tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ונסון הגיע לפריז, בסתיו 1927. הוא בילה שנה בפריז, והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון הסטודנטים והאמנים בנובמבר 1927. לאחר מכן עבר לדרום צרפת, בהשפעת עבודתו של הצייר האקספרסיוניסטי חיים סוטין בצרפת למד ג'ונסון על המודרניזם.
בתקופתו כאמן עבד ג'ונסון במגוון מדיות: חיתוכי עץ, שמן, צבעי מים, עט ודיו.
לעיתים קרובות הוא השתמש בכל החומרים הקיימים בהישג יד כדי להביע את עבודתו.
בתקופה זו פגש ג'ונסון את אמנית הטקסטיל הדנית הולצ'ה קראק (6 באפריל 1885 - 13 בינואר 1944).
הולצ'ה נסעה עם אחותה ארנה, שהייתה גם היא ציירת, ובעלה של ארנה, הפסל האקספרסיוניסטי כריסטוף פול (Christoph Voll).
ג'ונסון הוזמן להצטרף אליהם לסיור בקורסיקה.
ג'ונסון והולצ'ה נמשכו הדדית למרות ההבדלים הבין גזעיים, תרבותיים והגילאים ביניהם.
ג'ונסון חזר לארצות הברית בשנת 1929. האמן העמית ג'ורג' לוקאס עודד את ג'ונסון להציג את עבודתו בקרן הרמון כדי להתמודד על פרס קרן ויליאם א' הרמון להישגים בקרב אפרו-אמריקאיים בתחום האמנות.
כתוצאה מכך, ג'ונסון קיבל את מדליית הזהב של הרמון באמנויות.
הוא זכה לתהילה כ"מודרניסט אמיתי, ספונטני, נמרץ, תקיף וישיר ".
בעודו בארצות הברית ביקר ג'ונסון גם את משפחתו, שם צייר מספר ניכר של יצירות חדשות.
במהלך ביקור זה הצליח ג'ונסון להציג בפומבי את ציוריו פעמיים.
ההזדמנות הראשונה הייתה בפגישה במכון המורים במחוז מולדתו ב-22 בפברואר 1930. השנייה הייתה בימק"א המקומית שבה עבדה אמו של ג'ונסון.
הבוס שלה, ביל קובינגטון, סידר לג'ונסון להציג 135 מציוריו ב-15 באפריל 1930.
ג'ונסון חזר לאירופה בשנת 1930 הוא נסע לדנמרק כדי להצטרף מחדש להולצ'ה קראק.
בני הזוג חתמו על הסכם ממון ב-28 במאי 1930, והתחתנו כמה ימים לאחר מכן.
ג'ונסון ואשתו בילו את רוב שנות השלושים בסקנדינביה, שם התעניין באמנות העממית.
ג'ונסון התמקד ביצירות אמנות והשתמש בטכניקות והמיומנות שלמד ממוריו הרבים לאורך השנים.
אולם ככל שגאה הנאציזם בגרמניה ובאירופה בסוף שנות השלושים, אמנים רבים נפגעו.
גיסו של ג'ונסון, כריסטוף וול, פוטר מתפקיד ההוראה שלו, ואמנותו תויגה "כמנוונת".
ג'ונסון וקראק בחרו לעבור לארצות הברית בשנת 1938.
במהלך שנות הארבעים הפכה אמנותו להיות בעלת ביטוי חזק, ויצר את הסגנון שבו הוא מוכר.
היצירות חלקן תוססות וחלקן קודרות.
הציורים המופשטים האלה מתארים את החוויה האפרו-אמריקאית הן מנקודת מבט היסטורית והן אישית.
ג'ונסון הצטרף לפרויקט האמנות הפדרלי, ובעזרת מרי ביטי בריידי, ג'ונסון מצא בסופו של דבר עבודה כמורה במרכז לאמנות הקהילתית בהארלם.
שם הוא ומורים אחרים הדריכו כ-600 תלמידים בשבוע, במסגרת פרויקט אמנותי פדרלי מקומי.
הוא התמקד בתרבות ובמסורות אפרו-אמריקאיות, והפיק ציורים שהתאפיינו בפשטות כאמנות העממית שלהם.
ג'ונסון היה נחוש בדעתו "לצייר את עמו".
הוא הנציח את התרבות והדימויים האפרו - אמריקאים במסגרות העירוניות של יצירות כגון חיי רחוב - הארלם, קפה ומוזיקאי רחוב, וכן במסגרות הכפריות - בעבודה, בזריעה, ויציאה לשוק.
המציאות הקשה של חיי השחורים תוארו בכמה יצירות שהיו תגובה להתפרעויות הגזעיות ב-1943 בניו יורק.
סדרה נוספת של עבודות הראתה חיילים שחורים ואחיות בזמן המלחמה.
יצירותיו הדגישו בצבעים בולטים ותוססים ודמויות פשטניות, ותיאוריו את התרבות האפרו-אמריקאית נעזרו בחינוכו בדרום הכפרי.
בנוסף, הוא השתמש במוטיבים דתיים ופוליטיים לאורך כל עבודתו.
הוא שאף להמחיש את עושר התרבות האפריקאית ואת המודרניזם של הרנסאנס בהארלם.
אולם אף שזכה למידת הצלחה כאמן במהלך שנות הארבעים והחמישים, הוא מעולם לא הצליח להשיג יציבות כלכלית.
ברמה האישית, שנות הארבעים היו קשות.
גיסו כריסטוף וול נפטר בקארלסרוהה, גרמניה, ב-16 ביוני 1939, לאחר חקירה של הנאצים.
משפחתה של הולצ'ה עברה את הכיבוש הגרמני בדנמרק בביתם באודנס.
בדצמבר 1942 עברו ג'ונסון ואשתו לדירת סטודיו גדולה יותר בגריניץ' וילג'.
שבוע לאחר מכן נהרסו יצירות האמנות והרכוש האישי של ג'ונסון כאשר הבניין עלה באש.
ב-13 בינואר 1944 סבל ג'ונסון מאובדן נוסף כאשר אשתו הולצ'ה מתה מסרטן השד.
כדי להתמודד עם האבל האישי, הוא חזר לבקר את משפחתו וצייר יצירות עם נשאים דתיים, כגון הר גולגולתא.
בשנת 1946 עזב ג'ונסון ועבר לדנמרק כדי להיות עם משפחת אשתו.
עם זאת, התנהגותו נעשתה לא יציבה וגרמה להתמוטטות נפשית.
כאזרח אמריקאי לא כשיר נפשית, הוא נשלח חזרה לניו יורק על ידי שגרירות ארצות הברית באוסלו.
עורך דין מונה על ידי בית המשפט כאפוטרופוס החוקי שלו.
הוא נכנס לבית החולים סנטרל איליפ סטייט בלונג איילנד ב-1 בדצמבר 1947, שם הוא בילה את עשרים ושלוש השנים האחרונות של חייו.
מפעל חייו נרכש בשנת 1967 על ידי האוסף הלאומי לאמנויות יפות של המכון הסמיתסוניאני, שארגן תערוכה רטרוספקטיבית בשנת 1971, זמן קצר לאחר מותו.
בשנת 1956 כמעט ונהרס מפעל חייו של ג'ונסון כאשר האפוטרופוס שלו הכריז שאינו יכול לשלם דמי אחסון נוספים עבור יצירותיו.
במקום זאת, הלן האריטון, מרי ביטי בריידי ואחרים קבעו עם בית המשפט לשלוח את חפציו של ג'ונסון לקרן הרמון עם זכויות ללא תנאי על כל העבודות שלו.
הקרן תשתמש ביצירות כדי לקדם הבנה בין - גזעית ותתמוך בהישגים אפרו - אמריקאים באמנות.
ב-19 באפריל 1967 מסרה קרן הרמון יותר מ-1,000 ציורים, צבעי מים והדפסים של ג'ונסון למוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן.
בשנת 1991, המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ארגן והפיץ תערוכה מרכזית של יצירות האמנות שלו ובשנת 2006 הם ארגנו והפיצו את האלבום "העולם של ויליאם הנרי ג'ונסון".
גרסה מורחבת של תערוכה זו נסעה למוזיאונים בטקסס, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, ומוזיאון מונטגומרי לאמנות באלבמה בשנת 2007.
הקרן לאמנויות של ויליאם הנרי ג'ונסון הוקמה בשנת 2001 לכבוד יום הולדתו ה-100 שלו.
החל משנת 2002, הקרן העניקה את פרס ויליאם הנרי ג'ונסון לשנה לאמן אפרו-אמריקאי צעיר.
בשנת 2012 הוציא שירות הדואר האמריקאי בול לכבודו של ג'ונסון, שהכיר בו כאחד האמנים האפרו-אמריקנים המובילים במדינה ודמות מרכזית באמנות האמריקאית במאה ה-20.
ויליאם לויד הרדינג היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-22 בשנים 1917–1921.
ויליאם הרדינג נולד בעיר סיבלי שבאיווה.
מאוחר יותר הוא חי בסו סיטי.
בשנים 1897–1901 הוא למד בקולג' מורגנסייד, המשיך בלימודיו וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת דקוטה הדרומית.
ב-1906 נכנס הרדינג לחיים הפוליטיים וכיהן כחבר בית הנבחרים של איווה, תפקיד בו הוא החזיק במשך שש שנים.
בשנים 1913–1917, במלך תקופת כהונתו של המושל ג'ורג' קלארק, הוא כיהן כסגן מושל המדינה.
ב-1916 זכה הרדינג במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה ובבחירות הוא זכה בניצחון סוחף, כאשר ניצח ב-98 מתוך 99 מחוזות איווה.
ב-11 בינואר 1917 הושבע הרדינג כמושל המדינה ה-22.
ב-1918 נבחר הרדינג לכהונה שנייה, וכך היה למושל איווה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו פעלו בכל אחת ממדינות ארצות הברית "מועצות הגנה", זאת בעקבות הצהרתו המפורסמת של הנשיא וודרו וילסון "העולם חייב להיות בטוח עבור הדמוקרטיה", ו"מיליוני גברים ונשים ילידי גרמניה האוהדים אותה חיים בינינו...
אם קיימת חוסר נאמנות היא תטופל ביד חזקה".
הרדינג היה משוכנע שהטמעה תחזק את הפטריוטיות וחש שקיים קשר בין התקשורת וההטמעה.
הוא גם טען שכל שימוש בשפה זרה תיתן לאויב את האפשרות להפיץ תעמולה.
הוא היה למושל היחידי בארצות הברית שהוציא מחוץ לחוק את השימוש בשפות זרות.
הוא התייחס לסוגיות אלו בצו שכותרתו הייתה "הצהרת בבל", שאסר על כל תקשורת ציבורית בכל שפה למעט אנגלית.
הצו אסר על שימוש בשפות זרות בציבור, בשיחות טלפון, בבתי ספר ובתפילות.
תקופת כהונתו של הרדינג כמושל עמדה בצל שערוריות.
עוינותו כלפי המהגרים וקבוצות אתניות זרות התרחבה מעבר ליחסו אל הגרמנים וכללה גם את תושבי איווה ממוצא נורווגי ודני.
בחקירה שנוהלה, נחשף מתן שוחד לכאורה בסכום של 5,000 דולר שניתן תמורת קבלת חנינה של הרדינג לפושע שהורשע באונס.
כתוצאה מכך התפטרו מספר בעלי תפקידים, והוגשה הצעה להליך הדחה, אך זו לא צלחה.
החלטת גינוי עברה ברוב של 70 מול 34. ב-1920 לא התמודד הרדינג על כהונה נוספת.
ויליאם הרדינג נפטר בדה מוין ב-17 בדצמבר 1934. הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד פארק שבסו סיטי.
ויליאם הנרי ביסל היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-11 משנת 1857 ועד למותו.
הוא היה אחד המועמדים הרפובליקנים הראשונים שנבחרו בארצות הברית, לאחר שניצח בבחירות ב-1856, שנתיים בלבד לאחר הקמת המפלגה.
בנוסף להיותו המושל הרפובליקני הראשון של אילינוי, הוא גם היה מושל המדינה הקתולי הראשון והראשון שנפטר בעת כהונתו.
ויליאם הנרי ביסל נולד בעיירה הארטוויק שבמדינת ניו יורק, כבנם של לותר והאנה (לבית שפרד) ביסל.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1835 סיים את לימודיו בקולג' לרפואה של פילדלפיה.
ב-1837 הוא עבר למחוז מונרו שבאילינוי, שם הוא לימד בבית ספר ועסק ברפואה עד 1840.
בשנים 1840–1842 היה ביסל חבר בבית הנבחרים של אילינוי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, ופתח משרד עורכי דין בעיר בלוויל שבמחוז סנט קלייר, אילינוי.
ב-1844 הוא היה לפרקליט התובע של המחוז.
ביסל שירת כקצין בדרגת קולונל במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ברגימנט הרגלים המתנדבים השני של אילינוי, שם הוא לקה ככל הנראה במחלת העגבת שפגעה במצב בריאותו והובילה למותו בגיל 48.
ביסל נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה-31 וה-32, וכדמוקרט עצמאי לקונגרס ה-33, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים בשנים 1849–1855. בשתי כהונות הקונגרס הראשונות הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לעניינים צבאיים של הבית.
ב-1854 הוא לא היה מועמד לבחירה לתקופת כהונה נוספת.
ביסל, כמי שהיא נאמן לעקרונותיו כמתנגד העבדות, פיתח סלידה מוחלטת לעמיתיו ממדינות הדרום, שאותם הוא תיאר באופן קולקטיבי "חצופים, שתלטנים ובריונים מעבר לכל השקפת עולם".
נאום שלו שנמשך כמעט שעה במליאת הבית, כנקמה על תגובות מעוותות לשיטתו של חבר בית הנבחרים הדמוקרטי מווירג'יניה ג'יימס סדון, בהתייחס ל בו השתתף ביסל, זכה להכרתם של עמיתיו של ביסל מלואיזיאנה, אך העלה את חמתו של ג'פרסון דייוויס, שחש עלבון מהדברים שנאמרו בנאום.
דייוויס קרא לביסל להתמודד מולו בדו-קרב, מסוג הקריאות שחברי הקונגרס ממדינות הצפון נהגו לסרב להן.
ביסל לא רק שנענה לאתגר, אלא כמי שנקרא להיענות לו, הוא ניצל את זכותו לבחור בכלי הנשק ובחר ברובה מוסקט צבאי טעון בכדור עופרת לטווח קצר.
כתוצאה מכך הסכים דייוויס בחוכמה לקבל הסבר נוסף להערות הפוגעניות לכאורה בנאומו של ביסל.
עובדה מעניינת בנוגע לתקרית זו, היא שהסכמתו להשתתף בדו-קרב פסלה אותו מלכהן במשרה מטעם מדינת אילינוי על פי חוקת המדינה מ-1848. כל פקידי הממשל במדינה, כחלק משבועת האמונים שלהם, נשבעו שלא להשתתף מעולם בדו-קרב, בין אם כמשתתפים, בין אם כמי שיקבלו את האתגר להשתתף, ובין אם כמשנים בדו-קרב.
כששב ביסל לאילינוי לאחר שניתק את קשריו עם סטיבן דאגלס על רקע סוגיית הרחבת העבדות, הוא הצטרף לסיעתו של אברהם לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות למשרת המושל של 1856, היה לינקולן נחוש בדעתו שדמוקרט לשעבר יהיה בעל הסיכויים הטובים ביותר להביס את מועמד הדמוקרטים ויליאם אלכסנדר ריצ'רדסון, שהיה בן חסותו של דאגלס.
באותה תקופה היה ביסל משותק חלקית, והיה מסוגל להתהלך רק בעזרת מקל הליכה, "ובסיוע של זרוע ידידותית".
ב-29 במאי אותה שנה הוא זכה במועמדות הרפובליקנים למשרת המושל.
הדמוקרטים ניצלו היטב את סוגיית הדו-קרב של ביסל במשך כל מערכת הבחירות, וגם לאחריה.
בבחירות הכלליות הוא זכה ב-4,787 קולות (46.3 אחוזים) במירוץ בו השתתפו שלושה מועמדים.
העובדות היו ברורות: בהנחה שביסל נשא את השבועה לא לקחת חלק בדו-קרב, ניתן היה לומר שהוא נשא שבועת שקר.
ביסל השיב להאשמות אלו בציינו שקבלת האתגר להשתתפות בדו-קרב התרחשה במחוז קולומביה, ולפיכך לא קשורה לחוקת אילינוי.
העבירה כשלעצמה, כמובן, הייתה שבועת השקר, שבוצעה כאשר ביסל, באישורם בשתיקה של הרפובליקנים, נשא אותה בספרינגפילד.
ביסל, שבשלב זה היה מסוגל להתהלך רק בעזרת קביים, היה מושל אילינוי היחידי שהושבע לתפקידו בתוך מעון המושל הרשמי עצמו.
במשך תקופת כהונתו שנמשכה קצת יותר משלוש שנים, הוא מעולם לא נכנס לבניין הקפיטול המדינתי.
כל ענייני המדינה התנהלו מהקומה השנייה של מעון המושל.
ביסל כיהן כמושל מ-12 בינואר 1857 ועד למותו.
ב-1840 נשא ביסל לאישה את אמילי סוזאן ג'ונס, שהלכה לעולמה ב-1852. ב-1854 הוא נישא בשנית לאליזבת קיין, בתו של הסנאטור לשעבר מטעם אילינוי, אליאס קיין.
ויליאם הנרי ביסל נפטר במעון המושל בספרינגפילד ב-18 במרץ 1860 בעת כהונתו כמושל.
הוא היה מושל אילינוי הראשון שנפטר בעת כהונתו, ונטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
וִילְיֶאם הֶרְד קִילְפֶּטְרִיק היה פדגוג אמריקאי ותלמידו, עמיתו וממשיך דרכו של ג'ון דיואי (1859–1952).
קילפטריק היה דמות מרכזית בתנועת החינוך הפרוגרסיבי של תחילת המאה ה-20.
חינוכו היה אורתודוקסי והוא למד ב ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר תום לימודיו היה מורה למתמטיקה בתיכון ובאוניברסיטת מרסר.
הוא פגש לראשונה את ג'ון דיואי ב-1898 ושוב פגש אותו ב-1907. קילפטריק החליט להפוך את פילוסופיית החינוך למומחיות שלו והשתתף בכל הקורסים שניתנו על ידי דיואי ב (מכללת המורים) באוניברסיטת קולומביה.
מכאן התפתח שיתוף פעולה, שנמשך עד מותו של דיואי ב-1952. רעיונותיהם של שני האנשים השפיעו ישירות על הקמת בנינגטון קולג' בוורמונט ב-1932: שניהם היו בחבר הנאמנים המקורי של הקולג', כשקילפטריק הפך במהרה לנשיא הדירקטוריון, וכן שניים מתוך 12 המבנים המקוריים בקמפוס נקראים על שמם.
עבודת ההוראה הראשונה שלו הייתה במכון בלייקלי (Blakly Institute), בית ספר יסודי ותיכוני משולב בדרום-מערב ג'ורג'יה, שחייבה אותו ללמוד בקיץ של יולי 1892 בבית הספר Rock College, באת'נס בג'ורג'יה.
שם למד על התאוריות החינוכיות של המחנך הגרמני פרידריך וילהלם אוגוסט פרבל (1782–1852), מייסד גני ילדים וחסיד למידה דרך משחק.
בשנים 1907–1909 היה קילפטריק סטודנט ב (מכללת המורים) באוניברסיטת קולומביה (ניו יורק), שם למד בקורסים בהיסטוריה של החינוך תחת פול מונרו (Paul Monroe; 1869–1947), פילוסופיה של החינוך תחת ג'ון אנגוס מקוואנל (John Angus MacVannel; 1871–1915), פסיכולוגיה תחת אדוארד לי תורנדייק (1874–1949), ופילוסופיה תחת (1867–1940) וג'ון דיואי.
בשנת 1908 כתב קילפטריק ביומנו: "פרופסור דיואי עשה שינוי גדול בחשיבה שלי".
דיואי כתב למקוואנל ואמר את הדברים הבאים על קילפטריק: "הוא הסטודנט הטוב ביותר שהיה לי אי פעם".
דיואי היה הפרופסור והמנטור החשוב ביותר של קילפטריק בזמן שקילפטריק היה סטודנט בטיצ'רס קולג'.
אשתו הראשונה של קילפטריק הייתה מרי במן גאיטון (Mary (Marie) Beman Guyton; 12 בנובמבר 1874 – 29 במאי 1907).
ויליאם ומרי נישאו ב-27 בדצמבר 1898, ונולדו להם שלושה ילדים.
אשתו השנייה של ויליאם הייתה מרגרט מניגולט פינקני (Margaret Manigault Pinckney; 4 בדצמבר 1861 – 24 בנובמבר 1938).
ויליאם ומרגרט נישאו ב-26 בנובמבר 1908. נישואיו השלישיים והאחרונים של ויליאם היו למריון איזבלה אוסטרנדר (Marion Isabella Ostrander; 23 בדצמבר 1891 – 29 בינואר 1975) ב-8 במאי 1940, לאחר שהייתה מזכירתו.
קילפטריק קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים (.LL.D) מאוניברסיטת מרסר ב-1926; מאוניברסיטת קולומביה ב-1929; ומבנינגטון קולג' (שעזר לייסד ב-1923 ושם היה נשיא מועצת הנאמנים, 1931–38) ב-1938; דוקטור לשם כבוד במדעי החברה (.D.H.L) מהקלג' למדעי היהדות ב-1952; ופרס ברנדייס לשירות הומניטרי ב-1953.
לאחר פרישתו מטיצ'רס קולג' ב-1937, הוא היה נשיא הליגה העירונית של ניו יורק (New York Urban League) בשנים 1941–51; יו"ר ארגון הנוער האמריקאי למען הנוער העולמי (American Youth for World Youth) בשנים 1946–51; ויו"ר הלשכה לחינוך בינלאומי (Bureau of International Education) בשנים 1940–51.
לקילפטריק היו כמה מבקרים, אבל הרבה יותר מעריצים וחסידים.
כתוצאה מיום הולדתו השמונים וחמישה, 20 בנובמבר 1956, שנחגג באודיטוריום הוראס מאן בטיצ'רס קולג', התפרסם גיליון מיוחד של "חינוך פרוגרסיבי" (Progressive Education) במרץ 1957, "William Heard Kilpatrick Eighty-Fiveth Anniversary", שהכיל 10 מאמרים.
קילפטריק, כפרשן החינוכי הראשי של ג'ון דיואי, זכה לתשבחות אבל גם ספג ביקורות.
קילפטריק היה תומך מוביל של חינוך פרוגרסיבי.
הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת בגיל 93 ב-13 בפברואר 1965 בניו יורק.
קילפטריק פיתח את "שיטת הפרויקטים" לחינוך לגיל הרך, שהייתה סוג של חינוך פרוגרסיבי שארגנה תוכניות לימודים ופעילויות בכיתה סביב התמה המרכזית של הנושא.
הוא האמין שתפקיד המורה צריך להיות של "מדריך" בניגוד לדמות סמכותית.
קילפטריק האמין שילדים צריכים לכוון את הלמידה שלהם בהתאם לתחומי העניין שלהם ויש לאפשר להם לחקור את סביבתם, לחוות את הלמידה שלהם באמצעות החושים הטבעיים.
תומכי החינוך הפרוגרסיבי ושיטת הפרויקטים דוחים את החינוך המסורתי המתמקד בשינון, לימוד שגרתי, כיתות מאורגנות בקפדנות (שולחנות בשורות; תלמידים יושבים תמיד) וצורות הערכה טיפוסיות.
קילפטריק פרסם את "יסודות השיטה - שיחות לא פורמליות על הוראה" (Foundations Of Method - Informal Talks On Teaching) ב-1925.
ויליאם הנרי קינג היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי מסולט לייק סיטי שביוטה.
מ-1917 עד 1941 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה.
קינג, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית בשלהי כהונתו.
קינג נולד בפילמור שבטריטוריית יוטה לג'וזפין (לבית הנרי) ולוויליאם קינג.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית בריגהאם יאנג בפרובו, יוטה ולמד באוניברסיטת דזרט (כיום אוניברסיטת יוטה) בסולט לייק סיטי.
הוא שימש כמיסיונר של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים בבריטניה מ-1880 עד 1883.
לאחר שכיהן במשרדים מקומיים ושתי קדנציות בבית המחוקקים הטריטוריאלי, הוא סיים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
מאוחר יותר הצטרף ללשכת עורכי הדין ביוטה ועסק בעריכת דין.
הוא מילא תפקידים אחרים בטריטוריה ומונה כשופט עמית של בית המשפט העליון ביוטה, וכיהן בין השנים 1894 ו-1896.
לאחר שיוטה הפכה למדינה ב-1896, קינג נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בקונגרס ה-55 מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1899. הוא לא היה מועמד לקדנציה שנייה, אך כאשר מחליפו, בריגהאם הנרי רוברטס, הודח ממושבו בשל היותו פוליגמיסט, קינג נבחר להשלים את כהונתו של רוברטס.
קינג נבחר לסנאט של ארצות הברית ארבע פעמים, וכיהן בין ה-4 במרץ 1917 ל-3 בינואר 1941. בשנים 1918 ו-1919 כיהן בוועדת אוברמן, שחקרה פעילות פרו-גרמנית ממרידה במהלך מלחמת העולם הראשונה ופעילות אנטי-אמריקאית בהשראת הבולשביקים בחודשים שלאחר סיום המלחמה.
אף על פי שהיה דמוקרט, קינג היה בלתי תלוי במידה מסוימת בנשיא הדמוקרטי הפופולרי פרנקלין דלאנו רוזוולט; הוא נבחר מחדש ב-1934 בשל תמיכה בניו דיל של רוזוולט, אך התנגד להצעה להרחיב את בית המשפט העליון וכן התנגד למועמדותו של רוזוולט לכהונה שלישית חסרת תקדים לנשיאות.
כאשר התמודד לבחירה מחדש ב-1940, הוא הפסיד את המועמדות הדמוקרטית לחבר הקונגרס אייב מרדוק, "100% תומך ניו דיל" שתמך מאוד ברוזוולט.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט מ-1940 עד 1941 במהלך הקונגרס ה-76.
קינג נשאר בוושינגטון הבירה, שם עסק בעריכת דין עד אפריל 1947. הוא חזר ליוטה ומת שם בסולט לייק סיטי ב-27 בנובמבר 1949. הוא נקבר בבית הקברות של סולט לייק סיטי.
קינג היה נשוי פעמיים, תחילה ללואיזה אן "אנני" לימן, עימה התחתן ב-1889, ונשאר איתה עד מותה ב-16 באפריל 1906. הוא התחתן לאחר מכן עם לורה ב.
סיודהל, בתו של ג'אן מ.
סיודהל, וחי עימה משנת 1912 ועד מותו שלו ב-1949. אחד מבניו מאת ורה, דייוויד ס.
קינג, כיהן שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית והיה שגריר ארצות הברית הן ברפובליקה המלגשית והן במאוריציוס.
אחת מנכדותיו, ג'ודי אולסן, שימשה כמנהלת חיל השלום מאז 2018. בן דודו הראשון מצד אביו, קולברט אולסון, היה מושל קליפורניה.
ויליאם הראל פלטון היה פוליטיקאי אמריקאי, מנתח צבאי וכומר מתודיסטי.
פלטון נבחר לשלוש קדנציות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית בתור דמוקרט עצמאי, שם שימש כמבקר חריף של אינטרסים מסחריים ופיננסיים והחזרה לתקן הזהב.
אשתו של פלטון הייתה רבקה לטימר פלטון, שלימים הפכה לאישה הראשונה שכיהנה בסנאט של ארצות הברית, אם כי ליום אחד בלבד.
ויליאם הראל פלטון נולד ב-19 ביוני 1823, ליד לקסינגטון, ג'ורג'יה.
פלטון למד באוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס, שם סיים את לימודיו ב-1843. לאחר מכן למד בקולג' הרפואי של ג'ורג'יה באוגוסטה במשך שנה ולאחר מכן בילה את שבע השנים הבאות בקרטרסוויל, ג'ורג'יה, בעיסוק ברפואה, בהוראה ובחקלאות.
בשנת 1851, השנה שבה מתה אשתו הראשונה, מרי אן קרלטון, הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וייצג את מחוז קאס (שנקרא כיום מחוז ברטו).
באוקטובר 1853, הוא התחתן עם אשתו השנייה, רבקה אן לטימר; הם גרו במטע שלו צפונית לקרטרסוויל, ג'ורג'יה.
נולדו להם חמישה ילדים, בת אחת וארבעה בנים.
רק אחד, הווארד ארווין פלטון, שרד עד לבגרות.
בעקבות מלחמת האזרחים נהרס המטע שלהם.
מכיוון שהם לא היו מסוגלים כעת להסתמך על עבודת עבדים כאמצעי להפקת הכנסה, פלטון חזר לחקלאות כדרך להרוויח הכנסה עד שיהיה מספיק כסף לפתיחת בית ספר.
בני הזוג פלטון פתחו את אקדמיית פלטון בקרטרסוויל, שם לימדו שניהם.
הוא הוסמך ככומר מתודיסטי ב-1857, ושירת כמנתח בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1874 התמודד פלטון על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-7 של ג'ורג'יה, הממוקם בחלק הצפון-מערבי של המדינה.
פלטון התמודד בתור דמוקרט עצמאי בעל אוריינטציה לרפורמה, וניצח בבחירות את האופוזיציה האלקטורלית של הדמוקרטים הבורבוניים השמרנים ששלטו בפוליטיקה של מדינת ג'ורג'יה.
מסע הבחירות של פלטון נעזר במאמציה של אשתו, רבקה לטימר פלטון, שעזרה לכוון את הקמפיין הפוליטי שלו ותרמה פרשנות פוליטית, לעיתים קרובות בשם בדוי, לעיתונות היומית והשבועית ברחבי המדינה.
פלטון נקט קו פוליטי רדיקלי במרוץ של 1874, והכריז שחקלאים ועובדי מפעלים מנוצלים על ידי ממשלה מושחתת ובזבזנית.
בתגובה, פלטון דגל בכך שפשוטי העם של ג'ורג'יה צריכים "להעיף את השודדים הציבוריים מתפקידם" ובמקום זאת לבחור באלה שהם נציגים של "כל העם".
פלטון תמך בתנועת גראנג', למרות שהוא עצמו מעולם לא הצטרף לארגון.
הוא גם לא בחר להצטרף למפלגת הלייבור גרינבק, במקום להישאר בתוך המפלגה הדמוקרטית, ששמרה על השליטה ההגמונית על הפוליטיקה הדרומית בשנים שלאחר הפלת השיקום.
למרות סירובו להצטרף לארגון הרשמי, פלטון שיתף במספר רעיונות מפתח של הגרינבקרים.
בנובמבר 1877 יצא בחריפות לביטול חוק החידוש שהחזיר את תקן הזהב, וטען כי כלכלת הכסף ההדוקה שאליה היה קשור שימשה להפוך "בעלי מונופולין, תאגידים, מחזיקי אג"ח לאומיים וחלפני כספים" ל"אדונים בלתי מעורערים של המדינה".
פלטון מתח ביקורת חריפה גם על הממסד הבנקאי במדינה ועל המערכת הפיננסית, שאותם האשים כ"קנוניה מכוונת מצד מעמד הנושים לשדוד, להונות ולרושש את מעמד החייבים".
פלטון התמודד לבחירה מחדש ב-1876 וב-1878, וניצח בבחירות בשתי הפעמים.
ב-1878 הצטרף אליו בקונגרס עמית דמוקרט עצמאי, עורך הדין אמורי ספיר מאת'נס, ששימש בעבר כפרקליט הכללי של ג'ורג'יה.
אולם ניסיון לזכות בקדנציה רביעית בשנת 1880 לא צלח, כאשר תומכיו טענו כי "אי סדרים" בהצבעה בהחלט התרחשו ברום ואולי גם במרייטה, ג'ורג'יה - שני מושבים מרכזיים במחוז של פלטון.
למרות מחאות אלו, פלטון לא בחר להתמודד עם תוצאת הבחירות של 1880, במקום זאת חזר לחווה שלו ולעבודתו המיניסטריאלית.
בשנת 1884 זכה פלטון פעם נוספת בבחירות לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם כיהן עד 1890.
פלטון מת ב-24 בספטמבר 1909, ונקבר בבית הקברות אוק היל בקרטרסוויל, ג'ורג'יה.
13 שנים לאחר מותו, ב-1922, הפכה אלמנתו בת ה-87 לאישה הראשונה שכיהנה כסנאטורית של ארצות הברית, אם כי רק ליום בודד.
סר ויליאם הנרי מהוני כריסטי היה אסטרונום בריטי.
הוא נולד בוולוויץ', לונדון, בנו של , והתחנך ובטריניטי קולג' (קיימברידג').
הוא היה רביעי ב-1868 (דירוג איכות לסטודנטים בקיימברידג' בקורס מתמטי) ונבחר לעמית בטריניטי ב-1869.
בשנת 1881 הוא התחתן עם מרי ויולט, בתו של הברונט סר .
כריסטי היה האסטרונום המלכותי הראשון שפרש בגיל 65 (קודמיו מתו בתפקיד, נותרו בו עד גיל מאוחר או נאלצו לפרוש בגלל מחלה).
הוא מת ונקבר בים ליד גיברלטר בשנת 1922.
ויליאם הנרי וילס היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1929–1931, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1931 - 1933, ובשנים 1935–1937, כסגן מושל ורמונט ה-61 בשנים 1937–1941, ולאחר מכן ועד 1945 כמושל ורמונט ה-65.
ויליאם הנרי וילס נולד בשיקגו, ומשפחתו התגוררה שם עד שהיה בן 10. כאשר נפטר אביו, ג'יימס הנרי וילס, עברה אימו, אלזינה, עם המשפחה לעיר ורג'נס שבוורמונט כדי להתגורר בקרבת קרובי משפחה, שם הוא חי במשך שמונה שנים.
בגיל 18 עבר וילס לבנינגטון שבוורמונט, שם הוא עבד במספר עבודות, כולל במכירת נעליים.
ב-1914 נשא וילס לאישה את הייזל מקלאוד, ולשניים נולדה בת אחת.
ב-1915 פתח וילס חברת ביטוח, והיה מעורב בעיסוקים פיננסיים נוספים.
ב-1928 הוא נבחר לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו בשנים 1929–1931. שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לסנאט של ורמונט, וכיהן בו בשנים 1931–1933 כחבר הסנאט וכנשיאו הזמני.
ב-1932 התמודד וילס בבחירות למשרת סגן מושל ורמונט, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על ידי צ'ארלס מנלי סמית'.
ב-1934 הוא נבחר שוב לסנאט של ורמונט, ושוב כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
ב-1936 הוא התמודד שוב על משרת סגן המושל, והפעם ניצח בבחירות והחליף את ג'ורג' אייקן, שנבחר כמושל.
ב-1938 נבחר וילס לתקופת כהונה שנייה כסגן המושל.
ב-1940 נבחר וילס כמושל ורמונט, ושוב החליף בתפקיד אייקן, שנבחר באותה שנה לסנאט של ארצות הברית.
ב-1942 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, אך בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית, מסיבות בריאות.
בין צעדי המדיניות שהוא הצליח לקדם כמושל היו הנהגת שיטת ההצטיינות לעובדי המדינה, וקביעת שכר מינימום למורים.
לאחר תום כהונתו כמושל, הוחלף וילס על ידי סגנו, מורטימר פרוקטור.
עד סיום כהונתו הוא קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטת נורוויץ', מידלברי קולג' ואוניברסיטת ורמונט.
הוא היה נשיא מועצת הנאמנים של הדיוקסיה האפיסקופלית של ורמונט.
הוא גם היה חבר בכמה מועצות של גופי ציבור, והיה חבר הבונים החופשיים, המסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים (Benevolent and Protective Order of Elks) והמסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
ב-1944 הוא היה נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
ביוני 1945 מונה וילס על ידי הנשיא הארי טרומן כמחליפו של נורמן קייס כחבר ברשות התקשורת הפדרלית לתקופה של שבע שנים שהחלה ב-1 ביולי אותה שנה.
ב-12 ביולי אושר מינויו בהצבעה פה אחד על ידי הסנאט של ארצות הברית לאחר שימוע קצר בפני הוועדה למסחר בין-מדינתי של הסנאט.
ב-23 ביולי הוא הושבע לכהונתו בוועדה.
ויליאם הנרי וילס נפטר בברוקטון, מסצ'וסטס ב-6 במרץ 1946, בעת שניהל שם שימוע של רשות התקשורת הפדרלית.
הוא נטמן בבית הקברות פארק לון שבבנינגטון.
שירת כקצין מודיעין ברגימנט הריינג'רס ה-75.
ב-2024 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לתפקיד סגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
ב־3 באפריל 2025, טימותי יו, מנהל הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), הודח מתפקידו, והרטמן הוגדר כממלא מקומו.
ויליאם הנרי הייווד הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1843–1846.
הייווד נולד ב-23 באוקטובר 1801 בראלי שבקרוליינה הצפונית, למשפחה בולטת.
הוא למד באקדמיה לבנים של ראלי ובשנת 1819 השלים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בשנת 1821 היה לרשם מועצת הכנסייה הראשון של כנסיית כרייסט צ'רץ' (אפיסקופלית) בראלי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכה בשנת 1822 והחל לעסוק בעריכת דין בראלי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית (בשנים 1831 ו־1834–1836), ובשנה האחרונה אף כיהן כיושב ראש הבית.
הנשיא מרטין ואן ביורן מינה אותו לשליח דיפלומטי לבלגיה, אך הוא סירב למינוי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית נבחר הייווד לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ־4 במרץ 1843 עד 25 ביולי 1846, אז התפטר משום שסירב לציית להנחיות של בית המחוקקים המדינתי בנושא חוקי המכס.
בעת התפטרותו עמד בראש ועדת המסחר וועדת מחוז קולומביה.
בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית בחר בוויגי ג'ורג' באדג'ר להחליף את הייווד בסנאט.
לאחר מכן חזר הייווד לעסוק בעריכת דין בראלי, שם נפטר ב־7 באוקטובר 1852 ונקבר בבית הקברות העירוני הישן.
ויליאם הנרי ואנדרבילט השלישי היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1929–1935, וכמושל רוד איילנד ה-59 בשנים 1939–1941. ואנדרבילט היה בן למשפחת ואנדרבילט העשירה ובעלת ההשפעה.
ויליאם הנרי ואנדרבילט השלישי נולד בניו יורק, כבנם של ושל אלן "אלסי" פרנץ'.
אביו של ואנדרבילט היה נינו של קורנליוס ואנדרבילט שיצר את ההון המשפחתי בעסקי הרכבות והספנות.
הוריו של ויליאם ואנדרבילט התגרשו ב-1908, ודרך נישואיו השניים של אביו הוא היה אח למחצה של ושל ב-1915 נספה אביו בטביעת האונייה לוסיטניה.
ואנדרבילט התחנך בבית הספר סנט ג'ורג' שבמידלטאון, רוד איילנד, שם הוא סיים את לימודיו ב-1919, ובבית הספר אוונס שבמסה, אריזונה.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון, אך נשר במהלך שנת לימודיו הראשונה.
ב-1940 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מבייטס קולג' .
זמן קצר לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, נשר ואנדרבילט מבית הספר סנט ג'ורג' כאשר מונה כפרח קצונה בכוחות המילואים של צי ארצות הברית החל מ-20 במרץ 1917. בשל העובדה שהוא היה בן 15 באותה עת, הוא היה אחד האמריקאים הצעירים ביותר שהשתתפו במלחמה.
בכתבות בעיתונות מהתקופה שדווחו ב-1917 על הערכת שווי אחוזתו של אביו של ואנדרבילט במנהטן, צוין שהוא ירש קרן נאמנות בשווי של 4,612,086 דולר (117 מיליון דולר בערכים של 2025), ריבית לכל החיים של 400,000 דולר, ואת מדליית הזהב של הקונגרס שהוענקה על ידי הקונגרס ה-38 לסב-סבו קורנליוס ואנדרבילט ב-1864.
ואנדרבילט ירש גם את אחוזת חוות אוקלנד בשטח של 450 אקרים (1.8 קמ"ר) בפוטסמות' שברוד איילנד.
אחוזה זו הייתה ביתו הקבוע עד תום מלחמת העולם השנייה.
ב-1925 פתח ואנדרבילט חברת אוטובוסים שנקראה The Short Line, ושהסיעה נוסעים בין ניופורט לבין פרובידנס.
תוך כמה שנים הוא הרחיב את עסקי החברה ששירתו מקומות ברחבי ניו אינגלנד וניו יורק.
ב-1955 נרכשה החברה על ידי ג'ורג' סייג', וב-1970 שונה שמה ל"קווי האוטובוסים בוננזה".
חברה זו התמזגה ב-1998 עם חברת האוטובוסים Coach USA, ונמכרה ב-2003 לחברת האוטובוסים פיטר פן.
מסוף האוטובוסים המקורי של The Short Line בניופורט עדיין עומד על תילו.
כחבר הסנאט המדינתי וכאיש עסקים מצליח, תמך ואנדרבילט בהקמתו של גשר מאונט הופ , שמקשר את האי אקווידנק עם היבשה על הכביש שבין פרובידנס לבין ניופורט.
הוא מונה כחבר בוועדת הגשר, ונשא את נאום הפתיחה בטקס החנוכה שלו ב-24 באוקטובר 1929. כשהושלם הגשר, הוא היה הגשר התלוי הארוך ביותר בניו אינגלנד, ואחד הארוכים ביותר בארצות הברית.
ואנדרבילט היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ב-1928 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה מטעם רוד איילנד, ובאותה שנה נבחר לסנאט של רוד איילנד.
הוא שירת בסנאט שש שנים בשנים 1929–1935, ולאחר מכן פרש כדי להיות עם אשתו, אן גורדון קולבי, שבריאותה הייתה רופפת.
עם החלמתה הוא שב לחיים הפוליטיים, וב-1938 התמודד בהצלחה בבחירות למשרת מושל רוד איילנד.
את תקופת כהונתו כמושל פתח ואנדרבילט בתוכנית כלכלית שכללה ביטול יותר מ-400 משרות ממשלתיות.
הוא נחשב למושל חסכן, יעיל וישר, שהיה נחוש בדעתו שתתקיים ממשלה טובה.
הוא נאבק להעברת חוק השירות הציבורי באספה הכללית לטובת עובדי המדינה, ולקיום התחרות על זכייה במכרזים ממשלתיים לעבודות ציבוריות.
ואנדרבילט כיהן כמושל שנתיים מינואר 1939 ועד ינואר 1941. עם זאת, סירובו להיטיב עם עמיתיו למפלגה במתן משרות, החליש את בסיס התמיכה בו, והשערורייה בנוגע להאזנת סתר שהוא ביצע על ידי חוקר פרטי שהוא שכר כדי לחקור הונאת בחירות, הוביל לאי-בחירתו לתקופת כהונה נוספת ב-1940.
ב-1941 נקרא ואנדרבילט, שהיה קצין בכוחות המילואים של צי ארצות הברית, לשירות פעיל כלוטננט קומנדר, ובתחילה הוצב באזור תעלת פנמה.
באוגוסט 1942 הוא קודם לדרגת קומנדר, ובאותה שנה הוא הוצב כמפקד אגף המבצעים המיוחדים של המשרד לשירותים אסטרטגיים תחת פיקודו של הגנרל ויליאם דונובן.
במאי 1944 הוא מונה כאיש הסגל של האדמירל צ'סטר נימיץ, המפקד העליון של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בפרל הארבור.
לפני תום המלחמה הוא קודם לדרגת קפטן.
לאחר שחרורו מהצי עם תום מלחמת העולם השנייה, עזב ואנדרבילט את רוד איילנד, ופרש לחווה בדרום ויליאמסטון שבמסצ'וסטס.
חוות אוקלנד בפורטסמות' שברוד איילנד נמכרה לרוברט ר.
יאנג, ובסוף שנות ה-40 חולקה למגרשים לדיור.
נישואי הזוג עלו על שרטון, ובקיץ 1926 תבעה אמילי גירושים, אך השניים התפייסו.
היא תבעה גירושים שוב, שהתקיימו בסופו של דבר ביוני 1928. בהמשך היא הייתה נשואה במשך כשנה לסיגורני תאייר , וזמן קצר לפני מותה ב-1935 לראול וייטפילד .
בדצמבר 1929 נישא ואנדרבילט בשנית לאן גורדון קולבי.
לשניים נולדו שלושה ילדים: אן ואדרבילט, שנישאה לסמואל אדמס הארטוול האב; אלסי ואנדרבילט, שנישאה לאנדרה וולטר ג'ורג' נויבורג ב-1954 ולמ.
ברנרד איידינוף ב-1996; וויליאם הנרי ואנדרבילט הרביעי.
נישואים אלו הסתיימו גם הם בגירושים ב-1969, ושנה לאחר מכן נישא ואנדרבילט בשלישית להלן קמינגס קוק, שהייתה נשואה קודם לכן לג'ון ר.
ויליאם הנרי ואנדרבילט השלישי נפטר ממחלת הסרטן בוויליאמסטון ב-14 באפריל 1981. הוא נטמן בבית הקברות סאות'לון שבעיר.
הוא אחד מהצאצאים הבודדים של ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון שלא נקבר באחוזת הקבר המשפחתית בסטטן איילנד.
שווי אחוזתו, כפי שהוערך על ידי בית משפט באפריל 1982, עמד על כ-1.7 מיליון דולר.
את מדליית הזהב של הקונגרס שהוענקו לסב-סבו קורנליוס ואנדרבילט, והועברה אליו בירושה מאביו, הוא הוריש לבנו היחיד, ויליאם הנרי ואנדרבילט הרביעי, שב-2022 תרם אותה יחד עם עוד כמה חפצים משפחתיים לאוניברסיטת ואנדרבילט.
ויליאם השני (כונה "רופוס" או "האדום" בשל דמותו האדמונית; 1056 – 2 באוגוסט 1100) היה בנו השלישי של ויליאם הכובש ומלך אנגליה מ-1087 ועד ל-1100. הוא היה גם בעל סמכות בנורמנדי והשפעה בסקוטלנד.
תאריך לידתו המדויק של ויליאם אינו ידוע, אך היה זה בשנים 1056–1060. הוא נולד בדוכסות אביו בנורמנדיה, אשר ירש אחיו הבכור רובר השני, דוכס נורמנדיה.
כבנו המועדף של אביו, זכה ויליאם בכס אנגליה לאחר מותו של ויליאם הכובש, אך תמיד הייתה קיימת איבה בינו לבין אחיו הבכור, על אף שהם התפייסו לאחר ניסיון הפיכה ב-1091 של אחיהם הצעיר הנרי.
מבין השלושה, נדמה כי ויליאם היה המפייס.
חלוקת אדמות ויליאם הכובש לשני חלקים הציבה דילמה בפני אותם אצילים אשר החזיקו באדמות משני צדדי התעלה.
מאחר שוויליאם הצעיר ורובר היו אויבים טבעיים, חששו אותם אצילים כי לא יוכלו למלא את דרישות שני המנהיגים, וכך היה עליהם להסתכן ולאבד את חסדיו של שליט אחד על מנת לזכות בחסדי השני.
הפתרון היחיד, כפי שהם ראו זאת, היה לאחד פעם נוספת את ממלכת אנגליה ודוכסות נורמנדיה תחת שליט אחד.
במרדף אחר מטרה זו, הם מרדו בוויליאם ב-1088 לטובת אחיו רוברט, כשבראשם עומד הבישוף אודו מבאייה, אחיו למחצה של ויליאם הכובש.
ויליאם הצליח לאסוף את האנגלים ולהביס את המרד, ובכך להבטיח את סמכותו באותה תקופה מוקדמת ומסוכנת לשלטונו.
ב-1096 הצטרף רוברט למסע הצלב הראשון והשאיר את ויליאם לכהן כעוצר נורמנדיה עד לשובו.
אך לא הצליח לחזור לנורמנדיה עד ספטמבר 1100, חודש לאחר מותו של ויליאם.
חלק ניכר מתקופת שלטונו של ויליאם התמקד במאבקים עם הכנסייה.
לאחר מות ארכיבישוף לנפרנק ב-1089 הוא לקח לעצמו רווחים כנסייתיים להם לא היה זכאי, וספג על כך ביקורת.
ב-1093 מונה אנסלם לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, מינוי שגרר תקופה ארוכה של טינה בין המדינה לכנסייה.
ויליאם ואנסלם חלקו איש על רעהו בדבר מגוון של נושאים כנסייתיים, ובאוקטובר 1097 יצא אנסלם לגלות.
בעיה זו של ויליאם הומתקה מעט על ידי יכולתו לטעון לרווחי הארכיבישופות של קנטרברי במהלך שהותו של אנסלם בגלות, שם נותר עד לשלטונו של יורשו של ויליאם, הנרי הראשון.
ויליאם הסתכסך גם עם מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד, אך שמר על שלום עם יורשו, המלך אדגר.
ויליאם היה ידוע גם בשל אופיו הראוותני.
הוא מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים בלתי חוקיים.
בימינו מקובל להניח כי הוא היה הומוסקסואל.
אחד הדברים הזכורים ביותר לגביו הצורה בה מת, במהלך ציד בניו-פורסט, כאשר חץ פילח את חזהו, אך הנסיבות לכך נותרו לא מתועדות.
לא ידוע אם הייתה זו תאונה או רצח.
כמה היסטוריונים העלו את הסברה כי היה זה רצח, שנעשה בפקודת אחיו של ויליאם, שירש את הכס כמלך הנרי הראשון.
סברה זו מעולם לא הוכחה.
המלך ויליאם השני קבור בקתדרלת וינצ'סטר.
ויליאם היה חייל אפקטיבי, אבל הוא היה שליט חסר רחמים, ולכאורה לא היה אהוב על ידי מי ששלט בו.
על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית, הוא היה "שנוא כמעט על כל עמו ונתעב כלפי אלוהים." כותבי תקופתו נטו להסתכל על שלטונו של ויליאם בעין רעה, ככל הנראה בשל מאבקיו הארוכים והקשים עם הכנסייה: כותבי הימים הללו היו בעצמם בדרך כלל אנשי דת, ולכן ניתן היה לצפות שדיברו עליו באופן שלילי.
השר הראשי שלו היה רנולף פלמברד, שאותו מינה גם כבישוף של דורהאם ב-1099. פרטי היחסים של המלך עם תושבי אנגליה אינם מתועדים באופן אמין.
בני דורו של ויליאם, כמו גם אלה שכתבו לאחר מותו, גינו אותו בכל תוקף על שליטתו במה שהמתנגדים הללו ראו כחצר מלוכה מוגזם.
בהתאם למסורת של מנהיגים נורמנים, בז ויליאם לאנגלים ולתרבות האנגלית.
ויליאם השני שימש כנושא לשני רומאנים היסטוריים של ג'ורג' שיפוויי (George Shipway), שנקראים The Paladin ו-The Wolf Time.
הדמות הראשית ברומנים אלו היא וולטר טירל, לכאורה האיש שהתנקש במלך ויליאם, ועל פי העלילה ההתנקשות תוכננה בידי הנרי.
סר ויליאם וולאס (בסקוטית: William Wallace; בערך 1270 – 23 באוגוסט 1305) היה אביר סקוטי הידוע כמנהיג מרד העם הסקוטי נגד המלך אדוארד הראשון ונגד הכיבוש האנגלי בשנים 1297–1305.
ייחודו של וולאס נבע מכך שעלה מן העם ולא מן האצולה, בניגוד למנהיגים סקוטים אחרים מאותה התקופה כרוברט דה ברוס, אשר היה מבית אצולה ובעל תביעה למלוכה.
ישנן הקבלות בין אישיותו ומרידתו של וולאס לבין אלה של ז'אן ד'ארק, יותר ממאה שנים מאוחר יותר.
שניהם באו מתוך העם וסחפו אחריהם המונים, לעיתים בניגוד לרצון של המעמדות השליטים.
סופם המר היה דומה אף הוא.
שם משפחתו, וולאס, משמעותו הוולשי.
מוצאו ככל הנראה מריצ'רד וולאס שעקב אחרי משפחת סטיוארט לסקוטלנד במאה ה-12.
עד לשנת 1292 לערך הייתה סקוטלנד ממלכה עצמאית.
בסוף המאה ה-13 שלט בסקוטלנד המלך אלכסנדר השלישי שהקנה לה שלום, יציבות ופיתוח כלכלי.
בשנת 1286 מת אלכסנדר בתאונת רכיבה, ללא בנים חיים.
האצילים הסקוטים הכריזו על נכדתו בת הארבע, מרגרט, המכונה "הבתולה מנורווגיה" כמלכה, ובשל גילה הצעיר הקימו ממשלה זמנית.
אך גם מרגרט לא האריכה ימים, ובשנת 1290 מתה בעת שהפליגה ממולדתה נורווגיה אל חופי סקוטלנד.
הכתר הסקוטי הונח עתה בפני כל דורש, ואכן, עד מהרה, הוגשו שלוש עשרה דרישות של טוענים לכתר.
הסקוטים החליטו כי שאלה זו יש לברר באמצעות בוררות, על מנת למנוע פיצול של סקוטלנד, או פרוץ מלחמת אזרחים.
הסקוטים בחרו באדוארד הראשון מלך אנגליה כבורר.
אדוארד הסכים לשמש כבורר, בתנאי שתוכר עליונות הכתר האנגלי על הכתר הסקוטי, על פי המדרג הפיאודלי הנהוג באותה התקופה.
באותה התקופה היה אדוארד נתון במאבק כנגד מלך צרפת פיליפ הרביעי, אשר ניסה לכפות על אדוארד עצמו סמכות פיאודלית מאותו הסוג.
אדוארד שימש כבורר, וקבע כי ג'ון באליול, אציל סקוטי, הוא בעל התביעה הנכונה לכתר.
כיום אין עוררין על החלטה זו, ונראה כי באליול אכן היה הבחירה הנכונה הן מבחינה משפטית, והן מבחינת בסיס הכוח שלו בקרב אצילי סקוטלנד.
עם זאת האינטרס העצמי של אדוארד מילא אף הוא תפקיד, ובאליול אמור היה להיות מלך בובה, שישליט את רצונו של אדוארד בשטחי סקוטלנד.
בשלב זה הבינו האצילים כי טעו בהזמינם את אדוארד להיות בורר, ומינו לצידו של באליול "מועצה" בת שנים עשר אצילים, אשר כרתה מיד ברית עם אויבו של אדוארד, פיליפ הרביעי.
אדוארד הגיב בזעם, ובמרץ 1296 עלה על העיר הסקוטית בריק על הטוויד והחריב אותה.
באפריל הובס צבא סקוטי בקרב דונבר, וביולי הכריז באליול על כניעתו בטירת קינקרדין.
אדוארד קיבל את הכניעה, והסיר את "אבן סקון" שעליה הוכתרו מלכי סקוטלנד בעבר מארמון סקון, מושבם ההיסטורי של מלכי סקוטלנד.
על אף שלהלכה היה באליול עדיין מלכה של סקוטלנד, הייתה המדינה תחת שלטונו של אדוארד.
וולאס נולד באלרסלי במחוז קילמרנוק בנפת איירשייר בערך בשנת 1270. הוא היה בן למשפחה של בעלי אדמות, אך לא אצילים.
ככל הנראה לא ירש את תאריו ואדמותיו מאביו משום שלא היה הבן הבכור.
אין מקורות רבים על נעוריו של וולאס, פרט לשיריו של "הארי העיוור" שנכתבו בשנת 1470, כמאתיים שנה אחרי האירועים המתוארים בהם.
וולאס היה בנו של מלקולם וולאס שנרצח בשנת 1291 בידי כוחות אנגליים ובעקבות כך גדל אצל דודיו שהיו אנשי כנסייה, מהם קיבל חינוך לקריאה ולכתיבה שהיה נדיר באותם הימים.
וולאס דבר את השפות צרפתית ולטינית.
הארי העיוור אינו מציין אם וולאס יצא אי פעם מסקוטלנד, או היכן קיבל את ניסיונו הצבאי.
רישום אנגלי מ-1296 מדבר על "גנב, אחד, ויליאם לה וואליס" אשר פעל בפרת'.
שנת 1297 הייתה השנה בה עלה וולאס לגדולה.
האגדה מספרת כי הרג שני חיילים אנגלים בסכסוך על אודות דג שתפס.
האמת מאחורי אגדה זו אינה ברורה, אך ברור כי וולאס נטר טינה לאנגלים, בשל מות אביו מידיהם בשנת 1291. בשנת 1297 החל וולאס לאסוף לוחמים, ופשט על מעוזים אנגליים בקרבת הגבול עם סקוטלנד.
בחודש מאי נלחם לצידו של ויליאם דאגלס בסקון, והכה ביוסטיסיאר האנגלי ויליאם אורמסבי.
ביולי הכריזו האצילים הסקוטים על סיום המרידה, ועל הסכם עם האנגלים.
באוגוסט חבר וולאס לצבאו של אנדרו דה מוריי אשר הכריז על מרידה נוספת.
השניים נפגשו בספטמבר 1297 ליד גשר סטירלינג, לשם הגיע צבא אנגלי כבד ומצויד היטב.
ב־11 בספטמבר 1297 הוביל המפקד האנגלי וארן, רוזן סארי, את צבאו אל מול צבאו של וולאס.
על הצבא האנגלי הכבד היה לעבור על פני גשר צר, גשר סטירלינג.
הצבא כלל 300 פרשים ו־10,000 רגלים, והיה ברור כי המעבר על פני הגשר יימשך שעות רבות.
כאשר החל הצבא לחצות את הגשר, אפשרו הסקוטים לחיל חלוץ בן 5,000 איש לחצות את הגשר ואז התנפלו עליהם וולאס וצבאו.
החלוץ החל לסגת על פני הגשר, בעוד שרבים שטרם חצו את הגשר דחפו אותו קדימה, אל מול הסקוטים.
במהומה שהתפתחה קרס הגשר, וכל מי שהיה מצוי עליו טבע בנהר.
אלו שנותרו על הגדה הצפונית של הגשר, בה החזיקו הסקוטים, נהרגו במקום.
בה בשעה חצה חלק נוסף מן הצבא הסקוטי את הנהר ב טבעית, במורד הנהר.
כאשר הכוח האנגלי מפוצל לשני חלקי הנהר, ולאחר קריסת הגשר, דחפו הסקוטים את שני חלקי הכוח אל תוך הנהר.
היה זה ניצחון של כוח קטן וחכם אל מול כוח גדול ממנו שפעל ללא תבונה ובאיטיות.
הניצחון הגביר את ביטחונם של הסקוטים ואת ביטחונו של וולאס, וגרם לנסיגתם של האנגלים מחלקים נרחבים של סקוטלנד.
לאחר הניצחון הוכתר וולאס לאביר, וקיבל מינוי כ"מגינה של סקוטלנד" במרץ 1298. שותפו לניצחון בסטירילנג, דה מוריי, מת מפצעיו כשלושה חודשים לאחר הקרב, וולאס היה עתה לבדו, אל מול הצבא האנגלי ואל מול הפילוג בשורות הסקוטים.
אדוארד ראה כי בסקוטלנד קם לו יריב חזק, ומיהר להכריתו.
המלחמה עם צרפת הסתיימה בשנת 1297 לאחר שאדוארד השיא את בנו אדוארד השני לאיזבלה בת מלך צרפת, ונישא בעצמו למרגרט, אחותו של מלך צרפת.
עתה היה פנוי לפתור את הבעיה הסקוטית.
בינתיים שלט וולאס בסקוטלנד ביד רמה, וגייס צבא מקצועי, שיסייע לו כנגד הפלישה האנגלית הקרבה.
ב־25 ביוני 1298 פלשו האנגלים למחוז רוקסבורו.
וולאס נקט בטקטיקות של התחמקות ונמנע ממגע ישיר עם הצבא הפולש, תוך כדי שהוא משאיר אחריו "אדמה חרוכה" בנתיב נסיגתו.
לבסוף נאלץ וולאס להתמודד אל מול צבאו של אדוארד בפאלקירק.
וולאס ארגן את אנשיו בארבעה "שילטרונים" (Schiltrons), מעגלים הגנתיים של נושאי רמחים מעץ, שיצרו מעין "קיפוד" שלא ניתן היה להכריעו אלא אם כן נהרגו כל אנשיו עד האחרון שבהם.
האנגלים התקיפו בתחילה באמצעות פרשים, והכריעו את הקשתים הסקוטים הפזורים בשטח.
לאחר מכן ברחו הפרשים הסקוטים, ברובם אנשי האצולה הסקוטית.
עכשיו נפנה אדוארד להכריע את ה"שילטרונים".
על פי גרסה אחת של הקרב, היו אלו קשתים ולשים אשר כיוונו במדויק אל תוך מעגלי אוחזי הרמחים, עד שהצליחו להכריעם.
גרסה אחרת טוענת כי היה זה חיל רגלים אשר השליך קלעים ואבנים על אוחזי הרמחים, וקיימת גרסה לפיה הייתה זו התקפת חיל פרשים מאחור, אך מכל מקום בשילטרונים נפערו רווחים, אותם ניצלו האנגלים למחוץ את ההתנגדות שנותרה.
הסקוטים איבדו אנשים רבים, אך וולאס נמלט.
בספטמבר 1298 העביר וולאס את התואר "מגן סקוטלנד" לרוברט דה ברוס, הרוזן מקריק, ולגיסו של ג'ון באליול, ג'ון קומין מבאדנוך.
ברוס התפייס עם אדוארד בשנת 1302 בעוד שוולאס התנגד למגעי השלום.
הוא נשלח לצרפת בשליחות דיפלומטית ובילה שם זמן מה.
מאסרו של וולאס והוצאתו להורג
ב־5 באוגוסט 1305 הוסגר וולאס לאנגלים על ידי אציל סקוטי הנאמן למלך אדוארד בשם ג'ון דה מנטנית'.
וולאס נשפט במשפט ראווה, והוצא להורג באופן אכזרי ויוצא דופן ב-23 באוגוסט 1305 בלונדון.
הוא נתלה כמעט עד מוות, ולאחר מכן קרביו הוצאו, הוא סורס, ואולץ לצפות באיבריו נשרפים.
אחר כך נערף ראשו והוא בותר לארבעה חלקים (תלייה, גרירה וביתור).
ראשו הוצב על יתד על גשר לונדון.
אבריו נשלחו בנפרד לערים שונות בסקוטלנד.
וולאס היה אחד מאבות הלאומיות הסקוטית.
את האש שהצית לא קל היה לכבות.
אמנם בימי חייו של אדוארד הראשון, מן העזים והתקיפים במלכי אנגליה, לא השכילו הסקוטים להתאחד ולהחזיר לעצמם את שאבד להם בפאלקירק.
נסיונותיו של רוברט דה ברוס לפתוח במסע מלחמה נכשלו, וצבאו הובס.
אך בשנת 1306 מת אדוארד בדרכו למלחמה בסקוטלנד, והותיר אחריו את בנו חדל האישים אדוארד השני.
בשנת 1314 הובס צבאו של אדוארד השני על ידי צבאו של דה ברוס בקרב באנוקברן, והחלה תקופה של עצמאות סקוטית שנמשכה שנים רבות.
בשנת 1995 יצא לאור הסרט לב אמיץ מאת מל גיבסון, המנציח את חייו של וואלאס.
הסרט ספג ביקורת על אי דיוקים היסטוריים רבים.
ויליאם וורדסוורת' היה משורר אנגלי הנחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
הוא החל, עם סמואל טיילור קולרידג', את התקופה הרומנטית בספרות האנגלית, כאשר הוציאו לאור ב-1798 את הספר "בלדות ליריות" .
שירתו משקפת גישה חדשה לטבע ואדם, ומתאפיינת בפשטות, ישירות, רעננות, והיעדר מלאכותיות.
"האקדמה", שיר אוטוביוגרפי פילוסופי העוסק בהתפתחותו למשורר מילדותו ועד בחרותו, נחשב כיום לפסגת יצירתו.
וורדסוורת' היה השני מבין חמישה ילדים, ונולד בקוקרמוות' שבקמברלנד – חלק מאזור נופי בצפון מערב אנגליה, הקרוי "אזור האגמים" ("לייק דיסטרקט").
עם מות אמו ב-1778, שלח אותו אביו לבית ספר הוקסהד.
בשנת 1783 אביו, שהיה עורך דין, נפטר, ולא השאיר אחריו כמעט דבר לילדיו (אף שהרוזן מלונסדל היה חייב לו 4,500 לירות שטרלינג, אותם לא שילם למרות פסיקה משפטית נגדו; אך בנו שילם חלק גדול מהסכום בשנת 1802).
וורדסוורת' התחיל את לימודיו בסנט ג'ון קולג' שבקיימברידג' בשנת 1787. ב-1790 ביקר בצרפת המהפכנית ותמך בתנועה הרפובליקנית.
שנה לאחר מכן סיים את לימודיו בקיימברידג'.
בנובמבר יצא לסיור בצרפת, שכלל את האלפים ואת איטליה.
הוא התאהב באישה צרפתייה, אנט ולון, וב-1792 היא ילדה לו בת, קרוליין.
בשל מחסור בכספים שב לבדו לאנגליה בשנה זו, אך תמך בוולון ובבתו כמיטב יכולתו לשאר חייו.
"תקופת הטרור" בצרפת הפרידה אותו מהתנועה הרפובליקנית, והמלחמה בין צרפת לאיטליה מנעה ממנו לראות את אשתו ובתו למספר שנים.
ב-1793 טייל וורדסוורת' עם אחותו במערב אנגליה ובוולס.
באותה שנה פרסם לראשונה משיריו: את "הליכה בין ערביים", ו-"רישומים תיאוריים".
ב-1795 קיבל תמיכה של 900 לירות שטרלינג מרייזלי קלברט כדי שיוכל להמשיך לכתוב.
באותה שנה פגש את סמואל טיילור קולרידג' בסאמרסט.
שני המשוררים התיידדו במהירות, חברות עמוקה ומתמשכת שצלחה מאוחר יותר את התמכרותו של קולרידג' לסמים ואת ביקורתם הספרותית זה את זה.
ב-1799 עברו וורדרסוורת' ואחותו דורות'י לגור בסאמרסט, קרוב לביתו של קולרידג' בנת'ר סטואי.
וורדסוורת' וקולרידג' (עם תמיכה מדורות'י) כתבו יחדיו את "בלדות ליריות" (1798), יצירה חשובה בתנועה הרומנטית האנגלית.
אחד משיריו המפורסמים ביותר של וורדוורסת', "מנזר טינטרן", פורסם ביצירה זו, יחד עם "שירת יורד הים הישיש" של קולרידג'.
וורדסוורת', דורותי וקולרידג' נסעו לגרמניה.
בחורף 1798–1799, התגורר וורדסוורת' בגוסלר והחל לעבוד על יצירה אוטוביוגרפית שאחר כך הוכתרה בשם "האקדמה".
הוא ואחותו עברו לגרסמיר שבאנגליה באזור האגמים, בסמוך למשורר רוברט סאות'י .
וורדסוורת', סאות'י וקולרידג' נודעו כ"משוררי האגמים".
בשנת 1802 נסעו הוא ודורותי לצרפת כדי לבקר את אנט וקרוליין.
מאוחר יותר באותה שנה נישא לחברתו מילדות, מרי האצ'ינסון.
דורות'י לא קיבלה את הנישואים בתחילה, אך גרה עם הזוג ומאוחר יותר נעשתה קרובה למרי.
בשנה שלאחר מכן נולד ג'ון, הראשון מתוך מחמישה ילדים.
וורדסוורת' תכנן לכתוב פואמה פילוסופית ארוכה, שלה התכוון לקרוא The Recluse (מחבוא, או אדם הנחבא).
הוא החל בשנת 1798–1799 לכתוב פואמה אוטוביוגרפית, אותה כינה "שיר לקולרידג'", שתשמש כנספח ל-The Recluse.
בשנת 1804 החל להרחיב את היצירה האוטוביוגרפית הזו, כאשר החליט שהיא תהיה פרולוג ליצירה הגדולה יותר ולא נספח.
עד 1805 הוא סיים אותה, אך לא הסכים לפרסם יצירה כה אישית עד אשר יסיים את "הריקלוז".
למותו של אחיו, ג'ון, ב-1805, הייתה השפעה חזקה עליו.
בשנת 1807 פורסם "שירים בשני כרכים", הכולל את "אודה: רמזי אלמוות מזיכרונות שחר ילדות".
עד אותה עת היה וורדסוורת' ידוע בציבור רק כמחברן של "בלדות ליריות", והוא קיווה שאוסף זה יעניק לו הכרה מלאה יותר.
אך קבלתו הייתה פושרת בלבד.
לזמן מה, וורדסוורת' וקולרידג' היו במריבה בשל התמכרותו של קולרידג' לאופיום.
שניים מילדיו, תומאס וקתרין, מתו בשנת 1812. בשנה לאחר מכן, הוא עבר לרידל מאונט (Rydal Mount) שבאמבלסייד, שם בילה את שארית חייו.
בשנת 1814 פרסם את "הטיול" כחלקה השני של הטרילוגיה "הריקלוז".
את החלק הראשון והשלישי מעולם לא סיים.
מבקרים מודרניים בדרך כלל מזהים ירידה באיכות יצירתו באמצע העשור הראשון של המאה התשע עשרה.
אולם החל בשנת 1820 הוא נהנה מהצלחה שנלוותה למהפך בדעות של הביקורת כלפי יצירותיו המוקדמות.
דורותי סבלה ממחלה קשה ב-1829, שגרמה לה לנכות לשאר חייה.
ב-1835, נתן וורסדוורת' לאנט וקרוליין את הכסף לו היה זקוקות למחייתן.
הממשלה אישרה לו תמיכה של 300 ל"ש בשנה, החל משנת 1842.
עם מותו ב-1843 של רוברט סאות'י, הפך וורדסוורת' למשורר הלאומי ("פואט לורט") של אנגליה.
כאשר בתו, דורה, מתה בשנת 1847, יצירתו הופסקה.
וורדסוורת' מת ברידל מאונט בשנת 1850, ונקבר בכנסיית סיינט אסוולד בגרסמיר.
אלמנתו, מרי, פרסמה את הפואמה האוטוביוגרפית הארוכה שלו, "שיר לקולרידג'" כ"אקדמה" כמה חודשים לאחר מותו.
אף על פי שיצירה זו לא עוררה עניין רב ב-1850, היא הוכרה מאז כיצירה החשובה ביותר שלו.
וורדסוורת' הוציא לאור במהלך חייו מספר מהדורות מקיפות וערוכות של כל שיריו.
למהדורה של 1845 הקדים את השיר הבא כמבוא לשירתו:
וורדסוורת' הוא משורר של הרים ואגמים, של בריות כפריות ושל שירת רועים.
הוא היה קשור בכל נימי נפשו לנוף ילדותו, אזור האגמים שבצפון מערב אנגליה.
הפליאה מטבע הולדתו והשיחה עמו, שהיו טבועים בו מילדותו, הותירו את חותמן על כל שיר ושיר שחיבר.
חמישה מאפיינים טבעיים ניכרים במיוחד בשירתו, ויותר מכל ב-"בלדות ליריות": שקט הררי, בהירות המאפיינת אזורים שיריעת רקיע גלויה ורחבה פרושה מעליהם, שקיפות של נחלים ומעיינות ואגמים, ערפיליות האופיינית למזג האוויר האנגלי, ופשטות, או יחס בלתי-אמצעי לדברים, נחלת תושבי הכפר.
וורדסוורת', כבר-סמכא לאזורו, אף חיבר מדריך למטייל לאזור האגמים.
הגשמים יורדים כאן בחוזקה, ולעיתים תכופות מזג-האוויר שלאחריהם בהיר, אז כל פלג-מים קולני, וכל שטף-מים צלילי; פלגים ושטפים, שלעולם אינם בוצניים, אפילו בשיטפונות כבדים, חוץ מאחרי בצורת, כשלפרק זמן קצר נעכרים ממים שנסחפו בדרכים מאובקות, או שפרצו לשדות חרושים.
ימים של מזג-אוויר לא צפוי, גשומים חלקית, מאד שכיחים; אך הקלחים, מחשיכים או מאירים, המקפצים מגבעה לגבעה, לא פחות נעימים לעין מאשר מעברים שלובים היטב של מוזיקה שמחה ועצובה המרגשים את האוזן.
באופן דומה ענני כבשים נחים על פסגות הגבעות, בליווי רקיע תכול, לא ממש מתוארים כראוי בתמונה, אך כמה מפוארים הם בטבע!
אפשר לכנות את פרקי-הזמן האלו: זה של הדם, זה של החושים, זה של הדמיון, וזה של הנשמה".
כתב תומאס האצ'ינסון: "עבור וורדסוורת' של 1798, טבע הוא המקור השופע והתמידי של חסד: זיכוך וריפוי, טהרה ותיקון, נחמה ועידוד, התעוררות והארה".
כתב ארנסט סלינקורט: "למעט שלוש שנים, אזור האגמים היה ביתו כל חייו, והיעדרותו ממנו שימשה רק להעצים את חזקתו עליו.
זה נתן לו חומר להשוואה, וכך קנה הבנה שלמה יותר של איכותו הפנימית.
מרחק לא יכל להחליש את פליאתו, הן, בכל מקום בו היה, הוא הרגיש בלבו 'נוכחות רוחנית של דברים נעדרים', ובשירים שחיבר בסומסרט ובגרמניה יש אותה העלאת זכרונות אינטימית של גבעות ילדותו".
הרמוניה בין אדם וטבע, בין מה שאוניברסלי לבין מה שאנושי, מייחדת את שירת וורדסוורת'.
היא מופיעה בשירתו במבע פשוט להפליא, שלא היה כמותו מאז שירת ימי קדם.
כתב פרנסיס טרנר פלגרייב: "רחוק מלהיות סתם 'משורר של אגמים', אף אחד ממשוררינו, מאז שייקספיר ועד אליו, לא תפס בכזו פילוסופיה עמוקה והציג רבות מהבעיות היסודיות של החיים.
אותה אנושיות הממוזגת בנוף, על תושביו הטבעיים, זה מה שבדיוק עשה אותו למפרשו העמוק ביותר, הסימפתי ביותר, היפה ביותר".
בסתיו 1795, ויליאם וורדסוורת' ואחותו דורות'י עברו להתגורר בבית שנמצא ברייסדאון שבדורסט.
וורדסוורת' הקדיש את עתותיו לשיחה מחודשת עם הטבע, וללימוד טבע האדם בשבילים ובשדות ובבקתות כפריות.
בבריסטול, באותו סתיו, פגש לראשונה את סמואל קולרידג'.
כעבור כחצי שנה קולרדיג' כינה את וורדסוורת': "חבר טוב מאוד שלי, שהוא, לדעתי, המשורר הטוב ביותר של התקופה".
ביולי 1797 וורדסוורת' ואחותו עברו להתגורר בבית אלפוקסטון, בית גדול הנמצא באזור יערי שעל גבעות קוונטוק ומשקיף אל הים, בקרבת מקום לנת'ר סטואי, העיירה בה התגורר קולרידג'.
כתבה הלן דארבישייר: "שלושת החברים נפגשו מדי יום ביומו.
זו הייתה עת של אושר נדיר עבור שלושתם.
קולרידג', על התלהבותו השוטפת והשוקקת, גאונותו למחשבה פילוסופית, ושכלו הרגיש והמקבל, הציע לוורדסוורת' בפעם הראשונה חברות אינטלקטואלית העונה על דרישותיו.
וורדסוורת', עם אחיזה עמוקה יותר בניסיון, שכלו היציב יותר והאיזון הבטוח יותר בין שכל ורגש, עורר בקולרדיג' הערצה שלא חש כלפי אף אדם אחר.
וביניהם דורות'י, מושכת אותם, באמנות האינסטינקטיבית של אשה, לאינטימיות רגשית המתחשבת בפרטים הקטנים ביותר של החיים היומיומיים, וחודרת לחילוף העמוק יותר בין אינטלקט ורוח.
זו הייתה היא - 'עיניה משגיחות באבחנה הדקה ביותר של טבע" - ששמרה אותם עירניים לחיים המשתנים של ארץ, אוויר ורקיע".
במהלך השנה הראשונה לשכנותם, שיחותיהם של וורדסוורת' וקולרדיג' נסובו לעיתים תכופות על שתי נקודות עיקריות של שירה: הכח לעורר סימפתיה אצל הקורא על ידי דבקות נאמנה באמת של הטבע, והכח לתת עניין מחודש באמצעות עדכון צבעים של דמיון.
השיחות על שירת הטבע הביאו אותם למחשבה שהגתה את יצירתם "בלדות ליריות".
כך שני החברים, האחים-משוררים ויליאם וורדסוורת' וסמואל קולרידג', היו שותפים מדעתם ושלא מדעתם לאחת מהתנועות הספרותיות הגדולות ביותר והמשפיעות ביותר שהופיעו אי-פעם בבריטניה ובעולם כולו.
מהחבורה הזו של משוררים (שבמקוריותה ובגאוניותה עלתה לאיך ערוך על הקבוצה הקודמת של התקופה האליזבתנית), וורדסוורת' היה, ללא ספק, המנהיג.
בו, הדחף היצירתי, והגישה החדשה כלפי טבע ואדם, קיבלו מאפיינים לגמרי ייחודיים; ולפיכך אפשר להחשיבו כמייצגם הספרותי הבולט ביותר באנגליה".
בספטמבר 1796 יצא לאור בעילום שם, ללא כותרת, ובלי תוכן עניינים, ספר שירה קטן שחיברו שני חברים, ויליאם וורדסוורת' בן ה-28 וסמואל קולרידג' בן ה-25. בפתח הספר נכתבו הדברים הבאים:
יש להתייחס לרוב השירים הבאים כניסיונות.
הם נכתבו בעיקר על מנת לוודא עד כמה שפת השיחה של המעמדות הבינוני והנמוך של החברה מתאימה לתכלית עונג שירי.
קוראים המורגלים בצעקנות ובצירופי המילים הריקנים של כותבים מודרניים רבים, עלולים להיאבק ברגשות של מוזרות וגלמוניות: יבקשו שירה, ויאלצו לשאול לפי אלו כללי נימוס הניסיונות הללו ראויים לשמה.
קוראים, ששיפוטם נעלה יותר, עשויים להסתייג מהסגנון של רבות מהיצירות; יש להניח ששורות ופסוקים רבים לא יהיו בדיוק לפי טעמם.
אולי ייראה להם, שעל מנת להימנע מהחסרון השכיח של זמנו, המחבר לפעמים ירד נמוך מדי, עד שרבים מביטוייו מוכרים מדי וחסרי הדר.