tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח שימושי גם בחקר קיפול חלבונים: חלבון עשוי תאורטית להתקיים במספר כמעט אינסופי של תצורות לאורך נוף האנרגיה שלו, אך בפועל הוא מתקפל למבנים שניוניים ושלישוניים בעלי האנרגיה החופשית הנמוכה ביותר האפשרית.
השערת משפך הקיפול (אנ') מתארת כיצד חלבונים מתקפלים למבנה היציב ביותר שלהם דרך נוף אנרגיה דמוי משפך, שבו הם נעים לעבר מצב שבו האנרגיה החופשית היא הנמוכה ביותר, תוך צמצום הדרגתי של מספר התצורות האפשריות.
בתחום הקטליזה, בעת תכנון קטליזטורים חדשים או שיפור קיימים, נבחנים נופי האנרגיה כדי להימנע ממצבי ביניים בעלי אנרגיה נמוכה מדי או גבוהה מדי, שעלולים לעצור את התגובה או לדרוש אנרגיה רבה מדי להשלמתה.
בנוגע למודלים של היווצרות זכוכית, מינימום מקומי בנוף האנרגיה מייצג מצבים מטסטביליים בטמפרטורה נמוכה במערכת תרמודינמית.
בלמידת מכונה, ניתן לנתח רשתות עצביות מלאכותיות באמצעות גישות דומות.
לדוגמה, רשת נוירונים עשויה להתאים באופן מושלם למערך האימון, ולהשיג מינימום גלובלי עם הפסד אפס, אף עדיין עלול לסבול מהתאמת יתר – כלומר למידת הרעש או שינון מערך האימון.
הבנה מתי מצב כזה מתרחש אפשרית באמצעות ניתוח הגאומטריה של נוף האנרגיה המתאים.
משטחי פוטנציאל עבור תגובות כימיות יכולים להיות להיות מסווגים כמושכים או כדוחים, באמצעות השוואת התארכות קשרי הקומפלקס המשופעל לאורך הקשרים של המגיבים והתוצרים.
עבור תגובה מסוג A + B—C → A—B + C, אורך הקשר עבור הקשר החדש הנוצר, A—B, יהיה מוגדר כ־R*AB = RAB − R0AB, כאשר RAB מוגדר כאורך הקשר במצב המעבר ו־R0AB מוגדר כאורך הקשר במולקולת התוצר.
באופן דומה, עבור הקשר שנשבר, אורך הקשר יוגדר לפי R*BC = RBC − R0BC, כאשר R0BC הוא אורך הקשר במולקולת המגיב.
עבור תגובות אקסותרמיות, משטח הפוטנציאל מוגדר כמושך כאשר R*AB > R*BC, כלומר, מצב המעבר מושג כאשר המגיבים מתקרבים.
לאחר השגת מצב המעבר, אורך הקשר A—B ממשיך לקטון והאנרגיה המשתחררת מהתגובה מומרת לאנרגיית רטט של הקשר.
דוגמה לכך היא התגובה K + Br2 → K—Br + Br, בה המשיכה של המגיבים מובילה למצב מעורר מהצורה K+•••Br−•••Br.
המולקולות בעלות הרטט ניתנות לזיהוי על ידי פליטת קרינה בתחום אינפרה-אדום.
מנגד, משטח הפוטנציאל עבור התגובה H + Cl2 → HCl + Cl נחשב דוחה מאחר ש R*HCl < R*ClCl ומצב המעבר מושג כאשר התוצרים נפרדים.
עבור תגובה זו כאשר האטום A (במקרה זה H) הוא קל יותר מ-B ו-C, אנרגיית התגובה נפלטת בעיקר כאנרגיה קינטית של התוצרים.
עבור תגובה כמו F + H2 → HF + H, בה האטום A כבד מ-B ו-C, יש פליטת אנרגיה מעורבת, גם אנרגיית רטט וגם אנרגיה קינטית, למרות שמשטח הפוטנציאלי הוא דוחה.
בתגובות אנדותרמיות, סוג המשטח יקבע את סוג האנרגיה היעיל ביותר להנעת התגובה.
אנרגיה קינטית של המגיבים היא האפקטיבית ביותר עבור תגובות עם משטח פוטנציאל מושך, ואילו שאנרגיית רטט היא היעילה עבור תגובות עם משטח פוטנציאל דוחה.
לדוגמה, התגובה F + HCl(v=1) → Cl + HF היא מהירה פי חמישה מהתגובה F + HCl(v=0) → Cl + HF אף על פי שהאנרגיה הכוללת שלHCl זהה בשתי התגובות.
הרעיון של משטח פוטנציאל עבור תגובות כימיות הוצע לראשונה ע"י הפיזיקאי הצרפתי רנה מרסלן (אנ') בשנת 1913. החישוב החצי אמפירי הראשון של משטח פוטנציאל הוצע ע"י הנרי אירינג ומיכאל פולאני בשנת 1931 עבור התגובה H+H2. בשנת 1935, אירינג השתמש במשטח פוטנציאל על מנת לחשב קבועי תגובה עבור תאוריית מצב המעבר.
משטח פוטנציאל דו־ממדי עבור תגובת H + H2
משטחי פוטנציאל מוצגים לרוב כגרפים תלת־ממדיים, אך הם יכולים להיות מוצגים גם כגרפים דו־ממדיים, כאשר התקדמות התגובה מוצגת באמצעות קווים איזואנרגטיים.
המערכת הקוליניארית H + H2 היא תגובה פשוטה בעזרתה ניתן לשרטט משטחי פוטנציאל דו־ממדיים בדרך קלה ופשוטה להבנה.
בתגובה זו, אטום המימן (H) מגיב עם מולקולת מימן (H2) ויוצר קשר חדש עם אחד משני האטומים שבמולקולה, תוך כדי שבירת הקשר המקורי שבין שני אטומי המולקולה.
תגובה זו מסומנת כ Ha + Hb–Hc → Ha–Hb + Hc.
התקדמות התגובה מהמגיבים (H + H₂) לתוצרים (H-H-H), יחד עם אנרגיית החומרים הלוקחים חלק בתגובה, מוצגים היטב במשטח האנרגיה הפוטנציאלי המתאים.
פרופיל אנרגיה מתאר את האנרגיה הפוטנציאלית כפונקציה של המשתנים הגאומטריים (משטחי פוטנציאל בכל ממד אינם תלויים בזמן ובטמפרטורה).
ישנם מספר אלמנטים רלוונטיים למשטח הפוטנציאל הדו־ממדי:
הגרף הדו-ממדי מציג את נקודות המינימום בהן נמצאים המגיבים, את התוצרים ואת נקודת האוכף או נקודת המעבר.
מצב המעבר נמצא במקסימום של קואורדינטת התגובה ובמינימום של הקואורדינטה הניצבה לאורך נתיב התגובה.
התקדמות הזמן מתוארת כמסלול בכל תגובה.
בהתאם לתנאי התגובה, התהליך יראה את הדרכים השונות להגיע להיווצרות התוצרים, כפי שמתואר בצירים הגרפיים.
חישוב משטח אנרגיה פוטנציאלית באמצעות שיטת הרטרי-פוק
שיטת הרטרי-פוק (HF) היא שיטה חישובית המשמשת לקביעת האנרגיה ומבנה האלקטרונים של אטומים ומולקולות.
השיטה מבוססת על קירוב בורן-אופנהיימר, שבו מניחים שהגרעינים במולקולה נותרים בזמן שמחשבים את תנועת האלקטרונים, ועל גישה ממוצעת שבה כל אלקטרון נע בתוך שדה חשמלי ממוצע שנוצר על ידי שאר האלקטרונים.
כדי לתאר את מצב האלקטרונים משתמשים בפונקציית גל מסוג דטרמיננט סלייטר (אנ'), המבטיחה שהתיאור מתחשב בעיקרון האיסור של פאולי.
שיטת HF מאפשרת לחשב את משטח אנרגיה פוטנציאל המתאר את שינויי האנרגיה של מולקולה כתלות במיקום האטומים שבה.
עם זאת, היא אינה מתחשבת באופן מלא בקורלציה האלקטרונית, כלומר בהשפעות הישירות בין תנועות האלקטרונים, לכן, במקרים רבים נדרש שימוש בשיטות מתקדמות יותר כגון MP2 (אנ') ו-CI (אנ') לתיקון השגיאות, או בתורת פונקציונל הצפיפות (DFT) המספקת חלופה יעילה יותר לחישובים רבים.
משטח 463L , או HCU-6/E, הוא משטח טעינה סטנדרטי המשמש להעברת מטען אווירי צבאי.
זהו משטח המטען האווירי העיקרי של חיל האוויר של ארצות הברית, שתוכנן כך שיתאים להעמסה ופריקה על ידי מטוסי תובלה צבאיים מודרניים, וכן מטוסי מטען אזרחיים המופעלים במסגרת צי התובלה האזרחי לשעת חירום (CRAF).
הפרויקט "SS-463L" פותח על ידי ועדה של חיל האוויר האמריקני בשנת 1957, והוענק לחברת דאגלס בשנת 1959. מפרט המערכת "SS-463L Pallet Cargo Handling System", כלל עיצוב של "משטח ראשי" (Master Pallet) כחלק מהסטנדרט של מערכת שינוע חומר.
המשטח הראשי פותח ויוצר על ידי חברת AAR Cadillac Manufacturing Corporation, אשר כיום מהווה חלק מהחברה AAR.
בשנות ה-50, חיל האוויר האמריקני השתמש במערכת סיווג סטנדרטית לפרויקטים.
הקידומת "SS" מייצגת "מערכת תמיכה" (Support System), המספר "463" מתייחס לקטגוריית מערכות התמיכה (400–499), והסיומת "L" אף היא מייצגת מערכת תמיכה.
לפיכך, השם "463L" אינו מייצג תאריך כלשהו אלא שם מערכת בלבד.
משטח HCU-6/E הסטנדרטי במערכת "463L" עוצב ואושר סופית בתחילת שנות ה-60 על ידי חברת AAR Cadillac Corp.
העיצוב עמד בסטנדרטים של מערכת המסילות לטעינת מטען שהותאמה למטוסי לוקהיד C-130 הרקולס ולוקהיד C-141 סטארליפטר.
משטח זה היווה שיפור משמעותי לעומת משטחי בלזה קלים ששימשו בעבר את חיל האוויר.
מידות משטח HCU-6/E הן: רוחב , אורך , וגובה .
המשטח מסוגל לשאת עד 4,500 ק"ג (10,000 ליברות) של מטען, תוך הגבלת עומס של 250 פאונד לאינץ' רבוע, ובתנאי תאוצה של עד 8 כוח ג'י.
בנוסף למשטח HCU-6/E, כוללת המערכת את רשת הצד מדגם HCU-7/E, רשת עליונה מדגם HCU-15/C, ואת רצועת הקשירה CGU-1/B.
לעיתים נעשה שימוש גם באמצעי MB-1 או MB-2 עם שרשראות מתאימות.
משטחי 463L ניתנים לצניחה הן בזמני שלום והן בזמן לחימה.
הם בנויים מליבת עץ בלזה מוקפת בציפוי דק של אלומיניום.
סביב היקף כל משטח נמצאים 22 טבעות עיגון, שכל אחת מהן מדורגת לעומס של עד 3,400 ק"ג (7,500 ליברות).
משט סומוד הבין-לאומי (כתיב חלופי בעברית: משט צומוד הבין-לאומי; בערבית: أسطول الصمود العالمي; באנגלית: Global Sumud Flotilla; בראשי תיבות: GSF) הוא משט ימי בין-לאומי שהושק באמצע 2025 ויצא לדרכו ב-30 באוגוסט 2025. על פי מארגניו, המשט נועד "לשבור את המצור הישראלי על רצועת עזה".
במשט השתתפו 500 אנשים מ-44 ומדינות.
ב-2007 הוטל סגר על רצועת עזה על ידי ישראל ומצרים בתגובה להשתלטות ארגון הטרור חמאס על רצועת עזה.
בעקבות הסגר, מעבר סחורות ממצרים לרצועת עזה דרך מעבר רפיח נמצא תחת פיקוח הדוק, ורק סחורות מאושרות בכמויות מוגדרות הורשו לעבור לרצועה – בעיקר סיוע הומניטרי ובפרט מזון, דלק וציוד רפואי.
ברחבי העולם נמתחה ביקורת על הסגר, והושמעה הטענה שאיננו חוקי, ושעל אף מעבר האספקה ההומניטרית לרצועה – נוצר בה משבר הומניטרי.
ישראל דחתה טענה זאת ואמרה כי המצב בעזה טוב, ומתאפשרת העברת סחורות וציוד הומניטרי.
על מנת להעלות את המודעות העולמית למצב ברצועת עזה, מספר שנים לאחר מכן החלה תופעה של משטים לרצועת עזה, שנועדו באופן סימבולי "לשבור את המצור" על הרצועה.
ישראל טענה כי המצור נועד לצרכים ביטחוניים כחלק מהמאבק בטרור הפלסטיני, ובכדי למנוע כניסת מחבלים והברחות נשק מעזה.
בשל המשבר ההומניטרי שנוצר ברצועת עזה בעקבות מלחמת חרבות ברזל, פעילים פרו פלסטיניים ואנטי ציוניים החלו בארגון משטים לרצועת עזה במטרה ל"הסיר את המצור מעל רצועת עזה ולהפסיק את רצח העם".
יוזמת משט סומוד הבין-לאומי צמחה ביולי 2025, כהמשך למשטים קודמים בעקבות מלחמת חרבות ברזל בפרט, ומאז הסגר על רצועת עזה בכלל, באמצעות איחוד של תנועות אקטיביסטיות פרו פלסטיניות מרובות – כולל קואליציית משט החופש, התנועה הגלובלית לעזה, משט "סומוד המגרב" ו"סומוד נוסנטרה" – למאמץ ימי מתואם.
ארגון הטרור חמאס היה מעורב בהוצאה לפועל של המשט הן במימון והן על ידי קשר ישיר למנהיגי המשט.
המשט תוכנן להיות השיירה הימית הגדולה ביותר בהיסטוריה, בהובלת אזרחים, ולכלול עשרות כלי שיט בגדלים שונים היוצאים ממספר נמלים ברחבי הים התיכון ומתכנסים לעבר עזה.
המארגנים גייסו מעורבות או תמיכה מפעילים, רופאים ואמנים המייצגים 44 מדינות, בהם גרטה תונברג, טיאגו אבילה, יסמין אקאר (שמוכרת בעיקר במשט לחופש עזה ביוני 2025), סוזן סרנדון, גוסטב סקארסגארד, ליאם קנינגהם, מארק ראפלו, זירוקאלקר, אלסנדרו ברברו, פיורלה מאנויה ורבים אחרים ברחבי העולם.
בין המדינות שמהם נשלחו פעילים למשט הן אינדונזיה, טורקיה, יוון, בריטניה, ארצות הברית, ערב הסעודית, צרפת, גרמניה, שוודיה, נורווגיה, איטליה, ספרד, דרום אפריקה, ברזיל, קולומביה, אוסטרליה, הולנד, בלגיה ומקסיקו.
המשט יצא להפלגה בין אוגוסט לספטמבר 2025, כאשר השיירות יצאו מגנואה ב-30 באוגוסט, מברצלונה ב-31 באוגוסט, ומתוניס וקטניה ב-4 בספטמבר; הגעתן צפויה אחרי אמצע ספטמבר.
פעולות ההכנה כללו רישום של למעלה מ-15,000 משתתפים, יחד עם מפגשי הכשרה מתוכננים, אירועי סולידריות ומחנות ליד נקודות המוצא.
המטען האיטלקי מורכב מ-45 טון סיוע.
ארבע הספינות שיצאו מגנואה ב-30 באוגוסט זכו להצדעה במהלך יציאתן על ידי קהל של כ-40,000 אזרחים.
ביניהם ראש העיר סילביה סאליס, שקישרה בין עזה לגנואה כעיר שזכתה לעיטורים על עמידתה במלחמת העולם השנייה.
המארגנים הצהירו כי בכוונתם להפעיל לחץ על משרד החוץ האיטלקי לפעולה מיידית במקרה של תקרית; הדבר יכלול פעולה מצד עובדי הנמל לחסימת כל המשלוחים האזרחיים לישראל.
ב-6 בספטמבר הודיעו פעילים פרו-פלסטינים בלוב, בהם ראש ממשלת לוב לשעבר עומַר אל-חאסי , כי בכוונתם להצטרף למשט.
קשר בין חמאס לבין המשט
ב-30 בספטמבר 2025 פרסם משרד החוץ הישראלי מסמכים שנמצאו ברצועת עזה ומצביעים על כך שמארגני המשט, וגם עשרות מהספינות המשתתפות במשט, קשורים לחמאס.
המסמכים כוללים מכתב שבו אסמאעיל הנייה מברך על פעילות ארגון PCPA – ארגון אזרחי שמארגן פעולות הזדהות עם הפלסטינים ובהן המשטים לעזה, וישראל מגדירה אותו "ארגון טרור".
מסמך נוסף, שנמצא במוצב של חמאס ברצועת עזה, הוא רשימת הפעילים של אותו ארגון, ובהם זאהר ביראווי, שעוסק בארגון המשטים לעזה, וסיף אבו כשכ, מנכ"ל של חברת קש בספרד שבבעלותה עשרות מהאוניות המשתתפות במשט.
ב-1–2 באוקטובר, במהלך יום כיפור, השתלטו מאות לוחמי שייטת 13 של חיל הים על 41 ספינות המשט ובכך לא הגיע המשט לחופי רצועת עזה והוסט לנמל אשדוד.
במהלך ההשתלטות נעצרו כ־471 מנוסעי המשט, וכעת חלקם מוחזקים בישראל וחלקם גורשו למדינות מוצאם בטיסות.
ב-5 באוקטובר הודיע שירות בתי הסוהר כי אחת ממשתתפות המשט, אזרחית ספרד, נשכה איש סגל רפואי בבית הסוהר קציעות, יום לפני שחרורה וגירושה המתוכנן.
בעקבות זאת היא צפויה לעמוד למשפט ביום שלמחרת.
משטח רישום דיגיטלי או לוח גרפי הוא התקן חומרה מסוג אמצעי הצבעה המאפשר קלט באמצעות עט אלקטרוני או התקן דמוי עכבר (puck), על גבי משטח, המשמש כלוח רישום.
מיקום העט על גבי הלוח מומר למיקום הסמן על מסך המחשב, לחיצה עם חוד העט על המשטח שוות ערך ללחיצת עכבר, ובכך נוצרת דרך טבעית ליצירת איור ממוחשב.
לוחות אלה יכולים לשמש תחליף לעכבר כאמצעי הקלט העיקרי במחשב.
הלוחות מבוססים על טכנולוגית השראה אלקטרומגנטית המאפשרת ללוח לקרוא את הקואורדינטות בהן נמצא העט, גם ללא מגע ישיר שלו בלוח, ולתרגם אותן למיקום מדויק על הצג.
האותות האלקטרומגנטיים מטעינים את העט בזמן השימוש בו ולכן הוא אינו זקוק לסוללות.
עטים מודרניים מחברות שונות מאפשרים דרגות רגישות ללחיצה דבר המאפשר לתוכנות ציור (דוגמת פיינטר ופוטושופ) לשנות את מראה הקו המצויר בזמן אמת: לחיצה חזקה יותר יוצרת קו עבה או כהה יותר, ולהפך.
כמו כן, ישנם עטים התומכים באפשרויות נוספות כמו רגישות לזווית הטיית וסיבוב העט, "מחק" בקצהו השני של העט, כפתורים נוספים בצידו ועוד.
לוחות גרפיים יקרים יותר בנוים עם מסך מובנה, שעליו ניתן לאייר ישירות.
הלוחות מגיעים במגוון גדלים, החל מ-A6 ועד A3, ובפורמט רחב המתאים למסכים רחבים.
ישנם דגמים שיוצרו באמצעות טכנולוגיות אחרות שבהם העט מחובר באמצעות כבל למשטח.
חברת Wacom, יצרנית לוחות גרפיים, היא בין הגדולות והפופולריות בתחום זה ונחשבת כסטנדרט תעשייתי.
בבעלותה פטנטים הנוגעים לעטים אלחוטיים ללא סוללה.
יש להבדיל בין לוחות אלה, הנותנים בעיקר פתרון ייעודי לשימושי גרפיקה, לבין מסכי מגע המספקים קלט פחות מדויק.
עם זאת יוצרו מספר מוצרי כלאיים המשלבים טכנולוגיות משני העולמות ומאפשרים קלט הן באמצעות מגע אצבע והן באמצעות עט רגיש ללחץ.
עט ונייר הם כלים מרכזים כיום בבתי הספר, וכאשר נדרשים התלמידים להקליד במחשב הם נתקלים בקשיים.
על כן הם יעדיפו את העט ואת הדף.
אולם משימות מתוקשבות דורשות שימוש במחשב ומצריכות מהתלמידים ומהמורים להתמודד עם קשיי הטכנולוגיה.
עט דיגיטלי הוא אמצעי טכנולוגי המאפשר רישום קל ונוח, ולכן הוא יכול לשמש חלופה טובה לעט ולדף.
מבדיקות שנעשו נמצא כי עט דיגיטלי וטאבלטים הראו תוצאות שוות בהקשר של מהירות, קלות, דיוק ושביעות רצון המשתמשים.
בתי ספר הנותנים משימות הדורשות שימוש במחשב חשופים למגוון גדול של אמצעים טכנולוגיים.
התאמת המשימה לאמצעי הטכנולוגי חשובה להצלחת המשימה ולהעצמת תחושת המסוגלות של התלמיד והמורה בזמן השימוש באמצעי הטכנולוגי.
עט דיגיטלי מאפשר רישום חופשי של הערות ומאפשר לערוך בצורה קלה את החומר בעזרת כלי עריכה היוצרים סדר וארגון.
אלו מקלים על המשתמש ותומכים בעבודת הרישום.
השימוש בעט דיגיטלי מאפשר לתלמידים ולמורים להשתמש במערכת ממוחשבת אשר קולטת את הנתונים שלהם, מעבירה מידע לחברי הקבוצה ומאפשרת למורה לעקוב ולהנחות את התלמיד או התלמידים.
בנוסף לעבודת הרישום והמעקב, העט הדיגיטלי מאפשר לתלמיד לצפות בפתרון בעיות מבלי להפריע לתהליך ההוראה של המורה, לקיים שיח ודיון עם חברי קבוצתו ולצפות בעבודתם של תלמידים אחרים מקבוצות אחרות.
אלו תורמים להבנה טובה יותר של החומר הנלמד וחושפים את הלומד למגוון דרכי חשיבה.
במחקר שנעשה בטאיוואן היו שתי קבוצות ניסוי וקבוצת ביקורת אחת.
שתי קבוצות הניסוי כוללות: קבוצה אחת הלומדת מתמטיקה בשיטת פתרון בעיות באופן שיתופי באמצעות עט דיגיטלי, והקבוצה השנייה לומדת מתמטיקה בשיטה הרגילה, הכוללת הרצאות, בשילוב עט דיגיטלי.
קבוצת הביקורת לומדת מתמטיקה בשיטה הרגילה, הכוללת הרצאות, עט רגיל ודף.
התוצאות הראו כי שתי קבוצות הניסוי הראו שיפור גדול בהישגים ביחס לקבוצת הביקורת.
בנוסף ניתן היה לראות הצלחה טובה יותר בקבוצת הניסוי הראשונה אשר למדה פתרון בעיות באופן שיתופי בשילוב עט דיגיטלי.
קבוצה זו הצליחה להתמודד טוב יותר עם פתרון בעיות במבחן.
הקבוצות בהן השתמשו בעט הדיגיטלי הראו שיפור בשיתוף הפעולה ואינטראקציה בין הלומדים ובין הלומדים למורים.
משטר חד-מפלגתי, מדינה חד-מפלגתית או שיטה חד-מפלגתית היא צורת שלטון טוטליטרית המורכבת ממפלגה יחידה.
הצורות המנוגדות הן משטר דו-מפלגתי בו מוקדי הכוח מחולקים בין שתי מפלגות מרכזיות, ומשטר רב-מפלגתי המורכב משלוש מפלגות ומעלה.
במשטר חד-מפלגתי המפלגה השלטת היא המרכיבה את הממשלה והפרלמנט, ולאף מפלגה אחרת אין הזכות להשתתף בבחירות ולשלוח נציגים מטעמה למוסדות הנבחרים.
במרבית המקרים, יתר המפלגות מוצאות אל מחוץ לחוק.
עם זאת, ישנם משטרים בהם קיימת הבטחה לרוב מוחלט עבור מפלגה אחת דומיננטית, הדוחקת הצידה את שאר המפלגות, אך מתאפשר למראית עין ייצוג עבור ציבורים נוספים שאינם מזדהים לחלוטין עם מצעה (כגון מיעוטים).
במקרים כאלו גם אם מתנהלים דיונים בפרלמנט, והממשלה מורכבת ממספר מפלגות, הרי שהכוח הממשי נותר בידי הנהגת המפלגה הדומיננטית, הנבחרת לרוב באופן בלתי-דמוקרטי, בעוד שאר המפלגות מתפקדות כמפלגות לוויין.
ממפלגות אלו מצופה ליישר קו עם המפלגה השלטת, והן אינן יכולות לתפקד כאופוזיציה.
דוגמה לכך היא המצב ששרר בפוליטיקה של גרמניה המזרחית.
מדינה חד-מפלגתית עשויה להרשות לאנשים שאינם חברי מפלגה לשבת במושב המחוקק, כפי שקרה במקרה של תנועת טאנגוואי שמקורה בטאיוואן.
אין לבלבל בין משטר חד-מפלגתי לבין משטר מפלגה דומיננטית, אשר בו האופוזיציה איננה אסורה על-פי חוק באופן רשמי, אך למעשה אינה אפקטיבית, וחסרת סיכוי להיבחר ולהרכיב ממשלה.
כמו כן, אין לבלבל בין משטר חד-מפלגתי לבין משטר של דמוקרטיה לא-מפלגתית, בו מתקיימות בחירות אישיות בלבד, ללא בסיס מפלגתי מאגד.
משטר כזה היה נהוג בארצות הברית בימיה הראשונים, וג'ורג' וושינגטון אף הטיף בלהט למען המשך קיומו בנאומו האחרון כנשיא.
במרבית המקרים, מדינות בעלות משטר חד-מפלגתי קמו כתוצאה מפעילות אידאולוגית פשיסטית, סוציאליסטית או לאומנית, במיוחד לאור התעוררות רגשות העצמאות של אזורים ומדינות שהיו בעבר תחת שלטון קולוניאליסטי.
מדינות בה המפלגה השלטת נוטה לצורת שלטון מרקסיסטית-לניניסטית, מכונות בדרך כלל רפובליקות סוציאליסטיות, או מדינות קומוניסטית, אם כי הן עצמן אינן נוטות להשתמש בתיאור הזה, ומעדיפות לרוב את הכינוי דמוקרטיה עממית.
ברפובליקות סוציאליסטיות כמו קובה, תפקיד המפלגה הקומוניסטית מוגדר בחוקה הלאומית, ולאף מפלגה, כולל המפלגה הקומוניסטית עצמה, אין את הרשות או הזכות להתמודד ולהריץ את נציגיה בבחירות.
הנציגים נבחרים בצורה אינדיבידואלית על בסיס משאל עם, בלי התערבות מפלגתית רשמית.
כך נוצר מצב שבו "אסיפות העם" הנבחרות מורכבות אך ורק מחברי המפלגה הדומיננטית ומאנשים ללא השתייכות פוליטית (אשר לרוב נמצאים בעמדת מיעוט ביחס לחברי המפלגה, וחולקים איתם את אותה נקודת המבט).
מדינות המוגדרות בחוקתן כבעלות משטר חד-מפלגתי
הרשימה שלהלן כוללת מדינות אשר בהן צורת המשטר החד-מפלגתי ממוסד בחוקתן (נכון לשנת 2016).
כמו כן נתון גם שמה של המפלגה השלטת (הדומיננטית):
- המפלגה הקומוניסטית של סין.
- המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם
- המפלגה המהפכנית העממית של לאוס.
- החזית העממית למען דמוקרטיה וצדק.
- המפלגה הקומוניסטית של קובה.
- מפלגת הפועלים של קוריאה.
מדינות בעלות משטר חד-מפלגתי דה-פקטו
הרשימה הבאה מכילה שמות של מדינות אשר באופן מעשי, עקב סיבות חוקיות או תנאים צבאיים, הן בעלות משטר חד-מפלגתי, אף על פי שבאופן רשמי, בהגדרתן, אינן כאלה (נכון לשנת 2016):
הרפובליקה הדמוקרטית של סהרווי שנמצאת בתחומי הסהרה המערבית, מורכבת באופן בלעדי מנציגים של "חזית הפוליסריו".
בחירות מתקיימות כל שלוש שנים ללא כל אופוזיציה.
מדינות שהיו בעלות משטר חד-מפלגתי
מדינות רבות באפריקה (פרט למדינות צפון אפריקה), לאחר שקיבלו את עצמאותן.
כל המדינות שלהלן, פרט לאריתריאה, החליפו את צורת המשטר למשטר רב-מפלגתי.
אנגולה - המפלגה העממית לשחרור אנגולה – מפלגת העבודה.
אתיופיה - מפלגת הפועלים האתיופית (1987-1991).
בורמה / מיאנמר-מועצת המדינה לשלום ולפיתוח.
בנין - המפלגה המהפכנית העממית של בנין.
גבון - המפלגה הדמוקרטית הגבוניסאית (1968-1990).
גינאה-ביסאו - המפלגה האפריקאית למען עצמאות גינאה וכף ורדה (1974-1991).
גינאה המשוונית - מפלגת הפועלים הלאומית המאוחדת (1970-1979) / המפלגה הדמוקרטית של גינאה המשוונית (1987-1991).
הרפובליקה המרכז אפריקאית - התנועה למען התפתחות סוציאלית של אפריקה השחורה (1962-1979) / האיחוד הדמוקרטי של מרכז אפריקה (1980-1981) / האספה הדמוקרטית המרכז אפריקאית (1987-1991).
וולטה העילית - האיחוד הדמוקרטי הוולטני – האספה הדמוקרטית האפריקאית (1960-1966).
זמביה - המפלגה הלאומית המאוחדת למען עצמאות (1972-1990).
חוף השנהב - המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב – האספה האפריקאית הדמוקרטית (1960-1990).
כף ורדה המפלגה האפריקאית למען עצמאות גינאה וכף ורדה (1975-1981) / המפלגה האפריקאית למען עצמאות כף ורדה (1981-1990).
ליבריה נחשבת למדינה הראשונה בעלת מונופול של מפלגה יחידה על השלטון, זאת להבדיל מצורות קדם-מודרניות של שלטון טוטליטרי שהורכבו לרוב ממשטר מונרכיסטי או דיקטטורי.
מאוריטניה - המפלגה העממית המאוריטנית 1961-1978).
מאלי - האיחוד הסודאני – האספה האפריקאית הדמוקרטית (1960-1968).
מדגסקר - החזית הלאומית למען הגנת המהפכה 1976-1989).
ניז'ר - המפלגה הפרוגרסיבית הניז'רית – האספה הדמוקרטית האפריקאית (1960-1974) / התנועה הלאומית למען חברה בהתפתחות (1989-1991).
סאו טומה ופרינסיפה - התנועה למען שחרור סאו טומה ופרינסיפה (1975-1990).
סודאן - האיחוד הסוציאליסטי הסודאני (1971-1985).
סומליה - המפלגה המהפכנית הסוציאליסטית הסומלית (1976-1991).
סיישל - החזית הפרוגרסיבית העממית של סיישל (1979-1991).
צ'אד - המפלגה הפרוגרסיבית של צ'אד (1962-1973 / התנועה הלאומית למען המהפכה התרבותית והסוציאלית (1973-1975) / האיחוד הלאומי למען עצמאות ומהפכה (1989- 1990).
קונגו-ברזוויל - תנועה מהפכנית לאומית (1964-1968).
קמרון - האיחוד הלאומי הקמרוני (1966-1985 / התנועה העממית הדמוקרטית הקמרונית (1985-1990).
רואנדה המפלגה הרפובליקנית הדמוקרטית – מפלגת תנועת האמנציפציה של ההוטו (1965-1973) / התנועה הלאומית המהפכנית למען פיתוח (1978-1991).
מדינות רבות במזרח התיכון ובצפון-אפריקה:
דרום תימן - המפלגה הסוציאליסטית התימנית (1978-1990).
תוניסיה - האספה החוקתית הדמוקרטית (1963-1981).
מדינות שהיו חברות בגוש המזרחי נשלטו בידי מפלגות קומוניסטיות:
אפגניסטן - המפלגה הדמוקרטית העממית של אפגניסטן (1978-1992).
בולגריה - המפלגה הקומוניסטית הבולגרית (1946-1990).
ברית המועצות - המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (1917-1991).
גרמניה המזרחית - מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (1949-1989) הובילה את קואליציית החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית, כאשר שאר המפלגות מתפקדות כמפלגות לוויין.
הונגריה - מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (1949-1989).
יוגוסלביה - ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (1945-1991).
מונגוליה - המפלגה המהפכנית העממית המונגולית (1921-1996).
פולין - מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, משולבת בברית עם שתי מפלגות קטנות: המפלגה הדמוקרטית והמפלגה המאוחדת העממית (1948-1989).
צ'כוסלובקיה - המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה 1948-1989).
רומניה - המפלגה הקומוניסטית הרומנית (1947-1989).
אינדונזיה - מפלגת הקבוצות המתפקדות (1966-1998).
גרמניה - מפלגת הפועלים הגרמנית הנציונל-סוציאליסטית (1933-1945).
גרנדה - תנועת המאמץ המשותף החדשה למען רווחה, חינוך וחירות (1979–1983).
הרפובליקה הסינית - המפלגה הסינית הלאומנית בסין היבשתית 1927–1949, ובטאיוואן (1945–1987).
מקסיקו - המפלגה המהפכנית הממוסדת (1929-2000).
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה ובאנליזה מרוכבת, משטח רימן הוא יריעה מרוכבת חד-ממדית, כלומר, אובייקט טופולוגי שהמבנה המקומי שלו הוא כזה של קבוצה פתוחה במישור המרוכב.
אף על פי שלכל משטחי רימן אותו מבנה כשמתבוננים בסביבה הקרובה של נקודה, המבנה הטופולוגי הכללי יכול להיות מגוון מאוד.
לדוגמה, משטח רימן יכול להיראות כמו ספירה או טורוס.
המשטחים קרויים על-שמו של המתמטיקאי ברנהרד רימן.
הרעיון המרכזי של התורה של משטחי רימן הוא שניתן להגדיר פונקציות הולומורפיות (או אנליטיות) בין שני משטחי רימן נתונים.
משטחי רימן נחשבים כיום ל"מקום הטבעי" לחקר התכונות הגלובליות של פונקציות הולומורפיות, במיוחד פונקציות רב ערכיות, כמו פונקציית השורש, שאינה ניתנת להגדרה כפונקציה חד ערכית הולומורפית על המישור המרוכב כולו, אך ניתנת להגדרה כפונקציה רב ערכית.
כל משטח רימן הוא יריעה אנליטית דו-ממדית, אך הוא מכיל מבנה נוסף (אטלס הולומורפי).
ניתן להוכיח שניתן להפוך יריעה אנליטית דו-ממדית למשטח רימן אם ורק אם היא אורינטבילית.
לכן לדוגמה, הספירה והטורוס הם משטחי רימן, אך טבעת מביוס ובקבוק קליין אינם משטחי רימן.
פונקציה מרוכבת תיקרא ביהולומורפית אם היא הולומורפית, חד חד ערכית, והפונקציה ההפוכה אף היא הולומורפית.
ניתן להוכיח שאם היא הולומורפית וחד חד ערכית אז היא ביהולומורפית.
מפה (chart) היא הומיאומורפיזם מקבוצה פתוחה כלשהי לתת קבוצה פתוחה של המישור המרוכב .
אטלס הוא אוסף של מפות על תת-קבוצות שונות של X, כך שהאיחוד של תת-הקבוצות הללו הוא המרחב כולו, כלומר כל נקודה במרחב מוכלת במפה אחת לפחות.
אם המרחב X הוא שטח הפנים של כדור הארץ, אז המילה "אטלס" מקבלת את המשמעות הרגילה שלה בשפת הדיבור: אוסף של מפות, כך שכל מפה מתארת חלק אחד מפני כדור הארץ, והאיחוד של כל החלקים הללו הוא פני כדור הארץ כולו.
נניח שיש שתי מפות, אשר ממפות קבוצות חופפות חלקית (לדוגמה, מפה של אירופה ומפה של אסיה, ששתיהן כוללות את רוסיה).
ניתן להגדיר העתקת-מעבר (transition map) בין שתי הקבוצות הללו, כהרכבה של מפה אחת עם ההיפוך של המפה השנייה.
באופן פורמלי, נניח כי קבוצות פתוחות, וכי נתונות שתי מפות ו- .
העתקת המעבר היא הפונקציה .
שתי מפות ו- ייקראו תואמות הולומורפית, אם מפת המעבר שלהם היא ביהולומורפית.
אטלס ייקרא אטלס הולומורפי, אם כל המפות בו תואמות הולומורפית.
אם X הוא מרחב האוסדורף קשיר, ו-A הוא אטלס הולומורפי, אז הזוג יקרא משטח רימן.
בדרך כלל נשמיט את סימון האטלס ונסמן את המשטח פשוט ב-.
המישור המרוכב הוא הדוגמה הפשוטה ביותר למשטח רימן.
פונקציית הזהות מגדירה מפה (שהיא גם אטלס) על .
פונקציית הצמוד המרוכב אף היא מפה (שהיא גם אטלס) על , אשר נותנת לו מבנה של משטח רימן.
נשים לב כי ו- אינן מפות תואמות הולומורפית, ולכן אלו שני משטחי רימן שונים.
בצורה אנלוגית, כל קבוצה פתוחה היא משטח רימן, כאשר פונקציית הזהות משמשת מפה בודדת עבור אטלס.
באופן כללי יותר, כל תת-קבוצה פתוחה של משטח רימן היא משטח רימן.
הספירה של רימן היא הדוגמה הפשוטה ביותר של משטח רימן קומפקטי: נגדיר .
תהי מוגדרת על ידי , ותהי מוגדרת על ידי , כאשר נגדיר .
אז ו- הן מפות על , ו- הוא אטלס הולומורפי, הנותן ל- מבנה של משטח רימן קומפקטי.
מבחינה טופולוגית ניתן להראות ש- הומיאומורפי לספירה.
כל עקום אליפטי מעל שדה המספרים המרוכבים הוא משטח רימן קומפקטי.
פונקציה בין שני משטחי רימן תיקרא הולומורפית אם לכל מפה של ולכל מפה של הפונקציה (שהיא פונקציה מרוכבת) היא הולומורפית.
שני משטחי רימן ו- נקראים איזומורפיים אם קיימת פונקציה הולומורפית , כך ש היא חד חד ערכית, על, והפונקציה אף היא הולומורפית (במקרה זה, כמו במקרה המרוכב, נאמר ש- ביהולומורפית).
מעשית, שני משטחי רימן איזומורפיים הם זהים.
משפט היונפורמיזציה ומיון בסיסי של משטחי רימן
על פי משפט היוניפורמיזציה, כל משטח רימן פשוט קשר איזומורפי לאחד משלושה משטחים:
הספירה של רימן , או
עיגול היחידה הפתוח (שהוא איזומורפי לחצי המישור העליון).
בנוסף, משפט היוניפורמיזציה קובע כי לכל משטח רימן קיימת מטריקה רימנית ממשית דו־ממדית יחידה עם עקמומיות קבועה השווה לאפס (במקרה הראשון), 1 (במקרה השני) או (במקרה השלישי).
משטח בעל עקמומיות מינוס 1 נקרא משטח רימן היפרבולי.
משטח רימן עם עקמומיות 0 נקרא פרבולי (למשל , והטורוס).
משטח עם עקמומיות 1 נקרא אליפטי.
החבורה היסודית של כל משטח רימן פרבולי איזומורפית לסריג מדרגה 2 ב-.
כמו כן, הכיסוי האוניברסלי של כל משטח כזה איזומורפי ל-.
ניתן לממש כל משטח כזה על ידי מרחב המנה , כאשר הוא סריג.
מבחינה טופולוגית מרחב המנה הומיאומורפי לטורוס.
החבורה היסודית של כל משטח רימן היפרבולי איזומורפית לחבורת פוקס.
משטח כזה ניתן לממש על ידי מרחב המנה כאשר הוא חצי המישור העליון ו- היא חבורת פוקס .
משטח הרימן היחיד שהוא אליפטי (עד כדי איזומורפיזם) הוא הספירה של רימן.
בהינתן משטח רימן , פונקציה הולומרפית (מהמשטח למשטח ) תיקרא פונקציה הולומורפית על (מבלי לציין את הטווח).
ניתן להראות שמשפט ליוביל תקף גם עבור פונקציות הולומורפיות על משטחי רימן, ולפיכך כל פונקציה הולומורפית על משטח רימן קומפקטי היא קבועה.
לעומת זאת, על כל משטח רימן לא קומפקטי יש פונקציות הולומורפיות לא קבועות.
אם משטח רימן שאינו קומפקטי ו- שתי נקודות שונות, אז קיימת פונקציה הולומורפית על כך ש-.
יריעה אנליטית שמקיימת תנאי זה נקראת יריעת סטיין.
משפט השיכון ליריעות סטיין קובע שכל יריעת סטיין ממימד ניתנת לשיכון ביהולומורפי כתת-קבוצה של , ולפיכך כל משטח רימן לא קומפקטי ניתן לשיכון ביהולומורפי כתת-קבוצה של .
בהינתן קבוצה בדידה ופונקציה הולומורפית , אז תיקרא פונקציה מרומורפית.
בפרט פונקציה הולומורפית היא מרומורפית.
על משטח רימן קומפקטי פונקציה היא מרומורפית אם היא הולומורפית בכל נקודה פרט אולי למספר סופי של נקודות (בגלל הקומופקטיות כל קבוצה בדידה היא סופית).
ממשפט רימן רוך נובע כי על כל משטח רימן קומפקטי קיימות פונקציות מרומורפיות שאינן קבועות.
על משטח רימן שאינו קומפקטי, אפשר לכתוב כל פונקציה מרומורפית כמנה של שתי פונקציות הולומורפיות.
אוסף הפונקציות המרומורפיות על משטח רימן מהווה שדה, המסומן ב-.
נשים לב שכל פונקציה קבועה היא בוודאי מרומורפית, ולכן הוא שדה הרחבה של .
אם משטח רימן קומפקטי, ניתן להוכיח ש- הוא הרחבה של ממעלה טרנסצנדנטית 1. שדה הפונקציות הרציונליות של משטח רימן קומפקטי קובע את המשטח עד כדי איזומורפיזם, כלומר אם ו- הם שני משטחי רימן קומפקטיים אז (X איזומורפי ל Y) אם ורק אם .
במונחים של תורת הקטגוריות ניתן להראות שהקטגוריה של משטחי רימן קומפקטיים (כאשר המורפיזמים הם פונקציות הולומורפיות) שקולה לקטגוריה של הרחבות שדה ממעלה טרנסצנדנטית 1 של שדה המספרים המרוכבים.
ניתן להוכיח שכל משטח אוריינטבילי קומפקטי הומיאומורפי לספירה אשר מחוברות אליה "ידיות".
לפיכך, כל משטח רימן קומפקטי נראה מבחינה טופולוגית כמו ספירה עם ידיות.
מספר ה"ידיות" נקרא הגנוס של המשטח ומסומן באות g.
הגנוס של משטח רימן קומפקטי הוא תמיד סופי.
נניח כעת כי X משטח רימן קומפקטי.
נסמן ב את אלומת הפונקציות המרומורפיות של X.
ניתן להראות כי המימד של המרחב הווקטורי (קוהומולוגיית צ'ך של אלומה זו) שווה לגנוס של המשטח, כלומר .
משטח רימן הוא אליפטי (כלומר איזומורפי לספירה של רימן) אם ורק אם הגנוס שלו הוא 0. הוא פרבולי אם ורק אם הגנוס שלו הוא 1. משטח רימן עם גנוס 1 מהווה עקום אליפטי.
כל משטח רימן עם גנוס גדול מ1 הוא היפרבולי.
פונקציה (כאשר - המספרים השלמים) תיקרא מחלק אם הקבוצה (נקראת התומך של D) היא קבוצה בדידה.
בפרט, מחלק על משטח רימן קומפקטי ניתן לייצוג על ידי סכום סופי כאשר הוא מספר שלם ו.
לדוגמה, אם הוא הספירה של רימן אז הסכום הוא המחלק על המתאים לנקודה 0 את הערך 3, לנקודת האינסוף את הערך 2, ולכל נקודה אחרת את הערך 0.
ניתן לחבר שני מחלקים (על ידי חיבור הפונקציות המתאימות), ולפיכך אוסף המחלקים על משטח רימן מהווה חבורה אבלית.
חבורת המחלקים על משטח רימן קומפקטי היא בדיוק החבורה האבלית החופשית הנוצרת על ידי הנקודות של .
מחלק נקרא אפקטיבי אם הוא אי שלילי.
תהי פונקציה מרומורפית שאינה הפונקציה הקבועה על משטח רימן .
ניתן להוכיח שלכל נקודה קיים מספר שלם יחיד - , ומפה (כאשר סביבה של ), כך ש
אם הולומורפית ב- אז , ו- אם ורק אם .
אם נאמר של יש קוטב ב- מסדר .
לכל פונקציה מרומורפית ניתן להגדיר מחלק באופן הבא: אם הולומורפית ב נגדיר , כאשר הוא הסדר של בנקודה .
אחרת, אם ל יש קוטב ב מסדר , נגדיר .
את המחלק של פונקציה מרומורפית נהוג לסמן ב .
מההגדרה נובע שפונקציה מרומורפית היא הולומורפית אם ורק אם המחלק שלה הוא אפקטיבי.
מחלק שקיימת פונקציה מרומורפית שהוא המחלק שלה נקרא מחלק ראשי.
מכיוון ש - ו- הרי שאוסף המחלקים הראשיים מהווה תת-חבורה של חבורת המחלקים.
משטח נגיעה או משטח עקיבה (TouchPad/TrackPad) הוא אמצעי קלט מסוג אמצעי הצבעה.
משטח נגיעה הוא רכיב נפוץ במחשבים נישאים ומשמש בהם בתפקיד דומה לעכבר במחשבים השולחניים.
הוא תופס פחות מקום באופן משמעותי מהמשטח שעליו יש לגרור את העכבר.
משטח הנגיעה מכיל משטח שמשתמש המחשב נוגע בו באצבעותיו.
האמצעי מתרגם את תזוזת האצבעות המשתמש לתנועה של הסמן על גבי המסך.
לרוב המשטח הוא בצורת ריבוע וגודלו אינו עולה על 40 סמ"ר.
משטחים דומים עשויים להימצא ב-PDA, אולם יש לגעת בהם באמצעות מקל זעיר.
יתרונות משטח הנגיעה על העכבר:
בנוסף לחיסכון במקום, יש למשטח הנגיעה יתרונות נוספים על פני העכבר.
הפעלת משטח הנגיעה דורשת פחות מאמץ גופני מאשר הפעלת העכבר (גרירת אצבע לעומת אחיזה בחפץ וגרירתו).
לכן משטח הנגיעה פחות מסכן את משתמש המחשב בפציעת מאמץ חוזרנית.
לכן גם משטח הנגיעה קל יותר לתפעול על ידי חלק מהאנשים שיש להם לקות בגפיים העליונות, כגון אנשים שקשה להם לאחוז חפצים אך קל להם להזיז את ידיהם ואנשים שמתפעלים את המחשב בעזרת מקל שהם אוחזים בפיהם (בהנחה שהם לא משתמשים באמצעי הצבעה ייחודי לנכים).
השימוש במשטח נגיעה במקום בעכבר מאפשר גם מעבר מהיר יותר מהקלדה אל שימוש באמצעי ההצבעה.
זאת משום שמשטח ההקלדה מקובע על פי רוב אל המחשב, בסמוך למקלדת, ולא צריך לאתרו בשביל להשתמש.
יתרונות העכבר על משטח הנגיעה:
העכבר הוא אמצעי קלט ותיק יותר ואנשים רבים כבר רגילים אליו,
העכבר מהיר יותר בשל מרחב תנועה גדול יותר ותנועה אחת יכולה להגיע לכל מקום על הצג,
העכבר מדויק יותר (בעיקר בגיימינג),
העכבר קל יותר לתפעול על ידי אנשים עם לקות בקואורדינציה עדינה.
אחת משיטות הפעלת משטחי נגיעה קשורה ביכולת של מערכת לאגור מטען חשמלי ובהולכה.
רוב המשטחים המיוצרים כיום חשים בהולכה של האצבע על גבי המשטח או באגירת המטען בין שתי נקודות ויותר.
היות שהמשטחים עובדים על תכונת המוליכות הם אינם תומכים בשימוש בעיפרון או כל כלי אחר שאינו מוליך.
גם כפפה עלולה ליצור בעיה בעת השימוש במשטח נגיעה.
שימוש במחשב בעזרת כפפות מומלץ בסביבות בהן ידי העובדים עשויות להיות מזוהמות כמו בבתי חולים.
ישנם משטחי נגיעה שבנויים אחרת - משטח מחוספס, מגומי בדרך כלל, המשתמש כמעין ג'ויסטיק, כאשר נדחוף את המשטח למעלה כלי ההצבעה בו אנו משתמשים ינוע מעלה.
כלי זה אינו מבוסס על הולכה כך שהוא מתאים לשימוש בעזרת עיפרון או כאשר היד מכוסה.
בדומה לעכבר גם משטח נגיעה הוא בעל תנועה יחסית.
קיים קשר ישר בין הכיוון והמהירות של השימוש במשטח הנגיעה לכיוון והמהירות של תזוזת הסמן על המסך.
הכפתורים מעל או מתחת למשטח הנגיעה מהווים תחליף לכפתורי העכבר המוכרים.
לדוגמה: לחיצה על המקש השמאלי וגרירת האצבע על המשטח מאפשרת בחירה של אובייקטים רבים.
ברוב המקרים נקישה על משטח הנגיעה מהווה תחליף ללחיצה על המקש השמאלי בעכבר, תכונה זו מקלה בניווט בין תיקיות ובחירת עצמים.
הקיסרות הרומית הייתה מדינה באגן הים התיכון שנוצרה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה.
הקיסרות הרומית התקיימה מהמאה ה-1 לפנה"ס עד תחילת ימי הביניים במאה ה-5 לספירה.
המדינה התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית ובשטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה ובמזרח התיכון.
תקופת הפרינקיפט היא שמה של התקופה הראשונה באימפריה הרומית, שהשתרעה מתחילת שלטונו של אוגוסטוס קיסר בשנת 27 לפנה"ס ועד תום משבר המאה ה-3 בשנת 284, אז התפתח משטר חדש המסמל תקופה חדשה – תקופת הדומינט.
כוחו וסמכותו של הקיסר הרומי (אימפריום) נבעו, לפחות תאורטית, מתוקף סמכויותיו הטריבוניות והפרוקונסלוליות.
כוחותיו הפרוקונסוליים (הדומים לאלה של הפרוקונסולים ברפובליקה) העניקו לו שליטה על הצבא הרומאי.
בנוסף, ניתן לו כוח שבתקופת הרפובליקה נשמר לסנאט, כולל הזכות להכריז מלחמה, לחתום על אמנות ולשאת ולתת עם מנהיגים חיצוניים.
על הקיסר היה גם לבצע מגוון של מטלות שבעבר בוצעו על ידי הקנסורים, כולל הזכות לבחור חברי סנאט.
בנוסף, שלט הקיסר על המוסדות הדתיים באימפריה, כיוון, שכקיסר, הוא נשא את התואר פונטיפקס מקסימוס והיה חבר בכל אחד מארבעת המסדרים המרכזיים של הדת הרומית.
בשעה שהבחנות אלה היו מוגדרות וברורות בשלביה הראשונים של הקיסרות, בסופו של דבר הן אבדו, והקיסר שאב את כוחו פחות ממקורות חוקתיים ויותר ממקורות מונארכיים.
מותו של קיסר הביא לתקופה קריטית של חוסר ודאות ואף לאווירת משבר.
בתאוריה הייתה לסנאט הזכות לבחור את הקיסר החדש, אך רוב הקיסרים בחרו בעצמם את יורשיהם, בדרך כלל חבר משפחה קרוב.
הקיסר החדש היה חייב למצוא תמיכה גורפת למעמדו ולסמכותו כדי לייצב את המפה הפוליטית.
אף קיסר לא היה יכול לקוות לשרוד, יתרה מכך לשלוט, ללא שבועת אמונים של המשמר הפרטוריאני ושל לגיונות הצבא.
כדי להבטיח את נאמנותם, שילמו חלק מהקיסרים תשורות כספיות למשמר הפרטוריאני ואף ללגיונות.
בשעה שאספות העם המשיכו להתקיים גם לאחר היווסדה של הקיסרות, כל סמכויותיהן הועברו אל חיקו של הסנאט הרומי וכך צווי הסנאט הפכו למלוא כוחו של החוק.
קיסרים רבים הראו רמה מסוימת של כבוד כלפי מוסד עתיק זה, בשעה שאחרים נודעו כמי שהציגו אותו באור מגוחך.
במאה ה-3 הופחתה חשיבותו של הסנאט לכדי מוסד מוניציפלי מכובד.
קיסר לא היה יכול לשלוט ללא תמיכת מעמד הסנאטורים ומעמד הפרשים.
רוב העמדות והתפקידים החשובים בממשל היו שמורים לחברים בשני מעמדות אריסטוקרטים אלה.
מבין שורות שני המעמדות נבחרו מושלים אזוריים, מפקדי לגיונות, ותפקידים חשובים אחרים.
החברות של בני המעמדות הועברה בירושה וכמעט ולא התאפשר לחברים חדשים להתקבל.
במקרים נדירים בלבד התאפשרה קבלתם של אנשים מצליחים במיוחד או כאלה שזכו ליחס מועדף.
הקריירה של האריסטוקרטים הצעירים הושפעה מקשרי המשפחה שלהם ומחסדיהם של הפטרונים שלהם.
כמו חשיבותן של תכונות כגון: יכולת, ידע, מיומנות, וכשירות, גם חסותו של הפטרון הייתה הכרחית לקריירה מוצלחת ולעמדות ולתפקידים הרמים ביותר היה דרוש חסדו ואמונו של הקיסר.
כבר בשלבי גסיסתה של הרפובליקה חלה דעיכה בכוחו הממשי של הקונסול הרומי.
אוגוסטוס שינה את טבעה של המשרה, לקח ממנה את כל כוחה הממשי, ולמעשה הפך אותה למשרה ממונה.
לעיתים קרובות מינו הקיסרים את עצמם לקונסולים, את בני חסותם, או קרובי משפחה, ולעיתים אף לא התחשבו במגבלות הגיל לתפקיד.
לדוגמה, הקיסר הונוריוס מונה לקונסול על ידי אביו, הקיסר תאודוסיוס הראשון, בהיותו בן שנתיים בלבד.
ההיסטוריון דיו קסיוס מציין כי הקיסר קליגולה התכוון למנות את סוסו אינקיטאטוס לקונסול, אך נרצח בטרם עלה בידו הדבר.
תפקיד הקונסול טמן בתוכו כבוד רב, כתפקיד בעל סמליות מרובה במערכת ששמרה, לפחות כלפי חוץ, על מראה רפובליקני.
אחת מהרפורמות בהן נקט הקיסר קונסטנטינוס, הייתה למנות אחד מהקונסולים לעיר רומא ואת השני לקונסטנטינופול.
לכן, כאשר חולקה הקיסרות באופן סופי, עם מותו של תאודוסיוס הראשון, הקיסר השולט על כל אחד מהחלקים השיג את הזכות למנות אחד מהקונסולים — על אף שלעיתים אפשר קיסר אחד לעמיתו למנות את שני הקונסולים מסיבות שונות.
תחת שלטונו של אוגוסטוס איבדה המשרה את רוב חשיבותה, סמכויותיה השיפוטיות, כמו גם את תפקידה במשחקים ובחגיגות שנערכו בעיר רומא, שהועברו לידי הפראיטור, בעוד שתפקידיה העירוניים של המשרה הוגבלו למינוי פרפקטוס אורבי.
אוגוסטוס לקח על עצמו את סמכויותיו הדתיות המגוונות של האיידיל.
אוגוסטוס הרס לחלוטין את המשרה כאשר נטל ממנה את הסמכויות על המקדשים, שהיו חלק מתפקידה המקורי..
לאחר מכן, מעט מאוד אנשים היו מוכנים להחזיק במשרה כה נטולת סמכויות, ואף נודע כי אוגוסטוס כפה ואילץ מועמדים להחזיק במשרה.
אוגוסטוס הצליח בכך כאשר מינה לתפקיד טריבונים וקוואיסטורים לשעבר.
קיסרים אחרים המשיכו לדלל את כוחה של משרה זו על ידי העברת עוד ועוד סמכויות למשרות חדשות אחרות.
למרות זאת, המשיכה המשרה להחזיק כוח מסוים על הפריצות ועל אי סדר, בעיקר בכל הקשור לבתי המרחץ ובתי בושת, כמו גם על רישומן של פרוצות.
במאה ה-3 נעלמה משרה זו.
תחת שלטונה של הקיסרות, החזיקו, לעיתים קרובות, המושבות והערים הרומיות, פקידים רשמיים שתפקידם היה דומה לאלו של האיידיל הרפובליקני, אף על פי שתפקידם היה מגוון בהרבה.
נראה היה כי הם נבחרו לתפקיד מדי שנה בשנה.
אוגוסטוס עשה שינויים בתפקיד שנועדו להפחית את כוחו של הפראיטור והפכו למנהלן במקום שופט שלום.
הגוף הבוחר שונה לסנאט הרומי, שעתה היה מכשירו של הקיסר השליט לאשרור החלטותיו.
יסוד הפרינסיפט היה למעשה חזרה למונרכיה תחת שם אחר.
ומכאן שהקיסר החזיק בכוח שקודם לכן הוחזק בידי מלכי רומא, אך הוא השתמש במנגנון הרפובליקה כדי ליישם אותו.
לדוגמה: הקיסר ניהל את בית הדין הגבוה לערעורים.
הצורך במנהלנים נשאר קריטי, גם לאחר הקמת הקיסרות.
לאחר מספר שינויים תיקן אוגוסטוס את מספרם לשנים עשר.
תחת שלטונו של טיבריוס גדל מספרם לשישה עשר, כמנהלני הקיסרות תפקידם הורחב לנושאים שהיו מוגדרים ברפובליקה כמזעריים (minima).
שני פראיטורים נוספים מונו בידי הקיסר קלאודיוס לנושאים הקשורים לאמון והתחייבויות, כאשר נושאים אלו הפכו לבולטים בחוק הרומי, אך הקיסר טיטוס צמצם את מספרם לאחד.
הקיסר נרווה מינה פראיטור נוסף לדיונים הקשורים בין הפרט לאוצר הקיסרי.
מרקוס אורליוס מינה פראיטור מיוחד בכל הקשור לנושא האפוטרופוסות.
עד לחלוקתה הסופית של הקיסרות הרומית, בשנת 395, הופחתה האחריות שהייתה נתונה בידיהם של הפראיטורים לנושאים עירוניים בלבד.
תפקידם היחיד היה לנהל את הוצאת הכספים על תצוגות המשחקים או על העבודות הציבוריות.
למרות זאת, עם הידרדרותם של משרות מסורתיות אחרות כמו זו של הטריבון, משרת הפראיטור נותרה שע חזוב דרכו יכלו אריסטוקרטים להשיג כניסה אל הסנאט (בין עם המערבי ובין אם המזרחי).
משרת הפראיטור הייתה משרה יקרה להחזקה מאחר שציפו מפראיטורים להחזיק כצות גדולה של כספים מהם יכלו למשוך ממון לפעילותם העירונית.
לאחר ייסוד הקיסרות על ידי אוגוסטוס, היה הקיסר עצמו למושל הישיר על הפרובינקיות החשובות ביותר בקיסרות (אלא נקראו פרובינקיות קיסריות), אך גם בפרובינקיות בהן לא משל האופן ישיר היה הקיסר בכיר על אחרים דרך התואר אימפריום מאיוס (תואר גבוה יותר של אימפריום).
בפרובינקיות הקיסריות, מינה הקיסר לגאטוס למשול בשמו.
הקיסר היה שיכול למנות לגאטוס, שדרגתם הייתה נמוכה יותר ממושלי הפרובינקיות האחרים, כי באופן רשמי הם היו רק נציגיו של הקיסר, המושל האמיתי של הפרובינקיה.
בעוד שלקיסר היה המושל הישיר בפרובינקיות שבהן שהו הלגיונות, הפרובינקיות הסנאטוריות היו פרובינקיות בהן לסנאט הייתה הסמכות למנות מושלים.
פרובינקיות אלה היו רחוקות מגבולות הקיסרות ובעלות סבירות נמוכה למרידה, ולכן שהוו בהן, אם בכלל, מספר נמוך של לגיונות (וכך קטנו הסיכויים כי הסנאט ינסה לתפוס את השלטון בכוח מידי הקיסר).
הפרובינקיות הסנאטוריות היו תחת שליטתו של פרוקונסול סנאטורי, עם צורך מועט להתערבות מצידו של הקיסר (על אף שלקיסר היה הכוח למנות את המושל, אם רצה בכך).
רוב הפרובינקיות הסנאטוריות, מכיוון שהיו תחת סמכותו הישירה של הקיסר, לא העניקו למושל לגיונות לפקד עליהם.
הפרובינקיה היוצא דופן היחידה הייתה הפרובינקיה אפריקה, שם הוצב לפחות לגיון אחד כדי להגן עליה מפני פלישות הברברים.
בעקבות הרפורמות של דיוקלטיאנוס, רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורים ממסים.
משטח קרבונטי או מדף קרבונטי הוא מבנה משקעי בעל תבליט טופוגרפי המורכב ממשקעים קרבונטיים אוטוכתוניים.
רצף של משטחים קרבונטיים המצויים במים רדודים יוצרים משטח יבשתי.
"קרבונטי" (פחמתי) מתייחס למינרלים קרבונטיים, שהנפוץ בהם הוא קלציט – המרכיב העיקרי בסלעי אבן גיר ובקירטון, וקיים בכמויות משתנות גם בסלעי חוואר.
מינרל נפוץ נוסף במשטחים קרבונטיים הוא ארגוניט – פולימורף נוסף של סידן פחמתי.
משטחים קרבונטיים נוצרים בסביבה ימית דוגמת מדף יבשתי או לגונה.
הם עשויים להתפתח במרבית המיקומים הטקטוניים, אך נפוצים בעיקר בשולי יבשת סבילים.
רבים משדות הנפט בעולם נובעים משכבות סלעי המשקע המצויות לאורכם של משטחים קרבונטיים כאלה.
התפתחותו וצמיחתו של משטח קרבונטי נובעת מהתפרקות שלדים או ממשקעים קרבונטיים שמקורם בחילוף חומרים של אורגניזמים והצטברותם.
מסיבה זו מוגבלת היווצרותם והתפתחותם של משטחים קרבונטיים לסביבות המאפשרות את קיומם של אורגניזמים אלה, בהם יוצרי שוניות דוגמת אלמוגים וצדפות, ומיקרואורגניזמים דוגמת חוריריות וקוקוליטים.
קיומם של משטחים קרבונטיים תלוי בגורמים נוספים, בהם טמפרטורת המים ושקיפותם וכן רמת החומציות והמליחות שלהם.
מסיבות אלה מצומצמת התפתחותם לסביבה טרופית ולשוליה.
בסביבה כזו נוצרו בעבר משטחים קרבונטיים שנדחקו צפונה בעקבות תנועה טקטונית ומצויים כיום במפרץ הדסון ובהרי האלפים והיורה.
באזור הטרופי נוצרים ומתפתחים כיום משטחים קרבונטיים דוגמת שונית המחסום הגדולה, האטולים באיים המלדיביים ומשטחים לגונריים בבליז.
משקעים שהצטברו במשטחים קרבונטיים והסתלעו במהלך הזמן הופכים לסלעי משקע דוגמת אבן גיר ודולומיט.
שיעורם של הסלעים שנוצרו בסביבה זו השתנה באופן משמעותי במהלך הזמן הגאולוגי, והיווצרותם הייתה נפוצה יותר כאשר פני הים בעולם היו גבוהים יותר ושטחים יבשתיים רבים הוצפו על ידי ימים רדודים.
מצבים כאלה התרחשו כמה פעמים בהיסטוריה של כדור הארץ בתקופות ארוכות בהן לא כיסו כיפות קרח גדולות את הקטבים, כפי שהן עושות כיום.
מים חמים אלה יצרו משטחים נרחבים בעבר, והיוו סביבה אידיאלית להיווצרות משקעים קרבונטיים מהם.
ניתן למיין משטחים קרבונטיים על פי הביוטה המעורבת ביצירת המשקעים הבונים אותם:
משקעי שליטה ביוטית – אורגניזמים דוגמת אלמוגים מנצלים קרבונט המומס במי הים כדי לבנות שלדים קלציטיים וארגוניטיים, אשר בהתפרקותם הופכים למשקע קרבונטי.
משקעים מונעים ביוטית – משקעים אלה אינם מיוצרים בגוף האורגניזם אלא נפלטים ממנו כתוצאה מחילוף חומרים.
משקעים אביוטיים – משקעים הנוצרים בהיעדר השפעה ביולוגית או בהשפעה מצומצמת שלה.
סוגי המשקעים הללו יוצרים סביבות השקעה אופייניות הנקראות "מפעלים קרבונטיים", שהם שילוב של סביבת ההשקעה, סוג האורגניזם המעורב ביצירת המשקע ואופן היווצרות המשטח.
לכל מפעל קרבונטי פאצייס משלו, הנע על טווח רחב של צירופים.
שלושת המפעלים הקרבונטיים העיקריים הם:
מפעל טרופי – בסביבה זו נוצרים משקעי שליטה ביוטית, בעיקר באמצעות אורגניזמים אוטוטרופיים דוגמת אלמוגים, ירוקיות, חוריריות ורכיכות.
משקעים אלה נוצרים במים חמים (יותר מ-20°C) ומוארים, עשירים בחמצן ודלים בחומרי מזון.
סביבה כזו אופיינית לאזור הטרופי ולשוליו והיא הנפוצה ביותר כיום כסביבת השקעה למשטחים קרבונטיים.
מפעל מים קרים – סביבה זו מצויה בקווי רוחב גבוהים יותר מאלה של מפעל טרופי, ובה נוצרים משקעים מונעים ביוטית באמצעות אורגניזמים הטרוטרופיים דוגמת אדומיות.
סביבה זו עשירה בחומרי מזון יותר מאשר מפעל טרופי.
מפעל תלי-בוץ – בסביבה זו נוצרים משקעים מונעים ביוטית ומשקעים אביוטיים כאחד, והיא עשירה בחומרי מזון ודלה בחמצן.
מפעלי תלי-בוץ אינם פעילים כיום, והם מוכרים מתיעוד המאובנים מהפלאוזואיקון ובעיקר מהמזוזואיקון.
קיימת שונות במבנה ובגאומורפולוגיה של משטחים קרבונטיים ובקשר בינם לבין מבנים בסביבתם:
משטח מחובר – משטח קרבונטי הקשור למסה יבשתית סמוכה.
קיומם של משטחים כאלה מצביע על אפשרות חדירתם של משקעים סיליקטיים ממקור יבשתי לתוך המשקעים הקרבונטיים.
דוגמה לתהליך כזה היא השקעה של גלאוקוניט ממקור יבשתי במשקע היוצר אבן גיר שאינה טהורה, טין וקירטון.
משטח מנותק – משטח כזה נקרא לעיתים "גדה קרבונטית" (carbonate bank).
דוגמאות למשטח מנותק הן אטול הנוצר מעל הר געש תת-ימי סחוף והמשטחים הקרבונטיים הצמודים לכל אחד מאיי בהאמה.
למשטחים קרבונטיים מחוברים ומנותקים עשויים להיות מאפיינים גאומורפולוגיים שונים, המשפיעים באופן מהותי על הצטברות המשקעים עליהם.
משטח טבעתי – משטח בעל שוליים דוגמת חלקו הפנימי של אטול או משטח לגונה התחום במחסום כשרטון שוניתי או חולי.
כֶּבֶשׁ קרבונטי – משטח או מדף יבשתי בעל שיפוע קל (עד מעלה אחת) הנוטה לעבר ים פתוח או אוקיינוס, ואין בו מרכזי הצטברות שוניתיים או מדרונות תלולים.
כבשׁים קרבונטיים נוצרו בכל עידן, אך בעיקר בתקופות בהן נעדרו אורגניזמים בוני שונית או שנוכחותם הייתה נמוכה מאוד.
כבשים קרבונטיים נחלקים על פי עומקם ומרחקם מן החוף לכבשים פנימיים בטווח שבירת הגלים, כבשים תיכוניים בטווח הגאות והשפל וכבשים חיצוניים בטווח גלי סערה.
מאז סוף היורה ניכרת הסטה של אזור ההשקעה העיקרי מכבשים תיכוניים לכבשים פנימיים.
מחקרים שנערכו בסביבות קרבונטיות עכשוויות מעלים הבחנה משמעותית בין משטחים טבעתיים לבין כבשים קרבונטיים הנובעת מתלילותם של הראשונים ומשיפועם המתון מאוד של האחרונים, ומצביעים על מתאם בין הסביבה בה הם נוצרים לבין מרקמם.
הגאומטריה של משטחים קרבונטיים מושפעת מכמה גורמים, בהם הטופוגרפיה המקומית, מאפיינים טקטוניים ומשקעיים וחשיפה לרוחות הסחר ולזרמי ים, אך בעיקר מסוג המפעל הקרבונטי הפעיל בהם.
לכן, במפעל מים קרים נוטים להיווצר כבשים קרבונטיים, במפעל טרופי – משטחים טבעתיים בעלי תבליט גבוה, ובמפעל תלי-בוץ – מבנים גבוהים חסרי תיחום גאומטרי מוגדר.
סביבת ההשקעה הנפוצה ביותר כיום למשטחים קרבונטיים היא זו של מפעל טרופי.
את המשטחים הנוצרים בה ניתן לחלק לשלושה סוגים עיקריים, שלכל אחד מהם פאצייס אופייני:
שונית היא בית גידול של בעלי חיים ואורגניזמים שוכני קרקעית הבונים שלד גירי.
שלדים אלה והחומרים הבונים אותם מצטברים ויוצרים מבנה קרבונטי קשיח הכולל לגונה פנימית בצדו האחד ומדרון הפונה לים או לאוקיינוס בצדו השני.
שוניות עשויות להיווצר בשני מבנים: כמשטח מחובר בחלקו הקרוב לחוף של מדף יבשתי או כמשטח מנותק דוגמת משטח טבעתי בראש אטול המתרומם מקרקעית הים.
לגונה פנימית היא חלקו הפנימי של מבנה שוניתי, "גב-שונית" המתאפיין במים רדודים ושקטים.
המשקעים המצויים בה נובעים משברי השונית ומחלקיהם הקשים של אורגניזמים המתקיימים במימיה.
למשקעי לגונה פנימית של משטח מחובר עשויים לחדור חומרים ממקור יבשתי.
בכמה מקומות, דוגמת הלגונות בפלורידה קיז, נוצרות כמויות גדולות של בוץ קרבונטי באמצעות ירוקיות.
כאשר הבוץ מתקשה נוצרים ממנו סלעי אבן בוץ.
מדרון הוא חלקו החיצוני של מבנה שוניתי, "קדמת-שונית" המשתרעת על המדף היבשתי לעבר הים הפתוח.
משקעי המדרון מורכבים מגרגרים גדולים יותר מאלה של המשקעים הבוציים בלגונה הפנימית, והם שוקעים ונצברים על המדרון בשכבתיות מקורית נטויה.
המשטחים הקרבונטיים הקדומים ביותר נוצרו בפרקמבריון לפני 3.45 מיליארד שנים, והם הורכבו מרצפים של סטרומטוליטים ותרומבוליטים.
סטרומטוליטים הם מבנים סלעיים כדוריים הנוצרים משכבות קונצנטריות של כחוליות הלוכדות בוץ קרבונטי על קרקעית ים רדוד.
המבנה השכבתי ניכר היטב בסטרומטוליטים, אך אינו נראה בתרומבוליטים שנוצרו באותו תהליך.
סטרומטוליטים היו היחידים שתרמו לבניית משטחים קרבונטיים במשך כמעט 3 מיליארד שנים, עד המפץ הקמבריוני המציין את המעבר מהפרקמבריון לפנרוזואיקון ואת התפתחותם של בעלי חיים מורכבים.
מהפלאוזואיקון החלו אורגניזמים נוספים לתרום להיווצרות משטחים קרבונטיים, בהם ברכיופודים (brachiopod) וצדפות, ובעיקר אלמוגים שהפכו לבוני-שוניות חשובים.
דוגמאות למשטחים קרבונטיים קדומים מאותה עת הם הרי הדולומיטים שהיווצרותם החלה בטריאס, והמשטחים של הרי האטלס בדרום מרוקו שהחלו להיווצר בכמה מחזורים החל מהליאס.
בישראל ניכרות הצפות ימיות ובנייה של משטחים קרבונטיים לכל אורכה, מן הגליל והכרמל בצפון, דרך השומרון והרי יהודה במרכז ועד הנגב.
בכרמל נחשף מערך שוניתי בנחל מערות, ובמכתשים בנגב מתאפשרת הצצה למשטחים קרבונטיים ושוניות שנחשפו בעקבות סחיפה נרחבת.
למשטחים קרבונטיים חשיבות פלאונטולוגית הנובעת משימור ותיעוד המאובנים בסלעיהם.
תיעוד זה מכיל מאובנים מנחים המאפשר לתארך שינויים בסביבת ההשקעה ואירועים בלוח הזמנים הגאולוגי.
חשיבות נוספת של משטחים קרבונטיים היא אקולוגית.
הם מהווים חלק ממחזור הפחמן באמצעות אחסון של פחמן דו-חמצני בגאוספירה כמרכיב בסלעי המשקע.
שחרור של פחמן דו-חמצני בתהליכי בליה והשפעתו על שינויים אקלימיים הוא נושא למחקר נרחב.
למשטחים קרבונטיים גם חשיבות כלכלית באשר הם מאחסנים מאגרי נפט, גז טבעי ומצבורי מתכות כבדות, בנוסף לשימוש שנעשה בהם בבנייה וברוקחות.
משטח קשה הוא אחד מסוגי המשטחים בטניס.
עשוי בדרך כלל מאספלט או בטון ומכוסה בצבע אקרילי, ששומר על המשטח מפני גשם ומעניק לו רכות.
בעבר היו גם משטחי עץ קשים אבל כיום כבר כמעט ואי אפשר למצוא אותם.
סוגי משטחים נוספים הם דשא וחימר.
הרגשת המשחק בטניס שונה ממשטח למשטח.
שני טורנירי גראנד סלאם משתמשים במשטח קשה - אליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה, גם רוב הטורנירים משתמשים במשטח קשה.
במשטח קשה ניתן לשחק באיטיות וגם במהירות, תלוי בסגנון המשחק של הטניסאים.
כמו במשטח דשא גם במשטח קשה הכדור קופץ לגובה.
את המשטח מתחזקים במספר שיטות:
שטיפה בלחץ עם חומרי ניקוי
מריחת המשטח באקריליק כל כמה חודשים
לפני כל משחק המשטח צריך לעבור בדיקה.
משטר 4 באוגוסט , הידוע גם בכינויו "משטר מטאקסס" היה משטר רודני בהנהגתו של יואניס מטאקסס ששלט ביוון בשנים 1936–1941. שם המשטר נלקח מהפיכה עצמית שבוצעה על ידי מטאקסס, בתמיכת המלך גאורגיוס השני, ב-4 באוגוסט 1936.
על אף שהמערכת הפוליטית של יוון המודרנית לא ידעה יציבות רבה גם לאורך המאה התשע עשרה, כניסתה למאה העשרים התרחשה על רקע זעזועים פוליטיים קשים במיוחד.
על אף שבהיסטוריה האירופית נודע סגנון שלטונו, שהתבטא בסגנון מנהיגות מבוסס-דמות תוך בוז לפוליטיקה הממוסדת, נחשב לסממן של משטרים סמכותניים, הרי שווניזלוס הכשיר ביוון את פולחן האישיות גם בקרב מנהיגים דמוקרטיים.
תקופת שלטונו הראשונה של וניזלוס, שנמשכה, למעט הפסקות קצרות, מ-1910 ועד 1920, הייתה תקופה של רפורמות ושל משברים.
לפני מלחמת העולם הראשונה הספיק וניזלוס לתקן את החוקה כך שתבטיח זכויות פרט, לכונן חינוך יסודי חובה ברחבי המדינה, ולהזמין אנשי סגל זרים שיעזרו בתיקון הצבא והממשל.
לצד כל שעשה, חילוקי הדעות בינו לבין קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון באשר לדרך הטובה ביותר לנווט את מלחמות הבלקן ואז את השתתפותה של יוון במלחמת העולם הראשונה קרעו את יוון בין תומכי המלך לבין תומכי ראש הממשלה.
אירוע השיא של הקרע הזה התרחש באוגוסט 1916, כשקציני צבא שתמכו בווניזלוס הקימו את "הממשלה הזמנית להגנת הלאום" שמושבה בסלוניקי.
רק ביוני 1917, כשמדינות ההסכמה הורו למלך לפנות את מקומו לטובת בנו ולאפשר לווניזלוס לחזור ולהנהיג את יוון מאתונה, נגמר הפיצול בשטח.
השלכות "הקרע הלאומי" (ביוונית Εθνικός Διχασμός, אתניקוס דיכאסמוס), עיצבו את יוון שבין מלחמות העולם.
עם ניצחונו של הפלג של וניזלוס, הם הפיצו את "הספר הלבן" שבו הודפסו כל מעשי הפלג המלוכני שנתפסו כבגידה במולדת.
בשנת 1919 התקיים משפט שבו הורשעו קציני מטכ"ל רבים.
שני קצינים לשעבר שראו עצמם כמלוכנים ניסו להתנקש בווניזלוס, והידיעה המוטעית על כך שווניזלוס מת הובילה לפרעות נגד מתנגדיו ותומכיהם באתונה.
במקביל הייתה יוון שקועה במלחמה עם טורקיה, מלחמה קשה וארוכה ביותר שגבתה חיים רבים משני הצדדים.
היוונים, בסופו של דבר, הפסידו ונאלצו לסגת מאסיה הקטנה.
"הקטסטרופה של אסיה הקטנה", כפי שנודע ההפסד לימים, נחקקה כטראומה בזיכרון הקולקטיבי של יוון וסללה את הדרך להסכם טראומטי לא פחות שבו הוחלפו טורקים שהתגוררו ביוון עם יוונים שהתגוררו בטורקיה.
כתגובה לתבוסה המשפילה של הצבא העמידה הממשלה תשעה קצינים אנטי-וניזליאניים באשמת בגידה והוציאה שישה מתוכם להורג.
זמן לא רב אחר כך, בספטמבר 1922, קם הצבא נגד הממשל במה שנודע כמהפכת 11 בספטמבר 1922.
השנים 1922 עד 1928 היו שנים לא יציבות במיוחד עבור המדינה השברירית.
אם בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון ו-13 הפיכות או ניסיונות הפיכה, הרי ש-11 מאותן ההפיכות קרו בארבע השנים האלו לבדן.
חזרתו לשלטון של וניזלוס בשנת 1928 זכתה לתמיכה עצומה: מפלגתו זכתה ל-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט.
במהלך תקופת שלטונו, שנגדעה בשנת 1932, הגיע וניזלוס להישגים מרשימים בעיקר במדיניות החוץ, כולל הסדרת היחסים עם טורקיה.
על אף שהזירה הבין-לאומית תפסה את הסדרת היחסים הזו כאירוע דיפלומטי ראשון בחשיבותו, הרי שגם מתנגדיו של וניזלוס וגם מפלגתו (שייצגה רבים מן הפליטים שנסו מאסיה הקטנה) ביקרו את חוסר התקיפות שהפגין בגיבוש ההסכמים.
שנות ה-30 הביאו עמן משבר כלכלי וחברתי חמור ביוון, בין השאר בשל עצירת הזרמת הכסף מהמהגרים היוניים בארצות הברית למשפחותיהם שנשארו ביוון, עקב השפל הגדול של 1929 בארצות הברית.
ראש הממשלה הליברלי והרפובליקני אלפתריוס וניזלוס התפטר ב-1933, ויורשו, בתמיכת הגנרל יורגיו קונדיליס היה המלוכן פנגיס צלדריס ראש "המפלגה העממית" (ראש הממשלה מ-10 במרץ 1933 עד 10 באוקטובר 1935).