tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדריי פיפידי (Andrei Pippidi), היסטוריון רומני.
מאיר רוזן, שגריר ישראל ברומניה.
ליביו רוטמן, היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
מיכאל שפיר (Michael Shafir), היסטוריון רומני יהודי, בוגר אוניברסיטת תל אביב.
פול שפירו (Paul Shapiro), ממוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ויליאם טוטוק (William Totok), משורר ופובליציסט גרמני יליד רומניה.
רפאל ואגו, היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
ג'ורג'ה וויקו (George Voicu), היסטוריון רומני.
לאון וולוביץ', היסטוריון ישראלי יליד רומניה.
בדו"ח פורסמה הערכה לפיה בין 280,000 ו-380,000 יהודים נרצחו או מתו כתוצאה ממדיניות הרשויות האזרחיות והצבאיות ברומניה.
מעל 11,000 צוענים נהרגו אף הם.
הוועדה תיעדה גם גילויי אנטישמיות ופעולות אלימות כנגד יהודים ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה, תקופה בה אוכלוסיית היהודים ברומניה הייתה בין הגדולות באירופה.
הוועדה פרסמה את הדו"ח בסוף 2004, והוא הפך לציון דרך בחקר ההיסטוריה של השואה ברומניה, אשר הודחקה בתקופת המשטר הקומוניסטי שם.
רק מעטים היו מודעים אז למידת מעורבותה של רומניה בשואה בכלל, ובפרט למה שעוללו המנהיג אנטונסקו, הצבא, הממשלה והציבור הרומני בכללותו.
ממשלת רומניה קיבלה רשמית את ממצאי הדו"ח והכירה בהשתתפותו המכוונת של המשטר הרומני בראשותו של המנהיג יון אנטונסקו בביצוע השואה.
הממשלה התחייבה לפרסם ולהפיץ בין אזרחי רומניה את המידע שהוועדה הציגה, היא התחייבה לפרסם את הדו"ח בפורמט של ספר ברומנית ובאנגלית ולהעביר לידיעת הציבור את דו"ח הוועדה באמצעי התקשורת, בכינוסים בנושא ובהעלאת הדו"ח לאינטרנט.
כמו כן התחייבה הממשלה להטמיע את המידע על שואת יהודי רומניה במערכת החינוך הרומנית על ידי הכשרת מורים ויצירת תוכניות לימוד בנושא.
ב-2004 קיימה רומניה את טקס יום השואה הלאומי הראשון שלה.
את הטקס הפיק הפרלמנט והוא נועד להתקיים ב-9 באוקטובר כל שנה.
תאריך זה הוא סמלי כי בו החל גירוש וריכוז יהודי רומניה ב-1941 בגטאות ובמחנות של עבודת-כפייה.
ציון יום זה היה בין המלצות דו"ח ועדת ויזל.
המלצות אחרות כללו: הקמת מכון לחקר השואה ברומניה (שהוקם לימים ב-2005), הכללה מפורשת של תולדות השואה ברומניה בבתי הספר הציבוריים באמצעות תוכניות לימודים, בניית אנדרטה לאומית לזכר קורבנות השואה ברומניה, ועוד.
תוכניות אלה נמצאות בשלבי תיעדוף וביצוע שונים של ממשלת רומניה.
החל מ-2006 לימודי השואה מיושמים מכיתה י' בבתי ספר תיכוניים.
כמו כן מתבצע עיצוב אנדרטת הנצחה לקורבנות הצוענים במלחמת העולם השנייה ברומניה.
ב-9 באוקטובר 2006 (היום הלאומי לציון השואה ברומניה) הניח הנשיא טראיאן בססקו את אבן הפינה עבור האנדרטה.
מועצת המנהלים המייעצת או ועדת ייעוץ הוא גוף המספק ייעוץ אסטרטגי בלתי מחייב לניהול נכון של תאגיד, ארגון או קרן.
אופיו הבלתי רשמי של גוף מייעץ, בהשוואה לדירקטוריון, מעניק גמישות רבה יותר במבנה ובניהול.
להבדיל מהדירקטוריון, למועצה המייעצת אין סמכות להצביע בענייני תאגיד או לשאת באחריות נאמנות משפטית.
עסקים חדשים או קטנים רבים בוחרים להיעזר בוועדות ייעוץ כדי ליהנות מהידע של אחרים, ללא הוצאה או פורמליות של הדירקטוריון.
תפקידה של מועצה מייעצת הוא להציע סיוע לארגונים בכל נושא משיווק וניהול משאבי אנוש ועד תכנון אסטרטגי כדי להשפיע על בקרה, קביעת מדיניות והתנהלות החברה, וכן לתרום לשיתופי פעולה ויצירת קשרים עם ארגונים חיצוניים.
המייעצים כוללים מומחים מוכשרים המציעים ייעוץ חדשני ופרספקטיבה דינמית.
במפגש רבעוני או חצי שנתי, המייעצים יכולים לספק הכוונה אסטרטגית, הצעות לשיפור, וסיוע בהערכה של יעילות תוכניות העבודה.
יזמים, במיוחד מחברות סטארט-אפ (הזנק) או מעסקים קטנים, לא ירצו לדלל את שליטתם בעסקיהם על ידי הקמת דירקטוריון בעל אחריות וסמכויות רשמיות.
לפיכך, מועצת הייעוץ עשויה להיות פתרון מתאים יותר ליזמים שרוצים ייעוץ איכותי אד-הוק.
חברי מועצת המנהלים המייעצת, כקבוצה חיצונית, לא כפופים לחוקי ניהול תאגיד ולכן יכולים גם לספק מידע וייעוץ לא אובייקטיביים ליזמים.
ועדת התקציב של הסנאט של ארצות הברית היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית, שנוסדה בשנת 1974. היא אחראית על עריכת תוכנית התקציב השנתית של הקונגרס ועל מעקב אחר פעולות התקציב עבור הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
לוועדה סמכות שיפוט על משרד התקציב בקונגרס (CBO).
הוועדה פעלה לזמן קצר כוועדה מיוחדת בשנים 1919 עד 1920 במהלך הקונגרס ה-66, לפני שמעמדה כוועדה קבוצה מוּסד בחוק בקיץ 1974.
פרק 1 לחוקת ארצות הברית מגדיר לידי הקונגרס האמריקאי שורה של סמכויות תקציביות מרכזיות, המכונות לעיתים קרובות באופן קולקטיבי כ"" (Power of the Purse).
עם זאת, החוקה לא פירטה באופן ספציפי את ההליכים שעל הקונגרס לנקוט במימוש תפקיד זה, והיא מאצילה לבית הנבחרים ולסנאט את המסכות לפתח כללים ונהלים כל אחד לחוד.
כתוצאה מכך הגישה לתקצוב הייתה מבוזרת ומקוטעת במשך 200 השנים הראשונות להיסטוריה של הקונגרס.
בתקופה שקדמה ל-1974, ניסיונות אחדים למיסוד רפורמה בתהליכי אד הוק לשם תקצוב ננקטו בידי הקונגרס.
אלה כללו דרישה למתן תוכנית פיסקלית כוללת, שילוב של כל ההקצבות להצעת חוק אחת, וקביעת מגבלות הוצאה סטטוטוריות.
כל המאמצים הללו לא נשאו פירות ועלו בתוהו.
הצעת חוק להגדלת מגבלת החוב שנחקקה בשנת 1972 הקימה ועדת מחקר משותפת של שני בתי הקונגרס בנושא בקרת תקציבים.
הדו"ח הסופי של אותה ועדה, שפורסם ב-1973, המליץ על הקמת ועדת תקציב בסנאט, נוסף לוועדה מקבילה בבית הנבחרים.
במקביל, בקרב חברי הקונגרס התגלעו חילוקי-דעות בדבר השימוש בסמכויותיה של ממשלת ארצות הברית להשבית את הרשות המבצעת, בהן מנעה הממשלה הוצאות כספיות שמוסדו בחוק בעבר.
בנוסף, החוק ביצע שינויים בתהליך ה-.
יושב ראש הוועדה הראשון היה אדמונד מאסקי ממדינת מיין, ובראשה ישב בשנים 1975–1980. יו"ר הוועדה הנוכחי בקונגרס ה-119 של ארצות הברית הוא לינדזי גרהאם ממדינת קרוליינה הדרומית.
ועדת התקציב של בית הנבחרים של ארצות הברית הידועה גם בקיצור ועדת התקציב, היא ועדה קבועה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
האחריות שלה כוללת פיקוח חקיקתי על תהליך התקצוב הפדרלי, סקירת כל הצעות החוק וההחלטות על התקציב, ופיקוח על סוכנויות ותוכניות הממומנות מחוץ לתהליך התקציבי.
הוועדה פעלה לזמן קצר כוועדה נבחרת בשנים 1919–1921, במהלך הקונגרסים של ארצות הברית ה-66 וה-67, לפני שהועברה לוועדה קבועה בשנת 1974.
האחריות העיקרית של ועדת התקציב היא ניסוח והכנה של "החלטת התקציב".
החלטה זו קובעת את רמות ההכנסות וההוצאות המצטברות שצפויות להתרחש בשנת כספים נתונה.
החלטת תקציב על פי חוק חייבת להתקבל בקונגרס עד 15 באפריל.
באופן כללי, חקיקה מנוקה מבעיות כאלה לפני בחינה באמצעות דיונים בין הפרלמנטר של הבית, הנהגת הבית וועדת תקציב הבית.
הוועדה מקיימת דיונים בנושא חקיקת תקציב פדרלית והחלטות קונגרס הקשורות לתהליך התקציב הפדרלי.
הוועדה מקיימת דיונים בבקשת התקציב השנתית של הנשיא לקונגרס.
הוועדה בודקת גם בקשות תקציב משלימות שהגיש הנשיא, המכסות סעיפים אשר מסיבה זו או אחרת לא נכללו בבקשת התקציב המקורית, בדרך כלל להוצאות חירום.
פעמים האחרונות שבהן נעשה שימוש בתוספי תקציב חירום היה למלחמות בעיראק ובאפגניסטן וכן לאחר ההוריקנים קטרינה וריטה.
הוועדה אמורה להיפגש ביום רביעי השני של כל חודש.
כמעט תמיד מפגש זה אינו מתקיים והוועדה נפגשת קק כשעולה נושא בעל חשיבות מספקת – בעיקר בתחילת השנה.
אסור לנהל עסקים אלא אם כן קיים קוורום.
לדיונים ישנה חובת נוכחות של לפחות, נעים מחברי הוועדה.
לפגישות הנוגעות לחקיקה – ישנה חובת נוכחות של לפחות רוב חברי הוועדה.
הוועדה רשאית לקדם תהליכים שהונחו בפניה רק על ידי יושב ראש הוועד או על ידי רוב חבריה.
כל אחד מחברי הוועדה רשאי לחקור עדים במהלך הדיונים, לפי סדר הוותק הדיון נקרא לסדר.
בראש הוועדה עומד הרפובליקני ג'ודי ארינגטון מטקסס.
הנציג הבכיר של המפלגה הדמוקרטית הוא ברנדן בויל מפנסילבניה.
ועדת וולקר, הידועה גם בשם הוועדה העצמאית של אישים בולטים (Independent Committee of Eminent Persons - ICEP), הוקמה בשנת 1996 כדי לחקור חשבונות רדומים מאז מלחמת העולם השנייה בבנקים בשווייץ.
בראש הוועדה עמד יו"ר לשעבר של הפדרל ריזרב בארצות הברית, פול וולקר, והיא הורכבה משלושה נציגים של איגוד הבנקאים השווייצרי ושלושה שמונו על ידי ארגונים יהודיים.
בשל מעמדה של שווייץ כמדינה נייטרלית הגובלת בגרמניה ובאוסטריה, יהודים רבים שנמלטו מהשואה הפקידו סכומי כסף ודברי ערך רבים בבנקים שווייצרים.
עם זאת, כאשר יורשים של ניצולים או קורבנות ניסו לגבות את כספם בעקבות המלחמה, רבים התמודדו עם חסימות ביורוקרטיות מצד הבנקים, שלעיתים קרובות נראה כי לא הכירו במצבם המיוחד של קורבנות השואה.
מספר פעמים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ספגו בנקים שווייצרים ביקורת על התנהגותם, במיוחד בסוגיית הטיפול בחשבונות רדומים, שלגבי רבים מהם נטען כי הם שייכים לקורבנות השואה.
במהלך ארבעים השנים הבאות התקבלו תגובות חלשות מצד הבנקים.
עם זאת, במהלך שנות ה-90 התברר כי יש צורך בתגובה איתנה יותר לביקורת.
הוועדה הוקמה על ידי מזכר הבנות ב-2 במאי 1996, בין ארגון השבת הרכוש היהודי העולמי, הקונגרס היהודי העולמי ואיגוד הבנקאים השווייצרי.
מזכר ההבנות ציין שתי מטרות לוועדה: "(א) לזהות חשבונות בבנקים בשווייץ של קורבנות רדיפות הנאצים ששכבו רדומים מאז מלחמת העולם השנייה או שלא הועמדו לרשות אותם קורבנות או יורשיהם בדרך אחרת; (ב) להעריך את הטיפול בחשבונות של קורבנות רדיפות הנאצים על ידי בנקים שווייצריים".
הוועדה השתמשה בחמישה משרדי רואי חשבון עצמאיים בעלי מוניטין בינלאומי שהיו מורשים לבקר בנקים בשווייץ.
החקירה השתרעה על תקופה של כ-60 שנה, מ-1933 עד 1995. כ-254 בנקים שווייצרים שהיו קיימים ב-1945 נחקרו, מה שכיסה 82% ממערכת הבנקאות.
עלויות חיצוניות שנשאו הבנקים השווייצריים הסתכמו בכ-300 מיליון פרנק שווייצרי וכ-650 רואי חשבון השתתפו במחקר.
בתחילת הדרך הייתה אי נוחות בחלק מהבנקים מתהליך כה חודרני.
עם זאת, הדבר השתנה, והוועדה דיווחה שרק בנק אחד, הבנק הקנטוני של ז'נבה, Banque Cantonale de Geneve, סירב לשתף פעולה עם החקירה.
חומרי הגלם לעבודה סופקו על ידי זיהוי כל החשבונות שנפתחו בבנקים שווייצרים במהלך התקופה שבין 1933–1945. מחקר זה הניב כ-4.1 מיליון חשבונות.
לא נותרו רישומים עבור 2.8 מיליון חשבונות נוספים.
שמות החשבונות הושוו על ידי מחשבים לשמות של קורבנות נאצים שנלקחו מרשימות שבידי חוקרי השואה.
נעשתה בדיקה סלקטיבית לא אוטומטית של ניתוח חשבון אחר חשבון לפי תיעוד זמין.
רובן ברג'ה (Beraja), אברהם בורג ורון לאודר מונו לנציגי ארגון ההשבה היהודי העולמי, עם צבי ברק וישראל זינגר כמחליפים.
קורט גאסטייגר (Gasteyger), קלאוס יקובי (Jacobi) ופידר מנגיארדי (Mengiardi) מונו לנציגי איגוד הבנקאים השווייצרי, עם הנס ג'יי בר (Baer) ורנה רינוב (Rhinow) כמחליפים.
חשבונות אלה הכילו שווי מוערך של 31.5 מיליון פרנק שווייצרי, אולם לגבי חשבונות רבים היה חסר מידע פיסקאלי הכרחי כדי לקבוע קביעה נכונה.
חשבונות בקטגוריה 3 ו-4, שהיו בעלי קשר חלש יותר לשואה, הוסיפו למספר הכולל 43,415 חשבונות ו-4.2 מיליון פרנק שווייצרי.
ב-1998, תובענה ייצוגית של ארצות הברית הביאה להסדר בסך 1.25 מיליארד דולר על ידי שני הבנקים הגדולים בשווייץ, סכום שאמור היה לכסות תביעות של קורבנות ויורשיהם.
ועדת חריגים היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בתל אביב ב-2012. ההרכב של הלהקה מורכב מיובל הרינג (גיטרה, שירה), יובל גוטמן (תופים) ודן בלוך (גיטרה בס).
לפני הקמת הלהקה, היה הסולן יובל הרינג חבר בלהקת TV Buddhas שבסיסה בברלין.
לאחר שחזר לארץ, הוא החליט להשתמש בשיריו שנכתבו בעבר עבור להקה חדשה ויצר קשר עם גוטמן ובלוך.
הם התחילו לעשות חזרות בחדר חזרות שנמצא במקלט של בית ספר יסודי וקראו לעצמם "ועדת חריגים".
האלבום הראשון של הלהקה, העולם אבד מזמן, הופק על ידי קייל "סליק" ג'ונסון והוקלט בדירת הלהקה בתל אביב.
שם האלבום נלקח מקורס שלקח הרינג בעת לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
הוא שוחרר ב-2013 על ידי אנובה מיוזיק ו-Burger Records.
בשנת 2014, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
המוזיקה של הלהקה תוארה כ"שוגייז" והשפעותיה כוללות את תנועת ה-shoegaze של תחילת שנות ה-90 ולהקות רוק ישראלי, דוגמת פלסטיק ונוס.
מבחינה מוזיקלית, הלהקה הושוותה למופעים שונים בתקופה זו, כמו מיי בלאדי ולנטיין, רייד, Slowdive, Family ו-Galaxie 500. מבקר AllMusic, פרד תומאס, טען של"ועדת חריגים" יש יותר במשותף עם להקות עכשוויות כמו DIIV ו-Wild Nothing מאשר ההשפעות שלהם" ובמקביל גם משווה את "רגישות הפופ" של הלהקה ללהקות כמו Feelies ו-The Go-Betweens.
השירה של הרינג הושוו לאלה של מוריסי מהסמית'ס ואיאן קרטיס מג'וי דיוויז'ן.
הרינג אמר שהוא מאוד מושפע מלהקת "רוק אבות" הגו גו דולס.
על מילות הלהקה אמר הרינג: "חלק מהשירים עוסקים בתקיעה.
אחרים עוסקים בקץ העולם או בתחושה שהעולם כמושג מודרני הסתיים מזמן, ובמקום זאת יש כאוס, מבחינה מוסרית".
יובל הרינג - שירה, גיטרה (2012-הווה)
יובל גוטמן - תופים (2012-הווה)
ועדת חייק הייתה ועדה ציבורית בישראל לבחינת מדיניות הרגולציה בשוק התקשורת הנייחת, אשר הוקמה בשנת 2010 ביוזמת שר התקשורת משה כחלון ושר האוצר יובל שטייניץ.
הוועדה, בראשות רו"ח אמיר חייק (לשעבר מנכ"ל משרד התמ"ת), הופקדה על בחינת מבנה תעריפי חברת בזק ומתווה התחרות בענף התקשורת, תוך התאמת הרגולציה לשינויים הטכנולוגיים והענפיים.
מטרותיה העיקריות היו לגבש המלצות לרפורמה כוללת בשוק התקשורת הנייחת, הן בהיבטי מחירים ותעריפים, והן ביצירת תנאי תחרות שיאפשרו כניסת שחקנים חדשים וביטול ההפרדה המבנית בחברות התקשורת הגדולות.
הוועדה הגישה את המלצותיה במהלך 2011, ואלו כללו שורה של צעדים מבניים ורגולטוריים משמעותיים, ודוחותיה שימשו בסיס לשינויים בשוק התקשורת בעשור שלאחר מכן.
בעיות השוק הישראלי לפני הוועדה
עד הקמת הוועדה אופיין שוק התקשורת בישראל בריכוזיות גבוהה ובכשלים מבניים אופייניים לתחומי תקשורת רבים ברחבי העולם.
כשלים אלו נבעו מהמאפיינים הייחודיים של תעשיית התקשורת וכוללים מונופול טבעי אשר נוצר עקב עלויות הקמת תשתית עצומות אל מול עלות נמוכה להוספת הקו האחרון לכל לקוח, חסמי כניסה גבוהים, ועוד.
בישראל, זוהי חברת בזק אשר החזיקה במונופול בפועל כספקית שירותי טלפון קווי, כאשר חברת הכבלים HOT החלה להתחרות בה באופן חלקי (באמצעות שירותי טלפון ואינטרנט על גבי תשתית הכבלים).
למרות פתיחת שוק שירותי האינטרנט לספקים מתחרים בשנות ה-90, נותרה תלות מלאה בתשתיות בזק ו-HOT, והמחירים לצרכן היו גבוהים.
מודל השוק הישראלי חייב כל מנוי אינטרנט לרכוש בנפרד שירותי תשתית מבזק/HOT ושירות גישה מספקית אינטרנט, מה שהקשה על ספקים חלופיים להתחרות בחברות התשתית עצמן.
בעיה זו מוכרת בספרות המחקרית כ"בעיית השוק הסיטונאי" (Wholesale market problem) בתקשורת, שהוגדרה על ידי Vogelsang (2003) ופותחה עוד על ידי Cava (2006) ומשמעותה קיומו של קונפליקט אינטרסים מובנה כאשר אותה חברה שמחזיקה בתשתית הבסיסית גם מתחרה בשוק השירותים.
בתחום התקשורת, הבעיה מתבטאת בכך שחברות כמו בזק, שמפעילות את הרשתות הפיזיות, נדרשות גם לספק גישה לרשתות אלו למתחרים שרוצים למכור שירותי תקשורת לאותם לקוחות.
כתוצאה מכך, נוצר תמריץ טבעי לבעלת התשתית להעדיף את העסקים הפנימיים שלה על פני המתחרים, באמצעות גביית מחירי גישה גבוהים, מתן שירות טכני ירוד, או עיכוב בתהליכי חיבור לקוחות חדשים.
במקרה הישראלי, בעיה זו התבטאה בכך שלקוחות נאלצו לשלם בנפרד לבזק או HOT עבור התשתית ולספקית אינטרנט אחרת עבור השירות, מה שהקשה על יצירת תחרות אמיתית על מחירים ואיכות שירות.
De Bijl (2005) מציע מסגרת כלכלית לבחינת השאלה מתי הפרדה מבנית רצויה.
ע"פ התאוריה שלו, השאלה המרכזית שקובעת את הצורך בהפרדה היא האם קיים "צוואר בקבוק מתמשך" (Persistent bottleneck) בתשתית.
"צוואר בקבוק" מתאר חלק קריטי בתשתית שכל השירותים חייבים לעבור דרכו, וקשה מאוד או בלתי כלכלי לבנות לו חלופה.
בהקשר הישראלי, הדוגמה הטובה ביותר לכך היא "הקו האחרון".
כלומר, החיבור הפיזי האחרון לביתו של הלקוח הפרטי.
מכיוון שכמעט בלתי אפשרי מבחינה כלכלית לחברה מתחרה לפרוס כבלים או תשתית חלופית לכל בית בישראל, נשארות בזק ו- HOT עם שליטה כמעט מוחלטת.
לפי de Bijl, כל עוד צוואר הבקבוק הזה קיים, בעלי התשתית יוכלו לנצל את מעמדם לפגיעה במתחרים, בין אם על ידי גביית מחירי גישה גבוהים, מתן שירוד ירוד או עיכוב בשירותים טכניים.
רגולציית המחירים בתחום גם היא לא התעדכנה במשך תקופה ארוכה.
ההסדר האחרון לפיקוח על תעריפי בזק פג ב-2008, ומאז לא נקבעו תעריפים מפוקחים חדשים לפני הקמת הוועדה.
כתוצאה מכך, נהנתה בזק מרווחיות גבוהה מאוד, על חשבון הציבור.
מצב זה המחיש את הצורך ברפורמה.
בשנת 2008 פרסמה ועדת גרונאו (ועדה קודמת לרפורמה בשוק התקשורת, שפעלה בתקופת שר התקשורת אריאל אטיאס) את מסקנותיה, שהמליצו על הגברת התחרות במגזרי התקשורת השונים.
בין היתר, אומצו מודלים כפתיחת שוק הסלולר והתאפשרה כניסת חברות סלולר חדשות.
עם זאת, יישום המלצות גרונאו בתחום התקשורת הנייחת היה איטי וחלקי.
על הרקע הזה, עם כניסת משה כחלון לתפקיד שר התקשורת בתחילת 2009, הוחלט בתחילת 2010 למנות ועדה ציבורית חדשה, ועדת חייק, על מנת לתכנן רפורמה מעשית בשוק התקשורת הנייחת.
הוועדה הוקמה בפברואר 2010, בעקבות החלטה משותפת של שר האוצר ושר התקשורת ליישם את המלצות ועדת גרונאו ולהסדיר את שוק התקשורת הנייחת והתעריפים בו.
לוועדה הוגדרו שלושה יעדים עיקריים: גיבוש הסדר תעריפים חדש לשירותי בזק על ידי קביעת מנגנון פיקוח מחירים מתקדם יותר, קביעת מתווה ליצירת "שוק סיטונאי" בתקשורת הנייחת.
כלומר, תנאים ותעריפים שבהם יחויבו בעלי התשתית (בזק ו-HOT) להעמיד את רשתותיהם לשימוש ספקי שירות חסרי תשתית משלהם, וביטול ההפרדה המבנית, על ידי הסרת המגבלות שמנעו מבזק ו-HOT למכור חבילות שירותים משולבות.
לראש הוועדה מונה רו"ח אמיר חייק, ובין חברי הוועדה נמנו ראובן אבי-טל (לשעבר המנהל הכללי של משרד התקשורת), דוד אסוס (יועץ כלכלי), ערן ניצן (מומחה לתקשורת), מיכל אבן-חן (נציגת רשות התחרות), אסף כהן (סמנכ"ל הכלכלה משרד התקשורת) ויהודה סבן (נציג משרד האוצר).
הוועדה פעלה במסגרת משרד התקשורת ובתיאום עם משרד האוצר, ונעזרה גם בגופי ייעוץ חיצוניים וביועצים גרמנים בתחום הרגולציה.
ועדת חייק פרסמה את המלצותיה העיקריות במרץ 2011, תחילה במסגרת מסמך להתייעצות (שימוע ציבורי) ולאחר מכן בדוח סופי שהוגש לשרי התקשורת והאוצר.
המלצות הוועדה היו מקיפות, ונועדו להגדיר מחדש את מבנה שוק התקשורת הנייחת בישראל מתוך מטרה להגביר את התחרות ולשפר את מצב הצרכנים.
הקמת שוק סיטונאי בתקשורת הנייחת
הוועדה המליצה לכונן מנגנון שבמסגרתו תאפשר בזק (וכמוה גם HOT) לחברות תקשורת אחרות ללא תשתית, גישה לשימוש ברשתות שלה במחירי סיטונאות מפוקחים.
הוועדה קבעה כי יש לקבוע מחיר מקסימום לשירותי התשתית של בזק ו-HOT, תוך שמירת האפשרות לספקיות המתחרות להתחרות על מחיר בגבולות שנקבעו.
משמעות הדבר היא שספקיות אינטרנט או חברות סלולר יוכלו לשכור מבזק/HOT מקטעי רשת (קו טלפון, חיבור אינטרנט וכו') במחיר נמוך שהוגדר על ידי הרגולטור, ולמכור לצרכן שירותי תקשורת תחת שם המותג שלהן.
צעד זה נועד להקל על כניסתם של שחקנים חדשים, שכן אלו לא יצטרכו עוד לפרוס בעצמם תשתית, ויוכלו להתמקד במתן שירות ובתחרות על מחיר ואיכות.
הוועדה הדגישה כי יישום השוק הסיטונאי הוא תנאי מקדים לפתיחת השוק ולשינוי מבני אמיתי, וצפתה כי מהלך כזה יגדיל את אפשרויות הבחירה לצרכנים ויתרום להורדת מחירים.
כמו כן, ציינה הוועדה את החשיבות בכניסתה של חברת החשמל כגורם מתחרה נוסף בתשתיות, והעריכה שכניסתה תשמש כגורם מזרז להגברת התחרות בטווח הארוך.
אחת מהמלצותיה המרכזיות של הוועדה הייתה לבטל בהדרגה את חובת ההפרדה המבנית החלה על קבוצת בזק, בכפוף להתקדמות יישום השוק הסיטונאי והתחרות בפועל.
הפרדה מבנית זו חייבה את בזק לספק שירותים שונים באמצעות חברות-בת נפרדות (בזק בינלאומי לאינטרנט ושיחות בינ"ל, yes לטלוויזיה, פלאפון לסלולר) ומנעה שיתוף פעולה עסקי ושיווקי ביניהן.
הרעיון של ביטול ההפרדה היה רעיון שלא כולם הסכימו עליו.
בעוד שהוועדה סברה שהתחרות מספיקה כדי למנוע ניצול לרעה, Cava (2006) מציג גישה זהירה יותר.
לשיטתו, הבעיה המרכזית בביטול הפרדה מבנית טמונה במה שהוא מכנה "תמריצים לאפליה במתן גישה לתשתית".
כאשר חברה אחת מפעילה את התשתית הבסיסית וגם מתחרה בשוק השירותים, נוצר קונפליקט אינטרסים מובנה: לחברה יש תמריץ כלכלי טבעי לתת יחס מועדף לזרוע העסקית שלה על פני המתחרות.
הוא מתאר מספר דרכים שבהן תמריצים אלו יכולים לבוא לידי ביטוי: האטה מכוונת בטיפול בבקשות טכניות של מתחרים, מתן מידע לא מדויק או חסר על זמינות התשתית, גביית תעריפי גישה גבוהים יותר מהנדרש, או פשוט מתן שירות פחות טוב למתחרים בהשוואה לטיפול בלקוחות הפנימיים של החברה.
כפתרון לבעיה זו, Cava מציע מודל של "הפרדה תפעולית", גישת ביניים שבה החברה נשארת מאוחדת מבחינה תאגידית, אך מפרידה תפעולית את פעילויות התשתית מפעילות השירותים, תוך הטלת מנגנוני פיקוח קפדניים שמטרתם להבטיח יחס שווה לכל הלקוחות.
בהקשר הישראלי, תחזיותיו של Cava התבררו כמדויקות במידה רבה: השוק הסיטונאי אמנם הושק בסופו של דבר, אך התקדמותו הייתה איטית יותר מהצפוי, בעיקר בגלל חוסר שיתוף פעולה מלא מצד בזק ו-HOT.
מתחרים רבים התלוננו על עיכובים בחיבור לקוחות חדשים, קשיי תיאום טכני, ובעיות בזמינות מידע על התשתית, בדיוק הבעיות שמהן Cava הזהיר.
כמו כן, נאסר על בזק להעניק הנחות במחיר בעבור חבילות המשלבות מספר שירותים (למשל טלפון + אינטרנט + טלוויזיה), בשונה מ־HOT, שיכלה להציע חבילת טריפל מוזלת ללקוחותיה.
הוועדה קבעה כי מתכונת הפרדה זו היא בעייתית וכי יש לאפשר לבזק (כמו גם לחברות תשתית אחרות) להציע לצרכן חבילות שירות מאוחדות.
לפי ניתוח הוועדה, ביטול ההפרדה המבנית יאפשר התייעלות פנימית בבזק ויוביל להוזלה של מחירים, בשל האפשרות להציע חבילות מוזלות ומשולבות.
ההערכה הייתה שחבילה שכזו תחסוך למשק בית ישראלי בממוצע כ-1,000 ש"ח בשנה בהוצאות תקשורת.
בהתאם לכך, המליצה הוועדה להתיר לבזק לשווק חבילות תקשורת מלאות, והמליצה לבטל את חובת ההפרדה המבנית.
עם זאת, הוועדה התנתה צעד זה ביישום של השוק הסיטונאי: ההמלצה הייתה להמתין כחצי שנה לפני ביטול ההפרדה, כדי לוודא שהתחרות מתחילה להתבסס.
שינוי מודל הפיקוח על תעריפי בזק
הוועדה המליצה להחיל מנגנוני פיקוח גמישים יותר על תעריפי השירותים של בזק.
כלומר, ביטול מחירוני מינימום קשיחים והגבלות מיושנות, ובמקומם פיקוח באמצעות מחיר מרבי בלבד.
שינוי זה הומלץ כדי לתקן מצב אבסורדי שבו בעבר בזק נמנעה מהורדת תעריפים לצרכנים משום שהייתה כבולה למחירים רשמיים שקבע המפקח.
באמצעות הגבלת תעריפים במחיר מקסימום, תוכל בזק להגיב לתחרות בהורדות מחיר ללא צורך באישור, ובלבד שלא תעלה מחירים מעבר למותר.
הוועדה ציינה שיש להמשיך לעקוב מקרוב אחרי התחרות, ולהחזיר פיקוח הדוק, אם יתברר שהתחרות לא תתפתח כצפוי.
מעבר לשלושת הרפורמות העיקריות, המליצה הוועדה על יישום של מדיניות רגולציה אחידה ושוויונית כלפי בעלי התשתית הגדולים (בזק ו-HOT) והמתחרים החדשים, ועל שקיפות מידע לצרכן בתחום שירותי התקשורת, למשל בפרסום תעריפים ותנאי שירות באופן ברור, על מנת להגביר את יכולת ההשוואה והתחרות.
את המלצות הוועדה ליווּ ויכוחים עזים.
למעשה, כבר בשלב דו"ח השימוע, הסתמן כי ישנם בשוק צדדים שאינם מרוצים מההמלצות.
חברות התקשורת המתחרות (כגון פרטנר, סלקום וספקיות האינטרנט), בירכו על כוונת הוועדה לפתוח את תשתיות בזק ו-HOT לתחרות, אך הביעו התנגדות חריפה לביטול ההפרדה המבנית בבזק.
טענתם הייתה שצעד זה ייתן לבזק כוח שוק גדול עוד יותר, ויאפשר לה לנצל את כוחה כדי לדחוק החוצה מתחרים חדשים.
נציגי פרטנר (בליווי היועץ ד"ר ירון זליכה) אף דרשו גישה הפוכה מזו של הוועדה: במקום לבטל את ההפרדה, להחמיר את הפיקוח המבני על בזק ו-HOT.
טענתם הייתה שיש לפרק את קבוצת בזק לשתי חברות נפרדות, כי רק הפרדה שכזו יש ביכולתה למנוע מבזק לנצל את כוחה המונופוליסטי, ולאפשר תחרות הוגנת.
ע"פ פרטנר חברתבזק היא "מונופול דורסני" שיש לרסנו בפיקוח תקיף.
חברות מתחרות נוספות, כמו סלקום ו-012 סמייל, הצטרפו לעמדה זו וקראו למשרד התקשורת לא לממש את ביטול ההפרדה לפני שיוכח שהשוק הסיטונאי אכן יצר תחרות מספקת.
מנגד, קבוצת בזק הגיבה בזהירות מעורבת להמלצות הוועדה.
בעוד שבעבר התנגדה לפתיחת רשתותיה למתחרים, הפעם הודיעה כי אינה מתנגדת למודל השוק הסיטונאי ולהגברת התחרות, בתנאי שזה ייעשה כחלק מחבילה מאזנת של צעדים.
בזק אותתה שהיא מוכנה לשתף פעולה עם הרפורמה, אם במקביל תזכה להקלה ברגולציה הכובלת אותה.
באופן ספציפי הדגישה בזק את הצורך להסיר מעליה מגבלות ארוכות שנים, ובראשן ההפרדה המבנית, כדי שתוכל להתחרות כשווה מול שחקנים אחרים.
תמיכת משרד התקשורת וחילוקי דעות פנימיים
משרד התקשורת וגורמי המדינה הגיבו ברובם בחיוב להמלצות הוועדה, שגובשו למעשה תחת חסותם.
השר משה כחלון הביע תמיכה פומבית, וראה בהמלצות הוועדה המשך ישיר למהלכים שכבר הוביל בסלולר.
עם זאת, בתוך משרד התקשורת התגלו גם חילוקי דעות: סמנכ"ל הכלכלה במשרד, ד"ר אסף כהן (שהיה חבר הוועדה), צירף לדוח הסופי חוות דעת מיעוט שבה הסתייג מחלק מההקלות לבזק.
כהן הדגיש את נתוני הרווחיות העודפת של בזק (כמיליארד ש"ח בשנה) וטען שיש להקפיד שההוזלות מהתייעלות ומפיקוח המחירים יגיעו לצרכן.
ואכן, חלק מטענותיו שולבו בתוכנית היישום של המשרד מאוחר יותר.
בסיכומו של דבר, האווירה הציבורית בשנים 2011–2012 הייתה תומכת ברובה בצורך ברפורמה בשוק התקשורת הנייחת.
המחאה החברתית בקיץ 2011 העלתה עוד את המודעות ליוקר המחיה, ותעריפי התקשורת היו בין הנושאים שספגו לביקורת ציבורית.
ועדת חייק נתפסה כאחד הצעדים בכיוון הנכון להגברת התחרות והורדת מחירים, אם כי יישום המלצותיה המעשיות דרש התמודדות עם כוחות שוק חזקים וביורוקרטיה מורכבת.
תהליך היישום של המלצות הוועדה לקח מספר שנים, וכלל עיכובים ומאבקים רגולטוריים רבים.
בעוד חלק מההמלצות בוצעו כמעט במלואן, אחרות מומשו באיטיות או באופן חלקי.
זהו אחד ההישגים המרכזיים של הרפורמה, אם כי הוא התממש בפועל רק כעבור זמן רב מהגשת המלצות הוועדה.
לאחר עבודת הכנה רגולטורית וחקיקתית, הוכרז רשמית על השקת מודל השוק הסיטונאי בפברואר 2015, כמעט ארבע שנים לאחר המלצת הוועדה.
במסגרת זו פרסם משרד התקשורת את מדיניות "הרחבת התחרות בתחום התקשורת הנייחת, שוק סיטונאי" ואילץ את בזק ו-HOT להתחיל למכור למתחרים מקטעי תשתית במחירים מפוקחים.
בתחילת הדרך נתקל יישום ההסדר בקשיים: בזק התמהמהה בחתימת הסכמים עם הספקיות, והיו מחלוקות טכניות על ממשקים, מחירים ושירות.
אולם בהדרגה, במהלך 2015–2016, החלו חברות מתחרות כגון סלקום, פרטנר ו-012 לספק שירותי אינטרנט וטלפון על תשתית בזק ו-HOT במסגרת השוק הסיטונאי.
יישום המלצה זו היה מן המורכבים ביותר, ואף הפך לנושא טעון פוליטית.
הוועדה כאמור התנתה את ביטול ההפרדה בהתקדמות התחרות, והמציאות הראתה שהתחרות צמחה לאיטה.
רק לקראת 2017 גיבש המשרד, תחת מנכ"ל חדש (שלמה פילבר), מתווה לביטול ההפרדה: פילבר סבר שהתחרות הגיעה לרמה מספיקה, ותמך בביטול מלא של ההפרדה המבנית תמורת התחייבות של בזק להאיץ פריסת סיבים אופטיים לבתים.
ואכן, ראש הממשלה (שכיהן אז גם כשר התקשורת) הודיע באפריל 2017 על החלטה דרמטית לבטל את ההפרדה המבנית בבזק, בטענה שבזק כבר פרסה תשתית סיבים רחבה ולכן התנאי המרכזי מתקיים.
חלק זה בהמלצות יושם באופן הדרגתי.
החל מ-2012 עבר משרד התקשורת למתכונת פיקוח רק של תעריף מרבי על השירותים הקבועים של בזק, תוך מתן אפשרות לבזק לגבות פחות מן המקסימום שנקבע בתקנות.
כמו כן בוטלו מספר תעריפים ישנים, ובזק הורשתה להציע מבצעי הוזלה (למשל בחיוג לחוץ לארץ).
חשיבות הוועדה והשפעה ארוכת טווח
ועדת חייק נחשבת לאבן דרך משמעותית בתולדות הרגולציה של שוק התקשורת הישראלי.
עם זאת, ועל אף הישגיה הרבים, היא לא הצליחה להביא למימוש יעדיה באופן מוחלט.
תופעה זו תואמת את התחזיות של de Bijl (2005), שטען כי כל עוד ה"צוואר בקבוק" של הקו האחרון נשאר בידי בזק ו-HOT, המתחרים יישארו מוגבלים ביכולתם להתחרות באופן מלא ועצמאי.
המחקר שלו חזה כי רפורמות שלא פותרות את בעיית צוואר הבקבוק המתמשך יובילו לשיפור חלקי בלבד בתחרות, ולא לפריצת דרך אמיתית, תחזית שהתממשה ברובה בשוק הישראלי.
בנוסף, הקשיים שתיאר Cave (2006) אכן התממשו בפועל.
מתחרים רבים דיווחו על בעיות טכניות ותפעוליות בשימוש בתשתיות בזק ו-HOT, כולל עיכובים בחיבור לקוחות חדשים, בעיות תיאום, וחוסר שקיפות במידע הטכני.
תופעות אלו משקפות בדיוק את "התמריצים לאפליה" שעליהם הזהיר Cave: גם כאשר קיים מנגנון שוק סיטונאי פורמלי, עדיין נשארים תמריצים לבעלי התשתית לטובת העסקים הפנימיים שלהם על פני המתחרים החיצוניים.
בטווח הארוך, החלטות שהתגבשו בעקבות הוועדה הניחו תשתית לרפורמות נוספות.
למשל, פריסת הסיבים האופטיים, אחד היעדים הלאומיים בעשור החדש, התאפשרה וקודמה על יסוד העקרונות שהוועדה קבעה (עידוד מתחרים חדשים, איזון תמריצים לבזק, וכיוצא בזה).
הועדה תרמה גם לשינוי התפיסה הרגולטורית בענף.
מאז דו"ח חייק, קיימת הכרה בכך שהמודל הישן של פיקוח על כל מחיר וכל שירות כבר אינו יעיל בסביבה טכנולוגית מתחדשת.
בהתאם לכך, משרד התקשורת אימץ מדיניות גמישה יותר של פיקוח על מגמות שוק, עם התערבות רק בעת הצורך.
בנוסף, הוועדה שימשה תקדים למודל של "רפורמה תמורת דה-רגולציה".
כלומר, הצבת דרישה משוק מונופוליסטי להיפתח לתחרות, ובתמורה שחרור מדורג של הפיקוח על המונופול.
תהליך יישום המלצות הוועדה חשף את הקשיים המוסדיים בביצוע רפורמות בענף מרובה אינטרסים כמו התקשורת.
העובדה שחלפו כחמש שנים בין הדו"ח ליישום המלא של עיקרי הצעדים (2011–2016) מלמדת היטב על טיבו של קושי זה.
ועדת חייק הייתה נקודת מפנה משמעותית בתולדות הרגולציה של שוק התקשורת הישראלי.
היא איזנה בין צורכי הצרכנים, המתחרים והחברות הוותיקות, ויצרה מתווה שהוכיח את עצמו כמקדם חדשנות ותחרות.
השפעתה ניכרת גם היום, בכך שהנחות היסוד שלה הפכו לקונצנזוס: תשתיות תקשורת חייבות לשמש פלטפורמה פתוחה למגוון ספקים, והרגולטור צריך לאפשר לכוחות השוק לפעול, תוך הגנה על הציבור מפני כשלי שוק.
ועדת כַּהַן (ובשמה הרשמי: "ועדת-החקירה לחקירת האירועים במחנות הפליטים בביירות") היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב-1 בנובמבר 1982 כדי "לחקור את כל העובדות והגורמים הקשורים למעשי הזוועה, אשר בוצעו על ידי הכוחות הלבנוניים, באוכלוסייה האזרחית במחנות הפליטים בסברה ושתילה".
בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון יצחק כהן, וכיהנו בה היועץ המשפטי לשעבר, שופט בית-המשפט העליון אהרן ברק והאלוף במילואים יונה אפרת.
ב-28 בספטמבר הסכים ראש הממשלה מנחם בגין להקים ועדת חקירה.
לרשות חברי הוועדה עמדו שלושה אוספי עדויות: דורית ביניש, עדנה ארבל וניצב-משנה אלכס איש-שלום.
השופטים ניסו לראות בעיניהם את מחנות הפליטים.
הם נסעו לביירות עם אלוף פיקוד צפון אמיר דרורי, אולם מחסום של צבא לבנון מנע מהם להתקרב.
נעשה מאמץ לגבות עדויות מלא-ישראלים, אולם הצלב האדום סירב לשגר לשם כך את אנשיו, ורק העביר מסמכים.
גם כתב הניו יורק טיימס, תום פרידמן, לא הסכים למסור עדות.
ייתכן שמערכת העיתון חששה מתקדים שיאלץ את כתביה למסור עדויות באירועים דומים בארצות אחרות.
נגבו עדויות מכ-200 עדים, בהם גם פאדי פריים, מפקד הפלנגות.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-7 בפברואר 1983, וקבעה שלא נמצאו הוכחות למעורבות ישירה של צה"ל בטבח סברה ושתילה, אך מספר קציני צה"ל ידעו במהלך הטבח על קיומו ולא פעלו בנחרצות מספקת להפסקתו.
לא כולם הסכימו עם מסקנות הוועדה.
רפאל איתן כתב שמסקנות הוועדה נראו לו מנותקות מן המציאות ושייתכן שהן הושפעו מהאיבה הגלויה ששררה בין יונה אפרת, שבמלחמת שלום הגליל גויס למילואים והיה עוזרו של איתן, לבין אריאל שרון.
במהלך הפגנה של תנועת "שלום עכשיו", שבאה לתבוע את פיטורי שר הביטחון שרון כפי שהמליצה הוועדה, זרק יונה אברושמי רימון רסס על המפגינים ורצח אחד מהם – אמיל גרינצווייג.
הוועדה קבעה כי שר הביטחון, אריאל שרון, אחראי להתעלמות מהסכנה שהפלנגות יערכו במחנות הפליטים פעולות נקם על רצח בשיר ג'ומייל.
בעקבות זאת המליצה הוועדה ששרון יתפטר והוסיפה כי הממשלה כולה אינה יכולה להסתתר מאחריותה לאירועים.
שרון סירב להתפטר, אך בעקבות החלטת הממשלה הועבר לתפקיד של שר בלי תיק.
הוועדה מתחה ביקורת על תפקודם של הרמטכ"ל, רפאל איתן (הוחלט שלא להדיחו בשל העובדה כי עמד לסיים את תפקידו), אלוף פיקוד הצפון אמיר דרורי (לא הומלץ לנקוט צעדים כלשהם לגביו והוא המשיך בתפקידו כאלוף הפיקוד), ומפקד גזרת ביירות, תא"ל עמוס ירון.
על ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, קבעה הוועדה שהוא העריך נכון את תוצאות הכנסת הפלנגות למחנה הפליטים (שגיא הזהיר מפני טבח אפשרי), אך קבעה כי התרשל בתפקידו ולא הזהיר באופן מספיק בולט, וביקרה אותו באופן חמור על כך שלא העביר בזמן את המידע לקברניטים.
לאחר שהוועדה מצאה שמעל בתפקידו והמליצה על פיטוריו, הוא התפטר מתפקידו.
על ראש הממשלה, מנחם בגין, אמרה הוועדה שלא שקל נכון את התוצאות הצפויות של מתן הרשאה לפלנגות להיכנס למחנות הפליטים.
על שר החוץ, יצחק שמיר, נאמר שהתעלם ממידע על הטבח שנמסר לו, ולא פעל להפסקת הטבח.
על ראש "המוסד", נחום אדמוני אמרה הוועדה כי לא סיפק לממשלה "התרעה חד משמעית על הסכנה בקשר עם כניסת הפלנגות למחנות, כניסה שעליה לא העיר ראש המוסד דבר בהערכת המצב שנתן בישיבת הממשלה".
חרף זאת החליטה הוועדה "שאין לייחס חומרה להימנעותו זו של ראש המוסד", והוא המשיך לכהן בתפקידו.
ב-1984 הגיש שרון תביעת דיבה נגד עיתון טיים האמריקאי, שטען שבדו"ח סודי של הוועדה נקבע ששרון שוחח עם משפחת ג'מאייל על הצורך לנקום את מותו.
בינואר 1985 פסק בית המשפט האמריקאי שהידיעה שפרסם הטיים אינה נכונה, וכי היה בפרסום רשלנות.
ועדת קינג-קריין הייתה ועדת בדיקה שנשלחה על ידי הנשיא וודרו וילסון לפי החלטת חבר הלאומים לבחון אפשרות שהמנדט על ארץ ישראל וסוריה יופקד בידי ארצות הברית ולא בידי בריטניה וצרפת.
הוועדה מונתה גם לבדוק האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר בחסות מנדט של ארצות הברית.
בשל העובדה שדו"ח הוועדה הושלם לאחר שווילסון לקה בשבץ מוחי וחדל לתפקד, ובשל החלטת מחלקת המדינה שפרסום הדו"ח אינו עולה בקנה אחד עם האינטרס הציבורי, נגנז הדו"ח עם הגשתו ב-28 באוגוסט 1919 והתגלה ופורסם רק ב-1922 על ידי כתב העת Editor & Publisher.
ההצעה להקמת ועדת בדיקה הועלתה על ידי האמריקאים במסגרת שיחות ועידת השלום בפריז (1919).
במהלך הוועידה לא הביע אדוארד האוס, ראש המשלחת האמריקאית לוועידת השלום, את רצונה של ארצות הברית לקבל לידיה את ניהול המנדט בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר לאור מה שראה ככישלון המעורבות האמריקאית בפיליפינים.
בבריטניה התקיימה מסורת של תמיכה נוצרית בשיבת ציון וחיים ויצמן טווה בה רשת של הסכמות והבנות.
מאידך, חששו הציונים שבהתאם לעקרונות הדמוקרטים הנהוגים בארצות הברית, יבקשו האמריקאים לכונן בארץ דמוקרטיה ייצוגית המבוססת על רוב שיושג בבחירות בקרב כל יושבי הארץ, ובהינתן רוב ערבי בארץ ישראל בעת ההיא המשמעות היא שלטון ערבי שאינו עולה בקנה אחד עם השאיפה לכונן בארץ ריבונות יהודית.
מאותה סיבה עצמה הייתה ההצעה מקובלת ואף מועדפת על הערבים, שהבריטים אסרו על משלחתם (כמו גם נציגים ממצרים) להגיע ולהציג את עמדתה בוועידה.
את רצון ערביי סוריה הגדולה להציג את עמדתם הביא בפני ועידת השלום הווארד בליס, בנם של מייסדי האוניברסיטה האמריקאית בביירות (ואחיו של הארכאולוג פרדריק בליס), ידיד קרוב של הנשיא וילסון.
בקשתו גובתה במכתב מאת האמיר פייצל.
ביולי 1919 הגיעה לדמשק ועדה שהורכבה משני אישים: הנרי צ'רצ'יל קינג מאוהיו, פעיל מיסיון ומראשי ימק"א, וצ'ארלס ריצ'רד קריין , משיקגו, כומר פרסביטריאני, תעשיין, מתומכי הנשיא וילסון ותומך נלהב בלאומיות הערבית.
השניים סבבו בכפרי וערי ארץ ישראל, סוריה ולבנון ושמעו מפי נציגי הקונגרס הלאומי הסורי תביעה לעצמאות.
בעדיפות שנייה דרגו הערבים את האפשרות להעברת השטחים העות'מאניים לידי מנדט אמריקאי, בעדיפות שלישית לידי מנדט בריטי והאפשרות הגרועה מבחינתם הייתה מנדט צרפתי - ביותר מ-60% מסך 1863 התצהירים שהוגשו לוועדה הובעה התנגדות למנדט צרפתי, ורק ב-15% מהם הובעה בו תמיכה.
ח'ליל א-סכאכיני מנה את הסיבות לכך: הבריטים הבטיחו ליהודים בית לאומי, הם מקיימים מדיניות פרו-ציונית בפועל ומנדט בריטי על ארץ ישראל פירושו מנדט צרפתי על סוריה וכפועל יוצא פיצול האומה הערבית.
בהצהרה שנוסחה בידי ח'ליל א-סכאכיני בשיתוף המופתי כאמל אל-חוסייני, אמין אל-חוסייני ונציגים משכם בראשות עיזאת דראוזה, נאמר:
"סוריה מהרי הטאורוס ועד לתעלת סואץ עצמאית באופן מוחלט...פלסטין שהיא חלק בלתי נפרד מסוריה, עצמאית בענייני פנים ותבחר בעצמה את שליטיה מבני הארץ.
תושביה של פלסטין מתנגדים התנגדות מוחלטת להגירה הציונית אך מכירים בכך כי ליהודים שהיו בארץ לפני המלחמה זכויות שוות".
דוברי האגודה המוסלמית-נוצרית ביפו, שייצגו את נכבדי העיר, הזהירו בעדותם בפני הוועדה: "נהדוף את הציונים לתוך הים – או שהם יְשַלחו אותנו חזרה למדבר".
ועדת קינג-קריין הגיעה למסקנה שרוב תושבי הארץ מעוניינים בשלטון אמריקאי והמליצה על כך.
הוועדה המליצה "לשנות תכלית שינוי" את התוכנית של הגירה יהודית לא מוגבלת וציינה את .
הווארד בליס קיבל את הדוח ימים ספורים לפני מותו אך הנשיא וילסון כבר לקה בשבץ מוחי וחדל מלתפקד.
הוועדה מונתה גם לחקור את הטענות שהועלו על ידי התנועה הלאומית הארמנית, ולקבוע האם טענות אלה תואמות את ארבע עשרה הנקודות שלו, כאשר נקודה מספר 12 היא:
ועדת קינג-קריין הייתה אמורה להכריע בשאלה האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר בחסות מנדט של ארצות הברית והגיעה למסקנה שצריך מנדט שכזה.
ועדת קינג-קריין ציינה כי הארמנים סבלו חוויה טראומטית, שלא יכלו לסמוך על האימפריה העות'מאנית שתכבד את זכויותיהם, וכי הארמנים הם עם ולפיכך מומלץ כי העצמאות הארמנית שהוכרזה במהלך המסע הרוסי לקווקז תכובד על ידי הקהילה הבינלאומית ותובטח על ידי מעצמות ההסכמה.
ועדת פִּיל הייתה ועדת חקירה מלכותית שהוקמה באוגוסט 1936 על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת במטרה לחקור את הסיבות למרד הערבי הגדול בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי, ולהמליץ על צעדים לעתיד.
יושב ראש הוועדה היה לורד ויליאם רוברט פיל, הרוזן הראשון לבית פיל (1st Earl Peel).
את הוועדה מינה ויליאם אורמסבי-גור, שר המושבות בממשלתו של נוויל צ'מברלין.
על ועדת פיל הוטל לבדוק את הנושאים הבאים:
מדוע פרץ המרד הערבי הגדול.
כיצד ניתן לפתור את הסכסוך הקיים בארץ ישראל בין הערבים ליהודים.
תפקוד ממשל המנדט בארץ ישראל והמחויבות שלו ליהודים ולערבים.
ועדת פיל לא ביקשה להתמקד בפרטי מאורעות הדמים, אלא ניסתה לגלות את שורשיהם ואת סיבותיהם העמוקות.
מגמתה הייתה לפתור את הבעיה הארצישראלית בדרך יסודית, ומשום כך ביקשה לשמוע את העדים הראשיים של כל צד בטרם תגבש החלטותיה ותגיש אותן כהמלצות לפעולה בפני הממשלה הבריטית.
יושב ראש הוועדה, הלורד פיל, היה בעבר שר לענייני הודו.
סגן היושב ראש, סר הוראס רמבולד (Sir Horace G.
Rumbold), היה דיפלומט בכיר שכיהן בוועדת הייעוץ של חבר הלאומים לענייני פליטים.
סר לורי האמונד (Sir Laurie Hammond) שירת בעבר בשירות הקולוניאלי בהודו.
סר מוריס קרטר (Sir Morris Carter) היה שופט בית המשפט העליון במזרח אפריקה ויושב ראש ועדות לענייני קרקעות ברודזיה ובקניה.
סר הרולד מוריס (Sir Harold Morris) היה משפטן ומומחה לבעיות סוציאליות.
פרופסור רג'ינלד קופלנד (Reginald Coupland) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוקספורד, היה חבר בוועדה המלכותית לענייני הודו והשתתף בוועדה שדנה בענייני בורמה.
חברי הוועדה היו עתירי ניסיון קולוניאלי, אך חסרי ידע מוקדם על שאלת ארץ ישראל.
אי לכך הם ניצלו את הזמן עד למועד יציאתם לארץ ישראל, כדי להכיר את הרקע ההיסטורי וללמוד את הנושא מתוך מסמכים ודוחות של ועדות קודמות.
ששת חברי הוועדה הגיעו לארץ ישראל ב-11 בנובמבר 1936, והם הושבעו ב-12 בנובמבר בארמון הנציב בירושלים.
במשך רוב זמן שהותם בארץ, שהו חברי הוועדה בירושלים ומדי פעם יצאו לסיורים ברחבי הארץ: ביפו, תל אביב, פתח תקווה, חיפה, עכו, אזור החולה ויישובים חקלאיים יהודיים וערביים.
כמו כן, הם ביקרו במכון זיו ברחובות, ועברו בסמוך לבית לחם, חברון, באר שבע ועזה.
מארץ ישראל הם נסעו למצרים, שם ערכו דיונים מסכמים ראשוניים.
ישיבות הוועדה נערכו במלון פאלאס בירושלים, שהיה בבעלות המועצה המוסלמית העליונה ונחכר על ידי שלטונות המנדט.
בפני הוועדה הופיעו נציגי שלטונות המנדט הבריטי, נציגי היהודים ונציגי הערבים.
ראשונים העידו נציגי ממשלת המנדט, אחריהם העידו ראשי היישוב היהודי, חיים ויצמן, דוד בן-גוריון ומשה שרתוק (לימים משה שרת).
זאב ז'בוטינסקי שהבריטים אסרו עליו את הכניסה לארץ, מסר עדותו בפני חברי הוועדה בשובם ללונדון.
הנציגים הערבים הופיעו לפני הוועדה בימי שהותה האחרונים בארץ, לפני שובה לבריטניה.
בראש הנציגים הערבים עמד המופתי אמין אל-חוסייני וכל יתר נציגיהם היו מאנשיו.
לראשונה הופיעו בפניה פקידי הממשלה הבריטית ואנשי השלטון המנדטורי.
הערבים סירבו תחילה להופיע לפני הוועדה כמחאה על אי היענות הממשלה לדרישתם לאסור את העלייה היהודית לארץ ישראל.
רק משהודיעה הוועדה המלכותית על מועד צאתה מן הארץ, התערבו מלכי ארצות ערב ושידלו את המנהיגים הערבים להופיע לפני הוועדה ולהרצות את טענותיהם.
באפריל 2014 פורסם כי נציגי ההגנה צותתו לדיוני הוועדה.
בראש הצד היהודי עמדו חיים ויצמן ודוד בן-גוריון שהציגו את נימוקיהם להקמת מדינה יהודית בשטח ארץ ישראל באופן כמעט מיידי, ובעד החלטה להמשיך זמנית את המנדט הבריטי.
כמו כן, היהודים הביאו את הטיעונים על הזכויות ההיסטוריות של היהודים על ארץ ישראל, והציגו את נאמנותם לבריטים בכל אשר הלכו.
מתוך הכרת גורליות השעה והרגשת האחריות, שקדו מוסדות היישוב וההסתדרות הציונית על הכנת החומר הדרוש להציגו בעל פה ובכתב בפני חברי הוועדה.
העמדות הציוניות לפני ועדת פיל התמקדו בארבעה נושאים מרכזיים:
ניתוח היחס בין השאלה היהודית בעולם לבין בעיית ארץ ישראל
תיאור הישגי היישוב, השפעתו על ארץ ישראל וסיכויי התפתחותו.
סיכום טענות היישוב היהודי כנגד השלטון המנדטורי.
תביעה למילוי תנאי המנדט ותביעה למדיניות בריטית של תמיכה פעילה במפעל היהודי בארץ ישראל.
עניינים אלה הוצגו בהתלהבות ובתוקף רב בעדויות של המנהיגים הציוניים.
בבוקר 25 בנובמבר 1936 העיד חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית, מטעם היישוב היהודי.
ויצמן דיבר במשך שעתיים וחצי והגדיר את הבעיה היהודית במילים "חוסר מולדת":
הבעיה היהודית כפי שהיא עומדת היום לפנינו היא בעיה של עם חסר בית כיום, קרוב לשישה מיליון יהודים שבעיניהם העולם מתחלק למקומות שבהם אינם יכולים לחיות ומקומות שלתוכם אינם יכולים להיכנס, פחות מדי ידוע לעולם מה צפוי לשישה מיליונים אלה.
אין איפוא פלא שהסיכוי לעלות לישראל נחשב באותם המקומות כפרס הגדול ביותר.
מעולם לא ויתרנו על ארץ ישראל.
אין אף מאה מאז חורבנה של ארץ ישראל כגוף פוליטי יהודי שיהודים לא ניסו לחזור אליה, גם לאחר שנהרסו היסודות החומריים של מלכות ישראל הוסיפו יהודים לשאת את ארץ ישראל בליבותיהם ובמוחותיהם בכל אשר הלכו".
ויצמן אמר כי היהודים "הם מיעוט בכל מקום, ואין ולו גם מקום אחד שבו הם מהווים רוב".
הוא הדגיש את זיקת היהודים לארץ ישראל: "מעולם לא שכחנו אותה; מעולם לא ויתרנו עליה".
הוא סתר את הטענה שהצהרת בלפור הייתה תרגיל פזיז בשעת מלחמה וטען כי מדובר בהתחייבות שיש לה שורשים עמוקים במורשת הבריטית, שמטרתה הסופית הקמת מדינה יהודית.
בסוף עדותו הגיש למזכיר הוועדה, ג'ון מרטין, עותק של כתבי אחד העם.
לימים כתב הלורד פיל, כי עדותו של ויצמן הייתה היחידה שהותירה רושם על חברי הוועדה.
דוד בן-גוריון כתב כי עדותו של ויצמן הייתה "הביטוי העמוק והחודר ביותר למצוקת העם היהודי".
למחרת עדותו, עמד ויצמן בחקירה צולבת שנמשכה שלוש שעות.
פיל שאל אותו כיצד ניתן לקחת אחריות על הבאת אלפי יהודים לארץ ישראל מבלי להעניק להם הגנה נאותה.
ויצמן השיב כי "היהודים 'המוגנים' בפולין יעדיפו לחיות בלתי מוגנים בארץ ישראל".
תשובתו זו הביאה את סר לוקס המונד לדמעות.
רמבולד שאל את ויצמן: "מתי יהיה הבית הלאומי היהודי גמור"?
ויצמן השיב: "לעולם לא, גם אנגליה איננה גמורה לעולם".
לעומת הופעתו הבולטת של ויצמן, דוד בן-גוריון לא הותיר רושם בנאומו הארוך, מלבד האמירה שטבע: "לא המנדט הוא התנ"ך שלנו, אלא התנ"ך הוא המנדט שלנו".
זאב ז'בוטינסקי, שמסר את עדותו ב-11 בפברואר 1937, התעכב במיוחד על הבעיה הערבית ובעיית הביטחון.
לדעתו, תביעת הערבים למדינה בארץ ישראל נוסף על מדינותיהם הרבות, מול תביעת ההצלה היהודית, דומה לטענת השבע כנגד טענת הגווע ברעב.
כשקיבלה עליה הממשלה הבריטית את המנדט, חייבת הייתה להגיד לערבים בצורה ברורה - מה משמעותו האמיתית והם היו מבינים זאת.
ובאשר לבעיית הביטחון - חטא כבד חטאה הממשלה הבריטית בזה שלא נתנה ליישוב את הזכות האלמנטרית להגן על עצמו.
לו גייסה מיד עם פרוץ המאורעות חמשת אלפים צעירים יהודים, היו שמים להן קץ לאלתר.
בדצמבר 1936 העידו בפני הוועדה נציגי אגודת ישראל, הרב יוסף צבי דושינסקי, משה בלוי, יצחק ברויאר וזאב שיין.
הרב דושינסקי דיבר על הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל וצפייתו הארוכה לגאולה וציין: "כל חלקי עם ישראל ראו עצמם כבני ארץ ישראל וצפו לגאולה למען יוכלו לחזור אליה, והצהרת בלפור באה לאפשר להם זאת." עם זאת ציין הרב דושינסקי: "אנו מצווים לא לכבוש אותה בכח ולא להשתלט על אחרים".
בשם "עם התורה" ביקש הרב דושינסקי שלא תוטל שום מגבלה על העלייה ורכישת קרקעות בארץ ישראל.
לפני שהחלה ועדת החקירה את עבודתה, כבר מינה הוועד הערבי העליון ועדה מיוחדת, שתכין את עדויות הערבים לוועדת פיל, אולם דרש בתוקף את השעיית העלייה היהודית בזמן עבודתה, וב-4 בנובמבר החליט שיחרים את הוועדה "אם לא תושעה הגירת היהודים".
רק לאחר שהוועדה הודיעה על מועד צאתה מן הארץ, בוטל החרם הערבי (ב-6 בינואר 1937) בלחץ השליטים הערבים, והוועדה האריכה את שהותה בארץ כדי לגבות עדויות מנציגי הוועד הערבי העליון.
בתשובה על שאלה, הבהיר כי לדעתו אין מקום בארץ ל-400 אלף היהודים הנמצאים בה כבר.
אל-חוסייני טען שמטרת היהודים לחסל כל זכר לזכויות הקיום הדתיות וההיסטוריות של המוסלמים על אדמות הארץ.
כמו כן טען שהיהודים גוזלים אדמות מהערבים בארץ.
המופתי טען גם שעל בריטניה לקיים את החלטתה והצהרותיה במכתבי חוסיין-מקמהון.
בניגוד לגישה הציונית שייחסה ערך רב לחומר משכנע בכתב, הגיש הוועד הערבי העליון מזכר קצר, שנועד לקהל הרחב לא פחות משנועד לחברי הוועדה.
המזכר תלה את ההתפרעויות בעובדה שבמדיניות הפרו ציונית של בריטניה נשללו מערביי ארץ ישראל זכויותיהם הטבעיות והפוליטיות.
העדות הערבית העיקרית בעל פה ניתנה על ידי המופתי בתוקף מעמדו כיושב ראש הוועד הערבי העליון.
מה שעלה מעדותו היה בעיקר ההתנגדות העוינת של הערבים לכל הקשור במנדט.
עבדאללה, אמיר עבר הירדן, שלח מכתב לוועדת החלוקה, בו נקט קו פאן-ערבי תקיף.
הוא דחה את זכות היהודים על ארץ ישראל, ששייכת לערבים, וטען שגורל היהודים הפולשים יהיה כגורל כל הפולשים הזרים שניסו להיאחז בה.
הוא טען כי מדיניות הבית הלאומי היהודי גרמה עוול לערביי ארץ ישראל וכי היהודים דחו כל ניסיון של פעולה משותפת עם הערבים.
כמו כן, כלל בדבריו הערות אנטישמיות בוטות, המצדיקות את הגורל המר של היהודים בהיסטוריה.
שלושה מחברי הוועדה נפגשו עם האמיר בעבר הירדן.
בסוף ינואר 1937 שבו חברי הוועדה ללונדון, שם שמעו את עדויותיהם של זאב ז'בוטינסקי ושל מדינאים בריטים ובהם דייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה בעת מתן הצהרת בלפור, ווינסטון צ'רצ'יל.
מסקנות הוועדה פורסמו בלונדון ב-7 ביולי 1937, לאחר שקיימה 31 ישיבות פתוחות ו-48 ישיבות סגורות, ושמעה כ-120 עדים.
הדין וחשבון של הוועדה כלל שלושה חלקים: הראשון נותן סקירה היסטורית על הבעיה הארצישראלית, השני מביא את טענות שני הצדדים לסכסוך והשלישי מציע תוכנית לפתרון, בצורה של חלוקת הארץ לשתי מדינות ואזור מנדט בריטי.
לצד הסוגיות הלאומיות גרידא, עסקה גם הוועדה בסוגיות אדמיניסטרטיביות ובתוכם תחום הקרקעות, לרבות רכישתן בידי יהודים.
בפרק ג' של הדוח, נאמר כי הצלחת המנדט מבוססת על ההנחה בדבר שיתוף פעולה בין יהודים וערבים:
"אנו רואים איפוא כי מיניסטרים בריטיים, ועדות חקירה ומנהיגי הציונות חזרו וקיימו פה אחד את ההנחה אשר עליה נכון מלכתחילה ביצועו המוצלח של המנדט, דהיינו כי בזמן מן הזמנים ובאופן מן האופנים יעבדו יהודים וערבים יחד למען שלום הארץ וטובתה.
רק קול אחד נעדר מן המקהלה הזאת – קולם של הערבים.
משנת 1919 לא אמר שום מנהיג ערבי בשום פעם כי שיתוף פעולה עם היהודי היה אפילו בגדר האפשר.
תשובתה של הלאומיות הערבית להנחה שכל שאר הצדדים בעניין זה הצטרפו לה בכל כך עקשנות הייתה הכחשה לא פחות עקשנית".
בפרק העוסק במקרקעין שללה הוועדה את החששות שהועלו במסמכים בריטים קודמים ובתוכם דו"ח הופ-סימפסון לפיהם רכישת הקרקעות בידי יהודים מובילה לנישול המוני של פלחים וטענה כי על אף מקרים נקודתיים, חלק ניכר מהקרקעות לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים.
לצד זאת המליצה הוועדה להגביל עד מאוד רכישת קרקעות של יהודים באזורים ההרריים, שבהם חיה מרבית האוכלוסייה הערבית מחשש ששם הדבר אכן יוביל לנישול המוני, ומנגד להמשיך לאפשר רכישת קרקעות באזור מישור החוף והעמקים ששם האוכלוסייה המקומית הייתה דלילה.
בתחום הלאומי קבעה הוועדה כי:
בסיכום תלונות שני הצדדים, קבעה הוועדה כי ארץ ישראל סובלת מ"מחלה" שהצעות הוועדה יכולות לשמש עבורה רק כתרופות זמניות: "כל כך העמיקו שורשיה של המחלה עד שלפי הכרתנו הנאמנה התקוה האחת לריפויה תלויה בניתוח כירורגי."
בסכמה את טענות שני הצדדים תוך חדירה מעמיקה למהותה של הבעיה הארצישראלית, קבעה הוועדה כי:
בארץ ישראל קיימים שני לאומים שונים בעלי אינטרסים ושאיפות לאומיות ומדיניות שונות ומנוגדות.
פעילות המנדט באופן בו הוא מתנהל כעת אינן יעילות ולכן הוא לא יכול להימשך.
פעילות המנדט והמשכה בארץ ישראל תגרור התפרצויות זעם חדשות מכיוון הערבים ותמנע קיום האינטרסים הבריטים באזור.
מספר היהודים ומספר הערבים החיים בישראל גבוה יותר מהמצופה עקב הגירה.
לכן, החליטה ועדת פיל על:
מדינה ערבית שתהיה חלק מאמירות עבר הירדן ותכלול בנוסף את אותו החלק בארץ ישראל המערבית (כ-85%) שלא ישמש להקמת המדינה היהודית, לרבות יהודה, השומרון, מישור החוף הדרומי, רצועת עזה והנגב כולו.
מדינה יהודית שתכלול את הגליל (כדי להעניק לה גבול עם הלבנון ושליטה על מים רבים), עמק יזרעאל, עמק בית שאן, ומישור החוף, עד לבאר טוביה (סה"כ כ-17% מארץ ישראל המערבית) בנוסף לשטחים נוספים אך מעטים יחסית לשטחים שהוקצו למדינה הערבית.
מדינה זו תשתרע על שטח של כ-4,840 קמ"ר ומספר תושביה יהיה כ-591,000, למעלה משליש מתוכם ערבים.
בערים המעורבות בצפון (חיפה, עכו, טבריה וצפת) יונהג מנדט זמני ובעתיד הן תימסרנה למדינה היהודית.
כמו כן, המדינה היהודית תחויב להגיש סיוע כלכלי למדינה הערבית.
שלטון בריטי ישיר יתקיים בירושלים ובית לחם, ואלו יחוברו לים באמצעות "מסדרון" צר בפיקוח בריטי, מירושלים ועד יפו, כולל לוד ושדה התעופה הסמוך לה, וכן את מחנה הצבא בסרפנד.
במובלעת זו, שתקטע את המדינה היהודית לשניים, יחיו 225,000 נפש, שליש מתוכם יהודים.
פיקוח בריטי כלשהו יהיה גם בנצרת ובמקומות הקדושים לנצרות בכנרת, ובמפרץ אילת.
חילופי אוכלוסין בין המדינות היהודית והערבית במסגרתם יועברו, להערכת הוועדה, כ-225,000 ערבים לעבר הירדן ולמדינה הערבית, וכ-1,250 יהודים למדינה היהודית.
תוקם מסגרת פוליטית עליונה שתייצג את הציבור הערבי, במקביל לסוכנות היהודית כמייצגת היהודים.
לתקופת מעבר שמשכה לא נקבע, יהיו ענייני החוץ והביטחון של שתי המדינות נתונים לפיקוח בריטי.
עד מימוש החלטתה של הוועדה, תוגבל העלייה בצורה דרסטית, ותאופשר רק אם המתחים בין שתי קבוצות האוכלוסייה ישככו ולא תובע התנגדות הצד הערבי לעלייה.
עד מימוש החלטתה של הוועדה, תוגבל קניית קרקעות על ידי יהודים.
מסקנות הוועדה היו בגדר חידוש.
זו הפעם הראשונה מאז כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל שגוף שלטוני בריטי העלה את רעיון חלוקתה של ארץ ישראל המערבית לשתי מדינות לשני העמים השוכנים בה.
הלורד פיל נהג בפרסום המסקנות במרץ רב, הוא נשא דבריו על מסקנות הוועדה בשידור רדיו של הבי בי סי, נאם אודותן במכון המלכותי לעניינים בינלאומיים , ה"צ'טהאם האוס" (Chatham House) ובבית הלורדים.
בצמוד לדוח ועדת פיל, פרסמה ממשלת בריטניה גם ספר לבן שכותרתו "גילוי דעת על המדיניות בארץ ישראל, יולי 1937".
בפסקה 6 שלו נכתב כי הממשלה מתכוונת "להתיר לתקופת שמונת החודשים מאוגוסט 1937 עד מרץ 1938 עלייה יהודית לכל סוגיה במספר כולל של 8,000 איש, בתנאי שאין לעבור את גבול כושר הקליטה הכלכלי של הארץ".
מנהיגות המוסדות כולל דוד בן-גוריון, חיים ויצמן וגולדה מאיר הייתה בעד הצעות ועדת פיל, לפחות בעד הצעת החלוקה.
כנגדם עמדה קואליציה של הקומוניסטים ואנשי שמאל (שהיו בעד מדינה דו-לאומית), הדתיים (שהתנגדו לוויתור על נחלת אבות), הרוויזיוניסטים, הימין המתון בהנהגת מנחם אוסישקין, הלא-ציונים האמריקאים וכאלו שחשבו שבעזרת מאבק ניתן יהיה להגיע לתנאים טובים יותר.
יושב ראש ההנהלה הציונית, דוד בן-גוריון, שמח מאוד כשקרא את דו"ח הוועדה, אולם בחר בטקטיקה של התנגדות פומבית לחלוקה כדי שהתכנית תוצג כבריטית וכך לא תגרור התנגדות אוטומטית מצד הערבים, והודיע לשר המושבות כי התנועה הציונית כולה מתנגדת לחלוקה.
עמדה זו גרמה לידידי הציונות לתקוף את הדו"ח בחריפות בדיון בפרלמנט, וכך, במקום לאשר את תכנית החלוקה, החליט הפרלמנט רק להביא אותה בפני חבר הלאומים.
ב-4 באוגוסט 1937 נשא ויצמן את הנאום המרכזי בפני הקונגרס הציוני ה-20 בציריך: "אני אומר למעצמת המנדט: לא תתאכזרי אל האומה היהודית [...] אמרי לנו בגלוי שהבית הלאומי נסגר, ונדע היכן אנחנו עומדים".
הוא סירב לדון בתכנית החלוקה של ועדת פיל והודיע כי "אי אפשר לקבל אותה".
הקונגרס הציוני הכריז כי "הצעת החלוקה של ועדת פיל היא בלתי קבילה", אך הסמיך את הוועד הפועל "להמשיך במשא ומתן על מנת להבהיר את תוכנן המדויק של הצעותיה של הממשלה הבריטית להקמת מדינה יהודית בפלשתינה".
בין המתנגדים לחלוקה היו מנחם אוסישקין, יצחק טבנקין וברל כצנלסון, שטענו כי האזור המוצע למדינה היהודית קטן מכדי שיוכל לענות על צורכי התפוצות היהודיות.
תומכי הצעת החלוקה ראו בה את הסיכוי להקמת מדינה יהודית ואת התגשמות החלום הציוני.
בפני המוני יהודי פולין המדוכאים הופיע פתאום סיכוי להצלה, וצירים מפולין הגיעו אל הקונגרס הציוני עם רשימות של שרים לממשלה של המדינה העתידית.
עמדת בן-גוריון פורטה במכתבו לבנו באוקטובר 1937.
הקונגרס נתן להנהלה הציונית סמכות לנהל משא ומתן עם הממשלה הבריטית על הקמת מדינה יהודית ולא על חלוקת ארץ ישראל המערבית.
הצעתה של ועדת פיל התבססה על עקרון החלוקה, לפיכך היה בכך איתות שהתנועה הציונית מוכנה לדון בהצעת חלוקה.
אולם דעתה של הנהגת היישוב גברה, וכצעד מסייע הוקמו 52 יישובי חומה ומגדל שנועדו לקבוע חזקה על חלקי ארץ.
הנימוקים בעד "תוכנית החלוקה" ביישוב היהודי
הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל על-פי "תוכנית החלוקה" היא אחריות לאומית ובסיס לתקומה מדינית, כי יש בה החלטה עקרונית על הקמת מדינה ריבונית לעם היהודי בארץ ישראל.
הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל על-פי "תוכנית החלוקה" תאפשר קליטה והתיישבות של יהודים במדינה היהודית ללא הגבלות.
הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל על-פי "תוכנית החלוקה" תאפשר הצלה מיידית של יהודים הזקוקים ורוצים פתרון למצוקתם בגולה, ובעיקר לרבבות הפליטים שנמלטים מאירופה האנטישמית-הגזענית.
הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל על-פי "תוכנית החלוקה" היא בסיס לפיתוח מדינה יהודית עצמאית בגבולות מורחבים יותר בעתיד.
הקמת מדינה יהודית וערבית על-פי "תוכנית החלוקה" תאפשר להגיע להסכמה ולפיוס בין שני העמים שיש להם אותן שאיפות לאומיות על ארץ ישראל.
הדבר יביא לצמצום העוינות הערבית ולהפסקת הטרור הערבי הפוגע קשות, ביישוב היהודי, ברכוש ובנפש.
הקמת מדינה יהודית החיה בשלום לצד מדינה ערבית, תאפשר ניצול מלא של המשאבים הכלכליים והחברתיים העומדים לרשותה.
ביום פרסום דוח הוועדה, הכריז אמין אל-חוסייני על שלילת הצעותיה.
בימים שלאחר פרסום הדוח, הודיע לנציב העליון מנהיג האופוזיציה הפלסטיני ראע'ב נשאשיבי, שמפלגת ההגנה הלאומית בראשותו פרשה מהוועד הערבי העליון עוד ב-3 ביולי, על כך שהוא מקבל את המלצות הוועדה "בהסתייגויות", אולם ב-11 ביולי 1937 הכריז: "פלסטין תהיה מדינה ערבית עצמאית ללא כל שלטון יהודי או זר".
ב-21 ביולי 1937 הגישה "מפלגת ההגנה" לנציב העליון תזכיר שפסל בתקיפות את רעיון החלוקה.
ראש ממשלת עיראק חכמאת סולימאן , שפעל כדוברן של מדינות ערב, גינה ב-14 ביולי 1937 את הצעת החלוקה וקיצוץ המדינה הערבית הפלסטינית, והכריז: "כל אדם שיסכים לעמוד בראש מדינה כזאת ינודה ברחבי העולם הערבי ויעורר את זעמם של המוסלמים בכל המזרח.
אני מכריז, כראש ממשלה ערבית וכאזרח פרטי, כי תמיד אתנגד לכל אדם הנכון לתקוע פגיון בלב הגזע הערבי".
העלמאא (חכמי הדת) השיעים של הערים הקדושות כרבלא ונג'ף הוציאו פתווה (פסק הלכה) שקבעה כי מי שיסכים לקבל את "כס פלסטין" (המחולקת) יוכרז ככופר "וארור יהיה עד יום תחיית המתים".
ב-8 בספטמבר 1937 התכנס בבלודאן שבסוריה קונגרס כל-ערבי (ועידת בלודאן) ביוזמת הוועד הערבי העליון על מנת לדון במסקנות ועידת פיל.