tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרגרטה בחרה לשמור מסורת זו בהחשיבה את עצמה לכריסטיאן, וכך קראה לבנה פרדריק.
שנה לאחר מכן, ב-7 ביוני 1969 נולד בנה השני, יואכים.
ב-1974 רכשו מרגרטה והנריק את טירת דה קאי במחוז היין קאור, שבדרום צרפת.
ב-2008 הוכרז שיורשיה של מרגרטה מקו הירושה הזכרי יישאו תואר נוסף של רוזן או רוזנת מונפזאט, כהכרה בשושלתו של בעלה.
ב-2022 הכריזה המלכה, שהחל מתחילת 2023, צאצאיו של הנסיך יואכים יוכלו לעשות שימוש רק בתואריהם כרוזנים והרוזנות מונפזאט, ושתואריהם הקודמים כנסיכי ונסיכות דנמרק לא יהיו יותר בשימוש.
כדי לאפשר לילדים, שאף פעם לא צופה מהם לשאת בתפקידים רשמיים במשפחה המלכותית, לחיות חיים רגילים, ביקשה המלכה "ליצור מסגרת לארבעת נכדיה, רחבה ככל האפשר, שתאפשר לעצב את חייהם במלי להיות מוגבלים לשיקולים מיוחדים ולמגבלות מיוחדות שמשתמעת מהשתייכות רשמית למשפחה המלכותית כמוסד רשמי".
בנה יואכים, רעייתו מריה, רעייתו לשעבר אלכסנדרה, ונכדה הבכור ניקולאי, הביעו בפומבי את הזעזוע והמבוכה שלהם בשל החלטה זו.
לאחר מכן פרסמה המלכה הודעה שבה היא אמרה שהיא התעצבה על גרימת רגשות אלו למשפחתו של יואכים.
זמן קצר לאחר שנשא את הנאום השנתי לאומה לרגל פרוש השנה החדשה, נפל המלך פרדריק התשיעי למשכב, ושבועיים לאחר מכן, ב-14 בינואר 1972, הוא נפטר.
בגיל 31 עלתה מרגרטה לכס המלוכה, והייתה המלכה המושלת הדנית הראשונה על פי חוק הירושה החדש.
ההכרזה על עלייתה לכס המלכות התקיימה מהמרפסת של ארמון קריסטיאנסבורג ב-15 בינואר על ידי ראש הממשלה ינס אוטו קרג.
המלכה מרגרטה השנייה ויתרה על כל התוארים של קודמיה למעט התואר של מלכת דנמרק, וכך שמה המלא הוא "מרגרטה השנייה, בחסד האל, מלכת דנמרק" (בדנית: Margrethe den Anden, af Guds Nåde Danmarks Dronning) המלכה בחרה לעצמה את המוטו "עזרת האל, אהבת העם, כוחה של דנמרק".
היא בחרה להיקרא מרגרטה השנייה כהכרה במרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, שמלכה במאה ה-14, ושנודעה בציבור כמלכה מרגרטה אף על פי שמעולם לא הוכתרה.
בנאומה הראשון לציבור, אמרה מרגרטה השנייה:
תפקידיה המרכזיים של המלכה היו ייצוג הממלכה מעבר לים ולשמש כדמות מאחדת בארצה.
את התפקיד השני היא מבצעת בין השאר על ידי פתיחת תערוכות, נוכחות באירועים וחנוכת מבנים.
היא קיבלה שגרירים זרים והעניקה כיבודים ועיטורים.
כמלכה חוקתית, המלכה לא השתתפה בפוליטיקה מפלגתית ולא הביעה שום דעה פוליטית.
אף על פי שיש לה זכות הצבעה, היא בחרה שלא להצביע, כדי שלא לגרום אפילו למראית עין של העדפה מפלגתית כלשהי.
המלכה קיימה פגישות עם ראש הממשלה ועם השר לענייני חוץ מדי יום רביעי, למעט במקרים בהם היא או ראש הממשלה נמצאו מחוץ לגבולות הממלכה.
לאחר בחירות בהן ראש הממשלה המכהן לא השיג רוב בפרלמנט, קיימה מרגרטה "פגישת מלכה" (Dronningerunde), שבה היא נפגשה עם יושבי הראש של כל מנהיגי המפלגות הפוליטיות.
לכל מפלגה הזכות לבחור נציג שיוביל את המשא ומתן, או לחלופין, לתת לראש הממשלה המכהן את המנדט להמשיך ולהוביל את ממשלתו כפי שהיא.
בתאוריה, כל מפלגה יכולה לבחור את מנהיגה כנושא ונותן, אך לרוב רק נציג אחד נבחר בנוסף לראש הממשלה, לפני כל מערכת בחירות.
המנהיג שנכח בפגישה עם המלכה, ושמסוגל היה להבטיח רוב של המושבים בפולקטינג, הוא על פי צו מלכותי זה שהוטלה עליו המשימה להרכיב ממשלה חדשה.
מאז 1903 לא הייתה מפלגה אחת בפולקטינג שזכתה ברוב מוחלט של המושבים.
משעה שכוננה הממשלה, היא מונתה באופן רשמי על ידי המלכה.
באופן רשמי, המלכה הייתה ראש המדינה, ולפיכך היא זו שישבה בראש מועצת המדינה, בה נחתמו החוקים שעברו בפרלמנט.
בפועל, כמעט כל הסמכויות הרשמיות של המלכה יושמו על ידי הקבינט של דנמרק.
מקובל שמרגרטה, כמלכת דנמרק, קיימה קבלת פנים רשמית בערב ראש השנה.
בכל שנה, ב-1 בינואר, נערך נשף לשרי הממשלה, ליושב ראש הפרלמנט, לנציגי גופים רשמיים, ולמשפחת המלוכה בארמון אמליינבורג.
ב-2 בינואר נערכה קבלת פנים רשמית לשופטי בית המשפט העליון של דנמרק ולקציני המשמר המלכותי הדני ורגימנט משמר ההוסארים, בעוד שקבלת הפנים לסגל הדיפלומטי נערכה לאחר מכן בארמון קריסטיאנסבורג.
ב-3 בינואר נערכת קבלת פנים לקציני כוחות ההגנה של דנמרק ואנשי כוחות החירום, לשלושת המעמדות הראשונים ולנציגי ארגונים לאומיים מרכזיים וגופים שנהנים מפטרונות מלכותית.
נכון למועד פרישתה מכס המלכות, שימשה המלכה כפטרונית של 72 גופים דנים ושל 8 גופים מארצות חוץ.
אלה כללו ארגונים שונים, מוזיאונים, פסטיבלים, גופי ספורט, אתרים היסטוריים, פארקים, גופים אקדמיים, ומועדונים.
עמוד התווך של מלכותה של מרגרטה היה ידע מורכב וחיבור כל החלקים של הממלכה הדנית.
ב-2016 היא תרמה ידע לספר על ההיסטוריה של דנמרק.
המלכה נושאת בתואר קולונלית של הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס, רגימנט רגלים של הצבא הבריטי.
זאת בעקבות מסורת שהחלה ב-1906, כאשר אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה נשוי לאלכסנדרה, נסיכת דנמרק, מינה את גיסו, פרדריק השמיני, מלך דנמרק, כקולונל של הבאפס (הרגימנט המלכותי של מזרח קנט).
מעונותיה הרשמיים של המלכה הם , בו היא מתגוררת בארמונו של כריסטיאן התשיעי, בקופנהגן, וארמון פרדנסבורג ליד הילרוד.
מעונות הקיץ שלה הם ארמון מרסליסבורג ליד אורהוס וארמון גרסטן שליד זונדנבורג, מעונה הרשמי של אמה, המלכה אינגריד, שנפטרה ב-2000.
ב-1997 ציינה המלכה מרגרטה השנייה את יובל הכסף שלה, לרגל 25 שנות מלכותה, עם תפילה דתית וארוחה רשמית שבהן השתתפו עמיתיה לבתי המלוכה הסקנדינבים.
ב-14 בינואר 2012 היא חגגה את יובל האודם שלה לרגל 40 שנות מלכותה.
אירוע זה צוין בתפילה בכנסייה, קונצרט, תהלוכת מרכבות, נשף גאלה בארמון כריסטיאנבורג, ומספר רב של ראיונות טלוויזיוניים.
יובל הזהב של מרגרטה צוין ב-14 בינואר 2022 לרגל 50 שנות מלכותה, עם חגיגות שהתקיימו בהמשך השנה.
בספטמבר, בעקבות מותה של אליזבת השנייה, הוכרז על ידי בית המלוכה ש"הוד מלכותה המלכה ביקשה שיתבצעו מספר התאמות" לקראת המשך החגיגות.
מאז מותה של המלכה אליזבת השנייה, הפכה מרגרטה למונרכית הוותיקה ביותר באירופה, לאישה היחידה בעולם המחזיקה בתואר מלכה מושלת, והוותיקה מבין כל הנשים המכהנות כראש מדינה.
ב-31 בדצמבר 2023, בשידור החי של נאומה השנתי לרגל השנה החדשה, הודיעה מרגרטה השנייה על כך שהיא מוותרת על הכס, מהלך שיתרחש ב-14 בינואר 2024, יום השנה ה-52 לעלייתה לכס המלכות.
היא אמרה שהזמן גבה את המחיר שלו, שמספר מחלותיה גדל, ושהיא לא מסוגלת לקחת על עצמה מספר כה רב של משימות כמו בעבר.
היא ציינה את הניתוח שעברה בגבה בפברואר 2023, ואמרה שניתוח זה גרם לה להעריך מחדש את מעמדה ולשקול "אם כעת זהו הזמן המתאים להעביר את האחריות לדור הבא".
את מרגרטה השנייה ירש בנה הבכור, פרדריק, נסיך דנמרק, שמולך בשם המלכותי פרדריק העשירי.
כשיקוף לנאום השנה החדשה הראשון שלה ב-1972, אמרה המלכה על ירושת הכתר:
לאחר שסיימה לכהן כמלכה, שמה הרשמי של מרגרטה הוא "הוד מלכותה, המלכה מרגרטה".
מרגרטה התמודדה עם מספר סוגיות בריאותיות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, היא עברה מספר ניתוחים בברכה הימנית עקב פציעות ודלקת מפרקים ניוונית.
ב-1994 היא קיבלה טיפול בסרטן צוואר הרחם.
ב-2003 היא עברה ניתוח לטיפול בהיצרות תעלת השדרה שארך ארבע שעות וחצי.
ב-9 בפברואר 2022 מסר חצר המלכות הדני בהודעה לעיתונות שהמלכה נדבקה בנגיף הקורונה.
ב-13 בפברואר, התאפשר למלכה לצאת מהבידוד הביתי לאחר שהתברר שהיא לקתה במקרה קל של הנגיף.
ב-21 בספטמבר אותה שנה הודיע בית המלוכה בהודעה לעיתונות שהמלכה נדבקה שוב בנגיף, לאחר שהשתתפה בהלוויית המלכה אליזבת השנייה, דודניתה מדרגה שלישית, בלונדון.
ב-26 בספטמבר היא סיימה בידוד ביתי ושבה למלא את תפקידיה הרשמיים באופן מידי, באומרה שהיא מרגישה טוב.
ב-22 בפברואר 2023 עברה מרגרטה ניתוח בגבה בבית החולים המלכותי בקופנהגן, בשל כאב מתמשך.
בהצהרה שפורסמה ביום המחרת, אמר נציג המלכה שהניתוח עבר בהצלחה ושהיא כבר מסוגלת להתהלך.
ב-2 במרץ שוחררה המלכה מבית החולים.
ב-16 באפריל, יום הולדתה, היא סיימה את חופשת המחלה.
ב-23 בנובמבר 2006 פרסם העיתון הדני B.T.
הצהרה מחצר המלוכה שמעתה והלאה המלכה תעשן רק בפרטיות.
מאז הניתוח שעברה בגב ב-2023 היא חדלה לעשן.
מרגרטה ידועה בחיבתה הרבה לארכאולוגיה והיא השתתפה בכמה חפירות, כולל באיטליה, במצרים, בדנמרק ובאמריקה הדרומית.
היא חלקה את תחום העניין הזה עם סבה, המלך גוסטב השישי אדולף, שאיתו היא בילתה זמן מה בחשיפת ממצאים ארכאולוגיים ליד אטרוריה ב-1962.
מאז שנות ה-70, עיצבה ורקמה מרגרטה כמה מלבושים ואריגים כנסייתיים עבור כנסיות בדנמרק, בגרינלנד, בגרמניה ובאנגליה.
היא עיצבה גלימת כמורה לכנסייה של ארמון פרדנסבורג שמאז עוטר בריקמה מעשי ידי אמה, המלכה אינגריד, ועוטר על ידי אחותה הנסיכה בנדיקטה.
הגלימה הוענקה לכנסייה ביובל ה-250 להקמתה ב-1976. ב-1989 עיצבה מרגרטה את גלימת הבישוף עבור הדיוקסיה של ויבורג.
ב-2017 היא עיצבה את חזית המזבח של כנסיית הטירה בויטנברג, גרמניה.
ב-2020 היא עיצבה את הגלימה לכנסייה הדנית של סנט קתרין שברובע קמדן שבלונדון.
בנוסף לאריגים כנסייתיים, עיצבה מרגרטה מגוון של חפצים, כולל מזבח לכנסייה בנורווגיה, כף לחג המולד, את הבולים הדנים השנתיים לחג המולד ב-1970, 2003 ו-2015 ואת בול חג המולד של גרינלנד ב-1983.
מאז אמצע שנות ה-70, עשתה מרגרטה שימוש בטכניקת הדקופאז', שמשלבת גזירים מכתבי עת ומספרים למוטיבים חדשים.
בעבודת הדקופאז' של מרגרטה נעשה שימוש במגוון ספרים וסרטים, כולל באוספי השירה של הנסיך הנריק שיצאו לאור ב-2000 וב-2010.
כילדה, העדיפה מרגרטה לעסוק בציור יותר מאשר ברקמה, אך מאז 1960 הוענקו עבודות רקמה מעשיה ידיה או הוצגו בארמונה.
עבודות הרקמה עשויות מדגמים שמרגרטה עצמה עיצבה על נייר, ושכוללים צורות מפותלות ואת המונוגרמה של מקבל המתנה.
המלכה עיצבה מספר עבודות רקמה עבור גילדת מלאכת היד הדנית, כולל דגמים של לוחות שנה, כיסויים לכריות ומפיות אוכל.
היא גם עיצבה תיקי ערב ונרתיקים למשקפיים עבור ידידי ובני משפחתה, כולל לוח שנה לחג המולד עבור כל נכדיה, כיסויי כריות ורהיטים לארמונותיה, ווילונות לקמינים בארמון פרדנסבורג.
עבודות הרקמה מעשי ידי המלכה הוצגו בטירת קולדינגהאוס ב-2021.
מרגרטה עבדה כתסריטאית לצד פר בריק אברהמסן בשניים מעיבודים לסיפוריו של הנס כריסטיאן אנדרסן, מלכת השלג, שיצא לאקרנים ב-2000 ובו היא גם שימשה כמספרת, וברבורי הפרא , שיצא לאקרנים ב-2009 ובו היא הופיעה בהופעת קמע כאישה בקהל.
בסרטים אלו שימשה מרגרטה גם כמעצבת תפאורה תוך שימוש בטכניקת הדקופאז'.
ב-2004 עיצבה מרגרטה את המונוגרמה הרשמית של אחייניתה מדרגה שלישית, אינגריד אלכסנדרה, נסיכת נורווגיה.
היא גם עיצבה את המונגרמה האישית של עצמה, את המונוגרמות של בנה פרדריק, של כלתה מארי ושל נכדה כריסטיאן.
היא גם עיצבה את המונוגרמות המשותפות של בנה וכלתה, ושל הזוג הנסיכותי הנורווגי, בן סנדקותה, הוקון, נסיך נורווגיה ורעייתו מטה מאריט, נסיכת נורווגיה.
במשך השנים הייתה מרגרטה מעורבת בבלט כמעצבת תפאורה ותלבושות.
היא עיצבה את התלבושות עבור הפקת הבלט המלכותי הדני לבלט "סיפור עם" ולסרטו של פיטר פלינת משנת 2009, "ברבורי הפרא".
היא גם עיצבה את התלבושות של עצמה והיא ידועה בשל בחירותיה הצבעוניות ולעיתים האקסצנטריות.
המלכה עיצבה 51 תלבושות עבור הסרט משנת 2023 "אהרנגרד: אומנות הפיתוי" , וכן 81 דקופאז'ים שהיו הבסיס לתפאורה.
מרגרטה עיצבה תפאורות ותלבושות למספר רב של מופעי בלט.
מאז 2001 היא עבדה עם הבלט של גני טיבולי במופעים הבאים:
1991: "סיפור עם", התיאטרון הדני המלכותי.
2005 ו-2011: אצבעונית, תיאטרון הפנטומימה.
2009: "רועה החזירים" , תיאטרון הפנטומימה.
2013: חייל הבדיל, תיאטרון הפנטומימה.
מרגרטה היא ציירת מוכשרת, ובמשך השנים הציגה רבות מעבודותיה.
ב-2000 היא איירה את ספר השירה של הנסיך הנריק.
תחת הכותר "מההרים לחוף", הציגו ב-2015 מרגרטה וידידתה הקרובה סוניה, מלכת נורווגיה מבחר עבודות שקיבלו השראה מהנוף של האחוזה ברוני רוזנדל שבנורווגיה.
תחת שם העט "אינגהילד גרתמר" (Ingahild Grathmer, השם הראשון הוא אנגרמה לשם מרגרטה, והשם השני הוא ראשי התיבות של שמותיה השניים: אלכסנדרינה, תורילדור ואינגריד – Ingrid, Alexandrine ,Þórhildur), שימשו איוריה למהדורות הדניות של שר הטבעות, שאת העידוד לאיור הספר היא קיבלה כבר בראשית שנות ה-70. היא שלחה את האיורים לג'.
טולקין שנדהם מהדמיון של האיורים לאלו שבעיצובו.
איוריה של מרגרטה צוירו מחדש על ידי האומן הבריטי אריק פרייזר עבור מהדורות באנגלית של שר הטבעות שיצאו לאור ב-1977 וב-2002.
מרגרטה הראשונה (בדנית: Margrete Valdemarsdatter, בנורווגית: Margrete Valdemarsdotter, בשוודית: Margareta Valdemarsdotter, באיסלנדית: Margrét Valdimarsdóttir; מרץ 1353 – 28 באוקטובר 1412) הייתה מלכת דנמרק, נורווגיה ושוודיה ומייסדת איחוד קאלמאר, שאיחד את ארצות סקנדינביה למשך תקופה של יותר ממאה שנים.
היא כיהנה כמלכה מושלת בדנמרק.
תוארה בדנמרק נגזר מזה של אביה, ולדמר הרביעי.
בנורווגיה ובשוודיה היא הייתה מלכה מתוקף נישואיה להוקון השישי, מלך נורווגיה.
בדנמרק היא ידועה כמרגרטה הראשונה כדי להבדיל אותה ממרגרטה השנייה שהייתה מלכת דנמרק בשנים 1972-2024. לדנמרק לא הייתה מסורת שאפשרה לנשים לשלוט ולכן כשבנה אולף השני נפטר בשנת 1387 היא נקראה הגבירה הכול יכולה של ממלכת דנמרק.
מרגרטה נולדה במרץ 1353 כילדתם השישית והצעירה ביותר של ואלדמר הרביעי, מלך דנמרק ושל הלוויג משלזוויג.
היא הוטבלה ברוסקילדה וב-1359, כילדה בת שש היא אורסה להוקון השישי, מלך נורווגיה בן ה-18, שהיה בנו הצעיר של מגנוס הרביעי, מלך שוודיה ונורווגיה.
במסגרת חוזה הנישואין, הוסכם ככל הנראה שהמלך ואלדמר יסייע למגנוס בסכסוך עם בנו השני, אריק השנים-עשר, שב-1356 מרד באביו ושלט על דרום שוודיה.
נישואיה של מרגרטה היו לפיכך חלק ממאבק כוחות בין המדינות הנורדיות.
בחוגים מסוימים היה חוסר שביעות רצון מכך והפעילה הפוליטית, בריגיטה הקדושה משוודיה, תיארה את ההסכם במכתב לאפיפיור כ"ילדים שמשחקים בבובות".
מבחינתו של ואלדמר מטרת הנישואים הייתה להשיג שליטה על סקונה, שמאז 1332 הייתה משועבדת לשוודיה.
על פי כרוניקות מהתקופה, חוזה הנישואין כלל הסכמה להשבתה של טירת הלסינבורג לדנמרק, אך סעיף זה לא סיפק את ואלדמר וביוני 1359 הוא חצה את מצר ארסונד בראש צבא גדול וכבש את סקונה.
התקפה זו הייתה לכאורה סיוע למגנוס כנגד בנו אריק, אך ביוני אותה שנה מת אריק ומשמעות הדבר היה שמאזן הכוחות השתנה וכל ההסכמים בין ואלדמר לבין מגנוס היו בטלים ומבוטלים, כולל הסכם הנישואין בין מרגרטה לבין הוקון.
מצב זה לא גרם לוואלדמר לסגת מסקונה.
תחת זאת הוא המשיך בכיבושיו באי גוטלנד שבים הבלטי.
ויסבי, שהייתה מאוכלסת בתושבים גרמנים, הייתה העיר הראשית של האי והמפתח לשליטה בים הבלטי.
ב-27 בינואר 1361 התנהל קרב בין הצבא המלכותי הדני המצויד היטב לבין מערך של איכרים מקומיים.
הגרמנים לא השתתפו בקרב, שבו ניצחו הדנים והשתלטו על ויסבי.
המלך מגנוס וברית ערי הנזה לא יכלו להתעלם מפרובוקציה זו ומיד הוטל חרם סחר על דנמרק והוסכם על שיתוף פעולה צבאי.
באותה עת נפתחו דיונים בין מגנוס לבין היינריך השני, רוזן הולשטיין בנוגע להסכם נישואין בין הוקון ואחותו של היינריך, אליזבת.
ב-17 בדצמבר 1362 הפליגה ספינה לשוודיה שעל סיפונה אליזבת.
עקב סערה נאלצה הספינה לנחות על האי הדני, בורנהולם.
משם נלקחה אליזבת לארכיבישוף של לונד, שהכריז שהנישואין הללו הם הפרה של חוק הכנסייה בשל העובדה שהוקון כבר היה מאורס למרגרטה.
הצבאות של שוודיה ושל ברית ערי הנזה לא נחלו הצלחה והם הסירו את המצור על הלסינבורג.
לאחר מכן הושגה שביתת נשק עם ברית ערי הנזה ומגנוס פרש מהמלחמה.
פירושו של דבר היה שהסכם הנישואין בין מרגרטה, שהייתה אז כבר בת 10, לבין הוקון, היה שוב בתוקף.
טקס החתונה התקיים בקופנהגן ב-9 באפריל 1363.
על פי הכרוניקות מרגרטה גודלה יחד עם בתה של מרתה, אינגאגרד.
גידול משותף זה עשוי להדגיש את תחומי הידע של מרגרטה הן כאישה והן כמלכה.
תחומי הלימוד שלה היו ככל הנראה מוגבלים, אך נראה שבנוסף לרכישת הקריאה והכתיבה היא גם קיבלה השכלה כללית בתחום הפוליטיקה.
בשנים שלאחר נישואיה של מרגרטה חוותה סקנדינביה סדרה של תהפוכות פוליטיות חשובות.
חודשים ספורים לאחר החתונה מת אחיה היחיד, כריסטופר.
משמעות הדבר הייתה שדנמרק נותרה בלי יורש בכוח לכתר ואביה נותר ללא יורש זכר.
ב-1364 הדיחה האצולה השוודית את מגנוס ואת הוקון, בעלה של מרגרטה, מהכתר השוודי ובחרה את אלברכט, דוכס מקלנבורג להיות מלך שוודיה.
צעדה הראשון של מרגרטה לאחר מותו של אביה ב-1375 היה להבטיח את בחירתו של בנה התינוק, אולף, כמלך דנמרק, למרות תביעתו לכתר של בעלה של אחותה הגדולה, אינגבורג, היינריך השלישי, דוכס מקלנבורג ושל בנם, אלברכט.
מרגרטה עמדה על כך שאולף יוכרז כבעל הזכות לרשת את הכתר השוודי, בין שאר תאריו.
הוא היה צעיר מדי כדי למשול בעצמו ומרגרטה הוכיחה את עצמה כשליטה מוכשרת וממולחת בשנים הבאות.
עם מותו של הוקון ב-1380, ירש אותו אולף כמלך נורווגיה.
אולף מת באופן פתאומי ב-1387 בגיל 17 ומרגרטה, שמשלה בשתי הממלכות בשמו, נבחרה להיות העוצרת של נורווגיה ודנמרק בשנה שלאחר מכן.
היא כבר הוכיחה את עצמה כמדינאית מוכשרת על ידי השבתם של שלזוויג והולשטיין.
שטחים אלה הוחזרו לאחר שנות דור במסגרת הסכם נייברג ב-1386, אך תחת התנאים החמורים שהכתר הדני קיבל על עצמו היתרונות של ההסכם היו חסרי משמעות.
על פי ההסכם, האצולה היוטית שמרדה לעיתים קרובות, איבדה את התמיכה של שלזוויג והולשטיין שממנה היא נהנתה קודם לכן.
מרגרטה, שהייתה משוחררת מהפחד מפני הסתה מבית, יכלה כעת להקדיש את מלוא תשומת הלב שלה לשוודיה, שם כבר אחזו אצילים מורדים בנשק כנגד מלכם הבלתי אהוד, אלברכט.
כמה מהאצילים רבי ההשפעה שיגרו למרגרטה מכתב שאם היא תסייע להם להיפטר מאלברכט, הם יסכימו שהיא תהיה העוצרת שלהם.
עד מהרה היא קיבצה את צבאה ופלשה לשוודיה.
בוועידה שהתכנסה בטירת דלבורג במרץ 1388, הביעו השוודים את הסכמתם לקבל את כל תנאיה של מרגרטה.
הם בחרו אותה להיות "הגבירה הריבונית והשולטת" והתחייבו לקבל כל מלך שהיא תבחר למנות.
ב-24 בפברואר 1389, אלברכט, שכינה אותה "מלך חסר מכנסיים", שב ממקלנבורג בראש צבא של שכירי חרב, נשבה ונלקח כאסיר.
כעת הייתה מרגרטה הגבירה הכול יכולה של שלוש ממלכות.
סטוקהולם, שהייתה אז ברובה עיר גרמנית, עדיין לא נכנעה.
הפחד מפני מרגרטה גרם הן לנסיכי מקלנבורג והן לערים הונדיות לחוש לעזרתה של סטוקהולם.
עד מהרה שרצו הים הבלטי והים הצפוני בספינותיהם של הפריבטירים, האחים ויקטואל.
בשלב זה התערבו ערי הנזה ועל פי הסכם לינדהולם מ-1395, שחררה מרגרטה את אלברכט בתמורה להבטחתו לשלם 60,000 מארקים תוך שלוש שנים.
בינתיים, החזיקו ערי הנזה את סטוקהולם כערבון.
אלברכט לא עמד בתשלומיו בזמן וכתוצאה מכך העבירו ערי הנזה את סטוקהולם בספטמבר 1398 בתמורה לזכויות סחר.
היה ברור שמרגרטה תצטרך, בהזדמנות הקרובה ביותר, להציג בפני שלוש הממלכות, מלך שיהיה צאצא של כל שלוש השושלות, למרות שבנורווגיה הובהר שהיא תמשיך למשול לצדו.
ב-1389 היא הכריזה על הנכד של אחותה, אריק מפומרניה, כמלך נורווגיה ואמצה אותו ואת אחותו קתרינה.
ב-1396 הוא הוכרז כמלך דנמרק ושוודיה בעוד שמרגרטה נותרה כעוצרת שלו עד שיגיע לבגרות.
כדי ללכד את הממלכות באופן משמעותי יותר, זימנה מרגרטה ביוני 1397 קונגרס של שלוש המועצות המלכותיות בקאלמאר ובחג השילוש הקדוש, 17 ביוני הוכתר אריק כמלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה.
המועצות המלכותיות נחלקו ביניהן על נוסח חוק האיחוד המוצע והוא מעולם לא הגיע ליותר מטיוטה בלתי מאושרת.
מרגרטה התנגדה לסעיפים שעל פיהם לכל ממלכה תהיינה זכויות ממשל עצמיות, שכן לדעתה כך היה נמנע המיזוג של כל ארצות סקנדינביה.
בתבונה האופיינית לה, היא נמנעה מלגרום לפילוג.
שנים ספורות לאחר כינונו של איחוד קאלמאר, הוכרז אריק כבגיר וכל שלוש הממלכות נשבעו לו אמונים, למרות שמרגרטה הייתה מנהיגת סקנדינביה עד ליומה האחרון.
כל עוד האיחוד לא היה יציב, סבלה מרגרטה את קיומן של המועצות המלכותיות, אך השפעתן הייתה מזערית והסמכות המלכותית נותרה עליונה.
תפקיד הנציב העליון נותר פנוי, הפרלמנט לא היה פעיל ומרגרטה משלה באמצעות פקידים.
בכל אירוע נשמר החוק והסדר וכל פריקת עול מצידה של האצולה דוכאה בחומרה.
ממלכות שוודיה ונורווגיה הפכו להיות חלק בלתי נפרד ממלכת דנמרק והשאיפות הלאומיות שלהן דוכאו, למרות שנורווגיה, שהייתה נאמנה יותר, טופלה ביותר סלחנות בהשוואה לשוודיה.
מרגרטה השיבה לבעלות הכתר את כל השטחים שאבדו בתקופות הקשות שלפני תקופת מלכותו של אביה.
מהלך זה של השבת השטחים בוצע בהקפדה מרבית ומאות אחוזות שבו לידי הכתר.
מרגרטה גם ביצעה רפורמה במערכת המטבע הדנית, החליפה את מטבעות הנחושת הישנים וחסרי הערך במטבעות כסף טובים.
תמיד היו ברשותה סכומי כסף גדולים וחלק ניכר ממנו ניתן לצדקה.
בניגוד למדיניות החוץ מרחיקת הלכת של אביה, מרגרטה הייתה זהירה ונייטרלית ללא סייג.
עם זאת, היא לא חסכה במאמצים להשיב לממלכתה טריטוריות דניות אבודות.
היא רכשה את האי גוטלנד מבעליו, אלברכט ממקלנבורג והמסדר הליבוני ובאופן דומה הוחזרו חלקים ניכרים משטחה של שלזוויג.
ב-1402 נכנסה מרגרטה למשא ומתן עם הנרי הרביעי, מלך אנגליה על האפשרות של הסכם לנישואים כפולים בין אנגליה לבין איחוד קאלמאר.
ההצעה שעמדה על הפרק הייתה שאריק מפומרניה יינשא לבתו של הנרי, פיליפה, ובנו של הנרי, נסיך ויילס, לימים הנרי החמישי, יישא את קתרינה, אחותו של אריק.
הצד האנגלי לדיונים רצה שהסכם הנישואין יהווה בסיס לברית הגנה שתגרום לארצות איחוד קאלמאר להיות מעורבים לצדה של אנגליה במלחמת מאה השנים כנגד צרפת.
מרגרטה החזיקה במדיניות עקבית לא להיות כבולה בבריתות מגבילות ולא להיות מעורבת במלחמות זרות ולפיכך דחתה את ההצעות של אנגליה.
עם זאת, למרות שהנישואים הכפולים כפי שהוצעו, לא יצאו לפועל, נשא אריק לאישה את פיליפה בת ה-13 ב-26 באוקטובר 1406 ובמסגרת הסכם הנישואין הוסכם על ברית הגנה רופפת בין שתי המדינות.
לאחותו של אריק, קתרינה, הוסדרו נישואים עם יוהאן, רוזן פלטין-נוירמרקט.
כך רכשה מרגרטה בעל ברית בדרום גרמניה, שיכול היה להביא תועלת כמשקל נגד לנסיכים ולערים של צפון גרמניה.
מרגרטה נפטרה בפתאומיות על גבי ספינתה בנמל מפרצון פלנסבורג ב-28 באוקטובר 1412. הסרקופג שלה גולף על ידי פסל מליבק והוצב מאחורי המזבח בקתדרלת רוסקילדה, ליד קופנהגן שבדנמרק.
היא הורישה רכוש לקתדרלה כדי שיאמרו מיסות בעתיד לעילוי נשמתה.
בזמן הרפורמציה הפרוטסטנטית בשנת 1536 מנהג זה נפסק, אבל עד היום מצלצלים פעמיים ביום בפעמון מיוחד לזכר המלכה.
מרגרטה, נסיכת פרוסיה (Margarethe von Preußen, 22 באפריל 1872 - 22 בינואר 1954) הייתה בת הזקונים של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ורעייתו של פרידריך קרל, נסיך הסן.
הנסיכה מרגרטה ביאטריס פאודורה נולדה ב-22 באפריל 1872 בפוטסדאם, ילדתם השמינית והאחרונה של פרידריך, נסיך פרוסיה ורעייתו ויקטוריה, שהייתה בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
סנדקיה היו פדרו השני, קיסר ברזיל ומרגריטה, נסיכת סבויה, רעייתו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
אחיה הגדולים של מרגרטה - וילהלם, שרלוטה והיינריך היו קרובים מאוד לסבם הקיסר וילהלם הראשון ורעייתו אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר, בעוד שמרגרטה יחד עם אחיותיה הקרובות לה בגילן סופיה וויקטוריה היו קשורות מאוד לאימן ולסבתן, המלכה ויקטוריה.
לאחר מותו של אביה כשהייתה בת 16 נותרה מרגרטה קרובה מאוד לאמה, הקיסרית האלמנה.
הנסיכה מרגרטה התאהבה במקסימיליאן, נסיך באדן, אולם הוא אינו היה מעוניין בה והיא העבירה את רגשותיה לחברו הטוב פרידריך קרל, נסיך הסן, נינו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולעתיד ראשו של בית הסן העתיק.
הזוג נישא בברלין ב-25 בינואר 1893, יובל הכסף לחתונתם של הוריה של מרגרטה.
נישואיהם של בני הזוג היו מאושרים והם הולידו שישה בנים (מתוכם שני זוגות תאומים):
פרידריך וילהלם (1893–1916) - נהרג בקרב ברומניה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מקסימיליאן (1894–1914) - נהרג בקרב בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פיליפ (1896–1980) - ירש את אביו כראש בית הסה, נישא למפאלדה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
נישא למריה אלכסנדרה, נסיכת באדן.
כריסטוף (1901–1943) - קצין בכיר בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שם שימש כטייס וכן כראש שירות המודיעין של משרד התעופה בכפיפות ישירה להרמן גרינג, ונהרג במהלך המלחמה.
נישא לסופיה, נסיכת יוון ודנמרק, אחותו של פיליפ, דוכס אדינבורו.
ריכארד (1901–1969) - אחיו התאום של כריסטוף, חבר המפלגה הנאצית.
בשנת 1918, זמן קצר לפני סיום מלחמת העולם הראשונה, הוצע לנסיך פרידריך קרל את כס המלוכה החדש של פינלנד, שהכריזה על עצמאותה מרוסיה.
אולם עם תבוסתה של גרמניה במלחמה הרעיון נזנח, ופינלנד הפכה לרפובליקה.
שני בניה הבכורים של מרגרטה, פרידריך וילהלם ומקסימיליאן, נהרגו בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה אימצו בניה פיליפ וכריסטוף את הנאציזם, בתקווה שהיטלר יביא יום אחד להשבתה של המונרכיה הגרמנית.
הנסיך פיליפ נישא לבתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ובשל קשריו לבית המלוכה האיטלקי מונה לסגל האישי של היטלר והיה הנסיך הגרמני הבכיר ביותר במשטר הנאצי.
כשהבין לבסוף את מלוא המציאות של המפלגה הנאצית הוא ניסה להתפטר אך לא הותר לו לעשות כן, ובשנת 1943 נשלחו הוא ורעייתו למחנות ריכוז.
הנסיכה מפאלדה מתה בבוכנוואלד בעוד שפיליפ הועבר בין פלוסנבירג לדכאו עד ששוחרר בשנת 1945 על ידי כוחות הצבא האמריקאי.
הנסיך כריסטוף היה תומך נלהב בנאציזם אולם לאחר קרב סטלינגרד נעשה מתוסכל ממגבלות תפקידו במלחמה וביקר את ההנהגה הגרמנית.
הוא תכנן, כאחיו, לעזוב את המפלגה אולם לפני שניסה לעשות כן, נהרג בהתרסקות מטוס בשנת 1943. הנסיכה מרגרטה איבדה גם כלה נוספת במהלך המלחמה כשרעייתו של הנסיך וולפגנג, מריה אלכסנדרה, נסיכת באדן, נהרגה בהפצצה על פרנקפורט בינואר 1943.
לאחר המלחמה אחוזתה של מרגרטה בקרונברג אים טאונוס נלקחה על ידי כוחות הכיבוש האמריקאים ושימשה כמועדון קצינים.
בנובמבר 1945 מנהלת המועדון, סרן קת'לין נאש, גילתה בארמון את תכשיטי המשפחה שהוסתרו במרתף.
התכשיטים, ששווים הוערך בלמעלה מ-2 מיליון ליש"ט, נגנבו על ידי נאש ובעלה והועברו לארצות הברית.
רק בשנת 1951 נעצרו האשמים אולם 10 אחוזים בלבד מהתכשיטים שנגנבו הוחזרו למרגרטה ומשפחתה.
הנסיכה מרגרטה מתה באחוזתה ב-22 בינואר 1954, בגיל 81, בדיוק 53 שנים לאחר מותה של סבתה, המלכה ויקטוריה (גם המלכה ויקטוריה מתה בגיל 81).
מרגרטה, דוכסית טירול או מרגרטה מאולטש הייתה הרוזנת האחרונה של טירול משושלת מיינהרדינר מגוריציה.
עם מותה, אוחדה טירול עם אדמות בית הבסבורג.
מרגרטה הייתה בתו השורדת היחידה של היינריך, מלך בוהמיה, אז דוכס קרינתיה והרוזן של טירול, ואשתו השנייה אדלייד, בתו של היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
מכיוון ששלושת נישואיו של אביה לא הניבו יורשים זכרים, בשנת 1330 הוא הגיע להסכם עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג הרביעי, שאיפשרה למרגרטה לרשת אותו ואת נכסיו.
כשהייתה בגיל 12 נישאה ליאן ז'ינדריך, מרקיז מורביה, בנו הצעיר בן ה-8 של יוהאן, מלך בוהמיה ואחיו של קרל הרביעי המלך העתידי של בוהמיה.
ככל הנראה, היצירה "הדוכסית המכוערת" של הצייר הפלמי קווינטן מאסיס משנת 1513 לערך, מתבססת על דיוקנה של הדוכסית שהייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם", ואשר לפי השערות של חוקרים בתחום הרפואה הייתה אולי חולה במחלת פאג'ט (מחלה הגורמת לעיוות בעצמות).
היצירה גם היוותה מקור השראה לאיורו של ג'ון טניאל משנת 1869 של "הדוכסית המכוערת" בספרו של לואיס קרול, "עליסה בארץ הפלאות".
הדוכסית הייתה גיבורת הרומן של ליון פויכטוונגר, "הדוכסית המכוערת".(Die häßliche Herzogin) משנת 1923.
מרגריט, נסיכת הולנד (בהולנדית: Margriet, Prinses der Nederlanden; נולדה ב-19 בינואר 1943) היא השלישית מארבע בנותיה של יוליאנה, מלכת הולנד ואחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד.
הנסיכה היא השמינית בסדר הירושה לכתר ממלכת ארצות השפלה.
מרגריט נולדה ב-19 בינואר 1943 לברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד וליוליאנה, נסיכת הולנד, באוטווה, קנדה, לאחר שמשפחת המלוכה ההולנדית נמלטה לשם בעקבות כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה, ונקראה על שם "Marguerite" פרח ממשפחת המורכבים שהיווה סמל להתנגדות לגרמניה הנאצית.
בעת לידתה, המושל הכללי של קנדה הסדיר את קבלתו של חוק מיוחד, שהכיר בחדרי הנסיכה יוליאנה בבית החולים באוטווה כשטח הולנדי אקסטריטוריאלי – שלולא כן לא הייתה מרגריט יכולה להיכלל בסדר הירושה לכתר ההולנדי.
ב-29 ביוני אותה שנה הוטבלה מרגריט, וסנדקיה היו נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, המלכה מרי, ומרתה, נסיכת שוודיה.
לאחר סיום המלחמה בשנת 1945 חזרו בני המשפחה להולנד, והתאחדו מחדש עם אביה ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד.
בעת לימודיה באוניברסיטת ליידן היא הכירה את בעלה לעתיד, פיטר ואן וולנהובן.
האירוסין שלהם הוכרז ב-10 במרץ 1965, וב-10 בינואר 1967 הם נישאו בהאג, ונולדו להם ארבעה בנים.
הזוג מתגורר בארמון הט לו.
הנסיכה מרגריט ייצגה את המלוכה ההולנדית באירועים וטקסים רשמיים רבים ונפגשה עם מנהיגים לאומיים רבים בעת ביקורם בהולנד.
משנת 1987 עד 2011 היא שימשה כסגנית נשיאת הצלב האדום ההולנדי, ובין השנים 1984–2007 היא הייתה נשיאת קרן התרבות האירופאית.
ב-10 בינואר 1967 התחתנה מרגריט עם פיטר ואן וולנהובן, ממנו נולדו לה 4 בנים:
הנסיך מאוריץ מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1968)
הנסיך ברנהרד מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1969)
הנסיך פיטר כריסטיאן מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1972)
הנסיך פלוריס מאורנז'-נסאו, ואן וולנהובן (נולד ב-1975)
מרגרטה ארווידסון (נולדה ב-12 באוגוסט 1947) היא שחקנית ודוגמנית שוודית, זוכת מיס תבל 1966.
היא השתתפה בתחרות מלכת היופי של שוודיה כנציגת מחוז ונרסבורג וזכתה במקום הראשון.
באותה שנה נבחרה למיס תבל כשלתואר הסגנית הרביעית נבחרה מלכת היופי הישראלית, אביבה ישראלי.
לאחר מכן שימשה כדוגמנית מצליחה בסוכנות פורד והייתה בעלת קריירה בינלאומית.
בנוסף, השתתפה כשחקנית במספר סרטים והצגות.
היא הייתה נשואה לצלם הברזילאי אוטו סטופקוף ונולדו להם שני ילדים.
מרגרטה, נסיכת רומניה (ברומנית: Principesa Margareta a României; נולדה ב-26 במרץ 1949) היא הבכורה מבין חמש בנותיהם של מיכאי הראשון, מלך רומניה והנסיכה אנה מרומניה.
מרגריטה נולדה בלוזאן, שווייץ ב-26 במרץ 1949, למיכאי הראשון, מלך רומניה ולאנה, מלכת רומניה בתם של רנאטו, נסיך בורבון-פארמה ומרגרט, נסיכת דנמרק, וסנדקה היה פיליפ, דוכס אדינבורו.
מרגרטה בילתה את ילדותה בלוזאן ובכפר בהרטפורדשייר, והיא ואחיותיה בילו את החגים ביחד עם סביהם המלכותיים.
בשנת 1964 היא הייתה שושבינה בחתונתם של קונסטנטינוס השני, מלך יוון ואנה מריה, מלכת יוון ביחד עם עוד חמש נסיכות.
מרגרטה למדה בפנימייה באנגליה ובתיכון צרפתי בשווייץ, שם למדה פילוסופיה.
את לימודיה האקדמיים התחילה בבית ספר לאומנות בפריז, ולאחר מכן למדה סוציולוגיה, יחסים בינלאומיים ומשפט בינלאומי באוניברסיטת אדינבורו, ובמהלך לימודיה היא ניהלה מערכת יחסים עם גורדון בראון.
היא עבדה במספר אוניברסיטאות בבריטניה שם לקחה חלק במחקר בסוציולוגיה רפואית ובמדיניות בריאות הציבור.
בשנת 1979 היא עבדה בסוכנות של האו"ם ושל ארגון הבריאות העולמי וניהלה שם פרויקטים חברתיים בנושאי בריאות, ובשנת 1983 היא עברה להתגורר ברומא, והצטרפה לארגון המזון והחקלאות שם הייתה חברה בצוות המארגן של יום המזון העולמי.
היא עבדה במשך שלוש שנים בהובלת קמפיינים להגברת מודעות הציבור לתזונה והפחתת העוני.
ב-5 בדצמבר 2017 מת אביה מיכאי הראשון, מלך רומניה, ומרגרטה הפכה לראש בית המלוכה הרומני.
מרגרטה זומר (; 1893, ברלין – 1965, ברלין), הייתה עובדת סוציאלית, פעילה קתולית, מתנגדת הנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
זומר נולדה בשכונת אוברשנוויידה בברלין.
היא למדה כלכלה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1924 קיבלה תואר דוקטור.
בכך הייתה מהנשים הראשונות בתקופתה שקיבלו תואר זה.
משנת 1926 עד 1934 הייתה זומר מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית בבית פסטלוצי-פרבל .
היא סרבה לכלול את האידאולוגיה הנאצית בתוכנית הלימודים שלה, וכתוצאה מכך פוטרה.
לאחר פיטוריה עבדה זומר במספר ארגוני רווחה קתוליים שסייעו לגרמנים שלא נחשבו בני "הגזע הארי" להגר מגרמניה.
מ-1939 עבדה זומר בארגון רווחה קתולי בברלין, שנוסד באוגוסט 1938 ביוזמתו של הבישוף קונרד פון פרייזינג , ממתנגדי הנאציזם.
באוקטובר 1941, לאחר מעצרו של ראש הארגון, ברנהרד ליכטנברג, החלה זומר לנהל את פעולות הארגון.
רוב האנשים להם סייעה היו נוצרים "לא ארים", אך ביניהם היו גם יהודים שסיועה הציל אותם מפני גירוש למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
בסיוע שותפים נוצרים ארגנה זומר מקומות מחבוא ליהודים, בהם ביתה-שלה, ששכן בקליינמאכנוב , לא רחוק מברלין.
בנוסף לכך השתמשה זומר בקשריה האישיים כדי לחקור ולתעד את "הפתרון הסופי" ואת תוכניותיהם של פקידי הרייך השלישי לבטל את כל הנישואין המעורבים, תוכניות שמימושן היה מאפשר גירוש יהודים רבים נוספים אל מותם.
היא הפצירה רבות במנהיגי הכנסייה הקתולית של גרמניה לתמוך בזכויות האדם, ולהגביר את ההתנגדות הקתולית לגרמניה הנאצית .
לאחר המלחמה היה אזור מגוריה של זומר במזרח ברלין, קרוב לגבול עם מערב ברלין.
היא סייעה לשכנים שעמדו בפני גירוש לסיביר וכן לרבים שביקשו לברוח למערב ברלין.
בשנת 1949 החלה זומר לפעול בשורות ארגון שהוקדש לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי.
בשנת 1950 נאלצה היא-עצמה לברוח למערב ברלין ושם המשיכה בעבודה בבישופות של ברלין בסיוע לניצולי המשטר הנאצי.
בשנת 1952 החלה לעבוד במשרד לענייני פליטים.
בשנת 1946 קיבלה זומר את אות הכבוד הכנסייתי "Pro Ecclesia et Pontifice" (למען הכנסייה והאפיפיור) .
בשנת 1953 קיבלה זומר את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 2003 הכיר יד ושם בזומר כחסידת אומות העולם.
על שמה קרויים רחוב בברלין וכיכר בקליינמאכוב.
מרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ , הייתה בתו של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואשתו של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
מרגרטה נולדה ב-7 בנובמבר 1456 באמברג, ללודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ולאמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה, בתם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה.
ב-21 בפברואר 1474 התחתנה מרגרטה עם פיליפ מפפאלץ, בהשתתפות למעלה מ-1,000 אורחים, ביניהם 14 נסיכים.
בחתונה נצרכו כמויות גדולות של מזון, ובכלל זה 110,000 ליטרים של יין ו-10,000 תרנגולות.
בשנת 1476 מת דודו של בעלה פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ובעלה פיליפ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1482 עזבה מרגרטה את היידלברג בעקבות מגפה, ועברה להתגורר בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה.
הודות למרגרטה היה לבעלה פיליפ קשר טוב עם אחיה גאורג, דוכס בוואריה, ובעקבות כך אף הוריש גאורג את דוכסות בוואריה-לנדסהוט לבנה רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, שהיה נשוי לבתו של גאורג אליזבת מבוואריה, מה שגרם לפרוץ מלחמת לנדסהוט.
ב-25 בינואר 1501 מתה מרגרטה בהיידלברג, והיא בת 44 שנים.
ב-21 בפברואר 1474 התחתנה מרגרטה עם פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 14 ילדים:
לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1478–1544)
רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג (1481–1504)
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1482–1556)
אליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן (1483–1522), התחתנה עם וילהלם השלישי, רוזן הסן, ולאחריו התחתנה עם פיליפ הראשון, מרקיז באדן
אמליה מפפאלץ (1490–1524), התחתנה עם גאורג הראשון, דוכס פומרניה
הלנה מפפאלץ (1493–1524), התחתנה עם היינריך החמישי, דוכס מקלנבורג
מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד , הייתה אשתו של פליפה השלישי, מלך ספרד.
מרגרטה נולדה ב-25 בדצמבר 1584 בגראץ, לקרל השני, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-18 באפריל 1599 התחתנה מרגרטה עם פליפה השלישי, מלך ספרד, והפכה לדמות בעלת השפעה רבה בחצר המלוכה הספרדית.
מרגרטה הייתה פטרונית של האמנויות בספרד, והייתה קתולית אדוקה מאוד.
לצד דודתה מריה, נסיכת ספרד, ארכידוכסית אוסטריה - אלמנתו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובתה מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה יצרה מרגרטה מעגל של נשים שהשפיעו השפעה ניכרת על בעלה פליפה.
הם הדגישו את מעמדה של ספרד כמעצמה קתולית הפועלת למען אירופה הקתולית, וגם הדגישו את אחדותו של בית הבסבורג, ובכך הצליחו לשכנע את פליפה לתת תמיכה כספית לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
המחנה הפרו-אוסטרי בחצר המלוכה הספרדית ובראשן מרגרטה, התנגד בכל תוקף לדוכס לרמה - ראש ממשלתו של פליפה, שטען כי על ספרד להמשיך לפעול באופן עצמאי, ללא קשר לקשרים דתיים או משפחתיים.
מרגרטה אף טענה שדוכס לרמה הוא מושחת, אולם פליפה סילק אותו מהשלטון רק בשנת 1618, לאחר מותה של מרגרטה.
ב-3 באוקטובר 1611 מתה מרגרטה בעת שילדה את בנה הצעיר אלפונסו מאוריציו.
בעלה פליפה לא התחתן שוב, ומת כעבור 10 שנים בשנת 1621.
ב-18 באפריל 1599 התחתנה מרגרטה עם פליפה השלישי, מלך ספרד, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מרגרטה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (שם מלא: מרגריטה איזבלה מריה ויטוריה אמנואלה אלנה ג'נארה, נסיכת סבויה-אאוסטה; באיטלקית: Margherita Isabella Maria Vittoria Emanuela Elena Gennara di Savoia-Aosta; 7 באפריל 1930 – 10 בינואר 2022) הייתה בתו של הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה וכלתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
מרגריטה נולדה ב-7 באפריל 1930 בנאפולי, לנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, ולאן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך ז'אן, דוכס גיז ואיזבל, נסיכת אורליאן.
ב-20 באוקטובר 1953 התארסה מרגריטה עם רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וב-29 בדצמבר אותה שנה נערך טקס הנישואים בבור-אן-ברס, צרפת.
כשהגיעו בני הזוג לאולם, חיכו להם בחוץ מאות אוסטרים ואיטלקים.
בנוסף נכח בחתונה אומברטו השני, מלך איטליה לשעבר.
בני הזוג התגוררו בפריז, שם עבד רוברט כפקיד בנק, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1996 מת בעלה רוברט, ובנה הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, ירש את תאריו.
ב-29 בדצמבר 1953 התחתנה מרגרטה עם רוברט, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ולבני הזוג נולדו חמישה ילדים:
מריה ביאטריס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (נולדה ב-1954)
הנסיך לורנץ מבלגיה, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (נולד ב-1955)
גרהרד, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (נולד ב-1957)
מרטין, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1959)
איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1963)
מרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה (13 במאי 1870 – 24 באוגוסט 1902), הייתה אחייניתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואשתו של אלברכט, דוכס וירטמברג.
מרגרטה סופיה נולדה ב-13 במאי 1870 בטירת ארסטטן, ארסטטן, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ יוזף, ולמריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1866 מונתה מרגרטה סופיה לאם המנזר של גבירות האצולה של תרזה במצודת פראג, אליו התקבלו רק נשים שיכלו להוכיח כי כל הסבים והסבתות שלהם 4 דורות אחורה היו בני אצולה.
ב-24 בינואר 1893 התחתנה מרגרטה סופיה עם אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
ב-24 באוגוסט 1902 מתה מרגרטה סופיה בגמונדן, והיא בת 32 שנים בלבד.
ב-24 בינואר 1893 התחתנה מרגרטה סופיה עם אלברכט, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
מרגריט, נסיכת לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Margaretha vu Lëtzebuerg; נולדה ב-15 במאי 1957), היא בתו של ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
מרגריט נולדה ב-15 במאי 1957 בטירת בצדורף, לז'אן, נסיך הכתר של לוקסמבורג ולז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה, והיא אחותו התאומה של ז'אן, נסיך לוקסמבורג.
מרגריט התחנכה בלוקסמבורג, בלגיה, בריטניה וארצות הברית, והוציאה דוקטורט במדעי החברה.
מרגריט היא הפטרונית של דיסלקסיה אינטרנשיונל, ושל תנועת הצופות של לודלאנז'.
מרגריט נוסעת לעיתים קרובות לבריסל, שם היא משתתפת בכנסים ופגישות הקשורות לאיחוד האירופי, וכן היא נוסעת לעיתים קרובות לסיורים רשמיים עם בעלה.
התחביבים של מרגריט כוללים רכיבה, סקי, טניס, ציד, קריאה ומוזיקה מודרנית וקלאסית.
ב-20 במרץ 1982 התחתנה מרגריט עם ניקולאוס, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה-אנונציאטה, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1985)
מארי אסטריד, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1987)
יוזף עמנואל, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1989)
מרגרטה קרולה וילהלמיין ויקטוריה אדלהייד אלברטין פטרוסה ברטהם פאולה, נסיכת סקסוניה הייתה בתו של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה.
מרגרטה קרולה נולדה ב-24 בינואר 1900 בדרזדן לפרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וללואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה, והייתה אחותם של גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה ופרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן.
בשנת 1903 התגרשו הוריה, ומרגרטה קרולה יחד עם שאר אחיה נשארה יחד עם אביה.
ב-2 ביוני 1920 התחתנה מרגרטה קרולה עם פרידריך, נסיך הוהנצולרן, בנם של וילהלם, נסיך הוהנצולרן ומריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנו היו לה שבעה ילדים.
אחותה מריה אליקס, נסיכת סקסוניה התחתנה עם אחיו התאום פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן-אמדן.
בשנת 1927 מת חמיה וילהלם, נסיך הוהנצולרן, ובעלה ירש את תאריו.
ב-16 באוקטובר 1962 מתה מרגרטה קרולה בפרייבורג.
ב-2 ביוני 1920 התחתנה מרגרטה קרולה עם פרידריך, נסיך הוהנצולרן, בנם של וילהלם, נסיך הוהנצולרן ומריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנו היו לה שבעה ילדים:
מריה אנטוניה, נסיכת הוהנצולרן (1921–2011), התחתנה עם היינריך מריה, רוזן ואלדבורג צו וולפג אונד ואלדזי.
מריה אדלגונדה, נסיכת הוהנצולרן (1921–2006), התחתנה עם קונסטנטין, נסיך בוואריה.
פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן (1924–2010)
פרנץ יוזף, נסיך הוהנצולרן (1926–1996, התחתן עם דיאנה, נסיכת בורבון-פארמה.
פרפרייד מקסימיליאן, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1943)
מרגרטה קלמנטינה מריה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה ארכידוכסית אוסטרית, ואשתו של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני.
מרגרטה קלמנטינה נולדה ב-6 ביולי 1870 באלצ'וט, ליוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה שהיה בנו הצעיר של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכיהן כמשנה למלך בהונגריה, ולקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקלמנטין, נסיכת אורליאן.
ב-15 ביולי 1890 התחתנה מרגרטה קלמנטינה בבודפשט עם אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני, ממנו נולדו לה שמונה ילדים.
בשנת 1952 מת בעלה אלברט, וב-2 במאי 1955 מתה מרגרטה קלמנטינה ברגנסבורג.
ב-15 ביולי 1890 התחתנה מרגרטה קלמנטינה בבודפשט עם אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני, ממנו נולדו לה שמונה ילדים:
פרנץ יוזף, נסיך טורן וטקסיס התשיעי (1893–1971), התחתן עם איזבל מריה, נסיכת ברגנסה, בתו של מיגל, דוכס ברגנסה.
יוזף אלברט, נסיך טורן וטקסיס (1895).
קרל אוגוסט, נסיך טורן וטקסיס העשירי (1898–1982), התחתן עם מריה אנה, נסיכת ברגנסה, בתו של מיגל, דוכס ברגנסה.
לודוויג פיליפ, נסיך טורן וטקסיס (1901–1933), התחתן עם אליזבת, נסיכת לוקסמבורג, בתו של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
אליזבת הלנה, נסיכת טורן וטקסיס (1903–1976), התחתנה עם פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן.
רפאל ריינר, נסיך טורן וטקסיס (1906–1993), התחתן עם מרגרט, נסיכת טורן וטקסיס.
פיליפ ארנסט, נסיך טורן וטקסיס (1908–1964), התחתן עם יולליה, נסיכת טורן וטקסיס.
מרגרטה, נסיכת שוודיה (25 ביוני 1899 – 4 בינואר 1977) הייתה בת למשפחת המלוכה השוודית ולמשפחת המלוכה הדנית.
היא הייתה אחותן הבכורה של מרתה, נסיכת הכתר של נורווגיה והמלכה אסטריד מבלגיה.
הנסיכה מרגרטה נולדה ב-25 ביוני 1899 במעון הקיץ של הוריה, וילה פארקודן, בג'ורגארדן שבסטוקהולם.
בתם הבכורה של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואשתו אינגבורג, נסיכת דנמרק.
ב-22 במאי 1919 מרגרטה התחתנה עם אקסל, נסיך דנמרק, קרוב משפחתה.
הנישואין היו שידוך אהבה; אמה העירה כי בני הזוג היו כל כך מאוהבים שלא ניתן היה להשאירם לבד בחדר מרוהט.
החתונה נחגגה בחגיגות גדולות בסטוקהולם.
הנסיך ג'ורג' ולדמר קרל אקסל מדנמרק (1920 – 1986) נישא לאן פנרית פנלה באווס-ליון, אחייניתה של אליזבת, המלכה האם (ליידי אליזבת באווס-ליון).
הנסיך פלמינג ולדמר קרל אקסל (1922 – 2002) נישא לאליס רות נילסון.
היא הייתה דודה מצד האם של המלך האראלד החמישי, מלך נורווגיה, של המלכים בודואן ואלברט השני מבלגיה ודודה גדולה של פיליפ, מלך הבלגים ואנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
מרגרטה התאימה את עצמה היטב לדנמרק, בה ביקרה לעיתים קרובות בהזדמנויות משפחתיות במהלך חינוכה.
היא חיה חיים פרטיים המוקדשים למשפחתה באחוזה ברנסטורפשוי בג'נטופטה ובאופן כללי נמנעה מפרסום, ושמרה על קשר הדוק עם יחסיה בחו"ל.
היא התעניינה בנושאים חברתיים בשוודיה, והפכה לפטרונית של מספר ארגוני צדקה בדנמרק.
היא הייתה אורחת מובילה בחתונתם של הנסיכה אליזבת והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בשנת 1947.
לאחר מות אחותה המלכה אסטריד מבלגיה בשנת 1935, היא היוותה תמיכה גדולה בילדי אחותה בבלגיה.
גם לאחר מות אחותה השנייה, נסיכת הכתר הנורווגית מרתה בשנת 1954, היא היוותה תמיכה גדולה בילדי אחותה בנורווגיה; היא הייתה הסנדקית של מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה.
בן זוגה נפטר בשנת 1964. כאלמנה, היא חזרה לעיתים קרובות לשוודיה, שם הצטרפה לחברים אחרים בבית המלוכה השוודי בתפקידים ייצוגיים בטקסים רשמיים – ובראשם פרס נובל.
למשפחתה, היא הייתה ידועה בחיבה בשם "טנטה טה" ("דודה טה").
היא מתה בקונגסטד, ליד פאקסה, דנמרק, ב-4 בינואר 1977.
מרגרטה דזירה ויקטוריה, נסיכת שוודיה (בשוודית: Margaretha Désirée Victoria Ambler; נולדה ב-31 באוקטובר 1934) היא נסיכה שוודית, אחותו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ובת דודתה הראשונה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
מרגרטה נולדה ב-31 באוקטובר 1934 בארמון האגה בהאגה פארק, סטוקהולם, כבתם הבכורה של הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן ואשתו זיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה.
היא הייתה נכדתו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ואשתו המנוחה מרגרט, נסיכת קונוט ונכדתו של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ואשתו ויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
היא נולדה בתקופת מלכותו של סבא רבא שלה, גוסטב החמישי, מלך שוודיה.
בינואר 1947 נהרג אביה בהתרסקות מטוס.
אף על פי שהיא הילדה הבכורה, היא לא הייתה אמורה לרשת את כס המלוכה על פי החוקה השוודית באותה תקופה.
היא התחנכה באופן פרטי בארמון האגה ולאחר מכן בבית הספר לייצור שמלות בסטוקהולם, מרתה סקולן (בית הספר מרתה).
בשנות ה-50 ניהלה מרגרטה מערכת יחסים עם רובין דאגלס-הום, אריסטוקרט סקוטי ואחיינו של ראש ממשלת בריטניה לעתיד אלק דאגלס-הום.
הוא בא לבקר אותה בשוודיה, אבל הם מעולם לא נישאו.
היו ספקולציות בעיתונות שנבעו מכך שזיבילה אסרה על השידוך.
המטפלת ואשת סודה של מרגרטה, אינגריד ביורנברג, מצהירה בזיכרונותיה כי הפרידה בין השניים נגרמה בשל חוסר הרצון של מרגרטה להיכנס לאירוסין עם דאגלס-הום.
את בעלה לעתיד, איש העסקים ג'ון אמבלר, המבוגר ממנה בעשר שנים, היא פגשה בארוחת ערב חגיגית בממלכה המאוחדת בשנת 1963 ואירוסיהם הוכרזו ב-28 בפברואר 1964. הם נישאו ב-30 ביוני 1964 בכנסיית גרדסלוזה באי אולנד.
הנסיכה לבשה שמלת כלה מבית הספר לקוטור בסטוקהולם, שם הייתה בעבר סטודנטית, וכתר חתונה מסורתי מאולנד.
בני הזוג היו לזמן מה בווינסלו הול בבקינגהמשייר.
הם התיישבו באחוזת צ'יפינגהרסט באוקספורדשייר.
כתוצאה מנישואיה הבלתי שוויוניים, היא איבדה את התואר הוד מלכותה והמלך העניק לה את תואר האדיבות של הנסיכה מרגרטה, גברת אמבלר.
על פי החוקה השוודית של אותה תקופה, כאישה, היא וצאצאיה לא היו זכאים לרשת את כס המלוכה.
אמבלר ובעלה נפרדו בשנת 1994, אך מעולם לא התגרשו.
נישואי מרגרטה וג'ון אמבלר הולידו שלושה ילדים: סיבילה (נולדה ב־1965), אדוארד (נולד ב־1966) וג'יימס (נולד ב־1969).
בתה נישאה לברון הנינג פון דינקלג' ונולדו לה שני ילדים, מתוכם מדלן שרלוט מרגרטה פון דינקלאג', בת הסנדקות של נסיכת הכתר ויקטוריה, אשר הייתה שושבינה בחתונתה.
מרגרטה סיירה ביוני 1960 עם בת דודתה הראשונה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ואסטריד, נסיכת נורווגיה בארצות הברית לרגל הטיסה הטרנסאטלנטית הראשונה של סקנדינביה איירליינס.
במהלך ביקורם, שלוש הנסיכות הסקנדינביות סיירו בדיסנילנד ובהוליווד וגם ביקרו בסרטי פרמאונט בלוס אנג'לס, שם פגשו את דין מרטין, ג'רי לואיס ואלביס פרסלי.
אמבלר מתגוררת ליד צ'יפינג נורטון, אוקספורדשייר, בבריטניה.
מלבד השתתפותה באירועים משפחתיים ובאבני דרך, אין לה תפקיד או התחייבויות רשמיים כלשהם מטעם שוודיה או משפחת המלוכה.
מרגרט תומאס הייתה סופרת, משוררת ואמנית בריטית, שהתגוררה באוסטרליה.
תומאס נולדה בקרוידון, סארי, אנגליה, בתו של תומאס קוק, בעל הספינה.
תאריך הלידה שלה מצוטט לעיתים קרובות באופן שגוי כ-1843 והיא עצמה לא הייתה עקבית שנשאלה לגבי גילה.
בנוסף התגלה כי היא נקראה במקור מרגרט קוק ורק אחר כך שינתה את שם משפחתה לשם הפרטי של אביה.
היא היגרה עם משפחתה לאוסטרליה בשנת 1852. היא למדה פיסול אצל צ'ארלס סאמרס במלבורן.
היא הציגה דיוקן על מדליון בתערוכה הראשונה של החברה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות שהתקיימה בשנת 1857. תומאס התגוררה בריצ'מונד, ויקטוריה והציגה שם את יצירותיה באופן קבוע.
בסביבות 1867 נסעה תומאס לאירופה כדי להמשיך בלימודיה.
היא הציגה מדליון בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1868. לאחר שלמדה שלוש שנים ברומא היא המשיכה את לימודיה באקדמיה המלכותית, לונדון, ובשנת 1872 זכתה במדליית הכסף לפיסול.
בין השנים 1868–1880 תומאס הציגה את ציוריה (בעיקר דיוקנאות) באקדמיה המלכותית.
בשנת 1880 כתבה תומאס את זיכרונותיו של צ'ארלס סאמרס, המאסטר הראשון שלה, ובאותה שנה השלימה את הפסל שלו לאולם בטאונטון.
לאחר מכן פיסלה דיוקן של הנרי פילדינג ומכובדים אחרים מסאמרסט.
היא החלה לכתוב לעיתונים ובשנת 1888 דגלאס סלדן כלל שבעה משיריה בספר "משוררים אוסטרלים".
בשנת 1888 עזבה תומאס את אנגליה לברטאן, ולאחר מכן המשיכה לרומא.
היא עזבה את רומא, מלווה בחברתה הנרייטה פילקינגטון (1848–1927).
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הן טיילו ברחבי המזרח התיכון וספרה משנת A Scamper 1892 Through Spain and Tangier" הוקדש לחברתה.
בשנת 1911 פורסם ספרה, "איך להבין פיסול".
ספר נוסף, "ידידות, שירים בזיכרון", פורסם בשנת 1927 לאחר מותה של הנרייטה פילקינגטון.
תומאס ציירה מספר גדול של איורים בצבע שפורסמו בספרו של ג'ון קלמן "מדמשק לפלמירה", בשנת 1908.
תומאס לא התחתנה, אם כי בילתה חלק ניכר מחייה הבוגרים עם הנרייטה פילקינגטון.
הזוג עבר לנורטון, הרטפורדשייר בשנת 1911, והתגוררו בקרופט ליין, שם נפטרה ב-24 בדצמבר 1929 ונקברה לצידה פילקינגטון, שמתה שנתיים לפני כן, בחצר הכנסייה של נורטון.
כמה מפסליה ו-27 מציוריה נמצאים באוספי מוזיאון צפון הרטפורדשייר, המכיל גם עבודות של הנרייטה פילקינגטון.
מרגרטה "גרטֵה" שיטה-ליהוצקי הייתה אדריכלית אוסטרית ופעילה קומוניסטית במחתרת האוסטרית שפעלה נגד הנאצים.
היא זכורה היום בעיקר בזכות תכנון מטבח פרנקפורט.
מרגרטה שיטה-ליהוצקי נולדה למשפחה ממעמד ביניים במרגרֵטֵן שמאז 1850 היא חלק מווינה.
אביה, ארווין ליהוצקי, היה עובד ציבור בעל דעות ליברליות שתמך בסיום שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ובהקמתה של הרפובליקה האוסטרית ב-1918. היא הייתה האישה הראשונה שלמדה בבית הספר לאמנות שימושית קוּנְסְטְגֶוֶורבֶּשוּלֵה (Kunstgewerbeschule), היום האוניברסיטה לאמנות שימושית בווינה, שבין מוריו נמנו אמנים ידועים כגון יוזף הופמן, אנטון האנאק ואוסקר קוקושקה.
ליהוצקי התקבלה רק בזכות מכתב המלצה שאימה הצליחה להשיג מהאומן הנודע גוסטב קלימט.
ב-1997, בחגיגות ה-100 להולדתה, נזכרה בהחלטתה ללמוד אדריכלות והעירה כי "ב-1916 איש לא היה מעלה על דעתו שאישה תוזמן לתכנן בית – אפילו לא אני."
ליהוצקי שהייתה תלמידתו של אוסקר שְטְרָנְט, זכתה בפרסים עוד לפני סיום לימודיה.
שטרנט היה מחלוצי היוזמה למגורים מסובסדים עבור מעמד הפועלים בווינה ובהשראתו הבינה שחיבור בין עיצוב ופונקציונליות הוא מגמה חדשה שיהיה בה צורך בעתיד.
בתום לימודיה עסקה, בין היתר, בתכנון מגורים עבור נכים ועבור ותיקי קרבות מלחמת העולם הראשונה.
זיכרונותיה על עבודתה עם אדריכלים ואינטלקטואלים אוסטריים בני תקופתה מאוגדים בספרה "מדוע הפכתי לאדריכלית" (Warum ich Architektin wurde), שהתגלה בעיזבונה ופורסם לאחר מותה.
ב-1926 קיבלה ליהוצקי את הזמנתו של האדריכל ומתכנן הערים הגרמני ארנסט מאי והגיעה לפרנקפורט, שם לקחה חלק בפרויקט "פרנקפורט המתחדשת".
במסגרת הפרויקט יצרה את "מטבח פרנקפורט" שהוא אב-טיפוס למטבח המודולארי שמוכר ונמצא כיום בשימוש ברחבי העולם המערבי.
בתהליך יצירת המטבח השתמשה ליהוצקי בדגם חדר אוכל של קרון רכבת על מנת לתכנן "מעבדה לעקרת הבית" תוך שימוש מינימלי בחלל ונוחות וציוד מרביים וכן התבססה על מחקר מדעי שערך מומחה הניהול האמריקאי פרדריק וינסלאו טיילור בשילוב עם מחקר עצמאי שלה.
מועצת העיר פרנקפורט התקינה 10,000 מהמטבחים המודולאריים, שיוצרו בייצור המוני, במבני מגורים חדשים אשר יועדו לפועלים.
ב-1990 הוצב דגם בגודל אמיתי של מטבח פרנקפורט במוזיאון האוסטרי לאמנות שימושית שבווינה.
פעילות בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם התדרדרות המצב הפוליטי ברפובליקת ויימאר וההקצנה הפוליטית ימינה, הצטרפה שיטה-ליהוצקי ב-1930 אל האדריכל ארנסט מאי שגיבש סביבו קבוצה של שבעה-עשר אדריכלים, "בריגאדת מאי".
הקבוצה הוזמנה לעזור במימוש "תוכנית החומש" של סטלין (1929–1934) ובמסגרת זאת לקחה על עצמה את תכנון עיר התעשייה מגניטוגורסק שבהרי אוּרל הדרומיים.
בעת הגעתם הייתה זאת עיר של בקתות חמר וצריפים בלבד.
היא תוכננה להכיל 200,000 תושבים תוך מספר שנים, ברובם עובדי תעשיית הפלדה.
לזכותה של "בריגאדת מאי" נזקפים בנייתן של 20 ערים בשלוש שנים אולם "תוכנית החומש" שהביאה לקולקטיביזציה כפויה שגרמה לרעב ולמוות המוניים ולהתנגדות אלימה לשלטון, הופסקה למעשה ב-1932.
שיטה-ליהוצקי נשארה בברית המועצות עד 1937, אז הפכו הטיהורים הגדולים של סטלין את החיים שם לבלתי נסבלים ואף למסוכנים.
ב-1938 הוזמנה ללמד באקדמיה לאמנויות יפות באיסטנבול, שם פגשה אדריכל עמית אוסטרי, אשר ארגן מחתרת קומוניסטית למאבק בשלטון הנאצי.
שיטה-ליהוצקי הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האוסטרית (KPÖ) בדצמבר 1940 וחזרה לווינה על מנת ליצור קשר עם המחתרת הקומוניסטית האוסטרית במטרה להקים ערוץ תקשורת לאיסטנבול.
25 ימים בלבד לאחר חזרתה, נעצרה בידי הגסטאפובעקבות הלשנה, בזמן שנפגשה עם פעיל מחתרת בכיר.
היא נשפטה ל-15 שנות מאסר ושוחררה ב-1945 בידי הכוחות האמריקאיים.
באוסטריה שאחרי המלחמה, נמנע משיטה-ליהוצקי – שנשארה קומוניסטית אדוקה – לקבל פרויקטים ציבוריים למרות ההרס הרב לאינספור בניינים שנדרשו לבנייה מחדש.
היא עברה לעבוד בבולגריה ובהמשך בסין, בקובה ובגרמניה המזרחית.
הישגיה קיבלו הכרה פומבית מאוחרת באוסטריה.
ראשית הוכרה בזכות פעילותה הפוליטית: ב-1977 הוענקה לה מדליה על פועלה למען השלום וב-1978 עיטור כבוד על פעילותה במחתרת.
ב-1980 הוענק לה פרס האדריכלות מטעם העיר ווינה.
בשנת 1985 פרסמה את זיכרונותיה מתקופת המלחמה בספרה "זיכרונות מהמחתרת".
ב-1988 סירבה לקבל את העיטור האוסטרי למדע ואמנות מידיו של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים עקב המוניטין המפוקפקים שלו על מעשיו בזמן המלחמה.
היא קיבלה את הפרס בסופו של דבר ב-1992 מידיו של יורשו תומאס קלסטיל.
ב-1995 נמנתה עם קבוצת ניצולי מלחמה אוסטריים אשר תבעו את חבר הפרלמנט האוסטרי, ירג היידר, אחרי שבדיון שנערך בפרלמנט התייחס למחנות הריכוז הנאצים כ"מחנות מאסר".
מרגרטה שיטה-ליהוצקי הלכה לעולמה ב-18 בינואר 2000 בגיל 102, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-103. היא נקברה בבית הקברות המרכזי בווינה.
מרגרטה, נסיכת סקסוניה הייתה נסיכה גרמנייה, בתו של יוהאן, מלך סקסוניה ואשתו של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה.
מרגרטה נולדה ב-24 במאי 1840 בדרזדן ליוהאן, נסיך סקסוניה, ולאמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
מרגרטה נישאה לבן דודה הראשון, קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, בנם השלישי של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה וסופי, נסיכת בוואריה, ב-4 בנובמבר 1856 בדרזדן.
הנישואין היו מאושרים, אך נמשכו שנתיים בלבד ולא היו להם ילדים.
בטיול באיטליה, מרגרטה נדבקה בטיפוס.
היא נפטרה ב-15 בספטמבר 1858 בגיל 18 במונצה.
מרגרטה הראשונה (בדנית: Margrete den Første, שווק במדינות המערב בשם "מרגרטה, מלכת הצפון") הוא סרט עלילתי דני משנת 2021 שנכתב ובוים על ידי שרלוט סילינג.
הסרט מתרחש על פני תקופה של חודש אחד ועוסק במרגרטה הראשונה, שבשנת 1402 מנסה להביא את בנה המאומץ, אריק מפומרניה להינשא לפיליפה מאנגליה, כדי להיכנס לברית חזקה שתוכל להבטיח את איחוד קאלמאר.
כאשר גבר מופיע וטוען שהוא בנה שנפטר, נזרעים ספקות לגבי מי בעצם זכאי לכס המלכות.
זהו אחד הסרטים הדנים הגדולים ביותר אי פעם והוא הוקרן בבכורה ב-16 בספטמבר 2021. הסרט התקבל היטב על ידי המבקרים.
השנה היא 1402 ואישה מנהיגה אימפריה נורדית חדשה.
מרגרטה איחדה את דנמרק, נורווגיה ושוודיה באיחוד נורדי, אותו היא מנהלת באופן עצמאי באמצעות בנה המאומץ, המלך אריק.
האיחוד מוקף באויבים, ולכן מרגרטה מתכננת נישואים בין אריק לנסיכה האנגלית פיליפה.
ברית עם אנגליה תוכל לחזק את איחוד קאלמאר ולהבטיחו מפני התקפות אויב.