tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זלדה מבחינה שאלייזה מגיעה לעבודה כשהיא מאושרת ומבקשת ממנה לספר לה על המתרחש בינה לבין היצור.
אף שהופסטטלר דבק בסיפורו ולפיו הוא הרג את היצור, הוא מתחיל לחשוד שהסובייטים מתכננים להתנקש בו ולא להעניק לו דרך מילוט חזרה הביתה, כפי שהובטח לו.
בינתיים, במהלך ערב משפחתי, סטריקלנד הולך להתבודד ברכבו ומגלה שאצבעותיו הולכות ומרקיבות, אך הוא לא עושה דבר בעניין.
אלייזה מציפה את חדר האמבטיה שלה במים והיא מתבודדת שם עם היצור, בעוד המים דולפים אל אולם הקולנוע שמתחת לדירה ומביאים את בעלי הבניין לאיים על ג'יילס.
זה האחרון נכנס לדירה של אלייזה ומוצא אותה מתחבקת עם היצור.
בבוקר המחרת, הוא מגלה ששיער ראשו גדל וכי הפצע בזרועו נרפא, היכן שהיצור נגע בו.
הגנרל הויט מאיים שוב על סטריקלנד.
אלייזה מדמיינת את עצמה מופיעה עם היצור באחד מהסרטים המוזיקליים שהיו נפוצים באותם ימים ונכנעת למעשה לתחושותיה כלפיו.
זלדה מוצאת את אלייזה בוכה ומבינה ממנה שמצבו הבריאותי של היצור מתדרדר וכשהיא נוכחת לראות זאת במו עיניה היא מנסה להתקשר להופסטטלר, אך זה בדיוק יוצא מדירתו.
הופסטטלר מגיע לנקודת המפגש הקבועה שלו עם מפעיליו הסובייטים.
סטריקלנד שעקב אחריו מגיע לשם אף הוא.
שכיר החרב של מיכאלקוב יורה בהופסטטלר, אך נהרג בעצמו כשסטריקלנד יורה בו ובמיכאלקוב למוות.
סטריקלנד מענה את הופסטטלר, עד שבעודו מתבוסס בדמו הוא חושף את דבר היותו מרגל וכי מבצע החילוץ התבצע לא על ידי יחידת עלית סובייטית, כי אם על ידי מנקות.
סטריקלנד מסתער על ביתה של זלדה ומאיים עליה בעודו תולש מזרועו את אצבעותיו המרקיבות.
מבוהל, בעלה של זלדה מספר לסטריקלנד שאלייזה מחזיקה ביצור וכי הוא שמע את רעייתו מדברת על כך בטלפון.
זלדה ממהרת להזהיר את אלייזה.
ג'יילס ואלייזה נמלטים עם היצור בעוד סטריקלנד מגיע לדירתם.
הוא מוצא פתק שבו אלייזה חשפה את תוכניתה לשחרר את היצור לתעלה וממהר לשם.
בתעלה, אלייזה מסבירה ליצור שהיא לא יכולה לבוא איתו.
סטריקלנד מגיע ומהמם את ג'יילס באבחת מקל ויורה באלייזה וביצור.
ג'יילס קם ומכה חזרה את סטריקלנד.
האיש האמפיבי נרפא מפצעי הירי שלו ומתעמת עם סטריקלנד, שמעיר כי אולי היצור הוא אל אחרי הכל, או-אז משסף היצור את גרונו של סטריקלנד והורג אותו.
זלדה מגיעה לרציף מלווה במשטרה.
היא וג'יילס צופים באיש האמפיבי בעודו מרים את אלייזה וקופץ עמה למים.
בעודם מתחת למים, היצור נושק לאלייזה ובעוד עורו זוהר בכחול, הצלקות בצווארה של אלייזה מתחילות לנוע כזימים והשניים מתחבקים.
סאלי הוקינס — אלייזה אספוזיטו, אילמת העובדת במתקן מחקר סודי
מייקל שאנון — קולונל ריצ'רד סטריקלנד, האיש האחראי על הצוות החוקר את היצור
ריצ'רד ג'נקינס — ג'יילס, חבר ושכן של אליסה ארוניסט
אוקטביה ספנסר — זלדה פולר, עמיתה לעבודה של אליסה
דאג ג'ונס — האיש האמפיבי, יצור דמוי אדם, ה"נכס" שמוחזק במתקן
מייקל סטולברג — ד"ר רוברט הופסטטלר, אחד המדענים במעבדה
לורן לי סמית' — איליין סטריקלנד, רעייתו של ריצ'רד
ניק סירסי — גנרל פרנק הויט, נותן החסות של סטריקלנד
הצילומים החלו ב-15 באוגוסט 2016בהמילטון, אונטריו והושלמו ב-6 בנובמבר 2016.
אלכסנדר דספלה נשכר להלחין את פסקול הסרט.
לאחר שהסרט הכניס 4.6 מיליון דולרים לאחר יותר משלושה שבועות של הקרנה מוגבלת, הסרט הופץ באופן נרחב יותר ב-22 בדצמבר 2017, לצד הקרנתם של "לחיות בקטן", "פיץ' פרפקט 3" והפצתו הנרחבת של הסרט "שעה אפלה", הוא גרף 3.1 מיליון דולר נוספים מ-726 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון להפצתו הנרחבת.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה לדירוג של 93% בהתבסס על 243 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.4/10. באתר Metacritic, הסרט זכה לציון ממוצע של 86 מתוך 100, בהתבסס על 50 ביקורות.
בן קארול מאתר IndieWire נתן לסרט ציון A וכינה אותו "אחת מעבודותיו של דל טורו המוצלחות ביותר...
בעלת חזון יצירתי של אמן היצירה שמרגיש לגמרי חופשי." כתב הרולינג סטון, פיטר טרוורס נתן לסרט 3.5 מתוך 4 כוכבים, שיבח את הופעתה של הוקינס, הצילום ועבודת הבימוי של דל טורו: "אפילו כסרט שצולל לתוך ייסורים וטרגדיה, ליבת מערכת היחסים בין שני אלה לא סביר שתחזיק מתוך שעבוד.
דל טורו הוא אמן סרטים ברמה עולמית.
אין טעם לנסות לנתח איך הוא עושה את זה."
פרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-74 בוונציה.
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר, בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-75 (מתוך 7 מועמדויות, כולל לסרט הטוב ביותר בדרמה, השחקנית הטובה ביותר בדרמה (הוקינס), שחקנית המשנה הטובה ביותר (ספנסר), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'נקינס) והתסריט הטוב ביותר).
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לבמאי, לפסקול ולתפאורה, בטקס פרסי אוסקר ה-90 (מתוך 13 מועמדויות, כולל לעריכה, לתסריט מקורי, לשחקנית ראשית, לשחקן משנה ולשחקנית משנה).
צוּרִית (שם מדעי: .Sedum L) הוא הסוג הגדול במשפחת הטבוריתיים.
בסוג תוארו כ-600 מינים ובהווה 475 מינים ו-40 תת-מינים.
הצורית הוא צמח בשרני אשר ניתן למצוא בעיקר באזור הממוזג של חצי הכדור הצפוני, אך מינים מסוג זה חודרים גם אל חצי הכדור הדרומי באפריקה ואמריקה הדרומית.
צורת הצומח נעה בין חד-שנתיים לשיחים.
לפרחים בדרך כלל יש חמישה עלי כותרת, (למעט בצורית ספרדית שלה שישה עלי כותרת) ולרוב פי שניים אבקנים מעלי כותרת.
מינים מסוג זה נפוצים בעולם ובארץ כצמחי גינון וחלקם משמשים כצמחי מאכל באסיה ומזרח אירופה.
בארץ ישראל 9 [7] מינים נפוצים לאורך האזור ההררי מהר הנגב ועד החרמון.
כולם צמחים ים-תיכוניים, חוץ משלושה שהם גם אירו-סיבירי: צורית ספרדית, צורית בלוטית וצורית דקת-עלים.
כולם גדלים בבתי גידול טבעיים, מלבד צורית בלוטית, שגדלה גם בבתי גידול מופרעים, בקרבת בני אדם.
רוב המינים הם חד-שנתיים למעט צורית גבוה וצורית יוונית שהם בני-שיח, וצורית דקת עלים שהיא עשב רב-שנתי.
לכולם עלים דמוי-גליל חוץ משלושה: צורית חופית, צורית אשורית וצורית דקת-עלים.
לסוג צורית כ-475 מינים מתוכם 7 נציגים בצמחיית הבר בישראל שאין עליהם מחלוקת.
צוּרִית אֲדֻמָּה (Sedum laconicum) – עשב חד-שנתי קטן מאוד, גובהו על פי רוב פחות מ-3 ס"מ לעיתים עד 6 ס"מ, וקרח בכל אבריו.
העלים בשרניים, מסורגים ללא לוואים, דמויי גליל קצר, מעוגלים בקצוות ושטוחים מעט, ירוקים או מאדימים.
עלי הכותרת והגביע 4 או 5, אורך עלי הכותרת פי 2 מעלי הגביע וצבעם לבן עד אדמדם עם עורק כהה מבחוץ לאורך קו האמצע.
מספר האבקנים כמספר עלי הכותרת.
צורת הפרי כוכב מחומש עם קרניים חרוטיות מחודדות וצבעו אדום חזק.
הצמח גדל בשקעים לחים, בסדקי סלעים ובקרקע רדודה מאוד על סלעי גיר קשים בחבל הים-תיכוני בערבות ובבתות הספר.
הוא נפוץ בגלבוע; מצוי בגליל העליון, בבקעת כנרות, בשפלה ובהרי יהודה; נדיר בגולן, במדבר יהודה ובהר הנגב; נדיר מאוד בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בחוף הגליל, בחוף הכרמל, במדבר שומרון ובאדום.
palaestinum) – עשב חד-שנתי, ים-תיכוני, נדיר מאוד ואנדמי לישראל וללבנון, גובהו גדול מ-2.5 ס"מ ועד 10 ס"מ.
העלים בשרניים, גליליים למחצה ואורכם 6 עד 9 מ"מ.
על כל סעיף ערוכים 5 עד 7 פרחים יושבים.
אונות הגביע זעירות, מנוונות ומחודדות בבסיס עלי הכותרת.
עלי הכותרת מפורדים ומוארכים מסתיימים בחוד מאורך, צבעם צהוב ולעיתים העורק המרכזי מאדים.
אורכם גדול פי 6 מעלי הגביע ואורכם 5.5 עד 7 מ"מ והם ארוכים פי 6 ויותר מעלי הגביע.
מספר האבקנים 10 עד 14. הצופנים דמויי מלבן.
עלי השחלה מפורדים כמעט לגמרי ובראשם עמוד שחלה קצר.
הפרי מורכב ממפוחיות בעלות זרעים מרובים וקטנים.
הצמח דומה הן לצורית חופית בשל צבע עלי הכותרת הצהוב ולצורית אדומה, אך צבע הפרח שלו צהוב.
נדיר בגליל העליון, בגליל התחתון, בשפלה ובהרי יהודה; נדיר מאוד בבקעת כנרות, בגלבוע, בחוף הגליל, בחוף הכרמל, בשרון, בחוף הים הדרומי.
תת-המין תת-המין הגדל בישראל הוגדרה ופורסם בשנת 2002. הניסיונות לאתר אותו בישראל עלו בתוהו.
ייתכן והוא הוגדר בעבר כמין נפרד וכיום משייכים אותו לצורית בלוטית או לצורית חיוורת.
מאידך, הוא מסווג ברשימת המינים בסכנת הכחדה בספר האדום של הצמחים בישראל.
צוּרִית אַשּׁוּרִית (.Sedum assyriacum Boiss) - עשב חד-שנתי קטן בגובה של עד 8 ס"מ, קרח בכל אבריו.
העלים ירוקים או צהבהבים, בשרניים, דמויי נקניקיה משוטחת מעט, החפים המלווים את הפרחים דמויי עלים.
לפרח 5 עלי גביע, 5 עלי הכותרת, בעלי גוון צהוב חזק וארוכים מעלי הגביע פי 5 או יותר, 10 אבקנים קרחים.
הפרי קטן בעל 5 מפוחיות זקופות.
צורית אשורית התגלתה לראשונה ברמת הגולן ב-2017, והוגדר על ידי ד"ר בן-נתן כצורית אשורית ב-2019. מדובר במין שהדעות חלוקות על הימצאותו ברמת הגולן והוא במניין 475 המינים של הצורית.
צורית אשורית היא מין תת-אנדמי המוכר מסוריה ומלבנון וצפון עיראק.
היא גדלה בשקעים מוצפים באדמות בזלת באתרים ספורים בדרום רמת הגולן.
צוּרִית בַּלּוּטִית (Sedum rubens) - עשב חד-שנתי קטן ונדיר, גובהו 6 עד 10 ס"מ, רוב איבריו מכוסים שערות בלוטיות.
העלים מסורגים, ללא לוואים, בשרניים, דמויי גליל קצר, מעוגלים בקצוות ושטוחים מעט, ירוקים או מאדימים.
העלים התחתונים ערוכים בצפיפות, העליונים במרווח והעליונים יותר מלווים את הפרחים כעין חפים.
עלי הכותרת 5, לבנבנים עד סגולים-ורדרדים עם עורק כהה בצד העליון לאורך קו האמצע.
עלי הכותרת ארוכים מעלי הגביע פי 5 או יותר.
הפריחה בחודשים מרץ עד מאי.
הוא גדל בין סדקים במחשופים סלעים קשים בחבל הים-תיכוני, בערבות, במדבריות, בבתות הספר ובחרמון.
הוא נפוץ בחרמון, בחוף הכרמל, בשפלה, ובהרי יהודה; מצוי בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, עמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בחוף הגליל, במדבר שומרון, במדבר יהודה ובהר הנגב; נדיר במישור החוף הדרומי, בשומרון ובערבות הירדן; נדיר מאוד בבקעת חולה, בגלבוע, בשרון, בבקעת ים המלח, בדרום הנגב ובמואב.
הבוטנאים בישראל משייכים את צורית חיוורת, שהוגדרה בעבר כמין שגדל בישראל לצורית בלוטית.
צוּרִית גְּבוֹהָה (Sedum sediforme) – בן-שיח זקוף, מעוצה בבסיסו וגובהו 10 עד 60 ס"מ.
הענפים התחתונים קצרים ורבים, הענפים העליונים ארוכים.
העלים מסורגים ללא לוואים, בשרניים, גליליים, נעשים צרים כלפי בסיסם, מתחדדים בראשם ושטוחים בצדם העליון, אורכם מגיע עד ל-2.5 ס"מ, רוחבם 2 עד 5 מ"מ ועוביים כ-2 מ"מ.
העלים צפופים על הענפים התחתונים מעטים ודלילים בעליונים.
הפרחים הקטנים והצהבהבים (1.5 מ"מ) נישאים על תפרחת סוכך רחב.
לפרח 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת ומספר האבקנים כפול ממספר עלי הכותרת.
הפריחה הצהובה בתחילת הקיץ, בחודשים מאי עד יולי, ובית גידולו סדקים במחשופים של סלעים קשים בחבל הים-תיכוני.
הוא נפוץ בחוף הכרמל; מצוי בכרמל ובהרי יהודה, נדיר בגליל העליון, בגליל התחתון, בשומרון ובשפלה; נדיר מאוד בגלבוע, בחוף הגליל ובגלעד.
צוּרִית דַּקַּת-עָלִים, לשעבר צורית לופתת (Sedum amplexicaule) - עשב רב-שנתי, בשרני, שרוע, גובהו 5 ס"מ, מכה שורשים מענפיו הבשרניים.
העלים אדמדמים כמו הגבעולים, משתיירים כל השנה, מסורגים ללא לוואים, בשרניים, גליליים, מחודדים כמחט ורחבים בבסיסם (מכאן שמו), רעופים ולופתים את הגבעול בשפתם הקרומית.
הפרח צהוב, דמוי כוכב, ולו 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת ומספר האבקנים כפול ממספר עלי הכותרת.
היא גדלה בישראל רק בחרמון, במדרונות אבניים, ברום שמעל ל-1,300 מ'.
הפריחה הצהובה עם הפשרת השלג, בין אפריל ליוני.
צוּרִית חוֹפִית (Sedum litoreum) - עשב חד-שנתי קטן, נדיר ובסכנת הכחדה, גובהו עד 10 ס"מ וקירח בכל אבריו.
העלים בשרניים, לרוב ירוקים לעיתים אדמדמים.
העלים התחתונים של הצמחים הצעירים יוצרים שושנת עלים.
העלים צרים בבסיסיהם ורחבים ומעוגלים בראשיהם.
מספר עלי הכותרת 5 לעיתים 4, צהובים ובוהקים והופכים לבנבנים כשהפרח נובל, והם שווים באורכם לעלי הגביע או ארוכים מהם עד פי 2. מספר האבקנים 5 עד 10. הפריחה הצהובה בחודשים אפריל מאי.
המין נמצא בשני בתי גידול מאוד שונים בארץ: בחוף הגליל על רצועת הכורכר הקרובה לים ועל חולות מיוצבים בצל שיחים, ובין סדקים במחשופים של סלעי גיר באזורים ההרריים של החבל הים-תיכוני וחגורת הספר.
צורה המאופיינת בפרחים גדולים מעט יותר.
הוא מצוי בחוף הגליל; נדיר מאוד בגלבוע, בחוף הכרמל, בשרון ובהרי יהודה.
המין נכלל ברשימת המינים על סף-איום בספר האדום של הצמחים בישראל.
צוּרִית חִוֶּרֶת (.Sedum pallidum M.Bieb) - עשב חד-שנתי בעל פרחים לבנים-ורודים שהוגדר בישראל כמין בפני עצמו.
הבוטנאים בישראל משייכים את צורית חיוורת בישראל לצורית בלוטית.
ואכן, לפי מפת התפוצה באתר POWO מין זה (Sedum pallidum) אינו גדל בארץ ישראל.
צוּרִית יְוָנִית (Sedum laconicum) – בן-שיח זקוף ונדיר מאוד.
גבעוליו מסתעפים מן הבסיס כמנורה תלת-ממדית, והם נושאים עלים כל השנה וחלקם אינם נושאים פרחים.
העלים מסורגים ללא לוואים, בשרניים, גליליים, קצרים וראשם קהה.
לפרח הצהוב 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת פרושים, ו-10 אבקנים.
הפריחה הצהבהבה בין מאי ליולי.
הצמח צורית חיוורת גדל בגומות קרקע במחשופים של סלעים קשים בגליל העליון ובחרמון.
התפוצה העולמית משתרעת בארצות השוכנות במזרחו של הים התיכון.
צוּרִית סְפָרַדִּית (Sedum hispanicum) - עשב חד-שנתי קטן, גובהו עד 10 ס"מ, על פי רוב קירח, לעיתים רחוקות הגבעול, השחלה, עלי הגביע וצידם האחורי של עלי הכותרת מכוסים שערות בלוטיות דלילות.
העלים מסורגים ללא לוואים, בשרניים, גליליים, קצרים והקצוות קהים, צבעם ירוק או אדמדם.
העלים העליונים מלווים את הפרחים כחפים.
לפרח 5 עלי גביע קצרים; 5 עד 9 עלי כותרת לבנים, שארוכים פי 5 מעלי הגביע ומנוקדים מבחוץ באדום עם עורק אדמדם לאורך קו האמצע, וכן 15 אבקנים בולטים עם מאבקים אדומים-חומים.
הפריחה הצהובה בחודשים מרץ עד מאי.
הוא גדל בארץ בין סדקים, וכיסי קרקע רדודה במחשופים של סלעים בחבל הים-תיכוני ובבתות ספר, ואף בהר הנגב ובמדבר יהודה.
הוא נפוץ בבקעת כנרות; מצוי בבקעת חולה, בגליל העליון, בעמק יזרעאל, בחוף הגליל, בערבות הירדן בשפלה; נדיר בגולן, בגליל התחתון, בשומרון, במדבר שומרון, בהרי יהודה ובמדבר יהודה; נדיר מאוד בכרמל, בבקעת בית שאן, בגלבוע, בעמק עכו, בשרון, במישור החוף הדרומי.
קל לזהות מין זה בשטח מכיוון שהוא המין החד-שנתי היחיד בארץ שלו יותר משישה עלי כותרת.
מלבד צמחי הבר הגדלים בבתי גידול טבעיים, הוכנסו צמחים זרים מסוג צורית כצמחי בית ומסלעות ואלו הם:
צוּרִית לְבָנָה (Sedum album) - צמח רב-שנתי, זוחל, העלים מסורגים דמויי-גליל.
התפרחות שנושאות פרחים לבנים, מתנשאות לכדי 20 ס"מ.
המוצא מאגן הים התיכון ומקדמת אסיה.
צוּרִית מוֹרְגָּן (Sedum morganianum E.Walther) - צמח רב-שנתי, העלים מסורגים דמויי-גליל.
הענפים מסועפים בבסיסם ושרועים, התפרחות דמויות סוכך בקצות הגבעולים ונושאות פרחים ורודים כהים.
צוּרִית מֶקְסִיקָנִית (Sedum stahlii Solms) - צמח רב שנתי, שעיר, הגבעולים משתרכים וקצותיהם מזדקפים עד 35 ס"מ.
צוּרִית מַאֲדִימָה (Sedum rubrotinctum) - צמח רב שנתי, קירח, העלים מסורגים, דחוסים, ודמויי-גליל בצורת-אלה.
התפרחות על קצות הגבעולים נושאות פרחים צהובים.
צוּרִית עָבַת-עָלִים (Sedum pachyphyllum Rose) - צמח רב שנתי, קירח, העלים מסורגים, דלילים ודמויי-גליל ובצורת אלה.
התפרחות חיקיות ושטוחות נושאות פרחים צהובים.
צוּרִית דּוּ-בֵּיתִית (Sedum roseum (L.) Scop.) צמח רב שנתי, קירח, בעל קנה שורש עבה העולה על פני הקרקע והמכוסה בקשקשים בקצהו.
צבעם צהוב או צהבהב ירקרק.
צוּרִית טֶלֶפִיוֹן (.Sedum telephium L) - צמח רב שנתי, הגבעולים מגיעים לכדי 50 ס"מ ויותר גובה.
העלים מסורגים, שטוחים, דמויי ביצה מחודדים בראשם ומשוננים במקצת, אורכם 2 עד 7 ס"מ.
הפרחים האדומים או הצהובים ערוכים באשכולות צפופים.
צוּרִית קַמְצַ'טִית (.Sedum kamtschaticum Fisch) - צמח רב-שנתי, קירח, העלים מסורגים, שטוחים.
הפרחים הצהובים ערוכים בתפרחות דמויות סוככים בקצות גבעולים שגובם 15 עד 30 ס"מ.
צוּרִית שְׂעִירָה (.Sedum cepaea L) - צמח חד-שנתי או דו-שנתי, שעיר, הגבעולים שרועים או משתרעים.
העלים נגדיים או בדורים, שטוחים, בעלי פטוטרת.
צוּרִית מְדוּמָה (.Sedum spurium M.Bieb) - צמח רב-שנתי שרוע, העלים מסורגים, לעיתים שושנת, שטוחים ומשוננים בחלקם העליון בצורה בולטת.
הפרחים הוורודים-אדומים ערוכים באשכולות דלילים.
המוצא מקווקז ומשמש בארץ גם כצמח כיסוי.
צוּרִית הַשְּׁלוּחוֹת (.Sedum stoloniferum S.G.Gmel) - צמח רב שנתי, ירוק עד כמעט, זוחל, קירח.
גבעול התפרחת בעלת 3 סעיפים מפושקים וגובהו 15 ס"מ.
הפרחים יושבים כמעט וצבעם ורוד.
עלי הכותרת מחודדים וארוכים במידה רבה מהאבקנים.
הפירות מפושקים, ועלי הגביע משתיירים בפרי גם עם הבשלתו.
צורת הדף הוא כינוי לתבנית המסורתית של דפי התלמוד בבלי, שבה לצד גוף הגמרא, משולבים פירושי רש"י והתוספות.
התבנית עוצבה לראשונה כבר בהדפסה הראשונה של מסכתות מן הגמרא בידי בני משפחת שונצינו, והפכה למתכונת מקובלת עם הדפסת התלמוד השלם לראשונה בדפוס ונציה בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523).
הפורמט המדויק של דפוס וילנא מסוף המאה ה-19 הפך לסטנדרט אחיד המאפשר להפנות לכל מילה בתלמוד ובמפרשים לפי הדף והעמוד בו הם מצויים.
כך למשל על המילים "לעיני כל ישראל" בפסוק האחרון בתורה רש"י מזכיר את האמירה "יישר כחך ששיברת" שמופיעה במסכת שבת דף פ"ז עמוד א, ומאפשרת מציאה מהירה של ההפניה.
צורת דף זו כמעט שלא שונתה מאז הדפסתה ועד היום.
הביטוי "צורת הדף" שימושי לעיתים גם לגבי ספרים נוספים בהם התקבעה תבנית אחידה שהתקבלה החל מהדפוס הראשון ולכל הדפוסים והמהדורות הבאים.
פורמטים כאלו קיימים בין היתר בספרי תלמוד ירושלמי, שולחן ערוך, פירוש הרי"ף, ספר התניא ועוד.
בהדפסת ספרים אלה מקפידות הוצאות הספרים שלא לשנות את צורת הדף המקורית.
התלמוד נדפס במהדורות שונות לאורך ההיסטוריה, אך כאמור, עם השנים נוצרה בלעדיות כמעט מוחלטת שקיימת עד היום למהדורת ש"ס וילנא.
צורתו היסודית של התלמוד המודפס, הבנויה מטקסט התלמוד במרכז ופירושי רש"י ותוספות משני צדדיו נקבעה כבר בדפוס שונצינו, ולאחריו בדפוס השלם הראשון של התלמוד שנדפס בוונציה בשנים ר"פ–רפ"ג (1520–1523).
מהדורה זו המשיכה באותה מתכונת של דפוס וונציה, והיא מהווה יסוד לכל המהדורות שבאו אחריה, כשרובן הן למעשה דפוס צילום, לעיתים עם שיפורים, של מהדורה זו.
במהדורה זו כמו שאר המהדורות המסורתיות אין ניקוד או פיסוק בנוסח התלמוד, ורק במהדורות שיצאו בשלהי המאה ה-20 הוחל לנקד את התלמוד.
במהדורת וילנא דפי התלמוד ממוספרים באותיות, כשהאות הראשונה בכל מסכת מתחילה באות ב'.
כאשר האות א' כפי הנראה שימשה לדף השער.
על מנת להפנות למקורות בתלמוד נהוג לכתוב את שם המסכת, הדף והעמוד (א' או ב').
העמוד מצוין בכמה שיטות מקובלות: יש שכותבים לאחר ציון הדף נקודה אחת לציון עמוד א' (.) ושתי נקודות לציון עמוד ב' (:).
אפשרות אחרת היא לסמן את העמוד בראשי תיבות: ע"א (=עמוד א) או ע"ב (=עמוד ב).
אפשרות נוספת היא לכתוב א' או ב'.
משנה ותלמוד – מופיעים במרכז הדף, כאשר כל תחילת מסכת המילה הראשונה של המשנה ממוסגרת ומודגשת.
פירוש רש"י – נדפס בכתב רש"י, והוא מופיע בשולי הדף הפנימיים, בעמוד א' נמצא בצד ימין, ובעמוד ב' מופיע בצד שמאל.
תוספות – פירוש התוספות נמצא במקביל לפירוש רש"י.
בעמוד א' מופיע הפירוש בצד שמאל, ובעמוד ב' מופיע בצד ימין.
בשולי הדף נדפס פירוש נוסף של אחד מהראשונים: ברוב המסכתות מופיע פירושו של רבנו חננאל.
במסכת בבא בתרא מופיע פירוש מאת רבנו גרשום, ובמסכת ברכות מופיע בשוליים פירוש רב ניסים גאון.
במסכתות מסדר קדשים מופיע בשוליים הגהות מהשיטה מקובצת, תוספות ר"ש משאנץ נדפס על מסכת סוטה, תוספות ישנים למסכת יבמות.
תוספות ר"י הזקן – הועתק מכתב יד בספריית המוזיאון הבריטי.
"עין משפט" – חובר על ידי רבי יהושע בועז, הכולל הפניות לספרי הפוסקים המרכזיים (משנה תורה לרמב"ם, ארבעה טורים ושולחן ערוך).
"תורה אור" (לצד מקטע 1, לאורך העמוד) – חובר אף הוא על ידי רבי יהושע בועז, וכולל הפניות למיקום המדויק בתנ"ך של פסוקים המופיעים מעת לעת בתלמוד.
"מסורת הש"ס" – (נדפס לאורך העמוד בצידו החיצוני), הפניות למקבילות ממסכתות אחרות בתלמוד הבבלי, כולל הגהות והערות קצרות על המסכת.
החיבור נקרא במקור מסורת התלמוד אך פגעי הצנזורה הנוצרית פגעו גם בו, ובעקבותיה התקבע שמו המוכר כיום.
שתי הוספות גדולות נעשו לחיבור זה – האחת בדפוס אמשטרדם בשנים תע"ד–תע"ז, בידי הרב יוסף שמואל מקראקא שהרחיב את מסורת הש"ס לפי שלושה ממה שהיה בה לפני כן.
תוספת שנייה שנעשתה בידי הרב ישעיה פיק ברלין נדפסה בדפוס דיהרנפורט בשנים תק"ס–תקס"ד.
ההפניה בש"ס וילנא היא לרוב באמצעות כוכבית.
מלבד הגהות שונות שנדפסו בסוף המסכת, ישנם מעט הגהות שנדפסו בשולי הגיליון:
הגהות הב"ח – חיבור של רבי יואל סירקיש, הכולל הגהות ותיקוני טעויות שנפלו בתלמוד ברש"י ובתוספות.
גיליון הש"ס – מאת רבי עקיבא איגר, כולל ציונים מקומות אחרים בש"ס ובראשונים שבהם יש סתירה או ראיה וכדומה, וכן לעיתים קושיות קצרות.
הגהות הגר"א – הגהות מאת רבי אליהו מווילנא (הגאון מווילנא), הכולל בעיקר תיקונים והגהות בתלמוד.
מלבד התוספות החשובות הנ"ל, נדפסו בש"ס וילנא פירוש הרי"ף על הש"ס, וסביבו פירוש הר"ן או הנימוקי יוסף, או פירוש תלמידי רבינו יונה.
אף בזה יש שמקפידים על צורת הדף כפי שנדפסה בדפוס וילנא.
מלבד הפירושים הנ"ל נדפסו בש"ס זה עוד עשרות פירושים על הרי"ף.
במשך עשרות שנים הודפסו כל מהדורות התלמוד באותה מתכונת שהודפסה במהדורת וילנא.
מהדורת התלמוד הנפוצה הראשונה ששינתה את צורת הדף המסורתית היא מהדורת "תלמוד שטיינזלץ" בעריכת הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ).
התלמוד במהדורה זו דומה אמנם לצורה המקורית, אך הוא מנוקד, מפוסק, מחולק לפסקאות ובתוספת תרגום מארמית וביאורים, אשר תופסים את מיקומו של ביאור התוספות בעמוד.
כמו כן, כתוצאה משינויים אלו, הדפים אינם מתואמים עם צורת הדף המקורית בחלוקה לשורות ועמודים.
הרב שך התנגד בחריפות להוספת ביאורים חדשים לתלמוד ולתרגום התלמוד לעברית מודרנית, ואף יצא נגד ניסיונות אחרים לביאורים כאלה.
לדבריו, על ידי הלימוד בתלמוד שטיינזלץ "סר כל זיק של קדושה ואמונה", והדבר יביא לשכחת התלמוד.
במהדורות ביאורי התלמוד הבאות שיצאו, בראשם מהדורת שוטנשטיין; הועלה פתרון שמנע את שינוי צורת הדף, על מנת למנוע התנגדות דומה.
על פי שיטה זו, הודפס הדף בצורתו המקורית, כאשר לצידו דף נוסף ובו ביאורים על הכתוב בדף הגמרא הסמוך.
שיטה זו מקובלת כיום בציבור החרדי, כמו במהדורות פירוש מתיבתא ואחרות, ואומצה לבסוף גם בידי הרב שטיינזלץ, במהדורה השנייה שהוציא.
צורך בהישג (N-Ach) מבטא את רצונו של אדם להשיג הישגים משמעותיים, לשלוט בכישורים רלוונטיים, תוך יכולת להגיע לביצועים ברמה גבוהה.
הנרי מאריי היה הראשון שעשה שימוש במונח זה וקשר אותו למגוון פעולות, ובכללן: מאמצים עזים, ממושכים, חוזרים ונשנים להשיג יעד מאתגר שאינו קל להשגה, ובתוך כך להפגין העזה ונחישות על מנת לחוות תחושת ניצחון.
בהמשך נחקר מניע זה על ידי הפסיכולוג דייוויד מק'קלנד.
מאפיין אישיות זה מבטא התנהגות עקבית, שתכליתה עמידה בסטנדרטים גבוהים של ביצוע והישג.
הצורך בהישג מושפע הן מדחף פנימי לפעולה (מוטיבציה פנימית), והן מהלחץ שמופעל על ידי ציפיותיהם של אחרים (מוטיבציה חיצונית).
צורך בהישג מניע אדם להצליח בתחרות ולהצטיין בפעילויות החשובות לו ונמדד באמצעות מבחן התפסת נושא (Thematic Appreciation Test - TAT).
המחקר של מק'קלנד הוביל אותו לגיבוש מאפיינים פסיכולוגיים של אנשים עם צורך עז בהישגים.
הוא מצא כי צורך גבוה בהישג קשור לתכונות נוספות ובכלל זה: נטילת סיכון מחושב, חדשנות, מיקוד שליטה פנימי ונטילת אחריות אישית על החלטות והתנהגויות היחיד וכן צורך בהגדרת יעדים מדויקת.
עבודת המחקר החלוצית של הקליניקה לפסיכולוגיה בהרווארד בשנות השלושים של המאה ה-20, שעסקה בחקר האישיות, היוותה נקודת מוצא למחקרים עתידיים על אישיות בכלל, ולאלה הנוגעים לצרכים ולמניעים בפרט.
בהמשך, באמצע המאה ה-20, המחקרים של דייוויד מק'קלנד ושותפיו בנושא צורך בהישג היו רלוונטיים גם לשאלות הנוגעות לצמיחת מנהיגות.
מק'קלנד עסק בשאלות עקרוניות של מוטיבציה ובחן אפשרויות לעורר מניע להישג על מנת להסביר כיצד אנשים מבטאים את שאיפתם להשגת תוצאות מסוימות למשל, להעדפה להצלחה בתנאים של תחרות.
מקללנד השתמש ב"מבחן התפסת נושא" (Thematic Appreciation Test -TAT) שפותח על ידי כריסטינה מורגן והנרי מוריי בהארוורד.
המבחן הבודק השלכה תפיסתית של הנבדק, מורכב מסדרת תמונות שהנבדקים מתבקשים לפרש ולתאר בפני הפסיכולוג.
ההנחה במחקר האישיות הייתה כי כאשר האדם מפרש סיטואציה חברתית דו-משמעית שהוא מסוגל לחשוף את אישיותו באותה מידה כאילו הוא משתתף בה בפועל.
כל תמונה הציגה סיטואציה שעוררה את הדמיון והתחושה הרלוונטית לנבחן.
בשנת 1961 פרסם מק'קלנד את ספרו "החברה הישגית" (The Achieving Society), אשר ניסח את מודל המוטיבציה האנושית או "תאוריית הצרכים" שפיתח.
מק'קלנד טען ששלושה צרכים דומיננטיים עומדים בבסיס המוטיבציה האנושית: צורך בהישג N-Ach, צורך בכוח N-Pow; צורך בהשתייכות N-Affil.
מק'קלנד סבר כי החשיבות היחסית של כל צורך משתנה בין אנשים ותרבויות.
לטענתו שימוש במבחני משכל (IQ) היו מנבאים חלשים ליכולת היחיד.
הוא הציע כי ארגונים צריכים לבסס החלטות על יכולת מוכחת בתחומים רלוונטיים, ולא על ציוני מבחן סטנדרטיים.
הרעיונות של מקקלנד היו פורצי דרך בזמנם והפכו לנוהג סטנדרטי בתאגידים רבים.
מק'קלנד היה מעורר בקרב קהל הנבחנים חשש מהישגיהם.
במקביל עשה שימוש בקבוצת ביקורת בה הושמט טפלול העוררות.
מקקלנד מצא באמצעות ניתוח הסיפורים, שאין צורך בגירוי ראשוני.
במקום זאת, חברי קבוצת הביקורת – אנשים שלא הוחל עליהם טיפלול של עוררות מוקדמת, הפגינו הבדלים משמעותיים בסיפוריהם, חלקם כתבו סיפורים עם תוכן הישגי גבוה וחלקם הגישו סיפורים עם תוכן הישגי נמוך.
לפיכך, הסיק מק'קלנד כי ניתן לקבץ אנשים בחברה להישגים גבוהים ולמשיגים נמוכים על סמך ציוניהם או על פי מה שכינה צורך בהישג – N-Ach.
מק'קלנד ושותפיו הרחיבו מאז את עבודתם בניתוח סיפורי נחקרים, כך שכללו קבוצות גיל שונות, קבוצות תעסוקתיות ולאומים, כדי ללמוד על הבדלים בין תרבויות וקבוצות בעוצמת הצורך בהישג.
מחקריו על הצורך בהישג דנו באופן טבעי גם בהבדלים בין חברות וקהילות ועלו בקנה אחד עם תפיסתו של מקס ובר שטען שתהליכי תיעוש ופיתוח כלכלי במדינות המערב היו קשורות לגישה הפרוטסטנטית הנפוצה שם, שערכיה תומכים בעבודה ובהישגיות כחלק מהייעוד של האדם בעולם.
לטענת מקללנד ושותפיו הבדלים בהישגיות בין לאומיים וברמה האישית אמנם תלויים בהימצאותם או בהיעדרם של מניע הישגי אך יש חשיבות גם להימצאות משאבים כלכליים וסיוע פיננסי כדי לתמוך במימוש מניע זה.
עוד ניתן לראות כי אלה הגבוהים בצורך בהישג מוצאים בצורך בהישג דרך למימוש עצמי באמצעות הצבת אתגרים במקום העבודה ובמישורים אחרים בחיים.
כך הם מבטאים את הידע, הניסיון שצברו ואת היכולת להשתמש במשאבים בסביבתם החיצונית כדי להשיג מטרות.
לטענת מקללנד ניתן לאמן להישגיות.
מקללנד מצא שציון ההישגיות (N-Ach) עולה עם העלייה בהיררכיה הארגונית.
אנשי עסקים, מנהלים ויזמים קיבלו תמיד ציונים גבוהים במובהק מאחרים.
במחקרים שנעשו בקרב בעלי צורך גבוה בהישג נמצא כי הישג בעבודה מייצג מטרה בפני עצמה בעוד שתגמולים כספיים משמשים מדד להישג זה.
בנוסף, נמצא כי המשיגים הגבוהים, אף שהם מזוהים כמנהלים, אנשי עסקים ויזמים, אינם מהמרים, והם יטלו סיכון רק אם תרומתם האישית תשפיע באופן משמעותי על התוצאה הסופית.
צורך בהישג קשור לרמת הקושי במשימות שאנשים בוחרים לבצע.
בעלי צורך נמוך בהישג עשויים לבחור במשימות קלות מאוד, על מנת למזער את הסיכון לכישלון, או למשימות קשות ביותר, כך שכישלון לא יהיה מביך.
בעלי צורך גבוה בהישג הם בדרך כלל עצמאים מאוד ונוטים לחפש ולבחור במשימות קשות-בינוניות.
כך חשים שהם מאותגרים, אך האתגר הוא בהישג יד.
ארגונים עלולים לטעות בזיהוי אלה שנמצאים גבוהים בצורך בהישג לעומת אלה שלא.
בדרך כלל מדובר על עובדים הזקוקים ודורשים את תשומת הלב, משוב והכרה בהישג מצד בעלי עמדה משפיעה כלפיהם.
אי הכרה בהישג מצד הממונים יוצרת תחושת חוסר סיפוק, תסכול ואי שביעות רצון מעבודתם או מתפקידם.
במקרים של חוסר יכולת לבטא את הצורך בהישג בארגון הוא יתועל לכיוונים אחרים.
אדם יטה לקחת על עצמו.
נמצא כי עובדים המונעים על ידי הצורך בהישג יהיו בדרך כלל יותר נוטלי סיכון בארגון וימצאו אתגר בלמידה מתמדת של נושאים חדשים ויזמות פנים ארגונית.
אנשים אלה נוטים להיות שקועים מאוד בעבודתם ולכן יטו לחפש הכרה בהישג כאשר המשימה הושלמה.
עובדים בעלי צורך בהישג שמאופיינים כנוטלי סיכון שיזכו להכרה ולהערכה על פועלם ישתדלו להיות יצרניים, יצירתיים, יעילים, ממוקדים ותכליתיים יותר בעבודתם אחרת עלולים לחפש מקום עבודה אחר.
התרומה המשמעותית לארגון שיכולה לצמוח מעובדים בעלי צורך בהישג מחייבת מעסיקים, מנהלים, קולגות ועמיתים לעבודה לכבד את בעלי האישיות ההישגית ולתת להם את האשראי הדרוש להם כדי לשמור עליהם מרוצים.
על פי דייוויד מקללנד לאנשים בעלי צורך בהישג, ההישג יהיה חשוב יותר מתגמול כספי או חומרי אחר, התגמול הכספי יחשב כמדד להצלחה ולא כמטרה בפני עצמה.
המשוב על ביצוע ואיכות המשימה גם הוא חיוני ומשמש כמדד הצלחה ולכן חשוב שמשוב יהיה אמין, ניתן לכימות ומבוסס על עובדות.
השגת המטרה וביצוע המשימה המאתגרת נותנת סיפוק אישי רב שלעיתים עולה אף על הצורך בקבלת שבחים או הכרה.
אנשים המונעים על ידי הישג מחפשים כל הזמן שיפורים ודרכים לעשות דברים טוב יותר ולכן נמצא ביניהם יזמים וממציאים.
בניסוי שנערך בקרב מנהלים בדרג נמוך בחברת AT&T בין השנים 1956–1960, בחן את רמת ההישגיות בתקופה של 8–16 שנים.
המחקר מצא והראה כי צורך גבוה בהישג קשור להצלחה ניהולית בביצוע של עבודות ניהול פשוטות.
אלה דרגים שבהם הקידום תלוי יותר בתרומה ספציפית למשימה.
ברמות הגבוהות יותר של הארגון, הקידום תלוי ביכולת לנהל ולהנהיג אחרים ושם צורך בהישג לא נמצא קשור להצלחה.
לעומת זאת, הצורך להנהיג כן נמצא קשור להצלחה ככל הנראה מכיוון שהוא כרוך בצורך בכוח, המתגלה כקשור להשפעה על אנשים.
צורת יסוד הוא מונח בתורת הצורות ותורת ההגה (פונולוגיה) בבלשנות (נקרא גם מצג רקע, או ייצוג יסודי, ובאנגלית Underlying Representation או Underlying Form ובראשי תיבות UR או UF) היא הצורה המקורית המשוערת של מילה בטרם הוחלו עליה כללי הגייה כלשהם.
לעומת זאת ייצוג השטח (או ייצוג פני השטח, באנגלית surface representation) היא הצורה בה המילה אכן נהגית בפועל.
מקובל בבלשנות לסמן את צורת היסוד בתוך זוג של צמד לוכסנים //zug//, לעומת סימון הצורן הרגיל בתוך זוג של לוכסן יחיד /sug/.
לדוגמה בתורת ההגה של השפה העברית, המילה מתברר [mitbarer] מושמעת מדברר [midbarer].
אך הייצוג היסודי של שתי צורות ההגייה נחשבת באוזני השומע כצורת ההגייה של העיצור תּ - בהגיית //t// וכצורת ההגייה הצורנית של בניין התפעל ושורש בר"ר, כלומר מתברר /mitXaXeX/.
עם זאת אפשר לנתח צורה זו //midXaXeX// דווקא כצורה היסודית ואת [mitbarer] כמופע משני שלה, שיש להסבירו.
הצורה עם העיצור הקולי מופיעה בבירור במקרים בהם השורש פותח בעיצור ז /z/', עיצור בעל קוליות קולנית (בסונוריות גבוהה), בהן יש אף שִׂיכּוּל אותיות, והצורה היסודית //mizdaXeX// היא גם הצורן הרגיל, למשל במילה מזדמן בבניין התפעל ושורש זמ"נ המושמע [mizdamen].
בהשמטת שיכּול האותיות [midzamen] ובסימון העיצור ז כאות שורשית, נמצא שצורת היסוד היא למעשה //midXaXeX//.
הבלשן הפיני (ממוצא גרמני-רוסי) פול קיפרסקי (באנגלית) במאמרו בשנת 1968 כללים של הבלשנות (Universals of Linguistics) קבע את המונח צורת יסוד, תוך טענה לפיה חוקרי הבלשנות נחלקים לשני מחנות:
התומכים בגישת הבחירה - לפיה הצורנים (המורפמות) והמילים ניתנים כרשימת חלופות, המסומנת כל אחת להקשר הנכון שבו היא תשמש, ורק בסוף לאחר שכל האחרים לא נבחרו, נבחרת ברירת המחדל (מלשון חידלון, כלומר באין החלטה אחרת).
התומכים בגישת ההחלפה - לפיה כל צורן וכל מילה מגיעה עם צורת יסוד - צורה מסוימת אחת יסודית ולצידה רשימת כללי הגייה .
כללים אלו בודקים את התאמת צורת היסוד וממירים את צורת היסוד במה שמתאים לפי הכללים, וכך נוצר ייצוג השטח.
המושג עצמו שימש במחקרים רבים, אף שבסופו של דבר קיפרסקי תמך דווקא בגישה הראשונה, כלומר בגישת הבחירה, שאינה נסמכת על המושג "צורת יסוד".
מאז מאמרו של קיפרסקי בשנת 1965, מרבים הבלשנים לדון בסיבות ובתנאים שבהם מופיע ו"צף" ייצוג השטח - המופע השונה מצורת היסוד.
הדיון מתמקד במקרים בהם הייצוג היסודי דומה דווקא לצליל שהופק למעשה, ובכל זאת הצורן הנחשב מתאים לו, שונה מהייצוג היסודי (המופק גם הוא בתנאים מסוימים).
לדוגמה אם נניח שהסקנו בעקבות מחקר לגבי המילה האנגלית cats במשמעות חתולים, שהייצוג היסודי המשוער הוא כַּטז //katz// - אשר בסופו צרור עיצורים המסתיימים בצליל ז z, הרי שעל החוקרים להסביר את הופעת הפקת העיצור s בצורן המתאים למילה זו ברבים שהיא /kæts/ בהיגוי [s] דווקא ולא [z].
במקרה זה ניתן להסביר שהדובר היה אמור אמנם לסיים את המילה עם קוליות בעיצור z, אלא שנמנע מהשמעת הקוליות בעיצור האחרון בהשפעת חוסר הקוליות של העיצור הקודם לו t, בתהליך הידמות, וכך מתקבלת ההגיה קַץ [kæts] בצורן /kæts/ השונה מצורת היסוד.
"הצפת" הצורן האחר "כלפי מעלה" (בדוגמה שלנו, קטס במקום קטז) מוצגת בתרשימים ומוסברת כך:
פירוש: הצורה היסודית היא עם z, אך מרגע שהדובר בא להפיק אותה השפיע העיצור t שאינו קולי, וכך גם בסיום המילה ברבים, ה-z הופך ל-s, ובעקבותיו גם המורפמה /kæts/ אשר עתה "צפה ועלתה" אינה מתאימה לצורת היסוד //kætz//.
הצורך בייחודיות הוא הצורך או הרצון של האדם לדעת שיש מאפיינים ייחודיים המבדילים אותו מאנשים אחרים.
על פי תאוריית הייחודיות של סניידר ופרומקין, התגובה הרגשית שלנו למידע על דמיון ביננו לבין אדם אחר תלויה במידת הדמיון.
במצב של חוסר דמיון תהיה תגובה שלילית רגשית; כלומר, בדרך כלל אין אנו מחבבים אנשים השונים מאתנו מאוד, ואנו נוטים שלא לשמוח לנוכח הידיעה כי אנו מאוד שונים מן האנשים שסביבנו.
ברמת דמיון גבוה תהיה תגובה רגשית חיובית.
כלומר, אנו נוטים לחבב אנשים הדומים לנו במידת מה, ולשמוח לנוכח הידיעה כי אנו דומים לאנשים שסביבנו.
ברמת דמיון קיצונית, שוב תהיה תגובה רגשית שלילית.
כלומר, אנו נוטים שלא לחבב אנשים הדומים לנו מאוד, ולא לשמוח לידיעה כי אנו דומים לחלוטין לאנשים שסביבנו, שאין בנו כל ייחוד.
סניידר ופרומקין בדקו את ניבויי תאוריית הייחודיות בעזרת סדרה של ניסויים.
בניסוי של פרומקין (1972) הנבדקים בניסוי השיבו על שאלון ארוך בעל חזות מדעית, שעסק בתכונותיהם, בעמדותיהם, הערכים שבהם הם מחזיקים, תחומי העניין שלהם, ועוד.
לאחר זמן מה קיבלו המשתתפים פלט מחשב ארוך שבו מסוכמות תשובותיהם לשאלון.
בפלט, ליד כל שאלה הופיעו התשובה של הסטודנט עצמו על אותה שאלה, וכן התשובה הממוצעת שניתנה כביכול על ידי 10,000 סטודנטים אחרים לשאלה זהה.
בדרך זו, סיפק הפלט מידע אודות מידת הדמיון הקיימת כביכול בין תשובתיהם לשאלון בין תשובתיהם של 10,000 סטודנטים אחרים.
המידע שקיבל כל נבדק היה תלוי בתנאי הניסוי לו הוקצה.
לחלק מן הנבדקים ניתן מידע שגרם להם להאמין כי תשובתיהם כמעט זהות לאלה של רוב הסטודנטים האחרים.
לנבדקים אחרים נגרם להאמין כי התשובות שלהם שונות מאוד מאלה של רוב הסטודנטים האחרים, וכך הלאה, בהתאם לתנאי הניסוי שבו השתתף כל נבדק.
סניידר ופרומקין שיערו כי לנבדקים תהיה תגובה שלילית רק לנוכח המידע שהם דומים דמיון רב מאוד לאנשים אחרים.
על מנת לבדוק טענה זו צריך היה ליצור אצל הנבדקים אשליה שהם דומים כמעט בכל התחומים לסטודנטים אחרים.
לו נמסר להם למשל, רק מידע על דמיון בינם לבין אחרים בתחביבים שבהם הם עוסקים, יכלו הנבדקים להמשיך ולתפוס את עצמם כבעלי מאפיינים ייחודיים.
למשל, הם יכלו לחשוב "אמנם החוקר אומר לי כי כמו כמעט כל הסטודנטים האחרים באוניברסיטה אני חובב מכונית ספורט, אבל הוא לא מסר לי מידע על עמדותיהם של הסטודנטים האחרים, וסביר שנדירים האנשים כמוני שהם גם צמחוניים וגם מתנגדים לעישון".
לפיכך, החליטו החוקרים למסור למשתתפים בניסוי מידע מקיף אודות הדמיון הקיים כביכול בינם לבין סטודנטים אחרים בתחומים רבים.
לאחר קבלת המידע התבקשו הנבדקים להשיב על שאלון שבדק את מצב רוחם.
בדרך כלל התגובות הרגשיות שנמצאו עולות בקנה אחד עם ניבויים הנגזרים מן הצורך בייחודיות.
נבדקים שסברו כי הם דומים במידה בינונית לסטודנטים אחרים חשו רגשות חיוביים, יחסית לנבדקים שסברו שהם כמעט זהים לסטודנטים האחרים.
בנוסף, נבדקים שסברו שהם דומים במידה בינונית לסטודנטים אחרים חשו רגשות חיוביים יחסית לנבדקים שסברו שהם מאוד שונים מהסטודנטים האחרים.
נמצא אם כן, כי הן הידיעה שאנו כמעט זהים לאחרים והן הידיעה כי אנו מאוד שונים מאחרים אינה רצויה לנו.
הצורך בייחודיות קיים גם לגבי הזהות החברתית.
סכסוכים מדיניים רבים מבטאים את הנטייה של קבוצות אתניות לשאוף להכרה בזהותן הייחודית הנפרדת, ולשמור עליה מפני היטמעות בקבוצות הסובבות אותן.
למשל, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 עלה לכותרות המאבק של תושבי חבל קוויבק בקנדה לשמירת זהותו הייחודיות הקשורה למורשת צרפתית, ולא להיטמע בתרבות הקנדית הכללית האנגלית.
הרצון לשמור על זהות קבוצתית ייחודית כה חזק, שאנשים רבים נכונים להקריב את חייהם למענו.
ההנחה כי הצורך בייחודיות נוגע גם לזהות הקבוצתית שימש בסיס לתאוריית הייחודיות האופטימלית .
על פיה, אנו מונעים בידי שנים צרכים מנוגדים: צורך בהשתייכות לקבוצה גדולה ולחוש דמיון לאחרים, והצורך בייחודיות.
צורת היקום היא מונח בקוסמולוגיה המתייחס הן לגאומטריה המקומית והן לטופולוגיה גלובלית של היקום.
הבנת צורת היקום כרוכה בניתוח עקמומיותו (הגאומטריה) ומידת הקישוריות שלו (הטופולוגיה), והיא נגזרת בעיקרה מתורת היחסות הכללית ומתצפיות אסטרונומיות על קרינת הרקע הקוסמית (ה-CMB), תנודות אקוסטיות של באריונים (ה-BAO ) והתפלגות גלקסיות.
ההסכמה המדעית הנוכחית, המבוססת על נתונים מלווייני WMAP ו-Planck, היא שהיקום הוא שטוח (בעל עקמומיות אפס) בקירוב של כ-0.4%, והוא עשוי להיות אינסופי, אם כי קיימות תיאוריות המציעות יקום סופי בעל טופולוגיה מורכבת.
בניתוח צורת היקום, הקוסמולוגים מבחינים בין שני מושגים מרכזיים:
גאומטריה (עקמומיות): מתייחסת לעקמומיות המקומית של המרחב-זמן.
על פי משוואות השדה של איינשטיין, צפיפות החומר והאנרגיה ביקום קובעת את מידת העקמומיות שלו.
היקום יכול להיות בעל עקמומיות חיובית (דמוי כדור), עקמומיות שלילית (דמוי אוכף) או עקמומיות אפס (שטוח).
טופולוגיה: מתייחסת למבנה הגלובלי של המרחב.
יקום יכול להיות בעל עקמומיות אפס (שטוח גאומטרית) אך עדיין להיות סופי בנפחו אם הוא "עטוף" סביב עצמו (כמו טורוס).
הגאומטריה של היקום נקבעת על פי ערכו של פרמטר הצפיפות, המסומן באות היוונית (אומגה).
פרמטר זה הוא היחס בין הצפיפות בפועל של היקום לבין "הצפיפות הקריטית" הנדרשת כדי לעצור את התפשטות היקום.
ישנן שלוש אפשרויות גאומטריות עיקריות במסגרת מודלי פרידמן-למטר-רוברטסון-ווקר (FLRW):
ביקום שטוח (), הגאומטריה מצייתת לכללי הגאומטריה האוקלידית המוכרת.
קווים מקבילים לעולם לא ייפגשו, וסכום הזוויות במשולש הוא בדיוק 180 מעלות.
מודל ה-אינפלציה חוזה כי היקום עבר התפשטות כה מהירה בשבריר השנייה הראשון לקיומו, עד שכל עקמומיות שהייתה בו נעלמה והוא הפך לשטוח לחלוטין בקירוב גבוה מאוד.
ביקום סגור (), המרחב הוא בעל עקמומיות חיובית.
יקום כזה הוא סופי בנפחו אך חסר גבול (בדומה לפני השטח של כדור).
סכום הזוויות במשולש קוסמי גדול בזה יהיה גדול מ-180 מעלות.
מחקרים מסוימים המבוססים על נתוני לוויין פלאנק ב-2018 העלו את האפשרות שהיקום עשוי להיות סגור בסיכוי של 99%, אך טענה זו שנויה במחלוקת עזה מול נתונים אחרים התומכים ביקום שטוח.
ביקום פתוח (), העקמומיות היא שלילית (דמוית אוכף).
יקום כזה הוא בדרך כלל אינסופי, וסכום הזוויות במשולש בו קטן מ-180 מעלות.
נכון להיום, התצפיות שוללות אפשרות זו ברמת דיוק גבוהה.
בעוד שהגאומטריה של היקום עוסקת בעקמומיות המקומית של המרחב-זמן (האם הוא "שטוח", "קעור" או "קמור"), הטופולוגיה מתייחסת למבנה הגלובלי שלו – כלומר, לצורתו הכוללת ולמידת הקישוריות שלו.
ההבחנה המרכזית היא בין יקום פשוט-קשר (Simply Connected), שבו כל לולאה סגורה ניתנת לכיווץ לנקודה בודדת ללא הפרעה, לבין יקום רב-קשר (Multiply Connected), הכולל "חורים" או קישורים גלובליים המונעים כיווץ כזה.
על פי תורת היחסות הכללית, החומר קובע את הגאומטריה, אך הוא אינו קובע את הטופולוגיה; משוואות השדה של איינשטיין אינן מגבילות את המבנה הגלובלי, ולכן היקום יכול להיות בעל עקמומיות אפס (שטוח) ועדיין להיות סופי בנפחו ו"עטוף" סביב עצמו.
כדי לתאר טופולוגיה של יקום סופי ללא גבול, הקוסמולוגיה משתמשת במושג התחום היסודי (Fundamental Domain).
זהו פאון (Polyhedron) המייצג את המרחב הפיזי הממשי.
כאשר צופה או קרן אור עוזבים פאה אחת של הפאון, הם נכנסים מיד דרך הפאה הנגדית לה.
פעולה זו יוצרת אשליה אופטית של כיסוי אוניברסלי (Universal Covering Space) – רשת אינסופית של העתקים של התחום היסודי.
כתוצאה מכך, צופה ביקום כזה יראה את אותם העצמים (גלקסיות או צבירים) חוזרים על עצמם בכיוונים שונים ובמרחקים שונים בשמיים, בדומה לאדם הנמצא בחדר המכוסה מראות בכל קירותיו.
הטופולוגיה של היקום תלויה בסימן העקמומיות שלו ():
ישנן 18 טופולוגיות אפשריות למרחב תלת-ממדי שטוח, מתוכן 10 הן סופיות (Closed).
המודל הפשוט ביותר הוא ההיפר-טורוס (3-Torus), הנוצר מהדבקת שלוש זוגות הפאות הנגדיות של קובייה.
במודל כזה, אם היקום קטן מספיק, אסטרונום עשוי לראות את הצד האחורי של הגלקסיה שלו פשוט על ידי הבטה קדימה.
במרחב כזה קיימות אינספור אפשרויות טופולוגיות, שכולן סופיות בנפחן.
המפורסמת שבהן היא מרחב הדודקהדרון של פואנקרה (Poincaré Dodecahedral Space).
במודל זה, התחום היסודי הוא דודקהדרון (פאון בעל 12 פאות מחומשות), כאשר כל פאה מודבקת לפאה המקבילה לה לאחר סיבוב של 36 מעלות.
מודל זה הוצע כהסבר לאנומליות בנתוני WMAP, שכן הוא "חוסם" תנודות אקוסטיות ארוכות יותר מגודלו של היקום עצמו.
מרחבים אלו הם המורכבים ביותר למיפוי.
משפט הקשיחות של מוסטוב (Mostow Rigidity Theorem) קובע כי ביקום היפרבולי סופי, הגאומטריה והטופולוגיה קשורות באופן בלתי ניתן להפרדה – הנפח והעקמומיות נקבעים ישירות על ידי הטופולוגיה.
דוגמה למרחב כזה היא מרחב וויקס (Weeks Space), שהוא המרחב ההיפרבולי הסופי בעל הנפח הקטן ביותר הידוע.
שיטות לזיהוי טופולוגיה: קריסטלוגרפיה ומרחב הרקע הקוסמי
המדענים משתמשים בשתי שיטות עיקריות לחיפוש אחר חתימות טופולוגיות:
קריסטלוגרפיה קוסמית (Cosmic Crystallography): שיטה זו מבוססת על חיפוש התפלגויות סטטיסטיות חוזרות של צבירי גלקסיות או קוואזרים.
אם היקום רב-קשר, היסטוגרמה של המרחקים בין כל זוג אובייקטים אמורה להראות "קפיצות" (Spikes) חדות במרחקים מסוימים, המתאימים למרחקים בין העותקים הטופולוגיים של אותם עצמים.
מעגלים תואמים בשמיים (Matched Circles in the Sky): זוהי השיטה הרגישה ביותר כיום.
אם היקום סופי וקטן מרדיוס פני השטח של הקרינה האחרונה, אז "ספירת" הקרינה האחרונה (Surface of Last Scattering) חייבת לחתוך את עצמה.
נקודות החיתוך יופיעו בשמיים כזוגות של מעגלים בעלי תבנית טמפרטורה זהה.
זיהוי מעגלים כאלו יאפשר לקבוע לא רק את גודל היקום אלא גם את צורתו המדויקת.
הלוויינים WMAP ו-Planck מיפו את קרינת הרקע הקוסמית בדיוק רב.
אחד הממצאים המעניינים ביותר היה המחסור בעוצמה בתנודות בקנה מידה גדול מאוד (הקואדרופול והאוקטופול הנמוכים).
מודל היקום האינסופי הסטנדרטי מתקשה להסביר מדוע תנודות אלו חלשות כל כך, בעוד שמודלים של יקום סופי (כמו דודקהדרון או היפר-טורוס) חוזים זאת באופן טבעי, שכן גודל היקום הפיזי מגביל את אורך הגל של התנודות.
למרות זאת, חיפושים קפדניים אחר מעגלים תואמים בנתוני פלאנק לא העלו עד כה ממצאים חיוביים חד-משמעיים, מה שמוביל למסקנה שאם היקום אכן סגור על עצמו טופולוגית, קנה המידה שלו חייב להיות גדול לפחות ב-95% מרדיוס היקום הנראה.
המחקר המודרני של צורת היקום נשען על מגוון רחב של תצפיות אסטרונומיות, כאשר המקור המרכזי והמדויק ביותר הוא ניתוח האניזוטרופיות (חוסר האחידות) בטמפרטורה ובקיטוב של קרינת הרקע הקוסמית (CMB).
קרינה זו, שנפלטה כ-375,000–380,000 שנה לאחר המפץ הגדול ברגע המכונה "צימוד אחרון" (Last Scattering), מהווה "תצלום תינוק" של היקום ומאפשרת למדוד את הגאומטריה שלו באמצעות סרגלים קוסמיים סטנדרטיים.
קרינת הרקע הקוסמית והסרגל האקוסטי
השיטה העיקרית למדידת עקמומיות היקום מתבססת על המיקום הזוויתי של ה"פסגות האקוסטיות" בספקטרום ההספק של קרינת הרקע.
היקום הקדום היה מלא בפלזמה לוהטת שבה גלי קול (תנודות צפיפות) התפשטו עד לרגע הצימוד האחרון.
המרחק המקסימלי אליו הגיעו גלי קול אלו מכונה "האופק האקוסטי" (Acoustic Horizon).
אופק זה משמש כסרגל סטנדרטי בעל גודל פיזיקלי ידוע.
הפיזיקאים מחשבים מהו הגודל הזוויתי שבו סרגל זה אמור להופיע בשמיים תחת הנחות גאומטריות שונות:
ביקום שטוח קרני האור נעות בקווים ישרים, והגודל הזוויתי הנצפה של הפסגה הראשונה אמור להיות בערך מעלה אחת ( במולטיפול).
ביקום סגור (עקמומיות חיובית) קרני האור מתכנסות, ולכן הסרגל ייראה גדול יותר (בזווית רחבה יותר).
ביקום פתוח (עקמומיות שלילית) קרני האור מתבדרות, והסרגל ייראה קטן יותר (בזווית צרה יותר).
נתוני הלוויין WMAP ובהמשך נתוני הלוויין Planck אישרו כי הפסגה הראשונה נמצאת בדיוק במיקום התואם יקום שטוח מבחינה גאומטרית.
הלוויין Planck סיפק את המדידות המדויקות ביותר של פרמטר הצפיפות והעקמומיות.
על פי הניתוח המשולב של קרינת הרקע עם נתונים על עידוש כבידתי ותנודות אקוסטיות של באריונים (BAO), היקום נמצא שטוח בדיוק יוצא דופן: .
ערך זה קרוב מאוד לאפס, מה שמעיד על כך שאם קיימת עקמומיות, רדיוסה גדול פי כמה מאופק היקום הנראה (כ-50 מיליארד שנות אור).
למרות ההצלחה הכבירה של המודל השטוח והאינסופי, קיימות ראיות תצפיתיות המעוררות שאלות לגבי הטופולוגיה של היקום.
בנתוני WMAP ו-Planck נמצא חסר מובהק בעוצמת התנודות בקנה מידה זוויתי גדול (מעל ), במיוחד במולטיפולים הנמוכים – הקואדרופול () והאוקטופול ().
הסבר גאומטרי אפשרי לאנומליה זו הוא שהיקום הוא סופי.
ביקום סופי, קיימת "חסימה" פיזיקלית על אורך הגל המקסימלי של תנודות; תנודות הגדולות מגודל היקום עצמו פשוט אינן יכולות להתקיים, מה שמוביל לירידה בעוצמה הנצפית בזוויות הגדולות.
מודלים כגון "מרחב הדודקהדרון של פואנקרה" הוצעו כהסבר תואם לנתונים אלו, שכן הם חוזים בדיוק את נפילת המתח שנצפתה בקואדרופול.
חיפוש אחר "מעגלים תואמים" וקריסטלוגרפיה קוסמית
החיפוש אחר הוכחה חותכת ליקום "עטוף" (Wraparound) מתבצע בשתי דרכים תצפיתיות עיקריות:
שיטת המעגלים התואמים (Matched Circles): אם היקום סופי וקטן מספיק, פני השטח של הצימוד האחרון יחתכו את עצמם.
התוצאה תהיה זוגות של מעגלים בשמיים בעלי תבנית טמפרטורה זהה.
מחקרים שונים על נתוני Planck הציעו זיהוי של מעגלים כאלו התואמים את המודל הדודקהדרוני, אך ניתוחים אחרים של צוותים אמריקאיים טענו כי לא נמצאו ראיות סטטיסטיות חזקות לכך, והנושא נותר במחלוקת מדעית עזה.
קריסטלוגרפיה קוסמית: שיטה זו מחפשת "כפילים" של צבירי גלקסיות או קוואזרים במרחקים גדולים.
אם היקום הוא "תא יחידה" שחוזר על עצמו (כמו קריסטל), אנו אמורים לראות את אותה גלקסיה בכיוונים שונים.
עד כה, קטלוגים של גלקסיות לא הראו סימנים לכך עד למרחק של כ-2 מיליארד שנות אור, מה שמציב גבול תחתון לגודל היקום.
תנודות אקוסטיות של באריונים (BAO) והתפלגות חומר
ראיות נוספות מגיעות מסקרי גלקסיות רחבי היקף כמו SDSS.
סקרים אלו מודדים את "פונקציית המתאם" של צפיפות החומר ביקום.
הם מזהים את אותן "פסגות אקוסטיות" שנראו בקרינת הרקע, אך הפעם בהתפלגות הגלקסיות במיליארדי השנים האחרונות.
התאמה בין המדידות הגאומטריות המוקדמות (CMB) למדידות המאוחרות (BAO) מחזקת את המודל השטוח.
בעוד שנתוני Planck לבדם הראו הטיה קלה לעקמומיות חיובית (יקום סגור) עקב אנומליה בעידוש הכבידתי (), שילובם עם נתוני ה-BAO כופה שטחיות מרחבית ברמת דיוק גבוהה מאוד, ופותר את המתחים הסטטיסטיים.
המחלוקת המדעית סביב שאלת עקמומיות היקום התעוררה בעוצמה רבה בעקבות פרסום נתוני "צוות פלאנק" ב-2018 (Planck Legacy).
בעוד המודל הקוסמולוגי הסטנדרטי (מודל למדא-CDM) מניח יקום שטוח מבחינה מרחבית (), ניתוח של ספקטרום הספק של טמפרטורת קרינת הרקע הקוסמית והקיטוב הראה העדפה סטטיסטית משמעותית למודל של יקום סגור בעל עקמומיות חיובית.
העדפה זו עומדת בסתירה לתחזיות המקובלות של תורת האינפלציה, החוזה יקום שטוח כמעט לחלוטין, ויוצרת מתח בין תצפיות הלוויין פלאנק לבין מדידות קוסמולוגיות אחרות.
הבסיס המרכזי לטענה בדבר יקום סגור נעוץ בתופעה המכונה "אנומלית ".
בנתוני פלאנק נצפתה רמה של עידוש כבידתי (Gravitational Lensing ומכאן ) גבוהה מזו שחוזה מודל למדא-CDM השטוח.
בעוד שהמודל הסטנדרטי חוזה ערך של , הנתונים של פלאנק הצביעו על ערך גבוה יותר בערך ב-3 סטיות תקן.
מודל של יקום סגור מספק הסבר פיזיקלי טבעי לאנומליה זו: ביקום בעל עקמומיות חיובית, צפיפות החומר גבוהה יותר, מה שמגביר את אפקט העידוש על קרינת הרקע הקוסמית ומביא את ערך ה- לקרבת 1, כפי שנדרש תאורטית.
הניתוח של די-ולנטינו ועמיתיה (2019) הראה כי כאשר מאפשרים לפרמטר העקמומיות להשתנות, נתוני פלאנק מעדיפים ערך של .
מבחינה סטטיסטית, יקום סגור נמצא עדיף על פני יקום שטוח בהסתברות של (מובהקות של כ-).
שימוש במדדים כמו קריטריון מידע של סטייה הראה כי מודל סגור עדיף ביחס הסתברותי של 1:41 על פני המודל השטוח.
ראיה זו נחשבת ל"ראיה חזקה" על פי סולם ג'פריס.
פתרון מתחים פנימיים בנתוני פלאנק
אחד הטיעונים המרכזיים לטובת מודל היקום הסגור הוא יכולתו ליישב "מתחים" פנימיים בתוך נתוני פלאנק עצמם.
במודל שטוח, קיימת סתירה מסוימת בין הערכים הקוסמולוגיים הנגזרים מזוויות קטנות (מולטיפולים גבוהים) לאלו הנגזרים מזוויות גדולות.
כאשר מניחים יקום סגור עם עקמומיות של , פרמטרים כמו צפיפות החומר האפל והקבוע האבלי הופכים לעקביים לחלוטין בין כל טווחי המדידה.
בנוסף, מודל זה עשוי להסביר את המחסור בתנודות בקנה מידה גדול מאוד (הקואדרופול הנמוך), שהיווה תעלומה מאז ימי הלוויין WMAP.
"המשבר הקוסמולוגי": סתירה עם תצפיות אחרות
למרות ההתאמה הפנימית בנתוני פלאנק, הנחת יקום סגור מעצימה דרמטית את המתחים עם תצפיות קוסמולוגיות אחרות, מה שמוביל למצב המכונה "משבר בקוסמולוגיה".
מתח : במודל של יקום סגור, הערך הנגזר של קבוע האבלי צונח ל- קמ"ש למגה-פארסק.
ערך זה נמצא בסתירה של למעלה מ-5 סטיות תקן למדידות מקומיות כמו אלו של פרויקט SH0ES המראות .
סתירה עם BAO: מדידות של תנודות אקוסטיות של באריונים (BAO) תומכות מאוד ביקום שטוח.
השילוב של נתוני BAO עם פלאנק כופה ערך של , מה שיוצר סתירה של למעלה מ-3 סיגמות מול נתוני הפלאנק לבדם.
גזירת כבידה: נתוני סקרי גלקסיות (כמו KiDS-450) המודדים גזירת כבידה מרחבית נמצאים אף הם במתח של למעלה מ-3.5 סיגמות עם המודל הסגור.
ההתנגדות המדעית והניתוח החלופי (2020)
קוסמולוגים רבים, בראשם ג'ורג' אפרסטת'יו וסטיבן גראטון, טענו ב-2020 כי ההעדפה ליקום סגור היא תוצאה של תנודה סטטיסטית מקרית או בעיות במימוש המתמטי של פונקציית הסבירות (Likelihood).
הם הראו כי בשימוש במימוש אחר של נתוני פלאנק (CamSpec) במקום המימוש הרשמי (Plik), המתח סביב עקמומיות היקום פוחת משמעותית והופך לבלתי מובהק סטטיסטית (בסביבות 2 סיגמות בלבד).
אפרסטת'יו וגראטון הדגישו כי כאשר משלבים את הנתונים עם כל מקור מידע חיצוני (BAO, עדשות כבידה מקרינת הרקע הקוסמית או סופרנובות), התוצאה חוזרת להיות עקבית עם יקום שטוח בדיוק גבוה מאוד.
לטענתם, האנומליה הנצפית היא "הפלגה סטטיסטית" שאינה מעידה על פיזיקה חדשה, אלא על המגבלות של הסקת מסקנות מפרמטר בודד במרחב פרמטרים מורכב.
לצורת היקום יש השלכה ישירה על עתידו, אם כי לא מוחלטת כפי שחשבו בעבר.
בעבר סברו כי יקום סגור חייב לקרוס ל"קריסה גדולה" (Big Crunch), אך גילוי האנרגיה אפלה שינה זאת.
נכון להיום, היקום נראה שטוח ומתפשט במהירות גוברת בהשפעת האנרגיה האפלה, מה שמוביל לתרחיש של "הקיפאון הגדול" (Big Freeze).
צחוק הוא פעולה פיזיולוגית קולית בבני אדם המשנה את הבעת הפנים באופן הדומה לחיוך.
גלוטולוגיה הוא המדע העוסק בחקר הצחוק והשפעתו על האדם מבחינה פיזיולוגית ופסיכולוגית.
הצחוק מתעורר בעקבות רגשות או מצבים מסוימים.
הוא בדרך כלל יהיה נעים ויביא לתחושה של הרפיה בגוף.
על פי רוב הצחוק בא לידי ביטוי בהקשר של הומור ושמחה, אך הוא יכול לבטא גם רגשות אחרים כמו מבוכה וחשש, פאניקה, או צחוק פראי של שמחה לאיד.
בתהליך הצחוק מתכווצים שרירים שונים בגוף – ובעיקר הסרעפת ושרירי הפנים, ועקב כך מוצא אוויר מהריאות בלחץ תוך השמעת קולות צחוק.
דמעות והסמקה מאפיינות צחוק אינטנסיבי.
כאמור, הצחוק יכול לנבוע כתוצאה מרגשות ומצבים שונים.
צחוק יכול להיות ביטוי להומור ומצבים קומיים.
אחת הדרכים לעורר צחוק באמצעות ההומור היא לספר בדיחה.
בספרו של אנרי ברגסון, "הצחוק", מפורטות מספר סיבות לצחוק: איבוד הגמישות, חריגה מהנורמה, חיקוי, מחווה ותנועות המזכירות מכניקה אוטומטית, הפניית הגשמי אל הרוחני, עקרון ההישנות, אפקט הדומינו וזכות בחירה מדומה.
גורמים בהם הצחוק תלוי: קהל יעד, תזמון (בשיחה, בסצנה או בהרצאה), תחושות המועברות לקהל, הזדהות, מבוכה, סלידה.
צחוק יכול להיות ביטוי לתחושת עונג ולרגשות חיוביים כמו שמחה ואושר.
רגש השמחה יכול להתעורר גם על חשבון הזולת.
במצבים כאלו הצחוק נובע משמחה לאיד.
אדם נבוך עלול לאמץ את הצחוק כדי להסתיר את מבוכתו – כמו אדם מפוחד שחש בצורך להסתיר את חרדתו אל מול סיטואציה מאיימת יאמץ את הצחוק כדי להתל בצופים שיגזימו בכוחו בהניחם שהסיטואציה קטנה עליו עד כדי שהוא מתייחס אליה כאל משחק.
הצחוק יכול לנבוע מתגובה גופנית לגירויים פיזיים או כימיקלים שונים.
דגדוג יכול לעורר צחוק באופן בלתי רצוני.
הגז חמצן דו-חנקני קרוי "גז הצחוק" משום שהוא מעורר תגובות של צחוק.
הוא משמש ברפואה כתחליף להרדמה.
Morreall חקר את הפילוסופיה של הצחוק וההומור.
בספרו הוא עוסק בהלימה של תיאוריות מסורתיות של צחוק והומור, מציע תיאוריות מתוקנות, וחוקר תחומים כמו האסתטיקה והאתיקה של ההומור.
מורל מסביר אי צחוק הוא לרוב תגובה לתפיסה של חוסר התאמה כלשהי.
על פי תאוריית ההקלה של פרוייד, צחוק הוא פורקן של עודף אנרגיה עצבית.
הספר כולל את המקורות הקלאסיים בפילוסופיה של ההומור, ועוסק גם בתיאוריות של פילוסופים בני זמננו.
מדענים טוענים שהצחוק עוזר לבריאות ומשתתף בתהליך הריפוי אצל חולים.
במחקרים נמצא שלאחר הצחוק ישנה ירידה בהורמוני הדחק כמו האדרנלין והקורטיזול, דבר המחזק את המערכת החיסונית ומוריד את לחץ הדם.
הגוף גם משחרר אנדורפינים שמשפרים את מצב הרוח.
לאחרונה התפתח מקצוע רפואי המשתמש בצחוק למטרות טיפוליות בשם "ליצנות רפואית" שבו ליצנים מסתובבים בבתי חולים ומשעשעים חולים בתעלולים שונים.
השימוש בצחוק כמקדם בריאות הפך את היוגה צחוק לפופולרית ומאז שנת 2004 החלו לפעול עשרות מועדוני יוגה צחוק ברחבי הארץ.
ביולי 2014 קבע סגן ראש ממשלת טורקיה, בולנט ארינץ', כי "לנשים אסור לצחוק בפומבי", משום שיש בכך פגיעה בצניעות.
במחאת רשת שקמה בעקבות דבריו פרסמו נשים רבות תמונות שלהן כשהן צוחקות.
הצחוק בצורתו הבידורית כבש את תרבות הפנאי, הצחוק נתפס גם כמשדר בריאות טובה הן נפשית והן פיזית.
סביב הצחוק התפתחה תעשייה שלמה של בידור, הן בצורה של סרטים ובהם בעיקר סרטי קומדיה והן בצורה של הצגות ובהם בעיקר ז'אנר הקרוי סטנד-אפ קומדי, שבו שחקנים מספרים בדיחות או אפיזודות משעשעות.
צחוק מוקלט הוא פסקול של צחוק מוקלט אותו מוסיפים בעריכה לסדרות טלוויזיה, בעיקר קומדיות מצבים, ובתוכניות רדיו.
הקולניות שבצחוק נועדה להכריז וליצור הבחנה בין התנהגות אמיתית לבין התנהגות לא אמיתית ועל כן גם לא מאיימת.
הצחוק הקלאסי יופיע אצל ילדים בעת משחקם, והקולניות שבצחוק מחצינה ומסנכרנת את רוח המשחק בין המשתתפים ומוודאת שההתנהגות העכשווית "אינה אמיתית" אלא היא משחק, וכאשר אחד הילדים יחצה את הגבול שבין המשחקיות להתנהגות תוקפנית, סביר מאוד להניח שקולות הצחוק ייפסקו.
משחקיות היא התנהגות נפוצה בקרב בעלי החיים, ומהותה היא חיקוי של מצבים אמיתיים שמצריכים מיומנות כדי להתמודד עימם, ועל כן גם ההכרזה על ה"משחקיות" תהיה מצויה אצל אותם בעלי חיים שמשחקים.
אצל בעלי החיים החברותיים כגון האדם, המשחקיות משמשת גם (ואולי בעיקר) לאינטראקציה ולהידוק הקשרים והמעמדות שבקהילייה, ומקלה על ההיכרות שבין הפרטים, ועל כן שיחות הווי מאופיינים בצחוק מתמשך לכל אורכם.
הצחאבה (الصحابة; הגייה מקורבת: א-סַּחָאבָּה; ביחיד: صحابي, צחאבי; בנקבה: صحابية, צחאביה), או בני לווייתו של מוחמד, הם קבוצת האנשים שהכירו את מוחמד היכרות אישית, והיו הראשונים שהכירו בו כנביא.
רוב הסונים רואים בכל המוסלמים שראו את מוחמד בני לוויה (صحابي).
לרוב, רשימות בני הלוויה הבולטים כוללות בין חמישים לשישים שמות, שהיו האנשים הקרובים ביותר למוחמד.
אולם, ישנם רבים אחרים שהיו בקשר כלשהו עם מוחמד, ושמותיהם והביוגרפיות שלהם נכתבו בספרי דת.
חשיבותה של ההגדרה מי הם בני הלוויה נובעת מכך שמלומדים היו צריכים לקבוע אחרי כן על עדויותיו ("חדית'ים") של מי הם יכולים להסתמך בבואם לקבוע עניינים דתיים שונים.
עדויות אלה משמשות, בין היתר, כמקור לאימרות מפי מוחמד, מעשים שעשה, מקרים בהם פרקים מן הקוראן התגלו למוחמד, ועניינים חשובים אחרים בהיסטוריה של האסלאם ומצוותיו.
עם בני לווייתו של מוחמד נמנים (רשימה חלקית):
אבו בכר (מראשוני המאמינים במוחמד, שימש כח'ליף הראשון)
עמר בן אלחטאב (שימש כח'ליף השני)