tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוולטרס תואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצבא, תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל, ותואר ראשון בלימודי תעופה מאקדמיית חיל האוויר.
ביקורו של טוד וולטרס בישראל, יולי 2019
טוד הווארד (נולד ב-25 באפריל 1971) הוא עורך, יוצר ומפיק של משחקי מחשב מפורסמים.
עיקר עבודתו בחברת Bethesda Game Studios, שם הוא היה אחראי בהפקת שלושה משחקים שזכו לתואר משחק השנה.
הפילוסופיה לפיה עיצב ויצר את המשחקים היא "לחיות חיים אחרים, בעולם אחר" ("live another life, in another world")
טוד הווארד נולד בעיירה מקונגי שבפנסילבניה, ארצות הברית, ולמד בתיכון אמאוס באמאוס, פנסילבניה.
בשנת 1993 סיים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי בוויליאמסבורג, וירג'יניה.
הווארד למד במכללה הנדסה ופיננסים, על אף שבפועל היה מעוניין לעסוק ביצירת וידאו.
בשנת 1994 הוא התקבל לחברת בטסדה למרות שדחו את מועמדותו לפני תקופת הלימודים.
טוד הווארד נשוי ויש לו שני ילדים.
2008 בתפקיד מפיק ומוציא לפועל: Fallout 3
2015 בתפקיד מפיק ומעצב: Fallout 4
2018 בתפקיד מנהל מוצר: Fallout 76
בשנת 1994 הווארד התקבל לחברת המשחקים המפורסמת Bethesda Softworks.
נכון ל-2017, הוא משרת בתפקיד מנהל החברה.
הווארד מרצה לעיתים קרובות באירועים בנושאי משחקי מחשב, והוא ומשחקיו מופיעים במגזינים רבים בנושא זה כמו Newsweek, CNN, USA Today, ו-The Today Show.
הוא מוכר כאחד מ-20 האנשים הכי משפיעים בעולם משחקי הווידאו.
בין המשחקים הבולטים שיצר: The Elder Scrolls וכן משחקי סדרת Fallout לאחר קניית הזיכיון מאינטרפליי (פרט למשחק Fallout New Vegas שפותח על ידי Obsidian עבור Bethesda Softworks).
כל משחקיו של הווארד היו הצלחה כלכלית ורובם היוו אבן דרך בתחום פיתוח משחקי המחשב.
Summit שם שיתף את שלושת היסודות לפיתוח משחקי מחשב לפיהם הוא פועל:
משחקי מחשב מצוינים הם משחקים שמשחקים בהם, לא שיוצרים אותם, "יכול להיות לך את מסמך העיצוב הטוב ביותר בעולם, ולמרות זאת אתה תשנה כ-90% ברגע שתתחיל לשחק"
תשמור על פשטות, "לעשות משהוא ממש טוב צורך זמן, יותר זמן ממה שבדרך כלל מעריכים, מערכות פשוטות שעובדות יחד יוצרות גיוון שהשחקנים יודעים להעריך"
"אל תגדיר את המשחק לפי רשימת מטלות, הגדר אותו לפי החוויה שאתה מצפה מהשחקנים שלך לחוות"
הווארד זכה בתארים ובאותו הצטיינות רבים, וביניהם:
2012 - תואר "מפיק משחק הווידאו הטוב ביותר" מאת האקדמיה לאומנויות ומדעים אינטראקטיביים
2014 - אות מפעל החיים למשחקי מחשב של גרמניה (the Lara of Honor)
הווארד הוא אחד מיוצרי המשחקים היחידים שזכו ארבע פעמים ברציפות בתוארי "משחק השנה" הניתנים על ידי חברות הוצאת משחקי המחשב השונות
טוֹגרוּל חאן או טוּריל חאן, הידוע גם כאונג חאן או ואנג חאן (בכתב מונגולי: - טוריל חאן, או Ван хан - ואן חאן, בסינית: 王汗 - ואנג חאן, סביבות 1130–1203; משמעות שמו "טוגרול" הייתה "בז") היה חאן החריידים (קֶרֶייטים).
הוא היה "אנדה" (אח בדם) של המנהיג המונגולי יסוגיי בטיר, אביו של טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן.
טמוג'ין היה בהתחלה בן חסותו ובן בריתו ומאוחר יותר יריבו.
את התואר "ואנג חאן" קיבל טוגרול חאן מידי הקיסרות של שושלת ג'ין (1115–1234) הג'ורצ'נית ששלטה באותה תקופה בחלק גדול מסין.
החאנות הקריידית של טוגרול השתרעה ממרכז מונגוליה של ימינו ועד גבול עם סין בדרומו של מדבר גובי.
בשלב מסוים חששו טוגרול ובמיוחד בנו, אילגה, מכוחו העולה של טמוג'ין והם קשרו קשר עם ג'אמוקה לרצוח אותו.
אחרי שקיבל עזרה מטמוג'ין שחילץ את בנו בקרבות עם הניימאנים, בשנת 1203 שוב פרץ סכסוך בינו לטמוג'ין והובס על ידו.
אז נמלט טוגרול אל מדבר גובי ונהרג על ידי בני ניימאן שאולי לא זיהו אותו.
ג'ינגיס חאן השיא את אחד מבניו, טולוי, עם אחת מאחייניותיו של טוגרול, בת אחיו, ג'אקה גמבו, סורחאגטני בכי, שהייתה נוצרייה נסטוריאנית.
טולוי וסורחאגטני בכי הולידו את החאנים מונגקה, הולאגו חאן, קובלאי ואריק בוק.
במאה ה-13 היה טוגרול אחד מאותם המנהיגים באסיה שזוהו באירופה עם הכומר האגדי יוחנן, ייתכן גם בגלל הדמיון בצלילים בין השמות וונג חאן ויוהאנס.
ילדותו כעבד אצל המרקיטים והטטרים
ילדותו של טוגרול הייתה קשה במיוחד.
בגיל שבע נלקח בשבי על ידי הטורקים המרקיטים שאילצו אותו לעבוד כעבד בטחינת דוחן.
בסופו של דבר שוחרר, ככל הנראה על ידי אביו בעת פשיטה (לפי השערות אחרות ייתכן כי שוחרר באמצעות כופר או שאולי נמלט).
עם זאת, לפי "ההיסטוריה הסודית", בגיל 13 הוא נחטף פעם נוספת יחד עם אמו, בידי הטטרים.
אלו העבידו אותו כרועה גמלים.
כשחזר משבי אביו קורצ'קוס נפטר.
טוגרול לקח את מקומו ובסביבות שנת 1165 הפך לראש החיריידים.
אחיו היו ארקה-גארה, ג'אחה-גמבו (שהיה תקופה ארוכה אחד ממרעיו של ג'נגיס חאן), טאי טימור טאישי, בוגה-טימור ואילגה-סלנגון.
שניים מהם, בוגה - טימור וטאי-טימור טאישי קינאו במעמדו של טוגרול.
הוא ביקש לרוצחם אך הם ברחו ומצאו מקלט אצל טוקטואה בקי, החאן הראשי של המרקיטים.
אולם זה הסגיר אותם לידי טוגרול שהוציאם להורג.
אח אחר, ארקה-קארה ברח גם הוא אל שבט הניימאנים.
כפי שמצטייר במקורות היה טוגרול אדם אכזר, בעל נטייה לחמדנות ושחיתות, שאופיו לא היה יציב במיוחד, פשרן ואדיב, הססן ומוג לב, נתון להשפעות.
הצלחתו של טוגרול הייתה זמנית בלבד.
הדוד גורחאן, שסלד מרצחנותו, הוקיע אותו קבל עם ועדה והדיח אותו.
גורחאן נהנה מאהדה בקרב העם בגלל דאגתו לרווחת הכלל, להבדיל מטורגול שדאג יותר לעצמו.
לבסוף נאלץ טוגרול להימלט עם בתו ועם מאה מרעים.
הוא ניסה לקבל את עזרת המרקיטים, אבל מנהיגם, טוקטואה, דחה את בקשתו, על אף שטוגרול הציע לו את יד בתו.
טוגרול המשיך בבריחתו עד לסין ופגש את יסוגיי, אביו של טמוג'ין.
חרף הפצרותיו של קוטולה חאן, מנהיג שבטו, שהמליץ לא להיגרר אחרי טקסיסי החיירדים, הסכים ייסוגיי לעזור לטוגרול.
ייתכן כי לקח בחשבון את הברית שנכרתה בעבר בין החיירדים למונגולים נגד הטטרים.
יסוגיי וטוגרול עברו בפומבי טקס כריתת ברית של אחים בדם ("אנדה").
למשך שבע שנים שירתו שניהם כשומרי גבולם של קיסרי ג'ין.
בשנה השביעית הם פלשו לתחום החריידים והדיחו את הדוד גורחאן.
טוגרול הצליח כך לשוב להנהגת החריידים.
בשלב מסוים הצליח ארקה קארה, אח למחצה של טוגרול להדיחו פעם נוספת, אך שוב הוא הוחזר לשלטון בעזרת יסוגיי.
כשהורעל יסוגיי למוות בעת ביקור אצל הטטרים וכשבורטה, אשתו של טמוג'ין בנו, נחטפה על ידי המרקיטים, הסכים טוגרול לעזור לטמוג'ין.
כדי לשכנעו הרעיף עליו טמוג'ין כבוד רב, הכריז עליו כ"אביו המאמץ" והעניק לו במתנה את גלימת הדלק הסיבירי השחורה שקיבל מחמיו דיי, כשי נישואים עבור אמו, הלון.
טוגרול חשש מאוד מהקואליציה שהתארגנה בראשות הנאימנים, האויבים המסורתיים של החריידים, ושכללה את האוירדים, האונגודים, המרקיטים, הטאיצ'ודים והטטרים.
האחרונים השתחררו אז מתחת חסות הקיסרים משושלת ג'ין וקמו נגדם.
נוצרה בשביל טוגרול גם דרך טובה להתנקם במרקיטים על שנות העבדות שעבר בתחומם.
המרקיטים היו פחותים במספר לעומת החריידים.
טוגרול השיג סיוע מג'מוקה, אחיו בדם של טמוג'ין.
הקואליציה שהתגבשה כללה איפוא את לוחמיהם של טוגרול, טמוג'ין, ג'מוקה ואחיו של טוגרול, ג'אחה-גמבו.
בערך בשנים 1180–1181 חצו כוחות אלו את נהר צ'יקוי וניהלו מערכה קשה נגד המרקיטים.
כשהגיעו כוחות הקואליציה בקרבת שדה הקרב, שני מנהיגים של המרקיטים, דאיר-אוסון וטוקטוא-בקי נמלטו.
הקואליציה ניצחה והשלל התחלק בין המנצחים, כולל נשות המרקיטים שחולקו בין הלוחמים.
בורטה, אשתו של טמוג'ין נמצאה בריאה ושלמה (אם כי בהריון) מאוחר בערב.
טוגרול שב למחנותיו גאה בניצחונו.
ייתכן מאוד כי תיאור המסע נגד המרקיטים שנשאר מעורפל נשאב ממקורות על מסעות שונים שהתנהלו נגד המרקיטים במשך הזמן.
מעריכים כי מנהיגי המרקיטים היו גומרים בכי רע לולא נסוג טמוג'ין בשלב מסוים מן המתקפה בטענה שאבדותיו גדולות מדי.
ככל הנראה מהלך זה היה מחושב כשהוא לא רצה את התחזקות החריידים יתר על המידה.
ב-1189 כשנבחר טמוג'ין לחאן של שבטו בורג'יגין, עדיין ראה את עצמו כשותפו הצעיר של טוגרול חאן.
בשנים 1987-1195 שעליהן לא דווח כלום ב"היסטוריה הסודית" ככל הנראה פעל טמוג'ין בשירות שושלת ג'ין שהיו נזקקים לשומרי גבולות במקום הטטרים שעזבו ואף הפכו לאיום.
בתקופה זו, לפי "ההיסטוריה הסודית" והכרוניקה של רשיד א-דין, עקב קשר חדש של ארקה - קארה, המקרוב לניימאנים, הודח טוגרול עוד פעם, ונדד קודם לסין ואחר כך שם פעמיו מערבה אל ארצות האויגורים וקארא-קיטאי ולממלכה הטנגוטית הסיה-הסיה.
אחר כך אחרי מעשי שוד שלאנשיו גורש משם ונדד ברחבי מונגוליה.
באותו זמן התגייס טמוג'ין במאבק של כוחות הגבול של אימפריית ג'ין בטטרים, שרצחו בעבר את אביו.
הכוחות המשולבים של טמוג'ין וחיילי הקיסר שתקפו מאחורה, לכדו את הטטרים כמו במלקחיים.
הגברים הטטרים נטבחו, הנשים חולקו בין הלוחמים המצטיינים, וילדי המנוצחים אומצו או נהפכו לשרתים ועבדים.
כמה אלפי טטרים הצליחו להימלט.
לשמע ניצחונו של טמוג'ין על הטטרים, פנה טוגרול אליו כדי לחדש את הקשר.
הוא חצה הרים ומדבריות עד שהגיע אל טמוג'ין והצטרף אליו כשהוא בודד וחסר כל.
לפי המקורות עזר טמוג'ין להתחזקותו מחדש של טוגרול, העניק לו 90 % מן השלל שלקח במלחמה ואף התיר לשבויים מן השבט החריידי טומן טובגן להתגייס בצבאו המחודש של טוגרול.
טוגרול עצמו זכר כי הטטרים רצחו את סבו.
יחד עם כמה אלפי חריידים, הצטרף לחילו של טמוג'ין.
למול הסתייגות הקיסר צ'יאנג צונג כלפיהם, טמוג'ין ואחר כך גם טוגרול מצאו אוזן קשבת אצל ואניאן צ'נגשיאנג, מפקד כוחות הגבול של האימפריה.
אחרי התייעצות עם הקיסר, העניק המפקד
לטוגרול את התואר "ואנג חאן" או נסיך.
טמוג'ין שלמעשה היה הגיבור הראשי של הקרבות קיבל תואר פחות של צ'אוט-גורי - "מפקד".
ישנן כמה השערות על סיבת הכבוד שניתן לטוגרול מדי הממשל הסיני-גורצ'ני.
לפי אחת מהן הוא עשה עבורו שירות כלשהו שלא יודעים עליו או לפי השערה אחרת, הקיסר לא בטח בטמוג'ין והעדיף לכבד קודם כל את המנהיג הוותיק שנחשב מבחינתו מהימן יותר לשמירת האינטרסים שלו במונגוליה.
בסביבות 1197–1198, בסיועו של טמוג'ין כבש טוגרול מחדש את תמיכת שבטו וגירש את ארקה-קארה.
לעומת זאת, אחיו של טוגרול, ג'אקה-גמבו, נשאר ידיד קרוב של טמוג'ין וכרת איתו ברית של אחים בדם.
טמוג'ין שנזקק עדיין בבן ברית חזק כמו טוגרול, יזם פיוס בין טוגרול ואחיו הצעיר, ג'אקה גמבו.
ג'אקה גמבו נהנה מיוקרה בקרב הניימאנים בתור ראש הקלאנים החריידים טובגן ודונגחאיט.
הוא הוחזר על ידי טמוג'ין מגלותו בארץ יאוקוט.
טמוג'ין עצמו נכח במשתה הפיוס של שני האחים.
מעודד משיקום מעמדו, ב-1198 יזם טוגרול מסע נגד המרקיטים מבלי להודיע לטמוג'ין.
הוא נחל ניצחון מזהיר, שבמהלכו הרג את אחד מבניו של ראש המרקיטים, טוקטאי-בקי ולקח בשבי שני אחים שלו ואת רוב בני משפחתו.
טוגרול חזר מקרב זה עם שלל רב ולא התחלק בו עם טמוג'ין.
המנהיג המונגולי ידע זאת ושמר בינתיים את כעסו בליבו.
בסביבות 1199 תכנן טוגרול לשים קץ אחת ולתמיד לכוחו של שבט הניימאנים.
באותה תקופה הניימאנים נמצאו בתקופת משבר אחרי מות מנהיגם אינאנץ' בינגה חאן.
הם התפצלו לשני מחנות בראשותם של שני בניו של המנוח שהפכו אויבים זה לזה.
טוגרול מצא שזוהי הזדמנות פז לתקוף את פלגם הדרומי בברית עם טמוג'ין ועם ג'מוקה, ראש השבט ג'אג'יראט, שהיו קודם יריבים ביניהם.
הג'מוקה התחמק מהקרב, בעוד שטמוג'ין יחד עם טוגרול תקפו את אחד ממלכי הניימאנים, קוצ'ו-גודן בוירוק, על יד האגם קישיל באש במדרון הצפוני של הרי אלטאי והביסו אותו.
אמנם התברר שהניימאנים שהחזיקו שטחים עצומים, שמרו על עוצמתם.
המלך הנאימני השני, טאיאנג, שעמד מן הצד, שינה את דעתו ושלח ללחימה כוח רענן בפיקודו של הגנרל המוכשר קוקסו-סבראק.
הניימאנים תקפו במרגלות הדרומיות של רכס הרי חנגאי בגדול נהר ביידאראג.
הקרב התנהל באכזריות למשך כל היום עד רדת הלילה.
ככל הנראה בהשפעת דברי דיבה של ג'מוקה, חשד טוגריל שטמוג'ין זומם בחשאי לעזוב אותו ולעבור לצד בני ניימאן.
לפי עצת ג'מוקה, הוא יצא משדה הקרב ועזב את טמוג'ין לבד.
בזמן הזה יצא קוקסו-סבראק למרדף דווקא אחרי כוחותיו האחוריים של טוגרול חאן שנמצאו בפיקודם של ג'אקה גמבו ושל בנו של טוגרול, ה"סנגגום" אילחה, והפתיע אותם במעבר בחנגאי.
אלו נאבקו בחרוף נפש, סוסו של אילכה נפצע קשה ודימם.
אילחה איבד את אשתו, את ילדיו ואת שומר ראשו.
מחצית הצבא החריידי נהרג בקרבות או נפל בשבי.
טוגרול, מבוהל, שלח שליחים אל טמוג'ין עם בקשה לעזרה דחופה.
הגעתו של טמוג'ין הצילה את המצב.
טמוג'ין ריסק במפתיע את הצבא הניימאני וחילץ את שאר החריידים מטבח אילחה פנה לאביו וביקש נקמה בנימאנים.
טמוג'ין השתכנע לבוא שוב פעם לעזרת החריידים, מכיוון שלא היה מעוניין בהתעצמותם של בני נימאן יתר על המידה.
מפקדיו - (בורצ'ו, בורוקול, מוקאלי, צ'ילאון ואחיו של טמוג'ין, קסאר) בראש יחידות מובחרות חילצו את אילחה כשעמד ברגע קריטי לקראת תבוסה קטלנית.
המונגולים הצליחו לגרש את נימאנים מתחום החריידים ולחלץ מידיהם את המקנה שלקחו כשלל.
טוגרול הודה לטמוג'ין והבטיח לו שלא ישכח לעולם את מה שעשה בשבילו בקרב זה.
טמוג'ין הצהיר בצניעות מעושה ש"הוא אחד משני הגלגלים בעגלתו" של טוגרול.
ב"שנת הקוף" 1199-1200, כינסו טוגרול וטמוג'ין קורילטאי בסרי קבר שבו החליטו להכריע גם את המרקיטים ואת הטאיצ'יוד.
טוגריל הושיט יד לעזרה לטמוג'ין מול ברית של הטאיצ'יוד בראשותו של טרגוטאי קירילטוק, אויב ותיק של טמוג'ין, ושל מרקיטים בראשות טוקטוא-בקי.
הקרב התקיים על גדות הנהר אונון.
הכוחות המאוחדים של החריידם והמונגולים של טמוג'ין ניצחו.
עם זאת הטאיצ'יוד לא אמרו נואש וגייסו בני ברית שמנו ביחד פי שניים יותר לוחמים מאשר אינשי טמוג'ין וטוגרול יחדיו.
לפי ראשיד א-דין, באותם הרגעים קלט טוגרול שג'אקה גמבו ומנהיגים חריידים אחרים קושרים נגדו קנוניה להפילו.
ג'אקה-גמבו נמלט יחד עם בני בריתו אל הניימאנים הצפוניים.
ג'אקה גמבו הדיח פעם נוספת את טוגרול, וכרת ברית עם הניימאנים נגד טמוג'ין.
טוגרול עצמו לקח שוב את מקל הנדודים ונמלט למנצ'וריה.
ניצחונו של טמוג'ין על ג'אמוקה ובני בריתו
ב-1201–1202 "שנת העגור", זימן ג'אמוקה, כגד טמוג'ין, קורילטאי שכלל מנהיגים של 13 שבטים שכנים, ביניהם המרקיטים, הטטרים וניימאנים, וגם שבטים מונגולים שהתנגדו לו, כמו ג'דראן, טאיצ'יוד ואחרים, ובו בחרו בג'אמוקה כ"גור חאן" - חאן כל החאנים, תואר ששימש בעבר את שליטי ח'אנות קארה חיטאי.
הכרזתו של ג'אמוקה כ"גור חאן" סימן את הקרע הסופי בינו לטמוג'ין וגרם לאחרון, שהיה אחיו בדם, להרכיב קואליציה של שבטים נגדו.
בסתיו 1201 פרצה מלחמה בין הברית של ג'אמוקה לברית החריידים והחאמאג-מונגולים.
הקרב המכריע התנהל בעמק ארגונה בשנת 1204 וכונה "קרב שלושה עשר הצדדים".
הוא הסתיים בניצחונו של טמוג'ין והיה ציון דרך בעלייתו כחאן של כל השבטים המונגולים המאוחדים.
טוגרול השתתף במלחמה זו לצדו של טמוג'ין.
הם הגיעו לעמק שנקרא קרולן עם 15,000 לוחמים.
כשראו את המוני האויבים הם טיפסו בהרים בסביבה.
הניימאנים מהדרום באו גם הם לעזרתו של ג'אמוקה.
טוגרול וטמוג'ין לחמו אז בקרב הגנתי קשה ומסוכן.
ירדו גשמי זלעפות שגרמו לרבים ליפול לתהום.
טוגרול חזר לנהר טולה עם לוחמיו.
טמוג'ין תקף את האויבים שנסוגו על סוסיהם והרג כמה מהם.
בעוד "ההיסטוריה הסודית" מדברת על קרב אחד, כרוניקנים אחרים מספרים של שני "קרבות קייטן" ("בארץ הקפואה") שהתנהלו באותו מקום בהרי חינגאן במרחק זמנים של שנה.
בסביבות גיל 70 מעמדו של טוגרול נחלש בקרב בני עמו, החריידים.
בנו השאפתן, אילקה, לקח את הפיקוד.
ג'מוקה, אלטאן וקוצ'אר שכנעו אות אילקה לארגן את רציחתו של טמוג'ין.
בשנת 1203 ניסיון ההתנקשות לא הצליח ואילקה נאלץ לנהל קרב קשה מול כוחותיו של טמוג'ין.
טוגרול שנכח בלחימה לקח את פיקוד הכוחות אך התקשה להילחם והורה על נסיגה.
במהלך הקרב ואחריו חלק מהחריידים הצטרפו לצבאו של טמוג'ין.
קרב זה כונה "קרב החולות הלוהטים".
טמוג'ין ראה את עצמו עדיין במיעוט כוחות מול צבאו של טוגרול ואילקה ולכן שלח אליהם שגרירים עם בקשה לשלום, מתוך רצון מוצהר לחדש את הידידות עם טוגרול.
הוא הציע לחתן את בנו ג'וצ'י עם אחת מבנותיו של טוגרול ואת אחת מבנותיו לאחד מבניו של סנגים אילקה.
הפעם, אילקה השיב בשם אביו ודחה את הבקשה.
בינתיים הצטרפו שבטים נוספים אל טמוג'ין ומספרם הכולל של השבטים בהנהגתו הגיע לאחד-עשר - כשליש מאוכלוסיית האזור המונגולי.
הלוחמים של ג'אמוקה, קוצ'אר ואלטן קמו נגד טוגרול אך לבסוף עזבו את אזור החריידים ונמלטו אל הנימאנים בצפון.
בני טאיצ'יוד, דורבד, צ'אטאגין וסלג'יאוט הלכו בעקבותיהם.
כשמצא טמוג'ין הזדמנות מתאימה, תקפו 8000 פרשים מונגולים את החריידים במפתיע, כשבראש הפרשים עמד מוקאלי, מפקד מונגולי חדש ומוכשר.
חלק מהחריידים עזבו מיד את שדה קרב, בעוד שאחרים, נאמנים יותר, נאבקו במונגולים למשך שלושה ימים ולבסוף נכנעו.
טוגרול, מבוייש וחסר אונים, נמלט אל אזור גובי אך נהרג בקרבת הנהר נקון, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים או שודדים ניימאנים שאולי לא זיהו אותו.
טמוג'ין לא רצה לעצמו את אוסף כלי הבית המפוארים של טוגרול והוא חילק אותם לאותם אנשים שהזהירו אותו בזמנו בקרב החולות מפני קנוניית בנו של טוגרול.
אילקה נמלט תחילה לצפון-מזרח טיבט, שבה כמעט נרצח, ברח אחר כך אל אזור החיטאנים והעיר קאשגאר ואחר כך הגיע לאזור קוצ'ה שבתחומי האויגורים, בו חי זמן קצר כשודד עד נהרג על ידי אמיר מקומי.
רוב החריידים התלכדו סביב טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן, שהפך לשליט החזק שבאזור.
צאציהם של טוגרול ושל אחיו ג'אחה גמבו מילאו תפקיד חשוב בתולדות האימפריה המונגולית.
לטוגרול היו שני בנים אילקה-סנגון ואויקו (ייקו).
בתו של אויקו, דוגוז חתון (דוקוז, טוקוז) נישאה לאישה על ידי טולוי, ואחר כך, על ידי בנו של טולוי, הולאגו.
נכדתו של אויקו, אורוק-חתון הייתה לאשתו של האילחאן ארגון חאן ואמו של אולג'ייטו.
בתו הצעירה של ג'אקה גאמבו, סורחטני-בקי נישאה לטולוי וילדה את החאנים מונגקה, קובלאי, הולאגו ואריק בוק.
טוד וודברידג' הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
בשיאו דורג במקום ה-19 בעולם בדירוג הסבב ה-ATP.
הוא זכה 15 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות גברים, 6 פעמים בטורניר גראנד סלאם לזוגות מעורבים וזכה במדליית זהב אולימפית בתחרות זוגות גברים אולימפיאדת אטלנטה (1996), ובכך השלים זכייה בגראנד סלאם זהב.
בסך הכל טוד וודברידג' זכה בכ-90 תחרויות.
בסוף שנות ה-80 כאשר התחרה בתחרויות נוער הוא הגיע לגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון בתחרות ליחידים.
את רוב התוארים הוא זכה ביחד עם מארק וודפורד (61 זכיות כולל 11 בתחרויות גראנד סלאם).
לאחר הפרישה החל לעסוק בפרשנות טניס בטלוויזיה.
תוצאה שנה טורניר פרטנר יריב בגמר תוצאהזכייה
| קלי ג'ונס ריק ליץ'
|bgcolor=98FB98|זכייה1993אליפות וימבלדון מארק וודפורד גראנט קונלי פטריק גלברייט7–5, 6–3, 7–6(7–4)זכייה
| גראנט קונלי פטריק גלברייט
| יאקו אלטינג פול הארהאוס
|bgcolor=98FB98|זכייה1995אליפות וימבלדון מארק וודפורד ריק ליץ' סקוט מלוויל7–5, 7–6, 7–6זכייה
|אליפות ארצות הברית הפתוחה|| מארק וודפורד
| אלכס או'בריאן סנדון סטולי
|bgcolor=98FB98|זכייה1996אליפות וימבלדון מארק וודפורד ביירון בלק גראנט קונלי4–6, 6–1, 6–3, 6–2זכייה
|bgcolor=98FB98|זכייה1997אליפות אוסטרליה הפתוחה מארק וודפורד סבסטיאן לארו אלכס או'בריאן4–6, 7–5, 7–5, 6–3סגן1997אליפות צרפת הפתוחה מארק וודפורד יבגני קפלניקוב דניאל ואצק6–7(12–14), 6–4, 3–6זכייה
| יונס ביורקמן יאקו אלטינג
|bgcolor=98FB98|זכייה2000אליפות צרפת הפתוחה מארק וודפורד פול הארהאוס סנדון סטולי7–6, 6–4זכייה
| פול הארהאוס סנדון סטולי
|bgcolor=98FB98|זכייה2001אליפות אוסטרליה הפתוחה יונס ביורקמן ביירון בלק דוד פרינוסיל6–1, 5–7, 6–4, 6–4זכייה
| מארק נוולס דניאל נסטור
|bgcolor=98FB98|זכייה2003אליפות וימבלדון יונס ביורקמן מאהש בהופאטי מקס מירני3–6, 6–3, 7–6(7–4), 6–3זכייה
| בוב בריאן מייק בריאן
|bgcolor=98FB98|זכייה2004אליפות וימבלדון יונס ביורקמן יוליאן נול ננד זימוניץ'6–1, 6–4, 4–6, 6–4
גמרים של תחרויות גראנד סלאם לזוגות מעורבים
תוצאה שנה טורניר פרטנרית יריב בגמר תוצאהזכייה||1990||אליפות ארצות הברית הפתוחה || אליזבת סמיילי|| ג'ים פיו נטליה זברבה||6–4, 6–2
|bgcolor=FFA07A|סגן||1992||אליפות אוסטרליה הפתוחה || ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו|| מארק וודפורד ניקול פרוביס||3–6, 6–4, 9–11
|bgcolor=98FB98|זכייה1992אליפות צרפת הפתוחה ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו בריאן שלטון לורי מקנייל6–2, 6–3זכייה||1993||אליפות אוסטרליה הפתוחה || ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו|| ריק ליץ' זינה גדיסון||7–5, 6–4
|bgcolor=98FB98|זכייה1993אליפות ארצות הברית הפתוחה הלנה סוקובה מארק וודפורד מרטינה נברטילובה6–3, 7–6סגן1994אליפות אוסטרליה הפתוחה הלנה סוקובה אנדריי אולחובסקי לריסה ניילנד5–7, 7–6(9–7), 2–6זכייה||1994||אליפות וימבלדון || הלנה סוקובה|| טום מידלטון לורי מקנייל||3–6, 7–5, 6–3
|bgcolor=FFA07A|סגן||1994||אליפות ארצות הברית הפתוחה || יאנה נובוטנה|| פטריק גלברייט אלנה ריינך||2–6, 4–6
|bgcolor=98FB98|זכייה2001אליפות ארצות הברית הפתוחה רנה סטאבס לאנדר פאיס ליזה ריימונד6–4, 5–7, 7–6סגן2003אליפות אוסטרליה הפתוחה אלני דנילידו לאנדר פאיס מרטינה נברטילובה4–6, 5–7סגן2004אליפות וימבלדון אליסיה מוליק ויין בלאק קארה בלאק6–3, 6–7, 4–6סגן2004אליפות ארצות הברית הפתוחה אליסיה מוליק בוב בריאן ורה זבונרבה3–6, 4–6
סיכום הופעות בגראנד סלאם זוגות גברים
|bgcolor=lime|זכייהרבע גמררבע גמרסיבוב שניסיבוב שלישיסיבוב ראשון1 / 1742–16אליפות וימבלדוןסיבוב ראשוןLQרבע גמררבע גמרחצי גמרזכייה
טוגולנד הצרפתית , הייתה קולוניה צרפתית על פי מנדט חבר הלאומים וטריטוריית נאמנות מ-1916 עד 1960 באפריקה המערבית הצרפתית.
ב-1960 היא הפכה למדינה עצמאית, רפובליקת טוגו.
טוגולנד הצרפתית כללה ארבע שביעיות מהשטח של טוגולנד לשעבר.
היא השתרעה ממעלה 6 עד מעלה 11 על פני קו הרוחב הצפוני והגיעה עד לקו האורך המזרחי של גריניץ'.
מיקומה של טוגולנד הצרפתית היה מתחת לאפריקה המערבית ועד החלק הצפוני של מפרץ גאנה.
היא הייתה ממוקמת ברובה על פני אזור טרופי, כאשר רצועת החוף שלה היא הכי צפופה ביחס לאזורים אחרים ומהווה רק 50 קילומטר המשתרעים על פני האוקיינוס האטלנטי (Bunche 74 : 1934).
אזור החוף מנה כ-16 עמים (ילידים ואירופאים כאחד) לכל קילומטר מרובע.
טוגולנד הצרפתית מנתה כ-750,000 ילידים אפריקאים וכ-600 אירופאים שרובם הגדול היו צרפתים.
באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבשה טוגולנד הגרמנית על ידי מדינות ההסכמה בריטניה וצרפת.
עד להשתלטותן של מדינות ההסכמה טוגולנד הייתה מושבה גרמנית.
לאחר המלחמה, בשנת 1922 האזור חולק על ידי חבר הלאומים לשני מנדטים – טוגולנד הצרפתית וטוגולנד הבריטית.
על אף שתחילה נשלטה על ידי גרמניה, טוגולנד הגרמנית לא כללה כוחות צבא אלא רק כוחות משטרה ומשמר גבול, שרובם היו לוחמים אפריקנים תחת פיקוד אירופאי, ועל כן למדינות ההסכמה היה יתרון גדול יותר מבחינת יחסי הכוחות.
צרפת ובריטניה לא נתקלו בהתנגדות חזקה מדי מצד הגרמנים ועל אף שהיו הרוגים לכל צד, הכיבוש של טוגולנד הגרמנית נחשב למהיר וקל באופן יחסי.
הגבול הקודם בין הפרוטקטורט הגרמני של טוגו לבין המושבה הבריטית של חוף הזהב כלל רק את היער של מחוזות קטה (Keta) ופקי (Peki), וגם חילק את המאמברוסי (Mambrusi), דגומבה (Dagomba) וגונג'ה (Gonja) בחלקו הצפוני.
כיבושה של טוגו על ידי כוחות קולוניאליים בריטים וצרפתים בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, וחלוקתה לאחר מכן בין צרפת לבריטניה, החריפו את "בעיית האווה".
שבט האווה, שהיווה את אחת הקבוצות האתניות הגדולות במדינה החל בהתעוררות לאומית גדולה עקב הפיצול לטוגולנד הצרפתית והבריטית.
כתוצאה מהפיצול ובעקבות אכיפה מוגברת של הגבולות על ידי צרפת ובריטניה, החלו מהומות ומחאות של בני האווה שמצאו עצמם מפולגים משני צידי הגבול ושאפו לעצמאות.
פיצול זה עורר רגשות לאומיים בקרב בני האווה שרצו להקים מדינה עצמאית בתוך טוגולנד הגדולה.
חלק גדול מקבוצה זו, שהיו בפרוטקטורט הגרמני ונכללו במערב טוגולנד, נשלטו כחלק אינטגרלי מחוף הזהב, תחת השלטון הבריטי.
יתר על כן, תשומת לב עולמית הופנתה לגבולות אלו במהלך הסכסוך המזוין של 1981 בין קבוצת הננומבה (Nanumba) הילידית לבין קבוצת הקונקומבה (Konkomba) שהגרה מצפון גאנה לאזורים המערביים והמרכזיים של טוגו במהלך התקופה הקולוניאלית.
בעימות הספציפי הזה בלבד נהרסו כמה התיישבויות ויותר מאלף בני אדם נהרגו.
בין ההתכתשויות האלו, קונקומבנים מטוגו נלחמו לצד קרוביהם בגאנה, דבר המשקף עד כמה החיכוך בין המדינות היה רווי במתחים פנימיים בין הקבוצות בכל מדינה.
העימות הצבאי הדגים את הבעיות המתמשכות שנגרמו על ידי החלוקה הקולוניאלית של אפריקה לאורך החלק הצפוני של הגבול המסוים הזה.
הגבול הסוער בין טוגולנד הצרפתית לטוגולנד הבריטית הפך בסופו של דבר לגבול המשותף של גלגולן המודרני של טוגו וגאנה – והמשיך להיות סוער.
השליטה הצרפתית בהליך הבחירות כניסיון למנוע עצמאות
בחירות נערכו בטוגו הצרפתית בשנת 1956 – בהשפעה צרפתית קפדנית על המועמדים ועל ההתנהלות.
כל שלושים המושבים באספה ניתנו לברית של שתי מפלגות פרו-צרפתיות; 'מפלגת ההתקדמות' Progress Party)) של ראש הממשלה ניקולא גרוניצקי, שהיה שליט בובה טוגולזי שתפקידו האמיתי היה לשרת ולקדם את האינטרסים הצרפתיים, ו'האיגוד הצפוני'.
פחות משמונה אחוזים מאוכלוסייה הבגירה הצביעו.
אי-לכך, יובנטו התמזגה עם ועדת האיחוד הטוגולזי תחת הנהגתו של סילבנוס אולימפיו, שהיה איש עסקים בכיר של חברת מערב אפריקה ולשעבר מנכ"ל של חברת האיחוד האפריקני, כדי להפוך את הבחירות לקרב ישר בין "פרו-צרפתים" ו"פרו-עצמאות".
צרפת בתגובה הפשיטה את אולימפיו מכל זכויות האזרח והוא לא היה יכול לבחור ולהיבחר יותר בבחירות.
הלאומיות הטוגולזית הומצאה יש מאין.
טוגו הרי הוקמה כטריטוריה מנהלית ופרוטקטורט גרמני, אך לפני כן לא הייתה אף ישות כוללת לשטח זה בשם הזה בהיסטוריה האפריקנית.
היו ועודן קבוצות אתניות שהתפרסו על חלקים שבתוך ומחוץ לגבולות המלאכותיים של טריטוריה קולוניאלית זו.
הבולטת שבהן היא כמובן קבוצת האווה, אשר אף הקימה את האומה האווית, אך עתה אותם שטחים בהן התקיימה מחולקים בין המדינות טוגו וגאנה.
אחת ממטרותיהם של הצרפתים הייתה לבנות מערכת חינוך ענפה, המפוקחת תחת שליטה ממשלתית נוקשה.
תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי, הם ייסדו מערכת אדמיניסטרטיבית וכלכלית שתפקידה היה להטמיע את התרבות, השפה והמנהגים בצרפתיים באוכלוסייה המקומית, אותה הצרפתים תפסו כנבערת.
בהשוואה לטוגולנד הבריטית (קולוניה בריטית) הצרפתים בנו מערכת חינוך ענפה שהייתה אחראית לכך שהילידים בטוגו הצרפתית דיברו צרפתית וספגו תרבות ומנהגים צרפתיים.
הצרפתים אשמים בכך שהם גרמו לאוכלוסייה המקומית בטוגו הצרפתית לאמץ גישת חינוך התואמת לצרכיהם האישיים של הצרפתים.
המדיניות הייתה לנסות לחנך את הילידים האפריקאים ב"חינוך צרפתי" שיתאים וייטיב עם הצרפתים.
כדי ללמד את הילידים תעסוקה מסחרית ומנהלית ייסדו הצרפתים בתי ספר מיוחדים לכך בטוגו.
בתי ספר אלה קיבלו את התלמידים הכי טובים מבתי הספר העירוניים והאזוריים, והתלמידים התקבלו על סמך מבחנים.
הצרפתים רצו שהאפריקאים היותר משכילים ילמדו מקצועות מנהליים כגון תפקידי פקידות וסטנוגרפיה (שיטת כתיבה אשר משפרת במידה ניכרת את מהירות הכתיבה, באמצעות שימוש בסמלים וסימנים) אשר לקחו כ-3 שנים.
אלה שסיימו בהצלחה והצטיינות את בתי הספר הרגילים בהם למדו, נשלחו לאחר 3 שנות לימודים לבתי ספר יוקרתיים כדי ללמוד להיות מורים או דוקטורים.
אחד המפורסמים מבתי הספר היוקרתיים בטוגולנד הצרפתית היה "Dakar Medical School " על שם אוניברסיטת דקאר שבסנגל, ובנוסף הצרפתים הקימו בטוגו הצרפתית כיתות מיוחדות ללמידה של מבוגרים, בתי ספר ביתיים לבנות, פנימיות למולאטים (צאצאים מעורבים של אירופאים ואפריקאים) ועוד.
המרכיב הייחודי ביותר של המערכת הצרפתית (שנבדל מהמערכת הבריטית בטוגולנד הבריטית) היה חינוך חינם.
כמובן שכתוצאה מכך הקולוניה הצרפתית נשאה בנטל אך היא לקחה בחשבון שזה פקטור בעשייתו של החינוך, כך שיהיה נגיש לחלוטין לאוכלוסייה האפריקאית.
על אף זאת, הצרפתים אימצו מדיניות של הגבלת מספר התלמידים בחלק מבתי הספר בטוגולנד הצרפתית.
החינוך הצרפתי בטוגולנד הצרפתית היה מפוקח על ידי מנהל של חינוך שנעזר על ידי אירופאי הנבחר למטרה לצורך זו.
הצרפתים רצו ושאפו להטמיע את השפה שלהם לאוכלוסייה הילידית כך שאותם ילידים יושפעו מכך ויתחילו להתנהג מבחינת תרבות ושפה כמו הצרפתים עצמם, וכך בעצם יהיו מקושרים לצרפת עצמה.
כמו כן הצרפתים פיתחו בטוגולנד הצרפתית סוג של אליטה מסוימת של ילידים שמטרתה הייתה אותו דבר – הטמעה וספיגה של התרבות והחינוך האירופאים אל תוך מי שהרכיבו את האליטה.
בטוגולנד הצרפתית היו כ-30 שבטים שונים כששבט האווה הוא הדומיננטי והכי גדול.
כל שבט שהיה בטוגולנד הצרפתית נשלט על ידי הצרפתים ושילם מיסים.
כל יליד אפריקאי מאז הכיבוש הצרפתי נחשף לפוליטיקה, החברה והכלכלה של העולם המתורבת.
כתוצאה מכך, החיים המתורבתים שהצרפתים ניסו לכפות על הילידים פגשו את החיים הקודמים של הקהילה הילידית ואף גרמו להתפוררותה בחלק מן המקרים.
החשיפה לעולם המודרני גרמה לחלק מהאפריקאים לחשוק בדברים שלא היו יכולים לחשוב עליהם לפני כן והיה קושי להשיג אותם באפריקה, כגון : טבק, אופניים, שמלות, בתים ומכוניות.
בתחום החקלאות האיכרים האפריקאים (החקלאים) כבר לא יכלו לחיות את חייהם השקטים אלא הם היו חייבים לעבוד בשביל השוק העולמי, כך שהשלטון הצרפתי הרוויח מתוצרתו ולקח לו את גידולי הקקאו, השמן והכותנה.
המון ילידים בטוגולנד הצרפתית אימצו לעצמם מנהגים צרפתים ושכחו הרבה משלהם.
בטוגולנד הצרפתית ניתן היה למצוא הרבה אפריקאים שהולכים עם לבוש אירופאי, מדברים צרפתית בצורה טובה ורהוטה, בעלי בתים יפים ואמידים ואף כאלה שיכלו ושלחו את ילדיהם לבתי ספר יוקרתיים באירופה ואמריקה.
למרות שאותם ילידים אמידים ספגו את החינוך והתרבות הצרפתיים, הם המשיכו לשמור על מנהגיהם הקודמים שכללו נישואים לכמה נשים במקביל, אכילה בידיים במקום עם סכו"ם ואף שינה על הרצפה בחדרי שינה שהיו חשופים.
אחד מהאינטרסים של הצרפתים לכך שהתרבות האירופאית תחדור לטוגולנד הצרפתית היה הגדלת הצריכה הכלכלית של הילידים האפריקאים.
הצרפתים הביאו איתם את המודרניות לטוגולנד הצרפתית וכך הילידים יכלו להשתמש בתחום חדש של תקשורת ותחבורה שגרמו להם לצרוך יותר והיטיבו עם הכלכלה הצרפתית ועם המערכת המנהלית.
האוכלוסייה הילידית בטוגולנד הצרפתית הייתה מסורה לסגידה לפטישים שהגדרתם היא חפצים דוממים המהווים אובייקט לסגידה או להערצה.
הקתולים והפרוטסטנטים האירופאים ניסו להמיר את דת הילידים לנצרות, אך תהליך זה היה מאוד איטי ולא משמעי.
הצרפתים רצו להפוך אותם מ"רובוטים" (כמו שהם תפסו אותם) למשתפי פעולה עם מערכת קולוניאלית צרפתית שלמה, ואת אליטות הילידים הם ממש רצו להפוך לאנשים הקשורים למדינה הצרפתית – מעיין שחורים צרפתים.
הצרפתים הבינו שכדאי להם לייסד את האליטה הזאת גם מטעמי נוחות – בתוך האוכלוסייה הילידית תהיה אליטה של אנשים אמידים ומשכילים שייקחו חלק באדמיניסטרציה הצרפתית ויהוו גורם מקשר (מוציאים לפועל) בין הילידים לצרפתים, כך שהמדיניות הצרפתית תיושם במלואה בטוגולנד הצרפתית.
הצרפתים האמינו כי לתרבות שלהם יש עליונות על פני תרבויות אחרות ועל כן ניסו להטמיע אותה לאפריקאים.
טוגו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מטוגו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מטוגו היא סמלית.
המשלחת הראשונה של טוגו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה בה סיימה במקום ה-15 בריצת 1000 מטר נערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, טאקוונדו ושחייה וסיימה במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים: חתירה, טניס שולחן וסיף.
טוגו דניס וסט הבן היה עורך דין ופקיד ממשל אמריקאי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא היה האדם השלישי שכיהן בתפקיד המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון משנת 1998 ועד להתפטרותו בשנת 2000. קודם לכן, החל משנת 1993 הוא כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית.
טוגו וסט נולד בוינסטון סיילם, קרוליינה הצפונית, שם הוא למד בבית הספר התיכון אטקינס, שהוריו שימשו בו כמורים, וב-1959 הוא סיים את לימודיו.
בטקס הסיום של כיתתו הוא נשא את נאום הסיום.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת הווארד וב-1965 הוא סיים לימודי בוגר במדעים בהנדסה.
ב-1968 הוא קיבל תואר JD במשפטים בהצטינות מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הווארד וסיים ראשון בכיתתו.
בעת לימודיו כסטודנט למשפטים הוא היה העורך של עיתון בית הספר למשפטים Howard Law Journal.
באותה תקופה הוא הכיר את גייל ברי, שלימים הייתה לרעייתו.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים והתמחה כפקיד בלשכתו של שופט פדרלי, התגייס וסט לצבא ארצות הברית.
בין השנים 1965–1968 הוא שירת בחיל התותחנים של הצבא, ולאחר מכן ועד 1973 הוא שירת ביחידת התובע הכללי.
במהלך שירותו הוא עוטר בלגיון ההצטיינות ובמדליית השירות הראוי לשבח.
לאחר שירותו הצבאי עבד וסט בעריכת דין במשרד עורכי הדין "קובינגטון וברלינג".
לאחר מכן, בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד, הוא היה יועץ למשנה לתובע הכללי של ארצות הברית.
בתקופת ממשלו של ג'ימי קרטר שימש וסט בכמה תפקידים.
בין השנים 1977–1979 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הצי, בשנת 1979 הוא היה עוזר מיוחד למזכיר ההגנה ולסגנו, ובין השנים 1980–1981 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה.
ב-1981 שב וסט למגזר הפרטי ועבד במשרד עורכי הדין "פטרסון, בלקנאפ, ווב וטיילר".
בהמשך הוא שימש כסגן נשיא בכיר לקשרי ממשל של חברת נורת'רופ.
בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון כיהן וסט בשני תפקידים שונים.
מנובמבר 1993 ועד מאי 1998 הוא כיהן כמזכיר הצבא.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה התרחשה "שערוריית אברדין" שהובילה לאכיפה הדוקה יותר ולחקירה של המדיניות כלפי אלימות מינית בצבא.
התפקיד השני בו כיהן וסט בקבינט של קלינטון היה המזכיר לענייני חיילים משוחררים, בו הוא כיהן ממאי 1998 ועד יולי 2000.
לאחר סיום כהונתו בממשל, שב וסט לעסוק בעריכת דין ושימש כחבר דירקטוריון בכמה חברות ומוסדות.
בין השנים 2004–2006 הוא כיהן כנשיא "המרכז המשותף ללימודי מדע המדינה וכלכלה", צוות חשיבה שיושב בוושינגטון די.
הוא היה תומך נלהב וחבר המועצה לשעבר של החברה לשימור מאונט ורנון.
יחד עם ראש המבצעים הימיים לשעבר, האדמירל בדימוס, ורן קלארק, ניהל וסט את חקירת מחלקת ההגנה על אירוע הירי בבסיס פורט הוד ב-2009. בינואר 2010 הם הגישו את מסקנותיהם.
טוגו וסט נפטר מהתקף לב ב-8 במרץ 2018, בגיל 75, כאשר היה בשיט תענוגות בין ברבדוס לבין פוארטו ריקו.
טוד מייקל מולר הוא פוליטיקאי ניו זילנדי, מנהיג המפלגה הלאומית של ניו זילנד וראש האופוזיציה החל מ־22 במאי 2020. הוא נכנס לפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בשנת 2014 מטעם מחוז ביי אוף פלנטי.
עם זאת, הוא התחיל לסבול מבעיות בבריאותו הנפשית, כולל התקפי פאניקה, והוא התפטר מההנהגה לאחר 53 ימים.
מולר נולד בטה ארוהאה בשנת 1968 וגדל בטה פונה, שם הוריו הקימו פרדס קיווי.
הוא למד בסנט ג'וזפס, בבית הספר היסודי טה פונה ובמכללת הבנים של טאורנגה.
הוא למד אנגלית, היסטוריה ופוליטיקה באוניברסיטת וואיקאטו ובעל תואר שני.
מולר הצטרף למפלגה הלאומית של ניו זילנד בשנת 1989. בשנים 1994–1997 שימש כעוזר למנהל לשכתו של ראש הממשלה ג'ים בולגר בקדנציה השנייה שלו בראשות הממשלה.
הוא שימש כחבר מועצה באוניברסיטת ואיקאטו באוקטובר 2007 ועד יוני 2014.
הוא שימש כמנהל מכון המחקר של הכתר, לחקר צמחים ומזון מיוני 2011 ועד יוני 2014. המכון משמש כמרכז מדע ניו זילנדית המספק מחקר ופיתוח המוסיפים ערך למוצרי פירות, ירקות, יבולים ומזון.
מולר הפך לחבר פרלמנט בשנת 2014. הוא נבחר להחליף את טוני ריאל בשנת 2014 כמועמד של המפלגה הלאומית וזכה ב-61% מהקולות שהעניקו לו מושב מטעם מחוז ביי אוף פלנטי.
בתקופתו כחבר פרלמנט שימש מולר כיו"ר הוועדה לענייני חוץ, ביטחון וסחר, וכסגן יו"ר הוועדה לחינוך ומדע.
מפברואר 2020 שימש כדובר האופוזיציה לחקלאות, ביטחון ביולוגי, בטיחות מזון ויערות, וישב בוועדה הראשית לענייני ייצור ותפוקה.
במהלך תקופתו באופוזיציה הוטלה עליו המשימה לעבוד עם הממשלה על שטר האפס שלה בפחמן.
המפלגה הלאומית בסופו של דבר תמכה בהצעת החוק, עם כמה השגות.
עבודתו של מולר על הצעת החוק זיכתה אותו בכבוד מכל רחבי בית הנבחרים הניו זילנדי.
בנובמבר 2019 מולר תקף את חברת הפרלמנט מטעם המפלגה הירוקה קלואי סוובריק במהלך נאומה בנושא שינויי אקלים.
סוובריק השיבה במהירות ב"אוקיי בומר".
אף על פי שלא היו מעט תגובות לתגובתה בפרלמנט, הערתה על שתי מילים הפכה לאמרת שפר בתקשורת ברחבי העולם.
בדצמבר 2019 מולר מתח ביקורת על תערוכה של מוזיאון טה פאפא בה הוצגו בקבוקי מים צבועים בצבע חום המייצגים נחלי משק ותיאר זאת "כחלק מהמשך ההתקפות של המוזיאון על החקלאים הניו זילנדים".
במאי 2020 קרא תיגר על מנהיגותו של סיימון ברידג'ס במפלגה הלאומית, לאחר שהסקרים הציגו ירידה בתמיכה במפלגה הלאומית.
מולר הוצע כמחליף; בתחילה הכחיש כי יש לו שאיפות למנהיגות ותמך בפומבי בברידג'ס אך למחרת הודיע רשמית על התמודדותו לראשות המפלגה.
ראש הממשלה לשעבר ג'ים בולגר גיבה את מולר.
ב-22 במאי 2020, מולר הוכרז למנהיג המפלגה לאחר שגבר על המנהיג המהכן דאז סיימון ברידג'ס.
חרף מחלוקות פנימיות נגד מינויו, כאשר חבר פרלמנט מהמפלגה הלאומית, שדיבר לתקשורת בעילום שם, תיאר את מולר בניגוד לברידג'ס כנטול השפעה ו"גבר חיוור ומעופש".
באותו החודש, מונה מולר ליושב ראש האופוזיציה בבית הנבחרים הניו זילנדי..
בבחירות 2020, מפלגת הלייבור תפסה את השלטון ומולר נכנס לאופוזיציה.
ביוני 2021 הוא הודיע כי יפרוש בבחירות הכלליות הבאות בניו זילנד, אך בדצמבר 2021 הודיע כי חזר בו מהחלטתו ולא יפרוש.
מולר הוא כיום דובר המפלגה לענייני אוקיינוסים ודיג ולעניינים פנימיים.
מולר נוקט עמדה שמרנית מבחינה חברתית בנושאים כמו הפלה, המתת חסד וליברליזציה של סמים.
הוא קרא לפעולה רבה יותר לשינויי אקלים, לאחר שעבד עם ממשלת ארדרן על הצעת חוק אפס פחמן.
לאחר בחירתו למנהיג המפלגה הלאומית, הוא זכה לתשומת לב על כוונתו להציג כובע ובו המשפט 'להפוך את אמריקה לגדולה שוב' בלשכתו בפרלמנטר כחלק מאוסף מזכרות פוליטיות אמריקאיות, כשמנהיג הקהילה המוסלמית במדינה קרא לו להשאיר את הכובע בבית.
בהמשך שינה מולר את דעתו והחליט להשאיר את הכובע מחוץ לתצוגה בלשכתו.
כשנשאל אם יעדיף לראות את דונלד טראמפ או ג'ו ביידן בנשיאות, לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, מולר רק הצהיר כי הוא מאמין שמתנגדו הדמוקרטי של טראמפ יהיה טוב יותר בנאומים וכי הוא מעריץ של הפוליטיקה האמריקאית.
מולר נשוי למישל ולהם שלושה ילדים.
טוד בויד, הידוע גם בשם דוקטור Notorious, (נולד ב-1964) הוא פרופסור בקתדרה על שם קתרין ופרנק פרייס לחקר הגזע והתרבות הפופולרית, ופרופסור ללימודי קולנוע ומדיה בבית הספר לאמנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
בויד הוא פרשן, סופר, מפיק, יועץ וחוקר.
הוא מומחה בתרבות הפופולרית האמריקאית ונודע בעבודתו החלוצית בנושא קולנוע, מדיה, תרבות היפ הופ, אופנה, אמנות וספורט.
בויד קיבל דוקטורט בלימודי תקשורת מאוניברסיטת איווה בשנת 1991 והחל לעבוד ב-USC בסתיו 1992.
בויד הופיע גם ב"עשרים רגל מכוכבות" (2013) שזכה בפרס האוסקר לשנת 2014 לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
בויד חיבר וערך שבעה ספרים ולמעלה ממאה מאמרים, ביקורות ופרשנויות.
האחרון צוטט בגיליון העשור (ספטמבר 2003) של המגזין VIBE בתור "אחד הספרים המשמעותיים שנכתבו אי פעם על היפ הופ".
עוד כתב בויד את ("האם אני שחור מספיק בשבילך?
תרבות פופולרית מהברדס ומעבר") הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1997.
בויד הוא עורך "אפריקאים אמריקאים ותרבות פופולרית" (Praeger / Greenwood, 2008), Basketball Jones: America Over the Rim (עם קנת שרופשייר, הוצאת אוניברסיטת ניו יורק, 2000) ו"מחוץ לקווים: ספורט, מדיה ופוליטיקה של זהות" (עם אהרון בייקר, הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1997).
מאמריו התפרסמו בניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, שיקגו טריביון, הגרדיאן, ESPN ועוד.
המפיק הבכיר של הסרט התיעודי של נטפליקס "בכל מחיר" (2016).
תסריטאי ומפיק בסרט "The Wood" (1999).
טוּגרִיל בכ (בפרסית: السلطان رکنالدنيا والدين ابوطالب طغرلبک محمد بن میکائیل بن سلجوق یمین امیرالمومنین; רוּחְ א-דּוּנְיא ווּא א-דִּין אַבּוּ טַלִיבּ מֻחַמַּד טוּגרִיל-בכ אֶבֶן מִיכָאֵל) היה מנהיג טורקמני ומייסדה של האימפריה הסלג'וקית הגדולה.
מקורו של טוגריל בכ לא ידוע, משוער כי נולד או בצפון ח'וראסאן (טורקמניסטן של היום) או צפונית לשם בטרנסאוקסאניה.
טוגריל איחד את השבטים הטורקמנים של הערבה האירואסייתית הגדולה לתוך קונפדרציה תחת שמו של אבי השבטים, סלג'וק.
יחדיו, הם כבשו את מזרח ממלכת פרס (ח'וראסאן) מידי השושלת הע'זנווית לפני שהמשיכו לתוך לב פרס.
בשנת 1054 כוחות בפיקודו פלשו לתחומי האימפריה הביזנטית אך נעצרו בסביבות מנציקרט על ידי כוחות ארמנים בראשות בזיל אפוקאפס.
האימפריה הסלג'וקית בסוף חייו של טוגריל התפשטה משינג'יאנג, נהר סיר דריה, קאבול, בלוצ'יסטן, המפרץ הפרסי (כולל כווית), חג'אז עד לתימן, חצי האי סיני, מרכז אסיה הקטנה (אנטוליה) ודאגסטן.
בכך כיסתה כמעט 4,000,000 קילומטרים רבועים.
אחיינו אלפ ארסלאן ירש את הכס הסלג'וקי.
מקור כוחו של טוגריל נעוץ בעובדה שהביא את הכוח של לוחמי הערבה האסייתית לעבר העולם המוסלמי.
דוגמה טובה לכוחם של לוחמי הערבה היא שכעבור כ-150 שנים מאז שלטון טוגריל, השבטים המונגולים יאוחדו תחת ג'ינגיס חאן להקמת האימפריה המונגולית אשר כבשה יותר מחצי אירואסיה ובכך הפכה לאימפריה השנייה בגודלה בכל ההיסטוריה (לאחר האימפריה הבריטית).
טוד היינס הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי ממוצא יהודי.
היינס נחשב לחלוץ של תנועת הקולנוע הקווירי החדש שפרצה בראשית שנות ה-90.
היינס נולד וגדל בלוס אנג'לס.
אביו, אלן היינס, היה יבואן קוסמטיקה, ואמו, שרי לין (לבית סמלר), למדה משחק.
היינס הוא יהודי מצד אמו.
אחותו הצעירה גווינת היינס היא מוזיקאית.
היינס פיתח עניין בקולנוע בגיל צעיר, והפיק סרט קצר, "ההתאבדות" (1978), עוד בתיכון.
הוא למד אמנות באוניברסיטת בראון, שם ביים את סרטו הקצר הראשון Assassins: A Film Concerning Rimbaud (1985), בהשראת המשורר הצרפתי ארתור רימבו (אישיות שהיינס התייחס אליה מאוחר יותר בסרטו I'm Not There).
בבראון הוא פגש את כריסטין ואשון, שתמשיך להפיק את כל סרטיו העלילתיים.
לאחר שסיים את לימודיו בבראון, היינס עבר לניו יורק, החל להיות מעורב בסצנת הקולנוע העצמאי בעיר, והשיק את Apparatus Productions, ארגון ללא מטרות רווח לתמיכה בקולנוע עצמאי.
היינס זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה עם סרטו הקצר והשנוי במחלוקת Superstar: The Karen Carpenter Story (1987), המתאר את חיה ומותה הטרגיים של הזמרת קארן קרפנטר, תוך שימוש בבובות ברבי כשחקנים.
היינס לא השיג רישיון מתאים לשימוש במוזיקה של קרפנטר, מה שגרר תביעה מצד אחיה המוזיקאי ריצ'רד קרפטר, שהוצג בסרט באור שלילי, ואסר על הפצתו.
ברבוות השנים הסרט הפך לסרט פולחן.
סרט הבכורה המלא של היינס "רעל" (1991), הוא מחקר פרובוקטיבי, בן שלושה חלקים, אודות תפיסות קוויריות בעידן האיידס.
הסרט ביסס את מעמדו כדמות של קולנוע טרנסגרסיבי חדש.
רעל זכה בפרס חבר השופטים הגדול של פסטיבל סאנדנס ונחשב ליצירה מכוננת של הקולנוע קווירי החדש.
היינס זכה לשבחים נוספים על סרטו העלילתי השני Safe (1995), דיוקן סימבולי של עקרת בית שמפתחת רגישות בריאותית משונה.
הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר בשנות התשעים על ידי The Village Voice Film Poll.
סרטו השלישי, "Velvet Goldmine" (1998), הוא מחווה לעידן הגלאם רוק של שנות השבעים, המהווה מחווה ברורה ליוצרים מיתולוגיים כמו דייוויד בואי, איגי פופ ולו ריד הסרט זכה בפרס חבר השופטים המיוחד לתרומה האמנותית הטובה ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1998 ולמועמדות לפרס האוסקר על עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
היינס זכה לשבחי הביקורת ולהצלחה קופתית עם סרטו הרביעי משנת 2002, "הרחק מגן עדן".
הסרט שנוצר בהשראת סרטיו של דאגלס סירק, היא מלודרמה-תקופתית המתרחשת בשנות החמישים, אודות עקרת בית שמגלה שבעלה הוא הומו ומפתחת רומן אסור עם הגנן האפרו-אמריקאי שלה.
הסרט זכה בארבע מועמדויות לפרס האוסקר, כולל התסריט המקורי הטוב ביותר עבור היינס.
בנוסף זכה הסרט בשורה של פרסים, בהם: פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי, פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ופרס אינדפנדנט ספיריט.
סרטו החמישי, "אני לא שם" (2007), הוא ביוגרפיה חופשית ולא ליניארית, המתארת פנים שונות של בוב דילן דרך שבע דמויות בדיוניות שגילמו חמישה שחקנים ושחקנית.
את התסריט כתב יחד עם הקולנוען הישראלי אורן מוברמן.
"אני לא שם" זכה לשבחי הביקורת ולמועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור קייט בלאנשט.
בשנת 2011 ביים היינס וכתב במשותף עם אחרים את סדרת המיני-סדרה HBO "מילדרד פירס", שגרפה 21 מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים, וזכתה בחמשים, כמו גם ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב וזכייה לשחקנית הראשית קייט וינסלט.
בשנת 2015 חזר היינס למסך הגדול עם סרטו העלילתי השישי, קרול.
עיבוד לרומן הרומנטי של פטרישה הייסמית' "The Price of Salt".
הסרט מגולל סיפור אודות רומן אהבה אסור בין שתי נשים ממעמדות שונים וממוצאים שונים, בתחילת שנות ה-50 בניו יורק.
הסרט זכה לשבחי המבקרים ולשבחים רבים, כולל מועמדות לפרס דקל הזהב, שש מועמדויות לפרס האוסקר, תשע מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע וחמש מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרטו "מעשה פלאים", דרמה המתרחשת בשני צירי זמן, ש-50 שנים מפרידות ביניהם.
האחד הוא 1927, השני 1977. הסרט הוא עיבוד קולנועי לספר ילדים מאויר באותו שם מאת בריאן סלזניק.
החלק הראשון הוא בשחור לבן וללא דיאלוגים כסרט אילם מלווה במוזיקה בלבד ועוקב אחר קורותיה של ילדה חירשת הבורחת מאביה המנוכר רגשית ויוצאת לבדה לניו יורק כדי לחפש את אמה השחקנית (ג'וליאן מור).
החלק השני מצולם בצבע מלא, עם פסקול עשיר, בו העלילה עוקבת אחר נער בן 12 שמעולם לא הכיר את אביו.
לאחר שאמו נהרגת בתאונת דרכים והוא מאבד את יכולת השמיעה שלו בתאונה ביתית, הוא יוצא לבדו לניו יורק במטרה לאתר את האב האבוד.
הסרט הוקרן בבכורה בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן
ב-22 בנובמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט פרשת המים ("Dark Waters"), מותחן-משפטי בבימויו.
המבוסס על סיפור אמיתי על מאבקו ארוך השנים של עורך דין בתאגיד הכימיקלים דופונט, כדי לגרום לה להודות בנזק הבריאותי והכלכלי העצום שגרמה לתושבי וירג'יניה המערבית, כששפכה כמויות עצומות של פסולת רעילה למים במדינה.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט תיעודי שיצר על להקת הוולווט אנדרגראונד, שזכה לשבחי הביקורת.
הסרט כלל קטעי ארכיון וראיונות, שחלק מהזמן המסך מפוצל, שהדוברים על המסך לצד תמונות הארכיון, בעוד המרואיין חולק זיכרונות במשבצת אחרת.
בשנת 2023 יצא לאקרנים "הצצה ליחסים" סרט מתח פסיכולוגי בבימויו, בכיכובן של ג'וליאן מור ונטלי פורטמן
טוֹגּוֹן טִימוּר (בכתב מונגולי: ) או בשמו הסיני הקיסר חְװֵי-דְזונְג (במנדרינית: 惠宗), היה אחרון קיסרי שושלת יואן, בין השנים 1333–1368 ואחרון שליטיה המונגולים של האימפריה הסינית.
טוגון טימור נחשב להיות הכגן (קיסר) האחרון של האימפריה המונגולית.
עם עליית שושלת מינג במרד המצנפת האדומה, נסגו המונגולים אל הערבה האסייתית וטימור הקים את שושלת יואן הצפונית בתור שליטה הראשון.
קובלאי חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן ומייסד שושלת יואן, שלט בסין בין השנים 1279 ל-1294. הוא עקף בימיו את בנו ויורשו ומינה את נכדו ליורשו.
במות נכדו בשנת 1307 החלה מריבה על ירושת כס המלוכה, מדי שנה עלו וירדו קיסרים והחלה מלחמת אזרחים על ירושת הכתר.
טוגון טימור, יליד 1320, ראה בשנות צעירותו מאבקים ותככים ממושכים על הכס.
כקיסר ראה תככים בחצר המלוכה ומאבקי כוח בין משפחתו.
טימור הפך לקיסר סין בשנת 1333, בגיל 13, אך האיש החזק ביותר בשנים 1333–1340 היה הקנצלר שלו באיאן, שהיה בעל רוב סמכויות השלטון.
שושלת יואן, עקב מאבקה הפנימי הייתה בהיחלשות ממושכת.
מגפת המוות השחור פגעה בהשפעתה וסמכותה של השושלת והביאה למותם של שניים מכל שלושה סינים.
המגפה, שנחשבה למעשה שמיים, הביאה לאי ביטחון מצד העם הסיני בנכונות של שושלת יואן המונגולית למנדט השמיים והביאה להתחזקותן של ארגוני מחתרת שתמכו בהשבת ממשל סיני של בני האן כפי שהיה קודם שושלת סונג.
מטרתו של באיאן הייתה להחזיר את שושלת יואן לתהילה המוקדמת שלה על ידי מתיחת קו חד בין מונגולים לסיניים (בני האן) על ידי איסור לימוד השפה הסינית (מנדרינית) וחיוב ללמוד את השפה המונגולית כמו גם איסור נישואי תערובת.
הוא גם אסר על סינים להחזיק סוסים וכלי ברזל, וכדי להילחם באופוזיציה הוא אפילו הציע להרוג את כל הסינים הנושאים את חמשת שמות המשפחה הנפוצים ביותר במטרה לדלדל קשות את אוכלוסייתן.
בשנת 1340 הודח באיאן בהפיכה שתוכננה על ידי אחיינו טוגטו, שהפך לקנצלר.
אף על פי שהפך כבר לאדם מבוגר, טוגון טימור לא גילה שום עניין בממשלה ובניהול המדינה, ובילה את רוב זמנו בהתמכרות לפרקטיקות בודהיסטיות לאמיות ולנושאי דת.
מול מחסור בהכנסות הורה להדפיס כמויות אדירות של כספי נייר בלא גיבוי מספק, מה שגרם לאינפלציה שבתגובה רק החלישה את השושלת.
בשנות ה-50 של המאה ה-14, אסונות טבע בשילוב עם ניהול כושל ברחבי המחוזות הובילו למרידות כלליות ברחבי הארץ, כששודדים, כתות דתיות ומתנגדים אחרים השתוללו, עד אשר הצבא המונגולי לא יחל היה להכיל את אותן המרידות.
בדלתה של נהר היאנגצה, מאבק בין קבוצות המורדים הסתיים בעליית כוחו של ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג, מנהיג אחוות המצנפת האדומה.
ג'ו כבש והפך את נאנג'ינג לבירתו והפנה את כוחותיו נגד שושלת יואן.
בזמן שזה קרה, המשיך טוגון טימור את חייו הדתיים שלו כאשר נסיכים מונגולים החלו להילחם על השפעה ונלחמו זה בזה בצפון סין לשם שליטה.
ג'ו עזב את נאנג'ינג באוגוסט 1368 לכיוון צפון סין בראש צבאו.
טוגון טימור נמלט מבירתו חאנאבליק ב-10 בספטמבר, חזרה לערבות מונגוליה, ומת כעבור שנתיים, בשנת 1370. בשנתיים האחרונות לחייו הפך את שארית ממלכתו לשושלת יואן הצפונית, יורשת לאימפריה המונגולית.
טוד ג'יימס לסאנס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
בשנת 2006, לאסנס ערך את הופעת הבכורה שלו בסדרת דרמת העשרה "Blue Water High".
בשנת 2007 לוהק לאופרת הסבון "קרוב רחוק" בתפקיד אדן ג'פריז, המוכר בדרך כלל כתפקיד הפריצה שלו.
באוקטובר 2007 הודיעה ההפקה שהוא יהפוך לשחקן קבוע בעונה 2008. במאי 2009 הוא זכה בפרס הלוגי לשחקן הפופולרי ביותר.
בדצמבר 2009 הודיע לאסנס שהוא עוזב את הסדרה במטרה להמשיך בקריירת המשחק שלו בארצות הברית.
הוא צילם את סצנותיו האחרונות ב-11 בדצמבר 2009.
בשנת 2008, לאסנס ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט עם תפקיד קטן בסרט "המרוץ לזהב".
בשנת 2010 לוהק לאסנס לאחד מסרטי הפתיחה המתוכננים לסדרת דרמת הפשע האוסטרלית "Underbelly".
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-7 בפברואר 2011.
במארס 2010 דיווח העיתון "סידני מורנינג הראלד" כי לאסנס חתם על שיתוף פעולה במיני סדרת הדרמה "Cloudstreet", המבוססת על הרומן של טים ווינטון באותו שם, בו שיחק בתפקיד קוויק לם.
הסיפור עוקב אחר חייהן של שתי משפחות אוסטרליות ממעמד הפועלים המתגוררות יחד ברחוב אחד.
הסדרה הוקרנה בבכורה בערוץ המנויים Showcase ב-22 במאי 2011 וזכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
בספטמבר 2010, הודיע ערוץ 9 האוסטרלי כי לאסנס הצטרף לעונה השלישית של סדרת דרמת ההרפתקאות "Rescue: Special Ops".
בינואר 2011 אושר כי לאסנס ישחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית "Crownies" בה גילם את עורך הדין הצעיר הכריזמטי בן מקמהון.
הסדרה איחדה את לאסאנס עם חברתו לצוות לשעבר לסדרה קרוב רחוק, אינדיאנה אוונס.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-14 ביולי 2011 ורצה עונה אחת.
לאחר הופעתו ב-"Crownies", לוהק לאסנס לסרט הטלוויזיה "The Great Mint Swindle" בתפקיד פיטר מיקלברג, אחד משלושת האחים מיקלברג החשודים במעורבות בשוד.
הסדרה הוקרנה בבכורה ב-11 במרץ 2012 וזכתה לביקורות מעורבות של מבקרים.
בשנת 2012 שיחק לאסנס את תפקידו של יוליוס קיסר הצעיר בעונה הרביעית והאחרונה של סדרת האקשן ההיסטורית האמריקאית "ספרטקוס".
העונה הוקרנה בבכורה ב-25 בינואר 2013.
לאסנס חזר לגלם את התפקידו של בן מקמהון סדרת הספין אוף של "Crownies", "ג'אנט קינג" בשנת 2017.
בשנת 2018 שיחק בסרט הטלוויזיה האוסטרלי "שלך: אוליביה ניוטון-ג'ון" על חייה ועל הקריירה הארוכה של הזמרת אוליביה ניוטון-ג'ון.
בשנת 2023 כיכב בסדרת הפעולה האוסטרלית "NCIS: סידני" בתפקיד ג'ים דמפסי, קצין המשטרה הפדרלית האוסטרלית.
הסדרה, שודרה לראשונה ברשת פרמאונט+ וברשת Network 10 באוסטרליה והיא מהווה ספין אוף לסדרה "NCIS" והסדרה החמישית בזיכיון NCIS.
לאסנס הוא בנם של רוברט וג'אן לאסנס ויש לו אח גדול יותר, צ'אד.
הוא ומשפחתו התגוררו בעיירה מדובי, ניו סאות' ויילס לפני שעברו לעיר הסמוכה ניוקאסל בשנת 2002. הוא למד במכללה הנוצרית של סנט פיליפ.
הוא קיבל הכשרה רשמית נוספת כשחקן בבית הספר למשחק Screenwise בסידני.
בדצמבר 2008 הוא חזר לשם כדי להעביר קורס משחק קצר לתלמידים צעירים.
קריירת המשחק שלו דרשה ממנו לעבור להתגורר בסידני ושם חלק דירה עם מארק פורזה.
הוא גם חלק דירה עם לינקולן לואיס, שגילם את אויבו בסדרה.
בדצמבר 2008 הוא הופיע בקליפ של השיר "Habit Habit", של להקתו של מארק פורזה פלקון רוד.
לאסנס היה מעורב בתאונת דרכים ב-10 באוגוסט 2008, בו הרכב שלו התנגש בהונדה סיוויק של קשיש.
הוא והנוסע שישב לידו יצאו עם פציעות קלות, ואילו הנהג הקשיש נלקח במצב קשה לבית החולים אך מאוחר יותר התאושש דיו לשחרורו.
לאסנס ולאשתו ג'ורדן ווילקוקס נולדה בת בשנת 2016.
ב-12 בדצמבר 2009 נעצר לאסנס במועדון לילה בקינגס קרוס בגין החזקת קוקאין.
שנה סרט תפקיד הערות 2008 הבהלה לזהב ילד 2015 טרמינוס זאק ארונסון 2019 מסיבת הגירושין צ'אד 2021 ללא חרטה דאלאס2022אתר שחורווסליSeriously Redפורבס2023עוז רוחקרייג אלת'רטון
שנה פרס קטגוריה סדרה/סרט תוצאה 2009 פרסי לוגי שבוע הטלוויזיה לוגי כסף לשחקן הפופולרי ביותר קרוב רחוק 2010 2011 Jameson IF Awards מחוץ לקופסה Crownies פרסי AACTA שחקן האורח הטוב ביותר או שחקן המשנה קלודסטריט
טוגולנד הייתה פרוטקטורט של האימפריה הגרמנית במערב אפריקה בין השנים 1884–1914, והקיף את מה שהיא כיום מדינת טוגו ורוב מה שכיום הוא אזור וולטה בגאנה, כ-77,355 קמ"ר.
בתקופה המכונה "המרוץ לאפריקה", המושבה הוקמה בשנת 1884 והורחבה בהדרגה לפנים הארץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נכבשה המושבה במהירות על ידי כוחות בריטים וצרפתים במהלך כיבוש טוגולנד והועברה לשלטון צבאי.
בשנת 1916 השטח חולק לאזורי מינהל נפרדים של בריטניה וצרפת, והחלוקה הפכה לרשמית בשנת 1922 עם הקמת טוגולנד הבריטית וטוגולנד הצרפתית.
המושבה הוקמה לקראת סוף תקופת הקולוניזציה האירופית באפריקה המכונה בדרך כלל "המרוץ לאפריקה".
שני אזורי חסות נפרדים הוקמו בשנת 1884. בפברואר 1884 נחטפו ראשי העיירה Aného על ידי חיילים גרמנים ונאלצו לחתום על אמנת הגנה.
באזור לומה היה החוקר הגרמני, הרופא הרפואי, הקונסול הקיסרי והממונה על מערב אפריקה, גוסטב נכטיגל, הכוח המניע להקמת המושבות המערביות באפריקה של טוגולנד וכן קאמרון.
מבסיסו על החזקה של האי הספרדי פרננדו פו במפרץ ביאפרה הוא נסע רבות ביבשת אפריקה.
ב-5 ביולי 1884 חתם נכטיגאל על אמנה עם המפקד המקומי, Mlapa III, בו הכריז על פרוטקטורט גרמני על רצועת שטח לאורך חוף העבדים על מפרץ בנין.
על ספינת התותחים הקטנה SMS Möwe הונף לראשונה דגל האימפריה ביבשת אפריקה.
הקונסול היינריך לודוויג ראנדד הצעיר, סוכן תושב של חברת C.
Goedelts באווירה, מונה כנציב הראשון עבור השטח.
בשנת 1899 גרמניה ובריטניה סחרו בשטחים באיי סמואה עבור איי שלמה הצפוניים והשליטה בטונגה, תוך שימוש באזור הנייטרלי של טוגולנד (ינדי) ובמשולש וולטה כקלפי מיקוח.
גרמניה הרחיבה בהדרגה את שליטתה בפנים הארץ.
מנהלים ומתיישבים קולוניאליים הביאו גידול מדעי לגידולי הייצוא העיקריים במדינה (קקאו, קפה, כותנה.
המספר הכולל של פקידים גרמנים במושבה היה 12 בלבד בשנת 1890. תשתית המושבה פותחה לאחת הרמות הגבוהות ביותר באפריקה.
פקידי המושבות בנו כבישים וגשרים לכיוון רכסי ההרים בפנים הארץ וסללו שלושה קווי רכבת מהבירה, לומה: לאורך החוף עד Aného ב-1905, לעבר Palime (קפלימה המודרנית) ב-1907, ואת הקו הארוך ביותר, ה-Hinterlandbahn, לעבר אטקפאמה ב-1911 עד 1914, למעלה מ-1,000 ק"מ של כבישים הוקמו על ידי המשרד הקולוניאלי.
בשנת 1888 אורגנה יחידת שיטור עם 25 בני האוסה אשר שימשה לאכוף סמכות קולוניאלית בטוגו.
היא הורחבה ל-144 שוטרים בשנת 1894, והיא ביצעה פעולות נגד קפנדו, ו"מספר עיירות במרכז טוגו שהתנגדו לממשלה הותקפו והושמדו עד היסוד, רכושם של התושבים הוחרם והם נקנסו בסכומים שנעו בין 200 מארק ל-1,110 מארק." במהלך שארית העשור אושרו 35 משלחות נוספות על ידי הממשלה הקולוניאלית.
בשנת 1913 צמחה אוכלוסיית הילידים ל-7,042 נפשות יחד עם 194 גרמנים, כולל 33 נשים, ואילו במושבה כולה התגוררה 316 גרמנים, בהם 61 נשים ו-14 ילדים.
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, לומה הפכה ל"עיירה היפה ביותר במערב אפריקה".
מכיוון שהייתה אחת משתי המושבות התומכות בעצמה בגרמניה, טוגולנד הוכרה כקניין קטן אך יקר.
זה נמשך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.