tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטן שמר, להלכה, על תארים וסמכויות אלו עד 20 באוגוסט 1944. את הסיסמה הלאומית: "חירות, שוויון, אחווה" החליף בסיסמה שניסח עבורו אליבר: "עבודה, משפחה, מולדת" ("Travail, Famille, Patrie").
המשטר השעה את חירויות האזרח, אושרו מעצרים מנהליים וצנזורה נרחבת, וגופים נבחרים הוחלפו בגופים ממונים.
בכירי המשטר הקודם כמו פול ריינו וז'ורז' מנדל נאסרו.
חלקם הועמדו למשפט ראווה שכונה "משפט ריום" בטענה שהתנהגותם היא שהביאה לתבוסתה של צרפת במלחמה.
הם נאסרו במהלך המלחמה בבתי כלא ובמחנות ריכוז גרמנים, וחלקם, כז'ורז' מנדל, נרצחו.
יחסי החוץ של ממשל וישי
על אף מאמציו של דה גול למנוע מהמשטר החדש לגיטימציה בין-לאומית, ולבסס את "צרפת החופשית" כגוף השלטוני הלגיטימי המייצג את המשכיות המדינה הצרפתית, זכה משטר וישי להכרה הן מצד מדינות נייטרליות והן מצד מדינות שעמדו במצב מלחמה עם גרמניה.
הן ארצות הברית והן ברית המועצות הכירו במשטר וישי.
ארצות הברית שהייתה נייטרלית להלכה, וברית המועצות שהייתה בברית עם גרמניה הנאצית, לא נענו לניסיונותיו של דה גול, מלונדון, לקבל הכרה ב"צרפת החופשית" כישות המהווה את השלטון הצרפתי הלגיטימי.
ארצות הברית שלחה אל וישי את האדמירל ויליאם ד.
ברית המועצות ניתקה את קשריה עם משטר וישי רק לאחר שזה תמך בפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941. גם קנדה, אוסטרליה ודרום אפריקה הקשורות אל חבר העמים הבריטי שמרו על נציגות דיפלומטית פעילה בווישי.
נציג מדינת הוותיקן בווישי, מונסיניור ואלריו ואלרי, קיבץ סביבו סגל דיפלומטי ממדינות שונות.
כינונו של המשטר, האידאולוגיה שלו ומטרותיו
עם כינון משטר וישי, הייתה דמותו של פטן הדמות המרכזית בממשל.
פטן קידם אידאולוגיה של "מהפכה לאומית" (Révolution nationale) שעיקרה שמרנות וחזרה ל"ערכי המשפחה", מעורבים בסמכותנות, פולחן אישיות של המרשל, ואנטישמיות.
ססמת הרפובליקה הצרפתית השלישית – "חירות, שוויון, אחווה" הוחלפה בסיסמה "עבודה, משפחה, מולדת" (Travail, Famille, Patrie).
לצד כל אלו שררה הסתה כנגד משטר הרפובליקה הצרפתית השלישית, ובמיוחד ראשי "החזית הלאומית" כלאון בלום.
נטען כי אלו אחראים לתבוסתה של צרפת, ולפתיחת המלחמה.
בשלב מסוים הועמדו כמה מראשי משטר הרפובליקה הצרפתית השלישית למשפט ראווה שכונה משפט ריום, אך משפט זה לא הסתיים מעולם.
עם הקמתו זכה משטרו של פטן לתמיכתם של חלקים נרחבים בחברה הצרפתית ונתפס כמשטר שבא להציל את צרפת מתבוסה נוראה במלחמה, שהייתה מביאה להרס המוני ולאבדות כבדות.
משטר וישי זכה לתמיכת יסודות שונים ומגוונים בחברה הצרפתית, שדגלו באידאולוגיות שונות בתכלית.
ראשית לכל תמכו במשטר ה"פטניסטים" (Pétainistes) שהאמינו באופן אישי במרשל פטן, וראו בו את איש השעה.
זרם נוסף, וקרוב לזרם זה היו משתפי הפעולה, ובראשם פייר לאוואל, שסברו כי תשועתה של צרפת תבוא משיתוף פעולה מרבי עם גרמניה, שנתפסה ככוח העולה באירופה.
האידאולוגיה של "המהפכה הלאומית", כשהיא נפרדת מאישיותו של פטן, היוותה אף היא גורם משיכה.
זרמים ראקציונריים ומונרכיסטים בחברה הצרפתית נמשכו לאידאולוגיה זו.
זרמים אלו שאפו להשיב את צרפת לתקופה שקדמה להמהפכה הצרפתית ולבסס סדר ישן מונרכיסטי, בו כל אדם לכאורה יודע את מקומו.
אחד האידאולוגים של זרמים אלו היה הסופר שארל מורא.
במקביל להם נמשכו אל המשטר רפורמיסטים מסוגים שונים, שניסו למצוא במהפכה הלאומית חיזוק לזרמים הקרובים לליבם.
רבים מהמצטרפים אל שורות המשטר היו אופורטוניסטים וטכנוקרטים מסוגים שונים, שראו במשטר אפשרות לקידום.
מולם עמדו כוחות אחרים בחברה הצרפתית שהתנגדו לכל שיתוף פעולה עם הצבא הנאצי הכובש, וקראו להתנגדות בכל האמצעים כדי להביא לשחרורה של צרפת.
בחודשים הראשונים לקיום המשטר, העסיקה את ראשיו מידת שיתוף הפעולה עם גרמניה.
הכיבוש של חלקים נרחבים של המדינה, שאלת שבויי המלחמה, והסכום אותו היה על צרפת לשלם עבור החזקת הכיבוש, היוו עניינים בוערים שהיה צורך להסדירם עם גרמניה.
חודשים אלו התאפיינו בפעילות נמרצת של פייר לאוואל ששימש כסגנו של פטן, ופעל לחיזוק שיתוף הפעולה עם הנאצים.
מאמצים אלו הגיעו לשיא בפגישתם של פטן והיטלר במונטואר, שנערכה בין 24 באוקטובר ל-26 באוקטובר 1940. הפגישה לא הביאה לתוצאות המקוות.
פטן לא הצליח להביא לוויתורים משמעותיים בשאלות חשובות כשאלת שבויי המלחמה, והיטלר לא הצליח להביא את פטן לכדי הכרזת מלחמה על בריטניה.
עם זאת, סימנה הפגישה לעולם כי משטרו של פטן קשור בקשרים הדוקים עם המשטר הנאצי.
סיכומה של הפגישה היה כי "למעצמות הציר ולצרפת יש אינטרס זהה להגשים את תבוסת אנגליה בהקדם האפשרי.
לפיכך תתמוך הממשלה הצרפתית, בתחומי יכולתה, בצעדים שעלולות מעצמות הציר לנקוט למטרה זו".
שני הצדדים ייעדו לצרפת מקום ב"סדר החדש" הנאצי שלאחר סיום המלחמה בניצחונה של גרמניה.
עם זאת, פעילותו הנמרצת של לאוואל שהידקה עוד ועוד את שיתוף הפעולה של ממשל פטן עם הנאצים, הביאה לתגובה נגדית של גורמים מתונים יותר בתוך ממשלת וישי.
ב-13 בדצמבר 1940 דרש פטן מכל שרי ממשלתו מכתב התפטרות קולקטיבי.
לאוואל, שהיה בטוח כי המדובר בצעד שנועד להסיט מן הדרך את שר העבודה בלין, לא היסס לחתום על המכתב.
עם קבלת המכתב הודיע פטן ללאוואל כי הוא מקבל את התפטרותו.
פטן הודיע כי הוא מבטל את משרת "סגן ראש הממשלה", וכי שר החוץ החדש במקומו של לאוואל, שנתפס כ"מספר 2" בממשל, ויורשו המיועד של פטן, יהיה פייר אטיין פלנדן, מדינאי שמרני, ששימש כראש ממשלה ברפובליקה השלישית, ונתפס כבעל קשרים טובים יותר עם בריטניה.
פלנדן, מדינאי שמרן ששימש כראש ממשלה בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית, החזיק בתפקידו כ"שר החוץ" ולמעשה סגנו של פטן 56 ימים.
הוא הוחלף באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, בפברואר 1941. דרלאן קיבל סמכויות נרחבות משל פלנדן, וכיהן גם כשר הפנים, ושר ההגנה, ושימש, למעשה, כראש המדינה דה פקטו.
בינואר 1942 קיבל לידיו דרלאן משרדי ממשלה נוספים וסמכויות נוספות.
דרלאן המשיך את מדיניות קודמיו לפיה עתידה של צרפת מבוסס על שיתוף פעולה עם גרמניה.
במאי 1941 הגיע דרלאן להבנה עם אוטו אבץ שגרירה הכל-יכול של גרמניה בפריז, ולפיה הוחזרו מקצת משבויי המלחמה, ונטל מימון הכיבוש הופחת, בתמורה למתן אפשרות לגרמניה להשתמש במתקניה הצבאיים של וישי בסוריה, לבנון ותוניסיה.
הבנה זו כונתה "הפרוטוקולים של פריז", אך מעולם לא אושררה על ידי הצדדים, ולא נכנסה לתוקף.
בתקופה זו איבד המשטר את הפופולריות ממנה נהנה.
אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית הגבירו את פעילותם וזכו לתמיכה גוברת, וכך גם אנשי צבא צרפת החופשית שהצליחו לסחוף לצידם רבות ממושבות צרפת, ונראו עתה כאיום לגיטימי על הממשלה, ולא כחבורת מורדים.
הגרמנים מצידם דרשו מידה גוברת והולכת של שיתוף פעולה.
דרלאן לא זכה באמונו של היטלר, ותחת לחץ גובר והולך נאלץ להתפטר מרוב סמכויותיו (פרט לפיקוד על הצבא) ולהעבירם ללאוואל, ששב לתפקיד סגן ראש הממשלה באפריל 1942.
לאוואל קיבל לידיו את השלטון במקום דרלאן באפריל 1942. מתחילת כהונתו עמד בפני דרישות כלכליות מחמירות והולכות של הגרמנים, שלא הסתפקו בתשלום עבור מימון הכיבוש בשטחי צרפת, אלא גם דרשו משלוחו של כוח עבודה מיומן לגרמניה, שעיקר כוח האדם שלה היה מגויס, ונשלח לחזית הרוסית.
הדרישה לתשלומים, לחמרי גלם וכוח אדם, שהייתה למעשה דרישה לעובדי כפייה, נענתה מצידו של לאוואל בהתמקחות, שהתמקדה בשחרורם של שבויי מלחמה תמורת העובדים שיישלחו לגרמניה.
היה ברור כי העבודה היא בתנאי עבדות בלתי אנושיים, ורבים שיישלחו אל המפעלים לא ישובו בשלום לביתם.
הדבר לא הרתיע את לאוואל, הלהוט לעשות את רצון הגרמנים.
הוא עודד את יציאת העובדים לגרמניה.
כאשר אמצעי התעמולה כשלו בגיוס העובדים הכריז לאוואל בשנת 1943 על "שירות עבודה" חובה והפעיל את המיליציה הצרפתית – "המיליס" שהייתה המשטרה החשאית של המשטר מינואר 1943, על מנת לצוד עובדי כפייה ולשלחם לגרמניה.
במקביל, החריף לאוול את הצעדים כנגד היהודים.
החקיקה האנטי יהודית הקיימת מימי תחילת המשטר החריפה, ומשלוח היהודים למחנות המוות באזור הכבוש הסתייעו בפקידי וישי ובאנשי המשטרה והמיליציה שעמדו לרשות המשטר.
פעולות אלו והצהרותיו הפומביות של לאוואל, כגון הצהרתו ביוני 1942 כי הוא מייחל לניצחונה של גרמניה, הביאו לאיבוד הלגיטימיות של המשטר כלפי חוץ, ולאובדן הפופולריות שלו מבפנים.
לאוואל עמד מול התנגדות גוברת והולכת מצד תנועת ההתנגדות הצרפתית, כמו גם למול דרישות מחמירות והולכות מצד הגרמנים, ולחץ של גורמים במשטר עצמו להגברת שיתוף הפעולה.
ממבצע לפיד ועד לקיצו של המשטר
עם נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, במסגרת מבצע לפיד, ב-8 בנובמבר 1942, החליט היטלר לכבוש את שטחי "צרפת החופשית".
מושבות צרפת בצפון אפריקה נכנעו לגרמנים, ודרלאן עצמו, ששהה בצפון אפריקה בעת הפלישה, הודיע על תמיכתו בבעלות הברית (דרלאן נרצח בדצמבר 1942 על ידי אזרח צרפתי, לאחר שהוצג על ידי בעלות הברית כאלטרנטיבה למרשל פטן).
ב-12 בנובמבר הסתיים כיבושו של האזור החופשי.
צבאה של וישי פוזר, אך שלטונה האזרחי של ממשלת וישי נותר בכל שטחי צרפת הכבושה.
לאוואל המשיך לתפקד כראש הסמכות האזרחית בצרפת, עד הפלישה לנורמנדי ביוני 1944. עם התקדמות בעלות הברית בשטחה של צרפת, בספטמבר 1944, ברחה ממשלת וישי לגרמניה, וייסדה ממשלת בובות בזיגמרינגן.
פטן ולאוואל סירבו להשתתף בממשלה זו, שבראשה עמד פרנאן דה ברינון.
ממשלה זו הייתה למעשה חסרת סמכויות וכינתה עצמה "הוועדה הממשלתית של צרפת".
כאשר נכבשה זיגמרינגן באפריל 1945 בא הקץ גם על "ממשלה" זו.
עם תבוסת צרפת מול הגרמנים, נותרו בידי צרפת מושבות רבות בכל קצוות כדור הארץ.
מושבות אלו שלטו במשאבים רבים, בנקודות אסטרטגיות, בנתיבי תעבורה יבשתיים, ימיים ואוויריים ובמשאבים צבאיים של נשק, תחמושת וכוח אדם מיומן.
מיד לאחר הכניעה הצרפתית החל מאבק בין צרפת של וישי לבין אנשי צבא צרפת החופשית על השליטה במושבות.
היו שעברו מייד לצדה של צרפת החופשית, היו שנפלו לאחר מאבק, והיו מושבות שתמכו בווישי עד סוף המלחמה.
מושבות צרפת בצפון אפריקה, אלג'יריה, תוניס ומרוקו היו המושבות החשובות ביותר.
הן כללו מספר רב ביותר של מתיישבים צרפתים, שלטו על נמלים חשובים בים התיכון, וערכן הרגשי והמורלי היה רב.
טרם הכניעה דובר אף על הקמת ממשלה צרפתית גולה באלג'יריה.
מתחילת המאבק היה ברור כי מושבות אלו תישארנה בידי וישי.
אירוע חמור שהתרחש ביולי 1940 תרם להישארות המושבות לצד וישי.
הצי הצרפתי, שעמד לפקודתו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן שהיה ידוע בתמיכתו בפטן, היה צי חזק ומיומן.
אם יחליטו מפקדי הצי להעמידו לרשות הגרמנים, עמדו הבריטים בסכנה חמורה.
צ'רצ'יל דרש כי הצרפתים יטביעו את הצי, יפליגו לנמל נייטרלי, או יצטרפו אליו למלחמה נגד גרמניה.
משאלו לא נענו לדרישתו, הורה על השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר.
בפעולה נהרגו 1,297 ימאים צרפתים, והיא הביאה לניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ממשלת וישי לבריטניה.
אירוע זה היטה את לב רבים מאנשי הממשל הצרפתי כנגד בעלות הברית, רבים אחרים נטו אחרי האידאולוגיה שייצג המרשל פטן.
במושבות אלו נאכפו גם חוקי הגזע האנטישמיים כגון חוק מעמד היהודים.
ב-1941 נשלח לצפון אפריקה הגנרל אלפונס ז'ואן ששוחרר מהשבי הגרמני.
בהשקפתו נטה ז'ואן לאנשי צרפת החופשית.
בנובמבר 1942 פתחו בעלות הברית במבצע לפיד, נחיתת ענק על חופי צפון אפריקה, בה קיוו להפחית מעט את העומס על ברית המועצות בחזית המזרח, וללכוד את רומל בין הכוחות האמריקאים הנוחתים ממערב, לארמייה השמינית של הצבא הבריטי ממערב.
תקוות בעלות הברית הייתה לשכנע את הגנרל ז'ואן ואנשיו שלא להתנגד לנחיתה.
במהלך הנחיתה, באופן מקרי, שהה האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן באלג'יר.
דרלאן היה האיש השני בחשיבותו במשטר וישי, ובסמוך לאחר הפלישה השתכנע להפסיק את ההתנגדות לפלישה, והודיע על הפסקת אש.
לאחר ההישג הראשוני של בעלות הברית בנחיתה, הצליחו כוחות מדינות הציר לבסס את שלטונן בתוניסיה.
המערכה בתוניסיה נמשכה עוד כחצי שנה, עד לכניעת כוחות הציר במדינה זו במאי 1943.
מושבות מערב אפריקה הצרפתית – חוף השנהב, בנין, סודאן הצרפתית, גינאה, מאוריטניה, ניז'ר, סנגל, וולטה עילית וטוגו הצרפתית נותרו בעיקרן נאמנות למשטר וישי.
ב-23 בספטמבר 1940, יצאו הבריטים ל"מבצע זדון" (Operation Menace), בו תקפו את דקר בירת סנגל, במטרה להשליט שם את אנשי צרפת החופשית.
המבצע נכשל, והעיר נותרה בידי אנשי וישי.
כישלון המבצע פגע מאוד באנשי צרפת החופשית.
הוא הוכיח כי שלטונה של וישי במושבות הוא שלטון חזק, וכי בכוונת אנשי וישי להאבק כנגד כל ניסיון לפגוע בהם.
במהלך המבצע תקפו מפציצים של וישי מבסיסים בצפון אפריקה את המושבה הבריטית בגיברלטר, והוכיחו כי ביכולתם של אנשי וישי לגרום נזק רב לפועלים כנגדם.
כישלון המבצע הביא לכך שאנשי וישי החזיקו במושבות מערב אפריקה עד לאחר מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה בנובמבר 1942.
מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית – צ'אד, אובאנגי שרי, קונגו הצרפתית וקמרון עברו לצד צרפת החופשית בסמוך לאחר נפילת צרפת.
גבון נותרה מעוז יחיד של אנשי וישי באזור.
בנובמבר 1940 כבשו אנשי צרפת החופשית את גבון, ולאחר מכן נותרו מושבות אלו נאמנות לצרפת החופשית עד לסוף המלחמה.
לאחר נפילת צרפת הכריזו שליטי סומליה הצרפתית (כיום ג'יבוטי) על נאמנותם למשטר וישי.
הכרזה זו עמדה בתוקף במהלך הפעולות הצבאיות באזור, במסגרת המערכה במזרח אפריקה בשנת 1940 שכללה לחימה בין כוחות איטליה הפשיסטית וכוחות בריטים, בה לא התערבו כוחות וישי.
נאמנות המושבה לווישי נמשכה אף לאחר סיום מערכה זו בכיבוש המושבות האיטלקיות באזור, ועל אף מצור ימי שהוטל על נמל ג'יבוטי.
בדצמבר 1942 כבשו כוחות צרפת החופשית את העיר ג'יבוטי, ושמו קץ לנאמנות המושבה לווישי.
פלוגה של חיילים מג'יבוטי השתתפה בשחרור צרפת ב-1944.
שליטי האי מדגסקר הכריזו על נאמנותם למשטר וישי בסמוך לאחר נפילת צרפת.
בין 5 במאי ל-6 בנובמבר 1942 ביצעה בריטניה מבצע גדול נוסף כנגד אנשי וישי, במדגסקר.
מבצע זה נודע בשם "הקרב על מדגסקר" או "מבצע שריון" (Operation Ironclad).
הבריטים חששו שהיפנים ישתמשו במדגסקר כבסיס, ויפגעו בנתיבי התחבורה הבריטים אל האוקיינוס ההודי.
הלוחמה באי נמשכה בעצימות נמוכה מיום הנחיתה הבריטית על חופי האי, במשך כחצי שנה, עד כניעתם של אחרוני אנשי וישי באי.
האי ראוניון נותר נאמן למשטר וישי.
ב-28 בנובמבר 1942 פלש אל האי כוח של צרפת החופשית, מלווה במשחתת, והסתייע במרידה מקומית.
האי נפל לידי צרפת החופשית לאחר לחימה סמלית.
מאחזי צרפת במזרח התיכון, סוריה ולבנון הוחזקו על ידי צרפת במנדט של חבר הלאומים ונותרו נאמנות לשלטון וישי.
כאשר דוכא מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק על ידי כוחות בריטים, העניק מפקד הכוחות הצרפתים בסוריה ובלבנון, הגנרל אנרי פרנאן דנץ לחילות האוויר של גרמניה ואיטליה, שהעניקו סיוע אווירי למורדים, היתר לתדלק בשטחו.
פעולה זו הביאה להחלטה לפעול כנגד כוחות וישי בסוריה לשמירה על האינטרסים של בעלות הברית במזרח התיכון.
ב-8 ביוני פלשו כוחות בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי, וכן אנשי צרפת החופשית, לסוריה ולבנון.
המערכה בסוריה ובלבנון נמשכה כחודש ימים והסתיימה בכניעת אנשי וישי בשתי המושבות ב-14 ביולי.
נפילת צרפת ביוני 1940 הקשתה על הממשל הצרפתי בהודו-סין.
הממשל הקולוניאלי נותק מכל סיוע חיצוני, ומושל הודו-סין, הגנרל ז'ורז' קאטרו חש מבודד.
לאחר שניסה לברר את האפשרויות לקבל סיוע מבריטניה או מארצות הברית, החליט לנקוט במדיניות של פיוס כלפי היפנים, והתיר להם להקים בסיסים על אדמת הודו-סין.
הסכמות אלו לא היו לרוחם של אנשי וישי בצרפת, וביולי 1940 הוחלף קאטרו באדמירל ז'אן דקו.
דקו נקט מדיניות קשוחה יותר כלפי היפנים וכלפי גורמים אחרים שרצו דריסת רגל במושבות צרפת במזרח הרחוק.
באוקטובר 1940 תקפה תאילנד, בעידודם של היפנים, ופתחה במלחמת תאילנד-צרפת.
בתחילה הביס הצי הצרפתי את התאילנדים בקרב ימי, אך לבסוף הסכימו הצרפתים לקבל את יפן כמתווכת.
התאילנדים השיגו את שרצו, חלקים מלאוס וקמבודיה שנכבשו מתאילנד בתחילת המאה.
באמצעות דקו, המשיך משטר וישי, בגלגוליו השונים, לשלוט במושבות הודו סין שנותרו ביד צרפת עד ה-9 במרץ 1945, כאשר עודדו היפנים מרד שגרם להקמת ממשלת בובות בשם "האימפריה של וייטנאם".
לאחר כניעתה של יפן, ניסו הצרפתים לשוב ולהשתלט על המושבה, אך נתקלו בהתנגדותו של ארגון הווייט מין, התפתחות שהביאה לפרוץ מלחמת הודו-סין הראשונה.
המושבה בגויאנה הצרפתית שמרה על נאמנותה למשטר וישי.
סן-פייר ומיקלון, מושבה צרפתית המהווה ארכיפלג הממוקם אסטרטגית סמוך לחופי קנדה, נותרה נאמנה למשטר וישי.
תקרית זו היוותה את הבסיס לאי אמון מתמשך בין דה גול לממשל האמריקאי.
איי מרטיניק וגוואדלופ נמצאים בשרשרת האיים המכונה האנטילים הצרפתים.
איים אלו שמרו על נאמנות לווישי עד ליולי 1943. במרטיניק שלט האדמירל ז'ורז' רובר מטעם וישי.
מיקומו האסטרטגי של האי הביא לכך שארצות הברית ובריטניה לא ראו בעין יפה את שלטון וישי באי זה, ואף הטילו לפרקים מצור ימי על האי.
בידי האדמירל רובר היו נכסים אסטרטגיים – חלקים מהצי הצרפתי שהגיעו לאי, ועמם חלק מאוצר הזהב של הרפובליקה הצרפתית.
בשנת 1941 הגיע האדמירל רובר להבנה לפיה יעגון הצי הנמצא במרטיניק בנמלי האי, ובתמורה לא יפלשו בעלות הברית לאי.
עם זאת, העובדה כי המלחמה מנעה מן האי מסחר עם היבשת, הביאה ללחץ גובר על האדמירל רובר, שעזב את האי ביוני 1943. לאחר עזיבתו של רובר השתלטו אנשי צרפת החופשית על האי, וכן על האי גוואדלופ הסמוך, בו תססה זמן רב התנגדות למשטר וישי.
איי ההברידים החדשים (כיום ונואטו) התנהלו כקונדומיניום בריטי-צרפתי.
הנציב התושב, אנרי סוטו הוביל את הקהילה להצטרף אל שורות צרפת החופשית, ובאסיפה כללית ב-20 ביולי 1940 הוחלט על כך ברוב עם.
בפולינזיה הצרפתית התעורר ויכוח ער סביב שאלת הנאמנות לווישי.
הוויכוח הביא למשאל עם שנערך ב-2 בספטמבר 1940 באיי טהיטי ומוראה, לו הסכימו שאר האיים במושבה.
התוצאה הייתה רוב מכריע של 5,564 מצביעים כנגד 18 בעד הצטרפות לצרפת החופשית.
איים אלו קיבלו משמעות אסטרטגית עם כניסת יפן למלחמה בעקבות המתקפה על פרל הארבור שכן שימשו נקודה מצוינת לתדלוק בין הוואי לאוסטרליה.
חיילים ממושבה זו ומקלדוניה החדשה יצרו את "בטליון הפסיפיק" (Bataillon du Pacifique) שלחם לצד צבא צרפת החופשית במקומות רבים, ובין היתר הצטיין בקרב ביר חכים, במערכה האיטלקית, ובנחיתות בפרובאנס בשלביה המאוחרים של הלחימה.
באיי ואליס ופוטונה תמכו אנשי הממשל המקומי בווישי, אך נתקלו בהתנגדות מצד התושבים.
ב-1941 ניסו אנשי הממשל המקומי למנות מלך לאיים, על מנת להפחית את השפעת תומכי צרפת החופשית, אך נתקלו בבעיה כאשר המלך שהציעו סירב להצהיר על נאמנותו לפטן.
ספינת מלחמה שנשלחה מנומאה, בירת קלדוניה החדשה כבשה את האיים בשם צרפת החופשית במאי 1942.
בקלדוניה החדשה הוביל אנרי סוטו לתמיכה בצבא צרפת החופשית החל מדצמבר 1940. מיקומם של האיים בשולי ים האלמוגים ובסמוך לאוסטרליה הוביל להיותם נכס אסטרטגי חשוב כאשר הצטרפה יפן ללחימה.
אנשי האיים לחמו ב"בטליון הפסיפיק" לצד אנשי פולינזיה הצרפתית.
ממשלת וישי, כממשלת בובות גרמנית, הייתה אנטישמית במוצהר, וידה הייתה רבה באירועים שהובילו לרציחתם של כעשרים אחוזים מיהודי צרפת בשואה.
עם פרוץ המלחמה חיו בצרפת כ-350,000 יהודים, כאשר חלק ניכר מהם לא החזיק באזרחות צרפתית.
המדובר במהגרים שהגיעו לצרפת ממקומות שונים, וכן בפליטים שנמלטו ממדינות שכבר נכבשו על ידי הנאצים, או מגרמניה עצמה.
מיד עם הקמתה, אימצה ממשלת צרפת מדיניות כנגד כל מי שנחשב כ"בלתי רצוי".
יהודים, מטקים (métèques – כינוי למהגרים מארצות המזרח התיכון, רובם ערבים), בונים חופשיים, קומוניסטים, צוענים וכיוצא בזה.
עוד ביולי 1940 בחנו אנשי וישי את כל ההתאזרחויות שבוצעו מהרפורמה בחוק האזרחות ב-1927, ושללו אזרחותם של 15,000 איש, רובם יהודים.
החלטה זו הייתה שלב בדרך לכליאתם של היהודים במחנות כגון מחנה המעצר גירס, שנפתחו עוד בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית, על מנת לכלוא אזרחים זרים בתקופת המלחמה.
מחנות אלו הפכו עבור היהודים למחנות מעבר, בדרך לגירושם ולהשמדתם בסופו של דבר.
ב-3 באוקטובר 1940 קיבלה ממשלת וישי חקיקה אנטי יהודית ברוח חוקי נירנברג הנאצים.
כתוצאה ממנה רוכזו, כבר למחרת היום, 4 באוקטובר 1940, יהודים שאינם אזרחי צרפת במחנות, ונשלחו לאחר מכן להשמדה.
ב-7 באוקטובר בוטלה "פקודת כרמיה" ומיהודי המושבות הצרפתיות בצפון אפריקה נשללה אזרחותם הצרפתית.
ביוני 1941 שללה ממשלת וישי את זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה.
מספרם הכולל של היהודים בצרפת ובמושבות בצפון אפריקה היה כשבע מאות אלף.
ב-21 באוגוסט 1941 החל לפעול המחנה בדראנסי, לשם שולחו יהודי צרפת בטרם הועברו להשמדה.
המחנה פעל עד יולי 1943 בשליטה צרפתית מוחלטת (תחת פיקודם של מפקדי משטרה צרפתים), ולאחר מכן נלקח הפיקוח על המחנה על ידי הגסטאפו.
בשנים אלו ננקטו כנגד היהודים צעדים המזכירים את הצעדים שננקטו בגרמניה הנאצית לפני מלחמת העולם השנייה.
היהודים בודדו, הוצאו מן החיים הכלכליים והפוליטיים, רכושם הוחרם, והם סומנו ונספרו, וחלקם נעצרו במחנות.
עם זאת, טרם הוחל בגירושם להשמדה.
בעקבות ועידת ואנזה, נערכה ב-11 ביוני 1942 ישיבה מכרעת בברלין, להסדרת הגירוש של יהודי צרפת, בלגיה והולנד.
בלחץ גרמני, הסכימה ממשלת וישי לשתף פעולה עם המשלוחים, ולאתר יהודים בדרום צרפת לשם שילוחם להשמדה.
ב-16 ביולי 1942 מעל 13,000 מיהודי פריז – מעל 8,000 מתוכם נדחסו לאצטדיון מרוצי האופניים ול דיבר (Vel D`Hiver).
לאחר מכן, הם הובלו בקרונות בקר למחנה הריכוז דראנסי.
ב-22 ביוני 1942 יצאו אלף היהודים הראשונים מדראנסי למזרח להשמדה.
בסך-הכול, בשנת 1942 נשלחו כ-42 אלף מיהודי צרפת למחנות ההשמדה במזרח, מהם שרדו ונותרו בחיים בסוף המלחמה רק 811 איש.
הגירושים נמשכו בקצב גובר והולך עד לשנת 1944. ממשלת וישי שיתפה פעולה ואפשרה את הגירושים, על אף שהיו צעדים בהם נמנעה מלנקוט, כגון שלילה גורפת של אזרחות כל יהודי צרפת.
משרד מיוחד, הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, שהוקם בספטמבר 1941, ריכז את הטיפול בעניין היהודים, קידם את אכיפת החקיקה כנגד היהודים, וסייע בגירושם.
לאחר שחרור צרפת מידי הגרמנים, השליט הגנרל דה גול את מרותה של הממשלה הצרפתית הזמנית בכל רחבי צרפת במהירות האפשרית, ופעל להעניק לה לגיטימיות, תוך שלילת הלגיטימיות של שלטון וישי, שעדיין התיימר לייצג את הריבונות הצרפתית ממקום מושבו בגרמניה.
דה גול טען כי ממשל וישי לא היה חוקתי, ומכיוון שכך היו כל מעשיו בלתי חוקיים.
מכיוון שביטול למפרע של כל החוקים, התקנות והצווים של ממשל וישי לא היה מעשי, הוחלט להכריז על מספר חוקים מסוים כבטלים, וביניהם החקיקה האנטישמית כנגד היהודים, החוקים כנגד 'אגודות סתר', חוקים שהקימו בתי דין מיוחדים וכיוצא בזה.
אגודות וארגוני המזוהים עם הממשל כגון המיליס פורקו.
בתחילה סחף את צרפת גל של הוצאות להורג של משתפי פעולה.
אלו הובאו לעיתים למקומות שהיו מזוהים עם הגרועים שבפשעי תקופת הכיבוש, כגון אצטדיון ואל ד'היב, או מחנה המעבר בדראנסי, והוצאו שם להורג.
נשים שקיימו מערכות יחסים עם הגרמנים הושפלו בפומבי.
אך עד מהרה השליטה הממשלה הזמנית סדר, וניסתה להביא את משתפי הפעולה ואנשי וישי לדין באופן חוקי ומסודר.
"הטיהור הפראי" (épuration sauvage), שכלל הוצאה להורג ללא משפט של משתפי הפעולה.
דה גול העריך כי 10,842 איש מצאו את מותם בצורה זו, מהם 6,675 איש במהלך הקרבות בתקופת השחרור ולמעלה מ-4,000 איש לאחר מכן.
"הטיהור החוקי" (épuration légale) – משפטם של משתפי הפעולה באמצעות בתי דין מיוחדים.
ב-13 בספטמבר 1944 הורה דה גול בצו נוסף על הקמת בתי דין מסוג זה בכל מחוז, ובהם שופט וחבר מושבעים שיורכב מאנשים מהימנים שלא הוכתמו בשיתוף פעולה.
בשלב הרביעי העניקה ממשלת הרפובליקה הרביעית חנינה לרבים מראשי המשטר שנדונו לעונשי מאסר, כגון קסאבייה ולה שנדון לעשר שנות מאסר אך בפועל ישב בכלא כשנתיים, או רנה בוסקה ראש המשטרה החשאית, שזכה לטיהור וללגיטימציה ואף המשיך בפעילות פוליטית.
פטן, דרנאן ולאוואל נדונו למוות ביולי 1945. עונשו של פטן הומתק על ידי דה גול, והוא בילה את שארית ימיו במאסר.
דמויות פופולריות כזמרים מוריס שבלייה, טינו רוסי או הזמרת ארלטין נחשדו בשיתוף פעולה.
מהם אף שנעצרו, זוכו או נדונו לעונשים סמליים, והמשיכו בקריירת המשחק והזמרה כמקודם.
בשנות השמונים הביאה פעילותם של ציידי נאצים כסרז' קלרספלד וביאטה קלרספלד, לחשיפת מידע שהביא למשפטם של כמה מאנשי וישי ומשתפי הפעולה בפעם השנייה.
פול טובייה, מוריס פאפון, רנה בוסקה ועוזרו ז'אן לגיי נשפטו מחדש על פעילותם בתקופת המלחמה.
חלק מאישים אלו כפאפון, הגיעו למשרות רמות ברפובליקה הרביעית וברפובליקה החמישית, ואף ביצעו פשעים נוספים, כגון הטבח בפריז ב-1961 לו אחראי פאפון, או פשעים הנוגעים למאבק באלג'יריה.
בוסקה נרצח ב-1993 בעודו ממתין לסיום משפטו בעוון פשעים כנגד האנושות.
פאפון הורשע ב-1998 אך שוחרר שלוש שנים לאחר מכן בשל בריאותו הרופפת.
טובייה נדון למאסר עולם ב-1994 ומת בכלא ב-1996.
הראייה ההיסטוריוגרפית של משטר וישי
עם נפילת משטר וישי, ועלייתו של דה גול לשלטון, נתפס משטר וישי כמשטר בלתי חוקי, שאינו חלק לגיטימי מהמשכיות השלטון הצרפתי, ואנשיו בוגדים שפעלו בשליחותה של ממשלה זרה.
משטר זה לא קרא לעצמו "הרפובליקה הצרפתית" אלא "המדינה הצרפתית", שינה את המוטו של המדינה מ"חירות, שוויון אחווה", ל"עבודה, משפחה, מולדת", ונתפס כנטע זר ולא לגיטימי.
ראייה זו מנעה הכרה בפשעי וישי כפשעים שביצעה המדינה הצרפתית כנגד אזרחיה, ותפסה את המעשים שבוצעו בין 1940 ל-1944 כמעשים חריגים ולא חוקתיים.
אישים כדה-גול, שראה עצמו כמי שנמצא מעל לכל חלוקה פוליטית, קידמו את התפיסה של המעשים כאלו שלא נעשו בשמה של המדינה, כאשר הצביעו על הטיעונים המשפטיים לפיהם עצם ייסודו של משטר וישי היה מעשה לא חוקתי שנשען על הצבעה מפוקפקת.
הראייה ההיסטורית אותה עודדו ממשלות צרפת בתקופה זו הייתה של צרפת הלוחמת והמתנגדת.
מעשיהם של אנשי המיליס ויתר משתפי הפעולה הוצנעו.
בשנת 1955 דרש הצנזור הצרפתי מהבמאי אלן רנה לקצץ מספר שניות מסרטו לילה וערפל בהן נראית תמונה של כובע מצחייה של שוטר צרפתי במחנה המעבר פיטיווייה (Pithiviers) שבצרפת, על מנת שהצופים לא יזהו את גירושם של היהודים עם פעולת השלטונות הצרפתיים.
ראייה זו החלה להיסדק בשנות השישים.
מחקרים ויצירות אומנות החלו להראות את הדרך בה פעלה וישי בשם המדינה הצרפתית, ואת האחריות של מדינה זו למעשים הנפשעים שנעשו, ובמיוחד לרדיפת היהודים.
סרטו של מרסל אופולס "הצער והחמלה" (1969) היווה נקודת מפנה חשובה, ולאחריו באו יצירות כ"מר קליין" של ג'וזף לוסי" (1977) ואף "שואה" של קלוד לנצמן (1985).
משפטיהם של פושעי וישי, ובמיוחד של מוריס פאפון שלאחר המלחמה המשיך ומילא תפקידי מפתח בממשל הצרפתי, הביאו אף הם להכרה כי פשעי וישי הם פשעיה של צרפת.
ב-16 ביולי 1995 נשא הנשיא ז'אק שיראק נאום ובו הכיר באחריותה של צרפת, כמדינה, למעשיה הנפשעים של וישי, ובמיוחד לסיוע שנתנה המשטרה הצרפתית להשמדת יהודי צרפת.
הצהרה זו נחשבת לקו פרשת המים ביחסה של צרפת לוישי.
לאחריה התאפשרו תביעות של ניצולי הרדיפות כנגד המדינה הצרפתית, וועדה ממלכתית שהוקמה בשנת 2000 שילמה לניצולים פיצויים בסכום של כחצי מיליארד אירו.
בשנת 2009 הכירה "מועצת המדינה", הגוף המשפטי העליון של צרפת, בכך שצרפת סייעה לגירושים ולרדיפות, ונתנה גושפנקה משפטית להכרזתו של שיראק.
ההיסטוריון אנרי רוסו בספרו "סינדרום וישי" (1987) מתאר את שיתוף הפעולה בזמן וישי כ"עבר שאינו עובר".
בעלי תפקידים בצרפת של וישי
פטן לא כינה עצמו מעולם "נשיא", כי אם "ראש המדינה".
סמכותו נבעה בתחילתה ממינויו כראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הצרפתית השלישית בידי הנשיא לברן.
בחלוקת התפקידים המקובלת של הרפובליקה הצרפתית השלישית מקביל תפקידו לזה של נשיא, ותפקיד סגנו לזה של ראש הממשלה.
בכהונתו השנייה של פייר לאוואל בתפקיד כינה עצמו לאוואל ראש הממשלה, ופטן נותר כ"ראש המדינה".
פייר אטיין פלנדן (מבחינה טכנית, "סגן ראש הממשלה" של פטן) – 13 בדצמבר 1940 – 9 בפברואר 1941.
ז'אן פרנסואה דרלאן (מבחינה טכנית, "סגן ראש הממשלה" של פטן) – 9 בפברואר 1941 – 18 באפריל 1942.
צרפת החדשה היא הבסיס לחבל קוויבק שבקנדה של ימינו.
השטח הצרפתי השתרע בשיאו מניופאונדלנד במזרח עד ימת סופיריור במערב, וממפרץ הדסון בצפון עד מפרץ מקסיקו, כמעט מחצית מיבשת צפון אמריקה.
הטריטוריה חולקה לחמש קולוניות: קנדה (השטח שמסביב לקוויבק סיטי), אקדיה (כיום נובה סקוטיה), מפרץ הדסון, ניופאונדלנד ולואיזיאנה הצרפתית.
ז'אק קרטייה היה מגלה ארצות צרפתי, שגילה בין היתר את הנהר סנט לורנס, וסייר באזור ניו פאונדלנד בשנים 1534–1535. נסיונותיו של קרטייה ליישב את השטח עלו בתוהו.
רק שנים לאחר מותו, ב-1557, עלה בידם של מתיישבים צרפתים שהגיעו בעקבותיו לאזור להקים יישובי קבע, מתוך מטרה לחזק את ענפי הדיג וסחר הפרוות.
יישובים אלה הוקמו לקראת סוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17, ובהם נוסד הלאום הקנדי צרפתי.
ב-1600 הוקמה תחנת סחר בטאדוסאק (Tadoussac), כיום כפר בקוויבק.
ב-1604 הוקם יישוב בלה-סן-קרואה, שעבר מאוחר יותר לפורט-רויאל, אקדיה (כיום אנאפוליס, נובה סקוטיה).
הכתר הצרפתי לא מיהר להכריז בעלות על השטח, ורק בתחילת המאה ה-17 פרש את חסותו על המתיישבים, אם כי באופן מוגבל.
החוקר והקרטוגרף סמואל דה שמפלן הוליך את המחנה הצרפתי, בעידודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, להתיישב בקוויבק סיטי, נקודה על גדת נהר סנט לורנס בשנת 1608. העיר קוויבק נוסדה על ידי שש משפחות שמנו 28 נפשות.
דה שמפלן היה הרוח החיה בהתיישבות הצרפתית באזור קוויבק, ונחשב לאחד האבות המייסדים של החבל, כמו של צרפת החדשה כולה.
ב-1613 מונה דה שמפלן למושל הצבאי של החבל, ובתפקידו זה המשיך לחקור את השטח ולגלות מקומות חדשים.
הוא חבר לאינדיאנים המקומיים משבטי האלגונקווין והאינו, ונעשה אויבם של יריביהם, אנשי שבט האירוקוי.
בשנת 1627 ייסד הקרדינל רישלייה, יועצו של המלך לואי ה-13, את "החברה של צרפת החדשה" (או בשמה המלא בצרפתית: "Compagnie des Cent-Associés de la Nouvelle-France").
מטרותיו של הקרדינל היו לחזק את ההתיישבות הצרפתית, אך גם לאסור על אנשים שאינם קתולים להתיישב באזור שבשליטה הצרפתית.
החברה החזיקה בידיה את המונופול על סחר בפרוות, ובראשה עמד דה שמפלן עצמו, עד מותו בשנת 1635.
בשנת 1640 מנו המתיישבים הצרפתיים בסך הכול כ-360 נפשות.
היישובים הבריטיים שגשגו, ואוכלוסייתם עלתה על זו של הצרפתים.
הבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632.
לאחר מותו של דה שמפלן השתלטה הכנסייה הקתולית על המושבה.
אנשיה, בראשות פול שומדי דה מזונב (Paul Chomedey de Maisonneuve), הקימו ב-1642 יישוב בשם ויל-מארי, על אי בנהר סנט לורנס, יישוב שזכה לימים לשם "מונטריאול" ועתיד להפוך לעיר הצרפתית הגדולה ביותר בקנדה.
ב-1659 מונה פרנסואה דה לאוול לבישוף צרפת החדשה.
מיסיונרים ישועים פעלו מטעם הכנסייה בקרב האינדיאנים משבט יורון (Huron) במטרה להמיר את דתם לנצרות, בעוד המתיישבים הוסיפו לסבול מנחת זרועם של שבטי האירוקוי.
ב-1660 יצא כוח צבאי בפיקודו של אדם דולר-דז-אורמו (Adam Dollard des Ormeaux) לסיור באזור, וחוסל על ידי האינדיאנים.
סכנה נשקפה לעתיד המושבה כולה.
בשנת 1663 הכריז המלך לואי הארבעה עשר על צרפת החדשה כמושבת כתר צרפתית, ובכך פתח את הדרך לפיתוח מואץ של המושבה.
חיל מצב נשלח מצרפת כדי להגן על התושבים מהתקפות אינדיאניות.
ב-1666 מנו המתיישבים 3,215 נפשות, כשני שלישים מהם גברים.
כדי לאזן את האוכלוסייה נשלחו לאזור על פי צו המלך כ-700 נשים צעירות בגילאי 15–30, שנקראו בנות המלך (Filles du roi).
כגוף המנהל את המושבה מונתה המועצה הסוברנית של צרפת החדשה.
משנות ה-60 של המאה ה-17 החלו הקנדים הצרפתים במסעות חקר ממרכז המושבה דרומה.
חלקם תרו את אזור האגמים הגדולים וחלקם המשיכו וגילו את נהר המיסיסיפי.
בשנת 1682 הגיע לאזור שפך נהר המיסיסיפי במפרץ מקסיקו החוקר הצרפתי רובר קוואלייה דה לה סאל.
הוא קרא לאזור עמק המיסיסיפי על שמו של לואי ה-14 - "לואיזיאנה".
לה סאל קיבל אישור משר הימייה הצרפתי להתיישב באזור השפך, וסיים את חייו באורח טראגי ב-1687, בניסיון התיישבות כושל באזור טקסס.
לה סאל נרצח על ידי חברי משלחתו שלו, והם עצמם נטבחו מאוחר יותר על ידי אינדיאנים.
ההתיישבות בלואיזיאנה בהנהגתו של מושל צרפת החדשה לואי דה פרונטנאק הייתה חלק ממושבת הכתר, וכללה שטחים נרחבים משני עברי נהר המיסיסיפי בין מפרץ מקסיקו ועד לקנדה.
רוב היישובים שכנו לאורך נהר המיסיסיפי, ויובליו שימשו נתיב התחבורה והמסחר העיקרי של היישובים ושל תחנות הסחר.
עיקר ההתיישבות הצרפתית לאורך המיסיסיפי נעשתה על ידי הקמת מצודות.
בשנת 1699 הקים פייר לה מויין ד'איברוויל את התיישבות הקבע הראשונה באזור זה - בילוקסי (כיום במדינת מיסיסיפי שבארצות הברית).
ב-1701 ייסד החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט מבצר בלואיזיאנה העילית, שנקרא דטרואה (כיום העיר דטרויט, ארצות הברית).
כבירת חבל לואיזיאנה שימשה בתחילה העיר מוביל ולאחריה בילוקסי, והחל משנת 1722 - ניו אורלינס.
ההתשה הבריטית והמלחמות הבין קולוניאליות
הבריטים, בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי, פתחו ב-1689 במתקפה נגד הצרפתים באזור הצפון.
המערכה, שנמשכה עד 1697, קיבלה את השם "מלחמת המלך ויליאם" והייתה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה.
במהלך המלחמה נפלו אקדיה והעיר בידי הבריטים, אולם לאחר הכישלון לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, נסוגו לבסוף חזרה מהשטחים שכבשו.
לא חלפו חמש שנים, ומלחמה חדשה, שכונתה "מלחמת המלכה אן", פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים גם בזירה האמריקנית.
ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט, בו ויתרו הקנדים הצרפתים על אקדיה, ניופאונדלנד ומפרץ הדסון לטובת בריטניה.
בידי הצרפתים נשארו שני איים באזור שנכבש: איל רויאל ואיל סן-ז'ן.
לאחר חתימת הסכם אוטרכט החלה המושבה לשגשג.
ב-1740 הגיע מספרם של תושבי צרפת החדשה לכ-50,000. באותה תקופה נסללה דרך המלך (Chemin du Roi) ממונטריאול לקוויבק סיטי.
התקופה זכתה לשם "תור הזהב של צרפת החדשה.
המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיבור (Louisbourg) באזור אקדיה, אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם אקס לה שאפל (Aix-la-Chapelle).
שלוש המלחמות זכו לשם המלחמות הבין קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, והן מדורגות הראשונה, השנייה והשלישית לפי סדר פריצתן.
לאחר 1748 נעשו ניסיונות פיוס בין הצדדים.
ב-1750 נפגשו הבריטים והצרפתים בפריס לדון בחילוקי הדעות, אך ללא הועיל.
ב-1749 העניק רוברט דינווידי, מושל וירג'יניה, לחברת הקרקעות של אוהיו רשות ליישב מתיישבים בעמק אוהיו.
מושל צרפת החדשה, המרקיז דוקן, שמונה ב-1752, קיבל הוראה להשתלט על עמק הנהר אוהיו, ולסלק את הנוכחות הבריטית מהאזור, ופעל בהתאם.
הבריטים החלו לבנות ב-1754 במפגש הנהרות אלהגני ומונוגאהלה, במקום בו הם מתמזגים לנהר אוהיו, מצודה שקראו לה על שם הנסיך ג'ורג'.
הצרפתים מיהרו להשתלט על המצודה, ביצרו אותה וקראו לה "פורט דוקן".
ב-28 במאי 1754 נשלח על ידי מושל וירג'יניה לויטננט הקולונל ג'ורג' וושינגטון (בן 21 באותה עת), כשהוא מלווה בכוח של 40 חיילים, לשאת ולתת עם הצרפתים בשאלת הגבולות בין המושבות האנגליות למושבה הצרפתית המתהווה במחוז אוהיו.
לאחר סירוב הצרפתים לסגת מהמצודה, גלש המשא ומתן עד מהרה לעימות שבו נהרגו 10 חיילים צרפתיים ו-21 נשבו, בתוכם הקצין הצרפתי ז'ומונוויל (Joseph Coulon de Jumonville).
קרב זה, שנקרא בם "קרב ז'ומונוויל גלן", היה אחת העילות המרכזיות לפרוץ המלחמה.
בשנים 1755–1757 הייתה יד הצרפתים על העליונה.
הבריטים ספגו מספר מפלות קשות מיד הצרפתים, שבלטו על רקע נחיתותם המספרית של האחרונים.
בשנת 1758 חל מפנה: הבריטים, בהנהגתו של שר החוץ ויליאם פיט החלו במתקפה רבתי, וביולי 1758 כבשו גם את מצודת "פורט דוקן".
ניצחון סמלי זה היה חוליה בשרשרת של ניצחונות, ששיאה במצור של שלושה חודשים על הבירה קוויבק סיטי ב-1759, וסופה בספטמבר 1760, המועד בו נכנעה העיר מונטריאול.
לאחר כניעת הצרפתים הייתה זו שאלה של זמן עד להסדר מדיני, שהתעכב עד לסיום מלחמת שבע השנים, ואשר התממש בהסכם פריז ב-1763.
במלאת 100 שנים להכרזתה כמושבת כתר על ידי לואי הארבעה עשר, הקיץ הקץ על צרפת החדשה.
ב-1763 נחתם חוזה פריז, ובו פורקה צרפת כמעט מכל נכסיה בצפון אמריקה.
בריטניה, המנצחת במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, השתלטה על כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי, ועל כל שטחי צרפת החדשה שבצפון.
לואיזיאנה הצרפתית, באזור שממערב לנהר המיסיסיפי, הפכה לשטח בשליטת ספרד על פי הסכם פונטנבלו משנת 1762.
בתקופת המלחמה (1755) גירשו הבריטים אלפי דוברי צרפתית מאקדיה ללואיזיאנה, ואלה התיישבו באזור ניו אורלינס.
ברם, עשרות אלפי התושבים שנשארו בחבל קוויבק, נשארו תחת שלטון בריטי.
יש הטוענים כי ההתיישבות הצרפתית בצרפת החדשה הייתה כישלון ידוע מראש.
מלכי צרפת לא ממש היו מעוניינים בהרחבת הקיסרות אל מעבר לים, אלא בחיזוקה בתוך אירופה עצמה, ולכן לא טיפחו את הצי הצרפתי ולא נתנו תמיכה של ממש למושלים במושבות.
בריטניה לעומתה שלחה את טובי מצביאיה אל מעבר לים ואף נתנה להם חופש פעולה.
עם נפילתה של צרפת החדשה תם פרק ההיסטוריה הקולוניאלית הצרפתית בצפון אמריקה.
אף על פי שהישות "צרפת החדשה" עברה מן העולם, השפעתה על קנדה לא חלפה.
חבל קוויבק, שהפך לימים לפרובינציה של קוויבק, נותר צרפתי, רוב אוכלוסייתו היא קנדית צרפתית, וכך גם השפה המדוברת.
הדת השלטת בחבל היא קתולית.
ב-2004 חגגו קנדה וצרפת יובל 400 שנה לנוכחות הצרפתית בצפון אמריקה.
צִרְצָרִיּים (שם מדעי: Gryllidae; שם תלמודי: צַרְצוּר) היא משפחת חרקים נפוצה מסדרת החגבאים.
שמו העברי של הצרצר ניתן לו, ככל הנראה כתַּצְלִיל, כחיקוי לצליל הצרצור שמשמיע הזכר על ידי חיכוך כנפיו הקדמיות זו בזו.
גם בשפות ארמית גלילית, סורית, ערבית ואכדית ניתנו לחרק שמות הקרובים בצלילם למילה "צרצר".
מקובל לייחס את שמו של שרץ העוף המקראי, צְלָצַל, לשם שנגזר מהמילה "צרצר".
ההגייה התקנית של המילה היא צְרָצַר, ובריבוי צִרְצָרִים (במשקל סְמָדַר-סִמְדרים).
גופו של הצרצר גלילי ושטוח.
צבעו שחור או חום, ורגליו האחוריות מותאמות לקפיצה לגובה (ולא לתעופה).
בקצה בטנו זיזים שעירים וכנפיו הקדמיות קצרות.
הנקבות מצוידות בקנה-הטלה ארוך ודמוי מחט המשמש להחדרת הביצים לקרקע או לנקרות עצים.
הצרצר ניזון מן החי ומן הרקב, וחי בגומות או בסבך צמחייה.
מבחינים בין שני סוגי צִרצורים:
צרצור הקריאה – נשמע למרחקים ונועד למשיכת הנקבה ולהרחקת זכרים אחרים.
צרצור חיזור – צרצור חלש המושמע כאשר נקבת הצרצר קרובה.
את הצרצור הייחודי יכול להשמיע רק הצרצר הזכר.
הוא עושה זאת על ידי חיכוך כנפיו הקדמיות זו בזו.
תדירות הצרצור תלויה במין הצרצר ובטמפרטורת הסביבה.
לרוב תדירות הצרצור גדלה עם עליית הטמפרטורה, כך שבטמפרטורה של 13 מעלות צלזיוס, לדוגמה, מושמעים בממוצע 60 צרצורים לדקה.
ניתן לחשב את תדירות הצרצור על ידי חוק דולבר.
צרצרים שומעים בעזרת איבר הנמצא מתחת למפרק האמצעי (מרפק) של רגליהם הקדמיות.
בעולם ידועים כ-900 מיני צרצרים.
בישראל נפוצים כ-30 סוגי צרצרים, ובהם צרצר דו-כתמי ("צרצר השדה") וצרצר הבית.
חוקרים ישראלים קבעו כי תאורה מלאכותית משבשת את מחזור הצרצור של הצרצרים גם בטבע.
צרפת החופשית הוא כינוי לכוחות הצרפתיים שלחמו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר במלחמת העולם השנייה, כצבא מאורגן בראשות הגנרל שארל דה גול בין 1940 ו-1945. עד שנת 1944 הם פעלו מחוץ לגבולות צרפת, והחל מקיץ 1944 גם בצרפת עצמה.
לאחר שחרור צרפת הצטרפו אל הלוחמים אנשי מחתרות הרזיסטנס.
לצבא זה נוספו לאחר שחרור צרפת עוד כ-300,000 חיילים מאנשי "כוחות הפנים" של הרזיסטנס, ועד סוף המלחמה גויסו מאות אלפי צעירים נוספים שהגיעו לגיל הגיוס.
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה על צרפת דרך ארצות השפלה, ותוך שבועיים הצליחו למוטט את הצבא הצרפתי.
לאחר עצירה של הצבא הגרמני, שאפשרה בריחה לחופי בריטניה של צבא בריטניה וחלק מהצבא הצרפתי במבצע דינמו, חזר הצבא הגרמני להתקדם לכיוון פריז.
כאשר התבררו ממדי התבוסה עקרה הממשלה מפריז לבורדו ב-10 ביוני, ועלו מספר הצעות להמשך הפעילות.
מאנדל הציע כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה.
וינסטון צ'רצ'יל, ראש הממשלה הבריטי, סירב להטיל למערכה שנראתה בעיניו חסרת סיכוי את יתרת צבאו, והציע להכריז על איחוד בין אנגליה ובין צרפת.
ריינו עצמו הפציר בנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כי יודיע על הצטרפותה של ארצות הברית ללחימה.
ב-14 ביוני 1940 נפלה פריז בידי הגרמנים, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת, אלבר לברן, למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה.
היה זה סופה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ותחילתו של משטר של כניעה ושיתוף פעולה שנודע בהיסטוריה כ"צרפת של וישי".
אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט, משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות.
ריינו נמלט, אך היה מעורב בתאונת דרכים, ולאחריה נתפס, והועמד לדין באשמת "בגידה" על ידי המשטר החדש.
מאנדל נכלא, משהסתבר כי בכוונתו להכריז על ממשלה גולה בצפון אפריקה, ולאחר מכן נרצח על ידי אנשי ה"מיליס", המשטרה החשאית של משטר וישי.
שארל דה גול נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון.
צ'רצ'יל כתב בזיכרונותיו כי "במטוס הקטן הזה נשא איתו דה גול את כבודה של צרפת".
מיד לאחר הימלטותו, ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול נאום ברדיו הבריטי, אשר נקלט היטב אף בצרפת, ונחשב עד היום לאחד הנאומים הנודעים בהיסטוריה הצרפתית, ולבסיס סביבו נכונה לבסוף "צרפת החופשית".
בנאומו פנה אל העם הצרפתי במילים אלו:
דה גול העיד על עצמו כי עם סיום הנאום חש כי הוא מבודד, ובמילותיו: "בגיל ארבעים ותשע שנה נכנסתי להרפתקה, משל לאדם שהגורל הטילו אל מחוץ לכל גדר." בתחילה אף נרתע מלקחת על עצמו את ההנהגה, בטרם בירר היטב אם יש דמות אחרת המסוגלת לקחת על עצמה את האחריות.
פניותיו לממשלת צרפת, שישבה באופן זמני בבורדו, נענו בדרישה כי ישוב לצרפת על מנת לעמוד שם לדין (ואכן, הועמד לדין משלא שב, ונגזר עליו גזר דין מוות).
גם פניותיו אל מפקדי צבא צרפת במושבותיה שמעבר לים נענו בשלילה.
אחרים מעידים כי מלכתחילה ראה בעצמו את השליח שבידו להביא לגאולת צרפת.
תחילת ארגונה של "צרפת החופשית"
מעמדו של דה גול בלונדון לא היה כשל ראש מדינה בגלות.
בתחילה קשה היה לגורמים הרשמיים בלונדון להתייחס אליו מעבר ליחס המתחייב למי שכיהן שבועיים בכהונה ממשלתית זוטרה, של סגן שר.
משטר וישי החדש ניתק עמו את קשריו, שפט אותו שלא בפניו למאסר (שהומר לאחר מכן בעונש מוות), וציווה עליו "להתייצב כאסיר בבית הסוהר סן מישל בטולוז".
נראה כי המושלים הצבאיים והאזרחיים במושבות מתייצבים כאיש אחד מאחורי המשטר החדש.
מדינות רבות (כארצות הברית) הכירו במשטר החדש בווישי, והותירו את הנציגות הדיפלומטית שם על כנה.
לרשות דה גול עמד פוטנציאל של כמה אלפי חיילים וימאים.
חלקם נמלטו מצרפת בפינוי הגדול מדנקרק (המכונה "מבצע דינמו") ביחד עם הכוחות הבריטים.
חלקם אנשי צוות של ספינות הצי הצרפתי שעגנו במקרה בנמלי בריטניה.
חלקם פצועים שפונו במהלך הלחימה לאי הבריטי.
בין אנשים אלו פעלו אף אנשי וישי להחזרתם ולמניעת התארגנותם ככוח עצמאי.
ממשלת צ'רצ'יל פסחה על שתי הסעיפים ביחסה אל דה גול.
ב-28 ביוני הכיר הקבינט הבריטי בדה גול כ"ראש הצרפתים החופשיים", אך זאת רק לעניין מאמציו לארגן התנגדות מזוינת מחוץ לגבולות צרפת, תוך שמירה על היחסים הדיפלומטיים עם משטר פטן.
הצי הצרפתי, בפיקודו של האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן נותר נאמן למשטר וישי.
בריטניה חששה כי הצי ייפול בידיו של היטלר וישמש לפלישה המתוכננת לבריטניה, ולא נותר לה אלא לנסות ולפגוע בו.
ב-3 ביולי 1940 הושמדה שייטת צרפתית בנמל מרס אל כביר, ליד העיר אוראן באלג'יר.
פעולות אלו היוו קו שבר ביחסם של הצרפתים אל הבריטים, ושכנעו רבים כי בריטניה אינה עוד בעלת ברית כי אם אויב.
למאמציו של דה גול להקים צבא על אדמת בריטניה, וסוג של ממשלה שתהיה אלטרנטיבה לממשל וישי, הייתה פעולת מרס אל כביר כמעט בבחינת מכת מוות.
מאידך, הובילה פעולה זו לניתוק הקשרים הרשמיים בין משטר וישי ובריטניה, ואיפשרה את ההכרה ב"ועד צרפת החופשית" כממשלה גולה, חליפית לממשל פטן.
ב-7 באוגוסט 1940 חתמו דה גול וצ'רצ'יל על מזכר הבנות, שגיבש את היחסים בין הצדדים.
דה גול שמר לעצמו את הפיקוד על אנשיו, וקיבל סיוע ומימון בריטי להחזקת הכוח היבשתי, הימי והאווירי שעמד לרשותו.
דה גול ביקש התחייבות כי לא תיפגע שלמותה הטריטוריאלית של צרפת והאימפריה שלה, אך קיבל הבטחה כללית כי "תובטח הרסטורציה השלמה של עצמאות צרפת וגדולתה".
בשלב זה עמדו לרשותו של דה גול כשבעת אלפים חיילים וימאים, אשר נשאו את סימלה החדש של "צרפת החופשית", צלב לורן אדום, על הרצועה הלבנה, המרכזית, של דגל הטריקולור.
אישים שונים, וביניהם רנה קסין, יצרו מעין שלד לממשל אזרחי, שפעל במקביל לצבא אותו הקים דה גול.
העתיד של צרפת החופשית, כך היה ברור לכל, הוא במושבות.
דה גול חזה כי "במרחבים העצומים של אפריקה אכן יכלה צרפת ליצור לה מחדש צבא וריבונות, מתוך ציפייה לכניסתם של בעלי ברית חדשים, בצד הישנים, שתהפוך את מאזן הכוחות על פיו".
האימפריה הצרפתית, בשנת 1940, הייתה אימפריה חובקת עולם.
צרפת שלטה בגוש יבשתי גדול באפריקה, מאלג'יריה בצפון, ועד גבון בדרום.
למעשה כל חלקה הצפון מערבי של היבשת היה תחת שליטתה.
כמו כן שלטה צרפת במושבות בחופה של סומליה ובהן בעיר הנמל החשובה ג'יבוטי שבמזרח אפריקה.
מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה היו תחת שליטה הדוקה של אנשי וישי, והשמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי לא הוסיף אהדה לעניינה של צרפת החופשית במושבות אלו.
במהלך אוגוסט וספטמבר 1940 נשלחו מטעם דה גול שליחים שהביאו להצטרפותן לצרפת החופשית של צ'אד (בהנהגת המושל פליקס אבואה), קמרון, קונגו, ואפריקה המשוונית הצרפתית שבירתה ברזוויל (כיום בירת "הרפובליקה של קונגו").
גבון, וכן מושבות צפון מערב אפריקה נותרו נאמנות למשטר וישי.
אזור זה של מערב אפריקה, בניגוד למושבות צפון אפריקה, שעמדו איתנות לצד וישי, נראה כשדה פעולה אפשרי לרכישת נכסים אסטרטגיים באפריקה.
נראה היה כי במאמץ דיפלומטי וצבאי ניתן יהיה להעביר חלק ניכר מהמושבות לצד צרפת החופשית.
במזרח התיכון שמרו סוריה ולבנון על נאמנותן למשטר וישי.
משטר וישי החזיק במקום כוח צבא שהיה מורכב בעיקרו מתושבים מקומיים וכונה צבא הלבאנט.
ב-1941 מונה הגנרל אנרי פרנאן דנץ, לנציב הצרפתי בסוריה ובלבנון, ושמר על נאמנותו למשטר וישי.
החשובה במושבות צרפת מחוץ לאפריקה הייתה הודו-סין.
זו נשלטה בתחילה על ידי הגנרל ז'ורז' קאטרו שהיה תומך צרפת החופשית.
ביולי 1940 עזב קאטרו את הודו-סין, והמושבה נותרה נאמנה לווישי.
המושבה הותקפה על ידי תאילנד, ולאחר מכן נאלצה להסכים לסיפוח יפני זוחל, ולהקמת ממשלת בובות וייטנאמית, אך נותרה בשלטון רשמי של משטר וישי עד סוף המלחמה.
מושבות אחרות באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט וביבשת אמריקה כגיאנה הצרפתית, סן-פייר ומיקלון ההברידים החדשים, פולינזיה הצרפתית, איי ואליס ופוטונה וקלדוניה החדשה, הצטרפו לצד צרפת החופשית במהלך הלחימה, חלקן עוד בשנת 1940 וחלקן לאחר מכן.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, כאשר האוקיינוס השקט הפך לזירת לחימה, היו איים אלו בעלי ערך אסטרטגי רב.
עיקר שטח הפעולה של אנשי צרפת החופשית היה באפריקה, וזירת המאבק הראשונית הייתה מושבות מערב אפריקה שנראו כפוסחות על שתי הסעיפים, והיוו שטחים אסטרטגיים חשובים במאבק הגלובלי.
דקר בירת סנגל, הייתה נכס רב ערך במאבק זה.
דקר הייתה עיר מבוצרת היטב, שבה נשק, תחמושת וחיילים רבים.
בספטמבר 1940 יצאו אנשי דה גול לניסיון לכיבוש דקר, כשהם מלווים בנושאת מטוסים ובאוניות מערכה וספינות אחרות של הצי הבריטי.
הקרב על דקר שנערך בין 23 בספטמבר ל-25 בספטמבר 1940 היה כישלון חרוץ.
הנחיתה של אנשי צרפת החופשית הסתיימה בנסיגה, ואנשי וישי שמרו על שליטתם בעיר.
הכישלון היווה מכה חמורה למאמציו של דה גול.
תעמולת וישי האדירה את ניצחון אנשי וישי כנגד דה גול, והכישלון פגע במאמציו להעביר מושבות נוספות לצידו.
אך מעבר לכך, החשש כי הכישלון נבע מדליפה מודיעינית הביא לחוסר אמון כלפי אנשי צרפת החופשית ובמיוחד כלפי דה גול, במגעיו עם בעלות הברית, ואף עם ארצות הברית, חשדות שליוו את היחסים בין דה גול ובעלות הברית במשך שנים לאחר מכן.
פעולה אחרונה במסגרת מאבקים ראשוניים אלו הייתה הקרב על גבון במסגרתו הושלמה העברת מושבות אפריקה המשוונית לצד צרפת החופשית.
בין 8 בנובמבר ל-12 בנובמבר תקפו אנשי צרפת החופשית בסיוע ימי בריטי את אנשי וישי בגבון ובבירתה ליברוויל.
בפעולה בלטו לראשונה אישים שהיו לאחר מכן למפקדים מרכזיים בצבא צרפת החופשית - פייר קניג ופיליפ לקלרק.
הקרבות במזרח אפריקה, בצ'אד ובלוב
החל מספטמבר 1940 התחוללה במזרח אפריקה מערכה שתחילתה עם פלישת כוחות איטליה לסומלילנד הבריטית.
כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, אלמנטים של צי וכוחות יבשה השתתפו במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940, אך לא נטלו חלק מכריע במערכה.
החטיבה הקלה, "חטיבת האוריינט" (Brigade d'Orient), בפיקודו של קולונל ראלף מונקלאר, שכללה 1,200 חייל, השתתפה במאמציו של הגנרל ויליאם פלאט לכיבוש אריתריאה, ובקרבות הקשים סביב העיר קרן, אך השפעתה על מהלך העניינים הייתה משנית.
בצ'אד נפתחה בו זמנית חזית עצמאית כנגד האיטלקים, בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק.
לקלרק פיקד בצ'אד על כוח של כ-6,000 לוחמים, רובם מקומיים, וכ-500 מהם אירופים.
כוחותיו של לקלרק החלו בדצמבר 1940 לבצע פעולות פשיטה והטרדה כנגד הכוחות האיטלקים בפזאן ובקירנאיקה כשהם נעזרים באנשי קבוצת המדבר ארוכת הטווח הבריטים.
במאי 1941 מרדו בעיראק גורמים פרו נאציים בראשות רשיד עלי אל-כילאני.
במקביל הפציצו מטוסים גרמנים שחנו בסוריה בסיסים בעיראק.
נראה היה כי העת בשלה לכיבוש שטחים אלו, שהוחזקו על ידי כוח חזק של אנשי וישי, בראשות הגנרל אנרי פרנאן דנץ.
דה גול חשש כי אם יילחמו הבריטים באנשי וישי ללא מעורבות של צבאו, יידחקו אנשי צרפת החופשית ולא יקבלו את פירות הניצחון בין אם ינצחו הבריטים ובין אם ייכשלו.
דה גול ועמו הגנרל ז'ורז' קאטרו רצו בתחילה לעלות על דמשק כשעמם 8,000 חיילי צרפת החופשית שעמדו לרשותם.
אך נראה היה כי הדבר לא יהיה מספיק כנגד 30,000 חייליו של דנץ.
ב-8 ביוני 1941 יצאו כשמונת אלפים חיילי צרפת החופשית שחנו בארץ ישראל, בפיקודו של הגנרל פול לואי לז'נטיום, יחד עם כוחות בריטים במבצע שניתן לו השם Operation Exporter, לכיבוש סוריה ולבנון.
דה גול עצמו קבע משכנו בירושלים.
הכוחות הצרפתיים, שאוחדו למסגרת הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית נלחמו, בשיתוף פעולה עם כוחות בריטיים וארץ ישראליים, בכוחות וישי, על נהר הליטאני וליד העיר קוניטרה.
הקרבות בהם היו מעורבים חיילי צרפת החופשית היו קרבות קשים ביותר, ונשאו אופי של מלחמת אזרחים בין הצרפתים הנאמנים לצרפת החופשית ואלו הנאמנים לווישי.
כתב כניעת כוחות וישי בסוריה ובלבנון שנחתם בעכו לא הפך את שני שטחי המנדט האלו למושבות "צרפת החופשית", אלא העמיד בהן שלטון בריטי, תוך כינון ממשלה מקומית שתחתור לעצמאות.
דה גול, שכבר מינה את קאטרו לנציב בסוריה ולבנון, ראה בהסכם שהושג בין בריטניה ושלטונות וישי משום בגידה.
בסופו של דבר הגיע דה גול להבנה עם הבריטים על פירוש הסכם עכו, שהותירה סמכויות בידי הממשל הצרפתי של קאטרו, עד לקבלת העצמאות של סוריה ולבנון בשנת 1943. בחלופת איגרות בין דה גול והבריטים הוכרז כי סוריה ולבנון תזכנה בעצמאות, אולם כלפי המעצמות האחרות תהיה לצרפת "עמדת הבכורה" (Predominant Position).
ב-24 בספטמבר 1941 הכריז דה גול על כינונו של "הוועד הלאומי הצרפתי" - "Comité National Français".
הייתה זו ממשלתה של צרפת בגלות, אשר אמורה הייתה להיות מתחרה לממשלת וישי, אך לא נשאה את השם "ממשלה" שכן דה גול רצה לשמור שם זה לממשלה שתקום כאשר יתאחדו כל הצרפתים בצרפת ובגלות.
חברי הוועד הלאומי היו אישים ידועי שם, שתמכו בפומבי בעקרונותיו של דה גול, וישבו בלונדון.
רנה פלוון - שר הכלכלה, הכספים והמושבות.
רנה קסין - שר המשפטים והחינוך.
מוריס דז'אן - שר החוץ.
גנרל מרסיאל ואלן - שר התעופה.
האדמירל אמיל מיזלייה - שר הצי.
גנרל פול לואי לז'נטיום - שר המלחמה.
אנדרה דיתלם - הפעולה במטרופולין (הכוונה לצרפת גופא), העבודה והמידע.
אדמירל ז'ורז' תיירי ד'ארז'נלייה - שר בלי תיק.
גנרל ז'ורז' קאטרו - שר בלי תיק.
באוקטובר 1941 הצטרף לפעולות הוועד ז'אן מולן, שהפך לנציג הוועד בצרפת היבשתית, ותיאם שם את פעולות הוועד עם מחתרת ה"רזיסטנס".
מולן הוצנח בצרפת בינואר 1942 ופעל שם לאיחוד הקבוצות השונות לכדי "מועצה לאומית של הרזיסטנס".
פעולה זו לא הייתה פשוטה.
ה"רזיסטנס" לא הייתה גוף הומוגני בעל שדרת פיקוד מסודרת, אלא כלל עשרות ומאות קבוצות שונות והתארגנויות על רקע מקומי ורקע אידאולוגי, כאשר אחד הרכיבים החשובים, לאחר מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941, היה אנשי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
יחסם של לוחמי הרזיסטנס לדה גול ואנשיו היה יחס של חשד, ודה גול עצמו נחשד בכך שהוא פשיסט הרוצה להיות לדיקטטור.
דה גול קיים מפגשים רבים עם אנשי הקבוצות, שהגיעו ללונדון על מנת לבחון את האפשרות לשיתוף פעולה, והבטיח לנציגים כי הוא נאמן לרפובליקה ולדמוקרטיה.
ב-23 ביולי 1942 נשאו המגעים פרי, ואנשי "צרפת החופשית" ניסחו כרוז משותף עם אנשי הרזיסטנס, לפיו מטרתם המשותפת היא השחרור - שחרור המולדת ושחרור האדם.
סופו של מולן היה כי הוא הוסגר לגרמנים על ידי בוגדים ביוני 1943 ומת לאחר עינויים קשים בידי הגסטפו (יש הסבורים שנרצח, ויש הסבורים כי התאבד).
"כוחות הפנים", כשם שקראו אנשי צרפת החופשית לאנשי הרזיסטנס, הצליחו להתאחד לשיתוף פעולה, וגרמו לגרמנים לנזקים רבים.
הם שיתפו פעולה בכיבוש קורסיקה בשנת 1943 ובהכנות לקראת הפלישה לנורמנדי, כמו גם בפעולות בעורפם של הגרמנים בעת הפלישה עצמה.
עם שחרור צרפת, והמשך הלחימה על אדמת גרמניה, העמידו כוחות אלו 300,000 לוחמים לרשות הצבא הצרפתי המאוחד והחדש.
התגבשות היחידות הלוחמות, והמעורבות בקרבות במדבר המערבי
לאחר סיום המבצע בלבאנט, עמדו מספר אלפי חיילים לרשות צבא צרפת החופשית.
תחת הנהגתו של אדגאר דה לרמינא החל עיצובן של שתי חטיבות וגדוד משוריין, בתקווה כי אלו יוכלו להשתתף במערכה במדבר המערבי.
הפיקוד הבריטי שנשא בעול הלחימה במדבר המערבי לא התלהב לשלב את כוחות צרפת החופשית.
במכתב שהופנה לדה גול כתב מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, הגנרל קלוד אוקינלק, בנובמבר 1941 כי היחידות הצרפתיות אינן מאומנות לפעולה במסגרת אוגדתית, כי אינן מצוידות כראוי וכי הן מפוזרות בנקודות שונות בסוריה ובלבנון.
רק לאחר משא ומתן ארוך, החלו הכוחות הצרפתים לצאת לחזית המדבר המערבי בסוף חודש מרץ, 1942. מינואר 1942, החזיקה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בקו שנמשך מגזאלה בצפון לביר חכים בדרום, באורך כ-72 קילומטרים, אספה כוחות, התבצרה, והתכוננה למתקפה.
התפקיד שיועד לצרפתים היה החלפתם של חיילים אוסטרלים וניו זילנדים שנשלחו בחזרה לארצותיהם לאחר המתקפה על פרל הארבור והצטרפות יפן למלחמה.
בסך הכל כלל צבא צרפת החופשית במדבר המערבי 12,000 חיילים.
חטיבה אחת, ובה 5,500 חיילים הוצבה בעמדת ביר חכים, במקטע הדרומי של קו גזאלה, בפיקודו של פייר קניג וחטיבה נוספת, הגדוד המשוריין וכוחות צנחנים, הועמדו בעתודה.
ב-26 במאי 1942 תקף קורפוס אפריקה, בפיקודו של הפלדמרשל ארווין רומל, את הארמייה השמינית הבריטית.
המתקפה הגרמנית הצליחה, והבריטים נאלצו לנהל קרב נסיגה באזור קירנאיקה כאשר רומל מזנב בעקבותיה, ומנסה לכתר אותה ולהשמידה.
אנשיו של קניג החזיקו במוצב ביר חכים באזור אגפה הדרומי של הארמייה השמינית, נקודה אסטרטגית חשובה ביותר להבטחת הנסיגה הסדורה של הארמייה, ולמניעת כיתורה.
ב-27 במאי 1942 התקיפה הדיוויזיה האיטלקית המשוריינת אריאטה את כוחותיו של קניג, ונכשלה.
הטנקים של הדיוויזיה נתקעו בשדה המוקשים שהקיף את המוצב, והיו נתונים לאש כבדה של המגנים.
במתקפה זו איבדה הדיוויזיה 32 מ-163 הטנקים שעמדו לרשותה.
בלילה שבין 10 ביוני ל-11 ביוני הצליחו כוחותיו של קניג לפרוץ את המצור בכוח, תוך שהם נושאים עמם את כל ציודם ואת הפצועים שנפצעו בקרב.
הגרמנים הכריזו כי חיילי "צרפת החופשית" שנפלו בשבי בקרב, אינם נמנים עם צבא סדיר ולפיכך יוצאו להורג.
לאחר שדה גול הזהיר כי בעתיד ינהגו הצרפתים בגרמנים באותה מידה, הודיעו הגרמנים כי ינהגו בשבויים כבחיילים סדירים.
באוקטובר 1942 השתתפו יחידות צרפת החופשית בקרב אל עלמיין ותרמו גם שם את תרומתן לניצחון בעלות הברית.
לאחר הקרב לא המשיכו במרדף אחר הצבא הגרמני הנסוג, אלא הועברו לרענון וארגון מחדש באזור טוברוק, שם אוחדו מחדש ליחידה אחת ששבה ונקראה הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית, בפיקודו של אדגאר דה לרמינא.
עמידת הגבורה של קניג בביר חכים, והתרומה לניצחון באל עלמיין נחשבות לאבני דרך חשובות בקורות צבא צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה.
יחסי החוץ של צרפת החופשית
בניגוד למדינות אחרות כהולנד או פולין, שממשלתן גלתה ללונדון והמשיכה לשמור על ההכרה הבינלאומית כממשלה הלגיטימית, לא נתפסו אנשי צרפת החופשית מלכתחילה כישות שלטונית לגיטימית המסוגלת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות.
בריטניה הייתה המדינה עמה קיימו אנשי צרפת החופשית את היחסים הטובים ביותר.
היא עודדה את דה גול, חתמה עמו על ברית, סיפקה לו ציוד ונשק, וחייליה לחמו לצד חייליו באפריקה ובמזרח התיכון.