tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשתו, עם כל הכבוד, אינה אחת מהן." עם זאת, אף היא נגררה לעיסוק במאפייני התנהגותה של נתניהו, וכתבה: "אי אפשר לקחת ממנה את הקושי להתאפק, את אפס היכולת לסלוח ואת הקושי להבליג לשם רווח פוליטי קר.
גם במחיר של ביזוי עצמה או בעלה, אם הדחף דוחק בה היא תעלה סצנה אופראית בלתי נשכחת, הכוללת זריקת נעליים על ראשן של עובדות, צרחות אימים על יועץ התקשורת או העלבת העם האוקראיני לעיני המצלמות".
1994 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
בין חמשת המועמדים לפרס ספיר על ספריה "אושר פתאומי", בשנת 2001, ו"אש בבית", בשנת 2008.
איריס פרוש (נולדה ב-21 בפברואר 1943) היא פרופסור אמריטה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
איריס פרוש נולדה וגדלה בירושלים.
היא בתו של ויקטור שם-טוב ואחותו של איש התקשורת שמואל שם-טוב.
פרוש היא בוגרת אוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לספרות עברית ופילוסופיה כללית ומוסמכת ובעלת דוקטורט מאותה אוניברסיטה, מהחוג לספרות עברית.
בעבודת הגמר לתואר השני, שנכתבה בהדרכתו של פרופסור גרשון שקד, עסקה ביוסף חיים ברנר.
נושא עבודת הדוקטור, שנכתבה בהדרכתו של פרופסור מנחם ברינקר, היה: "הקנון בביקורת הספרות של שמואל עגנון בהשוואה לי.
ברנר – לברור הרקע האידאולוגי והאסתטי של הדיונים בשאלת הקאנון בביקורת העברית: 1920-1880".
ב-1980 החלה ללמד ספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1988 מונתה לדרגת מרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 1989–1990 עשתה בתר-דוקטורט בתוכנית ללימודי יהדות באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1994 מונתה למרצה בכירה, וב-2001 מונתה לפרופסור חבר.
שימשה כראש המדור לספרות העברית החדשה באוניברסיטת בן-גוריון ובין השנים 2001–2004 כיהנה כמשנה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
שהתה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו ובמרכז ללימודים מתקדמים במדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה.
פרוש היא אם לבת ולבן.
זהו ספרה הראשון של פרוש, שראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1992. ספר זה, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, הוא מן הראשונים שעסקו בתהליכי קאנוניזציה של הספרות העברית החדשה, ובתולדות הביקורת המודרנית של ספרות זו.
במרכז הספר עומדת ביקורת הספרות של דוד פרישמן, יוסף קלוזנר ויוסף חיים ברנר, כולם מבקרים בעלי השפעה רבה בתקופתם, המייצגים שלוש תקופות בתולדות הביקורת במעבר מהשכלה לתחייה.
פרוש מראה שפרישמן, קלוזנר וברנר מייצגים לא רק שלוש נטיות פואטיות שונות אלא בעיקר שלוש תפיסות שונות של אידאולוגיה לאומית: פרישמן היה אנטי-ציוני, יחסו של ברנר לציונות היה מורכב וביקורתי, בעוד שקלוזנר היה ציוני-לאומי.
לאור עמדותיהם של השלושה באשר להרכב הקאנון והמדרג הפנימי בתוכו פרוש מנתחת את השיקולים האידאולוגיים שנטלו חלק בעיצובו של הקאנון של הספרות העברית החדשה.
כמו כן היא מצביעה על הזיקות המורכבות בין שיקולי הערכה הקשורים באידאולוגיה הלאומית, הציונית או הלא-ציונית של המבקרים, לבין השיקולים האסתטיים שהדריכו אותם בעיצובו של הקאנון ובדירוגו.
במסגרת זו פרוש מראה שלשיקולים האסתטיים יש אוטונומיה יחסית.
הם אינם באים להסוות את השיקולים האידאולוגיים ואין הם מייצגים אותם ייצוג פשוט ושקוף.
בשל חוסר החפיפה המלא בין שיקולים אידאולוגיים לעיצוב הקאנון מתגלות בין המבקרים אופוזיציות וקואליציות בהכרעות בלתי צפויות, לכאורה, אם באשר לכלילת יוצרים בקאנון ואם באשר לדירוגם בתוכו.
זהו שם מאמר של פרוש שעסק באברהם יעקב פפירנא, שפעל באמצע המאה ה-19 והיה ממניחי היסוד לביקורת ספרותית מודרנית בספרות העברית החדשה.
במאמר זה פרוש עסקה בסוגיות מתודולוגיות, והניחה יסוד לגישה הסוציו-תרבותית שמאפיינת את עבודתה.
התפתחות הלשון של הספרות העברית החדשה
פרוש ביצעה מספר עבודות בינתחומיות בשיתוף עם ברכה דלמצקי-פישלר, מהמדור לספרות החדשה במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
במסגרת זאת נחקרו שיקולי לשון, ספרות וחברה במעבר של הספרות העברית מלשון מקראית טהרנית ללשון מעורבת, הכלולה מכל רובדי הלשון העברית.
כמו כן נחקרה לשון המבואות של שלושת חלקי "ספר תולדות הטבע" לש"י אברמוביץ (מנדלי מוכר ספרים) כדגם להתפתחות לשונו בראשית דרכו.
מחקרים אלה פורסמו במספר מאמרים שעוסקים בהתפתחות לשונה של הספרות העברית החדשה בכלים סוציו-תרבותיים.
מאמר נוסף, העוסק בלשונו של חיים הזז בכלים אלה, מציע קריאה חדשה, לא אנטי גלותית, בסיפורו המפורסם "הדרשה".
נשים קוראות: יתרונה של שוליות בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה
זהו ספרה השני של פרוש, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2001. הוא תורגם לשפה האנגלית וראה אור ב-2004 בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס.
פרוש קיבלה על הספר את פרס זלמן שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשס"א מטעמה של החברה ההיסטורית הישראלית.
פרוש הגיעה לחקר ההיסטוריה של הקריאה בחברה היהודית המזרח אירופית במאה התשע-עשרה, ופרט לחקר קריאת הנשים, כפועל יוצא של עיסוקה בלשון ובספרות העברית בהקשר של אוריינות, כלומר בזיקה לשאלות כמו מי היו הקוראים הפוטנציאליים של התוצר הספרותי בתקופה הנידונה בעברית, ביידיש ובלעז?
מי ידע לקרוא ובאיזו לשון?
עם אילו אילוצים התמודדו הסופרים כשכתבו את יצירותיהם בלשונות השונות, ומי היו הנמענים שאליהם הם פנו ועליהם הם ניסו להשפיע?
פרוש טוענת שלא ניתן להבין את היחס בין הספרות הגבוהה לפופולרית וגם לא את היחס בין הספרות העברית לספרות הכללית בלי לעסוק בשאלות של אוריינות ושל קהל הקוראים.
עד לעת האחרונה חקר הקריאה של קהלים רחבים, ושל קוראים אלמונים כמו הנשים הקוראות, למשל, נחשב לבלתי אפשרי.
זאת, בין היתר, כי בשונה מן הקריאה של האינטליגנציה, הנוטה להעלות את רשמיה על הכתב, הקריאה של הקוראים האלמונים אינה מותירה אחריה עקבות.
חקר הקריאה של הנשים לווה בשכלול שיטת מחקר המבוססת על עדויות עקיפות לקריאת נשים, שנדלו מתוך מסה של אוטוביוגרפיות וספרי זכרונות.
רוב החומרים הללו אינם אלא אנקדוטות שנדחקו לכתביהם של הגברים כהערת אגב זניחה, והעמדתם במרכז מנוגדת, במידה רבה, להתכוונות העיקרית של הכותבים.
בדרך זו נוצר קליידוסקופ של נשים קוראות והתגלו דמויות של נשים חזקות ומשפיעות, וקהלי קוראות מגוונים ושונים בהרכבם – קוראות יידיש, קוראות לעז וקוראות עברית.
פרוש מראה שרמת האוריינות בקרב נשים הייתה יותר גבוהה ממה שסברו, והשפעתן כקוראות הייתה רבה.
אבל טענתה העיקרית נעוצה בהעמדת המודל הפרדיגמטי של מה שהיא מכנה "יתרונה של שוליות", הנזכר גם בכותרת משנה לספר.
היא טוענת שבסיטואציות של שינוי חברתי וחילופי נורמות כמו במעבר ממסורת למודרנה, קבוצות השוליים, ובמקרה זה הנשים בחברה היהודית, יכולות ליהנות מדרגות חופש שבני האליטה המועדפת (במקרה זה גברים) אינם נהנים מהן.
דווקא בשל חוסר ההערכה לכישוריהן האינטלקטואליים, ישנם תחומים, כמו הקריאה, למשל, שבהם הן אינן נתונות לפיקוח צמוד.
הניצול של דרגות החופש בתחומים אלה יכול להפוך ליתרון גדול בעבורן, כי משאבים בלתי חשובים על פי החברה תפיסת החברה המסורתית, יכולים לשמש להן מנוף של עוצמה ויכולת השפעה.
לדעת פרוש כך קרה לנשים האורייניות שהפכו, ביודעין או שלא ביודעין, לסוכנות של שינוי חברתי לקראת מודרניזציה וחילון.
מבחר מחקרים בנושאי אתנוגרפיה, היסטוריוגרפיה וסוציולוגיה של הספרות
פרוש חקרה את יחסה העוין של החברה היהודית המסורתית להוראת הלשון העברית.
על הגורמים לעוינות זו, על ההימנעות מהוראת דקדוק הלשון העברית, ועל השפעתם של אלה על הספרות העברית החדשה וקהל קוראיה, היא כותבת במאמרה "מבט אחר על 'חיי העברית המתה' – הבערות המכוונת בלשון העברית בחברה היהודית המזרח אירופית במאה הי"ט והשפעתה על הספרות העברית וקוראיה".
מאמר המוקדש למסת המבוא של דב סדן "על ספרותנו" עוסק בתחום ההיסטוריוגרפיה של הספרות העברית החדשה.
במאמר זה פרוש מנתחת את יחסו של סדן ל"ספרות הלאומית" בעברית, ביידיש ובלעז, את יחסו ל"ספרות הראשה" של יוצאי "שבט אשכנז" ואת יחסו לספרותם של ספרדים ויוצאי ארצות המזרח.
בשניים ממאמריה פרוש עוסקת בסוגיות בתחום האתנוגרפיה וההיסטוריוגרפיה של הספרות.
המאמר האחד מוקדש לחקר מעמדם של הבדחנים במזרח אירופה במאה התשע-עשרה.
הוא דן בקרבתם הייחודית לקהל הנשים ועומד על חלקם בהנחת יסוד לתהליך הלגיטימציה של כתיבת שירה.
בין השאר עוסק המאמר בהשוואה בין תפישת הפולקלור של דב סדן לזו של איציק מאנגער, וביחס בין ספרות קאנונית לספרות פופולרית.
המאמר מאתגר את הגבולות המוצקים בין השירה הקאנונית ללא קאנונית ומציב את השירה הפופולרית במקום שונה מזה שיוחד לה.
לסוגיות של אתנוגרפיה בחקר ספרות ההשכלה מוקדש גם מאמרה של פרוש "סוציולוגיה של הספרות וחקר ההשכלה".
החוטאים בכתיבה: מהפכת הכתיבה בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה
ספר, פרי עטה של פרוש, העוסק במשמעותה החברתית-תרבותית של הכתיבה בחברה היהודית המזרח-אירופאית במאה התשע-עשרה, פורסם בשנת 2017. הספר עוסק ביחסה הסבוך של החברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה אל מעשה הכתיבה, החל בהימנעות מהוראת הכתיבה במערכת החינוך המסורתית וכלה בלבטי הכתיבה של סופרים עברים בני התקופה.
קנון ספרותי ואידאולוגיה לאומית, מוסד ביאליק, אוניברסיטת בן-גוריון, ירושלים, 1992, (388 עמ').
נשים קוראות: יתרונה של שוליות בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה, עם עובד תל אביב 2001, (345 עמ').
החוטאים בכתיבה: מהפכת הכתיבה בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה, כרמל ירושלים 2017. (478 עמודים)
בין כפור לעשן, מחקרים ביצירתו של אהרן אפלפלד, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, 1997, (נערך בשיתוף עם יצחק בן-מרדכי), 248 עמ'.
איריס קומן שלמה (נולדה ב-6 בנובמבר 1971) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל.
בעלת 5 מדליות כסף מהמכביה השלוש עשרה (1989).
קומן החלה להתאמן בקבוצת השחייה של מכבי נהריה בהדרכתו של משה הירש.
בהמשך הקריירה שלה היא שחתה בקבוצת השחייה של הפועל נהריה בהדרכתו של רובי שלו ובקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של הלמוט לוי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1985 זכתה קומן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:48.66 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:32.14 דקות, אחרי נוגה ויזל ממרכז וייסגל (5:30.04 דקות) ולפני יפעת שור ממכבי קריית אונו (5:34.73 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.06 דקות, אחרי הדר רובינשטיין ורותם פורת (הפועל בני שמעון) (1:08.67 דקות).
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בנהריה בסוף דצמבר אותה שנה קבעה קומן שני שיאים ישראלים חדשים לגילאי 14, במשחה ל-50 מטר חופשי (28.43 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב (1:11.50 דקות).
שיאנית ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכתה קומן ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 ארד.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה קומן במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:06.27 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:27.55 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
בתחרות "משחה נועם" (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה ב-30 בדצמבר 1988 קבעה קומן במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 30.05 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות אישיות, 2 זהב ו-3 כסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.38 דקות.
לאחר המכביה, במשך כחודש עד אליפות ישראל בשחייה, התאמנה קומן בשורות הקבוצה העירונית היריבה הפועל נהריה בהדרכת רובי שלו, בשל סכסוך בינה לבין מאמנה הירש.
בשל כך, היא נמחקה מאליפות ישראל בשחייה והושעתה למשך שנה מכל פעילות.
לאחר שהושגה פשרה, הוחלט שהיא לא תשתתף בתחרות, גם לא מחוץ לתחרות (כמו שעשתה, לבקשת המאמן הלאומי חנן גלעד שביקש לבחון אותה לאור המשימות העתידיות של הנבחרת) וההשעייה תבוטל.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 סיימה קומן בכל שלושת המשחים בהם השתתפה במקום השמיני, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:33.18 דקות, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:28.90 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.26 דקות.
כיום, קומן נשואה ולה שני ילדים ומתגוררת ביקנעם.
איריס מור (1952 - 8 באוגוסט 2017) הייתה עיתונאית ישראלית.
שימשה בתפקידי עריכה בעיתונות הישראלית, ביניהם, למשך 14 שנה, עורכת מוסף התרבות והפנאי של הארץ, גלריה.
מ-2008 ועד 2012 הייתה עורכת ראשית של הוצאת הספרים "כתר".
משנת 2012 עד מותה כיהנה כראש אגף התרבות של עיריית תל אביב.
מור נולדה וגדלה בתל אביב.
בילדותה הופיעה בתיאטרון פלפלון ירוק, בין השאר בהצגה "גילגי".
בנעוריה הייתה בין מקימי עיתון הנוער "נעשוש" וחברת גרעין שלום לכרם שלום.
אחרי הצבא החלה לעבוד בעיתון "הארץ", תחילה ככתבנית וכמגיהה ובהמשך בתפקידי עריכה שונים.
היא קיבלה תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1976. ב-1980 נסעה לאוניברסיטת יורק שבטורונטו, קנדה שם השלימה לימודי תואר שני בפילוסופיה של הקולנוע בשנת 1983.
פרסמה שירים בעיתון "הארץ", במוסף "פרוזה" ובמוספי ספרות שונים.
עם חזרתה לישראל ב-1983 הייתה סגנית עורך המוסף השבועי של "על המשמר" שערך רוביק רוזנטל.
ב-1984 מונתה לסגנית עורך המקומון "העיר" שערך יואל אסתרון, ועבדה בתפקיד זה עד 1988.
ב-1985 ראה אור רומן שכתבה - "אנשי העולם".
מונתה לעורכת התרבות בעיתון "חדשות", והקימה בעיתון את המגזינים היומיים "שנות התשעים" שהיו עד לסגירת העיתון בנובמבר 1993.
ב-1994 חזרה לעיתון "הארץ" כשחנוך מרמרי היה העורך הראשי כעורכת "גלריה".
היא מילאה את התפקיד עד יוני 2008 עם כניסתו של דב אלפון לתפקיד העורך הראשי.
בתקופתה גדל המדור והפך למגזין יומי שראה אור 6 ימים בשבוע והכיל כ-96 עמודים שבועיים.
בנוסף, ערכה את מגזיני החג של העיתון - "הסיפורים החמים" שבהם פורסמו מאמרים מתורגמים ממיטב עיתוני העולם.
בסוף 2008 מונתה לעורכת הראשית של הוצאת הספרים כתר.
ב-8 באוגוסט 2017 נפטרה בביתה, כשהיא בת 65, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
נטמנה בבית העלמין האלטרנטיבי בקיבוץ גבעת ברנר.
היא הותירה אחריה בעל, הסופר נועם זיו, ושני ילדים.
איריס קרפ היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
בעלת שתי מדליות מהמכביה העשירית (1977).
קרפ התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים בהדרכתם של נלו בילדרמן ודורית זלץ.
באליפות ישראל בשחייה בספטמבר 1975 זכתה קרפ במדליית ארד, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:40.8 דקות, אחרי חברתה לאגודה אסנת ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:57.8 דקות ודניאלה יוסטר מברית מכבים עתיד (1:07.0 דקות).
באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכתה קרפ ב-6 מדליות, 2 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי לאגודות חדש של 4:29.0 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי לאגודות חדש של 5:00.8 דקות.
מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:02.8 דקות, אחרי ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:52.9 דקות ויוסטר (9:53.1 דקות)
בתחרות שמונה האומות שנערכה באיסלנד ביולי 1977 קבעה קרפ ביחד עם ענת פרקש, לילך אריאל ואסנת ארליך במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 4:22.0 דקות, שיפור לשיא שניקבע שבוע קודם לכן בקיאסו (4:24.2 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש 1:03.58 דקות.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש של 1:03.75 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה קרפ ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.69 דקות, לפני אסנת ארליך (1:04.81 דקות) ונטע יוסף (1:05.17 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לאגודות של 4:24.90 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש לאגודות של 4:51.50 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:16.95 דקות, אחרי ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:16.71 דקות ולפני נטע כנעני מהפועל בית ברל (2:19.02 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:48.99 דקות, אחרי ארליך (4:48.13 דקות) ולפני דניאלה יוסטר (4:55.25 דקות).
אירית איזקסון (נולדה ב-22 ביולי 1951) היא אשת עסקים ומנהל ישראלית שכיהנה כיו"ר הבנק הבינלאומי, לשעבר יו"ר חברת האשראי ישראכרט.
איזקסון נולדה בתל אביב בשם אירית פלאטו.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בחקר ביצועים אותו למדה בבית ספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות ה-90 החלה לעבוד בבנק לאומי, תחילה ככלכלנית בחטיבה הפיננסית ובהמשך בחטיבה העסקית.
בתפקידה האחרון שימשה כמנהלת מגזר התעשייה בחטיבה העסקית, ובין השאר הייתה אחראית לחברות הגדולות במשק בתחומי ההיי-טק, התעשיות הביטחוניות והפטרוכימיות.
ב-1999 הכירה את שרי אריסון, בטקס השקת מוזיאון העלייה בזכרון יעקב, שהוקם על ידי תד אריסון ואליהו איזקסון, חותנה של אירית איזקסון.
מאז נחשבת איזקסון ידידה קרובה של שרי אריסון.
בשנת 1999 התמנתה איזקסון כחברת דירקטוריון בנק הפועלים.
בהמשך התמנתה כחברה בדירקטוריונים נוספים ובהם החברה לישראל, כי"ל ואיי די בי, ברום ים המלח ותרכובות ברום.
בשנת 2009 התפטרה מחברותה בדירקטוריון החברה לישראל ובשנת 2012 התפטרה מדירקטוריון איי די בי.
ב-2007 הודיעה אריסון על מועמדותה של איזקסון לסגנית יו"ר בנק הפועלים, אולם המפקח על הבנקים פסל את המינוי בנימוק שהליך המינוי היה לא תקין.
ב-2008 מונתה ליו"ר חברת ישראכרט.
בדצמבר 2013, בעקבות הנחיית בנק ישראל האוסרת על דירקטור בחברה-אם לשמש בו זמנית גם כדירקטור של חברה-בת, פרשה מתפקידה כיו"ר חברת ישראכרט ונשארה חברת דירקטוריון בנק הפועלים.
בשנת 2017 מונתה איזקסון כיו"ר הבנק הבינלאומי, ממנו פרשה בראשית 2020.
איזקסון חברת חבר הנאמנים של מכון ון ליר.
בשנות 2011 ו-2017 נבחרה על ידי גלובס לאחת מ-50 הנשים המשפיעות ביותר בישראל.
אחיה היה הפרופסור משה פלאטו.
איזקסון נשואה לעורך הדין ואיש העסקים אורני איזקסון, המשמש קונסול כבוד של נורווגיה בישראל.
הם הורים לשלושה ילדים, ומתגוררים בתל אביב.
בני הזוג איזקסון פעילים בהתנדבות בארגון אלו"ט והיו ממקימי כפר עופרים לילדים אוטיסטים.
איריס שטיין כרמי (שם נעוריה: איריס כרמי, נולדה ב-1961), טניסאית שולחן, 10 פעמים אלופת ישראל ליחידות, 9 פעמים אלופת ישראל לזוגות נשים ו-10 פעמים אלופת ישראל לזוגות מעורבים עם 5 שותפים שונים (מנחם שטיין, דרור פולק, יוסי בוגן, חמי גרינברג ויוסף שיפמן), יותר מכל שחקנית טניס שולחן ישראלית אחרת.
השתתפה ב-3 אליפויות עולם (נובי סאד 1981, טוקיו 1983 וגטבורג 1985) כשחקנית בנבחרת ישראל.
שטיין החלה לשחק בטניס שולחן בהיותה בת 10 בקבוצת מכבי צפון תל אביב, בהדרכתו של אלוף ישראל, מנחם שטיין, לימים בעלה.
בשנת 1976 בהיותה בת 15 זכתה לראשונה באליפות ישראל בטניס שולחן ליחידות.
שנה לאחר מכן, הייתה לשחקנית הראשונה ששיחקה בליגה העליונה לגברים, כיוון שבאותם ימים לא הייתה ליגה לנשים.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בנובי סאד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1981 הגיעה שטיין לשלב 64 השחקניות האחרונות.
באליפות העולם בטניס שולחן שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1985 הגיעה שטיין להישג השיא שלה, בניצחון, יחד עם דרור פולק, על זוג קוריאני, לי סו יה וקים קי טק, שהיו מדורגים מקום 3 בעולם כזוג, וכל אחד מהם במקום ה-3-5 ביחידים ויחידות, דבר שהוביל אותם עד לשמינית הגמר.
בשנת 1987 הובילה שטיין את נבחרת הנשים של ישראל לשלב רבע הגמר באליפות צרפת הפתוחה, שבו הפסידה לנבחרת סין החזקה.
בשנת 1988 פרשה שטיין מתחרויות לאחר לידת בנה הבכור.
בשנת 2009, חזרה שטיין להשתתף בתחרויות והצטרפה למועדון הישגי כרמיאל, בליגת העל לנשים.
היא סיימה עם קבוצתה במקום ה-4 בליגה והעפילה לגמר גביע המדינה.
בשנת 1988 נישאה למאמנה מנחם שטיין.
כיום, נשואה ואם ל-3 בנים, היא רכזת פרויקט אתנה (פרויקט קידום נערות ונשים) בטניס שולחן ומזכירה במשרד עורכי דין.
בסך הכל זכתה שטיין בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן ביחידות 10 פעמים.
בסך הכל זכתה שטיין בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן בזוגות נשים 9 פעמים.
בסך הכל זכתה שטיין בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן בזוגות מעורבים 10 פעמים.
איריס קול (נולדה ב-9 באפריל 1970) היא שדרנית רדיו, מנחת טלוויזיה, סופרת ומשוררת ישראלית.
לאחר שחרורה מהצבא, למדה משחק בבית צבי.
קול התחילה את הקריירה בכתיבת טור רכילות שבועי במגזין "פנאי פלוס".
בהמשך הגישה פינה שעסקה בתוכניות טלוויזיה חדשות, במסגרת התוכנית "חוזרים על ארבע" של ירון דוידוב ב"רדיו ללא הפסקה".
בהמשך קיבלה תוכנית רדיו שבועית משלה בתחנה זו, "איריס לא גומרת", שכללה ייעוץ למאזינים בנושאי זוגיות ומיניות.
ב-1999 עברה להגיש ב"רדיו ללא הפסקה" תוכנית ראיונות בשם "איריס קול", שעסקה בזוגיות, יחסי הורים וילדים, יחסים חברתיים ועוד.
באותה שנה הגישה לראשונה תוכנית הטלוויזיה משלה ברשת.
בהמשך הגישה תוכנית בענייני אהבה ב"ערוץ בריזה" במסגרת Yes הטלוויזיה בלוויין.
ב-2008 הייתה אחת מארבע מגישות התוכנית "השאלון" בערוץ SHE של yes, שנסגר לאחר שנה אחת.
באותה שנה השתתפה גם בתוכנית "סדרת חינוך" בערוץ 2 בנושאי חינוך ילדים.
מ-2008 מגישה קול את תוכניתה מדי ערב ברדיו 103FM (רדיו ללא הפסקה), בה היא מראיינת זמרים, שחקנים ואנשי ברנז'ה למיניהם בנושאי תרבות, מוזיקה, פנאי וסגנון חיים.
באוקטובר 2020 השיקה את ספרה הראשון "ציפור לא ממציאה שמיים", ספר שירים שנכתב בעקבות משבר מחשבת שווא שעברה.
בשנת 2024 הוציאה אלבום באותו השם בו נכללות הקלטות של עשרה שירים מתוך הספר המבוצעים על ידי קול עצמה ועל ידי אריק סיני, דן תורן, שולי רנד, עמיר לב והדר גולדמן.
בשנת 2025 השתתפה בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 והודחה ראשונה.
קול נשואה לדרור חליבה, איש הייטק, ולהם שלושה ילדים.
בת-דודתה היא השחקנית מיכל טראוריג.
איריס ועופר פורטוגלי הוא הרכב ג'אז וגוספל, שפעיל משנת 1989. עופר פורטוגלי הוא נגן פסנתר, מעבד מוזיקלי, מלחין, ומורה למוזיקה (לשעבר ב"רימון בית ספר למוסיקה"), איריס פורטוגלי היא מתופפת, זמרת, יוצרת ומבצעת והמנהלת האקדמית לשעבר של "רימון בית ספר למוסיקה".
השניים הם זוג נשוי בחיים.
איריס ועופר פורטוגלי הכירו בשנת 1987 על מדרגות בית הספר ברקלי בבוסטון.
במהלך שהותם שם הקימו רביעיית ג'אז שכללה עוד שני מוזיקאים והחלו להופיע במועדוני הג'אז בעיר.
בישראל הופיעו ביחד לראשונה כהרכב באוגוסט 1989, במועדון הג'אז של אהרלה קמינסקי "בייבלוס".
במהלך השנים הופיעה הרביעייה בהופעות ובפסטיבלים רבים בישראל ובעולם, ושיתפו פעולה עם אמני ג'אז מהארץ ומחו"ל.
בקיץ 1991, החליטו לחזור לישראל ולבסס את עצמם כאמנים יוצרים-מבצעים בתעשיית המוזיקה.
מיד עם חזרתם הקימו הרכב, והחלו ליצור ג'אז ישראלי מקורי השואב השפעות וזרמים מהתרבות המקומית.
החומר כלל קטעים מקוריים עם נגיעות ים תיכוניות לצד קלאסיקה ישראלית וקטעי סטנדרט מעולם הג'אז בעיבודים חדשים.
ההרכב זכה להצלחה והוזמן להשתתף ב"ג'אז בים האדום".
בשנת 1999 הוזמנו בני הזוג פורטוגלי על ידי שגריר ישראל בלאגוס שבניגריה, לסיבוב הופעות בפני הקהילה הבינלאומית, אנשי עסקים ונכבדים ניגריים.
במהלך שהותם בלאגוס הם נחשפו למוזיקת הגוספל.
עם שובם ארצה, החליט עופר להקים ב"רימון בית ספר למוסיקה" אנסמבל שיעסוק במוזיקת הגוספל ובמוזיקה השחורה במסגרת תוכנית הלימודים.
הופעת הבכורה הרשמית של ההרכב מחוץ לכותלי בית הספר הייתה בפסטיבל "ג'אז בים האדום" 2001 באילת במופע "גוספל ג'אז".
על אף אפיונה של מוזיקת הגוספל כמוזיקה נוצרית, המופע שם דגש על המסרים האוניברסליים המאפיינים ומייחדים אותה - אופטימיות, אמונה, תקווה ואהבת האדם, ומחבר אותה לתרבות הישראלית באמצעות שילוב חומרים מקוריים וטקסטים עבריים מתוך שאיפה ליצור "גוספל ישראלי".
במשך כ-10 שנים נהנו ממנו כ-50,000 צופים במעל 200 הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 2006 הצטרף להרכב דני ליטני במופע "ימות משיח", שמילא אולמות ולבבות במשך שנתיים.
רוב החומר במופע מורכב משירים בעברית, המעובדים ברוח המוזיקה השחורה, הבלוז והגוספל, וממשיכים את קונספט הגוספל הישראלי המקורי שיצרו הפורטוגלים.
ביוני 2011 ההרכב העלה מופע שסיים את העונה ה-20 לסדרה "קלאסיקה במימד אישי" של הפסנתרנית אסתרית בלצן – " גרשווין והחלום האמריקאי - מחווה לגדולי המלחינים היהודים בברודוויי".
המופע עסק בארבעה מלחינים יהודים אמריקאים, מחשובי יוצרי המוזיקה הפופולרית בארצות הברית במאה העשרים - ג'ורג' גרשווין, אירווין ברלין, ג'רום קרן והרולד ארלן שהלחינו חלק נכבד מהפסקול של תרבות המוזיקה בארצות הברית.
במופע עיבודים קוליים ייחודיים ליצירותיהם של המלחינים, שלוו בהנחייתה הסוחפת של אסתרית שהביאה ערך מוסף מיוחד למופע.
בפברואר 2012 העלו הפורטוגלים מופע משותף עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, שכלל חומרים מעשייתם המוזיקלית ב-20 השנה האחרונות.
כל הקטעים עובדו בסגנון הגוספל ותוזמרו במיוחד למופע שהציג מזיגה מסקרנת בין המוזיקה העכשווית והמוזיקה הקלאסית, נגנים משני העולמות ומקהלת הגוספל.
ב-2013 העלו איריס ועופר פורטוגלי עם מקהלת הגוספל את המופע "אדון הסליחות".
מופע זה משלב מוזיקת גוספל וג'אז, עם פיוטים ותפילות מהמסורת היהודית ויצירות מקוריות בהשראת הז'אנר.
המופע מעלה על הבמה 18 מוזיקאים בהרכב ייחודי המביא שילוב בין מזרח ומערב: מקהלת הגוספל המונה 11 זמרים, עוד, כלי נשיפה, צ'לו, כלי הקשה אתניים, גיטרה, פסנתר, קונטרבס ותופים.
ב-2015 העלו איריס ועופר פורטוגלי את המופע "את לי לילה" - שיתוף פעולה עם סגיב כהן ומקהלת הגוספל שלהם.
במופע זה עיבודי גוספל ובלוז ססגוניים לשירי זהר ארגוב.
הפרויקט החדש "עושים ג'אז עם עופר פורטוגלי" הוא פרויקט של אלבום קונספט וסדרת הופעות בהם מתארחים מיטב הזמרים והיוצרים בארץ.
עם כולם מבצע פורטוגלי גרסה ג'אזית לשיריהם המוכרים, במחווה ליצירה הישראלית.
בפרויקט "עושים ג'אז" קיבץ פורטוגלי חבורה מרשימה של אמנים בשירים שעיצבו את נוף ילדותינו, לצד אמנים צעירים יותר: מיקי גבריאלוב, יהודית רביץ, דורון טלמון, דני רובס, אוהד חיטמן, לאה שבת, דין דין אביב, סגיב כהן, יהודה ואלון עדר, אלי מגן, דני ליטני, נתן כהן, דפנה לוי, יוסי פיין ובן אילון.
איריס החלה לתופף בגיל 14, והיא אחת ממתופפות הג'אז הבודדות בארץ.
בוגרת מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, ארצות הברית.
יחד עם בעלה עופר פורטוגלי, מובילה למעלה משני עשורים את הרכב הג'אז.
עם השנים ביססה איריס את מעמדה כסולנית מבוקשת והופיעה, בין היתר, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הקיבוצית, תזמורת הבמה -חולון, תזמורת הג´אז של תל אביב ועוד.
ביולי 2014 מונתה כמנהלת האקדמית של "רימון בית ספר למוסיקה".
הקימה וניהלה במשך 14 שנים מגמת מוזיקה ייחודית בתיכון בהרצליה בשיתוף עם רימון.
ביוני 2010, זכתה איריס פורטוגלי בתעודת הצטיינות בחינוך מטעם עיריית הרצליה לשנת תש"ע, על מקצועיותה ותרומתה לחינוך במסגרת מגמת המוזיקה שהקימה בתיכון חדש בהרצליה.
ב-2021 השניים התפטרו ממשרתם בבית הספר רימון על רקע התנגדותם הנחרצת לשיתוף פעולה עם תקנות התו הירוק.
עופר פורטוגלי החל את דרכו כמוזיקאי עם שחרורו מצה"ל בשנת 1983. ניגן בהפקות שונות והצגות בהם המחזה "גטו" בתיאטרון חיפה, ליווה את הזמרות יעל לוי, ריקי גל, ואת השחקן מנחם עיני במופע יחיד.
במקביל, החל להתערות בסצנת הג'אז המקומית וניגן עם נגני ג'אז מובילים כגון אהרל'ה קמינסקי, אלברט פיאמנטה, גלעד עצמון, ועמיקם קימלמן.
התקבל לבית הספר למוזיקה ברקלי בבוסטון ישר לשנה השנייה, ובמהלך לימודיו בשנת 1987 הקים את רביעיית הג'אז שלו יחד עם איריס פורטוגלי, הסקסופוניסט הנורווגי אולה מטיסן והבסיסט הגרמני כריסטיאן דינר.
בשנת 1991 חזר פורטוגלי לישראל ומאז מוביל יחד עם אשתו איריס את הרכב הג'אז.
עיבד והפיק את ששת אלבומי ההרכב.
עופר פורטוגלי נמנה עם הסגל הבכיר של בית ספר רימון, מנצח על תזמורת "ביג בנד" במגמת המוזיקה בתיכון קריית שרת בחולון והחל מ-2015 משמש יועץ אקדמי במגמת מוזיקה ייחודית בתיכון קלעי בגבעתיים.
באוקטובר 2021 התפטרו בני הזוג פורטוגלי ממשרותיהם בבית ספר רימון על רקע סירובם לשתף פעולה עם תקנות התו הירוק (כפיית חיסוני הקורונה).
איריס ועופר פורטוגלי נישאו בקיץ 1989. ב-1992 נולדה בתם הבכורה שי, פסנתרנית, זמרת, מלחינה ומעבדת.
ב-1995 נולד בנם השני גיא, מוזיקאי, פסנתרן, גיטריסט ומתופף.
בשנת 2000 נולד בנם השלישי איתי, כיום פסנתרן ומעבד וחבר בלהקת הפרוג-מטאל "סקארדסט".
ב-2019 צינו הפורטוגלים 30 שנות פעילות במופע זוגי, בבימויה של מיקי קם, בו שיתפו פעולה עם שלושת ילדיהם על הבמה.
המשפחה כולה מתגוררת בבית משותף בגני תקווה.
איריס ועופר פורטוגלי (התקליט), (1994)
גוספל ג'אז live (פורטוגלי הפקות), (2004)
סיפור בהמשכים (פורטוגלי הפקות), (2007)
אדון הסליחות (פורטוגלי הפקות), (2013)
איריס שטרק (נולדה ב-27 ביוני 1961) היא רואת חשבון ישראלית, נשיאת לשכת רואי חשבון בישראל בשנים 2018–2021. ויושבת ראש מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים בשנים 2019-2013.
היא בעלת תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה, ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן.
היא ובעלה הם מייסדים ושותפים מנהלים בפירמת רואי החשבון "שטרק את שטרק", שהוקמה בשנת 1984.
בין השנים 2005–2007 כיהנה כיו"ר דירקטוריון חברת נמל אשדוד.
כיהנה כסגנית נשיא לשכת רואי חשבון (משנת 1997), כיו"ר ועדת הקשר למגזר המלכ"רים בלשכת רואי חשבון וכן כדירקטורית במספר חברות במשק בהן בנק מסד וקרן הפנסיה של הסוכנות היהודית.
חברה בוועדות ציבוריות לרבות ועדות מינויים בנציבות שירות המדינה, ועדה לבחינת תנאי גמלאות של נושאי משרה שיפוטית וגמול בתקופת צינון.
מרצה באקדמיה בנושאי ממשל תאגידי ואחריות דירקטורים, ביקורת פנימית בתחומי המגזר השלישי ופרשנית כלכלית בתוכניות טלוויזיה.
שטרק הייתה שותפה לחקיקה בוועדת השרים לענייני חקיקה בנושא חוק החברות וחוק העמותות, וכן עסקה בהצעות החוק לעניין הכרת הוצאות טיפול בילדים, ומכסות נשים בדירקטוריונים של חברות ציבוריות וחברות פרטיות.
במרץ 2010 יצאה בשליחות משרד ראש הממשלה לכינוס האו"ם בניו יורק, לרגל יום האישה הבינלאומי שם הרצתה בנושא מעמד האישה.
בדצמבר 2012 נבחרה שטרק לכהן כיושבת ראש מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים תפקיד אותו עזבה בשנת 2019.
ב-5 בספטמבר 2018 נבחרה לכהן כנשיאת לשכת רואי חשבון בישראל, לאחר שגברה בבחירות על המתמודדים ג'ק בלנגה וחן שרייבר.
שטרק נבחרה לכהן בתפקיד ל-3 שנים, והיא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
בעקבות עתירה של התנועה לטוהר המידות הוציא בג"ץ, ב-6 בספטמבר 2018, צו ביניים וצו על תנאי נגד המינוי שלה לנציגת ציבור בוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה.
שטרק נשואה למשה שטרק ולהם שבעה ילדים.
בן דודה הוא הדיפלומט צבי אבינר ופני.
איריס טוּטְנַאוֶּר (נולדה ב-1964) היא צורפת ומעצבת ישראלית.
איריס טוטנאור נולדה בירושלים ולמדה צורפות בבצלאל.
רוב יצירתה של טוטנאור הוא בתחום עיצוב פריטי יודאיקה.
סגנון העיצוב שלה פונקציונלי והוא משלב בין טכניקות מסורתיות לצד טכנולוגיות חדשות.
בעוד חלק מעבודותיה עושה שימוש בסגנון מודרניסטי, הרי שבעיצוב פריטים כגון הדס לבשמים (1998) עושה טוטנאור שימוש בעלי כסף היוצרים גופים תלת־ממדיים.
בשנת 2013 הציגה בתערוכה "הידור נשים: תשמישי קדושה מאת מעצבות עכשוויות" במוזיאון ישראל, ירושלים (לצד גליה רוזנפלד ושרי סרולוביץ').
1990 בוגרת המחלקה לצורפות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1988 פרס להצטיינות בלימודים, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
1991 מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1998 שלב הגמר, פרס ספרטוס ליודאיקה, מוזיאון ספרטוס, שיקגו, ארצות הברית
איריס יוטבת (נולדה ב-26 באוגוסט 1949) היא יועצת לענייני זוגיות, מיניות, לידה ואמהות.
הופיעה בסרט הקולנוע הישראלי "הוא הלך בשדות" כבת זוגו של גיבור הסרט, שאותו גילם אסי דיין, הייתה בלהקה צבאית וכתבה והלחינה פזמונים.
איריס יוטבת נולדה בהרצליה בשנת 1949, בת למשה יוטבת, ממפקדי צה"ל במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים.
דודתה, אחות אביה, היא השחקנית לשעבר של התיאטרון הקאמרי, בתיה לנצט.
כילדה השתתפה בתפקיד קטן בסרט "איי לייק מייק".
בשנת 1967, כשהייתה בת 18, הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "הוא הלך בשדות".
במאי הסרט, יוסף מילוא, בחר בה כשהשתתפה במבחנים ללהקות צבאיות.
הסרט, המתרחש בשנת 1946 על רקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני, מספר על אהבתו של אורי הצבר יליד קיבוץ, הפלמ"חניק, למיקה, נערה עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, שבאה "משם" (השואה, שאינה נזכרת בסרט במפורש), עד למותו של אורי בשדה הקרב.
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה והיה נקודת זינוק בקריירה הקולנועית של אסי דיין.
יוטבת לא שבה יותר לשחק בסרטי קולנוע ישראלים, למעט תפקיד קטן במחזמר אמריקאי, שהייתה שותפה לחיבורו.
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז.
בלהקה הכירה את המוזיקאי קובי רכט שהפך לבעלה.
בסוף שנת 1972 נסעה עם בעלה לאירופה וביחד עם קובי אשרת הקימו הרכב מוזיקלי בשם "וירגו".
כששבו לארץ כתבו בני הזוג ב-1977 מחזמר דיסקו עתידני.
ביוזמת מנחם גולן תורגם המחזמר לאנגלית, עובד לקולנוע, והופק בשנת 1980 כסרט אמריקאי בשם "התפוח".
באותן השנים כתבה מילים לשירים שהלחינו והקליטו קובי רכט וקובי אשרת, וגם לזמרים אחרים בהם אילנה רובינא וששי קשת.
לאחר לידת בנה הבכור התגרשה ועבדה כעיתונאית בירחונים שונים וכתבה שירים ותסריטים לתוכניות טלוויזיה.
באמצע שנות השמונים נישאה בשנית, לפסיכולוג ד"ר יעקב טלמון, נסעה עם בעלה ללוס אנג'לס, שם למדה כתיבת תסריטים.
לאחר כשנתיים עבר הזוג להתגורר בעיר ברקלי באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ושם עזבה את עיסוקיה האמנותיים ועברה הכשרה בייעוץ בנושאי זוגיות, נשיות ולידה, המתבססים על שיטת הטנטרה.
בתקופה זו ילדה בן ובת.
בשנת 1991 שבה לישראל והקימה בתל אביב את "דרך אם", מרכז לייעוץ בענייני הריון והכנה ללידה.
היא הדריכה נשים ללידה טבעית, שהיא לידה ללא התערבות רפואית.
לאחר שהתגרשה מבעלה השני העבירה את המרכז לפרדס חנה.
בשנת 2003 הפכה "דרך אם" לרשת סניפים שנקראה "דיאדה", מונח שמשמעותו שני פריטים שונים אשר קיימת אינטראקציה ביניהם, כגון הורה וילד.
במרוצת הזמן התנתקה מרשת דיאדה ועברה לעסוק בייעוץ פרטי בביתה בקיסריה.
בשנת 2005 הוציא לאור אלבום מוזיקה, "שמעו קולה - שירי מעגל נשים".
הכולל שירים שכתבה והלחינה או עיבדה לעברית בביצוע קבוצת נשים, "מעגל הזמרות", הכולל את אפרת שר-שלום, יובל רוז, יעל אולשר, טלי עמנואל, אילנה אילן-דגני, שרון רות הנדל, יעל עמנואל ונונה לילה מגד.
איריס יוטבת פרסמה שני ספרים.
בשנת 2008 את הספר "סוד אישה – חשיבה חיובית נשית להצלחה" ובשנת 2012 את הספר "איש השוקולד, אשת הוונילה – תענוגות האהבה והמין למען אריכות ימים".
בראשית 2023 רכשה יטבת בית קטן בקפריסין ועברה לדור שם עם בן זוגה זאב אקמן.
איריס רחמימוב (נולדה ב-20 בספטמבר 1964), היא פרופסור חבר להיסטוריה מודרנית של מרכז ומזרח אירופה בחוג להיסטוריה כללית, אוניברסיטת תל אביב.
משנת 2022 מכהנת כראשת החוג.
תחומי מחקרה הם ההיסטוריה של מלחמת העולם הראשונה, של אוסטריה-הונגריה, של מחנות שבי ומחנות מעצר של אזרחים במאה העשרים.
היא מתמחה גם בהיסטוריה מגדרית ובהיסטוריה להט"בית, ופעילה בקהילה הטרנסג'נדרית.
רחמימוב נולדה וגדלה בירושלים, בתם של חתן פרס ישראל הרופא פרופ' רמי רחמימוב והביוכימאית פרופ' חנה רחמימוב שלימדו באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא אחות לד"ר נמרוד רחמימוב רופא אורתופד, ותמר רחמימוב-הוניג עורכת דין.
בוגרת תואר ראשון בשנת 1990 בהיסטוריה של אירופה ותואר שני בשנת 1993 בהיסטוריה מודרנית של אירופה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2000 קיבלה רחמימוב את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק בהדרכתו של אישטוואן דיאק.
בשנים 2008–2009 הייתה עמיתת מחקר במרכז למדעי הרוח של אוניברסיטת סטנפורד.
רחמימוב כתבה את הפרק על שבי במלחמות העולם במהדורה החדשה של "Cambridge History of Warfare", הייתה אחד החוקרים הראשונים שעסקה בנושא זה.
מחקרה מהווה נקודת ייחוס להיסטוריונים וחוקרים חדשים המתעניינים בנושא.
בין השנים 2014–2019 שימשה רחמימוב כעורכת ראשית של כתב העת זמנים.
בקיץ 2015 ערכה את גיליון 131 של כתב העת, שעסק כולו בהיסטוריה קווירית.
בשנים 2015–2016 הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים האחרונות פועלת רחמימוב בנושא הטרנסג'נדריות באקדמיה הישראלית.
בשנת 2016 נבחרה רחמימוב לאחת הנשים הגאות המשפיעות בישראל.
משנת 2017 מכהנת כחברת הנהלה באגודה לזכויות האזרח.
באוגוסט 2025 מונתה להיות יו"ר הוועד המנהל של פרויקט גילה להעצמה טרנסית.
רחמימוב נמצאת בזוגיות ומגדלת 3 ילדים.
מאמרה "קסמו המערער של הדראג" יצא לאור בכתב העת - American Historical Review ובתרגום לעברית בכתב העת זמנים.
רחמימוב הייתה אחת הראשונות לחקור את חייו של קרל מ.
באר, הגבר הטרנסג'נדר הראשון שעבר תהליך התאמה מגדרית על ידי ד"ר מגנוס הירשפלד ושתיקו הרפואי נשרף על ידי הנאצים.
רחמימוב זכתה בפרס פרנקל להיסטוריה בת זמננו עבור ספרה - POWs and the Great War
איריס רחמימוב, היסטוריה קווירית, אי-קונפורמיות מינית ומגדרית, מתוך כתב העת זמנים, גיליון 131.
איריס רחמימוב, להיות טרנסג'נדר בישראל, באתר compress, 28 במאי 2012
ד"ר איריס רחמימוב מספרת על רינה נתן, באתר YouTube
איריס לביא היא קריינית ושדרנית רדיו בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
לביא שימשה קריינית חדשות ברשת ב' של קול ישראל והגישה תוכניות שונות ברשת ב' וברשת א', בהן פינת התרבות "הצגה יומית" בתוכנית האקטואליה "בחצי היום" והתוכנית "דין ודברים" (ביחד עם משה נגבי).
עם סגירת קול ישראל עברה לתאגיד השידור הציבורי.
הגישה את התוכנית "עת לקראת שבת" בימי שישי אחר הצהריים.
התוכנית עסקה בעיקר בנושאי תרבות, ומארחת אישים שונים.
נוסף על כך, לביא הייתה גם קריינית מבזקי חדשות בתאגיד השידור הציבורי.
נוסף לאלה, היא הגישה גם את תוכנית המוזיקה 'קפה וג'אז' בכאן 88 המשודרת ביום שישי בערב.
איריס ז'ורלט (2 בספטמבר 1965 – 18 בפברואר 2020) הייתה עיתונאית ובעלת טור ישראלית.
אביה, משה ניר, היה ממקימי תדיראן תקשורת, ואימה, רינה ניר, מורה לשפות.
בת דודתם של המוזיקאים אייל שילוח ורועי שילוח.
ז'ורלט למדה בתיכון חדש בתל אביב.
בצה"ל שירתה כפקידת מבצעים בבית הספר לאמצעי לחימה נגד טנקים שהיה ממוקם אז באזור רמת חובב.
למדה תואר ראשון במדעי ההתנהגות ותואר שני בלימודי תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2000, לאחר נישואיה והולדת שני ילדיה עברה ז'ורלט להתגורר עם משפחתה בטוקיו.
בשנת 2011 התגרשה וחזרה להתגורר עם ילדיה בישראל.
גרה ביישוב הקהילתי מבועים בצפון הנגב עד פטירתה בגיל 54 ממחלה קשה.
ז'ורלט הייתה בוגרת לימודי תקשורת באוניברסיטת טמפל בטוקיו.
לאחר סיום לימודיה שם הייתה ז'ורלט מרצה בחוג לתקשורת ולימדה קורס שעסק בכתיבת מאמרים מגזיניים.
במהלך עשר שנות שהותה ביפן כתבה ז'ורלט את הטור בשם "לא רק סושי" שהתפרסם ב-ynet במשך 4 שנים.
בשנת 2010 ראה אור ספרה הראשון הנושא את שם הטור.
הספר מתאר את חייה של זרה ביפן, המפגש שלה עם התרבות היפנית ועם היפנים.
בשנת 2013 יזמה את הפרויקט "מלכת השלום", מסע המפגיש בין נשים ישראליות לנשים ירדניות.
במהלך אותה תקופה חקרה ז'ורלט את החברה הירדנית והתגוררה בבית משפחה מקומית בפטרה.
בשנת 2014 ראה אור ספרה השני, "מופע הריקוד של צפורה" ספר ילדים העוסק בהתמודדות עם פחד קהל.
בעקבות יציאתו של בנה מהארון כאשר היה בן 16, כתבה ז'ורלט את סדרת הרשת "זיג"י", סדרה העוסקת בנוער מהקהילה הגאה.
ז'ורלט הייתה אקטיביסטית ופעילה חברתית: הייתה פעילה בגרינפיס במשך מספר שנים, ולאחר מכן הייתה מתנדבת בארגון ארץעיר - ארגון הפועל לקידום קהילתיות עירונית ברחבי הארץ באמצעות שלושה תחומים מרכזיים: קהילה, יזמות ותעסוקה.
במסגרת פעילותה בארגון התנדבה בבאר שבע עם נשים יזמיות וסיפקה להן ייעוץ בנושאי תקשורת ויחסי ציבור.
בנוסף עבדה ז'ורלט בעמותת אקים בכתיבת ובימוי מחזות.
ז'ורלט כתבה טור שבועי במעריב אונליין בשיתוף עם הבלוגרית הדר אוקנין במדור נשים בשם: "שיחות מלוכלכות וחטאים קטנים" וטיפלה בשיטה שפיתחה שמשלבת קואוצ'ינג וביבליותרפיה (תרפיה בכתיבה).
מופע הריקוד של צפורה, איורים - אלית אבני-שרון, הוצאת נירפרינט מדיה והפקה, 2014
לא רק סושי, צילומים - ארי רוסנר, נלי שפר, אמיר קלימובסקי, הוצאת נירפרינט מדיה והפקה, 2010
איריס שטרן לוי (נולדה ב-11 במאי 1953) היא פעילה חברתית אקטיביסטית, שמתמקדת בנושא זכויות נשים.
היא מקימה שותפה של עמותת "הופכות את היוצרות" (2011) ועמותת "המכללה" (2017), העמותות העוסקות במתן סיוע תעסוקתי והדרכת נשים השואפות לצאת ממעגל הזנות.
שטרן לוי גם חברה בוועד המנהל של "קואליציית נשים לשלום", מנהלת במשותף "טריבונל עדויות נשים נפגעות תקיפה מינית" ושימשה כרכזת מתנדבות מטעם מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בתל אביב במשך 16 שנים.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2021.
איריס שטרן נולדה ביפו, בתם הבכורה מתוך שלוש בנות של ג'ורג' שטרן, יליד אוסטריה, שנשלח לגלאזגו שבסקוטלנד במסגרת הקינדר-טרנספורט במלחמת העולם השנייה, וגדל בסקוטלנד ובאנגליה; ודבורה נחמיאס, ילידת ישראל, אחת מ-13 ילדים במשפחתה.
בגיל צעיר עברה עם משפחתה לאוסטרליה.
ב-1970, בגיל 18, נשלחה חזרה לישראל לחיות עם קרובי משפחה בתל אביב.
שטרן לוי למדה אמנות והיא בוגרת התוכנית להנחיית קבוצות באוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 גרה שטרן לוי באמסטרדם במשך שלוש שנים.
בתקופה שהתגוררה שם ללא סטודיו וחיפשה עיסוק, התוודעה שטרן לוי לפגיעות בנשים בעטיית מלחמת בוסניה, כולל סחר בנשים ואונס כטקטיקת מלחמה באינטראקציות של כיבוש ונסיגה משטחים, או אונס על ידי הגברים השבים הביתה כחלק מפריקת תסכול המלחמה.
זו הייתה נקודת כניסתה של שטרן לוי לעולם הסיוע לנשים מוחלשות, מוכות או הנמצאות במעגל הזנות, וכשחזרה לישראל חיפשה שטרן לוי להמשיך בפעילות זו, והחלה להתנדב במרכז הסיוע לנפגעות אלימות מינית.
לשטרן לוי שני ילדים בוגרים עם היסטוריון התרבות דרור ק.
מאז 2004, חיה שטרן לוי עם בת זוגה.
מרכז הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית
בשנת 1997 החלה שטרן לוי להתנדב במרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בתל אביב.
תוך שנה הפכה התנדבותה למשרה מקצועית, ובמשך 16 שנים ריכזה שטרן לוי מערך של כ-200 מתנדבות במרכז.
במסגרת תפקידה כמנהלת רשת המתנדבות, עסקה בקבלה של מתנדבות ובהכשרתן מטעם מרכז הסיוע לעיסוק בסיוע לקרבנות אלימות מינית.
כמו כן, שטרן לוי היא ממקימות פרויקט "טריבונל עדויות נשים נפגעות תקיפה מינית".
הרעיון מאחורי הטריבונל מתבסס על טריבונלים אחרים בעולם אשר הוקמו על ידי נשים אשר הבינו שמנגנוני החוק וארגוני השלטון אינם משרתים את מטרותיהן של נשים בסוגיות האלימות המינית, כדוגמת הטריבונל הבינלאומי בנושא פשעים נגד נשים , אשר התקיים בשנת 1976 בבריסל.
הטריבונלים אינם גופים רשמיים ואינם בעלי כוח אכיפה כלשהו; הם מיועדים להעלות מודעות לסוגיות אשר נזנחות על ידי המערכות הרשמיות והתקשורת, וכן לחיזוק סולידריות בין נשים נפגעות אלימות ופשעים אחרים.
ב-2011 עזבה שטרן לוי את מרכז הסיוע, ופנתה לתחומים אחרים בסיוע לנשים.
היא הקימה יחד עם לילך צור, שהייתה מתנדבת במרכז הסיוע, את עמותת "הופכות את היוצרות", מיזם הכשרה מקצועית, חממה עסקית ועסק חברתי, המיועדים כולם לנשים היוצאות ממעגלי ההתמכרות והזנות.
מרכזי הסטודיו של העמותה מספקים מקום לימוד למקצועות תפירה ולתדמיתנות, שיווק דיגיטלי ופיתוח עסקי, ומספקים ליווי מקיף ועוטף במיצוי זכויות, שיקום וסיוע במגוון תחומי חיים.
בשנת 2013 נפתח סניף קבע של העמותה בתל אביב וכשנתיים לאחר מכן נפתח סניף נוסף בחיפה.
עמותת המכללה או Her Academy הוקמה על ידי שטרן לוי וטל חמווי גרנות בשנת 2016. העמותה מציעה הכשרה מקצועית לנשים יוצאות מעגל הזנות וההתמכרות, כדי לאפשר להן להשתלב במקומות עבודה ולהתפרנס.
הקורסים נערכים על ידי בעלות ובעלי מקצוע בהתנדבות, במסגרת המאפשרת להם לתרום להעצמה ישירה של נשים מוחלשות בחברה.
חלק מעקרונות הפעילות הוא המפגש "בגובה העיניים", תוך הכרה בצרכים המיוחדים של הנשים המשתתפות כתוצאה מנזקי הזנות, כולל בעיות ריכוז, קושי בהתמדה ודימוי עצמי נמוך.
הגישה של המכללה הוכרה כייחודית בעולם, מכיוון שהיא רואה גם את המדריכות כחניכות הלומדות על תופעת הזנות, את החניכות כמקור להשראה וידע, ואת כל הכרוכות בפעילות כשגרירות לשינוי תודעתי בחברה, למען המאבק למיגור התופעה ושבירת סטיגמות וסטריאוטיפים מזיקים.
בשנת 2014, יזמה שטרן לוי פעולה המכוונת כלפי עיריית תל אביב, לאחר שזו טענה שהפצת כרטיסי זנות ברחובות תל אביב היא בעיה של המשטרה, ואילו המשטרה מיאנה לאכוף חוקים נגד הפצתם.
יחד עם הפעילה רעות גיא, הובילה פרויקט איסוף כרטיסים מרחובות העיר, אשר פוזרו בעצרת מחאה בפני בניין העירייה, כדי לדרוש מראש העיר טיפול בנושא.
יוזמה נוספת של שטרן לוי הייתה עריכת ופרסום רשימת נשות מקצוע, כדי לקדם בעלות מקצוע, במיוחד בתחום השירותים לבית, כמו חשמל, שיפוץ, גינון ואינסטלציה, בהם יש מיעוט של נשים.
בשנת 2008 נבחרה שטרן לוי מטעם ארגון בת שלום כנציגה דוברת בכנס הבינלאומי לכבוד יום האישה הבינלאומי במדריד, בחלק "נשים נגד כיבוש", בו דיברו גם נציגות מקולומביה, קובה, והארגון הפמיניסטי הצרפתי Ni Putes Ni Soumises .
ב-2009 פיתחה קוריקולום לנותנות שירותי ייעוץ ותמיכה לפעילים ופעילות נגד הכיבוש.
ב-2009 הייתה שטרן לוי אחת הדמויות שנסקרו בסרט התיעודי "נשים חוצות מחסומים" (Women Defying Barriers) של גיא דוידי, על ניסיון למפגש בין ארבע נשים – יהודיות ישראליות ופלסטיניות – בצל המתקפה על עזה ב-2008/9.
שטרן לוי מנחה קבוצות העצמה לנשים, ומאז 2016, גם קבוצות להעלאת תודעה לגברים הומואים.
היא מרצה בתכיפות על נושאים פמיניסטיים, ובעיקר על ייצוגים של נשים בפרסומות ובתקשורת.
שטרן לוי ציירה בסטודיו ועבדה כמורה לאמנות.
בנוסף לעבודה שלה כאמנית, ניהלה בין השנים 2008–2011 סטודיו לאומנות עבור פליטים ותושבי שכונת שפירא בתל אביב.
בין אפריל ליולי 2017 העלתה שטרן לוי תערוכת יחיד של עבודתה בגלריית בית אחותי.
עבודה שלה נכללת במחקר זוכה פרס גולדנברג של היסטוריונית האמנות והמגדר, טל דקל, "זקנות מישירות מבט - אפליה גילנית של נשים בראי האמנות בישראל".
ב-2017 זכתה שטרן לוי יחד עם חמווי גרנות בפרס קרן יפה לונדון יערי בשל הקמת וניהול עמותת "המכללה".
בהודעה על מתן הפרס, צוינה הפעילות הרבה של השתיים, ועל "המכללה" נכתב כי היא "מספקת מסגרת ייחודית של הכשרות מקצועיות בעזרת קורסים במגוון תחומים מקצועיים: שימושי מחשב ובניית אתרים, קונדיטוריה ועבודת טבחות, טיפול בילדים, מכירות בתחום האופנה, מכונאות וטיפול באופניים, טיפול בכלבים ועוד".
בפברואר 2018 זכתה שטרן לוי בפרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בעשייה חברתית על פועלה במסגרת עמותת "המכללה", בקטגוריית מניעת התעללות באוכלוסיות מוחלשות וחסרות ישע.
איריס סטרובגר היא דוגמנית אוסטרית.
ב-2001 נסעה לניו יורק במסגרת תוכנית של חילופי סטודנטים, בעת שהלכה ברחובות העיר התגלתה על ידי סוכן דוגמניות.
סטרובגר חתמה על חוזה בסוכנות הדוגמנות עלית, ועבודתה הראשונה הייתה תצוגה של קלווין קליין.
בינואר 2003 ביצעה את הקמפיין הראשון שלה עבור קו של ארמני.
באותה שנה מאוחר יותר הופיעה במגזינים הבריטיים "i-D" ו-"The Face".
ב-2003 עזבה את תעשיית האופנה על מנת ללמוד טלוויזיה דיגיטלית באוניברסיטת זלצבורג למדע שימושי (Fachhochschule Salzburg).
ב-2007 שבה לדגמן והשתתפה בתצוגה של ולנטינו גאראווני.
לאחר מכן הופיעה בתצוגות של מעצבי אופנה רבים נוספים.
ב-2009 הייתה הפנים של ז'יבנשי.
ב-2010 זכתה בפרס הדוגמנית הטובה ביותר בטקס פרסי האופנה של וינה, באותה שנה מגזין ווג היוצא בפריז הכליל אותה ברשימת הדוגמניות המובילות של שנות ה-2000.
ב-2011 צולמה ללוח השנה של פירלי וגם הצטלמה בעירום לקמפיין של רשת האופנה הקנדית דיסקוורד.
איריס שמי (נולדה ב-1956) היא זמרת ישראלית.
שמי נולדה בקיבוץ בית השיטה לרות ולסופר אהרון שמי.
היא שירתה בצה"ל בלהקת חיל האוויר.
במסגרת הלהקה היא גם השתתפה בתוכנית "מוכרחים להמשיך לנגן".
התפרסמה בשנים 1978–1983 כחברה בלהקת הבנות "סקסטה".
לאחר מכן היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "בננה" ביחד עם אהרון סייקס וחיים פינרי, איתם השתתפה ב-1983 בתחרות הקדם אירוויזיון של אותה שנה, בו הגיע שירם, "מדונה", למקום הרביעי בתחרות.
שמי הפיקה את תקליט הילדים של ירדנה ארזי.
ב-1988 הייתה זמרת הליווי של ירדנה ארזי באירוויזיון שהתקיים באותה שנה, עם השיר "בן אדם".
היא שרה את שיר הנושא לסדרה "פיף ותלתול" בדיבובה העברי.
ב-2020 חזרה לפעילות מוזיקלית כשלקחה חלק באיחוד של להקת סקסטה.
ב-1990 לקחה חלק במסע פרסום לוופל טורטית של עלית.
אחרי שעזבה את תחום הזמרה עבדה בהנהלה של ערוץ הקניות.
כשחקנית היא השתתפה בתפקיד קטן בסרט "ואז היא הגיעה".
ב-2019 החלה לעבוד כדיילת באל על.
איריק אולנהג (בשוודית: Erik Ullenhag; נולד ב-20 ביולי 1972 באופסלה) הוא פוליטיקאי ודיפלומט שוודי, איש המפלגה העממית הליברלית, אשר בין היתר כיהן כשגריר שוודיה בישראל.
אולנהג נולד ב-1972 באופסלה שבמרכז שוודיה.
אביו היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית (בין השנים 1975–1985) וכן העורך הראשי של עיתון ליברלי שוודי נפוץ בשם ניה-אופסלה.
אמו היא פרופסורית להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת אופסלה.
אולנהג התחנך בבית ספר דתי וסיים תואר במשפטים באוניברסיטת אופסלה.
לאחר מכן התחיל לעבוד במשרד החוץ השוודי בסטוקהולם.
בשנת 2002 נבחר לריקסדאג במסגרת המפלגה העממית הליברלית וכיהן כחבר פרלמנט עד בחירות 2006, ולאחר מכן משנת 2009 (לאחר שססיליה ויקסטרם, שהקדימה אותו ברשימה, נבחרה לפרלמנט האירופי).
ב-10 באוקטובר 2006, לאחר שערוריית הפריצה למחשבים (הריגול), התמנה למזכיר המפלגה הליברלית במקומו של יוהאן יאקובסון שנאלץ להתפטר לאחר חשיפת הפרשה.
הוא נשאר בתפקיד מזכיר המפלגה עד לבחירות 2010, כשמונה לשר האינטגרציה (משרד ממשלתי שוודי הממונה על השתלבות ושמירת זכויות האדם של אזרחי שוודיה, בדגש על קהילות המיעוטים).
באביב 2011 נבחר ליו"ר סניף המפלגה הליברלית במחוז סטוקהולם.
בשנת 2016 מונה לשגריר שוודיה בירדן, וכיהן בתפקיד עד 2020. בספטמבר 2020 מונה לשגריר שוודיה בישראל.
ב-2024 סיים את כהונתו ומונה לקונסול הכללי של שוודיה בניו יורק.
איריס לאו היא דוגמנית ושחקנית אנגליה.
איריס לאו היא בתם של סיידי פרוסט וג'וד לאו.
יש לה שני אחים והסנדקית שלה היא הדוגמנית קייט מוס.
הוריה התגרשו בשנת 2003 לאחר שש שנות נישואים.
אחיה הוא השחקן ראף לאו.
לאו הופיעה לראשונה כדוגמנית בכתבה על משפחתה, שפורסמה במגזין ווג ביולי 2002 לצד הוריה ואחיה.
בדצמבר 2015, היא הופיעה לראשונה הופיעה בקטלוג של חברת האופנה מיו מיו לאחר מכן הופיעה בשלושה קמפיינים של חברת האופנה ברברי, בינואר, מרץ ויולי 2017. בשנת 2019 צעדה על המסלול של חברת האופנה כריסטיאן דיור בשבוע האופנה בפריז.
לאו הופיעה על שערים של מספר מגזיני אופנה.
בשנת 2021 לוהקה לאו לתפקיד ראשי במיני סדרה פיסטול, לצד אנסון בון ולואי פרטרידג'.
לאו מתגוררת בפרימרוז היל, לונדון.
איריס שגריר (נולדה ב-1963) היא חוקרת ישראלית המתמחה בהיסטוריה של תקופת ימי-הביניים.
מחקריה מתמקדים בתנועה הצלבנית ובהיסטוריה התרבותית והחברתית של ממלכת ירושלים הפרנקית, וכן בתופעת העלייה לרגל, במסורת הפולחנית הנוצרית ובחקר השמות הפרטיים בימי הביניים.
מכהנת כפרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2022 נבחרה כחברת המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג).
למדה בתיכון בגימנסיה העברית רחביה.
למדה באוניברסיטה העברית לתארים ראשון, שני ושלישי.
את התואר הראשון בהיסטוריה ותולדות האמנות סיימה ב-1985, את התואר השני בהיסטוריה כללית סיימה ב-1989. עבודת המ.א.
שלה עסקה ביחסה של הנצרות לדתות אחרות בתקופת ימי הביניים וראשית העת החדשה.
את עבודת הדוקטור בנושא התפתחות מערכת השמות הפרטיים בממלכת ירושלים הפרנקית כתבה בהנחיית פרופ' בנימין זאב קדר מהאוניברסיטה העברית ופרופ' (מאוניברסיטת סורבון), וסיימה את כתיבתה ב-2002.
ב-2007 התקבלה לסגל האוניברסיטה הפתוחה וב-2019 מונתה לפרופ' מן המניין.
שגריר מתבססת, בעבודתה כהיסטוריונית, על מקורות כתובים, חזותיים ואמנותיים להבנת החברה הצלבנית והיחסים הבין-דתיים במזרח התיכון בימי הביניים.
בעבודת הדוקטורט שלה השתמשה בכלים סטטיסטיים להבנת ההעדפות התרבותיות של תושבי ממלכת ירושלים וזיקתם הן לאירופה והן למרחב שהתיישבו בו.
לשם כך היא בנתה מאגר מידע המכיל אלפי שמות פרטיים של אירופים שהתיישבו בממלכת ירושלים הצלבנית.
בהמשך, חקרה גם את הליטורגיה ודפוסי הפולחן בירושלים הצלבנית, כמקור חשוב לידע על רעיונות, על תפישת המרחב ועל מושגים ופרקטיקות של זהות קיבוצית.
בהקשר זה עמדה על חשיבותו של המרחב הצלילי (soundscape) של העיר בתהליך יצירת הקהילה.
ספר הלימוד שכתבה על מסעי הצלב נלמד באוניברסיטאות השונות בישראל.
עסקה גם ביחסים הבין-דתיים בין מוסלמים, נוצרים ויהודים בתקופת ימי הביניים ובראשית העת החדשה, כפי שהם משתקפים ביצירות אמנות חזותית, בספרות התקופה ובמיוחד במשל הידוע על שלוש הטבעות כאלגוריה לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
מחקריה התפרסמו בכתבי עת מובילים וזכו למימון מהקרן הלאומית למדע (ISF) ומבית ספר מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
היא משמשת כאחת מעורכות כתב העת Crusades העוסק בחקר מסעי הצלב והמזרח הלטיני.
הייתה חברה בפורום הצעירים של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חברת הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית, וחברת מחזור ג' של תוכנית "מובילים באקדמיה".
שגריר חברה בוועד המנהל של מרכז חיפה לחקר ההיסטוריה של הים התיכון באוניברסיטת חיפה ועמיתה (Life Member) ב שבאוניברסיטת קיימברידג'.
עמדה בראש המחלקה להיסטוריה, לפילוסופיה ולמדעי היהדות (2018–2021).
בשנת 2022 נבחרה כעמיתה בחברה ההיסטורית המלכותית של בריטניה (RHS).
נשואה לפרופ' אורון שגריר, חוקר בחוגים לפילוסופיה ולמדעי הקוגניציה והמוח באוניברסיטה העברית, ולהם שני בנים.
יצחק חן ואיריס שגריר (עורכים), לראות ולגעת: מקומות קדושים ביהדות, בנצרות ובאסלאם, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010
איריס שגריר, משל שלוש הטבעות ורעיון הסובלנות הדתית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2017
איריס שגריר, מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2020
גלית נגה-בנאי, איריס שגריר, שרית שלו-עיני, יוסי מורי (עורכים), צליל, דימוי ומרחב: ליטורגיה ואמנויות כמעצבי זיכרון תרבותי בימי הביניים, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2021
איריס שגריר, דפנה אפרת, ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים.
רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשפ"ב 2022
שגריר פרסמה במשך השנים כמה עשרות מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
איריס שגריר, חגיגת התחייה בכנסיית הקבר הצלבנית, היסטוריה 20, 2007, עמ' 31–56
שגריר כתבה קורסים בהיסטוריה, והייתה שותפה לפיתוח קורסים נוספים שפותחו במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
מסעי הצלב: היסטוריה והיסטוריוגרפיה (2014, 2020)
ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים (עם אורה לימור ויצחק חן)
עלייה לרגל: יהודים, נוצרים, מוסלמים (עם אורה לימור)
על סף העת החדשה: אירופה 1350–1600 (כתבו: משה סלוחובסקי, תמר הרציג ואחרים)
נוצרים ומוסלמים בימי הביניים - דימויים הדדיים
איריס נשר (נולדה ב-12 בנובמבר 1966) היא צלמת, פסלת וקרמיקאית ישראלית.
איריס נשר נולדה במילאנו, איטליה.
גדלה בתל אביב ולמדה במגמת צילום.
ב-1987, עם סיום שירותה הצבאי, נסעה ללמוד בבית הספר לאמנויות חזותיות בניו יורק ולאחר מכן למדה במכון קליפורניה לאמנויות .
לאחר נישואיה לבמאי הקולנוע אבי נשר, עברה לגור ולעבוד בלוס אנג'לס.
בשנת 2002 חזרה נשר לישראל.
ב-1996 נולדה בתם, תום, שחקנית, יוצרת ועיתונאית לשעבר בחדשות 13. ב-2001 נולד בנם ארי.
בספטמבר 2018 נהרג ארי לאחר שנפגע בתאונת פגע וברח בשדרות רוקח בתל אביב בה היה מעורב יצחק אספה.
איבריו נתרמו להשתלה, והושתלו בחמישה אנשים.
יצירתה של נשר מתמקדת בצילום דיוקנאות, בעיקר של נשים יוצרות, זיכרון ואימהות, משנת 2014 החלה ליצור גם אמנות בפורצלן.
בשנת 2007 הציגה נשר בגלריה רוזנפלד את התערוכה "מחוסמת", תערוכה היחיד הראשונה שלה לאחר חזרתה לישראל, ובה הציגה צילומי שחור לבן, רובן של נשים יוצרות העוסקות בעצמן בתחומים שונים של אמנות כשהן מוצגות עירומות, חלקן כפותות בחבלים.
שם התערוכה נקשר לעוצמתה של הזכוכית המחוסמת המייצגת עבורה מצד אחד שקיפות ועדינות ומהצד השני חוסן פנימי בלתי ניתן לריסוק.
בתערוכה "בחדרי החושך" שהוצגה ב-2010 במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
הציגה נשר פורטרטים של סופרות ומשוררות ישראליות מובילות.
המשתתפות התבקשו לבחור טקסטים הקרובים לליבן, שוחחה איתן על משמעות הטקסט שנבחר ויחד איתן תכננה את הצילום.
החיבורים השונים נגעו למקומה של האישה בין המרחב הציבורי לבין המרחב הפנימי.
המצולמות צולמו ללא תכשיטים, בגדים ובאיפור בסיסי בו המצולמת מתאפרת בדרך כלל.
בטקסט לתערוכה כתב האוצר מאיר אהרונסון כי "הדיבור של הנשים המצולמות בטקסטים שנבחרו על ידיהן ללוות את התצלום הוא דיבור שלא נהיה יכול להיכתב או להיאמר על ידי גברים, אלה משפטים ומטאפורות שלקוחים מחוויה נשית שגבר לעולם לא יבין".
התערוכה נדדה בין גלריות ומוזיאונים רבים בישראל ובעולם.
בשנת 2012 הציגה בתערוכה "כניסה" במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן עבודות שנוצרו לאחר דיאלוג משותף של נשר ושל הסופר יורם קניוק, שכלל שיחות וצילומים בתהליך שארך שנתיים.
נשר וקניוק שלא הכירו קודם יצאו למסע הכרות אישי ויצירתי.