tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיחזור גרוטאות מאפשר לילדים לפתח אישיות עצמאית בעזרת יצירה ועבודה עצמאיות, תוך הפעלת יכולותיהם ודמיונם באופן חופשי, המתלווים לליווי ולהכוונה של מבוגרים.
ב-1977, נסעה האס להשתלמות בת חצי שנה בבוסטון.
אחיה, פרופ' קארל שטייניץ, שלימד אדריכלות נוף באוניברסיטת הרווארד, סייע לה בגישה לספריות והכיר בינה לבין כמה מהמובילים בחקר ציורי ילדים.
היא הוזמנה להרצות לסטודנטים ולימדה אותם בין השאר ליצור בצבעי ידיים.
במהלך שהותה יצרה קשרים עם מספר חוקרים, ששמרו איתה על קשר גם לאחר שובה ארצה, ביקרו אותה פעמים אחדות ונעזרו במחקריהם בחצר הגרוטאות, בביתן הציור ובאוסף ציורי הילדים שלה.
כתביה שימשו במשך השנים, חומר הדרכה לגננות ולמורות לגיל הרך.
גנים ומעונות רבים ברחבי הארץ פועלים על פי העקרונות שהתוותה.
ב-1984, יצא ספרה "ילדי הגן והחצר" המתאר את תפיסתה.
ב-2008, יצא ספרה המסכם את גישתה החינוכית, "אמא תראי, זה אמיתי - חצר הגרוטאות כמשל לחינוך בילדות המוקדמת".
בפתח הספר כתבה האס כי "הוא נסמך על שישים וחמש שנות עבודה וחקירה בתחום החינוך בילדות המוקדמת".
בתשובה לשאלה מה הפך אותה מהילדה שנולדה בברלין למי שהיא היום ענתה, "יכולת הסקרנות הבלתי נלאית, חיפוש המשמעות בכל דבר והיכולת לעשות מכל דבר משמעותי עבורך אינטגרציה באישיות בתוך קהילה, המעודדת את כל זאת".
לאורך שנות עבודתה בהכשרת גננות הוציאה מלכה האס חוברות הדרכה רבות בנושא התפתחות אמנות הילד ובתחום הגשת חומרי אמנות לילדים בגילאים שונים.
בנוסף לכך, הוציאה כמה וכמה ספרים, בהם:
ילדי הגן בחצר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
ביתן הציור: ילדים מבטאים רגשותיהם בצבע ובקו, הוצאת "אח", 1998
ילדי הגן מתנסים ומתבטאים בחומרי אומנות, הוצאת "אח", 1998
פעוטות מתנסים בחומרי אומנות (יחד עם צילה גביש), הוצאת "אח", 2000
ציירתי על הזה, על הזה: פעוטים בני שנתיים-שלוש מתנסים בציור, הוצאת "אח", 2003
"אמא תראי, זה אמיתי": חצר הגרוטאות כמשל לחינוך בילדות המוקדמת (יחד עם צילה גביש), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
"אמא, תראי איך אני מציירת" (יחד עם צילה גביש), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
כנס שנערך לכבוד הוצאת ספרה ב-2008, על חצר הגרוטאות כמשל לחינוך, בו השתתפו כ-600 גננות ואנשי חינוך של הגיל הרך מכל רחבי הארץ.
2010, פרס מפעל חיים של התנועה הקיבוצית על תרומתה לחינוך הגיל הרך
"אות יקירת המכללה" של מכללת עמק יזרעאל על "פיתוח תפיסה חינוכית ייחודית ועל פעולתה רבת-השנים".
האס הייתה נשואה לקלוֹני האס, שאותו הכירה עוד מברלין, והתאלמנה ממנו ב-2018. היא הייתה אם לשלושה ילדים, שהבכור בהם הוא פרופ' אלישע האס.
נפטרה ב-16 בנובמבר 2021, והובאה למנוחות בבית העלמין שבקיבוצה שדה אליהו.
מלכה חלפון פוטשניק (נולדה ב-13 באוקטובר 1949) היא אלופה פאראלימפית ישראלית.
פוטשניק נולדה ברמת גן למשפחת חלפון.
בהיותה בת שנה וחצי חלתה בשיתוק ילדים והיא סובלת משיתוק ברגלה הימנית.
עם הקמת מרכז הספורט לנכים החלה להתאמן בו, בשנת 1967 השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה במדליות זהב וכסף.
בשנת 1968 השתתפה לראשונה ב, התחרתה באתלטיקה ובשחייה וזכתה בשלוש מדליות זהב וארבע מדליות כסף וקבעה שיאי עולם בהטלת כידון ובזריקת אלה.
זכתה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב.
ב זכתה בשלוש מדליות נוספות.
מאוחר יותר התחרתה ב, אך לא זכתה להישגים.
בשנת 1968 נישאה לספורטאי הנכה צבי פוטשניק ולהם שלושה ילדים.
בשנים 1980-1967 עבדה לצד עיסוקיה בספורט כנקבנית במרכז למיכון משרדי (מל"מ) של משרד האוצר.
מלכה פּיוֹטְרקובסקי (נולדה בתשכ"ה, 1964) היא אשת ציבור ישראלית דתית, פעילה למען זכויות נשים ומחנכת, ממובילות תנועת לימוד התורה של נשים.
מחברת הספר "מהלכת בדרכה: אתגרי החיים במבט הלכתי-ערכי".
פיוטרקובסקי נולדה למשפחת הֶרבּסט וגדלה באשדוד.
כשהייתה בגיל 10, עברה משפחתה לירושלים, שם למדה בתיכון הדתי לבנות "פלך" בניהולה של פרופ' אליס שלוי.
שירתה כמורה חיילת בקריית שמונה.
השלימה תואר ראשון במדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנים אלה שימשה מורה ומחנכת ב"פלך" וריכזה את לימודי התלמוד וההלכה במוסד.
כתבה תוכניות לימוד לבגרות בתלמוד ועסקה בהנחיית מורים להוראת תושב"ע והלכה.
פיוטרקובסקי עמדה בראש מדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה) וכראש תוכנית ההלכה במקום.
משנת תש"ע (2010), עם סיום עבודתה במדרשה, היא מלמדת במדרשת מגדל עוז, מת"ן השרון ברעננה, מדרשת עין פרת ועוד.
פיוטרקובסקי היא ממקימי "פורום תקנה" לטיפול בתלונות על פגיעות מיניות בציבור הדתי-לאומי.
חברת העמותה של בית ספר "מעלה" לקולנוע ותקשורת, חברה בוועדה הציבורית של "מבוי סתום" – לטיפול בעגונות ומסורבות גט, ושותפה לפעילות הארגון החברתי "מעגלי צדק".
בשנת 2012 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בתשע"ד (2013) מונתה לחברה בוועדת סל התרופות של משרד הבריאות, כנציגת ציבור העוסקת בתחום ההלכה (קדם לה בתפקיד זה הרב יובל שרלו).
בשנת 2015 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-67. בשנת 2017 דורגה על ידי מגזין פורבס במקום ה-26 מבין 50 הנשים המשפיעות בישראל.
פיוטרקובסקי מרצה בנושאי מנהיגות, יחסי דתיים וחילוניים במדינה, ההלכה כגורם משפיע בחיי הפרט והכלל במדינת ישראל ועוד.
היא משיבה לשאלות הלכתיות המופנות אליה.
פיוטרקובסקי פוסקת בין היתר בנושאי מניעת היריון והפלות מלאכותיות.
פסיקתה נחשבת לעצמאית ומקלה לעומת המקובל בציבור הדתי.
היא מותחת ביקורת על סיטואציה נפוצה לדבריה שבה רבנים מעודדים נישואי בוסר כדרך התמודדות עם איסור נגיעה.
תנאי חשוב לנישואין לדעתה הוא יכולת להתפרנס והתבססות כלכלית.
היא סבורה ששימוש באמצעי מניעה לצורך תכנון המשפחה הוא חובה קדושה ולדעתה אין להוליד ילדים ללא "רצון עז להביא ילד לעולם" ולפני שבני הזוג רכשו ביטחון בחיי הנישואין.
לאחר הצגת מכלול השיקולים יש לאפשר לבני הזוג להחליט בעצמם כמה ידחו את ההיריון.
עמדתה, אותה הביעה בהקשר של הצבעה בוועדת סל הבריאות, היא שכל ההפלות המאושרות בידי הוועדות להפסקת היריון, מותרות לפי ההלכה.
פיוטרקובסקי מכונה בעיתונות הדתית "רבנית" או "אשת הלכה".
באוגוסט 2014 יצא לאור ספרה, "מהלכת בדרכה: אתגרי החיים במבט הלכתי-ערכי", המאגד שאלות הלכתיות שהופנו לרבנית לאורך השנים, וכולל את מהליך החשיבה שהביא לתשובתה לשאלות.
הספר זכה לביקורת שגררה תגובות נגד של פיוטרקובסקי ואחרים.
באוקטובר 2020 קראה לבחינה הלכתית מחודשת של איסור הנגיעה של בני זוג בזמן נידה, בנימוק שהלכות נידה נקבעו בזמנים שהציפייה מהחיים הזוגיים הייתה שונה וכיום כוללת הזוגיות גם חברות נפש ולא רק מאמץ משותף להבאת ילדים, כפי שהיה, לדבריה, בתקופה בה נקבעה ההלכה.
בשל כך, לדידה, יש להבחין בין מגע בעל תוכן מיני ובין מגע שמטרתו נחמה או חיבה, לפחות בימי השבעה נקיים האסורים לדבריה מדרבנן.
לדבריה, "לא יכול להיות שאנחנו נקיים הלכה של המאה ה-12 כשהילדים שלנו חיים במאה 21, אנחנו חייבים לשוחח עם המציאות".
הן הניתוח ההיסטורי והן המסקנה ההלכתית האפשרית ספגו ביקורת, בין השאר, בשל הקביעה כי לאחר ימי הווסת האיסור הוא מדרבנן, בניגוד למקובל בהלכה – בה עד לטבילת האשה האיסור עודו מדאורייתא.
במאי 2023 קראה פיוטרקובסקי ל"מרד נשים", לפיו כל הנשים תימנענה מללכת לטבילה במקווה כנדרש בהלכה כדי להתיר לבני הזוג לקיים יחסים לאחר ימי הוסת החודשית ושבעת הנקיים.
פיוטרקובסקי טוענת כי יש לקיים מרד שכזה עד שלא תישאר בישראל ולו מסורבת גט אחת.
פיוטרקובסקי נשואה ואם לחמישה, מתגוררת בתקוע.
מהלכת בדרכה: אתגרי החיים במבט הלכתי־ערכי, הוצאת משכל ידיעות אחרונות-ספרי חמד, תל אביב 2014
מלכה נשר (בהונגרית: Kecskeméti Mária; ט"ו בניסן ה'תרס"ז, 30 במרץ 1907 – ב' באייר ה'תשי"ט, 10 במאי 1959) הייתה משוררת יהודייה שפעלה בהונגריה ובישראל.
כתבה את שיריה בהונגרית ובעברית.
נשר נולדה בעיר קצ'קמט שבהונגריה בשם מאריה מלכה אדלר, בת למנחם ולפאני אדלר לבית גולדברגר.
סבה היה הרב מיכאל גולדברגר.
בצעירותה התגוררה בקצ'קמט, ולאחר נישואיה לצבי אודון שוורץ, סוחר פפריקה, עברה להתגורר בעיירה קלוצ'ה.
המשפחה השתייכה לקהילה היהודית המקומית שהשתייכה לזרם הנאולוגי.
בקאלוצ'ה נולדו שני ילדיה: יוסף (לימים פרופסור אמריטוס יוסף שנער) ואסתר אריקה (לימים אסתי כהן).
נכדתה, אורית מלכה סטרוק, המתגוררת בחברון, נקראה על שמה.
על חברון כתבה נשר: .
במאי 1944, ימים ספורים לפני הקמת הגטו בקאלוצ'ה, נמלטה עם משפחתה לבודפשט, שם הסתתרו בדירת מסתור.
ההחלטה להימלט התקבלה בעקבות עדויות על השמדת יהדות פולין מפי פליטה יהודייה (צלינה אורטנר, לימים צלינה שתיל).
חוויות השואה והצלת המשפחה השתקפו ביצירתה הספרותית, כפי שניתן לראות בשירה "שיבה אל לבך": , בשירה "אנחה", ובמחזה "המלאך שכשל".
לאחר שחרור בודפשט בידי הצבא האדום, נשארה המשפחה בעיר וקבעה בה את מושבה.
באותה תקופה שינתה המשפחה את שם משפחתה מ'שוורץ' ל'שימו' במסגרת ניסיונותיה להשתלב בחברה ההונגרית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1949 עלו ילדיה לישראל באופן בלתי-לגאלי, והיא ובעלה ניסו להצטרף אליהם.
למרות מאסרה בכלא ההונגרי, הצליחה לעלות לישראל ב-1951 במסגרת איחוד משפחות.
עם עלייתה התמסרה נשר ללימוד השפה העברית והפיכתה לשפת יצירתה.
תחילה התגוררה בירושלים, למדה באולפן עציון והשתתפה בהרצאות בספרות עברית באוניברסיטה העברית.
בירושלים התגוררה במנזר נוטרדאם, ולבסוף קבעה את ביתה בבת-ים.
מלכה נשר נפטרה בתל אביב בב' באייר תשי"ט, 10 במאי 1959, לאחר מחלה קשה.
היא נטמנה בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
עם הגיעה לישראל, הקדישה נשר את מרצה ללימודי עברית.
חרף קשיי ההסתגלות הראשוניים, סיימה את לימודיה באולפן 'עציון' בירושלים והמשיכה ללמוד ב'בית מדרש למורי עם'.
יצחק לבני (ציגל), מורה וחוקר ידוע, היה מדריכה הראשון בלימודי השפה העברית ועודד אותה לכתוב בעברית.
לאחר המעבר לבת-ים, המשיכה בלימודיה באוניברסיטת תל אביב.
נשר העמיקה בלימודי הספרות העברית על כל היבטיה, התמקדה בלימוד תנ"ך, ואף בימי מחלתה האחרונים ביקשה לקרוא בשירי יהודה הלוי ושלמה אבן גבירול.
נשר החלה את דרכה הספרותית בכתיבת שירה בהונגרית, ופרסמה את יצירותיה תחת שם העט Kecskeméti Mária (מאריה מקצ'קמט) בעיתונות היהודית המקומית.
ספר שיריה הראשון בהונגרית, "שירת הענווה", ראה אור בהונגריה ב-1939. הקובץ משלב שירי נעורים העוסקים בבדידות ועגמומיות לצד שירי משפחה ואימהות המבטאים שלווה ואושר.
בקובץ משתקף גם גורלו של העם היהודי.
ב-1944 השלימה את עריכת ספר שיריה השני, אך זה לא הודפס בשל פלישת הצבא הנאצי להונגריה במרץ אותה שנה.
לאחר עלייתה לישראל המשיכה ליצור בהונגרית, ופרסמה שירים בעיתונות ההונגרית שיצאה לאור בישראל בשנות החמישים.
ב-1954 פרסמה בתל אביב את ספר שיריה השני בהונגרית, "אסון הסנונית".
ב-1953 החלה נשר לכתוב בעברית, ופרסמה את שיריה תחת השם מלכה נשר (נשר כתרגום של שם נעוריה) בכתבי העת "דבר הפועלת", "זמנים" ובעיתון "דבר".
שירתה, שהתאפיינה בנימה אישית ודתית, לא זכתה להכרה נרחבת מהממסד הספרותי של שנות החמישים, שהעדיף 'שירת אנחנו' חילונית.
עם זאת, מספר אישים, ביניהם דוד זכאי, עזרא זוסמן, רבקה גורפיין ורחל כצנלסון-שזר, הכירו בייחודיות קולה השירי ובהישגה המרשים בכתיבת שירה עמוקה בשפה שאינה שפת אמה.
ההכרה הרחבה בערכה הספרותי החלה רק ב-2010, כחמישים שנה לאחר פטירתה, עם פרסום כל כתביה בעברית וערב הוקרה לשירתה בבית הסופר בתל אביב (מרץ 2011).
באירוע זה הוכרה כאחת ממבשרי השירה המודרניסטית בעברית בישראל, כפי שציינו המשוררים בלפור חקק, מירון ח.
איזקסון, דורית ויסמן וד"ר ז'יל אמויאל.
מלכה נשר תרגמה במהלך שנות ה-50 משירתה ההונגרית לעברית, ואף פרסמה תרגומים מעברית להונגרית של יצירות שכתבו יוצרים עבריים אותם העריכה: "מסדה" ליצחק למדן, "מצבה" לדוד שמעוני וכן משירי שאול טשרניחובסקי, נתן אלתרמן, י.
שטיינברג, לאה גולדברג, רחל, יעקב פיכמן, זלמן שניאור, ש.
מלכה רוקח (נפטרה בח' באלול ה'תרי"ג - 1853) הייתה רבנית מפורסמת, אשתו של רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ואמו של רבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני בשושלת.
הרבנית מלכה נולדה לרבי ישכר דוב בער רמר"ז, אב בית הדין של סוקאל.
כאשר רבי שלום רוקח, בעלה לעתיד, ובן דודה מצד אמו, נשלח על ידי אמו ללמוד בישיבתו של אחיה - רבי ישכר דוב, בחר בו רבי ישכר דוב כחתן לבתו מלכה.
לפי דברי בעלה, היא הייתה שותפה להתמדתו בתורה, והדרגות הרוחניות הגבוהות להן זכה.
כך לדוגמה מסופר, כי בתקופה שהיה רבי שלום מתגורר בסוקאל, הייתה הרבנית משלשלת אותו באפילת הלילה בחבל מבעד לחלון, כדי שיוכל להתגנב וללכת ללמוד חסידות, בניגוד לרצונו של חמיו רבי ישכר דוב רמר"ז שלא ראה זאת בעין יפה.
בעניין זה התפרסמה אמרה של האדמו"ר רבי מאיר מפרמישלאן, שקרא עליה את הפסוק ופירשו בדרך מליצית: בגלל ש"מלכי" - הרבנית מלכה, "צדק" - צדקת, "מלך שלם" - מלך רבי שלום וזכה לרבנות.
לרבנית הייתה השפעה מיוחדת על הנעשה בחצר בעלז, והיא אף התערבה ישירות בניהולה.
כמו כן הייתה הרבנית מבשלת אוכל לחסידים אשר הסתופפו בצל רבי שלום, ואף הייתה עומדת ומחלקת את התבשיל לחסידים במו ידיה.
נפטרה בח' באלול בשנת ה'תרי"ג.
גם כיום, לרבנית שמור מקום של כבוד בחצר חסידות בעלז.
את יום ההילולא שלה מציינים בחסידות בעלז כיום מיוחד, ואף מדליקים נרות לעילוי נשמתה (בשונה משאר הרבניות לבית בעלז).
בשנים האחרונות נתגלתה מצבת קברה, לאחר ששקעה מתחת לפני הקרקע במהלך השנים, בסמוך לקברי בעלה, ונכדיה האדמו"רים בעיירה בלז.
על שמה רשת בתי הספר לבנות של חסידות בעלז "בית מלכה", בארץ ישראל וברחבי העולם.
אחיה היה רבי צבי הירש חותנם של (בזיווג ראשון) נכד אחותו, רב סנדר רוקח (בן רבי אלעזר) ו(בזיווג שני) של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם.
מלכה רעיה הוא תואר מלוכה שניתן לרעיית מלך.
התואר ניתן לפי העיקרון שרעיית בן אצולה מחזיקה באופן אוטומטי בגרסה הנשית של תואר האצולה של בעלה, וכך אישה הנישאת למלך מקבלת אוטומטית את התואר "מלכה".
בניגוד למלכה, שירשה את הכתר בזכות עצמה (כגון: אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת), מלכה רעיה לא מקבלת את הזכויות הפוליטיות שבהן מחזיק בעלה.
יש מונרכיות שדורשות שהמלכה תהיה נסיכה בזכות עצמה.
מצב זה היה מקובל בממלכות הגרמניות, שבהן נסיכים היו יכולים לשאת רק נסיכות, ובמקרה שהיו נישאים לאישה ממעמד נמוך משלהם, הנישואים הללו היו נחשבים נישואים מורגנטיים, והאישה לא הייתה מקבלת את תואר בעלה.
כמו-כן, ילדיהם לא היו זכאים להיחשב בסדר הירושה לתואר.
בממלכות אחרות, כגון הממלכה המאוחדת, אין הגבלה על מעמדה של רעיית המלך, ופשוטת עם שנישאת למלך תהפוך למלכה רעיה.
במקרה שהמונרך הוא אישה, לא מקובל שבעלה יחזיק בתואר מלך בעל אלא בתואר נסיך.
מכיוון שאין תקנות מקובלות למעמד בעלה של מלכה בזכות עצמה, בעבר היו הסדרים שונים.
למשל, פרנסואה השני, מלך צרפת, שנישא למרי, מלכת הסקוטים, קיבל את התואר מלך בעל של הסקוטים.
עוד דוגמה שבה בעלה של המלכה היה למלך בזכות עצמו במשותף עם רעייתו הוא המקרה של פיליפה, שהוכתר למלך אנגליה ואירלנד לאחר שנישא למרי הראשונה, מלכת אנגליה, לפי העיקרון של Jure uxoris .
לאחר מותו של בעלה המלך הופכת המלכה הרעיה למלכה האלמנה (queen dowager).
אם בתה או בנה מוכתרים תחת אביהם, נעשית המלכה האלמנה בחלק מהממלכות למלכה האם.
מלכה אלישבע שפס היא מתמטיקאית ישראלית-אמריקאית, אשר שימשה בעבר דיקנית הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן.
שפס, גיורת חרדית, היא גם סופרת הכותבת באנגלית תחת שם העט רחל פומרנץ וחלק מספריה תורגמו לעברית.
שפס נולדה כמרי אליזבת קרמר (Mary Elizabeth Kramer) בקליבלנד, אוהיו וגדלה בבת'סדה שבמרילנד ובוושינגטון די.
את התואר הראשון במתמטיקה, פילוסופיה והיסטוריה סיימה בהצטיינות יתרה במכללת סווארת'מור ב-1969 ואת התואר השני ותואר הדוקטור קיבלה מאוניברסיטת הרווארד.
התגיירה ובשנת 1968 נישאה לדוד שפס.
בשנת 1972 עלו בני הזוג לישראל.
הם מתגוררים בבני ברק ולהם שני ילדים ושני ילדי אומנה.
דוד שפס הוא פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בר-אילן.
את עבודת הדוקטור שלה, על דפורמציות סינגולריות של עקומות במרחב, כתבה באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של דייוויד ממפורד.
העבודה אושרה ב-1972. מאז המשיכה לעסוק בתורת הדפורמציות מהיבטים גאומטריים ואלגבריים, כשהיא מתמחה בהצגות מודולריות של חבורות סופיות.
הצגות אלו מוגדרות מעל שדות ממאפיין המחלק את סדר החבורה, ולכן משפט משקה אינו תקף עבורן.
נושא זה משלב כלים מרכזיים בתורת ההצגות: קוויברים, בלוקים של הצגות ודפורמציות אלגבריות.
בשנים 1977-1972 שימשה מרצה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 עברה למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן, בדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1991 קודמה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2006 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
שפס הקימה תוכנית למתמטיקה פיננסית, ועמדה בראשה עד לפרישתה לגמלאות.
פרופסור שפס מונתה ב-2013 לדיקנית הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן, והייתה הדיקנית החרדית הראשונה בארץ.
שפס החלה לכתוב לראשונה ב-1981 כשהחלימה מכוויות.
באחד מספריו של דוד זריצקי פגשה סצנה שבה מתוארת שיחה בין גבר ואישה במהלך פגישה למטרות שידוכים, סצנה שהייתה נראית לה שלא תתקבל אצל מו"ל חרדי, דבר שעודד אותה לכתוב.
היא בחרה לכתוב תחת שם עט מתוך חשש שעובדת היותה סופרת תמנע ממנה קידום.
ספרה הראשון, "מכור הברזל", הוא ספר עיוני שיצא לאור ב-1985 ועוסק בסיפורים אישיים של ניצולי שואה.
מאז פרסמה עוד שבעה ספרים, שחלקם תורגמו גם לצרפתית ושלושה מהם תורגמו לעברית והפכו לפופולריים במגזר החרדי.
בספריה משולבים פרטים אוטוביוגרפיים רבים מחייה.
ספרה "פרח בר", המתאר החזרת ילד אומנה למשפחתו הביולוגית מבוסס על מקרה מציאותי, וכך גם ספרה "פרחי קקטוס" שעלילתו עוסקת במשפט להחזרת ילד אומנה לאפוטרופוס שלו.
הספר "עת לקרוע ועת לתפור" מתאר את הקונפליקט המתואר גם בספריה האחרים, אותו היא מגדירה כ"קונפליקט בסיסי המושל בחייה", של שילוב העולם היהודי עם הקריירה האקדמית, והוא האוטוביוגרפי מכולם.
למרות חששה הראשוני שספריה לא יתקבלו בקהילה החרדית משום שעלילתם נועזת יחסית, הפכו ספריה לפופולריים, אף על פי שהם לא מקובלים באופן מוחלט בכל שכבות הציבור.
שפס גם מרצה וכותבת מאמרים בתחום הספרות החרדית, והיא פועלת לעידוד חרדים לכתוב.
פרח בר - תורגם לעברית.
פרחי קקטוס - תורגם לעברית.
ירושלים הרים סביב לה (1999) - תורגם לעברית.
עת לקרוע ועת לתפור (1998) - תורגם לעברית.
התפרסם כסיפור בהמשכים במגזין "בתוך המשפחה".
מלכה שפירא (תרנ"ד, 27 באפריל 1894 – ט"ז בחשוון תשל"ב, 4 בנובמבר 1971) הייתה סופרת חרדית משושלת חסידות קוז'ניץ, אשת האדמו"ר הרב אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
חלק מספריה עוסקים בתולדותיה של שושלת משפחתה ובהווי החסידים.
נולדה בפולין, בתו של האדמו"ר רבי ירחמיאל משה הופשטיין מקוז'ניץ, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ.
נישאה לקרוב משפחתה הרב אברהם אלימלך שפירא, בנו של האדמו"ר רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק ונינו של רבי אלימלך שפירא, אף הם מצאצאי המגיד מקוז'ניץ.
בתחילת שנת תרפ"ו (1925) עלו לארץ ישראל.
במשך תקופה התגוררו בכפר חסידים, שנוסד אז על ידי אחיה, הרב ישראל אלעזר הופשטיין, האדמו"ר מקוז'ניץ.
במשך שנים סירב בעלה לכהן כאדמו"ר ועבד כחשמלאי.
רק לאחר השואה, כאשר נודע לו על מותם של בני משפחתו, הסכים לכהן כאדמו"ר לחסידי גרודז'יסק.
פרסמה מספר ספרים, ובהם מתולדותיה של שושלת קוז'ניץ.
סיפוריה ושיריה הופיעו בבמות שונות, ובהם ב"דבר" וב"מבוע".
בכ"ג בכסלו תשכ"ז נפטר בעלה האדמו"ר, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
חמש שנים לאחר מכן, בי"ג בחשוון תשל"ב, נפטרה מלכה שפירא, ונקברה סמוך לבעלה.
היו לה שלוש בנות, חווה לאה שנשאה לרב זאב דרייזין, דבורה סילמן שנישאה לאיסר סילמן, ורחל שנישאה לרב יהושע הוטנר.
נכדתה היא הפסיכולוגית ד"ר אביגיל ינון, אשת הפסיכולוג פרופ' יואל ינון.
בלב המסתורין: סיפורים ופואמות, 1955
ילדים בגבולות: פרק משנות ההעפלה, 1965
מדין לרחמים: סיפורים מחצרות האדמו"רים, 1969
שירי לי בת עמי: שירים, סונטות ופואמות, 1971
מלכה באיה הייתה להקת סרף רוק (Surf Rock) ישראלית.
הלהקה התחילה את דרכה ב-1997, והתפרקה ב-2002. הלהקה לא הוציאה אלבום באותה תקופה, אך יצרה קהל מעריצים שהעביר המוזיקה דרך הקלטות של הופעות חיות, שנחשבות פריט לאספנים.
ב-2006 הלהקה התאחדה כדי להקליט את האלבום הראשון שלהם, בהפקת גיא מר, הדי ג'יי מהדג נחש, "שונה מבפנים".
האלבום יצא בסופו של דבר ב-2008. כמו כן, ב-2006, הלהקה זכתה בתחרות פסטיבל השירים של ישראל, עם השיר, "אם את בעניין".
ב-2010 מלכה באיה הקליטה את אלבומה השני, "בתוך הזכוכית", שיצא בהוצאת הליקון.
ב-2011, סולן הלהקה, אסף שלם, השתתף בעונה התשיעית של התוכנית "כוכב נולד".
ב-2013, הלהקה עשתה קאבר לשיר "State of Love and Trust", של פרל ג'אם, למען הבאת הלהקה לארץ.
מלכה ענבל (נולדה ב-8 באוגוסט 1955) היא צלמת אמנותית ישראלית.
מלכה ענבל נולדה בבוקרשט שברומניה, בת יחידה לחנה והרמן הורנשטיין.
עלתה לישראל עם הוריה בהיותה בת שש וגדלה בגבעת שמואל.
במקצועה היא טכנאית בניין ועובדת כמתכננת קונסטרוקציות של עמודי חשמל וראש מדור במחוז דן בחברת החשמל.
ענבל למדה צילום בבית הספר "קאמרה אובסקורה" תל אביב (1984–1989).
הציגה כעשרים סדרות צילומים שונות בעשרות תערוכות יחיד וסדרות נוספות בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל וחוצה לה.
סדרת הצילומים שלה "אמצע החיים", שהפכה לתערוכת היחיד הראשונה שלה, הוצגה בביאנלה לצילום Maison des Arts בעיר לאן (Laon), צרפת, בשנת 2001. היא חברה מן המניין בגלריית NOHO בניו יורק.
מלכה ענבל נשואה למיכאל ולהם שני ילדים.
בעבודותיה היא מתייחסת למצבים אנושיים שמקורם בחיי היום-יום, לבנאליה של שגרת החיים.
היא מצלמת בטכניקה אישית אותה פיתחה.
בסטודיו שלה יש מסך מנייר כסף שהוא גם שקוף וגם משתקף ובשילוב תנאי תאורה ומשחקי מיקוד, מתקבלות שקיפויות שיוצרות את השילוב הייחודי לכל תמונה.
לעיתים היא גם מציירת רקעים או מפסלת.
2013 – "פתולוגיה של חלודה" - גלריית נוהו M55, צ'לסי, ניו יורק
2013 – "פתולוגיה של חלודה" - גלריה משרד, תל אביב, אוצרת: רחל סוקמן
2013 – "תעתועים בשניים", הגלריה לשלום, קיבוץ גבעת חיים, אוצרת: אתי עמרם
2012 – "וסער על פני תהום" – בית האמנים, תל אביב, אוצרת - הילה קומם
2011 - "בין לבן לאפורים" - גלריית נוהו, צ'לסי, ניו יורק
2009 - "בין לבן לאפורים" - בית האמנים, תל אביב - אוצרת: אירית לוין
2008 – "תעתועי בדים" – סימגלרי – מושב מגדים
2007 – ארטורא, יפו, אוצר: דורון פולק
2005 - "לו רק יכולנו לדבר" תיאטרון גבעתיים
2002 - "רגעים" מרכז הבימה - גני תקווה - אוצרת: מירי קרימולובסקי
2002 – "צללים באור" - קאמרה אובסקורה – תל אביב - אוצר: חיים לוסקי
2001 – "כי רק ביחד זה השלם" – גלריה קובאסה (Kowasa) – ברצלונה, ספרד
2001 – "צללים באור" - המוזיאון הפתוח לצילום תל-חי - אוצר: אברהם אילת
2000 - "כי רק ביחד זה השלם" - הספרייה – אוניברסיטת תל אביב
1999 - "רסיסי חיים" גלריה אפרת - תל אביב
מלכה ברוורמן (בן יהודה; 24 בדצמבר 1917, ט' בטבת תרע"ח – 27 בספטמבר 1997, כ"ה באלול תשנ"ז) הייתה מבכירות קהילת המודיעין הישראלית, האישה הראשונה שכיהנה כסגנית ראש "המוסד".
נטלה חלק גדול בגיבוש "המוסד" ב-13 שנותיו הראשונות.
ברוורמן נולדה בשנת 1917 בביאליסטוק שבפולין, לאסתר ולאליהו, הצעירה מבין 8 אחים.
אביה ושני אחיו היו בעלי עסקים אמידים.
ברוורמן למדה בגימנסיה כמו כל אחיה ואחיותיה וגם למדה לנגן בפסנתר.
היא התחנכה לציונות והייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר".
עם הזמן, השפעות המהפכה הבולשביקית והפסדים ממלחמת העולם הראשונה הובילו לירידת המשפחה מנכסיה ובהמשך נפטר אביה.
חלק מהאחים היגרו לארצות הברית ולמקסיקו, וב-3 ביוני 1934 עלתה ברוורמן לארץ ישראל בספינה "פולוניה" עם אמה, שניים מאחיה ואחותה.
האחות, ציפורה, נפטרה בארץ ממחלת הטיפוס.
האחות ברוניה, שנישאה והתגוררה בוורשה שבפולין, נספתה בשואה.
עם ההגעה לארץ ישראל נאלצה ברוורמן לוותר על הצטרפות לקיבוץ שהוקם על ידי בני הגרעין שלה מ"השומר הצעיר" וגם על המשך לימודים, ונדרשה לסייע בפרנסת המשפחה.
המשפחה השתקעה ברעננה, וברוורמן מצאה עבודה בפרדס במיון תפוזים, ובמהרה קודמה לדרגת אחראית.
בהמשך עברה לעבוד בסוכנות היהודית.
היא הצטרפה לש"י (שירות ידיעות), שירות המודיעין ב"הגנה", במסגרתו עסקה בהעברת ידיעות.
היא עברה גם הכשרת עזרה ראשונה וקורס הדרכה, והדריכה על נשק.
כבר אז באו לידי ביטוי תושייתה וקור רוחה, כפי שמלמדת עדותה, בה היא מתארת כיצד התחזתה לחולה משנתפסה על ידי הבריטים בהפרת עוצר כדי להעביר ידיעה.
ב-24 באפריל 1944 נישאה למאיר (מוניו) ווינטראוב, איש עסקים, בעל מכבסות שסיפקו שירותי כביסה לבתי חולים.
הזוג השתקע בצהלה שבתל אביב, שכונה שהייתה אז בהקמה.
בשנת 1944 הצטרף למטה הש"י איסר הראל (אז הלפרין), תחילה כמזכיר המחלקה היהודית ולאחר מכן כראש המחלקה, ומשנת 1947 ועד לקום מדינת ישראל היה מפקד מחוז תל אביב.
בתקופה זו למד הראל להכיר את ברוורמן, אשר רכשה את אמונו והערכתו.
עם הקמת המדינה הועמד הראל בראש שירות הביטחון, ה"שין בית", שהיה זרוע של צה"ל (לימים הפך השירות לארגון עצמאי שלא במסגרת צה"ל, ושמו "שירות הביטחון הכללי", השב"כ).
ברוורמן, כמו אנשי ש"י נוספים, עברה לשרת בארגון.
בשנת 1951 הוקם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים (הידוע בכינוי "המוסד"), ובשנת 1952 מונה הראל לעמוד בראשו.
הראל לקח עמו את ברוורמן ומינה אותה כאחת מסגניו, לתפקיד ראש היחידה למינהל כוח אדם וכספים.
באותה עת "המוסד" היה ארגון בהקמה, לא היו נהלים, תקנונים והגדרות תפקידים ברורות, הכל היה בהתהוות.
"המוסד" התחלק בתחילה לשני חלקים עיקריים: עיסוק בארגון ומינהלה ועיסוק בתחום המבצעי.
הראל עסק בתחום המבצעי, וכל השאר היה באחריותה של ברוורמן.
הראל נתן אמון וגיבוי מלא בברוורמן בכל הקשור בארגון, מינהלה וכספים, ועד מהרה הבינו כלל אנשי "המוסד" שאין טעם לפנות אליו בנושאים אלו.
האחריות והסמכות הרחבה שקיבלה ברוורמן, בפרט בסוגיית המינויים ושיבוצי כוח האדם וכן בסוגיית התקציב, הקנו לה כוח רב בארגון.
היא ביטאה מרץ, מהירות מחשבה וכושר אלתור.
כאישה יחידה בהנהגת "המוסד", ועקב אישיותה הדומיננטית, נהגו בארגון לומר עליה כי בישיבות הבכירים "ישב גבר עם נשים".
עם זאת נודעה כצנועה ולא אהבה מותרות.
כיון שהארגון היה יחסית קטן, לא הייתה היררכיה נוקשה ורחבה.
ברוורמן התאפיינה בכך שהכירה כל חבר בארגון ואת כל בעיותיו, גם בבית וגם במשרד, הקפידה על "דלת פתוחה", והתייחסה ב"גובה העיניים" ובאופן שווה לכולם, מהבכירים עד לזוטרים.
בקבלת החלטות הפעילה שיקולים ענייניים ורציונליים, ונאמר עליה בהקשר זה כי "בכפפה של משי הייתה יד של ברזל".
כמיופת כוחו ואשת סודו של הראל בכלל, וכממונה על כל נושאי הכספים בפרט, פיתחה ברוורמן מערכת קשרים ענפה עם ראשי מערכת השלטון הישראלית, כולל שרים ומנכ"לי משרדים (עדות אחת לאמון שרכשה הייתה היבחרה על ידי גולדה מאיר ללוותה בחשאיות לטיפולים בעת שמאיר חלתה).
תרומתה הראשונה למוסד הייתה בהשגת תקציבים כמעט בצורה בלתי מוגבלת.
כאשר עוזרה היה מגיע למשרד האוצר, די כי היה מציין ש"מלכה שלחה אותי" והדלתות היו נפתחות.
ברוורמן אף הופיעה באופן אישי ותדיר בענייני תקציב ומינהלה בפני ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כיוון שהראל נהג להדגיש בפניו כי אינו מבין בסוגיות התקציב וכי יש לשאול את ברוורמן.
הכנת ותכנון תקציבים טרום עידן המחשוב הייתה אתגר בפני עצמו, כיוון שמאופי העיסוק במוסד, התקציב נסמך על סוגי מטבעות רבים.
עם הזמן התעצבו והתפתחו האגפים והמחלקות השונות, שיטות העבודה והנהלים, ולברוורמן היה חלק משמעותי כיד ימינו של הראל בגיבושן.
יחידות נפתחו, צורפו מחלקות שהועברו מהשב"כ והודקו קשרים בין אמ"ן (אגף המודיעין) למחלקת חקר.
בין היתר הקימו את מחלקת פרט, שהייתה אחראית על רווחת העובדים וטיפול במשפחותיהם ובבעיות הפרט בישראל ומחוצה לה וכן בקליטת עלייה של מי שהיו פעילים בארץ מוצאם למען המדינה.
ברוורמן מינתה את לילי קסטל כראש המחלקה, שהפכה לידידתה הקרובה.
כאחראית על קבלת החלטות בענייני גיוס, שיבוצים ומינויים, ידעה ברוורמן לזהות הזדמנויות ולקבל החלטות מהירות.
כך למשל בשנת 1954 גייסה את נחום אדמוני (לימים ראש "המוסד"), אותו הכירה משירותו הצבאי כקצין במודיעין.
אדמוני, שחזר מלימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים בארצות הברית, המתין במסדרון לראיון עבודה במשרד החוץ; ברוורמן, שעברה שם במקרה, גייסה אותו מיד להדריך בקורס של "המוסד", ומשם המשיך לתפקיד נוסף שהוביל לבסוף לפיתוח אגף תבל (האגף במוסד המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים).
הישג נוסף שברוורמן הייתה מעורבת בו הוא הקמת מערך המסתערבים.
ברוורמן הייתה אחראית על כל נושאי הלוגיסטיקה, החל מלוגיסטיקה מורכבת שנדרשה למבצעים השונים וכלה בהקמת מטבח לעובדים.
לכל המשימות המבצעיות היו היבטי מינהלה, תקציב, לוגיסטיקה וכוח אדם, וכנגזרת מכך ברוורמן הייתה מעורבת בכל המשימות של "המוסד" בתקופתו של הראל.
בין הידועות שבהן היו חשיפת "הנאום הסודי" של ניקיטה חרושצ'וב (1956) בו הוא מוקיע את פשעי סטלין; לכידת אדולף אייכמן, מבכירי המשטר הנאצי בגרמניה, מארגנטינה והבאתו למשפט בישראל (1960); ופרשת יוסל'ה שוחמכר (תחילת שנות ה-60).
לברוורמן היה חלק מרכזי בשנים 1955–1962 בפעילות "המוסד" להעלאת יהדות צפון אפריקה במדינות מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה, ואתיופיה.
שליחי "המוסד" פעלו החל מהמחצית השנייה של 1955 להקמתם של ארגוני "המסגרת", לאימון צעירים וצעירות מקרב הקהילות היהודיות ככוח המגן של הקהילות, לצורך הגנה פיזית.
שנה לאחר מכן קיבלו מרוקו ותוניסיה את עצמאותן משלטון המנדט הצרפתי, ובאלג'יריה, שהייתה חלק מהטריטוריה הצרפתית מעבר לים, התחוללה מלחמת עצמאות עקובה מדם נגד שלטון צרפת.
עקב המצב הגאו-פוליטי החדש בצפון אפריקה ראה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, חשיבות ראשונה במעלה בהעלאתן של קהילות ישראל אלו לארץ ובד בבד אספקת אנשים, אמצעים, ידע והדרכה להגנה על אותן קהילות שחיו בליבן של אוכלוסיות מוסלמיות עוינות.
"המוסד", בשותפות עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, פעלו במשותף ובחשאי להעלאה לישראל באמצעות "המסגרת".
ברוורמן עסקה גם בתצפיות ממושכות אחר אתרים ביטחוניים במדינות ערב, בעיקר במצרים, שהייתה בזמנה אויבתה העיקרית של ישראל.
במסגרת פעילות זו היא הצליחה ליצור קשרים ענפים עם כמה מראשי השלטון המצרי.
היא נסעה מספר פעמים למדינות אלו ואחרות (כגון קניה, ומדינות באירופה ועוד) במסגרת תפקידה, לעיתים אף בלא התראה מראש למשפחתה.
כמו כן הייתה מעורבת בפדיון שבויי "העסק הביש".
בתה היחידה ליאורה נולדה בשנת 1953. בשנת 1956 עברה המשפחה לרמת גן.
ברוורמן שמרה על חשאיות מוחלטת לגבי תפקידה ועיסוקיה, גם מול משפחתה; כשנשאלה הייתה עונה כי היא עובדת במשרד ראש הממשלה.
ברוורמן, שראתה בשירותה ב"מוסד" שליחות, הייתה טוטאלית לעבודתה.
לצורך טיפול בבתה נשכרו אומנות, וחלקן אף התגוררו עם המשפחה תקופות ממושכות.
עמית הביא עמו למוסד חלק מאנשי הצבא ששירתו עמו לתפקידי מפתח, וכן צומצמו עם הזמן חלק מסמכויותיה של ברוורמן, הפורמליות והבלתי-פורמליות.
כך, לדוגמה, בעוד בתקופת הראל נשלחה מטעמו להופיע בפני ראש הממשלה והשרים, עמית העדיף להופיע בפניהם בעצמו.
גם היחס כלפי ברוורמן בעקבות המצטרפים החדשים השתנה; ברוורמן הייתה מזוהה עם הראל, ולכן כתוצאה מהמשך שירותה בעמדת מפתח בכירה, נוצר מול עמית חוסר נוחות הדדי.
בקיץ 1965 יצאה לחופשת פרישה, ובשנת 1966 פרשה באופן רשמי.
ברוורמן התקשתה למצוא תפקיד משמעותי לאחר פרישתה.
בשנת 1970 היא שוכנעה על ידי ידיד המשפחה, אריה הראל, שהיה באותה עת מנהל בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב, להצטרף ל"אגודת ידידי בתי החולים העירוניים-ממשלתיים", בה היו חברות בעיקר נשים אמידות, שעסקו בגיוס תרומות לבתי החולים, כגון לבית החולים איכילוב.
אף על פי שהצליחה לתרום לגיוס הכספים ושאבה מכך סיפוק, היא התקשתה להשתלב, ולאחר תקופת פעילות מסוימת עזבה את הקבוצה.
בשנת 1969 התחתנה עם בעלה השני, יאנק בן-יהודה, המנכ"ל הראשון של כי"ל, אותו הכירה משירותו בשב"כ ובמוסד.
בתקופת נישואיהם בחרה במודע באורח חיים ביתי, למדה לסרוג, ונהנתה לבשל ולארח.
בן יהודה נפטר כשנה וחצי לאחר נישואיהם ממחלת הסרטן.
את הזמן הפנוי ניצלה ברוורמן לקורסים באוניברסיטה הפתוחה בפסיכולוגיה, בסוציולוגיה ובקרימינולוגיה, שיחקה ברידג', ואהבה קונצרטים, הצגות ואמנות.
כמו כן אהבה לקרוא ספרי בלשים.
ברוורמן גרסה כי יש לתרום למדינה בכל דרך אפשרית ולקחת כמה שפחות, ובשל כך, בערוב ימיה סירבה נחרצות לקבל קצבת זקנה מהמוסד לביטוח לאומי.
מלכה ברוורמן נפטרה בשנת 1997, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בתה ליאורה מתגוררת מחוץ לישראל, נשואה ואם לשניים.
השר, הח"כ ונשיא אוניברסיטת בן-גוריון לשעבר, פרופסור אבישי ברוורמן, הוא בן דודנה של מלכה ברוורמן.
מנכ"לית מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח וסמנכ"לית הטכנולוגיה העולמית לאבטחת ענן ו־AI של מיקרוסופט, מיכל ברוורמן-בלומנשטיק היא אחיניתה של מלכה ברוורמן.
מלכה רופא (10 באוקטובר 1915, אודסה, רוסיה – 4 באוקטובר 1996, קיבוץ מעוז חיים, ישראל) הייתה לוחמת ואלחוטאית בפלמ"ח ובפל"ים, גדעונית, ושליחת המוסד לעלייה ב' לעיראק ולאירופה, הקימה את תחנת האלחוט החשאית של המוסד לעלייה ב' בבגדאד, לשם יצאה במסווה של חייל בריטי.
הייתה חברת קיבוץ מעוז חיים.
נולדה ב-10 באוקטובר 1915 באודסה ללאה ודוד רופא, תופרת וכובען במקצועם.
בשנת 1922, בדרכה של המשפחה לארץ, חלתה בטיפוס.
אביה טיפל בה במסירות עד שהחלימה, אך נדבק בעצמו במחלה ונפטר.
עם הגעתם לארץ ישראל, התיישבו בתל אביב ונעזרו בקרובי משפחה.
אמה התפרנסה מעבודות תפירה והיא ואחיה בילו את רוב זמנם אצל סבתם.
האח נשלח לכפר הנוער מאיר שפיה וחי את חייו הבוגרים בקבוצת גבע.
היא נדדה בין קרובים וידידים וקבעה את מקומה במשפחתו של איש הפלמ"ח יצחק חופי.
הם היו הנכדים של אותם הסבים.
למדה בסמינר לוינסקי ובשנת 1935 נשלחה להכשרה בקיבוץ נען.
כעבור שנה הגיעה לקבוצת חוגים ברעננה ועבדה בחינוך הגיל הרך.
ב-1937 הצטרפה לקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, עבדה במטבח והצטרפה לקבוצה מצומצמת של אתתים, מעבירי מסרים באופן חשאי.
בשנת 1933 הצטרפה לארגון ההגנה ושירתה בתפקידי קישור.
מדריכיה היו אליהו סחרוב ושמואל ליפוביץ.
מקבוצת הקשר עברו חלק מהחברים לנודדת וחלק לתעשייה הצבאית, מדריכי תע"ש היו דוד ליבוביץ ושושנה ממרציק.
בשנת 1942 גויסה על ידי מפקד הנפה, ישראל בן אליהו לקורס אלחוט, שנערך מטעם הסוכנות היהודית בחסות הבריטים, שהיו אחראים על הפיקוח והציוד.
המקשר בין הסוכנות לבריטים היה משה דיין.
במסגרת הקורס הוכשרו המשתתפים באלחוט מורס במטרה להקים תחנות מורס במחתרת, במקרה שגרמניה הנאצית תכבוש את ארץ ישראל.
הקורס נמשך שלושה חודשים והתקיים בתל אביב.
לאחר שסיימה את הקורס חזרה למעוז חיים ועבדה בתחנת האלחוט שהוקמה שם על ידי הבריטים יחד עם חנן שילוח, תחת פיקודו של אורי ברנר.
זמן קצר לאחר מכן הוקמה במעוז חיים תחנת אלחוט של הרשת הארצית של ההגנה בפיקודה.
שליחה לבגדאד במסווה של קצין בריטי
בתחילת שנת 1943 יצאה לסמינר שליחים של הקיבוץ המאוחד בקיבוץ גבעת השלושה, שם הודיע לה יהודה ברגינסקי, חבר גבעת השלושה ואיש המוסד לעלייה ב', לה כי היא מועמדות לשליחות לעיראק, במטרה להקים בבגדאד תחנת אלחוט שתקיים קשר עם הארץ.
באפריל 1943 יצאה לכיוון בגדאד במשאית צבאית בריטית כחלק משיירה, מחופשת לחייל בריטי.
בידה פנקס תשלומים ותעודת חייל על השם: אליהו מזרחי.
שותפה לנסיעה בתא המטען היה כלב זאב ענק שתפקידו היה להסיח את דעתם של השוטרים בנקודות הביקורת בדרך לבגדאד.
היה זה רעיון של ישעיהו דיסטניק, קצין ביחידת הובלה בצבא הבריטי, שליווה אותה במסעה.
בספרו על המחתרת בעיראק תיאר זאת יהודה אטלס: "כאשר, במהלך הדרך, לא הצליח לעקוף אחת מתחנות הביקורת, ושוטר צבאי ניסה להציץ אל תא המטען - היה ראשו הנוהם של הכלב גומל אותו מיד מן הסקרנות".
את הלילה הראשון במסווה של חייל בריטי עברה בקיבוץ בית הערבה.
איש ממכריה לא זיהה אותה.
לאחר מכן בילתה את רוב זמנה במשאית.
בבוקר, כשהתקרבו לגבול עבר הירדן-עיראק, פרשה משאיתם מן השיירה והתקדמה לכיוון בגדאד.
לאחר מספר שעות נסיעה ניסה דיסטניק לאתר את השליחים עזרא כדורי מקיבוץ מעוז חיים ושמריהו גוטמן מקיבוץ נען, ממקימי המחתרת הציונית בעיראק, איתם היו אמורים להיפגש, אך ללא הועיל.
הם נאלצו לחנות במחנה צבאי הודי סמוך מבלי לעורר חשד.
היא ישנה בתא המטען בעוד השניים האחרים ישנו משני צדי הרכב כדי לשמור עליה, כנראה מחשש כי יתגלה שבין המסתתרים נמצאת אישה.
למחרת חברו לשליחים והיא הועברה לרכב הפרטי בו פגשה אישה רעולת פנים בשם שמחה כהן.
היא פשטה את מדי החייל הבריטי והסוותה את עצמה כאישה רעולת פנים.
בשהותה בבגדאד כונתה "רשל", כינוי אשר ניתן לה עוד ביחידת הגדעונים.
היא התגוררה בבית משפחת סחייק, משפחה יהודית וציונית בעיר, שקיבלה אותה בחום.
בחודשים הראשונים לוותה על ידי שמחה כהן.
אחרי היא שהכירה מקרוב את התרבות המקומית, למדה ערבית והתלבשה בהתאם למנהגי המקום.
כך צברה ביטחון עצמי ולא הייתה זקוקה עוד לליווי הצמוד.
לשליחותה בבגדאד היו שתי מטרות: הקמת תחנת אלחוט שתקיים קשר עם הארץ, שלא היה קיים עד אז, ועבודה בתנועה החלוצית להכנת היהודים בעיראק לעלייה לארץ.
מעטים היו שותפי סוד למטרה הראשונה.
בכל תקופת שהותה בבית משפחת סחייק לא הצליחה ליצור קשר עם הארץ באמצעות מכשיר הקשר.
עם הזמן, נוכחותה עוררה את חשדם של השלטונות ושוטרים החלו להסתובב שוטרים באזור הבית.
היה עליה להפסיק את ניסיונות יצירת הקשר מחשש שתתגלה.
כשהחלו להתפשט ידיעות על מרגלת יהודייה עברה לגור בבית משפחה אחרת, משפחת בבאי.
גם שם נכשלו הניסיונות ליצירת הקשר עם הארץ.
בתום תשעה חודשים בבגדאד הצליחה במשימה.
בספרו על המחתרת בעיראק כתב יהודה אטלס: "הוקם הגשר האלחוטי בין נהרות בבל לבין המוסד לעלייה ב' בתל אביב [...] באמצעות המכשיר ניתן היה לתאם ישירות את יציאתן והגעתן של קבוצות מעפילים, לקבוע את נקודות המפגש, ולדון על כל המתרחש ב"שורה" ובתנועה".
לאחר שהחשדות בדבר "פולניה מוזרה המצויה בבגדאד", הוחלט להבריחה חזרה לארץ ישראל.
תחילה ניסו להבריחה באוטובוס יחד עם חיילות פולניות כשהיא לבושה כחיילת, בהמשך חשבו להבריחה בתוך ארגז, אך הרעיון ירד מהפרק כשהחלו לבדוק בצורה קפדנית ארגזים בנקודות הביקורת.
בסופו של דבר, השתמשה באישור עלייה של נערה בגדאדית, שהחליטה לא לעלות לארץ.
אלבר שמש, שעבד עם פעילי העלייה הבלתי לגאלית והיה מקושר עם המשטרה, התחזה לבעלה וליווה אותה עד שדה התעופה בלוד.
הדריכה צנחנים לפני יציאתם מעבר לים ואחרים שיצאו לשליחויות שונות.
בנוסף, שידרה מתחנת האלחוט המרכזית בתל אביב שעמדה בקשר עם ארצות אירופה: תחילה לאיטליה ובהמשך ליוון ולצרפת.
כאשר יצאו אניות מעפילים מארצות אלה השתתפה ביצירת הקשר עם האניות.
בפברואר 1946 נשלחה למרסיי שצרפת והפעילה את תחנת האלחוט עד אוגוסט 1946. היא חזרה לארץ באניית המעפילים "יגור" בפיקודו של משה מרק, שמונה על ידי שאול אביגור וימאי הפלי"ם, ישראל אורבוך.
מכשיר הקשר באנייה לא היה מהסוג שמלכה הכירה.
היא לא הצליחה להפעילו לכן פירקו את המכשיר והשליכו אותו לים על מנת לטשטש ראיות אם ייתפסו.
כשעגנה האניה מול נמל חיפה גורשה לקפריסין.
במחנה בקפריסין הפעילה בית תינוקות.
לאחר מספר חודשים ברחה מהמחנה כשהיא מחופשת לאחות יחד עם איה פינקרפלד, גדעונית ואלחוטאית במוסד להעפלה, ובספינת מבריחים ערביים הגיעה לחוף נהריה.
תקופה קצרה לאחר מכן נשלחה שוב לתחנת אלחוט בצרפת.
אחרי הקמת המדינה ופירוק הפלמ"ח מילאה תפקידים שונים בקיבוץ מעוז חיים, ביניהם בהנהלת חשבונות ובמטבח הילדים.
לא נישאה ולא נולדו לה ילדים.
הקדישה את חייה לפעילות ציבורית.
שנים רבות עבדה בבית הקיבוץ המאוחד בתל אביב.
אחיה, בני משפחתו ובני משפחתו של יצחק חופי הם שארי בשרה הקרובים.
נפטרה ב-4 באוקטובר 1996 ונקברה בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים.
מלכה שקד (נולדה ב-1933) היא חוקרת ספרות, מורה ומשוררת ישראלית.
ד"ר מלכה שקד נולדה ב-1933 במונקאץ' שבצ'כוסלובקיה לבית מגנצא, הועלתה לארץ ישראל בינקותה וגדלה בגליל העליון.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית, ספרות ערבית וספרות השוואתית.
היא לימדה ספרות בבית ספר תיכון, בסמינר למורים ובאוניברסיטה העברית.
מלכה שקד החלה ליצור עוד בהיותה ילדה, וכתיבתה פורסמה בכתב העת "זרעים" של תנועת בני עקיבא.
יצירתה של מלכה שקד ניתנת לחלוקה לכמה סוגים.
כתיבה ועריכה פדגוגית: מדריך למורה, הוא ספר פדגוגי, ובו שקד מנתחת כתיבה של אחרים, במקרה זה של יצחק דב ברקוביץ'.
ב"עיונים בסיפורי ש"י עגנון", היא מתייחסת ליסודות שונים בכתיבתו ולתוצאותיהם.
שירה: "תמונת מצב", הוא ספר השירה המקורי הראשון של שקד.
בין השאר וכמו בספר שיריה השני, מתוארת בספר המציאות הקשה של הסופרת, לאחר מות בעלה גרשון שקד.
"ליבי פוסע לאחור": זה ספר שיריה השני של מלכה שקד, בו היא מעלה רגעי חיים המשקפים את תבנית נוף מולדתה.
כתיבה על הספרות: ב"לנצח אנגנך", בשני הספרים (עיון ואנטולוגיה), מדובר על מקומם של המקורות בשירה העברית המודרנית.
ב"חוליות ושלשלת, הרומן העברי על תולדות המשפחה", מלכה שקד מתמקדת בתיאור המיוחדות של המשפחה בספרות העברית החדשה בשני רומנים עבריים, "תולדות משפחה אחת" של א.א.
קבק, ו-"עיר קסומה" מאת יהושע בר-יוסף.
את כתיבתו של שמואל יוסף עגנון, היא מנתחת ב"עיונים בסיפורי ש"י עגנון", וגם ב"קמט שבעור הרקיע".
מאמרים: בשפות זרות, אודות כתיבתם של יצחק בשביס זינגר, דמותו של משה רבנו, עקדת יצחק המודרנית, שני מאמרים על כתיבתו של ש"י עגנון ועוד.
מדריך למורה : על שני סיפורים של י"ד ברקוביץ, משרד החינוך והתרבות, תשכ"ט
חוליות ושלשלת: הרומן העברי על תולדות משפחה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
הקמט שבעור הרקיע: קשרי קשרים ביצירת ש"י עגנון, הוצאת מאגנס, 2000.
לנצח אנגנך: המקרא בשירה העברית החדשה - אנתולוגיה, תל אביב, למשכל, 2005.
לנצח אנגנך: המקרא בשירה העברית החדשה - עיון, תל אביב, למשכל, 2005.
עיונים בסיפורי ש"י עגנון - מאויב לאוהב, גילוי אליהו, מה גרם לו לבעש"ט שנתפרסם בעולם
תמונות מצב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996 - ספר שיריה הראשון של מלכה שקד.
לבי פוסע לאחור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009 - ספר שיריה השני של מלכה שקד.
כלים שלובים: קריאה אינטרטקסטואלית במבחר מיצירות ביאליק, טשרניכובסקי ויהושוע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
עיונים בסיפורי ש"י עגנון: משרד החינוך, 1975, המרכז לתוכניות לימודים.
פרס האישה היוצרת מטעם ויצו 1997
יזהר לשנת 2006, בעבור "לנצח אנגנך".
שקד הייתה נשואה לחוקר ומבקר הספרות גרשון שקד עד מותו ב-2006. היא אם לשתיים, אחת מהן היא במאית הטלוויזיה והמפיקה דלית קימור והשנייה אשת החינוך והסופרת אפרת גולן.
אחד מנכדיה הוא גילי קימור, בנה של דלית, הוא משורר, פזמונאי, מרצה ויוצר ישראלי.
מלכה מרגלית (נולדה ב-1940) היא פסיכולוגית חינוכית ושיקומית וחוקרת ישראלית בפסיכולוגיה ובחינוך.
כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת ה'תשע"ז.
משמשת ראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
מרגלית נולדה ב-1940 ברמת גן.
אביה מאנשי העלייה השלישית, ואמה בת לעולי העלייה הראשונה.
מגיל צעיר האמינה בכוח החינוך, ותמיד הייתה רגישה למצוקות אנושיות.
היא שאפה להיות מחנכת, ובשנים 1958- 1960 למדה בסמינר לוינסקי לתעודת הוראה בתחומי המדעים.
היא עבדה כמחנכת לכיתות ז-ח במשך 5 שנים.
כבר אז חשה עניין ואתגר לא רק להקנות ידע ולקדם מצוינות של תלמידיה, אלא לסייע לילדים מתקשים.
ניסיון זה בהוראה, בחינוך ובקשר רצוף עם משפחותיהם ביסס בה את האמונה כי ללא שותפות עם התלמידים והעצמת משאבי האישיות שלהם, הם יתקשו להתגבר על קשיים ומכשולים במימוש יכולותיהם ומטרותיהם.
אהבתה לתלמידים, האמון ביכולותיהם גם כשהם מתקשים, ורצונה להעמיק להבין תהליכים הגורמים לילדים ובני נוער להתייחס לקשיים כאל אתגרים, שניתן וראוי להתמודד איתם, החזירו אותה ללימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1962-1969 (תואר ראשון בפסיכולוגיה ומקרא שסיימה בהצטיינות, במקביל לעבודתה כמורה; ותואר שני בפסיכולוגיה חינוכית, שסיימה בהצטיינות).
סיימה תואר שלישי בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת לונדון ב-1975. לאחר מכן חזרה לישראל ומ-1976 שימשה כמנהלת מכון שניאורסון בשירות הפסיכולוגי בתל אביב, עד 1983. מ-1980 הוכרה כפסיכולוגית חינוכית ושיקומית מומחית ומדריכה.
במסגרת עבודתה במכון שניאורסון, הפכה אותו למרכז מומחיות, שהתמקד בשלושה תחומים:
אבחון, ייעוץ וטיפול בילדים בחינוך המיוחד.
מרכז להדרכת מחנכים, פסיכולוגים ומשפחות ולייעוץ במקרים קשים.
ייעוץ למינהל החינוך בעירית תל אביב בהתייחס לפיתוח מערכות חינוך חדשניות בעיר שעונות על הצרכים המיוחדים המתפתחים, ולמתן מענה פסיכולוגי גלובלי לבעיות המתעוררות במערכות החינוך.
ב-1994 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2000–2004 שימשה שם כראש בית הספר לחינוך.
משמשת כיום כראש בית הספר למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי פרס.
מחקריה עסקו לאורך השנים בהשפעת רגשות על התפתחות ילדים והסתגלותם במסגרת המשפחה ובית הספר, תוך התמקדות במודל התקווה; גורמי סיכון וגורמי חוסן בהתמודדות של ילדים ומשפחות מול אתגרים; הפסיכולוגיה של תלמידים עם ליקויי למידה, הפרעות התפתחות והתנהגות; תחושת בדידות של ילדים והורים והקשר שלה לתקשורת וחברות וירטואלית, ועוד.
פרסמה לאורך השנים 5 ספרים ומאות מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
מרגלית כיהנה בתפקידים מרכזיים במספר ארגונים בינלאומיים בתחומה, בהם סגנית נשיא באקדמיה הבינלאומית למחקר בליקויי למידה (IARLD), וחברה בוועד המנהל של החברה הבינלאומית למחקר בהתערבות מוקדמת (ISEI), סגנית יו"ר הארגון הבינלאומי לחינוך מיוחד, ויו"ר הוועדה ללקויות ולשיקום בארגון הפסיכולוגים הבינלאומי.
בישראל כיהנה מרגלית בעבר כיו"ר מועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות.
משמשת גם כיועצת מדעית בארגונים ועמותות בתחום החינוך, כגון "ניצן".
ב-1997 עמדה בראש "ועדת מרגלית", ועדה ציבורית לבחינת מיצוי יכולתם של תלמידים עם ליקויי למידה.
בשנת 2000 עמדה בראש ועדה ציבורית לבחינת היישום של חוק החינוך המיוחד וקידום השילוב של תלמידים עם צרכים מיוחדים.
משרד החינוך אימץ את מסקנות שתי הוועדות, והן הוחלו על כלל מערכת החינוך.
ב-3 במאי 2017, יום העצמאות תשס"ז זכתה בפרס ישראל לחקר החינוך, על תרומתה לחקר החינוך המיוחד ותחום ליקויי הלמידה, והובלת שינויים תפיסתיים ומערכתיים בתחומים אלו בחינוך בישראל.
מתגוררת ברמת אפעל, ולה שני ילדים.
1985: פרס אנוך לתרומה מדעית בחינוך מיוחד
2015: אות יקירת ניצן על תרומה אקדמית בתחום לקויות למידה
2017: כלת פרס ישראל בתחום חקר החינוך
מלכה ליף (24 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 2017) הייתה מזכירתם של שרי הביטחון דוד בן-גוריון, פנחס לבון, לוי אשכול ומשה דיין.
ניהלה את מוזיאון בית בן-גוריון בתל אביב מיום הקמתו כמוזיאון (1974, על פי צוואתו של דוד בן-גוריון) ועד שנת 2006. זכתה בפרס בן-גוריון לשנת 2006.
נולדה בת"א ליצחק ארוך, סוחר ובעל חנות לבדים, ומרים ארוך (לבית שלמן שנולדה בחברון), עקרת בית.
למדה בתיכון למסחר ובאוניברסיטה העממית בתל אביב.
בשנת 1947 התנדבה למרכז המפקד לשירות העם.
בשנים 1948–1951 שירתה במרכז הגיוס בתל אביב, בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (באיסוף חומר על חללי מלחמת העצמאות) ובמפקדת הגדנ"ע.
בשנים 1951–1963 הייתה מזכירת שרי הביטחון דוד בן-גוריון ופנחס לבון.
בשנים 1963–1967 הייתה מזכירת שרי הביטחון לוי אשכול ומשה דיין.
בשנים 1968–1972 שהתה עם משפחתה בדרום אמריקה בעקבות שליחות בעלה.
בשנים 1974–2006 ניהלה את בית בן-גוריון בתל אביב.
ב-9 באוקטובר 2006 הוענק לה פרס בן-גוריון לאותה שנה, בו נכתב: "על מסירות, נאמנות ואהבה גדולה לבן-גוריון; על פעולתה המאומצת בארגון בית בן-גוריון ובעיצוב תכניו; על הפיכת הבית לאתר ביקורים פעיל לציבור רחב מהארץ ומהעולם ומיצובו כמוקד חינוכי מרכזי להנחלת מורשת בן-גוריון".
הייתה נשואה לאל"ם עו"ד אליעזר ליף שנפטר בשנת 1993. לזוג נולדו שני בנים.
מלכה מוצ'ניק היא פרופסור חברה (בגמלאות) במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
מלכה מוצ'ניק למדה את שלושת תאריה באוניברסיטת בר-אילן.
את התואר הראשון, בלשון עברית ובלשנות כללית, השלימה בשנת 1982. את התואר השני בלשון עברית השלימה בשנת 1986. עבודת המוסמך שלה עסקה בנושא "הבעות זמן, מודוס ואספקט בעברית החדשה", ונכתבה בהנחייתה של פרופ' אורה שורצולד.
גם את עבודת הדוקטור שלה, שהוגשה בשנת 1992 ועסקה בנושא "הבדלי לשון בין גברים לבין נשים בעיתונות העברית", כתבה בהנחייתה של פרופ' אורה שורצולד.
כיהנה עד פרישתה בשנת 2017 כמרצה במחלקה ללשון העברית ולשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, והייתה ראש המחלקה בשנים 2010–2012.
שימשה במשך השנים בתפקידים ציבוריים מגוונים: נשיאת "האגודה לחקר שפה וחברה", מייסדת ועורכת "עיונים בשפה וחברה", חברה בוועדת המקצוע להוראת העברית, וחברה בוועדת המינוח לטכנולוגיית המידע של האקדמיה ללשון העברית.
החל משנת 2020 היא משמשת כנשיאת "האגודה הישראלית לבלשנות יישומית" (איל"ש).
דרכי התצורה של מלים בעברית בת-זמננו (מדריך דידקטי לקורס), תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה 1993.
דקדוק בקלי-קלות (ספר עזר ללומדי עברית), בני ברק 1995.
לשון, חברה ותרבות (מהדורה מעודכנת), רעננה: האוניברסיטה הפתוחה 2021.
(עם רפאל ניר) דרכי התצורה של מלים בעברית בת-זמננו (מקראה), תל אביב 1993.
פסיפס – השפעת הלעז על העברית בת-זמננו (לקט מאמרים), תל אביב 1995, גיליון 2.
(עם דב שחור, אהרן מונדשיין ואורה שורצולד) תלפיות יא – לכבוד פרופ' מנחם צבי קדרי, תל אביב 2000.
(עם יצחק שלזינגר) למ"ד לאיל"ש – קובץ מחקרים במלאת שלושים לאגודה הישראלית לבלשנות שימושית, ירושלים 2003.
(עם צבי סדן) מחקרים בעברית החדשה ובלשונות היהודים – מוגשים לאורה (רודריג) שורצולד, ירושלים 2012.
מלכת שחורה הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי מ-2016, בבימויה של מירה נאיר.
הסרט, בכיכובם של לופיטה ניונגו, דייוויד אוילאו, ומדינה נלוואנגה, מספר את סיפורה של פיונה מוטסי, נערה משכונת העוני קאטווה, באוגנדה.
היא לומדת לשחק שחמט והופכת למפורסמת לאחר הופעות באולימפיאדת השחמט.
הסרט מבוסס על ספרו של טים קרות'רס, והופק על ידי סרטי וולט דיסני וסרטי ESPN.
הקרנת הבכורה של "מלכה שחורה" נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-2016.
החיים בשכונת העוני קאטווה בקמפלה הם מאבק תמידי עבור פיונה (מדינה נלוואנגה) בת העשר, אמה הארייט (לופיטה ניונגו) ואחיה.
היא ואחיה הצעיר מוכרים ירקות בשוק וברחוב כדי לסייע לכלכלת המשפחה, ופיונה גם עוזרת בטיפול באחיה התינוק.
עולמה משתנה יום אחד, כשהיא פוגשת את רוברט קטנדה (דייוויד אוילאו) בתוכנית מיסיונרית לנוער, במסגרתו הוא מאמן כדורגל ומלמד את הילדים שחמט.
הוא סבור שהחשיבה האסטרטגית והריכוז הנדרשים לשחמט יכולים לסייע לילדים בתחומים אחרים בחייהם, לא כל שכן ילדים כמו פיונה שנאלצו לנשור ממסגרות חינוכיות בגיל צעיר.
פיונה מוקסמת מהשחמט, ומגלה שיש לה כישרון.
קטנדה מתחיל להדריך אותה, אך נפגש בהתנגדות מצד האם, שפוחדת שככל שמאוויה של פיונה גדולים יותר, כך תהיה אכזבתה קשה יותר, ושבתור ילדה מהרובד הנמוך ביותר בחברה, סיכוייה להתקדם בעולם השחמט קלושים.
אך פיונה עוברת מהצלחה להצלחה, בהתחלה בתוכנית הנוער ואחר כך בתחרויות מקומיות.
כדי לסייע לה להתקדם, וכן כדי לענות על חששותיה של הארייט, נטנדה מלמד את פיונה קרוא וכתוב.
במשך מספר שנים, הצלחתה בתחרויות וטורנירים מובילה להשתתפות בתחרויות ברמה מתקדמת יותר ויותר, כולל טורנירים בינלאומיים.
פיונה מתרחקת מחיי המשפחה, ומתמודדת עם מתח ובעיות זהות.
היא מבינה כמה מעט היא יודעת על החיים מחוץ לתחרויות, אף על פי ששמה כבר יוצא לפניה בשכונתה, שתושביה גאים ונלהבים מהצלחתה, ומרגישים שהיא מייצגת אותם.
בכל צעד ושעל, פיונה ממשיכה לחלום על בריחה מן העוני.
בסוף הסרט, היא מועמדת לדרגת אמן בינלאומי, וקונה לאמה ואחיה בית מחוץ לעיר.
מדינה נלוואנגה בתפקיד פיונה מוטסי
דייוויד אוילאו בתפקיד רוברט קטנדה
לופיטה ניונגו בתפקיד נאקו הארייט
מרטין קבנזה בתפקיד מוגאבי בריאן
טארין "קיי" קיאזי בתפקיד נייט, אחותה הגדולה של פיונה
אית'ן נזריו לובגה בתפקיד בנג'מין, אחיה הצעיר של פיונה
אסתרי טבנדקה בתפקיד שרה קטנדה
פיטר אודוקה בתפקיד מר ברומבה
הספר פורסם על ידי ESPN ב-2012, ובאותה שנה סרטי וולט דיסני רכשו את אופציות הפיתוח.
טנדו נגנדה, בכיר באולפני וולט דיסני, פיתח את פרויקט להפקה.
נגנדה, שהוא עצמו ממוצא אוגנדי, נסע לבקר את נאיר בביתה שבאוגנדה, כדי לשכנע אותה לביים את הסרט על מוטסי.
נאיר הוקסמה מהסיפור, וסיפרה ש"תמיד הייתי מוקפת כאן בסיפורים מקומיים, אבל לא עשיתי [סרט] באוגנדה מאז 1991. אני אוהבת כל סיפור על אנשים שיוצרים משהו מתוך מה שנראה כמו שום דבר."
נאיר נפגשה עם מוטסי, עם אמה הארייט, ועם מועדון השחמט המנוהל על ידי המאמן רוברט קטנדה.
היא הזמינה את התסריטאי ויליאם וילר לבוא לקמפלה לערוך ראיונות עם הדמויות הראשיות כבסיס לתסריט.
איברהים צילמה סרטון קונספט קצר כדי להרגיע את מנהלי אולפני וולט דיסני, אשר חששו מכך שכל הסרט יצולם באפריקה.
נאיר תיארה את "מלכת קאטווה" כסרט רדיקלי עבור דיסני.
בעוד הסרט מתואם לנרטיבים מרכזיים של דיסני, כסוג של "סיפור סינדרלה", הוא מחדש עבור החברה בהצגת "היופי והברבריות זה לצד זה." בינואר 2015, יו"ר אולפני דיסני אלן פ.
קרן אישר את תחילת ההפקה בתקציב של 15 מיליון דולר.
בינואר 2015, דייוויד אוילאו ולופיטה ניונגו לוהקו בתפקידי רוברט קטנדה והארייט מוטסי, בהתאמה.
הם היו בחירתה הראשונה של נאיר לתפקידים אלו.
ניונגו אמרה שהיא החליטה לשחק את התפקיד אחרי שקראה את עשרת העמודים הראשונים של התסריט: "זו הייתה הפעם הראשונה שהרגשתי התעוררות אמיתית מתסריט, ושהוא באמת מציב בפני אתגר".
גם אוילאו נעתר מיד, וראה את הסרט כ"חתרני", לאור היעדר הגיוון בקולנוע האמריקאי העכשווי.
נאיר סיפרה שהליהוק לתפקיד פיונה היה הקשה ביותר.
החיפוש נמשך מיולי עד דצמבר 2014, וצוות ההפקה בחן כמעט 700 ילדות.
מנהלת הליהוק מצאה את מדינה נלוואנגה בת ה-15 בשיעור ריקוד קהילתי, והיא לוהקה בתפקיד פיונה.
הצילומים החלו באפריל 2015. הסרט צולם כולו באפריקה, בשכונת העוני קאטווה בקמפלה, ובאתרים אחרים באוגנדה וביוהנסבורג, דרום אפריקה.
נאיר הקימה מחנה הדרכה למשחק כדי לסייע לילדים שהשתתפו בסרט כניצבים ובתפקידים קטנים, כי לרובם לא היה שום ניסיון אל מול המצלמה.
מספר שחקנים אוגנדים מקצועיים השתתפו בתפקידי ניצבים, כולל גלדיס אוינבוט, אשר שימשה ככפילתה של ניונגו במהלך הצילומים.
את הפסקול המוזיקלי של הסרט הלחין אלכס הפס.
אלישה קיז כתבה והקליטה את השיר "בחזרה לחיים" עבור הסרט; הוא יצא ב-1 בספטמבר 2016 בהפצת תקליטי RCA.
פסקול האלבום יצא ב-23 בספטמבר בהפצת תקליטי וולט דיסני.
"מלכת קאטווה" זכה לשבחים מצד המבקרים, ובמיוחד הופעותיהם של ניונגו ואוילאו.
באתר Rotten Tomatoes לסרט ציון חיובי של 93% בהסתמך על 148 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3/10. באתר Metacritic, הדירוג המנורמל הוא 73 out of 100 בהסתמך על ביקורות מ-40 מבקרים, ציון המצביע על "ביקורות חיוביות בכללי".
קהלים שסוקרו על ידי CinemaScore נתנו לסרט ציון של "A+" (הציון הגבוה ביותר שניתן לתת).
מלכה (מלכהלי) חנוכה (שם משפחתה בעבר בלוי; נולדה בתשל"א, 1971) היא כוכבת ילדים במגזר החרדי, משוררת, מנגנת, שחקנית, מחנכת, ריתמיקאית, כותבת, עורכת ובעלים של מגזין הנשים "אשת" ומוציאה לאור עשרות סרטי ילדים לגיל הרך.
מלכהלי נחשבת לפורצת דרך במגזר החרדי, הן בהיותה מן הראשונות ששרו בקולן לילדים, והן בהוצאת מגזין לנשים דתיות בלבד.
מלכהלי נולדה בראשון לציון כבת בכורה ללאה ואליעזר ברוק, חסידי חב"ד.
למדה בבית יעקב ומכללת בית רבקה בכפר חב"ד.
כבר בילדותה כתבה שירים וניגנה באקורדיון וחלילית, בלימודי התיכון התחילה לנגן באירועים ובגני ילדים, שם הייתה ריתמיקאית מחליפה.
בסיום לימודי ההוראה שילבה בין הוראה בחטיבת ביניים, בתי ספר יסודיים ובגני ילדים.
לצורך כך כתבה והלחינה שירים.
ב-2003 החלה בהוצאת קלטות שמע לילדים בנושאים חינוכיים, ומאז, המשיכה להפקת סרטוני וידאו ב-DVD, שבהם משולבים סיפורי התנ"ך, הסברים על חגים ונושאי יהדות נוספים.
בין הכותרים הללו, "בגן המוזיקלי של מלכהלי", "תפילת טף", "בוקר טוב עם מלכהלי", "מסיבת חנוכה" ו"הבעל שם טוב הקדוש".
ב-2017 התחילה מלכהלי להוציא לאור את "אשת" - ירחון המיועד לנשים, המגזין יוצא בשני פורמטים, האחד עם תמונות נשים למנויים, והשני ללא תמונות נשים ומשווק לחנויות.
מלכהלי מלמדת קורס ריתמיקה במסגרות פרטיות ובמכללת "מכללת בית רבקה" בכפר חב"ד.
התאלמנה מ-שלום דב בער בלוי בן הרב יוסף ישראל בלוי, כיום נשואה בנישואים שניים לאבי חנוכה ואם לשמונה.
ב-2023 נחנכה במשכן הכנסת השדולה למען האישה החרדית והדתית בראשותה של ח"כ לימור סון הר מלך ובהובלה של מלכהלי.
מלכה לבנה היא סדרת דרמה בריטית בת 10 פרקים המבוססת על סדרת הרומנים ההיסטוריים מאת פיליפה גרגורי "מלחמת הדודנים" ("המלכה הלבנה", "המלכה האדומה" ו"בתו של ממליך המלכים").
הפרק הראשון בסדרה שודר בערוץ BBC One ב-16 ביוני 2013 בממלכה המאוחדת.
הסדרה מתרחשת על רקע מלחמות השושנים ומציגה את סיפורן של נשים המעורבות במאבק הממושך על הכתר באנגליה.
תחילת האירועים הם ב-1464, האומה נמצאת במלחמה כבר תשע שנים, כששני הצדדים של בני אותה משפחה, בית יורק ובית לנקסטר, טוענים לזכותם על הכתר.
הסיפור עוקב אחר שלוש נשים, אליזבת וודוויל, מרגרט בופרט ואן נוויל, וכיצד הן מתמרנות מאחורי הקלעים כדי להשיג כוח לעצמן ולמשפחתן.
אליזבת וודוויל היא גיבורת הרומן "המלכה הלבנה", מרגרט בופורט ואן נוויל הן במרכז הרומנים "המלכה האדומה" ו"בתו של ממליך המלכים".
שלוש הדמויות המופיעות ברומנים עומדות במרכז סדרת הטלוויזיה.