tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיקומה הגאוגרפי מקל על התחבורה ממנה באמצעות דרכים מהירות ומסילות רכבת לערים אחרות בליטא וחזרה, וכן לקלינינגרד, עיר הבירה של מחוז קלינינגרד, מובלעת רוסית השכנה לליטא.
העיר נזכרת לראשונה בשנת 1503, במסמכים שנחתמו על ידי אלכסנדר השני, הדוכס הגדול של ליטא, שהעניק הרשאה לבניית העיר.
אלכסנדר השני נחשב למייסדה של העיר.
לאורך המאה ה -16 שמרה העיר על מעמד של עיר מלכותית.
במאה ה-17 התרחבו גבולותיה לעבר הגדה השמאלית של הנהר.
לאחר המהפכה התעשייתית, שחלה בליטא בסוף המאה ה-19, הוקמו מפעלים ראשונים בעיר, המערכת הבנקאית התרחבה והמסחר גדל.
בתחילת המאה ה-20 הפכה העיר למרכז כלכלי ותרבותי חשוב.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כשמדינת ליטא הייתה עצמאית, המשיכה אוכלוסיית העיר לגדול.
במפקד האוכלוסין בשנת 1923, נמנו כ-19 אלף תושבים בעיר.
ביוני 1940 השתלטו כוחות צבא רוסים על העיר, והכריזו על סיפוחה לברית המועצות.
מספר גדול של תושבים הוגלה לסיביר או סבל צורות אחרות של רדיפה.
ביולי 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים כחלק ממבצע ברברוסה.
העיר כוללת מוסדות תרבות רבים.
המוזיאון לאתנוגרפיה מציג חפצים רבים בעלי ערך היסטורי.
הגלריה לאמנות מארגנת תערוכות רבות מדי שנה, כמו גם ערבי מוזיקה וספרות, הרצאות ודיונים בנושאים שונים.
גלריית הצילום מציגה מגוון של תערוכות מתחלפות.
לספרייה הציבורית שמונה סניפים בחלקים שונים של העיר.
בהיסטוריה היהודית ידועה העיר בשל ישיבת פוניבז' ששכנה בה והוקמה מחדש בבני ברק.
ישיבה זו נחשבה לאחת הישיבות החשובות ביותר בליטא בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לפני מלחמת העולם הראשונה היוו היהודים 36% מתושבי העיר, כ-7,000 תושבים.
אחרי הכרזת עצמאות של ליטא ב-1918, היהודים המשיכו למלא תפקיד חשוב בכלכלת העיר, אך מספרם באוכלוסייה הכללית ירד והגיע ל-6,000 ב-1939 (רק 22% מתושבי העיר).
במהלך הכיבוש הגרמני של העיר (יולי-אוגוסט 1941) רוכזו 8,745 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה, אשר כל יושביו נרצחו כעבור זמן קצר בידי ליטאים-פשיסטים בבורות ירי בסמוך לעיר.
מספר קטן של יהודים חזר לעיר אחרי המלחמה, ובשנת 1959 היו בה 221 יהודים.
מספרם הגיע ל-66 ב-1986. לאחר התפרקות ברית המועצות עלו רוב יהודי העיר לישראל.
בעיר הייתה גם קהילה קראית.
הקהילה נוסדה במאה ה-17. בשנת 1911 פרסם תושב המקום, פינאס ראייצקי, כתבה על חיי היהודים בפוניבז' בעיתון הקראי בשפה הרוסית "חיי הקראים" (караимская жизнь).
לפי דבריו, ביישוב היו באותה עת כארבעים משפחות קראיות, רובן עניות.
בעדות משנת 1934 מוזכר שהיה לה בית קברות קטן, שבו נקברו חשובי העדה.
כמו כן, עד מלחמת העולם השנייה היה בפוניבז' בית כנסת קראי.
לפוניבז' ברית ערים תאומות עם הערים:
פוניקולר הוא כלי תחבורה הנמשך על ידי כבל במעלה מתלול.
שיווי המשקל בין שני הקרונות מאפשר נסיעה תוך שימוש במנוע בעל הספק נמוך יחסית, שכן משקל הקרון היורד מושך כלפי מעלה את הקרון העולה.
הקרונות עצמם אינם ממונעים, והמנועים המניעים את הכבל נמצאים בתחנות הקצה, בדומה לרכבל.
מקור המילה במילה הלטינית funiculus שמשמעה "חבל דק".
במרבית סוגי הפוניקולרים שני קרונות רכבת מחוברים לכבל אחד ונעים לחלופין מעלה ומטה לרוב על מסילה אחת (המסילה מתפצלת במרכזה ומאפשרת מעבר הקרונות זה לצד זה), ולעיתים נדירות יותר - על שתי מסילות מקבילות זו לזו.
פוניקולרים משמשים בעיקר במקומות בהם מדובר במדרונות תלולים בהם אחוז השיפוע של המתלול אינו משתנה (אחוז השיפוע קבוע), אחרת לא ניתן להפעיל את הפוניקולר, ויש להשתמש ברכבל.
קרונותיו של הפוניקולר מתוכננים לשיפוע המתלול בהיותם מדורגים.
על ידי שימוש בקרונות הנמשכים זה אחר זה כמדרגות, כיסאות הנוסעים בתוך הקרונות נותרים אופקיים ביחס לקרקע.
פוניקולרים משמשים לתחבורה ציבורית כגון הפוניקולר של מונמארטר בפריז, הפוניקולר של מונז'ואיק בברצלונה, הכרמלית בחיפה, הטונל ופוניקולר קבאטש-טקסים באיסטנבול ו-15 הפוניקולרים הפועלים בוולפראיסו שבצ'ילה.
פוניקולרים אחרים משמשים להעלאת נוסעים במעלה הרים - כגון הפוניקולר של מונטסראט בספרד וכן הפוניקולר בסקרבורו שבאנגליה.
הפוניקולרים הראשונים הונעו באמצעות לחץ מים ואפשרו העלאת והורדת אסדות נושאות סחורה במעלה ובמורד גבעות בהן נחצבו תעלות.
פוניקולרים אלה נבנו במהלך המאה ה-19, בעיקר בשנות ה-30 של המאה בארצות הברית.
דוגמאות לתעלה בה עשו שימוש במנגנון זה היה רכבת אלייני פורטאג' במדינת פנסילבניה בשנת 1834 וכן בתעלת מוריס שחיברה את נהר דלאוור ונהר פאסאיק בניו ג'רזי.
מאוחר יותר נעשה שימוש בפוניקולרים על מנת להסיע נוסעים.
אחת הדוגמאות הראשונות היה הפוניקולר בהר לווה שבקליפורניה שהחל לפעול ב-4 ביולי 1893.
פוניקולר ידוע נוסף הוא הפוניקולר על הר וזוב, עליו נכתב בשנת 1880 השיר פוניקולי פוניקולה.
פוניקולר זה ניזוק בהתפרצות ההר בשנת 1944 ואינו בשימוש כיום.
הפוניקולר התלול בעולם הוא רכבת קאטומבה שבניו סאות' ויילס באוסטרליה, שזוויתו 52° מעלות (תלילותו 122%)
הכרמלית בחיפה נחנכה בשנת 1959. אורך מסלול הכרמלית 2000 מטר, והיא מקשרת את העיר התחתית עם שכונת הדר ומרכז הכרמל.
במתחם המגורים 'חוות הברון' שבזכרון יעקב, אשר נחנך בשנת 1991, פעלו 2 פוניקולרים לשימוש באי המתחם.
בשנת 2013 ניזוק הפוניקולר הדרומי וחדל לפעול.
פוניקולי פוניקולה (Funiculì, Funiculà) הוא שיר נפוליטני ידוע שנכתב בנפוליטנית על ידי העיתונאי האיטלקי פפינו טורקו למוזיקה של המלחין האיטלקי לואיג'י דנצה בשנת 1880 לרגל פתיחת הפוניקולר בהר וזוב.
השיר הושמע לראשונה במלון קוויסיסאנה (Quisisana) שבקסטלמארה די סטביה ובמהרה הפך פופולרי ביותר והושר בכל רחבי איטליה.
פפינו טורקו הוא שהניע את לואיג'י דנזה להלחין את השיר, כדי להנציח את פתיחת הפוניקולר הראשון בהר וזוב באותה שנה.
בהמשך להשמעתו הראשונה הוצג השיר על ידי טורקו ודנזה בפסטיבל Piedigrotta במהלך אותה שנה והפך לפופולרי מאוד באיטליה ומחוצה לה.
בהוצאת Casa Ricordi , התווים נמכרו ביותר ממיליון עותקים בשנה.
בשנת 1960, האחים רוברט ב' וריצ'רד מ' שרמן כתבו סט חדש של מילים באנגלית ללחן של השיר תחת הכותרת Dream Boy.
אנט פוניצ'לו כללה את השיר באלבום השירים האיטלקי שלה וגם הוציאה אותו כסינגל שהפך ללהיט קטן.
פוניקולי, פוניקולה נבחר לשמש כשיר נושא בסרטו מ-1984 של וודי אלן, דני רוז האיש מברודוויי.
השיר בוצע על ידי מבצעים ישראליים כולל בין השאר ביצוע בשנת 1997 על ידי בנות פסיה עם התזמורת הפילהרמונית הצעירה בניצוחו ועיבודו של דוד קריבושי
לשיר היו גם מספר גרסאות עממיות בעברית.
גרסה אחת למילים של לאה נאור שימשה כשיר הסיום למחזמר "גברת קשקשת ותזמורת כלי קשת" בביצוע דליה פרידלנד ועדית שכטמן.
שש שנים לאחר כתיבת השיר, שמע המלחין הגרמני ריכרד שטראוס את השיר בעת ביקור באיטליה, ובחשבו שמדובר בשיר עם איטלקי, שילב אותו בפואמה הסימפונית "מאיטליה" (Aus Italien) שלו.
דנצה הגיש נגדו תביעה בשל הפרת זכויות יוצרים, וזכה בה, ושטראוס נאלץ לשלם לו תמלוגים בגין כל ביצוע של היצירה שכתב.
פוֹנְסְקֶה (Fonske; שמו הרשמי בלטינית: Fons Sapientiae, ומשמעותו "מעיין החוכמה", אך מוכר בשם החיבה "פונסקה") הוא פסל-מזרקה המוצב במרכז העיר האוניברסיטאית לוון שבבלגיה, בכיכר פושפליין (Fochplein).
הוא פוסל על ידי הפסל ג'ף קלארהאוט (Jef Claerhout), והוצב לרגל יובל 550 לאוניברסיטת לוון בשנת 1975. למרות מיעוט ימיו היחסי, הפך לאחד מסמליה המוכרים של העיר, יחד עם בית העירייה העתיק וסמל מבשלת הבירה סטלה ארטואה.
חשיבותו מצביעה על הקשר החזק בין האוניברסיטה לעיר ומבהירה מדוע לוון נחשבת בעיקר לעיר אוניברסיטאית, אף על פי שהיא בירת ברבנט הפלמית.
הפסל בצורת סטודנט הקורא בספר, בעוד הידע נשפך אל תוך ראשו.
הפסל מולבש בימי חג אגודות סטודנטים.
פוניקולר קבאטש-טקסים (בטורקית: Taksim-Kabataş Funiküleri) הוא קו פוניקולר תת-קרקעי בעיר איסטנבול שבטורקיה.
הקו, המסומן כ-F1, נחנך ב-29 ביוני 2006 על ידי ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, והצטרף אל קו הפוניקולר הוותיק המכונה "טונל" (F2).
אורכו של הקו 600 מטר, והוא כולל שתי תחנות בלבד, שהפרש הגבהים ביניהן 60 מטר.
לאורך הקו נעות שתי רכבות המסוגלות להוביל עד 9,000 נוסעים בשעה, והן יוצאות אחת לחמש דקות במשך רוב שעות היום.
משך הנסיעה הוא 110 שניות במהירות של כ-20 קמ"ש.
הקו מקשר בין תחנת כיכר טקסים, שם הוא נפגש עם קו הרכבת התחתית של איסטנבול, לבין תחנת קבאטש (Kabataş) שלחופי הבוספורוס, הסמוכה לקו החשמלית המודרנית ולרציף אוטובוס הים של קבאטש.
הקו מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.)
פוניו על הצוק ליד הים (ביפנית: 崖の上のポニョ) הוא סרט קולנוע אנימציה יפני, אשר בוים על ידי הייאו מיאזאקי והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
זהו סרטו העשירי של מיאזאקי.
עלילת הסרט עוקבת אחר דגיגה קסומה המתיידדת עם סוסקה, ילד בן חמש, ובעקבות ההכרות ביניהם, רוצה להפוך לילדה.
הסרט זכה במספר רב של פרסים, בהם פרס האקדמיה היפנית לקולנוע בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר של השנה.
הסרט יצא ביפן ב-19 ביולי 2008 ובקנדה ובארצות הברית ב-14 באוגוסט 2009.
פוניו היא דגיגה קסומה - בתם של אלת הים ופוג'ימוטו, מכשף שהיה בעבר בן אנוש.
פוג'ימוטו רוקח בביתו התת-ימי שיקויים כדי להחזיר את הים לקדמותו, כמו בעת שהאוקיינוסים האדירים, ובהם בעלי חיים פרה-היסטוריים, כיסו את היבשה.
פוניו מתגנבת מביתה בים, נלכדת בבקבוק זכוכית ונשטפת לחוף עיירת דייגים ביפן.
סוסקה, ילד בן חמש, מוצא אותה, מציל אותה, שובר את הזכוכית שעטפה אותה, מוציא אותה לחופשי והשניים מתיידדים.
פוג'ימוטו יוצא לחפש אחר בתו ושולח יצורים קסומים דמויי נחשולים לצוד אחריה.
לבסוף הוא מצליח להחזירה לביתו, אך פוניו מאוהבת בסוסקה ומאסה באביה.
היא מצליחה לגדל באופן קסום איברים דמויי ראש, ידיים ורגליים ושותה בהחבא את שיקויו של אביה ושופכת כמה מהם, במקרה.
כתוצאה מכך פוניו הופכת לילדה דמוית אנוש, אך הים מתחיל לגעוש ולהתעצם בעקבות השיקויים שנשפכו.
פוניו רוכבת על הגלים ומאתרת את סוסקה ואמו ליסה, אשר לוקחים אותה לביתם הממוקם על ראש גבעה, בעוד שבחוץ רוגשת סערה אדירה.
במהלך הליל נקראת אמו של סוסקה לבית האבות בו היא עובדת, אך עד מהרה מנותק החשמל ובבוא הבוקר סוסקה ופוניו מוצאים עצמם לבדם בבית, אשר עתה הפך לאי מוקף ים.
פוניו משתמשת בכוחותיה הקסומים להגדיל סירת צעצוע והשניים יוצאים לחפש אחר אמו של סוסקה, ופוגשים ניצולים אחרים המשייטים בסירות בין הגבעות - בעוד שמתחתיהם הים הקדמוני חזר לשלוט.
אט-אט כוחה של פוניו תש עד שהיא מתעלפת, וסוסקה פוגש באביה.
פוג'ימוטו אולץ על ידי אלת הים לאפשר לפוניו לחיות לצד סוסקה אם הוא אכן אוהב אותה.
בתשובתו לאלת הים סוסקה אומר שהוא אוהב את פוניו בכל מצב, גם במצבה כדגיגה קסומה, וגם במצבה כבת אדם רגילה ואף כמי שעלולה לאבד את הכוחות הקסומים שלה, כאשר תהפוך להיות בת אדם רגילה.
פוניו מועברת לידי סוסקה בתוך בועה שקופה וקטנה כדגיגה קסומה, ורדומה.
ועם בואם אל חוף מבטחים, מופיע לפתע פוג'ימוטו שגם הוא מבקש לשמור על בתו ולהגן עליה.
ואז לפתע הבועה שבתוכה נמצאת פוניו קופצת גבוה מעל סוסקה, ובעת שהיא נוחתת ראשיהם נפגשים בנשיקה, המסירה את הבועה ומחזירה את פוניו לגופה האנושי.
סוסקה מוכיח את אהבתו בדאגתו הרבה לפוניו ולכן הוריה נותנים לה לבלות את שארית חייה כבת אנוש לצדו של סוסקה.
הסרט מסתיים בסצנה זו ולא מרחיב על גורל העולם המוצף.
פוניו - דגיגת-זהב לשעבר, נהייתה לילדה בת-אנוש.
יש לה כמות עצומה של אחיות.
התאהבה בסוסקה ורצה להיות בת-אנוש כמותו.
סוסקה - ילד כבן 5, הציל את פוניו.
נפצע בזמן שניסה לשחרר אותה מתוך צנצנת.
טיפת-הדם שניגרה הקנתה לפוניו יכולת להקנות לעצמה צורה אנושית בגלל שטעמה את הדם.
ליסה - אמו של סוסקה.
גרה איתו ועם בעלה במגדלור ועובדת בבית-אבות.
פוג'ימוטו - קוסם שהתאהב באמה של פוניו ופרש לחיים בים, אביה של פוניו ואחיותה הרבות ובעלה של אלת הים הגדולה.
שונא את בני-האנוש עקב הנזק שהם גורמים לים.
קואיצ'י - בעלה של ליסה.
גראנמאמארה - אמה של פוניו.
קומיקו - ילדה מהגן של סוסקה.
הפונס, שנקרא גם הגשרון או הגשר (Pons), הוא חלק מגזע המוח.
הוא ממוקם מתחת למוח האמצעי, מעל המוח המוארך ולפני המוח הקטן.
אזור זה מספק מידע למבנים אחרים בגזע המוח ולמוח הקטן.
כמו כן, הוא מקשר בין המוח הקטן ובין האזורים המוטוריים השונים בקליפת המוח.
הוא מעורב בוויסות המוטורי וניתוח המידע החושי.
המידע מהאוזן נכנס אל המוח דרך הפונס.
התצורה הרשתית עוברת מהמוח האמצעי עד המוח המוארך ועוברת דרך הפונס.
פעילותה אחראית לתפקוד מערכת השינה.
בהתאם לכך הפונס מעורב בשלבים מסוימים במחזור השינה והעירות, ובעיקר בשנת רע"מ (REM), במהלכה נחווים חלומות.
הפונס אחראי על שיתוק השרירים במהלך החלומות, והוא גם זה שמייצר אותם ומשדר אותם לקליפת המוח.
פּוֹנְסָאקוֹ (באיטלקית: Ponsacco) היא קומונה בנפת פיזה במחוז טוסקנה שבאיטליה, הממוקמת כ-50 ק"מ דרום-מערבית לפירנצה וכ-20 ק"מ דרום-מזרחית לפיזה.
אוכלוסיית היישוב מונה 15,441 תושבים (בשנת 2009).
פוניאטובה (בפולנית: Poniatowa) היה מחנה שבויים ומחנה עבודה לעבודות כפייה שהקימו הנאצים ב-1941 סמוך לעיירה באותו שם במחוז לובלין בפולין הדרומית.
מעל ל-15,000 יהודים נספו במקום ו-20,000 שבויים סובייטים.
במהלך הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים בתחומי המפעל בעיר מחנה לשבויי מלחמה סובייטים שנקרא "סטאלאג 359".
עד אמצע 1942 נספו שם כ-20,000 שבויים עקב הרעב, הקור והרציחות של אנשי המחנה.
באוקטובר 1942, במקומו של מחנה השבויים שחוסל, הוקם מחנה עבודה חדש עבור היהודים.
היהודים הראשונים הגיעו למחנה באוקטובר 1942 מגטו אופולה לובלסקיה.
באפריל 1943 הועברו למחנה כ-15,000 יהודים מגטו ורשה, בעקבות חיסולו לאחר מרד גטו ורשה.
באותה תקופה שהו במחנה כ-18,000 אסירים יהודים.
מאות יהודים הוצאו בו להורג או עונו למוות.
במחנה פעל גם הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) על מנת להכין מרד בעת חיסול המחנה.
הם אספו נשק ויצרו קשר עם הפרטיזנים הסובייטים שפעלו ביערות הסביבה.
המשטר במחנה הוחמר עוד יותר כאשר גילו השומרים נשק שהיה שייך למחתרת.
בסופו של דבר, ביום החיסול הצליחה המחתרת להצית מספר מחסנים.
אנשים שסירבו לצאת מצריפיהם הועלו באש על ידי אנשי האס אס.
אסירים אחרים שנצטוו לשרוף את הגופות סירבו לבצע זאת, ונורו גם כן.
הגרמנים השאירו את המחנה על כנו, וביולי 1944 נמלטו ממנו עם התקרבות הצבא האדום.
פוני שטלנד () הוא גזע של סוסי פוני אשר מקורו באיי שטלנד.
גובהו של הפוני שטלנד נע בין 72 ס"מ, לגובה מקסימלי על פי תקני הגזע של 107 ס"מ בשיא הגב.
לפוני שטלנד פרווה צפופה, רגליים קצרות והם נחשבים נבונים למדי.
זהו גזע חזק מאוד של סוסי פוני, המשמש לרכיבה ולנשיאת משא.
מקורו של גזע פוני השטלנד מאיי שטלנד, קבוצת איים בצפונה של סקוטלנד, צפונית מזרחית לאורקני, ו-280 ק"מ מאיי פארו.
סוסים בעלי ממדים קטנים הוחזקו באיים אלה מזה מאות וייתכן שאף אלפי שנים.
תושבי האיים הרביעו את הסוסים המקומיים עם סוסי פוני שהובאו למקום על ידי מתיישבים נורווגים.
תנאי המחיה הקשים באיי שטלנד, מקורות מזון מוגבלים ומזג אוויר קיצוני, הפכו גזע זה לעמיד במיוחד.
השימוש העיקרי בסוסי פוני שטלנד נועד לגרירת עגלות כבול ופחם ולצורכי משק אחרים, ואף לחריש בשדה.
עם עליית הצורך בפחם, בתקופת המהפיכה התעשייתית במחצית המאה ה-19, אלפי סוסי פוני שטלנד הועברו לאי הבריטי לעבודה במכרות פחם, לצורך גרירת קרוניות פחם מתוך המכרות, לעיתים במהלך כל חייהם.
מכרות פחם במזרח ארצות הברית ייבאו אף הם את הפוני שטלנד לצורכי עבודה ומכרה הפחם האחרון בארצות הברית, אשר בו נעשתה העבודה בעזרת סוסי פוני, נסגר בשנת 1971.
ספר הגזע של החברה הבריטית לפוני שטלנד נוסד בשנת 1890, כדי לשמור על טוהר גזע זה ולעודד הרבעת סוסים איכותיים.
בשנת 1957 נוצרה תוכנית התומכת בשימוש בסוסי הרבעה איכותיים מאיי שטלנד לשיפור תכונות הגזע.
סוסי פוני שטלנד משמשים לרכיבת ילדים וכבעלי חיים לתצוגות ראווה ולגרירת כרכרות.
סוסי פוני שטלנד משמשים אף בתי ספר לרכיבה לצורך לימוד ילדים בלבד, כיוון שיש להם הגבלת משקל שאינה תואמת למשקלם של המבוגרים, כמו כן הם משמשים לרכיבת פנאי.
בירידים ובקרנבלים ניתן לראות סוסי פוני שטלנד לשימוש תיירותי.
פוני שטלנד נפוצים אף בפינות ליטוף בגני חיות ובפינות חי וכן משמשים לטיפול בבעלי חיים.
בבריטניה מתקיימים אף מרוצי סוסי פוני שטלנד לרוכבים צעירים.
פונפון או בעברית פיף הוא גדיל כדורי רך או קווצת חוטים או סרטים.
פיף יכול לבוא בצבעים, גדלים וזנים רבים, והם עשויים ממגוון רחב של חומרים כמו צמר, כותנה, נייר וכדומה.
פונפונים משמשים כקישוט לבגדים ונמצאים גם בשימוש בקרב מעודדות וכן על ידי אוהדי ספורט.
'פונפון' הוא שיבוש עברי של המילה הצרפתית פומפום (pompon), שמשמעותה זהה.
המילה העברית 'פיף' מופיעה במשנה ומובנה מקלעת חוטים.
לרוב, השימוש בפונפונים נעשה בזוגות (אחד בכל יד), אבל זה עשוי להשתנות עם דרישות מסוימות של הכוריאוגרפיה של ריקוד.
מרבית הפונפונים המשמשים לעידוד הם קלי משקל, עלותם זולה והם מופיעים בצבעים שונים, על ידי צוות העידוד ולעיתים גם נמכרים לצופים באירוע.
הפונפון משמש כקישוט לכובעים, גרביים, שמלות, צעיפים, ובגדים אחרים.
לעיתים מופיע הפונפון כחלק מתרבות הלבוש.
למשל, למדי חיל הים הצרפתי ישנו פונפון בולט התפור במרכז הכומתה.
למלחים הבלגים יש גרסה דומה בצבע תכלת.
בנעלי החתונה המסורתיות של האיטלקים יש פונפון קטן, וכדומה.
אנשי דת קתולים מהתקופה הרומית, נהגו ללבוש כומתה עם פונפון תפור במרכזה.
צבע הפונפון ציין על דרגתו של הלובש אותה.
הכמרים נהגו ללבוש את הכומתה השחורה עם פונפון בצבע שחור, להגמונים (Prelates) היה פונפון בצבע ארגמן, על הכומתות השחורות שלהם והצ'מברליינים (Chamberlains) נהגו ללבוש פונפון סגול.
הבישופים והארכיבישופים לבשו כומתה סגולה עם פונפון באותו הצבע.
לכומתה האדומה של הקרדינל לא היה פונפון, אלא לולאה אדומה בלבד.
האפיפיור לא חבש כלל כומתה.
לכמה מן הקהילות דתיות היו כומתות ייחודיים, כגון קהילת Norbertines שלבשו כומתה בצבע לבן עם פונפון באותו הצבע.
כמה אבות סנט פרנסיס לבשו כומתה חומה עם פונפון שחור.
קהילות אחרות עשויים היו ללבוש כומתה שחורה עם פונפון לבן, ירוק או כחול, או הכומתה השחורה של הכמורה החילונית.
פונסה (בספרדית: Ponce, באנגלית מבוטא פונסיי) היא עיר נמל בדרום פוארטו ריקו.
היא השנייה בגודלה בפוארטו ריקו אחרי הבירה סן חואן.
האזור בו העיר נמצאת היה חלק משטח של בני הטאינו.
המתיישבים הספרדים ישבו תחילה הם ישבו על גדול נהר חקגואס, ולאחר מכן עברו לנהר פורטוגס.
ב-1670 כבר נבנתה קפלה באזור.
ב-17 בספטמבר 1692 נתן קרלוס השני, מלך ספרד את ה"הרשאה המלכותית" שהגדילה את מעמדה של הקפלה לקהילה, ולמעשה הכרה בהתיישבות הקטנה ככפר קטן.
מאמינים שלחואן פונסה דה ליאון אי לואייסה, נינו של חואן פונסה דה ליאון, הייתה השפעה חשובה על קבלת ההרשאה.
על כן העיר נקראת על שמו.
עד תחילת המאה ה-19 פונסה נותרה כפר כמו הרבה מאוד אחרים בפוארטו ריקו, כשתושביו שורדים מחקלאות בסיסית, גידול בקר והברחה ימית.
אך באותה תקופה קרו שלושה אירועים ששינו את פני העיר באופן משמעותי.
ראשית, צרפתים רבים נמלטו לאחר מרד העבדים בהאיטי והגיעו לפוארטו ריקו.
הצרפתים נמשכו לאזור בגלל הקרקעות השטוחות הרבות, ועם ההון והעבדים שהביאו אתם הצליחו לפתח מאוד את גידול קנה הסוכר באזור.
שנית, בעלי אדמות וסוחרים היגרו מכמה ממדינות אמריקה הלטינית.
אנשים אלו חיפשו תנאים טובים יותר לאחר שהמדינות מהם באו סבלו מהידרדרות כלכלית ופיצול חברתי עקב מלחמות העצמאות שלהן בעשורים הראשונים של המאה ה-19. שלישית, ב-1815 הוצא צו מלכותי שעודד ספרדים וגם אירופאים אחרים ממדינות ידידותיות לספרד להתיישב בפוארטו ריקו וקובה, בתנאי שהפרוטסטנטים בהם יסכימו להפוך לקתולים ולעבוד בחקלאות.
מתיישבים רבים באו עקב כך, וגם אופי אנשי האזור השתנה עקב כך.
הכפר גדל עד שב-1877 קיבל מעמד עיר.
עד סוף המאה העיר הפכה למרכז הכלכלי של האי, ואפילו היה לה מטבע משלה.
בעת הפלישה האמריקנית לפוארטו ריקו כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 העיר הייתה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר באי, והיו בה 22,000 תושבים.
העיר הייתה מטרה אסטרטגית חשובה לאמריקאים, בין היתר משום שהיא הייתה מקושרת בקווי טלגרף למקומות אחרים, כך שהיה קשר ישיר מהפיקוד בוושינגטון די.
העיר נכבשה ב-27 ביולי באותה שנה לאחר התנגדות ספרדית קלה.
לאחר המלחמה האמריקאים בחרו לרכז את השלטון המקומי בסן חואן, תוך כדי הזנחת דרום האי ויצירת קיפאון כלכלי בפונסה.
המצב הוחמר עוד יותר בגלל מספר סיבות: ראשית, כעבור שנה סופת הוריקן החריבה את האזור.
שנית, הוקמו בתי חרושת לסוכר במקומות אחרים באי ועקב כך פחתה החקלאות באזור העיר, וכמו כן עקב המלחמה אבדו השווקים בקובה ובספרד, אשר בעיקר אליהם יוצאה סחורה.
עקב כך, במהלך תחילת המאה ה-20 היה ניסיון להחזיר את הפעילות הכלכלית לעיר אשר במהלכו הוקמו בה מספר תעשיות.
ב-21 במרץ 1937 התקיימה בעיר צעדה שקטה שהידרדרה לכדי טבח כשהמושל פקד לירות בהם.
כ-19 אנשים נהרגו ולמעלה מ-200 נפצעו קשה.
ב-1985 לפחות 129 בני אדם נהרגו עקב מפולת בוץ בעיר.
העיר הסתמכה בעיקר על גידול קנה סוכר.
אולם, בשנות ה-50 של המאה ה-20 הכלכלה פנתה גם לכיוונים אחרים וקיום מתבססת על תעשייה, קמעונאות ותיירות.
בנוסף בשנים האחרונות נמל העיר עובר עבודות שדרוג, מה שצפוי לתרום מאוד לכלכלת העיר.
הודות לחשיבותה ההיסטורית, בפונסה יש לא מעט מקומות המושכים תיירים.
בהתאם לכך נמצאים בעיר מלונות רבים, גם כאלו של חברות בינלאומיות.
בעיר גם קיימים מוזיאונים רבים.
אחד מסימני העיר הוא קרוסטה דל ויחיה, מגדל בגובה 30 מטרים המשקיף על העיר.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות ומכללות בהם קמפוס של האוניברסיטה הקריבית של פוארטו ריקו, האוניברסיטה הבין-אמריקאית של פוארטו ריקו והאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פוארטו ריקו.
הודות לחשיבותה הכלכלית, העיר הפכה למרכז תחבורתי באי.
נמל התעופה מרסדיטה נמצא במרחק של כ-5 קילומטרים ממזרח למרכז העיר והוא משרת את פונסה.
פוניבז' (בכתיב עברי: פּוֹנֵבֵז'; בליטאית: Panevėžio rajono savivaldybė, פָּנֵבֶזִ'יס ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, מחוז משנה של מחוז פוניבז'.
מחוז-משנה פוניבז' משתרע על פני 2,179 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, קרוב ל-37,500 תושבים.
העיר פוניבז', החמישית בגודלה בליטא ובה קרוב ל-100,000 תושבים, היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו, אך אינה משתייכת אליו בחלוקה המנהלית של ליטא; היא מוגדרת כמחוז-משנה בפני עצמה.
פוניקה היא פואמה אפית בשבעה-עשר ספרים (פרקים) ובמשקל הקסמטר דקטילי שחיבר סיליוס איטליקוס (28 לערך – 103 לערך).
היא כוללת למעלה מ-12,000 שורות, ונחשבת לפואמה הלטינית הארוכה ביותר שנתחברה בעת העתיקה.
נושא הפואמה הוא המלחמה הפונית השנייה (218–201 לפנה"ס) והמאבק בין שני המצביאים הדגולים חניבעל וסקיפיו אפריקנוס.
איטליקוס כתב את הפואמה בסגנון בו כתב ורגיליוס (70–19 לפנה"ס) את ה"איניאדה".
איטליקוס הסתמך על חיבורו של טיטוס ליוויוס (59 לפנה"ס – 17 לספירה) "מיום ייסודה של עיר", אולם לא תמיד נצמד למקור ההיסטורי.
הפוניקה התגלתה ככתב יד בקונסטנץ בשנת 1416 או 1417.
הפואמה נפתחת בזעמה של האלה יונו על איניאס, פליט מלחמת טרויה, שבגד בדידו מלכת קרתגו, שהתאבדה מרוב צער.
יונו יוצרת את חניבעל ברקה כמכשיר לנקמתה ברומאים, צאצאיו של איניאס.
חניבעל בן תשע כשאביו חמלקרת ברקה לקח אותו למקדשה של דידו, ומשביע אותו להיות לנצח אויב לרומאים.
חניבעל מתלווה אל אביו במסעו להיספניה, שם נרצחים אביו וגיסו בידי המקומיים.
חניבעל תופס את הפיקוד על הצבא הקרתגי בהיספניה, הוא תוקף את סגונטום וכך פותח מלחמה עם רומא.
בנקודה הזו נגמר הספר הראשון.
אנשי סגונטום נלחמים באומץ, והאלים מתערבים.
הרקולס שולח שליח לעודד את אנשי סגונטום, אולם יונו שולחת שליח משלה שגורם להם לטירוף והם מעלים עצמם באש.
המשורר מבטיח לאנשי סגונטום שזכרם לא ישכח.
חניבעל מבקר במקדשו של הרקולס לפני המלחמה.
יופיטר נגלה אליו בחלום ומראה לו נחש תוקף את איטליה.
חניבעל מתעודד מהחלום, ומחליט לצאת למסע מלחמה נגד רומא.
אשתו אימילקה מתחננת אליו שייקח אותה עמו, אולם הוא שולח אותה בדמעות לקרתגו.
ונוס שואלת את יופיטר האם הוא מתכוון להשמיד את רומא, יופיטר משיב שהוא רוצה לגרום לחניבעל לחשל את הרומאים.
בנקודה זו מתאר המשורר בקצרה את תולדותיה של רומא אחרי חניבעל, ואת הפאר לו תזכה בימי הקיסרות.
לדעת המשורר הפאר יגיע לשיא בתקופת הקיסר דומיטיאנוס (81–96 לספירה), והקטע הבא מלא בחנופה לדומיטיאנוס שהיה הקיסר בזמן כתיבת הפואמה.
בנקודה זו נגמר הספר השלישי.
חניבעל מגיע לאיטליה, הגאלים שרוצים לנקום ברומא מסייעים לו לנצח בקרב טיקינוס.
בקרב מתבלט חייל רומאי צעיר בשם סקיפיו, סקיפיו כמעט מת בקרב אולם יופיטר צופה לו עתיד גדול ומבקש ממארס להציל אותו.
יונו מופיעה ומציעה לחניבעל לארוב לרומאים באגם טראסימנו.
בנקודה זו נגמר הספר הרביעי.
חניבעל מקבל את עצתה של יונו ואורב לרומאים, המארב מגיע לשיא בקרב טראסימנוס (217 לפנה"ס).
האלים כולם מזדעזעים מהקרב פרט ליונו.
אחיו של חניבעל מאגו נפצע, אולם נחשים מגיעים ומרפאים אותו.
הקונסול גאיוס פלאמיניוס נפוס נהרג.
בנקודה זו נגמר הספר החמישי.
הרומאים המבוהלים ממנים את פאביוס מאקסימוס כדיקטטור (217 לפנה"ס).
בקטע הבא סוקר המשורר את ההיסטוריה של משפחתו של פאביוס, וכן מספר את סיפורו של מרקוס אטיליוס רגולוס, מצביא רומאי שנפל בשבי הקרתגי בזמן המלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפנה"ס) ושוחרר בתנאי שישכנע את הרומאים לחתום על חוזה שלום עם קרתגו, אולם כשחזר לרומא דחק בסנאט לא להציע שום הסכם כזה.
לאחר מכן חזר רגולוס לקרתגו שם עונה למוות.
חניבעל מבקר במקדש רומאי ורואה שם ציורים המתארים ניצחונות של הרומאים על הקרתגים, חניבעל זועם ומורה לשרוף את המקדש.
בספר השביעי מתאר המשורר את האסטרטגיה הפביאנית, פאביוס נמנע מקרב עם חניבעל, חניבעל מנסה להתגרות בו אך לשווא.
מתואר קרב אגר פלרנוס בו חמק חניבעל על ידי כך ששילח עדר שוורים בצבא הרומאי, ממלכודת מתוחכמת שהציב לו פאביוס.
סגנו של פאביוס, מרקוס מינוקיוס רופוס, מביס את חניבעל בקרב גרוניום, והופך לשווה זכויות עם פאביוס.
חניבעל גורר אותו למלכודת מתוחכמת וכמעט משמיד את צבאו, אך פאביוס מתערב ברגע האחרון ומציל אותו.
גאיוס טרנטיוס וארו נבחר כקונסול.
הוא נושא נאום יהיר בו הא מגנה את פאביוס על פחדנותו, וקורא לגייס את כל חיילי רומא למלחמה.
הרומאים מגייסים צבא אדיר העולה במספרו פי כמה על צבאו של חניבעל.
חניבעל מפוחד חושש מהאיום הגדול.
יונו שולחת אליו את רוחה של אחותה של דידו שמעודדת אותו ומבטיחה לו ניצחון, חניבעל מתעודד ומתכונן לקרב.
המשורר סוקר את הצבאות ומפקדיהם, סימנים רעים נראים אולם וארו מתעלם מהם.
הפואמה מסתיימת בנבואה קודרת של חייל רומאי אלמוני, ושני הצבאות יוצאים לקרב קאנאי (216 לפנה"ס).
בספר השלישי של הפוניקה, ניצל סיליוס איטליקוס את ההזדמנות כדי להלל את הקיסרים הפלאביים.
הוא מתאר כיצד ונוס המודאגת מניצחונותיו של חניבעל, הפכה לחרדה לעתידה של רומא.
יופיטר, בתגובה לכך, מנבא את התהילה העתידית של רומא.
כמו משוררים אחרים בתקופת הקיסרים הפלאביים, גם סיליוס איטליקוס מצא לנכון לציין את הניצחון הצבאי הגדול ביותר שלהם - הכנעתה של יהודה במרד הגדול.
בהתייחסותו אל אספסיאנוס הוא מציין את הכנעתם במלחמה של "מטעי הדקלים של אדום" (=יהודה) ולאחר מכן מתייחס אל בנו, טיטוס, ש"ייקח על עצמו את משימת אביו" וש"עוד בהיותו בחור צעיר, ישים קץ למלחמה עם העם הפראי של פלשתינה".
פונסק (בפולנית: Puńsk; בליטאית: Punskas) הוא כפר במחוז סייני שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בסמוך לגבול ליטא, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
כיום כ-75% מתושבי הכפר הם ממוצא ליטאי, והוא מהווה אחד מהריכוזים הגדולים של ליטאים בפולין.
התיעוד הראשון לכפר הוא מראשית המאה ה-15. בשנת 1647 הוענקו לפונסק זכויות עיר, ואלה ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1852. משנת 1920 הכפר הוא בשטח פולין.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפונסק הוא מסוף המאה ה-16, ובסוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 312 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 228 יהודים, למעלה ממחצית מתושביו.
לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים באוקטובר 1939, גורשו כל יהודיו לליטא.
לאחר הכיבוש הגרמני של ליטא במהלך מבצע ברברוסה נספו רוב יהודי הכפר במקומות אליהם הגיעו.
במאי 1946 רצחו פולנים לאומנים יהודי מהכפר ששרד את השואה.
פונמילאיו רנסום קוטי הייתה מורה, פעילה פוליטית, פעילה למען זכויות נשים ובת לאצולה המסורתית של ניגריה.
היא הייתה במהלך חייה אחת ממנהיגי הדור הבולטים.
היא גם הייתה האישה הראשונה במדינתה לנהוג במכונית.
פעילותה הפוליטית זיכתה אותה בכינוי "אם אפריקה" והיא נחשבה גם לאם תנועת הנשים בניגריה.
היא הייתה דמות משפיעה במאבק למען הכרה בזכות הצבעה לנשים, וכונתה פעם בעיתון "הלביאה מליסאבי" בשל הנהגתה את הקמפיין של נשות עם האגבה נגד מיסוי לא הוגן.
מאבק זה הוביל לוויתורו של המלך אובה אדמולה השני על כס מלכותו ב-1949.
קוטי היא אמם של הפעילים למען זכויות האדם פלה קוטי, המוזיקאי; בקו רנסום-קוטי, רופא; ופרופסור אוליקוייה רנסום-קוטי, גם הוא רופא ושר הבריאות לשעבר של ניגריה.
היא גם סבתם של המוזיקאים סאון קוטין ופמי קוטי.
פרנסיס אביגייל אולופונמילאי תומאס נולדה ב-25 באוקטובר 1900, באבאוקוטה, להורים דניאל אולומייווה תומאס ולוקרשיה פיליס אומויני אדאוסולו, בני עם היורובה.
אביה היה בן של עבד חוזר מסיירה לאון, שמוצאו מאבאוקוטה, היום חלק מניגריה.
הוא אימץ את הדת האנגליקנית, וחזר לארץ אבותיו מעם האגבה בניגריה.
היא הייתה הילדה הראשונה שלמדה בבית ספר התיכון באבאוקוטה, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון באנגליה, שם החליטה להשמיט את השמות האנגליים שלה, ולקצר את שם היורובה שלה לפונמילאיו.
ב-1925, נישאה לכומר האנגליקני ישראל אולודוטון רנסום-קוטי.
הוא היה פעיל למען זכויות אזרח, ויסד את אגודת המורים של ניגריה, וכן את אגודת הסטודנטים של ניגריה.
ב-1965 קיבלה רנסום-קוטי את אות ניגריה כהכרה בפועלה, וב-1968 דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת איבדאן.
היא גם ישבה בבית ראשי השבטים של ניגריה (גוף פוסט-קולוניאליסטי שמייצג קבוצות אתניות שבאו תחת המשטר הקולוניאליסטי שעוסק בענייני מדיניות וחקיקה) בתפקיד אולויה (oloye; ראש שבט או מלכה) של עם היורובה.
ב-1932, כאשר בן זוגה מונה למנהל בית הספר באבאוקוטה, היא הייתה בין המארגנות של מועדון הנשים של אבאוקוטה.
הארגון התחיל בפעילות למען נושאי צדקה ואזרחות, ובעיקר כלל נשים ממעמד גבוה שחונכו במערב.
אט-אט, כולל דרך פועלה של רנסום-קוטי, הארגון הפך ליותר ויותר פוליטי, וב-1944 באופן רשמי קיבל לשורותיו נשים ממעמד עובדות השווקים, שבדרך כלל היו עניות, אנאלפביתיות, ומנוצלות על ידי כוחות המשטר הקולוניאלי הבריטי.
הארגון שינה את שמו לאיגוד הנשים של אבאוקוטו (AWU), ופתח את דלתו לכל אישה באשר היא.
רנסום-קוטי הייתה הנשיאה הראשונה של האיגוד, ואף עמדה בראש כל גלגולי הארגון עד מותה.
תחת הנהגתה האיגוד הפך לארגון לאומי, והחל להיקרא איגוד הנשים של ניגריה (NWU), ואז ב-1949 הפך לפדרציית ארגוני הנשים של ניגריה (FNWS).
האיגוד זינק לתודעה הציבורית כאשר רנסום-קוטי ארגנה את חברות הקבוצה למאבק נגד פיקוח על מחירים, שגרם לנזק כלכלי לנשים שמכרו מרכולותיהן בשוק - מקור הכנסה עיקרי לנשים במערב ניגריה באותה העת.
החל מ-1947, היא הובילה הפגנות והתעמתה עם הרשויות המחוזיות הניגריות (שגבו כספי מיסים ועסקו בסוגים של פיקוח עבור השלטונות הקולוניאליים הבריטים), ובעיקר הפנתה את הזרקור כלפי המלך הרם של אגבהלנד, המושל מטעם הבריטים, סר לדאפו אדמולה השני.
כאשר הנשים לא הפסיקו ללחוץ, הוא ויתר על מלכותו למשך תקופה.
רנסום-קוטי פעלה בהצלחה גם לביטול מיסוי נפרד וגבוה יותר לנשים.
המטרות הכלליות של האיגוד כללו הרחבת הזדמנויות חינוכיות לילדות ונשים, הנגשת שירותי בריאות ושירותים חברתיים אחרים לנשים.
רנסום-קוטי קידמה את המטרות האלה מתוך כוונה להעלות את רמת החיים של נשים עניות ולמגר את הגורמים לעוני.
בנוסף, רנסום-קוטי ניהלה קמפיינים להכרה בזכותן של נשים להשתתף ולהצביע בבחירות.
רנסום-קוטי שירתה במשך מספר קדנציות כחברה במועצה המקומית של אבאוקוטה בין 1949 ל-1960. ב-1951 היא רצה לבית הנבחרים כמועמדת מפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון (NCNC), שהייתה בין מקימיה ב-1944, אך לא נבחרה.
ב-1953, FNWS הצטרף לשורות פדרציית הנשים הדמוקרטית הבינלאומית, ורנסום-קוטי נבחרה לסגן-נשיאת הארגון.
היא התחילה להרצות ברחבי עולם על מצב הנשים בניגריה.
ב-1959, המפלגה שלה סירבה להריץ אותה שוב כמועמדת לבית הנבחרים, והיא פרשה ורצה כעצמאית.
הקולות של המפלגה התפצלו בינה לבין המועמד הנבחר שלה, וכך האופוזיציה זכתה בבחירות.
כתוצאה, רנסום-קוטי התבקשה לעזוב את NCNC.
היא הקימה מפלגה משלה, מפלגת פשוטי העם, אך זו התפרקה כעבור שנה.
השתלשלות עניינים זו החלישה את השפעתה הפוליטית בניגריה, וגם השתתפות נשים בארגונים בהנהגתה פחתה.
במהלך המלחמה הקרה, ולפני עצמאותה של ניגריה, רנסום-קוטי נסעה ברחבי עולם בביקורים פוליטיים, והרגיזה את ממשלות ניגריה, בריטניה וארצות הברית במגעיה עם הגוש המזרחי.
ביקוריה כללו את הונגריה, ברית המועצות וסין, שם פגשה את מאו דזה-דונג.
ב-1956, נשלל ממנה דרכונה, בטענה כי "ניתן להניח שבכוונתה להשפיע על ...
ארצות הברית סירבה לה ויזה כי תייגה אותה כקומוניסטית.
בשנות ה-70 היא שינתה את שמה לאניקולאפו-קוטי, כדי להיות מזוהה יותר עם תרבות היורובה, וכסמל למחאתה נגד הממשלה הצבאית של ניגריה.
ב-1977 פרצו כאלף חיילים לשטח המשפחה, שם בנה - פלה אניקולאפו-קוטי, פעיל פוליטי מוביל בהתנגדות למשטר - יסד קומונה פוליטית אותה כינה רפובליקת קלאקוטה.
החיילים תקפו את פונמילאיו, גררו אותה משערה, וזרקו אותה מחלון הקומה השנייה.
היא נפלה לתרדמת, ונפטרה מסיבוכים מהפציעות מספר חודשים לאחר מכן.
משפחתה של פונמילאיו רנסום-קוטי הפכה לשושלת משפיעה בחיי התרבות והפוליטיקה של ניגריה.
בן זוגה, ישראל רנסום-קוטי, היה איש כמורה אנגליקני, פעיל באיגודי עובדים, ואיש חינוך.
גם בניה הפכו לאקטיביסטים: בנה פלה קוטי היה לאחד המוזיקאים הפאן-אפריקאים הנחשבים בעולם וכן לפעיל פוליטי בולט במאבק נגד המשטר הצבאי בניגריה בשנות ה-70. שני אחיו היו לרופאים - גם הם פעילים.
אוליקויה רנסום-קוטי היה שר הבריאות של ניגריה, והיה סמנכ"ל ארגון הבריאות העולמי; בקלורי רנסום-קוטי היה מזכיר האגודה הרפואית של ניגריה.
אחייניתה של פונמילאיו, ימיסי קוטי, היא מנכל"ית רשת המלכ"רים של ניגריה; אחיינה וולה סויינקה הוא משורר וסופר ניגרי מוביל, והאפריקאי הראשון שזכה בפרס נובל לספרות.
נכדיה פמי קוטי וסאון קוטי גם היו למוזיקאים-אקטיביסטים.
ב-2012, ממשלת ניגריה הציעה להציב את תמונתה של רנסום-קוטי על שטר ה-5000 נאירה (NGN).
אחד מנכדיה, המוזיקאי סאון קוטי, בשידור חי בטלוויזיה, הצהיר שסבתו נרצחה על ידי הממשלה, ודרש התנצלות למשפחה לפני שאפילו יישקל הרעיון להנציח אותה על שטר כסף.
בעקבות דרישתו, קמו מספר קמפיינים של תמיכה ברשתות החברתיות כדי להפעיל לחץ על ממשלת ניגריה.
הממשלה לא הגיבה, ולא התנצלה, וכעבור זמן הוסרה ההצעה לגבי השטר.
נבחרה לבית ראשי השבטים, גוף מחוקק ומייעץ, בתור ראש (oloye) עם היורובה
חברה בכירה במפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון
נשיאה וגזברית אגודת הנשים של מפלגת המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון
מקימת ומנהיגת איגוד הנשים של אבאוקוטה (AWU)
מקימת ומנהיגת מפלגת פשוטי העם (Commoner People's Party)
מקימת ומנהיגת איגוד הנשים של ניגריה (NWU)
האישה הראשונה לנהוג במכונית בניגריה
אות מסדר ניגר מטעם ממשלת ניגריה עבור תרומה לארצה (1965)
דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת איבדאן (1968)
זוכת פרס לנין לשלום (1970)
פונינקה (באוקראינית: Понінка) היא עיירה השוכנת במחוז משנה פולונה שנמצאת בתוך מחוז חמלניצקי במערב אוקראינה.
העיירה הוקמה בשנת 1787 וקיבלה את מעמדה כעיירה בשנת 1938. מספר התושבים נכון ל-2025 הוא 7,200 איש.
הענף העיקרי ממנו מתפרנס היישוב הוא ענף הנייר.
ב-5 ביולי 1941 בזמן מלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את העיירה.
הדבר המייחד את העיירה הוא מפעל הנייר שעדיין פעיל ומייצר מחברות, ספרים, יומנים לבתי ספר ומוצרי נייר נוספים.
בפונינקה נולדה וגדלה הציירת מרים ברמן (1906-1999).
במהלך מלחמת העולם השנייה בסתיו 1941 השמידו הנאצים את האוכלוסייה היהודית של העיירה.
היהודים לא הצליחו לברוח מחוץ לעיירה, ונהרגו באכזריות כאלף פשיסטים בעיקר נשים, ילדים וזקנים.
רק שלושה אנשים שרדו: יהודי שניצל על ידי המשפחה האוקראינית השכנה, אשתו ובתו שניצלו על ידי פולני.
שישה קברים קהילתיים ענקים נועדו לשמר את האפר של הרוגים.
לאחר השחרור של עובדי מפעל הנייר פונינקוב, העובדים יצרו אנדרטה של מקומות המוות הקדושים של היהודים.
בשנת 1953 המועצה המקומית החליטה לבנות גדר ברזל סביב האנדרטה במקום גדר העץ שהייתה שם כדי לשמר את האנדרטה.
באתר ההיסטורי נעשה ונדליזם כאשר קבוצה של גונבי מתכת פירקו את גדר הברזל שנבנתה סביב האנדרטה.
בתקופה הסובייטית נפתח בפונינקה בית ספר יסודי יהודי, שהכיל ארבע שכבות גיל.
הקהילה היהודית בפונינקה גדלה עם פתיחתו של מפעל לייצור נייר בשנת 1870. בשנת 1897, חיו בעיירה 206 יהודים מתוך 1,025 תושבים שחיו בה.
פונינקה נכבשה על ידי הנאצים ב-5 ביולי 1941. בסתיו של אותה שנה 485 יהודים נורו ביער הסמוך לפונינקה.
ב-2 בספטמבר, נרצחו כ-2,000 יהודים מפונינקה ביער הסמוך לעיירה.
במהלך כיבוש הנאצים נרצחו 4,000 יהודים מפונינקה ומיישובים הסמוכים לה.
פונית רג'קומאר, שכונה גם אפו (Appu) או Powerstar (בקאנדה: ಪುನೀತ್ ರಾಜ್ಕುಮಾರ್, באנגלית: Puneeth Rajkumar; 17 במרץ 1975 – 29 באוקטובר 2021) היה שחקן קולנוע, זמר פלייבק, מפיק ומנחה טלוויזיה, שנודע בעיקר בהופעותיו בסרטים בשפת קאנדה.
גילם תפקידים ראשיים ב-27 סרטים.
פונית רג'קומאר נולד בשנת 1975 במאדרס, כיום צ'נאי, לשחקן רג'קומאר ולפרבתאמה רג'קומאר ולו שני אחים.
הוריו היו פעילים בקולנוע של מדינת קרנאטקה ("סרטי סנדלווד").
זכה בפרס הקולנוע הלאומי עבור הילד השחקן הטוב ביותר על משחקו בתפקיד "אפו" ב-Bettada Hoovu.
פונית נפטר מדום לב בבית חולים ב-29 באוקטובר 2021. הותיר אחריו אישה, אשוויני רוואנת, ושני ילדים.
עיניו נתרמו אחרי המוות ושימשו להשתלות לארבעה אנשים שהתעוורו.
הוא זכה ללווייה ממלכתית .
ארונו הוצב למשך 3 ימים באצטדיון קנטיראווה ואחר כך הוא נקבר לצד הוריו באולפני סרי קנטיראווה בבנגלורו.
שנה סרט תפקיד 2002 Appu אפו 2003 Abhi אבהי 2007 Milana אקאש 2010 Jackie ג'נקיראמה ג'אקי 2012 Anna Bond בונד ראווי 2014 Ninnindale ויקי ונטאקש 2015 Rana Vikrama ויקרם קומאר 2016 Doddmane Hudga סוריה 2017 „Raajakumara" סידהרט
פוני ג'אווה (שם מדעי: Equus caballus, באנגלית: Java Pony) - הוא זן של סוס הבית, מגזע סוסי הפוני, שפותח על האי של ג'אווה באינדונזיה.
גזע ה"פוני ג'אווה" מתאים היטב לאקלים הטרופי של אינדונזיה.
ה"פוני ג'אווה" בעל סיבולת חזקה, משמש בעיקר לעבודה.
הגזע משמש בעיקר לחקלאות באזורים הכפריים, להובלת נוסעים וסחורות בערים
שם נוסף ל"פוני ג'אווה": "Kumingan Pony".
מקורו של ה"פוני ג'אווה" כנראה במהלך המאה השבע עשרה כאשר חברת הודו המזרחית ההולנדית הציגה סוסים מזרחיים לפיתוח של גזעים אינדונזיים.
חברת הודו המזרחית ההולנדית הקימה את המפעל הראשון שלהם על האי ג'אווה במאה ה-16.
הם כללו סוסים ערביים וסוסים בארבים (Barb horse) במלאי הרבייה המקומי כדי לייצר זן חסון שיסייע להם לשאת ולהוביל סחורות.
פוני הוצול הוא גזע סוס פוני של סוס הבית שמקורו בהרי הקרפטים.
יש לו מבנה גוף כבד ובעל סיבולת וקשיחות רבה.
"פוני הוצול" מתפקד כסוס רכיבה, וכסוס עבודה, ובין השאר מושך עצים במקומות שאינם נגישים, בהרי הקרפטים.
"פוני הוצול" קרוי על שם ההוצולים אשר התגוררו בקרפטים של אוקראינה ורומניה
קיים דמיון מסוים בין גזע ה"פוני הוצול" לגזע הטרפן שנכחד.
מקורו באזור הרי הקרפטים של מזרח אירופה (אוקראינה, פולין, סלובקיה ורומניה).
התיעוד הראשון של פוני הוצול נמצא בשנת 1603. בהתאם לתנאי הגידול הצנועים והקשים של הרי הקרפטים של בוקובינה (Bukovina Carpathians) היו לו תכונות של סוס פרא.
במאה התשע עשרה שימש גזע הפוני הוצול בחיל הפרשים של הצבא האוסטרי הונגרי.
מוצאה של השושלת המתועדת העתיקה ביותר של פוני הוצול בתקופה ההיא.
בשנת 1915 הועבר העדר מ Lucina ל Waldof שבאוסטריה.
בתום המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו הונגרית, והרבעת הפוני הוצול עברה לרומניה, צ'כוסלובקיה ופולין.
בשנת 1922 נשלחו 32 סוסים לצ'כיה כדי לשקם את העדר שהיה בסכנת הכחדה.
מלחמת העולם השנייה גרמה לירידה חדה במספר סוסי "פוני הוצול" בצ'כיה.
בתום המלחמה נותרו כ 300 סוסים בלבד.
בשנות השבעים הקימו המגדלים של הגזע את ארגון מגדלי ה"פוני הוצול" (Hucul Club) כדי למנוע הכחדה.
כיום קיימים יותר מ 1,000 פריטים.
גובהו של פוני הוצול זכר להרבעה 138-143 סנטימטר ומשקלו 419-459 קילוגרם.
ראשם קצר, עיניהם גדולות, צווארם קצר יחסית, חזם רחב, רגליהם קצרות ויציבות, פרוותם גסה.
צבעם יכול להיות שחור, חום אדמדם, חום אפור; עם פסים דמויי זברה על הגב ועל הרגליים.
הם ניחנים בסיבולת גבוהה ובמזג טוב.
תזונתם: מספוא כגון שדות מרעה או חציר.
פונפראדה (Ponferrada) היא עיר בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, במחוז לאון, בספרד.
פונפראדה היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה של לאון.
העיר מוקפת הרים ומשתרעת על גדות נהר סיל.
זוהי העיר הגדולה האחרונה בדרך הצרפתית של קמינו דה סנטיאגו לפני שהיא מגיעה לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
מקור שמה של פונפראדה הוא בפונס פראטה בלטינית, גשר הברזל.
טרם הכיבוש הרומי אזור פונפראדה היה מאוכלס על ידי האסטורים.
במלחמות הקנטבריות (29-19 לפנה"ס) נכבש האזור על ידי הקיסר אוגוסטוס והפך במהרה למרכז הכרייה הגדול ביותר של האימפריה במהלך התקופה הרומית, לשם הפקת זהב ומתכות ומינרלים אחרים.
אתרי כרייה רומיים רבים עדיין נראים באזור, אחד המרהיבים ביותר הוא לאס מדולס (Las Médulas), אשר הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1997. הרומאים ייבאו לאזור גפני יין, וייצור היין שגשג באזור עד להתפשטות כנימת הפילוקסרה בסוף המאה ה-19, שהרסה את רוב הכרמים.
שמה המודרני של העיר נובע מחיזוקי הברזל שנוספו לגשר העתיק מעל נהר סיל (לטינית pons עבור "גשר" ו-ferrata עבור "ברזל"), שהוזמנו בשנת 1082 על ידי הבישוף אוסמונדו מאסטורגה כדי להקל על המעבר של נהר סיל לעולי רגל בדרכם לסנטיאגו דה קומפוסטלה .
מסילת הברזל נסללה עד פונפראדה ב-1881, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נוצלו מרבצי טונגסטן מקומיים כדי לספק את תעשיית הנשק .
בשנת 1918 חברת הכרייה, הברזל והפלדה של פונפרדה (בספרדית: Minero Siderurgica de Ponferrada) נוסדה כדי לנצל מרבצי פחם באזור, והיא הפכה לתאגיד כריית פחם הגדול בספרד.
תאגיד האנרגיה הלאומי הספרדי (Endesa) נוסד בשנת 1944 ובשנת 1949 החלה לפעול תחנת הכוח הפחמית הראשונה של ספרד בפונפראדה: Compostilla I.
ב-1960 החל לפעול סכר ברצ'נה ובמחצית השנייה של המאה ה-20 כלכלת העיר התבססה בעיקר על כרייה וייצור חשמל, הן הידרואלקטרית והן מבוססת דלק פחם .
החל מסוף שנות ה-80 נסגרו רוב המכרות ולאחר קריסת תעשיית הכרייה נקלעה פונפראדה לתקופת משבר כלכלי.
עם זאת, בסוף שנות ה-90 העיר עברה מהפך גדול תחילת פעילותן בעיר של כמה חברות תעשייה ושירותים, חידוש ייצור יין באופן מסחרי, פתיחת קמפוס מקומי של אוניברסיטת לאון ובו תוכניות במספר תחומים לתואר ראשון.
במקביל אף הושלם שיפור משמעותי של התשתית העירונית.
כלכלת העיר בעשורים הראשונים של המאה ה-21 מבוססת בעיקר על תיירות, חקלאות (פירות ויין), הפקת אנרגיית רוח וכריית צפחה.
בעיר גידול מתון אך יציב של האוכלוסייה.
אחד הגורמים החשובים לפריחת תעשיית התיירות היא הפופולריות הגוברת של דרך סנטיאגו (נתיב עלייה לרגל העובר מצרפת לסנטיאגו דה קומפוסטלה, גליסיה).
הכרזת לאס מדולה בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ופיתוח מקומות לינה תיירות כפרית ויקבים באזור תרמו אף הם למשיכת תיירים לאזור.
קרן האנרגיה העירונית אשר נוסדה בפונפראדה בשנת 2006 מפקחת על בניית מוזיאון האנרגיה הלאומי הספרדי בעיר, וכן נותנת חסות למספר יוזמות נוספות שאמורות להגביר עוד יותר את התיירות ואת כלכלת העיר ואזוריה.
פונפראדה שוכנת בדרך סנטיאגו, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ומדי שנה עוברים עולי רגל רבים בעיר בדרכם לסנטיאגו דה קומפוסטלה .
לאס מדולאס, מכרות זהב רומיים עתיקים, הכלולים ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, נמצאים במרחק של כמה קילומטרים בלבד מהעיר.
פונפראדה ידועה בטירה טמפלרית המשתרעת על פני כ-16,000 מ"ר.
בשנת 1178 תרם פרדיננד השני של לאון את העיר למסדר הטמפלרים להגנה על הצליינים בדרך סנטיאגו שעברו במקום בדרכם לסנטיאגו דה קומפוסטלה .
איזאק אלפונס "פונס" אלר (בהולנדית: Izaäk Alphonse "Fons" Aler; 3 במאי 1896 – 21 בדצמבר 1981) היה לוטננט גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד חיל האוויר המלכותי ההולנדי, ולתקופה קצרה אף שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
אלר נולד באמסטרדם ב-3 במאי 1896. ב-1917 הוא התגייס לצבא הולנד ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית ההולנדית.
הוא למד טיסה, ולתקופה קצרה שרת בחיל אוויר הטרי של הולנד.
כעבור זמן קצר הוא עזב את הצבא והחל לעבוד כטייס עבור חברת KLM.
כמו כן שימש כראש השירות הטכני בנמל התעופה סכיפהול.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, והולנד הכריזה על גיוס כללי.
אלר נאלץ לחזור ולהצטרף לחיל האוויר.
לאחר המלחמה המשיך אלר לשרת בצבא, ובשל ניסיונו העשיר בתחום התעופה, מונה ב-1946 למפקד חיל האוויר.
במסגרת תפקידו, היה עליו לבנות מחדש את חיל האוויר ההרוס.
אלר דאג לרכישת מטוסים חדשים עבור חיל האוויר ולהקמת מנגנון אימונים.
הוא אף דאג להקים בית ספר ראשון לתעופה צבאית בהולנד.
כמו כן הוא פעל להפיכתו של חיל האוויר לזרוע עצמאית.
ב-1 בינואר 1953 הוא מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
עם זאת, ב-1 באוקטובר של אותה שנה הוא פרש מהצבא ומונה למנכ"ל KLM.
הוא סיים את תפקידו זה ב-1 במאי 1961.
פוניבז' (בליטאית: Futbolo klubas Panevėžys) הוא מועדון כדורגל ליטאי מהעיר פוניבז'.
לעיר פוניבז' יש מסורת של מועדוני כדורגל.
עד לשנת 2014 העיר הייתה מיוצגת בליגת העליונה של ליטא על ידי קבוצת "אקרנאס".
היא זכתה באליפות שבע פעמים.
לקראת עונת 2015 התברר שלאור המצבה הכלכלי הקבוצה לא עונה לדרישות הליגה ונסגרה.
בעקבות כך בתחילת שנת 2015 הוקם המועדון הנוכחי.
בשנת 2015 המועדון שיחק בליגת משנה וסיים את העונה במקום השמיני.
בעונת 2017 המטרה הייתה לסיים במקום הראשון ולעלות לליגה הבכירה.
כבר בתחילת העונה היה ברור שמטרה לא תושג.
המאמן פוטר ומועדון סיים את העונה במקום ה-10. בעונת 2018 עם המאמן החדש אלכסנדרו קורטיאנו המועדון זכה באליפות הליגה ועלה לליגה הבכירה.
העונה הראשונה בליגה הבכירה המועדון סיים במקום החמישי.
בעונת 2020 הקבוצה זכתה בגביע הליטאי ובשנת 2021 בסופר-קאפ.
עונת 2021 הקבוצה סיימה במקום הרביעי בליגה ובתחרויות הגביע היא הגיעה למשחק הגמר.
בעקבות הצלחות ברמה הארצית המועדון העפיל לתחרויות של הקונפרנס ליג.
בעונת 2021 המועדון הודח בסיבוב המוקדמות השני על ידי וויבודינה נובי סאד.
בעקבות הקמת המועדון וחזרתו לליגה הבכירה להרכבה חזרו כמה שחקנים ששיחקו עוד בקבוצת "אקרנאס" דוגמת רוקאס סטנולביצ'יוס ואליבלטו ריביירו.
בשנת 2021 למאמן הקבוצה מונה ולדס אורבנס שבעבר היה מאמן "ארקראנס".
פונס הזכרן (בספרדית: Funes el memorioso) הוא סיפור קצר מאת חורחה לואיס בורחס, המספר על אירנאו פונס, צעיר הזוכר כל פרט ממה שחווה בחייו.
הסיפור פורסם לראשונה ביוני 1942 בעיתון "La Nación", וב-1944 נכלל בקובץ סיפורים קצרים של בורחס, Ficciones ("בדיונות").
המספר פגש לראשונה את הנער אירנאו פונס בעת ששהה בחופשת קיץ בפראי בנטוס שבאורוגוואי בשנת 1884. דודנו של המספר שאל את פונס מה השעה, וזה ענה את השעה המדויקת ללא שבדק בשעון.
בשנת 1887 חזר המספר לביקור בפראי בנטוס, ונודע לו שפונס הפך למשותק לאחר שהושלך מסוסו.
לפי בקשתו של פונס המספר השאיל לו ספרי לטינית אחדים.
לאחר ימים אחדים המספר סר לביקור אצל פונס, ושמע אותו מדקלם בלטינית פרק מספרו של פליניוס הזקן, " תולדות הטבע".
פונס מונה באוזניו אנשים בעלי זיכרון מופלא, המוזכרים בספר זה.
הוא מגלה למספר שמאז תאונת הרכיבה הוא הפך לבעל זיכרון מושלם, והוא זוכר כל פרט מחייו, למשל צורת העננים בכל רגע נתון.
פונס מבלה במיטתו במשימות כגון שחזור כל המאורעות ביום מסוים בחייו, משימה שדרשה ממנו יום שלם.
הוא המציא שיטת ספירה שבה נתן שם לכל אחד מהמספרים הטבעיים – במקום שבעת אלפים וארבע עשרה, למשל, אמר "הרכבת".
המספר מציין: "תוך ימים אחדים עבר את העשרים וארבעה אלף.
הוא לא רשם אותה, מכיוון שכל דבר שחשבו פעם אחת שוב לא היה מסוגל למחותו." המספר מעיר על כך: "ניסיתי להסביר לו שאותה רפסודיה של תיבות נטולות הקשר היא בדיוק ההפך משיטת מיספור.
אמרתי לו שלומר 365 משמע לומר שלוש מאות, שש עשרות, חמש יחידות; ניתוח שאינו אפשרי ב'מיספרים' דוגמת 'הכושי טימוטאו' או 'שמיכת בשר' פונס לא הבין אותי, או לא רצה להבין."
המספר מציין כי פונס "ללא מאמץ למד אנגלית, צרפתית, פורטוגלית, לטינית.
ועם זאת חוששני שלא היה מוכשר ביותר לחשיבה.
לחשוב משמע לשכוח הבדלים, להכליל, להפשיט.
בעולמו הגדוש מדי של פונס לא היו אלא פרטים, מיידיים כמעט."
אירנאו פונס מת בגיל 21, מגודש בריאות.
בורחס ציין שהסיפור "פונס הזכרן" הוא "מטפורה ארוכה לנדודי שינה".
תיאורו של פונס אופייני לתסמונת סוואנט נרכשת – מצב רפואי נדיר, שבו בעקבות פגיעה במוח אדם מבטא יכולות מנטליות יוצאות מגדר הרגיל בקרב בני אנוש.
יכולת הזיכרון של פונס מכונה היפרתימזיה – תופעה נדירה הגורמת לאנשים הלוקים בה לזכור לפרטי פרטים, לטווח הקרוב והרחוק, אירועים שחוו בחיי היומיום.
סולומון שרשבסקי (1886–1958) היה עיתונאי רוסי שערך מופעי ראווה של זיכרונו המופלא.
יכולת זו שלו נחקרה ותוארה בספר על ידי הנוירופסיכולוג אלכסנדר לוריא.
יש המשערים שספר זה היווה השראה לסיפורו של בורחס.
הנוירולוג אוליבר סאקס ציין את ספרו של לוריא כהשראה לספרו "יקיצות", המוקדש ללוריא.
סאקס הזכיר את סיפורו של בורחס באחדים מפרקי ספרו "האיש שחשב שאשתו היא כובע".
היבטים של מדעי המוח בסיפור "פונס הזכרן" מנותחים בהרחבה בספרו של רודריגו קוויאן קירוגה " Borges and Memory: Encounters with the Human Brain".
פוניקולר סטארי סמוקבץ-הרבינוק (בסלובקית: Starý Smokovec–Hrebienok) הוא פוניקולר בין סטארי סמוקבץ לבין מתחם התיירות בפסגת הרבינוק בהרי הטטרה הגבוהים, סלובקיה .
הציוד הנייד הראשון לפוניקולר הוזמן מ־Ganz Works על ידי Matejka és Kriger (Matejka Vince ו-Kriger Vilmos), חברה שבסיסה בפופרד (אז חלק מהונגריה, בתוך אוסטריה-הונגריה).
לאחר מספר שנים של בניה, נסעו התיירים הראשונים בפוניקולר ב-20 בדצמבר 1908. הפוניקולר פעל על המסילה המקורית עד 1967.
ב-1967 בוצע שיקום גדול של הקו.
טכנולוגיה חדשה לכל הקו סופקה על ידי חברת Ceretti-Tanfani האיטלקית.
קיבולת הנוסעים של קרונות הפוניקולר החדשים גדלה מ-45 ל-130 נוסעים.
עם יישום הטכנולוגיה העדכנית, משך הנסיעה בכיוון אחד במסלול ירד מ-11 ל-7 דקות.
בנובמבר 2007 בוצע חידוש גדול נוסף בפוניקולור, כל המערכות, כולל ציוד נייד הוחלפו.
המערכות החדשות, כולל קרוניות, סופקה והותקנו על ידי חברה דופלמאייר-גאראוונטה אוסטרו- השווייצרית.
הפוניקולר החדש הוא בעל קיבולת של 160 נוסעים, 30 נוסעים יותר בהשווה לקיבולת הקודמת, לפני החידוש.
לקו יש את הפרמטרים הבאים:
מספר קרוניות 2 תצורה רצועה בודדת עם passing loop אורך המסלול הפרש גבהים שיפוע מקסימלי 14.8% רוחב המסילה קיבולת 1600 נוסעים בשעה מהירות מקסימלית 10 מטר בשנייה זמן נסיעה 4.5 דקות
פוניקולר של פראג, פוניקולר לפטז'ין (צ'כית Lanová dráha na Petřín ) הוא פוניקולר במרכז פראג, העולה לגבעת פטז'ין.
המסלול מתוחזק על ידי חברת התחבורה של פראג.
תחנה התחתונה (צ'כית Ujezd ), ממוקמת ברחוב עם אותו שם, ליד תחנת חשמליות 9, 12, 22 ומסעדת "U Švejka".
תחנת ביניים (צ'כית Nebozízek ), ממוקמת מעל Passing loop.
תחנה (צ'כית Petřín) נמצאת על ראש הגבעה, ולידה נמצאים מגדל התצפית פטז'ין, גן הוורדים ומצפה הכוכבים על שם M.
בתקופה בין 7 בספטמבר 2015 עד 7 באפריל 2016 הפוניקולר היה סגור לשיפוץ וחידוש המערכות.
הקו נפתח במקור ב-1891, על מסילה צרה ברוחב 1 מטר ובאורך של 383 מטר.
הרכבל פעל כל השנה, בחודשי החורף ובאמצע שנות התשעים של המאה ה-19 רק בסופי שבוע, בגלל הקרח שהצטבר על הפסים.
קו מקורי זה נסגר עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 ולא נפתח מחדש לאחר שהמלחמה הסתיימה.
בנייתו של רכבל חדש, שבו השתתפו רק פועלים מפראג, החלה ב-4 בנובמבר 1931. שתי תחנות הרכבת המקוריות נהרסו, כאשר המסילות והקרוניות פורקו.
שתי קרוניות חדשות, מתוצרת Ringhoffer, הועלו על המסילה ברוחב תקני (143.5 ס"מ) בין ה-3 ל-10 במאי 1932. בתחילת מאי ויוני של אותה שנה, נערכו נסיעות מבחן, ולאחר מכן ניסוי טכני-משטרתי מוצלח, וב-5 ביוני 1932, החלה פעילות סדירה.
תחנת הביניים Nebozízek הופעלה כחודש לאחר מכן, ב-9 ביולי.
הקו פעל לאורך כל מלחמת העולם השנייה, למעט שתי סגירות קצרות.
פעולת הפוניקולר הופסקה זמנית הן בסתיו 1938 (למשך כחודש) והן בתום המלחמה ב-1945 (למשך כארבעה חודשים).
לאחר המלחמה, תיקוני המסילה, תיקוני המבנים והחלפת כבל המשיכה בוצעו בעיקר לפני ספרטקיאדות, כאשר ציפו לעליה במספר הנוסעים.
מפולת ב-1965 גרמה להפסקת השירות, והוא חודש רק כעבור עשרים שנה, ב-1985. באותו זמן סופקו קרוניות חדשות, תוצרת Vagonka Studénka (Škoda Vagonka) והמסלול שופץ.
שתי קרוניות החדשות הובאו לפראג ב-7 בפברואר 1985 והועלו על המסילה.
ב-17 באפריל 1985 החלו מבחני נסיעה, וב-9 במאי 1985 החל מבצע ניסוי ללא נוסעים.
הפתיחה החגיגית של הפעילות הסדירה התקיימה ב-15 ביוני 1985. ב-19 ביולי של אותה שנה, הופעלה תחנת הביניים Nebozízek.
מספר קרוניות2תצורהרצועה בודדת עם passing loopאורך המסלול510 מטריםהפרש גבהים130.45 מטריםשיפוע מקסימלירוחב המסילה1435 מילימטריםקיבולת950 נוסעים בשעהמהירות מקסימלית4 מטר בשנייהזמן נסיעה285 דקות
פונפיי (שנודע בעבר כ-Ponape או Ascension, בשפה הפונפיית (Pohnpeian language): "על (pohn) מזבח אבן (pei)") הוא אי בארכיפלג שהוא חלק מארכיפלג איי קרוליין הגדול ביותר במיקרונזיה.
הוא חלק ממדינת פונפיי, אחת מארבע המדינות ממדינות הפדרציה של מיקרונזיה (FSM).
מרכזי האוכלוסייה העיקריים בפונפיי כוללים את פאליקיר, בירת מדינות הפדרציה מיקרוניזיה FSM, וקולוניה, בירת מדינת פונפיי.
פונפיי הוא האי הגדול ביותר ב-FSM, בעל שטח של 334 קמ"ר, והנקודה הגבוהה ביותר באי היא בגובה 782 מטרים.
האי הוא המאוכלס ביותר מבין איי מיקרונזיה עם 36,832 תושבים לשנת 2020, והאי היחיד המפותח ב-FSM.
בפונפיי נמצאים מגליתים והעיר העתיקה נאן מדול, שנבנתה על מספר איים מלאכותיים מול החוף המזרחי של האי פונפיי, החל מהמאה ה-8 או ה-9. נאן מדול הוא אתר ארכאולוגי חשוב, שהוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1985.
בפונפיי קיים שפע של מגוון ביולוגי.
הוא אחד המקומות הרטובים ביותר על פני כדור הארץ, עם כמות גשמים שנתית העולה על מ-7,600 מ"מ, בעיקר במקומות ההרריים.
באי נמצא עץ הקאנה (Terminalia carolinensis) שנמצא רק באי פונפיי ובאי קוסראה.
השם Pohnpei הוא שם בשפה הפונפיית, שפירושו המילולי "על מזבח אבן".
השם נובע מביטוי פרוטו-צ'וקי-פונפיי *fawo ni pei בעל אותה משמעות.
ילידי פונפיי, במיוחד ה'זקנים', מתייחסים לעיתים קרובות לאירועים בעברם כאילו התרחשו, ב"בימי הגרמנים" או "לפני הספרדים", כמזהים את התקופות ההיסטוריות:
המתיישבים הראשונים היו כנראה אנשי תרבות לאפיטה מאיי שלמה הדרום-מזרחיים או מארכיפלג ונואטו.
ההיסטוריה הפרה-קולוניאלית מחולקת לשלושה תקופות: Mwehin Kawa או Mwehin Aramas (תקופת הבנייה, או תקופת העם, לפני שנת 1100 לספירה); Mwehin Sau Deleur (תקופת שושלת סאודלור משנת 1100 ועד 1628; מווהין נהנמוארקי, התקופה השבטית מ-1628 ועד 1885. אגדה פונפיאנית מספרת ששליטי סאודלור, היו השליטים הראשונים בפונפיי והם היו ממוצא זר.
הצורה הריכוזית של השלטון המוחלט של סאודלור מאופיינת באגדה הפונפיאנית כמי שהפכה יותר ויותר מדכאת במשך כמה דורות.
דרישות שרירותיות ומכבידות, כמו גם פגיעה באלים הפונפיים, זרעו טינה בקרב הפונפייאנים.
שושלת סאודלר הסתיימה עם פלישתו של , שהיה זר נוסף, שהחליף את שלטון סאודלר במערכת השבטית המבוזרת יותר.
החברה ההיסטורית של פונפיי הייתה מחולקת לחמישה שבטים, חמולות ותתי-שבטים שונים; כל שבט הונהג בראשות שני צ'יפים עיקריים.
השבטים היו מאורגנים על בסיס פיאודלי.
כשעיקרון היה, "כל הארץ שייכת לצ'יפים, שקיבלו מס קבוע ושלטונם היה מוחלט".
העונשים שנוהלו על ידי צ'יפים כללו מוות וגירוש.
מלחמות בין שבטים כללו, ביזה, הרס של בתים וסירות קאנו והרג של שבויים.
הערכות לגודל האוכלוסייה הטרום ספרדית נחשבות לא אמינות.
המגעים המוקדמים ביותר עם האירופיים
המבקר האירופי הראשון של פונפיי היה הנווט הספרדי אלווארו דה סאודרה ב-14 בספטמבר 1529 זמן קצר לפני מותו, כשניסה למצוא את הדרך חזרה לספרד החדשה.
הוא תיאר את האי כסן ברטולומה וכינה את האי ואת האיים שמסביב בשם Los Pintados (מילולית, "המצוירים", בספרדית) מכיוון שהילידים היו מקועקעים לעיתים קרובות.
ב-23 בדצמבר 1595, ביקר באי הנווט פדרו פרננדש דה קיירוש, שפיקד על הספינה הספרדית סן ז'רונימו.; הוא התיאר את האי בקצרה אך לא ניסה לנחות עליו.