tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1961 בימי משפט אייכמן בישראל, סוכנות הביון של מערב גרמניה פעלה להצניע את קשריו של גלובקה עם אייכמן.
פריץ באואר ששימש כתובע הכללי של מדינת הסן, זימן את גלובקה וגבה ממנו עדות על חלקו בניסוח החוקים.
גלובקה טען להגנתו, כי סייע בכתיבת החוקים במטרה לרכך את החוקים שניסו לחוקק הנאצים.
לבסוף, החליטו משרדי המשפטים של המדינות הסן ונורדריין וסטפאליה על העברת תיק החקירה של גלובקה לתובע הכללי בבון.
לאחר שהועבר התיק לבון, החליט התובע הכללי שם על סגירת התיק והפסקת החקירה בעניין.
בשנת 1963 בעקבות הביקורת הציבורית וגזר הדין שניתן כנגדו במזרח גרמניה, עזב גלובקה את תפקידיו הציבוריים והיגר לשווייץ.
הנס האטבור (בהולנדית: Hans Hateboer; נולד ב-9 בינואר 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן ימני בסטאד רן מליג 1.
האטבור הוא תוצר מחלקת הנוער של חרונינגן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בשנת 2013 ואף זכה עימה בגביע ההולנדי בעונת 15–2014. כתוצאה מכך, הקבוצה העפילה לליגה האירופית.
בעונתו האחרונה בחרונינגן, הוא הצהיר שאין לו כל כוונה להישאר בקבוצה, כשהוא מתכוון לעזוב לפי חוק בוסמן.
בעקבות זאת, חרונינגן העדיפה למכור אותו בחלון העברות של חודש ינואר מאשר למכור אותו בחלון העברות המרכזי בקיץ מבלי להרוויח עבורו תמורה כספית.
בחלון העברות של חודש ינואר, הוא נמכר לאטאלנטה האיטלקית.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, הוא הפך לחלק אינטגרלי בהרכב הפותח ואף היה על הכוונת של מילאן.
ב-17 במרץ 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון הבית 0–3 על נועלת הטבלה, פסקארה.
שערו הראשון במפעלים האירופיים הגיע ב-9 באוגוסט 2018 במסגרת המשחק הראשון בחוץ בשלב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית, כשכבש את השער המשווה בניצחון 1–4 על הפועל חיפה.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד החוץ 4–0 לדינמו זאגרב.
האטבור כבש לראשונה באותו המפעל במשחק הראשון מבין שניים בשלב שמינית הגמר מול ולנסיה; את אותו המשחק אטאלנטה ניצחה 1–4, כשסיים אותו עם צמד.
ב-6 באוגוסט חתם האטבור בסטאד ראן הצרפתית.
ב-23 במרץ 2018, האטבור ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת הולנד במסגרת משחק ידידות מול נבחרת אנגליה.
דגל מלכת ברבדוס או הדגל האישי של מלכת ברבדוס המכונה גם "הנס המלכותי של ברבדוס" (Royal Standard of Barbados) היה הנס מלכותי - הדגל הרשמי של מלכת ברבדוס, אליזבת השנייה.
הדגל אושר לשימוש בשנות ה-70, לשימושה הבלעדי של המלכה בביקוריה בברבדוס או כאשר היא שימשה כראש המדינה (של ברבדוס) באירועים מחוץ לממלכה.
לנציגה של המלכה במדינה, המושל הכללי של ברבדוס, היה דגל משלו.
הדגל הוא שדה צהוב שבמרכזו עץ תאנה (המהווה סמל של האי ברבדוס); משני צדדי העץ מצויי פרחי קסאלפיניה יפהפייה (Caesalpinia pulcherrima) המכונים "הגאווה של ברבדוס" שצבעם אדום.
במרכז הדגל מצוי דגל המלכה אליזבת השנייה - דיסק עגול כחול שבמרכזו האות "E" בצבע זהב שמעליה כתר מוזהב וסביבה זר של שושנים מוזהבות - הכתר סימל את מעמדה של המלכה ואת סמכותה, והשושנים את מדינות חבר העמים הבריטי.
הנס גאורג דמלט היה פיזיקאי גרמני-אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1989 יחד עם וולפגנג פאול על "פיתוח טכניקת מלכודת היונים".
הנס דמלט נולד ב-9 בספטמבר 1922 בגרליץ שברפובליקת ויימאר.
בגיל 10 החל ללמוד בבית ספר לטיני בברלין.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1940, התנדב דמלט לשירות בצבא הגרמני, שהורה לו ללמוד פיזיקה באוניברסיטת ורוצלב, שם סיים את לימודיו בשנת 1943. לאחר הלימודים דמלט התגייס לצבא, אך נפל בשבי בעלות הברית במהלך הקרב על הבליטה.
לאחר ששוחרר מן השבי בשנת 1946, החל דמלט ללמוד באוניברסיטת גטינגן, שם סיים את התואר השני בשנת 1948 ואת הדוקטורט בשנת 1950. הוא הוזמן לפוסט-דוקטורט אוניברסיטת דיוק שבקרוליינה הצפונית בשנת 1952, והחליט להגר לארצות הברית באופן מוחלט.
בשנת 1955 החל לעבוד באוניברסיטת וושינגטון, שם הפך לפרופסור מן המניין בשנת 1961.
בשנת 1995 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
בשנת 2002 פרש מן האוניברסיטה.
דמלט נפטר ב-7 במרץ 2017 בסיאטל שבמדינת וושינגטון בגיל 94.
האנס דרנשוואם היה סוחר גרמני.
דרנשוואם היה פעיל בעיקר בהונגריה ובסלובקיה.
בשנים 1553–1555 השתתף דרנשוואם במשלחת המלך פרדיננד הראשון לסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון שישב בקונסטנטינופול, ולאחר מכן המשיך לאמאסיה.
דרנשוואם כתב יומן נרחב על מסעו.
דרנשוואם נולד ב-1494 בעיר מוסט.
ב-1507 החל הלה ללמוד באוניברסיטת וינה, וב-1509 המשיך את לימודיו באוניברסיטת לייפציג, שם השיג תואר ראשון.
ב-1513, הודות להתעניינותו בתרבות רומא העתיקה, ביקר דרנשוואם ברומא.
הנס הופמן (21 במרץ 1880 – 17 בפברואר 1966) היה צייר אמריקאי יליד גרמניה, שנודע גם כאמן וגם כמורה.
הוא נולד והתחנך ליד מינכן, היה פעיל באוונגרד האירופי בתחילת המאה העשרים והביא הבנה וסינתזה עמוקה של סימבוליזם, נאו-אימפרסיוניזם, פוביזם וקוביזם כאשר היגר לארצות הברית בשנת 1932. ציורו של הופמן מתאפיינים בדאגה קפדנית למבנה הציורי ואחדות, אשליות מרחביות ושימוש בצבע נועז כאמצעי הבעה.
מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה במופע היחיד הראשון של הופמן בגלריית "אמנות המאה הנוכחית" של פגי גוגנהיים בשנת 1944 (יחד עם עבודותיו של ג'קסון פולוק משנת 1943) פריצת דרך בציור מופשט לעומת מופשט גאומטרי שבישר את בואו של האקספרסיוניזם המופשט.
בעשור שלאחר מכן, ההכרה של הופמן גדלה באמצעות תערוכות רבות, בעיקר בגלריית קוץ, שהגיעה לשיאה בדיעבד במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (1957) ובמוזיאון לאמנות מודרנית (1963), אשר הציגו במקומות נוספים ברחבי ארצות הברית., דרום אמריקה ואירופה.
עבודותיו נמצאות באוספים הקבועים של מוזיאונים מרכזיים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, טייט מודרן, המוזיאון הגרמני הלאומי, הגלריה הלאומית לאמנות ומכון האמנות של שיקגו .
הופמן נחשב גם לאחד ממורי האמנות המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא הקים בית ספר לאמנות במינכן בשנת 1915 שאותו בנה על הרעיונות והעבודה של פול סזאן, הקוביסטים וקנדינסקי ; כמה היסטוריונים לאמנות מציעים שזה היה בית הספר המודרני הראשון לאמנות בעולם.
לאחר שעבר לארצות הברית, הוא פתח מחדש את בית הספר הן בניו יורק והן בפרובינסטאון, מסצ'וסטס עד שפרש מהוראה בשנת 1958 והחל לצייר במשרה מלאה.
להוראתו הייתה השפעה משמעותית על אמני אוונגרד אמריקאים שלאחר המלחמה-כולל הלן פרנקנטלר, סקריבנר איימס, נל בליין, לי קרסנר, ג'ואן מיטשל, לואיז נבלסון ולרי ריברס ועוד, כמו גם על התיאוריות של גרינברג.
חלק מעיקרונתיו האחרים של הופמן כוללים את התיאוריות המרחביות של דחיפה/משיכה, התעקשותו שמקורו של האמנות המופשטת בטבע והאמונה בערכה הרוחני של אמנות.
הופמן מת מהתקף לב בניו יורק ב־17 בפברואר 1966.
הנס הולביין האב היה צייר גרמני, אביו של הנס הולביין.
הנס הולביין האב נולד בעיר הקיסרית החופשית אאוגסבורג (כיום בגרמניה).
שמו מופיע לראשונה ברשימת מיסים משנת 1494.
עיקר יצירותיו באופיינות בצבעוניות עזה, ומשקפות את המעבר מסגנון ה"גותיקה בינלאומית" לסגנון הציור של הרנסאנס.
בנוסף לעיסוקו המרכזי בציור, הולביין עסק גם בעיצוב חלונות ויטראז' וביצירת חיתוכי-עץ.
הנס ייספר הלסו (בדנית: Hans Jesper Helsø; נולד ב-9 ביולי 1948) הוא גנרל דני בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא דנמרק בין השנים 2002–2008.
הלסו נולד ב-9 ביולי 1948 בקופנהגן.
הוא נכנס לאקדמיה הצבאית הדנית המלכותית בשנת 1982 וסיים את לימודיו בשנת 1984. ב-1986 הוא התגייס לצבא המלכותי הדני, וב-1974 הוצב ברגימנט הארטילריה המלכותי ושרת בו במשך ארבע השנים הבאות.
ב-1979 הוא נשלח לקפריסין כחלק מ-UNFICYP.
ב-1990 הוא חזר לדנמרק, הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד מחלקה.
בין השנים 1994–1996 הוא שימש כמפקד רגימנט הארטילריה המלכותי, וב-1995 שרת עמו במלחמות יוגוסלביה.
בשנת 2000 הוא מונה למפקד פיקוד המבצעים של הצבא.
הוא סומן כמחליפו של ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) המכהן כריסטיאן האוויט, שנועד לפרוש במהלך שנת 2002. הוא נאלץ להיכנס לתפקיד מוקדם מהצפוי, לאחר שהאוויט יצא לפנסיה מוקדמת.
תקופת כהונתו של הלסו כראש ההגנה אופיינה בשינויים מרחיקי לכת בצבא הדני.
השינוי המרכזי היה הפיכתו של הצבא מצבא המבוסס על גיוס חובה לצבא מקצועי.
הנס גראף הוא מנצח אוסטרי.
בילדותו למד גראף נגינה בכינור ובפסנתר.
הוא למד בקונסרבטוריון של גראץ, אוסטריה, וסיים תואר בפסנתר ובניצוח.
הוא גם השתתף בהנחיית כיתות אמן עם פרנקו פרארה, סרג'יו צ'ליבידאקה וארוויד יאנסונס.
הוא קיבל מלגה ממלכתית בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג עם ארוויד יאנסונס.
בעונת 1975/1976 היה גראף מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית העיראקית בבגדאד.
לאחר שזכה בתחרות הניצוח ע"ש קארל בוהם ב-1979, ערך את הופעת הבכורה שלו באופרה הממלכתית של וינה ב-1981 עם פטרושקה של סטרווינסקי.
לאחר מכן עבד בבתי אופרה מרכזיים כולל מינכן, פריז, פירנצה, ונציה ורומא.
מאז 1995, הוא ניצח על רוב התזמורות האמריקאיות הגדולות, כולל התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, הפילהרמונית של ניו יורק ותזמורת פילדלפיה.
גראף היה המנהל המוזיקלי של תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג בין השנים 1984 עד 1994, שם הקליט את הסימפוניות השלמות ויצירות אחרות של מוצרט.
בין השנים 1994–1996 כיהן בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הלאומית הבאסקית, ולאחר מכן בין השנים 1995 - 2003 של התזמורת הפילהרמונית של קלגרי ובין 1998 ל-2004 של התזמורת הלאומית בורדו אקוויטניה בצרפת, שם היה מועמד לחבר התזמורת.
גראף ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של יוסטון בשנת 2000, והפך למנהל המוזיקלי שלה בשנת 2001. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצוח קרנגי הול עם התזמורת הסימפונית של יוסטון בינואר 2006. בתום כהונתו ביוסטון ב-2013, גרף לקח את התואר חתן פרס מנצח.
הוא היה אמן מגורים בבית הספר למוזיקה שפרד באוניברסיטת רייס.
ב-2 בדצמבר 2012 זכה גראף על ידי אגודת ברוקנר של אמריקה במדליית הכבוד ע"ש קילני על ביצועיו של הסימפוניות 3-4 ו-6–9 של ברוקנר, כמו גם המיסה מס' 2 והטה דאום.
מ-2013 עד 2015, גראף היה פרופסור לניצוח תזמורתי באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
בשנת 2018, הוא זכה בפרס גראמי על הקלטת ווצק של אלבן ברג עם אן שוואנווילמס, רומן טרקל והתזמורת ההסימפונית של יוסטון.
הקלטה זו קיבלה פרס ECHO Klassik בשנת 2017.
לאחרונה, גראף הופיע בפסטיבלי הקיץ של טנגלווד, אספן (שניהם ב-2017) ווייל (2018).
הנס גראף הופיע לראשונה עם התזמורת הסימפונית של סינגפור ב-2015, וחזר לנצח בקונצרט נוסף ב-2018. ביולי 2019, התזמורת הסימפונית של סינגפור הודיעה על מינויו של הנס גראף למנצח הראשי החדש שלה, החל מעונת 2020 - 2021. בשנת 2026 יסיים גראף את תפקידו בסינגפור.
בחיים הפרטיים, גראף ידוע בתור אנין יין.
לו ולאשתו מרגריטה יש בת, אנה.
הנס גרהרד קרויצפלדט היה נוירולוג ונוירו-פתולוג גרמני.
התפיסה הרווחת היא שקרויצפלדט היה הראשון לתאר את מחלת קרויצפלד-יעקב, אבל יש על כך מחלוקת.
קרויצפלדט נולד בעיר הרבורג , כיום רובע בהמבורג, ומת במינכן.
קרויצפלדט נולד למשפחת רופאים מהרבורג, שנספחה מאוחר יותר להמבורג ב-1937. ב-1903, בגיל 18, קרויצפלדט גויס לצבא גרמניה ושירת בקיל.
בסיום שירותו, למד בבית הספר לרפואה באוניברסיטאות יינה ורוסטוק, באחרונה קיבל דוקטורט בשנת 1909. חלק מהכשרתו הרפואית נעשתה בבית החולים סנט ג'ורג' בעיר המבורג.
לאחר הסמכתו, שימש קרויצפלדט כרופא באונייה שהפליגה באוקיינוס השקט, ובהזדמנות זו למד מלאכות מקומיות, בלשנות ובוטניקה טרופית.
לאחר שובו לגרמניה ב-1912, עבד קרויצפלדט במכון הנוירולוגי בפרנקפורט על המיין, במרפאות פסיכיאטריה-נוירולוגיה בברסלאו, בקיל בברלין ובמינכן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב קרויצפלדט כקצין-רפואה במילואים וניצל מטביעת ספינת העזר עליה הפליג.
לאחר שנפל בשבי ב-29 בפברואר 1916, הוחזר קרויצפלדט לארצו ולתפקידו בחודש מאי של אותה שנה ושירת כרופא בצי עד תום המלחמה ב-1918.
קרויצפלדט עבר להתגורר בקיל ב-1920, וב-1925 קיבל דרגה בתחום הפסיכיאטריה והנוירולוגיה באוניברסיטת קיל.
ב-1938 מונה לפרופסור וראש מחלקות הפסיכיאטריה והנוירולוגיה באוניברסיטת קיל.
הוא השתתף בזיהוי מחלה נוירולוגית ניוונית יחד עם אלפונס מריה יעקב, מחלת קרויצפלד-יעקב, שמאופיינת על ידי כך שרקמת המוח הופכת ספוגית ובעלת נקבים.
כיום ידוע שהמחלה נגרמת על ידי חלבון פריון.
הפריונים הם חלבונים שהתקפלו באופן לא תקין והשפיעו על הקיפול של החלבונים בסביבתם.
בשנים 1932–1933 היה קרויצפלדט חבר כבוד ונותן חסות לתנועת האס אס בהנהגתו של היינריך הימלר בגרמניה הנאצית.
קרויצפלדט היה בן 54 כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
הוא לא הושפע מהאידאולוגיה הנאצית והצליח להציל מספר אנשים ממוות במחנות ריכוז.
בנוסף, הצליח להציל כמעט את כל המטופלים הפסיכיאטרים שלו מרצח תחת תוכנית T-4 אותנסיה (המתות חסד).
זהו הישג יוצא דופן מאחר שרוב המטופלים הפסיכיאטרים שזוהו על ידי מפעילי תוכנית T-4 הומתו בגז או הורעלו במרפאות ייעודיות של התכנית כגון מרכז אותנסיה האדאמר.
ביתו ומרפאתו של קרויצפלדט נהרסו בהפגזות במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה שימש קרויצפלדט כראש האוניברסיטה בקיל במשך 6 חדשים, לפני שפוטר על ידי כוחות הכיבוש הבריטים.
המאמצים שלו לבנות מחדש את האוניברסיטה גרמו לשורה של התנגשויות עם הבריטים, בעקבות רצונו של קרויצפלדט לאפשר לקצינים גרמנים ללמוד באוניברסיטה.
קרויצפלדט התפטר ממשרתו ב-1953 על מנת לשמש כפרופסור אמריטוס במינכן.
קרויצפלדט היה נשוי לקלרה זומברט, והיו להם חמישה ילדים.
קרויצפלדט סבל ממחלה גריאטרית במהלך השנים האחרונות של חייו ומת בשנת 1964 במינכן.
ד"ר קרויצפלדט נחשב לאחד הרופאים השנויים במחלוקת מימי מלחמת העולם השנייה.
כאמור, הוא לא תמך באידאולוגיה הנאצית ואף פעל על מנת להציל את מטופליו על ידי כתיבת אבחנה רפואית שקרית ובכך מנע את שליחתם ל"אשפוז ארוך", שסופו היה במרכזי אותנסיה.
מצד שני, שימש ד"ר קרויצפלדט כיועץ רפואי פסיכיאטרי למרכז העיקורים הגרמני שבבסיסו רעיון האיגניקה, ולחיל הים הגרמני.
בנוסף, ישנן עדויות המקשרות בין קרויצפלדט לייעוץ בתוכנית T4. בשנת 1954 הסגיר ד"ר קרויצפלדט את פרופסור ורנר היידה , ראש תוכנית האותנסיה T4, לרשויות, אך חזר בו לאחר שראה שלא נפתחה חקירה בנושא.
הנס הלוויג היה פוליטיקאי במפלגה הנאצית, ותיק מלחמת העולם הראשונה, גנרל אס אס ומפקד מחנה ריכוז.
מילא מספר תפקידים בתנועה הנאצית לאורך השנים.
הוא נולד ונפטר בהמסבך .
הנס הוא בנו של שומר יערות, הצעיר מבין 15 ילדים.
הוא התגייס בגיל 19 לצבא הקיסרות הגרמנית, עלה לדרגת רב-סמל בגדוד חי"ר, ובתחילת 1914 מונה לפקיד בבית משפט.
הלוויג היה כמה חודשים מחוץ לצבא, וכאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס מחדש ושירת בחזית המערבית והמזרחית.
הלוויג חזר לתפקידו בבית המשפט ולאחר מכן מונה לפקיד במשרד המשפטים הגרמני.
למרות מצבו האישי לא נפגע בעקבות מלחמת העולם הראשונה, בכל זאת התרעם הנס על המצב בבאדן מולדתו שנכבשה מחדש על ידי צרפת ובלגיה ב-1923. הוא היה מעריץ של אדולף היטלר מהקמת התנועה הנאצית, והוא הושעה מעבודתו בעקבות הפוטש במרתף הבירה, שאותו הילל בעבודה.
בשלב זה הנס כבר היה רשמית חבר באס אה.
כשהושעה מעבודתו, להנס היה זמן רב יותר להקדיש לאס אה ולמפלגה הנאצית.
הוא ייסד את הסניף המקומי של המפלגה הנאצית ב-1925, ונבחר לחבר מועצת העיר זמן קצר לאחר מכן.
הלביג עקב תחילה אחרי קריירה בפוליטיקה הנאצית, בעקבות אישור אישי לאדולף היטלר מהימלר.
בבחירות הפדרליות בגרמניה (יולי 1932) הוא מונה לציר לרייכסטאג ואין תיעוד שהוא השיג דבר במהלך תקופתו הקצרה בשם.
בינתיים יריבו הוותיק וגנר ביסס מחדש את שליטתו בבאדן, הימלר עזב ומונה לרייכספיהרר אס אס, ובכך לא היה מועמד בבחירות הפדרליות בגרמניה (נובמבר 1932), במקום זאת הבטיח את הורדתו ללנדטאג של רפובליקת באדן, גוף שבוטל בעקבות ההשתלטות הנאצית.
בשל שירותו הצבאי הארוך שירת בתחילה באס אס כמפקד גדוד.
לאחר ההשתלטות הנאצית הוא מונה למפקד כלא בברוכסל , אך לא החזיק בתפקיד זמן רב בשל אופי העבודה.
בעקבות התמוטטות עצבים הוא פרש מתפקידו באס אס אך נדהם לגלות שהפנסיה שלו היא רק ל-202 מארק בחודש.
הנס החלים מבעיותיו הבריאותיות במהירות וביקש לחזור לאס אס.
הוא התקבל מחדש משום שירותו הארוך (שזיכה אותו באות הזהב המפלגתי) ונאמנותו.
בשלב זה לא היה ברור איזה תפקיד יכול למלא הלוויג באס אס וקצין בכיר כתב מכתב אישי להימלר בעניין זה.
בתוך המכתב הוצע כי ניסיונו בכלא עשוי לאפשר לו לפקד על מחנה ריכוז והימלר פעל לפי הצעה זו והפך אותו למפקד מחנה הנשים בליכטנבורג.
ביולי 1937 הוא ירש את קארל אוטו קוך כמפקד מחנה הריכוז זקסנהאוזן ועד מהרה הועמד כמועמד לקידום על ידי תיאודור אייקה, אשר בתחילה לא שש לקבל את הלוויג כאחד מאנשיו.
עם זאת, הלוויג השמיד את ספר העותקים שלו כאשר התגלה כי הוא התפאר בזוועותיו בזקסנהאוזן בפני קבוצה של לא-גרמנים לאחר שהשתכר בבר, תוך שהוא מפר את הכללים בנוגע לסודיות של פעילות מחנות הריכוז.
הלביג איבד את תפקידו בשנה שלאחר מכן בגלל התנגשות בין היררכיית האס אס לבין שר המשפטים פרנץ גורטנר בגלל אי ציות לפרוטוקול.
באסיר בזקסנהאוזן, יוהנס ויניארץ, בוצע חסימת צינור הזרע בכפייה במחנה, אך התברר שהניתוח לא אושר על ידי שופט ולויניארץ לא הייתה אפשרות לערער.
הימלר הטיל את האשמה על אייקה שבתורו טען שהלוויג הוא זה שעירב את הפקודות, לאחר שהתבלבל בגלל אסירים חדשים רבים שהגיעו למחנה באותה תקופה.
אייקה אמר להימלר שהלוויג בן ה-57 "רעוע לחלוטין...
גם נפשית וגם פיזית" והמליץ להרחיקו כמפקד.
זמן קצר לאחר מכן הוחלף על ידי הרמן ברנובסקי.
הנס פנה בבקשה לאפשר לו להמשיך בתפקיד אבל אייקה והימלר לא אפשרו לו.
הם נתנו לו מענק של 5000 מארק כדי לשכנע אותו לעזוב והוא חזר להמסבך.
מעמדו כנאמן למפלגה הבטיח שהאס אס עזר לו למצוא תעסוקה ולאחר כמה ניסיונות כושלים הוא מצא תפקיד בארגון טודט.
בחזית המזרחית, הוא פיקח על בנייתו של מחנה דלק ששימש גם כמקום להחזיק שבויי מלחמה סובייטים.
הנס, שבזמן זה היה בריגדהפירר ב-SS, סיים את המלחמה כקצין הקישור בין פיקוד הצפון של הוורמאכט למפקדת הימלר.
הלוויג, שנשאר חבר פעיל בכנסייה הפרוטסטנטית המקומית בהמסבאך לאורך כל הקריירה שלו ב-SS, אף על פי שהאמונה נאסרה רשמית, מת בעיר הולדתו ב-1952 לפני שבוצעו נגדו הליכים משפטיים.
הנס הכפול (בתעתיק מסנסקריט: yamakaprāṭihārya), הנקרא גם הנס בסוואטתי (פאלי), או הנס בסראוואסטי (סנסקריט), הוא אחד מ.
ישנן שתי גרסאות עיקריות של הסיפור, אשר שונות בחלק מהפרטים.
את התיאור הפאלי של הנס ניתן למצוא ב"דהאמפאדטאקאטהה", ובגרסת הסנסקריט בפראטיהאריה-סוטרה.
בודהיסטים מאמינים, שהוא בוצע שבע שנים לאחר ההארה של הבודהה, בעיר ההודית העתיקה .
לפי טקסטים בודהיסטים, במהלך הנס הבודהה פלט אש מהחצי העליון של גופו ומים מהחצי התחתון של גופו בו זמנית, לפני שהחליף אותם ואז הרחיב אותם כדי להאיר את הקוסמוס.
הנס בוצע במהלך טורניר של עשיית ניסים בין גאוטמה הבודהה ל.
במסורת הבודהיסטית בסנסקריט, היא נחשבת לאחד מ שכל הבודהות צריכים לבצע במהלך חייהם, ואחד מ"שלושים המעשים הגדולים" במסורת הפרשנות הפאלית.
אומרים שהנס עצמו בוצע פעמיים, כשהבודהה ביצע אותו פעם אחת בעיר הולדתו לפני שביצע את הנס העיקרי בסוואטתי.
אירוע זה נחשב לנס הגדול ביותר של גאוטמה הבודהה, ודבר שיכול להתבצע רק על ידי בודהות מוארות לחלוטין.
על פי טקסטים בודהיסטים, כאשר חזר הבודהה לממלכת מולדתו בעקבות ההארה שחווה, סירבו בני שבטו להשתחוות לו משום שהיה חבר זוטר בשבט.
על מנת להבטיח שיחלקו לו כבוד ראוי כאדם שחווה הארה, הבודהה ריחף באוויר ופלט מים ואש מגופו ואז החליף בין מקומות הפליטה בגופו.
כתוצאה מכך אביו של הבודהה, המלך , השתחווה לו מתוך כבוד, כאשר גם שאר שבט ה עושים זאת בעקבותיו.
אחרי שהבודהה נחת לקרקע והתיישב פתאום התחיל גשם, כשהגשם יורד רק על אנשים שרצו להירטב, ולא יורד גשם על מי שרצה להישאר יבש.
בעקבות אירוע זה, הבודהה מספר את ה.
על פי הגרסה הפאלית של הסיפור, בתקופת הבודהה, אוצֵר עשיר תלה באוויר קערת עם חוט, בתקווה למצוא יצור מואר שיכול לעוף למעלה ולקחת אותה.
במשך שישה ימים ניסו מורים משש כתות דתיות אחרות להערים על האוצר לתת להם את הקערה, אך נכשלו.
ביום השביעי, הידיעה על כך הגיעה לאחד מתלמידיו של הבודהה, , שאז התעופף ולקח את הקערה, ובכך המיר את האוצֵר לבודהיזם.
בעודו בדרכו חזרה למנזר, הוא התבקש על ידי אנשים שהחמיצו את הנס לבצע אותו שוב, ועשה זאת.
כאשר הבודהה שמע על כך, הוא נוזף בפינדולה על כך שעשה זאת, וקבע כלל האוסר על נזירים להשתמש בכוחות על-נורמליים למטרות כאלה.
כששמעו שהבודהה קבע כלל האוסר על הנזירים שלו להתרברב ביכולתם לבצע ניסים, שישה מורים קנאים מכתות דתיות יריבות ניסו לזכות בחזרה בחסידים על ידי אתגר פומבי של הבודהה לטורניר של עשיית ניסים, מתוך מחשבה שהוא יסרב.
בסיפור הסנסקריט של האירוע, סיפור קערת האלגום נעדר וששת המורים הקנאים, בטוחים בכוחות העל-נורמליים של עצמם, מאתגרים את הבודהה לטורניר הניסים מעצמם בתקווה להחזיר אליהם חסידים.
לפי התיאור בפאלי של הסיפור, ששת המורים היריבים הולכים למלך ממגדהה כדי לתת חסות לתחרות.
להפתעת המורים היריבים, הבודהה נענה לאתגר, וקבע שהכלל האוסר על ניסים חל על הנזירים שלו, אך לא עליו, באותו האופן שבו נאסר על נתינים לקטוף מהבוסתן המלכותי, אך לא על המלך עצמו.
בגרסת הסנסקריט של הסיפור, המורים היריבים הולכים תחילה למלך בימבסארה כדי שיארח את הטורניר אך נדחים, ולאחר מכן הולכים למלך מ שמסכים לארח את הטורניר אם הבודהה יסכים.
בגרסה זו, הבודהה מייעץ לחסידיו שלא לעשות ניסים כאלה, אך מצהיר שהוא יעשה את הנס הזה מכיוון שכל הבודהות אמורים לבצע את הנס הכפול.
הבודהה מכריז שהוא יעשה את הנס למרגלות עץ מנגו ב ביום הירח המלא של בעוד ארבעה חודשים.
לפי הגרסה הפאלית של הסיפור; המורים היריבים, בתקווה נואשת להימנע מהטורניר, עוקרים את כל עצי המנגו באזור לפני טורניר הניסים.
ביום הטורניר, גנן מלכותי מוצא מנגו על הרצפה שהוא מתכונן לתת למלך, אבל כשראה את הבודהה עובר על פניו, הוא נותן אותו לבודהה במקום.
כאשר מתקרב מועד טוניר הניסים, הבודהה אוכל את המנגו ושותל את הזרע מול שער העיר, לאחר ששטף את ידיו על האזור, מיד גדל עץ מנגו מלא.
בגרסת הסנסקריט של האירוע, סיפור המנגו נעדר, אך הבודהה מבצע במקום ניסים מקדימים אחרים בימים שקדמו לטורניר, כולל מניפולציות באוויר כדי לכבות שריפה ושיקום הידיים והרגליים של אחיו של המלך פסאנאדי, אשר איבד את ידיו ורגליו על פשע שלא ביצע.
הבודהה מתחיל ביצירת שביל מעוטר בתכשיטים באוויר ומתכונן לבצע את הנס עבור קהל הצופים, אך נקטע על ידי כמה מתלמידיו, המבקשים לעשות נס במקומו כדי לחסוך לו את העבודה.
כל אחד מהתלמידים מציע לו נס אחר שיבצע במקומו של הבודהה, אך הוא מסרב לכל בקשה.
לבסוף , תלמידו הראשי של הבודהה ב, מציע לבצע נס במקומו, אך הבודהה עדיין מסרב.
לאחר מכן הוא מצהיר שעליו לבצע את הנס בעצמו, שכן זוהי אחת מ.
בעמידה על השביל המעוטר בתכשיטים, הבודהה נכנס למצב מדיטטיבי ופולט אש מהחצי העליון של גופו וזרמי מים מהחצי התחתון ואז מתחיל להחליף לסירוגין את המקומות שמהם גופו פולט אש ומים, ויוצר מערך של שישה צבעים.
לאחר מכן, האש והמים עולים כדי להאיר את הקוסמוס לקול תשואות הקהל בזמן שהבודהא מלמד את הדהאמה לצופים כשהוא הולך על שביל המעוטר בתכשיטים.
גרסת הסנסקריט כוללת גם את הבודהה יוצר מספר כפילויות של עצמו הממלאות את האוויר במהלך הנס, שחלקם הולכים, חלקם שוכבים וחלקם יושבים.
בסיומו של ביצוע הנס, תורם של המנהיגים הדתיים היריבים לעשות נס אך הם אינם מסוגלים לזוז.
רוח חזקה מפילה את הביתן שהכינו לטורניר והמורים היריבים בורחים, כשאחד מתאבד.
הבודהה ממשיך בנס וממשיך ליצור שכפול בודד של עצמו ולאחר מכן ישאל אותו הכפיל שאלות אשר בתורו היה עונה על מנת ללמד את קהל הצופים.
בעקבות הנס, אומרים שהבודהה עלה לגן העדן של טוואטימסה במשך שלושה חודשים כדי לשהות בתקופת ה וללמד את אימו המנוחה את האבהידהמה, בהתאם למה שמאמינים שכל הבודהות עשו לאחר ביצוע הנס.
הנס האס היה מרים משקולות יהודי-אוסטרי, אלוף אולימפי (אמסטרדם 1928), סגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (1930 ו-1931) ושיאן עולם (החזיק ב-7 שיאי עולם בוזמנית), בקטגוריה עד 67 ק"ג.
באליפות אוסטריה בהרמת משקולות שנערכה בשנת 1924 הוא סיים במקום רביעי.
באליפות אוסטריה בהרמת משקולות שנערכה בשנת 1926 הוא זכה במדליית זהב בפעם הראשונה.
בשנת 1933 הוא זכה בתואר הלאומי במשקל עד 75 ק"ג.
בתחרות שנערכה במרסיי, צרפת הוא קבע שיא עולם בהרמת משקולות בדחיקה (128.5 ק"ג).
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בווינה 1929 הוא זכה במדליית זהב בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 310 ק"ג, לפני יורדן (292.5 ק"ג) וקורט הלביג (287.5 ק"ג), שניהם מגרמניה.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה במינכן 1930 הוא זכה במדליית זהב בקטגוריה של עד 67 ק"ג בתוצאה של 317.5 ק"ג, לפני רנה דוברג'ה מצרפת (295 ק"ג) ובן ארצו היהודי רוברט פיין (292.5 ק"ג).
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בלוקסמבורג 1931 הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בקטגוריה של עד 67 ק"ג לפני קורט הלביג (302.5 ק"ג) ויוסף ממצרים (300 ק"ג).
הנס גרודוצקי הוא אתלט עבר מזרחי גרמני, פעמיים סגן אלוף אולימפי באולימפיאדת רומא (1960) (ריצת 5000 מטר וריצת 10,000 מטר).
הנס גרודוצקי נולד ב-1936 בעיר "הולנד הפרוסית" שהשתייכה אז לפרוסיה המזרחית.
ב-1945, לאחר המלחמה, הועבר האזור בו הייתה העיר לפולין (במסגרת הסכם קו אודר-נייסה) והמשפחה נאלצה לעבור לגרמניה והתיישבה בעיר מנטרודה שבמדינת תורינגיה.
לאחר סיום לימודיו הפך גרודוצקי לכורה במכרה אשלג ובזמנו החופשי עסק בספורט.
ב-1954 אותר ככישרון ספורט, דבר שאפשר לו להקדיש יותר זמן לספורט.
ב-1956 גויס לצבא העם הלאומי של מזרח גרמניה וסופח לאגודת ספורטאי הצבא , שמרכזה היה בפוטסדאם.
זמן קצר לאחר מכן קבע שיא לאומי לנוער בריצת 5000 מטר.
ב-1958 הועבר לברלין ובהמשך אותה שנה צורף לנבחרת האתלטיקה של מזרח גרמניה.
אלוף גרמניה המזרחית בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 13:58.4 דקות.
בתחרויות אלו קבע גרודוצקי את תוצאותיו הטובות ביותר בקריירה.
1960 - מסדר הצטיינות הפטריוטי
1991 - פרס רודולף הארביג
הנס כריסטיאן אַנדֶרסֶן (, 2 באפריל 1805 – 4 באוגוסט 1875) היה סופר ומשורר דני שנודע במעשיות ובסיפורי הילדים שלו.
סיפוריו מיועדים לא רק לילדים כי אם גם למבוגרים.
כתב גם מחזות, רומנים וספרי מסע.
אנדרסן נולד בשכונת עוני בעיר אודנסה שבדנמרק ב-1805. אביו, הנס אנדרסן, היה סנדלר משכיל, ואמו, אן מרי אנדרסדטר, הייתה כובסת.
אף על פי שאמו הייתה חסרת השכלה, היא פתחה בפני אנדרסן הצעיר את עולם הפולקלור, ואביו הקריא בפניו את משלי לה פונטן וקלסיקאים נוספים.
המשפחה הייתה ענייה והתגוררה בדירה בת חדר אחד.
בשאיפה ליוקרה ולתגמול כספי התגייס אביו של אנדרסן כחייל לצבאו של נפוליאון ולחם במלחמות הנפוליאוניות, אולם לאחר תבוסתו של נפוליאון חזר האב לביתו, ונפטר בשנת 1816. אנדרסן הפסיק ללכת לבית הספר, הוא בנה תיאטרון בובות קטן והיה מעסיק את עצמו בתפירת בגדים לבובות.
הוא אהב מאוד ספרות, במיוחד את המחזות של לודוויג הולברג וויליאם שייקספיר, והיה ממחיז אותם בעזרת בובותיו.
אחר כך עבד אנדרסן תקופה קצרה כשוליה של חייט, והחל לעבוד במפעל טבק.
בגיל 14 עבר לקופנהגן במטרה לפתוח בקריירה של שחקן, הוא בורך בקול טנור מצוין.
למרות הקשיים הצליח אנדרסן לסלול את דרכו לתיאטרון המלכותי, אך נאלץ לעזוב אותו לאחר שהשתנה קולו.
בשנת 1822 קיבל אנדרסן מלגה לבית הספר היסודי של סלגלס מקולין, במאי בתיאטרון המלכותי.
אנדרסון היה אז בן 17, ולמד עם ילדים בני 12. הוא התגורר בביתו של המנהל, מייסלינג, שניסה לעזור לו להשתלב בחיים ולהתגבר על רגישותו הרבה.
מאוחר יותר התקבל לאוניברסיטת קופנהגן, שם השלים את השכלתו.
אמו נפטרה בשנת 1833, לאחר שהתמכרה לשתיית אלכוהול.
בשנת 1833, בזכות מלגה קטנה ממלך דנמרק, החל אנדרסן לטייל בכל רחבי אירופה, והוא כתב תיאורי מסע על שוודיה, ספרד, איטליה, פורטוגל והמזרח התיכון.
במהלך טיוליו פגש אנדרסן בויקטור הוגו, בהיינריך היינה, בבלזק, באלכסנדר דיומא ובצ'ארלס דיקנס.
את פריצת הדרך שלו כסופר עשה אנדרסן בשנת 1835, עם פרסום "המאלתר".
היה זה ספר אוטוביוגרפי שתיאר את כניסתו של ילד עני אל החברה.
הספר זכה להצלחה ובמשך חייו של אנדרסן היה למפורסם שבכתביו.
ב-1837 פרסם אנדרסון את "רק כנר", שנחשב לטוב שברומניו.
לאחר מכן הפנה אנדרסן את מרצו לתיאטרון, עד 1840, אז פרסם את קובץ הסיפורים "ספר התמונות ללא תמונות".
למרות הצטיינותו בכתיבת סיפורי אגדות, שאף אנדרסן להתקדם ולהצליח כנובליסט וכמחזאי.
בין השנים 1835 - 1872 פרסם אנדרסן סיפורי אגדות לילדים.
הוא היה מפרסם את סיפוריו בכל שנה בחג המולד, כאשר השתמש בסיפורים ששמע בילדותו ובהדרגה החל להמציא סיפורים משלו.
הקובץ השלישי, שפורסם ב-1837, הכיל את "בגדי המלך החדשים" ו"בת הים הקטנה".
סיפורים מפורסמים נוספים שפורסמו בקבצים אלו הם "הברווזון המכוער", "הנסיכה על העדשה", "חייל הבדיל" ו"מלכת השלג".
הוא התפרסם כאבי האגדות המודרניות, שכן חלק גדול מאוד מסיפוריו היה מקורי: רק אחדות מבין האגדות היו מבוססות על פולקלור.
בחג המולד ב-1872 פרסם אנדרסן את קובץ האגדות האחרון.
באביב אותה שנה נפגע אנדרסן באופן חמור לאחר שנפל ממיטתו, ומאז לא החלים לגמרי.
הוא נפטר ב-4 באוגוסט 1875 באחוזת "רוליהיד" (בדנית, "שלווה") של הבנקאי היהודי מוריץ מלכיאור (Melchior) בסמוך לקופנהגן והוא בן 70. נטמן בבית הקברות אסיסטנס שבקופנהגן.
למרות התדמית הילדותית והתמימה המיוחסת לסיפוריו של אנדרסן בימינו, הוא כתב חלק גדול מסיפוריו כסיפורים קשים ואפלים, שטמונה בהם ביקורת חברתית נוקבת (לדוגמה מוכרת הגפרורים הקטנה), או שמתארת מערכות יחסים אכזריות בין בני האדם (לדוגמה, הברווזון המכוער).
רבים מסיפוריו של אנדרסן מסתיימים במוות או בעוול שנעשה לדמות (חייל הבדיל, מותה של אריאל ב"בת הים הקטנה").
חלקם מלנכוליים ועגמומיים, וחלקם אירוניים וציניים (בגדי המלך החדשים, הנסיכה על העדשה).
סיפוריו הקצרים של אנדרסן עובדו במהלך השנים לסיפורי ילדים.
בהתאם, הושמטו מחלקם פרטים מטרידים, ובאחרים שונה הסוף ל"סוף טוב", כפי הנראה שלא כמו כוונת המשורר.
בילדותו היה דחוי חברתית, ובבגרותו הסתגר בביתו חלק מהזמן ולא התערה בחברה.
הוא לא התחתן מעולם, ולא היו לו ילדים.
לימים התגלו מכתבי הערצה ואהבה שכתב לשחקן בו היה מאוהב.
בתקופה בה חי, במאה ה-19, בתרבות אירופה הוויקטוריאנית השמרנית, נדרש מחיר כבד על מנת שאדם יזהה עצמו כהומוסקסואל; אף שאילו חי כיום, ייתכן שהיה מגדיר כך את עצמו.
בשנת 1952 הופק סרט מוזיקלי בשם "הנס כריסטיאן אנדרסן" על ידי פרנק לסר המבוסס באופן רופף על הביוגרפיה של הנס כריסטיאן אנדרסן בכיכובו של דני קיי.
הסרט זכה להצלחה גדולה והיה מועמד באותה שנה לשישה פרסי אוסקר.
בגני טיבולי שבקופנהגן, דנמרק הוקם מתקן בהשפעת סיפוריו המפורסמים.
פסלו של אנדרסן ניצב במרכז העיר קופנהגן.
בעיר אודנסה בדנמרק קיימים 2 מוזיאונים להנצחתו: אחד קטן המהווה שחזור של בית ילדותו המקורי, והשני מוזיאון גדול המנציח את חייו ועבודתו.
הנס יוטנר היה גנרל באס אס ופושע מלחמה נאצי.
שירת כראש המשרד הראשי להנהגת האס אס וכגנרל בוואפן אס אס.
יוטנר נולד בעיר שמיגל (אז בפרוסיה, כיום בפולין).
עם סיום לימודיו בגימנסיה התנדב לשירות צבאי והשתתף במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 קודם לדרגת סגן משנה, ובשנת 1920 שוחרר מהצבא בדרגת סגן.
לאחר השחרור עבד כסוכן מכירות, ומשנת 1928 עבד כסוכן מכירות עצמאי.
בשנת 1933 החל לעבוד כמורה לספורט באוניברסיטת ורוצלב.
באותה שנה הצטרף לאס אה, ובשנת 1934 מונה לראש יחידת האימון של הארגון במינכן.
במאי 1935 עבר לשרת ביחידה הקרבית של האס אס (SS-VT), שהתפתחה בהמשך לוואפן אס אס.
ב-1 בספטמבר 1936 קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר (רב-סרן) והוצב במחלקת הביקורת של היחידה בברלין.
בשנת 1939 מונה למבקר כוחות המילואים של היחידה, ובתחילת 1940 מונה לראש משרד הפיקוד של היחידה.
בקיץ 1940 מונה לראש המטה של המשרד הראשי להנהגת האס אס, שהיה אחראי על הוואפן אס אס.
בתפקיד זה הצליח להעביר את השליטה ביחידות הצבאיות של יחידות גולגולת המת מפיקוד מחנות הריכוז לוואפן אס אס.
ביוני 1942 קודם לדרגת אובר-גרופנפיהרר (גנרל) באס אס וגנרל בוואפן אס אס.
ב-30 בינואר 1943 מונה בידי מפקד האס אס היינריך הימלר לראש המשרד הראשי להנהגת האס אס, מפקד כוחות המילואים של הארגון ואחראי על החימוש.
למעשה שימש סגנו של הימלר בנושאים אלה.
בין השאר, היה אחראי לבניית מחנות שבויים ומחנות ריכוז.
ב-17 במאי 1945 נשבה בידי כוח בריטי, ובשנת 1948 נשפט בנירנברג.
ב-30 באפריל 1948 העיד לטובתו ישראל קסטנר, לאחר שהגיע מיוזמתו עם קורט בכר (היה ראש המחלקה הכלכלית של האס אס בהונגריה) למטרה זו.
קסטנר העיד כי יוטנר ששהה בבודפשט התנגד בתקיפות לצעדת המוות שנכפתה על יהודי הונגריה בסתיו 1944, והביא להפסקתה.
עדות זו סייעה להקלה בגזר דינו של יוטנר, והוא נידון לעשר שנות מאסר בלבד (במשפט קסטנר הוכח כי הצעדה הופסקה מסיבה אחרת - הכבישים עליהם צעדו המגורשים נחסמו בידי הכוחות הגרמנים הנסוגים).
בהליכי ערעור בשנת 1949 קוצר עונש המאסר לארבע שנים.
לאחר השחרור גר בבאד טולץ שבבוואריה, שם היה בבעלותו בית הבראה.
בשנת 1961 כתב תצהיר בנוגע לצעדת המוות במסגרת משפט אייכמן, לבקשתו של אב בית הדין משה לנדוי.
הנס ורנר הנצה היה מלחין גרמני-איטלקי שנודע בהשקפותיו השמאלניות.
בשנת 1953 היגר מגרמניה המערבית לאיטליה בגלל אי-הסובלנות כלפי דעותיו הפוליטיות וההומוסקסואליות, והתגורר בכפר מרינו בחבל לאציו באיטליה.
הנצה, מרקסיסט מושבע וחבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, כתב יצירות המפארות את הו צ'י מין ואת צ'ה גווארה.
בעת ביצוע הבכורה בהמבורג, בשנת 1968, של יצירתו הרקוויאם לצ'ה גווארה, שהוכתרה בשם "רפסודת מדוזה" (Das Floss der Medusa), קמה מהומה ונעצרו מספר אנשים, כולל הליבריתן, בגלל הנפת דגל אדום על הבמה.
הנצה עשה שנה בהוראה בקובה, אם כי בהמשך השתנה יחסו לקסטרו.
הנס ורנר הנצה נולד בשנת 1926 בווסטפאליה שבגרמניה, הבכור בששת ילדיו של פרנץ הנצה (1898–1945), מורה, ושל אשתו מרגרט אדל לבית גדלמאכר (1907–1976).
כבר בגיל צעיר גילה עניין באמנות ובמוזיקה.
תחומי עניין אלה, יחד עם השקפותיו הפוליטיות, יצרו חיכוכים בינו לבין אביו השמרני.
הוא החל ללמוד בבית הספר למוזיקה בבראונשווייג בשנת 1942, אך נאלץ להפסיק את לימודיו כשגויס לצבא בשנת 1944, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
כעבור זמן קצר נפל בשבי והוחזק במחנה שבויים בריטי עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 היה למלווה בתיאטרון העירוני של בילפלד ובשנת 1946 חזר ללימודי המוזיקה אצל וולפגנג פורטנר בהיידלברג.
בשנותיו הראשונות כמלחין עבד בשיטת שנים-עשר הטונים, למשל בסימפוניה הראשונה שלו ובקונצ'רטו לכינור משנת 1947. בשנת 1948 התמנה לעוזר מוזיקלי בתיאטרון הגרמני בקונסטנץ, שם נוצרה האופרה הראשונה שלו, "תיאטרון הפלא" (על פי סרוואנטס).
בשנת 1950 התמנה למנצח הבלט בתיאטרון בויסבאדן, שם חיבר שתי אופרות לרדיו, את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר, ואת יצירתו הבימתית הראשונה הראויה לשמה, אופרה בהשפעת ג'אז בשם "שדרת הבדידות", עיבוד מודרני לסיפור "מאנון לסקו" המסורתי.
הוא לקח גם חלק בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, אמצעי חשוב לקידום טכניקות אוונגארד.
בשנת 1953 עזב את גרמניה המערבית, מאוכזב מן ההומופוביה ומהאקלים הפוליטי בכלל בה, ועבר לאיטליה, שם נשאר למשך רוב חייו מאז ואילך.
תחילה נתקל באכזבה נוספת לנוכח חילוקי הדעות שליוו את בכורות האופרה "המלך הירש" על פי טקסט מאת קארלו גוצי, והבלט "מאראטונה", עם ליברית מאת לוקינו ויסקונטי.
אבל אז החל בשיתוף פעולה ממושך ופורה עם המשוררת אינגבורג בכמן.
בעבודה משותפת עמה כליבריתנית חיבר את האופרות "נסיך הומבורג" (1958), המבוסס על טקסט של היינריך פון קלייסט ו"הלורד הצעיר" (1964) בעקבות וילהלם האוף, וכן "סרנדות ואריות" (1957) ו"פנטזיה כוראלית" (1964).
משנת 1962 עד 1967 לימד בכיתות אמן במוצרטיאום בזלצבורג, ובשנת 1967 התמנה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג' בניו המפשייר, ארצות הברית.
אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר הייתה הצגת הבכורה של Die Bassariden בפסטיבל זלצבורג.
בתקופה הבאה חיזק מאוד את מעורבותו הפוליטית, שהשפיעה גם על יצירתו המוזיקלית.
לדוגמה, ביצוע הבכורה של האורטוריה שלו, "רפסודת מדוזה" בהמבורג נכשל, כששותפיו לביצוע בגרמניה המערבית סירבו להופיע תחת דיוקן של צ'ה גווארה ודגל מהפכני, שכותב הליברית שלו הציב על הבימה.
להשקפותיו הפוליטיות הייתה השפעה רבה גם על הסימפוניה השישית שלו (1969), הקונצ'רטו השני לכינור (1971) ויצירה לקול דיבור ותזמורת קאמרית, El Cimarron, המבוססת על ספר מאת הסופר הקובני מיגל בארנט, המספר על עבדים שחורים נמלטים בתקופה הקולוניאלית של קובה.
ביקורתו הפוליטית הגיעה לשיא בשנת 1976 בביצוע הבכורה של האופרה שלו, "אנו באים אל הנהר".
בשנת 1976 ייסד את ה-Cantiere Internazionale d´Arte במונטפולצ'אנו לקידום מוזיקה חדשה, ושם עלתה אופרת הילדים שלו, "פוליצ'ינו" בביצוע בכורה בשנת 1980. בין 1980 ל-1991 הנחה כיתת קומפוזיציה בבית הספר למוזיקה בקלן.
בשנת 1981 ייסד את סדנאות מירצאל במחוז שטייר באוסטריה, ובשנת 1984 ייסד באותו מחוז פסטיבל מוזיקה לנוער.
בשנת 1986 ייסד את הביאנלה של מינכן, "פסטיבל בינלאומי לתיאטרון מוזיקה חדשה", והיה מנהלו האמנותי.
האופרות של הנצה עצמו חזרו להיות קונבנציונליות יותר, לדוגמה "החתול האנגלי" מ-1983 ו"הים הבוגדני" Das verratene Meer מ-1990, המבוססת על הרומן "גוגו נו אייקו" מאת הסופר היפני יוקיו מישימה.
יצירותיו המאוחרות יותר התמידו בקו הפוליטי והחברתי שלו, אם כי אפשר לטעון שהן שנויות פחות במחלוקת.
הרקוויאם שלו (1990) הורכב מתשעה קונצ'רטי רוחניים לפסנתר, חצוצרה ותזמורת קאמרית, ונכתב לזכר המוזיקאי מייקל ויינר, שמת בגיל צעיר.
בסימפוניה התשיעית למקהלה מעורבת ותזמורת (1997), הכוללת קטעים מן הרומן "הצלב השביעי" מאת אנה זגרס, באה לביטוי השלמה עם הימים האפלים ביותר בעברה של גרמניה, שהנצה עצמו חי אותם כילד וכמתבגר.
הצלחתו האחרונה עד כה היא הבכורה, בשנת 2003, לאופרה L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe בפסטיבל זלצבורג, המבוססת על אגדה סורית.
בשנת 1995 קיבל את פרס המוזיקה הווסטפלי, הנושא את שמו מאז 2001. ב-7 בנובמבר 2004 קיבל דוקטור לשם כבוד ל"מדע המוזיקה" מן הקונסרבטוריון ובית הספר לתיאטרון של מינכן.
המוזיקה של הנצה ממזגת נאו-קלסיציזם, ג'אז, שיטת שנים-עשר הטונים, סריאליזם ומידה מסוימת של רוק או מוזיקה פופולרית.
הוא היה תלמידו של המלחין הגרמני וולפגנג פורטנר, והקונצ'רטו לכינור שלו משנת 1947 הוא אות ליכולתו להצטיין בכתיבה בשיטת שנים עשר הטונים.
בהמשך הקריירה שלו יצא נגד אטונאליות, והאופרה שלו Bouvelard Solitude כוללת יסודות של ג'אז ומוזיקה פריזאית פופולרית.
אחרי שעבר לאיטליה בשנת 1963, ניכר בכתיבתו אופי נפוליטני מובהק, במרקמים מלאים ועשירים באופרה König Hirsch ועוד יותר במוזיקה השופעת שכתב בשביל הבלט "אונדין" של הכוריאוגרף האנגלי פרדריק אשטון, שהושלם ב-1957. הרבה מן התנופה לכתיבת המוזיקה שלו לבלט קיבל הנצה מעבודתו הקודמת כיועץ בלט בתיאטרון של ויסבאדן.
"אונדין" קלאסי לכאורה, אך מכיל גם ג'אז, ואף כי השפעותיהם של מנדלסון וובר ניכרות בבירור ביצירה זו, הרבה ממנה מזכיר את סטרווינסקי, לא רק כמלחין נאו-קלאסי אלא גם כמחבר "פולחן האביב".
לעומת זאת, מרקמי הקנטטה "קאמרמוזיק" הרבה יותר קשים ובוטים.
אחר כך חזר הנצה לאטונאליות ב"אנטיפונה".
עוד אחר כך חזרו סגנונות אחרים, שהוזכרו לעיל, ותפסו מקום של חשיבות במוזיקה שלו.
לשיקולים פוליטיים יש, במקרים רבים, תפקיד חשוב בעיצוב סגנונו של הנצה בתקופות שונות בקריירה שלו.
הנס כריסטיאן גראם (בדנית: Hans Christian Joachim Gram; 13 בספטמבר 1853 - 14 בנובמבר 1938) היה רופא ובקטריולוג דני, שעל שמו קרויה צביעת גראם, שיטה המשמשת להבדלה ראשונית בין חיידקים ואחת השיטות השכיחות ביותר שפותחו במדע המיקרוביולוגיה עד היום.
הנס כריסטיאן גראם היה בנו של פרדריק טרקל יוליוס גראם (Frederik Terkel Julius Gram), פרופסור למשפטים ולואיז כריסטיאן רולונד (Louise Christiane Roulund).
גראם למד בוטניקה באוניברסיטת קופנהגן והיה עוזר בתחום הבוטניקה לזואולוג יפטוס סטיינסטרופ (Japetus Steenstrup).
תוך כדי מחקריו על הצמחים הוא התמחה ביסודות הפרמקולוגיה ובשימוש במיקרוסקופ.
הוא החל ללמוד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קופנהגן וקיבל את תואר הרופא (MD) בשנת 1878.
בין השנים 1878 ל-1883 עבד כרופא מתמחה בבית החולים העירוני של קופנהגן (Kommunehospitalet).
גראם טייל ברחבי אירופה בין 1883 ל-1885, כשהוא לומד פרמקולוגיה בשטרסבורג, מרבורג וברלין.
עבודת המחקר הראשונה שלו עסקה במחקר תאי דם אדומים בגברים.
הוא היה בין הראשונים להבחין שמקרוציטים היו מאפיינים של אנמיה ממארת.
ב-1884, כאשר עבד בבית החולים העירוני של ברלין יחד עם קרל פרידלנדר (Carl Friedländer; 1887-1847) הוא פיתח שיטה להבחנה בין שתי מחלקות עיקריות של חיידקים.
שיטה זו, צביעת גראם ממשיכה להיות פרוצדורה תקנית במיקרוביולוגיה רפואית.
ב-1891 החל לעבוד במרצה בפרמקולוגיה, ומאוחר יותר באותה שנה מונה לפרופסור באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1900 הוא התפטר ממשרתו כפרופסור בפרמקולוגיה, על מנת לקבל משרת פרופסור לרפואה.
לאחר מינויו לפרופסור לרפואה ב-1900, פרסם גראם ארבעה כרכים של הרצאות קליניות, בהם נעשה שימוש נרחב בדנמרק.
העבודה שפרסמה אותו בעולם הייתה פיתוח השיטה לצבוע חיידקים.
הצביעה מילאה אחר כך תפקיד מרכזי בסיווג חיידקים.
גראם היה איש צנוע, בפרסום הראשון של השיטה הוא ציין "משום כך פרסמתי את השיטה, אם כי היא עדיין לקויה מאוד ופגומה, אך אני מקווה גם שתחת ידיהם של חוקרים אחרים היא תהפך למועילה".
צביעת גראם נעשית בעזרת גביש סגול.
חיידקים הנצבעים בסגול מכונים "חיידקים גראם-חיוביים", וחיידקים שאינם נצבעים מכונים חיידקים גראם-שליליים (-g) כלומר בעלי דופן-תא עבה או דקה, בהתאמה.
הצביעה הנגדית, המאפשרת לראות גם את החיידקים הגראם-שליליים באדום, הוספה מאוחר יותר.
הנס כריסטיאן ארסטד (בדנית: Hans Christian Ørsted;
14 באוגוסט 1777 – 9 במרץ 1851) היה פיזיקאי וכימאי דני אשר הושפע על ידי ההלך המחשבתי אשר התווה עמנואל קנט.
ידוע בעיקר בשל גילויו את הקשר בין תופעות החשמל והמגנטיות – תופעת האלקטרומגנטיות.
ארסטד החל את התעניינותו במדע עוד בתור ילד קטן, כשעבד עם אביו בבית המרקחת שברשותו.
הוא ואחיו רכשו את רוב השכלתם על ידי לימוד עצמי עד לשנת 1793 בה עזבו את ביתם לטובת לימודים אקדמאיים באוניברסיטת קופנהגן.
הנס סיים בהצטיינות את לימודיו.
בשנת 1801 זכה ארסטד במלגת נסיעות ובמענק אשר אפשרו לו לבלות שלוש שנים ברחבי אירופה.
בגרמניה, פגש ביוהאן ריטר, פיזיקאי אשר האמין בקיומו של קשר בין חשמל למגנטיות.
הקשר זה נראה סביר להנס ארסטד שכן זה האחרון האמין בשלמות הטבע והיה אך טבעי בעיניו כי קיים קשר בין רוב תופעות הטבע.
ארסטד המשיך בלימודי הפיזיקה שלו, בין היתר בהשפעת השיחות עם ריטר, ובשנת 1806 היה לפרופסור באוניברסיטת קופנהגן והמשיך את מחקריו בתורת החשמל ובאקוסטיקה.
בהשפעתו, פיתחה האוניברסיטה תוכנית לימודים מקיפה בפיזיקה ובכימיה ובנתה מעבדות נוספות.
שעה שהתכונן לאחת מהרצאותיו ב-21 באפריל 1820, פיתח ארסטד ניסוי אשר תוצאותיו הפתיעו אותו; בעת שהכין את הציוד, הבחין כי מחט של מצפן סטתה מכיוונה עם שינויי הזרם הזורם בסוללה בה השתמש.
הדבר סיפק לו הוכחה כי שדות מגנטיים מתפשטים במרחב בדומה לאור או לחום, מכאן הסיק על קיומו של קשר בין חשמל למגנטיות.
כעבור שלושה חודשים החל במחקר אינטנסיבי של התופעה ופרסם את ממצאיו בדבר היווצרות שדות מגנטיים סביב תיילים המוליכים זרם.
תוצאות אלו הניבו מחקר מקיף בקרב הקהילייה המדעית, ובין היתר דרבנו את מחקריו של אנדרה מרי אמפר.
בשנת 1825 תרם משמעותית לכימיה כאשר הצליח להפיק לראשונה אלומיניום.
נוסף על עבודתו כמדען, היה ארסטד סופר ומשורר אשר פרסם מספר יצירות, ביניהן "ספינת האוויר" בהשראת טיסות הכדור הפורח של עמיתו אטיין גספרד רוברט.
בשנת 1820 זכה במדליית קופלי של החברה המלכותית הבריטית על "תגליותיו האלקטרו-מגנטיות".
ארסטד נפטר בשנת 1851 ונקבר בבית הקברות בקופנהגן.
סדרת שטרות דניים אשר נכנסה למחזור בשנת 1936 כללה את תמונתו על שטרות של 100 כתרים דניים.
כיום, בנייני המחלקה לכימיה והמוסד למדע מתמטי באוניברסיטת קופנהגן קרויים על שמו, כמו גם הלוויין הדני הראשון אשר שוגר בשנת 1999. כמו כן, יחידת ההשראות המגנטית במערכת cgs קרויה על שמו.
חברת תשתיות החשמל הדנית, שינתה בשנת 2018 את שמה מדונג לארסטד.
ב-14 באוגוסט 2009 בחרה גוגל לאזכר את יום הולדתו של ארסטד באמצעות לוגו דודל באתר הבית שלה.
הנס יונר היה שחמטאי שווייצרי.
יונר קיבל דרגת אמן בינלאומי בשנת 1950, לאחר שהיה אלוף שווייץ בשחמט מספר פעמים.
יונר ייצג את נבחרת שווייץ בארבע אולימפיאדות:
השיג 4.5 נקודות מ-8 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1927 שיחק יונר בלוח הראשון של הנבחרת, והשיג 7 נקודות מ-13 משחקים.
בין היתר ניצח את ג'ורג' קולטנובסקי, הנרי וינינק, אנדרה שרון ואת ארפאד ויידה וסיים בתיקו מול הנרי ארנסט אטקינס, סטפנו רוסלי די טורקו, אורלה קראוזה ורוברטו גראו .
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק יונר בלוח הראשון של הנבחרת, והשיג 6 נקודות מ-15 משחקים.
בין היתר ניצח את הנרי וינינק, עקיבא רובינשטיין וולדאס מיקאנס וסיים בתיקו עם הרמניס מטיסונס, סאלו פלור, רודולף שפילמן וסטפנו רוסלי די טורקו.
באולימפיאדת השחמט 1956, בהיותו בן 67, שיחק יונר בלוח המילואים של הנבחרת, והשיג 2.5 נקודות מ-6 משחקים.
הוא סיים בתיקו חמישה ממשחקיו.
יונר היה אחיו הצעיר של פאול יונר.
יונר היה מוזיקאי מחונן, שניגן בויולה ובכינור בתזמורת טונהאלה בציריך ועסק בהוראת נגינה.
ניצחונו של יונר על אלוף העולם אלכסנדר אלכין בתחרות ציריך 1934
ניצחונו של יונר על האנס מולר בתחרות ציריך 1934
יונר חיבר למעלה מ-200 בעיות שחמט.
הנה אחת מהן, מט בשני מסעים:
הנס יונאס היה פילוסוף יהודי-גרמני.
למד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת היידלברג.
קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת מארבורג, שם היה תלמידם של אדמונד הוסרל, של מרטין היידגר ושל רודולף בולטמן.
במארבורג פגש בחנה ארנדט שגם היא למדה שם לתואר דוקטור בפילוסופיה, והם נשארו ידידים במשך כל חייהם.
ב-1933 הצטרף מורו מהתואר היידגר אל המפלגה הנאצית, דבר שפגע באופן אישי ביונאס, שהיה יהודי ופעיל הציונות.
העובדה שפרופסור נחשב כמו היידגר היה מסוגל להאמין במה שנתפס בעיני יונאס כמחשבות שיגעוניות גרמה ליונאס להטיל ספק בערכה של הפילוסופיה.
הוא עזב את גרמניה והתגורר באנגליה.
ב-1934 עלה לארץ ישראל, בה פגש בלורה ויינר, אשתו לעתיד.
ב-1940 התגייס לשורות הצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית שלחמה נגד הנאצים.
הוא נשלח לאיטליה ובשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה הגיע לגרמניה.
יונאס שב למנשנגלדבך כדי לחפש את אמו, אך היא נרצחה במחנה ההשמדה אושוויץ.
יונאס החליט לעזוב את גרמניה לצמיתות, שב לארץ ישראל ולקח חלק במלחמת העצמאות של ישראל ב-1948. הוא לימד פילוסופיה במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1950 נסע לקנדה ולימד שם פילוסופיה באוניברסיטת קרלטון.
ב-1955 הגיע לעיר ניו יורק ולימד פילוסופיה בבית הספר החדש למחקר חברתי עד 1976. בשנים 1982–1983 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מינכן.
הנס יונאס נפטר ב-1993 בביתו שבעיר ניו רושל שבמדינת ניו יורק.
ספריו של יונאס הם בעלי חשיבות מרובה בשטחים רבים ושונים.
ספרו "הדת הגנוסטית" שיצא לאור ב-1958 שימש כספר הלימוד העיקרי בשפה האנגלית בנושא זה, במשך כמה עשרות שנים.
בספרו זה, דן יונאס בתופעה הגנוסטית מנקודת המבט של האקזיסטנציאליזם.
ספרו "תופעת החיים" (1966) מהווה את בסיסו הפילוסופי של מדע הביואתיקה בארצות הברית.
בספר זה ניכרת השפעתו של מרטין היידגר.
הוא מנסה להעמיד זה לצד זה את עולם החומר ואת עולם הרוח, ובכך היה אחד הפילוסופים הראשונים שעסקו בהשלכותיו המוסריות של המדע.
ספרו "ציוויה של האחריות" שיצא לאור בגרמנית ב־1979 ותורגם לאנגלית ב־1984, מתרכז בבעיות המוסר החברתי שהטכנולוגיה מעמידה בפני המין האנושי.
יונאס עומד על כך כי הישרדותו של האדם תלויה במאמצינו לשמור על כוכב הלכת שעליו אנו חיים ועל עתידו.
הוא פיתח עיקרון מוסרי חדש: "עלינו ללמוד לחיות כך שפעילותנו תהלום חיים אנושיים אמיתיים ועקביים." ספרו זה המריץ את מדע האקולוגיה ואת הנושא של חשיבה סביבתית.
'בעיות עכשוויות באתיקה מנקודת מבט יהודית' בתוך חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011
מושג האלוהים אחרי אושוויץ ומאמרים נוספים, תרגמה דנית דותן, הוצאת רסלינג, 2004
הנס זַקְס סנדלר, משורר ומחזאי גרמני בן המאה ה-16 מן העיר נירנברג.
מגדולי אומני השירה הלירית הגרמנית (Meistersinger).
בצעירותו למד בבית הספר הלטיני בנירנברג והשתלם כשוליית סנדלרים.
לאחר סיום התמחותו המקצועית בגיל 17, החל סובב ברחבי גרמניה כמקובל אז, לצורכי פרנסתו.
בין היתר ביקר בערים הגדולות מינכן, לייפציג וזלצבורג.
לאחר כ-5 שנים, בשנת 1513 לערך, בזמן שהותו באינסברוק בחצרו של הקיסר מקסמיליאן הראשון, החליט להשתלם בשירה הלירית הגרמנית, ולאחר מכן חזר למינכן לתקופה נוספת כשוליית משוררים.
בשנת 1516 חזר לנירנברג עיר הולדתו והשתקע בה.
האירוע המרכזי שהשפיע ועיצב את חייו הייתה הרפורמציה.
זקס הפך לתומך נלהב של מרטין לותר, ובשנת 1523 כתב לכבודו את הפואמה: "הזמיר מוויטנברג שקולו בכל מקום" (Die wittenbergisch Nachtigall, die man jetzt höret überall).
נוסף לכך חיבר לכבוד לותר ארבעה דיאלוגים במבנה סיפורי, שבהם הוא מביע תמיכה ברפורמאטור ומפציר בו לנהוג במתינות.
תמיכתו של זקס בלותר לא התקבלה בעין יפה בעירו, הוא זכה לגינוי ממועצת העיר נירנברג, ונאסר עליו לפרסם עוד דברי תמיכה וסנגוריה בנושא הרפורמציה.
בשנת 1555 לערך, מונה כראש גילדת אמני השירה בעירו נירנברג, שאז כבר נסחפה גם היא ברוח הרפורמציה.
יצירתו של זקס נחשבת לעדות חשובה אודות חיי המעמד הבורגני בערים במאה ה-16. זקס נחשב עד ימינו למשורר הלירי החשוב והזכור ביותר.
חשיבותו מתעצמת עוד יותר לאור העובדה כי השירה הלירית נועדה בראש וראשונה לשימושם ולהנאתם של מקורבים למשורר ולא לצורך פרסום והפצה נרחבים.
במהלך המאה ה-17 נשכחו זקס ויצירתו.
הוא "נתגלה מחדש" שנים רבות לאחר מכן על ידי גתה, וילנד, ומעל כולם הודות ליצירתו של ריכרד וגנר, האופרה "אמני השירה מנירנברג".
זקס כתב כ-6,000 יצירות מסוגים שונים.
חלק מהן יצירות העומדות בפני עצמן ואחרות הן חלק מיצירות גדולות ומורכבות יותר.
קיים קושי לעקוב ולקטלג את מגוון היצירות שכן הן טופלו שוכתבו בידי כותבים שונים אחריו.
יצירתו של זקס כוללת כ-4,200 קטעי שירה לירית (Meisterlieder), מחזות, שירים, וקטעי פרוזה של סיפורים ומשלים.
היצירות המקוריות לא הודפסו שכן הן נועדו לשימוש בלעדי בבית הספר לשירה לירית בנירנברג, בו שימש זקס כרוח החיה של המוסד.
הספק היצירה העצום שלו ראוי לציון מכיוון שלכל אורך חייו המשיך לעבוד לפרנסתו במקצועו כסנדלר.
הנס לאוולד היה פסיכואנליטיקאי ותאורטיקן יהודי גרמני אמריקאי.
התאוריה של לאוולד היא יצירתית ובלתי שגרתית לתקופתו.
תאורטיקנים של הגישה ההתייחסותית ראו בו אחד מהוגי התשתית ההתייחסותית מבחינה קלינית ואפיסטמולוגית.
בכתיבתו השתמש בטרמינולוגיה של פרויד ושל פסיכולוגיית האני שהייתה בשיאה בתקופתו, אך הוא העלה רעיונות שנדחו בתקופתו.
גם בשדה הקליני הוא הציע התערבויות טיפוליות רחבות בהרבה מהמקובלות.
לאוולד התייחס לנפש האדם במונחים של יחסי גומלין אנושיים יותר מאשר במונחים של דחף (רעיון שבהיסטוריה של הפסיכולוגיה מיוחס לגאנטריפ), ותפס ניגודים בנפש האדם באופן אינטגרטיבי, להבדיל מהדיכוטומיה שהייתה נהוגה בתקופתו.
זמן קצר לאחר לידתו נפטר אביו, רופא יהודי בעל עניין בדרמטולוגיה ובפסיכיאטריה, והוא נותר עם אמו, שהייתה פסנתרנית מחוננת.
המשפחה התגוררה לאורך ילדותו בברלין.
לאוולד למד פילוסופיה בפרייבורג אצל הפילוסוף מרטין היידגר והושפע מהתאוריה שפיתח אודות השפה.
הוא קיבל תואר ברפואה באוניברסיטת רומא ב-1934, והתמחה בפסיכיאטריה בפדובה עד 1939.
בשנת 1940 הגיע לאוולד לארצות הברית ונחשף לתאוריה של זיגמונד פרויד, ממנה פיתח מאוחר יותר את התאוריות שלו.
הוא דבק במושגים שטבע פרויד, אך נתן להם משמעות חדשה ורדיקלית.
מסיבה זו נראה במבט ראשון כי לאוולד הוא ממשיך מסורתו של פרויד, אך העמקה ברעיונותיו מגלה פרשנות חדשה וניצנים לרעיונות המאפיינים תאורטיקנים מאוחרים יותר.
לאוולד עסק בפסיכיאטריה בבית חולים ברוד איילנד וכן בבית החולים האוניברסיטאי במרילנד.
מ-1945 היה מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה בבולטימור, ומ-1955 עבד כפרופסור במחלקה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה ובמרכז לחקר הילד שבאוניברסיטת ייל.
הוא קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה זו ב-1972. מ-1955 החל לעסוק גם בפסיכואנליזה, וכיהן כנשיא מכון מערב ניו אינגלנד לפסיכואנליזה הממוקם בניו הייבן.
לאוולד מת בגיל 86 בעיירה המדן שבקונטיקט, בה התגורר, לאחר מחלה ארוכה.
השקפתו של לאוולד מתארת מצב ראשוני של דחיסות, בו כל מאפייני העולם אותם תופס האדם כנפרדים זה מזה נמצאים דחוסים זה בזה (בדומה לתאוריות קוסמולגיות בנות זמננו).
חוץ ופנים, ממשות ודמיון, עבר והווה, עצמי ואחר - כולם מעורבבים ולא מובחנים זה מזה.
ההבחנה היא תוצר של תהליך הבניה מורכב המתרחש בשנים הראשונות ויוצר רמת ארגון שונה של החוויה המתקיימת במקביל לאותה חוויה אחדותית ראשונית.
להבדיל מרעיונותיה של מרגרט מאהלר אודות שלב התפתחות סימביוטי, טוען לאוולד שאופן ארגון דחוס זה ממשיך ללוות את האדם הבריא כל חייו.
לטענתו, מצב פסיכוטי הוא מצב בו הדחיסות הראשונית מערערת את היכולת ליצור הבחנות אלו, ואילו מצב נוירוטי הוא תוצר של הסתגלות יתר לעולם המובנה בו הגבולות הם נוקשים ובלתי חדירים.
הבריאות הנפשית לדידו קיימת באיזון בין שני המצבים ובגמישות במעבר ממצב אחד לשני.
התייחסותו של לאוולד לשפה נגזרת מתפיסה זו.
בניגוד לתאורטיקנים רבים, דוגמת פרויד, סטרן וסאליבן, שיצרו הבחנה חדה בין השלב הטרום-מילולי של התינוק (בו השפה נחווית כאוסף צלילים חסרי משמעות) ובין השלב המילולי, לאוולד ממעיט בהבחנה זו בטענה שלשפה יש תפקיד מרגע הלידה.
ההבחנה שהוא עושה נוגעת לדרך בה פועלת השפה בשתי תקופות אלו של ארגון נפשי.
השפה היא חלק מהחוויה האנושית מראשיתה, אז היא חלק מאותה דחיסות ראשונית בה התוכן הסמנטי מעורבב עם המאפיינים הרגשיים והתחושתיים; ואילו בתקופה המאוחרת יותר, המאפיינים הסמנטיים מקבלים קדימות על המאפיינים האחרים.
עם זאת, הדחקה מוחלטת של התהליכים הראשוניים, ניתוק של אותה דחיסות ראשונית, מביאה לחיים ריקים מבחינה רגשית.
אחת השאלות שהעסיקו את עולם הפסיכואנליזה היא "מדוע אנו מחפשים אובייקטים?".
על פי תאורטיקנים מוקדמים, אובייקטים הם בני אדם אחרים או דברים שתפקידם להפחית את המתח העולה מהדחפים.
האובייקטים משמשים גם ליצירת עונג או ביטחון.
פיירברן, מחלוצי גישת יחסי האובייקט, טען כי הדחפים מחפשים את האובייקט בעולם החיצוני, ותיאר תהליך של הפנמת האובייקט לכדי נוכחות פנימית למטרת השגת הכרה למשל.
על פי לאוולד, המציאות הראשונית היא מצב של דחיסות ראשונית בה האובייקטים והדחפים הם חלק מהעצמי.
הם אינם דבר מה שנלקח פנימה או מגורש החוצה, כי במצב הקיום הראשוני אין פנים וחוץ.
התינוק רואה את האם כחלק ממנו, לאחר מכן מתקיימת תקשורת מאגית ביניהם ורק לבסוף הופכת האם לאובייקטיבית.
ההבחנה בין העצמי לאובייקט היא תוצר של תהליך משני.
רק לאחר תהליך זה הוא משייך אובייקטים מסוימים אליו ואובייקטים אחרים לסובבים אותו.
לדוגמה, אם בוחנים מנקודת מבט זאת תכונות אופי, ניתן להניח שאדם נולד עם כל קשת התכונות, אך עם התפתחות העצמי, האדם משייך תכונה מסוימת לעצמו ואחרת לאחר.
על פי לאוולד, כשם שאין פנים וחוץ, כך גם אין עצמי ואחר, מציאות ואשליה.
לואוולד אינו מבטל את קיומה של מציאות בניגוד לאשליה, אך להשקפתו אבחנה זו היא רק דרך אחת לארגן את החוויה ולהבנות אותה.
עם זאת, כדי שהחיים יהיו משמעותיים, חיוניים ויציבים, אין ליצור הפרדה מוחלטת בין האשליה למציאות.
חשיבה מסוג זה מוכרת בעבודה טיפולית של זוגות, משפחות או קבוצות.
בבסיס כל אדם קיים מתח בין גישות הפוכות (מחויבות מול חופש, חיסכון מול חיפוש עונג, תוקפנות מול ריסון) ובמצבים שונים האדם מפריד בין החלקים שבתוכו ומפקיד צד אחד בידי האחר.
באופן זה מתקיים לרוב בזוגיות צד מחויב יותר וצד שנוטה לברוח, חבר משפחה שנוטה לבזבז ולעומתו אחר שחוסך יתר על המידה.
כל משתתף מייצב את העצמי שלו באמצעות החלת תבנית פשוטה על גבי הדחיסות הראשונית והעשירה שקיימת בו.
זה הוא התהליך המשני שמגדיר חלקים מסוימים מתוך המורכבות הראשונית כ"שלי", וחלקים אחרים - כ"של האחר".
הנס ישונק , היה ראש המטה של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ישונק נולד ב-9 באפריל 1899 בעיר Hohensalza במחוז פוזנן בפרוסיה (כיום – Inowrocław בפולין).
הוא עבר קורס קצינים בליכטנפלדה והוכשר כטייס קרבי, ובמלחמת העולם הראשונה הצליח להפיל שני מטוסי אויב ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף ישונק לרייכסוור וסיים בהצטיינות את המכללה של המטה הכללי.
ב-1928. הוא הצטרף למשרד הממונה על הרייכסוור והיה ממונה על פיתוח כלי טיס שנאסרו על ידי חוזה ורסאי.
עם עליית הנאצים לשלטון טיפס ישונק במהירות בתפקידים בלופטוואפה עד שהתמנה ב־1 בפברואר 1939 לראש המטה של הלופטוואפה בדרגת גנרל מיור.