tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיינהייב זכתה ב-1991 בתחרות מראה השנה של עלית ולאחר מכן הופיעה בין היתר בפרסומים של ראלף לורן, בקטלוג של ויקטוריה'ס סיקרט ובגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, על שער המגזין Elle ובתצוגות אופנה של קרולינה הררה וב-1993 הנחתה את התחרות שזכתה בה.
בין היתר, השתתפה בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט מספר פעמים.
ב-1993 הנחתה את תחרות מראה השנה של עלית שנערכת מדי שנה על ידי סוכנות הדוגמנות עלית.
ב-2003 הופיעה בסרט צרפתי וב-2007 החלה להנחות את העונה הראשונה של הגרסה הבלגית של הטופ מודל הבאה ובנוסף הייתה בעבר חלק מצוות הערוצים MTV וE!.
היא נשואה ואם לשני בנים.
אינדוטיפליים (שם מדעי: Indotyphlidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים.
בני המשפחה, שבעבר היו חלק ממשפחת התולעניים, מכילים 7 סוגים.
הם בעלי דמיון לתולעת במראם ובעלי עור חלק, גולגולת גדולה ועיניים זעירות מאוד.
משפחה זו מצויה בטבע באפריקה, הודו ואיי סיישל.
הם מתחפרים בינות לעלים ומחפשים טרף קטן.
הם בוקעים מהביצים באדמות לחות והופכים ישר לבוגרים ללא שלב הראשן.
עם זאת חלקם משריצים צאצאים חיים.
במשפחה 7 סוגים ו-22 מינים:
אינגריד פלדמן (בהולנדית: Ingrid Feldman; נולדה ב-23 ביולי 1973) היא דוגמנית עבר הולנדית-ישראלית.
פלדמן נולדה בהולנד, בעיירה שעל יד הגבול עם גרמניה.
ב-1991 נבחרה למלכת היופי של הולנד.
אך לאחר מכן נלקח ממנה תארה, משום שהתגלה, שהייתה נשואה באותו זמן.
היא הגיעה לישראל בגיל 20, בעקבות בן זוגה הישראלי.
בזמן שהייתה בחוף הים, גילה אותה צלם, והיא חתמה חוזה עם סוכנות לוק.
פלדמן הופיעה בעשרות תצוגות אופנה בישראל, בין היתר של חברת האופנה הישראלית "קסטרו", ועברה הדרכה אצל סמדר גנזי.
ב-2005 הצטלמה למגזין בגדי הים של "בלייזר".
היא התפרסמה בטלוויזיה כאחת מנערות "גלגל המזל".
ב-1999 גילמה דוגמנית בסדרה "רמת אביב גימל", באותה שנה באירוויזיון שהתקיים בישראל, הופיעה בסרטונים בין השירים.
ב-2008 החלה לשמש כפרזנטורית של רשת אופנת הנשים לורד קיטש.
פועלת גם כציירת בסגנון ריאליסטי, מציירת בעיקר נופים ימיים, טבע דומם ולאחרונה (2023) בעלי חיים.
אינגריד מטסון היא פרופסורית לחקר האסלאם ויחסים בין דתיים ומנהיגה דתית מוסלמית.
בשנת 2006 היא נבחרה ליושבת ראש האגודה האסלאמית של צפון אמריקה, ארגון הגג של הארגונים והקבוצות המוסלמיות בארצות הברית וקנדה.
מטסון היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד וילידת אמריקה הראשונה שמכהנת בתפקיד.
היא החזיקה בתפקיד יושבת הראש עד שנת 2010. באותה השנה, בכתבה בניו יורק טיימס תוארה כדמות הבולטת בקרב נשים אמריקאיות מוסלמיות".
אינגריד מטסון, היא השישית מתוך שבעה ילדים, נולדה והתחנכה בקינגסטון, אונטריו, היא למדה בבתי ספר קתוליים.
היא למדה פילוסופיה ואמנות באוניברסיטת ווטרלו בקנדה בין השנים 1982-1982. במסגרת לימודיה, שהתה ב-1986 כסטודנטית בפריז שם התיידדה עם סטודנטים מערב אפריקה, מוסלמים סופים ונחשפה לאסלאם.
שחזרה לווטרלו, שמעה הרצאות על האסלאם וב-1987 התאסלמה.
מטסון המשיכה בלימודיה וסיימה את תואר ראשון באמנות ובפילוסופיה של האמנויות בשנת 1987.
לפני שהמשיכה בלימודים מתקדמים, מטסון נסעה לעבוד במחנה פליטים בפושקר, פקיסטן מסוף 1987 ועד 1999. שם פגשה את בעלה לעתיד, עאמר אטק, ממצרים.
מטסון קיבלה תואר דוקטור בשפות ותרבויות המזרח הקרוב מאוניברסיטת שיקגו ב-1999. בין השנים 1998 ל-2012 מטסון לימדה לימודי האסלאם ויחסי בין מוסלמים-נוצרי בסמינר הרטפורד בקונטיקט ובמקביל נהלה את מרכז מקדונלד לחקר האסלאם וקשרי נוצרים-מוסלמים.
כן, במהלך תקופה זו, היא ייסדה את התוכנית ההסמכה הראשונה לאנשי דת באמריקה.
האגודה האסלאמית של צפון אמריקה
ב־2006 מטסון נבחרה ליושבת ראש האגודה האסלאמית של צפון אמריקה, ארגון הגג של הארגונים והקבוצות המוסלמיות בארצות הברית וקנדה.
היא האישה הראשונה וילדת אמריקה הראשונה שנבחרה לתפקיד.
תחת הנהגה האגודה פתחה מחלקה לפיתוח קהילתי שעסקה בפיתוח מנהיגות, פעילות לבני נוער, שרותי חינוך ותקשורת.
מטסום קראה לנשים להיבחר לדירקרטוריונים של מסגדים, להיות פעילות במסגדים על מנת שהמסד יהיה מקום מזמין לנשים וגברים כאחד.
ב־2007 הובילה מטסון ביחד עם הרב אריק יופי, נשיא האיחוד ליהדות רפורמית תוכנית בשם "ילדי אברהם" מדריך לדיאלוג בין דתי בין יהודים למוסלמים.
כיושבת ראש האגודה מוטסון פעילויות נוספת לחיזוק הקשרים בין יהודים למוסלמים כגון סמינרי לימוד משותפים, מפגשים בין מוסלמים ליהודים החיים באותה הסביבה ועוד.תהליך בין דתי נוסף שהובילה המטסון עסק ביחסים בין מוסלמים ובודהיסטים.
הדלאי לאמה, השתתף במספר כינוסים שערכה.
תהליך בין דתי נוסף שמטסון לקחה בו חלק הוא מסמך רוחני, תאולוגי, דוקטרינרי המבוסס על האסלאם והנצרות.
המסמך נוסח על לידי אנשי דת נוצרים ומוסלמים וחוקרי דת והוא הבסיס לתוכנית "עולם משותף בינינו".
מטסון קבלה תואר דוקטור לשם כבוד ב-2012 מהסמינר התאולוגי בשיקגו על מאמציה לבניית אמון בין קהילות.
תפיסתה על מעמד הנשים באסלאם
מטסון תומכת בהשתלבותן של נשים מוסלמיות בתפקידים ציבוריים ודתיים.
מטסון לובשת חיג'אב, אך טוענת כי ממשלות לא צריכות להחזיק בסמכות לאכיפת לבוש דתי.
מטסון עבדה הסוכנות המוסלמית החברתית שנקראה משפחות השלום.
הקבוצה הפעילה נגד אלימות במשפחה בתוך הקהילה המוסלמית מתנגדת לפרשנויות של הקוראן המתירות אלימות או אפליה נגד נשים.
מטסון היא מהמבקרת של קיצוניות דתית אסלאמית מאז היא פגשה בה לראשונה בעת שהותה בפקיסטן ועבודתה עם פליטות אפגניות.
זמן קצר לאחר התקפות ה-11 בספטמבר, מטסון, פרסמה מאמר שכותרתו "אמריקאים מוסלמים יש להם התחייבות מיוחדת." במאמר, היא הצהירה, "אני, כמנהיגה אמריקאית מוסלמית, מגנה לא רק את מחבלים מתאבדים של הטליבאן, אלא גם את מנהיגים של המדינות המוסלמיות שפוגעים בדמוקרטיה ומדכאים נשים, שהשתמשו בקוראן כדי להצדיק התנהגויות לא אסלאמית אלימות".
ב־2007 יצא לאור סיפרה: הסיפור של הקוראן: ההיסטוריה שלו ובמקומו בחיים המוסלמים.
הספר נבחר, ב-2012, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח בתוכנית לגישור בין תרבויות.
אינדונזיה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האינדונזיים שלושה מדליות ארד.
המשלחת הראשונה של אינדונזיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 14 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף ההרמת משקולות עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית עד 53 ק"ג לנערות וסיום במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג לנערים, ובענף הבדמינטון עם העפלה לרבע הגמר בטורניר היחידים לנערים.
ספורטאי המשלחת השתתפו גם בענפים אופניים, קשתות ושחייה.
המשלחת סיימה במקומות האחרונים בענפים טאקוונדו וטניס.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שאינדונזיה שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 27 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים בדמינטון עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערים והעפלה לרבע גמר בטורניר הנערות, בהרמת משקולות עם סיום במקום הרביעי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערות, ובשחייה עם העפלה לגמר במשחה 200 מטר בסגנון שחיית פרפר לנערות.
ספורטאי המשלחת התחרו גם בענפים אתלטיקה, חתירה, כדורעף חופים, קליעה, קשתות ושיט.
נבחרות הכדורסל לנערים ולנערות סיימו במקומות האחרונים בטורניר.
אינגריד סינקלייר היא במאית קולנוע, תסריטאית וסופרת בריטית-זימבבואית, הידוע בתור יוצרת קולנוע חשובה של "הרנסאנס האפריקאי".
היא זכתה בהכרה בינלאומית עבור סרטה משנת 1996, Flame, דרמה על מלחמת השחרור של זימבבואה, וכן בשל סרטיה הדוקומנטריים על זימבבואה.
Flame נבחר להקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן במהלך "שבועיים של במאים", וזכה בפרס נסטור אלמנדרוס בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של Human Rights Watch בניו יורק.
אינגריד סינקלייר נולדה ברודזיה ב-1948. היא גדלה בבריטניה שם למדה רפואה וספרות.
סינקלייר עברה לזימבבואה ב-1985, לאחר שהתחתנה עם הבמאי והמפיק סיימון ברייט.
סינקלייר וברייט היו פעילים בתנועת השחרור של זימבבואה, ומאוחר יותר הפכו לאזרחי המדינה העצמאית.
סינקלייר כתבה וביימה מגוון רחב של סרטים קצרים וסרטי תעודה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, בהם חקרה נושאים של שוויון, תרבות, היסטוריה, והנוף של זימבבואה.
היא נחשבת כבמאית של הרנסאנס האפריקאי.
המצב הפוליטי בזימבבואה השתנה באופן דרמטי ב-2001 עם תוכנית רפורמת הקרקעות.
במהלך פרק זמן זה, נוצרו מתחים בין-גזעיים קשים - חוואים לבנים נושלו מאדמתם, ודמויות מובילות לבנות אחרות גם הוגלו מהמדינה.
ב-2003, סינקלייר וברייט עזבו את זימבבואה ועברו לבריסטול, שם הקימו את פסטיבל הסרטים Afrika Eye והמשיכו לעבוד בהפקה קולנועית.
Flame הוא הסרט העלילתי באורך מלא הראשון של סינקלייר.
היה זה הסרט הראשון שתיעד את מאבק העצמאות של זימבבואה, והיה " אולי הסרט השנוי ביותר במחלוקת שנעשה אי פעם באפריקה - בהחלט היחיד שהוחרם על ידי המשטרה במהלך העריכה, בטענה שהסרט חתרני ופורנוגרפי.
המחווה של סינקלייר לנשים הלוחמות במאבק העצמאות של זימבבואה עורר את זעמם של יוצאי המלחמה והצבא, מכיוון שהוא חשף כיצד הקצינים היו לעיתים משתמשים בנשים שהתגייסו למאבק כזונות.
הפשע האמיתי של Flame היה שהוא חשף לא רק התעללויות מהעבר, אלא שסעים מתמשכים בחברה של זימבבואה".
Flame נבחר לאירוע "שבועיים של במאים" בפסטיבל קאן של 1996. הסרט זכה בפרסים רבים ברחבי העולם, כולל הגראן פרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי אנוניי בצרפת, פרס השופטות לסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הנשים הבינלאומי טורנה, ופרס נסטור אלמנדרוס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של Human Rights Watch בניו יורק
הסרט Tides of Gold (1998) הוא סרט דוקומנטרי אשר מתאר את ההיסטוריה בת 1000 השנה של רשת המסחר אשר שלטה בדרום ומזרח אפריקה, וקישרה האזור למקומות רחוקים, כולל סין ואינדונזיה.
Riches הוא סרט קצר אשר מספר את סיפורה של מורה שחורה ובנה בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה, אשר עוברת לכפר מבודד בזימבבואה, ועל האתגרים שהם נתקלים בהם.
Africa is a Woman's Name הוא טרילוגיה של שלוש דרמות על חייהן של שלוש נשים בשלוש מדינות אפריקה בבימויין של שלוש במאיות אפריקאיות.
אמאי רוז, עקרת בית מזימבבואה שהיא גם אשת עסקים, פוטי רגופאלה היא מנהלת בית הספר מסורה, שעובדת באחת משכונות העוני הקשות ביותר בדרום אפריקה, ונג'וקי נדונגו היא עורכת דין למען זכויות אדם וחברה בפרלמנט של קניה.
הן מספרות את הסיפורים האישיים שלהן, מהרהרות בהישגיהן ובכישלונותיהן, כמו גם בצורך ביוזמות למען נשים וילדות בארצות שלהן.
את הסרט ביימו במשותף עם סינקלייר ונג'ירו קניינג'ואי מזימבבואה, וברידג'ט פיקרינג מדרום אפריקה.
אינגריד כריסטיאנסן (בנורווגית: Ingrid Kristiansen; נולדה ב-21 במרץ 1956) היא אתלטית נורווגית בעבר, אלופת עולם (רומא 1987), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ושיאנית עולם (1985–1993) בריצת 10000 מטר, שיאנית עולם (1986–1995) בריצת 5000 מטר, שיאנית עולם (1987–2007) בריצת חצי מרתון ושיאנית עולם (1985–1998) בריצת מרתון.
אלופת עולם בריצת שדה (1988).
כריסטיאנסן היא אלופת מרתון ניו יורק (1989), פעמיים אלופת מרתון בוסטון (1986 ו-1989), 4 פעמים אלופת מרתון לונדון (1984, 1985, 1987 ו-1988), יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה, אלופת מרתון שיקגו (1986), 3 פעמים ברציפות אלופת מרתון סטוקהולם (1980–1982) ופעמיים ברציפות אלופת מרתון יוסטון (1983 ו-1984).
בסך הכל היא ניצחה ב-13 ריצות מרתון.
במהלך הקריירה שלה קבעה כריסטיאנסן 7 שיאי עולם בריצות הארוכות.
האישה הראשונה בהיסטוריה שרצה 5000 מטר מתחת ל-15 דקות.
בריצת המרתון הראשונה שלה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1980 שנה לאחר היווסדו, ניצחה כריסטיאנסן בתוצאה של 2:38:45 שעות.
בתחרות שנערכה באוסלו ב-1 ביולי 1981 קבעה כריסטיאנסן בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 15:28.43 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון] ב-12 בספטמבר 1982 זכתה כריסטיאנסן במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:36:38 שעות, אחרי רוזה מוטה מפורטוגל (2:36:03 שעות) ולאורה פוגלי מאיטליה (2:36:28 שעות).
בתחרות שנערכה באוסלו, שוודיה ב-28 ביוני 1984 קבעה כריסטיאנסן בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:58.89 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של מרי דקר מארצות הברית (15:08.26 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-15 דקות.
שיא זה החזיק מעמד שנה וחודשיים ונשבר על ידי זולה באד מבריטניה (14:48.07 דקות).
חודש ושבוע לאחר מכן, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בריצת המרתון הראשונה שנערכה לנשים במשחקים האולימפיים סיימה כריסטיאנסן במקום רביעי בתוצאה של 2:27:14 שעות.
במרתון לונדון שנערך ב-21 באפריל 1985 הגנה כריסטיאנסן על תוארה בשיא עולם חדש של 2:21:06 שעות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של ג'ואן בנואה מארצות הברית (2:22:43 שעות).
שיאה זה החזיק מעמד 13 שנים ונשבר על ידי טגלה לורופ מקניה (2:20:47 שעות).
בתחרות שנערכה באוסלו ב-27 ביולי אותה שנה היא זכתה בריצת 10000 מטר בשיא עולם חדש של 30:59.42 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של אולגה בונדרנקו מברית המועצות (31:13.78 דקות) ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה ריצה זו מתחת ל-31 דקות.
בתחרות שנערכה באוסלו ב-5 ביולי 1986 שיפרה כריסטיאנסן את שיאה העולמי בריצת 10000 מטר והעמידה אותו על תוצאה של 30:13.74 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי ואנג ז'ונשיה מסין (29:31.78 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסטוקהולם ב-5 באוגוסט היא קבעה בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:37.33 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי פרננדה ריביירו מפורטוגל (14:36.45 דקות).
בריצת חצי מרתון שנערכה בסנדנס, נורווגיה ב-5 באפריל 1987 קבעה כריסטיאנסן שיא עולם חדש של 1:06:40 שעות, שיפור לשיא בין ה-3 שנים של ג'ואן בנואה (1:08:34 שעות), שיא זה החזיק מעמד 20 שנים ונשבר על ידי לורנה קיפלאגט מקניה (1:06:25 שעות).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ב-4 בספטמבר 1987 היא זכתה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:05.85 דקות, לפני ילנה ז'ופיבה-ויאזובה מברית המועצות (31:09.40 דקות) וקתרין וסל ממזרח גרמניה (31:11.34 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בריצת 10000 מטר אך לא סיימה אותה.
אינגריד שולרוד (בנורווגית: Ingrid Schulerud; נולדה ב-8 ביולי 1959) היא דיפלומטית נורווגית.
שולרוד נולדה באוסלו כבתו של הסופר מנץ שולרוד.
במהלך לימודי התיכון, בגיל שבע עשרה, הכירה לראשונה את בעלה, אותו היא הביסה בבחירות למועצת התלמידים הארצית של נורווגיה.
ב-1987 התחתנה עם ינס סטולטנברג, ולזוג נולדו בן ובת.
ב-1990 קיבלה תפקיד בשגרירות נורווגיה בבודפשט, אך עקב עבודתו של בעלה נאלצה אחרי זמן קצר לוותר על התפקיד.
ב-2000 עם היבחרו של בעלה לראש ממשלת נורווגיה נהייתה לאשת ראש הממשלה.
בכהונתו הראשונה כמעט ולא התלוותה אליו באירועים רשמיים, ובחרה להתרחק מהתקשורת.
היא עבדה כמנהלת בתחום של האזור הכלכלי האירופי במשרד החוץ הנורווגי.
ב-2015 מונתה לשגרירת נורווגיה בבלגיה, תפקיד שבו כיהנה עד 2019.
אינגריד פטרס היא זמרת גרמנייה.
פטרס נולדה ב-19 באפריל 1954 בחבל הסאר.
לאחר התיכון היא למדה במכללה לחינוך וגם השלימה תואר שני.
ב-1973 החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת בלהקה.
ב-1976 הוציאה את אלבומה הראשון ונכללו בו מספר שירים שזכו להצלחה.
ב-1979 וב-1983 ניסתה לייצג את גרמניה באירוויזיון כשלקחה חלק בתחרות המקדימה.
ב-1986 ייצגה את מדינתה באירוויזיון בברגן עם השיר "Über die Brücke geh'n" וסיימה במקום השמיני עם 62 נקודות.
מ-1987 ועד 1994 הנחתה את התוכנית "Die sechs Siebeng'scheiten" של ARD במסגרתה נערך חידון לתלמידי בתי ספר.
היא הופיעה פעמים רבות בקונצרטים של חג המולד בכנסיות.
היא שימשה מספר שנים כמגישה ברדיו.
ב-2007 היא קיבלה פרס מטעם מושל מדינת חבל הסאר, בנימוק לקבלת הפרס נאמר עליה שהיא מהווה שגרירה של מדינה זו ומהווה סמל לאהדה.
בנוסף למוזיקה היא עוסקת גם בציור ובאמנות.
אינגריד שפר היא חוקרת מובילה בתחום האפילפסיה.
הייתה הראשונה לגלות את הגן, שעלול לגרום לאפילפסיה.
על מחקר זה ואחרים, זכתה שפר בפרסים רבים.
אחד מהם, היה פרס ראש הממשלה האוסטרלי (Prime Minister's Prize for Science).
בפרס זה זכתה יחד עם שותפה למחקר - פרופ' סמואל ברקוביץ' (Samuel Berkovic), בשנת 2014.
אינגריד שפר נולדה בעיר מלבורן, אשר באוסטרליה.
למדה באוניברסיטת מונש רפואה וכירורגיה וסיימה עם תואר MBBS .
שפר, מדענית עולמית מובילה בתחום מחלת האפילפסיה,.
היא מקדישה את חייה לחקר המחלה, והביאה לשינוי דרך המחשבה של הציבור הרחב על המחלה.
ערכה יחד עם עמיתה למחקר - פרופ' סמואל ברקוביץ' את המחקר העיקרי שלה, שבדק האם האפילפסיה היא מחלה גנטית.
שפר מאמינה, שהיחס לנשים בקהילה המדעית צריך להשתנות, למרות ההצלחה הרבה שלהן בתחום ופועלת רבות בכיוון זה.
היא נשואה ולה 2 בנים, אחד מהם הוא דוקטור בבית החולים המלכותי של מלבורן והשני סטודנט למדעי המחשב באוניברסיטת לונדון.
אפילפסיה היא מחלה שפוגעת בכ-50 מיליון אנשים ברחבי העולם.
המחלה מתבטאת בפרכוסים, הנגרמים מהפרעות בפעילות החשמלית של הנוירונים במוח.
עד לפני כ-25 שנים, האמינה הקהילה המדעית, שאפילפסיה היא מחלה נרכשת מהסביבה, מנפילה או מסיבוך בלידה, מה שהוביל במקרים רבים לתחושות אשמה אצל הורים לילדים חולי אפילפסיה.
מטרת עבודת המחקר שערכה ובדקה יחד עם פרופ' סמואל ברקוביץ' ואחרים, הייתה לחפש ולמצוא דרכים לאבחון המחלה בשלבים מוקדמים מאוד שלה.
שפר הצליחה להוכיח, שאפילפסיה היא מחלה שמקורה הוא גנטי, ובשנת היא הצליחה לאפיין את הגן הראשון שאחראי למחלה זו.
בזכות מציאת גן זה, התגלה מספר רב של גנים גם על ידי חוקרים אחרים.
אחרי שפורסם מחקרה של אינגריד שפר ונכון לשנת 2014, זוהו כ-13 גנים נוספים, העשויים לגרום למחלת האפילפסיה.
אפיון הגנים המעורבים בהתפתחות המחלה, עשוי לסייע בפיתוח תרופה למחלה זו, אשר תשפר במידה רבה את חיי החולים.
בין ממצאי המחקר של שפר, התגלה סוג מסוים של אפילפסיה, שעד הגילוי של שפר, הייתה סברה שהוא נגרם כתוצאה מחיסונים.
שפר מצאה, שסוג זה בעצם נבע ממוטציה גנטית, שנשאיה עלולים לפתח את האפילפסיה, והחיסון, למעשה שימש כזרז להתפתחות מהירה יותר של המחלה.
במחקרה, תרמה שפר לאבחון סוגים רבים של מחלת האפילפסיה ולהבנה, שגנים שונים יכולים לגרום להתקפים בצורות שונות.
שפר היא מהחוקרים הראשונים לבדוק את היעילות של קנבידיול לטיפול בתסמונת דרווה, סוג נדיר של אפילפסיה שפוגעת קשות בילדים.
בשנת 2016, השיקה פרופ' שפר ניסוי ראשון במתן קאנביס רפואי לילדים עם אפילפסיה קשה.
פרס ראש הממשלה האוסטרלי, ביחד עם פרופ' סמואל ברקוביץ' (2014).
דרגת מפקדת במסדר אוסטרליה (2014).
אינדוהיוס (שם מדעי: Indohyus) הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה קדום שחי במהלך האאוקן של אסיה וייתכן שהיה מאבותיהם של הלווייתנאים.
המאובנים שלו התגלו בחבל קשמיר בהודו שלמורדות הרי ההימלאיה סביב שנות ה-70. הוא קיבל את שמו ב-1971 ונקרא עקב הימצאותו בהודו (מילולית: "חזיר הודי").
סוג זה הכיל 2 מינים: Indohyus indirae שהוגדר ב-1971 ו-Indohyus major, שהוגדר ב-1987.
האינדוהיוס היה יונק קטן בגודל של ראקון או של חתול בית במשקל 10 קילוגרם.
הוא דמה במראהו לאיילוניים, ובעיקר למין איילון המים המצוי זמן רב יחסית מתחת למים ובעל יכולת לצלול מעט זמן.
הוא היה קרוב מעט להיפופוטמיים, אשר התפתחו מאב קדמון משותף אך רק לפני 15 מיליון שנה וכן ללווייתנים.
המבנה של עצמותיו הדחוסות התאים ליונקי מים שונים כמו לווייתנים וכלבי ים.
עם זאת רגליו היו דקות מאוד ובעלות פרסות ולא יכלו לעזור לו לשחות לזמן רב.
הוא היה בעל זנב רחב שאולי שימש כהגה במים.
החוקר שסיווג את האינדוהיוס, הנס תייאסן מצא דמיון בין מבנה עצם הרקה שלו לבין הפקיצטוס, כך שהאוזן שלו הותאמה לצלילה.
מבנה זה גם מקשר ביניהם ומציג את הקשר בין מכפילי הפרסה ללווייתנים הקדומים.
הוא היה יונק חצי מימי, שאף על פי שרוב הלווייתנים הם טורפים הוא עצמו היה צמחוני בהתאם למבנה שיניו.
אינדוזאורוס (שם מדעי: Indosaurus; מילולית: לטאה/זוחל הודי) הוא סוג של דינוזאור תרופוד, אשר התקיים במשך הקרטיקון העליון של המאסטריכט לפני 69 עד 66 מיליון שנה בהודו וייתכן שנכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה שסיימה את עידן הדינוזאורים.
המאובנים של האינדוזאורוס התגלו בתצורות למטה , לצידם של אבליזאורים נוספים כמו האינדוסוכוס, בידי צ'ארלס אלפרד מטלי ליד העיר ג'אבלפור שב מאדהיה פרדש, צפון הודו.
הממצאים כוללים ממצא יחיד שכלל עצמות גולגולת קשיחה שהזכירה דינוזאורים טורפים ממשפחת האבליזאוריים כמו הקרנוטאורוס, אך שכמה חוקרים רואים בו קרוב של האלוזאורוס.
דינוזאורים אלה חיו בעיקר באמריקה הדרומית ובמעט מקומות נוספים והדבר אולי הוכיח שהיה מעין "גשר יבשתי" קדום בין הודו לאמריקה הדרומית, איתו יכלו דינוזאורים שונים לנדוד משתי היבשות, זאת עד שהודו נפרדה ובהמשך התמזגה עם שאר אסיה.
הסוג תואר ב-1933 בידי החוקרים פרידריך פון הינה וצ'ארלס אלפרד מטלי.
שם המין Indosaurus matleyi קרוי בהוקרה למטלי.
הוא היה דומה במראהו לקרנוטאורוס או למג'ונגזאורוס והגיע למשקל של 700 קילוגרם בקירוב.
שימוניטה נולדה בבירת ליטא, וילנה, בתם של מהנדס אזרחי וכלכלנית.
ב-1984 עברה לאנטקאלניס עם הוריה, שם בילהת את מרבית שנות ילדותה.
בשנת 1992 סיימה את לימודיה התיכוניים.
בשנת 1996 השלימה בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת וילנה לימודי תואר ראשון במנהל עסקים.
כעבור שנתיים קיבלה תואר שני בכלכלה ב-1998. ב-1997 החל שימוניטה לראשונה לעבוד באופן מקצועי ככלכלנית בשירות הציבורי, לאחר שהתקבלה לעבודה במשרד האוצר של ליטא באגף המיסוי.
בין השנים 1998–2001 עבדה שימוניטה ככלכלנית באגף המיסים של המשרד, ובהמשך קודמה לראשת אגף המיסוי העקיף במשרד, תפקיד אותו מילאה עד 2004, אז מונתה למנכ"לית המשרד וכעבור זמן לסגנית השר.
ב-2009 התפטרה לשם מינויה לתפקיד שרת האוצר.
בשנת 2009 הוכרזה שימוניטה כמועמדת לשרת האוצר בקבינט השני של ראש הממשלה אנדריוס קוביליוס, במקומו של אלגירדאס שמטה שהתפטר לשם תפקידו כנציב האירופי לתקציב ולמנהל בנציבות האירופית.
בעקבות העמדתה לתפקיד מונתה בידי נשיא ליטא ולדאס אדמקוס באופן רשמי לשרת האוצר.
עם כניסתה לתפקיד הוטלה על שימוניטה המשימה לשקם את כלכלת ליטא בעקבות המיתון הגדול של המשבר הכלכלי העולמי, כאשר התמ"ג של ליטא צנח ב-14.7% במהלך 2009. בעודה בתפקיד, נהייתה שימוניטה לפני מהלך הצנע שהנהיגה הממשלה במטרה להשיב כלכלת ליטא למצבה התקין.
שימוניטה פרשה מתפקידה כשרת האוצר לאחר הבחירות לסיימאס ב-2012, במהלכן נחלה הממשלה המכהנת תבוסה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגת אלגירדס בוטקיאוויצ'יוס.
לאחר התפטרותה מונתה שימונייטה לשמש כסגנית יו"ר מועצת המנהלים של בנק ליטא, תפקיד אותו איישה עד 2016, כשבמקביל היא עובדת כמרצה לכלכלה במכון ליחסים בינלאומיים ומדע המדינה באוניברסיטת וילנה.
בשנה זו שבה לחיים הפוליטיים ונבחרה אל הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אנטקאלניס.
ב-2018 הודיעה כי תתמודד אל נשיאות ליטא ונבחרה למועמדת איחוד המולדת.
עם זאת, ב-26 במאי 2019 הפסידה לגיטנאס נאוסדה לאחר סיבוב מכריע, חרף היותה מועמדת מועדפת לנשיאות והובלותיה התכופות בסקרי דעת הקהל.
היא נבחרה מחדש לפרלמנט בבחירות הכלליות ב-2020, שם זכה איחוד המולדת במספר הגדול ביותר של מושבים בסיימאס.
לאחר קבלת תוצאות האמת, הוצע ששימוניטה תהא המועמדת לראשות הממשלה מטעם קואליציה המורכבת מאיחוד המולדת, התנועה הליברלית ומפלגת החירות.
ב-25 בנובמבר 2020 זכתה לאמון הסיימאס והושבעה לראשות הממשלה.
היא האישה השנייה בתפקיד אחרי קזימירה פרונסקיינה.
לאחר הפסד מפלגתה בבחירות 2024, התפטרה שימוניטה ביחד עם כל חברי ממשלתה בדצמבר 2024 וממשלה חדשה הושבעה בראשותו של גינטאוטס פאלוצקס.
אינגריד ואלברי (בשוודית: Ingrid Wallberg; 4 במאי 1890 – 23 בינואר 1965) הייתה אדריכלית שוודית.
ידועה בעיצוביה הפונקציונליסטים, היא הייתה האישה השוודית הראשונה שעסקה באדריכלות, שהייתה בעלת משרד אדריכלים.
אינגריד נולדה למשפחה אמידה בהלמסטאד, שוודיה, שם ניהלה המשפחה את ענף הטקסטיל לייצור בדים ולבנים Wallbergs Fabriks AB ו- Slottsmöllans tegelbruk .
אביה אלפרד ואלברי, היה מנכ"ל החברה.
רוב ילדותה עברה עליה בווילה אקבו שבעיר.
היא למדה בבית הספר ג'ורסהולם.
בגיל 18 היא חלתה במחלת עיניים, ונסעה לברלין לגור אצל אחת מאחיותיה.
בעת שהותה שם, ואף על פי שעדיין לא הייתה לה הכשרה רשמית, כשרונה הוכר והיא זכתה להכין תוכנית-בינוי-עיר שהתקבלה.
כשהייתה בת 25 החליטה למסד את כשרונותיה והחלה לומדת אדריכלות.
בשנת 1915 למדה אדריכלות ב Königliche Kunstgewerbeschule ובמקביל עברה שיעורים פרטיים בציור קונסטרוקטיבי ורישום פרספקטיווי.
בגיל 17 פגשה ואלברי את האדריכל אלברט ליליאנברג .
שנתיים אחר כך הם נישאו.
לילינברג מונה באותה שנה למשרת מהנדס תכנון ערים ראשון בגטבורג, והזוג עבר לסטורה גרדה, שם נולד בנם.
במהלך תקופה זו שימשה ואלברי כעוזרת לבעלה ויחד הם נכנסו למספר תחרויות תכנון עירוני, כולל אחת בשיקגו, שם זכו במקום השלישי.
בשנת 1923 נכנסה ואלברי לתערוכת גטבורג, שם עבדה מקרוב עם Förening Hus och Hema והציגה את הדיור בעיר.
הנישואים עם אלברט לילנברג היו אומללים וכדי לפצות את עצמה, אינגריד הפכה ל"תולעת ספרים".
היא התעמקה במיוחד בספרים העוסקים בתכנון ערים ופילוסופיה ולצידם ספרי מדע בדיוני- צרפתי, גרמני ואנגלי.
אינגריד התגרשה מבעלה הראשון בינואר 1927. ועברה לגור אצל אחותה לוטי, שעברה לפריז כדי להתחתן עם אלברט ז'אנרה.
ז'אנרה היה אחיה של ענק האדריכלות השווייצרית לה קורבוזיה.
מתחילת שנת 1928 ואלברי זכתה ללמוד אצלו ולהתעמק בסגנון עבודה שונה בתכלית מזה שהכירה.
במהלך תקופה זו היא התמחתה בפונקציונליזם.
אלפרד רוט, אדריכל בחברת "לה קורבוזיה", הוא שהנחה אותה.
בשנת 1928 היא חזרה לשוודיה, והקימה בעזרת רוט בגטבורג.
משרדה התמחה בתכנון בנייני דירות חדשים ובתים מדורגים, שינוי בתים צמודיי קרקע והקמת בניינים תעשייתיים בסגנון פונקציונלי.
עיקר המוניטין שלה היה על "ביתו של החייט" בו עשתה ואלברי שימוש בסלע.
בשנת 1929 ואלברי נישאה בשנית, לרופא גוסטה גוטלין.
עם מות אביה בשנת 1930, היא חזרה להאלמסטד והתמסרה לעסק המשפחתי.
היא הפכה לחברה במועצת המנהלים של Wallbergs Fabriks AB, ובסופו של דבר היא היו"ר שלה בין השנים 1955-1965.
בעיר הולדתה, ואלברי תכננה את מרבית מבני התעשייה ובתי מגורים פרטיים.
היא הלכה לעולמה בעיר ארגריטה, ב־23 בינואר 1965.
אינגריד ג'וליה צ'אבס היא זמרת-יוצרת, משוררת ושחקנית אמריקאית.
צ'אבס נולדה ב-21 בינואר 1965 באלבקרקי, ניו מקסיקו וגדלה במרייטה , ג'ורג'יה.
בגיל שבע עשרה, החליטה לעבור למיניאפוליס, מינסוטה במטרה לפתח קריירה מוזיקלית.
לאחר שעברה למיניאפוליס, מינסוטה, ב-1986, היא עשתה אודישן למספר להקות, תוך שעבדה בבית קפה.
היא פגשה את פרינס בפאב בסוף 1987, לאחר שכתבה לו שירים.
לאחר שפרינס שמע את קולה, הוא החליט לקחת את צ'אבס תחת חסותו.
היא הייתה ידועה בתור "דה ספיריט צ'יילד" באלבומו Lovesexy משנת 1988. פרינס עודד את צ'אבס לכתוב 21 שירים עם הבטחה שהם ייצרו ביחד אלבום באורך מלא.
בינואר 1988, אינגריד ופרינס הקליטו יחדיו באולפני פייזלי פארק.
זמן קצר לאחר הפגישה הזו, הפרויקט הוקפא.
באותה העת, צ'אבס התבקשה לשחק את תפקיד מושא אהבתו של פרינס בסרטו מ-1990, Graffiti Bridge.
במהלך הצילומים, צ'אבס נכנסה לאולפן עם לני קרביץ ואנדרה בטס וכתבה עימם את הלהיט הבין-לאומי של מדונה מ-1990 "Justify My Love".
לצ'אבס יש בן, טינונדרה, יליד 1984, שחי באטלנטה, ג'ורג'יה במשך זמן מה.
בהמשך, נולדו לה גם שתי בנות, אמירה ואיסובל, מהזמר והמוזיקאי האנגלי דייוויד סילבאן, לו נישאה ב-1992 והתגרשה 12 שנים מאוחר יותר.
צ'אבס מתגוררת כיום בניו המפשייר, ומתמקדת בצילום, כתיבה והקלטות חדשות.
אינגריד טולין (Ingrid Thulin ;27 בינואר 1926 - 7 בינואר 2004) הייתה שחקנית קולנוע שוודית שהתפרסמה בהשתתפותה בסרטיו של אינגמר ברגמן.
טולין החלה ללמוד בלט מגיל צעיר והתקבלה לתיאטרון הדרמה המלכותי בסטוקהולם ב-1948. היא התפרסמה בהשתתפותה במספר סרטים של אינגמר ברגמן:
סף החיים (Nära livet) עליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביתר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
השקט (Tystnaden) עליו זכתה בפרס גולדבאג - 1963
זעקות ולחישות (Viskningar och rop) עליו הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (1973).
ב-1962 הופיעה בסרטו של וינסנט מינלי "ארבעת פרשי האפוקליפסה" לצדם של גלן פורד ושרל בואייה.
ב-1965 הופיעה כניצולת שואה בסרט "בחזרה מן האפר" לצדו של מקסימיליאן של.
ב־1966 הופיעה בסרט הצרפתי "המלחמה נגמרה" לצדו של איב מונטאן.
ב-1969 הופיעה בסרטו של לוקינו ויסקונטי "הארורים".
ב-1972 הופיעה במיני-סדרה "משה" בתפקיד מרים.
ב-1976 הופיעה בסרט המתח והאסונות "מפגש קסנדרה".
ב-1970 התיישבה באיטליה וחייה שם במשך 34 שנים.
היא חזרה לשוודיה בשנת חייה האחרונה כדי לטפל במחלת הסרטן ממנה נפטרה בגיל 78.
אינדולוגיה, הידועה גם כלימודי דרום אסיה, היא המחקר האקדמי של ההיסטוריה, התרבויות, השפות והספרות של תת-היבשת ההודית, וככזה, מהווה תת-קבוצה של .
במונח אינדולוגיה (בגרמנית, "Indologie") נעשה שימוש יותר בתארים מחלקתיים באוניברסיטאות גרמניות וביבשת אירופה מאשר באקדמיה הדוברת אנגלית.
בהולנד, המונח אינדולוגיה שימש לציון חקר ההיסטוריה והתרבות ההודית כהכנה לשירות קולוניאלי בהודו המזרחית ההולנדית .
האינדולוגיה הקלאסית כוללת בעיקר מחקרים לשוניים של ספרות סנסקריט, ספרות פאלי וספרות טמילית, כמו גם חקר דתות דהרמיות (כגון הינדואיזם, בודהיזם, ג'יניזם וכו').
חלק מההתמחויות האזוריות בלימודי דרום אסיה כוללים:
לימודי בנגלית – חקר התרבות והשפות של בנגל
דרווידולוגיה - חקר השפות הדרווידיות של דרום הודו שכללו בעיקר לימודי טמילית
מספר חוקרים מבחינים בין אינדולוגיה קלאסית לאינדולוגיה מודרנית.
הראשונה מתמקדת יותר בסנסקריט, בטמילית ובמקורות שפה עתיקים אחרים, והאחרונה בהודו העכשווית, בפוליטיקה ובסוציולוגיה שלה.
חקר הודו על ידי נוסעים מחוץ לתת-היבשת ההודית ידוע מיצירתו של מגסתנס (350 -290 לפנה"ס), שגריר יוון של הסלאוקים בחצרו של צ'נדרגופטה (שלט בשנים 322-298 לפנה"ס), מייסד האימפריה המאורית .
על בסיס חייו בהודו חיבר מגסתנס את " ", יצירה בת ארבעה כרכים, שקטעים ממנה עדיין קיימים, והשפיעה על הגאוגרפים הקלאסיים אריאנוס, דיודורוס סיקולוס סטראבון .
המלומד בן תור הזהב של האסלאם, מוחמד בן אחמד אל-בירוני (973–1048), תיעד את ההיסטוריה הפוליטית והצבאית של הודו תוך כיסוי גם ההיסטוריה התרבותית, המדעית, החברתית והדתית בפירוט, ביצירתו "ההיסטוריה של הודו" (טקיק מא-לי-אל-הינד, Taḥqīq mā li-l-hind).
הוא חקר את האנתרופולוגיה של הודו, עסק בתצפית משתתפת נרחבת עם קבוצות שונות של הודים, תוך כדי למידת שפותיהן ואת הטקסטים העיקריים שלהן.
הוא הציג את ממצאיו באובייקטיביות ובנייטרליות באמצעות השוואות בין תרבותיות.
האינדולוגיה, כפי שמקובל בדרך כלל על העוסקים בה, התפתחה בתקופה המאוחרת של העת החדשה המוקדמת.
היא משלבת מאפיינים חיוניים של המודרניות, כולל רפלקסיביות עצמית ביקורתית, מנגנוני פירוק וגלובליזציה, וניכוס רפלקסיבי של ידע.
מאפיין חשוב של האינדולוגיה מאז ראשיתה בסוף המאה השמונה עשרה היה פיתוח רשתות של תקשורת אקדמית באמצעות יצירת חברות מלומדות כמו האגודה האסייתית של בנגל, ויצירת כתבי עת למדניים כגון כתב העת של החברה המלכותית האסייתית ורשימות היסטוריות של המכון למחקר מזרחי בהנדרקר.
אחד המאפיינים המגדירים של האינדולוגיה הוא היישום של מתודולוגיות אקדמיות שפותחו בלימודים קלאסיים אירופיים או "קלאסיקה" על השפות, הספרות והתרבויות של דרום אסיה.
בעקבות חלוצים של המאה השמונה עשרה כגון ויליאם ג'ונס, , או אוגוסט וילהלם שלגל, האינדולוגיה הופיעה במאה התשע-עשרה כנושא אקדמי, בהקשר של הודו הבריטית, יחד עם לימודי אסיה בכלל שהושפעו מהרומנטיקה המזרחית של אותה תקופה.
נוסדו אגודות וקבוצות מחקר שעסקו בנושא:
"החברה האסייתית, The Asiatic Society" נוסדה בכלכותה ב-1784
"החברה האסייתית המלכותית" נוסדה ב-1824
"החברה האוריינטלית האמריקאית" נוסדה ב-1842
"האגודה היפנית למחקרים הודיים ובודהיסטים" נוסדה ב-1949
הספרות בשפה הסנסקריט כללה מילונים פרה-מודרניים רבים
בראש וראשונה, ה"אמרקושה" (Amarakosha), מילון אוצר מילים בסנסקריט שנכתב על ידי המלומד ההודי בן המאה הרביעית, אמרשימהה (Amarasimhaa).
אבן דרך במחקר האינדולוגי של היה פרסום בסנט פטרבורג בשם "סנסקריט-וורטרבוך" (Sanskrit-Wörterbuch) במהלך שנות ה-1850 עד 1870.
תרגום של טקסטים הינדיים מרכזיים ב החלו ב-1879.
ב-1887, הופיעה המהדורה של אוטו פון בוטלינגק (אינדולוג רוסי גרמני בן המאה ה-19) לדקדוק של (מלומד הודי עתיק זמן חיים משוער, בין המאה ה-4 למאה ה-6).
מהדורת ה-ריג ודה של מקס מולר הופיעה בשנים 1849–1875.
אלברכט ובר, אינדולוג גרמני בן המאה ה-19, החל לפרסם את כתב העת פורץ הדרך שלו "Indologische Studien" ב-1849.
בשנת 1897 השיק סרגיי אולדנבורג (מזרחן רוסי שהתמחה בלימודים בודהיסטיים והיה תלמידו של איוון מינאייב, מייסד האינדולוגיה הרוסית) מהדורה שיטתית של טקסטים מרכזיים בסנסקריט, "Bibliotheca Buddhica".
קיימים כנסים של אגודות מקצועיות של העוסקים באינדולוגיה.
הכנס השנתי של החברה המזרחית האמריקאית
מפגשים ברמה לאומית בבריטניה, גרמניה, הודו, יפן, צרפת ובמקומות אחרים.
דוגמאות לגופים מקצועיים בהם חברים אינדולוגים
החברה המלכותית האסיאתית של בריטניה ואירלנד
להלן רשימה של אינדולוגים בולטים בעלי הכשרה אקדמית.
חוקרים בני זמננו בעלי תפקידים באוניברסיטה
הפקולטה ל-Sanskrit Vidya Dharma, ויגיאן, האוניברסיטה ההינדית בבנארס
ספרית ומכון מחקר אדיאר, צ'נאי הודו
המכון הטכנולוגי Lalbhai Dalpatbhai יחד עם מוזיאון Lalbhai Dalpatbhai, סמוך למכון Ahmedabad, גוז'ראט, הודו.
אינגריד וילם היא שחיינית קנדית, זוכת 3 מדליות ארד באליפות העולם (דוחה 2024) במשחים ל-50 מטר גב, 100 מטר גב ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 היא זכתה במדליית ארד לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.43 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 27.39 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה במדליית ארד לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.31 שניות, במקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.41 שניות ובמקום 19 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.67 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.88 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.25 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.10 שניות.
נוסף לכך, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשלב המוקדמות.
הרביעייה הקנדית סיימה במקום רביעי במשחה הגמר.
אינגריד יסמין (בנורווגית: Ingrid Jasmin; נולדה ב-1987) היא זמרת נורווגית.
יסמין נולדה בעיר קרגרו, ושורשיה המשפחתיים נעוצים בקוסטה ריקה.
לאורך ילדותה נדדה בין קובה לספרד.
בשנת 2021 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Pilgrim".
באוקטובר 2022 פרסמה את אלבום הבכורה שלה, Luna.
היא זכתה בפרס בפסטיבל המוזיקה הנורווגית ספלמנפריסן.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי יסמין עתידה להשתתף במלודי גרנד פרי השנתי, תחרות הקדם לאירוויזיון 2024. שירה לתחרות היה "Eya", שכתבה לצד ווגט ויונאס קרון.
היא התחרתה במקצה הראשון של התחרות, שנערך ב-13 בינואר, ונמנתה בין שלושת האמנים שהעפילו לשלב הבא.
שלב הגמר נערך ב-3 בפברואר, בו סיימה במקום השמיני עם 42 נקודות.
במדע, אִינְדּוּקְצִיָּה (בעברית: אִכְלוּל) היא הדרך שבה מסיקים מסקנה ממקרים פרטיים ועוברים מהם לקביעה כללית.
לדוגמה, אם כל החסידות שנראו עד כה הן לבנות, בדרך אינדוקטיבית נסיק כי כל החסידות לבנות.
האינדוקציה אינה תקפה מבחינה לוגית ואינה בהכרח מוכיחה הדירות, משום שהחסידה שתראה מחר עשויה להיות שחורה, ולהפריך את המסקנה.
עם זאת, האינדוקציה היא שיטת הסקה מקובלת בכל תחומי המדע (למעט במתמטיקה, שם נעשה שימוש בדדוקציה בלבד), וכמובן בחיי היומיום.
מבחינה לוגית, על אף שהשמש נראתה זורחת בבוקר אלפי פעמים, זה לא אומר שהשמש תזרח גם מחר בבוקר.
אכן, מתוך הידע האסטרונומי על מחזור החיים של כוכב ידוע שבסופו של דבר יגיע סופה של השמש ועוד לפני כן סופו של כדור הארץ, כך שהכלל "השמש זורחת בבוקר" אין לו אחיזה לוגית ואף לא עובדתית.
את הפגם העובדתי ניתן לתקן באמצעות ניסוח הקביעה בצורה "השמש זורחת בבוקר, ותמשיך לעשות זאת במשך עוד ארבעה וחצי מיליארד שנה ולא יותר", אך הפגם הלוגי אינו ניתן לתיקון.
פגם זה מביא לקביעה שהסקה אינדוקטיבית אינה תקינה כשמנסים לקבוע חוקים ותאוריות במדע (אם כי במשך אלפי שנים התפתח המדע בדרך זו).
הפילוסוף דייוויד יום עמד על הסכנה שבהחלת ניסיון העבר על העתיד, וראה בו הכללה נמהרת.
פילוסוף המדע קרל פופר שלל את השיטה האינדוקטיבית כדרך להתקדמות המדע, והציע את התחליף של ההפרכה כאמת מידה לבחינת תקפותה של השערה מדעית (להוציא היפותזות מתמטיות או לוגיות, אשר תקפותן נבחנת באמצעים חזקים יותר, כגון על ידי הוכחה מתמטית או לוגית).
היסק אינדוקטיבי מתרחש בתנאים של אי ודאות ולכן למרות שאי אפשר להסיק בוודאות שהשמש תזרח מחר על סמך ידיעת העבר שהיא זרחה כל הימים עד כה, הסיכוי שהיא תזרח מחר הוא מאוד גבוה.
באופן דומה אנשים מסיקים באופן אינדוקטיבי לגבי התרחשותם של הרבה אירועים ביומיום (האם אלך לעבודה מחר?
האם הילד יהיה בריא?) שהם יתרחשו גם מחר, שכן במרבית המקרים הם התרחשו בעבר.
לצרכים פרקטיים, אפוא, לעיתים היסק אינדוקטיבי יהיה תקף, כשתוקפו יגדל ככל שמספר המקרים בהם התרחש האירוע עליו מדובר רב יותר.
במילים אחרות, היסק אינדוקטיבי המבוסס על הישנות גבוהה של האירוע בעבר מאפשר לנבא ברמה די גבוהה של ודאות את העתיד ולכן מאפשר לנו לתכנן את חיי היום־יום ולתפקד.
אינדוקציה מתמטית היא שיטה המאפשרת להוכיח שתכונה מסוימת משותפת לכל המספרים הטבעיים.
ההוכחה באינדוקציה מורכבת משני שלבים:
צעד בסיס: מוכיחים כי המספר הראשון מקיים את התכונה.
צעד האינדוקציה: מוכיחים כי אם מספר טבעי n כלשהו מקיים את התכונה, אז גם המספר n+1 מקיים אותה.
שיטת האינדוקציה היא אחד מכלי ההוכחה החזקים ביותר בארגז הכלים של כל מתמטיקאי, לא רק עבור המספרים הטבעיים, אלא גם עבור קבוצות סדורות היטב.
אין לבלבל בין שיטת האינדוקציה המתמטית לבין שיטת ההסקה הלוגית אינדוקציה.
שיטת האינדוקציה הפורמלית, כפי שהיא מוכרת כיום התפתחה בעיקר במאה ה-19 על ידי מתמטיקאים כגון ג'ורג' בול, אוגוסטוס דה-מורגן, צ'ארלס פירס, ג'וזפה פיאנו וריכרד דדקינד.
את המונח "אינדוקציה מתמטית" הציע דה-מורגן, כשכתב את הערך "אינדוקציה (מתמטיקה)" בציקלופדיית פני ב-1838.
וריאציות שונות של השיטה הופיעו אצל מחברים רבים קודם לכן.
מקובל לייחס את השימוש הראשון באינדוקציה באופן מפורש למתמטיקאי בלז פסקל, בעבודתו Traité du triangle arithmétique שנכתבה בשנת 1654. בעבודה זו עסק פסקל במשולש האריתמטי, הידוע כיום כמשולש פסקל, והוכיח תכונות יסוד שלו, כמו העובדה שכל מקדם שווה לסכום שני המקדמים שמעליו במשולש.
לשם הוכחת התכונות הגדיר פסקל לראשונה באופן ריגורוזי את עקרון האינדוקציה.
גאורג קנטור, ב-1902, מייחס את שיטתו של פסקל למאורוליקוס, שספרו "אריתמטיקה" פורסם ב-1575. מאורוליקוס בנה בספר טבלאות של מספרים "מיוחדים", כגון זוגיים, אי-זוגיים, משולשיים וריבועיים, והבחין בתכונות שונות שלהן.
ההיסטוריון של המתמטיקה פלוריאן קג'ורי מצא סימנים של הוכחות עם טיעון חוזר, המזכירות את שלבי האינדוקציה הראשונים כבר אצל קמפנוס (, 1260) ואצל פרוקלוס, אבל סיכם שהוכחות אלו "אינן אינדוקציה".
הרב ד"ר נחום רבינוביץ' טען שרבי לוי בן גרשום (הרלב"ג, 1288–1344) היה "הכותב הראשון שהשתמש באינדוקציה באופן שיטתי, ושהכיר בה כהליך מתמטי נפרד".
רבי לוי בן גרשום כתב כמה ספרי הערות על "יסודות" של אוקלידס; בספר "מעשה חושב" (1321) הוא ביאר את הספרים השביעי, השמיני והתשיעי של אוקלידס, והוכיח תוצאות קומבינטוריות משל עצמו.
לשיטה של עלייה צעד אחר צעד ששימשה אותו בהוכחות הוא העניק את השם העברי "הדְרגה".
ראשית, מראים שהמספר 1 מקיים את התכונה המבוקשת (זהו בסיס האינדוקציה), ושנית, שאם המספר n מקיים אותה, אז גם המספר n+1 מקיים אותה (צעד האינדוקציה).
בשפה פורמלית, אקסיומת האינדוקציה קובעת שלכל פסוק P, מתקיים:
כלומר, אם המספר 1 מקיים את התכונה, ומנכונותה עבור n נובעת גם נכונותה עבור n+1, אז כל המספרים הטבעיים מקיימים את התכונה.
הנוסח המתאר את צעד האינדוקציה בספרים אחדים "נניח שהוכחנו את הטענה עבור n, ונוכיח אותה עבור n+1", פגום: אם הוכחנו את הטענה עבור n כללי, אין עוד צורך להוכיח דבר; ואם כך, ניסוח זה של צעד האינדוקציה נכון באופן ריק, ולא ניתן להסיק ממנו דבר.
כדי להוכיח באינדוקציה שטענה מסוימת נכונה לכל המספרים הטבעיים ממספר K ואילך, אפשר להוכיח שהיא נכונה עבור K, ושמן הנכונות עבור n נובעת הנכונות גם עבור n+1. כך אפשר למשל להוכיח ש- לכל (אף על פי שהטענה אינה נכונה עבור ).
לפעמים הנכונות של טענה Q עבור n+1 אינה נובעת מן הנכונות עבור n, אלא מן הנכונות עבור כל המספרים 1,2,3 ועד n (לדוגמה, כשרוצים להוכיח שכל מספר שלם מתפרק לגורמים ראשוניים).
במקרה כזה, אפשר להחליף את התכונה Q בתכונה P, המוגדרת לפי (הכוונה היא שניתן להחליף את התכונה Q בתכונה P, המוגדרת כך ש- אם ורק אם כל הטענות נכונות), ולהפעיל את טיעון האינדוקציה הרגיל על P.
שיטה זו נקראת "אינדוקציה שלמה" על התכונה Q.
אינדוקציה כפולה (או משולשת וכן הלאה).
כאשר הטענה היא על זוגות של מספרים , אפשר להוכיח אותה לכל n באינדוקציה (רגילה) על הפרמטר m, כאשר בסיס האינדוקציה מוכח באינדוקציה על הפרמטר n.
לחלופין, אפשר להיעזר בצעד האינדוקציה , כמו בדוגמה 4 להלן.
עקרון האינדוקציה חל לא רק על המספרים הטבעיים, אלא על כל קבוצה סדורה היטב.
כאשר מדובר בקבוצה שהסודר שלה גדול מזה של המספרים הטבעיים, קוראים לתהליך אינדוקציה טרנספיניטית.
מראים שהטענה נכונה עבור סדרה עולה של מספרים (כגון המספרים ), ואז מראים שמן הנכונות עבור m נובעת הנכונות עבור m-1. על שיטה זו מבוססת אחת ההוכחות הקלות לאי-השוויון בין הממוצע הגאומטרי והממוצע החשבוני.
נוכיח באינדוקציה את הנוסחה (הנוסחה לסכום המספרים הטבעיים עד n):
ראשית, ברור כי הטענה נכונה עבור n=1, משום שבמקרה זה, הערך בשני האגפים הוא 1. שנית, נניח שהטענה נכונה עבור n, כלומר, .
עלינו להוכיח את השוויון .
מגדלי האנוי היא חידה פופולרית שבה יש להעביר מגדל של דיסקיות מעמוד אחד לעמוד אחר, תוך שימוש בעמוד עזר ועל פי החוקים הבאים:
בכל תור מותר להזיז דיסקית אחת בלבד, מראש עמוד אחד לראש עמוד אחר.
אסור להניח דיסקית גדולה על גבי דיסקית קטנה ממנה.
ניתן להוכיח באינדוקציה שניתן לפתור את החידה, לא משנה כמה דיסקיות יש במגדל.
ניתן לפתור את החידה עבור מגדל בעל דיסקית אחת בלבד, בעזרת מהלך אחד.
עתה נניח שניתן להעביר מגדל בעל n דיסקיות ונראה שניתן להעביר מגדל בעל n+1 דיסקיות.
ראשית נעביר את n הדיסקיות העליונות אל עמוד העזר – דבר שניתן לעשות על פי הנחת האינדוקציה, שנית נעביר את הדיסקית התחתונה – ולבסוף נעביר שוב את n הדיסקיות שעל עמוד העזר אל מעל לדיסקית התחתונה.
מספר רמזי (עבור ) הוא המספר הקטן ביותר בעל התכונה הבאה: בכל אירוע שבו נפגשים אנשים, מוכרחים להיות n אנשים שכולם מכירים זה את זה, או m אנשים שאף אחד מהם אינו מכיר את רעהו.
(יחס ההיכרות הוא יחס סימטרי: אם a מכיר את b, אז גם b מכיר את a).
מלכתחילה לא ברור שהמספרים האלו קיימים (משום שייתכן, לכאורה, שאפשר להימנע מן הקבוצות המיוחדות גם באירועים המוניים).
נוכיח שמספרי רמזי קיימים, בכך שנראה ש-, כאשר הוא מקדם בינומי.
ראשית, משום שאם אין אפילו זוג אנשים שאינם מכירים זה את זה, מוכרחים כולם להכיר את כולם.
מאותה סיבה גם , ולכן הטענה נכונה כאשר n=2 או m=2. זהו בסיס האינדוקציה.
נתבונן במערך ההיכרויות של אחד ממשתתפי האירוע: או שהוא מכיר לפחות משתתפים, או שהוא אינו מכיר לפחות משתתפים.
הוכחנו שמספר המשתתפים גדול דיו כדי לחייב אחת משתי התוצאות שבהגדרה, ולכן .
(הערך המדויק של מספרי רמזי ידוע רק במקרים בודדים; אפילו הערך של אינו ידוע).
עץ בינארי הוא עץ מכוון, שבו לכל קודקוד יש לכל היותר שני בנים, ולכל קודקוד, פרט לקודקוד מיוחס הנקרא שורש, יש אב יחיד.
קודקוד של עץ כזה נקרא גם צומת.
עלה הוא צומת חסר בנים.
עץ לא ריק הוא עץ שקיים בו שורש.
צאצאים של כל צומת בעץ יוצרים ביחד איתו תת-עץ של העץ המקורי.
נגדיר "צומת מלא" כצומת שיש לו שני בנים.
נוכיח באינדוקציה שבעץ בינארי לא ריק, מספר העלים בעץ גדול ב-1 ממספר הצמתים המלאים בו.
עבור עץ עם צומת בודד הטענה מתקיימת: ישנו עלה אחד ואין צמתים מלאים.
נניח שהטענה נכונה עבור כל עץ בינארי עם n צמתים, כאשר n חיובי.
נוכיח שהטענה נכונה עבור עץ עם 1+n קודקודים:
בהינתן עץ שאינו שורש עם n+1 צמתים, נסיר ממנו עלה כלשהו ונקבל עץ חדש עם n צמתים.
נסמן את מספר העלים ב-N0 ואת מספר הצמתים המלאים ב-N2. על-פי הנחת האינדוקציה בעץ החדש מתקיים השוויון N0=N2+1.
נחזיר חזרה לעץ את העלה שהסרנו.
אם העלה שהוסר היה בן יחיד מספר העלים לאחר החזרתו לא השתנה: מצד אחד עלה אחד נוסף ומצד שני אותו הצומת שהוסיפו לו עלה הפך מעלה לאב יחיד.
מספר הצמתים המלאים לא השתנה אף הוא ולכן השוויון נשמר.
אם העלה שהוסר לא היה בן יחיד אז מצד אחד מספר הצמתים המלאים בעץ לאחר החזרת העלה גדל ב-1, ומצד שני מספר העלים גדל ב-1 לאחר החזרת העלה.
ולכן גם במקרה זה השוויון נשמר.
ישנן גם הוכחות שגויות, המבוססות על גרסה שגויה של אקסיומת האינדוקציה או שיש בהן דילוג על שלב מהותי.
אף על פי שברוב ההוכחות באינדוקציה הבדיקה לערך קטן של n היא קלה ומיידית, ישנם מקרים שבהם צעד האינדוקציה תקין והבעיה היא דווקא בערכים הקטנים.
דוגמה מפורסמת לתופעה זו היא פרדוקס הסוסים, המתיימר להוכיח שכל הסוסים בעולם הם בעלי אותו צבע.
מכיוון שמספר הסוסים בעולם סופי, אפשר להוכיח את הטענה באינדוקציה: בכל קבוצה בת n סוסים, לכולם יש אותו צבע.
טענה זו נכונה כמובן עבור n=1. כעת נניח שהטענה נכונה עבור n, ונוכיח אותה עבור n+1: נבודד אחד מבין n+1 הסוסים, כך שיישארו n סוסים, שכולם בעלי אותו צבע לפי הנחת האינדוקציה.
נחליף את הסוס שהוצאנו קודם לכן בסוס אחר, ושוב נקבל שלכל הסוסים בקבוצה שלפנינו אותו צבע.
לכן לכל n+1 הסוסים יש אותו צבע.
הטענה נכונה עבור n=1, אבל המעבר בין n לבין n+1 תקין רק בתנאי ש-n>1, משום שכדי להסיק שלכל n+1 הסוסים אותו צבע, אנו מניחים שבשתי הקבוצות בגודל n יש סוסים משותפים, שאליהם אפשר להשוות את שני הסוסים שהוצאנו בתחילת הצעד ובסופו.
אם הטענה הייתה נכונה עבור n=2 (לכל שני סוסים יש אותו צבע), באמת אפשר היה להוכיח אותה לכל n.
אבל המעבר בין n=1 לבין n=2 (אם לכל סוס יש הצבע שלו, אז לכל שני סוסים יש צבע משותף) שגוי, ולכן ההוכחה אינה תקפה.
לכאורה, מבוססת האינדוקציה המתמטית על הפעלה חוזרת של כלל הגזירה מודוס פוננס.
לדוגמה, כדי להוכיח את הטענה , די להוכיח את טענת הבסיס , ואת הגרירות ,
ו-: מן הגרירה הראשונה נובע (לפי טענת הבסיס) , מן הגרירה השנייה נובע כעת , ומן השלישית – .
מכיוון שבצעד האינדוקציה הוכחנו את כל הגרירות , אפשר להוכיח באופן הזה את כל הטענות .
אם לדייק, מצאנו, לכל n, סדרה סופית של טיעונים, המוכיחה ש-; אבל מספר הצעדים בכל הוכחה הולך וגדל.
זהו מעין "אפקט דומינו": כל אבן מפילה את האבן שאחריה, וכל אבן תיפול בזמן סופי, אבל אם השרשרת אינסופית, הזמן עד שיפלו כולן הוא אינסופי.
עקרון האינדוקציה הופך את הסדר: הוא נותן הוכחה בסדרה סופית של טיעונים, לכל אינסוף הטענות .
יש שתי גישות להצדקת עקרון האינדוקציה.
במערכת האקסיומות המגדירה את מערכת פאנו של המספרים הטבעיים, ישנה סכימת אקסיומות מיוחדת, הקובעת את חלות האינדוקציה.
בתורה, העובדה שקבוצת המספרים הטבעיים סדורה היטב נובעת מאקסיומת האינסוף (הקובעת שקיימת קבוצה רקורסיבית אינסופית), ומאקסיומת היסוד.
אינדיאנה היא מדינה במערב התיכון של ארצות הברית.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא אינדיאנפוליס.
פירוש השם אינדיאנה הוא "ארץ האינדיאנים".
צפון מערב המדינה יושב בהתחלה על ידי מתיישבים שנדדו מערבה מאזור ניו אינגלנד וניו יורק.
מרכז המדינה יושב בעיקר על ידי מתיישבים מאוהיו בעוד שדרום המדינה יושב בעיקר על ידי מתיישבים שהגיעו מטנסי ומקנטקי.
אינדיאנה מחזיקה בכלכלה מגוונת עם תל"ג של 341.9 מיליארד דולר בשנת 2016.
באינדיאנה שוכנים מספר מטרופולינים שאוכלוסייתן גדולה מ-100,000 איש, ועוד מספר ערים תעשייתיות.
הגדולות ביותר (לא כולל את עיר הבירה, מדרום לצפון): אוונסוויל, בלומינגטון, טרה הוט, אנדרסן, לפאייט, מנסי, פורט ויין, סאות בנד, גרי והמונד.
אינדיאנה היא ביתן של מספר קבוצות ספורט מקצועניות, כולל את אינדיאנפוליס קולטס מה-NFL, אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA ואינדיאנה פיבר מליגת ה-WNBA.
מקור השם אינדיאנה הוא "ארץ האינדיאנים", תרגום חופשי של הביטוי "Land of the Indians".
תושבי המדינה נקראים "הוז'יירים", שם הנגזר משם הכינוי של המדינה: "The Hoosier State" (מדינת ההוז'ייר).
מקור המילה (Hoosier) אינו ברור.
התאוריה הרווחת, היא שמקור פירוש המילה בעגה של המתיישבים שהגיעו מטנסי.
בין המתיישבים מטנסי לבין המתיישבים מקנטקי שררה יריבות, ולכן הם כינו אותם בשם זה.
משמעות המילה היא "אנאלפבית" או "פרחח כפרי".
תאוריה נוספת היא; שהמתיישבים שהגיעו מקנטקי, שהיו במצב כלכלי נמוך יותר, נהגו לבזוז לעיתים קרובות את המתיישבים שהגיעו מטנסי.
הם פלשו לבתיהם של המתיישבים מטנסי וקראו: "?Who is here" ביטוי שהשתלשל עם השנים ל"Hoosier".
ההיסטוריה של פעילות בני האדם במדינה, התחילה בנדידת שבטים ילידים שיישבו את אינדיאנה בערך בשנת 8000 לפני הספירה הנוצרית, עם הפשרתם של אחרוני הקרחונים מ.
האזור נכנס להיסטוריה הכתובה כאשר בשנות השבעים של המאה ה-17, הגיעו המתיישבים האירופאים הראשונים, שהיו סוחרי פרוות צרפתים, בראשם מגלה הארצות רנה-רובר קוואלייה.
הם תבעו לעצמם את הטריטוריה כחלק מצרפת החדשה.
משלחות מיסיונריות צרפתיות שהגיעו לאזור השפיעו רבות על השבטים הילידים, ומלאו תפקיד חשוב בשימור יחסיהם הטובים.
כשההשפעה הצרפתית גברה באזור, בריטניה, שהתחרתה עם צרפת על השליטה בצפון אמריקה, ראתה שהשליטה באינדיאנה חשובה כדי לנשל את הצרפתים מהאזור.
אחרי ששלטו בשטח כמאה שנים, הבריטים אתגרו אותם בעבור השליטה באזור במהלך החזית הצפון-אמריקאית במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שבה הצרפתים הובסו.
אף על פי שלא נערכו קרבות בשטח אינדיאנה, השבטים הילידים באזור נטו לאהוד את הצרפתים.
בתחילת המלחמה השבטים שלחו משלחת לוחמים, שנועדה להתנגד לבריטים ולפשוט על שטחים בריטים שצרפת תבעה לעצמה.
ב-1761 צרפת נאלצה לצאת סופית מאינדיאנה.
בעקבות גירוש הצרפתים, מספר שבטים ילידים התאחדו וניסו למרוד בבריטים ללא עזרת צרפת.
בזמן שהאינדיאנים מרדו בבריטים, חתמה צרפת על כניעתה להם בחוזה פריז ב-1763. מאז צרפת ויתרה על השטחים שממזרח למיסיסיפי לטובת בריטניה.
בריטניה החזיקה בשטח 20 שנים עד התבוסה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בריטניה גם ויתרה על שטחים במערב הרי האפלצ'ים, כולל מה שהיום נחשב לאינדיאנה.
למעשה בריטניה לא שלטה בפועל בשטח, אלא מסרה אותו, ואת כל השטחים שממערב להרי האפלצ'ים, לידי השבטים הילידים.
הסיבה לכך היתה, שבריטניה הייתה שקועה בחובות גדולים בעקבות המלחמה, ובקשה להימנע מסכסוכים עם השבטים, שיובילו להוצאות כספיות נוספות.
היו מתיישבים בריטיים שזעמו על מסירת השטחים לאויביהם וניסו לנוע מערבה, כדי להתיישב בשטחים שנכבשו.
אך השלטון הבריטי שלח צבא לאזור וסיכל את תוכניותיהם.
לאחר שיושרו ההדורים עם השבטים הילידים, קיוותה בריטניה שהמתיישבים הצרפתים יעזבו.
רובם אכן עזבו, ואלו שנשארו זכו ליחס טוב יותר מצד הבריטים, והמשיכו לסחור עם השבטים הילידים.
אף על פי שארצות הברית זכתה בפועל בשטח בסופה של מלחמת העצמאות האמריקאית, נותרה ההשפעה הבריטית על השבטים הילידים חזקה, במיוחד ליד מבצר דטרויט.
השבטים הילידים, שגובו בסוחרים בריטים מהאזור, סירבו להכיר בישות של ארצות הברית כשולטת בשטח, מה שהוביל למלחמת האינדיאנים הצפון מערבית.
הבריטים גורשו באופן מלא מהאזור במסגרת מלחמת 1812.
ממשלת ארצות הברית חילקה את השטחים לכמה טריטוריות, שהגדולה בהם היא הטריטוריה הצפון מערבית.
ב-4 ביולי 1800, טריטוריית אינדיאנה הייתה הטריטוריה הגדולה ביותר שיוסדה מתוך הטריטוריה הצפון מערבית.
הטריטוריה כללה את שטחיהן של המדינות הנקראות בימינו אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין ואוהיו.
בשנת 1800 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה 2,632 איש.
הטריטוריה התפתחה ואוכלוסייתה גדלה (ב-1810 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה 24,520 תושבים, וב-1816 מנתה אוכלוסיית הטריטוריה 63,897 תושבים) עד שב-17 בנובמבר 1816 הצטרף החלק הדרומי של הטריטוריה לאיחוד בתור המדינה ה-19 למניין.
הממשלה החדשה שיוסדה פרסה תוכניות שאפתניות של הפיכת המדינה הצעירה למפותחת יותר ומשגשגת.
התוכנית הובילה לסלילת דרכים ומסילות ברזל, חפירתן של תעלות ובנייתם של בתי ספר ציבוריים.
החוקה החדשה שאושרה בשנת 1851, הגבילה את זכויות השחורים החופשיים במדינה ובין השאר מנעה מהם את זכות הבחירה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 אוכלוסיית המדינה עלתה על מיליון תושבים, שהציבה אותה במקום הרביעי באוכלוסייה במפקד האוכלוסין של 1860. אינדיאנה מלאה תפקיד חשוב ובעל השפעה פוליטית רבה במלחמת האזרחים בצד הצפוני.
גם לאחר המלחמה לאינדיאנה נשארה השפעה פוליטית רבה מכיוון שנחשבה למדינה מתנדנדת בבחירות האלקטוריאליות במשך 30 שנים.
היום המדינה משתייכת פוליטית למפלגה הרפובליקנית.
תור הזהב הספרותי במדינה שהיה בין 1880 ל-1920, הגביר את ההשפעה התרבותית במדינה.
בתחילת המאה ה-20, המדינה משכה עוד יותר מהגרים ממה שמשכה בתקופה הקודמת, ובסוף המאה ה-20 נהייתה מעצמה בתעשיית התרופות אחרי שחלו חידושים תקופתיים.
אינדיאנה נמצאת בצפון-מרכז ארצות הברית, גובלת במזרח באוהיו, בצפון במדינת מישיגן ובימת מישיגן (גוף המים הגדול ביותר הנמצא בשטחה של אינדיאנה), במערב באילינוי ובדרום מהווה נהר אוהיו (גם הנקודה הנמוכה ביותר באינדיאנה, 98 מטרים מעל פני הים) את הגבול בינה לבין מדינת קנטקי.
גבולן הצפוני של המדינות אינדיאנה, אוהיו ואילינוי נקבע במקור כקו רוחב העובר דרך הקצה הדרומי של ימת מישיגן.
גבול זה הוסט ב-16 קילומטרים כדי להגדיל את קו החוף של אינדיאנה.
גם גבולותיהן של אוהיו ושל אילינוי הוסטו צפונה מאותה סיבה.
הנקודה הגבוהה ביותר באינדיאנה נמצאת במחוז ויין (389 מטרים מעל פני הים).
אינדיאנה היא אחת ממדינות הימות הגדולות.
במדינה 24 גנים לאומיים ומאות אגמים.
נהר ובאש, שאורכו 764 קילומטרים, חוצה את המדינה מצפון-מזרח לדרום-מערב ובצדה הדרומי מהווה את גבולה עם אילינוי.
נהר וייט, המתפצל מנהר ובאש, חוצה את מרכז המדינה בשני פלגים.
בתקופת הקרח האחרונה, צפון אינדיאנה היה מכוסה קרחונים בעוד שדרום אינדיאנה נשאר חשוף.
מזג האוויר בצפון אינדיאנה שונה מאוד בדרומה.
הטמפרטורות הממוצעות בחורף בצפון אינדיאנה נעות בין (1-) - (10-) מעלות צלזיוס, בעוד שבדרום אינדיאנה הן נעות בין (4)-(6-) מעלות.
הטמפרטורות הממוצעות בקיץ בצפון נעות בין 18–29 מעלות, בעוד שבדרום הן נעות בין 21–32 מעלות.
גשם יורד באופן שווה במשך חודשי השנה.
טווח המשקעים נע בין 89 ס"מ בשנה ליד ימת מישיגן, ל-110 ס"מ לאורך נהר האוהיו בדרום.
הממוצע באינדיאנה עומד על 100 ס"מ בשנה.
ירידת השלג באינדיאנה נעה בהפרשים גדולים בין מקום למקום.
לאורך ימת מישיגן נערמים 200 ס"מ בשנה, בעוד שבדרום הרחוק נערמים רק 36 ס"מ.
נכון ל-2011, אינדיאנה מדורגת שמינית מבין מדינות ארצות הברית בנטייה לסופות טורנדו, בעוד שאוונסוויל ואינדיאנפוליס מדורגות במקומות 15 ו-8 בהתאמה מבין ערי ארצות הברית.
אינדיאנה היא אחת מ-13 מדינות ארצות הברית שמחולקות בין אזורי זמן.
מיקומה של אינדיאנה בין אזור הזמן המזרחי של ארצות הברית לאזור הזמן של מרכז ארצות הברית הוביל לפיצולה של אינדיאנה בין שני אזורי הזמן.
קו ההפרדה הוזז מערבה מספר פעמים לאורך השנים, כאשר במקור (עד 1961) היה בגבול עם מדינת אוהיו, וכל אינדיאנה נכללה באזור הזמן המרכזי של ארצות הברית.
80 מתוך 92 מחוזות אינדיאנה נכללים באזור הזמן המזרחי של ארצות הברית, בעוד 12 האחרים נכללים באזור הזמן המרכזי של ארצות הברית.
מאז שנת 2005 כל מחוזות אינדיאנה החילו עליהם את שעון הקיץ.
נושא זה עדיין שנוי במחלוקת.
באינדיאנה, מדינה בעלת מסורת חקלאית, הרבה חקלאים וחוואים מתנגדים לשעון הקיץ, מכיוון שהיום שלהם נשלט על ידי השמש ולא על ידי השעון.
חקלאים תלויים לרוב בעובדים צעירים שהוריהם רוצים אותם בבית עד ארוחת הערב, לפעמים שלוש שעות לפני השקיעה.
אינדיאנפוליס היא העיר בה השמש זורחת ושוקעת הכי מאוחר ביום מבין 50 הערים הגדולות בארצות הברית.
אינדיאנה ידועה מזה זמן רב כמעוז רפובליקני, ומאידך במערכת הבחירות של 2008 זכה המועמד הדמוקרטי ברק אובמה ברוב קולות הבוחרים.
המושל הנוכחי של אינדיאנה הוא מייק בראון הרפובליקני, ולרפובליקנים במדינה רוב מיוחס בשני הבתים באספה הכללית של אינדיאנה.
אמנם רק חמישה מועמדים דמוקרטים לנשיאות ניצחו באינדיאנה מאז 1900, אך 11 דמוקרטים נבחרו למושלים באינדיאנה במשך אותה התקופה.
לפני שמיץ' דניאלס הרפובליקני נבחר למושל בשנת 2005, אחזו הדמוקרטים במשרה במשך 16 שנים רצופות.