tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה החלה בעקבות ויכוח על גובה השכר המגיע לצבאות שלחמו במהלך המלחמה הפונית הראשונה תחת קרתגו, בין השכירים לאימפריה המרוששת – שנאלצה לשלם פיצויי מלחמה גבוהים לרפובליקה הרומית ואיבדה חלק ניכר ממושבותיה והכנסותיה.
המחלוקת גברה, עד שבשלב מסוים השכירים צרו על תוניס (עיר חסות קרתגית), ואף איימו ישירות על קרתגו עצמה אם לא ייענו דרישותיהם.
בשלב זה נאלצה קרתגו להיכנע והודיעה על נכונותה להיענות לדרישות השכירים.
ייתכן והעניין היה מסתיים בכך, אולם שניים מהחיילים השכירים, ספנדיוס היווני ומאתוס הלובי, שכנעו את החיילים הלובים בני המקום שקרתגו עשויה שלא לעמוד בהבטחותיה ואף להתנקם בהם לאחר שיוסר המצור.
השניים שהפכו עתה למנהיגים צבאיים שכנעו את שאר החיילים שגויסו מארצות שונות להצטרף למרד.
מאוחר יותר הצטרפו גם ערים לוביות שביקשו להשתחרר מעולה של האימפריה.
בתחילה נמצאה קרתגו בנחיתות כמעט מוחלטת מבחינת חיילים, כסף ואספקה למול המורדים.
לאחר תבוסות קשות בקרבות הראשונים תחת פיקודו של חנו הגדול, מונה חמלקרת ברקה, שלחם בסיציליה בראש צבא קרתגו (מפקדם לשעבר של שכירי החרב) למפקד העליון.
מינוי זה הביא מפנה במלחמה שהביאה בסופו של דבר להכנעתם הסופית של שרידי המורדים על ידי ברקה ב-237 לפנה"ס.
ב-241 לפנה"ס המלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו הסתיימה בתבוסתה המוחצת של האימפריה הקרתגית.
כחלק מהסכם השלום עליו אולצה לחתום נאלצה קרתגו לוותר על מרבית מושבותיה בים התיכון, לסגת מסיציליה ולשלם לרומאים פיצויי מלחמה מיידיים של 1,000 טאלנטים של זהב, ועוד 2,000 טאלנטים מדי שנה לתקופה של עשר שנים.
לאחר שנענתה לדרישות הרומאים קרתגו המרוששת מצאה עצמה עתה בדילמה קשה: מרבית צבאה שהשתתף בקרבות מול רומא היה מורכב מחיילים שכירים מחוץ לקרתגו ששירתו בצבאה במשך כ-23 שנה ועתה הצטברו המשכורות המגיעות לסכום גבוה במיוחד שספק אם קרתגו רצתה או אף יכלה לעמוד בו.
השכירים בצבאה של קרתגו באו משבטים ועממים שונים מאירופה: איברים, גאלים, בליארים, ליגורים, קמפאנים ויוונים, זאת בנוסף לשכירי החרב הלובים והפרשים הנומידים מצפון אפריקה.
הייתה זו בעיה, מאחר שכ-20,000 שכירי חרב, עמדו לחזור במהרה מליליבאיום שבסיציליה לקרתגו.
גיסכון המפקד הקרתגי עסק בפינוים של השכירים דרך הים לחופי צפון אפריקה.
בהיותו מודאג ממחנה גדול של צבא שכירים בלתי מאורגן זה שעשוי היה להתמקם סמוך לקרתגו ולהוות איום, ניסה גיסכון לארגן את תעבורת החיילים בצורה מסודרת, כאשר מטרתו הייתה להכניס כל פעם יחידה נפרדת של חיילים לתוך העיר ולשלם את שכרה.
אולם עיכובים מצד הממשלה הקרתגית, והאמונה שהשכירים ישתכנעו לקבל שכר מופחת מהמוסכם, גרמה בסופו של דבר להתאספות של כמעט כל השכירים סמוך לקרתגו.
החשש מהצבא הגדול שהתאסף בשלב זה סמוך לקרתגו הניע את הממשלה האוליגרכית לשכנע את השכירים לעבור לעיר הסמוכה סיכה, 170 ק"מ דרום מערבית לקרתגו, כשהם לוקחים איתם את משפחותיהם וציודם הרב.
בהגיעם לסיכה, השכירים הקימו מחנה בסמוך לעיר והחלו לערוך את חישובי השכר אותם עמדו לתבוע מממשלת קרתגו.
כאשר חנו הגדול נפגש עם מפקדי הצבא הוא דחה את דרישותיהם, בטענה שקרתגו לא תוכל בשום אופן לעמוד בתשלום כה מופרז בשל פיצויי המלחמה לרומא.
שכירי החרב שהביעו מורת רוח רבה מהדחייה של דרישותיהם ולא בטחו בחנו, שהצטייר ביניהם כאציל קרתגי יהיר, אדם רודף בצע ומושחת, נתנו יותר אמון במפקדיהם לשעבר אותם שירתו מנאמנות בשנות המלחמה הארוכות בסיציליה.
תוך זמן קצר התארגנו השכירים, חימשו את עצמם וצעדו בכוח של כ-20,000 איש לכיוון קרתגו כשהם עורכים מצור על העיר תוניס כ-21 ק"מ מהבירה הקרתגית.
הממשלה הקרתגית שחשה מאוימת וחששה מעימות צבאי, הייתה מעוניינת במשא ומתן נוסף עם השכירים.
שכירי החרב שחשו נבגדים על ידי מפקדם הנערץ חמלקרת ברקה משום שלא נשלח לנהל עמם משא ומתן מלכתחילה, הסכימו לדון עם גיסכון.
מאחר שחשו עתה שהם בעמדת מיקוח טובה מול קרתגו ניפחו את דרישותיהם הכספיות המקוריות, כשהם תובעים (בנוסף) תשלום למגויסים הלובים שלא נמנו על שכירי החרב, לנומידים ואף לעבדים נמלטים ואיכרים מקומיים, שהסתפחו לצבא השכירים המתגבש וכלל לא היו זכאים לתשלום שכר.
לקרתגו לא הייתה ברירה אלא להיכנע לדרישותיהם.
על אף ההסדר המשופר שהוצע עתה למורדים, ספנדיוס ומאתוס לא היו מוכנים להתפשר מאחר שהאמינו שלאחר ששכירי החרב יעזבו את חופי אפריקה קרתגו תחזור בה מהבטחותיה כלפי שאר המורדים.
בשנת 240 לפנה"ס גיסכון וקציני צבא קרתגים נוספים נלקחו בשבי על ידי מנהיגי המורדים שפתחו עתה במלחמה גלויה כנגד קרתגו.
האוכלוסייה הלובית שכרעה תחת נטל המיסים הכבד ראתה בכך שהות לנסות ולהשתחרר מעולה של האימפריה והושיטה למורדים עזרה מקומית.
לקרתגו היו עדיין מספר שכירי חרב נאמנים בתוך תוניס, והיה באפשרותה לשנע את השכירים שנותרו בסיציליה ולשכור מגויסים טריים.
קרתגו החלה מארגנת צבא המורכב משכירי חרב ואזרחי העיר שהושם תחת פיקודו של חנו.
בעוד חנו מקדם את כוחותיו הטילו צבאות המורדים מצור על הערים אוטיקה וביזרטה הנאמנות לקרתגו.
חנו הגיע אל אוטיקה והצליח לכבוש את מחנה המורדים ולסיים את המצור, אולם התקפת נגד מצד המורדים תפסה את צבאו לא מוכן, והוא מצא עצמו נצור עם צבאו המוכה באוטיקה.
בעקבות כישלונו של חנו גויס בקרתגו צבא חדש, תחת פיקודו של חמלקרת.
הקרב הבא התנהל סמוך לנהר באגרדאס, ובו הביס חמלקרת את צבאו של ספנדיוס.
לאחר מכן נחל חמלקרת ניצחון נוסף בסיועו של נארוואס הנסיך הנומידי שערק משורות המורדים.
בעוד המלחמה נמשכת, מונה בתחילה חמלקרת לפיקוד משותף עם חנו, ולבסוף לפיקוד מלא של הצבא הקרתגי.
על אף נחיתות מספרית מול כוחות עדיפים ומנוסים של שכירי החרב הצליח ברקה להנחיל להם תבוסות חוזרות ונשנות בזכות עורמתו הצבאית והבנתו הפסיכולוגית את נפש המורדים שגרמה לרבים מהם לחזור ולשרת תחת "המצביא הנערץ".
הקרב האחרון שהתנהל מול המורדים היה קרב משור.
בקרב זה פיתה חמלקרת את המורדים הנותרים לתוך עמק צר, כשחייליו חומקים החוצה במהירות מתוך העמק ומדרדרים אבנים גדולות שחסמו את פתחי הכניסה והיציאה מתוכו.
המורדים הלכודים לא הצליחו להיחלץ מהמלכודת והחלו גוועים ברעב.
בעזרת תגבורות של חנו וגנרל בשם חניבעל (לא חניבעל הידוע בנו של ברקה) הוכרעו לבסוף שרידי המורדים.
מלחמת שכירי החרב שתוארה על ידי הסופר הרומאי פוליביוס נחשבה מלחמה עקובה מדם אפילו בסטנדרטים של אותה תקופה.
הלחימה הסלימה כאשר מנהיגי המורדים עינו ורצחו את אסיריהם הקרתגים והביאה לתגובה דומה מצד הצבא הקרתגי.
המורדים שברו את רגליהם וזרועותיהם של גיסכון וכ-700 מאנשיו, ראשיהם נכרתו, הם נצלבו והושלכו גוססים לתוך בורות.
הקרתגים הגיבו במעשי אכזריות דומים.
מנהיגי המורדים הראשיים ספנדיוס ומאתוס נלקחו בשבי.
ספנדיוס נצלב למוות ומאתוס הובל בתהלוכה בתוך קרתגו כאשר הוא כבול ומעונה קשות על ידי האזרחים הזועמים עד למותו.
מלחמת השכירים מתוארת ברומן ההיסטורי, "שלמבו", שכתב הסופר הצרפתי גוסטב פלובר ב-1865. בספר מתאהב הגיבור מאתוס בשלמבו ביתו של חמלקרת ברקה.
דמותה של שלמבו מתוארת גם בסרט האיטלקי "אהבותיה של שלמבו" (1960), מסוגת סרטי סנדלים וחרבות.
מלחמת תאילנד–צרפת (בתאית: กรณีพิพาทอินโดจีน, בצרפתית: La Guerre franco-thaïlandaise) (1941-1940) הייתה מלחמה שהתנהלה מחודש אוקטובר 1940 עד מאי 1941 בין ממלכת תאילנד (סיאם לשעבר) לבין "המדינה הצרפתית" של משטר וישי.
עילת המלחמה הייתה התביעה התאילנדית להחזרת שטחים מהודו-סין הצרפתית, שהשתייכו בעבר לממלכת סיאם.
תוך כדי משא ומתן עם צרפת, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הסתבר כי ממשלת צרפת הייתה מוכנה לשינויים בגבולות הודו-סין – תאילנד, אבל לשינויים קלים בלבד.
בעקבות כניעת צרפת בפני גרמניה הנאצית וכיבושה, סבר ראש ממשלת תאילנד האוטוריטרי, הגנרל-מייג'ור פלק פיבונסונגרם, כי נוצרה הזדמנות פז להשיג מחדש את השטחים שאיבדה תאילנד בימי המלך צ'וללונגקורן (ראמה החמישי) לטובת לאוס וקמבודיה שבהודו-סין הצרפתית.
כיבוש צרפת המטרופוליטנית על ידי גרמניה כחלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, החליש את הניהול הצרפתי של המושבות שמעבר לים, כולל הודו-סין.
המנהל הקולוניאלי המקומי ראה עצמו במחסור ברמת הסיוע והאספקה הנדרשת.
אחרי שיפן פלשה להודו-סין בספטמבר 1940, נאלצו הצרפתים תחת משטר וישי להסכים לנוכחותם של בסיסים צבאיים יפנים במושבה.
הכניעה הצרפתית ליפנים בהודו-סין שכנעה עוד יותר את המשטר של פיבון כי צרפת של וישי לא תהיה מסוגלת לעמוד בהצלחה בעימות עם תאילנד.
ב-12 ביוני 1940 הסיכמה ממשלת תאילנד לחתום עם צרפת על הסכם אי-התקפה, אבל אחרי קריסתה של ההגנה הצרפתית מול גרמניה הנאצית בשנת 1940, הבחין ראש הממשלה התאילנדי פיבון בהזדמנות לארצו להחזיר לעצמה את השטחים מקמבודיה שאיבדה לטובת צרפת בימי שלטונו של המלך צ'ולאלונגקורן, בשנים 1904 ו-1907.
פיבון ביקש לנקום את ה"השפלות" שגרמה צרפת לארצו בשנת 1867 כשהשתלטה על ממלכת קמבודיה שהייתה עד אז בת חסות של תאילנד, ובשנת 1893 כשגם לאוס נלקחה מתחת החסות התאילנדית וסופחה להודו-סין הצרפתית
החלשת המטרופולין באירופה עשתה את המשך השליטה הצרפתית בהודו סין קשה ורווית סכנות.
אחרי הפלישה של יפן להודו סין ב-25-22 בספטמבר 1940 הממשל הקולוניאלי, חסר סיוע ותגבורות, נאלץ להסכים לנוכחות היפנית במושבה.
ההתנגדות הצרפתית החלשה לפולשים שכנעה את משטרו של פיבון בבנגקוק כי עימות צבאי עם צרפת ישתלם.
הכוחות הצרפתים בהודו-סין כללו 60,000 חיילים, מתוכם 12,000 שמוצאם בצרפת (ששירתו ברגימנטים שכונו "רגימנטים של הריבון").
הם היו מחולקים ל-41 גדודי רגלים, שני רגימנטים של תותחנים, וגדוד הנדסה קרבית.
חולשת הצד הצרפתי הייתה המחסור בטנקים: היו לו רק 20 מסוג רנו FT מול 134 של צבא תאילנד.
חיל האוויר של משטר וישי בהודו-סין כלל כ-מאה מטוסים, מהם כשישים יכלו להישלח בקו הראשון:30 מסוג פוטה 25 (Potez 25), 4 פרמאן 221, 6 פוטה 542, 9 מוראן-סולנייה M.S.
הצבא המלכותי התאילנדי של התקופה היה מצויד היטב יחסית.
הוא כלל כ-60,000 חיילים, מחולקים לארבע ארמיות, כשהחשובה ביניהן הייתה ארמיית בוראפה בת חמש אוגדותיה.
הגופים העצמאיים הנתונים בפיקוד הישיר של המפקדה העליונה של הצבא כללו שני גדודים ממונעים של פרשים, גדוד תותחנים, גדוד קשר, גדוד הנדסה וגדוד משוריין.
לרשות חיל התותחנים עמדה תערובות של תותחי קרופ מיושנים, תותחי בופורס מודרניים ומרגמות מסע, כמו כן 60 "טנקטים" Carden-Lloyd ו-30 מזקו"מי ויקרס סימן 6
חיל האוויר חיל הים התאילנדים נהנו מתשומת לב מיוחדת מצד הממשלה.
החל מ-שנות ה-1930 לרשות חיל האוויר המלכותי של תאילנד עמדו כ-200 מטוסי קרב ו-120 מטוסי אימונים.
החרם האמריקאי מאוקטובר 1940 דחף את בנגקוק לבקש יותר אספקה מיפן: בחורף 1940 קיבלה תאילנד 33 נקג'ימה Ki-20 ו-9 מפציצי מיצובישי Ki-21, וכן כשלושים מיצובישי קי-30. עם זאת השתמשה תאילנד יותר בדגמים ישנים יותר, בעיקר מרטין B-10.
חיל הים המלכותי כלל כשלושים יחידות, לרבות ספינות משמר חופים, אוניות מחופי שריון מתוצרת יפן, תונבורי וסרי איותאיה (מצוידות בארבעה תותחים של 203 מ"מ), 9 ספינות טורפדו מתוצרת איטליה (מצוידות ב-
שישה צינורות לשיגור טורפדו של 533 מ"מ) ו-4 צוללות חופים (שסופקו בשנת 1938 על ידי יפן).
בנוסף היו ברשות תאילנד יחידה אווירית קטנה ללחימה נגד צוללות ושני גדודי נחתים (רובאי ים).
אחרי הפגנות לאומניות ואנטי-צרפתיות בבנגקוק פרצו תקריות בגבול לאורך נהר המקונג.
חיל האוויר התאילנדי, במצב של עליונות מספרית, הפציץ את ויינטיאן, סיסופון ואת באטאמבאנג ללא כל חשש.
כוחות חיל האוויר הצרפתי ניסו לבצע פשיטות תגמול, אבל גרמו נזקים מזעריים.
האדמירל ז'אן דקו, מושל הודו סין, הודה שהטייסים התאילנדים צברו ניסיון ממשי.
.בדצמבר 1940 כבשה תאילנד את פאק לאי ואת מחוז צ'מפסאק.
בהתחלת ינואר 1941 הכוחות התאילנדים של ארמיית בוראפה (הארמייה המזרחית) וארמיית איסאן (בצפון-מזרח) יצאו למתקפה על לאוס וקמבודיה.
ההגנה הצרפתית עלתה מיד מדרגה, אולם יחידות צרפתיות רבות לא עמדו מול כוחות תאילנדים מצוידות טוב יותר.
התאילנדים כבשו מהר את לאוס, בעוד שבקמבודיה ההגנה הצרפתית הייתה יעילה יותר.
ב-16 בינואר 1941 יצאה צרפת באמצעות הגדוד הזר החמישי של חיל הרגלים למתקפת נגד תוך פשיטה על הכפרים התאילנדים יאנג דנג חום ופהום פריאב, שבהם התנהלו הקרבות האכזריים ביותר.
בסופו של דבר מתקפת הנגד הצרפתית נעצרה והסתיימה בנסיגה.
אך התאילנדים לא יכלו לרדוף אחרי הכוחות הצרפתיים, מכיוון שהמשוריינים שלהם נפגעו ושותקו על ידי תותח צרפתי נגד טנקים.
כשהמצב היבשתי של הצרפתים היה בכי רע הורה האדמירל ז'אן דקו (Decoux) לאדמירל טרו (Terraux) מפקד הצי הצרפתי בהודו סין לצאת למבצע נגד חיל הים התאילנדי.
ניתנה פקודה לאוניות המלחמה הזמינות לתקוף במפרץ תאילנד.
ב-16 בינואר נעשו סיורים אוויריים בסטאהיפ (בקצה המזרחי של מפרץ בנגקוק) ובקו צ'אנג.
בוקר ליום 17 בינואר 1941 "הקבוצה המזדמנת", צי מזדמנן מורכב מהאונייה הסיירת "לאמוט פיקה", מספר ספינות טורפדו (אוויזו) "דימון ד'אירוויל" (Dumont d'Urville), "אדמירל שארנה" (Amiral Charner) וכן הספינות "מארן" ו"טאיר" (Tahure), תחת פיקודו של קפטן רז'י בראנז'ה, מפקד הסיירת, תקף את הספינות התאילנדיות בקו צ'אנג.
אף על פי שהצי התאילנדי היה יותר מודרני ועלה כמותית על הצי הצרפתי, הצרפתים התקיפו אותו בעוז והקרב הסתיים בניצחונם המלא.
בתום קרב שנמשך כמעט שעתיים, מאזן האבדות היה כבד בצד התאילנדי.
ספינות הטורפדו "צ'ונבורי", "טראט" "סונגחלה" נטבעו.
ספינת המשמר המשוריינת "תונבורי" התהפכה אחוזת להבות.
אחותה, "סרי איותאיה" נטבעה גם היא.
חלק ניכר מהצי התאילנדי נחרב.
מספר האבדות בנפש שונה לפי המקורות.
לפי נתוני חיל הים הצרפתי, בצד התאילנדי נהרגו כ-300 אנשים ושרדו רק 80.
קרב ק'ו צ'אנג היה הניצחון הימי האחרון של צרפת.
אמנם ב-24 בינואר התחולל גם קרב אווירי שבו שדה התעופה סיאם ריפ על ידי אנגקור נפגע על ידי מטוסים מפציצים תאילנדים.
מתוך רצון להבטיח לעצמה את שיתוף הפעולה של תאילנד, יפן הזדרזה לתווך בסכסוך.
באמצעות אולטימטום היא כפתה תחילה שביתת נשק לשני הצדדים היריבים החל מ-28 בינואר.
ב-9 במאי בלחץ יפני, חתמה צרפת על הסכם שלום שדרכו ויתרה על מחוזות באטאמבנג וסיאם ריפ על חשבון קמבודיה ועל שמפסאק ומחוז באיאבורי על חשבון לאוס שאיבדה על ידי כך את שטחיה שעל הגדה הימנית של הנהר מקונג.
המאוכלסים על ידי 420,000 תושבים.
ב-21 באוגוסט נחתם הסכם בין צרפת ללאוס.
על יסוד השטחים הכבושים מחדש הקימה תאילנד ארבעה מחוזות חדשים: מחוז פראה טאבונג, מחוז לאן שאנג, מחוז פויבונסונגרם ומחוז נאחון סמפאסאק.
בעקבות הסיפוח, ביולי 1941 הטילו ארצות הברית חרם על אספקת נפט ליפן ובסיועם של השירותים החשאיים של בריטניה קמה תנועת המחתרת סרי תאי (התאילנדים החופשיים) שנאבקה נגד יפן.
ממשלת תאילנד הבטיחה בעל פה ליפן כניסה חופשית של צבאה בשטחה לצורך המתקפה היפנית על מלזיה.
ב־8 בדצמבר 1941 עדיין לא השיבה תאילנד לדרישות יפן, מה שהניע את יפן לעבור לצעד הבא ולפלוש לתאילנד.
בסיום הפלישה היפנית התנהל קרב פרשואפב חירי חאן וכעבור שעות אחדות סוכם על שביתת נשק ואחר כך על כריתת ברית בין תאילנד ליפן.
אחרי כניעת יפן לבעלות הברית ותום מלחמת העולם השנייה, בנובמבר 1947, החזירה תאילנד לצרפת את השטחים שסיפחה ב-1941. צרפת לא החזיקה אותם זמן רב מכיוון שכעבור זמן קצר השיגו הארצות של הודו סין עצמאות.
חולשת צרפת במלחמה עם תאילנד הייתה אחד הגורמים לתהליך זה של דקולוניזציה.
לצבא הצרפתי היו 321 הרוגים, כולל 15 קצינים.
התאילנדים לקחו בשבי 222 חיילים (80 צרפתים, 125 מהודו סין, 17 צפון-אפריקאים).
ב-1955 הוכרו 178 מקרב הנעלמים כהרוגים, מה שהביא את מספר ההרוגים הצרפתיים בין סוף 1940 להתחלת 1941 ל-499.
הצבא תאילנד הודיע רשמית על 54 הרוגים ו-307 פצועים אולם מספרים אלה נחשבים באופן ודאי לתת-הערכה.
לפי הודעת התאילנדים 41 ימאים מחילי הים התאילנדי נהרגו ו-67 נפצעו.
חיל האוויר התאילנדי איבד רשמית 13 אנשים.
21 אנשי צבא תאילנדי נפלו בשבי בידי הצרפתים.
בקרב קו שאנג הכיר חיל הים התאילנדי כי ספג 36 הרוגים, כולל 20 חברי הצוות של אוניית "תונבורי HTMS", 14 של האונייה "סונגחלה" ושניים של "שונבורי HTMS", אולם מכיוון שחמש אוניות תאילנדיות נהרסו, האבדות של חיל הים התאילנדי היו גבוהות בהרבה.
ההשערה היא שדובר לפחות ב־310 הרוגים תאילנדים.
כ-30% מהמטוסים הצרפתיים הוצאו מכלל שימוש עד סוף המלחמה, חלקם בגלל נזקים מינוריים, שלא תוקנו בהמשך, ושנגרמו בעת הפשיטות האוויריות.
חיל האוויר של משטר וישי הודה באבדת מטוס פרמן F 221 ושני מטוסי מוראן-סולנייה MS 406 שנהרסו על הקרקע.
בעת ניסיון הקרב הראשון שלו, חיל האוויר התאילנדי טען להפלת חמשה מטוסים צרפתים באוויר והריסת 17 מטוסים על הקרקע, טען שאיבד שלושה מטוסים באוויר וחמשה-שישה נהרסו על ידי הפצצות צרפתיות על שדות התעופה התאילנדים.
מלחמת תרבות היא מאבק בין קבוצות הדוגלות בערכים תרבותיים, דתיים ואידאולוגיים שונים, קבוצות המסוכסכות ביניהן עקב השוני הערכי.
דוגמאות לנושאי מאבק במלחמת תרבות יכולים להיות למשל ליברליות מול שמרנות, דת מול חילוניות או מול מדינה, ערכים אקולוגיים שונים, זכויות אדם, זכויות מיעוטים, ערכים כלכליים-חברתיים ועוד.
היסטורית, המושג "מלחמת תרבות" הופיע לראשונה בשנת 1840 במאמר של הליברל השווייצרי לודוויג סנל (Ludwig Snell), שעסק במאבק בין הקנטונים שדגלו במרכוז השלטון בשווייץ לקנטונים שדגלו בעצמאות יחסית.
אך המושג התפרסם ונכנס ללקסיקון הפוליטי בשנת 1873, בעקבות נאומו של הרופא וחבר הפרלמנט הכלל גרמני רודולף וירכו; הנאום של וירכו עסק במאבק בין הקנצלר של הרייך הגרמני אוטו פון ביסמרק והכנסייה הקתולית ובראשה האפיפיור, מאבק שכונה על ידי וירכו כ"מלחמת תרבות".
ביסמרק ראה בכנסייה הקתולית, כבר מתחילת תפקידו כקנצלר, את האויב הפנימי העיקרי המסכן את השקט והסדר הציבורי בגרמניה.
הקתולים הוו כשליש מהאוכלוסייה הגרמנית כאשר שאר האוכלוסייה הנוצרית היא פרוטסטנטית.
המדיניות האנטי-קתולית של ביסמרק הופעלה ב-1870 בפרוסיה וב-1871 בגרמניה כולה אך השפעתה מחוץ לפרוסיה הייתה יחסית קטנה.
כמרים ובישופים נאסרו או הוגלו מחוץ לגבולות גרמניה, מסדרי הנזירים הקתוליים הוצאו מחוץ לחוק ורוב המנזרים נסגרו.
נסגרו גם רוב הכנסיות הקתוליות בפרוסיה ומערכת החינוך הקתולית בוטלה.
ביסמרק תקף את מושג האפיפיור עצמו, בייחוד לאחר שהוותיקן קבע ב-1871 דוגמה (dogma) חדשה ולפיה האפיפיור אינו טועה לעולם.
ביסמרק ראה במוסד האפיפיור כוח הזומם להשתלט על העולם והוא ניסה לשכנע גם מנהיגי מדינות אחרות לפעול נגדו ולהצטרף למלחמת התרבות נגד הכנסייה הקתולית, אך ללא הצלחה רבה.
מטרותיה וסיבותיה של מלחמת התרבות הגרמנית היו:
האינטליגנציה הפרוסית ראתה בכנסייה הקתולית גורם שמרני, חוסם קידמה ועצמאי מדי.
הפרוטסטנטים ראו בעין עוינת את העובדה שהכנסייה הקתולית כפופה לוותיקן ולאפיפיור ולא לשלטון המרכזי הפרוסי והגרמני וראו בכך ניסיון השתלטות, התערבות והשפעה של מעצמה זרה.
הקתולים בגרמניה התארגנו במפלגה עצמאית קתולית - "מפלגת המרכז", שהייתה באופוזיציה לממשלה של ביסמרק בפרלמנט הגרמני.
מלחמת התרבות נגד הקתולים הייתה גם מלחמה של ביסמרק נגד אופוזיציה זו.
השנאה העזה של ביסמרק נגד המיעוט הפולני הקתולי בפרוסיה.
הוא ראה בהם אויב מתמיד של הקיסרות, בעל אופי המנוגד לרוח העם הגרמני.
מדיניותו נעה בין הדחת הפולנים מכל משרה ניהולית, שלטונית וחינוכית עד לקריאה להשמדתו וגירושו של מיעוט זה.
בסופו של דבר מלחמת התרבות של ביסמרק נכשלה והסיבות לכך היו:
הרדיפות הקשות גרמו לאוכלוסייה הקתולית להתאחד לכוח פוליטי חזק שנלחם נגד הדיכוי בכלים הפרלמנטריים.
"מפלגת המרכז" הקתולית הפכה לכוח פוליטי חזק וגדול לעומת המפלגות הליברליות הפרוטסטנטיות והשמאל, מפלגות רבות ומסוכסכות ביניהן.
הפחד של המפלגות הפרוטסטנטיות מפני עליית השמאל החילוני והאנטי-דתי.
מעבר מפלגתו של ביסמרק עצמו, "המפלגה השמרנית" לתמיכה ב"מפלגת המרכז" הקתולית.
ל"מפלגה השמרנית" של היונקרים הפרוסים היו אינטרסים כלכליים רבים והם חששו שאלו יפגעו על ידי מלחמת התרבות ועליית השמאל הסוציאליסטי.
בשנת 1874 "מפלגת המרכז" הפכה לשנייה בגודלה בפרלמנט הכלל גרמני.
בשנת 1878 התפייס ביסמרק עם האפיפיור לאו ה-13 והחל משתף פעולה עם "מפלגת המרכז".
המפלגות הליברליות עברו לאופוזיציה יחד עם מפלגות השמאל.
בשנים הבאות חל מהפך שהביא למאבק חדש של ביסמרק, הקתולים והפרוטסטנטים השמרניים נגד השמאל הסוציאליסטי שהפך, בתורו, לאויב הקיסרות.
מלחמת תרבות זו התקיימה בבלגיה בין השנים 1879-1884 וכונתה גם "מלחמת בית הספר הראשונה" (Eerste schoolstrijd).
עד שנת 1879 בתי הספר היסודיים בבלגיה נוהלו על ידי הכנסייה הקתולית.
באותה שנה, הרוב הליברלי בפרלמנט הבלגי, בהנהגתו של פראר אורבן (Frere Orban), העביר חוק המאפשר הקמת בתי ספר יסודיים חילוניים בניהול המדינה.
הכנסייה הקתולית פרסמה הוראת החרמה של בתי ספר אלו אך למרות זאת, הוקמו מעל 3000 בתי ספר יסודיים חילוניים.
כמו בגרמניה, גם בבלגיה, מלחמת תרבות זו רק חיזקה את המפלגה הקתולית.
זו זכתה לרוב בבחירות לפרלמנט של שנת 1884 והעבירה חוק חינוך חדש אשר החזיר את שליטת הכנסייה הקתולית בבתי הספר היסודיים.
בשנת 1950 פרצה בבלגיה מלחמת תרבות נוספת, היא "מלחמת בית הספר השנייה".
באותה שנה עלתה לשלטון "המפלגה הנוצרית-סוציאלית".
שר החינוך שלה הגדיל מאוד את התקציב והסובסידיות לבתי הספר הפרטיים שהיו, רובם ככולם, קתוליים.
המפלגות הליברלית והסוציאליסטית הגדירו זאת כ"הכרזת מלחמה".
כאשר שתי מפלגות אלו עלו לשלטון ב-1954 הן ביטלו את ההקצבה לבתי הספר הקתוליים ואסרה על כמרים קתוליים ללא תעודת הוראה ללמד בבתי ספר.
כתוצאה מכך קמה בציבור תנועת מחאה גדולה נגד הממשלה וזו נאלצה, בשנת 1956, לפרסם את "הסכם בתי הספר" המאפשר בבלגיה קיום של שתי מערכות חינוך, קתולית וחילונית כאשר כל הורה זכאי לבחור במערכת הנראית לו.
המושג "מלחמת תרבות" הופיע לראשונה בארצות הברית בעקבות ספרו של הסוציולוג הנודע ג'יימס דויסון הנטר - "מלחמת תרבות: המאבק להגדרת אמריקה".
בספרו זה העלה הנטר מספר נושאים - הפלות, מכירת נשק, הפרדת הדת מהמדינה, פרטיות, לגליזציה של סמים קלים, הומוסקסואליות וצנזורה.
הוא טען שבנושאים אלו, נוצרים בחברה האמריקאית קיטוב ושסע ההולכים וגדלים בין אוכלוסיות הדוגלות בערכים של שמרנות ומסורתיות לאוכלוסיות הדוגלות בערכים של ליברליות וקידמה.
שסע זה גדל עד כדי כך שבארצות הברית הולכות ונוצרות שתי קהילות אמריקאיות נפרדות בכל הנושאים האלו אך מאוחדות בנושאים אחרים כמו מדיניות החוץ, המדיניות הכלכלית והפטריוטיות.
באספה למינוי מועמדותו של ג'ורג' בוש (האב) לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, טען אחד מתומכיו בנאומו, שבארצות הברית מתקיימת מלחמת דת על הנפש האמריקאית, מלחמה המסוכנת יותר מהמלחמה הקרה.
לדבריו, המועמד המתחרה (ביל קלינטון מהמפלגה הדמוקרטית) רוצה להטיל על ארצות הברית גזרות ש"מדינת אל" (God's country) כמו ארצות הברית לא יכולה לקבל.
נאום זה קיבל, לאחר מכן, את השם "נאום מלחמת התרבות של המפלגה הרפובליקנית".
באותן שנים קמה בארצות הברית התנועה השמרנית-קיצונית "הקואליציה הנוצרית של אמריקה" (Christian Coalition of America) שעסקה בייחוד בהתנגדות להפלות, נישואים חד מיניים, הומוסקסואליות, הגבלת מכירת נשק חופשית לאזרחים ועוד.
התעורר גם ויכוח חריף בנושא לימוד ההיסטוריה של ארצות הברית בבתי הספר - לימוד כ"היסטוריה הרואית" או כ"היסטוריה ביקורתית".
בשנת 2004, בעקבות הסרט "יסוריו של ישו" הופיעו מאמרים רבים נגד "השמאל ההוליוודי הזומם לנתק את ערכי התרבות והמוסר הנוצריים מעל גוף האומה האמריקאית".
בעת מערכות הבחירות של הנשיא אובמה, הוא הותקף על ידי המפלגה הרפובליקנית ובייחוד על ידי האגף הימני שלה - "מסיבת התה", כפוגע בערכים שונים של האומה האמריקאית כמו ערכי דת, יחס להומוסקסואלים, נישואים חד מיניים, לגליזציה של סמים קלים והעדפת זכויות מיעוטים ומהגרים על פני זכויות האמריקאים ה"אמיתיים".
עוד לפני קום המדינה, התקיימו בארץ מאבקים אידאולוגיים בין ציבורים גדולים בעלי דעות שונות ומנוגדות.
חלק גדול ממאבקים אלו נמשכו גם לאחר הקמת המדינה ועד ימינו אלו.
התקיימו מאבקים בין דתיים וחילוניים, בין שמאל וימין, בין מחייבי ושוללי ההתיישבות בשטחים, בין אשכנזים ועדות מזרח ועוד.
חלק גדול ממאבקים אלו עומד בהחלט בקריטריונים של הגדרת "מלחמת תרבות" על ידי היסטוריונים וסוציולוגים.
אך המונח עצמו הופיע לראשונה בישראל רק ב-2013 כאשר פרץ הוויכוח בעניין הפטור מגיוס של בחורי הישיבה.
בוויכוח בכנסת, פנה ח"כ עפר שלח ממפלגת "יש עתיד" לח"כ מאיר פרוש החרדי ואמר לו שאם הוא ידרוש מבוחריו לא להשמע לחוק הגיוס שהכנסת אמורה לחוקק, הוא יואשם בפני ההיסטוריה כ-"יורה היריה הראשונה במלחמת תרבות".
כך הפך נושא גיוס בני הישיבה ותנועות המחאה שהפגינו משני הצדדים, למלחמת תרבות.
מושג זה חדר לתודעת העיתונאים והציבור ומאז מרבים להשתמש בו.
במשך הזמן, הורחב הכינוי "מלחמת תרבות" גם לוויכוחים שהתעוררו עם החרדים בעניין חוקים שהגישה "יש עתיד" בנושא זכויות להט"ב ונסיעות בשבת.
קנדה - שם מוגדר כ"מלחמת תרבות" הוויכוח הקיים עד היום בין המפלגה הליברלית והמפלגה השמרנית בעניין היחס לילידים הקנדיים השונים, לגזענות, להומופוביה וליחס דת-מדינה.
אוסטרליה - בשנים 1996-2007 פרץ באוסטרליה ויכוח סוער בין כוחות שמרניים וליברליים בעניין יחס המדינה לילידיה האבוריג'ינים והצגת יחס זה בספרי ההיסטוריה הנלמדים באוסטרליה, במוזיאונים שלה וביצירות האמנות האוסטרלית.
מלחמת תרבות זו הסתיימה עם התנצלות ממשלת אוסטרליה בפני האבוריג'ינים.
מלחמת שלזוויג השנייה (בדנית: Slesvigske Krig; בגרמנית: Deutsch-Dänischer Krieg) הייתה מלחמה שנערכה ב-1864, בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית.
המלחמה פרצה ב-1 בפברואר 1864, עקב מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש מוסכם על הקונפדרציה הגרמנית.
היא הסתיימה ב-30 באוקטובר באותה שנה בתבוסת דנמרק.
ב-1853, בהסכמתן של המעצמות הגדולות של אירופה, נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג על ידי פרדריק השביעי להיות היורש בכוח של הכתר הדני לאור היכחדותו של הענף העיקרי של בית המלוכה, שכן נראה שפרדריק השביעי לא יצליח להעמיד צאצאים.
לאחר החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, ששם קץ למלחמת שלזוויג הראשונה, ולאור ויתורו של אביו, נמנעה מפרידריך הזכות לרשת את הדוכסיות.
לאחר מכן היו כריסטיאן לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ושלושת אחיו הגדולים, הבכור מביניהם, קרל, היה חשוך ילדים, אך האחרים הולידו בנים ובנות.
כצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, אף על פי שגם כאן הוא לא היה ראשון בסדר הירושה.
אמה של לואיז, אחיה ואחותה הבכירה ויתרו על זכותם לטובתה של לואיז ובעלה.
ב-24 בדצמבר 1863 צעדו חיילי ממלכת סקסוניה וממלכת הנובר לדוכסות הולשטיין מטעם הקונפדרציה הגרמנית, ופרידריך לבית אולדנבורג הוכרז כדוכס שלזוויג-הולשטיין.
במהלך ינואר 1864 המצב נשאר מתוח אבל לא התנהלה לחימה; כוחות דנים שלטו בגדה הצפונית של נהר האיידר וכוחות גרמנים בגדה הדרומית.
ב-14 בינואר 1864 הכריזו אוסטריה ופרוסיה על נקיטת צעדים נגד דנמרק מבלי להתייחס להחלטות הקונפדרציה הגרמנית.
ב-16 בינואר 1864 הציב ביסמרק אולטימטום לדנמרק בדרישה לבטל את חוקת נובמבר תוך 48 שעות.
הדרישה הייתה בלתי אפשרית מבחינה פוליטית, במיוחד בהתחשב בזמן הקצר, וכתוצאה מכך נדחה האולטימטום על ידי ממשלת דנמרק.
ב-1 בפברואר 1864 פלשו הכוחות האוסטרים והפרוסים לשלזוויג, וכבשו אותה במהירות.
ב-19 בפברואר נכנסו הכוחות הפרוסים לדנמרק עצמה, ובמרץ לאחר הסכם חדש בין אוסטריה לפרוסיה, שביטל את החלטות חוזה לונדון, הצטרפו אליהם הכוחות האוסטרים.
ב-7 באפריל החל קרב דיבל, שבמהלכו התנהל מצור על ידי הכוחות הפרוסים על העיירה דיבל, וב-18 באפריל לאחר קרב קשה כבשו הפרוסים את העיירה, ובכך הכריעו למעשה את הכוחות הדנים.
ב-25 באפריל כונסה ועידת לונדון, שהייתה ועידה כלל אירופית, במטרה ליישב את הסכסוך.
ב-12 במאי הוכרז על הפסקת אש, ואוסטריה ופרוסיה הציעו איחוד פרסונאלי בין הדוכסויות והכתר הדני, אולם דנמרק דחתה את ההצעה.
בעקבות כך נאלצו פרוסיה ואוסטריה לתבוע את מסירת הדוכסויות, אך לא היה ברור לידי מי.
ביסמרק רמז לאוסטרים שמן הראוי למוסרן לידי פרוסיה, ובשל כך הכירו האוסטרים ב-25 במאי בפרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג כדוכס שלזוויג-הולשטיין.
ב-28 במאי הכריז ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון שר החוץ הבריטי, על הצעה לחלוקת שלזוויג לפי קווים לאומיים, ונפוליאון השלישי תמך בהצעה, אולם הדנים דחו את ההצעה, וב-25 ביוני חודשה הלחימה.
הדנים שלא קיבלו תמיכה משאר המעצמות הובסו שוב, בקרב אלסן ב-29 ביוני ובקרב לונדבי ב-23 ביולי, וב-20 ביולי הסכימו לשביתת הנשק.
ב-1 באוגוסט נחתם הסכם שלום מוקדם, ובו הוסכם על מסירת הדוכסויות לפרוסיה ואוסטריה.
ב-30 באוקטובר נחתם הסכם וינה, ובו ויתרה דנמרק על שלזוויג-הולשטיין ועל סקסוניה-לאוונבורג לטובת אוסטריה ופרוסיה.
במהלך סתיו 1864 החלה ממשלת אוסטריה לתמוך בתביעותיו של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג על הדוכסויות, אולם ב-22 בפברואר 1865 הבהיר ביסמרק לתנאים שבהם עשויה פרוסיה לתביעות הללו; אלה היו תנאים של תלות גמורה בפרוסיה.
ב-6 באפריל עוררה אוסטריה את הבונדסטאג הגרמני לתמוך בתביעתו של פרידריך לגבי הדוכסויות, מה שיצר מתיחות עם פרוסיה שהתנגדה לכך.
ב-5 באוגוסט עקב קשיים פיננסיים ומשבר בהונגריה, הציעה אוסטריה על חלוקת הדוכסויות; שלזוויג לפרוסיה והולשטיין לאוסטריה, וב-14 באוגוסט נחתם על כך הסכם גאסטיין.
אולם, על אף הסכם גאסטיין לא פסקה המתיחות בין אוסטריה לפרוסיה, שניזונה מהמאבק על השליטה בגרמניה, ובשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
מלחמת שלזוויג הראשונה הייתה מלחמה שהתנהלה בשנים 1848–1852 בין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה הגרמנית.
המלחמה פרצה עקב דרישת דוכסויות שלזוויג-הולשטיין להשתחרר מתלותם בממלכת דנמרק, והסתיימה בניצחון דני, שהשאיר את הדוכסויות תחת שלטון דני, עד לאחר מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864.
דוכסויות שלזוויג-הולשטיין היו מאוחדות תחת הכתר הדני, אולם, רק הולשטיין שהייתה גרמנית לחלוטין השתייכה לקונפדרציה הגרמנית, ללא שלזוויג שהייתה דנית בחלקה.
בשנת 1848 עלה פרדריק השביעי, מלך דנמרק על כס המלוכה הדני, ומכיוון שלא היו לו ילדים, נוצרה תסבוכת רצינית.
בדנמרק היה אמור לעלות אחריו על כס המלוכה כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג שהיה הקרוב ביותר מהצד הנקבי, ואילו דוכסויות שלזוויג הולשטיין שלט בהם החוק הסאלי, ולפיכך לא הסכימו לשלטונו של כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בעקבות המהפכה בצרפת פרצו מהומות אף בגרמניה, וב-24 במרץ 1848 הכריזו הדוכסויות על ניתוק קשריהם עם דנמרק ופנו בקריאת עזרה אל הקונפדרציה הגרמנית.
ב-10 באפריל 1848 חצו כוחות פרוסיים את גבול הדוכסויות, ועד סוף אפריל סילקו את הכוחות הדניים מהדוכסויות.
ב-2 במאי חצו הכוחות הפרוסיים ליוטלנד, אולם בעקבות מחאות מעצמות אירופה עצרו הפרוסים, וביולי חתמו על שביתת נשק עם דנמרק.
אולם המפקד הפרוסי בדוכסויות ביטל את שביתת הנשק, ורק לאחר הוראה מפורשת מפרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, נחתמה שוב שביתת נשק במאלמו ב-26 באוגוסט.
בעקבות שביתת הנשק נסוגו הן הכוחות הפרוסיים והן הכוחות הדניים מהדוכסויות, והם נמסרו לוועדה פרוסית-דנית משותפת.
במרץ 1849 חידשו הדנים את הלחימה, ולאחר כמה ניצחונות נחתם ב-10 ביולי 1849 שוב הסכם שביתת נשק, בתנאים יותר נוחים עבור הדנים.
ב-2 ביולי 1850 חתמה פרוסיה הסכם שלום עם דנמרק, ובו הסתלקה מתביעותיה לדוכסויות.
לאחר מכן כבשו הדנים במהירות את שלזוויג, והכניעה את הולשטיין עם עזרה מהקונפדרציה הגרמנית.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לכריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג בתמורה לוויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות.
מלחמתה של חנה הוא סרט של המפיק והבמאי הישראלי מנחם גולן, המספר את סיפורה של חנה סנש.
גולן התבסס על יומניה של סנש, וכן על הספר "רוח גדולה באה" מאת יואל פלגי.
בשנת 1964 קיבל מנחם גולן ממשפחתה של חנה סנש זיכיון להכין עליה סרט, בתנאי שיציג למשפחה את התסריט, הסרט יופק תוך שלוש שנים ולא יעורב בו כסף גרמני.
אולם בהמשך המשפחה נסוגה מהזיכיון בגלל הפרות נטענות של ההסכם על ידי גולן, ובורר אישר את טענותיהם.
אולם בבית המשפט המחוזי קבע השופט לם שאין צורך בזיכיון המשפחה כדי להכין סרט על חנה סנש שכן היא מהווה דמות ציבורית.
בשנת 1967 פורסם שהסרט יוסרט לאחר תום העבודה על 999...
העבודה על הסרט התעכבה בגלל בעיות מימון ובשנת 1971 הוסכם שהסרט יופק על ידי ג'ו היימן המפיק של הסרט בלומפילד ושמנחם גולן יהיה הבמאי.
מיה פארו נבחרה לגלם את סנש והוחלט להסריט את הסרט בהונגריה או יוגוסלביה וכן באיטליה וישראל.
גולן בדק חמישה תסריטים שנכתבו על חנה סנש ולא היה מרוצה מאף אחד מהם ולכן כתב בעצמו תסריט על סמך הספר של יואל פלגי, "רוח גדולה באה".
העבודה על הסרט נתקעה, ובשנת 1983, לטענת גולן, ביקשה המשפחה מגולן שיאיץ את הכנת הסרט.
לייזה מינלי נבחרה לגלם את סנש, אולם ככל הנראה בגלל משבר אישי הדבר לא יצא אל הפועל.
שלטונות הונגריה באו לקראת גולן כדי שהסרט יוסרט בהונגריה, דבר שאפשר חסכון רב בהוצאות.
הסרט צולם במשך שבועיים בישראל (בג.ג.
אולפני ישראל) וארבעים ימים בהונגריה.
הסרט עוסק בחנה סנש, יהודייה ילידת הונגריה.
בהונגריה היא נתפסת, נחקרת ועוברת עינויים קשים, אולם לא מסגירה את חבריה ומסתירה את הקוד הסודי של המשדר, שבעזרתו ההונגרים יכולים לתפוס את חבריה.
בתפקידים משניים בסרט שיחקו הישראלים יהודה אפרוני, שמעון פינקל, אלי גורנשטיין, רמי ברוך ועוד.
את חנה סנש גילמה השחקנית ההולנדית/צרפתייה מרושקה דטמרס (Maruschka Detmers).
הבדלים בין הסרט למציאות ההיסטורית
הסרט מבוסס באופן חופשי על סיפורה של חנה סנש, אך כולל סטיות מהותיות מן העובדות ההיסטוריות.
בניגוד לתיאור הקולנועי, סנש לא השתתפה בפעולות לחימה או חבלה עם הפרטיזנים ביוגוסלביה, ותפקידה בפועל היה של שליחה וקשרית במסגרת ה-SOE.
כמו כן, בניגוד לרושם בסרט, היא לא הספיקה לפעול בהונגריה: לאחר חציית הגבול נעצרה כמעט מיד, לא הגיעה לבודפשט ולא הפעילה משדר אלחוטי.
הסרט מציג את קשריה עם הפרטיזנים באופן מצומצם וא־פוליטי, בעוד שבמציאות מדובר היה בתנועה מאורגנת ורב־לאומית בהנהגת טיטו.
גם תיאור החקירות, העינויים והמשפט עבר עיבוד דרמטי: לא קיים תמלול מלא של דבריה בבית הדין, והנאומים המופיעים בסרט מבוססים על שחזורים מאוחרים.
בנוסף, הסרט יוצר רושם כי הוצאתה להורג התרחשה סמוך לשחרור בודפשט, בעוד שבפועל הצבא האדום הגיע לעיר רק שבועות רבים לאחר מותה.
לפיכך, הסרט נחשב יצירה דרמטית־זיכרונית ולא תיעוד היסטורי מדויק.
קפטן תומאס רוז'ה (דונלד פלזנס)
קפטן יוליאן סימון (דייוויד וורנר)
מלחמת תורסטנסון הידועה גם בשם מלחמת חניבעל, הייתה מלחמה בין דנמרק-נורווגיה לבין שוודיה, אשר נמשכה בין 1643 ל-1645. המלחמה מכונה על שמם של המצביא השוודי לנארט תורסטנסון, והמושל הדני חניבעל ססטד.
המלחמה הסתיימה בניצחון שוודי, ובמסגרת הסכם ברומסברו נאלצה דנמרק לוותר ויתורים טריטוריאליים ענקיים לטובת שוודיה.
דנמרק ניסתה להחזיר לעצמה את השטחים במהלך המלחמה הצפונית הקטנה, מלחמת סקונה והמלחמה הצפונית הגדולה, אולם נכשלה בכך.
בשנת 1611 פלש כריסטיאן הרביעי מלך דנמרק ונורווגיה לשוודיה, ופתח בכך את מלחמת קאלאמר.
שוודיה הסתבכה עד מהרה במלחמות גם עם האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית, ולפיכך ב-20 בינואר 1613 נאלצה לחתום על הסכם קנרד, שבמסגרתו פינו השוודים את כל הנקודות האסטרטגיות שדרשו הדנים.
עם זאת, בהנהגתם המוכשרת של המלך גוסטבוס אדולפוס וראש ממשלתו אקסל אוקסנסטירנה, הצליחה שוודיה עד מהרה להחזיר לעצמה את יוקרתה.
היא התערבה במלחמת שלושים השנים בהצלחה ניכרת, וסיפחה שטחים בגרמניה.
ב-1632 נהרג מלך שוודיה בקרב ליצן, ומכיוון שבתו כריסטינה הייתה עדיין צעירה, היה אוקסנסטירנה שליט הממלכה.
אוקסנסטירנה היה מודע לעובדה ששוודיה מוקפת כמעט מכל כיוון בנחלותיה של דנמרק, ובנוסף לכך היו דמי השיט הגבוהים שגבו הדנים, מקור מתמיד לסכסוכים.
באביב 1643 אישרה בחשאי מועצת הכתר מלחמה כנגד דנמרק.
אוקסנסטירנה הכין תוכניות למלחמה, וריכז בחשאי כוחות על הגבול הדני.
בדצמבר פתח הצבא השוודי במתקפת פתע רב-חזיתית כנגד הצבא הדני.
דנמרק החלה בשינוע הכוחות שחנו בגרמניה לכיוון שוודיה.
הברית שלה עם הולנד, העניקה לה ביטחון ימי.
ב-12 בדצמבר חצה הפילדמרשל השוודי לנארט תורסטנסון את מוראביה וחדר להולשטיין מדרום.
בסוף ינואר 1644 כבר היה כל חצי האי יוטלנד בידי השוודים.
מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי החל בגיוס מהיר של הצבא והצי שלו.
למזלו, המתקפה השוודית מצפון עוכבה במשך חודש.
בפברואר, הגנרל השוודי גוסטב הורן פתח את המתקפה מצפון עם כוח של 11,000 חיילים, וכבש את רוב הלנד וסקונה למעט עיר המבצר מאלמה.
הצי הדני מנע מתורסטנסון לחצות את המצר מיוטלנד לפין.
ההולנדים, בני בריתם של השוודים, שלחו את ציים לעזרתם, אולם הדנים הביסו אותם בקרב ימי ב-16 במאי.
ניסיון נוסף להעביר את תורסטנסון ואת צבאו אל האיים הדנים על ידי צי שוודי גדול, סוכל בידי צי דני בפיקודו של המלך כריסטיאן בעצמו בקרב קולברגר הייד.
נורווגיה, אשר נשלטה בידי הכתר הדני, הגיבה למלחמה בהתלהבות לא צפויה.
האוכלוסייה בנורווגיה זעמה על הפלישה השוודית לדנמרק, והחלה להתארגן לפלישת נגד.
מושל נורווגיה באותה תקופה היה חניבעל ססטד, חתנו של המלך, ולפיכך עד היום המלחמה ידועה בנורווגיה לעיתים כ"מלחמת חניבעל" (בנורווגית: Hannibalsfeiden).
הצבא הדני-נורווגי פלש מנורווגיה לתוך שוודיה, אולם השוודים הדפו את המתקפה, חדרו לנורווגיה וכבשו את ימטלנד.
הם חדרו לאוסרדאל לפני שנסוגו חזרה.
ססטד חדר לשוודיה פעמים נוספות, והרס את העיר השוודית וארנסבורג.
במקביל הצליח הצי הדני לסגור את הצי השוודי במפרץ קיל.
עם זאת, השוודים הצליחו להימלט מההסגר ולחבור אל ההולנדים.
בקרב פמרן הנחיל הצי השוודי-הולנדי תבוסה צורבת לצי הדני.
תבוסת הצי הדני מיצתה את יכולותיה של דנמרק, והפכה את איי דנמרק לפתוחים לפלישה שוודית.
ודנמרק פנתה לצרפת והולנד בבקשה שיתווכו בינה לבין שוודיה.
ב-8 בפברואר 1645 נאלצו הדנים לחתום על הסכם ברומסברו, אשר היווה אסון משפיל לדנמרק ונורווגיה.
דנמרק איבדה את השליטה במחוזות גוטלנד, סארמאה והלנד, ונורווגיה נאלצה למסור את ימטלנד והריידלן.
השטחים החדשים הפכו את שוודיה לשליטת הים הבלטי.
כמו כן נקבע שהשוודים יהיו פטורים מלשלם את אגרת המעבר מהשטח הדני לים הבלטי.
בעקבות הניצחון על הדנים, הורה אוקסנסטירנה לתורסטנסון לנוע מיוטלנד לבוהמיה, ולהביס את צבא האימפריה הרומית הקדושה אשר תמך בדנים.
ב-6 במרץ הנחיל תורסטנסון תבוסה מוחצת לכוחות האימפריאליים בקרב ינקאו.
הניצחון הישראלי במלחמת ששת הימים ביוני 1967 – הטביע באופן עמוק את חותמו בתרבות הישראלית.
ניצחון זה השתקף בספרות, בסרטי קולנוע, בזמר העברי, בתיאטרון ובעיתונות.
מלחמת ששת הימים השפיעה ככל הנראה, יותר מכל מלחמה בפרט או מכל אירוע בעל השלכות לאומיות בכלל, על התרבות הישראלית.
בארץ שררה אופוריה רבה שהתבטאה בתיעוד נרחב של המלחמה, תוצאותיה והישגיה הרבים.
כשנה לאחר המלחמה החלו להופיע אלבומי הניצחון שהציגו את תמונות הניצחון והשמחה של חיילי צה"ל לצד תמונות של הצבאות הערביים המובסים.
אלבומים אלה היו הביטוי הרשמי של צה"ל למלחמה והדגישו את האתוס הציוני של שותפות הגורל בין הלוחמים בחזית לאזרחים המצויים בעורף.
האלבומים זכו לפופולריות עצומה בציבור הישראלי ויעיד על כך המספר הגבוה של סוגי האלבומים שראה אור ונאמד על פי הערכות שונות בין שישים למאה.
חלק מן האלבומים תורגמו לשפות זרות בשל ביקוש לאלבומים גם מחוץ לגבולות ישראל, כך למשל האלבום שכתב ההיסטוריון אריה חשביה "אלבום מלחמת הניצחון" תורגם לאנגלית ורומנית.
האלבומים הפכו כמעט ל"מצרך חובה" בכל בית בישראל ובהמשך יצאו גם באמצעות חברות מסחריות (כמו למשל חברת "עלית").
האלבומים ביטאו רגשות של פטריוטיות והציגו בגאווה את תוצאות המלחמה.
לעיתים התלווה לכך גם בוז ולעג כלפי צבאות האויב.
כך למשל נכתב באלבום "מקונטרה לתעלה" (1967) "החום והצמא חסכו כמות ניכרת של תחמושת" וגם המשפט "אתה שם מימין, הרם את המכנסיים", לצד תמונה של חיילי אויב מרושלים וכנועים.
מרבית האלבומים כללו ציטוטים מהתנ"ך ובפרט עסקו בנבואות הקשורות בחזרה אל ארץ ישראל.
כך, מופיעים חזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל ואין ספור פסוקים נוספים.
גם הכותל הופיע, מטוסי חיל האוויר הישראלי, משפטים הקשורים בערכי צה"ל ("לא משאירים פצועים מאחור") ותצלומים של חיילים המשחזרים את הקרבות.
אפיון בולט של האלבומים הוא הערצת הגנרלים.
ד"ר חזי עמיאור מציין כי שני הגנרלים שזכו להערצה הגדולה ביותר היו שמואל גונן (גורודיש, מפקד חטיבה 7) ומוטה גור (מפקד חטיבה 55).
אך מעל להם התעלתה ההערצה לשר הביטחון משה דיין והוא זכה לאלבום נפרד שכלל תמונות רבות שלו.
לימים יהיה אף דיין עצמו בין המבקרים את "האווירה האלבומית" שלאחר המלחמה.
ההיסטוריון יואל רפל מציין כי מלחמת ששת הימים הייתה המלחמה היחידה בה יצאו אלבומי ניצחון מאז הקמת המדינה.
פזמונים היו גם הם חלק מרכזי מביטוי השמחה על הניצחון ומספרם ככל הנראה עלה על אלה שנכתבו במלחמת העצמאות.
בין הפזמונים שחוברו ישנם כמה שהפכו לקלסיקה של ממש.
דוגמאות לכך הוא השיר גבעת התחמושת שנועד להנציח את הקרב על גבעת התחמושת והשיר ירושלים של זהב המתאר את החזרה לירושלים.
שיר זה שחובר מעט לפני המלחמה תרם ככל הנראה לקבלת ההחלטה להילחם בעיר העתיקה ולכבוש אותה.
דוד אוחנה טוען בספרו כי גילויי הדתיות בתרבות הישראלית לאחר המלחמה מהווים מעבר מתקופת החולין שאפיינה את ישראל מהקמתה לתקופה של סחרור משיחי-לאומני.
לעומת זאת גרשון הכהן טוען כי גילויי הדתיות היו למעשה "מבנה עומק תודעתי, שפרץ לרגע בעצמה מטלטלת מן התת-מודע אל המודע הקולקטיבי".
הדוגמה שהוא מביא לכך היא השיר "ירושלים של זהב".
גם השיר "מה אברך" שנכתב לזכרו של החייל אלדד קרוק שנהרג במלחמה זכה להצלחה גדולה.
השיר "מה אברך" בנוי כסדרת שאלות רטוריות בין מלאך לבין המאזינים ומציג אדם המתברך מינקותו ועד בגרותו בשלל תכונות הראויות לאדם בכל גיל.
בעשור האחרון הוא השיר המושמע ביותר ברדיו ביום הזיכרון.
בשנים האחרונות ביקורת רבה נשמעה מצד חוגי הימין על שיר זה בשל כך שהוא "כופר בערך עליו נפל החייל".
לצד שירי הניצחון ההרואיים ושירים המבכים את המתים היו גם שירים קלילים והומוריסטיים.
פזמון הומוריסטי שחובר ב"תקופת ההמתנה" היה "נאצר מחכה לרבין" שנועד להעלות את המורל הלאומי.
לאחר הניצחון שונו חלק ממילות הפזמון ללשון עתיד כך שיתאים לתיאור הניצחון.
פזמון נוסף שזכה להצלחה גדולה היה "שארם א שייח" שחיבר עמוס אטינגר.
לימים סיפר אטינגר כי חשב שמדובר ב"שיר מטופש...
השפעה רבה הייתה למלחמה על ספרות הילדים.
גיבור הילדים הבלתי מעורער של תקופה זו הוא דנידין הרואה ואינו נראה שיצר הסופר שרגא גפני.
בשלוש השנים שלאחר המלחמה יצאו שלושה ספרים שתיארו את עלילותיו של דנידין הפוגע בכוחות האויב.
"דנידין במלחמת ששת הימים" (1968) ו"דנידין בשבי" (1969) עוסקים במעלליו של דנידין בסיני בזמן המלחמה.
הספר השלישי "דנידין במשימה בלתי אפשרית" מתאר את דנידין חודר לתחנת רדיו ירדנית שמורה, שם הוא מתעלל במלך ירדן המנסה לשדר לעולם.
ספרי נוער נוספים ובולטים שיצאו לאחר המלחמה היו צמד ספריו של הסופר חיים גיבורי "חבועוז במלחמה" ו"חבועוז בנתיבי רמת גלעד" שעסקו בתלמידי תיכון הנאבקים לצד צה"ל.
הסופרת ימימה אבידר טשרנוביץ כתבה את "מגדלים בירושלים" שבו שישה ילדים ירושלמיים מעלים חוויות הקשורות במלחמה.
דבורה עומר גם היא כתבה על המלחמה בספר הילדים "הכלב נו נו יוצא למלחמה".
סיפורי מלחמה רבים פורסמו גם בעיתונות הילדים והכתבים נשלחו לדווח מן האזורים שבשליטת ישראל.
היחס לאזורים אלה היה רווי התרגשות ולווה בתחושה היסטורית.
נעמה שפי מציינת מספר סיבות להשפעה ולכוחה המעצב של המלחמה על ז'אנר זה.
בעוד במלחמת העצמאות הודחקה השאיפה לחזור אל חבלי התנ"ך בשל תוצאות המלחמה, ב"ששת הימים" החזרה אל מחוזות תנ"כיים עוררה אצל הילדים התרגשות רבה בשל ההיכרות המוקדמת עם המקומות מספרי הלימוד.
עיתונות הילדים עסקה באתרים אלה רבות (כמו למשל כתבתו של צבי אילן ב"הארץ שלנו" שזיהה את האיים סנפיר וטיראן כמקום קריעת ים סוף בו טבעו חילות פרעה).
בנוסף, העיתונות בישראל טרם התחרתה בכלי תקשורת זרים שלא זכו לתפוצה בישראל, ולכן הילדים היו חשופים בעיקר לנקודת המבט הישראלית-פטריוטית.
בתקופה שלאחר המלחמה התפרסמו ספרים רבים שנכתבו על ידי עיתונאים.
כך ספרו של ברוך נאדל "המטוסים קורקעו אור עם שחר" (1968) וכך ספרו של יגאל לב "באלוהים, אמא, אני שונא את המלחמה" (1968), על הישראלי הטוב והיפה שכמה לשלום אבל נאלץ להילחם בכל כוחותיו.
כן ניתן לציין את הספר המעין-עיתונאי "שיח לוחמים", המקבץ עדויות של חיילים מקיבוצים שהוקלטו זמן קצר קודם לכן.
הספר מתאפיין בשיח ביקורתי כלפי אתוס המלחמה בישראל שהיווה אנטיתזה לאווירת הניצחון באותם הימים.
בעדויות מובאות תחושות החיילים במלחמה, הקושי הנפשי הכרוך בפינוי תושבים ערביים ועוד.
למרות ההצלחה של הספר בציבור הישראלי ובפרט בתנועה הקיבוצית הוא נתפס כשנוי במחלוקת.
לצד תשבחות שחלקו לספר פוליטיקאים דוגמת גולדה מאיר וסופרים כמו חיים גורי, עלתה גם ביקורת כנגד הכותבים שהדביקה להם את הכינוי "יפי נפש" שנתפס ככינוי גנאי.
לימים גם התברר כי עדויות של תלמידי "ישיבת מרכז הרב" לא נכללו בספר ונגנזו משום ש"התאפיינו בגוון משיחי".
"חשופים בצריח" הוא ספר שכתב שבתאי טבת לאחר שנתלווה לחטיבה 7 של חיל השריון במסגרת תפקידו כעיתונאי ב"הארץ".
לאורך כל תקופת ההמתנה ובמהלך המלחמה ואחריה ראיין טבת חיילים וקצינים שנטלו חלק במלחמה.
הספר מיזג בין סיפוריהם של "החשופים בצריח" הטנק למהלכי המלחמה ושפתו היא תיאורית ומאופקת.
משה דיין ציין כי "זהו ספר יוצא מהכלל.
חלק ניכר מן התהילה בספר ניתנה למפקד חטיבה 7, שמואל גורודיש (גונן).
לימים "יואשם" הספר כמי שיצר את הילת הגנרלים שהובילה לשאננות עתידית לפני מלחמת יום הכיפורים ובכללם גורודיש.
במאמרו של אלון גן המשווה בין שני הספרים הוא טוען כי שניהם מהווים למעשה מפגש בין שפות דוריות.
בעוד "חשופים בצריח" עוסק ב"מה עשיתי" הרי ש"שיח לוחמים" עוסק ב"מה הרגשתי".
שני הספרים זכו לאחר שנים לביקורת נוקבת בגלל ההתמקדות בקטבים אלה.
ולירושלים-דברי ספרות והגות לכבוד ירושלים המשוחררת
לרגל שנה למלחמת ששת הימים יצא הספר ולירושלים – דברי ספרות והגות לכבוד ירושלים המשוחררת בהוצאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל וחולק לחיילי צה"ל.
הספר הורכב ממאמרים, סיפורים, שירים ותמונות "ממיטב ההוגים והיוצרים שפעלו אז בארץ ישראל" ובהקדמתו הספר נכתב: .
את הספר ערכו גדליה אלקושי, שרגא קדרי ויהושוע טן-פי.
עמישי) – ההצדקה ההיסטורית והמוסרית להרחבת שטחי מדינת ישראל.
מטבעה, הפרוזה מגיבה באיטיות יחסית למאורעות אקטואליים, בוודאי בהשוואה לכתיבה עיתונאית (לרבות בספרים הנכתבים על ידי עיתונאים).
בנוסף, התפרצות השנאה העזה למדינת ישראל, שבאה לידי ביטוי בהתבטאויות מנהיגי מדינות ערב לפני המלחמה, הוסיפה לתחושות הקשות בציבור.
עמדה על כך מבקרת הספרות גיטה אבינור, אגב סקירת הספרות שהתפרסמה לאחר המלחמה, בציינה:
כך, למשל, הרומן "צל הציפור" מאת איתמר יעוז-קסט, משנת 1971, מצייר תוך שימוש בסמלים את אווירת האימה והמועקה ששררה בטרם מלחמת ששת הימים.
להבדיל, הרומן "מסע דניאל" מאת יצחק אוורבוך-אורפז, משנת 1969, מתחיל בהתמוטטותו של דניאל הצעיר בעקבות העימות עם ההרג חסר השחר שבמלחמה.
דניאל חוזר לביתו מהמלחמה כשהוא מלא שאלות, אשר אינן מאפשרות לו לחזור למסגרת חייו הקודמים, הגם שהסיפור מסתיים בנימה של תקווה.
במחצית השנייה של שנות השישים היה התיאטרון על סף פריצת הטלוויזיה המקומית וליד קולנוע ישראלי דל תקציב.
לפיכך היה התיאטרון אתר בילוי והתכנסות משמעותי.
ראייה לכך היא הסיקור האינטנסיבי של הצגות התיאטרון בעיתונות היומית.
דורית ירושלמי שדנה בהשפעות המלחמה טוענת כי התיאטראות המסחריים לא התייחסו לאימת המלחמה ו"הקרינו על מסך התודעה של הצופה, שלל דימויים של "המלחמה היפה".
הקהל לא הצביע ברגליו, והעדיף את פלח התיאטרון הפופולרי, קומדיות ודרמות סנטימנטליות שסופקו לו, ואשר ניזונו מההבטחה הגדולה אחרי המלחמה — ההבטחה לחיים נורמליים.
הצגה שזכתה להצלחה עצומה לאחר שעלתה זמן קצר לאחר המלחמה (1968) הייתה "איש חסיד היה" שכתב ועיבד דן אלמגור וביים יוסי יזרעאלי.
ההצגה שהתבססה על סיפורים, שירים וניגונים חסידיים התייחדה בגישה "רומנטית" של תנועת החסידות.
מרבית השחקנים היו יוצאי להקות צבאיות וצורת ההגשה הייתה "קלילה" ובידורית.
במופע צפו כרבע מיליון אנשים, שמינית מכלל האוכלוסייה בארץ.
לדעת ירושלמי הסיבה היא משום שהמופע "התכתב עם תחושת הנס ועם השילוב המנצח שבין כוח לאמונה".
תהליך ה"אמריקניזציה" והמסחור הוביל לדעת ירושלמי ליבוא של מחזות דוגמת "כנר על הגג" ו"גבירתי הנאווה".
"קזבלן" (1966) מציג את סיפורו של יוסף סימן-טוב שעלה כנער ממרוקו וחש ממורמר משום שאף על פי שזכה לצל"ש על גבורתו בצבא חבריו שכחו ממנו לאחר השירות הצבאי.
הליהוק של יהורם גאון, בוגר להקות צבאיות וחבר בלהקות "התרנגולים" ו"שלישיית גשר הירקון" גרם לציבור להזדהות עם הדמות.
ירושלמי מציינת שהמחזמר זכה להצלחה חלקית בלבד ב"תקופת ההמתנה" בגלל השינויים התכופים בלו"ז של מועדי ההופעות.
ההופעות תוגברו ונוצר קשר ישיר בין סיפור ההפקה למלחמה.
זאת באמצעות יהורם גאון שהפך כוכב והופיע, כמו זמרים ובדרנים רבים אחרים, בפני חיילים בשירי המחזמר.
על פי המודעות בעיתונות, כשההצגות חודשו הוקרן לקהל בהפסקה בין שתי המערכות, ביוזמת גיורא גודיק, "יומן קרבות צה"ל", שהרחיב את החוויה התיאטרונית וקישר בין גיבור העלילה למלחמה.
אם "איש חסיד היה" היווה מימוש של הבטחה לחיים נורמליים הרי שההצגות "את ואני והמלחמה הבאה" (1968), "קטשופ" (1969) ו"מלכת אמבטיה" (1970) שעלו בשלוש השנים שלאחר המלחמה חתרו כנגד הקונצנזוס הישראלי ששמח בתוצאות המלחמה.
מחזות אלה שנכתבו על ידי המחזאי חנוך לוין היו מז'אנר הסאטירה הפוליטית ותקפו, בין השאר, את הקשר בין בידור למוות בתרבות הישראלית.
דוגמה למערכון כזה הוא "מקס גוטמן פוגש את הזמרת בוליביה השמנה".
על פי ירושלמי, בוליביה מרמזת על "זמרת המלחמות" יפה ירקוני המוציאה אלבומי תקליטים כדי "להזכיר לאלה שנשארו את אלה שהלכו כדי שאלה שהלכו יוכלו להישאר".
"כך נוצר חיבור בין מוות לבידור שהופך לחיבור טבעי ובלתי נמנע" מסכמת ירושלמי.
"מלכת אמבטיה" נחשבת למשפיעה מבין המחזות בתקופה זו בעיקר בשל פרסומה הציבורי הנרחב.
ההצגה שעלתה בתיאטרון הקאמרי, יצאה כנגד "תרבות הזחיחות" שלאחר הניצחון הגדול והציגה את הגאווה הישראלית כ"נפוחה".
השילוב בין הצגה שעלתה בתיאטרון ממוסד, בעיצומה של מלחמת ההתשה, ומתחה ביקורת חריפה על מקבלי ההחלטות עוררה סערה אדירה.
ההצגה נפסלה בתחילה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות ולבסוף לאחר ערעורים רבים כשהוחלט לאפשר להציג את ההצגה החליטה הנהלת התיאטרון להוריד אותה לאחר זמן קצר.
המדיום הקולנועי בשנים הראשונות לאחר המלחמה היה בתחילת דרכו בישראל.
למרות זאת מאז ועד היום מלחמת ששת הימים לא זכתה לייצוג נרחב על המסך הגדול לעומת מלחמות אחרות (כמו מלחמת העצמאות או מלחמת לבנון הראשונה).
מרבית הסרטים שנעשו על מלחמה זו היו תיעודיים ברובם ומיעוטם עלילתי.
כמה סרטים תיעודיים המציגים את הקרבות עלו מיד לאחר המלחמה.
סרטם של יצחק מימיש הרבסט ויעקב המאירי "שישה ימים לנצח" ואחריו, כמעט מיד, "שלוש שעות ביוני" של אילן אלדד.
רשויות ההסברה של המדינה הפיקו ב-1968 את "ששת הימים" שביימו אלפרד שטיינהרדט ויגאל אפרתי (והוא אף כלל סצנות קרב ששוחזרו בעזרת חיילי צה"ל).
סרט עלילתי שזכה להצלחה רבה היה "כל ממזר מלך".
הסרט בבימויו של אורי זוהר מ-1968 ניסה לתעד את הווייתה של הגבריות הישראלית בעת שלום ובעת קרב.
מעל 740,000 צופים בישראל צפו בו והוא אף ייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר בתחרות פרס האוסקר.
גם הביקורות היללו את הסרט וראו בו סרט "מבריק", אך בחלוף השנים סרט זה נשכח מן התודעה.
השינויים הגאו-פוליטיים לאחר המלחמה הביאו להתרחקות מן התרבות הסובייטית המזרח-אירופית והתקרבות לתרבות המערב.
ישראל נפרדה בהדרגה מן הסוציאליזם הנוקשה ואימצה את ערכי האינדיבידואליזם והחירות האישית.
בד בבד צעירים וצעירות מארצות הברית ומאירופה החלו להתנדב בקיבוצים והביאו עמם את תרבות הרוק אנד רול, השחרור המיני והשימוש במריחואנה.
דוגמאות לכך הן למשל חברי להקת ה"הצ'רצ'ילים" (1965) שאימצה את תרבות ה"רוק" ו"חבורת לול" שנודעה באורח חיים פרוע ובהתנסות בסמים.
המלחמה גם הובילה לסיומו של המיתון הכלכלי שהחל ב-1966. תחושת האופטימיות והצורך בידיים עובדות שיפתחו את "השטחים המוחזקים" גרמה לרווחה כלכלית ניכרת בשנים שלאחר המלחמה.
הירידה בשיעורי האבטלה והעלייה בשכר הביאו להעמקת תרבות הצריכה בישראל, בתי "כלבו" של "המשביר לצרכן" הוקמו בירושלים ובתל אביב.
הישראלים החלו לקנות טלוויזיות, פטיפונים ומכשירי רדיו משוכללים.
חלה עלייה גדולה במספר התיירים שהגיעו לבקר בארץ (בשמונת החודשים הראשונים של 1970 הגיעו 323 אלף תיירים לישראל, שיא של כל הזמנים עד אז).
המלחמה גם הובילה ל"גל עלייה" של יהודים בין השנים 1967–1973 שכלל קרוב ל-300,000 עולים, מרביתם מברית המועצות ולראשונה חלקם ממדינות מערביות.
זאת לאחר שנים של ירידה בעלייה וגידול במספר היורדים הישראלים.
כל אלה מלמדים שתחושת "החרדה הקיומית" שהורגשה קודם למלחמה הוחלפה בתחושת ביטחון.
מלחמת שלושת ההיינריכים (977–978) היה מרד קצר של שלושה נסיכים גרמנים בשם היינריך נגד הקיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השני בשנים 977–978.
בשנת 973 מת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו אוטו השני, מלך גרמניה עלה לשלטון במקומו.
עם זאת, כמו אביו, הוא היה צריך להתמודד עם האצולה הסכסונית, שהייתה עוינת כלפי אשתו תאופנו, ועם המצב הרגיש באיטליה, שהגיע לשיאו ברצח של האפיפיור בנדיקטוס השישי בשנת 974. אוטו ניסה להתפייס עם דודו הדוכס היינריך השני, דוכס בוואריה, אולם היינריך אתגר את הקיסר שוב ושוב.
ביוני 977 לותר, מלך צרפת הפתיע את אוטו על ידי ששלח את צבאו שמנה כמעט 20,000 חיילים נגד אאכן.
אוטו ברח לדורטמונד, ובספטמבר פלש פרנקיה המערבית, ולכד את ריימס, סואסון, ולאן והטיל מצור על פריז.
אולם מגפת דבר ותחילת החורף אילצו את אוטו להסיר את המצור ולסגת חזרה לגרמניה.
לותר ניצל את ההזדמנות והשמיד את המאסף הגרמני.
בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, דוכס בוהמיה, חבר היינריך להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני.
עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פסאו, כלא את היינריך מבוואריה אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.
בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו.
בתחילה ניסה היינריך מבוואריה ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו.
בשנת 995, ובנו היינריך הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, ובשנת 1014 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מלחמת שלושת האנרים (1587-1589) הייתה המלחמה השמינית והאחרונה במלחמות הדת בצרפת.
אנרי השלישי, מלך צרפת, שנתמך על ידי הרויאליסטים והמפלגה הפוליטית;
אנרי השלישי, מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, שנתמך על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ונסיכי גרמניה הפרוטסטנטים;
אנרי הראשון, דוכס גיז, מנהיג הליגה הקתולית, שנתמך על ידי פליפה השני, מלך ספרד.
המלחמה פרצה ביוזמת פליפה השני, מלך ספרד כדי למנוע מצרפת את האפשרות לפגוע בצבא הספרדי, שהיה מוצב בארצות השפלה הספרדיות, ותכנן את הפלישה לאנגליה.
המלחמה החלה כאשר הליגה הקתולית שכנעה את המלך אנרי השלישי להוציא צו איסור מוחלט על הפרוטסטנטיות, ועל הדחת אנרי מנווארה מזכותו לכתר; החלטה שהושפעה מיועצו המלכותי, אן דה גיז.
במהלך החלק הראשון של המלחמה, הרויאלסטים והליגה הקתולית, לא כל כך שיתפו פעולה נגד האויב המשותף, ההוגנוטים.
אנרי שלח את אן דה גיז נגד נווארה, בזמן שהוא עצמו התכוון לפגוש את הצבאות הגרמניים והשווייצרים.
בקרב קוטרה, הביס אנרי מנווארה את הצבא המלכותי בראשות גיז, שאף נהרג בעצמו בקרב.
זה היה הניצחון הראשון לו זכו ההוגנוטים בשדה הקרב.
מאידך, אנרי השלישי הצליח להביס את הגרמנים והשווייצרים שפלשו לצרפת.
השווייצרים היו בעלי הברית שלו, ופלשו לצרפת על מנת לשחרר אותו מכל שעבוד, אולם אנרי התעקש כי הפלישה שלהם אינה לטובתו, והכריח אותם לחזור הביתה.
מאידך, הגרמנים, בראשות פביאן הראשון, רוזן העיר דוהנה, רצו להילחם נגד דוכס גיז, אך הובסו בקרב וימורי.
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, ואף טענו כי הוא הזמין את הכוחות השווייצריים, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז ופתחו במשא ומתן עם פליפה השני, מלך ספרד שמטרתו הייתה לפלוש לאנגליה ולצרפת ולהדיח את המלך.
כוחותיהם המשותפים הביסו את צבא הליגה הקתולית, והם עשו הכנות לעלות על פריז.