tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התפרסם כידען בספרות האגדה והמדרש, ובשנת ה'תקנ"ח (1798) קיבל את משרת ה"מגיד מישרים" של העיר סלונים.
בסלונים חיבר את כל חיבוריו.
לאחר פטירתו התמנה בנו הרב יוסף אליעזר אדל למגיד של סלונים.
במקביל לעבודתו הדרשנית חיבר ספרי פרשנות מקיפים על סדר טהרות.
ספרו "שפה לנאמנים" עוסק בבנייני הפעלים וכלליהם.
המלחין והמחנך הישראלי יצחק אדל הוא בן נינו.
ספר ים התלמוד : חידושי הש"ס.
מלבד ספריו הנדפסים נותרו חידושי תורה רבים ממנו בכתובים, וחלקם נדפסים מעת לעת בכתבי עת תורניים.
חידושיו למסכת נידה נדפסו במאסף התורני ישורון.
יהודה לוי נחום (1915, צנעא – כ' באב ה'תשנ"ח, 12 באוגוסט 1998, חולון) היה חוקר ואספן ישראלי של כתבי יד תימניים.
התפרסם בזכות הקמת "מפעל חשיפת גנזי תימן".
נולד בעיר צנעא שבתימן בשנת 1915, בן שלישי מתוך שמונה אחים ואחיות, ללוי בן סעיד נחום ולבדרה לבית מנזלי.
למד בילדותו אצל ה"מורי", אך עקב קשיים כלכליים נאלץ להפסיק ללמוד ולעזור בפרנסת המשפחה.
משפחתו עסקה בקצבות, אך הוא מכר דברי מתיקה וסדקית וחסך כסף על מנת לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1929, בהיותו בן ארבע עשרה, הסכימו הוריו שיעלה ארצה, ואביו אפילו קנה לו חמור למסע.
המסע מצנעא לעדן נמשך כשבועיים ימים על גבי החמור בחסות משפחה מלווה.
בהגיעו לעדן מכר את החמור כדי לממן את ההפלגה באוניה לפורט סעיד שבמצרים ומשם ברכבת ליפו.
לאחר ימי הקליטה הראשונים נסע לירושלים, ולפרנסתו עבד ביום בשליחויות, ובערבים הצטרף לחבורות לומדי תורה.
עקב המצב הכלכלי הקשה בירושלים, עבר לתל אביב ועבד למחייתו בתור מנקר.
בשנת 1938 נשא לאישה את נעמי לבית ימיני (משפחת צורפים שעלתה ארצה בשנת 1896 לערך).
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לשירות המדינה ועל כך קיבל את "אות הקוממיות".
בעקבות מחלה ממושכת, אשר ממנה שרד, נדר נדר להקדיש את חייו להנצחת מורשת יהודי תימן.
הקפיד לקרוא לעצמו "יודא" כל חייו.
בשנת 1942 ייסד את מפעל "חשיפת גנזי תימן", שמטרתו הייתה לחשוף כתבי יד תימניים ולהוציאם לאור.
לצורך זה ביקש את הוריו בתימן לשלוח לו ספרים וכתבי יד.
חלק מהמשלוחים נגנבו וחלקם אבדו בדרך.
מלבד הספרים עצמם, גם הכריכות היו חשובות מאוד.
בתוכן הוצפנו דפים עתיקים וכתבי יד שונים, שהיה צורך לגונזם.
בעזרת שיטה מיוחדת שפיתח פירק כריכות אלו ודלה מהן חומר רב.
המשיך לאסוף חיבורים שונים מידי העולים במחנות העולים ובישובים השונים.
את מחקריו וחיבורים ממורשת תימן שהציל פרסם במשך יותר מחמישים שנה בהוצאה עצמית שהוציאה לאור תשעה ספרים.
אלפי התעודות ומאות כתבי היד שאסף הם ממגוון תחומים, ובהם: מקרא ופירושיו, משנה ותלמוד, מדרש, הלכה, פיוט ושירה וכן תעודות היסטוריות המלמדות על תולדות יהודי תימן.
אוסף נחום הופקד בספריה הלאומית ב-18 בינואר 2024.
חשיפת גנוזים מתימן, מפעל חשיפת גנזי תימן, 1971.
סדר מועד של המשנה : כתב־יד בנוסח תימן, עם פירוש הרמב"ם בערבית: יוצא לאור בידי יהודא לוי נחום ; דברי מבוא בידי שלמה מורג, מפעל חשיפת גנזי תימן בישראל, 1975.
מיצירות ספרותיות מתימן (ביחד עם יוסף טובי), חולון תשמ"א.
צהר לחשיפת גנזי תימן, הוצאת אפיקים, בשנת 1986.
מכמנים מחשיפת גנזי תימן (ביחד עם יוסף טובי), אפיקים, 1989.
ספר התעודה ממפעל חשיפת גנזי תימן (ביחד עם יוסף טובי), אפיקים, מפעל חשיפת גנזי תימן, 1996.
יהודה ליאופולד ורנר הוא פרופסור אמריטוס לזואולוגיה וחוקר זוחלים (הרפטולוגיה) באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן.
ורנר נולד בגרמניה ב-1931. אביו, ממנהיגי הקהילה במינכן, ברח עם משפחתו מהמשטר הנאצי בשנת 1933 לצרפת ולאנגליה, ובשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
ורנר למד בבית הספר הריאלי בחיפה במגמה הביולוגית, ומגיל 14–15 עסק בהרפטולוגיה (חקר הזוחלים והדו-חיים), לרבות חברות באגודות הרפטולוגים בהולנד ובעולם.
ביוזמת מורו לטבע, היה מהראשונים שכתבו עבודה שנתית.
בכיתה י"א הצטרף לגדנ"ע של ההגנה ותיפקד בסיור ובקשר.
בסוף השנה, יוני 1948, בני השכבה גויסו לצה"ל כתגבורת במלחמת העצמאות; הוא השלים את בחינות הבגרות ב-1949 (בחופשה מהצבא).
בצה"ל שירת בשנים 1948–1950 (ובמילואים עד 1985) כאלחוטן מורס ואלחוטן ראשי של חטיבה 5 בגבעתי.
ורנר התקבל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים על סמך מאמריו בעיתון אגודת ההרפטולוגים ההולנדית.
הוא למד לתואר מוסמך בזואולוגיה בשנים 1950–1956 (עם בוטניקה ופרזיטולוגיה, ומחקר בכרומוזומים של שממיות ושל נחשים פרימיטיביים).
סיים ב-1961 דוקטורט בהצטיינות (summa cum laude).
התיזה, בהנחיית פרופ' גאורג האז, דנה בעמוד השדרה של השממיות, בשימת לב מיוחדת לזנב, ניתוקו והתחדשותו.
ורנר היה עוזר הוראה באוניברסיטה בשנות לימודיו השנייה והשלישית.
החל משנתו הרביעית (אוקטובר 1953) הועסק באוניברסיטה כעוזר מחקר באוסף הזוחלים ובאוסף ההוראה, וכעוזר הוראה.
פעילותו באוספים כללה בין היתר ייזום הקיטלוג האחיד לכל האוספים הזואולוגיים באוניברסיטה, וחידושים טכניים.
במסגרת ההוראה פיתח בין השאר חוברות לעבודה עצמית במעבדה.
ורנר קיבל דרגת פרופסור מן המניין ב-1978, בגיל 47 שנחשב למוקדם, אף על פי שנמנע מצירוף שמו לפרסומי תלמידי המחקר שלו, ובמקביל להתנדבותו בתפקידים ציבוריים.
ורנר היה פעיל ארבע שנים בוועד ארגון הסגל הזוטר, וייצג אותו בוועדה הפרופסיונלית שניהלה את העסקת הסגל הזוטר.
היה פעיל בחברה לזואולוגיה, לרבות ארגון כנסים ותורנות יו"ר, ושנים רבות ערך את תקציריה לפרסום.
ערך את כתב העת הישראלי לזואולוגיה (באנגלית) 17 שנים, והנהיג בו שיפוט עמיתים.
הוא היה חבר בוועדה למונחי הזואולוגיה של האקדמיה ללשון העברית 36 שנים, וניסח את כללי עבודתה.
השתתף בהקמת החברה להגנת הטבע (1953) והנהיג משטר פרוטוקולים בעבודת הוועד המנהל.
בהמשך, בהיותו דוקטורנט, חבר לפרופסורים אמוץ זהבי והיינריך מנדלסון למשלחת ששכנעה את שר החקלאות קדיש לוז להקים את רשות שמורות הטבע.
מאז ליווה את שני הגופים בצורות שונות.
מחקריו עוסקים בשלושה מוקדים: השממיתיים כבעלי חיים שלמים רב-צדדיים עם אבולוציה מיוחדת (מהכרומוזומים ועד להתנהגות השיחור לטרף); יחסי מבנה-תפקוד בגוף הזוחל (הזנב, האוזן, העין, דו-פרצופיות זוויגית); עולם החי של המזרח התיכון ובייחוד בישראל (ובעיות שמירתו).
חקר זוחלי המזרח התיכון הניב מידע על נוכחות או היעדרות מינים מסוימים בארץ ובשכנותיה, וכן הביא לגילוי ותיאור מינים חדשים למדע: צפרדע אחת ו-14 מינים (או תת-מינים) של לטאות ונחשים.
ורנר היה גם האוצר של האוסף הלאומי של דו-חיים וזוחלים באוניברסיטה העברית עד צאתו לגמלאות (2000) ונחשב בר-סמכא מרכזי בזוחלי האזור.
מינים (או תת-מינים) חדשים-למדע אחדים נקראו על שמו על ידי החוקרים שתיארו אותם.
ב-2013 הוכלל בספר ראיונות עם הרפטולוגים נבחרים, כ-1% מציבור ההרפטולוגים בעולם.
לאורך השנים ורנר נסע לשבתונים, השתלם וחקר במגוון אוניברסיטאות ברחבי העולם.
הוא שותף בהנהלות הקונגרס הבינלאומי למורפולוגיה, הקונגרס העולמי להרפטולוגיה, והקונגרס האסיאתי להרפטולוגיה, והוא עדיין עוזר לעריכה של מספר כתבי עת.
הוא נושא, או נשא, הרצאות בעברית, אנגלית, גרמנית וספרדית (בשפה זאת נתן קורס ייחודי בעולם על תקשורת קולית בזוחלים, באוניברסיטת קורדובה, ארגנטינה).
ורנר כתב על סוגיות טכניות במחקר ובכתיבה, ביקורות ספרים, מאמרי מדע פופולרי בטור מאויר בציוריו בביטאונים "במחנה" (1953-1951) ובעיקר ב"הטבע והארץ", "טבע וארץ" ו"לדעת".
ב-1995 פרסמה רשות הטבע והגנים את "מדריך לזוחלי ארצנו" שכתב וצילם ורנר.
ב-2021 ראה אור ספרו "חיי הזוחלים בארץ ישראל, עם הערות על אזורים שכנים".
מאז שנת 1964 הוא נשוי לנורית מאירשטיין.
פרסומים בהם הגדיר מינים חדשים למדע:
רבי יהודה ליב אאך היה רב וראש ישיבה אשכנזי, רבה של הכינגן ונסיכות הוהנצולרן-הכינגן שהייתה בשעתו חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
נולד בטריר שבעמק נהר המוזל, למד בפראג אצל רבי יחזקאל לנדא והיה לידידו ותומכו של בנו, הרב שמואל לנדא.
בתחילת דרכו שימש כמורה פרטי בביתה של חיה'לה קאולה סוכנת החצר של דוכסות וירטמברג והאישה העשירה ביותר בגרמניה בתקופתה.
במקביל לתפקידו בבית קאולה, שימש מוהל.
הוא גם נהג להמליץ לצעירי הקהילה לנסוע ללמוד בישיבה בפראג.
ב-1784 אחרי סאגה ממושכת ורוויית אינטריגות, נבחר בפקודת יוזף פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן-הכינגן כרבה של הכינגן ובהמשך כרב מדינת נסיכות הוהנצולרן-הכינגן כולה.
בהשפעתו הוקמה ב-1803 ישיבה בהכינגן בידי חיה'לה קאולה ואחיה יעקב רפאל.
ישיבה-בית מדרש זה התקיימו עוד עשרות שנים, והרב אאך עמד בראשה עד פטירתו.
הספד שנשא בגרמנית לאחר מותה של קאולה ב-1809, אירוע חריג באותם ימים, זכה לתשומת לב רבה.
חיבורו "מנחת יהודה" הוהדר בידי מרדכי ברויאר.
לוירר נולד בשנת 1925 בנירנברג שבגרמניה לד"ר הנס לוירר ונלי לבית אוטנזוסר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1935 עלה לישראל עם הוריו ואחיותיו.
בשנים 1935–1943 למד בבית הספר התיכון הדתי מעלה בירושלים.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא הבריטי, ושירת במצרים ואיטליה בחיל ההנדסה המלכותי.
בתום מלחמת העולם השנייה התקבל ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה בברן.
עם הקמת המדינה חזר לירושלים ושירת במהלך מלחמת העצמאות כמתמחה בבית החולים הצבאי מס' 11.
לאחר מלחמת העצמאות חזר לשווייץ והשלים את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ציריך בציריך.
עם קבלת ההסמכה כרופא ב-1953, שב לירושלים והיה למתמחה הראשון בתולדות בית החולים שערי צדק (באישור מיוחד של משרד הבריאות).
בשנת 1955 סיים קורס קציני רפואה ולימים הפך למפקדה של פלוגת רפואה חטיבתית בחטיבת ירושלים, תפקיד בו החזיק במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
ב-1961 נסע ללונדון והתמחה ברפואה פנימית בבית חולים האמרסמית' ובבית החולים המלכותי ברומפטון למחלות חזה , לאחר השלמת ההתמחות בלונדון, הוסמך כמומחה לרפואה פנימית.
בסוף שנות ה-60 פרש מעבודתו בבית החולים שערי צדק והפך לרופא עצמאי.
אף על פי שעזב את בית החולים, המשיך לשמש כרופאה האישי של האחות הראשית של בית החולים, זלמה מאיר ורופאו של מנהל בית החולים דאז פאלק שלזינגר.
במהלך 45 שנות עבודתו, מרביתן כרופא עצמאי, היה ידוע כמי שיהיה נכון לעזור לכל נזקק בכל יום מימות השנה ובכל שעות היממה, גם אם ידו של המטופל אינה משגת בין אם גר בשכונות המערביות בעיר ובין אם המטופל התגורר בשכונות במזרח העיר.
בשנת 2001 קיבל את התואר יקיר ירושלים.
בנימוקי הוועדה לבחירתו נכתב, בין היתר, כי "הקדיש 45 שנה מחיו לטיפול בחולים בירושלים, להצלת חייהם ולהקלה על סבלם ומצוקתם, במסירות ובאכפתיות".
דר' לוירר נפטר בירושלים ב-22 באפריל 2017.
יהודה ליב אבידע (זלוטניק) (8 בינואר 1887, י"ב בטבת ה'תרמ"ז, פלוצק, האימפריה הרוסית – 22 בספטמבר 1962, כ"ג באלול ה'תשכ"ב, ירושלים, ישראל) היה רב, ביבליוגרף, אתנוגרף ופולקלוריסט, פעיל ציוני ומראשי תנועת המזרחי בפולין, קנדה ודרום אפריקה, משורר, סופר ומחזאי ואיש חינוך יהודי-פולני.
אבידע נולד בשם יהודה ליב זלוטניק בפלוצק שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין) בי"ב בטבת ה'תרמ"ז.
למד וחונך אצל אחיו, הרב יונה מרדכי בזקרוצ'ים ובפלוצק.
בשנת ה'תרס"ח נשא לאישה את שרה.
ב-1910 יצא ללמוד בישיבת וולוז'ין, אך בשל מחלה חדל את לימודיו בישיבה וב-1911 נבחר לתפקיד רב בעיר גומבין.
במלחמת העולם הראשונה הוחזק כבן ערובה לנאמנות קהילתו אל מול הצבא הרוסי שחשש מריגול יהודי.
בשנת 1920 עזב את פולין ועבר לקנדה.
גר במונטריאול 16 שנים עד שנת 1936 ואז עבר ליוהנסבורג בדרום אפריקה.
ב-1949 עלה לארץ והתיישב בירושלים, שם מונה לנשיא המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בינואר 1950 עברת את שמו לאבידע.
בבחירות לכנסת החמישית הוצב במקום ה-114 ברשימת המפד"ל.
נפטר ב-22 בספטמבר 1962, כ"ג באלול ה'תשכ"ב בירושלים ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בנו הוא מרדכי אבידע, שדרן קול ישראל ואיש משרד החוץ.
על שמו רחוב במרכז ירושלים, סמוך לבית המוסדות הלאומיים.
את פעילותו הציונית החל בשנת 1917, כאשר כינס אספה של תנועת המזרחי בוורשה.
הוא כיהן כמזכיר הכללי של התנועה בפולין, וכשעבר לקנדה נבחר לנשיא תנועת המזרחי בקנדה.
בתקופתו בקנדה שימש גם כמנהל קק"ל בקנדה ולאחר מכן כיו"ר ההסתדרות הציונית בקנדה.
ב-1936 נבחר להיות מנהל החינוך העברי בדרום אפריקה ולשם כך עבר להתגורר ביוהנסבורג.
ארגן את המגבית הראשונה בעולם למען קק"ל, ובשליחותה ביקר בדרום אפריקה, בארגנטינה ובאוסטרליה.
אבידע כתב באנגלית, ביידיש ובעברית.
כתביו נחלקו למספר תחומים, בהם חקר מדעי של נושאים כמו פולקלור, טקסטים עתיקים, תופעות בחברה ועוד; כתיבת עלונים וטקסטים פרו-ציוניים; כתיבת שירה, מחזות ופרוזה.
הרב יהודה ליאון כלפון (ה'תרל"ט, 1879 – כ"ט באדר ה'תשכ"ו, 21 במרץ 1966) היה אב בית הדין, ראש ישיבה ורבה של טטואן והחסיה הספרדית במרוקו.
נשיא הישיבות 'חשק שלמה ומקור חיים' ו'יגדיל תורה' בעיר.
נולד בטטואן לאביו רבי יהודה, ולאימו סול למשפחת בן דהאן.
טרם לידתו נפטר אביו, ולכן נקרא על שמו 'יהודה ליאון'.
בצעירותו למד בבית ספר ובישיבת כל ישראל חברים, ובהם רכש השכלה רחבה הן בלימודי קודש והן בלימודים כלליים.
ברשותו הייתה אחת הספריות החשובות בעיר.
התחתן עם ג'ימול לבית מאראג'י.
שימש כמזכיר ועד קהילת טיטואן.
בשנת ה'תרפ"ד התמנה לרבה הראשי.
בכהונתו כרב קיים יחסים טובים עם השלטונות המוסלמיים וכן עם השלטונות הספרדיים המתחלפים.
במסגרת תפקידו כיהן כנשיא ישיבת 'חשק שלמה ומקור חיים' בעיר.
כמו כן לימד בישיבה תלמוד עם פירוש רש"י ותוספות.
אחת מתשובותיו המפורסמות של הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל ביחס לגיור, ניתנה לרבי יהודה ליאון, שפנה אליו בשאלת גיור נוכריות שחיות עם יהודים שאינם מדקדקים בשמירת המצוות, ומבקשות להתגייר.
רבי יהודה התכתב עם אישים שונים בעברית, בספרדית ובצרפתית.
כשכתב בעברית, השתמש בשני סוגי כתב: למכותבים באירופה נקט כתב מרובע, ואילו לאנשים במרוקו כתב חצי קולמוס, שהיה נפוץ ומקובל בכל צפון אפריקה.
בחלק מהמכתבים שכתב בספרדית, מקצת אלו שהיו מיועדים לאנשים בתוך מרוקו, הוא השתמש בכתב עברי, לפי כללי הכתיב שנהגו בלאדינו.
רבי יהודה הרבה להתכתב עם אישים רבים בערים שונות: אוג'דה, אוראן, אלכ'יסיראס, אלקאצר, ארזילה, ברצלונה, גיברלטאר, וינה, טנג'יר, ירושלים, לאראצ'י, לונדון, ליסבון, מדריד, מוגדור, מליליה, מנצ'סטר, סלמנקה, סאלי, אספי, סאוטה, פריז, צפת, קזבלנקה, קהיר, רבאט, תל אביב, תלמסאן ועוד.
רבי יהודה טיפל בכתבי היד של חכמים קדומים מעירו תיטואן וערך אותם למספר ספרים אותם הביא לדפוס.
ההכנה לדפוס נעשתה כבר על ידי זקנו רבי יעקב כלפון (היכ"ל), אך רבי יהודה הדפיסם בפועל.
מתוך הספרים שהוציא לאור ניתן למנות את שו"ת נר מערבי ג' חלקים המכילים פסקי דין מימיו של רבי יעקב אבן מלכא ובית דינו (חלק א), קונטרס טריפות לרבי מנחם עטיאה (חלק ב), ודרשות על התורה (חלק ג).
כמו כן הוציא לאור את כתבי זקנו רבי יעקב כלפון רבה של תטואן שנערכו למספר ספרים.
בשנת 1900 ייסד בתטואן את אגודת "שיבת ציון", האגודה הציונית הראשונה במרוקו (יחד עם "אגודת שערי ציון", שנוסדה במקביל במוגדור).
ביוזמתו הוקמה ספרייה עברית בעיר עם ספרות עברית מודרנית.
יהודה ליאון וורמסר (ווארמזער) היה מחנך, מטיף והממונה מטעמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד לניהול המושבה זכרון יעקב בשנים 1884–1888. נודע בחוסר אהדתו למפעל הציוני וביחסו העוין למתיישבי זכרון יעקב דבר שהביא לסכסוך ארוך בין המתיישבים לברון ולפקידיו, לפגיעה משמעותית ברוח המתיישבים ובעזיבה של רבים מהם את המושבה.
מעט מאוד ידוע על יהודה ליאון וורמסר נולד למשה בעיירה ווינצנהיים סמוך לעיר קולמר שבמחוז אלזס, צרפת.
אביו היה תלמיד חכם, דרשן מפואר, ואיש תורה שהותיר אחריו כתבי דרשות שלא נדפסו.
בבית הוריו ספג יהודה חינוך תורני קפדני ולמד מסורת אשכנזית עתיקה.
בילדותו למד בגימנסיון המקומי ובמקביל בבית־מדרש הרבנים והמורים בקולמאר, מוסד מכין שנוסד על ידי הרב הראשי של אלזס, הרב שלמה וולף קליין.
שם למד בצוותא עם כמה דמויות בולטות ביהדות צרפת של סוף המאה ה־19, ובהם: איזידור לב, הרב ווייל – מבני משפחת הרבנים וייל מאלזס, שלימים היה הרב של הספרדים בקהילת פריז, אמיל הירש , והרב שלמה זאב קליין.
לאחר שסיים את לימודיו, קיבל וורמסר משרה חינוכית ותורנית בשווייץ, ושימש במשך כעשרים שנה כמורה, מטיף ומנהיג קהילתי.
הוא רכש שם שם של תלמיד חכם, איש מוסר ומרצה מבוקש, והרבה לפרסם מאמרים בעיתונות היהודית האשכנזית בשווייץ, שעסקו בפוליטיקה, אמונה וחינוך יהודי.
בתקופה זו חיבר גם קובץ דרשות בצרפתית ובגרמנית, שנותר בכתב־יד.
בשנות השמונים של המאה ה-19 החל הברון רוטשילד לסייע למושבות העלייה הראשונה שסבלו ממצוקה כלכלית וחברתית.
כדי להשגיח על הסיוע ולנתב את כספי התמיכה בצורה האופטימלית מינה רוטשילד פקידים מטעמו שניהלו, בפועל, את המושבות שתחת חסותם.
פקידים אלו באו ממקומות שונים בארץ ובעולם והיו נתונים בין הפטיש והסדן כלומר בין לחץ בעל המאה (הוא הברון שניסה להכתיב לתושבי המושבות איך להתנהל כלכלית וחברתית) ובין הרצונות של האיכרים להתנהל לפי הבנתם.
חלק מאותם פקידים לא הזדהה עם המפעל הציוני והכוח הרב שניתן בידיהם נוצל לא פעם להתאנות לאיכרים דבר שגרם במקרים רבים לסכסוכים ומריבות ואף לנטישת איכרים את אדמתם.
בין שאר הפקידים שמונו נמנה גם יהודה ליאון וורמסר.
ב-1884 מונה על ידי הברון רוטשילד למנהלן הראשון של המושבות זכרון יעקב וראש פינה תחת ניהולם של אליהו שייד (שהיה הפקיד הראשי בארץ ישראל מטעמו של הברון), מיכאל ארלנגר ושמואל הירש.
בעקבות המינוי עזב וורמסר את משפחתו בצרפת ונסע לארץ ישראל.
וורמסר לא היה ציוני ולא הזדהה עם המפעל החלוצי וראה עצמו נאמן אך ורק לברון.
בתקופת הגיעו למושבה היו עדיין בני המקום מחולקים בין חיפה לזכרון יעקב (שנקראה אז עדיין "שומרון") כשהגברים עבדו וחיו בחושות בזכרון יעקב והמשפחות חיו בחיפה והתראו רק בסופי שבוע.
עם הגיעו למושבה הגדיר וורמסר שורת חוקים ותקנות שהקשו מאוד על חיי התושבים.
בין השאר אסר ביקורי הגברים אצל משפחותיהם בחיפה וקנס את מי שעבר על תקנה זו, תלה פעמון שבו צלצלו לתחילת יום העבודה ולסיומו, ערך מסדרי נוכחות וביצע ביקורי פתע במגורי האיכרים כדי לחפש משתמטים.
בנוסף נקט וורמסר בשיטת הפרד ומשול כשטיפח משפחות מקורבות על ידי מתן טובות הנאה ו"קניית" מלשינים ומשתפי פעולה ובמקביל היפלה לרעה משפחות אחרות.
פעולות אלו פגעו באחדות ובסולידריות שהתקיימו בין התושבים ועודדו תרבות של התחנפות, התרפסות, חוסר אמון והלשנות.
עניין נוסף שהקים על וורמסר את זעמם של איכרי זכרון יעקב היה העדפתם של הטמפלרים בכל הנוגע לביצוע פרויקטים.
וורמסר, שמוצאו היה מאזור הגובל בגרמניה מצא שפה משותפת עם הטמפלרים והעריך יותר את יכולותיהם הטכניות על פני בני המושבה.
העדפה זו בלטה במיוחד בכל הנוגע להקמת הצריפים הראשונים.
שייד רכש במאי 1884 ברומניה צריפים מפורקים ושלח אותם לזכרון יעקב.
הצריפים הגיעו בדצמבר 1884 לחיפה והובלו באוניות לטנטורה שם חיכו עד סוף עונת הגשמים להובלה במעלה ההר לזכרון יעקב.
אלא שאז שכר וורמסר את שירותיהם של הטמפלרים להובלת והקמת הצריפים על אף דרישתם של בני המושבה למסור להם עבודה זו ועל אף שהטמפלרים דרשו מחיר גבוה יותר.
האיכרים כעסו אף יותר כשחלק מהעבודות נמסרו להם בקבלנות משנה כשבמקביל רשם וורמסר את ההוצאות האלו כחוב של האיכרים.
הקמת ועד "בני איש אחד"
בדצמבר 1885 יזם וורמסר הקמת ועד לתושבי זכרון יעקב בשם "בני איש אחד" אך הוא היה זה שהכתיב את תקנון אותו ועד ואת סמכויותיו.
לפי סמכויות אלו המשיך וורמסר להחזיק בידיו כוח רב ואת השליטה במרב התקציב של האיכרים.
כמו כן הגדיר התקנון שהחלטותיו של וורמסר סופיות ולא ניתן לערער עליהן.
על אף הקמת הוועד המיצג המשיך וורמסר לרדות בבני היישוב כשבין השאר הגביל ביקורים ביישוב כך שכל מבקר קיבל פתק בצבע מסוים שהגדיר את משך הביקור ואיכרים שהפרו תקנון זה נקנסו.
באפריל 1886 הסתיימה בניית בית הכנסת אוהל יעקב והחלו להתקיים בו תפילות יומיות אולם וורמסר אסר על תפילה בקול רם והכריח את המתפללים להתפלל בשקט תוך שהוא גוער בהם .
באוקטובר אותה שנה יזמו האיכרים את טקס חנוכת בית הכנסת.
וורמסר הזמין לטקס קבוצת טמפלרים שהיו מעורבים בבניית בית הכנסת ולאחר שנאם בגרמנית מסר את מפתח בית הכנסת לנציג הטמפלרים כדי שיפתח אותו ובכך פגע שוב באיכרים בני המקום.
בקרב האיכרים ובקרב הממונים עליו התגבשה עם הזמן דעה שלילית על יחסו הבלתי מתפשר לבני המושבה.
פעולותיו של וורמסר כנגד האיכרים והזלזול בהם הביאו לא פעם להתמרדותם של האיכרים כנגדו.
במקרים אלו הוזעק למושבה מנהלו אליהו שייד כדי לדכא את המרד, דיכוי שהסתיים לא פעם בגירוש ראשי המורדים ומשפחותיהם מהמושבה.
כדי לבצע גירושים אלו היה וורמסר מזעיק לפעמים את חיילי הצבא הטורקי שיוציאו לפועל את הוראותיו.
ידועה במיוחד פרשת גירושה של משפחתו של אפרים פישל הורן שהיה מורה בבית הספר בזכרון יעקב ובין המתנגדים לוורמסר.
וורמסר ניצל את היעדרותו של הורן מהישוב ואסר את אשתו וששת ילדיהם בבית בקצה המושבה שנשמר על ידי חיילים טורקים.
בני המושבה ששמעו על המקרה נאבקו בחיילים ושחררו את בני המשפחה הכלואים אך בסופו של דבר גורשה המשפחה.
במאי 1887 ביקר הברון רוטשילד בזכרון יעקב והאיכרים שטחו בפניו, בזמן פגישתם, את כל אשר על ליבם כנגד וורמסר.
וורמסר, שעמד במפגש ליד רוטשילד, הצליח להפריד בין האיכרים והביא לכך שהברון נזף במגישי המכתב על כפיות הטובה שרחשו לפקידיו אחרי כל העבודה הקשה שלהם.
על אף התוצאות הלא רצויות של ביקור הברון במושבה לא כבה נס המרד והוא אף התגבר עם הגעתו למקום של רופא חדש (ד"ר אליקום גולדברג) שמתייצב לצד המורדים.
אלו מתחילים לשלוח מכתבים לברון ולכל הפקידות הבכירה ולא נבהלים מאיום הברון להסיר את תמיכתו מהמושבה.
ביולי 1887 נוקטים האיכרים בצעד חריג ומפרסמים את טענותיהם כנגד וורמסר בעיתון "חבצלת" דבר שמביא מחד לעונש של הפסקת קיצבתם אולם מביא מאידך לפרסום כלל ארצי של טענותיהם.
המכתבים והפרסום בעיתון מקצינים את הסכסוך בין איכרי המושבה לאליהו שייד וורמסר והמכות הניחתות על גבם של האיכרים הולכות ומתרבות אך אלו מסרבים להיכנע ולחתום על מכתב התנצלות.
בנובמבר 1888, בסופו של מאבק ארוך שנמשך 7 חודשים, נכנע הברון וקרא לוורמסר לחזור לפריז.
למחליפו מונה יעקב בן-שימול (שניהל לפני כן את המושבה ראש פינה) שעם כניסתו לתפקיד פעל לקרב בין מתנגדיו של וורמסר לאוהדיו.
לאחר חזרתו לצרפת מונה וורמסר למנהל בית ספר עד 1891. בהמשך שימש כאמרכל במשרד לענייני מושבות בפריז.
ילדיו התחנכו בפריז: בנו למד בבית הספר למסחר ונשלח לשרת כרואה־חשבון במושבות הברון בארץ ישראל; בתו התחנכה בלשונות ובפסנתר.
רבי יהודה ליב איילנבורג (נפטר בי' בטבת ה'שע"ה, 12 בדצמבר 1614) היה מרבני האיחוד הפולני-ליטאי ומוראביה שבתקופתו, ממפרשי המקרא, ומחבר הספר "מנחת יהודה", על שמו הוא מפורסם.
נולד לרבי עובדיה איילנבורג, והוא מזכירו בספרו מספר פעמים.
למד אצל רבי יצחק בן ר' בצלאל, שאף אותו הוא מזכיר בספרו וכן בהקדמה לספר.
משנת ה'של"ד כיהן כרב בניקלשבורג עד פטירתו.
בשנת ה'ש"ן מופיע חתום על תקנה מטעם ועד ארבע ארצות ביריד גראמניץ בלובלין, בעניין רכישת רבנות בממון.
מופיע כמסכים בכמה מספרי תקופתו.
מהם: "תִּקוני זבח" לרבי משה ברוינשווייג, "זיכרון משה" לרבי משה הלפרין, ו"באר מים חיים" לרבי יעקב שפירא.
בעירו של רבי יואל סירקיש ("הב"ח") היה חזן שהחציף והתריס נגדו, חלק עליו בהלכה בפומבי ובחוסר דרך ארץ, עד שרבי יואל סירקיש גזר עליו נידוי.
אותו החזן הלך וקיבל גיבוי מרבי ליבא, רבה של לובלין באותה העת.
הב"ח שלח לרבי ליבא מכתב ארוך ומפורט על נושאי המחלוקת, ובתרעומת על שקיבל את גרסת החזן בלא לברר הדברים לאשורם.
עם זאת, הוא פונה בכבוד רב לרבי ליבא, בתארים מופלגים וביראת כבוד, שמהם עולה כי רבי ליבא היה דמות מרכזית בין גדולי דורו.
לא ברור כיום מיהו אותו רבי ליבא, אך יש המשערים כי מדובר ברבי יהודה ליב איילנבורג, אף שלא ידוע ממקור אחר שכיהן כרב בלובלין.
נפטר בעירו ניקלשבורג בתאריך י' בטבת ה'שע"ה, ונקבר בעירו.
ספרו "מנחת יהודה", שעל שמו התפרסם, הוא ביאור לפירוש רש"י למקרא.
פירושו של רבי אליהו מזרחי, "מזרחי", על רש"י, אותו הוא מביא בתמצות על מנת להקל על הלומד.
אמנם במקומות שלא נראו לו דבריו של רבי אליהו מזרחי, השמיטם כלל.
הוא מביא רבותיו, "ובפרט ממורי מהר"י בצלאל שקיבל מרבו מהר"ש", וכן ביאורים מרבי שלמה לוריא.
קיימים ביאורים בשם הרש"ל שאינם מצויים בספרים אחרים מלבד "מנחת יהודה".
כמו כן הוא מביא עוד ביאורים מספרים נוספים, כאשר הוא מציין לפני כן שהדבר אינו משלו, כשהוא פותח במילים כמו "מצאתי" או "שמעתי".
בין אלו שהוזכרו בשמם בחיבורו נמנה גם רבי אברהם בן אביגדור.
הוא עשה שימוש גם בכתבי יד שלא הודפסו, תוך ציון לכתב יד הספציפי.
פרשנות עצמאית, העוסקת בדברי מפרשים אחרים, או דנה באופן בלתי תלוי.
רבי יהודה ליב איילנבורג עסק בחיבורו בבירור נוסחאות, וכן עשה שימוש בגימטריאות וראשי תיבות.
את פירושיו העצמאיים הוא מציין בסיום "ודוק" או "וק"ל", ולרוב "ודוק נ"ל" או "וק"ל נ"ל".
ציטוט מדברי רש"י במקומות אחרים, כולל פירוש רש"י לתלמוד.
בתוך דבריו הוא מציין כללים לדרכו של רש"י בפירושו.
תרגום המילים הלועזיות ברש"י (מילים צרפתיות בתעתיק עברי).
הספר הודפס לראשונה בחיי המחבר, לובלין שס"ט.
לאחר פטירת המחבר הודפס במהדורות נוספות: קרקוב שצ"ח; קושטא תי"ב (רק על חומש בראשית); פראג תל"ח.
לאחר מכן, הספר נהיה נדיר ולא הודפס שוב, ואזכוריו בספרות התורנית פחתה עד לההדרתו המאוחרת.
בשנת תשמ"ט נדפסה מהדורת פקסימיליה שלו מדפוסו הראשון, על ידי הוצאת האחים גיטלר.
יהודה לוין (נולד בשנת 1969) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת נגבה.
קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת הבזק ופיקד על גדוד 8105 בעוצבת שועלי מרום, על גדוד 890 ועל גדוד לביא.
בן לדוד לוין, לשעבר ראש מועצת פרדס חנה, נכד לרב חיים יעקב לוין ונין לרב אריה לוין.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 התנדב לוין לצנחנים ושובץ בגדוד 890. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה ובהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד והשתתף בלחימה בדרום לבנון ובפעילות מבצעית ביהודה ושומרון בשנת 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, הקים ופיקד על גדוד לביא.
בשנים 2003-2005 פיקד על גדוד 890, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן שימש קצין אג"ם עוצבת האש.
בשירות המילואים שימש מפקד גדוד 8105 בעוצבת שועלי מרום וכסגן מפקד עוצבת הבזק, בין היתר במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בנוסף שימש מפקד מגמת מפקדי פלוגות.
בשנת 2024 הוחלט למנותו למפקד חטיבת נגבה.
רבי יהודה לֵיבּ שניאורסון (מכונה: המהרי"ל מקאפוסט; ה'תקס"ט (1809) – ג' בחשוון ה'תרכ"ז (12 באוקטובר 1866)) האדמו"ר מקאפוסט, הוא בנו של הצמח צדק, רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השלישי של חב"ד.
נולד בשנת ה'תקס"ט (1809) ל"צמח צדק" ולחיה מושקא .
אבי סבו, רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד ובעל התניא היה הסנדק שלו.
מילדותו התקשר לסבו, רבי דובער שניאורי (שכונה "אדמו"ר האמצעי"), ולמד אצלו.
סבו חיבב אותו מאוד, נהג להמתין לו לאמירת מאמרי חסידות והיה מכנה אותו "מיין סטענדער" (=הסטענדר שלי), כי היה נשען עליו כשהיה אומר חסידות.
בי"ד חשוון תקפ"ה (1824) נשא לאישה את בתו של החסיד ר' שלמה פריידעס משקלוב, מגדולי חסידי חב"ד.
להם נולדו: שלמה זלמן שניאורסון ושלום דובער שניאורסון (מרציצה).
אשתו השנייה שמה שרה ולהם נולדו: שמריהו נח שניאורסון ורחל מוניסזון.
חודשיים לאחר פטירת אביו הצמח צדק, התיישב בעיר קאפוסט השוכנת דרומית לוויטבסק (היום בבלארוס), והחל לנהוג שם בנשיאות.
מהרי"ל היה הבן המבוגר ביותר שהסכים לנהוג באדמו"רות ואף בחיי אביו נהג באדמו"רות, ולכן נהרו אליו מרבית החסידים.
עם זאת, בית דין שהוקם כדי לדון בשאלת יורשו של ה"צמח צדק", פסק כי המהר"ש, רבי שמואל שניאורסון הוא זה שאמור למלא את מקום אביו בלובביץ' .
בשמחת תורה תרכ"ז (1866) חלה, ונפטר ביום ג' בחשוון באותה שנה.
את מקומו מילא בנו, רבי שלמה זלמן שניאורסון בעל ה"מגן אבות" מקאפוסט.
בפרויקט היכל הנגינה מופיעים שני ניגונים שלו.
יהודה ליבס (נולד ב-1947) הוא פרופסור למחשבת ישראל העוסק בחקר הקבלה והמיסטיקה היהודית.
חתן פרס א.מ.ת לחקר ההגות היהודית וחתן פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל.
יהודה ליבס נולד בשנת 1947 בירושלים ליוסף ומרים ליבס.
בשנים 1960 – 1965 למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה והיה תלמידו של יעקב מאיר (ליבס כתב עליו את המאמר "אש ידידותית" לאחר שנהרג במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים).
בשנת 1967 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לשון עברית ופילוסופיה יהודית וקבלה.
כתב דוקטורט בהנחיית גרשם שלום בנושא "פרקים במילון ספר הזהר" (1976).
בשנת 1971 הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית, לחוג למחשבת ישראל, ובשנים 1988 – 1991 היה ראש החוג.
בשנת 1977 הצטרף ליישוב עפרה, עם גרעין התיישבות שילה, והתגורר שם מספר חודשים.
באביב 1993 הרצה באוניברסיטת שיקגו, ומונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
ב-1999 עמד בראש הקבוצה הבינלאומית לחקר הזוהר במכון ללימודים מתקדמים בירושלים.
החל בשנת 2004 החל לכהן כפרופסור בקתדרה לקבלה על שם גרשם שלום, ומשנת 2008 הוא פרופסור אמריטוס.
מחקריו עוסקים בספר הזוהר, בספר יצירה, בקבלת האר"י, בשבתאות ובנושאים נוספים במחשבת ישראל.
לאחר מות אביו, המתרגם יוסף גרהרד ליבס, החל ליבס לעסוק גם בתרגום שירה יוונית קלאסית.
את תרגומו לשיר של הסיודוס, הפותח את האפוס "תאוגוניה", הקדיש לזכר אביו שתרגם לעברית יצירות מהספרות הקלאסית.
לכבוד יום הולדתו ה-65 יצא לאור הספר "וזאת ליהודה – קובץ מאמרים המוקדש לחברנו, פרופ' יהודה ליבס", בעריכת מארן ניהוף, רונית מרוז ויהונתן גארב.
ביוני 2019, התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בתחום מדעי הרוח.
בתשע"ז זכה בפרס ישראל בתחום חקר מחשבת ישראל, בנימוקי השופטים נכתב כי ליבס הוא "חוקר מבריק ומוביל בחקר הספרות המיסטית היהודית לדורותיה.
מחקריו מתאפיינים ברגישות פילולוגית יוצאת דופן.
בין חידושיו הרבים בולטת הארת תפקידיהם של המיתוס והמשיחיות ככוחות מניעים בתרבות היהודית מאז המקרא ועד היום".
עמדותיו הפוליטיות של ליבס ימניות.
הוא תומך במפעל ההתנחלויות ואף התגורר מספר חודשים בהתנחלות עפרה בראשית ימיה.
בכנס שנערך בירושלים ב-27 בפברואר 2007 הציג ליבס בגילוי לב את עמדתו הפוליטית:
בראיון שנתן אחרי כמה שנים למוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון הסביר את דבריו:
ב-2021 השעה את עצמו מפעילות באקדמיה למדעים בעקבות מינוי של דוד הראל לנשיא האקדמיה, ב-2023 הביע תמיכה ברפורמה המשפטית בישראל.
לאורך השנים פרסם יהודה ליבס כ-243 מאמרים, שרובם שולבו בספריו, בנוסף חיבר 13 ספרים וערך כ-6 ספרים.
פרקים במילון ספר הזוהר, פרסומי המדרשה ללימודים מתקדמים, הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשמ"ב, הספר הוא עובדת הדוקטורט שנכתב בהדרכת גרשום שלום.
חוברת הדרכה ביבליוגרפית בקבלה (יחד עם משה אידל), הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשל"ט.
חטאו של אלישע: ארבעה שנכנסו לפרדס וטבעה של המיסטיקה התלמודית, הוצאת אקדמון, מהדורה ראשונה - תשמ"ו, מהדורה שנייה - תש"ן.
סוד האמונה השבתאית: קובץ מאמרים, 1995
תורת היצירה של ספר יצירה, 2000
עלילות אלוהים: המיתוס היהודי, מסות ומחקרים; הוצאת כרמל, 2009. לקריאה הספר המלא ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
פולחן השחר: יחס הזוהר לעבודה זרה, ירושלים: כרמל, 2011
מנמוסיני: תרגומי שירה עתיקה, ירושלים: כרמל, 2011.
לצבי ולגאון: משבתי צבי אל הגאון מווילנא, תל אביב: אדרא, 2017.
איג'ידיוס ויטרבנסיס, תרגום מבוא ועריכה, הוצאת כרמל, ירושלים תשע"ג.
ספר גן המלך, פירושי הזוהר לר' נפתלי הרץ בכרך, יחד עם יונתן מ' בן הראש, הוצאת מאגנס, תשפ"ג.
שכינה מדברת מפי קרדינל - חלק ראשון מן הספר "שכינה" לאג'ידיו מוויטרבו, רגום עברי עם פירוש ומבוא, יחד עם יהודית וייס, הוצאת מאגנס, 2024.
גרשם שלום, מחקרי שבתאות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ב.
אפרים גוטליב, הקבלה בסוף המאה הי"ג, הוצאת אקדמון, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ט.
מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ד ירושלים תשמ"ה, כרך י ירושלים תשנ"ב.
אריאלה דים, זאת הפעם, עשר נשים מתוך התנ"ך, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשמ"ו.
הסיפור הזוהרי יחד עם יונתן בן-הראש ומלילה הלנר-אשד, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים תשע"ז.
ספר הזיכרון למאיר בניהו, יחד עם מספר עורכים, הוצאת כרמן, ירושלים תשע"ט.
1999 – פרס גרשם שלום לחקר הקבלה
2006 – פרס א.מ.ת "על תרומתו הבולטת לחקר המיסטיקה היהודית לדורותיה ולחקר השבתאות, על מחקריו המקוריים בחקר ספרות הזוהר אשר נוגעים בדיסציפלינות שונות ועל עבודתו המדעית במגוון רחב של נושאים בתחום מחשבת ישראל מתקופות שונות"
2017 – פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל
הוא נישא בשנת 1970 לאסתר (לבית צווייג), ולזוג שלושה ילדים.
חתנו מענדי קאהן הוא מנכ"ל עמותת יונג יידיש.
אחותו, תמר ליבס, הייתה חוקרת תקשורת.
יהודה ליב מִיזֶס (נכתב גם מיזיס; 1798 בערך – 26 ביוני 1831) היה מאנשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, מחבר החיבור האנטי-חסידי "קנאת האמת".
יהודה ליב בן צבי הירש מיזס נולד בעיר לבוב למשפחה עשירה, והיה כל ימיו איש אמיד ובעל השפעה.
הוא תמך במשכילים צעירים רבים, אפשר להם לעיין בספרים בספרייתו העשירה ומימן את לימודיהם באוניברסיטאות ברחבי אירופה.
הוא החזיק בדעות תקיפות בעד ההשכלה והתנגד בחריפות לחסידות ולחסידים; בין השאר הגיש ב-1823 בקשה לשלטונות גליציה לאסור על פעילותם של חסידיו של החוזה מלובלין בעיירות באזור, ובעקבות כך גורשו החסידים ממקומם.
מיזס היה ידידם של חשובי משכילי גליציה, ובהם שי"ר, מאיר הלוי לטריס, יעקב שמואל ביק ובעיקר יצחק ארטר.
ארטר, שהיה רופא, גם טיפל בו כשחלה בכולרה במגפה שהייתה בגליציה ב-1831, והיה ליד מיטתו כשנפטר מן המחלה.
מיזס חיבר בעצמו ספר אחד בלבד, "קנאת האמת".
הוא הדפיס בשנית את ספרו של דוד קארו "תכונת הרבנים" מבלי ידיעת האחרון, הספר עוסק בפער בין דמותו הרצויה של רב בישראל ובין המציאות בימיו של קארו, איש תנועת ההשכלה בדור שבין השכלת ברלין למשכילי גליציה.
מלבד זאת פרסם מאמרים בקובץ "הצפירה" של לטריס ובכתבי העת ביכורי העתים, כרם חמד ואחרים; המאמרים עוסקים בחכמת ישראל, חקירות בפילוסופיה, טענות נגד הקבלה ומאמר אחד עוסק בעיירות הקראים בגליציה.
ספרו "קנאת האמת" (וינה תקפ"ח, 1828; מהדורה שנייה, לבוב תרל"ט, 1879) הוא שיחה דמיונית בין הרמב"ם ובין ר' שלמה מחלם בעל "מרכבת המשנה".
הספר תומך ברציונליזם מוחלט ונלחם בחסידות, בקבלה ובאמונות עממיות.
מיזס מתאר בספר צעדים נדרשים לתיקון מצב היהודים והיהדות, ובין השאר תומך בחלוצי הרפורמה שפעלו בזמנו.
בסוף הספר הוסיף מיזס "ליקוטי פרחים", אוסף ציטוטים מחכמי ישראל בימי הביניים נגד אמונות עממיות כמו שדים, רוחות וגלגול נשמות.
"קנאת האמת" היה ספר חריף וחד-צדדי עד כדי כך שלא רק שומרי המסורת רדפו אותו, אלא גם משכילים מתונים כשי"ר ושד"ל הסתייגו ממנו.
יהודה ליב בן-נח נווחוביץ' (או: נבחוביץ'; ברוסית: לב ניקולאייביץ' נבחוביץ', Лев Николаевич (Лейб Бен Ноах) Невахович;&רלמ; 26 ביוני 1776 - 13 באוגוסט 1831), מראשוני המשכילים באימפריה הרוסית, מחבר "קול שוועת בת יהודה"; לאחר שהמיר דתו, מחזאי ומתרגם רוסי.
בגלל קרבתה של העיירה לתחומי גרמניה, קיבל השכלה מודרנית יחסית ולמד גרמנית ורוסית.
היה מורהו וידידו של אברהם בן ישראל פרץ בבית חותנו, יהושע צייטלין בשקלוב.
הוא עבר עם פרץ לעיר הבירה סנקט פטרבורג ושם עסק במסחר, ובמקביל שימש מתרגם מסמכים מעברית לרוסית עבור הממשלה; בין השאר תרגם תעודות הנוגעות למעצרו של "בעל התניא", רבי שניאור זלמן מלאדי ב-1797.
ב-1803, על רקע הדיונים בעניין מעמדם החוקי של היהודים באימפריה הרוסית, הוציא חוברת ברוסית בשם Вопль дщери иудейской ("זעקת בת יהודה") ובה קריאה נגד שנאת היהודים ובעד סובלנות דתית.
ב-1804 תרגם ועיבד את החוברת לעברית בשם "קול שוועת בת יהודה", עם הוספות המיועדות לקוראים היהודים.
בחיבור זה, הראשון מסוגו ברוסיה ובשפה הרוסית, טען שהיהודים יכולים להיות אזרחים נאמנים של האימפריה, וקרא לסובלנות מצד האזרחים הרוסים כלפי היהודים.
הוא אף דרש בשבחם של האימפריה הרוסית ושל הצאר אלכסנדר הראשון.
בהשקפתו המובעת בחוברת היה מושפע מהשכלת ברלין, ובפרט ממנדלסון ומווייזל, וכן מן הנאורות האירופית הלועזית ובפרט מלסינג.
ב-1809 היה בין החתומים על ההוצאה החדשה של "המאסף", אך בסביבות אותה שנה המיר את דתו, ביחד עם ידידו אברהם פרץ, לנצרות לותרנית.
לאחר המרתו חדל מעיסוק ביהדות ובעברית; הוא חיבר דרמות ברוסית ותרגם ספרות יפה מגרמנית לרוסית, וכן עסק בפקידות ובמסחר.
ב-1817 עבר לוורשה; ב-1831 חזר לסנקט פטרבורג לקראת העלאת אחד ממחזותיו על הבמה, ושם מת באותה שנה.
נכדו (בן בתו) הוא המדען זוכה פרס נובל איליה מצ'ניקוב.
נווחוביץ', פרץ וידידם נתן נטע נוטקין היו ההופעות המוקדמות ביותר של תנועת ההשכלה בתחומי מזרח אירופה, והם החלוצים של העברת ההשקפות והחיבורים של השכלת ברלין אל תחומי האימפריה הרוסית.
המרת דתם הוסיפה לתדמיתה השלילית של ההשכלה כתנועה שסופה המרת דת.
מלבד פעילות הבוסר של רבי מנשה מאיליה, חדירה ממשית יותר של ההשכלה לרוסיה באה רק עם פעילותו של יצחק בר לווינזון בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-19.
יהודה ליב לוין (בכתיב יידי: לעווין; בר"ת: יְהַלֵּ"ל או יְהָלַ"ל; תר"ה, 1844, מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – דצמבר 1925, קייב, אוקראינה הסובייטית) היה פובליציסט, מסאי, משורר וסופר משכיל עברי, מראשוני חיבת ציון.
לוין נולד בעיר הפלך מינסק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (בירת בלארוס) למשפחה חסידית שורשית, מלומדת ומכובדת.
אביו ר' ברוך חיים היה סוחר אמיד ולמדן מופלג שהתייחס אל הצדיק ר' שלמה חיים פרלוב מקוידנוב (קאָיידינאָוו), ואמו מרים הייתה בתו של הצדיק ר' משה מקוברין.
באופן טבעי למד לוין בחדר ובישיבה.
בשל תסכולו מדרך החיים של יהודי זמנו, ובעיקר בשל סלידתו מהאיבה ששררה בין חצרות החסידים השונות ובין חסידים ומתנגדים, פנה לוין לתנועת ההשכלה היהודית והחל לקרוא וללמוד ספרים שאינם עוסקים ביהדות ובתורה: "ואז שנאתי את התלמוד ויהי לי כולו כאבן סיזיפוס ליגע בשר ונפש חינם".
הוא הושפע מאליעזר בן-יהודה והחל לכתוב בעברית.
את שיריו הראשונים, המבקרים את אורח החיים היהודי, פרסם פרץ סמולנסקין בעיתונו "השחר".
מ-1865 היה לוין מבין הכותבים הקבועים ב"המליץ", והתחבר ל"אגודת מזכרת משה", שממנהּ צמחה תנועת חובבי ציון.
שיריו של לוין מבטאים אמונה במודרניזם ובקידמה טכנולוגית, וגרסה מתונה של סוציאליזם והתנגדות לדת ולמסורת ה"עבשה".
הוא תפס את בעיית היהודים כבעיה כלכלית; המסגרת הדתית המדכאת שבה חיים היהודים אינה מאפשרת להם לפרוץ ולנצל את האפשרויות הגלומות בעולם המודרני, ולכן שומה עליהם להשתחרר מהדת כדי לעבור לחיי עבודה יצרניים.
יהודה סלוצקי, שערך את כתביו, מכנה אותו "משוררם של החלכאים" ומדגיש את הפובליציסטיקה והסאטירה שבשיריו על פני ערכם האמנותי.
בין השנים 1887–1918 חי לוין בעיירה טומשפול שבאוקראינה, ועבד לפרנסתו בבית החרושת לסוכר של משפחת ברודסקי.
בנוסף להיותו משורר וסופר, פעל יהל"ל כמתרגם; עם תרגומיו נמנה הרומן "טנקרד" לבנג'מין דיזראלי, המספר על אציל אנגלי ושמו טנקרד היוצא למסע מיסטי אל הר סיני, תחת השם "נס לגויים".
בקונגרס הציוני השישי (1903) היה לוין בין ה"טריטוריאליסטים", תומכי תוכנית אוגנדה שהציע הרצל, משום שסבר כי לא תהיה אפשרות להקים מדינה מודרנית בארץ ישראל היות שהשתלטות אנשי הדת עליה תהיה בלתי נמנעת.
בזקנתו סבל ממצוקה חומרית ניכרת ונרדף על ידי היבסקציה.
שפתי רננות: שירים שונים, ז'יטומיר: דפוס י.מ.
כשרון המעשה: ארבעה שירים, וינה: דפוס ג' בראג ופ' סמאלענסקין, תרל"ז.
דניאל בגב האריות: חזון בשיר, ורשה: דפוס שולדבערג ושותפו, תרנ"ט-1898.
זכרון בספר: רשומים מתולדותי וקורותי, קייב–ז'יטומיר: דפוס ש.
חאראזשאנסקי: ועד היובל של יהל"ל, תר"ע-1910.
כתבים נבחרים / יהל"ל (יהודה הלוי לוין); עם תמונתו ותולדותיו על ידי מ"מ פייטלזון, ורשה: תושיה, תרע"א.
מבחר כתבים / יהל"ל (יהודה ליב לוין); עם הקדמה מאת שלמה בריימן, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ז.
יהודה ליב לוין (יהל"ל), זכרונות והגיונות (ההדיר, ערך והוסיף הערות: יהודה סלוצקי), ירושלים: מוסד ביאליק ('ספריית דורות'), תשכ"ח-1968.
נס לגוים, או טאנקרעד מאת בנימין דיזראעלי המכונה לורד ביקאנספילעד; נעתק עברית מאת יהל"ל, הוצאת אברהם צוקרמן, ורשה, תרמ"ג-תרמ"ד.
מוריץ פרידלנדר, ימים מקדם, או, אפיון: ספור יסודתו בקורות ימי המאה הראשונה לסה"נ (נעתק משפת אשכנז לעברית על ידי יהל"ל), ורשה: דפוס בוימריטטער, תרמ"ח-1888.
יהודה ליב (ליאון) רוזנטל נולד בנובמבר 1817 בעיר וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא).
אמו, בתו של מרדכי ליב אשר'ס, הייתה בת למשפחות המיוחסות גינצבורג–קליאצקוֹ (קליאצקא), אביו משה בן דוד רוזנטל (שכונה משה'ל מרדכי'ס, על שם חותנו) היה סוחר אמיד, מנהל הכספים של משפחת גינצבורג, פילנתרופ ומראשוני משכילי וילנה.
ביתו היה בית ועד לאנשי תנועת ההשכלה היהודית בראשית המאה ה-19 (בין באי ביתו היה חיים זליג סלונימסקי הצעיר, שבשנת 1834 פרסם בסיוע משה רוזנטל את ספרו הראשון, ספר לימוד מתמטיקה בשם "מוסדי חכמה").
קיבל חינוך תורני וכללי ליברלי אצל מלמד טוב, ונודע כעילוי.
הושפע מדודו אלעזר רוזנטל, שהיה בקיא במקורות היהודיים והפילוסופיים.
נישא בהיותו נער בן 15, כנהוג אז בליטא, והתגורר מספר שנים בברסט ליטובסק תחת קורתו של חותנו, שמואל יואל ניימארק, שלא אהד את תנועת ההשכלה הווילנאית.
בברסט היה רוזנטל לאחד מראשי המשכילים.
מ-1844 נהה אחר יצחק בר לווינזון.
בביקורו של משה מונטיפיורי ברוסיה בשנת 1846 הגיש לו רוזנטל ממורנדום שבו נטען כי הפתרון למצוקתם הכלכלית והחברתית של יהודי ליטא הוא הקמת בתי ספר מודרניים עבורם.
כשבגר החל לעבוד כאביו בשירותו של קרוב משפחתו יוסף גינצבורג, היה למנהל הכספים ורואה החשבון של עסקי גינצבורג, ובמחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה התיישב בבירה סנקט פטרבורג.
בהמשך היה ליזם בקנה מידה גדול בזכות עצמו, ולאחד מהבנקאים ובעלי ההון המובילים בבירה הרוסית.
לצד עסקיו הנרחבים, ייחד רוזנטל תשומת לב ניכרת לעסקי ציבור.
הוא היה מעריץ נלהב של הספרות העברית, עמד בקשר מכתבים עם רבים מהמשכילים הנודעים, בהם חיים זליג סלונימסקי ואוסיפ רבינוביץ', תמך כלכלית ובאמצעות קשריו במספר רב של סופרים, בהם סלונימסקי וקלמן שולמן, ותרם מכספו למימון לימודיהם של סטודנטים יהודים בפוליטכניון של ריגה.
פעל נמרצות להפצת ההשכלה החילונית בקרב יהודי רוסיה, בסוברו כי זהו הפתרון לבעיה היהודית ברוסיה.
עם זאת, לא היה קנאי, והלך בשביל הזהב.
גולת הכותרת של מפעלו הייתה ייסודה של חברת מרבי השכלה בישראל בארץ רוסיה בשנת 1863. הוא כיהן כחבר הוועד וכגזבר האגודה והיה הרוח החיה בה מעת ייסודה ועד מותו.
הדגיש במיוחד את ערכה של כתיבת מדע פופולרי בעברית, ותרם מכספו להוצאתם של מספר ספרי מדע והיסטוריה.
החל ב-1871 תמך בארגון שסיפק מזון כשר לחיילים יהודים בצבא הצאר וליהודים עניים.
היה מיוזמי הקמתו של בית הכנסת בסנקט פטרבורג ותרם מכספו למטרה זו.
תמך בקידום החינוך היהודי ובפרט החינוך המקצועי.
היה מיוזמי הקמתה של האגודה למלאכה מקצועית ("אורט").
נוסף על פעילותו בקהילה היהודית, היה רוזנטל חבר האגודה הכלכלית החופשית הרוסית וכן החברה הגאוגרפית הרוסית, שבחסותה נערך מחקר אתנוגרפי על אודות יהודי המדינה.
בשנותיו האחרונות ערך ופרסם את תולדותיה של חברת מרבי השכלה ורשומותיה (שתרגם לצורך זה מרוסית לעברית) בין השנים 1863–1885 בשני כרכים, שהאחרון בהם ראה אור לאחר מותו (פטרבורג 1885–1890).
רוזנטל נפטר בלוקרנו שבשווייץ, לשם נסע להתרפא ממחלה.
נקבר בלוצרן והוספד ברחבי רוסיה.
בתו היחידה, פליציה (1852–1908), נישאה לקארל ברנשטיין, מרצה למשפט רומי באוניברסיטת ברלין, והשניים היו מראשוני אספני הציור האימפרסיוניסטי בגרמניה.
בראשית שנות ה-90 של המאה תרם חתנו ברנשטיין לחברת מרבי ההשכלה סכום כסף שעל יסודו נוסד פרס ספרותי על שמו על סך 300 רובל, עבור חיבור על תולדות עם ישראל וספרותו.
בין זוכי הפרס: שאול פנחס רבינוביץ' (1898), על ספרו "ר' יום טוב ליפמאן צונץ : חייו זמנו וספריו", ובן-ציון כ"ץ (1901).
תולדות חברת מרבי השכלה בישראל בארץ רוסיא משנת ...
יהודא (לעאן) בהר' משה הלוי ראזענטהאל ..., 2 כרכים, סנקט פטרבורג: דפוס צ"ה פינס, תרמ"ו 1885–תר"ן 1890.
הרב יהודה ליב קרינסקי מחבר ספרים, איש עסקים ופילנתרופ בלרוסי יליד המאה ה-19. מחבר "מחוקקי יהודה", פירוש לפירוש האבן עזרא על התורה.
אביו, יצחק, ככל הנראה התגורר במינסק.
שנת לידתו אינה ידועה, אך אביו נפטר ב-1853, כך שנולד לא יאוחר משנת 1854. תקופה מסוימת חי בסלוצק, ושם הרוויח את הונו מסחר בעצים.
לאחר מכן חזר למינסק שם החל את עבודתו על חיבורו - "מחוקקי יהודה".
הפירושים האלו נדפסים גם כן עם מקורי רש"י, וגם פירוש מנחת יהודה על רש"י בחומשים ויקרא, במדבר, דברים.
בתחילת חומש בראשית הדפיס גם כן תולדות המחבר הראב"ע.
אף יש פירוש על הראב"ע בג' מהחמש מגילות ונמצא בסוף הספר.
החיבור התקבל בביקורות שליליות בעולם האקדמי.
עוד ב-1907 פרסם דוד הרצוג ב-Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft (כתב העת של החברה הגרמנית למזרחנות) ביקורת שלילית לפירוש.
שנים לאחר מכן, ב-1990, במהדורה מדעית לפירוש האבן עזרא לפרק הראשון של בראשית, העיר אריה (לאו) פריס (Leo Prijs) כי פירושו של קרינסקי לא מושלם ומטעה, תוך ציטוט ביקורתו של הרצוג.
עם זאת, למרות הביקורות על קרינסקי ואיכות עבודתו, נותר הפירוש כפירוש נרחב ומקיף על פירוש האבן עזרא, מפעל שרק מעטים באקדמיה הצליחו להגשימו.
פירושו של אשר ויזר על האבן עזרא נשאר מצומצם ולא נרחב, ואילו פרשנים נרחבים יותר הקיפו רק מעט מן החומר (כמו עבודתו של פריס העוסקת רק בפרק הראשון של בראשית).
בספרו מרבה קרינסקי לציין לכתבי חכמי תנועת ההשכלה: שד"ל, גרץ ובמיוחד משה מנדלסון, מה שמעלה את השאלה על מידת קשריו והשתייכותו לתנועת ההשכלה.
עצם העיסוק הנרחב בפירוש האבן-עזרא מרמז על השתייכותו לתנועה, מכיוון שהפירוש לא היה כה פופולרי באזורו ובתקופתו של קרינסקי, למעט בחוגי ההשכלה.
האבן-עזרא מרבה לעסוק בדקדוק ובבחינה כמו-מדעית של החומש.
בהסכמתו של רבי אליעזר רבינוביץ', רב העיר מינסק, המודפסת בתחילת הפירוש לחומש בראשית, נאמר כי המחבר הוא "מופלג בתורה ויראת שמים", דבר המעיד כי המחבר היה שומר מצוות.
הדבר מציב אותו בענף הדתי של תנועת ההשכלה.
הדבר מתבטא גם בהסכמות שניתנו לפירוש לחומש שמות: הסכמות מאברהם אליהו הרכבי, שמואל אברהם פוזננסקי ואברהם ברלינר (כולם משכילים דתיים).
במהדורה מחודשת משנת 1989, הושמטו הסכמות חכמי ההשכלה כליל, והושארו רק הסכמות הרבנים החרדיים.
יהודה לֶיבּ קַנטוֹר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: קאנטאָר; ברוסית: Лев Осипович (Иегуда Лейб) Кантор; 1849, וילנה – 1915, ריגה) היה סופר ועיתונאי יהודי-רוסי ורב מטעם, עורכו של היומון העברי הראשון "היום".
לזכותו נזקפת יצירת לשון דיווח עיתונאית עברית עניינית, תמציתית ומדויקת.
נולד ב-27 באפריל 1849 בווילנה, ליוסף ואיטה רכס-קנטור.
אביו שימש כחזן (קנטור) בבית הכנסת הגדול בעיר.
למד בבית המדרש לרבנים בווילנה.
ב-1869 פרסם לראשונה מאמרים פרי עטו בעברית בכתב העת המשכילי "הכרמל".
בין השנים 1871 ל-1873 למד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, לאחר מכן עבר לברלין על מנת ללמוד רפואה (מקצוע שלא עסק בו מימיו).
בכל אותה עת פרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"השחר".
כאשר חידש חיים זליג סלונימסקי את הוצאת "הצפירה" ב-1874 הזמין את קנטור לשמש כעורך-בפועל של העיתון.
בספטמבר 1875 שב קנטור לווילנה ופרסם בעיתונות העברית, היידית והרוסית של האימפריה הרוסית.
ב-1879 עבר לבירה סנקט פטרבורג על מנת לשמש כעורכו של השבועון הספרותי-חברתי-מדיני היהודי בשפה הרוסית "רוסקי ייבריי" (Русскій Еврей; בכתיב הנהוג כיום: Русский Еврей; 'היהודי הרוסי').
קנטור גיבש בכתב עת זה גישה רחבה של עיתונות יהודית, המדווחת על נושאים תרבותיים וחברתיים רחבים ולא רק על החיים היהודיים.
כתב העת תמך בתנועת חיבת ציון ודיווח לקוראיו מן הנעשה בארץ ישראל, אולם לאחר פוגרום "הסופות בנגב" (1881) עבר לערוך את הירחון יֶברסקויֶה אובּרָזובאניֶה (Еврейское образование, 'חינוך יהודי'), מעל דפיו עודד דווקא השתקעות יהודית ברוסיה.
בתחילת 1886 ייסד את היומון העברי הראשון, "היום".
אף שהעיתון היה קצר ימים (נסגר בראשית 1888), הוא חולל מהפכה בעיתונות העברית, יצר שפה ותפיסת סיקור רחבה ופלורליסטית והוביל להפיכתם של "המליץ" ו"הצפירה" ליומונים.
קנטור חיבר לעיתון גם פיליטונים, שעסקו ברוח מבודחת בענייני השעה.
לקנטור היה עניין רב בספרות עברית, ועל דפי "היום" פרסמו סופרים כדוד פרישמן (שהיה עורך-שותף), מנדלי מוכר ספרים (ששב לכתוב בעברית), י"ל פרץ, משה לייב ליליינבלום ואחרים.
קנטור גם הוציא ירחון ספרותי בשם "בן-עמי", שצורף ל"היום" ארבע פעמים.
לאחר סגירת "היום" עבר קנטור לערוך את השבועון היידי "דאָס אידישע פאָלקסבלאט" ('ביטאון העם היהודי').
לאחר שפרש מעיתונאות שימש כרב מטעם הממשלה בלייפאיה (1890–1904) לאחר עזיבת הרב הקודם הלל קליין שהיגר לארצות הברית, וילנה (1905–1908) וריגה (1909 עד מותו ב-1915).
קנטור נמנה עם עורכי "האנציקלופדיה היהודית", בשפה הרוסית, שיצאה לאור בתחילת המאה ה-20 וכן פרסם מחקרים בקובץ "פרז'יטויה" (Пережитое) שעסק בהיסטוריה החברתית של יהודי רוסיה ותרבותם.
י"ל קאנטאר, 'זכרונות', השלח א, ב (תרנ"ז).
יהודה ליב לנדא היה רב, משורר, מחזאי, פיליטוניסט ומתרגם עברי בגליציה ובדרום אפריקה.
נולד בזאלוז'צה הסמוכה לטרנופול (אז בגליציה כיום באוקראינה) למשה יששכר לנדא.
עד היותו בן 23 למד גפ"ת אצל אביו וסבו הרב מגרובוביץ' (Grabowiec).
ב-1889 נסע לברודי והשלים את השכלתו התיכונית, אחר כך למד בבית המדרש לרבנים בווינה כשבמקביל שמע הרצאות באוניברסיטת וינה וקיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא נסמך לרבנות בידי הרב ישראל ראטה והרב ד"ר אדולף שוורץ.
ב-1901 התמנה כרב במנצ'סטר, וב-1903 הוזמן לכהן רב ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
ב-1912 התמנה כרבה הראשי של דרום אפריקה.
במקביל שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטה המקומית.
ד"ר לנדא פרסם מאז היותו בן 13 שירים ומאמרים בעיתונות העברית בגליציה, תחת שמות העט: היל"ל בן שכ"ר (ראשי תיבות של שמו ושם אביו, כינוי המתכתב עם הילל בן שחר); סופר עברי; ודר' מָארגֶענשׁטֶערן.
הוא תרם ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל, בהם ערכים על מקומות באימפריה האוסטרית ובמיוחד גליציה, ארץ הולדתו, בהם: גליציה, וינר נוישטאדט וברודי, וערכים הקשורים לדרום אפריקה בה התגורר, בהם: אלפרד פיליפ בנדר, דרשן בקייפטאון ודרום אפריקה.
כן כתב ערכים על דרמה, הורדוס, הזכרת נשמות, חמורבי, יהדות, ספר היובלים, פרדיננד לסל, פיוט וברוך שפינוזה.
בנו היה נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, השופט אשר יששכר פליקס לנדא.
יהודה (הודי) ליברמן (נולד ב-1954) הוא מנכ"ל מכללת שערי משפט בהוד השרון ויו"ר עמותת "הקרן לגאולת קרקע".
לשעבר ראש מועצת קרני שומרון.
ליברמן נולד בחדרה כילד בכור לצילה, ניצולת השואה שהגיעה ארצה מפולין, ולמרדכי שהגיע ארצה מרוסיה בגיל שלוש ושימש במשך שנים כסגן ראש עיריית חדרה.
אחיו הצעיר הוא בנצי ליברמן.
בילדותו למד בבית הספר הממלכתי דתי בחדרה ובבגרותו, במדרשיית נועם בפרדס חנה.
שימש כראש מועצת קרני שומרון במשך כ-10 שנה.
שימש במשך תקופה קצרה גם כראש מטה מועצת יש"ע.
משנת 2013 משמש ליברמן בתפקיד יו"ר "הקרן לגאולת קרקע" - עמותה שהוקמה בתחילת שנות ה-80, ביוזמת אישים ביהודה ושומרון כמו בני קצובר, צבי סלונים, עו"ד משה גליק ואברהם מינץ.
הקרן קיבלה מהמדינה לפחות 9,000 דונם ביהודה ושומרון.
שווי הקרקעות, לאור הזינוק במחירי המגרשים ביהודה ושומרון, מוערך ב-2–3 מיליארד שקל - קרקעות שאותן היא מפתחת באמצעות חברות מסחריות המוכרות אותן בסופו של דבר למתיישבים ביישובים ביו"ש.
נשוי לאתי ומתגורר בקרני שומרון.
רבי יהודה ליוואי הזקן מוורמס (נפטר בחשוון ה'ר'/ה'ש', 1439/1539) היה מגדולי יהדות אשכנז בדורו ונאמר עליו כי "כל גדולי הדור חרדו מגדולתו וקדושתו".
מקובל שהיה מיוחס למשפחת דוד המלך, ושהיה סב-סבו של המהר"ל מפראג, כדי להבדיל ביניהם הוא מכונה לעיתים המהר"ל הזקן.
ברם, ייחוסו של המהר"ל מפראג כנכדו של ר' ליוואי הזקן מפוקפק, וגם ייחוסו של ר' ליוואי הזקן לדוד המלך מקורו כנראה בטעות.
יש המאחרים את שנות פעילותו וקובעים את תאריך פטירתו לשנת ה'ש' - מאה שנה מאוחר יותר מן המקובל.
על מצבת קברו בפראג נחרת:
הרב יהודה ליב קובלסקי (בפולנית: Jehuda Lejb Kowalski ה'תרכ"ג, 8 באוגוסט1862 - ד' באב ה'תרפ"ה, 26 ביולי 1925) היה רב פולני שכיהן כרב וראש ישיבה בגראבוב, חוז'לה ווולוצלאבק, מראשי המזרחי וחבר הסנאט של פולין.
נולד בפובונזק , פרבר של ורשה, לרב נחמן קובלסקי, שכיהן בהמשך כרב בגראבוב ובקובאל, ולרחל.
בצעירותו התבלט בכשרונותיו ובגיל 15 נשלח ללמוד אצל רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, בעל "אבני נזר", אשר הסמיך אותו לרבנות.
לאחר נישואיו למינדל בת שמואל זינוויל התגורר סמוך לבית חותנו בלנצ'יצה, שם למד ולימד בבית המדרש המקומי.
במקביל, השתלם בלימודי חול, ונבחן בבחינות ממשלתיות.
לאחר כשנה עבר לקובאל, שם עזר לאביו בעבודת הרבנות.
בשנת 1885 (ה'תרמ"ה), בהיותו בן 23, התמנה לרבה של גראבוב (במקומו של אביו), ובה ניהל ישיבה שלמדו בה כמה עשרות תלמידים.
בשנת 1897 (ה'תרנ"ח) התמנה לרבה של חוז'לה (חורז'ל), שם ניהל ישיבה של כ-200 תלמידים.
ב-1899 התקבל לרב בוולוצלאבק, בהמלצת נחום סוקולוב.
הוא ייסד בה את ישיבת "עץ חיים", שבה למדו מאות תלמידים (בהם הרב כתריאל פישל טכורש).
הוא פעל להחלשת כוחה של האליטה העשירה והמתבוללת ששלטה ביד רמה בהנהגת הקהילה, ולהגדלת כוחם של פשוטי הקהילה.
כבר בראשית דרכה של התנועה הציונית, בחר הרב קובלסקי להצטרף לשורותיה, בניגוד לעמדת רבו הרב בורנשטיין, שאף ניתק את קשריו עמו בשל כך.
הוא סבב בקהילות שונות בפולין ודרש לטובת הרעיון הציוני.
ב-1902 השתתף בכנס הייסוד של "המזרחי" בווילנה, שם נבחר לחבר בוועד המרכזי של התנועה.
ב-1919 נבחר לנשיא המזרחי בפולין.
הוא סבל מהטרדות והתנכלויות רבות בשל הזדהותו המלאה עם המזרחי והציונות, ולפי כמה מקורות שמו הושמט מהתשובות שכתב אליו רבו ונדפסו בשו"ת אבני נזר.
בסוף אדר ה'תרפ"א, 1921 ביקר בארץ ישראל, והוצע לו על ידי נחום סוקולוב לקבל את משרת רבה של תל אביב, אך לבקשתו ניתנה המשרה לרב שלמה הכהן אהרונסון שברח מפני הבולשביקים ונותר מחוסר פרנסה.
הוא שהה בארץ כחמישה חודשים ורצה להשתקע בה, אך בעקבות פרעות תרפ"א שפרצו ביפו זמן קצר לאחר בואו, שב לפולין.
הוא התמסר לעבודה למען קרן היסוד, ובשנת 1923 נבחר כחבר בסנאט הפולני מטעם בלוק המיעוטים .
הוא המשיך בעבודתו למען קרן היסוד וכן בעבודת הרבנות בוולוצלאבק במקביל לכהונתו כסנאטור.
בשנת 1925 תכנן לבקר שנית בארץ ישראל כדי להשתתף כנציג יהדות פולין בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן להישאר לגור בארץ, אולם מצבו הבריאותי התערער מאד והוא נאלץ לעבור כמה ניתוחים.
הוא הועבר להמשך טיפול רפואי בברסלאו, שם נפטר.
נקבר בהלוויה המונית בוולוצלאבק, ו"אוהל" הוקם על קברו.
על שמו קרוי רחוב בשכונת קריית הרצוג בבני ברק.
בתו הייתה הציירת חנה קובלסקה שהיגרה לפריז, ובמהלך שואת יהודי צרפת הנהיגה מחתרת יהודית, עד שנשלחה להשמדה בפולין.
רבי יהודה ליב שניאורי המכונה מהרי"ל מינוביץ' (בכתיב יידי: יאנאוויטש; נולד בין השנים ה'תק"ט-ה'תקי"ב, 1749-1752. נפטר בסוף שנת 1825) היה ה"מגיד מישרים" וה"מורה צדק" של העיירה ינוביץ', ואחיו של האדמו"ר הזקן מייסד חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי ושימש כיד ימינו, וחוזר שלו.
בעל הספר שארית יהודה - ספר שו"ת בו כתב תשובות רבות בהלכה.
נולד בעיירה ליוזנה שבמחוז ויטבסק שבבלארוס, שהייתה אז תחת שלטון האיחוד הפולני ליטאי, לרבי ישראל ברוך פוזנר, דור שמיני למהר"ל מפראג, ולרבקה.
לדברי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, בשם אביו רבי שלום דובער, יהודה לייב היה צעיר מאחיו שניאור זלמן בארבע שנים, ולפי זה נולד בערך בשנת תק"ט (1749) לפי המסורת הרווחת בקרב החסידים.
על פי מסורת חב"ד, כשנסע אחיו הבכור, רבי שניאור זלמן מלאדי בפעם הראשונה לחצר המגיד ממזריטש הצטרף אליו גם המהרי"ל, אך בהיותם בדרך, ציווה עליו אחיו לחזור לביתו לאחר שהתברר לו שיצא לדרך בלי שהודיע על כך לאשתו.
נפטר בשנת 1825 (תקפ"ו) ונקבר בעיירה ינוביץ'.
ישנו מקור שכבר בשנת 1812 היה בינוביץ' ומונה למו"ץ בעיירה.
תפקידו בחצר אחיו רבי שניאור מלאדי
בחיי אחיו רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, שימש רבי יהודה כיד ימינו ואיש סודו.
הרב חיים מאיר הילמן מעיד בספרו "בית-רבי" כי .
בנוסף, הוא שימש כאחד מראשי הישיבה בחצר אחיו.
אחיו מינה אותו לכותב מאמרי החסידות הראשי ואף היה משלם לו על כך.
רבי שניאור זלמן היה עובר ומגיה שוב את רוב רשימותיו.
על הדברים שכתב סמך אחיו יותר מאשר על שאר ה"כותבים" האחרים, בהיותם נאמנים למקור בלי תוספת, מגרעת ופרשנות אישית.
רבי שניאור זלמן אמר: "אחי רבי יהודה ליב כותב את דברי החסידות בדיוק כפי שאני אומר אותם".
ב"תקנות דלאזניא" הוא אף ביקש מחסידיו למסור את כתביהם להגהתו של רבי יהודה ליב על מנת למנוע שיבושים בכתבי החסידות שלו.
לכתיבת החלק הראשון של הספר "תורה אור" המכיל מאמרים של אדמו"ר הזקן על החומשים בראשית ושמות, בחר אחיינו, בעל ה"צמח צדק" דרושים בעיקר מרשימותיו של דודו, רבי יהודה ליב, שראה אותם כמדויקים.
בשער הספר כתב הצמח צדק:
המהרי"ל היה ממעתיקי השמועה הנאמנים של תורת אחיו הגדול בהלכה וחסידות ומשמש מקור לעניינים רבים בתורתו.