tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המאה ה-20 ניסתה חברת פיק"א לאקלם את האבוקדו בארץ ישראל, אך גידולו כגידול מסחרי החל רק בתחילת שנות ה-60 של אותה מאה.
עצי האבוקדו הראשונים הובאו לארץ ישראל בשנת 1920 על ידי נזירים ממנזר השתקנים בלטרון.
העצים המורכבים הראשונים הובאו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 וניטעו באדמות בית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
כיום נטועים בישראל כ-150 אלף דונם אבוקדו, מגבול הצפון ועד לנגב המערבי.
היבול השנתי עומד על 138 ל-247 אלף טון, כמחצית מזה מיוצא לחו"ל.
אבוקדו מהווה את הפרי המיוצא ביותר מישראל, כשהוא אחראי לבדו לכ15-20% מהיצוא הפירות והירקות מישראל.
האבוקדו הישראלי זוכה לפופולריות רבה בשוקי אירופה, ובייחוד ברוסיה, גרמניה ובצרפת.
לאבוקדו מספר זנים, בישראל מגדלים את הזנים הבאים:
אטינגר, זן מקדים גדול בעל קליפה דקה מאוד, ירוקה חלקה ומבריקה.
נקטף מסוף ספטמבר ועד אמצע דצמבר.
פוארטָה, זן של אמצע העונה, מחוספס, קליפתו דקה בצבע ירוק-עמום, צורתו אגסית ואיכותו טובה.
האס, מזני המחצית השנייה של עונת הקטיף, בעל טעם אגוזי.
קליפתו מחוספסת וגבשושית ונוטה לשחור בזמן ההבשלה, ואיכותו מעולה.
פינקרטון, זן של אמצע העונה, מחוספס וצבעו ירוק כהה, נפוץ במטעים של עמק הירדן.
לעיתים, ממליצה מועצת הצמחים שלא לקנות את הפרי לפני העונה הרשמית כיוון שאז לא יצליח להבשיל כהלכה.
נבאל וריד, זני סוף העונה, עגולים כדוריים וגדולים.
הזן ריד מחזיק מעמד על העצים כל הקיץ, ובמשטר השקיה נכון ניתן לשמור עליו, על העץ, עד חודש ספטמבר.
בשנים האחרונות שוקדים בכירי ענף האבוקדו בישראל לשלב בין זנים מקדימים מאוד לבין זנים מאחרים.
על פי ההלכה, על האבוקדו מברכים בברכה ראשונה בורא פרי העץ, אלא אם הוא מרוסק לגמרי, שאז ברכתו ברכת שהכל נהיה בדברו.
בברכה אחרונה מברכים ברכת בורא נפשות.
בנובמבר 1967, הכריזה "המועצה לייצור ולשיווק של פירות" על תחרות גילוף גלעין אבוקדו נושאת פרסים.
אַבּוֹרְטֶד (Aborted) היא להקת דת' מטאל ברוטאלי בלגית שהוקמה בשנת 1995. הלהקה נוסדה על ידי הסולן, סוון דה קאלווה, אשר מצא חברים נוספים בשנת 1997, ולבסוף השיג ללהקה את החוזה הראשון עם אוקסיקון רקורדס (UXICON records).
אבורטד הייתה חתומה בחברת התקליטים סנצ'ורי מדיה (Century Media) והופיעה לצד להקות כמו קריפטופסי ומורביד אנג'ל.
סוון דה קאלווה – סולן
ג'יי בי ואן דר ואל – בס
דירק ורוביורן – תופים (סטודיו)
קן בדיני – תופים (הופעות)
דירק ורביורן – מתופף אורח
אָבוּס הוא הכביש המהיר הוותיק ביותר בגרמניה ובאירופה.
שימש בעבר מסלול מרוצים לרכב מנועי, וכיום הוא חלק מהכביש המהיר A115 המחבר בין כביש הטבעת הפנימי של ברלין (A100) לכביש הטבעת החיצוני של העיר (A10).
הכביש נמצא בדרום-מערב ברלין, בין יער גרונוולד ממערב לשכונות וילמרסדורף וצלנדורף ממזרח.
זוהי שדרה דו-מסלולית, שמצדה המזרחי עוברת מסילת הרכבת של רכבת הפרוורים (S-Bahn) מספר S7 המובילה לפוטסדם ומצדה המערבי שביל אספלט רחב להולכי רגל ולאופניים.
בשנת 1909 החליט מועדון המכוניות "אאוטומובילקלוב פון דויטשלנד" (Automobilclub von Deutschland, ובקיצור: AvD) על הקמתו של מסלול מרוצים וניסויים לתעשיית הרכב ביער גרונוולד.
לשם כך הוקמה חברת AVUS GmbH (אבוס בע"מ).
ב-1913 החלו העבודות להקמת המסלול אך הן נפסקו ב-1914, זמן קצר לאחר שהחלו, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לבסוף הסתיימה עבודת הקמת המסלול בידי איש העסקים הוגו שטינס ב-24 בספטמבר 1921. המסלול היה באורך כולל של כ-19 ק"מ, כשכל אחת משתי הישורות הייתה באורך של מעט יותר מ-9 ק"מ.
בשני קצותיו נבנו קשתות פנייה שטוחות, והתנועה לאורכו נעשתה נגד כיוון השעון.
אולם, המשבר הכלכלי החריף בגרמניה וקשיים כספיים הביאו לכך שהמסלול לא פעל, וחלקים ממנו אף פורקו ונמכרו לצורכי הסקה.
רק ב-1926 אירח המסלול את תחרות הגרנד פרי הראשונה של גרמניה (Großer Preis von Deutschland), תחרות שגבתה את חייהם של ארבעה בני אדם בשל תנאי מזג האוויר והמסלול.
מעבר לכך שמשטח המסלול היה חלק, היו בו בליטות בגובה של עד 10 ס"מ שנבעו מכך שהקרקע לא נדרכה בטרם הסלילה.
רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 חזר המסלול לתפקוד מלא.
באולמפיאדת ברלין ב-1936 עברו מסלולי ריצת המרתון ורכיבת האופניים לאורכו של האבוס.
ב-1937, במטרה להופכו למסלול המהיר בעולם, הוגבהה הקשת הצפונית של האבוס בעזרת לבנים לזווית של 44 מעלות.
במקביל נבנו בסמוך לנקודת הזינוק טריבונות חדשות ומגדל שיפוט עגול.
בשל המצב הקשה בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם השנייה, איש לא העלה על דעתו לחדש את התחרויות במסלול, והשימוש בו הותר לעיתים אף למרכבות רתומות לסוסים.
רק ב-1951, לאחר שתוקנו הנזקים העיקריים, נערכה התחרות הראשונה לאחר המלחמה.
טעות רווחת גורסת כי המסלול נחצה על ידי הגבול בין ברלין המערבית לגרמניה המזרחית, אך בפועל עבר זה כקילומטר וחצי מדרום לקשת הדרומית, וקיצורו של המסלול לאורך כולל של 8.3 ק"מ נבע מסיבות אחרות.
לאחר מספר תאונות קטלניות שוב שוטחה הקשת הצפונית בשנת 1967, והמסלול קוצר פעמיים נוספות בשל כך שישורות ארוכות שוב לא היו באופנה.
במשך כל השנים שימש האבוס כביש מהיר לכל דבר וציר תנועה חשוב בין ברלין המערבית וגרמניה המערבית, תוך שהוא נסגר רק לרגל תחרויות, אך עם נפילת חומת ברלין ב-1989 והפיכתו של האבוס לציר תנועה חופשי מברלין לכיוון פוטסדם, סגירתו של הכביש לצורך קיום תחרויות הפכה לבעייתית יותר ויותר.
בשנת 1998 נערכה התחרות האחרונה בתולדות האבוס.
הטריבונות נותרו במקומן כעדות היסטורית, ומגדל השיפוט העגול משמש מלון ומסעדה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 משמש האבוס מקום מפגש פופולרי לרוכבי אופנועים לאורך כל השנה, ובאחד מימי ראשון מדי חודש יוני נערך בו מפגש רשמי של "המועדון הגרמני הכללי לרכיבת האופניים" (Allgemeiner Deutscher Fahrrad-Club, ובקיצור ADFC).
אורכו הכולל של כביש מהיר A115 הוא 28 ק"מ, וכ-9 ק"מ מהם היוו חלק מהאבוס ההיסטורי.
האבוס שימש כבר מפתיחתו בשנת 1921 גם לתנועה חופשית של כלי רכב, ועם חיבורו ב-1940 לכביש הטבעת החיצוני של ברלין, השימוש בו למטרה זו גדל.
מסיבה זו נחשב ה-A115 לכביש המהיר הראשון באירופה.
עם חלוקת גרמניה וברלין, שימש ה-A115 אחד מכבישי המעבר העיקריים בין ברלין המערבית וגרמניה המערבית (Transitstrecke).
בדריילינדן-דרוויץ (Dreilinden-Drewitz) הוקמה נקודת ביקורת אשר זכתה לכינוי "נקודת ביקורת בראבו".
מספר פריטי נוף מנציחים את עברו של המקום, ובהם העמוד שנשא את סמלה של גרמניה המזרחית ומכונת חפירה.
עד איחוד גרמניה ניצב טנק סובייטי בצדה המזרחי של החומה להנצחת ניצחון הרוסים במלחמת העולם השנייה.
הכביש הוא חלק מכביש טרנס-אירופי E51 המוליך מברלין לנירנברג.
כביש מהיר פדרלי Bundesautobahn A115מחלפים מצפון לדרוםמספר מחלףשם המחלףסוג מפגשגישה לכביש 1 משולש פונקטורם (מגדל השידור)Dreieck Funkturm
| align="center" bgcolor="#FFCBCB" | בשני הכיוונים( בעבר נקודת ביקורת הגבולות דריילינגן)
אֵבוּס הוא מתקן מוארך, עשוי עץ או אבן על פי רוב, המשמש להזנה של בהמות, הן במשק החי והן במרעה.
בתנ"ך מוזכר האבוס ב: .
הפסוק בא כתוכחה לבני ישראל ומנגיד בין השור, שמכיר את קונהו ויודע שהוא דואג לצרכיו, והחמור, שמכיר את האבוס שבו מניח לו בעליו את מזונו, לבין עם ישראל, שאינו יודע שאלוהים הוא הדואג לו.
על פי הברית החדשה, ישו נולד בעת שהוריו היו בדרכם מנצרת לבית לחם ובהיעדר מקום לינה, הושכב התינוק באבוס.
מאז מופיע האבוס בהמחזות של לידת ישו הנערכות בחג המולד.
במשק החי המודרני מותקנים אבוסים לפי תקני רווחה והיגיינה מתקדמים.
אַבּוּסֶרִיסְדְזֶה (גאורגית: აბუსერისძე) הייתה משפחת אצולה גאורגית מימי הביניים.
הנציגים הראשונים הידועים מבני המשפחה היו יואנה ובנו, אבוסר, ששירת בנאמנות את המלך בגרט הרביעי (1027–1072) כאדון של ארטנוג'י שבקלארג'תי (טאו-קלארג'תי, כיום ארדנוץ' שבטורקיה) וחיחאטה באג'ריה.
אבוסר היה גם מפקד אצקורי וציחיסג'ווארי ומושל העיר הארמנית, אני.
הקריירה שלו, כמו גם של בנו, גריגול, נקטעה כאשר נלקחו כשבויים בידי המורד הגאורגי ליפריט בר'וואשי בשנות הארבעים של המאה ה-11. כתוצאה מכישלונם ירדה קרנה של המשפחה ונותרה עם חיחאטה בלבד.
המשפחה נשארה פעילה בפוליטיקה הפנימית של הממלכה הגאורגית המאוחדת עד למאה ה-16, האבוסריסדזים הופיעו בפעם האחרונה ברשימות האצולה של אתאבגות סאמצחה.
עם נציגי המשפחה נמנים ההיסטוריון המפורסם טבלי אבוסריסדזה (1190–1204) והאמירספסלר איוואנה (נפטר ב-1355).
אֵבוֹרָה (בפורטוגזית: Évora) היא עיר ומועצה עירונית בפורטוגל, השוכנת בחבל אלנטז'ו, כ-140 ק"מ מזרחית לליסבון.
העיר היא בירתה של הקהילה הבין-עירונית מרכז אלנטז'ו, ובעבר הייתה בירת הפרובינציה ההיסטורית אלטו אלנטז'ו (Alto Alentejo – אלנטז'ו עילית).
המועצה העירונית אבורה היא אחת מהגדולות בשטחה במדינה – למעלה מ-1,300 קמ"ר שבתחומיהם 53,577 תושבים (2021) הרשות או ה"מועצה העירונית" אבורה מחולקת ל-12 פרגזיות.
העיר שוכנת על גבעה לא תלולה מדרום לנהר טאגו, מוקפת במישורים רחבים עם כרמים ונופים כפריים מרהיבים.
בגלל עמדת הגאוגרפית בפנימית בקיץ אבורה היא אחת הערים החמות ביותר של פורטוגל, נתונה לגלי חום תכופים.
אבורה הייתה בימי הביניים עיר מושב לכמה ממלכי פורטוגל, ויושב בה הארכיבישוף של אבורה.
המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
בזכות עושרה ההיסטורי-אדריכלי – מרכז היסטורי ששרד בצורתו המקורי, עם 4,000 בניינים היסטוריים בין החומות, כנסיות וארמונות, שערים וכיכרות – אבורה מתוארת על ידי אונסק"ו כ"עיר מוזיאון".
החל משנת 1551 ועד למאה-ה-18 פעלה בה אוניברסיטה ישועית
החל מיוני 1994 אבורה חברה בארגון הערים העתיקות ביותר של אירופה
יחד עם העיר לייפאיה בלטביה, אבורה נבחרה לבירת התרבות של אירופה בשנת 2027.
מקור השם אבורה אינו ידוע.
לפי אחד ההסברים, והמקובל ביותר בהם, הוא נובע מהשם הלטיני אבורובריטיום (Eburobrittium), הקשור ככל הנראה לאֵל הקלטי אבוריאנוס (Eburianus).
שם זה בא אולי מהמילה אבורוס (eburos), עץ טקסוס מעונב (Taxus Baccata) ממחלקת המחטניים.
ייתכן כי שם העיר שאוב ממקור משותף לשם הקלטי-רומי של העיר יורק באנגליה – אבוראקום (Eboracum).
השערה אחרת, פחות סבירה, מקשרת את השם לשנהב (eborio) ולמעבדי השנהב.
השם מוזכר לראשונה בימי הרפובליקה הרומית על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע".
הוא מכנה אותה אֶבּוֹרָה קֵרֵיאָלִיס (Ebora Cerealis) – אבורה של הדגנים, בשל שפע הדגנים שגודלו בסביבתה.
לפי אגדות מאוחרות הייתה אבורה לבירת המנהיגים הלוסו-קלטים (אסטולפס).
בסביבות שנת 138 הייתה אבורה אחד האתרים שנכבשו בידי חילות הצבא הרומאי בפיקוד דקימוס יוניוס ברוטוס המכונה "קאלאיקו" שנלחם בלוסיטנים.
אחר כך שימשה בשנים 80–72 לפנה"ס למושב המצביא הרומי הסורר קווינטוס סרטוריוס שהקים בה סנאט מורכב מגולים רומאים.
אבורה הוגדרה בימי הרומאים כ"אופידום", עיר מבוצרת.
יוליוס קיסר העניק לעיר את כינוי הכבוד "ליבראליטס יוליה" (Liberalitas Julia) על שמו, משום שבמאבק בינו לבין יריבו פומפיוס תושביה היו נאמנים לו.
באותה תקופה ידע היישוב התפתחות מהירה.
מסביבו היו חוות גדולות, לטיפונדיות, לגידול חיטה, מכרות נחושת וברזל ומחצבות שיש.
השיש שימש לבניית וילות רומאיות מפוארות.
שריד מאותה תקופה הוא המקדש הרומי המרשים בעל העמודים הקורינתיים שנשאר כמעט בשלמותו והדומה ל"בית המרובע" (Maison carrée) הרומי מן העיר נים בצרפת.
אף על פי שהמסורת מכירה אותו בשם המקדש של דיאנה, נראה שהוקדש לקיסר בתקופת אוגוסטוס.
היה בעיר גם שער ניצחון רומי שנהרס כדי לשמש חומר בנייה לכנסיית אנטון הקדוש שהוקמה בשנת 1570.
במאה ה-4 כיהן בעיר בישוף נוצרי בשם קווינטיאנוס (Quintianus).
מממלכת הוויזיגותים עד לכיבוש המוסלמי
בשנות נדודי העמים הייתה העיר לנחלת הוויזיגותים.
כבש אותה מלך בשם לאוביגילד.
בשנת 714–715 העיר נכבשה על ידי עבּד אל-עזיז אבּן מוסא , השליט הראשון של אל-אנדלוס.
במשך כ-450 השנים הבאות נשלטה אבורה על ידי הערבים והברברים המוסלמים (מורים).
בפי הערבים העיר נקראה יאבּורה.
ב-19 באוגוסט 913 ניצל אורדוניו השני מלך גליסיה, שעמד בראש צבא נוצרי גדול, פִרצה במיגון העיר המוסלמית, במזבלה הסמוכה לחומות, והצליח לכבוש אותה זמנית, תוך גרימת טבח ונזקים רבים.
באירוע המתואר בכרוניקת אל-נסיר הערבית, מצאו את מותם 700 לוחמים מוסלמים.
מושל העיר מרוואן עבד אל-מלכ ו־4,000 תושבים, רובם נשים וילדים, נלקחו בשבי.
כפי שהתבטא הכרוניקון הערבי: מתקופת הכיבוש המורי שרדו רק כמה חלקי חומה.
תחת שלטון פורטוגל בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס
אבורה שוחררה מהכיבוש המורי בשנת 1165 על ידי האביר ההרפתקן ז'רלדו חסר הפחד (Geraldo sem Pavor).
הוא מסר ב-1166 את העיר למלך הראשון של פורטוגל, אפונסו הנריקש, והתמנה למושל היישוב.
לזכרו מופיע בסמל העיר אבורה אביר רכוב על סוס.
אפונסו הקים בעיר כוח חמוש של אבירים נזירים בשם "מיליסיה דה אבורה" (Milicia de Evora) שקיבל את חסות המסדר הספרדי קלטרבה ויהפוך בתחילת המאה ה-13 למסדר אביש כשבסיסו יעבור לעיר אביש.
בשנת 1192 אבורה נכבשה שוב על ידי המוסלמים אל-מוואחידון שגורשו ממנה סופית כעבור שני עשורים נוספים.
העיר הפכה למושב הפרלמנט, הקורטס, ולמושב מלכי פורטוגל תחת שלטונם של ז'ואאו השני, מנואל הראשון וז'ואאו השלישי.
זה האחרון כונה "המלך של אבורה" מפני שחי בה שלושים שנה והביא לעיר את הישועים ואת האינקוויזיציה.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במאה ה-16, שאז נהנתה ממעמד של מטרופולין כנסייתי בהיותה מושב הארכיבישופים של אבורה.
ראשון הארכיבישופים, החשמן אנריקה (לעתיד "המלך החשמן" אנריקה הראשון), הקים בה מכללה שהפכה בשנת 1559, באישור האפיפיור פאולוס השלישי, לאוניברסיטה השנייה של פורטוגל (אחרי זו מקוימברה) בחסות הישועים.
אבורה הייתה באותן השנים למרכז תרבותי חשוב שבו פעלו אנשי רוח בולטים ביניהם גם ז'יל ויסנטה, אבי המחזאות הפורטוגזית, המלחינים דוארטה לובו ומנואל קרדוזו, הציירים כרישטובאו דה פיגרידו וגרגוריו לופש, הכרוניקון דוארטה גלבאו ואחרים.
באוניברסיטה לימדו בין השאר מלומדים פלמים כמו המדקדק ניקולאוס קלנרדוס ההיסטוריון יוהנס ואזאוס וכן התאולוג הספרדי לואיס דה מולינה .
ב-1759 גורשו הישועים מפורטוגל והאוניברסיטה של אבורה נסגרה.
בתקופת השלטון הספרדי הגברת פעילותם של בתי הדין של האינקוויזיציה הביאה לעלייה משמעותית בהגירת ה"נוצרים החדשים" אל קסטיליה השכנה, להולנד, איטליה, צרפת ולדרום ומרכז אמריקה, מה שגרם גם להידלדלות האוכלוסייה בעיר.
ביולי-אוגוסט 1637 פרצה באבורה מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר.
אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם.
הקורגידור נמלט דרך הגג אל הכנסייה הפרנציסקנית.
הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ואת מנהיגי הכנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה.
האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית.
מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי.
בשנים 1663–1665 שוב נמצאה אבורה זמנית תחת שלטון ספרדי.
סגירת האוניברסיטה בעקבות גירוש הישועים בידי המרקיז פומבל בשנת 1759 היוותה מכה אנושה לעיר.
אבורה הידרדרה בעקבות מלחמת האזרחים הפורטוגזית בשנים 1832–1834 והחלה להשתקם רק במחצית השנייה של המאה ה-19 עם הקמת תעשיות שונות בתחומה.
האוניברסיטה נפתחה מחדש רק בשנת 1973.
בשנת 1986 הכריז ארגון אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית הכולל כ־4,000 בניינים בעלי ערך היסטורי ואמנותי בשטח של 1 קמ"ר.
אבורה שוכנת על גבעה בתוך עמק המוקף בגבעות נמוכות, באמצע המישור הרחב של אלנטז'ו המתאפיין בגליות עדינה ובגובה ממוצע של 240 מטר.
העיר נמצאת 140 ק"מ מרחק מליסבון ו-80 ק"מ מרחק מן העיר בדחוס שבגבול הספרדי.
אבורה היא העיר הגדולה ביותר בחבל אלנטז'ו ובירת המחוז מרכז אלנטז'ו.
שטח המוניקיפיום כולו מכסה 1309 קמ"ר, כ-5 % משטח חבל אלנטז'ו.
העיר עצמה, ששטחה 16,430 דונם, כוללת את הפרגזיות סנטו אנטאו, סאו ממדה וסה וסאו פדרו שבמרכז ההיסטורי ואת הפרגזיות העירוניות בסלו, אוטרה דש פיגיירש, מלגיירה וסניורה דה סאודה שמחוץ לחומות העיר העתיקה.
המרכז ההיסטורי מכיל 4,000 בתים על שטח של 1,05 קמ"ר.
האזור מתאפיין בגידולים אקסטנסיביים של דגנים, עם קטעי מרעה ויערות של אלוני שעם ואלוני גלעין.
גם כרמים, מטעי זית וגידולי אורז הם חלק מהנוף האופייני.
אקלים העיר הוא ים תיכוני.
הגשמים מפוזרים בצורה לא אחידה במהלך השנה: המשקעים המרביים נרשמים בחורף, בעוד ימי הקיץ הם חמים ויבשים.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם היא 5- מעלות צלזיוס והגבוהה ביותר היא 44.5 מעלות צלזיוס.
ב-2006 למשל ירד שלג באבורה וגם בליסבון.
המקום מפורסם בגבינות הקרויות על שמו – אבורה.
הוא מרכז לתעשיית מזון – עיבוד דגנים, זיתים ויצור יינות, וכמו כן לתעשיית עיבוד השעם.
אבורה נודעה גם בסחר במוצרים חקלאיים – כמו תירס, שחת, תפוחי עץ וחזירים.
היא מספקת שירותים, כולל בתחום החינוך והבריאות, לאזור אלנטז'ו.
בין התעשיות הפועלות באזור תעשייה אווירית הקשורה לקונצרן התעופה הברזילאי EMBRAER.
המוניקיפיום אבורה מחולק ל-12 "פרגזיות":
Bacelo e Senhora da Saúde – באסלו וסניורה דה סאודה – עירונית – 18,233 תושבים
Canaviais – קאנאוויאיש – פרבר – 3,442 תושבים
(Évora (São Mamede, Sé, São Pedro e Santo Antão – אבורה (סאו ממדה, סה, סאו פדרו א סנטו אנטאו) – עירונית – 4,738 תושבים
Malagueira e Horta das Figueiras – מלאגיירה א אורטה דש פיגיירש – עירונית – 22,379 תושבים
Nossa Senhora da Graça do Divor – נוסה סניורה דה גראסה דו דיווֹר – כפרית – 486 תושבים
Nossa Senhora da Tourega e Nossa Senhora de Guadalupe – נוסה בניורה דה טורגה א נוסה סניורה סה גואדלופה – כפרית – 1,151 תושבים
Nossa Senhora de Machede – נוסה סניורה דה מאשדה – כפרית – 794 תושבים
São Bento do Mato – סאו בנטו דו מאטו – כפרית – 1,151 תושבים
São Manços e São Vicente do Pigeiro – סאו מנסוש א סאו ויסנטה דו פיז'יירו – כפרית – 1,302 תושבים
São Miguel de Machede – סאו מיגל דה משדה – כפרית – 794 תושבים
São Sebastião da Giesteira e Nossa Senhora da Boa Fé – סאו סבסטיאו דה ז'יסטיירה א נוסה סניורה דה בואה פה – כפרית – 1,082 תושבים
Torre de Coelheiros – טורה דה קואליירוש – כפרית – 715 תושבים
בעיר אבורה התקיימה עד לגירוש של 1496 קהילה יהודית חשובה.
הקהילה התרכזה במערב העיר ברובע ז'ודיאריה (Judiaria) בין חומות העיר העתיקה, בין הרחובות הנוכחיים סרפה פינטו (Rua Serpa Pinto) ודוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) וכלל את רחוב דה מואדה Rua da Moeda (רחוב המטבעות) באמצע.
בשכונה היו שני בתי כנסת, בתי מדרש, מקוואות, בית חולים ומושבת מצורעים משלה.
ניתן לראות כמה שרידים של הרובע היהודי על יד המנזר קונבנטו דאש מרקאש (Convento das Mercas), ליד המוזיאון הנוכחי לאמנויות דקורטיביות ברחוב דה ריימונדו (Rua de Raimundo) ובקרבת רחוב דוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) (רחוב הסוחרים).
בסימטה הנקראת טראבסה דה סימה נקבע לוח זיכרון המסמן את מקום שער הז'ודיאריה.
לא רחוק משם היה פעם ביתו של המלומד ההומניסט מקרב אנוסי העיר, דיוגו פירש (1517–1599).
בכמה בתים ברובע היהודי לשעבר מבחינים בשרידי מזוזות, ועל אחדות מהן חרוטה המילה "שמע".
במוזיאון העיר נמצאת אבן הנושאת כתובת בעברית משנת 1378. מול למוזיאון נמצאים חצר האינקוויזיציה וארמון האינקוויזיטור שעל דלתותיו מתנשא סמל "הלשכה הקדושה": צלב ומצידיו חרב וענף זית.
בספרייה הציבורית של אבורה נמצא עותק נדיר מהמהדורה הראשונה (1496) של ספרו של המלומד היהודי יוצא ספרד אברהם זכות, "אלמנך פרפטאואום" (Almanach Perpetuum) במקורו העברי ("ביאור לוחות").
בימי מגפת דבר בשנת 1487 החליטו שלטונות העיר להתנכל ליהודים ולנעול לכל שעות היממה את שערי השכונה היהודית בתירוץ
היהודים פנו למלך ז'ואאו השני אשר הורה לבטל את הגזירה ולנעול רק את הבתים שבהם היו משפחות נגועות בדבר.
ובכל זאת, אחרי 1492 העיר אירחה פליטים יהודים שבאו מקסטיליה בעקבות הגירוש מספרד.
אחרי הגירוש משנת 1496 ואחרי שהמלך מנואל הראשון כפה על חלק גדול מיהודי פורטוגל את הטבילה לנצרות, ההמון הרס באפריל 1506 את בניין בית הכנסת המרכזי.
באבורה המשיכה להתקיים לאחר מכן אוכלוסייה של "נוצרים חדשים" שחלקם שמרו בסתר על הדת היהודית.
מבין בניה של אוכלוסייה זאת קמו אישים מפורסמים, בהם המשורר והמלומד דיוגו פירש שהוזכר לעיל וכן הייטור נונש (Heitor Nunes), רופא וסוחר שהתיישב באנגליה וארגן פעילויות ריגול חשובות לטובת מלכת אנגליה בחצי האי האיברי, זאת בתקופה הרגישה של ההכנות להתקפה של "הארמדה הבלתי מנוצחת" נגד ארצו המאמצת.
ליסבון, אבורה וקוימברה הן שלוש הערים שבהן קמו בתי דין של האינקוויזיציה.
האינקוויזיטור הראשון של העיר, פדרו אלבארש דה פארדש (Pedro Alvares de Paredes), נודע בכישוריו לסחוט הודאות מנחקריו באמצעות עינויים ותחבולות שונות.
תחת הנהגתו, בסוף 1541, אבורה יודעת את האוטו-דה-פה (Auto da fé) הראשון שלה.
בין הקורבנות שהועלו על המוקד נמנה גם רופאו האישי של אחיו של החשמן-אינפנטה, אפונסו.
בשנות השלטון הספרדי בפורטוגל כשהתעצמה פעילות בתי הדין האינקוויזטוריאליים באבורה, אנוסים שמוצאם היה מקסטיליה היגרו בחזרה לשטח ספרד.
בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 התחולל בעיר גל נוסף של העלאות למוקד של אנוסי אבורה.
בשנת 1696 בערב חג המולד ב 24 בדצמבר אורגן אוטו-דה-פה זכור לשמצה שבו נגררו מספר אנוסים מארמון האינקוויזיציה עד לכיכר המקדש הרומי שם הועלו על המוקד.
ב-16 בספטמבר 1781 התקיים בעיר האוטו-דה-פה האחרון.
לפי מקורות מסוימים האינקוויזיציה באבורה הייתה הכי קנאית והייתה אחראית לשני שלישים ממשפטי האנוסים והעלאות למוקד בכל פורטוגל.
גם המוסלמים של אבורה, השליטים של פעם, מתוכם קמו כמה אנשי רוח ידועים כמו המשורר אבן עבדון, רוכזו אחרי הכיבוש הנוצרי לשכונה משלהם – הקרויה מוראריה (Mouraria) ברובע סאן ממדה (San Memede) בצפון העיר.
המקדש הרומי – שריד יוצא דופן מהתקופה הרומית , המוקדש ככל הנראה לקיסר אוגוסטוס ולא לאלה דיאנה כפי שסברו בטעות.
המקדש הרומי עמד על תילו אחרי רעידת האדמה ב-1755 ושוקם בשנת 1870 אחרי ששימש כמחסן נשק, כתיאטרון ואחר כך כזירה להוצאות להורג ובית מטבחיים.
הוא נמצא ברחבת קונדה וילה פלור (Largo Conde Vila Flor).
באותה רחבה נמצאים גם המנזר לויוש וארמון הדוכסים דה קאדאבל, כמו כן מוזיאון העיר והספרייה העירונית ומוזיאון הכרכרות.
מנזר לויוש (Convento dos Loios) – נבנה במאה ה־15. בשנת 1965 הוסב ל"פוסדה", בית מלון.
סמוכה אליו כנסיית המנזר Os Loios הנקראת גם יוחנן הקדוש San João Evangelista.
ארמון הדוכסים של קדאבאל Palacio dos Duques de Cadaval – נבנה ממצודה עתיקה שנשרפה בשנת 1384. מתאפיין בסגנון מורי-מנואליני ויש לו מגדל הקרוי "מגדל חמשת המגינים".
המוזיאון של אבורה – שוכן בארמון לשעבר של הארכיבישופים.
בו נמצא אוסף ציורים פורטוגזים ואירופיים מהמאות ה-15 וה-16, חפצי קרמיקה, כתובות מהתקופה הרומית, תכשיטים בימי הביניים ומתקופת הבארוק.
יכולים לראות שם פסל אבן אלגורי של התגליות הגאוגרפיות, את סמלה של פורטוגל וקבר שיש של מושל ברזיל, דום דוארטה קושטה.
הקתדרלה סה Sé (מריה הקדושה) – בניין מרשים בעל תכונות של מבצר, בעיקר בסגנון רומנסקי-גותי ועם קישוטים לפי הטרנד פלטרסקי מספרד.
בולטת אסימטריית הצריחים והפורטל המקושט במאה ה-14 בפסלים ביניהם דמויות שליחיו של ישו.
נבנה באבן גרניט בין השנים 1186–1250 לכבוד מריה הקדושה ונחנך רשמית בשנת 1204. בפנים הקתדרלה עוצבה במאה ה־17–18. בתוך הקתדרלה בקומה עליונה נמצא מוזיאון לאמנות דתית.
כנסיית גברתנו רבת החסד (La Igreja Nossa Senhora de Graça) או "מנזר (Convento) גברתנו רבת החסד", בפי העם ידועה כ־Igreja dos Meninos da Graça (כנסיית ילדי החסד) בנויה בסגנון רנסאנס איטלקי עם אלמנטים רומנסקים, במימונם של המלך ז'ואאו השני והרוזנים דה וימיוזו.
ארון הקודש עם חלונות משיש מאסטרמוס מגולפים על ידי ניקולאס דה שאנטרן (1537).
כאן נקברה ב 1595 המשוררת פובליה הורטנסיה דה קסטרו.
כנסיית המנזר סן פרנסישקו (La Igreja de San Francisco) – נחשבת מלאכת מחשבת של הסגנון הגותי מנואליני.
הוקמה בעיצומו של עידן התגליות הגאוגרפיות בשנים 1480–1510 לפי תוכניות האדריכלים מרטים לורנסו ופרו דה טיליו, עם קישוטים פרי עבודתם של הציירים המלכותיים אנריקש, ז'ורז'ה אלפונסו ופרננדש.
בכנסייה נמצאת קפלת העצמות Capela dos Ossos מהמאה ה-17 שקירותיה מכוסים ב-5,000 עצמות וגולגולות ואף כמה שלדים שלמים שחלקם השתייכו לנזירים.
כתובת על הקיר פונה אל המבקרים: "עצמותינו הנמצאות כאן מחכות לעצמותיכם" (Nos ossos que aqui estamos pelos vossos esperamos).
כיכר ז'רלדו (Praça do Giraldo) – קרויה ככל הנראה לפי האביר ז'דלדו סם פבור, משחרר העיר מידי המורים, היא הכיכר המרכזית של היישוב.
בולטות בצידה המזרחי ארקדות בסגנון מורי.
כמו כן כאן נמצאת מזרקה שנבנתה על ידי האדריכל אלפונסו אלבארס בשנת 1571 בימי המלך סבשטיאו וכנסיית אנטאו (אנטון) הקדוש שהוקמה ב-1557 על ידי החשמן אינפנטה אנריקה.
כאן בנה המלך דוארטה ארמון קיץ Estaus Palacio בסגנון גותי.
בכיכר זו נכח המלך ז'ואאו השני בעריפת ראשו של הדוכס מברגנסה בשנת 1483 ובשנת 1573 התקיים auto da fe אוטו-דה-פה בפקודת האינקוויזיציה המקומית.
המזרקה בסגנון רנסאנס מלארגו דאש פורטאש דה מורה – נמצאת בכיכר שערי החומה המורית, שבה בתי קפה חביבים על הסטודנטים.
יצירתו של דיוגו דה טוראלבה (Diogo de Torralba) מ-1556 בסגנון רנסאנס המשלב את אמנות מודחאר עם העיצוב המנואליני.
בקרבת הכיכר נמצא בניין מכללת הרוח הקדושה שנפתחה כאוניברסיטה בשנת 1559 בידי אחיו של המלך ז'ואאו השלישי, החשמן אנריקה, ומנזר הרוח הקדושה.
הקירות בכיתות האוניברסיטה הישנה מעוטרים ב"אזולז'וש" המציגים תמונות לימודים מימי אפלטון ואריסטו.
מנזר סאן בראש (Ermida de San Bras) – נבנה בשנת 1480 בימי המלך ז'ואאו השני והבישוף של אבורה, גרסיה דה מנסש, בסגנון מעורב מודחארי מנואליני עם תמכים צילינדריים וחריכי ירי.
ארמון הרוזנים בשטו Palácio dos Condes de Basto – במקור מבנה מתקופת המורים, בו התגוררו מלכים מהבית האלפוניסני.
ציורי קיר בקומת קרקע מנציחים מחזות מהפלישה לתוניס של חיילי קרל החמישי, ביניהם גם יחידה פורטוגזית בפיקודו של האינפנטה לויס, אחיו של המלך ז'ואאו השלישי.
יש גם ציורים בנושאים מיתולוגיים של הצייר פרנסישקו דה קמפוש (1578).
האקוודוקט הקרוי "מימי הכסף" – מבנה מרשים של אדריכל העיר, פרנסישקו דה ארודה (Francisco de Arruda), שבנה גם את מגדל בלם בליסבון.
האקוודוקט נבנה בין השנים 1531–1537 בימי המלך ז'ואאו השלישי ואורך הקטע ששרד הוא 9 ק"מ.
האקוודוקט מתואר אף ב"לוזיאדה" של קמואש, האפופיאה הלאומית של פורטוגל.
הארמון של מנואל הראשון – נבנה במקור על ידי בית אביש במאה ה-16 בסגנון גותי-מודחארי-מנואליני.
הארמון חרב עם השנים עד שנעלם בשנת 1895, ובמקומו משתרע גן ציבורי.
בכל זאת נותרו ממנו "גלריית הגברות" (Galeria das Damas) וכן ביתן ששוחזרו במאה ה-20. זה המקום שבו מינה המלך מנואל הראשון את ואסקו דה גאמה למפקד של הצי הפורטוגזי בהודו.
הארמון של ואסקו דה גאמה – בו התגורר ואסקו דה גאמה בין השנים 1519–1524 נותר מנזר מנואליני עם ציורי קיר.
החומות – קיימת חומה פנימית מבוצרת שנבנתה בימי הרומאים ("החומה הישנה" – Cerca Velha).
לחומות הרומיות תוספות של המורים מימי הביניים.
שער ערבי נתן את שמו לרחבה לרגו דה פורטה דה מורה.
במאה ה-14 נבנתה חומה חדשה (Cerca nova) חיצונית ביוזמת המלך פרננדו הראשון ובה 40 מגדלים ו־10 שערים.
אחרי שנת 1640, שנת העצמאות המחודשת של המדינה, שהצליחה להיפרד מספרד, הקים המלך ז'ואאו הרביעי במעגל חיצוני זה ביצורים חזקים נגד סכנת פלישה מכיוון ספרד.
ואכן החומות שבנה עמדו איתן בפני מצור ספרדי בשנת 1663.
אחד מלהיטיה של המלחינה והזמרת הקנדית לורינה מק'קניט שהופיע באלבום "הביקור" (The Visit( משנת 1991 היה הטנגו לאבורה.
טנגו זה שימש בפסקול של הסרט התיעודי הקנדי "The Burning Times".
הזמרת חאריס אלקסיו כתבה לו מאוחר יותר מילים ביוונית והפכה אותו ללהיט משלה בשם "טנגו לנפלי".
פסטיבל למוזיקה קלאסית של אבורה
ז'וזה הרמנו סראיבה - היסטוריה מקוצרת של פורטוגל - הסדרה "סאבר" ("דעת") הוצאה לאור אירופה-אמריקה,מם-מרטינש, 2007 (בפורטוגזית)
(רז'י סן לואי, רוברט לנדון - פורטוגל - מדריך "לונלי פלאנט"ת 2007) (באנגלית)
(ויקטוריה גונזאלס דה קאלדס - יהודים או נוצרים?
משפט האמונה - האינקוויזיציה הקדושה, אוניברסיטת סביליה, 2004 (בספרדית)
אֲבוּקָה היה קיבוץ בעמק בית שאן, שהתקיים בשנים 1941–1952.
קיבוץ אבוקה עלה על הקרקע ב-11 ביולי 1941 בעמק בית שאן, דרומית לקיבוץ נווה איתן, על אדמות שנרכשו ממשפחת אל-עלמי בידי הקרן הקיימת לישראל.
מייסדיו היו קבוצת אבוקה, מחניכי תנועת גורדוניה, שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בהכשרה בפרדס חנה.
חברי הקבוצה עבדו בפרדסי המושבה ורכשו מחסכונותיהם פרות, תרנגולות, סוסים וכלי עבודה חקלאיים.
באביב 1941 הציע להם פנחס לבון את הנקודה בעמק בית שאן, ולאחר שמשלחת שלהם סיירה במקום וחזרה עם דיווח חיובי, קיבלה הקבוצה את ההחלטה לעבור למקום.
חלק מהחברים שלא היו מרוצים מההחלטה פרשו מהקבוצה.
בתחילה התיישבו חברי הקבוצה בחאן ערבי ישן בן שתי קומות, בנוי לבנים ומוקף חומת אבנים.
בחאן הוקם מטבח והוכשרו חדרים למגורי משפחות.
לחברים הבודדים הוקמו בתי קש.
לרשותם הועמדו 2,000 דונם שהוכשרו לגידולי פלחה, ירקות ומטעים, הגם שרק 1,200 הוקצו להם באופן קבוע והשאר היו מיועדים לקיבוץ עין הנצי"ב.
למרות הימצאותם בין שני נחלים שזרמו בקרבתם הם נאלצו להביא מים ממרחק, ומים הייתה אחת הבעיות המרכזיות של המקום.
בפברואר 1942 הצטרפו למקום חברי קבוצת "שדמות", אף היא מחניכי "גורדוניה", שעלו ב-1939 מאוסטריה ומפולין ושהו בהכשרה בהרצליה.
האיחוד בין שתי הקבוצות הציל את משק אבוקה מקיפאון והכניס רוח חדשה בחיים החברתיים.
תוך שנה נבנו במקום ארבעה בתי קבע ומספר מבני משק, והקבוצה כללה 102 חברים ו-15 ילדים.
חברי הקבוצה גידלו בשנה הראשונה 1,300 דונם תבואות חורף, 300 דונם תבואות קיץ, ו-50 דונם תלתן.
כן קיימו רפת קטנה, לול עופות ועדר צאן, והמשיכו לעבד 300 דונם באזור ההכשרה שלהם בפרדס חנה.
באוקטובר 1942 נשרפו מטבח הקבוצה והמחסן בדליקה.
בשנת 1943 נקבע שהקיבוץ יישא את שמו של יצחק בן-יעקב.
באוגוסט 1944 חוברה הקבוצה לרשת החשמל.
בהמשך התרחבו ענפי המשק: גידול העופות התרחב, שדות הפלחה עובדו, גן ירק סודר, כרם גפנים ניטע, ברפת היו כחמישים ראשי בקר, וכן היו עדר צאן ובריכות דגים.
בנוסף, נבנו בתי מגורים, מגדל מים, בתי מלאכה ומבנים נוספים, ומספר החברים הגיע ל-160. למרות המצב הכלכלי הטוב, החלו ויכוחים בין שתי הקבוצות, בעיקר בנושאי סידור עבודה והזכות לדיור בבתי הקבע.
חברי אבוקה טענו שהם ותיקים יותר, ולכן זכאים לעדיפות בדיור בבתים החדשים.
גם חינוכם והרגליהם של יוצאי רומניה היו שונים מיוצאי אוסטריה ופולין למרות השתייכותם לאותה תנועה.
הוויכוחים הבלתי פוסקים והיחסים האישיים המשובשים הכבידו מאוד על החיים במקום, ובסוף 1945 עזבו את המקום אחדים מהמייסדים של הקבוצה והנאמנים ביותר לדרכה.
עזיבתם גרמה לזעוע קשה והשפיעה לרעה על הנשארים.
בשנים 1946–1948 פרשו עשרות חברים נוספים.
בינואר 1946 היו בקבוצה 70 חברים, שאליהם הצטרפו בתחילת פברואר 25 מעולי ספינת המעפילים אנצו סרני ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, והקבוצה תבעה תוספת כוח אדם.
תנועת חבר הקבוצות שלחה לאבוקה גרעינים שונים בתקווה שיישבו במקום באופן קבוע אך ללא הצלחה.
באפריל 1948 הגיעה למקום קבוצת שגב מעולי בלגיה והקיבוץ גדל ל-160 חברים.
בשנת 1952 הונח צינור מים לשתייה.
באותה שנה נשארו במקום עשרים חברים שהחליטו לעבור ליישובים אחרים.
ביוני 1953 אירעה שרפה בשדות הקיבוץ.
חברי הקיבוץ האחרונים עזבו את המקום, ובמקומם הוקמה במקום בשנת 1955 חווה חקלאית של "ייצור ופיתוח" להכשרת נוער, בשיתוף עם הגדנ"ע.
בספטמבר 1958 שימש המקום מחנה זמני לפועלים שעבדו באזור בקטיף כותנה.
החווה לא הצדיקה את עצמה כלכלית ונסגרה.
אדמות אבוקה נמסרו לעיבוד לקיבוצי הסביבה.
בנובמבר 1955 פוצצו חבלנים מירדן את הנגרייה ומכון המים במקום.
בשטחי אבוקה נמצאת שמורת טבע, שמורת אבוקה, המשמרת את שם הקיבוץ שננטש.
ב-11 בנובמבר 2011 נחנכה אנדרטת "יד לאבוקה" במקום בו עמד הקיבוץ.
האנדרטה, שעוצבה על ידי יליד אבוקה, יואב שרל, מורכבת משלדת טרקטור ועליה לוח זכוכית המנציח את המתיישבים ותולדות הקיבוץ.
בשני צדי הטרקטור מופיעים שמות הגרעינים שעברו בקיבוץ.
אַבּוֹמֶה היא עיירה במחוז זו שבדרום בנין ולשעבר עיר הבירה של ממלכת דהומיי.
בנובמבר 1892 הוצתה העיר על ידי המלך בהאנזין, שהיה המלך העצמאי האחרון של דהומיי.
בהאנזין נכנע לכוחות הקולוניאליים הצרפתיים וברח צפונה.
המִנהל הקולוניאלי הצרפתי שיקם את העיר וחיבר אותה לחוף באמצעות מסילת רכבת.
אף שחשיבותה של העיירה פחתה כיום, היא נחשבת עדיין לאתר תיירות מבוקש במערב אפריקה.
בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על הארמונות המלכותיים של אבומה כאתר מורשת עולמית.
אַבּוֹמִינֶיישֶׁן הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס הענק הירוק ביקום מארוול קומיקס.
דמותו נוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר גיל קיין והופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #90 מאפריל 1967.
אבומיניישן הוא האלטר אגו של אמיל בלונסקי, סוכן ק.ג.ב.
ומרגל שחשף את עצמו במכוון לאותה קרינת גמא שהפכה את ברוס באנר לענק הירוק.
הוא הופך ליצור דמוי אנוש בעל קשקשים, הגדול בקצת מגודלו של הענק הירוק.
בשלב מאוחר יותר הוכה בלונסקי למוות על ידי הענק האדום בארץ מולדתו, רוסיה, וחזר לחיים בקצרה באירועי "מלחמת הכאוס" בטרם נהרג שנית בידי מרלו ג'ונס.
גופתו שומשה ככלי-נשק חסר בינה בידי "המסדר העתיק של המגן", והופעלה נגד הענק הירוק עד ששוגרה למסלול הכבידתי של כוכב צדק.
גופתו של בלונסקי נלקחה בידי סיעה עריקה בתוך צבא ארצות הברית, הנחושה בדעתה להשמיד את הענק הירוק.
גופתו שימשה ליצירת רקמת תאים דמוית חליפה, הפועלת בדומה לסימביוט ונום ומעניקה ללובש אותה את כוחותיו של אבומיניישן.
החליפה החייתה את ריק ג'ונס בדמות אבומיניישן הגרוטסקי, שהובס בידי הענק הירוק וחזר למצבו הקודם כשהחליפה נקרעה ממנו.
אולם, הגנרל רג'ינלד פורטין נגע בחליפה ונעשה לאבומיניישן, ונהרג בניסיון לחסל את הענק הירוק.
דמותו של אבומיניישן מדורגת במקום ה-54 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו של בלונסקי בסרט הלייב אקשן "הענק הירוק" גילם השחקן טים רות', ששב לגלם את הדמות בסדרת הטלוויזיה "שי-האלק: עורכת דין בשירות החוק" של שירות הסטרימינג דיסני+.
האלטר אגו של בלונסקי, אבומיניישן, הופיע בסרט "שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות".
אבון (בהונגרית: Abony) היא עיר במחוז פשט שבהונגריה.
הכפר אבון הוקם ככל הנראה במאה ה-13. תיעוד כתוב לקיומו של הכפר ולבעלות מקומית עליו קיים מהמאה ה-15. במאה ה-16, עם פלישת העות'מאנים, נפל הכפר תחת שטחי שליטתם ונהרס כמעט לחלוטין.
בתחילת המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית הכפר והוא הוכר כעיר.
ליד העיר התחולל אחד הקרבות במלחמת העצמאות ההונגרית של 1848.
בעיר נמצאים מוזיאון עממי, טירה, בית כנסת, כנסייה קתולית, כנסייה פרוטסטנטית ומאוזוליאום של נכבדים מקומיים.
אזכור ראשון של יהודים באבון קיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-18. בית הכנסת הוקם ב-1756,
וב-1788 נוסד בית הספר היהודי.
ב-1840 נמנו ביישוב 912 יהודים אך מאז מספרים הלך והתמעט.
בינואר 1941 היו בעיר 315 יהודים, רובם נאולוגים.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרץ 1944. במאי הוצאה פקודה להקים גטאות במחוז, ובגטו אבון רוכזו יהודי העיר ויהודי הנפה.
ביוני גורשו יהודי הגטו בשני טרנספורטים שיצאו לאושוויץ.
דוד הרץ ( 1844 - בודפשט, 7 ביולי 1931) היה צייר הונגרי-יהודי, מורה לציור, מנהל בית ספר.
אביו של השופט והיסטוריון הספרות בודוג האלמי.
אימרה ואלקו, מקודם ויינפלד (בהונגרית: Valkó Imre; אבון, 1 בספטמבר 1902 – בוסטון, ארצות הברית, 2 במרץ 1975) היה כימאי קולואידי (כימיה פיזיקלית), כימאי טקסטיל יהודי-הונגרי.
הוא אחיהם הגדול של אישטוואן פאל ואלקו מהנדס מכונות ושל איבאן פטר ואלקו פיזיקאי ומהנדס חשמל.
דיולה האי (שמו הבדוי: סטפן פאבר) (בהונגרית: Háy Gyula; אבון, 5 במאי 1900 – אסקונה, שווייץ, 7 במאי 1975) היה סופר, מחזאי, מתרגם, תסריטאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (1951).
קארוי לאסלו האי (בהונגרית: Háy Károly László; אבון, 27 באפריל 1907 – בודפשט, 22 בינואר 1961) היה צייר, גרפיקאי, מעצב תפאורה, סופר אמנות יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס מיהאי מונקאצ'י (1960), אחיו הצעיר של הסופר דיולה האי (1900–1975).
אֶבּוּרוֹנִים היו שבט שחי באזור צפון-מזרח גאליה, בטריטוריה שכיום שוכנת בין דרום הולנד, מזרח בלגיה ואזור חבל הריין של גרמניה המודרניות.
הם חיו באזור זה עד לכיבוש גאליה בידי הרומים.
מאחר שישבו באזור גאליה, הם מתוארים כבעלי שורשים בלגיים, אם כי יוחסו להם גם שורשים גרמאניים.
יוליוס קיסר מציין בספרו, "מלחמת גאליה", כי האבורונים קיבלו מקום מחיה נרחב לעומת שאר השבטים באזור.
קיסר תיארם כשבט המשמעותי ביותר מקרב השבטים הגרמאניים אשר ישב בגדתו המערבית של הריין, וטען כי השבט נמחה מעל פני האדמה על ידי כוחותיו כעונש לאחר המרידה של האבורונים בכוחות הרומיים, שישבו באזור גאליה בלגיקה כחלק ממסעות הכיבוש של קיסר בגאליה.
לא נמצא אזכור לשבט בדיווחים היסטוריים לאחר מכן.
מֶהְמֶט אֶבּוּסוּד אֵפֶנְדִי (בטורקית: Mehmed Ebussuud Efendi; בערבית: محمد أبو السعود أفندي; 30 בדצמבר 1490 – 23 באוגוסט 1574) היה שייח' אל-אסלאם באימפריה העות'מאנית, פוסק הלכה, פרשן הקוראן, משפטן חנפי, האדם שיצק תוכן משמעותי לתפקיד שייח' אל-אסלאם וכן כתב הרבה חיבורי הלכה ופרשנות של הכתוב בקוראן.
נולד לשייח' מוהידין מהמט אפנדי בעיר למדיה (İmâdiyye) (אמדיה ) בצפון חבל דהוכ ולכן אחד מכינוייו היה "אל-למדי" או "אל-עמאדי".
לאחר לימודים מונה כשופט ושירת בערים בורסה, איסטנבול וכן בחבל הבלקן (רומליה), שם החל לשלב חוקים מקומיים עם החוק האיסלאמי (שריעה) ובכך התאים את השריעה לחוקים המקומיים של כל אזור ולזמן שבו הוא חי ובמקביל התאים את החוקים המקומיים להלכה המוסלמית.
ב-1545 קידם אותו הסולטאן סולימאן הראשון לתפקיד המופתי הגדול ובכך גם לתפקיד השופט העליון, תפקיד בו החזיק עד למותו.
כמופתי הגדול עבד אבוסוד בשיתוף פעולה הדוק עם הסולטאן, תוך מתן חוות דעת משפטית.
שנתנה לגיטימציה להרג של היזידים שהסולטאן ראה בהם את אויביו ושאף שימירו את דתם לאסלאם הסוני-חנפי.
חוות דעת משפטית נוספת אשררה את התקפתו של סלים השני על קפריסין ב-1571, התקפה שהייתה מהגורמים לפרוץ קרב לפנטו.
יחד עם הסולטאן סולימאן, שאחד מכינוייו היה "המחוקק", אבוסוד ארגן מחדש את תורת המשפט העותמאנית (הקאנון ) יחד עם חוקי ההלכה והביא את מערכת המשפט המאוחדת תחת פיקוח ממשלתי הדוק.
עד השינוי הגדול שחולל אבוסוד השופטים היו חופשיים לפרש את השריעה, חוק שגם השליט היה כפוף אליו.
אבוסוד חיזק את סמכותו החוקית של הסולטאן, הגדיר את הסולטאן כח'ליפה ובכך קבע שהחקיקה באימפריה נובעת ממנו ולא רק מההלכה או ממנהגי המקום.
כך נוצרה מסגרת שבה הכוח השיפוטי נגזר מהסולטן ואשר אילצה את השופטים לשפוט על פי ספר החוקים (qānūn-nāmes) של הסולטאן.
בנוסף לרפורמות השיפוטית שלו, אבוסוד זכור גם כי שאף למצוא פתרונות לחיי היום-יום, בעיקר של הסולטאן וכן של הכפופים לו, ולכן כאשר השריעה לא סיפקה תשובות, הוציא אבוסוד מגוון גדול של דעות מייעצות ( פתוות) שהיו למעשה פסיקות חדשות.
פתוות שהוציא התירו הצגת מחזות קאראגוז, עישון ואת צריכת קפה, שהיה חידוש בזמנו, מתוך העיקרון שכל מה שאינו אסור במפורש במסורת האיסלאמית - מותר.
בנוסף, הוציא פסיקות בנושאי מיסוי, בעלויות על קרקע, למשל, הכניס לשימוש את המושג מירי.
בפתוות שלו הגדיר את מערכות היחסים בין המוסלמים, נוצרים ויהודים באימפריה העות'מאנית בנוסף, ולפעמים במקום הכתוב בתנאי עומר.
הוא הגדיר זכות קניין וביטחון האישי למיעוטים, תוך שהלא מוסלמים היו צריכים להכיר בעליונותם של המוסלמים.
רַבִּי אַבּוּן הַגָּדוֹל (בכתב לטיני: Abun; נפטר סביב שנת ד'תש"ל 970 היה רב, מגדולי יהדות צרפת במאה ה-10. פעל במקביל לרב שרירא גאון מגאוני בבל.
התפרסם כגדול בתורה וכעשיר מופלג, צאצא של רבי יוסף הזקן בן רבי שמעון מלה מאן, שמיוחסות לו בטעות אזהרות "אתה הנחלת".
רבי אבון הגדול היה אבי משפחת אבון, מהמשפחות החשובות בראשית ימי הראשונים באשכנז.
היו בעלי תפקיד מפתח ביצירת חסידות אשכנז ורבים מהם כונו "חסידים":
בניו היו רבי יצחק חסיד ורבי יהושע חסיד.
בנו של רבי יצחק הוא רבי שמעון בן יצחק המכונה "רבי שמעון הגדול" ממגנצא.
בנו של רבי יהושע כונה גם הוא רבי יצחק חסיד.
בנו של רבי יצחק (בן ר' יהושע) היה רבי אליעזר הגדול בן יצחק, שנכדו הוא רבי קלונימוס הזקן, אביו של רבי שמואל החסיד, אביהם של רבי אברהם ראש ישיבת שפייר ורבי יהודה החסיד.
אַבּוּן היה משורר ופייטן עברי, שחי ופעל בקרב יהדות ספרד במאה ה-11.
סליחות ופיוטים שחיבר אבון נמצאו במחזור אביניון.
שמואל דוד לוצאטו פרסם אחד מהם המתחיל במילים: "עז אל מעידים הכל באימה" בכרם חמד (ח"ד עמ' 31).
רבי משה אבן עזרא, מגדולי המשוררים היהודים בכל הזמנים, ספד לו בדיוואן שלו כאחרון המשוררים הגדולים, וחתם את שירו:
יהודה אלחריזי (תחכמוני שער ג') מזכיר משורר בשם אבון שחי לפני שמואל הנגיד.
אם מדובר באותו אדם, יש להקדים את זמן פעילותו בכמאה שנים, אך ש"י פין הניח שמדובר בשני אנשים שונים.
לאופולד צונץ שיער שהוא רבי אבון ב"ר שאול שהזכיר הראב"ד השני בעל ספר האשכול בשם החסיד ר' אבון ממיורקה.
אבוקה הייתה ארגון סטודנטים ציוניים בארצות הברית שפעלה בשנים 1925-1943.
ארגון אבוקה נוסד בשנת 1925 על ידי יוסף שובו (Joseph Shubow) שהיה סטודנט באוניברסיטת הרווארד.
תחילה ארגן שובו פעילויות בקמפוס שלו ובהמשך בעקבות שיחה עם מקס רוט ארגן ועידה ארצית של סטודנטים.
בין מטרותיה היו קידום תוכנית בזל, פתוח ההכרה הלאומית, עזרה למפעלים ציוניים ויצירת קשרים עם החלוצים בארץ ישראל.
השם אבוקה בא לבטא את האקטיביזים של הארגון לעומת העמדה הפושרת, לטענת מייסדי אבוקה, של ארגון מנורה.
לאבוקה היו עשרות סניפים ואנשיה התגאו בכך שיש לה סניפים בכל האוניברסיטאות החשובות בצפון אמריקה.
כנהוג אז, לכל סניף היו מתמנים בעלי תפקידים, כמו נשיא, סגן נשיא וגזבר.
אבוקה ארגנה בקמפוסים ברחבי ארצות הברית קבוצות לימוד והרצאות בנושאים של לימוד עברית, היסטוריה יהודית ותרבות יהודית.
בין האורחים שהגיעו לתת שיחות בסניפים ניתן למנות את הסופר לודביג לויסון (Ludwig Lewisohn) ואת גולדה מאיר.
הארגון הצליח להכניס אל שורותיו סטודנטים יהודים רבים.
בסוף שנות ה-30, באוניברסיטת הרווארד, אבוקה הייתה הארגון היהודי היחיד, והוא משך אל שורותיו כ-12% מהסטודנטים היהודים, אשר לפחות חלקם באו כדי להכיר חברים יהודים.
לאחר מאורעות תרפ"ט פעלו באבוקה לסייע לשיקום חולדה.
הארגון קיים מדי שנה מחנות קיץ של כשבועיים בליברטי בהרי קטסקיל, ליד חוות הכשרה של השומר הצעיר.
החל משנת 1935 הארגון העניק מלגות לסטודנטים לשהות של שנה בארץ ישראל.
השהות כללה עבודה בקיבוצים, שהות בערים והכרות עם מוסדות של ההסתדרות.
הכוונה היהת להביא לארצות הברית פעילים עם הכירות מעמיקה של ארץ ישראל.
הסניפים של אבוקה ניהלו מאבקים מקומיים שונים.
בשנים 1929-1930 לקחה התנועה חלק פעיל במאבק להכללת העברית בשפות הנלמדות בבתי הספר הציבוריים בעיר ניו יורק.
בשנים 1943-1944 חשף הסניף של הארגון באוניברסיטת מניטובה את הכללים המפלים לקבלת סטודנטים לבית הספר לרפואה, והביא לשינוי הכללים.
בשנת 1936 נמנה הסניף של אבוקה באוניברסיטת הארוורד בין התנועות שעמדו מאחורי הפגנה אנטי-מלחמתית שקראה לבטל את החיוב לאימונים צבאיים בחלק מהאוניברסיטאות.
בשנת 1943, בעקבות גיוס רבים ממנהיגי התנועה לצבא ארצות הברית, נסגר המשרד הראשי של הארגון שהיה בשדרה החמישית בניו יורק.
פעילויות של הארגון נמשכו בסניפים שונים עוד מספר שנים.
כארגון סטודנטים, אבוקה פעלה במתח שבין עממיות בניסיון להקיף מספר גדול ככל האפשר של סטודנטים יהודיים, לבין הדרישה לאינלקטואליות.
הארגון ספג ביקורת מבפנים ומבחוץ על כך שאינו מציב משנה אינטלקטואלית סדורה ואינו מהווה בית יוצר למנהיגות עם חזון.
עד סוף 1933 התגאה הארגון באי התערבות בחילוקי דעות בין הזרמים הפוליטיים בתוך התנועה הציונית.
אולם, באמצע שנות ה-30 בעקבות היותו של זליג הריס לנשיא הארגון, היא החלה לנטות שמאלה.
בוועידת התנועה בסוף 1935 הוחלט בתנועה לתמוך בתנועת העבודה הציונית.
הארגון קשר קשרים קרובים עם השומר הצעיר ובפרסומיה היא התייחסה להקמת מרכז יהודי בארץ ישראל, במקום לקרוא למדינה יהודית, מתוך רצון לכלול גם את האופציה של מדינה דו-לאומית יהודית-ערבית, דבר שעורר אי נחת בארגונים הציוניים האחרים בארצות הברית.
חברי הבונים ניסו במשך מספר שנים להשפיע על הארגון מבפנים, אולם בוועידתם בשנת 1942 החליטו לקרוא לכל חבריהם לפרוש מארגון אבוקה, שלא חדל לבקר את הבונים ואת תנועת העבודה הציונית המתונה.
בסניף של אבוקה בסיטי קולג' של ניו יורק נוצר שיתוף פעולה בין אנשי אבוקה לטרוצקיסטים, שהגם שהתנגדו לציונות, מצאו איתם שפה משותפת בנושאים האחרים.
באותן שנים נשא הארגון אופי יותר אינטלקטואלי.
נייתן גלייזר תיאר את המשיכה שלו לפעילות הארגון בניו יורק:
"אם אבוקה הייתה סתם ארגון יהודי, אני בספק אם היא הייתה משאירה עלי חותם משמעותי.
אבל אלו היו ציונים סוציאליסטים.
יתרה מזאת, אלו היו אינטלקטואלים ציונים סוציאליסטיים שהתייחסו בזלזול לציונים סוציאליסטים לא אינטלקטואלים.
הארגון אולי היה ציוני, אבל התרבות מרוב הבחינות הייתה שמאלית."
עם זאת, גלייזר ציין שהפעילות עצמה הייתה ציונית והנטייה לסוציאליזם הייתה אינטלקטואלית בלבד.
על הפעילות הציונית של הארגון נכתב בשנת 1941:
"[אבוקה] איננה מטיפה להעברת כל היהודים לארץ ישראל.
היא מגבילה את עצמה לאיסוף כסף לרכישת קרקעות בארץ ישראל, ובשליחת חבריה המוכשרים ביותר לחקור ולסייע במעשה ההתיישבות.
עבודתה החשובה והיעילה ביותר נעשית עם יהודים אמריקאים וזרים המתכוונים לחיות את חייהם בצפון אמריקה.
היא עסוקה בעיקר בחינוך יהודים ליחס נכון לדמוקרטיה ולעתידם."
בשנת 1942 דחתה ההנהגה של אבוקה הצעה של בני ברית שאבוקה תעבוד תחת בני ברית, מתוך רצון לשמור על עצמאות.
סיימור מלמן טען שהסיבה שמנהיגים ציוניים המשיכו לתמוך באבוקה למרות עמדותיו, הייתה שהיא פשוט הייתה ארגון הסטודנטים היהודי היחיד שהיה פעיל.
נשיא הארגון בשנים הראשונות היה מקס רוט (Max Rhoade).
פנחס סמולר כיהן כסגן נשיא.
בשנת 1929 מונה ג'יימס וייז, בנו של סטיבן שמואל וייז, למזכיר הארגון.
באותה שנה גם נכנס שמואל בלומנפלד לתפקיד נשיא הארגון במקום מקס רוט.
בשנת 1930 נתמנה ג'ורג' היימן למזכיר הארגון.
החל משנת 1934 עמד זליג הריס בראש הארגון.
מזכיר הארגון בשנת 1934 היה שמואל דוקר.
בין הפעילים של הארגון בראשית שנות ה-40 ניתן למנות את נייתן גלייזר, צ'סטר רפקין (Chester Rapkin) והרולד אורלנס (Harold Orlans) שערכו את ביטאון הארגון, ואלפרד קאן (Alfred J.
Kahn), מאיר רבן (Meir Rabban) וסיימור מלמן.
בין החברים בארגון נמנים גם ארתור גולדברג, פיליפ קלוצניק (Philip Klutznick) ושמעון אגרנט.
במשך שנים, תמך לואי ברנדייס בארגון, למרות מחאות של מכריו על הנטייה השמאלית של הארגון.
ועידת היסוד התקיימה בוושינגטון די.
באוגוסט 1925. השתתפו בה 51 נציגים מ-22 אוניברסיטאות.
ועידה שנייה התקיימה באוגוסט 1926 בבאפלו.
הארגון כלל 18 סניפים שייצגו 35 אוניברסיטאות וקולג'ים.
ועידה שלישית התקיימה בפיטסברג באוגוסט 1928
ועידה רביעית התקיימה באן ארבור בקיץ 1929
בדצמבר 1930 התקיימה ועידתה החמישית בבוסטון.
הוועידה השישית התקיימה באינדיאנפוליס בדצמבר 1931
בדצמבר 1935 התקיימה הוועידה ה-10 בוושינגטון
הוועידה ה-15 התקיימה בשנת 1940 בליברטי, ניו יורק
אבונג-מבאנג היא עיירה שנוסדה ב-28 בנובמבר 1955 וממוקמת באזור המזרח שבקמרון.
העיירה ממוקמת כ-81 ק"מ מברטואה, בירת האזור וכ-175 ק"מ מיאונדה, בירת קמרון.
בנוסף, היא נמצאת על גדות הנהר ניונג .
החודש הכי חם הוא אפריל (22 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא אוגוסט (19 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,877 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (318 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (28 מ"מ גשם).
העיירה ממוקמת ליד הכביש האזורי P6 והכביש הלאומי N10.
אבוקה הוא נהר במחוז ויקלו באירלנד.
הנהר זורם לים האירי באזור ארקלאו שם הוא מתרחב לשפך גדול, ומעניק למקום את שמו בשפה האירית - an t-Inbhear Mór (בתרגום: הכניסה הגדולה).
הנהר מתחיל את זרימתו כשני נהרות - אבונמור (באירית: Abhainn Mhór - הנהר הגדול) ואבונבג (באירית: Abhainn Bheag - הנהר הקטן).
שני הנהרות מתאחדים בעמק אבוקה.
סמוך לנהר משתרע הכפר אבוקה, שהתפרסם בעבר בעקבות מכרות הנחושת הרבים שהיו בסביבתו.
בשל הכרייה ארוכת השנים באזור, נהר אבוקה הוא אחד מהמזוהמים ביותר במדינה.
במפות עתיקות של אירלנד הנהר מופיע בשם Obhoca.
לאחר מכן נודע בשם Ovoca ובתקופה הוויקטוריאנית שינה את שמו לאבוקה.
לאחר למעלה מ־200 שנה בה נעדרה הציפור מהאזור, נעשו מאמצים להשיב את הדיה האדומה לאירלנד.
בשנת 2009 קרן העיט הזהוב השיבה לאזור זוג ציפורים ובשנת 2014 ניצפו 30 זוגות מקננים במקום.
הציפורים הראשונות שהגיעו הובאו מויילס ושוחררו באזור אבוקה.
מטרת התוכנית היא להשיב את אוכלוסיית הדיה למקום.
כיום מתקיימות תצפיות תכופות על מין זה באזור בין אבוקה, רדקרוס ורת'דרום.
מפעל אריגה שהוקם בקצה הכפר בשנת 1723 הוא העתיק ביותר באירלנד.
איכרי האזור היו מביאים צמר למפעל, והוא היה נארג לבדים ושמיכות.
כיום מצוי במקום מרכז מבקרים, בו ניתן לראות את האורגים בעבודתם.
על עמק אבוקה שנקרא גם Meeting of the Waters נכתב שיר הנושא את שם המקום על ידי המשורר והסופר האירי תומאס מור.
הסרט "טיל לירח" משנת 1966 שהתבסס על ספרו של ז'ול ורן, צולם בחלקו לאורך הנהר.
סדרת הטלוויזיה בליקיסנגל ששודרה בערוץ BBC, צולמה במקום בשנת 1990.
מפגש המים (מאת תומאס מור)
על פי האמונה המקומית, השיר נכתב תחת עץ עתיק בעל גזע עבה שעדיין קיים במקום.
אבוקדו מטוגן בשמן עמוק הוא מנה שמורכבת מאבוקדו שמצופה בפירורי לחם או בבלילה או בפירוקי לחם ובלילה יחד, ומטוגן בשמן עמוק.
לפעמים, משתמשים בפירורי לחם בסגנון יפני "פנקו" ולפעימים בפירורי לחם עם שומשום או ללא שומשום, אבל עם מלח.
לעיתים משלבים בין סוגי םירורי לחם שונים.
את המנה אפשר למלא בבשרים, גבינות ומרכיבים אחרים ואפשר גם לא.
האבוקדו בתוך הלחם או הבלילה עלול להימס לאחר שהטיגון העמוק מתרחש, בדומה לאופן שבו סוכר נמס בתה.
מנת אבוקדו מטוגן עם ביצה הנמצאת בתוך האבוקדו נחשבת ארוחת בוקר, על-פי התקן הבין-לאומי לארוחות בוקר.
אבוקדו מטוגן משמש גם כמרכיב עיקרי בטאקו, כמרכיב נוסף, מרכיב משני, מנת-צד, מתאבן, מנה נלווית או תוספת.
ולפעמים כתוספת להמבורגר ולפעמים כתוספת לפיצה, לפלאפל, לשיפודי פרגיות, לשיפודי טופו, לאנצ'לאדס או לתה.
צ'יפס אבוקדו הוא סוג של מנת צ'יפס העשוייה מאבוקדו במקום מתפוחי אדמה.
האבוקדו פרוס בדרך כלל לרצועות, מצופה פירורי לחם או בלילה, ואז מטוגן בשמן עמוק.
הלחם או הבלילה עשויים להיות מתובלים, וניתן לפזר מלח על המנה לאחר הטיגון עמוק.
לעיתים הוא מוגש כמתאבן, וייתכן שילווה במטבל.
אפשר להכין צ'יפס אבוקדו גם על ידי אפייה.
אבון היא קומונה במחוז סן ומארן באיל-דה-פראנס הצרפתי.
היישוב ממוקם ליד פונטנבלו ומהווה איתו שטח עירוני רצוף.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 839 במסמכי לואי החסיד.
במרכז היישוב עומדת כנסייה שנבנתה לפני כ-1000 שנים.
בשנת 1846 הוא חובר לרשת מסילת ברזל.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביישוב התגורר גאורג איבאנוביץ' גורדייף והוא נטמן בבית הקברות העירוני לצד קתרין מנספילד שעבדה איתו.
בזמן מלחמת העולם השנייה בראש העיירה עמד רמי דומונסל שפעל להצלת היהודים וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
אבוס אטוייב (באוזבקית: Abbos Abdurazzoqovich Atoyev; נולד ב-7 ביוני 1986) הוא מתאגרף אוזבקי שהתחרה בקטגוריית משקל קל כבד ומשקל בינוני ופעמיים זכה בתואר אלוף העולם.
בשנת 2008 הוא סיים לימודים באוניברסיטת בוכרה.
אבוס אטוייב נולד בשנת 1986 במחוז בוכרה של אוזבקיסטן הסובייטית.
הוא התחיל להתאמן באגרוף בגיל צעיר.
בשנת 2004 הוא השתתף באליפות העולם לנועד וזכה במדליית ארד.
בשנת 2007 הוא השתתף באליפות העולם וזכה במקום הראשון (ניצח את ארתור בטרבייב בגמר) במשקל קל כבד (עד 81 ק"ג).
החל משנת 2008 הוא השתתף בקרבות במשקל בינוני (עד 75 ק"ג).
בשנת 2008 הוא השתתף במשחקים האולימפיים והפסיד בקרב הראשון.
בשנת 2009 הוא זכה באליפות העולם בפעם השנייה.
באליפות העולם של שנת 2011 אטוייב הפסיד בסיבוב הראשון לרטה מוראטה מיפן.
בלונדון 2012 אטוייב הפסיד בחצי הגמר לרטה מוראטה שזכה במדליית זהב.
על השתתפות באולימפיאדה זו הוענקה לו מדליית ארד.
אטוייב לא השתתף בתחרות בין-לאומית משמעותית לאחר 2012.
על הישגיו לקידום הספורט באוזבקיסטן הוא זכה במספר עיטורים.
אֶבּוֹנִיט (Ebonite) הוא שם מותג לחומר שחור, קשה וצפוף, שביר, אך נוח לעיבוד הידוע באופן כללי בשם גומי קשיח, ומתקבל באמצעות גיפור גומי טבעי לתקופות ממושכות.
אבוניט עשוי להכיל בין 25% ל-80% גופרית ושמן פשתן.
שמו בא מהשימוש המיועד שלו כתחליף מלאכותי לעץ הובנה (באנגלית ebony).
החומר נקרא גם ווּלקַניט (Vulcanite), אם כי שם זה מתייחס רשמית למינרל .
נלסון גודייר, אחיו של צ'ארלס גודייר ערך ניסויים בכימיה של תרכובות אבוניט.
בשנת 1851 הוא השתמש בתחמוצת האבץ (ZnO) כחומר מילוי.
איש העסקים והמהנדס האנגלי יו סילבר (Hugh Silver) נתן לחומר את שמו.
אחוזי הגופרית והטמפרטורות המיושמות ומשך הזמן במהלך הגיפור הם המשתנים העיקריים הקובעים את התכונות הטכניות של ה הגומי הקשיח.
התגובה המתרחשת היא בעצם הוספת גופרית בקשרים הכפולים, שיוצרת מבנים טבעתיים תוך מולקולריים, כך שחלק גדול מהגופרית מקושר בצורה הדוקה בצורה של תוספת תוך מולקולרית.
כתוצאה מתכולת גופרית מקסימלית של עד 40%, ניתן להשתמש בו כדי להתנגד להתנפחות ולמזער אובדן דיאלקטרי.
התכונות המכניות החזקות ביותר ועמידות החום הגבוהה ביותר מתקבלות עם תכולת גופרית בסביבות 35% ואילו חוזק הפגיעה הגבוה ביותר ניתן להשיג עם תכולת גופרית נמוכה יותר של 30%.
הקשיחות של גומי קשיח בטמפרטורת החדר מיוחסת לקשרי ואן דר ואלס בין אטומי הגופרית התוך מולקולריים.
העלאת הטמפרטורה מגבירה בהדרגה את התנודות המולקולריות שמתגברות על כוחות ואן דר ואלס והופכות אותה לאלסטית.
לגומי קשיח יש צפיפות תלויה בתערובת התכולה סביב 1.1 עד 1.2. כאשר הוא מחומם מחדש הגומי הקשיח מציג אפקט של יכולת לחזור לצורתו המקורית לאחר עיוות, וניתן לעצב אותו מחדש בקלות למדי בגבולות מסוימים.
בהתאם לאחוז הגופרית לגומי קשיח יש טמפרטורת מעבר תרמופלסטית או ריכוך של 70 עד 80 מעלות צלזיוס.
החומר טוב לבידוד, אבל שביר, מה שמייצר בעיות בשימוש בו כמעטפת של מצבר למשל, בו שלמות המארז חיונית למניעת דליפה של חומצה גופרתית.
כיום הוא הוחלף בדרך כלל בפוליפרופילן.
בהשפעת החלק האולטרה סגול של אור יום הגומי הקשיח מתחמצן וחשיפה ללחות קושרת מים עם גופרית חופשית על פני השטח ויוצרת סולפטים וחומצה גופרתית על פני השטח שהם מאוד היגרוסקופיים.
הסולפטים מעבים מים מהאוויר, ויוצרים סרט הידרופילי עם מאפייני הרטבה נוחים על פני השטח.
תהליכי הזדקנות אלו יהפכו בהדרגה את צבע המשטח לירוק אפרפר עד חום ויגרמו להידרדרות מהירה של התנגדות המשטח החשמלי.
האבוניט פגיע גם לאוזון ולשמנים.
זיהום של האבוניט היה בעייתי כאשר הוא שימש לאלקטרוניקה.
האבוניט היה מגולגל בין יריעות נייר כסף, שכאשר קולפו, הותירו אחריהם עקבות של מתכת.
לשימוש אלקטרוני המשטח נטחן כדי להסיר חלקיקי מתכת.
גומי קשיח שימש בכדורי באולינג של תחילת המאה ה-20; עם זאת, הוא הוסר בהדרגה לטובת חומרים אחרים (השם Ebonite נשאר כשם מסחרי של אחד מהיצרנים הגדולים של כדורי באולינג).
הוא שימש בתקעים חשמליים, פיות מקטרות טבק (בתחרות עם זכוכית אקרילית), כדורי הוקי קרח, גופי עט נובע והצינורית שמזינה את ציפורן העט נובע ופיות של סקסופון וקלרינט.
גומי קשיח משמש לעיתים קרובות כחומר לגלגלים כמו אלו שבכיסאות משרדיים ובעגלות קניות.
החומר גם נפוץ בשימוש בכיתות ללימוד פיזיקה כדי להדגים חשמל סטטי.
גומי קשיח שימש כמארז של מצברים לרכב במשך שנים, ובכך קבע את הצבע השחור כצבעם המסורתי גם הרבה זמן אחרי שהוחלף בפלסטיק מודרני חזק יותר כמו פוליפרופילן.
הוא שימש במשך עשרות שנים במסרקים לשיער מתוצרת אייס (Ace), כיום חלק מחברת , אם כי ידוע כי הדגמים הנוכחיים מיוצרים אך ורק מפלסטיק.
אבוניט משמש כרפידה אנטי קורוזיבית לכלים שונים (בעיקר לאחסון) המכילים חומצת מימן כלורי מדוללת.
הוא יוצר בועות בעת אחסון חומצה הידרופלואורית.
אַבּוֹן דֶה פלֶרי, או גם אבו דה פלרי , ידוע גם כ"אבון הקדוש" היה נזיר ואב מנזר של ב של ימינו ליד אורליאן בצרפת.
אבון נולד ליד אורליאן וגדל במנזר הבנדיקטיני של פלרי.
הוא התחנך בפריז ובריימס, והקדיש את עצמו לפילוסופיה, מתמטיקה ואסטרונומיה.
הוא שהה שנתיים (985–987) באנגליה, בעיקר ב, שזה עתה נוסד, ב, וסייע ל מיורק בשיקום מערכת הנזירוּת.
בשנים 986 עד 987 הוא גם היה אב המנזר ומנהל בית הספר של המנזר שנוסד אז.