tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשרד לענייני מיעוטים, של ממשלת הודו החל להעניק מלגה לאומית על שם הזראת מהאל לנערות המשתייכות לקהילות מיעוטים בהודו.
מלגה זו מיושמת באמצעות קרן החינוך מאולנה אזד.
בגה (Begga; 615 – 17 בדצמבר 693) הייתה בתם של פפין מלנדן (הראשון), המאיורדומוס (הממונה על הארמון) של אוסטרזיה, ואשתו איטה ממץ.
היא גם סבתו של קרל מרטל, סבו של קרל הגדול.
בגה הייתה אחותה הגדולה של גרטרוד מניוול .
היא נישאה לאנסגיזל, בנו של ארנולף, הבישוף של מץ, ובניה היו פפין מהריסטל (השני) ומרטין מלאן .
אנסגיזל נהרג זמן מה לפני שנת 679, על ידי אויבו גונדווין (Gundewin).
בגה עלתה לרגל לרומא ועם שובה, היא נעשתה נזירה, והקימה שבע כנסיות באנדן על נהר המז.
שם בילתה את שארית ימיה כאם מנזר.
היא נקברה בכנסיית בגה הקדושה באנדן.
יש הגורסים כי התנועה הבגינית שהתגלתה במאה ה-12 נוסדה למעשה על ידי בגה; ובכנסייה בליר, בלגיה, יש פסל שלה, הניצב מעל הכתובת: "בגה הקדושה, המייסדת שלנו".
עם זאת, תיאוריה פופולרית אחרת טוענת שהבגינים שאבו את שמם מזה של הכומר למברט לה בג , שתחת חסותו שגשגה הכמורה של הבגינים.
בגיא צלמוות הוא הפרק השני בעונתה השנייה של סדרת הדרמה פוסט-אפוקליפטית האמריקאית "האחרונים מבינינו", שנוצרה על ידי קרייג מאזין וניל דרוקמן עבור רשת "HBO".
צילומי הפרק התקיימו בתחילת 2024. צילומי סצנת המתקפה על ג'קסון, שלא הייתה במשחק הווידאו ונכתבה במיוחד עבור הסדרה.
התקיימו במשך כמעט ארבעה שבועות ודרשו יותר מ-600 צילומי אפקטים חזותיים, כ-100 ניצבים ועשרות פעלולנים.
בתחושה שמותו יניע את כל עלילת הסדרה קדימה, בחרו התסריטאים בחרו לכתוב את סצנת מותו של ג'ואל בתחילת העונה.
מבקרים שיבחו את הבימוי, הצילום, הכתיבה וביצועיהם של פסקל, רמזי ודיוור; אם כי היו שחשו שהמתקפה על ג'קסון האפילה על מותו של ג'ואל, בעוד שאחרים שיבחו את הסינרגיות וההקבלה בין שני האירועים.
בפרק צפו 643,000 צופים בטלוויזיה הליניארית.
אבי, החוסה עם קבוצתה בבקתת סקי נטושה ליד ג'קסון, ויומינג, חולמת חלום בו היא מזהירה את עצמה לא להיכנס לחדר בו נהרג אביה.
כשהיא מתעוררת, היא מביעה את רצונה להתמקד במשימתה להרוג את ג'ואל, בעוד שחבריה, המודאגים מהיותה של העיירה מבוצרת היטב ומחוסר תוכנית פעולה, שוקלים לסגת.
אבי עוזבת במטרה לסקור את ג'קסון, ואוון מבטיח לשאר הקבוצה שהוא ינסה לשכנע אותה לחזור לסיאטל.
בג'קסון, אלי אומרת לג'סי שהיא רוצה לצאת לסיור עם ג'ואל, אך ג'סי מודיע לה שהוא כבר עזב עם דינה.
בזמן שמתחילה להתחולל סערת שלגים, אבי מעירה בטעות עדר ענקי של נגועים המסתתרים מתחת לשלג, וניצלת על ידי ג'ואל ודינה.
במקביל, בצנרת של ג'קסון מתגלים קנוקנים נגועים המובילים את עדר הנגועים אל העיירה, מה שמוביל למתקפה בה ג'קסון סופגת נזקים ואבדות כבדות; טומי מציל את אשתו, מריה, מבלוטר על ידי משיכתו לסמטה והריגתו בעזרת להביור.
אבי מפתה את ג'ואל ודינה אל הבקתה, באומרה שיש לה חברים שיכולים לסייע להם להגן על ג'קסון.
לאחר שהיא מכריחה את מל להזריק לדינה משכך-כאבים שמעלף אותה, אבי חושפת בפני ג'ואל שהיא בתו של הרופא שהוא הרג בסולט לייק סיטי.
היא יורה בג'ואל בברכו באמצעות רובה ציד ומכה אותו שוב ושוב עם מקל גולף עד שהמקל נשבר לשניים.
אלי, שיצאה במהלך הסערה לחפש את ג'ואל ודינה, נלכדת ונאלצת לצפות כיצד אבי הורגת את ג'ואל על ידי דקירתו עם המקל השבור.
אלי נשבעת לנקום ולהרוג את אבי, אך הקבוצה חסה על חייה ועוזבת את הבקתה.
תושבי ג'קסון מתחילים להתאושש מנזקי המתקפה, בעוד אלי, דינה וג'סי שבים הביתה עם גופתו של ג'ואל.
הפרק נכתב על ידי שותפו של ניל דרוקמן ליצירת הסדרה "האחרונים מבינינו", קרייג מאזין, ובוים על ידי מארק מיילוד.
מאזין רצה שמיילוד יעבוד על בימוי העונה הראשונה, אך באותה העת הוא היה עסוק בבימוי סדרת הדרמה "יורשים".
לאחר שמיילוד הזכיר את רצונו לעבוד עם מאזין במהלך פאנל, מאזין שלח לו את התסריט של הפרק, אותו מיילוד מצא בלתי-ניתן לעמידה בפניו.
מיילוד היה אחראי לבימוי הפרק "The Broken Man" מ"משחקי הכס", שהיה להופעת בכורתה של בלה רמזי (המגלמת את דמותה של אלי) על המסך.
שמירה על דינה בנפרד מאלי גם הפכה את מערכת יחסיהן למעורפלת יותר.
בנוסף, מאזין חש ששינוי זה מעניק סיבה נוספת לג'ואל לא להגן על עצמו מפני אבי, שכן הדבר סיכן את חייה של דינה.
רמזי ציינה כי שינוי זה הוסיף אלמנט של טינה במסע נקמתה של אלי, שכן ג'ואל היה ביומו האחרון עם דינה במקום איתה.
הציוות בין אלי לג'סי אפשר למאזין גם להתמקד במערכת היחסים שלהם.
מאזין שמע על מותו של ג'ואל במהלך פיתוח המשחק, עוד לפני שהחל לכתוב את העונה הראשונה של הסדרה, וחש כי מדובר בהחלטה הנרטיבית הנכונה ולא רצה לשנות אותה בעלילת הסדרה, בנימוק כי אכזריותה של החלטה זו היא תגובה יעילה להשלכות מעשיו של ג'ואל.
התסריטאים הקדישו זמן רב להחליט באיזה פרק תוצג סצנת מותו של ג'ואל, ושקלו לזמן קצר להעביר אותו לאחד הפרקים האחרונים של העונה, אך החליטו בסופו של דבר שלא לעשות זאת.
מאזין הרגיש שכתיבת סצנה זו בפרק השני של העונה תשלים באופן נרטיבי את מערכת יחסיהם המתוחה של ג'ואל ואלי כפי שהוצגה בפרק הראשון.
דרוקמן, שכתב וביים את המשחקים, חשב שסצנת מותו של ג'ואל צריכה להתרחש בתחילת העונה, מכיוון שמשם תתחיל "באמת" עלילתה, וכי דחיית הסצנה לפרקי הסיום של העונה תעניק תחושה שהעלילה "נמרחת".
מאזין גם שקל את ההשלכות האמיתיות של השארת הסצנה למועד מאוחר יותר בעונה, מתוך הבנה שהצופים שהיו מודעים כבר לגורלו של ג'ואל יהיו מודעים לכך שסצנה זו טרם אירעה, ולא רצה שהם יחושו מרומים בתחושה שהתסריטאים "משחקים איתם".
מיילוד היה לחוץ יותר מצילום סצנת מותו של ג'ואל מאשר צילום סצנות הפעולה, בשל השפעתה של הסצנה במשחק ורצונו לעשות צדק עמה.
דרוקמן הרגיש שהצגת האכזריות בסצנה אפשרה לצופים להבין את דפוסי החשיבה של הדמויות ואת החלטותיהן בעקבות השלכות הסצנה, אם כי הסצנה רוככה מעט בהשוואה לאופן בו הופיעה במשחק בשל הריאליזם שבעיבוד לייב אקשן.
מאזין ומיילוד דיברו ארוכות על האלימות המופיעה בסצנה זו, וחשו שיש להציג אותה במטרה להדגיש את מעשיה של אבי, אך תוך כדי ריסון במטרה להימנע מהאדרת האלימות או חגיגתה.
בתסריט המקורי של הפרק, האלימות רוככה באופן דרסטי, אך מיילוד חש כי הימנעות מהצגת מותו של ג'ואל תורגש בעיני הצופים כעין ניסיון "להתחמק".
מאזין חשב שהצגת אגרופיה של אבי פוגעים בפניו של ג'ואל "הייתה מיותרת" ולא שיקפה את העצב והאבל האמיתיים של הסצנה, בעוד שמיילוד "רצה להימנע מעינויים גלויים" שלא לצורך.
בסצנה, פניה של אלי הן הדבר האחרון שג'ואל רואה, וניסיונו לזוז לאחר שהיא מתחננת בפניו לקום רמז לכך שהוא היה מודע לנוכחותה, בניגוד להשתלשלות הסצנה במשחק.
סצנת זחילתה של אלי לעברו נכתבה כבר בטיוטה הראשונה של מאזין עבור התסריט, ושיקפה את הצורך שלה להיות איתו; מיילוד בכה במהלך צילומי אחד השוטים של הסצנה.
במספר שוטים הוצגה דמותו של מני יורקת על גופתו של ג'ואל כפי שהוא עושה במשחק, אך שוט זה נחתך לטובת צילום שוט כללי יותר.
התסריטאים חשו שהיעדרותו של נוכחות שחקן אקטיבי אפשרה להם לסטות במעט מעלילת המשחק ולהציג מתקפות על ג'קסון שלא הוצגו במשחק.
דרוקמן העריך את ההשקעה שבתיאור היקף כמות הנגועים, דבר שמשתמע במשחקים ובעלילת העונה הראשונה, אך כמעט ולא הוצג עד-כה.
היכרותם של התסריטאים עם הפקת הסדרה אפשרה את כתיבתם של קטעי פעולה נוספים, שבאמצעותם הם שמרו על קשרים לפיתוח הדמויות.
מאזין הרגיש שהצגתן של מערכות יחסים כמו של טומי ומריה מגדילות את הסיכון שבדאגה לשלום הדמויות וגורמות לסצנות אלו להרגיש כמו יותר מ"קרב סתמי".
נוסף לכך, סצנת היתקלותה של אבי בנגועים הקפואים הורחבה, בעוד שסצנת בריחתה מפניהם והצלתה בידי ג'ואל עובדה בצורה נאמנה יותר.
פדרו פסקל היה מודע למותו של ג'ואל כשהוא לוהק לראשונה לתפקיד.
פסקל הרגיש אי-שינוי באווירה מצד השחקנים וצוות ההפקה במהלך צילומי העונה השנייה, עד לרגע בו היה עליו לעטות את האיפור והתותבות עבור צילומי הסצנה, שלדבריו "הרגו את האווירה לחלוטין ברגע שמישהו הביט עליי מתוך צער".
מאזין לא היה מודאג מאובדן פופולריותו של פסקל בעקבות עזיבתו את הסדרה, וציין כי העולם והסיפור הם "הכוכבים" האמיתיים של הסדרה.
פסקל יצר קשר עם קייטלין דיוור, המגלמת את אבי; הוא מצא את מערכת היחסים הקרובה ביניהם אירונית בהתחשב בקונפליקט השורר בין שתי דמויותיהם, אך הרגיש שהחוויה קירבה ביניהם מאחורי הקלעים.
רמזי חשה בחילה ובכתה בזמן שקראה את התסריט בפעם הראשונה יחד עם פסקל.
השניים התכוננו לסצנה בכך שהתייחסו אליה כאל סצנה כהרגלה, האזינו לשיר "Peanut Butter Jelly Time" בביצוע להקת "Buckwheat Boyz" בלולאה על מנת "לטהר את עצמם" מהאפלה והתשישות שבחזרות עליה, והמשיכו לעשות זאת עד שניות לפני ביצוע כל טייק בצילומי הסצנה.
גם פסקל וגם רמזו ציינו כי "הכל פשוט יצא החוצה" במהלך הצילומים, אך מצאו שזה היה קל יותר לביצוע מאשר בחזרות, מכיוון ש"ידעו בדיוק על מה הסצנה הזו להיות".
מאזין חש גם כי תחינותיה של אלי בפני ג'ואל לקום משקפות את תחושותיהם של הצופים ברגע הצפייה בסצנה.
גבריאל לונה, המגלם את דמותו של טומי, ציפה לסצנת המתקפה על ג'קסון מאז שקרא את התסריט, והשווה אותה לסצנת הקרב בפרק "קרב הממזרים" מ"משחקי הכס".
הוא ורותינה וסלי, המגלמת את דמותה של מריה, עברו אימוני נשק ופעלולים עבור העונה השנייה, ובפרט עבור סצנת המתקפה, שכללה שחזורים של רובים ששימשו במשחק הווידאו דוגמת רובה ה-M1 גאראנד של טומי.
לונה גם למד כיצד לירות באמצעות הלהביור.
לונה ציין כי לאחר צילומי הפרק הוא סבל מחזיונות פוסט-טראומטיים נשנים של דמויות בוערות רצות לעברו.
לונה אף וידא שחברו, הפעלולן טיי פרווסט, יהיה נוכח על הסט כדי שיעזור לו עם הפעלולים.
לונה היה מודאג בתחילה מהיעדרו של טומי במהלך סצנת מותו של ג'ואל; בתגובה, שלח לו מאזין הודעת טקסט ארוכה המתארת את תוכניותיו לקשת העלילה ולפיתוח דמותו של טומי.
דרוקמן הרגיש שמטרתו של טומי משתנה במהלך סצנות הפעולה – מהגנה על ג'קסון להצלת מריה מהבלוטר.
וסלי ציינה כי שתי הדמויות מהוות "עוגנים זה לזה".
עבור תלבושתו של טומי בפרק, שאבה מעצבת התלבושות אן פולי השראה מפרסומת של "מרלבורו" משנות ה-80; לונה ציין כי תלבושתו במהלך הפרק הייתה ייחודית בהשוואה לתלבושתו במשחק.
גופת אביה של אבי הוצגה במכוון בפרק הסיום של העונה הראשונה, בשל הרלוונטיות שלה עבור העונה השנייה, ובמיוחד עבור סצנת החלום של אבי.
דיוור רצתה שהצער והאובדן של הדמות ישתקפו בעיניה; היא ראתה בה "אדם שבור מאוד".
מאזין ראה באבי "חסרת שביעות-רצון" לאחר מותו של ג'ואל, שלא השיגה במלואו את מה שביקשה והרגיזה את חבריה בתהליך; מאזין חש שהיא "לא שלטה בעצמה" במהלך הסצנה.
כמי שצפתה בעצמה בעונה הראשונה עם שידורה, דיוור מצאה את מותו של ג'ואל "שובר-לב".
סצנת מותו של ג'ואל הייתה הסצנה הראשונה שצילמה; הצילומים התקיימו שלושה שבועות לאחר פטירת אמה ושלושה ימים לאחר ההלוויה.
על אף שלפסקל ואיזבלה מרסד היו אילוצים אחרים שדרשו את נוכחותם, לוח זמני ההפקה נערך מחדש על מנת להתאים את זמני הצילומים לצרכיה של דיוור.
לדיוור ניתן הזכות לבחור את היום בו תצולם סצנת מותו של ג'ואל, וביום הצילומים היא בקשה נוכחות של צוות הפקה מינימלי.
דיוור לא יכלה להתכונן לסצנות כרגיל, דבר שלדעתה היטיב עם גילום הדמות בכך שהרגיש טבעי יותר.
מאזין כתב מונולוג לאבי שלא היה נוכח במשחק, בעקבות גילוי המוטיבציות של אבי בשלב מוקדם יותר בסדרה מאשר במשחק.
מיילוד ציין כי דיוור נתנה את כל-כולה עבור צילומי הסצנה, אפילו במהלך טייקים שלא התמקדו בדמותה של אבי.
הפרק מסתיים בגרסת כיסוי לשיר "Through the Valley" מאת שון ג'יימס, בביצועה של אשלי ג'ונסון, שגילמה את דמותה של אלי במשחקים ואת דמות אמה של אלי, אנה, בעונה הראשונה.
גרסת הכיסוי של ג'ונסון הופיעה במשחק השני ובקמפיין השיווק שלו; זו המוצגת בפרק היא שילוב בין הביצוע המקורי שלה להקלטה חדשה, שמוסיפה גרסה רכה יותר של הבית השני שעומדת בהלימה לסצנת הסיום.
הזרמת גרסת הכיסוי של ג'ונסון עלה ב-1,005% בשירות הזרמת המוזיקה "ספוטיפיי" בארצות הברית לאחר שידור הפרק.
מאזין חש כי השימוש בגרסת כיסוי זו משקפת את אהבתה של אנה לאלי במהלך הסצנה שבה אלי מתאבלת על ג'ואל, ובכך למעשה מציבה את שני הוריה של אלי בתוך הסצנה.
לדעת מאזין, חלק מהמילים ייצגו את אירועי הפרק – בעוד שג'קסון ניצלה מחורבן מוחלט, נשמות אחדות נידונו לאבדון – ואילו מילים אחרות שיקפו תשוקה בלתי-ניתנת להשגה עבור הדמויות:
המלחינים גוסטבו סנטאוללה ודייוויד פלמינג עבדו על פסקול הסדרה, שהושפע ושאב השראה ממעשיהם של הדמויות שבמרכזו ומקטעי הפעולה, בהתאמה.
השניים רצו שפסקול הפרק ישקף את תוצאותיו הבלתי-נמנעות של האירועים שהתרחשו בה בצורה תת-הכרתית, תוך בנייה מתמשכת והדרגתית עד לסצנת מותו של ג'ואל.
פלמינג ניגש להלחנת סצנת המתקפה על ג'קסון עם שילוב של בנג'ו וצ'לו, בדומה לפרקים קודמים, והשתמש בתופים גדולים יותר וכלי נשיפה ממתכת.
פלמינג הלחין שבר את הסצנה בשני חלקים, כשחלקו הראשון התמקד בהכנות של העיירה לקראת המתקפה וחלקו השני בשיא המתקפה.
פלמינג רצה שסצנת מרדף הנגועים אחרי אבי יהיה דרמטי, אך לא יאפיל בעוצמתו על המתקפה על ג'קסון; הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם מאזין, וניסה מספר גרסאות כדי להבטיח שהסצנה תרגיש ייחודית בהשוואה למפגשים קודמים עם נגועים.
פלמינג וסנטאוללה הלחינו את נעימת הנושא לדמותה של אבי כך שתתאים בכעסה, בכאבה ובטראומה שלה לאלו של אלי, ולא לשל אנטגוניסטית מסורתית.
עבור סצנת מותו של ג'ואל, סנטאוללה השתמש מחדש במספר נעימות שחזרו על עצמן על מנת ליצור "שיא רגשי" תוך כדי הפניה לנעימות חדשות באמצעות כלי נגינה כמו הצ'רנגו, תוך שמירה על "האסתטיקה של המוזיקה לא רק באמצעות הנעימות, אלא גם עם הנגינה והגולמיות שלה".
המוזיקה בסצנה עברה מספר שינויים, לאחר שבמקור הייתה פעילה ורציפה יותר; מאזין היה מעוניין במוזיקה שקטה יותר, מתוך רצון ליצור רגעים שיוסיפו הלם ויגרמו לצופים להרגיש קרובים יותר לדמויות בדומה למשחק במקום לצפות בסצנה באופן פסיבי.
הם החליטו להשתמש באחד מהקטעים של סנטאוללה בקטע בו אבי מדברת על מות אביה, דבר שאותו החשיב מאזין כאפקטיבי.
צילומי הפרק התקיימו במשך חודש וחצי, החל מפברואר 2024. סצנת מותו של ג'ואל צולמה ב-7 במרץ 2024, בקאמלופס שבקולומביה הבריטית.
פסקל התעכב מהלגיע לסט הצילומים בעקבות דחיית טיסתו לאור תנאי מזג האוויר, מה שאילץ אותו לשוב לוונקובר.
במהלך ההכנות לצילומי הסצנה, מאזין ומיילוד בילו שעות בקביעת מיקומה של כל דמות הנוכחת בסצנה, ובמהלך הצילומים מיילוד והצלמת קתרין גולדשמידט בחרו להתמקד בפניהם של חבריה של אבי במקום רק באלימות מותו של ג'ואל.
שוט בכייה של מל אולתר על ידי השחקנית אריאלה ברר.
סצנות בקתת הסקי צולמו במשך ארבעה ימים; מתוך שני הימים שהתמקדו בצילומי מותו של ג'ואל, יום אחד כלל בעיקר את צילומי סצנות תגובתה של אלי למותו.
מאזין ראה בתותבות עבור סצנת מותו של ג'ואל את התותבות החשובות ביותר להפקת העונה.
לשם כך, נסרקו פניו של פסקל במצלמת תלת-ממד במטרה לאפשר למעצב התותבות בארי גואר ליצור את התותבת הדרושה לסצנה, לצד יכולת לתמרן ולהתגמש במידת התותבת, במיוחד מכיוון שעינו השמאלית של פסקל הייתה אמורה להיות נפוחה וסגורה.
גולדשמידט צילמה באמצעות עגורן את זחילתה של אלי לגופתו של ג'ואל במטרה לאפשר לצופים להבין את מלוא חלל החדר ולחוש את הבידוד והריקנות שברגע האינטימי בין הדמויות.
בעוד ששאר הסצנה צולמה בנוכחות השחקנים, מיילוד רצה שהשוט הסופי יסיט את עצמו "למקום סופי, שיפוטי, ובתקווה שיהיה גם שובר-לב".
סצנות המתקפה על ג'קסון צולמו במיסיון שבפורט לנגלי ובלנגלי.
העיירה נבנתה על מגרש חניה בוונקובר, בגודל של 292,500 רגל מרובע (27,170 מ"ר) וכללה 45 בניינים שנבנו חלקית.
על מנת להדגיש את האופן בו הקהילה צמחה והתרחבה, הוחלט שלא לעשות שימוש בחומרים ששימשו לצילומי ג'קסון בעונה הראשונה.
סצנת הפעולה צולמה במשך כמעט ארבעה שבועות; מיילוד וגולדשמידט עיצבו את הסטוריבורד של הסצנה על הסט לפני שהושלמה על ידי מעצב ההפקה דון מקולי וצוותו, שהוסיפו לו אלמנטים נחוצים במטרה לסייע לצילומי הסצנה כמו סימון מבנים בעלי אטימות לאש ומסלולי הליכה עבור השחקנים והצוות.
מקולי אייר כל חלק מסצנת הקרב על הסט במטרה לסייע לצוות ההפקה.
המפיקים בפועל ז'קלין לסקו וססיל אוקונור הובילו את צוותי הצילום וההפקה האחראים על סצנות הפעולה, שכללו עשרות פעלולנים וכ-100 ניצבים בתותבות; הפעלולנים השתתפו במחנה אימונים כדי להכיר את התפקידים.
גואר שוחח עם מאזין ודרוקמן על שינוי המראה של חלק מהנגועים במטרה לשקף את השפעת מזג האוויר הקר והשלג עליהם ולגרום להם להיראות מכוסי כוויות-קור.
צוות התותבות עבד על כ-20 עד 30 פעלולנים בכל יום עבור צילומי תקריב, תוך התמקדות באלו שיופיעו ישירות מול המצלמה.
הפעלולן שגילם את הבלוטר, גלן אניס, נדרש להשתמש בכריות קירור ובאוהל קירור לפני סצנת הלהביור, עליה חזר כ-12–14 פעמים; מאוחר יותר ציין מיילוד כי חשב שהם "כמעט גרמו לו להיפותרמיה".
מספר סצנות נוספות, כולל פיצוצים נוספים של הנגועים, צולמו אך נחתכו מהגרסה הסופית.
צילומי הפרק התקיימו באלברטה לתקופה של שישה עשר ימים, החל מ-18 במרץ, כולל באקסשו ובאתר הנופש פורטרס מאונטיין.
מזג האוויר השפיע על הצילומים, שהתקיימו במהלך סופת שלגים בהר פורטרס,  ובוויסלר, במהלך הסצנה שבה אבי נרדפת על ידי הנגועים; צילומי שוט המרדף האחרון לא כללה חלק מחברי הצוות (כולל מחלקת הסאונד) מחשש למפולת שלגים.
מאזין ומקולי הגו את סצנת העימות בין טומי לבלוטר לאחר שהצילומים הסתיימו; הסצנה צולמה ארבעה חודשים לאחר מכן, בשטח פרטי במפרץ מינאטי ובבריטניה ביץ' במשך חמישה ימים ביולי – וכללו שימוש באפקטים פירוטכניים של עשן ולהבות.
מיילוד ועוזר הבמאי הראשון, דן מילר, עבדו עם מנהל האפקטים הוויזואליים אלכס וואנג במטרה ליצור קטעי טרום-ויזואליזציה עבור סצנת הפעולה המלאה.
מיילוד הרגיש שהניסיון שלו בבימוי "משחקי הכס" הכשיר אותו לתנאי ההפקה הפיזית ולאפקטים הוויזואליים שנדרשו ממנו במסגרת בימוי הפרק.
אחד עשר צוותי אפקטים ויזואליים עבדו על הפרק, כולל "DNEG", "Important Looking Pirates", ו-"Wētā FX"; "Wētā FX" עבדו על הנפשת הנגועים, והגדילו את מספרם באופן משמעותי,  ו-"Important Looking Pirates" עבדו על סצנת הבלוטר.
במהלך צילומי הפרק נעשה שימוש ביותר מ-600 צילומי אפקטים ויזואליים, כמעט 200 יותר מהפרק החמישי של העונה הקודמת.
בעוד שהבלוטר בפרק זה גולם בתחילה על ידי פעלולן לפני שהוחלף בהנפשה שנוצרה על ידי מחשב (CGI), וואנג וצוותו יצרו את הבלוטר ב-CGI תחילה כאמצעי להבנת העיצוב שלו טוב יותר.
הם שינו את עיצובו – במיוחד את צורת ראשו, נבטי הקנוקנות שלו, ואת צבעי ורידיו הכחולים-סגולים במטרה לשקף את הסביבה הקפואה – והפכו אותו לגדול ומרשים יותר.
תנועותיו קיבלו השראה מבעלי חיים כמו תנינים, שלרוב נעים באיטיות אך צוברים מהירות כשהם נדחקים לפינה או תוקפים.
וואנג השתמש במשחקיות של המשחק השני כרפרנס להנפשת הבלוטר שנשרף.
מספר הנפשות נבדקו; וואנג רצה שהקהל יראה את הלהבות קופצות על שכבותיו המרובות של היצור על מנת להפוך את מותו לאמין.
הפרק נערך על ידי העורך טימותי איי.
גוד החל לעבוד על הפרק בשלהי פברואר 2024, והגרסה הסופית של הפרק הושלמה יותר משנה לאחר מכן.
הוא קיבל יותר חומרי צילום מהרגיל – 24 ימי הפקה ראשיים (שלוש שעות ביום) ויותר מ-30 ימי הפקה משניים, בסך הכל כ-50 ימים.
עריכות מוקדמות זגזגו בין סצנות המתקפה על ג'קסון לסצנות הבקתה, אך גוד הרגיש שהקהל אהב יותר את הדרמה המתמקדת בדמויות בבקתה, מה שהוביל לשילוב סצנות המתקפה על ג'קסון בשלב מוקדם יותר בפרק.
גוד ציין כי סצנת מותו של ג'ואל הייתה הסצנה המאתגרת ביותר לעריכה, במיוחד בשל הלחץ שנגרם מחשיבותה והחרדה שהיא תפעיל על הצופים.
על מנת להבין טוב יותר אילו מהאלמנטים שלה היו החשובים ביותר, הוא ביצע מחדש את עריכת הסצנה חמש פעמים לפני שהציג אותה בפני מיילוד ומאזין.
על סמך העריכות, מיילוד ומאזין סיפקו הנחיות נוספות, למשל המלצתו של מאזין על הוספת אלימות נוספת מנקודת מבטה של אלי והוספת הפסקה לפני שהיא מגיבה למותו של ג'ואל.
הסדרה לרוב נמנעת מהצגת אלימות גרפית, וכך גם היה בגרסתו המקורית של גוד, שנמנעה מהצגת מותו של ג'ואל, אך מאזין מצא לנכון להציג את הסצנה בצורה מזעזעת יותר.
חדירתה של אלי אל בקתה נערכה בשוטים מהירים במטרה לשמור על הסצנה בתנועה, אך בשוטים ארוכים מספיק להראות את נקודת מבטה.
מיילוד צילם את השחקנים במספר דרכים שונות, מה שגרם לגוד לנסות ולבחור את הגרסה היעילה ביותר; הוא שילב מספר גרסאות כדי להדגים את רגשותיה המשתנים של אלי לאורך הסצנה, משקטה ועד לזועמת.
מיילוד צילם סצנות שלמות מנקודות מבט שונות, כמו מותו של ג'ואל מנקודת מבטו של אחד מחבריה של אבי, מה שסיפק לגוד עוד קטעים לעריכה, ואפשר לו לבנות רגעים חדשים בסיפור, כמו שוט בו אוון מורה למני לתת לאלי לחיות.
קטע האודיו בו ג'ואל אומר לאבי "פשוט תסיימי עם זה כבר" נלקח מטייק שונה מזה שהוצג בפרק.
בשינוי מהתהליך הרגיל, גוד ערך את הסצנות האחרונות כך שיתאימו למוזיקה, מה שאילץ אותו לקצר את הסצנה בין טומי למריה; הוא הגביל זאת לקטע קצרצר בו מריה מנחמת את טומי השבור.
גוד ביקש להוסיף את צליל גופו של ג'ואל הנגרר על פני השלג כדי לאפשר לצופים להרגיש את נוכחותו.
הפרק שודר בערוץ "HBO" ב-20 באפריל 2025. בטלוויזיה ליניארית, בפרק צפו 643,000 צופים, ונרשמו אחוזי צפייה של 0.16.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes, קיבל הפרק את הציון 96% על סמך 28 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 9.1/10. מייקל וולש מ-"Nerdist" כינה את הפרק "טלוויזיה במיטבה בכל דרך".
ניית'ן אינגרהם מ-"Engadget" חש כי הקבלתם הסימולטנית של המתקפה על ג'קסון ומותו של ג'ואל "היא עדות לגאותנותם של התסריטאים, הבמאים וצוות השחקנים", על אף שמנגד, סיימון קארדי מ-"IGN" חש כי מדובר ב"שני סיפורים שלא נותנים זה לזה מספיק מקום לנשום".
מבקרים שיבחו את משחקה של רמזי בפרק, ובפרט את הצגת צערה וזעמה, ואת צרחותיה כאשר ג'ואל נהרג; קימברלי רוטס מ-"TVLine" כינתה את רמזי "שחקנית השבוע" ושיבחה את יכולתה להעביר את "ייאושה של אלי בהבנה שאין זמן לתקן דברים עם ג'ואל".
Club" הרגישה שרמזי לכדה ביעילות את "בגרותה ותמימותה הילדותית" של אלי.
קארדי מ-"IGN" ציין כי ביצועיו של פסקל היו "מושלמים", תוך ציון "רגש ההשלמה בעיניו" במותו; וולש מ-"Nerdist" מצא את מבטו האחרון אל אלי בלתי-נשכח, וגם שיבח את רגשותיו של לונה בסצנת המתקפה על ג'קסון.
Club" השוותה את התסריט לטרגדיה יוונית, וכינתה את נוחות העלילה "הרסנית במכוון ולא עצלנית מבחינה מבנית".
זושה מילמן מ"פוליגון" ציינה בביקורתה כי שחרור עדר הנגועים על ג'קסון על ידי אבי, שלא במתכוון, מדגים את השלכותיה החברתיות הרחבות יותר של מסע הנקמה שלה.
קארדי מ"IGN" ציין כי לתחושתו סצנת המתקפה על ג'קסון מאפילה על מותו של ג'ואל ומסיחה את דעת הצופים מהאירועים עם דמויות שאינן מוכרות להם.
קנת' שפרד מ"קוטאקו" מתח ביקורת על קצב עלילת הפרק, וציין כי הסאבטקסט הפך לבולט מדי בעקבות הסרת עמימות מניעיה של אבי והצגת אלי מחבקת את גופתו של ג'ואל.
שירלי לי מ-"The Atlantic" הרגישה שהמונולוג של אבי הקהה את ההלם שבהריגת ג'ואל, וכי המתקפה על ג'קסון נוספה במטרה לפצות על כך, מה שגרם לסדרה "להפוך למעגלית וחונקת יותר".
מבקרים רבים מצאו את ההלם בעקבות מותו של ג'ואל מקביל להלם שאחז בצופים בעקבות מותו של נד סטארק או אירועי החתונה האדומה ב"משחקי הכס".
בימויו של מיילוד והצילום של גולדשמידט זכו לשבחים בשל המיקוד שלהם על הדמויות השונות, במיוחד במהלך סצנות המתקפה ומותו של ג'ואל.
מספר מבקרים שיבחו את סצנת המרדף של אבי, ומצאו את הצילום מפחיד וקלאוסטרופובי; קארדי מ-IGN ציין כי הסצנה מדגימה את "עיקשותם הקטלנית" של הנגועים, ושפרד מ"קוטאקו" ציין את נאמנות השוטים בסצנה למשחק הווידאו.
Club" כינתה את השוט בו אלי מחבקת את גופתו של ג'ואל "יפהפה והרסני", ובן טרוורס מ-"IndieWire" הרגיש ששוט זה משקף את תפיסתה של אלי על העתיד, המוגבלת בעקבות התמקדותה בעבר.
מספר מבקרים ראו את סצנת המתקפה כאפית והאינטנסיבית ביותר בסדרה, והשוו אותה לטובה לסצנות קרב מתוך "משחקי הכס" ולקרב נקרת הלם מ" שני הצריחים".
ג'יימס ג'קסון מ"הטיימס" השווה אותה לסצנת הפתיחה של "להציל את טוראי ריאן", וג'ון נוג'נט מ"אמפייר" כינה אותה "טלוויזיה קולנועית יוצאת-דופן בקנה מידה ענקי".
Club" התרשמה מהאופן שבו הסצנות גרמו לה להרגיש יותר אכפתית כלפי גורלם של טומי ומריה, וקית' פיפס מ-"Vulture" חש כי סצנות ההכנה לקראת המתקפה הפכו את האקשן לאפקטיבי יותר.
לעומת זאת, קארדי מ-IGN ראה בסצנה, על אף איכותה, תיקון-יתר של קטעי הפעולה הנדירים מהעונה הראשונה, ואלן ספינוול מ"רולינג סטון" מצא את הסצנה "מרגשת" אך "פחות משכנעת ממה שהייתה צריכה להיות" בשל הדמויות הלא-מוכרות המכילות אותה.
גודמיקס הסאונד הטוב ביותר בסדרת קומדיה או דרמה (שעה אחת)מארק פישמן, סמואל איינס, כריס דוסטרדיק, ג'פרי רוי ותמי טרדוול
בגום ג'אן (באורדו: بیگم جان) היא רופאה ומייסדת אגודת הרווחה לנשים שבטיות, המחנכת נשים שבטיות במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה שבצפון מערב פקיסטן לגבי זכויותיהן ומעניקה להן הכשרה רפואית.
ג'אן גדלה במחוז דרום וזיריסטן , אזור שמרני בפקיסטן, אך אביה עודד אותה להיות רופאה.
כילדה היא למדה בבית ספר לבנים מכיוון שלא היה שם בית ספר לבנות, וכאשר זקני השבט שלה אסרו עליה ללמוד בתיכון היא למדה במקום זאת עם מורה פרטי.
היא עומדת בראש אגודת רווחה לנשים שבטיות הפועלת לקידום של נשים בקהילות מסורתיות של אזורי השבטים המנוהלים על ידי הממשל הפדרלי.
היא הכשירה נשים שבטיות למתן טיפול רפואי ב-11 מרכזים ברחבי אזור השבטי, מתוך תפיסה שהשבטים לא יאפשרו לרופאים גברים לטפל בנשות השבט.
הנשים שהוכשרו יכולות לבצע משימות רבות, החל ממיילדת ועד לרופאה בכפר; ויכולות לתת מענה לצרכים של נשים שבטיות בכל רחבי האזור.
בשנת 2007, במחאה ארצית של נשים נגד אנשי דת שתמכו בפיגועי התאבדות ואלימות אחרת, הובילה ג'אן את מחאת אגודת הרווחה לנשים שבטיות.
נכון לשנת 2008 היא יו"ר אגודת הרווחה לנשים שבטיות.
היא קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי לשנת 2008, מה שהפך אותה לאישה הפקיסטנית הראשונה שקיבלה פרס זה.
בטקס הענקת הפרס ובאירועים הנוספים שארגן משרד החוץ האמריקאי, לא הגיע שום נציג פקיסטני.
בׇּגו֗לִינו֗ (באיטלקית: Bagolino), בשפה המקומית ברשיאנית בׇגו֗לִי, או בׇגוּלִי (Bagolì/Bagulì), היא עיירה קטנה וקומונה בצפון איטליה.
העיירה נכללה בשנת 2025 ברשימת היישובים היפים ביותר באיטליה (I Borghi più belli d'Italia).
מספר תושבי העיירה הוא 3,879. מספר התושבים מצוי בירידה מתונה ומתמשכת משנות ה-90 של המאה ה-20. בגולינו מוזכרת כאחד הגורמים להכרתה של אונסק"ו בנפת ברשה, כאתר מורשת עולמית בלתי מוחשית.
סבורים שהשם בגולינו מגיע מהשפה הלטינית, מהביטויים פׇּגו֗לו֗ס, או פׇּגו֗לִינו֗ס ( ,Pagolus Pagolinus) שפירושם יישוב קטן, או עיירה קטנה.
מסופר, שבשנת 16 לפני הספירה נסללה דרך סמוכה, בהוראתו של הקיסר אוגוסטוס.
הדרך חיברה את אזור טרנטו בצפון עם ברשה.
ליד בגולינו הייתה צומת דרכים חשובה, שנזקקה להשגחה ביטחונית, ולהקמת תחנה להחלפת סוסים.
35 משפחות הועברו להתגורר באתר, וכך נוסד היישוב הקטן במקום.
במהלך השנים השתבש השם, והפך בהדרגה לשם הנוכחי בׇּגו֗לִינו֗-Bagolino.
סבורים שהעיירה נוסדה כישוב השומר על צומת דרכים וכתחנה לריענון והחלפת סוסים, בדרך שנסללה בהוראת הקיסר אוגוסטוס.
במאה ה-7 לספירה הפך המקום לחלק מדוכסות טרנטו ומאוחר יותר כונה ג'ודיקאריה (Giudicarie).
במהלך המאה ה-11 השליטה הייתה בידי הכנסייה הנוצרית באמצעות הבישופות של טרנטו.
מאוחר יותר המקום עבר לשליטת האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת היריבות של האצולה הגיבלינית והגואלפית, העיירה צידדה חלק מהזמן בברשה הגואלפית (Guelph) ובזמנים אחרים בנסיכות טרנטו הגיבלינית (Ghibelline).
במאה ה-15 ונציה השתלטה על האזור ונשארה בעמדת שליטה בעיירה עד שנת 1797. במאה ה-15 קיבלה משפחת לודרון את העיירה מ-ונציה, וג'ורג'ו ופייטרו לודרון (Lodron Giorgio, Pietro) הפכו לשליטים פאודלים של המקום.
העיירה התפתחה כלכלית ונהנתה מתנופה של פריחה, למרות אסונות טבע שפקדו אותה, דוגמת המגפה השחורה שפגעה באזור מספר פעמים, רעידת האדמה בשנת 1555 ופגעי טבע נוספים.
ב-1779 שריפה השמידה את רוב העיר.
לאחר השריפה, ונציה סייעה בשיקום העיירה ושלחה מפקחים שווידאו, כי השחזור מתבצע בנאמנות למקור שלפני השריפה.
ב-1797 הסתיימה התקופה הוונציאנית, נפוליאון כבש את האזור, ולאחר מכן הייתה העיירה חלק מממלכת לומברדיה-ונציה, תחת שלטונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1861 לאחר אירועי תהליך איחוד איטליה (Risorgimento italiano), עבר המקום ביחד עם האזור כולו להיות חלק מממלכת איטליה, תחת מלכותו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני.
העיירה הייתה מעורבת עם חלק משכנותיה במסע "הציות" (Obbedisco) של ג'וזפה גריבלדי ב-1866, שבעקבותיו חבל ונטו סופח לממלכת איטליה, ואילו טרנטינו הצפונית סופחה לאיטליה רק סיומה של מלחמת העולם הראשונהב-1918.
בגולינו נמצאת בצפון איטליה, במחוז לומברדיה, נפת ברשה.
היא בנויה בעמק (Valle Sabbia), על גדת נהר קאפארו (Caffaro).
העיירה קרובה לגבול עם המחוז הצפוני השכן טרנטו (Trento), ולרגלי הרי האלפים המזרחיים, על גבול הרי הדולומיטים.
אגם אידרו (Lago d'Idro) הקטן במרחק נסיעה של כ-10 ק"מ, ואגם גארדה במרחק נסיעה של כ-50 ק"מ.
מרחק הנסיעה לעיר הנפה ברשה מסתכם בכ-64 ק"מ, ואל מילאנו בירת המחוז מרחק הנסיעה הוא כ-162 ק"מ.
מרחק הנסיעה לעיר המרכזית של הנפה השכנה טרנטו מסתכם בכ-87 ק"מ, ואל ורונה במחוז ונטו כ-122 ק"מ.
הגובה הממוצע של העיירה מעל פני הים הוא 755 מטר.
שכנותיה של בגולינו הן צ'רטו (Cerreto) ו-סן קולומבנו (San Colombano).
לעיר שלוחה אדמיניסטרטיבית בצפון אגם אידרו, בשם "פונטה קאפארו" (Ponte Caffaro-גשר קאפארו), הממוקמת בחיבור של הנהרות קאפארו וקיאזה, לפני שהם נשפכים לאגם אידרו.
הטמפרטורות בבגולינו בקיץ חמימות ונעימות, ובתקופת החורף המקום קר ומושלג.
לגובהה של העיירה מעל פני הים (755 מטר בממוצע) יש השפעה משמעותית על תנאי האקלים במקום.
בעיירה יורדת כמות גדולה של משקעים, ממוצע הגשם השנתי מגיע ל-870 מ"מ, וממוצע השלג השנתי עומד על 195.3 ס"מ.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טמפרטורה ממוצעת גבוהה של 4 מעלות צלזיוס, וממוצע הטמפרטורה הנמוכה ברמה של 2- מעלות.
החודש החם ביותר הוא אוגוסט, עם ממוצע 28 מעלות צלזיוס ביום, ו-18 מעלות בלילה.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר 37 מעלות, נמדדה במקום באוגוסט 2017, והנמוכה ביותר בינואר 2016, 10- מעלות.
סטטיסטית, אין בעיירה חודש ללא משקעים.
העיר העתיקה: העיר העתיקה הייא סבך של רחובות קטנים וסמטאות, וכוללת את ויה פּו֗רְטִיצִ'י (via Portici) על שפת עמק סאביה.
ניתן למצוא בעיר העתיקה ציורי קיר מימי הביניים, שנועדו להגן על המקום מפני מחלות ואסונות שונים.
כנסיית סן ג'ורג'ו: הכנסייה העיקרית של העיירה היא כנסיית סן ג'ורג'ו ומכונה גם "הקתדרלה בהרים", והיא בנויה מבנקודה גבוהה ובולטת מעל העיר.
במקור נבנתה בשנת 600, היא הכנסייה השלישית בגודלה בנפת ברשה, וסימלה את עושרה וחוזקה של בגולינו.
הכנסייה עוצבה מחדש במאה ה-17, וכוללת יצירות של אומנים ידועים כמו טיציאן (Titian), טינטורטו (Tintoretto), (Palma il Giovane) ויצירות של ציירים אחרים.
כנסיות נוספות: בעיירה מספר כנסיות מתקופות שונות ובסגנונות שונים.
כנסיית סן רוקו מסוף המאה ה-15, כנסיית אדמינו (Admino) משנת 1614, הכנסייה נקראת כך כיוון שנבנתה על אדמת משפחת אדמינו, אך מכונה גם "כנסיית גבירתנו של השלג".
בעיר בנויות ופיעלות כנסיות נוספות.
תיירות חקלאית: במרחק קצר מחוץ לעיירה מוצעות פעילויות בטבע, בחקלאות, רכיבה על סוסים וטיפול בהם, ובחיות משק נוספות.
עקב המרחק מערים גדולות וסואנות וגובהו של האזור מעל לפני הים, אוויר צלול הוא חלק מרכיבי התיירות החקלאית (Agriturismo).
בית הקברות הנפוליאוני: ( Il cimitero Vecchio/Cimitero di epoca Napoleonica) בית הקברות הנפוליאוני מסוגנן, עם צלבי ברזל מעל הקברים וקפלות בסגנון של אדריכלות גותית לעריכת תפילות.
אגם: אגם אידרו (lago d'Idro), הוא אגם קטן (12 ק"מ אורך וכ-2 ק"מ רוחב), בגובה 368 מטר מעל פני הים.
חופי האגם נמצאים בתחום שיפוטן של הקומונות הסובבות אותו: Anfo, Bagolino, Bondone, Idro.
שמו נגזר משמה של מפלצת אגדית, "אידרה".
נהר קיאזה (Chiese) מזין את האגם, ובחודשי הקיץ ניתן לרחוץ במימיו.
נהר נוסף בשם קאפארו מתמזג עם נהר קיאזה במרחק קצר צפונית לאגם.
נקודת זהב גאולוגית: נקודת הזהב הגאולוגית הנמצאת בקרבת העיירה ("l punto del "chiodo d'oro) היא תופעה גאולוגית ייחודית, כמוה נחשפו רק עשרות בודדות בעולם, המאפשרת מבט אל מעבר מתקופה גאולוגית אחת, לתקופה גאולוגית אחרת.
יער אורנים: על הגבעות ובעמק סאביה סביב העיירה יש פארק ויער אורנים, היכולים לשמש לבילו בטבע, ובהם מסלולי הליכה, אתרי פיקניקים, פעילויות לילדים ועוד.
קרנבל: שורשי הקרנבל עתיקים מאוד, קיים תיעוד מ-1518, המעיד על הוראה מעיריית בגולינו, לתגמל עם גבינה את המגיעים לקרנבל.
קרנבל בגולינו (Carnevale di Bagolino) נערך בראשית ינואר ומחולק לשני חלקים.
החלק הראשון בלארי (Balarì) מוזיקלי באופיו, ובמסגרתו מוזיקה, שירה, וריקודים ברחובות ובכיכרות העיירה.
חלק השני של הקרנבל נקרא מאסקר (Maschèr) ומתרחש בימי הקרנבל האחרונים, המתחילים בדרך כלל ב-5 בינואר.
בחלק זה אנשים מתחפשים לדמויות של זקנים.
שני חלקי הקרנבל בתאפיינים בתחפושות ובתלבושות ששגוניות.
מוזיאון: המוזיאון מציג בשני אתרים.
אתר אחד באגף של בית ספר מקומי, והאחר האחר הוא המוזיאון עצמו, שנוסד ומנוהל על ידי אגודת Habitar in sta Terra לשימור התרבות המקומית.
המוצגים במוזיאון מעידים על החיים בעבר בעיירה, ויש בהם כלי עבודה, ריהוט, פריטי ביגוד אופייניים וכדומה.
ציור: העיירה בגולינו וכנסיית סן ג'ורג'ו החולשת עליה מגבוה מופיעות כנושא בציור בצבעי מים של הצייר השוודי קארל יוהאן פורסברג (Carl Johan Forsberg), משנת 1907.
גבינה: ייצור גבינה הוא אחד מענפי הכלכלה של בגולינו.
הגבינה הייחודית של העיירה נקראת "בגוס" (Bagòss), על-שם תושבי העיירה הקוראים לעצמם "בגוסי".
גבינת בגוס הייתה מוכרת עוד במאה ה-16, היא גבינה צהובה חצי שמנה, המיוצרת בכיכרות גדולים מאוד היכולים להגיע למשקל של עד 20–22 ק"ג, וקוטר של עד 55 ס"מ.
גבינת בגוס מוכרת ומוגנת על ידי ארגון מזון איטי.
בעיירה קיימים 28 יצרני גבינה מסוג בגוס, והגבינה מהווה את אחד מהיסודות בכלכלת העיר.
הגבינה בעלת טעם עז ייחודי, וגבנים בעיירה נוהגים להוסיף מעט זעפרן בתהיליך הייצור.
על החלק החיצוני מורחים שכבה דקה של שמן פשתן המקנה לכיכר צבע חום בהיר-כתום.
הגבינה משמשת למכאל, וגם כתוספת והעשרה של תבשילים שונים, דוגמת ריזוטו.
התיירות עדיין לא השטלתה על בגולינו, אך בעקבות קבלת תואר של אחת העיירות היפות ביותר באיטליה נמצאת התיירות בתנופה, לרבות תיירות פנים איטלקית.
בנוסף, העיירה בנויה לרגלי הרים, בהם מוצעים מסלולי סקי ומסלולי הליכה רגלית לתיירים.
יתר ענפי הכלכלה בעיירה הם ענפים מסורתיים של מסחר, תעשייה זעירה ושירותים.
לא ידוע על קיומה של קהילה יהודית שהתקיימה בעבר בבגולינו, או מתקיימת במאה ה-21.
כבישים: הכביש החוצה את העיירה הוא SP669. כבישים אחרים באזור הם SP241, SP237 ו-SP345. האוטוסטרדה הקרובה לעיירה היא E70, במרחק נסיעה של למעלה מ-60 ק"מ.
אוטובוסים: קו אוטובוס מספר 013 מקשר את בגולינו עם ברשה, משם קיימות אפשרויות רבות של תחבורה ציבורית, לברגמו וליעדים נוספים.
רכבת: פסי רכבת אינם מגיעים לבגולינו או לאזור.
תחנת הרכבת הקרובה נמצאת בעיר הנפה ברשה, כ-62 ק"מ מהעיירה.
תעופה: מספר נמלי תעופה בין-לאומיים נמצאים במרחק סביר מבגולינו.
נמל התעופה ורונה-וילפרנקה, במרחק נסיעה של כ-111 ק"מ, נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו הסמוך לברגמו מרוחק כ-124 ק"מ נסיעה מהעיירה, ונמל התעופה מילאנו-לינאטה במרחק נסיעה של כ-155 ק"מ.
בגילגול הזה הוא אלבום הסולו ה-7 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלום חנוך, שיצא במרץ 1991.
עם יציאתו זכה האלבום להצלחה מסחרית גדולה וכמה משיריו הפכו ללהיטים בשעתם: "ככה וככה", "בגילגול הזה" ו"בדיוק כמוך" המתייחס ליחסי ישראל והפלסטינים.
חנוך כתב והלחין את כל שירי האלבום, למעט שני שירים ("ויקטוריה" ו"אומרים שבלי") שנכתבו על ידי מאיר אריאל.
בקולות רקע השתתפו בנות מקהילת "העבריים מדימונה".
את עטיפת האלבום עיצב וצייר המעצב יוסי רום.
רשימה חלקית של ההופעות שנערכו בתקופה זו, לפי מודעות בעיתונים:
שלום חנוך - שירה, גיטרות, קלידים
יוסי פיין - גיטרה בס
אלישבע בת ישראל - קולות
שדיה בת ישראל - קולות
ציפורה בת ישראל - קולות
עמיר רום - עיצוב גרפי וציור העטיפה
לימור ירון - עוזרת הפקה
זאב אולמן - מפיק אחראי מטעם חברת NMC
יעקב מורנו - טכנאי הקלטה ומיקס
עמי איילי - עוזר טכנאי
"בגידת הדימויים" היא יצירה ידועה משנת 1929 של הצייר הסוריאליסט הבלגי רנה מגריט.
בציור מתוארת מקטרת המלוּוה בכיתוב "" ("זוהי אינה מקטרת").
הציור מוצג במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה.
לפי הדעה הרווחת, כוונתו של מגריט הייתה להראות כי גם הייצוג הריאליסטי ביותר של עצם כלשהו הוא בלבד.
כך, למשל, לא ניתן לעשן בעזרת ציור המקטרת או לפטם אותו, הגם שהוא דומה מאוד למקטרת אמיתית.
ובמילותיו של מגריט: "רק נסו לפטם אותה בטבק!
לו הוספתי לציור את הכיתוב 'זוהי מקטרת', הייתי משקר" (את העיקרון ניסח יפה גם הסמיולוג ויליאם ג'ונס: "המילה 'כלב' לא יכולה לנבוח").
מגריט עסק רבות בקשר בין עצמים לבין הייצוג שלהם.
בשנת 1927, לדוגמה, השלים את התמונה "Clef des songes" ("מפתח החלומות"), ובה מתוארים ארנק, אולר, עלה וספוג; לכל אחד מהעצמים הוצמדה תווית, אך רק זו של הספוג התאימה.
(התוויות האחרות הן "שמַים", "ציפור" ו"שולחן".) שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1930, צייר מגריט גרסה אחרת ובה שישה עצמים, ולכולם תוויות שגויות.
הציור האחרון של מגריט בנושא זה, "Les deux mystères" ("שתי התעלומות"), הושלם בשנת 1966. בציור מופיע כן ציירים, עליו מונחת התמונה "בגידת הדימויים", ולצדו מקטרת נוספת.
המקטרת החדשה דומה לזו שבתמונה המקורית בצורתה, אך לא בצבעיה; כך, בעולם המתואר בתמונה, המקטרת המצוירת (על כן הציור) נראית ממשית יותר מזו שלידה.
הפירוש הידוע ביותר לתמונה הוצע בשנת 1973 על ידי הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו בספרו Ceci n'est pas une pipe, שבו מתועדים גם שני מכתבים של מגריט.
לצד המשמעות הפשוטה של התמונה – ייצוג ועצם אינם היינו הך – מציע פוקו שבהצגת הפרדוקס־לכאורה מחייב מגריט את המתבונן להרהר במושג ה"מציאות".
בגין הוא סרט טלוויזיה ישראלי שיצא לאקרנים ב-1998, העוסק בחייו של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין.
את הסרט ביים אורי ענבר, על פי סיפור מאת אמנון דנקנר.
השחקן הראשי הוא משה איבגי.
הסרט מתאר את חייו של מנחם בגין מתחילת דרכו כמפקד האצ"ל עד כהונתו כראש ממשלה בזמן מלחמת שלום הגליל ואחריה, ובהמשך התפטרותו, הסתגרותו ומותו ב-9 במרץ 1992 בגיל 78. איבגי מגלם את בגין, המספר מדוע הסתגר בביתו בשנותיו האחרונות.
הסרט מתרחש כולו בביתו של בגין, בתקופה שאחרי הפרישה מראשות הממשלה.
בגמדר (געז: በጌምድር, תרגום: "ארץ הכבש") הוא מחוז היסטורי באתיופיה.
היסטורית גבולותיו של המחוז היו נהר התכזה העליון במזרח עם וג ולסתה, נהר הבשלו עם אמהרה בדרום מזרח, הנילוס הכחול בדרום עם גוג'ם, אגן אגם טאנה במערב עם המחוזות דרה ופוגרה, ובצפון מערב באנפרז.
שמו של המחוז, המורכב מהמילים "בג", ו"מדר"(=ארץ), הוביל חוקרים למצוא משמעות למילה "בג".
יש שהציעו שהמילה "בג" מקורה בעם הבג'ה, ומשמעות שם המחוז לפיכך היא "ארץ בג'ה", ומשערים שבעבר הללו ישבו באזור.
היו שטענו כי המילה "בג" היא למעשה המילה ל"כבש" בשפות האתיו-שמיות ולכן המשמעות היא "ארץ הכבשים".
אחרים הציעו כי ייתכן שהמילה "בג" הגיעה מהמילה "בגה", שמשמעותה "עונה יבשה", ונמקו בכך שהאזור הוא אכן חסר מים ויבש.
יושבי האזור מקדם היו האגאו ולצידם ביתא ישראל.
במהלך המאה ה-14 החלו לפלוש למקום צבאות האימפריה האתיופית ולספח את האזור; במרוצת הדורות עבר האזור 'אמהריזציה' ובשלהי המאה ה-16 תושבי האזור היו לאמהרים-נוצרים.
בתקופה זו, בגמדר היה למחוז הגדול באימפריה האתיופית ושהשתרע מהנהרות בשלו והנילוס הכחול בדרום, ועד לנחל בלסה בצפון, ומהתכזה במזרח ועד לאגם טאנה במערב.
בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 אוחד המחוז עם מחוז סמין תחת השם בגמדר וגבולות המחוז היו גבול סודאן במערב, התכזה בצפון ובמזרח, הנילוס הכחול, בשלו ואגם טאנה בדרום.
בירת המחוז הייתה העיר גונדר ששמה שימש כשם שני למחוז ומ-1974 שונה שם המחוז הרשמי לשם גונדר.
בַּגירָה (נקרא גם בגהרא; באנגלית: Bagheera) הוא נמר הודי שחור המופיע כדמות ספרותית בספרו של רודיארד קיפלינג - "ספר הג'ונגל" וכן בספר ההמשך "ספר הג'ונגל השני".
המילה בגה (बाघ) משמעותה טיגריס בהינדי.
כמו כן, בגירה מופיע בעיבודי האנימציה לספרים, ספר הג'ונגל וספר הג'ונגל 2, וכן בסדרת ההנפשה "גורי הג'ונגל".
בגירה נולד בשבי בגן-החיות האישי של הראג'ה של אודאיפור, הודו, והוא מתחיל לערוג לחירותו אחרי מות אמו.
ברגע שהוא בוגר וחזק דיו הוא פורץ את המנעול של כלובו ובורח לג'ונגל, שבו אכזריותו וערמומיותו מקנים לו את הכבוד של כל שאר תושבי הג'ונגל, למעט שירחן הטיגריס (כנראה מתוך שחצנות).
בגירה חושף כל זאת למוגלי בהזדמנות מאוחרת.
אף אחד, למעט מוגלי, לא יודע אי-פעם שבגירה ענד פעם קולר ושרשרת, מה שמסביר את התובנה המיוחדת של הפנתר לגבי האדם.
כאשר אבא זאב (אביו המאמץ של מוגלי) וראקשה (אימו המאמצת של מוגלי) מלהקת הזאבים הסאונית מאמצים את ה"גור" האנושי מוגלי והלהקה דורשת שידברו בשם הגור החדש, בגירה קונה את חייו של מוגלי בעזרת פגר שור טרי ועוזר לגדל אותו כאחד מהלהקה.
בגלל שחייו נקנו על ידי שור, על מוגלי נאסר לאכול בשר בקר (בצירוף מקרים עם העובדה שגם לכפריים ההינדים של המחוז נאסר לאכול בשר בקר).
בגירה משתתף ברבות מהרפתקאות מוגלי כאשר הוא גדל, אבל לבסוף מגיע הזמן שגור-האדם נהפך לאיש בוגר, וצריך לחזור לחברה האנושית.
בגירה משחרר את מוגלי מחובו ללהקת הזאבים בהריגת שור נוסף, ומוגלי חוזר לאימו המאמצת האנושית מסואה.
בגירה הוא אחד ממוריו הרוחניים של מוגלי.
הוא, באלו וקא שרים למוגלי את "שיר העזיבה" של הג'ונגל.
בגרסת האנימציה הרוסית הרפתקאות מוגלי בגירה מוצג כנקבה.
זאת כנראה בשל העובדה שהמילה הרוסית ל"פנתר" היא עצם ממין נקבה.
כמו כן, יש לבגירה בגרסה זו שלושה גורים, אחד שחור ושניים בצבעים רגילים.
בגרסה של דיסני, בגירה הפנתר היה זכר, כמו בספר, ודובב על ידי סבסטיאן קאבוט באנגלית.
הפנתר צויר כחכם, רציני ואחראי, באופן דומה לבגירה שבספר, למעט העובדה שבספר בגירה מפנק את מוגלי יותר.
בסרט, בגירה הוא זה שמוצא את מוגלי לראשונה בסירה ההרוסה, ולא הזאבים, והוא זה שלוקח אותו בחזרה לכפר.
במהלך הסרט, בגירה מתווכח לעיתים קרובות עם באלו, משום שהוא יודע שכל עוד שירחן נמצא בג'ונגל, הג'ונגל הוא לא מקום בטוח למוגלי למרות כל מאמצי באלו להגן עליו.
כמו כן, בגירה הוא גם המספר של סיפור הסרט.
בגירה הוא גם אחת מהדמויות הראשיות שהושמטו מהסדרה עולם סחרחר, שהשתמשה בכמה דמויות מספר הג'ונגל.
עם זאת, הרבה מחיילי שירחן וטייסיו הם פנתרים שחורים שמאוד דומים בסגנונם לבגירה.
בסדרת האנימה היפנית בגירה הופיע בדיבוב ארתור גרוסר.
גם שם הוא היה רציני ואחראי והיה לאחד ממוריו הרוחניים של מוגלי.
בסדרת האנימציה המקדימה, בגירה היה החבר הכי צעיר, ולעיתים קרובות חבריו צחקו עליו, בייחוד שירחן הבריון.
כמו כן, הוא גם כונה "באגי".
כמו שירחן, גם לו היה מבטא בריטי בסרט מ-1967, אבל בסדרה היה בעל מבטא אמריקאי.
בשנת 2003 הופיע בגירה בתפקיד אורח בסדרת ההנפשה של דיסני "בית העכבר".
בסרט השני, הוא חזר להופיע כבגירה הרציני.
בגירה, עם עזרתם של חיילי קולונל האטי, מנסה למנוע מבאלו להגיע לאנשי הכפר.
כאשר הכפריים מנסים למצוא את מוגלי, הוא חושד שבאלו החזיר אותו בחזרה לג'ונגל (הוא צדק).
באלו מחביא את מוגלי ממנו, וגורם לבגירה להאמין שהוא לא היה עמו.
אחרי ששירחן נפל במלכודת, מוגלי פוגש אותו שוב.
קרוב לסוף הסרט, ראנג'ן נראה משחר עם הזנב של בגירה.
בהתחלה בגירה פחד, אבל אחר כך נהנה לשחק איתו, בזמן שמוגלי ובאלו שרים שוב את הצרכים הפשוטים.
בסדרת ספרי הקומיקס פייבלס, בגירה נראה כאחת מהדמויות החיות בגלות בחווה שבצפון מדינת ניו-יורק.
הוא לוקח חלק במרד החווה, וביחד עם פייבלס "קיפלינג" אחרים, הוא עוזר לזהבה (מסיפור "זהבה ושלושת הדובים") באיתור ריינארד השועל.
בגירה למעשה מצליחה באיתור ריינארד, אבל השועל מצליח להימלט ממנו.
נרמז שמטרתו העיקרית של בגירה לתפיסת השועל הייתה כדי להראות לשירחן אחרי שדחה ביהירות את הצעת בגירה לעזור.
אחרי שהמרד דוכא, בגירה מלא החרטה מסכים למאסר מאשר עבודת כפייה.
עם זאת, כפי שהוא חושף למוגלי, נשאר לו זכרונו כאשר הוא משתין על קברו של שירחן המנוח בשביל לשעשע את עצמו.
דמותו של בגירה הופיעה גם במחזמר הישראלי המבוסס על הסיפור בו גילם אותו ששי קשת.
בן קינגסלי מדבב את בגירה בסרט בבימויו של ג'ון פאברו שיצא בשנת 2016. הסרט ברובו הוא עיבוד לייב אקשן לסרט של דיסני.
בגירה בסרט משמש בתפקיד מספר אך גם כמורה עבור מוגלי.
הוא לוקח תחת חסותו את האחריות להביא את מוגלי לכפר בני האדם ולהגן עליו מפני שירחן שרוצה במותו של מוגלי.
צוות המדבבים של בגירה בגרסה האנגלית
רודי מקדואל (אחיו של מוגלי)
ארתור גרוסר (מסיפורי ספר הג'ונגל)
בוב ג'ולס (ספר הג'ונגל 2, חבורת הגרוב של ספר הג'ונגל)
אליזבת דיילי ודי בראדלי בייקר (גורי הג'ונגל)
ג'ים קאמינגס (בגירה המבוגר בגורי הג'ונגל של ספר הג'ונגל:נולד להיות פראי!)
מדבבים של בגירה בגרסה העברית
מדבב סרט/סדרה חיים טופול ספר הג'ונגל של דיסניעודד מנשהאחיו של מוגלי שי זורניצר מסיפורי ספר הג'ונגל חיים טופול ספר הג'ונגל 2 אלי לולאי ספר הג'ונגל (סדרת אנימציה) יגאל שדה ספר הג'ונגל (סרט, 2016)
בשנת 1896 כינו זוג החוקרים ג'ורג' ואליזבת פקהאם סוג של עכביש ממשפחת הקופצניים בשם בגירה (Bagheera) על שם הדמות.
בַּגְלָמָה (בטורקית: Bağlama; ביוונית: Μπαγλαμάς) היא כלי פריטה העשוי עץ, בעל שלושה מיתרי מתכת כפולים, שמקורו בטורקיה ובתרבויות שונות בסביבת אסיה המזרחית והתיכונה.
בימי הביניים עם מסעות הכיבוש של המונגולים, הגיעה הבגלמה למזרח התיכון.
הבגלמה החליפה את הסאז הטורקי שהיה עד אז עשוי מעור ובעל מיתרי שער זנב סוס.
בטורקית, משמעות המילה Bağlama (מבוטאת "בלאמה") היא "קשירה", על שום המיתרים הקשורים בכלי.
כמו כלי פריטה רבים גם לבגלמה יש גרסה חשמלית.
ניתן לנגן בבגלמה באמצעות מפרט או באמצעות פריטה באצבע.
הבוזוקי היווני המסורתי הוא כלי נגינה שהתפתח מאוחר יותר מגיטרה.
נגני בגלמה בישראל: מארק אליהו, יהודה פוליקר, תומר כץ
הבגיניות והבגהרדים היו קהילות עמאיות מהנצרות הקתולית, שפעלו במאות ה-13 וה-14. הקהילה הייתה סמי-נזירית וללא נדרים רשמיים.
הקהילות הושפעו מהקתרים ומקהילה עצמאית בשם "אח הדיבור החופשי" שפעלה באזור קלן באותה זמן ונחשבה לכופרת.
ברחבי בלגיה ידועים מקומות מושבן של קהילות אלה כבגינהוף, והם הוכרזו כאתרי מורשת עולמית.
האטימולוגיה של המילה Beguines נותרה במחלוקת לאורך השנים.
אולם, בשנת 1911 קבעה אנציקלופדיה בריטניקה ששם הקהילה מגיע מכומר בלגי בשם למבר המגמגם (Lambert le Bègue) מן העיר לייז' שבשנת 1170 הקים אגודה של נשים שהחליטו להקדיש את חייהן לדת מבלי שנדרו את נדרי הנזירות.
האנציקלופדיה דחתה את האפשרות שמקור המלה הוא ה"קדושה בגה", או המלה הסקסונית "beggen" שמשמעותה להתפלל.
במהלך המאה ה-20 עלתה סברה ששמן של הבגיניות מגיע משמם הלועזי של הקתרים (Albigenses), אף שמרבית האנציקלופדיות מבטלות את הטענה הזו.
כבר מראשית המאה ה-12 היו נשים בארצות השפלה שמשום שחיו לבדן, החלו לעסוק בעבודת האלוהים מבלי שנדרו את נדר הנזירות.
בתקופה זו התרחשו מסעות הצלב, ולכן משום שחלק נכבד מגברי אירופה הפכו צלבנים, נשארו נשים רבות בודדות.
אותן נשים ביצעו מלאכות שונות בעבור עניי העיר.
עבודות אלו נעשו בפאתי הערים, ולא ביערות כמנהגם של חלק גדול מהנזירים בני תקופתן.
מתחילת המאה ה-13 לערך החלו הנשים הללו להתאגד בקהילות שנקראו בגינאז'ים.
כיום הבגינאז'ים הפלמיים הפכו לאתרי מורשת עולמית בבלגיה.
כמי שלא נדרו את נדר הנזירות, הבגיניות לא ויתרו על רכושן, יכלו להנשא ואף יכלו לחזור בכל עת שרצו לעולם החיצוני מחוץ לקהילותיהן.
הבגיניות לא חיו מתרומות, אפילו כאשר היו במצב כלכלי קשה, אולם הותר להן לעבוד ואף ללמד את ילדי הבורגנים.
בזמן הטירונות (הצטרפות לאחווה) חיה הבגינית עם "הגברת העליונה במנזר" ("Grand Mistress").
אולם לאחר סיום תקופת הטירונות היא שכנה במגורים פרטיים, ולאמידות מבין הבגיניות אף היו משרתים בבתיהן.
הבגיניות היו קשורות בינן לבין עצמן בזכות מטרתן המשותפת בחיים והתפילה הקבוצתית.
לקהילות לא הייתה אם בית משותפת, חוקים משותפים או מועצה כללית.
כל קהילה עמדה בפני עצמה, וחוקקה חוקים ותקנות שהתאימו לה.
בשל כך, לרבות מהקהילות היו תפיסות דתיות שונות, אם כי חלקן הגדול אימץ את חוקי המסדר השלישי של פרנציסקוס (אשר נועד לנוצרים עמאים, בניגוד לתקנון הראשון אשר נועד לנזירים).
מעמדן החברתי של בנות הקהילה היה מגוון, למרות שהיו קהילות שקיבלו רק נשים אמידות, וכאלו שקיבלו רק נשים במצב כלכלי ירוד.
הקהילות החדשות שהוקמו לאחר המאה ה-14 התקשו למשוך אליהן נשים אמידות.
אולם, הקהילות הגדולות ביותר היו קהילות מגוונות מבחינה כלכלית, והקהילה בעיר גנט מנתה אלפי נשים.
משום שמסדר הבגיניות הותאם לצרכים החברתיים והדתיים של תקופתו, הופצו רעיונותיו במהרה בין תושבי ארצות השפלה.
כמו כן, תרמה לכך העובדה שמיקומן הפיזי של הקהילות היה בערים, ולא ביערות כמו המנזרים.
הקהילות היוו כר פורה לאמנות מיסטיקנית והן עיצבו את ההלך הדתי בארצות השפלה.
לעיר מכלן הגיעו הבגיניות בשנת 1207, לבריסל בשנת 1245, ללוון בשנת 1234 ולברוז' בשנת 1244. עד סוף המאה לא הייתה כמעט עיר ללא קהילה של בגיניות, ובחלק מן הערים היו אף שתיים או שלוש קהילות.
הקהילות החלו לעסוק במיסטיקה באופן מוגבר, וחלקן אף חדלו לעבוד באופן רציף והחלו להיות תלויות יותר ויותר בקבצנות.
סגפנות-עצמית הפכה להיות רווחת, והקהילות התרחקו יותר ויותר מן הזרם המרכזי שבנצרות כאשר חלקן אף גינו את האפיפיור ומועצתו, וכך נעשו פופולריות פחות.
בשנת 1310, מרגריט פורט, בגינית צרפתייה ומיסטיקנית נשרפה על המוקד בפריז לאחר שהואשמה בכפירה, על ידי הכנסייה.
פורט כתבה ספר מיסטי בשם המראה של נשמות פשוטות.
הספר מתאר את הכחדת הנשמה, ובמיוחד את הירידה שלה למצב של לא-כלום - של איחוד עם אלוהים ללא הבחנה.
בכך התקרבה לרעיונותיו של זרם הקויאטיזם.
במהלך המאה ה-14 המשיכו הקהילות להתפלג ולהפוך קיצוניות יותר.
בשנת 1310 האפיפיור קלמנס החמישי הוקיע אותן מן הכנסייה והאשים אותן בהפצת כפירה.
לחשדנות הכנסייה כלפי הקהילות הבגיניות נוספה העובדה שהן הצליחו ליצור לעצמן קהילת נשים אוטונומית, שאינה כפופה למוסדות הכנסייה.
גיל הקבלה לקהילות הוגבל ללא פחות מ-40 על מנת למנוע מנשים צעירות לחיות בקהילות מבלי שהן נישאות, שכן היה חשש שהן יגרמו לנזירים שהדריכו אותן בדת לסטות מדרך הישר ומנדר הצניעות שלהם.
קהילות רבות אולצו למסור את רכושן לכנסייה.
קהילות שלא הסכימו לקבל על עצמן תקנונים מחמירים התפרקו.
כמה מהמנהיגות הבולטות הואשמו בכפירה והועלו על המוקד תחת האפיפיורים יוחנן העשרים ושניים, אורבנוס החמישי וגרגוריוס האחד עשר, אולם האפיפיור אאוגניוס הרביעי טיהר אותן מהאשמות בכפירה.
במהלך הרפורמציה מרבית הקהילות בארצות שהפכו פרוטסטנטיות חדלו מלהתקיים, ולאחר מכן גם במדינות הקתוליות.
קהילות מעטות (בעיקר בבלגיה) היו קיימות עד ראשית המאה ה-20, ומנו כאלף חברות, אולם מקומות רבים שימרו את שמן בשמות רחובות שבהן היו קהילות בגיניות.
הבגינה האחרונה בעולם, מרסלה פאטין, מתה ב-14 באפריל 2013 בקורטרייק בגיל 92. מותה מייצג את סופה של מסורת דתית זו בת שמונה מאות שנים.
בתקופה שבה הקהילות הבגיניות היו פופולריות, נוצרו קהילות בעלות אופי דומה גם לגברים.
מקהילות אלו הבגהרדים היו החשובים והנפוצים ביותר.
כמו הבגיניות, הבגהרדים היו עמאים, עצמאיים, ולא נדרו נדרים כנסייתיים.
בדומה לבגיניות, כל חבר בקהילה היה כפוף לאחראי קהילתו, ולא הייתה הנהגה כללית.
אולם בניגוד לביגיניות לא היה קיים רכוש פרטי בקהילת הבגהרדים, וכל חברי הקהילה חלקו את אותו עושר ואותם משאבים, אכלו וישנו יחדיו.
רוב הבגהרדים היו בעלי מלאכה ואמנים, ולכן הקהילה הייתה בקשר קבוע עם גילדת האמנים בעיר.
לדוגמה, כל בגהרד בעיר ברוז' היה חייב להשתייך לגילדת האורגים.
מרבית החברים בקהילה היו ממעמד נמוך, ובעלי מעט ממון, ואם בשל גיל או בשל מצב כלכלי לא יכלו להתקיים לבדם.
לקהילה הבגהרדית היה יסוד רוחני חזק, אולם הם האמינו בעבודת אדמה כדרך להגשמת הגאולה.
באזורים בהם הייתה השפעתם גבוהה, בעיקר בארצות השפלה (בזכות קשריהם עם חברי הגילדות) הצליחו הבגהרדים לעצב את הלך הרוח הדתי בעיר, בעיקר של בני המעמד הנמוך כמו עובדי האדמה והאיכרים במשך כ-200 שנה.
הכנסייה ראתה בעין רעה את הקהילות הללו, משום שהן היו מזוהות יותר עם קהילת "אחוות הדיבור החופשי", שהייתה קיצונית והוכרזה כמינות.
לכן בכינוס הכנסייה שנערך ב-1261 החלו להטיל עליהם מגבלות שונות.
בכינוסים הבאים המגבלות שהוטלו עליהם גדלו עד שבכינוס בשנת 1299 הם הוצאו מחוץ לחוק, ואילו בכינוס בשנת 1312 שהתקיים בווינה הם הוקעו ככופרים.
לאורך השנים, בשל רדיפות הכנסייה, ואף לאחר שהם טוהרו על ידי אורבן ה-4, נמצאו חברי קהילות הבגהרדים בדעיכה מתמדת.
במהלך המאה ה-17 הפכו הקהילות לקטנות יותר, עד שבשנת 1734 היו 34 בגהרדים בקהילה הגדולה ביותר, ובשנת 1856 ירד מספרם ל-20, מתך כ-1000 בגהרדים שנשארו באירופה.
הבגיניות מוזכרות בספר "טריסטרם שנדי" של הסופר האנגלי לורנס סטרן.
הבגיניות מוזכרות בספר "עולם ללא קץ" של הסופר קן פולט (החל מעמוד 309).
"בגלל המלחמה ההיא" הוא סרט בבימוי אורנה בן דור, שהופק ב-1988 על ידי שירות הסרטים הישראלי, ועוקב אחר הפקת התקליט "אפר ואבק" שיצא באותה שנה על ידי יהודה פוליקר ויעקב גלעד.
עורכי הסרט עימתו את האמנים, בני הדור השני לשואה, עם הוריהם וסיפוריהם, והסרט מציג את דרכי ההתמודדות השונות של שני הדורות.
בפרט כולל הסרט שיחות של יהודה פוליקר עם אביו, ג'קו פוליקר שנולד בסלוניקי, ואיבד את כל משפחתו באושוויץ, ושיחות של יעקב גלעד עם אמו, הלינה בירנבאום, ילידת ורשה, שנשלחה לאושוויץ ואיבדה את כל משפחתה במיידנק, ובגיל 15 צעדה בצעדת המוות.
הסרט עורר דיון ציבורי בסוגיות הקשר הבין דורי הטעון, ביחס של הורים ניצולי שואה לילדיהם ובצורך הנפשי בדיבור וסיפור (המיוצג בגישתו של ג'קו פוליקר) בניגוד לצורך הנפשי בהדחקה, המוזכר על ידי אמו של גלעד.
הוא מוקרן במסגרות חינוכיות, ומומלץ להקרנה ולדיון עבור תלמידי תיכון על ידי בית הספר המרכזי להוראת השואה ביד ושם.
נחשב לאבן דרך חשובה בדיון על השפעת השואה על הדור השני.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במסגרת הפורום לקולנוע צעיר, וזכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים במוסקבה.
המופע המשותף של שלמה ארצי ויהודה פוליקר
בערב יום השואה תשמ"ח, העלו שלמה ארצי ויהודה פוליקר, ביוזמת מנהל מחלקת ההפקות באגף התרבות בעיריית תל אביב-יפו, יעקב מנדל, מופע בשם "בגלל המלחמה ההיא" בתיאטרון הקאמרי.
במופע שולבו בנוסף לשירי התקליט "אפר ואבק" גם שיריו של ארצי מתוך תקליטו "חום יולי אוגוסט", שיצא אף הוא בשנת 1988: "בגרמניה לפני המלחמה", "רומניה" ועוד.
המשורר חיים גורי היה זה שהעלה בפניי מנדל את הרעיון לשנות את מתכונת העצרת בערב יום השואה והגבורה ולשלב בה גם אמנים ויוצרים צעירים.
המופע עלה על הבמה פעם אחת בלבד ובאופן חד פעמי, והוא לא הונצח או הוקלט על ידי אף גוף תקשורת.
באפריל 2019, פורסמה בעיתון "ידיעות אחרונות", ידיעה של הכתב רז שכניק, שהקלטה של המופע (כמעט לכל אורכו), נמצאה לאחרונה על ידי שלמה ארצי בעת סידור הארכיון הפרטי בביתו.
"בַּגִּנָּה" הוא שיר ילדים של המשורר חיים נחמן ביאליק, אשר חובר כנראה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. השיר נמנה עם השירים המעטים שכתב ביאליק בהגייה ספרדית.
הוא הולחן על ידי המוזיקאי מנשה רבינא, נעשה אהוד מאוד, וצורף אל קובצי שירים לילדים ואל תוכנית הלימודים בגני הילדים ובבתי הספר של היישוב החדש.
"בגינה" זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
ביאליק שהגה יותר מילים לשפה העברית מאליעזר בן יהודה, התקומם על כך שמילים חדשות בשפה העברית מקבלות את הסיומת "יה".
כך על מנת לתקן את העברית שמתחילה להשמע כחמורית הוא כתב את הסיומת "ית".
כך שונו המילים: עגבנייה לעגבנית, חמניה לחמנית וכו'.
לשיר שתי גרסאות, קצרה הקרויה "בגינה" וארוכה הקרויה "בגינת הירק".
השיר "בגינה" נכתב, כנראה, בארץ ישראל, בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בגרסתו הקצרה, בת ארבעה בתים מרובעים, פורסם השיר לראשונה בכתב העת "נתיבנו", (חוברת ב-ג, תשרי-טבת תרצ"ב), שבעריכת פניה שרגורודסקה, בלוויית לחן מאת מנשה רבינא.
הגרסה המורחבת של השיר, ובה 13 בתים מרובעים, בשם "בגינת הירק", פורסמה לראשונה במוסף לילדים של 'דבר' שבעריכת יצחק יציב, ב-11 בנובמבר 1932. גרסה זו נכללת בספרו של ביאליק "שירים ופזמונות לילדים", משנת 1933 (תרצ"ג).
הגרסה המורחבת הזאת זכתה ללחן של נחום נרדי.
הגרסה הקצרה של השיר הודפסה גם במקראה "ספרנו", בעריכת פ' אוירבך ואחרים, בשנת תרצ"ג, וב"מקראה אלף", בעריכת פניה שרגורודסקה, בהוצאת דביר, תש"ד.
השיר מתאר מסיבת ריקודים עליזה של "זוגות אוהבים" בגינת ירק ובהם: כרוב עם כרובית וסלק עם עגבנייה, ולצדם ניצב בודד הפול שמרגיש חסר אונים מלהשתתף בה.