tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרד הערבי והסיוע ההאשמי יצרו בסיס לבריתות דיפלומטיות לאחר המלחמה.
כפרס על סיועם, מינה הבריטים את פייסל בן חוסיין, בנו של חוסיין בן עלי, למלך עיראק לאחר סיום המלחמה.
ממלכה נוספת שקמה הייתה ירדן בה מונה כשליט עבדאללה הראשון – בנו נוסף של חוסיין בין עלי.
מינוי זה נועד להבטיח שלטון נאמן לבריטים ולייצב את הגבולות החדשים.
ההאשמים שימשו "גשר" בין הבריטים לאוכלוסייה המקומית, מה שאיפשר לבריטים לשלוט בעקיפין באזורים רחבים ללא כיבוש צבאי ישיר.
מטרות הקמת הממלכות כללו שמירה על סדר אזורי – יצירת "מדינות חיץ" למניעת מרידות ואי־יציבות, ביטחון ואסטרטגיה – שליטה על דרכי מסחר, נהרות חשובים ומשאבי טבע.
וקידום אינטרסים בריטיים – מניעת התפשטות השפעת מדינות יריבות באזור והבטחת נאמנות השושלות המקומיות.
במהלך המאה ה־20 נחתמו הסכמים של שלום, גבולות וסחר בין איראן ומדינות ערביות סמוכות, בעיקר אחרי מלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
הסכמי הפסקת אש בין איראן ועיראק (1988) בתיווך האו"ם, שכללו שמירה על גבולות קיימים ואי-התקפה עתידית.
הסכמי גבול ואי־פולשים עם כווית, ערב הסעודית ועומאן, לצורך מניעת סכסוכים ישירים ותיאום ביטחוני באזור המפרץ.
יוזמות אזוריות לשיתוף פעולה כלכלי וביטחוני בין איראן לבין מדינות מפרץ קטנות, כמו קטר ובחריין, שנועדו לשמור על יציבות באזור.
הסכמים אלו יצרו מסגרת לשיתוף פעולה חלקי בין מדינות ערביות ובינן לבין איראן או טורקיה, תוך שמירה על אינטרסים ביטחוניים וכלכליים.
יוזמות והסכמי שלום בין ישראל לבין מדינות ערב והפלסטינים
החלטת האו"ם 181 (1947-48): תוכנית החלוקה המקורית של פלשתינה המנדטורית, שהובילה להקמת מדינת ישראל.
למרות שלא הייתה במדויק יוזמת שלום, היא יצרה את המסגרת למשא ומתן עתידי.
הסכמי שביתת הנשק (1949): סדרת הסכמים דו-צדדיים בין ישראל למצרים, לבנון, ירדן וסוריה, שקבעו את גבולות "הקו הירוק"
יוזמות שלום אחרי 1948 - המידע על יוזמות כאלה שאוב בעיקר מיומניו של דוד בן-גוריון, שם הוא גם מציין מדוע לא הסכים לקדם אותן.
ירדן ומצרים קיימו שיחות על שדרוג הסכמי שביתת הנשק ונשיא סוריה ביקש להיפגש עם בן-גוריון.
יוזמות שלום של מועצת הביטחון של האו"ם - ב-1967 שלח האו"ם את גונאר יארינג, שליחו לשיחות שלום בין ארצות ערב וישראל.
תוכנית אלון (1967-1968): תוכנית ישראלית שהציעה להחזיר חלקים מהגדה המערבית לירדן תוך שמירת השליטה הביטחונית בבקעת הירדן.
תוכנית רוג'רס (1969): שלוש תוכניות שלום בין ישראל למצרים וירדן שהציע מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס בשנים 1969–1971.
הסכמי קמפ דייוויד (1978): בתיווך הנשיא קרטר בין ישראל למצרים, שהובילו להסכם השלום ישראל-מצרים ב-1979 - הראשון בין ישראל למדינה ערבית.
הסכם השלום בין ישראל למצרים, 26 במרץ 1979
הצהרת ונציה (1980): הצהרה של 9 מדינות השוק האירופאי שהכירו בזכות ההגדרה העצמית של הפלסטינים וקראה לשילוב אש"ף בתהליך השלום, מה 13.6.1980
תוכנית פהד (1981): תוכנית להסדר מדיני במזרח התיכון שהוצעה ב-7 באוגוסט 1981 על ידי נסיך הכתר הסעודי
תוכנית רייגן (1982): מתווה לפתרון בעיות במזרח התיכון שפורסמה ב-1 בספטמבר 1982 על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן
הסכם לונדון (1987) נחתם ב-11 באפריל 1987 בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס לבין חוסיין מלך ירדן.
מתווה בייקר (1989): יוזמת שלום של מזכיר המדינה האמריקאי ג'יימס בייקר שהציעה דיאלוג ישראלי-פלסטיני וכינוס ועידה אזורית.
ועידת מדריד (1991): המשא ומתן הישיר הראשון בין ישראל לפלסטינים, בהשתתפות מדינות ערב רבות, בחסות משותפת של ארצות הברית וברית המועצות.
הסכמי אוסלו (1993-95): מסגרת לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, הקמת הרשות הפלסטינית והתווית הדרך למשא ומתן על הסדר הקבע.
הסכם קהיר (1994): הוא הסכם בין ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, ובין ראש אש"ף, יאסר ערפאת, ליישום הסכמי אוסלו בדרך להסכם קבע
הסכם השלום בין ישראל לירדן (1994): נרמול היחסים בין ישראל לירדן, פתרון סכסוכי טריטוריה ומים.
הסכם חברון (1997): הסדר שחילק את העיר חברון לשני אזורים, H1 בשליטה פלסטינית ו-H2 בשליטה ישראלית.
הסכם ואי (1998): הסכם בין ישראל לרשות הפלסטינית בתיווך ארצות הברית, שעסק בנסיגה נוספת מהגדה המערבית ושיתוף פעולה ביטחוני.
ועידת קמפ דייוויד (2000): משא ומתן בהובלת קלינטון בין ראש הממשלה ברק למנהיג הפלסטיני ערפאת, שעסק בסוגיות הסדר הקבע.
מתווה קלינטון (דצמבר 2000): הצעות מפורטות לפתרון סוגיות הליבה הישראליות-פלסטיניות, כולל ירושלים ופליטים.
ועידת טאבה (2001): סבב שיחות אינטנסיבי בין ישראל לפלסטינים שהתקיים לאחר כישלון פסגת קמפ דייוויד, והגיע להתקדמות בנושאים מסוימים.
מסמך איילון-נוסייבה (2002): יוזמת שלום לא רשמית בין עמי איילון וסרי נוסייבה שהציעה פתרונות מעשיים לסוגיות הליבה.
יוזמת השלום הערבית (2002): הצעה בהובלת סעודיה שהציעה לישראל נורמליזציה מלאה עם מדינות ערב בתמורה לנסיגה מלאה לקווי 1967.
מפת הדרכים (2003): יוזמה בהובלת ארצות הברית המתווה צעדים לקראת פתרון שתי המדינות, בתמיכת הקוורטט (ארצות הברית, האיחוד האירופי, האו"ם, רוסיה).
פסגת עקבה (2003): ועידה חד-יומית במטרה לקדם את תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים, על פי מתווה "מפת הדרכים"
יוזמת ז'נבה (2003): הסכם לא רשמי ישראלי-פלסטיני המספק פתרונות מפורטים לכל סוגיות הסדר הקבע.
פסגת שארם א-שייח' (2005): הסכם בין ישראל לפלסטינים בתיווך מצרי שכלל הפסקת אש והפסקת פעולות טרור.
ועידת אנאפוליס (2007): ועידה בחסות ארצות הברית שהחייתה את המשא ומתן הישראלי-פלסטיני בתמיכה בינלאומית.
ארץ לכולם (2012) היא תנועה ישראלית-פלסטינית המורכבת מישראלים יהודים, פלסטינים אזרחי ישראל ופלסטינים, המציעה קונפדרציה של שתי מדינות כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני
יוזמת השלום של קרי (2013-14): מאמץ אינטנסיבי של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי להפעיל מחדש את המשא ומתן הישראלי-פלסטיני.
יוזמת השלום הצרפתית (2016): ניסיון להפעיל מחדש משא ומתן באמצעות גישה של ועידה בינלאומית.
תוכנית השלום של טראמפ (2020): הצעת "שלום לשגשוג" שהציעה תמריצים כלכליים והסדרים טריטוריאליים מתוקנים
הסכמי אברהם (2020): סדרת הסכמי נורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות, בחריין, מרוקו וסודאן
פורום הנגב (2022): מסגרת רב-צדדית הכוללת את ישראל, מצרים, איחוד האמירויות, בחריין, מרוקו וארצות הברית לשיתוף פעולה אזורי.
שיחות הנורמליזציה הסעודית-ישראלית (2023-24): מאמצים מתמשכים לקראת נורמליזציה אפשרית בין סעודיה לישראל, אם כי מושהים בשל מתיחות אזורית
הצהרת שר החוץ של ירדן איימן ספדי באו"ם ביום 30.9.2024 - כולנו בעולם הערבי רוצים שלום וביטחון ונורמליזציה בין ישראל לכל העולם הערבי בהקשר של סיום הכיבוש, נסיגה מהשטחים והקמת מדינה פלסטינית עצמאית בקווי 1967.
יוזמות אברהם, לשעבר "יוזמות קרן אברהם".
עמותה יהודית־ערבית מבית הקרן החדשה לישראל לקידום, שילוב ושוויון בין יהודים וערבים, ויצירת מסגרת לחינוך משותף.
עומדים ביחד — תנועה ערבית-יהודית עם מסר למאבק לשלום ושוויון.
תנועת שלום עכשיו היא עמותה ותנועת שמאל ציונית ישראלית, הפועלת לקידום פתרון שתי מדינות לשני עמים ולסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, באמצעות לחץ ציבורי, קמפיינים, הפגנות וחינוך.
פורום שדות-ים הוקם על ידי יוצאי שייטת והאלוף עמי איילון במטרה לקדם את השיח בחברה הישראלית על הסדר מדיני בהסכמה.
הברית הישראלית־הפלסטינית ליישום פתרון שתי המדינות ביוזמת גרשון בסקין וסאמר סינג'ילאווי
נשים עושות שלום نساء يصنعن السلام תנועת שטח שנוסדה ב-2014 ופועלת לכינון הסכם מדיני, בהשתתפות נשים בתהליך ברוח החלטה 1325 של האו"ם "הפתרון היחיד שמציע עתיד של תקווה וחיים"
פורום היום שאחרי המלחמה - פורום של אנשי אקדמיה שהוקם מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר.
מטרתו העיקרית היא להעמיד על סדר היום הציבורי את התובנה כי פעולה צבאית נרחבת במטרה למוטט את שלטון החמאס בעזה חייבת להיות חלק מתוכנית מדינית כוללת, בשיתוף מדינות המערב ומדינות ערב המשתייכות לציר המתון
יוזמה ישראלית פלסטינית שקוראת למרות השכול, הזעם והכאב למסע המשותף למען הדור הבא, בשתי מדינות עצמאיות שחולקות מולדת אחת
יוזמת שלום בעניין ירושלים, ובעיקר המקומות הקדושים לכל הדתות.
היוזמה הוגשה לאפיפיור על ידי אהוד אולמרט ונאסר אל-קידווא, לשעבר שר החוץ של הרשות הפלשתינאית.
יינון מעוז: יוזמת שלום שעיקרה דיאלוג בין-תרבותי בין יהודים וערבים.
מעוז ינון הקים בנצרת בית הארחה בשנת 2005 יחד עם משפחת אזר הערבית המקומית.
על כך קיבל את פרס התיירות האחראית העולמית על מחויבותו לדיאלוג קהילתי.
טוני בלייר - ראש ממשלת בריטניה לשעבר ובאותה תקופה שליח של הקוורטט לענייני המזרח התיכון ביקר בבית ההארחה.
ב-30 במאי 2025, קיבל האפיפיור ליאו ה-14 את מעוז ינון ועזיז אבו שרה, פעילי שלום ישראלי ופלסטיני, ב-וותיקן, למפגש ראשון של האפיפיור ליאו ה-14 עם נציגים מתנועת השלום הישראלית-פלסטינית.
במהלך הפגישה, שיבח האפיפיור את הקשר שנרקם מתוך כאב אישי משותף ואת תפקידה החיוני של החברה האזרחית בבניית שלום, ואישר את המסר של קודמו, האפיפיור פרנציסקוס.
פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני יזם ביחד עם עומדים ביחד טקס זיכרון משותף ישראלי-פלסטיני ב-29.4.2025, יום הזיכרון, במקביל ביפו ובעיירה בית ג'אלה הסמוכה לבית לחם, ובבית כנסת רפורמי ברעננה.
דווח על מהומות בטקס ברעננה במעורבות פעילי ימין שלפי עדויות הכו את באי הטקס וזרקו אבנים על בית הכנסת.
יוזמת ז'נבה היא ארגון שהוקם ב-2003 עם הצגתו של מודל מוסכם ומפורט לשלום ישראלי-פלסטיני.
הארגון הישראלי עוסק יחד עם שותפו הפלסטיני בפעילות חינוכית, מדינית, מחקרית וציבורית.
הארגון הוקם ב-1 בדצמבר 2003 עם הצגתו הפומבית של "הסכם ז'נבה" שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין, שמתבסס, לדברי יוזמיו, על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. ההסכם לא אומץ על-ידי גורמים רשמיים, אך זכה לתמיכה בינלאומית רחבה והוא מהווה נקודת התייחסות לתומכי פתרון שתי המדינות.
השיחות על המודל התנהלו מאז ינואר 2002 בין צוותים של אנשי מקצוע שחלקם היו שותפים לסבבים הרשמיים השונים של המשא ומתן בין ישראל לבין רשות הפלסטינית.
את הצוותים הובילו יוסי ביילין מהצד הישראלי, ויאסר עבד-רבו מהצד הפלסטיני.
בשיחות הסופיות שנערכו בין ה-9 ל-13 באוקטובר 2003 במלון "מובנפיק" בצידו הירדני של ים המלח סוכמו הפרטים האחרונים לאחר שעיקרי המסמך נוסחו עוד קודם לכן.
אחת הסוגיות המרכזיות שעלתה בשיחות שנערכו באוקטובר הייתה לגבי גבעת זאב.
עם חברי המשלחת הפלסטינית נמנו בין היתר: יאסר עבד רבו, נביל קסיס, סמיר רנטיסי, הישאם עבד א-ראזק, עבד אל-קאדר חוסייני (בנו של פייסל חוסייני), מוחמד חוראני וכדורה פארס.
החתימה על המסמך התבצעה ב-13 באוקטובר 2003. כמה ימים קודם לכן חשף לראשונה כתב ynet, אטילה שומפלבי, את קיומן של השיחות.
פרסומן של השיחות גרר תגובות גינוי של שרי הממשלה ובראשם ראש הממשלה אריאל שרון.
בראשית נובמבר צורפו לצוות ההסברה של היוזמה שנוהל עד אז על ידי הפרסומאי דרור שטרנשוס, גדי בלטיאנסקי ומיה בנגל והוקמה חברה בשם "חינוך לשלום" במטרה לשווק את היוזמה לציבור הישראלי.
היוזמה וטקס השקתה זכו לסיקור רב בכלי התקשורת ולוו ביחסי ציבור ומסע פרסום נרחב תחת הכותרת "כן לְהסכם" ששיאו בהדפסת חוברת ההבנות במיליוני עותקים ושליחתן לאזרחי ישראל באמצעות הדואר ובתשדירי רדיו ששודרו במקביל בכלי התקשורת לאחר שבג"ץ אישר את שידורם.
העתקים של המסמך בתרגום לערבית הופצו גם בשטחי הרשות הפלסטינית.
בטקס השקת היוזמה שנערך בז'נבה ב-1 בדצמבר השתתפו נציגים רבים ממחנה השמאל בישראל ונציגים מהרשות הפלסטינית לצד מדינאים ואישי ציבור מרחבי העולם, בהם: נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, שליט ברית המועצות לשעבר, מיכאיל גורבצ'וב ונשיא דרום אפריקה לשעבר, פרדריק דה קלרק.
מכתבי תמיכה התקבלו גם מנשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון וראש ממשלת בריטניה טוני בלייר.
מטוס מיוחד ששכרה ממשלת שווייץ הטיס מאות אורחים מישראל, בהם חברי כנסת, משפחות שכולות, סופרים, אמנים, עיתונאים וידוענים.
את המשלחת הפלסטינית שמנתה כ-150 איש הובילו: יאסר עבד רבו, הישאם עבד-רזאק, כדורה פארס וג'יבריל רג'וב.
במהלך הטקס הוקרא מכתבו של יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
עם זאת, בהמשך טען נציגו של ערפאת, ג'יבריל רג'וב, כי יאסר עבד-רבו חתם על המסמך באופן עצמאי ללא ברכתו של ערפאת שכלל לא קרא אותו.
להשיג הסדר צודק ומוסכם לסוגיית הפליטים הפלסטינים".} שני הארגונים עוסקים בפעילות ציבורית, הסברתית וחינוכית.
הארגונים מקיימים מפגשים, כנסים, ימי עיון, סמינרים, קורסים עם קהלי יעד שונים, על מנת להשפיע על מקבלי ההחלטות.
בין היתר מתקיימות פעילויות עם חברי כנסת, פעילי מפלגות, עיתונאים.
פעילויות רבות מתקיימות בקרב הציבור הרוסי בישראל ובשיתוף עם מפלגת ש"ס.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנערכו בפברואר 2009, קראו אנשי "יוזמת ז'נבה" לחברי קדימה לבחור רשימה אשר תהווה "חלופה אשר תבדיל אותם מהליכוד" משום ש"פניו של הליכוד אינן לפשרות מדיניות והגעה להסכמים".
בתקופת מערכת הבחירות יצא מטה יוזמת ז'נבה במסע פרסום רחב תחת הכותרת "יוזמת ז'נבה – טוב ליהודים".
לאחר היוודע תוצאות הבחירות פרסמו הצעה לקווי יסוד לממשלה החדשה.
בריאיון למקור ראשון חשף יוסי ביילין כי נציגי יוזמת ז'נבה נפגשו עם אנשי מטהו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה ופעלו לשכנעו לתמוך ביוזמה ולכפותה על ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בספטמבר 2009 הושלמה כתיבת נספחי יוזמת ז'נבה.
ספר הנספחים, המונה 13 נספחים ומשתרע על פני 423 עמודים, נוגע בכל קשת הנושאים הקשורים להסכם קבע ישראלי פלסטיני, החל מנושאי הביטחון והגבולות, דרך תחומי המים והסביבה, וכלה בדמותה של ירושלים ותפקיד הקהילה הבינלאומית.
ספר הנספחים נכתב על ידי צוותי מומחים ישראלים ופלסטינים, זכה להתעניינות רבה בקרב מקבלי ההחלטות בישראל ובעולם ותכניו נדונים במשרדי חוץ, מכוני מחקר וגופים רשמיים אחרים ברחבי האזור והעולם.
בשנת 2010 יצא מטה יוזמת ז'נבה במסע פרסום שיועד לציבור הישראלי במטרה לשכנעו בקיום פרטנר למשא ומתן בצד הפלסטיני.
במהלך הקמפיין צולמו בכירי הרשות הפלסטינית תחת הסיסמה "רוצה להיות פרטנר שלך".
מאוחר יותר הביעו כמה מהמצולמים הסתייגות מהשימוש בתמונתם.
מלבד ממשלת שווייץ זוכה "יוזמת ז'נבה" דרך שתי החברות שלה, הישראלית והפלסטינית, לתרומות של האיחוד האירופי וממשלות זרות נוספות, בהם: נורווגיה, ספרד וכן לתרומותיהן של קרנות שונות.
בינואר 2022 פרסם משרד החוץ של שווייץ הודעה על החלטתו להפסיק לתמוך כספית ביוזמת ז'נבה, בשל הפחתה ביעילותה ובהשפעתה, חוסר תמיכה פוליטית בישראל ובצד הפלסטיני, ו"רציונל שמנותק מהמציאות הנוכחית".
בשנת 2003 חתמו הצדדים על עיקרי ההסכם המוצע.
נוסח ההבנות כולל פרק מבוא ו-17 סעיפים העוסקים בפרטי ההסכם המוצע.
בכ-30 מקומות צוין שהפרטים בו עוסק סעיף זה יופיעו בנספח X.
במאמר שפרסם זאב שיף באוגוסט 2004 נטען כי "בדיקת הפרטים החסרים האמורים להופיע בנספח X מלמדת, כי הם מהותיים ביותר".
בתגובה טענה מיה בנגל, דוברת יוזמת ז'נבה, כי שיף צודק בדבריו והפרטים החסרים יופיעו בנספחים שיפורסמו בהמשך.
בשנת 2009 הושלמו כתיבת הנספחים ופורסמו.
עיקרי הסעיפים ביוזמת ז'נבה כפי שנחתמו ב-2003:
הכרה הדדית בזכות העם היהודי למדינה ובזכות העם הפלסטיני למדינה, ובשתי המדינות, ישראל ופלסטין, כמולדת (Homeland) של עמיהן.
גבול מוסכם על בסיס קווי 67. חלק מגושי התנחלויות (לא כולל גוש אריאל וגוש קרני שומרון), השכונות היהודיות במזרח ירושלים (ללא שכונת הר חומה וגבעת המטוס) ושטחים הסמוכים למודיעין-מכבים-רעות יסופחו לישראל.
בתמורה תעביר ישראל שטחים חלופיים ביחס של אחד לאחד.
הכרה בירושלים היהודית, בירת ישראל, ובכלל זה השכונות היהודיות במזרח ירושלים.
השכונות הערביות עם 220,000 תושביהן יהפכו לאזרחי המדינה הפלסטינית.
העברת הריבונות בעיר העתיקה והר הבית לידי הפלסטינים, למעט הרובע היהודי.
הקמת כוח רב-לאומי חמוש שיפקח על יישום ההסכם וימנע העברת נשק במעברי הגבול בין מדינות ערב למדינה הפלסטינית.
פתרון מלא וסופי לבעיית הפליטים שיכלול מרכיב של פיצויים ומגורי קבע במדינה הפלסטינית או במדינות אחרות.
אין בהסכם זכות שיבה של פלסטינים לתחומי ישראל, אך זו תקלוט לתחומה מספר פלסטינים כממוצע הכולל של המספרים שיסכימו לקלוט המדינות האחרות.
מדינה פלסטינית ללא צבא אך עם כוחות ביטחון שתיאבק בטרור ובאלימות ותימנע משיתוף פעולה או סיוע לכל התארגנות שמטרותיה עוינות את ישראל.
מחלוקות שלא יפתרו בעזרת מנגנון זה יופנו לצוות בוררות מיוחד שיורכב מנציג ישראלי ונציג פלסטיני שיבחרו בהסכמה בורר שלישי.
במקרה של אי הסכמה ייבחר הבורר ברוטציה מתוך רשימה מוסכמת של בוררים המובאת בנספח X.
בין השנים 2007–2009 נכתבו במשותף גם נספחי ההסכם.
הנספחים עוסקים בפרטי הפרטים של הסכם הקבע, במגוון נושאים:
קבוצת ביצוע ואימות - קב"א (IVG)
כוח בינלאומי המורכב מנציגי ארצות הברית, רוסיה, האיחוד האירופי והאו"ם יוקם כדי לעזור לצדדים ביישום ההסכם.
תפקידו של הכוח יהיה ליישב את המחלוקות הקשורות בביצוע ההסכם, לפקח עליהן ולסייע בפתרונן.
במקרה ששני הצדדים לא יצליחו ליישב את המחלוקת תוך 14 יום באמצעות מנגנון הגישור והבוררות של קב"א, תועבר הכרעת המחלוקת למנגנון כפי שהוצע בסעיף 16(4) של הבנות ז'נבה שנחתמו ב-2003.
הזרוע הביצועית של הכוח הבינלאומי בשטח תנוהל על ידי נציג מיוחד.
לרשות הנציג המיוחד יעמדו מזכירות, כוח רב-לאומי ויחידת שיטור בעיר העתיקה.
הכוח הרב-לאומי יורכב ממטה ראשי, אגף צבאי (עד 3000 חיילים), אגף משקיפים (עד 300 משקיפים אזרחיים) ואגף סיוע.
האגף הצבאי יורכב מארבעה גדודים ששלושה מהם יוצבו בעמק הירדן בגבול בין פלסטין לירדן ואחד בגבול בין רצועת עזה למצרים.
תתי-יחידות של הגדודים יוצבו במקומות בהם מתקיימת אינטראקציה ישראלית-פלסטינית קבועה, כמו בכבישים הייעודיים ובמקומות בעלי חשיבות דתית עליהם הצדדים הסכימו כי תותר כניסה ישראלית בליווי כוח בינלאומי.
תוקם יחידת שיטור בעיר העתיקה שתעזור בתיאום וקישור בין המשטרות בעיר העתיקה ותסייע לכוחות המשטרה של שני הצדדים בביצוע פעילותם.
פרוזדור עזה - גדה מערבית
יוקם פרוזדור בין עזה לגדה המערבית אשר יהיה בריבונות ישראלית ובניהול פלסטיני.
אליו ניתן להיכנס ולצאת רק משני פתחיו בעזה ובגדה המערבית, למעט במקרי חירום.
יהיה נמוך מגובה הקרקע, רחב וגבוה מספיק כדי לאפשר מעבר כלי רכב, רכבת ותשתיות.
כוחות הביטחון הפלסטיניים יהיו הגורם האחראי על אכיפת החוק בתוך המסדרון.
במקביל, יותקנו במסדרון מצלמות טלוויזיה במעגל סגור וציוד מעקב אלקטרוני אחר, יוקם מחסום מחוץ לפרוזדור לאורך כל אורכו וכוח ביטחון ישראלי יוצב בסמוך לו.
לא תורשה העברת כל נשק בתוך הפרוזדור ללא הסכמתם של שני הצדדים.
גדוד ישראלי המונה 800 חיילים יוצב במחנה בבקעת הירדן למשך 3 שנים ויהיה נתון לסמכותו של הכוח הבינלאומי.
ישראל תציב שתי תחנות התראה בהר עיבל ובבעל חצור.
בתחנות אלו יוצבו 300 חיילים ישראלים שיהיו אחראים על הביטחון הפנימי.
הכוח הבינלאומי יפקח על התחנות ויהיה אחראי על הביטחון ההיקפי שלהן.
קיומן של שתי התחנות יישקל מחדש לאחר 10 שנים.
פלסטין תהיה מדינה ללא צבא אך עם כוחות ביטחון חזקים.
נשיאת נשק תותר רק לכוחות הביטחון הפלסטיניים ולא יורשה קיומן של מיליציות חמושות בפלסטין.
המדינה הפלסטינית תהיה מפורזת מטנקים, שריוניות (למעט 400 שריוניות שישמשו את כוחות הביטחון הפלסטינים), רקטות, נשק נגד מטוסים, מרגמות, מטוסי קרב, מסוקי קרב, מערכות ארטילריה וכלי נשק נוספים.
מעברי הגבול לירדן ולמצרים והמעברים הימיים יפוקחו על ידי כוחות פלסטיניים וכוחות בינלאומיים שימנעו כניסת נשק למדינה הפלסטינית.
לאחר 5 שנים ייבחן ההסדר על ידי הקב"א.
פיקוח ישראלי יתבסס על מצלמות וידאו שיכסו את שטחי הביקורת והמכס.
המועצה הדתית המייעצת תפעל בירושלים ותכלול 21 חברים - 10 מישראל, 10 מפלסטין וחבר נוסף אשר ימונה על ידי אונסק"ו.
המועצה תפעל מירושלים ותייעץ לצדדים בנושאים הקשורים בדת, חופש פולחן, המקומות הקדושים וכדומה.
נספח ירושלים מדגים כיצד ייראו הגבול ומעברי הגבול בין ישראל לפלסטין במסגרת הסכם קבע.
הנספח אינו כולל את כל נקודות הגבול אלא כמה מודלים נבחרים שיכולים להיות מועתקים למקומות אחרים.
בצומת הגבעה הצרפתית יוקם מסוף גדול אשר יאפשר מעבר בין ירושלים לאל-קודס.
המסוף יכול להוות גם מעין מרכז מסחרי עבור כל אחד מן הצדדים.
כביש 60 יהפוך לכביש דו-לאומי שבכל אחד מצידיו מתנהלת תנועה.
באמצעו יוקם מכשול שיהווה את הגבול.
בצומת של אמריקן קולוני יוקם מעבר גבול להולכי רגל בין הצדדים.
העיר העתיקה על-פי יוזמת ז'נבה תישאר פתוחה אך הריבונות עליה תחולק בין פלסטין לישראל כך שהכותל והרובע היהודי יישארו בידי ישראל.
לא תותר כניסה לעיר העתיקה עם כלי נשק.
כמו כן מודגם כיצד ניתן להעביר את קו הגבול בגיא בן-הנום ובאבו תור.
נוכחות רב לאומית בהר הבית
כוח בינלאומי נוסף שיוצב באזור ימוקם בהר הבית.
כוח זה יורכב מנציגי המדינות והארגונים החברים בקב"א ומנציגי המדינות והארגונים החברים בארגון המדינות האסלאמיות (Organization of the Islamic Conference).
כוח זה, שבראשו יעמוד נציג מיוחד, יהיה אחראי על עזרה לכוחות הביטחון הפלסטינים בשמירה על הביטחון בהר הבית ובדיקה שלא מתבצעות בהר עבודות חפירה, בנייה ותחזוקה אשר סותרות את ההסכם בין הצדדים.
האגף הביטחוני של הכוח יכלול עד 150 שוטרים אשר יישאו נשק מוסתר.
אגף המשקיפים יכלול 12 משקיפים אזרחיים ובכללם חברים מאונסק"ו.
הפלסטינים המוגדרים כפליטים יזכו לפיצויים ויורשו לבחור את מקום מגורי הקבע שלהם מבין החלופות הבאות: במדינת פלסטין בכפוף לחוקיה של המדינה, במדינות אחרות בכפוף למכסות קליטה שייקבעו על ידן ובמדינת ישראל בכפוף להחלטתה ולמכסת הקליטה שתשקף את הממוצע הכולל של מכסות הקליטה שיגישו המדינות האחרות.
נציבות בינלאומית תוקם לצורך טיפול בכל סעיפי ההסכם הנוגעים לסוגיית הפליטים ולאחר יישומו תפורק סוכנות אונר"א.
כדי לנסוע בכביש ייעודי, יצטרך נהג רכב ישראלי לעצור בעמדת בקרה ישראלית שם יירשמו כל נוסעי הרכב ויותקן ברכבו התקן מעקב (דומה ל-GPS).
התקן המעקב יאפשר לבדוק בכל רגע נתון שהרכב הישראלי אינו סוטה מהמסלול המותר בכביש הייעודי בלבד.
בתום נסיעתו בכביש, יעצור הרכב בעמדת בקרה ישראלית נוספת לוודא שכל נוסעי הרכב שנכנסו לכביש גם יצאו ממנו.
רכב ישראלי לא יהיה רשאי להיכנס או לצאת מפלסטין דרך כביש ייעודי.
רכב אשר יסטה מהכביש ייעצר על ידי רשויות החוק הפלסטיניות ויועבר לישראל להמשך שיפוט.
הנוכחות של הכוח הבינלאומי אשר תוצב בכבישים הייעודיים תדאג לכך שלא יוצרו עימותים בין נהגים ישראלים לפלסטינים, ותהיה נוכחת בכל אינטראקציה בין פלסטינים לישראלים בכבישים אלה (במקרים של תאונות, עצירת רכב ישראלי שסטה מהמסלול המותר וכדומה).
בין פלסטין לישראל יוקמו מעברי גבול הדומים באופיים למעברי הגבול בין ישראל למצרים ולירדן.
שני מעברי גבול יהיו פתוחים שבעה ימים בשבוע, 24 שעות ביממה.
שאר מעברי הגבול יהיו פתוחים חמישה ימים בשבוע בין 06:00 ל-20:00.
ישראל ופלסטין יחלקו מחדש את המים המשותפים להם.
כמות המים שתועבר מישראל לפלסטין במסגרת החלוקה מחדש תקבע על-בסיס נוסחה אשר תכלול את התנאים ההידרולוגיים והאקלימיים בעת חתימת ההסכם, ותהיה נתונה לשינויים אם יהיו שינויים משמעותיים במרכיבי הנוסחה לאורך השנים.
כדי לאפשר ניהול נכון של המים המשותפים יוקם מאגר מידע משותף לצדדים ותוקם נציבות מים משותפת אשר תעסוק בנושאים הקשורים למאגרי המים המשותפים.
ישראל ופלסטין מתחייבות לעמוד בסטנדרטים בינלאומיים במגוון תחומים הקשורים בסביבה כדי להבטיח את תיקון עוולות העבר שהם עשו לסביבה, ודאגה לעתיד טוב יותר.
מפורטים המנגנונים, הוועדות וההתחייבויות ההדדיות שהצדדים יבצעו לשם כך.
הנספח גם כולל סיכומים מפורטים על מאבק משותף בזיהום האוויר והמים, רשימה מוסכמת של בעלי חיים מוגנים וכללים מוסכמים לטיפול ומיחזור של אשפה בשני הצדדים.
הנספח עוסק באופן בו ניתן לשתף פעולה בין הכלכלה הישראלית לכלכלה הפלסטינית בנושאי תחבורה וחשמל, ומראה כיצד שתי הכלכלות יכולות ליהנות ולהתפתח משיתוף פעולה כזה.
המסמך נכתב במקור על ידי קבוצת ה-Aix ומציע קיום של מערכת כלכלית נפרדת לכל מדינה תוך יצירת מנגנונים של שיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני אשר שני הצדדים יהנו מהם.
יוזמת השלום הערבית אומצה על ידי הליגה הערבית ב-2002. היוזמה מציעה פתרון מוסכם לבעיית הפליטים, חזרה ישראלית לגבולות 1967 והקמת מדינה פלסטינית, בתמורה לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי, נרמול היחסים בין ישראל לכלל מדינות ערב ופתיחת קשרי שלום עימן.
לצד הסכמי שלום עם סוריה ולבנון, אימוץ הסכם ז'נבה יכול להיכלל כפתרון למרכיב הישראלי-פלסטיני הדרוש כדי להשיג הסכם כזה בין ישראל לכלל העולם הערבי.
ראש הממשלה בעת פרסום היוזמה, אריאל שרון, ממלא מקומו אהוד אולמרט, ונשיא המדינה דאז משה קצב, התבטאו נגד יוזמי המסמך בטענה שפעלו מאחורי גבה של הממשלה באופן לא דמוקרטי ויצרו רושם כאילו מדובר במסמך בעל תוקף רשמי.
על רקע פגישתם של יוזמי המסמך עם מזכיר המדינה האמריקאי קולין פאוול אמר אולמרט: "לחתור נגד הממשלה – אין לזה תקדים במדינה דמוקרטית.
במסמך ז'נבה יש כניעה טוטאלית במה שקשור לזכות השיבה.
אין ויתור, זוהי גניבת דעת".
יוזמת ז'נבה ספגה גם ביקורת בשל השימוש הרב שעשו אנשיה בכספי ממשלות זרות, כגון ממשלת שווייץ ואחרות, שתרמו מיליוני דולרים למימון השקת היוזמה ומסע הפרסום הנרחב שנלווה אליה והמשיך גם בשנים לאחר מכן.
בתגובה לפנייה להעמיד לדין את יוזמי "הסכמות ז'נבה" לדין כתב רז נזרי, עוזרו של היועץ המשפטי לממשלה דאז, אליקים רובינשטיין:
ד"ר אשר כהן הצביע על העובדה שנוסח ההסכם מעורפל ולא דורש מהפלסטינים להכיר במדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי.
לדבריו בעייתיות זו ניכרת כבר במשפט הפתיחה בו מוצגים הצדדים באופן לא סימטרי.
בעוד שאש"ף מוצג כנציג הפלסטינים, ישראל לא מוצגת כנציגת העם היהודי.
כך גם בהמשך מופיעה הצהרה כללית בלבד על "הכרה בזכותו של העם היהודי למדינה", אך לא מצוין שמדינה זאת היא מדינת ישראל, ונאמר כי "הצדדים מכירים בפלסטין ובישראל כבתים הלאומיים של עמיהם", כאשר גם כאן לא מוזכר העם היהודי.
ביקורת נמתחה על העמימות הקיימת במסמך בנושאים עקרוניים, על ההסדרים הביטחוניים המוצעים, על כינונו של הכוח הבינלאומי אשר לדעת המבקרים יפגע בריבונות הישראלית ויהיה מוטה לטובת הפלסטינים, על הוויתור שבמסירת הר הבית לשליטה פלסטינית ועל ההסכמה לחזרת פלסטינים לשטחה של מדינת ישראל.
לאחר פרסום הנספח הביטחוני כתב פרופ' שלמה אבינרי כי מדובר במנגנון הזוי ולא ישים.
לדבריו, "מערכת מסורבלת, רב-ממדית וכוחנית כזאת אינה מתכון לשלום, אלא לחיכוכים ולאי-הבנות.
היא תהפוך את תושבי ישראל ופלסטין לנתיניהן של אינספור רשויות צבאיות, מקומיות ובינלאומיות מתחרות".
ביקורת נמתחה גם על התופעה בה מוזמנים אישי ציבור וקובעי מדיניות ישראלים לסמינרים וימי עיון שנערכים בבתי מלון וממומנים על ידי מטה יוזמת ז'נבה.
בפברואר 2007 פרסם נציב שירות המדינה, שמואל הולנדר, הוראה האוסרת על עובדי שירות המדינה להשתתף בכנסים אלו.
בימין מאשימים שוויתרו על אתרים אילו אך לא על שטחי המשולש, בהם מתגוררים לדבריהם תושבים שחלקם עוינים.
ב-2013, השתתפות אשרף אל-עג'רמי בכנס של יוזמת ז'נבה בכנסת עוררה סערה בחוגי הימין בשל עברו בכלא הישראלי.
יוזמת ז'נבה עוררה התנגדות חריפה ברחוב הפלסטיני.
בכירים בפת"ח ובחמאס מתחו ביקורת על המסמך ובעיקר על הסעיף העוסק בפליטים וטענו שיש בו ויתור על "זכות השיבה".
עם המבקרים נמנו גם אישים בהנהגה הרשמית של הרשות הפלסטינית, בהם: השר לענייני חוץ, נביל שעת', יו"ר המועצה המחוקקת, רפיק אל-נתשה והמופתי של ירושלים, השייח' עכרמה צברי, אשר פרסם פתווה לפיה קבלת פיצויים על האדמות הפלסטיניות שקולה למכירתה ולכן אסורה מבחינה הלכתית.
ד"ר חסן אל-ח'רישה, ראש רשות הצנזורה במועצה המחוקקת הפלסטינית, טען כי אנשי היוזמה האחראים על הפצתה ברחוב הפלסטיני מטעים ומוליכים שולל את הציבור כיוון שהנוסח הערבי של היוזמה שהופץ אינו זהה לנוסח האנגלי המחייב של היוזמה.
דברים דומים אמר גם שפיק אל-חות, חבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
בהפגנות סוערות שנערכו ברחבי הרשות הפלסטינית כונה המסמך "אסון לעם הפלסטיני" ונשרפו תמונותיהם של יוסי ביילין ויאסר עבד-רבו.
גדודי חללי אל-אקצא איימו לחסל את מי שייטול חלק בטקס השקת היוזמה בז'נבה.
הוועד המרכזי של הפת"ח פנה גם הוא בדרישה ליאסר ערפאת שיימנע את השתתפות הבכירים בטקס.
בעקבות הביקורת המעיטו אישים בהנהגת הרשות הפלסטינית בחשיבותה של היוזמה והציגו אותה כתרגיל פוליטי או כניסיון לתמוך במחנה השמאל הפלסטיני, אך לא כהסכמה לוויתור בסוגיית הפליטים.
במאמר שפרסם ג'מאל זקות, ממנסחי יוזמת ז'נבה, בעיתון אל-חיאת אל-ג'דידה ב-30 בנובמבר 2003, נטען כי בסעיף העוסק בסוגיית הפליטים יש "עמימות מסוימת" ומטרת המסמך כולו היא רק להוות מודל להסכם עתידי.
לדבריו, "המסמך אינו מורה על הבטחת שיבה מלאה וקולקטיבית של מיליוני פלסטינים אבל הוא [גם] אינו מוותר על זכות זו...
המסמך הוא רק אמצעי אחד ולא יחיד להמשך המאבק של עמנו להשבת זכויותיו הלאומיות ולהשגת שלום כפי שאישרה הלגיטימיות הבינלאומית ולא יותר מכך".
יוּזף בק (בפולנית: Józef Beck; 4 באוקטובר 1894, ורשה – 5 ביוני 1944, סטנשטי, רומניה) היה מדינאי, דיפלומט ואיש צבא פולני בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, ובעל מעמד מכריע במדיניות הפולנית בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
בצעירותו היה בק חבר בארגונים פולניים חשאיים, שנוסדו על ידי יוזף פילסודסקי על מנת לקדם את עצמאות פולין, אשר בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה הייתה מחולקת בין שכנותיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בק ב"לגיון הפולני" אשר לחם לצד צבא האימפריה האוסטרו הונגרית תחת פיקודו של פילסודסקי, והיה לשלישו.
בשנת 1926 היה בק בין היוזמים של ההפיכה האלימה שהעלתה את פילסודסקי לשלטון דיקטטורי בפולין.
בק טופח על ידי פילסודסקי ליישם בעתיד את מדיניות החוץ הפולנית.
ב-1932 מינה אותו פילסודסקי לשר החוץ, במקומו של אוגוסט זאלסקי.
זאלסקי היה בעל נטייה לצרפת, בעוד שבק תיעב את הצרפתים, ונטה למדיניות פרו-גרמנית.
מדיניות החוץ הפולנית באותה תקופה נדרשה לאיזון עדין ביחסים עם שתי שכנותיה החזקות ותאבות הכיבושים של פולין – גרמניה הנאצית וברית המועצות.
ביולי 1932 חתם בק על הסכם אי-התקפה הסכם האי-התקפה הסובייטי-פולני עם ברית המועצות, וב-1934 חתם על הסכם אי-התקפה עם גרמניה.
הוא שאף להגיע להסכמה ולערבויות לביטחון פולין ממעצמות המערב בריטניה וצרפת, ואכן זכה לכך באביב שנת 1939 כאשר היה ברור כי הקורבן הבא של מדיניות ההתפשטות הגרמנית תהיה פולין.
בשלב זה איש לא היה יכול להניא את היטלר משאיפותיו הטריטוריאליות בפולין, כך שמדיניותו של בק לא הרתיעה איש, אך הביאה לכך שההתקפה הגרמנית על פולין תביא למלחמה בינה לבין בריטניה וצרפת, שהפכה לאחר מכן למלחמת העולם השנייה.
בק תיעב את הסכמי המיעוטים, אשר הסדירו את יחסה של פולין אל מיעוטיה, היהודים, האוקראינים, הבלארוסים, הליטאים והגרמנים.
הסכמים אלו נכפו על מדינות מרכז אירופה, ובהם פולין, בשנת 1919. הבעיה העיקרית הייתה כי בעוד שהיה על פולין וצ'כוסלובקיה לכבד את זכויות המיעוט הגרמני בקרבן, לא זכו המיעוטים הפולני והצ'כי בגרמניה להגנה כלשהי.
גרמניה ניצלה את הסכמי המיעוטים על מנת להתערב בענייניה הפנימיים של פולין.
מדיניותו של בק, והתקרבותו לגרמניה, נועדו על מנת להסדיר שאלות אלו עם גרמניה באופן ישיר, מבלי להזקק לחסותו של חבר הלאומים.
כך, בשנת 1934 הכריז בק כי פולין אינה מחויבת עוד על פי הסכמי המיעוטים, ואף הורה על הדלקת מדורות ברחבי פולין, והשלכת עותקים מן ההסכם לתוכן.
יחסיו של בק עם חבר הלאומים הושפעו מאוד מיחסו השלילי להסכמי המיעוטים.
בק לא הסתיר את יחסו השלילי לחבר הלאומים; פעמים רבות דיבר על פרישת פולין מן החבר, אך מצבה העדין, בין שתי שכנותיה, ברית המועצות וגרמניה, גרם לכך שתהייה קורבן קלאסי לתוקפנות, ובמקרה זה היה בק יכול להיעזר בסעיפי אמנת החבר אשר התייחסו להגנה קולקטיבית.
בק לא סבר כי זו אפשרות ריאלית, אך בשל עצם קיומה של אפשרות זו, נותרה פולין בחבר הלאומים.
אחרי מותו של פילסודסקי במאי 1935, הפך בק לחבר בטריומווירט ששלט בפולין.
פרט לבק היו חברים בטריומווירט אדוורד רידז-שמיגלי, מפקד הצבא הפולני, והנשיא איגנצי מושצ'יצקי, שהיו חברים בתנועה הלאומנית השלטת, שכונתה "סנאציה" (פולנית: "הבראה").
חילוקי דעות בין השלושה, כמו גם העובדה שאיש משלושתם לא ניחן ביכולותיו של פילסודסקי או בכריזמה שלו, הביאו למשברים תכופים והולכים הן מבפנים והן מבחוץ.
תקופה זו מתוארת על ידי ההיסטוריונים כ"דיקטטורה ללא דיקטטור".
בק הושפע מתורתו של פילסודסקי, שקראה להקמת פדרציה "Międzymorze" ("בין הימים") – פדרציה סלאבית בתחום שבין הים הבלטי והים השחור, אשר תהווה משקל נגד לרוסיה הקומוניסטית, ו"מעצמה שלישית" לצידן של גרמניה וברית המועצות.
עם זאת הבין בק כי בעתיד הקרוב אין כל אפשרות ריאלית ליישומו של חזון זה, וניסה לייצב גוש דיפלומטי שתוביל פולין, ולו מדיניות עצמאית משלו, ובו חברים איטליה, פולין, יוגוסלביה, הונגריה ורומניה.
למאמצים אלו הקדיש את עיקר זמנו בעת כהונתו כשר החוץ, ומאמצים אלו נכשלו כישלון צורב, שכן הן איטליה והן הונגריה הידקו את בריתן עם גרמניה, והמשבר בין הונגריה ורומניה על עתידו של חבל טרנסילבניה מנע כל שיתוף פעולה ביניהן, כמו גם רצונן של הונגריה ושל איטליה לחלק ביניהן את יוגוסלביה.
מעל לכל עמדה העובדה כי אף אחת ממדינות אלו לא שאפה לקבל את מנהיגותה של פולין.
בחודש יוני 1936 נתקבל ראש בית"ר ונשיא הצה"ר, זאב ז'בוטינסקי, בוורשה אצל יוזף בק, והעלה בפניו את תוכנית האווקואציה, ליישוב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן, בתקופה של 10 שנים, שאחוז ניכר מהמתיישבים יבוא מפולין.
עלייה כזו כזה עשויה הייתה לקדם את הקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל.
בתחילת ינואר 1937 הכריז בק בפרלמנט שמיליון יהודים בפולין (מתוך אומדן של 3.3 מיליון) הם "מיותרים" וחייבים להגר.
בק תיעב את צ'כוסלובקיה, שעמה הייתה פולין נתונה בסכסוך מתמשך בדבר העיר טשין, וכן היה בסכסוך אישי עם שר החוץ הצ'כי (ולאחר מכן הנשיא) אדווארד בנש, דבר שהכביד על יחסי פולין-צ'כוסלובקיה שגם כך היו רעועים.
עם האדמירל מיקלוש הורטי העוצר ההונגרי, היה בק ביחסים טובים, והשתעשע עמו ברעיונות בדבר חלוקתה של צ'כוסלובקיה בין הונגריה ופולין.
בימים של הסכם מינכן לא עמדה פולין לצידה של צ'כוסלובקיה אל מול ניסיונות גרמניה לספחה, ואף קיבלה נתח מן המדינה הצ'כית במסגרת ההסכמים שנחתמו.
לאחר צ'כוסלובקיה, היה זה תורה של פולין להכלל במסגרת הדרישות הטריטוריאליות של היטלר שלא יודעו שובעה.
בינואר 1939 ביקר שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ בפולין, והעלה בפני בק את הרעיון למסור לגרמניה את דנציג, בתמורה לשטחים באוקראינה.
לאחר מכן החלו הגרמנים להעלות דרישות לקבלת השליטה בעיר החופשית דנציג, ולסלילת דרך גרמנית אקס-טריטוריאלית דרך המסדרון הפולני, שתחבר את פרוסיה המזרחית, אשר חוזה ורסאי הפך אותה למובלעת גרמנית בשטח פולין, עם שאר הרייך הגרמני.
כן דרשו הגרמנים כי פולין תצטרף ל"חוזה האנטי-קומינטרן" כנגד ברית המועצות.
ב-31 במרץ הכריזה בריטניה על ערבותהּ לגבולות פולין, בעקבות הכרזה זו ביקר בק בלונדון.
בעקבות ביקור זה ביטל היטלר את הסכם האי-ההתקפה הגרמני-פולני, שנחתם לתקופה של עשר שנים בשנת 1934.
ב-5 במאי 1939 נשא בק את הדברים הבאים בנאום לעם הפולני:
מדיניות עיקשת זו של פולין הביאה את המדינה למצב חמור, כאשר ברית בין גרמניה וברית המועצות – הסכם ריבנטרופ מולוטוב – נחתמה באוגוסט 1939. בנספח סודי להסכם זה חולקה פולין בין גרמניה ובין ברית המועצות; ההתקפה הגרמנית על פולין הפכה לבלתי נמנעת.
בימים האחרונים של השלום, בין חתימת ההסכם עם ברית המועצות, ובין ההתקפה הגרמנית, עשו ממשלות בריטניה וצרפת ככל יכולתן כדי לגרום למגעים ישירים בין בק ובין היטלר, ולמנוע את המלחמה, אך היטלר היה נחוש לפתוח במלחמה.
על אף ניסיונות דיפלומטיים, בליל 31 באוגוסט 1939 ביים היטלר התקפה על תחנת רדיו גרמנית שנערכה כביכול על ידי פולנים (למעשה היו אלו אנשי SS מחופשים), והורה לצבאותיו לפלוש לפולין ביום שלאחר מכן.
לאחר כיבושה של פולין בידי שכנותיה, גרמניה וברית המועצות, נמלט בק לרומניה, שם נכלא.
בשבתו במעצר כתב את זיכרונותיו בשם "דו"ח סופי", ובשנת 1944 מת בעודו בשבי ברומניה.
במאי 1991 הוחזרו שרידיו של בק לאדמת מולדתו, והוא נטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה, שבו נטמנים גדולי האומה הפולנית.
יוזף אלברס היה אמן אמריקאי ילידי גרמניה ומחנך, נחשב לאחד מראשוני האופ ארט.
לימד בבית הספר באוהאוס בין השנים 1923 ו-1933. לאחר עלייתם לשלטון של הנאצים וסגירת בית הספר היגר, יחד עם מורים נוספים, לארצות הברית, בה לימד בבלאק מאונטיין קולג', בית ספר לאמנות באשוויל שבצפון קרוליינה.
עבודתו באירופה ובארצות הברית מהווה את הבסיס לכמה מתוכניות הלימוד החשובות ביותר בהוראת האמנות החזותית.
יוזף אלברס חלק את חייו האישיים והמקצועיים עם אמנית הסיבים אנני אלברס.
יוֹזֶף בְּרוֹיֶר היה רופא יהודי-אוסטרי.
מפורסם בין היתר בזכות עבודתו המשותפת עם תלמידו זיגמונד פרויד - "מחקרים בנושא היסטריה".
במחקר זה גולל את מסכת הטיפול במטופלת מפורסמת שלו בשם ברטה פפנהיים, שכונתה על ידו אנה או, כדי לשמור על פרטיותה.
יש הטוענים, ביניהם פרויד עצמו, כי שיטת הטיפול החדשנית שבה השתמש ברויר, "טיפול בדיבור", הניחה את היסוד לשיטת הפסיכואנליזה.
ברויר הוא אחד משני גיבורי הספר "כשניטשה בכה".
פפנהיים הגיעה אל ברויר כשהיא לוקה בתסמינים שונים כשיעול טורדני, עייפות, שיתוק של הגפיים הימניות ושרירי הצוואר, מצבי רוח משתנים, הפרעות בראייה, בשמיעה ובדיבור.
כושר דיבורה התדרדר כך שבשלב מסוים עברה לדבר אנגלית בלבד.
אבחונו של ברויר היה כי מדובר בהיסטריה נשית, כלומר בתסמינים פסיכוסומטיים.
במהלך טיפולו של ברויר הוא שוחח ארוכות עם החולה, שיחות שבמהלכן היא תיארה בפניו את כל המתחולל במוחה (תהליך שכונה על ידה "ניקוי ארובות").
ברויר גילה כי כאשר הצליח להגיע לשורש הבעיה, כלומר הסיבה הבלתי מודעת שהביאה להתהוות סימפטום זה או אחר - השתפר מצבה של ברתה.
בשנת 1882 הפסיק ברויר את טיפולו בפפנהיים.
ככל הנראה, סיבת הפסקת הטיפול הייתה יחסי משיכה שהתפתחו בין הרופא למטופלתו, שלא יכלו להגיע לידי מימוש.
הספר "כשניטשה בכה" מאת ארווין יאלום מתאר פגישות דמיוניות בין ברויר לפרידריך ניטשה, בהן הוא מתאר לפניו את פרטי המקרה באריכות.
ברויר התחתן עם מתילדה אלטמן בשנת 1868, והיו להם חמישה ילדים.
בתם דורה התאבדה מאוחר יותר כדי לא להיות מגורשת על ידי הנאצים.
אחת מבנותיו, מרגרטה שיף, נספתה בטרזיינשטט ב-9 בספטמבר 1942, ובתה-נכדתם, חנה שיף, מתה בזמן שנאסרה על ידי הנאצים.
יוזף בלשה היה חבר המפלגה הנאצית ושירת באס דה ובאס אס בדרגת רוטנפיהרר, המקבילה בערך לרב-טוראי.
בלשה ידוע בשל התמונה המפורסמת של חיסול מרד גטו ורשה בה הוא מכוון את נשקו לעבר נשים וילדים יהודים.
בלשה נולד בעיירה פרידלנד (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בשטחי צ'כיה) להורים חקלאים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה משפחתו חלק מהמיעוט הגרמני בחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1935 הצטרף למפלגת הגרמנים הסודטים.
לאחר סיפוח החבל לגרמניה בידי אדולף היטלר הצטרף למפלגה הנאצית, ולאחר מכן הצטרף לאס אס בורשה ופעל בתפקידים זוטרים.
החל מדצמבר 1939 למד בבית הספר של משמר הגבול של האס אס והגסטאפו.
באוגוסט 1941 הצטרף לכוחות המיוחדים ש"טיהרו" אזורים בערים הקטנות בשטחים הכבושים של ברית המועצות באוקטובר 1941, הגיע לוורשה ופעל בעיקר במעצר חשודים לחקירת הגסטאפו.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש יהודי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה, הצטרף לכוחות ה"אס דה" בוורשה.
בין 22 ביולי ל-30 בספטמבר נשלחו לפחות 225,000 איש למחנות המוות.
לבלשה הייתה מיומנות מיוחדת בגילוי יהודים שהסתתרו ובאיתור מקומות מחבוא יצירתיים.
בינואר 1943 נערך גל נוסף של גירושים למחנות המוות בהם לקח חלק בלשה באכזריות יתרה בסריקת רחובות ובנינים נטושים והוצאות להורג תכופות.
בין היתר נהג להסתובב ברחבי הגטו עם שותפו על גבי ריקשה ולצלוף לכל עבר.
במשפטו דובר על חלקו הרב בהוצאות להורג ההמוניות שלדבריו היה אחראי ל-75 מהן.
במסגרת דו"ח שטרופ בו נקבע מועד לחיסול הגטו צולמה התמונה המפורסמת בה נראה בלשה במדי אס.אס.
כשהוא מכוון את נשקו לעבר יהודים בדרכם לאומשלאגפלאץ (תמונה זו שימשה עדות מכריעה גם במשפטי נירנברג).
בלשה קיבל אות הצטיינות על תרומתו במיגור מרד גטו ורשה.
בספטמבר 1943 הוא נורה בידי פולני מול סניף הדואר של ורשה ונפצע קשה.
לאחר שהחלים מהפציעה שירת בתפקיד פקידותי במטה הגסטאפו בורשה.
באוגוסט 1944, נטל בלשה חלק בהגנת מטה הגסטאפו בפני התקפות של המורדים במהלך מרד ורשה.
באוקטובר של אותה שנה הועבר לסלובקיה ונטל חלק בדיכוי המרד הסלובקי.
לאחר דיכוי המרד נשאר לשרת בסלובקיה.
במאי 1945, עם התקרבות הצבא האדום אל סלובקיה, ניסה להימלט למערב, אך נתפס על ידי חיילי הצבא האדום.
כשבוי מלחמה נשלח לעבודות כפייה בברית המועצות.
באביב 1946 הועבר לצ'כוסלובקיה (עדיין כשבוי מלחמה) ועבד במחצבה באזור פלזן.
באוגוסט של אותה שנה נפגע בתאונת עבודה קשה, שעיוותה את מראה פניו ללא הכר.
בשנת 1947 שוחרר ממחנה העבודה ועבר לתורינגיה שבגרמניה המזרחית, כיוון שלשם גורשו הוריו מחבל הסודטים בתום המלחמה.
פניו המעוותות הסתירו את זהותו האמיתית כחייל אס אס, והוא חי חיים רגילים - התחתן והביא לעולם שני ילדים.
בשנת 1961 שמו קושר במהלך משפט של חבר האס.אס.
בהמבורג, בנוגע לפשעי מלחמה קשים שבוצעו בגטו ורשה.
הוא נעצר על ידי השטאזי ב-11 בינואר 1967. בחקירתו התייחס גם לתמונה המפורסמת, ורשם על גב התמונה כי: "התמונה מראה כיצד אני כאיש גסטפו בגטו ורשה יחד עם קבוצה של אנשי אס.אס.
מוציאים קבוצה גדולה של יהודים מבניין.
מדובר בעיקר בנשים ילדים וזקנים… משם הועברו לתחנת הרכבת באומשלגפלאץ".
בלשה הועמד לדין והודה בפשעי המלחמה שיוחסו לו כגון: הוצאות המוניות להורג, וגירוש יהודים למחנות ההשמדה.
הוא נמצא אשם באפריל 1969 בהריגת אלפי יהודים ובהשתתפות בגירושם של 300,000 למחנות המוות.
הוא נשפט בגרמניה המזרחית, ונידון לעונש מוות שבוצע בירייה בודדת בצווארו ב-29 ביולי 1969.
יוזף בּוּכֶר הוא פוליטיקאי אוסטרי ומנהיג הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ).
לאחר מותו של ירג היידר נבחר בוכר ליושב ראש המפלגה.
הוא נבחר לתפקיד על ידי קונגרס המפלגה בלינץ ב-26 באפריל 2009.
בשנת 2011 מתח בוכר ביקורת בראיון על הממשלה האוסטרית הפדרלית וטען כי בשל חוסר נקיטת רפורמות על ידה התדרדרו רבים מבני מעמד הביניים לעוני.
בוכר הוא גרוש ואב לשניים.
יוזף-הקטור פיוקו (Joseph Hector Fiocco, 20 בינואר 1703 - 21 ביוני 1741) היה מלחין בלגי ממוצא איטלקי.
אביו, פייטרו אנטוניו פיוקו (1654–1714), היה מלחין איטלקי בתקופת הברוק שהוזמן לכהן כמנצח מקהלת קתדרלה נוטרדם בבריסל.
הוא העניק ליוסף-הקטור את החינוך המוזיקלי.
הוא התמנה למנצח ומנהל המוזיקה בקתדרלת אנטוורפן ובשנת 1837 התמנה למנהל המוזיקלי בקתדרלה הגדולה על שם מיכאל הקדוש בבריסל.
הוא חיבר יצירות דתיות מתוכן ידועה ומבוצעת עד היום ה"מיסה סולמניס" וכן קטעים קצרים להרפסיקורד וכינור.
הקטע המפורסם ביותר של פיוקו הוא "אלגרו" לכינור ופסנתר.
הוא משמש קטע חובה לכנרים מתחילים אם כי גם כנרים ידועים כיצחק פרלמן ויהודי מנוחין מבצעים זאת בקצב מהיר יותר ובצליל מדויק.
יש גם עיבודים לחליל ופסנתר, חליל וגיטרה, תזמורת כלי קשת ועוד.
יוזמת ידידי ישראל היא ארגון שנוסד ביולי 2010 על ידי ראש ממשלת ספרד לשעבר, חוסה מריה אסנאר ביחד עם שורת אישים אוהדי ישראל אחרים, במטרה להילחם בניסיונות לעשות דה-לגיטימציה למדינת ישראל וכן במטרה לפעול למען זכותה של ישראל לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
על הקמת הארגון הוחלט בפגישה שערכו כמה אישים בפריס, באמצע 2010 ואירוע ההשקה שלו התרחש ביולי 2010 בבניין הפרלמנט הבריטי, כשהמארחים הם "אגודת הנרי ג'קסון" וחבר הפרלמנט הבריטי יהודי מטעם המפלגה השמרנית רוברט חלפון.
מטרותיה של "יוזמת ידידי ישראל" הן:
ליצור זירה ציבורית לשיח הוגן ומפוכח על מדינת ישראל.
ליצור מכניזם המבוסס על קשרים אישיים, שישפיע ויסייע למנהיגים פוליטיים פרו ישראלים, אשר פעילותם למען ישראל מעוכבת על ידי רבים באדמיניסטרציה שלהם עצמם, כמו גם על ידי רבים בסביבתם הפוליטית והציבורית.
לסייע ליצירת רשת חזקה וגדלה של ידידי ישראל, באשר הם, ובמיוחד באירופה, וכנגד הבידוד בו הם מוצאים את עצמם כיום.
מטהו של הארגון שוכן במדריד, עם שלוחה עצמאית נפרדת בלונדון.
תקציבו ממומן מתרומות פרטיות מרחבי העולם.
בארבע השנים האחרונות הוא עוסק בפרסום מאמרי דעה וניירות עבודה, בארגון אירועים וכנסים ובעיקר בניסיונות השפעה אישיים ובפעילות מגוונת ומסוגים שונים, למען ישראל.
ב-30 בינואר 2014 למשל, נאם חוסה מריה אסנאר בפני חברי הפרלמנט הבריטי, באירוע שאורגן על ידי היוזמה, ביחד עם "אגודת הנרי ג'קסון" הבריטית.
ב-18 במרץ 2013 נאם דייוויד טרימבל בפני מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בז'נבה, בקריאה להפסיק את הסלקטיביות של פעילויות הגוף הזה כנגד ישראל.
ב-1 במרץ 2012 אירחה נשיאת אוניברסיטת מיאמי דונה שלאלה פאנל של היוזמה, בהשתתפות אסנר, טולדו, טרימבל ואחרים, לדיון באוניברסיטה על השינויים האחרונים בעולם הערבי.
ב-5 בספטמבר 2011 נערך כנס קודם של היוזמה, בפרלמנט הבריטי.
ב-11 ביולי 2011 נפגשו ראשי היוזמה עם אישים שונים במדינת ישראל ובראשם הנשיא שמעון פרס.
ב-1 ביוני 2011 נאם אסנאר בפני כמה מאות יהודים ומנהיגים פוליטיים ברזילאים, בכנס שנערך לרגל פתיחת סדרת כינוסים לוויכוח על "בעיות שברומו של עולם" בסאו פאולו, ברזיל.
בין ניירות העבודה שהוציא הארגון בתקופה האחרונה, ניתן למצוא למשל שני ניירות עבודה, האחד מ-10 בינואר 2014, והשני מ-3 בדצמבר 2013, כנגד הסכם ז'נבה על תוכנית הגרעין האיראנית.
נייר עבודה מנובמבר 2013, כנגד הקווים המנחים שהוציא האיחוד האירופי נגד השקעה בשטחים שבידי ישראל מאז 1967. נייר עבודה מספטמבר 2013, כנגד הניסיונות לשלול מישראל את הזכות להגן על עצמה.
נייר עבודה נוסף, מספטמבר 2013, כנגד הניסיון ליצור הפרדה מלאכותית בין הזרוע הפוליטית כביכול של חזבאללה, לזרועו הצבאית הטרוריסטית.
הארכידוכס יוזף אוגוסט מאוסטריה, נסיך הונגריה ובוהמיה (בשמו המלא: יוזף אוגוסט ויקטור קלמנס מריה פון הבסבורג-לותרינגן, בגרמנית: Joseph August Viktor Klemens Maria von Österreich; 9 באוגוסט 1872 – 6 ביולי 1962), היה ארכידוכס אוסטרי, ומפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
יוזף אוגוסט נולד ב-9 באוגוסט 1872 באלצ'וט כבנם הבכור של יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה וקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, סבו היה הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה שהיה בנו הצעיר של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכיהן כמשנה למלך בהונגריה.
ב-1890 התגייס יוזף לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-31.
עם פרוץ המלחמה היה יוזף מפקד הדיוויזיה ה-31 שהייתה חלק מהקורפוס ה-4 שהיה חלק מהארמייה השנייה, ולחם עימה בחזית המזרחית בקרב גליציה.
ב-18 בנובמבר 1914 מונה יוזף למפקד הקורפוס ה-7, ולחם עמו בקרבות בקרפטים.
לאחר כניסת איטליה למלחמה הועבר יוזף עם הקורפוס שבפיקודו לחזית האיטלקית, ולחם עמו במהלך קרבות האיזונצו.
ב-2 בדצמבר 1916 החליף יוזף את הארכידוכס קרל שמונה לקיסר בפיקוד על קבוצת ארמיות שהייתה פרוסה בקרפטים בדרום החזית המזרחית, ופיקד עליה עד לשביתת הנשק עם רומניה.
ב-15 בינואר 1918 מונה יוזף למפקד הארמייה השישית בחזית האיטלקית, ופיקד עליה בקרב הנהר פיאווה.
ב-15 ביולי 1918 מונה יוזף למפקד קבוצת הארמיות טירול, שכללה את הארמייה העשירית ואת הארמייה ה-11. ב-24 באוקטובר 1918 הועלה יוזף לדרגת גנרלפלדמרשל על ידי הקיסר קרל בניסיון להרגיע את הלאומנים ההונגרים, ובכך היה לאחרון הפלדמרשלים האוסטרו-הונגרים.
ב-26 באוקטובר 1918 בעיצומו של קרב ויטוריו ונטו מסר יוזף את הפיקוד על קבוצת הארמיות לגנרל אלכסנדר פון קונרדין, ועבר לפקד על הכוחות בחזית הבלקן.
ב-27 באוקטובר 1918 מונה יוזף על ידי הקיסר כנציג הקיסרי בהונגריה, אך יוזף ביקש להשתחרר מתפקידו ומינה את יאנוש הנדיק לראש הממשלה.
ב-31 באוקטובר פרצה מהפכת החרצית, והונגריה נפרדה מאוסטריה, ובכך בא הקץ על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-16 בנובמבר הוכרז על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית ההונגרית, אך זו הוחלפה מהר מאוד ברפובליקה הסובייטית ההונגרית של בלה קון.
לאחר תקופה קצרה בא הקץ על השלטון הקומוניסטי בהונגריה, ויוזף מונה לראש המדינה, תוך שהוא ממנה ממשלה, אך בלחץ בעלות הברית שלא הסכימו לעלייתו לשלטון של נצר לבית הבסבורג, נאלץ לפרוש מתפקידו ב-23 באוגוסט 1919.
בשנת 1920 מונה לאביר הראשון של מסדר ויטז.
בשנת 1927 מונה לחבר בפרלמנט ההונגרי, ובשנת 1936 הפך לחבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים ומונה לנשיאה.
בשנת 1944 ברח לארצות הברית, אך בהמשך שב לאירופה והתגורר בעיר ראין שבבוואריה עד למותו ב-6 ביולי 1962.
ברשותו של יוזף היה יהלום נדיר נקי מאוד במשקל 76.45 קראט בבהירות מושלמת פנימית.
היהלום מכונה על שמו "הארכידוכס יוזף אוגוסט".
ב-15 במאי 1893 התחתן יוזף אוגוסט עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה בתם של לאופולד, נסיך בוואריה וגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מכיוון שבנו יוזף פרנץ נפטר לפניו, ירש את תאריו נכדו יוזף ארפד, ארכידוכס אוסטריה (1933–2017), שהתחתן עם מריה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
נכדתו אילונה, ארכידוכסית אוסטריה (1927–2011), אף היא בתו של בנו יוזף פרנץ, הייתה נשואה לגאורג אלכסנדר, דוכס מקלנבורג, ובנה גאורג בורווין, דוכס מקלנבורג הוא כיום ראש בית מקלנבורג-שטרליץ.
יוזף "פפי" ביצאן היה כדורגלן אוסטרי-צ'כוסלובקי.
לפי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), ביצאן כבש 805 שערים רשמיים במהלך הקריירה – נתון שהציב אותו במשך עשרות שנים ככובש הפורה ביותר בתולדות הכדורגל העולמי וכשחקן בעל ממוצע השערים הגבוה ביותר למשחק (1.51).
בעקבות כך, העניק לו הארגון את פרס "כדור הזהב" לכובש הגדול ביותר במאה העשרים.
ביצאן נולד בעיר וינה באוסטריה, אז בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית), כילד השני במשפחה צ'כית בת שלושה ילדים.
אביו, פרנטישק, היה כדורגלן בהרטה וינה, ונפטר כבר בגיל 30 בעקבות סירובו לעבור ניתוח בכליה שניזוקה במהלך משחק כדורגל.
ב-1925, ארבע שנים לאחר מות אביו, הצטרף ביצאן לקבוצת הילדים של הרטה וינה ושיחק בה במשך שנתיים.
ב-1931, לאחר מספר שנים בקבוצות קטנות, הצטרף ביצאן לקבוצה הגדולה של העיר – ראפיד וינה.
בארבע שנים במדי ראפיד, כבש ביצאן 100 שערי ליגה, ולאחר מכן עבר לאדמירה וינה.
ב-1937 החליט ביצאן לעזוב את וינה וחתם בסלביה פראג הצ'כוסלובקית.
ב-11 עונות במדי סלביה, כבש ביצאן 496 שערי ליגה ב-217 משחקים בלבד.
בשנים אלה, הוא זכה עשר פעמים בתואר מלך השערים של ליגת העל הצ'כוסלובקית, כולל שנה אחת בה כבש 57 שערים ב-24 משחקים.
בשנים 1940–1944 הוא סיים כמלך השערים של אירופה, אך עשה זאת בזמן שרוב הכדורגלנים הצעירים לחמו במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה קיבל ביצאן מספר הצעות ממועדוני הפאר של אירופה, אך הוא סירב לעזוב את פראג.
יובנטוס הציעה לו תנאי מחיה טובים מאוד, אך ביצאן טען שהוא לא רוצה לאיטליה משום שהקומוניזם שולט שם.
למרבה האירוניה, ב-1948 עלתה המפלגה הקומוניסטית לשלטון בצ'כוסלובקיה, שהפכה מהר מאוד לגרורה של ברית המועצות.
ביצאן סירב להצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית, בדיוק כשם שסירב להצטרף למפלגה הנאצית באוסטריה בשנות ה-30.
מאוחר יותר, על מנת לשפר את יחסיו עם השלטון הקומוניסטי, הצטרף ביצאן לויטקוביצה, שהייתה קבוצה בשליטת המפלגה.
ב-1952, הוא עזב את ויטקוביצה וחתם בהראדץ קראלובה.
לאחר זמן מה, הכריחו אותו השלטונות לעזוב את העיר והקבוצה, וביצאן החליט לחזור לסלביה פראג, שבאותם ימים נקראה "דינמו פראג".
הוא שיחק שנתיים במדי הקבוצה, וב-1955 פרש ממשחק פעיל לאחר 27 שנות קריירה.
בזמן פרישתו, היה ביצאן לשחקן המבוגר ביותר בליגה הצ'כוסלובקית.
ב-29 בנובמבר 1933, כשהוא בן עשרים שנים ו-64 ימים, ערך ביצאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה במשחק נגד סקוטלנד.
שנה לאחר מכן, הוא היה חלק מ"נבחרת הפלא" של הוגו מייזל, שסיימה במקום הרביעי במונדיאל 1934. במהלך הטורניר, כבש ביצאן שער אחד בלבד – בניצחון 2–3 על צרפת בשמינית הגמר.
בשלוש שנים בנבחרת אוסטריה, כבש ביצאן 19 שערים ב-30 משחקים.
עם מעברו לסלביה פראג, הגיש ביצאן בקשה לאזרחות צ'כוסלובקית על מנת שיוכל לשחק בנבחרת הלאומית.
לאחר שקיבל את האזרחות, הוא ציפה להצטרף לסגל הנבחרת במונדיאל 1938, אך טעות פקידותית מנעה ממנו את הנסיעה לטורניר.
ביצאן המשיך לשחק בנבחרת הצ'כוסלובקית עד שנת 1949, וכבש לטובתה 12 שערים ב-14 משחקים.
הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בניצחון 1–3 על בולגריה ב-4 בספטמבר 1949.
ב-1939 ערך ביצאן הופעה אחת במדי נבחרת בוהמיה ומוראביה, שהייתה באותם ימים תחת כיבוש גרמניה הנאצית.
באותו משחק (נגד יוגוסלביה) הוא כבש שלושער.
לאחר פרישתו החל ביצאן בקריירת אימון של קבוצות צ'כוסלובקיות.
ב-1968 אישרו לו הרשויות לעבור ולאמן מחוץ למדינה, וביצאן חתם בקבוצת טונגרן הבלגית.
במהלך שהותו שם זכה להצלחה יחסית ובשלוש שנים הוביל את הקבוצה מהליגה הרביעית עד לליגה השנייה.
ב-1972 עזב את הקבוצה וסיים את קריירת האימון שלו, למעט גיחה קטנה ב-1977 לטובת בנשוב.
בערך באותה תקופה בה אימן ביצאן בבלגיה החל פלה הברזילאי להתקרב לשערו ה-1,000 בקריירה (כולל משחקי ידידות).
בעקבות הישגיו של פלה החלו עיתונאים רבים לחקור ולחפש שחקן נוסף שכבש כמות כזו של שערים.
לאחר חיפושים רבים הגיעו העיתונאים לפרנץ בינדר, כדורגלן אוסטרי לשעבר, שטען שביצאן כבש למעלה מ-5,000 שערים בקריירה.
למרות טענותיו של בינדר, 5,000 שערים היו דורשים מביצאן לכבוש ממוצע של 185 שערים בכל אחת מ-27 עונותיו בקריירה – עובדה שהייתה מאוד לא סבירה בעיניהם של העיתונאים.
כיום נהוג לציין שלביצאן היו 805 שערים ב-530 משחקים רשמיים ו-1,468 שערים בכל המסגרות (כולל משחקי ידידות).
את חודשי חייו האחרונים העביר ביצאן בבית החולים עקב בעיות לב.
הוא נפטר ב-12 בדצמבר 2001 בגיל 88. בשנת 2013 ציינו בסלביה פראג מאה שנה להולדתו של ביצאן, והזמינו את אוהדי הקבוצה לחגוג לו במשחק הדרבי המסורתי מול ספרטה פראג.
במהלך המשחק, ה"אולטראס" של סלביה פרסו שלט ענק ובו נכתב: "פפי ביצאן – שחקן סלביה הגדול ביותר אי פעם".
מלך השערים בליגה האוסטרית: 1933/34
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1938
יוזף ברגמאייר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בבאיירן מינכן.
ברגמאייר החל את קריירת הבוגרים שלו בגיל 20 בבאיירן מינכן, והיה חלק מקבוצה חזקה שכללה שחקנים כמו קונראד היידקאמפ ואוסקר רוהר.
ברגמאייר סייע לבאיירן מינכן לזכות באליפות גרמניה בשנת 1932, שהתנהלה אז בשיטת נוקאאוט, לאחר שהצטיין בגמר מול איינטרכט פרנקפורט.
ברגמאייר שיחק בסך הכל תשע עונות בבאיירן מינכן, ובשנת 1938 חדל מלשחק.
לברגמאייר שמונה הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל, בהן כבש שער אחד.
ברגמאייר נשלח במלחמת העולם השנייה להילחם בחזית המזרחית, ומצא את מותו בשנת 1943 באוריול שברוסיה, ביום הולדתו ה-34. גם חברו לבאיירן מינכן פרנץ קרום מצא את מותו במלחמה באותו מקום, ארבעה ימים מאוחר יותר.
יוזף ארקנאו – 1991, קירכהרטן ), היה נזיר דומיניקני, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
ארקנאו היה הרביעי מבין שישה אחים ואחיות, בן למשפחת חוואים.
הוריו היו קתולים אדוקים, והדת - והסביבה הדתית - עיצבו את אופיו של ארקנאו.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1921, הצטרף ארקנאו כחניך למסדר דומיניקני, בעקבות אחיו הגדול.
בשנת 1929 הוסמך לכמורה וקיבל את השם "אורליוס" (Aurelius, מלטינית - "המוזהב", aurum).
מכיוון שהיה שמרן, בתחילה התרשם לטובה מהנאציזם ומהתחייה הלאומית שהבטיח, וזאת כרבים מחבריו למסדר.
באפריל 1934 נשלח לברלין, לעבודת כמורה, והתוודע למציאות הטרור והרדיפה הגזענית והחברתית.
בשנת 1940 הועבר ארקנאו לכנסייה דומיניקנית ששירתה את בני מעמד הביניים בלייפציג.
באחת מנסיעותיו מלייפציג לביתו שבאולדנבורג, בעצירה במגדבורג, ראה יהודים נעצרים לפני גירושם למזרח.
הוא עבד עם אנטי נאצים אחרים וסייע בהצלתם של עשרות יהודים, עובדי כפייה, קומוניסטים ועריקים מהצבא.
הוא תיווך בין יהודים שנזקקו למסתור פן יישלחו למזרח, לבין מסתירים פוטנציאליים, בהם משפחות נוצריות ומוסדות שהסכימו לסייע לנרדפים.
חלקן הסתתרו במנזר תחת חסותו.
במקביל סייע ארקנאו למסתתרים על ידי כרטיסים לקיצוב מזון וכן בכסף.
כשמקום המסתור של אחת המסתתרות הפך למסוכן מדי, השיג עבורה ארקנאו תעודות זהות מזויפות.
כשאחת המסתתרות התאבדה במסתור, ארגן לה ארקנאו טקס קבורה נוצרי, בשם בדוי, וזאת כדי למנוע את חשיפת העובדה שהיא הייתה יהודייה וכך לסכן את מסתיריה.
בשנת 1998 הכיר יד ושם ביוזף ארקנאו בתור חסיד אומות העולם.
בלייפציג קרויה על שמו כיכר וכן בית הארחה השייך למנזרו.
ליד בית הולדתו בעיירת הולדתו אסן (סקסוניה) הוצבה לוחית לזכרו.
יוזף נולד ב-27 באוגוסט 1789 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתו של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1814 לחם יוזף יחד עם אחיו גאורג יחד עם כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד צרפת, ולאחר מכן שירת בצבא הסקסוני, והגיע לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1834 מת אביו פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ויוזף עלה לשלטון במקומו.
ב-25 בנובמבר 1868 מת יוזף באלטנבורג, והוא בן 79 שנים.