tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם הוא חזר ללהקה במרץ 2018. ב-2012 נפרדה הלהקה מחברת התקליטים אינטרסקופ שהפיקה את כל אלבומיה על רקע חילוקי דעות ועברה לחברת ההיפ הופ קאש מאני רקורדס שבה חברים אמנים כמו ניקי מינאז', דרייק וליל ויין (ועזבה את החברה ב-2014).
לימַן הוא מערכת ללכידת מי שיטפונות הנוצרת מסוללת עפר מלאכותית הנבנית באפיק נחל אכזב, בעיקר באזורים מדבריים או מדבריים למחצה.
סוללות העפר יוצרות את צורת האות "ח" כאשר המפתח פונה אל מעלה אפיק הנחל.
כיום, נוטעת קק"ל בשטח הלימן עצים, בדרך כלל אקליפטוסים, שיטים, ינבוט, וושינגטוניה, אשל ולעיתים גם מינים נוספים.
הגומה אוצרת את מי הגשם או מי נגר עילי ומשקה את העצים.
את השיטה פיתחו היערנים יוסף ויץ ובני וירצברג, בהשראת שיטות השקיה נבטיות, במסגרת עבודתם באגף הייעור של קק"ל באזור הדרום.
ניתן לראות לימנים רבים בצדי הדרכים בנגב ובערבה, אף על-פי שרבים מהם הורדו והקרקע יושרה כאשר הוחלט על סלילת כביש ראשי או מסילת רכבת במקום, ועל-כן קשה לראות כאלו בקרוב לאזורים מיושבים.
ישנו שימוש בלימנים גם במערכות חקלאיות המדמות מערכות טבעיות, כגון יערות מאכל או חלקות אגרופורסטרי, במטרה להכניס למערכת בית גידול נוסף המעשיר את המגוון הביולוגי וכך תומך בבריאות ויציבות המערכת.
לימפופו הוא נהר הזורם במרכז דרום אפריקה.
הנהר זורם בכיוון כללי מזרח ונשפך לאוקיינוס ההודי.
אורכו של הנהר כ-1,750 קילומטר והוא הנהר השני באורכו באפריקה מבין הנהרות הנשפכים לאוקיינוס ההודי (הארוך ביותר הוא נהר הזמבזי).
שטח אגן הניקוז של הלימפופו כ- 415,000 קמ"ר והספיקה הממוצעת כ-174 מ"ק לשנייה.
מסלול הנהר מתווה קשת גדולה - בתחילתו מתפתל הנהר בכיוון צפון מזרח, בהמשך פונה מזרחה ולבסוף זורם לדרום מזרח.
לאורך הנהר קיימים מספר אשדות.
לאורך כ-640 ק"מ מהווה הלימפופו את הגבול המדיני בין דרום אפריקה ובוצואנה, ובהמשך בין דרום אפריקה לזימבאבווה.
הנהר נשפך לאוקיינוס ההודי בתחומי מוזמביק, וחוצה את חלקה הדרומי של המדינה.
בסמוך לשפכו נמצאת עיר הנמל שי-שי.
היובל העיקרי של הלימפופו הוא נהר אוליפנטס.
יובלים נוספים כוללים את נהר שָשֵה, מֵזִינגוָאנֶה ומוֵונזִי.
לימפומה של העור היא גידול סרטני של מערכת הלימפה אשר מקורו בעור.
לימפומה של העור מתחילה בעור ולעיתים קרובות נשארת שם מבלי להתפשט לאיברים פנימיים.
כ -5% מכלל סרטני הלימפה מתחילים בעור.
לפעמים לימפומה שמתחילה להתפתח בבלוטת לימפה תתפשט ממנה לעור.
במקרים אלה היא לא תוגדר כלימפומת העור אלא כלימפומה.
קיימים 2 סוגים עיקריים של לימפומות:
הודג'קין (המוכרת גם בשם לימפומה על שם הודג'קין או מחלת הודג'קין) על שמו של ד"ר תומאס הודג'קין, אשר תיאר אותה לראשונה בשנת 1832
לימפומה שאינה הודג'קין - השם הכללי לכל יתר סוגי הלימפומות
על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO) והארגון האירופי לחקר וטיפול הסרטן (EORTC), מסווגות לימפומת העור בשתי דרכים.
דרך אחת היא על פי אופן ההופעה שלהן תחת מיקרוסקופ, והשנייה, על ידי איתור של חומרים מסוימים המופרשים על ידי תאי הלימפה המעורבים.
לימפומות עור של תאי T
מיקוזיס פונגוידס (Mycosis fungoides)- מדובר בלימפומה שאינה הודג'קין.
גיל האבחנה האופייני הוא 60, והמחלה שכיחה פי שניים בגברים בהשוואה לנשים
לימפומה עורית ראשונית אנאפלסטית מסוג תא גדול (Primary cutaneous anaplastic large cell lymphoma)- אף על פי שבדרך כלל מאובחנת בגילי 50–60 דווחו גם מקרים בבני 10. מתחילה כחטט קטן ולעיתים מתפתחת למספר חטטים בעור.
המחלה שכיחה פי שניים בגברים בהשוואה לנשים
לימפומטויד פפולריס (Lymphomatoid papulosis)- שכיח בצעירים וגם בילדים ויותר בקרב גברים.
מתחיל כמספר פצעים דמויי-חטטים על החזה והגפיים.
בהמשך מתפתח כיב במרכז הפצע.
המחלה היא כרונית, אינה קטלנית ולעיתים הריפוי הוא ספונטני.
לימפומה תת-עורית דמוית פניקוליטיס (Subcutaneous panniculitis-like T-cell lymphoma)- תוקפת את השכבות העמוקות של העור, בדרך כלל באזור הרגליים.
השכיחות זהה בין שני המינים
לימפומת עור ראשונית של תאי T פריפריאליים (Primary cutaneous peripheral T-cell lymphoma)- סוג נדיר מאוד אשר נבדל לכמה קבוצות על פי סוג תאי ה-T המעורבים בו
לימפומות עור של תאי B
לימפומת עור ראשונית של שולי בלוטות הלימפה (Primary cutaneous marginal-zone B-cell lymphoma)- סוג המתפתח באופן איטי מאוד ומגיב היטב לטיפול.
המחלה יכולה להתפרץ בכל גיל ולעיתים נקשרה הופעתה לזיהום בקטריאלי מבורליה (borelia)
לימפומת עור ראשונית של מרכז הבלוטה (Primary cutaneous follicle-center lymphoma) - סוג זה מאופיין בקצב גידול מהיר ומפוזר בעיקר באזור התחתון של הרגליים.
זהו סוג שכיח יחסית מבין לימפומות העור, בעיקר בקרב אוכלוסייה מבוגרת ויותר אופייני לנשים
לימפומת עור ראשונית מתפזרת (Primary cutaneous diffuse large B-cell lymphoma)-לימפומה נדירה יחסית אשר יכולה להתפתח גם בכלי דם תת-עוריים.
מופיעה באזורי גוף שונים למעט ברגליים
לימפומה של הקיבה היא גידול ברקמה לימפטית בקיבה, אשר יכול להיות משני ללימפומה בקשרי הלימפה או בטחול, או לימפומה ראשונית בקיבה, המתפתחת כתוצאה מדלקת כרונית בקיבה.
כאשר יש דלקת כרונית, יש תאים לימפטיים אשר מהם מתפתחת הלימפומה שנקראת מלטומה.
אלה לימפומות של לימפוציטים מסוג B, לרוב בדרגת התמיינות נמוכה.
האנטרום בקיבה הוא המקום השכיח למציאת לימפומות, אם כי הסרטן עלול להיות מפושט ולהימצא בכל הקיבה.
הלימפומה יכולה להתפשט לעבר התריסריון או הוושט, והיא יכולה להגיע לממדים גדולים (קוטר של מעל ל-7 ס"מ).
מרבית הנפגעים יהיו גברים בעשור החמישי או השישי לחייהם.
לימפומת בירקיט היא סרטן במערכת הלימפה, במיוחד בתאי לימפוציט B.
המחלה נקראת ע"ש דניס פרסונס בירקיט, רופא מנתח אירי שהיה הראשון לתעד את המחלה במהלך עבודתו באוגנדה בשנת 1956.
לימפומת בירקיט נקראת על שם דניס פרסונס בירקיט שהגדיר את התפוצה הגאוגרפית של לימפומה זו, וגם הגדיר את שתי הצורות הפעילות שלה: לימפומה מקומית ולימפומה מפושטת.
לימפומת בירקיט נוטה להתפשט גם לאיברים שלימפומות אחרות אינן פולשות אליהם: היא פולשת למח העצם, לדם, למערכת העצבים ולחוט השדרה.
לימפומה זו שכיחה מאוד בגיל הילדות, אך היא מאובחנת גם אצל מבוגרים.
לימפומת בירקיט היא אחת הממאירויות המסוכנות שצומחות מהר בבני-אדם, והתחלקות התאים בה מהירה ביותר.
המחלה נדירה בארצות הברית - כמאה מקרים בשנה (מתוך כ-300 מיליון) - אך באפריקה, לעומת זאת, מופיעים כמאה מתוך מיליון מקרים חדשים בשנה.
המחלה המפושטת מופיעה בעיקר באפריקה, בעוד שהמחלה המקומית מופיעה בעיקר בארצות הברית.
היחס בין גברים לנשים הלוקים בלימפומה זו הוא 2-3:1. כאמור, לימפומת בירקיט נפוצה ביותר בילדות: באפריקה הגיל הממוצע הוא 7, בעוד מחוץ לאפריקה הגיל הממוצע הוא 11.
לפני שפותחו טיפולים אינטנסיביים ללימפומת בירקיט, ילדים מתו במהירות.
כיום, עם שילוב של כימותרפיה ושל הזרקה לנוזל השדרה של כימותרפיה, עלו שיעורי השרידות: במחלה המפושטת, שיעורי ההצלחה הם 60%, ובחולים במחלה המקומית, שיעור המבריאים הוא 90%.
באנשים עם מעורבות של המחלה בנוזל השדרה ובמח העצם תוצאות ההחלמה הן נמוכות.
אנשים שחלו בגילאים מאוחרים הם בעלי סיכוי נמוך בהרבה לשרוד את הלימפומה.
הסיבה למחלה אינה ידועה באופן מוחלט.
וירוס אפשטיין בר (גורם למונונוקלאוזיס ("מחלת הנשיקה"), ומופיע בחלק מן המקרים בלימפומת הודג'קין) הוא סיבה שהוכח הקשר בינה לבין לימפומת בירקיט.
בכ-90% מן המקרים של לימפומת בירקיט הייתה מוטציה בקדם-האונקוגן c-myc.
ההשערה היא שהאונקוגן הנ"ל עלול לשנות לימפוציטים לתאים סרטניים.
אבחון מתבצע באמצעות דגימת רקמה (ביופסיה) מבלוטת לימפה מוגדלת.
בנוסף יבוצעו בדיקות דם, צילומי רנטגן, דיקור מותני ודגימות של מח העצם.
כול אלו נדרשים כדי לקבוע את הסוג המסוים של הלימפומה, ואת מידת התפשטותה בגוף, במטרה להתאים את הטיפול המיטבי.
מקובל לחלק לארבעה את שלבי הלימפומה לפי שיטת אן ארבור , המשמשת גם עבור לימפומת הודג'קין:
שלב 1 - קבוצה אחת של בלוטות לימפה נגועה, למשל בצד אחד של הצוואר או באחת המפשעות.
שלב 2 - שתי קבוצות או יותר של בלוטות לימפה נגועות.
המחלה קיימת רק מעל או מתחת לסרעפת.
שלב 3 - המחלה נוכחת בבלוטות לימפה מעל ומתחת לסרעפת.
שלב 4 - המחלה התפשטה מעבר לבלוטות הלימפה, למשל לכבד, לראות או לעצמות.
בנוסף, תסווג המחלה כסוג A או B, בהתאם לסימנים מהם סובל החולה:
סוג B – איבוד משקל רב, חום, או הזעת לילה.
סוג A – החולה אינו סובל מסימנים אלו.
אם ישנה נוכחות של תאים ממאירים באזורים שמחוץ לבלוטות הלימפה, ייוצג מצב זה על ידי האות E – Extra Nodular (מחוץ לבלוטות).
לימפומות שאינן הודג'קין, כדוגמת זו ע"ש בירקיט, מחולקות לדרגה נמוכה ולדרגה גבוהה.
לימפומות מדרגה נמוכה תתפתחנה לרוב באיטיות, ואילו לימפומות מדרגה גבוהה תתפתחנה באופן מהיר יותר.
לימפומה ע"ש בירקיט היא לימפומה מדרגה גבוהה, ולכן מחייבת טיפול כימותרפי מיידי על מנת לעצור את התקדמות המחלה.
לרוב נוטים להוסיף פרדניזון, או סטרואידים אחרים.
ציקלופוספאמיד - תרופה זו נמצאת בקבוצת תרופות אשר נקשרות לחומצת ה-DNA ובכך מונעות את חלוקתו והכפלתו התקינה של הסליל הגנטי ואת שכפולו של התא.
מטרתו העיקרית היא לגרום הפסקה מיידית בשכפול וההעתקה של ה-DNA.
מתוטרקסאט - תרופה דומה במבנה שלה לחומצה פולית.
היא נקשרת לאנזים שגורם לחומצה הפולית להיכנס לצורתה הפעילה וגורמת לכך שנוצר חוסר בחומצה הפולית וישנו שיבוש ביצירת התא.
מבנה המתוטרקסאט דומה לחומצה פולית אבל מספיק שונה כדי לחבל באנזים היוצר אותו, לנטרלו ולמנוע את יצירת ה-DNA.
ציטאראבין - תרופה הנמצאת בקבוצת תרופות אשר דומות למספר גורמים הבונים את התא, אך בנוסף גם מספיק שונים כדי לחבל בו.
ציטאראבין גם משמשת בהזרקה לתוך חוט השדרה.
דוקסורוביצין - תרופה מונעת את שלבי מחזור התא.
התרופה מתחברת ל-DNA והורסת את הסלילים שלו.
וינקריסטין - וינקריסטין גורמת לעצירת התפתחות תאים שעוד לא התפתחו לתאים משוכללים.
לימפומה מפושטת של תאי B מהווה את הסוג הנפוץ ביותר של לימפומה (סרטן הלימפה) שאינה לימפומת הודג'קין, וכוללת כ-40% מכלל הלימפומות של מבוגרים.
לימפומה זו נחשבת ללימפומה אגרסיבית.
הגיל החציוני להופעת המחלה הוא גיל 64, אולם היא מהווה עד 25% מכלל הלימפומות בגיל הילדות שאינן לימפומות מסוג הודג'קין.
הפרוגנוזה הצפויה היא 46% שיעורי הישרדות לאחר 5 שנים.
הגידול עצמו יכול לנבוע מקשרי לימפה, מתאים צנטרובלסטיים של מרכז נבט בקשר הלימפה, או מתאים גדולים אחרים בקשר הלימפה.
עם זאת, הגידול יכול להימצא גם באזורים שהם מחוץ לקשרי הלימפה (גידול אקסטרא-נודאליים) כגון לימפומה בלבלב, במוח, בתפליט פלאורלי ועוד.
האבחנה של הגידול נעשית באמצעות נטילת ביופסיה מהקשר עצמו.
אצל מחצית מן החולים המחלה תאובחן בשלבים מוקדמים (שלב I-II) ואצל המחצית השנייה, המחלה תאובחן בשלבים מתקדמים (שלב III-IV).
על פי מחקרים שבוצעו על תאי DLBCL, באנליזת DNA ניתן לאפיין שלוש תתי קבוצות של המחלה:
קבוצת תאים המבטאת גנים המאפיינים את מרכז הנבט, אשר נחשבת לתת קבוצה עם פרוגנוזה טובה יחסית.
קבוצת תאים שמבטאת גנים של תאי B משופעלים, עם פרוגנוזה פחות טובה מאשר הקבוצה הראשונה.
ישנם מספר פגמים כרומוזומליים בגידול זה, כגון טרנסלוקציה בין כרומוזום 14 ל-18 (לרוב בעל פרוגנוזה גרועה) או טרנסלוקציה הכוללת את כרומוזום 3. האפיון ההיסטולוגי הוא של תאים גדולים עם גרעין גדול וגרעינונים, אשר נצבע חיובי ל-CD10 ול-CD5.
המדד הפרוגנוסטי מבוסס על מדד IPI אשר כולל חמישה פרמטרים שכל אחד מהם מקנה נקודה:
ann arbor stage שלישי או רביעי (מעורבות של מספר קשרי לימפה משני צידי הסרעפת או באתרים אקסטרא-נודאליים)
מעורבות אקסטרה-נודולרית ביותר מאתר אחד
יכולת גופנית לקויה המוגדרת על פי מדדים מקובלים (מדד ECOG או מדד קרנובסקי)
צבירה של עד נקודה אחת מצביעה על לימפומה בסיכון נמוך, וצבירה של 4-5 נקודות מעידה על לימפומה בסיכון גבוה.
כאשר מתרגמים זאת לטיפול, המשמעות היא שככל שהניקוד גבוה יותר, כך התגובה לטיפול תהיה נמוכה יותר.
הטיפול הסטנדרטי הוא מתן קומבינציה של תרופות כימותרפיות, הקרויות מישלב CHOP יחד עם ריטוקסימאב, הנקרא CHOP-R (האות R מייצגת מתן טיפול מורחב הכולל ריטוקסימב).
לרוב מקובל לתת 4 מחזורי טיפול ולבצע הערכה, ובמידת הצורך לתת מחזורי טיפול נוספים, בהתאם לשלב בו נמצאים במחלה (Stage).
הסיכוי לתגובה טובה לטיפול תלוי במדד IPI שפותח במקור לחולים עם לימפומה מפושטת של תאי B בהתבסס על טיפול שקיבלו, המבוסס על טיפול ב-CHOP (ללא ריטוקסימב).
כך נמצא, כי אצל חולים עם מדד הנע בין 0-1, השרידות ל-5 שנים היא מעל 70%, בעוד שאצל חולים עם מדד של 4-5, השרידות ל-5 שנים עומדת על 20%, כאשר הנוגדן Rituximab הביא לעלייה של 15% במספרים אלו.
מאחר שמדובר בלימפומה אגרסיבית, היא מחייבת טיפול מיידי באמצעות שילוב תרופות אלו, במספר מחזורי פעולה.
אחוז ההישרדות של הטיפולים השונים הוא נמוך מעט מ-50% לאחר חמש שנים.
אם המחלה חוזרת לאחר טיפול כימותרפי, ניתן לשקול טיפול כימותרפיה קו שני, או, אצל חולים הצעירים מגיל 65, לבצע השתלת מח עצם.
לימפומה פוליקולרית היא לימפומה (סרטן במערכת הלימפה), שאינה מסוג הודג'קין, אשר נגרמת עקב חלוקה בלתי מבוקרת של שני סוגי לימפוציטים מסוג B: צנטרוציטים (תאים קטנים) וצנטרובלסטים (תאים גדולים).
תאי דם לבנים אלה, שבמצב רגיל מצויים ברקמות מערכת הלימפה, יוצרים בתצורתם הסרטנית מבנים דמויי זקיק בתוך אותן רקמות.
זוהי הלימפומה השנייה בשכיחותה מבין הלימפומות שאינן לימפומת הודג'קין, והיא מהווה בין 20% ל-30% מהן.
הלימפומה מופיעה בממוצע בגיל 60, ושיעור התמותה ממנה מדי שנה הוא כ- 8%.
המחלה מאופיינת בהפוגות ובהישנויות, וכשאינה נרפאת, המרחק בין ההתקפים הולך ומתקצר.
במצב כזה, הלימפומה עלולה לעבור התמרה ללימפומה מפושטת של תאי B, שהנה אגרסיבית וקשה לטיפול (היא גם השכיחה ביותר מבין הלימפומות שאינן הודג'קין, עם כ-40% מהמקרים).
אבחון הלימפומה נעשה על ידי בדיקת ביופסיה, לרוב מקשר לימפה מוגדל, וזו בדרך כלל מספיקה לאבחון.
לעיתים על מנת להגיע לאבחון מדויק נעזרים בבדיקות נוספות, בהן בדיקות דם, טומוגרפיה ממוחשבת (CT), טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) ובדיקת מח עצם.
הגידול עצמו מורכב מתאים הגדלים בצורת זקיק, ומאפיין זה מסייע בזיהוי.
במידה שאכן מדובר בלימפומה פוליקולרית, ניתן לאפיין cd20 חיובי (המראה על כך שמדובר בתאי B) וכן BCL חיובי (חלבון אשר מבוטא על גבי לימפוציטים לאחר שנכנס אנטיגן לקשר הלימפה, מעיד על התמיינות מרכז הנבט - בגידול זה החלבון מבוטא ביתר).
הטרנסלוקציה האופיינית היא בין כרומוזום 14 ל-18: על כרומוזום 14 נמצאים המקטעים המבודדים לקולטן של תאי B, ועל כרומוזום 18 נמצא החלבון BCL2, זהו אונקוגן אנטי-אפופטוטי אשר מבוטא ביתר כתוצאה מהטרנסלוקציה.
בנוסף, היא לרוב שלילית עבור CD5.
במרבית המקרים המטופל מגיע לאור הגדלה של קשר לימפה שאינו כואב.
לרוב יש מעורבות של מספר קשרי לימפה כולל באזורים פחות שכיחים, כגון קשרי לימפה אפי-טרוכלאריות (הנמצאים באזור הזרוע מעל המרפק).
כל איבר עשוי להיות מעורב במחלה, לרבות איברים שאינם קשורים למערכת הלימפה (אקסטרה-נודאליים).
מרבית החולים לא סובלים מחום, הזעת לילה או ירידה במשקל.
ניתן לחלק את הגידול למספר דרגות:
grade 1 - לימפומה של צנטרוציטים (תאים קטנים).
grade 2 - שילוב בין צנטרוציטים לצנטרובלאסטים.
grade 3 - לימפומה של צנטרובלאסטים (תאים גדולים)- זהו גידול אגרסיבי יחסית, בדומה ללימפומה מפושטת של תאי B.
לימפומה פוליקולרית היא אחד הגידולים שמגיבים משמעותית לטיפול כימותרפי ולטיפול הקרנתי.
בנוסף לכך, חלק מהגידולים עוברים רגרסיה גם ללא טיפול.
אצל חולים ללא סימפטומים, אין צורך בטיפול התחלתי אלא במעקב בלבד.
אצל חולים הנדרשים לטיפול רפואי, הטיפול הניתן הוא מתן כימותרפיה, בין אם על ידי תרופה אחת (למשל chlorambucil) או שילוב של מספר תרופות לפי משטרי CHOP או R-CHOP.
מרבית החולים (50%-75%) ישיגו הפוגה מן המחלה עם טיפול נכון.
עם זאת, אצל מרבית מן החולים המחלה חוזרת.
טיפולים נוספים כוללים: קומבינציות של אלקילטורים, rituximab, וכן השתלות מח עצם.
מחקר שנערך במרכז דוידוף בבילינסון גילה כי התרופה הביולוגית ריטוקסימב (rituximab) ("מבְּתֶרה") מפחית ב-40% את תמותת החולים.
לימפומה מסוג תא T היא משפחת גידולים (סרטניים) של קשרי לימפה או של מערכת הלימפה בכללותה, מסוג הלימפומות שאינן לימפומת הודג'קין (NHL - Non-Hodgkin's Lymphoma).
הלימפומה מסוג תא T הובדלה מלימפומות אחרות שאינן הודג'קין מפאת מעורבותה בעור.
בהתחלה, כשניסו לאבחן את מעורבותה של הלימפומה בעור, לרוב מצאו מיקוזיס פונגאיידס או תסמונת סזארי.
הסתבר, לאחר מכן, שהתגובה של לימפומה תא T לטיפול-שונות.
העור, הוא המקום השניוני להימצאות לימפומה, הראשון הוא הקיבה ואיברי עיכול אחרים.
אין אבחנה קבועה, ישנם כמה סוגים של אבחנה למקרים שונים.
השכיחות של מיקוזיס פונגאיידס היא 44% מכלל הלימפומות השרידות של הירפאות מהמחלה לחלוטין לאחר 5 שנים הוא 88% השכיחות של תסמונת סזארי היא 3% מכלל מקרי הלימפומות הללו והשרידות לאחר 5 שנים אינה טובה ועומדת על כ-24%.
סוגים כרוניים אחרים מופיעים בכ-1-15% מהחולים בלימפומת T וכ-80-100% נרפאים.
סוגים אקוטיים אחרים מופיעים בכ-1-5% מהחולים וסיכוייהם להחלים לאחר 5 שנים הם 15-30%.
הנפוצה מבין קבוצה זו היא .
מחלה עקשנית, מופיעה לרוב בעור, בשיעור צמיחה איטי מאוד.
טיפולים לא משפיעים עליה במידה רבה.
המחלה לפעמים מתפשטת עד כדי היעלמות הדרמיס בכללותו.
הקרנות לעיתים לא רחוקות משמשות לטיפול אך הניסיון בהן לא גדול במיוחד.
לכשליש מחולים במחלה זו הייתה בעבר לימפומת הודג'קין.
הנפוצה מביניהן היא לימפומה עקב וירוס תא T האנושי, הנפוץ בדרום מערב יפן, דרום אמריקה, מרכז אפריקה ובקריביים.
חולים בלימפומה/לוקמיה של תא T, מקבלים את המחלה 20 שנים לאחר החשיפה לווירוס.
במצב החמור של המחלה היא תאופיין בכבד מוגדל (הפטומגליה) וזיהומים.
במצב הכרוני של המחלה צורת העור תזכיר את צורתו במיקוזיס פונגואידס.
המושג לִימֶס פירושו "הסְפר הרומי".
היו אלה מערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית – חומות, מצודות או ביצורים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים במאות ה-4 עד ה-6.
לימס פלשׂתינה (limes Palestinae, הגייה מדויקת "לימס פָּלֶשׂתינַיי") היה לימס בארץ ישראל, אשר חצה את הנגב מחוף הים התיכון, באזור צפון חצי האי סיני, עד לחוף ים המלח והערבה.
מאחדות מהמצודות נשארו שרידים עד ימינו (בקרבת היישובים עין בוקק, חצבה, "חתרורים", "מוחילה", עבדת ומצד תמר בכביש דימונה-סדום.)
המונח לימס פלשׂתינה נזכר לראשונה בצו של הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון (491–518), הידוע מכתובת ששבריה נמצאו בקסר אל-חלאבאת בעבר הירדן.
האזכור השני נמצא בכתובת יוונית-נוצרית, כנראה מהמאה ה-6 לספירה, ומקורה כנראה בנגב.
הכתובת אומרת שכאשר דורותיאוס עזב את האדמה הקדושה של ה'לימס של פלשׂתינה', לא איבד את הכיבודים של המלך.
האזכור השלישי מופיע בחיבורו של טיראניוס רופינוס, "היסטוריה כנסייתית", שנכתב בתחילת המאה ה-5, שבו מתואר שמאוויה מלכת הסאראקנים החלה להציק לערים של לימס פלשתינה והלימס הערבי, ולהשם את הפרובינקיות השכנות.
בשנת 1930 פרסם החוקר הגרמני אלברכט אלט מאמר שבו טען כי בתקופה שבין דיכוי המרד הגדול (66–70 לספירה) לסיפוחה של הממלכה הנבטית לאימפריה הרומית (106 לספירה) הוקמה מערכת הגנה בין ים המלח ורפיח, שהתבססה על מספר מצודות ומצדים שחוברו בדרך, ומערכת זו נקראה לימס פלשׂתינה.
ההיסטוריון הישראלי מיכאל אבי יונה קיבל בתחילה את טיעוניו של אלט לגבי ראשיתו של הלימס, אך לאחר מכן הציע תיארוך מאוחר יותר – לסוף המאה ה-3 לספירה, תקופתו של הקיסר דיוקלטיאנוס.
משנת 1958 ערך הארכאולוג מרדכי גיחון סיורים רבים, על מנת לזהות שרידים ששייכים ללימס פלשׂתינה.
הוא זיהה 161 אתרים שלדעתו קשורים ללימס.
הוא סבר כמו אלט שראשיתו של הלימס בסוף המאה ה-1 לספירה; לדעתו הלימס היה קו הגנה רומי שנבנה על בסיס קו ההגנה ההרודיאני, והשתרע מים המלח, דרך בקעת ערד ובאר שבע, עד הים התיכון.
לאחר סיפוח הממלכה הנבטית בשנת 106 לספירה נוספו עוד קווי הגנה ללימס: הקו העובר בין רפיח–חלוצה–עבדת–פטרה והקו בערבה, המשתרע מצוער עד אילת.
קווי הגנה אלו נועדו להגן על הארץ מפני פשיטות נוודים, ולהגן על המסחר בדרך הבשמים.
מערך הגנה זה הגיע לשיאו בתקופת דיוקלטיאנוס, כאשר בתקופה זו גם עבר הלגיון העשירי פרטנסיס לאילת.
חלק מהארכאולוגים וההיסטוריונים בישראל ומחוצה לה קיבלו את הניתוח והתיארוך של גיחון, וחלק הביעו ביקורת.
ההיסטוריון ישראל שצמן סבור כי המונח 'לימס פלשׂתינה' אכן שימש לציון חלק מהנגב, ולפי תיארוך המקורות הכתובים וניתוח הממצא הארכאולוגי, זו הייתה כנראה מערכת הגנה שהוקמה לראשונה בתקופתו של דיוקלטיאנוס.
בנימין איזק שולל את כל ההנחות של גיחון וקודמיו, וטען כי לימס פלשׂתינה היה אזור שהוגדר בסוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4 לספירה, בעל משמעות מינהלית, והוא היה תחת שלטון צבאי שבראשו עמד דוכס.
הוא מייחס למצודות חשיבות אחרת מאשר הגנה על הגבול, ולדעתו הן כנראה היו בסיס ליחידות צבא שעסקו בפעולות שונות כמו שיטור בערים, איסוף מסים, פיקוח על הדרכים ומקורות המים.
כיום ידוע, בעקבות ניתוח סקרים וחפירות שבוצעו, כי בתקופה הרומית לא התקיים בנגב מערך מבוצר צפוף, כמו שמוכר ממקומות אחרים - לאורך נהר הריין והדנובה.
חלק מהאתרים שזיהה גיחון הם לא אתרים צבאיים, התיארוכים של רבים מהמצודות והמצדים אינם נכונים, ובנוסף ניתוח של המצודות והמצדים מראה שברוב התקופה הרומית לא חנו בנגב כוחות צבא גדולים שיכלו לעצור פלישה מאסיבית של נוודים מהמדבר.
ידוע על מחנה צבא רומי בעבדת, המחנה תוארך על ידי פטר פביאן לראשית המאה ה-2 לספירה, והוא שימש כמרכז צבאי ראשי על דרך הבשמים, לאחר סיפוח הממלכה הנבטית לאימפריה הרומית.
הדרך והביצורים בין פטרה לעבדת ננטשו בראשית המאה ה-3 לספירה, וממחצית המאה ה-3 לספירה השתמש הצבא הרומי בדרך מאילת-מעלה עקרבים-ממשית, כאשר הלגיון העשירי עבר מירושלים לאילת.
ממערב לבאר שבע בתקופה זו לא ידוע על מצודות גדולות.
ובבאר שבע כנראה שכנה קוהורטה שהיוותה את הכוח העיקרי בצפון הנגב.
הצבא הרומי בנגב לפי מקורות היסטוריים
נוכחותן של יחידות צבא רומיות בנגב ידועה ממקורות כתובים מהמאה ה-4 והלאה.
בפפירוסי ניצנה מתוארת יחידה צבאית שחנתה בניצנה מאמצע המאה ה-5 לספירה.
בחיבור הביזנטי נוטיטיה דיגניטטום (Notitia Dognitatum) מצוינת חנייתן של שש יחידות צבא בצפון הנגב: Zoara (צוער), Moleatha (מוליאתה), Berosaba (באר שבע), Birsama (באר שמע), Menois (מעון?), Chermula (כרמל).
ב'אונומסטיקון של אוסביוס', מתחילת המאה ה-4 לספירה נזכרים חילות מצב בכרמל, באר שבע, צוער, תימן, תמרה, אדומים, מפעת ואילת.
לימפוגרנולומה ונראום (באנגלית – Lymphogranuloma venereum; גרעינומת לימפתית; כתוצאה מיחסי מין) היא מחלת מין המועברת על ידי הזנים L1-3 של החיידק Chlamydia trachomatis.
המחלה הייתה שכיחה באפריקה, הודו אמריקה המרכזית והקריבים ונקראה Tropical Bubo.
מאז 2003 יש עלייה בשכיחות המחלה גם במערב אירופה ובמקרים רבים היא משולבת עם איידס.
בישראל זו מחלת מין המחייבת דיווח למשרד הבריאות.
החיידק חודר דרך פגם ברירית ונודד דרך מערכת הלימפה לקשרי הלימפה הסמוכים שם הוא נבלע על ידי המקרופגים ונוצרת שם דלקת עם גרנולומות – מכאן שם המחלה.
3–31 יום לאחר המגע המיני מופיע כיב קטן ובלתי כואב באזור הפין אצל הגבר ובפות או בנרתיק אצל האשה.
אצל האשה אם הכיב נמצא עמוק בנרתיק אין היא מרגישה בו.
2–6 שבועות לאחר השלב הראשון מופיעה הגדלה כואבת של קשריות הלימפה במפשעה.
אצל הנשים בגלל מקום ההדבקה השונה יש רק 20%–30% הגדלה של קשרי הלימפה במפשעה ובמקומן מודלקים קשרי לימפה עמוקים בקרבת הרקטום דבר המקשה על האבחנה.
בשלב זה יש גם סימנים מערכתיים של חום, צמרמורת וכאבי שרירים.
השלב הדלקתי מסתיים גם ללא טיפול אך מתפתחת במקום לייפת של הרקמות עם היצרויות ופיסטולות במערכת השתן, המין וברקטום.
מעורבות הרקטום שכיחה יותר בגברים המקיימים יחסי מין עם גברים ובנשים שקיימו מין אנאלי.
אפשר לגדל את החיידק מחומר מבלוטת לימפה מודלקת אבל גידול החיידק הוא קשה ורק ב-30% אפשר לבודדו.
האבחנה מבוססת בעיקר על ידי שיטות סרולוגיות, בשיטת אימונופיקסציה או PCR.
החיידק מגיב יפה לטיפול בדוקסיציקלין, 100 מ"ג*2 ל-21 יום, או לאריתרומיצין 500 מ"ג*4 ל-21 יום.
יש חשיבות לאבחנה וטיפול מהיר.
בשלב השלישי אין מקום לטיפול אנטיביוטי אלא כירורגי.
לימפופו היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה.
בירת הפרובינציה והעיר הגדולה ביותר היא פולוקוונה.
הפרובינציה שוכנת בצפון מזרחה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון במדינת זימבבואה, ממזרח במדינת מוזמביק, מדרום בפרובינציות מפומלנגה, חאוטנג והצפון מערבית וממערב במדינת בוטסואנה.
לימנובה (בפולנית: Limanowa; ביידיש: לימענעוו) היא עיירה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לימנובה נזכרת לראשונה בסוף המאה ה-15, ובשנת 1565 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה.
בתחילת דצמבר 1914 נערך בסביבת העיירה קרב מרכזי במלחמת העולם הראשונה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה תוך מספר ימים 12 יהודים, והטילו על יהודי היישוב גזירות שונות.
בקיץ 1941 רוכזו כ-1,500 יהודים בעיירה, ובהם פליטים רבים, בגטו שהוקם בה, אשר הפך ב-4 ביוני 1942 לסגור.
באביב ובקיץ 1942 נרצחו בגטו שבעיירה עשרות יהודים, ובהם כל חברי היודנרט המקומי, תוך הטלת תשלומי כופר על הקהילה.
ב-18 באוגוסט 1942 פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ורצחו במהלך אקציה כ-380 יהודים קשישים וחולים.
יתר יושבי הגטו הורצו מרחק של כ-26 ק"מ עד נובי סונץ', תוך ירי בנכשלים.
משם שולחו יהודי העיירה כעבור מספר ימים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לימנודינסטיים (שם מדעי: Limnodynastidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
קרפדות אלה שסווגו ב-1969, השתייכו בתחילה למשפחת המיובטרכיים בתור תת-משפחה או אפילו שבט, אך הפכו לפי כמה מיונים למשפחה עצמאית.
הם חיים בטבע באוסטרליה, גינאה החדשה ואיים באוקיינוס השקט.
הם יבשתיים בעיקרם וחלקם בעלי יכולת להתנפח לצורת כדור.
חלקם ארסיים ומכוסים גבשושיות רעילות על עורם.
לימפומות שאינן הודג'קין הן קבוצת מחלות מסוג לימפומה (סרטן במערכת הלימפה או בלימפוציטים), הכוללות את כל סוגי הלימפומה מלבד לימפומת הודג'קין.
סוגים מסוימים גדלים בקצב איטי, לעומת אחרים המתפתחים במהירות.
לימפומות הן כל סוג של סרטן המתפתח במערכת הלימפה, בין אם בקשרי הלימפה עצמם ובין אם בלימפוציטים (תאי דם לבנים מסוגים שונים, ובמקרים אלה מדובר גם בסוג של סרטן הדם).
גורמי הסיכון כוללים תפקוד חיסוני ירוד, מחלות אוטואימוניות, זיהום הליקובקטר פילורי, הפטיטיס C ווירוס אפשטיין בר.
ארגון הבריאות העולמי מסווג לימפומות לחמש קבוצות עיקריות: אחת השייכת ללימפומת הודג'קין, וארבע השייכות ללימפומות שאינן הודג'קין, הכוללות מעל 60 סוגים שונים של לימפומה.
האבחון נעשה על ידי ביופסיה מקשר הלימפה החשוד.
הטיפול תלוי בסוג הלימפומה, האם היא איטית או מהירה וכן האם היא מוגבלת לאזור אחד או לאזורים רבים.
הטיפולים עשויים לכלול כימותרפיה, הקרנות, אימונותרפיה, השתלת תאי גזע וניתוח.
הסימנים והתסמינים משתנים בהתאם למיקומה בגוף.
התסמין הנפוץ ביותר הוא נפיחות לא כואבת בבלוטות הלימפה באחד האזורים בגוף, כמו הצוואר, בית השחי או המפשעה.
נוסף לכך, הלימפומה יכולה לגרום לחום, הזעת לילה, ירידה במשקל ועייפות.
במידה והלימפומה התפשטה אל מח העצם, מקום היווצרות תאי הדם, היא עלולה לגרום להפחתת ייצור תאי הדם.
כתוצאה מכך עשויים להופיע תסמינים הקשורים לכך, כמו עייפות, עקב ירידה בתאי דם אדומים, ירידה בעמידות לזיהומים, עקב ירידה בתאי דם לבנים, השייכים למערכת החיסון, וכן שטפי דם תת-עוריים, עקב מחסור בטסיות דם.
התסמינים עשויים להשתנות בהתאם לאזור הגידול.
לדוגמה, אם הגידול ממוקם באזור בית החזה, עשויים להופיע שיעול, קשיי בליעה, וקוצר נשימה.
שיעור התחלואה עולה עם הגיל.
המחלה נפוצה יותר בקרב גברים.
כ-6% מכלל המקרים מהווה לימפומה של תאי מעטפת.
לימן היא לגונה שנוצרה מהצפת עמק או שטח נמוך אחר בקרבת חוף, מקווה מים גדול יותר, או על גדת נהר.
בדרך כלל הלימן מופרד מגוף המים האחר על ידי סף שנוצר מחול או סחף.
עודפי המים של הלימן נשפכים לגוף המים האחר מעל הסף או דרך פתח צר בסף.
הלימנים נחלקים לשני סוגים לפי מקור המים: לימנים מריטימים, שמקורם בים או באגם, ולימנים פלוביאלים, שמקורם בנהר או נחל.
בדרך כלל מי הלימן הם מים מלוחים.
מקור השם הוא בצורה הרוסית שניתנה למילה היוונית λιμένας, שמשמעותה נמל או מפרץ.
לימנוסקליס (שם מדעי: Limnoscelis; משמעות השם: "רגלי הביצה") הוא סוג של חולייתן פרהיסטורי מהקבוצה דמויי זוחלים, אשר חי בסוף הקרבון לפני 303-295 מיליון שנה והיה מאבותיהם של הזוחלים האמיתיים.
המאובנים שלו נמצאו בטקסס ב-1911.
יצור זה הגיע לאורך 1.5 מטר והיה בעל רגליים קצרות בעלות אצבעות קצרות וחסרות טפרים, אשר חי רוב זמנה ביבשה.
הראש שלו היה ארוך ודמוי כלב והיה בעל שיניים בולטות החוצה.
הגולגולת הזכירה גולגולת של פליקוזאור או של פראיזאור (Pareiasauria), מאוחרים יותר.
הוא היה יצור איטי שנע בצורה המזכירה לטאות מודרניות וניזון מבשר, אולי באזורי ביצות.
עקב איטיותו סביר להניח שהיה צד ממארב.
הלימנוסקליס היה קרובו של הדיאדקטס, אשר חי באותה תקופה והיה גדול ממנו.
לימנאביס (שם מדעי: Limenavis; מילולית: "עוף גבולי") הוא סוג נכחד של עוף קדום, שחי בסוף הקרטיקון עליון לפני כ-70 מיליון שנה לפני זמננו והשתייך לעופות הקמאים המפותחים ביותר (מהקבוצה אורניתורה).
לעומת יתר העופות הקרטיקוניים הידועים שחיו באותו הזמן, הלימנאביס היה ככל הנראה קרוב יותר לעופות המודרניים בני זמננו.
הלימנאביס התגלה בחפירות ארכאולוגיות, בשנת 2001, בחנרל רוקה שבארגנטינה.
מאובניו של הלימנאביס כוללים עצמות כנף, עצמות שבורות לא ברורות, ושרידים נוספים.
בשנים שלאחר מכן, מצאו ראייה נוספת המקשרת בין הלימנאביס לאיכתיאורניס (עוף בעל שיניים), אך במקביל נמצאה ראיה נוספת לכך כי הוא אינו משתייך לקבוצה עופות בתראים.
נכון ב-2013, בוצעה בדיקה נוספת שבה הצליחו למצוא ראיות לקשר כלשהו המתקיים בין הלימנאביס לאיכתיאורניס.
לימפומה של תאי מעטפת היא לימפומה, שאינה הודג'קין, מן הלימפומות של תאי B, אשר נגרמת עקב פגיעה במעטפת תאי ה-B בזקיקי קשרי הלימפה (מכאן שמה).
במרבית המקרים נובעת לימפומה זאת מטרנסלוקציה כרומוזומלית של כרומוזומים 11 ו-14 , אשר נשברים ומתחברים האחד לשני (התקה הדדית).
עקב כך, תאי ה-B יוצרים את החלבון בכמות עודפת.
חלבון זה משמש בכמויות רגילות לגדילת התא, וכשנוצר בו עודף, תאי המעטפת גדלים ללא בקרה.
ישנם כ-15,000 מטופלים בארצות הברית עם לימפומה של תאי מעטפת, המהווים כ-6% מכלל מקרי הלימפומה שאינה הודג'קין.
בעת אבחנתם, המטופלים בלימפומה של תאי מעטפת בדרך כלל בשנות ה-60 לחייהם וכבר נמצאים במצב של מחלה מתקדמת.
לימפומה של תאי מעטפת דווחה במקרים נדירים כקשורה לתגובות אלרגיות קשות לעקיצות יתושים.
לימפומה של תאי מעטפת, כמו רוב סוגי הסרטן, נובעת מרכישת מוטציות גנטיות (לא תורשתיות) בזמן התמיינות תאים, דבר זה מוביל להתרחבות המושבה של לימפוציטים מסוג B ממאירים.
הגורמים המקדמים את השינויים הגנטיים אינם ניתנים לזיהוי, ובדרך כלל מתרחשים אצל אנשים ללא גורמי סיכון להתפתחות לימפומה.
מכיוון שמדובר בהפרעה גנטית נרכשת, לימפומה של תאי מעטפת אינה מחלה מידבקת ואינה תורשתית.
כמחצית מהמטופלים סובלים מתסמיני B כגון חום, הזעת לילה או ירידה בלתי מוסברת במשקל (מעל 10% ממשקל הגוף).
כמו כן, קשרי הלימפה והטחול בדרך כלל מוגדלים אצל הסובלים מהמחלה, ומעורבות מח עצם, כבד ומערכת העיכול מתרחשת מוקדם יחסית במהלך המחלה.
אבחון לימפומה של תאי מעטפת דורש בדרך כלל בדיקה של חתכים היסטלוגיים של חלק מקשריות הלימפה שהוסרו בניתוח.
שיטות אחרות המשמשות לאבחנה, כוללות ציטוגנטיקה והיברידיזציה פלואורסצנטית באתר (FISH).
PCR (תגובת שרשרת פולימראז) ופריימרים קלונוטיפים מסוג CER3 הן שיטות נוספות המשמשות לאבחון, אך לעיתים רחוקות יותר.
אין טיפולים סטנדרטים מוכחים לטיפול בלימפומה של תאי מעטפת, ואין הסכמה בקרב מומחים כיצד לטפל בה בצורה אופטימלית.
משטרי טיפול רבים זמינים ולעיתים קרובות מתקבלים שיעורי תגובה טובים, אך המחלה כמעט תמיד מתקדמת לאחר כימותרפיה.
בדרך כלל הישנות המחלה מהירה יותר, וקשה יותר לטפל בה.
ישנם משטרי טיפול המיועדים לטפל בהישנות המחלה, וגישות חדשות נמצאות בבדיקה, מטופלים רבים עם לימפומה של תאי מעטפת נרשמים לניסויים קליניים לקבלת הטיפולים החדישים ביותר.
שיעור ההישרדות בלימפומה של תאי מעטפת ל-5 שנים הוא בדרך כלל 50% (לימפומה של תאי מעטפת מתקדמת) עד 70% (עבור לימפומה של תאי מעטפת לא מתקדמת).
בדיקת שיעור ההישרדות לאנשים עם לימפומה של תאי מעטפת היא בעייתית ואינדקסים אינם פועלים היטב בגלל שמטופלים רבים סובלים ממחלה בשלב מתקדם.
דירוג משמש אך אינו אינפורמטיבי במיוחד, מכיוון שתאי B ממאירים יכולים לנוע בחופשיות דרך מערכת הלימפה ולכן רוב המטופלים נמצאים בשלב III או IV בזמן האבחון.
לימס הדנובה הוא השם שניתן לחלק הגבול הצבאי הרומי לאורך הדנובה בבוואריה שבגרמניה, אוסטריה, סלובקיה, הונגריה, סרביה, רומניה ובולגריה.
ביצורי הגבול כללו מספר רב של מגדלי שמירה, מחנות לגיון ומבצרים.
בגלל הגדה הבוצית והמסועפת שלה, היה קשה לפקח על הדנובה.
לכן, בניגוד לקו הגבול של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, שהשתרע מערבית ללימס הדנובה, לא נבנתה חומת גבול.
המחנות הוקמו באמצע המאה הראשונה.
מאוחר יותר, תחת טראיאנוס, הוקפו המחנות, שבמקור היו מוקפים רק בחומות אדמה, בחומות אבן.
לאורך הלימס נסללה דרך, שחיברה בין התחנות, המבצרים והמצודות לדלתה של הדנובה, "דרך הדנובה" .
לימס הדנובה הוא מונומנט ארכאולוגי, ומאז 2021 הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הלימס של רייטיה, שבו רק החלקים לאורך הדנובה נחשבים חלק מלימס הדנובה.
הלימס של נוריקום – אוסטריה
הלימס של פאנוניה – אוסטריה, סלובקיה, הונגריה וסרביה
מואסיה – סרביה, בולגריה ורומניה
לימס דאקיה – רומניה, מהשנה שבה עזבה האימפריה הרומית את דאקיה בתקופת הקיסר אורליאנוס
היסטוריה חלקית של הלימס באוסטריה ובבולגריה
המבצר העתיק ביותר באוסטריה היה זה של קרנונטום.
מבצר עזר במרחק של 14 קילומטרים לכיוון מערב עד שלוגן (שכונה במועצה ) באוסטריה עילית.
המסלול באותה תקופה היה מקביל בערך לכביש Wiener Straße (B1) של היום מווינה ללינץ.
מכיוון שהדנובה לא תמיד הציעה את ההגנה הדרושה, נבנו ראשי גשרים גם על הגדה הצפונית, כמו בשטילפרייד (Stillfried) או באוברלייזר ברג (Oberleiser Berg), נגד המרקומנים.
אלו פונו תחת קומודוס בנו של מרקוס אורליוס ורצועה של שטח מת ברוחב שבעה קילומטרים נקבעה לאורך הדנובה.
הביצורים ההולכים ומתפוררים שופצו רק תחת הקיסר ולנטיניאנוס הראשון (364–375) והותאמו לשיטות הלחימה של אותה תקופה.
בשנת 1960 נמצאו שרידי מגדל שמירה ליד אוברנה (Oberranna, שכונה בשטח המועצה ).
אבל ביצורים אלו החזיקו מעמד רק עוד מאה שנים.
בשנת 488 פינתה האימפריה הרומית את השטח שכיום הוא שטח אוסטריה.
הביצורים הרומיים בחלק התחתון של הדנובה תוקנו שוב ושוב לאחר מכן, במיוחד תחת קיסרי האימפריה הביזנטית: אנסטסיוס הראשון ויוסטיניאנוס הראשון.
הם שימשו בפעם האחרונה במהלך מסעות המלחמה בבלקן של הקיסר מאוריקיוס וגם תחת יורשו פוקאס כבסיס לפעולות צבאיות גדולות יותר, ובחלקם הוצב גם חיל מצב.
עד שהפרוטו-בולגרים פלשו למחוז מואסיה אינפריור בשנת 679.
מגדלי הגנה בודדים עדיין נשמרים בבכרנסדורף (Bacharnsdorf) שבאוסטריה תחתית, במאוטרן (Mautern, פאביאניס בתקופה הרומית) ובטרייסמאואר (Traismauer, אוגוסטיאנה בתקופה הרומית).
ישנם גם שרידים שמורים בטולן ובצייזלמאואר (Zeiselmauer).
ביער קירנברג (Kürnberger Wald) שליד לינץ יש שרידים של חורבות של מגדל שמירה מהתקופה הרומית.
מחנות לגיון באוסטריה היו ב:
שם המחנה השם בלטינית השם כיום השם כיום במקור לאוריאקום Lauriacum Enns?
מבצרים ומוצבים באוסטריה היו ממערב למזרח ב:
מיקולוב Mikulov (עיירה בצ'כיה) אקווינוקטיום Aequinoctium Fischamend ?
בשנת 103 לספירה חילק הקיסר טראיאנוס את הפרובינקיה פאנוניה לשני חלקים: פאנוניה סופריור (Pannonia Superior) או פאנוניה עילית ופאנוניה אינפריור (Pannonia Inferior) או פאנוניה תחתית.
הפרובינקיה פאנוניה אינפריור משתרעת לאורך הצד המזרחי של הדנובה, כיום חלק מהונגריה, סרביה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
מושבות ועיירות נבנו בכל האזור משני צידי הדנובה, בנוסף למבצרים הרומאים, חיל המצב ובסיסים.
כמה מן הבולטים היו (מצפון לדרום מהונגריה, דרך קרואטיה לסרביה):
על הדנובה התחתונה, בין בולגריה לרומניה של ימינו, נסללה דרך הדנובה התחתונה , דרך רומית, בגדה הדרומית (בולגריה של ימינו) בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס במאה ה-1 לספירה.
משני צידי הדנובה נבנו מחנות צבא רומאיים (מבצרים), חיל מצב קטן ומגדלי שמירה.
כמו כן נבנו יישובים אזרחיים, בעיקר עבור יוצאי צבא ולגיונרים לשעבר.
המבצרים הרומיים הבאים היו הראשונים שהוקמו על הדנובה התחתונה במאה ה-1:
אתר מורשת עולמית של אונסק"ו
ב-1 בפברואר 2018 הגישו גרמניה, אוסטריה, סלובקיה והונגריה בקשה משותפת להכללת לימס הדנובה ברשימת המורשת העולמית.
הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, המייעצת לוועדת המורשת העולמית, המליצה על הכללת אתר זה ברשימה.
אך ממשלת הונגריה פרשה מתהליך ההכרה בהתראה קצרה, כיוון שרצתה ששרידי העיר הרומית אקווינקום בצפון בודפשט יוחרגו מהמורשת העולמית.
המשמעות הייתה שהבקשה התבטלה עבור כל המשתתפים.
לאחר תיקון ההסכם, חזרו על התהליך בשנת 2021, אך שוב ממשלת ויקטור אורבן בהונגריה חסמה את הכללת לימס הדנובה באתרי המורשת העולמית זמן קצר לפני סיום תהליך ההכרזה.
ב-30 ביולי 2021 הוחלט במסגרת "ישיבת ועדת המורשת העולמית" השנתית של אונסק"ו שהתקיימה בעיר פוג'ואו בסין לצרף את קטע הלימס של הדנובה המשתרע בבוואריה, אוסטריה וסלובקיה, לרשימת אתרי המורשת העולמית בשם: "גבולות האימפריה הרומית: לימס הדנובה (הקטע המערבי)".
החלק ההונגרי של לימס הדנובה אינו כלול בינתיים מכיוון שהונגריה פרשה מהבקשה שהוגשה בתחילה יחד עם גרמניה, אוסטריה וסלובקיה.
כתוצאה מכך, אתר המורשת העולמית מכיל 77 אלמנטים בלבד במקום 175. עבור החלקים הממוקמים בבולגריה, רומניה וסרביה, מדינות אלה הגישו בקשות לאומיות, שלגביהם טרם התקבלה החלטה בוועדת המורשת העולמית.
לימנונקטיס מקרודון (שם מדעי: Limnonectes macrodon) היא מין של צפרדע ממשפחת הדיקרוגלוסיים החיה בטבע רק באינדונזיה באיים ג'אווה וסומטרה.
הצפרדע מצויה סביב לנחלים וגדות נהרות ביערות גשם ובהם היא מתרבה.
הצפרדע תוארה ב-1841 בידי החוקרים אנדרה מרי קונסטון דומריל וגבריאל ביברון ומשמעות שם המין הוא: "macro odon" - (מילולית: "גדול ניבים"), עקב השיניים הגדולות דמויות הניבים לאורך אחורי הלסת התחתונה.
צפרדע גדולה יחסית, חסונה ובעלת רגליים חזקות וירכיים שריריות.
אורכה הוא כ-70 מ"מ אך פרטים גדולים נצפו גם בגודל 150 מ"מ.
הצפרדע בעלת גוף לח בצבע חום בהיר עד אדמדם עם כתמים כהים לאורכה והיא בעלת ראש גדול וחוטם מעט מוארך.
לעיתים מבלבלים בינה לבין המין Limnonectes blythii, המצוי גם במזרח אינדונזיה.
הצפרדעים פעילים ביערות הגשם בקרבת מקווי מים ולעיתים נעים אחרי פילים ומטילים ביצים בגומות שיצרו רגליהם, בהם מים עומדים רדודים המהווים הגנה לראשנים והם חסרי דגים טורפים.
הצפרדע מצויה כיום בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות ועקב פגיעה במקום חיותה המיימי.
לימפדנופתיה דרמטופתית , היא פתולוגיה של קשרי הלימפה הנגרמת ממחלות עור.
ידועה גם בשם רטיקולוזיס ליפומלנוטית או מחלת פאוטריה-וורינגר, מייצגת צורה נדירה של היפרפלזיה לימפטית שפירה הקשורה לרוב האריתרודרמות דלקתיות אקספוליאטיביות או אקזמטואידיות, כולל פמפיגוס, פסוריאזיס, אקזמה, נוירודרמטיטיס ואטרופיה סניליס.
לימפדנופתיה דרמטופטית מאובחנת על ידי ביופסיה של קשרי הלימפה, המציגים היסטומורפולוגיה בעלת דפוס אופייני וצביעה אימונוהיסטוכימית:
היסטיוציטוזיס (ריבוי מקרופאגים ברקמות) באזור הסמוך לקליפה (paracortex)
לימפומה של תאי T עוריים
הטיפול מבוסס על הגורם הראשוני למחלה.
לימפוקינים הם תת-קבוצה של ציטוקינים המיוצרים על ידי סוג של תא חיסון המכונה לימפוציטים.
הם מתווכים חלבוניים המיוצרים בדרך כלל על ידי תאי T כדי לכוון את תגובת מערכת החיסון על ידי איתות בין התאים שלה.
ללימפוקינים תפקידים רבים, בהם משיכת תאי חיסון אחרים, כולל מקרופאגים ולימפוציטים אחרים, לאתר נגוע והפעלתם כדי להכין אותם לתגובה חיסונית.
לימפוציטים במחזור הדם יכולים לזהות ריכוז קטן מאוד של לימפוקינים ולאחר מכן לעלות במפל הריכוזים לכיוון המקום שבו נדרשת התגובה החיסונית.
לימפוקינים מסייעים לתאי B לייצר נוגדנים.
לימפוקינים חשובים המופרשים על ידי תא T מסייע כוללים:
לין דייוויס הוא אתלט בריטי מוויילס בעבר.
אלוף אולימפי, אלוף אירופה ושיאן חבר העמים הבריטי בקפיצה לרוחק.
דייוויס נולד בננטימול שליד ברידג'נד, שבויילס.
באולימפיאדת טוקיו (1964) היה דייוויס קפטן הנבחרת הבריטית וזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.07 מטר, לפני האלוף האולימפי היוצא ושיאן העולם הטרי רלף בוסטון מארצות הברית (8.03 מטר) ושיאן העולם הקודם איגור טר-אובניסיאן מברית המועצות (7.99 מטר).
בנוסף, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.69 שניות ובמקום 53 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכה דייוויס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.99 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 זכה דייוויס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.98 מטר, לפני טר-אובניסיאן (7.88 מטר) וז'אן קוקה מצרפת (7.88 מטר).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים דייוויס במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.94 מטר ולא הגן על תוארו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה דייוויס במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.07 מטר, אחרי טר-אובניסיאן (8.17 מטר) ולפני טונו לפיק מברית המועצות (8.04 מטר).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1970 זכה דייוויס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.06 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים דייוויס במקום 18 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.64 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
דייוויס פרש מתחרויות בשנת 1973.
דייוויס הוא חבר מסדר האימפריה הבריטית בדרגת CBE ("מפקד").
לין ריד בנקס הייתה סופרת בריטית.
לין ריד בנקס נולדה בלונדון לאב רופא, ממוצא סקוטי, ולאם שחקנית, ממוצא אירי.
בשנת 1939, כשפרצה מלחמת העולם השנייה, פונתה לססקטון שבקנדה, שם נשארה עד סיום המלחמה.
בשנת 1945 חזרה ללונדון ולמדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
לאחר גמר לימודיה השתתפה במשך שנים אחדות בלהקות רפרטואריות ברחבי אנגליה וכתבה מחזה, שהוצג בכמה מן הלהקות האלה ובהמשך בטלוויזיה הבריטית.
בהמשך כתבה ופרסמה עוד כמה מחזות, שאחד מהם הוצג ב"תיאטרון הקטן" בלונדון ואחרים הופקו כתסכיתי רדיו ומחזות טלוויזיה.
לין ריד בנקס הייתה אחת משתי הנשים הראשונות ששימשו כתבות בטלוויזיה הבריטית.
היא עבדה שבע שנים ברשת ITN, מאז היווסדה ועד 1962 - תחילה ככתבת חדשות ואחר כתסריטאית.
ב-1960 פגשה את חיים סטפנסון, יליד אנגליה שעלה לישראל בעליה בלתי לגלית ב-1947, היה לוחם בפלמ"ח והצטרף כחבר לקיבוץ יסעור.
סטפנסון למד פיסול באנגליה בשנת חופשה מהקיבוץ, ובתום השנה חזר ליסעור.
בנקס לא ויתרה וב-1961 נסעה אחריו (או כלשונה "רדפה אחריו"), וב-1962 נישאו השניים בנישואים אזרחיים בקפריסין, בנוהל מקובל באותה עת ל"נישואין מעורבים" שלא היו אפשריים אז בישראל.
בני הזוג נשארו ביסעור תשע שנים, ובנקס עבדה בלול, במטע הגויאבות וכמורה לאנגלית, ושם נולדו שלושת בניהם, עד שב-1971 שבו לאנגליה.
סטפנסון הקדיש את חייו לפיסול (דבר שבקיבוץ יכול היה לעשות רק בזמנו הפנוי) עד פטירתו ב-2016.
מאז שובה לאנגליה ועד למותה, הקדישה לין ריד בנקס את זמנה לכתיבת ספרים למבוגרים, לנוער ולילדים.
כמו כן היא הרבתה להופיע לפני ילדים ובני נוער בהרצאות ובשיחות על ספריה.
בשנת 1960 כתבה את ספרה הראשון, "החדר דמוי L" (תורגם לעברית).
ספר זה עובד לסרט באותו שם.
הן הספר והן הסרט זכו להצלחה רבה.
לספר זה היו שני המשכים.
הספר הראשון בטרילוגיה מביא את סיפורה של ג'יין, רווקה בת 27 שנכנסת להריון כתוצאה מקשר קצר וחסר סיכוי עם גבר ובוחרת להמשיך את ההריון ללא נישואים ובלי להביא את האב בסוד הדברים.
החדר דמוי L משמש רקע להריונה המתקדם ולקשריה המתפתחים עם טובי, סופר יהודי צעיר המאוהב בה ועם ג'ון, גיטריסט שחור הפורש עליה את חסותו.
בספר השני בטרילוגיה, "The Backward Shadow", שיצא בשנת 1970, ג'יין ממשיכה את חייה בבית דודתה בכפר, לשם הגיעה בסוף הריונה ושם היא נשארת לגדל את בנה לאחר מות הדודה, שהורישה לה את ביתה.
בספר השלישי, "Two is Lonely", משנת 1974, היא מתמודדת עם קשיי הגידול של בנה דייוויד, הסובל מהעדר דמות אב בחייו, ועם התלבטותה בין אהבתה הנושנה לטובי לבין קשרה עם הגבר החדש שהופיע בחייה.
בספר זה בא לידי ביטוי יחסה של ריד בנקס ליהדות, לישראל ולקיבוץ.
יחס זה מפורט הרבה יותר בספר "Children at the Gate", העוסק בסיפורה של גרדה, אישה יהודיה-קנדית, שאיבדה את בנה היחיד בן החמש בתאונת טביעה, שהיא מאשימה בה את עצמה ואת בעלה.
הזוג השכול מנסה לשקם את הנישואים בעלייה לישראל, אך נכשל.
הבעל חוזר לקנדה וגרדה נשארת לבדה בעכו, שבורה ונואשת, מבקשת את מותה אך איננה מוצאת בה את האומץ להתאבד.
ידידה היחיד בישראל הוא עלי, צבע ערבי, אב לבת מנישואים מעורבים, שאמה היהודייה הסתלקה מהם והשאירה את בתה בחסות אביה.
עלי מאלץ את גרדה לחזור לחיים ובהמשך כמעט כופה עליה שני ילדים, קרובי משפחה שלו ממחנה פליטים לבנוני שהוברחו לישראל בלי ידיעת השלטונות.
גרדה מבקשת להתקבל לקיבוץ כדי לגדל בו את הילדים, שהיא מציגה כעולים חדשים ממרוקו, יתומים מעיירת פיתוח.
מכאן מתגלגל סיפורה של גרדה וילדיה המאומצים, על הקשיים, הפחדים, התקווה והייאוש הפוקדים אותה חליפות, בין הקיבוץ לקריית האמנים ביפו, עד לסוף, שיגון ותקווה לעתיד משמשים בו בערבוביה.
בספר לנוער, "Broken Bridge", עוסקת ריד בנקס בסכסוך הישראלי-פלסטיני בסיפור על פיגוע רציחה של תייר, נער יהודי-אמריקאי, בשכונת גילה בירושלים והדילמה של הנערה הישראלית, שהייתה עמו וניצלה הודות לדמיונה לאמה והקשר שהיה לה עם פלסטינים שנים רבות קודם לכן.
ספרה של לין ריד בנקס לילדים, "האינדיאני בארון", הוסרט ב-1995.
"האינדיאני בארון", תרגמה מאנגלית: שרה קרן.
תל אביב, עם עובד, תשמ"ט 1989. ספרית דן חסכן.
לימריק היא עיר בפרובינציית מנסטר שבמערב אירלנד.
פירוש שמה באירית הוא "מקום חשוף".
לימריק היא צומת דרכים מרכזי זה מאות שנים, על נהר שאנון המפורסם החוצה את אירלנד למזרח ולמערב.
בלימריק, כולל פרבריה, גרים כ-100,757 תושבים (נכון ל-2009) והיא העיר הרביעית בגודלה ברפובליקה, אחרי הבירה דבלין והערים קורק וגולוויי.
לפי הרישומים המוניציפליים של גבולות העיר מונה זו כ-92,500 תושבים.
העיר יושבה לראשונה בשנת 812 בקירוב על ידי הוויקינגים, אך במחוז לימריק ככל הנראה התיישבו עוד קודם לכן.
במאה ה-12 התיישבו שם הנורמנים, שהאדריכלות שלהם ותרבותם ניכרת בעיר עד היום.
מבנים חשובים בעיר שנבנו על ידיהם הם טירת המלך ג'ון וקתדרלת מאריה הקדושה.
העיר הייתה מוקד חשוב במלחמת האזרחים במאה ה-17. אוליבר קרומוול שלט בה ב-1651, ומאוחר יותר (שנות ה-90 של המאה ה-17) שלט בה ויליאם השלישי מלך אנגליה למשך שתי תקופות קצרות.
בשנת 1691 שם ויליאם השלישי מצור על לימריק בה התבצרו תומכיו של המלך הקתולי ג'יימס השני מתוגברים בכמה אלפי חיילים קתולים מצרפת.
בתום המצור, ב-3 באוקטובר 1691 נחתמה הסכמה על סלע ובה הותר לצרפתים לחזור לארצם.
הסלע הזה הנקרא "סלע ההסכמה" ניצב עד היום על גדת נהר שאנון בלימריק.
במאה ה-18 גדלה העיר והתעשרה, הודות להפיכתה למוקד מסחר חשוב, אך איחודן של אירלנד ובריטניה ב-1800 פגע במעמדה, וחוותה פריחה כלכלית רק בתקופת "הנמר הקלטי" ב-שנות ה-90, אז צמחה העיר והבנייה בה התרחבה משמעותית.
מסילת הברזל בין ווטרפורד ללימריק לקו המרכזי בין דבלין לקורק ב-1848 ולווטרפורד עצמה ב-1853. העיר הפכה למרכז תקשורת גדול וחשוב עם בנייתן של מסילות ברזל משניות במחוז.
שדה תעופה הבינלאומי שאנון, המשרת כ-3.2 מיליון נוסעים בשנה (2005) ונחשב לשני בגודלו באירלנד, נמצא במרחק של כ-15 דקות נסיעה מהעיר.
החורף קר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-4 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בינואר.
הקיץ נעים יותר, והטמפרטורה הממוצעת בו עומדת על כ-23 מעלות צלזיוס ביולי.
הבעיה המרכזית העומדת כיום בפני תושבי העיר היא רמת הפשע הגואה ואבטלה.
תופעת הסכינאות הידועה לשמצה נפוצה בעיר ובשנים האחרונות היו מקרי רצח, בעיקר בגלל נקמות דם בין כנופיות עבריינים.
לין הארל היה צ'לן אמריקאי.
הארל נולד בניו יורק להורים מוזיקאים.
אביו היה הבריטון מאק הארל ואמו, מרג'ורי פולטון, הייתה כנרת.
בגיל שמונה החליט לין לנגן בצ'לו.
כשמלאו לו 12, עברה משפחתו לדאלאס, טקסס, שם למד לין אצל לב ארונסון.
אחרי התיכון למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק ואחר במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
בין מוריו לצ'לו שהשפעתם עליו הייתה רבה היו ליאונרד רוז ואורלנדו קול.
הופעתו הראשונה בפומבי הייתה ב-1961, כשניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק בקרנגי הול.
אביו מת מסרטן בשנת 1960 וכעבור שנתיים נהרגה אמו בתאונת דרכים, כשלין היה בן 17. כאשר מלאו לו 18 שנים, הצטרף לתזמורת קליבלנד באמצעות קשרים.
גאורג סל, מנצח התזמורת הכיר את אביו מהופעותיהם המשותפות במטרופוליטן אופרה.
הארל נשאר בתזמורת קליבלנד ובין השנים 1964 עד 1971 היה הצ'לן הראשי שלה.
הרסיטל הראשון של הארל היה בניו יורק ב-1971 ומאז הוא מופיע ברחבי העולם ברסיטלים, בנגינת מוזיקה קאמרית וכסולן עם תזמורות שונות.
הוא עשה לו שם כמורה, המלמד בבתי ספר למוזיקה וקונסרבטוריונים יוקרתיים, ביניהם האקדמיה המלכותית בלונדון, פסטיבל המוזיקה של אספן, המכון למוזיקה של קליבלנד וג'וליארד.
הוא כיהן כמנהל המכון שליד הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1988 עד 1992. היה חבר בסגל המורים של בית ספר שפרד למוזיקה באוניברסיטת רייס עד 2009.
לין הארל ניגן בצ'לו מונטנייאנה שנבנה ב-1721, שקנה מירושת הוריו ובצ'לו סטרדיוואריוס מ-1673, שהיה שייך לצ'לנית הבריטית המנוחה ז'קלין די פרה.
בשנת 2020 ייסד עם אשתו עמותת צדקה בשם קרן HEARTbeats.
נפטר ב-27 באפריל 2020. נסיבת פטירתו לא ידועות.
אלמנתו היא הכנרת הלן נייטינגייל.
לזוג יש שני ילדים, והארל אב לשני ילדים נוספים מנישואים קודמים.
פרס אמני הקונצרטים של קרן פורד
פרס הפתיחה של אוורי פישר (יחד עם מאריי פרחיה)
פרסי גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
ולדימיר אשכנזי, לין הארל ויצחק פרלמן על בטהובן: כל שלישיות הפסנתר (1988)
לין אן וינסנט צ'ייני היא סופרת ופובליציסטית שמרנית אמריקאית ומנחה לשעבר של תוכנית טלוויזיה בסגנון ה"טוק שואו".
כיום היא חברה במכון המחקר הנאו-קונסרבטיבי AEI.
אמה, עדנה לוליטה הייתה סגנית השריף בקספר ואביה, ויין אדווין וינסנט, היה מהנדס.
היא בעלת שורשים דניים, שוודיים, אנגליים, איריים וולשיים.
צ'ייני קיבלה את התואר ראשון שלה במדעי הרוח ובספרות אנגלית ממכללת קולורדו.
היא המשיכה את לימודיה הגבוהים וקיבלה תואר שני באומנות מאוניברסיטת קולורדו וכן תואר דוקטור בספרות אנגלית מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 1986–1993 עמדה בראש הקרן הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 1964 נישאה לין לריצ'רד צ'ייני בטקס חתונה מתודיסטי.
שנים רבות לאחר מכן כיהן צ'ייני כסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ורג' ווקר בוש ובתוקף כך הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית.
כגברת השנייה היא תמכה ברפורמה בחינוך, וחשפה כשלים ספציפיים של מערכת החינוך הציבורי במהלך כהונתה כגברת השנייה.
בשיר "White America" של הזמר והראפר אמינם, מופנה המילה "Fuck" כלפי הגברת השנייה לין צ'ייני.
צ'ייני מצדה הגיבה ואמרה: "מילות שיריו מפארות אלימות נגד נשים והומוסקסואלים".
לזוג שתי בנות: ליז צ'ייני שנבחרה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ומרי.
לין טרנס גריר הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי.
גובהו 1.88 מטר והוא שיחק בעמדות הגארד.
גריר נולד וגדל בדרום מערב פילדלפיה, ושיחק בצעירותו מול שחקני NBA נוכחיים, כדוגמת קובי בראיינט, ג'מיר נלסון, רונלד מארי, ראשיד וולאס, ריצ'רד המילטון, מאליק רוז, מאליק אלן וקוטינו מובלי.
הוא שימש את אוניברסיטת טמפל כאשר שיחק עבור קבוצת הכדורסל של המכללה, "טמפל אוולס", תחת אימונו של ג'ון צ'אניי.
בעונתו האחרונה בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 39.7 דקות למשחק והוביל את הקבוצה עם 23.2 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 47 נקודות בניצחון 67-70 על מכללת ויסקונסין.
הוא הוביל את טמפל לשלב שמונה האחרונות בטורניר המכללות, שם היא הפסידה למישיגן סטייט.
לפני קריירת ה-NBA שלו, גריר שיחק באופן מקצועני בליגה האיטלקית, הליגה הרוסית, הליגה הפולנית והליגה היוונית, ובקבוצת "גרינוויל גרוב" מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-2004, עת שיחק בסלאסק וורוקלאב הפולנית, הוא זכה בתואר של היורוליג.
ביולי 2006 הוא חתם בקבוצת ה-NBA מילווקי באקס, במדיה שיחק לפני פתיחת עונת 2003.
בשל תפקידו המוגבל במילווקי, גריר החליט לעבור לאולימפיאקוס היוונית, וחתם על חוזה לשנתיים בקבוצה ב-24 בספטמבר 2007. בעונת 2007/08 של ליגת העל היוונית, הוא קלע בעונה הסדירה 12.4 נקודות בממוצע למשחק ב-24.1 דקות.
בפלייאוף הוא שיחק ב-12 משחקים, במהלכם קלע 14.9 נקודות ומסר 2.7 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-19 משחקים במסגרת היורוליג הוא העמיד ממוצעים של 16.3 נקודות ו-3.6 אסיסטים למשחק.
בספטמבר 2009 עבר גריר לקבוצת פנרבחצ'ה אולקר מהליגה הטורקית.
ביוני 2015, בגיל 35, הודיע גריר על פרישה ממשחק.
גריר הוא בנו של לין גריר האב, כדורסלן שנבחר בסיבוב ה-11 (המקום ה-170 הכללי) בדראפט ה-NBA 1973, ושל אלמה גריר.
דודנו הוא שדר הרדיו של בוסטון דויד אנדרסון.
לין רייצ'ל רדגרייב הייתה שחקנית אנגלייה זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, הייתה מועמדת לפרסי אוסקר, אמי, גראמי וטוני.
לין נולדה בלונדון, לשחקן הקולנוע סר מייקל רדגרייב ושחקנית הקולנוע רייצ'ל קמפסון.
רדגרייב הייתה אחותה של השחקנית ונסה רדגרייב, גם אחיה קורין היה שחקן קולנוע.
רדגרייב הייתה דודתן של שחקניות הקולנוע נטשה ריצ'רדסון וג'ואלי ריצ'רדסון.
בשנת 1967 נישאה רדגרייב לשחקן, במאי והמפיק האנגלי ג'ון קלארק, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2000 הזוג התגרש, לאחר שנודע כי קלרק הוליד ילד מחוץ לנישואיו, עם עוזרתו האישית.
בשנת 2001 צורפה רדגרייב ל"מסדר האימפריה הבריטית".
לאחר שלמדה משחק ב"בית ספר המרכזי לדרמה" שבחסות "אוניברסיטת לונדון" הופיעה רדגרייב לראשונה בשנת 1962 במחזה "חלום ליל קיץ".
בשנה שלאחר מכן הופיעה רדגרייב בסרטה הראשון, בתפקיד קטן בקומדיית ההרפתקאות "טום ג'ונס".
בעקבות יכולת המשחק המרשימה שלה הוזמנה רדגרייב להופיע בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזות בבימוים של לורנס אוליבייה פרנקו זפירלי ונואל קאוורד, הופעתה הזכורה ביותר הייתה במחזה הקומי השייקספירי "מהומה רבה על לא דבר".
על משחקה בסרט זכתה רדגרייב בפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1998 הופיעה בדרמה הביוגרפית "אלים ומפלצות" בה גילמה רדגרייב את דמותה של האנה עוזרת הבית והמטפלת הצמודה המתמודדת עם השגעונות של ג'נטלמן בריטי מבוגר, חובב אומנות, ובמאי סרטי האימה ג'יימס וייל (איאן מקלן), ובמיוחד עם הרומן החדש שלו עם הגנן החסון, קלייטון בון (ברנדן פרייז'ר).
על משחקה המרשים בסרט קיבלה רדגרייב את פרס גלובוס הזהב השני שלה.
בקיץ של אותה שנה עלתה סדרת הסיטקום האמריקאית "הבוקר שאחרי" ברשת שואוטיים, בכיכובה של שרילין פן כבילי פרנק ורדגרייב בגילומה של טרודי פרנק, אמה של בילי.
הסדרה רצה במשך שלוש עונות עד סיומה ב-2001.
ב-2002 הופיעה רדגרייב במותחן הפסיכולוגי של דייוויד קרוננברג "ספיידר" בתפקיד גברת וילקינסון בעלת מוסד בו מאושפז דניס "ספיידר" קלג (רייף פיינס), כמו כן דיבבה רדגרייב בסרט האנימציה "המסע המופרע: הסרט" את דמותה של קורדליה ג'סמין מקגולד טורנבארי.
ב-2 במאי 2010 נפטרה, בגיל 67, לאחר מאבק בן 7 שנים בסרטן השד.
לירות על מנת להרוג (1960) - ללא קרדיט
ילדה עם עיניים ירוקות (1964)
זמנים משוגעים (1967) Smashing Time
כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול) (1972)
החזרה הבייתה של מורגן סטיוארט (1987)
מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן (2007)
אלואיז: סדרת האנימציה (2006) - דיבוב
חוק וסדר: כוונה פלילית (2009)
לין-הולי ג'ונסון היא מחליקה על הקרח ושחקנית.
אחרי שהשיגה הצלחה מסוימת כמחליקה אמנותית על הקרח באמצע שנות השבעים, היא פתחה בקריירת משחק, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט Ice Castles משנת 1978.
ג'ונסון נולדה כלין הולי ג'ונסון בשיקגו, אילינוי, למרגרט, עקרת בית ואלן ג'ונסון, קבלן.
ג'ונסון הוסיפה מקף לשמה אחרי שחברתה לחדר חתמה את שמה של ג'ונסון בדרך זו.
הסרט, דרמה רומנטית בו כיכבה לצידו של רובי בנסון, נחלה הצלחה צנועה בדצמבר 1978, בגורפה $18 מיליון דולר בארצות הברית.
ג'ונסון, אותה תיאר מבקר הסרטים רוג'ר איברט כ"אישה צעירה ומושכת שהיא מחליקה טובה שיודעת לשחק",
הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב כ"שחקנית החדשה הטובה ביותר של השנה בסרט" עבור הופעתה בסרט.
לאחר מכן להוקה ג'ונסון לתפקיד הראשי בדרמת האימה של וולט דיסני, The Watcher in the Woods.