tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־17 בדצמבר, ביום השני למתקפה, יחידות שריון של האס אס בפיקודו של יואכים פייפר הוציאו להורג שבויים אמריקאים – תשעה־עשר בהונספלד, חמישים בבולינגן, ושמונים ושישה בטבח מלמדי (Malmedy).
פייפר ואחרים נשפטו על כך לאחר המלחמה, ומסיבות שונות לא הוצא לפועל אף אחד מגזרי דין המוות.
פייפר שוחרר בשנת 1956 ונרצח בביתו שבצרפת בשנת 1976.
הטבח במלמדי הגביר את סירובם של האמריקאים לקחת שבויים של האס אס.
בערב ראש השנה האזרחית, ירו חיילים אמריקאים בשישים שבויים גרמניים.
להוציא את המערכה בנורמנדי, קרב הבליטה היה הקרב הגדול והיקר ביותר שנערך בחזית המערבית, מנחיתת צבאות בעלות הברית בצרפת ועד לסיום המלחמה באירופה.
הוא ארך חמישה שבועות, והשתתפו בו למעלה ממיליון חיילים ואלפי כלי רכב משוריינים משני הצדדים.
בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר בתולדות צבא ארצות הברית.
על פי הערכות שונות, כוחות בעלות הברית (בעיקר הצבא האמריקאי) ספגו במהלך המערכה בארדנים בין 80,000 ל־110,000 הרוגים, פצועים, ושבויים/נעדרים, מחציתם במהלך דצמבר 1944. ההיסטוריון הרשמי של צבא ארצות הברית, צ'ארלס מקדונלד (MacDonald), נוקב במספר 80,987 נפגעים, מתוכם 10,276 הרוגים, 23,218 שבויים/נעדרים, ו־47,439 פצועים.
לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית אומדן הנפגעים עומד על 89,500, מתוכם כ־19 אלף הרוגים, 47,500 פצועים ו־23,000 נעדרים.
אומדן אבדות רשמי של המערכה בארדנים, שנמסר לאייזנהאואר בפברואר 1945, קבע שאבדות הארמייה האמריקאית הראשונה הסתכמו ב־39,957; הארמייה השלישית ב־35,525; וקורפוס 30 הבריטי ב־1,400.
ההערכות ביחס למספר הנפגעים בצד הגרמני נעות בין 80,000 ל־103,000 נפגעים ונעדרים, כולל למעלה מ־10,000 הרוגים.
גם אומדני האבדות של ה־OKH וה־OKW ביחס למערכה בארדנים אינם זהים, בגלל דרך החישוב השונה; לפי הערכת ה־OKH, הקרב עלה לצבא הגרמני ב־10,749 הרוגים, 34,255 פצועים, ו־22,487 נעדרים, בעוד שה־OKW דיווח על 12,652 הרוגים, 38,600 פצועים, ו־30,582 נעדרים.
מחקר עדכני שבוצע על ידי חוקרים גרמניים, טוען שמספר האבדות הגרמניות היה נמוך באופן משמעותי מהערכות הקודמות, והסתכם ב־68,000 הרוגים, פצועים ונעדרים.
שני הצדדים איבדו ציוד צבאי רב במהלך הלחימה; הגרמנים איבדו 600–700 כלי רכב משוריינים, 6,000 כלי רכב ממונעים וכ־1,600 מטוסים (כולל במבצע בודנפלטה), ואילו בעלות הברית איבדו 700–800 טנקים ומשחיתי טנקים שהושמדו.
אולם בניגוד לגרמנים, שסבלו ממחסור חמור בכוח אדם מיומן ובציוד לחימה כבד (טנקים ומטוסים) בשלב זה של המלחמה, בעלות הברית לא התקשו להשלים תוך זמן קצר את אבדותיהם בכוח אדם ובציוד כבד בזכות המשאבים העדיפים שעמדו לרשותן.
המתקפה בארדנים הותירה הרס רב ועלתה בחייהם של כ־2,500 אזרחים בלגים, ו־500 אזרחים מלוקסמבורג.
מספר לא קטן מהרוגים אלו הגיע כתוצאה מהפצצות האוויר של בעלות הברית.
כ־88,000 אזרחים נותרו ללא קורת גג.
הפגיעה הקשה שגרמה הלחימה לחוות ולמשקים באזור הארדנים, שתושביו היו תלויים בהן למחייתם, הובילה למחסור חמור במזון בחורף 1944/1945.
למן הרגע הראשון, תרחיש של הצלחה גרמנית מלאה בארדנים היה כמעט בלתי אפשרי.
המבצע היה תלוי בשמירה קפדנית על לוחות זמנים, בתפיסת מאגרי דלק של האויב, ובהתקדמות מהירה נוסח שנת 1940 אל מול כוחות בעלות הברית, שהיו שונים מאוד מהצבא הצרפתי שלחם נגד הגרמנים ב־1940, וחזקים פי כמה.
הפיקוד העליון הגרמני לא עשה שימוש נכון בכוחות העתודה שלו, והמתין זמן רב מדי לפני ששלח אותם לתגבר את ארמיית הפאנצר החמישית של מנטויפל, שהצליחה להשיג התקדמות משמעותית בימים הראשונים של המתקפה.
בנוסף, ההתנגדות העיקשת של חלק מהכוחות האמריקנים, שהגנו על הגזרה שהותקפה, שהמשיכו להילחם לעיתים גם לאחר שכותרו על ידי הכוחות התוקפים, שיבשה את לוחות הזמנים של המבצע וריתקה כוחות גרמניים חזקים.
מעל לכל, המשאבים העדיפים שעמדו לרשות כוחות בעלות הברית לא הותירו סיכוי רב לכוחותיו של היטלר להשלים את היעדים השאפתניים מאוד של המתקפה, והעליונות האווירית המוחלטת של בעלות הברית, מרגע שניתן היה להביא אותה לידי ביטוי, סייעה בעצירת התקדמות הכוחות המשוריינים הגרמניים, וגרמה להם אבדות כבדות.
העובדה שרוב הכוחות האמריקאים היו ממונעים בשלמות, בניגוד לכוחות החי"ר של הצבא הגרמני, התבררה כגורם מכריע.
היא אפשרה לפיקוד של בעלות הברית להזרים במהירות כוחות עתודה גדולים לשדה הקרב, כדי לבלום את הפריצה הגרמנית, בעזרת המלאי הענקי של כלי רכב ודלק שעמד לרשותו, בעוד תנועת הכוחות הגרמניים הוגבלה מאוד בשל המחסור בדלק ובכלי רכב ממונעים.
המתקפה גרמה לשחיקה מהירה של העתודות המשוריינות של גרמניה, שהייתה עשויה לארוך זמן רב יותר אילו נותרו בעמדות מגננה.
גנרל עומר ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, טען שאף שהגרמנים לא הצליחו להשיג את יעדם הממשי בשדה הקרב, הם היו קרובים עד מאוד ליצירת קרע בפיקוד העליון של בעלות הברית, בין המפקדים הבכירים של בריטניה וארצות הברית.
קרע כזה כאמור, היה אחד מיעדיו האסטרטגיים של היטלר למבצע "משמר הריין".
התוצאה האסטרטגית היחידה של מתקפת הארדנים הסתכמה בעיכוב מתקפת בעלות הברית אל תוך שטח גרמניה בשישה שבועות.
הפיקוד העליון של בעלות הברית הופתע מעוצמת המתקפה הגרמנית, ולקח לו זמן להתאושש מהמהלומה המפתיעה שספג.
כתוצאה מכך, המשיכו כוחות בעלות הברית להתקדם בחזית רחבה ובזהירות רבה לעבר הריין, מחשש מהתקפות נגד גרמניות נוספות, אף על פי שלמעשה, הווארמכט כבר לא היה מסוגל לארגן מתקפה נוספת בקנה מידה גדול במערב.
ברית המועצות הייתה המרוויחה העיקרית מהמערכה בארדנים.
ארמיות הפאנצר החמישית והשישית של האס אס היוו חלק משמעותי מהכוחות המשוריינים, שעמדו לרשות גרמניה בחורף 1944/1945. היעדרותן מהחזית המזרחית בזמן שכוחות הצבא האדום פתחו במתקפה הגדולה שלהם בפולין ובפרוסיה המזרחית באמצע ינואר 1945, הקלה ללא ספק על התקדמותם המהירה של האחרונים במהלך מבצע ויסלה־אודר, וחסכה להם אבדות רבות.
גם כאשר ארמיית הפאנצר השישית הועברה לבסוף מהמערב לחזית המזרחית בסוף ינואר 1945, היא נחלשה מאוד כתוצאה מהאבדות שספגה במהלך הקרב על הבליטה.
בהיסטוריה הרשמית האמריקנית נחשב קרב הבליטה לקרב הגדול ביותר והיקר ביותר של צבא ארצות הברית.
הקרב שהתחולל בעיירה בסטון זכה במהלך המערכה לסיקור תקשורתי נרחב בעיתונות, מאחר שכתבים רבים שהו באזור בדצמבר 1944, ואי לכך הוא הפך במרוצת השנים במידה רבה לסמל המערכה, והיווה השראה לסרטים וספרים רבים.
העמידה העיקשת של הכוחות המכותרים בעיירה (בעיקר של הדיוויזיה המוטסת ה־101 שזכתה לפרסום רב בעקבות הקרב), ניסיונות האספקה דרך האוויר, תשובתו המפורסמת של גנרל מקאוליף לדרישת הכניעה הגרמנית, והפעולה המהירה של הארמייה השלישית של פטון, זכו לפרסומים נרחבים בתקשורת ושבו את לב הקהל בארצות הברית.
מאידך, קרבות הבלימה הקשים של הכוחות האמריקאיים סביב רכס אלסנבורן וסן־וית, אשר היו בעלי חשיבות מכרעת לא פחות מהקרב בבסטון, ואולי אף יותר, לא זכו לפרסום.
עם זאת, בדצמבר 1944, בעיצומו של הקרב, הצהיר מונטגומרי כי "המגננה בגזרה זו (רכס אלסנבורן) בידי דיוויזיה 99 האמריקנית היא הנועזת ביותר במלחמה כולה".
גם הממשלה הבלגית (שהקרב נוהל בשטחה) הוקירה את פעולתה של הדיוויזיה: ב־17 ביוני 1946 היא זכתה לשני ציונים לשבח.
במהלך המערכה בארדנים שירתו לראשונה בחזית במספרים ניכרים חיילים אפרו־אמריקנים.
עד לאותה עת הם הוגבלו בעיקר לתפקידים עורפיים.
במערכה לקחו חלק מספר גדודי ארטילריה, שלושה גדודי משחיתי־טנקים וגדוד טנקים אפרו־אמריקנים.
מספר מוזיאונים ואתרי מורשת בבלגיה מנציחים את הקרב: מוזיאון המלחמה של בסטון (Battle of the Bulge Memories) בעיירה בסטון, מתמקד בקרב שניטש בעיירה.
בעיירה סן־וית בה התחוללו קרבות קשים בדצמבר 44, הוקם מוזיאון על המערכה בארדנים.
ב־1989 הוקם בלה־גלייז מוזיאון 'דצמבר 44', שבפתחו מוצג טנק מדגם קינג טיגר מספר 213, שהיה חלק מקבוצת קרב פייפר.
ליד מלמדי הוקם מוזיאון baugnez44 לזכר הטבח שביצעו אנשי אס אס בחיילים אמריקנים.
ליד העיירה בסטון, בלגיה, נמצאת אנדרטת מרדסון לזכרם של חיילי צבא ארצות הברית שהשתתפו במערכה בארדנים.
גם המוזיאון הלאומי להיסטוריה צבאית בדיקירך שבלוקסמבורג מקדיש לקרב הארדנים סיקור נרחב, כולל הצגת הדמיות של חיילים וכלי נשק אמיתיים שהשתתפו במערכה.
מספר סרטים מתארים את הקרב, ביניהם:
יום לפני הכניעה – סרט מ־1965 בכיכובם של הנרי פונדה, רוברט שו, רוברט ראיין, צ'ארלס ברונסון וטלי סוואלס.
אחים לנשק – מיני סדרת טלוויזיה המבוססת על ספרו של סטיבן אמברוז בעל אותו שם, מתארת בפרקים 6 (בסטון) ו־7 (נקודת השבירה) את לחימתה של הדיוויזיה המוטסת ה־101 בבסטון.
אחוות גיבורים – סרט פעולה מלחמתי (תסריט בדיוני מסוג אקשן-הוליוודי) משנת 2013, מתאר את הלחימה בארדנים על רקע המערכה ההיסטורית.
התבהרות חצות – ספר משנת 1982 של ויליאם וורטון וסרט משנת 1992 מתאר כיתה היוצאת למשימת סיור ומודיעין ערב ההתקפה.
הפרק השביעי בסדרה האירועים הגדולים של מלחמת העולם ה-2 בצבע של ערוץ דיסקברי (נרכש על ידי נטפליקס), עוסק בתיאור ותיעוד הקרב.
כמו כן, הקרב מתואר בלא פחות מ־30 משחקי מחשב.
הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים היה במהלך מלחמת העצמאות במשך שישה חודשים (מסוף נובמבר 1947 ועד סוף מאי 1948) תחת מצור, ובסופו של דבר נכבש בידי כוחות משולבים של ערבים בלתי־סדירים והלגיון הערבי העבר ירדני, לוחמיו נפלו בשבי, והתושבים האזרחים גורשו למערבה של העיר שנותר בידי ישראל.
על פי אומדנים שונים חיו בתחילת מלחמת העצמאות ברובע היהודי של ירושלים בין 2,200 ל-2,500 יהודים (כעשירית מתושבי העיר העתיקה), רובם חסרי יכולת כלכלית וקשישים.
בין הרובע היהודי לירושלים העברית לא היה רצף התיישבות.
מצפון לרובע היהודי היה הרובע המוסלמי, במזרחו הר הבית, מדרום לרובע חומת העיר העתיקה וממערב לו הרובע הארמני.
אמצעי הקשר היחיד בין הרובע היהודי לבין ירושלים המערבית, היה קו אוטובוס מספר 2 של חברת "המקשר".
הקו יצא ממרכז העיר, המשיך לעיר העתיקה דרך שער יפו ונסע בשולי הרובע הארמני עד הרחבה שבלב הרובע היהודי.
בזמן החלטת החלוקה היו ברובע 16 רובים ו-25 אקדחים בלבד.
ישראל עמיר, מפקד "ההגנה" בירושלים, החליט לנצל את אוטובוס מספר 2 בטרם יחסמו הערבים את נתיבו, כדי להעביר את כל כוח האדם והנשק שהיה יכול להזרים לרובע.
עד אמצע דצמבר הצליחה ההגנה להגניב כ-120 איש לתוך הרובע, מוסווים כסטודנטים או כבחורי ישיבה.
חברי ההגנה הקימו עמדות בעיקר בבתי הכנסת בשל גודלם ומיקומם האסטרטגי.
מדי לילה הלכו והתגברו חילופי האש בין אנשי ההגנה והכוחות הערביים שהקיפו אותם.
אנשי הרובע ספגו הרוגים ופצועים.
ערב 1 בינואר 1948 חסמו הערבים באופן סופי את נתיבו של אוטובוס מספר 2 בעזרת מחסום שהקימו בשער יפו.
הבריטים סירבו לבקשת הסוכנות היהודית לפתוח את הנתיב בכוח, אבל הסכימו כתחליף ללוות שיירת אספקה שתעבור בשער ציון פעמיים בשבוע לרובע בתנאים הבאים: שהבריטים יוכלו לחפש בה נשק ותחמושת, ושאיש לא יורשה להיכנס לרובע, למעט תושבי הרובע ובעלי תפקידים חיוניים, אך כל איש שירצה לעזוב יוכל לעשות כן.
במהלך דצמבר חזרו רוב אנשי ההגנה לירושלים החדשה וב-20 בינואר נותרו ברובע היהודי רק שלושים ושלושה מאנשי ההגנה שהגיעו מחוץ לרובע (מהם שמונה נשים) ו-29 איש מהאצ"ל והלח"י.
מפקד האצ"ל ברובע, איסר נתנזון, הוברח לרובע בינואר 1948. נתנזון סיפר שכאשר קיבל את הפקודה ללכת לרובע ושאל את מפקדו "מה נעשה שם?" נענה "אתם תהיו קורבן.
וכי יש טעם אחר להיות שם?".
במהלך השבועות הבאים ניצלו כ-500 יהודים את הצעת הבריטים לעזוב את הרובע.
בחודש פברואר מינה דוד שאלתיאל – שהחליף את ישראל עמיר כמפקד ההגנה בירושלים – את אברהם הלפרין כמפקד הרובע.
הלפרין, שהכיר את הרובע היטב מתקופת מלחמת העולם השנייה בה שימש כמפקד הרובע, הצליח לעצור את הנטישה, בין השאר בעזרת תשלומים לבחורי הישיבה כדי שיישבו וילמדו, והטלת עוצר על הרובע בזמן הגעת השיירה הבריטית.
מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל לא האמין כי ניתן להגן על הרובע ודרש מדוד בן-גוריון שוב ושוב לפנותו, אך בן-גוריון דרש בתוקף לשמור על כל שעל של עמדה יהודית ולא לסגת.
בתקופה שבין החלטת החלוקה לעזיבת הבריטים ב-13 במאי 1948 נהרגו ברובע כתוצאה מתקיפות הערבים ומהפעילות הצבאית הבריטית אחד־עשר מתושבי ומגיני הרובע.
מסיום המנדט ועד נפילת הרובע
עם צאת הבריטים ב-13 במאי 1948, היו ברובע היהודי כ-1,700 נפש שעליהם הגנו כ-150 לוחמים מתוכם היו 42 חברי אצ"ל ולח"י.
סך כל הנשק שעמד לרשותם כלל 45 אקדחים, 47 תת-מקלעים, 17 רובים, 2 מקלעים ומרגמה.
למרות מיעוט הכוחות והנשק הופעלה תוכנית "שפיפון" המצומצמת במהלכה השתלטו כוחות מהרובע על עמדות מפתח שפינו הבריטים.
בין העמדות שנתפסו הייתה "עמדת הצלב" על גג כנסייה ברובע הארמני, שחלשה על הרובע היהודי ואזור שער ציון.
הארמנים פנו לגורמים המדיניים בירושלים ודרשו לפנות את העמדה תוך התחייבות לשמור על נייטרליות ולא לאפשר לערבים לתפוס את העמדה.
בהוראת דוד שאלתיאל מפקד המחוז פונתה עמדת הצלב והערבים תפסו אותה מיד והחלו לצלוף על הרובע.
פינוי עמדת הצלב העמיד את העמדה בשער ציון במצב נחות ואף היא פונתה.
ב-16 במאי החלה מתקפה של הערבים הבלתי סדירים על הרובע ועד ליום שני 17 במאי הצליחו לכבוש כשליש משטחו.
נציגים של תושבי הרובע דרשו ממפקד ההגנה להיכנע, ומפקד ההגנה אישר להם לברר את תנאי הכניעה (על פי טענה אחרת ניהל את המשא ומתן על הכניעה ההיסטוריון יהושע פראוור).
המפקדים הערביים הודיעו כי ירשו לאזרחים לעבור לירושלים החדשה וכי הלוחמים יילקחו בשבי.
אלא שעקב הטבח שנערך בכפר עציון דרש הצד היהודי להיכנע ללגיון הערבי בלבד.
בניסיון אחרון לפרוץ את המצור על הרובע ערכו כוחות ההגנה של ירושלים התקפה על שער יפו, ונשלחו כוחות הסחה להר ציון ולשער החדש.
ההתקפה על שער יפו נכשלה, אך הכוח הערבי שהגן על השער עמד בפני התמוטטות ונשלחו שליחים דחופים למלך עבדאללה בניסיון לשכנעו שישלח את הלגיון הערבי לירושלים ולא, תיפול זו בידי היהודים.
המלך עבדאללה נעתר להפצרות ובבוקר יום שלישי, 18 במאי, הגיעו ראשוני הכוחות הירדניים לעיר העתיקה.
לעומת הכישלון בשער יפו הצליח כוח ההסחה בפיקודו של אליהו סלע ("רעננה"), שנשלח להר ציון, לכבוש את ההר.
בלילה שלמחרת פרצה מחלקת פלמ"ח מחטיבת הראל בפיקודו של דוד אלעזר את שער ציון, נכנסה לעיר העתיקה והגיעה לרובע היהודי (לפרטי הקרב בשער ציון, מבצע קדם וה"קונוס" ראה ערך הר ציון).
אולם עוזי נרקיס, מפקד הכוח, העריך שלא יוכל להחזיק בשער ובדרך המחברת לרובע היהודי, ולכן הורה על נסיגה.
השער נפל בידי אנשי הלגיון והרובע היהודי נותק שוב.
הלגיון החל להפגיז את הרובע היהודי ולאט לאט הודקה טבעת המצור.
ראשון נפל בית הכנסת תפארת ישראל, והערבים פוצצו אותו כדי למנוע את כיבושו מחדש.
בהדרגה הלך השטח שבשליטת המגינים והצטמצם, כאשר כוחות הלגיון מפוצצים את בתי היהודים תוך כדי התקדמות.
חלק גדול מתושבי הרובע, התרכז בתנאים קשים בקומפלקס תת-קרקעי של ארבעת בתי הכנסת הספרדיים שהיה מוגן יחסית מאש הערבים.
ביום חמישי, 27 במאי (ל"ג בעומר), הפך מצב הרובע לנואש, באותו יום הצליחו הערבים לכבוש את בית הכנסת החורבה, שהיווה 25% משטח הרובע, ופוצצו אותו.
התחמושת כמעט ואזלה, ובאוויר עמדה צחנת המתים שלא ניתן היה לקבור.
באותו יום נהרג נסים גיני בן ה-10, ששימש כתצפיתן וקשר בין העמדות של מגיני הרובע, ונורה על משמרתו, יום בלבד לפני כניעת הרובע.
ב-28 במאי נותרו מבין מאה וחמישים הלוחמים שהיו בתחילת הקרבות ו-84 אנשי התגבורת רק 43 גברים שאינם פצועים.
מטה ההגנה אישר לרבני הרובע, הרב בן ציון מרדכי חזן והרב ישראל זאב מינצברג לצאת עם דגל לבן אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים.
א-תל השיב שהוא דורש כניעה.
בשל המצב הקשה החליטה מפקדת הרובע להיכנע, למרות התנגדות מפקדת ההגנה.
עבדאללה א-תל כתב על כך: "נתברר כי היהודים הקנאים מגלים התנגדות רבה ומיטיבים להתגונן.
אני מעיד כי יהודי העיר העתיקה נשאו את סבלות המלחמה בצורה שלא תתואר".
תנאי הכניעה עליהם חתמו עבדאללה א-תל ומשה רוסנק היו: מסירת הנשק שבידי הלוחמים, כל הגברים הכשירים יילקחו בשבי, הפצועים יילקחו בשבי או ישוחררו בהתאם לפציעתם והשאר יישלחו לעיר החדשה באמצעות הצלב האדום.
לימים, סיפר הרב ישראל זאב מינצברג בריאיון לעיתון דבר על זכרונותיו מהכניעה:
לאחר מכן נלקחו הלוחמים בהם גם 51 פצועים, מהם כמה במצב קשה.
יחד עימם הלכו מרצונם גם ד"ר אגון ריס, אחד משלושת הרופאים, והאחות מאשה ויינגרטן עם בני-משפחתה למחנה מעצר בירדן, והאזרחים (זקנים, נשים הילדים) עברו לשכונת קטמון שננטשה לאחר שתושביה הערבים ברחו.
הירדנים לא התירו ליהודים להוציא את מתיהם, ואלה נותרו בקברם הזמני בלב הרובע עד שחרורו במלחמת ששת הימים.
שבויי הרובע שוחררו לאחר תשעה חודשים.
הירדנים לקחו לשבי גם את הלוחמים הפצועים מבית החולים משגב לדך.
ריס שהיה אז רופא צעיר דרש מהגנרל עבדאללה א-תל לשחרר את הפצועים ולאחר שהאחרון סרב, התנדב ריס ללכת לשבי כדי לטפל בפצועים.
דומיניק לה פייר ולארי קולינס מתארים את פינוי היהודים מהרובע במלחמת העצמאות:
בקרבות הרובע נהרגו 39 לוחמים ו-30 מתושביו האזרחיים של הרובע.
48 חללים נקברו בגלעד שליד כיכר בתי מחסה (34 על ידי כוחותינו ועוד 14 על ידי הירדניים), 13 נקברו במקומות אחרים תוך כדי קרבות ומקום קבורתם של 8 אינו ידוע.
129 נפצעו קשה ורק 20 מלוחמי הרובע נותרו בריאים, עבדאללה א-תל התבייש לקחת כל כך מעט לוחמים לשבי ולכן לקח עוד יותר מ-200 אזרחים מתושבי הרובע ובסה"כ 314 שבויים.
לאחר גירוש התושבים היהודים מהרובע היהודי ב-1948, יושבו בו משפחות ערביות.
קורות הרובע היהודי בתקופת מלחמת העצמאות תוארו בספרות העברית ובספרות הילדים, ובספרות הזכרונות, וזכו למחקרים היסטוריים רבים.
חללי הרובע, אזרחים ולוחמים, זכו להנצחה באתרים אחדים.
הקרב על הים התיכון הוא כינויה של מערכה ימית שהתנהלה בתקופת מלחמת העולם השנייה באזור הים התיכון בין התאריכים 10 ביוני 1940 ל-2 במאי 1945 כחלק מזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה היו לכל צד שלושה יעדים: תקיפת קווי האספקה של הצד השני, הגנה על קווי האספקה לכוחות הלוחמים בצפון אפריקה ונטרול יכולתו של צי האויב לנהל מלחמה בים.
מעבר ללחימה הימית האינטסיבית שהתנהלה בצד השני של הגלובוס במסגרת זירת האוקיינוס השקט, היה היקף הלחימה הימית באזור הים התיכון הרחב ביותר במלחמה.
במיוחד, נאבקו בעלות הברית על מנת להגן על בסיסים ימיים וכן על שדה התעופה של מלטה.
הים התיכון היה מאז ומעולם המגרש הביתי של הצי הבריטי.
בשל הנחיתות המספרית של הצי המלכותי לעומת הצי המלכותי האיטלקי, החליטו הבריטים למקד את המאמץ בהגנה על שלוש נקודות אסטרטגיות: גיברלטר, מלטה ותעלת סואץ.
הגנה על נקודות אלו אפשרה לבריטים להשאיר את צירי האספקה החיוניים שלהם פתוחים.
למלטה הייתה חשיבות רבה ביותר במערכה היות ששיירות בעלות הברית יכלו לחנות בה בדרכן וכמו כן שימשה כבסיס לתקיפות בעלות הברית על צירי האספקה של מדינות הציר.
דיקטטור איטליה, בניטו מוסוליני ראה בשליטה בים התיכון אמצעי חיוני בדרך להרחבת האימפריה האיטלקית לאזור ניס, קורסיקה, תוניס והבלקנים.
במהלך כהונתו של מוסוליני הואץ יצור אוניות הקרב.
האוניות של הצי המלכותי האיטלקי נחשבו כאיכותיות.
בעוד שסירות התקפה איטלקיות זעירות נחשבו כסיפור הצלחה והשתתפו בפעולות איכותיות רבות, היו הסיירות מוצלחות פחות בשל העדר מיגון.
בכל הספינות האיטלקיות בלט העדרו של ראדאר אך פיצו על כך מערכות בקרת אש איכותיות.
בעוד שלמפקדי כוחות בעלות הברית היה חופש החלטה לגבי פעילותם, למפקדי מדינות הציר ניתן מרחב החלטה מוגבל יותר ופעולותיהם נוהלו בקפדנות על ידי מטה הצי האיטלקי.
בצי האיטלקי בלטה בהיעדרה זרוע אווירית נלווית.
בניית נושאת המטוסים אקילה מעולם לא הושלמה ורוב הסיוע האווירי לצי האיטלקי ניתן על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי שפעל משדות תעופה קרקעיים.
המחסור בדלק היה גם הוא לרועץ הצי האיטלקי.
כבר בשנת 1941 הורגש מחסור בדלק ובמהלך המלחמה נוצלה 75 אחוזים מתצרוכת הדלק של האיטלקים על ידי משחתות וסירות טורפדו במהלך משימות ליווי.
ברם, הבעיה המשמעותית ביותר עבור כוחות הציר בצפון אפריקה הייתה הקיבולת המוגבלת של נמלי לוב, מה שיצר קשיים בהעברת אספקה.
נמל טריפולי היה הנמל הגדול ביותר בלוב, ויכול היה לאכלס לכל היותר 5 אוניות משא או ארבע אוניות חיילים.
לטריפולי הייתה קיבולת פריקה חודשית של כ-45,000 טון.
נמל טוברוק הוסיף רק עוד כ 18,0000 טון.
הסיוע שהגיע מנמלים קטנים נוספים היה מועט.
באופן כללי נדרשו לכוחות הציר בצפון אפריקה יותר משיכלו הנמלים לספק.
דיוויזיה של הציר דרשה בממוצע כ-10,000 טון אספקה כל חודש.
הצי הצרפתי, הרביעי בגודלו בעולם, עדיין היה בנחיתות מספרית לעומת הצי הבריטי.
על פי הסכם עם הבריטים, היה הריכוז המשמעותי ביותר של כלי שיט צרפתים באזור המזרח התיכון.
באזור זה איים הצי האיטלקי על נתיבי השיט הצרפתיים בין צרפת לצפון אפריקה וכן על הנתיבים בין גיברלטר לבין תעלת סואץ.
הצי הצרפתי תחת שלטון וישי
בשנת 1940, לאחר נפילת צרפת לידי הגרמנים, הפך הצי הצרפתי במזרח התיכון לצי של שלטון וישי.
כעת, בן לילה, הפך הצי הצרפתי לאיום מהותי על הצי הבריטי.
בתחילת מבצע קטפולטה, נוהל עם הכוחות הצרפתיים באלכסנדריה משא ומתן פורה.
הדבר התאפשר הודות ליחסים הטובים ששררו בין שני המפקדים של הצדדים, אדמירל רנה אמיל גודפרוי ואדמירל אנדרו קנינגהם.
אולם, האולטימטום הבריטי לפיו היה על הצרפתים להוציא את הצי הצרפתי מחוץ להישג ידם של הגרמנים לא עלה יפה וב-3 ביולי 1940 השמידו הבריטים את הצי הצרפתי במרס אל כביר שבאלג'יריה.
כפועל יוצא של ההתקפה הבריטית ניתקה ממשלת וישי את יחסיה עם הבריטים.
חיל האוויר של וישי אף התקיף מתקנים בריטיים בגיברלטר.
ביוני וביולי בשנת 1941, היה מעורב כח ימי קטן של וישי במערכה בסוריה ובלבנון.
היה זה מבצע של בעלות הברית כנגד כוחות וישי בלבנון ובסוריה.
בשנת 1942, ניסו הגרמנים לשבות ספינות צרפתיות בטולון.
הניסיון סוכל הודות לנחישות של הפיקוד הצרפתי שקיבל החלטה להטביע במכוון את הספינות בטולון על מנת שלא יפלו לידי הגרמנים.
הצי הגרמני עשה שימוש רב בצוללות.
במזרח התיכון נמשכה מערכת הצוללות מ-21 בספטמבר 1941 למאי 1944. הקריגסמרינה התכוון לבודד את גיברלטר, מלטה ותעלת סואץ על מנת לנתק את נתיבי הסחר של בריטניה.
יותר מ-60 צוללות נשלחו לשבש את הספנות בים אך רבות מהן הותקפו כבר בהגיען למצרי גיברלטר שהיו תחת שליטה בריטית (תשע צוללות טובעו ועשר ניזוקו).
ב-10 ביוני 1940 הכריזה איטליה מלחמה על בריטניה ועל צרפת ולמחרת הפציצו האיטלקים את מלטה מהאוויר לראשונה כחלק מהמצור על מלטה.
באותו הזמן, הפגיז הצי הצרפתי מספר מטרות בחוף הצפון מערבי של איטליה ובפרט את נמל ג'נובה.
לאחר כניעת צרפת ב-24 ביוני התירו מנהיגי הציר לממשלת וישי החדשה בצרפת את המשך הבעלות על הצי הקיים.
התנגשות ראשונה בין כוחות ימיים יריבים התרחשה בקרב קלבריה ב-9 ביולי 1940, ארבעה שבועות לאחר תחילת מעשי האיבה.
לאחר מכן, במהלך הקיץ, התרחשה שרשרת פעולות מצומצמות.
בין הפעולות ניתן למנות את קרב שיירת אספרו וקרב כף ספאדה.
בנובמבר ביצע הצי הבריטי התקפה אווירית על כוח ימי איטלקי במפרץ טאראנטו.
בהתקפה הושמדו 3 אניות וכתוצאה מכך השתנה מאזן הכוחות במפרץ התיכון.
כדי להפחית את האיום של הצי האיטלקי מנמל טאראנטו לשיירות שהפליגו ממלטה, פתח האדמירל אנדרו קנינגהם במבצע שיפוט, במהלכו התקיפו מפציצי טורפדו בריטיים את אוניות הצי האיטלקי בעודן עוגנות.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שבוצעה תקיפה מסוג זה.
המבצע נחל הצלחה, וב-11 בנובמבר 1940 השמיד הצי המלכותי 3 אוניות מלחמה איטלקיות בקרב טאראנטו.
ההתקפה אילצה את האיטלקים לסגת לנמלי ים בצפון איטליה כדי לצאת מטווח נושאות המטוסים.
כך שובשו ההתקפות על שיירות למלטה.
ברם, כבר ב-27 בנובמבר הצליחו האיטלקים לחזור לזירת הים התיכון בקרב כף ספרטיבנטו.
קרב שהוכרע בניצחון בעלות הברית ונערך לחופי הפלופונסוס בדרום יוון מ-27 במרץ ועד 29 במרץ 1941. בקרב השתתפו כוחות ימיים מהצי הבריטי ומהצי המלכותי האוסטרלי תחת פיקודו של האדמירל הבריטי אנדרו קנינגהם כנגד כוחות מהצי האיטלקי תחת פיקודו של אנג'לו איאצ'ינו.
בעלות הברית הטביעו את הסיירות הכבדות פיומה, זארה ופולה.
כמו כן הושמדו המשחתות האיטלקיות ויטוריו אלפיארי וגיוסו קארדוצי.
אוניית המערכה האיטלקית ויטוריו ונטו ניזוקה.
הבריטים איבדו מפציץ טורפדו אחד וספגו נזק קל לחלק מהסיירות כתוצאה מהמטחים שירתה אוניית המערכה האיטלקית.
הגורמים המכריעים שסייעו לניצחון בעלות הברית היו השימוש במידע מודיעיני שהתקבל מאולטרה והעדר רדאר על הספינות האיטלקיות.
המאמץ למנוע מכוחות גרמניים להגיע לכרתים דרך הים וכן פינוי כוחות קרקע של בעלות הברית לאחר תבוסה בקרב מול הגרמנים על כרתים במאי 1941, גבו מחיר כבד מציי בעלות הברית שאיבדו מספר אניות.
קרוב ל-2,000 מלחים בריטים נהרגו.
הלופטוופה הגרמני הוכיח שהצי המלכותי לא מסוגל להתגבר על האיום האווירי הגרמני.
בשורה התחתונה עובדה זו התבררה כבעלת חשיבות אסטרטגית שולית שכן מספר שבועות לאחר מכן הופנתה תשומת הלב של הוורמאכט לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה.
המיקום של מלטה בין סיציליה לבין צפון אפריקה היה אידיאלי על מנת לשבש את תנועת שיירות האספקה של מדינות הציר לצפון אפריקה.
מדינות הציר הבינו זאת ועשו מאמצים רבים על מנת לנטרל את האיום הן בהתקפות מהאוויר והן בניסיונות לנתק את מלטה מאספקה.
במהלך המצור על מלטה בין 1940 ל-1942 הביאו התקפות אוויריות וימיות את מלטה לסף כניעה.
המפנה במצור התרחש באוגוסט 1942, כאשר הבריטים שלחו שיירה מוגנת היטב שכונתה "פדסטל".
ההגנות האוויריות של מלטה חוזקו באמצעות מטוסי הוריקן וספיטפייר.
הקלה משמעותית במצב התרחשה רק כאשר כוחות הציר גורשו מבסיסיהם בצפון אפריקה.
הבריטים הקימו מחדש הגנות אוויריות ובסיס ימי התקפי על האי.
באמצעות מודיעין אולטרה, הצליחו כוחות ממלטה לשבש את האספקה של מדינות הציר לצפון אפריקה בסמוך לתחילת קרב אל עלמיין השני.
עבור גבורתם של המלטזים במהלך המצור הוענק למלטה צלב ג'ורג'.
ב-25 ביולי 1943, הדיחה המועצה הפשיסטית העליונה את מוסוליני.
הממשלה החדשה באיטליה, בראשות מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי ופייטרו באדוליו, החלה מיד במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית, על מנת להביא לסיום הלחימה ולחבור לבעלות הברית.
ב-3 בספטמבר, נחתם הסכם שביתת נשק עם איטליה בסיציליה.
שביתת הנשק הוכרזה רשמית ב-8 בספטמבר.
לאחר שביתת הנשק התפצל הצי האיטלקי לשניים: כוחות הצי שבסיסם בדרום איטליה לחמו עבור המלך ועבור באדוליו.
כוחות הצי שבסיסם בצפון איטליה עברו ללחום עבור הגרמנים.
קרב גבעה 69 נערך במלחמת העצמאות ב-10 ביוני 1948 בין כוח של הצבא המצרי ופלוגה ב' מגדוד 51 של חטיבת גבעתי.
הקרב הסתיים בכיבוש הגבעה על ידי המצרים ונסיגת הפלוגה עם אבדות קשות – 20 הרוגים, פצועים רבים ושבויים.
גבעה 69 היא אחת הגבעות ברכס ממזרח לרצועת חולות מישור החוף.
שמה ניתן לה בגלל גובהה מעל פני הים.
הגבעה נמצאת כקילומטר מזרחית לקיבוץ ניצנים, מזרחית לכביש החוף.
בתקופת המנדט בנו הבריטים שלושה מגדלי מים כדי לספק מים למחנות הצבאיים בסביבה ולכן כונתה הגבעה גם בשם "גבעת שלושת המגדלים".
במרחק של כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית לגבעה שכן הכפר הגדול בית דראס.
עד ל-7 ביוני 1948 הייתה הגזרה שקטה יחסית.
הגבעה נתפסה מדי פעם על ידי חטיבת גבעתי על מנת להעביר אספקה לניצנים ולפנות ממנה את הילדים (מבצע תינוק).
לאחר כיבוש ניצנים ב-7 ביוני על ידי חיל המשלוח המצרי הוחלט על תפיסת הגבעה באופן קבוע כדי שתשמש בסיס לכיבושה מחדש של ניצנים.
פלוגה מגדוד 53 גבעתי התבססה בגבעה.
ב-9 ביוני 1948 החליפה אותה פלוגה ב' מגדוד 51. מפקד הפלוגה היה חדש ולא הספיק להכיר את אנשיו.
בליל 9-10 ביוני 1948 נעשה ניסיון לכיבוש מחדש של ניצנים.
הכוח הגיע מאוחר ונתגלה על ידי המצרים.
ההתקפה נכשלה והאנשים נסוגו לעבר גבעה 69. המצרים הפנו את האש לכיוון הגבעה ועלו עליה בכוח רב של חיל רגלים, טנקים, ארטילריה והפצצות מהאוויר.
לנוכח הכוח העדיף של המצרים נתן מפקד הפלוגה הוראת נסיגה.
מערך הקשר היה מבוסס על רצים שחלקם נהרגו, ופקודת הנסיגה לא הגיעה לכולם.
הכוח המצרי כבש תוך זמן קצר את הגבעה והתקדם לעבר בית דראס ובאר טוביה אך נבלם וחזר לגבעה 69.
בקרב נפלו 20 לוחמים, נפצעו רבים ואחדים נלקחו כשבויים.
מפקד החטיבה, שמעון אבידן, הדיח את כל שרשרת הפיקוד של הגדוד והכניס את חיילי הגדוד לאימונים קשים לקראת הקרבות הבאים.
במבצע יואב החזירה פלוגה ב' של גדוד 51 את כבודה בכיבוש משלט הצומת הדרומי (צומת גבעתי) ותרמה על ידי כך תרומה חשובה לפריצת המצור על הנגב.
במסגרת מבצע יואב תקפה חטיבת יפתח מכיוון ניר עם לכיוון בית חאנון.
מפקד החטיבה המצרית שישב מאזור יד מרדכי וצפונה החליט לסגת כדי למנוע את ניתוקו ויצירת כיס שני בנוסף לכיס פלוג'ה.
כך נסוגו המצרים מכל מישור החוף הדרומי.
ב-1949 נמצאו בקרבת הגבעה גופותיהם של ארבעה מחללי הקרבות במקום והם הובאו לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
ב-1950 התגלו שרידים של עוד 11 חללים וגם הם הובאו לקבורה בנחלת יצחק.
הקרב על הוועד הוא סרט קומדיה ישראלי, הסרט יצא לאקרנים ביולי שנת 1986, והוא סרטם האחרון של שלישיית הגשש החיוור.
עלילת הסרט מתמקדת בבחירות לוועד הבניין ברחוב משה דיין 22 בשכונת קריית בן-גוריון בחולון (שהייתה בתהליך הקמה בעת צילומי הסרט, והבניין בו צולם הסרט בפרויקט "נאות דנקנר", טרם אוכלס בדיירים).
בתחילת הסרט מוצג אושר עצמון (שייקה לוי) יו"ר ועד הבית אשר מטפח את בניין המגורים ודואג לו כאילו היה מחנה צבאי.
הוא מביט מהחלון עם משקפת וצועק עם מגאפון על כל מי שמעז לדרוך על הדשא או מלכלך את השטח הציבורי.
לראפיק, מנקה הבניין הערבי (משה איבגי) הוא רוטן על כך וזה מציע לו: "לקנות דשא קוצים, קוצי 'תיל' כמו אצלנו בשכם".
דבר אחד מפריע לעצמון ומטריד אותו – הרעש אותו מקים רופא השיניים ד"ר שורש (ישראל פוליאקוב) עם מקדחתו בקליניקה שלו הנמצאת בבניין.
עצמון משיג צו פינוי למרפאה ושורש בתגובה מחליט להתמודד כנגד עצמון על ראשות ועד הבית על מנת לבטל את הצו נגדו וכך לנקום בעצמון.
מערכת הבחירות לראשות ועד הבית הופכת לזירת ההתגוששות בין עצמון, היו"ר הנוכחי, וד"ר שורש.
עצמון מגייס לעזרתו ב"קרב על הוועד" את אחיינו ניסים (ג`ימבו), אותו מגלם גברי בנאי.
ג'ימבו הוא מעריץ מושבע של רמבו, אשר הגיע מארצות הברית והוא דל באמצעי מחיה.
ג'ימבו הוא מומחה להקמת אנטנות ועד שימצא עבודה, הוא מתגורר אצל דודו עצמון "עד שיימצא את עצמו".
למרבה הצרה, מתאהב ג`ימבו בירדנה (תמי גינגולד), בתו של שורש, בניגוד לרצונו של דודו המסוכסך עם שורש, כאשר גם שורש מתנגד לקשר ביניהם המצב מסתבך.
השניים מחליטים לבנות קמפיין בחירות בנפרד עבור עצמון ושורש, במהלכו הם מבקרים עם המתמודדים, את דיירי הבניין ומנסים לקבל את תמיכתם.
הם מחליטים לרקום מזימה ביום הבחירות ולייצר "תיקו" ובכך להיות "לשון המאזניים" בתוצאותיהן.
שני המתמודדים אינם יודעים על הקשר המתרקם מאחורי גבם, שבבוא העת יכריע את הכף, ויאלצם לעמוד בהחלטה האם להשלים ביניהם ולתמוך באהבתם של ג'ימבו וירדנה או לספוג הפסד בבחירות.
ביום הבחירות לאחר שהתברר שיש תיקו, עצמון ושורש כועסים על הזוג שפעל מאחורי גבם ושואלים מה ירצו בתמורה לתמיכה.
אושר מבטיח להם דירה עם מזגן ובכך הניצחון מובטח לו.
בעודו חוגג ניגש אליו ראפיק ומזעיק אותו החוצה, בעקבותיו יוצאים כל דיירי הבניין.
כאשר הם יוצאים, הם מגלים כי חברי ה"חברה קדישא" מתכננים לבנות מול הבניין שלהם בית קברות.
השניים, עצמון ושורש מחליטים לאחד כוחות על מנת לסלק את ה"מפגע".
עצמון מתחפש לארכאולוג ושורש לרב והם משכנעים את מקימי בית הקברות כי אסור להם להקים בית קברות באזור זה מכיוון שזה היה בעבר בית קברות נוצרי.
כהוכחה מוצג לנציגי ה"חברה קדישא" שלד אדם והם בורחים בבהלה ובכך מגיע לסיומו הסרט.
על כותרות הסיום רואים את חתונתם של ירדנה וג'ימבו בהשתתפותם של כל דיירי הבניין.
בניין המגורים שבו מתרחשת עלילת הסרט שוכן ברחוב משה דיין 22 בחולון, והוא נחשב לאחד המוקדים המזוהים ביותר עם הסרט.
הבחירה באתר זה לצילומים לא הייתה מקרית: בתקופת ההפקה היה האזור קריית בן-גוריון שרוי בעיצומו של פיתוח נרחב, ורבים מן המבנים בו טרם אוכלסו.
הבניין המדובר היה חלק מפרויקט הבנייה "נאות דנקנר", וחלקו עדיין לא היה מאוכלס בזמן הצילומים.
אחת הדיירות שהתגוררה בבניין באותה תקופה סיפרה לבמאי הסרט, אבי כהן, כי היוזמה לצלם דווקא שם נבעה מהצעתו של הקבלן, שאישר לצוות ההפקה להשתמש בדירות שבקומות השמינית והתשיעית ולהסב אותן לסט צילומים.
עוד הוסיפה כי כמה מהניצבים שהופיעו בסרט היו דיירים אמיתיים מן הבניין עצמו.
לדברי הבמאי אבי כהן, ההפקה חיפשה בניין המצוי בשלב בנייה מתקדם כזה שדירותיו גמורות אך לא כולן מאוכלסות וכך מצאה את המבנה המתאים ברחוב משה דיין.
צוות ההפקה עשה שימוש בשתי דירות: באחת נערכו הצילומים עצמם, ובשנייה שונתה התפאורה לצורך סצנות נוספות.
כהן מציין כי לקשר עם הדיירים כמעט ולא היה מקום, מאחר שהעבודה התמקדה בשטחי הצילום בלבד.
עוד סיפר כהן כי תפאורה שלמה נבנתה בקומת הכניסה של הבניין כדי לשמש כמרפאת השיניים של ד"ר שורש.
לצורך כך סגרו אנשי ההפקה את העמודים שבקומת הקרקע ובנו במקום את הקליניקה, באופן שיצר רושם ממשי של מבנה אמיתי.
מראה התפאורה היה כה משכנע, עד שעיריית חולון חשדה כי מדובר בבנייה בלתי חוקית.
לדבריו, אף הגיע למקום פקח העירייה לאחר ששוכנע כי הוקמה במקום קליניקה אמיתית, שכן העיצוב נראה אותנטי לחלוטין.
סרט קומדיה זה הוא סאטירה פוליטית שנוצרה על רקע המתיחות והאלימות שליוו את מערכת הבחירות של 1984 ועל תוצאותיה הפוליטיות והחברתיות.
באותה מערכת בחירות, כיכבו חברי "הגשש החיוור" בתשדירי התעמולה הטלוויזיוניים מטעם המערך.
עובדה זו יצרה בשעתו מתח דרמטי – קומי סביב חברי הלהקה בין השאר בגלל האומץ לנקוט בצד פוליטי
דבר שיכול היה בין השאר לגרום להרכב "לצאת מהקונצנזוס הלאומי".
סביב המתח הזה נבנה הסרט שהוא מיקרוקוסמוס של מדינת ישראל ודיירי הבניין בסרט מייצגים ומדמים את התרבויות והמתחים השונים של החברה הישראלית.
זוהי מצבה פוליטית של מצב היחסים בחברה הישראלית של שנות ה-80 טרם פרוץ האינתיפאדה, והעליות הגדולות לישראל מרוסיה ואתיופיה.
עצמון, יו"ר הוועד, מייצג את עדות המזרח ואת הצד הימני של המפה הפוליטית.
הוא תומך בהתנחלויות, מעריץ את הליכוד ובמהלך הסרט הוא מזכיר את אריק שרון כ"גיבור".
ד"ר שורש, מייצג את עדות אשכנז ואת הצד השמאלי של המפה הפוליטית.
הוא בעד לאכול "שרימפס בחלב אימו ביום שבת" לפי הגדרתו והוא מזכיר את שולמית אלוני כדוגמה לסגנון דמותו הפוליטית העתידית.
ראפיק, המנקה הערבי משכם, מייצג את אוכלוסיית הפלסטינים.
הוא מתגורר בבניין אך אינו בעל דירה (הוא לן במיטה שהותקנה עבורו בפינת המקלט), לא משתתף בהצבעה לראשות הוועד ועוסק בעבודות כפיים שונות עבור בעלי הדירות.
נציגי ה"חברה קדישא" (אשר מיוצגים על ידי חרדים), הבונים את בית הקברות מול הבניין, מסמלים את ה"איום" על החברה הישראלית לדעתם של יוצרי הסרט.
למעשה, יוצרי הסרט מסמנים עבור הצופה מיהו ה"אויב האמיתי" שכנגדו צריך להתאחד מכיוון שאינו דמוקרטי ואינו רוצה בטובת ה"בניין" המייצג את מדינת ישראל הציונית.
ה"חשש" הגדול מפני חרדים החל על רקע עליית המפלגות החרדיות בשנות ה-80 כדוגמת ש"ס ויהדות התורה והקושי להקים קואליציה פוליטית בלעדיהן.
שם הסרט הוא פרפרזה על שמות סרטי מלחמה כמו "הקרב על האנטילים".
השם הוא גם ביקורת סאטירית על אופייה הצבאי והלוחמני של החברה הישראלית, שהופכת כל התמודדות על תפקיד כזה או אחר ל"קרב" להוט יצרים.
על אף שהסרט היה עטור "כוכבים, ידוענים" של אותה עת הוא לא נחל הצלחה מסחרית בקופות כפי שציפו מסרט של הגשש החיוור.
בנוסף, הביקורות על הסרט היו שליליות כשהטענות העיקריות היו על קצב הבימוי, העריכה, מחסור בשורות מחץ ("פאנצ'ים") קומיים ודלות הסאטירה שבו.
למרות זאת, הסרט הפך לסרט פולחן עם השנים לאחר הוצאתו על גבי קלטות וידאו ביתיות ונודעו ממנו משפטים כמו : "שורש לשלטון במקום עצמון", "פעם היו שולחים בראש השנה איזה גלויה עם יונה וחרב בפה", "תסתמי את התה", "קוצי תיל", "לאכול שרימפס בחלב אימו ביום שבת", "וועד הבית בידינו" ועוד.
בשנת 2008 יצא הסרט על גבי DVD, כולל סרטון מאחורי הקלעים.
הקרב על גבעות מֻע'אר נערך ב-13 בנובמבר 1917 כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל באזור גבעות מע'אר, גבעות הכורכר עליהן שכן הכפר הערבי מע'אר בין גדרה ורחובות.
הקרב התנהל בין כוחות חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובין הצבא העות'מאני הנסוג צפונה.
מטרה זו הושגה על ידיהם במידה רבה.
הכוחות הבריטיים המשיכו להתקדם בגזרת החוף וב-16 בנובמבר 1917 נכבשו יפו ושכונתה הצפונית תל אביב והצבא הבריטי התייצב על גדות נחל הירקון.
חלק מהכוח הבריטי החל לנוע מזרחה בכיוון ירושלים ולאחר לחימה קשה באזור נבי סמואל כבש אותה ב-9 בדצמבר 1917.
לאחר שב-31 באוקטובר 1917 נכבשה באר שבע על ידי חיל המשלוח הבריטי, נסוגו חלק מהיחידות הטורקיות לכיוון הדרך לחברון ולירושלים וחלק נסוג צפונה לאזור קו תילים שכיוונו דרום מזרח-צפון מערב, מתל חווליפה במזרח ועד תל הוריירה במערב.
בניגוד למנהגו במערכה זו, לא עצר חיל המשלוח הבריטי להתארגנות, אלא המשיך בלחץ רצוף של התקפות מבאר שבע צפונה במטרה לקעקע את הקו הטורקי ולנצל את הצלחותיו.
לאחר שבסדרת התקפות מתוכננות, בין 6 ל-8 בנובמבר, נכבש מערך התילים (קרב תל חווילפה וקרב תל א-שריעה), ובמקביל לכך נכבשה עזה – נעו צפונה שני כוחות של חיל המשלוח הבריטי.
כוח אחד נע במזרח לכיוון יבנה והכוח השני נע במערב, בצמוד לאזור החוף לכיוון איסדוד.
צפונה מהכפר קטרה (צפון גדרה דהיום) עבר ואדי קטרה ומצפון לו עובר רכס גבעות כורכר שכיוונן הוא צפון-צפון-מערב.
רכס זה מתחיל בדרום בגבעה שלרגליה ממוקמת כיום אנדרטת הצנחנים, עליה שכן הכפר מע'אר, ממשיך צפונה דרך הגבעות עליהן נמצאת כיום גבעת ברנר ומסתיים בצפון בכפרים דאז זרנוקה וקוביבה (חלקה המערבי של רחובות דהיום).
הגובה המרבי של הרכס הוא 94 מטר מעל פני הים והוא גבוה בכ-40 מטר מהמישורים שממערבו וממזרחו.
מהרכס קיימת שליטה בתצפית ובאש למרחק גדול.
היחידות הטורקיות התמקמו על רכס זה והתחפרו בו.
מאחר שהיה להם מחסור בחוטי תיל, לא נמתחו גדרות תיל לאורך כל החפירות כמכשול מעכב, דבר אשר היה לו השפעה על התפתחות הקרב.
על המתקפה ניצח מפקד הדיוויזיה, מייג'ור-גנרל ג'ורג' בארו.
ההסתערות הרכובה על גבעות מע'אר נערכה על ידי שני הרגימנטים "באקס" – Bucks ו"דורסט" , בעוד רגימנט היומנרי השלישי של הבריגדה ה-6, "בֶּרקס" – Berks , הוצב בעתודה בעורפם.
החיפוי הארטילרי ניתן על ידי סוללת "בֶּרקשֵייר" של הארטילריה הרכובה המלכותית ((RHA, על ידי בריגדת תותחי השדה של דיוויזיה 52 ועל ידי פלוגת מכונות הירייה של הבריגדה ה-6.
מצפון לאלה, כשפניהן למאחזים הטורקיים בזרנוקה ובאל-קוביבה, נערכו יחידות הבריגדה הרכובה ה-8 של דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי.
ההסתערות על העמדות הטורקיות ברכס מע'אר החלה ב-13 בנובמבר 1917 בשעה 15:00, מרחק של כ-3 ק"מ מן היעד, והתנהלה ברובה בשטח פתוח גלוי לעין ולאש הטורקים, שמצבם הטקטי היה עדיף.
את הקילומטר האחרון במעלה התלול של הגבעה עברו הפרשים בדהרה, פרט ליחידה מקרב גדוד "דורסט" שאנשיה ירדו מסוסיהם למרגלות הרכס והבקיעו דרכם אל הפסגה ברגל.
המתקפה נחלה הצלחה והטורקים נסוגו מעמדותיהם.
הכפר אל-מע'אר שבדרום הרכס נותר בידי הטורקים.
שם תקפו שני בטליונים מבריגדה 155 של הדיוויזיה ה-52 בצד יחידות של רגימנט העתודה "בֶּרקס" של בריגדת היומנרי ה-6, שלחמו רגלית.
הלחימה נמשכה עד השעה 17:00 שאז נפל הכפר בידי הבריטים.
בהמשך כבשו כוחות הדיוויזיה ה-52 את קטרה שמדרום לאל-מע'אר, ובכך הושלמה שבירת הקו הטורקי בגבעות מע'אר-קטרה.
הדהרה הסוערת הביאה לכיבוש היעד.
אבדות הבריטים היו 16 הרוגים ו-114 פצועים.
ההצלחה עלתה במחיר כבד של אבדות בסוסים, 265 במספר, כשליש מכלל הסוסים שהוטלו למערכה.
את האבדות הכבדות ביותר בסוסים ספג רגימנט "דורסט", שכן אחרי שלוחמיו ירדו מאוכפיהם ללחימה כרגלים אבד להם יתרון המהירות.
סך אבדות הטורקים בהרוגים ובפצועים הגיע למאות רבות.
18 קצינים ו-1,378 חיילים נפלו בשבי.
כמו כן אבדו להם שני תותחי שדה ו-14 מכונות ירייה, שבהם נעשה שימוש מיָדי בידי הבריטים.
הניצחון באל-מע'אר ובקטרה הביא לנסיגה של הטורקים ופתח את הדרך, כבר למחרת היום, לתפיסת תחנת הצומת (תחנת נחל שורק), ובכך לניתוק קווי התחבורה בין הארמיות השביעית והשמינית הטורקיות.
וכן לכיבוש עאקיר, לוד, רמלה ויפו, להתייצבות על גדות הירקון ולהבקעה להרי יהודה בהמשך המערכה.
הקרב באל-מע'אר נחשב לאחת ההסתערויות הרכובות הגדולות האחרונות בהיסטוריה הצבאית העולמית.
העיתונאי האמריקני לואל תומאס פרסם את פרטי הקרב בתיאורים הנרגשים שהביא מפי גיבור ספרו, 'עם אלנבי בכיבוש הארץ':
הרושם ממתקפת הפרשים, שהכריעה את הקרב באל-מע'אר, בא לביטוי בשני ציורים נודעים.
האחד הוא ציורו של האמן ג'יימס בידל , "הסתערות פרשי היאומנרי 'דורסט' באקס' ו'בֶּרקס'".
הציור מוצג לתפארה בבית-הספר לפיקוד ומטה של צבא בריטניה בקמברלי (Camberley).
השני הוא ציורו של תומאס דאגדייל , "הסתערות פרשי גדוד בקינגהמשייר על מע'אר", המוצג במוזיאון הצבאי של מחוז בקינגהמשייר .
בין הנופלים בהסתערות על רכס מע'אר היה מייג'ור אוולין דה רוטשילד, סגן מפקד רגימנט הפרשים "בַּאקס".
הוא מת מפצעיו בקהיר, ואחרי שנתיים הובאו עצמותיו לקבורה במרומי בית העלמין בראשון לציון.
הקרב על גבעה 776, המכונה גם "הקרב על אולוס-קרט", שהתרחש בסמוך לאולוס-קרט (כפר קרט) בצ'צ'ניה, בין ה-29 בפברואר ובין ה-1 במרץ 2000, הוא קרב במלחמת צ'צ'ניה השנייה שהפך למיתוס בין הצדדים הלוחמים במלחמה זו.
בקרב זה כותרה הפלוגה השישית בת 90 צנחנים רוסים מגדוד השני של רגימנט ה-104 מדיוויזיית צנחנים מס' 79, מהעיר פסקוב על ידי קיצונים צ'צ'נים, ביניהם מתנדבים זרים, ולאחר שעות רבות של לחימה, נותרו רק שישה מהם בחיים, על אף ניסיונות נואשים לחלצם.
מלחמת צ'צ'ניה השנייה נוהלה בין כוחות הנאמנים לפדרציה הרוסית ובין בדלנים צ'צ'נים, שלאחר מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הקימו מדינה עצמאית בשם הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה, לבדלנים אלו חברו קיצונים איסלמים מכל רחבי העולם המוסלמי, וכן גורמים פליליים.
המלחמה החלה באוגוסט 1999 עם פלישתם של מתנדבים צ'צ'נים, איסלמים, ודאגסטנים לתחומי דאגסטן על מנת לערער את השלטון הפרו-רוסי שם.
הפלישה נהדפה בכוח גדול, וכוחות הפדרציה פרצו לצ'צ'ניה על מנת להפיל את שלטון הבדלנים, ולהחזיר את הרפובליקה המורדת אל הפדרציה הרוסית.
במלחמה היו מספר שלבים, כאשר העיקרי שביניהם, המצור על בירת צ'צ'ניה, גרוזני, וכיבושה.
כיבוש גרוזני, שבמלחמת צ'צ'ניה הראשונה הייתה זירה לתבוסה רוסית כואבת, נראה כהישג גדול, ורבים סברו כי הוא שיביא קץ למלחמה.
קבוצות גדולות של מורדים חמושים עדיין שרדו ברחבי צ'צ'ניה, ופתחו בלוחמת גרילה כנגד הצבא הרוסי והמיליציות הצ'צ'ניות התומכות בו.
ב-29 בפברואר 2000 התבטא מפקד עוצבת "ווסטוק", שלחמה בצ'צ'ניה, גנאדי טרושב, כי "המבצע כנגד הטרור בצ'צ'ניה תם.
ייקח עוד שבועיים לחסל את הקבוצות הקטנות".
לאחר נפילת גרוזני לידי הרוסים, ב-30 בינואר 2000, קבוצה גדולה של לוחמים צ'צ'נים נסוגה למחוז שאטויסקי בדרום צ'צ'ניה.
ב-9 בפברואר אותרה הקבוצה על ידי הכוחות הפדרליים.
עמדותיהם הופגזו במשך מספר ימים בפצצות דלק אוויר.
לאחר מכן החלה מתקפה בה נעו כוחות קרקע רוסים לעבר עמדות המורדים, בין 22 בפברואר ל-29 בפברואר.
המורדים אותרו בעיירה אולוס-קרט, המצויה באזור הררי תלול.
דרומית לעיירה ישנו נקיק עמוק, ובצידו השני, גבעה המכונה "גבעה 776".
הצ'צ'נים ניסו להימלט דרך הנקיק, כאשר משימת הכוחות הרוסים הייתה לכתר אותם, למנוע את נסיגתם, ולהשמידם.
כוחות צנחנים רוסים הוצבו על גבעות מפתח החולשות על השטח, וביניהן גבעה 776. מפקד הכוחות הרוסים על גבעה 776 ניסה ליצור הגנה קווית, ונעזר בשדה מוקשים שהוצב בכיוון נסיגתם הכללית של הצ'צ'נים, כפי שהוא שיער.
הצ'צ'נים הצליחו להסתנן אל מעבר לגבעה, תקפו את כוחותיו של המפקד הרוסי מאחור, ולא הותירו לו דרך נסיגה אלא דרך שדה המוקשים.
בהיעדר יכולת לסגת, התחפרה הפלוגה הרוסית בעמדות הגנה על הגבעה, ובמשך שעות ספגה אש צ'צ'נית ללא יכולת להגיב.
גלי המתקפה הצ'צ'נית ניסו להשמיד את המכותרים, שמצידם המתינו לתגבורת.
הרוסים לא הצליחו להעביר תגבורת לנצורים על הגבעה.
בשלב מסוים, כאשר נפרצו ההגנות והצ'צ'נים חדרו אל המתחם הרוסי על הגבעה, דרש המפקד הרוסי כי עמדותיו הוא תופגזנה באש ארטילרית.
לאחר לחימה עזה במשך יומיים, הגיעו התגבורות הנדרשות.
בשלב זה נותרו בחיים 11 מתוך 90 הצנחנים הרוסים שהחלו את הקרב.
סיפור הקרב ממשיך להיות נושא למחלוקת עזה, במיוחד בשאלת מספר ההרוגים משני הצדדים, ומספר הלוחמים מן הצד הצ'צ'ני.
המפקדים הרוסים הבכירים, לרבות המרשל סרגייב והגנרל גאורגי שפאק, מפקד הכוחות המוטסים הרוסים, טענו בתחילה כי בקרב נהרגו אך 31 רוסים.
דוברו של פוטין בצ'צ'ניה, סרגיי יסטרז'מבסקי, אף הוא טען כי נהרגו 31 צנחנים בלבד.
מספר האבדות הכולל בקרב אינו ידוע, שכן פרט לצנחנים שנהרגו על הגבעה, לא חשפו הרוסים מעולם את מספר האבדות בקרב יחידות אחרות שהשתתפו בקרב.
בימים הראשונים שלאחר הקרב נטען כי השתתפו בו אלף לוחמים צ'צ'נים.
לאחר מכן, כאשר הסתבר מספר האבדות הגבוה, נטען כי בשורות הצ'צ'נים לחמו 2,500 חיילים.
על פי העיתון "הכוכב האדום", עיתונו הרשמי של משרד ההגנה הרוסי היו אבדות הצ'צ'נים בקרב כ-400 נפש, מהם כ-200 בקרב על הגבעה.
נכון לשנת 2008 הטענה הרוסית הרשמית היא כי נהרגו 700 מורדים.
הצ'צ'נים טוענים כי בקרב על הגבעה נהרגו 200 צנחנים, שלחמו כנגד 70 צ'צ'נים, מהם נהרגו 12 על הגבעה, ו-25 בקרב כולו.
הקרב נתפס ברוסיה בשתי צורות.
ראשית, כתבוסה לצבא הרוסי, ושנית, כעמידת גבורה של הצנחנים, שיצרה מיתוס הרואי.
כל 13 הקצינים של המחלקה, בין אם שרדו ובין אם מתו, ותשעת השורדים, קיבלו את אות הגבורה הגבוה ביותר של הפדרציה הרוסית, "גיבור הפדרציה הרוסית".
63 אחרים קיבלו את אות "מסדר הגבורה".
באפריל 2001 ביקר נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין את המקום בו אירע הקרב בעת ביקור בצ'צ'ניה.
הקרב על גואם היה השלישי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים ונקראו המערכה על איי מריאנה ופלאו שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב כבשו האמריקאים את האי גואם שהוחזק על ידי היפנים מ-1941.
גואם הוא האי הגדול באיי המריאנה, אורכו 48 קילומטרים ורוחבו 14 קילומטרים.
הוא היה בשליטת ארצות הברית מאז כיבושו מידי הספרדים ב-1898 ועד שנכבש על ידי היפנים ב-11 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור.
הוא לא היה מבוצר בכבדות בניגוד לשאר איי המריאנה כמו סאיפאן שהיה בשליטת היפנים מסוף מלחמת העולם הראשונה אך עד 1944 היה עליו חיל מצב גדול.
תוכנית הפלישה לאיי המריאנה של בעלות הברית הייתה מורכבת מהפגזות כבדות מקדימות, בתחילה ממטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ומאיי מרשל ממזרח, ואז לאחר שהושגה עליונות אווירית, מספינות קרב שיפגיזו מטווח קרוב.
גואם נבחרה כמטרה מכיוון שהייתה גדולה מספיק כדי להוות בסיס לתמיכה בשלב הבא של המבצעים לכיוון הפיליפינים, טאיוואן ואיי ריוקיו, הנמל שלה באפרה היה עמוק והתאים לספינות הגדולות ושני שדות התעופה התאימו למפציצים מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס.
הפלישה לסאיפאן נקבעה ל-15 ביוני 1944, והפלישה לגואם נקבעה באופן זמני ל-18 ביוני.
אך לוח הזמנים המקורי היה אופטימי מדי, התנגדות עיקשת של חיל המצב על סאיפאן שהיה גדול מהצפוי, וקרב ים הפיליפינים הביאו לדחיית הפלישה לגואם בחודש.
גואם המוקפת בשרטונים, צוקים וגלים חזקים מהווה אתגר גדול לתוקף.
דיוויזיית הרגלים ה-77 נתקלה בקשיים בנחיתה, מכיוון שחסרו להם כלים אמפיביים.
הם הונחתו בקצה השונית והגיעו לחוף בהליכה בתוך המים.
בימים הראשונים של הקרב נתקלו האמריקאים בקשיים בהעברת אספקה לכוחות בגואם.
הנחתות לא יכלו להגיע מעבר לשרטונים שהיו מרוחקים כמה מאות מטרים מהחוף, וכלי הרכב האמפיביים היו מצרך נדיר ומבוקש.
למרות זאת שני ראשי החוף נפגשו ב-28 ביולי, ושדה התעופה באורוטה והנמל באפרה נכבשו ביומיים הבאים.
מתקפות הנגד היזומות התישו את היפנים.
בתחילת אוגוסט אזלו להם המזון והתחמושת ונותר להם רק מספר זעום של טנקים מיחידת דיוויזיית הטנקים הראשונה שהועברה לאי מבעוד מועד.
אובאטה הסיג את כוחותיו מהחלק הדרומי של גואם והכין תוכנית להיאבק בשטח ההררי של מרכז האי.
אבל ללא אפשרות לקבל אספקה או תגבור עקב השליטה האמריקאית במרחב הימי והאווירי של גואם הוא יכל לקוות רק לדחיית התבוסה הבלתי נמנעת בכמה ימים.
ב-8 בדצמבר 1945, נהרגו 3 נחתים אמריקאים במארב שהציבו להם מספר חיילים יפנים שהסתתרו בג'ונגל.
ב-24 בינואר 1972, מצאו חבורה של ציידים את סמל שואיצ'י יוקוי, הוא חי לבדו במערה במשך 27 שנים.
לאחר הקרב גואם הפך להיות בסיס לפעולות של בנות הברית.
5 שדות תעופה גדולים נבנו על ידי חיל הבינוי של צבא ארצות הברית, ומפציצי B-29 יצאו מהאי להתקפות במערב האוקיינוס השקט וביפן.
3 נחתים אמריקאים עוטרו במדליית הכבוד על פעולותיהם בקרב על גואם.
יום השחרור נחגג בגואם ב-21 ביולי.
הקרב על גוש עציון, הידוע גם בשם הטבח בגוש עציון, החל בראשית מלחמת העצמאות, למחרת ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, והסתיים ב-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות, עם נפילת גוש עציון כולו בידי כוחות הלגיון הערבי, אשר נעזר בכוחות ערביים מקומיים.
שיאו של הקרב היה ב-13 במאי 1948, בקרב על קיבוץ כפר עציון שבו נהרגו 127 מתושבי הקיבוץ ומגיניו, חלקם נרצחו לאחר שכפר עציון נכבש.
בקרבות גוש עציון נהרגו בסך הכל בין 240 ל-242 תושבי הגוש ולוחמי "ההגנה".
חידוש ההתיישבות היהודית באזור, בו הייתה התיישבות יהודית ענפה עד למרד בר כוכבא, החל עם הקמת מגדל עדר, על ידי יהודים מירושלים, ב-1927. ישוב זה, ובו פחות מעשר משפחות, ננטש במאורעות תרפ"ט.
ב-1935 קם באזור יישוב נוסף, על ידי עולים מכורדיסטן, יוצאי השומר ויוצאי המושבות הוותיקות, זו הפעם בשם כפר עציון.
במקום הספיקו להתיישב רק כמה עשרות פועלים, בטרם ננטש ונחרב שוב בתקופת המרד הערבי הגדול.
יישוב זה היה חלק מתוכנית גדולה יותר של שמואל צבי הולצמן, שחלם להקים מספר יישובים חקלאיים ותיירותיים באזור.
החל משנת 1941 רכשה קק"ל מעל 8,000 דונם אדמה מנושי הולצמן ומערביי הכפר נח'לין.
בשנות הארבעים הוקמו על שטח זה ארבעה קיבוצים: כפר עציון נוסד שוב ב-30 באפריל 1943, זו הפעם כקיבוץ דתי.
הקיבוץ הוקם על ידי 'קבוצת אברהם' של הפועל המזרחי, ותיקי השומר הדתי ובני עקיבא מפולין, אשר עברו תקופת הכשרה בסמוך לכפר פינס.
הקיבוץ הדתי משואות יצחק, נוסד ב-4 בנובמבר 1945, על ידי גרעין 'משואות'.
מייסדיו היו צעירים יוצאי גרמניה, צ'כוסלובקיה והונגריה.
הקיבוץ הוקם מצפון מערב לכפר עציון.
מצפון לשני קיבוצים אלה הוקם עין צורים, אף הוא קיבוץ דתי, ב-22 באוקטובר 1946, על ידי גרעין 'בני עקיבא', אשר שהה קודם לכן בטירת צבי.
קיבוץ השומר הצעיר רבדים, הוקם ב-11 פברואר 1947, ממערב לעין צורים, על ידי מספר גרעינים שקיבלו הכשרתם בבית זרע.
תוכנית החלוקה של האו"ם, שאושרה ב-29 בנובמבר 1947, השאירה כ-30 יישובים מחוץ לגבולות המדינה היהודית, בהם ארבעת קיבוצי גוש עציון.
ארבעת יישובי גוש עציון נמצאו באזור הררי, שקוטרו כחמישה ק"מ וגובהו כ-950 מ', ממערב לכביש ירושלים-חברון (כביש 60 בקירוב), בערך במחצית הדרך בין בית לחם לחברון, ובק"מ ה-21 מירושלים.
במקום זה הסתעפה מערבה דרך פנימית אל יישובי הגוש.
על אותה הסתעפות, כמו גם על תחילת הדרך הפנימית, ומימינה, חלשה ח'רבת סאוויר (גובה 971 מ').
משמאל לדרך הפנימית, על גבעה שגובהה 950 מטר, נמצא 'המנזר הרוסי', אשר נבנה ב-1902 כתחנת אכסון לעולי רגל רוסיים.
ליד המנזר, מצפון מערב, נמצא 'ההר הרוסי' (960 מ'), במקום בו שוכן היום חטמ"ר עציון.
הדרך הפנימית המשיכה עד לצומת הדרכים הפנימי של הגוש ליד 'האלון הבודד' או 'העץ', אשר ציין את מרכזו של גוש עציון.
מצפון, חלשה על הצומת 'הגבעה הצהובה', ומולה, ממזרח, 'גבעת העץ', שגובהה 960 מ'.
מן הצומת התפתלו דרכים צפונה - בכיוון ח'רבת זכריה (גובה 942 מ'), עין צורים (935 מ'), הנמצא במרחק של 1.1 ק"מ מן הצומת, רבדים (גובה 850 מ') ונחלין, כפר ובו כ-500 מוסלמים, ודרומה - בכיוון לכפר עציון, הנמצא כשני ק"מ מכביש ירושלים-חברון, בגובה 965 מ'.
מול הכניסה לכפר עציון, צפונה מערבה לדרך, נמצאה 'גבעת הסלעים' (910 מ').
לפני הכניסה לכפר עציון, פנתה דרך עפר לכוון בית-אומר, הנמצא בגובה 979 מ', דרך 'אוכף המוכתר' (967 מ').
בדרך כלל, שררו יחסים טובים בין תושבי הכפר ובין היהודים.
מן הכביש הפנימי, מערבה, הסתעפה הדרך למשואות יצחק, שגובהו 920 מ'.
ממשואות יצחק יצא שביל לכוון הכפר הערבי ג'בעה, השוכן על גבעה בגובה 694 מטר מעל פני הים, ובו כ-180 מוסלמים.
השביל פנה דרומה, עבר ליד הכפר צאפה, והגיע לצוריף, כפר ובו 1,640 מוסלמים.
כביש ירושלים-חברון היה הכביש היחיד שקישר בין גוש עציון ליישובים יהודיים שמחוצה לו, והיה נתון כולו בשליטה ערבית.
בפרט, הכביש עבר דרך אל ח'אדר ובית לחם.
מצד שני, הגוש היווה איום על התחבורה הערבית באותו כביש.
בנוסף, הגוש, על יישוביו ומשלטיו, התבסס על קבוצת גבעות נוחות להגנה.
בנסיבות מסוימות ניתן היה אולי להשתמש בכביש שעובר מן הגוש צפונה, דרך צומת אל-ח'אדר, להרטוב, אולם הרטוב עצמה הייתה מנותקת והדבר לא נעשה.
בכפר עציון התגוררו 220 איש, מהם 167 מבוגרים.
מבין אלה היו 70 נשים וששה הורים.
לאחר יציאת הבלתי לוחמים (ר' בהמשך), נותרו במקום 70 גברים ו-20 נשים.
כפר עציון היה היישוב הגדול והמרכזי בגוש ובו נמצאה המפקדה, ולה קשר אלחוטי, הן עם ירושלים, הן עם יתר היישובים.
כן התקיים קשר טלפוני עם העמדות.
במשואות יצחק התגוררו 123 איש, מהם 111 מבוגרים.
מבין אלה היו 41 נשים ושלושה הורים.
לאחר יציאת הבלתי לוחמים נותרו במקום 60 גברים ו-30 נשים.
בעין צורים התגוררו 55 איש, מהם 38 גברים ו-17 נשים.
ברבדים היו כ-80 איש, כשני שלישים מהם גברים.
מספר הלוחמים מתוך כל אלה היה כ-275.
מבחינה ארגונית, גוש עציון היווה חלק ממחוז ירושלים של ההגנה.
אלא שמחוז זה עצמו היה חלש, יחסית לשני המחוזות העירוניים האחרים.
בראש מעייניו עמדה הדאגה לירושלים גופה, אשר היא עצמה נזקקה לעזרה מבחוץ.
עם פרוץ הקרבות, תגברו את הגוש מחלקת מילואים של הפלמ"ח.
כן היו בגוש עשרה נוטרים מן המשמר הנע, שלושה מהם תושבי הגוש.
הגוש תוגבר בשתי מחלקות חי"ש מתחלפות, ועם בואן, עזבו את הגוש הנוטרים מבחוץ.
אחת מאותן מחלקות הייתה 'המחלקה המוטסת', 20 לוחמים מהפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב שהוטסו לגוש במטוסי אוסטר אוטוקרט ("פרימוס") במרץ 1948. אלה נשארו עד נפילת הגוש , ורק ארבעה מהם שרדו את הקרב.
כן התאמנו בגוש חניכי קורס מ"כים של 'ההגנה'.
אלה הצטרפו למגיני הגוש כל עוד שהו בו, בשבועות הראשונים של הקרבות.
כללית, גם אם התחלפו ההרכבים, נמצאו בגוש בימי הקרבות פלוגת חי"ש ומחלקת פלמ"ח.
בסך הכל, היה מספר מגיני הגוש, תושבי הקיבוצים בעלי כושר לחימה, וחיילי התגבור גם יחד, כ-400. מספר גדול במונחי מלחמת העצמאות.
בכפר עציון - שני מקלעים, אחד מהם של הנוטרים, שמונה תת מקלעים, שמונה אקדחים, 33 רובים של תחנת הנוטרים, 12 רובים נוספים, שתי מרגמות שני אינץ' ו-200 רימוני הגנה.
במשואות יצחק - מקלע, שמונה תת-מקלעים, שני אקדחים, 25 רובים של תחנת הנוטרים, 12 רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 250 רימוני הגנה, 50 רימוני התקפה.
בעין צורים - מקלע, שישה תת-מקלעים, 32 רובים של תחנת הנוטרים, עשרה רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 280 רימוני הגנה, 30 רימוני התקפה.
ברבדים ובמשלט הסמוך - שני מקלעים, ארבעה תת-מקלעים, ארבעה אקדחים, 20 רובים של תחנה הנוטרים, 16 רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 205 רימוני הגנה, 110 רימוני התקפה.
באותה העת שהו בגוש כ-100 מגויסים מן החוץ, ואלה היו חמושים ב-23 תת-מקלעים סטן, 15 רובים, שתי מרגמות שני אינץ', שני מקלעי ברן ומכונת ירייה כבדה שוורצלוזה.
בלט בהיעדרו נשק אנטי טנקי.
בהמשך הגיעו לגוש מעט רובים אנטי טנקיים.
בבתי המלאכה של הגוש ניתן היה לייצר ציוד צבאי מסוים, כמו מוקשים, עד כמה שכמות חומרי הנפץ אפשרה, או חצובות למקלעים.
תוכנית הגנת הגוש התבססה על שרשרת משלטים חיצוניים.
כך נתפסו, במרוצת הזמן, משלטים כמו 'גבעת הסלעים', 'גבעת העץ', 'אוכף המוכתר', 'הגבעה הצהובה', ח'רבת זכריה, 'ההר הרוסי', המנזר, ח'רבת סאוויר ועוד.
טבעת היקפית זאת התקיימה בנוסף למערכי ההגנה של כל יישוב ויישוב.
היישובים עצמם שולבו בתוכנית ההגנה, לרוב כעמדות קו שני, הנמצאות פנימה לטבעת ההגנה החיצונית.
עם זאת, לא תמיד ניתן היה לשמור על כלל זה, שכן, בשל מיקומם, חלקים מן היישובים היו מאוימים ישירות בשעת התקפה.
ליקוי נוסף בהתבצרות, הייתה התאמתה הלא מספקת לעמידה בפני אש תותחים.
כללית, אזור הר חברון היה אזור ובו אוכלוסייה ערבית גדולה, ולמעט הגוש, כמעט הומוגנית.
הגוש שכן בין שתי הערים הערביות בית לחם וחברון, ובסמוך לעיירות בית סאחור וחלחול.
נוסף לכמה עשרות כפרים, שכנו באזור כמה שבטי בדואים, כמו תעמרה ועובידייה.
עם זאת, רק חלק מבעלי כושר הלחימה באזור היו מאורגנים צבאית.
אלה נקראו, באופן ספורדי, להתערב בקרבות באותו אזור ('פזעה').
בחלק מן הקרבות נטל חלק צבא הג'יהאד הקדוש אשר על חטיבתו המזרחית פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
בצוריף נמצא מחנה אימונים של אותו כוח, ובו נמצאו כמה עשרות או כמה מאות לוחמים.
אלה לקחו חלק חשוב בקרבות בינואר 1948 (ר' להלן).
החל מאפריל, גברה פעילות הלגיון הערבי באזור הגוש.
כוח הלגיון כלל כמה מאות חיילים סדירים, וכן עמדו לרשותו תותחים ומשוריינים.
נגד עוצמת האש של אלה, לא היה למגיני הגוש מענה של ממש.