tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם אנחנו שותפים אסטרטגיים או שותפים ראויים לחיקוי, עשו את מה שהכרחי לעשות".
ראש הממשלה יילדרים איים במלחמה כנגד כל מדינה שתתמוך בגולן.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קארי, הזמין את טורקיה "להציג לנו כל ראייה שמסוגלת לעמוד לבדיקה" לפני שהם ייענו לבקשת ההסגרה.
מחוץ לטורקיה, בברינגן שבבלגיה, תומכים אלימים של ארדואן ניסו לתקוף בניין של תנועה המזוהה עם גולן בשם "Vuslat".
המשטרה הביאה תותחי מים כדי לעצור את התוקפים.
באמצעי התקשורת פורסמו ידיעות שכוחות משטרה הגנו על הבתים של תומכי גולן.
ברשתות החברתיות אנשים עודדו לצאת לברינגן פעם נוספת, ואי־סדרים דומים נוספים נרשמו גם בהאוסדן זולדר שבבלגיה.
הקונסוליה האמריקאית בטורקיה הוציאה מזכר המייעץ לתושבי ארצות־הברית להימנע מלהגיע לאזור בסיס חיל האוויר אינג'ירליק בדרום טורקיה, המכיל כ־50 פצצות ביקוע גרעיני, עד ש"הפעילות תחזור לסדרה".
הם הצהירו כי השלטונות המקומיים אסרו את הגישה לבסיס האוויר ושאספקת החשמל אליו הופסקה.
כוחות חיל האוויר של ארצות הברית פעלו באזור זה לטובת ההתערבות האמריקאית בנעשה בסוריה.
קרוב ל־1,500 צוותים אמריקאים שוכנו בבסיס.
עשרים וארבע שעות לאחר הדיווחים הראשוניים על סגירת בסיס חיל האוויר, גורמים רשמיים במחלקת ההגנה של ארצות הברית אישרו כי הבסיס והשטח האווירי שבו נפתחו מחדש עבור מטוסי צבא, וכי הפעילות של מטוסים אמריקאיים בבסיס תתחדש.
ב־16 ביולי אנשים שהפגינו כנגד ההפיכה זימרו בהתרסה כנגד המקומיים באיסטנבול, באזורים בעלי ריכוז גבוה של אלווים, כולל באוקמיידן ובסולטנגזי.
תקריות דומות קרו גם באנטקיה, בה ריכוז אלווים גבוה באוכלוסייה, כאשר אופנוענים שזוהו כחסידי השריעה עברו לינץ'.
בשכונות שונות באנקרה חנויות השייכות לסורים הותקפו על ידי ההמון.
במלטיה איסלמיסטים סונים הטרידו תושבים של שכונה אלווית, בייחוד את הנשים, וניסו להיכנס לשכונה בהמוניהם, עד אשר המשטרה התערבה וחסמה את כל הדרכים לשכונה.
בקדיקוי אנשים ששתו אלכוהול בפומבי הותקפו על ידי קבוצה של אנשי דת פונדמנטליסטים.
בעקבות המעצרים, אלפי מפגינים נגד ההפיכה דרשו ליזום עונש מוות נגד העצורים הקשורים בהפיכה, תחת הסיסמה "אנחנו רוצים את עונש המוות".
הנשיא ארדואן לא שלל את האפשרות, ואמר ש"בדמוקרטיה, מה שהעם רוצה זה מה שהוא יקבל".
השלטונות הטורקיים לא הוציאו אף אחד להורג מאז שנת 1984, אך אסרו זאת מבחינה משפטית רק ב־2004 כתנאי מוקדם להצטרפות לאיחוד האירופי.
גורמים רשמיים באיחוד האירופי הביעו את התנגדותם לטיהורים שנעשים על ידי השלטונות הטורקים בקשר להפיכה.
שר החוץ הצרפתי ציין שטורקיה חייבת לעבוד במסגרת החוק ולעמוד בעקרונות הדמוקרטיים של אירופה.
ב־18 ביולי 2016, ציינה פדריקה מוגריני, הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שאף מדינה לא תתקבל לאיחוד האירופי "אם היא מאפשרת עונש מוות".
סטפן סיברט, מזכיר העיתונות של גרמניה, ציין כי ביסוס עונש מוות במדינה יסיים את השיחות על כניסתה של טורקיה לאיחוד האירופי.
טורקיה היא חברה במועצת אירופה ואשררה את האמנה האירופית לזכויות אדם כחלק מתנאי החברות שלה.
אמנה זו כוללת את ביטול עונש המוות כחלק מהתנאים בה.
ככזו, אסור לטורקיה מבחינה חוקית לחוקק מחדש את עונש המוות.
ב־20 ביולי 2016 הכריז הנשיא ארדואן על שלושה חודשים של מצב חירום כתגובה על ניסיון ההפיכה, תוך ניצול סעיף 120 לחוקה הטורקית, "הכרזת מצב חירום בשל פעולות נרחבות של אלימות והידרדרות חמורה של הסדר הציבורי".
ההחלטה התקבלה בפרלמנט הטורקי ב־21 ביולי, ברוב של 346 כנגד 115 מצביעים.
מפלגת הצדק והפיתוח ומפלגת התנועה הלאומית היו בעד, בעוד מפלגת העם הרפובליקאית ומפלגת העמים הדמוקרטית היו נגד.
ראש הממשלה יילדרים טען שמצב החירום נחוץ על מנת "להיפטר ממקורות הפורענות במהרה".
סגן ראש ממשלת טורקיה, נומאן קורטולמוש, הודיע כי במסגרת מצב החירום המדינה תקפיא באופן זמני את חלקה באמנה האירופית לזכויות אדם, זאת בהתאם לסעיף 15 באמנה, המתיר זאת במקרה של "מלחמה או מצב חירום ציבורי המאיים על קיומה של האומה".
הודעה על ההקפאה חייבת להישלח למועצת אירופה, ואסור שתהיה לה השפעה על הזכות להליך הוגן או על איסור עינויים.
ב־16 ביולי 2016 נחת מסוק טורקי ביוון, שבו היו שמונה אנשי צבא מכוחות המורדים שביקשו מקלט מדיני פוליטי.
טורקיה ביקשה את הסגרת הנמלטים ואת החזרת המסוק, ואילו יוון השיבה כי המסוק הצבאי הטורקי יוחזר, אך בקשת המקלט תיבחן.
המסוק הוחזר לטורקיה בבוקר היום שלמחרת.
החיילים הועלו למשפט ביוון בגין סיכון היחסים בין יוון לטורקיה, ובגין טיסה בלתי חוקית.
ההאשמה בגין סיכון היחסים בין יוון לטורקיה הוסרה לאחר מכן.
עורכת הדין של ארבעה מהם טענה שהם נמנו עם הצוות הרפואי באיסטנבול, ושלכולם יש משפחה וילדים בטורקיה.
היא הוסיפה שב־15 ביולי הם קיבלו פקודה להוביל פצועים בעזרת המסוק, מבלי לדעת כלל על ניסיון ההפיכה.
בשלב כלשהו החלו כוחות משטרה טורקיים לירות על המסוק שלהם, וכשהם הבינו שמדובר בניסיון הפיכה הם פחדו שיוצאו להורג בגין השתתפות בו, ולכן טסו ליוון כדי לבקש מקלט מדיני.
לפי דבריה, כולם נמצאים במצב נפשי רעוע, וחוששים לגורלם ולגורל משפחותיהם, כיוון שהם משוכנעים שבטורקיה הם לא יזכו להליך הוגן.
אנשי הצבא הובאו בפני שופט ב־18 ביולי כשפניהם מכוסים והם לבושים בבגדים אזרחיים, אך בית המשפט דחה את הדיון ל־21 ביולי בשל האווירה המתוחה בבית המשפט.
אנשי ממשל מטורקיה ישבו מאחוריהם ואיימו עליהם עד שעורך דין יווני ביקש מהם לזוז.
עורכת דינם טענה שמישהו שתרגם לה את דבריהם אמר שהם הטיחו בנאשמים "כלבים, בוגדים, אנחנו נהרוג אתכם".
סגן שר ההגנה היווני ציין כי בקשות למקלט נבדקות על ידי בתי המשפט היווני, ולמרות שהבקשות ייבדקו מול "החוק היווני והבינלאומי", הטיעון בעד ההסגרה הוא "חזק מאוד".
שגריר טורקיה ביוון אמר כי אם החיילים לא יוחזרו לטורקיה, זה "לא יעזור ליחסים הדו־צדדיים בין שתי המדינות", וכי "יוון לא הייתה צריכה לתת רשות נחיתה למסוק טורקי.
היא לא הייתה צריכה לאפשר לו אפילו להיכנס למרחב הפיקוח התעופתי שלה.
עורך דין יווני ציין כי המצב מורכב, וכי למרות שהרשויות היווניות רוצות הליך הסגרה נקי ומיידי, ישנם טיעונים משפטיים חזקים נגד מהלך שכזה, ובבסיסם ביטחון חייהם של מבקשי המקלט לפי החוק היווני והבינלאומי.
הוא ציין שאין אפשרות להסגירם אם יש חשד לתביעה מדינית או תביעה צבאית נגדם שעלולים להסתיים בעונשים קשים.
בליל 19 ביולי הקצינים הועברו מאלכסנדרופולי לקוואלה לאבטחת ביטחונם האישי.
ב־21 ביולי גזר בית המשפט היווני על שמונת אנשי הצבא שני חודשי מאסר על כניסה בלתי חוקית ליוון, וזיכה אותם ממעבר על חוקי הטיסה בה.
הם נמצאו זכאים מטיסה בלתי חוקית מעל שמי יוון מכיוון שהחוק היווני לא נוגע למטוסים ומסוקים צבאיים, מאחר שהם לא מחויבים להגיש תוכניות טיסה.
בית המשפט הכיר בנסיבות המקלות לפיהן האנשים פעלו מתוך לחץ גדול.
העונש נדחה בשלוש שנים, אך הם נשארו במעצר משטרתי עד שידונו בבקשת המקלט שלהם.
שוטר יווני שהעיד אמר שאנשי הצבא הטורקיים שיתפו פעולה לאחר נחיתתם, לא היו חמושים, לא התנגדו, נכנעו באופן מיידי וביקשו מקלט מדיני פוליטי.
במהלך המשפט נכחו 6 עורכי דין טורקיים, אחד מהם איים על אנשי הצבא וכתוצאה הוצא באופן מיידי מהאולם על ידי המשטרה היוונית.
לפי גרסתם של החיילים, כפי שנמסרה לשופט בבית המשפט משאלות שהפנה אליהם, כולם זומנו בערב של 15 ביולי לאסוף חיילים פצועים באיסטנבול, מבלי לקבל פרטים נוספים.
הם הדגישו שהמטוס בו השתמשו שימש כאמבולנס מרחף ולהובלת נפגעים בלבד.
לפני שהחליטו לעזוב את טורקיה הם נחתו בבסיס באיסטנבול, בו יש בית חולים צבאי, שם הם שהו עד שלפני עלות השחר הם שמעו יריות.
התחנה האחרונה לפני שהגיעו לאלכסנדרופולי הייתה אזור מיוער ליד העיר, בו הם קראו באינטרנט על ההפיכה.
כולם טענו שהם דאגו לביטחונם לאחר שראו קצינים וחיילים מוכים בידי ההמון ברחובות איסטנבול, ללא תלות במידת מעורבותם בניסיון ההפיכה.
בבוקר ה־22 ביולי הקצינים הועברו מסיבות ביטחוניות לאתונה.
עורכי הדין שלהם אמרו שלא נמסר להם על העברתם ושמנהל המשטרה בקוואלה הודיע להם על כך בערב.
שמירה יוונית מפני נמלטים נוספים
ב־20 ביולי נשמעו דיווחים על קבוצה של אנשי צבא טורקיים מכוחות ההפיכה שמתכננים לברוח מטורקיה דרך האי סימי, בדרום־מזרח הים האגאי שביוון.
דיווחים אלו הכניסו את הצבא היווני לכוננות.
השמירה עובתה באזור זה, במיוחד לאור דיווחים שהתקבלו על קבוצת אנשים השטים על סירות מתנפחות מדטקה שבחופי טורקיה, לעבר סימי.
הם עקבו אחרי תנועת הסירה, אך זו נשארה במים הטריטוריאליים של טורקיה.
נציגות של המשטרה היוונית נשלחה גם היא לסימי כדי לבצע בדיקות באזור.
אתונה ציפתה ממשתתפים בניסיון ההפיכה הכושל לבוא ליוון כך שדיווחים אלו נלקחו ברצינות.
בנוסף, מטוסי F-16 טורקיים הוזנקו כדי לבדוק דיווחים שכלי שיט של המשמר הטורקי הופיעו במים הטריטוריאליים של יוון בים האגאי.
בהמשך היום, משרד הפנים הטורקי דחה טענות לפיהן חיילים מורדים "חטפו" כלי שיט על מנת לברוח ליוון.
כתגובה לטיהורים שמבצע הממשל הטורקי, פרסם אתר האינטרנט ויקיליקס מעל 300,000 התכתבויות דואר־אלקטרוני ומעל 500,000 מסמכים, בהם כאלו של מפלגת השלטון.
בעקבות זאת, הורתה מועצת התקשורת של טורקיה לחסום את הגישה לאתר במדינה.
באתר ויקיליקס נטען כי לאחר שהכריזו על הפצת המסמכים בטוויטר, תשתיות האתר נפגעו.
צוות האתר חזה את הניסיונות העתידיים של הממשל הטורקי לחסום את האתר, ולכן עודד את המשתמשים הטורקים להיערך למצב שכזה ולהשתמש בפתרונות שיעזרו לעקוף את הסינון, כמו TorBrowser ו־uTorrent.
על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, עצירים בטורקיה לא קיבלו גישה לייעוץ משפטי, הוכו ועונו ואף לא סופקו להם כמות מזון, מים או טיפול רפואי בכמות ראויה.
לפחות עצור אחד ניסה להתאבד.
אמנסטי אינטרנשיונל ביקשו מהוועדה האירופית למניעת עינויים לשלוח נציגים שיבדקו את תנאי העצורים.
עד המשרת במפקדת המשטרה באנקרה חשף ששוטרים סירבו לספק טיפול רפואי לעציר, ואף ציטט את הרופא שאמר "תן לו למות, נגיד שהוא הגיע אלינו מת".
בנוסף, ארדואן האריך את התקופה המרבית של צו־המעצר לחשודים מארבעה ימים ל־30, מהלך שלפי אמנסטי מגדיל את הסיכון לכך שעצורים יעברו עינויים או התעללות בצורות אחרות.
משרד המשפטים הטורקי הכחיש את החשדות, ושר המשפטים בקיר בוזדאג צייץ בחשבון הטוויטר שלו: "לא היו שום עינויים או תקיפות של העצירים", כתגובה להאשמות אמנסטי אינטרנשיונל.
"הטענות לעינויים ולתקיפה מופצות על ידי קמפיין דיסאינפורמציה מתוכנן שנוצר על ידי חברי תנועת גולן, והוא שקרי ומעוות".
רויטרס דיווחו ב־15 ביולי שמקור באירופה תיאר את ניסיון ההפיכה כ"מתוזמר היטב", וחזה כי "בהתחשב בהיקף המבצע, קשה לדמיין שהם יפסיקו מבלי שישיגו השתלטות".
דיפלומטי אירופאי אחר אמר שהשגריר הטורקי בבירתו היה בהלם ו"לקח את האירוע ברצינות רבה".
לפי מייקל רובין, פרשן אמריקאי לענייני המזרח התיכון, ארדואן צריך להאשים עצמו בנוגע לניסיון ההפיכה.
מאז שהתחיל להיות נאמן יותר ויותר לסדר־יום אסלמי, ארדואן "פשט מעליו כל חזות של שליט למען כלל הטורקים".
לאחר שליבה את הלהבות בגל המחאות בטורקיה ב־2013, הוא הפך את האזורים המיושבים בכורדים בדרום־מזרח טורקיה ל"אזור מלחמה המזכיר את הימים הגרועים ביותר של שנות ה־80".
למרות כל זאת, הבעיה הגדולה ביותר, כך לטענתו של רובין, יכולה להיות מדיניות החוץ של ארדואן, אשר הצליח להפוך את הנחת היסוד הטורקית של "אין בעיות עם המדינות השכנות" למצב בו לטורקיה יש בעיות עם כמעט כל מדינה שכנה, והיא אף נהייתה מנוכרת לכמה מדינות ברית וידידות שהיו לה.
כתב המזרח התיכון הבריטי רוברט פיסק הזהיר כי "ארדואן הבין מאוחר מדי את העלות של התפקיד שבחר למען ארצו.
זה דבר אחד להצטער בפני פוטין ולהטליא את היחסים עם נתניהו; אבל כאשר אתה כבר לא יכול לסמוך הצבא שלך, ישנם עניינים רציניים יותר שצריך להתרכז בהם".
למרות שניסיון ההפיכה הזה נכשל, פיסק מצפה לראות ניסיון נוסף בחודשים או בשנים הקרובות.
הפרופסור הטורקי אקין יונבר תיאר את ניסיון ההפיכה כ"דומה יותר למרד".
על־פי הכתבת והתחקירנית הטורקית אזגי בסרן, השם של "המועצה לשלום האומה" (Yurtta Sulh Konseyi) נלקח מהאמירה המפורסמת של אטאטורק: "שלום בבית, שלום בעולם".
היא ציינה לאחר מכן ש"ההצהרה של החונטה שנקראה בערוץ הטלוויזיה במהלך ניסיון ההפיכה, עוררה דמיון רב לפנייה המפורסמת של מוסטפא כמאל אטאטורק לצעירים הטורקים.
מצד שני, בהתחשב בעובדה שהאזכורים הללו ברורים מדי, ייתכן שהם נכללו בכוונה תחילה על מנת לרמוז על חונטה כמאליסטית ולא על חונטה מכוחותיו של גולן".
חוקר האסלאם הגרמני ריינר הרמן טוען שמבצעי ניסיון ההפיכה ניסו למנוע טיהור גדול של שופטים ושל אנשי צבא, טיהור שאכן התחיל ביום שבת, יום אחרי ניסיון ההפיכה.
לפי התחקירן העיתונאי הטורקי אחמד שיק, רשימה של בכירים שנועדו לטיהור כבר הוכנה על ידי היועץ המשפטי של איזמיר, אוקאן באטו, ואושרה על ידי הנשיא ארדואן.
לפי גרסה זו, מבצעי ניסיון ההפיכה היו צריכים לבצע במהרה את ההפיכה, לפני שהם יסולקו ויעצרו.
אחת מהסיבות המרכזיות לכישלון המבצע הייתה חוסר הסדר בהיררכיה הפיקודית במהלך ניסיון ההפיכה.
ראש ארגון הביון הלאומי של טורקיה, הקאן פידאן, גילה את התוכנית לביצוע ניסיון ההפיכה, מה שאילץ את ההופכים להוציא אותה לפועל 6 שעות מוקדם מהמתוכנן.
אחד מהמארגנים המרכזיים, גנרל סמיח טרזי, נהרג על ידי קצין זוטר בתחילת ההתקפה, אירוע שגרם לדמורליזציה והריסת מבנה הפיקוד בקרב המורדים.
שתי תקריות אלו גרמו לכך שניסיון ההפיכה התבצע באופן לא מאורגן.
הקצינים בדרגות הגבוהות התנגדו להפיכה, והורו בפומבי לכל האנשים לחזור למחנותיהם.
מכיוון שפעלו מחוץ לשרשרת הפיקוד הצבאית, למורדים היו חסרים התיאום והמשאבים לצורך השגת מטרותיהם.
החיילים שהמורדים גייסו לא היו מודעים למטרה האמיתית של המשימה, איבדו את המורל במהירות, והעדיפו להיכנע מאשר לירות במפגינים.
מפקד הארמייה הראשונה באיסטנבול, גנרל אמיט דנדר, התקשר באופן אישי לארדואן להזהיר אותו מפני ההפיכה, שכנע אותו לעזוב את המלון לפני שמבצעי ניסיון ההפיכה הגיעו אליו, ועזר לו לאבטח את נחיתתו באיסטנבול.
ארגון הביון הלאומי גייס למשימה את התותחים נגד מטוסים שהיו לרשותם, תותחים שמבצעי ניסיון ההפיכה לא ידעו על קיומם.
התרחשות זו הרתיעה מטוסים וכוחות קומנדו של ההופכים.
גורם לא פחות חשוב בכישלון ההפיכה, כך לפי האסטרטג הצבאי אדוארד לוטוואק, היה חוסר היכולת של המורדים לנטרל את ארדואן או גורמים אחרים בדרגות גבוהות בממשל, על ידי הריגתם או עצירתם.
יחידה של כוחות מיוחדים נשלחה באמצעות מסוק להרוג או לתפוס את הנשיא, אך החמיצה הזדמנות זו מכיוון שהוא פונה על ידי צוות האבטחה שלו מספר דקות מוקדם יותר.
מרגע שארדואן נחת בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק שאובטח על ידי תומכיו, כישלון ההפיכה היה ברור.
לפי מקור צבאי, מספר מטוסי F-16 הצליחו להתמקד על המטוס של ארדואן בדרכו לאיסטנבול, אך לא ירו.
פקיד טורקי בכיר ללוחמה בטרור גילה לאחר מכן שהסיבה לכך הייתה שהטייס במטוסו של ארדואן תיקשר עם הכוחות של המורדים דרך מערכת הרדיו של המטוס, ואמר להם שמדובר בטיסה של חברת התעופה טורקיש איירליינס.
פרשנים נוספים טוענים שניסיון ההפיכה לא הצליח גם בגלל הכישלון של מבצעיו להשתלט על התקשורת, ולעצב באמצעותה את דעת הקהל.
בשביל לבצע הפיכות מוצלחות, כך לפי הפרשנים, יש צורך בשליטה על התקשורת.
שליטה שכזו מאפשרת לקבוצה קטנה של אנשים להציג מצב לפיו הם בשליטה מלאה, ושהניצחון שלהם בלתי נמנע.
כך הם יכולים לשכנע את הציבור, יחד עם חיילים חסרי עמדה ואף כאלו נאמנים, לערוק אליהם, או לפחות לא להתנגד.
כוחות המורדים נכשלו בהשגת שליטה על טורקסאט, רשת הכבלים ותקשורת הלוויין המרכזית בטורקיה, ונכשלו בהשגת שליטה על רשתות הטלוויזיה והטלפון במדינה.
כישלון זה אפשר לארדואן לבצע את שיחת ה־Facetime שביצע, ולדבר בטלוויזיה.
כוחות התומכים בממשלה שלחו מסרוני מלל לכל אזרחי טורקיה, הקוראים להם להתגייס.
תומכי ארדואן רבים יצאו לרחובות להגן על הנשיא שלהם.
במידה וההפיכה הייתה מתבצעת בשעה המתוכננת בשעות הלילה, רוב האנשים לא היו ערים והרחובות היו ריקים.
ניסיון הפיגוע בחוות הדלק והגז פי גלילות הוא פיגוע טרור פלסטיני שביצע החמאס באתר פי גלילות ב-23 במאי 2002 במהלך האינתיפאדה השנייה, באמצעות פיצוץ מכלית דלק ממולכדת שהגיעה לתוך המתחם.
בפיגוע זה לא היו נפגעים, אך נגרם נזק.
ביום חמישי 23 במאי 2002, בשעת בוקר, יצא נהג מכלית דלק מחניון בחולון לעבר אתר פי גלילות, במטרה למלא את המכלית לקראת חלוקת דלק בתחנות דלק.
משהגיע לשערי האתר נבדקה משאיתו באופן שגרתי.
בעת שמילא הנהג את המכלית בדלק, ושהה מחוץ לתא הנהג, אירע הפיצוץ.
מן הפיצוץ התלקחה המשאית, אך המערכות האוטומטיות לכיבוי שריפות כיבו מיידית את האש.
מחקירת כוחות הביטחון התברר שהמטען הונח בלילה הקודם.
הכוחות שסרקו את האזור מצאו במקום שרידים של מטען חבלה ושרידי טלפון סלולרי להפעלת המטען מרחוק.
באוגוסט 2002 נתפס תא טרור של ערבים תושבי הכפר סילואן שבמזרח ירושלים.
התא כונה "חוליית סילואן" ואנשיו הועמדו לדין על ביצוע הפיגוע.
חוליית הטרור ביצעה גם את הפיגוע בקפה "מומנט" בירושלים, את הפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון ואת הפיגוע בקפיטריית פרנק סינטרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבראהים חאמד, שהיה בין האחראים על תכנון פיגוע זה ואחרים, נתפס, הועמד לדין ונידון בשנת 2012 ל-54 מאסרי עולם.
הפיגוע זירז את ממשלת ישראל להחליט על פינוי אתר פי גלילות.
ניסיון ההתנקשות בנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו היה ניסיון התנקשות שהתרחש ב-4 באוגוסט 2018 בשעה 17:40 בקראקס בזמן נאום שנשא ניקולאס מדורו במהלך מצעד צבאי שהועבר בשידור ישיר אשר במהלכו התפוצצו שני רחפני נפץ, לפי טענת גורמי הממשל, במטרה להתנקש בנשיא.
על פי מקורות שונים, התקיפה התבצעה בעזרת כלי טיס בלתי מאויש או רחפנים מצוידים בחומרי נפץ בזמן נאום שנשא מדורו לכבוד יום השנה ה-81 למשמר הלאומי הבוליבריאני של ונצואלה .
מדורו עצמו לא נפגע מהפיצוצים, אך, לטענת גורמי הממשל, שבעה חיילי המשמר הלאומי נפצעו.
מנגד, מקורות שונים טוענים כי לא היה כלל ניסיון התנקשות וכי מדובר בפיצוץ בלוני גז בבניין סמוך.
בנאום שנשא כשעתיים לאחר האירוע, מדורו האשים את הימין הקיצוני במדינה, את נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס ואת גורמי הימין הקיצוני הקולומביאני באחריות לניסיון ההתנקשות, וטען שנעצרו מספר חשודים במעורבות באירוע.
חואן מנואל סנטוס הכחיש את ההאשמות.
קבוצה בשם "Soldados de Franelas" (חיילים בחולצות T) הודיעה בטוויטר שהיא לוקחת אחריות על ניסיון החיסול, תוך שהיא טוענת שהרחפנים נפגעו מאש צלפים.
ניסיון ההתנקשות בגולדה מאיר היה ניסיון התנקשות שהתרחש ב-4 במרץ 1973, בעת ביקורה של מאיר בארצות הברית.
ארגון "ספטמבר השחור" ניסה להתנקש בחייה של ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, באמצעות ניסיון לפוצץ מכוניות תופת שהוצבו בסמוך למוקדים ישראלים בהם עברה במהלך הביקור.
ניסיון ההתנקשות בוצע כנקמה על מבצע זעם האל שבו חוסלו אנשי הארגון והיה ניסיון הפיגוע הראשון של הארגון על אדמת ארצות הברית.
בחודש ספטמבר 1972, במהלך אולימפיאדת מינכן, רצח ארגון הטרור "ספטמבר השחור" אחד עשר ספורטאים מהמשלחת הישראלית לאולימפיאדה.
כתגובה פתחה ישראל במסע חיסולים כנגד ראשי הארגון וחברי ארגון הטרור, וכן ב"מבצע זעם האל", שתכליתו הייתה חיסול כל האחראים לטבח הספורטאים.
ארגון "ספטמבר השחור", מנגד, נקם את נקמתו באמצעות התנקשויות בנציגים ישראלים, דוגמת הריגת איש המוסד, ברוך כהן, במדריד, וניסיון ההתנקשות באיש המוסד צדוק אופיר באמצעות סוכן כפול.
יש הטוענים שגם רצח ג'ו אלון בוצע על ידי ספטמבר השחור.
בחודש מרץ 1973 החליט הארגון לפגוע בדמות הישראלית הבכירה ביותר - ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
לקראת ביקורה הצפוי של מאיר בארצות הברית, הוטמנו שלוש מכוניות תופת עמוסות במאות ק"ג חומר נפץ במספר מוקדים ישראלים בניו יורק - שתי מכוניות הוצבו בשדרה החמישית במנהטן בסמוך לבנקים ישראלים, ומכונית תופת נוספת הוצבה בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי בסמוך לטרמינל של חברת התעופה אל על.
ב-4 במרץ בעת ביקורה של מאיר בעיר, התבצע ניסיון להפעיל מרחוק את מכוניות התופת בעת שעברה מאיר בסמוך אליהן, אולם המכוניות לא התפוצצו בשל כשל טכני במטעני החבלה שהוטמנו בהן.
ב-6 במרץ, לאחר שהסוכנות לביטחון לאומי ירטה התקשרות של ח'אלד אל-ג'ווארי, איש "ספטמבר השחור" שתכנן את ההתנקשות, החלו משטרת ארצות הברית וה-FBI בחיפוש אחר מכוניות התופת.
שתי מכוניות התגלו במגרש מכוניות אליו נגררו ב-5 במרץ, והמכונית שהוצבה בסמוך לטרמינל אל על בנמל התעופה אותרה ב-7 במרץ ונוטרלה על ידי חבלני המשטרה.
ב-3 בפברואר 2009, לאחר שהיו חסויים במשך השנים, הותרו לפרסום המסמכים אודות ניסיון ההתנקשות במאיר.
אל-ג'ווארי, שהיה אזרח עיראקי, ברח מארצות הברית ונתפס לבסוף בשנת 1991, כשהגיע לתוניסיה על-מנת להשתתף בהלוויה.
הוא נידון ל-30 שנות מאסר, אך השתחרר בחודש פברואר 2009 לאחר שריצה מחצית מעונשו.
ניסיון ההתנקשות באפיפיור פאולוס השישי התרחש ב-27 בנובמבר 1970 בעיר מנילה שבפיליפינים.
מתנקש בודד תקף את האפיפיור בפגיון והוא נפצע פצעים קלים.
בבוקר 27 בנובמבר 1970 הגיע האפיפיור פאולוס השישי לביקור בפיליפינים - הביקור האפיפיורי הראשון במדינה.
ביקורו עורר התרגשות רבה במדינה שמרבית תושביה היו נוצרים.
אלפי אנשים הגיעו לנמל התעופה של מנילה לקראת הגעתו.
זמן קצר לאחר שירד האפיפיור ממטוסו, ובעת שליוו אותו, מזכירו הפרטי ונשיא הפליפינים, פרדיננד מרקוס, ניגש אליו גבר בבגדי כומר ודקר אותו פעמיים בקריס , סוג של פגיון אינדונזי.
שתי הדקירות פגעו בצווארונו של האפיפיור, משני צידיו של וריד ראשי בצוואר (Jugular vein).
האפיפיור נפצע פצעים קלים בלבד משום שמזכירו הדף את ידו של המתנקש וכן משום שהצווארון שלבש היה נוקשה על מנת לסייע לו בהפגת כאבי קשחת חוליות צווארית שממנה סבל.
האפיפיור המשיך בתוכנית הביקור שלו ללא שינוי והעובדה שנפצע התגלתה ברבים רק לאחר מותו ב-1978.
חקירת התוקף העלתה כי שמו הוא בנחמין מנדוסה אי אמור פלורס (Benjamín Mendoza y Amor Flores) .
הוא היה בוליביאני יליד 1933, שעסק בציור בסגנון סוריאליסטי.
נראה שרחש עוינות לנצרות ולחינוך הדתי שקיבל.
הוא עזב את מולדתו ב-1962 וחי בארצות שונות.
הוא הצליח בדרך כלשהי להצטרף לקהל מקבלי הפנים של האפיפיור ולהגיע עד אליו.
פלורס הואשם והורשע בניסיון לרצח.
במהלך משפטו הצהיר כי יציל את האנושות מאמונות טפלות.
הוא ריצה בפיליפינים 38 חודשי מאסר ולאחר מכן שוחרר וגורש לבוליביה.
לאחר שחרורו אמר כי תקף את האפיפיור על מנת לזכות בתשומת לב.
ניסיון ההתנקשות אכן הגדיל את העניין בציוריו ואת הביקוש להם.
הוא חי בלימה שבפרו ומת בשנת 2014.
ניסיון ההפיכה הצבאית בירדן ב-1957 התחולל ב-13 באפריל 1957 בבסיסי הצבא בזרקא, ירדן, כאשר פרצו עימותים בין יחידות בדואיות הנאמנות למלך חוסיין ליחידות לאומיות ערביות בצבא ירדן.
שתי גרסאות התפתחו בנוגע לאירועי זרקא: הגרסה המלכותית קבעה כי האירוע הוא הפיכה של עלי אבו נוואר נגד חוסיין, והגרסה המתנגדת טוענת כי מדובר בהפיכה נגדית מבוימת של חוסיין בגיבוי אמריקני נגד התנועה הפאן-ערבית.
התמרון הצבאי "מבצע האשם" התחיל ב-8 באפריל והקיף את הבירה עמאן.
חוסיין שאל את עלי אבו נוואר (רמטכ"ל הכוחות המזוינים של ירדן) על פשר התמרון.
הרמטכ"ל טען שמדובר בתרגיל צבאי רגיל.
חוסיין, שחשד כי מדובר במפגן כוח של אבו נוואר להפיל אותו ולהיכנס לאיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת, הורה לאבו נוואר להסיג את כוחותיו.
ממשלתו של סולימאן א-נאבולסי נאלצה להתפטר ב-10 באפריל לאחר שמדיניותה התנגשה לעיתים קרובות עם הארמון.
ב-13 באפריל פרצו מהומות בבסיסי זרקא.
חוסיין (שהיה בן 21) הלך להפסיק את האלימות בין היחידות המלכותיות והערביות, לאחר שהערבים הפיצו שמועות כי חוסיין נהרג.
כוח סורי בן 3,000 לוחמים החל לנוע דרומה לתמיכה במה שנתפס בעיניהם כניסיון הפיכה, אך חזר לאחר שיחידות הצבא הראו את נאמנותן למלך.
אבו נוואר וקצינים בכירים התפטרו, והתאפשר להם לעזוב לסוריה, שם הפכו לאופוזיציה למלוכה הירדנית.
חוסיין הכריז על ממשל צבאי, ופירק את היחידות הפלסטיניות.
בסופו של דבר צמצם כמה מהצעדים הללו, בעיקר על ידי עוצר וצנזורה עיתונאית.
בכך מהלכיו של חוסיין צימצמו את הדמוקרטיה החוקתית בירדן.
על הקושרים לכאורה נגזרו 15 שנות מאסר בהיעדר נוכחותם, אך מאוחר יותר נחננו על ידי חוסיין ב-1964 כחלק ממאמצי הפיוס שלו עם האופוזיציה הגולה, וקיבלו תפקידים בכירים בממשלה.
בבחירות בירדן באוקטובר 1956 זכתה המפלגה הלאומית-סוציאליסטית (NSP) ב-12 מושבים מתוך 40 המושבים ב, כשהיא המפלגה הגדולה ביותר.
המלך חוסיין ביקש ממנהיג המפלגה סולימאן א-נאבולסי להקים ממשלה.
נבלוסי היה נאצריסט והזדהה עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
נבולסי מיזג את המשמר הלאומי, גוף שפעל תחת הלגיון הערבי בשטחי הגדה המערבית, עם הלגיון הערבי שהתבסס בעיקר על בדואים תושבי עבר הירדן המזרחי ויצר צבא ירדני בן 35,000 איש.
נבאלוסי כונן יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
היחסים המתוחים בין הארמון לממשלה הגיעו לשיאם במרץ לאחר שנבולסי סיפק לחוסיין את רשימת הקצינים הבכירים בצבא שאותום רצה לפטר, חוסיין נעתר, לאחר מכן כשהציג רשימה חדשה - חוסיין התנגד.
בתוהו ובוהו המדיני בירדן ויומיים לפני התפטרותו הכפויה של נבולסי, עסקה יחידת צבא מחטיבת השריון הראשונה בפיקודו של סרן נדיר רשיד במבצע בשם "מבצע האשם", לכבוד השושלת ההאשמית, בצמתים הגדולים של עמאן.
המהלך העלה את חשדו של חוסיין והניע אותו להורות לאבו נואר להסיג את היחידה, וכך עשה.
חוסיין האמין שהמהלך הוא הקדמה להפיכה הממשמשת ובאה.
אבו נואר ביקש להפיג את דאגותיו של חוסיין ואמר לו שזה תרגיל שגרתי שבוצע פעמים רבות בשנים הקודמות לפקח על התנועה אל העיר ומחוצה לה, מאוחר יותר טען ראשיד שהיא חלק מתוכנית מגירה רחבה יותר להעברת חיילים לגדה המערבית במקרה של פלישה ישראלית.
לפי פירסון, התמרון נועד להפחיד את חוסיין, בעוד שההיסטוריונית בטי אנדרסון שיערה כי "הקצינים יכלו לבדוק את המים כדי לראות מה הם יכולים להשיג מבחינה צבאית".
תהיה הסיבה האמיתית לתמרון אשר תהא, היא הגבירה את חשדותיו של חוסיין בהפיכה מצד אבו נואר והלאומנים הערבים, והיא עוררה אזהרות מצד גורמים מלכותיים ותיקים, בהג'ת א-תלהוני וחוסיין בן נאסר, כי ההפיכה קרובה.
ב־13 באפריל פרצו התפרעויות בבסיסי הצבא בזרקא, שהכילו את ריכוז הכוחות הגדול ביותר במדינה, בעיקר ביחידות חדריות (לא בדואיות) הנאמנות לאבו נואר לבין יחידות הנשלטות על ידי בדווים הנאמנות לחוסיין.
שתי התייחסויות עיקריות התגלו בנוגע לאירוע זה, הידוע בכינויו "מרד זרקא", כאשר התייחסות אחת הועברה על ידי חוסין והיסטוריוגרפים מערביים והשנייה על ידי מתנגדים פוליטיים ורבים בעיתונות הירדנית והערבית.
פירסון אמר כי "האירוע שקוע במסתורין ובמחלוקת מתמשכת", וגם אנדרסון כתב כי "יש שאלות רבות בשאלה האם מקור ההפיכה הזה מקורו בצבא, בראשות אבו נואר והקצינים החופשיים, או המלך והאמריקאים, שרצו תירוץ לסלק את "התנועה הלאומנית הערבית" מהזירה הפוליטית של ירדן.
על פי תיאור האירועים של חוסיין, אבו נוואר והקצינים החופשיים תכננו כי גדוד החי"ר הראשון שנשלט על ידי הבדואים בזרקא ישתתף בתרגיל אימונים במדבר ללא תחמושת כדי להפוך אותו לבלתי זמין להפעלה של חוסיין נגד הפגנה נגד הממשלה שתוכננה להתקיים על ידי נבולסי ב-14 באפריל.
חוסיין עדיין נזהר מנבולסי בשל יירוט לכאורה של הודעה מנאצר המפצירה בנבולסי להתנגד לפיטוריו מראשות הממשלה.
חוסין התבשר על מזימתם לכאורה של הקצינים החופשיים על ידי שריף נזר וקצינים בדואים מזרקא בערב 13 באפריל.
במקביל מסר אבו נואר אולטימטום לראש הממשלה סעיד אל-מופתי (יורשו של נבולסי) שהזהיר את חוסין למנות ממשלה המשקפת את רצון הפרלמנט הנבחר או להתמודד עם מרד צבאי.
ככל הנראה אל-מופתי נשבר בנוכחותו של חוסיין, מה שגרם לחוסיין לברר אודות האולטימטום אצל אבו נואר, שעליו הודה אבו נואר בהפתעתו.
לאחר מכן הביא חוסיין את אבו נואר יחד איתו לבדיקת המקום בזרקא, שם נאמר לחוסיין על ידי קצינים נאמנים מזרקא כי שמועות על מותו עוררו עימותים קשים בין נאמניו לבין אלו של אבו נואר וכי רק הנוכחות הפיזית.
של חוסיין שמה קץ ללחימה.
יתר על כן, נאמר לחוסיין כי ראשיד ומען אבו נואר (בן דודו הרחוק של אבו נואר) הורה לעמאן לצור על ארמון המלוכה ולעצור את חוסיין.
כוח סורי בן 3,000 לוחמים החל לנוע דרומה לתמוך במה שנתפס בעיניהם כניסיון הפיכה, הם נעו חזרה לאחר שיחידות הצבא הראו נאמנות למלך.
שתי התפיסות מסכימות כי במהלך הלחימה באל-זרקא, נעצרו קצינים חופשיים רבים על ידי קצינים בדואים נאמנים למלך.
עם רדת הלילה שכנע אבו נואר את חוסיין לאפשר לו לעזוב את ירדן ובבוקר ה-14 במרץ התפטר רשמית ויצא לדמשק עם משפחתו.
האלוף עלי אל-חיארי, יריבו הראשי של אבו נואר בצבא ירדן, מונה כמחליפו של אבו נואר, אך ב-20 באפריל ערק לסוריה.
אלחיירי טען כי לפני האירוע בזרקא וזמן קצר לאחר התפטרותה הכפויה של ממשלת אל-נבולסי, פקדו אנשי הארמון את המטה הכללי של הצבא כדי לברר את דעת הקצינים בנוגע לשינוי כיוון הממשלה החדשה, רחוקה מהמדיניות הפאן-ערבית של מצרים וסוריה.
לפיכך, כאשר אבו נואר והקצינים החופשיים הביעו את סירובם "להשתמש בצבא נגד הרצון העממי במדינה, הציבו אנשי ארמון תוכניות בפני קצינים מלכותיים, כולל אל-היירי, למבצע דגל כוזב בזרקא.
התייחסות אל-היארי פורסמה ברחבי ירדן ובעולם הערבי, ולמרות התנגדות פקידי הארמון, הביא לספקנות ציבורית נוספת כלפי הגרסה הרשמית של האירועים בנוגע לעלילת ההפיכה לכאורה.
אבו נואר הכחיש בעקביות כל בגידה בחוסין, וטען שהוא קורבן לתככים הפוליטיים בממלכה ומתחריו ביקשו להכפישו.
במסיבת עיתונאים בדמשק הצהיר כי האירוע כולו הוא תגובת יתר של חוסין לדיווחים מוגזמים ושקריים על מזימת הפיכה וכי ככל הנראה האירוע הוא הפיכה מקדימה של חוסין והמשמר הישן, שנתמך או תוכנן על ידי המודיעין האמריקני, נגד התומכים העיקריים של האחדות הפאן-ערבית בירדן.
ראשיד ומען אבו נוואר הכחישו בתוקף כל סוג של מזימת הפיכה.
לפי פירסון, גרסת הקצינים החופשיים ואל-הייארי התאמתו עוד יותר בשל היעדר ראיות במשפטים הצבאיים נגד הקושרים לכאורה שנעצרו, העונשים הקלים שניתנו להם ושיקומם הסופי של הקושרים לכאורה, כולל אבו נואר, שהועברו אחר כך לתפקידים בכירים במדינה ובצבא.
ב-22 באפריל פרסם אבו נואר הצהרה בגנות חוסיין ברדיו קול ערב בקהיר.
למחרת, בתיאום עם אבו נואר, נערכה בשכם מחאה של מתנגדי חוסיין, בדרישה לפטר פקידי ארמון בכירים, גירוש השגריר האמריקני והנספח הצבאי, דחיית דוקטרינת אייזנהאואר, איחוד עם מצרים וסוריה והשבתם של קציני הצבא המפוטרים, כולל אבו נואר.
בעקבות המחאה הטיל חוסיין עוצר על שכם, ירושלים ועמאן, פיזר מפלגות פוליטיות, הטיל צנזורה בעיתונות, החליף את השלטון המקומי ביהודה ושומרון במושלים צבאיים, פירק את יחידות הצבא הנשלטות על ידי הפלסטינים, עצר את אל-נבולסי (שמונה לשר חוץ) ופיטר את ממשלת חוסיין אל-ח'אלידי.
בפברואר 1958 הכריזו מצרים וסוריה על איחוד תחת הרפובליקה הערבית המאוחדת, בראשותו של גמאל עבד אל נאצר.
ההודעה הובילה את ירדן ואת עיראק ההאשמית להקים את האיחוד הערבי.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-14 ביולי, נהרג פייסל השני, מלך עיראק (בן דודו של חוסיין) בהפיכה עקובה מדם יחד עם שאר בני המשפחה ההאשמית בעיראק.
ההפיכה הפכה את עיראק לרפובליקה, ובכך הסתיימה הפדרציה בין שתי המדינות.
ראש ממשל ירדן לשעבר אבראהים האשם ושר ההגנה סולימאן טוקאן שהיו בביקור רשמי בעיראק נרצחו גם הם.
ניסיון ההתנקשות בתאודור רוזוולט, נשיא ארצות הברית לשעבר, אירע ב-14 באוקטובר 1912, במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיים באותה השנה.
רוזוולט היה בדרכו לנאום, כאשר נורה בידי ג'ון פלמאנג שרנק, שהיה לא יציב בנפשו.
כדור אחד נורה לעבר רוזוולט, אשר חדר את דפי נאומו הרשום, אותו קיפל פעם אחת, לכדי עובי של חמישים עמודים, ושמר בכיס החולצה ביחד עם קופסת משקפיים.
בזכות ידיעותיו באנטומיה ובציד, הבין רוזוולט כי הכדור לא חדר את ריאותיו, והמשיך לאולם שבו אמור היה לנאום.
רוזוולט נאם במשך 84 דקות, ורק לאחר מכן נלקח לבית חולים לטיפול רפואי.
ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, נרצח זמן קצר לאחר תחילת הקדנציה השנייה שלו בשנת 1901 והוחלף בתפקיד בידי סגנו, תאודור רוזוולט.
רוזוולט כיהן כנשיא בשארית הקדנציה של מקינלי, ובהמשך כיהן לעוד קדנציה מלאה, שהסתיימה בשנת 1908. לקראת פרישתו מהנשיאות מינה את ויליאם הווארד טאפט להחליף אותו בהנהגת המפלגה הרפובליקנית.
טאפט ניצח בבחירות 1908 אך במהלך כהונתו נקט בקו מדיני שונה מזה של קודמו.
הקרע בין רוזוולט וטאפט שנוצר עקב מצב זה הוביל את רוזוולט לשוב לפוליטיקה ולהתחרות בבחירות 1912 בראשות מפלגה חדשה; המפלגה הפרוגרסיבית (לעיתים ידועה גם בכינוי "מפלגת האייל הקורא").
המתנקש, ג'וֹן פְלֵמָאנְג שֶׁרנְק (John Flammang Schrank) היה מהגר גרמני שהגיע לארצות הברית מממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית.
שרנק היה עובד במשרה חלקית במסבאה בניו יורק, אשר האמין כי אסור שנשיא יכהן במשך יותר משתי קדנציות.
בחקירה שלאחר ניסיון ההתנקשות התגלה רישום של שרנק לעצמו, שבתוכו רשם על חלום שחלם, ובו זיהה את הנשיא המנוח ויליאם מקינלי מדבר מקברו, ומצביע על אדם המזוהה בתור תאודור רוזוולט.
לפי הרישום של שרנק, אמר מקינלי שרוזוולט הוא האחראי על ההתנקשות בחייו, וכי על שרנק לנקום את נקמתו של מקינלי ברוזוולט.
במסגרת מערכת הבחירות עמד רוזוולט לנאום באודיטוריום העירוני אשר מאוחר יותר הפך לתיאטרון מילר 'החיים הגבוהים' (Miller High Life Theatre) במילווקי, ויסקונסין.
היה זה הנאום השלישי והאחרון שהיה בלוח הזמנים של רוזוולט במסגרת מסע הבחירות שלו.
הנאום הוסדר ל-14 באוקטובר 1912 ולפניו סחר רוזוולט חדש בבית מלון בעיר.
שרנק קנה אקדח מיוחד מסוג קולט לשוטרים שכלל בתוכו כדורי 38 קליבר בעלי קוטר של 9.1 מילימטר.
שרנק נסע אחרי רוזוולט במטרה לאתר אותו ולהתנקש בחייו.
תחילה נסע מניו יורק לניו אורלינס, לואיזיאנה.
כאשר הגיע לניו אורלינס, רוזוולט כבר סיים את נאומו בעיר והיה בדרכו למילווקי, ויסקונסין.
על כן שרנק עלה מחדש על מסילת רכבת צפונה אחרי רוזוולט ושכר חדר באותו בית מלון שבו התארח האחרון לפני יציאתו לעבר האודיטוריום במטרה לקיים את הנאום.
רוזוולט התכונן לקראת נאום ארוך במיוחד ורשם את כולו על כתב.
את רישום הנאום קיפל ל-50 קפלים ושמר בכיס החולצה הימני שלו, ביחד עם קופסת המשקפיים שלו שנשמרה גם כן באותו הכיס.
בשעה 20:00 ב-14 באוקטובר 1912, עזב תאודור רוזוולט ביחד עם המשלחת שלו את בית המלון גילפטריק במילווקי, ויסקונסין, ונסע לתיאטרון העירוני.
רוזוולט הוסע במכונית סלון שחורה עם גג פתוח, ועמד ללא כל הגנה וחייך אל עבר הקהל האזרחי שעמד על המדרכות משני צידי הכביש.
רוזוולט לאורך הנסיעה נפנף בכובעו לעבר המעריצים שלו.
שרנק היה רק במרחק 1.2 מטר מרוזוולט כאשר ירה לעבר חזהו עם האקדח.
הכדור פגע לרוזוולט בחזה, ועבר דרך כיס החולצה ודרך הרישום המקופל של הנאום וקופסת המשקפיים עד שפגע בגופו.
הפגיעה המוקדמת בקופסה ובנייר האטו את המהירות של הכדור.
בעת שפגע בו הכדור, רוזוולט נבלם ונע מעט לאחור, אך תוך מספר שניות שב לנפנף בכובע לעבר קהל המעריצים המבוהל שלו.
מקורבו של רוזוולט, הנרי קוכמס, שישב במכונית לצידו, שאל את רוזוולט אם נפגע מכדור.
רוזוולט ענה "הוא צבע אותי בוורוד" בכוונו לכך שהכדור אכן פגע בו.
המהגר הצ'כי מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנק בוקובסקי, היה הראשון לתפוס את שרנק, לאחר שזה האחרון ירה את הכדור לעבר רוזוולט, ובתוך שניות הצטרפו אליו שוטרים שאזקו את שרנק.
בין אלו שרצו לעבר שרנק היו הצלם של רוזוולט, אלברט א.
מרטין, וחברו של רוזוולט לרכיבה, א.
מרטין תפס קודם כל את ידו של שרנק, ולקח ממנו את האקדח כדי שלא יוכל לירות בשנית.
ביחד עם מספר שוטרים נתפס שרנק, וקהל המעריצים של רוזוולט קרא לבצע בו לינץ'.
רוזוולט הורה לשוטרים להביא את שרנק לעברו, ולאחר שראה את האדם שניסה להתנקש בחייו, הורה לשוטרים לקחת אותו לחקירה ומעצר, ולוודא שכל רע לא יאונה לו.
מרטין העניק לרוזוולט את האקדח לפי בקשתו, אשר בחן את סוג האקדח.
לאחר מכן רצה רוזוולט לדעת אם ביכולתו להמשיך לאודיטוריום בשביל לקיים את הנאום או שעליו לגשת באופן מיידי לטיפול רפואי.
רוזוולט חשש כי אם פגע הכדור בריאה יהיה חייב לגשת לטיפול רפואי מיידי.
במטרה לדעת את מיקום הכדור, השתעל רוזוולט בכוונה ובכך בדק אם הקיא דם או לא.
כאשר התבהר שלא הקיא דם, הסיק רוזוולט כי הכדור לא פגע לו בריאה או בכלי דם קריטי, ונגד רצון יועציו החליט להמשיך לאודיטוריום לקיים את הנאום, בטענה שהצורך הפרוגרסיבי חשוב יותר ממנו עצמו.
בהגעתו של רוזוולט לאודיטוריום העירוני, שני רופאים היו כבר במקום בנוסף לרופאו האישי שהגיע עימו ואלו המליצו לו גם כן שלא לנאום עקב המצב הבריאותי שלו.
רוזוולט לא השתכנע מדבר הרופאים ולמרות דרישותיהם המשיך לנאום.
לפני שרוזוולט נאם, הנרי קוכמס התריע את הקהל באודיטוריום על כך שרוזוולט נורה בדרכו לנאום.
רוזוולט השתמש בכך בתור הזדמנות להיכנס לבמה במפתיע.
רוזוולט עלה לבמה במהרה, הציג בפני הקהל את חולצתו המדממת, ופתח דברים כך: אף על פי שבתחילת הנאום הבטיח רוזוולט כי, עקב הירי, יקצר את הנאום, הוא דיבר בפני הקהל המודהם במשך 84 דקות.
במהלך הנאום נעצר פעם אחת לשתיית כוס מים ולאחר מכן המשיך.
באמצע הנאום, הרופאים עמדו לצד רוזוולט, בעיקר מחשש לכך שהוא עלול להתעלף אל מולם ומול הקהל כולו.
באמצע הנאום אילתר רוזוולט קטע נוסף בו אמר כי הנייר ממנו הקריא את הנאום הוא זה שהציל את חייו כאשר הציג בפני הקהל את הנאום הרשום ואת החור שנוצר בתוכו עקב הירי:
לאחר סיום נאומו הארוך, נסע רוזוולט לבית חולים לדרישת רופאיו המודאגים.
בבית החולים למצבי חירום ג'ונסטון במילווקי, גילו הרופאים שבדקו את רוזוולט שהוא ביצע נאום בן 84 דקות כאשר בחזה שלו חור בגודל של דיים.
אחות אחת הביעה סליחה בפני רוזוולט בשם העיר על מה שקרה לו.
רוזוולט ענה לה שאין שום בעיה בינו לבין העיר.
בסוף הטיפול הצבאי שלו החליטו הרופאים שלא להוציא את הכדור מרוזוולט בניתוח והעדיפו להשאיר אותו במקומו שבו לא היווה סכנה לחייו.
במהלך החקירה של שרנק לאחר ניסיון ההתנקשות התגלה המניע שלו במכתב שרשם על החלום שבו התגלה אליו הנשיא המנוח מקינלי.
בפועל, מקינלי נרצח בשנת 1901 בידי ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט שנשפט והוצא להורג לאחר האירוע.
הוחלט כי שרנק לא יציב בנפשו והוא נשלח לבית החולים המרכזי בוואופון לחולי נפש, שם נשאר עד מותו ב-1943.
רוזוולט היה בבית חולים במשך שבוע עד ששוחרר ושב לפעילות פוליטית ולהנהגת קמפיין הבחירות של המפלגה הפרוגרסיבית.
בשבוע שהיה מנוטרל למיטה בבית החולים שני המועמדים האחרים, טאפט מהמפלגה הרפובליקנית ווודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית, עצרו את סדרת הנאומים והקידומים הפוליטיים שלהם ורק כאשר רוזוולט שוחרר מבית חולים הם גם כן שבו לפרסום הקמפיינים הפוליטיים שלהם.
רוזוולט הפסיד את הבחירות ב-1912 לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית חילקה את הקולות הרפובליקנים ואפשרה את ניצחונו של וודרו וילסון מהמפלגה הדמוקרטית.
ניסיון ההתנקשות בעימראן ח'אן התרחש ב-3 בנובמבר 2022 בווזיראבאד שבפקיסטן: ראש ממשלת פקיסטן לשעבר עימראן ח'אן נורה בעת שנאם בכנס.
ב-3 בנובמבר 2022 נשא עימראן ח'אן, ראש ממשלת פקיסטן לשעבר, נאום בכנס בווזיראבאד שבפקיסטן.
במהלך נאומו של ח'אן בוצע ירי לעברו על-ידי חמוש.
באירוע נהרג אדם אחד, ונפצעו ארבעה נוספים מלבד ח'אן.
ב-7 בדצמבר 2022 ניסה נשיא פרו פדרו קסטיו לפזר את הקונגרס לנוכח הליכי הדחה שניהל נגדו בגלל רווחים מחוזי ממשלה.
זאת, באמצעות חקיקת עוצר מיידית, הקמת ממשלת חירום וקריאה לאספה מכוננת.
קסטיו הועמד לדין באותו יום, והפסיק לכהן כנשיא לאחר שבית המשפט החוקתי דחה את פיזור הקונגרס.
סגנית הנשיא של קסטיו, דינה בולוארטה, הושבעה לתפקיד כנשיאה החדשה מאוחר יותר באותו היום.
לאחר הדחתו של קסטיו פתחו תומכיו בהפגנות כלל-ארציות בדרישה לשחררו ולהתפטרותה של בולוארטה.
בעקבות תסיסה נרחבת במדינה הכריזה ממשלת בולוארטה על מצב חירום לאומי ב-14 בדצמבר, תוך הסרת הגנות חוקתיות מסוימות מהאזרחים, כולל הזכויות המונעות מהחיילים להישאר בתוך בתים ומבנים פרטיים, חופש התנועה, חופש ההתאגדות ו"חופש וביטחון אישי" למשך 30 יום.
קסטיו הושם ב"מעצר מונע" ל-18 חודשים ועומד למשפט על מרד וקנוניה.
בתקופת נשיאותם של אויאנטה אומאלה, פדרו פבלו קוצ'ינסקי ומרטין ויסקרה, התנגד הקונגרס הימני, בראשות מפלגת הכוח העממי של קייקו פוחימורי (בתו של הרודן הפרואני לשעבר אלברטו פוחימורי), לרבות מהפעולות שביצעו הנשיאים.
הנשיא אומאלה חווה תקופת נשיאות חלשה בשל החסימה של הקונגרס.
לאחר שהפסידה בבחירות לנשיאות ב-2016 לקוצ'ינסקי, הובילה פוחימורי את מפלגתה בקונגרס החד-ביתי והמחוקקים הימניים מנעו את מאמציו של הנשיא.
לפי חוקת פרו, הרשות המבצעת יכולה לפזר את הקונגרס לאחר הצבעת אי-אמון שנייה.
תחת הנשיא לשעבר פדרו פבלו קוצ'ינסקי, הקונגרס ערך הצבעת אי-אמון ב-15 בספטמבר 2017 וכתוצאה מכך התמוטט הקבינט שלו, הצבעת אי-האמון הראשונה בתולדות הקונגרס.
הנשיא קוצ'ינסקי עמד מאוחר יותר בפני הדחה בדצמבר 2017 ובמרץ 2018 בשל קשריו עם חברת אודברכט במהלך שערוריית מבצע שטיפת רכב.
לאחר פרסום סרטים שהראו את קוצ'ינסקי עושה עסקאות עם פוליטיקאים מהאופוזיציה כדי להימנע מהצבעות הדחה, הנשיא התפטר.
מרטין ויסקרה, סגן הנשיא הראשון של קוצ'ינסקי, נכנס לתפקידו במרץ 2018. ויסקרה חוקק הליך חוקתי ב-29 במאי 2019 שייצור הצעת אי-אמון כלפי הקונגרס אם זה יסרב לשתף פעולה עם פעולותיו נגד שחיתות.
בארבעת החודשים הבאים עיכב הקונגרס הצעות חוק שמטרתן מניעת שחיתות ודחה את הבחירות הכלליות שהוצעו על ידי ויסקרה.
ב-30 בספטמבר 2019 הציג נשיא מועצת השרים סלבדור דל סולאר הצבעת אמון בפני הקונגרס על סירובו להעביר הצעת חוק ששינתה את תהליך הבחירה של שופטי בית המשפט החוקתי.
הצבעת האמון ביקשה לעצור את בחירת השופטים, לשנות את החוק האורגני של בית המשפט החוקתי ואת ייעוד הטריבונים.
עם זאת, מליאת הקונגרס החליטה להמשיך בבחירת השופטים, התעלמה מהצבעת האמון שהציג דל סולאר ומינתה חבר חדש בבית המשפט החוקתי.
על פי החשד, רבים מהמועמדים לבית המשפט החוקתי שנבחרו על ידי הקונגרס היו מעורבים בשחיתות.
על אף ההצבעה החיובית, הצהיר ויסקרה כי מינוי חבר חדש בבית המשפט לחוקה והתעלמות מהצעת האמון מהווים הצבעת אי אמון דה פקטו בממשלה.
פעולות אלו של הקונגרס, כמו גם חודשים של התקדמות איטית ברפורמות נגד השחיתות, דחפו את ויסקרה לפזר את הגוף המחוקק ב-30 בספטמבר.
זמן קצר לאחר שוויסקרה הכריז על פיזור הקונגרס, הגוף המחוקק סירב להכיר במעשיו של הנשיא, הכריז על ויסקרה כמושעה מהנשיאות ומינה את סגנית הנשיא מרסדס אראוס כנשיאה הזמנית.
בליל ה-30 בספטמבר התאספו פרואנים מחוץ לארמון המחוקקים כדי למחות נגד הקונגרס ולדרוש את הדחת המחוקקים בזמן שראשי הצבא נפגשו עם ויסקרה, והודיעו לו שהם עדיין מכירים בו כנשיא וכראש הכוחות המזוינים.
ב-14 בינואר 2020 קבע בית המשפט החוקתי כי פירוק הקונגרס על ידי ויסקרה היה חוקי.
ב-26 בינואר נערכו בחירות בזק לקונגרס, כאשר מפלגת הכוח העממי של קייקו פוחימורי איבדה את הרוב שלה בקונגרס.
חודשים לאחר מכן, על רקע מגפת הקורונה בפרו, החל הליך הדחה נגד הנשיא ויסקרה, והוא הודח מתפקידו חודש לאחר מכן.
אלפי אזרחים התאספו אז בהפגנות נגד הדחת ויסקרה.
מנואל מרינו, שירש אותו כנשיא למחרת, התפטר ב-15 בנובמבר.
פרנסיסקו סגאסטי מונה לנשיא הקונגרס ב-16 בנובמבר ובכך ירש את מרינו כנשיא ב-17 בנובמבר לפי סדר הירושה הנשיאותי.
סגאסטי כיהן כנשיא עד שפדרו קסטיו נבחר בבחירות הכלליות ב-2021, כאשר קייקו פוחימורי הפסידה בפעם השלישית ברציפות בבחירות לנשיאות.
בבחירות 2021 נרשמו מועמדי ימין רבים, כאשר קבוצות עסקיות, מפלגות פוליטיות ורוב ארגוני התקשורת בפרו שיתפו פעולה עם הקמפיין של פוחימורי על ידי פנייה לפחד כאשר דנו ביריבים פוליטיים.
חלק מערוצי הטלוויזיה אף תמכו בגלוי במועמדותה של פוחימורי.
רויטרס כתבה כי אל קומרסיו, אחד מארגוני התקשורת הגדולים באמריקה הדרומית, "תמך בדרך כלל בפוחימורי".
זמן קצר לאחר קביעת תוצאות הבחירות החלו ניסיונות מרובים למנוע מקסטיו להיכנס ללשכת הנשיא או להדיחו מאוחר יותר.
בעקבות דיווחים על ניצחונו לכאורה של קסטיו, פוחימורי ותומכיה העלו טענות על הונאת בחירות, והובילו מאמצי חסימה לביטול הבחירות, בתמיכת אזרחים בלימה.
קבוצות עסקים ופוליטיקאים רבים סירבו להכיר בעלייתו של קסטיו לשלטון, כשהאמידים יותר, כולל קציני צבא לשעבר ומשפחות עשירות, דרשו בחירות חוזרות, קידמו קריאות להפיכה צבאית והשתמשו ברטוריקה קיצונית כדי לתמוך בטענותיהם על הונאה.
לאחר הבחירות ב-2021, הקלטות אודיו חשפו כי הנשיא לשעבר, ולדימירו מונטסינוס, היה מעורב לכאורה בלפחות 17 שיחות טלפון קוויות בזמן שהיה כלוא בכלא CEREC של הצי הפרואני, במאמץ למנוע מקסטיו להיכנס לתפקיד ולהגן על פוחימורי מהכלא.
פוליטיקאים ימניים בפרו המעיטו בחשיבות ההקלטות של מונטסינוס, כאשר מועלות טענות שגם הצי הפרואני לקח חלק ב"שקר".
הקונגרס, שנשלט על ידי מפלגות הימין האופוזיציוניות, התנגד לקסטיו, וניסה להדיח אותו מספר פעמים בדרכים פוליטיות.
בשל ניסוח הליך ההדחה המפורש בחוקת פרו (1993), הקונגרס יכול להדיח את הנשיא בנימוקים מעורפלים של "אי-כשירות מוסרית", מה שלמעשה הופך את הרשות המחוקקת לחזקה יותר מהרשות המבצעת.
בנובמבר 2021, ארבעה חודשים לתוך לאחר השבעת קסטיו, הודיעה פוחימורי כי מפלגתה מקדמת את הליכי ההדחה בטענה שקסטיו "לא כשיר מוסרית לתפקיד".
ב-25 בנובמבר הציגו 28 מחוקקים ממפלגתה של פוחימורי הצעת הדחה חתומה לקונגרס, וקבעו הצבעה לפתיחת הליכי הדחה.
הליך ההדחה לא התקיים, שכן 76 הצביעו נגד ההליכים, 46 בעד ו-4 נמנעו, והדרישה של 52 תומכים לא מולאה.
בפברואר 2022 דווח כי פוחימוריסטים ופוליטיקאים המקורבים לפוחימורי, כולל נשיאת הקונגרס מאריכרמן אלבה, ארגנו פגישה במלון קאסה אנדינה בלימה בסיוע הקבוצה הליברלית הגרמנית קרן פרידריך נאומן, בה דיברו על הדחת קסטיו מתפקידו.
אלבה כבר הביעה את נכונותה לקבל את הנשיאות אם קסטיו יתפנה מהתפקיד וצ'אט קבוצתי בטלגרם של מועצת המנהלים של הקונגרס בראשה היא עומדת חשף תוכניות שתואמו להדיח את קסטיו.
ניסיון הדחה שני הקשור להאשמות בשחיתות הגיע לשלב ההליכים במרץ 2022. ב-28 במרץ 2022 הופיע קסטיו בפני הקונגרס וקרא למחוקקים "להצביע בעד דמוקרטיה" ו"נגד חוסר יציבות", כאשר 55 הצביעו בעד הדחה, 54 הצביעו נגד ו-19 נמנעו, ובכך לא הצליחו להגיע ל-87 הקולות הדרושים.
התמיכה הציבורית לקסטיו ירדה בהתמדה לשפל של 20%, ככל שתקופת הנשיאות שלו התקדמה ועם המחאות שפרצו בתחילת 2022 כתוצאה מעליית המחירים.
עד דצמבר 2022 החל הקונגרס בהצעות לניסיון הדחתו של קסטיו בפעם השלישית; הוא היה מעורב בשש חקירות פליליות שונות וכבר מינה חמש ממשלות נפרדות לכהן תחתיו.
במשך חודשים ניסו פוליטיקאים מהאופוזיציה להדיח את סגנית הנשיא דינה בולוארטה בניסיון לקבל את הנשיאות עם הדחתה.
ב-5 בדצמבר 2022, ימים ספורים לפני שהקונגרס היה אמור להצביע על הדחת קסטיו, הוגשה תלונה חוקתית נגד בולוארטה על ידי ועדת המשנה של הקונגרס להאשמות חוקתיות, בטענה שהיא הפעילה מועדון פרטי בזמן שהייתה שרת הפיתוח.
ההאשמות נגד בולוארטה יצרו מצב שבו אם יודח קסטיו היא תיאלץ להתמודד עם הליך הדחה משלה.
ב-6 בדצמבר היה סביר להניח שלקונגרס לא היו 87 קולות להדיח את הנשיא קסטיו מתפקידו.
עורך דינו של הנשיא קסטיו, בנג'י אספינוזה, בילה את היום עם הנשיא בהתייעצויות כיצד להגיב למצב, ולאחר מכן הצהיר כי במהלך שש השעות שבילה במחיצתו "בשום זמן לא הוזכרה פיזור סוגיית הקונגרס".
באותו יום קיים ראש המטות המשולבים, גנרל מנואל גומס דה לה טורה, פגישה עם ראשי חילות צבא פרו.
במהלך הפגישה הזהיר הגנרל את ראשי החילות מפני סכסוך פנים-צבאי, ואמר "אני אחראי.
הגנרל המפקד של צבא פרו, ואלטר קורדובה, הגיש את התפטרותו ב-6 בדצמבר, והיא אושרה למחרת.
ב-7 בדצמבר 2022 הקונגרס היה צפוי להגיש הצעת גינוי נגד קסטילו, שהאשימה אותו ב"אי-יכולת מוסרית קבועה".
לפני שהגוף המחוקק הספיק להתכנס להגיש את בקשתו, הודיע קסטילו על פיזור הקונגרס וחוקק עוצר מיידי.
קסטיו גינה אז את התקשורת המתנגדת לו וקרא לאנשים המחזיקים בכלי נשק בלתי חוקיים למסור אותם לידי המשטרה הלאומית תוך 72 שעות.
לאחר מכן הורה לכל חיילי צבא פרו להישאר בצריפיהם, ואמר שהוא לא רוצה עימותים בין אזרחים לצבא.
רגעים ספורים לאחר נאומו של קסטיו פרשו מספר שרים מממשלתו, ביניהם ראש הממשלה בטסי צ'אבס, שר העבודה אלחנדרו סאלאס, שר הכלכלה קורט בורנאו, שר החוץ ססאר לנדה ושר המשפטים פליקס צ'רו.
גם נציגיה הקבועים של פרו באומות המאוחדות ובארגון מדינות אמריקה, מנואל רודריגס קואדרוס והרולד פורסיית', הגישו את התפטרותם.
עורך הדין המייצג את קסטיו הפסיק לייצג אותו כלקוח, וקבע: "כעורך דין המכבד את החוקה, הנחתי את הגנתו של נשיא הרפובליקה בחפותו.
מאחר שהתרחשה הפרה של הסדר החוקתי, אני מחויב לוותר באופן בלתי הפיך על הגנתו של האזרח פדרו קסטיו."
בית המשפט החוקתי פרסם הצהרה: "אף אחד לא חייב ציות לממשלה גוזלת ומר פדרו קסטיו ביצע הפיכה לא יעילה.
הכוחות המזוינים מוסמכים להחזיר את הסדר החוקתי על כנו".
הכוחות המזוינים פרסמו גם הם הודעה, בה הם דוחים את מעשיו של קסטיו וקוראים לשמור על היציבות בפרו.
בדחיית פעולותיו של קסטיו לפיזור הגוף המחוקק, התכנס הקונגרס התכנס והצביע בעד הדחת קסטיו מתפקידו בשל "חוסר כשירות מוסרית" עם 101 קולות בעד, 6 נגד ו-10 נמנעים.
הוכרז כי סגנית הנשיאה הראשונה דינה בולוארטה, שגינתה את מעשיו של קסטיו, תישבע לנשיאות בשעה 15:00 שעון פרו.
הנשיא קסטיו נמלט לאחר מכן מארמון הממשלה ויצר קשר עם נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור, וביקש מקלט מדיני.
לדברי הנשיא לופס אוברדור, סביר להניח שהמודיעין הפרואני האזין לטלפונו של קסטיו, שכן הנשיא המקסיקני דיווח שהרשויות הפרואניות נכנסו לשטח שגרירות מקסיקו כדי למנוע מקסטיו להיכנס אליה.
לאחר שנודע לו שקסטיו מבקש להיכנס לשגרירות מקסיקו, מפקד המשטרה גילה שהקצינים שלו הם הנהגים של קסטיו, והורה להם למסור את קסטיו למחוז בו ייעצר.
אנשים התאספו מחוץ לשגרירות מקסיקו בלימה כדי לחסום את האזור, על רקע שמועות שקסטיו ניסה לברוח כדי לבקש מקלט במקסיקו.
קציני המשטרה שהסיעו את קסטיו אמרו שעליהם לבצע מעקף חירום, ובהמשך הביאו אותו למחוז, שם קיבל את פניו ראש המשטרה שעצר אותו בשל מרד.
סגנית הנשיא של קסטיו, דינה בולוארטה, נכנסה לארמון המחוקקים והושבעה לנשיאת פרו.
לאחר הדחתו של קסטיו פתחו תומכיו בהפגנות ארציות בדרישה לשחררו ולהתפטרותה של בולארטה.
בזמן שקסטיו היה עצור הוא גינה את "התוכנית המקיאווליאנית" נגדו שנהגתה על ידי התובעת הלאומית פטרישה בנאווידס, הקונגרס וסגניתו לשעבר בולוארטה.
כמה ארגוני תקשורת באמריקה הלטינית קישרו את האירועים לשגרירת ארצות הברית בפרו ליסה קנה, חברה לשעבר ב-CIA.
השגרירה קנה נפגשה עם שר ההגנה של קסטיו, גוסטבו בוביו, יום לפני הצבעת ההדחה, והעלתה את החשש לגבי מעורבות ארצות הברית באירועים.
כלי תקשורת מקומיים דיווחו גם כי נשיא הקונגרס וראש הכוחות המזוינים של פרו לשעבר, חוסה ויליאמס, שיתף לכאורה פעולה עם השגרירה.
IDL-Reporteros דיווחה כי תמיכת הקונגרס הימני בבולוארטה הייתה חלשה מאחר שהם ניסו בעבר לפסול גם אותה.
הנשיאה מינתה מיד את מנהיג הימין פדרו אנגולו ארנה כראש ממשלה.
לפי לה רפובליקה וקול אמריקה, אנגולו מתמודד עם מעורר מחלוקות מרובות ומעורב ב-13 חקירות פליליות, עם האשמות חמורות הכוללות הטרדה מינית של עוזרות ותמיכה במעשיו של השופט ססאר הינוסטרוזה, שביקש טובות הנאה שלא כדין מהשופטת מריה אפזה וברח מפרו.
תומכי קסטיו כעסו על הפעולות נגד הנשיא לשעבר, והחלו לדרוש בחירות כלליות מיידיות ולערוך הפגנות ארציות.
הפגנות אלימות פרצו ב-11 בדצמבר ליד העיר אנדהואילס שבדרום המדינה, שם סגרו המפגינים את נמל התעופה, כאשר על פי הדיווחים שוטרים במסוק ירו על מפגינים והרגו שני אנשים.
הנשיאה בולוארטה ניסתה לפייס את ההפגנות על ידי הצעת הקדמת הבחירות בשנתיים לאפריל 2024, אם כי תומכי קסטיו דחו את הקריאה וקסטיו תיאר פעולות כאלה כ"משחק מלוכלך".
הקונגרס דחה את הצעתו בולוארטה להקדמת הבחירות.
עם זאת, הקונגרס שקל מחדש את ההצעה ב-21 בדצמבר ואיפשר בחירות מוקדמות.
המדינות האזוריות מקסיקו, בוליביה, קולומביה וארגנטינה פרסמו הצהרה משותפת בה כתבו כי קסטיו הוא "קורבן של הטרדה לא דמוקרטית" וייחלו לשמירה על זכויות האדם וזכויותיו החוקיות שלו.
: משרד החוץ הביע "דאגה עמוקה" מהמצב בפרו וקרא ל"כל פוליטיקאי פרואני להגן על המוסדות הדמוקרטיים, שלטון החוק והסדר החוקתי".
: הנשיא לואיס ארסה קבע כי "מאז תחילת הדרך, הימין הפרואני ניסה להפיל ממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי על ידי העם, על ידי המעמדות הצנועים שחיפשו יותר הכלה וצדק חברתי".
הוא גם הביע את הסולידריות שלו עם "הרפובליקה האחות של פרו", וביקר את "ההטרדה המתמדת של אליטות אנטי-דמוקרטיות נגד ממשלות פרוגרסיביות, עממיות ולגיטימיות", וביקש ש"כולם" יגנו את המצב הזה.
: משרד החוץ הכריז כי מעשיו של קסטיו לא עולים בקנה אחד עם המסגרת החוקתית של פרו, ומייצגים הפרה של הדמוקרטיה ושלטון החוק.
הנשיא הנבחר, לואיז אינסיו דה סילבה, הצהיר כי הדחתו של קסטיו היא "חוקתית" והביע את תקוותו שהנשיאה בולוארטה תצליח ב"משימתה לפייס את המדינה ולהוביל אותה בנתיב הפיתוח והשלום החברתי."
: הממשלה פרסמה הצהרה בה נאמר כי היא "מצרה מאוד על המצב הפוליטי שחווה הרפובליקה של פרו, וסומכת על כך שניתן לפתור את המשבר הזה שמשפיע על מדינה אחות באמצעות מנגנונים דמוקרטיים וכבוד לשלטון החוק".
: הנשיא גוסטבו פטרו אמר כי קסטיו "הרשה לעצמו להוביל להתאבדות פוליטית" וכי הוא טעה ברצונו לפזר את הקונגרס.
עם זאת, הוא גם הדגיש כי "לא ניתן להילחם באנטי-דמוקרטיה באמצעות אנטי-דמוקרטיה."
: משרד החוץ פרסם הודעה המביעה את "דאגתו העמוקה מהמצב הפוליטי במדינה האחות פרו" וקורא "לכל הגורמים הפוליטיים לשמור על שלטון החוק והדמוקרטיה, ולקהילה הבין-לאומית להקל על התהליך הדמוקרטי בפרו".
: משרד החוץ כינה את מה שקרה לקסטיו הפיכה.
הוא פרסם הצהרה הכוללת את "הגינוי הנמרץ שלו להפיכה שהתרחשה בפרו, שהיא תוצאה של שורה של אירועים לשחיקת הדמוקרטיה והרצון הריבוני של העם, המיוצג על ידי הנשיא פדרו קסטיו".
הונדורס גם דרשה כי "זכויות האדם של קסטיו יכובדו".
: ב-7 בדצמבר הצהיר שר החוץ של מקסיקו, מרסלו אבררד, כי הוא מצר על ההתפתחויות, וקרא לכבד את הדמוקרטיה.
לופס אוברדור הצהיר גם כי מקסיקו עדיין לא הכירה בממשלתה של דינה בולוארטה, ואמר כי עמדתה של מקסיקו תיקבע בימים הבאים.
מאוחר יותר באותו היום הצהיר אבררד באמצעות טוויטר כי שגריר מקסיקו בפרו נפגש עם קסטיו לאחר מעצרו וכי השגרירות קיבלה מכתב מעורך דינו של קסטיו המבקש רשמית מקלט.פרו הכריזה על שגריר מקסיקו בלימה אישיות בלתי רצויה והורתה לו לעזוב את המדינה ב-21 בדצמבר.
: הממשלה הביעה "דאגה מהמצב בפרו", וקראה ל"דיאלוג בונה בין כל השחקנים והכוחות הפוליטיים כדי לשמר את הדמוקרטיה ומוסדותיה לטובת יציבות והרגעה במדינה האחות".
: משרד החוץ אמר כי ממשלתו "מגנה בתוקף את התמוטטות הסדר החוקתי בפרו ומברכת על החזרת הנורמליות הדמוקרטית", וקבעה כי ספרד "תהיה תמיד בצד של הדמוקרטיה וההגנה על החוקיות החוקתית".
למחרת הודיע ראש הממשלה פדרו סנצ'ס כי הוא שוחח עם דינה בולוארטה והביע בפניה "את תמיכתה של ספרד בהגנה על החוקה ושלטון החוק".
: ממשלת ארצות הברית דחתה את מעשיו של קסטיו.
שגרירת ארצות הברית בפרו, ליזה קנה, הצהירה כי "ארצות הברית דוחה מכל וכל כל מעשה לא-חוקתי של הנשיא קסטיו כדי למנוע מהקונגרס למלא את המנדט שלו.
ארצות הברית מפצירה בתוקף בנשיא קסטיו לחזור בו מניסיונו לסגור את הקונגרס ולאפשר למוסדות הדמוקרטיים של פרו לתפקד על פי החוקה.
אנו מעודדים את הציבור הפרואני להישאר רגוע בתקופה לא ודאית זו".
: הממשלה "קראה לכבד את המוסדות הדמוקרטיים וגינתה בחריפות כל ניסיון לשבור את הסדר החוקתי הנוכחי".
היא גם קיוותה כי השבעתה של דינה בולוארטה "תביא להבטחת יציבות פוליטית ושמירה על שלטון החוק".
: הנשיא ניקולאס מדורו הצהיר כי למרות שארצו אינה מתערבת בענייניה הפנימיים של אף מדינה, הוא מקווה שהעם הפרואני, במסגרת החוקה שלו, ישיג בקרוב את "דרכו לשחרור, דמוקרטיה ואושר" תוך שהוא טוען כי "הם בוחרים מורה לנשיא [קסטיו], ומהרגע הראשון של הבחירות הם לא רוצים להכיר בניצחונו.
בסופו של דבר המציאות מחייבת הכרה בניצחונו כנשיא, וברגע שהוא נשבע מתחילה קונספירציית ההפיכה הפרלמנטרית".
ניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 היה ניסיון של נשיא ארצות הברית המכהן דאז דונלד טראמפ לבטל את תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 בהן זכה יריבו ג'ו ביידן.
זהו מהלך חסר תקדים שהתבסס על טענות שווא של טראמפ להונאת בחירות נרחבת, וניסיונות של טראמפ ותומכיו להשפיע על תהליך ספירת הקולות במספר מדינות וברמה הפדרלית במספר רב של אמצעים.
מאמצים אלה הגיעו לשיאם בהסתערות על הקפיטול של ארצות הברית ב-6 בינואר על ידי תומכי טראמפ.
גורמים רבים תיארו ניסיונות אלה כניסיון הפיכה או הפיכה עצמית.
לפני ואחרי הבחירות, טראמפ ותומכיו קידמו מאמץ להפוך את תוצאות הבחירות.
טראמפ ביצע זאת בסיועם של רפובליקנים בכירים, אנשי קמפיין הבחירות שלו, מיופי כוחו, ורבים מתומכיו.
אלו כללו טענות לפיהן הבחירות נגנבו באמצעות מכונות הצבעה מזויפות, הונאה בבחירות וקנוניה קומוניסטית בינלאומית.
טראמפ לחץ על ראשי משרד המשפטים כדי שאלו יערערו על תוצאות הבחירות ויצהירו בפומבי שהבחירות זויפו.