tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז התפרסמו השפעותיו המזיקות של עישון הטבק על בריאות האדם, חלה תפנית ביחסם של פוסקים רבים לשאלת היתר העישון ביום טוב: הפוסקים נדרשו לשאלות האם ניתן להגדיר את העישון כדבר ה'שווה לכל נפש' כאשר כבר אינו נתפס כפעולה רפואית, וכאשר אחוז הרגילים בו מקרב האוכלוסייה הולך וקטן?
אכן, רבים מהפוסקים, מכללם הרב יוסף שלום אלישיב, הרב נסים קרליץ, הרב שלמה פישר, הרב זלמן נחמיה גולדברג, והרב אשר וייס, קבעו כי העישון ביום טוב מהווה איסור דאורייתא של חילול יום טוב, והבהירו שפסיקה זו נכונה אף לפי שיטת המתירים ההיסטורית.
רבים מהנוקטים בעמדה זו הדגישו שבעצם מדובר באיסור שהוא נוסף על האיסור הכללי הכרוך בעישון בכל ימות השנה.
פוסקים מסויימים, מכללם הרב משה פיינשטיין והרב אליעזר ולדנברג, בתשובות שנכתבו בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, נקטו כי לא חל שינוי נסיבתי מספיק כדי לקבוע שהעישון ביום טוב בהווה ייחשב לאסור אף לשיטת המתירים.
עם זאת, לא התיימרו להכריע במחלוקת ההיסטורית ולא התירו את הדבר מפורשות.
בפועל, שני הרבנים קראו להימנע מעישון ביום טוב.
גישה מחודשת אומצה בידי פוסקים אחרים, לפיהן עישון מוגדר כשווה לכך נפש רק עבור מי שהימנעות מעישון גורמת לו צער רב, אך עבור אנשים שלא מצטערים בכך - העישון אסור.
ההסבר שניתן לעמדת ביניים זו הוא שהעישון מצד עצמו אינו מוגדר כשווה לכל נפש, אך מניעת צער וסבל מוגדרת מוגדרת ככזה.
רבים מפוסקי הדורות האחרונים שהתירו את העישון ביום טוב כתבו שראוי בכל זאת להחמיר ולהימנע מכך.
בחג פסח ישנה בעיה נוספת בעישון, והיא שבתהליך ייצור הסיגריות מושרה הטבק בחומרים רבים, שחלקם הם חמץ.
מסיבה זו ישנם רבנים רבים האוסרים את העישון בימות הפסח, אלא אם מדובר בסיגריות שיש להן אישור כשרות לפסח.
חששות הנוגעים לכשרות נידונו בקשר לעישון טבק: נושאים שנידונו בספרות ההלכה במהלך ההיסטוריה כוללים את שאלת היתר עישון טבק שהושרה ב'סתם יינם', הדלקת כלי עישון (כגון סיגר או מקטרת) באמצעות שלהבת של נר העשוי מחֵלֶב, וכן שאלות נוספות.
בימינו הדיון בעניין כשרות מוצרי ניקוטין מתמקד בעיקר בשאלת הצורך בהשגחת כשרות עבור סיגריות אלקטרוניות עם טעמים, אשר נתונה במחלוקת.
קיימת התייחסות לעישון בספרות ההלכתית בתחומים נוספים, כגון: שאלת ההיתר לעשן בתעניות (ובפרט בתשעה באב), באבלות, בבית הכנסת, לפני נטילת ידיים שלאחר השינה, לפני תפילת שחרית, ושאלת איסור מיוחד על עישון לנשים מחמת איסור 'לֹא יִהְיֶה כְלִי גֶבֶר עַל אִשָּׁה'.
כמו כן, קיימת התייחסות בקשר לברכות הנהנין, ברכות הריח, נדרים, פסול עדות, כיבוד הורים, דינא דמלכותא, מצוות התוכחה, וחילול השם.
תחום שלגביו קיימת תמימות דעים בין הפוסקים הוא איסור העישון בשבת, מחמת הבערת האש הכרוכה בכך, הנחשבת לחילול שבת ברמה החמורה ביותר.
עיתון הוא דבר דפוס היוצא לאור, בדרך כלל בתדירות קבועה בדפוס, או באופן אלקטרוני המכיל חדשות, מאמרים אינפורמטיביים ופרסום.
עיתון מודפס בדרך כלל על נייר זול יחסית.
עיתונים המפורסמים באינטרנט נקראים עיתונים מקוונים או אתרי חדשות.
עיתונים מתפרסמים בדרך כלל על בסיס יומי או שבועי, אך ישנם מגזינים המתפרסמים במתכונות שונות.
עיתונים מפרסמים בדרך כלל מאמרי חדשות וכתבות העוסקות בחדשות בין-לאומיות וחדשות מקומיות.
החדשות כוללות: אירועים פוליטיים ואישיים, עסקים וכלכלה, פשע, מזג אוויר קשה ואסונות טבע, בריאות ורפואה, מדע וטכנולוגיה, ספורט ובידור, חברה, אוכל ובישול, אומנות וכדומה.
עיתונים מסורתיים מכילים גם מאמרי מערכת וכן מאמרים של פובליציסטים וטורים אישיים של כתבים ופרשנים.
מלבד חדשות, בעיתונים מפורסם חומר רב נוסף כגון, תחזית מזג אוויר, ביקורות וסקירות של אמנות (ספרות, קולנוע, תיאטרון, אדריכלות ואמנות) ושל שירותים מקומיים (מסעדות, חנויות ועוד).
העיתון המודרני הראשון בעולם הוא ה"אביסה" .
הוא יצא לאור בשנת 1809 בעיר שטרסבורג שבצרפת.
התפתחות הדפוס הביאה לצמיחת ענף העיתונות, בכך שאפשרה לבצע הדפסות המוניות של טקסט קבוע, אם כי הרכבת הגלופות הייתה יקרה, והפכה תיקוני מהדורות לנטל כלכלי.
לאחר התפתחות של הוצאה לאור דיגיטלית, ניתן כיום להוציא לאור עיתונים במחזור קטן יחסית, ובפורמט נוח לתיקון.
העיתונים בימינו הם מרכיב מרכזי בין אמצעי התקשורת, אם כי כוחם ירד עם עלייתה של הטלוויזיה.
העיתון אפשר לציבור הרחב לרכוש מידע באופן מרוכז ולרוב מהימן; מידע חדשותי, תרבותי, חברתי ואחר.
חשיבות העיתון צמחה ועלתה עד כדי הפיכתו לגורם מעצב בחברה ובתרבות האנושית.
שגשוגו של הענף הביא לפריחתם על עיתונים רבים, בגדלים ובתחומי עניין מגוונים.
ביצירת תכניו של העיתון עוסקת מערכת העיתון, שבראשה עומד העורך הראשי.
העיסוק ביצירת חומר מערכתי לעיתון קרוי עיתונאות.
הכנסותיהם של עיתונים מסחריים נובעות בעיקר מהמודעות המתפרסמות בהם, בעוד שעיקר ההכנסות ממכירת העיתון משמשות למימון משכורות לעובדי העיתון, עלויות הכנת העיתון, והפצתו.
עיתון הפועל שלא על בסיס מסחרי, כגון ביטאון של מפלגה או תנועה, משלים את הכנסותיו ממודעות בהכנסות מתרומות או מתקציב של הגוף שבחסותו הוא פועל.
למחלקת המודעות יש, בנסיבות אלה, חשיבות גדולה בפעילותו של כל עיתון, ומשקלה גדול במיוחד בעיתון מסחרי.
עם זאת, מתקיימת הפרדה בין מחלקת המודעות למערכת העיתון, כך שמחלקת המודעות אינה מכתיבה את תוכנו של העיתון (אם כי לעיתים תוכנו של העיתון גורם לגיוס מודעות רלוונטיות לתוכן זה).
עיתוני חדשות בימינו פיתחו מבנה מובהק במרוצת השנים.
עיתון יכול אמנם לעסוק בתחום מצומצם (כגון למשל עיתוני ספורט, או עיתוני אופנה) אך עיתונים הממוקדים בתחום צר אינם יוצאים לאור במהדורה יומית.
עיתונים יומיים לרוב יעסקו בתחומים הבאים:
חדשות: תיאור ודיווח אובייקטיבי ומתומצת של אירועים שקרו במרוצת היממה שחלפה.
פרשנות: עיתונאים ופרשנים שונים כותבים את דעתם על אירועים שונים – לרוב, מהשבוע החולף.
טורים אלו אמורים להיות מובדלים מכתבות וחדשות, היות שהם כתובים מנקודת השקפה של אדם בודד.
כתבות ותחקירים: עיקר עיסוקו של העיתון.
כתבים נשלחים למשימות שונות, מראיינים אנשים, מצלמים אירועים, מלקטים פרטי מידע ובונים סיפור עיתונאי מבוסס שחושף בפני הקורא מידע שיש לו משמעות לציבור.
כתבות עיתונאיות מחויבות להיות אובייקטיביות, ולהציג את "שני צדדי הסיפור".
כאשר כתבה מציגה טענה נגד אדם או ארגון, עיתונאים מביאים בגוף הכתבה את תגובתו של מושא הביקורת.
מידע לציבור: בעיתונים יומיים מתפרסמות הודעות לציבור הרחב (לרוב על ידי גופי שלטון) בנושאים רלוונטיים.
כך למשל בהתקרב מועד הבחירות במדינה דמוקרטית, העיתון יפנה חלק מעמוד מסוים בעבור הודעה מטעם הממשלה המודיעה על כך לאזרחים.
לוחות: לוח הוא אוסף של מודעות המרוכזות בדף כלשהו, לרוב ללא מבנה טבלאי מסודר כבשאר העיתון.
למשל, מודעות אבל, או לוח תעסוקה.
הקהל הרחב יכול לקנות מקום בלוח, בדרך כלל לפי גודל משבצת, ולהכניס בה מודעה מוגבלת במילים.
העיתון שומר על הזכות לפסול מודעות, ונחשב כאחראי לתוכנן.
מידע פופולרי: במרבית העיתונים קיימים עמודים ספציפיים אשר מוקדשים לתחומי עניין ציבוריים שאינם עיתונות לשמה, ולא עונים על ההגדרות מעלה.
נושאים כמו רכילות, אסטרולוגיה, תשבצי סודוקו וכו' יכולים להיכלל תחת הגדרה זו.
עיתונים הכוללים בעיקר מידע מסוג זה מכונים "צהובונים".
לוח שידורים: מרבית העיתונים היומיים כוללים מידע אודות לוח השידורים של ערוצי הטלוויזיה העיקריים, כמו גם מועדי הקרנה של סרטים.
להדפסתם של עיתונים מקובלים פורמטים אחדים:
טבלואיד (tabloid, כלומר "קטן", "מרוכז", מקור המושג בהלחם באנגלית של המלים tablet+oid, השימוש המקורי במאה ה-19 בתחום התרופות): זהו הפורמט הנפוץ יותר.
הוא בנוי בצורה מוקטנת ונוחה לאחיזה ודפדוף, טורים עם כותרות גדולות בדרך כלל.
זהו הפורמט המשמש את העיתונות הפופולרית בעולם.
בישראל זהו הפורמט המאפיין את העיתונים "ידיעות אחרונות", "ישראל היום" ו"מעריב"; ובארצות הברית הוא מאפיין עיתונים כגון "ניו יורק פוסט" ו"דיילי ניוז".
ברודשיט (broadsheet, מהמילים באנגלית: broad – רחב, sheet – דף): בפורמט זה גודל הדפים כפול מזה של הטבלואיד.
בישראל היה פורמט זה מזוהה עם העיתונים "דבר" ו"הארץ", אך החל מ-2007 מודפס "הארץ" בפורמט ברלינר, וחלקים שלו, כמו המוסף הכלכלי TheMarker, מודפסים בפורמט טבלואיד, ואילו "דבר" נסגר ב-1996. היומונים "המודיע" ו"המבשר" נדפסים גם כיום בפורמט זה כסממן שמרני.
בארצות הברית הוא מאפיין עיתונים כגון "הניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט" וה"וול סטריט ג'ורנל".
מידי (midi) או ברלינר (berliner): פורמט ביניים.
בפורמט זה מודפסים עיתונים רבים באוסטריה ושווייץ; הגארדיאן והארץ החל מ-2005 ו-2007 בהתאמה.
קומפקט (compact): פורמט קטן במקצת מטבלואיד.
בבריטניה החל העיתון "The Independent" להופיע בפורמט זה, ואחריו עבר גם העיתון "The Times" לפורמט זה.
לפורמט טבלואיד דימוי של פורמט שנועד לעיתונים עממיים, רבי תפוצה, בעוד שלפורמט ברודשיט דימוי של פורמט שנועד לעיתונים אליטיסטיים.
אחד ממקורות ההשפעה על ההבדל הזה היה סוג התחבורה בה השתמשו המעמדות הנמוכים בדרכם לעבודה: הרכבת התחתית או האוטובוס חייבו פורמט קטן.
לעומת זאת המעמדות הגבוהים בכרכרה, במונית או ברכב שרד נהוג על ידי נהג פרטי, יכלו להרשות לעצמם לפרוש עיתון על שטח גדול יחסית.
דימויים אלה נשחקים בתחילת המאה ה-21 עם התרחבות מעברם של עיתונים לפורמט טבלואיד, הנוח יותר.
לשם שמירת הבידול, עברו עיתונים אליטיסטיים בבריטניה לפורמט קומפקט, הקטן מעט מפורמט טבלואיד.
עיתון אלקטרוני הוא עיתון המופץ באמצעים אלקטרוניים (אתר אינטרנט, דואר אלקטרוני).
לעיתונים הכתובים יש, בדרך כלל, גם גרסה אלקטרונית כגון העיתון "ידיעות אחרונות" שהעיתון הדיגיטלי שלו הוא "ynet", אולם, קיימים גם עיתונים אלקטרוניים רבים ללא גרסה כתובה, או פורטלי אינטרנט שמדור החדשות הוא חלק מרכזי בהם.
לדוגמה, עיתון "ארשת" או הפורטלים "וואלה!" ו-mako (ובעבר גם "נענע").
לסוג זה של עיתונות ניתן לשייך גם עיתונים של ארגונים המופצים בדואר אלקטרוני או באתרי הארגונים ואשר מיועדים לקדם מוצרים או שירותים מסוימים.
עיתון קיר הוא עלון (בין אם מודפס או בכתב יד) אשר נתלה במקום פומבי וכולל מידע או אף מאמרים המובאים לידיעת ציבור מסוים.
עיתוני קיר משמשים אמצעי תקשורת במוסדות שונים, לרבות בתי ספר.
ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות כגון מהפכת האינטרנט מטילות צל על עתידו של הענף.
זרימת המידע החופשית, הפורומים, הטלוויזיה הזמינה, מעלה שאלה בדבר נחיצותו ויעילותו של עיתון מודפס המופיע בשעה קבועה ביום, בזמן שהחדשות הופכות לעיתים קרובות את הידיעות בעיתון לאנכרוניסטיות.
כדרך להתמודדות עם בעיה זו, עיתונים רבים בארץ ובעולם פתחו אתרי אינטרנט, המציגים את מלוא תכולתו של העיתון (למשל אתר "הארץ" ו"כלכליסט"), או חלק ממנה (למשל אתר "ynet" הקשור ב"ידיעות אחרונות").
תכולה זו מוצעת לעיתים חינם, תוך התבססות על הכנסות מפרסום, ולעיתים תמורת תשלום.
רוב אתרי האינטרנט בישראל נותנים את המידע השוטף חינם, אך בחלק מהם נדרשת הרשמה או תשלום עבור תכנים מסוימים או עיון בארכיון דוגמה לאתר שבו מנוי דיגיטלי מאפשר גישה לכל התכנים הוא "הארץ", ומחוץ לישראל, העיתון "Wall Street Journal".
ב-2011 טען פרנסיס גארי, ראש הסוכנות לקניין רוחני באו"ם שעד 2040 ייעלמו העיתונים המודפסים בעולם כולו.
כך למשל בסקר החברתי של הלמ"ס מ-2022 נמצא שרק 6% מהישראלים מתחת לגיל 65 צורכים עיתונות מודפסת, לעומת 15% מבני ה-65 ומעלה.
עם זאת, תחזיות דומות על העלמות עולם הדפוס כולו (למשל כותרת בעיתון מ-1972: "תם העידן הגוטנברגי") התגלו כחסרות שחר.
עירית קפלן (נולדה ב-27 ביולי 1973) היא שחקנית ומחזאית ישראלית.
זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
למדה בבית הספר התיכון שז"ר בבת ים במגמת התיאטרון של זהבה מזור.
בשנת 1998 סיימה לימודי משחק במחזור ל"ו של בית הספר למשחק "בית-צבי".
במהלך לימודיה זכתה במלגת הצטיינות של שלוש שנים, וסיימה כל שנת לימוד כתלמידה מצטיינת.
1998 – בתיאטרון הספרייה גילמה את פגין בהצגה "הפלייבוי של עולם המערב" שכתב ג'ון מ.
סינג וביים עידו ריקלין, וגילמה את המכשפה בהצגה "האריה, המכשפה וארון הבגדים" שכתב גלן רובינס על פי ספרו של ק"ס לואיס.
1999 – גילמה את תרזה בהצגה "איך אוהבים אחרים" שכתב אלן אייקבורן וביים מיטקו בוזקוב.
2000 – גילמה את אשת פוטיפר בהצגה "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" שכתבו אנדרו לויד ובר וטים רייס וביים משה קפטן.
גילמה את טיטניה בהצגה "חלום ליל קיץ" שביים עידו ריקלין ועלתה בתיאטרון הלאומי של ויימאר בגרמניה בשיתוף עם התיאטרון הקאמרי.
2001 – בתיאטרון הקאמרי גילמה את אודרי בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
2002 – גילמה את בולבה בהצגה "רווקים ורווקות" מאת חנוך לוין שביים אלדד זיו, ועל תפקידה בהצגה זו זכתה במלגה ע"ש עדנה פלידל לשחקנית המבטיחה.
באותה שנה החלה לגלם את החצרונית במחזמר "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי וביים רוני פינקוביץ' ע"פ ההצגה המקורית שביים יוסי יזרעאלי.
2003 – גילמה את קלרה בהצגה "כובע הקש האיטלקי" שכתבו אז'ן לביש ומארק מישל וביים מיטקו בוזקוב.
2005 – גילמה את ציפי ודמויות נוספות בהצגה "פלונטר" שכתבה (בשיתוף השחקנים) וביימה יעל רונן.
2006 – גילמה את הלן לצד מיכה סלקטר בהצגה "שמנה" מאת ניל לביוט שביים משה נאור, ועל תפקידה קיבלה את פרס הקאמרי לשחקנית הראשית המצטיינת.
באותה שנה גילמה את אנטואנט בהצגה "יתוש בראש" שעיבד דורי פרנס ע"פ ז'ורז' פדו וביים עמרי ניצן.
2007 – גילמה את פנינה בהצגה "היה או לא היה" מאת עדנה מזי"א שביים עמרי ניצן.
2009 – שיחקה בהצגה "ינטל" שכתבו לאה נפולין ויצחק בשביס-זינגר (ע"פ סיפור קצר של בשביס זינגר "ינטל בחור ישיבה") וביים משה קפטן.
2011 – שיחקה בהצגה "שיץ" מאת חנוך לוין שביים יגיל אלירז, הפקה בשיתוף תיאטרון מראה קריית שמונה; שיחקה בהצגה "זהב טורקי" שכתב חנן פלד (ע"פ המחזה "האוצר של נפוליאון" מאת שלום עליכם) וביים משה קפטן; והחלה לגלם את קוסט במחזמר "קברט" מאת ג'ו מאסטראוף שביים עמרי ניצן.
2012 – גילמה את שוורציסקה בהצגה "פופר" מאת חנוך לוין שביים מוני מושונוב.
2013 – גילמה שש דמויות שונות בהצגה "איש קטן, מה עכשיו?" מאת הנס פאלאדה שביים איתי טיראן, וגילמה את מריה, אשתו של הטנור (דביר בנדק) בהצגה "שיגעון באופרה" מאת קן לודביג שביים משה נאור.
2014 – שיחקה בהצגה "דבר מצחיק קרה" את תפקיד דומינה, אשתו של סנקס, וגילמה את זוזושקה בהצגה "איבנוב" מאת אנטון צ'כוב שביים ארתור קוגן.
2015 – גילמה את גברת פיצ'ם במחזמר אופרה בגרוש בתיאטרון הקאמרי.
באותה שנה החלה לשחק במחזה "על האש" שכתב וביים דרור קרן בתיאטרון הקאמרי.
2016 – החלה לגלם את לוטה לינדנטל, בלה, מוץ ושחקנית בתיאטרון הפועלים במחזה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן) בבימויו של עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי.
2017 – החלה לגלם את אליזבת פרוקטור במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר בבימויו של גלעד קמחי בתיאטרון הקאמרי.
2019 – החלה לגלם את איילת בקומדיה "לא לריב" מאת גור קורן בבימויו של גלעד קמחי בתיאטרון הקאמרי.
2012 – עלתה בתיאטרון המדיטק ההצגה "המכשפה בבית ממול" אותה כתבה קפלן לצד יואב בר-לב שגם ביים.
ההצגה קיבלה ציון לשבח על המחזה ועל המשחק בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ובהצגה מככבת השחקנית עירית נתן בנדק.
2021 – משחקת בהצגה "גאון בכלוב" של התיאטרון הקאמרי אותה כתבה ביחד עם יואב בר-לב.
2022 – משחקת בהצגה "בואו נפתח את זה" של התיאטרון הקאמרי.
2023 – משחקת בהצגה "מלאכים באמריקה" של התיאטרון הקאמרי.
2024 – משחקת בהצגה "נעמי ונורמה" בתיאטרון הקאמרי, אותה כתבה בשיתוף עם יואב בר-לב
2002 – גילמה תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "שאול" ו"בקצב הקצב" ששודרו ב"הוט".
2003 – גילמה את רפ"ק ישראלה טביב בסדרת הטלוויזיה "פרנקו וספקטור" שביימו עמליה מרגולין ויוסף פיצ'חדזה.
2006 – גילמה את חבצלת גינת בעונת השנייה של סדרת הטלוויזיה "ראש גדול" שביים עופר ויצמן.
בין השנים 2006–2007 – גילמה את יפית חביה, אישה מלאה ואינטליגנטית המנהלת מערכת יחסים עם הכדורגלן עובד (ליאור שמש), בטלנובלה של הוט "האלופה" שביים שי קפון.
2009 – גילמה את זהבה, הדמות הנשית הראשית בסרט "סיפור גדול" שביימו ארז תדמור ושרון מימון (שגם כתב את התסריט לצד דני כהן סולל).
על משחקה בסרט זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
2011 – גילמה את שרונה בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
2012 – גילמה את חני זנזורי אשתו של פיני (יובל סמו), התפקיד הנשי הראשי בסדרת הטלוויזיה "זנזורי" שכתב יובל פרידמן וביים בן בכר.
2013 – גילמה אחות בסרט "מעשייה אורבנית" שכתב וביים אליאב לילטי.
2014 – גילמה את עליזה בסדרת הדרמה "מתים לרגע", גילמה את רותי בסדרה "70 מיליון סיבות לעושר" שכתב שמוליק לוי וביים אופיר בביוף, וגילמה את אילנה בסדרה "שכונה" שכתב גיורא חמיצר וביים אורן שקדי.
2015 – גילמה את שרה בסרט "תפוחים מן המדבר" שכתבו וביימו אריק לובצקי ומתי הררי על פי סיפור מאת סביון ליברכט.
2015 – השתתפה בפרסומות ל"תנובה" ו"סנו", והובילה את קמפיין האופנה של "רובנס" במשך שתי עונות.
משמשת כפרזנטורית של חברת האופנה "undone".
2015 - השתתפה בג'ינג'י בתפקיד דניאלה בערוץ ג'וניור
2016 – השתתפה בסדרת דרמה המצליחה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10 ובנטפליקס.
שיחקה בפרק של "סברי מרנן" בעונה 3 בתפקיד ענת, ארוסתו לשעבר של שי (דביר בנדק) ובסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר.
2017 – השתתפה בסרטו של ניר ברגמן "להציל את נטע" וב"פוקסטרוט"
2019 – השתתפה בסדרה זה לא הגיל בתפקיד איריס.
2020 – שיחקה בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
2021 – שיחקה בסדרה מלכת היופי של ירושלים ב-yes.
על תפקידה קיבלה את פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית משנה בסדרת דרמה.
2022 – גילמה בסדרה שעת אפס את אמה של ליאן.
2022 – השתתפה בפרק הראשון של עונה 5 של זהו זה.
2022 – גילמה בסרט בחורים טובים" את תפקיד מלכי השדכנית.
2025 - גילמה בסדרה חוליגנים את תפקיד המזכירה - גברת סימן טוב
קפלן נשואה לצלם ניתאי נצר ולזוג בן ובת.
2002 – גילמה את בולבה בהצגה "רווקים ורווקות" ועל תפקידה בהצגה זו זכתה במלגה ע"ש עדנה פלידל לשחקנית המבטיחה.
2006 – פרס קאמרי לשחקנית הראשית המצטיינת בהצגה ""שמנה".
2009 – פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסרט "סיפור גדול".
2012 – ציון לשבח על המחזה ועל המשחק בהצגה "המכשפה בבית ממול" אותה כתבה לצד יואב בר-לב ועל המשחק בפסטיבל חיפה להצגות ילדים
2021 – פרס המחזאית (ביחד עם יואב בר לב) על ההצגה "גאון בכלוב" בתיאטרון הקאמרי.
2022 – פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית משנה בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "מלכת היופי של ירושלים"
2025 – קיבלה מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס הממלכתי לקולנוע הישראלי (אותו יזם שר התרבות מיקי זוהר) על תפקידה בסרט "בחורים טובים 2", אך הודיעה כי היא מסירה את מועמדותה.
"אני מוקירה את הבחירה בי כמועמדת לפרס השחקנית הטובה בטקס פרסי הקולנוע הממלכתי, ומודה עליה מעומק ליבי", כתבה קפלן, "ועם זאת, סבורה שפרסים צריכים לצמוח ממקום של חגיגה אומנותית אמיתית, ולא כתגובה למתחים או חילוקי דעות".
עירית ענבי (נולדה ב-12 באוקטובר 1959) היא זמרת, כוכבת ילדים, מנחה, מדבבת, שחקנית תיאטרון ובדרנית ישראלית.
ענבי נולדה וגדלה ביפו כבת בכורה להורים יוצאי בולגריה, ולה שני אחים קטנים.
בילדותה הייתה ענבי סולנית במקהלת צדיקוב.
בשנת 1970, החלה את קריירת הבידור שלה בפסטיבל שירי הילדים הראשון, שבו שרה את השיר "למה ככה" יחד עם אבי טולדנו, שזכה במקום הראשון בפסטיבל והפך ללהיט לאחר מכן.
בשנת 1971 השתתפה במחזמר "טופלה טוטוריטו" על סיפורו הקלאסי של שלום עליכם בעיבודו של אוריאל אופק.
בשנת 1972 השתתפה במחזמר "אני שאיש לא מכיר" לצד גבי שושן ונועם קניאל, תרגום עברי של דן בן אמוץ למחזמר אמריקאי , עם פזמונים שכתב אהוד מנור.
ענבי הייתה חברה בלהקת הנוער העובד והלומד.
את שירותה הצבאי עשתה ענבי בלהקת פיקוד הדרום, כולל שנת שירות נוספת בקבע.
לאחר שחרורה מצה"ל, חברה ענבי לצוות המופע "ברנשים וחלומות" שעלה לבימות ב-1981 וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1981 ליוותה ענבי בשנית את אבי טולדנו, במסגרת להקת "צלע", בקדם אירוויזיון 1981 בשירו "קרנבל", שהגיע למקום השלישי.
בשנת 1987 הנחתה את הפסטיגל.
ב-1986 וב-1988, וכן גם ב-1993 וב-1995 הופיעה ענבי בתוכנית הטלוויזיה לילדים "הופה היי", ואף השתתפה ביחד עם ספי ריבלין עם ההרכב הראשון של "הופה היי" בהצגה לילדים בין השנים 1987–1988.
ב-1988 הופיעה ב"הללויה ברודוויי" על בימות פרנקפורט ומינכן, בבימויו של צדי צרפתי ובהפקה מוזיקלית של אלדד שרים.
באותה שנה, הנחתה בטלוויזיה הישראלית את התוכנית "להיט בראש".
ב-1989 השתתפה במחזמר "אוויטה" בתפקיד הפילגש.
ב-1991 וב-1993 השתתפה ענבי בארבע קלטות של קלטות הווידאו לילדים "שירים קטנים" לצדם של ג'וליאן שגרן, חני נחמיאס, ישראל גוריון, שרי צוריאל ואהרון פררה.
ב-1992 השתתפה בקדם אירוויזיון בשיר סולו שנקרא "השד הקטן שלי" שהגיע למקום החמישי.
ב-2000 שיחקה ב"אנני" בהפקתו של מנחם גולן.
בין השנים 2005–2007 כיכבה ענבי במופע הבידור למבוגרים "ספונג'ה בעיר הגדולה".
באותן שנים שיחקה ענבי במחזמר לילדים "במבי" בתפקיד אמו של במבי.
ב-2010 הופיעה במחזמר "סבא אליעזר והגזר" בתור סבתא אלישבע.
ב-2014 ענבי החלה לככב לצד חני נחמיאס במופע הלאדינו עם שירים מבית אבא "דוס צ'יקיטיקאס".
ב-2019, שיחקה בסרט, "לפרק את האשרים" בבימויו של אמיר ראג'פורקר.
ב-2020 השתתפה במחזמר "מאמא מיה" בתיאטרון הבימה.
החל מ-1991 ענבי הייתה אחת ממנחי הגרלת הלוטו של מפעל הפיס.
ההגרלה שודרה לאורך כל השנים בשידור ישיר - בערוץ הראשון עד לסוף 2007, לאחר מכן בערוץ 10 ובמהלך שנת 2017, עבר שידורה לזכיינית "רשת", בערוץ 2 ואחר כך, ברשת 13. ב-13 בינואר 2022 סיימה ענבי את התפקיד כשהגישה את ההגרלה בפעם האחרונה.
ב-2017 יצא לאור התקליטור "ילאדינו: שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו" שבו שרה ענבי עם חני נחמיאס ומקהלת "ילדי בית ספר למוסיקה" שישה שירי ילדים עבריים שתורגמו ללאדינו בידי פרופ' שמואל רפאל.
ענבי נשואה ליורם שאולי, אם לשלוש בנות וסבתא.
בתה, שני שאולי, היא שחקנית ומדבבת ישראלית, שהשתתפה בתוכנית "גריז" בערוץ 2 ומשחקת בתיאטרון הקאמרי.
ענבי היא חברתה הקרובה של השחקנית חני נחמיאס אותה הכירה כששתיהן היו חברות בילדותן במקהלת צדיקוב.
עַישייה הוא כפר נוצרי בלבנון, ששייך לנפת ג'זין במחוז הדרום בלבנון.
בכפר כ-3,000 תושבים נוצרים מרונים.
זהו כפר מרוני בודד באזור בדרום לבנון שבו רוב התושבים מוסלמים.
בין תושבי הכפר לשכניהם המוסלמים התפתחו תקריות אלימות, שהגיעו לשיאן בטבח שאירע בכפר.
הכפר מרוחק כ-85 קילומטרים מביירות בירת לבנון, וכ-17 קילומטרים מהעיירה הנוצרית ג'זין.
הוא משתרע על מורדותיו של ג'בל ריחן, כ-750 מטרים מעל פני הים, קרוב לזרימת נהר הליטאני.
בקרבת הכפר נמצאת שמורת טבע של עצי אלון ואורן, שנפגעה בתקופת מלחמת האזרחים הלבנונית ומלחמת לבנון, ונעשים מאמצים רבים לשקמה.
הכפר נודע בגלל הטבח שאירע בו בתקופת מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, כאשר כוחות חמושים מוסלמים מא-סאעקה ואש"ף פשטו על הכפר ב-19 באוקטובר 1976, ובסיוע המון מוסלמי טבחו בתושבים.
אומדן הנפגעים עומד על יותר מ-70 נרצחים ויותר מ-100 פצועים קשה.
לאחר מכן עזבו הכוחות מוסלמים את הכפר.
בעקבות הטבח נמלטו מהכפר המוני תושבים למוקדים נוצריים באזור (בעיקר לעיירה ג'זין), אך רובם שבו אליו לאחר כניסת ישראל ללבנון ב-1982, וחלקם התגייסו לצבא דרום לבנון.
בתחילת 1977 נכנסו כוחות סוריים לכפר, אך בלחץ של ארצות הברית הם נסוגו.
בחסות הסורים ששבו והתמקמו באזור, התמקמו מחבלים בכפר וירו ממנו קטיושות לכיוון ישראל.
בינואר 1979 פשט כוח של גולני על הכפר ופוצץ מבנים של מחבלים בכפר וסביבתו.
במאי 1979 הפגיזה ישראל מטרות מחבלים בכפר.
בתקופת רצועת הביטחון היה בקרבת הכפר מוצב של צה"ל באותו שם, מוצב עיישייה.
המוצב היה מעט דרומית למוצב ריחן, הצפוני ביותר ברצועת הביטחון.
עירית נתן בֶּנֶדֶק (נולדה ב-19 בנובמבר 1968) היא שחקנית, מדבבת, יוצרת ומורה למשחק ישראלית.
עירית נתן-בנדק נולדה בלוד והיא בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1997).
הצגות שבהן הופיעה: "גבר אשה מילים" (עליה זכתה בפרס המשחק בפסטיבל עכו 99), "האשה שרצתה", "לילה בתל אביב", "השליח" (תיאטרון צוותא), "ילדים רעים", "ינטל" (התיאטרון הקאמרי), "האוהל האדום", "התבוננות", "מעשה מופלא" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו), "סיפור פשוט" ע"פ עגנון בתיאטרון חיפה.
"משחקי חברה", "שיחות לילה", "איכה?", "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן (בתיאטרון תמונע) בבימויו של שלומי ליברמן, "פצפונת ואנטון" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער), "מחכות לכבודו" (פרס השחקנית, פסטיבל Smallבמה 2005), "המלך ליר" בבימויו של יוסי יזרעאלי באוניברסיטת ת"א.
ב-2012 הופיעה בהצגת היחיד "בומפס והופ" בתיאטרון צוותא.
ב-2013 שיחקה בהצגה המלט בתיאטרון תמונע.
בקולנוע הופיעה נתן-בנדק בסרטים "צדק מוחלט", "מתנה משמיים", "סימה וקנין - מכשפה", "וסרמיל", "הכל שבור ורוקד", "רעבות בערבות".
בטלוויזיה הופיעה בסרט "וסרמן איש הגשם" ובתוכניות הטלוויזיה "לגעת באושר", "החיים זה לא הכל", "שאול", "פרשת השבוע", "מי פירסט סוני", "עבודה ערבית" ועוד.
בשנת 2011 שיחקה בסדרה האינטרנטית של ynet "במעגל סגור" בתפקיד אלנה, לצד הנרי דוד וליאל דניר, ושיחקה בתפקיד אורח בסדרה "סברי מרנן" את אשתו של צבי, יעל.
בשנת 2014 השתתפה בסדרת הדוקו "6 אימהות".
בשנת 2016 שיחקה בסרט מתנות בחושך שהפיקה דינה פרלשטייין.
בשנת 2023 גילמה את דמותה של גילה קצב בסדרה "אלף" ששודרה ב-yes.
תפקיד זה זיכה את בנדק במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה שיחקה בתפקיד לימור בסדרה "מולי וצומי" ששודרה בערוץ הופ!.
בנוסף לתפקידי המשחק שלה, היא משמשת כמדבבת.
בין ההפקות שדיבבה נכללות "טינקרבל", "וול-E", "טרמפ לירח", "האי של נים", "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ו"החתול של שרק".
מתגוררת בגבעתיים, נשואה לשחקן דביר בנדק ולשניים שתי בנות.
עירית שלג (נולדה ב-15 באפריל 1958) היא שחקנית, במאית ומעצבת אופנה ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2012 על משחקה בסרט "למלא את החלל".
עירית שלג נודלה בתל אביב להורים יוצאי פולין, גדלה באילת ותל אביב.
בצה"ל שירתה כפקידת אפסנאות באל עריש.
בין השנים 1977–1980 למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, לצד אורי גבריאל ופירה קנטר.
במהלך לימודיה הכירה את משה איבגי, איתו הייתה בזוגיות במשך כמה שנים.
לשניים נולדה בת, השחקנית דאנה איבגי.
לאחר שנפרדה מאיבגי הייתה שלג בזוגיות עם המפיק מיכה שרפשטיין.
בתחילת שנת 1992 החלה שלג תהליך של חזרה בתשובה, וב-1993 נישאה בשנית לרב פתחיה נריה (בנו של הרב משה צבי נריה), סגן ראש ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, גרוש ואב לארבעה ילדים מנישואיו הקודמים.
לשניים נולדו שני ילדים משותפים, והם התגוררו בתל אביב עד שהתגרשו ב-2013. עד 2005 התגוררה גם דאנה עם אמה ומשפחתה החדשה, עד ששכרה דירה משלה.
שלג עסקה גם בעיצוב בגדים עבור נשים חרדיות.
ב-2013 לאחר גירושיה מנריה, החלה שלג תהליך של יציאה בשאלה.
בנה של עירית שלג, רב-סרן משה צבי נריה, מפקד פלוגה בסיירת גבעתי, נפצע קשה במהלך מלחמת חרבות ברזל במרץ 2024.
ב-1980 השתתפה בסרט של יעוד לבנון "לא לשידור".
ב-1984 גילמה את חוה בסרטו של זאב רווח "ספר נשים".
ב-1985 השתתפה בסרטו של איתן גרין "עד סוף הלילה".
ב-1985 גילמה את זארה בסרטו של עמוס גוטמן "בר 51".
ב-1988 שיחקה וליהקה את סרטם של מיכה שרפשטיין וחיים בוזגלו "נישואין פיקטיביים".
ב-1989 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הצצקנים".
ב-1990 השתתפה לצד נחום שליט בדרמת הטלוויזיה של רחל אסתרקין "ג'קי", והשתתפה בסדרת הטלוויזיה "הופה היי".
ב-1991 גילמה את גליה בן דוד לצד יהודה ברקן בסרט "אבא גנוב 3" בבימויה של איילת מנחמי.
ב-1995 גילמה את פטימה בסרט האימה ההוליוודי שצולם בישראל "ביעותי לילה" של טובי הופר.
ב-2001 השתתפה לצד בתה דאנה, אילנה ברקוביץ' ואסי כהן בדרמת הטלוויזיה של רם נהרי "כוכב זורח מעל הלב" ששודרה בהוט.
ב-2002 השתתפה בסרטה של הדר פרידליך "עבדי השם" כחלק מסדרת הסרטים "שיעור מולדת".
ב-2009 השתתפה בסרט הקולנוע החרדי לנשים "סגורים" שכתבה רוחמה מנדליאל וביימה הילה ארציאל.
ב-2010 זכתה שלג לצד רמה בורשטיין במענק המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים עבור הסרט "למלא את החלל".
הסרט צולם ב-2011. שלג זכתה על תפקידה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2012.
ב-2014 גילמה את רותי בסדרת הטלוויזיה "בתולות" שכתב שחר מגן וביים אדם סנדרסון.
ב-2015 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שטיסל" שכתבו יהונתן אינדורסקי ואורי אלון וביים אלון זינגמן, בתפקיד גברת בייפוס, אלמנה חשוכת ילדים, המבקשת לשלם סכום נכבד לזוג שיסכים לקרוא לילדם על שם בעלה המנוח.
ב-2016 שיחקה בתפקיד האם של מיכל (נועה קולר בתפקיד הראשי) בסרט "לעבור את הקיר" בבימויה של רמה בורשטיין.
ב-2018 שיחקה בתפקיד מרים, אם ישו בסרט "מריה מגדלנה", לצד חואקין פיניקס ורוני מארה.
ב-2019 שיחקה בתפקיד האמא של השוטר אברהם בסדרה "תיק נעדר" ששודרה בכאן 11 וב-2020 בשידור נוסף בקשת 12.
ב-2022 שיחקה בתפקיד אורנה בסרט "אמריקה".
בנוסף שיחקה בסדרת הדרמה "ריקוד האש" לצד יהודה לוי עידו ברטל ונטע שפיגלמן.
ב- 2024 שיחקה בתפקיד אורלי בסרט "טרופיקנה".
בתיאטרון העממי: בשנת 1985 שיחקה בהצגה "תעשה לי טובה" מאת מארק קאמולטי ובוורלי קרוס שעיבד דן אלמגור וביים אריה סובר.
בתיאטרון יובל של מרים עציוני: ב-1983 שיחקה בהצגה "בעל בריבוע" מאת ריי קוני, בבימוי לאונרד שך.
בתיאטרון הסימטה שיחקה בהצגות "סינים סינים" בבימויו של ניקו ניתאי, ובהצגה "קיץ אחרון" מאת ג'יין צ'יימברס.
ב-2005 שיחקה במופע "כמה עולה תקווה?" שכתבה אורית הראל וביימה רמה בורשטין - מופע נשי המיועד לנשים המשלב מחזה עם מסך וידאו, ועוסק ביחסים בתוך המשפחה בצל דור שני לשואה.
באותה שנה השתתפה בהקלטת התסכית "יעקב אבינו" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי בתיאטרון האודיו אבות האומה.
ב-2007 שיחקה לצד ורוניקה גוטליב-כספי בהצגה "זמנים מודרניים" בה הן מדברות על ההתפתחות הטכנולוגית המואצת של שנות האלפיים וטוענות שקל יותר להתקדם מבחינת המדע מאשר מבחינת הטוהר הפנימי.
ב-2008 ביימה בתיאטרון אספקלריא את ההצגה "בעקבות האריה" שכתב חגי לובר על דמותו של הרב אריה לוין.
ב-2009 ביימה בתיאטרון אספלריא את ההצגה "קליל כזה" שכתבו איילת שיינברג, חדוה מאירה כחלון ושירה מלכא.
ב-2014 השתתפה במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל בתיאטרון תמונע.
ב-1980 שיחקה בהצגה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר שביים היי קיילוס בתיאטרון הקאמרי.
ב-1981 שיחקה בהצגה "סיפור גן עדן" שכתב יעקב שבתאי (על פי הסיפור "סיפור גן-העדן" מאת איציק מאנגר) וביים שמואל בונים, ושיחקה בהצגה "הנשים העליזות מווינדזור" מאת שייקספיר.
ב-1982 שיחקה בהצגה "המעגל" מאת ארתור שניצלר שביים פיטר ג'יימס.
ב-1983 שיחקה בהצגה "קולי קולות קלים" מאת מייקל פריין שביים רוברט גילספי.
ב-1987 שיחקה בהצגה "באמצע היום" מאת עירא דביר שביים איציק סיידוף.
ב-2014 שיחקה לצד אברהם סלקטר בתיאטרון הקאמרי בהצגה "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל שביים מאיר בן סימון.
הזוגיות הראשונה שלה הייתה עם משה איבגי, ומזוגיות זו נולדה השחקנית דאנה איבגי.
לאחר מכן הייתה לה זוגיות עם המפיק מיכה שרפשטיין.
ולאחר מכן הייתה נשואה לרב פתחיה נריה (בנו של הרב משה צבי נריה), עד לגירושיהם.
עירית פרנק (נולדה ב-16 בפברואר 1959) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
ילידת חולון, פרנק היא בוגרת מגמת התיאטרון בתיכון תלמה ילין.
בהמשך למדה משחק בבית צבי וסיימה את לימודיה בשנת 1982. כבר באותה שנה השתתפה בסרטו של ג'אד נאמן "מגש הכסף" ובדרמת הטלוויזיה האמריקאית, "זיכרון אהבה", של NBC, בכיכובו של קירק דאגלס, תפקיד שעליו הייתה מועמדת לפרס אמי האמריקאי.
בשנת 1983 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "בחינת בגרות", שם גילמה את אורנה, תלמידת תיכון המנהלת רומן עם בן שכבתה (דן תורן) ונכנסת להיריון.
בשנת 1984 שיחקה בסרט "עדות מאונס" לצד מוסקו אלקלעי, ענת עצמון, נתן דטנר, אורי גבריאל, אושיק לוי ודליק ווליניץ ובאותה שנה השתתפה בסרט הקצר "קירות עץ דקים" לצד אבי קושניר.
בשנת 1985 השתתפה בסרטו של נדב לויתן "בנות" לצד חנה אזולאי-הספרי, ענת טופול, חלי גולדנברג, קרוליין לנגפורד ואחרים.
באותה שנה השתתפה גם בדרמה האמריקאית "עדיין לא גן עדן" לצד קווין מקנלי ואחרים.
בתחילת שנות השמונים עסקה פרנק גם בהוראת משחק בעיר לוד ובכלא הנשים נווה תרצה, הקימה את אחד הבוטיקים הראשונים ברחוב שינקין בתל אביב ועסקה בפעילות ציבורית.
לאחר שנישאה וילדה את בתה ובנה עסקה בהפקה ושיווק הצגות, ערכה וביימה הצגות ילדים ("עלילות מיקי מהו", "פיט-פט-טו") ושימשה כעוזרת הפקה.
בשנת 1993 גילמה את ליאורה בסרטו עטור הפרסים של אסי דיין "החיים על פי אגפא".
בהמשך השתתפה בסרט הווידאו "המהפכה" (1995), בסרט הקצר "זכרונות מאפריקה" ובמספר סדרות טלוויזיה, בהן "החבר'ה הטובים", "טיפול נמרץ" ו"סיטי טאוור".
משנת 1998 ועד שנת 2008 שימשה פרנק כמנכ"לית וכמנהלת אמנותית של תיאטרון הסמטה.
ב-2000 השתתפה בסרט "אודות המוניטין.
בשנת 2007 מונתה לתפקיד מנכ"לית האוניברסיטה העממית בתל אביב, ממנו פרשה כעבור שלוש שנים ושבה אל ניהול תיאטרון הסמטה.
מכהנת בנוסף כחברת הנהלת אמ"י וכחברה בפורומים שונים המייצגים את מוסדות התרבות בישראל.
עירית פשטן (נולדה ב-1971) היא שחקנית תיאטרון ישראלית.
עירית פשטן היא ילידת מונטריאול שבקנדה, עלתה לישראל בהיותה בת ארבע וגדלה בשכונת יפה-נוף בירושלים.
ביסודי למדה בבית הספר יפה נוף.
למדה בתיכון על שם זיו ומרקס.
בכיתה י' התחילה ללמוד תיאטרון אצל אשלי טוביאס ועשתה בגרות במגמת תיאטרון בעידודו ובתמיכתו.
בצבא שירתה כמש"קית ח"ן, בחיל חינוך ובגשרי הירדן.
פשטן למדה בבית צבי בשנים 1995-1992. זכתה במלגה על שם גמזו לתלמידה מצטיינת בשנה ב', במלגת צבי קליר כתלמידה מצטיינת ובמלגת קרן שרת אמריקה ישראל 1994, וסיימה בתור התלמידה המצטיינת של המחזור.
בבית צבי שיחקה ב-13 הצגות בשנה ג', בהן: "ארקדיה" של טום סטופארד בבימויו של עידו ריקלין, "גן ריקי" מאת דויד גרוסמן, בבימויו של ארתור קוגן.
בתום לימודיה פשטן החלה לעבוד בתיאטרון באר שבע.
ההפקה הראשונה בה שיחקה הייתה "הפסנתר של ברטה", מאת מוטי אברבוך, בבימויו של עידו ריקלין.
בתיאטרון באר שבע שיחקה גם ב"אשת האופה", בבימויו של גדי רול, ב"המלאך הכחול", המגולל את סיפור חייה של מרלן דיטריך, ב"חשבון פתוח" וב"מפתח לשניים".
היא שיחקה בתפקיד הראשי בהצגת הילדים "מהפכת התפוזים של מתי" בתפקיד מתי.
ההצגה זכתה לצל"ש בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2000.
ב-1999 עזבה את תיאטרון באר שבע ועברה לשחק בתיאטרון החאן, בו היא משחקת עד היום (אפריל 2022).
ההצגה הראשונה בה שיחקה הייתה "צל חולף", הצגה ללא מילים, מאת מיקי גורביץ' ולהקת השחקנים ובבימויו של גורביץ', זו הייתה ההפקה הראשונה של גורביץ' בחאן.
ההצגה מספרת על מערכת יחסים בתוך המשפחה בין אמא, אבא, שלושת ילדיהם ואנשים שנקרים בדרכם.
פשטן גילמה את דמותה של אמא שהייתה עדה לאירועים קשים שמתקיימים בתוך משפחתה ולבסוף יוצאת מדעתה.
פשטן זכתה על תפקיד זה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה לשנת 2000.
מבין ההצגות בהן השתתפה: ב-2006 שיחקה בחאן בהצגה "עירם של האנשים הקטנים", על-פי שלום עליכם, בבימויה של אופירה הניג.
היא הופיעה עם ההצגה בפולין בפסטיבל "ארבע התרבויות" ובניו יורק, במסגרת פסטיבל "ישראל ללא הפסקה".
ב-2008 שיחקה בהצגה "אדמה קדושה", בבימויה של נולה צ'לטון.
ההצגה מגוללת את סיפורה של משפחה אלג'יראית בתקופת הכיבוש הצרפתי.
פשטן גילמה את דמותה של אימן, בחורה צעירה שחיה לבד וכל מה שיש לה זה החתול שלה.
כשחייל צרפתי הורג את החתול היא מחליטה לבצע פיגוע התאבדות.
ב-2008 שיחקה בהצגה "אהובת הדרקון", מאת ובבימויו של מיקי גורביץ'.
היא גילמה את דמותה של אורה ויצמן, אשתו של מר ויצמן (ארז שפריר), צופה שעולה לבמה, מספר את ההיכרות שלו ושל אשתו והקשר ביניהם, סיפור אותו משחקים השחקנים.
אורה ויצמן עולה בעקבות בעלה לבמה והשחקנים מנסים לסייע להם לפתור את הבעיות במערכת היחסים ביניהם.
ב-2012 שיחקה בהצגה "חוקר פרטי".
בהצגה היא מגלמת את דמותה של גברת ויצמן, שמגיעה לחוקר פרטי (ניר רון) ומבקשת ממנו שימצא את בעלה (ארז שפריר), שנעדר מביתם כבר חמישה ימים ומאז בנם (אריאל וולף) נפל למשכב ולא קם.
כמו כן, השתתפה בהצגה "הלילה השנים עשר" בבימויו של אודי בן-משה בתפקיד מריה.
ב-2007 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב.
ב-2015 משתתפת בהצגה "נשות וינדזור העליזות" בתפקיד גברת פורד.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הדרמה "ברש" לצידו של דביר בנדק.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "מתים לרגע" ב-HOT3.
עירית פשטן נשואה ליוסי עיני, שחקן להקת החאן ולהם שלושה ילדים.
2011 – פרס על מצוינות במשחק על שם גילי בן אוזיליו
2007 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב
2000 – פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית המשנה בהצגה "צל חולף"
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 4 בדצמבר 1994 לשבור את הצופן פט גרין יו ויטמור אתי רזניק 22 בדצמבר 1998 בית ברנרדה אלבה אנגוסטיאס פדריקו גארסיה לורקה ארתור קוגן
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 2004 יענקלה שלומית רוני סיני עופר עמרם 2010 רחמים תקוה דני זהבי מולי שולמן
פסטיבל פותחים מסך מספר 6 בבית ליסין
שנה הצגה מחזאי במאי 2005 רחוב העלובים שגית סול איה שבא
שנה הצגה תפקיד תיאטרון מחזאי במאי 2000 מהפכת התפוזים של מתי מתי חני הפקות תמי שם טוב קארין סגל 2003–2000 לא רוצה להיות אריה הלביאה והמכשפה תיאטרון מופע יקי מחרז
עירן הלפרין (נולד ב-1975) הוא פרופסור לפסיכולוגיה חברתית ופוליטית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית ומייסד ויו"ר שותף של מרכז אקורד - פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי.
לשעבר, דיקן בית הספר איבצ'ר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
עירן הלפרין נולד בתל אביב וגדל במושב בני ציון, בן להורים ילידי ישראל.
ליקי הלפרין המנוח שהיה צלם אופנה, ולצפי הלפרין.
עירן הוא הבכור במשפחה ולו אחות .
בצה"ל שירת כקצין בפלנ"ט גולני.
נפצע אנושות בלבנון ב-1997 והיה מאושפז לתקופה ארוכה בשיקום.
הלפרין עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת חיפה, בה למד מדע המדינה ופסיכולוגיה לתארים ראשון עד שלישי (2000–2007).
נושא התזה לתואר השני היה: "על מרכזיותה של "תפיסת האיום" בתיווך השפעתם של גורמים פסיכו-כלכליים על עמדות קסנופוביות" והיא נעשתה בהדרכת דפנה קנטי ועמי פדהצור (2004).
נושא עבודת הדוקטור היה: "פסיכולוגיה של שנאה בין-קבוצתית במערכות פוליטיות" והיא נעשתה בהדרכת דניאל בר-טל ודפנה קנטי (2007).
בשנת 2019 עבר לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
הוא עומד בראש מעבדת מחקר העוסקת ברגשות וקונפליקטים ומוביל קבוצה העוסקת בפסיכולוגיה של סכסוכים ויישובם ומעבדה יישומית העוסקת בייעוץ ושיתוף פעולה עם ארגונים חברתיים.
במעבדת המחקר שלו מועסקים כיום כשלושים תלמידי מחקר.
הוא מבצע את מחקריו בשיתוף עם חוקרים רבים בישראל ובשאר העולם, ביניהם פרופ' מאיה תמיר מהאוניברסיטה העברית, פרופ' דניאל בר-טל מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' ג'יימס גרוס מאוניברסיטת סטנפורד ופרופ' ריצ'רד קריספ מאוניברסיטת שפילד באנגליה.
נכון לשנת 2024 הוא פרסם ארבעה ספרים אקדמיים, ומעל 300 מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם.
בשנת 2017 הקים את מרכז אקורד - פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי.
מרכז אקורד הוא ארגון אקדמי-חברתי החותר לפתח ולהנגיש ידע מדעי וחדשני בפסיכולוגיה חברתית, כדי לקדם יחסים שוויוניים, סובלניים ומכבדים בין הקבוצות החברתיות והאתניות השונות בחברה הישראלית, ובין החברה הישראלית לחברות השכנות במרחב.
המרכז הוא חלק מהאוניברסיטה העברית, בצוות המרכז עובדים (נכון לשנת 2024) 55 חברי צוות והוא מנוהל החל מאוקטובר 2019 על ידי רון גרליץ.
בשנת 2012 זכה בפרס אריקסון לחוקר הצעיר המבטיח בעולם מטעם האגודה העולמית לפסיכולוגיה פוליטית.
ב-2012 נבחר בידי הגלובס לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים בישראל.
ב-2013 זכה במענק מחקר יוקרתי בסך מיליון וחצי אירו בנושא: "ויסות רגשות ישירים ועקיפים כדרך חדשה לפתרון הסכסוך" מטעם המועצה האירופאית למחקר (European Research Council).
בשנת 2019 זכה במענק מחקר יוקרתי נוסף של 2.5 אירו מטעם המועצה האירופאית למחקר, שעוסק בפיתוח התערבויות מותאמות אישיות לשיפור יחסים בין קבוצות.
בשנת 2023 זכה בפרס מיכאל ברונו לחוקרים ישראלים פורצי דרך.
בשנת 2024 פורסם ספר העיון הראשון שלו בעברית: "אזהרת שוליים": איך נתנו לשנאה ולקיצוניים לפרק אותנו (ואיך נבנה חזרה)".
בשנת 2025 זכה בפרס נוויט סטאנפורד עבור תרומה מקצועית יוצאת דופן לפסיכולוגיה הפוליטית מטעם האגודה העולמית לפסיכולוגיה פוליטית.
עירן הלפרין עוסק בפסיכולוגיה פוליטית.
מחקריו מתמקדים בשינוי והסדרת רגשות כאסטרטגיה ליישוב סכסוכים פוליטיים וישוב סכסוכים אלימים בין קבוצות.
מטרת מחקריו היא לבחון דרכים הבודקות כיצד ניתן לשנות רגשות של עמים באמצעות התערבויות חינוכיות, ותקשורתיות.
הוא בודק למה אנשים תומכים בסכסוכים, למה יוצאים למלחמות ומנסה לתת לשאלות תשובה מתוך עולם הפסיכולוגיה החברתית.
בעבודת הדוקטור חקר הלפרין את התפקיד וההשפעה של שנאה בתוך תהליכים פוליטיים, תוך ניסיון להציע דרכים חדשניות להפחית שנאה בתוך תהליכים פוליטיים.
בבתר-דוקטורט שלו באוניברסיטת סטנפורד פיתח את התאוריה של רגשות כחסמים פסיכולוגיים ביישוב סכסוכים.
התאוריה מסייעת להסביר את התפקיד הייחודי של כל רגש בהשפעה על האופן שבו אנשים מתנהגים בקונטקסט של סכסוכים פוליטיים.
הלפרין גילה שהאמונה שרגשות חיוביים בהכרח משפיעים לחיוב ורגשות שליליים בהכרח משפיעים לשלילה מוטעית ביסודה.
במקום זאת הוא גילה שרגשות שונים בתוך אותו ספקטרום (למשל כעס ופחד) ישפיעו בצורה שונה על ההתנהגות וההחלטות הפוליטיות של אנשים.
כך למשל, בחלק ממחקריו נמצא כי לפעמים חשוב לעורר כעס כדי לקדם ישוב סכסוך ולעומת זאת רגשות חיוביים כמו רוגע יכולים לעורר סכסוכים.
כששב הלפרין מהפוסט דוקטורט ניסה לחבר בין התאוריה של הוויסות הרגשי (Emotion regulation) לתאוריה והמחקר בתחום של ישוב סכסוכים.
מחקריו מראים שכשמנסים להבין את ההחלטות הפוליטיות של אנשים בתוך קונפליקטים קשים, המרכיב הרגשי משפיע על קבלת החלטות יותר מרוב המרכיבים שאנשים נוטים להאמין שמשפיעים, כמו אידאולוגיה ושיקולי עלות-תועלת.
חשוב מכך, מחקריו מראים שללא קשר לעמדה האידאולוגית של בני האדם, אנשים שלומדים להסדיר את רגשותיהם למול אירועים פוליטיים, מגיבים בצורה פייסנית יותר.
למשל, במחקר שנערך תקופה קצרה לפני הפנייה הפלסטינית לאו"ם על מנת שיכיר במדינה פלסטינית עצמאית (ספטמבר 2011) הלפרין ושותפיו לימדו נבדקים ישראלים אסטרטגיה של הערכה מחדש (Cognitive reappraisal) לוויסות רגשות שליליים.
ממצאי המחקר הראו, שבהשוואה לנבדקים שלא למדו לווסת את רגשותיהם בצורה אפקטיבית, אנשים שלמדו לווסת את רגשותיהם הציגו פחות רגשות שליליים כלפי פלסטינים וגם עמדות פייסניות יותר בנושאים הקריטיים ביותר, גם חודשים רבים לאחר האימון.
בסדרה נוספת של מחקרים, שהתפרסמו בכתב העת היוקרתי Science, שאלו עצמם הלפרין ושותפיו מאוניברסיטת סטנפורד כיצד ניתן לקדם פיוס של קבוצות על ידי הפחתת שנאה בין קבוצתית.
על פי ממצאי הדוקטורט של הלפרין נמצא כי שנאה נובעת מאמונה עמוקה בכך שקבוצת החוץ רעה מטבעה ולעולם לא תשתנה.
לפיכך, בסדרה ארוכה של מחקרים הביאו החוקרים את הנבדקים לכדי האמונה שקבוצות יכולות להשתנות, ובכך הפחיתו באופן דרמטי את רמות השנאה בין הקבוצות, יצרו עמדות חיוביות יותר, והגבירו את הנטייה לבצע פשרות.
הלפרין ביצע בנושא זה מחקרים בקרב שבע קבוצות ברחבי תבל: יהודים בישראל, ערבים ברשות הפלסטינית ועזה, ערבים בישראל, בצפון אירלנד, בקפריסין, בארצות הברית ובהולנד.
הלפרין נשוי לטל סטרלין-הלפרין, מנהלת משאבי אנוש, להם שלושה ילדים והם מתגוררים ביישוב בני ציון.
אזהרת שוליים": איך נתנו לשנאה ולקיצוניים לפרק אותנו (ואיך נבנה חזרה)".
עירית שילה (נולדה ב-8 בינואר 1945) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
שילה נולדה וגדלה בקיבוץ גבעת חיים.
אביה ניהל את מפעל השימורים "גת" בקיבוץ.
באמצע שנות ה-60 עזבה את הקיבוץ, מצאה עבודה כציירת תפאורות וזכתה לתפקיד ראשון בתיאטרון במחזה "הקמצן" בתיאטרון אהל.
בשנת 1969 שיחקה בסרט הקולנוע "להט במים", לצדם של זאב רווח, יעקב בנאי ואחרים.
במהלך השנים היא דיבבה ושיחקה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה ישראליות.
בין השנים 1982- 2004 גילמה את דמותה של אוזה, בתוכנית הילדים "פרפר נחמד", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 1984 דיבבה בסדרת האנימציה "בארץ הקטקטים".
בשנת 1986 דיבבה בסדרת האנימציה "נילס הולגרסון", את דמותם של "דפי" ו"אוגי".
באותה שנה דיבבה בסדרת האנימציה "גברת פלפלת".
בין השנים 1988- 1989 דיבבה בסדרת האנימציה "הקוסם מארץ עוץ", בה דיבבה את דמותה של "המכשפה המרשעת מן המערב".
במהלך השנים 1989 עד 1990 תרמה את קולה לתוכנית הילדים "דודו מספר לגולו", בה היא גילמה את הבובה "גולו", לצדו של דודו טופז.
בתחילת שנות ה-90 תרמה את קולה בסדרת האנימציה "היי בינבה".
במהלך השנים 1990- 1993 גילמה את הבובה "שלומפי" בתוכנית "לילה טוב שלומפי".
בשנת 1991 תרמה את קולה לסרט האנימציה "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה".
באותה שנה דיבבה את דמותו של "פשוש", בסדרת האנימציה "פשוש".
בשנים 1998- 1999 שיחקה את דמותה של דפי בתוכנית הילדים "רחוב סומסום".
בשנת 2004 שיחקה בסרט הקולנוע "אהבה קולומביאנית", בבימויו של שי כנות על פי תסריט של רשף לוי.
בשנת 2006 שיחקה בסרטו של דני סירקין "למראית עין", לצדם של הדס ירון, אסי דיין, מיכאל אלוני ועוד.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "רמזור" בפרק "חיתול מהבול".
שילה הייתה נשואה לשחקן ששי סעד ולהם בת אחת משותפת, לשילה בן נוסף מאמנון אבנטוב.
עירית עמית-כהן (נולדה ב-14 בינואר 1950) היא פרופסור אמריטה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, סופרת, חוקרת ומרצה העוסקת בקשרים בין שימור, תכנון ופיתוח נכסי מורשת ונופי תרבות.
עמית-כהן היא נשיאת ICOMOS ישראל משנת 2012, פעילה במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, עורכת השנתון "אתרים המגזין" של המועצה וחברה בוועדת השמות הממשלתית.
התמחותה של עמית-כהן בשפה ובספרות העברית, לימודיה והתמחותה בגאוגרפיה והחיבור שלה להיסטוריה, לחברה ולתרבות הארץ-ישראלית, הולידו מינוחים וגישה מחקרית מאחדת, שבאים לידי ביטוי בפרסומים רבים ובעשיה אקדמית וציבורית, שייעודה חינוך לשימור נכסי המורשת התרבותית ונופי התרבות של ישראל.
פרסומיה פונים לקהלים שונים וכוללים ספרי ילדים ונוער, רומנים היסטוריים וביוגרפיות, ספרים ופרסומים בנושא השפה העברית והמחקר האקדמי, ספרים לתיירים, וכן פרסומים ומחקרים שונים בנושאי מורשת, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
עירית עמית-כהן נולדה לאפרים ושלומית טישלר, בגרעין הכשרה שהוקם על חלקת הכפר שייח' מוניס (בשטחו הוקם לאחר מכן מוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב).
אמה שלומית היא בת למשפחת יזרעאלי, ממייסדי המושבה כנרת.
סבה, אב-אמה, דוד יזרעאלי, היה חקלאי והיה ידוע כמלחין, על אף שלא ידע לקרוא או לכתוב תווים.
הוא הלחין מזמורים מ"שיר השירים", פסוקים שונים מהתנ"ך ושירים עבריים.
את מזמוריו שרו במקהלות, בקונצרטים שונים בארץ ונוגנו ב"קול ישראל".
גם מקהלת הגברים בלונדון שרה משיריו.
אשתו, חנה יזרעאלי, סבתה של עמית-כהן, הייתה מהמורות הראשונות של המושבה.
אמה של עמית-כהן, שלומית, למדה בסמינר בית הכרם (המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין) בירושלים ובשנת 1947 הכירה את אביה של עמית כהן, אפרים טישלר, יליד ברלין שברח לשאנגחאי במהלך מלחמת העולם השנייה, שם שהה בגטו יחד עם פליטים יהודיים מאירופה.
ב-1947 הוא אולץ לעזוב בשל אירועי המהפכה בסין וחזר לברלין למצוא את סבתו ששרדה את המלחמה.
בברלין הוא השלים לימודי אדריכלות ועלה לארץ ישראל.
שלושה חודשים לאחר לידתה של כהן-עמית ב-1950, עברה משפחתה לקבוצת כנרת.
אמה עבדה כמורה ואביה כאדריכל ומהנדס בניין.
בשנת 1951, כאשר הייתה עמית-כהן בת שנה וחצי, נרצח אביה, אפרים טישלר, במהלך עבודתו, בידי הפדאיון הסורים.
אמה באותו זמן הייתה הרה עם אחיה הצעיר של עמית-כהן.
ב-1957, כשהייתה עמית-כהן בת 7 שנים, נישאה אמה בשנית ליעקב דרורי, יליד לודז' בפולין, ניצול שואה וממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והמשפחה עברה לנהריה.
בנהריה גדלה עמית-כהן עד גיל 18, ושם גם הכירה את בעלה לעתיד, רפאל עמית, ירושלמי במקור, לו נישאה בגיל 22.
בשל משיכתה לנוף, למרקמים בנויים ולסיפורים מאחוריהם ובשל אהבתה לשפה ולספרות העברית, החלה עמית-כהן בלימודי גאוגרפיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון השלימה ב-1973.
בשנת 1974 נולד בנה הבכור העיתונאי חגי עמית-כהן.
בשנת 1975 שהו עמית-כהן ובן זוגה בארצות הברית לאורך ארבע שנים, שם עסקה עמית-כהן בהוראת השפה העברית וספרות עברית בבית ספר יהודי, אותו גם ניהלה.
עיקר עיסוקה בשנים אלה היה בבלשנות שימושית - היא חקרה ולימדה כיצד נוצרת שפה, איך נוצרות מילים ואת השפעת השפה על החשיבה.
בארצות הברית נולדו לבני הזוג שני ילדים, ועמית-כהן החלה בכתיבת ספרי ילדים - "הרפתקה הפוכה" ו"ביפו על יד הנמל".
לאחר חזרתם לארץ התגוררו בני הזוג בתל אביב, נולדו להם שני ילדים נוספים וכעבור ארבע שנים עברו לגור ביבנה.
עם גדילת ילדיה, החלה עמית-כהן לפנות בכתיבתה לבני נוער.
במחצית הראשונה של שנות ה-90 היא כתבה שלושה ספרים המיועדים לבני נוער - "פרצה בשמי בגדד", ושני ספרים בסדרת "הבריחה" שיצאו בהוצאת מלוא - "הבריחה ממנזר הגבירה השחורה" ו"הבריחה אל הטירה בהרים"; פרסמה רומן ראשון, "יהושע חנקין שתי אהבות" (1996); וכן הוציאה ספרים וסדרת קלטות וידאו העוסקים בלימוד השפה העברית.
במקביל, המשיכה ללימודי תואר שני בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
עבודת התזה שלה עסקה בחיים מרגליות קלווריסקי.
את התואר השני סיימה עמית-כהן בשנת 1982, ואת הדוקטורט שלה בגאוגרפיה בנושא מדיניות ברכישת קרקע סיימה בשנת 1994. באותה שנה החלה לעבוד כמרצה במחלקה לגאוגרפיה וסביבה ובמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ולהתמחות בנושאים של שימור המורשת התרבותית והנוף הטבעי והתרבותי.
ניסיונה בכתיבה ספרותית ועיתונאית מחד ובכתיבה אקדמית ועריכת מחקרים מאידך - הולידו עיסוק של עמית-כהן בשילוב שני אופני החשיבה והכתיבה השונים, עיסוק שבא לידי ביטוי בסדרת הרצאות בשם "מחשיבת חקר לעבודת חקר", ובספרים בנושא כתיבה אקדמית שנועדו לקהילה האקדמית: "חיבור מדעי - האתגר" ו"לכתוב עבודות מחקר".
בשנת 2000 הוציאה עמית-כהן את ספרה "שלוש חתונות - מפגשים עם אורנה פורת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מספר על תולדות השחקנית אורנה פורת.
במהלך שנות האלפיים החלה לחקור לכתוב ולפרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא נכסי מורשת התרבות ונופי תרבות במרחב העירוני והכפרי בישראל.
באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, החלה עמית-כהן בקידום נושא החינוך במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, במסגרת תפקידה כיושבת ראש ועדת החינוך של המועצה.
באותה תקופה הצטרפה כחברה ב-ICOMOS ישראל, השלוחה הישראלית של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים ICOMOS, ארגון העוסק בשימור אתרי מורשת בעולם ובו מאוגדים מומחים היועצים לוועדה למורשת עולם שבחסות אונסק"ו.
ייעצה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז מרכז בהכנת מסמך המדיניות לשימור אתרים בשטחים פתוחים.
מקדמת סקרים יישוביים במגזר העירוני והכפרי לזיהוי אלמנטים היסטוריים הראויים לשימור.
יוזמת כינוס ארצי שנתי לשימור מורשת התרבות בישראל.
החל משנת 2012 מכהנת כהן-עמית כראש המחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן ועומדת בראש תוכנית לתואר שני "שימור, תכנון ופיתוח נוף ונכסי תרבות".
כיום, מכהנת עמית כהן כנשיאת ICOMOS ישראל, כעורכת השנתון "אתרים המגזין" של המועצה לשימור אתרי מורשת וכחברה בוועדת השמות הממשלתית.
במהלך השנים הוציאה כהן-עמית ספרי ילדים ונוער, ספרות אקדמית להוראת השפה העברית והמחקר המדעי, רומנים היסטוריים-ביוגרפיים, ספרים לתיירים וכן, ספרים בנושא מורשת, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
"הרפתקה הפוכה - ואם תרצו, מעשה בגדעון והתולעת" (1980), הוצאת אחיעבר.
סיפור שמסופר פעמיים: מההתחלה לסוף ומהסוף להתחלה.
"ביפו על יד הנמל", הוצאת מודן - אחד השירים בספר זה, "משה ומוסא ליד הנמל", הולחן על ידי רמי קליינשטיין ובוצע על ידי קליינשטיין ו-אמל מורקוס במהלך פרויקט לקירוב ילדים ישראלים וערבים של נעמ"ת.
הספר ראה אור בתקופת האינתיפאדה הראשונה ועוסק בדו-קיום בין יהודים לערבים
"פרצה בשמי בגדד" (סופר שותף שלמה נקדימון) (1991), הוצאת ידיעות אחרונות.
סיפור המתרחש על רקע מלחמת המפרץ.
הספר עוסק בתחום המחשוב, הטכנולוגיה והוירוסים ומנסה לספק מענה לשאלה כיצד במלחמת המפרץ הצליחו המטוסים להפציץ את הכור בעיראק, למרות השמירה החזקה.
"הבריחה ממנזר הגבירה השחורה" (1994), הוצאת מלוא.
"הבריחה אל הטירה בהרים" (סופר שותף דוד קדם) (1996), הוצאת מלוא.
"עוברים לעברית חלק א': לימוד עברית לבני נוער דוברי שפות זרות".
(סופרת שותפה עדנה רזי) (1992), הוצאת מטח בשיתוף הסוכנות היהודית ומשרד החינוך.
"עוברים לעברית חלק ב': לימוד עברית לבני נוער דוברי שפות זרות".
(סופרת שותפה עדנה רזי) (1993), הוצאת מטח בשיתוף הסוכנות היהודית ומשרד החינוך.
"שחק אותה בעברית" (סופרת שותפה חנה הרוסי), הוצאת דיונון.
"חיבור מדעי - האתגר" (סופרת שותפה עידית וולפה) (1994), הוצאת דיונון.
"לכתוב עבודת מחקר - כלים וכללים: מיומנויות לכתיבת עבודות עיוניות בבית הספר התיכון ובאוניברסיטה" (סופרת שותפה עידית וולפה) (1998), הוצאת דיונון.
"יהושע חנקין - שתי אהבות" (סופרת שותפה רות קרק) (1996), הוצאת מלוא.
רומן היסטורי על חייו של חנקין, נאמן לעובדות היסטוריות, המפגיש את הספרות עם האקדמיה.
"שלוש חתונות - מפגשים עם אורנה פורת", הוצאת הקיבוץ המאוחד (2000).
רומן היסטורי על חייה של השחקנית אורנה פורת, שבן זוגה הוא אח של אמו של בעלה של עירית כהן-עמית.
ספרי מורשת, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל
"החידה מאחורי הברושים" (2006), הוצאת מאגנס ואופוס - חוות וחברות מטעים במישור החוף בתקופת המנד"ט.
"עברית וישראל צעדים ראשונים" (2008), הוצאת אחיאסף - בשיתוף עם נגה פרי, ספר לתייר בישראל המדריך את הקורא כיצד ללמוד את השפה "דרך הרגליים".
עיר גלויה" (סופרים שותפים יוסי גולדברג ושולה וידריך) (2009), הוצאת אחיאסף.
"נופי תרבות בישראל (סופרים שותפים אביעד שר-שלום, אבי ששון, רפי רייש ויובל פלד) (2010).
ספר הסוקר את נופי התרבות בישראל המייצגים את היצירה המשולבת של אדם וטבע.
"השרון וכל נתיבותיו" מחברת משותפת רינה רייניץ עידן.
"חצר הקיבוץ - ערכים ונכסים" (2014), הוצאת יד טבנקין - על נכסי המורשת והתרבות של החברה הקיבוצית כתוצאה ממחקר שנערך בשנים 2007–2009 בעשרים קיבוצים ברחבי הארץ.
הספר מציג תפיסת עולם שונה מהמקובל בעולם השימור.
תפיסה לפיה ראשית יש להכיר את הערכים החברתיים של התרבות ורק לאחר מכן לעסוק בהיבטים הפיזיים של השימור.
במסגרת פעילותה האקדמית, עמית-כהן פרסמה מחקרים ומאמרים שראו אור בכתבי עת כגון: קתדרה, אופקים בגאוגרפיה, Land Use Policy, Landscape and Urban Planning, GeoJournal, Journal of Cultural Heritage ועוד.
בין פרסומיה הבולטים ניתן למנות:
פרסומים מרכזיים בכתבי עת מדעיים בעברית
2. עירית עמית (1989), חיים מרגלית קלווריסקי יוצר ההתיישבות בגליל התחתון המזרחי, יהדות זמננו 5: 152-137.
3. עירית עמית (1993), מקומו של ההון הגדול בעיצוב השרון במחצית השנייה של העשור השני של המאה העשרים, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל י"ד: 141-122.
5. עירית עמית (1998), המאבק על הקרקע מדיניות קרקעית בתקופת המנדט, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל ט"ו: 178-151.
7. עירית עמית (2001), תולדות קנייה אחת ועוד אחת – התחרות על הקרקע והיבטיה השונים בתקופת המנדט, אופקים בגאוגרפיה 53: 19-40.
8. עירית עמית (2001), מקנדה לארץ הקודש – קווים לדמותם של משקיעים יהודים קנדיים בארץ-ישראל בשנות העשרים של המאה העשרים, הציונות מאסף לתולדות התנועה הציונית והיישוב היהודי בארץ-ישראל כג: 139-109.
9. עירית עמית ועמרם גבריאל (2002), שימור ופיתוח – הקשר בין תמורות במרכז הישן של תל אביב לבין שימור, מחקרים בגאוגרפיה של ישראל ט"ז: 316-289.
10. נפתלי גולדשלגר, עירית עמית ומקסים שושני (2003), רעיונות ירוקים בשנות העשרים של המאה העשרים: תכנון שכונת אחוזה בחיפה, קתדרה 109: 110-87.
11. עירית עמית ואיתמר בן-דוד (2003), חזות ותדמית – לבנת הסיליקט וביטוייה בנוף הבנוי של המרכז הישן של תל אביב, ירושלים וארץ-ישראל 1: 224-197.
12. עירית עמית-כהן ותמר טוכלר (2004), קשרי גומלין בין יזמה פרטית להון ציבורי: המקרה של מישור חוף יהודה, ציון סט (ד): 458-431.
13. עירית עמית-כהן (2004), מעמדם, ערכם ושימורם של נכסי מורשת תרבותית בנויה במושבים, אופקים בגאוגרפיה 59: ;149-129.
16. עירית עמית-כהן (2006), נופי מורשת תרבות בקיבוצים: ערכים, נכסים, שימור ופיתוח כלכלי.
17. עירית עמית-כהן (2009), שרידים מספרים, חוות מרדכי – 'להקדים את המחקר השיטתי להתיישבות
18. עמית-כהן עירית ושלהב יוסי (2011), שלבים וכרזות כמעצבי מרחב תרבות: נוסטלגיה מול עבר נוכח.
בתוך: סופר ארנון, מעוז יעקב וכהן-ספר רונית (עורכים) תבניות נופים תרבותיים.
חיפה: אוניברסיטת חיפה קתדרת חייקין לגא ואסטרטגיה: 183 – 203.
תפיסת מקום והשלכות על יחס למקום: המקרה של ערי הפיתוח
20. מרואני צעירה ועמית-כהן עירית (2012), מודלים של שטחים פתוחים, סקירה השוואתית, אופקים בגאוגרפיה 78: 153 – 180.
גישור ונוף תרבות: הקונפליקט, ההסכם וההשלכות החברתיות.