tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרכז גבעת חביבה הוא קמפוס ומרכז סמינרים מרווח, טובל בצמחייה, עצים ומדשאות המשתרע על שטח של 150 דונם.
ברחבי הקמפוס פזורים אולמות וכיתות הכוללים: אולם מרכזי עם 400 מקומות ישיבה, אולם נוסף עם 200 מקומות ישיבה, אודיטוריום עם 80 מקומות ישיבה, אודיטוריום נוסף עם 45 מקומות ישיבה, 30 כיתות בגדלים שונים המכילות בין 25 ל-40 מקומות ישיבה לכיתה.
חדר האוכל הכשר מסוגל להכיל 200 סועדים.
טקס הנחת אבן הפינה לסמינר נערכה ב-30 ביוני 1947.
הסמינר נחנך ב-3 ביולי 1949. הוא נקרא על שמה של הצנחנית חביבה רייק, חברת קיבוץ מענית, שהוצאה להורג בידי הנאצים ב-1944.
בשנת 1963 נוסדו "המרכז היהודי ערבי לשלום" ו"מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ".
בשנת 1979 הוקם מרכז האומנות גבעת חביבה.
בשנת 1983 הוקם ארכיון ומרכז המחקר – יד יערי, הארכיון המרכזי של תנועת השומר הצעיר.
בשנת 1987 הוקם המרכז המשותף לאמנות והגלריה לשלום (כיום – גלריה גבעת חביבה לאמנות).
בשנת 2012 הוקם בגבעה קיבוץ המחנכים גבעת חביבה הקרוי גם קיבוץ אמיתי, קיבוץ מחנכים שהוקם על ידי בוגרי השומר הצעיר.
בשנת 2013 שינתה גבעת חביבה את הגדרתה למרכז גבעת חביבה לחברה משותפת.
בשנת 2017 הוקם בגבעת חביבה כפר הנוער הערבי הראשון בישראל – סינדיאנה
בשנת 2018 הוכרה גבעת חביבה כארגון מייעץ לאו"ם.
בשנת 2018 הוקם GHIS, התיכון הבין-לאומי למנהיגות לחיים משותפים ושלום בגבעת חביבה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023 קלט הקמפוס של מרכז חביבה כ-300 מפונים, בעיקר מאשקלון.
בגבעת חביבה פועלים מרכזים אחדים:
המרכז היהודי-ערבי לשלום: הוקם בשנת 1963, במטרה לקרב בין שני העמים השוכנים בארץ ישראל.
המרכז פועל למען שתי מטרות: בניית החברה המשותפת בין יהודים וערבים בישראל, והכשרת התשתית האזרחית והחינוכית למען שלום במזרח התיכון.
במסגרת המרכז לחברה משותפת, פועלות תוכניות בתחומים הבאים:
חינוך לחיים משותפים – המרכז מפעיל את תוכנית הדיאלוג הגדולה בישראל: "מפגשים" ל-3000 בני נוער מדי שנה.
תוכנית בולטת נוספת היא תוכנית ילדים מלמדים ילדים שמתקיימת בחטיבת הביניים מזה מעל 30 שנה.
תוכניות נוספות הן: לומדים ביחד, מרחב ציבורי משותף, יחד לאיכות הסביבה, בעיניים אחרות, מפגשים למרחב משותף, קורסים והשתלמויות למורים.
שותפות בין קהילות שכנות – החל משנת 2011, מפעילה גבעת חביבה תוכנית נרחבת לבניית שותפויות נרחבות בין רשויות מקומיות/אזוריות שכנות.
התוכנית פועלת בשלושה מישורים: שותפויות מוניציפליות, שותפויות כלכליות ושותפויות קהילתיות.
בתוכנית זו השתתפו צמדים של יישוב יהודי עם יישוב ערבי סמוך לו (כגון: כפר קרע/פרדס חנה-כרכור, מגידו/מעלה עירון, מנשה/באקה אל גרביה, עמק חפר/זמר, קלנסוואה/לב השרון).
העצמה ושוויון – תוכניות שמיועדות כלפי החברה הערבית, על מנת ליצור תשתית שוויונית לחיים המשותפים.
התוכנית הגדולה ביותר היא "יהיה בסדר" שמכשירה תלמידי חטיבות ביניים בבתי ספר ערביים לשליטה בעברית הדבורה.
בנוסף מתקיימות תוכניות נשים ותוכנית פרחי הייטק בשותפות עם המכללה האקדמית נתניה.
שותפות ציבור – החל במאי 2013, גבעת חביבה מקיימת מדי שנה את הכנס השנתי לבניית החברה המשותפת בישראל.
בעקבות הכנס השלישי (מאי 2015) יצאה לדרך תוכנית ל"בניית מפת דרכים לחברה המשותפת".
במסגרת תוכנית זו, גובש מסמך לשינוי מדיניות ציבורית/ממשלתית שמכיל בתוכו 125 המלצות קונקרטיות של שינוי מדיניות, חקיקה ותקינה.
ההמלצות הן בתחומים הבאים: חינוך לחיים משותפים, ממשל/משילות, כלכלה, קרקעות, צדק מאחה וייצוגיות תרבותית.
המכון ללימודי ערבית – זהו המכון הוותיק ביותר בישראל להוראת השפה הערבית.
במסגרת המכון לומדים מאות משתתפים מהארץ ומחו"ל בקורסים פרונטליים וקורסים מקוונים שאורכם בין מספר שבועות לחצי שנה.
בשנת 2019 הוקמה יחידה ללימודי חוץ של המכון, שמקדמת את לימוד הערבית ברחבי ישראל.
מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' – מורשת הוקמה על ידי לוחמי גטאות ופרטיזנים מקרב בוגרי השומר הצעיר.
המרכז עוסק בהנחלת זכר השואה, תוך שימת דגש על פועלן של תנועות הנוער החלוציות בשואה.
המרכז מכשיר למלווה משלחות לפולין, מקיים הוצאה לאור למחקרים וספרים בנושאי השואה ומוציא לאורך שנים רבות אסופת מאמרים ומחקרים במסגרת "ילקוט מורשת".
יד יערי – ארכיון השומר הצעיר והקיבוץ הארצי ומחלקת חקר הקיבוץ.
במרכז יד יערי מתבצע עיקר המחקר והתיעוד של תנועת השומר הצעיר וקיבוצי הקיבוץ הארצי.
המרכז מוציא מדי שנה ספרים ומחקרים בנושאים אלה.
כמו כן, נמצא במסגרתו הארכיון המרכזי של תנועת השומר הצעיר וקיבוציה.
המרכז המשותף לאמנות – גבעת חביבה GH – מעבדת אמנות ותרבות ממוקדת ערכי קהילה וחברה משותפת.
המרכז המשותף לאמנות נוסד לפני למעלה משלושים שנים ושוכן בקמפוס של מרכז החקר, התרבות והחינוך לחברה משותפת בגבעת חביבה.
המרכז חובר לקהלים רב תרבותיים דרך מגוון רחב של מדיה חזותית, ובמקביל מאפשר מרחב בטוח לחוות בו אמנות המשקפת את החברה הרב גונית והמורכבת בה אנו חיים.
מטרת המרכז לאמנות הן לחקור רעיונות, לחצוב אוצרות תרבותיים, לאצור תערוכות, לאסוף לחבור ולהנגיש אמנות דרך שימוש בכוחה האוניברסלי, להרשים, לטלטל, לשאול ולהשפיע.
המרכז לאמנות גבעת חביבה מורכב מגלריה, סטודיו רב חללי רחב ידיים לקרמיקה, כיתות לאמנות רב תחומית, סטודיו שיתופי וגן פסלים.
גלריה גבעת חביבה לאמנות, תערוכות אמנות עכשוויות, שיחות גלריה ואירועים בדגש על אמנים יהודים וערבים.
בית ספר GH לאמנות, ובו קורסים למבוגרים בתחומי אמנות שונים כגון: ציור, רישום, הדפס, תילום.
בית ספר GH לקרמיקה, ובו קורסים בקדרות, פיסול בעבודת יד: פיגורטיבי, משטחים, שריפות.
תוכניות משותפות ופרויקטים מיוחדים – תוכניות משותפות ליהודים וערבים, לילדים, נוער ונשים, סדנאות תהליכיות וחד-פעמיות, סדנאות אמן אורח, ימי עיון, סימפוזיונים, סמינרים, השתלמויות מורים
מחלקה בין-לאומית – המחלקה מפעילה תוכניות של סמינרים, סיורים והרצאות לעולים חדשים ולקבוצות מחו"ל מכל העולם.
מדי שנה עוברים במחלקה כ-6000 אנשים מצפון אמריקה, אירופה, אוסטרליה ודרום אמריקה.
בית ספר בין-לאומי – GHIS – בשנת 2018 הקימה גבעת חביבה תיכון בין-לאומי למנהיגות לחיים משותפים ושלום.
בית הספר הוא למעשה קולג' שמפעיל תוכנית דו שנתית של רכישת תעודת הבגרות הבינלאומית היוקרתית ביותר בעולם (IB) לצד חיים בפנימייה בין-לאומית בגבעת חביבה בה נמצאים תלמידי יא'- יב', בית הספר בנוי כך שמחצית מתלמידיו מגיעים מרחבי העולם, ומחצית מגיעים מישראל בחלוקה שוויונית בין ערבים ליהודים.
כפר הנוער הערבי – סינדיאנה – הוקם בגבעת חביבה בשנת 2017 בשותפות עם "האגודה לקידום החינוך", שגם מנהלת ומפעילה את הכפר, ועם מועצה אזורית מנשה.
מכינה קדם צבאית ע"ש חביבה רייק.
הוקמה על ידי בוגרי השומר הצעיר בשנת 2016.
1995 – פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
2016 – פרס החינוך היהודי של אוניברסיטת תל אביב.
2016 – פרס על יזמות חינוכית לחיים משותפים ממשרד החוץ של ממשלת אוסטריה.
גִּבְעַת חַיִים (אִחוּד) הוא קיבוץ בעמק חפר ליד חדרה.
הקיבוץ נושא את שמו של חיים ארלוזורוב, המזכיר המדיני של הסוכנות היהודית, שנרצח בשנת 1933 בחוף ימה של תל אביב.
קיבוץ גבעת חיים איחוד נמצא צפונית לקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
הקיבוץ הוקם בשנת 1952 בעקבות הפילוג שחל בתנועת הקיבוץ המאוחד בשנים 1951–1952. הקיבוץ הוותיק, גבעת חיים, נותר בידי הקיבוץ המאוחד ונקרא גבעת חיים מאוחד והקיבוץ החדש נקרא גבעת חיים איחוד.
הגרעין המייסד של הקיבוץ הורכב מחברים שפרשו מהקיבוץ הוותיק (חברי מפא"י והבלתי מפלגתיים) וחברי מפא"י מקיבוץ כפר סאלד.
אליהם נוספו משפחות בודדות מהקיבוצים יגור, גליל ים ומעוז חיים.
מייסדי הקיבוץ היו רובם חניכי תנועות נוער ציוניות, בעיקר ממרכז אירופה, שעלו לארץ בשנות ה-30 של המאה ה-20. אליהם נוספו במשך השנים עולים חדשים, ניצולי שואה, בוגרי חברות נוער, נקלטים "מן העיר אל הכפר" ועוד.
כ- 170 חברים, ראשוניו של גבעת חיים מאוחד, ויחד עמם משפחותיהם, כ-350 נפש, עזבו את גבעת חיים מאחד והתיישבו בשטח אדמה צפוני לקיבוץ הקודם.
חברי הקיבוץ החדש הקימו על הקרקע השוממה צריפים ומהר מאוד גם בתי קרקע נמוכים, שתלו גינות, נטעו מטעים ושדות, והקימו ענפי שירות שונים כמו מכבסה, חדר אוכל, מחסן בגדים, מבני ציבור ועוד.
המשק החקלאי התבסס על פרדס גדול, גידולי שדה, רפת, לול (שהפך יותר מאוחר להודייה), ומטעים.
המפעל לעיבוד ירקות ופירות "גת גבעת חיים", הידוע במותג "פריגת", הוקם בקיבוץ עוד לפני פילוגו, ולאחר הפילוג המשיך להיות שייך לשני הקיבוצים בצורה משותפת.
בית החרושת היה המפעל החרשתי הגדול ביותר בעמק חפר באותה תקופה.
בית החרושת נוסד בשנת 1940 במטרה לעבד לשימורים את התוצרת העודפת של הירקות והפירות.
המפעל התפתח ובשנות מלחמת העולם השנייה סיפק כמויות גדולות של שימורים לצבא ארצות הברית.
במשך הזמן הורחב לעיבוד פרי הדר ליצוא לאנגליה וליבשת אירופה.
יותר מאוחר הוקם במקום מפעל נוסף בשם מג"ח.
בקיבוץ הוקם בית ספר לחינוך מיוחד, שהיום נקרא "שפרירים" על שם מייסדו בנימין שפריר.
לפי האידאולוגיה הקיבוצית השוויונית כל חבר קיבל את אותו סכום כסף (תקציב) והייתה קופה משותפת לכולם.
ילדי הקיבוץ מיום הולדתם לנו בבתי הילדים.
חינוך לעבודה היה ערך חינוכי חשוב.
לשם כך הוקם משק הילדים (משק בית הספר) בו עבדו ילדים מכיתה ז' עד כיתה ט' בענפי חי ובענפי שדה.
בשנות החמישים נדרשו חברי הקיבוץ להחליט על אופן קבלת השילומים מגרמניה.
בגבעת חיים איחוד החליטו שהחברים כולם מוסרים את הכספים לקופה הכללית, והם ישמשו בעיקר למטרות תרבות ורווחה.
נושאי החברה והתרבות קיבלו דגש רב בחיי הקיבוץ, וכבר בתחילת דרכו הוקם אולם 'בית וינה' מכספי השילומים ומכספי תרומות של קהילת יהודי וינה שרצו להנציח את גורל הקהילה היהודית שנספתה בשואה, בקיבוץ שרבים מחבריו היו יוצאי הקהילה.
בקיבוץ הוקם בשנת 1975 "בית טרזין" - מוסד מחקר ומוזיאון לזכרם של אלה שנספו בשואה בגטו טרזינשטט שבצ'כיה.
חלק מהגרעין המייסד של בית טרזין הם חברי גבעת חיים איחוד ששמו להם למטרה לתת יד ושם לחברים ולבני המשפחה שלא שרדו.
ענפי ספורט שונים שגשגו בקיבוץ ובחלקם, כמו בשחייה ובכדורמים, הגיעו להישגים מרשימים.
גרשון שפע השחיין אף הגיע למשחקים האולימפיים.
קבוצת כדור המים של הקיבוץ, הפועל גבעת חיים, הייתה אלופת המדינה במשך למעלה מ-20 שנה.
סניף הפועל היה משותף לשני הקיבוצים.
בקיבוץ פעל במשך שנים חוג ציירים מקומי שערך תערוכות במועדון החבר.
הצייר ידיד רובין היה בן גבעת חיים איחוד.
ציוריו נותנים ביטוי לנוף הקיבוץ ולשדותיו.
בקיבוץ חברים ותושבים המוצאים את פרנסתם בעבודה בתחומי הקיבוץ ומחוצה לו.
בשנים האחרונות השתנה המבנה החברתי-כלכלי של הקיבוץ לדגם של "קיבוץ מתחדש" בו ישנה הפרדה לפעילות עסקית וקהילה חברתית.
הקיבוץ מתנהל על ידי הנהלת קהילה אחת המשותפת לשני התחומים, שבראשה עומדים יושב ראש הקיבוץ ומנהל קהילה.
במקביל להנהלת הקהילה קיימת מועצה חברתית-כלכלית בת 35 חברים הנבחרת מכלל חברי הקיבוץ.
יושב ראש המועצה הוא אחד מבעלי התפקידים העיקריים שנבחרים על ידי כלל החברים יחד עם מנהל הקהילה ויו"ר הקהילה.
הקיבוץ מקיים מערכת חינוך מינקות (פעוטונים וגנים) ועד סיום גיל בית הספר (חינוך בלתי פורמלי), המיועדת לכל ילדי היישוב, וקולטת גם ילדים מהסביבה.
ילדי הקיבוץ לומדים בבתי ספר אזורים: יסודי- "משג"ב" בקיבוץ עצמו, חטיבת בינים ותיכון
כמו כן פועל בקיבוץ בית ספר למבוגרים"חברותא" בשיתוף המועצה האזורית עמק חפר.
בקיבוץ קיים בית ספר לחנוך מיוחד "שפרירים", על שם בנימין שפריר שהקימו.
מערכת הבריאות המקומית מלווה את תושבי הקיבוץ מרגע לידתם ועד יומם האחרון על ידי צוות בריאות וסיעוד הנעזר במרפאה אזורית "לב הפרדס" הנמצאת בקיבוץ, וישנו גם בית סיעודי-נווה נועם, ומרכז פנאי ותעסוקה לוותיקים המכונה סביום.
בשנים האחרונות עבר הקיבוץ שינויים גדולים והפרטה מוחלטת של כל המערכות.
מוסדות הציבור המסורתיים כגון חדר אוכל, ומחסן הבגדים, ממשיכים לפעול במסגרת מצומצמת יותר וכל חבר יכול לבחור אם להשתמש בהם אם לאו.
החבר חייב לדאוג לפרנסתו בהכנסות ובהוצאות.
מערכת מיסוי פנימית מממנת את פעילות המוסדות המינהליים ומתן עזרה לאותם חברים שנמצאים זכאים לכך על פי החלטות הקיבוץ.
בנוסף לכך קיימת קרן לעזרה הדדית הממומנת על ידי מס מיוחד המוטל על כל חבר וחבר.
בנים רבים מבקשים לחזור לקיבוץ, ולהקים בו את ביתם במסגרת קהילתית קיבוצית חדשה.
בקיבוץ נבנות שכונות חדשות לקבלת צאצאים של מייסדי הקיבוץ.
הקיבוץ נמצא בתהליכי שיוך הבתים מול רמ"י (מינהל מקרקעי ישראל).
בקיבוץ מספר מבנים בעלי חשיבות אדריכלית והיסטורית.
בתחילת הדרך הוקמו במרכז הקיבוץ מבני משק, חברה ותרבות ששימשו בצורה פעילה מאוד את החברים.
חלק מהמבנים פועלים עד היום, אם כי לא באותה מתכונת ששימשו בעבר.
המגדל נבנה בין השנים 1952–1954 והוא ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר בקיבוץ.
מהר מאוד הפך מגדל המים לסמל הקיבוץ.
קומת הקרקע והקומה העליונה שימשו כמאגר מים, והקומה האמצעית עברה גלגולים רבים, ושימשה בין השאר כמשכן לספריית החברים.
הבריכה התחתונה משמשת עדיין כמאגר מים והבריכה העליונה ריקה.
המועדון שנחנך בשנת 1956 שוכן על גבעה נישאת במרכז הקיבוץ (בשיפולי הגבעה שעליה מתנוסס מגדל המים).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אלכס קסטן, ובראשית דרכו הוא היה חדר התרבות של הקיבוץ.
בו התקיימו הרצאות, קונצרטים קאמריים, ובעיקר חוגים וישיבות.
ב-1959 הוסב שמו מ'בית התרבות' ל'מועדון חברים' ושימש גם למפגשי רעים על כוס קפה.
ב-1999 עבר מתיחת פנים מודרנית.
מול המועדון עומד 'בית וינה' וביניהם רחבה מרוצפת המשמשת גם להתכנסויות בערבי קיץ.
את המבנה הפתוח מכל צדדיו תכננו האדריכלים יצחק ישר ודן איתן (שתכננו גם את מוזיאון תל אביב לאמנות).
החנוכה הרשמית של המבנה הגדול נערכה בשנת 1966. האולם שימש במשך השנים לקונצרטים, מופעים, אירועים, הקרנת סרטים ומסיבות.
אבן הפינה למבנה התקיימה כבר בשנת 1958 ביוזמתו של חבר הקיבוץ יצחק פניגר שביקש כבר בשנת 1956 להנציח את הקהילה היהודית בווינה.
בעקבות זאת ובעיקר הודות לתמיכה הנדיבה שהעמידה לרשות הקיבוץ הקהילה הוינאית, כונה המבנה "בית וינה".
השלמת הבניין בוצעה על ידי דן איתן ושותפו באותה העת יצחק ישר.
חדר האוכל עבר מספר גלגולים.
המבנה הראשון היה צריף שוודי ענקי.
בשנת 1978 נחנך חדר האוכל החדש שעומד באותו מקום.
עם המבנה החדש גם שונתה שיטת הגשת האוכל מהגשה לשולחן להגשה עצמית.
עם השנים ועם ההפרטה בוטלו ארוחות הבוקר והערב וארוחות הצהריים מוגשות בתשלום.
במקור היה גם הוא מבנה צריף, ובשנת 1982 נבנה מבנה הקבע שבו שוכנים עד היום משרדי המזכירות וההנהלה וגם ארכיון הקיבוץ.
ב־1997 הוקמה בקיבוץ הגלריה לאמנות בגבעת חיים איחוד במתחם "הנקודה".
הגלריה הוקמה על ידי חנוש מורג, ומוצגת בה אמנות ישראלית.
כמו כן היא מציגה אמנים מקומיים ויוצרים.
אנדרטה לזכר קרובי המשפחה של חברי הקיבוץ, שנספו בשואה.
האנדרטה הנמצאת במתחם בית העלמין, ותוכננה על ידי האדריכל אלישע וולודסקי מרמת דוד.
אתר הנצחה לזכר חללי מערכות ישראל מבני הקיבוץ.
האתר נמצא מתחת לבית העם - בית וינה, ויש בו בריכה קטנה שבצידה אבנים גדולות שעליהן חקוקים שמות הנופלים.
בחומה שמסביב לפינת ההנצחה חקוק קטע משירו של נתן אלתרמן "האם השלישית"..
גבעת ח"ן (גִּבְעַת חֵן) הוא מושב באזור השרון, מדרום לעיר רעננה, השייך למועצה אזורית דרום השרון.
היישוב הקרוי על-שמו של חיים נחמן ביאליק, הוקם בחג הסוכות, ב-15 באוקטובר 1933, בידי 41 משפחות עולים ותיקים מליטא, פולין ורוסיה, וזאת כחלק מהתיישבות האלף.
מאוחר יותר הגיעו גם עולים מגרמניה.
היישוב נועד להגנה על רעננה מדרום מפני תושבי אבו כישכ, ובתי המתיישבים הוקמו מבטון מזוין.
עוד הוקמו במקום בניין בן שתי קומות המשמש כמזכירות היישוב ומגדל מים ועליו זרקור איתות.
בעת המאורעות שימש הזרקור כתחנת איתות בין רעננה ופתח תקווה.
בשנים 1945–1947 היה מושב לבסיס לפעולות הפלמ"ח ולנקודות קליטה למעפילים אשר ספינותיהם נחתו בחופי השרון.
ביישוב פעלה תחנת השידור של תנועת המרי העברי.
בשנותיו הראשונות של היישוב ענפי החקלאות העיקריים שלו היו רפתות לולים וירקות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל להתפתח ביישוב ענף הפרדסנות במקביל להתפרקות הרפתות.
כיום עדיין שומר המושב על צביונו החקלאי וענפי החקלאות העיקריים בו הם ירקות, תות שדה, לול, פרחים, פרדסים, כבשים ודבורים.
גִּבְעַת וָשִׁינְגְטוֹן (בֵּית רַבָּן) היא קריית חינוך הממוקמת סמוך לקבוצת יבנה.
בשנת ה'תש"ו (1946) התקיים טקס הנחת אבן הפינה של המוסד, כפר נוער, השמיני שהוקם בישראל.
הרב צמח גרין גייס את הכסף להקמת המקום.
הגבעה נקראת על שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית.
הרב גרין הביא עמו לטקס הנחת אבן הפינה 3 אבנים (מהבית הלבן, מבית הנבחרים של ארצות הברית וממאונט ורנון) שסימלו את הקשר בין המוסד לקהילה היהודית בארצות הברית.
בטקס השתתפו הרב הראשי לישראל הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר בר-אילן, שרה הרצוג, אליהו קראוזה, הוקראו ברכות מאת קונסול ארצות הברית בירושלים לואל פינקרטון (Lowell Pinkerton), הרב יעקב משה חרל"פ, נתן גרדי, נשות המזרחי באמריקה ועוד.
השטח שהוקצה היה כ-250 דונם על אדמות קבוצת יבנה ותוכננו 15 בניינים לכ-250 ילדים בגילאי בית ספר.
בדצמבר 1950 נחנך הכפר והתחילה פעילותו.
בטקס חנוכת הבית נכחו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, משה שפירא, ג'יימס מקדונלד ועוד.
המקום היה כפר נוער לילדים מהעלייה ההמונית.
רבן הוא תואר לנשיאי הסנהדרין - שפעלה בין השאר ביבנה הסמוכה.
באוקטובר 1955 פתח משרד החינוך בכפר מדרשה להכשרת מורים דתיים למקצועות העבריים והפדגוגיים.
נלמדו התחומים תנ"ך, דקדוק, חיבור, ידיעת הארץ, ספרות, היסטוריה של ארץ ישראל, פסיכולוגיה ופדגוגיה.
בהמשך נוספו גם גאוגרפיה והיסטוריה כללית.
שמו היה בית המדרש הממלכתי דתי למורים/ות ולגננות, או סמינר הקיבוצים הדתיים.
בשנים 1962-1971 הרב דניאל שילה היה הרב של גבעת ושינגטון.
הוא למד בשנים אלו בכולל בישיבת כרם ביבנה.
במקביל ללימודיו לימד במכללה לחינוך גבעת ושינגטון, שם שימשה אשתו מרים כמורה לתנ"ך.
בשנת 1966 נחנך בכפר בית כנסת על שם הרב צמח גרין.
בחנוכת הבית השתתפו זרח ורהפטיג, הרב סיני אדלר את המבנה תכננו האדריכלים ארתור ובלהה שרגנהיים.
בית הכנסת נבנה בתמיכת קהילת ישראל הצעיר בפורסט הילס, משרד הדתות, משרד הפנים, מועצה אזורית חבל יבנה, ותרומות נוספות.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 היו רוב התלמידים בכפר הנוער עולים חדשים מצרפת ומקולומביה.
בקריית החינוך ישנם מעבדות, מגרשי ספורט, בריכה חצי אולימפית ומעונות סטודנטים.
מנכ"ל קריית החינוך הוא שילה כ"ץ.
המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון
בהמשך נוספו גם גאוגרפיה והיסטוריה כללית, וחינוך גופני.
שמו היה בית המדרש הממלכתי דתי למורים/ות ולגננות, או סמינר הקיבוצים הדתיים.בשנת 1966 למדו בסמינר למורים 137 סטודנטים.
בשנים 2001–2010 עמד בראש המדרשה ד"ר אביעזר וייס, אשר הפך אותה למכללה אקדמית.
את היחידה ללימודי תעודה מנהלת לאה אזולאי.
ליגה – בית ספר למאמנים ומדריכים בספורט
בית ספר למאמנים ומדריכים בספורט בתחומי חדר כושר, כדורסל, כדורגל, טניס, אמנות לחימה, טאקוונדו, ג'ודו, אופני הרים, שחייה, פעילות אירובית, ריקודי עם, התעמלות מכשירים, התעמלות אמנותית, פילאטיס, כדורשת.
בית הספר מפעיל גם את "מכללת אקים – שווים בספורט" – מסלול המיועד לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית בו הם יכולים לרכוש מקצוע בתחום הספורט, להתפתח מקצועית וחברתית, ולהוביל את הפעילות בספורט הקהילתי, ובכך להשתלב בחברה.
את בית הספר מנהל דני ברגר.
אדמה – בית הספר לרפואה משלימה ותרפיות מתקדמות
בית הספר לרפואה משלימה ותרפיות מתקדמות בתחומי נטורופתיה, תזונה טבעית, צמחי מרפא, שיאצו, רפלקסולוגיה, אירידיולוגיה, פרחי באך, ארומתרפיה, עיסוי שוודי ורפואי, יוגה, NLP, הידרותרפיה ועוד.
את בית הספר מנהלת שרי קפלן.
בבית הספר מתקיימים לימודי תעודה הנמשכים כשלוש שנים במסלולי ביצוע, אמן-יוצר והפקה מוזיקלית.
בית הספר הוקם ב-2010 על ידי המוזיקאי איציק וייס, ששימש בתפקיד המנהל עד 2021, ודניאל זמיר, ששימש בתפקיד הרכז האקדמי עד 2016.
בבית הספר מלמדים בין השאר דניאל זמיר, אילן דמרי, נאור כרמי, רוני עברין, מאיה אברהם, רונית שחר ועוד.
בית הספר פונה לקהל הדתי, ופועל במסגרת ההלכה, ולומדים בעיקר מוזיקאים דתיים ושומרי מצוות.
כך למשל מתקיימים שיעורי שירה לנשים בכיתות נפרדות וזמרות המעוניינות בכך יופיעו בהרכבים נשיים ומול קהל נשי בלבד.
את בת הספר מנהל בני שוורץ.
פרדס – בית הספר לאמנות
את בית הספר מנהל פורת סלומון.
אולפנת יש"י – יחד שבטי ישראל
בעבר נקראה בשם אולפנת גבעת ושינגטון, עד 2017 בה מותגה בשם זה.
במוסד קיימים חדר אוכל ופנימייה.
בראש האולפנה עומד הרב דניאל דויטש.
אולפנה ובה מגמות קולנוע, מוזיקה, מחול, תיאטרון, אמנות פלסטית.
את האולפנא מנהלת תרצה בן יצחק.
אורות עציון – מדרשת גבעת ושינגטון
מדרשה תורנית לנשים בראשות הרב עוזי ביננפלד ובנשיאות הרב חיים דרוקמן.
מדרשה לגיל תיכון שמשלבת לימודי קודש לצד לימודים תיכוניים רגילים לתעודת בגרות.
הוקמה בשנת 2021 תחת אולפנת הללי לאומנויות.
בראש המדרשה התיכונית עומדת הרבנית מרים רייסלר.
גבעת ווטרשיפ הוא ספרו הראשון והמפורסם ביותר של ריצ'רד אדמס.
הספר ראה אור באנגליה ב-1972. הספר מבוסס על אוסף סיפורים אשר סיפר אדמס לבנותיו במהלך טיול לסטרטפורד על האייבון (כ-40 קילומטר מדרום לאוקספורד), שמאוחר יותר הפצירו בו להפוך אותם לספר.
הספר זכה להצלחה רבה מיד לאחר פרסומו, תורגם לשפות רבות וזכה בפרסים שונים.
ב-1978 יצא סרט מצויר בעקבות הספר, ב-1999 עובד הספר לסדרת טלוויזיה מצוירת וב-2018 הוציאה נטפליקס מיני סדרה באנימציה ממוחשבת שהופקה בשיתוף עם ה-BBC.
גבעת ווטרשיפ מספר על הרפתקאותיהם של חבורת ארנבונים שנמלטים מהארנביה שלהם בעקבות חששו של אחד מהם מאסון קרב ובא.
ייחודו של הספר בצורת ההאנשה שבו – אמנם העולם מתואר בו מנקודת מבטם של ארנבונים, מבחינה גופנית, אינסטינקטים, צרכים פיזיים, תנאי המגורים והסכנות המאיימות על חייהם, אך הארנבונים הם נבונים ומדברים, וכל ארנב הוא בעל שם ותכונות אופי אנושיות לחלוטין.
ארנבונים אלה שונים מאוד מהארנבונים שניתן למצוא ב"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" או בספריה של ביאטריקס פוטר – גיבורי הספר הן דמויות עגולות, והארנבים בכלל מוצגים כחברה מגוונת- יש ביניהם טיפוסים אמיצים, חכמים, אלימים ומרושעים.
לארנבונים בגבעת ווטרשיפ תרבות מפותחת ועשירה הכוללת שפה, פתגמים, שירה ומיתולוגיה.
מספר פרקים דנים בסיפורי בריאת העולם ובפולקלור של הארנבונים.
בתחילת הספר מתואר צמד ארנבונים אחים – לוז (Hazel), המבוגר שמבין השניים הוא ארנבון ממוצע שאינו מתבלט יתר על המידה בארנביית הבית שלו, ואילו אחיו חומש (Fiver) (בתרגום החדש – חמישון) הוא ארנבון קטן וחסר ביטחון, בעל יכולות הנחשבות לנבואיות בעיני לוז.
לאחר שחומש צופה גורל איום לארנביית הבית שלהם (סנדלפורד\Sandleford), ולאחר שמנהיג הארנבייה מתעלם מאזהרתם, מחליטים חומש ולוז לעזוב את הארנבייה בכוחות עצמם תוך שהם לוקחים עמם מספר רב ככל הניתן של ארנבונים.
הארנבון הבולט מבין המצטרפים אל לוז וחומש הוא רם-ראש (Bigwig) (בתרגום החדש – ראש גדול) – ארנבון חזק ופראי, שמאס ביחס שלו זכה בארנביית הבית.
החלק הראשון של הספר עוסק בחיפושם של הארנבונים אחר מקום חדש לחיות בו.
הארנבונים עוברים בדרכם יער, נהר, שדה וכביש, כאשר במהלך המסע מתעצבת החבורה שלהם ולוז תופס אט אט את תפקיד המנהיג, יותר ככורח מאשר מתוך רצון.
בתוך כך מתקיימת מתיחות סמויה מתמדת בינו ובין רם-ראש, שעל פי גילו וכוחו היה צריך להיחשב בעצמו למנהיג.
רם-ראש, מצדו, שומר על סמכותו של לוז ואף נלחם בארנב שמערער עליה.
לבסוף נתקלים הארנבונים בארנבייה חדשה, שארנבוניה מקבלים אותם לחיקה.
בני חבורתו של לוז שמחים למצוא ארנביה גדולה להשתכן בה, אך חומש מודאג ומסרב להתגורר בה, לתמיהתו של לוז.
ככל שהארנבונים משתקעים בארנבייה החדשה הם מגלים פרטים מוזרים עליה – הארנבונים בה שכחו את המסורות העתיקות ומגיבים ברתיעה לסיפור על "אל-אחראיירה", דמותו המיתולוגית של ארנבון תחבולן.
במקום זאת, מעדיפים הארנבונים לעסוק בשירה ובטקסים משונים.
בהמשך מגלים לוז וחבורתו כי האדם מספק מזון לארנבייה בצורה ישירה.
המרצע יוצא מן השק לאחר שרם-ראש נתפס במלכודת תיל שהציב האדם, וארנבוני הארנבייה מסרבים לסייע ללוז וחבורתו בהצלתו, ואף תוקפים אותם.
חבורתו של לוז מצליחה לבסוף להציל את רם-ראש, ואחר שומעת נאום תוכחה של חומש המתאר להם את מצבה האמיתי של הארנבייה שאליה הגיעו – ארנביית מלכודות שהאדם השתלט עליה והפך אותה לתלויה בו.
הארנבונים שבה אינם מסוגלים להתקיים בכוחות עצמם, והם מעדיפים לשלם את המחיר של מוות חטוף פה ושם על פני הצורך לקיים את עצמם.
לנוכח תגלית זו, ממשיכה חבורתו של לוז אל הגבעות המבודדות, שם יהיו רחוקים מבני אדם.
החלק השני של הספר עוסק בהקמתה של הארנבייה החדשה של חבורתו של לוז על גבעת ווטרשיפ.
במהלך ההקמה מתוודעים הארנבונים לסביבתם וזוכים בידידים ובעלי ברית חדשים – עכבר שאותו הצילו מנץ, ושחף בשם קיהאר (Kehaar) שבו טיפלו כשהיה פצוע.
בזמן הקמת הארנבייה מגיעים אליה פליטים מארנביית המוצא של חבורתו של לוז ומספרים על חורבנה בידי בני האדם, ועל הטבח שהתבצע בארנבונים שנותרו מאחור.
רק לאחר שנשלמת הקמת הארנבייה מבין לוז כי נשקפת לקיומה סכנה מכיוון שכל הארנבונים שבחבורתו הם זכרים.
החיפושים של הארנבונים אחר נקבות בעזרת קיהאר מובילים אותם לשני מקורות אפשריים – חווה סמוכה שבה מוחזקים ארנבונים בכלוב, וארנבייה חדשה, הנמצאת במרחק מספר ימים מארנבייתם.
בזמן שנשלחים שליחים לארנבייה החדשה, מנסה לוז לארגן פשיטה על החווה שמטרתה שחרור הארנבונים הכלואים שם.
הפשיטה מצליחה, אך בני האדם כמעט ותופסים את הארנבונים.
כאשר לוז מנסה ליצור הסחה הוא נורה ונופל לתעלה.
רק בזכות החוש הנבואי של חומש מצליחים הארנבונים לאתר את מקום המצאו ולחלץ אותו, פצוע וצולע.
כאשר חוזרים השליחים מהארנבייה החדשה, אפרפה (Efrafa) שמה, הם מספרים סיפורי אימה על ארנבייה זו, המתנהלת תחת משטר טוטליטרי וקפדני, ונשלטת בידי ארנבון מטיל אימה בשם הגנרל אשבול (Woundwort).
למרות הסירוב המוחלט שבו נתקלו השליחים, מחליט לוז לצאת לאפרפה ולהוציא משם נקבות על אפו ועל חמתו של הגנרל.
החלק השלישי של הספר מלווה את הארנבונים במסעם אל אפרפה, ולאחר מכן את רם-ראש במשימה האישית שהוטלה עליו – לחדור לאפרפה תחת מסווה של ארנבון בלי בית, שמטרתו להתסיס את הרוחות ולארגן בריחה.
משימתו של רם-ראש צולחת בידו למרות השתבשותן של תוכניותיו, והארנבונים מצליחים לחלץ מספר רב של נקבות מאפרפה, כמו גם מורד בשם שחורי (Blackavar).
בחלק הרביעי של הספר עומדת הארנבייה שבגבעת ווטרשיפ למבחן כאשר כוח גדול של ארנבונים מאפרפה יוצא להשמידה ולהחזיר את הנקבות שנמלטו.
הארנבונים של גבעת ווטרשיפ מצליחים לנצח במאבק בשל עמידתו האיתנה של רם-ראש, הנלחם בגנרל אשבול ומעכב אותו תוך הפגנת ציות עיוור ללוז, ותעלול שהוגה לוז, המפתה כלב מהחווה הסמוכה לבוא ולתקוף את ארנבוני אפרפה.
הקרב מסתיים בחורבן מוחלט של ארנבוני אפרפה והיעלמותו של אשבול.
לקראת סיום הספר מתוארת הארנבייה המשגשגת שקמה בגבעת ווטרשיפ ותוכניותיה לעתיד.
בסופו של הספר מסופר על מותו של לוז בשיבה טובה.
תרגמה רנה ליטוין, הוצאת זמורה ביתן תל אביב, 435 עמודים, 1976. הודפס שוב בשנת 1984
תרגם יואב אבני, הוצאות אוקיינוס ומודן, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, 543 עמודים, 2013
רבים רואים בספר אלגוריה לחברה האנושית.
הספר בנוי כאוסף של גיבורים רבים (שוב, בדומה לחבורת הטבעת של טולקין) שלכל אחד מהם תפקיד ופן מסוים בעלילה.
אדמס טען כי הספר הוא סיפור לילדים ולא יותר, אך אוהדים רבים פירשו את הספר כהתקפה על פשיזם ופייסנות, בדומה לצורה בה הותקף הסטליניזם ב"חוות החיות".
לדעה זו יש חיזוקים בספר, בדמות שהות הארנבונים בשתי ארנביות אחרות שהחיים בהן מתקיימים תחת פילוסופיות פוליטיות קיצוניות.
אחת מהן היא אפרפה, הנשלטת באלימות ובפחד על ידי גנרל אשבול הכוחני.
בארנביה השנייה חיים הארנבונים חיים ללא דאגות ומפוטמים על ידי האיכר המאכיל אותם, אך הכול יודעים (אם כי אין מדברים על כך) שהאיכר הניח מלכודות בשדה כדי לתפוס את הארנבונים.
ארנבונים אלו בחרו בחיים קלים שבהם אין דאגות פרנסה, על חשבון הסיכון של מוות פתאומי במלכודת.
אדמס אמר כי דמויותיהם של לוז (מנהיג החבורה והארנב הראשי לעתיד) ושל רם-ראש (ארנב חזק ולוחם מצטיין) מבוססות על קצינים-עמיתים שהכיר בעת שרותו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
ב-1978 נעשה סרט אנימציה על פי הספר בבימויו כתיבתו והפקתו של מרטין רוזן.
הסרט מספר את אותו סיפור כמו הספר ונאמן לו גם במידת האכזריות שקיימת בסיפור, למעט מספר שינויים שנעשו כדי לא להעמיס על האנימציה.
בסרט דיבבו צוות שלם של שחקנים מפורסמים ביניהם, ג'ון הרט, זירו מוסטל, נייג'ל הות'ורן ועוד.
כמו כן תרם ארט גרפונקל שיר לסרט שנקרא "Bright Eyes".
הסרט התקבל באהדה רבה ונחשב סרט אנימציה איכותי.
ב-1999 נעשתה סדרת אנימציה לילדים של גבעת ווטרשיפ.
לסדרה היו 39 פרקים מחולקים לשלוש עונות.
הסדרה התבססה באופן רופף יותר על הספר, והעונה השלישית סטתה ממנו לגמרי.
עובדה זאת, והיות הסדרה אדפטציה לילדים, גרמה לפוריטנים להפנות עורף לפרויקט, והסדרה הייתה רחוקה מלהצליח כמו הסרט והספר אך למרות זאת זכתה בפרס ג'ימיני על הפסקול.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הילדים בתחילת שנות האלפיים בדיבוב לעברית.
בשנת 2014 הכריזה רשת BBC על הפקת מיני סדרת אנימציה חדשה, המבוססת על הספר "גבעת ווטרשיפ" משנת 1972 ועל הסרט משנת 1978. באפריל 2016 הוכרז שהסדרה תהיה באורך 4 שעות המחולקות ל-4 פרקים, וכי נטפליקס תיקח חלק בהפקת הסדרה.
בדצמבר 2018 עלתה הסדרה לשידור בערוץ BBC One ובשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
גבעת הרדאר היא גבעה בהרי ירושלים, שעל מרגלותיה בנוי היישוב הר אדר המשמר את שמה.
גובהה כ-880 מטרים מעל פני הים, והיא מצויה במיקום שממנו אפשר לצפות על ירושלים, יהודה, השפלה וכביש ירושלים–תל אביב.
הגבעה נודעה בעיקר בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בה במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים.
בעבר היה מקובל לומר שהשימוש הצבאי בגבעת הרדאר החל במלחמת העולם השנייה, כאשר שלטונות המנדט הבריטי הקימו על הגבעה מכ"ם (רדאר) במטרה לאתר חדירות של מטוסים גרמניים או איטלקיים.
אולם, מתוך מחקרים חדשים מסתבר שהמתקן שהוקם על הגבעה היה תחנת ממסר רדיו-טלפון.
בגלל צורת המתקן שהיה דומה לצלחת מכ"ם הוא כונה בטעות "הרדאר".
בעקבות פגיעות חוזרות ונשנות בקווי הטלפון הקרקעיים, עלתה חשיבותו של המתקן בגבעה זו.
הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה ב־11 במאי 1948, סמוך לסיום המנדט.
אחרי שהבריטים פינו את הגבעה, הגבעה נתפסה על ידי כוחות הפלמ"ח אך הירדנים השתלטו עליה.
ניסיונות הפלמ"ח וצה"ל לכבוש אותה מידיהם לא צלחו עד למלחמת ששת הימים.
ב-23 באפריל 1948, במהלך מבצע יבוסי, נכשלה התקפת הפלמ"ח על נבי סמואל.
כוח תגבורת שיצא ממעלה החמישה לכוון נבי סמואל נתקל באזור הרדאר במחסומי אבנים ובהתקפת ערבים מקומיים, אליהם הצטרפו גם חיילי הלגיון הערבי ממחנה הרדאר.
"גדוד הפורצים" הוכה מכה קשה: 38 מחייליו נהרגו, 15 בגזרת הרדאר, והשאר בנבי סמואל-בית איכסא.
ב־11 במאי, שלושה ימים לפני תום המנדט, הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה.
ב־13 במאי (ד' אייר, יום לפני הקמת מדינת ישראל), נכבש המוצב על ידי כוחות פלמ"ח.
לאחר מכן הוא נמסר לאחריות פלוגה ב של גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני של ההגנה, בפיקודו של מאיר זורע - "זרו", ובצירוף מגינים מקיבוצי הסביבה.
אלו החלו בעבודות ביצורים ומיקוש במוצב ובסביבתו, בעיקר בדרך המובילה לבידו.
ב-25 במאי תקפו כוחות ירדניים את המוצב בתותחים ומרגמות מכיוון בידו, והתקדמו לכיוון המוצב - אך התקפה זו נהדפה.
למחרת עם שחר תקפו הירדנים שוב את המוצב בכוח עדיף של משוריינים וכוחות חי"ר ובסיוע ארטילרי, והצליחו לכבוש אותו מידי כוחות ההגנה.
מפקד המוצב, סגן עמיאל רוז'נסקי, ומספר לוחמים נהרגו בקרב.
באותו הערב נעשה ניסיון לכבוש את הגבעה בחזרה מהכוחות הירדנים על ידי כוחות פלמ"ח-הראל (שבין מפקדיו היה אורי בן-ארי) אלא שניסיון זה לא צלח.
ב־1 ביוני נעשה ניסיון נוסף לכיבוש המוצב, על ידי כוחות הראל בסיוע פלוגה מגבעתי, אך גם הוא נכשל.
במהלך הקרבות נשארו מספר חללים בשטח וגופותיהם הובאו לקבורה לאחר זמן רב.
חלק נטמנו בקבר אחים בהר הרצל בחורף תש"י, וחלק נותרו בשטח הירדני.
לירדנים היה אינטרס חשוב להחזיק בגבעה שכן היא שלטה על כביש ירושלים-תל אביב, ויצרה שליטה ירדנית רציפה עד לטרון.
גבעת הרדאר אף שלטה על הדרך המובילה בין רמאללה לבין לטרון ובכך אפשרה את המשך התספוקת לכוחות הירדנים שבמובלעת לטרון וסיפקה להם נשק ומזון שאפשרו את עמידותם בפני התקפות.
עם סיום מלחמת העצמאות בהסכמי רודוס נותרה הגבעה בשליטת הירדנים עד למלחמת ששת הימים.
הגבעה הייתה למתחם המבוצר ביותר של הצבא הירדני בגדה המערבית.
את הקרבות על הרדאר חקר ותיעד יאיר מדוצקי, שאחיו ינקלה מדוצקי נפל בניסיונות הכיבוש.
במלחמת ששת הימים הוטל על חטיבת הראל (חטיבה 10) הממוכנת בפיקודו של אורי בן ארי, לפרוץ אל גב ההר ולהגיע לתל אל־פול (פסגת זאב) דרך הרכסים הצפוניים, כדי למנוע השתלטות ירדנית על מובלעת הר הצופים.
מתחם ההגנה הירדני ברדאר כלל שלושה מוצבים: רדאר 1, הסמוך לגבול; רדאר 2, הגדול מבין שלושת המוצבים, שהיה מעט מרוחק יותר ועל גבעה גבוהה יותר; ורדאר 3, המרוחק ביותר.
את שלושת המוצבים החזיקה פלוגה של צבא ירדן.
החטיבה החלה את התקפתה ב־5 ביוני 1967 בשעה 17:15. אחד מצירי תנועת החטיבה היה הרדאר – נבי סמואל.
שלושת המוצבים הירדנים באזור הרדאר נפלו תוך מספר שעות, במאבק עיקש בשדות המוקשים, אך עם התנגדות ירדנית מועטה.
את ההתקפה על המוצב המרכזי מבין השלושה ניהלו שישה טנקי אי-אם-אקס בני עשר, שנקנו אחרי מבצע סיני.
לאחד התקלקל המנוע עוד בדרך.
שלישי עלה על מוקש שפגע בזחל אך עצר את הטנק.
רביעי נפל לתוך תעלה על צידו.
חמישי נפגע מאש הירדנים, הושבת ונדלק, אך הצוות הצליח לכבותו.
האחרון הגיע למוצב ממנו ברחו החיילים הירדנים, אך מנוע הבנזין שהתחמם החל להעלות אדים.
יחידת טנקים ירדנית עם טנקי M48 פטון חדישים שזה עתה התקבלו, הגיעה לתגבור, אך משראתה את מצב הישראלים, הסתובבה, כנראה על מנת להצטרף לכוחות בירושלים.
התותחן בטנק הפגוע, הלום קרב, יצא והחל לירות במקלע כבד 0.5. אחד הטנקים הירדנים התפוצץ בכדור אש, ושאר הישראלים הצטרפו וירו במקלעים ובנשק קל.
כל הטנקים הירדנים הושמדו עד אחד, תוך דקות.
התברר שהם נשאו אתם מאחור חביות דלק נוסף, ומכיוון שגם מנועיהם פעלו על בנזין, כדורים נותבים הציתו אותן.
לאחר ההבקעה, הצטרפו ללחימה גם חיילים מגדוד 163 של חטיבת ירושלים (חטיבה 16), שנכחו בסביבה כבר בתקופת הכוננות שלפני המלחמה, בפיקוד סא"ל , פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו במהרה.
בחודשיים שלאחר הכיבוש נמצאו באתר על ידי אנשי הרבנות הצבאית גופות לוחמי פלמ"ח הראל אשר נשארו בשטח בבורות באתר מאז הקרבות בתש"ח והובאו לקבורה בהר הרצל ב-28 במרץ 1968.
כיבוש הגבעה היווה סגירת מעגל סמלית.
אורי בן ארי שלחם על הגבעה כמ"פ בתש"ח ולא הצליח לכבוש אותה - חזר וכבש אותה במלחמת ששת הימים כמח"ט הראל (שאמנם הייתה חטיבת מילואים אשר איננה קשורה לחטיבת פלמ"ח הראל שפורקה).
מיד בתום קרבות מלחמת ששת הימים הקימו אנשי הגדוד הכובש, גדוד 104 בחטיבת הראל, בשולי אתר הלחימה אנדרטה צנועה לזכר חבריהם, והציבו לוח עליו נחקקו שמות חללי הגדוד בכל המלחמה.
בשל מעמדה החשוב של הגבעה ותדמיתה המיוחדת היה ברור שיש להקים אנדרטה גדולה ומכובדת יותר, והיוזמה קודמה הן על ידי הלוחמים שלחמו בגבעה ובפרט אורי בן ארי, והן על ידי אנשי הקיבוצים השכנים, שלמה בן חיים ממעלה החמישה ויצחק בן אברהם מקריית ענבים.
האנדרטה נחנכה ב-4 ביוני 1975 לאחר שהמוצב נהרס.
האתר כולל אנדרטה לזכר הנופלים של חטיבת הראל לדורותיה בכל הגזרות, ותצוגת טנקים ומשוריינים.
את האנדרטה, מגדל תצפית מבטון חשוף שגובהו כשישה עשר מטרים, תכננו יחד האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון וג'ורג' פרל, והיא מעוצבת כשתי צלחות רדאר המונחות זו על גבי זו וניצבות על שתי רגלים הנראות כשער הפונה אל ירושלים.
על קיר שנשאר מהמוצב, על יד האנדרטה, הוצמדה לוחית ובה שמות עשרות הלוחמים שנפלו בקרבות גבעת הרדאר: שלושים לוחמי חטיבת פלמ"ח הראל בתש"ח, עשרת לוחמי גדוד בית חורון של חטיבת עציוני, שני חברי קריית יערים בתש"ח, וחמישה לוחמי חטיבת השריון הראל בששת הימים בקרבות בגבעת הרדאר והסביבה.
הזהות החזקה עם חטיבת הראל הובילה לקביעת לוחות הנושאים את שמות מפקדיה בתש"ח, יצחק רבין ויוסף טבנקין, ועליהם הוסף בשנת 2010,אחרי פטירתו, שמו של אורי בן־ארי.
עד להקמת היישוב הר אדר, הקרוי על שם הגבעה, הייתה האנדרטה מבודדת בסמוך לכפרים הפלסטינים הסמוכים בידו וקטנה, ובמקום התבצעו מעשי חבלה והשחתה רבים.
כיום גבעת הרדאר מצויה במרכזו של היישוב הר אדר.
אל ראש האנדרטה עולים במדרגות לולייניות הבנויות בתוך רגלי הבטון, ומראשה ניתן לצפות בנוף פנורמי של הרי ירושלים והר חברון במזרח, השפלה ומישור החוף במערב.
במקום יש גם שלטי הכוונה אל הנוף וכן מסבירן קולי.
באתר מצויים גם שרידים מן המוצב הירדני – חרכי הירי, קטעי חומה ותעלות קשר.
לכבוד טקס חנוכת האנדרטה בשנת 1975 כתב המשורר והפזמונאי חיים חפר – איש פלמ"ח בעצמו - מקאמה לכבודם של הלוחמים.
במקאמה יצר חיים חפר קישור ישיר בין גלגולי עם ישראל בארץ ישראל מימי שחר ההיסטוריה ועד ימינו, ומציג את לוחמי תש"ח כהמשך ישיר לאותה היסטוריה.
המקאמה מתחילה בהזדהות המחבר עם האבות, עוברת במשה רבנו ובמלכים הראשונים שמימשו את חזון האבות התנכ"י, ומסיימת בדור תש"ח ובחיילים (בהם עולים חדשים) שמסרו את נפשם על הארץ:
גבעת התיתורה הוא תל ארכאולוגי בגובה כ־300 מטר מעל פני הים, בתחום העיר מודיעין הנמצא בקצה הצפוני של רחוב עמק איילון.
במקום היה עד 1948 כפר ערבי בשם "אל-בורג'".
שטחו של התל הוא כ-600 דונם.
בתל כ-180 בורות מים וממצאים ארכאולוגיים המעידים על היותו כפר גדול ומרכזי במשך אלפי שנים, שסביבו כפרים קטנים וחוות חקלאיות שהשתמשו בשירותיו.
במזרח התל שימשו אזורי הגבעות לתעשיית יין (באזור בו שוכנת היום שכונת הנחלים).
שדות המזרע היו בעמק שבין שכונת הנחלים ומכבים ובשדות כפר רות השכנה.
הגבעה ממוקמת על הדרך לירושלים, והיא המקום הגבוה ביותר באזור.
בתל יש שכבות יישוב שונות, לא בהכרח אחת על גבי קודמתה.
התל ברובו הוא גבעה טבעית, קמר גאולוגי מחבורת יהודה.
בתקופה הצלבנית שכנה על הגבעה מצודת דרכים שהגנה על הדרך מלוד לירושלים ושמה: טרנטה.
לימים שובש השם על ידי ערביי המקום שקראו לגבעה קלעת א-טנטורה – שפירושו בערבית מצודת המגבעת המחודדת.
ועדת השמות הממשלתית קבעה את השם "תיתורה", שפירושו: שולי המגבעת – שם המזכיר את צורת הגבעה ושיפוליה.
השם שומר הן על מצלול השם הקודם והן על משמעותו: שולי המגבעת.
שמו של הכפר הערבי במקום היה אל-בורג' שפירושו המצודה, שם ששימר את עובדת קיומה של מצודה צלבנית.
בשנים 1970–1990 נערכו באזור התל סקרים ארכאולוגים, במסגרת פרויקט הסקר הארכאולוגי של ישראל, שאת העיקרי בהם הוביל הארכאולוג רם גופנא.
עם תחילת הקמתה של העיר מודיעין, נערכה בתל חפירה ארכאולוגית מקיפה בין השנים 1992 ל-1997, על ידי משלחת של רשות העתיקות בראשות שמעון גיבסון ואגון לס.
גיבסון הציע את גבעת התיתורה כמועמדת למקום שבו הייתה העיר מודיעין הקדומה ולא הכפר אל-מידיה, כפי שמקובל במחקר היסטורי והארכאולוגי.
חוקרים אחרים שללו השערה זו בטענה שאין בתל שרידים משמעותיים מתקופת החשמונאים, שיצדיקו את הזיהוי עם מודיעין הקדומה.
בשנים 1998–2015 נערכו כ-25 חפירות הצלה באזור התל וסביבתו, עם התקדמות הבנייה של העיר מודיעין.
בשנת 2017 נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות שבהם השתתפו מאות תלמידים מבתי ספר במודיעין-מכבים-רעות ומתנדבים תושבי האזור.
החפירות נערכו בשטח המצודה הצלבנית ונמצאו בהם סירי בישול, קנקנים, כלי הגשה ושרידי מזון, ותכשיטים רבים, חלקם עשויים ברונזה וכסף.
לדברי אברהם טנדלר, מנהל החפירה מטעם רשות העתיקות, החצר הפנימית של המצודה הצלבנית שימשה כמטבח, בה בישלו ואפו לתושבי המצודה לאורך מאות שנים במהלך ימי הביניים – לפני כ-900 שנים.
הגבעה ומדרונותיה שימשו ליישוב אנושי במשך אלפי שנים.
החל מהתקופה הכלקוליתית, 6,000 שנים בקירוב לפני זמננו ועד לעת החדשה.
בחלקה המזרחי נמצאו ממצאים מהתקופה הכלקוליתית (4,000 לפנה"ס) חרסים, צלמית בצורת כינור וכן כלים ששימשו לאחסון, לבישול ולמים.
במערות נמצאו שרידים מ תקופת הברונזה בארץ ישראל (3,000 לפנה"ס) וכן נמצאו מערות, קברים ושרידים מתקופת הברזל בארץ ישראל.
במקום נמצאו תכשיטים, ראשי חץ, כדי זכוכית ואף טבעת חותם.
מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתקופה החשמונאית נמצאו שרידי חוות, גתות וקברים.
מתקופת בר כוכבא נמצאו כלים, נרות ומטבע מהשנה השלישית למרד וכן מחילות מסתור רבים.
מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית נמצאו גתות לייצור יין ושמן זית, חוות חקלאיות ומערות קבורה וכן בית עם רצפת פסיפס שנהרס ברעידת האדמה בשנת 750 לאחר הספירה ("הבית השרוף").
בשטחי הגבעה נמצאו שרידים מתקופת מרד בר כוכבא.
כן נמצאו בורות מים, מערות מסתור, מערות קבורה ומערת קולומבריום.
מהתקופה הצלבנית נמצאו שרידי מבצר, מגדל שמירה וחפיר.
שטחו של מגדל השמירה היה 16.45 מ"ר וקירותיו היו בעובי של 5 מטר.
דלת הכניסה של המגדל הייתה מצידו המזרחי.
מטרתו הייתה להגן על הדרך לירושלים ועל כפרי הסביבה.
ככל הנראה, על סמך התיעוד ההיסטורי, ביצורי המבצר שופצו חוזקו לאחר הניצחון הצלבני בקרב גזר ב-25 בנובמבר 1177. צבאו של צלאח א-דין כבש את המקום בספטמבר 1187, בדרכו ממצרים, דרך אשקלון העתיקה (אותה כבש ביום 4 בספטמבר 1187) לירושלים (שנכבשה ב-2 באוקטובר 1187).
המקום המשיך להיות מיושב בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית, והכפר במקום התפתח סביב המבצר הצלבני.
בשנת 1863 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר שכתב:
בשנת 1873 ביקר בכפר הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו אשר מצא ותיעד משקוף דלת של כנסייה ביזנטית ועליו צלב.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על ראש גבעה בו שרידי מבצר צלבני".
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר באזור צבאו של אלנבי.
הצבא הבריטי כבש את אזור גבעות מודיעין בדרכו לבית חורון ולירושלים.
עקב אורך הקו נוצרה פרצה בקו הבריטי באזור אל בורג'.
בסוף נובמבר 1917 החלו העות'מאנים בסדרה של התקפות נגד הכוחות הבריטים באזור וב-1 בדצמבר 1917 תקפו את הכוחות האוסטרליים שהתמקמו באזור אל בורג'.
אחרי חצות החל גדוד סער עות'מאני לתקוף את כוח הפרשים הקלים האוסטרלי אולם ההתקפות נהדפו.
בהמשך הלילה נשלחה לאזור תגבורת של כוחות בריטים וסקוטים נוספים אשר הדפו את גלי ההתקפות של החיילים העות'מאנים.
עם עלות השחר נכנעו העות'מאנים והקרב הסתיים.
כ-100 חיילים עות'מאנים נהרגו בקרב ו-172 נלקחו בשבי.
לבריטים נפגעו בקרב פחות מ-60 חיילים.
בכיפה המזרחית של גבעת התיתורה, במקום הצופה אל אזור הקרב, הוצב שלט המתאר את קרב אל בורג'.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, באל-בורג' הייתה אוכלוסייה של 344 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 היו בכפר 92 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 370 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 480 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,708 דונם.
אשר מתוכם הוקצו שישה לחקלאות שלחין, ו-2,631 לגידולי דגנים.
בעקבות מבצע דני, וכיבוש רמלה, לוד והאזור בין הכפרים שילתא וסלבית (היום שילת ושעלבים), פתח הלגיון הירדני בפיקוד בריטי במתקפה שנועדה לכבוש את הכפר אל בורג', ששכן על גבעת התיתורה.
ב-16 ביולי 1948 עלו 12 שריוניות ירדניות חמושות ו-2 פלוגות חי"ר לכוון אל בורג', עליה הגנה פלוגה ג' מהגדוד ה-3 של נחום ברנשטיין (כרמלי) מחטיבת יפתח.
הקרב היה קרוב מאוד (10–20 מטרים בין הכוחות) ובסופו נסוגו הירדנים, מותירים אחריהם 30 הרוגים, שריוניות פגועות ונשק רב.
לכוחות צה"ל היו שלושה הרוגים ומספר פצועים.
ברוך יפת ועמוס אייזנברג המקלען הומלצו לאות גבורה על חלקם בקרב.
תוצאות קרב אל בורג' קבעו את הגבול המזרחי ומיקומו של הקו הירוק באזור.
הרעיון להקים עיר באזור מודיעין עלה לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך החלטה מעשית בעניין התקבלה רק בשנת 1985, כאשר ממשלת ישראל החליטה כי היישוב רעות שהקמתו אושרה, ישולב בבוא היום בעיר שתוקם באזור.
בתחילת 1990, בעקבות גל העלייה מברית המועצות, הועלה מחדש הרעיון בדבר הקמת עיר באזור מודיעין.
תחילת בניית העיר תוכננה על גבעת התיתורה.
העמותה לשימור אתרים ונוף במודיעים (עמותה שהוקמה בסוף 1990 על ידי קבוצת תושבי האזור) פנתה לבג"ץ נגד הבנייה.
חברי העמותה הביאו טיעונים ותצהירי מומחים נגד הקמת העיר בהליך מהיר.
הבג"ץ החזיר את התוכנית המפורטת שכללה את גבעת התיתורה חזרה לוועדת התכנון, מחשש לפגיעה באתר מורשת שתהייה 'בכייה לדורות', כלשון בג"ץ.
ולבסוף, השכונות הראשונות של העיר הוקמו מדרום ומערב לגבעה.
גבעת התיתורה נותרה ללא פגע.
פרט למגדל מים שהוקם בגבעה.
בתחילת שנות ה-2000 הושלמה בנייתם של שכונות העיר מודיעין, שכונת הפרחים ממערב לתל ושכונת הנחלים מדרום, ובשנת 2006 הגיש משרד השיכון תוכנית לבניית 200 יחידות דיור בשולי התל, בפני הוועדה המקומית לתכנון ובנייה של עיריית מודיעין.
תושבי מודיעין והחברה להגנת הטבע התנגדו לתוכנית הבניה והיא בוטלה לבסוף ב-2012. עיריית מודיעין שימרה אותה כאתר טבע עירוני, הוצבו בה שלטים המתארים את הממצאים הארכאולוגיים וההיסטוריה של האתר.
ב-2018 הושלמו עבודות שדרוג הגבעה, במסגרתן הוצבו עמדות הסברה קוליות, נוספו פינות ישיבה ומתקנים עתיקים משוחזרים, נפרצו שבילי הליכה ונוסף שילוט חדש המתאר את הממצאים העשירים שעל הגבעה.
במאי 2021 החלו עבודות לשימור וההנגשה של המגדל הצלבני על ידי רשות העתיקות, בשיתוף עם עיריית מודיעין.
גבעת התיתורה היא גבעה שעליה הצטברו שכבות יישוב עתיק מזה 6,000 שנה ולכן הקרקע עשירה בחומר אורגני.
הצמחייה מרובה ועשירה בשל כך, והן בזכות בורות המים והמערות הרבים (למעלה מ-180) שבהם נקווים מים הגורמים ללחות האדמה גם בקיץ.
כך צומח לו השומר לגובה רב במיוחד.
בסתיו פורחים בשולי האתר סתוונית היורה ובן חצב סתווני.
בחורף ניתן למצוא בגבעה בעיקר רקפות וכלניות אדומות, אך גם אלקנה סמורה, מרגנית השדה ופרחים נוספים.
באביב מלבלבים כ-80 מיני צמחים.
במדרון הצפוני זיתים, שזיפים ושקדים.
במזרח רקפות, פרגים, עיריות לבנות, אירוס ארץ ישראלי (לבן) הנדיר ובמזרח ובצפון – נוריות אסיה האדומות וכן זן צהוב ונדיר של נוריות.
כמו כן פורחים דבורנית, פעמונית קיפחת ואירוס מצוי הפורח אחה"צ.
בקיץ פורחים מרוות יהודה ושכרון צהוב המקשט את כותלי המבצר.
במדרון הצפוני והדרומי פורחות רקפות.
ממרומי הגבעה נצפה צפונה ונראה את כפר רות, שילת, מודיעין עילית הרי שומרון עד פאתי שכם.
במערב: יער בן שמן, אזור רמלה-לוד וקו המגדלים של תל אביב, וביום בהיר את מגדלי אשדוד ואף את עזה.
במזרח: גבעת זאב ורמאללה ובדרום: שורש, נווה אילן, הר אדר, עמק איילון ואזור פארק קנדה (אמאוס ניקופוליס).
על הגבעה ממוקם מגדל המים המשרת את תושבי מודיעין.
גבעת התנ"ך היא גבעה חשופה, אתר טבע עירוני וארכאולוגי סמוך לתחנת הרכבת ירושלים החאן.
במורד הצפוני של הגבעה נמצאים כנסיית סנט אנדרוז עם מצודת אייל הצמודה (קאצר אל ע'זאל) וכן מתחם מערות קבורה מימי בית ראשון.
הגבעה ממוקמת על קו פרשת המים של ירושלים - עמק רפאים הזורם לים התיכון מצד אחד וגיא בן הינום ונחל קדרון הזורמים לים המלח מצד שני.
מראש הגבעה נשקף נוף למדבר יהודה, הר הזיתים, הר ציון והעיר העתיקה.
הגבעה מהווה אתר טבע עירוני (מס' 11) ובעונות המעבר מתמלאת בפריחה צפופה.
בספטמבר פורח בה חצב מצוי, לאחר היורה סתוונית היורה, בפברואר כלנית מצויה וסביון אביבי ובמרץ צהרון מצוי.
בקיץ, הגבעה מצהיבה ומתמלאת קוצים כשהבולט שבהם הוא הקיפודן הכחול.
הגבעה מושכת אליה מגוון בעלי חיים כגון פרפרים וציפורי שיר ביניהן סנוניות וחוגלות ההרים.
הארכאולוג, גבריאל ברקאי גילה את לוחיות ברכת כהנים במתחם מערות הקבורה מתקופת בית ראשון שלמרגלות הגבעה.
בראש הגבעה מספר שרידי מבנים ששימשו כנראה את תחנת הרכבת הסמוכה בתקופת המנדט הבריטי.
השם "גבעת התנ"ך" הופיע לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאחר שהחברה לחקר המקרא בישראל והחברה היהודית העולמית לתנ"ך בתמיכתו של דוד בן-גוריון, תכננו להקים על הגבעה מרכז בינלאומי לתנ"ך.
באוגוסט 1968⁩ הוקצתה קרקע להקמת המבנה.
האדריכלים היינריך ארדרייך וגרט גוטמן הציעו להקים את המבנה בצורת גלילי ענק שיסמלו את נצחיות התנ"ך.
ב-25 באוקטובר 1970 אף נערכה על הגבעה טקס הנחת אבן פינה.
לבסוף התוכניות להקמת "בית התנ"ך" לא מומשו בשל קשיי מימון.
בשנת 1983 הקצת הקרקע ב"גבעת התנ"ך" בוטלה והוחלט להקצות מבנה קיים ב ב עבור "בית התנ"ך".
אולם את המבנה קיבלה לבסוף ישיבת אש התורה.
"גבעת התנ"ך" הוגדרה כשטח ציבורי פתוח (שצ"פ) ואתר טבע עירוני.
בשנת 2009, הכנסייה היוונית האורתודוקסית, בעלת הקרקע, יזמה לבנות בשטח הגבעה מלון גדול, אך התוכנית נדחתה על ידי רשויות התכנון.
בשנת 2011, חברה בשם קרונטי אינבסטמנטס הולדינגס רכשה את הקרקע במחיר 7 מיליון ש"ח בלבד.
בשנת 2023 החברה הגישה הצעה לשנות את יעוד הקרקע מ"ציבורי", ל"מסחר, תיירות ומיבני ציבור" ולהקים עליה מלון בן 6 קומות ומבנה מסחרי בשטח של כ-20,000 מ"ר.
התוכנית עוררה התנגדויות רבות כולל של השגרירות הבריטית, תיאטרון החאן, המועצה לשימור אתרים, התאחדות האדריכלים, ארגון "עמק שווה", החברה להגנת הטבע, מינהלים קהילתיים, חוקרים ירושלמים וכמאה תושבים.
96 התנגדויות הוגשו לוועדה המחוזית.
גבעת וימינאלה (באיטלקית: Viminale; בלטינית: וימינאליס Collis Viminalis) היא הקטנה מבין שבע גבעות רומא.
צורתה כצורת אצבע המשתפלת לכיוון דרום מהרמה הנמצאת צפונית לרומא.
הגבעה נמצאת בין גבעת הקווירינאלה בצפון-מערב לגבעת אסקווילינו בדרום-מזרח.
אורכה של הגבעה מצפון לדרום כ-700 מטרים, שטחה כ-240,000 מ"ר, וגובהה מעל פני הים נע בין 50 ל-57 מטרים.
בעת העתיקה היא הייתה גבוהה יותר.
מקור שמה של הגבעה בערבות (בלטינית "וימינה") שצמחו שם.
הגבעה הפכה חלק מהעיר רומא בעת בניית חומת סרוויוס, והייתה המחוז השישי של רומא בתקופת אוגוסטוס.
גבעה זו הייתה לאורך השנים הפחות חשובה מבין שבע הגבעות, ולא נבנו עליה אתרים בעלי חשיבות.
כיום מצויות על הגבעה תחנת רומא טרמיני ובית האופרה של רומא.
גבעת הרואה היא שכונה בהתנחלות גבעות הרואה, בצפון-מזרח מועצה אזורית מטה בנימין.
במקור הייתה השכונה מאחז שהוקם כשכונה של היישוב עלי, וב-2023 הוחלט על הסדרת הגבעה עם גבעת הראל כיישוב מאוחד.
הגבעה הוקמה בשנת תשס"ג כשכונה של היישוב עלי.
מיקומה נבחר על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בין צידו המזרחי של גוש שילה לעלי ולמעלה לבונה במערב הגוש.
הגבעה מתנשאת לגובה של 762 מטרים מעל לפני הים, מתגוררות בו היום 49 משפחות בהן כ-150 ילדים.
בינואר 2016 הפך היישוב לרשות עצמאית במועצה אזורית מטה בנימין – על מנת לקדם חזון של הקמת ישוב.
בחודש מרץ 2017 הכריזה המדינה על חלקים נרחבים היושבים על ההר כאדמות מדינה.
בגבעה קיים מצפור הצופה על נחל שילה, למרגלות ההר שוכן מעיין עין עוז, בוסתן פינות פיקניק בחיק הטבע, מסלולי שטח, ועוד.
בפברואר 2023 החליט הקבינט להסדיר את המאחז יחד עם גבעת הראל הסמוכה.
"גבעת התחמושת" הוא שיר עברי המנציח את הקרב המפורסם על גבעת התחמושת בירושלים במלחמת ששת הימים.
השיר נכתב על ידי יורם טהרלב, הולחן על ידי יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי להקת פיקוד מרכז בתוכניתה "איפה המרכז".
השיר התפרסם מספר חודשים לאחר תום המלחמה והפך כמו שירים עבריים נוספים הקשורים למלחמות ישראל לנכס צאן ברזל בתרבות הישראלית.
את השיר הזמין מטהרלב דני ליטאי שניהל אז את להקת פיקוד המרכז.
הוא ביקש שיר בנושא חטיבת הצנחנים.
את הרעיון לכתיבת השיר קיבל כאשר נתקל בכתבה בעיתון "במחנה" בה ראיין יוסף ארגמן כמה מלוחמי הקרב אשר סיפרו את עלילותיו.
בין בתי השיר שילב טהרלב מספר ציטוטים מהכתבה, מדוקלמים על ידי חיליק צדוק, גדעון אמיר וקובי רכט.
הציטוטים הם תיאורים מונולוגיים של הקרב על פרטיו מנקודת ראותם של לוחמים מהשורה שהשתתפו בו.
באחת השורות נאמר: "הקשר עם דודיק המ"פ נותק עוד בתחילת הקרב".
הכוונה היא לדוד רוטנברג, מפקד פלוגה ב', חבר קיבוץ בית אורן, שנפטר ב-12 באוגוסט 2025.
הקטע האחרון המובא בשיר כולל בסופו גם אמירה אישית, שנחקקה בתודעה הישראלית לא פחות מכל שורה אחרת: "אני לא יודע למה קיבלתי צל"ש, בסך הכול רציתי להגיע הביתה בשלום".
את המשפט הזה אמר הלוחם שלום דוד.
המשפט זכה לציטוטים ואזכורים רבים במיוחד, גם בעיתונות וגם בהקשרים תרבותיים כלליים, לעיתים שונים מאוד מהקרב עצמו וקרבות בכלל.
בהתייחסו לעוצמתו של השיר אמר טהרלב:
השיר בנוי מבתים אחדים שביניהם המונולוגים של החייל המתאר את הקרב.
כל בית מורכב מארבע שורות – שלוש שורות עם חריזה ושורה רביעית המסתיימת במילים "גבעת התחמושת".
חלק מהצלחת השיר נקשר בשילוב בין המקצב הלירי־אלתרמני והלחן יוצא הדופן שיצר יאיר רוזנבלום.
שירי הלהקות הצבאיות עד אז, ושירה לירית־ישראלית בכלל, הולחנה במלודיות הרמוניות ואיטיות יחסית.
"גבעת התחמושת", לעומת זאת, הולחן במשקל של שישה רבעים, שבוצע בקצב מהיר מאוד.
החוקר אלי אשד משווה את הלחן לקצב הקרב, למעשה לאפיון מצב הלחימה, ומסביר את איכויותיו כך:
בעוד שאשד מדגיש את ייחודיות הלחן, טהרלב עצמו כתב כי שאב את המקצב השירי, הפנימי למילים, משורות בשירו של חיים חפר, קרב הראל ("...שלושים בנבי סמואל, שבעה עשר על הקסטל...").
חפר, בתורו, שאל את המקצב מ"טרילוגיית מלחמת האזרחים", שיר מחאה אנטי מלחמתי שנוצר בארצות הברית בראשית שנות החמישים.
כל היצירות בסדרה נכתבו כפזמונים פופולריים, לכולם נקבע מעמד קנוני, וכולם משלבים מבנה לירי עם מקצב חריזה המטיל את הקהל אל תוך חוויית הקרב.
שירים אחרים של טהרלב ורוזנבלום השתמשו בנוסחת גבעת התחמושת.
השיר בנוי כך שהוא מביא באמצעות שלושה קולות מונולוג מפורט, תיעודי כביכול: השיר מנסה לעצב תיאור ממשי, כמו תחביר חדשות של הסיטואציה המתוארת בו.
למעשה, זהו אינו שיר ממש, אלא מונולוג המלווה בנוסחה קצבית בלבד.
למרות הרושם התיעודי של השיר, הוא למעשה דיוקן נוסחאי מדויק של הגיבור הראוי לתקופת מלחמת ששת הימים.
זהו דיוקן הנוצר באמצעות הדיבור – הקצב, אוצר המלים ואותו "תום" שבמשפט הסיומת המפורסם: "אני לא יודע למה קיבלתי צל"ש, בסך הכל רציתי להגיע הביתה בשלום".
משפט זה ומשפטים נוספים המופיעים בשיר מעוררים סימפתיה ויוצרים מעין תקשורת בין הגיבור לקורא, ובכך שוברים את החומה (המדומה) בין הקורא לבין המסופר.
השיר משמש כדוגמה מובהקת של שירי תקופת ששת הימים, ששיקפו את דרך החינוך ואת הניסיון לכוון את הנוער והאנשים למעשים טובים.
השיר מתוכנן היטב, בכל פרט קטן שבו, לצורך השגת תכלית זו.
הוא משמש גם כשיא ה'אימהי' של התקופה ההיא, יחד עם מספר שירים נוספים, כגון מה אברך.
שירים אלה מבוססים על הנוסחה של חייל גיבור היוצא לקרב, ושל אמו אשר שולחת אותו ודואגת לשלומו.
בשיר זה, ה'אימא' היא למעשה העם והאנשים אשר הוא נלחם בשבילם.
כך השיר מחזק את תחושת השייכות כלפי העם - מטרה שהייתה מרכזית בתרבות באותה העת.
השיר נצרב עמוק בתודעה הישראלית ויש אומרים כי בלעדיו תהילת הקרב של גבעת התחמושת לא הייתה גדולה כל כך.
אנשי צבא שונים אף טענו ברבות השנים כי הקרב, על אף שהיו בו סיפורי גבורה יוצאי דופן, היה מיותר מבחינה טקטית.
גם הרמטכ"ל לשעבר מוטה גור, אשר פיקד על שחרור העיר ירושלים במלחמה, טען כי אלמלא השיר שפיאר כל כך את הקרב, השבעת חיילי הצנחנים לא הייתה מתקיימת בגבעת התחמושת.
גבעת וורד היא הגבעה הגבוהה ביותר באיי אורקני בסקוטלנד שבממלכה המאוחדת (481 מטר).
הגבעה ממוקמת בצפונו של האי הוי.
הגבעה מכוסה בעשבים עשבוניים נמוכים במדרונותיה, ובאדמה חולית חשופה בראשה.
הנקודה הגבוהה בגבעה נמצאת בצפונה.
הגבעה מבודדת מיתר גבעות הוי ומוקפת עמקים.
מקור שמה של הגבעה - "וורד" במדורות אזהרה שהודלקו בראשה להזהיר את תושבי האי.
גבעות רבות ברחבי איי אורקני קרויות בשם זה.
על הגבעה התגלה בשנת 1808 טחב הכבד מסוג שנקרא Anastrepta orcadensis (הנפוץ בצפון אמריקה ובאירופה), על ידי ויליאם ג'קסון הוקר.
מסיבה זו נקרא הטחב גם בשם "טחב אורקני" (Orkney Notchwort).
גבעת וולפסון היא קבוצה של שישה בתים פרטיים בכרמל, בצדו המערבי של הר ערקן, בהמשך הדרך העולה מ "חניון האגם" שבנחל אורן בסמוך לכביש 721. השכונה נקראת על שמו של דוד וולפסון.
ב-1934 רכשה חברת "כרמל להשקעות", שהוקמה על ידי יהודים יוצאי גרמניה בראשות יוסף לוי, אדמות באזור.
הפרויקט נקרא על ידם "יערות הכרמל", ומטרתו הייתה לשווק את השטחים לבניית התיישבות יהודית באזור.
המקום בו שוכנת גבעת וולפסון, היה חלק מהתוכנית הכללית.
ב-1935 החלו בעבודות התשתית, אך אלו הופסקו בעקבות מאורעות המרד הערבי הגדול.
בחודש מרץ 1938 בעת סלילת דרך לאזור הותקפו הפועלים, רובם נמלטו לכוון גבעת א-שלאלה.
בעקבות האירוע פסקה עבודות הסלילה.
לימים נקראה הגבעה לזכרו של מרדכי בר שנהרג בקרב - "גבעת מרדכי".
בשנת 1947 "איגוד המתיישבים" אשר הוקם כדי לקדם את ההתיישבות באזור, בעקבות השלמת סלילת הכביש למקום וחיבור המקום בצינור מים, שכנע מספר בעלי קרקעות להקים בתי קיץ ב"גבעת מרדכי", הבניה התממשה בשנת 1950. במקום נבנו שישה מבנים וצריפי מגורים.
שם המקום הוסב לגבעת וולפסון.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בעקבות הכרזת פארק הכרמל כשמורת טבע הופסקה הבנייה במקום, וכיום משמשים הבתים המעטים בעיקר לצורכי נופש.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוגשה תוכנית בנייה להרחבת היישוב, בעקבות התנגדות של גופים ירוקים ההרחבה לא אושרה
בשרפה בכרמל שפרצה ב-2 בדצמבר 2010 נפגעו במקום מספר בתים, והמקום פונה מתושביו.
בשריפה נשרפו 5 מתוך 6 בתים שהיו ביישוב
(בית אחד ניצל עקב פעולות מנע שביצע אחד מהתושבים).