tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 התקיים הכנס בניו אורלינס חמש שנים לאחר הסופה קתרינה אחת ממטרות הכנס הייתה לתמוך ולעזור בשיקום העסקים בקהילה המקומית כחלק מהחזון של נשות אריה יהודה העוסק בתיקון עולם.
בשנת 1994 ובשנת 2008 הכנס התקיים בישראל.
בשנת 2012 ציינו 40 שנה לאריה יהודה בכנס בניו יורק.
הכנס הבינלאומי של אריה יהודה עוסק בנושאים יהודים מקומיים וגלובליים, מביא מומחים ברמה עולמית, מחבר, מעודד ומניע לעיסוק בפילנתרופיה.
במסגרת הפעילות של אריות יהודה מגיעות לארץ משלחות נשים שמטרתן עידוד וחיזוק הקשר למדינת ישראל, לעודד תיקון עולם-ביקור בפרויקטים ומפגש עם המשתתפים.
אחד השיאים במשלחות כאלה הוא המפגש עם נשות אריה יהודה ישראל
שיתוף פעולה נוסף ומשמעותי נוצר בין קהילות שונות לבין אריות יהודה ישראל בתמיכה משותפת בפרויקטים ואף פיתוח פרויקטים משותפים.
שיתוף פעולה עם פדרציית לוס אנג'לס יצר פרויקט עם עיריית תל אביב (העיר השותפה בפרויקט partnership 2000, שותפות ביחד) פרויקט המכשיר קהילות מנהיגות משכונות דרומיות בתל אביב אשר בוחרות נושא אותו הן מעבירות לנשים בקהילה כולה.
הנושא הנבחר היה בריאות האישה, במסגרתו התקיימו מספר אירועים השמים את האישה במרכז ואת בריאותה בראש סדר העדיפויות.
שיתוף פעולה נוסף מתקיים עם קרן הנשים של מיאמי, תמיכה בפרויקטים "עולים ביחד" ו"התחנה הבאה-מנטורינג ספיר" פרויקט הפועל במכללת ספיר.
בעבר היו שיתופי פעולה נוספים עם פדרציית ניו יורק.
אריות יהודה ישראליות זכו באות קיפניס ווילסון על תרומתן מעוררת ההשראה: האות ניתן לזכרן של מייסדות אריה יהודה נורמה קיפניס ווליסון וטובי פרידלנד לנשים מעוררות השראה בקהילתן.
הנשים אשר תורמות לאריה יהודה בארץ ובעולם זכאיות לענוד את סיכת האריה המוזהבת אשר מהווה את הסימן להשתייכותן לקהילה הישראלית והבינלאומית.
בעת הצטרפות חברה לארגון נערך לה 'טקס סיכה' בו מברכים אותה עם הצטרפותה לקהילה.
שחברותיה חרתו על דגלן לתרום מזמנן, כוחן מרצן וכספן, כדי לסייע לאחר, לעזור ולתת לכל נצרך בכל מקום ובכל הקשר לשם קידום נשים ונערות ולהעצמתן.
אריה יהודה ישראל מהווה פלטפורמה בכל הקשור לפילנתרופיה נשית.
מבנה הארגון הייחודי בו נשים מובילות בחברה הישראלית לצד תרומתן הכספית מתנדבות ומעורבות בפעילות הארגון.
הן בניהול השוטף והן במעורבות אישית בפרויקטים בהם חברות ועדת הפרויקטים של הארגון בחרו לתמוך.
חשיבות הארגון בהיותו גוף אשר מעודד נשים בעמדות מפתח בחברה הישראלית לערבות הדדית ומחויבות אישית.
הארגון מהווה גם כתובת עבור עמותות רבות לקבלת עזרה, עצות, קשרים ורשת תומכת החשובה מאין כמוה לעמותות הפועלות בישראל.
במסגרת פעילות הארגון קיבלו אלפי נשים ונערות בישראל כלים שונים בהתאם לצורכיהן ובהתאם לצרכים הבוערים בחברה הישראלית.
אריה (ליאון) כרוך (פברואר 1892, ט"ו בשבט ה'תרנ"ב – 28 באפריל 1983, ט"ו באייר ה'תשמ"ג) היה ממייסדי תנועת הצופים העבריים, ראש התנועה במשך שנים רבות ומורה וסגן מנהל בבית הספר הריאלי בחיפה.
כרוך נולד ליעקב בלבוב, גליציה (כיום אוקראינה).
הוא התייתם מאביו בגיל 9. דודו נטל אותו תחת חסותו ושלח אותו ללמוד בבית הספר הריאלי בעיר.
משם המשיך ללימודי הנדסת בניין ודרכים באוניברסיטה הפוליטכנית הלאומית של לבוב.
ב-1914 התחתן עם קלרה ופתח את קורס המדריכים הראשון של תנועת השומר הצעיר שהוקמה שנה קודם לכן בעירו.
התנועה הייתה גלגול של אגודת ההתעמלות "דרור" שהוקמה על ידי ד"ר הנריק (צבי) שטרנר ב-1901. שטרנר פנה אל כרוך ב-1911 על מנת להקים גדודי צופים מבין חבריה של "דרור".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס כקצין, בדרגת לויטננט, לצבא אוסטריה, נפצע, חזר להשלים את לימודי ההנדסה ושב לחזית ליחידת נ"מ.
אחרי שובו מהמלחמה החל לעבוד כמורה ומדריך בתנועת הנוער.
הוא זה שגם ערך את ביטאוני התנועה.
ב-1920 עלה לארץ ישראל והשתלב בעבודות סלילת כבישים.
אחר כך עבר לתל אביב שם עבד כפועל בניין וכמדריך למורי חינוך גופני, תחת ניהולו של צבי נשרי מורה בגימנסיה העברית הרצליה.
נשרי הקים בגימנסיה את אגודת "הרצליה" שהייתה תנועה צופית.
כרוך עבר לחיפה, שם התקבל לעבוד כמורה למתמטיקה וגאומטריה בריאלי, ושם הקים ב-1925 אגודה מקבילה בשם "משוטטי בכרמל" שהיא המשכה של אגודת המשוטטים שהוקמה על ידי פנחס כהן.
כהן, המורה לטבע של בית הספר, לא ראה עין בעין את אופייה הצופי של הקבוצה.
כרוך הצליח לשכנע את ארתור בירם, מייסד ומנהל בית הספר הריאלי, בנחיצות החינוך הא-פורמלי.
השבט (שם שנתן כרוך עצמו) הוקם בט"ו בשבט תרפ"ה (1925) שהוא גם יום הולדתו של כרוך.
מאז ועד היום נחשב יום זה ל"יום ההולדת" של השבטים בישראל.
כשנה אחרי הקמת השבט, נסע כרוך על מנת להשלים את לימודיו בחו"ל.
אריה כרוך חתם בשם "מצביא שבט משוטטי בכרמל" על הצטרפות לתנועה הצופיות העולמית.
מאחר שהתנועה הצעירה הייתה ללא שייכות פוליטית נתגלו משברי זהות בין חבריה.
כרוך השתתף ב-1933 בכינוס של עשרים ושלושה מפקדי צופים משלוש הערים הגדולות, שבו הוחלט על .
הוא נבחר לראש ההנהגה של תנועת הצופים וכתנועה א-מפלגתית החל לפעול להשגת חסות רשמית של מחלקת החינוך של הוועד הלאומי.
חסות שנמשכת עד היום בידי משרד החינוך.
כמורה למתמטיקה הוציא כרוך מספר ספרי לימוד.
כרוך קיבל את אות "יקיר חיפה" ב-1970. הוא נקבר בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה, ועל מצבתו חוקק סמל תנועת הצופים העבריים.
על שמו רחוב בשכונת רמת בגין בחיפה.
נשא לאישה את קלרה, בנו הוא ד"ר אילן עמית, גם הוא מתמטיקאי.
הרב אריה יהודה לייב תאומים (ה'תפ"ז, 1727 - ד' באלול ה'תקצ"א, 13 באוגוסט 1831) היה רבה של העיר ברודי (בראד) שבגליציה (כיום באוקראינה).
בעל שו"ת "גור אריה יהודא".
נולד בשנת ה'תפ"ז (1726/1727) לאביו ר' יוסף רבה של אוסטרובצה וראש ישיבה בפוזנן (בעל "עדות ביהוסף"), בן למשפחת רבנים מיוחסת.
אחיו ר' שמואל היה רב בלובזנץ ואחיו ר' שאול יהושע פייבל כיהן כרב באוסטרובצה.
בגיל 13 התחתן, וזמן קצר לאחר מכן התמנה לכהן כרב בליז'נסק.
לאחר זמן לא רב נפטרה אשתו, והוא נשא את מיכלי בת ר' שמואל ביק, גרושתו של הרב משולם איגרא, ועבר לברודי, שם היה סמוך על שולחן חותנו העשיר, ולמד ב"קלויז" המפורסם.
שמו התפרסם כתלמיד חכם, והתבלט אף בין חכמי הקלויז.
הוא כתב ספר תורה לקלויז, בכתב "וועליש" המקובל בעיקר בקרב הספרדים ובני עדות המזרח.
הוא התכתב עם גדולי דורו, בהם רבי יחזקאל לנדא ורבי אפרים זלמן מרגליות.
בשנת ה'תקע"ה, בהיותו כבן 88, נפטר רבה של ברודי ר' מאיר קריסטנפולר, הוחלט למנותו לרבה של העיר, למרות גילו המופלג.
בשנת ה'תקפ"ז, כשמלאו לו מאה שנה, נבצר ממנו לשמש בתפקיד בשל חולשתו, ולכן מינו בני העיר את הרב אלעזר לנדא (נכדו של רבי יחזקאל לנדא ובעל "יד המלך") כרב, מבלי להודיע לרב תאומים על כך.
הרב לנדא נפטר כארבע שנים לאחר מכן במגפת הכולרה שפרצה בברודי.
נפטר בד' באלול ה'תקצ"א (אוגוסט 1831), בגיל 103. הרב שלמה קלוגר שכיהן באותה העת כמגיד מישרים בעיר, הספידו.
איילת אהבים - חידושי הלכה על הש"ס.
שם הספר מרמז בראשי תיבות את שמו: אריה יהודה לייב תאומים הוא בן אב מוהר"ר יוסף.
יעלת חן - דרשות על התורה.
גור אריה יהודה - שו"ת, יצא לאור בתקפ"ז ובהוצאה מחודשת בתשע"ח בידי זיכרון אהרן.
אריה טסלר הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף אשר פיקד על עוצבת עמוד האש.
טסלר נולד וגדל בקבוצת יבנה, בנם של הורים ניצולי השואה, אליעזר וחנה טסלר ואח לחמישה.
שימש כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה.
ביוני 1997 מונה למפקד חטיבה 188 עד מאי 1999. בשנת 2002 פיקד על עוצבת אתגר עד לשנת 2004. בשנת 2004 עוצבת עמוד האש פורקה ושם האוגדה ומספרה הועברו לעוצבת אתגר.
טסלר המשיך לפקד על האוגדה תחת שמה החדש עד שנת 2005. בשנת 2004 מונה לעמוד בראשות ועדה ביטחונית לחקירת העלמויוות בצפון ישראל בהם החייל גיא חבר.
לאחר שחרורו בשנת 2007 החל לעבוד בחברת לוג'יק של מתי כוכבי
בן דודו צביקי טסלר היה תת-אלוף בצה"ל וניצב במשטרת ישראל.
אריה כהן (1907 – מרץ 1992) היה אדריכל יליד ירושלים, שפעל בעיקר בתל אביב-יפו.
את הכשרתו כאדריכל רכש באוניברסיטת פריס וב-1932 שב לארץ.
בימי מלחמת העולם השנייה התגייס כהן לצבא הבריטי ועסק בתכנון מחנות צבא עבורם.
בהמשך כיהן כמהנדס עיריית בת-ים ועסק בתכנון הגליל עבור משרד השיכון.
בשנות ה-30 החל לתכנן בתל אביב-יפו בתי מגורים משותפים מהסגנון הבינלאומי.
מקבץ מרשים במיוחד שתכנן כהן נמצא בשכונת נווה שאנן, באזור גבעת מרקו שברחוב ראש פינה.
עשרות בניינים לשימור שתכנן ניתן למצוא גם במרכז תל אביב-יפו.
המשותף לכל הבניינים שתכנן היה הדגש על הפלסטיות של המבנה וייחודו.
הוא נמנע מלשכפל בניינים ודאג להעניק לכל מבנה את אופיו הייחודי, תוך שהוא מנצל את הנתונים של המגרש.
בית האונייה, אחד המבנים שתכנן בשכונת נווה שאנן (תל אביב) מייצגים את שיא האדריכלות מהסגנון הבין-לאומי בישראל.
אריה (ליאון) לב (1905–1992), שנודע בכינוי "מוישה גוי", היה פעיל קומוניסטי ישראלי, ובין המתנדבים שיצאו מא"י-פלשתינה ל במלחמת האזרחים בספרד.
אריה (ליאון) לב עלה לארץ ישראל מפולין בשנת 1924, כשהוא כבר בעל עמדות קומוניסטיות מוצקות, שגיבש כחבר בארגון פועלי הנגרות.
בתחילה התגורר אצל אחיו, יחיאל לב, בקיבוץ גניגר, ואצל אחותו, הלה, בקבוצת גבע הסמוכה.
אחר כך עבר להתגורר בירושלים והצטרף לברית הנוער הקומוניסטי, שם פגש את הפעיל פנחס חפץ, והשניים הפכו לחברים קרובים.
במשך כ-15 שנה לא נפרדו כמעט, גרו בסמיכות (לתקופה מסוימת באותה דירה), עבדו יחד והיו פעילים פוליטיים ביחד.
חפץ כותב בזיכרונותיו שהם היו אפילו עצורים ביחד, בבית המעצר "הקישלה" בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1936, אחרי שעבר מירושלים לתל אביב, כיהן לב כמזכיר המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) בעיר.
במחצית הראשונה של שנות ה-30, החל הקומינטרן ללחוץ על הפק"פ לאמץ קו אידאולוגי פרו-ערבי, חרף העובדה שרובם המוחלט של חברי המפלגה היו יהודים.
בהתאם להחלטת הקומינטרן הוחלף הוועד המרכזי של המפלגה.
להנהגה מונו שלושה בוגרי האוניברסיטה הקומוניסטית של עמלי המזרח במוסקבה: רדואן אל-חילו, שנודע בכינוי "מוסא"; שמחה צברי, ילידת הארץ ממוצא תימני שהייתה פעילה ותיקה בנוער הקומוניסטי, ובמוסקבה הפכה לבת זוגו של חילו; ומאיר סלונים.
תחת הנהגה זו, ובהתאם לקו שהכתיב הקומינטרן, הידקה המפלגה הקומוניסטית את שיתוף הפעולה שלה עם התנועה הלאומית הערבית בפלשתינה, שהוגדרה כ"כוח אוונגרדי ואנטי אימפריאליסטי".
בעקבות פרוץ המרד הערבי ב-1936, החלו לעלות לפני השטח גם ויכוחים אידאולוגיים פנימיים בתוך המפלגה.
בעוד שראשי המפלגה נצמדו בנאמנות לעמדת הקומינטרן, תמכו בתנועה הלאומית הערבית וראו במרד חלק ממאבק לשחרור לאומי, חלק מהחברים היהודים הסתייגו מעמדות אלה, ובמיוחד שללו ביצוע פעולות טרור.
לאחר תחילת המאורעות, ביצעו כמה פעילים יהודים, ע"פ הוראות הוועד המרכזי, מספר פעולות חבלה בקנה מידה קטן, שלא גרמו לנפגעים או לנזק.
הפעולה העיקרית הייתה הנחת מטען חבלה קטן ליד קיר "יריד המזרח" במגרשי התערוכה בצפון תל אביב, שם הציג היישוב היהודי את הישגיו בתערוכה גדולה.
הפעולה, כאמור לא גרמה לנזק, אך העלתה את המתח בין חברי המפלגה לשיאו.
כששמחה צברי הוציאה עלון תעמולה לשם הפצה בקרב היהודים, ובו ביקורת חריפה על השלטון הבריטי אך גם על ההנהגה הציונית, וכן קריאה לפועלים היהודים להצטרף לשביתה כללית ולשלטונות הבריטיים להגביל את ההגירה היהודית לארץ, סירבו אריה לב, וחברים נוספים לשתף פעולה.
בתגובה סולקו החברים מהמפלגה, והנהגת הסניף התל אביבי הוחלפה.
בהתכתבות עם הקומינטרן, תיאר הוועד המרכזי של הפק"פ את אריה לב וחבריו מהקבוצה התל אביבית כ"טרוצקיסטים".
חודשים אחדים לאחר פרוץ המרד הערבי, ביולי 1936, נפתח בספרד מרד צבאי לאומני בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו, נגד ממשלת החזית העממית שעלתה לשלטון בבחירות שנערכו בפברואר אותה שנה, והתפתח לכדי מלחמת אזרחים.
בדומה לרבים מפעילי הפק"פ, החליט לב להמשיך את מאבקו הפוליטי והחברתי בספרד, והתנדב לבריגדות הבין-לאומיות.
הוא עזב את הארץ ונסע לפריז, ומשם יצא לספרד וסופח אל הבריגדה על שם תלמאן (Thälmann), שרוב חבריה היו גרמנים ואוסטרים.
הוא נפצע בקרב בהרי גואדרמה, וטופל בבית חולים ספרדי לאחר שהועבר מהחזית על גבי פרדות.
לב החלים חלקית, ובהמשך השתתף בקרב על מדריד.
לאחר המלחמה נכלא לב במחנה עצירים באלג'יר, שבשלב זה הייתה נתונה תחת שלטון צרפת של וישי.
הוא שוחרר לאחר כיבוש צפון אפריקה על ידי בנות הברית, וחזר דרך מצרים לארץ ישראל.
לאחר ביקור אצל אחיו ואחותו בקיבוציהם, המשיך בדרכו לברית המועצות דרך עיראק ואיראן.
לאחר הגיעו לברית המועצות התגייס לב לצבא האדום.
הוא נלחם במסגרת יחידה פולנית, עמה הגיע עד למחנה ההשמדה מיידנק.
כשהשתחרר מהשירות בצבא האדום נשאר ליאון לב בפולין.
הוא היה פקיד בכיר במשרד החוץ הפולני, ושימש כבלדר דיפלומטי וכנספח מדיני בשגרירות בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1957 עלה שוב לארץ, ועבד כנגר בחברת הבנייה "קלקא" (שבה עבד עוד בצעירותו בשנות ה-20).
אריה כָלֶב (1918–2011) היה רקדן, כוריאוגרף ומורה לתנועה ישראלי ממוצא צ'כי.
כלב נחשב לחלוץ מורי התנועה בישראל, והקים בשנת 1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, אליו הגיעו אלפי תלמידים מכל הארץ.
אריה כלב נולד בעיר טפליצה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה), למשפחה דתית, וקיבל חינוך מסורתי.
בנעוריו, היה כלב רכז תנועת "המכבי הצעיר" בטפליצה ואחראי על מחנות הקיץ של התנועה.
כמו כן היה כלב אלוף צ'כיה בקרב עשר לנוער.
בשנת 1937 הגיע כלב לציריך, כאשר תכנונו היה לנסוע משם לארצות הברית בשביל לימודים.
בציריך התארח כלב אצל משפחה יהודית, ושם פגש את אשתו העתידית רחל, והשתכנע על ידם להישאר בשווייץ וללמוד חינוך גופני באוניברסיטת בזל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סיים כלב את חוק לימודיו, עלה ארצה יחד עם קבוצת "בנתיב", תחילה בחיפה ומאוחר יותר בכפר רופין.
שם החל כלב ללמד חינוך גופני, כשהוא אחד המורים הראשונים לתחום זה בארץ ישראל.
כלב לימד במספר מוסדות, ביניהם היה כפר הנוער מאיר שפיה, שם הוא החל לפתח את תחום המחול במקום.
במסגרת זו, יצא כלב להשתלם בתל אביב בסטודיו של גרטרוד קראוס.
בהמשך, השתתף כלב בתיאטרון המחול הישראלי שהקימה קראוס, שפעל בין השנים 1950-1952, וכן הצטרף ללהקת המחול של נעמי אליסקובסקי, בה ביצע בין היתר את ריקוד היחיד "קין", שזכה לשבחי הביקורות.
בשנת 1950 עבר כלב תאונת אופנוע אשר דרבנה אותו לפתח את גישתו בדבר סגולותיה הרפואיות של התנועה.
בשנות החמישים, המשיך כלב לרקוד בלהקתה של קראוס, השתתף בלהקתה של תילה רוסלר וכן עבד כרקדן ומנהל במה בלהקת ענבל.
בשנת 1957 יצא כלב להשתלם בארצות הברית במחול מודרני, ושם למד אצל מרתה גרהם, חוזה לימון ומרס קנינגהם, וכן למד כוראוגרפיה בבית הספר ג'וליארד.
עם חזרתו לישראל צורף כלב כרקדן אורח ללהקתה של מרתה גרהם, וכן לימד במכון וינגייט, סמינר הקיבוצים ובית ברל.
באותו זמן, כלב החל להיות מושפע מגישתו של משה פלדנקרייז, והתנגד להוראת החינוך הגופני הקונבנציונליות, ששמה במרכז את הטכניקה והכושר הגופני, במקום בסיגול ותחזוק יכולת תנועה טבעית ואנושית.
בשנת 1962 היה מעורב בתאונת דרכים עם משפחתו.
מכספי הפיצויים בעקבות התאונה הקים כלב ב-1966 את המרכז לאומנות התנועה בהרצליה, והפסיק את עבודתו במכון וינגייט ובית ברל על מנת להתמקד בפיתוח מרכז זה.
בשנות השבעים, פקדו את המרכז אלפי אנשים, מכל קבוצות הגיל ומצבי הבריאות.
כמו כן, טיפל כלב במרכז באנשים עם בעיות מוטוריות שונות, וסייע לאנשים רבים שעמדו לפני ניתוחים אורתופדיים להשתקם ללא ניתוח.
לפי אריה כלב, התקדמותו הגופנית, האישית והרוחנית של האדם הן מרכיבים שונים של אותו מכלול.
לכן, סיגול של תנועה רכה וטבעית יכול להשפיע לטובה על כלל התפתחות חייו ובריאותו של האדם.
זאת בניגוד להוראת החינוך הגופני הרגילה, שמקדישה לטענתו זמן רב מדי לתרגילים סתמיים שנמאסים על התלמידים.
בין היתר, השווה כלב את האדם לעץ, וייחס חשיבות רבה לייצוב נכון של הגוף על כפות הרגליים, המקבילות לשורשים, כאשר האנרגיה המתבססת בכפות רגלי האדם מזינה את עמידתו הזקופה.
כמו כן, השווה כלב את גוף האדם למכונית הדורשת תחזוקה תמידית - כאשר בניגוד למכונית, מרבית האנשים לא מפתחים את גופם לשכלולו המרבי, ו־"מריצים" אותו אף כשהוא נמצא בצורה משובשת.
לדידו, חינוך לתנועה נכונה יכול למנוע מחלות ובעיות בריאות רבות, וכך לחסוך משאבי מדינה.
כלב טען כי על שכלול התנועה להתחיל מגיל כמה שיותר צעיר, ופרסם מספר תרגילי תנועה לתינוקות אותם איגד בספרו "תנוק גדל באהבה : הדרכה והכוונה לתנועת התנוק".
אריה כהן (נולד ב-14 בינואר 1960) הוא ראש מועצה אזורית מגילות ים המלח מאז נובמבר 2015.
נולד באיסטנבול, ועלה ארצה בגיל 10. למד בבית הספר התיכון של רשת אליאנס.
למד מינהל עסקים באוניברסיטה העברית וב-INSEAD.
בשנת 1970 היה ממייסדי קיבוץ מצפה שלם, שבו הוא חבר עד היום.
ממייסדי חברת הקוסמטיקה AHAVA, ובשנים 2004–2014 עמד בראשה.
הוא הרחיב את פעילותה לכ-25 מדינות ברחבי העולם.
שימש כמנכ"ל חו"ל של חברת סליקר וכדירקטור ב"משקי הנגב".
ייעץ לעסקים שונים, והיה מלווה כלכלי לעמותות ומיזמים חינוכיים, בין השאר דרך עמותת נובה.
חבר בוועד המנהל של עמותת "אור למשפחות" המלווה משפחות של חללי צה"ל.
ב-11 בנובמבר 2015 גבר על גבי פלקסר מקליה בבחירות לראשות המועצה האזורית מגילות ים המלח, במקומו של מרדכי (מוצי) דהמן שהתפטר בשל מעורבותו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
הוא החל, לראשונה בתולדות המועצה, לשתף פעולה עם מועצת יש"ע, ולהשתתף בישיבותיה.
בעבר היה חבר מפלגת העבודה.
ב-1996 הצטרף למפלגת "הדרך השלישית" בראשות אביגדור קהלני.
, שנהרג בשעותיה הראשונות של מלחמת לבנון השנייה בעת שפיקד על הכוח שניסה לחלץ את אהוד גולדווסר ואלדד רגב, לאחר שנחטפו בגבול לבנון, וזכה על כך בצל"ש מח"ט הנח"ל, ובן מאומץ נוסף.
אריה (ליאו) הילמן Hillman; נולד ב-13 בינואר 1947) הוא כלכלן ישראלי, לשעבר חבר סגל באוניברסיטת בר-אילן, שם כיהן כפרופסור לכלכלה על שם ויליאם גיטס.
הילמן נולד בבאד ווריסהופן בבוואריה ברפובליקה הפדרלית של גרמניה (1947).
הוא למד כלכלה לתואר ראשון בשנים 1964–1967 באוניברסיטת ניוקאסל באוסטרליה, לתואר שני בשנים 1968–1970 באוניברסיטת מקווארי באוסטרליה, ולתואר שלישי למד בין השנים 1970–1973 באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
את הדוקטורט בנושא צריכה קולקטיבית, גודל דיירים אופטימלי ובחירת מיקום, כתב בהנחיית אלברט ק.
הילמן הצטרף לחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן באוקטובר 1980. במהלך השנים התקדם עד לדרגת פרופסור.
מחקריו מתמקדים בכלכלה פוליטית, וחקר המדיניות הציבורית כממשק בין החלטות כלכליות לפוליטיות, ובכלל זה אסכולת הבחירה הציבורית בשילוב אינטרס עצמי פוליטי בהחלטות מדיניות ציבורית.
בשיתוף עם חוקרי הבנק העולמי, חקר את המעבר של מדינות קומוניסטיות לשעבר לכלכלות שוק, תוך התייחסות לתפקידן של החלטות פוליטיות ככלי לרווח אישי.
עם חוקרים מהמחלקה הפיסקלית של קרן המטבע הבין-לאומית, חקר את החסמים של אנשים עניים במדינות עם הכנסה נמוכה, לקבל סיוע פיתוח הניתן לממשלות.
המחקר התייחס להפסד החברתי שנגרם כאשר הטבות הניתנות פוליטית ניתנות למחלוקת, כך שזמן ויוזמה מופנים מפעילויות יצרניות חלופיות לחיפוש אחר ההטבות.
הוא חקר כלכלה בעלת מאפיינים ניטשיאניים שבה לאוכלוסייה החלשה אין הגנה מפני ניכוס על ידי החזקים מלבד להעמיד פנים שהם עצלנים ולא פרודוקטיביים, והציע שזה מתאר מדינות אוטוריטריות עם הכנסה נמוכה.
בשנת 1989 החל לארגן את סדנת סילבפלאנה בכלכלה פוליטית עם היינריך אורספרונג, במטרה שתהווה במה לכלכלה פוליטית.
בעת הקמת הסדנה, הכלכלה הפוליטית לא הייתה פופולרית.
הוא ערך את "כתב העת האירופי לכלכלה פוליטית", שבו שימש כיועץ עריכה ועורך של גיליונות מיוחדים.
הילמן היה פרופסור אורח ולימד ב-אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), אוניברסיטת פרינסטון וסורבון, והיה אורח באופן קבוע באוניברסיטאות באוסטרליה.
נכון לשנת 2025 הילמן עמית מחקר לכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל בשומרון.
ספרו "הכלכלה הפוליטית של ההגנה" (1989; יצא לאור מחדש ב-2001 וב-2013) מתאר את ההשפעה הפוליטיקה על ניהול מדיניות סחר בינלאומי, והגנות סחר משיקולים חלוקתיים.
ספר הלימוד שלו (מהדורה שלישית 2019), "מימון ציבורי ומדיניות ציבורית", מתאר את האחריות והמגבלות של הממשלה בשילוב של מימון ציבורי מסורתי ופרספקטיבות פוליטיות-כלכליות או של בחירת הציבור.
אריה להולה (30 בינואר 1918 - 12 בינואר 1968) היה מחלוצי הקולנוע הישראלי, במאי ותסריטאי שפעל בישראל בין השנים 1949 ל־1956.
נולד ב-1918 בשם ליאופולד פרידמן למשפחה יהודית במזרח סלובקיה במשפחה בת שישה ילדים, בעיירה טרסטנה (Trstená) באזור אוראבה (Orava).
אביו, יהודה, היה החזן הראשי בבית הכנסת שם ושימש גם כקצב ושוחט.
כשהיה בן שש, עזב האב את המשפחה והותיר את האם, לני, ואת הילדים במצב כלכלי קשה.
החל מ-1928 למד בגימנסיה בעיר הבירה ברטיסלאבה, הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", והתמסר לפעילות ציונית.
מגיל צעיר שלח ידו בסיפורת ושירה, מחזאות ובימוי, תסריטאות ותרגום.
היה גם מוזיקאי מוכשר וכן צייר מבטיח.
לאחר תום לימודיו בגימנסיה ב-1938 הוציא לאור וערך את ביטאון התנועה הציונית בסלובקיה, הדרך, עד לכיבוש הנאצי.
בשנים 1937-1940 למד בלשנות סלובקית ופילוסופיה באוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה.
במקביל, לקח שיעורי ציור פרטיים אצל יאן מורדוך (Ján Mudroch).
באותה עת אימץ לעצמו את השם העברי "אריה".
בשנת 1940, ממש מתחת לאפה של המשטרה הפרו-נאצית הסלובקית, תרגם והוציא לאור אנתולוגיה לשירה עברית מודרנית, שבה הביא את טובי המשוררים העבריים של התקופה.
האנתולוגיה הנדירה, בשם חמסין, נשכחה לחלוטין למשך כמה עשורים, ושבה ונתגלתה לאחרונה, כאשר גבר העניין בלהולה ובפועלו.
המשטר הפרו-נאצי כלא אותו, עם רבבות אחרים, במחנה העבודה נובקי.
במחנה נמשכו חיי התרבות הפנימיים של הכלואים ולהולה-פרידמן נטל בהם חלק חשוב.
להולה עבר משבר קשה כאשר אמו ואחיו נשלחו ממחנה העבודה נובאקי להשמדה באושוויץ.
הוא נמלט, הסתתר בהרים, אימץ לעצמו את שם המשפחה המקומי "להולה" והצטרף לתנועת ההתנגדות הסלובקית, הפרטיזנים שהיו נתונים להשפעה קומוניסטית מכרעת.
במסגרתה השתתף במרד הסלובקי נגד הגרמנים, שם גם נפצע קשה ברגלו.
לאחר מכן שימש ככתב ועורך.
לאחר השחרור זנח להולה את התנועה הציונית.
בשנים 1945-46 שימש כעורך בפועל של בטאון הצבא Bojovník.
בהמשך היה קומיסר פוליטי קומוניסטי, עורך ביטאונים קומוניסטיים, מחזאי מצליח, מתרגם ובמאי.
בשנים אלה, 1946 והלאה, גם החל את דרכו כבמאי סרטים, והתפרסם בארצות הקומוניסטיות של מזרח אירופה.
בשנת 1948 גברה האנטישמיות בסלובקיה.
בעקבות ביקורת נוקבת על מחזהו "ההתנקשות", ביקש מן השלטונות להגר לישראל.
בראשית שנת 1949 הגיע להולה עם משפחתו לישראל.
שנתיים ראשונות עשה בתל עמל ובמסגרות קיבוציות אחרות, שם גם הקים תיאטרון אזורי פוליטי של קיבוצי עמק בית שאן.
במסגרת זו היה מעורב בהעלאת ההצגה "פעמוני הקרמלין", שמאמץ עצום הושקע בהפקתה, והוצגה רק פעמיים או שלוש, בשל ביקורת שלילית בתוך הקיבוץ הארצי.
כמו כן, כתב וביים הצגת ילדים בשם "הבלדה לתפוח הזהב".
בסוף 1950 הוזמן על ידי יוסף (פפו) מילוא להצטרף לתיאטרון הקאמרי הצעיר ועבר לתל אביב.
בשנת 1951 הצטרף לקואופרטיב הסרטים "קולון".
הקואופרטיב הקים מטה לצורך הפקת סרט עבור יום העצמאות השלישי (1951) ולהולה עמד בראשו.
הוא פיקח על 31 צוותים שצילמו חומר לסרט ברחבי הארץ.
בסופו של המבצע הופק סרט קצר באורך של 20 דקות, אולם באיכות יוצאת דופן לאותה עת.
הסרט נשלח לפסטיבל קאן של 1952.
בקיץ אותה שנה העלה בקאמרי את מחזהו ארבע כנפות הארץ בבימויו.
העיתונות הסוציאליסטית כתבה ביקורות משבחות על המחזה.
להולה התמסר מכאן ואילך לעשיית קולנוע לאחר שבתחילת דרכו עבד כבמאי של סרטי סוכנות וסרטים מוזמנים קצרים.
בין סרטיו הקצרים הידועים השחר בוקע על חיי מושב עולים וקשייו (צולם במושב אשתאול).
הזדמנות גדולה ניתנה לו כשעשה במשותף עם אחרים את סרטו הראשון עיר האוהלים באורך 36 דקות.
הייתה זו הופעתה הראשונה של אורנה פורת בסרט.
עיר האוהלים עוסק בשתי משפחות עולים, האחת מעיראק והשנייה מגרמניה, החולקות אוהל במעברה וטיפל בנושאי קליטת העלייה ההמונית וקשיי העולים בארץ.
סרטו הראשון באורך מלא היה אבן על כל מיל, ציון דרך חשוב בתולדות הקולנוע הישראלי הצעיר.
את התסריט כתב להולה יחד עם חיים חפר.
התקציב להפקה (200,000 לירות) הגיע ממשקיע פרטי ומן הקיבוץ המאוחד, שהקים לשם כך את חברת ההפקות "שדות".
על השחקנים הראשיים נמנו יוסי ידין, חנה מרון, אורנה פורת, בומבה צור והשחקנית הצרפתייה סופי לה-קלר (Sophie Leclair).
העותק הגמור היחיד הגיע לישראל בתחילת ינואר 1955.
הסרט הוקרן רק פעם אחת במסגרת פסטיבל הסרטים השני של חיפה ביוני 1955 בקולנוע "מאי".
הסרט לא זכה לביקורות חיוביות ונטען שאין זו גרסתו הסופית.
עקב העיכוב בהשלמת הסרט והביקורות השליליות הסתבך להולה כלכלית ונמלט מהארץ בנובמבר 1956 מחמת הנושים שרדפו אותו.
בארץ הותיר את אשתו ובנו.
הסרט לא הוקרן יותר מאז.
נעשו ניסיונות לשכתב את התסריט ולהשלים צילומים בהתאם.
הנושים אף ניסו למכור חלקים מן הסרט בחו"ל.
תחילה הגיע לפריז ומשם המשיך ליוגוסלביה, אוסטריה וגרמניה המערבית.
שם שיחק לו שוב המזל והוא התפרסם כבמאי מסחרי, שעשה מערבונים וסרטים לא חשובים אחרים.
בסוף חייו, בשנת 1967, טוהר שמו והוא הוזמן לשוב לסלובקיה מולדתו, ולסייע בשיקום הקולנוע הסלובקי.
בעידודו של אלכסנדר דובצ'ק עשה גם את סרטו האחרון שם, ונפטר מהתקף לב בינואר 1968, ממש על הסט, באמצע עשייתו של הסרט.
להולה נקבר בבית העלמין "עמק הזמיר" בעיבורי ברטיסלאבה, ומצבתו ניצבת בסמוך למצבתו של דובצ'ק, המנהיג שמרד ושבר את כוחה של הרודנות הסובייטית בצ'כוסלובקיה.
להולה זכה לעיטור הוקרה מממשלת צ'כוסלובקיה ב-1991 על פועלו האמנותי.
בשנים האחרונות הוא זוכה לעדנה, גם בסלובקיה וגם בישראל, נכתבו עליו מאמרים וכתבות.
הבמאית דליה קרפל עשתה עליו סרט תיעודי בשם "להולה", שהוקרן בפסטיבל ירושלים 2001. המשורר אלישע פורת, שהכירו כנער, פרסם רומן אודותיו, וסרטיו בישראל שוחזרו וטופלו על ידי ארכיון הסרטים על שם ספילברג בירושלים.
ארס העקרב, סיפורים קצרים, סלובקית, נדפס בסלובקיה בשנת 1999. לא תורגם לעברית.
חמסין, אנתולוגיה של שירה עברית מתורגמת לסלובקית, ברטיסלבה, 1940: Chamsin: preklady z novohebrejskej poezie
ארבע כנפות הארץ, תורגם מסלובקית.
הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשנת 1951. הצגה מס' 33 של התיאטרון.
השתתפו: בתיה לנצט, אברהם בן-יוסף, דן בן אמוץ, נתן כוגן, אריק לביא בהופעתו הראשונה על הבמה.
4:35, ישראל, 1951, סרט קצר למניעת תאונות דרכים עבור משטרת התנועה.
צילום: יעקב יונילוביץ', תסריט: אורי אבנרי
עיר האוהלים, ישראל, 1951. מפיק: ברוך דינר.
מוזיקה: הנס מאי, שירים: ידידיה אדמון.
The Carpet (השטיח), ישראל, 1953. דוקו-דרמה על חיי העולים הכורדים בישראל.
אבן על כל מיל, ישראל, 1954. בכיכובו של יוסי ידין.
122 דקות, 1961. דרמה העוסקת בחיי האסירים במחנה שבויים רוסי.
את הפסקול כתב הישראלי צבי בורודו.
דו-קרב בשקיעה (Duel at Sundown ;Duell vor Sonnenuntergang), מערבון עם טרנס היל בתפקיד הראשי.
תסריט להולה בשיתוף עם מארק חלאסקו.
גרמניה ואיטליה, 1965. הוקלט מחדש למען מעריציו של טרנס היל באיטליה.
החיים המתוקים של קלימגדורה (Sladký čas Kalimagdory), 104 דקות, סלובקיה.
מבוסס על מחזה שכתב יאן וייס, בשנת 1937. תסריט ובימוי ליאופולד להולה.
שחקנים: רודיגר בהר, מגדה ואסאריובה ואחרים.
הרב אריה לייב לוין (ו' בניסן ה'תרמ"ה – ט' בניסן ה'תשכ"ט; 22 במרץ 1885 – 28 במרץ 1969) היה משגיח ירושלמי שנודע כאיש חסד.
כונה אבי האסירים או רב האסירים.
בירושלים היה ידוע בשם ר' אריה.
נולד באורלא שליד ביאליסטוק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) לאביו, בנימין ביינוש שעבד לפרנסתו כיערן, ולאמו, עטיל.
למד בסלוצק, בסלונים, בבריסק ובפינסק.
בגלל גילו הצעיר לא התקבל בתחילה לישיבת וולוז'ין.
לכך פנה ללמוד בישיבה בהלוסק, לאחר כשנה התקבל לוולוז'ין, שם למד תחת הרב רפאל שפירא.
עלה לארץ ישראל באדר ה'תרס"ה (1905) עם המלצה לעבודה כפקיד בבנק אפ"ק.
התגורר זמן מה ביפו אצל משה-בצלאל טודרוסוביץ.
אחר כך עלה לירושלים, שבה למד בישיבת תורת חיים.
הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין, הרב רפאל שפירא, הרב שמואל סלנט והראי"ה קוק.
סמוך להגעתו לירושלים (כ"ח בתמוז ה'תרס"ה) נשא את צפורה חנה, בתו של הרב דוד שפירא, רב בקובנה, ובנו של הרב חיים יעקב שפירא (נפטרה בתשי"ב).
הרב דוד שפירא היה גם חותנו של הרב צבי פסח פרנק.
כמו רבים מבני היישוב, עברו שנות מלחמת העולם הראשונה על בני הזוג ברעב.
שתיים מבנותיהם נפטרו בשל התנאים הקשים.
החל משנת ה'תרע"ז (1917) היה משגיח בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים.
לאחר עלותו של רבי שלמה אלישיב בעל ה"לשם" לארץ ישראל היה לתלמידו.
עם קום מדינת ישראל הקים את הישיבה הנקראת על שמו "בית אריה" והעמיד בראשה את חתנו הרב אליעזר פלצינסקי, נכדו של הרב נתן צבי פינקל.
כיום עומד בראשות המוסד הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
הרב לוין נפטר בערב שבת הגדול ה'תשכ"ט במרכז רפואי הדסה, ונטמן באותו היום אחרי חצות היום בבית הקברות סנהדריה, ובכך נתמלאה צוואתו שלא להספידו (הן בשל קדושת השבת והן בשל חודש ניסן שאין מספידין בו).
על פי צוואתו נרשם במצבתו שהוא מבקש ממי שעולה לקברו שיאמר "אני מאמין באמונה שלמה שתהא תחיית המתים בעת שתעלה רצון מאת הבורא יתברך שמו ויתעלה זכרו לעד ולנצח נצחים".
סמוך לפטירתו עוטר הרב לוין בעיטור לוחמי המדינה על פועלו בתקופת המחתרות.
הרב לוין התגורר במשך שנים רבות ברחוב הר גריזים שבשכונת משכנות ישראל.
לאחר מותו נקרא הרחוב על שמו.
רחובות נוספים נקראו על שמו ברמת גן ,בני ברק, נתניה, בית שמש, פתח תקווה וקריית שמואל.
בעיר תל אביב נחנכה כיכר על שמו בשכונת רמת אביב ג'.
ביולי 2005 הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות מדליה לזכרו.
בשנת תשס"ה (2005) הוקם "מרכז מורשת הרב אריה לוין" להנצחת מורשתו.
היה ידוע כבעל חסד, חי בצנעה,{{הערה|איש צדיק היה, שמחה רז, ירושלים תשל"ג, עמ' 57. ''צדיק יסוד עולם, שמחה רז, תשנ"ז 1996, עמ' 397.}} וברח מהכבוד והשררה.
ביקש שלא יעניקו לו תואר אזרח כבוד של ירושלים.
עסק רבות בצדקה וחסד, ואסף לביתו ילדים עזובים.
ידועים דבריו לד"ר נחום קוק: "רגלה של אישתי כואבת לי".
לא חס על כבודו, והיה מקפיד להקדים בברכת שלום כל אחד שנקלע בדרכו, ואף לבקש ברכה מתלמיד.
נודע בכינויו "רב האסירים" מפני שהיה נוהג במשך כעשרים וחמש שנה, כבר בתקופת המנדט הבריטי, ללכת ברגל בכל שבת לבקר את האסירים בבתי הכלא, לעודד את רוחם ולכתוב להם מכתבים.
בפרט נודעו ביקוריו אצל אסירי ואסירות המחתרות ועולי הגרדום בירושלים, בלטרון, בעכו ובבית לחם וכן אסירים פליליים.
בביקוריו סייע לשמירת הקשר בין ארגוני המחתרות לבין אסיריהם.
הוא המשיך במנהגו גם לאחר קום המדינה.
ביקר בקביעות גם בבית החולים למצורעים, והלין בביתו חולי שחפת וטיפוס.
לאחר מלחמת העצמאות, כאשר הוחזרו לישראל גופות אנשי מחלקת הל"ה, ערך את גורל הגר"א על מנת לזהות את גופות החללים.
נהג לבקר בבית הראי"ה קוק בקביעות וראה בו רבו.
בשל תמיכתו ברב קוק הותקף באלימות בידי קנאים.
אחרי שחרור ירושלים, האמין שפעמי משיח כבר הגיעו והמשיח מהלך בנינו.
נמנה עם בני הישוב הישן, אולם עם זאת הגדיר עצמו "כחבר משתתף" במאבק הצבאי לאומי להקמת מדינת ישראל.
ביחס לכך התבטא: "משתייך אני למפלגת אומרי תהלים, לומדי משניות, לומדי דף יומי.
אולם מה אעשה וליבי נמשך אחר יהודים המוכנים למסור נפשם למען אידיאלים שהם מאמינים בהם, ולמען עמם וארצם".
סייע ללוחמי מחתרות בבריחתם מהבריטים, וכן סייע בהסוואת עולים בעלייה בלתי חוקית.
לאחר הקמת המדינה, נהג לבקר פצועי צה"ל בבתי חולים, והחשיבם כצדיקים וכמלאכים ש"איש מאתנו אינו יודע להעריכם כראוי".
כן ערך ביקורי תנחומים בבתי חללי צה"ל.
ראה במשלחות ההצלה של מדינת ישראל לאסונות במדינות אחרות כקידוש השם.
הוקיר וכיבד את מנהיגי המדינה והשתתף בהלוויות שונות.
היה רוקד ושמח ביום עצמאות עם בני הנוער בחוצות העיר.
לא פעם השכין שלום בין מפלגות.
רשא - אשת הרב שמואל אהרן יודלביץ - מחבר הספרים "מעיל שמואל" ו"החשמל לאור ההלכה"
שפרה - אשת הרב אהרן יעקובוביץ - שימש במשך שנים כראש מערכת אוצר הפוסקים
שיינא חיה - אשת הרב יוסף שלום אלישיב, פוסק הלכה ומנהיג הציבור הליטאי.
הרב חיים יעקב לוין - רבה של פרדס חנה-כרכור
עטל - אשת הרב אליעזר פלצינסקי ראש ישיבה
הרב רפאל בנימין לוין - רב ודיין בירושלים.
מנהל רוחני של ישיבת בית אריה
הרב שמחה שלמה לוין - ראש כולל בירושלים
בנוסף שניים מבניו ושתים מבנותיו נפטרו בילדותם.
נכדו, הרב שמעון יעקובוביץ - משפיע בית הכנסת אהל יצחק (מאה שערים).
נכדו, הרב אלחנן יעקובוביץ - ר"מ ישיבת חב"ד בקריית מלאכי.
נינו, הרב אריה לוין מכהן כרבה של צפון תל אביב.
מרבית כתביו יצאו לאור לאחר פטירתו.
משנת אריה - פירוש על המשנה, הוועד להוצאת כתבי רבי אריה לוין, א-ב, ירושלים תשע"א.
- על סדרי: מועד, נשים, נזיקין, קדשים.ר' אריה היה אומר: מסכת אבות מבוארת בידי רבי אריה לוין; מפי השמועה: דברי תורה שנאמרו על ידו, בעריכת שמחה רז, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ז
הקדמה לספר הקבלי, גליונות לשם שבו ואחלמה.
ההקדמה מאת מחותנו של המחבר ר' ארי' לוין.
אריה לבנון (וייסמן) (29 באוגוסט 1932 – 31 באוקטובר 2023) היה מוזיקאי, מנצח, מלחין, מעבד ומנהל מוזיקלי ישראלי.
אריה לבנון נולד בשנת 1932 בעיר פוקשאן ברומניה בשם לאון וייסמן, במשפחה בת שני ילדים.
אביו היה סוחר ואמו עקרת בית.
למד בבית הספר היסודי היהודי, שם למד עברית.
בגיל 7 לערך למד בעצמו לנגן במפוחית פה.
מגיל 11 החל ללמוד נגינה בכינור.
לאחר כשנה של לימודי נגינה בכינור החל להלחין יצירות.
למד בבית ספר תיכון לבנים של הקהילה היהודית ובגיל 15 הקים בבית ספרו מקהלה.
כחצי שנה לאחר שהחל לנצח על המקהלה, בשנת 1947, הוקמה בעירו תזמורת חובבים, שאליה הצטרף.
היה פעיל בתנועת הנוער "גורדוניה".
מאוחר יותר נסגר התיכון היהודי והוא סיים את התיכון בקולגיום ממלכתי (Colegiul Unirea).
ב-1951 עלה לישראל עם משפחתו, תחילה לשער העלייה, משם עברו לאוהל במחנה העולים בפרדס חנה, לצריף במחנה ישראל ולבסוף השתקעו ביפו.
בגלל הוריו המבוגרים קיבל דחיית גיוס והחל בלימודי הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה.
ראש המחלקה שלו היה המלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
בבקרים שימש כמורה לזמרה, ועזר בכלכלת המשפחה.
בתום לימודיו שאף לשרת כמנצח בתזמורת צה"ל, ולשם כך לקח שיעורי נגינה בחצוצרה אצל יצחק גרציאני.
הוא סיים את לימודיו ב-1956 והתגייס לצה"ל.
בהמלצת בוסקוביץ' (ששירת במילואים בלהקת פיקוד המרכז) נשלח לשרת כמדריך בלהקת פיקוד המרכז.
עמו בלהקה שירתו בין השאר עודד תאומי, עודד קוטלר, אלכס פלג, שייקה לוי, אילי גורליצקי ומרטין מוסקוביץ'.
בשנת 1957 הלחין את השיר הראשון שלו שהוקלט בישראל, "לא תסדרו את שכמותי" (למילים של דן אלמגור).
את השיר ביצעה הזמרת התימנייה רחל כחלני בתוכניתה של להקת פיקוד המרכז "שמע חבר".
בשנת 1960 יצא לאיטליה, לאחר שקיבל מלגת לימודים מממשלת איטליה.
הוא למד במשך שנה אצל המנצח סרג'יו צ'ליבידאקה ושב לישראל.
לבנון שימש כמדריך המוזיקלי בתוכניתה הראשונה של להקת "בצל ירוק" ואף הלחין חלק משירי התוכנית, בראשם "ליפא העגלון" למילים של יחיאל מוהר.
לבנון התפרסם באופן מיוחד כאשר זכה כמלחין וכמעבד במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון הראשון בשנת 1960 עם השיר "ערב בא" למילים של עודד אבישר.
כמו כן הלחין למופעים שונים, בראשם "צץ וצצה", מופע שירי נתן אלתרמן שעלה בשנת 1969 בבימויו של שמואל בונים.
למופע זה הלחין לבנון את השיר "זמר שלוש התשובות", שהפך, בביצועה של רבקה זהר, לקלאסיקה בזמר העברי.
עוד הלחין למופע את השיר "אוף איזה רוח" בביצועה של זוהר.
לבנון היה המנהל המוזיקלי הראשון של שלישיית הגשש החיוור בשתי התוכניות הראשונות שלה בבימויו של שייקה אופיר – "שמחת זקנתי" ו"תוכנית ד'".
הוא גם הלחין לאותן התוכניות את השירים "הדייג" שכתב יהודה אופן, ו"עונות השנה" ו"שלכת" שכתב אהרון שבתאי, וכן את השיר שהעניק לשלישייה את שמה - "בלדה לגשש החיוור", למילותיו של דוד אבידן.
לצמד העופרים הלחין את השיר "איש אילם גבוה ודק" ו"האיש שבשדרה" למילים של אהרון שבתאי.
לצמד רן ונמה הלחין את השיר "טיול בשניים" למילים של דליה למדני אותו הוא החשיב במיוחד מבין שיריו.
ב-1960 הלחין את הפסקול לסרט "איי לייק מייק".
בשנת 2012 התבקש לבנון לחבר יצירה בשם: "ארץ ארבע השפות" לשני פסנתרים בשמונה ידיים ותזמורת כלי קשת עבור אנסמבל מולטיפיאנו, ולשם כך פנה למקורות המוזיקליים המוכרים והידועים של עדות ישראל השונות.
מתוך השפע המוזיקלי המצוי בחר בארבעה שירים שמהווים נקודות ציון בפס הקול של מדינת ישראל.
מאז נגינת הבכורה של היצירה בקיץ 2012 ניגנו חברי "מולטיפיאנו" את היצירה בניו יורק, בבייג'ינג, בשיקגו, במונטריאול, בבואנוס איירס, בסאו פאולו ובמקומות נוספים.
באפריל 2017 הקליטו חברי האנסמבל והמנצח דמיטרי יבלונסקי את היצירה עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון עבור חברת התקליטורים "נקסוס".
כמעבד ומנהל מוזיקלי לקח לבנון חלק בכמה מהצמתים החשובים בתולדות התרבות הפופולרית הישראלית.
היה מנהל מוזיקלי של הצגות ושל להקות וכתב עיבודים לרשות השידור.
כמעבד עבד רבות עם המלחין סשה ארגוב, למשל במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ובהצגה "שוק המציאות" אותם ביים שמואל בונים, שניהם לטקסטים של נתן אלתרמן.
לבנון כיהן כמנהל מוזיקלי בכמה תוכניות של להקת הנח"ל, כמו "שמש במדבר", ותוכניות בידור אחרות כמו "השטן ואשת האיכר", שזכתה להצלחה גדולה.
במשך שנים רבות עיבד עבור פסטיבל הזמר והפזמון.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 זכה במקום הראשון השיר שעיבד "פתאום עכשיו, פתאום היום" למילים של תרצה אתר וללחן של יעקב הולנדר בביצוע של סולן להקת חיל הים במדים שלמה ארצי.
באותו הפסטיבל עיבד גם את השיר שזכה במקום השני, "רבי עקיבא", שכתבה דליה רביקוביץ ללחן של מוני אמריליו ובביצועה של סולנית להקת חיל הים לשעבר שזה עתה השתחררה, רבקה זוהר.
לבנון ניהל מוזיקלית וניצח על פסטיבל שירי הילדים, פסטיבל הזמר המזרחי ועוד.
לבנון היה מנצחה של האופרה הישנה בעשר שנותיה האחרונות, בניהולה של אדיס דה-פיליפ.
כמו כן השתתף כמעבד בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות.
בשנות השישים לימד מוזיקה והיה מנצח על תזמורת בית הספר ויתקין בתל אביב.
בשנת 1981 החל בעבודתו כמרצה במכללת לוינסקי לחינוך.
ב-2014 הוענק ללבנון תואר יקיר העיר תל אביב יפו.
בשנת 2014 הוענק ללבנון פרס מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומתו הרבה ליצירה הישראלית.
אריה לבנון הלחין עשרות רבות של יצירות ביניהן – "זמר שלוש התשובות", "ערב בא", "ליפא העגלון" ועוד.
לבנון עיבד מאות רבות של יצירות ותיבל אותן בסגנונו הייחודי.
ניהל וניצח על פסטיבלי זמר רבים, להקות צבאיות, הצגות ועוד.
על כל אלה ועוד בחר הדירקטוריון להעניק לאריה לבנון את הפרס.
ביולי 2022 התקיים אירוע הוקרה בצוותא לפני יום הולדתו ה-90.
בסוף חודש דצמבר בשנת 2024 התקיים מופע מחווה לזכרו בשם "ערב בא" בהיכל התרבות תל אביב, בהשתתפות: שלומית אהרון, אלי גורנשטיין, קרן הדר, משה בקר, גיורא פיידמן, הדר עטרי, טל גנור, מקהלת בת קול ואנסמבל הפסנתרנים "מולטי פיאנו".
ארכיונו של לבנון שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
רעייתו, עדה לבנון, עמדה שנים רבות בראש הרשות לצרכנות של ההסתדרות.
אחת מהן היא הוויולנית לילך לבנון, אשר מלמדת בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
אריה לבנון נפטר ב-31 באוקטובר 2023.
אריה לובין היה צייר ישראלי.
אריה לאו לובין נולד בי"א בכסלו תרנ"ח בשיקגו שבארצות הברית בבית שאופיין ברוח יהודית ותרבות עברית וציונית.
בגיל 16 שלח אותו אביו ללמוד בגימנסיה הרצליה בארץ ישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, חזר לארצות הברית ולמד במכון האמנות של שיקגו.
ב-1918 התנדב ל"גדוד 39 של קלעי המלך" (האמריקני) של הגדודים העבריים, שם התיידד עם אברהם מלניקוב, מנחם שמי ונחום גוטמן.
לאחר המלחמה סיים את לימודיו בשיקגו ונסע לאירופה במסגרת מלגה שקיבל, שם שהה שנה באנגליה, פריז ובלגיה.
בין השאר למד באקדמיה לאמנות גראנד שומייר ואצל הצייר והפסל אנטואן בורדל.
ב-1923 חזר לארץ ישראל וקבע בה את ביתו.
בשנת 1930 יצא לסיור ממושך באיטליה, צרפת ומספר מקומות במזרח התיכון.
עם שובו ארצה התיישב בתל אביב.
בשנת 1924 השתתף בתערוכת האמנים במגדל דוד שבירושלים.
באותה שנה הוא צייר "מבט מתל אביב אל גבעות רמת גן" ובשנת 1925 "צבע דומם".
בשנת 1947 הוצגה תערוכת-יחיד שלו במוזיאון תל אביב.
השתתף גם בתערוכות מגדל דוד בירושלים ובתערוכות האוהל בתל אביב.
לובין היה בין ראשוני האמנים שהתיישבו בקריית האמנים בצפת בשנות ה-50. בשנת 1968 הוקדשה ללובין תערוכה רטרוספקטיבית שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
אריה לובין נפטר בתל אביב בכ"ה בטבת תש"מ ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אוסף מכתבים של לובין, משנות העשרים של המאה ה-20, שמקורו בעזבון בת שבע ויצחק כץ, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.
לובין ייצג בכמה מרישומיו וציוריו מגמה של התיישרות על-פי הקו של גישות אמנותיות עכשוויות בשנות העשרים.
כמה רישומים נעשו בסגנון קוביסטי.
ה"דומם" שלו נעשה בהשפעת הסגנון הפוריסטי של לה קורבוזיה ואוזנפאן, שהגיע אליו דרך כתב העת "הרוח החדשה" בעריכתם.
השפעה נוספת באה מצדו של פבלו פיקאסו.
עצם השאיפה לינוק מאמנות עכשווית בארץ המנותקת יחסית מהשפעות וממידע תרבותי הייתה בבחינת ציון דרך.
החל מ-1929 לבשו ציוריו של לובין אופי אחר לחלוטין.
הוא נטש את הסגנון הקוביסטי והפוריסטי והתקרב לסגנון פיגורטיבי פוסט-אימפרסיוניסטי, המושפע מפול סזאן, והתמקד בעיקר בציור נוף.
לקראת שנות הארבעים עבר לצייר בעיקר דמויות מזרחיות, ערבים ותימנים היושבים ומעשנים נרגילה או משוחחים בהתרגשות.
הדמויות המזרחיות הן בבואות נאמנות להווי הערבי, שלובין למד להכירו בקפדנות ובהתמדה.
בציורים אלו נגלה לובין בעל הסגנון האישי והמקורי, והודות להם יצא לו מוניטין.
פול סזאן והמזרח הם מוריו הנאמנים והם דרים ביצירותיו בכפיפה אחת, עבודותיו מצטיינות בצבעוניות רבה.
1922 מלגה ללימודים בחו"ל ע"ש ג'ון קווינסי אדמס.
1956 פרס עירית רמת גן על ציורו "נוף רמת גן".
1957 פרס הוועד האולימפי לנושאי ספורט.
1978 יקיר העיר תל אביב-יפו.
1957 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו.
ב-22 אפריל 1982, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות ישראלית 1982", שעוצבה על ידי האמן א.
ואן אויין, שבה נכלל בול של ציור של רובין שכותרתו "נוף תל אביב".
השירות הבולאי מכר 613,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-18 במרס 1983 .
1947 - מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף.
1965 - בית צבי, רמת גן (בשיתוף גלריה בינט).
1968 - מוזיאון תל אביב, תערוכה רטרוספקטיבית.
אריה ליאו אוֹלִיצְקי (Olitzki; 4 ביוני 1898 – 13 בפברואר 1983) היה רופא ישראלי, פרופסור לבקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וממניחי היסודות לתחומי הבקטריולוגיה והאפידמיולוגיה בישראל.
חתן פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת תשכ"ז (1967).
אוליצקי נולד בשנת 1898 באלנשטיין שבפרוסיה המזרחית, הקיסרות הגרמנית.
למד רפואה באוניברסיטאות ברסלאו וברלין, וב-1921 קיבל מהאחרונה תואר דוקטור לרפואה.
בין השנים 1921–1923 היה אסיסטנט במכון להיגיינה בברסלאו.
לאחר עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1924, ניהל את המעבדות הבקטריולוגיות בבית החולים "הדסה" בירושלים ובצפת.
במקביל לעיסוקו בפרקטיקה, הצטרף בשנת 1928 לסגל האוניברסיטה העברית.
בשנת 1944 מונה לראש המחלקה לבקטריולוגיה, בשנת 1949 קוּדם לדרגת פרופסור, ובשנים 1961–1965 היה דיקן הפקולטה לרפואה.
תרומתו הנודעת כחוקר נגעה להישגו בחקר מחלת הצרעת.
תחום עניינו העיקרי נגע לאפידמיולוגיה של מחלות מידבקות, בראשן מחלות המעיים טיפואיד ודיזנטריה.
עם קום מדינת ישראל, סייע למשרד הבריאות בהקמת המערך לאפידמיולוגיה ובריאות הציבור.
במהלך מלחמת העצמאות, ניהל אוליצקי את בדיקות המים בירושלים.
אוליצקי כיהן כנשיא האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
בשנים 1964 ו-1968 יצאו לאור שני כרכיו של ספרו, שחיבר יחד עם פרופ' נתן גרוסוביץ', "יסודות תורת החיידקים והחסינות".
בשנת תשכ"ז-1967 זכה אוליצקי בפרס ישראל למדעי הרפואה.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע.
יסודות תורת החִסון, ירושלים: [חמו"ל], תרצ"ח.
שילה], הסוגים השונים של גורמי טיפוס הבטן בישראל ובמזרח הקרוב וחשיבותם במחקר האפידמיולוגי, ירושלים: נדפס בהרשאת הממשלה בדפוס עזריאל, תש"ט.
עם נתן גרוסוביץ, יסודות תורת החיידקים והחסינות, ירושלים: קרית-ספר, 1964–1968. (מהדורה נוספת: תשל"ג-1973.)
אריה ליאונה קארפי (באיטלקית: Leone Carpi; 1887–1964) היה מנהיג ציוני רוויזיוניסטי של יהודי איטליה, וחוקר משפט.
לאזארו (אליעזר) קארפי, אבי סבו של אריה ליאונה קארפי, נולד בעיירה צ'יינטו, היה פעיל בתנועת ההתקוממות של 1821 וחבר באגודת הקארבונרים.
משנחשפו קשריו עם המהפכנים נאלץ לעזוב את עירו ולעבור לבולוניה, שם היה ממיסדי הקהילה היהודית וכיהן כיו"ר שלה.
כשנחטף הילד מורטארה ניהל לאזארו קארפי ביחד עם בנו אליסאנדרו מאבק משפטי מר ועיקש כנגד הכנסייה להשבת הילד, אך מאמציו עלו בתוהו.
סבו של אריה ליאונה קארפי, ליאונה קארפי , היה כלכלן, עיתונאי ופוליטיקאי איטלקי, חבר הפרלמנט, מפעילי הרפובליקה של רומא ב-1849, בעל בריתם של ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי, היה ממונה על כספי הרפובליקה ונשלח מטעמה לקנות נשק ברחבי אירופה.
משנפלה הרפובליקה לאחר תבוסתה הצבאית גלה קארפי לפיימונטה.
לאחר איחוד איטליה הוא שימש כציר מטעם העיר פרארה לפרלמנט האיטלקי הראשון.
קארפי נולד ברומא לפאני וטימוליאונה.
במלחמת העולם הראשונה לחם בצבא איטליה כקצין תותחנים, נפצע וזכה בשני אותות הצטיינות.
הוא הושפע עמוקות מהצהרת בלפור, שבעקבותיה הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית והיה מחבריו ונאמניו של זאב ז'בוטינסקי.
קארפי היה בעל שני דוקטורטים: דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת פדובה ודוקטורט במשפטים מאוניברסיטת רומא.
בשנות העשרים היה בעליו של משרד עורכי דין בעיר מילאנו.
כבר מ-1923 התקיימו במשרדו שיעורים ללימוד השפה העברית.
קארפי היה היושב ראש והמממן של המועדון היהודי Convego Ebraico.
ב-1922 נהיה חבר בהנהלת קרן היסוד באיטליה.
ב-1925 היה ממייסדי מפלגת הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) באיטליה, ב-1928 נתמנה לכהן כיושב ראש התנועה באיטליה.
הוא כתב מאמרים בזכות הציונות בעיתונות האיטלקית.
ב-1935 היה אחד משלושת הצירים מאיטליה שנשלחו לוועידת היסוד של ההסתדרות הציונית החדשה, ואחר כך היה נציגה באיטליה.
היה ממקימי קרן תל חי ועמד בראשה.
קארפי היה ממארגני העלייה הלא-לגלית לארץ ישראל מאיטליה שהפעילו הרוויזיוניסטים, הוא השיג ויזות למועמדים, דאג למימון וקישר בין המוסדות השונים.
ב-1939 דאג לעלייתם של שש מאות עולים שהגיעו לישראל באוניה "אגיא צוני".
ב-1943 נדד ברחבי איטליה יחד עם בנו דניאל קארפי, הוא קיבץ קבוצת שבויים מקרב בעלות הברית שנמלטו משביים ונלחמו תחת הנהגתו בגרמנים.
אחר כך הצטרף לממשלת איטליה החופשית כיועצו המשפטי של שר התעשייה, המסחר והעבודה.
ב-1944, מששוחררה איטליה, שב קארפי להיות נציג ההסתדרות הציונית החדשה באיטליה.
ב-1948 נהיה חבר במועצה של הפדרציה הציונית האיטלקית ונתמנה סגן היושב ראש שלה.
שימש כציר בקונגרסים הציונים בירושלים בשנים 1951, 1956, 1960.
ב-1956 עלה לישראל והפסיק את כל תפקידיו הרשמיים בציונות איטליה.
קארפי כתב מאמרים פובליציסטיים בעיתונים רבים וכתב מאמרים מקצועיים בחקר המשפט.
הוא הוציא לאור שני כרכים מתורגמים לאיטלקית של כתבי זאב ז'בוטינסקי.
בנו, דניאל קארפי, היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
אריה לודוויג שטראוס היה סופר, משורר וחוקר ספרות יהודי יליד גרמניה, אשר ישב בארץ ישראל מעלייתו אליה בשנת 1935 ועד למותו.
שטראוס, בנו של סוחר, פרסם מיצירתו בכתבי עת כבר בהיותו תלמיד והיה פעיל בארגונים ציוניים.
באוניברסיטה למד ספרות גרמנית, היסטוריה של הספרות ופילוסופיה, בברלין ובמינכן.
שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ועם תום המלחמה ב-1919 פרש מן הלימודים בגלל מחלה.
בשנים 1925/6 עבד כדרמטורג בתיאטרון בדיסלדורף.
בשנת 1928 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "חלקו של הלדרלין במערכת המוקדמת של שלינג" באוניברסיטת פרנקפורט, ובשנת 1929 השלים את ההביליטציה באאכן שעסקה ב"בעיית הקולקטיב בהיפריון של הלדרלין" (נדפסה ב-1933).
אחר כך עבד כמרצה זוטר (פריווט-דוצנט) באאכן, והמשיך בפרסומיו על הלדרלין.
ב-1924 ביקר בארץ, בשנים 1929–1933 פעל כמרצה לספרות בטכניון של אאכן, שם גם קיים ארכיון לזכרו.
היה מקורב למרטין בובר ונשא את בתו אווה (חוה) בובר לאישה.
ב-1986 יצא לאור בגרמנית כרך של חליפות המכתבים בינו ובין בובר.
עם עלייתו ארצה עם אשתו ובניו עמנואל ומיכאל שטראוס, עשה שנתיים בקיבוץ הזורע כשהוא נוטל חלק בנטיעת "יער הזורע" ובסלילת כביש-העמק.
לימד ספרות בבית הספר החקלאי בבן שמן ולאחר מכן בשני הסמינריונים שמטעם עליית-הנער, בחילוני ובדתי, בירושלים.
הקים את החוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימים עמד בראש החוג וזכה להיות מורה נערץ בקרב רבים ממשוררי דור קום המדינה שהיו מתלמידיו, ביניהם נתן זך, ט.
כרמי, יהודה עמיחי, דן פגיס, חיים גורי וטוביה ריבנר, שפעל רבות להוצאת ותרגום ספריו ואחרים.
נחמה לייבוביץ' שלימדה יחד איתו בסמינרים של עליית הנוער העידה כי למדה רבות משיטת הניתוח הספרותי שלו לפרקי מקרא.
ב-1953, עת נאלץ לפרוש מפאת מחלה, ביקש מלאה גולדברג, ידידתו הקרובה, להחליפו.
באותה שנה, בשיאה של הקריירה הספרותית והאקדמית שלו, נפטר.
עמנואל שטראוס, היה מפקח ארצי במשרדי החינוך והעבודה.
הפילוסוף והמורה פרופ' מיכאל שטראוס, הוא ממייסדי חוג אורנים ומנסחי תורת המחנות.
בנו של עמנואל הוא הפסנתרן והמלחין אריק שטראוס.
בנו של מיכאל הוא היוצר והמשורר אבנר שטראוס.
ארכיונו האישי של אריה לודוויג שטראוס מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים
"ללודוויג - שיר ידידות (סונטה קצוצה שהיא במספר שורותיה: שיר אהב"ה): ידעתי: כאן אני אוכל לנוח/ מנוחת רעות באמונה שלמה,/
על שלשה מזמורים מספר תהלים, ירושלים: המחלקה לעלית ילדים ונוער, מדור להדרכה, תשי"א.
שעות ודור: שירים, (ירושלים : מוסד ביאליק, 1951).
בדרכי הספרות: עיונים בספרות ישראל ובספרות העמים (ירושלים: מוסד ביאליק, 1959) ערך והביא לדפוס טוביה ריבנר.
מאמרות (תל אביב: ספרית פועלים, 1983)
הכד העתיק (לילדים ולנער – ספרית פועלים) תרגום דן פגיס, 1960. יצאה לאור שוב ב-1986.
האדם והשירה / אריה לודוויג שטראוס (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1985)
שירים ומַאֲמָרוֹת, מאת אריה לודוויג שטראוס, עורך טוביה ריבנר, הוצאת קשב לשירה, 2013
אריה לוי (31 בינואר 1933 – 10 בדצמבר 2013) היה קצין צה"ל, שכיהן כקצין תותחנים ראשי (ספטמבר 1971 – ספטמבר 1973), כעוזר ראש אג"ם במלחמת יום הכיפורים וכמ"מ ראש האגף לאחריה, וכראש אגף האפסנאות בדרגת אלוף (אוקטובר 1974 – אוקטובר 1978).
עלה לישראל במסגרת עליית הנוער ב-1949. התגייס לצה"ל לחיל התותחנים בשנת 1950. במהלך מבצע קדש (1956) שימש כמפקד סוללה.
בשנים 1961-1962 פיקד על גדוד תותחנים מוצנח 332 ולאחר מכן פיקד על גדוד 404, גדוד תומ"תים.
במלחמת ששת הימים (1967), בדרגת אלוף-משנה, היה מפקד תותחנים פיקודי של פיקוד צפון.
לאחר המלחמה השתלם בארצות הברית, ועם שובו לישראל מונה למפקד בית הספר לתותחנות (ביסל"ת), ולאחר-מכן לראש מחלקת תכנון וארגון במטכ"ל.
בשנת 1971 מונה לקצין תותחנים ראשי, בדרגת תת-אלוף.
בספטמבר 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים מונה לעוזר ראש אגף המטה הכללי.
לאחר התפטרותו של הרמטכ"ל דוד אלעזר כיהן לוי כממלא מקום ראש אג"ם.
באוקטובר 1974 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף האפסנאות (אג"א, ידוע היום כ-אט"ל), בתקופת כהונתו בוצע ארגון מחדש באגף והוקם חיל התחזוקה.
ב-1978 השתחרר משירות הקבע ומונה לראש משלחת משרד הביטחון בארצות הברית ובקנדה, תפקיד בו שירת עד 1982.
באוגוסט 1983 מונה למנכ"ל פז חברת הנפט, לאחר תקופת חפיפה ארוכה עם המנכ"ל היוצא.
לוי נפטר ב-10 בדצמבר 2013 בגיל 80 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
הותיר את אשתו חוה, בן ובת: עודד וגילת, ונכדים.
אריה לוין (29 בדצמבר 1937 – 12 במרץ 2023) היה פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לשנת ה'תש"ע.
בשנת 1960 סיים לימודי תואר ראשון בשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם, לאחריו למד לתואר שני בשפה וספרות ערבית (1964).
בשנת 1971 סיים לימודי דוקטורט בשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המחקר שלו עסקה בנושא ה"אמאלה בדיאלקטים הערביים", בהנחיית חיים בלנק ויהושע בלאו.
משנת 1969 עסק לוין בהוראה בחוג לשפה וספרות ערבית.
בשנת 1985 מונה לפרופסור חבר ומאז 1988 עמד בראש הקתדרה למדעי הרוח על שם שרף.
בשנת 1994 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בין תפקידיו באוניברסיטה שימש כראש החוג לשפה וספרות ערבית (1985–1990), ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה (1992–1998) ויו"ר הוועדה ללימודים מתקדמים של הפקולטה למדעי הרוח (1999–2002).
יו"ר הוועדה לכתיבת תוכנית הלימודים בערבית לבתי הספר התיכוניים וחטיבות הביניים, משרד החינוך והתרבות (1986–1989)
יו"ר ועדת מקצוע הוראת הערבית בבתי ספר עבריים, משׂרד החינוך והתרבות (1986–2006)
חוקר ראשׁי במפעל המחקר על הלהגים הערביים שׁל ארץ ישׂראל (2000–2003)
חבר הוועד האקדמית של מוסד ביאליק (משנת 2001)
חבר בקבוצת מחקר על הדיאלקטים הערביים שׁל א"י, המכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית (2003–2004)
יו"ר הוועדה להכנת תוכנית לימודים בערבית מדוברת בבתי ספר תיכוניים עבריים, קרן רוטשילד (2003–2006)
חוקר ראשׁי במפעל העדכון שׁל המילון הערבי-עברי של דוד איילון ופסח שנער (2003–2008)
בשנת 2001 פרס מיכאל מילקן להצטיינות בהוראה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 2010 פרס ישראל לבלשנות כללית לשנת ה'תש"ע, "על הישגיו המצוינים בחקר הלשון הערבית בימי הביניים, ובמיוחד ב"אל-כתאב" (الكتاب) של סיבויה (سيبويه, Sibawayh) ועל חקר הדיאלקטים הערבים והנחלת הערבית הספרותית והמדוברת במסגרות ממלכתיות שונות".
לוין היה נשוי לגאיל קפלן, בת למשפחה של חברי האצ"ל, מאנשי תנועת החרות ואחייניתו של אליהו לנקין.
היא הייתה מנהלת מחלקת אסיה ואפריקה בספרייה הלאומית.
היא נפטרה ב-7 באוקטובר 2021. בניהם הם שר המשפטים יריב לוין ועו"ד יורי לוין.
אריה לוי (Arieh Lewy; 1923 - פברואר 2006) היה פרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מומחה לבניית והערכת תוכניות לימודים.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשנ"ח (1998).
לוי נולד במאד שבהונגריה להורים אורתודוקסים, ולמד בבית ספר עממי כללי, לצד לימודי אחר הצהריים בחדר.
בסיום לימודיו יצא ללמוד שנתיים בישיבה במישקולץ.
בגיל 14 עבר לבודפשט ולמד בה בגימנסיה יהודית, לקראת לימודים בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1944 סיים לימודיו בהצטיינות.
בתקופה זו היה חבר תנועת "הנוער הציוני", ועם פלישת גרמניה הנאצית למדינה עסק בפעולות המחתרתיות של התנועה.
בתום המלחמה ליווה קבוצת ילדים יתומים לדברצן, ועמד בראש בית ילדים במקום ("בית הילדים ע"ש אבא ברדיצ'ב") עד סוף 1948, משך כארבע שנים.
בדברצן סיים ב-1948 לימודי תואר ראשון בחינוך ופילוסופיה.
בשנת 1949 עלה לישראל עם רעייתו.
בתם נותרה בחסות בני משפחה עד שהתאפשרה עלייתה.
לוי החל לעבוד כמנהל בית הספר בתחומי כפר הנוער ניצנים לילדים פליטי השואה.
בשנת 1959 השלים לימודי תואר שני בחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, בהנחיית בן בלום, והתמחה בתחום הערכת תוכניות לימודים.
בשובו לישראל היה שותף בהקמת המרכז לתוכניות לימודים והיה בו יועץ מדעי.
באוניברסיטת תל אביב הצטרף לסגל ההוראה והתקדם לדרגת פרופסור.
מחקריו עסקו בבניית תוכניות לימודים ובתחום ההערכה בחינוך.
לוי נודע כמומחה בינלאומי בתחום הערכה בחינוך.
בשנת תשנ"ח (1998) הוענק לו פרס ישראל לחינוך.
יצחק קשתי (עורך), הערכה, חינוך יהודי ותולדות החינוך: אסופה לזכרו של פרופ' אריה לוי ז"ל, תל אביב: בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר; הוצאת רמות – אוניברסיטת תל אביב, תשס"ט 2009.
הרב אריה לֶיבּ ברלין (Löb Berlin; ב' בתמוז תצ"ז, 1737, פירט (פיורדא), בוואריה – ב' בסיוון תקע"ד, 21 במאי 1814, קאסל) היה אב בית דין של קאסל ומדינת הסן וחבר הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה.
ברלין נולד בשנת ה'תצ"ז בפירט (פיורדא), בנו השני של אברהם מאיר ברלין, מחשובי חכמי פיורדא וספק המטבעות של הגראף של נסיכות אנסבך.
הוא התחנך לתורה בבית אביו, ואחר כך הלך ללמוד אצל הרב צבי הירש חריף בהלברשטאדט.
בשנים תקל"ג–תקל"ח היה מחברי ועד הקהילה בפיורדא, משנת תקל"ד נטל חלק בישיבות בית הדין של פיורדא ובשנת תקמ"ב נתמנה לדיין.
בנוסף, עסק בהרבצת תורה והיו תלמידים שלמדו לפניו.
בח' בחשוון ה'תק"ן (1789) נבחר לרב של באמברג.
במסגרת תפקידו דן בחלוקה של ירושה גדולה ואחד מבעלי הדין שלא היה מרוצה מפסיקתו האשים אותו בפני השלטונות בקבלת תשלומים בלתי חוקיים ואי דיווח על סכומים קטנים.
בסופו של דבר הרב ברלין זוכה מההאשמות אך נדרש לשלם קנס.
בשנת ה'תקנ"ד (1794) נתמנה לרבה של קאסל ורוזנות הסן-קאסל (שמאוחר יותר שודרגה לנסיכות הבוחר מהסן).
תחילה עוכבה הגעתו בשל החקירה שנערכה נגדו בבמברג, אך לאחר הפסח הוא זוכה מההאשמות והתאפשרה נסיעתו לקאסל.
הרב ברלין כתב הגהות על הש"ס שהוכללו בשתי המסכתות של מהדורת הש"ס שהודפס בפיורדא ואחר כך הוכללו בחלקן במהדורת ש"ס וילנא.
לדברי מיכאל מאיר, הרב ברלין תמך ברפורמות מתונות, וב-1812 הכריע על דעת עצמו כי על חברה קדישא של קאסל לכבד את רצונו של נפטר שציווה לא לקבור אותו, אלא יומיים לאחר פטירתו.
הרב אריה ליב ברוידא (ר' לייבצ'יק; תקצ"ד, 1834 - תרפ"ח, 1928) היה איש תנועת המוסר, ניהל את התלמוד תורה בקלם לאחר פטירת אחיו הסבא מקלם.