tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ochotensis (הנפוץ בים אוחוצק) הוא 1-1.5 מטר, והמשקל כ-50–70 ק"ג, כאשר הנקבות קטנות במקצת מן הזכרים.
תוחלת חייהם של תת-מינים אלו מגיעה לכ-43 שנה.
תת-המין הנפוץ בים הבלטי P.
botnica הוא הגדול ביותר מבין תת-המינים של הפוסה הטבעתית, אורך גופו 1.5-1.75 מטר ומשקלו 110–124 ק"ג.
תוחלת חייו היא כ-40 שנה.
משקלו של תת-המין הנפוץ בימת לדוגה 32-56 ק"ג, והוא קטן מתת-המינים P.
saimensis הנפוץ בימת סאימה שבפינלנד מגיע באורכו עד 1.5 מטר ומשקלו 45–100 ק"ג.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 5–7 שנים ואילו הזכרים בגיל 6–8 שנים.
הזכרים משוטטים בחיפוש אחר בת זוג.
כאשר מוצא הזכר בת זוג, הוא עשוי לבלות עמה מספר ימים לפני ההזדווגות.
לאחר מכן מחפש הזכר זיווג נוסף.
העובר מתפתח ברחם הנקבה רק באוגוסט או ספטמבר, מספר חודשים לאחר ההזדווגות.
לאחר היריון האורך 8–9 חודשים ממליטות הנקבות את גוריהן בתקופה שמאמצע מרץ ועד תחילת אפריל.
הגורים זקוקים לטיפול אמהי במשך כ-40 יום.
טורפיו הטבעיים של הפוסה הטבעתית הם קטלנים, דובי קוטב, זאבים וגרגרנים.
בנוסף על הסכנה מטורפים, עקב ההתחממות העולמית, קרחונים החלו להתפרק מוקדם מבעבר.
כיוון שכך נהרסים לעיתים האזורים שבהם ממליטות הנקבות נהרסים לפני שהגורים בוגרים מספיק כדי לדאוג לעצמם ולבני זוגם.
האוכלוסיות המתגוררות באזורים שונים התפתחו לכדי תת-מינים נפרדים:
Pusa hispida hispida - נפוצים בחופים הארקטיים של אירופה, רוסיה, קנדה ואלסקה, וכן נוביה זמליה, ספיטסברגן, גרינלנד והאי באפין.
בשל תפוצתו הנרחבת קשה לאמוד את גודל אוכלוסייתו, אך הערכה גסה מעריכה את מספרם ב-2–7 מיליון פרטים.
Pusa hispida ochotensis - קמצ'טקה, ים אוחוצק ודרומה מ 35°N, לאורך חופי האוקיינוס השקט ביפן.
אוכלוסייתו נאמדת ב-800 אלף עד מיליון פרטים.
Pusa hispida botnica - הים הבלטי, המפרץ הבוטני והמפרץ הפיני.
Pusa hispida saimensis - חי רק בימת סיימה בפינלנד והוא אחד מכלבי הים הנמצאים בסכנת ההכחדה הרבה ביותר בעולם ואוכלוסייתו הכוללת נאמדת בכ-250 פרטים.
פוֹסָה (שם מדעי: Cryptoprocta ferox) היא מין של טורף ממשפחת טורפי מדגסקר (Eupleridae), אשר אנדמי למדגסקר.
לפוסה מאפיינים חיצוניים הדומים למשפחות החתוליים, הנמייתיים והגחניים, מה שגרם למחלוקות ושינויים רבים בסיווגה המדעי.
צבע פרוותה הוא חום-אדמדם עד כתמתם בהיר, גפיה שריריות וזנבה ארוך כמעט כמחצית גופה.
הפוסה היא טורפת-העל של מדגסקר והיא צדה למאכל יונקים קטנים, ביניהם טרום קופים, זוחלים, עופות, ומגוונת גם בחרקים, דו-חיים ואף בצמחים.
היא מצטיינת בתנועה על עצים, ופעילה הן במשך היום והן במשך הלילה.
כיום הפוסה מצויה בסכנת הכחדה עקב ציד ופגיעה בבית גידולה המיוער.
מצב שימורה כיום הוא: "פגיע" (VU).
שם הסוג "Cryptoprocta" מתייחס לאופן בו פי הטבעת של החיה מוסתר על ידי כיס עור באותו אזור, ומגיע מהמילים היווניות העתיקות "crypto" ("נסתר") ו-"procta" ("פי הטבעת").
שם המין "ferox" הוא שם תואר לטינית שמשמעותה "עַז" או "פראי".
שמו הנפוץ "פוסה" מקורו בשפה האוסטרונזית – מלגשית.
המילה דומה למילה "posa ("חתול") משפה אוסטרונזית אחרת, איבאנית, ושתי המילים ככל הנראה משפות פידג'ין בשנות המאה ה-16. עם זאת, השערה אטימולוגית אחרת רואה כמקור את המילה המלאית "pusa" (השם המקומי של הסמור המלאי, Mustela nudipes).
הפוסה היא מין טורף יחיד בסוג פוסה, וחברה במשפחה טורפי מדגסקר ובתת-הסדרה דמויי חתול.
בעבר התקיים מין נוסף בסוג – הפוסה הענקית (Cryptoprocta spelea), שתוארה לראשונה בשנת 1902 בהתבסס על שרידי תת-מאובן, והופרדה מהפוסה בשנת 1935. היא הייתה גדולה מהפוסה (משקלה היה כמעט כפול), אך חוץ מכך היו מאפייניה דומים.
במדגסקר, האנשים מבדילים בין שני "זנים" של הפוסה: הזן הגדול fosa mainty (תרגום: "פוסה שחורה") והזן הקטן יותר fosa mena (תרגום: "פוסה אדמונית") – דווח על קיומה של גרסה לבנה של הפוסה בדרום-מערב האי, אך אין הם מבדילים אותה לזן נפרד.
אין זה ברור אם אלו סיפורי פולקלור או שונות אישית הנובעת מדו-צורתיות זוויגית, גיל, מקרי מלניזם או לאוציזם או שאכן קיים יותר ממין אחד של פוסה.
הפוסה תוארה באופן רשמי על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד טרנר בנט (Edward Turner Bennett) שהתבסס על ממצא ממדגסקר שנשלח על ידי הבוטניסט האירי צ'ארלס טלפייר בשנת 1833. כיוון שלפוסה מאפיינים משותפים עם הגחניים, הנמייתיים, והחתוליים, הסיווג שלה היה שנוי במחלוקת.
בתחילה, בנט הכליל את הפוסה כסוג במשפחת הגחניים, סיווג שהיה מקובל זמן רב בקרב הטקסונומים.
לאחר מכן, תכונותיה החתוליות, כמו קופסית מוח קומפקטית, ארובות עיניים גדולות, טפרים נשלפים למחצה ושיניים המותאמות לציד הובילו טקסונומים אחדים לשייכה תחת משפחת החתוליים.
בנוסף לכך, בשנת 1939 המדענים ויליאם קינג גרגורי ומילו הלמן קבעו כי הפוסה נכללת בתת-משפחה "Cryptoproctinae", אולם בשנת 1945 הפליאונטולוג ג'ורג' גיילורד סימפסון החזירה למשפחת הגחניים תוך שהוא שומר על שייכותה לתת המשפחה הנ"ל.
בשנת 1993, החוקרים Géraldine Veron ו-François Catzeflis פרסמו מחקר על הדנ"א של הפוסה שהציע כי היא קרובה יותר לנמייתיים מאשר לחתוליים או לגחניים.
עם זאת, מחקר מורפולוגי של Veron שנערך בשנת 1995 קישר את הפוסה בחזרה אל החתוליים.
בשנת 2003, מחקר פילוגנטי שנערך על ידי Anne Yoder ואחרים הראה כי כל הטורפים המקומיים של מדגסקר חולקים אב קדמון משותף (מה שאומר כי הם יוצרים ענף, והם מונופילטיים), וכי הקרובים ביותר אליהם הם הנמיתיים האסייאתים והאפריקניים.
כדי לשקף את הקשר בין חברי קבוצת הטורפים ממדגסקר, כולם הוכנסו למשפחה הנקראת טורפי מדגסקר (Eupleridae).
במשפחה זו, הפוסה, יחד עם הפלאנוק (Eupleres goudotii) וזבד מלגשי (Fossa fossana), נכללת בתת-המשפחה Euplerinae.
עץ פילוגנטי של דמויי החתול
עץ פילוגנטי של טורפי מדגסקר (Eupleridae)
הפוסה מזכירה גרסה קטנה של פומה, עם גוף דק-גזרה אך חסון, גפיים שריריות וזנב שארוך כמעט כמו שאר הגוף.
ראשה מזכיר ראש נמייה וארוך יחסית משל החתוליים, חוטמה רחב וקצר, אוזניה גדולות ועגולות ושפמה ארוך, אפילו יותר מראשה.
עיניה החומות ניחנות באישונים בצורת קווים צרים; אלו, משקפות אור, כמו אצל טורפים רבים שצדים בשעת הליל (אצל הפוסה האור מוחזר בגוון כתום).
חושיה של הפוסה מחודדים: היא רואה היטב, מריחה היטב ושומעת היטב.
יש לה פרווה קצרה, צפופה יחסית ובעלת מרקם בצבע אחיד וללא צורות כלשהן.
צבעה של הפרווה הוא בדרך כלל חום-אדמדם בחלק העליון ובצבע שמנת כהה בחלק התחתון.
בעונת הייחום, צבע הפרווה באזור הבטן עשוי להשתנות לגווני כתום כתוצאה מהפרשת חומר אדמדם מבלוטות בחזה, אך תופעה זו לא נצפתה באופן עקבי על ידי כל החוקרים.
חלק מאיבריה הותאמו על ידי האבולוציה לטיפוס על עצים, לדוגמה: זנבה מסייע בשמירת שיווי המשקל, וטפריה הנשלפים למחצה (הם אינם מוחבאים בנדני עור כמו אצל החתוליים) משמשים אותה לאחיזה בענפים.
בנוסף, תנועתה הותאמה למחצה להליכה על כף הרגל (plantigrade) כשהיא נמצאת על העצים, ובזמן תנועתה על הקרקע היא הולכת על האצבעות (הולכי על אצבע; digitigrade; ראו גם תנועת בעלי חיים ביבשה, פסקת "מבנה הרגל וכף הרגל").
תחתית כף רגלה מכוסה ברפידות חזקות, וקרסוליה גמישים מאוד, מה שמאפשר לה לאחוז ביעילות בענפי ובגזעי העצים בעת הליכתה עליהם, טיפוס וירידה מהם וקפיצה מעץ אחד לשני (פוסות צעירות בשִבְיה נצפו מתנדנדות מחבלים מסוקסים כשהן תלויות בהיפוך בעזרת רגליהן האחוריות).
לפוסה יש בלוטות ריח אחדות (אלו מפותחות פחות אצל הנקבות): בדומה לנמייתיים, יש לה בלוטת עור הנמצאת במין כיס או שק המקיף את פי הטבעת, אין לה בלוטות בכיס האשכים, ויש בלוטות אחרות ליד איברי המין (הבלוטה הזכרית מפרישה ריח חריף).
קיימת שונות בין פרטים באזורים מסוימים: בצפון ומזרח מדגסקר מצויים פרטים קטנים יותר, בעוד שבמערב ובדרום מתגוררים פרטים גדולים יותר.
כמו כן, דווח על קיומם של פרטים גדולים במיוחד – כאלו השוקלים עד 20 קילוגרמים – אך האמינות של דיווחים אלו מוטלת בספק.
מחלות בקרב פרטים בשבי נדירות.
משקל: הזכרים גדולים מהנקבות, כך שהזכר שוקל כ-6.2–8.6 ק"ג, והנקבה שוקלת כ-5.5–6.8 ק"ג.
אורך חיים: עד או מעל 20 בשבי.
אחד המאפיינים הייחודיים לפוסה הם איברי המין החיצוניים שלה.
לזכר יש פין (ועצם פין) ארוך במיוחד, המגיע אל בין רגליו הקדמיות כאשר זה זקוף, ולעובי של 20 מילימטר (2 ס"מ) בממוצע.
העטרה מתארכת במורד חצי מהפין, והיא קוצנית כולה חוץ מבקצהו.
לשם השוואה, אצל החתוליים העטרה קצרה וקוצנית, בעוד שאצל הנמייתיים היא ארוכה וחלקה.
הנקבה הצעירה עוברת תהליך זכרור זמני ("Masculinization", הופעת מאפיינים זכריים אצל נקבה, לרוב כתוצאה מייצור מוגזם של אנדרוגן), המתחיל בגיל שנה עד שנתיים.
בתהליך מתפתח דגדגן מוגדל וקוצני המזכיר את הפין של הזכר ונתמך בעצם הדגדגן; הוא קטן בגודלו עם גדילת הנקבה, ונעלם עם הופעת הבשלות המינית.
אין לה שק אשכים מדומה, אך היא מפרישה חומר כתום הצובע את חלקיה התחתונים, בדומה לזכר.
אף על פי שהתופעה נוצרת בדרך כלל בגלל עודף הורמונים, אצל הפוסה אין זה כך: רמות ההורמונים (טסטוסטרון, Androstenedione, דיהידרוטסטוסטרון) שנמצאות אצל נקבות צעירות זהות לרמות הנמצאות אצל נקבות מבוגרות.
משוער כי זהו מנגנון להפחתת הטרדה מזכרים או תוקפנות מצד נקבות טריטוריאליות.
הפוסה היא בעלת התפוצה הנרחבת ביותר מבין הטורפים ממדגסקר.
היא מצויה במספרים קטנים בשטחים נותרים של יערות; היא מעדיפה יערות לחים שלא נגעה בהם יד אדם ולא דרכה בהם רגלו.
למרות שהיא נמצאת גם בסוגי יערות אחרים, יערות בעלי מזג אוויר לח מספקים יותר מחסה, ולפוסה קל יותר לנוע בהם.
טווח הגבהים שבו שוכנת הפוסה נע בין 810 ל-1,625 מטר (ב-Réserve Naturelle Intégrale d'Andringitra), המקום הגבוה ביותר שבו נצפתה היה בגובה כ-2,000 מטר, והמקום הנמוך ביותר היה בגובה 440 מטר.
הימצאותה של הפוסה בטווח גבהים נרחב ובמגוון בתי גידול מיוערים מעידה על הסתגלותה.
הפוסה היא חיה המצטיינת בתנועה על עצים, ופעילה הן במשך היום והן במשך הליל; שעות השיא של הפעילות מתרחשות מוקדם בבוקר, בשלהי היום או מאוחר בלילה.
בדרך כלל הפוסה לא תשתמש באותו אתר שינה פעמיים, אם כי נקבות וגוריהן נוטים לחזור לאותה המאורה.
הטריטוריה של הזכר (כפי שתועד ביער קירינדי – Kirindy Forest) התפרשה על פני שטח בגודל של עד 26 קמ"ר, בעוד שהטריטוריה של הנקבה התפרשה על פני שטח בגודל של עד 13 קמ"ר.
שטח המחיה גדל במשך העונה היבשה, כנראה בגלל חוסר במזון ומים.
פוסות שתויגו בקולרי רדיו (קולרי מעקב) עברו במשך היום מרחק של 2–5 ק"מ; פרט אחד תועד עובר מרחק של 7 ק"מ ב-16 שעות (בקו ישר).
הפוסה לרוב נמצאת לבדה, חוץ מאימהות וגוריהן צפייה מקרית של זוג זכרים, כך שהיא נחשבת לחיה מתבודדת.
עם זאת, בשנת 2009 דווח על תצפית מפורטת של שיתוף פעולה בין שלושה זכרים: הם צדו סיפאקה שחורת מצח במשקל 3 ק"ג במשך 45 דקות, וחלקו את הטרף לאחר מכן.
משוער כי התופעה היא שריד לשיתוף פעולה שהיה נצרך כדי לצוד מיני טרום קופים נכחדים בעבר (כמו מינים מהסוגים למור ענק ולמור קואלה (Megaladapis)).
המין תוקפני רק בזמן תקופת הרבייה ובזמן הרבייה עצמה.
הזכרים רבים באופן נועז, והמפסיד בורח ונרדף על ידי המנצח על פני מרחק מסוים.
בשִבְיה, הפוסה כמעט ולא מראה סימני תוקפנות ואף מרשה לעובדי גן החיות ללטפה (אם כי זכרים ינסו לפעמים לנשוך).
הפוסה מתקשרת באמצעות ריחות, קולות ואיתותים חזותיים.
במשך השנה, החיה מייצרת סימני ריח עמידים וארוכי טווח על סלעים, עצים ועל האדמה באמצעות בלוטות הריח באזור פי הטבעת והחזה.
היא מתקשרת גם בעזרת הבעות פנים, אך משמעותן המדויקת לא ברורה.
הקולות כוללים: "גרגור ויללת חתול" ו"אנחה", שהושמעו על ידי הפוסה בעת ההזדווגות או על ידי זכר שאך מצא נקבה; "קריאת פחד", הנשמעת כסדרה חוזרת ונישנת של התנשפויות ושאיפות גסות ורמות; "קריאת אזהרה"; ו"יללה" ארוכה וגבוהה, שכנראה משמשת למשיכת פוסות אחרות.
הפוסה היא טורף הצד יצורים בגודל קטן–בינוני.
הפוסה היא הגדולה ביותר מבין שמונת הטורפים האנדמיים למדגסקר, היונק היבשתי והשריד האנדמי הגדול ביותר במדגסקר, והטורף הטבעי היחיד שיכול לצוד כל בוגר מכל מין ומין של הקיפופים הגדולים באי; טרפה יכול לשקול כ-90% יותר ממשקלה הממוצע.
חוץ מטרום קופים, הפוסה נהנית מתפריט מגוון הכולל שמשתנה בהתאם לתקופה ולמקום.
תזונת הפוסה בטבע נחקרה באמצעות ניתוח צואתה הייחודית, הנראית כגלילים אפורים בעלי קצה מעוות שאורכם כ-10–14 ס"מ ועוביים כ-1.5–2.5 ס"מ.
מהניתוח עלה כי תזונתה מורכבת מטרום קופים, מכרסמים ושאר יונקים, חסרי חוליות, זוחלים, מגוון עופות (כולל עופות קרקע) וצמחים (שככל הנראה היו בבטן הטרף או שנאכלו כמקור מים).
הפוסה אף תועדה צדה חיות מבויתות כמו עיזים, עגלים ובמיוחד תרנגולות).
הציד נעשה הן בקרקע והן על גבי העצים.
בתקופת הרבייה הפוסה לפעמים תצוד בקבוצה: זכר ונקבה או אמא וילדיה.
אחד מחברי הקבוצה מטפס על עץ ורודף אחרי קיפופים מעץ אחד למשנהו, מה שמאלץ אותם לרדת לקרקע, שם מחכה להם חבר אחר בקבוצה שנכון לתופסם ברגע המתאים.
הפוסה ידועה בהתנהגות האכילה שלה שבה היא שולפת את קרבי הטרף, מה שעוזר לזהות טרף שנאכל על ידה.
מחקרים שנערכו לטווח ארוך בנוגע לדפוסי הציד של הפוסה את הסיפאקות ביערות הגשם הראו כי היא צדה באזור קטן עד שאוכלוסיית הטרף מידלדלת, ואז היא ממשיכה הלאה.
עצם היותה הטורף הגדול ביותר באי, שעות הפעילות הגמישות שלה ותפריטה המגוון אפשרו לה להשתקע במקומות שונים באי, ובכך להוות גורם אקולוגי מרכזי בשמירת האיזון הטבעי.
רוב המידע על רבייתה של הפוסה הגיע מיערות מסוימים במערב, כך שאין לדעת האם עובדות אלו בנות יישום על אוכלוסיות אחרות שלה.
בזמן ובאתר הרבייה יכולים להיות כשמונה זכרים, כולם מחכים קרוב לנקבה.
נראה כי הנקבה היא זו הבוחרת את בן זוגה, והזכרים מתחרים ביניהם על תשומת לבה באמצעות השמעת קולות, הפחדות והתגוששויות.
הנקבה יכולה לבחור להזדווג עם מספר זכרים, וככל הנראה בחירתה אינה מושפעת מחיצוניותם.
ההזדווגות חלה בדרך כלל בספטמבר ואוקטובר, אם כי ישנם דיווחים אחדים על התרחשותה אף בדצמבר.
בשבי ובחצי הכדור הצפוני, הפוסה נוטה להתרבות באביב הצפוני, ממרץ עד יולי.
יחסי המין עצמם נעשים על ענפי עץ אופקיים ורחבים, בגובה של כ-20 מטר מעל הקרקע ולרוב ליד מקור מים.
עם זאת, תועדו הזדווגויות על גבי הקרקע.
לעיתים קרובות, אותו עץ משמש למספר הזדווגויות, שנה אחר שנה.
בזמן ההזדווגות, שיכולה להימשך כשלוש שעות (הודות לקוצים על הפין ש"תוקעים" את הזכר), הנקבה משמיעה סדרת יללות כדי לפתות את הזכר לעלות עליה.
אחרי שהפיתוי עשה את שלו, הזכר מניח את כפותיו על כתפיה או אוחז במותנה, ומלקק את צווארה.
בדרך כלל הזוג מזדווג מספר פעמים עד 14 שעות בסה"כ, והזכר נשאר ליד הנקבה עד ארבע שעות לאחר מכן.
נקבה יחידה עלולה "לכבוש" עץ מסוים במשך שבוע, שבו היא מזדווגת עם מספר זכרים.
אסטרטגיה זו, שבה הנקבות שולטות על אתר הזדווגות למשך זמן מסוים, ייחודית לטורפים.
מחקרים הציעו כי השיטה הזו עוזרת לפוסה להתגבר על גורמים שהיו יכולים לפגוע במציאת בן הזוג, כמו דלילות אוכלוסין או מחסור במקומות מסתור.
ההמלטה חלה בדצמבר או ינואר, מה שאומר שזמן ההיריון הוא כתשעים ימים.
היא נעשית במחבוא: מאורה תת-קרקעית, תל טרמיטים, עץ חלול (במיוחד במין Commiphora ממשפחת הבורסריים), נקיק בסלע וכו'.
השגר כולל גור עד שישה גורים (לרוב שניים עד ארבעה), שצבעם בהיר יותר מצבע הבוגרים, ולעיתים קרובות אף בצבע אפור-חום או כמעט ולבן.
הגורים עיוורים וחסרי שיניים, ומשקלם לא יותר מ-100 גרם.
אחרי תקופה של שבועיים, הגורים פוקחים את עיניהם, הופכים לפעילים יותר, ופרוותם מתכהה לצבע פנינה אפרורי.
הם לא אוכלים מזון מוצק עד גיל שלושה חודשים, ולא עוזבים את מקום מסתורם עד גיל 4.5 חודשים (באותו זמן הם בדרך כלל נגמלים).
בגיל 18–20 חודשים מופיעות שיניים קבועות, אחרי השנה הראשונה הצעירים הופכים עצמאיים, ובגיל שנתיים הם מגיעים לבגרות לפיזית, אך לבגרות מינית הם מגיעים רק אחרי שנה או שנתיים נוספות, והם עשויים להישאר עם אימם עד שיגיעו לבגרות מלאה.
בתרבות, מצב שימור ויחסיה עם האדם
למרות תפוצתה הנרחבת, הפוסה מוגדרת כ"פגיעה" על ידי איגוד השימור העולמי IUCN מאז שנת 2008, עקב הירידה ב-30% בגודל האוכלוסייה בין השנים 1987 ו-2008. היא תלויה ביערות, ואלו נמצאים בסכנת הכחדה בגלל הרס בתי גידול נרחב.
גורמים נוספים, כמו קיטוע בתי גידול והידלדלות אוכלוסיית הקיפופים גם פוגעים ביכולתה לשרוד בטבע.
אם תיעלם הפוסה ממדגסקר, הדבר ישפיע בצורה משמעותית על המאזן האקולוגי, כמו גידול יתר של אוכלוסיית טרפה, מה שיוביל לצריכת יתר של צמחים באי.
אוכלוסייתה הכללית באזורים מוגנים מוערכת בכפחות מ-2,500 בוגרים – 500 פרטים בכל אחד מהפארקים הלאומיים Masoala ו-Midongy-Sud – אך ככל הנראה אלו הערכות מופרזות מעט.
גם אם הערכות אלו נכונות, היכחדותה של הפוסה כנראה תתרחש במאה השנים הקרובות, אם לא ייפסקו האיומים על בעל חיים זה.
טאבו מקומי, הידוע בשמו "Fady" בשפת המקום, מונע מאנשים לצוד את הפוסה וחיות מסוימות אחרות (בגלל סיבות כמו אכילתם מגוויות פוסות אחרות).
כמו כן, במחוז Marolambo (נמצא ב-Atsinanana) אמונות טפלות רואות בפוסה חיה חמדנית ותוקפנית, הידועה בהריגתה עופות בית וחזירונים, ואף ילדים קטנים אם אלו משוטטים לבד ביער; אנשים גם לא אוכלים אותה מחשש שהיא תעביר את תכונותיה אליהם.
בניגוד לכך, ביער מקירה (Makira forest) נערך מחקר שהתפרסם בשנת 2009 והראה כי 57% מתושבי הכפרים באזור צורכים בשר פוסה.
הפוסות ניצודות באמצעות רוגטקות, כלבים או בצורה הנפוצה ביותר – באמצעות מלכודות.
פּוּסַאן (בהנגול: 부산; בהנג'ה: 釜山廣域市; נקראת גם בוסאן, מכיוון ששמה מתחיל בעיצור הנגולי שהגייתו היא בין /p/ ל-/b/) היא העיר השנייה בגודלה בקוריאה הדרומית ועיר הנמל החשובה שלה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-3.349 מיליון תושבים ולה מעמד של עיר מטרופוליטנית.
בעיר יש 22 מוסדות חינוכיים להשכלה גבוהה, 15 אוניברסיטאות ושבע מכללות.
בשטחה של העיר, שנקראה באותן שנים גאוצ'ילסן גוּק, התקיימה במאות ה-2 וה-3 לספירה ממלכת ג'ינהאן.
לאחר מכן ממלכת שילה סיפחה את האזור וקראה לו מחדש בשם גאוצ'ילסן גוּן.
משמעות המילה גאוצ'ילסן בשפה המקומית היא "הר קשה".
שם זה כנראה ניתן לאזור בגלל הונגניאונגסאן שהיום נמצא ממש במרכזה של העיר.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שבאזור פוסאן התקיים משטר צ'יף מורכב בימים בהם קמו שלוש הממלכות של קוריאה (300-400 לספירה).
ב-757 שם חדש ניתן לאזור, נונגנאה.
בשם זה יש שימוש עד היום.
כבר מתחילת המאה ה-15 הממשל הקוריאני השתמש בעיר כעיר הנמל העיקרית למסחר עם יפן ואיפשרו לתושבים יפנים להתיישב בעיר כדי להעמיק את קשרי המסחר.
ההתיישבות היפנית שנקראה באותם ימים ווגואן המשיכה להתקיים עד לפלישתה של יפן לקוריאה ב-1592. אחרי המלחמה היחסים הדיפלומטיים עם השוגון היפני שוקמו והעיר נבנתה מחדש.
ההתיישבות היפנית בעיר המשיכה להתקיים עד 1876. בשנה זו נחשפה קוריאה לדיפלומטיה בינלאומית ופוסאן הפכה לנמל הבינלאומי הראשון של קוריאה.
במלחמת קוריאה ב-1950, העיר וסביבתה הקרובה היו השטחים היחידים במדינה שלא נכבשו בידי קוריאה הצפונית.
גם הבירה סיאול נפלה בידיהם, והשלטון נסוג לפוסאן, וביקש עזרה מארצות הברית.
זו נענתה לקריאה ויצאה בראש קואליציה של 15 מדינות עם צבא גדול שהתמקם בעיר וממנה יצא לשחרר את קוריאה הדרומית.
בשנת 1973 נבנה מגדל פוסאן שנראה כמו מגדל טלוויזיה אך לא מנוצל למטרות קליטת שידורים ומהווה אטרקציה בלבד.
העיר ממוקמת בקצה הקיצוני ביותר לכיוון דרום מזרח של חצי האי הקוריאני על שפת מצר קוריאה, עובדה זו השפיעה משמעותית על התפתחותה.
היא מוקפת הרים ושני נהרות, נקדונג וסויונג.
היא גובלת עם אולסן מצפון-מזרח, מחוז דרום קיאנגסאנג מצפון-מערב ומרוחקת כ-330 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול.
האקלים האופייני לעיר הוא אקלים סובטרופי גשום מה שאומר שטפרטורות נמוכות או גבוהות במיוחד הן נדירות באזורה של העיר.
בגלל קרבתה לים סוף האביב ותחילת הקיץ קרירים יותר מאי עד יולי ואילו בחודשים אוגוסט עד ספטמבר מזג האוויר הוא לרוב חם ולח.
באוקטובר ונובמבר מזג האוויר הוא ממוזג.
החורף בעיר הוא קר ויבש והרוחות חזקות יחסית לעונות האחרות אך הן מתונות ביחס לאזורים אחרים בקוריאה.
בעיר יורד מעט שלג יחסית לשאר קוריאה, גם כן בגלל מיקומה הגאוגרפי.
פוסאן סובלת לעיתים מסופות טרופיות בעונה הגשומה.
נמל הים בפוסאן הוא החמישי העמוס ביותר בעולם.
כמו כן היא מדורגת במקום החמישי בעולם בנפח הסחורה ומדד היעילות על פי ההתאחדות האמריקאית לסמכויות נמלי הים.
התחבורה, ההובלה והמסחר הם התחומים הפעילים ביותר בעיר.
מאז 1978 נפתחו בעיר 3 נמלי מכולות.
הנמל בפוסאן גדול כל כך שהוא יכול לטפל בעד 13.2 מיליון מכולות בשנה.
העיר הוגדרה אזור סחר חופשי כדי לחזק את כוחה המסחרי ולהחזיר את מעמדה כנמל מרכזי למסחר בינלאומי.
בעיר מרכזים מסחריים רבים הממוקמים ברובם בנקודות מרכזיות בעיר ובקרבתן של האוניברסיטאות.
שני רובעי המסחר הגדולים והמשמעותיים ביותר נקראים, סאומיון (הידוע כמרכז קניות ובידור) וגואבוק דונג.
בפוסאן פועלים 4 מרכזי קניות גדולים.
ההנהלות של הבנקים הקוריאנים והבנלאומיים בקוריאה מרוכזות כולן ברובע סאומיון.
בסמוך לרובע נמצא השוק המסורתי הגדול ביותר בעיר הקרוי בוז'און.
גואבוק דונג הוא רובע העסקים הישן.
היום הוא מפורסם, בין היתר, במסעדות ייחודיות המתבססות על מתכונים ביתיים המועברים מדור לדור.
בקרבתו, האזור ג'ונגאנג-דונג מפורסם בשוק הדגים ג'אגאלצ'י הסמוך לנמל.
באזור נמצאים משרדי עורכי דין בינלאומיים רבים, משרד ההגירה הישן, ומסוף מעבורות בינלאומי המשרת בעיקר מעבורות שנוסעול ליפן וחזרה.
ביער ממקום חנות של רשת שינסגה שהוא בין החנויות הגדולות בעולם עם שטח של כ-293 אלף מ"ר.
פוסאן התמודדה לאירוח תערוכת אקספו 2030 היוקרתית, אך הפסידה לריאד בהצבעה שנערכה בנובמבר 2023.
לפוסאן יש קווי אוטובוס בינעירוניים פעילים רבים המקשרים בינה לבין ערים אחרות.
שני המסופים העיקריים הם נפודונג הנמצא בסמוך למסוף הצפוני שק קו הרכבת התחתית מס' 1 וסאובו הנמצא בסמוך לתחנת סאסאנג של קו מס' 2. בעיר פועלים קווים הנוסעים ב-134 מסלולים עירוניים שונים.
מסוף המעבורות היבשתי מפעיל מעבורות ליעדים רבים על האי לאי צ'אוצ'דו ולעיר צ'ג'ו סיטי הנמצאת על האי צ'גו.
מעבורות היוצאות ממזח מספר 1 בנמל הבינלאומי מקשרות את העיר עם הנמלים איזוהארה והיטאקאצו על האי צושימה.
הן גם מקשרות את העיר עם הערים שימונוסקי, פוקואוקה ואוסקה שביפן.
בסך הכל 5 מסלולים ימיים מקשרים את הנמל עם יעדים ביפן.
בפוסאן עוברות כמה מסילות רכבת חשובות.
התחנה הסופית של מסילת גיאונגבו, החשובה ביותר, נמצאת בפוסאן והיא מקשרת אותה עם הערים הגדולות ביותר: סיאול, טג'אן וטגו.
כל סוגי הרכבות הפועלות במדינה עוברות במסילת גיאונגבו ורכבת אקספרס מהירה במיוחד מגיעה לסיאול תוך 150 דקות.
למערכת הרכבת התחתי הפועלת בפוסאן יש 3 קווים.
הקווים מכונים בפשטות 1, 2, ו-3. את המערכת מפעיל תאגיד התחבורה של פוסאן.
בניית קו הרכבת הקלה פוסאן-ג'ימאה מתוכננת להסתיים ב-2010.
נמל התעופה הבין-לאומי פוסאן גימהה ממוקם בקצה המערבי של העיר.
פוסאן אירחה את המשחקים האסיאתיים ב-2002. היא גם השתתפה באירוח מונדיאל 2002. בתאריך 14 בנובמבר 2005 הכריזה העיר על התמודדותה לאירוח האולימפיאדה ה-32 (אולימפיאדת 2020).
הבייסבול נחשב לספורט פופולרי בעיר.
מאז שנת 1982 בפוסאן משחקת קבוצת הבייסבול המקצוענית "לוטה ג'יאנטס" (קוריאנית: 롯데 자이언츠).
קבוצה זו משחקת בליגת הבייסבול הקוריאנית.
בארבע השנים הראשונות אצטדיון גואדוק היה אצטדיונם הביתי.
בשנת 1986 עברה הקבוצה לאצטדיון סאז'יק שנחנך כחלק ממתחם ספורט גדול שהוקם לכבוד המשחקים האסיאתיים ב-1986 שאירחה העיר סיאול.
בעיר משחקת קבוצת כדורגל מקצוענית בשם "פוסאן איי'פארק" (קוריאנית: 부산 아이파크).
הקבוצה משחקת בליגת הכדורגל העליונה במדינה, ה"קיי-ליג".
בעבר נודעה הקבוצה בשם "דיוו רויאלס".
בשנות ה-90 נחשבה הקבוצה לאחת החזקות בליגה.
בעיר משחקת קבוצת כדורגל נוספת, "בוסן קיוטונג" (קוריאנית: 부산 교통공사), קבוצת הכדורגל של תאגיד התחבורה של פוסאן.
קבוצה זו משתייכת לליגה הלאומית בקוריאה, ליגה-חצי מקצוענית והליגה השנייה בחשיבותה במדינה.
בעיר יש גם קבוצת כדורסל ושמה "קיי-טי-אף מג'יק וינגס".
הקבוצה משחקת במתחם הספורט סאז'יק.
לעיר פוסאן יש 23 ערים תאומות:
לעיר פוסאן יש 6 נמלים תאומים:
(בשיתוף עם נמל ניו ג'רזי)
פוּנשָל (בפורטוגזית: Funchal) היא העיר הראשית באיי מדיירה של פורטוגל.
היא משמשת גם כבירת מחוז מדיירה והיא העיר הגדולה במחוז, עם אוכלוסייה של 111,892 תושבים.
יחד עם הישויות העירוניות הסמוכות לה - קמרה דה לובוס, סנטה קרוס, מנישו וריביירה בראבה, גרים באזור פונשל 150,000 תושבים.
היא נחשבת לעיר הפורטוגלית המאוכלסת ביותר מחוץ ליבשת אירופה בה נמצאת פורטוגל.
פונשל ממוקמת במקום ייחודי על האי: "אמפיתיאטרון" טבעי מקיף את העיר, עם מדרונות קלים בתחילת נמל העיר שמתנשאים לגובה של 1,200 מטר.
סביבת העיר מציבה לה מקלט טבעי והיא שמשכה את המתיישבים הראשונים להתמקם באזור.
פונשל עיר קוסמופוליטית ונופה העירוני נודע בזכות הפארקים הרבים שנמצאים בשטחה.
בעיר ישנם הרבה מלונות, כולל מלונות מהדרגה הגבוהה ביותר.
פונשל היא בירת מחוז מדיירה במשך יותר מחמש מאות שנים, ושמה נגזר כנראה בגלל שבסביבתה ישנו שפע של גידולי שומר (פונשו בפורטוגזית).
העיר נוסדה על ידי ז'ואו גונסלווש זארקו בשנת 1421, וקיבלה את התואר "עיר" בשנת 1508 על ידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
בתחילת המאה ה-15, מגלה הארצות הפורטוגלי אנטוניו פרננדש היה שליטה של העיר.
במהלך המאה ה-16 פונשל נחשבה ליעד עצירה חשוב בין האינדים לעולם החדש.
היא שימשה גם בתור שער הכניסה לסוכר ויין למדיירה.
נמלה של העיר פונשל הוא הנמל העמוס והעסוק ביותר באי מדיירה.
נמל התעופה כריסטיאנו רונאלדו שנקרא גם נמל התעופה פונשל, ממוקם במזרח העיר.
ב-23 ביולי 2016 שונה השם הרשמי מ-"נמל התעופה מדיירה", לשמו של כוכב הכדורגל יליד העיר כריסטיאנו רונאלדו.
פוסאדאס (Posadas) היא עיר בצפון-מזרח ארגנטינה, בירת פרובינציית מיסיונס.
העיר שוכנת לגדות נהר פרנה, מול העיר אנקרנסיון שבעברו הפרגוואי של הנהר.
בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-324 אלף תושבים.
האב רוקה גונסאלס דה סנטה קרוס הקים עיירה ששמה היה אנונסייסיון דה איטפואה ב-1615, אך אחרי 10 שנים העיירה זזה לצדו השני של נהר הפרנה, במקום בו היום נמצאת העיר אנקרנסיון, בפרגוואי.
למרות זאת, ההתיישבות לא ננטשה לגמרי, והוקם בה רדוקסיון ב-1628.
ב-1867, במהלך מלחמת הברית המשולשת, כוחות ברזילאים הקימו במקום בסיס צבאי.
לאחר המלחמה, פרגוואי ויתרה על הדרישות שלה על האזור הזה, וב-1879 העיירה נקראה מחדש בשם פוסאדאס, לזכרו של חרווסיו אנטוניו דה פוסאדאס, המנהיג העליון הראשון של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ב-1881, כשהוחלטו גבולות הפרובינציה מיסיונס, פוסאדאס לא נכנסה לפרובינציה ונשארה בפרובינציית קוריינטס.
למרות זאת, ב-1884 החליט הקונגרס הלאומי הארגנטינאי להעביר את העיר לפרובינציית מיסיונס והפך אותה לבירת הפרובינציה.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הלאומית של מיסיונס, שהוקמה ב-1973.
נמל התעופה ליברטדור חנרל חוסה דה סן מרטין נמצא במרחק של 7.5 ק"מ צפון-מזרחית לעיר ומשרת אותה.
גשר סן רוקה גונסאלס דה סנטה קרוס מקשר את העיר עם העיר אנקרנסיון בפרגוואי מצדו השני של נהר הפרנה.
פוסגן הוא תרכובת שנוסחתה המולקולרית COCl2, בחומר נעשה שימוש כנשק כימי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת סין–יפן השנייה והוא משמש כריאגנט תעשייתי חשוב בייצור חומרי גלם לתרופות ותרכובות אורגניות אחרות.
בריכוזים נמוכים ריחו כשל חציר או דשא קצוץ ובכמויות מזעריות הוא מופיע באופן טבעי מפרוק או שרפה של תרכובות אורגניות המכילות כלור.
כפי שחוזה מודל VSEPR המולקולה מישורית וגודל הזווית כלור־פחמן־כלור הוא 111.8°.
אורך הקשר הכפול C=O הוא 1.18Å ואורך הקשר C-Cl הוא 1.74Å.
בתעשייה מייצרים פוסגן בתגובה של פחמן חד־חמצני (CO) עם גז כלור כשפחם פעיל משמש כזרז:
שינוי האנתלפיה הוא ולכן הריאקטור חייב להיות מקורר.
מעל ל־200°C הפוסגן מתפרק שוב ל־CO ולכלור קבוע שיווי המשקל ב־300K Keq(300K) = 0.05. בשל בעיות בטיחות, פוסגן כמעט תמיד מיוצר ונצרך באותו מפעל.
התפוקה העולמית של החומר עמדה בשנת 1989 על 2.74 מיליון טון.
השימוש העיקרי בפוסגן הוא בייצור איזוציאנטים - תרכובות מהצורה R-N=C=O כדוגמת (MDI) המשמש ליצור פוליאוריתן.
איזוציאנטים מפיקים בתגובה של אמין עם פוסגן.
בייצור פוליקרבונט מגיבים פוסגן עם ביספנול A
רעילותו הגבוהה של פוסגן נובעת מהתגובה של החומר עם חלבונים בנאדיות הריאה המונעת חילופי גזים ומביאה לחנק.
פוסגן מגיב עם קבוצות אמין ויוצר קשרים צולבים בין שרשראות חלבון.
סף זיהוי הריח באוויר - 0.4ppm גבוה פי 4 מערך החשיפה התעשייתי המותר (TLV).
פוסה באיקלית או כלב ים באיקלי (שם מדעי: Pusa sibirica) הוא מין של כלב ים החי בטבע רק באזור ימת באיקל שבסיביר.
זהו אחד מכלבי הים הקטנים ביותר וכלב הים היחיד החי אך ורק במים מתוקים.
אמנם גם כמה תת-מינים של פוסה טבעתית חיים בימות, וכן פוקת המפרץ עולה לצוד במעלה נהרות, אך רוב האוכלוסיות של מינים אלו חיות בים בדרך כלל.
לא ברור איך הגיעה הפוסה לימה.
יש המשערים שהגיעה דרך נהרות קדמוניים שזרמו אל האוקיינוס, וכאשר אלו התייבשו בודדה הפוסה בימה.
הפוסה אינו מין בסכנת הכחדה אך הוא מאויים על ידי ציד (חוקי ולא חוקי), זיהום הימה ובעיקר ההתחממות הגלובלית.
אורך ממוצע של פוסה הבוגרת הוא 1.3 מטרים, ומשקלה הממוצע כ-70 ק"ג.
המשקל המרבי הוא 150 ק"ג.
מזונה של הפוסה כולל בעיקר דגי קומיפורוס (המהווים מעל 90% ממזונה), קוטומיפוריים ומיני קברנוניים החיים בימה אך גם רכיכות ושטרגליים שונים.
פוסה בוגרת יכולה לצלול 20–25 דקות בכל פעם, אך נרשמו גם צלילות של 45–70 דקות.
האויב העיקרי שלה (למעט האדם) הוא דוב חום.
הפרטים הצעירים נחבאים רוב זמנם במאורות, אך בצאתם הם עלולים להיטרף גם בידי שועל אדום, צובל ואף בידי עיטם לבן זנב.
פוסה כספיאנית (שם מדעי: Pusa caspica) הוא כלב ים מהסוג פוסה, אשר מצוי בסכנת הכחדה.
הפוסה הכספיאנית חיה באזור הים הכספי ולחופיו, ומצויה גם באיים ובקרחונים שבים.
בקיץ, מגיעים כלבי הים אף לקצה הנהרות וולגה ואורל, וגם נודדים דרומה למים העמוקים והקרירים שבדרום הימה.
בצעירותם, גופם של הזכרים ארוך משל הנקבות, אך הנקבות גדלות בקצב מהיר יותר עד שהן מגיעות לגיל 10. הזכרים יכולים לגדול בהדרגה עד שהם מגיעים לגיל 30 או 40. מבנה גולגולתם מעיד כי הם קרובי משפחה של הפוסה הבאיקלית, החיה בסיביר.
הם מתקבצים בחבורות גדולות בחופים בצפון הים הכספי למטרות רבייה.
הם יכולים לצלול עד עומק 50 מ' למשך דקה, אך נצפו גם במים עמוקים יותר.
הם ניזונים מדגים שונים החיים בימה כמו דגי מליח, קברנוניים, קרפיונים, דג סמלט, דגים מהסוג Sander והדג Atherina boyeri וכן מסרטנים.
הם ניזונים מ-2–3 ק"ג דגים ביום.
הפוסות הם הטורפים הראשיים של הימה, למרות שהם מאוימים מעיטמים ומזאבים בעת שהם עולים לחוף.
אך האיום העיקרי עליהם הוא מאנשים הבונים אתרי נופש ליד המושבות שלהם, מזהמים את הימה ואת דגיה וצדים את כלבי הים.
בעיה נוספת היא מחלת הכלבלבת הממיתה הרבה כלבי ים ומדלדלת את מספרם.
פוסה (שם מדעי: Pusa) הוא סוג של כלבי ים קטנים הכולל שלושה מינים שחיים בחצי הכדור הצפוני, באזור הארקטי ובימות מתוקות.
פוסה כספיאנית (Pusa caspica) - אחד מכלבי הים הקטנים ביותר שחי בים הכספי.
פוסה טבעתית (Pusa hispida) - כלב ים המצוי באזור הארקטי החופר מחילות בקרח.
חלק מהאוכלוסיות חיים במים מתוקים.
פוסה באיקלית (Pusa sibirica) - כלב הים היחיד החי דרך קבע במים מתוקים, באגם באיקל שבסיביר.
בעבר מינים אלו קוטלגו כמינים בסוג פוקה.
פוסאקו שיגנובו (ביפנית: 重信 房子; נולדה ב־28 בספטמבר 1945) היא המייסדת והמנהיגה לשעבר של ארגון הטרור הבין־לאומי – הצבא האדום היפני.
פוסאקו שיגנובו נולדה ב־28 בספטמבר 1945 במחוז סטאגאיה שבטוקיו.
אביה היה מורה באחד מבתי הספר של הטרקויה בו למדו ילדים עניים מהאי קיושו, ומאוחר יותר היה למייג'ור בצבא הקיסרי היפני, ושירת במנצ'וריה.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון, פוסאקו שיגנובו עבדה בתאגיד קיקומן והחלה ללמוד באוניברסיטת מייג'י, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בכלכלה פוליטית והיסטוריה.
במהלך לימודיה באוניברסיטה היא הצטרפה לתנועת הסטודנטים שמחתה באותה עת כנגד העלאת שכר הלימוד, ובהמשך הייתה לאקטיביסטית במסגרת תנועות סטודנטים שמאלניות, ולבסוף הפכה לאחת המנהיגות הבולטות בתנועות אלה.
בפברואר 1971 נסעה יחד עם פעיל שמאל נוסף, צויושי אוקדירה, למזרח התיכון על מנת ליצור קשרים בין־לאומיים עבור סיעת הצבא האדום היפנית, אך עם הגעתם למזרח התיכון היא עזבה את סיעת הצבא האדום בשל מחלוקות אידאולוגיות, וסכסוך אישי בינה לבין מנהיג הארגון צונאו מורי.
לאחר מכן, סיעת הצבא האדום חברה לפלג מאואיסטי של המפלגה הקומוניסטית של יפן ויחד הקימו את הצבא האדום המאוחד.
מששמעה פוסאקו שיגנובו על טיהורים פנימיים שבוצעו בצבא האדום המאוחד בחורף 1971–1972, היא הביעה זעזוע וצער על כך.
פוסאקו שיגנובו נשארה במזרח התיכון במשך 30 שנה.
ההגירה שלה התבססה על רעיונות של סולידריות מהפכנית בין־לאומית, לפיהם תנועות מהפכניות מכל העולם צריכות לשתף פעולה על מנת להוביל בסופו של דבר מהפכה קומוניסטית עולמית.
מטרתה העיקרית בזמן שהותה במזרח התיכון הייתה לתמוך במאבק הפלסטיני.
בתחילה היא הצטרפה לחזית העממית לשחרור פלסטין, אך בהמשך הצבא האדום היפני הפך לארגון עצמאי.
במספר מכתביה היא מציינת שמטרתה הייתה "לגבש ברית מהפכנית בין לאומית נגד האימפרליסטים של העולם".
במהלך חייה במזרח התיכון נולדה מיי שיגנובו, ביתה של פוסאקו שיגנובו ושל פעיל בכיר בחזית העממית לשחרור פלסטין.
כיום מיי שיגנובו היא עיתונאית יפנית.
פוסאקו שיגנובו שבה ליפן ביולי 2000. היא נעצרה באוסקה ב־8 בנובמבר באותה שנה.
עם הגעתה לטוקיו חיכו לה מספר כתבים והיא צעקה לעברם "אני אמשיך להילחם" כשהיא מרימה את אגודליה.
היא נשפטה על 3 עבירות: זיוף דרכון, סיוע לחבר נוסף בצבא האדום היפני בזיוף דרכון וניסיון לרצח על תכנון ההשתלטות החמושה על שגרירות צרפת בהאג וחטיפת יושביה בשנת 1974. היא נמצאה אשמה בשתי העברות הראשונות, אך מעורבותה בהשתלטות על השגרירות לא הוכחה.
בין העדים שהגיעו להגן עליה במשפטה הייתה ליילה ח'אלד.
ב־8 במרץ 2006 גזר עליה בית המשפט 20 שנות מאסר בפועל, ובשנת 2010 בית המשפט העליון אישר סופית את פסק הדין.
בפסק הדין ציין השופט שעל אף שלא הושגו ראיות מכריעות בנוגע למעורבותה בהשתלטות החמושה על השגרירות הצרפתית בהאג, או לכוונות רצח, פסק הדין מתייחס גם לאפשרות של קשירת קשר להשתלטות על השגרירות.
היא שוחררה מהכלא ב-28 במאי 2022, כיומיים לפני יום השנה ה-50 לזכר הטבח בנמל התעופה לוד, אשר תוכנן בידיה, לאחר שריצתה מעל 21 שנות מאסר.
בדצמבר 2008 אובחן אצלה סרטן המעי הגס, ובמסגרת הטיפולים בסרטן עברה שלושה ניתוחים.
פוסום הסנאי (שם מדעי: Gymnobelideus leadbeateri; מכונה גם "פוסום הפיה") הוא מין של יונק כיס קטן מהמשפחה פוסומים מפוספסים והוא המין היחידי בסוגו.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה והוא נפוץ רק בכמה אתרים ביערות ההרים של דרום מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה והוא גם היונק הלאומי של מדינת ויקטוריה.
זהו יונק קטן באורך 33 ס"מ, כולל הזנב.
הוא דומה לכיסנאי הדואה מיערות צפון אוסטרליה וכמותו הוא טפסן עצים מתמחה.
הוא פעיל בלילות ומבלה בחבורות של עד 12 פרטים, אך מכיל זוגות רבייה מונוגמיים.
כמו רוב הכיסאים, הנקבות נושאות את הצעירים בכיס שבתחתית בטנם.
הוא אוכל-כול הניזון מלשד של עצי שיטה, טל דבש ומגוון פרוקי-רגליים הכוללים חיפושיות, טרמיטים, עכבישים וצרצרים.
מעל 80% ממזונו מורכב מלשד צמחים.
הפוסום מצוי בסכנה גדולה בטבע עקב בתי הגידול הקטנים שלו שכוללים 70–80 ק"מ של יער הררי בדרום מדינת ויקטוריה.
יערות אלה נהרסים לעיתים בגלל שריפות וגם נכרתים בשביל ייצור דפים.
מחוץ ליערות ישנם פוסומים בתוך מרכז השימור יילינגבו (Yellingbo Nature Conservation Reserve), בו 50 פוסומים.
פונשו אדאולו הוא שחקן קולנוע, במאי קולנוע ומפיק קולנוע ניגרי.
אדאולו נולד באונדו שבמערב ניגריה.
הוא השתתף בסרט הדרמה "Countdown at Kusini" (בתרגום חופשי לעברית: ספירה לאחור בקוסיני), בו הוא שיחק את מנהל הכפר.
בשנת 2012, אדאולו השתתף בסרט הדרמה "Heroes & Zeros" (בתרגום חופשי לעברית: גיבורים ואפסים) עם השחקנים אקין לואיס , אולו ג'קובס ובימבו אקינטולה .
אדאולו נשוי לוויקטוריה אדאולו משנת 2005 ולהם שני בנים.
פוסה ענקית (שם מדעי: Cryptoprocta spelea) הוא מין טורף נכחד מהמשפחה טורפי מדגסקר אשר חי באי מדגסקר שבאוקיינוס ההודי ונכחד בעת החדשה.
קרובו היחיד לסוג פוסה הוא המין פוסה (Cryptoprocta ferox) החי במדגסקר והוא הטורף הגדול ביותר בה.
נמצאו תת-מאובנים שלו במערב, צפון ובדרום--מרכז מדגסקר.
המין תואר בשנת 1902 בידי החוקר הצרפתי גוליאם גרנדידייר.
משמעות שם המין: "spelea" הוא "מערה", עקב התגלות המאובנים במערת אנקזואדו (Ankazoabo Cave), בדרום מדגסקר.
הפוסה הענקית היה טורף גדול שהזכיר במראהו נמייה ענקית חומה אך הוא השתייך למשפחה שונה.
הוא היה דומה מאוד למין הקיים אך היה גדול יותר והגיע על פי הערכות לאורך 2 מטר, בהתחשב באורך עצם הירך הארוכה שלו ולמשקל 17-20 ק"ג, גדול מכל מין של טורף מדגסקר.
הפוסה היה בעל שיניים מחודדות בעלות ניבים גדולים ובעל שרירים גדולים מאוד.
ככל הנראה הוא היה מטפס עצים מוצלח.
טורף זה חי בפאונה נכחדת שכללה עופות ענק, למורים בגודל גורילות, טנרקיים והיפופוטמים גמדיים שכנראה שימשו בחלקם מזון לטורף הגדול.
עם זאת הוא נכחד כתוצאה מהגעת האדם והפגיעה בבתי גידולו סביב שנת 500 לספירה.
לא נתגלו עדויות לכך שחי לצד קרובו בזמן כלשהו.
פוסה (שם מדעי: Cryptoprocta) הוא סוג של טורף מהמשפחה טורפי מדגסקר בו 2 מינים אך אחד מהם נכחד.
2 המינים היו אנדמיים לאי מדגסקר המבודד שמזרח לאפריקה.
במראם הם מזכירים נמיות גדולות וחומות אך אינם קרובים אליהם אלא ייחודיים לטורפים של מדגסקר.
אלה היו טורפי-העל שעל האי והם ניזונים ממיני למורים, עופות וזוחלים שהם לוכדים בציד על הקרקע ואף בין העצים בזינוקים מפתיעים.
הם מגיעים לאורך של 150 ס"מ ולמשקל של 5–8 ק"ג.
המין הנכחד היה גדול עוד יותר והגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 17 ק"ג.
פוסדיק הוא כפר במחוז לינקולנשייר, אנגליה.
אוכלוסיית הקהילה האזרחית בשנת 2011 מנתה 480 איש.
הכפר ממוקם כ- דרומית מבוסטון, ליד הכביש המהיר A17, ו מזרחה מצומת הכביש A17 עם כביש A16.
השם מקורו באנגלית "fotrs dic" מהאנגלית הישנה והנורדית, כלומר התעלה (שם אישי) של Fotr.
הכנסייה האנגליקנית של פוסדיק מוקדשת לכל הקדושים.
בשנים 1871–1872 נבנתה הכנסייה וצבעו אותה בצבע לבן בלבד.
כנסייה אחרת בכפר נבנתה בסגנון אנגלי קדום.
פוסדיק הוא אחד משמונה עשר הקהילות האזרחיות אשר מהוות יחד עם מחוז בוסטון את סדר השלטון המקומי של רובע בוסטון.
הקהילה של פוסדיק מהווה חלק מהבחירות של חמשת הכפרים יחד עם אלגרקירק, ביקר, סוטרטון, וויגטופט.
עד עכשיו הקיימה הקהילה חלק ממחוז הכפר בוסטון באזורי החלקים של הולנד.
לינקולנשייר הייתה אחת משלוש החטיבות (הידועות רשמית כחלקים) של מחוז לינקולנשייר.
מאז חוק השלטון המקומי משנת 1888, חלקי הולנד היו, ברוב המובנים, מחוז בפני עצמו.
בפוסדיק אין אולמות, אין חנויות, וסניף הדואר הקרוב נמצא בסוטרטון.
הפאב היחיד בקרבת הכפר נמצא בגשר פוסדיק.
פאבים אחרים באזור המקומי נסגרו.
הפאב היחיד בכפר שמספק משקאות חריפים הוא מועדון הספורט והחברתי של פוסדיק.
במועדון יש בריכה, פוקר, מגרש ספורט, וגינת משחקים, מגרש הספורט משמש את מועדון הכדורגל פוסדיק.
המגרש נפתח בשנת 2009, והוא משמש לכדורגל, כדורסל וכדורעף.
בסמוך למבנה המועדונים החברתי נמצא גן שעשועים לילדים.
בסמוך לגשר פוסדיק יש מרינה עם סירות בבעלות פרטית, וסירות תענוגות.
פוסום הסלע (שם מדעי: Petropseudes dahli; קרוי גם פוסום זנב-טבעת סלעי) הוא מין של פוסום גדול במשפחת הפוסומים הטבעתיים שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הפוסום תואר מדעית לראשונה בשנת 1895 על ידי הזואולוג הנורווגי והוא המין השני בגודלו במשפחת הפוסומים הטבעתיים.
מבחינה גנטית, פוסום הסלע קרוב בעיקר לפוסום זנב-טבעת ולפוסום זנב-טבעת דק, והוא מפגין מספר מאפיינים פיזיים והתנהגותיים יוצאי דופן למשפחתו.
בנוסף, זהו הנציג היחיד במשפחה שחי בעיקר על הקרקע.
מבחינה מסת גוף, פוסום הסלע הוא הנציג הגדול ביותר במשפחתו לאחר הפוסום הנחושתי, אף שהדאון הענק עשוי להראות גדול משניהם.
גודלו כשל ארנבון או חתלתול, ומבנה גופו חסון ומוצק כיאה ליונק שוכן סלעים.
ראשו החרוטי גדול יחסית, ארובות עיניו בולטות, וחוטמו מחודד וזקוף.
עיניו האדומות גדולות במיוחד ומותאמות לראיית לילה, והן ידועות באישוני החתול האנכיים שלהם - תכונה נדירה אצל הקנגוראים.
האוזניים של פוסום הסלע קצרות ומחודדות, אך נחשבות לארוכות ביחס לסוגים מסוימים במשפחה.
האף ריבועי ודמוי פקק, והוא מוקף בזיפים ארוכים המיועדים לחוש את זרמי האוויר בסביבתו בלילה.
לפוסום הסלע התאמות רבות לאורח חיים קרקעי: רגליו קצרות ועבות, טפריו קצרים וחזקים, חוטמו מוארך וזנבו החרוטי יוצא דופן בהיותו קצר יותר מכל פוסום טבעת אחר; הניגודיות בין בסיס הזנב העבה לבין קצהו הדקיק בולטת במיוחד ושלישו התחתון חשוף וחלק.
חרף ההתאמות הקרקעיות, פוסום הסלע הוא טפסן מצוין הודות לטפריו החזקים, כריות ההצמדה בכפות, וטבעת לפיתה דמוית קרס בקצה הזנב שאופיינית למשפחה.
אורך ראשו וגופו של פוסום הסלע כ-33–38 סנטימטרים, אורך זנבו כ-20–28 סנטימטרים ומשקלו כ-1.3–2 קילוגרם.
הנקבות גדולות וכבדות במקצת מן הזכרים.
הפרווה של פוסום הסלע שעירה, עבה וזיפית.
צבעה נע בין אפור כהה לאפור-כסוף או אפור-כחלחל, כשהיא נוטה לגוון כהה באזור הגב ולגוון חום באזור המותניים, הגפיים והכפות.
את חלקו העליון של הפוסום חוצה פס שחור צר - מהמצח עד לבסיס הזנב.
צידו התחתון של הפוסום בצבע לבן בוהק או שמנת, ובאזור המפשעה והחזה יש לעיתים קרובות סימנים כתומים.
ראשו של פוסום הסלע זהה לצבע הגוף, ויש לו סימונים בולטים בדמות טבעות לבנות בוהקות סביב העיניים וכתמים לבנים בבסיס האוזניים ובסנטר.
הזנב בצבע אפרפר עד חום-אדמוני וקצהו ורוד.
חלקי גוף ורודים נוספים הם החוטם, פנים האוזניים והכפות.
פוסום הסלע אנדמי לצפון אוסטרליה והוא הסוג היחיד ממשפחתו המצוי באזור זה.
טווח התפוצה העיקרי שלו משתרע על פני אזור קימברלי בצפון-מזרח אוסטרליה המערבית וארץ ארנהם בטריטוריה הצפונית, עם גלישה קטנה לצפון-מערב קווינסלנד.
קיימת אוכלוסייה מבודדת שלו גם על האי גרוט במפרץ קרפנטריה.
כפי שמרמז שמו, בית הגידול של פוסום זה חריג ביחס לבני משפחתו ומורכב ממחשופי סלע, אבן חול וצוקים, עם העדפה למקבצי סלעים גדולים ומבותרים שבהם קל יותר למצוא מקלט מפני טורפים וטמפרטורות גבוהות במהלך היום.
במחשופי הסלע הללו קיימים כיסים קטנים מיוערים שמשמשים את הפוסום למזון, וברובם אספקת מים קבועה מנקיקים בעקבות הצפות תדירות של נהרות הנמצאים בקרבת מקום.
מחשופי הסלע נמצאים לרוב במישורים ומוקפים בסוואנות עשב דלילות שמנוקדות בשיטה ובאקליפטוס.
פוסום הסלע מבלה את שעות היום בשינה בנקיקי ומפרצי סלע, ואינו בונה לעצמו קן.
לאחר רדת החשיכה, הוא יוצא מהאזור הסלעי והמוגן לבתי גידול פתוחים יותר בתורו אחר מזון, ומטפס על העצים שבסביבה בעיקר לצורך זה ולא מעבר.
בכך, פוסום זה מפגין הסתגלות ייחודית לחיים על האדמה, ונבדל לחלוטין מקרוביו האחרים שוכני העצים שיורדים לאדמה לעיתים נדירות.
הפוסום הוא יונק חשאי ושקט שנמנע ככל האפשר ממפגש ועימות עם יונקים אחרים.
ניתן לאתר אותו בלילה באמצעות אור זרקורים שגורם לעיניו האדומות לזהור בחשיכה, אך בניגוד לקרוביו הוא אינו קופא לנוכח האור אלא נסוג לתוך מקלט סלע או תוחב את ראשו בנקיק מזדמן כשגופו נותר חשוף.
פוסום הסלע משתמש בעיקר בחוש הריח כדי לתקשר עם בני מינו.
לפוסומים הבוגרים יש בלוטת ריח על החזה, ולזכרים בלוטה נוספת בקוטר של שני סנטימטרים.
הפוסום נוהג לסמן תדיר את שטחי הפעילות שלו, וחותמי הריח שלו מותירים על העצמים ציפוי עבה דמוי לכה שנשאר לאורך זמן.
מלבד בלוטות הריח, הפוסום משתמש גם בשתן ובצואה כדי לסמן את שטחו.
חוץ מהתקשורת הכימית, הפוסום מסוגל לתקשר גם קולית באמצעות נהמות נמוכות.
מין זה הוא יונק חברתי שחי בטריטוריה קבועה שגודלה נע בין 0.9 ל-1.2 דונם, ללא הבדל משמעותי בין הזכר לנקבה.
הטריטוריה מוחזקת על ידי קבוצה משפחתית שמורכבת מזכר, נקבה או שתיים, וצאצאיהן הצעירים והמתבגרים.
קבוצה משפחתית ממוצעת כוללת ארבעה פוסומים, אך עשויה לנוע בין שניים לעשרה.
הקשר בין הפוסומים בקבוצה חזק, ורובם בעלי קרבה משפחתית.
גם במהלך שיחור המזון לאורך הלילה, הפוסומים בקבוצה נשארים קרובים זה לזה והמרחק ביניהם אינו עולה על שלושה מטרים.
הטריטוריה המשותפת מסומנת בעיקר על ידי הזכר, שנעזר לצורך כך בשפשוף בלוטות הריח בחזה.
אף על פי שנפוץ סימון של סלעים ועצים, עיקר הסימון נעשה סביב אתרי הלינה.
התזונה של פוסום הסלע מורכבת מעלים, פירות ופרחים של מגוון עצים הפזורים בסביבת המחיה שלו, ומדי פעם הוא מעשיר את תזונתו גם בטרמיטים.
בדרך כלל, הפוסום נשאר קרוב לאזור הסלעי בתורו אחר מזון (כעשרה מטרים בממוצע) ואינו מתרחק מעל 100 מטרים.
מבין העלים הנאכלים על ידו, עלי הפלאגלריה (Flagellaria) ועץ פוטריה (Pouteria) הם המבוקשים ביותר, ומבין הפירות: שיח אברהם, שיזף, ארז בצלי (Owenia) וטרמינליה (Terminalia); תפרחות המועדפות עליו הן של אקליפטוס צמר גפן (Eucalyptus miniata) ואקליפטוס דרווין (Eucalyptus tetrodonta).
הטורפים הטבעיים של הפוסום הסלעי הם הדינגו, פיתון אונפלי, פיתון זית, נמיית כיס, דורסי לילה, ועליהם נוספו חתולים וכלבים לאחר הגעת המתיישבים האירופאים ליבשת.
הילידים האבוריג'ינים צדו גם הם את הפוסום למזון; הם נהגו לפתות אותו לתוך מארב באמצעות משיחת סוכר או דבש על הסלעים.
על מנת להימנע מטורפים קרקעיים, פוסום הסלע מפגין התנהגות חריגה נוספת לבני מינו: הוא נוהג לעמוד על סלעים או לשבת על ענפים ולסרוק את סביבתו בדומה לסוריקטה או לסנאי קרקע; בפעילות בקבוצות, מתקיימת תורנות זקיף בין הפוסומים.
כאשר הפוסום מבחין בסכנה, הוא נוהג להכות במרץ על הענפים ולגרום לעץ כולו לרעוד במטרה להרתיע טורפים ולהזהיר פוסומים אחרים בסביבה.
במידת האפשר, הפוסום יימלט לעבר הסביבה הסלעית, ויסתתר בנקיק סלע עד חלוף הסכנה.
רבייה, טיפול בצאצאים ומחזור חיים
פוסום הסלע הוא אחד המינים המעטים במשפחתו שנחשב ליונק מונגומי באופן מלא.
הקשר הזוגי בין בני הזוג יציב וחזק, עם מגוון רחב של אינטראקציות זוגיות לטיפוח ושמירת הקשר.
בדרך כלל, הזכר משקיע יותר מן הנקבה בתחזוק הקשר ביניהם.
הן הזכר והן הנקבה שותפים במידה שווה לקבלת החלטות הקשורות לפעילות היום-יומית בטריטוריה (תנועה ושיחור מזון באזור מסוים, פרישה לשינה, בחירת מחסה ועוד).
הפוסום מתרבה בכל השנה ללא עונה קבועה, אך עם זאת יש שיאי המלטות במרץ, יולי, אוגוסט וספטמבר.
ההיריון נמשך 16–30 ימים, לאחריהם הפוסומית ממליטה צאצא יחיד שזוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לאחת משתי הפטמות שבתוכו.
הגור מבלה בכיס חמישה שבועות ולאחר מכן נגמל ועוזב אותו לטובת הגור הבא שעומד להיוולד.
אחת התכונות הבולטות אצל פוסום הסלע היא הטיפול ההורי המסור של בני הזוג והקשר ארוך הטווח בין ההורים לצאצא.
הן הזכר והן הנקבה מתחלקים כמעט באופן שווה בטיפול בגור לאחר עזיבת הכיס: שניהם נושאים אותו על גבם, מטפחים אותו ומגוננים עליו מסכנות.
הם מקפידים שהגור ישהה בקרבתם, ויגיבו בנהמות נמוכות כאשר הוא יתרחק מהם יתר על המידה.
כשאחד מבני הזוג מטפל בצאצא, השני עסוק בסריקה תמידית של הסביבה מפני סכנות.
יתרה מזו, הפוסומית עשויה לגונן על הגור הצעיר עד כדי כך שהיא אפילו מאיימת על הזכר או על הגור המתבגר שלה במקרה שהנוכחות שלהם בקרבת הגור הצעיר אינה לרוחה.
הגור מגיע לבגרות בגיל שבעה חודשים.
תוחלת החיים של פוסום הסלע אינה ידועה בבירור, ועשויה לנוע בין חמש לעשר שנים.
פוסום הסלע מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, וכי לא סביר שתהיה ירידה משמעותית במספריו בשיעור הנדרש על מנת להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
נכון לשנת 2020, אין איומים משמעותיים על הפוסום; קיים חשש לירידה במספרים כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים שכן מצד אחד הפוסום זקוק לחידוש הצמחייה בעקבות השריפה, ומאידך זקוק גם לכיסי סבך ועצים למזון.
צפיפות האוכלוסייה הדלילה, והתפוצה המפוצלת של הפוסום גורמת לאוכלוסיות מבודדות להיות פגיעות יותר לשינויים בבית הגידול.
פוסום הסלע מצוי באזורים מוגנים רבים בצפון אוסטרליה, ביניהם בולטים הפארק הלאומי קקדו בטריטוריה הצפונית והפארק הלאומי בודג'מולה בקווינסלנד.
מגמת האוכלוסייה והאומדן העולמי אינו ידוע.
ארגון השימור IUCN ממליץ לערוך מחקרים נוספים אודות התפוצה ומגמת האוכלוסייה של הפוסום, וכן לקבוע את מידת ההשפעה שיש לשריפות מבוקרות עליו.
פוסגסוגה (בספרדית: Fusagasugá) היא עיר במחוז קונדינמרקה שבמרכז קולומביה.
פוסגסוגה ממוקמת כ-56 קילומטרים מהבירה בוגוטה.
גובהו הוא מעל פני הים, והטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס (68 מעלות פרנהייט).
באזור פוסגסוגה חיו ככמה מאות ילידים עם הגעת הספרדים במאה ה-16, אך אין עליהם הרבה פרטים.
פוסגסוגה המודרנית נוסדה בפברואר 1592 על ידי כמרים ספרדים, ובשנת 1560 כבר פעלו בכפר בית חולים וכנסייה.
בשנת 1852 הפכה פוסגסוגה לחלק ממחוז טקוונדמה.
בית הקברות הראשון בעיר נפתח ב-1822, ואילו בתי קברות נוספים נפתחו ב-1852 וב-1910.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש מלון בעיר כמחנה מעצר לאזרחי מדינות הציר.
פוסגסוגה מאופיינת בצמיחה דמוגרפית מהירה, בשל האקלים שנוח יחסית והמיקום הסמוך לבוגוטה.
לפי מפקד האוכלוסין מ-2005, בעיר מתגוררים כ-107,259 תושבים, מתוכם 85,008 באזור העירוני, ו-22,251 בכפרים שמסביב לעיר.
הגברים מהווים 48.1% מהתושבים, לעומת 51.9% נשים.
מועצת העיר מונה 17 חברים וראש העיר בפועל הוא לואיס סיפואנטס.
פוסגסוגה נחשבת למעוז המפלגה הליברלית, ששולטת בראשות העיר מאז 1986.
בשנת 2007 דורגה העיר במקום העשירי במחוז מבחינה כלכלית.
רוב הכלכלה מבוססת על חקלאות ובנייה.
מלבד מגזרים אלו, חלה צמיחה מהירה בענף השירותים, החינוך, הבריאות, הבילוי והתיירות.
פוסאני דיאבאטה הוא כדורגלן מאלי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר בקסימפאשה.
דיאבאטה נולד באוברווילייה, שמחוז סן-סן-דני.
התחיל לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצת הילדים של סטאד רן בה שיחק שבע שנים עד שבגיל 16 חתם בסטאד ריימס ואחרי שנתיים הצטרף לקבוצת המילואים של גנגאן.
ב-20 ביוני 2017 הצטרף לגזלק אז'אקסיו.
ב-28 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ולנסיין בו בישל את השער היחיד לזכות קבוצתו.
ב-13 בינואר 2018 דיאבטה חתם בלסטר סיטי.
שבועיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-5 פיטרבורו יונייטד בו כבש צמד במסגרת גביע ה-FA.
ב-25 בספטמבר 2020 דיאבטה חתם בטרבזונספור.
ב-7 ביולי 2022 חתם לשלוש שנים בפרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-23 ביולי דיאבטה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 נגד TSC באצ'קה טופולה.
את השער הבכורה שלו הבקיע בניצחון 1-4 נגד חאמרון ספרטנס במסגרת פלייאוף מוקדמות הליגה האירופית.
ב-7 בספטמבר 2023 חתם בלוזאן.
דיאבאטה בחר לייצג את מאלי, מולדת הוריו.
דיאבטה השתתף עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ובאליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכו בשנת .
ב-13 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד .
פוסום זנב-מברשת (שם מדעי: Trichosurus) הוא סוג של חית כיס ממשפחת הקוסקוסיים, החיים ביבשת אוסטרליה.
מינים אלה הם פעילי לילה החיים בין העצים תוך שימוש בזנבם הארוך והעבה, והם אוכלי כל, הניזונים מעלי אקליפטוס, צוף, חרקים ומטרף קטן.
באזורים מסוימים הפוסומים הם מינים פולשים הפוגעים בחיים הטבעיים, בין השאר בניו זילנד.
פוסום זנב-מברשת קצר-אוזן (Trichosurus caninus)
פוסום זנב-מברשת מצוי (שם מדעי: Trichosurus Vulpecula), מין של חית כיס ממשפחת הקוסקוסיים.
לפוסום גודל כשל חתול (במשקל של כ-2–4 ק"ג) ולו זנב סבוך, ציפורניים חזקות עם אף מחודד, עיניים חומות ואוזניים בולטות וחלקות מבפנים.
אזור מחייתו באזורים חקלאיים, בעיירות חוף, ביערות טבעיים ומלאכותיים, בשיחים ובאזורים עירוניים.
הפוסום היה בין החיות הראשונות שהובאו ופלשו אל ניו זילנד על ידי מתיישבים מאירופה.
הוא הובא לראשונה מאוסטרליה ב-1837 על מנת להקים תעשיית פרווה.
עד 1922 שלושים ושש קבוצות של פוסומים יובאו בעיקר מטסמניה, שם הפוסומים היו גדולים יותר ולרובם הייתה פרווה שחורה, שהייתה עדיפה על סוחרי הפרווה.
הפוסומים וצאצאיהם שוחררו ביותר מ-450 מקומות ברחבי ניו זילנד עד 1930.
בזמנו, תפוצתם של הפוסומים נחשבה למועילה, אך לאחר שנת 1900 היו מספר דיווחים על נזקים שנגרמו ליבול, לפרדסים וליערות.
נזקים אלו גרמו לממשלה לחקור את הנושא על ידי שני בוטניים מובילים- פרופ' HB Kirk וד"ר L Cockayane.
שניהם קבעו שהנזק שנגרם ליערות בניו זילנד זניח.
בכל אופן בין השנים 1921 עד 1947 הממשלה ניסתה לעצור התפשטות נוספת של פוסומים.
שחרור פוסומים נאסר על ידי משרד הפנים וצייד ומכירת עורות הוסדרו ברגולציות מקומיות.
למעשה חקיקה זו גרמה רק לתוצאה הפוכה והביאה להתפשטות לא חוקית וחסרת מעצורים של הפוסום במדינה.
במהלך שנת 1940 עלה מספר המקרים של נזק ביערות ניו זילנד שנגרם על ידי הפוסום.
ב-1947 סולקה כל הגבלה על צייד הפוסום והוגדלו הקנסות על שחרור לא חוקי של הפוסום.
הצורך לפעולה נגד הפוסום ברמה הלאומית עלה וחדר למודעות המדינה והתושבים.
ב-1951 הוצאו כבר פרסים של כ-6 דולר עבור פוסום ובמהלך 11 השנים לאחר מכן שולמו יותר מ-8 מיליון פרסים, אך ללא הועיל.
בסוף שנות ה-40 הראה הסקר הראשון אודות תפוצתו של הפוסום בניו זילנד שהוא נפוץ כבר במחצית שטחי ניו זילנד.
מספר הפוסומים בניו זילנד הסתכם ב-70 מיליון, בערך כמו מספר הכבשים.
בגלל העדר טורף טבעי בניו זילנד והתאמתם למגוון תנאי האקלים השוררים במדינה, לא היה דילול טבעי של הפוסומים.
הפוסומים התפשטו לכל הסוגים של היערות המקומיים והאקזוטיים, חוות, מדשאות ואזורי תבואה באזורים מסביב לערים ולכפרים.
בשנת 2015 הוצעה תוכנית שאפתנית על ידי מחלקת השימור, הממשלה והמועצות המקומיות – להדברה וחיסול כל אוכלוסיית הפוסומים עד לשנת 2050.
ההדברה מתבצעת על ידי פיזור רעלים, מלכודות ופתיונות ריח מסוגים שונים המדבירות את הפוסום.
השפעתם על המגוון הביולוגי המקומי
היום המין נחשב לחיה המזיקה העיקרית למגוון הביולוגי בניו זילנד.
נזק לתבואה, לשדות מרעה ולפרדסים.
פגיעה בעצים עיקריים לכלכלה: עצי צפצפה וערבה.
קטילת עצים צעירים ופגיעה בגדילתם של עצים מבוגרים יותר על ידי שבירת הענפים הגבוהים וקילוף העץ ביערות אקזוטיים.
באזורים שמורים, פוסומים גרמו לנזק חמור על ידי שינוי בית הגידול של חיות מקומיות חשובות.
טריפת מיני חרקים ועופות מקומיים, עד לסכנת הכחדה.
פוסומים אוכלים בערך 210,000 טונות של צמחייה ליום, (300 גרם לפוסום * 70 מיליון פוסומים).
פוסומים גורמים לכל היערות להתייבש בתקופה קצרה.
התייבשות יערות שויכה להתפשטות הפוסומים.
פוסומים מסירים באופן סלקטיבי חלק מהצמחייה במהלך כמה עשורים.
התוצאה היא יערות שחלקם הרוסים וחלקם לא.
הפוסומים אוכלים ביצים של מיני יונים ובעיקר של דבלולנים.
פוסומים נצפו במצלמת לילה מאיימים על יונים ואוכלים את הביצים שלהן.
שליטה ביולוגית על מספר הפוסומים
ניסיונות להקטין את מספרם של הפוסומים על ידי שימוש במלכודות וברעל היו בעלי השפעה קצרת טווח בלבד והרעלים שבהם השתמשו הזיקו בעצמם לסביבה.
פוסומים נושאים את נגיף השחפת ומדביקים בקר וצבאים.
רמות גבוהות של שחפת בבעלי חיים מאיימות על הסחר העולמי של ניו זילנד.
דרוש פתרון ארוך טווח על מנת להתמודד עם השפעת הפוסום על צמחייה מקומית
שליטה ביולוגית בפוסומים עשויה להתאפשר בעתיד על ידי שימוש בחיסונים המבוססים על חלבון המצוי במעטפת העוטה את ביצית הפוסום המופרית.
שימוש בחיסון זה גורם למערכת החיסונית של רחם הפוסום לתקוף את מעטפת הביצית, החיונית להשרשה תקינה של הביצית והתפתחותה לכדי בלסטוציסט.
בדרך זו התרבות הפוסום תקטן באופן משמעותי.
חיסוני השליטה הביולוגית המבוססים על חלבון המעטפת יוכנסו לפיתיונות אשר הפוסומים יאכלו בתחנות האכלה.
הפיתוחים הנוכחיים של חיסונים להפחתת ההתרבות הם בעלי שיעור הצלחה של 60% וישנו עדיין פיתוח ומחקר רב שצריך להיעשות.
בנוסף עדיין בוחנים כיצד להפיץ את החיסונים לפוסומים.
שימוש מבוקר ברעלים כגון סודיום פלורואצטט, המשבשים את תהליך הנשימה התאית על ידי פגיעה במעגל החומצה הציטרית, הוכח כאמצעי יעיל לצמצום אוכלוסיית הפוסומים.
מעריכים כי במינון מתאים, הנזק הסביבתי שגורם הרעל לחיות אחרות מלבד פוסומים קטן יותר מהנזק הסביבתי שגורמים הפוסומים אותם הוא קוטל.
הבשלת אמצעים לשליטה ביולוגית באוכלוסיית הפוסומים, למשל על ידי חיסונים לבקרת ילודה, עשויים לאפשר צמצום בשימוש ברעל.
פוסומה (ביפנית: 襖) הם פאנלים מרובעים שניתן להזיזם מצד לצד במטרה לשנות את גודל החדר, או המשמשים דלתות.
גודלם הוא לרוב 90 סנטימטרים על 180 סנטימטרים, בדומה לטטאמי, ועוביים הוא 3-2 סנטימטרים.
עם העלייה בגובה הממוצע של האוכלוסייה היפנית, כך עלה גובהו של הפוסומה, והגובה הממוצע כיום עומד על 190 סנטימטרים, בעוד שבעבר הגיעו עד גובה של 170 סנטימטרים.
הפוסומה בנוי מסבכת עץ המכוסה בקרטון ובשכבה של נייר או בד משני הצדדים.
לרוב יש לפוסומה שולי ורנית.
באופן מסורתי נהוג לצייר על הפוסומה, בדרך כלל תיאורי טבע, כגון הרים, יערות או חיות.