tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רישאר וגנר (בצרפתית ובאנגלית: Richard Wagner; נולד ב-2 באפריל 1957) הוא משפטן קנדי, המכהן כנשיא בית המשפט העליון של קנדה.
בחודשים ינואר - יוני 2021 שימש כממלא מקום המושל הכללי של קנדה.
וגנר הוא בנו של השופט והפוליטיקאי הקוויבקי קלוד וגנר (Claude Wagner) (1925-1979).
סבו של רישאר, בנימין וגנר, היה יהודי שהיגר לקנדה מבוואריה שבגרמניה.
וגנר למד באוניברסיטת אוטווה וסיים שם ב-1978 לימודי תואר ראשון במדעי החברה עם התמחות במדע המדינה.
שנה לאחר מכן הוענק לו שם גם תואר ראשון במשפטים.
ב-1980 הוסמך לעורך דין בקוויבק והחל לעבוד במשרד עורכי דין במונטריאול.
הוא עסק בתיקי נדל"ן, ליטיגציה מסחרית וביטוח אחריות מקצועית.
שימש כמרצה לסדר דין אזרחי וטיעונים בעל פה.
היה גם נשיא לשכת עורכי הדין של מונטריאול וכיהן במועצת עורכי הדין של קוויבק.
בשנת 2004 מונה לכהן כשופט בבית המשפט הגבוה (Superior Court) למחוז מונטריאול.
ב-2011 קודם לכהונה בבית המשפט לערעורים של קוויבק.
בדצמבר 2012 מינה המושל הכללי של קנדה דייוויד ג'ונסטון את וגנר בהמלצת ראש הממשלה סטיבן הרפר לשופט בבית המשפט העליון של קנדה.
בשנת 2017 מינתה המושלת הכללית ז'ולי פאייט את וגנר בהמלצת ראש הממשלה ג'סטין טרודו לנשיא ה-18 של בית המשפט העליון, במקומה של הנשיאה הפורשת בוורלי מקלכלין (Beverley McLachlin).
הוא נכנס לתפקידו ב-18 בדצמבר 2017.
ב-21 בינואר 2021, מונה לממלא מקום המושל הכללי של קנדה, לאחר התפטרותה של ז'ולי פאייט שהואשמה בסביבת עבודה עוינת.
ב-26 ביולי אותה שנה מונתה מושל כללית חדשה, מרי סיימון.
הוא אב לשני ילדים, אף הם עורכי דין.
רישון דיאנטה הולמס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת פאנאתנייקוס
הולמס נולד וגדל בלוקפורט שבאילינוי, ובשנת 2011 החל ללמוד במכללה הקהילתית "מוריין ואלי" אשר בפאלוס הילס הסמוכה.
לאחר שנה אחת עבר ללמוד באוניברסיטת המדינה של באולינג גרין שבמדינת אוהיו, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה המשתתפת בליגת המכללות הבכירה.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה, 2014/2015, רשם ממוצעים של 14.7 נקודות ו-8.0 ריבאונדים בממוצע למשחק, והוליך את כל שחקני מחוז MAC (Mid-American Conference) בממוצע חסימות למשחק (2.7) ובאחוזי קליעה מהשדה (56.3%).
בדראפט ה-NBA 2015 נלקח הולמס על ידי פילדלפיה 76' בבחירה ה-37. לאורך עונת הרוקי שלו נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של פילדלפיה מליגת הפיתוח של ה-NBA – דלאוור 87' – ובששת משחקיו בקבוצה קלע 12.2 נקודות בממוצע למשחק.
בתקופתו בפילדלפיה הציגו הסיקסרס שיפור משמעותי, מקבוצה של 10 ניצחונות בעונת לקבוצה של 52 ניצחונות והעפלה לפלייאוף ה-NBA בעונת .
במהלך 3 העונות קלע הולמס 7.4 נקודות והוריד 4.2 ריבאונדים בממוצע למשחק, לרוב כשחקן ספסל.
לקראת עונת הועבר בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לפיצוי כספי ("Cash considerations").
בעונתו היחידה בקבוצה שימש כמחליפו מהספסל של הרוקי דיאנדרה אייטון, וקלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2019 חתם הולמס בסקרמנטו קינגס על חוזה לשנתיים בסך כ-10 מיליון דולר.
במשחק הרביעי של עונת קלע 24 נקודות ואסף 13 ריבאונדים מול דנוור נאגטס, ומאז תפס את עמדת הסנטר הפותח של הקינגס במקומו של דוויין דדמון.
רישה טירמן (10 במרץ 1921 – 24 בספטמבר 2009) הייתה מפיקה ועורכת ישראלית.
רישה טירמן נולדה ב-1921 בוורשה בירת פולין.
בעת עלייתה הייתה כבר מפיקת טלוויזיה מנוסה ומוערכת, והיא החלה לעבוד כמפיקה בטלוויזיה הישראלית.
ב-1975 הפיקה את הסדרה "גם אנו שופטים".
ב-1978 יצרה את התוכנית "זהו זה!", שלימים נהפכה לאחת מתוכניות הטלוויזיה המצליחות בישראל.
טירמן גם ערכה והפיקה את התוכנית בשנותיה הראשונות.
ב-1982 יצרה ביחד עם יצחק שאולי את הסדרה "קרובים קרובים".
שם הרחוב בו שוכן הבניין בסדרה, "ויטק", מקורו בשמו הפרטי של בעלה של טירמן, שהלך לעולמו מספר חודשים לפני תחילת ההפקה.
טירמן ערכה והפיקה את הסדרה עד לסיומה ב-1986. ב-1999 זכתה טירמן בפרס מסך הזהב במסגרת הצדעה ל"קרובים קרובים".
בשנות השמונים, לאחר שנות עבודה רבות כמפיקה בטלוויזיה החינוכית, פרשה לגמלאות.
ב-2004 הייתה טירמן בין האחראים לפרק האיחוד של "קרובים קרובים" ששודר במרץ 2005.
רישאר השני, דוכס נורמנדיה (23 באוגוסט 963 – 28 באוגוסט 1026), כונה הטוב היה דוכס נורמנדיה בין השנים 996–1026.
רישאר נולד ב-23 באוגוסט 963 והיה הבן הבכור ששרד ויורשו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה וגונורה.
הוא יורש את מקומו של אביו כשליט נורמנדי בשנת 996. בצעירותו, במהלך חמש השנים הראשונות לשלטונו, העוצר היה הרוזן רודולף מאיברי, דודו, שהחזיק את השלטון ומיגר את התקוממות האיכרים בתחילת שלטונו של רישאר.
לרישאר היו אינטרסים דתיים עמוקים והוא מצא שיש לו הרבה מן המשותף עם רובר השני, מלך צרפת, שלו עזר צבאית נגד דוכסות בורגונדיה.
הוא כרת ברית נישואין עם ז'ופרואה הראשון, דוכס ברטאן בכך שהוא מסר לו את אחותו האוויס ובנישואיו שלו עם אחותו של ז'ופרואה יודית מברטאן.
בשנת 1000 החלו הוויקינגים לפשוט שוב על אנגליה, משם הם עברו את התעלה לנורמנדי ומכרו את גזלם.
רישאר סיפק לוויקינגים מקלט ואף קיבל אותם בברכה.
מעשה זה הפר אמנה שנחתמה בין אביו רישאר הראשון לאתלרד השני, מלך אנגליה, ובו הסכים שלא לסייע לאויבי אנגליה בעקבות אירועים דומים של סיוע לדנים.
כתוצאה מכך נאלץ רישאר להדוף התקפה אנגלית על קוטנטן שהונהגה על ידי אתלרד.
אתלרד נתן פקודות כי רישאר ייתפס, יכבל בשרשראות ויובא לאנגליה.
אך האנגלים לא היו מוכנים לתגובה מהירה של הפרשים הנורמניים והובסו לחלוטין.
רישאר ניסה לשפר את היחסים עם אנגליה באמצעות נישואיה של אחותו אמה עם המלך אתלרד.
נישואים אלו היו משמעותיים בכך שמאוחר יותר העניקו לנכדו, ויליאם הכובש, את בסיס תביעתו לכס המלוכה של אנגליה.
אמה עם שני בניה אדוארד ואלפרד ברחו לנורמנדי ואחריהם זמן קצר לאחר מכן בעלה המלך אתלרד.
זמן קצר לאחר מותו של אתלרד, קנוט הגדול אילץ את אמה להתחתן איתו בעוד רישאר נאלץ להכיר במשטר החדש כיוון שאחותו שוב הייתה מלכה.
לרישאר היה קשר עם הוויקינגים הסקנדינבים לאורך כל תקופת שלטונו.
הוא העסיק שכירי חרב ויקינגיים וסיכם אמנה עם סוון פורקבירד שהיה בדרך לאנגליה.
בשנת 1013, לאחר הטבח ביום סנט בריס שנעשה בפקודת אתלרד, זימן סוון הראשון, מלך דנמרק זימן צבא לנקום באנגלים והפליג לאנגליה.
הוא עצר ברואן והתקבל היטב וטיפל באדיבות על ידי רישאר, שסיכם איתו על ברית.
רישאר השני הזמין את פקידו ומוודו, דודו מסן קנטן, לתאר את אבותיו הדוכסים כמנהיגים נוצרים זקופים מבחינה מוסרית שבנו את נורמנדי למרות בוגדנותם של הלורדים והנסיכים השכנים.
זו הייתה בבירור יצירת תעמולה שנועדה להכשיר את ההתיישבות הנורמנית, ואף על פי שהיא מכילה אגדות רבות לא אמינות היסטורית, מבחינת שלטונו של אביו וסבו, רישאר הראשון וויליאם הראשון, זה תיאור די אמין.
בשנים 1025 ו-1026 אישר רישאר מתנות של סבו הגדול רולו לסנט-אואן ברואן.
מענקיו הרבים האחרים לבתי נזירים נוטים להצביע על האזורים בהם שלט, כלומר קן, אוורצ'ין, קוטנטן, פיי דה קו ורואן.
רישאר השני מת ב-28 באוגוסט 1026, ובנו הבכור, רישאר השלישי, דוכס נורמנדיה ירש את נחלותיו ותאריו.
רישאר התחתן לראשונה, בשנת 1000, עם יודית מברטאן (982–1017), בתו של קונאן הראשון, דוכס ברטאן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
רישאר השלישי (בערך 1002/4), דוכס נורמנדי
אליס (בערך 1003/5), התחתנה עם הרוזן רז'ינלד הראשון, רוזן בורגונדי
אלינור (בערך 1011/3), התחתנה עם בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה
מאשתו השנייה, פופה מאנברמו, נולדו לו ילדים:
מוגר (בערך 1019), הארכיבישוף של רואן
רישאר השלישי, דוכס נורמנדיה היה דוכס נורמנדי, אשר שלט מאוגוסט 1026 עד מותו.
שלטונו הקצר נפתח במרד של אחיו.
רישאר השלישי היה בנם הבכור של רישאר השני, דוכס נורמנדיה ויודית מברטאן.
בסביבות שנת 1020 נשלח רישאר על ידי אביו כמפקד על צבא גדול כדי להציל את גיסו, רז'ינלד, לימים רוזן בורגונדי, שהותקף על ידי הבישוף והרוזן איג משאלון, שלכד וכלא את רז'ינלד.
באוגוסט 1026 מת אביו, ורישאר השלישי הפך לדוכס נורמנדיה.
זמן קצר לאחר שלטונו החל אחיו רובר, שהיה חסר שביעות רצון מהמחוז אימואה שבגבול נורמנדי, התקומם נגד אחיו.
הוא הטיל מצור על העיירה פאלז, אך עד מהרה הובס על ידי רישאר שכבש אותו, ואז שחרר אותו בשבועת הנאמנות שלו.
רישאר פירק את צבאו וחזר לרואן, כאשר מת בפתאומיות ב-6 באוגוסט 1027. הדוכסות עברה לאחיו הצעיר רובר הראשון.
בינואר 1027 התחתן רישאר עם אדלה, ממוצא אצילי.
היא מזוהה בדרך כלל עם אדלה, בתו הצעירה של רובר השני, מלך צרפת, שנישאה לבלדווין החמישי, רוזן פלנדריה לאחר מותו של רישאר, אולם לא היו להם ילדים.
על ידי אישה לא ידועה, היו לו שני ילדים:
אליס, שהתחתנה עם רנולף, מפקד העיר באייה
ניקולס, נזיר ואב המנזר של סן-און, רואן (נפטר 26 בפברואר 1092)
מוסטפא רישטי ארדלהון (; 1894 – 9 בנובמבר 1983) היה גנרל טורקי אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא טורקיה בין השנים 1958–1960.
ארדלהון נולד באדירנה להורים ממוצא רומני.
הוא למד באקדמיה הצבאית העות'מאנית, וב-1914 התגייס לצבא העות'מאני.
הוא לחם במערכה הקווקזית במלחמת העולם הראשונה כמפקד סוללת ארטילריה.
לאחר מכן חזר לאנטוליה והשתתף במלחמת העצמאות של טורקיה.
לאחר המלחמה למד באקדמיה הצבאית הטורקית וסיים את לימודיו ב-1923. ב-1926 נכנס לשירות במטה הכללי, ועד 1945 מילא תפקידי מנהל ומטה שונים, וכן שימש כנספח צבאי בטוקיו, רומא ולונדון.
ב-1945 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד הבריגדה ה-15. ב-1947 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ופיקד על הדיוויזיות ה-6 וה-51. ב-1952 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-18. ב-1956 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הארמייה השנייה.
ב-1 באוגוסט 1958 מונה למפקד כוחות היבשה הטורקיים, וב-23 באוגוסט של אותה שנה הפך לראש המטה הכללי.
ב-23 בפברואר 1960 הוא מונה גם ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
בתפקידו כרמטכ"ל הצבא הטורקי נודע ארדלהון בנאמנותו הקיצונית לממשלת טורקיה.
הוא תמך בכל פעולות הממשלה גם כאשר זו פעלה נגד החוקה.
עמדותיו בנושא זה עוררו נגדו שנאה עזה מצד הקצונה הזוטרה יותר בצבא הטורקי.
ארדלהון קיבל מידע מודיעיני על הקשר המתרקם, ודרש להכניס כוחות צבא נוספים לאנקרה כדי למנוע מהמרד לפרוץ.
לרוע מזלו, שר ההגנה אטם מנדרס שיתף פעולה עם הקושרים ושכנע את ראש הממשלה אדנאן מנדרס כי הכנסת כוחות צבא נוספים לעיר הבירה תגביר את התסיסה החברתית.
במטרה למנוע את המרד, ב-26 במאי 1960 הודיע ארדלהון על התפטרותו.
יום למחרת השתלטו המורדים על אנקרה והפילו את הממשלה.
מנהיגי החונטה הצבאית ניגשו אל תאו והציעו לו להוביל את ההפיכה, אולם הוא סירב.
הוא נשפט ונידון למוות, אולם מאוחר יותר הומתק עונשו למאסר עולם.
ב-1964 העניק לו הנשיא ג'מל גירסל חנינה והוא שוחרר מהכלא.
אונייה מהווה אושיה משפטית נפרדת מבעליה או קברניטה.
רישום אוניות הוא התהליך שבו כל אונייה מקבלת את תעודותיה.
ובכך משתייכת למדינה שבה נרשמה.
הרישום מאפשר לאונייה לשוט בכל העולם, מכיוון שהוא מהווה הוכחה לאחריות על כלי השיט.
ספינות המופעלות באופן בלתי חוקי, כגון על ידי פיראטים, או מבריחי סמים, אינן רשומות בדרך כלל על ידי המפעילים.
אם כי גם ספינה רשומה עשויה להיתפס, אם יעשה בה שימוש באופן סמוי למטרות בלתי חוקיות.
החוק הבינלאומי מחייב שכל ספינה תהיה רשומה במדינה הנקראת "מדינת הדגל" שלה.
ספינה כפופה לחוק מדינת הדגל שלה.
נהוג לומר שהספינה מפליגה תחת דגלה של מדינת הרישום.
מדינת הדגל של האונייה מפעילה פיקוח על כלי השיט ונדרשת לבדוק אותו באופן שוטף.
לאשר את כשירות הציוד ואיכות הצוות, אבטחת בטיחות, מניעת זיהום ולהנפיק תעודות מאשרות על כך.
הארגון שרושם בפועל את הספינה מכונה הרישום שלה.
הרשמים עשויים להיות סוכנויות ממשלתיות או פרטיות.
במקרים מסוימים, כגון תוכנית התאימות האלטרנטיבית של ארצות הברית, הרישום יכול להקצות צד שלישי לניהול בדיקות.
מרשם שפתוח רק לספינות מהמדינה שלו ידוע בתור "מרשם לאומי".
פנקסים הפתוחים לאניות בבעלות זרה ידועים בשם "רישום פתוח" ונקראים דגלי נוחות.
האונייה מניפה את הדגל בירכתיה ושם נמל הרישום כתוב מתחת לשם האנייה.
בנוסף לרישום במדינת הדגל האונייה מצוידת במספר זיהוי אונייה של ארגון הימאות הבינלאומי בן 7 ספרות, אשר אינו משתנה עם שינויי בעלות ודגל האונייה.
רישום אוניות נעשה מאז שהעסקים בים נהיו חשובים לכלכלה העולמית.
במקור נועד לבקרה על ספינות מטען במדינות אירופאיות ימיות.
כן שימש כדי לוודא שהספינות נבנות במדינה המקומית, כאשר הצוותים הם בעיקר מהמדינה המקומית.
רישום אוניה שימש לתיעוד הבעלות עליה.
התיעוד מספק עדות ברורה ללאום ומאפשר מימון עם זמינות של משכנתאות מועדפות על כלי שיט מתועדים.
אוניות הפועלות בים הפתוח או חוצות גבולות בינלאומיים נדרשות להירשם.
חלק מהמדינות מחייבות גם כלי שיט הפועלים רק במים טריטוריאליים להירשם במרשם הלאומי שלהם.
וחלקם אוסרים על כלי שיט עם דגל זר לשנע סחורה בין נמלים בתוך המדינה.
מדינת הרישום היא מדינת דגל של ספינה וקובעת את הלאום שלה וכן חוקים המסדירים את פעולתה ואת התנהגות הצוות שלה.
לכל מרשם יש כללים משלו לגבי סוגי כלי השיט שהוא יקבל לרישום.
הרישום הליברי, למשל, רושם אוניות גדולות מ-500 טון נטו המנהלות סחר חוץ.
כלי שיט מעל גיל 20 מחייבים ויתור וכן נכונות של כלי השיט להנפיק "אישורים סטטוטוריים" לכלי השיט.
כלי שיט בני 15 שנה ומעלה חייבים להיות בעלי דו"ח מצב תקין של הסקר המיוחד של כלי השיט שייבדק על ידי מפקח בטיחות ימית.
מוקדי הרישום גובים תַשְׁלוּם עבור הרישום.
חייב להיות "קשר אמיתי" בין כלי שיט למדינת הדגל שלו.
סעיף 5 של "אמנת ז'נבה על הים הפתוח" משנת 1958, שנכנסה לתוקף בשנת 1962, דורש כי "המדינה חייבת להפעיל ביעילות את סמכות השיפוט והשליטה שלה בעניינים מנהליים, טכניים וחברתיים על ספינות הרשומות בה".
ישנן 63 מדינות צד לאמנה.
העיקרון חזר על עצמו בסעיף 91 של "אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים" משנת 1982 (UNCLOS), שנכנסה לתוקף בשנת 1994. על אמנה זו חתמו 167 מדינות.
בשנת 1986, ניסתה "ועידת האומות המאוחדות למסחר ופיתוח" להגדיר את מושג ה"קשר האמיתי" ב"אמנת האומות המאוחדות בדבר תנאים לרישום ספינות".
האמנה בדבר תנאים לרישום ספינות תחייב שמדינת דגל תהיה קשורה לספינות שלה או על ידי שיתוף כלכלי בבעלות על ספינותיה או על ידי מתן יורדי ים לצוות האוניות.
כדי להיכנס לתוקף, האמנה משנת 1986 דורשת אשרור 40 מדינות שכמות האוניות המצטברת שלהם עולה על 25% מכלל השייט העולמי.
עד כה, רק 14 מדינות חתמו על האמנה.
מרשמים לאומיים או סגורים, דורשים בדרך כלל שהספינה תהיה בבעלות גורמים לאומיים, ולפחות חלקית תצוות על ידי אזרחי המדינה.
למרשמים פתוחים אין דרישות כאלה.
חלקם מציעים אף רישום מקוון.
בישראל על פי חוק כלי השיט, אם בעלים בעלי אזרחות ישראלית מחזיקים בחמישים אחוז או יותר מהבעלות על הספינה, כלי השיט כשיר לרישום בארץ, וחובתו של הבעלים הישראלי לרשום את כלי השיט בישראל.
החוק הישראלי מאפשר רישום כלי שיט שפחות מחמישים אחוז מהבעלות עליו שייך לאזרח ישראלי.
במקרה זה על הבעלים לפנות לשר התחבורה ולבקש רישום מיוחד.
כמו כן מאפשר החוק בישראל לא לרשום כלי שיט לגביו יותר מחמישים אחוז שייך לאזרח ישראלי וזאת שוב בפנייה מיוחדת של הבעלים לשר התחבורה עם פירוט הטעמים.
אריאלה ד'אנדראה, "הקשר האמיתי" בדיג אחראי היבטים משפטיים והתפתחויות אחרונות, ארגון המזון והחקלאות רומא, נובמבר 2006.
רוברט נף, דגלים שמסתירים את האמת המלוכלכת, Asia Times Online תאריך 20 באפריל 2007.
מדריך לרישום אונייה מרשם הספנות של ניו זילנד, ספטמבר 2010.
רשימת שאלות לרישום כלי שיט בליבריה, מרשם ליבריה, דצמבר 2012.
רישום אוניות סוחר, הארכיון הלאומי (בריטניה), דצמבר 2012.
שאלות נפוצות ברישום אוניות, תיעוד כלי שיט במשמר החופים של ארצות הברית
רישום אוניות בישראל, חברת נמלי ישראל.
רישום התושבים תש"ט היה מבצע ממשלתי לרישום כל תושבי מדינת ישראל, שהתקיים ב-8 בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות.
היה זה למעשה מפקד האוכלוסין הראשון שנערך בישראל לאחר קום המדינה, אם כי הוא לא היה בגדר מפקד אוכלוסין במובן המקובל של המונח.
לצורך עריכת הרישום הוטל ביום זה עוצר כללי במדינה למשך שבע שעות.
בעקבות המבצע נקבע כי מספר התושבים היהודים במדינה הוא 716,678. רישום התושבים הלא-יהודים במדינה הושלם רק מאוחר יותר, ומספרם למועד מבצע הרישום הועמד על 69,000.
לעריכת הרישום היו שלוש מטרות עיקריות:
ייסוד מרשם אוכלוסין מסודר ושיטתי של תושבי המדינה, המתבסס על מספרי זהות.
איסוף מידע חיוני לשם חלוקת תעודות זהות לתושבים לקראת הבחירות לאספה המכוננת ולשם הכנת פנקס הבוחרים, קביעת אזורי הקלפיות והכנת רשימות הבוחרים בהן
השגת מספרים סטטיסטיים על גודל האוכלוסייה, הרכבה וחלוקתה הגאוגרפית.
העובדה שבעת עריכת הרישום הייתה המדינה נתונה עדיין במלחמה הכבידה על עריכתו.
עם זאת הוחלט שיש לערוך את הרישום לאלתר, שכן באותה עת כבר החלה העלייה ההמונית לישראל, והיה רצוי לרשום את האוכלוסייה לפני שהיא תשנה את פניה כליל.
מבצע הרישום העמיד תמונה של מאפייני אוכלוסיית ישראל סמוך לאחר תום שלטון המנדט והקמת המדינה.
תמונה זו אכן השתנתה לאחר מכן במהירות, שכן במהלך שלוש השנים שלאחר הרישום כמעט שהוכפלה אוכלוסיית המדינה.
מבצע הרישום נעשה על פי תכנונו של פרופסור רוברטו בקי, המנהל הראשון של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
לצורך המבצע חולקה המדינה ל-19 אזורי מפקד, שלא היו שווים בשטחם (הגדול שבהם היה הנגב הדרומי והקטן - כינרות (ממערב ומדרום לכנרת)).
בשלב הראשון, שנערך מספר שבועות לפני יום הרישום, חולקו לתושבים שאלונים לצורך איסוף נתונים דמוגרפיים בסיסיים מן האוכלוסייה.
נאספו שם משפחה, שם פרטי, פרטי ההורים והילדים, תאריכי לידה, מקום לידה, מין, מצב משפחתי, יום העלייה, יום התיישבות במקום מגורים, אזרחות, לאום, דת, שפת דיבור, ידיעת קרוא וכתוב, משלח יד ומקצוע, כתובת המעון והעבודה.
השאלונים נחתמו בחתימה או בטביעת אצבע.
פוקדים שביקרו במקומות המגורים סייעו לתושבים למלא את השאלונים.
השלב השני נערך ביום הרישום, 8 בנובמבר 1948. ביום זה הוטל עוצר בית על כל תושבי המדינה החל מהשעה חמש אחר הצהריים ועד חצות הלילה.
העוצר הוטל כדי להבטיח את הימצאות התושבים בבתיהם (למעט עובדים חיוניים) וכדי להקטין את הסיכון שהם ייפקדו יותר מפעם אחת.
העוצר נשמר על ידי חיילי צה"ל, אנשי משמר העם ונערי הגדנ"ע.
במהלך שעות העוצר עברו 14,000 פוקדים מבית לבית ופקדו את כל המתגוררים בו ללא הבדל מוצא (יהודים, ערבים או בני לאומים אחרים), מין וגיל (לרבות ילודים, תינוקות וילדים).
הפוקדים, שענדו את סרט המפקד על זרועם, אספו מהבתים את השאלונים.
הפוקדים הקצו בעת המבצע מספר זהות לכל אחד מבני הבית.
בני הבית קיבלו מן הפוקדים שוברים שכנגדם קיבלו מאוחר יותר - לקראת הבחירות - תעודות זהות.
מאחר שהיה זה זמן מלחמה ורבים היו מגויסים לצה"ל, נערך הרישום אף בבסיסי הצבא.
כמו כן נערך הרישום במחנות העולים שהיו פזורים ברחבי המדינה.
ברישום נכללו גם עולים שהגיעו לישראל באותו יום בדרך הים והאוויר.
מאחר שהרישום לא יכול היה להדביק את ההתקדמות המהירה באותה עת של כוחות צה"ל בנגב ובגליל, הוחלט כי הוא ייערך רק באותם אזורים שהיו בשליטת צה"ל והמדינה עד 14 באוקטובר 1948, כך שהתושבים הערבים של האזורים שנכבשו אחרי יום מבצע הרישום, לא נכללו בו ונפקדו במועד מאוחר יותר.
נטורי קרתא סירבו ליטול חלק ברישום ולא שיתפו פעולה עם הפוקדים.
לא לכל הנפקדים היה שם משפחה, (חוק השמות נחקק רק ב-1956) ולכן במקרה כזה נרשמו שם האב ושם הסב במשבצת שם המשפחה.
לאחר סיום המבצע רוכזו השאלונים שנאספו ב-14 משרדים מחוזיים.
עובדיהם טיפלו בהכנת תעודות הזהות לתושבים.
על בסיס המידע שנאסף חולקה המדינה ל-747 אזורי קלפי.
עבור כל קלפי הוכנה רשימת בוחרים.
הרשימות הוצגו לציבור זמן מה לפני מועד הבחירות, כדי לאפשר קבלת הערות אודותיהן.
נתונים שהופקו במבצע הרישום הופיעו בשנתון הסטטיסטי של ישראל החל משנת 1950, ואולם רק שנים אחדות לאחר המבצע הוציאה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה פרסום רשמי של ממצאיו.
נתונים סטטיסטיים רבים הופקו במבצע הרישום.
הנתונים להלן מתייחסים לאוכלוסייה היהודית בלבד, שכן כאמור רישום התושבים הלא-יהודיים בעת המבצע היה כרוך בקשיים רבים והושלם רק לאחר זמן.
דוברי עברית כשפה יחידה או עיקרית – כ-510,000
השפה של דוברי שפה זרה כשפת יומיום:
האוכלוסייה היהודית התרכזה באזורים הבאים, בסדר יורד: תל אביב, חיפה ועמק זבולון, ירושלים, השרון והשפלה, עמק יזרעאל, כנרת ועמק הירדן.
ביתר האזורים לא עלה אחוז התושבים היהודים על 1%
גילאים לפי צורת יישוב: בשלוש הערים הגדולות גרה האוכלוסייה המבוגרת ביותר – 21%–23.3% בני 45 ויותר, 25.8%–34.3% עד גיל 14. האוכלוסייה הצעירה ביותר נמצאה בקיבוצים – 5% בני 45 ויותר, 30.7% עד גיל 14
בירושלים היו במועד הרישום 82,924 יהודים
אטלס סטטיסטי היסטורי, 1948-2018, ירושלים: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, תשפ"ב.
רישארד ואלבסקי (בפולנית: Ryszard Walewski; 1906 – 1971) היה רופא, סופר והיסטוריון ישראלי ממוצא פולני ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה.
בשנת 1926 סיים ואלבסקי את לימודי התיכון בגימנסיה היהודית לבנים, והחל ללמוד בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1933 התקבל לפקלוטה לרפואה שבאוניברסיטה, אך בסוף למד במכון הרפואי הממלכתי בעיר לבוב, שם קיבל תעודה בתחום ב-1940.
ואלבסקי שהה בלבוב עבור לימודיו כאשר פלש הרייך השלישי לפולין בספטמבר 1939. העיר נכבשה בידי ברית המועצות, ובתחילת מאי חזר לוורשה שם התגוררה משפחתו.
בחודש דצמבר נלקחו לגטו בעיר, ושם שימש כרופא.
אף שדגל בעמדות שמאל רדיקליות, כאשר ביקש להצטרף לאי"ל (הארגון היהודי הלוחם), המחתרת היהודית בגטו שזוהתה עם הצד השמאלי במפה הפוליטית ועם הסוציאליזם, סורב.
על כן פנה לארגון אצ"י (הארגון היהודי הלוחם), שמזוהה היה עם בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית.
הוא לחם במסגרת מרד גטו ורשה, והיה מניצולי השואה הבודדים מארגונו.
במשך כחודשיים המשיך להסתתר בין החורבות, וביולי 1943 יצא מן הגטו והתחבא בצד הארי של העיר.
בשנת 1944 נטל חלק במרד ורשה שנכשל במהרה.
לאחר תום המלחמה הצטרף ואלבסקי למפלגת הפועלים הפולנית, ובשנת 1949 למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, אשר תפסה את השלטון במדינה.
באותה התקופה עבד במשרד לביטחון פנים, ובהמשך כראש מחלקת הרפואה והתברואה בבתי הסוהר.
ב-1951 העיד במשפטו של מחסל גטו ורשה, הגנרל יירגן שטרופ, שהוצא להורג כשנה לאחר מכן.
בנובמבר 1957 עלה לארץ ישראל, והתגורר ברמת אביב.
הוא עבד כרופא, תחילה בבאר יעקב ואחר כך ברמת אביב.
רִישַׁאר מִסֶּן-וִיקְטוֹר היה פילוסוף ותאולוג יליד סקוטלנד מימי הביניים ואחד ההוגים הדתיים המשפיעים ביותר בתקופתו.
כחבר בקומונה של כמרים (Canons Regular), הוא היה תאולוג מיסטי בולט, והיה ראש המנזר האוגוסטיני המפורסם של בפריז מ-1162 ועד מותו ב-1173.
מעט מאוד ידוע על הולדתו וחינוכו של רישאר מסן-ויקטור.
ז'אן מטולוז כתב קורות חיים קצרים של רישאר במאה השבע-עשרה.
הוא כתב שרישאר הגיע מסקוטלנד.
ז'אן הוסיף שרישאר התקבל למנזר סן-ויקטור על ידי אב המנזר גילדוין (1114–1155) והיה תלמיד של איג מסן-ויקטור, שהיה המורה בעל ההשפעה הרבה ביותר מבין כל המורים במנזר (מה שרומז שרישאר הצטרף לקהילה לפני מותו של איג ב-1141).
עם זאת, תיאור זה על תחילת חייו של רישאר אינו מקובל על כל החוקרים המודרניים, ויש שהציעו שרישאר הצטרף למנזר לאחר מותו של איג ב-1141.
עם זאת, כל החוקרים מסכימים שרישאר היה מגיסטר (עוזר לאב המנזר) במהלך שנות ה-50 של המאה ה-12, ולאחר מכן הועלה לתפקיד משנה לאב המנזר בשנת 1159 (כפי שצוין במסמך שנמצא במנזר).
הוא שירת תחת ארניסיוס, יורשו הנבחר של , שלא היה ראוי לתפקיד.
חייו של רישאר הפכו קשים מהתסכולים של עבודה תחת אדם שלא התאים לתפקידו.
ארניסיוס בזבז את משאבי המנזר על פרויקטי בנייה שאפתניים מדי ורדף כל מי שניסה להתנגד לו.
רישאר הורשה לשמור על תפקידו, אך השפעתו הוגבלה.
הדברים הפכו לבלתי נסבלים עד כדי פנייה לאפיפיור אלכסנדר השלישי, שביקר במנזר סן-ויקטור ב-1162. באמצעות חילופי מכתבים רבים, ארניסיוס הודח בסופו של דבר מתפקידו והאפיפיור שיבח את רישאר על מעורבותו המתמשכת בעניין.
מכתבים מאנגליה שנכתבו לרישאר מראים שהוא היה בקשר מתמיד עם ענייני אנגליה ונותנים עדות לאופי הבינלאומי של החיים האינטלקטואלים בתקופה זו.
הוא עקב אחר אירועים פוליטיים עדכניים ונלחם לצד תומאס בקט נגד הנרי השני, מלך אנגליה, ותמך בברנאר מקלרבו במאבקו נגד פייר אבלר.
בשנת 1162 הוא הועלה לדרגת פריור, עובדה שמוכיחה שהוא כבר נהנה ממוניטין גבוה בתוך הקהילה הנזירית של סן-ויקטור באותה תקופה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד מותו ב-10 במרץ 1173.
מהמבואות וההקדמות לספריו אנו למדים שהוא כתב אותם במספר גדול מהרגיל של מהדורות כדי לענות על רצונות תלמידיו ועמיתיו, מה שמראה שהוא בוודאי היה פופולרי להפליא בקרב בני דורו.
רמת התהילה הגבוהה של רישאר בהחלט קשורה לנושא הבסיסי שלו.
כמו מורו איג, הוא האמין שכתבי הקודש שונים מיצירות חילוניות בעמימות הרב-שכבתית של הטקסט.
מבחינתו הכל היה מטאפורה, אלגוריה וסמלים.
הוא עדיין זיהה משמעות מוסרית גם כאשר המשפטים הפכו ללא יותר ממסורות במשך מאות שנים.
מטרתו העיקרית הייתה לבנות את מלכות האלוהים בנפשם של בני האדם.
בכך הוא, כמו מורו, המשיך את המסורת של אוגוסטינוס ופסבדו-דיוניסיוס האראופגיטי עם הנאופלאטוניזם שלו, אך גם בזו של אנסלם מקנטרברי.
אבל בניגוד לאיג, יצירותיו של ריצ'רד נהנו מקהל גדול יותר.
כנראה הדבר נבע במידה רבה מסגנון הכתיבה שלו, שכן ההבנה הנכונה מובטחת על ידי העובדה שאלוהים מתגלה כמחבר, מה שלא אומר שלרישאר היו חזיונות אלוהיים.
מלבד זאת, הוא תמיד ניסה ליצור קשר למציאות וחקר את משמעות הקשר בין אלוהים לבריאה.
אופן הידע שלו הוא אפוא התבוננות, שבה התוכן הסמלי של המציאות נקבע באופן מהימן.
יצירתו העיקרית היא "Tractatus Exceptionum" ("אמנת החריגים") עם הערות כמעט על כל ספרי הברית הישנה והחדשה.
הוא כתב את הספר הזה בעקבות ה"דידאסקליקון" של איג ובו הוא חשף את הרהוריו על שיטות: כתבי הקודש והבריאה מעבירים ידע שהמדע חייב להבטיח.
יצירות אלה ועוד רבות אחרות הפכו את רישאר למורה ללא תחרות, לחיים הרוחניים.
כתביו בתורם השפיעו על תאולוגים ופילוסופים הבאים כמו , בונוונטורה הקדוש, תומאס אקווינס וג'ון דנס סקוטוס.
בתאולוגיה של ימינו, תורתו של רישאר מבוססת במיוחד על התאולוגיה של השילוש, אותה הוא מציג ביצירתו "De Trinitate".
תפיסת השילוש שלו מבוססת על המודל של אהבה בין אישית.
בניגוד לאוגוסטינוס ולמסורת שבאה אחריו, הוא אינו רואה את השילוש של האב, הבן ורוח הקודש כמקבילה לשילוש המאהב, האהוב ולקשר האהבה המחבר בין השניים, אלא כשילוש של מאהב, אהוב ו"אהבה בשיתוף" (קונדילקטוס).
הוא טוען שבאהבה אלוהית, על מנת להיות מושלם, האוהב חולק הכל עם האהוב, כולל האלוהות שלו, וזו הסיבה שאלוהים האב ואלוהים הבן הם אלוהים באותה מידה.
עם זאת, אהבה מושלמת לא יכולה להישאר בזוגיות, אלא חייבת להיפתח ללא תנאי לשלישי, רוח הקודש כמאהב-שותף, כדי להגיע לשלמות.
רישה הוא כפר בדואי בלב הערבה, במרחק 244 קילומטרים נסיעה מרבת עמון.
אוכלוסייתו עומדת על 2,471 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015.
בכפר נמצאים תחנת משטרה מקומית וסניף דואר, לצד שירותי חינוך, הכוללים את מדרסת רישה לבנות , בית ספר צבאי לבנות שעליו אחראי משרד הביטחון הירדני, ומרכז נוער רישה .
בנוסף, קיים בכפר חדר מיון ראשוני (שמו בערבית: مركز صحي الريشة).
בקרבת הכפר יש מעט אזורים חקלאיים ומתקן לטיהור שפכים.
בסמוך לכפר נמצא שדה גז חשוב של ירדן.
הכפר נמצא בגובה 256 מטר מעל לפני הים, למרגלות הרי אדום, בין פארן ויהל שבצד השני של הגבול.
הכפר נמצא במקום מבודד מאוד, במרכז הערבה, במרחק של כ-81 קילומטרים מעקבה, העיר הקרובה ביותר.
הכביש שוכן על כביש הראשי 65, כביש הערבה הירדני, משני צדיו.
שתי היציאות הקרובות ביותר של הכביש לכיוון ערים נמצאות 91 קילומטרים צפונה (צומת עם כביש 60) ו-81 קילומטרים דרומה (עקבה).
מעבר לשתי היציאות האלה, אי אפשר לצאת מהערבה לכיוון הר שעיר והרי אדום.
רישאר פרסקייה הוא קרדיולוג צרפתי, שכיהן כנשיא הקריף בין השנים 2007 ל-2013.
פרסקייה נולד בגדנסק שבפולין ב-7 ביולי 1945 לניצולי שואה שביקשו להגר לארצות הברית לאחר פוגרום קיילצה שנערך ביהודי פולין ב-1946, אך החליטו להשתקע בצרפת.
לאחר לימודיו ב בפריז והשלמת תואר דוקטור בלימודי רפואה, הפך פרסקייה לקרדיולוג ומאוחר יותר למנהל בקלישי.
ב-1989 הוא היה חבר מייסד של איגוד הרופאים המקוריים בצרפת, קבוצה של רופאים צרפתים ממוצא פולני.
ב-1994 החל פרסקייה את פעילותו במועצה המייצגת של המוסדות היהודיים בצרפת (CRIF), ארגון הגג של הקהילות והארגונים היהודיים בצרפת.
הוא הפך לראש קבוצת הקישור של קריף עם ועידת הבישופים הקתוליים של צרפת וכן עם ועדת היחסים הבין-לאומיים.
הוא גם כיהן במועצת המנהלים של הקרן לזכר השואה בראשות סימון וייל, וב-1997 התמנה ליו"ר הוועד הצרפתי של יד ושם.
בשנת 2001 עוטר בלגיון הכבוד הצרפתי.
ב-2006 היה פרסקייה בין אלה שקיבלו את פניו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
ב-13 במאי 2007 נבחר פרסקייה לנשיא הקריף, כשהוא מנצח שני מועמדים אחרים בהפרש מובהק ומחליף בתפקיד את רוז'ה קוקרמן.
עם בחירתו אמר פרסקייה כי עבורו הקריף הוא "הבית הקהילתי של היהדות", המקום "להילחם למען היהדות".
הוא נבחר מחדש ב-2010 לכהונה שנייה של שלוש שנים, כשהוא מנצח את יריבו מאיר חביב.
במאי 2013, לאחר שנאסר עליו להתמודד לכהונה שלישית ברציפות, החליפו בתפקיד קודמו רוז'ה קוקרמן.
פרסקייה נשוי ואב לחמישה ילדים.
בספטמבר 2008 הוביל פרסקייה משלחת של קריף שנפגשה עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בפריז במהלך ביקורו בצרפת.
"היה לנו חשוב מאוד שבהתחשב בלוח הזמנים העמוס שלו, הוא יפנה את הזמן כדי להיפגש איתנו ביום המיוחד הזה", צוטט פרסקייה לאחר הפגישה.
הוא גם שיבח את האפיפיור על גינוי האנטישמיות.
עם זאת, כמה חודשים לאחר מכן, פרסקייה מתח ביקורת על הוותיקן על הסרת הנידוי של ריצ'רד ויליאמסון, שבראיון לטלוויזיה השוודית הטיל ספק בהיקף השואה.
"הכחשת השואה אינה דעה, אלא פשע", צוטט פרסקייה.
פרסקייה מעורב גם בשיחות עם מנהיגים מוסלמים, אך בראיון ליומון הצרפתי לה פיגארו באוקטובר 2012 הזהיר מפני שאננות כלפי גרסה קיצונית של האסלאם הנמצאת במגמת עלייה.
לטענתו, צרפת לא העריכה לגמרי את האיום הניצב בפניה מצד האסלאמיזם הקיצוני, "האסלאם הקיצוני משווה את אויביו לבעלי חיים.
[...] באותו אופן, הנאצים השוו את היהודים לחיידקים, לחולדות, לבעלי חיים".
על פי הניו יורק טיימס, פרסקייה אמר לרדיו הצרפתי : כי "האסלאמיזם הקיצוני הוא אידאולוגיה נאצית".
בהזדמנויות חוזרות ונשנות נקט פרסקייה עמדה נחרצת בהגנה על ישראל.
בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, הוא הוביל עצרת הזדהות עם ישראל מול בניין שגרירות ישראל בפריז.
הוא אמר בנאומו: "עמדתי אינה נגד הפלסטינים, אף על פי שאני רוצה להביע סולידריות חזקה עם ישראל.
אני מתייצב מול חמאס, שהוא מכשול לשלום ואי אפשר לנהל אתו משא ומתן".
רישיון נהיגה ניתן בישראל לתלמידי נהיגה שעברו בהצלחה מבחן עיוני ומעשי בנהיגה.
כללי מתן הרישיון מוסדרים בפקודת התעבורה ובתקנות התעבורה.
בשנת 1960 כ-5% מאזרחי ישראל החזיקו ברישיון נהיגה, וב-1975 כ-21% מאזרחי ישראל החזיקו ברישיון נהיגה.
בשנת 2019 71% מאזרחי ישראל בגיל 17 ומעלה (החלק באוכלוסייה שזכאי להוציא רישיון) החזיקו ברישיון נהיגה.
בשנת 2020 כ-49% מהאוכלוסייה הכללית בישראל החזיקו ברישיון.
ניתן להוציא רישיון נהיגה בישראל מגיל 16 לדרגה הנמוכה ביותר, טרקטור (1).
בהתאם לשינוי שהתקבל באפריל 2013, החל מ-1 ביולי 2013 ניתן להוציא רישיון נהיגה לרכב פרטי מגיל 16 ותשעה חודשים, קודם לכן ניתן היה להוציא רישיון נהיגה לרכב פרטי ומסחרי מגיל 17 ומעלה.
את לימודי הנהיגה ניתן להתחיל בגיל 16 וחצי.
קבלת הרישיון כרוכה במעבר בדיקות רפואיות, מבחן עיוני (תאוריה) ומבחן נהיגה מעשי (טסט), אליו ניתן לגשת רק לאחר מעבר כמות מינימלית של שיעורים נדרשים.
כמו כן נדרש "בוחן פנימי", המבוצע על ידי מורה אחר מאותו בית ספר לנהיגה (לרוב המנהל המקצועי של אותו בית ספר, אלא אם הוא המורה המלמד).
אורך מבחן הנהיגה המעשי ("טסט") תלוי בסוג הרכב:
רכב דו-גלגלי – 20 דקות
רכב פרטי – 30 דקות
משא כבד או אוטובוס – 60 דקות
רישיון נהיגה על טרקטור ניתן להוציא החל מגיל 16. הלימוד חייב להתבצע בקורס קבוצתי, ולא בשעורים פרטיים.
לאופנוע בנפח מנוע עד 125 סמ"ק ניתן להוציא רישיון גם כן בגיל 16, אבל עד גיל 17 נדרשת הסכמת ההורים או האפוטרופוס החוקי.
מאז מעבר רישיונות הנהיגה הישראליים לכרטיסי פלסטיק בשנת 1992, מודפסים רישיונות הנהיגה הישראליים כולם בדפוס בארי.
ברוב המקומות בישראל, רישיון הנהיגה הישראלי (הכולל גם את תמונת בעל הרישיון) מהווה אמצעי זיהוי תקף.
בינואר 2007 עבר רישיון הנהיגה הישראלי שינוי ודרגות הרישוי הותאמו לדרגות הרישוי הנהוגות באיחוד האירופאי (אם כי עדיין קיימים הבדלים מסוימים במדינות האיחוד):
דרגה A2 - רישיון לרכב דו גלגלי בנפח מנוע עד 125 סמ"ק והספק מנוע עד 14.9 כ"ס (11 קילוואט).
דרגה A1 - רישיון לרכב דו גלגלי בהספק מנוע עד 47.46 כ"ס (35 קילוואט) או עד 400 סמ"ק, לאופנועים בהם לא מצוין הספק המנוע.
(בעבר היה עד 500 סמ"ק - בעלי רישיון זה הוגבלו ל-54.4 כ"ס במקום 33.9 כ"ס, לאחר כניסת החוק לתוקף)
דרגה A - רישיון לרכב דו גלגלי ללא הגבלת הספק או נפח - כל כלי הרכב הדו גלגליים.
דרגה B - רישיון לרכב פרטי-מסחרי עד 3.5 טון ועד 8 נוסעים בנוסף לנהג (מי שהוציא רישיון מדרגה זו לפני 1 בינואר 2007 רשאי לנהוג ברכב עד 4 טון, בישראל בלבד)
דרגה C1 - רישיון למשאית עד 12 טון (מי שהוציא רישיון מדרגה זו לפני 1 בינואר 2007 רשאי לנהוג ברכב עד 15 טון, בישראל בלבד)
דרגה C - רישיון למשאית ללא הגבלת משקל
דרגה D3 - רישיון למיניבוס פרטי עד 5 טון
דרגה D2 - רישיון למיניבוס ציבורי עד 5 טון
דרגה D1 - רישיון למונית, רכב סיור ומיניבוס עד 5 טון ועד 19 נוסעים
דרגה D - רישיון לאוטובוס
דרגה C+E - רישיון לרכב מנועי מסחרי ורכב עבודה במשקל כולל מותר מעל 3,500 ק"ג גם אם צמוד אליו גרור או נתמך
דרגה 1 - רישיון לטרקטור (ייחודי לישראל)
הרישיונות יכולים להיות מוגבלים לרכב אוטומטי בלבד.
זאת אם לימוד הנהיגה התבצע ברכב אוטומטי.
מעבר לדרגות הרישוי, קיימים סוגים שונים של היתרים לצורך נהיגה על כלי רכב מסוימים, לדוגמה היתר 101 מאפשר לנהוג בכבאית, היתר 102 מאפשר לנהוג באמבולנס, היתר 103 מאפשר לנהוג ברכב חילוץ וכו'.
ברישיון הנהיגה של בעל ההיתר, מצוין כי הוא רשאי לנהוג ברכב מושא ההיתר.
לדוגמה, ברישיונו של בעל היתר 102 מצוין: 'רשאי לנהוג ברכב ביטחון מסוג כבאית'.
כמות מינימלית של שיעורים לפי דרגות
הכמות המינימלית של שיעורים הנדרשת לדרגות הרישיון השונות היא:
דרגה A2 - לפחות 15 שיעורים/ בעלי רישיון נהיגה מדרגה B חייבים רק במבחן שליטה.
דרגה A1 - לפחות 15 שיעורים.
בעלי רישיון נהיגה מדרגה A2 חייבים בשמונה שיעורים
דרגה A - לפחות שמונה שיעורים
דרגה B - לפחות 28 שיעורים
דרגה C1 - לפחות 32 שיעורים.
בעלי רישיון נהיגה מדרגה B חייבים ב–20 שיעורים
דרגה C - לפחות 20 שיעורים
דרגה C+E - לפחות 12 שיעורים.
לרכב מחובר או מורכב - 8 שיעורים
דרגה D - בעל רישיון נהיגה דרגה B חייב ב-40 שיעורים.
בעל רישיון נהיגה מדרגה C1 חייב ב-30 שיעורים
דרגה 1 - שמונה שיעורים לחסרי רישיון נהיגה.
בעל רישיון נהיגה חייב בשישה שיעורי נהיגה
רישיון להפעלת ציוד מכני הנדסי
משרד התחבורה ומשרדי הרישוי מטפלים גם ברישיונות הפעלת ציוד מכני הנדסי (צמ"ה).
בתקנות התעבורה כלי הצמ"ה מוגדרים כ"מכונה ניידת" ובדרך כלל כדי להפעילם נדרש רישיון דרגה 1, המסמיך לנהיגה על טרקטור אך מתיר גם הפעלת כלי צמ"ה שונים, עם הגבלות שונות.
בשביל הפעלת כלי צמ"ה זחליים מספיק רישיון דרגה 1, אך בשביל הפעלת כלי צמ"ה אופניים, דרושים רישיונות מדרגה 1, 3 ועד 13 בהתאם למשקל של הכלי (כך למשל, הפעלת יעה אופני במשקל 15 טון מחייבת רישיון מדרגה 3).
בדרך כלל לפני קבלת רישיון להפעלת כלי צמ"ה עובר המפעיל קורס המכשיר אותו להפעיל כלי צמ"ה שונים ולהתמקצע בכלי אותו הוא מעוניין להפעיל.
בישראל, קיימים קורסי הפעלת צמ"ה במכללה הטכנולוגית להנדסת מכונות הדסה נעורים, וכן במכללת רופין בשיתוף טרקטורים וציוד ITE, יבואנית קטרפילר בישראל.
מסגרת הכשרת מפעילי הצמ"ה הגדולה והידועה ביותר היא בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ) בצה"ל - בה חיל ההנדסה הקרבית מעביר קורסי צמ"ה שונים ובהם הכשרה בהפעלת כלי צמ"ה (זחליים - שלב 07, ואופניים - שלב 08), פיקוד על כלי צמ"ה וניהול עבודות ומיזמי הנדסה (מעין הכשרה בקבלנות בנייה ועבודות הנדסה).
כלל ההסמכות והרישיונות שמעניקים קורסי הצמ"ה הצבאיים תקפים גם באזרחות ומוכרים על ידי משרד העבודה והרווחה ומשרד התחבורה.
החל מ-1 בספטמבר 2006 חובה בישראל לקבל רישיון נהיגה לצורך שימוש במלגזה.
ההיתר להפעלת מלגזה נרשם ברישיונו של הנהג ככל שעבר הכשרה.
התנאים הם רישיון נהיגה בר תוקף, גיל 18 לפחות והכשרה.
כיום יש שתי דרגות רישוי למלגזה, וזאת בכפוף לדרגת רישיון הנהיגה של המבקש:
בעלי דרגה 1 (טרקטור) ודרגה B (פרטי עד 3.5 טון) רשאים להפעיל מלגזה בעלת כושר נשיאה (הרמה) עד 20 טון.
בעלי דרגה C1 ומעלה רשאים להפעיל כל מלגזה.
רישיון נהיגה מונפק לתקופה שאורכה עד גיל 70 לכל היותר.
במקרים הבאים מונפק הרישיון לתקופה קצרה יותר:
נהגים חדשים צעירים (מתחת לגיל 24): חצי שנה.
נהגים ותיקים (מגיל 70; נהגים מקצועיים מגיל 60) ונהגים מקצועיים: חמש שנים
תושבים ארעיים ובעלי דרכונים זרים: עד חצי שנה, לא מונפק רישיון קבוע
בחלק ניכר ממדינות העולם אין מכירים עדיין ברישיון הישראלי הממוחשב, ועל בעלי רישיון ישראלי המבקשים לנהוג מחוץ לישראל להוציא בנפרד רישיון נהיגה בינלאומי, שהוא למעשה תרגום של הרישיון הישראלי לשפות שונות.
עם זאת, רישיון הנהיגה הישראלי מכיל כיתוב לועזי (מתחת לכיתוב העברי), ומתקבל בסוכנויות השכרת רכב רבות ברחבי העולם כרישיון נהיגה תקף, ובמספר גדל והולך של מדינות, ובהן ארצות הברית ומרבית מדינות אירופה, ניתן להשתמש ברישיון הישראלי הממוחשב, שעבר התאמה לתקינה האירופית.
בישראל ניתן להנפיק רישיון נהיגה בינלאומי אצל זכייניות מטעם המדינה, אשר מתחלפות מעת לעת.
כיום הזכייניות הן איסתא (ממס"י) ופמי פרמיום (חברה למתן שירותים).
הנפקתו כרוכה בתשלום, ותוקפו ל-3 שנים.
רישיון הנהיגה הבינלאומי תקף רק כאשר הרישיון הישראלי צמוד אליו.
השימוש ברישיון הישראלי עשוי להיות מוגבל לפי זמן השהייה בארץ היעד, סוג השהייה, גיל הנהג, או הגבלות אחרות בכפוף לחוקי המדינה המארחת.
על פי המלצת משרד התחבורה יש לבדוק כל מקרה לגופו, ולקחת בחשבון כי חלק מגופי האכיפה ונותני השירות אינם מודעים להכרה ברישיון הישראלי.
האיחוד האירופי הגדיר קווים מנחים לעיצוב הרישיון של הנוהגים בתחומו.
חלק מההנחיות אינן רלוונטיות עבור מדינת ישראל, כגון סממנים סמליים של האיחוד (לדוגמה, רקע כחול עם כוכבים צהובים ובמרכזם אות המדינה).
ב-2007, עם השינוי בדרגות הרישוי, עבר רישיון הנהיגה הישראלי עיצוב מחודש, בו הותאם (באופן חלקי בלבד) לקווים המנחים של האיחוד האירופאי.
הוגדרו סעיפים מחייבים לתצוגה של המידע על גבי הרישיון הישראלי.
בחזית הרישיון הישראלי (צד א') יצוינו הסעיפים הבאים:
3. תאריך לידה ומקום הלידה
4. תאריך לידה עברי (אלא אם בעלי הרישיון ביקשו אחרת)
תאריך הפקת הרישיון (זהו תאריך חידוש הרישיון שאינו קובע ותק)
תאריך תפוגת הרישיון או מקף אם הרישיון אינו מוגבל
שם הסמכות הממונה (יכול להופיע גם על גב הרישיון)
9. פירוט הדרגות המותרות לנהיגה
בגב הרישיון הישראלי (צד ב') יצוינו הסעיפים הבאים:
טבלת המפרטת את דרגות הנהיגה כאשר לכל סעיף בטבלה עמודה עם הסעיפים הבאים:
10. תאריך קבלת דרגת הרישוי (הסעיף הקובע לוותק הנהג)
11. תאריך תפוגת דרגת הרישוי
12. מידע נוסף הנוגע לדרגת רישוי מסוימת
סעיפים 13 ו-14 הם מקום שמור ומוגדרים על פי הצורך בכל מדינת-איחוד באופן פרטני.
בתחילה הציג גב הרישיון הישראלי (צד ב') את טבלת דרגות הנהיגה בלבד ולא פירט אף לא אחד מהסעיפים 10 עד 14. סעיף 10 חשוב במיוחד לישראלים המבקשים לנהוג מחוץ לישראל, כיוון שבאמצעותו ניתן להוכיח ותק לצורכי השכרת רכב.
ישראלים רבים שביקשו לנהוג מחוץ לישראל גילו להפתעתם שאינם יכולים להוכיח את ותק הנהיגה האמיתי שלהם, ולכן תיקן משרד התחבורה הישראלי את הרישיון הישראלי והוסיף את הסעיף.
כמו כן חסרים ברישיון סעיף 4c (סמכות ממונה), שהושמט משום שבישראל קיים רק גוף רישוי נהיגה אחד - משרד התחבורה, וכן סעיף 7 (חתימה), שהושמט מכיוון שבישראל רישיון נהיגה לא משמש כתעודה מזהה כמו ברוב מדינות אירופה, ובישראל החתימה נמצאת בספח תעודת הזהות.
נהיגה ללא רישיון אסורה על פי חוק.
סעיף 10 לפקודת התעבורה אוסר על נהיגה ללא רישיון בתוקף ומטיל אחריות על מי שמרשה למי שאין לו רישיון לנהוג ברכבו.
רישיון אפאצ'י הוא רישיון לתוכנה חופשית או קוד פתוח שחובר על ידי מוסד התוכנה אפאצ'י.
כל התוכנות שהופצו על ידי מוסד זה או על ידי אחד מהפרויקטים שלה, רשומים תחת רישיון אפאצ'י.
ישנן תוכנות שאינן שייכות לקרן ואף על פי כן הן רשומות תחת רישיון זה.
הרישיון (גרסאות 1.0, 1.1 ו-2.0) דורש את שמירת ההערות הכוללות זכויות יוצרים ואת שמירת כתב הוויתור.
למרות זאת, הרישיון איננו רישיון מסוג Copyleft – הוא מרשה שימוש והפצה של קוד המקור בתוכנות קוד פתוח וסגור.
למוסד התוכנה אפאצ'י שלוש גרסאות של רישיון אפאצ'י.
רישיון אפאצ'י גרסה 1.0 זהו הרישיון המקורי של אפאצ'י התקף רק לגבי גרסאות קודמות של חבילות אפאצ'י (כגון גרסה 1.2 של שרת הרשת של אפאצ'י).
רישיון אפאצ'י גרסה 1.1 גרסה זו אושרה על ידי אפאצ'י בשנת 2000: "השוני העיקרי מגרסה 1.0 הוא סעיף הפרסום [סעיף 3 בגרסה 1.0].
תוכנות הנגזרות מתוכנות אפאצ'י אינן מחויבות להזכיר את אפאצ'י בפרסומים שלהן, אלא אך ורק את התיעוד שלהן" (תורגם לשפה העברית).
רישיון אפאצ'י גרסה 2.0 מוסד התוכנה אפאצ'י אישר רישיון מעודכן בינואר 2004. המטרות שהוצהרו בנוגע לרישיון כוללות:
עזרה לפרויקטים שאינם שייכים לפרויקטי המוסד.
שיפור התאימות עם תוכנות המבוססות על רישיון ה-GPL.
הרשאה להכליל את הרישיון כהערה במקום להזכירו בכל קובץ.
ארגון התוכנה החופשית מחשיב את כל גרסאות רישיון אפאצ'י ככאלו שאינן מותאמות לגרסה 2.0 של רישיון ה-GNU GPL.
"הרישיון של אפאצ'י אינו מותאם לרישיון ה-GPL מכיוון שלרישיון אפאצ'י דרישות מיוחדות שאינן כלולות ברישיון GPL: הן כוללות תנאי סיום פטנט ושיפוי שאינם נדרשים ברישיון ה-GPL.
אין אנו חושבים שתנאי הפטנט האלו הם מטבעם רעיון רע, אבל למרות זאת הם לא מותאמים ל-GNU GPL" (תורגם לעברית ממסמך חיצוני).
גרסה 3.0 של רישיון ה-GPL הוצגה ב-2007 וכללה תנאי (סעיף 7e) המתיר את תאימותו של GPL לרישיונות הכוללים סעיף הנוגע ל-"גמול פטנט" (patent retaliation clauses), הכלול ברישיון אפאצ'י.
רישרד איון (צרפתית: Richard Ayoun; 23 בינואר 1948 - 30 במאי 2008) היה היסטוריון וחוקר יהודי-אלג'יראי-צרפתי.
פרופסור מן המניין להיסטוריה של עם ישראל בזמן העתיק, והיסטוריה של היהודים במדינות ערב.
מומחה לשפות מזרחיות באוניברסיטאות בפריז.
רישרד איון, יליד אלג'יר שבאלג'יריה הצרפתית, היה דוקטור להיסטוריה, מוסמך לעברית על ידי אוניברסיטת פאריס - 8, ומאסטר ועידות בתרבות ישראל (העולם הספרדי) מטעם אי.נ.ל.קו.
(Inalco) משנת 1982. הוא גם היה בקיא בניהול מחקר.
הוא לימד את היסטורית היהודים מצפון אפריקה באוניברסיטת פאריס – 8, מ-1991 והיסטורית היהודים בעידן המודרני באוניברסיטת פאריס – 1 הסורבון מ-1984.
נושא הדוקטורט שלו היה מנהל חדש של קטלוג משרה רבנית בצרפת ובאלג'יריה במאה ה-19, עליו קבל ציון מכובד ביותר עם פרגון מהשופטים, והסמכה לנהל מחקרים: היהדות בין אסלאם ונצרות מימי הבניים לעידן החדש.
(אוניברסיטת פאריס – סורבון 4).
איון נפטר בפריז בגיל 60. בכל שנות חייו חש חובה להיות נוכח בשטח כשמדובר בחיים בצוותא בין יהודים ומוסלמים, ובמיוחד כאשר מרוקו היא הסמן הימני.
עבורו זה היה חיוני ומחויב המציאות.
זה היה חלק במאבקו למען השלום.
בנושאים של יצירה ספרותית ומדעית ביהדות מרוקו, איון לא היסס להתכתב עם דוקטורנטים בני מרוקו במטרה להנחות אותם, באוניברסיטה בפריז.
הוא היה מקבל תדיר את הכי מוכר והמועדף עליו, חסן מז'די (Hassan Majdi) ממרקש.
הוא היה המנחה בתיזה שלו ועבד בצמוד לו במחקר לדוקטורט, על הנושא "אמונה בקדושים וביקור בקברי צדיקים אצל יהודי מרוקו".
עורכי התיזות האחרים, 7 במספר היו מועמדים להיות מונחים על ידי רישרד איון בשנה הבאה.
הנושא שלהם היה "זכירה יהודית מרוקאית".
הוא עסק בעבודתו האחרונה, בנושא האהוב עליו: "טיטואן: היהודים מבפנים ומבחוץ".
הוא כתב 449 דיווחים, תמונות מצב, 4 ספרים, השתתף בעריכת 62 עבודות ועוד 145 מאמרים הם פרי עטו, על היהדות הספרדית, על יהדות צפון אפריקה, ועל היהדות בצרפת.
יהודי אלג'יריה, אלפיים שנות היסטוריה, בשיתוף עם ברנרד כהן, 1982.
ספרדים מאתמול ומהיום: 70 דמויות בשיתוף חיים וידל ספיחה, 1992 עם תרגום לספרדית.
יהודי צרפת אמנציפציה ואינטגרציה (1787–1812), 1997. פרולוג על ידי ז'אן-פייר פיליפיני.
זודיאו-ספרדים: דרכים של קהילה, 2003, תורגם לאנגלית.
עבודתו האחרונה, מושגים ביהדות בנצרות ובאסלאם, ביחד עם גלאב בנשייך ורז'יס לדו ב-2006.
רישיון חובב רדיו הוא מסמך המאשר באופן רשמי להחזיק ולהפעיל תחנת רדיו חובבים.
הרישיון מאפשר תקשורת דו-כיוונית עם חובבי רדיו אחרים שמחזיקים ברשותם רישיון דומה שהוענק על ידי הגורמים המוסמכים לכך במדינה בה הם נמצאים.
רישיון חובב הרדיו תקף רק במדינה בה הוא הונפק, אך קיימים הסכמים בינלאומיים שמאפשרים לחובבי רדיו לעבור עם ציודם בין המדינות ולהפעילם גם במדינה המארחת.
רישיונות חובבי הרדיו נחלקים למספר דרגות, שמציינות את רמתו המקצועית של החובב.
המעבר בין דרגה לדרגה דורש עמידה בבחינות עליהן מפקחת הרשות המתאימה באותה מדינה.
לדוגמה, אות הקריאה של משה אינגר (יו"ר אגודת חובבי הרדיו בישראל, ראו תמונת הרישיון לעיל) הוא 4Z1PF.
אות קריאה לתחנה ניידת במכונית יורכב מאות הקריאה הרגיל של החובב, בתוספת קו נטוי והאות M (לדוגמה: 4X7XX/M).
אות קריאה לתחנה ניידת בכלי שיט יורכב מאות הקשר הרגיל של החובב, בתוספת קו נטוי והאותיות MM.
בישראל, משרד התקשורת הוא זה שמופקד על חלוקת הרישיונות לחובבים.
בישראל קיימות דרגות השידור הבאות (נכון ל-2024):
דרגה ג' – רישיון זה מוענק למי שעמד שתי בחינות ברמה קלה: בחינה אחת דורשת תשובה על 10 שאלות במתכונת מבחן רב-ברירתי, בנושא חשמל ואלקטרוניקה; לאחר מכן החובב ייבחן מבחן נוסף במתכונת דומה, בנושא נוהלי קשר.
רק אז יקבל את הרישיון.
רישיון זה מאפשר שידור על תחומים מוגבלים בפסי "התדר הגבוה" (ת"ג) ושידור על כל התדרים המורשים שמעל 50 מגה-הרץ.
אות הקריאה של חובב ישראלי שרישיונו בדרגה ג' יורכב משישה סימנים בסדרה 4Z9 (לדוגמה: 4Z9AAA).
דרגה ב' – רישיון זה מוענק למי שעמד בבחינות דרגה ב'.
רישיון זה מאפשר שידור וקליטה גם בפסי התדר המורשים בתחומי "התדר הגבוה" (ת"ג).
אותי קריאה הם בצורה 4X או 4Z, מספר 4, 5, או 6 פלוס שתי אותיות.
דרגה א' – רישיון זה הוא בדרגה הגבוהה ביותר.
הוא מאפשר הפעלת תחנת שידור בהספקים גבוהים עם פריבילגיות של תוספת בפסי התדרים.
הרישיון ניתן למי שעמד בבחינות בעל-פה והוכיח ידע טוב בחשמל, אלקטרוניקה, תקשורת, נוהלי קשר ועוד.
רישיקש (בדוואנגרי: ऋषिकेश) היא עיר ומועצה אזורית (municipal board) במחוז דהראדון במדינת אוטראקהאנד שבצפון הודו, 25 קילומטר צפונית לעיר הארידוואר.
היא עיר קדושה להינדואיזם ומרכז עלייה לרגל.
מאמינים הינדואים באים אליה כדי לטבול בנהר הגנגס.
כמו כן היא הפכה למרכז מדיטציה ויוגה ומושכת אליה תיירים רבים.
במפקד האוכלוסין שנערך בהודו בשנת 2011 עמדה אוכלוסיית רישיקש על 102,138 תושבים, מהם 53% גברים ו-47% נשים.
מהם 89% יודעי קרוא וכתוב, אחוז הגבוה מהממוצע בהודו.
רישיקשה (Hṛṣīkeśa) הוא אחד מכינויי האל וישנו ומשמעותו הוא "ריבון החושים".
רישיקש שוכנת למרגלות הרי ההימאליה והיא מאחד משערי הכניסה אליהם ונקודת הפתיחה במסלול עלייה לרגל אל מרכזי עלייה לרגל הקדושים להינדואיזם ואל מקורות הגנגס.
רישיקש היא מקום המפגש של נהר הגנגס ונהר צַ'נְדְרַבְּהָאגָה.
בצדה המזרחי של הנהר שוכנת העיר ההודית רישיקש ובה רחובות שתי-וערב ובהם אזור המגורים והמסחר של תושבי העיר, בניגוד לאזור הרוחני והתיירותי שמאכלס לרוב אשראמים וכן אכסניות ושירותים שונים לתיירים במקום.
התיירות ברישיקש מתרכזת בשני אזורים סמוכים: לאקשמן-גְ'הוּלָה וראם-ג'הולה הנקראים על שם שני הגשרים התלויים (ג'הולה - झूला - גשר תלוי בהינדי) המחברים את שתי גדות הנהר (ועל שם שני האחים מהאפוס ראמאיאנה: ראמה ולאקשמן).
ראם-ג'הולה הוא האזור בו מתרכזים מרב האשראמים והטקסים הדתיים השונים, בהם טקס התפילה "פוג'ה אארטי" המתקיים מדי ערב אל מול צלמו של שיווה, הממוקם על גדת נהר הגנגס.
תיירים מערביים נדרשים גם הם לכבד את קדושת המקום בדגש על צניעות ברחצה בנהר ואיסור רחצת נשים בביקיני.
מוסדות דת שאינם הינדואים ממוקמים מחוץ לאזור המקדשים.
בסביבות העיר ישנן מספר אטרקציות למטיילים ובהם שמורות טבע הכוללות מפלים וכפרים.
מהעיר ניתן לצאת גם צפונה למספר טרקים למקורות הגנגס (כגון טרק הגאנגוטרי וטרק עמק הפרחים).
בסביבה יערות וצמחייה עבותה, כמו כן מספר מסלולי רפטינג בנהר הגנגס, באורכים שונים.
רישיקש התפרסמה במערב כמקום בו להקת הביטלס ביקרה את המאהרישי מהש יוגי.
ג'ון לנון הקליט במקום שיר בשם "The Happy Rishikesh Song", והלהקה הלחינה 48 שירים נוספים במהלך שהייתם באשראם של המאהרישי, וחלקם הופיעו באלבום הלבן.
אמנים רבים נוספים כמו הלהקה The Beach Boys, הזמר דונובן והשחקנית קייט וינסלט ביקרו ברישיקש כדי למדוט וליצור.
האשראם לא מאוכלס וניתן להיכנס אליו בתשלום שוחד ("בקשיש").
מתצפית מחלק מהמבנים ניתן לראות את נוף העיר רישיקש עד העיר הארידוואר.
לישראלים, המקום משמש חלק משביל החומוס.
רישיון להרוג (באנגלית בריטית: Licence to Kill, באנגלית אמריקנית: License to Kill) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי, ה-16 בסדרת סרטי ג'יימס בונד, משנת 1989. הסרט, בכיכובו של השחקן טימותי דלטון, מבוסס על הספר חיה ותן למות בשילוב מרכיבים מהסיפור הקצר "The Hildebrand Rarity" פרי עטו של הסופר איאן פלמינג.
עלילת הסרט עוקבת אחר הסוכן החשאי בונד, אשר פורש משירות הוד מלכותה ורודף לבדו אחר איש המאפיה וסוחר ההרואין הלטיני פראנץ סאנצ'ז.
מלבד דלטון, שהיה זה סרטו השני והאחרון בסדרה, שיחקו בסרט רוברט דאבי, טליסה סוטו, קארי לוול ובניסיו דל טורו.
בנוסף, זהו הסרט החמישי והאחרון בזיכיון שביים ג'ון גלן, והאחרון שבו רוברט בראון גילם את דמותו של "M" וקרוליין בליס את מיס מאניפני.
זה היה גם הסרט האחרון שבו השתתפו התסריטאי ריצ'רד מייבאום, מעצב כותרות הפתיחה מוריס בינדר והמפיק אלברט ר.
ברוקולי, אשר הלכו לעולמם בשנים שלאחר מכן.
"רישיון להרוג" היה סרט בונד הראשון שלא השתמש בשם של סיפור קיים מאת איאן פלמינג.
במקור נקרא "Licence Revoked" (רישיון שנשלל), אך השם שונה לאחר שהוקרן בפני קהל אמריקאי, שהקשר היחיד שמצא למונח היה רישיון נהיגה.
על אף שהעלילה היא ברובה מקורית, היא משלבת אלמנטים מהספר חיה ותן למות ומהסיפור הקצר Rarity Hildebrand, עם השפעה נוספת מסרטו של אקירה קורוסאווה "יוג'ימבו".
מטעמי תקציב, זהו סרט בונד הראשון שצולם כולו מחוץ לבריטניה.
הצילומים התקיימו במקסיקו ובארצות הברית, בעוד שסצנות הפנים צולמו באולפני Estudios Churubusco במקום באולפני Pinewood.
הסרט הכניס למעלה מ-156 מיליון דולר ברחבי העולם, קיבל ביקורות חיוביות ברובן, אך נמתחה עליו ביקורת בשל הטון האפל יותר של העלילה.
בדרכם לקי וסט לחתונתו של פליקס לייטר, חברו הוותיק של ג'יימס בונד ואיש ה-CIA, בונד ולייטר נקראים על ידי אנשי המחלקה למלחמה בסמים לטוס במסוק לאיי בהאמה כדי להשתתף בלכידתו של ברון הסמים פרנץ סאנצ'ז.
סאנצ'ז יצא ממקלטו הבטוח במדינת איסטמוס הבדיונית בעקבות חברתו הבוגדנית לופה לאמורה (טליסה סוטו).
סאנצ'ז בורח במטוס קל, ובונד יורד, קשור ברתמה, מן המסוק אל זנב המטוס, וקושר אותו לכבל גרירה.
השניים מגיעים לחתונה בצניחה מן המסוק, באיחור גדול.
סאנצ'ז העצור נמלט לאחר ששיחד ב-2 מיליון דולר את הסוכן אד קיליפר, ושולח אנשים בראשות סגנו דריו (בניסיו דל טורו) לביתו של פליקס.
פליקס מובל למכון מחקר ימי בהנהלת מילטון קרסט, מאנשיו של סאנצ'ז, וכריש לבן המוחזק שם בבריכה פוצע אותו קשות.
בונד, שעמד לטוס למשימה באיסטנבול, שומע שסאנצ'ז נמלט, ומבין שפליקס במצוקה.
הוא מוצא בבית את פליקס הפצוע ואת גופתה של אשתו.
בונד ושארקי, שותפו של פליקס, חודרים למכון המחקר, נאבקים בקיליפר ומשליכים אותו אל מותו במלתעות הכריש.
M (רוברט בראון) קורא לבונד לפגישה בבית ארנסט המינגוויי ומורה לו להפסיק את המרדף אחרי סאנצ'ז, ושולל את רישיונו להרוג.
בונד מודיע על התפטרותו ונמלט.
בונד מתגנב בעזרת שארקי לספינתו של קרסט, ופוגש שנית את לופה לאמורה.
בונד מחבל בצוללת זעירה, מסכל עסקת סמים, ונמלט במטוס ימי עם מיליוני דולרים מכספו של סאנצ'ז.
בונד מוצא בביתו של לייטר דיסק מידע שחמק מעיניהם של הפושעים, ובאמצעותו מגיע לפגישה עם הטייסת פאם בובייה (קארי לוול).
השניים נאבקים בדריו ואנשיו, ובובייה מטיסה את בונד לאיסטמוס סיטי.
בונד מתאכסן במלון בבעלותו של סאנצ'ז, מפקיד את הכסף בבנק בבעלותו, ומושך תשומת לב כשהוא מהמר בקזינו בבעלותו.
לופה מפגישה את בונד עם סאנצ'ז, והוא מציע לסאנצ'ז לעבוד עבורו.
בלילה שלמחרת מנסה בונד להתנקש בחייו של סאנצ'ז באמצעות אקדח חתימה שקיו סיפק לו.
הוא נתפס בידי סוכני המחלקה למלחמה בסמים של הונג קונג, שהגיעו לעיר במטרה לחדור לארגונו של סאנצ'ז, במסווה של סוחרי סמים סיניים.
הם פועלים יחד עם נציגו של M, שהוטל עליו לתפוס את בונד המרדן ולהחזירו ללונדון.
אנשיו של סאנצ'ז, בראשות קצין האבטחה הלר, חודרים לבניין והורגים את הסוכנים הבריטיים.
בונד מתעורר בביתו של סאנצ'ז.
לופה מספרת לו שקרסט יגיע בערב בספינתו לאיסטמוס, כדי לדווח על המהומה בספינה.
בונד מספר לסאנצ'ז שקרסט שלח את הסינים להרוג אותו, והם תפסו את בונד כשניסה לעצור אותם.
בונד מתחמק מן האחוזה בעזרת לופה.
בסיועם של בובייה וקיו, הוא ממקם את כספו של סאנצ'ז בתא הלחץ בספינתו של קרסט.
אנשי סאנצ'ז מוצאים את הכסף, וסאנצ'ז מנפח והורג את קרסט באמצעות הפחתת הלחץ בתא.
כשסאנצ'ז חוזר לאחוזה הוא מוצא את בונד בחדרו.
בונד מעורר בו חשדות כלפי שאר הבכירים בארגונו, בטענה שלא ייתכן שקרסט ניסה לפעול נגדו לבדו.
למחרת, בונד נוסע עם סאנצ'ז למעבדה הסודית שלו.
דריו מזהה אותו וחושף את זהותו בפני סאנצ'ז, ובונד מצית שרפה במעבדה.
במהלך ההתארגנות לנטישת המתקן, סאנצ'ז מאיים להרוג את בונד באמצעות המכונה המשמשת לפרוק חבילות ההרואין.
בובייה מצילה את בונד, ובמהלך המאבק דריו נופל למכונת החיתוך ונהרג.
בונד ובובייה עוברים על פני גופתו המשופדת של הלר, שניסה לגנוב מסאנצ'ז טילים נגד מטוסים.
בובייה מורידה את בונד ממטוס קל אל שיירת משאיות המכל של סאנצ'ז, המובילות מן המעבדה הרואין מומס בדלק בשווי של עשרות מיליוני דולרים.
בונד משתלט על משאית ורודף אחרי סאנצ'ז בכביש הררי.
במהלך המרדף, המכליות היקרות עולות באש.
בסופו, סאנצ'ז נאבק בבונד ומאיים להרוג אותו בחרב.
ג'יימס מדליק את המצית שפליקס נתן לו בחתונתו, וסאנצ'ז נהרג כשבגדיו הספוגים בדלק עולים באש.
בסוף הסרט, פליקס יוצר קשר עם בונד ומספר לו ש-M מאפשר לו לחזור לשירות הוד מלכותה, ומחזיר לו את הרישיון להרוג.
בנוסף פליקס מתחתן עם אהובתו החדשה, אשתו לשעבר של סאנצ'ז.
הכנת התסריט החלה מיד לצאת הסרט הקודם בסדרה, 007 באזור המסוכן.
התסריט הראשוני נכתב על ידי ריצ'רד מייבאום ומייקל וילסון.
לתסריט לא היה דמיון רב לסיפור המקורי של פלמינג, והוא שמר על סגנון ריאליסטי כשהוא מציג צד אפל יותר של בונד.
ההפקה חיפשה לוקיישן חדש לסדרה ובחנה את סין, אך הרעיון נזנח בעקבות הסרט הקיסר האחרון (1987), שהפחית את הרצון לצלם שם.
התסריטאים תכננו מרדף על החומה הגדולה וסצנת קרב בין חיילי צבא הטרקוטה, וכן תסריטים על ברון סמים במשולש הזהב, אך הרעיון נפל בשל חשש מצנזורה סינית.
בסופו של דבר הוחלט לצלם במדינה טרופית, וברוקולי סיכם על צילומים במקסיקו, באולפני Estudios Churubusco במקסיקו סיטי.
עליית העלויות אילצה את ההפקה לצלם את כל הסרט מחוץ לבריטניה – לראשונה בסדרה, בגל שהעלה מיסים על אומנים זרים בבריטניה.
אולפן Pinewood Studios, ששימש את כל הסרטים הקודמים, עסק רק בפוסט-פרודקשן והקלטת סאונד.
המתווה הראשוני של התסריט נערך על ידי ווילסון ומייבאום.
לפני שהזוג הצליח לפתח את התסריט, איגוד התסריטאים האמריקאי (WGA) פתח בשביתה ומייבאום לא הצליח להמשיך לכתוב, כך ווילסון נשאר לכתוב את התסריט לבדו.
למרות שגם העלילה הראשית וגם של "רישיון להרוג" לא זהים או לקוחים מהרומנים של פלמינג, ישנם אלמנטים מהספרים המשמשים בקו העלילה, כולל מספר היבטים של הסיפור הקצר "Hildebrand's Rarities", כמו הדמות מילטון קרסט.
פציעתו של פליקס לייטר על ידי כריש התבסס על הרומן "חיה ותן למות", בעוד שהגרסה הקולנועית של הספר סיפקה את הדמיון ההדוק בין הנבל הראשי, מר ביג, לבין הנבל הראשי של רישיון להרוג, סאנצ'ז.
התסריט לא היה מוכן עד תחילת הליהוק, כשקארי לוול נבחנה לסרט עם שורות מ"רצח בעיניים".
התסריט, שנקרא בהתחלה "רישיון לשלול", נכתב מתוך מחשבה על האפיון של טימותי דלטון שמשחק את בונד, והאובססיה שבה בונד רודף אחרי סאנצ'ז בשם לייטר ואשתו המתה נתפסת בגלל "נישואיו שנגדעו באכזריות".
התיאור האפל יותר של בונד הוביל להגברת האלימות והפך לגרפי יותר.