tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"פועלים השקעות" עצמה הייתה בעלת מניות בשורה של חברות.
כך הפכה "אורדן תעשיות" להיות לחלק ממבנה של פירמידת שליטה שכלל מספר חברות ציבוריות.
בשנת 2001 שינתה הקבוצה את מבנה פירמידת השליטה שלה, שהיה בו ארבע שכבות, לאחר ש"אורדן תעשיות" העבירה את החזקותיה ב"פועלים השקעות" ("פולאר השקעות") לבעלי מניותיה, והיא הפכה לחברת אחות.
בנוסף קבוצת "אורלייט תעשיית", שהייתה במקור בבעלות "פועלים השקעות", עברה לבעלות "אורדן תעשיות".
"אורלייט תעשיית" (שפעלה אחר כך בשם "אינרום תעשיות") שלטה במספר חברות בתחום מוצרי הבנייה, בהן "איטונג תעשיות", "נירלט" ו"שיש אלוני".
ב-2003 הפכה גם הפעילות התעשייתית של "אורדן" לחברה בת של "אורלייט תעשיית".
באותן השנים סבלה הפעילות המסורתית של אורדן ממשבר, עקב התחרות הגוברת מול ייבוא זול.
רוב מפעלי החברה נמכרו או נסגרו, כולל המפעל ההיסטורי של "בתי יציקה וולקן" במפרץ חיפה שנסגר בתחילת 2007. הפעילות הביטחונית לייצור פלדה עבור כלים משוריינים, גם סבלה מירידה בהזמנות, בתחילת שנות ה-2000 אף נשקלה האפשרות להפסיק את המשך ייצור טנק המרכבה.
עם זאת זכתה החברה למספר הזמנות ממשרד הביטחון, כולל עבור פרויקט "טנק הסברה" הטורקי.
בשנת 2005 מכרה "אורדן" את שטח המפעל שלה לחברת "דורסל" (חברת בת של סינאל מלל פייוויי) תמורת 13 מיליון דולר וחכרה אותו מחדש ממנה.
בנובמבר 2018, מכרה דורסל את מתחם אורדן בנתניה תמורת כ-134 מיליון שקל, לאחר שרכשה אותו במקור תמורת 54 מיליון שקל ב-2005.
בדצמבר 2007 רכשה קרן ההשקעות הפרטית "קרן פימי" 50% מ"אינרום תעשיות" מ"אורדן תעשיות" (ששמה שונה ל"גרינסטון תעשיות").
ושנה אחר כך רכשה את מלוא הבעלות.
המפעל ההיסטורי של אורדן ממשיך לפעול בנתניה בשם "אורדן תעשיות מתכת ויציקות פלדה בע"מ".
בשנת 2016 זכה המפעל בחוזה לייצור של חלפים, מערכות ורכיבים המשמשים להרכבת ה"נמ"ר" (נגמ"ש מרכבה), ולהמשך הייצור של טנקי מרכבה "סימן 4".
בשנת 2019 הודיע קרן פימי כי מפעל "אורלייט" מנס ציונה, שגם בבעלותה, יעבור לפעול במתחם "אורדן" בנתניה, אך התוכנית בוטלה עקב התנגדות עיריית נתניה להגדלת הפעילות התעשייתית המזהמת במקום.
אורדו יהודית (באורדו: یہود اردو; בדוונאגרי: यहूद उर्दू) הוא ניב של הינדוסטנית אותו דברו יהודי בגדאד שחיו בהודו במאה ה-18, ובמיוחד בערים מומבאי וקולקטה.
באופן מסורתי וכשפות יהודיות אחרות, נכתבה השפה באלפבית עברי.
הכתיב העברי המשמש לכתיבת השפה לא שיקף את העיצורים הכפופים שנמצאים בשפה ההינדוסטנית.
גבינת אורדה (ברומנית: Urdă; באלבנית: urdha או urdhë; בסרבית: вурда / vurda; בבולגרית: урда, извара ; במקדונית: урда, изваркаa; באוקראינית: вурда; בהונגרית: orda, zsendice) היא מעין גבינת מי גבינה המיוצרת בדרך כלל בדרום מזרח אירופה.
שם הגבינה נובע מהמילה האלבנית urdhë/urdha, מפרוטו-אלבנית *wurdā, מצורה מוקדמת יותר *urdā או *uordā, שבסופו של דבר נגזרת מהפרוטו-הודו-אירופית *uer- "להרתיח, לשרוף".
המילה מקורבת לארמנית העתיקה վառիմ (vaṙim, "לשרוף"), לליטאית vìrti ("לבשל, להרתיח").
זה רלוונטי מבחינת סמנטיקה לקסיקלית שגבינה זו מיוצרת על ידי הרתחת מי גבינה.
המונח האלבני urdhë/urdha הושאל לשפות בלקניות וקרפטיות אחרות, בעיקר לרומנית כ-urdă, אך גם לבולגרית, הונגרית, סרבו-קרואטית, סלובקית, רוסינית, פולנית, צ'כית ורוסית.
אורדה עשויה ממי גבינה של כבשים, עיזים או חלב פרה.
אורדה מיוצרת על ידי חימום מי הגבינה הנובעים מניקוזם של כל סוג של גבינות.
לעיתים קרובות מכינים אותה בתבניות בצורת חצי כדור.
המשחה מגוררת דקה כמשי וטעימה.
היא מכילה 18 גרם חלבון ל-100 גרם.
אורדה דומה לריקוטה באופן ייצורה, אבל מרקמה שונה, והיא יציבה יותר.
ברומניה, גבינת אורדה משמשת באופן מסורתי להכנת מספר קינוחים, כגון clătită ו-plăcintă.
אורדה פופולרית מאוד בחלק הצפון מזרחי של סרביה - בבאנאט.
אורדנסבורג פוגלסנג הוא מתחם נאצי לשעבר הממוקם באזור האימונים הצבאי "ווגלסאנג" בפארק הלאומי אייפל בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
המתחם המסומן והשמור במלואו שימש את המפלגה הנאצית בין 1936 ל-1939 כמרכז חינוכי למנהיגים עתידיים.
מאז 1 בינואר 2006 האזור פתוח למבקרים.
זהו אחד השרידים הארכיטקטוניים הגדולים ביותר של גרמניה הנאצית.
בנאום ב-1933 בברנאו ליד ברלין, דרש אדולף היטלר לבנות בתי ספר חדשים לילדים של מנהיגי המפלגה הנאצית.
המשימה הוטלה על רוברט ליי, ה"רייכסארגוניסלייטר" (מילולית: מנהיג ארגוני של הרייך) שנטל על עצמו את הבנייה וההפעלה של ארבעה מחנות חינוך (NS-Ordensburgen, מילולית "טירות של המסדר הצבאי הנאצי"):
רביעי תוכנן בטירת מאלבורק (ההיסטורי) בפרוסיה המערבית.
בנייתו של אורדנסבורג פוגלסנג, שרובו נמצא ברובע שלידן, מומנה על ידי הפקעה של נכסים שהיו שייכים לאיגודי עובדים וארגוני מעסיקים.
החוזה לתכנון הפרויקטים Krössinsee ו־Vogelsang הועבר לאדריכל קלן, קלמנס קלוץ.
שלושת המבנים באייפל מכונים מאז 1935 בשם "NS-Ordensburg".
השלב הראשון של הפרויקט היה בניית ה'טירה' של ווגלסאנג, שעם כ-1,500 עובדים ארכה שנתיים בלבד.
תוכננו גם כמה מבנים גדולים בהרבה, כמו ספרייה ענקית שתיקרא "בית הידע" (Haus des Wissens) בגודל של 100 מטר על 300 מטר, מלון "כוח באמצעות שמחה" עם 2000 מיטות ומתקני הספורט הגדולים ביותר באירופה.
הבנייה של המתחם הופסקה עם פרוץ המלחמה.
אזור הכניסה עם שער ושני מגדלים (כמעט הושלם)
"בית הידע" (Haus des Wissens) (רק קירות היסוד הושלמו)
"בית הקהילה" (Gemeinschaftshaus) עם "Adlerhof" (בתרגום מילולי: "חצר הנשר"), המגדל, האגף המזרחי והאגף המערבי (הושלם, נהרס חלקית במלחמה)
עשרה "Kameradschaftshäuser" (מילולית 'בתי חברות') ל-50 תלמידים כל אחד (הושלם, הושמד בחלקו במלחמה)
ארבעה "Hundertschafthäuser" (מילולית 'בתים למאה') עבור 100 תלמידים כל אחד (הושלם)
מתקני ספורט עם טריבונה, אולם התעמלות ובריכת שחייה מקורה (הושלם)
רוב הפסלים בפוגלסאנג נוצרו על ידי ווילי מלר, בהם "Fackelträger" (נושא לפיד), "Der deutsche Mensch" (האיש הגרמני), "אדלר" (נשר) ו"Sportlerrelief" (תבליט לספורטאים).
פסל העץ "Der deutsche Mensch" נעלם ב-1945. שאר הפסלים השתמרו, אך פגומים בחלקם.
לאחר ביקור של אדולף היטלר ב-1937, נוספו לשער הכניסה עמודים מעוצבים.
לפי הדיווחים, היוזמה לכך באה מהיטלר עצמו.
טירה חינוכית של ה-NSDAP מאז 1936
ב-24 באפריל 1936, שלושת האורדנסבורגן נמסרו רשמית לידי אדולף היטלר, ו-500 צוערים (אורדן יונקרים) ראשונים עברו לפוגלסאנג מעט מאוחר יותר, והגיעו מכל רחבי גרמניה.
רובם היו באמצע שנות העשרים לחייהם, ודרישות הקבלה כללו תקופת ניסיון, בריאות גופנית מושלמת, הוכחת מוצא והוכחת עבודה ושירות צבאי.
הושם דגש על תיאוריות גזע נאציות, גאופוליטיקה וחינוך אינטנסיבי לספורט.
דגש נוסף היה הכשרת טייסים, ושדות תעופה נבנו בכל שלושת אורדנסבורגן כדי להתאים לשלב זה של תוכנית הלימודים.
ה-Vogelsang Ordensburg שימש גם כמקום ראווה עבור כנסים פוליטיים בולטים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, יצאו יונקרס האורדן וטירת פוגלסאנג נמסרה לידי הצבא הגרמני, שהשתמש בה פעמיים לאירוח חיילים: ב-1940 במהלך המערכה המערבית, ובדצמבר 1944 במהלך מתקפת הארדנים (הקרב על הבליטה).
פוגלסאנג אירח כמה שיעורים של מה שנקרא בתי ספר אדולף-היטלר.
ב-1944 התקיים במקום מחנה כושר צבאי לבני 15 ו-16 בני הנוער ההיטלראי.
התקפות אוויריות של בעלות הברית הרסו חלק מהמבנים, כולל האגף המזרחי והגימנסיה.
אזור אימונים צבאי מאז 1946
המבנים שנהרסו במהלך המלחמה שוחזרו על ידי שלטונות הצבא הבלגי, והמבנים ששרדו – שהצטמצמו ללבנים חשופות – קיבלו שימוש מעשי.
קירות היסוד שנבנו עבור בית הדעת שימשו לבלוק צריף ואן דורן, והמרתף הסמוך, שנועד במקור לאודיטוריום, הפך לבית קולנוע ובו מקום למעל 200 איש.
מבין העיטורים, הוסרו רק סמלי הרייך השלישי "צלבי הקרס".
לאחר שתקופתה כאזור אימונים צבאי הגיעה לסיומה, אורדנסבורג לשעבר פתוחה לאזרחים מאז 1 בינואר 2006. ניתן לבקר בו בשעות היום.
האזור שמסביב משמש למסלולי הליכה.
המתחם יכיל בסופו של דבר את הנהלת הפארק הלאומי אייפל, מרכז המבקרים ותערוכה בטירה.
גוש הצריפים "ואן דורן" מתוכנן להיהרס כי אין צורך יותר במקומות הלינה.
הקולנוע וכל שאר המבנים עדיין קיימים.
בשנת 2016 הודיעה ממשלת גרמניה כי תשתמש בחלק מהבלוקים של צריף ווגלסאנג כדי לשכן מהגרים פליטים.
השלב האחרון של מתיחת פנים של 40 מיליון פאונד הוא פתיחת תערוכה, שמטרתה לחנך את הצעירים נגד הפשיזם.
התצוגה מתארת כיצד גברים ונשים רגילים הותנו על ידי הנאצים לשנוא יהודים ואחרים שסומנו כנחותים.
אורה הכפולה הוא ספר ילדים מאת הסופר הגרמני אריך קסטנר.
הספר נכתב במהלך מלחמת העולם השנייה ותוכנן כתסריט לסרט, אך לבסוף ראה אור כספר בשנת 1949. מאוחר יותר עובד הסיפור לתסריט פעמים רבות.
הספר אויר על ידי המאייר ולטר טריר.
שתי ילדות בנות תשע, אורה השקטה ולי השובבה, נפגשות בקייטנה בחופשת הקיץ.
לאחת צמות ולשנייה שיער פזור, אך מלבד זאת הן דומות זו לזו כשתי טיפות מים.
עד מהרה מתברר שהן תאומות, וכשהיו תינוקות, הוריהן התגרשו וחילקו ביניהם את המשמורת על הבנות.
לי גדלה עם אביה המלחין, לודוויג פלפי, בווינה, ואילו אורה גדלה עם אמה העורכת, ליאורה קרנר, במינכן.
הבנות כועסות על ההורים שלא גילו לכל אחת מהן שיש לה תאומה והורה נוסף בחיים, ושהפרידו אותן בלידתן מבלי שידעו ויכלו לבחור.
אורה ולי מצטלמות בכפר הסמוך, כדי להנציח את הדמיון ביניהן, אך לבסוף קורעות את התמונות ומחליטות לשמור את העניין לעצמן, וכך אולי יוכלו לגרום להוריהן לתת להן לגור יחד.
עם תום הקייטנה אורה ולי מחליטות להתחלף ביניהן.
לי נוסעת למינכן, לבית אמה, ואורה שמה פעמיה לווינה, לבית אביה.
הבנות מצליחות להתל בכולם, פרט לכלב אחד ששייך לחברו של לודוויג, שמריח שהילדה המתחזה ללי איננה לי.
שתי הבנות צריכות להסתגל לא רק להורה החדש ולגעגועים לביתן הישן ולהורה המוכר והאהוב, אלא גם להרגלים חדשים, לאנשים חדשים ולבית ספר חדש.
שאיפת הבנות לאחד את המשפחה נתקלת באתגר לא צפוי, כאשר כמה חודשים לאחר ההתחלפות אביהן מספר לאורה שהוא מתכוון להציע נישואין לחברתו, גברת גרלך.
גברת גרלך אינה מחבבת את אורה.
נדמה לה שהיא עצמאית מדי, דעתנית ואביה ממהר מדי לרצות אותה, והדבר יהווה מכשול לנישואיה עם לודוויג.
אורה מבינה שאם אביה יתחתן עם גברת גרלך הוא ואמה לעולם לא יתאחדו.
היא מנסה לדבר עם גברת גרלך וליצור קשר עם לי בתיבת הדואר שייחדו זו לזו, "זכריני", אך לא מצליחה בשתי המשימות.
כתוצאה מהלחץ והמתח שהיא שרויה בו, היא חולה בקדחת עצבים.
בה בעת, במינכן, נתקלת ליאורה בתמונת השתיים שהצלם שלח לעיתון, ומבינה מה מתרחש ואת הסיבה לשינויים שחלו בבתה לאחר החופשה.
לי מבינה שלא ייתכן שאורה לא שלחה לה מכתב לתיבת הדואר "זכריני", ולכן ליאורה מתקשרת ללודוויג והוא מעדכן אותה במצבה של אורה.
לאחר התאחדות הבנות, ביום ההולדת הראשון שחגגו יחד, הן מבקשות להישאר יחד.
ליאורה ולודוויג מבינים שמשאלתן הכמוסה של הבנות היא שהוריהן יתאחדו שוב, ולבסוף הוריהן נישאים מחדש.
הספר תורגם לעברית לראשונה על ידי אלישבע קפלן בשנת 1951. כיוון שבאותה תקופה, כל אזכור של גרמניה היה בעייתי, העלימה המתרגמת את כל הסממנים הגרמניים בסיפור.
וכך, הקייטנה שהתקיימה במקור בדרום גרמניה, הפכה ל"רמות ים שעל ים-הרמות", ואורה ואמה אינן גרות במינכן, כפי שנכתב במקור, אלא בציריך שבשווייץ.
התאמות נוספות כללו את עברות שמות הדמויות, הפיכת המאכל קותלי חזיר לצלעות עגל, והשמטה של איור בו נראה הקצב, מחשש שמא ניתן יהיה לאתר בציור בשר שאינו כשר.
הספר תורגם בשנית על ידי מיכאל דק בשנת 1999. בתרגום זה חזרה העלילה לגרמניה והדמויות חזרו לשמותיהן המקוריים.
עם זאת, שם הקייטנה ושמות הבנות (לי ואורה) נותרו ללא שינוי.
אורה הכפולה (1950, גרמניה המערבית)
שיר הערש של היבארי (1951, יפן)
פעמיים היו (1953, הממלכה המאוחדת)
אבא מתארס (1961, ארצות הברית), בכיכובה של היילי מילס
אבא מתארס (1998) (1998, ארצות הברית), בכיכובה של לינדזי לוהן
אורה זיטנר (1946 – 15 בספטמבר 2020) הייתה זמרת, פסנתרנית ומנצחת מקהלות ישראלית.
זיטנר הייתה בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב; היא התמחתה שם בהלחנה, ניצוח מקהלות ונגינה בפסנתר.
במשך תקופה ארוכה נמנתה עם "חבורת רננים" ועם מקהלת רינת.
הקריירה של זיטנר כזמרת החלה במופע של שירי סשה ארגוב שנערך בשנת 1979. החיבור שלה עם ארגוב נוצר כאשר הוא ראה אותה מנצחת על מקהלה ומבצעת קטע שירה.
מאז, היא הייתה מזוהה יותר מכל זמרת אחרת עם המלחין.
כתוצאה מהמופע המשותף שלהם הופקו שני תקליטים, שבהם זיטנר ביצעה את שירי ארגוב בלוויית פסנתר בלבד.
השיר הידוע ביותר בביצועה הוא "שיר ארץ" ("ארץ שיושביה היא אוכלת") למילותיו של נתן יונתן.
בפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (1982), הופיעה זיטנר עם השיר "בחלון שלי יש ים".
בשנת 1987 ערכה זיטנר מסע הופעות שבמסגרתו הופיעה בתיאטרון העירוני של פריז.
בשובה העלתה את מופע היחיד שלה "תחת גגות פריז", שבו היא שרה וליוותה את עצמה בפסנתר בתוכנית של שאנסונים צרפתיים.
מלבד הופעות היחיד שלה, הרבתה זיטנר לשתף פעולה במופעים עם אמנים והרכבים אחרים, כמו ההופעות המשותפות עם רביעיית "קולן" ועם ישראל גוריון (בתוכנית בשם "דואט").
זיטנר קיבלה פרס על שם אֶמה שייבר מבית שלום עליכם בשנת 1995 על תקליט שירי יידיש שהוציאה.
היא הייתה יוזמת אירועי זמר ברחבי ישראל, מפגשי זמר במועדון "צוותא", וכן לקחה חלק בפסטיבל אבו גוש למוזיקה קלאסית.
בן זוגה היה הבמאי דוד ברגמן.
נפטרה ב-15 בספטמבר 2020 והובאה למנוחות בקיבוץ נגבה.
"סשה ארגוב מנגן משיריו, שירה: אורה זיטנר" (1979) - אלבומה הראשון של זיטנר, המורכב משירי סשה ארגוב
"אורה זיטנר שרה סשה ארגוב" (1981) - אלבום שני, המורכב מעוד משירי ארגוב
"שיר, חליל וגדי נחמד" (1990) - אלבום שלישי של גרסאות כיסוי לשירי עם ישראלים ידועים
"א ניגון וואס לויפט מיר נאך" (1993) - אלבום מצליח המורכב משירים מוכרים ביידיש
"בעיקר אהבה" (1993) - אלבום גרסאות כיסוי ללהיטים ישראלים משנות השישים ושנות השבעים
"למדבר" (עם יובל מיצנמכר) (1995) - אלבום נוסף של גרסאות כיסוי ללהיטים ישראלים, הפעם של שנות החמישים
"פיוטים" (2007) - אלבום המורכב מפיוטים מוכרים ביהדות
אורהאן פאמוק (בטורקית: Orhan Pamuk, בעברית נקרא גם: אורחן פאמוק; נולד ב-7 ביוני 1952) הוא סופר טורקי, חתן פרס נובל לספרות 2006.
פאמוק נולד באיסטנבול בשנת 1952, למד אדריכלות ועיתונאות ובילה תקופות ארוכות באוניברסיטת איווה ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
ספרי פאמוק זכו להצלחה אדירה, תורגמו לשפות רבות וקנו ליוצרם כבוד ומוניטין גם יחד.
כיום הוא נחשב לבכיר הסופרים הטורקים, לצד ישר כמאל.
העיתון הבריטי "הגארדיאן" כלל אותו ברשימת עשרים ואחד הסופרים החשובים ביותר במאה ה-21, והמגזין האמריקני "טיים" בחר בו כאחד ממאה אנשים בעלי השפעה על העולם ב-2006.
שמו הוזכר משך תקופה כמועמד לפרס נובל לספרות, ובאוקטובר 2005 נפוצו שמועות שהוועדה עמדה להעניק לו את הפרס באותה שנה, אך בגלל רגישות פוליטית הנוגעת לממשלת טורקיה עקב משפטו בטורקיה שהתנהל בעוון "השמצת הזהות הטורקית" הוחלט לפסוח עליו.
לאחר שההודעה על זוכה הפרס נדחתה בשבוע, הוכרז לבסוף המחזאי הבריטי הרולד פינטר כחתן הפרס לאותה שנה.
לבסוף הוענק פרס נובל בספרות לפאמוק שנה אחר כך, בשנת 2006. בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ד"ר רמי סערי תיאר את יצירתו של פאמוק:
פאמוק הוא פרוזאיקן וירטואוזי, המגלה בקיאות ושליטה גם בסגנונות הסיפור המסורתיים וגם באמצעי ההזרה, הריחוק והטשטוש של הכתיבה המודרנית והפוסט-מודרנית.
ברומאנים שכתב הצטיין לא רק בבניית רקע היסטורי משכנע וביצירת עלילה מרתקת, אלא גם בתיאורי עומק עשירים ומעשירים של דמויותיו.
לריבוי הפנים של גיבוריו, לעושר המידע האמין שיצירותיו כוללות באשר לחיכוכי מזרח ומערב ולשפע הנדבכים של התקופות ההיסטוריות שהסופר מתייחס אליהן אין אח ורע בספרות הטורקית הענפה.
פאמוק וחוק "השמצת הזהות הטורקית"
בפברואר 2005 פורסם ריאיון עם פאמוק במוסף השווייצרי "דאס מגאצין" ובו העיר ש"מיליון ארמנים ו-30,000 כורדים נרצחו על אדמותינו ואף אחד חוץ ממני אינו מעז לדבר על כך".
כעבור מספר חודשים, ביוני 2005, חוקקה טורקיה את סעיף 301 בחוק הטורקי שהטיל עונש של שישה חודשים עד שלוש שנים מאסר על "השמצת הזהות הטורקית".
לחוק ניתן תוקף רטרואקטיבי, ומשפטו של פאמוק אמור היה להתחיל ב-16 בדצמבר 2005. הפרשה עוררה גלים באירופה, והיו שניצלו את הפרשה לצאת נגד קבלת טורקיה כחברה לאיחוד האירופי היות שאינה מכבדת דיה את זכויות האדם.
בעקבות הלחץ הבינלאומי בוטלו ההאשמות נגד פאמוק בינואר 2006.
למרות עמדתו זו, כאשר הועלתה הצעת חוק בצרפת באוקטובר 2006 להפוך את הכחשת רצח העם הארמני לעבירה פלילית בצרפת, יצא פאמוק נגד ההצעה.
בריאיון לרשת הטלוויזיה הטורקית NTV, גינה פאמוק את ההצעה על שהיא מגבילה את חופש הביטוי וטען שהיא סותרת את הרוח הליברטנית (החירות) הצרפתית.
באפריל 2012 פתח פאמוק את "מוזיאון התמימות" באיסטנבול, מוזיאון המבוסס על ספרו בשם זה.
הספר מוזיאון התמימות מגולל את סיפור אהבתו האובססיבית של כמאל, צעיר בורגני מאחת המשפחות האמידות של איסטנבול, לפוסון, קרובת משפחה ענייה.
גיבור הספר כמאל אוסף פריטים מחיי היומיום של תושבי איסטנבול בשנות השבעים שמזכירים לו את הרומן עם פוסון.
המוזיאון מציג את הפריטים המוזכרים בספר על פי סדר הפרקים.
זהו ככל הנראה המוזיאון היחידי בעולם שמוקדש לספר אחד.
על פי פאמוק, כתיבת הספר וההכנות לפתיחת המוזיאון בוצעו במקביל.
שלג, מטורקית - משה סביליה-שרון, כנרת זמורה-ביתן, 2012.
מוזיאון התמימות, מטורקית - משה סביליה-שרון, כנרת זמורה-ביתן, 2011.
שמי הוא אדום, מטורקית - משה סביליה-שרון, כנרת זמורה-ביתן, 2009.
המבצר הלבן, מטורקית - משה סביליה-שרון, הוצאת כתר, ירושלים, 2003.
הספר השחור, מטורקית - שלמה אביו, הוצאת כתר, ירושלים, 1998.
איסטנבול, זיכרונות והעיר, מטורקית - משה סביליה-שרון, כנרת זמורה-ביתן, אור יהודה, 2012.
אורה נמיר (1 בספטמבר 1930 – 7 ביולי 2019) הייתה עובדת סוציאלית, חברת הכנסת, שרה בממשלות ישראל ושגרירת ישראל בסין.
נמיר נולדה בחדרה למרים טיכטנברג, מהעיר זדולבונוב, ופנחס טויב, מהעיר קובל.
בהיותה בת שש עברה עם הוריה למושב חוגלה, שם גדלה והתחנכה.
סיימה את סמינר לוינסקי למורים.
בכנסת השנייה (1951–1955) הייתה מזכירת סיעת מפא"י והנהלת הקואליציה.
לאחר מכן יצאה לארצות הברית, עבדה בצוות הקונסוליה הישראלית ושימשה כמזכירה במשלחת ישראל לאו"ם.
כמו כן לימדה עברית בבית הקונסול הכללי בארצות הברית אברהם הרמן.
במקביל למדה לימודים קלאסיים וספרות אנגלית במכללת האנטר בניו יורק.
בעקבות פציעה במהלך אימון ספורט נאלצה לשוב לישראל.
בשנת 1959 נישאה למרדכי נמיר, אז ראש עיריית תל אביב, שהיה מבוגר ממנה ב-33 שנים.
כאשת ראש העיר היא השתתפה בפעילויות ציבוריות וייצגה את ישראל בביקורים של ראש העיר ורעייתו מחוץ לישראל.
ביקורה בהודו בשנת 1961 תואר במעריב: "רעיית ראש העיר, גב' אורה נמיר, אינה רק מלווה פסיבית.
היא מקיימת פגישות עם עיתונאיות, הרצאות ומסיבות חברתיות.
'היו מקרים רבים שרצו אחריה יותר מאשר אחרי' מדגיש מר נמיר".
בשנת 1965 היא כובדה בחיתוך הסרט בפתיחת כלבו שלום.
ביוני 1967 החליפה את דבורה נצר כמזכירת ארגון אמהות עובדות בתל אביב.
באפריל 1970 נבחרה למזכירות הארצית של מועצת הפועלות.
נמיר תבעה שהארגון יפעל יותר בקרב חברות התנועה ויצאה נגד טשטוש הזהות הפוליטית של התנועה.
בשנים 1967–1979 כיהנה כמזכ"ל "נעמת" בתל אביב וכחברה במזכירות הארצית של הארגון עד 1974.
באוגוסט 1973 בחרה מחלקת החברות של מפלגת העבודה את נמיר כנציגתן ודרשה מהוועדה המסדרת להציב אותה במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת.
היא שובצה במקום ה-50 ברשימת המערך לבחירות לכנסת השמינית.
בשנת 1974 נבחרה לכנסת השמינית, וכיהנה ברציפות עד שנת 1996, מטעם המערך ומפלגת העבודה.
בדצמבר 1975 מונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליושבת ראש הוועדה לבדיקת מעמד האישה בישראל והוציאה את הדו"ח הראשון בנושא זה אשר התפרסם בפברואר 1978 תחת הכותרת "צוותי הוועדה למעמד האשה - דיונים וממצאים".
אחת ההמלצות המרכזיות בדו"ח הייתה להקים רשות ממלכתית למעקב אחר מעמד האישה, המלצה שלא יושמה.
המלצות אחרות היו לחוקק את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, לשריין לנשים 25% מהמקומות בכנסת, לפתוח לנשים את כל התפקידים בצה"ל שאינם תפקידי לחימה, הפעלת יום לימודים ארוך וחינוך חובה מגיל 3, והענקת הטבות למשפחות חד-הוריות.
בכנסות ה-9 וה-10 הייתה יו"ר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת ובכנסות ה-11 וה-12 הייתה יו"ר ועדת העבודה והרווחה.
במסגרת תפקידה זה הוציאה את חברי הוועדה לסיורים רבים במפעלי תעשייה, על מנת שיוכלו להיווכח בתנאי העסקת העובדים ושידברו ישירות עם ציבור הפועלים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 התמודדה על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק רבין, שמעון פרס וישראל קיסר והגיעה למקום הרביעי בפריימריז.
נמיר נבחרה בדירוג גבוה בפריימריז לקביעת הרשימה והייתה לאישה הבכירה במפלגה.
בממשלת רבין השנייה (בשנים 1992–1996) כיהנה תחילה כשרה לאיכות הסביבה ולאחר כחמישה חודשים, בעקבות לחץ תקשורתי וציבורי על כך שאין שר במשרה מלאה במשרד העבודה והרווחה, מונתה על ידי רבין לשרת העבודה והרווחה.
בכהונתה שופרו תנאי העובדים והמובטלים, אולם למרות התנגדותה הואץ ייבוא עובדים זרים לישראל, דבר שפגע במעמדו של העובד הישראלי.
בנוסף, צוטטו בתקשורת אמירותיה, כי "לחלק מהעולים מחבר המדינות יש נורמה של גילוי עריות" ו-"שליש מהעולים קשישים, שליש נכים, וכמעט שליש - אמהות חד-הוריות".
בפריימריז של מפלגת העבודה, לקראת הבחירות לכנסת ה-14, דורגה במקום ה-13, הפסידה את תואר "האישה הבכירה" לדליה איציק וגם מערכת היחסים המעורערת בינה ובין יו"ר המפלגה, שמעון פרס, הביאו אותה לפרוש מהפוליטיקה.
בין 1996 ל-2000 כיהנה כשגרירת ישראל בסין ושגרירה לא-תושבת במונגוליה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הוצבה במקום החמישי, הסמלי בעיקרו, ברשימת עם אחד, ולא נבחרה לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-3 מנדטים.
עמדה בראש הוועד המנהל של מכון אבשלום.
נמיר התגוררה שנים רבות בתל אביב, על גבול דרך נמיר הקרויה על שמו של בעלה המנוח.
נפטרה ב-7 ביולי 2019, בגיל 88. נטמנה בבית העלמין של מושב חגלה.
אורה עתריה (נובמבר 1930 - יוני 2002) הייתה משוררת ישראלית.
גרה שנים רבות במושב אודים.
כתיבתה של אורה עתריה הייתה אישית מאוד, ועם זאת הייתה קשורה בקשר אמיץ למקורות ולארץ ישראל.
עתריה נפטרה ביוני 2002 ברמות נפתלי, והובאה למנוחות בבית העלמין של המושב.
הייתה נשואה לשמואל מור, עורך השבועון "בול", ואם לחמוטל עתריה ולתמוז.
חגיגה בשמש - בהוצאת פרוזה (1986)
רוח מזרחית / שירים מפלשתינא (א"י) - בהוצאת ספרית פועלים (1989)
סול ופר - בהוצאת ירון גולן (1992)
היביסקוס ויסמין - בהוצאת ירון גולן (1994)
מצולקת אהבות - בהוצאת ידיעות אחרונות / ספרי חמד (1996)
אוֹרהוס (בדנית: Århus ) היא העיר השנייה בגודלה בדנמרק ונמלה הראשי.
בעיר נמצא מושב עיריית אורהוס ומחוז מיטיולן.
היא נקראת באופן לא רשמי "בירת יוטלנד".
העיר נמצאת במזרח חצי האי יוטלנד, על שפת מפרץ אורהוס , ומרוחקת כ-175 קילומטר מהבירה קופנהגן.
העיר משמשת מרכז תעשייתי ומסחרי, ומייצאת תוצרת חקלאית.
מרכז חברת ארלה פודס, אחת החברות הגדולות בדנמרק, נמצא בעיר.
בעיר ישנה קתדרלה שהוקמה בראשית המאה ה-13, ואוניברסיטת אורהוס שהוקמה ב-1928.
עמנואל, אוניית הצי העברי הראשונה שהפליגה תחת דגל עברי בעת החדשה, יצאה מנמל אורהוס בחודש ספטמבר 1933.
אורה מורג (נולדה ב-11 באוגוסט 1943) היא סופרת לילדים ונוער, משוררת, מתרגמת ושחקנית תיאטרון ישראלית.
מורג נולדה בחיפה וגדלה בבת גלים.
למדה בבית-ספר תיכון בקריית מוצקין.
בצבא שירתה בנח"ל ולאחר כשנה הצטרפה ללהקת הנח"ל בתוכניתה מ-1962, "טיפת דבש".
בהמשך למדה ספרות עברית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שיחקה על הבמה בתיאטרון הקאמרי ובהבימה.
מורג כותבת ספרי שירה ופרוזה לילדים ולמבוגרים.
תרגמה ספרים לעברית, בין השאר מספרי רודיארד קיפלינג וא.
את ספרה הראשון, "תומר כ"ץ ילד מומלץ", כתבה עבור בנה בשנת 1972. שירה "קלרה אפרסק" (מתוך "תומר כ"ץ ילד מומלץ") בוצע על ידי גלי עטרי בפסטיבל החמישי לשירי ילדים בחנוכה 1974.
בשנות ה-70 הקימה עסק לייצור ושיווק סריגים.
ב-1984 כתבה טור אופנה בעיתון "חדשות".
ב-1982 התחתנה עם בעלה השני, העיתונאי והרעיונאי אמנון אריאלי, שחזר בתשובה לאחר שהיו נשואים שנתיים.
לאחר שלוש שנים נוספות התגרשו.
ספרה "מאה תפוחים חדשים כולל מע"מ" מתאר את חזרתו בתשובה של בעלה והשפעתה על מערכת היחסים שלהם באור הומוריסטי.
הספר שימש בסיס לתסריט הסדרה "לתפוס את השמיים" ששודרה בערוץ 2.
ב-1998 פרסמה רומן למבוגרים, "שמלת הכלה המכורה", המתאר מערכת יחסים בין שני אנשים נשואים, כאשר הגבר מציע נישואים למאהבתו שבעקבות זאת עוזבת את הבית, אבל הוא עצמו מעדיף בסופו של דבר להישאר עם זוגתו.
לספר רקע אוטוביוגרפי של מערכת היחסים שבעקבותיה התגרשה מבעלה הראשון.
זכתה בפרס הספריות הציבוריות בשנת 2011. בשנת 2018, במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, נבחר ספרה "חפרפרת במחתרת" על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
ב-2021 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפיה "היא עוד תגיע להוליווד".
סדרת המתח ההיסטורית ע"ש טוביה מורג
שש גיל לא רגיל של א.
פיל אי אפשר להפיל של רודיארד קיפלינג
על נמר אי אפשר להמר של רודיארד קיפלינג
הם הפליגו בים במסננת של אדוארד ליר
יונתן הים של אדוארד ליר
פו היה אומר בהוצאת מודן
ספר הנימוסין של פו בהוצאת מודן
אורה חדשה הייתה חברת הסרטים הראשונה בארץ ישראל.
נוסדה ב-1914 על ידי עקיבא אריה ויס.
כמו בכל מפעליו האחרים בארץ, גם באמצעות חברה זו, ויס רצה לקדם את יישוב ארץ ישראל.
החברה פעלה בעליית הגג, בביתו ברחוב הרצל 2 בתל אביב.
ויס צילם ממראות הארץ על מנת להוכיח לבני הארץ וליהודי הגולה שאפשר לחיות בארץ ולגאול אותה משיממונה.
ויס תכנן את מכונות הפיתוח של הסרטים, ועל פי עדותו, אפשר היה לפתח 1,000 מטרים ביום אחד.
סרטיו הוצגו בראינוע עדן ובסינמה בירושלים, אך עד היום לא נמצא אף אחד מהסרטים.
בימי מלחמת העולם הראשונה, ויס גלה עם משפחתו לטבריה, ופעילות החברה נפסקה.
כשחזר לתל אביב, העיד ביומנו שעם חזרתו הוציא את מצלמת הראינוע שלו מהבור בגינת ביתו שבו טמן אותה, צילם ובדק אם לא נגרמו לה נזקים.
עם תום המלחמה והצהרת בלפור ויס צרף שותפים לחברה וקיווה שהיא תתבסס ותתרחב, אך לא נחל הצלחה.
מסמך משנת 1928 מעיד על מכירת הציוד של החברה על ידי ויס, וממנו לומדים שפעילות החברה נפסקה בסמוך לכך.
אורה לימור (נולדה ב-25 בפברואר 1942) היא פרופסור אמריטה להיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה, כיהנה כסגנית נשיא האוניברסיטה לעניינים אקדמיים.
אורה לימור למדה מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלה נעשתה בהנחייתו של פרופסור בנימין זאב קדר ועסקה בחיבור שדן בפולמוס נוצרי אנטי-יהודי.
החיבור נכתב בג'נובה בסוף המאה ה-13 ומתאר ויכוח בין סוחר נוצרי גנואזי לבין כמה יהודים באי מיורקה.
היא קיבלה את הדוקטורט ב-1985.
לימור עובדת באוניברסיטה הפתוחה מאז סיום הדוקטורט.
היא הייתה ראש המחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה, לאחר מכן ראש רשות המחקר, ובשנים 2005–2009 כיהנה כסגנית נשיא האוניברסיטה הפתוחה לעניינים אקדמיים (תפקיד המקביל לרקטור באוניברסיטאות אחרות).
לימור הייתה פעמיים חברת ההנהלה של החברה ההיסטורית הישראלית ומעורכי כתב העת היסטוריה, ושימשה כאחת מעורכי כתב העת קתדרה.
היא מכהנת כחברת הנהלת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
בינואר 2013 התפטרה מן המועצה להשכלה גבוהה, במחאה על שימוש פוליטי, כדבריה, שעושה שר החינוך גדעון סער במועצה.
אורה לימור היא בתם של שלום ורבקה (ריבה) סלע לבית שקולניק ממייסדי רעננה, נשואה לפרופסור לתקשורת יחיאל לימור ויש להם שני ילדים.
בנה הוא העיתונאי יואב לימור ובתה, גליה, היא חוקרת קיימות וסביבה.
אורה לימור מתמחה בהיסטוריה של שלהי העת העתיקה וימי הביניים ותחומי מחקרה משתרעים על יחסי יהודים-נוצרים, ספרות הפולמוס של שתי הדתות, דימויים הדדיים; וכן מקומות קדושים לשלוש הדתות בארץ הקודש, תופעת העלייה לרגל, ספרות העלייה לרגל והמקומות הקדושים ויחסים בין דתיים בין הקהילות שישבו בארץ.
היא כתבה מאמרים רבים העוסקים בחוויית מסע העלייה לרגל, במפגש העולים עם המקומות הקדושים, וגם בתיאור המסע כז'אנר ספרותי.
היא הרבתה לכתוב על יחסי נוצרים ויהודים, בעיקר סביב הפולמוס הבין-דתי.
לאחרונה מרבה לעסוק בדמותה של מריה הבתולה, אימו של ישו, בהקשר של המרחב הקדוש וגם בהקשר יהודי.
ויכוח מאיורקה 1286: מהדורה ביקורתית ומבוא
זהו שם החיבור בו עסקה לימור בעבודת הדוקטורט שלה והמשיכה לפרסם בנושא גם בתום הדוקטורט.
זהו הוויכוח של הסוחר מג'נובה עם יהודים במאיורקה.
חיבור זה הוא מיוחד במסגרת ספרות הוויכוחים (ז'אנר מאוד רווח) שכן המתפלמסים בו אינם כמרים ורבנים, אינם המנהיגים של הקהילות שלהם, אלא סוחרים מהשורה.
לכן החיבור הזה פותח צוהר לעולם הדתי של "אנשים חילוניים" בני העת ההיא (אנשים דתיים, אך שלא השתייכו לממסד הדתי).
החיבור פותח גם צוהר לתרבות עממית, לאמונות ודעות לא רשמיות, למגעים בין רוב ומיעוט (הרוב הנוצרי והמיעוט היהודי) בקבוצות אוכלוסייה שנדונו מעט במחקר בהקשר זה.
עולה ממנו שהמוסכמה לגבי שתי חברות שאין ביניהן כמעט מגע היא מוטעית.
היו מגעים שוטפים ונמרצים בין אנשים משתי הדתות, היה ביניהם דמיון רב בכל התחומים שאינם דתיים מובהקים, הם דיברו ביניהם אותה שפה, התלבשו באופן דומה, נפגשו אלה עם אלה בשווקים, בירידים, בנמל, על סיפון אוניות, סחרו אחד עם השני והתיידדו זה עם זה.
קבר דוד בהר ציון: למקורותיה של מסורת
במאמרה זה ניסתה אורה לימור לזהות את תחילתה של המסורת, שגם מקובלת על כל הדתות, שלפיה דוד המלך קבור בהר ציון.
על פי טענתה מיקומו של קבר דוד במקום הזה טמון בטקסים נוצריים שהתנהלו בתקופה הביזנטית בכנסיית ציון.
טקסים אלו היו טקסי אזכרה לזכרם של דוד המלך ויעקב הצדיק ואינם מלמדים על כך שהיה גם זיהוי של קברם בכנסייה.
על פי הליטורגיה של הטקסים ניתן להבין שדוד ויעקב הם האבות המייסדים של ציון, כאשר דוד הוא השליט החילוני כובש העיר ומייסד ציון ואילו יעקב הוא הבישוף הראשון של כנסיית ירושלים מייסד ציון השנייה - ציון הנוצרית, היא כנסיית ציון.
בתקופה הזו זוהה קברו של דוד המלך דווקא בבית לחם - אולם ברבות השנים נדד זיהוי הקבר בעקבות הליטוריגיה של הטקסים והגיע לכנסייה.
בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה
קורס אקדמי של האוניברסיטה הפתוחה, המחזיק חמישה כרכים.
הוא מנסה לבדוק מה הייתה מידת הקרבה, מידת הדמיון והשוני בין יהודים לנוצרים בימי הביניים בתחומים השונים של החיים.
אסופת מחקרים שערכה אורה לימור עם פרופסור גדליהו סטרומזה מהאוניברסיטה העברית, הכולל מאמרי יסוד על יחסי יהדות-נצרות.
מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה
ספרה זה של אורה לימור שראה אור ב-1998 הוא אוסף שתרגמה לימור מלטינית לעברית, של תיאורי המסע הנוצריים הקדומים ביותר, מראשית המאה ה-4, כאשר ארץ ישראל באה תחת שלטון נוצרי, ועד הכיבוש המוסלמי.
הספר כולל תרגום, מבואות מקיפים והערות מפורטות.
החיבור המפורסם ביותר בספר הוא תיאור מסעה של אגריה (Egeria), שהיא עולת רגל מצפון ספרד או מדרום צרפת, שהייתה במסע עלייה לרגל במזרח - בארץ ישראל, סוריה, מצרים ומסופוטמיה - בשנות ה-80 של המאה הרביעית.
על הספר הוענק פרס יצחק בן-צבי לשנת תש"ס.
קבר פלגיה: חטא, חרטה וישועה בהר הזיתים
מאמרה זה של לימור דן בקבר פלגיה בפסגת הר הזיתים, המקודש לשלוש הדתות, כשכל דת מציגה מסורת לפיו קבורה שם קדושה בת דתה.
מאמרה של לימור מנסה להציג את שלוש המסורות, להשוות בין הנקודות הדומות ביניהן והדרך שבה הן יונקות האחת מן השנייה.
הקבר נמצא בחדר ובין הקבר לקיר החדר יש מעבר צר מאוד.
לפי המסורת הנוצרית, מי שמצליח לעבור במעבר הצר – כל חטאיו מחולים.
במאמרה בדקה לימור את נושא המעברים הצרים, שערים צרים וגשרים צרים.
זהו נושא החוזר ונשנה בדתות, ולפיו אדם צריך לעבור במעבר צר על מנת להגיע לגן-עדן ואם לא מצליח לעבור במעבר הצר זו עדות לחטא ללא מחילה.
היא בודקת כיצד מתפתח הנושא בדתות השונות ומה המקום של הר הזיתים באמונה זו, שכן, על פי כל שלוש הדתות, הר הזיתים הוא מקום תחיית המתים ויום הדין האחרון.
ההר כולו עוטה הילה אסכטולוגית של אחרית הימים.
עלייה לרגל: יהודים, נוצרים, מוסלמים; אסופת מאמרים
ספר שיצא לאור ב-2005 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, בהשתתפות פרופ' אלחנן ריינר, חוקר תולדות עם ישראל וד"ר מרים פרנקל שהיא חוקרת אסלאם.
הספר עוסק בתופעת העלייה לרגל בשלוש הדתות כתופעה אנתרופולוגית והיסטורית.
הוא משווה בין ההתנהגות הדתית של המאמינים בדתות השונות, עומד על ייחודו של המקום הקדוש לעומת מרחבים כביכול רגילים, כלומר מנסה להבין מה היא גאוגרפיה קדושה לעומת גאוגרפיה סטנדרטית.
לימור התעמקה במיוחד בסוגה הספרותית של כתיבה על מקומות קדושים, כיצד מספרים עליהם, מה מספרים ומה לא מספרים, מה בדיוק רואה אדם שבא מרחוק, מה ההבדל בין עולה רגל לתייר.
לימור כתבה מאמר על חיבור בשם ספר תולדות ישו, שהוא חיבור יהודי המביא ביוגרפיה אלטרנטיבית ואירונית של ישו.
הוא חובר ככל הנראה בשלהי העת העתיקה בארץ ישראל והיה מוכר ליהודים בכל תפוצותיהם.
ניתן לשייכו לזרם היסטוריוגרפי שקוראים לו היסטוריה שכנגד counter history, שמטרתו להפוך את ההיסטוריה של היריב על פיה, כלומר להשתמש במוטיבים ובסמלים שלה, אולם להשתמש בה להיפוך המגמה היסודית שלהם.
לימור ניסתה להראות באילו אמצעים הדבר נעשה באופן ספרותי.
מריה הקדושה אמו של ישו
לימור עוסקת גם במריה אמו של ישו.
מאמרה מתאר את יחס היהודים אליה ומנסח את התפיסה הנוצרית של היהודים כאויבים של מריה, שתמיד רוצים להזיק לה.
ספר שערכה אורה לימור ביחד עם פרופ' מאיר ליטבק וראה אור בשנת 2007. הספר עוסק בתופעת הקנאות הדתית באלפיים השנים האחרונות.
הוא מגיע עד לימינו – הפיגוע במגדלי התאומים והפונדמנטליזם המודרני ובוחן את המוסכמה שרווחה עד לפני זמן מה, שבתקופה המודרנית, מאז עידן הנאורות נסוגה הדת לירכתי הבמה.
הספר מראה שהדבר לא קרה ושהמודרניזם דווקא הביא גם להקצנה דתית.
כעת כותבת לימור ספר על הר הזיתים בשלוש הדתות.
הספר יהיה "ביוגרפיה" של מקום.
הוא מתמקד בתפישה של ההר כולו, של המרחב כולו בשלוש הדתות וגם של מקומות ספציפיים על פניו – כנסיות, מנזרים, קברים קדושים, מערות ועוד.
מרכז הכובד שלו יהיה השוואה בין דתית של המסורות השונות.
כמו כן לימור מכינה ספר נוסף שכולל תרגומים של תיאורי עלייה לרגל נוצריים עד הכיבוש הצלבני.
בין יהודים לנוצרים: יהודים ונוצרים במערב אירופה עד ראשית העת החדשה / צוות הקורס: ראש הצוות: אורה לימור; עריכה טובה צורף; רמת-אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ג 1993 - תשנ"ח 1997
ערי איטליה בראשית הרנסאנס: לקט תעודות / אורה לימור.
מסעות ארץ הקודש: עולי רגל נוצרים בשלהי העת העתיקה תיאורי מסע לטיניים / אורה לימור; השתתפה בהכנת ההערות מילכה רובין; ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1998
מפגשים בין יהודים ונוצרים באירופה המערבית בימי הביניים: מיתוס הקורבן - עלילת הדם / כתבו אורה לימור ...
מפגשים בין יהודים ונוצרים באירופה המערבית בימי הבינים; ירושלים: המרכז להוראת מדעי היהדות - המכון למדעי היהדות, תשנ"ט 1999
יהודים מול הצלב: גזרות תתנ"ו בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה/ עורכים: מיכאל טוך, יום טוב עסיס, ג'רמי כהן, אורה לימור, אהרן קידר.
ירושלים: המכון לחקר תולדות ישראל ע"ש ב"צ דינור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2000.
ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים / אורה לימור, יצחק חן, איריס שגריר ודפנה אפרת, עריכה: טובה צורף; רמת-אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003
עלייה לרגל: יהודים, נוצרים, מוסלמים: אסופת מאמרים / עורכים: אורה לימור, אלחנן ריינר; עריכה: טובה צורף; רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה 2005
קנאות דתית / עורכים מאיר ליטבק, אורה לימור; עריכה לשונית - ישראל חזני.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ח 2007.
מסעות ירושלים: עולי רגל נוצריים בימי הביניים המוקדמים / אורה לימור; ירושלים: יד יצחק בן צבי, תשפ"ג 2022
אורה יעקבי (נולדה ב-1959 כאורה יכין) היא סופרת וחוקרת ישראלית.
יעקבי נולדה בירושלים, בת שנייה במשפחה של שמונה אחים ואחיות.
אביה הוא הפסל אברהם יכין ואימה היא הציירת והסופרת חנה יכין.
במהלך שירותה הצבאי התרחש הפיגוע בבית הילדים במשגב עם, והיא החליטה לעבור להתגורר בקיבוץ עם שחרורה לאות סולידריות.
יחד עימה עברו שני חיילים משוחררים נוספים, אחד מהם היה איתן, יוצא אורמיה, שלימים הפך לבעלה.
לאורך השנים עסקה בחינוך ובהוראה, בשרטוט ממוחשב ומיפוי - בין יתר עבודותיה בשרטוט: דגמים עבור "מיני ישראל" וכן עוסקת גם באימון אישי.
דרך איתן יעקבי נחשפה ליהדות הנאש דידן, ולקראת בר המצווה של בנה הראשון החלה לחקור את תולדות הקהילה, שמעולם לא נחקרה מבחינה אקדמית.
לאחר שש שנות מחקר בהן ראיינה ותיעדה את ותיקי הקהילה, פרסמה ב-2006 את הרומן ההיסטורי אלמוס.
ב-2009 הוציאה יחד עם אברהם חכמי את הספר נאש דידן: תולדות יהדות אורמיה (אזרבייג'ן האיראנית).
מאז הנה מרצה בנושא חקר קהילת הנאש דידן.
אריק מרדכי, סולן להקת נאש דידן, הוא קרוב משפחת בעלה, ואימו רחל יעקבי שימשה השראה לאחת הדמויות בספרה של יעקבי.
אורה קדם (נולדה ב-2 ביולי 1924) היא פרופסור אמריטה לכימיה, מומחית בתחום התפלת מים וכלת פרס ישראל למדעי החיים לשנת 1961.
אורה קדם נולדה בשנת 1924 בשם יוספה כץ לשרה ולאליהו כץ בווינה שבאוסטריה.
היא העפילה לארץ ישראל בשנת 1940 (בהיותה בת 16), והייתה אחת מניצולי אוניית הגירוש "פאטריה" ואף הצליחה להציל את אמה החולה ואישה נוספת שלא ידעה לשחות.
הם הועברו למחנה המעצר הבריטי בעתלית, קדם הגדירה תנאי המחיה כ"לא רעים".
היא למדה עברית בכוחות עצמה והחליטה לעסוק בחינוך ופנתה לסמינר לוינסקי ללימודי הוראה.
במשך תקופת לימודיה, קדם עזרה בכלכלת המשפחה ועבדה בעבודות ניקיון ונתנה שיעורי עזר בפיזיקה.
קדם רצתה להרחיב את הידע שלה ופנתה ללימודי כימיה פיזיקלית.
חריצותה והתעניינותה בנושא משכו את תשומת לבו של המורה לפיזיקה, אלכסנדר בראלי, והוא צירף אותה לחוג מורי הפיזיקה.
שם החליטה קדם שמקומה באוניברסיטה.
קדם התכוננה לבחינות הכניסה לאוניברסיטה העברית, שהיוו גם תחרות נושאת פרס כספי.
קדם עברה את הבחינות בהצלחה וזכתה בפרס–28 לא"י – סכום שהספיק למימון לימודיה ולכיסוי חלקי של הוצאות המחיה.
בשנת הלימודים הראשונה שלה באוניברסיטה העברית בירושלים, הצטרפה קדם לארגון "ההגנה", ועשתה קורס מפקדי כיתות.
קדם סיימה את לימודי התואר ראשון והשני באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לסיום לימודיה הצטרפה קדם לחיל המדע במסגרת "ההגנה", ושירתה תחת פיקודו של פרופ' אהרן קציר.
בזמן המצור על ירושלים, קדם הייתה אחראית על קבוצת הנשים שהכינה זיקוקים ומוקשים.
אורה קדם הייתה נשואה לאברהם קדם עד פטירתו בשנת 2016. לזוג שני ילדים, אילנה ומיכאל.
לאחר שירותה בחיל המדע, הצטרפה קדם למחלקה לחקר פולימרים במכון ויצמן למדע.
קבוצת המחקר אליה השתייכה, בראשות אהרון קציר, עסקה באותה עת בחקר מקרומולקולות וחלבונים.
מטרת המחקר הייתה הבנת הקשר בין תכונות המקרומולקולות והשפעתן על החלבון, אך תוצאותיו עתידות היו להשליך על יישומה של כימיה פיזיקלית על תהליכים המתרחשים באורגניזמים חיים.
עבודתם נערכה במשותף עם קבוצות מחקר מהולנד.
בשנת 1958 עבדה קדם באוניברסיטת ליידן שבהולנד בחקר ממברנות.
במחקר זה בדקה את הקשר שבין תגובה כימית לבין תנועה בין ממברנות ויצירת אנרגיה.
במהלך חיפוש חומרים למחקר משותף לה ולקציר, נתקלה קדם בספר על פיזיולוגיה של צמחים, בו תוארו ניסויים שונים.
קדם קישרה בין הניסויים מהספר עם תאוריה על ממברנות.
היא כתבה מאמרים על הובלה דרך ממברנות ביולוגיות ולפיתוח תאוריה מתמטית שאפשרה תכנון ניסויים בקרומים הביולוגיים וחישוב תוצאותיהם של ניסויים אלו.
בעבור פיתוח התאוריה והמחקר, קיבלו קדם וקציר את פרס ישראל למדעי הטבע לשנת 1961. בשנת 1964 שהתה קדם בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס והצטרפה למחקר בנושא הקשר בין מים לבין מטבוליזם ביצורים חיים.
במחקר זה ואחרים נוכחה שמערכות הגוף הנחקרות, של יצורים חיים, אינן שונות בתחום זה ממערכות אחרות.
בשלהי שנות השישים החלה קדם להתעניין בתחום התפלת המים.
עבודתה בתחום התפלת המים הייתה חלוצית.
בשנת 1967 הזמין אותה פרופ' ישראל דוסטרובסקי, לקריה למחקר גרעיני, לביצוע פרויקט להפרדת מתכות.
בשנת 1970 מונתה קדם לפרופסורית מן המניין במכון ויצמן.
בשנת 1972, עם שובה משנת שבתון בבזל, ועל רקע מותו של פרופ' אהרן קציר, התבקשה קדם להמשיך את חקר הממברנות במכון ויצמן.
בשנת 1973, ייסדה קדם את המחלקה לחקר ממברנות (לימים המחלקה לכימיה ביולוגית) במכון ויצמן ועמדה בראשה.
קדם וד"ר רנה בלוך הקימו את חברת Research Products Rehovot (לימים Membrane Products) לפיתוח ממברנות להתפלת מי ים.
בשנת 1976 קדם מונתה למנהלת המדעית של החברה.
לאחר פרישתה ממכון ויצמן הצטרפה קדם לסגל אוניברסיטת בן-גוריון, תחילה כיועצת ולאחר מכן, בשנים 1995–2003 היא שימשה כראש המחלקה להתפלה וטיפול במים באוניברסיטה.
השיטות שפיתחה קדם בתחום התפלת המים סייעו לישראל להתמודד עם המחסור התמידי במים שפירים.
כלת פרס ישראל במדעי החיים לשנת 1961
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון
דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת Twente בהולנד (2007)
חברת האקדמיה האמריקאית הלאומית להנדסה.
אורה (גולדשטיין) אנלין (15 באוגוסט 1944 – 10 ביולי 2022) הייתה אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם בספורט הנכים.
אנלין נולדה בקיבוץ המעפיל לרחל ווילהלם גולדשטיין ואחות בכורה לאחיה חיה ומאיר.
עוד בהיותה תינוקת לקתה בשיתוק ילדים ונותרה משותקת ברגליה.
בשנת 1964 החלה להתאמן בענפי ספורט שונים במרכז הספורט לנכים של איל"ן ותוך זמן קצר התבלטה בהישגיה בענפי השחייה, אתלטיקה קלה וכדורסל.
בשנת 1966 השתתפה אנלין לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה, כחברת נבחרת ישראל, וזכתה בחמש מדליות.
בשנת 1968 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בתל אביב וזכתה בחמש מדליות (כולל מדליית זהב במשחה 100 מטר חזה, בו שברה את השיא העולמי).
הישגיה נמשכו עם זכייתה בשבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1971, חמש מדליות ב וארבע מדליות נוספות ב.
בסה"כ זכתה אנלין ב-25 מדליות בינלאומיות: 13 מדליות אולימפיות (מהן ארבע זהב), 12 מדליות במשחקי סטוק מנדוויל (מהן ארבע זהב) והחזיקה בשלושה שיאי עולם: במשחה 100 מטר חזה, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בנוסף על פעילותה בספורט ההשגי השתתפה אנלין במפעלים רבים של הספורט העממי: צעדות ארבעת הימים, משחי צליחת הכנרת, משחי "קריעת ים סוף" באילת ועוד.
באולימפיאדת טורונטו 1976 הכירה את חברה לנבחרת, חיים אנלין, נכה צה"ל משותק שנפצע ב-1968 בקרב עם מחבלים, והשניים נישאו ב-15 במרץ 1977. בעקבות נישואיה עזבה אנלין את קיבוץ המעפיל ועברה לרמת השרון ומאוחר יותר לרמת ישי.
אנלין נפטרה ב-10 ביולי 2022. הותירה אחריה בת וארבע נכדות.
נקברה בבית הקברות ברמת ישי, מקום מגוריה.
אורה הֶרְצוֹג (24 בדצמבר 1924 – 10 בינואר 2022) הייתה אשת ציבור ופעילה חברתית ישראלית, רעיית הנשיא השישי של מדינת ישראל חיים הרצוג ואימו של הנשיא ה-11 יצחק הרצוג.
מייסדת המועצה לישראל יפה ונשיאה בין-לאומית של הארגון.
אורה אמב"ש (לימים: הרצוג) נולדה במצרים, למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי ופולני.
הוריה היו לאה (בתו של יחיאל מיכל שטיינברג, איש מוצא), ושמחה אמב"ש (ראשי תיבות: אני מאמין באמונה שלמה) מהנדס במקצועו.
אחותה סוזי (שושנה), נישאה לימים לדיפלומט הישראלי אבא אבן.
היא התחנכה בבתי הספר הצרפתיים באסמאעיליה וסיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה מאוניברסיטת ויטווטרסראנד שבדרום אפריקה.
באוקטובר 1946, בתום לימודיה, עלתה לארץ ישראל.
באותה שנה נבחרה להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית.
בשנים אלו הייתה חברת ההגנה.
במאי 1947 נישאה לחיים הרצוג וליוותה אותו בתפקידיו בצה"ל ובחיים הציבוריים.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-11 במרץ 1948, נפצעה בפיגוע בבית המוסדות הלאומיים.
שירתה במלחמה זו כקצינה בחיל המדע - מח' המודיעין – ש.מ.
בשנים 1950–1954 ובשנית בין 1975–1978 חייתה הרצוג עם משפחתה בארצות הברית, לרגל תפקידי בעלה כנספח צבאי וכשגריר באו"ם.
הרצוג כיהנה כמזכ"ל הוועדה לאירועי שנות העשור למדינה (1958) וביוזמתה נוסד חידון התנ"ך.
לאחר מכן שימשה חברה במועצה לתרבות ולאמנות (1959–1968) ובשנת 1969 ייסדה את "המועצה לישראל יפה".
בשנת 1971 התפרסם ספרה "סודות האירוח" ללימוד נימוסים והליכות.
בשנים 1983–1993 כיהן בעלה חיים הרצוג כנשיא מדינת ישראל.
אורה הרצוג המשיכה לשאת בתפקידים ציבוריים ובתקופה זו הייתה "המועצה לישראל יפה" לארגון מוביל בתחום איכות הסביבה.
בשנת הארבעים למדינה (1988) היא עמדה בראש מבצע "ישראל לובשת ניקיון".
לאחר תום כהונתו של בעלה כנשיא המדינה היא נשאה בתפקידים שונים, ובהם: יו"ר הוועדה הציבורית לאירועי שנת החמישים (1998), חברת מליאת רשות השידור, חברת המועצה הציבורית המייעצת למפעל הפיס, חברת חבר-הנאמנים של מוזיאון תל אביב ויו"ר אגודת הידידים של בית החולים שניידר.
הרצוג הוגדרה כ"נשיאה הבין-לאומית-אמריטה" של "המועצה לישראל יפה".
אורה הייתה רעייתו של חיים הרצוג, הנשיא השישי של מדינת ישראל.
תא"ל (במיל') מיכאל (מייק) הרצוג, שגריר ישראל בארצות הברית
יצחק (בוז'י) הרצוג, נשיא מדינת ישראל ולשעבר חבר כנסת, ראש האופוזיציה, יו"ר הסוכנות היהודית ושר בממשלות ישראל.
הרצוג נפטרה ב-10 בינואר 2022 בגיל 97. ארונה הוצב במשכן הנשיא בירושלים והיא נקברה לצד בעלה, הנשיא השישי חיים הרצוג בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
בית ספר יסודי "שיא" בראש העין.
בית ספר יסודי לאמנויות על שם חיים ואורה הרצוג ביקנעם עילית.
אורה ורד ג'מילי (נולדה ב-1934) הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1952, מלכת היופי השלישית.
ורד ג'מילי נולדה בתימן ועלתה לישראל במסגרת מבצע מרבד הקסמים.
בגיל שמונה עשרה זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל והשתתפה בתחרות מיס תבל הראשונה (מיס תבל 1952).
אחרי התחרות נסעה מחוץ לישראל, מטעם משלחת שחקרה את מצבם של יהודי תימן, חזרה לישראל ושירתה בצה"ל בחיל האוויר.
אחרי השחרור עבדה כדיילת ב'אל על', ובמהלך חופשה בארצות הברית הכירה את ארווין גינזבורג, בן למשפחה יהודית עשירה מפלורידה.
בשנת 1964 השניים נישאו, עברו להתגורר בפורט לודרדייל שבפלורידה, והביאו לעולם שני ילדים, היא הרבתה להתנדב בארגונים כמו ההסתדרות הציונית העולמית, אורט עולמי, ויצו ובארגונים יהודיים נוספים.
אורה רותם-נלקן (2 באוגוסט 1933 - 9 במאי 2022; י' באב תרצ"ג-ט' באייר תשפ"ב) הייתה פסנתרנית ישראלית שנודעה בביצועיה למוזיקה קלאסית ישראלית.
רותם-נלקן נולדה בירושלים ולמדה נגינה בפסנתר, ראשית אצל טובה ברלין-פפיש ואחר-כך בקונסרבטוריון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל הנרייטה מיכלסון.
ב-1959 יצאה לאנגליה ושם למדה אצל לואיס קנטנר ואצל רעייתו אז אילונה קאבוש.
רותם-נלקן עבדה עם מלחינים ישראליים רבים לאורך הקריירה שלה ובהם מרדכי סתר, אנדרה היידו, גדעון לבינסון ואחרים.
היא ביצעה את יצירותיהם והקליטה אותן.
היא הייתה פעילה גם כמורה לפסנתר, בין תלמידיה נפתלי וגנר.
רותם-נלקן נודעת בפרשנותה הייחודית למוזיקה קלאסית ישראלית.
אורה שם אור (3 ביולי 1919 – 22 בפברואר 1995) הייתה עיתונאית וסופרת ישראלית.
נולדה בצ'ורטקוב, פולין, כאורה זוננשיין.
אביה, ישראל, היה מצאצאי רש"י, ואמה, טובה, הייתה בתו של דב טננבאום.
למדה במשך שש שנים בגימנסיה בעיר הולדתה ובשנת 1936 עלתה לארץ ישראל.
תחילה התיישבה בחיפה, שם סיימה בגרות אקסטרנית, ובשנת 1945 עברה להתגורר בתל אביב.
שם אור הייתה פעילה במפלגת הציונים הכלליים ועמדה בראש תנועת "המעגל הלאומי".
כתבה את המדורים הקבועים "מן הכבד אל הקל" בעיתון "הבוקר"; "מה שמספרות ידידותי" בשבועון "לאשה" ו"בכל הרצינות" בעיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 1943 נישאה לאדריכל י.
שם אור היא אמם של יובל, הפזמונאית והסופרת מירית, והעיתונאי, והמחזאי יונתן וסבתם של הכתב בר שם-אור, השחקנית תמר שם אור, הסופרת והמתרגמת דנה שם-אור, הפזמונאית והזמרת שרונה פיק ושל הזמרת דניאלה פיק.
חיי יתחילו מחר, ירושלים: הרומן החדש, 1942
אזרחי לכל: שרטוטים, תל אביב: עין, תשי"א 1951
מלאך הצחוק: ספורים ושירים לאחיות ולאחים, תל אביב: ניב, תשי"ח 1957
פתחי לי, אחותי: רומן, תל אביב: צוהר, 1958
יואלה מגדו: סיפור לצעירות ולצעירים בנפש, ירושלים: קריית ספר, 1959
בכל הרצינות: סיפורים הומוריסטיים, תל אביב: נ' טברסקי, תשכ"ג 1963
חייו של פרץ וייס, תל אביב: חמו"ל, תשכ"ה 1965
בבית הכל בסדר, רמת גן: מסדה, 1966
שנה ושישה ימים: הומורסקות, תל אביב: עין, תשכ"ז 1967
אל תתנו להם סכו"ם, תל אביב: מלוא, תשל"ג 1973
ובארון, מכתב משר הביטחון, תל אביב: ביתן, תשל"ג 1973
הספירה לאחור: האם נשק גרעיני יציל אותנו, תל אביב: תנועת המעגל הראשון, 1976
ישראל מדינה על תנאי, תל אביב: נוגה, תשל"ח 1978
בלי הקוקו והסרפן, תל אביב: נוגה, 1981
פעם היה לי חתול, תל אביב: נוגה, 1982
זמנים מודרניים, תל אביב: נוגה, 1985
ישראל רבתי, יחד עם ארי שם אור, תל אביב: נוגה, 1985
הדוגמנית מכרכור, תל אביב: לילך, תשמ"ט 1989
המפרקים: תיעוד פוליטי, תל אביב: נוגה, 1989
הקרייריסט, תל אביב: י' גולן, 1990
רצח במועדון פנויים/ות, תל אביב: נוגה, 1991
רצח בשנקין, תל אביב: נוגה, 1992
רצח בכנסת, תל אביב: נוגה, 1993
רצח בסדום, תל אביב: נוגה, 1993
אורה עַרמוֹני (נולדה ב-27 ביולי 1938) היא עיתונאית, סופרת, עורכת ומשוררת ישראלית, אשת קיבוץ מלכיה.
ערמוני נולדה ב-1938 במושבה רעננה ולמדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
במסגרת שירותה בנח"ל הגיעה ב-1957 לקיבוץ מלכיה עם גרעין המחנות העולים שבו הייתה חברה.
היא נישאה במלכיה ומאז היא חברת הקיבוץ.
לאורה ויצחק ערמוני נולדו חמישה ילדים, ולימים נכדים.
ערמוני למדה הוראה בסמינר אורנים והייתה המורה הראשונה במלכיה.
וכן השלימה לימודי ספרות עברית וכללית באוניברסיטת תל אביב.
היא לימדה במשך 25 שנים ילדים בכל הגילאים.
במהלך שנות ההוראה שימשה כמזכירת הקיבוץ שלוש פעמים.
בשנת 1984 החלה לכתוב ביקורת ספרות לעיתון "יחד" (גלגולו הקודם של עיתון "הקיבוץ", שהפך לעיתון "קיבוץ") ובהדרגה החלה לראיין סופרים ולהתמחות בראיונות אפיים מיוחדים עם אנשים מכול הסוגים.
ערמוני הייתה מורה ומחנכת, וכן עורכת וכתבת בעיתונים "ידיעות הקיבוץ" ו"על הצפון".
כעיתונאית, מ-1984, כתבה בעיתון הקיבוצים בגלגוליו השונים: כ"יחד", "קיבוץ" ו"הקיבוץ".
בשנים 1998–2001 הייתה העורכת הראשית של העיתון "הקיבוץ".
במדבר דברים, ירושלים: כרמל, תשס"ב 2002. (שירים)
עוברת אֹרח: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ו 2006.
חבר ואיש סוד: שיחות עם סיני; עריכה: דן שביט, תל אביב: יד טבנקין – מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ח 2008. (סיפורו של ארנן עזריהו)
כמו שני סלעים: סיפורם של בתיה ויודקה הלמן – בשליחות הקיבוץ וההתיישבות; עורכת מרכזת: שלומית משולם, ירושלים: יד יצחק בן-צבי (סדרת ראשונים בארץ), תשע"א 2010.
שנית הים לא ייבקע: שירים; עריכה: לאה שניר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011.
הסיפור שלי לא יסופר, הוצאת כרמל, 2017
מדיניותו, שהמשיכה את מדיניות קודמו, יוהו קוסטי פאסיקיבי ונקראה "קו פאסיקיבי-קקונן", דגלה בשיתוף פעולה מוגבל עם ברית המועצות, תוך שמירה על עצמאות לאומית ורקימת קשרים הן עם מדינות ברית נאט"ו והן עם מדינות ברית ורשה.
קקונן נולד בחווה חקלאית במרכז פינלנד.
במלחמת האזרחים הפינית (1918) לחם בשורות "המשמרות הלבנים".
ב-1921 עבר להלסינקי על מנת ללמוד משפטים ועבד ב-Supo, משטרת הביטחון של פינלנד.
בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הלסינקי.
בשנת 1924 היה לאלוף פינלנד בקפיצה לגובה (בהישג של 1.85 מטר).
תחילת עיסוקו הפוליטי באוניברסיטה היה בשורות המפלגה הלאומית הימנית שתמכה בסיפוח חבל קרליה לפינלנד.
אולם, עקב ההקצנה של המפלגה ימינה ב-1932 פרשו קקונן ועוד כ-100 פעילים מן המפלגה והצטרפו לליגה האגררית, שהפכה למפלגת המרכז.
בשנת 1936 נבחר לפרלמנט והיה לשר המשפטים, תפקיד בו כיהן עד 1937. בין השנים 1937 ל-1939 כיהן כשר הפנים.
בתפקידיו ניסה להצר את צעדי התנועות הלאומניות הקיצוניות.
בתקופת מלחמת ההמשך כיהן כמנהל מרכז הקליטה לפליטי חבל קרליה.
ב-1950, לאחר שנכשל בבחירות לנשיאות מול פאסיקיבי, מינה אותו הנשיא המכהן לראש הממשלה.
בחלק מתקופת כהונתו כיהן גם כשר חוץ ויחד עם פאסיקיבי גיבש את הקו המדיני הרגיש מול מוסקבה מחד ומול מדינות המערב מאידך.
בתקופת כהונתו הראשונה פעל מול ממשלת ימין-מרכז ושימש כבלם בפני החלטות שיכלו לדרדר את המדינה למסלול התנגשות עם ברית המועצות בשנים 1958–1959 ו-1961. קקונן נשא ונתן באופן פרטי עם שר החוץ הרוסי אנדריי גרומיקו ועם ניקיטה חרושצ'וב והצליח לפתור את המשברים מבלי להגרר לעימות.
הצלחתו בפישור, בפרט כאיש מרכז-ימין, יצרה סחף לטובתו בבחירות לנשיאות של שנת 1962 ותרמה לבחירתו ברוב גדול.
במקביל לקיום הסכמי הגנה עם ברית המועצות טיפח קקונן גם את קשרי מדינתו עם איגודי שיתוף פעולה כלכליים אירופאים-מערביים כגון מועצת אירופה, והמועצה הנורדית.
כן חתר לפרז את האזור הנורדי מנשק גרעיני בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 הודיע קקונן לברית המועצות שפינלנד היא מדינה נייטרלית ושעל ברית המועצות לכבד זאת.
קקונן הבטיח את בחירתו כהונה אחר כהונה באמצעות הטיעון שברית המועצות סומכת עליו באופן אישי ושכל עוד הוא נשיא, מוכנה ברית המועצות לקבל את התקרבותה המתמדת של פינלנד אל המערב.
עד שנת 1973 התמוססה כל אופוזיציה משמעותית להארכת כהונתו כנשיא.
הוא גם ניצל את סמכותו החוקתית להתערב באופן פעיל בהרכבת ממשלות ובמהלך רוב תקופתו כיהנו ממשלות רחבות המבוססות על קואליציה של מרכז-שמאל.
מעמדו הבינלאומי תרם לאירוח הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בהלסינקי בין 1972 ל-1975 וחתימת הסכמי הלסינקי שתרמו להפשרת היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות.
בבחירות לנשיאות ב-1978 זכה ב-259 מתוך 300 קולות בגוף הבוחר, לאחר שסירב להופיע לעימות בחירות מול המועמד שמולו.
ב-1979 זכה בפרס לנין לשלום.
ב-1980 לקה קקונן במחלה שפגמה בכישוריו הקוגניטיביים.
באוקטובר 1981 פרש מתפקידו בשל מצבו הגופני המתדרדר ובינואר 1982 נכנס מאונו קויביסטו לתפקיד הנשיא.
תקופת נשיאותו הארוכה של קקונן, ומגעיו ההדוקים עם מוסקבה הם נושאים שנויים במחלוקת בפינלנד.
אורהו קקונן היה נשוי לסיולבי אוינו (1900 - 1974), סופרת.
מאטי היה פוליטיקאי, חבר הפרלמנט הפיני ושר התחבורה.
טאנלי היה דיפלומט, שירת כשגריר פינלנד ביוגוסלביה, יוון, איטליה, פולין, מלטה וישראל.
במהלך החופשה בפינלנד נתפס מאטי נוהג ברכבו, כאשר הוא תחת השפעת אלכוהול ובשל כך הודח מתפקידו כשגריר.
כתוצאה מכך סבל מדיכאון ושם קץ לחייו.
על שמו הפארק הלאומי השני בגדלו בפינלנד, פארק אורהו קקונן בלפלנד.
קקונן זכה בעיטורים של מדינות רבות בהן נורווגיה, שוודיה, דנמרק, איסלנד, מסדר האימפריה הבריטית, ספרד, איטליה, אוסטריה, בולגריה, פולין, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה ורומניה.
הקראת תוצאות הבחירות ב-1978, בהן זכה כמעט ברוב מוחלט שודרה ברדיו ונחשבת לקטע-קול מזוהה ומשעשע בתרבות הפינית.
הצבעות האלקטורים נקראו בקבוצות של חמש וחזרו שוב ושוב על התבנית "Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen,Kekkonen".
אורה מאירסון (נולדה ב-9 בספטמבר 1956) היא שחקנית ישראלית.
היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
בשנת 1984 שיחקה במחזה "קליגולה", קופרודוקציה של תיאטרון החאן והמרכז התיאטרוני בנווה צדק.
בשנת 1986 שיחקה במחזה פרי עטו של הנריק איבסן, "איולף הקטן".
בשנת 1989 שיחקה בתיאטרון החאן במחזה "האביב מתעורר".
היא קיבלה פרס-מלגה מטעם עיריית תל אביב-יפו - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (1991).
ב-1992 לוהקה למחזה "מחול המוות".
בשנת 1993 שיחקה בתיאטרון הבימה במחזה "הילד חולם", בבימויו של חנוך לוין.
בשנת 1992 שיחקה במחזה "בשפל", פרי עטו של מקסים גורקי, אותו עיבדה עזה צבי וביימה אופירה הניג.
בשנת 1994 גילמה את "ברטה, משרתת במחזה "הדה גאבלר".
בשנת 1995 השתתפה במחזה "השושנה המקועקעת", שהוצג בתיאטרון הבימה.
בשנת 2000 שיחקה במחזה "סאלינג'ר", בתיאטרון תמונע.
בשנת 2003 שיחקה במחזה "החשפנית", פרי עטה של ענת ברזילי.
בשנת 2005 שיחקה בסרט הקולנוע "מלנומה אהובתי".
בשנת 2006 לקחה חלק במחזה "דולי סיטי", המחזה הוא עיבוד בימתי לספרה של אורלי קסטל-בלום, "דולי סיטי".
בין השנים 2007–2008 שיחקה במחזה, "החתונות של אבא", אותו כתב וביים יוסי יזרעאלי, עבור תיאטרון תמונע.
בשנת 2008 שיחקה במחזה "כמו שתרצו אותי", של תיאטרון הספרייה.
בשנת 2010 שיחקה במחזה "המתנדב", באולם אלי ליאון.
בשנת 2012 שיחקה בתיאטרון הסינמה במחזה, "כל יום חמישי", אותו כתב אלירן כספי, על תפקידה במחזה הייתה מועמדת לפרס שחקנית השנה "בקיפוד הזהב".
כמו כן, היא שיחקה במחזות "דבורה בארון", של תיאטרון הקאמרי, "הכל אודות חווה", של תיאטרון באר שבע ו"הצמא והרעב" של תיאטרון חיפה.
היא שיחקה במחזה "הרצל", בעיבודה של רנה ירושלמי על פי יומניו וכתביו של הרצל והספר "הרצל" מאת ע.
בעשור השני של המאה ה-21 הצטרפה לתיאטרון באר שבע ושיחקה במחזות "בין חברים", "רק אתמול נולדה", "בית ברנרדה אלבה", "גרין מייל", "הלוויה חורפית".
ב-2017 החלה לשחק במחזה "אהבה וכסף" מאת דניס קלי בתיאטרון תמונע.
הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית בתפקיד משנה, על תפקידה במחזה "רק אתמול נולדה".
מאירסון נשואה ומתגוררת ברמת גן.