tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם גל העלייה העצום בתחילת שנות ה-90 הקים שלו יחידה מיוחדת בין-משרדית שעסקה בקליטת אמנים עולים, במסגרת זו הוקמו מפעלי תרבות רבים כמו תזמורת רעננה ותיאטרון גשר.
הישג נוסף שנרשם לזכותו, יחד עם אמיר דרורי, הוא הפיכתו של אגף העתיקות והמוזיאונים במשרד החינוך לרשות ממלכתית - רשות העתיקות.
בשנת 1993 מונה ליו"ר הנהלת "יד ושם".
מרכיב מרכזי נוסף בתוכנית הפיתוח הוא הקמת מכלול מוזיאוני הכולל מוזיאון חדש לתולדות השואה ששלו היה האוצר הראשי שלו.
המוזיאון מציג את תולדות השואה מנקודת מבט חדשנית המשלבת את סיפורם של היחידים בתוך ההקשר הכרונולוגי-היסטורי של מאורעות התקופה.
פתיחתו של המוזיאון היוותה אבן דרך משמעותית בתחום הנצחת השואה בישראל ובעולם – משלחות בראשות ראשי מדינות ומנהיגים מכ-40 ארצות הגיעו לפתיחתו, כלי תקשורת רבים ברחבי תבל כתבו אודותיו ואלפי מבקרים פוקדים אותו מדי יום.
המוזיאון הפך לחשוב מסוגו בעולם והמבקרים בו עוברים חוויה משמעותית יוצאת דופן, כשרבים מהם מציינים כי היא משפיעה עמוקות על עיצוב זהותם האישית והחברתית.
שלו גם הגה את הקמתו של מרכז הצפייה – מרכז ייחודי המהווה מאגר ידע עולמי של עדויות וסרטים מכל הז'אנרים אודות השואה וכולל עשרות עמדות צפייה ממוחשבות.
בתקופת כהונתו הוביל שלו את המהפך הטכנולוגי ב"יד ושם", שאחד ממרכיביו הוא העלאת המאגר המרכזי של קרבנות השואה לרשת האינטרנט, זאת כחלק מתפיסתו להעמיד את הטכנולוגיה בשירות הזיכרון ולאפשר נגישות למידע אמין ורב לכל מתעניין בעולם.
במאי 2006 קרא לראש הממשלה אהוד אולמרט לאפשר לפליטי רצח העם בדארפור לקבל מקלט מדיני בישראל.
במכתב לראש הממשלה כתב שלו:
פעולותיו של שלו הביאו את "יד ושם" לקבלת הכרה והוקרה גדלות והולכות בישראל ובעולם – בשנת 2003 זכה "יד ושם" בפרס ישראל לתרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2007 קיבל "יד ושם" את פרס נסיך אסטוריאס להבנה הדדית.
בשנה זו העניק נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לאבנר שלו את אות לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת אביר.
ב-21 ביוני 2020 הודיע כי בסוף שנת 2020 יפרוש מתפקידו, לאחר 27 שנות פעילות.
במקומו מונה רונן פלוט כממלא מקום זמני.
זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א, והוא חתן פרס רוטברג לחינוך יהודי לשנת תשע"ה.
בשנת 2021 נקראה כיכר על שמו של אבנר שלו בעיר טורמולינוס שבספרד.
באירוע נכחו ראש העירייה וראשי קהילות יהודיות מרחבי ספרד.
אבנר שלו מתגורר ברמת השרון.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית של המזרח התיכון ובגאוגרפיה, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף למד מגוון לימודים שיטתיים בפסיכולוגיה, חינוך ומשפטים.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל והמכללה לביטחון לאומי.
שלו היה נשוי לנעמי, אמנית ויוצרת, עד לפטירתה ב-2019. הוא אב לארבעה.
בתו, ענת צוריה, היא במאית קולנוע תיעודי.
אבנר מורי הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה האזורית מרחבים בשנים 1997–2012.
מורי הוא בוגר בית הספר החקלאי מקוה ישראל ובוגר לימודי הנדסת ייצור ותעשייה במדרשת רופין.
שימש בתפקידים ציבוריים שונים ובראשם מזכיר המושבים פדויים ובטחה, מנכ"ל אגודת מימי הנגב (אגודת מים של 40 מושבים) ויו"ר אגף תכנון ותשתיות בתנועת המושבים.
היה חבר המרכז החקלאי וחבר דירקטוריון תנובה.
בדצמבר 1997 נבחר לראשות מועצה אזורית מרחבים.
מתוקף תפקידו נבחר לחבר ההנהלה והמזכירות המצומצמת של מרכז המועצות האזוריות, חבר בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז הדרום ובוועדה המקומית לתכנון ובנייה "שמעונים", וחבר דירקטוריון בחברת מושבי הנגב (המאגדת 34 מושבים ו-4 מועצות אזוריות).
בשנת 2008 היה נתון במעצר לאחר שנחקר בחשד להטיית מכרזים ובאשמת לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
חצי שנה לאחר מכן המליצה המשטרה על העמדתו לדין והעניין הועבר לטיפול פרקליטות המדינה.
ב-26 בינואר 2011 הוגש כנגדו כתב אישום.
ב-22 בנובמבר 2012 דחה בג"ץ את עתירת תושבי המועצה להעביר את מורי מתפקידו.
בבחירות לראשות המועצה האזורית שנערכו בדצמבר 2012 הפסיד מורי לשי חג'ג'.
באפריל 2014, במסגרת הסדר טיעון, הודה מורי בקבלת שוחד ותרומות בחירות אסורות, ובאפריל 2015 נגזרו עליו 13 חודשי מאסר בפועל וקנס בסך 30 אלף ש"ח בשל עבירות אלו.
פרופסור בחוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
אבנר רבן נולד בקיבוץ רמת דוד.
את שירותו הצבאי עשה בשייטת 13 ולאחר שחרורו למד אמנות במכללת אורנים.
רבן לימד גאוגרפיה בבית הספר האזורי ביפעת וריכז חוגי העשרה בארכאולוגיה.
במסגרת סקר ישראל היה הממונה על הטיפול במפות סקר משמר העמק ונהלל.
ב-1960 היה ביחד עם אלישע לינדר ממייסדי "האגודה למחקר תת-ימי בישראל".
הוא למד גאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1972 ולאחר סיום התואר הראשון התקבל למסלול ישיר לדוקטורט בארכאולוגיה.
במהלך לימודי הדוקטורט שהה שנה כתלמיד מחקר בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה.
ב-1981 קיבל את תואר הדוקטור על מחקרו "תפוצתו ומקורותיו של הקנקן המיטלטל לסוגיו, במזרחו של הים התיכון, בתקופת המקרא" (בהנחיית טרודה דותן ואיזידור פרלמן).
הוא היה מזכיר האגודה למחקר תת-ימי בישראל ויושב ראש המכון ללימודי ים, מכון שהיה אחד ממקימיו.
כבוגר תואר ראשון התחיל ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ב-1974 התחיל ללמד בחוג לציוויליזציות ימיות, חוג שהיה ממקימיו, ובמקביל לימד במכללת אוהל שרה (כיום מכללת עמק יזרעאל על שם מקס שטרן).
מ-1991 היה ראש החוג לציוויליזציות ימיות וראש המרכז ללימודי ים על שם רקנאטי וכן חבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
ב-1992 קיבל דרגת פרופסור חבר וב-1999 פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
היה חבר בעשרות גופים הקשורים למדע, ארכאולוגיה, חקר ארץ ישראל.
השתתף בעשרות כנסים מדעיים וימי עיון שאת חלקם יזם.
היה בחבר הנאמנים של מכללת עמק יזרעאל.
רבן נפטר באנגליה ב-11 בפברואר 2004, במהלך שנת שבתון באוקספורד.
מדי שנה מתקיים באוניברסיטת חיפה כנס ארכאולוגי לזכרו.
הכנס נעשה בשיתוף עם רשות העתיקות החוג לארכאולוגיה, החוג לציוויליזציות ימיות ומוזיאון הכט.
רבן היה חוקר ראשי של נמל קיסריה ההרודיאני, מחקר אותו ניהל במשך עשרים עונות חפירה, הוביל משלחות מחקר בנמלי הים התיכון, יזם וניהל את סקר ים סוף.
רבן היה שותף בחקר אתר הצלמיות בשבי ציון, חקר את תל עכו, נמל עכו ועתלית.
הוא גילה ספינת משא בים סוף שטבעה במאה ה-17 ועליה מאות כדים ייחודים.
על סמך חפירות שערך בים וביבשה, הוא שיחזר את מתאר המעגן הפנימי של נמל קיסריה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עמד בראש צוות שחקר את הספינה העות'מאנית אל-שריעה שטבעה בכנרת בשנת 1918.
רבן זכה לפרסים מטעם ממשלת איטליה ואונסקו על תרומתו למחקר הארכאולוגי הימי.
אלישע לינדר ואבנר רבן, ארכאולוגיה תת-ימית, הוצאת כתר, 1979
אבנר רבן, ארכיאולוגיה ימית, פרקי מבוא, אוניברסיטה משודרת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987
אבנר רבן, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת נהלל 28 16-23, הוצאת האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל, ירושלים, תשמ"ג
אבנר רבן, סקר ארכאולוגי של ישראל, מפת משמר העמק 32 16-22, הוצאת רשות העתיקות, ירושלים, 1999
כתב את הערכים: "ארכאולוגיה ימית", "קיסריה-ים", "עתלית-ים", "עכו-ים" ו"דור-ים" באנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
אבנר רבן, שיטות סקר, חפירה, רישום, צילום ושימור בארכאולוגיה תת-ימית, קדמוניות ד, תשל"א, עמ' 38–42.
אבנר רבן, ארכאולוגיה ימית, בתוך: מיכאל אבי-יונה (עורך), חוף וים - קובץ מאמרים והרצאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשל"ח-1977, עמ' 123–150.
אבנר רבן, הנמלים הקדומים של הים התיכון, בתוך: יהודה קרמון, אבשלום שמואלי, גבריאל הורביץ (עורכים), אגן הים התיכון, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב; האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב, עמ' 120–145.
אבנר רבן, הנדסת נמלים בעולם הקדום, מדע כ"ז, 1983, עמ' 165–170 ( גרסה מקוונת באתר סנונית).
אבנר רבן, הנמלים הקדומים של ארץ-ישראל בתקופת המקרא, בתוך: אלי שילר (עורך), ספר זאב וילנאי, ירושלים: הוצאת אריאל, תשמ"ד, עמ' 240–253.
אבנר רבן, יעקב כהנוב, דגמי חרס של כלי שיט פיניקיים באוסף מוזיאון הכט, מכמנים 17, יוני 2003, עמ' 17–30.
פרופסור בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
נולד בקיבוץ רמת רחל, שם גם גדל.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, למד אמנות בבצלאל ובהמשך ב-Central School of Arts and Crafts בלונדון .
במהלך השנים כץ שימש כמרצה לאמנות בבצלאל, מכון אבני, המדרשה למורים לאמנות, ויצו חיפה ושימש כראש החוג באוניברסיטת חיפה.
הוא הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בהם בגלריה נגא, גלריה ג'ולי מ., גלריה גורדון, הגלריה העירונית בכפר סבא, מוזיאון הרצליה, גלריה על הצוק, גלריה אום אל פאחם, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד.
כץ היה חבר מערכת וכותב קבוע במוסף הסאטירי דבר אחר וכתב טורים למוניטין, חדשות וידיעות אחרונות.
עיצב את דמותו של קיפי בן-קיפוד בהפקה הישראלית הראשונה של "רחוב סומסום", והשתתף בעצמו בתוכנית בתפקיד אבנר, בעל המאפייה.
אייר ספרים של יהודה אטלס, לאה גולדברג, יצחק בשביס-זינגר, שלום עליכם ואחרים.
זוכה פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים וכן בעיטור על שם האנס כריסטיאן אנדרסן לאיור.
כץ עיצב ביתנים לירידים ותערוכות, תלבושות להצגות תיאטרון ואיורים שהופיעו בכריכות מגזינים.
כץ עיצב עטיפות רבות של תקליטים, ובהם מזל גדי (1968), "שלכם, שולה חן" (1969), "זוהי הדרך שלי" (צביקה פיק, 1972), "לימונדה" (דורי בן זאב, 1977) ותקליטי חוה אלברשטיין: "אישה באבטיח" ו"מרדף".
כץ הלך לעולמו ב-2 בספטמבר 2020 לאחר שחלה במחלת הסרטן.
נטמן בבית העלמין של קיבוץ רמת רחל, שבו נולד וגדל.
הותיר אחריו את אשתו איילת ושלוש בנות.
1972 תערוכת יחיד ראשונה טמפרה על נייר, גלריה דוגית תל אביב
1974 תערוכת יחיד עבודות חדשות על נייר, בית האמנים, ירושלים
1975 אבנר כץ-רישום עבודות על נייר, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1976 פיסול קרמי, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1978 ציורים חדשים, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1987 איור-ציור, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, בית יד-לבנים, הרצליה
1990 חיתוכי לינול (ממדים גדולים), המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1991 חיתוכי לינול, גלריה לאומנות דטרויט, ארצות הברית
1991 איורים 1970–1991 אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1992 עבודות חדשות, גלריה ג'ולי מ., תל אביב 1993 עבודות חדשות, גלריה נגא, הרצליה
1993 דפים: ציורים וטקסט על נייר, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה
1994 איורים, הגלריה לאיור, לוס אנג'לס, ארצות הברית
1995 דואר אוויר: אובייקטים בטכניקה מעורבת, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1996 חיתוכי לינול ועבודות נוספות אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות
1998 ציורים בהשראת שירי אהבה מאת נתן אלתרמן, בית ביאליק, תל אביב
1999 מונומנטים קטנים פסלים וציורים, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
1999 אוסף עבודות על נייר, גלריית ספריית ווידנר, אוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית
2000 עבודות חדשות 1999–2000 המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2002 "הדור הבא" אובייקטים, הגלריה העירונית, עפולה
2003 מחסום ארז עבודות על עץ, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2004 טפטים לפטרוקה – עבודות על עץ, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע
2004 רקוויאם, הגלריה על הצוק, נתניה
2004 איורים לספרי ילדים (עם דני קרמן) לרגל פסטיבל תיאטרון ילדים, אכסדרת תיאטרון חיפה
2005 עבודות חדשות, גלריה גבעת חיים
2005/6 פנאי בגן עדן גלריה בינט, תל אביב
2006 תערוכת איורים לספרו של מיגל דה סרוואנטס "הרפתקאות דון קיחוטה", בית יד לבנים, רמת השרון
XL מבטים על זמן עבודה אורנים - גלריית המכון לאמנות, טבעון
2008 עיצוב פנים, ניו יורק 2007 גלריה בינט, תל אביב
2008 עיצוב פנים גלריה בינט, תל אביב
2008 אבנר כץ, אצטרובלים ציורים פסלים ועבודות על נייר, 1966–2007 אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות, מוזיאון ראובן ועדית הכט חיפה, בית האומנים ירושלים
2012 אוי ויי - הטיטניק טובעת גלריה קיבוץ ראש הנקרה, ראש הנקרה
2012 מסיבת גן גלריית קיבוץ לוחמי הגיטאות, לוחמי הגיטאות
2013 מבחר פסלי עץ גלריה גורדון, תל אביב
2013 חזרה גנרלית גלריה לפיסול ע"ש רות וברוך רפפורט, מוזיאון תל אביב לאמנות
2014 עבודות חדשות 2014 גלריה גורדון, תל אביב
2016 אוטומניה – עבודות על דיקט, לצד השקת ספר-האמן "קרנבל החיות – תחריטים של אבנר כץ מלווים בחרוזים שכתב ירון לונדון ליצירה המוזיקלית של קאמי סן-סנס" בהוצאת סדנת ההדפס ירושלים, גלריה גורדון 2 תל אביב
2018 "שם גיא צללים ירדו" עבודות מהעשור האחרון בהשראת קובץ שירים שכתב אדגר אלן פו הגלריה לאמנות אום אל-פחם
2021 "אני כבר הייתי" מוזיאון ישראל ירושלים.
2021 "בונז'ור מסייה כץ" - מחווה לאבנר לאחר לכתו, בהשתתפות 10 אמנים ישראלים.
אוצרות: יורי כץ ואסיה דובלין.
2023 "הולך וגובר" - תערוכה קבוצתית, גלריה הסדנה לאמנות, יבנה.
ואז הצב בנה לו בית, הוצאת כתר, 1979
הכייס הקטן, הוצאת עם עובד, 1979. עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער.
מישהו מוצא כתר, הוצאת כתר, 1979
מישהו מוצא פרח, הוצאת כתר, 1979
חוץ מפרט זה או אחר הכול הכול אמת, הוצאת שבא, 1986
איצטרובלים, ציורים פסלים ועבודות על נייר 1966-2007, הוצאת מוזיאון הכט בחיפה, 2008
חמור-עף, סיפר וצייר: אבנר כץ.
אבנר טריינין (14 בפברואר 1928 – 7 באוקטובר 2011) היה משורר ישראלי ופרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
טריינין נולד בתל אביב ב-14 בפברואר 1928. בגיל שנתיים עברה משפחתו לירושלים.
למד בבית הספר תחכמוני ובגמנסיה העברית.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודיו נקטעו עקב מלחמת העצמאות שבה שירת בחיל המדע.
הוא סיים תואר שני ב-1954 וקיבל תואר דוקטור בכימיה ב-1958 בהנחיית פרופ' גבריאל שטיין, על "ספקטרום של יונים".
לאחר מכן יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג', שאותו עשה בהנחיית חתן פרס נובל פרופ' רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש.
לאחר שנה חזר למשרה במחלקה לכימיה-פיזיקלית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1963 קיבל דרגת מרצה בכיר, ב-1965 היה לפרופסור חבר ומשנת 1971 פרופסור מן המניין.
בין השנים 1975 ל-1978 שימש כדיקן הפקולטה למדעי הטבע.
שימש כמרצה אורח באוניברסיטת ברנדייס בניו יורק.
בתחילת דרכו חיבר ספר לימוד בכימיה לבתי-ספר תיכוניים, שיצא לאור במספר מהדורות.
ספר השירה הראשון שלו, "אזובי-קיר", יצא לאור בשנת 1957, במהלך לימודיו לתואר דוקטור.
בסך הכל פרסם במהלך השנים 12 ספרי שירה.
על פעילותו זו זכה בפרסים אחדים, בהם פרס מילוא.
טריינין היה חבר באקדמיה ללשון העברית.
טריינין נפטר בירושלים ב-7 באוקטובר 2011 ונטמן בהר המנוחות.
ב-1949 נישא לפילוסופית רבקה שכטר ונולדו להם שתי בנות: הילה קנובלר, משוררת ופרופסור לרפואה, ומילאת טריינין-פייטלסון, פרופסור לביולוגיה ומרצה בבית הספר לרפואה שליד האוניברסיטה העברית.
אחיו היה האלוף אברהם טמיר.
פרס ירושלים על שם עגנון (1979)
פרס ביאליק (1989, על הספר "החזרות")
אזובי-קיר: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז-1957).
הר וזיתים: שירים (ירושלים: אגודת שלם, תשכ"ט).
השער הסתום: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו-1975).
המערכה המחזורית: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח-1978).
לקט שכחה: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב-1982).
אוקלידום: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה-1985).
החזרות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988).
זיכרון המים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991).
מעלות אחז: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996).
מחזורים: שירים: 1952–1998 (ירושלים: מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד, תש"ס-1999) – כולל מסה על שירתו של אבנר טריינין מאת דן מירון.
רואה זיתים: שירים (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, 2003).
הבולענים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010).
בין שירה למדע: עיונים בשירה העברית החדשה (ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"א 2000).
יסודות הכימיה: ספר לימוד לכיתות השישיות בבתי-הספר התיכוניים ולבחינות המוקדמות בכימיה של משרד החינוך (ירושלים: אחיאסף, 1954) [הופיע בשש מהדורות].
כימיה פיזיקלית: לתלמידי מתמטיקה-פיזיקה (עריכה: אמנון אהרני; ירושלים מפעל השכפול, תשכ"ג).
לקסיקון המדעים המדויקים / מאת פנחס אביבי, הערכים בכימיה מאת אבנר טריינין; בהשתתפות אריאל כהן, צבי כהן (רמת גן: מסדה, 1967).
יסודות התרמודינמיקה - ממנוע הקיטור לחוקי היסוד של הטבע (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005).
אבנר שמעוני היה פיזיקאי ופילוסוף של המדע יהודי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת בוסטון.
מחקריו עסקו באספקטים השונים של מכניקת הקוונטים ותורת היחסות.
שמעוני נולד בשנת 1928 למשפחה שומרת מצוות בקולומבוס, אוהיו.
הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה מאוניברסיטת ייל ב-1948 ותואר שני מאוניברסיטת שיקגו ב-1950. ב-1953 השלים דוקטורט בפילוסופיה בייל, וב-1962 דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת פרינסטון בהנחיית יוג'ין ויגנר.
בין השנים 1953 ל-1955 שירת בצבא ארצות הברית בחיל הקשר.
התפרסם במיוחד בזכות פיתוח "אי-השיווין CHSH", ניסוי המאפשר לאשש באופן אמפירי את משפט בל.
בשנים 1995–1996 היה נשיא האגודה לפילוסופיה של המדע.
היה נשוי לאנתרופולוגית אנה-מרי אנרוד שמעוני (1928–1995) ואב לשני בנים.
אבנר פרידמן (Avner Friedman; נולד ב-19 בנובמבר 1932) הוא מתמטיקאי ישראלי-אמריקאי, פרופסור מחקר באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
מחקריו עוסקים במשוואות דיפרנציאלית חלקית, תהליכים סטוכסטים, מודלים מתמטיים וביולוגיה מתמטית.
נולד בארץ ישראל המנדטורית ב-19 בנובמבר 1932. בשנת 1954 סיים תואר שני במתמטיקה עם חטיבה בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים דוקטורט בשנת 1956 בהנחיית פרופסור שמואל אגמון באוניברסיטה העברית.
בשנים 1956-57 עשה לימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת קנזס.
בין השנים 1957 ל-1958 לימד באוניברסיטת אינדיאנה.
בין השנים 1987 ל-2001 לימד באוניברסיטת מינסוטה ומשנת 2002 החל ללמד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שימש נשיא החברה לביולוגיה מתמטית בין השנים 2007 ל-2009. חבר בוועדה המייעצת בחוג למתמטיקה במכון טכנולוגי חולון.
אבנר נווה (נולד ב-12 בפברואר 1950) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, ששירת מעל 30 שנה בחיל האוויר והוא אלוף הפלות, לאחר שצבר שבע הפלות של מטוסי אויב בקרבות אוויר, כולן במטוס F-15 איגל.
כיהן כסגן מפקד וראש מטה חיל האוויר, סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף.
נווה גדל בקיבוץ שדות ים, בנם של חווה ויצחק (איזי) נוימן.
התגייס לצה"ל וסיים קורס טיס מס' 64 ב-1971. לאחר הקורס הוצב בטייסת אוראגן וסופר מיסטר.
בשנת 1972 עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום.
בשנת 1995 מונה לראש להק אוויר וב-1998 לסגן מפקד ורמ"ט חיל האוויר.
בתחילת 2001 סיים את שירותו בצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל, הקים נווה חברת ייעוץ וסיפק שירותים לתעשיות הביטחוניות ולג'נרל אלקטריק, במקביל כיהן ומכהן כדירקטור וכדירקטור חיצוני בחברות שונות בהן ECI, אינטרגאמא, אבן קיסר, צור שמיר אחזקות, סולגרין, במלונות דן, אשטרום נכסים ובבית חולים הדסה ומשמש כנשיא ומייסד קבוצת Old North Group.
נווה בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
שני אחיו הצעירים אסף נוימן ויפתח נוימן שירתו אף הם כטייסי קרב בחיל האוויר.
אבנר אברהם כתבן (ברומנית: Avner Abraham Cassvan; 1831 – 1898) היה רב ברומניה, ציר בקונגרס פוקשאן מטעם יהודי רמניקו סראט, לוחם נגד שבועת היהודים ברומניה, פובליציסט, חבר בחברה ההיסטורית על-שם ד"ר יוליו באראש ומחברם של ספרים שונים.
נולד בה' בכסלו תקצ"א בסניאטין שבגליציה.
היה נכד של הרב יצחק שור מגוויזדץ ("גוואזדיץ") ה"כח שור".
בתחילת הקריירה שלו היה הרב של העיירה פנצ'ו (Panciu) ולאחר מכן כיהן בקראיובה בשנים 1860 עד 1864, בבראילה בשנים 1864 עד 1874 ואחר כך רב ואב בית דין ברמניקו סראט מ-1874 ועד ליום מותו.
לפני הזמנתו לבראילה נחצתה הקהילה בעיר זו לשני מחנות - המבקשים להכניס רפורמות ולבנות בית כנסת מודרני, והמתנגדים לכך ובראשם הרב יעקב (ינקל) מרגוליס.
בעלי הנטייה הרפורמיסטית נפרדו מהשמרנים, הקימו את בית הכנסת הכוראלי של בראילה והזמינו את הרב כתבן לכהן בו.
בכל תקופת כהונתו בבראילה לא היה לו שום קשר עם הרב מרגוליס.
הרב כתבן עזר באיסוף תרומות ("החלוקה") לישוב הישן בארץ ישראל, למשל לכוללים של יוצאי מולדובה וולאכיה בצפת.
במקביל, הרב כתבן היה חבר נכבד בתנועת חיבת ציון ברומניה והשתתף כציר בקונגרס פוקשאן, שם נשא נאום שהרשים מאוד את מאזיניו.
הוא פרסם מאמרים ספרותיים והלכתיים בכתבי עת יהודים ברומניה ומחוצה לה - ב"המגיד", ב"השחר", ב"העברי", ב"חבצלת" וב"הלבנון".
בכתב העת "האחווה" (Fraternitatea, ברומנית), בשנים 1880–1888, פרסם ביוגרפיות של הרבנים שכיהנו ברומניה.
הוא היה חבר ב"חברה ההיסטורית ע"ש ד"ר יוליו באראש" ופרסם מסמכים היסטוריים, בין היתר על השבתאות, וספרי שאלות ותשובות.
לאחר מותו של משה מונטפיורי ב-1885, פרסם חוברת המוקדשת לו: "קונטרס אבל משה", שכל ההכנסות ממכירתה הוקדשו לחברה ליישוב ארץ ישראל.
הרב כתבן היה אדם בעל השכלה רחבה, כשבנוסף להשכלתו ההלכתית היה בקיא בספרות היוונית-לטינית, גרמנית וצרפתית ולמד מכתבי לייבניץ, שפינוזה, קאנט ודקארט.
כתבן נאבק יחד עם הרב יצחק איזיק טאובס נגד שבועת היהודים ברומניה.
קונטרס אבל משה - הספד על משה מונטיפיורי
ערך את שו"ת של סבו ה"כח שור"
שו"ת שלו נמצאות בספרים של הרב שלמה קלוגר מברודי, של הרב יוסף שאול נתנזון מלמברג ואחרים
יעקב גלר - כולל מולדביה וולכיה וארץ ישראל ב"קתדרה" לתולדות ארץ ישראל וישובה, מס.59, ניסן תשנ"א, מארס 1991, עמ' 58.
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, ח"ו, עמ' 800.
אבנר שור (נולד ב-1953) הוא סופר, מחבר ספרי עיון ישראלי.
אבנר נולד בשנת 1953 בקיבוץ שובל ובו גדל.
אביו, חיים שור, היה רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי ועורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק".
שור התגייס בפברואר 1971, התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע.
עם חבריו לצוות נמנו אבי דיכטר, עמרי פדן ואורי טבנקין.
שור שירת ביחידה כלוחם שלוש וחצי שנים, במהלכן נטל חלק בפעילות המבצעית החשאית של היחידה.
במבצע אביב נעורים נהרג אחיו, , שהיה סגן מפקד סיירת צנחנים.
במלחמת יום הכיפורים, לחם בשורות הסיירת בחזיתות הצפון והדרום.
בעת תקופתו בצוות איתמר היה יוני נתניהו מפקד הפלגה ואחריו שימש בתפקיד מוקי בצר.
בתום שירותו הצבאי התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח בשגרירות ישראל בלונדון.
במילואים שירת ביחידת שלדג עם חבריו לצוות והשתתף גם במלחמת לבנון הראשונה.
לימים כתב על חוויותיו בצוות את ספרו הראשון - "צוות איתמר" שזכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
גם ספרו השני, "חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן", עוסק בסיירת מטכ"ל ומספר את סיפור הקמתה ואת סיפורו של מפקדה הראשון, תא"ל אברהם ארנן.
אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר: ירושלים, 2003, (פרק מתוך הספר)
אבנר שור, חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן, הוצאת כנרת (פרק מתוך הספר), 2008
אבנר שור ואבירם הלוי, סיירת מטכ"ל- המבצעים הגדולים של היחידה, עורך: יואב קרן, הוצאת ידיעות ספרים, 2020
אבנר שור, אבירם הלוי, חקה, ידיעות ספרים, 2022
אבנר פלק (נולד בשנת 1943) הוא פסיכולוג קליני, פסיכותרפיסט, פסיכוביוגרף, פסיכוהיסטוריון ופסיכולוג פוליטי.
נולד בפתח-תקוה וגדל בתל אביב, בוגר בית-הספר תיכון עירוני א בתל אביב (1960).
למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1960) ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס (1970-1966).
לאחר חזרתו לישראל בשנת 1971 היה פסיכולוג קליני בכיר ומדריך במערכת בריאות הנפש בירושלים ופסיכותרפיסט בפרקטיקה פרטית במשך עשרות שנים.
שרת בצה"ל כקצין בריאות הנפש, טיפל בחיילים עם הלם קרב (PTSD) והשתחרר בדרגת סרן.
ד"ר פלק הקדיש מחקרים פסיכואנליטיים לביוגרפיות של מנהיגים יהודים וישראלים, להיסטוריה מדינית ותרבותית, בדגש על יהדות, המזרח התיכון והתרבות המערבית.
פלק פרסם אחד-עשר ספרים ועשרות מאמרים.
כמו כן פרסם פלק ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי (2004), על ההיסטוריה היהודית (1996), על האנטישמיות (2008), על הטרור האסלאמי (2008) ועל מסעות הצלב (2010).
בספרו הרצל מלך היהודים: ביוגרפיה פסיכואנליטית מציע פלק שהמוטיבציה של הרצל למצוא פתרון לבעיה הציונית מחוץ לאירופה הייתה נעוצה בניסיונותיו לפתור קונפליקטים אישיותיים ולהגיע לתחושת עצמאות וניתוק מדמות אמו, זאת באמצעות הניתוק הגאוגרפי של יהודי אירופה מאירופה.
ספרו החידה של אובמה עוסק באישיותו של אובמה, הוריו וסביו.
בספר זה טוען פלק כי אובמה מונע על ידי צורך להתגבר על חוויית נטישה וחוסר אונים בגיל צעיר, על ידי ניסיון לחזק את הזדהותו העמומה עם אביו ובדרך זו למצוא את זהותו כאמריקאי שחור.
את ספרו רצח אחים בארץ הקודש מקדיש פלק לסכסוך הטריטוריאלי באזורנו.
לדעתו, שני הצדדים בסכסוך נמנעים מפשרה טריטוריאלית שתסיים את הסכסוך, כיוון ששני הצדדים, כמו גם מנהיגיהם, לוקים בהפרעה נרקיסיסטית.
ספר זה צוין לשבח על ידי אגודת הספריות באמריקה בשנת 2005.
בספרו אודות הפסיכואנליזה של היהודים עוקב פלק אחר ההיסטוריה הטרגית של היהודים מנקודת מבט פסיכואנליטית.
בספרו האנטישמיות: ההיסטוריה והפסיכואנליזה של שנאה בת זמננו, מראה פלק כיצד אנטישמיות עונה על צורך אישי וחברתי למצוא שעיר לעזאזל בחברות הנמצאות במצוקה והחווות איום אמיתי או מדומה.
בספרו הפסיכולוגיה של הטרור האסלמי (2008) מתחקה פלק אחר אישיותן של דמויות מפתח בטרור האסלמי דוגמת אחמדיניג'ד, בן לאדן ועאטה – מפקד יחידת המתאבדים שהובילו לקריסת מגדלי התאומים.
פלק טוען בספר זה שאנשים הפועלים במסגרת הטרור האסלאמי פועלים תחת הפרעות אישיותיות כגון נרקיסיזם, הפרעות שהן מנגנון התגוננות שנוצר בעקבות חינוך עריץ או אובדן מודל הזדהות.
ספריית מעריב, כנה-ירושלים, תשמ"ו (1985)
דוד מלך ישראל: ביוגרפיה פסיכואנליטית של דוד בן-גוריון.
יחידה ערפית לטיפול בנפגעי הלם קרב בשלהי מלחמת יום הכיפורים.
לפשר שגעונו של הירשל: סיפור פשוט של ש"י עגנון.
על הספה: הדרך הארוכה לשינוי עצמי מציאותי.
מהלר ופרויד: סיפורה של פגישה.
רוזה כהן ולאה שלוסברג: על יצחק רבין.
מאוסוולד עד עמיר: דיוקן פסיכואנליטי של רוצח פוליטי.
אבנר רוטנברג (נולד ב-24 ביוני 1943) הוא סופר ויועץ לענייני תרבות ואמנות.
אבנר רוטנברג נולד בחיפה וגדל בשכונת בקעה בירושלים.
למד בבית חינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב (ירושלים) ובתיכון ליד האוניברסיטה.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים: פילוסופיה כללית, פילוסופיה יהודית וקבלה.
בוגר פילוסופיה באוניברסיטת אדלייד, דרום אוסטרליה.
אחרי שירות צבאי רוטנברג החל לעבוד בעיריית ירושלים כאקורדיוניסט ומדריך נוער.
היה שליח ההסתדרות הציונית במונטריאול קנדה ובאדלייד, דרום אוסטרליה.
רוטנברג עבד שנים רבות כמנהל האגף לחינוך חברתי וכסגן מנהל האגף לתרבות בעיריית ירושלים.
הוא נמנה עם מקימי האיגוד הארצי של מנהלי מחלקות התרבות בשלטון המקומי, והיה מזכירו הראשון.
יזם וערך עשרות מפעלי תרבות בירושלים וביניהם קשרי תרבות בינלאומיים, פסטיבלים והוצאת תקליטורים לאמנים.
פרסם עשרות סיפורים קצרים בכתבי העת: "עיתון 77", "מאזנים", "אפיריון", "רב-קול", "ירושלים, מאסף לדברי ספרות", "כתב עת ירושלמי ברוסית" וכדומה.
נדודי שינה (סיפורים קצרים), הוצאת צ'ריקובר, 1984 - הספר זכה בפרס ניומן לביכורי יצירה מטעם בית הסופר בירושלים
הקפיצה (רומן), הוצאת בית שלמה, 1992
אלופות הברידג' - רומן סיפורים, הוצאת אגודל, 2003
הפילים בים (שירים), הוצאת בית שלמה, 1988
כתב מחזה לילדים: 35 במאי - על פי אריך קסטנר שהוצג בתיאטרון החאן, 1975.
עיר בסבך – לקסיקון ירושלים בת זמננו, הפרק: תרבות ואמנות בירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל 2003
דו"ח ברכה – התמיכות במוסדות האמנות בירושלים, קרן ברכה 2005
40 שנה בירושלים, פרק 12: יצירה תרבותית בירושלים, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2007, עמ' 66-76
אבנר פיינגלרנט (נולד ב-22 בדצמבר 1961) הוא במאי ויוצר קולנוע עצמאי ישראלי.
פרופסור מן המניין ודקאן הפקולטה לאמנויות בסמינר הקיבוצים.
מיוזמי ומייסדי בית-הספר לאמנות הקול והמסך ופסטיבל קולנוע דרום במכללה האקדמית ספיר, ועמד בראשם במשך שמונה עשרה שנים.
שימש כעורך אחראי של כתבי העת לקולנוע - מחברות קולנוע דרום, אוצרות דרום.
מרצה אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג "FAMU", בית הספר לקולנוע בלודוויגסבורג, Filmakademie Baden Württemberg והתוכנית לתואר שני בתרבות הקולנוע באוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת מזרח לונדון היא קריאה לאקניאנית של סרטי המסע בקולנוע האירופי.
הקים עם הגר סעד שלום את חברת ההפקה סקינה בורדר פילמס במושב נתיב העשרה.
יחד יצרו את הסרטים הדוקומנטריים האחו הקטן, זוכה הפרס לסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב 2024, ובמדבר - דיפטיך תיעודי, זוכה פרס הבימוי מטעם פיפרסקי ופרס הצילום בפסטיבל דוקאביב 2018.
אבנר פיינגלרנט נולד בקיבוץ ברור חיל להורים שהיו, כמו רוב תושבי המקום, עולים מברזיל.
הוריו היו בין מקימי הקיבוץ.
למד בבית חינוך שער הנגב את שנות נעוריו העביר בעבודה בענף גידולי השדה והפלחה.
כבני משקים רבים בחר פיינגלרנט לעשות שנת שירות כרכז אזור בחטיבת בני הקיבוצים בנוער העובד והלומד, בשער הנגב ושדרות.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
השתחרר מהצבא בשנת 1984 ושוטט כחמש שנים בישראל ומחוצה לה.
בין היתר עבד כנהג משאית ותאורן באתרי הסרטה בארצות הברית, וכדייג בניו יורק.
לדבריו, החשיפה לעשייה הקולנועית, ובעיקר העבודה כתאורן עוררו בו את האהבה הגדולה לקולנוע, בעיקר לסרטים תיעודיים.
בשנת 1990 החל ללמוד בחוג לקולנוע וטלוויזיה ובחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם גם ביים את סרטיו הראשונים.
בשנת 1992, עת נולדה בתו הבכורה, חזר לקיבוץ הולדתו, והקדיש עצמו לבניית מערכת החינוך במקום, מתוך כוונה לבנות סביבה אידיאלית לילדיו ולילדי חבריו.
לאחר מכן עבד כבמאי של כתבות לתוכנית התיעודית השאלה הבאה של שידורי קשת, בהפקתם של ירון לונדון ונורית קידר.
ב-1997 ביים והפיק את סרטו התיעודי הראשון, ביחד עם מיה בר, ראשון יהיה אחרון.
השלב הבא היה חזרה לחיות ולעבוד בדרום ולבנות משם את היצירה הייחודית בשפה הקולנועית אותה חיפש.
ב-1999 הקים סטודיו עצמאי לקולנוע תיעודי וניסיוני בקיבוצו ברור חיל, ועבד בשיתוף עם הבמאית מכבית אברמזון והעורך לב גולצר על סרטיו הבאים.
היה בין מקימי בית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר, ועמד בראשו מאז 2001 ועד 2018. יזם וייסד את פסטיבל קולנוע דרום בשדרות, את כתב העת מחברות קולנוע דרום וכן את אוצרות דרום, במה לדיונים ומאמרים על קולנוע.
אבנר פיינגלרנט הוא אב לארבעה ילדים ותושב נתיב העשרה.
פיינגלרנט הוא בעל תואר ראשון בקולנוע ובפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, 1993. בשנת 1999 יזם ביחד עם פרופ' חיים בראשית את המחלקה לאמנות הקולנוע והטלוויזיה במכללת ספיר בנגב.
מ-2001 עד 2018 כיהן כראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך.
בין השנים 2005 ל-2009 למד לימודי תואר שני ושלישי בתקשורת ולימודי תרבות באוניברסיטה של מזרח לונדון, אנגליה.
נושא העבודה לתואר הדוקטור שלו הוא: חזרתו של האב - אודיסאות מודרניות בקולנוע האירופי.
משנת 2006 עד 2017 פיינגלרנט היה עורך שותף לכתב העת 'קולנוע דרום' - כתיבה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום.
בשנים 2018-2011, עם פתיחת התוכנית לתואר שני בלימודי תרבות וקולנוע באוניברסיטת חיפה לימד פיינגלרנט כפרופסור אורח בתוכנית.
בשנת 2012 היה פרופסור אורח בבית הספר לאומנויות של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנים 2018-2013 שימש פיינגלרנט כפרופסור אורח בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה "FAMU" ב והעביר סדנאות "מדבר ומסע", שיתוף פעולה של תלמידי מוסד זה ותלמידי התואר השני במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2014 הקים יחד עם פרופ' יהודה ג'אד נאמן את התוכנית לתואר שני בקולנוע - הפקה ותאוריה בבית הספר לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר, ועמד בראשה עד 2018.
בשנים 2018-2017 היה פרופסור אורח בבית הספר לקולנוע Filmakademie Baden Württemberg בלודוויגסבורג.
החל משנת 2019 משמש כדקאן הפקולטה לאמנויות בסמינר הקיבוצים, שעברה למשכנה החדש במרכז העיר תל אביב ובה הוא מבסס את התפיסה של אקדמיה רב תחומית המעורבת בקהילה ברוח החזון של אמן-חוקר-מורה.
פיינגלרנט חבר באיגוד הבמאים והתסריטאים ובפורום הדוקומנטרי בישראל וכיהן כיו"ר משותף של הפורום ב-2019–2020.
במהלך מבצע עמוד ענן ברצועת עזה, נוצר קונצנזוס רחב בקרב תושבי הנגב, בעד המבצע הצבאי, ורוב גדול של התושבים אף דרשו את הרחבתו והארכתו, והתנגדו להפסקת המבצע.
פיינגלרנט היה בין המעטים מבין תושבי האזור, שהביעו דעה מתנגדת.
הוא פרסם את עמדתו נגד המהלך הצבאי בוויכוחים בפורומים, ובעיתונות המקוונת.
גם במהלך מבצע מגן וחץ ב-2023 כתב מאמר כנגד הימשכות המצב.
שם הסרט ושנת ההפקה תקציר תפקיד פרסים קטעי וידאו קצה של חוט (1993) סרט עלילתי קצר בכיכובה של קאיפו כהן (הקיץ של אביה) המספר סיפור התבגרות של נערה במשך נסיעה אחת ברכבת הישנה מתל אביב לירושלים.
בוא נקרא לרוח (1994) סרט תיעודי אישי על בניית זהות אישית-חברתית על רקע השבר בקיבוצו של הבמאי ובחברה הקיבוצית בכלל.
*פרס הקרן על-שם עליזה שגריר.*מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל.*פרס הסרט הקצר מטעם הקרן של משרד המסחר והתעשייה.
לב - הצער והשתיקה (1995) סרט תיעודי ראשון, שעסק בשכול אצל משפחות עולות מחבר העמים, מגולל את סיפורו של לב פסחוב שנרצח במהלך שירותו הצבאי בידי פלסטינים בעודו שומר במחסום בשטחים.
ראשון יהיה אחרון (1997) סרט תיעודי באורך מלא, העוסק בקהילת הזיכרון של עקורי בירעם.
הסרט מלווה מספר דמויות בולטות מבין קהילת העקורים על דורותיהם ומצייר תמונה של חברה המטפחת קהילה וזיכרון אל מול הריסות הכפר ומחכה ליום בו תקויים החלטת בית המשפט העליון והם יוכלו לחזור אל בתיהם שהפכו לפארק לאומי.
תסריט, בימוי והפקה (לצד מיה בר).
*פרס המועצה לתרבות ואומנות לסרט.
*מענק הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
*מענק קרן רשת לקולנוע ישראלי.
נען שלי (2001) סרט ניסיוני קצר המספר קרע פנימי, שנפער בעולמה של אחת מיוצרי הסרט, בת נען, שהייתה בבית אמה באותו זמן שבת קיבוצה - שני, נרצחה בדשא שליד על ידי גבר שאהב אותה אהבה אובססיבית.
תסריט, בימוי, צילום והפקה (לצד מכבית אברמזון).
אווה (2002) אווה, לוחמת יוגוסלבית אמיצה למען זכויות האדם, עמדה בפני רגע קריטי בחייה הסוערים בעבר, בו נאלצה לבחור בין נאמנותה לבתה הקטנה בת השש לבין נאמנותה לאידיאלים בהם האמינה.
היא העדיפה לא לבגוד באידיאלים ונזרקה לכלא הנשים הנורא שבים האדריאטי "גולי אוטוק".
עד היום טיאנה לא סולחת ושומרת בתוכה את פצע הנטישה של אמה.
תסריט, בימוי וצילום (לצד מכבית אברמזון).
*פרס המועצה לתרבות ואומנות לתסריט.
*פרס קרן אכסל שפרינגר לקולנוע - ברלין.
*מענק קרן מקור לעידוד הפקות מקור בכבלים.
*פרס זית הכסף פסטיבל הסרטים הבינלאומי מונטנגרו.
גברים על הקצה - יומן דייגים (2005) סרט תיעודי באורך מלא שצולם במשך ארבע שנים כיומן אינטימי של פליטים פלסטינים ומתנחלים ישראלים, ארבעה גברים קשוחים משני עמים אויבים החיים בשותפות.
עלילתו התיעודית מתרחשת בחוף שקמה שפונה באמצע אוגוסט 2005 ומציגה תמונת חיים של דייגים, שני מתנחלים יהודים ושני פלסטינים מעזה, שעבדו וחיו יחד שנים רבות עד שהמציאות הפרידה ביניהם.
*פרס ראשון מטעם הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בפסטיבל "דוקאביב".
*פרס המועצה לתרבות ואומנות עבור פיתוח תסריט.
*מענק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
*מענק קרן גשר לקולנוע רב תרבותי לפיתוח תסריט.
*פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע פארגו שבפורטוגל.
*פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בקטגוריה של הים התיכון - דוק פסט, איטליה.
*ציון לשבח פסטיבל הקולנוע RAY שברומא, איטליה (RaySat Cinema Premium) בשיתוף עם CMCA.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בסן קאסט שבצרפת.
מטאדור האהבה (2006) סרט וריקוד על במה אחת המתאר מסע של אישה בארץ ישראל, בעודה חווה קשר קיצוני מול גבר שהיא חושקת עד מוות.
יצירה לקולנוע ומחול המציעה אינטרפרטציה אכזרית ליחסי האהבה והתשוקה בין גבר ואישה, המשולים לדינמיקת היחסים בזירת הקורידה הספרדית של המטאדור והשור.
תסריט, צילום, בימוי והפקה (לצד מכבית אברמזון).
מטאדור המלחמה (2011) סרט תיעודי באורך מלא.
במהלך מבצע עופרת יצוקה על קו הגבול של עזה בחורף 2009, באים אנשים מכל רחבי הארץ לצפות בעשן הכבד מעל עזה.
הזירה המזרח תיכונית מתוארת בסרט כקורידה - שבה יש מטאדור ושור, גלגל של מקריב וקרבן, שאין מוצא ממנו מלבד למקום אפל בנפש האדם.
*הבחירה הרשמית בתחרות הבינלאומית של פסטיבל הקולנוע - דוק לייפציג.
*זכייה במכרז של ערוץ 1 לסרט תיעודי אודות מבצע "עופרת יצוקה".
*מענק קרן רבינוביץ' לאומנויות וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
*Best Feature-Length Film Award: TRANZY International Documentary Film Festival - Pland 2012. במדבר بالصحرا - דיפטיך תיעודי (2018) "חלומו של עומאר" ו"חלומו של אבידן" הם שני סרטים תיעודיים, המצולמים בדרום הר חברון ומתבוננים באינטימיות ברועי צאן החיים במדבר, בשטח C של הרשות הפלסטינית הנשלט על ידי הצבא הישראלי.
עומאר חליל מוחמד מביא את שתי נשותיו וילדיו מביתם הגדול ביטא לחיות באוהל באל מאג'ז, כפר ילדותו, ולעבוד עם הצאן שבעזרתו הוא מגדיר את גבולות האדמה הפלסטינית.
אבידן אופיר, מנהיג צעירי המקום, מקים חוות צאן וחולם להתרחב עם עדר הכבשים שלו ברוח דוד המלך, לעבר המדבר והגבעות בהם רועים הפלסטינים.
החיים במדבר חסרי רחמים, הפוליטיקה בלתי אפשרית, אך נראה שהדרמה הפנימית היא זו שמכריעה את גורל הגיבורים וחלומותיהם.
בימוי, צילום, תסריט ותחקיר; (לצד הגר סעד שלום).
*פרס הצילום בפסטיבל דוקאביב 2018 *פרס הבימוי בתחרות הישראלית מטעם פיפרסקי בפסטיבל דוקאביב 2018 האחו הקטן -
(2024)מסע של שלוש נשים החיות בחווה אחת, אותה ירשה וונדי האם, מדודה, קונסטנטין פון נויראט, בכיר באס אס שהיה שר החוץ של היטלר.
חיי היומיום בחווה שעל גדת נהר האנז מעלים שדים מהעבר הנאצי של המקום ומאיימים על מערכות היחסים בין השלוש.
מסע שהחל עם מות אביו שהיה חלוץ ציוני שבא להקים קיבוץ בנגב מתוך הציווי העמוק של אביו יעקב, והמייסד של בית הספר היהודי בריו דה-ז'ניירו.
מטאדור המלחמה (2010) - מיצב קולנועי רב מסכי הנפרש על פני מספר חללים, מגולל יומן מסע לאורך קו הגבול עזה – ישראל במהלך מבצע עופרת יצוקה.
זהו דיוקן אינטימי של אזור ספר פגיע המבקש להציג את פניה של ישראל ברגע של משבר.
בד בבד הוא בוחן את תופעת תיירות המלחמה, נהירתם דרומה של ישראלים רבים מכל גוני הקשת הישראלית, על מנת לצפות בעזה המופגזת.
יוצרי הסרט מצביעים על שברים וסדקים בחברה הישראלית, המחברת בין כח צבאי לאמונות משיחיות.
אקסטזת המלחמה ושכרון הכח המלווה אותם משולים למופע הראווה של הקורידה מלחמת השוורים – זירת המאבק האכזרית בין חיים למוות.
הוצג במוזיאון פתח תקווה לאמנות, הגלריה האוניברסיטאית תל אביב.
יומן של ברזילאי (2013) - מופע יחיד, על במה ומסך, המגולל מסע חיפוש זהות ומשמעות של יוצר קולנוע, בעקבות מות אביו.
עולמו הישראלי ציוני קיבוצי נחרך באחת והוא יוצא לעבר עולם הגלות ממנו באו וברחו הוריו והורי הוריו.
במסעו הוא נודד בין עיירות יהודיות קטנות בערבות אוקראינה, אודסה, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו שבברזיל ועד לברור חיל, קיבוץ בנגב.
מסע שמתרחש במציאות ובזיכרון מופשט בו זמנית, ששולטים בו פנטזיה ומפגשי רפאים מהעבר והגלות היהודית של מזרח אירופה וברזיל.
במהלך המסע הוא מבקש לחדור לתוך עומק היחסים המורכבים שלו עם אביו סבו ובנו ודרכם לנפשו שלו.
נבחר לפסטיבל המונודרמות - מרכז הבמה ז'ראר בכר בשיתוף פסטיבל ישראל והוצג בפסטיבל קולנוע דרום 2013 ובכנס ישראל-שדרות לחברה 2013. בסיום ההצגה בכנס התקיימה שיחה על המופע עם הפרופסור אמנון רז-קרקוצקין.
במטבח של פריימן, 2007, בימוי: הדר בשן.
שחר אדום, 2007, סדרה בעריכת בוריס מפציר של בוגרי המחלקה לאומנויות הקול והמסך במכללת ספיר.
עזה, שדרות - חיים למרות הכל, 2008, אתר אינטרנט בהפקת אסנת טרבלסי ואריק ברנשטיין.
חולה את נתן, 2010, בימוי: רובי אלמליח.
מסע האב אל הממשי - אודיסאות מודרניות בקולנוע האירופי, 2021, רסלינג, אבנר פיינגלרנט.
מבוסס על עבודת הדוקטורט של פיינגלרנט.
(2007) בין הלהקה להסודות – מחבורה של צעירים חסרי מנוח לפרט שעומד אל מול גורלו, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השישי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר, עמ' 77–86.
(2008) שבעה, מותו של האחר הגדול, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השביעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר עמ' 35–45.
(2009) "רציתי לטלטל את עצמי", ריאיון עם רנן שור, קולנוע דרום, קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום השמיני, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, עמ' 17–36.
(2009) "המצלמה הפכה לחלק ממני", ראיון עם ענת אבן, קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות קולנוע דרום השמיני, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, עמ' 73-61.
(2010) "על הטרילוגיה האנטי צברית של אבי נשר", קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום התשיעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, המכללה האקדמית ספיר, עמ' 27–36.
(2010) "העניים משלמים על הכל ..." ריאיון עם יקי יושע קולנוע דרום קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום התשיעי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, המכללה האקדמית ספיר עמ' 37–58.
(2011) "הפרה הקדושה והערת השוליים" בין סירוס לפסיכוזה – על הקולנוע של יוסף סידר בעקבות סרטו הערת שוליים.
ספר קולנוע דרום - קריאה ביקורתית בעקבות פסטיבל קולנוע דרום העשירי, בעריכת אבנר פיינגלרנט וארז פרי, הוצאת פרדס והמכללה האקדמית ספיר, עמ' 29–40.
(2012) הקולנוע הולך לפריפריה, "פנים" לתרבות חינוך וחברה מס.
(2013) "על אפלה ואוטופיה בקולנוע החדש של אבי נשר", קולנוע דרום הגות וביקורת עמ' 37–43. בהוצאת רסלינג והמכללה האקדמית ספיר.
(2013) "ריאיון עם אלברט מייזלס", קולנוע דרום הגות וביקורת עמ' 199–216. בהוצאת רסלינג והמכללה האקדמית ספיר.
(2013) 'מלאכים שחורים מלאכים לבנים קריאה מחודשת ב'יומן' של דוד פרלוב' תקריב מס.
07 - כתב עת מקוון לקולנוע תיעודי (פורסם בדצמבר 2013) עורכים רן טל ענת אבן.
(2013) 'תכסית ותבליט כמונחי יסוד בשפה הקולנועית' בתוך קטלוג מוזיאון פתח תקווה (פורסם בדצמבר 2013) עורכת דרורית גור אריה.
(2014) 'אבי ואמי יצאו לציד או Strange Fruits, שיחה עם עצמי בעקבות 'בן זקן', סרטה של אפרת כורם.
קולנוע דרום כתב עת מקוון בהמשך לפסטיבל קולנוע דרום.
(2015) 'אני בחיים לא אוכל לעשות סרט בלי אנשים רוקדים' ריאיון עם קארים איינוז.
בתוך 'אוצרות קולנוע דרום' בעריכת ארז פרי ואפרת כורם
(2015) 'על הפלאי והתבוני' - על יצירתה של דנאי אילון בעקבות סרטה 'פה ולא שם'.
(2016) 'אבינו' של מני יעיש - על האב העוקד את עצמו', בתוך 'אוצרות קולנוע דרום' בעריכת ארז פרי ואפרת כורם
(2017) 'הדימוי שהופך להיות הגיבור של הסרט' בין "סוויט גראס" ו"חלקים שבורים" ל"סומינילק" ו"לווייתן" – על הדימוי הקולנועי והמהפכה של הקולנוע האתנוגרפי.
קולנוע דרום והעוקץ בעריכת מיטל אביקסיס.
אבנר פז צוק (נולד ב-1963) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, ששימש כקצין החינוך הראשי וכראש מחלקת הסייבר.
פז צוק נולד למשפחת פצ'וק בקיבוץ עין השלושה, שם גדל והתחנך.
טרם גיוסו, עשה שנת שירות כקומונר בקן הנוער העובד והלומד בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
עם גיוסו לצה"ל ב-1983 החל קורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב לסיירת מטכ"ל, בה עבר מסלול הכשרה כלוחם.
בשנת 1993 שב לצה"ל כמהנדס ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
עבר קורס קצינים ושירת ביחידה בתפקידי הנדסה ופיקוד ובהם ראש ענף, ראש מחלקה וסגן מפקד היחידה.
בשנת 2007 מונה למפקד היחידה.
בשנת 2010 מונה לראש מחלקת הסייבר בצה"ל.
במהלך שירותו זכה בפרס ביטחון ישראל.
ביוני 2013 מונה לקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל.
ושימש בתפקיד עד יולי 2017.
בינואר 2018 מונה למנהל פרויקט המודרניזציה של מערכות הליבה המחשוביות של בנק הפועלים.
בפברואר 2020 מונה לסמנכ"ל בחברת SQream, העוסקת בפיתוח כלים לניתוח ביג דאטה.
פז צוק הוא בעל תואר ראשון בהנדסה חקלאית מהטכניון ותואר שני במנהל עסקים.
הוא מתגורר בכפר סירקין יחד עם אשתו, ורד, ושלוש בנותיהם.
אבנר רז (נולד ב-17 במרץ 1944) הוא מנהל ישראלי, כיהן כיו"ר התעשייה הצבאית, מנכ"ל אלישרא ומנכ"ל לומניס.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ועמד בראש להק ציוד בחיל האוויר.
רז בוגר תואר ראשון בהנדסת חשמל מטעם הטכניון (1967) ובעל תואר שני בהנדסת מערכות וכלכלה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית (1982).
הוא שירת שנים רבות בחיל האוויר והתקדם לדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו שימש סמנכ"ל בתעשייה האווירית וניהל את חטיבת בדק מטוסים.
בשנים 1994 עד 2003 כיהן כמנכ"ל ונשיא אלישרא.
ביוני 2003 מונה למנכ"ל חברת לומניס וכיהן בתפקיד עד שנת 2007. ביוני 2007 מונה ליו"ר התעשייה הצבאית וכיהן בתפקיד עד יוני 2010. בספטמבר 2010 מונה למנכ"ל חברת אלול תמארינד.
הרב אבנר ישראל הצרפתי (כ"א בשבט ה'תקפ"ז 18 בפברואר 1827- ח' בתשרי ה'תרמ"ד 9 באוקטובר 1883) היה פוסק, דיין, מקובל וכרוניקאי מהעיר פאס שבמרוקו.
נולד ב-18 בפברואר 1827 (כ"א בשבט ה'תקפ"ז) בעיר פאס שבמרוקו לרבי וידאל הצרפתי הרביעי, נצר למשפחת הצרפתי שהגיעה למרוקו לאחר גירוש ספרד, במקור מצרפת, משם גורשה יחד עם יהודים אחרים בשנת 1308. משפחתו מיוחסת לרבנו תם, רש"י ודרכו לדוד המלך.
למד בישיבה בפאס והוסמך בעיר לרבנות.
ברשותו הייתה ספרייה עשירה אליה קיבל באופן סדיר ספרים ועיתונים מארצות שונות.
ידיעותיו בתחומים שונים זיכו אותו בהערכתם של היהודים, המוסלמים והאירופאים יחד.
כך למשל כתב עליו הקצין והכומר הצרפתי שרל דה פוקו (Charles de Foucauld): כיהן כדיין בבית הדין הרבני של פאס, ובהמשך מונה לאב בית הדין ורב העיר.
תמך בפעילות החינוכית של כל ישראל חברים וזכה לכבוד רב ממנהליה.
בהספד שנכתב עליו לאחר מותו בעיתון היהודי-בריטי ג'ואיש כרוניקל נכתב בשבחו שגילה פתיחות להשכלה ולקידמה.
הלך לעולמו ב-9 באוקטובר 1883 (ח' בתשרי ה'תרמ"ד), ונקבר בבית הקברות היהודי בפאס.
הותיר אחריו ארבע בנות ובן אחד.
אחת מבנותיו, שמחה, עלתה לארץ ישראל ונישאה לרבי יעקב משה טולדנו.
בנו היחיד היה הרב וידאל הצרפתי החמישי, שהמשיך את המסורת המשפחתית וכיהן כדיין בפאס.
יחס פאס - כרוניקה העוסקת בהיסטוריית יהודי מרוקו ופאס, 1879. נועדה תחילה לשמש כתשובה לשאלות ששלח מזכיר אגודת כל ישראל חברים בנושא קהילת יהודי פאס, אך הייתה רחבה בהיקפה בהרבה מכך.
החיבור כולל סקירה היסטורית מפורטת של תולדות היהודים במרוקו החל מימי הקמתה של פאס ועד זמנו של המחבר, שלצרכיה עשה שימוש במקורות היסטוריים מוסלמיים ויהודיים כאחד.
כמו כן החיבור כולל סקירה של החיים היהודיים בני זמנו בעיר פאס בפרט ובחלקים נוספים במרוקו, כולל מפקד של כל המשפחות היהודיות בכמה מן הערים
קיצור ופרשנות לספר משכנות הרועים, של הרב עוזיאל אלחאייך מתוניס
אבנר נעים (נולד ב־31 במאי 1960) הוא עורך ושדרן רדיו ישראלי וכוריאוגרף ומרקיד ריקודי עם ישראליים.
נעים נולד בשכונת הקטמונים בירושלים והיה חניך תנועת הנוער העובד והלומד.
בשירותו הצבאי היה קצין בצה"ל.
הוא עבד כ־25 שנים בקול ישראל של רשות השידור, בה ערך והגיש תוכניות רבות של מוזיקה עברית מסוגים שונים, ברשת ג': תוכניות זמר עברי ישן כגון "ציוניוני הדרך" ו"זמר שכזה", ותוכניות זמר ים־תיכוני כגון "אגן הים התיכון" ו"נעים בבוקר".
במאי 2017 עם סגירת רשות השידור נעים המשיך לעבוד בכאן - תאגיד השידור הישראלי.
היה ידוע בזכות התוכנית אגן הים התיכון ששודרה במקביל גם בטלוויזיה בערוץ כאן 11, ובה ארח בכל שבוע אומן מוביל מהזמר הים תיכוני.
בשנת 2010 הוענק לנעים פרס אקו"ם לעידוד היצירה הישראלית בתקשורת על הקפדה על מתן קרדיט ליוצרים, מתן יחס חיובי והוגן ליצירה הישראלית המקורית על כל גווניה וקידום התרבות הישראלית.
באוקטובר 2019 הושעה מעבודתו ליומיים לאחר שעבר על נוהלי העבודה.
ביולי 2021 נטען בתחקיר הארץ כי הטריד מינית נשים במקום עבודתו במספר מקרים.
ב-15 בנובמבר 2021 פוטר מעבודתו עקב "חוסר התאמה".
נוסף על עבודתו ברדיו, נעים הוא יוצר, כוריאוגרף ומרקיד בריקודי עם המתקיימים ברחבי הארץ, וחבר בארגון המרקידים והכוריאוגרפים לריקודי עם.
הוא חיבר יותר מ־80 ריקודי עם.
סגנון יצירתו מבוסס על מסורת ישראל.
מריקודיו הידועים: "אני מאמין", "תפילתי", "הללויה בצלצלי שמע", "ערב שבת", "ירדנה", "על סף דלתך", "כלה תימנייה", "הכול פתוח" ועוד.
ברשת ג' הוא ערך והגיש במשך שנים את התוכנית "רוקדים ושרים" - משירי ריקודי העם.
נעים נשוי ואב לשלושה ילדים, ומתגורר בשכונת הקטמונים בירושלים.
אבנר לס (18 בדצמבר 1916 – 7 בינואר 1987) היה קצין בדרגת פקד במשטרת ישראל עליו הוטל לחקור את אדולף אייכמן לקראת העמדתו לדין במשפטו.
נולד בשם ורנר לס בשנת 1916 ליוליוס יעקב והלנה לבית לוי בברלין בירת גרמניה.
אביו התנדב לשירות בצבא גרמניה ולחם במלחמת העולם הראשונה.
אבנר לס למד לימודי יערנות בגימנסיה בשרלוטנבורג.
בשנת 1933 נפטרה אמו, ובעקבות עליית היטלר לשלטון הוא היגר לצרפת, שבה המשיך בהכשרה חקלאית.
בצרפת פגש את ורה גונסיורסקי, ילידת המבורג, אף היא פליטה מגרמניה, ובשנת 1936 נשא אותה לאישה.
בחודש ספטמבר 1938 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
אביו של לס, יוליוס, ורעייתו בטי, נספו ב.
בשנותיו הראשונות בארץ עבד לס בפרדסים.
בשנת 1941 התגייס למשטרת היישובים העבריים, שבה שירת כנוטר.
בהמשך שירת כקצין במשטרת המנדט בחיפה בתפקיד של פיקוח על המחירים, שהונהג על ידי שלטונות המנדט הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הייבוא לארץ הצטמצם והייצור התעשייתי המקומי התעצם.
הפיקוח היה על מחירי התוצרת התעשייתית המקומית ועל רמות השכר המשולמות בה.
מאחר שחיפה הייתה המרכז התעשייתי העיקרי בארץ הייתה חשיבות רבה לתפקיד על שמירת מדיניות הפיקוח בה.
לאחר הקמת מדינת ישראל החל לס למלא תפקידים בשירות המדינה.
תחילה כאחראי על אגף הייצוא והייבוא במשרד המסחר והתעשייה ולאחר מכן כסגן הממונה לענייני משפט במחלקת הפיקוח על המחירים בחיפה.
בשנת 1951 הצטרף לשורות משטרת ישראל כקצין בדרגת מפקח משנה במחלקה לפשיעה כלכלית.
בהמשך נתמנה לקצין חקירות ראשי במחלקה.
בין השנים 1954 ל-1968, בהיותו עדיין קצין במשטרת ישראל, הושאל לשירות החוץ ושימש לסירוגין כנספח וקונסול בניו יורק ובפריז.
כמו כן שימש כנציג קבוע של ישראל בכינוסים השנתיים בז'נבה של ועדת האו"ם למלחמה בסמים ובאינטרפול.
בשנת 1959, כאשר שירת באגף החקירות במטה הארצי של המשטרה, הועלה לדרגת פקד.
המפנה הגדול בחייו חל בשנת 1960 כאשר אדולף אייכמן נלכד על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל כדי לעמוד לדין על חלקו המרכזי בביצוע הפתרון הסופי במהלך השואה.
ב-23 במאי 1960 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון מעל בימת הכנסת כי אדולף אייכמן נמצא במעצר בישראל ויעמוד למשפט בהתאם לחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
מיד עם שידור ההודעה החליט המפקח הכללי של משטרת ישראל משטרת ישראל, יוסף נחמיאס כי לצורך ניהול החקירה במשפט תוקם יחידה משטרתית מיוחדת.
שמה של היחידה החדשה היה "לשכה 06".
מיקומה של היחידה היה בבית המעצר בו הוחזק אייכמן, הממוקם בצומת ג'אלמה בקרבת הקיבוץ יגור (כיום בית מעצר קישון).
במסגרת הלשכה כוננו שלושה ענפים:
ענף 1 – אחראי על איסוף ראיות ועדויות ממשפטים קודמים וממקורות אחרים.
ענף 2 – אחראי על חקירתו של אייכמן.
ענף 3 – אחראי על תיוק ורישום חומר הראיות.
לס נתמנה לעמוד בראש ענף 2 ולהיות חוקרו האישי של אייכמן.
המינוי ניתן לו הן בשל היותו חוקר בכיר והן בשל היותו יליד גרמניה, ששפת אמו גרמנית.
במשך תשעה חודשים נפגש לס מדי יום עם אייכמן וחקר אותו, כשהוא החוקר היחיד שהורשה לדבר עם אייכמן ולהיות במחיצתו הקרובה.
בתחילה פנה לס לאייכמן בתואר "הר" (אדון בגרמנית).
כשהחוקר מיכאל גולדמן עיין בפרוטוקול הוא התרעם על כך, ולפי הוראת מפקד לשכה 06, רמי זלינגר, חדל לס מלפנות לאייכמן בתואר זה.
פגישותיו של לס עם אייכמן הסתכמו ב-275 שעות חקירה שתועדו ב-76 סרטי הקלטה שתומללו ל-3,564 עמודי פרוטוקול מודפסים במכונת כתיבה, שהועברו אל התביעה הכללית בראשותו של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה.
משפטו של אייכמן נפתח ב-11 באפריל 1961 בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני הרכב של שלושה שופטים – משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי וד"ר יצחק רווה.
בראש התביעה עמד גדעון האוזנר.
על הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס.
בישיבת בית המשפט מיום 19 באפריל 1961 הוצג פרוטקול חקירתו של אייכמן.
הפרוטוקול הודפס בשפה הגרמנית, שבה התנהלה החקירה.
שאלותיו של אבנר לס בחקירה וכן תשובותיו של אייכמן הוקלטו ומסרטי ההקלטה נערך תעתיק בכתב.
אבנר לס העיד כי אייכמן קרא את התעתיק ותיקן אותו כראות עיניו ולאחר מכן אישר בפניו את הכתוב.
העדות כללה את קורות חייו של אייכמן וכן תיאור מפורט של פעולותיו בשואה.
אייכמן טען בעדותו המוקלטת כי רק ציית לפקודות וכי פעל כקצין ההסעות בלבד.
כמו כן הציג לס בפני בית המשפט תרשימים שנערכו על ידי לשכה 06 על מבנה מחלקתו של אייכמן, אשר שורטטו על פי תשובותיו לשאלות שנשאל.
בישיבה שנערכה ב-24 באפריל נחקר לס על ידי הסניגור סרווציוס בחקירה נגדית צולבת על אופן גביית עדותו של אייכמן, כשקו החקירה היה ניסיון להוכיח כי על אייכמן הופעל לחץ בעת גביית העדות.
בתשובותיו עמד לס בתוקף על כך שלא היו לחץ או השפעה על דברי הנאשם בחקירתו וכי הם ניתנו מרצונו ואף ניתנה לו ההזדמנות לתקן את הפרוטוקול.
ב-15 בדצמבר 1961 נמצא אייכמן אשם ונידון למוות.
ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור שהגיש אייכמן ואישר את גזר הדין.
אייכמן הגיש בקשת חנינה שהובאה בפני נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
בלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני הוצא אייכמן להורג בתלייה.
גופתו נשרפה בחצר כלא רמלה ואפרו פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
לאחר סיום המשפט יצא לס לצרפת ושימש קונסול ישראל בפריז.
שם שמע על הוצאתו של אייכמן להורג.
הוא הרצה על פרשת אייכמן ומשפטו בבתי ספר באירופה לרבות בגרמניה.
בשנת 1964 נערך בפרנקפורט משפט אושוויץ השני שבו נשפטו, בין השאר, קציני האס אס הרמן קרומיי ואוטו הונשה.
לס הגיע מפריז בהזמנת התביעה הכללית הגרמנית לשמש עד מטעם התביעה ולמסור לבית המשפט את הדברים שאמר אייכמן בחקירתו על שני הנאשמים בדבר חלקם בהשמדת ארבע מאות אלף מיהודי הונגריה בשנת 1944. בהגיעו לגרמניה תבע העיתון הגרמני הלאומני "סולדאטנצייטונג" (עיתון החיילים) לאסור את לס כמעורב בחטיפתו של אייכמן.
השלטונות לא התייחסו ברצינות לדרישת העיתון שהייתה הצהרתית בלבד.
ב-22 ביולי 1964 מסר לס את עדותו בבית המשפט.
הוא העיד כי אייכמן אמר לו בחקירתו כי קרומיי והונשה הביעו בפניו את חוסר שביעות רצונם מן הקצב האיטי בו, לטענתם, התנהל גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ.
הסניגור הביע התנגדות לשמיעת עדותו של לס בטענה שזו עדות שמיעה.
בתגובה לכך תיאר לס באוזני בית המשפט את דרך גביית עדותו של אייכמן במהלך חקירתו.
הוא מסר כי דברי אייכמן הוקלטו ולאחר מכן תומללו ולאייכמן ניתנה הזדמנות להכניס בהם שינויים לפני שחתם על הפרוטוקול.
לאור הסברו זה של לס דחה בית המשפט את טענת ההגנה ואפשר ללס להמשיך בעדותו ולהציג לבית המשפט את הדפים הרלוונטיים מפרוטוקול החקירה.
בית המשפט הרשיע את קרומיי וגזר עליו חמש שנות מאסר.
התביעה הגישה ערעור לבית המשפט הפדרלי.
בית המשפט קיבל את הערעור וגזר על קרומיי מאסר עולם.
הונשה זוכה על ידי בית המשפט בערכאה הראשונה.
התביעה ערערה על הזיכוי והורתה על עריכת משפט מחודש ובו נגזר גם על הונשה מאסר עולם.
לאחר סיום שליחותו בפריז לא חזר לס לישראל ונשאר באירופה.
הוא השתקע בעיר ציריך שבשווייץ.
בשווייץ הועסק לס מספר שנים בשירותו של איש העסקים טיבור רוזנבאום, שהיה פעיל ציוני אך היה מעורב בשערוריות פיננסיות בישראל ובחו"ל ושמו הוזכר כמי שהיה בקשרים עם המאפיה.
לאחר ארבע שנים בשירותו של רוזנבאום הטיח לס בפניו כי הוא נוכל ופרש מעבודתו.
אבנר לס חזר לכותרות כאשר המחזאי הגרמני היינאר קיפהארד פרסם בשנת 1982 מחזה בשם "האח אייכמן" (Bruder Eichmann) המתבסס על פרוטוקול החקירה ולדמותו של לס ניתן תפקיד ראשי במחזה.
טבח סברה ושתילה נזכר בו כ"אירוע אייכמני" ואריאל שרון נזכר בו כ"תופעה אייכמנית".
כשנודע הדבר ללס הוא ביקש להוציא את שמו מן המחזה והדבר גרר ראיונות ופגישות רבות בגרמניה.
בתקופה זאת נהג לס להשתתף מדי שנה בפגישת המחזור של בוגרי בית-ספרו, שכמעט כולם היו לימים חיילים וקצינים בוורמאכט.
נקודת השיא בהתקרבותו של לס לגרמניה ולעם הגרמני הייתה במאי 1982, כאשר על פי בקשתו הוענקה לו אזרחות של גרמניה המערבית והוא הפך להיות בעל אזרחות כפולה ישראלית–גרמנית.
במענה לעיתונאי ישראלי ששאל אותו על צעדו זה השיב: "אי אפשר לזהות את גרמניה עם המשטר הנאצי".
אשתו של לס, ורה, נפטרה בשנת 1980 בשווייץ.
גופתה נשרפה ואפרה נטמן בבית עלמין יהודי בהמבורג עיר מולדתה.
אבנר לס המשיך לחיות את שארית חיי בציריך ונפטר בשנת 1987. גם גופתו נשרפה, אך בית העלמין בהמבורג סירב להטמין בו את אפרו והכד ובו האפר נטמן בבית העלמין היהודי בציריך.
למעלה מעשרים ושש שנים לאחר מותו, ב-23 במאי 2014, הועברו אפרו ואפרה של אשתו ונטמנו בבית קברות ברובע ואנזה בברלין, לא הרחק מן המקום בו נערכה ועידת ואנזה, שבה התקבלה ההחלטה על אופן ביצוע הפתרון הסופי, ועידה אשר לאדולף אייכמן היה בה תפקיד מרכזי.
באותו יום הונחו בסמוך לבית הוריו של לס בברלין, במסגרת מיזם שטולפרשטיין, ארבע אבני זיכרון לזכר קרוביו של לס שנספו בשואה.
הפולמוס הציבורי על השבת האזרחות הגרמנית
הניגוד שבין תפקידו ההיסטורי של אבנר לס כחוקרו של אדולף אייכמן לבין עזיבתו את ישראל, השתקעותו בשווייץ וקבלת האזרחות הגרמנית, גרם לפולמוס ציבורי בישראל.