tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת הקמתו כונה הרכבל "פרויקט רכבל טונג צ'אנג" (Tung Chung Cable Car Project) ובשנת 2005 שונה שמו לשם הנוכחי.
הרכבל מקשר בין טונג צ'ונג שעל החוף הצפוני של לנטאו לכפר השעשועים נגונג פינג הנמצא בסמוך למנזר פו לין ולבודהה טיאן טאן ברמת נגונג פינג.
רכבל נגונג פינג נמצא בבעלות תאגיד MTR - התאגיד המפעיל את מערכת הרכבת התחתית של הונג קונג והרכבות העיליות של הונג קונג.
בשנת 2000 הציעה ממשלת הונג קונג במכרז הקמת רכבת בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT) במטרה לקשר את תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג בטונג צ'ונג לאתרי התיירות בנגונג פינג (הבודהה הגדול ומנזר פו לין).
מטרת הפרויקט הייתה להקל על הגישה לאתר התיירות, שעד אז הייתה באמצעות כבישים הרריים ולקחה זמן רב.
הקמת הרכבל החלה בראשית שנת 2004. המערכת תוכננה להתחיל את פעולתה ב-24 ביוני 2006 אולם בעת ניסוי הרצה שנערך ב-17 ביוני התנגשו שתי קרוניות זו בזו בתחנת נגונג פינג.
תיקון התקלה דרש את דחיית מועד הפתיחה הרשמי.
במשך כחודשיים תוקנו הנזקים ושופרה המערכת, וב־30 באוגוסט 2006 החל שבוע הרצה נוסף.
הרכבל נפתח רשמית ב-18 בספטמבר 2006. בהתאם לכללי פנג שווי נמכרו רק 1,688 כרטיסים ביום הפתיחה (מספר מזל).
מספר תקלות אירעו ברכבל במהלך השנים, החמורה שבהם אירעה בעת ניסוי בדיקת עומס של כבלי הרכבל, ב-11 ביוני 2007 עת שאחד הקרונות נפל והתרסק.
מאחר שמדובר היה בניסוי לא היו אנשים בקרון ולא היו נפגעים, אולם נערכה חקירה לבדיקת סיבת התקלה ונבדקו טענות של רשלנות בתחזוקת הרכבל.
בעקבות האירוע, לקחה על עצמה חברת MTR את האחריות להפעלת הרכבל מחברת סקיירייל-ITM, אשר בנתה והפעילה אותו קודם לכן.
הרכבל שב לפעולה ב-23 בדצמבר.
באפריל 2009 הותקנו ברכבל קרונות בעלי רצפה שקופה המכונים "קרונות בדולח" (Crystal Cabin).
אורכו של הרכבל 5.7 קילומטרים והוא מקשר בין תחנת הרכבת התחתית של הונג קונג בטונג צ'ונג לבין נגונג פינג.
הרכבל עובר בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי הונג קונג.
שמונה מגדלים נושאים את קווי הרכבל.
חמישה מהמגדלים מצויים בתוך שמורת הטבע שבמרכז האי לנטאו, והרכבל חולף מעל השמורה.
משך הנסיעה ברכבל 25 דקות, כך שמהירותה היא פחות מ14 קמ"ש.
קו הרכבל יוצא מתחת טונג צ'ונג, מגיע לתחנת הטיה באי צ'ק לאפ קוק (האי עליו נמצא שדה התעופה), ושם פונה הרכבל ב-60 מעלות, וחוצה את מפרץ טונג צ'ונג.
הרכבל ממשיך במעלה רמת לנטאו עד תחנת הטיה נוספת בסמוך לניי לאק שאן.
במהלך הנסיעה ברכבת ניתן לראות את נופי שמורת הטבע, את שדה התעופה ואת בודהה טיאן טאן.
קו הרכבל תוכנן על ידי קבוצת לייטנר (Leitner Group).
תחנות שינוי הזוויות מאפשרות את שינוי זווית הנסיעה.
בתחנות אלה מוסרות הקרוניות אוטומטית מהכבל המוביל אותם עד התחנה, ומולבשות על כבל אחר על מנת להמשיך את הנסיעה בזווית שונה.
בכל אחת מהקרוניות מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, ומקומות עמידה ל-7 נוסעים נוספים.
הרכבל מסוגל להסיע כ-3,500 נוסעים מדי שעה.
כפר השעשועים נגונג פינג נבנה בסמוך לתחנת נגונג פינג של הרכבל.
הכפר, ששטחו 15,000 מ"ר כולל בנוי בסגנון אדריכלות סיני מסורתי, וכולל מתקני שעשועים הנוגעים לחייו של בודהה, וכן חנויות ומסעדות.
נגוע הוא סרט ישראלי קצר משנת 1976 בבימויו של עמוס גוטמן, אשר כתב את התסריט ביחד עם דני לחמן.
בסרט מככבים זאב שמשוני ובועז תורג'מן.
כשנה וחצי לאחר יצירת סרט זה, ביים עמוס גוטמן את הסרט "נגוע" - סרט באורך מלא אותו כתב ביחד עם עדנה מזי"א ובו כיכב יהונתן סגל.
את הסרט יצר גוטמן כסרט הגמר הקצר שלו במחלקה לקולנוע בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
הסרט מתאר סיפורו של גבר צעיר (זאב שמשוני) החי בבקרים עם אישה, ובלילות הולך לחפש גברים כדי לקיים עמם יחסי מין.
הסרט היה מבוסס על חייו של גוטמן, כולל הניסיונות שלו לנהל מערכות יחסים עם נשים.
בסוף הסרט מגיע הגיבור להשלמה עם משיכתו לגברים.
בסרט זה מופיעה לראשונה סצנת ריקוד בבר, אשר יופיעו מאוחר יותר בסרטיו של גוטמן, בר 51 וחסד מופלא.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותזאב שמשוני דורוןבועז תורג'מן אפייוסי יבלונקהרמי
נֶגוֹסיאָן הוא המונח הצרפתי לסוחר יין שאוסף את יבולם של כורמים או ייננים זעירים ומוכר את תוצרתם תחת שמו שלו.
נגוסיאנים רוכשים הכול מענבים, המשך בתירוש וכלה ביינות במצבים שונים של גימור.
במקרה של ענבים או תירוש, הנגוסיאן מייצר בעצמו את היין.
אם הוא רוכש יינות שכבר עברו תסיסה בבקבוקים, הוא יכול להמשיך ולישן את היין, לערבב אותו עם יינות אחרים או פשוט לשווק אותו כפי שהוא.
הנגוסיאן מוכר את המוצר הסופי תחת שמו ולא תחת שמו של יצרן הענבים או היין המקורי.
חלק מהנגוסיאנים ידועים בשל סגנון יינותיהם.
נגוסיאנים, שגם נקראים סוחרי יינות, היו הכוח השולט במסחר היין עד לפני 25 שנה מסיבות שונות:
היסטורית לבעלי הכרמים ויצרני היין לא הייתה כל גישה ישירה לצרכנים.
היה יקר מדי למגדלים לרכוש מכלי סחיטה ומכונות בִּקבוק הנחוצים להפקת היין המוגמר.
היו אנשים שהייתה בבעלותם כמות קטנה של כרם יחידני בעל איכות גבוהה במיוחד (lieu-dit), פירוש הדבר היה שלמגדל הענבים הייתה לעיתים כמות יין בלתי מספקת על-מנת ליצור יין משל עצמו.
לפי חוקי הירושה הצרפתיים, הבעלות על הכרמים התחלקה מחדש מדי דור עד שלצאצאים לא נותרה יותר מאשר שורה אחת של גפנים, שלא הייתה מספיקה כדי למלא חבית.
מאחר שמחיריהם של אפלאסיוני פרימייר קרו הם בדרך-כלל גבוהים מאשר יינות מאזורים אחרים, יכול היה המגדל להרוויח כסף רב יותר אם ימכור את תוצרתו כפרימייר קרו, מאשר אם הוא יערבב אותה עם תוצרתו של אפלאסיון נחות יותר.
נגוסיאנים רבים הם גם בעלי כרמים בעצמם.
בבורגון למשל, נגוסיאנים כמו בּוּשָׁאר פֵּר א פילס ופייברלי הם מבעלי הכרמים הגדולים ביותר.
דוגמאות ידועות בבורגון הם לואי ז'אדו, ז'וזף דרוהין, ונסן ז'יררדן, בבוז'ולה ז'ורז' דיבף ובעמק הרון גיגאל, ז'אן-לוק קולומבו וג'אבולה.
נְגוֹזִי אוֹקוֹנְג'וֹ-אִיוולָה היא כלכלנית, פוליטיקאית ודיפלומטית ניגרית-אמריקאית, שמכהנת מאז מרץ 2021 כמנכ"לית ארגון הסחר העולמי.
היא כיהנה כשרת האוצר של ניגריה בשנים 2011–2015 ולפני כן בשנים 2003–2006. היא הייתה גם שרת החוץ של ניגריה למשך חודשיים בשנת 2006. עוד לפני שהחלה בקריירה הפוליטית שלה בניגריה, היא פיתחה קריירה ככלכלנית ומנהלת בבנק העולמי.
בשנים 2007–2011 היא חזרה לארגון וכיהנה כמנהלת, אחראית על פעילות הארגון באפריקה, דרום ומרכז אסיה ואירופה.
אוקונג'ו-איוולה היא בת לשבט האיגבו, קבוצה אתנית שמקורה בדרום מזרח ניגריה.
כילדה חוותה את מוראות מלחמת ביאפרה, בה לחם אביה כקצין בכיר למען עצמאות החבל.
ב-1977 סיימה אוקונג'ו-איוולה בהצטיינות תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד.
את הדוקטורט בפיתוח כלכלי אזורי קיבלה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1981. היא נשואה ואם לארבעה.
לאוקונג'ו-איוולה קריירה של כ-25 שנים בבנק העולמי.
ב-15 ביולי 2003 היא מונתה לשרת האוצר בקבינט של נשיא ניגריה, אולוסגון אובסנג'ו.
באוקטובר 2005 היא הובילה את המשא ומתן של המשלחת הניגרית עם מועדון פריז.
המשלחת השיגה הסכם שהפחית את החוב החיצוני של ניגריה ב-30 מיליארד דולר.
כחלק מההסכם התחייבה ניגריה לשלם חובות בסך 12 מיליארד דולר, בתמורה למחיקת חוב בסך 18 מיליארד.
קודם לתשלום החלקי של החוב ולמחיקת חלקו האחר, הוציאה ניגריה כמיליארד דולר בשנה בלי לקצץ כלל מהקרן.
אוקונג'ו-איוולה הנהיגה גם את הנוהל לפיו כל אחת ממדינות ניגריה מפרסמות בעיתונות את ההקצאה החודשית של הכספים שהתקבלו מהממשלה הפדרלית.
התנהלות זו קידמה בצורה משמעותית את השקיפות הגוברת בממשל.
היא גם סייעה בהשגת דירוג האשראי הראשון בתולדות המדינה (BB מינוס), שהעניקו לה סטנדרד אנד פורס ופיץ'.
מחלוקת התעוררה סביב מינויה של אוקונג'ו-איוולה למשרת שרת האוצר, עקב תשלום שכרה בדולרים.
המחלוקת הייתה חוד החנית של הדיווחים בתקשורת אודות הרפורמה, אם כי אוקונג'ו-איוולה חשה כי מבקריה נהגו כלפיה בחוסר צדק עקב האופי הזמני של התשלומים שמקורם היה בקרן נתמכת תרומות הקשורה לממשלה.
ב-20 ביולי 2007 פסק בית המשפט לערעורים כי תשלום השכר לא נעשה במסגרת החוק הניגרי והורה לאוקונג'ו-איוולה להחזיר את ההפרש לאוצר המדינה.
הן הממשל הפדרלי, הן אוקונג'ו-איוולה ערערו לבית המשפט העליון וההליך המשפטי עודנו תלוי ועומד.
בשנת 2006 כיהנה אוקונג'ו-איוולה כשרת החוץ של ניגריה במשך חודשיים.
היא התפטרה ב-3 באוגוסט 2006, לאחר העברתה הפתאומית מתפקיד ראש הצוות הכלכלי של ניגריה על ידי הנשיא לשעבר אולוסגון אובסנג'ו.
בשנת 2007 נחשבה מועמדת להחליף את פול וולפוביץ בתפקידו כנשיא הבנק העולמי.
ב-4 באוקטובר 2007 מונתה אוקונג'ו-איוולה על ידי רוברט זליק, נשיא הבנק העולמי, למשרת מנכ"לית בבנק (managing director).
המינוי נכנס לתוקפו ב-1 בנובמבר אותה שנה.
במסגרת תפקיד זה היא הייתה אחראית על תקציב של 81 מיליארד דולר, שהבנק העולמי הפנה לפרויקטים באפריקה, דרום ומרכז אסיה ואירופה.
היא הייתה אחראית למספר מיזמים שקשורים בעוני ובמחסור במזון, בזמן המשבר הכלכלי העולמי שהחל בשנת 2008. בשנת 2012 נחשבה למועמדת להחליף את רוברט זליק כנשיא הבנק העולמי, כשזה יסיים את תפקידו ביוני 2012, מינוי בו זכה לבסוף האמריקאי ג'ים יונג קים.
ב-2011 מונתה אוקונג'ו-איוולה על ידי נשיא ניגריה גודלאק ג'ונתן בשנית למשרת שרת האוצר, כאשר היא אוחזת בתיק המורחב של השרה לתיאום כלכלי.
היא ספגה ביקורת על הסרת הסובסידיה על הדלק על ידי ממשלת ניגריה, אשר הובילה למחאת "לכבוש את ניגריה" בראשית ינואר 2012. המוחים דרשו את שאוקונג'ו-איוולה תפוטר.
במהלך כהונתה כשרה הדגישה אוקונג'ו-איוולה את הצורך להפחית את ההוצאות הקבועות של המדינה שהיוו 74% מהתקציב הלאומי ולהגדיל את ההון המוקצב לפרויקטים אשר יכולים לשפר את מצב האבטלה שהייתה בשיעור של 14% מכוח העבודה.
היא קידמה רפורמות במערכת הפיננסית וביחס לנשים ונערות.
ב-2014 שינתה ניגריה את אופן חישוב התוצר המקומי, ובעקבות זאת עקפה ניגריה את דרום אפריקה והייתה לכלכלה הגדולה באפריקה.
לאחר שתמה כהונתה בממשלת ניגריה, בשנים 2015–2016, הייתה חברה בוועדה הבינלאומית למימון הזדמנויות השכלה בעולם (International Commission on Financing Global Education Opportunity).
בינואר 2016 הייתה ליושבת הראש של GAVI, שותפות ציבורית-פרטית שמטרתה להגביר את הגישה של אנשים במדינות עניות לחיסונים.
באפריל 2017 הייתה לחברה בקבוצת אישים בעלי שם, שהוקמה על ידי ה-G-20, שעוסקת בממשל פיננסי גלובלי (G20 Eminent Persons Group on Global Financial Governance).
ביולי 2017 ייסדה את NOI-Polls, ארגון שעורך סקרים בניגריה, בשיתוף עם גאלופ וחברות אחרות.
שם הארגון הוא ראשי תיבות של שמה.
היא ייעצה לארגוני גלובלים בתחום הבריאות ולקרן המטבע הבינלאומית.
בשנת 2019 קיבלה אוקונג'ו-איוולה אזרחות אמריקאית.
ביוני 2020 הכריז נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי שאוקונג'ו-איוולה היא המועמדת שלו לתפקיד מנכ"לית ארגון הסחר העולמי.
מינויה עוכב בשל התנגדות נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אך זכה לתמיכתו של מחליפו ג'ו ביידן.
במרץ 2021 היא החלה בתפקידה כמנכ"לית הארגון.
היא האישה הראשונה והאדם הראשון מאפריקה שעומד בראש הארגון.
אוקונג'ו-איוולה זכתה במספר רב של פרסים, אותות הצטיינות והוקרה.
קולבי קולג', מיין, ארצות הברית
אמהרסט קולג', מסצ'וסטס, ארצות הברית
נגומו היא קומונה ועיירה בקמרון שנמצאת באזור המרכז.
נגומו ממוקמת כ-35 ק"מ מבירת המדינה ומבירת האזור יאונדה.
העיר גובלת עם ביקוק במזרח, אקונו בדרום, מבאנקומו בצפון ואוטלה בצד המערבי, ומשתרעת על שטח של קצת יותר מ-407 קמ"ר המאוכלס ביותר מ-5,000 חברי קהילה המורכבים מאטנגה, אוונדו ובסה.
האוכלוסיות שמתחככות עם הבמילק, האוסה, הניגרים ומאליים אחרים, ובכך מסמנות את האופי מסבירי הפנים של הקומונה הזו הממוקמת באזור כפרי ושסבלה זמן רב מבידוד למרות קרבתה ליאונדה.
העיירה ממוקמת ליד הכבישים האזוריים P8 ו-P9.
יש בעיר תחנת דלק, סניף דואר, סניף בנק וסניף של אורנג'.
נגוגי וה ת'יונגו היה סופר ואקדמאי קנייתי שכתב בעיקר בג'קויו ובאנגלית.
הוא נחשב ל"סופר המוביל במזרח אפריקה".
עבודתו כללה רומנים, מחזות, סיפורים קצרים ומסות, החל מביקורת ספרותית וחברתית ועד ספרות ילדים.
הוא היה המייסד והעורך של כתב העת בשפת הקיקויו Mũtĩiri.
בשנת 1977 החל ת'יונגו בצורת תיאטרון חדשנית במולדתו קניה, אשר ביקשה לשחרר את התהליך התיאטרלי ממה שת'יונגו חשב שהוא "מערכת החינוך הבורגנית הכללית", על ידי עידוד ספונטניות והשתתפות הקהל בהצגות.
הפרויקט שלו ביקש "לעשות דה-מיסטיציה" לתהליך התיאטרלי, ולהימנע מ"תהליך הניכור [שמייצר] גלריה של כוכבים פעילים ומסה בלתי מובחנת של מעריצים אסירי תודה" אשר ת'יונגו טען שמעודד פסיביות אצל "אנשים רגילים".
אף על פי שהמחזה המפורסם שלו, "Ngaahika Ndeenda", שנכתב בשיתוף עם נגוגי וה מירי, זכה להצלחה מסחרית, הוא הורד על ידי המשטר הקנייתי שישה שבועות לאחר שהועלה.
לאחר מכן נכלא ת'יונגו למשך יותר משנה.
הוא הוכרז כאסיר מצפון על ידי אמנסטי אינטרנשיונל, הוא שוחרר מהכלא וברח מקניה.
בארצות הברית, הוא היה פרופסור לספרות השוואתית ואנגלית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
הוא גם לימד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת ניו יורק.
הוא זכה בפרס נונינו הבינלאומי לשנת 2001 באיטליה, ובפרס פארק קיונג-ני לשנת 2016.
נגוגי וה ת'יונגו נולד בקאמיריטהו, ליד לימורו במחוז קיאמבו, קניה, למשפחה ממוצא קיקויו, והוטבל בשם ג'יימס נגוגי.
משפחתו נקלעה למרד מאו מאו.
אחיו למחצה מוואנגי היה מעורב באופן פעיל בצבא האדמה והחופש של קניה (במסגרתו הוא נהרג), אח נוסף נורה במהלך מצב החירום, ואמו עונתה בעמדת השמירה הביתית של קאמירייתו.
הוא למד בבית הספר התיכון אליאנס, והמשיך ללמוד באוניברסיטת מקררה בקמפלה, אוגנדה.
כסטודנט הוא השתתף בוועידת הסופרים האפריקאים שהתקיימה במקררה ביוני 1962, ומחזהו "הנזיר השחור" הועלה לראשונה במסגרת האירוע בתיאטרון הלאומי.
בכנס ביקש ת'יונגו מצ'ינואה אצ'בה שיקרא את כתבי היד של הרומנים שלו The River Between ו-Weep Not, Child.
אלו פורסמו מאוחר יותר בסדרת הסופרים האפריקאים של היינמן, שהושקה בלונדון באותה השנה, כשאצ'בה היה העורך הראשי של הסדרה.
ת'יונגו קיבל תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת מקררה, אוגנדה, בשנת 1963.
רומן הביכורים שלו, Weep Not, Child, ראה אור במאי 1964, והפך לרומן הראשון שנכתב על ידי סופר ממזרח אפריקה שראה אור באנגלית.
מאוחר יותר באותה השנה, לאחר שזכה במלגה לאוניברסיטת לידס ללימודי תואר שני, נסע לאנגליה, שם הרומן השני שלו, "The River Between", יצא בשנת 1965. "The River Between", שרקעו התקוממות מאו מאו, תיאר רומנטיקה אומללה בין נוצרים ללא-נוצרים, והיה בסילבוס הלאומי של בתי הספר התיכוניים של קניה.
הוא עזב את לידס מבלי להשלים את התזה שלו על ספרות קאריבית, שבגינה מחקריו התמקדו בג'ורג' לאמינג, עליו אמר ת'יונגו באוסף המאמרים שלו מ-1972 "שיבה הביתה": "הוא עורר עבורי תמונה בלתי נשכחת של מרד איכרים ב-1972. עולם הנשלט על ידי לבנים.
ופתאום ידעתי שאפשר ליצור רומן שידבר אלי, יכול, בדחיפות משכנעת, לגעת בחוטים עמוק בתוכי.
העולם שלו לא היה מוזר לי כמו זה של פילדינג, דפו, סמולט, ג'יין אוסטן, ג'ורג' אליוט, דיקנס, ד"ה לורנס."
הרומן "גרגיר חיטה" של ת'יונגו משנת 1967 סימן את חיבוקו של המרקסיזם הפנוניסטי.
לאחר מכן הוא ויתר על כתיבה באנגלית, ועל השם ג'יימס נגוגי מכיוון שתפס אותו כקולוניאליסטי.
ב-1970 הוא שינה את שמו לנגוגי וה ת'יונגו, והחל לכתוב בשפת האם שלו קיקויו.
בשנת 1967 החל ת'יונגו ללמד גם באוניברסיטת ניירובי כפרופסור לספרות אנגלית.
הוא המשיך ללמד באוניברסיטה במשך עשר שנים בזמן ששימש כעמית בכתיבה יוצרת באוניברסיטת מקררה.
במהלך תקופה זו, הוא גם היה מרצה אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן במחלקה ללימודי אנגלית ואפריקה במשך שנה.
בעודו פרופסור באוניברסיטת ניירובי, ת'יונגו היה היוזם של הדיונים על ביטול המחלקה לאנגלית.
הוא טען כי לאחר סיום הקולוניאליזם, חובה שאוניברסיטה באפריקה תלמד ספרות אפריקאית, לרבות ספרות בעל פה, וכי יש לעשות זאת תוך מימוש עושרן של שפות אפריקאיות.
בסוף שנות ה-60, מאמצים אלה הביאו לכך שהאוניברסיטה נטשה את הספרות האנגלית כקורס לימודים, והחליפה אותו באחד שהציב את הספרות האפריקאית, בעל פה ובכתב, במרכז.
בשנת 1976, ת'יונגו עזר להקים את המרכז לחינוך ותרבות קהילתי קמריתיו, שבין היתר ארגן תיאטרון אפריקאי באזור.
בשנה שלאחר מכן ראה אור "Petals of Blood".
המסר הפוליטי החזק שלו, ושל מחזהו "Ngaahika Ndeenda" (אני אתחתן כשארצה), שנכתב בשיתוף עם נגוגי וה מירי ופורסם גם ב-1977, עורר את סגן נשיא קניה, דניאל אראפ מוי, להורות על מעצרו.
יחד עם עותקים של מחזהו, הוחרמו ספרים מאת קרל מרקס, פרידריך אנגלס וולדימיר לנין.
הוא נשלח לכלא האבטחה המקסימלית קאמיתי, והוחזק שם ללא משפט במשך כמעט שנה.
הוא נכלא בתא עם אסירים פוליטיים נוספים.
במהלך חלק ממאסרם, התאפשרה להם שעה אחת של אור שמש ביום.
ת'יונגו כתב "המתחם שימש בעבר מורשעים מטורללים נפשית לפני שהוא נוצל טוב יותר ככלוב עבור 'משוגעים פוליטיים'".
הוא מצא נחמה בכתיבה וכתב את הרומן המודרני הראשון בג'קויו, השטן על הצלב (Caitaani mũtharaba-Inĩ), על נייר טואלט שהונפק בכלא.
לאחר שחרורו בדצמבר 1978, הוא לא הוחזר לתפקידו כפרופסור באוניברסיטת ניירובי, ומשפחתו הוטרדה.
בשל כתיבתו על עוולות השלטון הדיקטטורי באותה התקופה, נאלצו ת'יונגו ומשפחתו לחיות בגלות.
רק לאחר שאראפ מוי, נשיא קניה, פרש ב-2002, היה בטוח עבורם לחזור.
תקופתו בכלא הייתה גם השראה למחזה "משפטו של דדן קימאתי" (1976).
הוא כתב את המחזה בשיתוף עם המחזאית מיקר גיתאה מוגו .
בזמן שהותו בגלות, ת'יונגו שיתף פעולה עם הוועדה לשחרור אסירים פוליטיים בקניה שבסיסה היה בלונדון.
ספרו מטיגארי פורסם בשלב זה.
ב-1984 הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת ביירות, ובשנה שלאחר מכן התגורר ברובע איזלינגטון בלונדון.
הוא גם למד קולנוע במכון דרמטיקה בסטוקהולם, שוודיה ב־1986.
נגוגי וה ת'יונגו היה פרופסור אורח לאנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטת ייל בשנים 1992-1989. בשנת 1992, השנה שבה הפך לפרופסור לספרות השוואתית ולימודי פרפורמנס באוניברסיטת ניו יורק, שם כיהן בקתדרה של אריך מריה רמרק, הוא התארח בקונגרס הסופרים הדרום אפריקאיים.
הוא היה המנהל הראשון של המרכז הבינלאומי לכתיבה ותרגום באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
ב-8 באוגוסט 2004, ת'יונגו חזר לקניה כחלק מסיור בן חודש במזרח אפריקה.
ב-11 באוגוסט פרצו שודדים לדירתו המאובטחת: הם תקפו אותו, תקפו מינית את אשתו וגנבו פריטים שונים בעלי ערך.
כאשר ת'יונגו חזר לאמריקה בסוף החודש, נעצרו חמישה גברים בחשד לפשע, כולל אחיינו של ת'יונגו.
בקיץ 2006 של חצי הכדור הצפוני פרסמה חברת ההוצאה האמריקאית רנדום האוס את הרומן הראשון שלו מזה כמעט שני עשורים, "קוסם העורב", שתורגם לאנגלית על ידי המחבר.
ב-10 בנובמבר 2006, בהיותו בסן פרנסיסקו במלון ויטל באמברקאדרו, הוטרד ת'יונגו והוכרח לעזוב את המלון.
האירוע הוביל לסערה ציבורית והכעיס הן אפרו-אמריקאים והן את חברי הפזורה האפריקאית תושבי אמריקה, מה שהוביל להתנצלות מצד המלון.
ספרו The Perfect Nine, שנכתב ופורסם במקור בקיקויו ב-2019, תורגם לאנגלית על ידי ת'יונגו ופורסם ב־2020. הוא תואר על ידי "לוס אנג'לס טיימס" כ"רומן חיפוש שחוקר פולקלור, מיתוס ואלגוריה דרך עדשה פמיניסטית ופאן-אפריקאית."
במרץ 2021, The Perfect Nine הפכה ליצירה הראשונה שנכתבה בשפה אפריקאית ילידית שנרשמה ברשימה הארוכה לפרס בוקר הבין-לאומי, כאשר ת'יונגו הפך למועמד הראשון ככותב הספר וגם כמתרגם.
חוות דעתו על אנגלית קנייתית
כשנשאל בשנת 2023 אם אנגלית קנייתית או אנגלית ניגרית הן כעת שפות מקומיות, הוא השיב "זה כמו שהמשועבדים שמחים שהגרסה שלהם היא גרסה מקומית של שעבוד.
אנגלית היא לא שפה אפריקאית.
אנגלית קנייתית או ניגרית זה שטויות.
הנכבשים המנסים לדבר בשפתו של הקולוניאליסט הם סימן להצלחת השעבוד".
ארבעה מילדיו היו לסופרים גם הם: טי נגוגי, פרופסור מוקומה וה נגוגי, נדוסו וה נגוגי, וונג'יקו וה נגוגי.
קולג' אולברייט, דוקטור למכתבים הומניים "כבוד קוזה", 1994
אוניברסיטת לידס, דוקטורט כבוד באותיות (ליטד), 2004
אוניברסיטת וולטר סיסולו (לשעבר אוניברסיטת טרנסקי), דרום אפריקה, תואר כבוד, דוקטור לספרות ופילוסופיה, יולי 2004
אוניברסיטת קליפורניה, דומינגז הילס, תואר כבוד, דוקטור למכתבים הומניים, מאי 2005
אוניברסיטת דילארד, ניו אורלינס, תואר כבוד, דוקטור למכתבים הומניים, מאי 2005
אוניברסיטת אוקלנד, דוקטורט כבוד באותיות (ליטד), 2005
אוניברסיטת ניו יורק, תואר כבוד, דוקטור למכתבים, 15 במאי 2008
אוניברסיטת דאר אס סלאם, דוקטורט כבוד בספרות, 2013
אוניברסיטת ביירות, דוקטורט כבוד (דוקטור פיל.
א., קניה, תואר דוקטור לכבוד באותיות אנושיות (כבוד) בחינוך, 27 בנובמבר 2016
אוניברסיטת ייל, דוקטורט כבוד (ד.
אוניברסיטת אדינבורו, דוקטורט כבוד (ד.
"דקות תהילה וסיפורים אחרים" (2019)
"הפעם מחר" (שלוש הצגות, כולל מחזה הכותרת, "המורדים", "הפצע בלב" ו"הפעם מחר") (1970)
"שיבה הביתה: מסות על ספרות, תרבות ופוליטיקה באפריקה והקריבית" (1972),
"חלומות בזמן מלחמה: זיכרונות ילדות" (2010),
"בבית המתורגמן: ספר זיכרונות" (2012),
"לידתו של אורג חלומות: זיכרונות של התעוררות של סופר" (2016),
"היאבקות עם השטן: זיכרונות בכלא" (2018)
"חבית עט: התנגדות לדיכוי בקניה הנאו-קולוניאלית" (1983)
"העברת המרכז: המאבק על חירויות תרבותיות" (1993),
"נקודות עט, נקודות נשק וחלומות: הביצועים של ספרות וכוח באפריקה הפוסט-קולוניאלית" (The Clarendon Lectures in English Literature 1996), הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1998,
"משהו קרוע וחדש: רנסאנס אפריקאי" (2009),
"אבטח את הבסיס: הפיכת אפריקה לגלויה בעולם" (2016),
"המהפכה הזקופה, או מדוע בני אדם הולכים זקופים", הוצאת שחף, 2019,
נְגִיף (וִירוּס; מלטינית: vïrus, "רעל") הוא גורם מידבק בגודל תת-מיקרוסקופי שתלוי במנגנוניו של תא חי (פונדקאי) כדי להתרבות.
כל נגיף בנוי מצבר מולקולות ביולוגיות הכוללות חומר תורשתי (DNA חד-גדילי או דו-גדילי, או RNA) וחלבונים נלווים.
כשלעצמו, הנגיף חסר כל תפקוד עצמאי מחוץ לגוף המאכסן, ופיזורו מתבצע באופן פסיבי ומתבסס על חוקים פיזיולוגיים של הטבע או תהליכים של הגוף (למשל, עיטוש); לאחר חדירת הנגיף לתא, הוא משדל את מערכות התא לשימושו ובעיקר משתלט על מנגנוני ההתרבות של התא לשם הפצת הנגיף.
בשל עובדה זו, הנגיף אינו נחשב לחומר חי, עד כניסתו לתא חי.
אולם הוויכוח על הגדרתם של נגיפים בזמן פעולתם בתוך התא עדיין נמשך במדע ובפילוסופיה.
רוב המדענים אינם מגדירים את הנגיף כיצור חי הואיל והוא אינו תא, ויכולת ההתרבות שלו תלויה לחלוטין בתא המארח.
התחום המדעי העוסק בחקר הנגיפים ובגופיפים דמויי-נגיפים נקרא וִירוֹלוֹגְיָה.
וירולוגיה נחשבת לדיסציפלינת משנה של מיקרוביולוגיה ושל פתולוגיה.
המילה וירוס מקורה בלטינית: virus, ומשמעותה המקורית "רעל", ומאותו בסיס הודו-אירופי כמו במילים visa בסנסקריט, vīša באווסטית, או ἰός ביוונית (כולן במשמעות "רעל").
המילה העברית "נגיף" נגזרה בעברית החדשה מהמילים נֶגֶף ומַגֵּפָה, מהשורש נג"ף שמשמעותו מכה, מכשול.
ב-1884 פיתח המיקרוביולוג הצרפתי שארל שמברלן מסנן בעל נקבים זעירים ביותר, קטנים מגודלם של חיידקים.
שמברלן יכול היה להעביר במסנן תמיסה הכוללת חיידקים, ובצורה זו להפרידם מן התמיסה.
ב-1892 השתמש הביולוג הרוסי דימיטרי איבנובסקי במסנן זה כדי לחקור את מה שידוע כיום כנגיף מוזאיקת הטבק.
בניסויים שערך הראה שתמצית שהופקה מעלי טבק הנגועים בנגיף יכולה להדביק צמחים גם לאחר שימוש במסנן.
איבנובסקי שיער כי מקור ההדבקה הוא רעל שנוצר בידי חיידקים, אולם לא המשיך לפתח את הרעיון.
באותה עת היה מקובל להאמין כי ניתן להפריד גורמים מדבקים בעזרת מסננים, ואז לגדלם במדיום גידול.
ב-1899 חזר המיקרוביולוג ההולנדי מרטינוס ברייניק על הניסויים שערך איבנובסקי, והשתכנע כי הם מעידים על קיומו של גורם מדבק מסוג שטרם הוכר על ידי המדע.
ברייניק הבין כי הגורם המדבק האמור מתרבה רק בתאים, ושיער כי מדובר בחומר נוזלי שאותו כינה contagium vivum fluidum ("מזהם חי נוזלי").
בהמשך, הופרכה השערתו של ברייניק בנוגע לנוזליותם של נגיפים על ידי ונדל מרדית' סטנלי.
בשנת 1898 סיננו באופן דומה פרידריך לפלר ופול פרוש את הגורם למחלת הפה והטלפיים, שללו את האפשרות כי מדובר ברעל, וגילו שהגורם יכול להתרבות.
בתחילת המאה ה-20 גילה הבקטריולוג הבריטי פרדריק טוורט את הנגיפים הפוגעים בחיידקים, הידועים היום כבקטריופאג'ים, והמיקרוביולוג הצרפתי-קנדי פליקס ד'ארל תיאר נגיפים, שהוספתם לתרביות חיידקים הגדלים באגר יוצרת אזורים של חיידקים מתים.
ד'ארל אף פיתח שיטה לחישוב מספר הנגיפים בתמיסות שבהן השתמש במהלך ניסוייו.
בסוף המאה ה-19 תוארו נגיפים על פי הזיהומים שגרמו, מידת היכולת לסננם, והצורך שלהם במארחים חיים.
נגיפים גודלו באופן מלאכותי רק בתוך רקמות של צמחים ובעלי חיים.
ב-1906 פיתח רוס גרנווייל הריסון שיטה לגידול רקמה בלימפה, שאפשרה ב-1913 לגדל נגיפי Vaccinia ברקמת קרנית של חזיר.
מייטלנד נגיפים בתרחיף שהופק מכליות תרנגולת (שיטה זו זכתה לשימוש נרחב בשנות החמישים, שבהן גידלו באמצעותה נגיפי פוליו בהיקף המוני, לצורך ייצור חיסונים).
פריצת דרך נוספת נעשתה ב-1931 כאשר הפתולוג האמריקני ארנסט ויליאם גודפסטור גידל מספר נגיפים, בהם נגיפי שפעת, בביצי תרנגולת.
ב-1949 גידלו ג'ון פרנקלין אנדרס, תומאס הקל וולר ופרדריק צ'פמן רובינס נגיף פוליו בתרבית תאים עובריים אנושיים, ולראשונה הצליחו לגדל נגיף ללא שימוש ברקמות שמקורן בחיות או בביצים.
על גילוי זה זכו השלושה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ב-1954. הודות לגילוי זה פיתח הרופא היהודי יונה סאלק חיסון יעיל נגד פוליו.
ב-1931, עם המצאת מיקרוסקופ האלקטרונים, צילמו החוקרים הגרמניים ארנסט רוסקה ומקס נול תמונות ראשונות של נגיפים.
ב-1935, בחן ונדל סטנלי את נגיף מוזאיקת הטבק, ומצא כי הוא מורכב ברובו מחלבונים.
זמן קצר לאחר מכן הצליחו להפריד בין החלקים החלבוניים של הנגיף לבין ה-RNA שלו.
נגיף מוזאיקת הטבק היה הנגיף הראשון שמבנהו נחקר באמצעות קרינה (בתהליך המכונה קריסטליזציה) והוצג בפירוט.
ב-1941 פותחו לראשונה צילומי מבנה של נגיף שהושגו על ידי קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
על סמך צילומים אלו גילתה ב-1955 רוזלינד פרנקלין את המבנה המלא של הנגיף.
ב-1957 התגלו, בין היתר, נגיף מחלת הריריות בבקר (BVD), ונגיפי Arterivirus.
ב-1963 גילה ברוך שמואל בלומברג את הנגיף הגורם לדלקת כבד נגיפית מסוג B, והווארד מרטין טמין תיאר לראשונה את הרטרו וירוס.
רוורס טרנסקריפטאז, האנזים שבאמצעותו הרטרו נגיפים מתעתקים RNA ל-DNA, תואר לראשונה ב-1970 על ידי שני חוקרים שכל אחד מהם עבד באופן עצמאי ובלתי תלוי, הווארד מרטין טמין ודייוויד בולטימור.
הרטרווירוס הראשון שזוהה בבני אדם היה נגיף הHTLV-1, שאותר על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של רוברט גאלו.
ב-1983 בודד לראשונה נגיף ה-HIV על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של לוק מונטנייה.
נגיפים קיימים בכל מקום שבו קיימים יצורים חיים, והם כנראה התקיימו מאז הופעת התאים החיים, אם לא קודם לכן.
מקורם של הנגיפים אינו ידוע מאחר שהם לא מותירים מאובנים, ולפיכך שיטות מולקולריות הן האמצעי העיקרי להבנת מקורם של הנגיפים.
שיטות אלו נסמכות על זמינות של DNA או RNA נגיפי עתיק, ואולם מרבית הנגיפים ששומרו או אוחסנו במעבדות הם מתחילת המאה ה-20 או מאוחר יותר.
ישנן שלוש תאוריות מרכזיות בנוגע למקורם של הנגיפים וייתכן שתאוריות שונות נכונות לגבי נגיפים שונים:
תאוריית הנסיגה (Regressive theory): על פי תאוריה זו היו הנגיפים בעבר תאים קטנים שהיו טפילים לתאים גדולים.
במהלך הזמן גנים שלא היו הכרחיים לטפילות אבדו.
כך הפכו הטפילים החיידקיים האלו לטפילים מוחלטים, שהם הנגיפים.
החיידקים בסוג ריקציה (Rickettsia) וכלמידיה (Chlamydia) הם תאים חיים שבדומה לנגיפים יכולים להתרבות רק בתוך תא חי.
דוגמאות אלו תואמות לתאוריה זו, מאחר שתלותם בטפילות כנראה גרמה להם לאבד את הגנים שבעבר אפשרו להם להתקיים מחוץ לתא.
תאוריה זו נקראת גם "תאוריית ההתנוונות" (degeneracy theory).
תאוריה זו יכולה להסביר רק את מוצאם של נגיפי DNA דו-גדילי, זאת משום שבתאים חיים החומר התורשתי הוא DNA דו-גדילי.
תאוריית המקור התאי (Cellular origin theory או vagrancy theory): חלק מהנגיפים התפתחו מחלקי DNA או RNA שנפרדו מאורגניזם גדול יותר.
פיסות DNA אלו יכלו להגיע מפלסמידים – חלקים של DNA שיכולים לנוע בין תאים, או מטרנספוזונים – מולקולות DNA שמסוגלות לנוע באזורים שונים בתוך הגנום התאי.
אלו מכונים לעיתים "גנים קופצים" והם דוגמה לאלמנטים גנטיים שיכולים לנוע בגנום ועשויים להיות המקור לחלק מהנגיפים.
הטרנספוזונים התגלו על ידי ברברה מקלינטוק ב-1950. גם תאוריה זו יכולה להסביר רק את מוצאם של נגיפי DNA דו-גדילי.
תאוריית האבולוציה ההדדית (Coevolution theory): נגיפים התפתחו ממולקולות מורכבות של חלבונים וחומצות אמינו באותו זמן שבו הופיעו לראשונה תאים חיים בכדור הארץ, או קודם לכן.
לפי תאוריה זו הנגיפים נוצרים ספונטנית כל הזמן מן החומר החי, ובעבר הרחוק נגיפים פשוטים מאוד יכלו להיווצר מחומר דומם.
לפי תאוריה זו, הנגיפים היו תלויים בחיים תאיים במשך מיליארדי שנים, או שהתקיימו עצמאית בסביבות מחיה דמויות תא שחדלו להתקיים על פני כדור הארץ כאשר האטמוספירה הפכה לחמצנית בעקבות הופעת תאים שמבצעים פוטוסינתזה.
עד הזמן ההוא התקיימו מרבית התאים הבקטריאליים והארכאיים מנשימת גופרית בסביבות הרי געש תת-ימיים.
תאוריה זו מסבירה את קיום כל סוגי הנגיפים.
מתאוריה זו גם ניתן לפתח את הטיעון שהתאים התפתחו ממצבורי נגיפים בסביבות דמויות פנים תא, ושהנגיף הוא חוליה אבולוציונית בין הדומם לתא החי.
תימוכין לרעיון האבולוציה של הנגיף מהדומם:
וירואידים הם מקטעי RNA שלא מסווגים כנגיפים מכיוון שהם חסרי חלבון מעטפת, אך הם בעלי מספר מאפיינים משותפים לכמה נגיפים.
וירואידים הם גורמי מחלה לצמחים.
הם אינם מקודדים לחלבונים אולם מתקשרים עם התא המארח ומשתמשים במנגנונים שלו להתרבות.
נגיף הפטיטיס D בבני אדם הוא בעל גנום RNA הדומה לווירואידים, אך כולל גם מעטפת חלבונית המופקת מנגיף הפטיטיס B והוא לא יכול ליצור אחת כזו בעצמו.
לפיכך נגיף זה לא יכול להתרבות בעצמו ללא עזרת נגיף הפטיטיס B.
נגיפים אלו, התלויים בהתפתחותם בנגיפים אחרים, נקראים "לוויינים", והם עשויים לייצג מתווכים אבולוציוניים בין וירואידים לנגיפים.
פריונים הם מולקולות חלבון מדבקות שאין בהן DNA או RNA.
הם גורמים לזיהום בכבשים הנקרא סקראפי ולספגת המוח (מחלת הפרה המשוגעת).
בבני אדם אחראיים הפריונים למחלת קרויצפלד יקוב ולמחלת קורו.
הם מתרבים הודות לכך שחלבונים מסוימים עשויים להתקיים בצורות שונות והפריון גורם לשינוי בצורה הרגילה של החלבון המארח לצורת פריון.
בעקבות זה מתחילה שרשרת תגובות שבה פריונים הופכים חלבונים בריאים לפריונים נוספים, וגם אלו הופכים חלבונים נוספים לפריונים.
אף על פי שהם שונים באופן ניכר מנגיפים ומווירואידים, גילוים הביא תמיכה מסוימת לתאוריה הגורסת כי ייתכן שנגיפים התפתחו ממולקולות המרבות את עצמן.
רצפי DNA טפיליים – רצפים אלה נוצרו מגנים בעזרת מוטציה.
הם אינם מייצרים חלבונים ואינם תורמים לייצור החי, אך הם מרבים את עצמם בתוך הגנום שלו כך שבתאי הייצור החי ישנה הצטברות של רצפים כאלה.
באדם יש רצף טפילי שקרוי ALU.
הוא נוצר במוטציה באחד מהאבות הקדמונים של האדם.
מוטציה זו חצתה רצף בקרתי ב-DNA של האדם לשניים, וחצי מהרצף הזה הפך ל-ALU.
בכל תא אנושי ישנם עותקים רבים של DNA טפילי זה.
אנליזה ממוחשבת של רצפי DNA של נגיפים ומארחיהם מאפשרת הבנה טובה יותר של היחסים האבולוציוניים בין נגיפים שונים, ועשויה לסייע בזיהוי האבות הקדומים של הנגיפים המודרניים.
נכון להיום אנליזות אלו לא סיפקו תשובה מהי התאוריה הנכונה מבין התאוריות שהוצעו.
עם זאת נראה כי לא סביר שכל הנגיפים הידועים היום הם בעלי אב קדמון משותף, ונראה כי הנגיפים התפתחו מספר פעמים בעבר, על ידי מכניזם אחד או יותר.
ויריון הוא החלקיק הנגיפי המובחן כפי שמופיע כשהוא מחוץ לתא, הכולל את הגנום, הנוקלאוקפסיד, חלבונים נגיפיים שונים והמעטפת.
לעומת זאת, כשהנגיף בפאזה הפעילה בתוך התא, רכיביו אינם מאוגדים יחדיו כוויריון.
הוויריונים מופיעים במגוון צורות וגדלים.
צורתם איננה אחידה, יש נגיפים מקלוניים, כדוריים, אליפטיים או בעלי פיאות.
הוויריונים קטנים פי מאה מחיידקים, לרוב הם בקוטר של בין 10 ל-300 ננומטר (הנגיפים הגדולים ביותר שנמצאו עד כה הם Mimivirus ו-Mamavirus הגדולים אף מחיידקים רבים).
תא איקריוטי יכול להיות גדול מהם פי 1,000 עד 100,000. חלק מנגיפי ה-Filoviridae הם בעלי אורך של עד 1,400 ננומטר, אולם קוטרם כ-80 ננומטר בלבד.
בשל גודלם הזעיר, לא ניתן להבחין ברוב הנגיפים במיקרוסקופ אור, ולצורך צפייה בהם נעשה שימוש במיקרוסקופ אלקטרונים.
החומר התורשתי של הנגיף עשוי להיות DNA חד-גדילי או דו-גדילי קווי או מעגלי, או RNA חד-גדילי או דו-גדילי קווי.
החומר התורשתי עשוי ליצור מולקולה קווית (בדומה לכרומוזומים של אוקריוטיים) או מעגלית (בדומה לחומר התורשתי בחיידק).
מלבד החומר התורשתי, עשוי הנגיף להכיל גם אנזימים חלבוניים בודדים.
הנגיף עטוף במעטפת חלבונית הנקראת קפסיד (קופסית).
ישנם נגיפים שבנוסף לקפסיד עטופים במעטפת שומנית של ליפידים.
הקופסית מורכבת מתת יחידות חלבוניות זהות הנקראות קפסומרים וצורתה היא שאחראית לשוני בצורתם של נגיפים שונים.
הקפסומרים מקודדים בגנום הנגיפי, ויוצרים בעצמם את מבנה הקפסיד, לרוב בנוכחות הגנום.
נגיפים מורכבים עשויים להכיל בגנום שלהם גם חלבונים המסייעים בהרכבת הקפסיד.
נגיף אינו יכול לנוע באופן עצמאי, הוא תלוי בתנועת המדיום כדי לנוע ממקום למקום, אם זהו אוויר או מחזור הדם.
הוא בוקע החוצה מהתא המאחסן (תא פונדקאי), ובאופן מקרי עלול לפגוש קרום של תא חי אחר, להיספח אליו ולחדור לתוכו.
הנגיפים אינם מתרבים באמצעות חלוקת תא, שכן אין הם תאים.
במקום זאת הם משתמשים במטבוליזם ובמנגנונים של התא המארח כדי ליצור כמה העתקים של עצמם בתוך התא.
מחזור החיים של הנגיפים שונה משמעותית בין מין למין, אולם ישנם שישה שלבים בסיסיים במהלך קיומו של הנגיף:
היקשרות לתא – הנגיף יכול להסתפח לתא בעזרת הממברנה עצמה או בעזרת חלבון בממברנה המשמש לו כקולטן.
חלק מהנגיפים עוברים שינוי שמפעילה עליהם סביבת המאחסן לקראת חדירתם.
נגיף השפעת, לדוגמה, מוגן בליפידים כשהוא באוויר החורף הקר, וליפידים אלה נמסים בגרון של המאחסן וכך מתאפשרת חדירתו לתוך התאים של קנה הנשימה של המאחסן.
במזג אוויר חם נמסים ליפידים אלה כבר באוויר והנגיף מאבד את הגנתו.
היקשרות הנגיף לתא מתבצעת בדרך כלל באמצעות קשר כימי בין מולקולה הנמצאת על דופן הנגיף לבין מולקולה הנמצאת על קרום התא המארח.
הקשר הספציפי בין דופן הנגיף לתא המארח קובע אילו תאים יוכלו לשמש כמארחים לנגיף.
כך נגיף ה-HIV פוגע רק בתאי T אנושיים, וזאת כיוון שחלבון במעטפת שלו בשם gp120 נקשר לתאים באמצעות קולטן CD4 הנמצא על תאי T.
חדירה לתא – לאחר ההיקשרות חייב הנגיף להעביר את המטען הגנטי שלו לתוך התא.
יש נגיפים המסוגלים למזג את המעטפת שלהם עם מעטפת התא.
נגיפים אחרים נבלעים אל תוך התא בתהליך הנקרא אנדוציטוזה, כאשר התא מתייחס לנגיף כאל מזון.
במקרים מסוימים התא רואה בנגיף גורם פתוגני, ובכך שהתא תוקף אותו הוא גורם לשחרור החומר התורשתי של הנגיף מהקופסית ומאפשר לו לחדור בקלות לתוך התא.
החדירה לתאי צמח שונה מהחדירה לתאים של בעלי חיים.
לצמחים יש דופן תא קשה העשוי צלולוז, ונגיפים יכולים לחדור לתא רק בעקבות נזק הנגרם לדופן התא.
נגיפים, כגון נגיף מוזאיקת הטבק, מסוגלים לעבור בין תא לתא דרך תעלות בתאים הנקראות פלסמודמות.
בחיידקים, בדומה לצמחים, קיים דופן תא חזק וקשה שצריך להינזק כדי שנגיפים יחדרו אליהם.
חלק מן הנגיפים פיתחו מנגנונים להזריק את הגנום שלהם אל התא החיידקי כשהקפסיד הוויראלי נותר מחוץ לתא.
איבוד המעטפת החיצונית (Uncoating) – לאחר שהנגיף חודר לתא, מתפרק הקפסיד הוויראלי באמצעות אנזימים של הנגיף או אנזימים של התא המארח, ובעקבות זאת נחשף הגנום הנגיפי.
שכפול והרכבת הנגיף – השכפול של הנגיף כולל סינתוז של ה-mRNA הנגיפי (למעט בנגיפי RNA), סינתוז של החלבונים הנגיפיים, הרכבת החלבונים הנגיפיים ושכפול הגנום.
בצורה זו משוכפל המטען הגנטי של הנגיף פעמים רבות.
לאחר הרכבתם של חלקיקי הנגיף, עוברים לעיתים החלבונים הנגיפיים שינויים לאחר תרגום.
בנגיפים כדוגמת HIV שינויים אלו מתרחשים לאחר שהנגיף משתחרר מן התא.
שחרור מהתא המאחסן – הנגיפים החדשים יוצאים מהתא, חלקם בתהליך האקסוציטוזה, חלקם מפרישים חומר הממוסס את קרום התא (ליזיס).
נגיפים עטופים (Enveloped viruses), כדוגמת נגיף HIV, משתחררים לרוב מן התא בהנצה, תהליך שבו הנגיף נעטף במעטפת שמקורה בממברנת התא המארח.
במקרים רבים גורם תהליך שכפול נגיפי כזה למחלות, חלקן קטלניות, אך לעיתים אין הוא גורם למחלה כלל, או גורם רק לזיהום מקומי קל.
התפשטות הזיהום הנגיפי בגוף באמצעות מערכת הדם גורמת בדרך כלל לפגיעה קשה יותר.
קיימים שני סוגי נגיפי DNA – בעלי DNA דו-גדילי ובעלי DNA חד-גדילי.
זאת בניגוד לתאים החיים שבהם כל ה-DNA הוא דו-גדילי.
במקרה של נגיף DNA חד-גדילי, הוא תמיד יהיה sense positive, כלומר, לגדיל יהיה mRNA בעל רצף זהה (ולא תמונת ראי).
בנוסף, קיים נגיף DNA המכיל גם intermediate RNA (לדוגמה משפחת ה-Hepadnaviridae, שהיא קבוצת נגיפים הגורמים לדלקות של הכבד).
שכפול הגנום של מרבית נגיפי ה-DNA מתרחש בגרעין התא המאחסן.
על פני התא המאחסן יש חלבונים שונים שחלקם משמשים, בנוסף לתפקידם המקורי במחזור חיי התא, גם כקולטן מתאים לכניסת הנגיפים אל התא.
אחרי היקשרות לקולטנים אלה, הנגיפים יכולים להיכנס אל התא באמצעות הסתפחות לממברנת התא או באנדוציטוזה.
אחרי החדירה אל התא, נגיפים אלה או חלקים מהם חייבים לחדור באופן דומה את ממברנת הגרעין.
נגיפי ה-DNA תלויים לחלוטין במנגנוני ייצור ה-DNA, ה-RNA והחלבונים של התא המארח.
הגנום הוויראלי חייב לעבור את הממברנה של גרעין התא כדי להגיע למנגנון ייצור ה-DNA וה-RNA.
קיימים שני סוגי נגיפי RNA – בעלי RNA דו-גדילי ובעלי RNA חד-גדילי.
זאת בניגוד לתאים החיים שבהם כל ה-RNA הוא חד-גדילי.
את נגיפי ה-RNA החד-גדיליים ניתן לחלק לבעלי גדיל חיובי ובעלי גדיל שלילי.
נגיפי ה-RNA בנויים ברובם מחומצת גרעין מסוג RNA – שמוקפת מעטפת חלבונית בשם קפסיד עליה מצויים חלבונים המאפשרים היצמדות לקרום התא.
הנגיף הוא היצור היחיד המוכר למדע שיכול להכיל RNA במקום DNA בתור חומר גנטי.
נגיפי RNA ניתנים לסיווג לארבע קבוצות על פי צורת העתקתם.
נגיפי RNA משתמשים באנזים RNA רפליקאז משלהם להעתקת הגנום שלהם.
דוגמאות מוכרות של נגיפי RNA הם נגיפי השפעת, נגיפים בעלי גנום המורכב ממקטעי RNA חד-גדיליים שליליים.
דוגמה ידועה נוספת היא נגיפים מתת-משפחת נגיפי הקורונה בעלי גנום RNA חד-גדילי חיובי הגורמים למחלת הסארס ולמחלת הקורונה, שמקורם בסין.
המיוחד בנגיפי הקורונה הוא הרצף הארוך יחסית של כ-30 אלף נוקלאוטידים המרכיבים את חומצת הגרעין בשרשרת בודדת של RNA.
ה-RNA עמיד פחות מה-DNA ולכן הוא פחות יעיל לשמירת חומר תורשתי בלא שינוי.
אולם, הנגיפים מתרבים בכמות גדולה ובמהירות וכך הם מפצים על חיסרון זה.
RNA יכול לעשות גם פעילות קטליטית כמו חלבון אולם הוא פחות יעיל מחלבונים בפעילות זו.
ישנה השערה אבולוציונית שהייתה תקופה באבולוציה המוקדמת שבה כל פעילויות החיים נעשו על ידי ה-RNA.
תקופה זו נקראת "עולם ה-RNA".
על פי השערה זו, נגיפי ה-RNA הם שריד מתקופה זו ונגיפי הרטרו הם שריד לשלב המעבר בין עולם ה-RNA ובין המצב המוכר לנו בביולוגיה.
נגיפים משעתקים לאחור (Reverse transcribing viruses) מועתקים באמצעות שעתוק לאחור, תהליך יצירה של DNA על פי תבנית RNA.
נגיפים אלו הם בעלי גנום RNA ומשתמשים ב-DNA כחומר ביניים בהעתקתם (כדוגמת רטרו-וירוסים), או נגיפים בעלי גנום DNA ומשתמשים בתוצר ביניים של RNA להעתקתם (כדוגמת נגיפי Hepadnaviridae).
שני סוגים אלו הם בעלי אנזים רוורס טרנסקריפטאז.
רטרו-וירוסים לרוב משתמשים ב-DNA הנוצר משעתוק לאחור של הגנום שלהם למיזוג אל הגנום של התא המארח.
HIV, הנגיף הגורם למחלת האיידס, הוא אחד הנגיפים הידועים מקבוצה זו.
בעוד שהשעתוק בגנטיקה מתרחש בדרך כלל מ-DNA ל-RNA, השעתוק לאחור מתעתק RNA ל-DNA.
המונח "רטרו" בשם "רטרו וירוס" מתייחס לכך שהוא מפר את הדּוֹגְמָה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית.
היות שבתהליך השעתוק לאחור לא מתקיימת הגהה (תיקון שגיאות על ידי אנזימים), סוג זה של נגיפים עובר מוטציות לעיתים קרובות מאוד.
דבר זה מאפשר לנגיף להגדיל את ההתנגדות לתרופות נוגדות נגיפים במהירות; זאת אחת הסיבות הראשיות שעדיין לא פותחה תרופה אפקטיבית ל-HIV.
מטרת מיון הנגיפים היא מתן שמות למגוון הנגיפים המוכרים למדע, וסיווגם לקבוצות על פי דמיון.
ב-1962 אנדרה לווף, רוברט הורן ופאול טורנייר היו הראשונים שפיתחו שיטות למיון נגיפים, בהסתמך על מערכת לינאית היררכית.
מערכת זו הסתמכה על מערכות, מחלקות, סדרות, משפחות, סוגים ומינים.
הנגיפים סווגו על סמך מאפיינים משותפים (לא על פי מארחיהם), וסוג חומצות הגרעין המרכיבות את הגנומים שלהם.
הוועדה הבינלאומית לטקסונומיה של נגיפים פיתחה את מערכת המיון הנוכחית וכתבה קווים מנחים אשר שמו דגש רב יותר על תכונות מסוימות של נגיפים כדי לשמור על אחידות בחלוקה למשפחות.
מערכת כללית לסיווג נגיפים וטקסונומיה מאוחדת יוסדה החל מ־1966. במיון זה רמת המין היא הטקסון הנמוך ביותר במיון נגיפים.
נכון להיום רק מקצת ממגוון הנגיפים הקיימים נחקרו, ובניתוח דוגמיות מבני אדם כ־20% מרצפי הנגיפים שנמצאו לא נצפו קודם לכן, ומדוגמיות מהסביבה, כגון ממי ים וממשקעים באוקיינוס, נמצא כי רובם הגדול של הרצפים חדשים לחלוטין.
הביולוג זוכה פרס נובל דייוויד בולטימור הגדיר את סיווג בולטימור.
במיון מודרני של נגיפים נעשה שימוש במיון בולטימור בצירוף מיון ICTV.
מיון בולטימור מתבסס על השוני ברכיבי הגנום, ועל ההבדלים בין המנגנונים המתווכים בין הגנום לייצור החלבונים.
הגנום הנגיפי עשוי להיות חד-גדילי (ss) או דו-גדילי (ds), RNA או DNA, ועשוי להשתמש או לא להשתמש ברוורס טרנסקריפטאז (RT).
כמו כן, נגיפי ssRNA עשויים להיות בעלי גנום RNA מובן (sense; +), או בעלי גנום חסר מובן (negative sense; -); נגיפי RNA שהגנום שלהם מתורגם ישירות לחלבונים, ללא שעתוק מתווך, הם הנגיפים בעלי הגנום המובן.
לעומת זאת, נגיפי RNA שיצירת החלבונים שלהם דורשת שעתוק RNA מתווך, הם הנגיפים בעלי הגנום חסר המובן.
על פי מיון זה ניתן לחלק את הנגיפים ל-7 קבוצות:
VI: נגיפי ssRNA-RT (+)מובן RNA עם DNA ביניים במחזור החיים (כגון Retrovirus)
במיון בולטימור שייך הנגיף לקבוצה I מאחר שהוא בעל DNA דו-גדילי (dsDNA) והנגיף לא עושה שימוש ברוורס טרנסקריפטאז.
הנגיפים היו ידועים עוד לפני המצאת המיקרוסקופ האלקטרוני אך מדענים חשבו אותם לרעלן שיוצרים החיידקים, ומכאן שמם.
במאה ה-20 החלו להצטבר עדויות לכך שנגיפים אינם חלק מחיידקים אלא יכולים להתקיפם, להתרבות בתוכם ואף לגרום למות החיידק.
נגיפים מהסוג התוקף חיידקים כונו בקטריופאג'ים.
הנגיפים נטפלים ומזיקים לכל יצור חי.
לאדם, לחיות, לצמחים, לפטריות, ליצורים איקריוטיים חד-תאיים ואף לחיידקים.
יתרה מזאת, ישנם חיידקים ההופכים למחוללי מחלות בחיות ובצמחים רק כשהם בעצמם נתקפים בנגיף.
יש נגיפים של צמחים כדוגמת נגיף מוזאיקת הטבק.
ישנם גם נגיפים אנימליים, המוכרים יותר לאדם כמחוללי מחלות השפעת, אבעבועות רוח ועוד.
כל נגיף שאינו מצוי בתא אנימלי צמחי או חיידקי, נחשב לחלקיק דומם חסר תכונות המוגדרות כחיים – יכולת התרבות, צריכת אנרגיה ויצירתה, תנועה, גדילה או תגובה.
גם בעלי חיים סובלים ממחלות הנגרמות על ידי נגיפים, למשל מחלת הפה והטלפיים, כלבת, נגיף הכשל החיסוני החתולי ("איידס חתולים") ועוד.
נגיפים אחראים לרבות מן המחלות, בהן מחלות נפוצות כמו הצטננות, שפעת, אבעבועות רוח ושלבקת (הרפס).
דרך נוספת בה מתפתחת מחלה מנגיף היא כאשר חומר גנטי של זן הפוגע בבעלי חיים מתווסף לחומר גנטי של זן שמתאחסן באדם, והאחרון מפתח תכונה פתוגנית עקב כך.
אפידמיולוגיה ויראלית היא הענף המדעי החוקר העברה של נגיפים ובקרה על כך.
הגוף נלחם ברוב הנגיפים באמצעות יצירת אינטרפרון (קבוצת חלבונים המופרשים ממערכת החיסון).
כתוצאה ממלחמה זו, מבריאים לבד ללא כל טיפול מרוב המחלות שנגרמות על ידי נגיפים.
קיימות מחלות ילדים רבות כמו אדמת המאופיינות בכך שלאחר שנדבקים בהן מתחסן הגוף ובדרך כלל אין נדבקים בהן בשנית משום שהגוף מפתח נוגדנים שמקנים חסינות.
כיום מחסנים את התינוקות כנגד רוב מחלות הילדים הנגרמות מנגיפים כי בגיל מבוגר עלולות מחלות הילדים להיות חריפות הרבה יותר ועלולות לגרום לסיבוכים.
כ-30 אחוזים מהילדים שנדבקים ממחלות ילדים נגיפיות אינם מראים כל סימני מחלה אבל הם מתחסנים.
את התרכיבים מכינים מנגיף מוחלש או מנגיף מומת.
במחקרים על תגובת התאים לנגיפים התגלתה תופעה מעניינת של "התאבדות" התא לפני שהושלם תהליך השכפול.
בכך "מקריב" עצמו התא הנגוע ומונע את התפשטות הזיהום.
מערכת החיסון נלחמת בנגיפים גם באמצעות לימפוציטים (תאי דם לבנים) מסוג B ו-T.
תאי B נלחמים בזיהום באמצעות שחרור נוגדנים ואילו תאי T משחררים פרפורין (מולקולות שהורסות את התא הנגוע באמצעות הריסת מעטפת הליפידים של התא).
נגיפים רבים רגישים לטמפרטורה גבוהה, ולעיתים קרובות נפגעת יכולת השכפול שלהם.
לכן, במקרים רבים מגביר הגוף את חומו, בעזרת סוג של ציטוקינים, חלבונים המופרשים על ידי מערכת החיסון.
ניתן להשמיד נגיפים רבים על ידי חימום לטמפרטורה של 60 מעלות, וכן על ידי חשיפתם לחומרים כמו פורמלין או כלור, לעומת זאת אנטיביוטיקה אינה משפיעה על נגיפים.
כשהם מוקפאים הם בעלי יכולת כמעט בלתי מוגבלת להמשיך להתקיים עד להפשרתם.
בפני מפתחי תרופות נגד נגיפים ניצב הקושי להשמיד את הנגיף בלי לפגוע בתא החי עצמו, בשל החיבור הסימביוטי בין הנגיף לבין מערכת ההתרבות של התא שיוצר מעין ישות חיה חדשה.
ברוב המקרים חשיפה לזיהום נגיפי והחלמה ממנו יוצרות בגוף חיסון נגד אותו סוג נגיף.
ישנם סוגי נגיפים (למשל נגיף ה-HIV) המשנים את תכונותיהם על ידי מוטציות רבות ומהירות, מולן אין החיסון הקיים מספק.
שימוש בנגיפים ברפואה, בתעשייה ובחקלאות
בזכות יכולתו היעילה של הנגיף לגרום לתא המארח לייצר חלבונים בצורה סדרתית, עושה האדם שימוש בשיטות המחקות פעולה זו לצרכים במגוון תחומים בהם מחקר, רפואה, תעשייה וחקלאות.
בביולוגיה של התא וביולוגיה מולקולרית נעשה שימוש בנגיפים ככלי פשוט לשינוי וחקירת פעילותם של תאים.
השימוש בנגיפים תרם מידע חשוב בנושאי ביולוגיה של התא.
כך נגיפים סייעו במחקר הגנטיקה ובהבנת המנגנונים הבסיסיים של גנטיקה מולקולרית בהם שכפול DNA, שעתוק, עיבוד RNA, תרגום ואימונולוגיה.
גנטיקאים משתמשים בנגיפים כנשא (וקטור) כדי להוסיף לתא גנים, וכך לגרום לתא לייצר חומר זר, או לחקור את השפעת הוספת הגן לגנום.
תחום שימוש בנגיפים לטיפול במחלות, וירותרפיה, מנצל את הספציפיות של נגיפים לפגיעה ב-DNA ובתאים מסוימים.
בין היתר הנגיפים עוזרים בריפוי גני (gene therapy), שבו משתמשים בנגיפים כדי להחליף גנים פגומים בתקינים.
כיוון מחקרי נוסף הוא במלחמה בגידולים סרטניים על ידי שימוש בווירוסים אונקוליטיים.
וירוסים אונקוליטיים הם וירוסים התוקפים תאים ממאירים בצורה טובה, בעוד שפגיעתם בתאי הגוף התקינים קטנה יחסית או זניחה.
ישנם וירוסים אונקוליטיים טבעיים, כגון וירוס הזיקה הפוגע בתאי עצב סרטניים ונמצא בשלבי אישור אחרונים לטיפול בחולי גליובלסטומה.
באדם בוגר השפעת וירוס הזיקה על החולה היא זניחה, והצמצום בגודל הגידול הוא מבטיח.
אולם, רוב הווירוסים האונקוליטיים המפותחים כיום עוברים שינויים גנטיים, כך שיהיו ספציפיים יותר לגידול, הרסניים יותר עבורו, ובטוחים יותר לחולה.
הווירוס האונקוליטי המהונדס המוכר ביותר הוא וירוס ה-T-VEC , המשמש לטיפול בסרטן העור מסוג מלנומה.
זהו הווירוס האונקוליטי הראשון שקיבל את אישור ה-FDA.
וירוסים אחרים המשמשים את האנושות למעלה ממאה שנה הם הבקטריופאגים – וירוסים תוקפי חיידקים.
במזרח אירופה נעשה שימוש בתרפיית פאג (שבה משתמשים בבקטריופאגים) כתחליף לאנטיביוטיקות, וכיוון מחקר זה צובר עניין עקב העמידות לאנטיביוטיקה שנרכשה על ידי חיידקים פתוגניים.
גם בתחום הננוטכנולוגיה יש עניין בנגיפים.
מנקודת המבט של חוקרי חומרים ניתן להתייחס לנגיפים כחלקיקים אורגניים.
פני השטח שלהם כוללים כלים המיוחדים לחציית מחסומים שמעמיד בפניהם התא המארח.
גודלם וצורתם של הנגיפים, כמו גם מספרן וטבען של הקבוצות הפונקציונליות על פניהם מוגדר בדיוק.
ככאלו משמשים נגיפים רבות במדע החומרים כפיגומים לשינויים בפני השטח הנקשרים בצורה קוולנטית.
יתרון של הנגיפים הוא בכך שניתן לתפור אותם באמצעות אבולוציה מוכוונת.
בחקלאות עושים שימוש בנגיפים לצורך קטילת מזיקים.
נגיפים עשויים לשמש את האדם גם כנשק ביולוגי.
נגיב מחפוז היה סופר ואינטלקטואל מצרי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1988.
מחפוז נולד בקהיר למשפחה מוסלמית אדוקה בת למעמד הבינוני, הבן השביעי והצעיר ביותר במשפחתו.
מרבית ילדותו עברה בשכונת אל-גמאליה (לא רחוק משוק ח'אן אל-ח'לילי), ומאוחר יותר עברה משפחתו לרובע אל-עבאסיה.
שתי השכונות מופיעות תדיר בכתביו.
כילד בן שבע, היה עד להתקוממות בשנת 1919 כנגד השלטון הבריטי, ולדיכויה ביד קשה על ידי הצבא, מאורעות שהעיד מאוחר יותר שזעזעו את ילדותו, ואף מתוארים בספריו.
מחפוז למד לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטה המצרית (כיום אוניברסיטת קהיר).
במהלך לימודיו נחשף למדע ולרעיונות סוציאליסטים.
לאחר מכן עבד כפקיד בשירות המדינה בתפקידים שונים במנגנוני התרבות והצנזורה התרבותית, עם פרישתו הגיע לדרגת יועץ במשרד התרבות.
הוא התחתן בגיל 43 ונולדו לו שתי בנות.
לאורך השנים כתב עשרות רומנים ומאות סיפורים קצרים שרבים מהם תורגמו לשפות רבות, ועובדו לקולנוע.
בנוסף כתב עשרות תסריטים לסרטים וחמישה מחזות.
הוא עבד במערכת העיתון "אל-אהראם" בו גם פרסם בהמשכים כמה מספריו.
בשנת 1988 זכה בפרס נובל לספרות.
במעמד מתן הפרס הודגשו היצירות: "הטרילוגיה הקהירית", "בני שכונתנו", "סמטה בקהיר", "הגנב והכלבים" ו"פטפוטים על הנילוס".
הרומן "בני שכונתנו" פורסם בחלקים בעיתון "אל-אהראם" בקהיר בשנים 1959–1960, אך נאסר לפרסום כספר שלם במצרים ובארצות ערב (למעט לבנון) עד שנותיו האחרונות של מחפוז.
יצירתו של מחפוז ובעיקר סיפוריו הקצרים משקפים את הריאליזם המאפיין את חיי התושבים הרבים בעיר הכרך הגדולה קהיר.
בה בעת, עבודתו משקפת אמת אוניברסלית על טבע האדם.
בכך יצירתו חוצה גבולות אתניים, דתיים, ולאומיים בהדגישה את מצב האדם ביחס לסוגיות כחרות, עוני, שוויון וקידמה.
שילוב זה הוא שהעניק למחפוז את שמו הבינלאומי כגדול הסופרים הערביים בדורות האחרונים.
בכל ספריו הדמויות היחידות הזוכות לגאולה הן אלו המראות מודעות והתחשבות באחר ממניעים אלטרואיסטים.
גם ראיית העולם של מחפוז נשארה דומה לאורך תקופת יצירתו הארוכה: העולם הוא מקום עגמומי וטרגי, אך בכל זאת אפשרי בו שינוי בזכות מאבקו הבלתי מתפשר של האדם לצדק וההתקדמות הטכנולוגית.
עם זאת, פעמים רבות ההתקדמות לעבר הצדק מצריכה את מות הגיבור.
נהוג לחלק את יצירתו הספרותית של מחפוז לשלוש תקופות:
התקופה הראשונה (1939-1944) התרכזה בכתיבת רומנים בנושא מצרים העתיקה.
למרות הנושאים ההיסטוריים כבר בספרו השלישי "מאבקה של תבי" משבץ המחבר אזכורים למאורעות פוליטיים בזמנו.
הרומן עוסק במאבקם הפטריוטי של המצרים הקדומים בחיקסוס הפולשים לארצם כאשר ההשלכות הם הכיבוש הבריטי של מצרים ותעלת סואץ.
התקופה השנייה (1945-1953) בתקופה זו התרכז מחפוז בהצגה ריאליסטית של החברה על החוליים החברתיים המתגלים בחיי היום יום של העיר הגדולה.
הספרים נעים בין השכבות החברתיות השונות וחושפים תמונה עגומה במרקם החיים העירוני של מצרים בתקופה שבין מלחמות העולם.
בשנים 1956–1957 פרסם מחפוז את יצירתו הגדולה ביותר: "הטרילוגיה הקהירית" (בעברית "בית בקהיר בתרגומו של סמי מיכאל) אותה כתב שלוש שנים מוקדם יותר.
התקופה השלישית (1959-1978) אחרי שסיים את כתיבת הטרילוגיה הקהירית הפסיק מחפוז באופן מפתיע את עבודתו הספרותית למשך מספר שנים עד לחידושה בתקופת היצירה השלישית.
בשנים אלו החלה עבודתו לזנוח את הריאליזם הקשוח ולתת לסיפוריו היום יומיים סממנים אקסיסטנציאליסטים.
במקום לכלול בספריו את כלל המרקם החברתי החלו ספריו להתרכז באינדיבידואל, בהווייתו הפנימית וביחסיו עם הסביבה.
החל מן התבוסה של מלחמת ששת הימים מתרכז מחפוז בסיטואציות לא הגיוניות.
בתקופה זאת מושפע מחפוז מן התנועות האימפרסיוניזם והסוריאליזם ויצירתו הופכת בהדרגה לאלגורית ומבוססת על אוצר מילים טעון.
על אף שהעלילה עדיין אחוזה במציאות הריאלית, ניתנת לה משמעות ברבדים גבוהים יותר.
בין השאלות העולות ביצירות אלו היא מהו ההבדל בין אמת לאי אמת?
מהי המציאות ומה הקשר בינה לבין מחשבתנו?, ומהי חשיבות ההיסטוריה?
מבין ספריו מתקופה זאת בולט הספר "הגנב והכלבים" מ־1961. הספר מספר את סיפורו של אסיר משוחרר סוציופת שהמרירות והטינה שהוא חש כלפי העולם גורמים לדחייתו על ידי כל קרוביו.
הרומן שואב מוטיבים מן סופרים האקסיסטנציאליסטיים הגדולים של המאה העשרים כמו גרהם גרין ואלבר קאמי, אך גם מן המסורת האסלאמית הסופית.
יצירתו של מחפוז משנות השישים, ובייחוד אחרי התבוסה של מלחמת ששת הימים, מעולם לא איבדה את משמעותה הפוליטית ואת הביקורת החברתית-פוליטית.
סיפורום של נגיב מחפוז, "אחרי עשרים שנה" מגולל את עלילתו של שארשרה.
שארשרה חוזר לעיירת הולדתו עשרים שנה אחרי ליל חתונתו הטראומטי, בו כפה עליו הבריון להלובה לגרש את אשתו הטרייה זינב.
הטראומה הובילה אותו להפוך בעצמו לראש כנופיית פשע, כשהוא מונע על ידי רגשי הטינה ותאוות הנקם בלהלובה, במטרה להשיב את כבודו האבוד.
עם שובו, הוא מגלה שלהלובה איננו בחיים, וזינב בנתה לעצמה חיים עצמאיים ולא חיכתה להצלתו.
הגילוי ממוטט את היסוד שעליו נשען מסעו.
המטרה שאליה הקדיש שני עשורים ארוכים, התאיינה, והוא נותר עם תחושת החמצה עמוקה וכישלון אישי כבד.
הוא מגלה כי האובססיה לנקמה פגעה בו יותר מכל עוול שחווה.
בכך הופך הסיפור לאלגוריה על כוחה ההרסני של הטינה, ועל הניסיון לחיות בצל פצע שאינו מאפשר התקדמות.
מאמצע שנות השבעים יצירתו הספרותית של מחפוז אינה יכולה להיות משויכת לז'אנר יחיד ואין בה אחידות סגנונית.
נובלות מסוימות נוטשות את נורמות הכתיבה המקובלות בספרות המערבית - עקרון אחדות היצירה, הסדר הכרונולוגי.
המבנה הספרותי של יצירות אלו מצביע על חזרה אל מוטיבים של הספרות הערבית הקלאסית כמו "סיפורי אלף לילה ולילה".
גם בכתביו הספרותיים וגם במאמריו לעיתונות מטיף מחפוז לצדק חברתי, אותו הוא רואה כחלק בלתי נפרד מן המוסר האישי.
מחפוז נחשב בעולם הערבי לליברל ולדמוקרט.
הצגתן של בעיות חברתיות ודתיות בחברה המצרית קנתה למחפוז אויבים רבים.
ספרו של מחפוז "בני שכונתנו" (1959) נחשב לשנוי במחלוקת במיוחד כיוון שהוא מתאר את חייהן של דמויות נערצות במסורת המוסלמית כמשה, ישו ומוחמד, כאזרחים מצריים רגילים.
הספר נאסר להפצה במצרים ובכל העולם הערבי, פרט ללבנון, בטענה של חילול הקודש.
בשנות השמונים טען השייח' עומר עבד א-רחמן, מראשי האחים המוסלמים במצרים, כי אילו היה מחפוז מוצא להורג בעקבות חילול הקודש על "בני שכונתנו" לא היה סלמאן רושדי מעז להוציא את ספרו "פסוקי השטן".
למרות זאת מעולם לא הוצאה פתווה רשמית הקוראת להריגתו של מחפוז.
בשנת 1994 ניסה קיצוני מוסלמי להתנקש בחייו של מחפוז, אך הצליח רק לפצוע באופן קשה את הסופר בן ה־82. לאחר ניסיון ההתנקשות נאלץ מחפוז לנוע רק בליווי מאבטחים חמושים.
בתקופת כהונתו של אנואר סאדאת נחשב מחפוז לתומך בקווי המדיניות הרשמית של שלום עם ישראל.
תמיכתו בשלום עם ישראל הפכה אותו, כמו את הנשיא סאדאת, למוקצה בחלקו הגדול של העולם הערבי, כך שעד השנים האחרונות ספריו היו אסורים להפצה במדינות כסוריה ועיראק.
הגם שתמך בשלום עם ישראל, מעולם לא חדל מחפוז לבקר את מדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים.
הטרילוגיה הקהירית (ثلاثية القاهرة), עברית: סמי מיכאל, הוצאת ספרית פועלים, 1987-1981
בני שכונתנו (أولاد حارتنا), עברית: דוד שגיב, הוצאת עם עובד, 1990
סמטה בקהיר (زقاق المدق), עברית: יצחק שרייבר, הוצאת עם עובד, תשכ"ט
הגנב והכלבים וסיפורים אחרים (اللص والكلاب), עברית: מנחם קפליוק, הוצאת ספרית פועלים, תש"ל
אהבה וגשם (الحب تحت المطر), עברית: יואב גבעתי, הוצאת תמוז, 1976
קבצן (الشحاذ), עברית: חניתה ברנד, הוצאת פפירוס, 1978
מיראמר (ميرامار), עברית: יצחק שניבוים, הוצאת תמוז, 1983
פטפוטים על הנילוס (ثرثرة فوق النيل), עברית: מיכל סלע, הוצאת כתר, 1989. (הספר אף עובד לסרט שיצא במצרים בשנת 1971.)
היום שבו נרצח המנהיג וסיפורים אחרים (يوم مقتل الزعيم), עברית: דוד שגיב, הוצאת ספרית פועלים, 1999
בית הקפה שלנו (دينا مقهى) עברית: ששון סומך ועידן בריר, הוצאת מחברות לספרות, 2019
מאבקה של תביי (كفاح طيبة), 1944
מסבאת החתול השחור (خمارة القط الأسود), 1969
מסעו של אִבּן פטומה (رحلة ابن فطومة), 1983
עוד שעה אחת ( الباقي من الزمن ساعة), 1983, עברית: ברוריה הורביץ, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021
חלומות על תקופת השיקום (أحلام فترة النقاهة), 1985
בחשבון אינפיניטסימלי, נִגְזֶרֶת חֶלְקִית של פונקציה בכמה משתנים היא נגזרת של הפונקציה באחד ממשתניה, כאשר מתייחסים לשאר המשתנים כאל קבועים.
סימן הנגזרת החלקית ∂ הוא האות d המעוגלת, היא נקראת "די מסולסלת", "d עגולה", "דוֹ" או פשוט "די" (כך נכתבת האות d קטנה בכתב לטיני-אנגלי ישן).
סימונים מקובלים נוספים לנגזרת החלקית על פי הם וכן כאשר הוא אופרטור גזירה חלקית לפי המשתנה .