tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל, הכוונה לכלי טיס שהוא רב-להב ויש לו גם כנף קבועה שמשמשת כמשטח העילוי העיקרי, בשלב השיוט.
סיווג על פי גודל כלי הטיס
הגדרות תקנות הטייס מה 11.11.2024 - תקנות הטיס (הפעלת מערכת כטב"ם קטן), תשפ"ד-2024:כטב"ם זעיר, כטב"ם שמסתו בהמראה, כולל כל דבר שהוא נושא וכל דבר שמחובר אליו, היא 250 גרם לכל היותר.כטב"ם קטן, כטב"ם שמסתו בהמראה, כולל כל דבר שהוא נושא וכל דבר שמחובר אליו, קטנה מ-25 קילוגרם.
בלשון חופשית, לעיתים נהוג/ היה נהוג בעבר:מיני-כטב"ם (לרוב נקרא בעברית "מזל"ט" – מטוס זעיר ללא טייס) – כטב"ם שמוטת הכנפיים שלו היא בדרך כלל עד מטר, ומשקל ההמראה שלו בסדרי גודל של עשרות קילוגרמים.
מיקרו-כטב"ם – כטב"ם המוגדר (על פי הגדרות משרד ההגנה האמריקאי) כבעל מוטת כנף קטנה מ-15 ס"מ.
מיקרו-כטב"מים הם תחום מחקר מתפתח בשנים האחרונות לאור השיפור במזעור מערכות אלקטרוניות ומכניות.
אם לא נעשה שימוש במונחים של מיקרו – או מיני – בדרך כלל מדובר על כלי-טיס במשקל המראה של מאות קילוגרמים ומעלה.
סיווג על פי גובה ומשך שהייה באוויר
לעיתים נעשה שימוש במונחים הבאים:
MALE – Medium Altitude Long Endurance, לתיאור כלי טיס בעל יכולת טיסה בגובה בינוני, כלומר 20–40 אלף רגל ועל משך שהייה ממושך של 15 שעות ומעלה.
HALE – High Altitude Long Endurance, מתאר כלי טיס בעלי יכולת טיסה בגובה רב, כלומר מעל 40 אלף רגל ומשך שהייה של 15 שעות ומעלה.
רוב כלי הטיס הבלתי מאוישים אינם טסים בגבהים אלה, ולכן נעשה שימוש במונחים אלה להדגיש את ייחודם של המטוסים שכן מגיעים לגובה זה, הכלולים בשם הכולל High Altitude Platforms וכוללים גם בלוני תצפית לרום גבוה.
סיווג על פי סוג המשימה
כטב"ם טקטי – כטב"ם (בדרך כלל קטן) המשמש למשימות בדרג הטקטי.
כלומר, דרג המסגרות הלוחמות הקטנות, הנמצאות במגע עם האויב.
כטב"ם מטרה – כטב"ם המשמש לאימון ולניסוי מערכות נשק נגד מטוסים.
כטב"ם מחקר – כטב"ם המשמש למחקר של מערכות נוספות, בדרך כלל לגופים אקדמיים וגופי פיתוח.
כטב"ם מודיעין – כטב"ם המשמש לאיסוף מודיעין ובפרט מודיעין קרבי, אחת המשימות הקלאסיות של כלי טיס בלתי מאוישים.
כטב"ם תצפית (מכונה גם "כטב"ם סיור") – כטב"ם המצויד במצלמה ובמצלמת וידאו ומיועד לסרוק ולצלם שטחים נרחבים, בדרך כלל מגובה רב.
כטב"מים כאלו משמשים לצורכי אבטחה, שמירה על הגבולות, אכיפת חוק, בקרת תנועה ועוד.
כטב"ם צילום – כטב"ם קטן, בדרך כלל בתצורת רחפן, המצויד במצלמה או מצלמת וידאו.
בשונה מכטב"ם תצפית, כטב"ם צילום משמש לצילום בטווחים קרובים ובסביבה אזרחית ונפוץ בשימושים כגון צילום אירועים וצילום פרסומות.
כטב"ם ממסר – כטב"ם שתכליתו היא להוות תחנת ממסר לאותות רדיו (לצורכי קשר, העברת תמונה, טלמטריה וכולי) בין שתי נקודות שקשר הרדיו ביניהן בעייתי, עקב מרחק גדול מדי או עקב תנאים טופוגרפיים.
כטב"ם תקיפה – כטב"ם המשמש למשימות תקיפה.
כטב"ם תקיפה יכול לשאת חימוש שהוא יורה על המטרה (לרוב טיל אוויר-קרקע) או להוות בעצמו את החימוש שיפגע במטרה בעת הצורך ("כטב"ם מתאבד").
כטב"ם קרב – כטב"ם כבד שמשימתו קרבית באופייה, כלומר, כזו הכוללת הטלת חימוש ומחייבת התמודדות עם איומים מתקדמים.
ישנם עוד סוגים רבים, בהתאם למספר הגדל והולך של משימות כלי טיס בלתי מאוישים.
סיווג על פי סוג מערכת ההנעה
לעיתים נעשה שימוש גם במערכת ההנעה כאמצעי לסיווג כלי הטיס.
כטב"מ בעל מנוע חשמלי - מנועים חשמליים משמשים בעיקר כטב"מים קטנים וקלים יחסית וכן בעולם הרחפנים (רב להב).
בעולם הרב להב המנועים החשמליים נפוצים מאוד בגלל יכולתם לשנות את מהירות סיבובם במהירות רבה, דבר הדרוש ברחפנים מכיוון שהבקרה שלהם נעשית על ידי שינוי סל"ד של כל אחד מהמדחפים ולא על ידי משטחי היגוי כמו במטוסים קונבנציונלים.
כטב"ם סילוני – כלי טיס בלתי מאויש המשתמש במנוע סילון, בדומה למטוסים מאוישים רבים.
כטב"ם טורבו-פרופ – כלי טיס בלתי מאויש המשתמש במנוע טורבו-פרופלור, בדומה למטוסי תובלה רבים.
רוב הכטב"מים, בעיקר בתחילת הדרך בתחום, היו מונעים במנועי בוכנה על סוגיהם השונים (שתי פעימות או ארבע פעימות).
בכטב"מים גדולים (מעל שני טון לערך) גוברת הנטייה לשימוש במנועי טורבו פרופ או מנועים סילוניים.
השימוש הראשון בכטב"ם ככלי נשק נעשה ככל הנראה על ידי האוסטרים בתאריך ה-22 באוגוסט 1849, אז שוגרו 200 כדורים פורחים חסרי טייס כנגד ונציה.
הבלונים היו חמושים בפצצות ונשלטו על ידי מנגנון זמן.
בפברואר 1863 הוענק פטנט לצ'ארלס פרלי (Charles Perley) על עיצוב כלי טיס בלתי מאויש, שכלל בלון של אוויר חם שנשא סל המכיל מנגנון תזמון.
משימת תקיפה בוצעה לראשונה על ידי כלים לא מאוישים במלחמת העולם הראשונה, כשפצצה מעופפת תוכננה ונבנתה עם מנגנון זמן שתלש את הכנפיים בנקודה כלשהי, וגרם לפצצה ליפול לקרקע.
בשנת 1912 החלו הבריטים ב בבסיס חיל האוויר המלכותי בפארנבורו שהוסב במיוחד לשם כך.
הדגמים הראשונים היו מבוססים על באורך 2.82 מטרים, בעלי מוטת כנפיים של שלושה מטרים ונשלטו ממטוס-אם.
הם פותחו במלחמת העולם הראשונה להגנה מהפצצות ספינות האוויר הגרמניות, אבל כינו אותם AT, Areal Target כדי להטעות את הגרמנים, שיחשבו שהם כלי ניסויי ללוחמת נ"מ.
בסוף המלחמה היה לבריטים דגם עובד, אם כי לא נעשה בו שימוש מבצעי.
הצלחה גדולה יותר נחל הצי הבריטי עם סירות בלתי מאוישות שנשלטו מספינת-אם.
בשנת 1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, פותח בארצות הברית מל"ט התקיפה אינטרסטייט TDR , ויוצרו ממנו 195 מטוסים.
המל"ט הופעל בשנת 1944 כמל"ט מתאבד בזירת האוקיינוס השקט.
בשנת 1943 עשו היפנים שימוש בבלונים פורחים ככלי נשק.
היפנים הסתמכו על זרמי הסילון שאמורים היו לסחוף את הבלונים עד לחופה המערבי של ארצות הברית ושם להתפוצץ.
בעקבות זרמי רוחות חזקים ובעיות מכניות התרסקו כל הבלונים באוקיינוס השקט, למעט מספר קטן של בלונים ביניהם אחד שהגיע לגבול קנדה–ארצות הברית והרג פרה כאשר התפוצץ.
לגרמנים גם היה מזל"ט צילום מבצעי
מודרני לחלוטין, מונחה רדיו, המשוגר ממסילה ונוחת באמצעות מצנח.
המגבלה הייתה שהצילום התבצע על פילם שהוצנח לקרקע, לעומת שידור וידאו ברדיו כנהוג מאז שנות השישים המאוחרות.
בארצות הברית פותחו מזל"טים מגוונים בשנות ה-50. סדרת ה"פיירבי" שפותחו על ידי חברת ראיין איירונאוטיקל שהמריאה לראשונה ב-1951. היו אלו מראשוני הכטב"מים בעלי הנעה סילונית, ומכטב"מי המטרה שנעשה בהם השימוש הנרחב ביותר שנבנו מעולם.
את הפיירבי ניתן היה לשגר ממטוס באוויר, או ממשגר קרקעי עם מאיץ רקטי יחיד.
בהמשך פותח דגם לצילום אוויר שנעשה בו שימוש במלחמת וייטנאם.
כטבמ"י פיירבי נכנסו לשירות בארצות הברית, ישראל, סין ואיראן.
בהמשך פותחו סדרת מל"טים מדגם צ'אקר שיועדו לשמש מטרות אוויריות והטעיית סוללות טילי הנ"מ, שיוצרו על ידי נורת'רופ.
טיסה ראשונה בסדרה זו בוצעה בשנת 1965. מל"טים אלו נשלטים מרחוק, מסוגלים להגיע למהירויות של עד למאך 0.86 ולגובה של מ-30 עד 40,000 רגל.
התעשייה הרוסית ייצרה מל"טים ומזל"טים החל משנות החמישים.
היו אלו מטוסי סילון מסיביים, בעלי משקל גדול, מהירות גבוהה וטווח גדול.
הסנונית הראשונה הייתה Lavochkin La-17. המל"ט המריא לראשונה בשנת 1953. משקלו המרבי היה 3 טון, מהירותו המרבית הייתה 900 קמ"ש וסייג הרום שלו עמד על 17 ק"מ.
מל"ט זה יכול לשהות שעה באוויר.
לאחריו היה הטופלוב Tu-123 שהמריא לראשונה ב-1960. מל"ט זה היה מיועד לטווח של עד 3,200 ק"מ, מהירותו המקסימלית הייתה 2,700 קמ"ש, ומשקלו המרבי עמד על 35.6 טון.
דגם זה שהוצב בגבול המערבי של ברית המועצות עד 1979, היה בזבזני כיוון שהיה מתכלה בסיום הטיסה.
בהמשך פותחו מספר דגמים סילוניים קטנים שיועדו לטווח טקטי.
דגמים אלו היו Tupolev Tu-143 שטס לראשונה ב-1970, שמשקלו המרבי עמד על 1.2 טון, מהירותו המקסימלית הייתה 950 קמ"ש, וטווח הטיסה שלו היה 200 ק"מ.
דגם זה זכה להצלחה, ונמסר/נמכר לבולגריה, צ'כוסלובקיה, הרפובליקה הצ'כית, רומניה, עיראק וסלובקיה.
כיום מפעילים אותו רוסיה, קוריאה הצפונית, סוריה ואוקראינה.
ודגם Tupolev Tu-141 שטיסתו הראשונה בוצעה ב-1974. משקלו המרבי עמד על 6.2 טון, וטווח הטיסה שלו היה 1,000 ק"מ.
בתחילה מזל"טים אלו צילמו על סרטי צילום, בהמשך עברו לצילום דיגיטלי.
מזל"טים ומל"טים סילוניים היו בעלי בעיות רבות, כמו משקל רב, מהירות גבוהה מדי, בולטות, עלות גבוהה ועוד וכתוצאה מכך התפתח תחום שלם של מזל"טים בעלי מדחף.
ישראל הייתה החלוצה בתחום זה, שהפך לתחום העיקרי בעולם.
בישראל, הראשון שחשב על יישומים צבאיים לכלי טיס קטן הנשלט מרחוק באמצעות רדיו, היה שבתאי בריל, קצין בחיל המודיעין.
הוא שכנע את רמ"ח איסוף, אברהם ארנן, להקצות 1,000 דולר לניסוי.
הניסוי הראשון נערך על ידי בריל ואיש חיל האוויר שלמה ברק, בכפר סירקין והסתיים בהצלחה, ב-1969 בוצעו ניסויי צילום של עמדות מצריות וירדניות.
במסגרת הלקחים שהופקו במלחמת יום כיפור ב-1973, לאחר שישראל הופתעה בתקיפה משולבת של כוחות המצרים והסורים, הוחלט במודיעין הישראלי לשפר את יכולות המודיעין בזמן אמת כדי למנוע הישנות של הפתעות מעין אלה.
הפתרון הוגדר בקווים כלליים בראשית 1975 – נדרש אמצעי לאיסוף טקטי של מודיעין בזמן אמת, שיכול לפעול במשך 50 שעות לפחות (או 10 משימות).
פיתוח המזל"ט הראשון בעולם המערבי, סקאוט (Scout, כונה בצה"ל "זהבן") התבצע על ידי התעשייה האווירית בין השנים 1977–1981. הפרויקט נוהל על ידי שארלי אטאלי (דאז סמנכ"ל הנדסה) ודוד הררי (ראש הפרויקט), שקיבלו את פרס ביטחון ישראל בשנת 1981.
מהירותו המרבית של הזהבן הייתה 160 קמ"ש, טווחו עמד על 100 ק"מ, משקלו המרבי היה 118 ק"ג, וזמן השהייה באוויר עמד על 7.5 שעות.
כבר ב-1979 השתתפה יחידת הזהבן החדשה בתרגיל רחב-היקף להדמיית פעילות מבצעית.
במקביל לפיתוח הזהבן פותח גם המסטיף (כונה בצה"ל "סורק") מתוצרת תדיראן מערכות.
ב-1978 נקלטו לראשונה מזל"טי הסורק בחיל האוויר הישראלי והחלו במשימות איסוף מודיעין בזמן אמת, בעיקר בחזית הצפון.
השימוש המבצעי הבולט ביותר במזל"ט הסורק היה במהלך בשנת 1981, כאשר באמצעותו זוהו ואחר כך הושמדו סוללות הטילים הסוריות שהיו פרוסות בבקעת הלבנון וסיכנו את שליטת חיל האוויר במרחב האווירי בחזית הצפונית.
לאחר מבצע השמדת סוללות הטק"א בבקעת הלבנון, נדהמו בצה"ל מהתוצאות שסיפק ה"סורק", שהוכרז בתחקירי המבצע כבעל 'יכולת חסרת תקדים ומצילת חיים המספקת לכוחותינו את המידע המאפשר להתכונן ולצפות מראש את פעולות הצד שכנגד'.
במסגרת זו, סיפקו המזל"טים לחיל האוויר מבט קריטי בזמן אמת על איומים ומטרות כאחד ואיפשרו לטייסי הקרב לפגוע במטרות מטווחי ביטחון שכלל לא היו בקו הראייה של הטייסים.
באותה מלחמה הפעילה סוריה מזל"טים סובייטיים מדגם טופולב Tu-143, שחדרו למרחב האווירי של ישראל לצורך גיחות צילום ושבו בשלום לבסיסם.
הביצועים המרשימים של המזל"טים הישראלים עוררו עניין רב בארצות הברית וחוללו שיתוף פעולה נרחב בין ישראל לוושינגטון, לרבות רכישה של טייסת "סורק" בידי חיל הים האמריקאי – ששימשה לטובת אימונים והטמעה של שיטות הפעלה לכלים בלתי מאוישים.
בשלב מאוחר יותר, פותחה גרסה משופרת של ה"זהבן", שנקראה פיוניר, אשר תוכננה במיוחד לפי דרישות חיל הים וחיל הנחתים האמריקאי – להם נדרשה פלטפורמה עמידה יותר, על טהרת החומרים המרוכבים ועמידים לשיתוך.
מזל"טים מדגמים ישראלים כגון RQ-2 פיוניר והאנטר (Hunter) נמכרו לזרועות השונות של צבא ארצות הברית, שם שימשו במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק, כמו גם במלחמת קוסובו.
תשומת לב גוברת מצד מדינות אחרות הוביל למכירות של כטב"מים למספר לקוחות באירופה ובאסיה.
ב-1992 סופק לחיל האוויר כטב"ם מדור חדש, ה"סרצ'ר", שבהדרגה החליף את הזהבן – המזל"ט החדש עורר התלהבות גם בשווקים אחרים, בייחוד באסיה.
ב-1990 חיפשו השווייצרים מערכת בעלת יכולת הפעלה באזורי המראה/נחיתה מכוסי קרח, שלג או עשבייה.
יכולת תע"א לבצע עיצובים לצרכים ספציפיים לפי דרישות הלקוח, הובילה בשנת 1995 לאספקת מערכות הריינג'ר(Ranger) לצבא שווייצריה.
הפרויקט בוצע בשיתוף פעולה עם RUAG אירוספייס – חברה שווייצרית.
המערכות הותאמו במיוחד לדרישות השווייצריות, על הפלטפורמות הורכבו "מגלשיים" במקום כני נסע, ניתן היה להכניס את מטע"ד היום/לילה לבטן המטוס כדי שיהיה מוגן בנחיתה.
הצלחת הריינג'ר בשווייץ הובילה גם להתעניינות מצד פינלנד, ובשנת 2001 סופקו גם מספר מערכות למדינה הצפונית.
דוגמה נוספת לאספקת מערכות לפי דרישות מיוחדות של הלקוח היא כטב"ם ההאנטר (Hunter) שיוצר לפי דרישות האמריקאים בשנת 1992.
ההאנטר בעל שני מנועים לפי דרישתם של האמריקאים, הוכן לשיגור ונחיתה על מסלול קצר.
הוא שוגר ממשגר ובנחיתה נבלם באמצעות כבלי עצירה עליהם המטוס נתפס בוו ייעודי.
כטב"ם ההאנטר הוא פלטפורמה שעודה מבצעית עבור צבא ארצות הברית.
בשנת 1987, עם ביטול תוכנית מטוס הלביא, הופנו חלק ממומחי התכנון וההנדסה של התע"א לכיוון של פיתוח מל"ט חדש שכונה "מחץ"(Heron).
ב-1994 השתתף המחץ במשימה הקרבית הראשונה מעל דרום לבנון, ותמך ישירות בפיקוד הצפון.
המחץ הוכיח את עצמו כאמין ביותר במשימות קרב בתמיכה בכוחות הקואליציה בעיראק ובאפגניסטן.
כטב"מי הרון שירתו גם לצד כוחות קנדה, צרפת, אוסטרליה וגרמניה.
בנוסף לכך בוצעו עוד פעילויות רבות בהן למחץ חלק (חלקן עדיין מתקיימות): פעילויות סיור ההרון לאורך חופי הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה ואילו סיוע כטב"מי ההרון של צרפת (Harfang) במשימות מודיעין-מעקב-סיור (ISR) מעל מרכז אפריקה וסיוע לפעולות צרפת במאלי, פעילויות באסיה, באפריקה, בדרום אמריקה וביוון.
לאחר שבחיל האוויר הישראלי הבינו את הפוטנציאל האדיר הטמון בהרון למשימות רום בינוני, שהייה ממושכת (MALE), הוצבו לפני תע"א אתגרים נוספים – טיסה בגובה רב יותר, עמידות רבה יותר לרוחות ולפרצי רוח חזקים ונשיאת מטע"ד כבד יותר במשימות ארוכות ומורחבות יותר.
תנאי תפעול אלה חייבו פלטפורמה גדולה יותר והנעה מסוג חדש וחזק יותר והובילו לפיתוח הרון טורבו-פרופ (הרון TP) – ה"איתן".
פיתוח האיתן החל ב-2004 וטיסת הבכורה של האבטיפוס התקיימה ב-2009. האיתן נכנס לשימוש ב-2010 והפך למערכת האווירית הלא מאוישת הגדולה ביותר שמפעיל חיל האוויר הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם וסיומה של המלחמה הקרה הונהגו קיצוצים נרחבים בתקציבי הצבאות בעולם.
בעקבות זאת נעשו מאמצים למציאת שיטות זולות יותר לפיתוח והפעלה של כלי טיס וחלה פריחה בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים.
התהליך הואץ בעקבות הפעלה מוצלחת של מל"טים על ידי חיל האוויר האמריקאי במסגרת הפעילות של נאט"ו במלחמה ביוגוסלביה.
לפיכך, החל מאמץ ניכר לפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים בארצות הברית, החל ממחקר אקדמי ועד פריסה מבצעית של מערכות כאלה.
מאמץ זה מכוון על ידי משרד ההגנה האמריקאי, שפרסם בשנת 2000 את "מפת הדרכים" שלו לכטב"ם.
מסמך זה מתעדכן אחת לכמה שנים, ומכיל תוכנית לפיתוח התחום בעשרים וחמש השנים הבאות, בעלויות של מיליארדי דולרים לשנה.
בשנות התשעים ושנות ה-2000, זכו הכטב"מים לעדנה צבאית ואף חדרו לשוק האזרחי.
המדינות הבכירות בהפעלה וייצור של מזל"טים הן ישראל וארצות הברית ("RQ-3 דארקסטאר") ובעקבותיהן סין והודו ומדינות אירופה ("ברקודה").
ב-2002 השתמשה ארצות הברית בכטב"ם מדגם RQ-1 פרדטור כדי לתקוף מטרות טרור ולהתנקש בבכיר של אל-קאעידה בתימן.
השימוש במל"טים בארצות הברית הוא שנוי במחלוקת ומתקיים דיון ציבורי נרחב בנושא.
כחלק מהפגנות כיבוש וול סטריט, פרצו מפגינים ב-8 באוקטובר 2011 למוזיאון החלל בוושינגטון, אשר הציג באותו הזמן תערוכת מל"טים.
המפגינים תקפו שומר וקראו להפסקת השימוש במל"טים בשטחי אויב בעת לחימה מאחר שמדובר לטענתם ב-"הרג ללא הבחנה".
כיום יש נטייה לחזור שוב למל"טים (שקטנים ממטוס קרב אך גדולים ממזל"ט רגיל) מאחר שכלי טיס גדול יותר יכול לטוס יותר שעות, יותר גבוה, יותר רחוק ולשאת ציוד מתקדם יותר (וכבד יותר) עם מערכות תצפית משופרות.
בשנת 2009 הופעל Aurora Excalibur עם יכולת המראה אנכית, אך בסוף פרויקט בוטל.
בשנת 2016 חברה סינית Ehang הכריזה על כלי טיס בתצורת eVTOL ללא טייס המסוגל לטוס עם עד שני נוסעים.
כטמ"מים היו בשימוש בזמן לחימה של ארצות הברית באפגניסטן, במלחמת האזרחים בתימן (2014–הווה), מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, מלחמת תיגראי וכדומה.
בשנת 2022, כלי טיס בלתי מאויש עבר הסבה לצרכים אזרחיים לראשונה.
כלי טיס בלתי מאויש נמצא בשימוש רחב במלחמת רוסיה-אוקראינה.
אוקראינים תקפו בעזרת כטב"ם Sypaq Corvo בסיס של חיל האוויר הרוסי והשמידו מספר מטוסים ומערכות נגד מטוסים.
מאז שנות ה־70 של המאה ה־20 נחשבת מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום כלי טיס בלתי מאוישים או כפי שהם מכונים בחיל האוויר הישראלי – כטמ"ם, כלי טיס מאויש מרחוק.
שם זה הוצע לראשונה על ידי אלון אונגר יו"ר ומייסד כנס UVIDבמאמר שכתב במגזין Israel Defense בשנת 2012 וכותרתו "כלי טיס מאוישים מרחוק" והוא משקף את המקבילה למושג Remotely Piloted Aircraft (RPA) השגור בעולם.
במהדורת התשפ"א (2021) של מילון הקיצורים וראשי התיבות של צה"ל נקבע שכטמ"ם הם ראשי התיבות של כלי טיס מוטס מ'''רחוק.
ב-2001 נפתח בצה"ל בית הספר למפעילי כטמ"ם.
ב-2013 הייתה ישראל יצואנית הכטב"מים הגדולה בעולם, עם מכירות של כ-4.62 מיליארד דולר בשמונה השנים האחרונות.
צה"ל עושה שימוש נרחב בכטב"מים, בהם החל להשתמש מאז 1969. ביניהם הסרצ'ר, השובל וגם מל"ט ה-MALE הגדול ביותר שמיוצר בישראל, האיתן (Heron TP) בעלת מוטת כנפיים של מעל 26 מטר.
אחד הכטב"מים הידועים ביותר של ישראל הוא ההרמס 450 "זיק" שעליו נטען שהוא משמש גם ככטמ"ם תקיפה והיה מעורב בסיכולים ממוקדים נגד פעילי טרור.
ביולי 2022 התירה הצנזורה הצבאית לראשונה לפרסם כי צה"ל משתמש במל"טים חמושים בתקיפות ברצועת עזה, בסוריה ובזירות נוספות.
ע"פ דו"ח מבקר המדינה מ-2017, מוערך שנכון לאותה עת היו בישראל כ-20,000 רחפנים (רבי להב), רובם הגדול בהפעלה של חובבים.
ע"פ דו"ח מבקר המדינה: "מעקב מורחב - ההערכות הלאומית להגנה מפני איום הרחפנים" שפורסם ב-2021, הוערך כי באותה עת היו בישראל כ-30,000 רחפנים ועשרות אירועים במעורבות של רחפנים בהפעלה "סוררת", רק בהקשר לשרות בתי הסוהר .
בין השנים 2020 - 2024, פעל בישראל "מיזם רחפנים לאומי" שהפעיל למעלה מ-24,000 גיחות ועסק בקידום ה"אקו-סיסטם" של עולם הכטב"ם הקטן ועולם התוכן של ניידות אווירית מתקדמת ובכלל זה, מוניות אוויר ורחפנים.
המיזם כלל את משרד התחבורה, הרשות לתעופה אזרחית, הרשות לחדשנות וחברת נתיבי איילון ובמסגרתו בוצעו למעלה מ-24,000 גיחות.
ארצות הברית היא המדינה שעושה את השימוש המאסיבי ביותר בכלי טיס לא מאוישים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התגבר מאוד השימוש של ארצות הברית בכטב"מים.
מספר הכטב"מים שארצות הברית מפעילה נאמד בכ-10,000 (2014), והיא מרגלת באמצעות כלים אלו וביצעה מאות חיסולים של אנשים הנחשדים בטרור.
כלי הטיס הבלתי מאוישים שבשירותה מגוונים ובאים בגדלים שונים החל מהשאדו RQ-7B, ועד MQ-1 פרדטור, והMQ-9 ריפר הגדול ממנו, וכלה בRQ-4 גלובל הוק הסילוני, הגדול בין הכלים הללו, שטווח הטיסה שלו כשל מטוס בואינג.
בנוסף ארצות הברית מפעילה מל"ט חמקן RQ-170, שזכה לכינוי "המפלצת מקנדהאר", ומיועד לטיסות ריגול באזורים רגישים.
בשנת 2020 חיל האוויר של ארצות הברית החל בפיתוח תוכנית "סקייבורג".
כלי בסיס טבעת הם משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין.
משפחת הכלים שייכת לתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל.
משפחת הכלים אינה קיימת בתקופה אחרת, ומציאתה באתר ארכאולוגי מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו.
משפחת כלים זו הייתה נפוצה מאוד בארץ ישראל בתקופה זו.
שם המשפחה ניתן לה בגלל בסיסי הכלים בצורת טבעת המאפיין חלק מהכלים במשפחה.
לא בכל הכלים יש בסיסי טבעת.
המשפחה מאופיינת בחומר מיוחד וצורות מאוד ספציפיות.
הטין דק מנופה באיכות גבוהה, החומר צרוף בצריפה בחום מאוד גבוה וקשה הנותן לכלים אפקט של מראה וצליל מתכתיים.
צבע החיפוי של הכלים חום-אפור-אדום שנראה כעין הנחושת.
ממשפחה זו יובאו לכנען הכלים הבאים: בעיקר פכים ופכיות, קערות בעלות ידית אתנח, כן נמצאו בכמות קטנה צפחות, ספלים הנקראים טנקרד וכן כלים זואומורפיים.
הייבוא המסיבי התקיים במאה ה-14 לפנה"ס ובמחצית הראשונה של המאה ה-13 לפנה"ס.
התמוטטות המערכות המסחריות בסוף תקופת הברונזה המאוחרת באה לידי ביטוי בהיעלמות היבוא בכל הלבנט.
יחד איתם נעלמים גם כלים אלה מאתרי ארץ ישראל.
הכלים הנפוצים ביותר בארץ ממשפחה זו הם הפכים והפכיות הנקראים בשפת המחקר "בילביל".
הם מגיעים ל-90% מממצאי משפחה זו שנמצאה בארץ.
הפכים מתחלקים לשתי קבוצות: בילביל גדול ובילביל קטן.
הבילביל הגדול הוא פך עגול עם בסיס טבעת, צוואר רחב יחסית וידית משוכה מאמצע הצוואר לכתף הפך.
בחלק הארי של הכלים הקצה העליון של הידית נעוץ בדופן הצוואר.
ברוב הכלים הצוואר נוטה הצידה.
הבילביל הקטן הוא פך עגול עם צוואר צר קוני כלפי מעלה, עם רכסים מתחת לשפה.
הידית מהצוואר לגוף נעוצה כלפי מטה.
נמצאה התפתחות בעיטורים של הכלי.
הקבוצה הקדומה יותר מופיעה בתקופת הברונזה המאוחרת א ונמשכת גם לתקופת הברונזה המאוחרת ב אופיינת בעיטור פלסטי של רצועות המודבקות על גבי הכלי.
הקבוצה המאוחרת יותר המופיעה בתקופת הברונזה המאוחרת ב ונמשכת גם לברונזה מאוחרת ג, מאופיינת בעיטור של פסי צבע לבן על גבי הכלי הכהה.
הפך של קבוצה זו מגושם יותר וגם גדול יותר מהפך של הקבוצה הראשונה.
מכיוון שכלי המשפחות מופיעים גם במקביל הם לא יכולים לשמש מאובן מנחה בתוך התקופה.
מכלול באתר שיכלול רק כלים מהקבוצה הראשונה יתן אינדיקציה די טובה שנמצאים בתקופת הברונזה המאוחרת א.
ישנה סברה במחקר הכלים שמדברת על שימושם בטקסים פולחנים, שכן צורת ה"בילביל" במצב הפוך מזכירה את פרח פרג האופיום.
כלי אופייני נוסף למשפחת זו היא "קערת בסיס טבעת" רחבה כלפי מעלה ונעשית צרה לקראת בסיס גלילי.
לקערה יש ידית גבוהה העולה כלפי מעלה בצורת אתנח.
בנוסף נמצאו גם כלים זאומורפים בצורת חיות עשויים מהחומר של משפחה זו עם העיטור האופייני למשפחה.
הצפחת ממשפחה זו עדשתית בעלת ידית אחת שמתחילה מצוואר הכלי ומתחברת לגוף הכלי בחלקה העליון של העדשה.
כלי נדיר נוסף ממשפחה זו הוא הספל בעל בסיס טבעת בגובה 8-7 ס"מ.
כלי הדם הם איברים במערכת הדם שמעבירים דם בגוף.
כלי דם הוא צינור חלול העטוף במספר רקמות.
סוג הרקמה, עוביה וחוזקה משתנים בהתאם לסוג כלי הדם ומיקומו בגוף.
כללית, כלי הדם הקרובים יותר ללב יהיו בדרך כלל רחבים יותר מכלי דם שנמצאים בקצות הגוף.
נהוג לחלק את כלי הדם לשני סוגים עיקריים: עורקים, אשר מוליכים את הדם היוצא מהלב לרקמות וורידים אשר נושאים דם מן האיברים השונים בחזרה ללב.
אורכם הכולל של כלי הדם בגופו של אדם בוגר הוא בין כ־9 ל־19 ק"מ.
הגלימה הפנימית (Tunica intima): השכבה הדקה ביותר ומופיעה בכל סוגי כלי הדם.
מורכבת מתאי אנדותל המצומדים זה לזה על ידי פוליסכרידים וחומר בין תאי.
מתחת לאנדותל, כמו תמיד, ניתן למצוא רקמה חיבורית תחוחה, ומתחתיה שכבה של רצועות גמישות - למינה אלסטיקה אינטרנה - המשמשת גבול לגלימה הפנימית.
נימים מורכבים מגלימה פנימית בלבד, כאשר בהם היא תופיע בצורת אנדותל בלבד.
הגלימה האמצעית (Tunica media): שכבה זאת עשויה גם היא מרקמת חיבור ופוליסכרידים, כאשר בעורקים יש בה חלק משמעותי ביותר של שריר חלק, המשמש לוויסות עובי כלי הדם על פי אותות המתקבלים ממערכת העצבים האוטונומית.
בוורידים חלקו של השריר החלק קטן יותר, ולפעמים אינו קיים כלל.
את שכבה זאת תוחמת מבחוץ הלמינה אלסטיקה אקסטרנה - שכבה דקה של סיבים אלסטיים.
הגלימה החיצונית (Tunica externa, Tunica adventitia): שכבה זאת עשויה כולה מרקמה חיבורית.
בחתך היסטולוגי של כלי דם ניתן למצוא בתוכה גם עצבים וכלי דם קטנים שמספקים הזנה ונקראים ואזא וזורום (מלטינית - כלי הדם של כלי הדם).
כלי הדם בהם שכבה זו עבה ביותר הם הוורידים הגדולים.
כאשר כלי דם מתחברים אחד לשני זה נקרא אנסטמוזה.
האנסטמוזה מספקת דרך אלטרנטיבית קריטית במקרה שנתיב המעבר של הדם חסום.
התחום העוסק בחקר כלי הדם הוא אנגיולוגיה.
ישנם סוגים שונים של כלי דם:
אבי העורקים (Aorta, העורק הגדול ביותר, נושא דם מן הלב)
סניפים של אבי העורקים, כגון עורק הצוואר, עורק הכליה ועוד
נימים (כלי הדם הקטנים ביותר)
הוורידים הנבובים - שני הוורידים הגדולים ביותר, הנושאים דם אל הלב
ורידים גדולים כמו וריד הצוואר, וריד הכליה, וריד הכסל
כלי אבידוס היא קבוצת כלי קרמיקה ייחודית מתחילת האלף ה-3 לפנה"ס.
הקבוצה כוללת בעיקר פכים, פכיות ומיעוט קנקנים מטיפוס מסוים.
כלים מקבוצה זו נמצאו באתרים בארץ ישראל בשכבות ארכאולוגיות מתקופת הברונזה הקדומה ב' וג' במצרים באתרים מהשושלת הראשונה, כלים ממשפחה זו נמצאו גם באתרי סוריה.
מקור שמה של קבוצת הכלים נלקח מהאתר הארכאולוגי בו נמצאו לראשונה, אבידוס במצרים העליונה.
הכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל.
הכלים התגלו לראשונה בתוך קברים של מלכים ושרים מהשושלת הראשונה.
החופרים באתר זיהו כבר בעת החפירות שמשפחת הכלים מקורה לא במצרים, במחקר עלה שהכלים שימשו כמכלים למשלוח תוצרת נוזלית כגון, תמרוקים, שמנים ריחניים או רפואה.
מוצרים אלה שימשו את המעמד השליט במצרים והם הונחו בתוך קברי השליטים כדי שישמשו אותם אחר המוות.
הכלים החלו להופיע במכלולי קרמיקה בתקופת מלכותו של המלך המצרי צ'ר, המלך השלישי בשושלת הראשונה (2900/2950 לפנה"ס).
השערת החוקרים לגבי ארץ המוצא של הכלים היא שהם יוצרו בארץ ישראל.
בדיקות כימיות של הרכב הטין מהם יוצרו כלי המשפחה שנמצאו במצרים ובארץ ישראל מצביעות על זהות כמעט מוחלטת.
המשפחה כוללת את טיפוסי הכלים: פכים, פכיות וקנקנים מטיפוס מסוים.
הכלים בעלי עצוב אלגנטי ונאה, שהוכנו מטין שהוכן היטב.
חלקם עשויים באובניים וחלקם עבודת יד, הכלים עברו צריפה באיכות מעולה.
רוב הכלים מחופים בחיפוי אדום ממורק, מיעוטם מעוטרים בחלקו העליון של הכלי בדגמים של נקודות, קשתות משולשים וחצאי עיגולים שנעשו בעזרת צבע אדום כששגוף הכלי עצמו בהיר.
לפעמים בנוסף לידית האוזן הגדולה יש גם שתי ידיות אוזן קטנות על בטן הכלי.
כלים ממשפחה זו נמצאו בארץ ישראל באתרים שונים בהם תל ערד שהוא אתר חשוב בחקר משפחת הכלים הזאת.
כלים אלה נעדרו לחלוטין משכבה IV (תקופת הברונזה הקדומה א') בערד שהיא השכבה הקדומה להקמת העיר, ואילו בשכבה III השייכת לתקופת הברונזה הקדומה ב', התקופה בה ערד הופכת לעיר, נמצאו כלים רבים ממשפחה זו.
בנוסף נמצאו הכלים בתל לכיש, תל גזר, תל אל-פארעה (צפון), תל מגידו תל בית ירח, תל בית שאן, תל יריחו, העי, תל א-נצבה, בית סחור.
במצרים נמצאו כלים ממשפחה זו באבידוס שבמצרים העליונה, להון, סקארה, טרח'אן, אבו סיר כולם במצרים התחתונה.
בנוסף מצאו כלים אלה בבאב א-דראע שבעבר הירדן, גבל בסוריה ואתרים נוספים.
כלי בדיקות ענן הוא צורה של בדיקות תוכנה בה אפליקציות ווב משמשות בסביבת מחשוב ענן כדי לבצע סימולציה של תעבורת משתמשים בעולם האמיתי.
בכלי בדיקות ענן משתמשים בתשתית מחשוב ענן לצורך בדיקות תוכנה.
ארגונים חפצים בבדיקות תוכנה באופן כללי וכן בבדיקות עומסים, בדיקות רמת ביצועים וניטור השרות.
ארגונים נתקלים בבעיות תקציב ולוח זמנים.
עלויות גבוהות עבור מקרה בדיקה, מקרי בדיקה רבים, וחוסר או העדר אפשרות למחזר מקרי בדיקה, ופיזור גאוגרפי של משתמשים - כל אלו מוסיפים לאתגרים.
יתר על כן, כדי להבטיח רמת שירות גבוהה והימנעות מזמנים בהם השירות אינו זמין נדרשות בדיקות תוכנה ב- data center של הלקוח, מחוץ לו, או בשניהם.
כלי בדיקות ענן הוא הפתרון לכל בעיות אלו.
הודות לאחסון אפקטיבי יעיל, זמינות גבוהה של תשתית תוכנה עם סקלאביליות וגמישות בזמינות של סביבת הבדיקות, ניתן להגיע להפחתה משמעותית בזמן הביצוע של בדיקות תוכנה של אפליקציות גדולות ולהביא לפתרונות יעילים מבחינת עלות.
גישות מסורתיות לבדיקות תוכנה דורשות עלות גבוהה כדי ליצור סימולציה של פעילות משתמש ממיקומים גאוגרפיים שונים.
בדיקות תוכנה לחומות אש ולמאזני עומסים גוררות הוצאות על חומרה, תוכנה ותחזוקה.
כאשר מדובר באפליקציות בהן שיעור המשתמשים קשה לחיזוי, או כאשר יש שוני בסביבות ההתקנה של האפליקציה הנובע מדרישות הלקוח, שימוש בכלי בדיקות ענן יהיה אפקטיבי יותר.
בדיקות מאמץ - Stress Test: מטרת בדיקת זו היא להגדיר יכולת אפליקציה לשמר רמת אפקטיביות מעבר לנקודת שבירה מסוימת.
חיוני עבור כל אפליקציה לפעול בעבודה מאומצת תוך שימור יציבות.
בדיקה במאמץ מבטיחה זאת על ידי יצירת שיאי עומסים בעזרת שימוש בסימולטורים, אולם העלות של יצירת סימולטורים היא עצומה.
במקום להשקיע הון ביצירת סביבות בדיקה מורכבות, כלי בדיקות ענן מהווה אלטרנטיבה בת מימון וסקלאבילית.
בדיקות עומס - Load Test: בבדיקה זו יוצרים עומס תעבורה גדול על האפליקציה ומדידת תגובת האפליקציה.
בדיקות רמת ביצועים - Perfomance Test: מציאת רף, צווארי בקבוק ומגבלות הם חלק מבדיקת רמת ביצועים.
לשם כך, נדרשת בדיקת רמת ביצועים תחת עומס עבודה מסוים.
על ידי שימוש בכלי בדיקות ענן, קל ליצור סביבה מעין זו ולשנות את טבעה של התעבורה על-פי בקשה.
שיטה זו מפחיתה באופן אפקטיבי את העלות ואת הזמן הנדרש על ידי סימולציה של אלפי משתמשים הנמצאים בנקודות מטרה גאוגרפיות שונות.
בדיקות פונקציונליות - Functional Testing: הן אפליקציות אינטרנטיות והן אפליקציות לא אינטרנטיות אפשריות לביצוע מבחינת בדיקת פונקציונליות בעזרת בדיקות ענן.
תהליכי הוריפיקציה של ספסיפיקציות מבוצעות באמצעות ענן במקום באתר.
בדיקות תאימות - Compatibility Testing: באמצעות בדיקות ענן בודקים מופעים של מערכות הפעלה שונות ובכך חוסכים במאמצי בדיקות תאימות.
בדיקת רמת ביצועים של דפדפן - Browser Performance Testing: באמצעות כלי בדיקות ענן אפשרי לבצע בדיקות אוטומטיות לאתרי אינטרנט.
בדיקת המתנה - Latency Testing: בדיקות ענן מאפשרות מדידת זמן ההמתנה בין פעולה לתגובה לפעולה לכל אפליקציה לאחר פרישת רכיביה בענן.
ארגונים מיישמים בדיקות ענן תוך שימוש במוצרים של ספקים כגון SOASTA, HP, Load Impact, Compuware ,Keynote systems.
לאחר שתרחישי המשתמש מפותחים והבדיקה תוכננה, ספקי שרות אלו ממנפים שרתי ענן (המסופקים על ידי ספקי פלטפורמה של ענן כגון, Amazon.com, Google, Rackspace כדי ליצור תעבורת ווב.
לאחר שהבדיקה מוכנה, ספקי שרות ענן מעבירים תוצאות וניתוחים אנליטיים לאנשי טכנולוגיית המידע באמצעות דשבורדים המציגים נתוני זמן אמת כדי לאפשר ניתוח מלא על רמת הביצועים שתהיה לאפליקציות ולאינטרנט בזמן שיא מבחינת נפחי עבודה.
להבין את האלסטיות של הפלטפורמה של הספק ואת הדינמיות של מתודות הקונפיגורציה.
להיות צעד קדימה לפני התפתחות אמצעי הניטור של ספקי שירות והסכמי שרות (SLA).
אפשרות פוטנציאלית להתחייב עם ספק השרות שיהיה שותף בתפעול אם מייצרים commercial off-the-shelf (COTS) software.
נכונות לשמש כ- case study על ידי ספק שרות ענן.
נושא זה עשוי להביא להפחתת עלויות.
מערכות מבוזרות ומערכות מקביליות עשויות להיות רלוונטיות לביצוע סימולציות בשיטת ענן בגלל טבען המורכב.
מערכת D-Cloud היא דוגמה לסביבת בדיקות תוכנה בענן.
לצורך בדיקת אפליקציות לא אינטרנטיות, ניתן להשתמש במופעים וירטואליים כדי להקים במהירות סביבות בדיקה אוטומטיות של אפליקציה.
חלק מהכלים הנכללים בבדיקות ענן הם:
התועלות המרכזיות הן עלות נמוכה וגישה קלה למשאבי מחשוב בהיקף גדול ובכך לשקף את המציאות הנדרשת מבחינת יכולת מחשוב, לרבות תפוצת משתמשים רחבה מבחינה גאוגרפית.
בנוסף, זמן ההקמה והרכבת בדיקות הוא מינימלי.
זמן ההקמה של בדיקת מיגרציה לענן גבוה יחסית עקב השינוי הנדרש לכמה ממקרי הבדיקה.
לפיכך, בדיקות ענן אינן בהכרח תמיד הפתרון האופטימלי לכל בעיות הבדיקות.
נדרש שינוי במערכות Legacy כדי להיבדק בענן.
רמת הפגיעות לסיכוני אבטחה גבוהה יותר בתצורת ענן.
תוצאות הבדיקה עלולות להיות לא מדויקות עקב השינוי ברמת הביצועים של ספקי השרות של הרשת ושל האינטרנט, במקרים אלו יש להשתמש ב- service virtualization.
כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"מים) מיוצרים באופן נרחב בישראל, ומשולבים כאמצעי לחימה בצה"ל.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נחשבת מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום כלי הטיס הבלתי מאוישים, וב-2013 הייתה ליצואנית הכטמ"מים הגדולה בעולם, עם מכירות של כ-4.62 מיליארד דולר בשנים האחרונות.
המושג שבא לציין כלי טיס ללא טייס, עבר כמה גלגולים.
עם חשיפת הפעילות של כלי הטיס הבלתי מאוישים בישראל, הם קיבלו את הכינוי מזל"ט – מטוס זעיר ללא טייס עבור דגמים קטנים.
השם מל"ט – מטוס ללא טייס – לדגמים הגדולים יותר (UAS ,Unmanned Air/Aircraft System), היה בשימוש החל משנות ה-50 של המאה ה-20.
מאוחר יותר נקבע המונח כטב"ם – כלי טיס בלתי מאויש (UAV ,Unmanned Aerial Vehicle).
המונח 'כלי טיס' משקף את העובדה שלא כל הכלים בצורת מטוס.
כלי טיס אלו מופעלים על ידי מפעיל מנוסה הנמצא בעמדת שליטה ובקרה מרוחקת, והם בעלי חשיבות רבה בשדה הקרב המודרני, שבו הם משמשים לליווי ולסיוע לכוחות קרקע ואוויר, למסירת נתוני צפייה בזמן אמת, לאיסוף מודיעין וכולי.
בשנת 2016 מפקד חיל האוויר הישראלי דאז, האלוף אמיר אשל, שינה את שם מערך המטוסים הבלתי מאוישים בחיל מ"מערך הכטב"ם" ל"מערך הכטמ"ם", ולמעשה, מאז החל הצבא להשתמש במושג כטמ"ם – כלי טיס מאויש מרחוק (RPAS ,Remotely Piloted Aircraft System).
המונח החדש משקף את העובדה שכלי הטיס אינם פועלים מעצמם, אלא ישנו מפעיל המפקח עליהם ומפעיל אותם מרחוק, מעין טייס מרוחק.
שם זה הוצע לראשונה על ידי אלון אונגר יו"ר ומייסד כנס UVID במאמר שכתב במגזין Israel Defense בשנת 2012 וכותרתו "כלי טיס מאוישים מרחוק".
בישראל פועלים יצרנים אחדים של כטב"מים, שהעיקריים שבהם:
התעשייה האווירית לישראל, שהוא היצרן המוביל בעולם בייצור מכירה והפעלה של כלי טיס בלתי מאוישים.
מפעל מלט מוביל את הפיתוח בחברה, מפעל שהוקם על בסיס מיזוג של מפעלי מזל"טים מתחרים שפעלו בשנות השמונים בתעשייה האווירית ובחברת תדיראן.
אלביט מערכות אשר רכשה את חברת חץ הכסף בנס ציונה.
רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, המפתחת מיני-כטב"מים.
אירונאוטיקס, המפתחת ומפעילה מל"טים מסוגים שונים.
EMIT-UAV, המפתחת כלי טיס בלתי מאוישים שונים, כולל מצנח רחיפה.
Steadicopter, חברה ישראלית המתמחה במערכות אוויריות בלתי מאוישות רוטוריות (RUAS)- מסוג מסוק ללא טייס.
בשנות ה-60 עלה רעיון במטה חיל-האוויר להטיס בצה"ל מטוסים ללא טייס.
לאחר מלחמת ששת הימים ובשלהי מלחמת ההתשה החל חיל האוויר לקלוט לשורותיו מל"טים לצורכי מודיעין בעקבות האיום הגובר של טילי קרקע-אוויר והפלת מטוסי F-4 פנטום.
ב־1971 הוקמה טייסת המל"טים הראשונה שהקים שלמה ניר.
הטייסת קלטה את מל"טי הפיירבי מדגם 147I תוצרת חברת טלדיין-ראיין האמריקאית שעברו התאמה לצורכי צה"ל וכונו "מבט".
הם שימשו במשימות צילום אוויר למעקב אחר תנועת סוללות טילי הקרקע-אוויר של המצרים באזור תעלת סואץ.
באוקטובר 1971 קלטה את מל"טי המטרה MQM-74A צ'אקר תוצרת חברת נורת'רופ, ("תלם") שנועדו להעסיק את טילי הקרקע-אוויר ואת תותחי הנ"מ של האויב, ולהקל על מטוסי הקרב לזהות את הסוללות הטק"א ולהשמיד אותן.
מל"טים אלו הופעלו על ידי הטייסת גם במלחמת יום הכיפורים ב-1973. אחד ממל"טי התלם נפל בשלמותו בעת גיחת צילום במצרים לאחר מלחמת יום הכיפורים והוצג לראווה במוזיאון השלל המצרי.
התלם שימש את צה"ל גם במלחמת לבנון הראשונה במבצע ערצב 19 ויצא משימוש ב-1990. ב-1975 קלטה הטייסת את מל"טי פיירבי 1 ("שדמית") שנועדו לאימוני ירי, ולהטעיות מערכות מכ"ם ונ"מ.
הרעיון למזל"ט הישראלי הראשון היה של אליס, מהנדס אלקטרוניקה שעלה מארצות הברית ונתקבל לעבודה בתעשייה האווירית (אליס גם השתתף במלחמת העצמאות כמתנדב מח"ל).
אליס עבד בחברה לבניית מטוסים ללא טייס לפני שעלה מארצות הברית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חשב אליס שניתן לבנות מטוס ללא טייס, שהוא קטן ואיטי יחסית, טס במהירות של כ-100 קמ"ש, ומאפשר לא רק צילומים של תמונות בודדות אלא צילום וידאו בזמן אמת של שדה הקרב.
עד אז למטוסים ללא טייס לא הייתה יכולת כזאת.
אליס סיפר על הרעיון למהנדס יהודה מנור, בוגר קורס הטיס הראשון של חיל האוויר, שהציע לעזור.
השניים החליטו לבנות את המזל"ט בעצמם, כפיתוח של טיסן, ונעזרו בשני טייסים מומחים לבניית טיסנים והטסתם: אלוף-משנה עזרא דותן ושלמה ברק.
הארבעה הקימו חברה למימוש הרעיון ובנו את המזל"ט בזמנם הפנוי.
בניית המזל"ט הראשון נמשכה כחצי שנה והוא היה מוכן לטיסת ניסוי ב-1974. המזל"ט היה בנוי מעץ בלזה ויריעות פלסטיק, יכול היה לטוס בגובה קילומטר, במהירות של כ-100 קמ"ש (60 קשר) ולמרחק של עד כ-50 קילומטר.
הוא צויד במצלמת טלוויזיה קטנה ששידרה תמונות למקלט טלוויזיה.
טיסות הניסוי בוצעו בהצלחה במחנה סירקין.
אל אליס פנה לאל שווימר, מנכ"ל התעשייה האווירית, אך הוא דחה את הרעיון כלא כלכלי מאחר שדובר על מכירת המזל"ט במחיר נמוך.
אליס ששירת עם שווימר במח"ל במלחמת העצמאות, זעם על תגובתו הפוגעת של חברו, פרש מתע"א ופנה לעקיבא מאיר מחברת תדיראן, שגם נכח בטיסת הניסוי הראשונה, לצורך קידום הנושא.
תדיראן הסכימה לרכוש את זכויות הפיתוח והייצור של המזל"ט תמורת ארבעה אחוז ממחזור המכירות בסוף שנת 1974. אולם במשך השנים הראשונות לא נמכר המזל"ט ואל אליס חזר לארצות הברית.
רק ב-1978 נקלט לראשונה המזל"ט מתוצרת תדיראן, המסטיף, בחיל האוויר וקיבל את הכינוי "סייר".
המסטיף יצא מהשירות בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-1979 נקלט ה"זהבן" תוצרת התעשייה האווירית בטייסת המל"טים הראשונה.
הם הופעלו באופן נרחב במלחמת לבנון, ואף נרשמה לזכות הטייסת הפלה של מטוס מיג 21 סורי שהתרסק לאחר שניסה ללא הצלחה ליירט את הכלי.
ב-1992 נכנס לשירות הכטב"ם הישראלי סרצ'ר שזכה לכינוי "חוגלה" וב-1998 דור ההמשך שלו בכינוי "כוכב לבן".
עם תחילת הפיתוח של נושא המזל"ט בתדיראן, הורה סמנכ"ל התעשייה האווירית לשיווק משה קרת לחטיבת הנדסה לפתח את המזל"ט הראשון בשיתוף בין חטיבת הנדסה וחטיבת מטוסים, באחריותו של ראש המינהל, רפי לאופרט, ובניהולו של המהנדס ר.
בשנת 1979 הציגה התעשייה האווירית את נושא השבחת מטוסי הקרב בסלון האווירי בפריס ואת התמונות של המזל"ט הראשון מתוצרתה, בשנות ה-80 איחדו תדיראן והתעשייה האווירית את עסקי המזל"טים.
תדיראן התמקדה בתחום התקשורת בין הקרון והמזל"ט על פי ההנחיות שקבלה מתע"א.
צה"ל נמנע מלרכוש מזל"טים עקב ויכוח בין חיל המודיעין וחיל האוויר, לגבי מי יהיה אחראי לתפעול של המזל"ט, וכן העדפת התצ"א ופיענוחם על צילומי "טלוויזיה" של המזל"ט לפי מקורות בכירים בחיל האוויר.
ההצלחה בפעילות בשטח הייתה הטריגר ששכנע את צה"ל להתחיל לרכוש את המזל"ט מתע"א.
ההצלחה של המזל"ט בפעילות מבצעית גררה בעקבותיה הזמנה רחבת ממדים של הלקוח הנ"ל מתע"א לתוכנית השבחה של מטוסי הקרב שלו, על כל דגמיהם וכן סימולטור לאימון טייסי קרב במטוסים המושבחים, הסימולטור שהוזמן דמה בעיקרון לתצוגה שהייתה בסלון פריס שנתיים קודם, ונמכרה ללקוח אחר ביבשת אחרת.
במהלך ביקורו של שבתאי בריל, קצין בחיל המודיעין, בארצות הברית, עלה על דעתו לצייד טיסני צעצוע מונחי רדיו במצלמות לצרכים צבאיים.
בכסף נרכשו שלשה טיסנים וחמישה מנועים והותקנה מצלמה מדגם פשוט בגחונו של הטיסן.
הניסוי הראשון נערך בכפר סירקין והוכתר כהצלחה.
בהמשך בוצעו ניסויים מבצעיים בטיסנים אלו בצה"ל, לראשונה ב-1969, על ידי אגף המודיעין לצילום מוצבים מצריים וירדניים במהלך מלחמת ההתשה.
המטיס הפעיל את הכלי ממגדל שהוקם בסמוך לאתר ההטסה, ופיקח על הכלי באמצעות משקפת.
התמונות שהתקבלו היו באיכות טובה, וסימנו את המשך הדרך.
בעקבות הצלחת הניסוי הוקמה יחידה קבועה במחלקת האיסוף להפעלת הכלים, יחידת נחשון, נרכשו טיסנים משוכללים ועל המזל"טים הותקנה מצלמת טלוויזיה.
הוקם מפעל לפיתוח וייצור מזל"טים, בבעלות משותפת של התעשייה האווירית ותדיראן.
בשנת 2000 הועברה פעילות הכטב"מים של אגף המודיעין לחיל האוויר.
במקביל לסגירתה של יחידת נחשון נפתחה בשנת 2000 יחידה 5252 של חיל התותחנים הפועלת מבסיס פלמחים.
ב-1992 נעשה לראשונה שימוש בכטב"ם במסגרת סיכול ממוקד, כאשר מפעילי טייסת 200 עקבו אחר שיירה בה נסע מנהיג חזבאללה עבאס מוסאווי וסימנו את המטרה לקראת תקיפת מסוקי חיל האוויר.
במבצע ענבי זעם החלו הכטב"מים לסמן לראשונה מטרות בלייזר עבור פצצות מונחות שהוטלו על ידי מטוסי חיל האוויר.
צה"ל עושה שימוש נרחב ביותר בכטב"מים במסגרת הלחימה בארגוני הטרור: הכטב"ם מספק תמונת וידאו איכותית ומדויקת, בזמן אמת, שמסייעת לכוחות הלוחמים ולאנשי המודיעין; ולאחר מכן לסגור מעגל אש על ידי תקיפת המטרה.
היתרון העיקרי של הכטב"ם הוא עובדת היותו בלתי מאויש (אין סכנה לאובדן חיי הטייס), ומידותיו הקטנות מקשות על הפגיעה בו.
עוד יתרון משמעותי הוא שכטב"ם הרבה יותר זול ממטוס, הן בעלויות הבנייה והכשרת הצוות והן בתפעול השוטף.
הכטב"מים הישראליים הופעלו באופן אינטנסיבי במהלך האינתיפאדה השנייה ולקחו חלק ניכר בפעילות האווירית של ישראל, בעיקר במודיעין קרבי - איתור מטרות לכוחות התוקפים, ריגול ותצפית.
לכטב"מים היה חלק חשוב מאוד בביצוע הסיכולים הממוקדים ונוכחותם המתמדת מעל שמי רצועת עזה גרמה לפחד רב בקרב ארגוני הטרור.
הגידול בפעילות חייב הכנסה למערך של כטב"מים מדגמים מתקדמים יותר ולשירות הוכנס הכטב"ם הישראלי הרון 1 תחת הכינוי "שובל".
המפעילים בחיל האוויר הישראלי הם לרוב פורשי קורס טיס בעלי ותק בקורס של שנה לפחות (לאחר טיסות "צ'ק קרב" בסיום שלב "בסיסי") והם מתחייבים מראש למספר שנות שירות קבע בחיל האוויר.
מתוך ראיית העתיד, פעל חיל האוויר לקידום מעמדם של מפעילי הכטב"ם בשנים האחרונות, ותנאי השירות שלהם הושוו לאלה של טייסי המטוסים המאוישים.
בשנים האחרונות, היקף הפעילות המבצעית של מפעילי הכטב"ם, גדל פי עשרה בהשוואה להיקף הפעילות של טייסי המטוסים המאוישים, במיוחד במסגרת המלחמה בטרור ברצועת עזה ובמקומות אחרים.
חיסולם של מנהיגי החמאס אחמד יאסין, ועבד אל-עזיז אל-רנתיסי (שניהם ב-2004), וכן פעולות דומות רבות נוספות, בוצעו באמצעות כלי טיס בלתי מאויש של חיל האוויר.
בינואר 2011 אמר האלוף עידו נחושתן, מפקד חיל האוויר, ש-25% מטיסות החיל נעשות בכטב"מים.
ב־2022, 80 אחוזים מהטיסות המבצעיות של צה"ל היו בכטב"מים.
חיל התותחנים הישראלי מפעיל אף הוא מערך כטב"מים, החל מ"רוכב שמיים", מיני-כטב"ם טקטי שמשמש את הדרג הגדודי, יחידה 5252 מפעילה כטב"מים מסוג הרמס 450 בדרג האוגדתי והפיקודי, וכטב"מים למערך השנ"י (שכבה נמוכה יבשתית) שישמשו את הדרג החטיבתי.
לאחר מלחמת לבנון השנייה הופיעו בעיתונות ניתוחים מפורטים בדבר יכולת התקיפה של הכטב"מים הישראליים, מיקום טייסת כטב"ם-התקיפה בבסיס חיל האוויר בפלמחים.
הכטב"מים הישראלים הרמס 450 והרמס 900 חמושים בטילים ומשמשים ככטב"ם תקיפה.
נטען כי כטב"מים אלו משמשים גם להריגת פעילי טרור פלסטינים במסגרת מדיניות ה"סיכולים הממוקדים", ונעשה בהם שימוש במבצעים ברצועת עזה (מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומותומלחמת חרבות ברזל), והחל מ-2023 שימשו גם ביהודה ושומרון (מבצע בית וגן).
בכטב"מים נעשה שימוש לסיכול ממוקד של מחבלים גם בלחימה ביהודה ושומרון במהלך מלחמת חרבות ברזל.
כמו כן דווח בחודש אוגוסט 2006 כי חיל האוויר הישראלי הפעיל כטב"ם תקיפה (UCAV) חדש, הגדול פי 4 מההרון 1, בשם "איתן", בעל יכולת תקיפה מן האוויר והשמדת טילים בליסטיים בשלב ההאצה.
האיתן שייך למשפחת כטב"מים המשמשים "שכבה גבוהה" למשימות שהייה ארוכה.
אלו פלטפורמות חדשות שיחליפו בשנים הבאות את המטוסים המאוישים במגוון משימות, בהן תצפית וסיור.
ככלי טיס רב-משימתי הוא אמון על איסוף מודיעין כללי, סימון מטרות נקודתיות לצורך תקיפה של כלי אחר, צילום מטרות מטווחים רחוקים ומשימות רבות אחרות המבוצעות כיום על ידי מטוסים מאוישים.
הכטב"מים מהסוג של האיתן מסוגלים לשהות באוויר מעל ליממה וכך להשלים את משימתם מבלי שמתעורר צורך להחזירם לקרקע לצורך תדלוק וכולי.
כמו כן, משמש האיתן את חיל האוויר במגוון רחב של מטרות וצפוי להוסיף ליכולות הכטב"מים הקיימים ונמצאים בשירות מבצעי בצה"ל.
הנושא היה תחת צנזורה בישראל עד שביולי 2022 אישרה הצנזורה הצבאית לפרסם שצה"ל כבר קרוב ל-30 שנה משתמש בכלי טיס בלתי מאוישים לביצוע תקיפות בשטח האויב.
באוגוסט 2022 חשף צה"ל באופן רשמי את מערך כטמ"מי התקיפה שלו, ובפרט את פעילותם ההתקפית במבצע עלות השחר.
בספטמבר 2022 פורסם כי מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון ומפקד חטיבת מנשה עברו הכשרה להפעלת תא תקיפה של חיל האוויר, שיאפשר להם להפעיל כטב"מים תוקפים במקרה של פעילות מבצעית.
החל מתחילת שנות ה-80 חברות ישראליות החלו לשווק כלי טיס בלתי מאוישים ברחבי העולם.
עקב התחרות העזה בין תדיראן, ששיווקה את ה"מסטיף" והתעשייה האווירית ששיווקה את "סקאוט", הוחלט על הקמת חברת שיווק משותפת בשם "מזל"ט בע"מ" והיא החלה לפעול ב-1985. ב-1989 חברת תדיראן עברה משבר שבעקבותיו היא נטשה את תחום הכטב"מים ומכרה את חלקה לתעשייה האווירית, שהקימה על בסיס זה מפעלה "מל"ט".
בין המדינות הבולטות שלהם מכרה ישראל כלי טיס במהלך השנים היו:
דרום אפריקה - ב-1987 פורסם בתקשורת הזרה שחברת תדיראן מכרה את ה"מסטיף" למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה בתחילת שנות ה-80, ושהוא השתמש בו במאבקים וסכסוכי גבולות נגד מוזמביק ואנגולה.
ארצות הברית - בשנת 1986 בוצעה מכירה ראשונה של כלי טיס למדינה זו, מסוג פיוניר עבור צי האמריקאי.
במשך השנים נמכרו דגמים רבים נוספים.
רוסיה - באפריל 2009 חתמה התעשייה האווירית על עסקה לאספקת 50 מזל"טים לרוסיה.
אזרבייג'ן - באוגוסט 2017 נחשף כי משלחת של חברת "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של הכטב"ם אורביטר k1 במהלך ביקור עסקי בבאקו, בירת אזרבייג'ן.
כלל הכטב"מים שרכש הצבא האזרי מישראל היו לחלק מרכזי במערך הלוחם בזמן מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
כלי גילוי (Discovery Tools) הוא שם כללי לתוכנת חיפוש חומרים בקטלוגים ומפתחות, הקיימת בספריות ברחבי העולם.
התוכנה פועלת כמו מנוע חיפוש, ומאתרת פריטים מתוך אוספי ספריות.
קיימים מספר סוגים של תוכנות מסוג זה.
תוכנות אלה מחליפות את הקטלוגים הישנים בספריות ברחבי הארץ והעולם.
מעבר משימוש בקטלוג לשימוש בכלי גילוי
ספריות רבות בעולם השתמשו עד למאה העשרים ואחת בקטלוג ספרים.
הקטלוג מבוסס על מפתוח של פריטים, על פי רוב לפי מחבר או כותר של ספר.
חיפוש בקטלוג מחולק לשדות, ויש לו חוקים רבים.
כמו כן יש קטלוגים נפרדים לחומרים מסוגים שונים.
קטלוג לספרים, קטלוג למאמרים, קטלוג לכתבי יד וכדומה.
כאשר התחילו להגיע לספריות אנשים שגדלו עם מחשב ואינטרנט, הם התקשו מאוד בחיפוש.
הם התרגלו לחיפוש פשוט יותר, כמו שמתאפשר במנועי חיפוש.
שם לא צריך להבין את כל החוקים, אלא פשוט לכתוב את מה שאתה מחפש.
כמו כן אתה יכול לחפש רק פעם אחת ולקבל חומרים מסוגים שונים.
בשביל המשתמשים הללו הומצאו כלי הגילוי.
הבדלים בין קטלוג לכלי גילוי
קטלוג פועל על פי שדות.
לכל פריט יש כמה שדות, מחבר, כותרת הספר, נושא, וכדומה.
החיפוש בקטלוג הוא לפי השדות האלה.
כאשר מחפשים מילה, חייבים לבחור באיזה שדה החיפוש יתבצע.
זה מחייב את צרכן המידע לדעת מראש פרטים על מה שהוא מחפש.
בכלי גילוי החיפוש (באמצעות אלגוריתם) הוא על כל השדות הקיימים.
המיון מתבצע אחרי מתן התוצאות על ידי שימוש בצימצום תוצאות.
החיפוש דומה מאוד לחיפוש במנועי חיפוש.
כמו כן החיפוש הוא על כל מאגרי המידע הקיימים בספרייה.
במקום להשתמש במספר רב של קטלוגים כדי לקבל עיתונים, ספרים ומאמרים, כלי הגילוי מאתר את כל התוצאות האפשריות ומציין בכל תוצאה מה טיבה.
יתרונות של כלי גילוי הם חיפוש פשוט יותר מאשר בקטלוגים.
התוכנה פועלת גם אם הידע הקיים בתחום מצומצם, כמו גם אם השאילתא פגומה.
היא מתאימה מאוד לחיפוש של נושא רחב, לאדם ההדיוט שלא בקיא בחיפוש בקטלוגים.
חסרונותיו של כלי גילוי עולים כאשר מחפשים חומרים מדויקים יותר.
לפעמים המשתמש מחפש משהו ספציפי ולא מצליח כיוון שהוא טובע בתוצאות לא קשורות.
בנוסף על כך חיפוש בקטלוג ספציפי לתחום מסוים יביא יותר תוצאות לאותו הנושא, לדוגמה חיפוש עיתונים במאגר עיתונות יביא יותר תוצאות מאשר חיפוש עיתונות בכלי גילוי.
בעיה עיקרית בכלי גילוי היא בעיית הרלוונטיות.
האם להציג קודם עיתונים או ספרים?
או אולי בכלל קטע מוזיקלי?
התוכנה לא יודעת לזהות את הצורך של הקורא, ולכן הרבה תוצאות לא רלוונטיות.
חסרון נוסף של חיפוש משולב (במספר מאגרים או קטלוגים שונים) נוגע לשאילתה שיש בה טעות כתיב או טעות הקלדה.
בחיפוש ממוקד בקטלוג יחיד, שאילתה עם טעות כתיב תניב את רשימת הפריטים הקרובים ביותר (מבחינת התעתיק האלפביתי) המופיעים בקטלוג היחיד, לעומת זאת כלי-גילוי מבצע חיפוש-משולב במספר קטלוגים, ולכן בדרך כלל איננו מציג את התוצאות האלפביתיות הקרובות ביותר לשאילתא אלא רק את התוצאות בהן מופיע התעתיק המדויק שהופיע בשאילתה של המחפש.
הבדלים בין מנוע חיפוש משולב לבין כלי גילוי
כלי-גילוי הוא תוכנה משוכללת יותר מאשר מנוע-על (meta-search engine) המבצע חיפוש משולב (federated search) במספר מאגרים שונים.
כלי הגילוי מטמיע לתוכו מראש את כלל הרשומות והפריטים של הקטלוגים השונים ומבצע אינטגרציה של המקורות השונים לשפה משותפת אחת, אינדקס מאוחד, ואפשרויות סינון וסיווג אחד.
באמצעות יתרונות אלו, זמן החיפוש בכלי-הגילוי הוא קצר כמו בחיפוש בקטלוג יחיד.
לעומת זאת במנוע-על טפילי, החיפוש מתבצע במקביל במנועי-החיפוש הפנימיים של כל קטלוג או מאגר בנפרד, ואם אחד מהם איטי, כל החיפוש המשולב נעשה איטי בהתאמה.
זאת ועוד, כלי הגילוי מאפשר לבצע דיוק וסינון מאוחר (search within results) של התוצאות לפי פרמטרים אחידים ושפה משותפת הנוגעת לכלל המאגרים והקטלוגים השונים עליהם בנוי כלי הגילוי.
בעשור השני של המאה ה-21, קיימים בשוק ארבעה כלי גילוי מרכזיים:
מערכת הגילוי של חברת "Ebsco"
תוכנת "פרימו" של חברת "אקס ליבריס"
על פי המקרא, כלי המשכן הם קבוצת כלים ששימשו את בני ישראל כשהם היו במדבר.
כלים אלו הוצבו במשכן והם שימשו למטרות שונות.
במסעות של בני ישראל, כלים אלו נישאו על ידי בני קהת.
הציווי על יצירת הכלים, מופיע בפרשת תרומה ותיאור יצירת הכלים בפועל, על ידי בצלאל בן אורי, מופיע בפרשת ויקהל.
ארון הברית הוא הכלי החשוב ביותר שהיה במשכן.
בתוכו הונחו לוחות הברית והוא הוצב בקודש הקודשים.
הוא היה עשוי משלושה ארונות: ארון עשוי זהב, המונח בארון עשוי מעצי שיטים שגם כן הונח בארון העשוי מזהב.
הארון נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי הארון.
על הארון הייתה מונחת כפורת בעובי טפח העשויה מזהב טהור שעליה היו שני כרובים בגובה עשרה טפחים.
את הארון היה עוטר כתר עשוי מזהב.
מנורת הזהב הייתה מנורה בגובה 18 טפחים וברוחב 12 טפחים שהוצבה בדרום אוהל מועד.
במנורה הודלקו כל ערב 7 נרות על ידי הכהנים.
היא הייתה עשויה מגוש אחד של זהב, בלי חיבורים של גושים נפרדים.
עיצוב המנורה כלל צורות של כפתורים, פרחים וגביעים.
שולחן הפנים הוצב בצפון אוהל מועד.
הוא היה עשוי מעצי שיטים ומצופה זהב וכל שבוע הונחה עליו מערכת של 12 לחמים.
אורכו של השולחן היה 2 אמות, רוחבו אמה אחת וגובהו אמה וחצי.
הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי השולחן.
את השולחן עיטר זר זהב.
מזבח הזהב, הנקרא גם מזבח הקטורת, היה מזבח, שעליו הקטירו הכהנים פעמיים ביום את קטורת הסמים.
הוא היה עשוי מעצי שיטים מצופים זהב והוצב במרכז אוהל מועד.
אורכו היה אמה, רוחבו אמה וגובהו שתי אמות.
הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו על פינות המזבח.
את מזבח הזהב עיטר זר זהב.
מזבח הנחושת, הנקרא גם מזבח העולה, היה המזבח שעליו הוקרבו הקורבנות.
הוא היה עשוי מעצי שיטים מצופים נחושת אך את חללו מילאו באדמה והוא הוצב במרכז חצר המשכן, מול פתח אוהל מועד.
אורכו היה 5 אמות ורוחבו גם כן 5 אמות.
בתלמוד מובאת מחלוקת ביחס לגובהו, האם היה 3 אמות או 10 אמות.
הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים נחושת שהוכנסו לטבעות נחושת שניצקו לצידי המזבח.
למזבח היו עולים בעזרת כבש באורך 32 אמות שהוצב בדרום המזבח.
הכיור היה הכלי בו רחצו הכוהנים את ידיהם ואת רגליהם לפני עבודתם.
הוא היה עשוי כולו מנחושת ועמד בעזרת בסיס מנחושת.
מקומו היה בין כבש המזבח לאוהל מועד כך שהוא לא עמד ממש מול הפתח אלא דרומית אליו.
כלים נוספים רבים היו במשכן ושימשו לצורך פעולות שונות:
קערות- תבניות בהם נעשה לחם הפנים.
כפות- בזיכים, בהם הונחה הלבונה שליד הלחם.
קְשָׂווֹת- חצאי קנים, עליהם הונח לחם הפנים.
מְנַקִּיוֹת- מקלות ארוכים שהחזיקו את הקשוות.
מלקחיים- שימשו להוצאת הפתילות מן המנורה.
מחתות- מעין כלי קיבול, שימשו להוצאת האפר או הגחלים מן המנורה או מן המזבחות.
סירים, יעים- שניהם שימשו להוצאת הדשן מעל מזבח הנחושת.
מזרקים- כלים שבהם קיבלו את הדם מן הבהמות הנשחטות.
מזלגות- נועדו להפוך את הבשר כשהוא על האש.
הכלים שהיו לצורך שולחן הפנים והמנורה היו עשויים זהב, ואלה שהיו לצורך מזבח הנחושת היו עשויים מנחושת.
לגבי מיקומם המדויק של חלק מהכלים כותב רש"י:
מיקומו המדויק של המזבח נתון במחלוקת בתלמוד.
הסברים רבים נכתבו על מיקום הכלים.
לפי הרבה מפרשים, כל כלי מבטא ערך מסוים, כאשר הצבתם במשכן מבטאת את חשיבותו של כל דבר, אך יחד עם זה גם את מקומו בסדר העדיפויות.
למשל, הארון מסמל את התורה, השולחן, את העושר או המלכות ומזבח הזהב את הכהונה.
בהשראה ממיקום המנורה בדרום, נאמר המשפט: .
לעומת זאת, הכוזרי מסביר את מיקום הכלים על פי משל על גוף האדם.
לדבריו, כמו שהנשמה לא יכולה לשרות בגוף אם הגוף לא מתנהל כראוי, כך במשכן, השכינה לא יכולה לשרות אם כל המערכות אינן פועלות כמו שצריך.
הוא מסביר שהאוכל מזין את הגוף בשלושה מישורים.
החלק ה"גס" שבו מתעכל בקיבה, החלק ה"צלול" מזין את הלב וה"צלול שבצלול" (האדים שעולים מן הדם) מזין את "רוח החיים" שבאדם.
האש שעל מזבח הנחושת "מעכלת" את החלקים ה"גסים" במציאות- בשר הקורבנות- האש שעל מזבח הזהב "מעכלת" את הקטורת- ביטוי לנפש, השוכנת בלב- והאש שעל המנורה היא ביטוי ל"אור החכמה".
הוא מאריך לבאר גם את יתר הכלים, גם כן על פי מבנה גוף האדם, כך שבסופו של דבר, כל המערכות עובדות כמו שצריך, כדי שתוכל השכינה לשרות.
בזמן המסעות במדבר, נושאי הכלים היו בני קהת.
אולם, התורה מציינת שאסור לבני קהת לגעת בכלים עצמם, .
לכן, התורה מצווה על הכוהנים, שלהם מותר לגעת בכלים, לכסות את הכלים לפני שבני קהת ישאו אותם כדי שהם לא יגעו ממש בכלים.
לכל כלי היו מספר כיסויים:
את ארון הברית כיסו בעזרת הפרוכת, מעליה פרסו כיסוי העשוי מעור תחש ומעליו פרשו בד הצבוע בתכלת.
את השולחן כיסו בעזרת בגד תכלת, עליו הניחו את כל כלי השולחן , עליהם פרשו בגד תולעת שני ואת הכל כיסו במכסה עור תחש.
את המנורה כיסו עם בגד תכלת ומעליו פרשו כיסוי עור תחש.
על מזבח הזהב פרשו בגד תכלת ומעליו כיסוי עור תחש.
את כלי השרת ששימשו את מזבח הזהב נתנו לתוך בגד תכלת שכוסה במכסה עור תחש.
את מזבח הנחושת כיסו בבגד הצבוע ארגמן, עליו הניחו את כל כלי המזבח ומעליהם פרשו עור תחש.
הרמב"ן מעיר שעל כל הכלים נפרש כיסוי עור תחש, משום שהוא נועד להגן מפני הגשמים.
הכלי היחיד שנפרש עליו עוד כיסוי מעל כיסוי העור הוא הארון, זאת מפני כבודו של הארון שצריך שכיסויו העליון יהיה מפואר.
בתורה, הציווי על עשיית הכלים מופיע לפני הציווי על עשיית מבנה המשכן, אולם, בפרשת ויקהל כתוב שהמבנה עצמו נעשה לפני עשיית הכלים.
כדי לתרץ קושיה זו כתבו חז"ל:
כלומר, הסדר הנאמר בפרשת תרומה הוא הסדר שמשה אמר לבצלאל לעשות.
בפרשת ויקהל נאמר הסדר שנעשה בפועל: קודם המבנה, שלתוכו הוכנסו הכלים.
יש מפרשים שהסדר הנאמר בפרשת תרומה בא לבטא את חשיבותם של הכלים, שעיקר העבודה נעשית בהם.
לפי המסורת, לאחר הקמת בית המקדש הראשון בידי שלמה, נגנזו רוב כלי המשכן.
התלמוד מציין שהכלים נגנזו "תחת המחילות של ההיכל".
מכון המקדש שיחזר כשבעים כלים על פי המקורות.
כלים אלו מוצגים כיום ב"תערוכת כלי המקדש" ברובע היהודי בירושלים.
כלי החיתוך (בגרסתה האנגלית: Snipping Tool) היא תוכנת שירות של צילום מסך הכלולה במערכות הפעלה של מיקרוסופט, מ-Windows Vista ואילך.
בעזרת התוכנה ניתן לקבל צילומי מסך של חלון פתוח, כמה חלונות, אזור מלבני נבחר, צורה חופשית, או את כל המסך.
ניתן לקחת חיתוכים (הנקראים snips) על ידי עכבר או משטח רישום דיגיטלי, ולשמור אותם בתור קובץ תמונה (כמו PNG, GIF או JPEG) או כקובץ MHTML, ולהישלח בדואר אלקטרוני בלחיצה אחת.
כלי החיתוך מאפשר עריכה בסיסית של החיתוך, עם עטים בצבעים שונים, מחק, ומדגיש.
לפני Windows Vista, שולב כלי החיתוך בערכת ניסיון עבור גרסת "Windows XP Tablet PC Edition 2005".
הכלי פורסם במקור כ-PowerToy עבור Tablet PC שהושק ב-7 בנובמבר 2002.
Windows 10 מוסיף אפשרות משופרת של "עיכוב", המאפשר לכידה מתוזמנת של צילומי מסך.
האפליקציה מובנית עם גרסאות ווינדוס ולכן לא דורשת התקנה.
כדי לפתוח אותה לוחצים על כפתור "Start" ומקלידים "כלי החיתוך", "snipping tool" או "snip".
כמו כן, ניתן להשתמש בקיצור המקשים Win + Shift + S על מנת לבצע צילום מסך בעזרת הכלי.
כלי זמר היא רשת חנויות כלי נגינה ישראלית.
רשת כלי זמר הוקמה בשנת 1967 על ידי עורך הדין ישראל צליוק, כסוכנות של חברת ימאהה היפנית.
בשנתה הראשונה כללה הרשת שתי חנויות, בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1970 רכש יואל ברנד את החברה, ומאז הוא מנכ"ל הרשת.
כלי זמר מייצגת יותר מ-80 מותגים של כלי נגינה ומערכות הגברה וסאונד.
החברה מפעילה מרכז שירות תיקונים ארצי לתיקון כלים אלקטרוניים, רמקולים, גיטרות, כלי נשיפה ופסנתרים.
כחלק משירות זה מספקת הרשת כיוון פסנתרים בבית הלקוח.
בבעלות הרשת חטיבת הסאונד "KZPRO" המתמקדת בציוד הגברה לאנשי מקצוע ובהם אולפני הקלטות, מפיקים מוזיקליים ודיג'יים.
החברה מתמחה בהתקנת מערכות שמע קבועות לאולמות ומקומות ציבוריים.
נכון לעכשיו מונה הרשת 21 סניפים, מהם שמונה בבעלות מלאה והיתר בזכיינות.