tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף השבוע השני הסרט ירד 21.9% בהכנסות והרוויח 178,098 דולר.
כשגרף כמעט מיליון דולר, הסרט הפך לאחד מעשרת הסרטים המרוויחים בבלגיה בשנת 2010. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-13 בינואר 2010 ב-150 אולמות קולנוע ואכזב בסוף השבוע הראשון עקב הביקורות המעורבות בצרפת.
הסרט סיים במקום השמיני בסוף השבוע הראשון לשחרור הסרט עם הכנסות של 640,517 דולר, בסוף השבוע השני ליציאתו לאקרנים הסרט ירד לתחתית עשרת הראשונים עם הכנסות של 1,051,211 דולר.
חברת ההפצות Magnolia Pictures הקרינה את הסרט בארצות הברית באולמות קולנוע נבחרים ב-1 בנובמבר 2013.
מר אף אחד שוחרר ל-DVD ול-Blu-ray בצרפת ב-21 ביולי 2010 דרך החברה הצרפתית Pathé, בשני פורמטים: האחד, גרסת דיסק-יחיד מסך-רחב אשר כוללת את הטריילר, הכנות הסרט וגלריית תמונות.
והשני, שני-דיסקים מסך-רחב מהדורה מיוחדת אשר מכילה את עריכת הבמאי לסרט ובה יש 23 סצנות מורחבות ו-12 סצנות נוספות אשר משולבות בסרט המקור ואורכו 16 דקות יותר מהגרסה הקולנועית.
חברת ההפצות Warner Home Video שחררה גרסה בהולנדית הכוללת: תפריט אינטראקטיבי, גישה לסצנות, הכנות הסרט, מאחורי הקלעים, סצנות שנמחקו וגלריית תמונות.
ב-11 בינואר 2011, חברת הבידור אנטרטיינמנט ואן שחררה בקנדה את הסרט על DVD ו-Blu-ray ובה הכנות הסרט, מאחורי הקלעים וסצנות שנמחקו.
חברת ההפצות הבריטית Optimum Home Entertainment שחררה גם היא דיסקים של הסרט ב-DVD ו-Blu-ray ב-12 בספטמבר 2011, גרסה זו מכילה את הכנות הסרט, ריאיון עם כוכב הסרט ג'ארד לטו וטריילר הסרט.
בהקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66, מר אף אחד התקבל על ידי הקהל בצורה חיובית עם קימת כבוד בת עשר דקות.
הוא שוזר את הסרט במסעות צד משעשעים ולעיתים נותן לסצנות להתפתח ולהתגלגל בקצב טבעי יותר." ברוס קירקלנד מאתר הבידור הקנדי Jam!
נתן לסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים וכתב, "תצפו לבלתי צפוי.
נסו לענות על השאלה חסרת התשובה שהבמאי-תסריטאי ואן דורמל מציג.
זה תרגיל כדאי." הוא גם תיאר את משחקו של ג'ארד לטו כ"הישג מסנוור של דמיון פילוסופי, ומנסה לא פחות מלסכם חיים שלמים, ואף עידן אחד או שתיים, עם טייק של סיבוב חופשי של היסטוריה אנושית מהזמן האחרון המוקרנת כעתידים אפשריים לאנושות."
נילס מת'היס מאתר האינטרנט Twitch Film הסוקר סרטים כתב, "זה מדהים איך שואן דורמל הופך כל סצנה לאירוע קולנועי ייחודי.
אין סצנות שאפשר להוציא מחוץ לסרט.
כל סצנה חשובה וכל סצנה נעשתה כדי להיראות חשובה.
הבמאי משתמש בכל האמצעים העומדים לרשותו כדי לשמור את הצופה עסוק ומעוניין בחייו של הדמות הראשית, נימו נובאדי." כריס הולט מהמגזין הבריטי Starburst כתב, "מר אף אחד הוא סרט המתאפיין בקיומו העצמי, יש בו משהו משמח.
אתם יכולים לאהוב את הסרט, אתם יכולים לשנוא את הסרט אך מה שבטוח הוא שלעולם לא תשכחו אותו." רוברט בל ממגזין המוזיקה הקנדי Exclaim!
אמר "סרט עוצמתי על משמעות הדבר שנקרא לחיות."
משחקו של רגבו הוא בעיקר יחד עם ג'ונו טמפל - סיפור האהבה הייחודי שלהם הם דפיקות הלב של הסרט."
אתר הסרטים הצרפתי AlloCiné, נתן לסרט ציון של שלושה מתוך חמישה כוכבים ומבוסס על סקירה של 24 ביקורות.
העיתונאי פיר פורנלוד מהעיתון הצרפתי Ouest-France כתב, "ואן דורמל משחק עם צ'אנס וצירוף מקרים.
ההדגמה ארוכה וכבדה, אבל מבחינה אסתטית זה מצוין."
הסרט קיבל מועמדויות רבות וזכה בפרסים רבים ממספר ארגוני ופסטיבלי סרטים.
הוא היה מועמד לשבעה פרסי הקולנוע הבלגיים וזכה בשישה מהם: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר עבור ז'אקו ואן דורמל, הצילום הטוב ביותר עבור כריסטוף בוקרן, הפסקול הטוב ביותר עבור פיר ואן דורמל והעריכה הטובה ביותר עבור מתיאס ורס.
בנוסף, זכה הסרט בפרס אנדרה קאבנס והוכתר לסרט הטוב ביותר של 2010 על ידי התאחדות מבקרי הסרטים הבלגית, ושוב הוכתר לסרט הבלגי הטוב ביותר גם בפסטיבל הסרטים באוסטנדה.
בפרסי האקדמיה האירופית לקולנוע ה-23 מר אף אחד זכה גם בפרס בחירת הקהל לסרט הטוב ביותר, וזכה בפרס בחירת הקהל בפסטיבל ביוגרפילם.
בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-66, המעצבת האמנותית של הסרט, סילבי אוליב זכתה בפרס גולדן אוסלה עבור תמיכה טכנית.
הסרט היה מועמד לזכייה בפרס אריה הזהב, הפרס היוקרתי ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה אך הפסיד לסרט הישראלי לבנון של שמואל מעוז.
ג'ארד לטו היה מועמד לפרס הולפי קאפ, הפרס העיקרי לשחקנים בפסטיבל.
כריסטוף בוקרן קיבל את פרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסטוקהולם.
המאפרת בסרט, קטיה ואן דאם זכתה בפרס על האיפור הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים סיטג'ס בספרד.
מר אף אחד הופיע בביקורות רבות כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של 2010 ולעיתים קרובות נחשב אחד הסרטים הטובים ביותר של אותה שנה.
מבקר הסרטים קארט האלפיארד מאתר האינטרנט Twitch Film, דירג את סרטו של ואן דורמל כאחד מסרטי המדע בדיוני הטובים ביותר במאה ה-21. מכון הסרטים האמריקאי דירג את מר אף אחד כאחד מהסרטים האירופאים הטובים ביותר לשנת 2010.
מר דגדוג או מר דיגידוג הוא הספר הראשון בסדרת הספרים "מר וגברת" מאת רוג'ר הרגריבס, אשר יצא לאור בשנת 1971.
סיפורו של מר דגדוג מתחיל כשהוא נמצא במיטה ומכין לעצמו ארוחת בוקר מבלי לקום, הודות לידיו הארוכות בצורה יוצאת דופן.
הוא מחליט שאותו יום הוא יום מסוג דגדוג, ובכך מסתובב ברחבי העיר ומדגדג אנשים - מורה, שוטר, ירקן, כרטיסן רכבת, רופא, קצב ודוור.
הספר נחתם באזהרה לכך שמר דגדוג עלול לארוב בצד הדלת ולהתכונן לדגדג את הקוראים.
לפי רותה קופפר, ספריו של הרגריבס נרקחו על פי מתכון קבוע ובדוק, ונועדו לשעשע ולא תמיד לחנך.
שום מוסר השכל לא מצפה לילד המקשיב לסיפור, רק כמה דגדוגים מפתיעים בסופו.
הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי יורם טהרלב ונקרא "מר דיגידוג".
לימים תורגם מחדש על ידי אפרים סידון עם הכתיב "מר דגדוג", ששימש גם במהדורות הבאות.
הספר מופיע תחת הכותרות הבאות:
מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!
היא שורה מתוך נאום שנשא נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בברלין המערבית ב-12 ביוני 1987, בו הוא קרא למנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, להסיר את חומת ברלין, שמשנת 1961 הפרידה בין מערב העיר למזרחה.
נאום זה לא היה הראשון מבין נאומיו של הנשיא רייגן בהם הוא התייחס לסוגיית חומת ברלין.
בביקורו בברלין המערבית ביוני 1982 הכריז רייגן, "הייתי רוצה להציג שאלה למנהיגי ברית המועצות...
ב-1986, 25 שנים לאחר בניית החומה, בתגובה לשאלתו של כתב העיתון המערב גרמני, בילד, מתי הוא סבור שהחומה תופל, השיב רייגן, "אני קורא לאחראים עליה להפילה היום".
ביום שקדם לתחילת הביקור ב-1987, הפגינו 50,000 איש כנגד נוכחותו של הנשיא האמריקאי בברלין.
במהלך הביקור עצמו, נסגרו חלקים גדולים של העיר כדי למנוע מחאות נוספות נגד הנשיא.
במיוחד הוגבלה התנועה בשכונת קרויצברג, והתנועה שעברה דרכה נחסמה לחלוטין, כולל סגירת קו U1 של הרכבת התחתית של ברלין.
הנאום עצמו היה נושא למחלוקת בתוך חוגי ממשל רייגן.
כמה בכירים ויועצים בממשל סברו שאין להכניס את השורה הזאת לנאום, באומרם שכל אזכור בנאום שיגרום למתחים נוספים בגרמניה המזרחית, או למבוכה אפשרית לגורבצ'וב, שאיתו יצר הנשיא רייגן יחסים טובים, חייב להימחק מנוסח הנאום.
פקידים אמריקאים בגרמניה המערבית וכותבי הנאומים של הנשיא, כולל פיטר רובינסון, סברו אחרת.
רובינסון סייר בגרמניה המערבית כדי לבחון מקומות אפשריים לנאום והוא הבחין בתחושה הכללית שרוב תושבי ברלין המערבית מתנגדים לקיומה של החומה.
הוא אמר שרוב השורות המפורסמות מהנאום, נכתבו בהשראת שיחה שלו עם תושבת ברלין המערבית אינגבורג אלז.
לדבריו היא אמרה "אם האדם הזה גורבצ'וב רציני בדיבוריו על גלאסנוסט ופרסטרויקה, הוא יכול להוכיח את זה על ידי זה שייפטר מהחומה הזו".
למרות התמיכה המועטה, הותיר רובינסון את המשפט בנוסח הנאום.
ב-18 במאי 1987 נפגש הנשיא רייגן עם כותבי הנאומים שלו והגיב לנוסח הנאום, באומרו "חשבתי שזוהי טיוטה טובה ומבוססת".
ראש סגל הבית הלבן, הווארד בייקר, התנגד באומרו שמשפט זה נשמע "קיצוני" ו"לא נשיאותי" וסגן היועץ לביטחון לאומי, קולין פאוול הסכים עמו.
בכל אופן, הנשיא רייגן אהב את המשפט ואמר "אני חושב שנשאיר אותו".
כותב הנאומים הראשי של רייגן, אנתוני דולן, סיפק מקור אחר למשפט זה, וייחס את ניסוחו לנשיא עצמו.
במאמר שפורסם בעיתון וול סטריט ג'ורנל בנובמבר 2009 מסר דולן דיווח מפורט על ישיבה שהתקיימה בחדר הסגלגל עוד לפני שנכתבה הטיוטה של רובינסון, ובה העלה הנשיא את הרעיון למשפט זה.
הוא סיפר על התרשמותו הברורה ועל תגובתו של רובינסון לרעיון זה באותה עת.
בנובמבר 2009 פרסם הוול סטריט ג'ורנל מכתבים שכתבו רובינסון ודולן על גרסאותיהם לנסיבות חיבור הנאום.
בהגיעם לברלין ב-12 ביוני 1987 הובאו הנשיא רייגן ורעייתו אל בניין הרייכסטאג, שם הם צפו ממרפסת הבניין על חומת ברלין.
לאחר מכן, בשעה 14:00, נשא הנשיא את נאומו בשער ברנדנבורג, כשמאחוריו שני לוחות של זכוכית משוריינת.
בקהל המאזינים נכחו נשיא גרמניה המערבית, ריכרד פון וייצזקר, קנצלר גרמניה המערבית, הלמוט קוהל וראש עיריית ברלין המערבית, אברהרד דיפגן.
באותו אחר צהריים אמר הנשיא רייגן:
בהמשך נאומו אמר רייגן: "כאשר השקפתי לפני כמה רגעים מבניין הרייכסטאג, התגלמות האחדות הגרמנית, הבחנתי במילים שרוססו בגסות על החומה, אולי על ידי צעיר ברלינאי: 'חומה זו תיפול, אמונות הופכות למציאות'.
כן, בכל רחבי אירופה, חומה זו תיפול.
שכן היא לא יכולה לעמוד בפני האמונה.
היא לא יכולה לעמוד בפני האמת.
החומה לא יכולה לעמוד בפני החירות.
נקודת שיא נוספת של נאומו של רייגן הייתה קריאתו לשים קץ למרוץ החימוש, בהתייחסו לטילים שנושאים נשק גרעיני מסוג SS-20 ועל האפשרות של "לא רק הגבלת ייצור הנשק, אלא גם השמדה, בפעם הראשונה, של סדרה שלמה של כלי נשק גרעיניים מעל פני האדמה".
בריאיון, סיפר רייגן כי משטרת גרמניה המזרחית לא אפשרה לתושבים להתקרב לחומה ולכן נמנע מהם לשמוע את הנאום.
המשטרה במערב התמודדה עם מהומות דומות במהלך ההפגנות נגד רייגן.
20 שנה מאוחר יותר טען הטיים מגזין שבזמנו הנאום "זכה לכיסוי מצומצם יחסית מהתקשורת".
סוכנות הידיעות הסובייטית טאס"ס האשימה את רייגן בנאום פרובוקטיבי ומחרחר מלחמה.
חבר הפוליטביורו של מזרח גרמניה גינטר שבובסקי כינה את הנאום "אבסורדי".
אולם באופן אירוני, היה זה שבובסקי שהביא לנפילת החומה רק חצי שנה לאחר מכן, כשבטעות הכריז על כך במסיבת עיתונאים.
קנצלר גרמניה המערבית לשעבר, הלמוט קוהל, אמר שהוא לעולם לא ישכח את העת בה עמד לצד רייגן כאשר הוא קרא תיגר על גורבצ'וב שיפיל את חומת ברלין.
"זה היה הבזק של גאונות עבור העולם, במיוחד עבור אירופה".
אולם ג'ון קורנבלום, דיפלומט אמריקאי בכיר בברלין באותה תקופה ושגריר ארצות הברית בגרמניה מ-1997 ועד 2001, אמר: "[הנאום] לא קיבל את חשיבותו הנוכחית עד 1989, לאחר נפילת החומה".
למרות העובדה שרייגן האיץ בגורבצ'וב להפיל את חומת ברלין, יש כאלה, כמו רומש רתניסאר מהמגזין טיים, שטענו שקיימות מעט עדויות על כך שלנאום הייתה בכלל השפעה על ההחלטות להפיל את החומה, קל וחומר על האנשים שאליהם כוון הנאום.
ביקורת נוספת על הנאום נמתחה ב-2012 על ידי ליאם הור במאמר שפרסם בכתב העת The Atlantic ובו ציין את הסיבות הרבות של הנטייה של התקשורת האמריקאית להתמקד במשמעות של הנאום המסוים הזה, מבלי לשקול את המורכבות של האירועים כפי שהם התרחשו בגרמניה המזרחית, בגרמניה המערבית ובברית המועצות.
הסופר ג'יימס מאן טען כי הנאום לא היה חסר משמעות לחלוטין וגם לא גורם מכריע לנפילת הקומוניזם.
במאמר שפרסם ב-2007 בניו יורק טיימס, כתב שמדובר היה בניסיון של רייגן להרגיע את מבקריו מהימין האמריקאי.
מר דידס הולך העירה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית רומנטית משנת 1936 בימויו של פרנק קפרה.
התסריט נכתב על ידי רוברט ריסקין ומבוסס על הסיפור הקצר "כובע אופרה" ("Opera Hat") מאת קלרנס בדינגטון קלנד משנת 1935.
ב-1969 הפיקה חברת ABC סדרת טלוויזיה המבוססת על אותו סיפור.
ב-2002 הופק הסרט מר דידס המבוסס על אותו סיפור, עם אדם סנדלר ווינונה ריידר בתפקידים הראשיים.
פרנק קפרה זכה לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, גרי קופר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר כן היה הסרט מועמד לסרט הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר והקלטת הקול הטובה ביותר.
המליונר מרק סמפל נהרג בתאונת דרכים.
עורך דינו, ג'ון סידר (דוגלס דמבריל) מגלה כי ציווה את כל הונו בסך 20 מיליון דולר, לאחיינו לונגפלו דידס (גרי קופר).
דידס גר בעיירה קטנה ומנומנמת בשם מנדרייק פולס בורמונט.
הוא רווק צנוע ותמים הכותב שירים על גלויות דואר ומנגן בטובה בלהקת כלי הנשיפה של העיירה.
הוא אינו מתרגש כשעורך הדין סידר מלווה בעיתונאי קורנליוס קוב (ליונל סטנדר) מגיעים לביתו ומבשרים לו כי עתה הוא האדם העשיר ביותר בארצות הברית.
דידס מגיע לניו יורק ומתיישב בבית האחוזה המפואר של דודו, מוקף במשרתים.
הם חושבים שיוכלו בקלות להשתלט על רכושו אבל דידס מסרב לתת לסידר ייפוי כוח.
קוב מבקש מהעיתונאית לואיז "בייב" בנט (ג'יין ארתור) להיפגש "במקרה" עם דידס ולדלות ממנו אינפורמציה לעיתון.
בלילה חורפי יוצא דידס לטיול ולידו צונחת אישה צעירה.
הוא מרים אותה והיא "מתאוששת" ואומרת לו כי שמה ליז דאוסון וכי היא מחפשת עבודה ורעבה.
הם נכנסים למסעדה ודידס שלא רגיל לשתות, משתכר ומשתובב ברחוב.
כל זה מתפרסם למחרת בעיתון וכן בימים הבאים.
מתפתחת אהבה בין שניהם אך קוב שמצפונו מציק לו מגלה לדידס את האמת על חברתו.
דידס מדוכא וחושב לחזור למנדרייק פולס.
חקלאי מובטל ורעב מתפרץ לביתו ומספר על מצוקתו ומצוקת החקלאים בתקופת השפל הגדול.
דידס מחליט להוציא 18 מיליון דולר על קניית שטח אדמה וציוד חקלאי לחקלאים נצרכים.
עורך הדין סידר המייצג שני קרובי משפחה נוספים של סמפל, מוציא צו אשפוז כפוי לדידס עד אשר יחליט בית המשפט על שפיותו.
דידס מגיע לבית המשפט המלא בחקלאים אוהדים שהוא התחייב לעזור להם.
התובע סידר מבקש מבית המשפט לקבוע כי הוא אינו שפוי ועל כן יש לקחת ממנו את החזקה על הרכוש שירש.
על הדוכן מועלים עדים ומובאים קטעי עיתונים המעידים על התנהגותו המוזרה.
לבסוף עולה פסיכיאטר המעיד כי לפי מה ששמע, דידס סובל ממאניה-דפרסיה ובעת היותו במאניה הוא עושה דברים לא הגיוניים כמו לחלק את כל רכושו לחקלאים עניים.
דידס אינו משתף פעולה ואינו מיוצג על ידי סניגור.
נראה כי מצבו אבוד אבל "בייב" מתפרצת ואומרת כי הוא אדם שפוי וטוב לב וכי מה שכתבה עליו היה רק כדי להגדיל את תפוצת העיתון.
היא מתחננת לפני דידס שיתחיל לדבר והוא אכן מתרכך ומתחיל בנאום המשכנע את השופטים שהוא שפוי ובסופו הוא חובט באגרופו בפניו של סידר.
האיכרים נושאים אותו מחוץ לאולם שם הוא נפגש עם "בייב" והם מתפייסים ומתחבקים.
מר אבן צהובה (בסינית מסורתית: 黃石公, בסינית מפושטת: 黄石公, בפין-יין: Huáng Shí Gōng.
סביבות 230 לפנה"ס.) הוא אדם שהופיע בסוף ימי שושלת צ'ין, ולעיתים קרובות נחשד כדמות בדיונית.
לאחר שנכשל ניסיון ההתנקשות בקיסר הראשון מצ'ין בבָּוֹלָאנְגְשָׁה, נתקל גָ'אנְג לְיָאנְג, מתכנן ההתנקשות ומאוחר יותר גם גיבור שושלת האן, במר אבן צהובה.
לאחר כמה תלאות גם לימד אותו מר אבן צהובה את תורת המלחמה בכך שנתן לו את הספר "שלוש התוכניות של מר אבן צהובה".
הסיפור על ג'אנג ליאנג ומר אבן צהובה ב"רשומות ההיסטוריון" וב"ספר האן" טוען שהספר שניתן הוא דווקא "תורתו הצבאית של הדוכס האדיר".
כאשר היה זמנו של גָ'אנְג לְיָאנְג פנוי, הלך אל גשר שְׂיָאפִּי ופגש אדם זקן, הוא מר אבן צהובה.
הזקן, שהיה לבוש בבגד גס ומעיל קצר, התקדם אל צידו של גָ'אנְג לְיָאנְג ואז בעט את נעליו אל מתחת לגשר.
הוא הביט אל גָ'אנְג לְיָאנְג ואמר: "ילדי, רד והבא את נעליי!" גָ'אנְג לְיָאנְג נדהם ועלה בו רצון להכות את הזקן, אך בשל גילו המופלג עצר בעצמו, ירד אל מתחת לגשר והביא את הנעליים.
אמר הזקן: "נעל אותם על רגליי!" וגָ'אנְג לְיָאנְג סייע לזקן לקרב את הנעליים, ובכריעה אחז בהן והלבישן על רגליו.
הזקן מתח את רגליו לקבלת הנעליים, והלך משם בחיוך.
גָ'אנְג לְיָאנְג היה המום, והביט בזקן בהליכתו.
הזקן התרחק כחצי קילומטר, ואז שב ואמר: "ילדי, אתה אכן ראוי ללמוד.
בוא לפגוש אותי כאן בעוד חמישה בקרים." גָ'אנְג לְיָאנְג התפלא, כרע ואמר "כן."
משהאיר היום לאחר חמישה ימים, הלך גָ'אנְג לְיָאנְג אל הגשר.
הזקן שהקדימו אמר: "הסכמנו על משהו, מדוע אתה מאחר לבוא?
בוא לפגוש אותי בבוקר בעוד חמישה ימים." ועזב בזעם.
כעבור חמישה ימים יצא גָ'אנְג לְיָאנְג עם קריאת התרנגול, אך שוב הקדים אותו הזקן, ושוב אמר בזעם "מדוע איחרת?
בעוד חמישה ימים, בוא שוב בבוקר" ועזב.
כעבור חמישה ימים יצא גָ'אנְג לְיָאנְג בחצות.
כעבור רגע הגיע גם הזקן, ואמר בשמחה: "כך צריך להיות." והגיש לגָ'אנְג לְיָאנְג ספר באמרו "אם תקרא את הספר, תוכל להיות למורהו של קיסר.
כעבור עשר שנים תוכל להטביע את חותמך.
כעבור שלושים שנים, ילדי, תוכל לפגוש אותי בצפון גִ'י, האבן הצהובה למרגלות הר גוּצֶ'נְג, זה אני." ועם הדברים הללו עזב, ולא נראה עוד.
גָ'אנְג לְיָאנְג הביט בספר עם שחר.
היה זה "תורתו הצבאית של הדוכס האדיר".
גָ'אנְג לְיָאנְג ראה כי הספר אינו רגיל, והרבה לעיין בו ולהקריא ממנו.
שלושים שנה לאחר שפגש גָ'אנְג לְיָאנְג את הזקן על הגשר בשְׂיָאפִּי, הוא עבר בגִ'יבֵּיי ביחד עם לְיוֹ בָּאנְג, ולמרגלות הר גוּצֶ'נְג ראה אבן צהובה.
גָ'אנְג לְיָאנְג לקח את האבן הצהובה, התייחס אליה כלאוצר, ואף זבח לה.
לאחר שמת גָ'אנְג לְיָאנְג, נקבר עם האבן הצהובה.
ובכל פעם שצאצאיו ניקו את הקבר בימי הזיכרון, היו זובחים גם לאבן הצהובה.
בשאנדונג הוקם מאוחר יותר מקדש האבן הצהובה של גוּצֶ'נְג, ובתקופת שושלת טאנג כתב לִי צִ'ייוּ'ן את מסורת "רשומות מקדש האבן הצהובה של גוּצֶ'נְג במדינת גִ'י".
מַקֶּשֶׁת הוא מונח המתייחס באופן ספציפי לספינה המשמשת להנחת מוקשים ימיים.
מבחינה היסטורית נעשו פעולות מיקוש על ידי ספינות, צוללות ומטוסים.
מאז מלחמת העולם הראשונה הועסקו הספינות במיקוש הגנתי להתקנת מוקשים מבוקרים בנקודות שנקבעו מראש בקרבת ביצורי החוף או בנתיב הכניסה לנמל שיופעלו על ידי בקרת החוף כאשר ספינת המטרה תעבור בטווח האפקטיבי של המוקש.
השימוש הנפוץ ביותר במונח "minelayer" הוא ספינה המשמשת לפריסת מוקש ימי.
במלחמת העולם השנייה העסיקו הבריטים את המקשות במשלוחי מטענים לאזורים מבודדים, כגון מלטה וטוברוק.
השילוב של מהירות גבוהה (עד 40 קשר) ויכולת נשיאה משקל רב היה מוצלח מאוד לכך.
מקשת ימית יכולה להיות שונה במידה ניכרת בגודל, מספינות חופיות של כמה מאות טון.
למשחתת - כמו ספינות של כמה אלפי טון תזוזה.
משחתת סקורי של הצי הסובייטי הוגדרה ככלי רב תכליתי ונוספה לה משימה של הטלת מוקשי עגינה מדגם "קראב".
בנוסף לתותחים, טורפדו ופצצות עומק כנגד צוללות, היו על סיפון ירכתי המשחתת שני מסלולים להטלת מוקשים ימיים.
למיקוש התקפי יש חשיבות רבה בהסתרת עובדת המיקוש ומניעת מידע על השטח המסוכן.
צוללת יכול להיות התשובה לבצעי מיקוש בפתח נמלי הצד השני.
הצוללת הראשונה שתוכננה כך הייתה הצוללת הרוסית Krab בשנת 1912. והצוללת האמריקאית USS Argonaut.
התפתחות המוקשים הימיים בצורה היכולה להיות מוטלת מצינור טורפדו מאפשרת לצוללות רבות לטעון מוקשים ולהטילם באופן חשאי.
מדינות המחזיקות מקשות בסדר הכוחות של הצי הן: דרום קוריאה, פולין, שוודיה ופינלנד.
בדרך כלל מדינות עם קו חוף ארוך, הים רדוד, שבו מיקוש ימי יהיה יעיל ביותר.
ציים אחרים מתכננים כנראה ליצור אמצעי מיקוש מאולתרים בזמן מלחמה.
למשל על ידי גלגול המוקש לתוך הים מסיפון הרכב דרך דלתות הפתיחה הפתוחות של מעבורת.
בשנת 1984 נחשפו פעולות של חיל הים הלובי בים האדום כמה קילומטרים מדרום לתעלת סואץ, באמצעות מעבורת רכב.
מדינות אחרות החשודות שיש להן תוכניות מיקוש לקראת במלחמה הן איראן וצפון קוריאה.
החל ממלחמת העולם השנייה, שימשו מטוסים צבאיים כדי להטיל מוקשים ימיים בהצנחה.
בריטניה וארצות הברית עשו שימוש משמעותי במיקוש אווירי.
מוקשים מסוג מגנטי לא מוכר הוטלו על ידי מטוס גרמני בשפך התמזה בתחילת המלחמה 1939 אחרי שמוקש כזה נפל בשטח הבוצי נבדק על ידי מומחים שלמדו איך זה עובד ואפשרה לפתח אמצעי נגד מתאימים.
פעולות מיקוש מהאוויר של הבריטים היו: בים הצפוני במבואות הנמלים הגרמניים.
בקרבת בלגרד ביוגוסלביה, ארצות הברית הפילה אלפי מוקשים במימי החופים היפנים, ותרמה לתבוסתה.
מיקוש מאוויר הופעל גם במלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
מר בלנדינגס בונה את בית חלומותיו הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1948, בבימויו של ה.ק.
פוטר, עם קרי גרנט, מירנה לוי ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב מכר בשם זה משנת 1946 מאת אריק הודג'ינס (1946).
בספר הוא מתאר את צרותיו כשרצה לבנות בית גדול לבני משפחתו ונכנס לחובות.
זה שיתוף הפעולה השלישי והאחרון של קרי גרנט ומירנה לוי לאחר "כנפיים בחשיכה" (1935) ו"הרווק ובת הטיפש עשרה" (1947).
מלווין דאגלס גם מלווה בקולו את סיפור העלילה.
ג'יימס "גים" בלנדינגס (קרי גרנט) ורעייתו מיוריאל (מירנה לוי) גרים עם שתי בנותיהן בדירה קטנה במנהטן.
ג'ים הוא רעיונאי בחברת פרסום ומתחבט בזמן האחרון למצוא סיסמת פרסומת מתאימה למותג WHAM של בשר חזיר (HAM), אם לא יצליח, מישרתו בסכנה.
הדירה קטנה וזקוקה לשיפוץ שיסתכם ב-7,000 דולר.
הם מחליטים במקום זה לרכוש בית עם שטח בקונטיקט הסמוכה.
סוכן נדל"ן ממולח מצליח לשנע אותם לרכוש בית גדול בן 200 שנים עם "היסטוריה" כי במקום זה השקה גנרל הורשיו גייטס את סוסיו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הם רוכשים את המקום ב-10,000 דולר.
ביל קול (מלווין דאגלס) הוא עורך דין וידיד המשפחה.
בעבר למד עם מיוריאל והיה בן זוגה.
הוא קורא את החוזה ומגלה שעל הבניין יש משכנתא וכי שילמו מחיר מופרז.
מסתבר שהבניין הוא למעשה חורבה ויש להרסו ולבנות בנותו מחדש.
הזוג מציג בפני הארכיטקט סימס (רג'יינלד דני), הוראות להרחיב את הבניין, להוסיף חדרים וחדרים שרות ומתברר שעל כל זה עליהם להוסיף עוד 11,000 דולר.
ג'ים מיואש לאחר שרוקן את כל קופות החיסכון שלו.
בני הזוג מתחילים לריב וג'ים חושד במיוריאל שיש לה קשר עם ביל.
הוא מסתגר במשרד החברה כל הלילה ועדיין לא מצא סיסמה טובה למוצר.
לפנות בוקר הוא חוזר לבית בקונטיקט ומגיע למסקנה כי "יש דברים שנקנים דרך הלב ולא דרך הראש".
כשהם יושבים לאכול מפטירה העוזרת גוסי (לואיז ביוורס) את המשפט "If you ain't eatin' Wham, you ain't eatin' ham".
ג'ים קופץ משמחה אכן הסיסמה הצליחה ומקומו של ג'ים בחברה הובטח.
לבסוף רואים את הבית החדש עם השטח הנרחב והבנות שמשחקות וג'ים אוחז בידו את הספר "מר בלנדינגס בונה את בית חלומותיו" ומזמין את כולם לבקר בביתו החדש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקרי גרנטג'יימס בלנדינגסמירנה לוימיוריאל בלנדינגסמלווין דאגלסויליאם "ביל" קולעורך דיןלואיז ביוורסגוסיעוזרת ביתרג'ינלד דניהנרי סימסארכיטקט
מר איברהים הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2003, בבימויו של פרנסואה דופירון, עם עומר שריף ופייר בולאנז'ה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן והמחזה "מר איברהים ופרחי הקוראן" ("Monsieur Ibrahim et les fleurs du Coran") של אריק-עמנואל שמיט (2001).
עלילת הסרט מתרחשת ברובע מעורב בפריז של שנות ה-60, עם זונות רחוב רבות ובו גרים יהודים, נוצרים ומוסלמים ובו מתפתחת ידידות אמיצה בן נער יהודי יתום, לבעל מכולת מוסלמי מבוגר.
עומר שריף זכה בפרס סזאר לשחקן הטוב ביותר ולפרס אהדת הקהל בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פייר בולאנז'ה זכה בפרס silver hugo לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בשיקגו.
משה/מואיז המכונה "מומו" (פייר בולאנז'ה) הוא נער יהודי בן 16 הגר עם אביו ברובע בפריז בו גרים יהודים, מוסלמים ונוצרים.
אמו עזבה אותם כשהיה תינוק ואביו נמצא בדיכאון.
מומו מנהל למעשה את משק הבית.
הוא קונה את המצרכים במכולת של מר איברהים ולפעמים גם לוקח דברים ללא רשות.
איברהים מבחין בזה אך לא מגיב כי לדבריו עדיף שיגנוב אצלו ולא במקומות אחרים שם ימצא עצמו בכלא כמו נערים אחרים מהשכונה.
איברהם הוא אלמן טורקי מוסלמי סופי והוא מחבב את מומו כבנו.
בגיל 16 מומו שובר את קופסת החיסכון שלו ובכסף הוא מקבל חינוך מיני ראשון אצל הזונות ברחוב.
לרחוב ההומה מגיע צוות הסרטה עם כוכבת (איזבל אג'אני) וכולם מסתכלים עליה בהערצה ואיברהים נותן לה בקבוק מים חינם.
מומו מחזר אחרי הנערה היהודיה מרים ויחסיהם יודעים עליות ומורדות.
אביו של מומו מפוטר ועוזב את הבית; שוטר מודיע למומו כי אביו התאבד בהשליכו את עצמו לפני רכבת.
אמו של מומו מגיעה לחפש אחריו אך מומו אומר לה שמומו אינו גר שם וכי שמו מוחמד.
איברהים מאמץ באופן רשמי את מומו.
הוא קונה רכב מהודר (סימקה ארונד ספורט), לומד נהיגה בעזרתו של מומו ומחליט לנסוע איתו לכפר הולדתו בטורקיה.
הם מבקרים במסגד סופי וחוזים בריקוד המעגלי של המאמינים.
בדרך לכפר קורית תאונה, הרכב מתהפך ואיברהים נפצע קשה ומת כשמומו לידו.
הוא מוריש למומו את כל רכושו.
בסוף רואים את מומו המבוגר יושב במכולת ומבחין בילד גונב אך לא מעיר לו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותעומר שריףאיברהיםבעל מכולתפייר בולאנז'המשה/מומוז'ילבר מלקיאבא של מומואיזבל רנואמא של מומולולה ניימרקמריםחברה של מומואן סוארזסלביהזונהפאטומאטה גביןזונהאיזבל אג'אניכוכבת קולנוע
מר בטיניול הוא סרט דרמה צרפתי שיצא לאקרנים בשנת 2002. הסרט בוים על ידי ז'ראר ז'וניו שגם משחק בתפקיד הראשי.
לצד ז'וניו מופיעים בסרט ז'ול סיטרוק, ז'אן-פול רוב, גץ בורגר, מישל גרסיה ואלקסיה פורטל.
הסרט מתאר את סיפורו של בעל מכולת רגיל, אדמונד בטינול, שעוזר לבנו הצעיר של שכנו היהודי, ולשני בני דודיו של הילד, להגיע בשלום לשווייץ.
העלילה מתרחשת בפריז בשנת 1942, בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
אדמון בטיניול (ז'ראר ז'וניו), הוא חנווני פשוט החי עם משפחתו בקומת הקרקע של בניין דירות.
בתו עומדת להתחתן עם פייר-ז'אן (ז'אן-פול רוב), סופר שאפתן המעוניין בדירת הפנטהאוז שתפסה משפחת ברנשטיין היהודית.
פייר-ז'אן מלשין לגסטפו על משפחת ברנשטיין, ואלו עוצרים את המשפחה בשעות הבוקר המוקדמות.
רכוש המשפחה מוחרם, והדירה ניתנת למשפחת בטיניול.
במהלך מסיבה שמארחת משפחת בטיניול לאנשי האס אס, סימון ברנשטיין הצעיר (ז'ול סיטרוק) חוזר לביתו ומוצא מקלט בדירת המשרתים שבעליית הגג, אך בהמשך מועבר למרתף כדי להימנע מחשיפתו.
סימון מצטרף לשני בני דודיו שנמלטו גם הם, ואדמון מחליט לקחת אותם במסע מסוכן לגבול שווייץ.
בעזרת אישה נדיבה וכומר, הם מצליחים לעבור את הגבול ולהגיע למקלט בשווייץ.
ז'ראר ז'וניו בתפקיד אדמון בטיניול: החנווני הפשוט שמוצא עצמו מגן על הילדים היהודים בניגוד לציפיותיו הראשוניות.
ז'ול סיטרוק בתפקיד סימון ברנשטיין: הילד היהודי ששרד את מעצר משפחתו ומצא מקלט אצל בטיניול.
ז'אן-פול רוב בתפקיד פייר-ז'אן לאמור: הארוס של בתו של בטיניול, שבאופן ציני מלשין לגסטפו על משפחת ברנשטיין כדי להשיג את דירתם.
מישל גרסיה בתפקיד מרגריט בטיניול: אשתו של אדמון.
אלקסיה פורטל בתפקיד מישלין בטיניול: בתו של אדמון, המיועדת להינשא לפייר-ז'אן.
גץ בורגר בתפקיד קולונל ספרייך: קצין אס אס שמופיע בסרט ומוביל את מעצר משפחת ברנשטיין.
הסרט התקבל בחום על ידי המבקרים והיה להצלחה קופתית בצרפת.
הבמאי ז'ראר ז'וניו זכה לשבחים על עבודתו, וז'אן-פול רוב זכה בפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר של האקדמיה הצרפתית לקולנוע לשנת 2002 על תפקידו בסרט.
מר זוטרא''' היה אמורא בבלי בדור השישי.
היה חברם הקרוב של אמימר ושל רב אשי.
מר זוטרא היה ראש ישיבת פומבדיתא, לפי הספר הקדום "סדר תנאים ואמוראים", לפני רב אחא בריה דרבא.
באיגרת רב שרירא גאון (נוסח צרפת) אינו מוזכר כראש ישיבה, אך במקורות מאוחרים יותר מוזכר מר זוטרא כראש ישיבה.
מר זוטרא למד אצל רב פפא ואצל רב פפי.
מסר גם הלכות שקיבל בשמם של חכמים מדורות קודמים לו, כרב הונא, רב חסדא ורב ששת.
חבריו היו אמימר ורב אשי.
השלושה מוזכרים יחד בלימודם, בסעודות שסעדו יחד וגם בהיותם בחצרו של המלך יזדגרד הראשון.
כן נמצא מר זוטרא נושא ונותן בהלכה עם חכמי דורו, כמרימר, רב יימר בר שלמיא ורבינא.
אחיו של מר זוטרא היה רב אדא סבא.
למר זוטרא היו שני בנים שנמנו אף הם על החכמים, נתן והונא.
בעלותו על מיטתו, לפני השינה, היה אומר: אני מוחל לכל מי שציער אותי, ומכאן הנוסח שנאמר בקריאת שמע שעל המיטה "הריני מוחל וסולח...".
חיבר "ברכת אבלים", בשעת ניחום אבלים אצל חברו, רב אשי: "אל אמת, דיין אמת, שופט בצדק, לוקח במשפט, ושליט בעולמו לעשות בו כרצונו, כי כל דרכיו משפט, שהכל שלו, ואנחנו עמו ועבדיו, ובכל אנחנו חייבים להודות לו ולברכו.
גודר פרצות בישראל הוא יגדור את הפרצה הזאת בישראל לחיים".
עיקר השכר על קיום תענית הוא על הצדקה שניתנת ביום התענית.
מר זוטרא, שידוע כמר זוטרא השני, היה ראש הגולה בבבל בסופה של תקופת האמוראים ובפתחה של תקופת הסבוראים.
נצר יחיד למשפחת ראש הגולה, המיוחסת לדוד המלך.
נולד לאחר מות אביו, רב הונא מר בר רב כהנא, וסבו גידל אותו.
מר זוטרא נודע כמי שמרד במלך הסאסאני קבאד הראשון והקים שלטון עצמאי בעיר מחוזא ובסביבותיה למשך שבע שנים.
בסופו של דבר המרד דוכא, מר זוטרא הוצא להורג בשנת ד'רס"ב (502) ומשרת ראש הגולה בוטלה לתקופה מסוימת.
התואר "ראש הגולה" מתייחס לראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים.
משרה זו הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרבבל בן שאלתיאל.
לרוב הוכר ראש הגולה על ידי השלטון כנציג היהודים.
הספר "סדר עולם זוטא", שחובר בסוף תקופת הגאונים או בתחילת תקופת הראשונים, הוא המקור העיקרי לסיפור חייו של מר זוטרא ולמעשה המרד.
סביב לידתו של מר זוטרא קיימת אגדה, שדומה לה בפרטים רבים האגדה המסופרת על לידתו של ראש הגולה רב בוסתנאי בן חנינאי, שחי כ-160 שנה אחרי מר זוטרא.
אביו של מר זוטרא היה הונא מר בר רב כהנא.
בתוקף סמכותו כראש הגולה מינה אחד מאנשיו לדיין.
המינוי נעשה, שלא כמקובל, בלי הסכמתו של רב חנינא, ראש הישיבה, שהיה חמיו של ראש הגולה (בתו של רב חנינא הייתה אשתו של הונא מר).
הדיין הגיע לישיבתו של רב חנינא, אשר לא הכיר במינויו ולא התיר לו לדרוש.
ראש הגולה, הונא מר, ציווה להביא אליו את רב חנינא.
לפקודתו, הושאר רב חנינא במשך הלילה מחוץ לעיר, ולמחרת מרטו את שערות זקנו ולא הניחו לו להתארח אצל בני העיר.
רב חנינא הלך לבית הכנסת ובכה עד שמילא בדמעותיו ספל.
בבית ראש הגולה, כך נאמר בספר "סדר עולם זוטא", פרצה מגפה ומתו כולם בלילה אחד.
בתו של רב חנינא, אשת ראש הגולה, שהייתה מעוברת, נשארה בחיים.
רב חנינא ראה בחלומו שנכנס לבוסתן וכרת את ארזיו, פרט לאחד קטן.
בבואו לכורתו, בא לפניו איש זקן ואדמוני, ואמר לו: "אני דוד מלך ישראל, והבוסתן שלי הוא".
הזקן ציווה עליו שלא לכרות את העץ והיכהו בפניו, עד שראשו נטה אחורנית.
רב חנינא התעורר וראשו נוטה לאחור.
הלקח שלו מן החלום היה שמוטל עליו לשמור על הגחלת שלא תכבה, שלא ייאבד הנצר לבית דוד.
רב חנינא שאל את החכמים אם נותר מישהו למשפחת בית דוד, ונענה ש"לא נשאר מהם אף אחד, אלא בתך המעוברת".
בלילות הבאים קיבל עליו רב חנינא לשמור על בתו שלא תוזק היא ועוברהּ, ולשם כך היה ישן סמוך לפתח ביתה בלילות, עד שילדה בן, אשר נקרא בשם זוטרא.
רב חנינא טיפל בנכדו, דאג לחינוכו ולימד אותו תורה, עד שגדל והיה לתלמיד חכם.
כשראה אחד מחתני משפחת ראש הגולה, שמו רב פחרא (או רב פחדא), את המתרחש - שילם שוחד רב לשלטון, וזכה במשרת ראש הגולה.
כשהגיע מר זוטרא לגיל 15 שנה, לקח אותו סבו, רב חנינא, אל המלך, והציג אותו לפניו כיורשו החוקי של ראש הגולה הקודם, והראוי לכהן בתפקיד זה.
המלך הסיר את רב פחרא מתפקידו ומינה את מר זוטרא לראש הגולה.
רב פחרא נפטר לאחר מכן בגלל זבוב שנכנס לחוטמו, לפי "סדר עולם זוטא", וזוהי הסיבה שאנשי משפחת בית דוד, משפחתו של ראש הגולה, השתמשו בציור של זבוב בחותם שלהם.
מר זוטרא כיהן כראש הגולה במשך כ-20 שנה, בסך הכול.
לצדו, בראשות הישיבה המקומית, עמדו רב חנינא סבו, שהדריך אותו, וחכם נוסף בשם רב יצחק.
13 שנים היה מר זוטרא ראש הגולה, עד לפרוץ המרד.
בירתו של ראש הגולה באותן שנים הייתה בעיר מחוזא, הסמוכה לנהר פרת.
בתקופה זו המשיכו הלימודים בישיבות בבל הגדולות - בישיבת סורא ובישיבת פומבדיתא.
ראש הגולה, שלנגד עיניו הלך והחמיר מצבם של נתיניו-אֶחיו היהודים, התארגן ופתח במרד.
שבע שנים מלך מר זוטרא על העיר מחוזא וסביבותיה, עד לדיכוי המרד על ידי המלך קבאד הראשון.
רקע - מצב היהודים באימפריה הסאסאנית
בבל נכבשה בידי הסאסאנים בשנת ג'תתקפ"ד (224), בתחילת תקופת האמוראים.
מצבם של היהודים באימפריה הסאסאנית היה נוח בדרך כלל, הייתה להם מעין אוטונומיה בהנהגת ראש הגולה וראשי הישיבות, וחיי הדת התקיימו כסדרם.
לא אחת חלה הרעה ביחס ליהודים מצד השלטונות, שהיו נתונים ללחץ של האמגושים - כמרי דת הזורואסטריות, שביקשו לאכוף את חוקי דתם על כל תושבי הממלכה.
בתחילת השלטון הסאסאני היו גזרות כנגד היהודים, אבל לאחר מספר שנים הוטב ליהודים, תחת שלטונו של המלך שאפור הראשון, שהיה ידידו של שמואל, ראש ישיבת נהרדעא.
מאוחר יותר הוצרך ראש ישיבת פומבדיתא, רבה בר נחמני (דור שלישי של האמוראים), לברוח מפני הגזירות (ד'פ'-320).
בתקופתו של רב אשי (דור שישי) היה ראש הגולה, רב הונא בר נתן, ממקורביו של המלך יזדגרד הראשון, וחכמי היהודים היו מצויים בחצר המלך.
הרעה משמעותית הייתה ליהודים בסוף שלטונו של יזדגרד השני.
הלה נכנע ללחציהם של כמרי האמגושים, וגזר על ביטול מצוות השבת.
ראשי ישיבות בבל, מר בר רב אשי (סורא, דור שביעי) ורב סמא בריה דרבא (פומבדיתא) גזרו תענית ותפילה, ולפי המסופר באיגרת רב שרירא גאון - המלך הוכש על ידי נחש ומת על מיטתו, והגזרה בטלה.
ימי שלוותם של היהודים לא ארכו.
שנים ספורות אחרי כן עלה לשלטון המלך פירוז הראשון, שנקרא בפי היהודים "פירוז רשיעא" (=הרשע).
הלה גזר על הוצאתם להורג של שלושה מראשי הקהילה היהודית - ראש הגולה, הונא מרי בר מר זוטרא, ועימו רב אמימר בר מר ינוקא ומשרשיא בר פקוד (ד'ר"ל, 470).
בשנת פטירתו של רבה תוספאה, ד'רל"ד (474), הרסו האמגושים בתי מדרשות, וחטפו ילדי יהודים ומסרו אותם לחינוך גויי, של הדת הפרסית.
הגזירות הקשות גרמו ליהודים רבים לברוח מבבל אל סביבותיה, בעיקר לחצי האי ערב.
מצבם של היהודים בתקופה זו לא היה שווה בכל תחומי האימפריה הסאסאנית, והמרכזים הגדולים והמבוססים של יהדות בבל, בסורא ובפומבדיתא, הצליחו לעמוד בקשיים ולהמשיך את חייהם.
בימי שלטונו של קבאד הראשון (החל משנת ד'רמ"ח, 488) חלה הרעה נוספת במצבם של היהודים בבבל.
בתקופה זו החלה לסחוף את ההמון תנועתו של מזדק, תנועה דתית-חברתית שדגלה בשיתוף בנשים וברכוש, דבר שלא עלה על דעתם של היהודים.
המלך קבאד הושפע מהתנועה הזאת, וחופש הפעולה שניתן לאנשיה להשלטת תורתם הלכה למעשה, בתמיכה ממשלתית, הפך את חייהם של היהודים לבלתי נסבלים.
מאידך, הייתה התנגדות למלך קבאד מצדם של האמגושים והאצילים.
בעלי ההון לא יכלו להזדהות עם תנועה שקוראת לשיתוף ברכוש, וודאי שלא השלימו עם התמיכה הממשלתית שזכתה לה תנועתו של מזדק.
ההתנגדות למלך קבאד גברה, איפוא, ושלטונו הלך והתרופף.
מצבם של היהודים בבבל, שהמשיך והתערער בתקופתו של מר זוטרא, הביא אותו לפעול בדרך צבאית.
היה זה לאחר שאחד מראשי החכמים המקורבים למר זוטרא, רב יצחק, הוּצא להורג.
ראש הגולה החליט לפעול כנגד השלטון הסאסאני, שבחסותו - ואף בעידודו וביוזמתו - נערכו פרעות ביהודים, נגזרו כנגדם גזירות קשות וראשי הקהל הוצאו להורג.
מר זוטרא ניצל את מעמדו הבלתי יציב של המלך קבאד.
בערך בשנת ד'רנ"ה (495) אסף צבא של 400 חיילים ונלחם בצבא הפרסי.
מר זוטרא נחל ניצחון והצליח להקים ממלכה עצמאית בעיר מחוזא, אשר תושביה העלו לו מסים והתייחסו אליו כמלך.
האגדה מספרת על עמוד אש שהלך לפני צבאו של מר זוטרא.
שבע שנים נמשך השלטון העצמאי היהודי בראשותו של המלך - ראש הגולה.
במקביל, מאמציהם של מתנגדי המלך קבאד הצליחו לזמן מה.
המלך קבאד הודח בסיוע הצבא ונכלא (שנת ד'רנ"ו, 496), ובמקומו הומלך אחיו, ג'אמאספ.
חוסר היציבות במשטר סייע למר זוטרא לשלוט בתחומי ממלכתו הקטנה.
קבאד הצליח להימלט מכלאו, ולאחר שברח מזרחה והסתייע בצבא האפתליטי (בימינו אפגניסטן), הצליח, בשנת ד'רנ"ט (499), לחזור לארצו ולתפוס שוב את המלוכה.
בשנת ד'רס"ב (502) שלח המלך קבאד, ששב בינתיים וביסס את שלטונו מחדש, את הצבא הפרסי לדיכוי מרד היהודים.
צבאו הקטן של מר זוטרא לא עמד בפני הצבא הפרסי הגדול, וניגף לפניו.
ב"סדר עולם זוטא" מסופר על הידרדרות מוסרית שאחזה בחייליו של מר זוטרא.
מוזכרים שם חטאים של שתיית יין נסך ואף זנות בבתי הגויים.
חטאים אלו, נאמר בספר, גרמו לסילוק השכינה מן הצבא היהודי, וכך נפל לפני הצבא הפרסי.
מר זוטרא וסבו, ראש הישיבה רב חנינא, נתלו על גשר מחוזא, ועירו של ראש הגולה נשבתה בידי החיילים הפרסים.
באותו היום, לפי "סדר עולם זוטא", נולד בן למר זוטרא, ונקרא על שם אביו - מר זוטרא.
הבן הוסתר, ועלה בשנת ד'ר"ף (520) לארץ ישראל, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו.
בבבל התבטלה משרת ראש הגולה בעקבות המרד, ומצבם של היהודים הוסיף להתערער.
קרנה של ישיבת סורא - הגדולה שבישיבות בבל - ירד עם פטירתו של רבינא האחרון (ד'ר"ס-499), והלימודים בה הופסקו.
כמה שנים לאחר מכן היה ניסיון לחדש את הלימוד בישיבת סורא, בראשותו של רב עינא, אבל זה לא החזיק מעמד זמן רב.
הלימוד המשיך להתקיים כסדרו בעיקר בישיבת פומבדיתא, שם הייתה קהילה יהודית גדולה ומרוכזת שהצליחה להתגבר על הקשיים, עד לפטירתו של רב סימונא בשנת ד'ש' (540) ומעט שנים אחר כך.
חוקר התלמוד ד"ר יעקב אליהו אפרתי, בספרו "תקופת הסבוראים וספרותה", קושר את דיכוי המרד (ד'רס"ב-502) עם סיומה של תקופת האמוראים:
משרת ראש הגולה התחדשה רק עם הכיבוש הערבי בשנת ד'תי"א (651), ויש הרואים בכך את תחילת תקופת הגאונים.
דעה אחרת גורסת שמשרת ראש הגולה התחדשה כבר במאה השישית, עוד לפני הכיבוש הערבי.
הערפול שבמקורות אודות התקופה ההיא הביא למחלוקות בקרב החוקרים על תאריך המרד.
גישה אחת מתארכת את המרד לימיו של המלך הפרסי קבאד הראשון (ששלט בין השנים ד'רמ"ח-ד'רצ"א, 488–531, עם תקופת הפסקה קצרה שבה הודח), במעבר שבין תקופת האמוראים לסבוראים, כפי שהוצג למעלה.
לדעתו של ההיסטוריון צבי גרץ התרחש המרד בשנים ד'רע"א (511) – ד'רע"ח (518).
שיטה אחרת מתבססת על שורה באיגרת רב שרירא גאון, שבה נאמר ש"בשנת תתיט שכיב רב הונא ריש גלותא".
שנת תתי"ט למניין השטרות היא שנת ד'רס"ח (508).
לשיטה זו, רב הונא ריש גלותא הוא אביו של מר זוטרא.
המרד התרחש איפוא בסוף הדור השני של הסבוראים, בתקופה שבה נפטרו רב עינא ורב סימונא.
שיטה דומה מאחרת את המרד במעט ומתארכת אותו לשנים ד'רצ"ח (538) – ד'ש"ה (545).
לשיטה זו, רב הונא ריש גלותא המוזכר באיגרת רב שרירא גאון אינו אביו של מר זוטרא, אלא דוֹד אביו, שכיהן לפניו כראש הגולה ונקרא גם הוא רב הונא.
לאחר פטירת רב הונא ריש גלותא בשנת ד'רס"ח, כמוזכר באיגרת, כיהן אחיינו, הונא אבי מר זוטרא, כראש הגולה במשך כשנתיים עד למותו.
הדברים באיגרת רב שרירא גאון על שנת פטירתו של "רב הונא ריש גלותא", אשר מהווים בסיס לשיטות המאחרות את המרד, אינם ראיה חד-משמעית לשיטות אלו.
הביטוי "ריש גלותא" אינו בהכרח תואר המכוון לנושא משרת ראש הגולה, שכן בתלמוד הבבלי, במסכת יבמות, מוזכר מעשה ב"יצחק ריש גלותא" שנסע מקורטובא לאספמיא ונפטר, והסתפקו החכמים אם השמועה ששמעו על מותו מתייחסת לאדם זה או לאיש אחר הנושא שם זהה.
מפרשי התלמוד עומדים על נקודה זו, שאין מדובר שם בראש הגולה אלא באדם שהכינוי "ריש גלותא" הוצמד לשמו, ככינוי או כשם משפחה, או לאדם שהיה שליחו של ראש הגולה.
החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מאחר את המרד יותר מכך, לשנים ד'שי"א – ד'שי"ח (551–558), בתקופת הדור השלישי של הסבוראים, בסמוך לנדודי ישיבת פומבדיתא המרכזית לעיר פירוז שבור.
לדבריו, ראשי הישיבה המוזכרים ב"סדר עולם זוטא" בהקשר זה של מרד מר זוטרא עמדו בראשה של ישיבה מקומית שהתקיימה בסמוך למקומו של ראש הגולה.
בספר "סדר עולם זוטא", שהוא המקור המרכזי למעשה המרד, לא הוזכר תאריך אלא לגבי עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ ישראל.
לפי הנאמר בספר, עלייה זו הייתה בשנת ד'ר"פ (580).
למרות זאת, נמצא מי שתיארך את המרד לשנים מאוחרות יותר.
החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", טען שנפלה טעות סופר ב"סדר עולם זוטא" לגבי שנת עלייתו של מר זוטרא השלישי לארץ, ולדעתו יש לדחות אותה בכ-70 שנה.
טענה זו נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים אחרים.
כמוזכר לעיל, לדעתו של הרב הלוי, המרד התרחש בשנים ד'שי"א – ד'שי"ח (551–558 לערך).
כאמור, בן אחד נותר למר זוטרא, נצר יחיד למשפחת ראש הגולה.
הבן, מר זוטרא בר מר זוטרא, עלה לארץ ישראל (ד'ר"פ, 520).
שם נתקבל בכבוד גדול, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו.
"סדר עולם זוטא" מונה שבעה דורות שישבו בראש ועד החכמים, ה"סנהדרין", דור אחר דור: מר זוטרא, רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי.
על מועד עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ חלוקות הדעות.
לדעת החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", הסתתר מר זוטרא הבן כ-30 שנה בבבל, ואחר כך עלה לארץ ישראל.
צבי גרץ, לעומתו, כתב בספרו "דברי ימי ישראל" שמר זוטרא הבן עלה לארץ עם אמו, שברחה מיד אחרי המרד מאימתו של המלך קבאד, שרדף את משפחת ראש הגולה.
דעה נוספת היא שמר זוטרא הבן עלה לארץ ישראל בגיל 18.
לדעתו של צבי גרץ, מר זוטרא הבן היה זה שהביא את התלמוד הבבלי לארץ ישראל ולימד אותו שם.
ברם, טענה זו אינה מוסכמת, והיא ספגה ביקורת.
מר זוטרא בר מר זוטרא, או מר זוטרא השלישי, היה בנו היחיד של ראש הגולה בבבל, מר זוטרא השני, בתחילתה של תקופת הסבוראים.
אביו מרד בשלטון הסאסאני, ולאחר דיכוי המרד על ידי צבאו של המלך קבאד הראשון נתלה על גשר העיר מחוזא.
מר זוטרא הבן, שלפי המסופר בסדר עולם זוטא נולד ביום תלייתו של אביו ונקרא על שמו של אביו, עלה לארץ ישראל בשנת ד'ר"ף (520) וישב שם בראש ועד החכמים.
בתקופה זו פעלו בבבל חכמי הסבוראים.
משרת ראש הגולה בבבל, ראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים, הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרובבל בן שאלתיאל.
מר זוטרא האב היה ראש הגולה בבבל במשך כ-20 שנה.
בתקופה זו החמיר מצבם של היהודים בבבל, ובעקבות גזרות ופוגרומים החליט למרוד בשלטון הסאסאני.
בתחילה נחל מר זוטרא האב ניצחון ובמשך כשבע שנים מלך בעיר מחוזא.
בסופו של דבר המרד דוכא, וראש הגולה נצלב עם ראש הישיבה, רב חנינא, שהיה סבו.
בו ביום ילדה אשת ראש הגולה בן, וזה נקרא על שם אביו – זוטרא.
מר זוטרא הבן, בנו היחיד של ראש הגולה, נותר הנצר היחיד למשפחת ראש הגולה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת ד'ר"ף (520).
מר זוטרא בר מר זוטרא התיישב בטבריה, היה מראשוני הסבוראים, היה בנו של ראש הגולה בבבל היה מיוחס לבית דוד, והוא וצאצאיו אחריו, במשך שבעה דורות, עמדו בראשות הנהגה התורנית.
זו למעשה הייתה תחילתה של הישיבה הארצ-ישראלית (ישיבת גאון יעקב) ובכך היוותה כממשיכתה הסמלית של מוסד הסנהדרין.
למעשה ישבה הישיבה בטבריה זמן כה רב עד שגם כאשר היא עברה לירושלים היו נקראים לעיתים ראשיה בשם "גאון טבריה".
מה שהשפיע עליו בהחלטתו לעלות לארץ ישראל היה מאיסת השררה.
לטענה זו התנגד רבי זאב וולף רבינוביץ', שכן משרת ראש הגולה בבבל בוטלה לאחר המרד.
צבי גרץ, לעומתו, כתב בספרו "דברי ימי ישראל" שמר זוטרא הבן עלה לארץ עם אימו, שברחה מיד אחרי המרד מאימתו של המלך קבאד, שרדף את משפחת ראש הגולה.
החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", טען שנפלה טעות סופר בסדר עולם זוטא לגבי שנת עלייתו של מר זוטרא הבן לארץ.
לדעתו, יש לדחות אותה בכ־70 שנה, והנוסחה הנכונה בספר היא שנת ד'שמ"ט (589).
לדעתם של החוקרים אייזיק הירש וייס ור' יצחק אייזיק הלוי, מר זוטרא הבן היה זה שהביא את התלמוד הבבלי לארץ ישראל ולימד אותו שם.
בארץ ישראל היו חכמים שפעלו בגליל, ולפעמים היו נשלחות אליהם שאלות מן הגולה.
בני ארץ ישראל שמחו לקבל את התלמוד הבבלי שהביא עמו מר זוטרא, ולמדו אותו ממנו תחת התלמוד הירושלמי, שפסיקת ההלכה על פיו היא קשה.
ברם, טענה זו אינה מוסכמת, והיא ספגה ביקורת מפני שהיא סותרת מקורות היסטוריים שונים.
בספר "סדר עולם זוטא" מסופר שמר זוטרא, לאחר עלייתו לארץ, ישב בראש ועד החכמים שבארץ ישראל, ה"סנהדרין".
הוא וצאצאיו, במשך שבעה דורות, ישבו בראש ועד החכמים.
שמותיהם: מר זוטרא, רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי.
מר וגברת סמית' הוא סרט קומדיית-פעולה משנת 2005. את הסרט ביים דאג ליימן, וכיכבו בו בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי.
בסרט זה גם הכירו השניים והפכו לזוג במציאות.
בתחילת הסרט מגיעים ג'ון וג'יין סמית', זוג נשוי מזה 5–6 שנים, לטיפול זוגי, בעקבות קשיים בנישואיהם.
בטיפול הם מספרים על האופן שבו נפגשו לראשונה - בבוגוטה שבקולומביה, שם שניהם נרדפו על ידי השלטונות הקולומביאנים במסגרת תפקידם.
לאחר נישואיהם הם עוברים לפרוורים ומנהלים אורח חיים שגרתי ואפרורי.
אך מתחת לסיפורי הכיסוי שלהם על מקום עבודתם, הם מסתירים זה מזה את עיסוקם האמיתי - בפועל שניהם עובדים כמתנקשים שכירים מצליחים בארגונים מתחרים.
במהלך הסרט נשכרים שניהם לאותה משימת התנקשות בבנג'מין דנז, ואחרי שהם מכשילים זה את זה ומגלים את האמת על עיסוקם, הם מקבלים הוראה מהסוכנויות שלהם שעליהם לרצוח זה את זה תוך 48 שעות.
שניהם מתלבטים בין הבחירה בחייהם האישיים למחויבותם המקצועית, ותוך כדי כך נערכים כמה ניסיונות התנקשות הדדיים כושלים, בין השאר במספר סצנות קרב וירי בנשק כבד שמתרחשות בתוך ביתם הפרוורי.
אך כשהם עומדים לבסוף פנים אל פנים וניתנת ההזדמנות ללחוץ על ההדק - הם חשים שאינם יכולים לעשות זאת, ומגלים מחדש את אהבתם.
אז מחליטים מעסיקיהם להשמיד את הזוג המאוחד מחדש, ושולחים מספר לא קטן של מתנקשים כדי לחסל אותם.
ביחד מצליחים בני הזוג להתחמק מהמתנקשים, וחוטפים את בנג'מין דנז, כדי לתת למעסיקיהם את מה שהם רצו מלכתחילה.
אך דנז מודה בפניהם שהוא בעצם נשכר על ידי מעסיקיהם כאשר גילו שג'ון וג'יין הם נשואים, ואז תכננו שבעקבות המשימה להתנקש בו הם יחסלו זה את זה.
לפיכך מחליטים בני הזוג להילחם באומץ מול צבא מתנקשים גדול שמגיע לחסלם, ומצליחים באמצעות שיתוף פעולה פורה ביניהם להרוג את כולם.
הסרט מסתיים כשבני הזוג חוזרים למטפל הזוגי, ומספרים עד כמה הם חשים מאושרים יחד.
מר ורטיגו הוא ספר מאת פול אוסטר שיצא לאור לראשונה בשנת 1994.
ספר זה מספר את סיפורו של ילד מסנט לואיס, וולט (שלאחר מכן נקרא "וולט נער-הפלא"), שנפגש עם איש מסתורי בשם "מאסטר יהודי", אשר לימד אותו לעוף – פשוטו כמשמעו.
לאחר שמאסטר יהודי לימד אותו לעוף, הוא ווולט נוסעים ברחבי ארצות הברית להופעות בהן וולט מרחף באוויר ומבצע פעלולים – כגון טיפוס על סולמות וחבלים דמיוניים, הליכה על מדרגות דמיוניות, וכו'.
העלילה מתרחשת במאה ה-20 בארצות הברית, ומתארת את חייו של גיבור הספר – וולט (או בשמו המלא: וולטר קליבורן רולי) מרגע בו נפגש עם מאסטר יהודי (בגיל 9), עד לרגע שבו הוא עצמו כותב ספר זה (בגיל 77).
וולט הוא ילד עני ויתום הגר בסנט לואיס אצל דודתו ודודו, המתנהגים אליו באכזריות ומכים אותו לעיתים קרובות.
מאסטר יהודי אימץ אותו כשהיה בן תשע, מקבץ נדבות ברחובות סנט לואיס, ואימן אותו 3 שנים עד שהציג אותו בפני העולם כ"וולט נער-הפלא".
מאסטר יהודי מתייחס אליו כאל חסר ערך במשך זמן רב, גישה שלדעת המאסטר, היא חלק בלתי נפרד מתהליך הלימוד.
המאסטר הרבה לדבר לוולט באופן משפיל, לדוגמה: "אתה לא יותר טוב מחיה", "חתיכת אפס אנושי", "אתה לא יודע כלום, כי אתה בעצמך לא-כלום".
וולט רגיל לרחוב, לשיכורים שבאים ומדברים איתו כל הזמן, ולכל המשוגעים והעבריינים המסתובבים ברחובות סנט לואיס.
לכן הוא תמיד חושב שהמאסטר נגדו, ורוצה רק להזיק לו ולפגוע בו.
לאחר ה"הכשרה" שלו, הוא הפך לאדם שונה לחלוטין.
וולט עובר לגור בביתו של המאסטר, יחד עם איסופוס ואמא סו.
שם הוא עובר את התקופה הכי איומה ומלאה כאב בחייו.
הוא עובר את 33 השלבים בדרך אל התעופה.
לאחר כשנתיים, הוא מצליח לרחף לגובה של 15 ס"מ.
לאחר מכן הוא עובד על טכניקות חדשות: לנסוק לגובה הרבה יותר גבוה (כ-5 מטרים), לנוע באוויר, לטפס על סולמות, חבלים ומדרגות דמיוניים וכו'.
הוא ומאסטר יהודי נוסעים לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, ולאחר כחצי-שנה, התקופה הטובה ביותר בחייו של וולט, דודו סלים נכנס לחייו, ולאחר מכן העלילה משתנית מקצה לקצה.
חייו של וולט הופכים למפותלים ומלאי עליות ומורדות, הכוללות ירידה אל תהום של ייאוש ועוני וחיי אושר ונהנתנות.
בין היתר, הוא נכנס לעסקי המאפיה, לצבא ועוד.
ילד עני ויתום שעובר מסע ארוך עם מאסטר יהודי.
מאסטר יהודי: "האיש בבגדים השחורים" שלימד את וולט לעוף, ובמשך הזמן נהיה לו כאלוהים וכאב.
איסופוס: נער כושי עם גוף מעוות הגר יחד עם וולט בחווה של המאסטר.
במשך הזמן הפך לחבר האמיתי היחיד של וולט.
אמא סו: אינדיאנית שגם אותה המאסטר אסף ברגעים של מצוקה.
גרה יחד עם וולט בחווה של המאסטר.
הגברת ויד'רספון: הצילה את וולט כשהוא כמעט קפא למוות בסופת שלגים.
הייתה לחברתו הטובה של המאסטר.
בהמשך הספר הוא הגורם לדברים חשובים (ונוראים).
בינגו וולש: הבוס של וולט כאשר נכנס לעסקי המאפיה.
מולי פיצסימונס: הייתה לאשתו של וולט במשך עשרים ושלוש שנים.
האישה הראשונה שוולט אהב בחייו.
מבקר הספרות מיכאל הנדלזלץ סבור שדמותו של ההולך-על-חבל פיליפ פטי, שאוסטר כתב הקדמה נלהבת לספרו האוטוביוגרפי, היוותה השראה לדמות גיבור "מר ורטיגו".
הספר עובד למחזה על ידי יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין, שגם ביים את ההצגה בתיאטרון גשר.
עלילת הספר שימשה השראה לכתיבת השיר "מאסטר יהודי" של להקת המטאל הישראלית קין והבל 90210.
מר ינוקא ומר קשישא בני רב חסדא הם שני אמוראים שחיו בדור החמישי לאמוראי בבל.
מר ינוקא ומר קשישא, מוזכרים בתלמוד פעמים נדירות.
משמעות השמות היא "ילד" ו"קשיש", ושני הסברים ניתנו לכך: רש"י פירש: "שני בנים היו לרב חסדא, ושם שניהם שווין, אלא שהגדול קורין לו מר קשישא ולצעיר קורין לו מר ינוקא".
ואילו בעלי התוספות חלקו על פירושו של רש"י וכתבו להפך: "הוא הגדול, ועל שם שנולד בינקותו של רב חסדא קרי ליה מר ינוקא.
ומר קשישא הוא הצעיר, ונולד בקשישותו של רב חסדא".
בזיהוים של מר ינוקא ומר קשישא כבני רב חסדא יש קושי מסוים.
החוקר הרב אהרן היימן העלה אפשרות שאביהם הוא אדם אחר שנקרא רב חסדא, ואינו האמורא המפורסם רב חסדא.
זאת מפני שמר קשישא נמצא פעמים רבות בתלמוד הבבלי במשא ומתן הלכתי עם רב אשי, שנפטר כ-118 שנה אחרי רב חסדא, וכדברי הרב היימן .
אבל במפרשים מקובלת הקביעה שמר ינוקא ומר קשישא הם בני האמורא המפורסם רב חסדא.
ואף הרב היימן חזר בסופו של דבר להסביר כדברי המפרשים, והשיב על קושייתו: .
ההיסטוריון הרב זאב יעבץ שיער כי מר ינוקא ומר קשישא אינם בנים נוספים של רב חסדא, אלא כינויים לשניים מבניו שנזכרו לעיל.
מר ישראל היא תחרות פיתוח גוף לגברים של איגוד החובבים הישראלי לפיתוח הגוף הפועל תחת הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף.
תחרות מר ישראל הראשונה נערכה בשנת 1950. אותה יזם רפאל הלפרין, שאף זכה בה בעצמו כ"מר ישראל המקצועי".
איגוד החובבים הישראלי לפיתוח הגוף הוכר רשמית בשנת 1987 על ידי הוועד האולימפי הישראלי, והוכר בשנת 2010 על ידי משרד התרבות והספורט כמיצג ענף הספורט לפיתוח הגוף בישראל.
בשנת 2011 אושרה על ידי ענף הספורט, תחת משרד התרבות והספורט, תוכנית האיגוד להכשרה מקצועית של מדריכים בתחום.
ישנם שבעה סוגי משקל גוף בתחרות:
קיימת גם קטגוריה אחת לפיתוח גוף לנשים.
משקל הגוף של כל מתחרה נבדק בערב שלפני התחרות.
בעת השקילה נדרש מהספורטאי ללבוש מכנסי ספורט בלבד.
מתמודד שמשקלו הוא מעל הקטגוריה בה הוא מבקש להתחרות, ברשותו כ-30 דקות להגיע למשקל הדרוש.
חבר השופטים של התחרות מורכב מחמישה שופטים לפחות, במידת האפשר מספר אי-זוגי של שופטים, שופט ראשי שהוא נשיא האיגוד ושופט מחליף.
בסבב המוקדם, המתמודדים עומדים בפני השופטים בטור ומציגים את גופם מכל צדדיו בקומה זקופה רפויה.
לאחר מכן כל מתמודד מציג שבע עמדות חובה בפני השופטים כאשר הוא עומד לבדו.
בסוף הסבב, המתמודדים כולם עומדים בפני השופטים ואלו בוחנים מקרוב את מי שלפי דעתם צריכים לעלות לחצי הגמר.
כמות המתמודדים שיעלו לחצי הגמר ייקבע על ידי חבר השופטים בהתאם לכמות המתמודדים, אך לא פחות מחמישה ולא יותר מעשרה מתמודדים.
בחצי הגמר, ישנם שלושה סיבובים של שיפוט, בכל סיבוב, השופטים יציבו את המתמודדים מהראשון עד לאחרון.
סיבוב 1 – מציגים כל המתמודדים עמידה זקופה רפויה מכל הכיוונים.
לאחר מכן מצוותים את המתמודדים לזוגות או לשלשות, בהתאם להחלטת חבר השופטים לשם השוואה ביניהם.
סיבוב 2 – מציגים המתמודדים שבע עמדות חובה אחד אחרי השני.
לאחר מכן מצוותים את המתמודדים לזוגות או לשלשות לשם השוואה ביניהם.
סיבוב 3 – בסיבוב זה מציגים המתמודדים עמדה חופשית עם מגבלת זמן של דקה אחת.
השופטים יסכמו את הניקוד של כל מתחרה בחצי הגמר, ללא הניקוד הגבוה ביותר והנמוך ביותר שלו.
המתמודדים על ציון הגבוה ביותר יעלו לסבב הגמר.
מספר המתמודדים שיעלו אל סבב הגמר יהיה לא פחות משלושה ולא יותר משישה.
בשלב הראשוני מציגים המתמודדים עמדה חופשית.
בשלב השני, מתמודדי הגמר יבצעו את שיגרת העמדה החופשית שלהם.
בשלב השלישי, יופיעו המתמודדים יחדיו להצגת עצמם.
ההצגה תורכב משבע עמדות חובה.
לבסוף, מציגים המתמודדים כל מתמודדי הגמר עמדה חופשית בעת ובעונה אחת.
שגיא קלב ניצח פעמיים בתחרות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
מר הולמס הוא סרט דרמת פשע בהפקה משותפת של בריטניה וארצות הברית שייצא לאקרנים בשנת 2015 בבימויו של ביל קונדון והוא עיבוד לספרו מ-2005 של מיץ' קאלין, "A Slight Trick of the Mind".
בסרט מככב סר איאן מקלן כשרלוק הולמס ולורה ליני כאם הבית הגברת מונרו.
צילומי הסרט החלו ב-5 ביולי 2014 בלונדון והוא הוקרן לראשונה ב-7 בפברואר 2015 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1947 כאשר שרלוק הולמס הוא כעת זקן בגמלאות בן 93, החי בחווה בססקס עם בעלת הבית הגברת מונרו ובנה הצעיר רוג'ר.
בהביטו אחורה על חייו שרלוק מתרפק על מקרה שלא נפתר בו מעורבת אישה יפהפייה.
איאן מקלן - שרלוק הולמס
קולין סטארקי - ד"ר ג'ון האמיש ווטסון
לורה ליני - הגברת מונרו
האטי מוראהן - אן קלמוט
היריוקי סנאדה - מאצודה אומזאקי
פטריק קנדי - תומאס קלמוט
רוג'ר אלאם - ד"ר בארי
פיל דייוויס - המפקח גילברט
פרנסס דה לה טור - מאדאם שירמר
מילו פארקר - רוג'ר מונרו
בספטמבר 2013 הוכרז כי הספר "A Slight Trick of the Mind" של מיץ' קאלין יעובד לסרט קולנוע בכיכובו של איאן מקלן כשרלוק הולמס, ביל קונדון נשכר כבמאי.
במאי 2014 לוהקה לורה ליני לתפקיד בסרט וביולי, לאחר ליהוקים נוספים, החלו צילומי הסרט.
בספטמבר 2014 Miramax רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
הצילומים החלו ביולי 2014 ונמשכו שבעה שבועות וכללו גם צילום במקומות כלונדון וחופי דרום אנגליה.
Saturday Night) הוא סרט קומדיה דרמטית אמריקאי משנת 1992. הסרט בוים על ידי בילי קריסטל, שגם מגלם בו את הדמות הראשית.
השחקן דייוויד פיימר זכה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט.
הסרט עוקב אחרי באדי יאנג ג'וניור, סטנדאפיסט אמריקאי צעיר שהופך לכוכב טלוויזיה בעזרתו של אחיו סטן, אך מתרחק ממשפחתו וחבריו בו זמנית.
בסדרת פלאשבקים באדי נראה מבדר את משפחתו בסלון יחד עם אחיו.
הוא ממשיך בקריירה הקומית שלו ומוצא עבודה בהרי הקטסקיל ופוגש את אשתו לעתיד, איילין.
עם הזמן הפרסום של באדי גדל, והוא זוכה בתוכנית משלו במוצאי שבת.
על אף שאחיו הזהיר אותו, באדי משתמש בתוכן פוגעני בתוכנית, מה שמביא לפיטוריו ולסיום הקריירה שלו.
באדי מוצא את עצמו מופרד מאחיו, מאשתו ומבתו סוזן.
סיכוי לגאולה מגיע כאשר סוכנת טלוויזיה צעירה בשם אנני וולס מוצאת את באדי ומציעה לו עבודה בתור שחקן בסרט גדול, אך הוא ממשיך בדרכו ומדרדר עוד ועוד.
בילי קריסטל - באדי יאנג ג'וניור
דייוויד פיימר - סטן יאנג
ג'וליה ורנר - איליין יאנג
הלן האנט - אנני וולס
ג'רי אורבך - פיל גוסמן
רון סילבר - לארי מאירסון
מארי מארה - סוזן יאנג
מר דלי הוא כלי משחק לילדים שיוצר על ידי חברת מילטון בראדלי ויצא לשווקים בשנת 1992. מכירות המשחק הופסקו, אבל חודשו בשנים 2007 ו-2017. המשחק מכיל דלי ממונע מפלסטיק הפולט מפיו כדורים צבעוניים, שהשחקנים אוספים באמצעות אתים פלסטיק ומחזירים לתוך מר דלי.
מטרת המשחק היא להכניס את כל הכדורים של השחקן למר דלי טרם הוא פולט אותם החוצה מפיו.
בהתחלת המשחק מפזרים כדורי פלסטיק כחולים, ירוקים, צהובים ואדומים על הרצפה, וכל שחקן בוחר את חפירה.
כשמר דלי מופעל אוספים השחקנים את הכדורים התואמים לצבע של את החפירה שלהם ומפילים אותם לתוך מר דלי.
בעוד שהשחקנים אוספים את הכדורים פולט מר דלי כדור אחד החוצה כל כמה פעמים.
המנצח הוא השחקן הראשון שהצליח להכניס את כל שלושת הכדורים שלו למר דלי מבלי שאף אחד מהם יישאר בחוץ.
מר מוכשר היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה ב-17 בספטמבר 2007 ב-CBeebies.
הסדרה בת 3 עונות ו-60 פרקים באורך 19 דקות כל אחד ו-3 סדרות ספין אוף.
בכל פרק, מר מוכשר מלמד את הצופים איך ליצור דברים שימושיים שנמצאים בבית, או שאפשר לקנות בחנות יצירה.
לסדרה יצאו שלוש סדרות ספין אוף, בהן מר מוכשר מופיע:
המסיבה היצירתית של מר מוכשר
מר למה וגברת ככה היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המשודרת בערוץ ניק ג'וניור למנוי yes.
בכל פרק, מתגלה תעלומה ומר למה וגברת ככה יוצאים לחיפוש אחר פתרון בעזרת שכניהם החביבים.
ינון ספיר - מר למה
יעל יקל - גברת ככה
אלי חביב - אדון עפרון
הדר שחף-מעיין - אדונית ספוגית
שאול עזר - פרופסור לב-ארי
מאי סלע - אדונית כלנית
מר וגברת היא סדרת ספרי ילדים מאת הסופר הבריטי רוג'ר הרגריבס, אשר פורסמה במהלך שנות ה-70, החל מאוגוסט 1971, ונמשכה בשנות ה-80.