tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מצליחים להימלט מהאי אחרי שהם מוצאים שרידי ספינה ישנה שבה יש חבלים שמאפשרים ליצור רתמות חדשות לדרקונים ומפה שבעזרתה הם מנווטים לאימפריית האינקה.
האינקה כמעט וחותמים על הסכם עם הבריטים אך ברגע האחרון נפוליאון מגיע ומצליח לשכנע את האינקה לחתום במקום על ברית איתו.
החבורה נאלצת להימלט מפני האויבים החדשים שלהם.
הם מגיעים לריו דה ז'ניירו שנכבשה על ידי הטסוואנה.
הטסוואנה הגיעו לדרום אמריקה מתוך מטרה לשחרר את העבדים האפריקאים במקום.
לורנס מצליח לשכנע את הפורטוגזים לשחרר את העבדים וכך ליצור שלום בין הטסוואנה לפורטוגזים.
הספר החותם את הסדרה יצא לאור ביוני 2016.
קפטן בחיל הים והאוויר המלכותי
ארתור המונד: דיפלומט בריטי שמשמש כמתורגמן לסינית
ג'ון גרנבי: סגנו של לורנס.
מומחה לדרקונים שהפך בסוף הספר השלישי לרוכב בעצמו
ג'יין רולאנד: הקפטן של הדרקון אקסידיום.
אמה של אמילי, חברת הצוות של לורנס וטמרר
קת'רין הארקור: קפטן של הדרקונית לילי
ליאן: דרקונית לבקנית מהמין של טמרר.
בהתחלה הייתה שייכת ליונגזינג ובהמשך לנפולאון
טמשניים (שם מדעי: Heliornithidae) היא משפחה קטנה של עופות מים טרופיים מסדרת העגוראים, קרוביה הרחוקים של האגמיה.
רגליהם אדומות ומצוידות בקרומי שחייה.
הם דומים במראם והתנהגותם לצוללנאים ולאגמיה אך, כאמור, יש רק קירבה רחוקה ביניהם.
במשפחה זו שלושה מינים, כל אחד מהם חי באזור אחר: אפריקה, דרום-מזרח אסיה ואמריקה הדרומית.
כיום ישנם שלושה מיני טמשניים.
סוג ומין יחיד טבלן השמש (Heliornis fulica)
סוג ומין יחיד טמשן אפריקאי (Podica senegalensis)
סוג ומין יחיד טמשן המסיכה (Heliopais personatus)
טמשן אפריקני (שם מדעי: Podica senegalensis) הוא מין ממשפחת הטמשניים שמזכירים מעט טבלנים החיים באזורים הטרופיים ושייכים לסדרת העגוראים.
זהו המין היחיד במשפחה שחי באפריקה והוא גם מין יחיד בסוגו.
הוא מותאם לחיים במים ובעל צוואר ארוך, מקור אדום ומחודד ורגליים אדומות בוהקות.
נוצותיו חומות כהות בדרך כלל, צדו בהיר יותר ובטנו לבנה.
הצוואר אפור מהצד ושחור מלמעלה והראש גם שחור מלמעלה ובעל פס לבן לאורכו עד לצוואר.
הטמשן מזכיר ברווז כשהוא שוחה ורגליו הגדולות ובעלות הקרום שקועות במים.
טמשן זה חי ברחבי אפריקה בנהרות, אגמים ובביצות שונות וגם ביערות גשם, סוואנות לחות ואף בביצות מנגרובים.
הוא שחיין זריז מתחת למים ומחפש חסרי חוליות כמו בריומאים, שפיריות, סרטנים זעירים, רכיכות, דגים ודו-חיים קטנים.
רוב הטרף נתפס מתחת למים אך הוא מסוגל גם לצוד על היבשה.
עופות אלה חיות ביחידות או בזוגות ונסתרים מהעין רוב הזמן.
לא ידוע אם רוב הזמן הם במים או על היבשה.
הטמשנים מקננים בעונת הגשמים על גזרי עצים ליד המים.
הנקבה מטפלת לבדה באפרוחים, והם עוזבים את הקן במהירות ומסוגלים לחפש מזון בכוחות עצמם.
טמש דויטש (בהונגרית: Deutsch Tamás; נולד ב-4 בדצמבר 1969), הוא שחיין יהודי-הונגרי.
בעל שתי מדליות ארד מאליפות העולם (רומא 1994) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ומקום שביעי במשחקים האולימפיים (ברצלונה 1992) ואלוף אירופה לנוער (ז'נבה 1985) במשחה ל-200 מטר גב.
דויטש נולד וגדל בבודפשט בן למשפחה יהודית.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1985 זכה דויטש בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.42 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.18 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים דויטש במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.42 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:03.17 דקות ועלה מהמקום העשירי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.65 שניות ובמקום 16 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.24 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 58.52 שניות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכה דויטש במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.87 דקות, אחרי מייקל קנר מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2:05.50 דקות ולפני ערן גרומי שקבע שיא ישראלי חדש של 2:07.48 דקות.
כחודש לאחר מכן, באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבון, גרמניה אותה שנה הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.56 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 סיים דויטש במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:01.25 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט הואתה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.35 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.30 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.59 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים דויטש במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.06 דקות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.70 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 56.47 שניות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא הונגריה חדש של 3:42.03 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 56.18 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 זכה דויטש במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.35 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.96 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.97 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 1:59.31 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 זכה דויטש במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.88 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.67 דקות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.64 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.18 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים דויטש במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.84 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 56.54 שניות ובמקום 25 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.96 שניות.
טן חברה לדלק (ממותגת בשם Ten) היא חברת אנרגיה ישראלית העוסקת בייזום הקמה ותפעול של תחנות דלק ובשיווק של מוצרי דלק ללקוחות עסקיים.
היא חברת שיווק הדלק החמישית בגודלה בישראל.
החברה הוקמה בשנת 1991 בשם "מאור חברה לדלק" על ידי החברה לפיתוח גוש עציון בעקבות רפורמה בשוק הדלק שאפשרה מתן רישיונות לחברות דלק חדשות בישראל.
שמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1994. בשנת 1993 נרכשה החברה על ידי אליעזר פישמן.
בתחילת דרכה עסקה החברה בשיווק והפצת סולר לתעשייה ולחימום ביתי באזור ירושלים.
ב-1995 החלה החברה בהקמה ותפעול של מרכזי תדלוק סולר (מת"סים) ברחבי הארץ.
בשנת 1997 החלה החברה להפעיל תחנות דלק לשימוש הציבור.
ב-2007 הנפיקה לראשונה החברה איגרות חוב לציבור, וב-2008 החלה להפעיל בתחנות הדלק שלה חנויות נוחות.
ב-2017 רכשה קרן אייפקס את חברת טן תמורת 140 מיליון שקלים בעקבות קריסתו העסקית של אליעזר פישמן.
ב-2018 רכשה טן את חברת "תדלוקים" שמתמחה בתדלוק ישיר לכלים הנדסיים ורכבי עבודה באתרי בנייה ותשתיות, באמצעות צי מכליות ייעודי.
נכון ל-2021 מונה החברה 68 תחנות תדלוק ו-23 חנויות נוחות בכל רחבי הארץ.
החברה שותפה בחברת I4U הפועלת בברזיל, ומחזיקה בזיכיון לייצור חשמל במדינה באמצעות תחנות הידרו־אלקטריות.
טמשן המסיכה (שם מדעי: Heliopais personatus) הוא מין יחיד בסוגו של עוף מים ממשפחת הטמשניים החי בהודו ודרום-מזרח אסיה.
המין מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבית גידולו ועקב הפרעה מאנשים.
הטמשן קרוב למינים טמשן אפריקני וטבלן השמש מאמריקה הדרומית.
אורכו 43–55 ס"מ וצורת גופו בנויה לחיים במים.
צבעו אפור עם ראש כהה מוקף פסים לבנים הנמתחים מגבות עיניו עד צווארו.
המקור ארוך וכתום והעיניים גדולות ובעלות טבעות גדולות.
הרגליים בעלות קרומי שחייה שצבעם ירוק.
הטמשן חי בביצות ונהרות בטווח שבין הודו למלזיה ואינדונזיה וכן ביערות ואף בין מנגרובים.
הוא מצוי בקרבת מים ומחפש בתוכם טרף הכולל חרקים שונים כמו חיפושיות, בריומאים ושפיריות, חלזונות, סרטנים, דו-חיים ודגים קטנים.
הוא לוכד את טרפו בעזרת מקורו הארוך.
הטמשן הוא עוף נחבא אל הכלים החי בבדידות או בזוג.
הנקבה מקננת בין סבכי הצמחייה של הביצות ומטילה 3–7 ביצים.
טמרלאן רוסלנוביץ' טמנוב הוא ג'ודוקא עבר רוסי אשר התחרה בקטגוריית המשקל הכבדה (מעל 100 ק"ג).
טמנוב התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2000, 2004 ו-2008. בסידני 2000 הוא זכה במדליית הארד ובאתונה 2004 זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
טמנוב מחזיק בארבע מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות כסף (2005 ו-2007) ושתי מדליות ארד (1997 ו-2003).
באליפויות אירופה הוא זכה בעשר מדליות.
במהלך הקריירה טמנוב זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים.
כמו כן הוא התחרה שש פעמים באליפות רוסיה ובכולן זכה במדליית הזהב.
טמרין גב-אוכף (שם מדעי: Leontocebus) הוא סוג של פרימטים ממשפחת המרמוסטיים החיים ביערות אמריקה הדרומית.
בעבר סיווגו את מיני הסוג כשייכים לסוג טמרין, אך הם הופרדו, תוך שמינים נוספים פוצלו.
בסוג זה ישנם 10 מינים קטני ממדים החיים בינות ענפי היערות, לרוב באזורים נמוכים יותר משל הטמרינים האמיתיים.
הם ניזונים מחרקים וממזונות שהם מוצאים בין העלים והברומליים ביער.
גפיהם ארוכות ודקות יחסית והם בעלי פרווה שחורה ולעיתים מעט כתומה בחלקה.
מינים אלה חברתיים מאוד ועקב טורפיהם הרבים מקימים "קואליציות" הפולטות קריאת אזעקה משותפת כשהם רואים איום מתקרב.
חלק ממינים אלה מצויים בטבע בסכנת הכחדה.
צ'יטפון ליצ'איאפונקול (בתאית: ชิตพล ลี้ชัยพรกุล; נולד ב-27 בפברואר 1996), המוכר בשם הבמה טן (בתאית: เตนล์, בקוריאנית: 텐), הוא זמר, רקדן וראפר תאילנדי הפועל בדרום קוריאה ובסין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2016 כחבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית אנסיטי, כחלק מתת-הלהקה הראשונה שלה, NCT U.
מאז 2019 הוא פעיל בעיקר כחבר בתת-הלהקה הסינית של אנסיטי בשם WayV ובסופרגרופ הדרום קוריאני SuperM.
טן גם הוציא מספר סינגלים סולו דרך פרויקט SM Station.
את הופעת הבכורה הרשמית שלו כסולן ערך בפברואר 2024 עם המיני-אלבום הקרוי על שמו.
טן נולד בבנגקוק, תאילנד, ב-27 בפברואר 1996, למשפחה תאילנדית-סינית.
הוא למד בבית הספר הבינלאומי שרוסברי .
בינואר 2011, בגיל 14, טן השתתף בתוכנית התאילנדית Teen Superstar תחת שם הבמה TNT.
הוא זכה בתחרות וקיבל הזדמנות לחתום על חוזה עם סוכנות הבידור הדרום-קוריאנית סטארשיפ אנטרטיינמנט, אך משפחתו לא הרשתה לו לנסוע.
בסופו של דבר, הוא הצטרף ל-SM אנטרטיינמנט בשנת 2013 לאחר שעבר אודישן גלובלי של החברה בתאילנד.
ב-24 בדצמבר 2013, טן הוצג כחבר בצוות SM Rookies, קבוצת פרה-דביוט של מתאמנים תחת SM אנטרטיינמנט.
בשנת 2014, הוא וחבריו לקבוצה הופיעו בתוכנית Exo 90:2014 שהופקה על ידי Mnet וכיכבו בה חברי להקת אקסו.
במסגרת התוכנית הם ביצעו ריקודים לשירי קיי-פופ משנות ה-90.
2016–2018: תחילת הקריירה והופעת הבכורה עם NCT U
ב-3 באפריל 2016, הוכרז שטן יופיע לראשונה כחבר בתת-הלהקה NCT U יחד עם ג'אהיון, מארק, טאאיונג ודויונג, תת-הלהקה הראשונה של להקת הבנים אנסיטי.
תת-הלהקה, שפועלת במבנה רוטציוני, יצאה לראשונה עם הסינגל הדיגיטלי "The 7th Sense" ב-8 באפריל, וזה היה גם השחרור הראשון של אנסיטי בכלל.
שלושה חודשים לאחר הבכורה, טן השתתף בתוכנית התחרותית לרקדנים Hit the Stage של ערוץ Mnet, לצד רקדנים נוספים מקיי-פופ כמו היויון מגירלז ג'נריישן, טאמין משייני, ומומו מטווייס.
ב-7 באפריל 2017 טן הוציא לאור את הסינגל הדיגיטלי הסולו הראשון שלו במסגרת SM The Performance ובפרויקט SM Station, בשם "Dream in a Dream".
הוא סיים את העונה עם הסינגל "New Heroes", שיצא ב-6 באפריל 2018, והושמע לראשונה באותו יום בהופעה SM Town Live World Tour VI בדובאי.
שני השירים הגיעו למקומות 5 ו-4 בהתאמה במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
השיר Dream in a Dream נכלל באלבום האולפן הראשון של אנסיטי, NCT 2018 Empathy.
באותו אלבום, טן השתתף גם בדואט "Baby Don't Stop" עם טאיונג כחלק מ-NCT U, וכן בשיר הריקוד הקבוצתי "Black On Black" עם כל חברי NCT 2018.
2019–2020: הופעות בכורה עם WayV ו-SuperM
ב-31 בדצמבר 2018 הוכרז שטן יצטרף ל-WayV, תת-הלהקה הסינית של אנסיטי, המנוהלת על ידי Label V, חברת בת של SM אנטרטיינמנט, יחד עם קון, ווינווין, לוקאס, הנדרי, שיאוג'ון ויאנגיאנג.
הלהקה ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-17 בינואר 2019 עם המיני-אלבום הדיגיטלי The Vision, שכלל את הגרסה הסינית של השיר "Regular" של NCT 127 כסינגל הראשי.
באוגוסט 2019, הוכרז שטן יצטרף ל-SuperM, סופרגרופ שנוצרה על ידי SM אנטרטיינמנט ו-Capitol Records, יחד עם טאמין משייני, באקהיון וקאי מאקסו, טאיונג ומארק מ-NCT 127, ולוקאס.
פעילות הקבוצה כוונה בעיקר לשוק האמריקאי.
הקבוצה הוציאה לאור את מיני-אלבום הבכורה שלה ב-4 באוקטובר 2019, והפכה לאמן האסייתי הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200 עם אלבום בכורה.
לאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות בצפון אמריקה, דרום אמריקה ואירופה מנובמבר 2019 ועד פברואר 2020.
בספטמבר 2020, SM אנטרטיינמנט הודיעה שכל היחידות של אנסיטי יתאחדו לצורך הוצאת אלבום שני מלא בשני חלקים, בשם NCT 2020 Resonance.
בחלק הראשון, טן השתתף בשירים "Faded In My Last Song" כחלק מ־NCT U ו־"Nectar" יחד עם WayV.
בחלק השני, טן היה החבר היחיד שהשתתף בשני שירי הנושא – "90's Love" ו־"Work It".
באוגוסט 2021, טן הוציא את הסינגל סולו השלישי שלו במסגרת פרויקט SM Station, בשם "Paint Me Naked".
והופיע לראשונה כחלק מתת-הלהקה השנייה של WayV בשם WayV-Ten & Yangyang עם הסינגל "Low Low".
ב־25 באוקטובר, טן הופיע כשופט אורח בסיבוב ה־Wild Card של העונה הרביעית של תוכנית תחרות הריקוד Street Dance of China.
מאוחר יותר השתתף בהקלטת האלבום השלישי של אנסיטי, Universe, שיצא ב־14 בדצמבר.
באוקטובר 2022 טן הוציא את סינגל הדיגיטלי "Birthday", כחלק מתת־הפרויקט NCT Lab של SM Station.
טן ערך את הופעת הבכורה הסולו שלו עם מיני-אלבום הנושא את שמו בפברואר 2024, כשסינגל הבכורה מתוכו היה "Nightwalker".
בהמשך יצא לסבב הופעות מעריצים בשם 1001.
ב־4 במרץ, טן פתח אתר קידום למיני-אלבום השני שלו, Stunner, שיצא ב־24 במרץ.
לאחר ההכרזה, הוא אישר שיקיים את הקונצרט סולו הראשון שלו, בשם 1001 MOVEMENT 'STUNNER', בסיאול ב־12 ו־13 באפריל.
ב־17 במרץ שוחרר הסינגל המקדים באנגלית "Bambola".
המיני-אלבום Stunner יצא רשמית ב־24 במרץ וכלל שבעה שירים, בהם שיר הנושא הנושא את אותו שם.
ב־23 באפריל, טן הוציא לאור את מיני-אלבום הבכורה שלו ביפנית, בשם Humanity, הכולל שישה שירים, וביניהם שיר הנושא "Silence".
טן דובר מספר שפות: תאית, אנגלית, קוריאנית ומנדרינית.
בשנת 2018, קיבל פטור רשמי מהשירות הצבאי החובה בתאילנד, לאחר שלא עבר את הבדיקה הרפואית עקב פציעה שעבר בעבר וניתוח בברך.
+שםפרטי האלבום מיקומי שיא בתרשים מכירותקוריאהיפןבריטניהTen יצא לאור: 13 בפברואר 2024
פורמטים: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 3 6 2 קוריאה: 178,891
פורמטים: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 2 18 — קוריאה: 176,158
יפן: 4,404"—" מציין אלבום שלא נכנס למצעדים או לא הופץ באזור זה.
+שםפרטי האלבום מיקומי שיא בתרשים מכירותיפןHumanity יצא לאור: 23 באפריל 2025
פורמטים: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 3 יפן: 18,944
טנגנס (מסומן כ- או ) היא פונקציה טריגונומטרית בסיסית.
בהגדרתה הבסיסית ביותר, פונקציית הטנגנס מציינת, כפונקציה של זווית, את היחס במשולש ישר-זווית בין הניצב שמול הזווית לניצב שלידה.
הגדרה זאת מתייחסת רק לזווית בתחום שבין 0 ל-90 מעלות או רדיאנים.
משולשים עם זוויות זהות דומים ויחס הצלעות בהם תמיד זהה.
לכן הטנגנס של זווית מוגדר היטב.
כמו כן, נפוץ מאוד השימוש בפונקציית הטנגנס כמנה של סינוס וקוסינוס בעלי אותה זווית.
קל להגיע לזהות זו באמצעות הצבת היחסים שמייצגות פונקציות הסינוס והקוסינוס:
ניתן להרחיב את הטנגנס לכל זווית ממשית באמצעות מעגל היחידה, כאשר הרדיוס "מסתובב" נגד כיוון השעון כמספר הזווית (אם היא שלילית אז עם כיוון השעון).
קיימות שתי דרכים לעשות זאת:
טנגנס הזווית שווה ליחס בין שיעור ה-y של קצה הרדיוס (הסינוס של הזווית) לשיעור ה-x שלה (הקוסינוס של הזווית): .
מעבירים למעגל משיק מהנקודה (1,0), וממשיכים את הרדיוס.
שיעור ה-y של הנקודה בה הם נחתכים שווה לטנגנס הזווית.
פונקציה הטנגנס אינה מוגדרת עבור כאשר מספר שלם, כיוון שבדרך הראשונה, הקוסינוס שווה ל-0 (ומתקבלת חלוקה באפס), ובדרך השנייה הרדיוס מקביל למשיק ולא חותך אותו.
ניתן להגדיר את הפונקציה באמצעות טור טיילור:
כאשר הוא מספר ברנולי ה-n.
בדומה לפונקציית הקוסינוס שמתקבלת מפונקציית הסינוס על ידי הזווית המשלימה לזווית ישרה, ניתן גם להגדיר את פונקציית הקוטנגנס:
, אלא שפונקציה זאת שימושית הרבה פחות בגלל הזהות
, לפיה במקום השימוש בקוטנגנס אפשר פשוט להשתמש בהופכי של הטנגנס.
פונקציית הטנגנס היא פונקציה אי זוגית, משום שמתקיים .
לפונקציה יש מחזור של .
הפונקציה מוגדרת לכל x, מלבד כאשר מספר שלם.
נקודות אלו הן גם אסימפטוטות אנכיות של הפונקציה.
הפונקציה רציפה, גזירה ואינטגרבילית בכל נקודה שבה היא מוגדרת.
הפונקציה עולה בכל קטע שבו היא מוגדרת, ואין לה נקודות קיצון.
לפונקציה אינסוף שורשים מהצורה , כאשר מספר שלם.
לפי כלל המנה, נגזרת הפונקציה היא:
בעזרת פונקציית הטנגנס אפשר לבטא את חמש הפונקציות הבסיסיות האחרות (השורשים יכולים להיות חיוביים ושליליים): , , , ,
אם x, y, ו-z הן שלוש זוויות של משולש כלשהו, כלומר אם חצי מעגל (180°), אזי:
הפונקציה ההפוכה לפונקציית הטנגנס נקראת ארקטנגנס ומסומנת או .
הפונקציה מוגדרת ועולה לכל x, וכיוון שפונקציית הטנגנס אינה חד-חד-ערכית, ניתן להחליט איזה טווח ערכים היא תקבל.
נהוג להגדיר אותה לטווח הערכים .
משפט הטנגנסים הוא משפט המציין תכונה של צלעות וזוויות במשולש.
אם שתיים מהצלעות הן והזוויות שמולן הן בהתאמה, אז מתקיים:
טנגו (בספרדית: Tango) הוא מוזיקה וריקוד לזוג, שמקורו בבואנוס איירס ובמונטווידאו.
ארגנטינה ואורוגוואי נחשבות למולדת הטנגו, בארגנטינה הוא נחשב לסמל תרבות לאומי.
מקובל לבצע את הטנגו בבנדונאון, שנותן לו את הצליל והמקצב הייחודיים, וכן לעיתים מצטרפים גם קונטרבס, פסנתר וכינור להשלמה.
בשנת 2009 הכיר ארגון אונסק"ו בריקוד הטנגו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ישנן שלוש סברות באשר למקור המילה טנגו:
מהמילה הלטינית Tangere (לגעת או לשחק).
מקצב התופים של העבדים האפריקאיים הנקרא גם טנ-גו.
הטנגו נולד בסביבות 1880. קדמה לו המילונגה שהשפעותיה ניכרות בו, בעיקר בתחילת דרכו.
הכלי הייחודי לטנגו, הבנדונאון, כנראה הגיע לארגנטינה ובמיוחד לבואנוס איירס עם גל ההגירה הגדול אליה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
כמו כן התפתח סלנג המכונה לונפרדו שרבים משירי הטנגו הקלאסיים משלבים מילים מסלנג זה.
טנגו נחשב בתחילתו לריקוד נחות עקב חושניותו ורקדו אותו בבתי בושת ולאחר מכן בבתי קפה.
כיוון שהטנגו נחשב ללא ראוי לנשים מהוגנות לא היו בנות זוג וגברים רקדו עם גברים.
טנגו היה ריקוד של המהגרים שאפיין את המעמד הנמוך.
קהילות המהגרים הביאו איתן את תרבותן.
הן חיו בשכונות צפופות ובשמחות חגגו בחצר שבין הבתים בין השאר גם בריקודים.
כאן החלו גברים ללמד את בנות המשפחה ודודניות את הטנגו והוא החל להירקד באירועים שלהם.
טנגו עדיין נחשב אז לריקוד של פשוטי עם עד שהוא הגיע לצרפת שנחשבה למובילה התרבותית של הזמן ההוא.
בסוף המאה התשע עשרה גילה גם המעמד העליון את הטנגו.
נוצרה שכבה של אנשים אמידים בארגנטינה שיכלו להרשות לעצמה מסע לאירופה שם הם גילו את ה"להיט החדש", הטנגו.
תחת החותמת התרבותית של אירופה כבש הטנגו גם את השכבות העליונות של החברה הארגנטינית.
להיסטוריונים הארגנטינים יש גרסה שונה; לטענתם טנגו מעולם לא היה ריקוד נחות ומעולם לא הוחרם על ידי הכנסייה, וכי עלה לגדולה עוד בארגנטינה.
טענתם היא שבשל זרם המהגרים האדיר שכר הדירה בבואנוס איירס היה יקר ולכן לא הגיוני שבתי בושת בזבזו שטח יקר לריקודים.
למעשה "בתי הבושת" היו אותן אקדמיות לריקודים ואולמות ריקוד שבהם נרקד הטנגו ונחשבו מקומות מפוקפקים.
נוסף על כך המהגרים היו רובם ככולם גברים רווקים שבאו לחפש את מזלם בארץ חדשה לכן בנות זוג מהמין הנשי היו נדירות וגברים רקדו עם גברים.
ההיסטוריונים הארגנטינים מצביעים על כך שעוד בטרם הגיע הטנגו לאירופה החלו להימכר תקליטי טנגו בארגנטינה.
עובדה זו לדעתם מצביעה על כך שכבר אז הטנגו היה מקובל גם על המעמד הבינוני ולא רק על שכבת המהגרים כי מחיר התקליטים היו מעבר למה שפועל פשוט יכול היה להרשות לעצמו, ועל אחת כמה וכמה מחיר מכשיר ההשמעה הגרמופון.
כיום ישנם כמה סגנונות עיקריים לריקוד הטנגו: הארגנטינאי, הצרפתי והאמריקאי.
נהוג לקיים פסטיבלים ותחרויות טנגו בעולם במתכונת תחרויות ספורט עם פרסים וכיבוד.
הטנגו שנרקד במסגרת ריקודים סלוניים הוא עיבוד של הטנגו המקורי וגם המוזיקה מעובדת כדי להתאימה לקצב שדורש הסגנון של הריקודים הסלוניים.
הטנגו הוא ריקוד זוגות שבו הגבר מוביל את האישה והם הולכים תמיד יחד.
הזוג רוקד צמוד בחלק העליון, אזור הלב.
הריקוד באירועים נרקד כשהזוגות נעים ברחבה נגד כיוון השעון.
הריקוד הוא מינימליסטי וגם אם הוא כולל אלתורים והרמות רגליים התנועות הגרנדיוזיות באמת נשמרות למופעים.
הרמות הרגליים מתבצעות בעזרת הרגל החופשית (הרגל שאין עליה את משקל הגוף).
ערב ריקודי טנגו נקרא מילונגה.
הלבוש המסורתי: גברים בחליפות ערב ונעליים מצוחצחות ונשים בנעלי עקב ושמלות, בדרך כלל חושפניות, ובכל מקרה כאלו שיאפשרו את תנועות הרגליים.
כיום ישנן נשים שרוקדות לבושות מכנסיים.
צעדי הריקוד (כל השמות בספרדית)
תנועה מאיימת הנעשית כעיטור לריקוד.
קרוסה או קרוסדה (Cruce, Cruzada) – להצליב הצלבה.
צעד שבמהלכו רגל אחת נמצאת באלכסון מאחורי או לפני השנייה.
שני קרוסה רצופים יוצרים אוצ'ו (שמונה).
תנועה בצורת הספרה שמונה הנוצרת מביצוע שני קרוסה זה אחר זה.
תנועה כזו המבוצעת לאחור מכונה אוצ'ו אטרס (Ocho atrás) – שמינייה לאחור.
בעת שהאישה עושה אוצ'ו הגבר משנה כיוון ומוביל אותה בכיוון ההפוך.
האישה מניפה את הרגל ומסתובבת על הרגל התומכת.
הזזת הרגל של בן הזוג על הרצפה בתנועת מטאטא.
נקראת גם ג'וודה (Llevada) – הרמה.
כיום בריקוד תחרותי ומופעים הגבר לעיתים גורר את האישה על ידי משיכתה ביד לאורך רחבת הריקודים או סחיבתה כאשר היא אוחזת בצווארו, אינה נעה, ורק הגבר נע.
תנועה עם קצה הנעל המדמה ציור על רצפת רחבת הריקודים.
כאשר האישה מבצעת מוליינטה הגבר מבצע סיבוב חד על רגל אחת.
מוליינטה (Moliente) – טחנה או מאוורר.
ביצוע שמיניות קדימה ואחורה במעגל.
כיום תנועה זו מבוצעת גם בריקודים סלוניים כגון רומבה.
זה צעד מוצא בסיסי שיכול להיות, למרות שמו, בתחילת הריקוד, באמצעו או בסופו.
הגבר מוציא את האישה ממקומה על ידי תפיסת מקומה.
מכונה גם דספלסמיינטו (Desplazamiento) – הזזה.
הגבר עוצר את האישה על ידי חסימת תנועתה.
בדרך כלל האישה מנצלת זאת לעשיית תנועה עם הרגליים.
הזוג חותך את המוזיקה על ידי שינוי קצב או עצירה למשך מספר שניות.
ההליכה מבוצעת כשכרית כף הרגל נוגעת תחילה בקרקע ולא העקב.
מוזיקת הטנגו נולדה ממוזיקת המילונגה שקדמה לה.
היא נוגנה בקונטרבס, בפסנתר בכינור ובחליל.
את מקום הפסנתר תפסה בהדרגה הגיטרה - במיוחד היכן שהיה צורך בניידות.
אך הכלי המזוהה יותר מכולם עם הטנגו הוא הבנדונאון המצטרף לנגינת טנגו בסוף המאה ה-19 ונותן לטנגו את הצליל ואת הקצב האופייניים לו, בקצב של שני רבעים.
שירת הטנגו מקורה בסרסואלה (Zarzuela) אופרטות קומיות מעין הצגות קברט שעירבו שירה וריקוד, ובתחילת המאה ה-20 כבר מופיע טנגו בהצגות אלו.
מהצגות אלו התפתחה שירת הטנגו שמגיעה להתפתחותה הסופית רק בסוף שנות העשרה של המאה העשרים.
שירי הטנגו הראשונים שונים מאוד מהסגנון המוכר לנו כיום.
אלו שירים עליזים המספרים על דמויות צבעוניות.
השיר שנחשב למכונן בשירת הטנגו הוא "לילי העצוב" (Mi noche triste) מ-1916 זהו השיר הראשון שמספר סיפור ומכאן ואילך זו תהיה הדרך שבא ייבנו שירי הטנגו.
שירי הטנגו עוסקים לרוב בסיפור על יחסים שבינו לבינה ובדרך כלל מדובר על שברון לב, כאב, אכזבה, געגועים, ניכור ורגשות נוספים שיש בהם צער ויגון אולי בהשפעת המלנכוליה המובנית של המוזיקה.
לעיתים שירי הטנגו יפתחו בנושא שנראה שאינו תואם את הדרך המקובלת אבל לקראת סוף השיר תתבצע תפנית בעזרת אלגוריה או האנשה ויתברר שהשיר מדבר בעצם על הנושאים המקובלים בטנגו.
מי שנחשב לגדול זמרי הטנגו הוא הזמר והמלחין קרלוס גרדל שקריירת הסולו שלו בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הזניקה אותו למעמד של כוכב ומותו הטרגי בתאונת מטוס ב־1935 במדיין קולומביה הפך אותו לאליל.
הטנגו המפורסם ביותר שגרדל הלחין הוא Por una cabeza (בשל ראש) שהושמע בסצנות הריקוד בסרטים "ניחוח אישה", "שקרים אמיתיים" ו"רשימת שינדלר".
בארץ הולחנו שירים בקצב הטנגו אבל אלו אינם שירים ששאבו את מילותיהם מעולם התוכן המקובל בטנגו הארגנטיני, למעט יוצא הדופן אחד, "אל נא תאמר לי שלום" (מילים ולחן: סולי רביב).
לשירי טנגו אמיתיים אחראים זמרים שעלו מארגנטינה ובעיקר שלמה יידוב שתקליטו "חולם בספרדית" כולל את השירים המתורגמים: "טנגו בלגן" (Cambalache), "חזרה בלילה" (Volvio una noche) ו"ביום שתרצי בי" (El dia que mi quieras) .
האחרון אומנם אינו טנגו אבל הולחן והושר על ידי קרלוס גרדל, גדול זמרי הטנגו.
לה קומפרסיטה La Cumparsita היא מוזיקת הטנגו הנודעת ביותר.
פירוש השם בסלנג לונפרדו קבוצת רקדנים.
היצירה נכתבה על ידי כררדו הרמן מטוס רודריגס מאורוגוואי ועובדה על ידי רוברטו פריפו שתזמורתו הייתה הראשונה שניגנה את המנגינה בפומבי.
היצירה הוקלטה ב-1916 או לכל המאוחר ב-1917 והפכה פופולרית למשך תקופה מסוימת.
ב-1924 לאחר שכבר נשתכחה כתבו פסקוואל קונטורסי ואנריקה פדרו מרוני מילים למנגינה תחת השם "Si Supieras" (לו ידעת) ששר קרלוס גרדל.
מטוס רודריגס זעם וכתב מילים משלו שלא היו מוצלחות ונשתכחו אך המוזיקה נשתמרה.
טנגו נוגן בתחילה על ידי מספר כלים מצומצם אבל ככל שהוא נהפך פופולרי יותר ויותר הלהקה שמלווה את הנגן גדלה עד שהוא החל להיות מנוגן על ידי תזמורות שלמות.
המעבר של הטנגו מנגינה במספר כלים לתזמורות סימפוניות מחייב עיבוד מחדש של המוזיקה כיוון שכעת מנגנים אותו כלים שהמוזיקה לא נכתבה עבורם.
זה הגרעין של תופעה שתקרא טנגו חדש.
הטנגו ירד מגדולתו משנות החמישים ואילך אבל אז עולים אנשים חדשים שמנסים לחדש את הטנגו על ידי שילובו במוזיקה אחרת.
האיש שטבע את המונח וניתן לומר שגם המציא את הטנגו החדש הוא אסטור פיאצולה.
נגן בנדונאון ומלחין ששילב את הטנגו עם מוזיקה קלאסית וג'אז ליצירת יצירות מוזיקליות ארוכות יותר משירי הטנגו הדומות באורכן ליצירות הקלאסיות.
למרות שהיה בנו של הקיסר ג'ומנה (=ג'ומנה הא), הקדימה אותו אימו, הקיסרית סאימיי (או קוגיוקו) לכס הקיסרות.
טנג'י מלך בין השנים 661–672. לאחר מותו ירשו מספר קרובים את הקיסרות, ביניהם בנו, שתיים מבנותיו, אח ומספר אחיינים ואחיינות.
רק כמאה שנים לאחר מותו עבר הקיסרות לידי נכדו, הקיסר קונין, שממנו יצאו כל קיסרי יפן עד היום.
טנא עומרים (טֶנֶא עֳמָרִים) היא התנחלות ויישוב קהילתי בדרום-מערב הר חברון, מעט צפונית ממיתר, השייך למועצה אזורית הר חברון.
אוכלוסיית היישוב כוללת חילונים ודתיים, ומונה כ-230 משפחות.
כיום טנא עומרים הוא היישוב הגדול ביותר במועצה האזורית הר חברון במספר בתי האב שבו.
היישוב הוקם בשנת 1983 כהיאחזות נח"ל בשם "נח"ל עומרים".
החלטת הממשלה על הקמת היאחזות, באה לאחר פיגוע בדאהרייה בו נרצחה תושבת בית שאן, אסתר אוחנה.
באפריל 1984 אישרה ועדת ההתיישבות של הממשלה והסוכנות היהודית את הקמת היישוב.
היישוב אוזרח במאי 1984 והוצבו בו 8 קרוואנים.
בשנת 1986 החלה בניית בתי הקבע.
עד שנת 2005 התגוררו ביישוב למעלה ממאה משפחות, רובן חילוניות ומיעוטן דתיות.
בשנת 1999 הוקמה בסמוך ליישוב "חוות מור" או חוות "הר המור" על ידי שלמה מור.
החווה כיום מאוכלסת על ידי משפחה אחת וכמה עובדים, ועיסוקה העיקרי הוא גידול צאן וסוסים.
בשנת 2005, בעקבות תוכנית ההתנתקות, נקלטו ביישוב למעלה מ-20 משפחות מהיישוב מורג שבגוש קטיף ומיישובים נוספים.
התושבים המתגוררים ביישוב מכנים אותו "עומרים" אך רושמים את שמו של היישוב במסמכים רשמיים בתור "טנא עומרים".
ברישומי המדינה הוא קרוי "טנא", על שמו של מנכ"ל משרד השיכון, דוד טנה.
ביישוב בריכת שחייה הפתוחה בקיץ, ג'ימבורי, ספרייה ומועדון בו מתקיימים חוגים.
במקום סניף של תנועת הנוער קדמה וכן סניף של בני עקיבא.
ביישוב תינוקייה ופעוטון, וגנים לדתיים ולחילונים בנפרד.
במחצבת היישוב נתגלו בחפירת הצלה שרידים מימי בית ראשון (תקופת הברזל ב' ו-ג') וכן מהתקופה ההלניסטית והתקופה הביזנטית.
בתקופת הברזל ב' הייתה במקום יחידה חקלאית, וזו ננטשה בתקופת הברזל ג', כנראה בעקבות מסע סנחריב, ובשטחה נבנו רוגמי קבורה.
מערת מגורים שהייתה בשימוש בתקופת בית ראשון במקום שומשה מחדש בתקופה ההלניסטית, ונוספו בה רצפות מגורים.
בהמשך, בתקופה הביזנטית נעשה שימוש מחודש במערה, ונחצבו במקום גם שתי גתות.
בסמוך ליישוב שכנה משטרת א-רהווה הירדנית, שפוצצה במסגרת מבצע יהונתן, בו נפצע ונותח בשטח מאיר הר ציון, על ידי ד"ר משה אגמון.
במקום הפעולה הוקם בשנת 2024 מצפה בשם משטרת רווה, לזכר רס"ן איתן נאמן, שנפל במלחמת חרבות ברזל.
טֶנֶא הוא סל עשוי מענפים המשמש לנשיאת תבואה.
המונח ידוע בעיקר מאזכורו במקרא במצוות הבאת ביכורים לבית המקדש.
במדינת ישראל התחדש המנהג לשאת טנא מלא בפירות שנשתבחה בהן הארץ לכבוד חג השבועות, שפותח את עונת הבאת הביכורים.
טנגלווד הוא אחוזה המשמשת מקום מפגש מוזיקלי בלנוקס וסטוקברידג', מסצ'וסטס.
האתר הוא נווה קיץ לתזמורת הסימפונית של בוסטון מאז 1937. נוסף לאירוח תוכניות בעלות שם עולמי של מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה קלה, נותן טנגלווד הכשרה מוזיקלית, באמצעות "מכון טנגלווד" שליד אוניברסיטת בוסטון (BUTI), לתלמידי תיכון, ו"מרכז המוזיקה טנגלווד" למוזיקאים מקצועיים.
השם טנגלווד ניתן למקום לזכר הסופר האמריקאי נתניאל הותורן.
בעצת המו"ל שלו, ויליאם טיקנור, שכר הותורן במרץ 1850 קוטג' קטן מאיל רכבות, בברקשייר (לנוקס, מסצ'וסטס), מקום מקלט לעשירי אמריקה של תור הזהב.
בתקופת שהותו שם כתב הותורן את סיפורי טנגלווד, עיבוד לנוער של אגדות יוון.
לזכר הספר, שינה בעליו של הקוטג' את שמו ל"טנגלווד" ומאוחר יותר אימצה לה אחוזה קרובה אותו שם והחלה לקיים קונצרטים.
טנגו 51 (Tactical Operations Tango 51) הוא רובה צלפים אמריקני מתוצרת Tactical Operations Inc ונחשב לרובה הצלפים המדויק בעולם בעל התחייבות לדיוק של 0.25 דקת קשת ( שקול ל-73 מיקרו-רדיאן) ופוטנציאל לדיוק טוב יותר.
הרובה נועד במיוחד לצלפי לוט"ר וכוחות מיוחדים של המשטרה (SWAT), לצליפה בטווחים קצרים עד בינוניים בהם נדרש דיוק מרבי.
לצד יישומי הלוט"ר הרובה נמכר גם בשוק הפרטי לאזרחים.
הרובה הוא רובה בריחי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (0.308 וינצ'סטר) שמבוסס על מכלול הבריח של רמינגטון מודל 700 שתוכננה במיוחד עבור הרובה וזוכה לגימור של Tac Ops.
ברובה מושם דגש רב על ההתאמה בין חלקי הרובה השונים ובפרט בין החלקים של מכלול הירי והבריח לקנה על מנת להשיג דיוק מרבי.
הקנה עצמו הוא קנה ברמת Match Grade תוצרת Tactical Operations וניתן להזמינו באורכים של , או .
כרובה שנועד לצליפה מדויקת בלוחמה בשטח בנוי ובאירועי בני ערובה, הרובה נבנה בצורה קומפקטית והוא קצר יחסית לרובי צלפים אחרים.
הרובה מורכב באופן ידני על ידי החברה תוך הקפדה רבה על הפרטים הקטנים ורמת הגימור.
זמן ההמתנה לרובה מרגע הזמנתו נע בין 8 ל-18 חודשים.
הטנגו 51 נחשב לאחד מרובי הצלפים המדויקים בעולם, אם לא המדויק שבהם.
הדיוק שלו (יכולת הקביצה) - רבע דקת קשת () - מבטיח פיזור שלא עולה על 7.3 מ"מ בטווח ירי של ופיזור שלא עולה על 5.8 ס"מ בטווח ירי של 800 מטר.
הרובה אומץ על ידי 400 יחידות SWAT ויחידות משטרה ברחבי העולם, בהן Los Angeles County Sheriffs Special Enforcement Bureau (SEB), אחת מיחידות העילית המשטרתיות הנחשבות בעולם.
הרובה זכה למספר סקירות שנעשו על ידי צלפים ומגזיני נשק ומשטרה, ואלו כללו מטווחים בהם הרובה עמד בהתחייבות שלו (0.25 דקת קשת) ואף ירה בדיוק מעל ומעבר למצופה, דבר שזיכה אותו בשבחים רבים.
טנגניקה (בסוואהילי: Tanganyika) הייתה טריטוריה במזרח אפריקה.
בעבר הייתה טנגניקה מושבה גרמנית ובריטית (1916–1961), ולתקופה קצרה הייתה מדינה עצמאית (1961–1964).
עיר בירתה באותה עת הייתה דאר א-סלאם.
כיום טנגניקה היא חלקה היבשתי של טנזניה.
גבולותיה, הם, לפיכך - קניה, אגם ויקטוריה ואוגנדה בצפון, רואנדה, בורונדי ואגם טנגניקה במערב (מעבר לאגם שוכנת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), זמביה, מלאווי, אגם מלאווי ומוזמביק בדרום והאוקיינוס ההודי במזרח.
למעשה, מהווה טנגניקה כמעט את כל שטחה של טנזניה, למעט זנזיבר, ומתגוררים בה כ-98% מתושבי המדינה.
מקור השם טנגניקה במילים הסוואהיליות Tanga, שפירושה הפלגה, ו-Nyika, שפירושה מישור בלתי מיושב.
כבר לפני 10,000 שנה הייתה טנגניקה מיושבת על ידי שבטים של ציידים-לקטים, ככל הנראה שבטי הקויסן.
בתקופת הזמן שנעה בין 6,000 ל-2,000 לפני הספירה התיישבו באזור שבטים דוברי שפות כושיות ושבטי בנטו.
כבר מתחילת האלף הראשון לספירה ישנן עדויות שסוחרים מפרס וממערב הודו ביקרו בחופי מזרח אפריקה, כולל חופה של טנזניה, אבל האסלאם עצמו הגיע לטנזניה רק במאות השמינית והתשיעית לספירה.
בסמוך לתקופת הגעת האסלאם לאזור החלו כבר להיווצר ערי מדינה מקומיות לאורך חופי טנזניה ששפתן הייתה סוואהילי.
ערי מדינה אלה, לפי העדויות, קיימו קשרי מסחר ענפים עם שותפים שונים מרחבי האוקיינוס ההודי.
הידועה שבערים אלה הייתה קילווה.
מגלי ארצות אירופים, בעיקר בריטים וגרמנים, הגיעו לטנגניקה מהאי הסמוך זנזיבר במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1885 תפסו הגרמנים את האזור והקימו את המושבה מזרח אפריקה הגרמנית (Deutsch-Ostafrika), שכללה את טנגניקה ואת רואנדה ובורונדי הסמוכות.
האחיזה הגרמנית בשטח התבססה על שורה של מבצרים שנבנו במרחק גדול זה מזה.
כדי לאכוף את סמכותם על האוכלוסייה המקומית, השתמשו הגרמנים באמצעי דיכוי אלימים במיוחד, כדי לפצות על נוכחותם הדלילה.
ב־1898 החלו הגרמנים להטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית, וגייסו אלפי גברים לעבודות כפייה כדי לפרוץ ולסלול דרכים וכדי לבצע משימות אחרות במזרח היבשת.
ב־1902 הורה המושל הגרמני גוסטאב אדולף פון גוטצן לתושבים המקומיים להגדיל מאוד את מכסות גידול וייצור הכותנה והכביד את נטל המיסים עליהם, צעד שעורר אי שקט ומורת רוח הולכת וגוברת בקרב הילידים השחורים.
ב־22 במרץ 1905 הוגדל עוד יותר נטל המיסים על המקומיים, ובמקום לשלם מיסים עבור בקתה הם נאלצו לשלם מעתה מס גולגולת עבור כל אדם, מה שגרם לתסיסה גדולה עוד יותר.
בחלק מהמקרים סירבו אנשי הכפרים לעסוק בגידול כותנה, סירבו לעבד את האדמה וסירבו לשלם את המיסים שהוטלו עליהם.
למדיניות הגרמנית הייתה השלכה קשה על חיי המקומיים.
היא שינתה את המבנה החברתי של קהילות הילידים.
המנהיגות המסורתית, שעליה הטילו הגרמנים את האחריות לכך שהאוכלוסייה המקומית תעמוד במכסות היצור ותשלם את המיסים הגבוהים, איבדה את מקומה ונוצר נתק בינה לבין המקומיים.
הדיכוי הגרמני הביא לכך שגברים רבים הורחקו מבתיהם והנשים נאלצו למלא מלאכות גבריות מסורתיות.
הוצאתם של הגברים לעבודות כפייה רוששה את מקורות המחייה של הכפרים שנותרו חסרי כל ועוררה זעם הולך וגובר כלפי השלטון הגרמני.
מגמות אלו הולידו בסופו של דבר את מרד המאג'י מאג'י שפרץ ביולי 1905 ודיכויו נמשך עד 1907. המרד דוכא באכזריות, תוך שימוש בשיטת האדמה החרוכה, והגרמנים נותרו באזור ללא הפרעה עד מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניסו הבריטים לכבוש את האזור, ללא הצלחה.
בסופו של דבר, הועברה השליטה בטנגניקה לצבא הבריטי במסגרת חלוקת מושבותיה של גרמניה בחוזה ורסאי.
רואנדה ובורונדי הופרדו מטנגניקה, והשליטה בהן נמסרה לבלגים.
בתחילת 1920 נתנו לה הבריטים את השם טנגניקה.
ביולי 1922 עיגן חבר הלאומים את מעמדה של בריטניה בטנגניקה, בהעניקו לה מנדט לשלוט בה כמושבת-נאמנות.
כבר מאמצע שנות ה-20 דרשה גרמניה להשיב לידיה את טנגניקה.
אזרחים גרמנים המשיכו להתיישב בטנגניקה גם בהיותה תחת שליטה בריטית.
בריטניה הבהירה לעומת זאת ששהותה בטנגניקה אינה זמנית והיא לא תוותר עליה.
בעקבות ועידת מינכן עלו חששות בטנגניקה שהיא תועבר לידי גרמניה.
בפברואר 1939 עמדה טנגניקה, בגלל חומרי הגלם שהיא ייצרה, בראש רשימת הדרישות הקולונאליות של גרמניה.
גורמים שונים, בעיקר בעלי המטעים, בקשו לאחד את טנגניקה עם קניה, זנזיבר, אוגנדה והארצות השכנות בשליטה בריטית, לישות משותפת תחת הכתר הבריטי.
אולם הפרלמנט הבריטי דחה דרישה זאת.
בשנת 1946 הועברה טנגניקה למשטר נאמנות.
בשנות ה-50 קמה בטנגניקה תנועת שחרור לאומית כבמדינות אפריקה האחרות.
עם זאת, טנגניקה הייתה שונה ממדינות אחרות בכך שלא היו בה הפליה גזעית קיצונית.
מנהיג השחורים בטנגניקה, ג'וליוס נייררה (Julius Nyerere), היה מתון יחסית ואת המאבק לעצמאות ניהל בדרכי לחץ תעמולה והסברה.
בשנת 1959 החלה בריטניה בצעדים להעברת השלטון לידי ממשלה בראשות נייררה.
בטנגניקה היו בסוף 1959 כ-20,000 לבנים, כמה רבבות אסייתים וכ-8.5 מיליון שחורים.
מוצרי הייצוא העיקריים של טנגניקה הבריטית היו גומי, קקאו, עורות, זרעוני קנבוס, וקפה.
רוב המטעים בטנגניקה נוהלו על ידי חברות בריטיות שהעסיקו בהם את תושבי המקום.
בשנת 1925 נמצאו בטנגניקה מרבצי יהלומים שהביאו להתפתחות גדולה בתחום.
בשנת 1948 עמד הייצוא של היהלומים מטנגניקה על כ-148,000 קרט ובשנת 1958 הגיעו ייצור היהלומים למעל חצי מיליון קרט.
בשנת 1942 הוחל בייצור צמיגים במקום מהגומי שגודל בו.
בסוף שנות ה-40 היה הסיזאל למוצר הייצוא העיקרי של טנגניקה.
בשנת 1950 סיפקה טנגניקה כשליש מהתצרוכת העולמית של הסיזאל.
ב-9 בדצמבר 1961 זכתה טנגניקה בעצמאות, והוקמה בה מונרכיה חוקתית.
ראש הממשלה הראשון היה ג'וליוס נייררה, אך ראש המדינה נותרה מלכת בריטניה.
כעבור חצי שנה הפכה המדינה לרפובליקה, ונייררה היה לנשיא.
ב-19 בדצמבר 1963 העניקו הבריטים עצמאות גם לזנזיבר, מושבה שכללה קבוצת איים באוקיינוס ההודי, מול חופי טנגניקה.
במדינה הצעירה הנ"ל המשטר היה מלוכני בראשות הסולטאן ממוצא ערבי, אך זה הודח בתוך זמן קצר בידי הרוב האפריקאי באיים.
ב-26 באפריל 1964 נחתם הסכם לאיחוד בין טנגניקה לבין זנזיבר, והוקמה הרפובליקה המאוחדת של טנזניה.
כיום, התייחסות לטנגניקה כאל ישות נפרדת נחשבת בטנזניה בלתי תקינה פוליטית, משום שהיא עשויה להזכיר את התקופה הקולוניאליסטית ולרמוז על התנגדות לאיחוד עם זנזיבר.
טנא בריאות היא עמותה ישראלית לקידום בריאות יוצאי אתיופיה בישראל.
העמותה מקדמת פעילויות הסברה למניעה, לאיתור ולטיפול במחלות כרוניות כגון איידס באמצעות מומחי בריאות יוצאי אתיופיה ובשיתוף הקהילה.
טנא בריאות פועלת לקידום בריאותם של יוצאי אתיופיה, שהם מיעוט לשוני ותרבותי בישראל.
בנוסף פועלת העמותה להגברת המודעות של יוצאי אתיופיה לזכויות בריאות ולפיתוח תוכניות ומשאבים המבוססים על התאמה תרבותית, על מנת להתגבר על הפערים הקיימים בנגישות של יוצאי אתיופיה לשירותי בריאות.
הוא מציין תיבת תכשיטים, חפץ יקר ומיוחד הניתן כשי ויש לנצור אותו.
שם העמותה משלב את הבריאות והשמירה עליה כמתנה יקרה.
פעילות העמותה מתבססת על שיתוף פעולה בין מנהיגי קהילת יוצאי אתיופיה ונאמני בריאות מהקהילה, לבין עובדי ציבור מהממשל המקומי והלאומי, ארגוני בריאות וגורמים פרטיים.
הפעילות של טנא בריאות מתמקדת בחמישה תחומים עיקריים:
קמפיין "מבושה לא מתים, מאיידס כן" - הקורא להיבדק האם לאדם יש איידס או שהוא נשא שלו.
פיתוח מנהיגות בקרב יוצאי אתיופיה בתחום של קידום בריאות על ידי תוכניות הכשרה והשתלמות.
פיתוח והפעלת תוכניות להדרכה ולהפצת מידע המיועדות לאוכלוסיית יוצאי אתיופיה בנושאי בריאות.
פיתוח והפעלת תוכניות לצוותים ממערכת הבריאות שנותנים שירותי בריאות ליוצאי אתיופיה.
הנגשת שירותי בריאות ליוצאי אתיופיה על ידי פיתוח והפעלת שירותי מתורגמות רפואית באמצעות הטלפון.
העלאת נושא קידום בריאות יוצאי אתיופיה על סדר היום על ידי מחקר ושיתופי פעולה.
טַנְג'יר היא עיר נמל בצפון מרוקו ובירת מחוז טנג'יר-תטואן-אל-חוסיימה.
העיר שוכנת בכניסה המערבית למצר גיברלטר, בו נפגש הים התיכון עם האוקיינוס האטלנטי, כ-12 ק"מ ממזרח לכף ספרטל.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו בטנג'יר כ-1.28 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במרוקו, אחרי קזבלנקה.
העיר הייתה מושבה פיניקית, תחת השם "תנג", "תנגא", "תינגא" או "תתגא".
היסטוריית העיר הושפעה רבות ממגוון תרבויות, החל מהמאה ה-10 לפנה"ס אז הוקמה על ידי הפיניקים, שבזמנם הפכה לעיר אסטרטגית ומרכז מסחר, ובמשך ההיסטוריה היוותה מרכז פעילות לתרבויות שונות.
ב-1923 הוקם בעיר ובסביבתה האזור הבינלאומי של טנג'יר, שנוהל בידי המעצמות הקולוניאליות והפך למוקד פעילות של דיפלומטים, מרגלים, אנשי בוהמה, סופרים ואנשי עסקים רבים מאירופה ומאמריקה.
מעמד זה הסתיים עם עצמאות מרוקו בין השנים 1956 ל-1960.
עם תחילת המאה ה-21 עברה טנג'יר תהליכי פיתוח ומודרניזציה מהירים, כמו הקמת נמל תעופה, מרכז עירוני, אצטדיון כדורגל, רובע עסקים מודרני ופרויקטים תיירותים לחופי המפרץ, כמו גם נמל טנג'יר-מד החדש.
טנג'יר נוסדה על ידי הפיניקים לכל המאוחר במאה ה-8 לפנה"ס, וייתכן שכבר במאה ה-10 לפנה"ס.
ברוב הקברים הברבריים בסביבות טנג'יר עד המאה ה-6 לפנה"ס נמצאו תכשיטים פוניים, מה שמעיד על סחר פורה עד אז.
הקרתגים פיתחו את טנג'יר כנמל חשוב של אימפריית קרתגו עד המאה ה-5 לפנה"ס.
במשך זמן רב שמרה העיר על המסורות הפיניקיות, והנפיקה מטבעות ברונזה עם תבליטי המלכים המאורטניים וכתב פוני.
תחת השלטון הרומאי נחקקו על המטבעות שהונפקו ראשיהם של אוגוסטוס ואגריפס עם אותיות לטיניות מצד אחד, אך מצדם השני נחקקה דמותו של האל הפיניקי-כנעני בעל, מה שמעיד שהמסורת הפיניקית עדיין נמשכה אז.
היוונים הכירו את העיר בשם טינגיס ותיעדו, אם כי בשינוי מסוים את האגדות הברבריות על הקמתה.
לפי האגדות, טינג'יס הייתה כביכול בתו של אטלס ואלמנתו של אנטאוס, ששכבה עם הרקולס וילדה לו את בנו סיפקס.
לאחר מותה ייסד ספיקס את הנמל וקרא לו על שמה לכבודה.
בתקופה הרומית טינגיס קיבלה זכויות עירוניות מסוימות על ידי אוגוסטוס, ומאוחר יותר הפכה למושבה רומית על ידי קלאודיוס, שהכתירה לבירת פרובינקית מאוריטניה טינגיטה.
בשנת 429 עשרות אלפי ונדלים, תחת פיקודו של המלך גאיזריק, חצו מאירופה לצפון אפריקה וכבשו את טינגיס ומאוריטניה, עד קלמה במזרח.
הפחישה הוזמנה ככל הנראה על ידי מושל אפריקה בוניפציוס, שחשש ממלחמה האלמנה הקיסרית גאלה פלסידיה.
עם זאת, כשנודע לבוניפציוס כי הוא והקיסרית עברו מניפולציות על ידי הגנרל הרומאי פלביוס אטיוס, הוא החל לנסות לאלץ את הוונדלים לשוב לספרד, אך הובס בקרב בקלמה ב-431. עם הזמן הונדלים איבדו את השליטה בטינגיס ובשאר מאוריטניה במהלך התקוממויות ברבריות שונות.
בשת 533 טינגיס נכבשה מחדש על ידי הצבא הביזנטי בפיקודו של בליסריוס, הגנרל של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כחלק ממלחמת הוונדלים.
עם זאת, הממשל הפרובינציאלי החדש הועבר לסאוטה, שכונתה ספטם, שניתן היה להגן עליה יותר.
בסביבות 618 השלטון הביזנטי באזור כנראה נכנע ללחץ ממלכת ספרד הוויזיגותית.
הרוזן יוליאן מסאוטה הוביל כביכול את ההגנות האחרונות על טנג'יר נגד הפלישה המוסלמית לצפון אפריקה.
עוקבה בן-נאפע יוחס בטעות לעיתים קרובות עם כיבושו של טנג'יר על ידי היסטוריונים בימי הביניים, אך באמת היה חלק הוועדה המאוחרת של מוסא בראשותו של אל-ואליד הראשון.
תחת שלטון בית אומיה, שימשה טנג'יר כבירת מחוז מרוקו ("מגרב אל-אקצא" או "אל-אודווה") באזור אפריקה.
עם זאת, כיבוש המגרב וספרד בוצע בעיקר כפשיטות למטרות שוד ותפיסת עבדים, והנהגת הח'ליפות המשיכה להתייחס לכל הברברים כעובדי אלילים או עבדים לצורכי מס, גם לאחר ההמרה ההמונית לאסלאם.
באזור טנג'יר, מיסים מעוררי שנאה אלה שולמו בעיקר בדמות שפחות או בעורות טלה עדינים, שיוצרו על ידי הכאת הכבשים כדי לגרום ללידה מוקדמת.
בשנת 720 המושל יזיד נרצח על ידי שומרים ברברים ששימשו כעבדים.
בשנות ה-730, בעקבות יחס דומה מצד המושל עוביד אללה וסגנו בטנג'יר אל-מוראדי, פרץ המרד הברברי.
בהשראת הכפירה החריג'ית השוויונית, כבשו שבטי ברגוואטה ואחרים תחת מייסרה אל-מת'ארי את טנג'יר בקיץ של 740. בקרב האצילים בפאתי העיר, כמה חודשים לאחר מכן, טבח מחליפו של מייסארה חאלד אבן חמיד.
קרם האצולה הערבית בצפון אפריקה.
ח'ליף זועם הישאם הורה על התקפה של צבא שני "שתחילתו הוא היכן שהם נמצאים וסופו הוא היכן שאני נמצא", אך צבא זה הובס בבגדורה בשנה שלאחר מכן.
הברגהוואטה רוכזו דרומה יותר על חוף האוקיינוס האטלנטי, והאזור סביב טנג'יר נקלע לכאוס עד 785.
הפליט הערבי השיעי אידריס הגיע לטנג'יר לפני שהמשיך דרומה, התחתן עם שבטים מקומיים סביב מולאי אידריס והרכיב צבא שבין שאר כיבושיו כבש את טנג'יר כ.
790. במהלך חלוקת הסולטנות שהתרחשה עם מותו של אידריס השני, נפל טנג'יר לבנו קאסם בשנת 829. עד מהרה נלקחה על ידי אחיו של קאסם עומר, ששלט בה עד מותו בשנת 835. בנו של עומר.
הח'ליף הפאטימי עבדאללה אל-מאדי החל להתערב במרוקו בתחילת המאה ה-10, מה שגרם לאמיר האומאי של קורדובה להכריז על עצמו כ'חליפה ' ולהתחיל לתמוך בשליחות נגד יריביו.
הוא עזר לברברים מג'ראווה לדרוס את מלייה ב-927, את סאוטה ב-931 ואת טנג'יר ב-949. המושל של טנג'יר מונה לאחר מכן לראש הנכסים ובעלות בריתה המרוקאיות של קורדובה.
עלי אבן חממוד, מונה למושל קורדובה של סאוטה בשנת 1013, ניצל את מלחמות האזרחים של הממלכה כדי לכבוש את טנג'יר ומאלגה לפני שדרס את קורדובה עצמה והכריז על עצמו ח'ליף בשנת 1016. בעל בריתו ברגווטה, ריז אללה, הורשה אז לשלוט מטנג'יר.
האל-מוואחידון תחת שלטונו של יוסף בן תאשפין כבשו את טנג'יר בשנת 1077.בשנת 1147 העיר נפלה לידי האלמוואחידון בראשותו של עבד אל-מומין.
תחת השושלת של אל-מומין טנג'יר שגשגה והתפתחה, והנמל שבה היה פעיל מאד.
כמו סאוטה, טנג'יר לא הכיר בתחילה במארינידים לאחר נפילת האלמוחאדים.
במקום זאת, הצ'יף המקומי יוסף בן מוחמד התחייב בפני החפסידים בתוניסיה ולאחר מכן לעבאסים במזרח לפני שנהרג בשנת ah 665 (סוף 1266 או תחילת 1267).
אבו יוסף יעקוב כפה את נאמנותו של טנג'יר במצור של שלושה חודשים בשנת 1274.
המאה הבאה הייתה תקופה חסרת יציבות של מרידות וקשיים עבור העיר.
במהלך תקופה זו, בשנת 1304 נולד בעיר חוקר הארצות אבן בטוטה.
החל מסוף המאה ה-14פיראטיות מטנג'יר וסאלה החלה להטריד את הספנות במצר גיברלטר ובצפון האוקיינוס האטלנטי.
הפורטוגזים החלו את התפשטותם הקולוניאלית על ידי כיבוש סאוטה, כתגמול על הפיראטיות שפעלה ממנה.
החל משנת 1415 טנג'יר הפכה למטרה מרכזית עבור הפורטוגזים, שניסו לכבשה ללא הצלחה ב-1437, 1458 ו-1464, עד שבאוגוסט 1471 הצליחו הפורטוגזים לכבוש את העיר ללא התנגדות, לאחר שחיל המצב המוסלמי בעיר נמלט ממנה עם היוודע כיבושה של אסילה.
לאחר הכיבוש, כמו בסאוטה, הסבו הפורטוגזים את המסגד הראשי שבה לכנסיית הקתדרלה של העיר, שעוטרה ושופצה עוד מספר פעמים בתקופת שלטון הפורטוגזים.
בנוסף לקתדרלה, בנו הפורטוגזים בעיר בתים בסגנון אירופאי וקפלות ומנזרים פרנציסקניים ודומינקניים.
היה שטח של כ-382 קמ"ר שכלל את העיר טנג'יר וסביבתה, שהתקיים בין השנים 1925–1956, עם הפסקה זמנית במהלך הכיבוש הספרדי (1940–1945).
האזור היה בעל מעמד כלכלי מיוחד שנמשך עד תחילת שנות ה-60.
האזור נוהל במערכת מורכבת בהשתתפות מספר מדינות אירופיות, ארצות הברית (בעיקר לאחר 1945), והסולטאן של מרוקו, שהייתה פרוטקטורט צרפתי.
כינון האזור נעשה על רקע מאבקים דיפלומטיים בין צרפת, ספרד ובריטניה על השליטה במצר גיברלטר.
בשנת 1923 נחתם פרוטוקול טנג'יר, והאזור הוכרז כאזור נייטרלי, ללא כוח צבאי, בניהול משותף של מספר מדינות והתקיימו בו מוסדות שלטוניים, כמו: אספה חקיקתית בינלאומית, ועדת פיקוח שכללה שגרירי המדינות השונות, מערכת משפטית.
ב־14 ביוני 1940, סמוך לנפילת פריז, כוחות משטרה ספרדיים פלשו ללא התנגדות לאזור, בטענה למניעת כיבוש איטלקי אפשרי.
הכיבוש החריג המשיך עד אוקטובר 1945, ויצר עימותים דיפלומטיים בין בריטניה לספרד ולבסוף האזור חזר למעמדו הבינלאומי המקורי.
המעמד הבינלאומי הפך את טנג'יר למוקד תיירותי תרבותי, מקום מפגש לאמנים, סופרים, והומוסקסואלים מערביים שנהנו ממדיניות פתוחה הן כלכלית והן חברתית.
ב־1950 היו באזור 85 בנקים (ב־1939 היו רק 15) וכספים רבים הוחזקו בסודיות מלאה, ללא רגולציה או שקיפות.
האזור הפך למקלט כלכלי ובנקאי ולמקלט מס.
מבני הממשל הבינלאומי הפכו לימים למשרדים אזרחיים, כולל בית המושל מטעם הסולטאן (Mendoubia) שהוסב למוזיאון.
ריגול באזור הבין-לאומי של טנג'יר
האזור הבינלאומי של התפרסם כמוקד ריגול, הן במהלך מלחמת העולם השנייה והן בתקופת המלחמה הקרה.
המעמד הבין-לאומי, כניסה ויציאה חופשיים והיעדר רשויות עם יכולת אכיפה משמעותית, הפכו את האזור ליעד מבוקש לפעילויות מודיעיניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה בסיס לריגול גלוי וסמוי: קווי טלגרף בין הקונסוליות של ארצות הברית–בריטניה עברו דרך טנג'יר ונותחו בה, כדי להטעות את משטר וישי הצרפתי ולסייע לתכנון מבצע לפיד לנחיתות בצפון אפריקה.
באחד המבצעים הבולטים בטנג'יר, פוצץ הסוכן הבריטי Edward Wharton-Tigar אתר סודי של ציוד אינפרא־אדום שנועד לעקוב אחר פעילות ימית במצר גיברלטר ובכך התאפשר לצי הבריטי להטביע שתי צוללות גרמניות.
לאחר המלחמה בנה קול אמריקה מרכז שידור סמוך לעיר, בתגובה לניסיון של ברית המועצות להקים שם בנק למימון תנועות לאומיות במרוקו.
בספרות הריגול הפופולרית שצמחה באותן שנים, שימשה העיר תפאורה לסצנות שהתבססו על האווירה המקומית, כמו: Espionage in Tangier (1965) וזהות אבודה.
לטנג'יר ברית ערים תאומות עם הערים:
טנגו אחרון בפריז או הטנגו האחרון בפריז (באיטלקית: Ultimo Tango a Parigi; באנגלית: Last Tango in Paris) הוא סרט קולנוע דרמטי-ארוטי איטלקי משנת 1972, בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י ובכיכובם של מרלון ברנדו ומריה שניידר.
סצנות העירום והמין הבוטות שנכללו בסרט עוררו מחלוקת וגרמו לסנסציה בינלאומית.
הסרט נחשב על ידי רבים כפורנוגרפי, ועל הקרנתו הוטלו רמות שונות של צנזורה במדינות רבות בעולם.
פול (מרלון ברנדו), הבעלים האמריקאי והמזדקן של בית מלון, המתאבל על התאבדותה של אשתו, פוגש אישה פריזאית צעירה ומאורסת בשם ז'אן (מריה שניידר), בדירה ששניהם מתעניינים בשכירתה.
פול וז'אן מתחילים לנהל קשר מיני אנונימי בדירה, ופול דורש ששניהם יימנעו מלחשוף פרטים אישיים כלשהם, אפילו לא את שמותיהם.
הרומן נמשך עד שיום אחד ז'אן מגיעה לדירה ומגלה שפול ארז את חפציו ועזב ללא התראה מוקדמת.
מאוחר יותר פוגש פול את ז'אן ברחוב במקרה, ואומר לה שהוא מעוניין לחדש את הקשר ביניהם.
הוא לוקח את ז'אן לפאב, מזמין אותה לריקוד טנגו יוצא דופן, ובהמשך מתחיל לספר לה על עצמו.
אובדן האנונימיות גורם לז'אן להתפכחות בנוגע לקשר ביניהם, והיא אומרת לפול שאינה רוצה לראות אותו שוב.
פול, שלא מוכן לוותר עליה, רודף אחריה עד דירתה, ואומר לה שהוא אוהב אותה ורוצה לדעת את שמה.
ללא ידיעתו של פול, שולפת ז'אן ממגירה אקדח שהיה שייך לאביה המנוח.
היא מגלה לו את שמה ואז נפלט לה בטעות כדור מהאקדח ופוגע בפול.
פול, הפצוע באופן אנוש, מדדה מהחדר ויוצא למרפסת, מדביק את המסטיק שלו מתחת למעקה המרפסת, ואז מתמוטט ומת.
הצופים רואים אז את ז'אן כשהיא המומה וממלמלת לעצמה שהוא היה רק אדם זר שניסה לאנוס אותה, משכנעת את עצמה שלא ידעה מי הוא היה, כהקדמה לחקירתה על ידי המשטרה.
את הרעיון לסרט קיבל ברטולוצ'י מפנטזיה מינית שהייתה לו, שבה הוא פוגש אישה יפהפייה ואנונימית ברחוב ומקיים עמה יחסי מין מבלי לדעת עליה דבר, אף לא את שמה.
כוונתו הראשונית של ברטולוצ'י הייתה ללהק לסרט את השחקנית הצרפתייה דומיניק סנדה, שפיתחה ביחד עם ברטולוצ'י את הרעיון לסרט, ואת השחקן הצרפתי ז'אן-לואי טרנטיניאן, שני הכוכבים של סרטו הקודם "הקונפורמיסט", אולם טרנטיניאן סירב, וכשברנדו הסכים לקבל את התפקיד סנדה כבר הייתה בהריון והחליטה לא להשתתף בסרט.
פסקול הסרט, בסגנון הג'אז, הולחן על ידי גאטו ברביירי.
כמו בסרטיו הקודמים, גם במהלך צילומי סרט זה סירב ברנדו ללמוד בעל פה את הטקסט שלו עבור סצנות רבות.
במקום זאת, הוא כתב את הטקסט שלו על כרטסות ופיזר אותן במקומות שונים על סט הצילומים.
ברטולוצ'י נאלץ לוודא שהכרטסות נותרות מחוץ לטווח המצלמות ולא נכנסות בטעות לתוך הסרט.
כך, למשל, בזמן המונולוג הארוך שלו מעל גופתה של אשתו, הרמת העיניים הדרמטית של ברנדו כלפי מעלה הייתה בעצם ניסיון שלו למצוא את הכרטסת עם הטקסט הבא שלו.
ברנדו חש מושפל כתוצאה מהסרט, ובעקבות כך אמר לברטולוצ'י: "חוללתי על ידך באופן מוחלט.
לעולם לא אעשה עוד סרט כזה".
ברטולוצ'י צילם גם סצנה שבה נראה בבירור איבר מינו של ברנדו, אבל הסצנה לא נכנסה לסרט בסופו של דבר.
ברטולוצ'י הסביר, שהזדהה כל כך עם הדמות שגילם ברנדו, עד שוויתר על הסצנה הזאת מתוך בושה, מאחר שאם היה מראה את ברנדו בעירום היה מרגיש כאילו הראה את עצמו בעירום.
השתתפותה של מריה שניידר והפגיעה המינית על סט הצילומים
במהלך יחסי הציבור לקראת יציאת הסרט, ברטולוצ'י סיפר שמריה שניידר פיתחה קבעון אדיפלי כלפי ברנדו.
שניידר עצמה סיפרה תחילה שברנדו שלח לה פרחים לאחר פגישתם הראשונה, ומאז הוא היה כמו אבא בשבילה; אולם בראיון אחר שנתנה במקביל היא הכחישה זאת, ואמרה שעל אף שברנדו ניסה להיות מאוד פטרנליסטי אתה, הקשר ביניהם לא דמה לקשר בין אב לבת.
כמה שנים לאחר מכן, שניידר טענה שהושפלה מינית על סט צילומי הסרט במהלך צילומי סצנת המין האנאלי שלא תואמה אתה מראש:
שניידר ציינה לאחר מכן, שהשתתפותה בסרט היא הדבר היחיד בחייה שהיא מתחרטת עליו, שחייה נהרסו בשל כך, ושברטולוצ'י הוא מבחינתה גנגסטר וסרסור.
בשנת 2016 פורסם ראיון שנתן ברטולוצ'י ב-2013, כשנתיים לאחר מותה של שניידר, שבו הוא הודה שסצנת המין האנאלי בסרט שבה נאנסת הגיבורה הראשית צולמה ללא הסכמתה מראש של שניידר אשר גילמה אותה.
ברטולוצ'י העיד על כך באומרו,
הפרסום גרם לביקורת קשה על ברטולוצ'י ועל הסרט, ולגינויים רבים מצד שחקנים, ידוענים וברשתות החברתיות באינטרנט.
מאוחר יותר ברטולוצ'י הבהיר, כי לא היה כל אונס והסצנה הייתה ידועה לכל השחקנים ונכתבה בתסריט.
מה ששניידר לא ידעה הוא שהם ישתמשו בחמאה כחומר סיכה.
הסרט הוקרן לראשונה בניו יורק ב-14 באוקטובר 1972 ועורר מחלוקת ציבורית גדולה.
העיסוק התקשורתי הרב סביב יציאת הסרט גרם לעניין ציבורי רחב, כמו גם לגינוי מוסרי, והסרט זכה לכתבות שער ב"טיים מגזין" וב"ניוזוויק".
המגזין "פלייבוי" פרסם צילום של ברנדו ושניידר בעירום.
ב"טיים מגזין" נכתב: "צופה שלא מזדעזע, מתגרה, נגעל, מוקסם, מתענג או מתרגז מהסצנה בתחילת סרטו החדש של ברנרדו ברטולוצ'י, צריך להתאזר בסבלנות.
ה"ווילג' ווייס" דיווח על צופים שיצאו באמצע הסרט ועל נשים שהקיאו במהלכו.
באקלי ורשת ABC כינו את הסרט "פורנוגרפיה במסווה של אמנות".
עיקר הסערה שעורר הסרט הייתה סביב סצנה של מין אנאלי, שבה השתמש ברנדו בחמאה כחומר סיכה.
חלק מהמבקרים התמקדו בסצנה שבה מבקש ברנדו משניידר להחדיר את אצבעותיה לפי הטבעת שלו, ולאחר מכן דורש ממנה להתחייב שהיא תוכיח את מסירותה אליו, בין היתר על ידי כך שתקיים יחסי מין עם חזיר.
מבקר הקולנוע וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס" תיאר את תוכנו המיני של הסרט כ"ביטוי האמנותי מהעידן של נורמן מיילר וג'רמיין גריר".
מבקרת הקולנוע הנודעת פאולין קאל מה"ניו יורקר" התלהבה מהסרט, וכתבה שהוא שינה את פני הקולנוע: "זהו סרט שאנשים יתווכחו לגביו עד קץ עידן הקולנוע".
מפיצת הסרט, "יונייטד ארטיסטס", פרסמה את הביקורת המשבחת והמלאה של קאל כמודעת פרסומת מטעמה על עמוד כפול במהדורת יום ראשון של ה"ניו יורק טיימס".
הביקורת שכתבה קאל על הסרט נחשבת לביקורת המשפיעה ביותר בקריירה שלה.
רוג'ר איברט, אחד ממבקרי הקולנוע הידועים והמוערכים ביותר בארצות הברית, כינה אותה מספר פעמים "ביקורת הקולנוע המפורסמת ביותר שפורסמה אי פעם", וכלל את הסרט ברשימת "100 הסרטים הגדולים של כל הזמנים" שלו.
במאי הקולנוע האמריקאי רוברט אלטמן שיבח את הסרט: "יצאתי מההקרנה של הסרט ואמרתי לעצמי: איך אוכל להעז ולעשות עוד סרט?
חיי האישיים והאמנותיים לעולם לא יהיו כשהיו".
הסרט קיבל בארצות הברית את סיווג הצפייה "X", ונאסר לצפייה על ידי קטינים מתחת לגיל 17. למרות סיווג הצפייה המחמיר, הסרט - שעלות הפקתו עמדה על 1.25 מיליון דולר בלבד - הניב הכנסות מרשימות של מעל 36 מיליון דולר בארצות הברית ומעל 96 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר: ברנדו היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וברטולוצ'י היה מועמד בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט היה מועמד גם לשני פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והסרט הדרמטי הטוב ביותר.
בחודש הראשון להקרנת הסרט בצרפת השתרכו תורים ארוכים מחוץ לשבעת בתי הקולנוע בהם הוקרן.
הצנזורה בבריטניה התירה את הקרנת הסרט רק לאחר שנחתכה ממנו חלק מסצנת המין האנאלי.
חבר הפרלמנט הבריטי ממפלגת הלייבור, מוריס אדלמן, תקף את ההחלטה להעניק לסרט סיווג צפייה "X" במקום לאסור לגמרי את הקרנתו, וכינה אותה "רישיון להשפיל".
בצ'ילה הסרט נאסר כליל להקרנה במשך קרוב ל-30 שנים.