tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נגד הקליפ 'Anaconda' של הזמרת ניקי מינאז' עלו ביקורות דומות.
משנת 2007, מציגה האמנית, תרזה מריה דיאז נריו, מיצג אומנות הנקרא 'הומאז' לשרה בארטמן', במסגרתו נכנסים הצופים לחלל חדר (לרוב ריק), ובמרכזו ממוקמת קובייה לבנה ועליה עומדת האמנית ללא תזוזה, מחופשת לדמותה של שרה בארטמן, כפי שהאירופאים תפסו אותה.
עבד אל לטיף קשיש : "ונוס השחורה" - פריז, 2010. טריילר
שרה פאריש היא שחקנית אנגלייה.
ידועה מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "עמודי תבל", "Peak Practice", "לבבות ועצמות", "קצוות מפוצלים", "דוקטור הו", "מאהבות", "מרלין", "אטלנטיס" של ה-BBC והדרמה הרפואית "מונרו" של ITV.
פאריש נולדה ביאוביל שבסאמרסט לביל ולתלמה פאריש.
יש לה אחות בשם ג'ולי ואחיה הוא המוזיקאי ג'ון פאריש.
היא למדה בבית הספר המקומי "פרסטון" וביאוביל קולג'.
היא התחילה לשחק בגיל צעיר מאוד, והיא מספרת בראיון שהופעתה הראשונה כנראה הייתה בגיל שנתיים בכפר טינטינהול.
שם הופיעה במחזה מוזיקלי בתפקיד פנינה בתוך צדפה.
מאוחר יותר השתתפה בתיאטרון לנוער ביאוביל.
אחרי סיום לימודיה בבית הספר למשחק "Academy of Live and Recorded Arts", הופיעה פאריש בשנת 1994 בפרסומת למבשלת הבירה בודינגטון הממוקמת במנצ'סטר.
בהמשך קבלה תפקידים כאישה צפונית בין השאר כדון רודג' ב-"Peak Practice", אלי הנשל ב"קצוות מפוצלים" (2002), אנני מיילור בסדרה "אמון" ונטלי הולדן ב"בלקפול" (2004).
היא כיכבה לצדה של דברה מסינג בסרט הקולנוע "הדייט שלי לחתונה", ובתפקיד קטן השתתפה בסרט "החופשה" בכיכובו של ג'וד לאו.
עוד הופיעה פאריש בפרק "הכלה הבורחת", ספיישל חג המולד של "דוקטור הו" בשנת 2006.
ב-2007 הופיעה פאריש בסרט הטלוויזיה "Recovery".
עוד כיכבה בפרק בסדרה "Shakespeare Retold", עיבודים מודרניים למחזות של שייקספיר, בו שיחקה בתפקיד ביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר".
בסדרה "מאהבות" שיחקה בתפקיד הרופאה קייטי רודן.
הסדרה שודרה לראשונה ב-BBC One בפברואר 2009. בסדרת הטלוויזיה "מרלין" של ה-BBC גילמה את ליידי קטרינה.
ב-2011 כיכבה בדרמה הרפואית "מונרו" לצדו של ג'יימס נסביט.
עוד הופיעה בסדרה "אטלנטיס" של ה-BBC, בתפקיד פסיפאה.
החל ממרץ 2014 היא מגלמת את אנה רמפטון בשתי עונות של הסדרה הקומית "W1A" של ה-BBC.
פאריש שיחקה תכופות לצדו של דייוויד טננט - בסדרה המוזיקלית "בלקפול" מ-2004, בדרמה "Recovery" של טוני מרצ'נט ובפרק "הכלה הבורחת" ספיישל חג המולד של שנת 2006 בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", כשטננט גילם את הדוקטור.
"אנחנו כמו 'ג'ורג' ומילדרד", היא מתבדחת, "בעוד 20 שנה קרוב לוודאי שנעשה יחד סיטקום גרוע בבית בפרסטון".
ב-2017 שיחקה פאריש בתפקיד רפ"ק אליזבת בנקרופט במיני-סדרה בשם "בנקרופט" של רשת ITV.
העונה השנייה של הסדרה שודרה בינואר 2020.
ב-15 בדצמבר 2007 התחתנה פאריש עם ג'יימס מארי והם גרים בהמפשייר.
בתם הבכורה, אלה ג'יין נולדה ב-2008 עם מום בלב ונפטרה בגיל 8 חודשים.
בנובמבר 2009 ילדה פאריש את בתה השנייה, נל מארי.
ב-2 במרץ 2018, פאריש עברה תאונה, ושברה את רגלה כשהיא נסעה מזחלת בשלג.
כשנשאלה על תחביביה ותחומי העניין שלה, שרה סיפרה על גינת הירק שלה.
שרה סמארט היא שחקנית אנגלייה.
היא התחילה את הקריירה שלה כילדה ושיחקה בסדרת הטלוויזיה לילדים "אריק" ().
היא מוכרת משורה של תפקידים בסדרות טלוויזיה כמו וירג'יניה בריית'ווייט, הבת במשפחה של זוכי לוטו, בדרמה הקומית "At Home with the Braithwaites".
הופעתה בסדרה "ג'יין הול" בתפקיד הראשי ציינה קשר פורה בינה לבין המחזאית והתסריטאית סאלי ויינרייט.
בין 2008 ו-2010 גילמה סמארט את אן-בריט הוגלנד בסדרה "וולנדר", 6 סרטים באורך מלא עיבוד לספריו של הנינג מנקל עבור ה-BBC.
עוד השתתפה סמארט בתסכיתי דרמה ברדיו.
ב-2011 שיחקה סמארט בתפקיד אורח בעונה השישית של סדרת המדע בדיוני הפופולרית "דוקטור הו" של BBC1. היא גילמה את דמות ה'נבל' בפרקים "הבשר המורד" ו"הכמעט אנשים"
היא הייתה תלמידה בבית הספר לבנות "סנט פול" בברמינגהאם, ומאז היא חוזרת בתקופת הקיץ לחלק חתימות.
היא שחיינית יהודיה ילידת דרום אפריקה שייצגה את ארצה בתחרויות בינלאומיות עד לשנת 2002 ומאז ייצגה את גרמניה.
היא אלופת העולם (בריכת 25 מטר) (אתונה 2000), אלופת אירופה (דברצן 2012) ובעלת מדליית ארד אולימפית (אתונה 2004) במשחים בסגנון חזה.
פווה נולדה בקייפטאון לאבא גרמני, ריינהרדט פווה ואמא דרום אפריקאית יהודייה, לוריין שטוך.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני בשנת 1999 זכתה פווה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.90 דקות, אחרי בת ארצה פני היינס שקבעה שיא עולם חדש של 2:23.64 דקות ולקריסטי קאוול מארצות הברית (2:25.52 דקות).
אלופת העולם (בריכת 25 מטר)
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.83 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה פווה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.85 דקות, 30 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכתה פני היינס.
בשלב חצי הגמר היא עלתה ראשונה עם התוצאה המהירה ביותר לשלב זה (1:07.48 דקות).
היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.72 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:25.54 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.15 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 סיימה פווה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 1:08.52 דקות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.03 שניות ובמקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:28.76 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר), שנערכה במוסקבה, רוסיה, באפריל 2002 זכתה פווה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.16 דקות, אחרי אמה איגלסטרם משוודיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:05.38 דקות, ולפני קסוג'ואן לו מסין (1:06.36 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר, אנגליה בשנת 2002 זכתה פווה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
לאחר המשחקים החליטה פווה שהיא רוצה לייצג את גרמניה.
היא הייתה גם בעלת אזרחות גרמנית בזכות מוצאו של אביה.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיימה פווה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.06 דקות, במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.72 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 32.03 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה פווה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אניה בושולטה, פרנציסקה ואן אלמסיק ודניאלה גטץ תוצאה של 4:00.72 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:57.32 דקות וארצות הברית (3:59.12 דקות).
היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.53 דקות, 37 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:07.48 דקות ועלתה שנייה לגמר.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.51 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:57.47 דקות וארצות הברית (3:59.92 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.47 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:07.80 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה פווה במקום 20 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.69 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.53 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה פווה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אירופה חדש של 3:55.79 דקות, אחרי סין שקבעה שיא עולם חדש של 3:52.197 דקות ואוסטרליה (3:52.58 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בשיא גרמניה חדש של 1:07.01 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה פווה במקום 12 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.38 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:07.38 דקות ועלתה מהמקום השלישי.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב נבחרת גרמניה עלתה לשלב הגמר אך נפסלה בשלב זה.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכתה פווה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.80 דקות, אחרי שרה נורדנסטם מנורווגיה (2:26.91 דקות) ואירינה נוביקובה מרוסיה (2:27.25 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה פווה במקום 12 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.68 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.95 דקות.
שרה סוניה דיסקין (תקע"ז, 1816 - כ בתשרי ה'תרס"ז, 10 באוקטובר 1906; הייתה ידועה ומוכרת כ"רבנית מבריסק") הייתה דמות משמעותית בקהילה האשכנזית בירושלים.
שרה-סוניה היא בתו של רבי צבי הירש רטנר, נכדת רבי אלעזר לנדא.
בת למשפחה מיוחסת וצאצאית לגדולי תורה.
משפחתה הייתה אמידה ובעלת אמצעים.
נישואיה הראשונים של שרה-סוניה היו לאליהו זלמן הלפרין (אביו של מיכאל הלפרן), איש עתיר נכסים, ממנו קיבלה ממון רב בעת הגירושים.
לאחר מכן הייתה אשתו השנייה של משה יהושע יהודה לייב דיסקין, שכיהן כרב בבריסק.
היא נישאה לרב דיסקין בהיותה בת ארבעים, והייתה נשואה לו 42 שנים.
לנישואים אלה, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים.
נישואיה של שרה-סוניה לרב דיסקין ואישיותה הבולטת מוזכרים בספרו של ש"י עגנון, "תמול שלשום", ומובאים מפי מספר אלמוני, במסגרת שיחות בין יהודים הנוסעים ברכבת מיפו לירושלים:
בני הזוג דיסקין עזבו את בריסק וגרו זמן מה בפריז.
הם עלו לירושלים בחודש אב תרל"ו.
עם הגיעם לירושלים, הם רכשו מתחם, אשר לימים נקרא "חצר דיסקין" - מתחם יהודי ברחוב הסאריה, סמוך לשוק הכותנה ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה בירושלים.
הם רכשו מבנה בן שלוש קומות ועברו להתגורר בקומה העליונה שבו.
הם משכו אליהם גורמים קיצוניים קנאים, וחצרו של הרב נחשבה למרכז הדתי-קיצוני בירושלים.
באמצעות כספי הנדוניה שהביאה איתה לנישואיה השניים, הקימה שרה סוניה עם בעלה בשנת 1880 את "בית היתומים דיסקין", ואת ישיבת אהל משה.
לזוג דיסקין לא היו ילדים.
הרבנית שרה סוניה דיסקין הטביעה חותמה על אירועים בישוב הישן בירושלים של סוף המאה ה-19. היא לא השאירה חותם כתוב וחתום על דרשות או כרוזים, אך מעדויות שונות ניתן להבין שהיא הייתה המושכת בחוטים והמשפיעה על פעולותיו של בעלה הרב דיסקין.
בעיניהם של כותבי תולדות חייו של בעלה, ישנה התייחסות אל דמותה של הרבנית.
ישנם כותבים המעמידים אותה לצדו של הרב: שמירה על הלכות הבית ושמירה על בריאותו של בעלה.
היא סייעה לו בפתרון שאלות "שלום בית" והרבתה במתן תרומות:
מנגד, יש האומרים שהיא הייתה הקיצונית מביניהם, וכך השפיעה וקבעה את דעותיו של הרב:
יש שטענו כי החמירה מאוד בהלכה ובקיום המצוות ודרשה זאת גם מתלמידי הרב - לבשה ציצית ולפני פסח הלבישה את החתול בגרביים שמא יעביר ברגליו חמץ ממקום למקום.
על דמותה ניתן ללמוד גם מתוך דברים שנכתבו עליה אחרי פטירתה:
נחמה אריאל תרגמה לעברית את הפרסום שנכתב ביידיש בשם "א-חוצפה דיא בריסקער רעבעצין וויל חרוב מאכען ירושלם", כרוז משנת תרנ"ו נגד הרבנית מבריסק, בו ניתן לחוש את השינאה אליה:
ש"י עגנון הזכיר אותה בספרו תמול שלשום, בפרק המתאר את מעורבותם של כלבים, אבותיו וקרוביו של הכלב בלק, בחיי הירושלמים ובמחלוקותיהם:
המאבק על החינוך בשנת תרל"ה הציע משה מונטיפיורי להעמיד מורה לערבית לתלמידי תלמוד תורה "עץ החיים".
אלא שהרב דיסקין ורעייתו עם חבורת הקנאים שהקיפה אותם התנגדו לרעיון.
יצא כרוז חרם מבית הרב בשם "אלות הברית".
הכסף הוחזר למונטיפיורי והתוכנית ללמד ערבית ועוד "חכמות חיצוניות" נכשלה.
הרב מבריסק קידש מלחמה על ההשכלה ועל הניסיונות להחדיר אותה למערכת החינוך בירושלים.
יהושע ילין תולה את האחריות על החרמות ברבנית ובאנשיה - אנשי החצר של הרב.
בית היתומים בית היתומים דיסקין הוקם על ידי בני הזוג דיסקין מכספי הנדוניה של הרבנית.
הוא הוקם כמוסד מתחרה לבית היתומים אשר היה קיים כבר בירושלים.
מטרתו של הרב בהקמת בית היתומים הייתה "לכלכל כל היתומים העזובים מאב ואם באכילה, שתייה, הלבשה והנעלה...להדריכם ולחנכם לתורה ועבודת ה'.
בית היתומים המשיך לפעול גם לאחר פטירת הרב, למרות מצבו הכלכלי הקשה, בזכותה של הרבנית אשר חלקה באחזקתו היה גדול.
כולל אמריקה יהודים ממזרח אירופה אשר היגרו לארצות הברית ואחר כך עלו לירושלים, רצו להקים בה כולל מיוחד להם בשם "תפארת ירושלים".
הרב דיסקין תמך בהקמת הכולל.
מתנגדיו של הרב קושרים את הסכמתו להקמת הכולל באמביציות ההשתלטות של אשתו, כפי שנאמר בעיתון "המגיד":
אישיותה של הרבנית תוארה כנמרצת ומשכילה ובעלת כושר ארגון.
היא הייתה מעורבת ופעילה במוקד האירועים בירושלים בתקופתה.
בעלה, הרב דיסקין, היה ספון בביתו על לימוד התורה ומנותק פיזית מהאירועים ברחוב הירושלמי.
אשתו, הרבנית, סיפקה לו את המידע אודות הלך הרוחות ושמשה כתובת למעריציו של הרב ולקיצוניים שהתנגדו לקביעות של ההנהגה הממוסדת.
יש האומרים שמי שקבע והחליט הוא הרב, והוא שהפעיל אותה, כי ידע שניתן לסמוך על כושר הביצוע שלה.
מאידך טענו נגדה בעלי הטורים בעיתונות שהיא המושלת בכיפה והשולטת, המסיתה את בעלה ומספקת לו מידע מסולף.
שרה עזריהו-אוזרקובסקי (מאירוב) (17 ביולי 1873, כ"ב בתמוז תרל"ג, דינאבורג (דווינסק), לטביה — 22 באוקטובר 1962, כ"ד בתשרי תשכ"ג, קיבוץ אפיקים, ישראל) הייתה פעילה ציונית, פמיניסטית, סופרז'יסטית ואשת חינוך, ממייסדי תל אביב.
צירה בקונגרס הציוני, חברת אספת הנבחרים והוועד הלאומי, ממקימות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, ממובילות המאבק למען זכות בחירה לנשים ביישוב היהודי בארץ-ישראל, לוחמת למען זכויות האישה ושחרורה.
נולדה ב-17 ביולי 1873 בעיר דינאבורג שברוסיה, כיום בלטביה, לבלומה לבית איזנשטין ולשמריהו מאירוב.
בילדותה הייתה קרובה לסבה, הרב אהרן שאול זליג מאירוב, שהיה הרב הראשי של העיר.
כשהייתה בת שמונה עברה עם הוריה לעיירה נובו-אלכסנדרובסק, בה החכירו הוריה טחנת קמח לפרנסתם, אימה, שהייתה אדוקה, הייתה אמונה על חינוכה, והעניקה לבתה השכלה עברית וכללית.
בגיל שבע החלה ללמוד חומש ונביאים ראשונים ולמדה עברית ורוסית.
כשהייתה בת ארבע עשרה חזרה המשפחה לדינאבורג.
היא לא למדה בבית הספר הממשלתי כדי לא לחלל שבת, והשלימה השכלתה בעזרת מורים פרטיים.
מכיוון שנמנתה עם בני הנוער היהודי של תקופת ההשכלה ברוסיה, הכירה את הספרות הרוסית המהפכנית, ובנעוריה יצרה קשר עם תנועת הבונד, במסגרתה עזרה בהפצת השפה הרוסית בקרב בחורי ישיבות, אך זיקתה לאידאולוגיה הציונית הרחיקה אותה מתנועה זו.
בכתביה סיפרה כי הושפעה רבות מהגותם של אחד העם, יהודה לייב פינסקר, משה לייב ליליינבלום ואחרים.
בנוסף, זיקתה לציונות התחזקה בעקבות גל הפוגרומים ברוסיה בשנות השמונים של המאה ה-19.
בתחילת שנות התשעים החלה להתקרב אל חובבי ציון בדינאבורג, אך לא מצאה שפה משותפת עם עסקני התנועה בעיר.
בשנת 1892 ביחד עם חברתה, החלה לצרף נשים לתנועה הלאומית, והקימה את אגודת "בנות ציון".
האגודה עסקה בלימוד קורות ותרבות ישראל, סקירת המתרחש בתפוצות העם, מסירת ידיעות על הנעשה בארץ ישראל והפצת השפה העברית.
בגיל עשרים הפסיקה את לימודיה עקב מחלתה הקשה של אחותה הצעירה, בה טיפלה קרוב לשלוש שנים עד להחלמתה.
אחות זו נשלחה לארץ ישראל להמשך תהליך ההבראה באביב 1897. אז החליטה גם היא להגשים את אחת ממשאלות ליבה להיות ל"חי הנושא את עצמו", כשכיוונה לחשיבות עצמאותה הכלכלית של האישה.
לדעתה, עצמאות כלכלית היא אמצעי חיוני לנשים לשפר את מצבן במשפחה ולהתקדם לעשייה ציבורית.
היא עברה לביאליסטוק והתפרנסה ממתן שיעורים פרטיים.
תודעתה הפמיניסטית התגבשה עוד בימי נעוריה, אז הייתה ערה למצבן של נשים סביבה ועל בסיס ספרים שקראה.
עמדתה לא צמחה מתוך מצוקה אישית, אלא דווקא מפני שבאה מבית מבוסס, שלא הפלה בין חינוך הבנות לבין חינוך הבנים.
בביאליסטוק קשרה קשר עם חובבי ציון, והייתה פעילה באספות התנועה, בהן שמעה לראשונה על הקונגרס הציוני מפי שליח מטעם ד"ר תיאודור הרצל.
היא התרשמה רבות מיחסו לשאלת האישה בכך שקבע שוויון מלא לבת ישראל בהסתדרות הציונית העולמית וזכות בחירה לקונגרס הציוני לאיש ולאישה בתנאים שווים.
ב-1899 הוסמכה להוראה, וכעבור שנה החליטה להגשים את חלומה וללמוד באקדמיה.
בתקופה זו האוניברסיטאות היו סגורות בפני נשים בכלל ונשים יהודיות בפרט, מלבד שני בתי ספר גבוהים לנשים בלבד.
בתי ספר אלו הוקמו בעיר פטרבורג, ובתקופה זו היה אסור באיסור חמור ליהודים להתגורר בה, פרט ליהודים בעלי השכלה אקדמית וסוחרים מרמה גבוהה.
על אף מכשול זה, מצאה דרך שתקנה לה זכות ישיבה בעיר כתלמידה, בבית ספר לחובשות.
עד להסדרת אישורי השהייה בעיר, התגוררה באופן לא חוקי אצל מכרה, בידיעה ש"ציידי עבריינים" עלולים לתפוס אותה בחיפושי לילה שנערכו בעיר.
על אף שהייתה לקראת סיום לימודי החובשות ועמדה לקבל אישור להתיישב בעיר, החליטה עקב גילויי אנטישמיות, לעזוב אותה.
היא הרגישה שבסביבה בה היא מופלית לרעה ונפגעת, לא תוכל לעבוד וללמוד.
צימאונה ללמידה ומשיכתה לרכישת השכלה גרמו לה לעבור למרכז תרבותי יהודי גדול, העיר וורשה, במטרה למצוא עבודה.
בוורשה עבדה כמורה מחליפה בבית ספר היהודי של י.
ב-1901 נישאה ליוסף עזריהו ששם משפחתו עוברת מאוזרקובסקי.
ויחדיו נסעו לשווייץ לאוניברסיטת ברן ללמוד את מקצוע ההוראה והחינוך.
בדצמבר אותה שנה, כחברה במועדון הסטודנטים הציוניים, נבחרה לשמש צירה בקונגרס הציוני החמישי בבזל, בו שימש גם יוסף עזריהו ציר.
הייתה נציגה של סיעת הפרקציה הדמוקרטית בהסתדרות הציונית, שדגלה ברעיון לפיו התנועה הציונית תפעל בהיקף רחב, תאמץ יסודות עממיים ודמוקרטיים ותפעל בתחומי החינוך והתרבות.
לקחה חלק בדיונים בקונגרס בנושאים שנגעו לקבלת תקנון חדש להסתדרות הציונית וייסוד הקרן הקיימת לישראל.
לאחר הקונגרס חזרו בני הזוג עזריהו ללימודיהם בברן.
הם הקדישו את זמנם הפנוי לביקורים בבתי חינוך ולהיכרות קרובה עם מהלך הלימודים, ניהול המוסדות ועבודת ההוראה בפועל.
הם הצטיידו בחומר רב של תוכניות לימודים בשאיפה להקים יום אחד מוסדות חינוך עבריים בארץ ישראל.
ב-1902, עם סיום שנת הלימודים השנייה ועקב משבר כלכלי, חזרו לרוסיה, והתיישבו בעיר גולטה, ליד אודסה, בה עבדו בבית ספר יהודי לבנות על שם תרזה מרגולית.
היא עבדה בו שנתיים כמורה ושנה כמנהלת.
בית ספר זה הוקם כדי לתת מענה לילדות יהודיות מהערים גולטה, בוגופול ואולוויאפול, והרוח החינוכית בו הלמה את ערכי התרבות העברית במטרה להכשיר את הנערות לעצמאות כלכלית.
לא מעט מהן פגשה אחר כך בארץ ישראל, ובכתביה תיארה תקופה זו כאחת המאושרות בחייה.
ביקרה לראשונה בארץ ישראל בסתיו 1897 במטרה להחזיר את אחותה החולה הביתה לרוסיה.
במהלך שהותה ביפו ביקרה במושבות רחובות וראשון לציון, ובבתי הספר אליאנס ומקווה ישראל.
עם חזרתן לרוסיה באביב 1898 נפטרה אחותה האהובה.
ב-1905 קיבלו בני הזוג עזריהו הצעה לעבוד כמורים בארץ ישראל - הוא ברחובות והיא בבית ספר לבנות ביפו.
הם החליטו לקבל את ההצעה, אך מכיוון שלא רצתה לעזוב את בית הספר שניהלה באמצע השנה, יוסף עלה לישראל כשנה לפניה, בעוד היא נשארה עם בנם יעקב, שהיה אז בן ארבע.
בתום שנת הלימודים היא החלה להתכונן לעליה לארץ אך נתקלה בחוק משפיל לדבריה, לפיו אישה נשואה אינה רשאית לצאת מארצה בלי הסכמתו הרשמית של בעלה.
יוסף, שכבר עלה לארץ ישראל, נתקל בסירובו של הקונסול הרוסי לחתום על מסמכי האישור.
למחרת ההכרזה על מהפכת 1905 פרצו בדרום רוסיה ובעיר גולטה בה גרה, פרעות קשות ביהודים.
לאחר מספר ימים עם שוך הזוועות ולמרות הסכנה הגדולה, יצאה עם בנה לחרסון ומשם לאודסה על מנת לזרז את קבלת האישורים לעלייה.
לאחר מספר שבועות הפליגו על סיפון אנייה רוסית מאודסה לארץ ישראל.
ב-1906 הגיעו ארצה, והצטרפו ליוסף ברחובות, שם עבד כמורה המושבה.
בקיץ אותה השנה עברו לגור ביפו ולימדו בבית הספר לבנות.
היא עבדה תחילה כמורה מחליפה וב-1907 עבדה כמורה ללימודים כלליים – גאוגרפיה, חשבון ויסודות המתמטיקה, מקצועות שנחשבו לגבריים בתקופה זו, והייתה האישה הראשונה שלימדה אותם.
השכר שקיבלה היה שווה לשכר של גברים שעבדו באותו מקצוע.
בעבודתה זו ובמעשיה בכלל הדגימה והפגינה את עצמאותה הכלכלית של אישה, שאינה תלויה מבחינה כלכלית בבן הזוג שלה, ונעה ממקום עבודה אחד לאחר גם בלעדיו.
בשנת 1908 הצטרפו לגרעין מתיישבים ומתיישבות להקמת שכונה יהודית בעלת צביון כפרי, היא אחוזת בית, שלימים תהיה השכונה הראשונה בעיר העברית תל אביב.
יחד השתתפו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית ונמנו עם 66 מייסדי תל אביב.
ב-1909, למרות הקושי הכלכלי שהיה כרוך בכך, הקימו בית ברחוב אחד העם 14 מול הגימנסיה העברית "הרצליה".
בית זה היה ברשותם עד 1943, אז נאלצו למכור אותו עקב חובות.
על הימים הראשונים בתל אביב כתבה:
בשנת 1914, בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוצע ליוסף לנהל את בית הספר הריאלי בחיפה, שמנהלו הקבוע, ד"ר ארתור בירם, גויס לצבא.
לה הוצעה עבודה כמורה בבית הספר הריאלי, אך בבית הספר לבנות ביפו לא נמצא מי שיחליפו אותה במקצועות אותם לימדה, לכן נשארה ביפו כשנה.
בקיץ 1915 עברה עם ילדיהם לחיפה והחלה ללמד גם היא בבית הספר הריאלי.
הקמת אגודת נשים לזכות בחירה שווה
לאחר הצהרת בלפור, יחד עם קבוצת נשים, בכללן מ.
נתנזון, היא הקימה ארגון נשים קטן בשם "אגודת נשים" שמטרתו הייתה זכות בחירה שווה לאיש ולאישה בבחירות לוועד הקהילה בחיפה ומתן עזרה לנשים במצוקה בנושאי משפחה ונישואין, בעיות משפטיות ובעיות אישיות.
היא עסקה בגיוס נשים לאספת עם בה דנו בשאלת זכות הבחירה לנשים.
בהשפעת "אגודת נשים" השתתפו נשות חיפה באסיפות ובפעם הראשונה בחייהן עלו נשים על בימה פומבית ודרשו את זכותן לקחת חלק בחיים הציבוריים.
לדרישה זו קמו מתנגדים רבים, ביניהם כאלה שטענו כי "לא יאה ולא נאה לייצור ענוג זה ששמו אישה, לעסוק בענייני ציבור".
ב-1919 עברה משפחת עזריהו לירושלים, לאחר שהוזמנו שרה ויוסף עזריהו על ידי מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית לעבוד בעיר.
היא ניהלה בזה אחר זה שני בתי ספר לבנות בעיר והוא נבחר לפקח על בתי הספר העבריים בארץ.
בהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות
עם הגעתה לירושלים הצטרפה לאגודת הנשים בעיר אשר פעלה לקידום מעמדה של האישה בכל תחומי החיים.
בתקופה זו פעלו החרדים להדרת נשים ממרחבי החיים האזרחים והמדיניים, ונאבקו לביטול החלטת ה"מועצה הארץ ישראלית" לאפשר לנשים לבחור ולהיבחר לאספת הנבחרים.
היא, שהאמינה כי "עם שתובע לעצמו שוויון במשפחת העמים, ראוי שיעניק שוויון לכל בניו ובנותיו", פעלה בתגובה לכך יחד עם נשים נוספות, למען איחוד אגודות הנשים השונות והקימו אגודת נשים ארצית, התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
סיסמתן הייתה: "חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה".
היא הייתה הדמות המזוהה ביותר עם ארגון זה, ואת סיפור מאבקה של ההתאחדות לזכות בחירה לנשים תיעדה בספר שכתבה, שפורסם בשנת 1949.הספר, "התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י: פרקים לתולדות תנועת האשה בארץ", יצא לאור ב-1977 במהדורה מחודשת, על ידי מרשה פרידמן ו"הקרן לעזרת האשה בחיפה".
ב-1980 יצאה מהדורה אנגלית של הספר, בתרגומה של פרידמן.
מלבד המאבק על זכות הבחירה פעלה ההתאחדות למען קידום נשים יהודיות והעלאת המודעות לשוויון זכויות בתחומים שונים במטרה לקדם את מעמד האישה, ביניהם זכויותיה משפטיות, מעמד האישה במשפחה, רכישת השכלה, לימוד השפה העברית, חתירה לעצמאות כלכלית וסיוע בנושאי ביגמיה ועגינות.
בנוסף, שיתפה ההתאחדות פעולה עם גופים פמיניסטים בינלאומיים והצטרפה ב-1920 לברית הבינלאומית של הסתדרויות נשים לשוויון זכויות.
פעולתה למען זכות הבחירה לנשים לאספת הנבחרים
במלאת שנה להתאחדות, נבחרה לוועד הראשון שניהל את הפעילות השוטפת של הארגון יחד עם ד"ר רוזה וולט-שטראוס, ד"ר מרים נופך, פניה מטמן-כהן וחסיה פיינסוד סוקניק.
בכמו כן נבחרה למזכירת הארגון והייתה לדמות מובילה בהתאחדות בזירה הארצית.
ב-19 באפריל 1920, לאחר מאבק של התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות מימשו נשים ביישוב את זכות הבחירה.
שבע נשים נבחרו לאספת הנבחרים הראשונה, ביניהן היא, שנבחרה מטעם רשימת ה"מתקדמים".
היא אף נבחרה לשבת במזכירות הכבוד של המושב הראשון של האספה אך נוכחותה כאישה הפריעה לנציגי החרדים, ובשל כך כל מזכירות הכבוד התבקשה לרדת מהבמה.
באספות הבאות התמודדה ברשימת נשים לשווי זכויות.
ב-1925 השתתפה במושב השני של אספת הנבחרים והייתה חברה בוועד הלאומי, שמטרתו להוציא לפועל את החלטות אספת הנבחרים.
במושב זה הקדישה זמנה למאבק באפליית נשים במשפחה בסוגיות ירושה ואפוטרופסות.
על אף שנשים בחרו ונבחרו לאספה, החוגים החרדים ו"המזרחי", שהתנגדו לזכות הבחירה לנשים לא פסקו מניסיונות חוזרים ונשנים להדיר את הנשים מהחיים הפוליטיים, ושאלת מעמדה וזכויותיה של האישה נותרה במאבק.
לקראת המושב השלישי של אספת הנבחרים בשנת 1925, נודע לה כי נערך "הסכם" מחשיד אשר תוכנו לא פורסם בין החרדים לוועד הלאומי.
עוד נודע לה כי החרדים פרסמו מודעה לפיה זכות הבחירה לאישה העברייה אסורה לפי דיני תורה.
בתגובה לכך פנתה לארכיון עיתון הארץ, בו היא מצאה מודעה מ-1920, מטעם "המזרחי" בה פנתה המפלגה בשם התורה אל ציבור נשים דתיות ללכת להצביע בהמוניהן בעד רשימת הדתיים.
בנאומה בפתיחת המושב השלישי, באמצעות שתי מודעות אלו, שסתרו זו את זו, בטענה שהתורה מחייבת נשים לקחת חלק פעיל בבחירות בעוד בשנייה התורה אוסרת זאת מפורשות, חשפה את "תכסיס" המתנגדים למתן זכות בחירה לאישה.
במושב זה נתקבלה החלטה היסטורית לפיה "חוקת הבחירות לאספת הנבחרים מבוססת על העיקרון של שוויון לכל יהודי ארץ –ישראלי ללא הבדל מין".
ב-5 בדצמבר 1925 נבחרה לצירה באספת הנבחרים השנייה, ולחברה בוועד הלאומי, לצד 25 צירות.
יחד היוו 12 אחוז מהצירים.
מאבקיה המשפטיים למען זכויות הנשים
במקביל לפעולתה באספת הנבחרים ולאחריה הקדישה זמנה ומרצה למאבק על זכויות נוספות לנשים.
במשך עשור פעלה בלשכות המשפטיות של ההתאחדות, שם הגנה על זכויותיהן של נשים נשואות וילדיהן במקרים של סכסוך במשפחה.
היא שימשה כ"טוענת לאשה", תפקיד אשר כלל ייצוג נשים בבית דין רבני במאבק נגד עגינות ובהגנה על זכויות הנשים.
פעלה לייסד בתי דין עבריים חילוניים, שכן התנגדה לכך שהשיפוט יימסר כולו לבתי הדין שבהם הגבר בלבד הוא בעל הזכויות.
כאשת חינוך וכפעילה פמיניסטית נלחמה בתופעת נישואי ילדות, אליה נחשפה כמחנכת פעמים רבות.
במסגרת פועלה בהתאחדות נאבקה לחוקק חוק אשר יקבע את הגיל המינימלי לנישואי בנות.
השקיעה ממרצה וזמנה גם במאבק בתופעת הביגמיה.
היא נחשפה להרס משפחות ופגיעה בזכויותיהן של הנשים והתנגדה ליחס המפלה של הרבנות בין גברים ונשים במצבים זהים.
במסגרת אספת הנבחרים דיברה תכופות על נושא זה מתוך שאיפה להעלות את המודעות לנושא, במיוחד לנוכח ריבוי הנישואין והנישואין המוקדמים בקרב יוצאי תימן.
משנת 1930 שימשה שופטת בית המשפט השלום העברי.
אורח חייהם המשפחתי של שרה ויוסף עזריהו התבסס על שוויון, בנם הצעיר ארנן (סיני) עזריהו סיפר כי היחסים המשפחתיים התבססו על כבוד ושוויון, הן בין בני הזוג והן בין ההורים לילדים.
ב-1926 חזרה המשפחה להתגורר בבית המשפחה בתל אביב והיא פרשה מהוראה.
נסעה תכופות לאספות הוועד בירושלים, ולקחה חלק בכל ארבע אספות הנבחרים עד קום המדינה.
ב-1954 עברה לגור בקיבוץ אפיקים לצד בתה תחיה, שהייתה ממקימותיו.
הייתה אם לארבעה: יעקב עזריהו (1901), תחיה גלבוע (1907), גדעון עזריהו (1912) וארנן (סיני) עזריהו (1917), מוותיקי הפלמ"ח ואיש תנועת העבודה.
עזריהו נפטרה ב-22 באוקטובר 1962 בקיבוץ אפיקים, ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב בחלקת הסופרים ואישי הציבור לצד יוסף עזריהו.
בתה תחיה ספדה: "הכבוד שרחשה לאדם באשר הוא אדם...
העריכה כל איש לפי סגולותיו המוסריות והייתה תמיד מוכנה לעזור לאלה הזקוקים לעזרה".
בהלווייתה השתתפו חברי כנסת, מייסדי העיר תל אביב וותיקיה, נציגי המשקים אפיקים וגינוסר, נציגי מזכירויות הקיבוץ הארצי והקיבוץ המאוחד, נציגות ויצו וחברות התאחדות נשים לשוויון זכויות.
יחד עם יוסף עזריהו הונצחה בקרב 66 מקימי אחוזת בית באנדרטה ברחוב רוטשילד בתל אביב.
התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בא"י, ירושלים: התאחדות נשים לשווי זכויות בישראל, תש"ט-1949.
פרקי חיים, תל אביב: מ.
שרה סולימני היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, סופרת ומחזאית אנגלייה ממוצא יהודי.
היא מוכרת בעיקר מהסיטקומים "הוא והיא" ו-"חינוך רע" ובסרט הדרמה "הקטור" משנת 2015.
סולימני נולדה ברובע קמדן בלונדון.
אביה הוא יהודי פרסי ואמה ממוצא צפון אירי.
אמה נפטרה כשהיא הייתה בת 16.
אחרי שסיימה את בחינות A level בבית הספר "הנרייטה ברנט" לקחה סולימני שנה חופש.
אחר כך למידה מדעי החברה ומדעי המדינה בניו הול שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיימה בהצטיינות תואר MA.
בקיימברידג' הצטרפה סולימני למועדון הדרמה "פוטלייטס".
בשנה הראשונה היא החליפה את דן סטיבנס כמזכירה חברתית, ואחר כך הייתה סגן נשיא.
בין חבריה ללימודים היו אנשי קבוצת "Cowards", ג'וני סוויט וניק מוחמד.
בשנת החופשה שלה הייתה סולימני חברה בתיאטרון הלאומי לנוער .
היא כיכבה בתפקיד אליין בהפקה של המחזה "הבוגר" בתיאטרון בווסט אנד.
סולימני הייתה חברה בקבוצת הכותבים הצעירים המסונפת לתיאטרון רויאל קורט, והייתה בין הכותבים בתיאטרון יאנג ויק.
שני מחזות שכתבה הועלו בתיאטרון סוהו.
מחזה נוסף שכתבה "The Cost of Things" הוצג בתיאטרון פאבליק בניו יורק בחסות תיאטרון אולד ויק כחלק מפרויקט טי אס אליוט.
ב-2012 שיחקה סולימני בתפקיד מרים במחזה "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון אלמיידה.
היא כתבה את המחזה "Up the Royal Borough" כחלק מערב של מחזות תגובה לספר "Chavs" מאת אוון ג'ונס שהועלה בתיאטרון ליריק האמרסמית, וזכה לביקורות חיוביות.
הופעת הבכורה של סולימני בקולנוע הייתה בסרט "גברת הנדרסון גאה להציג" בעת שהייתה בשנת לימודיה השלישית באוניברסיטה.
התפקיד הגדול הראשון שלה בטלוויזיה היה בדמות בקי בסיטקום של BBC Three בשם "הוא והיא" לצדו של ראסל טובי.
הסדרה שודרה לראשונה בנובמבר 2010. הוסרטו ארבע עונות של הסדרה, ושידור העונה הרביעית החל בנובמבר 2013.
ב-2011 שיחקה סולימני בפרק פיילוט של הקומדיה "Coma Girl" בערוץ 4 לצדן של קייטי ויקס וקתרין פרקינסון ששודר ב-9 בספטמבר.
באותה שנה כתבה יחד עם אוליביה פולט סיטקום עבור ה-BBC שהופק על ידי צ'ארלי הנסון.
היא השתתפה במערכון של הקומיק ריליף "Uptown Downstairs Abbey" ב-BBC One.
ב-2012 כיכבה סולימני בקומדיה "חינוך רע" ובספין אוף שלו "הסרט חינוך רע".
סולימני כתבה וכיכבה בפרק בשם "Aphrodite Fry" בסדרה "Love Matters" של ערוץ Sky TV ששודר ב-2013. ב-2014 כתבה פרק בסדרה "הסודות" ששודר ב-BBC One.
ב-2005 זכתה סולימני בפרס המקום השלישי של קרן בארי אמיאל ונורמן מלברן של מגזין New Statesman על כתיבה פוליטית.
ב-2011 זכתה סולימני בפרס Royal Television Society להופעה הקומית הטובה ביותר על תפקידה בסיטקום "הוא והיא" יחד עם ראסל טובי שכיכב לצדה.
בשנת 2021 כתבה תסריט לאחד מפרקי הסדרה "Made for Love" ברשת HBO Max.
באותה שנה שימשה כתסריטאית של מיני-סדרת הדרמה "Ridley Road" מבית BBC; המהווה עיבוד לספרו באותו שם של הסופר הבריטי ג'ו בלום.
ב-2012 נישאה סולימני לדניאל אינגרם.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2000 הבוגר The Graduate איליין תיאטרון גילגוד 2007 Burning Cars תיאטרון המפסטד 2009 Pornography תיאטרון טריסייקל 2012 בית ברנרדה אלבה The House of Bernarda Alba מריאם תיאטרון אלמיידה
שרה מקמן היא לוחמת MMA אמריקאית המתחרה ב-UFC, ומתאבקת עבר אולימפית.
בשנת 2004, מקמן זכתה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה, ובכך הייתה לאישה האמריקאית הראשונה לזכות במדליית כסף אולימפית להיאבקות.
בשנת 2003, זכתה במדליית כסף באליפות העולם להיאבקות , ובשנים 2005 ו-2007 זכתה במדליית ארד באליפות זו.
בשנים 2003 ו-2007, זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
מקמן נולדה בטקומה פארק , מרילנד שבארצות הברית.
בילדות נהגה לצפות בג'ייסון, אחיה הגדול ממנה בשלוש שנים, מתחרה בתחרויות היאבקות, והייתה שותפתו לאימונים חובבניים בבית המשפחה.
כשהייתה בת 9, ג'ייסון נפגע מרכב, שבר את שתי רגליו ולא הצליח לחזור לענף ההיאבקות.
לאחר שלושה חודשים, גופתו נמצאה ביער עם סימני אלימות, אולם הניסיונות של הרשויות למצוא חשודים ברצח - עלו בתוהו.
זמן קצר לאחר הרצח, מקמן ומשפחתה עברו מצפון קרולינה לפנסילבניה.
אביה, תומאס, פנה למקורב שעבד בתוכנית הטלוויזיה "America's Most Wanted" שעסקה בניסיונות לפענוח פשעים (גרסה אמריקאית לכולבוטק) וביקש את התערבות ההפקה.
בשנת 2001, התוכנית שידרה פרק שעסק ברצח זה, מה שהוביל לדבריה של מקמן למציאת עדים ולפריצת דרך בתיק הרצח.
חמש שנים לאחר הרצח - הרוצח, פאביאן סמארט (Fabian Smart) הורשע בחטיפתו של ג'ייסון וברציחתו ונידון למאסר עולם.
מקמן מעידה כי אובדן אחיה והעובדה שרוצחו היה חופשי שנים רבות - היו קשים מנשוא וכדי להסיח את דעתה באותה תקופה - היא פנתה לענף ההיאבקות והשקיעה בו את מרב מרצה וזמנה.
ב-3 בספטמבר 2004, מספר ימים לאחר שזכתה במדליית כסף אולימפית, מקמן הייתה מעורבת בתאונת דרכים קטלנית בה נהרג ארוסה, המתאבק סטיבן בלקפורד .
מקמן וארוסה נסעו לבית הוריו ובשלב מסוים, מקמן, שישבה מאחורי ההגה, איבדה שליטה על הרכב והוא התהפך מספר פעמים.
מקמן ובן זוגה, שלא היו חגורים, נזרקו מהרכב.
היא סבלה מחבלות ומשבר בזרועה ונזקקה לאשפוז בבית חולים, ובן זוגה נהרג במקום.
במסגרת הסדר, הודתה מקמן בנהיגה רשלנית במקום להיות מואשמת בנהיגה רשלנית שהובילה להריגה.
מקמן מנהלת זוגיות עם מאמן ההיאבקות טרנט גודל (Trent Goodale) ובשנת 2009, נולדה להם בת.
מקמן החלה להתחרות בהיאבקות באופן מקצועני בשנת 2000 בקטגוריית משקל 63 ק"ג.
בשנת 2003 העפילה לגמר אליפות העולם בהיאבקות , התמודדה מול קאורי איצ'ו וזכתה במדליית כסף.
באותה השנה, זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
ב-23 באוגוסט 2004, העפילה מקמן לגמר באולימפיאדת אתונה, התמודדה שנית מול איצ'ו, וזכתה במדליית כסף .
בשנת 2005, זכתה במדליית ארד באליפות העולם להיאבקות .
בשנת 2007, זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים.
ב-28 במאי 2011, מקמן נלחמה לראשונה בקרב MMA מקצועני נגד קריסטינה מרקס - אותה ניצחה בסיבוב הראשון בהכנעה (חניקה אחורית).
ביוני 2011, התמודדה מול ג'וליה מלנפנט (מרימת משקולות אולימפית בעברה) - אותה ניצחה בסיבוב הראשון בנוק-אאוט טכני.
חודש לאחר מכן, מקמן ניצחה יריבה נוספת בהחלטת שופטים אחידה.
לאחר שני ניצחונות נוספים, מקמן חתמה חוזה עם ארגון Invicta .
ב-28 ביולי 2012, מקמן התמודדה מול שיינה בסלר וניצחה אותה בהחלטת שופטים אחידה.
בספטמבר 2012, חתמה מקמן חוזה עם סטרייקפורס אולם הקרב שהייתה אמורה להשתתף בו - בוטל.
בפברואר 2013, מקמן הצטרפה ל-UFC, ובקרב הראשון שלה בו, באירוע UFC 159 , ניצחה בנוק-אאוט טכני בסיבוב הראשון את יריבתה, שילה גף.
בשנת 2007, זכתה בשנית במדליית ארד באליפות העולם להיאבקות .
בפברואר 2014, מקמן התמודדה בקרב על אליפות העולם של ה-UFC במשקל תרנגול מול האלופה דאז, רונדה ראוזי.
שתי היריבות היו באותה עת עם מאזן תוצאות מושלם שכלל רק ניצחונות.
הקרב בניהן היה הקרב הראשון בהיסטוריה של ענף ה-MMA (מקטגורית גברים ונשים כאחד) הנערך בין שתי מדליסטיות אולימפיות (מקמן בעלת מדליית כסף בהיאבקות וראוזי בעלת מדליית ארד בג'ודו).
מקמן ספגה את הפסדה הראשון בקריירת ה-MMA שלה לאחר שראוזי ניצחה את אותה בסיבוב הראשון בנוק אאוט טכני (בירכיות לאזור הכבד).
לאחר מכן, התמודדה מקמן מול לורן מרפי, וניצחה אותה בהחלטת שופטים חצויה.
בינואר 2015, נלחמה מקמן במישה טייט באירוע UFC 183 והפסידה בהחלטת שופטים חצויה.
באוגוסט 2015, נלחמה מול אמנדה נונס והפסידה בסיבוב הראשון באמצעות הכנעה (חניקה אחורית).
במאי 2016, נלחמה מקמן בג'סיקה איי וניצחה אותה בהחלטת שופטים אחידה.
בדצמבר 2016, נלחמה מקמן באלכסיס דייוויס וניצחה אותה בהכנעה (חניקת משולש).
ב-19 בפברואר 2017, נלחמה מקמן בג'ינה מזאני וניצחה אותה בהכנעה (חניקת משולש) בסיבוב הראשון.
ב-9 בספטמבר 2017, במסגרת אירוע UFC 215 נלחמה נגד קטלן ויירה והפסידה בסיבוב השני בהכנעה באמצעות חניקת משולש עם הידיים .
ב-24 בפברואר 2018, נלחמה נגד מריון רנו והפסידה בסיבוב השני בהכנעה באמצעות חניקת משולשת .
נכון לפברואר 2018, מאזן התוצאות של מקמן ב-MMA עומד על 11 ניצחונות ו-5 הפסדים.
מקמן מדורגת במקום השמיני בקטגוריית משקל תרנגול של ה-UFC.
שרה דה-רמר נאוס הייתה אזרחית אמריקאית שהגיעה לגיל 119 שנה.
נאוס היא האדם הזקן אי-פעם המוכח מיבשת אמריקה בכלל, והאדם השלישי בזקנותו אחרי ז'אן לואיז קלמן וקנה טנאקה.
נאוס הוכרה על ידי ספר השיאים של גינס כאדם החי המבוגר ביותר במשך כשנה וחצי ממותה של ב־16 באפריל 1998 ועד למותה ב-30 בדצמבר 1999.
היא הייתה בין האנשים החיים האחרונים שהשתייכו ל"דור המיסיונרים".
נכון לאפריל 2025 הגיעו רק נאוס, קנה טנאקה היפנית וז'אן לואיז קלמן הצרפתייה, בוודאות לגיל 119.
נאוס החזיקה בתואר האישה השנייה הכי מבוגרת שתועדה בהיסטוריה עד ל-9 באפריל 2022, עת קנה טנקה הגיעה לגיל בו נאוס נפטרה.
שרה נאוס נולדה ב-24 בספטמבר 1880 בהוליווד שבפנסילבניה, שהיה אז מושב כורים קטן, ושם נעוריה היה שרה דה-רמר קלארק.
ב-1901 נישאה לאברהם לינקולן נאוס, שהיה מנהיג רפובליקני מקומי.
בגיל 116 הוכתרה כאישה המבוגרת ביותר בארצות הברית.
בשנת 1998, לאחר מותה של מארי-לואיז מילי מקוויבק בגיל 117, הפכה לאדם החי המבוגר ביותר.
היא נפטרה 33 שעות בלבד לפני הכניסה למאה החדשה ולמילניום החדש, ולו הייתה חיה עד אז, חייה היו יכולים להשתרע על פני שלוש מאות ושני אלפים.
נאוס חזתה בשבע מלחמות בחייה ובכהונתם של 23 נשיאים אמריקאים.
במותה, הותירה אחריה 6 דורות של בני משפחה.
היא מתה בבית אבות בעיר אלנטאון ב-30 בדצמבר 1999, בו התגוררה בתשע השנים האחרונות לחייה.
שרה משורר (7 במרץ 1930 – 27 באוגוסט 2015) הייתה רבנית, פעילת ציבור ויזמת ישראלית, יקירת העיר פתח תקווה, וזוכת "פרס הציונות הדתית למנהיגות ולהגשמה".
משורר עסקה בארגון שיעורי-תורה לנשים, קליטת עלייה והעצמת נשים, עולים ובני נוער.
הייתה חברת מרכז המפד"ל וחברת הלשכה, וכן חברת הנהלת "אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית".
שרה משורר נולדה בפתח תקווה בז' באדר תר"ץ (1930).
הוריה היו זכריה ורומיה כוחלאני, ממייסדי שכונת מחנה יהודה.
למדה בבית הספר "בית יעקב" בעיר.
אביה לימד אותה קריאה בתורה ובמדרשים מגיל חמש.
בשנת 1949 נישאה לרב ישעיהו משורר, ששימש אז כרב השכונה (בהמשך היה אב בית הדין הרבני בפתח תקווה וחבר בית הדין הגדול בירושלים).
משנת 1972 החלה משורר בפעילות ציבורית בפתח תקווה.
היא פעלה בקרב עולים חדשים, ותיקים וקשישים.
כן פעלה במסגרת עמותת "נש"ר – נוער שואף רחוק".
על פועלה ותרומתה לפתח תקווה במשך כ-40 שנה, קיבלה את "אות יקיר העיר".
משורר הייתה הראשונה בעיר שייסדה והעבירה שיעורי תורה לנשים.
היא העבירה אותם במשך כ-30 שנה, מדי יום, וכן בשבתות בבתי כנסת.
היא עסקה בייעוץ בנושא השכנת שלום בית, וכן פעלה בקרב עולים חדשים מרוסיה ומאתיופיה וסייעה להם בתחומים כמו ברית מילה, התקנת מזוזות וארגון ליל הסדר.
פעלה להקמת מעון ילדים מטעם "אמונה" ומקווה טהרה בשכונת שעריה בפתח תקווה.
לקראת חג הפסח עסקה במפעל "קמחא דפסחא".
היא הקימה את סניף "זהב"י - זכויות המשפחה ברוכת הילדים" בעיר ושימשה יושבת ראש הסניף במשך 10 שנים; במסגרת זו דאגה לרווחת המשפחות, מיצוי זכויות כספיות, הקמת קייטנות למשפחות מרובות ילדים במסגרת תנועת "אמונה" במשך 18 שנים, וריכוז סמינרים לנשים.
נבחרה כחברת מרכז מפלגת המפד"ל וכחברת לשכת המפד"ל.
כן פעלה בהתנדבות בתנועת "אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית", נבחרה לחברת הנהלה ועמדה בראש ועדת הקליטה בפתח תקווה.
על התנדבותה זכתה בתעודת הוקרה של "אמונה" ב-2009. בשנת תשנ"ח קיבלה את "פרס הציונות הדתית למנהיגות והגשמה".
בהמשך קיבלה את "אות אשת החיל" מטעם האגודה לטיפוח חברה ותרבות.
נפטרה ב-2015 בגיל 85, והובאה למנוחות לצד בעלה בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
שרה סטיוארט היא שחקנית סקוטית.
תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות סטלה בסדרת הטלוויזיה "שוגר אהובתי".
סטיוארט נולדה בשם שרה סקוט גריפית' באדינבורו שבסקוטלנד להורים אמריקאים.
היא חייתה תקופה מסוימת בארצות הברית, ואחר כך למדה משחק ב-"Central School of Speech and Drama" וגרה בלונדון.
בתיאטרון שיחקה סטיוארט במחזה "Present Laughter" מאת נואל קאוורד בשנים 2007 ו-2008, ובמחזה "The Hour We Knew Nothing of Each Other" בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
היא גילמה את נטליה פטרובנה במחזה "חודש בכפר" מאת איוון טורגנייב עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2007 הופיעה במחזה "The Pain and the Itch " בתיאטרון רויאל קורט, וב-2002 שיחקה במחזה "הוכחה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
ב-1993 שיחקה בתפקיד סוזי בסדרה "Minder".
בעונה הראשונה של "Drop the Dead Donkey" גילמה דמות של עוזרת הפקה.
היא השתתפה בפרק בסדרה הקומית "Men Behaving Badly" בתפקיד חברה של דבורה.
היא שיחקה בפרק "Towers of Silence" בסדרה "להעיר את המתים", ובפרק "Helping Hansi" בסדרה "הטי ויינתרופ חוקרת" משנת 1998. סטיוארט גילמה את אחותו של השריף מנוטינגהאם בפרק "Sister Hood" בפרק בעונה השנייה של הסדרה "רובין הוד" משנת 2007. ב-2005 החלה להופיע בתפקיד סטלה בסדרה המצלחה "שוגר אהובתי".
היא גילמה דמות של טרנסג'נדר בפרק בסדרה של ה-BBC "אפר לאפר".
היא שיחקה בתפקיד פטרישה בעיבוד של Sky1 לרומן של מרטינה קול "The Take".
ב-2011 וב-2012 גילמה סטיוארט את ג'ין שאלס בשתי העונות הראשונות של הסדרה הקומית "בשר טרי" של ערוץ 4. קולה נשמע בפרק "סוף העולם" של הסדרה "דוקטור הו".
ב-2014 הופיעה בסדרה "קווירק" בדמות רוז.
עוד ב-2014 שיחקה באופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" בתפקיד עורכת דין (QC).
היא גילמה את דמותה של העיתונאית ויניפרד בונפילס בלאק בסדרה "מר סלפרידג'" של רשת ITV.
סטיוארט שיחקה בסרטי הקולנוע "The Road to Guantánamo" [הדרך לגואנטנמו], "טריסטרם שנדי", "באטמן מתחיל" (בדמות מרתה ויין), "London Voodoo", "הכבוד של וינסלו" ו"הוד מלכותה גברת בראון".
לסטיוארט יש אזרחות כפולה, בריטית ואמריקאית.
היא הייתה נשואה לשחקן איידן גילט.
לבני הזוג יש שני ילדים, סם ואינדיה.
בשנת 2011 עברה ניתוח סרטן השד.
שרה סטיוארט היא שחקנית כדורסל נכים ומדליסטית פאראלימפית אוסטרלית.
סטיוארט מתגוררת במארוברה, סידני, אוסטרליה.
בגיל 17, היא החליקה במדרגות, נפצעה בעקב ופציעה זו הובילה להתפרצות תסמונת כאב אזורי מורכב שגרמה לה להזדקק לכסא גלגלים.
סטיוארט מסוגלת להזיז את רגליה מעט אולם לדבריה, אין בהן תועלת והיא מתמודדת עם כאב רב.
היא השלימה תואר B.Sc בפילוסופיה ובמדעי הקוגניציה ותואר B.A בלימודי אנגלית מטעם אוניברסיטת ניו סאות' ויילס , ונכון לשנת 2017, היא דוקטורנטית לפילוסופיה באוניברסיטת סידני.
בשנת 1995, אימצה אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר, בריאות ואיכות הסביבה.
היא מלמדת פילוסופיה ומתמטיקה ומנגנת בסקסופון בלהקה.
סטיוארט החלה לשחק כדורסל נכים בשנת 2001 ברמת סיווג מסוגלות פיזית 3.0 .
בשנת 2003, החלה לשחק בקבוצה הלאומית של אוסטרליה.
בשנים 2005–2010 שיחקה בקבוצת Hills Hornets בליגת ה-WNWBL וזכתה איתה באליפות הלאומית של אוסטרליה בכל שנה.
בשנת 2010 הייתה לקלעית הטובה ביותר.
בשנת 2004, ייצגה את אוסטרליה במשחקים הפאראלימפיים באתונה עם קבוצת הכדורסל Gliders וזכתה עם קבוצתה במדליית כסף.
בשנת 2008, שיחקה במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג וזכתה עם קבוצתה במדליית ארד, ובשנת 2012, ייצגה את אוסטרליה בשלישית כששיחקה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון וזכתה עם קבוצתה במדליית כסף.
במהלך הקריירה שלה, שיחקה ביותר מ-150 משחקים בינלאומיים.
היא זכתה בתוארים 'הטאלנט החדש הטוב ביותר' וה-MVP מטעם WNWBL.
שיחקה בעברה בקבוצת Wheelkings בליגת ה-NWBL , ונכון לשנת 2017, משחקת בקבוצת Sydney Uni Flames בליגת ה-WNWBL.
שרה מרים פיל הייתה ציירת דיוקנאות אמריקאית, שנחשבה לאישה האמריקאית הראשונה שהצליחה כאמנית מקצועית.
היא אחת אחת ממשפחת האמנים שדודה צ'ארלס וילסון פיל היה החשוב ביותר.
שרה פיל ציירה דיוקנאות בעיקר של דמויות ממרילנד, פנסילבניה וושינגטון, פוליטיקאים ואנשי צבא.
גנרל לאפייט ישב בסטודיו בשבילה ארבע פעמים.
שרה נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, בתו הצעירה של הצייר המיניאטוריסטי והדומם ג'יימס פיל, אחיו הצעיר של צ'ארלס וילסון פיל.
אביה ודודה אימנו אותה כאמנית והיא שימשה כעוזרת הסטודיו של אביה.
[1] במהלך היותה עוזרת בסטודיו, צברה ניסיון בערבוב צבעים, בהכנת קנבס ותיחום רקעים.
שרה ואחיותיה, אנה קלייפול ומרגרטה, היו שונות מנשות המעמד הבינוני באותה תקופה, כאשר הצליחו בלימודים, וכן פיתחו כישורי יזמות כמו באמנות.
כילדה צעירה, צברה ניסיון בגימור ציורי אביה.
העבודות הראשונות שלה מתוארכות משנת 1816 בנושאים כמו פרחים ודומם, אך עד מהרה פנתה לדיוקנאות.
בשנת 1818 בילתה שלושה חודשים אצל רמברנדט פיל, בן דודה, בבולטימור, ושוב בשנת 1820 ו־1822. הוא השפיע על סגנון הציור שלה ועל הנושאים.
במשך 25 שנה ציירה בבולטימור (1822–1847) ובסירוגין בוושינגטון הבירה.
היא השתתפה בישיבות הקונגרס וציירה דיוקנאות של אנשי ציבור רבים.
היא התקבלה לאקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בשנת 1824 יחד עם אחותה אנה קלייפול פיל, הנשים הראשונות שהשיגו מעמד זה.
היא פתחה סטודיו בבולטימור בשנת 1831. ידועים למעלה ממאה ציורי דיוקן שהוזמנו ממנה בתקופת בולטימור.
היא הייתה ידועה כאמנית הפוריה ביותר בעיר באותה תקופה.
דיוקנאות השמן שלה היו מבוקשות על ידי חברי קונגרס, דיפלומטים ואנשים עשירים אחרים באזור מרילנד.
עבודות הדיוקן שלה נחשבות למיוחדות מבחינה סגנונית בגלל הציור של פרוות, תחרה ובדים בצורה מפורטת, וכן ציור מדויק של הפנים, העור ושיער של הדיוקן.
בשנת 1847, בריאותה הלקויה גרמה לה להתגורר בסנט לואיס שם הצליחה להתקיים באופן עצמאי, והייתה אחת האמניות המקצועיות הראשונות של אמריקה שהתפרנסה מעבודתה.
מרבית עבודותיה מתקופה זו נמצאות בידיים פרטיות.
בסביבות 1860 היא העבירה את הנושאים שלה מדיוקנאות חזרה לציור דומם, אך עם סידור טבעי יותר מאשר הנושאים הרשמיים בשנותיה הצעירות.
היא חזרה לעיר הולדתה בשנת 1878, וחיה את שנותיה האחרונות שם עם אחיותיה אנה קלייפול (נפטרה 1879) ומרגרטה אנג'ליקה (נפטרה 1879).
היא קבורה בבית הקבורה של הכנסייה גלוריה דיי בפילדלפיה.
פרופסור שרה מרסלה ספרינגמן היא טריאתלטית עבר בריטית, מהנדסת, ואקדמאית.
כיום היא הרקטור של המכון הטכנולוגי של ציריך (ETH Zurich) המחקר שלה עוסק באינטראקציות של מבנים מוצקים והאספקטים הגאוטכניים של מפגעי טבע, בדגש על מפולות והפשרה של אדמות קפאת-עד.
פרופסור ספרינגמן למדה מדעי ההנדסה ומכניקת מוצקים באוניברסיטת קיימברידג', שם קיבלה דוקטורט בשנת 1989. היא עבדה במשך חמש שנים כמהנדסת במספר פרויקטים באנגליה, פיג'י ואוסטרליה.
ספרינגמן כיהנה פעמיים כראש המכון הטכנולוגי של ציריך (פעם ראשונה בשנים 2001–2005, ופעם שנייה משנת 2009 עד 2011).
בנוסף, היא גם שירתה כמנהלת של המכון הטכנולוגי של ציריך למפגעי טבע בשנים 2007–2009, וכסגן ראש המחלקה להנדסה אזרחית, סביבתית וגיאומטית בשנים 2013-2014.
היא שימשה כפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך משנת 1997. ספרינגמן פרסמה מספר גדול של מאמרים מדעיים העוסקים באינטראקציות של מבנים מוצקים והאספקטים הגאוטכניים של מפגעי טבע, בדגש על מפולות והפשרה של אדמות קפאת-עד ומידול גאוטכני לפיתוח פתרונות שיוכלו לפתור בעיות בתכנון מבנים.
בנוסף ספרינגמן גם סקרה וערכה מגוון רחב של פרסומים מדעיים.
היא תרמה ליותר מ-100 מצגות בכנסי שופטים והעבירה הרבה הרצאות מרכזיות.
בנוסף לכך, ספרינגמן פעילה במספר ארגוני מחקר בשווייץ ובארצות אחרות, כולל שבע שנים במועצת המדע והטכנולוגיה של שווייץ (2000-2007).
כיום היא חברה באקדמיה השווייצרית למדעי ההנדסה (SATW) ובאקדמיה המלכותית להנדסה.
ספרינגמן פיקחה על 24 תזות במהלך הקריירה שלה, ונתנה השראה לנשים צעירות ללמוד הנדסה באקדמיה.
ספרינגמן ייצגה את בריטניה בטריאתלון בשנים 1983–1993. היא התחרתה במשחקי חבר העמים הבריטי בשנת 1990. היא זכתה ב-21 מדליות בתחרויות טריאתלון ודואתלון של ה-ETU (European Triathlon Union) (בכל המרחקים), שלוש מדליות זהב אישיות וחמש קבוצתיות.
כמו כן, היא גם סיימה מקום חמישי בתחרות איש הברזל העולמית בשנים 1985 ו-1987. בנוסף, היא התחרתה בשני גביעי עולם לחתירה של פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA) בקטגוריית יחיד בשנת 1997.
ספרינגמן נבחרה לראשונה לכהן כחברת דירקטוריון של פדרציית הטריאתלון הבריטית (BTF) בשנת 1984, והחזיקה בתפקיד עד שנת 1985. בשנים אלו היא יזמה והובילה מספר מחנות אימונים במחירים מופחתים כדי להכיר לנשים את עולם הספורט.
היא ייסדה את ועידת הנשים בהתאחדות הטריאתלון העולמית (ITU) בשנים 1990–1992, ונבחרה לסגנית נשיא ה-ITU בשנת 1992, תפקיד בו החזיקה עד שנת 1996.
בתקופת כהונתה המוצלחת כסגנית נשיא הארגון, היא קידמה את כניסת ענף הטריאתלון למשחקים האולימפיים, ולמשחקי חבר העמים הבריטי.
בשנת 2007 מונתה ספרינגמן ליושבת ראש ונשיאת ה-BTF.
בשנת 2009 היא מונתה לארבע שנים נוספות בתפקיד, לאחר שנבחרה לכהן כאחת מארבעה סגני הנשיא של הITU.
היא הייתה אחראית להובלת המהלך של ה-ITU להכללת ענף הפאראטריאתלון במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת ריו 2016. כמו כן, הייתה אחראית על קידום המכרז להכללת מקצה הטריאתלון המעורב במשחקי חבר העמים הבריטי.
היא נבחרה בשנית לדירקטוריון של ה-ITU כסגנית נשיא ראשונה בדצמבר 2012 וכיום היא חברת כבוד של הארגון.
כיום היא משמשת כיועצת לדירקטוריון של ה-BTF לקשרים בינלאומיים עם ה-ITU וה-ETU.
פרס ההוקרה על שם ג'יין טומלינסון עבור תרומה מיוחדת לענף הטריאתלון הוענק לה בשנת 2011. בשנים 1993–1997 היא הייתה חברת המועצה של הספורט בבריטניה.
בשנת 1997 פרופסור ספרינגמן קיבלה את התואר קצינה במסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתה לספורט, ובשנת 2012 את דרגת המפקד במסדר.
בשנת 2013 היא קיבלה את התואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת באת'.
בשנת 2009 היא נבחרה להיות חברה באקדמיה המלכותית (של בריטניה) להנדסה.
שרה ססיליה הריסון הייתה אמנית אירית והאישה הראשונה שכיהנה במועצת העיר דבלין.
שרה הריסון, נולדה למשפחה אמידה בהוליווד, מחוז דאון.
היא הייתה אחייניתו הגדולה של הרפורמר והתעשיין הנרי ג'וי מקראקן.
בגיל עשר נפטר אביה והיא ומשפחתה עברו להתגורר בלונדון.
הריסון למדה בבית הספר בלונדון, שם זכתה במדליית כסף מטעם יוניברסיטי קולג', לונדון, על ציור עתיקות.
היא למדה בבית הספר לאומנות סלייד בין השנים 1878–1885 וזכתה במלגת סלייד.
היא טיילה רבות ביבשת במסגרת לימודיה כולל פריז, איטליה ואמסטרדם.
בשנת 1889 עברה הריסון לדבלין והתבססה כאחת מאמני הדיוקן המובילים באירלנד.
היא הגישה 60 ציורים לתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית ועבודות רבות נוספות לאקדמיה המלכותית בלונדון במהלך הקריירה שלה.
היא הייתה אקדמית כבוד של האקדמיה המלכותית לאולסטר לאמנויות.
אחיה של הריסון היה תומך של צ'ארלס סטיוארט פרנל וחבר פרלמנט של טיפררי.
היא ערכה קמפיין להרחבת ההקלות למובטלים בעלי כושר עבודה ופעלה לקידום זכויות נשים.
היא הייתה מעורבת מקרוב במאמציו של יו ליין להקים גלריה לאמנות מודרנית בדבלין.
לאחר מותו של ליין בשנת 1915, היא טענה שהם התארסו בכוונה להינשא.
דיוקנו של ליין משנת 1914 הוא אחת מיצירותיה הידועות ביותר.
הריסון קבורה בבית העלמין של הר ג'רום, על הכותרת על מצבתה כתוב "אומנית וחברת העניים".
הסגנון האמנותי של הריסון מדויק ומציאותי.
ישנן דוגמאות לעבודותיה באוספי הגלריה הלאומית של אירלנד, גלריה יו ליין, במשרד העבודות הציבוריות, הגלריה הלאומית לפורטרטים הסקוטית, מוזיאון אולסטר והמוזיאונים הלאומיים צפון אירלנד.
שרה ססיליה הריסון ידועה כאמנית, לאומנית, רפורמית חברתית ופמיניסטית.
ב-24 בנובמבר 2014 ציורה 'דיוקן של קוראת צעירה' נמכר במכירה פומבית תמורת 6,600 אירו.
במשך כ-30 שנה הייתה שרה חלק מלוחמות לרפורמה חברתית וזכויות הנשים באירלנד.
בשנת 1912 היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר דבלין.
כאן עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם אלדר אלפי בירן.
שרה רות סנוק היא שחקנית אוסטרלית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי עבור תפקידה בתור שיבון "שיב" רוי בסדרת הדרמה של HBO, "יורשים".
שרה רות סנוק נולדה ב-1 בדצמבר 1987 באדלייד, אוסטרליה הדרומית, וגדלה באזור הפרוורי עדן הילס יש לה שתי אחיות גדולות.
אביה, איש מכירות בבריכות שחייה, ואמה, מטפלת סיעודית, התגרשו כשהייתה צעירה.
העבודה הראשונה שלה הייתה פיה במסיבות יום הולדת לילדים.היא למדה בבית הספר לדקדוק של סנט ג'ון בבלייר .
בשנת 2008 היא סיימה את לימודיה במכון הלאומי לאמנות הדרמה בסידני.
בזמן לימודיה, סנוק הופיעה בהפקות תיאטרון של "מקבת'" ו"גליפולי".
לאחר מכן הופיעה ב"המלך ליר" עם להקת התיאטרון הממלכתית של דרום אוסטרליה וב"ז'אן ד'ארק" בהפקה של חברת התיאטרון של סידני בשנת 2018.
משנת 2018 ועד שנת 2023 כיכבה סנוק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה האמריקאית "יורשים" ברשת HBO, בתור שיבון "שיב" רוי.
עליו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ופרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה לשנת 2023.
בחודש ספטמבר 2020 הוכרז שסנוק קיבלה את התפקיד הראשי של אן אליוט ב"הטיית לב", עיבוד לרומן של ג'יין אוסטן באותו השם.
בחודש דצמבר 2021, היא החליפה את אליזבת מוס בתפקיד הראשי בסרט מותחן האימה "Run Rabbit Run" בבימויה של דיינה ריד.
בינואר 2022, סנוק לוהקה לסרט "The Beanie Bubble".
ביוני 2024, פורסם כי סנוק תככב בסדרה "All Her Fault" שתעלה ב-Peacock.
הסדרה מבוססת על הספר של אנדראה מארה באותו שם.
העלילה הרשמית מתארת את מריסה אירווין (סנוק) המגיעה לאסוף את בנה מיילו מבית ברחוב ארתור 14, אך האישה הפותחת את הדלת אינה מכירה אותה ואין לה את ילד בשם מיילו, מה שמתחיל את הסיוט של כל הורה.
במרץ 2025, סנוק תערוך את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בהצגה "תמונתו של דוריאן גריי".
סנוק תשחק 26 דמויות בהפקה, המבוססת על עיבוד חדש לספרו של אוסקר ויילד, בבימויו של קיפ וויליאמס.
סנוק זכתה בפרס אוליבייה על תפקידה בהפקה בלונדון.
בשנת 2020, סנוק החלה מערכת יחסים עם הקומיקאי האוסטרלי דייב לוסון .
הם נישאו בשנת 2021, בחצר האחורית של ביתה של סנוק בברוקלין.
בתם הבכורה נולדה במאי 2023.
+שנהסרטתפקידהערות2011שנת יופי שותפה2012Not Suitable for Childrenסטיבי2013These Final Hoursאמא של מנדי2014גורל ידוע מראשג'ייןJessabelleג'סי לורן2015המלבישהגרטרוד "טרודי" פראטOddballאמילי מארשHolding the Manפיפי טרבורסטיב ג'ובסאנדריאה "אנדי" קנינגהאם 2017טירת הזכוכיתלורי וולס2018וינצ'סטר מריאן מריוטBrothers' Nestסנדי2020חמוץ אמריקאישרה גרינבאוםקרעים של אישה סוזן2023Run Rabbit Runשרהגם מפיקה בפועלThe Beanie Bubbleשיילה וורנר 2024זכרונות של חילזוןגרייס פודלדיבוב
+שנהמחזהתפקידהערות2009המלך לירקורדליהלהקת התיאטרון הממלכתית של דרום אוסטרליה 2016אלוף הבוניםהילדה וונגלאולד ויק, וסט אנד2018ז'אן ד'ארקז'אן ד'ארקחברת התיאטרון של סידני 2024תמונתו של דוריאן גריישחקניתתיאטרון היימרקט, וסט אנד2025תיאטראות ברודוויי
שרה אן עברון (נולדה ב-1962) היא מזכירת תנועת הקיבוץ הדתי החל מאוגוסט 2021, האשה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
נולדה בממלכה המאוחדת לנעמי ושמחה לוין.
ב-1967, זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים, עלתה עם משפחתה לישראל, והתגוררה בנס ציונה וברחובות, שם הייתה חברה ומדריכה בבני עקיבא.
אמה נפטרה כששרה הייתה בת 10. התגייסה לגרעין נח"ל לקיבוץ עין צורים ובמסגרתו שימשה קומונרית (מרכזת סניף) בסניף בני עקיבא בבאר שבע.
לקראת סוף שירותה נשלחה למשימה בקיבוץ סעד, שם נישאה לחבר הקיבוץ והתקבלה כחברת הקיבוץ.
בדצמבר 2020 נבחרה על ידי מזכירות הקיבוץ הדתי להחליף את אמיתי פורת כמזכירת התנועה, והיא נכנסה לתפקיד ב-1 באוגוסט 2021.
נשואה לאשר עברון, מנהל הלול בקיבוץ סעד, נכדו של נתן קאסוטו.
גיסה נפל בעת מילוי תפקידו הצבאי.
מתגוררת וחברה בקיבוץ סעד, שבו ייסדה עם חברותיה מניין תפילה נשי הלכתי.
בעלת תואר ראשון בתנ"ך ופילוסופיה יהודית ותואר שני בתנ"ך, מאוניברסיטת בר-אילן וכן תואר שני במנהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למנהל.
בעלת תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה משה דוד קאסוטו, אבי-סבו של בן זוגה.
בוגרת הכשרת מנהלים אבני ראשה.
שרה סטון , לימים נודעה בשם שרה סמית', הייתה מאיירת וציירת בתולדות הטבע בבריטניה.
עבודותיה כללו איורים רבים של דגימות שהוחזרו לאנגליה ממשלחות באוסטרליה ובאוקיינוס השקט.
האיורים שלה הם בין הראשונים של מינים רבים והם משמעותיים מבחינה מדעית.
היא עבדה כשרטטת, ומאיירת מדעית, וציירת בין השנים 1777 ו-1820. היא הוזמנה על ידי סר אשטון לוור בשנות ה-70 לשרטט ולצייר חפצים במוזיאון לוריאן שלו.
שכלל דגימות שהובאו על ידי משלחות בריטיות מאוסטרליה, אמריקה, אפריקה והמזרח הרחוק בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-17.
היא הציגה כ"מציגת כבוד" באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1781, 1785 ו-1786. סטון יצרה ציורי צבעי מים רבים של דגימות שנשלחו על ידי ג'ון ווייט, הרופא הכללי הראשון של המושבה האוסטרלית, בין השנים 1789 ו-1790. ציורים אלה שימשו להפקת תחריטים עבור "Journal of a Voyage to New South Wales" של וייט (1790).
אף שהאיורים יפים ומצוירים במיומנות, הרישומים נפגעו לפעמים מהעובדה שהיא עבדה מעורות שנאספו באוסטרליה ושוחזרו על ידי פחלוץ בלונדון כדי לשחזר חיה או ציפור שמעולם לא נראו.
האוסף שלה, הכולל יותר מאלף ציורי צבעי מים המבוססים על דגימות ממוזיאון לוריאן, התפזר יחד עם פריטי המוזיאון שנמכרו במכירה פומבית בשנת 1806. חלק מציוריה נרכשו על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון בעוד שאחרים עברו לאוספים פרטיים.
הם עשויים להיות בעלי ערך בפתרון כמה שאלות על מינים שתוארו על ידי J.F.
Gmelin, שדגימותיהם אינן ניתנות לאיתור.