tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שהותו בפריז, התפלל במקום זה הרבי מליובאוויטש לעתיד, מנחם מנדל שניאורסון.
בית הכנסת נוז'יק (בפולנית: Synagoga Nożyków) הוא היחיד מבתי הכנסת בוורשה ששרד את השואה.
בית כנסת זה ממוקם ברחוב טווארדה 6 בוורשה בירת פולין.
בית הכנסת נחנך בשנת 1902. הוקם בכספי משפחת נוז'יק, ונקרא על שמם.
זלמן ורבקה נוז'יק היו זוג יהודים עשירים חשוכי ילדים, שהקדישו את הונם לבניית בית כנסת חדש בורשה.
הם מינו לצורך כך ועדה מקרב נכבדי הקהילה בעיר, בראשם עמד זלמן נוז'יק עצמו.
בשנת 1893, רכשה הוועדה את הקרקע ברחוב טווארדה 6 לצורך בניית בית הכנסת, בסכום של 157,000 רובל.
הסכום כולו שולם על ידי משפחת נוז'יק.
בל"ג בעומר תרס"ב (1902) נחנך המבנה המפואר של בית הכנסת בטקס חגיגי.
פחות משנה לאחר מכן, נפטר זלמן נוז'יק.
אשתו רבקה, נפטרה בשנת 1914.
בבית הכנסת כיהן פרופ' מאיר בלבן, אשר נאומיו משכו רבים לבית הכנסת.
אופיין המפואר של התפילות שנערכו בבית הכנסת היוו אף הן מקור משיכה.
על ההווי המוזיקלי בבית הכנסת היה אחראי מנצח המקהלה אברהם צבי דוידוביץ'.
המקהלה הורכבה מגברים ונערים, ליוותה את החזן ושרה יצירות ליטורגיות של מלחינים ידועים.
במהלך השנים שימשו כחזנים ראשיים בבית הכנסת, שלמה הרשמן (אחיו הצעיר של החזן מרדכי הרשמן), משה לוינסון וגרשון סירוטה.
בבית הכנסת שימש גם "חזן שני" שהיה סגן לחזן הראשי.
בין החזנים ששמשו בתפקיד זה היו יעקב לוינסון ואברהם ברקין (אביו של החזן יעקב ברקין), לעיתים היה זה סולן מן המקהלה.
הרב והמטיף הראשון בבית הכנסת היה הרב אבא חיים מיקלישנסקי.
מיקלישנסקי התחנך בישיבת וולז'ין והיה בין חתניו של רבה של וורשה, הרב שמואל זענוויל קלפפיש, שנפטר בשנת 1902.
הבניין עבר שיפוץ בשנת 1923. לרגל הפתיחה המחודשת נערך בבית הכנסת טקס בו הופיעה מקהלת בית הכנסת בניצוח דוידוביץ' אשר ליוותה את החזן גרשון סירוטה.
טרם מלחמת העולם השנייה, היה נוהג להתפלל בבית כנסת זה בצעירותו אברהם חיטמן, אביו של המוזיקאי הישראלי עוזי חיטמן .
בתחילת הכיבוש הנאצי בפולין, נכלל בית הכנסת בתחום הגטו ויהודים הורשו להתפלל בו.
עם צמצום הגטו, הוצא בית הכנסת מחוץ לתחום והמבנה הוחרם וחולל על ידי הפיכתו לאורוות סוסים ומחסן למספוא.
בית הכנסת ניזוק בהפצצות בעקבות המרד הפולני בשנת 1944.
עם תום המלחמה, שופץ בית הכנסת ונפתח מחדש לציבור בסוף שנות הארבעים.
בשנים 1950-1947 כיהן כחזן ראשי בבית-הכנסת החזן ישראל שטוקהמר.
בשנת 1977 החלו עבודות לשיפוץ והרחבת בית הכנסת.
על המבנה נוסף אגף, שיועד למשרדי הקהילה היהודית בורשה.
הפתיחה המחודשת נערכה בסימן 40 שנים למרד גטו ורשה, בתאריך 18 באפריל 1983. בפתיחה נכחו מנהיגים יהודיים מפולין ומהעולם וכן נציגי הכנסייה הקתולית בפולין.
בשנות התשעים היווה בית הכנסת יעד להתקפות אנטישמיות, ובשנת 1997 אף הוצת, ונגרם נזק למבנה.
כיום משמש בית הכנסת את הקהילה היהודית הקטנה בורשה ואתר לביקורי תיירים.
בית הכנסת סקולנובה (באיטלקית: Sinagoga Scolanova; מילולית: "בית הכנסת החדש") נמצא בעיר טראני שבדרום איטליה.
הוא נבנה בימי הביניים בשנת 1247. בשנת 1541, עם גירוש היהודים מהאזור בידי קרלוס החמישי, הוסב – יחד עם שלושת בתי הכנסת הנוספים בטראני – לכנסייה קתולית, ששמה היה "סנטה מריה סקולנובה" (באיטלקית: Chiesa di Santa Maria Scolanova).
הכנסייה שפעלה בו הפסיקה את פעילותה בשנות ה-50, ובשנת 2006 שב המבנה ליעודו המקורי, בית כנסת יהודי.
אף שהכנסייה פעלה במבנה במשך מאות שנים, לא הוכנסו שינויים משמעותיים בעיצובו הפנימי של המבנה, וכך השתמרו גומחת ארון הקודש ושלושה חלונות המעטרים את קיר המזרח.
בית הכנסת סקולנובה היה אחד מארבעה בתי כנסת שפעלו בעיר טראני בימי הביניים.
בשנת 1541, עם גירוש יהודי האזור, הוסבו כל ארבעת בתי הכנסת לכנסיות ו-310 היהודים שנותרו בעיר נאנסו להמיר את דתם לנצרות.
מתוך ארבעת מבני בתי הכנסת שרדו רק הסקולנובה והסקולגרנדה.
מבנה בית הכנסת סקוֹלַגרַנדֶה (באיטלקית: Sinagoga Scolagrande; מילולית: "בית הכנסת הגדול") הפך לכנסיית סנט'אנה (באיטלקית: Chiesa di Sant'Anna), וב-2009, כתוצאה מפעילותו של חוקר יהדות איטליה צ'זרה קולפמינה ואחרי עבודות שיקום ממושכות, נפתח בו מוזיאון למורשת יהודי טראני .
על אף השבת המבנה לייעודו המקורי כבית הכנסת, בשל היותו מקום היסטורי אין אפשרות לשנות דבר במבנה.
כך נוצר מבנה דת יהודי שמשלב אלמנטים נוצרים.
בבית הכנסת נותר מגדל פעמונים בראש המבנה, אך אחד מבני הקהילה החליף באישון לילה את הצלב במגן דוד.
את איור מרים אם ישו, שבגומחת ארון הקודש, כיסו באמצעות קיר זמני.
מאז 2006, היהודי האחרון שנותר בטראני, אברהם זכאי זקילו, מתפלל בבית הכנסת מדי יום.
לתפילה במקום מצטרפים גם מבקרים מזדמנים בעיר.
בית הכנסת עַדֶס בשכונת נחלת ציון בירושלים, הוא המפואר מכל בתי הכנסת בנחלאות.
הוקם בשנת ה'תרס"א, 1901, על ידי בני משפחת עַדֶס האמידה שמוצאה מחלב, וקרוי על שם עובדיה יאשיהו עדס ויוסף יצחק עדס.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העצמאות נפגע בית הכנסת בהפגזות, וסימני הפגיעה נותרו בו.
במלחמת ששת הימים שימש המקום, שחלקו מתחת לפני הקרקע כמקלט זמני.
רב בית הכנסת משנות ה-90 של המאה ה-20 ועד פטירתו בשנת 2013, היה הרב רחמים לוי, ששימש גם רבה של שכונת נחלאות.
בספרי דוחות בית הזקנים הספרדיים מופיע פירוט התרומות שניתנו מבתי כנסת שונים עבור המוסד.
הדוחות מפרטים גם את שמותיהם של גבאי בית כנסת עדס, בהם:
יוסף הדאיא, מתתיא סתהון, שלמה סלים מעלי הכהן טוויל ויחזקאל נוואמה.
קירות אולם התפילה מעוטרים בציורי קיר שנעשו בשנים 1912–1913 על ידי תלמידי בית הספר לאמנות בצלאל בהנחיית האמן יעקב שְׁטַארְק, שחתימתו מתנוססת בפינת היצירה.
בכותל המזרח ארון קודש ענק, עשוי מעץ משובץ בצדף, שהובא בחלקים מסוריה.
בבית הכנסת מוצג העתק של כתר ארם צובא - כתב יד חשוב של התנ"ך, עליו שמרה הקהילה היהודית בחלב (השרידים המקוריים שנותרו מכתב יד זה מצויים בהיכל הספר).
הפרסקאות על הקירות מתארים את סמלי שבטי ישראל.
זמן קצר לאחר שהשלים האמן שטרק את ציורי הקיר, מחקו המתפללים את סמלו של שבט דן שהוא נחש.
הסיבה לכך היא כי על פי הקבלה, אם אישה הרה רואה נחש, ואפילו סמל של נחש, היא עלולה להפיל.
מאחר שהסמל התנוסס על הקיר המזרחי, מול עזרת הנשים שלרוחב הקיר המערבי, הוחלט להסירו.
חרף ההחלטה, סמל הנחש קיים.
בשנת 2009 הזמינו פרנסי בית הכנסת רסטורטור מצרפת לשחזר את ציורי הקיר של אמני בצלאל אולם העבודה לא צלחה ובעקבות לחץ שהופעל על פרנסי בית הכנסת בעניין זה, הופסקה עבודת הרסטורטור.
באפריל 2015 הושלמה העבודה על הקיר הצפוני על ידי אמני רשות העתיקות ובליווי יד בן צבי.
לצד עבודתו המונומנטלית של הצייר שטרק, מצויות בבית הכנסת עבודותיו של האמן הירושלמי, בן השכונה, יגאל תמיר (תם).
לבקשת ההנהלה, ביצע תמיר עבודת רסטורציה מקיפה של ההיכל.
במקביל, לקראת שנת המאה לבית הכנסת, עיצב תמיר וביצע תיבת חזנים שהחליפה את תיבת האבן הלא-מקורית שהוצבה במקום מאז שנות החמישים של המאה ה-20. כהמשך לסגנונו של ההיכל, נבנתה התיבה מעץ אגוז גושני בו גולפו דגמים הלקוחים מן ההיכל, ושובצו בו פלחי צדפות פנינה עתיקות מן הים האדום ("ג'דווי").
במקביל לעבודת הרסטורציה של ציורי הקיר שנעשתה בידי אמני רשות העתיקות, עיצב תמיר ובנה את "קיר המערב" ובתוכו מחיצה לעזרת הנשים, כולה עבודת תגלוף ותשבוץ של צדפות הפנינה, באופן שיוצר מעין דיאלוג עם קיר המזרח.
שילוב מכלול עבודות האמנות תרם תרומה משמעותית להפיכת בית הכנסת לאתר מורשת לאומית.
בבית הכנסת עדס נשמרת בדקדקנות המסורת המוזיקלית של יהודי חלב.
תפילות השבת נערכות לפי סדר בין המקאמים השונים, דהיינו לכל פרשה ישנו מקאם אשר לפיו נקבעים הלחנים בתפילת אותה השבת.
בשבתות החורף בהן הלילות ארוכים נמשכת מסורת אמירת שירת הבקשות בשעות הלילה המאוחרות עד הבוקר.
השירה מתבצעת על ידי שתי קבוצות: קבוצה אחת יושבת בצדו הימני של בית הכנסת והשנייה משמאל, ובתי הפיוטים ואף קטעי הסולו מחולקים בין שתי הקבוצות חליפות.
בכל שבתות השנה מתקיים לאחר תפילת המנחה "עונג שבת" שאף בו נקראים פיוטים.
פתיחתו היא בפיוטים הלקוחים מסיום שירת הבקשות ועיקרו בפיוטים חדשים יותר המורכבים על לחנים הלקוחים מן השירה הערבית, בדרך כלל לפי המקאם של אותה שבת או של השבת שאחריה.
לאחר שירת הבקשות או עונג שבת נערכת מכירה פומבית של קדיש אשר הזוכה בו מכבד את אחד הפייטנים לומר קדיש על ישראל בניגון נעים.
בית התפילה, היכל הקודש נוֹישוֹץ (ברומנית: Templul Neuschotz, "היכל נוישאץ"), שנקרא גם בית הכנסת בית יעקב (Beth-Iacob), היה בית הכנסת הראשון של היהודים הרפורמים ביאשי, הראשון מסוגו בחבל מולדובה.
אבן הפינה של בית הכנסת הונחה ב-25 במאי 1865. בניין בית הכנסת, שנבנה לפי דוגמה של בית כנסת וינאי, נחנך ביום 15 בספטמבר על ידי הרב והדרשן האורתודוקסי המודרני הרפורמיסט אליעזר אליהו איגל, שהובא במיוחד מצ'רנוביץ.
בית הכנסת "בית יעקב" שימש את האליטה של יהדות יאשי עד שהופצץ במהלך מלחמת העולם השנייה.
יעקב נוישוץ, שהיה מפרנסי יהדות יאשי, אדם עשיר ובעל בתים ביאשי, בעל אזרחות אוסטרו-הונגרית, ביקש להקים בעירו בית כנסת משכילי שיפעל לפי דוגמת בתי הכנסת המודרניים של תקופתו במרחב הגרמני.
בתכנון בית הכנסת נלקח בחשבון עוגב, והוא הותקן כבר במבנה המקורי.
לפני שהורחב היו בבית הכנסת 84 מושבים שנועדו לגברים וביציע עוד 50 מושבים שנועדו לנשים.
יעקב נוישוץ, שדאג לכל הוצאות בית הכנסת, מינה הנהלה ובה שבעה מנכבדי יהדות יאשי, א' וכסלר (A.
לאחר מותו של יעקב נוישוץ מונו מנהלי בית הכנסת על ידי אלמנתו, אדלאידה, שגם המשיכה במימון הוצאות בית הכנסת והרחבתו.
יהדות יאשי מימנה מהכנסות הגאבלה את מוסדות הדת של העיר ושילמה את מחיית הרבנים ובני משפחותיהם, פרט להוצאות היכל נוישוץ.
הוצאות ההיכל שולמו מכיסי המתפללים, אף על פי שמתפללים אלה היו בין משלמי מס גאבלה, הקהילה לא השתתפה בהוצאות היכלם.
משנת 1869 היה אנטואן לוי הדרשן של היכל נוישוץ ומשכורתו שולמה גם היא על ידי מתפללי בית הכנסת.
כעבור זמן מה פנה אנטואן לוי לקהילה וביקש העלאה בשכרו או שיאלץ לעזוב.
קהילת ההיכל פנתה לוועד יהדות יאשי וביקשה השתתפות שלו בשכר הדרשן ובתמורה הבטיחה שאנטואן לוי ילמד בבתי הספר של הקהילה.
תחילה רוב ראשי הוועד נטו להסכים, אך בהמשך קמה התנגדות גדולה, גם להשתתפות הכספית וגם לאפשרות שלוי ילמד את ילדי הקהילה - המתנגדים ראו בלוי מי שעלול להעביר את ילדיהם מדתם.
ב-1880 וב-1913 נערכו שיפוצים נרחבים בבית הכנסת, וב-1935 נערכה הרחבה שלו, כדי שיכיל כמות גדולה יותר של מתפללים.
בטבלה של עיריית יאשי, שבה צוינו בתי הכנסת, שהתקיימו ביאשי בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, נכתב שהיכל נוישוץ נחשב לבית הכנסת הראשי ובחגים ואירועים מרכזיים הטקס מנוהל בו על ידי הרב הראשי של יאשי.
הביקור סוקר בהרחבה בעיתונות התקופה, שתיארה את קבלת הפנים, את שירת הילדים והילדות הלבושים בלבן בבית הכנסת בשפה הרומנית, את הנאום שנישא לכבוד השליט, את המלבושים החגיגיים ואת התקהלות האוכלוסייה היהודית לאורך המסלול עד הכניסה לבית הכנסת.
גם לאחר הביקור, במהלך השנים, בית הכנסת שימש כמקום בו נערכו מפגני הזדהות עם השלטון ומפעליו וטקסי הודיה.
לדוגמה, בעיתון Liberalul מיאשי מתואר טקס שנערך בתאריך 10 במאי 1886, לרגל מלאת 20 שנה לעליית קרול הראשון לשלטון:
"...לאחר הטקס הקדוש, הרב הדרשן המקומי, שמואל דוד טאובר (Şmuel David Tauber), שמוצאו מטרנופול נשא דרשה בשפה הגרמנית בנושא החובה לאהוב את המולדת ולכבד את השליט.
החזן הוניגמן (Honigmann) נשא תפילה בשפה הרומנית ובסוף המקהלה השמיעה את ההמנון הלאומי."
מותו של יעקב נוישוץ, המייסד
יעקב נוישוץ, מייסד בית הכנסת והנושא בהוצאותיו, נפטר ב-25 באוגוסט 1888, בביתו שביאשי.
ב-28 באוגוסט, וטרם הלווייתו, הועמדה גופתו בשערי בית הכנסת נוישוץ.
בין המכהנים בבית הכנסת נוישוץ נמנה מתתיהו שמחה רבנר (Matitiahu Rabener), מי שהיה מנהל בית היתומים, שייסד ומימן נוישוץ, ושימש גם כדרשן בבית הכנסת נוישוץ.
בית הכנסת עולי הגרדום הוא בית כנסת בשכונת תל גיבורים בבני ברק.
בית הכנסת עולי הגרדום נוסד בשנת 1950 בצריף ששימש גן ילדים ברחוב דב גרונר (מאחורי בית הכנסת כיום).
במאי 1955 הונח אבן פינה למבנה הנוכחי, בנוכחות הרב אריה לוין, ראש עיריית בני ברק, ראובן אהרונוביץ' ורב העיר בני ברק, הרב יעקב לנדא.
את בית הכנסת ייסדו חברי תנועת החרות נתנאל גרובר ושלמה בירנברג.
ברוח שם השכונה ושמות הרחובות בשכונה הקרויים על שם גיבורי ישראל, גם בית הכנסת נקרא על שם עולי הגרדום.
בין שלטי ההנצחה שבבית הכנסת תלויים שלטי הנצחה לקורבנות השואה, לחללי אצ"ל ולח"י ולחללי צה"ל.
בבית הכנסת 300 מקומות ישיבה לגברים ו-200 לנשים, על שטח של 225 מ"ר.
כיום מראהו מוזנח, ובמשך השנים מספר המתפללים קטן מאוד.
בית הכנסת הוא לעדות אשכנז ונוסח התפילה בו - נוסח ספרד.
בתחילת שנות ה-2000, עם הגעתם של תושבים חרדים לשכונה, התמלא בית הכנסת במתפללים, נוסח התפילה בימי חול השתנה לנוסח התפילה הנהוג בישיבות אשכנזיות - נוסח אשכנז.
בקומה השנייה של בית הכנסת שוכן מוזיאון המקדש, המציג את דגמי בית המקדש, כלי המשכן תיבת נח, סוד האותיות שבחושן ועוד.
במשך שנים רבות כיהן כרב בית הכנסת רב השכונה ושכונת פרדס כץ השכנה, הרב משה בלוי, ובשלושים השנים האחרונות מכהן בתפקיד הרב יצחק חלמיש, מחבר הספרים "אוצר המזל" ו"החיים שלאחר המוות".
בית הכנסת נידחי ישראל הוא בית כנסת ספרדי השוכן ברובע סנט מייקל שבברידג'טאון, בירת ברבדוס, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר.
בית הכנסת הוא אחד העתיקים בהמיספירה המערבית והוא מוכר כאתר בעל חשיבות לאומית, ונכלל מאז שנת 2011 בהכרזת ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
המבנה הרבוע מתנשא לגובה של 12 מטרים ובו שתי קומות.
קירותיו בעובי של כ-60 ס"מ מעוגלים בארבע פינותיו, ועל גגו העשוי מעץ הוא נושא מעקה מסוגנן.
חלונות קומת הבניין השנייה מחודדים והוא מכוסה בטיח בגוון ורדרד.
מעל ארון הקודש נקבע חלון עגול עשוי זכוכית צבעונית, ובו נראה מגן דוד.
באולם התפילה ובעזרת הנשים ניצבים ספסלי עץ מהגוני משוחזרים, הפונים אל הבימה.
8 נברשות משוחזרות תולות מהתקרה ומאירות את האולם, ואליהן מצטרפות 12 מנורות קיר.
עמודי שיש איטלקי מחלקים את חלל אולם התפילה ונושאים את משקלה של עזרת הנשים.
בית הכנסת יכול להכיל כ-300 מתפללים.
בבית הקברות שבחצר בית הכנסת כ-400 מצבות הנושאות כיתובים בעברית, אנגלית ולאדינו.
בשנת 2008 נחשפו בחצר בית הכנסת שרידיו של מקווה, ככל הנראה מהמאה ה-17. באותה שנה נפתח בבניין סמוך שהוקם בשנת 1750, מוזיאון המספר את סיפורה של הקהילה היהודית של ברבדוס.
תחילתה של הקהילה היהודית בברבדוס עם הגעת ראשוני היהודים לאי בשנת 1628. באמצע המאה ה-17 הגיעו לברבדוס כ-300 יהודים מרסיפה שבברזיל, אשר נמלטו אליו ממנה בשל רדיפות הפורטוגזים.
יהודים אלה הקימו את בית הכנסת בשנת 1654. המבנה ניצב על תילו עד שנהרס בסופת הוריקאן בשנת 1831. הוא הוקם מחדש ונחנך ב-1 באפריל 1833, אך הקהילה היהודית באי הלכה והתדלדלה, ובאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 נותר בברבדוס יהודי שומר מצוות בודד.
בית הכנסת ננטש ונמכר בשנת 1929.
במשך השנים עבר המבנה שינויים רבים: עזרת הנשים שהייתה ערוכה כמרפסת בצורת האות ח' מעל האולם המרכזי, הפכה לקומה השנייה של המבנה, החלונות המחודדים והרצפה הוחלפו, וגג המבנה על המעקה המקיף אותו כוסה.
המבנה עבר מיד ליד פעמים רבות ושימש, בית היתר, כמחסן, ספרייה, משרדים וכמעוזו של מועדון למרוצי סוסים.
בית-הקברות שבחצר בית הכנסת הפך לאתר השלכת פסולת.
בשנת 1983 השתלטה ממשלת ברבדוס על המבנה במטרה להורסו ולהקים תחתיו בית משפט.
שנתיים לאחר מכן, ב-1985, בעקבות מחאה מצד הקהילה היהודית באי שמנתה אותה עת כשישים איש, מסרה ממשלת ברבדוס את הבניין לידי "הקרן הלאומית של ברבדוס" (The Barbados National Trust).
שיפוץ המבנה בעלות של כמיליון דולר החל בשנת 1986 והשיב אותו למצבו המקורי.
לבית הכנסת הוחזרו תשמישי הקדושה המקוריים שהוחזקו משך השנים במוזיאון ברבדוס ובבית כנסת בלונדון, ודלתו שנקבעה בבית פרטי הותקנה מחדש.
בית הקברות נוקה מאשפה, ועם סיום העבודות חזר הבניין לשמש כבית כנסת.
בית הכנסת ע"ש הרב גץ הוא בית כנסת הממוקם במנהרות הכותל מתחת לרובע המוסלמי, 97 מטר מהמקום המשוער של קודש הקודשים.
בית הכנסת מופעל על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
חלל בית הכנסת מורכב ממערכת של קמרונות הנשענים על קיר הכותל המערבי, וצורתו מזכירה את האות ד.
במרכז חזית הכותל מצוי שער וורן.
מערכת הקמרונות המזרחית הצמודה לקיר הכותל יוצרת חלל מוארך שמידותיו 15X2 מ' בקירוב.
גובהו של הקמרון הדרומי 6.84 מ' ובראשו קיים פתח (הסתום כיום) לשאיבת מים, וגובהו של הקמרון הצפוני 3.45 מ'.
מהחלל המוארך נמשך חלל רבוע שהוא החלל המרכזי של בית הכנסת, מידותיו 4.0X4.30 מ' וגובהו 5.65 מ'.
ארכאולוגים מעריכים כי גם בתקופה הערבית הקדומה (638-1099) פעל במקום בית כנסת.
קמרונות החלל המשמש כבית הכנסת נבנו בתקופה העות'מאנית כחלק ממערכת מאגרי המים ברובע המוסלמי.
לאחר מלחמת ששת הימים (1967) הוסב המקום לבית כנסת על ידי הרב מאיר יהודה גץ, ואת המקום פקדו מדי לילה מקובלים לתפילות ולאמירת תיקון חצות.
הרב גץ נהג למסור בלילות שיעורים בכתבי הרש"ש בבית הכנסת, שהסתיימו בתפילת ותיקין.
לאחר פטירתו של הרב גץ נקרא בית הכנסת על שמו.
במאי 2007 זוהו מספר תקלות באתר כגון אבני בנייה סדוקות, התפוררות של חומרי המליטה במישקים והתקלפות הטיח והתפוררותו.
לכך יש להוסיף התערבות קודמת ומזיקה בטיח על בסיס צמנט.
במקום נערכו עבודות תחזוקה שכללו את מילוי הסדקים באבן, ניקוי המישקים מחומר מליטה מתפורר, קילוף טיח ויישום טיח על בסיס סיד.
בי"ג בתשרי תשס"ח (25 בספטמבר 2007) נחנך בית הכנסת המחודש.
בית הכנסת סנדי'ס רואו הוא אתר בית כנסת היסטורי מדרג II, הנמצא ב"איסט אנד" של לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הבניין בו שוכן בית הכנסת נבנה בשנת 1766 על ידי פליטים הוגנוטים מצרפת, שברחו מרדיפותיו של לואי הארבע עשרה.
מטרת הבניין הייתה לשמש ככנסייה קהילתית, שנקראה בשם L'Eglise de l'Artillerie (כנסיית הארטילריה) ע"ש רחוב Artillery אשר נמצא בבישופסגייט הסמוך
אותו רחוב לקח את שמו מהעובדה שבימי הנרי השמיני הארטילריה ביצעה אימונים במקום.
עם שינויים דמוגרפים שהתרחשו במקום במהלך המאה ה-19, הכנסייה החליפה ידיים בין קהילות וזרמים נוצרים שונים: היונברסליסטים הבפטיסים (Universalist Baptists), האוניטריאניסטים הבפטיסטים, והסקוטים הבפטיסטים - כולם החזיקו בכנסייה במהלך מאה זו.
ואפילו לתקופה מסוימת האתר הוחזק בידי Salem Chapel מהזרם הפרסביטריאני.
ב-1867 הבניין נרכש על ידי אגודה יהודית בשם "חברת מנחם אבלים חסד ואמת", שהוקמה ב-1853 על ידי מהגרים יהודים כקרן עזרה הדדית, וביטוח להוצאות קבורה אך התפתחה לבית כנסת.
חברי האגודה היו ממוצא אשכנזי-הולנדי בעיקר ועסקו במלאכות צווארון כחול כגון מגלגלי סיגרים, מלטשי יהלומים וסוחרי ירקות ופירות.
שיפוצו של הבניין זכה להתנגדות מהקהילות היהודיות של לונדון, שהאמינו כי מהגרים צריכים להצטרף לאחת הקהילות הקיימות (ואפילו לאחר השקתו, הרב הראשי של לונדון - ר' נתן מרקוס אדלר - סירב להנחות את טקסי החנוכה).
אולם היהודים המהגרים, שהעדיפו ליצור קהילה משלהם, ולא להסתפק במקומות הזולים השמורים לעניים בבתי הכנסת המבוססים של לונדון, ארגנו מגבית לרכישה ושיפוץ בית הכנסת, והצליחו לפתוח את בית הכנסת כשהם מגייסים פני לשבוע מכל אחת ממשפחות הקהילה.
סך עלות השיפוצים הגיעה לכדי 1,000 ליש"ט.
הקבלן המבצע נטל משכנתא על מרבית הסכום, אשר שולמה בקצב של 70 ליש"ט כל שנה מכספי המגבית.
ולמרות הקשיים, עד שנת 1881, סנדיס רואו הפכה לקהילה הגדולה ביותר במזרח לונדון, עם 460 בתי אב השייכים לה, כשהיא עוברת את קהילת בית הכנסת בוויס מרקס לאור התפצלותו (בשל מעבר של רבים מיהודי הקהילה צפונה) לסניף בבייסווטר ואחר כך במיידה ווייל שבצפון לונדון.
במאי 2009, ארגון English Heritage ("מורשת אנגלית") העניק מענק של 254 אלף ליש"ט לשיפוץ ורסטורציה של הגג ההוגנוטי הייחודי של בית הכנסת.
שיפוץ זה הסתיים בנובמבר 2010.
כיום (2015) סנדיס רואו ממשיך לתפקד כבית הכנסת האשכנזי האחרון במזרח לונדון עם תפילות מנחה יומיות וכן תפילת שבת בבוקר.
כמו כן במקום נערכות תפילות בחגים וכן האתר מפעיל סיורים במקום.
ב-10 במאי 1941, כחלק מהבליץ הנאצי על לונדון, הופצץ ונחרב בית הכנסת האשכנזי הראשון the Great Synagogue of London ("בית הכנסת הגדול של לונדון"), ובכך היה סנדיס רואו לבית הכנסת האשכנזי העתיק ביותר ששרד בעיר.
לצורך חידוש הכנסייה והפיכתה לבית כנסת, שכרה הקהילה את שירותי האדריכל נתן ס.
צורתו של הבניין מלבנית, 48 על 36 מטר.
עזרת הנשים נמצאת לאורך הקירות הצפון-מערביים.
הכניסה הישנה למבנה הייתה בצד הדרום-מזרחי, אולם האדריכל ג'וזף חסם אותה ופתח כניסה חדשה בקיר הצפון-מערבי.
בפינה הדרום-מזרחית עומד כיום ארון הקודש כך שהתפילה נעשית לכיוונה של ירושלים.
סגנונו של בית הכנסת נעשה בצלמו של בית הכנסת הגדול שב-Duke's Place.
כמוהו לבית הכנסת תקרה עם קשתות, כרכוב (קרניז), חלונות מוארים וארון קודש בסגנון נאו-קלאסי בתוך אפסיס.
ספסלי בית הכנסת עשויים מעץ אורן וארון הקודש ממהגוני (תולענה).
פנים בית הכנסת כמעט ולא שונה מאז המאה ה-19.
בית הכנסת הופיע בסרט קצר משנת 2006 בשם The Tenth Man ("האיש העשירי") בבימויו של סאם לייפר ובהשתתפות סטיבן ברקוף וג'ון ברג'ס.
בית הכנסת נוידגרגאסה היה בית כנסת בווינה, אוסטריה, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ונהרס על ידי הגרמנים במהלך ליל הבדולח.
בית הכנסת שימש את הקהילה היהודית במחוזות השביעי והשמיני של וינה.
הוא הוזמן בידי הנדבן היהודי-גרמני הברון מוריץ פון, ותוכנן בידי האדריכל האוסטרי מקס פליישר .
בית הכנסת נבנה בסגנון הנאו-גותי שרווח אז בצפון גרמניה.
עיקר הבנייה נעשתה מלבנים, כולל חזית המבנה ושני הצריחים שצופו באבץ.
האולם המרכזי היה מחולק באמצעות עמודים לשלוש ספינות.
הוא הכיל למעלה מ-300 מקומות ישיבה בקומת הקרקע (של עזרת הגברים).
כמו בבתי כנסת רבים, הנשים ישבו בנפרד מהגברים ויכלו לצפות בנעשה מעזרת הנשים שבקומה השנייה.
ידוע כי לבית הכנסת הייתה אקוסטיקה טובה.
בית הכנסת נהרס, יחד עם עוד 80 בתי כנסת נוספים בווינה, במהלך הפוגרומים שהתבצעו בליל הבדולח בשנת 1938 לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית.
במהלך בנייה של בניינים חדשים למגורים בשנת 1998, שוקמו חלקים מן החזית הישנה של בית הכנסת, אך בעלי הדירה שבית הכנסת ממוקם לידה (ברחוב נוידגרגאסה) התנגדו לשחזור מלא של המבנה.
בית הכנסת קהל עדת ישראל (מכונה בדרך כלל: השיף-שול), היה בית הכנסת האורתודוקסי הראשי בעיר וינה, אוסטריה, לפני השואה.
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים במהלך ליל הבדולח (מרץ 1938).
במבנה המשופץ כיום קיים בית כנסת חסידי, שנקרא "בית המדרש קהל חסידים", העומד תחת נשיאותו והנהלתו של הרב אברהם יונה שוורץ.
בבית מדרש זה יש מקוה וגם כולל אברכים.
הקומה העליונה של הבניין מתפקדת כישיבה כבר מאז 1940, (כיום בראשות הרב מיכאל פרסבורגר).
הוא משמש גם כמקלט רוחני זמני לאלפי פליטים יהודים מאיראן המגיעים דרך וינה ב-30 השנים האחרונות.
בבית הכנסת מותקן לוח זיכרון בו נכתב: "מקום תפילה יהודי זה נהרס בידי הנאצים בפוגרומים של נובמבר 1938".
בית הכנסת היה ממוקם בתוך בנין דירות ברחוב Grosse Schiffgasse 8 ברובע לאופולדשטאדט בווינה.
עם הקמת ארגון הקהילה היהודית וינה (IKG - הגוף שמייצג את הקהילה היהודית בעיר) בשנת 1852, נוסד בית הכנסת.
הרב הראשון היה הרב שלמה זלמן שפיצר (נפטר 1894), שנבחר בשנת 1852. הוא היה חתנו של החתם סופר, וככזה, היה לקהילה קשר ישיר עם הקהילה האורתודוקסית הגדולה בעיר פרשבורג (עירו של החתם סופר).
כאשר גדלה ההשפעה הליברלית באזור, הרב שפיצר הוביל את קהילתו האדוקה והבדלנית למיקום חדש, שנבנה מ-1858 עד 1864. בית הכנסת החדש הכיל 750 מקומות ישיבה (500 לגברים ו-250 לנשים).
הרב ישעיה פירסט (נפטר 1943), ירש את מקומו של הרב שפיצר בשנת 1894. הוא היה תלמידו של הכתב סופר (בנו של החתם סופר), וכך עלה גם בידו לקיים קשרים הדוקים עם הקהילה בפרשבורג (באותה תקופה – עירו של הכתב סופר).
כבר לאחר סיפוח אוסטריה, ובייחוד לאחר שריפת בית הכנסת החלו רבים מן האוכלוסייה היהודית להגר מהמדינה.
חלק מן הקהילה האורתודוקסית הצליחו להגיע לארצות הברית והשתקעו בשכונת ויליאמסבורג, ניו יורק.
בשנת 1941 החלו הפליטים לדאוג להקמת קהילה, והשקיעו אנרגיה רבה בפיתוחה.
הם רכשו בניין תיאטרון בשדרות בדפורד והפכוהו לבית כנסת.
רבם הראשון היה הרב יונתן שטייף, שכיהן לפני המלחמה כדיין בבודפשט ונפטר בשנת 1958.
קהילה זו מכונה כיום קהילת וויען.
יש לה בתי כנסת גם בבורו פארק ובמונסי וכן מוסדות חינוך הכוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה וישיבה גדולה.
בית הכנסת מרינה רושצ'ה הוא בית כנסת ישן משוחזר השוכן במוסקבה, רוסיה.
בית הכנסת שימש את קהילת חב"ד בעיר והיה אחד משני בתי הכנסת שפעלו בה בתקופת השלטון הסובייטי.
המבנה נשרף ב-1994 ולימים חודש.
לצידו מתנשא המרכז היהודי-קהילתי במוסקבה, בו שוכן אולם התפילה המרכזי, האולם שבבית הכנסת הקטן המשוחזר משמש כיום את הקהילה הבוכרית במוסקבה.
בה'תרפ"ו (1926) הוקם בשכונת מרינה רושצ'ה שבמחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מזרחי במוסקבה מבנה עץ בן שתי קומות, ששימש כבית הכנסת של קהילת חב"ד בעיר, בשטח שהוקצה לקהילה היהודית על ידי עיריית מוסקבה.
גבאי בית הכנסת היה זושא פז.
בית הכנסת היה אחד המרכזיים ברוסיה, והוא מהווה סמל היסטורי ליהדות מוסקבה, בו התבצעו רבים מהמאסרים של יהודי העיר ורובם היו מעורבים בקהילה זו.
בתוכו שכן גם סניף של ישיבת תומכי תמימים.
בחנוכה ה'תשנ"ד (1994) נשרף בית הכנסת כליל.
בה'תשנ"ו (1996) הונחה אבן פינה על חורבות בית הכנסת השרוף על ידי הרב ישראל מאיר לאו למרכז היהודי קהילתי במוסקבה, לצידו נבנה העתק של בית הכנסת הישן המשמש את העדה הבוכרית.
בית הכנסת משמיע ישועה הוא בית התפילה היהודי האחרון שנשאר בעיר התחתית של יאנגון, ובית הכנסת היחיד במיאנמר.
בית הכנסת שוכן בין חנויות צבע הודיות, וחנויות של סוחרים מוסלמים ברחוב קטן ליד מרכז העיר.
לוח הקדשה בכניסה מציין כי מבנה האבן הנוכחי, אשר נבנה בשנים 1893–1896 החליף מבנה עץ קטן יותר שהתקיים שם לפניו והוקם ב-1854. בית הכנסת הוא אחד מ-188 אתרים ברשימת אתרי המורשת של מועצת הפיתוח של יאנגון סיטי.
בית הכנסת משרת את מעט היהודים שנותרו במדינה, רובם צאצאים של יהודים ספרדים יוצאי עיראק.
בית הכנסת נבנה לאוכלוסייה הגדלה של יהודים בגדדיים מהמזרח התיכון, ויהודים קוצ'ינים מהודו שהגיעו במהלך העידן הקולוניאלי של מיאנמר.
השטח הוקדש בידי הממשלה הקולוניאלית הבריטית, ולאחר עצמאות מיאנמר, הצו קיבל הארכה על ידי שלטונות מיאנמר.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הקהילה מנתה 2500 איש, ובשיאה בשנות הארבעים אף הגיעה ל-4000 איש, רובם ממוצא פרסי, עיראקי והודי.
יהודים רבים עזבו לישראל ולארצות הברית בעקבות הכיבוש היפני ואחרים עזבו לאחר השתלטות הצבא הבורמזי ב-1962 והלאמת העסקים בשנות ה-60 וה-70. לקהילה היו בעבר 126 ספרי תורה.
בית כנסת נוסף, בית אל, נפתח ב-1932, וכ-700 קברים יהודים נמצאים בבית קברות שמור היטב ברחוב 91.
ב-2002 היו בבית הכנסת כ-700 מקומות ישיבה, ושני ספרי תורה עם כיסוי מכסף, והוא נחשב מטופח ומסודר.
בסמוך לבית הכנסת יש מחסן קטן, שהיה בעבר מקווה, והפך למקום הלינה של שומר הלילה של בית הכנסת.
בחגים היו נאספים בבית הכנסת מטיילים ועובדים יהודים של שגרירויות זרות לתפילה.
השגרירות הישראלית לא שיתפה פעולה עם הקהילה, אך בית חב"ד בבנגקוק כן היה בקשר ומשם היו נשלחים יין ומצות מדי פעם.
ראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, התפרנס מהשכרת נכסי הקהילה למוסלמים.
בזמן המהומות של 2007 לא התקיימו חיי קהילה של ממש בקהילה היהודית במיאנמר, ועיקר התקשורת בין חברי הקהילה מתרחשת בחגים ובשבתות בעת ההתכנסות לתפילה.
בעקבות המתח בין החונטה הצבאית לנזירים הבודהיסטים, ותחושת הפחד, אף נאלצה הקהילה לשכור חברת אבטחה כדי לשמור על בית הכנסת.
באותה תקופה היה קשה להשיג מניין, והקהילה נאלצה להיעזר בשגרירות הישראלית להשלמת המניין, ולעיתים מצאו את עצמם אנשי הקהילה אף חוגגים חגים עם נזירים בודהיסטיים כדי לא לחוש בודדים.
בראש השנה היו מצטרפים מוסלמים, הינדים ונוצרים ידידי הקהילה לארוחת החג.
במסגרת נזקי הציקלון נארגיס במאי 2008, איבד בית הכנסת את גגו וסבל מנזקי מים.
האוכלוסייה היהודית במיאנמר כיום מרוכזת ביאנגון ובמאנדלאי, מונה פחות מ-20 אנשים, לאחר שראש הקהילה, משה בן יצחק שמואלי, נפטר במאי 2015 ביאנגון.
בית הכנסת סוכת שלום (בסרבית: Београдска синагога Сукат Шалом) הוא בית כנסת שפעיל בבלגרד בירת סרביה.
ב-2013 הוכרז המבנה כאתר מורשת סרבית.
ב-1 באוקטובר 1869 הוקמה רשמית הקהילה האשכנזית בבלגרד.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים היה גל הגירה פנימית של יהודים אשכנזים לבלגרד.
בראשית שנות ה-20 התגוררו בבלגרד כ-5,000 יהודים.
בית הכנסת האשכנזי הישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים.
יושב ראש הקהילה האשכנזית פרידריך פופס הוביל את המהלך להקמתו של בית כנסת חדש לקהילה והוא ניהל מגעים עם עיריית בלגרד אשר הקצתה קרקע למבנה.
את המבנה תכנן האדריכל מילאן שלאנג והוא נבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי.
ב-15 ביוני 1924 הונחה אבן הפינה וב-1 בנובמבר 1925 הסתיימו עבודות הבנייה.
טקס חנוכת המבנה נערך בקיץ 1926 בנוכחות אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ורעייתו מריה, הרב הראשי של ממלכת יוגוסלביה יצחק אלקלעי, הרב הראשי האשכנזי של בלגרד יצחק הכהן שלאנג, פרידריך פופס ונכבדי הקהילה.
המבנה היה בן שלוש קומות.
בקומת הקרקע שכנו גם מקווה ואולם ספורט.
בהיכל התפילה היו 300 מקומות ישיבה ובעזרת הנשים 180. מעל היכל התפילה הותקן עוגב והתפילות נוהלו בעברית ובסרבית וכללו פרקי חזנות בנוסח נאולוגי לחזן, מקהלה ועוגב.
בקומות העליונות שכנו דירות הרב, והחזן וכן בית מדרש.
אולם התפילה עוטר בפמוטים ובמגיני דוד, הותקנו בו נברשות ובחלונות שולבו ויטראז'ים.
חלק קטן ואורתודוקסי מקרב הקהילה האשכנזית הדיר רגליו מבית הכנסת.
מדובר היה בעיקר ממהגרים מסנטה וסובוטיצה אשר התאגדו בהמשך לקהילה נפרדת שהוגדרה חרדית.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית חולל בית הכנסת והיה לבית בושת עבור החיילים הגרמנים.
לאחר סיום המלחמה שוקם בית הכנסת ונותר היחיד שפעיל בבלגרד.
בית הכנסת משרת את שתי הקהילות הספרדית והאשכנזית.
ב-2013 הוכרז המבנה אתר מורשת סרבית.
בית הכנסת סדאן הוא בית כנסת בעיר סדאן בחבל גראנד אסט שבצפון מזרח צרפת.
קהילה יהודית קטנה התקיימה בסדאן מאז ימי הביניים.
במאה ה-17 הגיעו לעיר יהודים מאמסטרדם.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 ערכה הקהילה את תפילותיה בבתי מגורים.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה הגיעו לעיר יהודים נוספים, אשר עזבו את חבל אלזס שסופח לגרמניה.
אז התקבלה ההחלטה להקים לקהילה בית כנסת.
הוא נבנה בשנים 1878–1879 בשדרת ורדן בעיר לפי תוכניותיו של האדריכל מזואל (Mazuel) ונחנך ב-25 באוגוסט 1880. רב בית הכנסת הראשון היה סימון דברה (Simon Debré, 1854–1939).
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו עשרות מיהודי סדאן למחנות הריכוז וההשמדה, אך בניין בית הכנסת שרד.
בשנת 1962, לאחר מלחמת אלג'יריה, גדלה שוב קהילת סדאן עם הגעתם של יהודים שעזבו את אלג'יריה.
בהמשך שוב הידלדלה הקהילה לאחר שחלק מחבריה היגרו בשל מצוקה כלכלית לערים הגדולות בצרפת או עלו לישראל.
בשנת 1984 ניתן לבית הכנסת מעמד של מבנה היסטורי.
בית הכנסת האשכנזי נחלת יעקב הוא בית הכנסת האשכנזי הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים ונבנה בשנת התרל"ג (1873).
בית הכנסת ממוקם בשכונת נחלת שבעה שבמרכז העיר ירושלים.
כיום בית הכנסת משמש גם כבית חב"ד.
לבית הכנסת יש קומה אחת ובה שלושה חדרים המסודרים בצורת ריבוע, החדר האמצעי משמש כחדר התפילה בעוד ששני החדרים האחרים משמשים כעזרת נשים ומבוא לעזרה ולצידם מקוה טהרה.
לעיתים החדרים משמשים גם כבית מדרש, בעבר העזרה שמשה כבית מדרש קבוע.
בעקבות מגפת הכולרה בעיר העתיקה של ירושלים שנמצאת בתוך החומות שהתרחשה בשנת 1866, וכחלק מתהליך היציאה מן החומות, שבע משפחות, ביניהן משפחתו של נשיא מדינת ישראל העשירי ראובן ריבלין, חכרו אדמה ובנו בשנת 1869 את השכונה השלישית היהודית מחוץ לחומות בשם "נחלת שבעה".
בית הכנסת נוסד בראש חודש ניסן של שנת 1873 בשכונת נחלת שבעה שבירושלים.
השכונה נחלת שבעה היא בין השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות ירושלים, ונחלת יעקב הוא בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לחומות.
הגבאים הראשונים של בית הכנסת היו יואל משה סלומון, אריה לייב הורוביץ ויוסף ריבלין.
רב בית הכנסת הנוכחי הוא הרב יוסף יצחק סלונים, מצאצאי שושלת אדמו"רי חב"ד שגרה בחברון.
הממלא את מקום אביו הרב זאב דב סלונים שכיהן כרב בית הכנסת עשרות שנים עד פטירתו.
גם הרב יהושע פישל זקס שימש כרב בית הכנסת.
מספר שנים לאחר הקמתו בשנת 1888, הוקם מולו בית כנסת ספרדי בשכונה בשם "אוהל יצחק", הממוקם בסמוך לו, על ידי ר' יצחק רקנטי..
בית הכנסת כמעט ונסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה עקב נזק נרחב שנגרם למבנה.
בתקופה שלאחר הקמת המדינה, בית הכנסת כמו שאר בנייני השכונה יועד על עיריית ירושלים להריסה וכמעט שהוחרב בעקבות החלטה להקים אזור סיטי בירושלים.
ההחלטה בוטלה בעקבות מחאות נמרצות של תושבי ירושלים והעירייה בחרה לשמר את המבנים העתיקים.
למרות ההחלטה שלא לשפץ את האזור בשל האתרים ההיסטוריים, נעשו עבודות קלות לשדרוג התשתיות ברחוב יואל משה סלומון הסמוך לרוב מעלות נחלת שבעה בו בית הכנסת ממוקם, ביניהן החלפת תשתיות וריצוף הרחוב.
בשנות ה-20 של ה-121 שופץ וחודש בית הכנסת, וכן נוספו חלונות ויטראז' המשמרות את המראה העתיק ומוסיפות מראה מרשים למבנה.
בבית הכנסת פועל בית חב"ד ומקוואות טהרה לגברים ולנשים.
עושה שלום הוא בית הכנסת היחיד בלורל, מרילנד, ואחד מחמשת בתי הכנסת הרקונסטרוקציוניסטים במטרופוליטן בולטימור-וושינגטון.
חברי הקהילה מגיעים ממחוזות סמוכים רבים, בהם מחוזות הווארד, מונטגומרי, הנסיך ג'ורג' והמלכה אן.
בית כנסת עושה שלום נוסד בשנת 1966, והצטרף לתנועה הרקונסטרוקציוניסטית בשנת 1979. דריה וג'וש ג'ייקובס ולדה, זוג נשוי של רבנים, הפכו לרבני הקהילה באוגוסט 2017.
עושה שלום ידוע במבנה בית הכנסת הייחודי שלו, הבנוי מ-"כנפיים" כחולות וכיפה זוהרת.
במתחם מתקיימות תפילות שבת שבועיות, פועל בית ספר דתי, חינוך למבוגרים, ותוכניות ואירועים שונים אחרים.
בית הכנסת משכן יעקב ממוקם בעיירת החוף זרזיס בתוניסיה.
הוא נבנה בסביבות שנת 1900 כאשר מנתה הקהילה היהודית של זרזיס כ -1,000 איש.
פיגוע הצתה בשנת 1982, בעקבות הטבח בסברה ושתילה בלבנון, הותיר את בית הכנסת וספרי התורה הרוסים לחלוטין.
לאחר מכן הוא נבנה מחדש ומשמש כיום את 100 יהודי העיר הנותרים.
בית הכנסת המעוצב בפאר מוביל לחצר באוויר הפתוח הכוללת חדרים סמוכים המשמשים ללימוד.
ראש הקהילה נקרא אליהו סופר.
בית הכנסת נווה שלום (בטורקית: Neve Şalom Sinagogu) הוא בית כנסת באזור קרקוי ברובע בייאולו, באיסטנבול, טורקיה.
בית הכנסת נבנה לאור גידול האוכלוסייה היהודית בשכונת גלאטה הישנה (כיום מוקפת במחוז בייאולו) בסוף שנות השלושים.
בית ספר יסודי יהודי נהרס בשנת 1949 לשם כך ובית הכנסת נבנה על חורבותיו.
הבנייה הושלמה בשנת 1951. אדריכליו היו אליו ונטורה וברנר מוטולה, צעירים יהודים טורקים.
חנוכת בית הכנסת נערכה ב-25 במרץ 1951 (י"ז באדר ה'תשי"א), במעמד הרב הראשי לטורקיה דאז, חכם באשי רפאל דוד סבאן.
נווה שלום הוא בית הכנסת הספרדי המרכזי והגדול ביותר באיסטנבול והוא פתוח לתפילה במיוחד בשבתות וימים נוראים והוא פתוח לבר מצוות, הלוויות וחתונות.
בנוסף, במתחם בית הכנסת שוכן מוזיאון יהדות טורקיה.
ב־6 בספטמבר 1986, מחבלים חמושים פתחו באש במהלך זמירות שבת, בפיגוע זה נרצחו 22 איש.
מתקפה זו מיוחסת לטרוריסט הפלסטיני אבו נידאל.
ב־1 במרץ 1992 בוצע פיגוע על ידי שני גברים שלא גרם לנזק או נפגעים.
ב־16 בנובמבר 2003 נפגע בית הכנסת מאחד מארבעת פיגועי מכוניות התופת שבוצעו באיסטנבול באותו שבוע ).
אף על פי שקבוצת מיליטנטים טורקית מקומית בשם "חזית הפשיטה האסלאמית הגדולה" קיבלה אחריות לפיגועים, המשטרה טענה כי ההפצצות היו "מתוחכמות מכדי שיבוצעו על ידי אותה קבוצה".
בנוסף, בכיר בממשלת ישראל אמר כי "התקיפה הייתה חייבת להיות מתואמת עם ארגוני טרור בינלאומיים".
בית הכנסת נוה שלום הוא בית כנסת בשכונת משכנות ישראל בירושלים, שהוקם על ידי הרב שלום יוסף עראקי בשנת ה'תרס"ה (1905).
בשנת ה'תרמ"ה (1885) יצא הרב שלום יוסף עראקי כשד"ר לתימן ולהודו לאסוף תרומות ליהודי תימן בירושלים, ובשובו רכש חלקת אדמה בשכונת משכנות ישראל, עליה בנה את ביתו ואת בית הכנסת שקרא את שמו "נוה שלום".
בתים אלו נחנכו בחודש אלול ה'תרמ"ה.
נוסח בית הכנסת שייסד היה בנוסח תימני שאמי, ונקרא על שם אבי משפחתו מארי שלום עראקי.
לאחר פטירתו של הרב שלום יוסף עראקי בשנת ה'תרע"ג (1913) עברה הנהגת בית הכנסת בירושה לנכדו הרב שלום חיים צארום, שגדל בביתו לאחר פטירת אביו בצעירותו.
הרב שלום חיים חיבר את בית הכנסת לתשתיות החשמל, ובכך היה הראשון מיהודי תימן תושבי השכונה שחיבר את ביתו ואת בית הכנסת לחשמל.
בנוסף חיבר את בתי השכונה ובית הכנסת לתשתיות מים וביוב.
בתקופת פעילות תנועת המרי העברי פעלה בבית הכנסת תחנת קשר אלחוטית של ההגנה.
לאחר פטירת הרב שלום חיים צארום בשנת ה'תשל"ה (1974) עברה ההנהגה לבנו סעדיה.
בבית הכנסת חדלו להתקיים תפילות במניין בשנת ה'תש"ס (2000) בערך, מפני שרוב תושבי השכונה הוותיקים עזבו אותה.
בשנת ה'תשס"ו (2006) בערך הקימה נכדתו של הרב סעדיה צארום את קהילת "ואני תפילה" שהתפללה בבית הכנסת כתשע שנים עד שנת ה'תשע"ה (2015), אז עברה הקהילה למבנה אחר.
כיום לא מתקיימות תפילות במניין בבית הכנסת, אך מתקיימים בו שיעורי תורה במשך השבוע.
בתקופה מסוימת היו שלושה חזנים קבועים בבית הכנסת: הרב שלום חיים צארום, סעדיה משה שאול, וחיים מנזלי.
הרב שלום חיים לא ראה בעין יפה כניסה לבית הכנסת במכנסיים קצרים או שרוולים מופשלים.
בבית הכנסת בקיר הדרומי תלוי לוח זיכרון גדול עליו רשומים שמות הנפטרים מבית הכנסת.
בית הכנסת עזרא יעקוב הוא אחד מבתי הכנסת הוותיקים בטהראן, הממוקם בשכונת עודלאג'אן.
בית הכנסת נבנה במאה ה-19 לספירה בין השנים 1894–1895, בתקופת שלטונו של השאה נאסר א-דין שאה קאג'אר והוא תוקן ושוחזר פעמים רבות מאז.
שטח בית הכנסת הוא 524 מ"ר.
עזרא יעקוב, שעל שמו קרוי בית הכנסת, היה סוחר יהודי איראני בולט והיה האדם הראשון שיצר קשר עסקי עם העיר מנצ'סטר באנגליה.
לאחר פטירתו בגיל ארבעים, הוציאה אלמנתו את רוב הונו לצדקה למען יהודי איראן.
בשנת 2004 הבניין הוכנס לרשימת המבנים ההיסטוריים בארגון "מורשת תרבות, מלאכת יד ותיירות" שבאיראן.
בית הכנסת סיניורה גיברת הוא בית כנסת בעיר איזמיר, טורקיה.
בית הכנסת מתוארך למאה ה-17 והוא בשימוש עד היום.
בית הכנסת סיניורה גברת נבנה בשנת 1660, על ידי אישה ששמה לא ידוע, שהקדישה את ביתה לקהל ועלתה לארץ ישראל.
הוא עומד בצומת של רחוב 927 (המכונה חברה סוקאק ('רחוב בית הכנסת') עם שדרת אנאפארטלאר.
המבנה ניזוק בשריפה הגדולה בשנת 1841, ולאחר מכן שוחזר על ידי משפחת ירושלמי לפי התכנון המקורי, בסגנון אדריכלות איטלקית .
לבית הכנסת סיניורה גברת יש חצר גדולה מוקפת חומות מסיביות וגבוהות שחוסמות את הנוף מבחוץ.
בחצר ישנם מבנים נוספים שנקראים, בית מידאש (בית מדרש).
בתי הכנסת שלום ואלגזי, נמצאים באותו רחוב בסמוך לבית הכנסת סיניורה גברת.
פינת הרחובות בו ממוקם בית הכנסת נמצאת בסמוך, לבזאר ההיסטורי של איזמיר, הכולל רשת של חנויות קטנות ורחובות צרים המקיפים את בית הכנסת.
המתכנסים והמתפללים נכנסים לבית הכנסת, דרך גרם מדרגות בן 5 מדרגות למרפסת.
עזרת הנשים של בית הכנסת מגיעה עד ארון הקודש.
המושבים מסודרים באופן ליניארי, בדומה לפנים הכנסייה.
המחיצה מתחילה באולם הכניסה עד לתוך האולם הראשי.
חלל זה צמוד לקיר ההקל כקומת ביניים המופרדת על ידי רשתות עץ.
גג הבניין הוא גג ירך מעץ (גג משולש).
גם הרצפה והתקרה עשויים מעץ.
דלת הכניסה לבניין היא דלת ברזל פשוטה.
מהכניסה ניתן לראות את החזית הצפונית של הבניין.
מסדרון קצר מחבר לחצר ולכניסה לבניין.
בבניין ריהוט צנוע וחלונות רבים לכניסת אור טבעי.
המושבים מסודרים בקפידה ועל חלקם חרוטים שמות הבעלים.
כמה מושבי עץ ממוקמים בצדדים, ליד הקירות.
המבנה מלבני עשוי אבן ולבנים.
ניתן להגיע ל"מחיצה" שנמצאת על גבי הכניסה לאולם דרך החצר.
הרצפה והתקרה עשויים מאריחים ועץ.
על התקרה בחלק הפנימי ישנם פרחי ברונזה מוקפים בצורות גאומטריות ירוקות, ארון הקודש עשוי מעץ אשוח וחיפויי בצבע בורדו.
החלונות בחזית הצפונית והדרומית מעניקים לבניין אור טבעי.
בית הכנסת בניז'ני נובגורוד נבנה בין השנים 1881 – 1883 עבור הקהילה היהודית שהתפתחה בעיר כאשר "חיילי ניקולאי" החליטו להשתקע בה בסיום שירותם הצבאי באמצע המאה ה-19.
חנוכת בית הכנסת התקיימה ב־29 באוגוסט 1884.
בית הכנסת נמצא במרכז ההיסטורי של העיר ונחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים ברוסיה.
בית הכנסת הולאם בשנת 1938 על ידי השלטון הסובייטי אשר השתמש בו לצורך הפעלת בתי מלאכה לנגרות ולמסגרות, מחסנים ומפעל קרטון.
כדי לאפשר שימוש יעיל במבנה, עזרת הנשים נסגרה והפכה לקומה נפרדת.
בשנת 1991 השלטונות אפשרו לקהילה לעשות שימוש בבניין בתמורה לתשלום שכר דירה גבוה.
הודות למאמציו של שליח חב"ד ורבה הראשי של העיר, הרב שמעון ברגמן, בית הכנסת הוחזר לקהילה בשנת 2005. הבניין שופץ בעלות של שלושה מיליון דולר והותאם לשימוש כבית כנסת הודות לתרומת קרן משפחת רוהר, בראשותו של סמי ג'ורג' רוהר, וקרן קשת יוחל.
במסגרת השיפוץ נוספה קומה המשמשת כעזרת נשים.
קיר אחד באולם התפילה חופה באבן שהובאה במיוחד מירושלים.
חנוכת בית הכנסת המשופץ והכנסת ספר תורה התקיימו ב-4.04.2014.
בניין בית הכנסת משמש כמרכז החיים היהודיים בעיר, ובתחומו מתקיימות פעילויות מגוונות לכלל האוכלוסייה היהודית: מועדון נוער "חיים", מועדון דרמה, מועדון נשים "חיה-מושקא", מקהלת '"זילבר'", שמיניית נגנים "ערב טוב" ומקהלת בית הספר של חב"ד "אור-אבנר".
בנוסף פועלים בבניין משרדי הקהילה, חדר מחשבים עם חיבור לאינטרנט מהיר וספרייה יהודית.
בית הכנסת עדת שלום הוא בית כנסת קונסרבטיבי (מסורתי) אשכנזי הממוקם ברחוב ג'ורג' ברנרד שו 8, ברובע ה-15, פריז.
קהילת בית הכנסת הוקמה בשנת 1989. היא אימצה את השם עדת שלום.
בשנת 1991 מונה ריבון קריגייר לרב בית הכנסת.
הקהילה מזדהה עם התנועת המסורתית, או היהדות הקונסרבטיבית, המנסה לגשר בין המודרניות (כמו היהדות הרפורמית) והכבוד למסורת (כמו היהדות האורתודוקסית).
הקהילה מקיימת שוויון בין נשים לגברים, והיא עסוקה בדיאלוג בין-דתי עם קבוצת Vivre Ensemble ברובע ה-15 של פריז.
בשנת 2004 הקהילה ייסדה שלוחה שלה כולל בית כנסת שנקרא במקור "עדת שלום מזרח".
בשנת 2013 שם בית הכנסת בשלוחה שונה לשם "דור לדור".
בית כנסת זה נמצא בכתובת 10 rue du Cambodge ברובע ה-20. רבם הוא ישעיה דאלסאצ'ה.
זוהי הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה ביותר בצרפת.
המרכז הקהילתי עדת שלום ממוקם ברובע ה-15 של פריז, בקומת הקרקע (כ-500 מ"ר) ברחוב ג'ורג' ברנרד שו 8. המרכז תוכנן בשנת 1999 מלכתחילה בצורה מאוד מודולרית, כדי לייעל את השימוש הטוב ביותר בחלל.
במהלך קיץ 2018 ו-2019 המבנה שופץ לחלוטין וחולק מחדש.
ניהול הפרויקט בוצע על ידי האדריכל פול לנדואר, שהוא אדריכל בקבוצת ABC וחבר בקהילה.
עבודות השיפוץ, תוך שמירה על המודולריות, הגדילו את כושר הכנסת המתפללים במהלך התפילות, כמו גם את כושר הקבלה של כיתות ה'ביחד'.
עבודת השיפוץ מומנה מתרומותיהם של חברי הקהילה, תמיכת הקרן לזכר השואה ומכון אלן דה רוטשילד.
בית כנסת מודולרי עם 90 עד 250 מושבים.
ארון קודש עם מספר ספרי תורה.
מ-3 עד 9 חדרים לפעילות חינוכית ותרבותית.
אולם אירועים ומסיבות שיכול להכיל את הציבור לארוחות שבת ושמחות שונות (חתונות, בר ובת מצווה, ברית מילה, פגישות וכדומה).
בית הכנסת בסַנַנְדַג' (בפרסית: کنیسه یهودیان سنندج; באנגלית: Sanandaj synagogue) הוא בית כנסת מתקופת הקאג'אר הממוקם בבירת פרובינציית כורדסתאן, סננדג'.
בית כנסת זה נרשם כמספר 26979 ברשימת האנדרטאות הלאומיות של איראן.
תאריך בנייתו של המבנה מתוארך לתקופת הקאג'אר המוקדמת, וסמוך לזמן היווצרות המרקם העירוני של העיר, הוא ממוקם באזור שדרות נמקי ורחוב אלחבל בשכונת המיעוטים עג זמאן.
בשנת 2012 שוחזר מבנה זה וחלק המבנה שנהרס הוחזר לקדמותו.
בית הכנסת "נר ישראל" (מוכר יותר בכינוי בית הכנסת זופניק) הוא בית כנסת הכולל גם שטיבלאך ומקווה טהרה בשכונת גבעת שאול בירושלים, אחד מבתי הכנסת המרכזיים בשכונה.
רב בית הכנסת הוא הרב אברהם יצחק אולמן, חבר הבד"ץ של העדה החרדית, המכהן כרב השכונה מטעמה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה בפאתי שכונת גבעת שאול (באזור רחוב גבעת שאול של היום) "קריית שומרי החומות" שנועדה לחברי כולל שומרי החומות בירושלים.
בשנותיה הראשונות, לא נבנה בה בית כנסת, ותושביה התפללו בבתי כנסת מרוחקים יותר בגבעת שאול או בבתים פרטיים.
באותן שנים החלו מגעים עם נדבנים יהודים מחו"ל בנוגע למימון בניית בית כנסת מרכזי בשכונה, ובהם ישראל זופניק, חסיד סאטמר מארצות הברית והירצקע שפירא מאנטוורפן.
בחג הפסח של אותה השנה התארח זופניק בקריית שומרי החומות, והחליט לתרום את יתרת הסכום הנדרש להקמת בית הכנסת.
מיד לאחר החג, בכ"ג בניסן התקיים טקס הנחת אבן פינה לבית הכנסת במגרש הצמוד לישיבת פרשבורג, בהשתתפות חברי בית הדין של העדה החרדית הרבנים פנחס אפשטיין, דוד יונגרייז וישראל יצחק רייזמן.
חנוכת הבניין התקיימה שנה לאחר מכן, בחול המועד פסח ה'תשכ"ז, אז החלו להתפלל בבית הכנסת.
בית הכנסת נקרא "נר ישראל" על שמו של זופניק.
באותו הזמן, כלל בית הכנסת אולם תפילה אחד גדול.
במקביל נמשכה הבנייה עד שנת 1969, אז הורחב בית הכנסת, ובקומתו התחתונה הוקם תלמוד תורה (פעל במקום חמש שנים) ומקווה טהרה.
בשנותיו הראשונות של בית הכנסת פעל בו כולל אברכים של כולל שומרי החומות בראשות הרב יששכר דב גולדשטיין.
מספר שנים לאחר הקמתו נוספו קומות נוספות ל"שטיבלאך".
בית הכנסת היה המרכזי בשכונה עד לשנת 1993, אז הוקם בית כנסת גדול נוסף - "משכן באב"ד".
במשך עשרות שנים שימש בנימין הרשקוביץ כגבאי של בית הכנסת, עד לפטירתו בקיץ 2023.
בשנת 1969 התמנה הרב יעקב יחזקיה סופר (נכדו של הרב יעקב יחזקיה גרינוולד מפאפא וחתנו של הרב ישראל משה דושינסקי) כרב בית הכנסת עד שנת ה'תשמ"ז (1986/1987), אז יצא לכהן כרב בטורונטו.
במקומו החל לכהן הרב אברהם יצחק אולמן, חבר בית הדין של העדה החרדית ורב השכונה מטעמה.
הרב משה מאיר פראג היה ממתפללי בית הכנסת והעביר בו שיעורים.
בראשית ימי השכונה לא פעל בה מקווה טהרה.
בהמשך הוקמו מקוואות קטנים שלא סיפקו את צורכי התושבים.
ב-1967 הוקם מקווה "טהרת ישראל" בקומתו התחתונה של בית הכנסת, ובמשך שנים היה המקווה היחיד בשכונה.
בשנת 1999 עבר המקווה שיפוץ נרחב בתרומתו של הרב רפאל הלפרין.
בשנת 2024 הותקנה מערכת חדשנית בכניסת המקווה הפועלת באמצעות סריקת טביעות אצבע, שינוי שהתקבל בתגובות מעורבות מצד קהל הטובלים.
המקווה פעיל עד היום ומשמש לטבילת גברים, ובחצר בית הכנסת נמצא בור לטבילת כלים.
בית הכנסת נובי סאד (בסרבית: Новосадска синагога, Novosadska sinagoga) הוא אחד ממוסדות תרבות רבים בנובי סאד, מחוז וויבודינה בסרביה.
בית הכנסת ממוקם ברחוב היהודים (Jevrejska Street) במרכז העיר.
בית הכנסת שירת בעבר את הקהילה הנאולוגית המקומית ומוכר כנקודת ציון היסטורית.
בית הכנסת החדש, שבנייתו החלה ב-1905 והסתיימה ב-1909, היה החמישי שהוקם באותו מקום מאז המאה ה-18 והוא הפך למקום מרכזי לכל הקהילה היהודית של נובי סאד.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ההונגרי באומהורן ליפוט, והוא היה חלק ממכלול מבנים גדול יותר שכלל משני צידי בית הכנסת שני בניינים המעוטרים בתבנית דומה: בניין אחד שימש כבית הספר היהודי והשני כמשרדים של הקהילה היהודית.
בית הכנסת בנוי בסגנון אר נובו.
יותר מ-4,000 יהודים חיו בנובי סאד לפני מלחמת העולם השנייה, מתוך אוכלוסייה כוללת של 80,000. רק כ-1,000 מהם שרדו את השואה שבאה בעקבות פלישת גרמניה ליוגוסלביה ב-1941 וסיפוח אזור באצ'ה על ידי הונגריה.
רבים עברו לישראל לאחר המלחמה.
כיום חיים בנובי סאד כ-400 יהודים.
כיום, בעוד שבית הכנסת אינו משמש לטקסים דתיים, הוא משמש לקונצרטים ולאירועי תרבות רבים.
בשנת 1991 נוסף בית הכנסת נובי סאד לרשימת בנייני תרבות-היסטוריות בעלי חשיבות רבה, והוא מוגן על ידי הרפובליקה של סרביה.
בית הכנסת מרדכי נאווי (בארמנית: Մորդեխայ Նավի սինագոգ), המכונה גם ב"המרכז היהודי מרדכי נאווי" הוא בית כנסת בירוואן, בירת ארמניה.
הוא נפתח בחודש יוני 2011.
בית הכנסת מרדכי נאווי הוא בית הכנסת היחיד בארמניה.
בראשו עומד הרב גרשון ברושטיין.
ליהודי ארמניה היסטוריה עתיקה בת כ־2,000 שנה, כאשר לאחר חורבן בית המקדש הראשון התיישבו בה קבוצות יהודים.
כיום מונה אוכלוסיית היהודים במדינה מאות בודדות בלבד.
לדברי ראש הקהילה היהודית, רימה ורז'פטיאן-פלר , יהודי המדינה כמעט ולא חוו בעיות במדינה.
בית הכנסת נפתח ביוני 2011 בסיוע כספי של איש העסקים דייוויד גלסטיאן.
מאז חווה מספר אירועי ונדליזם.
ב־15 בנובמבר 2023 הוצת בית הכנסת.
לא היו נפגעים באירוע אך נגרם נזק למקום.
יואל ליאון, שגריר ישראל בארמניה ובמולדובה, גינה את המקרה.
יום למחרת נפתחה חקירה על ידי השלטונות הארמניים.
בית הכנסת עזוז היה בית כנסת יהודי לשעבר, שהיה ממוקם ליד סוק אל חוסר, באלכסנדריה, מצרים.
זה היה אחד מבתי הכנסת העתיקים באלכסנדריה.
לא ידוע מתי הוא נבנה, אולם הוא נבנה מחדש בשנת 1853.
בית הכנסת סמיחוב (בצ'כית: Smíchovská synagoga) הוא מבנה בית כנסת לשעבר של הקהילה היהודית בסמיחוב, רובע בפראג, צ'כיה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1863 ועבר שיפוץ נרחב בשנת 1931 בסגנון פונקציונליסטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חדלה הקהילה היהודית של סמיחוב מלהתקיים בעקבות השואה, והבניין הוסב לשימושים חילוניים.
מאז 1998, המבנה משמש כארכיון של המוזיאון היהודי בפראג.
בשנת 1990 הוכרז המבנה בתור אנדרטה לאומית של צ'כיה .
בית הכנסת הראשון של הקהילה היהודית בסמיחוב היה הרוס והוכרז בתור מסוכן למבקרים לאחר שלוש שנים בלבד של שימוש.
הקהילה היהודית, שהייתה במצב של חובות מאז פרויקט הבנייה המקורי ולא הייתה מוכנה להוצאה נוספת, קיבלה אמצעים כלכליים להחליף את ההריסות בבית כנסת חדש מפרנץ רינגהופר השני, ראש עיריית סמיחוב, איש עסקים (מייסד מפעל רכבות סמיחוב החשוב) ומפתיע ככל שיהיה, גוי.
בניית הבניין הושלמה ב-30 באוגוסט 1863. החלק החיצוני נבנה בסגנון התחייה הרומנסקית בעוד שהחלל הפנימי עוצב בסגנון התחייה המורית.
הקהילה היהודית בסמיחוב באותה עת הייתה בעלת נטיות ליברליות ומודרניות, ולכן הותקן בבית הכנסת הרמוניום, שמאוחר יותר הוחלף באורגנית יותר ייצוגית.
קיבולת בית הכנסת הייתה יותר מ-180 מקומות לגברים וכ-140 מקומות לנשים.
ביחס לגודל, בית הכנסת היה הרבה יותר קטן מאשר בתי כנסת באזורים מסורתיים של קהילות יהודית; למשל, בבית הכנסת הספרדי ביוספוב, הגטו היהודי בפראג, הכיל כ-800 מקומות.
הסיבה הייתה די ברורה, ההתפתחות של הקהילה היהודית בסמיחוב הייתה קשורה בקשר הדוק לשגשוג התעשייה באזור סמיחוב במאה ה-19.
ב-1897, ממשלת האימפריה האוסטרו-הונגרית לא הצליחה לאכוף חוק שיבטיח זכויות שוות לדוברי עברית וגרמנית בשטחי צ'כיה.
תוצאה לא רצויה זו גרמה למהומות בערים ובעיירות רבות בצ'כיה, כולל פראג וסביבותיה.
האלימות הופנתה נגד האוכלוסייה הגרמנית הניכרת בצ'כיה וגם נגד היהודים שנתפסו כפרו-גרמניים בכלל.
לפני שהמהומות דוכאו, גם בעזרת ממשל צבאי, בית הכנסת בסמיחוב נפגע קשות.
המצב היה חמור כל כך עד שהניו יורק טיימס דיווח על כך.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20, קהילת יהודי סמיחוב חיפשה מקום לבניית בית כנסת חדש, אך בשל כישלונם, החליטו לשפץ את בית הכנסת הקיים.
עיצוב פוריסטי של 1930–1931 בידי ליאופולד אירמן העניק לבית הכנסת חזית פונקציונליסטית; חלל הפנים עוצב ככל הנראה בסגנון אר נובו.
עם זאת, בית הכנסת המשופץ שימש לצרכים דתיים רק במשך עשור.
בשנת 1941, הממשל הנאצי החליט להשתמש בבניין לאחסון חפצים שהוחרמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, לא הוקמה מחדש קהילת יהודי סמיחוב (עקב השמדתה בשואה), והבניין עבר לידיים של מפעל סמוך של החברה טטרה, אשר השתמשה בו כמחסן.
נעשו בו שינויים מבניים (רצפת בטון חדשה, שינוי בהסדרי הקומות ובניית מעלית), שגרמו נזקים לבית הכנסת ובשנת 1986 הוצע להרוס אותו.
ההחלטה לא יצאה לפועל, רק משום שהבניין נרשם בתור אנדרטה ארכיטקטונית היסטורית.
לאחר מהפכת הקטיפה, בשנת 1990, עבר בית הכנסת לבעלות קהילת יהודי פראג, שהשכירה אותו למוזיאון היהודי בפראג בשנת 1998. במהלך חמש השנים הבאות שופץ הבניין לחלוטין, והמוזיאון משתמש בבניין כארכיון וחדר קריאה.
הציטוט מעל הארקדה מושך תשומת לב רבה.
בצד הצפוני מופיעה הכתובת "שלום, שלום לרחוק ולקרוב" (ישעיהו נ"ז, 19) בצ'כית, ובצד המערבי "לא בחיל ולא בכוח כי אם ברוחי, אמר ה' צבאות" (זכריה ד', 6) בעברית.
הערך הגימטרי של הכתובת העברית רומז על תאריך שיפוץ בית הכנסת (691[5] לספירה היהודית/1931 לספירה הנוצרית).
בית הכנסת הספרדי "עוזר דלים" בביטולה (בלאדינו: Il Cal de Ozer Dalim) היה בית כנסת אשר פעל בעיר ביטולה בדרומה של מקדוניה הצפונית מ-1907 ועד 1950.
תיעוד מקיף בכתובים לקהילה יהודית מצוי משלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 בהקשר להגעתם של מגורשי ספרד, ובהמשך מגורשי פורטוגל.
המגורשים הגיעו לערי הבלקן בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני.
בני הקהילה התגוררו ברובע מיוחד בעיר העתיקה שנקרא בטורקית עות'מאנית: Yahudiler Mahalle (יָהוּדִילֶר מָהָלֶה – שכונת היהודים).
בתי המגורים נבנו בצורת שכונת חצר לכל אחת מהקהילות וכל אחת מהן כונתה על ידי בני הקהילה: "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
בשלהי המאה ה-19 גברה נסיגתה של האימפריה העות'מאנית, וככל שאיבדה שטחים במרחב האירופי, כך היגרו יהודים משטחים אלו לשטחים שנותרו עדיין בחזקת העות'מאנים.
במקביל, חלה הרעה במצבה הכלכלי של הקהילה ככל שגבר זרם הפליטים.
בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה.
להערכת ז'מילה קולונומוס מנתה לפחות 10,000 נפשות ולפי הערכות נוספות כ-11,000 נפשות.
ב-1894 הקים עובדיה יוסף פיררה את אגודת גמילות החסדים "עוזר דלים" וחבריה שילמו דמי חבר של רבע קורוש בכדי לממן את מעשי הצדקה.
האגודה שכרה רופאים אשר טיפלו בעניי הקהילה, אלמנות ויתומים.
בית הכנסת נבנה מתרומות של משפחת ארוּטי האמידה.
ב-1907 נחנך בית הכנסת בבניין דו קומתי קטן.
חלקו התחתון היה אולם תפילה וחלקו העליון יועד לעזרת נשים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניצבה ביטולה בקו החזית המקדונית, וספגה הפגזות כבדות מהר באבה.
בית הכנסת ניזוק, אך שוקם לאחר תום המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואזור מקדוניה הווארדארית ובכלל זה העיר ביטולה סופחו לבולגריה.
במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה, גירשו את תושבי העיר למחנה מונופול בסקופיה, ומשם בשלושה טרנספורטים גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בית הכנסת "עוזר דלים" חולל ונפגע קשות במהלך המלחמה, וב-1950 נהרס כליל על ידי השלטונות.
בית הכנסת עדת ישראל (מבוטא כ:עַדַס יִשְְׁרָאֵל; באנגלית: Adas Israel) הוא מקום התפילה של קהילת עדת ישראל ליהדות הקונסרבטיבית, הממוקמת בשכונת קליבלנד פארק בעיר וושינגטון די.
זהו בית הכנסת הקונסרבטיבי הגדול ביותר בעיר.
הבניין הראשון של בית הכנסת נחנך לראשונה בשנת 1876, בנוכחות הנשיא יוליסס ס.
המבנה המקורי של בית הכנסת הוא בניין בית הכנסת העתיק ביותר ששרד בוושינגטון הבירה, וכיום ידוע כמוזיאון היהודי של הבירה על שם ליליאן ואלברט סמול קפיטל.
רוב מייסדי עדת ישראל הגיעו ממדינות שונות בגרמניה ובמרכז אירופה.
מיעוט מתוכם הגיע מפולין או מחלקים אחרים של האימפריה הרוסית.
רובם היו סוחרים שגרו סמוך לחנויותיהם.
בהקמתה, הקהילה מנתה כ-35 משפחות.
חלק מצאצאיהם עדיין חברים בה.
בשנת 1869, כשלושים משפחות מהגרים יהודיות פרשו מקהילת וושינגטון העברית, הקהילה היהודית היחידה שהייתה באותה תקופה בוושינגטון הבירה, על מנת לקיים אלטרנטיבה קרובה יותר למסורת.
את הקהילה החדשה כינו "עדס ישראל", כהגייה האשכנזית לשם "עדת ישראל".
במשך מספר שנים פעילות הקהילה החדשה התקיימה בחדרים שכורים, תוך כדי שחבריה מנסים לגייס כספים לבניית בית כנסת משלהם.
לאחר שנים של גיוס כספים הוקם בית הכנסת, בפינת הרחובות 6 ו-G, צפון-מערב, בלב מרכז המגורים והמסחר של העיר, שם גרו ועבדו רבים מבני הקהילה.
בטקס חנוכת בית הכנסת ב-9 ביוני 1876 השתתפו הנשיא יוליסס ס.
גרנט ונשיא הסנאט הזמני, תומאס ווייט פרי.
זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא מכהן של ארצות הברית השתתף בטקס בבית כנסת.
דוברים בולטים שנאמו בבית הכנסת, במשך השנים, כוללים את הנשיאים ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וברק אובמה.
כמו כן הם כוללים את סגן הנשיא יוברט האמפרי, את ראשי ממשלת ישראל גולדה מאיר ויצחק רבין, ואת הסנאטור רוברט קנדי.
אבן הפינה למבנה השני הונחה בשנת 1906. האדריכל לואי לוי מבולטימור תכנן את הבניין בסגנון המורי, שהיה פופולרי באדריכלות בתי כנסת באותה תקופה.
הבניין הוקם ברחובות 6 ו-1 צפון-מערב ונחנך ב-5 בינואר 1908. הבניין המקורי נמכר לסטיבן גאטי, סוחר פירות ומשקיע נדל"ן איטלקי.
בשנות ה-1910, כנסיית סופיה היוונית-אורתודוקסית פעלה באולם שבקומה השנייה.
רצף של כנסיות פעלו במקום לאחר מכן, בין שנות ה-20 לשנות ה-40. במהלך 60 השנים הבאות, הקומה הראשונה של בית הכנסת לשעבר חולקה לחללי מסחר שונים, בהם פעלו חנות אופניים, מספרה, חנות מכולת, מעדנייה, ועסקים נוספים.
בשנת 2002 הכנסייה הציעה את הבניין למכירה.