tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר ימים בלבד לאחר שהצטרף לטוטנהאם, דומיטרסקו מצא את שמו נמצא בעיצומה של שערורייה.
על מנת להגביר את מכירותיו, העיתון האנגלי ניוז אוף דה וורלד, פרסם כתבה על כך שאיליה דומיטרסקו רודף אחר שירותיה של נערת ליווי.
הסיפור התגלה כבדיה, אבל הוא הספיק לכך שטוטנהאם תשאיל אותו למועדון הספרדי סביליה, אם אפשרות לרכישה בתום מועד ההשאלה.
בסופו של דבר, איליה נהנה מתקופת משחק טובה בסביליה, והמועדון הספרדי ניסה לרכושו.
העסקה לא יצאה לפועל, בשל העלויות הרבות שהמועדון הספרדי לא היה יכול לממן ואיליה חזר לטוטנהאם.
באמצע עונת 1995/1996, טוטנהאם מכרה את דומיטרסקו לקבוצת וסטהאם יונייטד.
מאמן וסטהאם, הארי רדנאפ, האמין מאוד ביכולתו של דומיטרסקו, ורכש אותו אף על פי שלא הוכיח את עצמו מספיק בטוטנהאם.
אחרי 10 משחקים בלבד בווסטהאם, אשרת העבודה של דומיטרסקו באנגליה היוותה בעיות להמשך דרכו במדינה, והוא נאלץ לעזוב את וסטהאם ללא תמורה.
בקיץ 1996, הוא חתם על חוזה לעונה אחת, במועדון המקסיקני קלוב אמריקה.
אחרי שסיים את חוזהו בקבוצה, חתם ביריבתה של אמריקה, אטלנטה.
גם בקבוצתו השנייה במקסיקו, הוא שיחק עונה אחת בלבד, וכך לאחר שנתיים במקסיקו, דומיטרסקו חזר למועדון הנעורים שלו ב-1998. לאחר מחצית עונה בליגה הרומנית, דומיטרסקו הכריז על פרישתו ממשחק מקצועני בהפתעה רבה, כאשר היה רק בן 29.
בשנת 1989, דומיטרסקו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת רומניה, כאשר עלה לשחק כמחליף במשחק נגד יוון.
משם המשיך לייצג את הנבחרת הרומנית גם במהלך מונדיאל 1990.
במונדיאל 1994, איליה שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת הרומנית בארצות הברית, והוא כבש שני שערים חשובים מאוד במשחק נגד ארגנטינה, הראשון לאחר 11 דקות, והשני לאחר 20 דקות של משחק.
השער השני החזיר לרומניה את היתרון במשחק, לאחר שארגנטינה השוותה לפני כן במהירות.
בעקבות המשחק, נבחרת רומניה העפילה לרבע גמר המונדיאל, הישג השיא של ברמה הבינלאומית.
לאחר שפרש ממשחק, ניסה דומיטרסקו למשך זמן קצר להיות סוכן שחקנים.
מאחר שלא צלח הצלחות רבות בתחום, פנה לקריירת אימון.
בשנת 2000, קבוצת אוצלול גאלאצי מליגת העל הרומנית, ביקשה ממנו להתמנות למאמנה.
איליה הסכים, ובכך בעצם סלל את ראשית דרכו כמאמן מקצועני.
אחרי עונה בגאלאצי, הוא עבר לאמן את FCM באקאו ובבראשוב.
אחרי כן, אימן את נבחרת רומניה עד גיל 21. במהלך האימון של הנבחרת הצעירה, אימן דומיטרסקו גם בקפריסין את אלקי לרנקה.
ממנה התקדם לקבוצות צמרת בקפריסין ואף אימן מאוחר יותר ביוון, בין היתר את פאוק סלוניקי.
בשנת 2009 אימן את קבוצת פנטרקיקוס ובשנת 2010 אימן את קבוצת סטיאווה בוקרשט.
איליה אברמוביץ' אֶפְרוֹן (יֶפרון; ברוסית: Илья́ Абра́мович Ефро́н; 1847, וילנה – 19 באפריל 1917 פטרוגרד) היה איש עסקים יהודי רוסי, אחד מהמדפיסים והמוציאים לאור הבולטים ברוסיה שלפני המהפכה.
אביו, אברהם אפרון (אפרן; 1820–1904), בן וילנה, נצר לשושלת רבנים מאִיוֶונֶץ (אִיוֶונֶצֶר) היה סוחר יהודי, אזרח שזכה לזכויות הצאר, וחוקר תלמוד, מחבר "ספר מקור ההלכות והדינים" (וילנה, 1901).
אמו, טאובה (טויבה) וילנר, הייתה נינתו של רבי אליהו, הגאון מווילנה, שעל שמו נקרא (אליהו-איליה).
קיבל חינוך יהודי בביתו, בהדרכתו של אביו.
עבר את בחינות הבגרות וקיבל תעודת בגרות מגימנסיית לומז'ה, ואחר כך למד בבית הספר הגבוה בוורשה (Szkoła Główna Warszawska).
בשנת 1880 רכש אפרון בית דפוס בעיר פטרבורג.
בשנת 1899 ייסד בשיתוף עם הוצאת הספרים הגרמנית "פ' א' ברוקהאוס" (F.
Brockhaus) את ההוצאה לאור "פ' א' ברוקהאוס – א' א' אפרון" (Ф.
Ефрон), אשר הייתה זו שהפיקה כמעט את כל האנציקלופדיות בשפה הרוסית בזמנו:
המילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון (Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона) – המילון האנציקלופדי הגדול (Большой энциклопедический словарь), ב-86 כרכים (1890–1907): תפארת ההוצאה; הופק ביוזמתו של אפרון, שהחליט לייצר מילון אנציקלופדי על בסיס "לקסיקון השיחה" של ברוקהאוס.
בכתיבת ערכי המילון לקחו חלק יותר מ-700 כותבים, בהם מהבולטים שבאינטליגנציה הרוסית של סוף המאה.
המילון האנציקלופדי החדש (Новый энциклопедический словарь) ב-48 כרכים, שמתוכם ראו אור רק 29 (1911–1916; המילון נפסק במילה "Отто" ("אוטו")).
האנציקלופדיה היהודית (ייברסקיה אנציקלופדיה), ב-16 כרכים (1906–1913).
משנת 1907 היה חבר בחברה לפרסומים מדעיים יהודיים (Общества научных еврейских изданий).
איליה אברמוביץ' אפרון נפטר בשנת 1917.
איליה גלזונוב היה צייר רוסי וסובייטי.
גלזונוב נמנה בין הבודדים שהוענק להם עיטור ההצטיינות למען המולדת מכל ארבע דרגות.
איליה גלזונוב נולד בלנינגרד למשפחת היסטוריון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה בלנינגרד הנצורה ממנה פונה בשנת 1942 לאחר פטירת רוב קרובי המשפחה.
לאחר המלחמה הוא חזר ללנינגרד ולמד בבית הספר לציור אצל הצייר בוריס יוגנסון.
עם סיומו הוא למד באקדמיה לציוד על שם רפין בלנינגרד.
בשנת 1957 התחתן ובאותה שנה עבר למוסקבה.
בשנת 1957 סיים את עבודתו על ציור שעסק בנסיגת הצבא האדום בשלבים הראשונים של המלחמה.
הציור הורד מתערוכות ואף הושמד בהמשך.
במהלך שנות ה-60 צייר מספר ציורים בנושאי העיר לנינגרד והתושבים.
כבר בצעירותו הוא התחיל לצייר תמונות על נושא רוסיה העתיקה.
כמו כן הוא ביצע מספר איורים ליצירות של פיודור דוסטויבסקי וסופרים רוסים נוספים מהמאה ה-19.
גלזונוב רכש פופולריות רבה בציור דיוקנים של ידוענים בברית המועצות וראשי מדינות שונות.
בשנת 1980 הוזמן לבצע ציור גדול על תרומת ברית המועצות לתרבות האנושית לבניין אונסק"ו בפריז.
בשנת 1988 הוא צייר ציור "הרוס הנצחית" בו תיאר תוכנית רוסית ב-1000 שנים אחרונות.
בנוסף היה צייר תיאטרון והכין ציורים ותפאורה למספר הצגות.
בשנות ה-70 עמד בראש מערכת ציבורית נגד תוכנית לביצוע שינויים משמעותיים במרכז מוסקבה תוך הריסת בניינים ישנים רבים.
מערכת ציבורית זו הביאה בסופו של דבר לביטול התוכנית.
בשנת 1987 הקים במוסקבה אקדמיה לציור, פיסול ואדריכלות וכיהן כנשיא המוסד.
בשנת 1997 זכה בפרס רוסיה עבור השתתפותו בשחזור הקרמלין וארמונותיו.
עם תחילת הפרסטרויקה הוא היה ידוע כפעיל למען הלאומיות הרוסית ואף בעד חידוש המונרכיה ברוסיה.
גלזונוב מת מהתקף לב ב-2017 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
איליה אִילְף ארנולדוביץ' פַיינְזילברג, Илья Арнольдович Файнзильберг – שם העט שלו "אילף" הוא ראשי התיבות של שמו יחיאל לייב פיינזילברג; 3 באוקטובר (גריגוריאני: 15 באוקטובר) 1897, אודסה – 13 באפריל 1937, מוסקבה) היה סופר הומוריסטי יהודי סובייטי, שהיה פופולרי בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20.
את רוב עבודתו הספרותית עשה ביחד עם יבגני פֶּטְרוֹב, וכמעט תמיד מתייחסים אל השניים כ"אילף ופטרוב".
אילף נולד וגדל בעיר אודסה באימפריה הרוסית, הילד השלישי במשפחתו של עובד בנק.
אחיו הגדול, שאול פיינזילבר, התפרסם כצייר קוביסטי בשם העט אלכסנדר פזיני (Alexandre Fasini; נספה באושוויץ ב-1942).
בשנת 1913 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית ספר מקצועי וקיבל תעודת מכונאי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כתב את הספר "צבא הפרשים", המספר את קורותיו של אינטליגנט יהודי בצבא ששונא את שתי שכבות האוכלוסייה שעמן הוא נמנה: שכבת היהודים ושכבת האינטליגנציה.
אילף עזב את אודסה ועבר לבירה מוסקבה לעבוד כעיתונאי (כסופרים רבים שאינם ממעמד האצולה, שהגיעו לספרות דרך העיתונאות משום שזו הייתה דרך להתפרנס מכתיבה).
התחיל לעבוד בעיתון בשם "ג'וג'יק ('הצפצוף'), ושם הכיר בשנת 1925 הכיר את יבגני פטרוב וכך נולד הצמד "אילף ופטרוב", שהפך לתופעה תרבותית סובייטית.
אילף נפטר משחפת בשנת 1937, בגיל 39.
איליה אילף היה נשוי ואב לבת אחת.
בתו, אלכסנדרה אילף (1935 - 2013) פעלה רבות להנצחת זכר אביה.
בנה (נכדו של איליה אילף) מתגורר בישראל
איליַה אבּוּלַדזֵה (בגאורגית: ილია აბულაძე; 24 בנובמבר 1901 – 9 באוקטובר 1968) היה פילולוג גאורגי, שייסד את המרכז הגאורגי לכתבי יד.
איליה אבולדזה נולד בכפר זמו סכרה שבחבל אימרתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; הוא קיבל השכלה בסיסית בבית הספר היסודי הדו-שנתי של הכפר; בשנת 1921 סיים את לימודיו בגימנסיה של כותאיסי.
בשנת 1922 אבולדזה החל ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי; בשנת 1926 הוא סיים את לימודיו בחוג לפילולוגיה של האוניברסיטה, ואילו בשנת 1929 בחוג לבלשנות.
משנת 1933 אבולדזה עסק במחקר ובהוראה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי; הוא התמחה בספרות הגאורגית העתיקה ובפילולוגיה השוואתית תוך לימוד כתבי יד בגאורגית ובארמנית.
בשנת 1938 אבולדזה פרסם את "עינויה של שוּשַניק" – חיבור גאורגי מהמאה ה-5 בליווי סקירה לשונית-היסטורית (הספר הראשון בסדרה "יצירות הספרות ההגיוגרפית הגאורגית העתיקה" מאת אבולדזה); באותה שנה הוא זכה בתואר דוקטור לפילולוגיה.
משנת 1947 אבולדזה היה פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי; בשנת 1958 הוא יזם את הקמת המכון לכתבי יד של האקדמיה הגאורגית למדעים, והפך למנהלו; אבולדזה עמד בראש המכון עד מותו כעבור 10 שנים (בימינו, המכון נקרא המרכז הלאומי לכתבי-יד).
במחקריו הפילולוגיים, אבולדזה גילה את ההשפעות ההדדיות בין הספרות הגאורגית והארמנית בימי הביניים; בין השאר, הוא חקר את הגרסה הארמנית ל"חיי כארתלי" – אוסף של כרוניקות היסטוריות גאורגיות מימי הביניים; אבולדזה אחראי להוצאה האקדמית לאור של החיבור הארמני.
בשנת 1961 אבולדזה זכה בתואר פעיל מדעי נכבד של גאורגיה הסובייטית; בשנים 1965–1967 הוא פרסם את המילון הגאורגי מהמאה ה-18 מאת הסופר והמילונאי הגאורגי סוּלחַן-סַבַּה אוֹרבֵּליאני (בשני כרכים, בליווי מחקר לשוני).
בשנות חייו האחרונות, אבולדזה עמל על כתיבת מילון לגאורגית עתיקה; העבודה, בשם "המילון של השפה הגאורגית העתיקה", יצאה לאור בשנת 1973 – חמש שנים אחרי מותו.
איליה אבולדזה מת בשנת 1968 בטביליסי ונקבר בפנתאון דידובה שבעיר.
איליה אייזנשטוק (נולד ב-5 ביולי 1988) הוא שחיין עבר ישראלי, שחיין נבחרת ישראל.
ייצג את ישראל באליפות אירופה (איינדהובן 2008).
איינשטוק נולד בגורקי שברוסיה הסובייטית.
בהיותו בן שנתיים עלה עם משפחתו לישראל.
הוא החל להתאמן בגיל 6 בקבוצת מכבי קריית ביאליק בהדרכתו של ערן גורל.
בהמשך עבר להתאמן בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
בסיום לימודיו בתיכון הוא נסע לארצות הברית ללמוד ולשחות באוניברסיטת פרדו.
באליפות ישראל בשחייה לילדים שנערכה בווינגייט באוגוסט 2001 קבע אייזנשטוק במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 29.35 שניות (הנוכחי, 2015) ובמשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 2:06.83 דקות, שיפור לשיא בן ה-25 שנים של אמיר גניאל (2:07.40 דקות).
ב"אליפות המילניום" (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק בסוף דצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 55.26 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 13 של 4:13.34 דקות.
בתחרות שנערכה בווינגייט במאי 2003 קבע אייזנשטוק במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 27.64 שניות (הנוכחי, 2015).
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק במרץ 2005 זכה אייזנשטוק במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.60 שניות, אחרי אלון מנדל (25.45 שניות) ויואב גת (26.27 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.14 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.77 שניות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.32 שניות ובמקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.33 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות אישיות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 26.68 שניות, אחרי גיא ברנע (26.38 שניות) ולפני אהוד סגל (26.92 שניות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.71 דקות, במקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 54.79 שניות ובמקום 26 במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 26.07 שניות.
באליפות ארצות הברית (בריכה אולימפית) שנערכה באטלנטה בדצמבר 2007 סיים אייזנשטוק במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.47 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט 2007 הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 26.44 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי בינלאומי חדש של 25.95 שניות ולפני אהוד סגל (26.61 שניות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 56.83 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי חדש של 55.11 שניות ואהוד סגל (56.64 שניות).
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד בסוף מרץ 2008 סיים אייזנשטוק במקום 23 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.61 שניות, במקום 27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:11.99 דקות ובמקום 30 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.44 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 2008 זכה אייזנשטוק ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטרגב בתוצאה של 26.49 שניות, אחרי גיא ברנע (25.73 שניות) ונדב כוכבי (26.58 שניות).
איליה גלדישב (נולד ב-13 בספטמבר 1997) הוא שחיין ישראלי בעבר.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2014 סיים גלדישב במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 1:03.68 דקות (הנוכחי, 2015) ובמקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.68 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר אותה שנה זכה גלדישב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בשמחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:09.57 דקות, אחרי גל נבו מהפועל ירושלים (2:07.21 דקות) ולפני אמרי גניאל מהפועל דולפין נתניה (2:12.76 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:00.59 דקות, אחרי יהב שחף מהפועל ירושלים (59.34 שניות) ואיתי גולדפדן מהפועל עמק חפר (59.95 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:01.93 דקות.
ביוני, במסגרת אליפות אירופה לנוער שנערכה במסגרת המשחקים האירופיים בבאקו אזרבייג'ן סיים גלדישב פעמיים במקום 16 והאחרון בשלב חצי הגמר, לאחר שפסל בשלב זה פעמיים.
במשחה ל-100 מטר חזה הוא קבע בשלב המוקדמות שיא אישי חדש של 1:03.09 דקות ועלה לשלב חצי הגמר מהמקום ה-9, אך פסל בשלב חצי הגמר.
במשחה ל-200 מטר חזה הוא קבע בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 2:16.78 דקות ועלה לשלב חצי הגמר ממקום 8, אך פסל שוב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה גלדישב בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:03.06 דקות, לפני איתי דה לה וגה ממכבי חיפה (1:03.12 דקות), גל נבו ויהב שחף שקבעו תוצאה זהה (1:03.18 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.05 דקות, אחרי רונן פאור מבני הרצליה (2:14.95 דקות) ואיתי יודשקין ממכבי קריית ביאליק (2:17.25 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.98 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.91 דקות ובמקום 37 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.64 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2017 זכה גלדישב בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 27.51 שניות, אחרי יבגני ממין (27.47 שניות) ולפני תומר גולדפדן מהפועל עמק חפר (27.62 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2018 זכה גלדישב בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.99 דקות, אחרי יבגני ממין (1:02.77 דקות) ולפני תומר גולדפדן (1:04.23 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.92 שניות, אחרי תומר גולדפדן (28.41 שניות) ויבגני ממין (28.62 שניות).
בסוף 2018 פרש גלדישב משחייה תחרותית.
איליה רומנוביץ' גלפרין היה בלשן ומילונאי יהודי רוסי, שפעל בברית המועצות וכיהן כפרופסור במכון הממלכתי לשפות זרות במוסקבה.
גלפרין התמחה בשפה האנגלית ובחקר המשלב או הסגנון הלשוני, בין השאר של הסגנון העיתונאי.
איליה גלפרין נולד בסימפרופול בשנת 1905 ובגיל 3 עבר עם משפחתו למוסקבה.
גלפרין סיים בשנת 1929 את לימודיו במחלקה לספרות ולבלשנות בפקולטה לחינוך של האוניברסיטה הממלכתית השנייה של מוסקבה.
באותה שנה התחתן עם נדז'דה גולדמן,(ילידת 1908).
החל משנת 1937 הואעבד במכון הממלכתי הפדגוגי לשפות זרות, שנקרא אז על שם מוריס טורז.
עמד בראש הקתדרה לשפה האנגלית העכשווית, היה דקאן של הפקולטה לאנגלית, ועמד בראש הקתדרה למילונאות ולסגנון לשוני של השפה האנגלית.
בשנת 1940 סיים את עבודת ה"קנדידט" במדעים.
בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941 התפנה גלפרין עם המכון לשפות זרות לצ'ליאבינסק בהרי אורל.
ובשנת 1962 את עבודת הדוקטורט בפילולוגיה אנגלית בנושא "חקר הסגנון (סטיליסטיקה) של השפה האנגלית".
איליה גלפרין היה הדקאן הראשון של הפקולטה לתרגומים ולפירושים לשוניים שהוקמה במוסקבה, שהוקם בשנת 1942.
בשנת 1967 יחד עם הפסיכולוג אלכסיי לאונטייב ארגן קבוצה שעסקה ב"פסיכו-בלשנות".
בשנת 1972 בברית המועצות יצא לאור מילון אנגלי-רוסי במספר כרכים שכלל כ-160 אלף מילים.
המילון הוכן על ידי צוות מדענים בערכיה כללית של איליה גלפרין.
יורי אפרסיאן שהיה חלק של הצוות בשנת 1988 הוציא מהדורה מורחבת שכללה כ-250 אלף מילים.
גלפרין היה נשוי לנדז'דה לבית גולדמן, גם היא בלשנית, מומחית בצרפתית, שלימדה במכון לשפות הזרות.
בנם, יורי גלפרין, (2001-1932) היה אסטרופיזיקאי ידוע.
עם חברי המשפחה נמנה הסופר והמשורר סמואיל מרשק.
(ספר לימוד לשפה האנגלית - לפקולטות לחינוך ולשפות זרות)- עם 35,000 דוגמאות
(סוגיות לקסיקולוגיות ושל סגנון בתפקוד המילים ושילובן)
איליה וסטרמנס (28 בספטמבר 1915 – 2005) היה כדורגלן לטבי-יהודי, אשר שיחק כחלוץ.
וסטרמנס נולד בבירת לטביה, ריגה.
את מרבית הקריירה שלו ככדורגלן בילה במועדוני כדורגל של הקהילה היהודית.
ב-1931 שיחק בקבוצת מכבי ריגה, לאחר מכן שיחק בין השנים 1933–1935 במדי הכח ריגה.
בשנת 1935, עבר לשחק באוסטריה, כאשר שיחק עבור הכח וינה.
בשנת 1936, עבר וסטרמנס לארץ ישראל המנדטורית ושיחק עבור מכבי תל אביב.
לאחר שנה אחת, חזר לשחק בהכח וינה, וב-1938 עבר לשחק בשורות רסינג פריז מצרפת.
ב-1939, בטרם סיפוחה של לטביה על ידי ברית המועצות, עבר לגור בארצות הברית, ושיחק למשך עונה בקבוצת פילדלפיה פסון פיליס.
בשנת 1945, שיחק בקבוצת ברוקלין היספנו, ובשנה שלאחר מכן, 1946-1947, שיחק בקבוצת הכדורגל של איגוד עובדי החשמל בניו יורק, בה סיים את הקריירה ככדורגלן פעיל.
ב-30 במאי 1935, וסטרמנס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הלטבית, כאשר כבש צמד במשחק הניצחון 1–6 מול ליטא.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938, וסטרמנס כבש שערים בצמד משחקי נבחרתו מול ליטא, ואת השער היחיד של נבחרתו במשחק ההפסד 1–2 מול אוסטריה, שקבע את הדחתה של לטביה מההעפלה.
ב-23 הופעותיו הבינלאומיות, וסטרמנס כבש 13 שערים, דבר שהציב אותו ככובש השלישי בטיבו במדי נבחרתו ערב מלחמת העולם השנייה שקטעה את קריירת המשחק הלאומית והאירופית שלו.
הוא נפטר בגיל 90, בפלורידה, ארצות הברית.
איליה ורדץ (ברומנית: Ilie Verdeț; 10 במאי 1925 - 20 במרץ 2001) היה פוליטיקאי בכיר ברומניה הקומוניסטית שמילא תפקידי שרים והיה אפילו ראש ממשלת רומניה.
אחרי המהפכה הרומנית (1989) ייסד את המפלגה הסוציאליסטית של העבודה, שנחשבה ממשיכה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
ורדץ נולד במשפחת כורים באזור בקאו.
בגיל 12 נאלץ לעזוב את בית הספר להתגייס לעזור בפרנסת המשפחה, כי אביו חלה.
הוא עבד כנער במכרה והתקדם בהדרגה בכל הדרגות של עבודת המכרה.
ב-1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית וב-1948, עם עליית הקומוניסטים לשלטון, התמנה למנהל המכרה.
ורדץ היה פעיל מאוד במפלגה ובאיגודים המקצועים.
ורדץ התקדם בהדרגה גם בהיררכיה המפלגתית, ב-1955 היה לחבר ממלא מקום בוועד הפועל של המפלגה וב-1960 כבר היה חבר מלא.
במרץ 1965 נבחר להיות מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה וביולי היה לסגן ראש ממשלת רומניה.
ב-1967 קודם להיות סגן ראשון לראש הממשלה.
ב-1977, בשליחותו של ניקולאה צ'אושסקו, ניסה ללא הצלחה להרגיע את שביתת הכורים בעמק הז'יו (1977).
במרץ 1979 התמנה לתפקיד ראש ממשלת רומניה.
ב-1982, לאחר מספר חילוקי דעות עם צ'אושסקו, התפטר מתפקידו ועבר להיות סגן נשיא מועצת המדינה.
ב-1982 שב לתפקיד מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה וב-1985 התמנה לתפקיד שר המכרות, תפקיד שהחזיק בו עד 1986.
ב=22 בדצמבר 1989, בעת המהפכה הרומנית, לאחר הימלטות בני הזוג צ'אושסקו במסוק, הכריז ורדץ על התפטרות הממשלה והרכבת ממשלה חלופית בראשותו.
זה החזיק מעמד רק עשרים דקות, כי ההמון התנגד לממשלה מורכבת מקומוניסטים.
ב-16 בנובמבר 1990 הקים ורדץ מפלגה בשם "המפלגה הסוציאליסטית של העבודה" שתכנן לשמר את הערכים הסוציאליסטיים.
המפלגה השתתפה בבחירות של 1992 וקיבלה כשלושה אחוזים מהקולות.
בבחירות 1996 המפלגה ירדה לשני אחוזים ואיבדה את הייצוג בפרלמנט הרומני.
ורדץ פרש ממפלגתו ביוני 2000 וב-2001 מת מאוטם שריר הלב.
ב-1947 נשא לאישה את רגינה גראומן ולזוג נולדו שתי בנות.
איליה לאונידוביץ' גרקוס הוא איש עסקים ועסקן ספורט רוסי.
כיהן כמנכ"ל מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה מקיץ 2016 עד דצמבר 2018.
סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג לכלכלה וכספים, בהתמחות בניהול פיננסי.
מאז 2001, עבד בחברת ראיית החשבון ארנסט אנד יאנג.
בשנת 2004, ניהל את כספי חברת ההחזקות "פרנסוס-APK".
משנת 2008 עבד במועדון הכדורגל "זניט": תחילה כסגן המנהל הכללי לכלכלה וכספים ומשנת 2011 — כסגן הפיתוח אסטרטגי.
במקביל עבד כיועץ לנשיא ליגת העל הרוסית בכדורגל סרגיי פריאדקין והיה זה שחתם בשם הליגה על חוזה החסות עם חברת MTS.
גרקוס עבד בערוץ "ליגה TV" והשיק את ערוץ "הכדורגל שלנו" בפורמט HD.
במשך שמונה חודשים הערוץ גייס 300 אלף מנויים.
בקיץ 2016, היושב ראש החדש של חברת הרכבות הרוסית אולג בלוזרוב הזמין את גרקוס לתפקיד מנכ"ל קבוצת הכדורגל "לוקומוטיב מוסקבה".
התקשורת טענה שתפקיד מכריע במינויו שיחקו המלצותיהם של פריאדקין ואלכסנדר דיוקוב.
בעת עבודתו בקבוצה מינה את אריק שטופלסהאוס למנהל ספורטיבי בקבוצה.
במקביל לעבודתו בלוקומוטיב הוא הרצה גם בבית הספר RMA לעסקים במוסקבה.
בדצמבר 2018 נודע כי מונה לתפקיד ניהולי בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
איליה גורביץ' ) הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היגרה משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1983 הוא זכה באליפות ארצות הברית בשחמט לתלמידי בתי הספר.
בשנת 1984, בגיל 12, הוא ניצח באליפות העולם לצעירים עד גיל 14. בגיל 18 הוא ניצח באליפות העולם לנוער (והקדים את אלכסיי שירוב, שסיים במקום השני).
בשנת 1992 בתחרות ברינו גורביץ' סיים במקום השני אחרי גרגורי קיידנוב ובשיקגו הוא סיים במקום השני אחרי רומן ג'ינג'יחאשווילי.
בשנת 1985 הוענקה לגורביץ' דרגת רב-אמן.
בשנת 1993 בתחרות בבוסטון הוא סיים במקום ה-5 (ניצח ג'ואל בנג'מין).
בשנת 1999 בתחרות לזכר ברונשטיין הוא זכה במקום השני.
הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ועבר לעבוד בבורסה לניירות ערך.
איליה חמלניקר (נולד ב-21 בספטמבר 1985) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-44 בישראל לפי מד כושר.
משחק בליגה הלאומית בקבוצת מועדון באר שבע.
בשנת 1998 באליפות ישראל עד גיל 14 הוא סיים במקום השני.
בשנת 2001 הוא זכה באליפות ישראל לנערים עד גיל 16. בשנת 2002 חמלניקר סיים במקום ה-5 אליפות ישראל עד גיל 20 (ניצח סרגיי ארנבורג).
בשנת 2003 חמלניקר סיים במקום ה-3 אליפות ישראל עד גיל 20 (ניצח סרגיי ארנבורג).
בשנת 2004 הוא לראשונה השתתף באליפות ישראל וסיים במקום הרביעי.
באליפות ישראל עד גיל 20 בשנת 2005 חמלניקר סיים במקום השלישי.
בשנת 2006 הוא סיים במקום השלישי בבאר שבע (ניצח סמיון דבוייריס) ובשנת 2008 הוא ניצח בתחרות זו.
בשנת 2008 חמלניקר סיים במקום רביעי בהרצליה (ניצח קונסטנטין לרנר).
בשנת 2014 בתחרות לזכר דב פורת חמלניקר סיים במקום הרביעי (ניצח דן צולר).
2005 - דרגת אמן בינלאומי
איליה רוקובר הידוע יותר בשם הבמה שלו, איליה דרגונוב הוא מתאבק רוסי-גרמני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
לפני שחתם ב-WWE, דרגונוב התחרה בזירות הארגונים העצמאיים ברחבי אירופה כשאת עיקר זמנו בילה בארגון הגרמני, Westside Xtreme Wrestling (wXw), שבו היה פעם אחת אלוף העולם המאוחד, שלוש פעמים אלוף הזוגות ופעמיים אלוף השוטגאן.
דרגונוב נולד במוסקבה, רוסיה וכשהיה בן חמש, היגר לגרמניה עם אימו.
לא הוא ולא אימו יכלו לדבר בשפה הגרמנית, מה שגרם להם לסבול מקשיים מילוליים.
לפני שהחל להתאבק, דרגונוב עבד בסדרה של עבודות מגיל קטן כדי לספק פרנסה למשפחתו, כולל עבודה בדוכן פיצה ובתחנת דלק.
ב-20 במאי 2018 במסגרת האירוע "פרק 69", דרגונוב הופיע לראשונה בארגון, כשהגיע לעימות נגד פיט דאן.
שלושה אירועים לאחר מכן, דאן נענה בחיוב לקיום קרב ביניהם באירוע הבא בוומבלי.
ב-1 באוקטובר, דרגונוב התאבק בקרב הראשון שלו בארגון כאשר בקרב זה הוא נחל הפסד לאחר שדאן נעל את ידו והכריח אותו להיכנע.
דרגנוב פתח את שנת 2019 עם ניצחון על טימותי טאצ'ר במסגרת "פרק 83".
הפעם הבאה שהוא הופיע הייתה ארבעה חודשים לאחר מכן בטורניר ה-Super Strong Style 16 לשנת 2019. הוא ניצח את כריס ברוקס בסיבוב הראשון, ברבע הגמר את טרבור לי.
בחצי הגמר, הוא השתתף בקרב הדחות משולש נגד דייוויד סטאר וטראוויס בנקס.
דרגונוב היה הראשון שהודח מהקרב, כשבנקס היה זה שהצמיד אותו.
ב"פרק 91", הוא גבר על ג'ורדן דבלין בקרב אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות העולם המאוחדת, אך באירוע לאחר מכן, הוא כשל בניסיונו לזכות בתואר זה, כשהפסיד לוולטר.
ב"פרק 95", דרגונוב השתתף בקרב הראמבל על אליפות פרוטאוס, שהחליפה את אליפות Progress Atlas.
דרגונוב נכנס כמספר השני, הספיק להדיח שלושה מתאבקים, עד שהודח בעצמו ביחד עם ויליאם איבר בו זמנית.
באירועים שלאחר מכן, דרגונוב ניהל פיוד נגד קארה נויר, כאשר השניים השיגו ניצחון כל אחד ב"פרק 96" ובפרק שאחריו, עד שב"פרק 99" התקיים קרב 2 מתוך 3 הכרעות, שבו דרגונוב הפסיד ולמעשה סיים את הפיוד ביניהם.
במהלך ינואר 2019, דווח שרוקובר יחתום על חוזה ב-WWE, כשבכוונתו להופיע בעבור המותג NXT UK.
בעבר הוא נבחן במבחני קבלה לארגון בנובמבר 2013, אך הוא סבל מפגיעה בגולגולת שהרחיקה אותו מפעילות במשך קרוב לשנה.
את מבחן הקבלה השני שלו ערך בסבב האירופי של ה-WWE בנובמבר 2018. ב-27 בפברואר 2019, ארגון ה-WWE דיווח שהוא חתם על חוזה.
ב-15 במאי בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-19 באפריל), דרגונוב ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון, כשגבר על ג'ק סטארז.
לאחר מכן, הוא יצא לרצף ניצחונות על מתאבקים כמו ג'וסף קונרס ואשטון סמית'.
לבסוף, הוא נחל את הפסד הבכורה שלו ב-15 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-19 ביולי), כשהוא נוצח על ידי קסיוס אונו.
באירוע NXT UK TakeOver: Cardiff, שנערך ב-31 באוגוסט, דרגונוב נענה לאתגר הפתוח שהציב סזארו בפני מתאבקי הרוסטר, לעומת זאת, דרגונוב הפסיד בקרב זה.
ב-17 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-4 באוקטובר), דרגונוב ניצח את סקסון האקסלי בזמן שאלכסנדר וולף היה נוכח מחוץ לזירה.
לאחר הקרב, וולף הריע לו עד שהשניים היו מעורבים במפגש פנים מול פנים, כשפביאן אייכנר, מרסל ברטל הצטרפו לשורות וולף.
ב-7 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-5 באוקטובר), דרגונוב חבר לקבוצת Gallus (ג'ו קופי, מארק קופי ווולפגנג) בתיגרה שלהם נגד קבוצת אימפריום (אלכסנדר וולף, פביאן אייכנר, מרסל ברטל ווולטר).
שבועיים לאחר מכן בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-15 בנובמבר), דרגונוב נוצח על ידי אלכסנדר וולף, כשלאחר הקרב הוא הותקף על ידי חברי קבוצת אימפריום, עד שקבוצת Gallus נחלצו לעזרתו.
ב-28 בנובמבר בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-15 בנובמבר), דרגונוב חבר לקבוצת Gallus נגד קבוצת אימפריום בקרב שהסתיים בספירת חוץ כפולה.
ב-5 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-15 בנובמבר), דרגונוב הופיע במהלך המשא ומתן שהתנהל בין וולטר לג'ו קופי לקראת קרב האליפות שלהם באירוע NXT UK TakeOver: Blackpool II.
וולטר רצה שדרגונוב יתמודד מול וולף בקרב ללא פסילות במועד עתידי, אך קופי סירב, מאחר שדרגונוב הוא לא חבר רשמי בקבוצתו.
כתוצאה מכך, וולטר התנגד לקיום קרב האליפות בינם.
אז, דרגונוב הגיע ואמר לקופי להסכים להצעתו של וולטר.
ב-2 בינואר 2020 בפרק של התוכנית NXT UK (שהוקלט במקור ב-16 בנובמבר), דרגונוב הצליח לנצח את וולף בקרב ללא פסילות.
לאחר הקרב, הוא ספג את המתקפות של אייכנר ומרטל.
במהלך קרב האליפות בין וולטר לג'ו קופי באירוע הטייקאובר, שנערך ב-12 בינואר, וולף התערב ותקף את קופי, מה שהוביל להתערבותו של דרגונוב.
כשהוא ביצע את מהלך ה-Torpedo Moskau על וולף, האחרון נפל על ברכו השמאלית של קופי ופצע אותו להמשך הקרב.
באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, דרגונוב נוצח על ידי פין באלור.
ב-13 בפברואר בפרק של התוכנית NXT (שהוקלט במקור ב-18 בינואר), דרגונוב הגיע כדי להתעמת עם קופי וקבוצת Gallus, אך הוא הותקף על ידי השלושה.
תקיפה זו הובילה לקיום קרב בין דרגונוב לקופי ב-20 בפברואר בפרק של התוכנית NXT UK, שבו דרגונוב יצא עם ידו על העליונה.
לאחר הקרב, מארק קופי וולפגנג הגיעו כדי לתקוף את דרגונוב, אך ג'ו קופי בלם אותם והודיע לדרגונוב שעכשיו אין ביניהם "חוב".
ב-20 בפברואר בפרק של התוכנית NXT UK, דרגונוב ניצח את ג'ו קופי.
ב-2 באפריל (שהוקלט במקור ב-7 במרץ), דרגונוב ניצח בקרב באטל רויאל אשר קבע את זהות הטוען לכתר לאליפות בריטניה של NXT של וולטר.
בפרק החזרה של התוכנית NXT UK בשל מגפת הקורונה, ששודר ב-17 בספטמבר, דרגונוב גבר על נועם דר.
ב-15 באוקטובר, דרגונוב ופיט דאן ניצחו בקרב זוגות את וולטר ואלכסנדר וולף.
שבועיים לאחר מכן, דרגונוב כשל בניסיונו לזכות באליפות בריטניה לאחר שהפסיד לוולטר.
מאותו הפסד, דרגונוב, שהיה מאוכזב מתוצאת הקרב ואי יכולתו להפוך לאלוף ברינטניה, הודיע שהוא מתחיל את מסעו מחדש, כאשר ב-21 בינואר 2021, הוא התמודד מול ג'ק סטארז וניצח אותו; אותו סטארז שהיה מול דרגונוב בקרב הבכורה של האחרון.
ב-4 במרץ, דרגונוב ניצח את סם גראדוול.
כעבור שלושה שבועות, דרגונוב השיג ניצחון נוסף על פני אותו גראדוול, הפעם במסגרת קרב ללא חוקים.
ב-3 ביוני, דרגונוב ניצח את נועם דר.
ב-24 ביוני בפרק של התוכנית NXT UK, דרגונוב ניצח את ג'ו קופי ורמפייג' בראון בקרב משולש אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות בריטניה של וולטר.
ב-10 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT, דרגונוב הפסיד לפיט דאן לאחר הסחת דעת מצד וולטר.
שבוע לאחר מכן בתוכנית, דרגונוב ניצח את רודריק סטרונג.
באירוע NXT TakeOver 36, שנערך ב-22 באוגוסט, דרגונוב גבר על וולטר וזכה באליפות בריטניה של NXT, ניצחון זה קטע תקופת כהונה של 870 ימים כאלוף מצידו של וולטר.
ב-14 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT UK, דרגונוב רשם הגנה מוצלחת על התואר מול איי-קיד.
ב-2 בדצמבר, דרגונוב השיג ניצחון על רמפייג' בראון לאחר קביעתו של השופט להורות על סיום הקרב בשל אי יכולתו של האחרון להמשיך להתחרות; בעקבות החלטה זו, דרגונוב שמר על התואר.
ב-27 בינואר 2022, דרגונוב גבר על ג'ורדן דבלין ושמר על תוארו.
דרגונוב רשם הגנה מוצלחת נוספת על התואר ב-3 במרץ, הפעם מול ניית'ן פרייזר.
ב-7 באפריל, דרגונוב הגן בהצלחה על התואר מול רודריק סטרונג.
ב-12 במאי, דרגונוב הגן פעם נוספת בהצלחה על תוארו מול ג'ורדן דבלין.
ב-28 ביולי, דרגונוב שמר על תוארו מול וולפגנג.
ב-11 באוקטובר, דרגונוב ניצח את גרייסון וולר.
ב-13 ביוני 2023, דרגונוב הפסיד לברון קורבין בקרב על המועמדות לאליפות ה-NXT של כרמלו הייס.
אליפות במשקל כבד של NSW (פעם אחת)
אליפות אירופה של NSW (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-113 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2018
האליפות המאוחדת של wXw (פעם אחת)
אליפות הזוגות של wXw (3 פעמים) - עם רוברט דרסיקר (1), דירטי דרגאן וג'וליאן נירו (1), וולטר (1)
אליפות שוטגאן של wXw (פעמיים)
אליפות בריטניה של NXT (פעם אחת)
איליה דמיטרייביץ' איוואנוק הוא אתלט רוסי, בעל מדליות ארד מאליפות העולם (דוחה 2019) ומאליפות אירופה (ברלין 2018) בקפיצה לגובה.
באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2012 סיים איוואניוק במקום רביעי בקפיצה לגובה ביחד עם דמיטרי קרויטר מישראל בתוצאה של 2.21 מטר.
באליפות אירופה (עד גיל 23) שנערכה בטאלין, אסטוניה ב-11 ביולי 2015 זכה איוואניוק במדליית זהב לאחר שקפץ לגובה של 2.30 מטר, לפני דמיטרי קרויטר (2.24 מטר).
באליפות העולם שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת ב-13 באוגוסט 2017 הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה ב-11 באוגוסט 2018 זכה איוואניוק במדליית ארד לאחר שקפץ לגובה של 2.31 מטר, אחרי מטאוש פז'יבילקו מגרמניה (2.35 מטר) ומקסים נדסקאו מבלארוס (2.33 מטר).
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-4 באוקטובר 2019 זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.35 מטר, אחרי מועתז עיסא בראשים מקטר (2.37 מטר) ובן ארצו מיכאיל אקימנקו (2.35 מטר).
איליה בר זאב (וולפנהאוט) (נולד ב־10 באוקטובר 1935 ברחובות) הוא מבכירי המאמנים בישראל בתחום הריצות הבינוניות והארוכות, מורה לחינוך גופני, מכשיר מורים ומאמני אתלטיקה קלה.
מגיל 75 ואילך, פרסם חמישה ספרי שירה.
בעת מלחמת העולם השנייה, התגייס אביו לבריגדה היהודית ואמו עבדה בשרות הצבא הבריטי.
הוא נשלח כילד חוץ לקיבוץ גינוסר, בעמק הירדן והתחנך שם.
בתום מלחמת העולם השנייה, חזר אביו ארצה ואיליה חזר להתגורר בירושלים, שם גם שהה בעת המצור על העיר במלחמת השחרור.למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה ובתקופה זו החל להתבלט כספורטאי בענפי הכדורסל והאתלטיקה הקלה.
הוא שיחק כדורסל בקבוצות הנוער והבוגרים של הפועל ירושלים והצטיין בריצות בינוניות בתחום האתלטיקה הקלה.
שרת בצה"ל בחטיבת הצנחנים בגדוד 890 תחת פיקודו של המג"ד אריק שרון.
בשנת 1959 סיים את לימודיו במדרשה לחינוך גופני (כיום המכללה האקדמית בווינגייט) והוסמך להוראת מקצוע זה.
הוא לימד חינוך גופני בתיכון קוגל בחולון ולאחר מכן בבית הספר התיכון האזורי באר טוביה.
נוסף על עיסוקו כמאמן אתלטיקה קלה בחוגי אתלטיקה קלה בבית הספר בבאר טוביה, עבר קורס מאמני כדורסל במכון וינגייט והוסמך כמאמן בשנת 1967.
אימון אתלטיקה קלה והכשרת מורים ומאמנים
במשך עשרות שנות אימון, התמחה בר זאב באימון רצים ורצות למרחקים בינוניים וארוכים.
חניכיו השיגו תחת הדרכתו כ-80 שיאי ישראל לבוגרים ונוער במקצועות אלה, הישג ללא תקדים באתלטיקה הקלה הישראלית.
הבולטים בחניכיו בתחילת דרכו היו יובל וישניצר, ששיאיו בריצות 1500 מ ו-5000 מ' שרדו עשרות שנים, אחיו רפי וישניצר, דוד קניג, אביגדור לוונהיים, דב קרמר,דני משרקי ודליה בלומנפלד.
בין הבולטים בקרב הדור השני של שיאני ישראל ואלופי ישראל שאומנו על ידי בר זאב, נמנים זהבה שמואלי, שייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, אחותה מזל שלום, יובל רחמילביץ , יחזקאל חליפה, גיא בן אפרים, רני ז'מיאן ואחרים.
בשנות התשעים ובתחילת שנות ה-2000, אימן בר זאב בין השאר את האתלטים האולימפיים נילי אברמסקי, שהשתתפה באולימפיאדת אתונה (2004), איתי מגידי, שהשתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ווודג' זבדיה.
בר זאב שימש כמאמן לאומי באליפות אסיה שנערכה בסיאול בשנת 1975 וכן בעשרות אליפויות ותחרויות בינלאומיות אחרות..
האליפות בסיאול הייתה האחרונה בה השתתפה ישראל במסגרת האסייתית .
במהלך פעילותו כמאמן, עבר בר זאב הכשרות וקורסי אימון רבים בישראל ומחוצה לה.
היה מראשוני המאמנים הישראליים שעברו קורס מאמנים בכירים באוניברסיטת Loughborough באנגליה.
בוגר קורס מאמנים בינלאומיים דו שנתי מטעם ראשות הספורט, נוסף להשתלמויות רבות נוספות בישראל ומחוצה לה.
בר זאב לימד את מקצוע האתלטיקה הקלה במגמת החינוך הגופני בסמינר הקיבוצים וריכז את מגמת האתלטיקה הקלה בבית הספר למאמנים בווינגייט.
במשך שנות פעילותו כמאמן, פרסם מספר רב של מאמרים מקצועיים בתחומי פעילותו, בעיקר בכתבי העת "עולם הריצה", "הספורט ההישגי" ואחרים.
בשנת 2002 הוענק לאיליה בר-זאב תואר עמית-כבוד של איגוד האתלטיקה לשנת תשס"ב.
בתחילת שנות הששים הקים בר זאב, יחד עם אלי קושניר, את מועדון האתלטיקה של אס"א תל אביב והעביר אליו את האתלטים המצטיינים שלו.
הבולטים בהם היו האחים רפי ויובל וישניצר, שהחלו כבר כנערים להתבלט בצמרת הרצים למרחקים בינוניים בישראל.
מאוחר יותר זכתה האגודה באליפות ישראל לאגודות.
בשנת 1977 הוא נמנה עם מקימי אגודת האתלטיקה הקלה "איילות", במסגרתה פעל שנים רבות ורוב שיאני ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים השתייכו אליה..
הקמת אגודות עצמאיות אלה, נחשבו כצעד יוצא דופן בעולם הספורט הישראלי שנשלט אז בלעדית על ידי מרכזי הפועל ומכבי.
החל משנת 1975, הגו בר זאב יחד עם ידידיו דוד איגר, מזכיר ועדת האתלטיקה הקלה ועו"ד עמוס ויצמן, קיום מרוץ מרתון בינלאומי סביב הכנרת.
בשנת 1977 התממשה התכנית ומרתון הכנרת הבינלאומי הראשון נערך בדצמבר 1977 .
המפעל מתקיים מאז ועד היום, תחת הכותרת "מרתון טבריה", בהשתתפות רצים מהצמרת העולמית במקצוע זה.
במהלך שנות קיומו של המירוץ, זכו חניכותיו של בר זאב, נילי אברמסקי, מזל שלום וזהבה שמואלי מספר פעמים במקום הראשון.
לקראת הגיעו לגיל 75, החל בר זאב לפרסם ספרי שירה.
משנת 2010 ועד שנת 2020 פרסם חמישה ספרי שירה:
מקומות שהיינו בהם – 2016 בהוצאת "קשב לשירה" ובעריכת פרופסור רפי וייכרט
בעקבות הזמן השרוף (בלז'ץ) – 2019 בהוצאת "עיתון 77"
ארבעת הספרים הראשונים של בר זאב התפרסמו בהוצאת קשב לשירה.
ספרו האחרון, "בעקבות הזמן השרוף", הוצא לאור על ידי "עיתון 77" .
כל ספריו זכו לביקורות טובות.
איליה בר זאב מתגורר במושב ערוגות ומגדל ענבי מאכל.
נשוי לשולמית ולהם שתי בנות ובן.
איליה באלאץ' (ברומנית: Ilie Balaci; 13 בספטמבר 1956 – 21 באוקטובר 2018) היה כדורגלן רומני, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
איליה באלאץ' התחיל לשחק בקבוצת הנוער של אוניברסיטטה קראיובה, כבר בגיל 16 החל לשחק בקבוצת בוגרים ובעונה הראשונה זכה בתואר אליפות.
הוא הפך לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה וזכה איתה במספר תארים – 3 פעמים באליפות רומניה ו-4 פעמים בגביע.
בעונת 1982/83 קבוצתו הגיע לחצי גמר של הליגה האירופית.
בשנת 1974 הוא לראשונה הצטרף לנבחרת רומניה בכדורגל ושיחק בה עד לשנת 1986.
בשנת 1982 איליה באלאץ' חתם על קדם-חוזה עם מילאן, אך לאור המגבלות של רומניה הקומוניסטית החוזה לא התקדם.
בשנת 1986 איליה באלאץ' הצטרף לדינמו בוקרשט אך לאחר שנתיים בעקבות פציעה עזב אותה ועבר לאימון.
לאחר אימון מספר קבוצות ברומניה הוא עבר לאמן קבוצות בעולם הערבי.
לבאלאץ' נולדו שתי בנות שהתחתנו עם שחקנים ובת הבוגרת התחתנה עם אאוג'ן טריקה והצעירה עם טניסאי אדריאן אונגר.
איליה אנדרייביץ' חרז'אנובסקי הוא במאי קולנוע רוסי.
בנם של אנדריי חרז'אנובסקי (נולד בשנת 1939), מבכירי במאי האנימציה הרוסית ומריה ניימן, פילולוגית, עורכת ותסריטאית.
הוא נכדו של האמן והשחקן יורי חרז'אנובסקי (1905–1987).
למד באקדמיה לאמנויות יפות בבון (1992–1993) ובמכון הרוסי לקולנוע (1998) (VGIK), הפקת הבכורה של חרז'אנובסקי הייתה הפקת הסרט "מה שאני מרגיש" שהוצג בפסטיבל קוקארט בפטרהוף בשנת 1997. חרז'אנובסקי ביים את הסרט "עצירה", שהוא סרט קצר, יחד עם ארטיום מיכאלקוב בשנת 1998.
בשנים 1998–2002 עבד חרז'אנובסקי כבמאי ומפיק בפרסום מסחרי.
הוא היה גם המפיק האחראי של פרויקט הטלוויזיה של ערוץ TNT "רשימת אוהבי הפדרציה הרוסית", סדרה שביימו במאי קולנוע רוסים מובילים.
בשנת 2003, הפרויקט הפך לחלק מהתכנית לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, כמו גם לפסטיבלי קולנוע רוסיים ובינלאומיים אחרים.
הוא נכלל בתוכניות רשמיות של יותר מ-50 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, כולל פסטיבל ונציה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ברוטרדם, פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס, פסטיבל סיאטל הבינלאומי ופסטיבל טרייבקה הסרט הופץ גם בבריטניה, צרפת, איטליה, הולנד, בלגיה, ארצות הברית, וגם מדינות סקנדינביה ודרום אסיה.
דאו הוא פרויקט וסדרת סרטים המבוססים על חייו של הפיזיקאי הסובייטי לב לנדאו.
פיתוח הפרויקט החל בשנת 2005, בתור ההפקה המשותפת הגדולה ביותר של רוסיה ואירופה.
הפרויקט הופק על ידי Phenomen Films, חברה שנוסדה ברוסיה ועברה מאוחר יותר לבריטניה.
הסרט זכה בפרס המיצג הטובה ביותר בשוק הקולנוע האירופי, בסופיה, בולגריה.
הוא נכלל בעשרת הפרויקטים הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי CineMart (רוטרדם, הולנד).
בשנת 2006, דאו הפך לחלק מהתוכנית הרשמית של פסטיבל קאן ונבחר לאחד מ-17 הפרויקטים הטובים בעולם בפסטיבל קאן.
נטאשה" הוא הסרט הראשון בפרויקט רחב יריעה שצולם בתוך מיצב אמנותי ענק אשר נבנה בעיר חרקוב שבאוקראינה.
השחקנים, רובם לא מקצועיים, חיו בתנאי משטר סובייטי אותנטיים לכל אורך הצילומים.
הסרט צולם בסט שגודלו 12 אלף מ"ר, בו התגוררו משך שלוש שנים מאות שחקנים ואנשי הפקה.
החומר המצולם, למעלה מ-700 שעות, נערך ל-14 סרטים באורך מלא, שלוש סדרות טלוויזיה ועבודות וידאו וסרטים מדעיים.
עלילת הסרט מתמקדת בנטאשה המנהלת קפיטריה במכון מחקר סובייטי בשנות 1950. הקפיטריה היא לבו של יקום ה'דאו'.
כולם מגיעים לשם: עובדי המכון, מדענים, אורחים זרים.
ערב אחד פוגשת נטאשה מדען צרפתי בשם לוק ומבלה אתו את הלילה.
למחרת היא מזומנת לחקירה בק.ג.ב.
על טיב יחסיה עם האורח.
בשנת 2005 הקים חרז'אנובסקי חברת הפקות בשם Phenomen Films, שפיתחו והפיקו, בין היתר, את הסרט "חייל מנייר" מאת אלכסיי גרמן, שזכה בפרס אריה הכסף ופרס אוסלה הזהב (על צילום) בפסטיבל ונציה.
כמו כן, הוא היה מועמד לפרס הקולנוע האירופי, וזכה בפרסים ובמועמדויות נוספות בשנת 2008. בשנת 2010 הקים חרז'אנובסקי את חברת Phenomen Berlin Filmproduktions GmbH (גרמניה).
בשנת 2011 הוא הקים את חברת Phenomen UK Ltd.
איליה זבארני (באוקראינית: Ілля Борисович Забарний; נולד ב-1 בספטמבר 2002 בקייב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת אוקראינה.
זבארני גדל במחלקת הנוער של דינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-11 בספטמבר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד דסנה צ'רניהיב במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-25 באפריל 2021 הבקיע זבארני את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על אינהולץ פטרובה במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך זבארני 21 הופעות ליגה.
ב-31 בינואר 2023 חתם על חוזה לחמש שנים וחצי בבורנמות'.
ב-4 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 2–0 מול ברייטון אנד הוב אלביון בפרמייר ליג.
ב-12 באוגוסט 2025 עזב את בורנמות' לאחר כשנתיים וחצי וחתם על חוזה לחמש שנים בפריז סן-ז'רמן.
ב-7 באוקטובר 2020 ערך זבארני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בהפסד 7-1 לנבחרת צרפת במשחק ידידות.
זבארני זומן לסגל נבחרת אוקראינה לקראת טורניר יורו 2020.
איליה אלכסנדרוביץ' בורודין הוא שחיין רוסי, הוא סגן אלוף עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021), אלוף אירופה (בודפשט 2021) ושיאן עולם לנוער במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
סגן אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בלונדון בתחילת דצמבר 2019 זכה בורודין במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 4:03.65 דקות, אחרי מקס ליצ'פילד מהממלכה המאוחדת (4:01.36 דקות) ולפני בן ארצו דניל פסינקוב (4:04.98 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכה בורודין במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם לנוער של 4:10.02 דקות, לפני אלברטו רזטי מאיטליה (4:11.17 דקות) ומקס ליצ'פילד (4:11.56 דקות).
בורודין החמיץ את אולימפיאדת טוקיו (2020) בגלל שהיה חיובי לCOVID-19.
איליה גראנדה (בפורטוגזית: Ilha Grande, מילולית "אי גדול") הוא אי הממוקם מול חופי מדינת ריו דה ז'ניירו, בברזיל, כ-160 קילומטרים מערבית לעיר ריו דה ז'ניירו.
האי, שהוא חלק מהרשות העירונית , נותר ברובו לא מפותח.
במשך כמעט מאה שנה סגרה ממשלת ברזיל את האי לתנועה חופשית או להתיישבות, כי תחילה שיכנה בו מושבת מצורעים ולאחר מכן בית כלא שמור היטב.
בכלא קנג'ידו מנדס (Cândido Mendes) שוכנו כמה מהאסירים המסוכנים ביותר במערכת העונשין הברזילאית.
הוא נסגר בשנת 1994. באי חיים כ-5,000 תושבים, כשהיישוב הגדול ביותר באי הוא "וילה דו אבראו" (Vila do Abraão) וחיים בו כ-1,900 תושבים.
אל היישוב אפשר להגיע בשירות מעברות מאנגרה דוס חייס, כ-25 קילומטרים משם.
האי, ששטחו 193 קילומטרים רבועים, הוא יעד תיירותי פופולרי שידוע ביופי נופיו, 86 חופים טרופיים בתוליים, הצמחייה השופעת והנוף המפורץ שלו.
הנקודה הגבוהה ביותר היא פיקו דה פדרה ד'אגווה בגובה 1,031 מטרים.
ב-1971 הוקם באי הפארק המדינתי איליה גראנדה (Parque Estadual da Ilha Grande) שכלל בתחילה 55.94 קילומטרים רבועים, שכמעט מחציתם (47%) היו מכוסים ביער גשם אטלנטי צפוף, היער האטלנטי (Mata Atlântica).
ב-2007 הורחב שטח הפארק ל-120.72 קילומטרים רבועים, כ-62.5% מכלל השטח של איליה גראנדה.
שאר האי כפוף למגבלות פיתוח מחמירות.
ב-5 ביולי 2019, הוכרז איליה גראנדה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת העולמית "פאראטי ואיליה גראנדה – תרבות ומגוון ביולוגי", הכולל בנוסף לאי שני אזורים היסטוריים בעיר פאראטי ושני פארקים נוספים ביבשת.
חפירות ארכאולוגיות באי חשפו עדויות לנוכחות של ציידים-לקטים באי מבערך 3,000 לפנה"ס.
התגלו כלי אבן וערימות פסלות של קונכיות.
באמצע המאה ה-16 כתב שכיר החרב את ספר המסע הראשון בו מוזכר האי.
בשירות משפחת המלוכה הפורטוגלית הוא פיקד על מבצר קטן מצפון לסאו ויסנטה.
בתחילת 1554 הוא נשבה על ידי אינדיאנים.
בזמן המערכה עם שבטי הטופי הוא עבר באי.
הספר של שטאדן הוא התיאור הראשון של מנהגי האינדיאנים בברזיל.
מאגרי מים מתוקים גדולים, פירות טרופיים, יערות נרחבים של עץ ברזיל, עץ יקר ערך, אבל מעל הכל הקרבה לעיר הנמל פאראטי, ממנה נשלח הזהב הברזילאי לאירופה, הפכו את איליה גראנדה למקלט מועדף עבור שודדי ים ופריבטירים אירופאים לאחר פשיטה על ערים.
כ-50 ספינות טרופות בין אנגרה דו חייס לאיליה גראנדה מעידות על הקרבות שהתרחשו בין פיראטים, אינדיאנים ופורטוגלים במאות ה-16 וה-17.
במאה ה-18, הפך איליה גראנדה למקום מרכזי בסחר העבדים.
באחד הפרקים האפלים ביותר של ההיסטוריה הברזילאית, נחתו ספינות עם גברים, נשים וילדים מאפריקה על החופים של פלמאס ודויס חיוס במשך יותר מ-200 שנה, שנועדו לעבודה הקשה במטעי קני הסוכר וב (חוות) של ריו דה ז'ניירו.
על מנת להצליח לעמוד בביקוש הגובר לעבודה לאחר ביטול העבדות ב-1888, פתחה ברזיל את שעריה למהגרים - בעיקר אירופיים ואסייתים.
מכיוון שכמה מהמדינות הללו בתקופה זו סבלו מהתפרצויות של מגפות הכולרה הורה פדרו השני, קיסר ברזיל להקים באיליה גראנדה בית חולים שבו נאלצו המהגרים להיכנס להסגר לזמן מה, בטרם הורשו רשמית להיכנס לברזיל.
יער גשם טרופי מכסה כיום את חורבות בית החולים, אך הן עדיין שם.
מאוחר יותר האי הוכרז כמושבה סגורה למצורעים (מחלת הנסן או Hanseníase בפורטוגזית) ונבנה בית הכלא "מושבת העונשין קנג'ידו מנדס" (Colônia Penal Cândido Mendes).
המקום נבחר כי בריחה מהאי נחשבה אז חסרת סיכוי, שכן היבשת נמצאת במרחק של כ-25 קילומטרים משם.
משנת 1903 נכלאו שם עד 1,000 אסירים שנשפטו בשל פשיעה חמורה.
לאחר מכן בתקופת "המדינה החדשה" ומאוחר יותר בתקופת הדיקטטורה הצבאית מ-1964, לצד אסירים מהפיקוד האדום, ובעיקר אסירים פוליטיים.
בשנת 1993 החליטה ממשלת מדינת ריו דה ז'ניירו לסגור את הכלא.
בשנת 1994 פוצץ מתחם הבניינים בהוראת מושל המדינה .
בבניין שוכן כיום מוזיאון Museu do Cárcere.
לאחר מכן קיבלה אישור להקים מרכז ללימודי סביבה ופיתוח בר קיימא (Centro de Estudos Ambientais e Desenvolvimento Sustentável (CEADS)), שנחנך ב-1998.
ב-1 בינואר 2010 התרחשה מפולת הרסנית בחוף פראיה דו בננאל (Praia do Bananal).
כמה מבנים של מלון פוסאדה סנקאי שנמצאו שם נהרסו, 26 אנשים איבדו את חייהם.
איליה גראנדה הוא אחד השרידים הראשוניים ביותר של יער הגשם האטלנטי של ברזיל, מה שהופך אותו לאחת המערכות האקולוגיות העשירות בעולם.
כנקודה חמה למגוון ביולוגי ושימור, שוכנים בו כמה מהאוכלוסיות הגדולות שנותרו של מינים רבים בסכנת הכחדה, כולל עורב-פרי אדום-צוואר (Pyroderus scutatus), שאגן חום (Alouatta fusca), עצלן רעמתי (Bradypus torquatus), מין האמזונה Amazona rhodocorytha, קיימן רחב-חרטום (Caiman latirostris), צבי נהרות, מינים של נחשים ודולפין הנהרות.
הים מסביב לאי, המוגן אף הוא, מכיל התכנסות ייחודית של בעלי חיים ימיים של אקלים טרופי, סובטרופי וממוזג, וייתכן שהוא המקום היחיד בעולם שבהם ניתן לראות אלמוגים ודגים טרופיים כולל כרישים יחד עם צבי ים, פינגווינים מגלניים ולווייתנאים כמו אובלנה דרומית, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן בריד, קטלן, ודולפינים.
62.5% משטח האי מכוסה על ידי "הפארק המדינתי איליה גראנדה" (Parque Estadual da Ilha Grande), וביחד 87% משטח האי הם אזורים מוגנים.
הממשלה מעודדת תיירות אקולוגית בקנה מידה קטן לאי.
אף על פי שאין בו כבישים וחל איסור על כלי רכב ממונעים, יש באי יותר מ-150 קילומטרים של מסלולי הליכה המחברים את כל כפרי החוף והכפרירים.
מקומות לינה (pousadas) זמינים ליד רבים מ-86 החופים הבתוליים של האי.
לחלקם ניתן להגיע רק בסירה ולעיתים קרובות הם מרוהטים בפאר.
אחת הפעילויות הפופולריות ביותר עבור המבקרים היא טרק לחוף לופס מנדס (Lopes Mendes), כשעתיים הליכה מהיישוב אבראו.
מההר "פיקו דה פאפאגיו" (Pico do Papagaio, "פסגת התוכי", 982 מטרים) יש תצפית על כל האי ועם ראות טובה אל היבשת למנגרטיבה.
חברות נסיעות מציעות כעת טיולי צפייה כדי לראות את החופים השונים של האי, שבילי ההרים והמפלים.
רוב מתקני המבקרים ומטה הפארק ממוקמים בווילה דו אבראו.
ניתן להגיע אל הכפר מהיבשת באמצעות מעבורות מקומיות וקטמרנים מהירים.
כאמור, ב-1 בינואר 2010 התרחשה מפולת הרסנית בחוף פראיה דו בננאל (Praia do Bananal).
איליה בוגדנובסקי (נולד ב-19 בינואר 1945) הוא אמן הדפס ישראלי, אמן רב תחומי, עוסק בטכניקות שונות של הדפס.
אוצר ומשתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם, מנחה סדנאות הדפס לילדים ומבוגרים.
איליה בוגדנובסקי נולד בעיר לנינגרד שבברית המועצות לשעבר.
למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג בפקולטה של אטיקה ואסתטיקה.
למד בקולג' לאמנות הדפוס והוצאה לאור, לימודי ציור באקדמיה לאמנות ע"ש רפין בלנינגרד.
איליה בוגדנובסקי עלה לישראל בשנת 1990.
מאז עלייתו אצר והשתתף בתערוכות רבות ואירועי תרבות בארץ ובעולם, הקים בית ספר ללימוד טכניקת הדפס והנחה בסדנאות הדפס בישראל.
איליה בוגדנובסקי הוא מורה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים, מייסד וראש הסטודיו לגרפיקה לילדים בבית ספר גרפי-דפוס של איגוד האמנים בתל אביב, אוצר של פרויקטים בינלאומיים רבים.
הוא אחד מהשומרים הבודדים של המסורות של גרפיקה מודפסת קלאסית.
במיומנות ווירטואוזית מחזיק בסוגים רבים של טכניקות חריטה, כולל חדשות.
זה מה שמאפשר למחבר להתנסות גם בטכניקות הגרפיות עצמן וגם לשנות בקלות את גודל העבודות שלו ממיניאטורות לקוניות ועד גיליונות ענק, שחלקם יופיעו בפני הצופה במרכז USU לתרבות עכשווית.
ביניהן שלוש יצירות מרתקות מונומנטליות, בגודל 250X107 ס"מ, שנוצרו בטכניקת סופר מעורבת ייחודית.
כעת מתגורר בעיר בנסקו שבבולגריה יחד עם אשתו טינה בוגדנובסקי.
1997-2002 - מוזאון ישראל, אגף הנוער, ירושלים ומנחה בסדנת אמני הקיבוץ בתל אביב.
1993-2008 - אקדמיה לאמנות בצלאל, ירושלים
בשנת 2010 הקים גלריה Artist Proof בבית האמנים ע"ש זרצקי, ת"א..
בשנת 2003 - הקים בית הספר לילדים לאמנות ההדפס.
2022 - תערוכה "אמנות בעד השלום", בנסקו, בולגריה
2020 - מטאמורפוזה תערוכה קבוצתית , בית האמנים ע"ש זרצקי, ת"א.
2019 - הטריאנלה ה-8 בינלאומי לאמנות ההדפס, סופיה בולגריה.
2018 - תערוכה "שנים עשר" בבית האמנים ע"ש זרצקי, ת"א, אוצר תערוכה - סאשה אוקון.
2018 - תערוכה אישית במסגרת הפסטיבל הבינלאומי הראשון למוזיקה קאמרית- עיר רזלוג, בולגריה.
2014 - "הדפס נאמן למקור", מוזאון עוקשי לאמנות בעכו.
2012 - השתתפו בפסטיבל הבינלאומי לגרפיקה מודפסת באתונה, יוון.
2011 - "פשוט זה מה שבא לי", תערוכה של ויקטור ריאבצ'ין, אצר איליה בוגדנובסקי, בית האמנים ע"ש זרצקי, ת"א.
2009 - "ארטפקטים" , תערוכה לרגל חגיגות 60 למדינת ישראל בעיר יקטרינבורג, רוסיה.
2008 - טריאנלה הראשון הבינלאומי לגרפיקה מודפסת, מוזאון לאמנות עכשווית ברודות, יוון.
2008 - "חשיפה לצריבה" של רחל נוראל (אוצר איליה בוגדנובסקי).
2008 - "תענוג ברב מדיה" של יודי מרטון (אוצרים איליה וטינה בוגדנובסקי).
בית האמנים ע"ש זרצקי, ת"א.
2007 - ביאנלה הבינלאומי לתחריט יבש, אוזיצ'יה סרביה
2006 - ביאנלה הבינלאומי לגרפיקה מודפסת, סנט-פטרבורג, רוסיה
2003 - "שיר השירים" המוזאון הלאומי של סלובקיה.
2003 - "מחמורו של גוטמן עד חמורו של המשיח - דימוי החמור בתרבות ארצישראלית, מוזאון נחום גוטמן, תל אביב.
1999 - "לשון המטבע" מוזאון ישראל, ירושלים.
2008 - פרס הצטיינות ע"ש יורי שטרן ליוצרים עולים על הישגים מיוחדים בתחומי האומנות השונים ועל תרומתם המיוחדת לתרבות הישראלית ולשילוב תרבויות.
2006 - פרס ראשון בביאנאלה הבינלאומית לגרפיקה מודפסת, סנט פטרבורג, רוסיה.
אִילִיַה אַבּוּ מַאדִי היה משורר ועיתונאי אמריקאי יליד לבנון שהשתייך לתנועת אל-מהג'ר.
אבו מאדי נולד בכפר אל-מוחיידית'ה, כיום חלק מבכפיא שבלבנון, ב-15 במאי 1890 למשפחה נוצרית יוונית-אורתודוקסית.
בגיל 11 עבר לאלכסנדריה שבמצרים, שם עבד עם דודו בבקרים במכירת סיגריות ובערבים למד דקדוק ערבי.
בשנת 1911 פרסם אבו מאדי את קובץ השירים הראשון שלו, ת'דכאר אל-מאדי (تذكار الماضي, "מזכרת העבר"), באלכסנדריה.
בתקופה זו היה מפרסם את שיריו במספר כתבי עת לבנוניים אשר יצאו לאור במצרים.
זמן קצר לאחר מכן הוגלה על ידי השלטונות העות'מאניים ועזב לארצות הברית, שם התיישב בסינסינטי שבאוהיו.
בשנת 1916 עבר לניו יורק והחל בקריירה עיתונאית.
בניו יורק נפגש אבו מאדי ועבד עם מספר משוררים ערבים-אמריקנים, לרבות ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן.
בשנת 1929 ייסד אבו מאדי את כתב העת שלו, "א-סמיר", בברוקלין.
כתב העת התחיל כדו-שבועון, אבל לאחר מספר שנים הוא יצא לאור כיומון חמש פעמים בשבוע.
שיריו ידועים מאוד בקרב ערבים.
המשורר, הסופר והעיתונאי גרגורי אורפלי כתב כי "שירתו שגורה ומשוננת בעולם הערבי כמו זו של רוברט פרוסט אצלנו".
איליה אוסטרוכוב היה צייר נוף ואספן אמנות רוסי; קשור לנודדים.
הוא בא ממשפחה של סוחרים אמידים.
בשנת 1870, הוא נרשם ל"אקדמיה של מוסקבה למדעי המסחר המעשיים".
בעודו שם, הוא החל להתעניין בזואולוגיה והחל בהתכתבות עם אלפרד ברם.
הוא גם פתח אוסף אנטומולוגי שנתרם מאוחר יותר לאוניברסיטת מוסקבה.
הוא נרשם לשיעורי האמנות הראשונים שלו רק ב-1880, אז פיתח את הרצון להיות צייר לאחר שראה תערוכה של ציורי נוף שהעלו הנוודדים.
הוא חשש שהוא מבוגר מכדי להתחיל ללמוד בבית ספר לאמנות, וחיפש מישהו שיעביר לו שיעורים פרטיים.
מכר ותיק הכיר לו את אלכסנדר קיסליוב, שבאותה תקופה עבד בבית ספר פרטי לבנות ולימד שיעורים בציור.
בשנה שלאחר מכן, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ללמוד עם איליה רפין.
באותו חג המולד, הוא עבד יחד עם ויקטור וסנצוב, עיצב ויצר קישוטים להופעה בביתו של הסוחר והפטרון סבבה מאמונטוב.
לאחר מכן, הוא הפך למבקר קבוע באחוזת אברמצבו, ושרטט את הנופים והארכיטקטורה.
בינתיים, הוא הגיש מועמדות לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, אך הורשה רק לבקר בשיעורים.
בערבים למד רישום בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות ולקח שיעורים נוספים מרפין.
עד 1884, הוא גם בילה זמן מה בבית המלאכה של פאבל צ'יסטיאקוב.
בשנת 1886 הוא הצליח ללמוד אצל ולדימיר מקובסקי בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
באותה שנה הציג שני ציורים בתערוכה הארבע-עשרה של הנוודים והציג איתם בקביעות לאחר מכן.
הוא פיתח ידידות קרובה עם פאבל טרטיאקוב, שקנה כמה מציוריו המוקדמים.
לאחר מותו של טרטיאקוב ב-1898, בחרה מועצת העיר מוסקבה באוסטרוכוב כאחד הנאמנים של גלריית טרטיאקוב.
מ-1899 עד 1903, הוא כיהן כראש מועצת המנהלים בפועל, ולאחר מכן הודח בגלל הוצאות רבות מדי על רכישות.
ב-1905, לאחר ויכוחים מסוימים, בחרו בו שוב ליושב ראש ההנהלה.
הכל הלך כשורה עד 1913, כאשר בריון בעל סכין חתך את הבד של "איבן האיום ואת בנו איוון" - ציור של רפין.
האירוע נתן ליריביו של אוסטרוכוב הזדמנות לתקוף אותו.
הוא התפטר ובהסכמה הדדית הוא הוחלף על ידי איגור גרבאר.
במהלך תקופה זו הוא כמעט ויתר על הציור.
רק ב-1916, כאשר בילה זמן מה עם חברים בחצי האי קרים, החל שוב לצייר.
שנתיים לאחר מכן, הוא ערך את התערוכה האחרונה שלו בקנה מידה מלא עם הנודדים.
בנוסף לעבודתו בגלריה טרטיאקוב, הוא היה אספן בולט בזכות עצמו.
החל בשנות ה-90 לאחר שנישא למשפחת סוחרי התה העשירה Botkin ורכש בית גדול כנדוניה.
הוא צבר למעלה מ-300 ציורים (כולל אייקונים מימי הביניים) ו-500 רישומים; בעיקר של אמנים רוסים, אבל גם ציורים של האימפרסיוניסטים: דגה, מאנה, רנואר ומאטיס.
אחת מנקודות השיא שלו הייתה "אלגוריית האמונה" מאת ורמיר.