tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים מבוצע ירי הרקטות בתור תגובה לאירועים מדיניים או ביטחוניים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בעיקר אירועים בהם נפגעים פלסטינים ביהודה ושומרון, אך פעמים רבות הירי מבוצע ללא כל עילה שהיא אלא באופן קבוע ושיטתי.
מייסד החמאס, מחמוד א-זהאר, אמר כי מטרת תקיפות הרקטות שמבצע ארגונו היא גרימה להגירה המונית מישראל ושיבוש חיי אזרחי ישראל.
א-זהאר אמר על ירי הרקטות שמבצע הארגון כי על פי BBC, חמאס רואה בירי הרקטות כדבר לגיטימי מכיוון שהוא רואה בכל פלסטין שטח ערבי היסטורי ואסלאמי ובכך לדעתו ישראל כבשה את שטחיה ו"גנבה" אותם מהחמאס.
דובר חמאס בפרלמנט הפלסטיני סלאח ברדוויל, אמר על ירי הרקטות כי .
בנוסף, ישנם פעמים שבהן ירי הרקטות מתבצע כנקמה על מוות אזרחים פלסטינים או מחבלים פלסטינים על ידי ישראל.
דובר מטעם החזית העממית לשחרור פלסטין אמר ב-17 בינואר 2009 (זמן מבצע עופרת יצוקה) כי הרקטות מציגות את התנגדותם לכיבוש הישראלי, הדובר הוסיף כי .
לדברי החזית העממית לשחרור פלסטין
לאורך השנים התקפות הרקטות הפלסטיניות על ישראל זכו לתמיכה עקבית מהפלסטינים, למרות זאת, בסקר אחר שנערך ב-2013 נמצא כי מרבית הפלסטינים אינם תומכים בירי הרקטות, אך ניתן לפקפק באמינותו של הסקר.
בין המתנגדים המוצהרים לירי הרקטות ניתן למנות את יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, אשר מגדיר את הירי כפשע מלחמה ולא ככיוון אפשרי של שלום.
בישראל, הנפגעת העיקרית מירי הרקטות, שורר קונצנזוס שרואה בהתקפות הרקטות טרור פסול ולא-לגיטימי, ומגנה אותו בחריפות רבה.
הדעות לגבי הפתרון לירי הרקטות מגוונות וכוללות משא ומתן מדיני (לרבות עם החמאס), הצבת כוחות בינלאומיים, סיכולים ממוקדים נגד בכירי הטרור וחוליות שיגור, פעולה צבאית נרחבת ואף כיבוש מחדש של כל רצועת עזה.
ב-27 בדצמבר 2008, עם פתיחת מבצע עופרת יצוקה, אמר אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל, בנאום לאומה כי .
באוקטובר 2012 אמר יוסף קופרווסר, מנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים, כי מאז ינואר 2012 נורו לעבר ישראל למעלה מ-800 רקטות והאשים את הג'יהאד והחמאס כתוקפים העיקריים, קופרווסר התנגד ליציאה למבצע צבאי נגד ירי הרקטות ואמר כי שום מבצע צבאי שבעולם לא ימנע מהחמאס להפסיק לירות.
ישראל ביצעה מספר מבצעים גדולים כנגד ירי הרקטות, הבולטים שבהם הם מבצע גשם ראשון, מבצע גשמי קיץ, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן ומבצע שומר החומות.
במצרים הממשל מגנה באופן כללי את ירי הרקטות מרצועת עזה, בין השאר מכיוון שהטרור האסלאמי מרצועת עזה זולג גם לחצי האי סיני ופוגע במצרים עצמם.
ב-2 באוגוסט 2010 שוגרו רקטות מסיני במצרים לעבר ישראל על ידי החמאס ואיראן, העיתונות המצרית הצהירה כי ירי רקטות משטחי המצרים על ידי החמאס והארגונים אשר משתפים עמו פעולה הוא חציית קו אדום.
העמדה המצרית על ירי זה היא שאיראן והחמאס נוקטים בכוח על מנת לגרום להסלמה ברחבי המזרח התיכון כולו במטרה לחבל במאמצי הפיוס הפלסטיני.
ב-17 ביולי, עם התחלת הפעולה הקרקעית ברצועת עזה כחלק ממבצע צוק איתן ולאחר ניסיונות הפסקת אש רבים בתיווך מצרים, האשימה מצרים את החמאס בדם אשר עתיד להישפך בשל המשך ירי הרקטות מצידם במקום להיענות להפסקת אש.
ב-2007 גינה באן קי-מון, מזכ"ל האו"ם, ירי רקטות לעבר ישראל אשר התבצע מבית ספר של אונר"א.
ב-20 בינואר 2009, במהלך ביקורו בישראל, אמר באן קי-מון על הירי הרקטות כי הוא .
ארצות הברית מגנה בחריפות את ירי הרקטות ורואה בו טרור לא-לגיטימי.
בהודעות הגינוי שלה לירי הרקטות מדגישה ארצות הברית כי ל"ישראל יש זכות להגן על עצמה" אך לעיתים דורשת איפוק בתגובה הצבאית ולהימנע מלפגוע באזרחים בתגובה.
ביולי 2008 אמר ברק אובמה, אשר היה אז המועמד הדמוקרטי לנשיאות, כי ב-28 בדצמבר 2008 אמרה קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה של ארצות הברית, כי ב-2 במרץ 2009 גינתה גם הילרי קלינטון, מזכירת המדינה של ארצות הברית, את ירי הרקטות לעבר ישראל.
ב-7 ביוני 2005 גינה האיחוד האירופי לראשונה את ירי הרקטות הפלסטיניות על ישראל.
בינואר 2009 הכריז האיחוד האירופי כי ירי הרקטות לעבר ישראל הוא פעולת טרור.
שיגיושי אינואואה (ביפנית: 井上 成美 Inoue Shigeyoshi; 9 בדצמבר 1889 - 15 בדצמבר 1975) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
אינואואה פיקד על הצי הרביעי, ולאחר מכן שימש סגן-שר הצי.
הוא היה גיסו של ראש ממשלת יפן נובויוקי אבה.
אינואואה נולד בעיר סנדאי שבמחוז מיאגי, באזור טוהוקו, יפן.
הוא סיים את לימודיו במקום השני מתוך 179 החניכים במחזור ה-37 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1909. בהיותו פרח קצונה, שירת אינואואה על הסיירת "סויה", עמה הפליג ברחבי מזרח אסיה ודרום מערב האוקיינוס השקט, ועם שובו ליפן עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה מיקאסה, ולאחר מכן בסיירת "קסוגה".
לאחר קבלת דרגות הקצונה בדצמבר 1910, שירת אינואואה על הסיירת "קוראמה", ושנתיים לאחר מכן שב לאקדמיה הימית כדי ללמוד אודות החידושים האחרונים בתחומי התותחנות הימית ולוחמת צוללות.
ב-1913 הוא שירת על הסיירת "טקצ'יהו", ולאחר מכן על אוניית המערכה היאיי.
בסוף 1915, עם קבלת דרגת הלוטננט, עבר לשרת על אוניית המערכה "פוסו".
תפקיד הפיקוד הראשון שלו ניתן לו על הסיירת "יודו" בדצמבר 1917, ובסוף 1918 התמנה אינואואה לנספח צבאי בשווייץ.
בשנה לאחר מכן היה חלק ממשלחת דיפלומטית לוועידת השלום בפריז, וב-1920 היה לנספח הצבאי בצרפת.
בדצמבר 1921 קיבל אינואואה את דרגת לוטננט קומנדר, ושב ליפן.
עם שובו ליפן, מונה אינואואה לתפקיד קצין המבצעים על הסיירת "סומה", ובשנה שלאחר מכן החל ללמוד במכללת המטה של הצי, אותה סיים במקום השלישי מתוך 21 חניכים.
עם סיום הלימודים, מילא אינואואה סדרה של תפקידי מטה שונים, שבהם נספח ימי לאיטליה, תפקיד אותו מילא בין בשנים 1927 ו-1929, ובסיומו קיבל דרגת קפטן.
ב-15 בנובמבר 1933, נמסר לאינואואה הפיקוד על היאיי, תפקיד בו החזיק כשנה וחצי.
בתור בן טיפוחיו של אדמירל איסורוקו יממוטו, התנגד אינואואה להסכם התלת-צדדי בין האימפריה היפנית, איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית.
הוא השתייך לקליקה השמאלנית בצי הקיסרי שהתנגדה לעליית הפאשיזם ולאימפריאליזם היפני.
בנוסף, כמורו יממוטו, היה אינואואה תומך נלהב בתעופה ימית.
ב-15 בנובמבר 1935 מונה אינואואה לאדמירל משנה, והיה לסגן מפקד הצי השלישי שפעל באזור סין, וב-1939 מונה לתת-אדמירל.
מאוחר יותר באותה שנה נמסר לידיו הפיקוד על הצי הרביעי של יפן, שעגן בבסיס הצי בלגונת טרוק, והוא פיקד על הכוחות הימיים במהלך קרב גואם וקרב האי וייק.
לאחר מכן העביר את מטהו לרבאול, כהכנה למבצע MO, שכלל את כיבוש פורט מורסבי, אך לאחר קרב ים האלמוגים במאי 1942, בו נהדפה הפלישה היפנית, איבד את הפיקוד על הצי הרביעי ושב ליפן, שם התמנה למפקד האקדמיה הימית הקיסרית.
בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה קיבל אינואואה את דרגת האדמירל, וב-15 באוקטובר 1945 הוא פרש מהצי.
לאחר המלחמה לימד אינואואה אנגלית ומוזיקה בביתו שביוקוסוקה, והאתר שבו עמד ביתו הוא כיום גן ציבורי.
מחוז שיגה (ביפנית: Shiga-ken 滋賀県) הוא מחוז באי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר אוצו.
בעבר נקרא האזור בו שוכן מחוז שיגה נחלת אומי.
בשל קרבתה לנארה ולקיוטו, בנו בה מספר קיסרי יפן ארמונות.
לאורך ההיסטוריה היפנית, היה המחוז מוקד לחימה בין דאימיו שונים, וכן לפעילות נינג'ה.
עם ביטול שיטת ההאן ב-1872 הפך האן למחוז שיגה.
מחוז שיגה גובל במחוז פוקואי בצפון, במחוז גיפו במזרח, במחוז מיאה בדרום-מזרח, ובמחוז קיוטו במערב.
במרכז המחוז שוכן אגם ביווה, אגם המים המתוקים הגדול ביותר ביפן, החולש על שישית משטח המחוז.
נהר סטה זורם מאגם ביווה אל מפרץ אוסקה דרך קיוטו.
המחוז מוקף הרים, עם רכס הירה והר היאיי במערב, הרי איבוקי בצפון-מזרח, והרי סוזוקה בדרום מזרח.
האקלים בשיגה משתנה בין הצפון לדרום.
בדרום המחוז שורר לרוב מזג אוויר חמים, בעוד בחלק הצפוני קר לאורך רוב השנה, ושלג רב בחורף.
37% שטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
כמעט שישית משטח המחוז מוקדש לחקלאות, והגידול המרכזי הוא אורז.
מזרח שיגה ידוע בגידול בקר ובדרום-מזרח מגדלים תה ירוק, ובאגם ביווה התפתחה תעשיית דיג וגידול פנינים.
שִיבּתוּ (נכתב גם שיבתום; בכתיב חסר: שְבּתֻ ושִבּתֻם) הייתה מלכה רעיה ואשתו הראשית של זמרי-לים מלך מארי בין השנים 1774–1761 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה.
שיבתו הייתה בת למשפחת המלוכה של ימחד.
אביה היה ירים-לים הראשון, המלך השני בשושלת ימחד, ואשתו המלכה גַשֵרַה.
זימרלים ברח לימחד לאחר שמארי נכבשה על ידי שמשי-אדד הראשון, שהפך את בנו ישמח-אדד לשליט מארי.
זמרי-לים הפך לבן בריתו של ירים-לים הראשון, שהכיר בו כשליט החוקי של מארי וסייע לו להשיג את המלוכה על מארי לאחר מותו של שמשי-אדד הראשון.
הברית הזאת חוזקה באמצעות נישואים בשנת מלוכתו השנייה בין שיבתו לזמרי-לים.
לשיבתו וזימרלים נולדו לפחות שבע בנות, חלקן נישאו לשליטים מקומיים של ממלכות במרחב.
לשיבתו היה ארמון משלה, בזמן ששאר נשותיו חיו בארמון המלך.
לשיבתו היה כוח שלטוני, במיוחד על המינהל של הממלכה.
בעת העדרו של זמרי-לים, שהרבה לצאת למסעות מלחמה, היא ניהלה את האדמיניסטרציה של העיר, ארמון המלוכה והמקדש, והייתה אחראית על שיקום מאגר המים של העיר.
הייתה לה סמכות על אנשי המינהל הבכירים ביותר של הממלכה, שכולם היו גברים.
החותם שלה אישר רשמית מסמכים.
היא אישרה בחותמה את פתיחת הארכיון לביקורת של מבקרי המלך, וחתמה מחדש את הארכיון בחותמה.
רשמית, המלך היה ראש הפולחן במקדש, אבל הוא הסמיך את שיבתו ואת המושלים לבצע את תפקידו, ובמיוחד הנחה אותה לגבי הקרבת קרבנות בהיעדרו, כולל פיקוח על התהליך וקבלת אותות.
היו לה סמכויות שלטון על מושלי ערים שהיו כפופות למארי.
שליטי הערים ופקידים נהגו לכתוב אליה מכתבים בבקשם עזרה בנושאים שונים.
הלוחות שנמצאו בארכיון מארי כוללים תכתובת ערה בינה לבין בעלה שנמצא מחוץ לעיר.
המכתבים עוסקים ברובם בנושאים מינהליים וכוללים דיווחים על מצב העיר, וכן עדכונים העוסקים בענייני צבא ומודיעין.
שיבתו הייתה ממונה על הרמון המלך.
באחד המכתבים הוא מבקש ממנה לבחור 30 נשים, מבין הנשים היפות ביותר שנישבו במלחמה, ולהעבירן להרמון, כשאת שאר הנשים הנחה להעביר לתעשיית הטקסטיל.
בנוסף, עסקו התכתובות גם בנושאים אישיים.
באחד מהם היא מספרת שילדה בן ובת תאומים.
במכתבים האישיים היא מביעה חיבה גדולה לבעלה ודאגה לבריאותו ומצבו הכללי במסעות המלחמה שלו.
היא שלחה אליו בגדים שתפרה בעצמה.
זמרי-לים נהג לשלוח אליה מכתבים שבהם הוא מעדכן אותה לגבי הקרבות שהוא נלחם בהם, תוך שהוא נותן לה הנחיות לגבי ניהול העיר.
באחד המכתבים ששלח אליה בשנת מלוכתו האחרונה, הוא מבקש ממנה להתייעץ עם נביא לגבי הסיכוי שחמורבי יתקוף את מארי:
שיבתו התייעצה עם שני גורמים: התשובה הראשונה התקבלה באמצעות השקיית מדיומים שנקראו "אותות", והתשובה השנייה ניתנה לאחר חמישה ימים בדמות נבואה.
היא דיווחה לו שהתקפת בבל על מארי עתידה להיכשל:
בפועל, מארי הותקפה על ידי חמורבי מלך בבל בשנת 1761 לפנה"ס, מועד בו הוא הוריד את בית המלוכה.
שנתיים לאחר מכן בשנת 1759 לפנה"ס, לאחר מרד במארי, הוא הרס את העיר.
לזמרילים היו נשים נוספות, כשלשתיים מתוכן היו גם חותמות אישיות.
אשתו השנייה, דמחורסי, הייתה אחראית על הארמון בתרקה והייתה אחראית על ההרמון שם.
גם היא נהגה להתכתב עם זמרי-לים.
שיגנורי טוגו (ביפנית: 東郷 茂徳; 10 בדצמבר 1882 - 23 ביולי 1950) היה שר החוץ של האימפריה היפנית בתחילת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה ובסופה.
בנוסף לכך, שימש כשר לענייני המושבות במהלך שנת 1941 ובמהלך שנת 1945 לאחר ששם התפקיד שונה לשר למזרח אסיה רבתי.
טוגו נולד בעיר היאוקי שבקגושימה.
הוא למד ספרות באוניברסיטת טוקיו ולאחר מכן למד את השפה הגרמנית באוניברסיטת מייג'י.
טוגו ניסה להתקבל לעבודה במשרד החוץ ארבע פעמים אולם נדחה.
רק ב-1912, לאחר שהגיש בקשה בפעם החמישית, התקבל לעבודה במשרד החוץ.
עם תחילת עבודתו, הוצב טוגו בקונסוליה היפנית בעיר מוקדן שבמנצ'וריה ולאחר מכן, ב-1916, הוצב מחדש בשגרירות היפנית בעיר ברן שבשווייץ.
ב-1919 הוא נשלח לשליחות דיפלומטית ברפובליקת ויימאר לאחר שהיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו בעקבות אשרורה של יפן את חוזה ורסאי.
ב-1921 הוא חזר ליפן והוצב בלשכה לענייני ארצות הברית.
ב-1922 התחתן טוגו עם אישה גרמנייה שהייתה אלמנתו של אדריכל גרמני נודע למרות התנגדותה העזה של משפחתו.
החתונה התקיימה במלון "אימפיריאל" בטוקיו.
ב-1926 מונה טוגו למזכיר בשגרירות יפן בארצות הברית ועבר להתגורר בוושינגטון הבירה.
ב-1929 חזר ליפן ונשלח שוב לגרמניה.
ב-1932 עמד בראש המשלחת לוועידה העולמית לפירוק מנשק שהתקיימה בז'נבה.
טוגו חזר ליפן ב-1933 ומונה לעמוד בראש הלשכה לענייני צפון אמריקה.
זמן קצר לאחר מכן נפצע קשה בתאונת דרכים והיה מאושפז למעלה מחודש בבית החולים.
ב-1937 מונה טוגו לשגריר יפן בגרמניה.
הוא שימש בתפקיד זה כשנה ולאחר מכן הוחלף בידי הירושי אושימה.
מייד לאחר שסיים את תפקידו בגרמניה, מונה טוגו לשמש שגריר יפן בברית המועצות ושימש בתפקיד זה בין השנים 1938 ל-1940. במהלך תקופה זו ניהל משא ומתן על הסכם שלום בין יפן לברית המועצות בעקבות קרב חלקין גול.
המשא ומתן הסתיים בהצלחה עם החתימה על הסכם הניטרליות הסובייטי-יפני באפריל 1941.
טוגו התנגד נחרצות ליציאתה של יפן למלחמה נגד ארצות הברית ונגד מעצמות המערב האחרות.
הוא האמין שיפן לא תוכל לנצח במלחמה כזו, ויחד עם ממורו שיגמיטסו ניסה ללא הצלחה לארגן פגישה פנים אל פנים בין פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן, לבין פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, בניסיון למנוע את פרוץ המלחמה.
באוקטובר 1941 מונה טוגו לשר החוץ בממשלו של הידקי טוג'ו.
במקביל לכך, הוא שימש עד דצמבר של אותה שנה השר לענייני המושבות.
למרות התנגדותו למלחמה, הוא חתם על הכרזת המלחמה נגד ארצות הברית מכיוון שלא רצה להעביר את האחריות לכישלונם של המאמצים הדיפלומטיים לאנשים אחרים.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר עבודה דיפלומטית מאומצת בעקבות פלישתה של יפן לתאילנד, הצליח טוגו להביא לחתימה על ברית צבאית בין יפן לתאילנד.
ב-21 בינואר 1942, בעיצומה של המלחמה, הודיע טוגו כי הממשל היפני יכבד את אמנת ז'נבה אף על שיפן לא חתמה עליה.
הודעה זו הייתה חלק ממאמצי הפיוס של היפנים כלפי מעצמות המערב שהיו חלק מבעלות הברית.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה, הוא התפטר מתפקידו כשר החוץ עקב התנגדותו להקמת משרד מיוחד, בתוך הממשל היפני, שיהיה אחראי לשטחים שכבשה יפן במהלך המלחמה (המשרד שנקרא המשרד למזרח אסיה רבתי, הוקם בסופו של דבר בנובמבר של אותה שנה).
למרות מינויו לבית העליון של הדיאט (בית המחוקקים של יפן), במשך רוב המלחמה טוגו לא היה חבר בממשל היפני ולא נמנה עם מקבלי החלטות במדינה.
לאחר הקמת ממשלו של קנטרו סוזוקי באפריל 1945, הסכים טוגו לחזור לתפקידו הקודם כשר החוץ ובמקביל לשמש גם כשר למזרח אסיה רבתי.
עם מינויו מחדש לשר החוץ, הפך טוגו במהרה לאחד התומכים הבולטים בקבינט היפני בקבלת הצהרת פוטסדאם, שכן הרגיש שהתנאים שפורטו בהצהרה הם הטובים ביותר אותם תוכל יפן להשיג להפסקת המלחמה.
עד למבצע סערת אוגוסט (במהלכו הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן ותקפה שטחים בשליטתה) קיווה טוגו כי יוכל ליצור ערוץ דיפלומטי עם ברית המועצות ולשכנע אותה לתווך להסכם שלום נוח בין יפן לבין בעלות הברית.
בעודו ממתין לתשובה מברית המועצות, הגיבה יפן להצהרת פוטסדאם, בהתאם לעצתו של טוגו, ואמרה כי בכוונתה להתעלם ממנה.
הממשל האמריקאי פירש תגובה זו כדחייה של ההצהרה וחיל האוויר האמריקאי המשיך בהפצצות האוויריות על יפן.
בקיץ 1945, לאחר שמצבה של יפן במלחמה הידרדר אף יותר הבין טוגו סופית כי המלחמה אבודה ובעקבות זאת הפך לאחד התומכים הבולטים בקבינט המלחמה היפני בכניעתה של יפן (בתנאי שסמכויותיו של הקיסר ישמרו).
מספר ימים לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והכרזת המלחמה של ברית המועצות, הסכימה יפן להיכנע ללא תנאי לבעלות הברית זאת לאחר שקיבלה הבטחה עמומה מבעלות הברית שלא תהיה פגיעה בסמכויותיו של הקיסר.
לאחר כניעתה של יפן, פרש טוגו מהחיים הפוליטיים ועבר לגור במעון הקיץ שלו בקרוזיווה שבמחוז נאגנו.
זמן קצר לאחר מכן, בהוראת המפקד העליון של כוחות הברית, הוא נעצר ביחד עם שאר חברי הממשל היפני בזמן המלחמה, באשמת ביצוע פשעי מלחמה והוחזק בכלא סוגמו.
סניגורו בעת משפטו בפני בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק היה הרושיקו נישי, מי שהיה סגנו בעת כהונתו הראשונה כשר החוץ.
ב-4 בנובמבר 1948, גזר בית המשפט על טוגו 20 שנות מאסר.
בשנותיו האחרונות סבל טוגו מטרשת עורקים.
הוא נפטר ב-23 בספטמבר 1950 מדלקת כיס המרה בעודו במאסר.
ספר עם זכרונותיו של טוגו פורסם לאחר מותו תחת השם "המניע של יפן".
הספר נערך על ידי בן ברוס בלקני שהיה אחד מעורכי דינו.
שיגור בהתרעה הוא אסטרטגיה של מעצמה גרעינית לשגר את הנשק הגרעיני שלה כתגובה להתרעה על טילים שנורו לעברה החשודים כטילים גרעיניים.
שיגור בהתרעה, כאשר מערכת ההתרעה אמינה מספיק וזמן התגובה של שיגור טילים קצר מספיק, הוא אמצעי לביצוע מכה שנייה כתגובה למכה ראשונה, ועל ידי כך להשיג השמדה הדדית מובטחת.
הסיכון בדוקטרינת שיגור בהתרעה הוא טעות טכנית או פירוש לא נכון של אמצעי חישה העשוי לצד החושש שהוא מותקף לכאורה לשגר את הנשק הגרעיני שלו אל היריב.
היריב, בהנחה שהוא בעל יכולת מכה שנייה, בין אם באמצעות שיגור בהתרעה ובין אם באמצעים אחרים כצוללות טילים בליסטיים, צפוי לתקוף בחזרה וכאשר שורר מצב אסטרטגי של השמדה ההדית מובטחת שני הצדדים יושמדו.
מקרה מפורסם של כמעט טעות כזו הוא החלטתו של סטניסלב פטרוב ב־26 בספטמבר 1983 שהיה קצין תורן בבונקר "סרפוחוב־15" שליד מוסקבה, בו שכן מרכז הבקרה של מערכת ההתרעה המוקדמת מפני מתקפת טילים, או בשם הקוד שלה, "אוקו" (עין), שלא לשגר לנוכח התרעה.
שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 2009, בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חלקביץ'.
סרט המשך לסרט "סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה" משנת 1993.
הסרט מתחיל בסצנת הסיום של הרומן "הוויקונט דה בראז'לון".
המוסקטרים ארמיס ופורתוס נהרגים בקרב נגד שומרי המלוכה.
לאחר שחש במותם, אתוס מתאבד בהרעלה עצמו באחוזתו שלו.
בזמן ששירת כמפקד כוחות המלוכה במלחמה עם הולנד, ד'ארטניאן הופך בסופו של דבר למרשל צרפת כפי שהדבר נובא על ידי אתוס במצור על לה רושל, אך נהרג מפצע כדור תותח ובקושי משיג יהלומי שרביט יקרים.
כך, החברים, שהיו עד כה בלתי מנוצחים ובלתי נפרדים, מתים לפתע ביום אחד.
בשלב זה השלטון בצרפת במצב מעורער.
בפרלמנט מתעוררים ויכוחים עזים על גנבת אוצר בית המלוכה, שעליהם היה אחראי הקרדינל מאזארן.
אף על פי כן, הפרלמנט והאנשים מוצאים את המלכה אן מאוסטריה, חביבתו של מאזארן, אשמה.
מכיוון ששומריה כבר לא בחיים, המלכה מרגישה צורך דחוף למצוא שומרים חדשים.
עד מהרה הם נמצאים: אלה ילדי המוסקטרים - ז'קלין בתו של ד'ארטניאן, ראול בנו של אתוס, הנרי בנו של ארמיס ואנג'ליקה בתו של פורטוס.
קפטן משמרות המלוכה, ליאון, עומד בתחילה כנגד הרביעייה החדשה, עד שמתגלה שהוא למעשה בנו של פורתוס.
לאחר מותו של הקרדינל מאזארן באנגליה, אוצרו עובר לידי חברת הישועים יחד עם טבעת הטמפלרים המעניקה אלמוות והאגדות אודותיה.
כאשר הגיבורים הצעירים מנסים להחזיר את האוצר לצרפת ולמלכה, הם נכלאים בשבי, בעוד ראול נהרג בהתקוממות.
נשמות אבותיהם מתבוננות בהתרגשות בהרפתקאות ילדיהם לפני שתפילה כנה של ד'ארטניאן מחזירה אותם לחיים, נותנת הזדמנות להציל את צאצאיהם ואת כבוד המלכה.
האויב המושבע של ד'ארטניאן, השומר דה ז'וסאק, חוזר לחיים יחד איתם ומחפש גם הוא את האוצר.
כתוצאה מכך, הילדים חוזרים יחד עם הוריהם, הישועים הבוגדניים מובסים וכבוד המלכה נשמר.
לאחר שקיבלו את הטבעת הטמפלרית, המוסקטרים מסרבים להשתמש בה ובוחרים להישאר יחד בעולם שמעבר.
איגור סטאריגין - ארמיס (דובב על ידי איגור יסולוביץ')
אליסה פריינדליך - אן מאוסטריה
דמיטרי חארטיאן - המלך לואי ה-14
ליאנקה גרו - ז'קלין, בתו של ד'ארטניאן
יבגניה קריוקובה - לואיז דה לוואלייר
דנילה דונאייב - ראול, בנו של אתוס
אירינה פגובה - אנג'ליקה, בתו של פורתוס
דמיטרי נאגייב - ליאון, בנו של פורתוס
אנטון מקארסקי - הנרי, בנו של ארמיס
אנטולי רביקוביץ' - הקרדינל מאזארן
ולדימיר בלון - דה ז'וסאק
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות והחזיק בדירוג 2.7 מתוך 10 בפורטל KinoPoisk.
מבקר הקולנוע אלכס אקסלר ציין כי הסרט נראה כמו פרודיה על סרטי מוסקטרים קודמים הוא "כל כך אומלל ואיום שזה אפילו שווה צפייה-כזה פיצוץ מוח נראה לעיתים רחוקות".
שיגהירו האגיסאקי (ביפנית: 萩嵜 繁博; נולד ב-1962 בקיוטו, יפן) הוא לוטננט קומנדר לשעבר בצי היפני, שהואשם כמרגל שהעביר סודות צבאיים לרוסיה.
הגיסאקי עבד במכון הלאומי לחקר ההגנה ונעצר ב-8 בספטמבר 2000 בזמן שנפגש עם הנספח הצבאי הרוסי, סרן ויקטור בוגטנקוב, במסעדה בטוקיו.
לאחר מכן הודה האגיסאקי בהעברת מידע סודי לבוגטנקוב.
בוגטנקוב עצמו עזב את יפן זמן קצר לאחר בחסות חסינותו הדיפלומטית.
על פי גורמים ביפן, האגיסאקי נפגש עם בוגטנקוב או סוכנים רוסים אחרים לפחות בעשר הזדמנויות ומסר להם מידע על תוכניות הגנה, תקשורת ופעילות צבאית של ארצות הברית ביפן.
המעצר הגיע זמן קצר לאחר ביקורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, זמן קצר לאחר מכן ובמהלכו דיברו פוליטיקאים רוסים ויפנים על יחסים חמים בין המדינות — ככאלה, הגילויים גרמו לתרעומת ציבורית רבה.
כשנשאל מדוע הוא סייע לבוגטנקוב, אמר האגיסאקי כי בוגטנקוב רמז שהוא יכול לסייע בטיפול בבנו החולה של האגיסאקי.
האגיסאקי אמר גם כי בוגטנקוב הבטיח סיוע בהשגת מידע היסטורי על חיל הים הסובייטי שהאיגסאקי היה זקוק לפרויקט מחקר והבין את עמדותיו הדתיות החזקות של האגיסאקי.
האגיסאקי ערער על פסק דינו ב-27 בנובמבר 2000. בשנה שלאחר מכן ניתן עונש מאסר של 10 חודשים.
שיגאו שינגו (ביפנית: 新郷 重夫; 1909 – 1990) היה מהנדס, יועץ ניהולי וטכנאי יפני, שידוע בזכות המצאת הפוקה יוקה.
שינגו נולד בשנת 1909 בעיר סאגה שבמחוז סאגה, ביפן.
הוא למד בבית הספר הטכנולוגי התיכון של סאגה, ולאחר מכן בקולג' הטכנולוגי של יאמאנאשי.
לאחר שעבד כטכנאי רכבות ומסילות בטאיפיי שבטאיוואן, בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, החל לעבוד באיגוד הניהול של יפן "JMA) "日本 能 率 協会) בטוקיו, בתפקיד יועץ המתמקד בשיפור ניהול המפעל.
עד מהרה התקדם לתפקיד בכיר ונתן עצות ניהוליות לחברת מאזדה ולסניפי חברת מיצובישי שקרסו בהתקפה על הירושימה עד שנת 1950, ומ-1969 היה שינגו מעורב בניהול חברת תאגיד טויוטה מוטור (כיום טויוטה).
אחד הדברים שעשה שינגו בטויוטה הוא תכנון מחדש של המכוניות שייצרו כך שפתר באג שהיה ביכולות ההאצה של המכונית.
השיטה המתפשטת תחת הכינוי האנגלי "Single Minute Exchange of Die", מקוצר ל-SMED.
שינגו עשוי להיות אף מוכר יותר במערב מאשר ביפן, כתוצאה מפגישתו עם נורמן בודק , יזם אמריקאי ומייסד חברת "Productivity Inc".
בשנת 1981 נסע בודק ליפן כדי ללמוד על מערכת הייצור של טויוטה, כשנתקל בספרים של שינגו, שכיועץ חיצוני לימד קורסים בהנדסת תעשייה בטויוטה מאז שנת 1955. מאז 1947, שינגו היה מעורב בהכשרה של אלפי אנשים שהצטרפו לקורסיו בנושא טכניקות היסוד של ניתוח ושיפור הפעילות המבצעית במפעלים.
שינגו כתב מאמר על מערכת ההפקה של טויוטה ביפנית, וזה תורגם לאנגלית בשנת 1980. בודק לקח כמה שיותר עותקים של ספר זה לארצות הברית ותרגם את הספרים האחרים של שינגו לאנגלית, ובסופו של דבר קיבל את המחקר המקורי שלו, אותו תרגם מחדש.
בודק גם הביא את שינגו להרצות בארצות הברית ויחד הם פיתחו שיטת ייעוץ חדשה.
הרלוונטיות של תרומתו מוטלת בספק לפעמים, אך היא מאושרת באופן מהותי על פי דעותיהם של בני דורו, כאשר רבים ראו בו אפילו כתורם למושגי היסוד של TPS.
בשנות ה-80 שרר ברחבי ארצות הברית מיתוס שאומר כי שינגו הוא זה שהמציא את מערכת הייצור של טויוטה.
מיתוס זה שגוי, אך יש בו מן האמת - שינגו אכן תיעד את המערכת ועזר לתפעל אותה.
שינגו תרם לפורמליזציה של כמה היבטים בפילוסופיית הניהול המכונה מערכת הייצור של טויוטה (TPS), שפותחה ויושמה ביפן מאז שנות ה-50 והושמה בהמשך במספר עצום של חברות בעולם.
בשנת 1988, בית הספר לעסקים על שם ג'ון האנטסמן באוניברסיטת יוטה הכיר בד"ר שינגו כמי שאכן השיג את כל מה שנטען כי היו הישגיו במהלך חייו ואף יזם את "פרס שינגו למצוינות תפעולית" המוענק לארגונים ברמה בינלאומית על מצוינות מבצעית כארגונים מוכרים.
בין ההמצאות שהומצאו על ידי שינגו, עקרונות הפוקה יוקה, עקרונות ייעוץ ניהוליות התורמות למניעת טעויות אנוש, מושגי ה-SMED (שיטה לתפעול מערכות של מכוניות הנקראת באנגלית "Single Minute Exchange of Die"), עקרון "אפס בקרת איכות", המאפשר ביטול הצורך בבדיקת תוצאות ועוד.
מלבד זאת, הוא כתב מאמרים רבים העוסקים בייעוץ ניהולי, כמו "בקרת איכות אפסית", "בדיקת מקור ומערכת עול פוקה", "אסטרטגיות מפתח לשיפור צמחים", "מערכת שינגו לשיפור מתמיד" ועוד, כאשר כמעט כולם פורסמו כספרים.
שיגור רקטות וטילים מלבנון לעבר ישראל הוא אחד מסוגי פעולות האיבה נגד ישראל של ארגוני הטרור ששכנו בלבנון בעבר ובהווה, בתחילה אש"ף ולאחר מכן חזבאללה.
הוא מופנה בעיקר כלפי האוכלוסייה האזרחית בישראל.
לאחר תחילת המאה ה-21 התפתח ירי הרקטות לכלל איום אסטרטגי על ישראל.
בין מלחמת לבנון השנייה ועד מלחמת חרבות ברזל נרשמה ירידה במספר השיגורים, ורובם לא נעשו ישירות על ידי חזבאללה.
על פי הערכות שונות נמצאים בידי חזבאללה 150,000-200,000 אלף רקטות וטילים, מתוצרת רוסיה, סוריה ואיראן, ובעת מלחמה יוכל לירות לעבר ישראל 1,200 טילים ורקטות בממוצע מדי יום.
ירי רקטות על ידי אש"ף
ראשיתו של ירי הרקטות מלבנון לעבר ישראל היה בשיגור רקטות קטיושה על ידי אנשי אש"ף.
בלבנון שכנו מאז מלחמת העצמאות מחנות פליטים פלסטינים, ואנשי אש"ף החלו להתבסס בדרום לבנון בשנת 1968 וביתר שאת לאחר גירושם מירדן באירועי ספטמבר השחור.
האזור שבו התבססו, ממערב להר דב ובקרבת אצבע הגליל, זכה לכינוי פתחלנד.
ירי הקטיושות היה רק סוג אחד של פעולות איבה שניהלו הפלסטינים משטח זה, שכללו גם ירי אש מנשק קל ונשק נגד טנקים וניסיונות חדירה לשטח ישראל.
רקטות נורו לעבר יישובים בישראל בין היתר במהלך מלחמת יום הכיפורים, במסגרת פעולות הטרדה שיזמו ארגוני המחבלים בלבנון.
הקטיושות גם שימשו כאיום על ישראל כל אימת שצה"ל הגיב על פעולות טרור של אש"ף.
בעקבות פעולות האיבה מלבנון לרבות ירי הרקטות יצא צה"ל במהלך שנות ה-70 למספר רב של פעולות, שנועדו לפגוע בבסיסי המחבלים בדרום לבנון ולשבש את פעילותם שם.
שיאן היה במבצע ליטני ב-1978.
בקיץ 1981 הותקפו יישובי הצפון בקטיושות במשך כשבוע.
לאחריו הושג הסכם בין ישראל לאש"ף על פיו אש"ף יחדל מפעולות טרור מלבנון וישראל לא תפציץ את לבנון.
הפסקת האש קרסה לאחר קצת פחות משנה, ביוני 1982, לאחר ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בלונדון, שלמה ארגוב.
ישראל הפגיזה את בסיסי אש"ף בלבנון ואש"ף הגיב בירי מסיבי של קטיושות אל יישובי צפון ישראל.
לאחר מכן נכנס צה"ל ללבנון במסגרת מבצע שלום הגליל.
כניסתו נומקה בתחילה בצורך להוציא את יישובי הצפון מחוץ לטווח הרקטות של ארגוני המחבלים בלבנון, שתואר כ-40 קילומטר.
המלחמה התרחבה והביאה להרחקת אנשי אש"ף ומפקדותיהם מלבנון.
בעקבות המבצע פסק ירי הרקטות אל שטח ישראל מלבנון לשנים אחדות, אך לאחר המבצע ובעקבותיו גברה בהדרגה הלחימה בין צה"ל לבין ארגוני חזבאללה ואמל.
רקטות נורו על ידם (יחד עם פעולות איבה אחרות) לעבר כוחות צה"ל, שהחזיקו מ-1985 ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
ירי רקטות וטילים על ידי חזבאללה
במהלך שנות ה-90, במסגרת מלחמתו בישראל, החל ארגון חזבאללה לירות רקטות קטיושה ורקטות מסוגים אחרים גם לעבר שטח ישראל.
בנוסף ללחימה היומיומית נגד חזבאללה ברצועת הביטחון ערך צה"ל מספר מבצעים גדולים יותר לתקיפת אנשי הארגון ומוצביו.
שניים מהם, מבצע דין וחשבון ב-1993 ומבצע ענבי זעם ב-1996, נערכו בין היתר בעקבות ירי רקטות מסיבי של חזבאללה לעבר יישובים בישראל.
הסכם בין ישראל לבין חזבאללה לסיום מבצע דין וחשבון כלל התחייבות של חזבאללה שלא לירות קטיושות לצפון ישראל והתחייבות של ישראל לא לירות לתוך כפרים לבנונים.
הפרת ההסכם הביאה לקיומו של מבצע ענבי זעם.
במהלך מבצע זה ירה חזבאללה לשטח ישראל 777 רקטות, ירי שהביא לפגיעה בכ-60 אזרחים וחיילים ישראלים.
גם ב-1999 נורו רקטות מלבנון לעבר ישראל.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 תקף חזבאללה את חיילי צה"ל ומוצביו בהר דב.
ירי הרקטות מלבנון לעבר יישובים אזרחיים בישראל הצטמצם בשנים אלו, אם כי נערכו ארבע התקפות בשנים 2004–2006. באותה תקופה הרחיב חזבאללה את מאגר הרקטות שלו והוסיף על הקטיושות שברשותו רקטות גראד ורקטות ארוכות טווח מתוצרת איראן.
הוא מיקם רבים מהמשגרים בתוך יישובים אזרחיים בדרום לבנון על מנת להקשות על צה"ל לפגוע בהם.
רובן היו רקטות גראד בקוטר של 122 מילימטר (טווח 20 קילומטר) ורקטות 122 מ"מ משופרות (טווח 40 קילומטר), אך נורו גם רקטות ארוכות טווח מתוצרת סוריה ואיראן בקטרים של 220 מילימטר (עם ראש קרבי המכיל רסס של 40,000 כדוריות מתכת) ו-302 מילימטר.
לעבר חיפה נורו רקטות ארוכות טווח מדגם פג'ר 3 ו-5. בקריית שמונה ובסביבתה נפלו כאלף רקטות, בנהריה כ-800 ובעכו כ-700, במעלות-תרשיחא כ-650 ובצפת וסביבתה כ-470. באזורי כרמיאל, ראש פינה, רמת הגולן, טבריה, והקריות פגעו בין 100 ל-180 רקטות.
במבצע משקל סגולי בתחילת המלחמה הצליח צה"ל לשתק את עיקר מערך הרקטות לטווח ארוך של חזבאללה.
למרות זאת גרמו פגיעות הרקטות בשטח ישראל לאבדות רבות בנפש ולנזק כבד ברכוש.
הרקטות גרמו למותם של 44 אזרחים (חמישה מהם באופן עקיף), בהם יהודים, ערבים ודרוזים, ובנוסף לכך למותם של חיילים (לרבות באירוע המוכר ביותר בכפר גלעדי ב-6 באוגוסט).
מפגיעת הרקטות נפצעו כ-2,000 איש.
נגרמו נזקים כבדים לרכוש אזרחי ומאות דונמים של חורש טבעי ויערות עלו באש.
תושבי יישובי הצפון נאלצו לשהות במהלך כל ימי המלחמה במקלטים (שחלקם היו מוזנחים) ושגרת חייהם הופרעה לחלוטין.
כ-300 אלף מתוך מיליון תושבי הצפון עזבו את בתיהם בימי המלחמה ועברו למרכז ולדרום הארץ.
מאז תום מלחמת לבנון השנייה ירי הרקטות הצטמצם בצורה משמעותית אם כי נורו מדי פעם רקטות בודדות על ידי ארגונים שונים מלבנון לעבר שטח ישראל (שלוש פעמים בשנים 2007–2009 וכן ב-2013, 2014, 2015, במבצע שומר החומות ובמהלך המתיחות בגבול הצפון באוגוסט 2021).
החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, שסיימה את המלחמה, אסרה על חזבאללה לפעול בדרום לבנון ולהכניס אליו נשק ללא הסכמת ממשלת לבנון.
חזבאללה הפר את ההחלטה ושיקם והרחיב מאוד את המערך הרקטי שלו בלבנון ובכלל זה בדרום המדינה.
רוב אתרי השיגור של מערך זה מוסתרים באזורים אזרחיים בלבנון לרבות בעיר ביירות כדי להקשות על הפגיעה בהם.
על פי הערכות שונות נמצאו בידי חזבאללה 150,000–200,000 רקטות וטילים, מתוצרת רוסיה, סוריה ואיראן, ובעת מלחמה יוכל לירות לעבר ישראל 1,200 טילים ורקטות בממוצע מדי יום.
הם גם קיבלו מסוריה מס' מצומצם של טילי סקאד C ו-D בעלי טווח של 700 ק"מ.
חזבאללה מפעיל מאמץ בסיועה של איראן לשפר את דיוק הפגיעה של הטילים שברשותו, במיוחד אלו שלטווח ארוך, על ידי התקנת מערכות הנחיה בהם.
ישראל השקיעה מאמץ גדול בסיכול פרויקט זה, ונכון ל־2020 הצליח הארגון להתקין מערכות שכאלו על גבי עשרות טילים בלבד.
על אף מאמציה של ישראל, מערך הטילים והרקטות של חזבאללה מהווה נשק אסטרטגי, שנועד לפגוע באוכלוסייה אזרחית ובמתקנים צבאיים כאחד.
נכון לסוף חודש אוגוסט, במהלך מלחמת חרבות ברזל, שנפתחה בידי ישראל לאחר מתקפת הפתע של ארגוני הטרור ברצועת עזה על ישראל ב-7 באוקטובר, חזבאללה ירה כ-10,000 רקטות, טילים וטילי נ"ט על ישראל מלבנון.
בתגובה לכך, תקפו חיל האוויר הישראלי וחיל השריון וחיסלו מאות ממחבלי הארגון ואף כמה בכירים בחזבאללה ובחמאס.
ירי רקטות על ידי חמאס וארגוני טרור פלסטיניים
מאז מלחמת לבנון השנייה, חלק ניכר מהרקטות ששוגרו מלבנון נורו על ידי שלוחת חמאס בלבנון וארגוני טרור פלסטיניים.
לעיתים נורו הרקטות כהזדהות עם חמאס ששיגר באותה עת רקטות מעזה, למשל בזמן מבצע צוק איתן ומבצע שומר החומות.
בחג הפסח בשנת 2023 נורו לעבר ישראל עשרות רקטות על ידי חמאס בלבנון, המטח הגדול ביותר מאז מלחמת לבנון השנייה.
גם במלחמת חרבות ברזל שיגר חמאס רקטות מלבנון.
שיגולה רקורדס היא חברת תקליטים ישראלית, שהוקמה על ידי הראפרים והמפיקים מיכאל כהן ומיכאל מושונוב מצמד ההיפ הופ כהן@מושון והתקליטן והמפיק די ג'יי מש, וכיום מורצת על ידי מיכאל כהן ודי ג'יי מש.
החברה עוסקת בעיקר במוזיקת היפ הופ ופועלת תחת חסותה של הליקון.
בראיון למאקו, הצהירו כהן@מושון על שיגולה רקורדס כי "זו הדרך שלנו לקדם גם את המוזיקה שלנו אבל גם כל מיני אמנים שאנחנו מאמינים בהם.
לאורך השנים נהיינו מעורבים בהמון פרויקטים ורצינו לאחד את זה למקום אחד - כך נולד למעשה הלייבל".
משמעות השם "שיגולה" נשארת חסויה וחבריה מסרבים להסביר את משמעותו.
החברה הוקמה בשנת 2017 על ידי מיכאל כהן ומיכאל מושונוב מצמד ההיפ הופ כהן@מושון ותקליטנם די ג'יי מש.
האלבום הראשון שיצא בלייבל הוא אלבום הבכורה של די ג'יי מש, "מחט על תקליט", שיצא בנובמבר 2017 וכלל הופעות אורח של רביד פלוטניק, איתי לוקץ', כהן@מושון, אורטגה, מיכאל סוויסה, עדן דרסו, אייטולה ועוד, כשני האחרונים הוחתמו לימים בלייבל.
השיר "יהיה מה שיהיה" מתוך האלבום, בשיתופם של כהן@מושון ועדן דרסו, נוצר לאחר שדי ג'יי מש יצר קשר עם דרסו באמצעות פייסבוק, לאחר שהאזין לקטע ראפ שהעלתה, והחליט לשתף אותה באלבומו ולהחתים אותה בלייבל, ובשנת 2018, הוציאו השניים אלבום משותף, שנקרא "כתר שקוף".
האלבומים הבאים שהוציא הלייבל זכו להצלחה ושבחים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2021 הוציא הלייבל את מיקסטייפ הבכורה שלו, הנקרא "שיגסטייפ", המכיל שירים בביצוע אמני הלייבל, ומתארחים בו גם ישי סוויסה ומיכאל סוויסה.
סלימפים - לופ הסבל האינסופי (2023)
וייב איש וצוקוש - תזמון מושלם (2021)
כהן ומיכאל סוויסה - גלישה בסתר (2019)
לאורך השנים שיגרו ארגוני טרור אסלאמי לרבות טרור פלסטיני שונים (ובהם חמאס) וארגונים המזוהים עם הג'יהאד העולמי (אל-קאעדה ודאעש) רקטות מסיני (שבריבונות מצרים) לעבר הערים השכנות אילת שבישראל ועקבה שבירדן.
רוב השיגורים הללו מכוונים לאילת.
השיגור האחרון לעקבה היה ב-2010 והאחרון לאילת היה ב-2017. בנוסף על האוכלוסייה האזרחית באילת, מטרה משמעותית נוספת באזור היא נמל אילת והאוניות העוגנות בו.
בשנת 2005 נורו מספר רקטות קטיושות מתוך ירדן.
חלקן פגעו בסמוך לשדה התעופה באילת ושתיים פגעו קרוב מאוד לשתי ספינות של הצי האמריקני שעגנו בעקבה.
גדודי עבדאללה עזאם לקחו אחריות על השיגורים.
אחת הרקטות פגעה בבית חולים צבאי ירדני והרגה חייל ירדני.
בשנה זו המודיעין האמריקאי הזהיר מפני גל חדש של התקפות רקטות מתוכננות על עקבה.
2 באפריל – נורו שלוש רקטות גראד בקוטר 122 מ"מ מסיני לעבר אילת.
רקטה אחת התפוצצה בעקבה והרסה מחסן ריק.
שתי הרקטות האחרות נפלו בים סוף.
אף ארגון לא לקח אחריות, אך מאוחר יותר נקבע כי חמאס עומד מאחורי המתקפה.
2 באוגוסט – שוגרו מספר רקטות גראד איראניות, כל אחת במשקל של 6 ק"ג ולטווח של כ-20 ק"מ.
4 באפריל – שיגרו מחבלים בסיני שלושה טילי גראד לעבר אילת.
התושבים שמעו פיצוצים גדולים, ולמחרת חבלני משטרת ישראל מצאו שרידים של הטיל באתר בנייה.
רקטה שנייה נמצאה מחוץ לעיר כמה ימים לאחר מכן.
לא דווח על פגיעות גופניות או נזק, אך חלק מהתושבים סבלו מהלם.
אף ארגון טרור לא לקח אחריות.
לאחר מכן פרסמה ישראל הצהרה לפיה כל התקפת רקטות מחצי האי סיני תיחשב באחריות חמאס.
כמו כן, ישראל אפשרה לכוחות הצבא המצרי להיכנס לסיני, על אף הסכמות מנוגדות לכך בהסכם השלום בין המדינות.
16 ביוני – שני פגזי רקטות נמצאו בדרום ישראל, בעקבות דיווחים על פיצוץ באזור בלילה קודם לכן.
לא דווח על נפגעים או נזקים באירוע.
צה"ל קבע כי נראה שהממצאים הם רקטות מסוג גראד .
התגלה כי חמאס ביקש מבדואים מצרים לירות את הרקטות
15 באוגוסט – שני פיצוצים חזקים הרעידו את אזור אילת.
יומיים לאחר מכן משטרת ישראל מצאה שרידים של רקטת גראד.
17 באפריל – ב-9 בבוקר נורו שלוש רקטות לעבר אילת.
אחת הרקטות התפוצצה בחצר בית.
לא דווח על פציעות פיזיות או נזק, אך מספר תושבים סבלו מהפרעת לחץ חריפה.
כתוצאה מההתקפה נסגר זמנית נמל התעופה אילת.
שתי רקטות נחתו גם בעקבה.
4 ביולי – נורתה ככל הנראה רקטה מסיני לעבר אילת.
ישראלים דיווחו ששמעו מספר פיצוצים באזור, ושרידי רקטה נמצאו כחמישה ימים לאחר מכן.
12 באוגוסט – ארגון הטרור אנצאר בית אל-מקדס, ארגון סלפי המקושר לאל-קאעדה, ירה רקטה לעבר אילת.
הרקטה יורטה על ידי סוללת כיפת ברזל שנפרסה קודם לכן באזור.
שלושה תושבים לקו בהפרעת לחץ חריפה.
לא דווח על פציעות פיזיות או נזק.
5 ביולי – שלוש רקטות נורו לעבר אילת.
אחת מתוכן פגעה במכונית חונה סמוך לשדה התעופה באילת, וארבעה ישראלים נפצעו.
24 ביולי – מספר רקטות נורו לעבר אילת.
רקטה אחת יורטה על ידי סוללת כיפת ברזל של גדוד 137 שרשמה הפלה מבצעית ראשונה לגדוד, ואחת נחתה בשטח פתוח בתוך העיר.
לא דווח על נפגעים פיזית, אך כמה ישראלים לקו בהתקפי חרדה.
31 ביולי – מספר רקטות גראד שוגרו מסיני לעבר אילת.
אזעקה נשמעה ולא דווח על נפגעים או הרוגים.
הארגון הסלפי "אנצאר בית אל-מקדס" לקח אחריות.
8 בפברואר – מספר רקטות נורו מסיני לעבר אילת, שלושה מהן יורטו על ידי כיפת ברזל.
מחוז סיני של המדינה האסלאמית לקח אחריות לפיגוע.
20 בפברואר – שתי רקטות שנורו על ידי חמושים מצפון סיני נפלו בדרום ישראל.
התקיפה התרחשה יממה לאחר ששלוחה של דאעש טענה שכמה מחבריה נהרגו על ידי מזל"ט ישראלי.
לא דווח על נזק או נפגעים.
מדבר כבסיס שיגור לפיגועי רקטות טרור
לפי הדיווחים, חמאס תיקשר בעבר עם בדואים בסיני ואף כנראה סיפק להם רקטות.
לפי טענות אחרות, השליטה הלא-מלאה של מצרים על הבדואים בסיני מאפשרת את גיוס זה.
לפי ה"אקונומיסט", חמאס שלח בעבר קבוצה מעזה לסיני על מנת לשגר רקטות.
לדברי העיתונאי רונן ברגמן, "ככל שמתרחקים מקהיר, השלטון המרכזי חלש יותר.
יש לשלטון זה קשיים גדולים עם הבדואים."
באפריל 2010, 26 חברי חוליית ריגול לכאורה של חזבאללה הורשעו על ידי בית משפט מצרי באשמת תכנון פיגועים באתרי תיירות והברחת נשק מסיני לחמאס שבעזה.
התקפות טרור מוקדמות יותר באתרי נופש מצריים בסיני (ובהם שארם א-שייח' ודרום טאבה) מיוחסות לארגוני טרור בינלאומיים (אל-קאעדה לדוגמה), בשיתוף פעולה עם הבדואים בסיני.
שיגעון בנהר הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 2004 בבימויו של סטיבן בריל, נכתב על ידי ג'יי לגט ומיץ' ראוס ומבוסס על סיפור מאת האריס גולדברג, טום נורסל ופרד וולף.
בסרט מככבים סת' גרין, מת'יו לילארד, דאקס שפרד, אית'ן סופלי, אברהם בנרובי, רייצ'ל בלאנצ'ארד, כריסטינה מור, בוני סומרוויל, ריי בייקר וברט ריינולדס.
העלילה היא אודות שלושה חברי ילדות אשר נפגשים מחדש ומחליטים לצאת לטיול במעלה נהר נידח במטרה לחפש את השלל האבוד של חוטף המטוסים די.
לסרט יצא המשכון שהופץ ישירות לווידאו בשנת 2009 בשם "שיגעון בנהר: הטבע קורא".
תריסר שנים אחרי שסיימו את התיכון, שלושה חברים, ג'רי, דן וטום, מתבשרים על מות חבר ילדותם, בילי, שנהרג בתאונת מצנח ים.
לאחר ההלוויה, הם מבקרים שוב בבית העץ הישן שלהם ומוצאים מפה המובילה לאוצר האבוד של ד.ב.
קופר, שעליו ככל הנראה עבד בילי במשך כל חייו.
דן לוקח הפסקה מעבודתו כרופא ומצטרף לג'רי וטום למסע מחנאות ביערות בכדי למצוא את האוצר.
לאחר שייט בקאנו במורד הנהר, הם חונים על גדת הנהר ללון שם בלילה.
טום, שאינו מרוצה מהאוכל שדן הביא, מחליט לתפוס דגים באמצעות פנס.
עם זאת, הפעילות מושכת דוב גריזלי שמתחיל לרדוף אחריהם.
כאשר דן מועד, הדוב נושא אותו אל מערתו ומתייחס אליו כאל גור עד שדן מצליח לחמוק ממנו ויחד עם חבריו מטפס במעלה עץ.
בבוקר, הם מגלים שכל הציוד שלהם נקרע והושמד לחלוטין על ידי הדוב.
השלישייה ממשיכה את מסעה אך אינה מסוגלת לקרוא את המפה הפגומה, מה שגורם להם ללכת בדרך הלא נכונה.
הם לבסוף נופלים במורד מפל, ולמרות שהם שורדים, הקאנו שלהם נהרס לחלוטין.
כשהם יוצאים ליער עם מצפן בלבד, הם מוצאים את עצמם בחוות חשיש שבה צמד הרדנקס, דניס ואלווד, חושדים שהם גנבים ומתחילים לירות בהם.
שלושת החברים נסים על נפשם, תוך כדי כך שורפים את שדה החשיש, דבר שמרגיז מאוד את דניס ואלווד, שמחליטים לצוד אותם.
מאוחר יותר, במעבי היער, השלישייה פוגשת את בנות הפרחים פרח ופרפר, שנותנות להם מחסה ומטפלות בהם בעץ המשמש להן כבית.
באמצעות הרדיו, דניס ואלווד מוצאים אותם, אבל הבנות משליכות עליהם שקיות נייר מלאות בצואה כדי להסיח את דעתם בזמן שהשלישייה בורחת.
האחרונים ניצלים מסופת הרעמים על ידי איש הרים מסתורי שלוקח אותם לבקתתו ומספק להם בגדים.
מאוחר יותר הוא מתגלה כדל נוקס, שותפו של קופר לפני מותו.
למחרת בבוקר, צמד החוואים מוצאים אותם ומסתערים על הבקתה.
השלישייה בורחת בזמן שדל יורה על השניים עם אקדחי התופי שלו.
השלושה מועדים לתוך מכרה שהיה אתר נחיתת החירום של קופר, שם הם מגלים את השלד שלו ואת המזוודה בה השתמש כדי לשמור את דמי הכופר.
הם אף מבחינים שהוא שרף את חלקו בכסף בניסיון לשרוד בקור.
כאשר דן זוחל דרך מנהרה קטנה כדי לחפש מוצא החוצה, החוואים מוצאים את טום וג'רי, ומתפתחת קטטה.
בסופו של דבר, שריף בריגס, שעזר קודם לכן לשלישייה, מופיע וכולם מחולצים מהמכרה.
אך כאשר מתגלה השריף כמעסיקם של החוואים, ג'רי משליך רימון יד לעבר סוחרי החשיש.
הרימון מתפוצץ וגורם לעץ ליפול על החוואים והשריף, שבמהרה נעצרים בתחנת המשטרה הקרובה.
בסצנות הסיום, דל נותן לשלושה את מה שנשאר מהכסף הלא שרוף של די.
(100,000$), אבל ג'רי ודן מחליטים שטום זקוק לכסף יותר מהם, אז הם נותנים לטום את חלקם, בעוד שדל לוקח את עצמותיו של די.
בתרמילו בכדי להעניק לו קבורה ראויה.
ג'רי מציע נישואין לחברתו דניס, דן מתחיל מערכת יחסים עם פרח וטום הופך ליועץ במחנה קיץ לילדים, שם הוא מספר לקבוצת הילדים גרסה מוגזמת של הטיול.
קופר שבמהלך 30 שנה הסתתר ביעראית'ן סופליאלוודצמד רדנקס המגדלים חווה של חשישאברהם בנרובידניסריי בייקרהאנק בריגסהשריף המקומי המתגלה לבסוף כמעסיקם של אלווד ודניסכריסטינה מורפרפרצמד בנות פרחים החיות על עץ במעבה היעררייצ'ל בלנצ'ארדפרחברט הדב 2דוב גריזלידוב גריזלי גדול המשמיד לקבוצת החברים את הציודפרנק ולקרעושה אפקטים קוליים לדוב הגריזלי
הסרט הרוויח בסוף שבוע הפתיחה שלו 13,528,946 דולר, ודורג במקום השני אחרי הסרט "מגרש השדים: ההתחלה".
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג חיובי של 14% על סמך 126 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 3.9/10. הקונצנזוס של האתר הוא שלסרט "יש כמה קטעים מצחיקים, אבל לא מספיק כדי לשאת את זמן הריצה שלו".
ב-Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 29 מתוך 100 על סמך 27 מבקרים, מה שמציין "בדרך כלל ביקורות לא חיוביות".
קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם A+ עד F.
גם וראייטי נתן ביקורת לסרט אם כי לא הכי חיובית.
סקוט בראון מאנטרטיינמנט ויקלי נתן ביקורת חיובית יותר.
המשכון לסרט, שכותרתו "שיגעון בנהר: הטבע קורא", הופץ ישירות לווידאו ב-13 בינואר 2009. אף אחד מצוות השחקנים של הסרט הראשון לא הופיע בו.
שיגורים כושלים מרצועת עזה הם שיגורים של רקטות ופצצות מרגמה מרצועת עזה לעבר ישראל אשר לא עוברות את גבולות מדינת ישראל, ונוחתות ברצועת עזה או בים התיכון.
חלק ניכר מהשיגורים היוצאים מרצועת עזה לכיוון ישראל משנת 2006 במסגרת הטרור הפלסטיני לא יוצאים משטח הרצועה וגורמים נזק לתשתיות פלסטיניות ואף גובים חיי אדם.
הדיווח הישראלי הראשון של שיגור כושל של רקטות מרצועת עזה הוא משנת 2006, בו דווח על שיגורים כושלים של קסאמים מבית ספר במחנה הפליטים גא'בליה שברצועת עזה.
הארגונים האחראים למרבית השיגורים מרצועת עזה הם החמאס והג'יהאד האיסלאמי.
בקרב רקטות ששוגרו על ידי הג'יהאד האיסלאמי קיים אחוז גבוה יותר של שיגורים כושלים מאשר בקרב שיגורי הרקטות של החמאס.
דוברי ארגוני הטרור בעזה נוטים להעביר את האחריות על השיגורים הכושלים לישראל וטוענים כי מדובר בתקיפות ישראליות של חיל האוויר, דוגמת הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי.
ברוב המקרים מתברר כי אכן מדובר בשיגורים כושלים של רקטות שנורו מעזה ולא בתקיפות צה"ל.
בתקשורת הישראלית, הובאה הדעה כי האיכות הנמוכה של הרקטות והעלייה בכמות השיגורים הכושלים בשנים האחרונות נובעות מהיכולת המוגבלת של הג'יהאד האיסלאמי לייצר רקטות איכותיות.
גורמי צבא שאמונים על הנושא טענו לגבי מבצע עלות השחר כי חלק מהשיגורים במהלכו לא צלחו עקב היותם רקטות של הג'יהאד, בניגוד לרקטות החמאס שלא הצטרף למערכה.
בצה"ל טענו כי הסיבות לכישלון השיגורים הן "ייצור עצמי, אחסנה לקויה, וגם פעולות חשאיות שפוגעות בהתעצמות" וכן כי "חלק מהרקטות של הג'יהאד הן תמרורים שפעיליו עקרו, הוסיפו חומר נפץ מאולתר והרכיבו רקטה מאולתרת, לעיתים על בסיס סרטון הדרכה ביוטיוב".
בנוסף, על פי גורמי צה"ל, "אירעו כמה פיצוצים של מחסני רקטות כאלה ברצועת עזה בגלל אחזקה לקויה.
לפעמים רקטות נשמרות בשווקים ומועברות ממקום למקום בדרך לא דרך.
זה גורם ליותר תקלות לאחר הירי, ולנזק שהפעם היה מטורף".
על פי מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון, סביר להניח כי אחוז הכישלון הגבוה נובע מאיכות נמוכה של תהליכי הייצור, אך לא פחות מכך גם מהעדפה מכוונת של כמות על איכות: "הרי שמבחינת הארגונים החמושים בעזה גם רקטה שכושלת או מחטיאה גורמת לאזעקות בישראל ולפגיעה במורל ובפרנסה של אזרחיה.
לכן, התועלת מהשקעה בהגדלת האיכות איננה שווה את המאמץ".
כתוצאה מהיעדר שקיפות וחופש עיתונות ברצועת עזה שנמצאת בשלטון החמאס, קיים קושי רב בעת איתור נתונים בנוגע לנפילות של רקטות ששוגרו על ידי הארגונים בעזה ונפלו בשטח הרצועה.
על פי כתב עת שפורסם על ידי דוקטור אלכס ספיאן במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, חלק ניכר מהרקטות שנורו מעזה במהלך המבצעים התפוצצו בשטח הרצועה וגרמו לכמות משמעותית של אבדות בנפש, של עד כ-36% מהכמות הכוללת של ההרוגים בעזה במהלך מבצע שומר החומות.
שיגורי רקטות לעבר ישראל נעשה בעיקר על ידי ארגוני טרור מסוגים שונים.
לצד זאת, נעשה שימוש רקטי בידי ישויות מדינתיות בחלק ממלחמות ישראל, וכן במהלך מלחמת המפרץ בידי עיראק ובידי איראן בתקופת מלחמת חרבות ברזל.
התקפות של רקטות מתוצרת פלסטינית על ישראל מרצועת עזה החלו ב-2001, בעת שהאינתיפאדה השנייה הייתה בעיצומה.
טווח הרקטות משתנה וגדל עם הזמן, רקטת קסאם מסוגלת להגיע למרחק של כ-10 קילומטר מרצועת עזה בעוד שרקטת גראד 122 מ"מ משופרת מסוגלת להגיע למרחק של כ-40 קילומטר מרצועת עזה.
התקפות מיהודה ושומרון עלולות לפגוע באזורים צפופים בישראל ולגרום לנפגעים ולנזק.
זה מקור משמעותי לדרישה לפירוז הרשות הפלסטינית מנשק.
אריאל שרון נהג להמחיש למנהיגים זרים בתצפית המכונה "המרפסת של המדינה" את הסיכון הביטחוני הנשקף.
בכך שהערים הגדולות בישראל ונמל התעופה בן-גוריון, עורק התחבורה האווירית הראשי של ישראל, יהפוכו למטרות ירי לרקטות פלסטיניות.
לאורך השנים נעשו כמה ניסיונות של קבוצות פלסטיניות לשגר רקטות על ישראל מאזור יהודה ושומרון, מרביתן כשלו.
בשנת 1970 נורו קטיושות אל ירושלים מאזור כפר בתיר.
בשנת 1971 התרחשה התקפת הקטיושות על פתח תקווה, מתקפת רקטות קטיושה ששוגרו מאזור דיר בלוט אל פתח תקווה.
מתקפה זו גרמה למותן של שלוש נשים וילדה.
כן נמנע ירי שלוש קטיושות אל ירושלים בשנת 1974. במהלך 2002 אותרה רקטה במבצע צבאי בשכם.
במהלך 2005 אותרה מעבדת נפץ בה יוצרו רקטות לצד מטעני חבלה.
בדצמבר 2005 שיגרו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח רקטת קסאם מג'נין אך היא נפלה בשטחי הרשות.
בפברואר 2010 עצרו כוחות הרשות הפלסטינית בגדה המערבית חוליית חמאס אשר תכננה לבצע שיגורי ניסיון של רקטות בגדה לעבר ישראל.
הרשות העבירה לישראל את הרקטות והתחמושת שנתפסה.
ב-22 באוקטובר 2010 נמצאה אספקת נשק עצומה של פצצות מרגמה ורקטות אשר יועדו לשיגור מיהודה ושומרון לעבר ישראל.
ב-8 במאי 2023 הועלה לרשתות החברתיות סרטון המציג לכאורה רקטה במשגר דמה רקטי שהוצב בכפר נזלת זייד שבצפון השומרון, הרקטה שוגרה לעבר היישוב שקד אך התפוצצה במקום, "גדוד אבו עיאש" של הג'יהאד האסלאמי לקח אחריות על הירי.
יום לאחר מכן, בתחילת מבצע מגן וחץ אמר ראש שירות הביטחון הכללי רונן בר, כי בימי המבצע חיסל מחבלים נוספים בג'נין שהחלו לייצר מעבדות נפץ רקטיות, גם הם השתייכו לארגון הג'יהאד.
ביום ירושלים 2023 איתר השב"כ רקטה בבית חנינא שבמזרח ירושלים ועצר מחבל פלסטיני מהכפר עג'ול שבנה אותה ותכנן לשגר אותה על מצעד הדגלים.
ב-26 ביוני 2023 ארגון טרור בשם גדודי אל-עיאש ניסה לשגר רקטות "קסאם 1" מג'נין לעבר מושב רם און במועצה אזורית גלבוע, אך הרקטה נפלה בשטח פלסטיני, כ-150 מטרים מנקודת השיגור.
ב-10 ביולי 2023 מחבלים טענו ששיגרו 2 רקטות מקומיות מג'נין לעבר היישוב שקד שבצפון השומרון ופרסמו סרטון של שיגור רקטה כביכול; גדודי אל-קסאם לקחו אחריות.
צה"ל גילה שני משגרים ושרידי שני טילים שנורו מג'נין.
ב-11 ביולי 2023 שוגרה רקטה מאולתרת שהתפוצצה באוויר ולא גרמה לנזק בכפר פקועה שליד מעלה גלבוע והתפוצצה רקטה מאולתרת ליד המושב רם און.
ביולי 2024 ניסו מחבלים פלסטינים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לשגר רקטות מטולכרם אל עבר השרון, הניסיון נכשל.
בספטמבר 2025 נורו 2 רקטות מכפר ניעמה אל עבר מודיעין, רקטה אחת נפלה בכפר והשנייה נפלה בטווח 3 קילומטרים בעיירה סאפא, זהו השיגור המוצלח הראשון ביהודה ושומרון מאז התקפת הקטיושות על פתח תקווה ב-1971.
מצרים שיגרה מעל 80 רקטות פרוג במהלך מלחמת יום הכיפורים לעבר חצי האי סיני וכוחות צה"ל, חלקן לעבר לעבר בסיס הפיקוד והמודיעין אום חשיבה אך אלה לא גרמו לנזק.
לאחר השבת חצי האי סיני למצרים ב־1982, נורו לאורך השנים רקטות לעבר ישראל מחצי האי.
ירי הרקטות בוצע הן על ידי ארגונים פלסטינים (חלקם יצאו מרצועת עזה דרך ציר ה-ח') והן על ידי ארגוני הג'יהאד העולמי שהתבססו בחצי האי סיני.
הירי מבוצע מחצי האי סיני והמטרה היא עיר התיירות אילת.
לעיתים רקטות שנורות על אילת פוגעת גם בעיר עקבה הירדנית.
ב-28 בספטמבר 2019 שוגר פגז כזליגה מהמלחמה בטרור בסיני ונפל ביישוב בני נצרים, חודשיים לאחר מכן ב-26 בנובמבר שוגר פגז נוסף כזליגה מטנק מצרי שנפל גם הוא בבני נצרים.
התקפות רקטות על ישראל הגיעו מלבנון כחלק מהתבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון – ירי הרקטות הלבנוני לעבר ישראל מתבצע משלהי שנות ה-60 של המאה ה-20. עד מלחמת לבנון הראשונה ביצעו את הירי בעיקר ארגונים של אש"ף והרקטות שנורו זכו לשם הגנרי "קטיושות".
אחרי גירוש אש"ף מלבנון התבססו בדרום לבנון ארגוני טרור שיעיים כאשר הבכיר שבהם הוא חזבאללה, שפעל כארגון שליח של איראן.
מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ירה חזבאללה רקטות לעבר צפון ישראל, כאשר מדי פעם גם ארגוני טרור פלסטיניים היושבים בלבנון ומשתפים פעולה עם החזבאללה כגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית יורים רקטות על קריית שמונה, מטולה ונהריה.
במשך שנים ירי הרקטות הלבנוני היה חלק משגרת החיים בישראל וגרם לנפגעים ונזק רב.
ירי הרקטות הוביל למספר מבצעים גדולים של צה"ל בלבנון.
מאז מלחמת לבנון השנייה (2006) ירי הרקטות הלבנוני על ישראל הצטמצם במידה ניכרת.
ב־6 באפריל 2023, במהלך חג הפסח נורה מטח של 37 רקטות ופצמ"רים מלבנון לעבר הגליל המערבי ומטולה.
במלחמת חרבות ברזל שוגרו מלבנון אלפי רקטות לעבר ישראל.
שמונה אזרחים נפצעו באירוע, מתוכם שלושה נזקקו לאשפוז.
מטח הקטיושות הפתיע את תושבי בית שאן אשר היו מחוץ לטווח האש בפעולות ירי קודמות של המחבלים, ונחשב לעליית מדרגה בהתקפות המחבלים.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס רמת דוד במה שכונה אחר-כך "ליל הפרוגים".
במהלך מלחמת חרבות ברזל החות'ים בתימן החלו בשיגור טילים תוך שימוש באמצעים מתקדמים שמקורם באיראן.
ב-19 באוקטובר 2023, ספינת מלחמה אמריקאית יירטה טילים ומל"טים ששוגרו מתימן לכיוון ישראל.
ב-31 באוקטובר, מערכת "חץ" יירטה לראשונה טיל בליסטי ששוגר מתימן, ככל הנראה מדגם קדר-110 מדגם H לטווח של כ-1,650 ק"מ.
החות'ים לקחו אחריות על השיגורים והצהירו כי ימשיכו לתקוף את ישראל כל עוד תימשך הלחימה.
ב-9 בנובמבר, מערכת חץ 3 יירטה טיל בליסטי נוסף במרחב ים סוף.
ב-14 בנובמבר, טיל נוסף יורט על ידי מערכת חץ, וב-15 בנובמבר, ספינת מלחמה אמריקאית יירטה מל"ט של החות'ים אשר כוון לשטח ישראל.
ב-22 בנובמבר, בעקבות התקיפות, פרסה ארצות הברית מערכת טילי THAAD בבסיס הר קרן שבנגב.
ב-19 ביולי 2024, כטב"ם ששוגר מתימן התפוצץ בתל אביב וגרם למות אדם אחד ולעשרה פצועים מה ושהוביל למבצע יד ארוכה של חיל האוויר בתימן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החריף הסכסוך האיראני-ישראלי, ואיראן החלה לתקוף את ישראל משטחה.
תחילה התרחשה המתקפה האיראנית על ישראל (אפריל 2024) בלילה שבין 13 ל-14 באפריל 2024, במהלכה שיגרה איראן לעבר ישראל 110–130 טילים בליסטיים, כ-185 כטב"מים ו-36 טילי שיוט.
כעבור כמה חודשים התרחשה המתקפה האיראנית על ישראל (אוקטובר 2024), במסגרתה ב-1 באוקטובר 2024, שיגרה איראן 181 טילים בליסטיים לעבר ישראל.
במהלך מבצע עם כלביא, כתגובה למקפת הפתע, פתחה איראן במתקפה מתמשכת על ישראל שכללה שיגור של למעלה מ-500 טילים בליסטיים וכ-1,000 כטב"מים לעבר מטרות צבאיות ואזרחיות בישראל.
בתקיפות נהרגו כ-30 אזרחים ישראלים, כ-2,500 נפצעו ונגרם נזק נרחב לרכוש.
שיגעון בחלל 2 הוא סרט פרודיה אמריקאי על אופרת חלל, המהווה המשכון לסרט "שיגעון בחלל" משנת 1987. הסרט בוים על ידי ג'וש גרינבאום ונכתב על ידי ג'וש גד, בנג'י סאמיט ודן הרננדז, ומככבים בו גאד, קיקי פאלמר, לואיס פולמן ואנתוני קריגן.
בסרט מככבים גם מל ברוקס, ריק מוראניס (בתפקידו הראשון בסרט לייב אקשן מזה 30 שנה), ביל פולמן ודפני זוניגה, שחוזרים על תפקידיהם מהסרט הקודם.
כמו קודמו, הסרט יהיה בעיקר פרודיה על סדרת סרטי המדע בדיוני "מלחמת הכוכבים", אך גם יהיה פרודיה על מדיות פופולריות אחרות.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2027.
מל ברוקס בתפקיד יוגורט והנשיא סקרוב
ביל פולמן בתפקיד לון סטאר
ריק מוראניס בתור לורד קסדה אפלה
דפני זוניגה בתור המלכה וספה
לואיס פולמן בתפקיד סטארברסט, בנם של לון סטאר וספה
ג'ורג' וינר בתפקיד קולונל סנדורז
ריק מוראניס טען בראיון משנת 2013 שהוא ומל ברוקס דנו בהמשך אפשרי לסרט "שיגעון בחלל" משנת 1987, כאשר מוראניס הציע את השם "שיגעון בחלל 3: החיפוש אחר שיגעון בחלל 2".
עם זאת, הוא וברוקס לא הצליחו לגבש עסקה שתאפשר לפרויקט להתקדם.
בפברואר 2015, ברוקס אמר שהוא מעוניין ליצור סרט המשך שייצא לאחר סרט מלחמת הכוכבים הבא וקיווה שמוראניס יחזור על תפקידו.
הסרט המוצע, אמר ברוקס, עשוי להיקרא בשם "שיגעון בחלל 2: החיפוש אחר עוד כסף".
עם זאת, בפברואר 2020, ביל פולמן אמר במהלך ראיון ל- Daily Blast Live, "זה תלוי במל.
תשאל אותו אם יש לו יותר מדי כסף וזו הסיבה שהוא לא עושה את זה".
ביוני 2024, הוכרז על ידי אולפני אמזון MGM כי סרט המשך ישיר ל-"שיגעון בחלל" נמצא בפיתוח, כאשר ג'וש גרינבאום מביים, ג'וש גד, בנג'י סאמיט ודן הרננדז כותבים את התסריט, כאשר גד לוהק גם הוא לתפקיד הראשי, ומל ברוקס כמפיק.
ביוני 2025, הוכרז כי ברוקס, פולמן, מוראניס ודפני זוניגה יחזרו לסרט ההמשך, כאשר קיקי פאלמר ולואיס פולמן יצטרפו לסרט, לוהקו לגורלי דסטני וסטארברסט.
בריאן גרייזר הוכרז גם הוא כמי שיצטרף לצוות ההפקה דרך Imagine Entertainment .
בספטמבר 2025, הוכרז כי ג'ורג' ווינר יחזור לגלם את קולונל סנדורז וכי אנתוני קריגן הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד שלא פורסם.
סרט זה יסמן את הופעתו הקולנועית הראשונה של מוראניס מול המצלמה מאז "מותק, ההורים נעלמו" משנת 1997.
הצילומים העיקריים החלו ב-16 בספטמבר 2025 בסידני, כשג'ף קאטר שימש כצלם.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית בשנת 2027.
שידור דיגיטלי הוא השימוש באותות ספרתיים כחלק מטכנולוגיית השידור של הרדיו והטלוויזיה.
השידור הדיגיטלי מתקדם בהשוואה לשיטות השידור האנלוגיות.
בשיטות השידור הדיגיטליות, רכיבי הקול ורכיבי התמונה מקודדים באופן דיגיטלי (האותות מתורגמים לרצף של סיביות), ולרוב מתווספים אליהם גם נתונים נוספים כגון לוח משדרים, כתוביות ותרגום, ופירוט אודות התוכן המשודר.
בדרך כלל, הדיונים והפעולות הקשורות בשידור הדיגיטלי מתמקדים בשידורי הטלוויזיה.
השידור הדיגיטלי מיושם בשידורי הלווין, הכבלים ובשנים האחרונות גם בשידורים הקרקעיים.
יתרון שיטת השידור הדיגיטלי (בהשוואה לשידור האנלוגי):
היכולת לשלב טכנולוגיות דחיסה בשידור.
שימוש ברוחב סרט מצומצם מה שמאפשר הקצאת תדרים לערוצים ושימושים נוספים.
אפשרות שידור של ערוצים רבים באותו התדר.
איכות קול ותמונה גבוהים במיוחד.
אפשרות לשדר כתוביות וערוצי קול במספר שפות.
תמיכה ברזולוציית תמונה גבוהה (למשל HDTV).
יכולות אינטראקטיביות, שנקראות ITV (interactive television) הטלוויזיה האינטראקטיבית באמצעות הלוויין ואו הכבלים.
הפחתה בהספק השידור, והוזלה בעלותו.
בכל העולם מתקיים תהליך של מעבר לשידור דיגיטלי שמלוה בהפסקת השידור האנלוגי.
במרבית המדינות תהליך המעבר הסתיים או שהוא בשלבי סיום.
חברת בזק שידרה רדיו דיגיטלי בשיטת DAB כניסוי משנות התשעים ועד 2007.
yes הטלוויזיה בלוויין משדרת טלוויזיה דיגיטלית.
חברת הטלוויזיה בכבלים, HOT החלה לשדר בתקן דיגיטלי בשנת 2001. השידור האנלוגי הופסק כליל בשנת 2014.
החל מאוגוסט 2009, מופעל בישראל שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי של מספר ערוצי טלוויזיה - עידן+.
השידור האנלוגי הופסק בשנת 2011. הערוצים הישראליים שמופצים חינם דרך הלוויין עמוס מועברים גם-כן באופן דיגיטלי.