tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2012 הדו"ח עבר עיבוד ועריכה לפורמט של ספר ופורסם בידי pluto press בשם "מעבר לכיבוש: אפרטהייד, קולוניאליזם והחוק הבין־לאומי בשטחים הפלסטינים הכבושים".
דו"ח ועדת האו"ם החברתית-כלכלית של מדינות מערב אסיה (2017)
בשנת 2017 פורסם דו"ח של שזכה לתהודה תקשורתית.
בדו"ח נכתב כי ישראל מפרה את אמנת רומא ואמנת האפרטהייד, וכי חוק השבות, פעילות הסוכנות היהודית, ניהול אדמות המדינה והשלטון הצבאי בגדה – יוצרים משטר אפרטהייד שחולש על העם הפלסטיני כולו.
דובר מזכ"ל האו"ם מסר בהתייחסותו לדברים כי הדו"ח חובר ללא התייעצות עם מזכירות הארגון, ואינו משקף את עמדת המזכ"ל אנטוניו גוטרש.
שורה של ארגונים פלסטיניים ומזרח-תיכוניים, בהם ארגון אל-חק (שהוכרז ב-2022 על ידי ישראל כארגון טרור), הגישו בשנת 2019 לאו"ם דו"ח שלפיו מעשיה של ישראל כלפי פלסטינים בישראל, השטחים והפליטים הגיעו לכדי פשע האפרטהייד.
ביולי 2020 פרסם ארגון יש דין חוות דעת של המשפטן מיכאל ספרד שלפיה בגדה המערבית מתבצע פשע האפרטהייד - הכולל ביצוע פרקטיקות המהוות "מעשים בלתי אנושיים" המהותיים להגדרה של המצב כאפרטהייד, בהם מניעת פיתוח, שלילת אזרחות, רדיפה של מתנגדי משטר והפקעה ונישול של קרקעות.
בינואר 2021 פרסם ארגון בצלם דו"ח המאפיין את המשטר הישראלי בכללותו כמשטר אפרטהייד, ויצא נגד ההבחנה בין המשטר הדמוקרטי בשטחי ישראל לשלטון הצבאי בגדה המערבית.
ב-27 באפריל 2021 עומר שאקיר בארגון Human Rights Watch פרסם דו"ח בשם "הסף נחצה: הרשויות הישראליות ופשעי האפרטהייד והרדיפה" שגורס כי שישראל מבצעת את פשעי האפרטהייד והרדיפה כנגד פלסטינים בישראל, בגדה המערבית וברצועת עזה, המהווים פשעים נגד האנושות.
לפי הדו"ח בשלושת האזורים האלו מופעל דיכוי שיטתי כנגד הפלסטינים ונעשים מעשים לא אנושיים כנגדם.
הדו"ח טוען שרמת הדיכוי הכולל אכיפת משטר צבאי דרקוני על פלסטינים, שעה שמתנחלים וישראלים זוכים למכלול הזכויות של החוק הישראלי, מגיע לכדי הדרגה הנדרשת להגדרתו כאפרטהייד.
נוסף על כך, הדו"ח טוען שישנן הגבלות על תנועת הפלסטינים, ובהן סגר על רצועת עזה והנהגת משטר היתרים לפלסטינים כדי לאפשר להם לעבור בין שטחי הגדה והרצועה, הפקעת יותר משליש מאדמות הגדה המערבית, כפיית תנאים קשים בחלקים של הגדה באופן שהוביל להעברה בכפייה של אלפי פלסטינים מבתיהם, ושלילת תושבות מפלסטינים.
בפברואר 2022 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" דו"ח נרחב, הטוען שבישראל מתקיים אפרטהייד כלפי ערבים, בין השאר בכך שהיא שוללת את "זכות השיבה" מהפלסטינים.
משרד החוץ הישראלי דחה את הדו"ח ומתח ביקורת על "אמנסטי" והאשים אותו באנטישמיות.
דו"ח מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם (2022)
במרץ 2022 הגיש המשפטן הקנדי , שליח מיוחד של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, דו"ח למועצה ובו כתב שישראל משליטה אפרטהייד על הפלסטינים, תוך התעלמותה של הקהילה הבין־לאומית.
הוא הוסיף כי "שלטון זר קבוע בשטח כבוש שיש בו אוכלוסייה ילידית מנוגד לחוק הבין־לאומי".
לדבריו קיים בשטחים הפלסטיניים שלטון "שמעניק לקבוצה גזעית-לאומית-אתנית אחת זכויות, הטבות ופריבילגיות משמעותיות, תוך הכפפה מכוונת של קבוצה אחרת לחיים מאחורי חומות ומחסומים ותחת שלטון צבאי קבוע."
לינק הדגיש בדו"ח מספר נקודות המבססות את קביעותיו.
במשלחת הישראלית למוסדות האו"ם בז'נבה דחו את ממצאי הדו"ח.
לינק חזר על טענות אלה בדו"ח שהגיש בספטמבר 2023, לקראת הדיון בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) על חוקיות הכיבוש הישראלי.
נוסף על כך, ישנם כאלו שמרחיבים את ההשוואה בין ישראל לאפרטהייד לאזרחים הערבים של ישראל, ומתארים את האזרחות שלהם ככזו מדרגה שנייה.
מעבר לכך, מועלות לעיתים רחוקות יותר טענות בדבר יחס הדומה לאפרטהייד כלפי חלקים אחרים בחברה הישראלית, כמו כלפי היהודים האתיופים.
מתנגדי טענה זו טוענים כי ישראל לא יכולה להיחשב מדינת אפרטהייד או להיות דומה לדרום אפריקה תחת האפרטהייד מאחר שהחוק הישראלי שווה לכל אזרחי ישראל לפי מגילת העצמאות, ואלו לא מופלים על בסיס גזע, דת או מין.
ולהפך התושבים הערביים מופלים לטובה בכמה תחומים, כמו פטור גורף מחובת גיוס לצה"ל, העדפה מתקנת לקבלה לאקדמיה (במסגרת תוכנית "ראויים לקידום", ובלימודי רפואה בפרט), כמו גם העדפה מתקנת בנציבות שירות המדינה.
כמו כן, אנשי המגזר הערבי מכהנים ברשויות השונות: כפרקליטים בשירות המדינה (5.8% מכלל הפרקליטים ב-2014); כחברי כנסת (11.6% בשנת 2021); וכשופטים (7.7% מכלל השופטים בשנת 2014) לרבות בבית המשפט העליון (6.7% בשנת 2023).
לעומת זאת, אחרים טוענים כי חוקים מסוימים בישראל מפלים ישירות או שבעקיפין בהתבסס על דת וגזע, ולמעשה מעניקים פריווילגיות ליהודים ופוגעים באזרחים הלא יהודים של ישראל, במיוחד באלו הפלסטינים.
חוקים שכאלו כוללים את חוק השבות, האיסור על איחוד משפחות, וחוקים רבים אחרים בנושאים של ביטחון, מקרקעין ותכנון יישובים, אזרחות, ייצוג בכנסת, חינוך ותרבות.
חוק הלאום, שנתקל בהתנגדות בין־לאומית רחבה, גם כונה בידי חברי האופוזיציה הישראלית וישראלים ערבים ויהודים רבים "חוק אפרטהייד".
אדם ומודלי כתבו כי "הפלסטינים הישראלים מוגבלים לאזרחות סוג ב' בעוד קבוצה אתנית אחרת היא בעלת המונופול על הכוח המדיני", דבר שמתבטא בהגבלות על גישה לקרקע, כמו גם חלוקה לא שוויונית של שירותים ציבוריים, מקומות תעסוקה וסכום ההוצאות המדיניות פר אדם על חינוך, שאינו שוויוני בין "הקבוצה הדומיננטית וקבוצת המיעוט".
השופט הדרום אפריקאי ריצ'רד גולדסטון כתב ב-2011 בניו יורק טיימס כי אף על פי שקיימת רמה מסוימת של הפרדה בין יהודים ישראלים ופלסטינים ישראלים, המצב בישראל עצמה לא יכול להיחשב לאפרטהייד.
בקשר לגדה המערבית, גולדסטון אמר כי המצב אכן יותר מורכב, אבל גם שם נראה שאין כוונה לשמר משטר ממוסד של דיכוי ושליטה בידי קבוצה גזעית אחת על אחרת.
גולדסטון טען כי ההתייחסות אל הסיטואציה בישראל כאפרטהייד שקרית ומזיקה לתהליך השלום וההרמוניה במקום לעזור לו.
אליו הצטרף איאן בורמה שטען כי אף על פי שניתן בקלות לזהות משטר של אפליה כלפי הפלסטינים הישראלים וכי הרעיון של מדינה יהודית נודף גזענות, ההשוואה בין המשטר הישראלי לאפרטהייד עצלנית ברמה האינטלקטואלית ומפוקפקת מוסרית.
בורמה טען כי הפלסטינים הישראלים מהווים 20% מהאוכלוסייה הישראלית ונהנים מזכויות אזרחיות מלאות, וכי לא ניתן לטעון שבישראל עצמה מתקיים אפרטהייד.
כמו כן, חמישים ושלושה חברי אוניברסיטת סטנפורד חתמו על מכתב לפי לא ניתן לטעון שבישראל בגבולותיה הלאומיים מתקיים אפרטהייד בין אזרחיה השונים.
הקרן הקיימת לישראל והסוכנות היהודית רכשו במהלך השנים קרקעות רבות בישראל במטרה שאלו ימכרו אך-ורק ליהודים, כדי לעודד הגירה של יהודים לישראל.
ארגונים אלו הוקמו בתקופה העות'מאנית.
למרות זאת, הם ממשיכים להיות קיימים היום, ונתמכים בידי חוקים ישראלים, ומקבלים מימון נרחב ממדינת ישראל.
כך נוצר מצב, שבו מרבית הקרקעות של ישראל ניתנות לרכישה אך ורק בידי יהודים, ואף על פי שאין שום חוק שאוסר על מי שאינו יהודי לרכוש קרקע, הדבר נהיה לא אפשרי בפועל.
במרץ 2000, בית המשפט העליון פסק כי ליישוב קציר כדאי לשקול את קבלתו של קעאדן ליישוב ולמכור לו קרקע, למרות היותו ישראלי-פלסטיני ולא יהודי.
רבים רואים בפסיקה זו תקדימית וכוללנית, אבל בפסק הדין עצמו השופט הדגיש כי מדובר על פסיקה שתקפה אך ורק למקרה הספציפי.
למרות זאת, השופט אמר כי "האופי היהודי של המדינה לא מאפשר הפליה על בסיס דתי או לאומי.
עיקרון זה תקף גם לחלוקת קרקע".
בעקבות פסיקה זו, הפילוסוף הבריטי ברנארד האריסון טען כי לא נכון להתייחס אל ישראל כמדינת אפרטהייד, מאחר שפסיקה שכזו לא הייתה יכול לעבור בבית המשפט בדרום אפריקה תחת האפרטהייד.
טענות לאפליה קיימות גם בהקשר של מתן היתרי בנייה לטובת בנייה לפלסטיניים, כאשר במזרח ירושלים, לא נעשה תכנון מגורים והתרחבות עבור פלסטינים במזרח ירושלים, וזאת בניגוד למדיניות התכנון כלפי מגורים ליהודים בשכונות היהודיות במזרח ירושלים וכן במערב העיר.
נוסף על כך, 98.6% מבקשות להיתר בנייה בשטחי C שהוגשו על ידי פלסטינים נדחו על ידי המנהל האזרחי.
ב-2006, כריס מקגריל טען כי השליטה של המדינה דרך הקרן הקיימת והסוכנות היהודית על כמעט כל הקרקעות בישראל מובילה לכך שהיא לא נגישה ללא-יהודים.
בעקבות עצומה של עדאלה מ-2004, ב-2007 פסק בית המשפט שמדיניות אי מכירת הקרקעות לאזרחים ישראלים לא יהודים מפלה, ושיש לחייב את הקרן הקיימת למכור קרקע גם למי שאינו יהודי; אולם, הקרן הקיימת תפוצה על מכירה שכזו בקרקע חלופית, כך שמאזן חלוקת הקרקע בין יהודים לשאינם יהודים יישאר זהה.
עד ל-2010, היה מותר ליישובים קהילתיים לא לקבל תושבים על בסיס גזע, דת, מין וכדומה.
אולם, בראשית שנות ה-2000, מספר יישובים קהילתיים בנגב ובגליל הואשמו בכך שהם מונעים מערבים לעבור לגור בהם.
על-כן, ב-2010 עבר בכנסת חוק שאוסר על מועצות היישובים הקהילתיים להפלות מתמודדים על בסיס גזע, דת, מין, אתניות, מוגבלות, מעמד אישי, גיל, הורות, נטייה מינית, מדינת מוצא, השקפה פוליטית וחברות פוליטית.
ועדיין, מבקרים טוענים שהחוק מעניק סמכות רבה מדי למועצות היישובים הקהילתיים, שלא נמצאות תחת פיקוח, ולמעשה יכולות להמשיך באפליה תחת כסות אחרת, של "אי התאמה לאופי הקהילתי של היישוב".
מאז קום המדינה הוקמו בישראל כ-700 יישובים ליהודים.
בנוסף הוקמו בשטחים כ-250 יישובים ומאחזים ליהודים.
לערבים הוקמו 7 עיירות בנגב על מנת לרכז את הפזורה הבדואית.
ב-2003 אישרה הכנסת את חוק האזרחות והכניסה לישראל כחוק זמני שנועד למנוע כניסה והשתכנות של טרוריסטים מהגדה המערבית ומעזה.
החוק אוסר מתן אזרחות על בסיס של איחוד משפחות לתושבים של הגדה המערבית, עזה, איראן, אפגניסטן, לבנון, לוב, סודאן, סוריה, עיראק, פקיסטן ותימן.
החוק תקף כעיקרון באופן שווה על בני-הזוג הן של פלסטינים ישראלים והן של יהודים ישראלים, אולם לרוב משפיע רק על פלסטינים ישראלים ומהרשות הפלסטינית.
החוק נועד להיות זמני, אולם מאז מחודש כל שנה.
שופט בית המשפט העליון מישאל חשין קבע כי "לאזרחים ישראלים אין את הזכות להביא אנשים מלאומים זרים לישראל...
וזו הזכות, אפילו החובה, של המדינה, של כל מדינה, להגן על תושביה מאלו שרוצים להרע להם.
מהחובה הזאת ניתן להסיק שהמדינה רשאית למנוע את ההגירה של אנשים ממדינות אויב אליה, אפילו אם הם בני הזוג של אזרחים ישראלים, בעודה נלחמת במדינותיהם מאבק מזוין".
החוק קיבל חיזוק לתוקפו לאחר שעמד במבחן בית המשפט העליון בהצבעה של שישה בעד וחמישה נגד.
השופט העליון אהרון ברק, שהתנגד לחוק, הכריז כי "זו הפרת זכויות שמכוונת כלפי האזרחים הערבים של ישראל.
כתוצאה מכך, החוק הוא הפרה של הזכות של האזרחים הערבים לשוויון".
זהבה גלאון, ממקימות בצלם וחברת כנסת של מפלגת מרצ, אמרה כי "בית המשפט יכל להיות קצת יותר אמיץ ולא להוריד אותנו לרמה של מדינת אפרטהייד".
החוק גם ספג ביקורת מאמנסטי וממשמר זכויות האדם.
עד-2007 החוק חל רק על תושבי הגדה המערבית ועזה, ומ-2007 הורחב גם לאזרחי איראן, עיראק, סוריה ולבנון.
ב-2008, לאחר שהחוק הורחב לשנה נוספת, עמוס שוקן, מו"ל העיתון "הארץ", כתב במאמר עמדה כי החוק מפלה קשות ויוצר פער גדול בין הזכויות של ישראלים יהודים וישראלים ערבים, והקיום שלו הופך את ישראל למדינת אפרטהייד.
מערכות חינוך נפרדות ולא שוות היו חלק משמעותי מהאפרטהייד בדרום אפריקה, כחלק מתוכנית מכוונת להגביל את הילדים השחורים לעבודות פיזיות.
קיום של הבדלים במערכת החינוך הישראלית בין זו הערבית לזו הממלכתית לא ניתן להכחשה, אף על פי שהבדלים אלו לא חמורים במידה שהיו ההבדלים בזו של דרום אפריקה, ולא ניתן בהכרח לייחס להם מגמה מכוונת מצד המדינה.
הטענות העיקריות סבות סביב חוסר תקצובי לבתי-הספר הערביים, וטענה בדבר הפרדה שיוצרת סגרגציה ולא אוטונומיה, מאחר שבתי-הספר נשלטים בידי משרד החינוך ולא בידי רשות אוטונומית.
חוק זכויות התלמיד משנת 2000 אוסר על מחנכים לבסס אוסף זכויות וחובות שונה וכן סטנדרטים חינוכיים נפרדים לתלמידים על בסיס שיוך לדתות שונות.
כמו כן, נאסר על מוסדות חינוכיים להפלות כנגד מיעוטים דתיים בקבלה למוסדות ובהדחה ממוסדות.
כן נאסר על הפליה בפיתוח תוכניות לימודים.
בניגוד לדרום אפריקה תחת האפרטהייד, הלימודים בבית-הספר חינמיים וישנה חובה ללמוד עד סיום כיתה י"ב, וישנו שכר לימוד אוניברסלי לכל הסטודנטים בכל האוניברסיטאות.
מרבית בתי-הספר בישראל נפרדים לדוברי ערבית ועברית, וקיימים מספר בתי-ספר דו לשוניים.
מערכת זו היא שארית מתקופת הממשל הצבאי, בה באמצעות איסור על האזרחים הפלסטינים של ישראל לצאת מתחומים מוגדרים, ובתוספת שיטת אזורי הרישום שהייתה נהוגה, נוצרה הפרדה בחינוך בין ערבים ליהודים.
כל שמונה האוניברסיטאות של ישראל מלמדות בעברית, ואין אף אוניברסיטה ישראלית ערבית.
דו"ח מדיני מ-1992 דיווח על כך שמושקע תקציב כפול לכל תלמיד יהודי לעומת תלמיד ערבי.
כמו כן, דו"ח של משמר זכויות האדם מ-2004 דיווח על שיעור זכאות לבגרות של 66% בקרב תלמידים ערבים לעומת מקביליהם היהודים.
ב-2007 החלה תוכנית של משרד החינוך הישראלי להשוואת גובה התקציב של בתי-הספר הממלכתיים והערבים.
כריס מקגריל השווה את חוק מרשם האוכלוסין הישראלי מ-1965 שמחייב את כל תושבי ישראל לדווח על לאומם, לחוק מרשם האוכלוסין מתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה, שחילק את הדרום אפריקאים על פי הגדרות גזעיות במטרה לקבוע מי יגור היכן.
על-פי מקגריל, הרישום בתעודת הזהות משפיע על היכן אנשים מורשים לגור, גישתם לתוכניות עזרה של משרד הרווחה ומשפיע על היחס של פקידים ושוטרים אליהם.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי שעבר ביולי 2018, מגביל את זכות ההגדרה העצמית ליהודים בלבד.
החוק גם מרשה את ההקמה של סגרגציה בערים ויישובים על בסיס דתי ולאומי, דבר שהושווה לחוק "אזורי הקבוצות" מ-1950 שעבר בדרום אפריקה.
חברי אופוזיציה ממספר מפלגות וכן פרשנים פוליטיים הזהירו שחוק זה יבסס או יחזק משטר אפרטהייד.
סוגיות בגדה המערבית וברצועת עזה
בשנת 2003 , פרפסורית למדעי המדינה באוניברסיטת מסצ'וסטס, פרסמה מאמר בירחון בה הציגה היפותזה שיש להגדיר את מדיניות ישראל בשטחים הכבושים כאפרטהייד.
היא טענה ש-"המשטר הצבאי בגדה המערבית וברצועת עזה מפקיע ומגדר אדמות פלסטיניות ומרשה לישראלים להתנחל בשטחים כבושים" היא הצביעה על כך שהמתנחלים ממשיכים להישלט בידי החוק הישראלי, וששיטה שונה של חוק צבאי הוקמה כדי להסדיר את העניינים האזרחיים, כלכליים וחוקיים ביחס לתושבים הפלסטינים.
היא אמרה כי "רבים רואים במדיניות הישראלית של סיפוח קרקע אבל הפרדה חברתית, אפרטהייד, אף על פי שלא כך זה נקרא בחוק הישראלי".
פלסטינים החיים בגדה המערבית וברצועת עזה, אזורים שנכבשו בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967, ונחשבים לשטחים כבושים מבחינת החוק הישראלי ומבחינת החוק הבין־לאומי, נמצאים בחלקם תחת השלטון של הרשות הפלסטינית, החמאס והשלטון הצבאי הישראלי, ואינם אזרחים ישראלים.
הנשיא האמריקאי לשעבר ג'ימי קרטר הוציא ב-2006 ספר בשם "פלסטין: שלום ולא אפרטהייד".
קרטר הבהיר כי הוא מתכוון לקיומו של האפרטהייד בישראל אך ורק בהקשר לגדה המערבית ועזה, ולא בישראל עצמה ביחס לאזרחיה הערבים.
ב-2007, בזמן פרסומו של דו"ח מועצות זכויות האדם של האו"ם, פרופסור , שהיה ראש משלחת של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, אמר כי "החוקים הישראליים והפרקטיקה הישראלית בשטחים הפלסטינים הכבושים בהחלט דומים למאפיינים של אפרטהייד".
דוגארד שאל "האם אפשר ברצינות להכחיש את הכוונה לבסס ולשמר שליטה של קבוצה גזעית אחת (יהודים ישראלים) על קבוצה גזעית אחרת (ערבים פלסטינים), ולדכא אותם באופן שיטתי?".
באוקטובר 2010, ריצ'רד פאלק דיווח לאספה הכללית של האו"ם כי "האופי של הכיבוש ב-2010 מצדיק את ההאשמות הקודמות בדבר קולוניאליזם ואפרטהייד יותר מאשר בעבר".
פאלק המשיך ואמר כי זה הוא תהליך מתמשך, וככל שהזמן חולף, הפרת זכויות האדם של הפלסטינים הולכת ונהיית חמורה יותר ויותר.
אהוד ברק אמר ב-2010 (בעת ששימש כשר הביטחון, השר האחראי על מדיניות ישראל ביש"ע): "כל עוד בטריטוריה אשר מערבית לירדן יש ישות מדינית אחת שנקראת ישראל, היא תהיה או לא יהודית או לא דמוקרטית.
אם למיליוני הפלסטינים האלו אין זכות הצבעה, זו מדינת אפרטהייד".
תחת הרשות הפלסטינית ושלטון החמאס בעזה
בנובמבר 2014, היועץ המשפטי לממשלה לשעבר מיכאל בן יאיר ביקש מהאיגוד הכלכלי האירופי לתמוך בהקמה של מדינה פלסטינית, וטען שישראל ביססה משטר אפרטהייד בגדה המערבית.
הוא הכריז כי הקשר ההיסטורי-לאומי של היהודים לארץ-ישראל לא צריך לבוא על חשבון לאום אחר, ותמך בדו-קיום.
ב-2015, ראש המוסד לשעבר, מאיר דגן, טען שהמדיניות של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו מובילה להפיכה של ישראל או למדינה דו-לאומית או למדינת אפרטהייד.
דגן טען ספציפית כי מבצע עופרת יצוקה נכשל.
ב-2003, שנה לאחר מבצע חומת מגן, בעקבות האינתיפדה השנייה ופיגועי ההתאבדות ממשלת ישראל הכריזה על פרויקט של הקמת "גדרות ומכשולים פיזיים אחרים" במטרה למנוע מתושבי הגדה המערבית להיכנס אל ישראל.
מספר אישים, ביניהם מוחמד סארוואר, ג'ון פילגר ומוסטפא ברגותי, תיארו את החומה שהוקמה כתוצאה מהחלטה זו כ"חומת אפרטהייד".
תומכי הקמת גדר ההפרדה טוענים שהיא אחראית על ירידה של 90% במקרי הטרור בין 2002 ו-2005. מספר ישראלים השוו את תוכנית ההתנתקות למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
מירון בנבנשתי כתב כי ההתנתקות מעזה יצרה מודל של בנטוסטן לעזה.
לדבריו של בנבנשתי, הכוונה של אריאל שרון להתנתק מעזה רק לאחר סיום בניית גדר ההפרדה מסביבה, וכן שמירה על כל גושי ההתנחלויות (בהתאם לדרישה של נתניהו), מתאימה לרעיון הבנטוסטנים.
חומת ההפרדה יצרה שלושה גושי בנטוסטנים בגדה המערבית: ג'נין–שכם, בית-לחם–חברון ורמאללה.
יש הטוענים שהגם שייתכן וניתן להצדיק הקמת מכשול מטעמי ביטחון, בחירת תוואי הגדר הספציפית לא נעשתה משיקולי ביטחון.
כך, נטען כי תוואי הגדר נבנה באופן המנותק משיקולי הביטחון אלא משיקולים אתניים דמוגרפיים, כאשר המטרה היא לתפוס כמה שיותר שטח וכמה שפחות פלסטינים מצד אחד, וכן למנוע את השלמת המכשול על-מנת לפתוח פתח להשתלטות על שטחים נוספים.
בית המשפט הבין־לאומי לצדק פסק ב-2004 כי החומה אינה חוקית במקומות בהם היא נבנית מעבר לקו הירוק.
הממשלה הישראלית לא הסכימה עם פסיקה זו והמשיכה לבנות את החומה גם מעבר לקו הירוק.
למרות זאת, בית-המשפט העליון הישראלי פסק מספר פעמים לשינוי תוואי החומה, ואף קבע כי המדינה הטעתה את בג"ץ.
יש המייחסים את הפסיקה גם ללחץ של הפגנות בכפרים פלסטינים, כמו בלעין.
למרות זאת, בית המשפט העליון פסק כי אכן החומה נועדה למטרות הגנה והתוואי שלה מבוסס על שיקולי ביטחון.
הנרי סיגמן, מנהל לשעבר של הקונגרס היהודי האמריקאי, אמר כי רשת ההתנחלויות בגדה המערבית יצרה מצב של פרויקט קולוניאלי בלתי-הפיך שמכוון למנוע את האפשרות של הקמת מדינה פלסטינית.
סיגמן אמר כי בעשותה זאת, ישראל "עברה את הגבול של "הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון" והפכה "למשטר האפרטהייד היחיד בעולם המערבי"".
הוא אמר כי ישראל שוללת מהפלסטינים הן את זכות ההגדרה העצמית והן אזרחות ישראלית, דבר שמהווה שלילה כפולה של זכויותיהם, ומאחר והוא מבוסס על אתניות, מהווה גזענות.
סיכמן ממשיך ואומר כי יצירת דמוקרטיה לקבוצה פריווילגית בעוד מונעים מאחרים להשתתף בה ושומרים עליהם "מאחורי מחסומים וגדרות תיל" זה ההפך מדמוקרטיה.
ג'ון דוגארד השווה את ההפקעה של קרקעות פלסטיניות בידי ישראל ואת ההרס של בתים פלסטינים למדיניות שהיו נהוגות בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
מחקר מקיף משנת 2002 של ארגון זכויות האדם הישראלי בצלם, סיכם באומרו: "ישראל יצרה בשטחים הכבושים משטר של הפרדה שמבוססת על אפליה, שמיישם שתי מערכות חוק נפרדות באותו השטח שחלות על אנשים על בסיס הלאום שלהם, ומחלקות לאותם האנשים זכויות או שוללות זכויות על בסיס הלאום שלהם.
משטר זה הוא היחיד מסוגו בעולם, ומזכיר משטרים נוראים מהעבר, כמו משטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
בהקשר הזה, ניתן לציין את הפרקטיקה של אדמות מדינה: בעקבות בקשה שהוגשה מכוח חוק חופש המידע על ידי שלום עכשיו, נמצא כי 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך כל אדמות המדינה שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות.
בהתאם לסעיף 2 לתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית) פלסטינים וישראלים כפופים ביהודה ושומרון למערכות משפט פלילי נפרדות.
פלסטינים נשפטים בידי בבית משפט צבאי לפי החוק הירדני וצווי מפקד פיקוד המרכז, ואילו ישראלים נשפטים בבית משפט ישראלי לפי החוק הישראלי.
ב-2007, מועצה של האו"ם לביטול האפליה הגזענית דיווחה כי הפלסטינים והמתנחלים הישראלים בשטחים הכבושים נמצאים תחת מערכות חוק פלילי נפרדות, דבר שמוביל לכך שפלסטינים, יקבלו עונשים חמורים יותר, ביחס ליהודים, על אותן העבירות באותם התנאים.
אמנסטי דיווחה כי בגדה המערבית, מתנחלים וחיילים שלוקחים חלק בפגיעה הפלסטינים, כולל הרג לא חוקי, זוכים לחסינות מעונש ומובאים לידי משפט רק לעיתים נדירות.
בניגוד לכך, פלסטינים שנעצרים בידי הצבא הישראלי או השב"כ מוחזקים במעצר לתקופות ארוכות; במסגרת מעצר מנהלי שמבוצע בידי השב"כ בעיקר כנגד פלסטינים וכמעט לעולם שלא כנגד יהודים, לא ניתנות לעצורים זכויות להליך משפטי הוגן, כגון ידוע על העבירה אשר בגינה המעצר וזכות להבאה בפני בית-משפט.
מעבר לכך, ישנם דיווחים על מעשי עינויים והזנחה של העצורים הפלסטינים, אולם דיווחים אלו נחקרים אך לעיתים רחוקות.
ג'ון דוגארד השווה את הכליאה של הפלסטינים בידי ישראל למדיניות הכליאה באפרטהייד בדרום אפריקה באומרו: "מדיניות הביטחון של האפרטהייד בדרום אפריקה הובילה לעינויים בקנה מידה גדול.
כך עושים גם כוחות הביטחון הישראליים.
היו אסירים פוליטיים רבים באי רובן, אבל יש יותר אסירים פלסטינים בבתי-כלא ישראלים".
בינואר 2012, מועצת ענייני החוץ של הפרלמנט הצרפתי פרסמה דו"ח אשר מתאר את מדיניות המים של ישראל בגדה המערבית כ"נשק שמשרת אפרטהייד חדש".
הדו"ח טוען כי 450,000 המתנחלים בגדה המערבית משתמשים ביותר מים מאשר 2.3 מיליון הפלסטינים.
נוסף על כך, הדו"ח טוען כי ישראל מפרה את החוק הבין־לאומי בכך שנאסר על הפלסטינים להשתמש באקוויפרים, ובכך שהיא הורסת בארות ומתקני טיהור מים.
יגאל פלמור, דובר משרד החוץ הישראלי, אמר כי "הדו"ח רווי שפת פרופגנדה ארסית, והוא רחוק מאוד מביקורת מקצועית שאפשר להתווכח איתה".
דו"ח שהופק בידי "מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים" הסיק כי ישראל הגשימה את חלקה בהסכמי המים ושהמצב הוא "בדיוק ההפך מאפרטהייד" מאחר שישראל מספקת תשתית מים למעל ל-700 כפרים פלסטינים.
האגודה לזכויות האזרח בישראל סיכמה ב-2008 כי מערכת הכבישים המופרדת בגדה המערבית, התפשטות ההתנחלויות, הגבלת הצמיחה של היישובים הפלסטינים, מענקים ונתינת שירותים שמבוססות על אפליה, וגישה לא שווה למשאבי טבע "מהווים הפרה בוטה של עקרון השוויון ודומים בדרכים רבות למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
ארגון זה חזר בו מהימנעותו להשתמש במילה אפרטהייד ביחס לישראל מאחר ש"המצב הולך ומחמיר במקום להשתפר".
לפלסטינים החיים בגדה המערבית אין אזרחות או זכויות הצבעה בישראל (מלבד פלסטינים החיים במזרח ירושלים, אשר רשאים להצביע בבחירות המקומיות, אולם לא בארציות), ולמרות זאת כפופים להגבלות תנועה מצד הרשויות הישראליות.
ישראל יצרה כבישים, דרכים ומחסומים בגדה המערבית עם מטרה המוצהרת של מניעת התנועה החופשית של האוכלוסייה הפלסטינית, במטרה למנוע את יכולת ההתניידות של טרוריסטים ומיליטנטים אחרים באזור.
ארגון זכויות האדם בצלם טוען כי קווי מדיניות שכאלו מבודדים קהילות פלסטיניות ומשטר הדרכים של ישראל "שמבוסס על עקרון של הפרדה על בסיס אפליה, נושא קווי דמיון מובהקים למשטר האפרטהייד הגזעני שהתקיים בדרום אפריקה עד 1994".
בית המשפט הבין־לאומי בהאג קבע כי זכויותיה הבסיסיות של האוכלוסייה הפלסטיניות מובטחות בידי האמנה הבין לאומית לזכויות פוליטיות ואזרחיות, וכי אין בשיקולי הביטחון שישראל מעלה כדי להצדיק פגיעה בזכויות המגיעה כדי הפרתן.
מארווה בישארה, מרצה ליחסים בין־לאומיים באוניברסיטה האמריקאית בפריז, טען כי ההגבלות על העברת סחורות בגדה המערבית ובין הגדה המערבית לישראל הן "דה פקטו שיטת אפרטהייד".
הכבישים הנפרדים נבנו בתגובה להתקפות טרור – לא כדי ליצור סגרגציה.
הם נבנו כדי להציל חיי יהודים.
וכבישים בישראל משמשים הן יהודים ישראלים והן ערבים".
מערכת של היתרים, מחסומים ומתקני שליטה אחרים (כמו פילובוקסים) הוקמה ב-1990. ליילה פארסח טוענת כי שיטה זו "מציבה על הפלסטינים תנאים דומים לאלו שהוצבו על השחורים תחת חוקי האפרטהייד.
כמו חוקי האפרטהייד, שיטת ההיתרים שולטת על התנועה של האוכלוסייה בהתאם לרצונות של המתנחלים".
בתגובה לאינתיפאדת אל-אקצה, ישראל הרחיבה את הגבלות התנועה והפרידה למעשה בין הגדה המערבית לרצועת עזה.
"באפריל 2002 ישראל הכריזה על החלוקה של הגדה המערבית ועזה לשמונה חלקים נפרדים, שמחוץ אליהם פלסטינים לא יוכלו לחיות ללא היתר".
ג'ון דוגארד אמר כי "חוקים אלו מזכירים את שיטת ההיתרים של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, אבל למעשה מאפילים עליה בחומרתם".
כמו כן, חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, גם כן אמר כי שיטת ההיתרים היא מאפיין של אפרטהייד.
חבר הכנסת לשעבר עזמי בשארה, טען כי המצב הפלסטיני נוצר בעקבות "אפרטהייד קולוניאליסטי".
ארגון זכויות האדם בצלם אמר ב-2004 כי "הגישה של פלסטינים לכבישים באורך של 450 מיילים נחסמת לחלוטין או באופן חלקי" וכי לשיטה זו יש קווי דמיון ברורים למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
באוקטובר 2005, צה"ל מנע מפלסטינים את הגישה לכביש 60, כחלק מהתוכנית להקים רשת כבישים נפרדת לפלסטינים וליהודים בגדה המערבית, בשל ריבוי הפיגועים שנעשו מצד פלסטינים כלפי יהודים בכבישים משותפים.
כך למשל בין השנים 2001 - 2018 נרצחו בכביש 60 לבדו 49 אזרחים ישראלים בעשרות פיגועי טרור.
הכביש נחסם לחלוטין לאחר ירי בשלושה מתנחלים בצמוד לבית-לחם.
נכון ל-2005, נאסר המעבר של כלי רכב פלסטינים פרטיים, אולם הורשה המעבר של תחבורה ציבורית.
ב-2011, ניצן אלון ביטל את ההפרדה בתחבורה הציבורית בגדה המערבית בין פלסטינים ליהודים.
בתגובה למחאות של מתנחלים על צעד זה, משה יעלון ביטל את החלטתו של ניצן אלון, ואסר בשנית על נסיעה של פלסטינים בתחבורה ציבורית בה נוסעים יהודים בגדה המערבית.
ב-2014 נאמר כי ההחלטה מיושמת בעקבות שיקולי ביטחון, אולם על-פי "הארץ", ישנם ציטוטים של קצינים אשר אומרים כי שימוש בתחבורה הציבורית בידי פלסטינים לא מציב שום איום ביטחוני.
שרת המשפטים לשעבר ציפי לבני בקשה מיהודה ויינשטיין לבחון את החוקיות של האיסור וויינשטיין הגיב בדרישה מיידית ממשה יעלון לספק הסבר להחלטתו.
מקורות במערכת הביטחון הישראלית מצוטטים כטוענים כי להחלטה לא היה דבר עם השימוש של פלסטינים בתחבורה הציבורית, אלא נועדה אך ורק לפקח על הכניסה והיציאה מישראל, ובכך להקטין את הסיכויים של כניסת אלו אשר מתכננים לבצע התקפות טרור בישראל.
מבקרים של מדיניות זו טוענים כי היא זהה לאפרטהייד, ודבר שהופך את ישראל למדינה מנודה.
ב-20 בדצמבר 2009, בית המשפט העליון הישראלי קיבל את התביעה של האגודה לזכויות האזרח בישראל כנגד החלטתו של צה"ל לאסור על פלסטינים לנסוע על הכביש המהיר 443. ההחלטה נכנסה לתוקף חמישה חודשים לאחר מכן, אולם צה"ל המשיך להטיל מגבלות של הנסיעה של פלסטינים בכביש זה.
למרות זאת, בית המשפט ביקר את העותרים על השימוש במונח אפרטהייד.
הנשיא (כתוארה אז) דורית בייניש כתבה בפסק דינה:
אף על פי כן, ראיתי להעיר בקצרה על טענת העותרים בעתירה שלפנינו, כמו גם בעתירות נוספות, כי מקום בו מתקיימת הפרדת תנועה בכבישי האזור בין אזרחים ישראלים לתושבים פלסטיניים, מהווה הפרדה זו הפליה חמורה מטעמים גזעניים ולאומיים, ועל השימוש שעושים העותרים במונח "אפרטהייד" לעניין זה.
6. גם בהביאנו בחשבון כי הפרדה מוחלטת בין האוכלוסיות הנעות בכבישים היא תוצאה קיצונית ובלתי רצויה, עלינו להיות זהירים ומאופקים מהגדרות המקנות לאמצעי הביטחון הננקטים לשם הגנה על הנוסעים בדרכים משמעות של הפרדה המבוססת על אדנים פסולים של טעמי גזע ולאום.
ההשוואה אותה ערכו העותרים בין השימוש בכבישים נפרדים מטעמי ביטחון לבין מדיניות האפרטהייד אשר ננקטה בעבר בדרום אפריקה ולפעולות אשר נלוו לה - אינה ראויה.
מדיניות האפרטהייד מהווה פשע חמור ביותר, והיא מנוגדת לעקרונות היסוד של המשפט הישראלי, לדיני זכויות האדם הבינלאומיים, וכן להוראות המשפט הפלילי הבינלאומי.
מדובר במדיניות של הפרדה גזעית והפליה על בסיס גזע ולאום, המבוססת על שורת פרקטיקות מפלות, אשר מטרתן ליצור עליונות של בני גזע מסוים, ולדכא בני גזעים אחרים.
המרחק הרב שבין אמצעי הביטחון הננקטים על-ידי מדינת ישראל לשם הגנה מפני מתקפות טרור, לבין הפרקטיקות הפסולות של מדיניות האפרטהייד, מחייב להימנע מכל השוואה או שימוש בביטוי החמור.
לא כל הבחנה בין בני אדם, בכל הנסיבות, הינה בהכרח הפליה פסולה, ולא כל הפליה פסולה הינה אפרטהייד.
נראה, כי עצם השימוש בביטוי "אפרטהייד" יש בו כדי למעט מחומרתו היתרה של פשע זה, אשר הקהילה הבינלאומית כולה התגייסה למגרו, ואשר כולנו מוקיעים.
לפיכך, ההשוואה של מניעת תנועתם של תושבים פלסטיניים לאורכו של כביש 443 לפשע האפרטהייד, הינה קיצונית ומרחיקת לכת עד כי לא היה מקום להעלותה כלל."
במרץ 2013, חברת האוטובוסים הישראלית אפיקים הכריזה כי החל מ-4 במרץ 2013, היא תפעיל קווי אוטובוס נפרדים ליהודים ופלסטינים בגדה המערבית.
באפריל 2025 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני סלילת חלק מהכביש "מרקם חיים" בעוטף ירושלים שיהיה בפועל כביש נפרד לפלסטינים, על מנת לאפשר לישראל לבנות בשטח E1. הכביש יחבר בין הכפרים הפלסטיניים בצפון הגדה המערבית לאלו שבדרומה, כך שקטע הכביש המחבר בין ירושלים למעלה אדומים ישמש בעיקר תושבים יהודים.
הפלסטינים לא יוכלו להגיע בכלי רכב לכל האזור שבין מעלה אדומים לירושלים, כמו מתחם ח'אן אל-אחמר שנחשב עבור הפלסטינים לאחד מהשטחים האסטרטגיים ביותר ליצירת רצף טריטוריאלי עבור מדינה פלסטינית עתידית.
החלטת הקבינט גונתה על ידי הרשות הפלסטינית ועל ידי חמאס.
העברת המינהל האזרחי לידי השר במשרד הביטחון
בהסכם הקואליציוני שנחתם בין סיעת "הליכוד" לסיעת "הציונות הדתית", והיווה בסיס להקמת ממשלת ישראל ה-37, נקבע כי ליו"ר סיעת הציונות הדתית ח"כ בצלאל סמוטריץ' יינתנו סמכויות מיוחדות בכל הנוגע ליהודה והשומרון.
עם כינון הממשלה תוקן חוק יסוד: הממשלה, על מנת לאפשר את כניסתו של ח"כ סמוטריץ' כשר נוסף במשרד הביטחון.
לאחר כמה שבועות של חוסר בהירות בנוגע למהות הסמכויות שהועברו במסגרת ההסכם הקואליציוני, נחתם ביום 23.2.23 הסכם בין שר הביטחון יואב גלנט לבין השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ', המסדיר את חלוקת הסמכויות ביניהם.
על פי ההסכם, רוב סמכויות המנהל האזרחי, שהוא הגוף האחראי מטעם צה"ל על ניהול ההיבטים האזרחיים הכרוכים בממשל הצבאי בגדה המערבית, מועברות לבצלאל סמוטריץ' בהיותו "שר נוסף במשרד הביטחון".
על פי ההסכם השר הנוסף יקים מנהלת התיישבות, שתנהל את פעילות היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש) והמינהל האזרחי, ותהיה אחראית ל"הסדרת ההתיישבות", ולהובלת וביצוע רפורמת 'אזרחות שווה' ביהודה ושומרון, שעניינה "טיוב וייעול השירותים הניתנים ביהודה ושומרון, בין היתר באמצעות משרדי הממשלה".
לפי ההסכם הקואליציוני, רפורמה זו תכלול מהלך להשוואת הדינים אשר יחולו על התושבים בהתנחלויות בשטחים לדינים החלים בישראל.
לדברי פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, ההסכם הוא צעד גלוי ורשמי שמעניק תוקף לטענות על כך שישראל משתמשת בפרקטיקה של אפרטהייד, אשר אסורה במשפט הבינלאומי.
הקמת "מנהלת התיישבות" שאחראית להסדרת מעמדם של הישראלים המתגוררים בשטחים לצד העברה של ניהול ההיבטים האזרחיים של חיי הישראלים מצה"ל למשרד הביטחון משמעה העצמת המצב בו יש מערכות משפט נפרדות לישראלים ולפלסטינים, ונסיגה מהמחויבות למסגרת הנורמטיבית של דיני הכיבוש.
הפורום מדגיש שה"אזרחות שווה" שההסכם מקדם היא מפלה: היא מעצימה את השוני הקיים כבר היום במסגרת המשפטית ובדין החל, בין הישראלים המתגוררים בשטח לבין הפלסטינים, ומעמיקה את ההפליה ביניהם.
ההסכם חושף אזרחים ישראלים לאישומים בגין פשע האפרטהייד, שבגינו ניתן להעמיד אנשים לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
טענות הסותרות את התפיסה של ישראל כמדינת אפרטהייד
הטיעונים השוללים את התפיסה המקשרת בין ישראל לבין אפרטהייד מתבססים על ששת ההיבטים הבאים:
מסמך הבסיס של מדינת ישראל מגילת העצמאות מקדש את העיקרון ללא הבדל דת גזע ומין.
היבט זה הוטמע גם להיבטים שונים של החוק הישראלי.
ישראל אינה מבצעת פשעים המוגדרים בחוקת רומא נגד אף אזרח, תושב או תייר השוהים בשטחה.
אפרטהייד מוגדר כמעשים הנעשים על ידי משטר ממוסד המורכב מקבוצה גזעית אחת.
בישראל יש נציגות לערבים בכנסת, בבית המשפט ובממשלה.
אין אפליה גזענית נגד אזרחי ישראל הערבים, שכן הם נהנים מאותן זכויות כמו יתר האזרחים.
פעולות הביטחון של ישראל בשטחי יו"ש הן על פי החוק הבין-לאומי, ונועדו לשמירת ביטחון ישראל וסיכול טרור, ולא מתוך אפליה גזענית.
ערביי ישראל עצמם מעדיפים לחיות תחת חסות המדינה ולא לוותר על אזרחותם הישראלית.
בנוסף, יש לציין כי הטענות כנגד ישראל כמדינת אפרטהייד נדחו ברוב מובהק על ידי בית הנבחרים האמריקאי, באוקטובר 2023, כאשר, 412 חברים בבית הנבחרים משתי המפלגות התנגדו להגדרת ישראל כמדינה גזענית ורק 9 הצביעו בניגוד להם.
הארכיבישוף האנגליקני וחתן פרס נובל לשלום דזמונד טוטו הגיב על קווי הדמיון בין דרום אפריקה לישראל ועל החשיבות של לחץ בין לאומי על דרום אפריקה בסיום האפרטהייד.
הוא השווה את התנועה לסיום הכיבוש הישראלי ללחץ הבין־לאומי שהופעל על דרום אפריקה ועזר בסיום האפרטהייד, ואמר כי "אם האפרטהייד נגמר, כך גם יכול להיגמר הכיבוש, אבל הכוח המוסרי והלחץ הבין־לאומי יהיו צריכים להיות חזקים באותה המידה".
הווארד פריאל כותב כי "בעיני דזמונד טוטו, התנאים בשטחים הפלסטינים הכבושים דומים לאלו שהיו תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
ב-2012, ה-BBC דיווח כי "טוטו מאשים את ישראל בהפעלת מדיניות אפרטהייד כלפי הפלסטינים".
הן פריאל והן הסופר הישראלי אורי דייוויס ציטטו את תגובתו של טוטו מ-2002 אשר פורסמה בגארדיאן בעבודותיהם שלהם: "הועקתי מאוד בביקורי בארץ הקודש; זה הזכיר לי מאוד את מה שקרה לנו השחורים בדרום אפריקה".
דייוויס דן בציטוט של טוטו בספרו "אפרטהייד בישראל: אפשרויות למאבק מבפנים", בו הוא טוען כי "מבני הבסיס של האפרטהייד בישות המדינית הישראלית", בהתייחסו אל חוקי הירושה, הגישה לאדמות מדינה ומשאבי מים והגישה לשירותי הרווחה "מצדיקים לחלוטין את הקטלוג של ישראל כמדינת אפרטהייד".
פעילי אנטי-אפרטהייד דרום-אפריקאים בולטים אחרים גם כן השתמשו בהשוואה לאפרטהייד כדי לבקר את הכיבוש בגדה המערבית, ובמיוחד את הבנייה של גדר ההפרדה.
אלו כוללים את פאריד אסק, רוני כתריאלס, ויני מנדלה, דניס גולדברג וארון גנדי.
ב-2008, משלחת של המועצה האפריקאית הלאומית ביקרה בישראל ובשטחים ואמרה כי במובנים מסוימים, המצב חמור מאפרטהייד.
במאי 2018, המועצה האפריקאית הלאומית פרסמה הודעה אשר משווה את הפעולות של הפלסטינים "למאבק שלנו כנגד האפרטהייד".
הודעה זו גם האשימה את צה"ל ב"אותה האכזריות כמו של היטלר" וקבעה כי "על כל הדרום אפריקאים להתקומם ולהתייחס אל ישראל כמו המדינה המנודה שהיא".
באותו הזמן, דרום אפריקה החזירה את שגרירה בישראל ללא הגבלת זמן, על מנת למחות על "ההתקפה הישראלית משוללת הרסן והחמורה האחרונה".
עורכת הדין העוסקת בזכויות אדם, פאטימה חסן, חברת המשלחת של המועצה הלאומית האפריקאית מ-2008, מתייחסת אל הכבישים הנפרדים, הרישום הנפרד של כלי-הרכב, ההשפלה שבצורך להפיק היתר מעבר והתורים הארוכים במחסומים כגרועים יותר ממה שחוו השחורים במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
אולם, היא גם אמרה כי ההשוואה לאפרטהייד יכולה להוות "הרינג אדום":
גדעון שמעוני, פרופסור אמריטוס של האוניברסיטה העברית בירושלים, טען כי ההשוואה משמיצה ומצביעה על סטנדרט כפול כאשר מיישמים אותה ביחס לישראל, ולא בייחס למדינות ערב האחרות, אשר בהן ישנן מדיניויות מפלות כלפי האוכלוסייה הפלסטינית בהן.
הוא טען כי בעוד שבדרום אפריקה האפרטהייד אופיין באי-שוויון חוקי על בסיס גזעי וניצול של השחורים בידי הלבנים בחברה משותפת, הסכסוך הישראלי פלסטיני משקף תנועות לאומיות נפרדות.
לדבריו, ישראל מסרבת לנצל את הפלסטינים, ובמקום זה שואפת להיפרד מהם במטרה להגן על עצמה באופן לגיטימי.
אף על פי שנישואים של יהודים עם מי שאינם יהודים אינם חוקיים בישראל, סשה סוראנסקי טען כי החוקים בישראל שונים למדי מאלו שהיו תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ושישראל מעולם לא אסרה על יחסי זוגיות בין בני גזעים שונים, ושתנועות השחרור של דרום אפריקה ופלסטינים מאופיינות בשאיפות ואסטרטגיות שונות.
למרות זאת, הוא טוען כי ההשוואה לאפרטהייד ככל הנראה תצבור תאוצה בשנים הבאות, אם ישראל לא תפרק את ההתנחלויות בגדה המערבית ותיצור מדינה פלסטינית.
הוא גם כותב כי התגובה של מגני ישראל להשוואה לאפרטהייד הייתה אינסטנקטיבית ומבוססת על פרופגנדה ממוחזרת במקום על ניתוח כנה של המצב.
ארוין קוטלר, שהיה שר משפטים של קנדה, יועץ של נלסון מנדלה למאבק באפרטהייד ומראשי המכון לחקר אנטישמיות גלובלית ומדיניות, אמר כי הכינוי "מדינת אפרטהייד" הוא אנטישמי מכיוון שהוא קורא לדה-לגיטימציה של המדינה היהודית.
חוקרת מדעי המדינה הבריטית אן בייפסקי, כתבה שהמדינות הערביות בכנס העולמי בדרבן על גזענות עשו שימוש בקטלוג של ישראל כמדינת אפרטהייד כדי לשלול את הלגיטימיות של ישראל ולבסס לגיטימיות לאלימות כלפי ישראלים.
העיתונאי גדעון לוי טען שהעימות בבורקה ממחיש כי "בישראל מתקיים הבדל מובנה, ממוסד, נטוע עמוק, ביחס בין דם לדם, בין גזע לגזע, בין יהודים לערבים, וכל מערכותיה נגועות עד רקב.
משאמרנו זאת — אמרנו אפרטהייד."
בראיון שנתן אלוף (מיל') עמירם לוין באוגוסט 2023 אמר כי ביהודה ושומרון יש אפרטהייד וכי צה"ל מתחיל להיות שותף בפשעי מלחמה.
בראיון שנתן תמיר פרדו, ראש "המוסד" לשעבר, אמר: "בשטח שבו שני עמים נשפטים תחת שתי מערכות משפט - יש מדינת אפרטהייד".
באוקטובר 2023 החליטה הכנסייה האנגליקנית של דרום אפריקה שישראל היא מדינת אפרטהייד.
מספר ראשי ממשלה ישראלים הזהירו כי ישראל יכולה להפוך לדומה לדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין הזהיר ב-1976 כי אילו ישראל תספח את הגדה המערבית ותאזרח את האוכלוסייה הפלסטינית שלה, היא מסתכנת בלהפוך למדינת אפרטהייד.
ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט הזהיר ב-2007 כי "אילו פתרון שתי המדינות יקרוס, ישראל תתמודד מול תנועה לזכויות הצבעה שוות בסגנון הדרום-אפריקאי, ובמהרה מדינת ישראל תגיע לסיומה".
מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, הזהיר ב-2014 כי אילו ישראל לא תשיג שלום במהרה במסגרת פתרון שתי המדינות, היא יכולה להפוך למדינת אפרטהייד.
אולם ביולי 2023 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית הצעת החלטה המכירה בכך שישראל אינה מדינה גזענית או מדינת אפרטהייד.
הצעת ההחלטה אושרה ברוב של 412 תומכים מול 9 מתנגדים.
במרץ 2011, ראש העיר של טורונטו רוב פורד אמר כי הוא לא יאפשר לעירייה לממן את מצעד הגאווה של טורונטו ב-2011, אילו המארגנים יאפשרו לארגון "קווירים נגד האפרטהייד בישראל" לצעוד בו בשנית.
פורד אמר כי "כספם של משלמי המיסים לא אמור ללכת למימון של דברי שנאה".
למרות זאת, באפריל 2011 הובאה לידיעת רוב פורד העובדה כי הביטוי "אפרטהייד ישראלי" לא מפר את המדיניות כנגד אפליה של העיר, וגם לא מהווה אפליה על פי החוק הפלילי הקנדי או קוד זכויות האדם של אונטריו.
ביוני 2012, מועצת העיר של טורונטו הצביעה בעד לגנות את הביטוי "אפרטהייד ישראלי", כחלק מהחלטה להכיר במצעד הגאווה של טורונטו כ"אירוע תרבותי משמעותי שמקדם ערכים של סובלנות וגיוון".
ההחלטה טוענת כי הביטוי "אפרטהייד ישראלי" חותר תחת הערכים של מצעד הגאווה ומזלזל בסבל שחוו אינדיבידואלים תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
ב-1975 הועברה באספה הכללית של האו"ם החלטה אשר מכירה בציונות כצורה של גזענות.
טענה מקדמית היא טענת הגנה העולה בדיון משפטי ומבקשת לבטל את הדיון ללא התייחסות לגופן של הטענות והראיות שהובאו לדיון, עקב פגם מהותי בעצם הגשת העניין לבית המשפט.
הצגתה של טענה מקדמית היא בדרך כלל בתחילתו של המשפט, אך ניתן להעלותה גם בהמשכו.
לחוק סדר הדין הפלילי מונה עשרה סוגים של טענות מקדמיות:
חוסר סמכות מקומית: כתב האישום אמור להיות מוגש במחוז שיפוט אחר מזה שיש להגישו.
חוסר סמכות עניינית: בית המשפט שבו הוגשה התביעה אינו מוסמך לדון בה מחמת נושאה.
דוגמה: לבית משפט השלום הוגשה תביעה נגד קטין, שהיא בסמכותו הבלעדית של בית משפט לנוער.
פגם או פסול בכתב האישום;
העובדות המתוארות בכתב האישום אינן מהוות עבירה;
זיכוי קודם או הרשעה קודמת בשל המעשה נושא כתב האישום: על מעשה מסוים ניתן להעמיד לדין רק פעם אחת.
אם אדם הועמד לדין על מעשה מסוים, וכבר זוכה או הורשע, אין לחזור ולהעמידו לדין על מעשה זה (אך ניתן לערער על הזיכוי או ההרשעה).
משפט פלילי אחר תלוי ועומד נגד הנאשם בשל המעשה נושא כתב האישום;
חסינות: לעומד לדין ניתנה חסינות בחוק מפני העמדה לדין על העבירה שבה הוא מואשם.
דוגמאות לכך הן חסינות דיפלומטית וחסינות חברי הכנסת.
התיישנות: העבירה המדוברת התרחשה לפני זמן רב, ולפי כללי ההתיישנות חלף הזמן שבו ניתן להעמיד לדין בגין עבירה זו.
חנינה: כאשר אדם קיבל חנינה טרם תחילת משפטו או במהלך המשפט (כפי שקרה לנאשמי פרשת קו 300), אין להמשיך בהליך המשפטי.
הגשת כתב האישום או ניהול ההליך הפלילי עומדים בסתירה מהותית לעקרונות של צדק והגינות משפטית .
כאשר התקבלה טענה מקדמית, רשאי בית המשפט לתקן את כתב האישום או לבטל את האישום, ובמקרה של חוסר סמכות רשאי בית המשפט, בהתאם ל לחוק בתי המשפט, להעביר את הדיון לבית המשפט המתאים.
במשפט אזרחי על הנתבע להעלות את טענותיו המקדמיות בכתב ההגנה (העלאת טענות אלו בשלב מאוחר יותר מצריכה קבלת רשות מבית המשפט).
חוסר סמכות מקומית: התביעה הוגשה במחוז שיפוט אחר מזה שיש להגישה.
דוגמה: לבית משפט השלום הוגשה תביעה בנושא שהוא בסמכותו הבלעדית של בית הדין לעבודה.
כתב התביעה אינו מגלה עילה,
מעשה בית דין: כבר ניתן פסק דין בעילת תביעה זו.
קיימת אפשרות להגיש בקשה עצמאית לסילוק על הסף של התביעה לפני הגשת כתב ההגנה, אלא שלפי הפסיקה הקיימת, ככלל, בית המשפט לא יכריע בה לפני הגשת כתב הגנה, אלא אם כן (1) סיכויי הבקשה גבוהים ו- (2) עלויות הכנת כתב הגנה כבדות, כאשר בין תנאי החריג מתקיימת "מקבילית כוחות".
על פסיקה זו נמתחה ביקורת בספרות המשפטית.
נטען, כי יש ליישמה רק במקרים בהם תוצאת קבלת הטענה המקדמית תהיה העברת ההליך למסלול דיוני אחר, ואילו במקרים (השכיחים) בהם תכלית הטענה המקדמית היא חסכון בעלויות התדיינות לצדדים ולציבור, כך שאם תתקבל ההתדיינות תגיע לסיומה, באופן מלא או חלקי, אין להחיל את הכלל הנוהג.
כמובן, שלצורך כך על בית המשפט להרשם כי לטענה המקדמית סיכויים של ממש.
הוסבר, כי במקרים מהסוג השני, ממילא לרוב בית המשפט אינו נדרש לעיין בכתב ההגנה, ומסתפק בבחינת עובדות כתב התביעה, ודי בכך שהן אינן עשויות להעניק לתובע את הסעד המבוקש בתביעתו - כדי להביא לסילוקה על הסף.
מסיבה זו, במקרים אלו אין הצדקה לחייב נתבעים להקדים ולהגיש כתב הגנה, שבנסיבות מסיומות אף עלול להקטין את התמריץ שלהם לעתור לסילוק על הסף, כגון: המקרה של היעדר עילה.
לטענת הביקורת, סילוק הליך חסר תוחלת מעשית הוא אינטרס מערכתי, לא פחות משהוא אינטרס אישי, של הנתבע, משהוא חוסך במשאבי שיפוט ציבוריים לא פחות משהוא חוסך במשאבי הצדדים.
לפיכך, כל עוד מדובר בטענה מקדמית הראויה להתברר שאם תתקבל - סופה להביא לקץ ההתדיינות, כולה או חלקה, ואין צורך ממשי בגרסת ההגנה לצורך הכרעה בה, אין מקום לחייב את הנתבע להגיש כתב הגנה בטרם בירור בקשתו לסלק את ההליך על הסף.
היה והבקשה נדחתה - הנתבע יחויב בהוצאות משפט הולמות.
טעמי הייתה מסעדה ששכנה ברחוב שמאי בירושלים.
המסעדה - שהתמחתה בחומוס ובתבשילי בשר ירושלמיים, נפתחה ב-1954 על ידי אלברט מג'ר, ועד סגירתה נחשבה לאחת המסעדות הבולטות בעיר.
למסעדה היה סניף באזור התעשייה תלפיות.
מסעדת 'טעמי' נוסדה ב-1954 על ידי אלברט מג'ר, יוצא בולגריה, מול קולנוע אוריון ברחוב שמאי.
המסעדה הוקמה במרחק 150 מטר מקפה פינתי (לימים חומוס 'פינתי') - שעם השנים הפך ליריבה הקולינרי.
באותם ימים היא נחשבה למסעדה היחידה שהגישה חומוס במערב ירושלים.
כהגדרה - 'טעמי' לא הייתה חומוסייה, אלא מסעדת תבשילים שאחת מהמנות הרבות שלה (חומוס) זכתה להצלחה גדולה והפכה למנת הדגל.
מלבד החומוס, היו בתפריט גם מאכלי בשר, תבשיל במיה, ממולאים, מרקים ופלאפל.
חוויית האכילה הצפופה הפכה לסמל המסחרי של 'טעמי', ומג'ר התפרסם בקריאת העידוד "לבלוע, לא ללעוס" שנועדה לזרז את לקוחות המסעדה.
בשל מיקומה המרכזי, שימשה 'טעמי' כמוקד עליה לרגל של פוליטיקאים ואנשי רוח, דוגמת אהוד אולמרט, דודו גבע ואביגדור ליברמן.
ברבות השנים תפסו בניו של אלברט (ג'קי ורמי מג'ר) את הניהול על 'טעמי', וכמו אביהם - העדיפו לא להקים זכיינים נוספים למסעדה.
זאת בשונה מהיריבה 'פינתי', שהתרחבה מירושלים ופתחה סניפים נוספים ברחבי הארץ.
ב-1988 תחקירני "כלבוטק" הגיעו למסעדה ומצאו שכמות הקוליפורמים גבוהה מן הנדרש.
ההשפעה של התחקיר הייתה מיידית וכמות הלקוחות ירדה משמעותית בשבועות שחלפו.
למרות זאת, המסעדה המשיכה בפעילות רגילה ומספר הלקוחות התאזן ככל שעבר זמן.
מספר שנים לאחר מכן, בתיווך של "ידיעות ירושלים", הסכים ג'קי מג'ר להתפייס עם רפי גינת.
תחקיר הקוליפורמים לא פגע במוניטין של 'טעמי', ובספטמבר 1989 החלה המסעדה למכור מאות ק"ג של חומוס למסעדת 'זוּלה' של דודו אלהרר בתל אביב.
כבר בשבוע הראשון של המכירה, נצרכו כ-700 ק"ג של חומוס.
ביוני 2019, כחודשיים לאחר פטירתו של ג'קי מג'ר (מנהל המסעדה באותה העת), החליטה משפחתו לסגור את 'טעמי' לאחר 65 שנות פעילות.
חצי שנה אחרי הסגירה - המלצר הוותיק של המסעדה, מוחמד (מוטי) ברון, שעבד במקום כארבעים שנה והפך לאחד מסמליו, פתח חומוסייה ברחוב יפו שהנציחה את החומוס המוכר של טעמי.
טעמים הייתה תוכנית בישול שהגיש השף צחי בוקששתר, אשר שודרה בערוץ חינוכית 2 ובהמשך בערוץ 2. התוכנית הייתה אחת מתוכניות הבישול הראשונות בטלוויזיה ששודרה בימי שישי אחר הצהריים במשך 11 שנים עד לשנת 2009.
בשנתה הראשונה הגישה את התכנית הקולינרית הילה אלפרט.
החל מהעונה השנייה, הנחה את התכנית בוקששתר, שף מסעדת "התרווד הוורוד" שאירח שפים ישראליים ומחוצה לה, עימם בישל עימם מתכונים שונים.
בנוסף, הוצגו בתוכנית קטעי קישור בהם נראו יעדי תיירות קולינריים, ושפים בינלאומיים שהציגו מתכונים שונים שבוקששתר קריין את פועלם.
מפיקי התכנית היו גבריאלה וינגרטן ואשר גת והיא צולמה באולפני ג.ג.
בשנת 2002 יצא לאור ספר הבישול "טעמים: אוכל, יין וחו"ל", אותו כתב בוקששתר יחד עם עורך התוכנית יוג'ין וולף.
את הספר ערכה אלינוער רבין.
התכנית שודרה בהמשך בשידורים חוזרים בערוץ 2.
לאחר ירידתה מהמסך הוא הנחה תוכנית דומה בשם "מישהו לבשל איתו" בשידורי רשת ב-2011.
פתיח התוכנית היה הנעימה "Arrival" של הזמר סטינג.
מתכוני התוכנית הופיעו במדור הבישול בגיליון לאישה בשבוע העוקב.
טענות לרצח עם ברצועת עזה הועלו במהלך מלחמת חרבות ברזל על ידי מספר רב של גורמים בין-לאומיים, מומחים וחוקרים, הגורסים כי פעולותיה של ישראל נגד הפלסטינים ברצועת עזה עולות לכדי השמדת עם.
בין הגופים התומכים בעמדה זו נמנים ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית של האו"ם, ועדה מיוחדת לחקירת פעולות ישראל המשפיעות על זכויות האדם של העם הפלסטיני, האיגוד הבין-לאומי לחוקרי ג'נוסייד וארגוני זכויות אדם מובילים דוגמת "אמנסטי אינטרנשיונל", "משמר זכויות האדם", "רופאים ללא גבולות", "רופאים לזכויות אדם", "הפדרציה הבין-לאומית לזכויות אדם" ו"בצלם".
המבקרים של ישראל טוענים כי היא ביצעה אלפי פשעי מלחמה ברצועה .
לפי טענות אלו, ישראל מבצעת פשעי מלחמה הכוללים הרג המוני , עקירה בכפייה, שימוש ברעב כנשק והרס תשתיות אזרחיות ורפואיות .
משקיפים ומומחים, בהם הדווחית המיוחדת של האו"ם, פרנצ'סקה אלבנזה, וארגון "משמר זכויות האדם" הצביעו על התבטאויות של בכירים ישראלים כראיה ל"כוונה להשמיד" – אלמנט משפטי הכרחי להגדרת רצח עם.
אלו הובילו את דרום אפריקה להגיש תלונה נגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), ובה טענה להפרות של האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
מנגד, ישראל דוחה את ההאשמות מכל וכל ומדגישה כי הלחימה מתבצעת במסגרת זכותה להגנה עצמית ומופנית אך ורק נגד ארגון הטרור "חמאס".
ישראל טוענת כי אינה מכוונת לפגוע באזרחים, וכי היא נוקטת אמצעים למניעת פגיעה בחפים מפשע, כמו הודעות פינוי, למרות השימוש שעושה חמאס באוכלוסייה כמגן אנושי וניצול מתקנים אזרחיים לצורכי טרור, בלב מרחב אורבני צפוף.
מחקרים של גופים דוגמת מרכז בגין-סאדאת דחו אף הם את הטענות לרצח עם, בקביעה כי הן נעדרות בסיס משפטי ועובדתי וכי הן נשענות על כשלים מתודולוגיים ועל הטיה של מוסדות בין-לאומיים.
אמנת רצח העם משנת 1948 מגדירה רצח עם כמעשים שבוצעו בכוונה להשמיד, באופן מלא או חלקי, קבוצה לאומית, אתנית, גזעית או דתית, לרבות הריגה, גרימת נזק חמור בגוף או בנפש, העמדה בכוונה בתנאי-חיים שיש בהם כדי להביא לידי השמדתו הגופנית, מניעת ילודה, והעברת ילדים בכפייה.
מרבית חוקרי רצח עם, מסכימים כי רצח עם מבוצע מתוך כוונה להשמיד, הוא נעשה בצורה שיטתית, מכוונת ומאורגנת.
הוא נעשה בצורה תכליתית ויש חוקרים שאף מוסיפים את תפקיד הבירוקרטיה הממלכתית בארגון רצח העם.
הקביעה בבתי דין כי מדינה או אנשים ביצעו רצח עם דורשת הוכחות ברורות בהתבטאויות של מנהיגים ובפעולות.
התבטאויות יכולות לכלול הצהרות מפורשות, נאומים וכו'.
פעולות המוכיחות שהן רצח עם יהיו שיטתיות, חוזרות על עצמן והמוניות.
טענות לרצח עם קודם מלחמת חרבות ברזל
קודם למלחמת חרבות ברזל נטען לפעמים כי ישראל מבצעת רצח עם ברצועת עזה.
במהלך מבצע צוק איתן טענו המנהיג העליון של איראן עלי חמינאי, נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו, ואחרים כי ישראל מבצעת רצח עם ברצועת עזה.
ב-7 באוקטובר 2023 פתח חמאס במבצע "מבול אל-אקצא" – טבח שבעה באוקטובר – במסגרתו חדרו בין 5,000 ל-5,600 מחבלים ליישובי עוטף עזה, טבחו והרגו כ-1,163 ישראלים ואזרחים ממדינות אחרות, פצעו יותר מ-1,940, וחטפו יותר מ-250 אזרחים וחיילים לרצועת עזה.
במתקפה זו חמאס ביצע פשעי מלחמה; מעשי הרצח כללו התעללות, עינויים, אונס והשחתת גופות.
בתגובה למתקפת חמאס יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל, שכללה הפצצות נרחבות ברצועת עזה, סיכולים ממוקדים ותמרון קרקעי בכל שטחי הרצועה.
במהלך הלחימה החריבו כוחות צה"ל ערים שלמות וסך הכול כ-70 אחוזים מהמבנים ברצועה.
טענות לרצח עם במלחמת חרבות ברזל
כבר בשבוע הראשון למלחמת חרבות ברזל מספר פרסומים אימצו את הנרטיב והטענות.
השליח הפלסטיני לאומות המאוחדות השתמש בטענה במכתב למועצת הביטחון ב-11 באוקטובר.
שר החוץ של איראן השמיע את הטענה ב-12 באוקטובר.
רז סגל, ב-13 באוקטובר, טען כי זהו רצח עם.
יום לאחר מכן פרנצ'סקה אלבנזה פרסמה טענות לטיהור אתני ברצועת עזה, בהודעה לתקשורת של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, בהתבסס על כ-1,900 הרוגים פלסטינים.
נכון ל-, טען משרד הבריאות של רצועת עזה, הנשלט בידי חמאס, כי לפחות בני אדם נהרגו במלחמה במוות אלים – מפצצה, רסיס או קליע.
לטענת חמאס, כ-54% מבין ההרוגים הם קטינים, נשים וקשישים.
לטענת חמאס 14,000 עזתים נוספים נעדרים וגופותיהם נמצאות ככל הנראה מתחת להריסות המבנים.
בהשוואה לסכסוכים עולמיים אחרים שהתרחשו, מספר מקרי המוות הידועים של עיתונאים, עובדי סיוע הומניטרי ועובדי בריאות וילדים הוא בין הגבוהים ביותר.
מחקר שפורסם בכתב לאנסט העריך 64,260 מקרי מוות עקב פציעות טראומטיות עד יוני 2024, צוין בו שמספר מקרי המוות הפוטנציאלי גבוה יותר כאשר כוללים מקרי מוות "עקיפים".
נכון לינואר 2025, הערכה דומה של מקרי מוות מפציעות טראומטיות היא כ-80,000. מספר הפצועים עולה על 100,000. מספר הילדים קטועי הגפיים בעזה הוא הגבוה ביותר לנפש בעולם.
למעלה מ-1.9 מיליון פלסטינים, שהם כ-85% מאוכלוסיית עזה, התפנו בעקבות צווי הפינוי שהוציא צה"ל.
הגבלות ישראליות על כניסת מזון ותרופות גרמו לקושי בטיפול רפואי ולרעב ואיום רעב בעזה.
בתחילת הסכסוך, ישראל ניתקה את אספקת המים והחשמל של עזה.
אך בהמשך המלחמה החזירה חלקית את האספקה.
נכון לאוגוסט 2024, רק 17 מתוך 36 בתי החולים בעזה פעילים באופן חלקי.
84% ממרכזי הבריאות שלה נהרסו או ניזוקו.
ישראל גם הרסה מבנים רבים בעלי חשיבות תרבותית.
יותר מ-80% מבתי הספר שלה ניזוקו או נהרסו, וכן 227 מסגדים, שלוש כנסיות, 195 אתרי מורשת ו-13 ספריות ציבוריות.
אוניברסיטת אל-אסראא שהייתה האוניברסיטה האחרונה שנותרה בעזה, והארכיון המרכזי של עזה שהכיל 150 שנות היסטוריה, נהרסו אף הם.
ממשלת דרום אפריקה הגישה בסוף דצמבר 2023 הליך נגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק, בטענה להפרה של אמנת רצח העם.
בפסיקה ראשונית, קבע בית הדין הבין-לאומי לצדק כי דרום אפריקה זכאית להגיש תביעה נגד ישראל, והכיר בזכות הפלסטינים להגנה מפני רצח עם.
בית המשפט הורה לישראל למלא את התחייבויותיה על פי אמנת רצח העם על ידי נקיטת כל האמצעים שבסמכותה כדי למנוע ביצוע מעשי רצח עם, למנוע ולהעניש הסתה לרצח עם, ולאפשר הכנסת שירותים הומניטריים בסיסיים לתוך עזה.
מאוחר יותר הורה בית המשפט לישראל להגדיל את הסיוע ההומניטרי לעזה ולהפסיק את קרב רפיח.
ממשלת ישראל הכחישה את טענותיה של דרום אפריקה.
בשני חודשי המלחמה הראשונים, ישראל הטילה 25,000 טונות של חומרי נפץ על רצועת עזה.
נטען כי רבות מהפצצות הללו היו "פצצות טיפשות" בלתי מונחות שהוטלו באזורים צפופי אוכלוסין והרסו שכונות שלמות.
דו"ח של ארגון "רשת אוניברסיטאית לזכויות אדם" האשים את צה"ל בהריגה ללא משפט של עצורים פלסטינים לא חמושים, רופאים, ועובדי שירותי בריאות.
בפברואר 2024 נטען כי חיילים ישראלים הוציאו להורג אזרחים חפים מפשע, וכן שהרגו פלסטינים כשהם מנופפים בדגלים לבנים.
באפריל 2024 נמצאו קברי אחים שהכילו גופות כשידיהם קשורות, בין הגופות היו נשים וקשישים.
בתקיפות רבות נהרגו אזרחים ומשפחות שלמות כנזק אגבי, בין היתר כתוצאה משימוש בפצצות לא מדויקות שהרסו בתים על יושביהם.
במרץ 2024, פורסם בעיתון "הארץ" כי מפקדים ישראלים הקימו "שטחי השמדה" שבהם חיילים קיבלו פקודה לירות ולהרוג כל מי שנראה לעין, גם אם לא היה חמוש.
תחקירים ותיעודים שפורסמו בהמשך אישרו את קיומה של פרקטיקת "שטחי ההשמדה".
מקרים של דריסת אזרחים פלסטינים בחיים דווחו על ידי "אל-ג'זירה", "בצלם" ו-Euro-Med Human Rights Monitor .
במקרה אחד, חייל ישראלי פרסם סרטון של גופת גבר פלסטיני והתפאר בכך ש"דרס אותו" עם טנק.
ביולי 2024, יותר מ-20 רופאים שטיפלו בנפגעים ברצועת עזה סיפרו ל־"CBS News Sunday Morning" על פצעי ירי בילדים.
במהלך המלחמה פורסמו מספר תחקירים לפיהם צה"ל מפעיל אזרחים פלסטינים שאינם חשודים בטרור, בהם קטינים, בתור מגנים אנושיים לסריקת מנהרות ומבנים.
הצבא אישר כי התרחשו שני מקרים שבהם פלסטינים ששימשו כמגן אנושי נורו למוות בידי חיילים שלא היו מודעים לכך.
צה"ל הגיב כי "השימוש במגנים אנושיים אסור לחלוטין וכי האיסור מובהר לכל הכוחות הלוחמים, והדיווחים על מקרים חריגים נחקרים", בהם חקירת מצ"ח על הרג של זוג קשישים.
ב-23 במרץ 2025 צה"ל הרג 15 פרמדיקים ועובדי סיוע שלאחר מכן נמצאו בקבר אחים .
הצבא טען כי שישה מההרוגים היו פעילי חמאס, אך לא זיהה אותם בשמם או סיפק ראיות להאשמה.
פרופסור לכלכלה מייק ספגאט , ניתח את דוחות המשרד ומצא צורך דחוף במתודולוגיה שקופה כדי ליישב את מספרי המתים העיקריים שלו – 34,535 נכון ל-30 באפריל 2024 – עם הפירוט המסתכם ב-24,653 הרוגים.
נתוני המשרד לגבי המספר הכולל של ההרוגים הוטלו בספק על ידי הרשויות הישראליות, אך אושרו על ידי גופי מודיעין ישראליים, האו"ם וארגון הבריאות העולמי.
מאז סוף מאי 2025, התרחשו תקריות אלימות תכופות, שכללו הן תקיפות ישראליות והן תקיפות של חמאס, סמוך למרכזי הסיוע ברצועה.
לפי משרד זכויות האדם של האו"ם, בין 27 במאי ל-21 ביולי 2025, צה"ל הרג לפחות 1,054 פלסטינים בעת שניסו להשיג מזון, במרכזי סיוע ברצועה המופעלים על ידי הקרן ההומניטרית לעזה, ובסמוך לשיירות המופעלות על ידי ארגוני סיוע אחרים.
נכון ל-9 באוקטובר 2025, לפי משרד הבריאות של רצועת עזה, מספר ההרוגים עומד על 2,615. לדברי קצינים ולוחמים בצה"ל, חיילים ירו לעבר אזרחים שבאים לפני פתיחת המרכזים או אחרי סגירתם כדי למנוע מאזרחים להתקרב, במטרה לפזרם.
צה"ל ירה גם במקרים של התקרבות אל הכוחות מחשש לפגיעה בהם.
בכתב העת "לאנסט" פורסמה הערכה למספר מקרי המוות שהסכסוך עלול לגרום בעקיפין בחודשים ובשנים הקרובות.
מקרי המוות העקיפים כתוצאה ממחלות צפויים להיות גבוהים בהרבה עקב עוצמת הסכסוך, הרס תשתיות הבריאות, מחסור במזון, מים, מחסה ומקומות בטוחים למילוט, וצמצום המימון של אונר"א.
הם העריכו כי המספר הכולל של מקרי המוות הקשורים בסכסוך בעזה יהיה גבוה פי שלושה עד חמישה עשר מהמספר המדווח.
על ידי הכפלת מקרי המוות המדווחים בחמש, הם טענו כי על פי הערכה שמרנית "ניתן לייחס 186,000 מקרי מוות או יותר לסכסוך הנוכחי בעזה".
ספגאט כתב כי הערכתם "חסרה בסיס מוצק ואינה סבירה".
אך ציין שראוי להפנות את תשומת הלב לעובדה שלא כל מקרי המוות הם כתוצאה מאלימות ישירה, וכינה את מספר ההרוגים בעזה "גבוה באופן מזעזע".
האו"ם וכלי תקשורת רבים העריכו כי כ-70% מהפלסטינים שנהרגו בעזה הם נשים וילדים.
בשלושת השבועות הראשונים למתקפה הישראלית נהרגו בעזה יותר ילדים מאשר בכל אזור סכסוך אחר בעולם במשך שנה מאז 2019. מספר חוקרים, בהם פרופ' מייקל ספאגט ופרופ' אדם גפני, העריכו כי בסביבות 80% מההרוגים בעזה הם אזרחים.
יחס זה נחשב לגבוה ביותר ללוחמה מודרנית.
לטענת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, היחס בין מחבלים לאזרחים הוא פחות מ-2:1.