tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי משרד הבריאות בישראל, צריכה בכמות גבוהה של משקאות אנרגיה בעיקר בצעירים בני נוער וילדים, מביאה לצריכה גבוה של קפאין וכי צריכה עודפת כזו גורמת לתופעות לוואי שליליות, ביניהן חרדה, מתח, כאבי ראש, עצבנות, מחסור בשינה, טכיקרדיה, חוסר תיאבון, שלשולים, סחרחורות, רעד בידיים.
כמו כן משרד הבריאות מציין כי צריכת משקאות אנרגיה מעלה את הסיכון להתמכרות לקפאין ולחומרים ממכרים אחרים כמו ניקוטין, אלכוהול וקנביס.
ילדים ובני נוער רגישים יותר ממבוגרים למגוון ההשפעות השליליות של קפאין.
נזק נוסף נגרם בגלל שחלק מהמשקאות מכילים סוכרים, וצריכה של משקאות אלה בכמות גבוהה גורמת לנזק לשיניים ולצריכה עודפת של קלוריות ריקות.
צריכה מופרזת או לאורך זמן של משקאות אנרגיה עלולה לגרום לבעיות לב דוגמת הפרעת קצב והתקף לב ובעיות פסיכיאטריות כגון חרדה ופוביה.
מחקרים מראים על עלייה בביקורים בחדר מיון כתוצאה משתיית משקאות אנרגיה.
מרבית המקרים הם תוצאה של תגובה פיזית שלילית למשקה.
בשנת 2011, 14,042 מהמקרים היו על רקע זה לעומת 6,090 מקרים שנבעו מצריכה מופרזת או לא נכונה של המשקה.
ב-42% מהמקרים נעשה שימוש בממריצים נוספים במקביל למשקה האנרגיה.
שילוב משקאות אנרגיה עם אלכוהול
משרד הבריאות מזהיר מפני צריכה של משקאות אנרגיה בשילוב עם אלכוהול בקרב צעירים.
צריכה כזו מקובלת כדי "לנטרל" חלק מהתסמינים הדפרסיביים הנובעים מצריכת אלכוהול.
כתוצאה מכך יורדת המודעות של השותים לכמות האלכוהול האמיתית אותה צרכו והדבר מגביר את צריכת האלכוהול.
שילוב של קפאין עם אלכוהול עלול להגביר את הפגיעות הנגרמות כתוצאה מאלכוהול.
משקאות אנרגיה מטשטשים את השפעות האלכוהול ועלולים להוביל לכך שהאדם יפרש בצורה שגויה את רמת ההשתכרות שלו, ויש אצלו ירידה בכמות המודעות לכמות האלכוהול האמיתית שהוא שתה, הדבר עלול להגדיל את צריכת האלכוהול שלו באופן לא מכוון על פי ה-EFSA, סכנה זאת קיימת רק בצריכה של מעל ל-200 מ"ג קפאין.
צריכה כזו עלולה להגיע למצבי שכרות ולהן שלל השפעות מזיקות כמו הסכמה ליחסי מין ללא כוונה, הסכמה לנסוע עם נהג ששתה אלכוהול, עליה בסיכון לפגיעות גופניות שונות ועליה במעורבות בתגרות אלימות.
לטענת משרד הבריאות, נכון ל-2023 יש כבר עדויות לחלק מהבעיות הללו בישראל.
הן אלכוהול והן קפאין הם משתנים, צריכה משותפת שלהם יכולה להוביל להתייבשות.
השילוב בין הקפאין, שהוא חומר ממריץ והאלכוהול, שהוא חומר מדכא שולח מסרים סותרים למערכת העצבים.
הדבר עלול להוביל להגברת קצב פעימות הלב.
משקאות אנרגיה היו קטגוריית משנה של המשקאות הקלים החל מימיה הראשונים.
פפסי, לדוגמה, שווק בתחילה כמגביר אנרגיה.
השם קוקה-קולה נגזר משני המרכיבים המקוריים של המשקה המשמשים כמעוררים: עלי קוקה ואגוז קולה, המשמש כמקור לקפאין.
עלי הקוקה הטריים, הוחלפו בשנת 1904 בשל החשש משימוש בקוקאין במוצרי מזון.
בעקבות תביעה שהוגשה לבית המשפט בשנת 1916 הופחתו כמויות הקפאין במשקה.
שינויים אלה סימנו את סיומו של הדור הראשון של משקאות האנרגיה.
"לוקוזייד אנרג'י" (Lucozade Energy) יוצר לראשונה בבריטניה בשנת 1929 כמשקה המיועד לבתי חולים ו"מסייע להחלמה".
בשנת 1949 יוצר בארצות הברית המשקה ד"ר אנוף (Dr.
המשקה יוצר על ידי איש העסקים ויליאם שוורץ שביקש ליצור משקה עם ויטמינים ותחליף לסוכר.
המשקה שיצר הוגדר כ"מגביר אנרגיה" והכיל ויטמין B, קפאין וסוכר מקנים.
ביפן משקאות אנרגיה החלו להמכר כבר בראשית שנות השישים.
ביפן המשקאות אינם נמכרים כמשקאות קלים והם נמכרים בבקבוקים קטנים מזכוכית חומה, הדומים לבקבוקי תרופות.
ליפוויטן (Lipovitan) החל להמכר ביפן בשנת 1962. שנה לאחר מכן הוחל בייצור Bacchus-F, משקה דומה שיוצר בקוריאה הדרומית.
"פאוור האוס" (Power Horse) הוא משקה האנרגיה הראשון שיוצר באירופה והקדים במעט את רד בול.
בשנת 1987 הציג לראשונה דיטריך מאטשיץ את רד בול, משקה המבוסס על משקה בשם "קראטינג דאנג" (Krating Daeng), בו נתקל במהלך ביקור בתאילנד.
המשקה הפך לדומיננטי בקטגוריה ובשנת 1997 החל להמכר גם בארצות הברית.
בשנת 2016 נמכרו יותר מ-6 מיליארד פחיות רד בול, ביותר מ-130 ארצות ברחבי העולם.
מונסטר, המתחרה המרכזי של רד בול, הושק בשנת 2002. ייחודו של המשקה הוא מגוון הטעמים הגדול בו הוא נמכר (כ-40 סוגים שונים) והעובדה שהוא נמכר בפחיות של חצי ליטר, בניגוד למרבית משקאות האנרגיה הנמכרים בפחיות של 250 מילי ליטר.
צורות נוספות של משקאות אנרגיה הן "שוט אנרגיה" (Energy shot), בקבוקון קטן של כ-50 מילי ליטר המכיל מנה גדולה של קפאין בכמות קטנה של משקה.
בשנת 2007 החלו להמכר טבליות אותן ניתן להוסיף למים על מנת להפוך אותם למשקה אנרגיה.
הצרכנים העיקריים של משקאות אנרגיה הם צעירים.
כשני שלישים מהצרכנים הם בגילאי 13 עד 35. כשני שלישים מהצרכנים הם גברים.
מחקרים מראים על רמת צריכה גבוהה בקרב סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות הנעזרים במשקה על מנת להעלות את רמת ריכוז או כפיצוי על חוסר בשעות שינה.
מחקר של סוכנות מחקרי השוק מינטל (Mintel) מראה שאחוז הצריכה בקרב הורים לילדים גבוה מהממוצע הכללי.
בעוד שאחוז הצריכה הכללי של משקאות אנרגיה בארצות הברית עומד על 12% מהצרכנים.
בקרב הורים לילדים עד גיל 5 עומד האחוז על 26%.
בקרב הורים לילדים בגילאי 6 עד 11 עומד אחוז הצריכה על 32%.
לטענת משרד הבריאות בישראל השיווק האגרסיבי של משקאות אנרגיה, כמו גם הוזלה ניכרת במחירם, הביאו להגברת השימוש בהם גם בקרב בני נוער וילדים בישראל.
משקאות אנרגיה הם אחת מהקטגוריות הצומחות ביותר בשוק המשקאות.
בשנת 1999 הוערך גודל שוק משקאות האנרגיה העולמי ב-3.8 מיליארד דולר, בשנת 2013 גדל ל-27.5 מיליארד דולר ובשנת 2015 ב-38.2 מיליארד דולר.
בארצות הברית, בה נמצא השוק הגדול בעולם, עמד גודל השוק בשנת 2000 על 350 מיליון דולר, בשנת 2012 גדל השוק לכ-12.5 מיליארד דולר.
השוק האירופאי מוערך בכ-5 מיליארד דולר בשנה.
בריטניה, גרמניה וספרד מהווים כמחצית משוק זה.
שוק משקאות האנרגיה בישראל נאמד ב-2013 בכ-350 מיליון שקל ובצריכה כ-140 מיליון פחיות משקה אנרגיה בשנה.
נתונים אלה מציבים את ישראל כאחת המדינות בהם הצריכה של משקאות אנרגיה לנפש היא מהגבוהות בעולם.
צרפת אסרה על מכירת רד בול בעקבות מותו של רוס קוני, ספורטאי אירי בן 18 שמת שעות ספורות לאחר שהשתתף במשחק כדורסל במהלכו שתה 4 פחיות מהמשקה.
החברה פנתה בנושא לבית הדין האירופי לצדק (ECJ) ובהמשך בוטל האיסור.
נורווגיה אסרה את מכירת המשקה עד לשנת 2009. בגרסה הנורווגית של המשקה יש כמות מופחתת של ויטמין B6. בריטניה פתחה בחקירה כנגד המשקה, בסופה הסתפקה באזהרה על צריכת המשקה על ידי ילדים ונשים בהריון.
בשנת 2009 אסר המשרד להגנת החברה בקולומביה על מכירה של משקאות אנרגיה לילדים מתחת לגיל 14. בנובמבר 2012 הכריז רמזן קדירוב, נשיא צ'צ'ניה, על הצעת חוק שתאסור מכירה של משקאות אנרגיה.
לדבריו, משקאות אלה הם בגדר תרופה ממכרת והם "אינם מקובלים בחברה המוסלמית".
קדירוב ציטט דו"ח שקבע שמקרה מוות אחד ו-530 מקרי אשפוז אירעו במדינה באותה שנה כתוצאה משתיית משקאות אנרגיה.
גנאדי אונישצ'נקו, מפקח התברואה הראשי של רוסיה, הביע דעות דומות.
באוסטרליה וניו זילנד קיימות תקנות המגבילות את שיווק משקאות האנרגיה.
כמות הקפאין המקסימלית המותרת במשקה היא 320 מיליגרם בליטר.
קיימת חובה לסמן מוצרים אלה ובאוסטרליה קיימת חובה להזהיר מפני צריכה של יותר מ-2 פחיות משקה ביום.
ביוני 2016 אסרה לטביה על מכירה של משקאות אנרגיה המכילים קפאין או טאורין לצעירים מתחת לגיל 18. בינואר 2018 סופרמרקטים רבים בבריטניה אסרו על מכירת משקאות המכילים יותר מ-150 מיליגרם של קפאין לצעירים מתחת לגיל 16.
נכון לשנת 2023, הפעולה המרכזית של משרד הבריאות בישראל הייתה להכניס הנחיות סימון של מוצרי מזון ומשקאות המכילים קפאין מכל מקור בכמות של מעל 150 מ"ג/ליטר: "כמות קפאין גבוהה" ורישום אזהרות והגבלות: "לא מומלץ לנשים בהריון וילדים עד גיל 12".
משקה קל הוא משקה שאינו מכיל אלכוהול (בניגוד למשקה אלכוהולי), הנצרך בדרך כלל כשהוא קר.
משקה קל עשוי בדרך כלל ממים בצירוף חומרי טעם.
חלק ניכר מהמשקאות הקלים הם משקאות מוגזים, כלומר כאלה שמומס בהם פחמן דו-חמצני.
בקבוצת המשקאות הקלים נכללים גם מאלט ומיצים, אך משקה המכיל חלב אינו נכלל, בדרך כלל, בקבוצה זו.
רבים מהמשקאות הקלים ממותקים, באמצעות סוכר או באמצעות ממתיק מלאכותי.
משקה קל העשוי מרסק של פירות, שורשים או פרחים נעשה בימי הביניים על ידי כימאים מוסלמים.
בערך בשנת 1265 הופיע באנגליה משקה פופולרי בשם Dandelion and burdock, שנעשה משורשיהם של שני צמחים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמצא שאחד ממרכיביו הוא חומר מסרטן.
שיווק מסחרי של משקאות קלים, עשויים ממים, מיץ לימון ודבש, החל במאה ה-17. בשנת 1676 קיבלה חברת Compagnie des Limonadiers הפריזאית מונופול לשיווק משקה זה.
בשנת 1767 גילה הכימאי האנגלי ג'וזף פריסטלי שיטה להמיס פחמן דו-חמצני במים, ולייצר מי סודה.
המצאה זו היא בסיס למשקאות המוגזים.
אנגלי אחר, ג'ון מרווין נות' שכלל את המצאתו של פריסטלי, ומכר מתקן לייצור מי סודה.
הכימאי השוודי ינס יאקוב ברצליוס החל, בשלהי המאה ה-18, להוסיף חומרי טעם (תבלינים, מיצים ויין) למי סודה.
מחקרים רבים בדקו לאורך השנים את השפעותיהם הבריאותיות של משקאות קלים מסוגים שונים, כאשר מחקרים רבים התמקדו במשקאות ממותקים מסוגים שונים.
בסיכום מחקרים רבים שנאספו בעשור השני של המאה ה־21, סימנה סוכנות המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן את המשקאות הקלים הממותקים כגורם המרכזי בצריכת הסוכרים בתזונה של ארצות הברית.
מחקרים רבים קישרו בין צריכה קבועה של משקאות קלים ממותקים למגוון תסמינים כמו עודף משקל, סוכרת מסוג 2, מחלות לב, מחלות שונות הפוגעות בכליות, מחלת כבד לא אלכוהולית, עששת וחורים בשיניים, ושיגדון.
מחקרים רבים בחנו גם את הנזקים הבריאותיים של משקאות קלים עם ממתיקים מלאכותיים, ומצאו תוצאות מעורבות, אשר בחלק מהמקרים הצביעו על נזקים בריאותיים ובחלק לא.
סקירת מחקר שפורסמה בשנת 2016 בכתב העת PLoS One מצאה מתאם משמעותי בין מימון של מחקר על ידי תעשיית המשקאות הקלים לבין תוצאות שאינן מצביעות על נזקים בריאותיים.
מתוך המחקרים שנסקרו, 92% מאלו שמומנו בדרכים אחרות כן הצביעו על השפעות בריאותיות שליליות דוגמת סוכרת או יתר לחץ דם.
לעומת השפעות בריאותיות, מעט מאוד מחקרים ומאמרים מתייחסים להשפעות הסביבתיות של צריכת משקאות קלים.
עיקר ההתייחסות היא להשפעת הפלסטיק המרכיב את מרבית מכלי המשקאות, אולם ההשפעות הסביבתיות נוגעות גם לנושאים נוספים דוגמת מדרך פחמן וגם למגוון ביולוגי.
השפעה ניכרת של ייצור משקאות קלים היא על ביטחון מזון, במיוחד כאשר לדוגמה מחצית מהשדות החקלאיים בבריטניה מיועדים לגידול סוכר, במקום לתוצרת חקלאית אשר חיונית לתזונה בטוחה ובריאה.
קל לשכוח שמשקאות הם חלק בלתי נפרד ממערכות המזון שלנו, אך בעוד שלמען קיומנו נדרשת אספקה סדירה של מזון, אספקת משקאות איננה חיונית.
למערכות המזון השפעה סביבתית נרחבת, ובעידן של שינוי האקלים מתחדד הצורך לבחינה מחודשת של השלבים השונים בשרשראות גידול המזון, אספקתו וצריכתו.
"ועדת יישום היערכות מערכות מזון לשינוי אקלים לקראת 2030" בהובלת פרופ' נגה קרונפלד-שור המדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה, עסקה בשינויים הנדרשים במבנה מערכות המזון של ישראל בעידן של שינוי האקלים.
ישראל מובילה בצריכת לנפש של סוכר, המצוי בכמות גבוהה במשקאות קלים רבים.
ישראל מובילה ב־OECD בקטיעת רגליים בגלל סיבוכי סכרת.
לפי נתוני משרד הבריאות, סוכרת מאובחנת בקרב קרוב ל-10% מהאוכלוסייה הבוגרת.
הציבור החרדי רוכש שתייה מתוקה בשיעור של 79% לעומת 51% באוכלוסייה הכללית.
הרגלי צריכת משקאות מתוקים בציבור החרדי יחד עם ממתקים וחטיפים מוטמעים כ'גירסא דינקותא' החל מגיל הרך, כפרס וכתגמול, במסגרת המשפחה, בגנים, בתלמודי התורה, ובהמשך מעגל החיים במוסדות החינוך, בישיבות, בכוללים, בשבתות וחגים, בשמחות ולהבדיל באזכרות.
במשרד הבריאות רואים בהבדלים בצרכנות של משקאות ממותקים את הגורם לזה ששכיחות של סוכרת בקרב צעירים חרדים גבוהה פי 1.5 מאשר בקרב צעירים לא חרדים בישראל.
עקבות העלייה ההדרגתית במודעות הציבורית לנזקים הבריאותיים של המשקאות הקלים הממותקים, החלו חברות משקאות רבות לייצר גרסאות חלופיות למוצרי הדגל שלהן, למשל, משקאות המתבססים על ממתיקים מלאכותיים במקום סוכר.
ב-1 בינואר 2022 נכנס לתוקפו בישראל מס משקאות ממותקים.
בשנת 2023 דרשו מפלגות ש"ס ויהדות התורה בהסכמים הקואליציוניים לבטל את המס.
שר האוצר, בצלאל סמוטריץ' קיבל את דרישת המפלגות החרדיות וביטל את צו המיסוי.
משקולות בר כוכבא הן משקולות שהיו בשימוש בזמן מרד בר כוכבא (התחולל בשנים 132–136 לספה"נ) ועליהן מופיע שמו של מנהיג המרד, שמעון בן כוסבא "נשיא ישראל".
מתוך שבע משקולות שנמצאו עד עתה, שש משקולות מקורן בשוק העתיקות, ורק אחת מהן נתגלתה בסקר ארכאולוגי ופורסמה על ידי עמוס קלונר.
משקולות עם כתובות באלפבית העברי המרובע
ארבע משקולות מצויות כיום מתקופת בר כוכבא, שעליהן מתנוססת כתובת הכתובה באלפבית העברי המרובע, הכתב שהיה בשימוש משלהי ימי בית שני.
משקולת אחת עשויה עופרת נמצאה בשנת 1987 על ידי יאיר צורן במערכת מסתור תת-קרקעית בחורבת אלים שליד בית גוברין, המשקולת פורסמה על ידי עמוס קלונר.
המשקולת שמשקלה 803 גרם, מעוטרת בורדה מסוגננת ומוקפת בכתובת באלפבית עברי מרובע: .
עוד שתי משקולות שמזכיר קלונר פורסמו על ידי ברוך ליפשיץ שניסה לקרוא בהן כתובות ביוונית: משקולת אחת (מס' 41) שקלה כ-206 גרם (או 210 גרם בפרסום אחר), והמשקולת השנייה (מס' 42) שקלה 205 גרם.
הכיתוב בקריאה חדשה על משקולת מס' 41 היה באלפבית עברי מרובע: , אך המילים הפוכות (כתב ראי).
אומנם במשקולת מספר 42 לא ניתן לקרוא יותר מכמה מילים בודדות, אך ברור מצורתה שגם היא הייתה חלק ממשקולות בר כוכבא, מכיוון שבמרכז המשקולות צוירה רוזטה.
משקולות עם כתובת באלפבית העברי הקדום
שלוש משקולות נוספות שמקורן בשוק העתיקות נושאות כתובת באלפבית העברי העתיק.
בשנת 2001 פרסם רוברט דויטש משקולת נוספת ששקלה 421 גרם, עליה כיתוב באלפבית עברי עתיק: , אך ללא ציור של רוזטה.
המשקולת נקנתה על ידי הסוחר שלמה מוסיוף.
בשנת 2003 פרסם דויטש משקולת נוספת ששוקלת 215 גרם, עליה כיתוב באלפבית עברי עתיק: אך ללא ציור של רוזטה, אלא ציור של כף תמר.
המשקולת נקנתה על ידי הסוחר חיים קאופמן.
המשקולת האחרונה נתפסה כחלק מניסיון הברחה בתוך ספר לארצות הברית.
היא פורסמה על ידי בועז זיסו ואמיר גנור מרשות העתיקות בשנת 2006. המשקולת שוקלת 216 גרם, עליה כיתוב באלפבית עברי עתיק: .
דויטש פרסם משקולת המתוארכת לתקופת הקיסר אדריאנוס מהעיר יפו, שוקלת 98 גרם, ומצויר עליה רוזטה, המשקולת מתוארכת לשנת 130 ועליה כיתוב ביוונית: .
בגלל הדמיון המפתיע למשקולות בר כוכבא, טוען דויטש כי בר כוכבא הסתמך על המשקולות האלו כבסיס למשקולותיו שלו.
משקה טוֹפֵחַ אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה הוא כלל יסוד בהלכות טומאה וטהרה, ומשמעותו המילולית: טיפות משקה – נוזל לח, שמכונס בכמות שהוא "טופח" מרטיב את הנוגע בו (אך לא יותר), אין טיפות המשקה השוכנות זה ליד זה נחשבות כגוף אחד, לעניין שנגיעה בטיפה אחת תשפיע על הטיפה השנייה.
כלל זה מופיע במסכת טהרות.
ככלל, ההלכה מבדילה בין שתי דרגות של רטיבות מועטת: "טופח על מנת להטפיח", שהם מים שהנוגע בהם יכול לחזור ולהרטיב דבר אחר, ו"טופח" רגיל, שהמים מסוגלים להרטיב את הנוגע בהם, אך היד הנוגעת לא מסוגלת להרטיב חפץ אחר.
בתלמוד הסתפקו בקשר לכלל זה ש"הטופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה" האם מדובר גם בטופח על מנת להטפיח או רק בטופח רגיל.
יש מהאחרונים שמסבירים, כי לעניין טומאה וטהרה אנו זקוקים שהמים יחשבו כגוף מחובר אחד, ועל כך טופח אינו מועיל להחשב כמחובר, מכיוון שאינו מכונס במקום אחד, אך כדי לחבר שני מקוואות די בכך שישנם ארבעים סאה במקום אחד.
משקאות אניס הם סוג של משקאות אלכוהולים המיוצרים מהתססה וזיקוק של אלכוהול בעיקר ענבים והשריית זרעי אניס בתוך הנוזל.
במשקאות אלו טעם האניס הוא מודגש מאוד ואחוז האלכוהול בהם הוא גבוה, בדרך כלל בין 40 ל-80. רוב משקאות האניס הם המשקה הלאומי של מדינות המזרח התיכון ומהווים חלק חשוב מהתרבויות באזור.
מאפיין של משקאות האניס הוא שינוי צבעו במגע עם נוזלים.
כאשר שמני האניס מומסים בריכוז גבוה של אלכוהול צבעם הוא שקוף, אך כאשר הנוזל בא במגע עם נוזל אחר, ריכוז האלכוהול יורד והשמנים עוברים קריסטליזציה ומתקבל צבע לבן עכור.
בעוד משקאות האניס הופכים לבנים, משקאות הפסטיס הופכים צהובים.
ישנם כמה צמחים המשמשים להכנת משקאות אניס:
סוגים שונים של משקאות אניס
חלק מסוגי הראקיה - חבל הבלקן
משקי פועלות היו משקים חקלאיים לנשים פועלות וחלוצות ביישוב העברי בארץ-ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20.
במסגרת משקי הפועלות הוכשרו נשים צעירות, בדרך כלל עולות חדשות ורווקות, לעבודה חקלאית ולניהול משק חקלאי עצמאי לפרנסתן ביישובים החקלאיים החדשים: קיבוצים ומושבים.
מנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל אשר רכשו השכלה אקדמית באגרונומיה באירופה, בהן חנה מייזל, רחל ינאית וחנה צ'יזיק, הקימו והשתתפו בהקמתן של משקי הפועלות בארץ.
משק הפועלות הייתה אחת הדרכים של החלוצות להשתלב במעגל היצירה החקלאית ולא להידחק לתפקידיה המסורתיים של האישה – דהיינו בישול, כביסה וטיפול בילדים.
לעזרתן של החלוצות בא המצב הכלכלי של מלחמת העולם הראשונה, כאשר הצבא הגרמני שחנה בארץ ישראל נזקק לתוצרת חקלאית טרייה והחלוצות היו מסוגלות לספק תוצרת זו על ידי עבודה משותפת בגינות ירק.
עדה מימון תיארה את המאבק של הפועלת העברית כמאבק בשלושה מישורים בו זמנית – יכולתה של הפועלת לעבוד בעבודה יצרנית ולהתקיים מתגמולי ופרי עבודתה, התארגנות לשם עזרה הדדית, הכשרה חקלאית לשם עבודה בשדה והעבודה בשדה עצמה.
כל אלו לשם השוויון החברתי.
הלימודים והעבודה המעשית במשקים כללו הכרות עם כל ענפי החקלאות, כגון פלחה, מטעים, לול ורפת, וכן כללים לניהול משק בית של משפחה.
בנוסף להכשרה המקצועית, היו המגורים בסביבה התומכת של המשקים, שחלקם מוקמו בערים הגדולות, שלב חשוב בקליטתן בארץ של נשים, שכלל גם לימוד השפה העברית, והכרת תנועת העבודה והחברה היישובית בכללה.
החלוץ והמסאי מנחם שמואלי (ממשי) היה הראשון שהגה ב-1910 את רעיון החווה המיוחדת להכשרת פועלות חקלאיות במאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית"::
האגרונומית והחלוצה חנה מייזל העלתה את רעיון משק הפועלות בהיותה בחוות סג'רה כאמצעי להכשרת החלוצות בעבודה חקלאית ומימשה את רעיון "משק פועלות" בחוות כנרת בשנת 1911 בתמיכה כספית של אגודת נשים יהודית-גרמנית לעבודה תרבותית בארץ-ישראל שנציגתן בארץ ישראל הייתה שרה טהון.
בזכות פעולה זו קיבלו לחזקתן 20 חברות מכנרת חלקת אדמה בה שתלו ועיבדו גן ירקות.
אספת הפועלות הראשונה התקיימה בכנרת בשנת תרע"א 1911.
בתקופת העלייה השנייה, ב-1913 הוקם משק פועלות בחוות מגדל בו היו חברות כ-14 נשים.
באותה שנה הוקמה "קבוצת הצעירות" בוגרות חוות העלמות בכנרת בחווה החקלאית הלאומית בן שמן, חווה שנסגרה במהלך מלחמת העולם הראשונה וקבוצת הצעירות התפרקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בתקופת העלייה השלישית פועלות וחלוצות הקימו ב-1921 משק פועלות בנחלת יהודה, ב-1922 הוקם על ידי 12 בחורות משק פועלות בפתח תקווה, ב-1923 הקימה קבוצה של 8 חברות משק בשכונת בורוכוב.
משקים נוספים הוקמו בתקופת העלייה הרביעית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, הוקמו משקי פועלות ברחבי הארץ בחדרה, ירושלים, נהלל, עפולה, עיינות ותל אביב.
המשקים נעזרו בהדרכה ובתמיכה של המוסדות המיישבים של התנועה הציונית.
התקציב להקמתם של המשקים הגיע מההסתדרות הציונית, ומארגוני פילנתרופיה של נשים יהודיות בארצות הברית ומדינות נוספות, שראו בהם מפעל חיוני לצמיחתו של היישוב.
במקביל למשקי הפועלות קמו גם קבוצות שנקראו "חבורת פועלות".
על הקמת חבורות אלו החליטה ועידת הפועלות השלישית ב-1926. המטרה הייתה להקים קבוצות נשים, שמטרתן אינה עבודה חקלאית אלא עבודה קבלנית וכיבוש עבודה.
למעשה, קבוצות כאלו פעלו ביוזמתן, ובתמיכת המוסדות מראשית תקופת העלייה השלישית.
מטילדה הלפרין הייתה מנהלת חבורת הפועלות בתל אביב, חיותה בוסל ניהלה חבורת פועלות בטבריה, חבורה אחרת הוקמה בעפולה ואחר כך הוקמו חבורות ביישובים נוספים.
חלק מהחבורות שאפו להתיישבות חקלאית ואף מימשו זאת אולם את פרנסתן לא מצאו בעיבוד גינות ירק, אלא בעבודות אחרות תוך ניהול קופה משותפת.
משקה שוודי הוא שיטת עינויים והוצאה להורג.
את השם לשיטה נתנו קורבנות גרמנים שנפלו בשבי לידי פלוגות שוודיות במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשיטה זו של עינויים השתמשו גם פלוגות בנות ארצות אחרות, שכירי חרב, חברי כנופיות שנלחמו ובמיוחד אזרחים שנשאו את מטענם של השוודים ולא קיבלו תשלום.
שיטת עינויים זו שימשה כדי להכריח איכרים למסור כסף, מזון, בעלי חיים ורכוש חבוי, או כדי לסחוט יחסי מין מנשים.
אף על פי ש-20%-15% (באופן מקומי עד 60%) מהאוכלוסייה הגרמנית נספתה כתוצאה מאלימות, רעב ומחלות במשך המלחמה, הזיכרון של המשקה השוודי הוא שנשאר.
השיטה הונצחה באחד מן הספרים הנפוצים הראשונים בגרמנית, "Der abenteuerliche Simplicissimus" , שפרסם הנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן בשנת 1668.
שימוש במשקה השוודי נרשם בספרי ההיסטוריה של עיירות בכל רחבי דרום גרמניה.
אף על פי שנסיבות מסוימות השתנו בין מקרה למקרה, בכל המקרים היה נקשר פיו של הקרבן, הקרבן היה נכפת, ולאחר מכן הוכרח לבלוע (באמצעות משפך) כמות גדולה של נוזל דוחה ולעיתים אף רותח.
חומרים כגון שתן, צואה, זבל נוזלי ומים דלוחים שימשו לצורך זה.
מכיוון שנוזלים לא ניתנים לדחיסה, היה על בטנו ומעיו של הקרבן להתרחב בשיעורים גדולים שגרמו לכאב רב, על מנת להתאים לכמות הגדולה של הנוזלים שנכנסו.
לאחר הכנסת הנוזלים היו המענים לוחצים על בטנו הנפוחה של הקרבן עם לוחות עץ או שרמסו אותה תחת רגליהם.
משק צוריאל הוא מותג ישראלי בבעלות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
מחלבת משק צוריאל פעלה עד 2019 למרגלות הר תבור שבגליל התחתון.
המחלבה ייצרה מוצרי חלב, ובדגש על מוצרים מחלב עיזים.
משק צוריאל הוקם בשנת 1951 בשדה אילן שבגליל התחתון.
המשק החקלאי של משפחת צוריאל התמחה בגידול פרות לחלב.
במשך השנים מכרה משפחת צוריאל את תוצרת החלב שלה לתנובה.
בשנת 1987, החלו הבנים של המשק, הדור השני, לחפש דרכים נוספות לנצל את עודפי החלב שהיה להם, ואז החליטו להתחיל לייצר מוצרי חלב בעצמם.
על מנת ללמוד כיצד מכינים גבינות איכותיות, נסע אחד הבנים, אשר צוריאל, לשווייץ.
לאחר ששב אל הגליל, חיפש גם השראה מקומית, אותה מצא אצל הבדואים - גבינת הלאבנה.
לאחר שצבר ניסיון החל לייצר גבינת לאבנה והתחיל לשווק אותה.
עם השנים החלו במשק צוריאל לייצר מגוון גבינות, כגון גבינות מלוחות (גבינה צפתית, גבינה בולגרית, וגבינת פטה עיזים), יוגורטים, גבינות לאפייה, ועוד.
תחילה היו עיקר המוצרים עשויים מחלב בקר, אך בהמשך החלה משק צוריאל לייצר גם מוצרי חלב סויה ומוצרי חלב עיזים.
משק צוריאל הייתה החלוצה בתחום מוצרי חלב הסויה, עם מוצרים כמו טופו וטופוטי (ממרח על בסיס סויה בסגנון שמנת).
בשנת 2007 נרכשה המחלבה על ידי "טרה", הנשלטת בידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
המחלבה הייתה תחת כשרות בד"ץ אגודת ישראל ובאמצע 2017 עברה להכשר הרב ווסטהיים.
בחודש פברואר 2019 החלה חברת טרה בסגירת המחלבה, אם כי שמרה את השימוש במותג והמשך היצור של מוצרי מותג זה עבר למחלבה הראשית של טרה.
משק חשמל הוא המשק של האנרגיה החשמלית (להלן "חשמל"), וכולל את מתקני ייצור החשמל, ההולכה והצריכה של חשמל.
לחשמל כמוצר צריכה מספר תכונות ייחודיות:
נכון ל חשמל כמעט ואינו ניתן לאחסון.
תהליכי הייצור, בקרת האיכות והשינוע של המוצר לצרכנים נעשים בו זמנית.
גודל השוק מוגדר רגעית בכל רגע נתון.
שינוי גודל השוק מחייב התאמה תמידית ומהירה של כל המערכת.
למשק החשמל חשיבות אסטרטגית עליונה לפעילותו ולהישרדותו של המשק כולו.
בשל היותו מוצר חיוני ביותר, המערכת חייבת להיות בנויה לייצור עודף, למקרה של תקלה ביחידת ייצור.
מרבית ייצור חשמל מתבצע בתחנות כוח, וחלקו הקטן באמצעות גנרטורים שאינם חלק מתחנת כוח.
חלק מהייצור מבוסס על שריפת דלק מאובנים וחלק על אנרגיה מתחדשת.
לייצור החשמל שני מדדים חשובים: יכולת הייצור וגיוונו.
כושר ייצור או יכולת יצור החשמל של המשק חייבת לענות על הצריכה, ולכן מקובל שבמשק החשמל תהיה יכולת ייצור עודפת של 20%.
גיוון מערכת הייצור מתבטא ביכולת לייצר חשמל בהסתמך על מקורות אנרגיה שונים, כך שבמצב בו מקור אנרגיה מסוים אינו יכול לשמש לייצור החשמל (למשל תחנת כוח פוטו-וולטאית בשעות הלילה) עדיין נשארת מספיק יכולת ייצור על מנת לספק את צורכי המשק.
החשמל מובל מתחנות הכוח אל הצרכנים הסופיים באמצעות רשת חשמל נייחת, המורכבת מאמצעי השנאה וקווי הולכה.
חשמל הוא מוצר צריכה שנמצא בשימוש נרחב מאז ראשית המאה ה-20. עבור רוב הצרכנים מדובר במוצר חיוני, ועבור חלק אף קריטי.
התשלום על צריכת החשמל יחסי לכמות החשמל שנצרך.
צריכת חשמל משתנה מאוד בהתאם לשעות היממה ולעונות השנה.
במדינות בהן האקלים קר, בהן נמצאת רוב אוכלוסיית העולם (מיפן במזרח ועד ארצות הברית במערב), צריכת החשמל הגבוהה ביותר מתרחשת בחורף.
התכונה החשובה ביותר של הצריכה של משק חשמל היא שיא הצריכה.
שיא הצריכה מתרחש בקיץ או בחורף - בהתאם לגאוגרפיה של המדינה, ומושפע ממזג האוויר (מזג אוויר קיצוני מגדיל סיכוי לשיא), ומשינויים במשק כגידול במספר הצרכנים מול התייעלות מכשירי חשמל (שמצמצמת את צריכת החשמל).
שיא הצריכה הוא תופעה קצרת מועד, המתרחשת מספר שעות או אף מספר דקות בשנה.
מטעמי נוחות מקובל להתייחס לכל מדינה כבעלת משק חשמל משלה.
בפועל, חיבור רשתות חשמל של מדינות שונות מהווה יתרון משמעותי בשל ההבדלים בשעות הצריכה הנובעים ממרחקים גאוגרפיים.
באופן זה, יכולות מדינות להסתמך זו על יכולת הייצור של זו, ולצמצם את ההשקעה בתחנות כוח.
במדינות אשר כלל אינן מחוברות חשמלית למדינות שכנות או שמחוברות באמצעות חיבור אחד בלבד (שעלול לקרוס בעת תקלה) מכונה משק החשמל "משק אי".
המשמעות העיקרית של היות משק חשמל משק אי היא שעל המדינה לקיים יכולת ייצור חשמל שתענה על כל צורכי המשק בכל עת.
הדבר מחייב הן הקמת מערכת כזו, והן הגנה עליה שכן קריסת רכיב אחד במערכת עלולה להוביל במהירות לקריסת המערכת כולה.
כמוצר, לחשמל שתי תכונות עיקריות המאפשרות את השימוש בו: מתח חשמלי ותדר נקובים וקבועים.
כל סטייה מהערכים הללו עלולה לגרום לנזקים לציוד הכלול במשק החשמל - החל מתחנות הכוח וכלה במכשירי החשמל בצד הצרכן.
משק חשמל תקין עובד ב"נקודה יציבה", בה ייצור החשמל מושווה לצריכתו, באמצעות מערכת בקרה, והמתח והתדר נשארים קבועים.
אירוע פתאומי אשר פוגע בחלק ממערכת הייצור או ההולכה (למשל רעידת אדמה שתוציא מכלל פעולה מספר תחנות כוח) עלול להוציא את מערכות הייצור וההולכה מהנקודה היציבה, ולגרום שינויי מתח ותדר שיחוללו נזקים מכניים נרחבים בכל משק החשמל ובפועל ישביתו אותו עד לתיקונם.
על פי ההערכה, תיקון משק חשמל שקרס כליל אמור להמשך שבועות עד חודשים.
נכון להיום טרם התרחשה קריסה בסדר גודל כזה.
גם במצבים בהם הדרישה לצריכת חשמל עולה על יכולת הייצור קיימת הסכנה של יציאת המערכת מיציבות.
במקרים כאלה, מבוצעת במערכת השלת עומסים על מנת למנוע קריסתה המוחלטת.
מצבים כאלו התרחשו למשל ביולי 2012 בהודו, ובפברואר 2021 בטקסס.
מדינות שונות מקיימות מודלים שונים למשק החשמל שלהן.
משק לאומי - המדינה אחראית (באמצעות חברה ממשלתית) על כלל משק החשמל.
משק פרטי - הן יצור החשמל והן חלוקתו מבוצעים על ידי גורמים פרטיים.
במקרים כאלה מערכת הבקרה לרוב ממשלתית.
שיטה זו מאפשרת תחרות בין השחקנים השונים במשק.
משקה דופמין הוא משקה הנועד לצריכה מאוזנת של דופמין ומאפשר הגעה לתחושות הדומות לשכרות מאלכוהול ללא תופעות הלוואי של חמרמורת לאחר צריכה מופרזת.
לטענת יצרני משקאות הדופמין, צריכת אלכוהול מעוררת הפרשה מיידית של דופמין ברמה גבוהה, ומנגד, לאחר מכן מנגנוני הוויסות של הגוף גורמים לירידה בצורה חדה מתחת לרמות הדופמין הרגילות.
דבר זה יוצר לשיטתם את התחושות הלא נעימות של החמרמורת (האנג אובר).
מספר חברות בעולם מיצרות משקאות סינתטיים המכילים דופמין ברמה שנועדה לשמור על אספקה יציבה לגוף במהלך צריכת אלכוהול, ובכך למנוע את תסמיני מצב הרוח השליליים הקשורים לדלדול הדופמין ולחיזוק והארכת התחושות החיוביות הכוללות של שמחה והנאה.
משקאות המכילים דופמין היו קיימים כבר שנים רבות ועדיין נפוצים בעולם, כגון תה ירוק, כורכומין, פרוביוטיקה, שמן אורגנו ושמן דגים.
בישראל הוקמה בשנת 2021 חברה המייצרת משקאות דופמין בשם "אופוריה".
במשקה קיימים גם טירוזין וקפאין במינון נמוך לאור מחקרים המעידים על מעורבותם בתהליכי חילוף החומרים של דופמין במוח.
משק המים והשפכים ברצועת עזה נסוב סביב השימוש באקוויפר החוף.
בעבר נחשבה רצועת עזה עשירה במים ואף עלו רעיונות לייצא ממנה מים לנגב.
אולם בעקבות גידול האוכלוסייה ברצועת עזה, ללא השקעה מקבילה בתשתיות, הומלחו וזוהמו מקורות המים של הרצועה, ומי שתייה היו למוצר יקר ברצועת עזה.
אחרי שנים שבהם שפכים לא מטוהרים הוזרמו לוואדיות ואל הים התיכון, בסוף שנת 2021 פעלו שלושה מתקני טיהור מחוזיים שטיפלו ברוב הגדול של השפכים.
בממוצע יורדים ברצועת עזה 327 מ"מ של מי גשמים בשנה.
בדרום רצועת עזה מגיע ממוצע המשקעים השנתי לבין 150–200 מ"מ לשנה.
מקור המים העיקרי ברצועת עזה הוא אקוויפר החוף, ממנה שואבים מי תהום.
ברצועת החוף, סמוכים מי התהום לפני הקרקע וחפירה בעומק של עשרות ס"מ יכולה למצוא מים מתוקים.
בחאן יונס, במרחק 4 קילומטר מהחוף, עומק הבארות השואבים ממי התהום הוא כ-30 מטר, ובבני סוהילה המרוחקת כ-6 קילומטר מהחוף, עומק הבארות כ-6 קילומטר.
חישוב שנעשה בימי המנדט הבריטי העלה שניתן להפיק ברצועה שבין עזה לרפיח 17.5 מיליון קוב מים לשנה, מבלי לדלדל את מי התהום.
הערכה דומה ניתנה בתחילת 1968 על ידי נציב המים.
בשנת 2012 הוערך נקודת שיווי המשקל של כמות המים שניתן לשאוב מהאקוויפר ברצועת עזה מבלי לדלדלו בין 50–60 מיליון מ"ק בשנה.
במאזן מים שהוכן לשנת 2000 נקבע שלאקוויפר נכנסים 43 מיליון קוב מגשם, 10 מיליון קוב מזרימה צידית, ו-13 מיליון קוב מדליפות מצנרת המים.
בנוסף, נכנסו לאקוויפר 20 מיליון קוב מהשקיה, 11 מיליון קוב מי ים, ו-12 מיליון קוב ממערכת הביוב.
רצועת עזה נחשבה בעבר לעשירה במים.
במלחמת העולם הראשונה שאב הצבא הבריטי ברצועת עזה מים שהועברו לרחבי הנגב.
בעקבות מלחמת העצמאות, הגיעו לרצועת עזה פליטים רבים ונוצר מחסור בדלק, שהביא לכך שהשאיבה מהבארות נעשתה על ידי בעלי חיים, באופן שהקשה על אספקת המים בשנת 1949. ב-15 באוגוסט 1954 פוצץ מכון מים במזרח העיר עזה, בפעולה שיוחסה לישראל כתגמול על פיצוץ צינור מים בעוטף עזה.
הליגה הערבית תרמה כסף להקמה מחדש של מכון המים.
לאחר כיבוש רצועת עזה במבצע סיני בסוף שנת 1956, בחנו מהנדסים ישראלים את משטר המים ברצועת עזה.
לגבי צפון הרצועה נקבע שרוב מקורות המים הטובים נדלדלו.
מיד לאחר תום מלחמת ששת הימים פעלו בצה"ל להחזרת אספקת המים לסדרה.
באותה עת קיבלו בעיר עזה מים מ-10 בארות.
סקר מים שנערך לאחר מלחמת ששת הימים קבע שברצועת עזה יש שאיבת יתר של מעל 50 מיליון מ"ק לשנה המוביל להתקדמות חזית המלחת מים מדרום מזרח רצועת עזה אל עבר העיר עזה.
הממשל הצבאי של צה"ל חיפש דרכים לצמצם את שאיבת היתר.
בין השאר נעשה ניסיון להביא לחסכון במים בחקלאות ברצועת עזה, תוכנן להזרים מים מישראל לרצועה ובתחילת 1972 הוצא צו המחייב התקנת מוני מים על הבארות.
בינואר 1992 הושלם הנחת צינור באורך 30 ק"מ שחיבר את רצועת עזה למערכת המים הארצית של ישראל.
הצינור סיפק 20,000 קוב ביממה.
בשנת 1990 יזם שר החקלאות, רפאל איתן, הקמת מתקן התפלה ענק ברצועת עזה.
במסגרת הסכם קהיר משנת 1994 הועברה מערכת אספקת המים ברצועת עזה לשליטת הפלסטינים, למעט תשתיות המים ששימשו את היישובים הישראלים.
בהסכם אוסלו ב' הסכימה ישראל להמשיך לספק לרצועת עזה עד 5 מיליון מטרים מעוקבים בשנה שסופקו לפני ההסכם, בשני צינורות ישנים המכונים "בני סוהילה" ו"בריכת סעיד" ולהוסיף עליהם עוד 5 מיליון מטרים מעוקבים לשנה.
לצורך כך, ישראל הניחה צינור נוסף עד גבול רצועת עזה.
הפלסטינים לא התחברו לצינור בתוך הרצועה עד שנת 2015, ולכן עד שנה זאת לא הוגדלה אספקת המים מישראל לרצועת עזה.
במקום זאת, מיד לאחר יציאת ישראל מרצועת עזה נקדחו בה למעלה מ-3,000 קידוחים פיראטיים.
עם יישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 הועברו לרשות הפלסטינית גם מערכות המים ששרתו את היישובים הישראלים ובהן 25 בארות מים, בריכות אגירה ומערכת הובלה מפותחת וכן את שלושת קידוחי דותן שהפיקו כ-2 מלמ"ק בשנה.
בשנת 2016 הגיעו כ-82 מיליון קוב מבארות עירוניות, כ-3 מיליון קוב מבארות של אונר"א, כ-3.8 מיליון קוב מהתפלה ועוד כ-7 מיליון קוב ממקורות.
באוגוסט 2021 הודיע חמאס על כוונה להאבק נגד בארות המים הפיראטיות.
שאיבת היתר של מי אקוויפר עזה, גרם לחלחול מוגבר של מי ים ושפכים אל האקוויפר וזהמו אותו באופן הנחשב לבלתי הפיך.
בשנת 1994 היו בכשליש מהבארות של העיר עזה רמות של סך מוצקים מומסים מעל 1,500 מ"ג לליטר.
בשנים 1999–2003 דגימות איכות המים בבארות המים בנפת עזה מצאו ב-6-13% מהדגימות זיהום של קוליפורמים וב-2-8% מהדגימות זיהום של קוליפורם צואתי.
בדגימות שנלקחו במערכת אספקת המים הייתה רמת זיהום גבוהה יותר, 12-20% לזיהום קוליפורמי כולל ו-4-12% מהדגימות מהרשת נמצא זיהו של קוליפורם צואתי.
בשנת 2004 לפחות 60% מהמים באקוויפר של עזה היו מליחים.
מדידות של איכות המים בשנת 2009 העלו ערכים ממוצעים של בין 720 מ"ג לליטר סך מוצקים מומסים בנפת צפון הרצועה, ל-1695 מ"ג לליטר בנפת עזה.
עבור כלורידים נמדדו ערכים ממוצעים של 181 מ"ג לליטר בנפת צפון עזה, 429 מ"ג לליטר בנפת רפיח, 634 מ"ג לליטר בנפת מרכז הרצועה, 637 מ"ג לליטר בנפת חאן יונס ו-772 מ"ג לליטר בנפת עזה.
עבור ניטראטים נמדדו ערכים ממוצעים של בין 80 מ"ג לליטר במרכז הרצועה, ל-205 בנפת חאן יונס.
79% מהבארות היו בעלות רמות ניטראטים מעל הרמה המקסימלית המומלצת של 50 מ"ג לליטר ו-58% מהבארות היו עם רמות כלורידים מעל לרמה המקסימלית המומלצת של 250 מ"ג לליטר.
זיהום קוליפורמי נמצא בכ-21% מהבארות ובכ-26% מרשתות המים.
זיהום צואתי נמצא בכ-5% מהבארות ובכ-8% מהדגימות מרשתות המים.
בשנת 2015 הוערך שכ-95% ממי האקוויפר אינם ראויים לשתייה ורמת המליחות הגיעה למעל 10,000 מ"ג כלורידים לליטר מים.
בשנת 2019, ב-19.3% מהבארות הייתה רמת כלוריד מתחת לרמה המקסימלית המומלצת של 250 מ"ג לליטר ורק ב-12.4% הייתה רמת נייטראטים מתחת לרמה המקסימלית המומלצת.
בשנת 2000 עמדה הצריכה הביתית מהאקוויפר על 55 מיליון קוב, והצריכה החקלאית על 90 מיליון קוב.
בשנת 2007 הוערכה הצריכה הביתית מהאקוויפר בכ-83.5 מיליון קוב, והצריכה החקלאית עמדה על כ-80 מיליון קוב.
בשנת 2012 עמדה הצריכה הביתית על 102 מיליון קוב והצריכה החקלאית על 83 מיליון קוב.
בשנת 2016 עמדה הצריכה הביתית ברצועת עזה על כ-95 מיליון מ"ק לשנה.
בשנת 2018 עמדה האספקה לבתים ברצועת עזה על 95.1 מיליון מ"ק.
מוערך שכ-35.6% מהמים לא מגיעים לצרכנים אלא הולכים לאיבוד בגלל תשתיות לקויות.
על פי הערכות רשות המים הפלסטינית, כ-98.6 מלמ"ק נוספים נשאבו מבארות בעזה לחקלאות.
מתקן התפלה ראשון הוקם ברצועת עזה בדיר אל-בלח בשנת 1991 להתפלת מי תהום מליחים לאספקה ביתית.
התפוקה שלו עמדה על 45 קוב לשעה.
בשנים 1997 ו-1998 נחנכו מתקני התפלה אל-שרקי ואל-סעדה באזור חאן יונס, עם תפוקה של 50 קוב לשעה לכל אחד.
שניהם מתפילים מי תהום מליחים.
בשנת 1998 נחנך גם מתקן התפלה באזור התעשייה של עזה ליד נחל-עוז.
המתקן לא היה בשימוש בשנת 2004 בגלל המצב הביטחוני.
בשנת 2004 פעל בדיר אל-בלח מתקן להתפלת מי ים שנשאב מבארות על חוף הים.
התפוקה שלו היה בשלב ראשון 25 קוב לשעה.
מתקן נוסף להתפלת מי ים, בצפון רצועת עזה, היה בתהליכי הקמה בשנת 2004. מתקני התפלה פרטיים המתפילים מי תהום מליחים מוכרים מותפלים לצרכנים מאז שנת 2000. בשנת 2004 פעלו גם 18 מתקני התפלה פרטיים בהיקף כולל של כ-2,000 קוב ליום.
בתחילת 2014 פעלו ברצועת עזה מתקן קטן להתפלת מי ים ו-19 מתקני התפלה ציבוריים של מי תהום מליחים.
13 ממתקני התפלת מי התהום הוקמו על ידי קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים במימון יפן, 12 מהם בשנים 2011-2013, וכללו שלושה מתקנים גדולים של 50 קוב לשעה ו-10 מתקנים קטנים של 50 קוב ליממה.
המתקנים הוקמו בג'בליה, דיר אל-בלח (2), נוסייראת, מע'אזי, אל-מוסדר, חאן יונס (3) ורפיח (4).
ביולי 2015 נחנך בשאטי מתקן התפלה בהיקף של 25,000 קוב ביום, שהוקם במימון טורקי.
בשנת 2016 פעלו ברצועת עזה כ-25 מתקני התפלה ציבוריים ועוד כ-125 מתקני התפלה פרטיים להתפלת מי תהום מליחים.
במסמך משנת 2019 דווח על 154 מתקני התפלה פרטיים.
בתחילת שנות העשרה של המאה ה-21 גיבשה רשות המים של עזה תוכנית להקמת שלושה מתקני התפלת מי ים מקומיים ובהמשך מתקן התפלה אזורי גדול יותר בהספק של 110 מיליון קוב לשנה.
מתקני המים המקומיים נועדו לכלול מתקן צפוני שיספק 10,000 קוב ליום, מתקן מרכזי שיספק 5,000 קוב ליום ומתקן דרומי בדיר אל-בלח שיספק מים לחאן יונס ורפיח בהספק של 20,000 קוב ליום.
ראשון מתקני ההתפלה של מי ים שיצא לדרך היה הדרומי, שיצא לדרך במרץ 2013, במימון של האיחוד האירופי.
בשלב ראשון הוא יועד להתפיל 6,000 קוב לשעה או כ-2 מיליון מ"ק בשנה.
במרץ 2014 הונח אבן פינה, ביוני 2016 הוא נחנך, ובתחילת 2017 החל לפעול.
באוגוסט 2018 נחנך שדה של פאנלים סולאריים לאספקת חשמל למתקן ההתפלה.
בדצמבר 2019 הוחל בהרחבת המתקן להספק המרבי של 20,000 קוב ליום.
המתקן המרכזי הורחב בשנים 2017–2018 על ידי USAID מהספק של 2,600 קוב ליום להספק של 6,000 קוב ליום, וההרחבה נמסרה לרשות המים של עזה בסוף ינואר 2019.
בשנת 2012 עמד היקף רכישת המים מישראל על כ-4 מיליון קוב בשנה.
המים סופק בשני קווים: "ברכת סעיד" ו"בני סוהילה".
במרץ 2015 נחנך הצינור החדש לאספקת מים לרצועת עזה באזור נחל עוז, באופן שהוסיף לרצועה 5 מיליון מ"ק מים לשנה.
לפי רשות המים, בפועל הפלסטינים שואבים פחות מים בקווים הישנים בשל יכולות קליטה נמוכות או עקב תקלות בתשתיות.
בשנת 1943 דווח שעיריית עזה דנה "בתוכנית להרחיב את מפעל המים על ידי בניין בריכות מים והנחת צנורות נוספים".
בשנת 1967 היו בחלק מהערים מערכות מים ו/או ביוב.
בעיר עזה היו לכמחצית התושבים מים זורמים בתוך הבית.
לעומת זאת, בכפרים לא היו כל מערכות מים או ביוב.
בשנת 1974 היו ל-14% ממשקי הבית ברצועת עזה מים זורמים בבתים.
גרעון המים של רצועת עזה הוערך אז בכ-70 מיליון קוב לשנה.
בתחילת שנות ה-70 הקימה עיריית עזה מפעלי מים וביוב בעיר, שכללו את החלפת הצינורות בצינורות חדשים בעלי קוטר גדול יותר.
עם זאת, במאי 1972 עדיין לא היו מים זורמים בכשליש מהבתים בעיר עזה, שכללה את שאטי.
ב-5 במרץ 1975 נחנך בשכונת שיח' רדואן באר מים חדשה, שתוכננה להתחבר למערכת מים חדשה של העיר עזה שהייתה אז בתהליכי הקמה, בהשקעה של 10 מיליון ל"י.
בשנת 1985 הגיע שיעור משקי הבית עם מים זורמים ל-75%, ובשנת 1992 הגיע השיעור ל-93%.
בסוף שנת 2015 נותרו ברצועה כ-100 אלף תושבים המנותקים מרשת המים הציבורית.
בעקבות המלחת האקוויפר, במאה ה-21, ב-90% ממשקי הבית, המים הזורמים בברזים הם מים מליחים שאינם ראויים לשתייה.
מים אלה משמשים את התושבים לצורכי ניקיון והיגיינה.
המים בברזים מסופקים לסירוגין וממלאים מכלי מים על הגגות, שמהם התושבים צורכים מים.
בשנת 2019 הוערך שכ-25% מהאוכלוסייה מקבלת מים 7 שעות בכל יממה, 65% מקבלים מים 7 שעות ביומיים ו-10% מהאוכלוסייה מקבלת מים במשך 7 שעות כל שלושה ימים.
לשתייה ולבישול צורכים העזתים מים בדרכים חלופיות.
במקומות שונים ברחבי רצועת עזה הוצבו על ידי רשות המים תחנות חלוקת מים בחינם ממתקני התפלה של רשות המים של עזה.
נוסף על אלו, צרכנים רבים רוכשים מים מותפלים ממתקני התפלה פרטיים המוכרים את המים באמצעות מכליות העוברות בשכונות, במחיר של עד 35 שקל למ"ק.
כ–20 אלף משפחות ברצועת עזה רכשו מתקן התפלה ביתי במחיר של בין 1,000 ל–1,200 שקל.
היו גם שקדחו באר פרטית, בעלות הנאמדת בכ-3,000 עד 5,000 דולר, תלוי בעומק הקידוח.
במהלך סבבי לחימה בין ישראל לחמאס
במהלך סבבי הלחימה בין ישראל לחמאס, נגרמו נזקים לתשתיות המים.
במבצע עופרת יצוקה, ניזוקו תשתיות מים שונות שניתקו כ-50,000 תושבים מאספקת מים, אך באופן כללי שאיבת המים ואספקתם נמשכה כרגיל.
במבצע צוק איתן ניזוק רשת המים בעזה, וב-20 באוגוסט 2014 הודיעה רשות המים של חמאס כי ל-40% מאוכלוסיית עזה אין מים זורמים כלל, ושאר האוכלוסייה מקבלת מים זורמים פעם ב-3–4 ימים.
ב-9 באוקטובר 2023, בתחילת מלחמת חרבות ברזל, הודיע שר האנרגיה ישראל כץ על ניתוק אספקת המים מישראל לרצועת עזה.
כשבוע לאחר מכן, חידשה ישראל את אספקת המים לדרום הרצועה בקווים של ברכת סעיד ובני סוהילה, במטרה לעודד אזרחים פלסטינים מצפון הרצועה לרדת דרומה.
על פי דו"ח של הבנק העולמי, במהלך מלחמת חרבות ברזל, עד אמצע ינואר 2024, ניזוקו או נהרסו כשני שלישים מתשתיות המים והביוב ברצועת עזה.
ישראל פעלה להכניס מים לרצועת עזה לצרכים ההומניטריים של התושבים.
בסוף מרץ 2024 מסרה ממשלת ישראל לבג"ץ שבמהלך חמשה וחצי חודשים הוכנסו לרצועת עזה מישראל בקווי המים של מקורות 3.3 מיליון קוב מים.
בנוסף לכך, הוכנסו על משאיות 28,100 קוב מים.
איחוד האמירויות הקימה שני קווי מים שמובילים מאז תחילת דצמבר 2023 3,400 קוב מים ליום ממצרים לרפיח.
בתחילת אפריל 2024 הודיעה ממשלת ישראל לבג"ץ שיש תכנון להשמיש מחדש את קו המים נחל עוז.
בשנת 1934 טרם הייתה בעיר עזה מערכת ביוב, ופרנסי העיר בקשו מהשלטונות הבריטים הקצבה לצורך הקמת מערכת ביוב.
דרישה דומה הועלתה בפני המזכיר הראשי של ממשלת המנדט בשנת 1939. בשנת 1943 דווח שבזמן האחרון עיריית עזה "הרחיבה ושיפרה את הביוב".
עם כיבוש רצועת עזה על ידי צה"ל בשנת 1956 תואר מערכת הביוב של העיר עזה: "תעלות הביוב פרימיטיביות, ובחלקן פתוחות לקיני יתושים וזבובים".
כשליש מבתי העיר היו מחוברות לארבע מערכות ביוב אזוריות שהזרימו את הביוב לבורות רקב.
במאי 1972 רק כשליש מהבתים בעיר עזה שכללה את שאטי היו מחוברות לרשת ביוב.
בשנת 1973 הוחל בעבודות להנחת קוי ביוב באורך 5 קילומטר במסגרת שיפור וחידוש רשת הביוב.
בשנת 2011 הוערך שכ-60% מהאוכלוסייה מחוברת למערכת ביוב מרכזית.
בשנת 2013 היה למערכת הביוב המרכזית כיסוי של כ-80% בצפון הרצועה, כ-90% בעיר עזה, כ-75% במרכז הרצועה, כ-40% בחאן יונס וכ-75% ברפיח.
בשנת 1976 הוחל בהקמת המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא והוא הורחב בשנת 1991 לקיבולת של 5,000 קוב ביממה.
בשנים 2001–2010 הוערך כמות השפכים הכוללת ברצועת עזה בכ-40 מיליון קוב לשנה.
בראשית שנות ה-2000, כדי להתמודד עם הגידול בהיקף השפכים תוכננה מערכת המתבססת של שלושה מתקני טיהור מחוזיים במזרח רצועת עזה: מתקן טיהור שפכים צפון עזה, מתקן טיהור שפכים מרכז עזה ומתקן טיהור שפכים חאן יונס, שנועדו להחליף את תשתיות הביוב שהיו במצב מתקדם של התפוררות.
אולם המצב הפוליטי-ביטחוני לא איפשר את קידום התוכנית ובשנת 2011 היו ברצועת עזה שלושה מתקני טיהור שפכים: המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא, מתקן לטיהור שפכים בעזה (שקיבל 60,000 קוב ביום בשנת 2007) ומתקן ברפיח.
המים המטופלים בעזה וברפיח הוזרמו לים, בעוד בבית לאהיה לא היה חיבור לים והמים מהמתקן, כולל עודפים שלא עברו טיפול, יצרו אגם של כ-450 דונם מסביב למתקן.
במרץ 2007 קרסו אגמי המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא והציפו את אום אל-נסר.
חמישה אנשים מתו ורבים נפצעו.
בעקבות זאת, הוחלט לקדם תוכנית חירום לטיפול במערכת הביוב.
זאת כללה הקמת מתקנים חדשים במתקן של בית לאהיא והזרמת שפכים עודפים לאתר המיועד של מתקן טיהור השפכים עזה צפון.
בשנת 2013 הושלם המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא על ידי הבנק העולמי בהשקעה של כ-80 מיליון דולר.
אולם במשך שנים המתקן לא הופעל בגלל מחלוקת עם ישראל על אספקת חשמל למתקן.
הפלסטינים דרשו שישראל תגדיל את אספקת החשמל עבור המתקן, בעוד ישראל סירבה לדרישה מחשש שהחשמל ישמש לצרכים צבאיים.
ההצעה להקים קו ייעודי לאספקת חשמל למתקן נדחה בתחילה על ידי צה"ל ובהמשך נדחה על ידי החמאס שדרש שהחשמל יעבור דרך הקווים הכלליים.
בדצמבר 2015 דיווחה מנהלת תיאום וקישור עזה במתפ"ש כי מדי יום נשפכים 104,000 מ"ק ביוב גולמי אל הוואדיות ומשם זורמים רוב השפכים אל הים התיכון, מתוכם 15,000 מ"ק של ביוב גולמי, אשר אינו מטופל כלל.
עם הזרמים הצפוניים המים המזוהמים הגיעו לחופי הרחצה בישראל ולמתקן התפלה אשקלון, אשר הושבת כמה פעמים בגלל זיהום חיידקי קולי צואתי שמקורו, ככל הנראה, בשפכים לא מטופלים מעזה שהוזרמו לים התיכון.
הפסולת גרמה לנזקים תפעוליים וכלכליים לתחנת הכוח.
בשנת 2016 הוזרם הביוב של בית חאנון דרך אפיק נחל חנון לאפיק נחל שקמה ומאגר שקמה שבתחומי מדינת ישראל.
כדי למנוע זליגת ביוב לישראל הקימה ישראל סכר בנחל.
בשנת 2017 השבית החמאס חלקית את פעילות מתקן ההתפלה בבית חאנון באופן שהזרים ביוב גולמי לים, בטענה של מחסור בחשמל.
לטענת גורמים בישראל, הבחירה להשבית דווקא את מתקן טיהור השפכים נובע מרצון ללחוץ על ישראל לספק לעזה יותר חשמל.
בשנת 2020 טענו בישראל שהחמאס צובר את הביוב ביום ומזרים אותו בבת אחת בלילה בכוונה כדי לפרוץ את הסכר, במסגרת המאבק לקבלת יותר דלק לרצועה.
השלב הראשון של מתקן טיהור השפכים עזה צפון הושלם בתחילת 2010.
במרץ 2018 נכנס מתקן טיהור השפכים של עזה צפון לשלב הרצה.
בתום שלב ההרצה, ביוני 2018, טיפל המתקן בכ-34,000 קוב שפכים ליממה.
אבן פינה למתקן טיהור השפכים חאן יונס הונח בפברואר 2015.
מתקן טיהור השפכים עזה מרכז נכנס לשלב הרצה בסוף 2020 ולפעילות מלאה בסוף מרץ 2021.
בסוף 2021 פעלו שלושת מתקני הטיהור המחוזיים וכן שני מתקני הטיהור הישנים של עזה ורפיח.
יחד הם טהרו 70% מהביוב והעבירו את ה-30% הנותרים טיפול ראשוני.
משק החשמל ברצועת עזה הוא משק החשמל בשטח רצועת עזה.
בשל השינויים במעמד הגאופוליטי של רצועת עזה, משק החשמל בה עבר שינויים רבים מראשית כינונו.
נכון לראשית שנת 2023, היקף הביקוש להספק חשמלי ברצועת עזה היה כ־350 מגוואט.
30 מגה-וואט סופקו ממצרים (לאזור רפיח)
140 מגה-וואט סיפקה תחנת הכוח עזה
120 מגה-וואט סיפקה ישראל, באמצעות 10 קווי מתח גבוה
כ-25% מהביקוש מסופק על ידי גנרטורים פרטיים ופאנלים סולאריים שמומנו על ידי תוכניות של האיחוד האירופי והאו"ם
בשל הפער בין הביקוש לכמות המסופקת בוצעו הפסקות חשמל מחזוריות יזומות לפרקי זמן ארוכים של כמה שעות, באזורים שונים ברצועה.
בנוסף, הובילו תקלות, פעולות תחזוקה בתחנת הכוח ותשתית רעועה להפסקות חשמל אקראיות נוספות.
ביוני 1934 רכשה עיריית עזה גנרטור בהספק של 65 כוח סוס (כ-50 קילוואט), לטובת מערכות המים שלה, מתוך כוונה להשתמש בעודפי החשמל להארת העיר.
צעד זה נועד לעקוף את החובה על פי הזיכיון של חברת החשמל לישראל (חח"י) של מאיר רוטנברג לרכוש חשמל מהחברה, מכיוון שהחברה הייתה בבעלות יהודית, וסוכל על ידי ממשלת המנדט.
במהלך שנת 1935 קיימה עיריית עזה משא ומתן עם חח"י על חיבור העיר לרשת החשמל.
במרץ 1936 דווח שעמודי החשמל לצורך חיבור עזה לחשמל היו לקראת סיום ההקמה.
ב-10 במרץ 1938 נחתם חוזה בין העירייה לחח"י על אספקת חשמל לעיר.
כדי למנוע חבלות ברשת הולכת החשמל, הוחלט להשתמש בעמודי בטון.
ב-5 באפריל 1938 החלו עובדי חח"י להתקין עמודים למערכת חשמל בעזה וב-25 במאי הוארו רחובות עזה בחשמל.
בנוסף, חוברו העירייה, תחנת המשטרה ובית ראש העיר לרשת החשמל.
בקרב הערבים היו קריאות להחרים את חח"י, וקיצונים חיבלו ברשת החשמל, עד שהופסקה אספקת החשמל לעיר.
בפברואר 1940 נחתם חוזה לחידוש אספקת החשמל לעיר.
במרץ 1940 חודשה אספקת החשמל בעיר.
בשנת 1950 רק בתי העשירים היו מחוברים לרשת החשמל.
בשנת 1952 הלאימו שלטונות הכיבוש המצרי את נכסי חח"י ברצועת עזה ובשנת 1955 הועברה האחריות על אספקת חשמל בעיר עזה לידי העירייה.
לאחר כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני, חודשה אספקת החשמל על ידי עיריית עזה.
בחאן יונס התעכב חידוש אספקת החשמל.
בינואר 1957, במסגרת הכנת תוכניות פיתוח לרצועת עזה תוכנן להקים תחנות כוח בחאן יונס ובדיר אל בלח.
בשנות ה-60 הורחבה רשת החשמל ברצועת עזה והקיפה את ארבעת היישובים הגדולים - עזה, דיר אל בלח, חאן יונס ורפיח, אך בשנת 1967 רשת החשמל לא כיסתה את המרחב הכפרי ברצועה.
בכל יישוב יוצר החשמל על ידי גנרטור מקומי, ולא הייתה רשת הולכה למרחקים ארוכים.
בתחילת 1967 סיפקה עיריית עזה לתושבים חשמל מ-5 גנרטורים.
אז הוחל גם בהקמת תחנת כוח.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים דאג הממשל הצבאי לחדש את אספקת החשמל.
הגנרטורים של עיריית עזה יכלו לספק 900–1200 קילוואט.
רק כשליש מהבתים בעזה היו מחוברים לרשת החשמל וחלק מהשכונות כלל לא היו מחוברות לרשת החשמל.
הביקוש לחשמל באותה עת עמד על לפחות פי שניים, ועל כן החשמל סופק לסירוגין עם הפסקות.
בשל עלות הייצור הגבוהה, מחיר החשמל היה יותר מכפול ממחיר האספקה של חח"י.
בסקר שנעשה על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף 1967 נמצא של-25.9% מהאוכלוסייה בעיר עזה, ול-1.2% מהאוכלוסייה במחנה הפלטים של העיר, יש חשמל.
בהתאם למדיניות של שר הביטחון משה דיין לשילובם של תושבי השטחים במדינת ישראל, החליטה ממשלת ישראל לחבר את רצועת עזה לרשת החשמל של מדינת ישראל.
מושל הרצועה, מוטה גור, הוציא באוגוסט 1967 צו המחזיר את האחריות על אספקת חשמל בעיר עזה לחח"י, וזו החלה בבניית קו חשמל מנחל עוז אל תוך העיר עזה ואל חאן יונס.
החברה הודיעה שחיבור לרשת החשמל שלה יוזיל את החשמל בכמחצית.
בעקבות הצו התפטר ראש עיריית עזה שטען שאינו יכול להשלים עם הזרמת חשמל ישראלי לרצועת עזה, צעד המהווה סיפוח העיר עזה למדינת ישראל.
המושל הצבאי של עזה הסכים לאפשר לעיריית עזה להמשיך לספק חשמל בכוחות עצמה בעיר, תוך שהודיע שהממשל לא יסכים לכסות גירעונות במשק החשמל.
נקבע ששאר הרשויות המקומיות ברצועת עזה יחוברו לחשמל על ידי חח"י לישראל.
ראשי ערים אחרות ברצועה, דוגמת ראש עיריית דיר אל בלח, ראו בברכה חיבור של עירם לרשת החשמל הישראלית.
בשנים 1969–1970, חיבלו ארגוני חבלה שוב ושוב בעמודי חשמל ברצועת עזה, כולל בקוי חשמל ששירתו אך ורק את התושבים המקומיים.
לאחר עיכובים, דווח בתחילת אפריל 1968 שקו ההולכה של רשת החשמל הישראלית כבר הגיע לכיכר השוק בעזה ועוד באותה שנה חוברו מספר מפעלים ברצועת עזה לרשת החשמל של ישראל.
בדצמבר 1969 חוברה העיר עזה לרשת החשמל הישראלית.
בינואר 1970 שילמה עיריית עזה לחח"י מקדמה על חשבון אספקת החשמל לעיר.
החשמל סופק לתושבי העיר עזה על ידי העירייה, ברשת הישנה שלה, במתח של 80/120 וולט.
בעקבות החיבור לרשת החשמל הישראלית עלתה צריכת החשמל בעיר עזה בכפי 4.
במחצית הראשונה של 1970 חוברו מחנות הפליטים של דיר אל בלח וחאן יונס לרשת החשמל של הערים לצורך תאורת רחוב.
ראשון המחנות לקבל אספקת חשמל היה מע'אזי שכבר באפריל 1970 זכה לאספקת חשמל.
בשנת 1971 השקיעה עיריית עזה בשדרוג רשת החשמל העירונית ובמקביל פעלה נגד חיבורים פיראטיים לרשת החשמל.
תשתיות חשמל נבנו במחנות הפליטים ג'בליה ושאטי בעת שנפרצו דרכים במחנות, במחצית השנייה של 1971. דיר אל בלח ורפיח חוברו לרשת הישראלית בתחילת 1972 וחאן יונס חוברה לרשת החשמל הישראלית במאי 1972. באותה עת הגיעה תצרוכת החשמל בשיאה ל-3.5 מגהוואט, מתוכם 3 מגהוואט בעיר עזה.
בסוף 1972 הוחל בפריצת דרכים בתוך מחנה הפליטים ברפיח ובמסגרת זאת נבנו במחנה תשתיות חשמל.
ביולי 1973 חוברו ג'באליה ונזלה לרשת החשמל הישראלית.
באוגוסט 1974 חוברה עבסאן א-סע'ירה לרשת החשמל הישראלית ובדצמבר 1974 חוברה בית לאהיא לרשת.
בכך הושלם חיבור כל רצועת עזה לרשת החשמל הישראלית.
בשנת 1974 היו 34% ממשקי הבית ברצועה מחוברים לרשת החשמל בכל שעות היממה.
שנות השמונים עד עליית החמאס לשלטון
בתחילת 1981 הגיעה צריכת החשמל ברצועת עזה ל-14 מגהוואט.
באותה שנה היו כ-89% ממשקי הבית מחוברים לחשמל בכל שעות היממה.
בהסכמי אוסלו נקבע שחברת החשמל הישראלית תמשיך לספק חשמל לשטחי הרשות הפלסטינית על פי הסכם מסחרי ובמחירים הדומים לאלה החלים על צרכנים ישראלים גדולים.
בשנת 1995 הוקמה רשות החשמל הפלסטינית שתפקידה היה להוביל לפיתוח מערכת החשמל ברצועת עזה ולהקטין את התלות בחשמל של חברת החשמל הישראלית.
בשנת 1998 הוחל בבניית תחנת הכוח בעזה שהייתה אמורה לספק כמחצית תצרוכת החשמל של הרצועה.
במקביל להקמת תחנת הכוח, תוכננה הקמת קו מתח עליון (161 קילו-וולט) חדש, בין ישראל לעזה, כדי להגדיל ולשפר את אספקת החשמל שהתבססה על קו מיושן.
לאחר תחילת האינתיפאדה השנייה הפסיקה חברת הפצת החשמל של רצועת עזה לשלם לחח"י על החשמל אותו היא מפיצה בעזה, בטענה לקושי לגבות את עלותו מהתושבים הנמצאים במצב כלכלי קשה.
תחנת הכוח בעזה נכנסה לפעילות במרץ 2003, בייצור של כ-140 מגהוואט.
ביוני 2006, בעקבות חטיפת גלעד שליט, הפציצה ישראל את השנאים של תחנת הכוח בעזה והיא חזרה לפעילות חלקית, ברמה של כ-65 מגהוואט כ-5 חודשים מאוחר יותר.
הסולר התעשייתי ששימש את התחנה סובסד על ידי האיחוד האירופי.
הייצור הנמוך של חשמל בתחנת הכוח, עם הגידול בדרישה לחשמל הביאו להפסקות באספקת החשמל של 6-8 שעות ביממה.
במחצית השנייה של 2007 עמד שיא צריכת החשמל ברצועת עזה על מעט יותר מ-200 מגהוואט.
כ-120 מגהוואט סופקו בידי ישראל, כ-17 מגהוואט סופקו על-ידי מצרים לאזור רפיח וכ-65 מגהוואט סופק על ידי תחנת הכוח בעזה.
בספטמבר 2007 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני על צמצום אספקת הדלק והחשמל לרצועת עזה, תוך התחשבות בהיבטים ההומניטריים השוררים ברצועת עזה, במסגרת מכלול צעדים נגד ארגון הטרור חמאס שהשתלט על רצועת עזה וניהל ממנה לחימה נגד ישראל.
בהתאם, הוחלט על צמצום של 5% באספקת החשמל לסירוגין באחד מתוך ארבעה (לאחר מכן ההחלטה צומצמה לשלושה) קווי חשמל שהוחלט שישתתפו במדיניות הצמצום, מתוך עשרה קווים דרכם הועבר חשמל מישראל לרצועת עזה, וכי תנתן התראה מראש על הצמצום.
בישראל קיוו שצמצום זה יגרום לצמצום החשמל לבתי מלאכה לייצור רקטות קסאם.
כן צומצמה כמות הסולר התעשייתי שסופקה לרצועת עזה מ-2.2 ל-1.75 מיליון ליטר, דבר שגרם, לטענת הפלסטינים, להפחתה של כ-30% בכמות החשמל שיוצרה על-ידי תחנת הכוח בעזה, והובילה להפסקות חשמל ארוכות ברצועת עזה, של 8 שעות בכל יממה או יומיים.
בינואר 2008 הופסקה אספקת הסולר התעשייתי לרצועת עזה באופן מוחלט למשך מספר ימים עם סגירת מעבר קרני, בגלל ירי מרגמות נרחב על ישראל.
עם זאת, לאור הטענה שסולר תעשייתי משמש ברצועת עזה אך ורק לתפעול תחנת הכוח הוחלט לחדש את רמת אספקת הסולר התעשייתי לזו שנהגה לפני החלטת הקבינט, 2.2 מיליון ליטרים לשבוע.
באותה עת אישרה ישראל להעביר שנאי נוסף לרצועת עזה כדי להגדיל את ייצור החשמל ברצועה ולאפשר ניתוק מהחשמל הישראלי.
בינואר 2010, בעקבות סיום סבסוד הסולר התעשייתי על ידי האיחוד האירופי, ירדה רמת ייצור החשמל בתחנת הכוח בעזה לכ-30 מגהוואט, ומספר השעות ביממה שבהן אין חשמל עלה ל-8-12, למעט ברפיח שבה קיבלו חשמל סדיר ממצרים.
בשנים 2012 - 2014 שילמה הרשות הפלסטינית רק על חלק מהחשמל שרכשה מחח"י.
בעקבות זאת, נוצר חוב של הרשות הפלסטינית על חשמל, שהגיע בשנת 2014 למעל 1.5 מיליארד שקלים.
יו"ר דירקטוריון חברת החשמל טען שהחשמל לרצועת עזה מסופק על ידי חברת החשמל הישראלית ללא תמורה.
באותה עת, צריכת החשמל בלילה ברצועת עזה הייתה גבוהה מאשר הצריכה ביום, דבר שנחשב לחריג.
לעומת זאת, בארגון גישה טענו שהחוב נובע מחשמל המסופק ליהודה ושומרון, והתשלום עבור החשמל לרצועת עזה מקוזז אוטומטית מכספי המיסים של הרשות הפלסטינית.
בהסכם הסדר חוב שנחתם בין ישראל והרשות בספטמבר 2016 נקבע שישראל תמשיך לקזז את עלות החשמל לרצועת עזה מכספי המיסים, בהתאם לסטטוס קוו.
תשלום זה הגיע בשנת 2017 לכ-40 מיליון שקלים בחודש.
באוקטובר 2016 החליטה ישראל להקים קו נוסף לאספקת חשמל לרצועת עזה שיגדיל ב-35% את החשמל ישראל מספקת לרצועה.
בנוסף, בהסכם בין ישראל לטורקיה נקבע שטורקיה תקים תחנת כוח מבוססת גז בצועת עזה.
פרויקטים אלו לא יצאו אל הפועל בהיעדר מימון, שכן רבים מתושבי עזה לא שילמו על החשמל שהם צרכו.
במהלך מבצע צוק איתן נפגע מאגר דלק של תחנת הכוח בעזה ונגרמה שריפה שהשביתה את תחנת הכוח.
בנוסף, נפגעו בלחימה קווי הולכת חשמל מישראל לרצועת עזה.
במהלך המבצע לא תוקנו קווי ההולכה כדי לא לסכן את העובדים.
בעקבות זאת ירדה תדירות אספקת החשמל ברצועת עזה לכ-4 שעות ביממה.
עד ינואר 2015 עלה משך אספקת החשמל לכ-12 שעות ביממה ובאזורים מסוימים גם 16 שעות ביממה.
בינואר 2016 אספקת החשמל הייתה במתכונת של 3-4 שעות אספקה שלאחריהם 8 שעות ניתוק.
רשת החשמל הפנימית של רצועת עזה הייתה רעועה ועל כן כ־5,000 משפחות בצפון הרצועה, כ־20 אלף בעיר עזה ובמחנות המרכז, וכ־20 אלף נוספים באזור חאן יונס ורפיח, היו מנותקים כליל מחשמל.
בתחילת ינואר 2017, בעקבות דרישת הרשות הפלסטינית מהחמאס לשלם מחיר כולל מס על הסולר התעשייתי, וסירוב החמאס לתשלום זה, ירד היקף הסולר התעשייתי שנרכש ופעילות תחנת הכוח בעזה צומצמה.
בעקבות זאת, הפגינו תושבים ברצועת עזה נגד החמאס והרשות.
בעקבות זאת, הסכימו קטר וטורקיה לממן את המס הסולר, מימון שנמשך כשלושה חודשים.
ב-16 באפריל 2017 הופסקה פעילות תחנת הכוח בעזה משאזל הדלק.
באפריל 2017, בשל מתיחות בין הרשות הפלסטינית לחמאס, הורתה הרשות לישראל להפסיק לקזז את עלויות החשמל מכספי המיסים.
ישראל נענתה חלקית לבקשה ואספקת החשמל צומצמה מ-120 מגהוואט לכ-70 מגהוואט.
במקום החשמל הישראלי, מצרים הגבירה את אספקת הדלק לרצועת עזה כדי להגביר את ייצור החשמל בתחנת הכוח בעזה.
בינואר 2018, לבקשת הרשות הפלסטינית, חודש האספקה בהיקף של 120 מגהוואט.
ישראל הסכימה עקרונית להגדיל את אספקת החשמל לרצועת עזה בתוספת של עוד 100 מגהוואט, אם החמאס ישחרר את גופותיהם של אורון שאול והדר גולדין.