tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת ההצעות היא לחזור לחקלאות כאלטרנטיבה לגבריות שעלולה להיות רעילה ולוחמנית.
הסוציולוג מייקל קימל כותב כי ניתן לראות את תפישתו של בליס בדבר גבריות רעילה כחלק מתגובת התנועה המיתופואטית לתחושות של חוסר אונים בתקופה שבה התנועה הפמיניסטית אתגרה את הסמכות הגברית המסורתית.
במדעי החברה, "גבריות רעילה" מתייחסת לנורמות גבריות תרבותיות מסורתיות שעלולות להזיק לגברים, נשים והחברה באופן כללי; מושג זה של גבריות רעילה לא נועד לדמוניזציה של גברים או תכונות גבריות, אלא להדגיש את ההשפעות המזיקות של התאמה להתנהגויות אידיאליות גבריות מסורתיות מסוימות כגון דומיננטיות, הסתמכות עצמית ותחרותיות.
גבריות רעילה מוגדרת לפיכך כהקפדה על תפקידי מגדר גבריים מסורתיים אשר מגבילים את הרגשות שילדים וגברים עשויים לבטא בנוחות תוך מתן מקום רב לרגשות מסוימים, כמו כעס.
כל זאת, כסמן גברי של ציפיות כלכליות, פוליטיות וחברתיות להשגת דומיננטיות ("זכר האלפא").
בהקשר ללימודי מגדר, ריווין קונל מתייחסת לפרקטיקות רעילות העשויות לנבוע ממה שהיא מכנה גבריות הגמונית, ולא תכונות חיוניות.
קונל טענה כי פרקטיקות כאלה, כמו אלימות פיזית, עשויות לשמש לחיזוק הדומיננטיות של גברים על נשים בחברות מערביות.
היא מדגישה כי פרקטיקות כאלה הן מאפיין בולט של גבריות הגמונית – אם כי לא תמיד.
טרי קופרס מתאר את הגבריות הרעילה ככזו הכרוכה ב"צורך להתחרות באגרסיביות ולשלוט באחרים" וכדרך לטפח שליטה, הפחתת ערך נשים, הומופוביה ואלימות מעוותת".
על פי קופרס, גבריות רעילה כוללת היבטים של "גבריות הגמונית" המהווה מקור הרס חברתי, בשל תכונות "כגון שנאת נשים, הומופוביה, בצע ושליטה של אלימות".
תכונות אלו מנוגדות לתכונות חיוביות יותר כמו "גאווה ביכולתו לזכות בהישגים בספורט, לטפח סולידריות חברית, להצליח בעבודה או לדאוג למשפחה".
הסופר הפמיניסטי ג'ון סטולטנברג טען כי כל הרעיונות המסורתיים של גבריות רעילים ומחזקים את דיכוי הנשים.
על פי תאוריית הלמידה החברתית, לימוד בנים לדכא רגשות פגיעים, כמו באמירה "נערים גדולים לא בוכים", הוא חלק משמעותי בסוציאליזציה מגדרית בחברה המערבית.
על פי קופרס, נורמות גבריות רעילות הן תכונה בחיים של גברים בבתי כלא אמריקאים, שם הן באות לידי ביטוי בהתנהגות הצוות והאסירים כאחד.
האיכויות של הסתמכות עצמית קיצונית, שליטה בגברים אחרים באמצעות אלימות, והימנעות מהופעת נשיות או חולשה, מהוות קוד בלתי נאמר בקרב אסירים.
דיכוי רגשות פגיעים מאומץ לעיתים קרובות על מנת להתמודד בהצלחה עם התנאים הקשים של חיי הכלא, המוגדרים על ידי עונש, בידוד חברתי ותוקפנות.
גורמים אלה עשויים למלא תפקיד בהתאבדות בקרב אסירים גברים.
גבריות רעילה יכולה גם ללבוש צורה של בריונות של בנים על ידי בני גילם ואלימות במשפחה המופנית כלפי בנים בבית.
סוציאליזציה אלימה לעיתים קרובות של בנים מייצרת טראומה פסיכולוגית באמצעות קידום תוקפנות וחוסר קשר בינאישי.
לעיתים קרובות מתעלמים מטראומה כזו, למשל באמירה "בנים יהיו בנים" בכל הנוגע לבריונות.
קידום תפקידים גבריים אידיאליים המדגישים קשיחות, דומיננטיות, הסתמכות עצמית והגבלת הרגש יכול להתחיל כבר בגיל הינקות.
נורמות כאלה מועברות על ידי הורים, קרובי משפחה גברים אחרים ובני הקהילה.
ייצוגים תקשורתיים של גבריות באתרים כמו יוטיוב מקדמים לרוב תפקידים מגדריים סטריאוטיפיים דומים.
חלק מהתנהגויות גבריות שנקבעו באופן מסורתי יכולות לגרום לתופעות מזיקות כמו אלימות (כולל תקיפה מינית ואלימות במשפחה), הפקרות, התנהגויות מסוכנות ו / או חסרות אחריות חברתית, לרבות שימוש בסמים, ותפקוד לקוי במערכות יחסים.
איגוד הפסיכולוגים האמריקני הזהיר כי "אידאולוגיית גבריות מסורתית" קשורה להשפעות שליליות על הבריאות הנפשית והפיזית.
גברים המקפידים על נורמות תרבותיות גבריות באופן מסורתי, כגון לקיחת סיכונים, אלימות, שליטה, ראשוניות בעבודה, צורך בשליטה רגשית, רצון לנצח וחתירה למעמד חברתי, נוטים להיות בעלי סיכוי גבוה יותר לחוות בעיות פסיכולוגיות כגון דיכאון, לחץ, בעיות דימוי גוף, שימוש בסמים ותפקוד חברתי לקוי.
ההשפעה נוטה להיות חזקה יותר אצל גברים המדגישים גם נורמות גבריות "רעילות", כגון הסתמכות עצמית, חיפוש כוח על נשים והפקרות מינית או "פלייבוי".
הערך החברתי של הסתמכות עצמית פחת עם הזמן ככל שהחברה האמריקאית המודרנית עברה יותר לעבר תלות הדדית.
גם הסתמכות עצמית וגם חנק הביטוי הרגשי יכולים לפעול כנגד בריאות הנפש, מכיוון שהם גורמים לכך שהגברים פחות פונים לעזרה פסיכולוגית או להחזיק ביכולת להתמודד עם רגשות קשים.
מחקרים ראשוניים מצביעים על כך שלחץ תרבותי לגברים להיות סטואיים ולסמוך על עצמם עשוי גם לקצר את תוחלת החיים של גברים בכך שהוא גורם להם פחות סיכוי לדון בבעיות בריאות עם הרופאים שלהם.
גבריות רעילה מעורבת גם בבעיות בריאות ציבוריות שנוצרו חברתית, כמו שיעורי אלכוהוליזם גבוהים וסוגים מסוימים של סרטן בקרב גברים, או התפקיד של התנהגות מינית "ציד גביעים" בשיעורי העברת HIV ואחרים מיניים אחרים.
הפסיכיאטר פרנק פיטמן כתב על הדרכים בהן נפגעים הגברים מהנורמות הגבריות המסורתיות, מה שמרמז על כך שתוחלת החיים קצרה יותר, שכיחות גבוהה יותר למוות אלים ומחלות כמו סרטן ריאות ושחמת הכבד.
המושג גבריות רעילה זכה לביקורת מנקודת מבט פמיניסטית.
אנדריאה וולינג ומייקל סאלטר טענו שהמושג "גבריות רעילה" בניגוד ל"גבריות בריאה" צץ מחוסר הבנה של עבודתו של ראווין קונל משנת 1987 על גבריות הגמונית, השימוש בביטוי "רעילות" הוא בעייתי מכיוון שהיא מציגה גברים כקורבנות של פתולוגיה בלתי נמנעת גישה מהותנית המתעלמת מההקשר החברתי והחומרי שמסביב ומהאחריות האישית של גברים.
וילינג טוען גם כי הוראת גברים לתרגל " גבריות בריאה" פוסלת את האנדרוגניה שלעצמה ומאמצת היבטים של נשיות כאפשרויות תקפות עבור גברים, ובכך מנציחה בינאריות מגדרית ומעניקה פריבילגיה לגבריות על פני נשיות.
ווילינג גם טוען ש"גבריות רעילה" פוסל תכונות מסוימות שמתאימות באופן מסורתי לתכונות גבריות מסוימות.
סאלטר מציין כי, בפירוש נכון, עבודתו של ראווין קונל מציגה אלימות גברית, לא כתוצאה מחדירת רעילות לתוך הגבריות עצמה אלא כנובעת מהסביבה החברתית-פוליטית שמסביב, אשר גורמת ל"קונפליקטים פנימיים על ציפיות חברתיות וזכאות גברית".
כמה שמרנים, כמו גם רבים באלט רייט, רואים בגבריות רעילה מושג לא קוהרנטי או מאמינים שאין דבר כזה גבריות רעילה.
בינואר 2019, מתחו פרשנים פוליטיים שמרנים ביקורת על השימוש במושג.
הנחיות האגודה הפסיכולוגית האמריקאית הזהירו מפני נזקים הקשורים ל"אידאולוגיה של גבריות מסורתית", בטענה שהיא מהווה התקפה על הגבריות.
ראש הפרקטיקה המקצועית של APA, ג'ארד סקילינגס, הגיב לביקורת שמרנית, וקבע כי הדיון בדו"ח בגבריות מסורתית עוסק ב"תכונות שליליות כגון אלימות או תחרותיות יתר או אי רצון להודות בחולשה" וציין כי הדו"ח דן גם בתכונות חיוביות הקשורות באופן מסורתי.
עם גבריות כמו "אומץ, מנהיגות, הגנה".
המונח נתפס גם בחוסר אמון מכיוון שנראה שהוא התערער כמילת באז ובתרבות ההאשטאג של המאה ה-21 הוא הצטמצם לתזות דמויות סיסמאות בעלות אופי מאשים (למשל #MasculinitySoFragile, #גבריות נכשלת).
גבריין (בהונגרית: Géberjén) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם בגבריין נמצא מספר התושבים בירידה.
בגבריין חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובכפר קיים בית קברות יהודי ובו מעט מצבות, חלקן שבורות.
ישנו תיעוד של יהודים תושבי הכפר שנרצחו בשואה.
גבריאלה רלה (במקור רייך; בהונגרית: Relle Gabriella; בודפשט, 22 באוקטובר 1902 – בודפשט, 9 במרץ 1975) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגריה (סופרן) מהבולטות בזמרות בית האופרה של בודפשט שהעניק לה חברות לנצח.
גבריאלה רייך נולדה במשפחה יהודית בבודפשט כבתם של הסוכן ארמין רייך ושל אאוגניה פישר.
היא למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידם של גאורג אנתס , של בלה סבאדוש ושל פרידה ודנאי.
ב-6 ביוני 1924, עלתה לראשונה על במת בית האופרה של בודפשט, עדיין כסטודנטית באקדמיה, בתפקיד אלזה באופרה לוהנגרין של ואגנר.
כעבור ארבעה שבועות, ב-1 ביולי, חתמו איתה חוזה כחברה מן המניין של בית האופרה.
מהרגע הראשון שרה תפקידים ראשיים באופרות בכיכובה.
היא הייתה חברה בלהקה עד 1939 וכן אחרי המלחמה.
בשנת 1930 הופיעה בטוסקה באופרה של ברלין (Staatsoper Unter den Linden), שם הופיעה בקביעות גם לאחר מכן עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. היא הייתה דומיננטית באופרות של פוצ'יני, אך סיפקה ביצועים יוצאי דופן גם בתפקידים באופרות של וגנר.
בשל החוק היהודי השני, היא לא יכלה להופיע ולשיר בשל יהדותה, אלא רק במופעי אופרה של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE) בפני קהל יהודי.
היא ניצלה בשואה ולאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949 הפכה שוב לחברה קבועה בבית האופרה של בודפשט.
היא גם הופיעה בקונצרטים מאוחר יותר.
בעלה הראשון היה בלה ראדו, סוחר שאיתו התחתנה ב-28 ביולי 1925 בבודפשט.
ב-1928 נישואיה הראשונים הסתיימו בגירושים.
ב-3 ביולי 1940 היא נישאה לאדריכל מאנו גרוס (מיהאי) בבודפשט עמו חיה עד מותו ב-1961. גבריאלה רלה הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
גבריאלה פרוצ'ידה (באיטלקית: Gabriele Procida; נולד ב-1 ביוני 2002) הוא כדורסלן איטלקי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוליג.
פרוצ'ידה החל לשחק כדורסל בקבוצות הנוער של פלקנסטרו קאנטו, והתחרה במדי קבוצות הנוער של וירטוס בולוניה וסטלה אזורה בטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול.
ב-13 באוקטובר 2019, בגיל 17 בלבד, ערך פרוצ'ידה את הופעת הבכורה שלו בכדורסל המקצועני במדי פלקנסטרו קאנטו במשחק הסרייה א' נגד רייר ונציה.
ב-19 ביוני 2020 הוא חתם על חוזה לארבע שנים בקאנטו.
ב-30 במאי 2021 הכריז פרוצ'ידה על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2021. ב-7 ביולי עזב את קאנטו לאחר שהמועדון ירד לסרייה א'2 וחתם על חוזה רב-שנתי בפורטיטודו בולוניה.
במאי 2022 הכריז פרוצ'ידה על מועמדותו לדראפט ה-NBA בפעם השנייה, הפעם לדראפט 2022. ב-23 ביוני 2022 הוא נבחר על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס בבחירה השישית בסיבוב השני והבחירה ה-36 בסך הכל, לפני שהועבר מיד בטרייד על ג'רמי גרנט לדטרויט פיסטונס.
ב-8 ביולי 2022 חתם באלבה ברלין מהבונדסליגה הגרמנית והיורוליג.
ב-30 בנובמבר קלע שיא קריירה של 22 נקודות ב-23 דקות בהפסד 81–102 למכבי תל אביב במסגרת המחזור ה-11 של עונת 2023/2024 ביורוליג.
בסיום העונה הוא נבחר ל.
פרוצ'ידה ייצג את איטליה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 2018 בסרביה, והעמיד בה ממוצעים של 10.1 נקודות ו-2.9 ריבאונדים למשחק.
שנה מאוחר יותר, באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 שהתקיימה ביוון, הוא העמיד ממוצעים של 13.1 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים.
ב-19 בפברואר 2021 ערך פרוצ'ידה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה הבוגרת, כששיחק חמש דקות נגד במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2022.
ב-2023 שיחק במדי הנבחרת בגביע העולם בכדורסל 2023.
גבריאלה סאבו (בהונגרית: Szabó Gabriella; בודפשט, 14 באוגוסט 1986) היא ספורטאית הונגריה, 3 פעמים אלופה אולימפית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016) בקיאק.
בשנת 2003, כמתחרה של KSI, היא הייתה מדליסטית ארד באליפות העולם לנוער.
בשנה שלאחר מכן זכתה בשתי אליפויות אירופה בקרב הצעירים.
ב-2005 היא הייתה חמישית ברביעייה ל-200 מטר באליפות העולם.
ב-2006 הצליחה להגיע לפודיום שלוש פעמים באליפות אירופה.
בשנת 2006 עברה למועדון Dunaferr SE.
בשנת 2007 הוא הפך לאלופת אירופה עם דנוטה קוזאק בזוגי 1000 מטר.
באליפות העולם זכה אותו הרכב במדליית ארד.
באליפות אירופה זכתה עם קוזאק במדליית זהב בזוגי 1000 מטר ובמדליית כסף בזוגי 500 מטר.
בשנה שלאחר מכן הפכה לאלוף אירופה בזוגי 500 מטר (עם קוזאק).
במאי, המאמנת שלה, קטלין רוז'וני עזבה את הקבוצה שלה.
באולימפיאדה הגיעה למקום השני ברביעייה (קטלין קובאצ'ס, נטשה יאניץ', דנוטה קוזאק).
אחרי האולימפיאדה, אושרה העברתה להונווד בודפשט.
ביוני 2020 הודיע כי אינה יכולה להתכונן לאולימפיאדה, שנדחתה בשנה, וכי תפרוש מתחרות.
צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2008)
אלופה לנצח בשייט קיאקים הונגרי (2012)
מקום שני בנבחרת השנה של הונגריה (קיאק רביעייה לנשים) (2012)
אזרחות כבוד של זוגלו (2012)
ספורטאית השנה של האוניברסיטאות ההונגריות (2015)
גבריאלה פטרובה (בבולגרית: Габриела Петрова; נולדה ב-29 ביוני 1992) היא אתלטית בולגרייה, סגנית אלופת אירופה באולם (פראג 2015) בקפיצה משולשת.
פטרובה נולדה בחאסקובו שבבולגריה, אירופה.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטמפרה שבפינלנד ביולי זכתה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 13.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בציריך שבשווייץ באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.13 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.52 מטר, אחרי יקטרינה קונבה מרוסיה (14.69 מטר) ולפני חנה קנייזבה-מיננקו מישראל (14.49 מטר).
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין באוגוסט סיימה במקום רביעי בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.66 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם שבהולנד סיימה במקום 20 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.46 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 17 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.90 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום 11 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.26 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום 16 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.98 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.79 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.16 מטר..
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.77 מטר.
גבריאלה (גבי) נוסבאום (נולדה ב-23 באוגוסט 1945) היא אדריכלית ישראלית, חוקרת, עורכת ומרצה, המתמחה בתכנון מוסדות חינוך, מבני ציבור ושילוב פדגוגיה בארכיטקטורה.
זוכת פרס יקירת עמותת האדריכלים ואבירת מסדר הוורד הלבן של ממשלת פינלנד.
לאורך הקריירה שלה פעלה לקידום חדשנות תכנונית וגישות רב-תחומיות באדריכלות ציבורית בישראל.
נוסבאום נולדה בכפר אונו (כיום חלק מקריית אונו) וגדלה בתל אביב.
בת לחיה נוסבאום, מנהלת חשבונות ילידת ורשה, ולהרברט נוסבאום, סוחר מתכות יליד דורטמונד שבגרמניה, אשר עלו לארץ בשנת 1936. אחיה, גדעון נוסבאום, מהנדס מכונות בוגר הטכניון, נולד בישראל בשנת 1943 ונפטר בשנת 1989.
בשנים 1951–1959 למדה בבית הספר היסודי "תל נורדאו", בית הספר היסודי הראשון בתל אביב, ולאחר מכן בתיכון חדש בתל אביב, בין השנים 1959–1963.
עקב פציעה בתאונת דרכים בשנת 1965, לא שירתה בצבא ההגנה לישראל.
גבריאלה נוסבאום החלה את לימודיה בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון בשנת 1965. בשנת 1970 סיימה את לימודיה לתואר ראשון באדריכלות.
במהלך לימודיה נסעה לחילופי סטודנטים בלונדון וכך גילתה עניין גובר בתכנון מוסדות חינוך, נושא שהפך לאחד מתחומי עיסוקה המרכזיים בהמשך דרכה המקצועית.
בשנת 1971 החלה את לימודיה לתואר שני באדריכלות בטכניון, ובסיומם, בשנת 1974, נסעה לפינלנד לצורך כתיבת עבודת התזה בנושא "טמיעת סגנונות בינלאומיים בארכיטקטורה הפינית המודרנית – פונקציונליזם של שנות השלושים", שנכתבה בהנחיית פרופ' גילברט הרברט.
עבודתה לוותה במחקר אקדמי בשיתוף עם אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה בפינלנד, וכללה גם מלגת השתלמות בעיר.
(לאחר סיום התזה, ניסתה לעבוד בוונקובר בקנדה אך חזרה לבסוף לארץ).
בשנת 1982 קיבלה נוסבאום מלגה נוספת לצורך השלמת עבודת הדוקטורט, ונסעה לפינלנד בשנית ללימודי תואר "ליסנסיאטי" (Licenciate) בפקולטה לארכיטקטורה באוניברסיטת אוטניימי (שם האוניברסיטה הוסב לאוניברסיטת אלטו).
בעבודתה כתבה על האדריכל אריק הוטונן, אחד המובילים בפונקציונליזם של שנות השלושים.
בשל אילוצים אישיים חזרה לישראל בטרם השלימה את לימודיה לתואר זה.
בשנות ה-70 עבדה נוסבאום עם בכירי האדריכלים במגוון משרדי אדריכלים בישראל ומחוצה לה.
במהלך לימודיה נסעה לחילופי סטודנטים בלונדון לעבודה במשרד אדריכלים Norman and Dawbarn שהתמחה במבני חינוך.
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון בטכניון בשנת 1970, עבדה במשך ארבע שנים במשרד "אלחנני אדריכלים".
במהלך שהותה בפינלנד עבדה במשרד VALIO שבהלסינקי.
עם חזרתה לישראל בשנת 1976, לאחר סיום כתיבת התזה, הועסקה במשך מספר חודשים במשרדה של האדריכלית דורה גד, שהתמחתה בעיצוב פנים.
בשנים 1976–1980 עבדה במשרד "אלרוד אדריכלים", שם הייתה שותפה לתכנון פרויקטים ציבוריים כגון בית ספר תיכון ומרכז מסחרי בנמל התעופה בן-גוריון ("נתב"ג 2000").
בשנת 1982 עבדה לצד האדריכל מאיר בוכמן בפרויקטים למגורים בירושלים.
בשנת 1983 הצטרפה למשרד הבינוי והשיכון, שם עבדה באגף תכנון והנדסה כאחראית על מבני הציבור והחינוך שתוכננו על ידי המשרד ברחבי הארץ.
בתפקידה האחרון במשרד, כיהנה כמנהלת המחלקה לבקרת תוכניות של מבני מגורים ומבני ציבור, עד לפרישתה בשנת 1994.
בשנת 1995 ייסדה נוסבאום את משרד האדריכלות העצמאי שלה, "גבריאלה נוסבאום אדריכלים", בתל אביב.
המשרד מתמחה בתכנון מוסדות חינוך, מבני ציבור ושילוב עקרונות של נגישות ותכנון אוניברסלי.
בין הפרויקטים הבולטים שתוכננו במשרד ניתן למנות בתי ספר ופרויקטים חינוכיים בכפר סבא, רמלה, נתניה, סביון, תל אביב ויבנה; מרכז רב־נכותי ברמלה; תוספות למוסדות חינוך קיימים; תחרויות אדריכליות בינלאומיות; ופיתוח מודלים חדשניים לתכנון מוסדות חינוך לגובה.
נוסבאום שימשה כחברת סגל הוראה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון בין השנים 1995–2018. במסגרת תפקידה הנחתה סטודיו לתכנון אדריכלי בשנים ב'–ד', ובמשך מספר שנים שימשה גם כמרכזת הסטודיו.
בשנת 2018 יזמה והנחתה את הקורס "סטודיו פינלנד – מורשת, חינוך ואדריכלות", שנערך בשיתוף שגרירות פינלנד לרגל חגיגות 100 שנים לעצמאות המדינה.
הקורס עסק בשילוב פדגוגיה באדריכלות חינוכית, וכלל סיור לימודי בבתי ספר בפינלנד, בהשתתפות סטודנטים מהתארים הראשון והשני בטכניון.
במהלך השנים הנחתה נוסבאום סדנאות בינלאומיות באוניברסיטאות שונות, בהן: סדנה בהולנד (2004), סדנה באתיופיה (2008), וסדנאות בקובה (2010–2025).
בשנים 2019–2020 שימשה כמנחה בסטודיו לתכנון אדריכלי בפקולטה לארכיטקטורה בעיר מינסטר, גרמניה.
בין השנים 1995–2023 הייתה גבריאלה נוסבאום פעילה ב"עמותת האדריכלים בישראל", וכיהנה כחברה בוועד הארצי המנהל של העמותה.
במסגרת פעילותה בעמותה, ייעצה לאורך השנים למכון לפיתוח מבני חינוך ורווחה, וכתבה חוברות הדרכה מקצועיות בנושאים מגוונים.
היא הייתה אחראית על הפקת "יום האדריכל" השנתי, הפיקה את הסמינר הבינלאומי "עיר חינוך", שימשה שופטת בתחרויות ופרסים אדריכליים, אצרה תערוכות מקצועיות, ארגנה והעבירה הרצאות בימי עיון, כנסים וסמינרים בינלאומיים – בארץ ובחו"ל.
כמו כן, הביאה לישראל מרצים בינלאומיים רבים ושימשה גורם מקשר פעיל בין קהילת האדריכלים המקומית והעולמית.
בשנת 1995 נבחרה נוסבאום לכהן כיו"ר "אגודת ידידות ישראל–פינלנד", ובמסגרת זו ארגנה סיורים, ימי עיון ומפגשים לחיזוק הקשרים התרבותיים והמקצועיים בין שתי המדינות.
בין היתר, יזמה את יום העיון "אדריכלות הומאנית וטבע – מורשתו של אלוור אלטו", שהתקיים בטכניון בשיתוף המחלקה לאדריכלות נוף ואגודת אדריכלי הנוף בישראל.
חשיפה זו הובילה אותה להעמיק את פעילותה הבינלאומית בתחומי ההוראה, ההרצאות וסדנאות הסטודנטים.
נוסבאום ערכה את כתב העת המקצועי "פרספקטיבה" של עמותת האדריכלים במשך עשרים שנה – בין השנים 1998–2018 – ופרסמה מאמרים רבים בעיתונות המקצועית הישראלית.
כמו כן, תרמה תכנים לאתר הבינלאומי Designshare, העוסק בתכנון חדשני של סביבות לימוד ומבני חינוך.
בשנת 2023 פרסמה נוסבאום ספר אוטוביוגרפי המסכם את תחנות חייה האישיים והמקצועיים, המשלב זיכרונות וחוויות מפעילויותיה בארץ ובחו"ל וכן תובנות על חינוך, תרבות ואדריכלות ציבורית בישראל.
מבין שלל תפקידיה ופעילויותיה הציבוריות, שימשה נוסבאום גם כאוצרת תערוכות אדריכלות בארץ ובחו"ל.
בנוסף לפעילותה כאוצרת, הציגה נוסבאום את עבודתה האישית במספר תערוכות, בהן תערוכת "מרחב" של עמותת האדריכלים, ותערוכת FUNKIS שהתקיימה בשנת 2017 במרכז הבאוהאוס בתל אביב ועסקה בעבודת המאסטר שלה בפינלנד.
תערוכה זו כללה גם שיח גלריה, ולאחר מכן הוצגה בשנת 2019 בעיר טורקו שבפינלנד, שם הרצתה נוסבאום על העיר הלבנה – תל אביב.
זכייה בפרס ראשון בתחרות ל"בית מעצר בעטרות, ירושלים" במהלך עבודתה במשרד אלחנני.
בשנת 1977 זכתה בפרס שני בתחרות "עיצוב אביזרי חוף הים התיכון", בארגון המועצה לארץ ישראל יפה.
בשנת 1988, זכתה ביחד עם אדריכלית אילנה בהגן בפרס קנייה בתחרות לתכנון ה"פקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון".
בשנת 2002, זכתה בפרס לתכנון בית הספר לסביבה חדשנית עבור בית הספר הדמוקרטי בכפר סבא.
בשנת 2003, זכתה בפרס לתכנון בית הספר סורקיס בכפר סבא על תכנון מרחבי למידה פורצי דרך.
תואר אצולה "אבירת מסדר הוורד הלבן" של ממשלת פינלנד (2000) על תרומתה לקשרי התרבות בין המדינות.
אות יקירת עמותת האדריכלים (2007) על פעילותה.
לאורך שנות הקריירה שלה, זכתה נוסבאום בפרסים רבים על תרומתה לתחום מבני החינוך באדריכלות; על חשיבתה החדשנית, שילוב בין פדגוגיה לפונקציונליזם ותכנון מרחבי למידה פורצי דרך מתוך הבנת הצורך במרחבים גמישים אשר יאפשרו לכל תלמיד לפתח את כישרונותיו הייחודיים.
"בתי ספר אנכיים", עבור משרד החינוך, 2007.
"תדריך תכנון לשילוב מבני ציבור, מסחר ומגורים", עבור משרד החינוך, משרד הפנים, משרד האוצר ומינהל מקרקעי ישראל, 2011.
מסמכים אלו הם ביטוי ישיר לעשייה הציבורית רחבת ההיקף של נוסבאום בתחום תכנון מבני חינוך בישראל.
במהלך השנים, נוסבאום, אשר שילבה מחקר, ייעוץ מקצועי וקידום מדיניות, רואה במבני החינוך לא רק מבנים עם כיתות אלא חללים המכילים גם מרחבים חינוכיים וסביבות למידה המקדמים שוויון, קהילה וחדשנות פדגוגית.
כמו כן, לאור צפיפות האוכלוסין הגוברת ומצוקת הקרקעות לצורכי ציבור במדינה, נוסבאום מדגישה כי יש ליישם את העקרונות ממחקריה בבניית מבנים לגובה ובמקביל ליצור בהם מערכת היררכית של חללים פנימיים וחיצוניים.
על חללים אלו להיות גמישים ומגוונים מבחינת שטח, נפח, תאורה ואווירה.
השמת דגש על עיצוב מערכת של סביבות למידה מחוץ לכיתות וניצול של כלל המעברים ללמידה, מינימום מסדרונות, קשר רציף בין הפנים לחוץ ושימוש באור טבעי.
נוסבאום רואה באדריכלות כלי חינוכי וחברתי, המכוון ליצירת סביבות תומכות, פתוחות ונגישות.
גישתה שואפת לשלב בין חדשנות פדגוגית לבין תכנון פונקציונלי ורגיש, תוך הקפדה על אור טבעי, אוורור, נגישות, ויצירת חללים המעודדים תחושת שייכות וביטוי אישי.
היא הושפעה רבות מהאדריכלים הפינים אלוור אלטו, ריימה פייטילה ויוהא ליוויסקה.
נוסבאום רואה בתכנון מוסדות חינוך תחום מרכזי ומשמעותי בעשייה האדריכלית, המשלב אחריות חברתית, רגישות פדגוגית וחשיבה חדשנית על מרחב.
לשיטתה, סביבות הלמידה אינן רק חללים פיזיים אלא מערכות תומכות להתפתחות רגשית, קוגניטיבית וחברתית של הלומדים.
במהלך השנים פיתחה תפיסה רב-תחומית השואפת לשלב בין עקרונות פדגוגיים עדכניים, תכנון פונקציונלי מדויק ואסתטיקה.
היא מקפידה על תכנון גמיש המותאם לצרכים משתנים של תלמידים וצוותים חינוכיים, תוך שילוב של אור טבעי, קשר ישיר בין פנים לחוץ והפיכת חצרות לימודיות לחלק אינטגרלי מהחוויה החינוכית.
בפרויקטים בולטים שתכננה, בהם בתי הספר ברמלה, יבנה, תל אביב ובית הספר הדמוקרטי בכפר סבא, ביקשה נוסבאום ליצור חלופות לתכנון המסורתי המבוסס על מסדרונות נוקשים.
במקום זאת, תכננה מבנים שבהם הכיתות מאורגנות סביב חללים משותפים, המקדמים תנועה חופשית, סקרנות, אינטראקציה ולמידה בלתי פורמלית.
גישה זו משתקפת גם בכתיבתה ובפעילותה המחקרית.
בין היתר, חיברה חוברות הנחיה למשרד החינוך ולמכון לפיתוח מבני חינוך.
בנוסף, הייתה שותפה לפיתוח מודלים חדשניים של בתי ספר לגובה – תגובה לתחושת צפיפות ומחסור בקרקע במרחב העירוני – תוך שימוש בחללים משותפים, מדרגות פתוחות, וחיבורים אנכיים היוצרים רציפות בין הקומות.
בטכניון הנחתה את "סטודיו פינלנד", קורס ייחודי שעסק בהשוואה בין מודלים פיניים לישראליים של תכנון מוסדות חינוך.
כחלק מהקורס, יזמה סיורי לימוד בבתי ספר בפינלנד, במטרה לאפשר לסטודנטים לחוות מקרוב שיטות תכנון חלופיות וחדשניות.
בעיניה, חינוך אינו רק מושא תכנוני אלא מנוף לשינוי חברתי, ועל כן היא רואה באדריכלות חינוכית שליחות מקצועית ואישית.
גבריאלה ספקטור-מרזל (נולדה ב-13 באוקטובר 1969) היא פרופסור חברתית ישראלית בתחום העבודה הסוציאלית, וחוקרת מובילה במחקר הנרטיבי והגרונטולוגיה הנרטיבית.
היא מכהנת כפרופסור חברה בבית הספר לעבודה סוציאלית במכללה האקדמית ספיר ובעבר כיהנה גם כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספקטור-מרזל השלימה את הלימודים לתואר דוקטור בעבודה סוציאלית והתמחתה בתחומי הגרונטולוגיה חברתית ופסיכותרפיה.
היא חוקרת בעיקר זהות בזיקנה בהקשרים של תרבות, מגדר וסיפורי חיים.
ספקטור-מרזל היא מהחוקרות הבולטות בתחום המחקר הנרטיבי בישראל.
היא מכהנת כראשת קבוצות העניין במחקר האיכותני ומנחה קבוצת עניין במחקר נרטיבי במכון מופ"ת מאז 2007. היא מנחה תלמידים מתקדמים ויועצת לחוקרות העורכות מחקרים בשיטות איכותניות בכלל ונרטיביות בפרט.
רבים מפרסומיה עוסקים בהיבטים תאורטיים ומתודולוגיים של פרדיגמת המחקר הנרטיבית.
ספקטור-מרזל פיתחה את מודל "מנגנוני הברירה" לפרשנות נרטיבית, כלי שמתאים לפרשנות נתונים נרטיביים מכל סוג שהוא.
בתחום הגרונטולוגיה הנרטיבית, ספקטור-מרזל חוקרת את סיפורי החיים של אנשים מבוגרים כערוץ להבנת הזיקנה "מבפנים" וככלי להעלאת איכות חייהם.
היא בחנה את הזיקנה הישראלית כמערכת של סמלים ומשמעויות והציגה שלושה מעולמות תוכן המזינים אותה: התרבות הציונית-צברית, התרבות הצבאית, והתרבות המערבית-קפיטליסטית.
הספר הבולט ביותר של ספקטור-מרזל הוא "צברים לא מזדקנים: סיפורי חיים של קצינים בכירים מדור תש"ח" (2008), שפורסם בהוצאת מאגנס.
הספר מתחקה אחר עולמם של 23 קצינים בכירים מדור תש"ח בשנות השבעים לחייהם, וחוקר כיצד הם מתמודדים עם הזדקנות כאשר הם מגלמים ניגוד קיצוני בין נעורים ושליטה לבין זיקנה ושוליות.
ספקטור-מרזל היא עורכת-שותפה של הספר "מחקר נרטיבי: תאוריה, יצירה ופרשנות" (2010) יחד עם רבקה תובל-משיח, שפורסם בשיתוף מכון מופ"ת והוצאת מאגנס.
הספר מציג את התפתחויות התאורטיות ותובנות אמפיריות במחקר הנרטיבי במדעי החברה.
פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים, כולל:
המחקר הנרטיבי כפרדיגמת מחקר פרשנית.
"פרשנות נרטיבית ומודל מנגנוני הברירה", בתוך "שיחות על מחקר איכותני" בעריכת פרופ' מיה לביא-אג'אי ופרופ' דורית לביא טובין, מכון מופ"ת, 2011.
ספקטור-מרזל מובילה מחקרים על השפעת משברים על אוכלוסיות מבוגרות, כולל מחקר על "זקנים תחת אש בימי קורונה" בשיתוף עם פרופ' אורית נוטמן-שוורץ, ומחקרים על השפעת מלחמת חרבות ברזל על זקנים שפונו מעוטף עזה.
ספקטור-מרזל מלמדת קורסים בתחומי המחקר האיכותני, המחקר הנרטיבי וגרונטולוגיה נרטיבית באוניברסיטאות שונות בישראל.
היא מעבירה קורסים כגון "סיפורים וזיקנה: גרונטולוגיה נרטיבית" ו"זהויות מורכבות: סמינר מחקר נרטיבי".
ספקטור-מרזל זכתה בפרס הקרן הלאומית למדע.
ספקטור-מרזל זוכה במענקי מחקר מגופים שונים, כולל:
מענק מהקרן הלאומית למדע על מחקר העוסק בתפקידן של תפיסות סובייקטיביות של הזדקנות
מענקים ממרכז מינרבה לחקר הצטלבותיות בזיקנה על מחקרים שונים
מענק ממשרד המדע והטכנולוגיה על מחקר הקורונה והזיקנה
ספקטור-מרזל נחשבת לאחת הדמויות המובילות בפיתוח המחקר הנרטיבי בישראל.
עבודתה תרמה משמעותית להבנת התופעות של זיקנה, זהות וסיפור בחברה הישראלית.
היא השפיעה על דור של חוקרים במדעי החברה בישראל והובילה להכרה במחקר הנרטיבי כפרדיגמה מחקרית לגיטימית ומשמעותית.
הספר "צברים לא מזדקנים" זכה לתהודה רחבה והוא נחשב לתרומה חשובה להבנת התרבות הישראלית ותופעת הזדקנות בחברה שמעמידה את הנעורים במרכז.
פרופ' גבריאלה ספקטור-מרזל, ילידת ארגנטינה, נשואה לאלי מרזל לשעבר מנכ"ל משרד מבקר המדינה.
הם גרים בירושלים ולהם 2 ילדים.
גְּבַרְעָם הוא קיבוץ (הקיבוץ המאוחד) במישור החוף הדרומי ובמבואת הנגב.
הקיבוץ שוכן ממזרח לכביש אשקלון - יד מרדכי, כתריסר קילומטרים מאשקלון ומשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
בתחילת 1945 ביקשו רוב חברי היישוב לקרוא לנקודתם "משואות" ואילו חברי ועדת השמות של הקרן הקיימת הציעו את השם "בית השקמה".
לבסוף נבחר השם גברעם כמסמל את עמידת הגבורה של העם במערכה על הרחבת גבולות אדמת ישראל בארצו.
היו שציינו גם את סמליות השם כתגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה.
גרעין המייסדים הראשונים, שנקרא "מחר", התגבש בגרמניה במסגרת קיבוץ המאוחד, כגרעין משותף של דתיים וחילוניים.
אף על פי שבתחילה היו בקבוצה דתיים רבים, עם הזמן הצטרפו לגרעין חילוניים רבים וחלק מהדתיים עזבו.
הקבוצה התיישבה בשנת 1935 באדמות הקרן הקיימת בהדר ליד כפר סבא.
בנובמבר 1938 עורר חילול שבת בקבוצה מחאה מצד גורמים דתיים.
בט"ו באלול תש"ב, 28 באוגוסט 1942, עלתה קבוצת חלוץ של הגרעין לנקודת ההתיישבות הראשונה של הקיבוץ על גבעה מערבית למקום הקיבוץ הנוכחי.
המטרה הייתה לקבוע חזקה על כ-3600 דונם של אדמות הקרן הקיימת שנרכשו בסביבות הכפר סימסים שהיו מפוזרות במעל מאה חלקות קטנות.
חלקות אלו כללו פרדס על כ-80 דונם שהיה כקילומטר צפונית לנקודת ההתיישבות ובו היה באר מים ששימש את הקיבוץ.
בנקודה הזמנית שאוישה בתחילה בידי כ-30 איש, נבנו צריפים ששימשו לחדר אוכל, מכבסה, מרפאה, רפת ואורווה, וכן אוהלים למגורים.
באוקטובר 1942 נפצעו שניים מחברי הקיבוץ כשהטרקטור שלהם עלה על מוקש ישן.
רוב חברי הקבוצה המשיכו להתגורר ליד כפר סבא.
בשנת 1945 עבר הקיבוץ למקום הקבע.
ב-13 במאי 1944 התקיים סולחה בין הקיבוץ לתושבי הכפר סימסים, לאחר שקודם לכן הייתה תגרה בין שומרי שדות הקיבוץ לתושבי הכפר.
באוגוסט 1946 עלו בדואים על שדות הדורה של הקיבוץ.
בעימות שהתפתח בין שומרי הקיבוץ לבדואים נהרג אחד מהבדואים.
בנובמבר אורגנה סולחה בין אנשי הקיבוץ והשבט הבדואי בסיוע אברהם שפירא.
בעת מלחמת העצמאות הקיבוץ היה בקו החזית מול הפולש המצרי, נשלט באש ממשלטי חוליקאת, וילדיו ונשותיו של הקיבוץ פונו ליפו.
בעשור הראשון לקום המדינה לא צלח דרכו של הקיבוץ והוא שקע בחובות.
ב-19 ביולי 2013 נפתח בית הכנסת הזמני בגברעם ומיקומו היה באחד המקלטים.
לאחר כארבעה חודשים הועבר מיקומו למבנה ששימש שנים רבות כ"מחסן בגדים" שעבר שיפוץ.
בשנת 2014 החל הקיבוץ בתהליך של הרחבה וקליטת משפחות חדשות.
ענפי המשק העיקריים הם: "גברעם מעטפות איכות" - מפעל לייצור מעטפות, מפעל לייצור גלילי קרטון, גד"ש, רפת, לול ופינת חי.
גברים בשחור הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי מ-1997. הסרט מבוסס על סדרת ספרי הקומיקס גברים בשחור מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס.
הסוכנים J ו-K הם שני סוכנים שעובדים בסוכנות בשם MIB (ראשי התיבות האנגליים של "Men In Black" – "גברים בשחור".
השם MIB נותן קונוטציה ל-MI6), סוכנות זו מפקחת על מהגרים לארצות הברית שמוצאם מהחלל החיצון.
מהגרים אלה מחופשים לבני אדם.
מטרתו של ארגון ה-MIB היא לשמור על הסדר הציבורי, לדאוג שבני האדם לא ידעו שחייזרים חיים ביניהם ולתפוס חייזרים מפרי חוק.
סוכנים נבחרים המשרתים בו, מתנתקים מהזהות הקודמת שלהם ונקראים לפי אות אנגלית משמם הקודם.
הארגון משתמש בטכנולוגיה חדישה שמבוססת, בין היתר, על טכנולוגיה חוץ-ארצית.
כך, למשל, בין המכשירים החדישים של הארגון ישנו מכשיר ה"מחיקון" – מכשיר שמאפשר לסוכן המשתמש בו למחוק את זיכרונם של בני אדם הנמצאים בטווח הראיה של המכשיר.
הסוכנים בארגון גם משתמשים במכוניות מתקדמות ובכלי נשק מיוחדים.
בסצנת הפתיחה של עלילה הסרט, הסוכנים K ו-D נמצאים במעקב אחרי חוצן שמוסווה כבן אדם שמהגר באופן לא חוקי ממקסיקו לארצות הברית ביחד עם עוד כמה מהגרים אחרים.
החוצן הסתער על שוטר גבול על מנת להורגו והסוכן D ניסה להרוג אותו ונכשל.
כמעט לפני שהחוצן מגיע אל השוטר הוא נהרג על ידי הסוכן K.
הסוכן D מרגיש שהוא כשל ומבקש מסוכן K לפרוש.
הסוכן K מוחק את זיכרונו בעזרת ה"מחיקון".
כך נשאר הסוכן K ללא שותף.
מאוחר יותר בניו יורק שוטר בשם ג'יימס אדוורדס מנהל מרדף אחרי פושע ומגלה שהוא חייזר.
החייזר אומר שהוא אמר שהוא נכשל בחייו וסוף העולם מגיע.
הסוכן K צופה בו ושולח אותו למבחני קבלה ל-MIB.
ג'יימס הוא היחיד שעובר את המבחנים ומתקבל לארגון בתור הסוכן J.
זהותו הקודמת נמחקת, איש אינו יודע על קיומו ואפילו טביעות אצבעותיו שונו על מנת שלא יזהו אותו בציבור.
שני הסוכנים מטפלים בחייזרים המגיעים לכדור הארץ, המסווים את עצמם ונטמעים בהמון האנשים.
הם רודפים אחר חייזר שנחת בשטח חווה חקלאית מבודדת, בחללית דמוית מטאור שנהרסה במהלך הנחיתה.
חייזר זה הוא דמוי מקק גדול והוא מסווה את עצמו בעזרת עורו של אדם שרצח.
הוא צריך להשיג בקבוק זכוכית המכיל גלקסיה שנמצא אצל מלך גזע חייזרי שמתחבא בכדור הארץ בתוך חליפת רובוט הבנויה כבן אדם.
החייזר הורג את המלך ועוזרו במסעדה אך הבקבוק שמשמש כקולר של חתול נלקח למעבדת נתיחות לגופות.
הסוכנים והחייזר נלחמים במעבדה והחייזר משיג את הבקבוק ובורח.
החייזר משיג חללית אך הסוכנים משמידים אותה ונלחמים בחייזר.
החייזר בולע את הסוכן K ואת הנשק ומושמד על ידי K מבפנים.
לאחר מכן הסוכן K רוצה לפרוש ומבקש מ-J למחוק לו את הזיכרון.
ל-K יש חיים חדשים ו-J ממשיך לעבוד בארגון MIB.
גברים בשחור 2 הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי.
הסרט מבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "הגברים בשחור" מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס.
זהו סרט המשך לסרט גברים בשחור.
משימתם החדשה של הסוכנים J ו-K היא להציל את העולם מאסון.
אסון שעומד להתרחש מאחר שמפלצת בשם סרלינה, מלכה ממין קיילות'יאן אכזרית במסווה של דוגמנית (לארה פלין בויל), מאיימת על הישרדות האנושות ורוצה למצוא את האור של זארת'ה (המנהיג לכוכב הלכת שלהם שבלעדיו הוא מושמד) שהייתה אמורה למצוא לפני 25 שנה.
בינתיים הסוכן J ושותפו החדש סוכן T מנסים להרחיק זחל ענק ברכבת התחתית.
אחרי שהסוכן J סיים לטפל בג'ף הוא לקח את סוכן T למזנון קטן במרכז ניו יורק ומחק את זכרונו משום שהפר את אחד הסעיפים ב"גברים בשחור".
בינתיים במטה "גברים בשחור" נוטל J על עצמו את הטיפול בבעיה בעזרת פרנק (החייזר בדמות הכלב) ועדה (רוזריו דוסון) אשר ראתה את סרלינה ועוד חייזר במסווה של בן אדם עם ראש כפול הורגים מנהל פיצרייה – גם הוא חייזר – שידע על קיום "האור של זרתה".
סוכן J מגלה שהוא צריך להחזיר את סוכן K שהכיר את המקרה שקשור לזרת'ה ולסרלינה.
הוא נוסע עם פרנק לאסוף את K שעובד בסניף דואר בשם קווין בראון.
בינתיים סרלינה מגיעה למטה גברים בשחור ומתחילה להטיל אימה על העובדים במטה.
J לוקח את K לחנות הישנה של ג'ק ג'יבס (טוני שלהוב) שלא פגשו חמש שנים, וג'יבס מנסה להחזיר ל-K את זכרונותיו בעזרת מכשיר האנטי־מחיקון.
גברת דאוטפייר הוא סרט דרמה-קומי, המגולל את סיפורו של דניאל הילארד, המגולם על ידי השחקן רובין ויליאמס.
הילארד הוא מובטל גרוש ואב לשלושה ילדים (נטלי, כריס ולידיה).
הסרט מתאר את ניסיונותיו הנואשים להיפגש עם ילדיו על ידי התחזות לאומנת אנגלייה בשם "גברת דאוטפייר".
הסרט יצא בשנת 1993 והוא מבוסס על הרומן "מאדאם דאוטפייר" שנכתב על ידי אן פיין.
הוא בוים על ידי כריס קולומבוס, ומלבד רובין ויליאמס מככבים בו גם פירס ברוסנן, סאלי פילד, רוברט פרוסקי, הארווי פירסטיין, פולי הולידיי, מארה וילסון, ומרטין מאל.
צלם הסרט היה דונלד מקאלפיין והמוזיקה נכתבה על ידי האוורד שור.
הסרט זכה ב-2 פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות סרט הקומדיה הטוב והשחקן הקומי הטוב שהוענק לרובין ויליאמס, כמו כן זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
מירנדה, אשתו של דניאל הילארד, גיבור הסרט ומדבב המתגורר בסן פרנסיסקו, מחליטה להתגרש ממנו.
בית המשפט מעניק למירנדה משמורת על הילדים, ומרשה לדניאל לארח אותם רק בימי שבת.
זאת מפני שדניאל לא עובד ומתגורר אצל אחיו.
השופט קובע כי בעוד 90 יום תתעדכן ההחלטה בהתאם להתפתחויות.
דניאל מסרב להשלים עם הגזרה שהטיל עליו בית המשפט, והוא מחליט להפר את פסק הדין ולפגוש את ילדיו בדרך לא שגרתית.
הוא מתחפש לאלמנה אנגלייה בת 60 בשם "גברת דאוטפייר" ומתקבל לעבודה בבית גרושתו בתור השמרטפית.
אחיו, שידוע כמומחה להכנת תחפושות, עוזר לו בהכנת התחפושת.
במסגרת תפקידו החדש מתנסה דניאל בעבודות בית כמו בישול וניקיון.
כעבור זמן לא רב מגלים ילדיו הגדולים את סודה של ה"מטפלת" החדשה, אולם הם מחליטים לשתף פעולה עם אביהם ולשמור על סודו.
כ"גברת דאוטפייר" מנסה דניאל בכל הזדמנות לשבח את בעלה לשעבר באוזני מירנדה, ובנוסף מנסה להשפיל את בן זוגה החדש, סטו, ולגרום לכך שיפרדו.
ההתחזות באה לסופה כאשר המשפחה יוצאת לארוחת ערב לכבוד יום ההולדת של מירנדה.
באותו ערב ובאותה מסעדה יש לדניאל גם פגישה עסקית עם מנהל תחנת טלוויזיה המעוניין לשכור את שרותיו כמגיש תכנית טלויזיה לילדים.
במהלך הערב נאלץ דניאל לתמרן ביו השולחנות ובין הזהויות שלו.
הוא גם שותה אלכוהול במהלך התמרון בין השולחנות, ודעתו מתבלבלת.
וזה מה שמביא אותו להציג את גברת דאוטפייר בפני מנהל הטלויזיה.
בסופו של דבר מתגלה התרמית כאשר המסכה של גברת דאוטפייר, נושרת מפניו של דניאל במהלך תמרון היימליך שהוא מבצע בסטו.
בתום 90 הימים מתקיים דיון נוסף בבית המשפט.
השופט ששמע על מעלליו של דניאל מחליט שמעתה ואילך ביקורי הילדים אצלו יהיו תחת פיקוח.
מירנדה והילדים לא מצליחים למצוא מחליפה ראויה לגברת דאוטפייר.
יום אחד הם מגלים שגברת דאוטפייר מגישה תוכנית לילדים בטלוויזיה וצופים בה באדיקות.
מירנדה מגיעה לאולפן, מתנצלת בפני דניאל על העוול שנגרם לו , מברכת אותו על עבודתו החדשה, ומזמינה אותו לחלוק ביניהם את המשמורת.
ב-2023 עלתה הפקה בימתית מוזיקלית לסרט בווסט אנד של לונדון, בכיכובו של השחקן האנגלי גבריאל ויק.
בהפקה העכשווית הוכנסו גם בדיחות וחיקויים על בוריס ג'ונסון והנסיך הארי.
גברת דאלוויי הוא רומן מאת וירג'יניה וולף המתאר יום בחייה של קלאריסה דאלוויי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גברת דאלוויי ממשיך להיות אחד מרומניה הידועים ביותר של וולף.
הרומן נוצר משני סיפורים קצרים: "גברת דאלוויי ברחוב בונד" והסיפור הלא גמור "ראש הממשלה", והוא מתאר את הכנותיה של קלאריסה למסיבה שבה היא המארחת.
בנקודת המבט הפנימית של הרומן הסיפור מטייל קדימה ואחורה בזמן, בפנים ומחוץ למוחם של הדמויות, על מנת להרכיב תמונה מושלמת של חייה של קלאריסה ושל המבנה החברתי לאחר המלחמה.
מגזין "טיימס" מנה את הרומן ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית בין השנים 1923–2005.
קלאריסה דאלוויי מטיילת בלונדון בשעות הבוקר ומתכוננת למסיבה שהיא מתכננת באותו ערב.
היום הנחמד מזכיר את נעוריה בברטון וגורם לה לתהות על בחירתה בבעל- היא התחתנה עם ריצ'רד דאלוויי המהימן במקום פיטר וולש האניגמטי.
פיטר עצמו מסבך את מחשבותיה כאשר הוא מבקר אותה לאחר שחזר מהודו באותו יום.
ספטימוס וורן סמית, חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה, מבלה את יומו בפארק עם אשתו לוקרציה.
הוא סובל מהזיות תמידיות ובלתי מובנות.
הוא מתאבד בקפיצה דרך החלון.
המסיבה של קלאריסה באותו ערב היא הצלחה איטית.
מגיעים לשם רוב הדמויות שהיא פגשה במהלך הספר, כולל אנשים מעברה.
היא שומעת על התאבדותו של ספטימוס במסיבה, ובהדרגה מגיעה למסקנה שהיא מעריצה את המעשה- היא מחשיבה אותו כמעשה שבא לשמר את הטיהור של אושרו.
מרבית האירועים בספר, למעט הפלאשבקים, מתרחשים ביום בודד ביוני.
זו דוגמה לעלילה שמסופרת בסגנון זרם התודעה, במבנה וסגנון המזכירים את "יוליסס", לג'יימס ג'ויס, רומן שבדרך כלל נחשב לאחד הטובים של המאה ה-20. וולף עצמה לעגה לרומן של ג'ויס (היא ובעלה לאונרד סירבו לפרסם את הרומן באנגליה).
כל סצנה עוקבת באיטיות אחר המחשבות הרגעיות של דמות מסוימת.
וולף מטשטשת את ההבחנה בין הנאום הישיר לבלתי ישיר במהלך הרומן, היא מחליפה את הסיפר שלה עם תיאור שיודע הכל, מונולוגים פנימיים לא ישירים וחד-שיח.
העלילה עוקבת לפחות אחרי 20 דמויות בדרך זו, אבל רב הרומן מתרכז בקלאריסה וספטימוס.
כפרשנות לחברה בזמן המלחמה, הדמות של קלאריסה מדגישה את תפקידה של האישה כ"מלאך של הבית" שכולל דיכוי מיני וכלכלי.
היא ממשיכה ואפילו מאמצת את הציפיות מאשתו של פוליטיקאי, אבל היא
עדיין מצליחה להביע את עצמה במסיבות שהיא עורכת.
סאלי סיטון, אותה קלאריסה מעריצה בכנות, מוזכרת כאישה עצמאית מאוד: היא מעשנת סיגרים, פעם היא רצה במסדרון עירומה, והצהירה הצהרות נועזות שלא מתאימות לגברת על מנת לקבל תגובות מאנשים.
כאשר קלאריסה פוגשת בה בהווה, היא מתגלה כעקרת בית מושלמת, נישאה לגבר עשיר וילדה חמישה בנים.
קלאריסה דאלוויי נמשכת מאוד לסאלי סיטון בברטון - 20 שנה אחרי היא עדיין מחשיבה את הנשיקה שהן חלקו כרגע המאושר בחייה.
היא מרגישה כלפי נשים "מה שגברים מרגישים" אך היא אינה מכירה ברגשות אלו כסימן להומוסקסואליות.
יכול להיות שגם ספטימוס וורן סמית הוא הומוסקסואל.
הוא אובססיבי לגבי החייל שנהרג אוונס, הוא לא מרגיש אהבה אמיתית כלפי אשתו, ולרגשות האשם שלו יש הרבה במשותף עם פאניקה הומוסקסואלית.
ספטימוס גיבור המלחמה בעל הפרעת דחק פוסט-טראומטית פועל כביקורת ליחס והטיפול למחלות נפשיות ודיכאון.
וולף מצליפה במערכת הרפואית דרך ההתדרדרות של ספטימוס והתאבדותו.
רופאיו שופטים את מצבו, הם מדברים איתו אך ורק דרך אשתו, ומבטלים את הווידויים הדחופים שלו לפני שהוא בכלל מספיק לבצע אותם.
יש דמיון בין מצבו של ספטימוס למאבקה האישי של וולף עם הפרעה דו-קוטבית שהיא סבלה ממנה (שניהם הוזים שציפורים שרות ביוונית וולף פעם ניסתה לזרוק את עצמה דרך החלון כפי שספטימוס עושה לבסוף).
וולף בסופו של דבר הטביעה את עצמה.
כאשר פיטר וולש רואה בחורה ברחוב ומטריד אותה במשך חצי שעה, הוא שם לב שיחסיו עם הבחורה "הומצאו כמו שאדם ממציא את החלק הטוב ביותר בחייו".
בעזרת התמקדות במחשבותיהם ותפיסותיהם של הדמויות, וולף מבליטה את החשיבות של מחשבות פרטיות יותר מאשר אירועים ממשיים בחייו של אדם.
רוב הנקודות החשובות בעלילה של הרומן הן הבנות שהדמויות מגיעות אליהן במוחם.
בעקבות ההתמודדות עם החולי שלה, קלאריסה דאלוויי מוצגת כאישה שמעריכה את החיים.
האהבה שלה לעריכת מסיבות באה מתשוקה להפגיש אנשים יחד וליצור רגעים שמחים.
היא מפרשת את מותו של סמית כמעשה שמאמץ את החיים, ומצב הרוח שלה נשאר קליל אפילו כאשר היא מבינה שנישואיה הם שקר.
גרסה קולנועית לרומן יצאה לאקרנים בשנת 1997, את קלאריסה דאלוויי שיחקה ונסה רדגרייב.
צוות השחקנים גם כלל את נטשה מקאלהון, לנה הידי, רופרט גרייבס, מייקל קיטצ'ן, אלן קוקס, שרה באדל וקטי קאר.
גברת דאלוויי היה המפתח לעלילה של הספר והסרט "השעות".
גבריניוס (Gebrinius) הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית.
עם המפגש בין התרבות הקלטית לתרבות הרומית, זוהה גבריניוס עם האל מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית.
מרכז פולחני של גבריניוס התגלה בסמוך לעיר בון (כיום בגרמניה).
באתר התגלה מזבח לכבוד האל מהמאה השנייה.
על המזבח הופיעה הקדשה ל"מרקורי גבריניוס".
תגליפי האל מתארים אותו כבעל גוף של כבש וראש של אריה.
המונח נטבע לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי אפידימיולוגים, לשם חקירת התפשטות מחלות בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מבלי להתייחס להגדרתם העצמית.
המונח מופיע לעיתים קרובות בכתבי עת מדעיים בתחומי הרפואה והחברה, כאשר מבקשים לתאר גברים אלה כקבוצה במחקרים קליניים, אך אין מעוניינים להתייחס לנושאים הקשורים להגדרה עצמית של הנטייה המינית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסקר שנערך בארצות הברית ופורסם בשנת 2010. הסקר בדק את הרגלי המין בקרב 2,936 גברים ו־2,929 נשים.
93 אחוזים מהמשתתפים הגדירו את עצמם כהטרוסקסואלים ואילו השאר הגדירו את עצמם כהומוסקסואלים, לסביות או ביסקסואלים.
למרות שרק 7 אחוזים הגדירו עצמם לא הטרוסקואלים, כ־14 אחוזים מכלל הגברים שהשתתפו במחקר דיווחו שקיימו יחסי מין אוראליים עם גבר במהלך חייהם.
על פי יאנג ומייר, בתחום בריאות הציבור נעשה שימוש במונח כבר החל משנת 1990 או אף לפני כן, אולם טביעת ראשי התיבות MSM על ידי מייקל גליק (Glick) ועמיתיו בשנת 2004 "סימנה את גיבושו של מושג חדש".
שימוש אחר במונח הוא בצמוד לביקורת על מונחי זהות מינית השכיחים בספרות העוסקת בהבניה חברתית, הדוחה באופן טיפוסי שימוש במושגים מבוססי זהות על-פני מגוון הקשרים תרבותיים והיסטוריים.
כקבוצת סיכון, אין המונח "גברים המקיימים יחסי מין גברים" מוגבל לתת-אוכלוסיות קטנות ונראות המגדירות את עצמן, כי אם מתייחס לפעילות מינית בין גברים, ללא קשר להגדרתם העצמית.
המונח "הומוסקסואליות" מתייחס למשיכה מינית או רומנטית בין גברים, ועשוי גם להשתרע על פני יחסים רומנטיים בין בני אותו המין.
המונח "גיי", העשוי אף הוא לכלול פעילויות אלה, אך המשמש גם בהקשר רחב יותר של זהות תרבותית, מתייחס לזהות חברתית והיא המונח החברתי המועדף, לעומת המונח "הומוסקסואל", המשמש בהקשרים מדעיים.
לא קיים שימוש מדויק במונח בהקשר של טרנסג'נדריות שנולדו עם איברי מין זכריים או לא ברורים, והמגדירות עצמן כנשים.
בעוד שיש מקורות המכלילים טרנסג'נדריות במונח, מקורות אחרים מציינים במפורש את המילה טרנסג'נדריות כאשר הם עוסקים גם בהן לצד גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, ולעיתים קרובות אין עקביות בהכללתן של טרנסג'נדריות כחלק מהמונח.
גברים לבנים אינם יכולים הוא סרט מז'אנר קומדיית דרמת ספורט משנת 1992 שבויים על ידי רון שלטון והופק על ידי דייוויד ו' לסטר.
בסרט מככבים וודי הרלסון ווסלי סנייפס בתפקיד כדורסלני רחוב.
הסרט יצא ב-27 במרץ 1992 לקולנועים בהפצת פוקס המאה ה-20.
בילי הויל (וודי הרלסון) הוא שחקן כדורסל מכללות לשעבר שמתפרנס מרמאות והתערבויות בכדורסל רחוב.
הוא מסתובב במגרשי כדורסל בהם משחקים אפרו אמריקאים, המניחים שהוא לא משחק טוב בגלל צבע עורו הלבן.
הוא מתערב איתם ובדרך כלל מנצח.
יום אחד מגיע בילי למגרש ושם הוא פוגש את סידני דין (וסלי סנייפס), שלא פחות מוכשר ממנו אך יהיר וגאוותן.
סידני מפסיד בהתערבות מול בילי.
בילי וחברתו גלוריה קלמנטה (רוזי פרז) מסתתרים מחבורת גנגסטרים אשר להם הם חבים כסף.
מטרתה של גלוריה היא להתעשר, באמצעות השתתפות בשעשועון הטריוויה הטלוויזיוני ג'פרדי!.
חלומו של סידני הוא לעבור עם משפחתו לשכונת פאר בלוס אנג'לס.
סידני משכנע את בילי שהם יוכלו לשחק ביחד, ולרמות כדורסלנים אחרים.
לאחר מספר שיתופי פעולה מוצלחים, סידני עוקץ את בילי בסכום של 1,700 $.
גלוריה כועסת על בילי שאיבד את כספם, ומגלה חשדנות לגבי המקרה.
בדרכם לביתו של סידני היא אומרת לבילי: "לפעמים כשאתה מנצח, אתה בעצם מפסיד.
ולפעמים כשאתה מפסיד, אתה בעצם מנצח.
ולפעמים כשאתה מפסיד או מנצח אתה מסיים בתיקו, ולפעמים כשאתה מסיים בתיקו אתה מפסיד או מנצח.
לנצח או להפסיד זה בעצם כדור אורגני, שממנו לוקחים מה שצריכים".
בילי וגלוריה מגיעים לבית משפחת דין, ושם פוגשים גם את אשתו, רונדה (טיירה פרל).
כדי לפתור את הקונפליקט, הנשים מצוות על סידני ובילי לשתף פעולה בטורניר 2 על 2. בטורניר הם זוכים בפרס הגדול בסך 5,000 $.
הניצחון מושג במידה רבה בזכות יכולתו של בילי לעצבן את יריביו ולהוציא אותם מריכוז.
לאחר הטורניר סידני מתערב עם בילי שהוא לא יכול להטביע ומוסיף "גברים לבנים לא יכולים".
בילי אכן לא מצליח להטביע, וסידני לוקח את כל הכסף.
כשבילי מספר לגלוריה ששוב הפסיד את כל הכסף היא מחליטה לעזוב אותו.
בילי הנואש מבקש את עזרתו של סידני.
סידני פונה לאחד מחבריו המועסק כמאבטח באולפנים בהם מצולמת התוכנית ג'פרדי!.
החבר דואג שגלוריה תשתתף בתוכנית.
תחילה גלוריה מתקשה עם שאלות הספורט, אך לאחר מכן היא מנצחת בתוכנית וזוכה ב-14,100 $.
לאחר הזכייה בילי וגלוריה חוזרים להיות יחד.
אחרי שהמזל משחק לבילי, מגיע תורו של סידני לסבול.
ביתו נשדד, וכך גם כל כספו.
הוא מבקש את עזרת בילי, ומציע ששניהם יתחרו בטורניר.
על מנת להשתתף בטורניר צריך 2,000 $.
בילי קיבל סכום דומה מגלוריה כדי לרכוש בגדים ולמצוא עבודה.
גלוריה מאיימת שאם בילי ישתמש בכסף כדי להמר במשחק הם יפרדו.
בילי וסידני מנצחים בטורניר, כאשר סל הניצחון הוא הטבעה של בילי.
בילי חוזר שמח לביתו, אך מגלה שגלוריה עזבה.
הוא נכנס לדיכאון, ואז מגיעים הגנגסטרים שבאים לפרוע את החוב.
בילי נותן להם את כל כספו.
אחר כך הוא מבקש מסידני שיסדר לו עבודה.
בסיום הסרט נראים בילי וסידני מתווכחים, על מגרש הכדורסל, אך הפעם כחברים.
וסלי סנייפס - סידני דין
וודי הרלסון - בילי הויל
רוזי פרז - גלוריה קלמנטה
טיירה פרל - רונדה דין
הסכום הכולל של ההכנסות בארצות הברית הוא 76,253,806 $.
הסרט דורג במקום ה-16 בין הסרטים המכניסים ביותר בשנת 1992.
הסרט קיבל בסך הכול ביקורות טובות.
הסרט קיבל 76% ממבקרים באתר Rotten Tomatoes, כשמתוך 38 ביקורות בסך הכול 29 מהן לטובה.
מבקר הסרטים רוג'ר איברט של ה"שיקגו סאן-טיימס" כתב שהסרט הוא "לא רק סרט כדורסל", ונתן לו שלושה כוכבים וחצי.
בנוסף הוא כתב שהבמאי רון שלטון "הכיר את שחקניו".
סרט זה הוא אחד מהסרטים החביבים ביותר על יוצר הסרטים סטנלי קובריק.
בוב לניר, שחקן דטרויט פיסטונס ומילווקי באקס לשעבר ונכנס להיכל התהילה של הכדורסל, מונה למאמן הכדורסל של הסרט.
פרימן וויליאמס, השחקן ששיחק את "דאק" בסרט היה שחקן מקצועי בעצמו כששיחק בקבוצות סן דייגו קליפרס, אטלנטה הוקס, יוטה ג'אז ווושינגטון בולטס בין 1978–1986. בנוסף שחקן ה-NBA לעתיד, גארי פייטון, שיחק בסרט כאחד משחקני כדורסל הרחוב ללא קבלת קרדיט מיוחד.
פרסים שהסרט קיבל במסגרת הטקס פרסי הקולנוע של MTV:
הנשיקה הטובה ביותר (רוזי פרז וודי הרלסון)
הצמד הטוב ביותר (וסלי סנייפס וודי הרלסון)
גברים במלכודת הוא מותחן אמריקאי משנת 1972 בהפקתו ובימויו של ג'ון בורמן, ובכיכובם של ג'ון וויט, ברט ריינולדס, רוני קוקס, ונד ביטי בהופעת הבכורה שלו בקולנוע.
הסרט מבוסס על הרומן "הצלה" מאת הסופר האמריקאי ג'יימס דיקי, אשר מופיע בסרט בתפקיד קצר כשריף.
התסריט נכתב בידי דיקי ובורמן; תרומתו של בורמן לכתיבת התסריט לא צוינה בכותרות הסרט.
בשנת 2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית."
ארבעה אנשי עסקים מאטלנטה שבארצות הברית, לואיס (ריינולדס), אד (וויט), בובי (ביטי), ודרו (קוקס) מחליטים לחתור בסירות קנו במורד הנהר הבדיוני "קהולאוואסי".
נהר זה ממוקם בשטחיה הפראיים והמרוחקים מציוויליזציה של מדינת ג'ורג'יה.
ארבעת העירוניים יוצאים למסע מתוך ציפייה ליהנות ולחזות ביופיו של הטבע בטרם ייבנה סכר אשר יציף את העמק בו זורם הנהר.
לואיס, סייר מנוסה, מתפקד כמעין מנהיג של החבורה.
אד גם הוא איש טבע מנוסה, אולם חסרה לו הכריזמה של לואיס.
בובי ודרו, לעומתם, הם חסרי ניסיון לחלוטין.
למן ההתחלה, ברור כי הארבעה, מצויים בסביבה זרה.
המקומיים הם גסים ובלתי נוחים להתרשם מנוכחותם של זרים.
כאשר החבורה מנסה לארגן מקומיים אשר יסייעו עם הלוגיסטיקה של הטיול, דרו מוצא עצמו נסחף אל דואט מוזיקלי עם נער, נגן בנג'ו מקומי (בילי רדן ).
ואולם, עם סיום הדואט, מסרב הנער בשתיקה ללחיצת ידו של דרו.
הארבעה מפגינים גישה מעט מתנשאת כלפי המקומיים; בובי, בפרט, מפגין התנשאות מוחצנת ואף לועג למקומיים על פגמים גנטיים מהם הם, ככל הנראה, סובלים.
הארבעה מעבירים את היום בשיט בזוגות במורד הנהר בטרם הם מקימים מחנה על גדת הנהר בלילה.
מעט לפני שהם נפנים לישון, לואיס אומר לאחרים להיות בשקט ונעלם בין העצים על מנת לחקור רעש כלשהו אשר שמע.
הוא חוזר במהירה ואומר שלא מצא דבר.
כאשר הוא נשאל אם שמע משהו או מישהו, הוא אומר להם שאינו יודע.
ביום המחרת, בעודם ממשיכים במסלולם, מתפצל מסלול שתי סירות הקנו, והן מופרדות לפרק זמן קצר.
כאשר הם מבצעים עצירה קצרה, נתקלים בובי ואד בזוג אנשי גבעות מוזנחים; אלו מגיחים מהיער, רובה-ציד בידו של אחד מהם.
אד משער ששני המקומיים שומרים על אלכוהול בייצור עצמי היכנשהו ביער, ובובי מציע בידידותיות לקנות מעט.
ואולם, אותם מקומיים נעשים עוינים, ומכריחים את בובי להתפשט באיומי רובה.
בובי נאנס ואד אינו יכול להתערב מפני שנקשר לעץ.
לואיס ודרו עולים לגדה ולואיס, שהיה חשדני לגבי סכנות היער, מתגנב מעלה כשהוא שומע את ההמולה והורג את המקומי בעזרת חץ מקשת הציד שלו.
אד תופס את רובה הציד בעת שהמקומי השני נמלט אל מעבה היער.
לואיס ודרו מתווכחים באשר ליידוע הרשויות.
לואיס מתנגד וטוען שהדבר יביא אותם למשפט לא הוגן.
לטענתו, קיימת קרבה בין כל המקומיים וחבר המושבעים יורכב מחבריו וקרוביו של המקומי ההרוג.
בנוסף, בובי אינו מעוניין שתקרית האונס תתפרסם.
לואיס טוען גם, שהצפתו הקרבה של העמק על ידי נהר תעלים את הגופה לנצח.
הוא גם מעריך, שהמקומי אשר נמלט לא יערב את הרשויות בשל מעורבותו בתקרית.
הארבעה מצביעים, שלושה כנגד אחד, לטובת הצעתו של לואיס לקבור את הגופה ולהמשיך כמו לא אירע דבר.
במהלך החפירה, דרו, היחיד אשר הצביע כנגד ההצעה האמורה, נרגז באופן ברור.
הארבעה נחפזים במורד הנהר, ואולם, במהירה מכה אותם אסון נוסף.
סירות הקנו נתקלות בזרמים חזקים.
בסירת הקנו המובילה, אד מבקש מדרו שוב ושוב לחגור את חגורת ההצלה שלו, אך דרו מתעלם ממנו באדישות ובלא הסבר.
משהם מגיעים לזרמים העזים, דומה כי ראשו של דרו מטלטל, והוא נופל אל תוך הנהר.
לאחר היעלמותו של דרו במי הנהר, מאבד אד שליטה על הסירה, ובכך שתי הסירות מתנגשות בסלעים; לואיס, בובי ואד נופלים אל הנהר.
לואיס שובר את רגלו, והשאר נשטפים אל הגדה, לצידו.
לואיס, שנפצע קשה, מאמין כי המקומי אשר נמלט ירה בדרו וכעת אורב להם.
אד מטפס במעלה מצוק על מנת להיפטר מהיורה המשוער בעזרת קשתו, בעת שבובי נשאר מאחור על מנת לטפל בלואיס.
אד מתחבא עד בוקר המחרת; אז הוא רואה גבר עומד על הצוק, בידו רובה, והוא מביט מטה אל הערוץ בו לואיס ובובי מתחבאים.
דומה שהגבר הוא אותו מקומי אשר נמלט אל היער.
אד, קשת מומחה אשר למרות מיומנותו איבד מוקדם יותר את קור-רוחו כאשר כיוון על אייל, קופא שוב על מקומו למרות שניתנת לו הזדמנות ברורה לפגוע.
המקומי מבחין באד ויורה לעברו; אד משחרר את החץ באופן מגושם.
הוא נופל ארצה בחרדה ונדקר בטעות על ידי אחד מחיציו האחרים.
הגבר מגיע אל אד ומתכוון לירות בו כאשר לפתע הוא מתמוטט, ובכך חושף את חיצו של אד הנעוץ בגופו.
בזכרו כי למקומי אשר נמלט מהם מוקדם יותר חסרו כל השיניים הקדמיות, בודק אד את פיו של ההרוג ומוצא כי בפיו מצויה פלטה תותבת.
אד מוריד את הגופה מטה בעזרת חבל, ואז יורד בעקבותיה.
החבל נקרע והוא נופל אל הנהר.
הוא שוחה אל בובי ולואיס.
בובי שואל אם אד משוכנע כי ההרוג הוא אותו מקומי אשר איתו התעמתו מוקדם יותר.
אד, נרגז ומהוסס, משתלח בבובי ומציע שיאשש את זהות הגופה בעצמו.
אד ובובי מטביעים את גופת המקומי בנהר בעזרת אבנים.
מאוחר יותר, הם נתקלים בגופתו המעוותת של דרו, ומשאינם מצליחים לאתר פצע ירי מובחן, מחליטים להטביע גם אותה.
לאחר דברי הספד קצרים מפי אד, משוקעת הגופה במים על מנת לוודא כי לעולם לא תימצא.
בשל היותו של לואיס פצוע, ובשל מותו של דרו, דומה כי אד נעשה מנהיג החבורה, והוא משתדל לברר שסיפור הכיסוי שלהם עקבי מתוך הידיעה שהם ייחקרו על ידי הרשויות.
כאשר הם מגיעים לבסוף ליעדם – העיירה איינטרי, אשר בקרוב תוצף ועל כן תושביה מפונים – הם לוקחים את לואיס הפצוע לבית-החולים המקומי, והשריף מופיע על מנת לחקור את התקרית.
גיסו של אחד מסגני השריף נעדר.
ייתכן כי מדובר בגבר שהרג אד וסגן-השריף מביע חשדות.
בעת שהרשויות סורקות את הנהר, דרו אינו מוזכר כלל.
אד ובובי מבקרים את לואיס בבית-החולים על-מנת לוודא כי גרסתו למהלך הדברים עקבית עם זו שלהם.
לואיס טוען שאינו זוכר דבר.
כאשר מתכוונים השלושה לעזוב את העיירה ולשוב לבתיהם, שואל השריף את אד מדוע נמצאו ארבע חגורות הצלה בעוד הם שלושה בלבד.
בובי מציע, במגומגם, שייתכן כי לקחו אחת נוספת.
ואולם אד, החושד כי גופתו של דרו נמצאה, מודה כי דרו לא חגר את חגורת ההצלה שלו, וכי הסיבה לכך אינה ידועה לו.
השריף נותר חשדן, אך בשל מחסור בראיות, ואולי אף מפני ששיער מה אכן אירע, אומר לאד בפשטות שלא יחזרו על מעשיהם, שלא יחזרו לאזור, וכי הוא מעוניין לראות את העיירה "מתה בשלווה".
על כך מגיב אד בהסכמה מיידית.
השלושה נודרים לשמור את הסיפור בסוד לשארית חייהם.
הדבר מוכיח עצמו כנטל פסיכולוגי כבד בשביל אד; בסצנת הסיום הוא מתעורר בצעקה מסיוט שבו עולה ידו של איש מת מהמים.
אשתו של אד מנחמת אותו, אך כאשר היא נרדמת בשנית, אד שוכב במיטה ועיניו לטושות.
הסצנה נמוגה עם שיר-הנושא של הסרט המתנגן ברקע.
הסרט זכה לביקורות אוהדות והוא נחשב לאחד הסרטים המוצלחים ביותר של שנת 1972. הוא נחשב להישג קולנועי חשוב, והוא ידוע במיוחד בשל סצנה מוזיקלית המופיעה בשלב מוקדם בעלילה, ואשר מכינה את האווירה למה שעתיד להתרחש: מסע אל סביבה בלתי ידועה ובעלת פוטנציאל לסכנה.
בסצנה האמורה, המתקיימת בתחנת דלק נידחת, חוברת הדמות דרו באלינגר לילד מקומי כאשר הם מנגנים את היצירה האינסטרומנטלית "Dueling Banjos" על הגיטרה והבנג'ו.
את דמות הילד, לוני, גילם השחקן בילי רדן .
למעשה, על הבנג'ו ניגן אדם אחר, שהוצב כך שידמה לצופה כאילו הילד הוא שמנגן.
השיר זכה בפרס גראמי בשנת 1974. הסרט נבחר על ידי הניו יורק טיימס לרשימת אלף הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי-פעם.