tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין שאר הדברים, הוא חשש ששיטת ההצבעה החדשה תיתן כוח רב מדי בידי בעלי האינטרסים החקלאיים, שעד מהרה ישכחו "את הדברים הרבים שעליהם לחיות מעליהם ומצדם".
על אף הצהרה זו, בישיבה הראשונה של הריקסדאג של 1867, היה פוסה לדוברו של הלובי החקלאי, ולמעשה הפך למנהיג הבלתי מעורער של בית הנבחרים.
מקבוצה זו נוצרה "מפלגת האיכרים" (Lantmannapartiet), כשפוסה משמש כמנהיגה ושהייתה מפלגת האופוזיציה לממשלה.
במשך כמה שנים נותר פוסה ללא ספק האישיות הבולטת ורבת העוצמה ביותר בפרלמנט, אף אם לא כריזמטית במיוחד.
בשנים 1867–1881 היה פוסה חבר בית הנבחרים.
בין השנים 1867–1875 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני הממשלה.
ב-19 באפריל 1880 הוא נבחר לתפקיד ראש ממשלת שוודיה בעקבות התפטרותו של לואיס ירד דה יר.
עם תחילת כהונתו כראש הממשלה היה על פוסה לפתור את הסוגיות החשובות שהיו על סדר היום הציבורי מאז הרפורמה הפרלמנטרית.
הסוגיות נגעו לביטולם של "מערכת ההקצאה" (indelningsverket, לגיוס חיילים לצבא) ושל מסי הקרקעות (grundskatter) כחלק מארגון מחדש של המערכת הצבאית של שוודיה.
נראה היה שיש סיכוי טוב לביצוע המהלכים הללו מאחר שהייתה אמונה שניתן יהיה לסמוך על תמיכה מוותיקי המפלגה ממתנגדי הממשלה הקודמת.
מונתה ועדה גדולה לטיפול בסוגיות אלו.
בפרלמנט של 1883 הגישה ממשלתו של פוסה את הצעותיה בנושא.
הם הבטיחו ביטול הדרגתי של מיסי הקרקעות ושל ההקצאות לצבא.
בתמורה ביקש פוסה שהפרלמנט יאשר את הצעת הממשלה להקמת צבא המבוסס בחלקו על חיילי קבע שגיוסם יהיה על בסיס התנדבותי וישולם להם שכר מהמדינה ובחלקו יהיה מבוסס על גיוס חובה.
אף על פי כן, התעקשותו של הבית העליון על שימורה של מערכת ההקצאות, ואולי חשוב יותר מכך, הקיצוצים התקציביים שהוצעו על ידי מפלגת האיכרים, הובילו לסדרה של סערות פוליטיות ולתבוסתו של פוסה שבעקבותיה הוא התפטר ב-13 ביוני 1883 מתפקידו כראש הממשלה.
לאחר מכן הוא מונה להיות נשיא בית המשפט המנהלי לערעורים, תפקיד שאותו מילא עד 1889.
ארבייטר-צייטונג היה יומון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית והופיע בווינה החל מ-12 ביולי 1889 עד ל-31 באוקטובר 1991.
"ארבייטר-צייטונג", ביטאון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, התחיל להתפרסם ב-12 ביולי 1889 בעריכתו של ויקטור אדלר.
בשנת 1934 נסגר על ידי המשטר הדיקטטורי אחרי הגיליון מ-13 בפברואר.
יצא שוב לאור ב-4 באוגוסט 1945 אחרי כיבוש אוסטריה על ידי בעלות הברית ותום מלחמת העולם השנייה, שוב כביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
בשנים 1985–1989 פורסם בשם Neue AZ (כלומר - AZ החדש) ובשנותיו האחרונות - תחת ראשי התיבות AZ בלבד, כשהוא עיתון עצמאי.
עם עורכיו וכותביו בתקופה שבין המלחמות נמנה דויד יוזף באך, שהיה עורך המדור לתרבות.
גם ארנסט פישר שימש כעורך של העיתון.
העיתון הראשון של תנועת הפועלים באוסטריה -" Das Wiener allgemeine Arbeiterblatt, "דאס וינר אלגמיינה ארבייטר בלאט" ("העיתון הכללי של הפועלים בווינה") קם בשנת 1848 ברחוב קוהלמארקט 260, כיום קוהלמארקט 8 ברובע אינרה שטאדט (Innere Stadt) של וינה.
העיתון שקדם ישירות את Arbeiter Zeitung היה השבועון "די גלייכהייט" ("השוויון - שבועון סוציאלדמוקרטי") Die Gleichheit.
Sozialdemokratisches Wochenblatt, שהופיע לראשונה ב-11 בדצמבר 1886 ונאסר לפרסום בשנת 1889.
הוא הוקם על ידי הרופא הווינאי הצעיר ויקטור אדלר ובית המערכת שלו שכן ברחוב גומפנדורפר 73 ברובע מריההילף.
העורך היה לודוויג אוגוסט ברטשניידר
"ארבייטר-צייטונג" הופיע לראשונה בווינה ב-12 ביולי 1889. הוא הוקם על ידי ויקטור אדלר כיורש של כתב העת "גלייכהייט" (Gleichheit = השוויון).
תחילה פורסם פעם בשבועיים והחל מאוקטובר 1889 פעם אחת, אחר כך פעמיים בשבוע.
החל מ-1 בינואר 1895 הפך ליומון.
העיתון הודפס בשנים 1910–1934 ושוב בשנים 1945–1986 בבית ההוצאה לאור פורוורטס ברחוב רכטה וינציילה 97 ברובע 5, בניין שהיה עד שנת 1934 גם מושב המזכירות המרכזית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לפני מלחמת העולם הראשונה דגל העיתון במלחמת המעמדות.
בימי המלחמה הוא פרסם גם מהדורת ערב "AZ אם אבנד" (AZ am Abend).
בין מלחמות העולם היה ארבייטר-צייטונג הביטאון הרשמי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי אוסטריה הגרמנית.
הוא פרסם גם מהדורות מחוזיות והחל משנת 1927 גם מהדורה בפורמט קטן, "דאס קליינה בלאט" (Das Kleine Blatt).
המשטר האוסטרופאשיסטי שקם באוסטריה בשנת 1934 אסר על הופעת העיתון החל מ-12 בפברואר 1934, כשהחלה מלחמת האזרחים האוסטרית.
עד 22 בנובמבר 1936 העיתון המשיך להתפרסם כשבועון בגלות בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה.
סלומון ארביד אכטס לינדמן (בשוודית: Salomon Arvid Achates Lindman; 19 בספטמבר 1862 – 9 בדצמבר 1936) היה קצין צי בדרגת אדמירל משנה, טייקון ופוליטיקאי שמרן שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1906 – 1911 ובין השנים 1928 – 1930.
לינדמן היה גם מנהיג המפלגה השמרנית בין השנים 1912 – 1935, למעט תקופה קצרה ב-1917 כאשר הוא כיהן כשר החוץ.
שתי תקופות כהונתו כראש הממשלה בישרו את הנהגת הדמוקרטיה הפרלמנטרית ואת זכות הבחירה האוניברסלית בשוודיה.
ארביד לינדמן נולד בעיירה אוסטרביברוק (Österbybruk) שבמחוז אופסלה לאכטס לינדמן ולאבה דהלגרן.
הקריירה שלו כקצין צי הגיעה לשיאה כאשר הוא קודם לדרגת אדמירל משנה בכוחות המילואים של הצי.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו הוא היה ידוע בעיקר בכינוי "האדמירל".
בין השנים 1892 – 1903 היה לינדמן המנהל הכללי של חברת הנייר Iggesunds Bruk ולאחר מכן ועד 1923 הוא היה המנהל הכללי של חברת הבת שלה, Strömbacka bruks AB.
ב-1904 הוא גם היה למנהל הכללי של חברת התקשורת הממשלתית Televerket.
ב-1902 דחה לינדמן את ההצעה להיות שר האוצר בממשלתו השנייה של אריק גוסטב בוסטרם, אך ב-1905 הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר הוא מונה להיות שר הצי בממשלתו הרחבה של כריסטיאן לונדברג וחבר בבית העליון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
ממשלתו הליברלית של קרל סטף קיוותה להנהיג זכות בחירה מלאה לכל הגברים ששירתו שירות צבאי בבחירות בשיטה הרובנית והביעה גם תמיכה סמויה בזכות בחירה לנשים (וזאת לאחר בקשות ולחצים רבים מצד האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים).
במהלך המערכה להצעות אלו נבחר לינדמן להיות ראש הממשלה השמרנית.
בכישורים פוליטיים רחבים הצליח לינדמן להעביר החלטה על מתן זכות בחירה כללית לגברים על פי העיקרון של "מידתיות כפולה" בשני בתי הפרלמנט במהלך השנים 1907 – 1909. ממשלתו שכיהנה שש שנים דאגה ליישום כמה רפורמות בתחומי התעשייה, החינוך והחברה.
הוקמה ועדת ביטחון, התקבלו החלטות לבנייתו של הצי ומעמדה הבינלאומי של שוודיה חוזק בהסכמים שנחתמו עם המדינות הנורדיות והמדינות הבלטיות.
התסיסה הפוליטית והכלכלית הובילה ב-1909 לשביתה כללית שנחלה כישלון וממשלתו של לינדמן נותרה בשלטון, לכאורה בתמיכתו של המלך.
כדמות מפתח באגף הימני הוא יעץ למלך בנוגע להקמת ממשלותיהם של ילמאר המרשלד ושל קרל שוורס, מתוך כוונה לחסום את המנהיג השמרני הקיצוני יותר מהבית העליון, ארנשט טריגר.
בין השנים 1913 – 1935 כיהן לינדמן כיושב הראש של הארגון הלאומי של מפלגות הימין, שהיה קודמתה של מפלגת המתונים, וככזה הוא היה הכוח המניע מאחורי תהליך המודרניזציה של המנגנון המפלגתי, במיוחד לאחר השינוי החוקתי של 1918 שבו הונהגה זכות בחירה כללית לגברים.
בין שאר החידושים הוא שכר מטוס שייקח אותו במסעות הבחירות ברחבי שוודיה ודאג לעיצובה של כרזת הבחירות.
הקואליציה איבדה את מעמדה כמפלגה הגדולה ב-1917 לטובת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ששמרה על מעמדה זה מאז, למעט כמעט שוויון בין המפלגות בבחירות הכלליות של 2010. שיטת הייצוג היחסי גרמה לשמירת תמיכה משמעותית, אם כי מוגבלת, הן במפלגה הליברלית והן במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר מערכת בחירות קשה שהתנהלה ב-1928 הקימו הסוציאל-דמוקרטים קואליציה שנויה במחלוקת עם כמה גורמים מהמפלגה הקומוניסטית ונחלו הפסדים בבחירות.
לינדמן הרכיב ממשלת מיעוט של מפלגות הימין, לאחר שהליברלים דחו את הצעתו של המלך להקים ממשלת מרכז-ימין רחבה.
בין הצעדים שנקטה ממשלת לינדמן השנייה ראויה לציון קריאתה ב-1928 לקיום ועידה להשכנת שקט תעשייתי במקומות העבודה, מהלך שנועד לשים קץ לשביתות התכופות.
ב-1930 התפטרה הממשלה לאחר שהליברלים והסוציאל-דמוקרטים הפילו את ההצעה להעלאת תעריפי המכס על הדגנים, שמטרתה הייתה חיזוקו של המגזר החקלאי.
אף אחת מהמפלגות או אף צירוף של מפלגות לא הצליח ליצור רוב וכתוצאה מכך נודעו שנות העשרים וראשית שנות השלושים בשוודיה כסוערות במיוחד.
לינדמן היה מנהיג מפלגה מודרני, שבאמצעות מעורבותו וצחות לשונו פנה ישירות אל קהל הבוחרים.
הן כתעשיין והן כפוליטיקאי הוא היה טיפוס אנרגטי ומוכוון מטרה.
הוא היה שמרן פרגמטי שלא איבד את עקרונותיו והיה פוליטיקאי משפיע שעסק רבות ביישוב סכסוכים.
בתקופה בה עלה כוחן של הדיקטטורות באירופה הוא לקח על עצמו את תפקיד שומר העיקרון של הממשלה למען העם ודיבר בתקיפות כנגד הנאציזם והפשיזם.
בשנות השלושים, כאשר ארגון הצעירים של מפלגתו החל להקים קבוצות פעולה של לובשי מדים, הוא דאג שהם יורחקו מהמפלגה.
כאשר הוא התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה ב-1935 והוחלף באיש האקדמיה גוסטה ברגה, הוא זכה לתשבחות ממנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, פר אלבין הנסון והיה זה רק סמל לכבוד הרחב שרחשו לו בציבוריות השוודית.
ארביד לינדמן נהרג בתאונת מטוס ב-9 בדצמבר 1936, כאשר מטוס דאגלס DC-2 שבו הוא טס התרסק על אזור מגורים ליד נמל התעופה קרוידון שבלונדון, לאחר שהמריא בערפל כבד.
ב-1888 נשא לינדמן לאישה את אני אלמסטורם ויחד איתה הוא הביא לעולם שלושה ילדים.
בן דודו היה עיתונאי הספורט השוודי, אלכס לינדמן.
ארבידאס נוביקובאס (בליטאית: Arvydas Novikovas; נולד ב-18 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בטוזלספור בעמדת הקיצוני.
נוביקובאס התחיל את הקריירה המקצועית שלו במחלקת הנוער של וילנה.
בעונת הושאל לאינטרס ויסגינס ובהמשך אף נבחן בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בספטמבר נוביקובאס חתם בהארטס אוף מידלות'יאן.
נוביקובאס ערך את הבכורה שלו במהלך המחזור האחרון של העונה נגד סלטיק.
לקראת סיום עונת נוביקובאס חתם על הארכת חוזה בשלוש שנים נוספות במועדון, אף על פי שלא זכה לדקות משחק רבות במהלך העונה.
ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד אברדין.
בעונת נוביקובאס הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה לאחר עזיבתם של שחקני מפתח רבים.
ב-22 ביוני 2013 חתם לשלוש שנים בארצגבירגה אווה מהבונדסליגה השנייה.
ב-19 ביולי 2013 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אינגולשטאדט 04, בו גם הורחק לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
ב-23 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אנרגי קוטבוס, בו גם כבש את השער השני של ארצגבירגה.
בינואר נוביקובאס חתם ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית.
ב-7 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד ז'גלבי לובין, שהיה גם שערו הראשון אחרי שנתיים וחמישה חודשים.
בקיץ , נוביקובאס חתם בארזורומספור.
ב-24 בינואר 2023 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-4 באוגוסט 2023 חזר לליטא וחתם בז'לגיריס וילנה.
נוביקובאס שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של ליטא.
במאי זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד .
ב-25 במאי 2010 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
ב-29 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
נהר ארבוגה (בשוודית: Arbogaån) הוא נהר הנמצא בשוודיה.
הוא זורם מן האגם ורינגן, דרך ארבוגה, ובסופו של דבר נשפך לתוך אגם מלארן בקונגסור .
ארבוס מונטס (Erebus Montes; מילולית: "הרי ארבוס") הוא רכס הרים ברביע דיאקריה במאדים.
קוטרו של הרכס 811 קילומטרים.
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1982, והוא נקרא על שם האלבדו שלו (מידת החזרת האור שלו) - המילה "ארבוס" במיתולוגיה היוונית היא "חושך".
בשנת 2019 בוצעו צילומים מפורטים של האזור כי הוא נבחר בין המועמדים לנחיתה של סטארשיפ.
ארבה רובוטיקס בע"מ היא חברת הזנק ישראלית, העוסקת בפיתוח מכ"ם למכוניות אוטונומיות.
ארבה רובוטיקס הוקמה בנובמבר 2015 על ידי קובי מרנקו (מנכ"ל החברה), ד"ר נועם ארקינד (CTO) ועוז פיקסמן (מנהל תפעול ראשי).
תחילה עסקה בפיתוח מכ"ם לרחפנים, שנועד למנוע התנגשויות ביניהם.
בשנת 2017 עברה החברה לתחום המכ"ם לרכב אוטונומי, והתאימה לכך את המכ"ם שפיתחה.
באותה שנה גייסה החברה 10 מיליון דולר, בהמשך ל-13 מיליון דולר שגייסה קודם לכן.
בתחילת 2019 הציגה החברה גרסת בטא של המכ"ם שפותח, שהוא מערכת על שבב, המציג תמונה תלת-ממדית של סביבת הרכב ומידע על מהירות העצמים בסביבה זו, ומתאפיין ברזולוציה גבוהה שתורמת לאמינות התמונה שהוא מספק.
במרץ 2021 פורסם שהחברה תתמזג עם חברת ספאק הנסחרת בנאסד"ק, לפי שווי של 723 מיליון דולר.
החברה החלה להיסחר בנאסד"ק ב-8 באוקטובר 2021. ממאי 2024 החברה נסחרת גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באפריל 2021 הודיעה החברה על חוזה למכירה, במהלך חמש שנים, של 400 אלף יחידות של המכ"ם שפיתחה, לחברת AutoX הסינית, המפתחת מונית אוטונומית.
ארבידאס פוציוס (בליטאית: Arvydas Pocius; נולד ב-14 במאי 1957) הוא איש צבא, דיפלומט ופוליטיקאי ליטאי.
פוציוס שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של ליטא בין השנים 2009–2014. לאחר מכן מונה לשגריר ליטא ברומניה עד 2019. ב-2020 נבחר לסיימאס (הפרלמנט הליטאי) מטעם מפלגת איחוד המולדת.
פוציוס נולד בקלייפדה ב-14 במאי 1957. ב-1971, במקביל ללימודיו בבית הספר, הוא הפך לאלוף ליטא בהיאבקות חופשית לנוער.
ב-1975 הוא סיים את לימודיו בבית הספר היסודי והחל ללמוד באקדמיה לחינוך גופני בקובנה.
ב-1979 הוא סיים את לימודיו ועבד לתקופה קצרה כמאמן ג'ודו לפני שהתגייס לצבא האדום.
במקביל לקריירה הצבאית שלו, הוא הפך לחבר בוועדת התרבות והספורט של הסובייט העליון של ליטא.
ב-1988 הוא הצטרף לתנועת "סאיודיס" - תנועה ששאפה לשחרר את ליטא מהשלטון הסובייטי.
הוא אף שימש כמאבטח עבור ראשי התנועה בעצרות שלהם.
ב-16 בפברואר 1990, לנוכח המחאות המתגברות בליטא כנגד השלטון הסובייטי, הוא פרש מהצבא האדום.
שר ההגנה דמיטרי יאזוב החליט לשחרר אותו בדרגת טוראי, למרות שדרגתו הייתה לייטננט.
ב-11 בינואר 1991 הוא התגייס לצבא ליטא.
הוא התקדם במהירות בדרגות, ועבר הכשרה במוסדות צבאיים ברחבי העולם.
ב-30 ביוני 2004 הוא מונה למפקד כוחות היבשה של צבא ליטא.
במקביל, הוא השלים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת וילנה.
ב-24 ביולי 2009 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא סיים את תפקידו ב-24 ביולי 2014.
עם סיום תפקידו הצבאי, מונה פוציוס לשגריר ליטא ברומניה.
הוא כיהן בתפקיד עד 2019. ב-2020 הוא נבחר לייצג את מחוז הבחירה של קלייפדה בסיימאס - הפרלמנט הליטאי, מטעם מפלגת איחוד המולדת.
ארביום פוספיד היא תרכובת אי-אורגנית בינארית המורכבת מארביום וזרחן, שהנוסחה הכימית שלה היא ErP.
ניתן להכין ארביום פוספיד על ידי תגובה של ארביום וזרחן:
ארביום פוספיד יוצר גבישים קובייתיים, בעלי חבורת סימטריות מרחבית Fm3m.
ארבה כשר הוא מונח הלכתי המתאר מינים מסוימים של חגבים המותרים לאכילה על פי דיני הכשרות היהודיים.
בעוד רוב סוגי החרקים נאסרו באכילה, התורה () מתירה ארבעה מיני חגבים.
עם זאת, זיהוי המינים המותרים מעורר מחלוקות פרשניות והלכתיות, ורק מיעוט מהקהילות היהודיות שמרו מסורת ברורה לזיהויים.
ההבחנה מבוססת על שם המין ועל מאפיינים אנטומיים בסיסיים, אך קשה לזהותם בבהירות.
זהות המינים המדוברים נשארה בגדר מסורת עדתית.
מובהר כי רק חרקים מהסוג החגבאים מותרים לאכילה, אלו בעלי ארבע רגליים וזוג כרעים לניתור (זכר המשנה בחולין, פרק ו', מתניתין) המשנה מפרטת כי בין החגבאים מוצאים רק כאלה המקיימים ארבע רגליים, ארבע כנפים, וחלק "שכנפיו חופין את רובו" – סימניים המגדירים מינים מסוימים ככשרים.
הגמרא ממשיכה בדיון על משמעות "רוב" – רוב האורך או של הכיסוי בכנפיים – כדי לברר מה נחשב "חגב" המותרים .
רש"י מפרש כי "לנגושט'ה" – ארבה – נחשב לחגב לפי ההגדרה הזו.
כמו כן, בפירוש לפסוק ב' ז' י"ג בדברי הימים, מופיעה האזכורה של "חגב" בהקשר של מכת חגב, מה שמעצים את התייחסות המקרא לקבוצה זו של חרקים.
בתלמוד מובאים תרגומים ארמיים לארבעת המינים שנזכרו בתורה, תוך אזכור תתי-סוגים:
חלק מהראשונים (כגון הרמב"ם) סוברים כי די בסימני הכשרות החיצוניים ואפילו אם אין מסורת שמית, ניתן להתיר אכילתו.
אחרים, כדוגמת בעלי הטורים, מחייבים מסורת מסוימת של אכילה.
בקרב יהודי תימן נשמרה מסורת מפורשת וברורה.
בקהילות יהודי תימן – כמו גם בצפון אפריקה – נשמרה במשך דורות מסורת ברורה בפיהם של חכמים ובני עדה, המאפשרת לזהות מין ספציפי של ארבה כמאפשר לאכילה על פי ההלכה.
לפי המסורת, הארבה המדברי (Schistocerca gregaria) – המזוהה אצלם בשם הערבי "אל ג'ראד" – נכלל בשתי קטגוריות של "ארבה" (ע"פ ההגדרה המקראית: ארבע רגליים, ארבע כנפיים, קפיצות ו"כנפיו חופין את רובו")
בעת מכת ארבה, תופעה מחזורית שהתרחשה בתימן ובאזורים סמוכים, נהגו יהודי תימן, הן תושבי הערים והן אנשי הכפרים, לאסוף את הארבה בלילה כאשר החרקים נוחתים על גגות, עצים ואף כלי רכב.
לאחר איסופם היו שוטפים את החרקים, מבשלים אותם בקדירות מים רותחים, מתבלים אותם ולאחר מכן מייבשים בשמש.
תהליך זה שימש הן להכשרתם לאכילה והן לשימורם כמזון עשיר בחלבון היכול להחזיק מעמד במשך חודשים ארוכים.
מסורת זו נתמכת בעדויות רבות מפי חכמי תימן, במכתבים היסטוריים ובמחקרים עכשוויים, אשר מצביעים על כך שהכשרות התבססה על זיהוי מינים מסוימים מתוך מסורת חיה שהועברה מדור לדור, על היכרות מעשית עם סימני ההיתר שנקבעו בהלכה, וכן על הסביבה התרבותית והתורנית שתמכה בשימור ידע זה.
הרתחה במים מלוחים וייבוש בשמש.
קלייה בתנור אדמה ולאחר מכן ייבוש.
לעיתים הסרת ראש, כנפיים ורגליים לפני האכילה.
בקהילת ג'רבה שבתוניסיה נאסרה אכילת הארבה בצו רבני (תקנה) במאה ה-18, בעקבות פרשנותו של ר' חיים בן עטר לדברי רש"י, לפיה אין בנמצא מין חגב שעונה לכל סימני הכשרות הכתובים בתורה.
הרמב"ם סבר כי די בכך שהמין יקרא "חגב" ושיהיו לו שלושה סימנים חיצוניים ברורים.
אף על פי כן, יהודי תימן החמירו ולא אכלו אלא מינים שמסורת ברורה אודותיהם.
בשנת 2020 אישרה הרבנות הראשית לישראל את מיני הארבה של חברת "Hargol FoodTech", המגדלת את הארבה בתנאים מבוקרים.
המוצרים נמכרים גם תחת המותג "Holy Locust".
פוסקים בני זמננו כמו הרב יוסף קאפח, הרב הרשל שכטר ואחרים התירו את אכילת החגבים.
עם זאת, קיימת הסתייגות מאכילת חגבים מהטבע בשל חשש לריסוסים כימיים.
ארביד אנאנד אולוף לינדבלד הוא נהג מרוצים בריטי-שוודי הצפוי להתחרות עבור קבוצת רד בול באליפות פורמולה 1 החל מעונת 2026.
לינדבלד נולד בוירג'יניה ווטר, סארי, אנגליה.
הוא החל להתאמן בקארטינג בגיל חמש ובשנת 2015 החל להשתתף בתחרויות.
בשנת 2021 הצטרף לתוכנית פיתוח הנהגים של רד בול.
את הבכורה במרוצי מכוניות חד מושביות עשה בשלושת הסבבים האחרונים של אליפות פורמולה 4 האיטלקית בשנת 2022. שנה לאחר מכן התחרה באליפות באופן מלא וסיים במקום השלישי.
במקביל התחרה באליפות הפורמולה 4 של איחוד האמירויות ובאליפות האירופאית (Euro 4).
הוא השתתף וניצח את מרוץ הפורמולה 4 במקאו.
באוקטובר 2023 הצטרף לקבוצת פראמה רייסינג לקראת עונת 2024 באליפות הפורמולה 3. לפני תחילת העונה לקח חלק בשלושת הסבבים הראשונים של אליפות הפורמולה האזורית באיחד האמירויות.
באליפות הפורמולה 3 השיג 4 ניצחונות והגיע פעם נוספת לפודיום.
בסיום העונה דורג במקום הרביעי.
בספטמבר הוחתם בקבוצת קמפוס רייסינג לקראת השתתפות באליפות הפורמולה 2.
בהכנות לקראת העונה השתתף באליפות הפורמולה האזורית של אוקיאניה וזכה בתואר.
במרוץ השלישי של עונת הפורמולה 2 ניצח את מרוץ הספרינט והיה למנצח הצעיר בתולדות האליפות.
בסיום העונה דורג במקום השישי.
את נהיגת הבכורה על מכונית פורמולה 1 עשה בספטמבר 2024 במהלך נהיגת ראווה ביוסטון על ה-RB8, המכונית של קבוצת רד בול מעונת 2012. בפברואר 2024 הוא ערך נסיעת מבחן פרטית במסלול אימולה על המכונית של קבוצת אלפאטאורי מעונת 2023. ביוני השתתף בנסיעת מבחן נוספת במסלול על אותה מכונית.
לבקשת קבוצת רד בול הוא קיבל רישיון-על עוד בטרם מלאו לו 18. בגרנד פרי בריטניה ומקסיקו השתתף באימון החופשי הראשון.
בדצמבר, ימים ספורים לפני סיום העונה, הוכרז כנהג בקבוצת רייסינג בולס בעונת 2026 במקומו של איזק אג'אר, שקודם לקבוצת רד בול.
ארבע אמהות הייתה תנועת מחאה אשר הוקמה בשנת 1997 בעקבות אסון המסוקים, על ידי תושבות ותושבי הגליל העליון בישראל ומשפחות לחיילים ששירתו בלבנון, במטרה להביא ליציאת צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון.
בשנת 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה, שבמהלכה פלש צה"ל ללבנון, ומטרתה הייתה שנויה במחלוקת בציבור הישראלי.
כשנה לאחר פרוץ המלחמה, במאי 1983, כאשר מניין ההרוגים הגיע לכ-500, מכתב ששלחה למערכת "דבר" מורה מתל אביב, הביא להקמת תנועת "הורים נגד שתיקה", שפעלה למען נסיגה משטחי לבנון.
התנועה, שקמה מספר שנים לפני תנועת "ארבע אמהות", שימשה לה כמקור השראה.
רוב הפעילוֹת בתנועת "הורים נגד שתיקה" היו אימהות לחיילים.
ב-20 במאי נערך כנס ראשון של התנועה שבו השתתפו השחקנית חנה מרון והפרופסור לפילוסופיה ירמיהו יובל.
כעבור יומיים, כשלושים הורים ערכו הפגנה ראשונה מול משרד ראש הממשלה בירושלים, וגם בחיפה.
שבוע אחר כך נערכה הפגנה נוספת שבה השתתפו כבר כאלפיים איש.
ב-31 במאי 1983 נפגש שר הביטחון משה ארנס עם שש אימהות חברות התנועה, אך הוא הודיע להן חד-משמעית שהוא נגד נסיגת צה"ל מלבנון.
התנועה המשיכה במאבקה ובמרץ 1985 כבר מנתה כ-20,000 חברים.
ביוני 1985 נסוג צה"ל מרוב השטחים שכבש בלבנון ונערך על שטח בדרום לבנון שהוכרז כרצועת הביטחון.
בשלב זה התפרקה תנועת "הורים נגד שתיקה", מאחר שסברה שהשיגה את מטרתה (השהייה ברצועת הביטחון הייתה אמורה להיות זמנית, עד להעברת השליטה באזור לצבא דרום לבנון).
במהלך השנים הבאות השהייה באזור הביטחון הביאה לאבדות רבות לצה"ל, כשהשיא היה אסון המסוקים שאירע ב-4 בפברואר 1997 ובו נהרגו 73 חיילים ביניהם לוחמי חטיבת הנח"ל, לוחמי שריון (מחטיבה 7 וחטיבה 188), הנדסה (גדוד 601), חטיבת גולני, מודיעין שדה וצוות המסוק.
בעקבות האסון, החליטה רחל בן דור לפנות לחברותיה וחבריה באצבע הגליל, ביניהם משפחות רבות לחיילים ששירתו בלבנון.
באפריל 1997, הזמינה רחל לביתה, למפגש עם התקשורת, את שתי חברותיה מקיבוץ גדות, רונית נחמיאס ויפה ארבל, שיחד גידלו את בניהן בקיבוץ עד גיוסם ליחידות מובחרות המשרתות בלבנון.
רונית הביאה למפגש את חברתה מירי ובכתבה שפורסמה לקראת פסח כונו הארבע בשם המיתולוגי "ארבע אמהות".
בכנס ההקמה הרשמי של התנועה בצפון, ביולי 1997, שאליו הגיעו מכל רחבי הארץ, נבחר שם התנועה "ארבע אמהות – לצאת בשלום מלבנון" ונבנה המערך הארגוני, שניהל את פעילות המחאה בכל רחבי הארץ.
לימים, הפכה בן דור ליושבת ראש התנועה ואליה הצטרפו אורנה שמעוני, שבנה סגן נהרג במוצב ריחן שבלבנון בספטמבר 1997, ואנשים נוספים.
אף על פי שהתנועה נקראה ארבע אמהות והייתה בעלת בסיס פמיניסטי היא הצליחה לגייס לשורותיה גם גברים, כולל חיילים לשעבר אשר שירתו בלבנון.
בתקופת פעילותה, כאשר עמדה במרכז השיח הציבורי, מנתה התנועה כחמש מאות פעילים.
פעילות התנועה והדיון הציבורי סביבה
הצעד הראשון של מקימות התנועה היה קיום הפגנה קטנה בצומת מחניים.
הן מחו נגד העובדה שממשלת ישראל שהביעה את נכונותה לסגת מלבנון ב-1985 לא עשתה דבר לדבריהן במהלך 12 השנים שחלפו כדי לקדם זאת.
המפגינות, שהיוו את הבסיס לתנועת ארבע אמהות, זכו במהירות לתשומת לב תקשורתית ורבים הצטרפו אליהן.
תוך מספר חודשים אלפי אנשים חתמו על עצומת הזדהות עם התנועה וב-5 ביולי 1997 נערך כנס הקמה של התנועה, שבו השתתפו כמה עשרות נשים וגברים.
בעקבות זאת, התווספו מוקדי פעילות בארץ בתדירות גבוהה.
התנועה העבירה מסר של דאגה ל"ילדים הלוחמים".
רוב תנועות המחאה עד אז התעסקו בשטחים והקונפליקטים בישראל סבבו סביב השאלה האם יש ליישב שטחים אלו והאם שווה להילחם עליהם.
ארבע אמהות לא התייחסו לזווית הזו והגדרת המטרה של נסיגה חד-צדדית מלבנון נבעה מבחינתן אך ורק מתוך החששות לחייהם של הלוחמים.
קהל היעד הראשוני היה האימהות לחיילים משום שלדעת התנועה להן היה קשר ישיר לבעיה.
הדאגה הפרטית לחיילים הייתה המנוע של פעילים רבים.
מכאן הייתה הדרך קצרה למסקנה כי ההתנגדות של חזבאללה מבטאת בעצם את התנגדות העם הלבנוני (בעיקר השיעי) לכיבוש של דרום לבנון שחצה את העם השיעי לשניים: אלו בדרום ואלה מצפון לרצועת הביטחון.
ביטוי להשקפה הזאת חובר והועבר לתקשורת על ידי דן שטיינברג בשם "האמת על שקר לבנון".
לאחר חטיפת החיילים מהר דב, לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, הזהיר דן שטיינברג בראיון בוואלה כי הנסיגה לא הושלמה בדרך שבה הציעה תנועת ארבע אמהות באופן אישי לאהוד ברק, לפני שנבחר לראש ממשלה, והדבר הביא לחטיפה ויביא בהמשך לאלימות גוברת בגבול (ואכן הגיעה מלחמת לבנון השנייה).
מדובר באי הסכמה של מערכת הביטחון לייצר מצב של שקט באזור ובמקרה הזה בחילופי שבויים, בכללם כאלה שנחטפו מלבנון ב-1985.
תנועת ארבע אמהות פיתחה אסטרטגיה על מנת להשיג את מטרתה האולטימטיבית ומערך הפעולה שלה כלל פעילות במישור הממסדי, המדיני מצד אחד ובמישור הציבורי מצד שני.
התנועה חשה שעליה למצוא את הדרך הטובה והיעילה ביותר להשגת המטרה ולכן הפעילות הציבורית פנתה לקהל הרחב והתאפיינה בעיקר בחיבור רחב וחזק עם התקשורת על כל זרועותיה.
יחסי הציבור של התנועה הפכו למערכת ענפה.
פעילות התנועה כללה תהלוכות והפגנות ברחבי הארץ, החתמה על עצומות, השתתפות בכנסים ובתוכניות טלוויזיה פוליטיות ואף משמרות מחאה מול משרדיהם של ראשי המדינה ומקבלי ההחלטות השונים.
התנועה גם קיבלה כיסוי תקשורתי נרחב בחו"ל וכתבות עליה התפרסמו בכלי תקשורת רבים בעולם.
נוסף על כך, התנועה קיבלה מכתבי תמיכה מארגוני נשים וארגוני שלום רבים.
מישור הפעולה הממסדי, לעומת זאת, היה שקט יותר והתאפיין בניסיון לגייס תמיכה ביעדיהן על ידי לחץ מתמשך על השרים וחברי הכנסת בדרך של שיחות והידברות.
כמו כן, התנועה בחרה לשתף פעולה עם תנועות נוספות, כמו "התנועה ליציאה מלבנון" של יוסי ביילין ותנועת "נשים דתיות למען קדושת החיים" שדגלו באופן בסיסי באותם יעדים, על-מנת להגדיל את בסיס התמיכה שלה.
עם זאת, תנועת ארבע אמהות התאפיינה בכך שהיא לא הייתה קשורה לאף אחת מן המפלגות הפוליטיות בארץ ולא רצתה להשתייך למחנה פוליטי זה או אחר.
בד בבד עם יסוד התנועה, הקימה הפעילה יונה רוכלין, אתר אינטרנט באנגלית, הראשון מסוגו שעסק בדרום לבנון.
באתר הוצגה כרונולוגיית המאבק הציבורי לנסיגת צה"ל מלבנון והיו בו שפע מאמרים אקדמיים וכתבות מעיתונים שונים בעולם.
האתר עצמו משך תשומת לב של תקשורת מהעולם, כולל עיתונים מלבנון שערכו ראיונות באמצעות האימייל עם פעילי התנועה.
בין היתר, בדפי האורח של האתר צירפו אזרחים לבנונים רבים את תקוותם לשלום.
מנגד, קיבלה בעלת האתר גם דואר אלקטרוני של לוחמה פסיכולוגית מארגון חזבאללה.
אתר האינטרנט לא מתופעל ולא מתוחזק מאז נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000.
התנועה פעלה להעלות את נושא הנסיגה החד-צדדית לסדר היום הלאומי, לעורר את דעת הקהל ולהפעיל לחץ מסיבי על מקבלי ההחלטות.
הדיון הציבורי סביב התנועה הפך לגדול וראשי התנועה הפכו לחברות קבועות בשיח הפוליטי ולמובילות המאבק למען הנסיגה מלבנון.
כל עוד לא הושגו יעדיה, המשיכה התנועה בפעילותה בשני המישורים והוסיפה לעורר מודעות ומחאה אזרחית.
התנועה החלה את דרכה ללא כוח פוליטי, ללא תקצוב וללא יחס רציני מצד מקבלי ההחלטות.
אולם עם הזמן, הלך והתעצם כוחה בזכות הסיקור התקשורתי הרחב שקיבלה.
תנועת ארבע אמהות הייתה תנועה פריפריאלית אשר הפכה לסמל המאבק ובהמשך לאחד מסמלי הנסיגה.
התנועה עוררה פולמוס חברתי וחלקים נרחבים מהציבור לא הסכימו עם האג'נדה שהציגה.
בתחילת הדרך התנועה ספגה המון ביקורת.
נשות התנועה נתפסו כבעלות חוסר התמצאות בענייני הביטחון והמהלך שהובילה התנועה נתפס כמהלך אנוכי ותבוסתני, שלא תאם את ערכי החברה הישראלית ששמה את מערך הלחימה ואת צה"ל כערך עליון.
הפנייה לרגש הנשי, האימהי, לא תמיד תפסה, ופוליטיקאיות ואף אימהות שכולות ראו בפעילות של ארבע אמהות סכנה לחברה הישראלית.
נוסף לכך, התפתח חשש לדמורליזציה של החיילים ששהו בלבנון בפרט ובשטחי הלחימה של ישראל בכלל.
בתחילת 1999 פרשה קבוצת פעילים תושבי המרכז כתוצאה ממחלוקת קשה שהתגלעה בין אלה שדרשו פעילות יותר מיליטנטית, לבין המייסדות שביקשו לשמור על קו שמרני במאבק הציבורי.
בניגוד לתנועת ארבע אמהות, תנועת קו אדום – שפעיליה, נשים כגברים, הגיעו מכל גוני הקשת הפוליטית – הדגישה את הפן האזרחי של המאבק.
התנועה הפעילה את האינטרנט ככלי הסברתי אף על פי שהיה אז בחיתוליו.
אולם הקבוצה התאפיינה בעיקר בשורה של פעולות רחוב, אשר כללו הפגנות שבועיות קבועות מול משרד הביטחון בתל אביב ואפילו מחאות יוצאת דופן בבסיס קליטה ומיון שם נפגשו עם הורים שליוו את בניהם לגיוס.
כמו כן התקיימו הפגנות מול ביתו של אורי לוברני, שנתפס בעיניהם כאחד האחראים לקיבעון המחשבתי של השהייה ברצועת הביטחון.
המפגינים מול משרד הביטחון התעמתו עם שוטרים וכמה מהם נלקחו למעצר ושוחררו בערבות.
זכורה בעיקר הפגנה שבה הובאו למקום כמה כבשים כדי לסמל את שתיקתם של הפוליטיקאים והקצינים הבכירים נוכח התקבלותה של המדיניות כלפי המשך הנוכחות בדרום לבנון.
הקבוצה גם יצרה קשר עם תושבים לבנונים באמצעות ראיונות שהעניקו חבריה לעיתון בשפה האנגלית ה"דיילי סטאר".
ההסלמה בפעילות זכתה לחשיפה תקשורתית רבה ועמדה בניגוד גמור לפעילותן של ארבע אמהות שהסתפקו במחוות פסיביות ונטו לעשות שימוש סמלי בחגי ישראל כדי לבטא את מחאתן.
שיאה של המחאה התרחש ב-28 בפברואר 1999, ביום שבו נהרג תת-אלוף ארז גרשטיין והמפגינים חסמו את רחוב קפלן שמול הקריה.
למחרת היום הוזמנה נציגת התנועה לתוכנית הטלוויזיה פופוליטיקה והעיתונאי טומי לפיד הטיח בפניה שהיא גרועה יותר מחזבאללה.
בפאנל שלאחר מכן, הופיע אהוד ברק והכריז לראשונה שאם ייבחר לראשות הממשלה, יוציא בתוך שנה את צה"ל מלבנון.
התנועה המשיכה בפעילותה עד מימוש הבטחתו ונסיגת צה"ל במאי 2000.
ביוני 1999 הצטרפו לתנועה גם חיילים משוחררים יוצאי היחידה לסילוק פצצות, חבריו של נועם ברנע, לוחם היחידה שנהרג בלבנון.
על יוזמה זו כתב העיתונאי עֹפר שלח: "המקבילה הקרובה ביותר שאפשר להגיע אליה להפגנות חיילי המילואים בשנות ה-80. אחרי כל כך הרבה שנים, התביעה לצאת היא כבר לא עניין של אמהות, פוליטיקאים ועיתונאים".
עם זאת, מאחר שהאימהות השתרשו בתודעה הציבורית, חלק ניכר מפעילות קו אדום יוחסה להן בטעות על ידי כלי התקשורת.
הנסיגה מלבנון וסיום פעילות ארבע אמהות
ב-24 במאי 2000, כשלוש שנים לאחר הקמת התנועה, יצא צה"ל מלבנון בהוראתו של ראש הממשלה, אהוד ברק.
ברגע שארגון ארבע אמהות הבין שיש תיאום מטרות בינו לבין ראש הממשלה, הפעילות הציבורית הצטמצמה, ועם הנסיגה התפרקה תנועת ארבע אמהות משום שחשה שהשיגה את יעדיה וכארגון חברתי הגיעה למיצוי.
עם זאת, מאז תנועות המחאה בישראל שואבות השראה מפעילותה של ארבע אמהות ואף יוצאי התנועה עצמם הקימו את תנועות "מבט לאופק" להידברות עם המתנחלים, "היום השביעי" ו"האם החמישית".
תנועה נוספת ששאבה מהן השראה וקמה בשנת 2020 היא "קול האמהות" – נשים שמתגוררות בעוטף עזה ומאסו באורח החיים הקשה שלתוכו ילדיהן נולדים.
בשנת 2020 הפיקו רפאל לוין עם דפנה קידר לוין סרט תיעודי בשם ארבע אמהות.
ביהדות, ארבע האמהות, הן ארבע דמויות מקראיות מספר בראשית, נשותיהם של שלושת האבות: שרה אשתו של אברהם, רבקה אשתו של יצחק, ורחל ולאה נשותיו של יעקב.
במסורת היהודית מקובל להצמיד את הכינוי "אמנו" לשמותיהן של ארבע האמהות: "שרה אמנו", "רבקה אמנו", "רחל אמנו" ו"לאה אמנו".
על פי המקרא, שרה, רבקה ולאה נקברו לצד בעליהן במערת המכפלה, אך רחל נקברה לבדה בקבר רחל בבית לחם.
המקור לכינוי אמהות ולמספרן הוא במסכת שמחות: "אין קורין לאבות אבינו אלא שלושה, ולא לאימהות אימנו אלא לארבע האמהות".
התלמוד מבהיר שאף על פי שרחל ולאה אינן אמהות ביולוגיות של האומה כולה, אלא כל אחת היא אם לשבטים מסוימים בלבד, בכל זאת הן נחשבות אמהות האומה בגלל חשיבותן.
דבר זה בולט במיוחד על רקע אי הכללת בלהה וזלפה בין האמהות, למרות העובדה שגם הן ילדו ליעקב ילדים שמהם יצאו אחדים משנים עשר השבטים, משום שהיו שפחות.
למרות האמור לעיל ובניגוד לאמירה הרווחת אודות ארבע אמהות, כאשר התורה מסכמת את מניין השבטים היא מונה את בלהה וזלפה כחלק מהאמהות (), ואף חז"ל עצמם מציינים במספר מקורות שיש שש אמהות ומונים את בלהה וזלפה בתוכן (כך לדוגמה במדרש שיר השירים רבה: "שש עגלות צב...
ו' כנגד ו' אמהות- שרה רבקה רחל לאה זלפה בלהה", שם, פרשה ו).
על פי המקרא, שלוש מתוך ארבע האמהות – שרה, רבקה ורחל – נפקדו בילדים רק לאחר שנים רבות של עקרות.
לתופעת עקרות האמהות ניתנו הסברים רבים במדרשים ובהגות היהודית.
בניתוח הספרותי המודרני של המקרא, מוטיב העקרות נחשב לחלק מסצנת הדפוס של בשורה על לידת גיבור.
חז"ל בבראשית רבה אומרים שהאמהות היו נביאות.
רבי חנינא בן פזי לומד זאת מכך שרחל ביקשה ().
מכך שלא ביקשה "בנים אחרים", מוכח שידעה שעתיד להיוולד ליעקב בן אחד נוסף בלבד, וביקשה שהוא ייוולד ממנה.
אַרְבֵּל הוא מושב עובדים בגליל התחתון ליד הכנרת והעיר טבריה בבקעת ארבל.
המושב משתייך לתנועת המושבים והוא חלק ממועצה אזורית הגליל התחתון.
המקום נקרא כשם היישוב העתיק ארבל שחורבותיו, כולל בית כנסת יהודי, מצויות בקרבת שטחו של המושב.
המושב הוקם בשנת 1949 כמושב שיתופי המושב הוקם על ידי חיילים משוחררים של הבריגדה היהודית שהתארגנו בארגון להתיישבות 'ארגון החי"ל', התיישבו לאחר שחרורם בבית-גן ולאחר שהשתתפו במלחמת העצמאות יצאו לחפש מקום מתאים להקמת יישוב בגליל התחתון וכשהגיעו לאזור בקעת ארבל של היום, החליטו שזהו מקומם.
המשפחות המיישבות הראשונות: אסטמן, סונדק, זוננברג, פוטצ'ניק, אביטל (רפופורט), שיח, בן דן, שצר (כיום שפי), ארנשטיין.
החיים היו לא פשוטים למתיישבים הראשונים.
כוח העבודה היה מצומצם, האדמות היו זרועות סלעים, והתקציב שנתנה להם הסוכנות היהודית היה דל.
כשנה לאחר מכן בפברואר 1950 הצטרפו למושב השיתופי משפחות עולים מאיראן: חביב, ידגר, ענוים, סעידיאן (רון), והיישוב חווה התעוררות ופריחה.
בתחילה, עת בנו את בתיהם, התנהלו יחד כקיבוץ עם מטבח מוסדי, חדר אוכל ומחסן בגדים משותף וגדלו עדר צאן מהגדולים בישראל.
ביולי 1950 פקד את המושב אסון כאשר צריף בית הילדים נשרף וחמישה תינוקות נספו בשריפה.
ב־1959 היישוב הפך למושב עובדים.
בפברואר 1965, במסגרת תוכנית של הסוכנות היהודית בשם "מן העיר אל הכפר", הצטרפו למושב שמונה משפחות חדשות.
בשנת 1975 קלט המושב, בעידוד הסוכנות היהודית, מספר משפחות נוספות.
בשנת 1979, הורחב שטחו של המושב, נבנתה הרחבה משקית בת כ-25 משקים בה נקלטו בני המושב הבוגרים ונבנו מבני ציבור חדשים.
בשנות השמונים של המאה העשרים חווה המושב משבר כלכלי, כחלק ממשבר המושבים הארצי.
המושב נכנס להסדר ובעקבותיו חלו שינויים בהתנהלות הכלכלית של המושב ובוטלה הערבות ההדדית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוקמה במושב ארבל הרחבה קהילתית.
בתחומי המושב נמצא קבר ניתאי הארבלי וקבר דינה.
במושב פועלים ועד אגודה וועד מקומי.
במושב קיימים מבני ציבור ובהם צרכניה, מרפאה, בית-עם, בית כנסת, מקווה, מועדון נוער ומרכז אומנות.
שלושה ספרים נכתבו על ידי שולמית זוננברג בהשראת ארבל ותושביו: האיכר מכפר פסגה, תמונות מכביש 90, כאילו לאביב יש ברירה.
החקלאים במושב מגדלים מטעים (זיתים, אבוקדו, הדרים, שקדים, ליצ'י), גידולי שדה, צאן ובקר.
חינוך: במושב פועלת מערכת חינוך לגיל הרך ושני גני ילדים.
ילדי המושב לומדים בבית הספר היסודי האזורי 'עלי גבעה' בגבעת אבני ובבית הספר התיכון החקלאי 'כדורי'.
במושב פועלת תנועת הנוער 'התנועה החדשה '.
ארבע-עשרה אוקטבות הוא שמו של הרכב מוזיקה ניסיונית שכלל את יוני רכטר, אבנר קנר והמתופף זוהר לוי ושילב רוק מתקדם, ג'אז ופיוז'ן.
רכטר וקנר כתבו, שרו וניגנו בפסנתרים, ומכאן שם ההרכב – בכל פסנתר 7 אוקטבות ובשני פסנתרים 14 אוקטבות.
ההרכב פעל בשנת 1974 וב-1975 יצא אלבומו היחיד הנושא את שמו: "ארבע-עשרה אוקטבות".
יוני רכטר ואבנר קנר נפגשו לראשונה עוד כשהיו תלמידי תיכון, כששיחקו בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב בכדורסל.
ב-1974 נפגשו שוב, הפעם באקדמיה למוסיקה בתל אביב, גילו שהם בעלי טעם מוזיקלי דומה ואהבה לרוק מתקדם והחלו ליצור יחד.
המפיק אשר ביטנסקי תמך בצמד והצליח לארגן להם מעט זמן אולפן (50 שעות) כדי לעודד יצירה מקורית שאינה במיינסטרים, אף שהיה ברור מלכתחילה שהאלבום לא יזכה להצלחה מסחרית (ואכן כך היה).
עם זאת, האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות" נחשב לאחד מחלוצי הרוק המתקדם בישראל והוא מוערך מאוד בקרב הקהילה הפרוגרסיבית בארץ.
במקביל לפעילות בהרכב השתתפו רכטר וקנר בערב דו-פעמי בשם "הכל זורם" שיזם דניאל שליט והועבר בגל"צ בשידור חי ממוזיאון תל אביב.
המופע, בניצוחו של שליט, שילב יצירות קונצרטנטיות של מלחינים ישראליים לצד מוזיקה אוונגרדית ואינסטרומנטלית בסגנון רוק-ג'אז-קלאסי-מודרני ושירים מורכבים של קנר ורכטר בעיבודיהם.
השניים עיבדו קטעים לרביעיית מיתרים, תופים, גיטרה חשמלית, זמרים ומוזיקאים נוספים (ביניהם עדי עציון, גידי גוב, יצחק קלפטר, שם טוב לוי ואפרים שמיר) ו"התפרעו" בקטעים "מוטרפים" לדבריו של קנר.
בפסטיבל הפסנתר 2008 אירח יוני רכטר את אבנר קנר בהופעתו והשניים ביצעו יחד כמה משירי ההרכב.
ארבע האמיתות הנאצלות (בסנסקריט: चत्वारि आर्यसत्यानि catvāri āryasatyāni) הן בסיס הבודהיזם.
תבנית ארבע האמיתות הנאצלות היא הדהרמה כפי שלימד גאוטמה הבודהה.
לכל אחת מן האמיתות משויכת משימה שאותה ניתן להשלים באופן מעשי.
דוקהה (duḥkha) - האמת בדבר קיומו של הסבל: לידה, זקנה, מוות, צער, מצוקה, פרידה וייאוש הם דוגמאות לסבל.
סמודיה (samudaya) - האמת בדבר מקור הסבל: השתוקקות, דחייה ובורות, המובילות לתהפוכות נפש מתמשכות בתודעה.
נירודהה (nirodha) - האמת בדבר הכחדת הסבל: הסבל אינו גזירת גורל.
ניתן להשתחרר ממנו ולהגיע לשלוות אמת (נירוואנה).
מרגה (mārga) - האמת בדבר הדרך לשחרור מסבל: זו הדרך בת שמונת העיקרים שהתווה הבודהה, "הדרך המתומנת הנאצלת".
ניתן להסביר את ארבע האמיתות באמצעות משל לתחום הרפואה, כפי שמקובל לתאר ברפואת האיור ודה:
האמת הראשונה היא האבחון - המחלה היא הסבל (דוקהה).
האמת השנייה היא אטיולוגיה - המזהה את גורמי המחלה (דחייה; השתוקקות; בורות).
האמת השלישית היא הפרוגנוזה - מצביעה על האפשרות להתגבר על המחלה.
האמת הרביעית היא המרשם לטיפול במחלה - הליכה בדרך המתומנת הנאצלת (הדארמה) תביא לרפואה שלמה.
האמת הנאצלת הראשונה של הקיום היא הסבל השזור בתוכו; דחק (סטרס), מועקה, חוסר נחת, חוסר שביעות רצון, או היעדר-סיפוק.
בכתבים הקנוניים (דוגמת הסאטיפטהאנה) מוזכרות חוויות לידה, זקנה, מוות, צער, אבל, כאב, מצוקה, ייאוש, מגע/התקשרות עם מושאים לא אהובים, ופרידה ממושאים אהובים, כגורמים מרכזיים המפגישים עם סבל זה.
גורם נוסף הוא ההצמדות לחמשת הסקהנדות ("מצרפים", "מצבורים") וההיאחזות בהן - גוף, צורה וחומר; חוויות חושיות; תפישות קוגניטיביות; תגובות מותנות (רגשיות ופיזיות כאחד); ומצבי תודעה.
המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח הבנה מעמיקה ומלאה אודות מהות הסבל, והבאתה לידי שלמות.
האמת הנאצלת השנייה עוסקת במקור הסבל והדחק: הכמיהה למושאי התשוקות (טנהא, מילולית: צימאון), הכמיהה להמשיך ולהתקיים בעולם (סמסרה, מלכודת ההתהוות המותנית של חוויות בתודעה), והכמיהה להפסיק מלהתקיים בעולם.
ההשתוקקות להעלים את הסבל נתפשת גם היא כגורם סבל בפני עצמו.
המשימה המשויכת לאמת זו היא נטישה לצמיתות הן של ההשתוקקות והן של הדחייה, המהווות את שני צדדיו של אותו המטבע.
האמת הנאצלת השלישית עוסקת באפשרות להכחדה מלאה, סופית ומוחלטת של כל סבל או דחק מהחוויה המודעת.
ניתן לטהר את התודעה באופן מושלם מכל תאווה, תשוקה, סלידה, אשליה או בורות.
המשימה המשויכת לאמת זו היא הגשמתה, המסמנת את ההגעה לנירוואנה, ואת ההארה שנלווית אליה.
האמת הנאצלת הרביעית היא שישנה דרך לשחרור מכל סבל: הדרך המתומנת הנאצלת, בה מתוארים שמונה עקרונות חיים ההופכים את האדם המאמץ אותם לאדם נאצל.
המשימה המשויכת לאמת זו היא פיתוח עקרונות אלו בחיי האדם (מוסר, ריכוז וחכמה), והבאתם לידי שלמות.
אַרְבַּע-קָו מֻבְהָק או ארבע-קו מצוי (שם מדעי: Psammophis schokari) הוא נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים מהסוג ארבע-קו.
ארבע-קו מובהק הוא נחש בעל מבנה דק ומוצק.
לאורך גופו יש ארבעה פסים כהים ומכאן שמו.
עם זאת קימים גם פרטים ללא פסים, או בעלי פסים בהירים.
לפי מקורות אחדים, באזור הצפון לנחש פסים כהים וככל שמדרימים כך הפסים נהיים בהירים או מטשטשים.
לפי מקורות אחרים, באותה אוכלוסייה יכולים להיות זה לצד זה נחשים בעלי פסים בהירים או כהים.
אורך הפרטים הנצפים נע בין 80 ועד 120 סנטימטר, אולם ייתכן שקיימים פרטים גדולים יותר.
שיני הארס שלו ממוקמות בחלקו האחורי של הפה.
מספר מגיני הגחון שלו נמוך מ-185, ובכך הוא נבדל מארבע-קו מצרי, שמספר מגיני גחונו גבוה מ-185.
ארבע קו מובהק פעיל ביום וצד בעיקר זוחלים ומינים של לטאות כגון לטאת עין נחש, המועדפת עליו והנפוצה בתחום מחייתו.
הוא פעיל באביב ובסתיו, בתקופות של לחות גבוהה, ואילו בקיץ ובחורף הוא שקוע בתרדמה.
הארבע-קו הוא אחד הנחשים הזריזים ביותר הקיימים בארץ.
ארסו איננו מסוכן לחיי האדם, אך נשיכתו עלולה להחדיר כמות של ארס ועלולה לגרום לאדמומיות באזור הנשיכה, לנפיחות ואף לנמק.
בעת שיחור מזון או סכנה הוא מסוגל להתרומם על פלג גופו העליון על מנת לשפר את שדה הראיה.
מתצפיות בשבי עולה כי המין נוהג להטיל 6–10 ביצים בכל תטולה.
בישראל, הנחש נפוץ בכל שטח ישראל, מהחרמון עד אילת.
בעולם, תחום תפוצתו רחבה מאוד.ארבע-קו מובהק נפוץ באזורים מדבריים של אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, מאלי, מאוריטניה, ניגריה, סודאן, אתיופיה, אריתראה, סומליה, לוב ומצרים), המזרח התיכון (ישראל, סיני, ערב הסעודית, עומאן, תימן, סוריה, ועיראק) ומרכז אסיה (איראן, הודו, אפגניסטן, פקיסטן וטורקמניסטן).
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 208-210
ארבע הווארנות מתארות חלוקה מעמדית קדומה בתקופה הוודית בהודו.
חלוקה זו התפתחה באלף הראשון לפנה"ס בעת נדידה והתפשטות של שבטים הודים מזרחה מאזור אפגניסטן של היום.
היווצרות המעמדות היא חלק מתהליך של התיישבות קבע – ומקור החלוקה בהתמסדות של הדת והחברה הוודית.
המילה וארנה (Varna) משמעותה המקורית היא "צבע" (ללא קשר לצבע העור).
הווארנות הונצחו ומוסדו על ידי ברהמינים בספרי המצוות וההלכות דהרמה-סוטרה (dharma sutra) ודהרמה-שסטרה (dharma shastra).
ספרות זו אף חילקה את חיי האדם לארבע אשרמות (ashrama) – תקופות חיים – ותיארה את ההתנהגות ואורח החיים (Varnashrama dharma) המצופים מאדם בכל מעמד בכל שלב בחיים.
השימוש במילה "קאסטה" בהקשר של המעמדות בהודו החל רק בתקופה הקולוניאליסטית הבריטית ומקורו בשפה הפורטוגזית.
ארבע הווארנות (לפי סדר חשיבות):
ברהמין (Brahmin) – תפקיד הברהמינים הוא לשמר את כתבי הוודות ולבצע טקסים.
יש לחלוק להם כבוד ולתמוך בהם באמצעות מתנות ומענקים.
הברהמינים מוגבלים באזורים בהם מותר להם להתגורר, בסוג הפרנסה המותרת להם וכן באופי הליכתם וישיבתם
קשטרייה (Kshatriya) – מעמד של לוחמים ושליטים.
תפקידם להגן ובתמורה יש להם זכות לקבל חלק מהתוצר והשירותים של החברה
ויישיה (Vaishya) – המעמד ה"רגיל" – אנשי מקצוע וסוחרים – המהווה בסיס כלכלי
שודרה (Shudra) – זהו מעמד של משרתים ועבדים.
תפקידם לשרת את שלושת המעמדות הגבוהים.
ההבדל המהותי בין השודרה לשלושת המעמדות הגבוהים הוא שאסור להם ללמוד את כתבי הקודש
מעמד הדלית (הטמאים) – המעמד הנמוך ביותר בהיררכיה החברתית בהודו, ויש הגורסים כי אין להם מעמד כלל.
אסור להם לבוא במגע עם שאר המעמדות
בני שבטים ילידיים (אדיוואסי) ובני הג'אט
בני שְלוש הווארנות ה"מיוחסות" נקראים גם "נולדים פעמיים" (Dvijas) – תחילת לימודי הדת מסמלת לידה מחדש של האדם.
מאחר שלשודרה אסור לקרוא בכתבי הקודש הם נחשבים לנולדים רק פעם אחת (בלידה הביולוגית).
המנודים הם קבוצות או שבטים "טמאים" שאסורים במגע.
הסיבה המקורית לכך היא שקבוצות אלו לא קיבלו את הפולחן הוודי והנהיגו טקסים דתיים שזכו לבוז.
בעקבות זאת נודו, הלכה למעשה, מהחברה ההינדואית המתפתחת.
במזמור 10.90 'המנון לאדם' בריג ודה מתוארת לידתן של הווארנות במהלך טקס קורבן אדם – פורושה (Purusha) – כשכל וארנה צומחת מחלק אחר בגופו של הקורבן.
הברהמין נולד מפיו או ראשו של פורושה (סמל לשינונן של המנטרות), הקשטריה נולדו מידיו וכתפיו (סמל ללחימה), הוויישיה נולדו מהבטן והירכיים (סמל לייצור מזון ופוריות) והשודרה (המשרתים) נולדו מהרגליים.
חידוד ההבדלים והגבולות בין ארבע הווארנות והתפתחות מערכת הקאסטות בהודו התחזקו בתקופה הקולוניאליסטית.
עד התקופה הבריטית הווארנות לא תיארו את המציאות אלא את תפיסתה האידיאלית בעיני הברהמינים.
הבריטים שערכו סקרי אוכלוסין שאלו כל אדם לאיזה קאסטה או ג'אטי הוא שייך ובכך חידדו הבדלים ואילצו את ההודים להגדיר את עצמם במידרג.
ארבע אחרי הצהריים (על שם שיר בעל אותו השם של להקת הנח"ל) היא תוכנית רדיו המשודרת מדי יום בגלי צה"ל וכוללת שירים עבריים רגועים.
התוכנית שעלתה לאוויר ב-1980, משודרת בימים ראשון עד חמישי ובשבת, בין השעות 16:00 – 16:45, ולכל אורכה משודרים שירים עבריים בעלי אופי מינורי מאוצר הזמר העברי, באווירה נוסטלגית, ברצף אחד ארוך וכמעט ללא מילות קישור של קריינים.
אות התוכנית היה לסמלה המסחרי – הקטע "תמונה" בלחן של יצחק קלפטר, המבוצע על ידי יעל לוי, שבוצע במקור בתוכניתו של יהונתן גפן "שיחות סלון".
הוגי התוכנית ועורכיה מאז היווסדה הם דלית עופר ויורם רותם, עורכי תוכניות ותיקים בתחנת גלי צה"ל.
מאז שנת 2015 ערן אליקים הוא מגישה הקבוע של "ארבע אחרי הצהריים", למעט יום בשבוע בו מגישים את התוכנית קריינים חיילי התחנה.
בשנת 2005, במלאת 25 שנים לשידור התוכנית, הפיקה התחנה אלבום אוסף משולש הנושא את שם התוכנית.
האלבום, שנערך על ידי עופר ורותם, כלל 66 שירים המייצגים את רוח התוכנית, בהם "פגישה לאין קץ" בביצוע אריק איינשטיין, "לפנות ערב" בביצוע עדנה גורן, "החיטה צומחת שוב" בביצוע חוה אלברשטיין ו"גן השקמים" בביצוע אריק סיני, וזכה ב"אלבום פלטינה".
החל מנקודה זאת הופקו אלבומים אחת לחמש שנים או בנקודות זמן משמעותיות בגלי צה"ל.
בשנת 2009, לקראת ראש השנה תש"ע ובמלאת 30 שנה לתוכנית הופק אלבום משולש נוסף, שנקרא "ארבע אחר הצהריים ב'", גם הוא בעריכתם של דלית עופר ויורם רותם.
בשנת 2011, לרגל חגיגות 60 שנה לקיומה של גלי צה"ל, ראה אור האוסף המשולש השלישי של התוכנית, שנקרא "ארבע אחרי הצהריים ג'", המלקט אף הוא את שיריה האהובים של התוכנית, שלא נכנסו לשני האוספים הקודמים.
בשנת 2012, לקראת ראש השנה תשע"ג יצא "ארבע אחרי הצהריים ד'", אוסף משולש רביעי משירי התוכנית.
בשנת 2014, לקראת חג השבועות, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 5" האוסף המשולש החמישי הנושא את הכותרות: "עוד לא אהבתי די", "יש לי אהבה" ו"איזה יום יפה".
באותה שנה ולרגל 35 שנה לתוכנית נערך בפסטיבל ראשון לציון מופע מחווה לתוכנית, בו השתתפו זמרים ששיריהם מושמעים בתוכנית באופן תדיר כחוה אלברשטיין ומתי כספי וכן זמרים צעירים.
בשנת 2015, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 6" האוסף המשולש השישי שכולל בין היתר את השירים "שיר השיירה", "אנשים טובים" ו"בוא הביתה".
בשנת 2021, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים / 40 שנה לתוכנית הרדיו – מיטב השירים", אוסף כפול שביעי הכולל בין היתר את השירים "שיר של יום חולין" בביצוע אילנית ו-"תני לו פרח" בביצוע גלי עטרי.
אוסף זה, להבדיל מקודמיו, נערך על ידי יורם רותם לבדו לאחר שדלית עופר פרשה מעריכת התוכנית.
האוסף הופק על ידי חברת הליקון בעוד שכל האוספים הקודמים הופקו על ידי חברת "אן.אם.סי".
האוסף היה אמור לצאת בשנת 2020 אולם הפצתו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה .
בשנת 2022 שבה דלית עופר לעריכת התוכנית.
ארבע בבות (מכונה גם: ניגון הרב או ניגון אדמו"ר הזקן, או ד' בבות), הוא ניגון ללא מילים, מניגוני חב"ד.
מעשרת "הניגונים המכוונים" והחשוב שבהם, שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
הניגון נחשב לאחד הניגונים העמוקים והמיוחדים של החסידות, ולניגון היסודי והראשי של חסידות חב"ד.
לניגון ארבעה בתים, בהם משתקפים העולמות הרוחניים העליונים אבי"ע.
ניגון זה, כמו רוב ניגוניו, חיבר רבי שניאור זלמן בעת שלמד אצל מורו ורבו המגיד ממעזריטש.
לאחר שהיה לרבי, שינה ושיכלל את כל הניגונים, וניגון זה בפרט.
מפאת סגולותיו המיוחדות ומשמעותו הרוחנית, נהוג בקרב חסידי חב"ד לנגנו בדייקנות, מתוך רצינות ובמועדים מיוחדים.
בספר הניגונים חב"ד, "ארבע בבות" הוא ניגון מספר א' (1).
נהוג בחסידות חב"ד לנגנו רק בזמנים מיוחדים כמו חודש אלול, ימי הסליחות וגם בשמחת תורה.
כמו כן ביום האחרון של שלוש הרגלים, פורים, חג הגאולה (בו השתחרר רבי שניאור זלמן מלאדי מהכלא) ביום כיפור ובימים טובים נוספים.
וכן בעת הובלת החתן והכלה לחופה, האחרון נהוג גם בחסידויות אחרות.
אדמו"רי חב"ד הקפידו לנגנו בראש השנה, בחודש אלול, בברית מילה, בחתונה ובבר מצווה, וכן בי"ט בכסלו שנחשב "ראש השנה" לניגון זה.
אצל הרבי מלובביץ' ניגנו זאת רבות.
בלובביץ', עיירת הערש ומרכז חסידות חב"ד במשך כמאה שנים, היו מנגנים ניגון זה רק בזמנים קבועים, כמו י"ט כסלו, ובשמחות כמו ברית מילה, בר-מצווה, חתונה וגם בחודש אלול בתפילה (כשמתפללים ביחידות באריכות).
מקובל בשם הצמח צדק, שבימים רגילים ללא סיבה מיוחדת, נגינתו עלולה לעורר קיטרוגים.
מקובל בחב"ד, בהתוועדויות שקודם לשירת הניגון, מנגנים את "ניגון הכנה", של אדמו"ר הרש"ב.
ולאחריו מנגנים את הניגון "נְיֶה ז'וּרִיצִי חְלוֹפְּצִי".
בל"ג בעומר מקובל לנגן ניגון זה לפני ההדלקה המרכזית בקבר רבי שמעון.
נהוג לשיר כל בית פעמיים (כך הוא מופיע גם בכל התקליטים).
הפעם האחרונה ששרו ניגון זה בפומבי בנוכחות הרבי מנחם מנדל שניאורסון הייתה בשבת פרשת שמות ה'תשמ"ט.
באותה התוועדות דיבר הרבי על הזהירות המיוחדת שצריכה להיות בניגון והורה ש"ינגנו עתה באופן יוצא מן הכלל".
אחדים מאדמו"רי חב"ד התבטאו בסגולותיו של הניגון:
המהר"ש: "בעת שמנגנים נגונו של הרבי הזקן זהו זמן המוכשר לתשובה, מפני שאז עת רצון למעלה".
הרש"ב: "כשמנגנים את הניגון בהתעוררות פנימית זהו זמן המוכשר לתשובה והתקשרות; וכשמנגנים את הניגון בטהרת הלב, אחר תרומת הדשן נכונה בתיקון חצות לאחר קריאת שמע שעל המיטה באמיתיות ואחר תפילה במאמץ עמוק, אפשר לפעול ישועה פרטית בבנים וחיים."
הריי"צ: "בידינו הבטחה שכאשר ינגנו את הניגון מתי שיהיה והיכן שיהיה, ישמע זאת הרבי (אדמו"ר הזקן) וירגיש, באיזה מדרגות גבוהות שרק יהיה.
אלא שזה תלוי בהכנות המקבל".
בוצע גם על ידי אברהם פריד במופע צמאה בשנת 2019, אלי מרקוס, אבי פיאמנטה, אלי ליפסקר ואחרים.
ארבסק (בטורקית: Arabesk) הוא מונח שנוצר על ידי מוזיקולוגים טורקיים המתייחס למוזיקה בסגנון ערבי שנוצרה בטורקיה.
הוא נקרא 'ארבסק' בגלל לחניו המושפעים בעיקר מהמוזיקה הערבית.
הז'אנר היה פופולרי בטורקיה במיוחד בין שנות ה-60 עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
לחני המוזיקה הערבסקית היא בעיקר בסולם מינורי, בדרך כלל בצורת הסולם פריגי, והמילים נוטות להתמקד בנושאי געגועים, בגידות, ואהבה.
הארבסק הגיע לטורקיה בעיקר בשנות ה-30 וה-40, בשל חיבת הציבור למוזיקה הערבית של מצרים ולבנון, אך נתקל בהתנגדות עזה מצד השלטונות הדתיים של אז, היות שהשירים שבמסגרת סגנון זה עוסקים בעיקר באהבה ובדיכוי מעמד הפועלים.
התנגדות זו הגיעה לשיאה בשנות ה-60 כאשר הזמר איברהים טטליסס נכלא על כך ששר שירי ארבסק באירועים ציבוריים למרות התנגדות השלטונות.
בעודו יושב במאסר, תחנות הרדיו של טורקיה מחו על המתרחש וקראו לעם לתרום את חלקו בקריאה לשחרורו של טטליסס.
המהפכה הציבורית שמה קץ לדיכוי זה.
בטורקיה מספר זמרים הנחשבים ל"חוד החנית" של סגנון הארבסק, ובהם פרדי טייפור, איברהים טטליסס, אמרה איפק, אורהאן גנג'אבאיי ומוסלום גורסס.
ארבע בשורה הוא משחק חשיבה לשני שחקנים.
לכל שחקן אסימונים בצבע אחד, וכל שחקן בתורו מפיל אסימון לתוך הלוח המורכב משבע עמודות ושש שורות.
מטרת המשחק היא לחבר ארבעה אסימונים מצבע זהה ברצף מאונך, מאוזן או באלכסון - לפני שהיריב עושה זאת.
המשחק מבוסס על המשחק העתיק Gomoku בו השתמשו בחמש אבנים במקום ארבע.
מבחינת תורת המשחקים, ארבע בשורה הוא משחק פתור.
אם השחקן הפותח ישחק משחק מושלם, הוא ינצח במשחק.
המשחק נפתר על ידי ג'יימס ד.
אלן (1 באוקטובר 1988) ובאופן בלתי תלוי (בהוכחה באמצעות מחשב) על ידי ויקטור אליס (16 באוקטובר 1988).
ההוכחה מספקת מספר נקודות מעניינות:
אם השחקן הפותח ישים אסימון בעמודה המרכזית – הוא יכול להבטיח ניצחון על ידי משחק מושלם.
אם יפתח על ידי הנחת אסימונים בשתי העמודות הצמודות למרכזית – משחק מושלם של השחקן השני יאפשר לו להשיג תוצאת תיקו (אפילו אם השחקן הפותח ימשיך במשחק מושלם משלו).
על ידי פתיחה בהנחת אסימונים באחת מארבע העמודות החיצוניות – משחק מושלם של השחקן השני יאפשר לו לנצח במשחק.
בסרט "לא רעים בכלל 2" דיאן ומרמלדה משחקים את המשחק בכלא, כשדיאן תוציא ממנו מידע, אם תנצח.
ארבל היה יישוב יהודי שהתקיים החל משלהי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל ושיאו היה בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית בימי המשנה והתלמוד.
היישוב שכן בבקעת ארבל, באזור בו שוכן היום מושב ארבל.
מהיישוב העתיק נשארו מספר שרידים שעיקרם הוא שרידי בית הכנסת הנמצאים מצפון למושב והוא חלק מגן לאומי ארבל.
השערה אחרת הועלתה לזהות את ארבל העתיקה עם ח'רבת ואדי חמאם שליד ואדי אל-חמאם.
השם ארבל מוזכר לראשונה אצל הנביא הושע בן בארי שחי על פי המסורת היהודית במאה ה-8 לפנה"ס לקראת חורבן ממלכת ישראל ופעל בה.
בתקופה החשמונאית ארבל מוזכרת כיישוב שתושביו היהודים חיו במצוקים בתוך מערות.
בכחידס, מפקד בצבא הסלאוקי, חנה ליד העיר בדרכו לכבוש את יהודה, ותושבי העיר נלחמו בו ורבים מהם נהרגו.
מסורת מהתקופה החשמונאית מציינת את ארבל כמקום מושבו של נתאי הארבלי שחי במאה ה-2 לפנה"ס.
על פי המסורת קברו נמצא אף הוא בארבל.
הנוסע היהודי רבי שמואל ב"ר שמשון, מספר בשנת 1211: .
יעקב השליח שחי במאה ה-13 מספר על הקבר .
בשנת 40 לפנה"ס מונה הורדוס על ידי הרומאים למלוך על יהודה.
תושבי הגליל, ובהם תושבי ארבל, התנגדו למלוכתו ומרדו בו, והסבו אבדות קשות לצבאו.
רק לאחר שגייס כוח נוסף הצליח להכניע את רוב המורדים.
חלקם הסתתרו במערות והמשיכו להילחם בו.
בשנת 38 לפנה"ס חזר הורדוס להילחם במורדים שהסתתרו במערות.
בקרבות אלה השתמש הורדוס בארגזים שהותאמו למלחמות בהרים.
הלוחמים שבתוכם הצטיידו במוטות ארוכים שבקצותיהם ווים על-מנת לגרור את המסתתרים החוצה ולשומטם לתהום.
חלקם מהאנשים העדיף להתאבד מאשר להיכנע להורדוס.
בשנת 68, בתקופת המרד הגדול נגד הרומאים, הייתה ארבל אחד היישובים שבוצרו על ידי יוסף בן מתתיהו מפקד הגליל, וזאת בשל מקומה על צומת דרכים.
לאחר חורבן בית המקדש השני התיישבה במקום משפחת כהנים שהשתייכה למשמרת ישוע, שהייתה המשמרת התשיעית במשמרות הכהונה ששירתו בבית המקדש.
לאחר מכן נקראו "כהני ארבל".
רבי אלעזר הקליר, פייטן שחי במאה ה-6 וה-7, כתב בקינתו על ביטול עבודתה של משמרת כוהנים זו:
בתקופה הרומית הייתה ביישוב תעשייה ייצור בדי פשתן.
בבראשית רבה, שנכתב במאה ה-5 או ה-6, מצוינים "כלי פשתן הארבליין", ובמדרש שמואל נכתב "כלי פשתן הגסים הבאים מארבאל".
בתלמוד הירושלמי נזכרים לשבח גידולי החיטה המשובחים של העיירה: .
בתלמוד הירושלמי מובא המעשה הבא בבקעת ארבל: .
בבית הכנסת בחמת גדר, המתוארך למאה ה-4, נמצאה ברצפה כתובת בארמית המציינת את תרומתם של אנשי ארבל לבניין בית הכנסת., שפירושו: "זכורים לטוב הארבלים שנתנו מאריגיהם למקום...
מלך העולם ייתן ברכתו במעשיהם".
לאחר שארבל נהרסה, נקראו בימי הביניים חורבותיה על ידי ערביי ארץ ישראל בשם ארביל שהפך בהמשך לאירביד.
בית הכנסת של ארבל מתוארך למאות ה-2 ועד ה-4. אתר זה נחקר לראשונה בשנת 1875, על ידי חברי המשלחת סקר ארץ-ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל.
קלוד קונדר כותב בספרו שזה אתר ארכאולוגי חשוב המשתרע על פני שטח גדול.
הוא מקדיש חלק ניכר מהדיווח שלו על האתר לבית הכנסת, שירטט את תוכנית בית הכנסת, והשרידים גם צוירו.
על פי דיווחו של קונדר הם מדרום מזרח לשרידים נמצאה באר בנויה אבני בזלת.
מצפון נמצאו שרידי קברים שקועים בסלע ושרידי סרקופגים וכן שרידי גת.
בשנת 1905 נחקר שוב על ידי משלחת גרמנית בראשותם של קרל ואצינגר והיינריך קוהל.
הם גם שרטטו תוכנית של מבנה בית הכנסת.
מבנה בית הכנסת בנוי באבני גזית.
הוא כלל פתח כניסה מונומנטלי עשוי אבן אחת.
ואצינגר וקוהל תיארכו את בית הכנסת על סמך העיטורים, למאות השנייה והשלישית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 חקר נחמן אביגד את הגומחה וקבע שזו גומחה לארון קודש השייכת לתקופה מאוחרת יותר של בית הכנסת – התקופה הביזנטית.
ייחודו של בית הכנסת הוא במיקום פתח הכניסה שלו.
בנוסף חלקו של בית הכנסת בנוי וחלקו חצוב בסלע.
בדרך כלל בבתי הכנסת הגליליים הפתח של הכניסה היה בדרום, וציר בית הכנסת היה צפון-דרום.
בבית כנסת זה ציר המבנה הוא מזרח-מערב, כשפתח הכניסה שלו הוא ממזרח.
מפתח הכניסה יש ירידה של מספר מדרגות שהובילה את החוקרים להשערה שבשלב ראשון שכן במקום בית כנסת קטן יותר.
בצדו הדרומי של בית הכנסת נמצאת גומחה מעוגלת לארון קודש.
אורך אולם בית הכנסת כ-18 מטר ורוחבו כ-17 מטר.
האולם היה מחולק על ידי מספר טורי עמודים.
בצידי האולם ניצבו שורות של ספסלי אבן למתפללים.
משקוף הכניסה סותת בחלקו בסלע הטבעי במקום, וחלקו בנוי מאבנים מעוטרות.