הנפוצים בשימוש בעת העתיקה וניתן למצוא דוגמאות לשימוש בה ברחבי העולם החל מהאלף החמישי לפני הספירה.
עם התפתחות טכנולוגיות הבנייה החליפו את הבנייה באבן הפלדה והבטון המזוין.
כיום השימוש באבן כמרכיב עיקרי בבנייה הצטמצם לחיפוי בלבד, וכמעט שאינו קיים מחוץ לפרויקטים מיוחדים של שימור ושיחזור מבנים.
שימוש כזה מכונה בנייה באבן.
בבנייה המודרנית משתמשים באבן טבעית לחיפוי חיצוני ופנימי של קירות מבנים, לריצוף בתוך מבנים ומחוצה להם ומשטחי עבודה בחדרי מטבח.
אפיון של סוגי אבן לבנייה
ישנם מספר קריטריונים לפיהן מאופיינת האבן המשמשת לעבודות הבנייה השונות.
האפיון הגאוגרפי הוא האינדיקציה העיקרית לקביעת סוג האבן.
בדרך כלל מקובל לכנות את האבן בשם המתאים לאזור בו נחצבה.
אבן מסוג "חברון" מוצאה מאזור צפון הר חברון.
אבן "מצפה" מקורה במחצבות המצויות במצפה רמון בנגב.
האפיון הגאוגרפי נפוץ גם בהתייחסות לאבן במדינות אחרות, כמו שיש קרארה, שיש מרמרה ושיש ג'ורג'יה.
חברון – אבן גיר צהובה לבנה הנחצבת בעיקר באזור הכפר תפוח ממערב לעיר חברון.
חלחולה – אבן גיר רכה, בצבע קרם או לבן, הנחצבת באזור חלחול צפונית לחברון.
חלילא – אבן לבנה צהבהבה מאזור דרום חברון, בעלת מרקם נקבובי כמעט קירטוני, מה שגורם לקבלת גידים שקועים בגוון בז' לאחר הסיתות.
ביר זית – אבן דולמיטית קשה, צהובה אפרפרה הנכרית מצפון מערב לירושלים.
לאבן מסוג "ביר זית" תכונות מכניות מצוינות ולפיכך נחשבת מתאימה לשימושים רבים בבנייה.
האבן מופיעה במספר רב של גוונים החל מצהוב בהיר וכלה בחום כהה.
קבטיה – אבן גיר בהירה שמקורה באזורי הרי השומרון.
נחשבת לאבן במראה אחיד למדי, בעלת מקדם ספיגה ושחיקה גבוה ונותה להתיישנות ולכן זקוקה לתחזוקה שוטפת, בעלת מרקם הומוגני בגוון בהיר של פנינה המשולב בגווני חלודה, שמה על שם הכפר הפלסטיני קבאטיה באזורו האבן נפוצה.
גָ'את – אבן בגווני אפור בעלת מאפייני מוליכות חום נמוכה, קשיחות גבוהה ועמידות בפני שריטות, מכונה על שמו של הכפר הערבי ג'ת או גִ'ית אשר באזורו נחצבת האבן.
עצמון – אבן גיר צפופה וקשה הניתנת לליטוש בקלות ולפיכך משמשת גם כתחליף לשיש.
אבן עצמון נחצבת בגליל באזור הכפר הדרוזי ירכא ומופיעה בגווני לבן וחום בהיר.
בזלת – אבן געשית קשה ובדרך כלל שחורה, המצויה בארץ באזור הבקע הסורי-אפריקני ונחצבת ברמת בגולן, באצבע הגליל ובחוף הדרומי של הכנרת.
צפחה – אבן בעלת קשיחות בינונית בעלת גוונים כההים, נפוצה באזור אילת (נחל שלמה)
סלָאיֶיבּ – האבן הירושלמית המקורית.
אבן דולומיטית קשה בצבע אדום או צהוב, ממנה בנויים מרבית המבנים בעיר העתיקה ובסביבותיה.
מקור השם הוא גבעה שעליה בנויה כיום שכונת גילה ושבה הייתה מחצבה מפורסמת.
לעיתים מכונה אבן מסוג "סלאייב" גם בשם "מיזי יהודי".
מצפה – אבן גיר צהובה או אפורה שנחצבת בנגב באזור מצפה רמון.
רותם – חלוקי נחל שחורים ונקבוביים שמקורם באזור מכתש רמון.
שיוך – אבן גיר לבנה ונוחה לסיתות המצויה בעיקר באזור מזרח גוש עציון, מכונה גם אינג'יזה.
אבן חאמי – אבן גיר רכה, בדרך כלל תוצר של עבודות חציבה בצפון הארץ ובשומרון.
האבן מסופקת בצורת גושים בגודל ראש ומשמשת בעיקר לבניית גדרות וקירות תומכים.
כורכר – אבן חול צהובה שמוצאה מאזור מישור החוף, ממנה בנויים מבנים רבים בעיר העתיקה ביפו.
כיום נחצבת בעיקר בסביבת הכפר ג'סר א-זרקא.
נקב – אבן גיר קשה בצבע צהוב אפור הנחצבת באזור בין דאהרייה לבאר שבע.
סוגים נפוצים של אבן לבנייה המיובאים לישראל
שחם (גרניט) – אבן קשה וצפופה שמוצאה מסלעי יסוד בעלי הרכב מינרלי מגוון ולפיכך מוצעת במספר רב של צבעים ודוגמאות.
עיקר השימוש בה היה במשטחי עבודה במטבחים, אך כיום משתמשים בה גם לריצוף ולחיפוי מבנים.
שיש מארמרה – סוג של שיש לבן ונוצץ שמקורו בטורקיה ומשמש בעיקר לריצוף.
טרוורטין – אבן המכילה בעיקר מינרל מסוג פחמת הסידן, מקורה בסלעי משקע הנמצאים בסביבה רוויית מים הממסים את האבן ויוצרים בה חורים מפותלים ומכורסמים המעניקים לה מראה מתולע.
וורדֶה – אבן ירוקה שמוצאה מסין או הודו.
פורטואורו – שיש שחור בעל גידים זהובים הנכרה במקור באיטליה, אך ניתן למצוא מסלעים דומים לו בפקיסטן.
קוורציט – אבן שקופה וקשה מאוד העשויה מתחמוצת הצורן, אבן זו משמשת כחומר גלם עיקרי לשיש מלאכותי מסוג אבן קיסר.
גברו – אבן מגמתית שחורה, פריכה וכבדה המשמשת בעיקר לריצוף כבישים ומדרכות.
כיום מיובאת לארץ בכמויות גדולות לצורך ריצוף פרויקטים תחבורתיים כמו ריצוף רחוב יפו בירושלים כחלק מפרויקט הרכבת הקלה.
קרֶמָה – שיש רך בגוונים חומים בהירים, מיובא מטורקיה ומשמש לריצוף.
מאפיין זה נותן אינדיקציה לגבי צבע האבן, כלומר צהוב, לבן, אפור, אדום וכן הלאה.
בדרך כלל משתמשים באפיון הצבע יחד עם האפיון הגאוגרפי, לדוגמה: מצפה צהוב או סלייב אדום.
יש מקרים בהם אבן לבנייה מוגדרת על פי מוצאה הגאולוגי מינרלוגי כדוגמת שיש, אבן חול או בזלת.
גם במקרה הזה תיתכן הגדרה המשלבת מספר סוגים של אפיונים כמו "שיש חברון" או "שיש איטלקי לבן".
בעקבות התפתחות תעשיית האבן הסינית החלה מגמה של הגדרת סוגי אבן לפי מספר קטלוגי, במיוחד בנוגע לאבנים מסוג שחם (גרניט) הנכרות בסין במגוון של צבעים ודוגמאות.
לדוגמה, שחם סיני מספר GWT02, היא אבן בצבע בהיר מכוסה בנקודות קטנות אפורות ושחורות ואילו G562 הוא מספרה הקטלוגי של אבן שחם סינית בעלת כתמים גדולים אפורים בהירים ואדומים ומעט נקודות בהירות זעירות.
התקנים מבדילים בין שני סוגי אבן עיקריים, אבן גוויל ואבן גזית.
אבן גוויל – אבן במצבה הטבעי, כפי שהיא מצויה בשטחים הפתוחים או בשדות, או שהיא נוצרת כפסולת מעבודות חציבה ואין לה צורה וגודל מוגדרים.
אבן גזית – אבן מנוסרת ומסותתת, המונח אבן גזית מיוחד לאבנים מלבניות בעלות פאות צדדיות הניצבות זו לזו.
ישנם מספר שיטות לעיבוד אבן טבעית לבנייה.
שיטות העיבוד מקנות לאבן את תצורתה הסופית והן משפיעות על השימוש האפשרי בה ובמידה מסוימת גם על תכונותיה המכניות.
בין שיטות העיבוד ניתן למנות שיקוף, התזת חול, הברשה, ניסור, סיתות, ליטוש, ביקוע ושימוש במכונת טרומל.
שיקוף הוא שיטת עיבוד פשוטה ומהירה, ועניינו שבירת קצוות בולטים באבן לקט כדי לשלב אותה בלי הפרעה בתוך ציפוי האבן של הקיר.
ניתן לשוות לאבן מרקם מחוספס וגרגרי על ידי התזת חול על האבן באמצעות מדחס אוויר, באותו אופן שבו מנקים חלודה לפני גלוון.
מכונת טרומל היא דוד מתכת שמרטט בתדירות גבוהה.
אל הדוד מכניסים אריחי אבן מנוסרים ומדיה קרמית (שברי קרמיקה בגדלים וצורות שונות) ובזמן הסיבוב, אריחי האבן מתנגשים זה בזה ובשבבי הקרמיקה ומקבלים מראה שחוק ומיוחד שנחשב לסגנון עתיק ושמאופיין בעיקר בקצוות שבורים ומיושנים.
שבירת גושי אבן, או לוחות אבן מנוסרים באמצעות גיליוטינה.
חלקי האבן המתקבלים לאחר הביקוע הם בעלי שוליים משונים וצורה לא אחידה.
אבן מבוקעת משמשת בעיקר לריצוף וטכניקת הביקוע משמשת גם לעיבוד אבנים מלאכותיות כמו אבן משתלבת מסוג "פורטו" תוצרת קבוצת אקרשטיין, או אבן משתלבת מסוג "פקיעין" תוצרת חברת נתיבי נוי.
בסוג העיבוד הזה, מעבירים על פני לוחות אבן מברשות פלדה הסובבות במהירות גבוהה מה שמקנה ללוחות האבן גמר מחוספס וגרגירי.
בשיטה זו מנסרים גושי אבן, בדרך כלל לאריחים בצורת מלבן.
האבן המנוסרת, בדרך כלל לא עוברת עיבוד נוסף ומכונה בשם אבן נסורה.
קילוף פני האבן באמצעות אזמלים שונים או פטישים מיוחדים ליצירת פני אבן מחורצים או נקודים.
הסיתות הוא סוג הגימור המסורתי של אבן והוא המקובל ביותר בחיפוי אבן בישראל.
השימוש באבן טבעית לחיפוי ולריצוף נחשב ידידותי לסביבה, כיוון שייצור האבן חסכוני בהרבה מאשר ייצור חומרי בנייה מודרניים כמו בטון, פלדה, חמרן וקרמיקה.
האבן היא חומר טבעי המיושם בתעשיית הבנייה ללא שינוי מהותי של התכונות המקוריות שלה.
כדי להתאים את האבן לשימושים בפרויקטים מודרניים, מציעים התקנים בדיקות שונות, על מנת לאפיין את התכונות הפיזיקליות של האבן הטבעית ולהתאים אותה לשימושי הבנייה השונים.
בין הבדיקות העיקריות נכללות בדיקת חוזק המתיחה, חוזק הלחיצה, הנקבוביות והמשקל הסגולי.
בדיקות ספקטרוגרפיות הן מיון קפדני ומפורט של אבן באמצעות בחינת דגימת אבן במיקרוסקופ אלקטרוני.
בדיקות אלו נדרשות כאשר ישנו צורך לאפיין את האבן בצורה מדויקת יותר מאשר על פי תכונות פיזיקליות, למשל כאשר נדרשת עמידות לתנאים סביבה קשים.
אבן משתלבת הוא כינוי רווח למרצפות בטון המיוצרות באופן תעשייתי במגוון רב של צבעים, גדלים וצורות.
האבנים המשתלבות משמשות לריצוף כבישים, מדרכות, שבילים, חצרות, גנים וכיכרות.
האבנים המשתלבות מיוצרות בדרך כלל מבטון יבש הנכבש באמצעות מכבש מכני בתוך תבנית, תוך כדי הפעלת ריטוט אינטנסיבי.
השכבה התחתונה מכילה אגרגטים גסים פשוטים וצמנט רגיל, בעוד השכבה העליונה היא שיכבה דקה המכילה אגרגטים עמידים בשחיקה (בארץ צור או בזלת), פיגמנטים ולעיתים צמנט לבן על-מנת לקבל את האפקט האסתטי.
מיד לאחר היציקה, האבנים יוצאות מהתבנית ועוברות על סרט נע לאשפרה.
שיטה זו מאפשרת ייצור מהיר של כמויות גדולות של אבנים משתלבות בעלות ממדים אחידים.
ישנם סוגים של אבנים משתלבות המיוצרים על ידי ביקוע באמצעות גיליוטינה של טבלות בטון לא מזוין.
אבנים המיוצרות בשיטה הזו מכונות אבן מבוקעת, צורתן מיוחדת ומחירן גבוה יחסית לאבנים משתלבות רגילות.
ריצוף אבנים משתלבות נעשה בדרך כלל על גבי שכבת חול מהודקת.
לאחר הנחת האבנים על גבי החול כאשר הן צמודות זו לזו, מפזרים שכבת חול מעל האבנים ומהדקים במכבש ידני.
תהליך זה גורם לחול המפוזר מעל האבן להיכנס אל המישקים שבין האבנים ובכך למנוע תזוזות של האבנים לאחר גמר הריצוף.
במקרים מיוחדים (על גגות או כשמדובר באבנים במידות גדולות מאוד או קטנות מאוד) מומלץ לבצע את הריצוף על מצע טיט במקום על מצע חול מהודק.
אבן סקוּן אבן הגורל (Stone of Destiny) או אבן ההכתרה (Coronation Stone) היא אבן חול אדומה שאורכה 66 ס"מ, רוחבה 41 ס"מ וגובה 21 ס"מ.
בחלקה העליון של האבן נראים סימני חציבה, ובכל אחד משני צדדיה טבעת ברזל שנועדה לאפשר נשיאתה.
האבן הוחזקה בעבר במנזר סקון בפרת' וקינרוס שבסקוטלנד ונעשה בה שימוש כאבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד.
בשנת 1296 הועברה האבן לארמון וסטמינסטר לשימוש כאבן ההכתרה של מלכי אנגליה והממלכה המאוחדת, בשנת 1996 הוחזרה האבן לסקוטלנד וכעת היא מוצגת בטירת אדינבורו כאשר העתק שלה שוכן במקומה המקורי סמוך למנזר סקון.
על פי המסורת הקדומה אבן זו היא האבן שעליה נח ראשו של יעקב אבינו עת חלם על סולם יעקב.
מסורת אחרת מציינת שאבן זו הייתה אבן ההכתרה של ממלכת דאל ריאטה ממלכה באזור מערב סקוטלנד וצפון אירלנד בה חיו הגיילים .
מסורת אחרת מציינת כי האבן הייתה המזבח הנייד של קולומבה הקדוש.
האבן שימשה כאבן הכתרה מאז הכתרתו של קנת מק'אלפין (הראשון במלכי סקוטלנד) בשנת 847. טקס ההכתרה נערך בסקון בו נשמרה האבן.
ישנה מסורת לפיה לאות תודה על התמיכה האירית בקרב באנוקברן בשנת 1314 העניק רוברט דה ברוס חלק מהאבן לקורמק מקארתי, מלך מנסטר - אבן זו נקראת כיום אבן בלארני.
בשנת 1296 נתפסה האבן על ידי אדוארד הראשון כשלל מלחמה, ונלקחה למנזר וסטמינסטר שם היא הוכנסה לבסיסו של כיסא עץ המכונה כיסא אדוארד הקדוש, עליו הוכתרו כל מלכי אנגליה, בריטניה הגדולה והממלכה המאוחדת למעט מרי השנייה.
אדוארד עשה פעולה זו כדי להראות באופן סמלי שמלכי אנגליה שולטים אף בסקוטלנד משהם מוכתרים על אבן ההכתרה של סקוטלנד.
ישנה תאוריה המכונה תאוריית אבן וסטמינסטר לפיה האבן שנלקחה על ידי אדוארד הקדוש אינה אבן ההכתרה.
בשיחות השלום בין ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה שערך אדוארד השלישי הציע אדוארד להשיב את האבן, אולם לבסוף השבת האבן לא הייתה חלק מהסכם נורת'האמפטון, והאבן נשארה באנגליה.
כאשר הומלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד ככמלך אנגליה בשם "ג'יימס הראשון", שבו למעשה מלכי סקוטלנד להיות מומלכים על האבן, ובעקבות חוק האיחוד 1707 אוחדו שתי הממלכות לממלכה אחת שנקראה ממלכת בריטניה הגדולה.
ביום חג המולד, ב-25 בדצמבר 1950, איאן המילטון, גאווין ורנון, קיי מת'סון ואלן סטיוארט, קבוצה של תלמידי אוניברסיטה סקוטיים נכנסו למנזר וסטמינסטר וגנבו את האבן במטרה להשיבה לסקוטלנד.
במהלך גנבת האבן נשברה האבן לשתים.
הסטודנטים החביאו את החלק הגדול בקנט למספר שבועות ואז נסעו עמו לסקוטלנד, חלקה השני של האבן הובא לסקוטלנד מספר שבועות מאוחר יותר.
האבן הועברה לידיו של פוליטיקאי סקוטי מגלאזגו שהעביר אותה לסתת האבן רוברט גריי על מנת שיתקנה.
ממשלת הממלכה המאוחדת הורתה על חיפוש אחר האבן, מחסומים הוצבו לאורך הדרכים בין אנגליה וסקוטלנד, אך האבן לא נמצאה.
הסטודנטים הניחו את האבן על המזבח של מנזר ארברות' ב-11 באפריל 1951 (כנראה מתוך הנחה שהכנסייה של סקוטלנד לא תשיב את האבן לאנגליה), אולם עם גילוי האבן, היא הושבה למנזר וסטמינסטר.
בשנת 1996 החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת שהאבן תושאל לשמירה בסקוטלנד ולא בארמון וסטמינסטר, ותושב לארמון לצורך טקסי ההכתרה.
ב-3 ביולי 1996 הושבה האבן לסקוטלנד וב-15 בנובמבר באותה שנה נערך טקס העברת האבן בגבול בין אנגליה וסקוטלנד בנוכחות נציגי משרד הפנים של הממלכה המאוחדת ומשרד סקוטלנד, והאבן הועברה לטירת אדינבורו שם היא מוצגת כיום.
אבו מוחמד עבד אל-מג'יד אבן עבדון אל-פהרי (בן עבדון איש אבורה, בערבית: إبن عبدون; בערך 1050, אבורה – 1134 או 1135 אבורה), המכונה "אל יאבורי" וקרוי לפעמים גם "אל-ביירי" או "אל-אנדלוסי" (ابن عبدون الاندلسي), היה משורר, איש חצר וכותב זכרונות ערבי יליד מערב אנדלוסיה, בפורטוגל של היום.
אבן עבדון אל-יאבורי היה מנציגיה הבולטים של השירה הערבית האנדלוסית.
נולד בעיר הפורטוגזית אבורה, אז "יאבורה", בעת תקופת השלטון המורי.
בהיותו נער שנון ובעל כישרון כתיבה יוצא דופן, משך את תשומת לבו של מושל אבורה, אל-מוזפר, מהשושלת האפטאסית והתיידד עם בנו של המושל, עומר.
אל-יאבורי למד מגדולי המדקדקים של האזור, אל-עלם ואבו בכר עאסים אבן איוב מבדחוז.
מסופר עליו, שידע בעל פה יצירות ספרותיות שלמות, למשל את ספר השירים של אבו אל-פרג' אל-אספהאני, "כיתאב אל-אע'אני".
אחרי לימודים באבורה נסע למרכזים החשובים של אנדלוס, סביליה (אישביליה) וקורדובה (קורטובה).
חי כשנתיים בחצרו של אל-מועתמד בסביליה.
מאוחר יותר, בשנת 1080, חזר לחצר ידידו מילדות, עומר אל-מותווכל, שירש בשנת 1067 את אביו על כס השלטון באבורה, וכמו אביו העריך את אנשי הרוח והמלומדים.
לאחר שעומר אל-מותווכל הצליח להפוך לאמיר של ממלכת טאיפה של בדאחוז (בערבית "בטאליוס"), התלווה אליו אבן עבדון כמזכירו האישי (כאתב) ולימים התמנה לווזיר של האמירות.
בשנת 1092 נפלה מדינת בדאחוז לידי הברברים האלמורבידים (אל-מוראביטון) הקנאים שהגיעו מצפון אפריקה.
האמיר עומר אל-מותווכל הוצא להורג לאחר שילדיו נרצחו לנגד עיניו.
אבן עבדון נאלץ לעבור לצד המנצח כמזכיר בשירות הגנרל סיר אבו בכר, ראש הצבא של השליט החדש, יוסף אבן טאשפין, ולאחר מכן כמזכיר לבנו של יוסף, עלי בן יוסף .
אל-יאבורי נפטר בשנת 1134 או 1135 בעת ביקור בעיר מולדתו, אבורה.
אבן עבדון כתב בין השאר שירי אהבה.
הוא התפרסם במיוחד הודות לקינה "אל-בסאמי" ב-75 פסוקים, שבה ביכה את גורלם המר של בני אפטאס, ידידו עומר אל-מותווכל ובניו.
המלומד אל-בדרון מסילבס כתב במאה ה-12 פירוש היסטורי לאלגיה זו של אבן עבדון, המוכרת גם בשם "אל-עבדונייה".
בתקופה האחרונה לחייו חדל אבן עבדון לכתוב שירה וכתב במיוחד זכרונות ואיגרות (ריסאלה, ברבים - רסָאאֵל).
(מריה חוזה רבויו אבאלוס - אבן עבדון מאבורה, סופר ומשורר בממלכה האפטאסית בבדאחוז (ב"שנתון למחקרים פילולוגיים, 1997 כרך 20)
אבן עבדון מאבורה, משורר, מלומד ומדינאי, והמשבר הרוחני במאה ה-11 באל אנדלוס (ספרדית) ב"בדאחוז ב" - "מחקרים חדשים על ממלכת הטאיפה של בדאחוז".
(אדלברטו אלבש - לבי הוא ערבי, הוצאה לאור אסיריו & אלבים, ליסבון, 1998 - כולל תרגומים משירי אבן עבדון לשפה הפורטוגזית)
אבן בדרון - פירוש היסטורי לפואמה של אבן עבדון - עריכה ומבוא על ידי ר.פ.א.
דוזי - הוצאה לאור לוכטמנס, ליידן, 1846 (בצרפתית)
אבן כמאל (בטורקית: ibn-i Kemâl, בפרסית: Kemal Paşa-zade, מילולית בנו של קמאל פאשה, 1468, אדירנה או טוקט, האימפריה העות'מאנית - 16 באפריל 1534, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית), היה היסטוריון חצר באימפריה העות'מאנית, בתקופתם של שלושה סולטאנים: באיזיט השני, סלים הראשון וסולימאן הראשון.
כן כיהן כשייח' אל-אסלאם והמופתי באימפריה העות'מאנית.
אבן כמאל נחשב לאחד ההיסטוריונים העות'מאנים החשובים ביותר של המאות ה-15 וה-16. אבן כמאל נולד בעיר טוקט אשר בנפת טוקט, שבאנטוליה בשם אהמט שמסאדין (בטורקית: Ahmet Şemseddin) ומאוחר יותר זכה לכינוי "אבן כמאל".
בנוסף להיותו היסטוריון, כיהן כקאדי, בעיר אדירנה וסביבתה וכן כיהן כפקיד ממשל.
הוא כתב בטורקית, בערבית ובפרסית.
ב-1484, כאשר חזר ביאזיט השני מהמערכה בנסיכות מולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים, שהיו עד אז מסורות שבעל פה לגבי האבות המייסדים של הממלכה.
רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו, עת בה ניסה ביאזיט למצוא את המינון המתאים לפיוס בממלכה, לאחר שנות שלטונו הריכוזי והקשוח של אביו.
מעשים אלה וכתבים רבים אודות חיי האבות הקדושים כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי תולדות כיבושיהם ולא מפי מקורות זרים.
הכתבים מצאו קהל קוראים אוהד בעידן של התעוררות אידאולוגית, שאפיינה את הממלכה העות'מאנית בסוף המאה ה-15, עת היסטוריוני החצר עסקו בהאדרת האבות המייסדים כלוחמי קודש (ראזים), אף שכלל לא היו כאלה.
אבן כמאל, אשר מסוף המאה ה-15 כיהן כהיסטוריון חצר, מילא תפקיד חשוב באיסוף המסורות והסיפורים השונים, לכלל היסטוריה מתועדת וכתב כ-300 פרקי היסטוריה שונים.
ב-1505 השלים כתיבת היסטוריוגרפיה מקיפה בת 10 פרקים, על תקופת שלטונו של באיזיט השני.
ב-1516 הוא נלווה למסעו של הסולטאן סלים הראשון נגד הממלוכים ותיעד את הקרבות והניצחון מהשטח.
אבן כמאל היה מקובל מאוד בקרב חוגים נרחבים בחצר הסולטאנים השונים.
עד מותו נחשב להיסטוריון (מתעד), המועדף על סולימאן הראשון, אשר רחש לו כבוד מיוחד ואף מינה אותו כ"שייח' אל-אסלאם".
לפי רש"י מקור לכלל זה הוא בפסוק בפרשת טומאת זב:
לעומת זאת התוספות מביא מקור אחר לכלל, כמובא בתורת כהנים
התוספות מערערים על דבריו של רש"י, הן מכיוון שבספרא מובא פסוק אחר למקור טומאת אבן מסמא, והן מכיוון שלפי רש"י מדוע קובע התורת כוהנים שכלים שאינם ראויים למשכב ומושב אינם נטמאים בטומאת אבן מסמא, כמובא בתורת כהנים.
התוספות מביאים ראיה כי זה הוא המקור האמיתי של טומאת אבן מסמא, מכיוון שמפירושה של המילה מסמא לפי הרשב"ם, שמפרש שמשמעותה של המילה אבן מסמא הוא אבן גדולה וכבדה המושמת על הכלים, כלומר שעל ידי כובד האבן אין ניכר כלל הכובד המועט שנוסף על ידי משקל גופו של הזב.
דם נידה, וזב וזבה או נידה שמתו
למרות שנידה שיושבת מעל אבן מטמאת את כל מה שמתחתיה, למדו חז"ל מפסוק כי דם נידה, שדינו לעניין טומאה וטהרה שווה לנידה, שהוא מטמא לח ויבש, אינו מטמא בטומאת משכב ומושב, ואינו מטמא באבן מסמא, כלומר - גם בטומאת משא אינו מטמא באופן של אבן מסמא.
אבן מסמא בטומאת עבודה זרה
במשנה אחרת, מופיעה מחלוקת בין חכמים לרבי עקיבא האם קיימת טומאת אבן מסמא בטומאת עבודה זרה:
אבן נסורה או אבן מנוסרת היא אבן שעברה ניסור ומשמשת לחיפוי מבנים.
בתהליך סיתות האבן לבנייה בתקופה המודרנית, לאחר החציבה, נוהגים לנסר את גוש האבן ללוחות דקים שאותם ניתן לעבד עיבוד נוסף.
הלוחות האלו נקראים אבן נסורה וניתן לחפות בהם מבנים גם במצבם הזה.
האבן הנסורה בדרך כלל מגיעה בצורת אריחים מלבניים.
ירושלים התאפיינה לאורך השנים בבנייה באבן.
בתחילת המאה העשרים השתכללו טכנולוגיות הבנייה ולקראת שנות ה-30 של המאה כבר נבנו רוב בתי ירושלים מבטון מזוין מצופה באבן, ובהדרגה הפכה הבנייה באבן רק לצורך חיפוי הקירות החיצוניים.
ככל שעברו השנים, הקשתה התקנה לגבי הבנייה באבן על הבונים.
בראשית שנות ה-60 קבלני בניין עברו לבנות חיפוי מבנים באבן נסורה, משום שמחירה נמוך יותר וכך ניתן היה לענות על צורכי ירושלים המתפתחת ולבנות בעיר מבנים רבים בזמן מועט.
סיבה אחרת להעדפת האבן הנסורה על פני האבן הירושלמית נוצרה בשל הבנייה לגובה.
ברחבי העולם נהוג לבנות מבנים רבי קומות וגורדי שחקים מחומרים מודרניים כמו זכוכית ופלדה המעניקים למסתכל על הבניינים הענקיים תחושת קלילות.
בירושלים היו חייבים המתכננים לבנות באבן, אך חיפוי באבן כבדה אינו ישים במבנים גבוהים.
האבן הנסורה גם עזרה לשוות למגדלים צורה מודרנית וקלה לעומת תחושת הכובד האופיינית לבתים מאבן ירושלמית.
בשנות ה-80 החלו להתגלות ליקויי בנייה במבנים רבים שחופו באבן נסורה בירושלים, בעיקר נפילה של אבני חיפוי.
הבעיה העיקרית הייתה ששלד הבניין עשוי בטון מזוין, התופח ומתכווץ, כתוצאה משינויי טמפרטורה, אך האבנים הודבקו לרוב למבנה עם טיט רך המתכווץ ומתרחב במהירות שונה.
יציקת שכבת הטיט הייתה גם לא מקצועית במבנים רבים.
הטיט לא נאחז בכל שטח הפנים של האבן ונוצרים כיסי אוויר, המתמלאים במי גשמים המפוררים את הטיט.
בתוך שנים ספורות מרגע סיום הבנייה מתחילים להתעקם קצות הלוחות, הם נסדקים ונופלים.
לכן דרשה עיריית ירושלים שלוחות החיפוי בכל המבנים הגבוהים יחזקו בברגים לתוך המבנה.
בעיה נוספת שהתגלה הייתה שהאבן הנסורה התלכלכה במהירות גבוהה יותר מאבן לא נסורה.
שיטות בנייה מודרניות הקטינו את הסיכון של ליקויי הבנייה הגורם לנפילת אבני החיפוי.
בשיטת ברנוביץ אבני החיפוי הן חלק מיציקת הבטון של הקיר החיצוני.
בשיטה הרטובה המודרנית מצמידים רשת פלדה אל קיר בטון באמצעות ברגים ואל הרשת מחברים לוחות אבן באמצעות חוטי ברזל או עוגנים מפלדת אל-חלד.
ובשיטת "הקיר הכפול", החיפוי מוכן מראש ומעוגן למבנה.
דוגמאות למבנים בירושלים בהם נעשה שימוש באבן נסורה
סעד בן מנצור אבן כמונה ; היה פילוסוף יהודי חשוב בן המאה ה-13 שחי בבגדאד, שעסק גם ברפואה (אופתלמולוגיה), במדעים ובכתיבה משווה על שלוש הדתות המונותאיסטיות.
ספרו "עיון מחדש בדיונים הנוגעים לשלוש הדתות" עורר סערה, ובעקבות פרסומו פרצו מהומות אנטי-יהודיות בבגדאד בסוף המאה ה-13.
באופן יוצא דופן ביחס למלומדים יהודים אחרים בני התקופה, כמעט כל כתביו הידועים נכתבו בערבית ספרותית (ולא בעברית או ערבית יהודית).
עקב כך הייתה לו השפעה גדולה על השיח הפילוסופי האסלאמי בזמנו ואף עשרות שנים לאחר פטירתו, ולעומת זאת השפעה מזערית על הפילוסופיה היהודית.
פרטים מעטים ידועים על חייו של אבן כמונה.
הוא נולד כנראה בראשית המאה ה-13 למשפחה יהודית בבגדאד.
מקובל להניח שחי את חייו בבגדאד, אף על פי שחוקרים מסוימים העלו את ההשערה ששהה בחלב למשך תקופה מסוימת בצעירותו.
בבגדאד הוא התכתב ועמד על קשר עם אינטלקטואלים מוסלמים בני זמנו, בהם המלומד הפרסי החשוב נסיר א-דין א-טוסי.
בתקופת חייו התרחשה נפילת בגדאד והריסתה על ידי המונגולים בשנת 1258. לא ידוע האם היה בבגדאד באותה עת או במיקום אחר, וחזר אליה רק לאחר מכן.
המונגולים מהר מאוד חידשו את הפעילות התרבותית בבגדאד והיו פטרונים למלומדים ואינטלקטואלים מקומיים, בהם אבן כמונה.
הכובשים המונגולים האמינו בתקופה זו בדתות כגון שמאניזם, ועל אף שרוב האוכלוסייה הייתה מוסלמית, הממשל לא הודרך עוד על פי עקרונות האסלאם כפי שהיה בתקופת בית עבאס.
על רקע זה אבן כמונה הרגיש כנראה שהוא בעל חופש יצירה רב יותר וביקר גם את האסלאם כפי שהוא ראה לנכון, מבלי לנקוט בצנזור עצמי רב.
על פי כתביו של אבן כמונה ניתן להבחין שהיה בקיא הן בכתבי הקודש היהודים והן באסלאמיים והנוצריים.
הוא התמצא בשיח הפילוסופי של תקופתו וכן בפילוסופיה יוונית עתיקה.
בכתביו הוא מותח ביקורת על הנצרות ובעיקר על האסלאם, אך לצד זאת רוחש הערכה מסוימת לישו ומוחמד.
כתביו מבטאים את הרגשת המחויבות שלו להגנה על היהדות, ומחיבורו המשווה בין היהדות הרבנית ליהדות הקראית עולה שהוא השתייך ליהדות הרבנית.
אבן כמונה הוא דוגמה יוצאת דופן של מלומד יהודי בן ימי הביניים שכתב כמעט את כל חיבוריו בערבית ספרותית (ולא בערבית יהודית או עברית).
החיבורים היו מיועדים מראש לקהל הכללי של קוראי הערבית, ולכן הייתה התקבלותו של המחבר בקרב מלומדי התקופה מיידית ורחבת היקף.
אבן כמונה היה בראש וראשונה פילוסוף, ורוב יצירותיו מוקדשות לסוגיות פילוסופיות ולספרות פרשנית פילוסופית בסוגיות שעניינו את המלומדים בני תקופתו.
במידה רבה הוא פעל כחלק מממשיכי מסורתו של הפילוסוף הנודע בן המאה ה-11 אבן סינא, על אף שבמקרים מסוימים הוא גם חלק עליו.
אחד מחיבוריו החשובים ביותר של אבן כמונה הוא פרשנותו לחיבור הפילוסופי "כתאב א-תלוויחאת" (كتاب التلويحات) של המלומד המוסלמי-צופי שהאב א-דין א-סהרורדי.
חיבור חשוב נוסף שלו הוא ספרו "אל-ג'דיד פי אל-חֶכּמה" (الجديد في الحكمة - "החכמה החדשה") שמתאר את המדעים והפילוסופיה של זמנו.
בנוסף כתב אבן כמונה חיבור על ההבדלים בין היהדות הרבנית והיהדות הקראית, פרשנות לחיבור על מיסטיקה של אבן סינא, וכתבים פילוסופים רבים נוספים.
התעניינות מיוחדת הוא העניק למהות נפש האדם, וסוגיה זאת זוכה להתייחסות רבה בכתביו.
אחת מטענותיו המרכזיות היא שבעוד האדם הוא זמני, הנפש היא נצחית.
הוא התייחס לטענה זאת ברבות מאמריו וניסה להוכיח אותה בכלים לוגים ופילוסופים.
חיבורו הידוע ביותר שזכה לתהודה רבה בימיו ולאחר מכן, וגרם למהומות אנטי-יהודיות בבגדאד, הוא ספרו "עיון מחדש בדיונים הנוגעים לשלוש הדתות".
הספר כלל דיון ביקורתי בשלוש הדתות - היהדות, הנצרות והאסלאם - לפי סדר הופעתן על בימת ההיסטוריה.
חוקרים בימינו מציינים שבעת הצגת היהדות אבן כמונה הסתמך רבות על ספר הכוזרי, על אף שלא ציין זאת במפורש.
ספרו של אבן כמונה מתחיל עם הצגת תאוריה אחידה על נבואה בכל הדתות, וממשיך בסקירת הטענות של כל דת.
כוונתו לא הייתה לכתוב ספר פולמוסי אלא לנתח באופן מלומד וקר את הדתות תוך יצירת תאוריה אנליטית אחידה, ומבחינה זאת ספרו בעל ייחודיות רבה בימי הביניים.
החוקר ליאון נימוי הגדיר את אבן כמונה כ"ברוך שפינוזה של המאה ה-13".
עם זאת, בספרו הוא מתייחס ליהדות באופן אוהד ומציג אותה תוך חיבור בין כתביהם של יהודה הלוי והרמב"ם.
לעיתים הוא מבקר גם את היהדות אך ממעט בכך.
לעומת זאת הוא נקט בגישה יותר ביקורתית לגבי הנצרות ואף יותר לגבי האסלאם.
ביחס לאסלאם טען שבמקרים מסוימים השריעה אינה תואמת את המוסר, ולכן ניתן להסיק שאיננה חוק אלוהי.
ביחס למוחמד הוא טען שאין בהטפותיו כל חידוש מעבר למה שהיה ידוע לפניו, וטען שאין מדובר בדמות "מושלמת" כפי שטוענים מאמיניו.
בנוסף הוא העלה את הטענה שמניעיהם של מצטרפים חדשים לדת האסלאם הם לעיתים רחוקות שכנוע אמיתי בעקרונות האסלאם, ולרוב מתאסלמים הצטרפו לאסלאם בעקבות לחץ חברתי או הפריווילגיות החברתיות שיכלו להשיג בזכות זה.
בכרוניקה מוסלמית מהתקופה מסופר שזמן-מה לאחר פרסום הספר, פרצו פרעות אנטי יהודיות בעיר בגדאד עקב הכעס שהתעורר בקרב האוכלוסייה המוסלמית של העיר.
עקב המהומות הוברח אבן כמונה מבגדאד לעיר שכנה בשם חִלה.
הוא נשפט שלא בנוכחותו למוות על ידי הרשויות בבגדאד.
חוקרים מסוימים העלו את ההשערה שייתכן שהממשל (המונגולי) בבגדאד בעצמו עזר לאבן כמונה להימלט, אך העמיד אותו לדין שלא בנוכחותו כדי לרצות את ההמון.
אבן כמונה נפטר מעט מאוחר יותר בחִלה בשנת 1284.
ידוע על לפחות שלושה חיבורים מוסלמים וחיבור נוצרי אחד שנכתבו כנגד ספרו של אבן כמונה על שלוש הדתות.
מתוך שלושת החיבורים המוסלמים רק אחד שרד.
גם החיבור המוסלמי וגם החיבור הנוצרי תוקפים את טענות אבן כמונה עם אפולוגטיקה על דתם, אך עם זאת מכבדים את אבן כמונה ומחמיאים לכישוריו האינטלקטואלים.
שניהם גם מעלים מחדש את טיעוניו של המומר היהודי סמואל אלמוגרבי בן המאה ה-12 כנגד היהדות, שהעלה בספרו אפחאם אל-יהוד.
רוב ספריו של אבן כמונה שנשמרו ראו אור בשפה המקורית שלהם בלבד.
אף על פי שחוקרים אירופאים הביעו עניין רב בו ובכתביו כבר מהמאה ה-19, רק מעטים מכתביו הרבים תורגמו לאנגלית, עברית או שפות אחרות.
בשנת 1967 החוקר משה פרלמן תרגם לאנגלית והוציא לאור את ספרו של אבן כמונה ""עיון מחדש בדיונים הנוגעים לשלוש הדתות"".
חיבור ארוך בן שבעה כרכים, כל אחד מהם בן שבעה פרקים, על המדעים והפילוסופיה בזמנו של אבן כמונה.
מסה פילוסופית על לוגיקה, מדעים והנפש.
ספר בן 20 פרקים על סוגיות פילוסופיות שונות.
פרשנות לספר "אל-אשאראת וא-תנביהאת" (الاشارات والتنبيهات) לאבן סינא על המיסטיקה.
شرح التلويحات - "הסבר של א-תלוויחאת" (1268).
פרשנות על ספר הפילוסופיה "כתאב א-תלוויחאת" לשהאב א-דין סהרורדי.
תגובה לדבריו של המלומד המוסלמי נג'ם אלדין אלכאתבי על "כתאב אל-מעלים" לפח'ר א-דין א-ראזי.
"עיון מחדש בדיונים הנוגעים לשלוש הדתות".
חיבור שפרקיו הראשונים עוסקים בנבואה באופן כללי, ולאחר מכן ביהדות, נצרות ואסלאם.
הספר תורגם לאנגלית ב-1971 בידי המזרחן משה פרלמן.
חיבור על ההבדלים בין היהדות הרבנית והיהדות הקראית.
פרויקט אבן משתלבת הוא מכשול הנדסי שנבנה על ידי צה"ל לאורך גבול ישראל–לבנון, ושינוי תוואי השטח במטרה להקשות על חזבאללה לפלוש לשטח ישראל כאשר תפרוץ מלחמה בין ישראל לארגון.
מכשול ההפרדה כולל גדרות, חומת בטון מודולרית שגובהה נע בין 7 ל-9 מטרים, סוללות עפר, מגדלי פילבוקס ממוגנים, עשרות מצלמות ואמצעים טכנולוגיים נוספים לאיסוף מודיעין.
המכשול החדש נבנה בדומה למכשול החדש שהקימה ישראל בשנים האחרונות סמוך לעזה.
באפריל 2020 הושלמו בנייה של כ-15 ק"מ של חומה (התקציב שאישרה עד כה המדינה הספיק לאורך זה בלבד), זאת מתוך כ-130 הקילומטרים של גבול.
מנהלת גדר ההפרדה טוענת כי חסר 1.7 מיליארד שקל חדש להשלמת הפרויקט כולו לאורך כל הגדר כולה.
לחומה הנבנית יש חלק תת-קרקעי, שמעליו 6 מטרים של חומה יצוקה ושלושה נוספים של מוטות ברזל.
מתוך 15 הק"מ של הפרויקט: כ-5.2 ק"מ הם סביב הגדר שמראש הנקרה ועד שלומי, וכ-4.6 ק"מ באזור המזרחי, הם מסביב לגדר שבסמוך למטולה ומשגב עם.
אבן יוגורט הוא מאכל מזרח תיכוני העשוי מיוגורט מיובש.
מאכל זה מיוצר בדרך כלל בירדן על ידי בדואים ונפוץ גם אצל הבדואים בישראל (בעיקר ביהודה ושומרון), במצרים וגם בסוריה.
גרסה דומה לג'מיד נמצאת באיראן ושכנותיה ונקראת קאשק.
אבן יוגורט מיוצרת מיוגורט מחלב עיזים או מחלב כבשים.
בשלב הראשון נתלה היוגורט הנוזלי בתוך בד לניקוז הנוזלים, עד להיווצרות לַבַּנֶה.
מהלַבנה מיוצרים כדורים ואלו מיובשים - באופן מסורתי בשמש - עד ל"התקשחות" הכדורים.
זמן הייבוש יכול להימשך בין כמה ימים לשבועיים.
תהליך הייבוש משמר את אבני היוגורט לאורך זמן, גם ללא אמצעי קירור.
ניתן לאכול אותן כמו שהן והן מהוות מצרך בסיסי לנוודים, אשר בדרך כלל מרככים אותן עם מעט מים.
לעיתים נהוג גם להוסיף אבני יוגורט לרטבים או למרקים, והן משמשות גם מרכיב חשוב במנסף, ובמטבח האיראני במאכל קאשק אוֹ באדמג'אן (کشک و بادمجان) שהוא מטבל חצילים.
אבו עבדאללה מוחמד בן יזיד בן מאג'ה אל-רבעי אל-קזויני , אשר נודע בתור האימאם אבן מאג'ה, היה אימאם מומחה חדית' פרסי שחי בימי הביניים.
אבן מאג'ה חיבר את אחד מששת האוספים החשובים ביותר בתחום החדית' בקרב המוסלמים הסונים.
אבן מאג'ה נולד בקזווין, בשנת 824, לאנשים משבט "אל-רביעה".
מאג'ה לא היה שמו של אביו, אלא כינויו של אביו, ולכן הוא נקרא אבן "מאג'ה", בנו של מאג'ה.
בשלב מסוים בחייו עזב את נוף ילדותו על מנת לטייל בעיראק, במכה, בלבנט ובמצרים, על מנת לרכוש ידע והשכלה.
בהמשך דרכו חזר לקזווין, שם נפטר בשנת 887.
יצירתו החשובה ביותר, "סונן אבן מאג'ה", מכילה כ-4,000 קטעי חדית'.
מחמד בן סעד אלבגדדי (בערבית محمد بن سعد البغدادي) הידוע בכינויו אבן סעד (בערבית ابن سعد) מכונה גם "כותב הואקידי" (כתיב אל-וואקידי), היה ביוגרף ערבי.
נולד בשנת 784 לספירה ונפטר בשנת 845 לספירה.
נולד בבצרה, אך התגורר רוב חייו בבגדאד, ולכן נקרא אל-בצרי (האדם שמקורו בבצרה) וגם אל-בגדאדי (האדם שמקורו בבגדד).
ככל הנראה נפטר בגיל 62 בבגדד ונקבר בבית העלמין הסורי במקום.
כתאב אלטבקאת אלכביר (בערבית كتاب الطبقات الكبير) (תרגום: ספר הכיתות הגדולות), הוא קורפוס מידע ביוגרפי על אישים אסלאמיים מפורסמים.
יצירה בעלת שמונה כרכים המכילה את קורות חייהם של מוחמד, חבריו ועוזריו, כולל אלה שנלחמו בקרב בדר, ושל הדור הבא, העוקבים, ממשיכי האסלאם.
בספרים 1 ו-2 יש ביוגרפיה (סירה) של מוחמד.
בספרים 3 ו-4 מופיעות ביוגרפיות של בני לווייתו של מוחמד.
בספרים 5, 6 ו-7 מופיעות ביוגרפיות של חוקרים אסלאמיים מאוחרים יותר.
ספר 8 מכיל ביוגרפיות של נשים אסלאמיות.
אבן עזרא (Abenezra) הוא מכתש פגיעה הממוקם באזור הדרומי-מרכזי של הירח.
המכתש נקרא על שמו של החכם היהודי הספרדי, המשורר, פרשן המקרא, האסטרונום והאסטרולוג אברהם אבן עזרא.
הוא מחובר לקצהו הדרומי-מזרחי של מכתש אצופי.
מצפון מזרח לו שוכן מכתש גבר, ומדרום מזרח נמצא סקרובוסקו הגדול יותר.
למכתש יש צורה מצולעת ניכרת, עם קטעי קיר לא אחידים.
הקירות הפנימיים מדורגים, והתחתית סלעית ומחורצת.
רכסים אלה יוצרים דפוסים חריגים ומפותלים על רצפת המכתש.
אבו מוחמד אל-מוט'פר בן נסר אבן סיאר אל-ווראק היה סופר ערבי מבגדאד.
הוא היה המחבר של ספר בישול מן המאה העשירית, "כיתאב אל-טביח" .
זהו ספר הבישול הערבי המוקדם ביותר הידוע.
הוא מכיל למעלה מ-600 מתכונים המחולקים ל-132 פרקים.
כיתאב אל-טביח הוא ספר הבישול הערבי העתיק ביותר ששרד, שנכתב על ידי אל-ווראק במאה העשירית.
הוא מורכב ממתכוני חצרות של הח'ליפות העבאסית בבגדאד במאות ה-8 וה-9. יש חוקרים המשערים כי אל-ווראק הכין את כתב היד בשם פטרונו, הנסיך החמדאני סייף אל-דאוולה, שביקש לשפר את היוקרה התרבותית של חצרו בחלב, שכן חצר בגדאד החלה לרדת ביוקרתה.
כמה מתכונים בספר, כמו עסידה (דייסה ממותקת בתמר), מגיעים מהמטבח הפשוט יחסית של חצי האי ערב, אך הספר מכיל גם מתכונים לתבשילים מהודרים עם שמות פרסיים.
יש גם פרק שלם על "נבטייאת", תבשילים מסורתיים ממוצא נבטי.
אבן יוחנן הוא אי סלעי זעיר בגרמניה בקרבת הגבול עם אוסטריה, באפיק הדנובה.
במקום נהגו בטרם הנצרות פולחן אלילי בימי נקודות ההיפוך ולאחר קבלת הנצרות הפכו אותו לפולחן לכבודו של יוחנן המטביל ומכאן שם המקום.
עד המאה העשרים נהגו להטביל במקום את המלחים החדשים.
במקום יש מקדש מהמאה ה-18 ודמות אבן של הקדוש הנוצרי יאן מנפומוק.
אגדות מקומיות מספרות שהשטן רצה להציף עיירה בסביבה, לכן הטיל סלע גדול לתוך הדנובה - הסלע הוא האי.
אגדה אחרת מספרת על בת ים השוכנת תחת האי והמפתה מלחים בשירתה.
אבו עבדאללה ג'מאל א-דין מוחמד בן עבדאללה בן מאלכ א-טאי אל-ג'יאני א-נחווי היה בלשן ערבי יליד חאאן.
לאחר שעזב את אל-אנדלוס ללבנט לפני 1246 לימד שפה וספרות ערבית בערים חלב וחמה, לפני שהתיישב בדמשק, שם החל את התקופה הפורייה ביותר בחייו.
הוא היה מאסטר בכיר במדרסה עדיליה.
המוניטין שלו בספרות הערבית התבסס על ספרו אל-חולאסה אל-אלפיה (הידוע גם כאלפיה של איבן מליכ ), גרסה של דקדוק ערבי, שעבורו נכתבו לפחות 43 פירושים.
אבן מגדלא היא אבן מגולפת שנחשפה על ידי ארכאולוגים בבית כנסת מגדלא שנמצא באתר ארכיאלוגי בעיר העתיקה מגדלא.
האבן מתוארכת לתקופה שלפני חורבן בית שני בירושלים בשנת 70.
בשנת 2009, במהלך חפירות לצורך הרחבת בית המלון ב'מגדלא', התגלה אתר ארכאולוגי, בית כנסת מגדלא, יחד עם ממצאים שונים, בין היתר התגלתה במקום אבן מגולפת באיורים שונים מכל צדדיה.
החוקרים העלו השערות שונות לשימושה של האבן בבית הכנסת.
יש שסברו ששימשה כעין מזכרת לבית המקדש, או שהייתה כמין שולחן נמוך, כעין בימה.
על גבי האבן מגולפים איורים שונים, המפורסם שבהם הוא תבליט של מנורת המקדש שנמצא על צידה הקדמי.
לדעת החוקרים, האומן שגילף את האבן ראה את המקדש והמנורה בעיניו, קודם שנהרס על ידי רומי.
כאמור אחת התגליות החשובות שנמצאו באתר, היא 'אבן מגדלא'.
האבן עשויה מאבן גיר, בניגוד לאבנים המצויים באזור האתר – אבני בזלת שחורה.
לאבן נעשו שני העתקים זהים, שהוצגו תחילה באתר במקום האבן המקורית.
האבן המקורית נדדה לתצוגות במוזאונים שונים ברחבי העולם, בין היתר בניו יורק, וברומא (2017) בתערוכת "מנורה: פולחן, היסטוריה, אגדה" – תערוכה שהתקיימה בחסות הוותיקן והמוזיאון היהודי ברומא.
בשנת 2020, לאחר שעברה האבן תהליך שימור, היא הוחזרה לאתר.
והיא מוצגת כיום בבית המלון שבמקום.
החוקרים משערים שזהו התיאור העתיק ביותר של צורת המנורה שנמצא עד כה.
האבן מתוארכת לתקופת בית שני ותחילת התקופה הרומית הקדומה, התקופה שבה בית המקדש היה קיים, והאמן שגילף את האבן עשה זאת בהשראת מנורת בית המקדש אותה ראה במו עיניו.
גודל האבן כ-0.6 מטר אורך, כחצי מטר רוחב וגובהה כ-0.4 מטר.
האבן מרובעת, ומעוטרת מכלי צדדיה בעיטורים.
בחזית האבן, בצד הפונה לכיוון ירושלים, מופיעה קשת הנתמכת בזוג עמודים.
בתוך הקשת חרוטה המנורה בעלת שבעה קנים על גבי מה שנראה ככן עם שלוש רגלים, בדומה למנורה שנמצאה בציור קיר של הבית השרוף, ובניגוד לבסיס המנורה המופיע בשער טיטוס שברומא.
לצדה של המנורה חרוטים זוג כדים עם שתי ידיות, ואולי אף הם עומדים על סוג של רגל.
לדעת מרדכי אביעם החפץ החרוט מתחת למנורה הוא העתק של מזבח הזהב שהיה ממוקם מול המנורה בבית המקדש.
צדדי האבן זהים: בכל אחד מהם תבליט בעל ארבע קשתות.
החוקרים העלו מספר פרשנויות לתבליט זה:
יש שסבורים כי שלוש קשתות מלאות באלומות תבואה (כנראה חיטה), והרביעית עם חפץ תלוי בדמות מנורת שמן.
אחרים, בהם רינה טלגם ומרדכי אביעם רואים בו דימוי אדריכלי.
לפי אביעם הוא מציג תבליט שדרכו נראה תבליט נוסף של קשתות – כעין תלת־ממד, על מנת שהצופה יראה בהם את קשתות הכניסה של קודש הקודשים.
האבן ניצבה במרכז בית הכנסת מגדלא, וגובהה היה מספיק בכדי לשמש כשולחן קריאה או בימה ששימשה אדם ישוב.
אבן בגודל דומה נמצאה בבית כנסת עתיק מהתקופה הביזנטית בחפירה בחורבת כור הסמוכה; גם על אבן זו תבליטים עם חפצים של בית המקדש.
מספר חוקרים הציעו שהיהודים המקומיים ראו בירושלים את המרכז הדתי שלהם, ופעילותם המקומית התנהלה במרכזיות זו.
רינה טלגם, פרופסור המתמחה באמנות המזרח הקדום באוניברסיטה העברית בירושלים והחוקרת המובילה של אבן זו, סבורה כי אבן המגדלה היא תיאור של בית המקדש והכלים המשמשים בפולחן, כולל תיאור של קודש הקודשים מאת אמן שראה את בית המקדש בפועל והכיר את קודש הקודשים.
היא סבורה שהאבן נועדה להעניק לבית הכנסת הילת קדושה, ההופכת אותו, ל"בית מקדש מעט" בגליל, ולמעין מוקד דתי חלופי למקדש בירושלים, שבתנאי אותם הימים היה מרוחק כמה ימי הליכה מהגליל.
חוקרים אחרים מהתקופה, ביניהם אלחנן ריינר, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שותפים להשקפתה.
האבן המקורית הוסרה לשמירה; העתק מוצג בבית הכנסת העתיק במגדלה, אתר ארכאולוגי הפתוח לקהל הרחב.
בשנת 2021 הוחזרה האבן המקורית לאתר, לאחר שעברה תהליך שימור, לאתר מגדלא.
אבן מלאכותית היא שם למרכיבי בניין שונים המיוצרים מהמאה ה-18 ואילך מחומרי גלם מגוונים שנועדו להחליף או לחקות מוצרי אבן טבעית המיועדים לבנייה.
האבנים המלאכותיות משמשות למטרות שונות כולל פסלים, אריחים, גדרות ואדנים, לבנים לבניית קירות.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לאבן מלאכותית הייתה אבן קואד (שנקראת במקור Lithodipyra), קרמיקה שנוצרה על ידי (1821–1733), ויוצרה בין השנים 1769 ל-1833. מאוחר יותר, בשנת 1844, יצר חומר שנקרא "אבן סיליקוס", באמצעות חול ואבקת צור בתוך תמיסה בסיסית.
על ידי חימום בדוד קיטור סגור בטמפרטורה גבוהה חלקיקי הצור נצמדו זה לזה וניתן היה ליצוק אותם או לעבד אותם לאגרטלים, מצבות, ופריטם עיצוביים נוספים.
בשלב מאוחר יותר נוצרה "אבן ויקטוריה", מגרניט כתוש דק וצמנט פורטלנד .
התערובת נוצקה לתבנית לבנים, שהונחו בתמיסה צורנית למשך כשבועיים כדי להקשיח אותם.
המוצר שהתקבל היה עמיד למים ולזיהום אוויר.
רוב הסוגים המאוחרים יותר של אבן מלאכותית היו מורכבים מבטון וחול דק שנוצק בתבניות עץ או ברזל.
אבן מלאכותית מודרנית היא יחידת בנייה מבטון אדריכלי המיוצרת כדי לדמות אבן טבעית מסותת.
אבן כזו יכולה לשמש כתחליף לאבן טבעית במקומות בהם קשה להשיג אבן טבעית מתאימה להנייה באיכות טובה.
אבן מהונדסת היא הפיתוח האחרון של אבן מלאכותית.
תערובת של אבקת שיש או קוורץ, שרף ופיגמנט נוצקת באמצעות תנודת ואקום ליצירת בלוקים.
לאחר מכן מיוצרים לוחות על ידי חיתוך, שחיקה וליטוש.
חלק מהמפעלים פיתחו שרף פוליאסטר מיוחד, בעל צמיגות נמוכה וחוזק גבוה כדי לשפר את הקשיות, החוזק והברק ולהפחית את ספיגת המים.
גולות מהונדסות משמשות לרוב כריצוף עבור פרויקטים מסחריים גדולים, אך בניגוד לטרצו אינן יציקות באתר.
קוורץ מהונדס נמצא בשימוש נרחב בעולם המפותח עבור משטחים, אדני חלונות וחיפויי רצפות וקירות.
הרוב המכריע של חברות אבן מהונדסת ממוקמות בסין, הודו, ומקום הולדתה באיטליה.
טכנולוגיה אחת שהומצאה בתחילת שנות ה-80 היא .
הדינמיקה של אבן נייר ומספריים (RPS) היא עקרון בסיסי בתורת המשחקים, המתאר שליטה מחזורית בין אסטרטגיות, בדומה למתרחש במשחק אבן נייר ומספריים.
כל אסטרטגיה מנצחת אחת ומפסידה לאחרת, מה שיוצר איזון שבו אין אסטרטגיה מיטבית אחת.
מודל זה משמש להבנת תחרות, קיום משותף ויציבות אבולוציונית בכלכלה, בביולוגיה ובמדעי החברה.
במסגרת תורת המשחקים, משחק אבן נייר ומספריים מתואר כמשחק סכום אפס עם שלוש אסטרטגיות טהורות: אבן (R), נייר (P) ומספריים (S).
כאשר השורות והעמודות מייצגות את האסטרטגיות R, P ו-S.
השחקן מרוויח +1 עבור ניצחון, מפסיד -1 עבור הפסד, ומקבל 0 בתיקו.
שיווי המשקל של אסטרטגיית נאש המעורבת במשחק אבן-נייר-מספריים הוא:
אם אחד השחקנים נוקט באסטרטגיה זו, זה לא משנה איזו אסטרטגיה ינקוט היריב; תוחלת המשחק תהיה בדיוק 0, עם סיכויים שווים לניצחון, הפסד ותיקו.
מצב זה הוא נייטרלי יציב, כלומר, סטייה קטנה מהשוויון גורמת למחזוריות מתמשכת אך לא מחזירה את המערכת לשיווי המשקל.
כך למשל, אם אחד השחקנים נותן עדיפות למספריים, עדיף ליריבו לתת עדיפות לאבן; ואז עדיף לשחקן הראשון לתת עדיפות לנייר, וכן הלאה; לאחר שש איטרציות חוזרים להתחלה.
תופעת "אבן-נייר-מספריים" אצל לטאות צווארון צדפות
הן דוגמה למערכת אבולוציונית שמקיימת דינמיקה הדומה למשחק "אבן-נייר-מספריים".
באוכלוסיות הלטאות הללו מתקיימות שלוש אסטרטגיות רבייה שונות, שכל אחת מהן מעניקה יתרון יחסי במצבים מסוימים.
דינמיקה זו יוצרת איזון מחזורי באוכלוסייה.
צווארון כתום – לטאות בעלות צווארון כתום מאופיינות באגרסיביות גבוהה.
הן שולטות בשטחים גדולים ויכולות להחזיק מספר רב של נקבות.
עם זאת, הן פגיעות ללטאות בעלות צווארון צהוב, שנוקטות באסטרטגיית הסתננות.
צווארון כחול – לטאות בעלות צווארון כחול מגוננות על שטחים קטנים יותר ומחזיקות מספר מצומצם של נקבות.
הן מצליחות להתמודד עם לטאות צהובות בזכות ההגנה הצמודה שהן מספקות לנקבות שלהן.
עם זאת, הן חלשות מול הלטאות הכתומות.
צווארון צהוב – לטאות בעלות צווארון צהוב אינן שולטות בשטחים אלא נוקטות ב"אסטרטגיית מסתנן" (Sneaker strategy).
הן מצליחות להזדווג עם נקבות בשטחים של הלטאות הכתומות, מבלי להיתפס.
אסטרטגיה זו יעילה מול כתומים אך חלשה מול כחולים.
הקבלה למשחק "אבן נייר ומספריים"
לטאות כתומות מנצחות לטאות כחולות בזכות הדומיננטיות שלהן והשליטה בשטחים גדולים.
לטאות כחולות מנצחות לטאות צהובות בזכות ההגנה הצמודה שלהן על הנקבות.
לטאות צהובות מנצחות לטאות כתומות בזכות יכולתן להסתנן לשטחי הכתומים ולהזדווג עם הנקבות שלהן.
מערכת זו שומרת על מגוון האסטרטגיות באוכלוסייה באמצעות שיווי משקל מחזורי.
כאשר אסטרטגיה אחת הופכת לנפוצה מדי, האסטרטגיה המנצחת אותה זוכה ליתרון יחסי, וכך נשמר איזון בין שלוש האסטרטגיות לאורך דורות.
אבן עברית הוא כינוי לסלע שיכול להיות טונליט או גרנופיר או גרניט-פגמטיט שהמראה שלו מזכיר כתב יתדות.
מקור השם לא ידוע, וכנראה הוא נובע מהעובדה שבעבר, תושבי אירופה נתקלו באופן תדיר בספרים כתובים באותיות עבריות שהיו בעיניהם זרות ו"מחודדות" למראה.
כשנתקלו בסלעים בהירים שעליהם סימנים כהים בולטים וקוויים הם הזכירו להם את הספרים העבריים.
מבחינה גאולוגית, בדרך כלל, הסלע מורכב מפצלת השדה בעלת צבע בהיר, שבתוכה תכלילים מקוורץ שצבעו כהה יותר.
תהליך יצירת הסלע הוא התקררות מאגמה בעלת תכולה גבוהה מאוד של סיליקה ובמהלך ההתקררות, מתגבשים גבישי הפצלת, ונותר נתך שמורכב בעיקר מסיליקה, בין הגבישים, שמתמצק מאוחר יותר ויוצר מראה של פסים כהים.
סוג התגבשות כזו מאפיין סלעים תת-וולקניים שכן, הוא מתקיים בתנאים של לחץ נמוך וחום גבוה, המאפיינים סביבה של הרי געש.
ניתן גם למצוא דוגמאות ל"אבן עברית" בריוליט שמכיל קסנוליטים כהים.
האבן העברית מצויה בפדרציה הרוסית, בהרי אורל, בקרליה ובמחוז אירקוטסק.