tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תופים - יוסי אטיאס, מאיר ישראל
סקסופון אלט - מורטון קם
סקסופון בריטון - זאב דיקוורט
ללא מזכה: סקסופון אלט, כינורות וויולות.
אושן אינפיניטי היא חברת רובוטיקה ימית הממוקמת באוסטין טקסס ובסאות'המפטון אנגליה.
החברה, שנוסדה בשנת 2017, משתמשת ברובוטים כדי לשאוב מידע מהאוקיינוס וקרקעית הים.
מנכ"ל החברה הוא אוליבר פלנקט.
אושן אינפיניטי הוקמה לאור הבנת יעילות השימוש ברובוטים ימיים בקנה מידה גדול לאיסוף וניתוח נתונים מאוקיינוסים.
אושן אינפיניטי מפעילה שני ציי רובוטים; צי ארמדה וצי אינפיניטי.
צי אינפיניטי מורכב מ-14 כלי רכב תת-ימיים אוטונומיים הפועלים באוקיינוסים ברחבי העולם, וצי ארמדה יכלול 15 ספינות רובוטיות.
הציים מצוידים בחיישנים ובטכנולוגיית ניווט ומסוגלים לפעול עד לעומק של 6,000 מטרים.
החברה דיווחה במאי 2022 כי הראשונה מבין 23 ספינות השטח של ארמדה הושקה בווייטנאם.
סיכום משימות חיפוש מוצלחות בהן השתתפו אושן אינפיניטי:
בנובמבר של אותה שנה, איתרה סיבד קונסטרקטור את שרידי הצוללת הארגנטינאית ARA סן חואן, שנעלמה שנה קודם לכן.
בסוף דצמבר 2018, חברת אושן אינפיניטי קיבלה חוזה מממשלת דרום קוריאה לחפש אחר שרידי אוניית התכולה הטרופה סטלר דייזי, שטבעה במרץ 2017 בדרום האוקיינוס האטלנטי מול חופי אורוגוואי.
ב-17 בפברואר 2019, החברה הודיעה כי היא מאמינה שמצאה את שרידי הספינה, וזמן קצר לאחר מכן איתרה את מקליט נתוני המסע.
בנוסף לחיפושי הריסות מתוקשרים, אושן אינפיניטי גם ביצעה תמיכה באיסוף נתונים עבור טוטאלאנרז'י, של, מנהלת הנפט הנורווגית, אקסון מוביל, מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי ו-פטרוברז.
אושן אינפיניטי סיפקה גם מומחיות טכנית וציוד לאיתור ספינתו של ארנסט שקלטון, "אנדורנס", שטבעה ב-27 באוקטובר 1915 לאחר שהייתה מרותקת לקרח של ים ודל מול חופי אנטארקטיקה.
פרויקט "אנדורנס 22" של קרן המורשת הימית של פוקלנד הושלם בהצלחה ב-5 במרץ 2022.
בדצמבר 2024 דווח כי אושן אינפיניטי תחדש את החיפושים אחר טיסה 370 של מלזיה איירליינס הנעדרת, במסגרת הסכם "אין תוצאה, אין תשלום" בשווי 70 מיליון דולר עם ממשלת מלזיה.
אושן הייטס הוא גורד שחקים סופר גבוה למגורים במרינה של דובאי, דובאי, איחוד האמירויות הערביות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל אנדרו ברומברג מ .
בניית שלד הבניין הסתיימה ב-22 בדצמבר 2009, והבניין הושלם בשנת 2010.
נכון לשנת 2025, אושן הייטס הוא בניין המגורים השניים עשר בגובהו בדובאי ובניין המגורים ה-24 בגובהו בעולם.
חזית המגדל הפונה לאוקיינוס מחופה בזכוכית המורכבת מפאנלים מבודדים עם ציפוי lowE (פליטת אנרגיה נמוכה) המספק הצללה מהשמש.
גם הבידוד וגם החיפוי מפחיתים את הצורך בקירור מכני ומאפשרים חדירה טבעית של אור יום.
הפיתול של הבניין מתחיל בבסיס משלושה מתוך ארבעת הצדדים, ואילו הצד הרביעי נשאר אורתוגונלי באופן קבוע לכל הגובה.
המגדל, עם קימוריו הייחודיים ותנועת הפיתול שלו כשהוא עולה, הוא למעשה החלופה השלישית של המגדל שהוצעה על ידי .
בחלופה הראשונה היה המגדל קצר בהרבה - 38 קומות, והשנייה כללה 50 קומות.
המגדל בן 83 הקומות מאכלס יותר מ-519 דירות והוא ממוקם לאורך במרינה של דובאי.
אושר הוא נחת, הרגשת נעימות, הצלחה ושביעות רצון.
מושג האושר נדון בהגות כבר בעת העתיקה.
בתקופה המודרנית הוצעו מספר שיטות בניסיון להגדיר את האושר באופן מדיד יותר אף כי יש בתחושת האושר מימד סובייקטיבי שמקשה על השוואה ברת תוקף.
לפי סוקרטס המפתח לאושר הוא הפניית תשומת הלב מהגוף אל הנשמה.
יש לשאוף לאיזון – הרמוניה – בין התשוקות שלנו וכך להרגיע את הנפש ולהשיג מצב שלווה אלוהית.
חיים מוסריים עדיפים על פני חיים לא מוסריים, בעיקר משום שאלה חיים מאושרים יותר.
בנוסף – השאיפה לידע, ללמוד, להבין את העולם גורמת לאושר כמעט אלוהי.
לפי סוקרטס ניתן ללמוד איך לחיות באושר.
תומאס הובס הגדיר את האושר כ"התקדמות מתמדת של התשוקה ממושא אחד אל אחר, והשגתו של הראשון עדיין איננה אלא הדרך אל האחרון".
הוא הסביר זאת בכך שהתשוקה האנושית היא לא רק סיפוק צרכים רגעי, אלא רצון להבטיח את הדרך לסיפוק התשוקות גם בעתיד.
לפי מרטין זליגמן מייסד הפסיכולוגיה החיובית אושר מאופיין באמצעות חמישה מרכיבים: תחושה חיובית, מעורבות, קיום יחסים טובים עם אנשים אחרים, הרגשת משמעות ושייכות למשהו גדול יותר מעצמי והרגשת הצלחה.
לדבריו, כל אלה ניתנים למדידה ויש אפשרות ללמוד איך לממש אותם.
לפי אברהם מאסלו תאוריית הצרכים שפיתח מראה שהדחף לצמיחה אישית ולמימוש עצמי מושרשים עמוק בנפש האדם.
אף על פי כן, אצל רוב האנשים, הדחף הזה מופיע רק לאחר שהצרכים הבסיסיים יותר מתמלאים.
ברגע שהצרכים למזון, ביטחון, אהבה ושייכות והערכה עצמית מסופקים, עולה על פני השטח רצון עמוק לביטוי יצירתי ולמימוש עצמי.
לפי הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מה שגורם לנו אושר הוא קשר אוהב עם אנשים והשתקעות בנושא מעניין עד כדי אובדן מודעות עצמית, למשל בספורט, אמנות, כתיבה וכדומה.
"אושר אובייקטיבי הוא איך זה להיות את כשאת לא חושבת על החיים שלך".
לפי אריך פרום אושר הוא תוצאה של יצירתיות ויכולת תגובה למה שקורה לבני האדם ולטבע.
אושר הוא לא ההפך של עצב.
אדם מאושר לפעמים שמח ולפעמים עצוב.
מה שמאפשר אושר הוא תחושת קשר אמיתי למציאות.
עם זאת בתרבות המערב אנחנו נוטים להתייחס אחד לשני כמו חפצים בשוק, יחס תן־קח שטחי.
עיסוק מעין זה מונע מאיתנו את התחושות האמיתיות של קשר אנושי.
לפי הדלאי לאמה אושר הוא שלווה פנימית שאינה נתונה להשפעה חיצונית, אבל מתוך ערות מלאה לסביבה.
אם קורה משהו קשה בחיים הוא אמור ללמד אותנו שיעור.
חשוב לחשוב באופן גלובאלי על כל בני האדם, למשל בהקשר ההתחממות העולמית יש לגלות אכפתיות לא רק לגבי מה שטוב למדינה שלי או ליבשת שלי אלא לכל בני האדם.
וחשוב לאהוב כל אדם באשר הוא.
אריסטו פיתח מרשם לאושר – אודימוניה.
בליקיאון מוסבר איך למקסם את האושר על ידי התנהלות מוסרית בחיים, הגשמת הפוטנציאל האישי ויצירת קשרים עם אנשים.
אכן, יש לספק גם את הצרכים הגופניים באמצעות אכילה וקיום יחסי מין, אך כיוון שאלוהים לא מתעניין בבני האדם ובמה שהם עושים.
בני אדם צריכים לקדם את עצמם.
אודימוניה לפי אריסטו הוא אושר פנימי.
לא תלוי ברכוש אלא בתחושת מימוש עצמי.
הדוניזם הוא השקפה שונה, הרואה בהנאות גופניות וחושיות את פסגת האושר.
בבודהיזם מבחינים בין עונג שניתן לחוות באמצעות החושים שקולטים את מה שהעולם מציע לבין אושר שהוא חווית נדיבות פנימית, שמטרתה להציע מעצמנו לעולם.
אשר לשאלה איפה נמצא האושר – האם הוא מרוחק ובעתיד לא ידוע, שמושג רק לאחר תרגול ממושך, בסוף כל הגלגולים, או כאן ועכשיו.
נירוונה מכילה את מה שיש בלי להיאבק ולרצות לשנות.
"האושר כוויתור על משאלת האושר."
במאה ה־18 הפילוסוף האנגלי ג'רמי בנת'ם ייסד את התועלתנות, על פיה המטרה המוסרית העליונה היא להביא לכך שיהיה כמה שיותר אושר לכמה שיותר אנשים.
בנת'ם טען שכל החקיקה והמדיניות צריכות להיעשות מתוך עמדה זאת.
מתוך ראיית האושר של כלל בני האדם כערך עליון, טען ממשיך דרכו של בנת'ם, ג'ון סטיוארט מיל, שאפליה כלפי נשים אינה מוסרית, שכן האושר של נשים חשוב לא פחות משל הגברים.
הוא גם טען שיש רמות אושר גבוהות ונמוכות, וכי הפרט מעדיף להיות אדם לא מסופק מאשר "חזיר" מסופק, לכן הנאות "גבוהות" הקשורות להיותו אדם הן חשובות יותר.
תומכי הדמוקרטיה, כגון תומאס ג'פרסון, האמינו כי "חיים, חירות ורדיפת האושר" הן זכויות בלתי ניתנות לשלילה, ומהוות עילה מוצדקת להפיכת השלטון.
לתפיסת קאנט, האושר לא יכול להתקיים בלי רמת מוסר משמעותית של האדם, וסבר שהכלי היעיל ביותר להשגת אושר הוא האינסטינקט.
תנועת הרומנטיקה העריכה ביטויי רגש אישיים, וחתרה להגיע ל"אני האמיתי" שאינו מושפע מנורמות חברתיות.
אהבה ואינטימיות הפכו למוטיבציה העיקרית של אנשים להינשא.
לפי הנרי אונגר מבחינה פילוסופית יותר קל להגדיר אומללות מאשר אושר.
הסיבה לכך היא שאומללות היא מצב קונקרטי.
למשל: אברהם אומלל כשהוא צריך להעלות לעולה את בנו יצחק.
מרים אומללה כשהיא רואה את בנה ישוע הצלוב.
אלה מצבי אומללות קיצונית ואילו האושר לפי השקפה זאת הוא מצב סיכום החיים, כשמתקבל הסך הכולל של מהלך כל החיים.
רק אז – לאחר מות – ניתן להגדיר אם היו אלה חיים מאושרים.
ברטראנד ראסל בספרו כיבוש האושר מזכיר את קהלת שהיה לו כל מה שאדם יכול לרצות – הנאות, רכוש, משרתים, כוח – ובכל זאת הוא היה אומלל.
ראסל לא מסכים עם עמדתו זאת של קהלת.
דתיות משמעה בדרך כלל שייכות לקהילה.
שייכות לקהילה נחשבת בדרך כלל גורם מגביר אושר.
קשה לבודד את השפעת הקהילה מהשפעת הדתיות כשבוחנים את מידת האושר.
במחקר שפורסם בשנת 2020 החוקרים סקרו 40,534 נשאלים שנבחרו באקראי מ־43 מדינות.
הנחקרים נשאלו לגבי מידת האושר שלהם ועוצמת אמונתם הדתית.
בנוסף נחקרה תחושת החופש האישי שלהם, מתוך מחשבה שאוטונומיה – שנחשבת גורם משפיע על רמת האושר – עלולה להוות גורם שמתנגש ישירות בסמכות הדתית.
כדי למדוד את הדתיות, המשתתפים נשאלו אם הם פעלו על פי כללי הדת שלהם בקפדנות, לעיתים רחוקות או איפשהו באמצע.
כדי למדוד אוטונומיה, הסקר שאל אם המשיבים מרגישים חופשיים לחיות את החיים כפי שהם רוצים, האם יש מניעה כלשהי לעשות את מה שהם רוצים לעשות, או איפשהו באמצע.
מניתוח התוצאות במדינות השונות עולה כי אנשים שחשו שיש להם יותר אוטונומיה נטו להיות פחות דתיים ואנשים שהיו יותר דתיים נטו להעריך פחות חופש אישי.
כמו כן נמצא כי היחס בין דת לאושר ובין אוטונומיה לאושר היה שונה בהתאם למקום המגורים ולתנאי החיים במדינה.
במדינות דמוקרטיות מפותחות יותר מבחינה כלכלית, החופש האישי נחשב בעל ערך גבוה והדתיות נחשבת פחות.
במדינות פחות מפותחות מבחינה כלכלית שהן שמרניות, הדתיות נחשבת יותר מהחופש האישי.
מכך עולה כי תנאים כלכליים משפיעים על אמונות דתיות.
הדת חשובה יותר לאנשים כשהם חיים במדינות מפותחות פחות מבחינה כלכלית, שהן גם פחות דמוקרטיות, מקומות בהם יש ניצול לרעה של כוח, אי שוויון מגדרי ותנאי חיים עתירי גורמי לחץ.
במדינות כאלה האנשים זקוקים לדת כדי להתמודד פסיכולוגית עם אתגרי החיים.
בעוד שהדפוס הזה היה כמעט אוניברסלי, ארצות הברית הייתה קצת חריגה.
אף על פי שזאת אחת הדמוקרטיות המודרניות הוותיקות ביותר, בארצות הברית הדתיות עדיין גורמת לאנשים יותר אושר, בדומה להשפעתה במדינות העניות.
החוקר – מיכאל מינקוב – משער שבניגוד למדינות העשירות והדמוקרטיות האחרות, בארצות הברית יש הרבה אי שוויון חברתי ואין בה תמיכה מהמערכת הסוציו־אקונומית.
עקב כך רבים מבני קבוצות המיעוט מרגישים מקופחים ומופלים לרעה וכתוצאה מכך מתגברת הדתיות.
בשפות שנסקרות בדו"ח העולמי על האושר, אנגלית, צרפתית, איטלקית, סינית, ניכרת מגמה להעדיף מונחים שקשורים לאושר על פני מונחים ותיקים יותר, כמו תוצר מקומי גולמי, שנמצא כי אינם מסייעים בעיצוב מדיניות המטיבה עם האזרחים.
במחקר העולמי אודות האושר ניכרת תשומת לב להעמקת אי־שוויון כלכלי וגוברת ההכרה בכך שמשבר האקלים מאיים על יכולת חיזוי הרווחה העתידית.
לממשלות יש אתגר לבנות סולם העדפות חברתיות ניתנות למדידה.
למשל התקציב של ניו זילנד לשנת 2021 כונה "תקציב מרוציות מהחיים" והוא מבוסס על שני מרכיבים: מסגרת איכות חיים וגישה מאורית שמכונה "שביל בריא".
ממשלת קנדה קבעה אסטרטגיית איכות חיים.
האושר וחוויות החיים הסובייקטיביות של האזרחים הן מטרות מרכזיות של הממשלה הקנדית ושל התקציב שלה.
בשנת 2023 פרסם ה-OECD מדד ניסיוני למדידת אושרם של תלמידי בתי ספר.
תנאים בסיסיים כגון מזון ושולחן
עד כמה התלמידים שבעי רצון מחייהם ומרגישים שהם בעלי מטרה ומשמעות
מידת האמון בעצמם וביכולתם להתמודד עם מצבי לחץ
מידת רצונם של התלמידים להשפיע לטובה על מהלך חייהם וחיי הסובבים אותם
מידת הערך שתלמידים מקנים לזמן השהייה שלהם בבית הספר, וכמה הם משקיעים בלימודים
כמה הם חשים מקובלים על ידי חבריהם, משפחתם ומוריהם
עד כמה התלמידים פתוחים ליצירת קשר משמעותי ומכבד עם אנשים מתרבויות אחרות
בשנת 2022 דורגה ישראל במקום התשיעי בדירוג האושר העולמי של World Happiness Report.
בשנה זאת דורגה ישראל כאחת מעשר המדינות הנמוכות בתחום הרוגע בחיים.
עם זאת לגבי השאלה איזה חיים מועדפים מבחינתם, רגועים או מרגשים, רוב הישראלים השיבו כי הם מעדיפים חיים מרגשים.
מחקר של אוניברסיטת הרווארד שהחל בשנת 1938 נמשך עד העשור השלישי של המאה ה־21.
מטרת המחקר הייתה מלכתחילה למצוא את הדרכים לחיים בריאים ומאושרים.
בתחילת דרכו כלל המחקר גברים בלבד, כולם סטודנטים (באותה תקופה לא התקבלו נשים ללמודים באוניברסיטה).
בהמשך הורחבה אוכלוסיית המחקר והיא כוללת את צאצאי הגברים שנחקרו, נשותיהם וכן תושבי שכונת עוני בעיר בוסטון.
חלק מהמשתתפים הפכו לאנשי עסקים מצליחים, רופאים, עורכי דין ואחרים לקו בסכיזופרניה או הפכו אלכוהוליסטים.
הגילוי המפתיע של המחקר הוא כי אף שיש חשיבות לתחזוקת הגוף, מערכות יחסים קרובות משמעותיות יותר מכסף או תהילה והן אלה שגורמות לאנשים להרגיש אושר לאורך חייהם.
קשרים בין אישיים טובים מגנים עלינו מאי שביעות רצון בחיים, עוזרים לעכב דעיכה רגשית ופיזית ומנבאים חיים ארוכים ומאושרים.
קשרים בין־אישיים הם בעלי משמעות רבה יותר בהקשר זה מאשר מעמד חברתי, מנת משכל או תורשה.
ממצא זה הוכיח את עצמו גם בקרב הסטודנטים לאורך חייהם וגם בקרב משתתפים ממעמדות נמוכים יותר, שהצטרפו למחקר במהלך השנים.
עוד נמצא כי רמת שביעות הרצון של אנשים ממערכות היחסים שלהם בגיל 50 ניבאה את מצב בריאותם הגופנית באופן מדויק יותר מאשר רמות הכולסטרול שלהם.
כמו כן נמצא כי אנשים שהיו נשואים באושר בשנות ה־80 לחייהם דיווחו על מצבי רוח תקינים אפילו בימים שבהם היו להם כאבים פיזיים.
אלה שהיו להם נישואים אומללים חשו ביותר כאב רגשי ופיזי.
המיקוד המרכזי של הפסיכולוגיה הקלינית היה לעזור לאנשים הסובלים מקשיים נפשיים ולטפל בבעיותיהם.
בתחילת המאה ה־21 מתרחב בהתמדה תחום המחקר הפסיכולוגי אשר מתמקד בגישה הפוכה – איך לגרום לבני אדם להיות יותר מאושרים, כלומר לא רק איך לרפא דיכאון אלא גם כיצד ניתן לעורר שמחה או אושר שיהוו משקל נגד למצבים שליליים כגון דיכאון וחרדה.
מרטין זליגמן ייסד את הפסיכולוגיה החיובית ב־1998. באותה תקופה נכתבו מאמרים רבים על כעס ודיכאון ומעט מאוד מאמרים על אושר וסיפוק בחיים.
הפסיכולוגיה התעניינה באופן שבו ניתן למנוע מאנשים להיות אומללים וחולים אבל לא בשאלה איך לגרום להם להיות שמחים.
זליגמן קבע שאופטימיות מחזקת את מערכת החיסון ואת העמידות שלנו כלפי אתגרי החיים.
תפקיד נוסף שהפסיכולוגיה החיובית לקחה על עצמה הוא לגשר בין שדה המחקר המדעי לבין קהל הקוראים הרחב, שהתעניין במדריכים לשיפור החיים.
הפסיכולוגיה החיובית דנה בשאלה איך להיות יותר מאושרים.
על פי טל בן שחר מתבססת חוויית האושר על חמישה עקרונות:
הרשות להיות אנושי – הלגיטימיות של כל חוויה וכל רגש, כולל גם רגשות לא נעימים.
המעטת העומס בחיים – היכולת לסרב, החשיבות לחיות בפחות מתח ולחץ.
יחסים טובים עם משפחה וחברים.
קשר גוף נפש – תרגול גופני משמש לצרכים פסיכולוגיים נפשיים ורגשיים.
תרגול מדיטציה ואסירות תודה טובים לגוף ולנפש.
סקירת מחקרים מהעשור השני של המאה ה־21 הראתה את החשיבות הפיזיולוגית, החברתית והאישית של אושר.
על פי הממצאים, עלייה בחוויית האושר האישית העלתה במחקרים שונים את היכולת לעבד מידע, את רמת השליטה העצמית, את מהירות ההחלמה מכאבים, את הצלחתן של מערכות יחסים, את ההצלחה המקצועית ואת הבריאות הגופנית והנפשית במגוון פרמטרים.
המחקר העדכני לשנת 2016 מצא מתאמים גבוהים בין אושר לבין מספר פרמטרים, והם: יחסים קרובים ונעימים עם אנשים אחרים, תפיסת הערך העצמי, יכולת הכרת התודה, תחושת אופטימיות לגבי העתיד, השקעת זמן בעשייה בעלת תחושת משמעות ושכיחות יחסי מין.
המחקר מצא מתאמים בינוניים בין אושר לבין כמות חברים, מצב נישואין, אמונה דתית, תרבות פנאי, בריאות פיזית ושליטה בחיים, כך שההשפעה של כל אחד מהם על חוויית האושר האישית קיימת אך לא דומיננטית.
בנוסף, המחקר מצא מתאמים נמוכים בלבד בין אושר לבין מגדר, גיל, מוצא אתני, מראה חיצוני וגובה ההכנסה הכספית, כך שהשפעת כל אחד מהם על חוויית האושר האישית נחשבת גם היא לזניחה במחקר.
אווה אילוז ואדגר קבאנאס בספרם שלטון האושר מבקרים את מה שהם מכנים "מדע האושר"
אין לפסיכולוגיה החיובית בסיס מדעי.
החיפוש אחר האושר הוא בעיקר עיסוק משתלם עבור יועצים בתחומים שונים.
הטענה כי האושר הוא מטרה בפני עצמה לכל בני האדם אינה מוכחת מדעית.
המדידות שנעשות במסגרת איסוף הנתונים על האזרחים – ביג דאטה ותבניות התנהגויות אנושיות – לא קשורות למידת האושר של הנחקרים אלא לתועלת שהן מביאות לתאגידים המסחריים ולפוליטיקאים שמבצעים את המדידות האלה.
האושר הוא אינדיבידואליסטי ולא מוגדר בהקשרים חברתיים וקהילתיים.
בכך הוא מתאים לאינטרסים של פוליטיקה ניאו ליברלית.
כמו האושר כך גם קשיבות (מיינדפולנס) מוגדרת באותו אופן, כאמצעי הימלטות אל הנפש פנימה, בלי כל הקשר חברתי.
מחקרים שונים מנסים לבחון את מהות הקשר בין גיל לאושר.
משבר אמצע החיים עשוי להיות הסימן המהימן הראשון לירידה ברמת האושר במהלך חיי אדם ממוצע.
ממצאים מראים כי רוב האנשים נעשים מאושרים יותר עם הגיל, למעט בגילאי 40–50, אשר בהם משבר עלול להתגלע.
חוקרים מציינים כי אנשים בשנות ה־20 ובשנות ה־70 שלהם מאושרים יותר מאשר באמצע החיים, אם כי רמת האושר משתנה.
המחקרים לקחו בחשבון גם הכנסה, תעסוקה והורות, כדי לנסות לבודד את אפקט הגיל.
חוקרים מצאו תמיכה ברעיון של גיל תרומה בשינוי האינדיבידואל, ולכך יש השפעה על האושר.
מחקרים אחרים הצביעו כי זקנים מדווחים יותר על בעיות בריאותיות, אך על פחות בעיות בסך הכול.
מבוגרים צעירים דיווחו על יותר כעס, חרדה, דיכאון ובעיות כלכליות, בעיות במערכות יחסים ובקריירה.
חוקרים הציעו כי דיכאון אצל זקנים הוא תוצאת פסיביות או בטלה – והמליצו לאנשים להמשיך לקחת על עצמם מטלות, ופעילויות שיביאו אושר, גם בגיל מבוגר.
ישנן עדויות המציעות כי אקלים שמשי לא מצביע על אושר.
במחקר שנערך, צפו גם תושבי קליפורניה וגם תושבי המערב התיכון של ארצות הברית, כי רמת האושר של תושבי קליפורניה תהיה גבוהה יותר, כתוצאה מהאקלים השמשי.
למעשה, דירוג האושר של תושבי קליפורניה וגם של תושבי המערב התיכון, כפי שנמדד בשאלון, לא הראה הבדל משמעותי.
חוקרים אחרים טוענים, שהכמות המינימלית של אור שמש הדרושה היא חצי שעה ביום.
אין זה אומר כי מזג האוויר לעולם אינו גורם המשפיע על האושר.
ייתכן כי שינוי ברף כמות השמש גורם להפרעה עונתית, שפוגעת ברמת האושר.
המונח "אושר בר קיימא" של אובריאן מגשר תחומים כמו קיימות ופסיכולוגיה חיובית, ובעיקרו של דבר הוא מדגיש את התלות ההדדית המתקיימת בין כל היצורים החיים בדגש של היחסים בין בני אדם ושגשוג סביבתי.
רגשות חיוביים מתעוררים כאשר האדם מאמץ התנהגויות בנות-קיימא כגון הליכה ודיווש באופניים.
אלה הן דוגמאות ל"אושר בר-קיימא".
רמת האושר תעלה אם בני אדם יהיו מודעים לכך שפעילויות אלה תורמות לרווחה האישית שלהם, של אחרים ושל הטבע הסובב אותם.
דרך נקודת מנקודת מבט זו, של "אושר בר-קיימא", נמצא כי משפחות שבהן ההורים והילדים דיוושו ביחד אל בית הספר חוו רגשות חיוביים יותר מנוסעים פאסיביים שהגיעו לבית הספר במכונית או בתחבורה ציבורית.
נמצא קשר משמעותי בין הנסיעה של הילד לבית הספר לבין היבטים של רווחת הילד.
אושפיזין (בארמית: "אורחים") הם שבעה צדיקים המתארחים לפי ספר הזוהר בסוכתו של כל יהודי בחג הסוכות.
האורחים הם שלושת האבות (אברהם, יצחק ויעקב) ועוד ארבעה מעצבי זהותו של עם ישראל.
בכל יום משבעת ימי החג מגיע צדיק אחד בראש והשאר מתלווים אליו.
בקהילות רבות נוהגים להזמין את האושפיזין לסוכה בנוסח מיוחד הנאמר בכל יום עם הכניסה לסוכה.
לפי ספר הזוהר, המנהג נוסד על ידי רב המנונא סבא, שהיה אומר לפני כניסתו לסוכה: (נזמין את האורחים), ולפני שהתיישב לאכול היה אומר: (תרגום: שבו אורחים עליונים, שבו.
הזמנת 'אושפיזין עילאין' אלו, כלומר את נשמות שבעת צדיקים אבות האומה שהן שבע דמויות מקראיות הבאות על פי הקבלה להתארח בסוכותיהם של ישראל,
על פי המסורת, בכל יום מגיע לסוכה אורח אחד מן השבעה בראש ואליו מתלווים שאר האורחים.
על פי רב המנונא סבא בספר הזהר, יש להזמין את האושפיזין לסוכה.
ישנם שני נוסחים להזמנת האושפיזין:
על פי נוסח האר"י: ומונים את שמות האורחים.
לאחר מכן: , כלומר: "בבקשה ממך, אורח קדוש, שישבו עמי ועמך כל האורחים הקדושים".
על פי נוסח אחר: , כלומר: "היכנסו אורחים עליונים קדושים, היכנסו אבותינו העליונים הקדושים, לישב בצל האמונה העליונה".
"צל האמונה" הוא כינוי קבלי לסוכה.
לאחר מכן מזמינים את האורח של אותו היום, ועמו את כל שאר האורחים.
מנהג נפוץ נוסף הוא ייחוד כיסא לאושפיזין, המנהג מוזכר לראשונה בחמדת ימים והובא בהרחבה באחרונים.
החיד"א למשל כותב שיש להביא כיסא ומעיל מפואר כדוגמת כסא של אליהו.
לפי המנהג האשכנזי (לפי קדימותם בסדר הדורות) על פי הזוהר:
לפי המנהג הספרדי והחסידי (לפי מבנה הספירות) על פי האר"י:
יש הנוהגים להזמין בשמיני עצרת את שלמה המלך כאורח השמיני, בחוץ לארץ - לסוכה (שכן בחוץ לארץ יושבים בסוכה גם בשמיני עצרת מספק), ובארץ ישראל - לבית.
כן היו קהילות מזרח שנהגו להניח כיסא נוסף עבור אליהו הנביא שנחשב אחד האורחים בחג.
לפי השר שלום מבעלז יחד עם האושפיזין מגיעים נשותיהם.
חשיבות האורחים באה לידי ביטוי במידות המיוחסות להם.
סדר האושפיזין הנהוג לפי המנהג האשכנזי הוא לפי סדר הדורות של האישים המוזכרים, ולפי המנהג הספרדי והחסידי לפי סדר הספירות המקביל לשבע הספירות התחתונות.
בכל יום מיוחסת חשיבות מיוחדת למידה הקשורה באורח של אותו היום:
שלוש הספירות העליונות (חכמה, בינה ודעת/כתר) אינן משויכות לאף אחד מהאושפיזין כיוון שהן ספירות הנמצאות מעל לעולם הזה.
בספר הזוהר נכתב שהכנסת אורחים היא חלק ממצוות האושפיזין.
יש המקפידים להזמין גרים, עניים וגלמודים לסעודה בסוכה כמעין הידור של מנהג האושפיזין.
ניתן לצאת ידי חובת הדאגה לשמחת העניים בחג גם על ידי נתינת צדקה להם כראוי לפני החג.
אך יש המקפידים בכל זאת להזמין עניים לאכול בסוכה לכבוד האושפיזין, זאת על פי דברי ספר הזוהר ש"חלקם של האושפיזין"- מנת האוכל שלהם - שייכת לעניים, ומי שלא מזמין עניים לסוכה - האושפיזין קמים ויוצאים מסוכתו.
על הזמנת אנשים השרויים בבדידות ובצער לסוכה, כותב הרב אליעזר מלמד:
רבים נוהגים בפרט בסוכות להזמין אורחים שונים לסוכתם.
משפחה, חברים, שכנים ובמיוחד כאלו שבימים רגילים אינם נוהגים להזמין וזאת על מנת להרבות במידת השלום.
מרכזיותו של מנהג זה בהקשר לסוכות, מובע בשירה המפורסם של נעמי שמר, שלומית בונה סוכה:
על פי הנאמר במסכת סוכה ש, נוהגים תלמידים לבקר את רבותיהם בסוכותיהם במשך החג או בזמנים המתפרסמים לקהל הרחב.
בדומה לכך נוהגים אישי ציבור מנשיא המדינה ועד לראשי רשויות לקבל פני התושבים בסוכתם או בסוכת הציבור.
בתקופת חג הסוכות משמש הביטוי אושפיזין במדיה ובשיח הישראלי גם בהשאלה לשונית או בהקשר קרוב אחר המתקשר לביקור יוצא מהרגיל באותו הזמן גם ללא קשר ישיר למצוות הסוכה.
אַנְטוֹנְיוֹ אוֹשְׁקָר פְרַאגוֹזוֹ קַרְמוֹנָה (פורטוגזית: António Óscar Fragoso Carmona; 24 בנובמבר 1869 - 18 באפריל 1951) היה נשיא ייצוגי של פורטוגל משנת 1933 עד 1951. בשנת 1923 מונה לשר המלחמה של פורטוגל ובשנת 1926, בעקבות מהפכת ה-28 במאי, נתמנה לראש ממשלת פורטוגל.
בשנת 1933 נתמנה לנשיא טקסי של פורטוגל, אך היה חסר השפעה פוליטית אמיתית, שכן הכוח היה בידי הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
קרמונה נולד בליסבון, בירת פורטוגל, כאח הבכור בין חמישה אחים.
קרמונה שירת בצבא הפורטוגזי ועלה בדרגותיו לאורך הקריירה שלו עד שהיה לקצין רב השפעה על השיח הפוליטי בתוך ההנהגה הצבאית.
כתוצאה מהמחסור בקצינים נאמנים למשטר הרפובליקני הוא עלה במהירות בין הדרגות.
בהיותו שר המלחמה פעל קרמונה בניסיון להסתיר קשרים במעגלים פנימיים בצבא נגד הממשל.
היה זה תפקידו כתובע צבאי במשפט "סאלה דו רישקו" נגד קושרי קשר אנטי-רפובליקנים אשר הביא אותו לידיעת הציבור הלאומי.
במהלך המשפט, שבו ייצג את הרפובליקה, הביא את הנאשמים לסרב לקבל את הטענה ש"הרפובליקה היא כאדם חולה" וש"נדרש מנתח לטפל בה." בהמשך התמנה קרמונה לשר החוץ הפורטוגזי, גם כן בחסות ממשלה רפובליקנית.
כאשר הגנרל מנואל גומש דה קושטה הואשם בקשירת קשר נגד הרפובליקה והועבר ממשרתו הצבאית למשרה משנית, קרמונה התפטר מתפקידו כשר החוץ ועורר שערורייה שלטונית אשר הוסיפה לפגוע ביציבות המשטר הרפובליקני.
בשנת 1926 קרמונה שיתף פעולה עם גומש דה קושטה וקצינים נוספים בארגון הפיכת ה-28 במאי בפורטוגל אשר הדיחה את הממשלה הרפובליקנית והחליפה אותה במשטר צבאי שבתורו החל את תקופת הדיקטטורה הלאומית בפורטוגל.
הממשל הצבאי החדש נאבק כקודמו הרפובליקני במשבר הכלכלי הממושך שבו הייתה פורטוגל שקועה.
לאחר הדחתו של גומש דה קושטה ממשרת נשיא פורטוגל החליף אותו קרמונה, שבאותה העת כיהן גם כראש ממשלת פורטוגל, במשרה הנשיאותית.
קרמונה התחקה אחר הפרופסור לכלכלה פוליטית, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר מאוניברסיטת קוימברה, אשר יצא נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה.
קרמונה הזמין את סלזאר לקחת את משרת שר האוצר ותוך זמן קצר יחסית התגלה סלזאר כנכס עבור המשטר.
בהמשך תמך קרמונה בסלזאר במאבקיו של האחרון מול שאר שרי הממשלות הצבאיות השונות.
לבסוף, ב-1932, קרמונה מינה את סלזאר לראש הממשלה הפורטוגזי החדש ואפשר לו יד חופשייה בניהול המדינה.
קרמונה נשאר בעל המשרה הנשיאותית הייצוגית ברובה עד לפטירתו ב-1951.
אושר בלי גבולות הוא משחק מחשב עצמאי קומי-סאטירי בעברית המשתייך לסוגת משחקי ההרפתקה (קווסטים).
הוא עוקב אחר ניסיונותיו של אושר, גיבור המשחק, להיבחר לראשות הממשלה בישראל.
המשחק, שפותח ללא מטרות רווח, יצא על ידי יוצריו להורדה חופשית באינטרנט ב-26 בספטמבר 2007.
בפתיחת המשחק מוצג אושר ישראלי, יורד בן שלושים המתגורר במיאמי, כאשר הוא יושב בדיינר בעיר יחד עם דודו, המנהל עסק מקומי של כיסאות נוח.
לאחר פגישה עם לקוח פוטנציאלי, נתפס אושר על ידי משטרת מיאמי כשוהה בלתי חוקי, והוא מגורש חזרה לישראל.
בישראל אושר מגלה מכתב מהביטוח הלאומי, הטוען כי הוא חייב למוסד שמונה מיליון שקלים.
אושר, המזועזע מהטעות הביורוקרטית פונה לסניף הביטוח הלאומי, אך מגלה להפתעתו שהפקיד המקומי מסרב לבטל את החוב.
לאחר התייעצות עם עורך דינו וכאקט של נקם, אושר מחליט לרוץ לראשות הממשלה, על מנת לבטל לאלתר את המוסד לביטוח הלאומי וכדרך אגב גם את חובו הפרטי.
רוב המשחק מתמקד בקמפיין הבחירות של אושר, המתאפיין בהידרדרות מוסרית מתמשכת, כאשר הוא נדרש למשימות כגון זיוף מסמכים, העברת שוחד לפעילים והשמצה חסרת בסיס של יריביו הפוליטיים.
המשחק מהווה סאטירה שאינה משתמעת לשתי פנים כלפי התרבות השלטונית בישראל.
המשחק פותח במשך למעלה משלוש שנים באופן עצמאי על ידי יונתן ילון – מנהל הפרויקט שגם גיבש את הסיפור המקורי, המוזיקה, התכנות וההפקה הגרפית, ואורי וכטל – השחקן הראשי שגם כתב את התסריט והדיאלוגים, סייע בתכנות וביים את דיבוב הדמויות.
השניים נעזרו בכמה עשרות שחקנים, מדבבים, בודקים וגרפיקאים שנרתמו לפרויקט באופן התנדבותי וארעי.
הגרפיקה של המשחק היא בסגנון ריאליסטי, המבוסס על דמויות שצולמו בווידאו, שנעות על גבי רקעים שצולמו בסטילס.
המשחק כולל דיבוב עברי מלא, ופסקול המכיל שלושים שירים ונעימות באורך של כשעה.
להשלמת המשחק נדרשות כעשר שעות משחק.
הוא פותח על גבי המנוע החופשי Adventure Game Studio, ששימש לפיתוח משחקי הרפתקה עצמאיים רבים.
השליטה במשחק מבוססת על ממשק "הצבע והקלק", הדומה לזה ששימש את חברת Sierra במשחקי ההרפתקה המאוחרים שלה.
השליטה בגיבור מתבצעת דרך העכבר בלבד, כאשר לחיצה על המקש הימני של העכבר משמשת למעבר בין הפעולות האפשריות (הליכה, דיבור, הסתכלות, נגיעה ושימוש בחפצים), ולחיצה על המקש השמאלי משמשת לביצוע הפעולה.
עם זאת, יש אפשרות להזיז את הגיבור גם באמצעות המקלדת.
לפי נתוני המפתחים, במהלך החודש הראשון להפצתו הורידו את המשחק 20 אלף איש.
נכון ל-2011, הורידו את המשחק כ-150 אלף איש בסך הכול.
בסקר גולשים רחב היקף שנערך ב-ynet והתפרסם באפריל 2011 במגזין המשחקים של ידיעות אחרונות, נבחר "אושר בלי גבולות" כמשחק הישראלי הטוב בכל הזמנים.
שנהפרסמעניק/ת הפרסתוצאה2011המשחק הישראלי הטוב ביותר בכל הזמניםמגזין GAMEZ (ידיעות אחרונות)
בספטמבר 2023 יצאה לאור גרסה מחודשת של המשחק, במסגרתה המשחק נבנה מחדש בגרסה עדכנית של המנוע בתוספת כתוביות בעברית.
את העדכון פיתח גל שמש בשיתוף משתמשי קהילת הפייסבוק "הרפתקה עברית".
אושן קולור סין היא להקת רוק בריטית מברמינגהאם.
סטיב קרדוק - גיטרות, פסנתר, מנדולינה, קשת אלקטרונית, אוטו-הארפ, עוגב, קולות.
סימון פאולר - מפוחית, גיטרה אקוסטית, קולות.
אוסקר הריסון - תופים, פסנתר, קולות.
דיימון מינכלה - גיטרה בס.
דיימון מינכלה פוטר מהלהקה ב-2003 והוחלף על ידי דן סילי בתור נגן בס.
לאחר מכם נוסף ללהקה עוד גיטריסט, אנדי בנט.
כמו כן, אמנים רבים ממדינות שונות תרמו ללהקה הן בהקלטות והן בהופעות, מה שהפך את צליל המוזיקה של הלהקה למגוון.
הלהקה הוקמה מאיחוד שתי להקות מקומיות שהתפרקו- Fanatics ו־The Boys.
הסינגל הראשון של הלהקה יצא בתחילת שנות ה-90', יחד עם עידן האינדי הבריטי.
מיד לאחר יציאת הסינגל, חברת התקליטים בה היו חתומים נקנתה על ידי חברה גדולה יותר, שם הסינגל עורבב כדי להתאים לטרנד המדצ'סטר וזאת בניגוד לרצון הלהקה.
כך יצא, שעם האלבום שנועד לכישלון, ועם הריב המתמשך בין הלהקה לחברת התקליטים, הלהקה נותרה בצללים למשך מספר שנים.
עם פרוץ עידן הבריטפופ, המוזיקה של הלהקה חדר למודעות הציבור באנגליה ומחוץ לה.
האלבום השני, בו ארבעה להיטי סינגל, הגיע עד המקום השני במצעדים וזכה בשבחי המבקרים.
האלבום העוקב לו אף הוריד את אואזיס מראשית טבלת המצעדים.
ב-1998 יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח, ששיאו היה שלושה לילות של הופעות בטירת סטרלינג בסקוטלנד.
הלהקה עדיין ממשיכה לפרסם אלבומים מוצלחים יחסית, אך מזה מספר שנים שאין היא מצליחה לשחזר את ההצלחה לה זכתה בסוף שנות ה-90', ושל האלבום השלישי בפרט.
אושנסייד היא עיר במחוז סן דייגו הממוקמת מעט צפונית לסן דייגו שבקליפורניה.
בעיר מתגוררים כ-183,000 תושבים (2010) והיא העיר השלישית בגודלה במחוז סן דייגו, אחרי סן דייגו וצ'ולה ויסטה.
חוף הים באזור העיר נחשב למקום אידיאלי לגלישה בכל האזור ומושך גולשים רבים מכל רחבי העולם.
העיר הוקמה על ידי אנדרו ג'קסון מאיירס, שהקים שם חווה ב-1882 ונתן ליישוב את שמו.
עם הזמן הגיעו לאזור משפחות נוספות והתיישבו בשכנות לחוותו של מאיירס.
קצב גידול האוכלוסייה היה מהיר מאוד וכבר בשנת 1888 חיו בה כ-1,000 תושבים והיא הוכרזה רשמית לעיר.
באותה שנה נוסד גם הבנק הראשון בעיר ומזח אושנסייד, שהוא המזח הראשון שנבנה בחוף המערבי של ארצות הברית.
מסילת הרכבת מסן דייגו צפונה ללוס אנג'לס עברה באושנסייד, ותרמה רבות למסחר והתפתחותה של העיר.
ב-1920 נפתח הכביש בין סן דייגו ללוס אנג'לס ועבר דרך אושנסייד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 אושנסייד הייתה בשיא שגשוגה.
נבנו פנסי רחוב, תיאטרון ומגרש גולף גדול.
הסלוגן של העיר באותה תקופה היה: "אושנסייד, גאוותה של קליפורניה".
השפל הגדול של שנות ה-30 לא השפיע יותר מדי על העיר ולא עצר את גדילתה.
ב-1934 נבנה בניין עירייה קבוע ואוכלוסיית העיר מנתה 3,508 תושבים.
ב-1943 פגעה סופה קשה בחוף המערבי של ארצות הברית והרסה לגמרי את המזח שהיה סמל גאוותה של אושנסייד.
אף על פי שעלות בנייתו מחדש הייתה גבוהה מאוד הוחלט בכל זאת לבנות אותו משום שהיה סמלה של העיר ומוקד תיירותי חשוב.
בשנת 1946 נבנה מזח עץ חדש בעלות של 170,000 דולרים וכיום הוא המזח הארוך ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית.
בצידי המזח הותקנו שתי מצלמות רשת המשדרות 24 שעות ביממה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה אושנסייד מעיר קטנה ומנומנמת לעיר מודרנית.
ב-1942 נבנה מעט צפונית לעיר, בסיס פנדלטון לשימוש המארינס והתווספה אוכלוסייה גדולה של חיילים וקצינים עם משפחותיהם.
כיום (2009) בסיס פנדלטון הוא בסיס המארינס הגדול ביותר במערב ארצות הברית, וחיים בו 25,000 חיילים וקצינים המעורים בחיי העיר.
ב-1950 חיו בעיר 12,000 תושבים, בהם חיילים ומשפחותיהם.
בשנות ה-60 נבנה בעיר בית חולים אזורי ומרינה בה עוגנות יותר מ-800 סירות ויאכטות.
בשנות ה-70 התפתחה העיר לאחת הערים היקרות בדרום קליפורניה והיא נשארה כזו.
ישנה בעיר קהילה יהודית ובית חב"ד בהנהלת הרב ברוך גרינברג.
אושר לאומי גולמי או בקיצור אל"ג הוא מדד של רווחת אזרחי המדינה, המבוסס על מגוון של מדדי אושר, בניגוד למדדים המסורתיים המודדים את התוצר (תמ"ג ותל"ג).
בניגוד לאומדן התוצר, אין דרך פשוטה למדוד את האל"ג של מדינה, והוא מורכב בדרך כלל משילוב של פרמטרים כמו תוחלת חיים, יציבות חברתית, גישה לטיפול רפואי, ממשל תקין, שוויון כלכלי ואמון חברתי.
לפי אגדה אורבנית, נטבע המונח על ידי מלך בהוטן, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, בשנת 1972 כתגובה לביקורת מתמדת על כך שהכלכלה של בהוטן גורמת לעוני כאשר המלך הדגיש את מחויבותו לייסד כלכלה אשר תסתגל לתרבות הייחודית של בהוטן אשר מבוססת על הערכים הרוחניים של הבודהיזם.
בעוד שמודל הפיתוח המסורתי נוהג לשים דגש על כך שהצמיחה הכלכלית תהיה המטרה העיקרית, המושג של אל"ג מבוסס על ההנחה כי פיתוח נכון של החברה האנושית יתרחש רק כאשר הפיתוח החומרי וההתפתחות הרוחנית יתקיימו זה לצד זה וכאשר הם משלימים ומחזקים אחד את השני.
ארבעת היסודות של האושר הלאומי הגולמי הם צמיחה חברתית וכלכלית הוגנת ובת קיימא, שימור וקידום התרבות, שימור הסביבה הטבעית וממשל תקין ואחראי.
הדלאי לאמה הנוכחי, טנזין גיאטסו, הוא תומך נלהב של קונספט האל"ג.
בהקשר זה, הוא ציין כי:
אושר הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי משנת 1998 שביים טוד סולונדז, שהגדיר את הסרט כ"קומדיה עצובה".
הסרט הוא השני בסרטיו המלאים של סולונדז, אשר בדומה לסרטיו האחרים התקבל ברגשות מעורבים עקב הנושאים בהם הוא עוסק ודרך הצגתם.
העלילה מספרת על החיפוש של מעמד הביניים האמריקאי אחרי אושר כפי שהוא בא לידי ביטוי דרך חייהן של 3 אחיות מניו ג'רזי.
חייהן של האחיות ושל משפחתן המורחבת ישתנו לבלי הכר במהלך הסרט שבמהלכו מתגלים סודות אפלים.
הסרט זכה במספר פרסים וקנה קהל אוהדים רב אך הוא גם זכה להרבה מקטרגים ואף קיבל שריקות בוז במהלך הקרנותיו בפסטיבלים.
בשנת 2009 הוקרן לראשונה הסרט "החיים בזמן מלחמה", אשר מגולל את המשך סיפורן של הדמויות מ"אושר" כעבור כעשור, אולם הן מגולמות על ידי שחקנים אחרים.
הסרט מציג את חייהן של שלוש אחיות: ג'וי (ג'יין אדמס), אשר עובדת בעבודות מזדמנות תוך כדי חיפוש אחר הגבר שיביא אושר לחייה ומתאהבת במהגר הרוסי ולאד.
אחותה טריש, אישה מיושבת הנשואה לביל (דילן בייקר) ולהם שני בנים, והאחות השלישית הלן, סופרת מצליחה אשר מנהלת רומנים קצרים ומחליפה מאהבים לעיתים קרובות.
הוריהן של שלוש האחיות חווים בעיות משל עצמם והם מחליטים על פרידה זמנית.
דמויות נוספות בסרט הן כריסטינה ואלן (פיליפ סימור הופמן) אשר גרים ברב הקומות שבו גרה הלן.
הסרט חושף את עולמם האפל של הדמויות, ואת ההתרחשויות בחייהן שנעשות שלא בפרהסיה.
כך למשל עם התפתחות העלילה ביל מתגלה כפדופיל סדרתי, אלן הוא סוטה מין בודד ומנוכר, כריסטינה מתגלה כרוצחת אכזרית וולאד כגנב.
סופו של הסרט הוא שהמשפחה המורחבת בה עוסק הסרט מתאחדת במלון דירות והם דנים סביב שולחן במצב אליו נקלעו, תוך שהם מקרינים חזות מאושרת.
הדמויות האקסצנטריות והנושאים הקשים של הסרט גרמו לרבים להגדיר את הסרט והבמאי שלו כ"סוטה" ו"חולני".
הסיבה העיקרית למחלוקת סביב הסרט היא הצגת דמותו של ביל, האב הפדופיל, בצורה עגולה ורב-ממדית.
מצדדי הסרט טוענים כי נקודת המבט היא חדשנית והסרט לא מעודד את הסטיות שהוא מציג, ושקיצוניות הסרט היא חיונית לחשיפת חוליי החברה האמריקאית, בניגוד לסרטים "רכים" יותר שעוסקים בנושא כמו "אמריקן ביוטי".
הבמאי עצמו אמר כי הוא הוטרד מכך שאחד מהצופים בסרט טען כי הוא נהנה ממנו.
הסרט היה מועמד לגלובוס הזהב ולפרסים רבים נוספים.
הוא זכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן ונחשב לסרט המרכזי של סולונדז.
אין ספק כי המחלוקות שהסרט מעורר תרמו לתפוצתו והוא אף הופיע ברשימת "25 הסרטים המסוכנים ביותר" של המגזין פרמייר.
1998 פרס חבר המבקרים הלאומי
1998 פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן פאולו
1998 פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בפורט לודרדייל
1998 פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו
1999 הפרס הבריטי לקולנוע עצמאי
אושקובסקויה (ברוסית Ушаковское) הוא כפר נטוש באי וראנגל הנמצא במחוז האוטונומי צ'וקוטקה שבצפון הרחוק הרוסי.
הכפר, שהוקם על מנת להראות ריבונות סובייטית באוקיינוס הקרח הצפוני, נקרא על שמו של חוקר הקטבים הסובייטי גיאורגי אושקוב.
הכפר הוקם בשנת 1926 באזור בו הטמפרטורות מגיעות לעיתים נדירות אל מעל האפס.
תנאי המחיה הקשים גרמו לנטישה סופית של האתר בשנת 2003.
מאמצי התיישבות באזור נעשו החל מהמאה ה-19 על ידי ארצות הברית וקנדה, ונמשכו במאה ה-20 למרות שרוסיה טענה בעלות על האי וראנגל החל משנת 1911. פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה גרמו לעזיבת ניסיונות ההתיישבות למספר שנים.
בשנת 1926 הוקם היישוב על ידי משלחת מחקר של גיאורגי אושקוב אשר הביא איתו מספר משפחות ממוצא רוסי וממוצא צ'וקצ'י כדי לייסד יישוב בן כ-60 נפשות.
מספר שנים מאוחר יותר, כאשר נראה היה שהיישוב המרוחק מצליח לתפקד, הוקם יישוב קבע נוסף על האי וראנגל כ-30 קילומטר ממערב לאושקובסקויה.
היישוב החדש נקרא זביוזדני ודרך עפר נסללה כדי לקשר בין שתי נקודות היישוב.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיע היישוב אושקובסקויה לשיא גודלו, אוכלוסייתו מנתה כ-200 נפש והוקמו בו מבני ציבור כגון בית ספר, מועדון, סניף דואר, בית חולים, שדה תעופה הכולל מנחת מסוקים ואפילו מוזיאון קטן המוקדש לטבע הייחודי של האזור.
לאחר פירוק ברית המועצות והשפל הכלכלי אליו נקלעה רוסיה, קטנו במידה משמעותית כמויות האספקה אשר סופקו ליישוב והוא החל לדעוך.
תרמה לכך העובדה שגם היישוב השכן זביוזדני ננטש עוד בתקופה הסובייטית.
אמנם בזכות מנחת המסוקים שהוקם באושקובסקויה בשנות ה-60 של המאה העשרים עדיין ניתן היה להגיע אליו בקלות יחסית אך בשנת 1997 הוחלט להעביר את כל תושבי היישוב לעיירה מיס שמידטה שממוקמת על חופה של רוסיה היבשתית ובכך נגזר על אושקובסקויה לגווע סופית.
התושבת האחרונה של העיירה, וסילינה אלפאון, נהרגה בידי דוב קוטב בשנת 2003 וכך בא הקץ על התיישבות אנושית קבועה באי וראנגל.
בסמוך לכאן ממוקם בסיס כוכב הקוטב של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
אושר הוא מחזה מאת מיכאל גורביץ' ובבימויו, שעלה לראשונה בתיאטרון החאן ב-30 בדצמבר 2004.
העלילה מתרחשת בבית בן שלוש קומות: בקומה העליונה גרים זוג נשוי, ויוי ואושר; בקומה האמצעית גר אביו של אושר; ובקומת המרתף משחקים ארבעה גברים בקלפים.
ויוי היא בחורה משועממת, כי אושר בעלה אינו שם לב אליה, היא צופה בתוכנית בטלוויזיה בה נראים שלושת הגברים מהמרתף משחקים בקלפים.
אושר מוצא נעל של בחורה, מכניס אותה לתיקו, וויוי אשתו מגלה זאת ומזמינה את הקלפנים מהמרתף להרוג את בעלה.
מנחה הערב שמספר על ההצגה, מזמין שני פרשנים מלומדים להסביר את ההצגה לקהל והם מוצאים עצמם בתוך העלילה.
אדם היושב בקהל מקבל צלצול טלפון והוא עולה לבמה ומצטרף למשחק הקלפים.
אשתו צופה בו ומנסה לעלות על הבמה ולהצטרף אליו.
אושר רוצה להכניס את אביו לבית אבות.
לבית אביו של אושר מגיע מלאך, שעוזר להם לשקם את היחסים ביניהם.
בהמשך העלילה הקלפנים מנסים להרוג את אושר ואושר מנסה להשיב אליו את אשתו ולזכות מחדש באהבתה.
ד"ר עיני וגבר שלוש: יוסי עיני
ד"ר דלתותקין ופלוטניק: יואב היימן
אושר: קומדיה מאת מיכאל גורביץ', מפעל הוצאה לאור של מחזאות מקור.
"אושר אקספרס" הוא האלבום ה-24 של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי שלמה ארצי שיצא ב-19 במרץ 2012.
האלבום כולל 12 שירים שנכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי.
מרבית שירי האלבום עובדו על ידי בן ארצי.
האלבום הופק על ידי פטריק סבג.
האלבום כולל מספר דואטים של שלמה עם אברהם טל, דודו טסה, ואריק איינשטיין.
בנוסף השתתף הזמר אמיר דדון במספר שירים כזמר ליווי.
האמנית מאיה גולד עיצבה את עטיפת האלבום ואת ציורי החוברת המצורפת לאלבום (שמן על בד) במשך מספר חודשים בהשראת שירי האלבום והדו-שיח המשותף עם ארצי.
הסינגל הראשון "חוזרים הביתה" יצא בפברואר 2012 בדואט עם אריק איינשטיין.
הקליפ של השיר נצפה מעל לחמישה מיליון פעמים באתר יוטיוב (נכון לינואר 2022), וכבש את מצעדי הפזמונים של גלגלצ ורשת ג' ואת מצעד ההשמעות הארצי.
במרץ יצא הסינגל השני "כל יום", והפך גם הוא במהירות ללהיט.
הוא כבש את מצעד ההשמעות הארצי ואת המקום הראשון במצעדי הפזמונים של גלגלצ ורשת ג'.
עם יציאתו ב-19 במרץ, נחל האלבום הצלחה במכירות, ובתוך חודש הגיע למעמד של אלבום פלטינה עם מכירת למעלה מ-70 אלף עותקים.
עד יולי הגיע למעמד פלטינה כפולה משמכר מעל 80 אלף עותקים, ועד נובמבר הגיע למעל מאה אלף עותקים.
בחלוף ארבע שנים הגיע למכירות בגובה 150 אלף עותקים.
במאי 2012 יצא הסינגל השלישי "אלוהיי", דואט עם הזמר אברהם טל.
הסינגל זכה להצלחה גדולה במצעד ההשמעות, בו כיכב למעלה מחודש, ובמצעדי הפזמונים בארץ.
במיוחד בלט במצעד של רשת ג', בו החזיק 5 שבועות במקום הראשון, יותר מכל שיר אחר באותה השנה.
ב-1 ביולי, לרגל הופעה של ארצי בקיסריה, הוא הוציא לאור את הסינגל הרביעי הנקרא "לתת ולקחת", דואט עם הזמר דודו טסה, שהיה גם אחראי על העיבוד והפקת השיר.
הסינגל זכה להצלחה רבה ולהשמעות מרובות בכל תחנות הרדיו בישראל.
באוקטובר 2012 ארצי הוציא לאור את הסינגל החמישי מתוך האלבום, "שלא ייעלמו הדברים היפים", לרגל סיום מופע הקיץ.
הסינגל זכה להשמעות רבות בגלגלצ.
במרץ 2013 יצא לאור הסינגל השישי מתוך האלבום, "נדבר מהלב".
השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
השיר "קיץ בארץ לו" נכתב על מחאת האוהלים שבה ארצי תמך ואף הופיע בעצרת שהתקיימה בתל אביב.
כמו כן, השיר "פלורידה" היה התייחסות ראשונה של ארצי בשיריו להומואים ולסביות.
האלבום זכה להיכנס לרשימת עשרת הנמכרים ביותר בישראל בשנת 2012. בנוסף, מספר שירים נחלו הצלחה גם במצעדי הסיכום השנתיים ברדיו בספטמבר 2012. "חוזרים הביתה" הגיע למקום ה-20 במצעד השנתי של רשת ג' ולמקום ה-12 במצעד השנתי של גלגלצ.
"כל יום" הגיע למקום ה-29 בשנתי של רשת ג' ולמקום 14 בשנתי של גלגלצ.
"אלוהיי" הצליח אף יותר, והגיע למקום ה-3 ברשת ג' ולמקום ה-6 בגלגלצ.
"לתת ולקחת" הצליח גם הוא, והגיע למקום ה-9 בשנתי של גלגלצ.
בן ארצי - קלידים, עיבודים
גיא בוקאטי - עיבוד השיר "חוזרים הביתה"
אמיר דדון - קולות רקע
דודו טסה - עיבוד והפקת השיר "לתת ולקחת", גיטרה, שירה
קרן טננבאום - כינור, עיבודים לכינור
ניר מימון - עיבוד והפקת השיר "לתת ולקחת" בס, פסנתר
פטריק סבג - הפקה מוזיקלית, עיבודים, שירה ברקע
אבי סינגולדה - גיטרה אקוסטית, עיבודים
פיטר רוט - גיטרה בס
אוֹשֶנצ'ין (או אושיינצ'ין) (מיידיש: אשענטשין; בפולנית: Osięciny, אושיינצ'יני) הוא כפר בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבמרכז פולין.
בכפר כיכר שוק גדולה, מספר מבנים עירוניים מהמאה ה-19, בית אחוזה, בית קברות, כנסייה בסגנון נאו-גותי שהוקמה באמצע המאה ה-19 ובניין שבו התקיים עד השואה בית כנסת.
הכפר נוסד ככל הנראה במאה ה-15, והיה בבעלותם של בני אצולה.
ב-1824 קיבל היישוב מעמד עירוני, אך עקב השתתפותו במרד הפולני, איבד מעמד זה בשנת 1870. ביישוב התקיימו ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
עם פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 היווה הכפר תחנת איסוף פצועים עבור הצבא הפולני.
בשנת 1945 הוצאו להורג על ידי הסובייטים כ-100 חיילים גרמנים שבויים ביער סמוך לכפר.
תחילת היישוב היהודי בכפר הייתה כנראה במחצית השנייה של המאה ה-18, ובתחילת המאה ה-19 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שמגוריה הוגבלו לשני רחובות בכפר, אשר אחד מהם אף נשא את השם "ז'ידובסקה" (רחוב היהודים).
ברחוב זה ניצב אז בית מדרש בנוי עץ.
בשל קרבת היישוב לגבול עם פרוסיה נאסר על מתיישבים יהודים חדשים לגור בכפר החל משנת 1822. לאחר ביטול ההגבלות על מגורי היהודים בשנת 1862 גדלה האוכלוסייה היהודית במקום, וליהודים הותר לגור בכל חלקי הכפר.
סמוך לאותה שנה הקצו שלטונות העיירה ליהודים שטח קרקע לבית עלמין, ונבנה בו בית כנסת מלבנים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם המשיכו יהודי הכפר להתפרנס בעיקר מן המסחר הזעיר והמלאכה, והוקמו בו מוסדות סעד ועזרה הדדית.
כמו כן, הוקמו בכפר סניפים של הציונים הכלליים ושל המזרחי, ובשנת 1923 הוקם בו קן של בית"ר.
בנוסף, פעל בכפר סניף של אגודת ישראל, שהתבסס ברובו על חסידי גור, חסידי אלכסנדר, חסידי סטריקוב וחסידי סוכטשוב.
מבין הרבנים שכיהנו בקהילה נודע בעיקר הרב בנימין אליהו קנטור, שמילא את תפקיד הרב בשנת 1885, ולאחר מכן עבר לסוקולוב פודלסקי.
במשך שנים אחדות שימש בתפקיד אב בית דין בכפר הרב דוד שלמה זלמן ניימאן (נפטר בשנת 1921), ובנו, הרב אברהם נח ניימאן, כיהן כרבה האחרון של הקהילה, עד שנספה בשואה בשנת 1942. בשנות כהונתו התקיימה בעיירה ישיבה זוטא, ליד בית המדרש, בה למדו בני העיירה.
יושב ראש ועד הקהילה האחרון היה וולף בר ואידיסלאווסקי מאגודת ישראל.
התעמולה האנטישמית שרווחה בפולין בשנות השלושים השפיעה על האוכלוסייה היהודית בכפר, שסבלה ממספר מקרי תקיפות של עוברי אורח יהודים ומחרם כלכלי על מסחרם.
בתקופה זו מנו יהודי הכפר כ-450 נפש, למעלה ממחצית תושביו.
ב-10 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לכפר, ומיד לאחר מכן החלו בהחרמת סחורות אצל היהודים בו, תוך לקיחה של 10 יהודים כבני ערובה עד למילוי דרישותיהם.
עם צירופו של האזור לרייך באוקטובר 1939 התגברה רדיפת יהודי הכפר, והוקם בו יודנרט, בראשותו של נח לשצ'ינסקי, אשר נצטווה לספק לגרמנים מדי יום מכסה של יהודים מגיל 15 עד 60 לעבודות כפייה בשדה וביער, וכן בבניית צריפים.
כמו כן, נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי צהוב.
במיוחד התעללו הגרמנים ביהודים בעלי זקן, ויהודים אחדים נרצחו.
בנובמבר 1939 אילצו הגרמנים את רב העיירה, אברהם נח ניימאן, להוציא מבית הכנסת את ספרי התורה שבו, ולשרוף אותם.
כאשר התנגד, היכוהו הגרמנים נמרצות.
בשנת 1940 הוקם בפרבר הדל של הכפר גטו, אליו הועברו יהודי המקום.
באותו זמן הוצאו מן העיירה כמה עשרות צעירים יהודים, ונשלחו למחנות עבודה שונים, ובהם ביילסק (Bielsk) ומוגילנו (Mogilno).
בינואר 1942 רוכזו יהודי הכפר באולם גדול, ולפי הוראות הגרמנים היה עליהם להביא עמם את כל דברי הערך שברשותם.
באותו זמן עצמו שדדו גרמנים אחרים את בתיהם.
למספר יהודים נודע על כוונת הגרמנים לחסל את הגטו, ואחדים הצליחו להימלט מן הכפר בעוד מועד, אך רובם נתפסו בידי הגרמנים, ונורו למוות.
ב-15 באפריל 1942 בוצע החיסול הסופי של הגטו בכפר.
יהודי הגטו רוכזו בכנסייה המקומית, ומשם שולחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו.
מקהילת אושנצ'ין ניצלו 15 איש: 12 ששרדו מן המחנות, ו- 3 שנמלטו בתחילת המלחמה לברית המועצות.
בית הכנסת של הכפר עומד עד היום על תילו, מוזנח, ומשמש מבנה של חברה מסחרית.
בית המדרש העומד לידו משמש לצרכים אחרים, ו"רחוב היהודים" שינה את שמו.
בית הרב תפוס בידי תושבי הכפר הלא יהודים, כמו גם בתים אחרים של היהודים.
בית הקברות היהודי חולל בידי הנאצים, ומצבותיו נלקחו על ידי הפולנים לאחר השואה, והפכו לאבני מדרכה.
בית הקברות תפוס כיום בידי אדם פרטי, וטכנאי טלפון שחפרו בו תעלה, חשפו עצמות וגולגולות בעומק של 30 ס"מ בלבד.
מעבר לכך אין כיום כל זכר, אנדרטה או אמצעי אזכרה אחר לעברו היהודי של הכפר.
אושפול (בליטאית: Užpaliai, אוּז'פָּאליַאי) היא עיירה במחוז אוטנה בליטא, השוכנת על שתי גדותיו של "הנהר הקדוש" (Šventoji).
שמה של העיירה בליטאית קשור לאדמות רוויות מים.
בעיירה עומדים כנסיית השילוש שנבנתה ב-1898, כנסייה אורתודוקסית בה נבנה ב-1872 מגדל פעמון, וכן פסלו של פלוריאן הקדוש.
כמו כן יש בעיירה ספרייה, אולם התעמלות, טחנת מים ושני מוזיאונים.
העיירה ידועה בתעשיית הפשתן שלה.
יישוב במקום בו עומדת אושפול מוזכר במקורות מהמאה ה-14. העיירה עצמה הוקמה במאה ה-16 ונשלטה על ידי אצולה מקומית.
באותה תקופה נבנתה בה כנסייה.
בהתקוממויות נגד השלטון הרוסי, בשנים 1831 ו-1863, נפגעה העיירה קשות.
בשרפה גדולה ב-1932 עלו באש מרבית בתי העיירה.
יישוב יהודי התקיים באושפול כבר ב-1765, אז נרשמו בה 109 יהודים משלמי מס גולגולת.
בהמשך היו יהודי אושפול רובה המוחלט של אוכלוסיית העיירה: בשנת 1847 נמנו בה 515 יהודים, ובשנת 1897 נמנו בה 691 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 740 נפש.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה למעלה מ-500 יהודים, כשליש מתושביה.
הם התפרנסו ממסחר זעיר, ממלאכה ומחקלאות, ורבים מהם היו ציונים.
מרבני העיירה: הרב נפתלי הרץ קלצקין (תקפ"ג-תרנ"ד), בנו הרב אליהו קלצקין נולד בהיותו באושפול; והרב ישראל משה הלברשטט (נפטר תרל"ב).
עם סיפוח ליטא לברית המועצות ב-1940 נסגרו המוסדות והארגונים היהודיים בעיירה.
לאחר כניסת הגרמנים לעיירה ביוני 1941, הוקם בה גטו אליו צוו לעבור יהודי המקום.
יהודי הגטו סבלו בתחילה ממעשי ביזה, אונס ורצח.
ב-29 באוגוסט 1941 הובלו יהודי הגטו לעיר המחוז אוטנה, ושם נרצחו בידי ליטאים בקרבת יער ראשה, יחד עם יהודים נוספים מהאזור.
אושר עטוף בשמיכה הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מסוגת דרמה שיצא ב-2014, אותו ביים, כתב והפיק יוסי ארצי.
הסרט יצא לאקרנים בינואר 2014 כאשר הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים, אך הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בתחרות הרשמית בפסטיבל קולנוע דרום ביוני 2013.
באשיר (קאיס נאשף) הוא צעיר ערבי המתגורר עם בת זוגו היהודיה קארין (הילה וידור) בדרום תל אביב.
בתום ליל עבודה מפרך באשיר שב לביתו ומגלה את חברתו עם תינוק בזרועותיה, אותו חטפה בבית חולים מעובדת זרה לא חוקית ממוצא אריתראי.
היא אומרת לו "עכשיו לא ניפרד לעולם, אנחנו משפחה" וקוראת לתינוק "אושר".
מהדורות החדשות מדווחות על התינוק שנעלם.
האם פונה למשטרה שפותחת בחקירה.
באשיר נקרע בין רצונו לעשות את המעשה הנכון ולהחזיר את התינוק לאמו לבין אהבתו לקארין.
באשיר וקארין יוצאים למסע בריחה למדבר.
החזרות לסרט נערכו כשנה, במהלך הזמן הזה ארצי והצלם עידן ששון יצאו לחיפושים של אתרי הצילום באזור המרכז ובדרום הארץ.
צילומי הסרט נדחו פעמיים, פעם אחת כשקייס נאשף יצא לצילומי הסדרה "אננדה" ופעם שנייה כשהילה וידור הצטלמה לסרט "לוויה בצהריים".
חודשיים לפני תחילת הצילומים הצטרף המפיק בפועל רמי כץ להפקה כשהיו שתי משימות עיקריות: מציאת מכונית ישנה מתאימה ותינוק קטן לכמה סצנות.
אחרי חיפושים רבים ברחבי הארץ.
הסרט צולם בשבעה ימים והפקתו עלתה שישים אלף דולר.
כמפיק הסרט היה לארצי חשוב להתחיל עם צילום הסצנה הקשה ביותר של הסרט – גילוי התינוק, כבר ביום הראשון לצילומים.
נאשף הודיע לארצי יומיים לפני תחילת הצילומים שהוא יוצא לנוח בבית הוריו בטייבה, ולאחר מכן לא היה ניתן ליצור איתו קשר.
הצוות ניסה להשיג אותו את השחקן הראשי ללא הצלחה ובארבע בבוקר, שעה לפני התחלת הצילומים, נאשף הודיע לארצי שהוא בדרך לצילומים.
לאחר צילומי היום הראשון שנערכו בהאנגר בדרום תל אביב הצוות נסע למדבר לארבעה ימים שם נערכו סצנות שדרשו אפקטים של גשם, אש והתנגשות מכוניות.
חלק מהצילומים במדבר התקיימו בחוות רוטה, חוות בודדים בנגב.
שאר הצילומים בדרום נערכו באזור שדה בוקר.
אושר כפול (בסינית פשוטה: 双喜; בסינית מסורתית: 雙喜; תעתיק פין-יין: shuāngxǐ, שוּאָנֽג-שִי) הוא עיטור סיני, המשמש כפריט קישוט מעוצב.
פרט לסין, ניתן לראותו גם בקוריאה ווייטנאם.
העיטור "囍" מורכב מ喜喜, שני העתקים של הסימנייה הסינית 喜 xǐ, אושר/שמחה, שעוצבו יחד מחדש בצורה דחוסה לגודל של סימנייה סינית סטנדרטית אחת, כך שהיא הפכה להיראות כסימנייה רגילה אחת בעלת שני חלקים.
צורת ההגייה שלה היא כקריאת הסימנייה הסינית הרב-הברתית 双喜 shuāngxǐ.
סימניית ה-shuāngxǐ תופיע לעיתים קרובות על פריטים דקורטיביים הקשורים לחגיגות ראש השנה הסיני וכן בחתונות, בהן היא תופיע לכל אורכו של טקס הנישואים, על מתנות לחתן ולכלה, על דלתות ביתם של הזוג המתחתן, על רכב החתונה ועוד.
הסימנייה תופיע פעמים רבות כמגזרת נייר או כקליגרפיה, לרוב בצבע אדום, ולעיתים בשחור.
היווצרותה של הסימנייה נעוצה, לפי המסורת הסינית, בסיפור אגדה רומנטי מתקופת שושלת טאנג.
האגדה מספרת על בחור צעיר שניגש לבחינות הקיסריות, ובדרכו לבירת סין התאהב בנערה, שבזכות אהבתה ותושייתה, ענה הצעיר נכונה על חידת הקיסר וזכה במשרה המיוחלת בחצר הקיסרית.
הזוג נישא ובעת חתונתם כתבו פעמיים את הסימנייה "אושר" על נייר אדום, ומאז הפכה הסימנייה למזוהה עם חתונות וחגיגות.
סימניית ה-Shuāngxǐ משמשת כיום גם כמותג וכשם מסחרי למוצרים שונים כגון: סיגריות, גפרורים, יין, רוטב סויה ועוד.
הסימנייה גם משמשת כקישוט למותגי יוקרה סיניים שונים.
אושצ'ייצ'קו (באוקראינית: Устечко, אוסטצ'קו; בפולנית: Uścieczko; תעתיק מדויק על פי הפולנית: אושצ'צ'קו) הוא כפר במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, על גדת נהר דניסטר, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
ב-6 באוקטובר 1694 התרחש במקום קרב במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית, שהסתיים בניצחון פולני.
במאות ה-17 וה-18 היה הכפר בבעלות פרטית של הרוזנים ממשפחת פוטוצקי, והללו הקימו במקום בתי מלאכה לאריגה.
במפקד משנת 1765 נמנו בכפר 47 בעלי בתים יהודים, ובמאה ה-19 גדל מספר היהודים במקום.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 כיהן במקום הרב צבי שלמה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה נטישה של האוכלוסייה היהודית בכפר, בשל המצב הכלכלי הרעוע באזור, ובקרב היהודים הנותרים פעלו ארגוני עזרה הדדית.
בין השנים 1928 ו-1939 כיהן כרב הקהילה בכפר הרב נחום לייטר.
בשנת 1931 פעל בכפר סניף של הרוויזיוניסטים, וב-1934 נתקיים במקום סניף התאחדות פועלי ציון.
בכפר פעל גם בית ספר מיסודו של הברון הירש.
בין מלחמות העולם מנתה האוכלוסייה היהודית בכפר כ-250 איש.
בתקופת השואה הושמדה הקהילה היהודית בכפר בסוף שנת 1942, לאחר שאנשיה גורשו ככל הנראה לעיירה הסמוכה טלוסטה.
אושצ'יה ז'יילונה (באוקראינית: Устя-Зелене; בפולנית: Uście Zielone) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1548, אז הוענקו לו זכויות מגדבורג ומעמד של עיר.
יהודים באושצ'יה ז'יילונה נזכרים לראשונה בשנת 1552. פרנסת היהודים במקום הייתה על עסקי מוזגנות, מסחר זעיר ומלאכה.
היישוב היהודי בעיירה היה תחילה מסונף לקהילת בוצ'אץ', אולם במחצית השנייה של המאה ה-18 התארגנה במקום קהילה עצמאית על מוסדותיה, וכרב הקהילה שימש באותה עת הרב צבי-הירש גלר (נפטר ב-1776), בעל "אור צבי".
לשיאה מבחינת ריבוי אוכלוסייה הגיעה הקהילה בסוף המאה ה-19.
מראשית המאה ה-20 חל דלדול מתמשך בקהילת העיירה, והיישוב היהודי בה סבל במיוחד בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920, בתקופת הביניים שבין יציאת הצבא הפולני וכניסת הבולשביקים, סבלו יהודי העיירה מכנופיות פטליורה, אשר רצחו כמה מיהודי המקום.
באותה עת ענף המלאכה בעיירה היה נתון רובו ככולו בידי יהודים, ובייחוד בתי מלאכה לנגרות, חייטות, מאפיות ואטליזים, וימי השוק שבעיירה שימשו מקור חשוב לפרנסתם של יהודי המקום.
מראשית המאה ה-20 פעלו בעיירה תנועות ציוניות שונות, ובשנת 1931 הוקם בה סניף של תנועת בית"ר.
הרב האחרון של הקהילה היה הרב מרדכי בר שמואל בלך-שור (נספה בשואה).
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה 573 יהודים.
הקהילה היהודית בעיירה הושמדה בשלהי שנת 1942, לאחר שיהודיה צוו בסתיו 1942 לעבור לבוצ'אץ' הסמוכה, שם חוו שתי אקציות באוקטובר ובנובמבר 1942, כאשר גורל הנותרים היה כגורל שארית יהודי גטו בוצ'אץ'.
אושקוש היא חברה לייצור כלי רכב כבדים שמקום מושבה בעיר בשם זה במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
החברה מתמחה בייצור משאיות וכלי רכב מיוחדים לשימוש צבאי ואזרחי.
הנהלת החברה ממוקמת בעיר אושקוש, ומפעלי הייצור שלה פרוסים בשמונה מדינות בארצות הברית וכן באוסטרליה, בלגיה, קנדה, סין, צרפת, רומניה ושותפויות ייצור במקסיקו ובברזיל.
כלי הרכב של החברה נמכרים ב-130 מדינות ברחבי העולם.
החברה הוקמה בשנת 1917 במטרה לפתח ולייצר כלי רכב כבדים ומיוחדים בעלי הנעה כפולה.
לאחר ייצור האבטיפוס הראשוני שזכה להצלחה גדולה, החלה החברה להתפתח במהירות.
בשנת 1996 החלה לנהל מדיניות עסקית של צמיחה באמצעות רכישת חברות העוסקות בתחומי פעילות משיקים או משלימים לתחום עיסוקה העיקרי ושילובן לצורך יצירת הצעות בעלות ערך רב יותר ללקוחותיה.
משנה זו רכשה אושקוש 15 חברות העוסקות בייצור מנופים, ציוד כיבוי, מערבלי בטון, רכבי חילוץ והצלה ועוד.
חברת אושקוש מתמחה בייצור משאיות קלות וכבדות בעלות הנעה לכל הגלגלים (כולל הנעת שש על שש, 8×8 וגם 10×10) לשימושים צבאיים כגון סיור, תובלה וחילוץ.
חלקן מיוצרות גם בדגמים ממוגנים נגד מטענים, ירי ישיר, ומוקשים.
בנוסף לכך מייצרת החברה מכליות, כבאיות ורכבי חילוץ והצלה המיועדים לפעול בשטחים בעלי קשיי עבירות, וכן מנופים ובמות הרמה מיוחדות המותקנים על כלי הרכב השונים.
באוגוסט 2015 הודיעה החברה כי זכתה במכרז של מחלקת ההגנה האמריקאית לייצור כלי הרכב הקרבי הטקטי החדש אשר יחליף את הרכב הנוכחי מסוג HMMWV, שנקרא JLTV.
המדובר בחוזה ענק בשווי של כ-53 מיליארד דולר, למשך שנים רבות, לייצור מעל 50,000 כלי רכב.
אושקוש היא בירת מחוז וינבגו במדינת ויסקונסין בארצות הברית.
העיר שוכנת על הגדה המערבית של אגם וינבגו במרכז ויסקונסין, במקום בו נשפך אליו נהר הפוקס.
בעיר מתגוררים 66,083 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 166,994 תושבים.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתח ענף חיטוב עצים באזור, ואושקוש נוסדה בשלב מסוים בתקופה זו בתור נקודת התיישבות של חוטבי-עצים.
היא נקראה על שם הצ'יף אושקוש, מנהיג שבט המנומיני (Menominee) המקומי.
משמעות שמו של הצ'יף – "הטופר".
ב-1853 קיבלה אושקוש מעמד של עיר בעת שישבו בה כ-2,800 תושבים.
ב-1859 נפתחה תחנת רכבת שעזרה להתפתחותה.