tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורות חיוביות והחידוש של צפייה ביצירות אמנות בבתיהם של האמנים עצמם, הביאו אלפים לבקר בכפר המרוחק במהלך תערוכות הקיץ של 1954, 1955 ו-1958. בנוסף לתערוכות אלה, אמני בארדפילד ערכו מספר תערוכות נודדות של עבודותיהם ב-1957, 1958 ו-1959.
לאחר מות אשתו ב-1970, עבר באודן לעיר הסמוכה Saffron Walden, שם המשיך לעבוד עד מותו בביתו ב-21 בנובמבר 1989.
ניתן לראות את עבודתו באוספים מרכזיים רבים והיא מוצגת באופן קבוע בגלריה לאמנות פריי.
עבודותיו הציבוריות הבולטות ששרדו כוללות קיר המתאר מעבורת על נהר לאה, שהוזמנה על ידי הרכבת התחתית של לונדון וממוקמת על רציף קו ויקטוריה בתחנת הרכבת התחתית טוטנהאם הייל.
באודן ייצר גם את הצללית דמוית הקמיע של המלכה ויקטוריה הממוקמת בתחנת הרכבת התחתית ויקטוריה.
מפה מוקדמת, שהופקה ב-1931 עבור מלון סקרבורו'ס פביליון והוצגה לספריית סקרבורו כאשר המלון נמכר, שוחזרה ונתלתה מחדש בספרייה.
ציור הקיר המקורי של מכללת מורלי שיצר באודן בשנות ה-30 נהרס במהלך הפצצה בזמן מלחמה; אולם המכללה שנבנתה מחדש והועברה על הגדה הדרומית מכילה ציור קיר משובח ששרד על ידו.
בשנת 1965 השלים באודן ציור קיר עבור אוניברסיטת קווינס, בלפסט.
אדוארד אטקינסון הורנל היה צייר סקוטי של נופים, פרחים, עם ילדים.
בני דורו בנערי גלאזגו קראו לו נד הורנל.
הורנל נולד בבאצ'וס מארש, ויקטוריה, אוסטרליה, להורים סקוטים, והוא גדל וחי כמעט כל חייו בסקוטלנד לאחר שמשפחתו עברה חזרה לקירקודברייט ב-1866. הוא למד שלוש שנים בבית הספר לאמנות באדינבורו, ובמשך שנתיים באנטוורפן אצל צ'ארלס ורלט.
בשובו מאנטוורפן ב-1885, הוא פגש את ג'ורג' הנרי וקשר את עצמו לאסכולת גלאזגו.
הורנל והנרי שיתפו פעולה ב"הדרואידים" (1890), ציור תהלוכת כמרים דרואידים, שהדהים עם שילוב פוליכרום וזהב.
השניים עבדו זה לצד זה כדי להשיג אפקט דקורטיבי של צבע.
הורנל השתמש באומץ ובחופשיות באפקטי מרקם שנוצרו על ידי העמסה וגירוד, חיספוס, החלקה והכתמה.
בשנים 1893–1894, שני האמנים בילו שנה וחצי ביפן, שם הורנל למד הרבה על עיצוב דקורטיבי יפני.
בתקופה זו הם פגשו את האמן הבריטי פרסי סטורדי.
באפריל 1895 ארגן סוחר האמנות אלכסנדר ריד, פטרון נסיעתם, תערוכה של יצירותיהם היפניות של הנרי והורנל שנמכרה היטב, במיוחד לסר ג'ון מקסוול סטירלינג-מקסוול.
ב-1895 הוא תרם את האיור מאדאם כריסנתם לכרך הסתיו של The Evergreen: A Northern Seasonal בהוצאת פטריק גדס ועמיתיו באדינבורו.
לקראת סוף שנות ה-90 הצבעים בציורים של הורנל השתנות ונעשו מעודנים והציור שלו נטורליסטי יותר, ומשלב משיכה חושנית עם משמעות רגשית ופואטית.
בשנת 1901 הוא דחה את הבחירה באקדמיה הסקוטית המלכותית.
הורנל היה חבר במועדון האמנות של גלאזגו, הציג בתערוכות השנתיות של המועדון.
בשנת 1901 הוא רכש בית עירוני וגן בקירקודברייט, שהיה מקום מגוריו הראשי למשך שארית חייו עם אחותו אליזבת.
שם הוא ביצע מספר שינויים בבית ועיצב גינה בהשראת מסעותיו ביפן.
הוא גם הוסיף גלריה לציוריו.
במותו הבית והספרייה נתרמו לטובת האזרחים וברוטון האוס מנוהל כעת על ידי הקרן הלאומית לסקוטלנד.
יש דוגמאות ליצירותיו במוזיאונים של אברדין, באפלו, ברדפורד, סנט לואיס, טורונטו, מונטריאול, גלאזגו, אדינבורו, לידס, מנצ'סטר, האל, באת' וליברפול.
אדוארד אסבורי אוניל היה קצין צבא אמריקאי מאלבמה, ששירת בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, ופוליטיקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-26 בשנים 1882–1886.
אדוארד אוניל נולד במחוז מדיסון שבאלבמה כבנם של אדוארד ורבקה ויט אוניל.
אביו היה יליד אירלנד, ואימו הייתה ילידת קרוליינה הדרומית, בת למשפחה ממוצא הוגנוטי צרפתי.
אביו של אוניל נפטר כאשר הוא היה בן שלושה חודשים.
לאחר שסיים את חוק לימודיו, כולל לימודי ספרות ולימודים קלאסיים, סיים אוניל ב-1836 את לימודיו בקולג לגרנג', קודמתה של אוניברסיטת צפון אלבמה, כמצטיין בכיתתו, וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1838 הוא נשא לאישה את אולביה מור, בתו של ד"ר אלפרד מור, ולשניים נולדו תשעה ילדים.
אוניל למד משפטים בהדרכתו של ג'יימס ו.
מקלנג, וב-1840 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1841 נבחר אוניל כשופט בבית המשפט של אלבמה בסבב השיפוט הרביעי כדי לאייש כס שיפוט שהתפנה טרם זמנו, וכיהן בתפקיד ארבע שנים.
הוא האמין אמונה עמוקה בזכות הפרישה של מדינות הדרום וטען בעד פרישתה של אלבמה מארצות הברית במהלך משבר הפרישה של 1860.
ביוני 1861 קיבל אוניל מינוי כקפטן ואת הפיקוד על שלוש פלוגות של חיילים.
עם הגיעו לריצ'מונד הוא הועלה לדרגת מייג'ור ברגימנט הפרשים התשיעי של אלבמה, ובסתיו אותה שנה קודם לדרגת לוטננט קולונל.
במרץ 1862 הוא מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-26 של אלבמה.
על רגימנט זה הוא פיקד במהלך מערכת חצי האי.
ב נהרג סוסו תוך כדי שהוא רכב עליו, והוא נפצע קשה מרסיס פגז.
הוא זכה לתשבחות על תפקודו ב.
ב-1863 הוא פיקד על בריגדה שהייתה כפופה לדיוויזיה של מייג'ור גנרל רוברט רודס, והוביל אותה בקרב גטיסברג, ב וב.
בראשית 1864 נשלח הרגימנט שלו בחזרה לאלבמה כדי לגייס חיילים לטובת מילוי שורותיו המדולדלות, אך עד מהרה הם הצטוו להגיע לדלטון, ג'ורג'יה, שם קיבל אוניל את הפיקוד על הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'יימס קנטי במסגרת .
עד סוף פיקד אוניל על בריגדה זו.
לאחר שניתן ללוטננט גנרל הפיקוד על ארמיית טנסי, מילא אוניל את מקומו עד לתום המלחמה.
ב-6 ביוני 1863 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, אך מינוי זה עוכב על ידי גנרל רוברט אדוארד לי, ובוטל בסופו של דבר על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
לאחר המלחמה חידש אוניל את עיסוקו בעריכת דין.
באוגוסט 1875 הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של אלבמה, ושימש בה כיושב ראש ועדת החינוך.
ב-1880 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעמו של וינפילד סקוט הנקוק ובמהלך מסע הבחירות שלו נשא נאומים בכל רחבי אלבמה לטובת קידום בחירתו של הנקוק.
במסע בחירות מנוהל היטב במשך כמה חודשים, הוכנס שמו של אוניל לעיתונות כמועמד אפשרי בבחירות למשרת מושל אלבמה של 1882. הוא נבחר לתפקיד לאחר שהביס את הרפובליקנים ושם קץ לתקופת השיקום, והמצביעים מצפון המדינה עמדו על כך שהגיע הזמן שהמושל יגיע שוב מקרבם.
חלקו של אוניל במלחמה משך תשומת לב, ובוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה ביוני הוא זכה במועמדות המפלגה ובבחירות הכלליות ניצח בקלות.
האירוע היחידי שמשך תשומת לב ברמה הלאומית במהלך תקופת כהונתו של אוניל כמושל היה קשור לאייזק "אייק הישר" הארווי וינסנט, שב-1882 נבחר באופן חסר תקדים בפעם השלישית למשרת גזבר המדינה של אלבמה.
בסוף ינואר 1883 קיבל וינסנט הודעה מאחד מפקידיו שמשרד מבקר המדינה של אלבמה יתחיל במהלכי ביקורת של משרדו ביום המחרת.
באותו לילה יצא וינסנט ברכבת הראשונה אל מחוץ לעיר, לאחר שגנב 200,000 דולר מכספי המדינה.
בתחילה לא הבין אוניל שיציאתו של וינסנט הייתה למעשה צעד הימלטות, אך כאשר נודע לו על יתרת משיכת יתר של 8,000 דולר בחשבון הבנק של המדינה, הוא שכר את שירותי משרד החקירות פינקרטון כדי לאתר את וינסנט.
אף על פי שהמשרד כשל במשימתו למרות שעקבותיו נתגלו במקומות שונים מקנדה ועד מקסיקו, כמה שנים לאחר מכן הוא התגלה בטקסס ושב לאלבמה כדי לעמוד למשפט, שבו הוא הורשע במעילה.
אוניל פתח בהליכים משפטיים כדי להשיב את הכספים האבודים, אך בשל רישומים שנוהלו באופן בלתי תקין או שאבדו, עלה בידה של המדינה לאתר רק חלק קטן מהכספים.
במהלך הפרשה נחשפו אי-סדרים נוספים במחלקות ממשל אחרות, שהובילו את בית המחוקקים של אלבמה להקים את משרד מבקר החשבונות.
מבקר החשבונות הראשון של אלבמה, ג'יימס ו.
לפסלי, גילה ותיקן מספר רב של שגיאות וחסך למדינה אלפי דולרים.
אוניל המליץ שתידרש המצאת ערבות לכל גזברי המדינה בעתיד, אך המדינה לא אכפה כלל זה עד 1898.
תקופת כהונתו הראשונה של אוניל כמושל עמדה בסימן עלייה קלה בהוצאות והשימוש בכוחות המזוינים של אלבמה כדי לדכא אי-שקט תעשייתי בערים אופליקה וברמינגהאם, צעדים שגרמו להטחת ביקורת כלפיו.
אף על פי שחוגי המפלגה בדרום אלבמה תמכו בג'ון מקלרוי, זכה אוניל במועמדות המפלגה בכהונה שנייה.
על אף הביקורת כלפיו על רקע פרשת וינסנט, ניצח אוניל בקלות בבחירות הכלליות לתקופת כהונה שנייה ב-1884. המפלגה הרפובליקנית לא העמידה מועמד בבחירות ואוניל היה המועמד היחיד.
בכמה ממחוזות המדינה, הורתה המפלגה הרפובליקנית לחבריה האפרו-אמריקאים שלא להצביע כלל.
אוניל גילה עניין רב בחינוך, אך באותה מידה הוא היה נחוש בדעתו להגביל את ההוצאה התקציבית של המדינה.
במהלך שתי תקופות כהונתו, הרחיב הקולג' החקלאי והטכני (כיום אוניברסיטת אובורן) את מחלקותיו, ומוסדות ההכשרה למורים לבנים נפתחו בג'קסונוויל ובליווינגסטון.
מספרם של בתי הספר היסודים והתיכוניים גדל, ולדבריו של אוניל, יותר ויותר מילדי אלבמה זכו לחינוך בהשוואה לכל תקופה מאז הקמתה של מערכת החינוך הציבורית.
ועדיין, ב-1883 סך כל תקציב החינוך של אלבמה עמד על 130,000 דולר, וההוצאה על חינוך לתלמיד נותר אחת הנמוכות ביותר מבין כל מדינות ארצות הברית.
לאחר שקיבל דיווחים על שיעורי תמותה גבוהים במכרות של אסירים מבתי הכלא המדינתיים והמחוזיים שהועסקו בהם, הורה אוניל על עריכת ביקורות בריאות ב-1883. האסירים חיו בתנאים מחייה לא סניטריים, שגרמו לתפוצת מחלות, טופלו באכזריות ודרישות העבודה מהם היו בלתי הגיוניות, והמזון שסופק להם היה בלתי מספיק.
היקף הביקורות הורחב, אך על החקיקה שקודמה על ידי חבר בית המחוקקים המדינתי, ג'ון הוליס בנקהד, נדרש שכל האסירים יועברו להעסקה בשלוש חברות כריה ודוחות הביקורת היו אופציונליים.
כך למעשה תנאי האסירים הוחמרו.
ממשלו של אוניל גילה אהדה כלפי המגזר החקלאי, והוא הקים את מחלקת החקלאות של אלבמה, כשראש המחלקה הראשון היה השופט אדוארד סי.
כדי לשפר את המצב באזורי הכפר, ניסתה המדינה להשיג שליטה על הקדחת הצהובה והנהיגה לימודים בתחומי בריאות הציבור בבתי הספר הכפריים.
במהלך החלק האחרון של תקופת כהונתו, עסק אוניל בבעיה של שליטת המדינה בממשל המקומי.
הוא ציין את העובדה שהחקיקה בתחום זה גזלה זמן רב מסדר היום של המחוקקים עד שהם הזניחו את הטיפול בסוגיות כלל-מדינתיות.
בנוסף, רבים מהחוקים המקומיים הועברו ללא שיקול דעת מעמיק, ואוניל טען שזה "אפשרי שאין שני אזורים במדינה שחיים על פי אותם חוקים".
בית המחוקקים לא פעל על פי בקשותיו, והבעיה של שליטת המדינה בממשל המקומי החמירה בהמשך.
אוניל כיהן כמושל בתקופה בה במסגרת האידאולוגיה הפוליטית השלטת הובעה התנגדות למנהלים בכירים בעלי עוצמה, והוא לא היה מושל חדשני וגם לא מושל שנוי במחלוקת.
המפלגה הדמוקרטית, וככל הנראה גם הציבור הכללי, שאפו שבראשם יעמדו מנהיגים מהסדר הישן ושהסטטוס קוו יישמר.
תקופת כהונתו כמושל ייצגה את תקופת המעבר בין הדומיננטיות של סיעת הבורבונים במפלגה אל התהפוכות החברתיות והפוליטיות של ראשית שנות ה-90 של המאה ה-19.
לאחר תום כהונתו כמושל פרש אוניל לביתו בפלורנס.
אדוארד אוניל נפטר בפלורנס ב-7 בנובמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
על שמו נקרא גשר אוניל שחוצה את נהר טנסי ומחבר בין פלורנס לבין שפילד.
אדוארד אשלי הוא שחקן אנגלי.
אשלי עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק בסדרת הטלוויזיה הטנגו האחרון בהליפקס, ששודרה בערוץ BBC One, והופיע בסדרה לפני שעזב אחרי העונה השנייה.
בשנת 2015, אשלי הופיעה בתפקיד תומך בסרטו של רון הווארד בלב הים, השראה לרומן מובי דיק .
לאחר מכן כיכב לצד צ'ארלי האנם ורוברט פטינסון בסרט, העיר האבודה Z , ויופיע בתפקיד משנה בסדרת אנתולוגיית האימה ששודרה בערוץ AMC האימה.
אשלי ערך את הופעת הבכורה שלו על הבמה בהפקה של האישה מן הים, שהוצגה בתיאטרון קורונט, לונדון מפברואר עד מרץ 2019. הופעתו כפסל לינגסטרנד זכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים.
באותה השנה שיחק לצד טימותי שאלאמה בדרמה ההיסטורית, "המלך".
בשנת 2021 לוהק אשלי לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה, אדוני האוויר בתור סגן-אלוף ג'ון ב.
קיד, בה הוא יתאחד עם שחקני הטנגו האחרון בהליפקס, ג'וש בולט ולואיס גרייטורקס.
שנה כותרתתפקיד הערות 2015בלב ים ברזילי רייWinterמיילס 2016 העיר האבודה Z ארתור מנלי 2019המלך ריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג' השלישיטרם פורסםThe Worst Man in Londonדנטה גבריאל רוזטיאחרי הפקה
שנה כותרתתפקיד הערות2013-2012 הטנגו האחרון בהליפקסויליאם תפקיד חוזר, 11 פרקים 2015 סנס8 נוקר פרק 1 2018 האימהויליאם גיבסון תפקיד חוזר, 7 פרקים 2024 אדוני האוויר מייג'ור ג'ק קיד 8 פרקים2026האביר משבע הממלכותסר סטפוןסדרה עתידית של HBO
אדוארד ארנהולד היה איל הון, תורם ונדבן לתחום האמנות ואספן אמנות יהודי גרמני.
נולד בדסאו שבגרמניה, אחד משמונה ילדיהם של הרופא אדולף ארנהולד (1808–1876) ומתילדה לבית כהן (1826–1905).
ארנהולד עלה לגדולה בעסקי סחר הפחם והצליח לרכז חלק ניכר מסחר הפחם בברלין.
הוא כיהן גם בתפקידי ניהול בכירים כמו יו"ר דירקטוריון הרכבת התחתית של ברלין ודרזדנר בנק .
בשל הישגיו הכלכליים, מינה אותו הקיסר וילהלם השני ב-1913 כחבר הבית העליון , של הלנדטאג הפרוסי .
יחד עם הבנקאי ואספן האמנות ג'יימס זימון והבנקאי לאופולד קופל, אף הם יהודים-גרמנים, היה מהתומכים המייסדים של "אגודת הקייזר וילהלם" למדע.
ארנהולד היה אספן אמנות נלהב וביתו ברחוב רגנטנשטראסה 19 בברלין הכיל גלריה פרטית.
בין האמנים שאת יצירותיהם אסף היו מקס ליברמן, ארנולד בקלין, אדולף פון מנצל, הפסל הפרוסי לואיס טואיון ואמני אימפרסיוניזם צרפתיים.
הוא התיידד עם אמנים רבים.
ארנהולד רכש גם את וילה בלאג'ו בפייזולה שבה שהה בעבר ארנולד בקלין, למטרות קיט.
מלבד אוסף האמנות הפרטי שלו, היה ארנהולד נדבן ותורם נכבד לאמנות.
הוא תרם סכומי כסף להשגת יצירות מרכזיות לגלריות הלאומיות בברלין ובמינכן.
ב-1913 הוא תרם את וילה מאסימו ברומא כדי להקים בה מוסד תרבות.
עד היום וילה מאסימו משמשת כמרכז לאמנים גרמנים זוכי מלגה.
ארנהולד תרם גם לעמותות סיוע וארגונים חברתיים שונים.
כמו כן תמך במוסדות יהודיים: בית החולים היהודי בברלין, אגודת הסיוע של יהודי גרמניה והקהילה היהודית בברלין.
ארנהולד נפטר בגיל 76 בנויהאוז אם שלירזה , כפר קטן על שפת אגם שלירזה באלפים הבוואריים.
הוא הובא לקבורה בברלין וקברו הוכרז 'קבר כבוד של העיר ברלין' .
אדוארד איסט נולד במחוז דייווידסון שבטנסי, כאחד מעשרת ילדיהם של אדוארד הייד איסט ושל סליה ביוקנן איסט.
סבו מצד אביו, בנג'מין איסט, היגר מאנגליה במהלך המאה ה-18. אביו כיהן כשופט שלום במחוז דייווידסון, וב-1836 תמך במועמד הוויגי לנשיאות ארצות הברית יו לוסון וייט.
בסוף שנות ה-40 החל איסט ללמוד במכון וושינגטון בנאשוויל, וב-1850 סיים לימודי תואר בספרות.
לאחר מכן הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קמברלנד, וב-1854 סיים לימודי תואר במשפטים.
לאחר מכן הוא עסק במקצוע בנאשוויל.
ב-1859 נבחר איסט, שקודם לכן היה חבר במפלגה הוויגית, לבית הנבחרים של טנסי מטעם מפלגת ההתנגדות , מפלגה שהוויגים במדינה הקימו לאחר קריסת המפלגה הוויגית הארצית.
בחודשים שלפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התנגד איסט בנחישות לפרישת המדינה מהאיחוד.
כאשר החלה טנסי לזהות את עצמה עם הקונפדרציה, הוא התפטר ממושבו בבית הנבחרים.
בעוד שהוא תמך באיחוד, הוא סירב לשאת נשק נגד הדרום, ופרש מהחיים הציבוריים.
במרץ 1862 כבש צבא האיחוד את נאשוויל, והמושל לשעבר אנדרו ג'ונסון מונה כמושל הצבאי של המדינה.
זמן קצר לאחר מכן הקים ג'ונסון קבינט.
איסט מונה כמזכיר המדינה, ג'וזף פאולר מונה כמבקר המדינה, והוראס מיינרד מונה כתובע הכללי.
בנובמבר 1864, כאשר נבחר ג'ונסון כסגן הנשיא, התברר שיהיה חודש בין השבעתו של ג'ונסון כסגן הנשיא ב-4 במרץ 1865 לבין השבעת המושל הנבחר ויליאם בראונלו ב-5 באפריל.
כמה מיועציו של הנשיא אברהם לינקולן הציעו למנות את בראונלו כמושל צבאי לתקופת הביניים, אך לינקולן החליט למנות את איסט כמושל בפועל לתקופת ביניים זו.
"הספר הכחול של טנסי" לא מכיר בתקופת כהונתו של איסט כמושל, והוא לא כלול ברשימת המושלים הרשמית של המדינה.
לאחר שג'ונסון היה לנשיא בעקבות רצח לינקולן, הוא ביקש מאיסט לשרת בתפקיד בקבינט שלו, אך איסט דחה את ההצעה.
בשנים 1869–1870 הוא שירת כשופט בבית המשפט לצדק במחוז דייווידסון, ולאחר מכן ועד 1872 כשופט בבית המשפט לצדק של החטיבה השביעית של טנסי.
לאחר מכן עבד איסט כיועץ המשפטי של חברת הרכבות נאשוויל, צ'טנוגה וסנט לואיס.
ב-1874 נבחר איסט שוב לבית הנבחרים של טנסי, ושימש כיושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים של הבית.
בתפקידו זה הוא היה פעיל בשכנוע המדינה להגיע להכרה בכך שעליה לפתור את סוגיות החוב המדינתי שלה.
ב-1878 בחרה בו מפלגת השטרות הירוקים כמועמדה למשרת המושל, אך הוא דחה את המינוי.
ב-1892 התמודד איסט על משרת המושל מטעם מפלגת האיסור, אך הוא הגיע למקום הרביעי לאחר הדמוקרט פיטר טרני, הרפובליקני ג'ורג' ו.
וינסטיד, והמושל המכהן ג'ון ביוקנן שהתמודד מטעם המפלגה הפופוליסטית.
איסט היה חבר במועצת הנאמנים הראשונה של אוניברסיטת ואנדרבילט.
הוא גם היה נשיא מועצת הנאמנים של בית הספר לעיוורים של טנסי בנאשוויל, ונשיא מועצת המנהלים של בית החולים של טנסי לחולי נפש.
ב-1880 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת נאשוויל.
ב-1881 הוא ייצג את הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית של הדרום במועצה המתודיסטית האקומנית בלונדון.
ב-1868 נשא איסט לאישה את אידה הורטון , שהיו אלו נישואיה השניים.
אידה הייתה פעילה בתנועה להתנזרות מאלכוהול .
אדוארד איסט נפטר במחוז דייווידסון ב-12 בנובמבר 1904. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליבט שבנאשוויל.
צ'ארלס אדוארד אנדרדאון היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
אנדרדאון נולד בלונדון ולמד באיטון קולג'.
תחילה עבד כרוכב סוסים וכפרש לפני שהחל את קריירת המשחק שלו על הבמה בתחילת שנות ה-30. משנת 1934 ואילך הופיע גם בקולנוע, בעיקר סתפקידי משנה, בהם גילם לעיתים קרובות פקחי משטרה, פקידי ממשל או אנשי עסקים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בה הגיע לדרגת קפטן, הוא גם גילם כמה תפקידים ראשיים.
במהלך שנות ה-50 הוא זכה להצלחה רבה עם תפקידי משנה גדולים יותר, אך מאוחר יותר נעשו תפקידיו הקולנועיים (למשל כקצין חיל האוויר המלכותי בסרט "כדור הרעם" מסדרת סרטי ג'יימס בונד) לקטנים יותר.
אנדרדאון הופיע גם בסדרות טלוויזיה בריטיות רבות.
הופעתו הטלוויזיונית האחרונה הייתה בשנת 1980, כשגילם את זסטור בארבעה פרקים של "דוקטור הו".
הוא היה נשוי לרוזמרי סיבלה ויולט גרימסטון משנת 1953 ועד שהתגרשו ב-1964. אנדרדאון נפטר בגיל 81.
אדוארד ברנשטיין היה הוגה, פוליטיקאי יהודי-גרמני.
נחשב לאחד מאבות הסוציאל-דמוקרטיה, אחד משלושת הזרמים המרכזיים של הסוציאליזם, שידוע גם בשם סוציאליזם רפורמיסטי, הן בזכות הבסיס התאורטי הרחב שסיפק בעבודותיו והן בקריירה הפוליטית שלו.
ברנשטיין היה שותף להקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD), אחת המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות הראשונות והחזקות באירופה.
אדוארד ברנשטיין נולד בברלין ב-6 בינואר 1850 כבן לנהג רכבת, שהיה אחיו של אהרון ברנשטיין.
עבד כפקיד בנק והחל את דרכו הפוליטית בגיל 22 כאשר הצטרף למפלגה קטנה שהייתה אחד מהגלגולים הראשוניים של ה-SPD יחד עם אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט.
בגיל 28 מונה למזכירו הפרטי של קארל הוכברג, הפטרון של הסוציאל-דמוקרטיה במרכז אירופה, בעיר ציריך שבשווייץ.
בשנת 1888 הוא גורש משווייץ בעקבות לחץ מפרוסיה ועבר ללונדון, שם נוצר בינו לבין פרידריך אנגלס קשר קרוב.
בתקופת שהותו בלונדון חל שינוי בהשקפותיו מאורתודוקס מרקסיסט הפך בהדרגתיות לרוויזיוניסט, הציע לבדוק מחדש הנחות יסוד של המרקסיזם (מה שמכונה כיום רפורמיסט סוציאליסט).
בגלל היותו מהראשונים ומהבולטים כונה הזרם הרוויזיוניסטי במרקסיזם גם בשם "ברנשטייניזם".
ברנשטיין שמר לאורך כל תקופת חייו על עבודת כתיבה ומחקר רצופה בתחום הכלכלה, מדע המדינה ופיתוח הסוציאליזם שאז עוד היה בחיתוליו.
בין השאר ערך, בין השנים 1880 עד 1890, את המגזין Sozialdemokrat ("סוציאל-דמוקרט"), היה אחד מהמחברים של תוכנית ארפורט ומ 1896 עד 1898 פרסם סדרה של מאמרים העונה לכותרת: "בעיות הסוציאליזם", שהובילה לוויכוח אודות הרוויוזיוניזם ב-SPD.
פרסם גם מאמר בשם "Die Vorraussetzungen des Sozialismus und die Aufgaben der Sozialdemokratie" ("ההנחות של הסוציאליזם ומשימות הסוציאל-דמוקרטיה"), מאמר שנחשב אחד מהיסודות האידאולוגים במפלגות סוציאל-דמוקרטיות גם מחוץ לגרמניה, כגון מפלגת הלייבור הבריטית.
כמו כן ערך את כתביו של פרדיננד לסל (12 כרכים) ויחד עם אוגוסט בבל את התכתובות של מרקס ואנגלס.
לאחר שהותר לו להיכנס לשטחי גרמניה, חזר למולדתו ב-1901, נבחר לרייכסטאג (הבית התחתון בפרלמנט הגרמני), שם כיהן עד 1918.
אדוארד ברנשטיין נפטר בברלין ב-18 בדצמבר 1932, בגיל 82. לוח זיכרון לזכרו נמצא ברחוב בוצנר 18 (Bozener Straße 18), שם חי משנת 1918 ועד למותו.
רחוב הקרוי על-שם אדוארד ברנשטיין נמצא בצפון הישן של תל אביב.
בעבודותיו פיתח את הזרם הלא-מהפכני בסוציאליזם, והיה בין הראשונים שהעזו לקרוא תיגר על הנחת היסוד של מרקס, שחייבה קיום של מהפכה.
במקום זאת הוא קרא למהלכים מדורגים יותר של ניצחונות כלכליים ופוליטיים של תנועת הפועלים, שיתבצעו בצורה דמוקרטית ולא מהפכנית.
לטענתו לסוציאל-דמוקרטיה אין דרך טובה יותר כדי לקדם את השוויון מאשר לבסס על הדמוקרטיה וזכות הבחירה את הדוקטרינה שלה.
הוא אף כינה את הסוציאל-דמוקרטיה בשם "ליברליזם מאורגן" ואמר כי "הסוציאליזם, במילה אחת, הוא סולידריות".
ברנשטיין כתב מספר חיבורים בנוגע לשאלה היהודית, ביניהם "תפקיד היהודים במלחמות העולם" וביקר את מרקס על הדרך בה התמודד עם סוגיה זו ודרך התייחסותו לאנטישמיות.
אף על פי שהיה אפיקורס גמור, שמר ברנשטיין על קשר עם קהילות יהודיות וראה ליהודי אירופה ייעוד - חיזוק הקשר בין האומות, כחלק מ"הנשמה הקוסמופוליטית" שלהם.
אף על פי שלא היה ציוני בתחילת דרכו ("אין אני ציוני.
הרגשתי כגרמני חזקה היא משאוכל להיות ציוני" אמר) הצטרף ב-1928 אל "הוועד הסוציאליסטי הבינלאומי למען ארץ ישראל".
אדוארד גיבון היה היסטוריון אנגלי וחבר הפרלמנט הבריטי, בן המאה ה-18. גיבון נחשב לאחד ההיסטוריונים המשפיעים ביותר מאז טקיטוס.
חיבורו החשוב "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום.
גיבון נולד בפטני הסמוכה ללונדון כילד יחיד להוריו, ועל פי תיאורו בזכרונותיו, היה ילד חולני, מוזנח על ידי אימו, מורעב על ידי אומנתו.
לאחר שאימו מתה כשהיה בן 10 נשלח ללמוד בבית הספר קינגסטון.
בגיל 14 שלח אותו אביו למודלין קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
גיבון לא התאים במיוחד לאוקספורד, והאירוע החשוב ביותר שחווה שם הוא המרתו לקתוליות ב-8 ביוני 1753. מחלוקות דתיות היו באותה עת דבר שבשגרה באוקספורד, וככל הנראה הושפע גיבון בן ה-16 מאופנה דתית זו.
הוא עצמו תיאר מאוחר יותר, בלשון ההמעטה הסרקסטית שלו: "מאז ילדותי, הייתה לי חיבה למחלוקת דתית".
תוך שבועות מספר הוציאו אביו מאוקספורד, ושלח אותו ללימודים פרטיים אצל כומר קלוויניסט בלוזאן שבשווייץ.
בחסותו למד חמש שנים, תקופה לה הייתה השפעה עמוקה על המשך חייו של גיבון.
הוא המיר את דתו חזרה לפרוטסטנטיות, אך חשוב מכך, השנים בשווייץ העשירו את יכולתו המרשימה ללימודים ורכישת ידע.
בנוסף, הוא פגש את אהבת חייו: בתו של הכומר, צעירה בשם סוזאן קירשו.
שוב חדר אביו לחייו הפרטיים של בנו בכך שהטיל וטו על הנישואים, ותבע כי יחזור מיד לאנגליה.
"נאנחתי כמאהב, צייתי כבן", כתב גיבון מאוחר יותר.
קירשו הפכה לימים אשתו של ז'אק נקר, שר האוצר של צרפת, ואמה של מאדאם דה סטאל.
עם שובו לאנגליה פרסם גיבון את ספרו הראשון, "ניסיון בלימוד הספרות" (1758).
משנת 1759 ועד לשנת 1763 שירת גיבון במיליציה של המפשייר.
לאחר מכן יצא ל"טיול הגדול" באירופה, שכלל גם ביקור ברומא.
שם, בשנת 1764, חשב גיבון לראשונה על כתיבת ההיסטוריה של האימפריה הרומית.
ב-1772 מת אביו, והותיר לו ירושה קטנה שאיפשרה לו לחיות ברמה סבירה בלונדון.
הוא החל לכתוב ב-1773, והחלק הראשון של "ההיסטוריה של שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" יצא לאור ב-1776.
גיבון סבל ממחלה שגרמה לאשכיו להתנפח בצורה יוצאת דופן.
הוא עבר טיפולים רפואיים רבים לניקוז הנוזל שגרם להתנפחות, אך המצב הלך והחמיר.
מחלתו הסבה לו סבל פיזי ואף מבוכה רבה, בעיקר מכיוון שאופנת התקופה כללה לבישת מכנסיים צמודים, וגבריות הוערכה לפי כישוריו ברכיבה על סוס.
האמנות הספרותית של גיבון, סגנונו המעולה והאירוניה המבריקה, כנראה לא היו נותנים ליצירתו את האלמוות שהיא זוכה לה אילולא גם הצטיינה בדיוק מפליא ושיפוט מרשים, שלא נראו כמעט בכתיבה היסטורית או ספרותית בכלל.
וינסטון צ'רצ'יל העיד שכתיבתו של גיבון כבשה אותו לחלוטין, והעניקה לו השראה לכתיבתו שלו.
גיבון לא הסתפק בתיאורים מיד שנייה כאשר ניתן היה להשיג מקורות ראשוניים, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מהיכן לקח אותו ועל מי הוא מסתמך.
ניתן לסכם את דעתו של גיבון על ההיסטוריה של ימי הביניים במשפט המפורסם, "תיארתי את ניצחונם של הברבריות ושל הדת".
חשוב להבין באופן ברור את הקריטריון שהוא השתמש בו.
הוא חי במאה ה-18, והיה בן דורם וחבר לדעתם של לוק ומונטסקייה.
החירות הפוליטית שלו כאנגלי הייתה חשובה לו ביותר.
הקריטריון שדרכו שפט גיבון ציוויליזציה והתקדמות היה מידת שמירת אושרו של האדם, ולמען אושר זה, כך סבר, חירות פוליטית היא תנאי הכרחי.
דעותיו היו הומניסטיות; הוא התנגד לעבדות והיה בעד ביטולה.
זאת, ועוד רעיונות אחרים שהחזיק בהם, נחשבו כמהפכניים לאותה תקופה.
ליצירה "שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית" היו גם מתנגדים, בדרך כלל מבקרים והיסטוריונים דתיים שראו לצנינים את ביקורתו ובדיקתו את ההיסטוריה הכנסייתית, ואת מניעיהם של הקדושים ומלומדי הכנסייה.
הפרק החמישה עשר, שמתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, הוא שהפריע במיוחד לאנשים אלה, וגרם לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים).
למרות זאת, ספרו נחשב לאחד מספרי ההיסטוריה הטובים ביותר שנכתבו, ומשמש השראה להיסטוריונים.
אדוארד ג'י רובינסון היה שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי.
רובינסון נולד בשם עמנואל גולדנברג בבוקרשט, בירת רומניה, למשפחה יהודית דוברת יידיש.
בילדותו, ב-1903, היגרה משפחתו לניו יורק.
התעניינותו בעולם המשחק וכישרונו זיכו את רובינסון במלגה מטעם האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
עם זכייתו, שינה שמו לאדוארד ג'י רובינסון, כשהג'י מציינת את שם משפחתו המקורי.
קריירת המשחק שלו החלה ב-1913 וב-1915 החל להופיע בתיאטראות ברודוויי.
ביחד עם ג'ו סוורלינג כתב את הקומדיה "The Kibitzer" (הקיביצר; סלנג מיידיש: משקיף מהצד שנותן עצות מיותרות ליד שולחן משחק קלפים, למשל); ב-1916 הופיע בסרטו הראשון, סרט אילם בשם: "Arms and the Woman".
את מקומו בעולם הקולנוע כבש ב-1931 עם הופעתו בתפקיד ריקו בנדלו ב-"הקיסר הקטן" (עם דאגלס פיירבנקס הבן ); את התמחותו בדמויות של מאפיונר הוכיח בסרט "קיי לארגו" (1948).
ב-1927 נשא לאישה את השחקנית גלאדיס לויד.
בתחילת שנות ה-30 עזב רובינסון את התיאטרון והחליט להשקיע את מרב מרצו בתעשיית הקולנוע.
משחקו עטור השבחים בסרט "הקיסר הקטן" מ-1931 בו גילם דמות של עבריין, זיכה את רובינסון בתדמית של "בחור קשוח", מה שגרם לליהוקו בהרבה סרטים כאיש העולם התחתון.
בשנות ה-40 זכה רובינסון לתהילה כשגילם תפקידים דרמטיים בסרטים: "Dr.
רובינסון שיתף פעולה במספר סרטים עם המפרי בוגרט ואף זכה כי שמו יופיע לפני בוגרט, ראיה למעמדו הרם של רובינסון.
ב-1956 גילם את דתן, ב"עשרת הדיברות" של ססיל ב.
בשנות ה-60 השתתף רובינסון במספר קלאסיקות קולנועיות ושיתף פעולה עם גדולי השחקנים דאז.
בתפקידו האחרון בקולנוע, שיחק רובינסון שוב לצד עמיתו לסרט "עשרת הדיברות", צ'רלטון הסטון, בסרט "שמש ירוקה" מ-1973. רובינסון נפטר 12 ימים בלבד לאחר סיום צילומי הסרט הזה.
חרף הקריירה הארוכה והמצליחה, רובינסון מעולם לא היה מועמד לקבלת פרס אוסקר, אך ב-1973, חודשיים לאחר מותו, הוא זכה בפרס הנכסף על מפעל חייו.
אדוארד בלוך היה רופא יהודי בעיר לינץ שבאוסטריה.
עד שנת 1907 היה הרופא של משפחתו של אדולף היטלר, ובהמשך הורה היטלר לאפשר את הגירתו מאוסטריה.
מתוך הכרת תודה כינה אותו "יהודי אציל" ואף שלח לו את אחד מציוריו במתנה.
בלוך למד רפואה בפראג ולאחר מכן שירת בצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1899 עבר ללינץ ופתח שם מרפאה פרטית ב-1901. ב-1903 טיפל בלוך באביו של היטלר, אלויס היטלר, ובהמשך גם באמו, קלרה היטלר.
קלרה היטלר סבלה מסרטן השד ומתה בייסורים קשים, מה שדרש לקיחת תרופות מדי יום, אשר ניתנו לה לרוב על ידי בלוך.
עקב מצבה הכלכלי הקשה של משפחת היטלר באותה תקופה, עבד בלוך בתעריפים מוזלים ולעיתים אף לא לקח כסף כלל.
על כך מסר לו היטלר, שהיה אז בן 18, הכרת תודה נצחית.
אפילו ב-1937 שאל היטלר לשלומו של בלוך וכינה אותו "יהודי אציל".
לאחר סיפוח אוסטריה ב-1938 (האנשלוס) הורעו תנאי חייהם של היהודים באוסטריה.
בלוך כתב להיטלר מכתב המבקש עזרה, וכתוצאה העניק לו היטלר הגנה מיוחדת של הגסטפו.
הוא היה היהודי היחיד בלינץ בעל מעמד כזה.
היטלר הסדיר לבלוך את הגירתו לארצות הברית, וב-1940 היגר בלוך לרובע הברונקס שבניו-יורק.
ב-1941 וב-1943 ראיין המודיעין האמריקאי את בלוך במטרה להשיג מידע על ילדותו של היטלר.
הוא גם פרסם את זכרונותיו על היכרותו עם היטלר במגזין אמריקאי.
נפטר ב-1 ביוני 1945 מסרטן הקיבה כחודש לאחר התאבדותו של היטלר בבונקר בברלין.
דמותו של בלוך שימשה ככל הנראה השראה לדמותו של ד"ר קייזר ברומן "עד ראייה" מאת ארנסט וייס.
אדוארד ג'נר היה רופא כפרי בריטי, שנחשב לרופא הראשון שגילה את החיסונים.
המציא בשנת 1796 את החיסון נגד אבעבועות שחורות, מחלה קשה ומסוכנת שהמערכת הרפואית לא יכלה להתמודד עימה.
כבר בגיל 14 היה ג'נר מתמחה עוזר למנתח בדרום גלוסטרשייר.
התמחות זו נמשכה שבע שנים.
ב-1770 הוא החל התמחות בבית החולים סנט ג'ורג', שנמשכה שלוש שנים.
בבית החולים הוא קיבל עצה שהייתה מקובלת בעידן הנאורות, "אל תחשוב, נסה".
הוא קיבל את תואר הרופא שלו MD בשנת 1792 מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
לאחר סיום ההתמחות שלו חזר לברקלי והקים מרפאה כרופא משפחה מצליח ומנתח.
ב-1788 נבחר לחבר החברה המלכותית.
הוא פרסם מחקר מפורט על הקוקייה המצוייה הכולל התבוננות, ניסוי וניתוח.
ג'נר פיתח את החיסון מסרום של בקר לאחר שגילה כי הנערות החולבות שחלו באבעבועות הבקר (שהיא מחלה קלה) לא נדבקו באבעבועות שחורות.
במסגרת מחקרו, ערך ג'נר ניסויים בילדים.
באחד הניסויים, הוא החדיר לגופו של ג'יימס פיפס , ילד בריא ועני בן שמונה, נגעים של אבעבועות הבקר, ולאחר מספר שבועות, החדיר לגופו נגעים של אבעבועות שחורות.
מאחר שאת החיסון הרכיב ג'נר באמצעות וירוסים הגורמים למחלת אבעבועות הבקר, הוא טבע את המונח Vaccination, שנגזר מלטינית: Vacca, פרה.
בתחילה יוחד המונח לחיסון זה, ובעקבות לואי פסטר הורחבה משמעותו לחיסון בכלל.
בימינו משתמשים בחיסונים כמעט בכל רחבי העולם באופן שגרתי, ובכך נחסכו מיליוני מקרי מוות ממחלות קשות.
אדוארד ג'נר היה אח בלשכת Faith and Friendship מספר 449 של הבונים החופשים, בגלוסטרשייר, אנגליה.
אדוארד ג'יימס אולמוס , הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי ממוצא היספני זוכה פרסי האמי, פרס גלובוס הזהב ופרס סאטורן אשר היה מועמד לפרס אוסקר.
אולמוס נולד במזרח לוס אנג'לס, קליפורניה.
בנעוריו הוא שר כסולן בלהקת רוק אנד רול שהרכיב.
אולמוס סיים בית ספר תיכון בשנת 1964, ובמשך מספר שנים הופיע עם להקתו במועדונים ברחבי לוס אנג'לס.
באותו זמן לקח שיעורי משחק במכללת מזרח לוס אנג'לס.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, אולמוס עבר משירה למשחק והשתתף במספר הפקות קטנות, כאשר פריצתו הגדולה הגיעה כקריין במחזמר "Zoot Suit" המתאר את המתחים בין האזרחים ממוצא מקסיקני-אמריקני לבין המשטרה המקומית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המחזמר עבר לברודוויי, ואולמוס קיבל מועמדות לפרס טוני עבור תפקידו.
בשנת 1981 הוא השתתף באותו תפקיד בסרט על שם המחזמר.
בין הסרטים הנוספים שבהשתתפותו היה גם בלייד ראנר.
בשנת 1984 אולמוס השתתף בתפקידו הטלוויזיוני הראשון כ"לוטננט קסטילו" בסדרה מיאמי וייס.
התפקיד זיכה אותו בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1988 היה מועמד לפרס אוסקר על תפקידו כמורה למתמטיקה שעוזר לנערים בשכונות מצוקה בסרט לסניור באהבה.
אולמוס ביים וכיכב בסרט "American Me" בשנת 1992, ומאוחר יותר כיכב בסרטים "משפחה שלי" ב"סלנה" - שניהם עוסקים בתרבות המקסיקנית-אמריקנית.
ב-1997 השתתף בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן.
בשנת 2000, אולמוס תרם את קולו בסרט האנימציה הדרך לאל-דוראדו בדמותו של צ'יף טאנאבוק.
בשנת 2001 הוא שיחק בתפקיד רפאל טרוחיו בסרט "In The Time of the Butterflies" ובתפקיד אורח בסדרת הדרמה הבית הלבן.
בשנת 2002 כיכב בסדרת הדרמה האמריקאית "משפחה אמריקאית" של רשת PBS, בתור אב המשפחה ג'ס גונזלס, ותיק מלחמת קוריאה.
בשנת 2004 חזר עם דמותו לעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2003 אולמוס החל לככב כקומנדר ויליאם אדאמה במיני-סדרה (ובסדרה שלאחריה) "בטלסטאר גלקטיקה", ואף ביים שלושה פרקים מתוכה (פרק תשיעי בעונה ראשונה, פרק 13 בעונה שלישית ופרק רביעי בעונה רביעית).
בשנת 2006 ביים את סרט הטלוויזיה "צעידה" לרשת HBO, אשר מבוסס על סיפור אמיתי מ-1968. המקרה ידוע בתור "צעידת מזרח לוס אנג'לס", מחאה שבוצעה על ידי תלמידים מקסיקנים-אמריקאים כנגד תנאים מחפירים בבתי הספר.
בשנת 2012 הפיק ושיחק בסרט "Filly Brown" שיצא בבימוי בנו מייקל.
בשנת 2013 גילם את דמותו של פאפא בסרט "אקדח כפול" לצד דנזל וושינגטון ומארק וולברג.
בשנת 2016 דיבב בסרט "אל אמריקנו: הסרט".
בשנת 2017 תרם את קולו לסרט האנימציה הממוחשבת "קוקו".
באותה שנה השתתף בסרט "בלייד ראנר 2049", בו חזר לתפקיד השוטר גאף אותו ביצע בסרט המקורי.
בשנת 2018 שיחק בסרט המדע-בדיוני-אימה "הטורף", אשר מהווה הרביעי מסדרת הסרטים של "הטורף".
בשנה זו החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "כנופיית המאיה" של רשת FX Networks, בתור הדמות של פיליפ רייס, פטריארך מקסיקני ואביהם של אנג'ל ואיזי.
ב-2019 השתתף בסרט "בלה שובי הביתה".
בשנת 2020 ביים את הסרט "לשטן יש שם", בו גם כיכב לצד דייוויד סטראתיירן, אלפרד מולינה וקייט בוסוורת'.
בשנת 2024 גילם את אייבל בסרט הפעולה "תנועה מהירה אחת" (אנ').
אולמוס היה מעורב לעיתים בסוגיות חברתיות הנוגעות לקהילת ההיספנים האמריקנים בארצות הברית.
בשנת 1998 הוא הקים רשות שידור היספנית שמממנת הפקות טלוויזיוניות לתמיכה בציבור ההיספני, וכיום משמש כיו"ר.
אולמוס גם משתתף בתמיכתם של נוער בסיכון והוא שגריר בינלאומי ביוניסף.
בשנת 2001 הוא נעצר למשך 20 יום לאחר שהשתתף במחאה נגד הפצצות האימונים של הצי האמריקני באי וייקס בפוארטו ריקו.
בינואר 2007 הוא הופיע בטלוויזיה הפורטוריקנית והאשים את ממשלות ארצות הברית ופוארטו ריקו על שלא ניקו את האי לאחר שהצי האמריקני הפסיק את הפצצותיו בו.
אולמוס נשוי כיום לאשתו השלישית, השחקנית הפורטוריקנית לימארי נדל, ולו שני ילדים מנישואיו הראשונים עם לוריין בראקו, מיקו ובודי, ושלושה ילדים מאומצים, מייקל, ברנדון וטמיקו.
בשנת 2007, לאחר תהליך שנמשך שבע שנים, הוא השיג אזרחות מקסיקנית.
אדוארד אמרסון בָּרנרד היה אסטרונום אמריקאי שהתמחה בתחום האסטרונומיה התצפיתית, המוכר בעיקר הודות לגילוי כוכב ברנרד ב-1916, אשר גם נקרא על שמו.
ברנרד נולד בנאשוויל, טנסי, לראובן ברנרד ואשתו אליזבת' ג'יין, אחד משני ילדים.
אביו נפטר לפני לידתו, וברנרד גדל במשפחה ענייה ולא קיבל השכלה יסודית בסיסית.
תחום העניין הראשון שלו היה צילום, ובגיל 9 עבד כעוזר צלם.
מאוחר יותר פיתח עניין גם באסטרונומיה.
ב-1876 הוא קנה טלסקופ שובר-אור של 130 מ"מ, וב-1881 גילה את כוכב השביט הראשון שלו (אך לא הצליח להכריז על הגילוי).
באותה שנה גילה גם את השביט השני שלו, ואת השלישי ב-1882.
בעודו עובד בסטודיו צילום, ב-1881 נשא לאשה את רודה קלברט, ילידת אנגליה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, התעשיין הלברט וורנר הציע פרס של 200 דולר על כל גילוי של כוכב שביט חדש.
ברנרד גילה 8 שביטים והשתמש בכסף לבניית בית לו ולאשתו.
כאשר שמו הובא לתשומת לבם של אסטרונומים חובבים בנאשוויל, הם אספו מספיק כסף כדי לתת לברנרד מלגה לאוניברסיטת ואנדרבילט.
למרות שמעולם לא סיים תיכון, הוא סיים את הלימודים לתואר ראשון וקיבל את תואר הכבוד היחיד שהאוניברסיטה העניקה אי פעם.
גם במהלך לימודיו לתואר ראשון המשיך לעסוק באסטרונומיה ומספרים כי היה עורך תצפיות בקמפוס, אליהן הגיעו סטודנטים רבים.
לאחר סיום התואר הראשון ב-1887 ברנרד הצטרף לצוות מצפה הכוכבים ליק.
בסה"כ, בין השנים 1881 ו-1892, גילה 14 שביטים שונים לבדו (אשר 3 מתוכם היו מחזוריים), ושניים נוספים יחד עם מגלים נוספים.
כמו כן גילה ב-1884 את גלקסיית בָּרנרד (NGC 6822) הקרויה על שמו.
בשנת 1892 ברנרד ביצע תצפיות על נובה והיה הראשון לשים לב לפליטות גזיות במהלך האירוע, מהן הוא הסיק כי מדובר בהתפוצצות כוכבית.
באותה שנה הוא גם גילה את אמלתאה, הירח החמישי של צדק.
היה זה הגילוי הראשון של ירח חדש סביב צדק מאז גלילאו גליליי, שצפה על ארבעת הירחים הגדולים של כוכב הלכת, בשנת 1609. כמו כן, היה זה הירח האחרון שהתגלה בשיטה של תצפית ישירה (ולא לוחות צילום או סוג אחר של תמונות).
ב-1895 ברנרד הצטרף לאוניברסיטת שיקגו כפרופסור לאסטרונומיה, שם התאפשר לו להשתמש בטלסקופ בקוטר 1 מטר ב.
חלק גדול מעבודתו באותה תקופה הייתה לצלם תמונות של שביל החלב.
יחד עם מקס וולף הוא גילה שאזורים חשוכים יותר של הגלקסיה הם למעשה ענני גז ואבק אשר מסתירים את הכוכבים הרחוקים יותר.
החל מ-1905, אחייניתו, מרי קלברט, עבדה איתו כעוזרת ומחשבת.
בשנת 1916 ברנרד גילה כוכב חיוור, שמאוחר יותר נקרא על שמו, וראה כי הכוכב הוא בעל תנועה עצמית גדולה מאוד, יחסית לכוכבים אחרים.
כוכב ברנרד הוא מערכת הכוכבים השנייה הכי קרובה לשמש, אחרי מערכת אלפא קנטאורי.
בנוסף, ברנרד קטלג סדרה של ערפיליות אפלות ונתן להם סימון מספרי (בדומה לקטלוג מסיה), אשר החל בברנרד 1 והסתיים עם ברנרד 366. הוא פרסם את הרשימה הראשונית ב-1919, כחלק ממאמר בשם "אודות הסימנים הכהים בשמיים, כולל קטלוג של 182 עצמים אלה", בכתב העת לאסטרופיזיקה.
ברנרד נפטר ב-6 בינואר 1923, בוויליאמס ביי, ויסקונסין, ונקבר בנאשוויל.
אוסף הצילומים יוצא הדופן שלו פורסם בשנת 1927 תחת הכותרת "האטלס המצולם של אזורים נבחרים בשביל החלב", לאחר שנאסף ונערך על ידי אדווין פרוסט, מנהל מצפה ירקס, ומרי קלברט.
כוכב ברנרד - ננס אדום במרחק 5.978 שנות אור מהשמש
גלקסיית ברנרד (NGC 6822) - גלקסיה בקבוצה המקומית
לולאת ברנרד - ערפילית פליטה בקבוצת אוריון
אולם ברנרד - אולם באוניברסיטת וונדרבילט
ברנס, ג'וניור הוא שחקן קולנוע, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ברנס נולד בשכונת וודסייד, קווינס, ניו יורק, למולי, סוכנת פדרלית ולאדוארד ג'.
ברנס ג'וניור, איש יחסי ציבור ושוטר.
ברנס גדל בכפר וואלי סטרים בלונג איילנד ולמד תקופה קצרה בתיכון צ'אמינאד לפני שעבר לתיכון יואיט, לאחר מכן למד באוניברסיטת אונאונטה ובאוניברסיטת אולבני.
לברנס יש תואר בראשון בחוג לאנגלית ממכללת הנטר - האוניברסיטה העירונית של ניו-יורק".
ברנס החל את הקריירה הקולנועית שלו כעוזר הפקה של הבמאי אוליבר סטון בסרטו "הדלתות".
את סרטו הראשון כבמאי, "האחים מקמאלן", ביים ברנס ב-1995. הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והופיע בכמה פסטיבלים קולנועיים מקומיים.
את סרטו השני, "האחת והיחידה", ביים ברנס שנה לאחר מכן וליהק את השחקניות ג'ניפר אניסטון וקמרון דיאז לתפקידים הראשיים.
בנוסף לקריירת הבימוי וההפקה הופיע ברנס גם כשחקן בסרטיו ובסרטים אחרים.
בשנת 1998 הופיע בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ריאן", בסרט גילם ברנס את דמותו של טוראי ריצ'רד רייבן מגדוד הריינג'רס השני, תחת פיקודו של קפטן ג'ון ה.
ב-2001 הופיע ברנס בדרמת הפעולה "15 דקות", ובקומדיה הרומנטית "חיים או משהו כזה".
ב-2003 הופיע במותחן הפשע "ביטחון".
ב-2006 שיחק ברנס בקומדיה הרומנטית "החופשה".
ב-2008 שיחק במותחן האימה "שיחה שלא נענתה".
בשנת 2013 שיחק במיני-סדרת הפשע של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד באגסי סיגל.
ברנס התארס בשנת 2000 לדוגמנית כריסטי טרלינגטון, אך לבסוף הזוג ביטל את החתונה בשל פיגועי הטרור בניו יורק ב-11 בספטמבר שנה לאחר מכן, מטרים ספורים ממקום מגוריהם.
הזוג החליט בסופו של דבר להיפרד.
כעבור מספר חודשים חזרו בני הזוג ונישאו לבסוף בשנת 2003. נולדו להם בת ובן.
אחיו נשוי לאחותה של טרלינגטון.
+שנהסרטתפקידהערות1995האחים מקמאלן (אנ')בארי מק'מילןגם במאי, מפיק ותסריטאי
פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט ראשון ליוצר (אנ')(1995)
+שנהסדרהתפקידהערות2005ויל וגרייסניק3 פרקים2006–2009הפמליהעצמו4 פרקים2011וייטנאם: הסרטים האבודים (אנ')ג'ו גאלווי (אנ')דיבוב; 3 פרקים2013מוב סיטיבאגסי סיגל5 פרקים2014לואיעצמופרק: "So Did the Fat Lady"2015Public Moralsטרי מולדוןתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם יוצר, תסריטאי, מפיק ובמאי2020סיפורים מופלאיםביל קמינסקיפרק: "The Rift"2021–2022Bridge and Tunnel ארטי פארלתפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים
גם יוצר, תסריטאי, מפיק ובמאי
אדוארד ג'רג'יאן (Edward Peter Djerejian; נולד ב-6 במרץ 1939) היה דיפלומט אמריקאי אשר שירת בשרות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת שמונה נשיאים, החל מתקופתו של הנשיא קנדי ועד לתקופת הנשיא קלינטון.
הוא היה שגריר ארצות הברית בישראל ובסוריה.
הוא המנהל המייסד של המכון למדיניות ציבורית על שם ג'יימס בייקר באוניברסיטת רייס ועומד בראש חברת ייעוץ.
בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שנתיים בקוריאה הדרומית.
בשנת 1962, עם סיום שירותו הצבאי הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית.
כדיפלומט זוטר שירת כמזכיר לעניינים מדיניים בשגרירויות ארצות הברית בביירות (1966-1969), ובקזבלנקה (1969-1972).
הוא היה קונסול כללי בעיר בורדו בצרפת (1975-1977), וממונה על האגף המדיני בשגרירות ארצות הברית במוסקבה בעת פלישת ברית המועצות לאפגניסטן (1979-1981).
הוא שימש סגן ראש המשלחת הדיפלומטית בשגרירות ארצות הברית בעמאן (1981-1984).
בין השנים 1985–1988 עבד במחלקת המדינה בוושינגטון.
תחילה שימש כעוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית וסגן מזכיר העיתונות של הבית הלבן לנושאי חוץ, ומאוחר יותר התמנה לסגן עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה.
בשנת 1989 החל בכהונתו כשגריר ארצות הברית בסוריה, וזאת עד לשנת 1991. בין השנים 1991–1993 שימש כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב.
ובשנת 1994 כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל.
בנוסף לשפה האנגלית, ג'רג'יאן דובר ערבית, ארמנית, צרפתית, ורוסית.
אדוארד ברנספילד היה ימאי בריטי ממוצא אירי-קתולי, מגלה ארצות, ממגליה הראשונים של יבשת אנטארקטיקה והשני שנחת על היבשת עצמה.
ב-1803, בהיותו בן 18, התגייס לצי המלכותי הבריטי, והשתתף בין היתר בקרב טרפלגר ב-1805. ב-1812 היה לרב-חובל של ספינה בת עשרה תותחים.
ב-1816, כרב חובל של ספינה בת 50 תותחים, היה שותף להפגזת אלג'יר.
ב-1817 הוצב בשייטת הפסיפית בוולפראיסו שבצ'ילה.
ב-1819 גילה קברניט ספינות הסוחר ויליאם סמית' את איי שטלנד הדרומיים בעת שסטה דרומה מנתיבו בין בואנוס איירס לאיי פוקלנד.
כאשר הגיעה ספינת הבריג שלו, "ויליאמס", לוולפראיסו החליט מפקדו של ברנספילד לחקור את האזור ביתר פירוט, ומינה את ברנספילד למפקד.
ויליאם סמית נותר בתפקידו כנווט וכסגנו של ברנספילד.
ב-28 בינואר 1820 נחת ברנספילד באחד מאיי שטלנד הדרומיים והכריז עליו כ"אי ג'ורג' השלישי", תוך שהוא תובע בעלות עליו בשם הכתר.
בהמשך גילה את אי הפיל ואת האי קלרנס ומיפה אותם.
בהמשך פנה דרומה, תוך שהוא עובר את המצר בין האיים לבין חצי האי האנטארקטי, שב-1822 קרא לו ג'יימס ודל מצר ברנספילד.
ב-30 בינואר 1820 נחת בחצי האי טריניטי, הנקודה הצפונית ביותר ביבשת אנטארקטיקה (פרט לחצי האי האנטארקטי).
אף על פי שברנספילד לא היה מודע לכך, הקדים אותו האדמירל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ביומיים בגילוי חצי האי האנטארקטי.
עם חזרתו לוולפראיסו מסר ברנספילד את הדוחות שלו ואת מפותיו למפקדו והם הועברו לאדמירליות בלונדון.
מעט מאוד ידוע על חייו של ברנספילד בהמשך.
הוא נפטר בגיל 67. קברו המוזנח בחצר כנסייה בברייטון התגלה ב-1997 ושופץ על ידי בני משפחתו בסיוע קרן המורשת האנטארקטית הבריטית.
הספינה RRS Bransfield, ששימשה את משלחת המחקר האנטארקטית הבריטית (British Antarctic Survey - BAS) בין השנים 1991 - 1999, נקראה על שמו, וכן הר, אי ומצר ים שגילה.
אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף; 1894–1983), היה פרופסור לכירורגיה, מאבות הכירורגים בארץ ישראל, מנהל מחלקה כירורגית בבית החולים הדסה ירושלים.
פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) נולד ב-1894 בוולינגטון שבניו זילנד לאליס וליוסף בן יוסף.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הניו זילנדי שם שירת באנזק (ANZAC), שהיה כוח צבאי של חיילים אוסטרלים וניו זילנדיים שלחמו במלחמת העולם הראשונה תחת פיקוד הצבא הבריטי, שירת כשנתיים ונפצע קשה בקרב גליפולי.
ב-1916 התקבל ללימודי רפואה באדינבורו שבסקוטלנד, שאותם סיים בשנת 1919. התמחה בכירורגיה במאיו קליניק שברוצ'סטר, ניו יורק.
ב-1923 חזר לניו זילנד, עבד בניו זילנד ככירורג עד 1928.
ב-1924 התחתן עם לאה (לואיז) לבית פיינמן, בהמשך נולדו נעמי, רות ויוחנן.
ב-1928 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
תקופה קצרה עבד ככירורג בכיר בבית החולים הדסה (תל אביב).
ב-1928 התחיל לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה, במהרה התמנה לרופא ראשי וב-1931 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית.
יזם התמחויות בכירורגיה, לימד את מנתחים תחתיו, וכך תרם רבות להתקדמות כירורגיה בארץ ובעולם.
הוא היה הכירורג הכללי הראשון בארץ ובעולם שראה את הצורך לפצל את כירורגיה.
עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ ישראל "ניתוחים קטנים".
עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד ג'וזף להדסה ירושלים ב-1928, ד"ר מכס מרכוס לבית החולים הדסה (תל אביב) ב-1933, וד"ר פליקס מנדל להדסה ירושלים ב-1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שביצעו בארץ ישראל הלך וגדל.
עוד תעבורנה שנים עד שיימצא בארץ ישראל כירורג בעל השכלה ורמה מקצועית דומה כשל ג'וזף.
ג'וזף ביצע ניתוחים מורכבים שלא בוצעו לפני כן בישראל.
טיפל בפצועי מאורעות הדמים ובפצועי מלחמת העצמאות.
ב-1938 הצטרף פרופ' פליקס מנדל והמחלקה הכירורגית חולקה לכירורגית א' בראשותו של פרופ' ג'וזף וכירורגית ב' בראשותו של פרופ' מנדל.
1949, עם פתיחת בית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית קיבל מינוי של פרופסור לכירורגיה.
1957 טיפל בדוד בן-גוריון, לאחר שבן-גוריון נפצע מרימון שהושלך במליאת הכנסת.
גוז'ף התעניין ועסק גם בניתוחים אורולוגיים, ענף שהיה בשנות השלושים של המאה ה-20 בחיתוליו.
בין תלמידיו ותלמידותיו: פרופ' דוד ארליק, ד"ר שושנה לוי - הוכמן, פרופ' צבי נוימן.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י.
בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.
ראו: ד"ר אדוארד גורדון יוסף: אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה כירורגית (ישיבה א', הרצאת משנה, 31 במאי)
אדוארד לואיס ג'יימס ברנייס היה חוקר התעמולה והפסיכואנליזה, תועמלן ויחצ"ן אוסטרי-אמריקאי יהודי בולט.
נחשב לאבי תורת יחסי הציבור וההנדסה החברתית, אחיינו של זיגמונד פרויד ושותפו בחלק מרעיונותיו.
ברנייס עבד כתועמלן עבור חברות גדולות ואישים נודעים בארצות הברית, וכן ניהל תעמולות בחירות רבות בפוליטיקה האמריקאית, בין לקוחותיו נמנו נשיאי ארצות הברית קלווין קולידג' והרברט הובר.
חיבר 21 ספרים אשר חלקם מהווים אבן יסוד בתחום התעמולה, נודע כי ספריו שירתו גם את שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, אף שברנייס היה יהודי.
עד היום קיימות תודעות ציבוריות רבות שהתפתחו כתוצאה ממניפולציות והשפעה חברתית שיצר ברנייס, באמצעות תקשורת שיווקית, ספינים תקשורתיים ושינוי תפיסות חברתיות.
נולד בווינה לאלי ואנה ברנייס, סבו היה הרב יצחק ברנייס.
המדען זיגמונד פרויד היה דודו הכפול: אמו הייתה אחותו של פרויד, ואחות אביו, הייתה אשתו של פרויד.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 עברה משפחתו לניו יורק, ב־1912 סיים תואר בחקלאות באוניברסיטת קורנל.
ב־1922 נשא את המדענית שהייתה האישה האמריקאית הראשונה שנרשמה בשם משפחתה המקורי ולא של בעלה, אך מאוחר יותר שינתה לדוריס ברנייס.
היו לו שתי בנות – דוריס ואן.
במשך השנים עבד תחילה ככתב ועורך מגזינים רפואיים ובהמשך כפובליציסט בתחום התיאטרון, בין היתר בנה סטיגמה אלילית על אנריקו קארוזו שאילצה להפעיל עליו הגנה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נשכר לשירותי "הוועדה למידע ציבורי".
בהמשך החל לעסוק כ"יועץ ליחסי ציבור".
סרט ביוגרפי, ספרים וסדרת טלוויזיה נכתבו עליו אחר מותו.
ברנייס הושפע רבות מתורת הפסיכואנליזה של דודו זיגמונד פרויד.
בין החברות הבינלאומיות שברנייס שירת כתועמלן עסקי עבורן היו פרוקטר אנד גמבל, חברת הטבק האמריקאית, קרטייה, סי בי אס, הלמנ'ס, חברת הפירות המאוחדת, ג'נרל אלקטריק, דודג' וחברות רבות אחרות.
כן היה מנהל הפרסום של התערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
אחת מפעולותיו המוצלחות הייתה הבאת חברת פרוקטור אנד גמבל למעמד בינלאומי, באמצעות קמפיין בו שכנע כי סבון השנהב של החברה טוב יותר מבחינה רפואית.
הוא קיים גם סדנאות פיסול בסבון ופרסם בתחרויות כי הסבון צף יותר מסבונים אחרים.
ברנייס גם אחראי למנהג האמריקאי לאכול בייקון וביצים לארוחת הבוקר במקום אוכל קל, דבר שהיה מופרך לפני כן.
הוא פרסם כי ארוחה כזו בריאה יותר, ועודד את הציבור להרבות בה באמצעות עצומה עליה חתמו 5000 רופאים מומחים המחזקים את ההנחה.
בשנות ה-30 יצר פרויקט המשכנע לצרוך ולהשתמש אך ורק בכוסות חד פעמיים, המהווים מוצר "תברואתי יותר".
החל מאותה תקופה עלו אחוזי הקניה של הכוסות בכמות ניכרת.
מבין הפרויקטים הבולטים נמנה פרויקט השכנוע עבור חברת הטבק האמריקאית בהם הופצו תמונות של נשים מעשנות, וכך הופץ הנוהג של עישון על ידי נשים.
כן פעל ברנייס לריבוי צריכת הבננות בארצות הברית לחברת הפירות המאוחדת, ולשיפור תדמיתה של גואטמלה.
וכן ידוע כמי שהפיץ את סגולות הפלואוריד שהיה לפני כן נדיר לשימוש ומוכר כחומר לא בריא, זאת לצורך פרויקט הפלרת מי שתייה לאגודת הבריאות האמריקאית.
ברנייס פעל גם עבור מספר ארגוני רווחה בהתנדבות.
אחת המניפולציות החזקות שטבע בעולם היא הטעות המקובלת כי תומאס אלווה אדיסון המציא כביכול את הנורה החשמלית, אף שהיא הומצאה שנים רבות לפני כן ואדיסון רשם פטנט קיים.
ברנייס יסד אירוע חגיגי ובולט בשם "אור הזהב של היובל" שהיה לכבוד 'מלאות 50 שנה להמצאתו של תומאס אדיסון' הנורה החשמלית, האירוע הפך לחגיגה ארצית בערים רבות בהשתתפות אישים חשובים.
במלאת 75 שנה לרישום ה'פטנט' של אדיסון, יזם ברנייס אירוע בן שעתיים ששודר בכל רשתות הטלוויזיה בארצות הברית.
מאז התפרסם שמו של אדיסון כממציא הנורה.
ברנייס נשכר לתעמולת הבחירות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1924 עבור קלווין קולידג', קולידג' נשא לפני כן תדמית של אדם רציני וקשוח וברנייס פעל לשנות את התדמית.
הוא פרסם תמונות מ"ארוחת בוקר בפנקייק" של הנשיא וגרם לו להיראות נחמד ורחובי יותר, כן הזמין בדרנים וסטנדאפיסטים לגינת הבית הלבן, עיתונים רבים דיווחו כי קולידג' צחק.
באותן בחירות ניצח קולידג' ונבחר לנשיא.
בשנת 1929 הוא השתמש לראשונה במונח לפידי החירות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 ייעץ ברנייס להרברט הובר ליצור אי נוחות למתנגדיו ולהציג עצמו כמנהיג בלתי מנוצח.
לוויליאם או'דוויר ראש עיריית ניו יורק, ייעץ ברנייס במסע הבחירות שלו להביע התנגדויות ל"מאפיה האיטלקית" ובכך להרוויח קולות של אירים, וכן להביע התנגדויות לנאצים לצורך קולות מהאוכלוסייה היהודית הגדולה בעיר.
במלחמת העולם השנייה היה אחראי על הייעוץ הלאומי לצבא ולצי האמריקאים, והיה חבר במועצת הביטחון.
הפיץ מניפולציה לפיה הרפובליקה של הודו היא המדינה הדמוקרטית ביותר באסיה בעקבות הוספת חוקים לביסוס הדמוקרטיה.
ברנייס סירב לעבוד עבור הנאצים, אנסטסיו סומוסה דביילה, פרנסיסקו פרנקו וריצ'רד ניקסון.
עבד גם עבור ארגון NAACP והפיץ שמועות על תרומותיהם של אפרו אמריקאים למדינות הקונפדרציה, כן זכה בפרס מהארגון על תרומתו.
אדוארד ויליאם ברוק השלישי היה פוליטיקאי אפרו-אמריקאי.
ב-1966 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית.
הוא ייצג את מסצ'וסטס בסנאט בשנים 1967–1979.
ברוק גדל והתחנך בוושינגטון הבירה.
הוא בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שכהן כיושב ראש הקומיסיון הפיננסי של בוסטון, זכה ברוק בבחירות לתפקיד התובע הכללי של מסצ'וסטס ב-1962. בתפקידו זה ניהל וארגן את עבודת המשטרה בחשיפתו של החונק מבוסטון.
ב-1966 הוא ניצח את המושל הדמוקרטי אנדיקוט פיבודי ברב מוחץ כדי בבחירות לייצוג מסצ'וסטס בסנאט.
בסנאט, ברוק זוהה עם האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1967 הגיע ברוק לישראל, יחד עם רעייתו, כאורח ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
הוא נמנה בין מנסחי חוק זכויות האזרח מ-1968, האוסר על אפליה בדיור ציבורי.
ברוק הפך למבקר בולט של הנשיא ריצ'רד ניקסון והיה הרפובליקני הראשון בסנאט שקרא להתפטרותו של ניקסון לאור מעורבותו בפרשת ווטרגייט.
ברוק נבחר מחדש בבחירות לסנאט שנערכו במסצ'וסטס ב-1972, אך הוא הובס על ידי פול סונגאס ב-1978.
לאחר שעזב את גבעת הקפיטול, ברוק עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה וב-2004 עוטר במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
ב-3 בינואר 2015 נפטר ברוק בקורל גייבלס שבפלורידה.
אדוארד גופלד היה שחמטאי אמריקאי ממוצא יהודי-אוקראיני-סובייטי.
הוא היה ידוע בעיקר כמאמן של אלופת העולם בשחמט, מאיה צ'יבורדאנידזה, וכמחבר ספרי שחמט.
גופלד נולד בקייב, בירת אוקראינה.
בגיל 17 הוא זכה באליפות אוקראינה בשחמט לנוער.
בשנת 1978 עבר להתגורר לטביליסי, והיה המאמן האישי של מאיה צ'יבורדנידזה במשך שנים.
במקביל, הוא היה מאמן של נבחרת הנשים של גאורגיה בשחמט ומאמן נבחרת הנשים של ברית המועצות.
גופלד השתתף במספר אליפויות ברית המועצות בשחמט, והישגו הטוב ביותר היה בשנת 1963 כאשר הוא חלק את מקומות 7–8.
גופלד כתב עשרות ספרי שחמט שתורגמו למספר שפות.
הוא היה חבר בוועדות של פיד"ה.
לאחר התפרקות ברית המועצות היגר לארצות הברית, ופתח שם בית ספר לשחמט.
אדוארד בלאמי היה סופר וסוציאליסט אמריקאי, שהתפרסם בזכות הרומן האוטופי שלו - "מבט לאחור" - סיפור שהתבונן בעתיד הרחוק של שנת 2000. בחזון של בלאמי היה עולם הרמוני.
הספר חולל תנועה חברתית שהקימה 165 "מועדונים לאומיים" ברחבי ארצות הברית, שהוקדשו להפיץ את הרעיונות הפוליטיים שלו ולהפוך אותם למציאות מעשית.
אדוארד בלאמי נולד בצ'יקופי (Chicopee) שבמסצ'וסטס.
אביו היה רופוס קינג בלאמי (1816-1886), כומר בפטיסטי ומצאצאיו של יוסף בלאמי.
אמו הייתה קלווניסטית, בתו של כומר בפטיסטי בשם בנימין פוטנאם, שנאלץ לעזוב את תפקידו הדתי בסאלם שבמסצ'וסטס בעקבות הצטרפותו לבונים החופשיים.
בלאמי למד בבית הספר הציבורי בעיר מולדתו, ועבר לקולג' במדינת ניו יורק, שם למד רק שני סמסטרים.
עם עזיבתו את הקולג', בלאמי נסע לאירופה למשך שנה, ושהה בגרמניה.
בלאמי למד משפטים אבל נטש את התחום בלי שעסק כעורך דין, במקום זה הוא נכנס לעולם העיתונות.
בתפקיד עיתונאי שירת זמן קצר את צוות ה"ניו יורק פוסט" לפני שחזר אל מסצ'וסטס.
בגיל 25, חלה בלאמי במחלת השחפת - המחלה שבסופו של דבר תהרוג אותו.
הוא סבל מהשפעותיה לאורך כל חייו הבוגרים.
במאמץ לשקם את בריאותו, בילה בלאמי שנה באיי הוואי (1877 עד 1878).
בשובו לארצות הברית, החליט לנטוש את העיתונות היומית לטובת יצירה ספרותית, אשר תשפיע פחות על זמנו ועל בריאותו.
בלאמי נישאה לאמה אוגוסטה סנדרסון בשנת 1882. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
הרומנים הראשונים של בלאמי, כולל "שישה לאחד" (1878), "התהליך של ד"ר היידנהוף" (1880) ו"אחותה של מיס לודינגטון" (1885) היו יצירות בלתי-מובנות, תוך שימוש במזימות פסיכולוגיות סטנדרטיות.
כאשר פנה למדע בדיוני אוטופי עם ספרו "מבט לאחור - 2000-1887", שפורסם בינואר 1888, תפס את הדמיון הציבורי והזניק את בלאמי לתהילה ספרותית.
הוצאת הספרים לא יכלה לעמוד בביקוש.
הוא מכר למעלה מ 200 אלף עותקים, ורק שני ספרים בארצות הברית של סוף המאה ה-19 מכרו יותר: "אוהל הדוד תום" ו"בן-חור".
בלאמי אסף גם כמה סיפורים קצרים שכתב במשך הזמן, ופרסם אותם בשנת 1898.
רעיון זה תפס את החוגים האינטלקטואלים בארצות הברית והוקמו מועדונים חברתיים שקראו ליישם רעיון זה.
בשנת 1891 היו 165 מועדונים לאומיים.
בלאמי השתמש במונח "לאומיות" ולא במונח "סוציאליזם" כמתאר את החזון, זאת מתוך מחשבה שבדרך זו הוא יגביר את המכירות של הספר, והרעיון עצמו לא יידחה על הסף מבחינה פוליטית.
במכתב משנת 1888 למבקר הספרות ויליאם דין האוולס כתב בלאמי:
כל אדם רגיש יכול להודות שנושא השם הוא בעל חשיבות גדולה, במיוחד ברושם הראשוני..
מנקודת מבט רדיקלית, אני עשוי להחשב כסוציאליסט, אבל עם הכינוי "סוציאליסט" מעולם לא חשתי טוב.
מלכתחילה - היא מילה זרה בפני עצמה, וזרה גם בכל משמעותיה.
לכל אמריקאי היא מעלה דימויים של ריח של נפט עם דגל אדום, ועם כל מיני חידושים מיניים.
כמו כן מעלה בעיניו נימה המתעלמת מאלוהים ומהדת.
בארץ הזאת (ארצות הברית) מתייחסים אליהם לפחות בכבוד.
מה שיכולים להרשות לעצמם הרפורמים הגרמנים והצרפתים - לקרוא בארצם לתנועות חברתיות בשם סוציאליסטיות, באמריקה הוא נשמע ככינוי שלילי לתנועה פוליטית.