tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה בשנת 1517, והסתיימה במלחמת העולם הראשונה.
"היישוב הישן" הוא כינוי לרוב המסורתי הוותיק ביישוב היהודי בארץ ישראל שהתקיים בה בדורות שקדמו לעלייה הראשונה.
הכינוי נוצר בשלהי המאה ה-19, והופיע בספרות ובעיתונות.
רוב אנשי "היישוב הישן" התגוררו בארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, טבריה וחברון, וכן ביישובים פקיעין, כפר יאסיף, עכו, שכם, שפרעם ועזה.
במשך המאה ה-19 התיישבו גם ביפו וחיפה, חלק ניכר מאנשי היישוב הישן עסק בלימוד תורה ובתפילה והתפרנס מכספי החלוקה, שהיו תרומות של יהודים בגולה למען המתגוררים בארץ ישראל.
עליות בשלהי תקופת השלטון העות'מאני
העלייה הראשונה (1881–1903) גל העלייה הראשון שנבע גם ממניעים ציוניים.
העולים הגיעו ממזרח אירופה וכן מתימן.
רוב העולים היו משפחות מסורתיות-דתיות שקיוו לשפר את מצבם הכלכלי, למצוא מנוחה ונחלה ולהמשיך באורח חייהם הקודם.
חלקם היו מאורגנים במסגרת חובבי ציון ותנועת ביל"ו.
רוב העולים היו בני 30–40 ובעלי משפחות מעיירות קטנות.
במסגרת העלייה הראשונה נוסדו המושבות הוותיקות ראשון לציון, זכרון יעקב, גדרה ורחובות, וחלה התפתחות ארגונית, חברתית ותרבותית בריכוזי היהודים בערים ירושלים, יפו וחיפה.
במושבות שנוסדו קם מעמד של איכרים שהתבסס על עבודה עברית ושמירה עברית.
המושבות זכו לסיוע, אך גם לחסות ושליטה של הברון אדמונד דה רוטשילד ומנגנון פקידיו.
העלייה השנייה (1904–1914) גל העלייה שבא לאחר העלייה הראשונה, בו עלו לארץ ישראל בעיקר יהודים ממזרח אירופה ויהודים מתימן.
כ-30,000 עולים השתקעו בארץ, ובסיומה נאמדה האוכלוסייה היהודית כ-85,000 נפש.
מבחינת ההרכב הדמוגרפי, עלייה זו הייתה במידה רבה המשכה של העלייה הראשונה.
אוכלוסיית העולים מנתה בעיקר משפחות מסורתיות-דתיות שקיוו לשפר את מצבם הכלכלי, למצוא מנוחה ונחלה ולהמשיך באורח חייהם הקודם.
רובם לא היו מאורגנים ולא בעלי אידאולוגיה מגובשת.
כרבע מכלל העולים היו ילדים עד גיל 15, וכשיעור הזה היו בני ה-50 ומעלה.
כ-63% מקרב העולים היו גברים.
מיעוט קטן מקרב העולים, כאלפיים נפש, היו חדורי אידאולוגיה סוציאליסטית-לאומית וציונית.
גרעין אידאולוגי זה, על אף גודלו הקטן, השפיע רבות על היישוב בארץ ישראל.
מקרב מיעוט פועלי-סוציאליסטי זה, יצאה ההנהגה של היישוב ושל מדינת ישראל בראשית דרכה.
גל עליה זה נפסק עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היישוב היהודי במלחמת העולם הראשונה סבל מאוד ממחסור, גירושים, תחלואה ותמותה.
ב-28 במרץ 1917 הורה ג'מאל פאשה על גירוש התושבים מיפו ותל אביב.
תושבי תל אביב היהודים גלו אל מושבות הדרום וצפון הארץ.
כ-5,000 איש גורשו וחיו חיי מצוקה כפליטים עד לכיבוש הארץ על ידי הבריטים.
המושל הצבאי ג'מאל פאשה היה איש צבא ומדינאי טורקי שנמנה עם תנועת הטורקים הצעירים.
מאז שנת 1913 היה אחד משלושת השליטים ששלטו במשותף בטורקיה ונתמנה כמושל צבאי של סוריה, שארץ ישראל הייתה אז חלק ממנה.
בראשית תקופת שלטונו גילה אהדה מסוימת ליהודי הארץ בשל השכלתם וכישוריהם המקצועיים, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה שינה את יחסו כלפי היישוב החדש והחל בצעדי דיכוי ורדיפה נגדו.
הוא הטיל על היישוב גזרות קשות, גיוס כפוי לצבא הטורקי, חובת התעת'מנות – קבלת האזרחות העות'מאנית, ביטול "הסכמי הקפיטולציות" – זכויות היתר של יהודים אזרחי חוץ, הוצאות להורג, גירושים מן הארץ.
השיא היה בגירוש תל אביב בחורף 1917. רוב ההתקפות של השלטון העות'מאני כוונו כנגד אנשי העלייה הראשונה והשנייה, כלומר בעיקר לעולים החדשים בארץ.
היישוב הישן לא נפגע מן הפורענות הטורקית באותה תקופה.
גם חובת הגיוס לא חלה על יהודי היישוב הישן אלא החדש, כתל אביב בלבד.
חלק ממנהיגי התנועה הציונית צידדו בהצהרת הזדהות עם טורקיה וגרמניה; אך לבסוף הוחלט על עמדה נייטרלית.
המנהיגים חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי צידדו בתמיכה בבעלות הברית.
ויצמן פעל להשגת תמיכה בריטית ביעדי הציונות בארץ ישראל, מאמץ שהוביל להצהרת בלפור.
יוסף טרומפלדור וז'בוטינסקי פעלו להקמת הגדודים העבריים במצרים ובריטניה.
בהנהגתו של אהרן אהרנסון קמה רשת המודיעין ניל"י שסייעה למאמץ המלחמה הבריטי בפעולות ריגול, וניהלה הבאת כסף באוניות ליהודי הארץ.
אנשי היישוב ציפו בכיליון עיניים לבוא הבריטים.
הבריטים התקבלו על ידי היישוב כמשחררים, אולם לא ארך הזמן והתקוות שתלה היישוב בהם ובשלטונם נכזבו.
הסכם סייקס–פיקו, שנחתם בשנת 1916 בין בריטניה לצרפת, קבע את חלוקת הנחלה של האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון, לקראת מפלתה הצפויה במלחמת העולם הראשונה.
ארץ ישראל נועדה לפי ההסכם להתחלק לאזורים בשליטה בריטית ישירה והם: עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת באזור חיפה.
הגליל העליון נועד לשליטה צרפתית, ואילו יתר חלקי הארץ יהיו תחת שלטון בין-לאומי.
היהודים והערבים שללו את ההסכם ובפועל הוא לא התממש, ובמקומו בא המנדט הבריטי על ארץ ישראל שהוענק לבריטניה על ידי חבר הלאומים.
ועידת סן רמו, ועידת המדינות המנצחות במלחמת העולם הראשונה שהתכנסה ב-24 באפריל 1920 בעיר הנופש האיטלקית סן רמו, דנה במצב העולם לאחר תום המלחמה והחליטה, בין היתר, כי לבריטניה יוענק מנדט על ארץ ישראל.
המנדט הוענק לאחר מכן רשמית על ידי חבר הלאומים.
יחס שלטונות המנדט הבריטי ליישוב ולתנועה הציונית, הושפעו במשך 30 שנות קיומו מגורמים רבים: חילופי שלטון בבריטניה, ראשי הממשלה ושרי החוץ השונים בכל עת נתונה, המצב הבין-לאומי, מצבה של בריטניה בשלבים השונים של מלחמת העולם השנייה והמצב במשולש היחסים בריטים-יהודים-ערבים.
משקל מכריע היה לאישיותם של שבעת הנציבים העליונים שכיהנו בארץ.
במהלך תקופת המנדט הקים הממשל הבריטי פעמים אחדות ועדות חקירה לארץ ישראל, כדי לבחון את הבעיה היהודית ערבית באזור ולהגיש המלצות לביצוע לממשלת בריטניה.
פורסם על ידי וינסטון צ'רצ'יל, שהיה באותה עת שר המושבות הבריטי, ובו הצהרת כוונות של בריטניה לגבי ארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"א.
הוצהר בו כי בריטניה ממשיכה לתמוך בהצהרת בלפור בדבר בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, אך זאת רק בחלק מן הארץ ותוך הגבלת העלייה היהודית.
עבר הירדן הופרדה מארץ ישראל וניתנה לשלטונו של האמיר עבדאללה (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן).
ידוע כספר הלבן של פאספילד, על שמו של שר המושבות הבריטי באותה עת הלורד פאספילד (סידני וב) שפרסם אותו.
הדו"ח נסוג כליל מהצהרת בלפור וקבע כי יש לקיים מועצה מחוקקת יהודית-ערבית לארץ בכללה.
הדו"ח עורר התנגדות עזה בהנהגה הציונית ואף בחוגים פוליטיים בבריטניה.
הבריטים נכנסו למשא ומתן עם נציגי הסוכנות היהודית והוחלט לבטל את הספר הלבן השני.
ראש ממשלת בריטניה ראמזי מקדונלד הודיע על כך באיגרת רשמית לחיים ויצמן.
ועידת השולחן העגול: לאחר כישלון ועדת וודהד למצוא פתרון לבעיית ארץ ישראל כינסו הבריטים בשנת 1939 ועידת שולחן עגול בארמון "סנט ג'יימס" בלונדון.
לוועידה הוזמנו ראשי התנועה הציונית ונציגים של ערביי ארץ ישראל ושל מדינות ערב.
בראש המשלחת היהודית עמד ד"ר חיים ויצמן והשתתפו בה דוד בן-גוריון ומשה שרת (אז שרתוק).
בראש המשלחת הערבית עמד המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
כל כינוס של הוועידה היה בשתי פעמים באותו אולם עצמו, בפעם הראשונה עם הערבים ובשנית עם היהודים, בשל סירובם של הערבים לשבת לצד היהודים.
הוועידה נכשלה הואיל ושני הצדדים לא הצליחו, למרות ניסיונות התיווך של הבריטים, להגיע לידי הסכם כלשהו.
בטרם כונסה הוועידה הודיעו הבריטים כי אם לא יושג בה הסכם, תפרסם בריטניה תוכנית משל עצמה, ואכן ב-17 במאי 1939 פרסמה בריטניה את הספר הלבן השלישי, החמור מכל קודמיו.
ספר לבן זה פורסם לאחר כישלון ועידת השולחן העגול ולאור המשך מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט.
כהצהרה דיבר הספר הלבן על כך שארץ ישראל לא תחולק, וייעד לה עתיד של מדינה אחת לשני העמים, היהודי והערבי.
המדיניות המידית והממשית שנקבעה בו הטילה הגבלה כבדה על עליית יהודים לארץ ישראל וצמצמה אותה למכסה של 75,000 נפש לחמש השנים הבאות.
הוגבלה רכישת הקרקעות על ידי היהודים ובפועל, לאחר שבעקבות הספר הלבן פורסמו תקנות העברת קרקעות בשנת 1940, נעשתה רכישת קרקעות מידי הערבים לבלתי אפשרית.
הספר עורר תגובות זעם ומחאה ביישוב ובתנועה הציונית והחל המאבק בשלטון הבריטי, שהסתיים בסופו של דבר בהחלטת עצרת האו"ם מהכ"ט בנובמבר 1947, ולהקמת מדינת ישראל.
גל עלייה ציוני, סוציאליסטי וחלוצי מרוסיה, מפולין ומרומניה וכן משאר הפזורה היהודית.
החל עם תום מלחמת העולם הראשונה.
רבים מן העולים פנו לעבודת כפיים בסלילת כבישים במסגרת "עבודות ציבוריות".
הם הקימו מסגרות חלוציות, כמו גדוד העבודה וגדוד שומריה.
פיתחו את היישוב העירוני בירושלים, תל אביב וחיפה, והקימו את הקיבוצים בית אלפא, עין חרוד, תל יוסף וקיבוץ מרחביה ואת מושבי העובדים נהלל וכפר יחזקאל.
בימי העלייה השלישית נוסדה ההסתדרות הכללית.
העלייה הרביעית (1924–1929) רבים מהעולים הגיעו ממזרח אירופה, מברית המועצות, פולין, רומניה וליטא, ומארצות אסיה, למשל תימן ועיראק.
רוב העולים היו בעלי משפחות מן המעמד הבינוני, שעלו עקב אנטישמיות, לאומיות (קשר היסטורי ודתי כאחד) וגזירות כלכליות, כדוגמת גזירות גרבסקי בפולין.
העולים הביאו עמם הון, וגרמו להתפתחות המסחר והתעשייה ביישוב וגם לשגשוג תרבותי.
רוב העולים השתקעו בערים תל אביב, חיפה וירושלים והביאו לגידול רב באוכלוסייתן היהודית.
בשנת 1927 נקלעה העלייה הרביעית למשבר כלכלי שנבע מהקשיים הכלכליים של יהדות פולין, שהייתה המקור העיקרי לעלייה שהביאו לעליית עולים מחוסרי הון ואמצעים.
העלייה החמישית (1929–1939) עלייה שהחלה לאחר מאורעות תרפ"ט והפכה לעלייה המונית החל משנת 1932 ואילך, בשלבי עליית היטלר לשלטון ולאחר עלייתו לשלטון.
הייתה זו עלייה שכללה לראשונה אחוז גדול של עולים מגרמניה ובהם בני נוער רבים שעלו במסגרת עליית הנוער.
העלייה החמישית הייתה עלייה של המעמד בינוני ובה בעלי מקצועות חופשיים רופאים, אדריכלים, עורכי דין וכן סוחרים ותעשיינים.
עלייה זו הביאה לשגשוג כלכלי ביישוב, לתנופה גדולה בהתפתחות התרבותית של היישוב וכן להתקדמות רבה ברפואה ובאקדמיה.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט בשנת 1936, נחלש זרם העולים אך שב והתגבר בשנים 1938 ו-1939. עם ראשית ההגבלות של הבריטים על העלייה החלה גם תנועת ההעפלה.
העלייה החמישית נפסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עליית הנוער מסגרת לעליית בני נוער לארץ ישראל.
נוסדה בשנת 1932, עם החמרת מצבם של יהודי גרמניה בשלבי עלייתו של היטלר לשלטון.
במסגרת זו עלו אלפי בני נוער לארץ ישראל, לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ובתקופת ההעפלה, ונקלטו במוסדות של עליית הנוער.
עליית הנוער ממשיכה להתקיים גם בתקופת המדינה.
בתקופת השואה העמיד היישוב, שמנה אז כ-500,000 נפש, כ-30,000 מתנדבים לשירות בצבא הבריטי וכן 32 צנחנים (ביניהם שלוש נשים: חנה סנש, חביבה רייק ושרה ברוורמן), שיצאו בשליחות רבת סיכונים, אל מעבר לקווי האויב הנאצי, בניסיון לחבור ליחידות הפרטיזנים ולאחיהם היהודים באירופה.
במשך מחצית השנה שמאז אביב 1942 ועד 3 בנובמבר 1942 עברו על היישוב מאתיים ימי חרדה, שבהם עמד בפני סכנת פלישת הצבא הנאצי, שהתקדם מצפון אפריקה מזרחה לעבר תעלת סואץ, זאת בעת שכבר הגיעו לארץ ידיעות על דבר השמדת יהודי אירופה.
הנהגת ארגון ההגנה הכינה את התוכנית של "מצדה על הכרמל", לריכוז כל בני היישוב על הר הכרמל וסביבותיו, להגנה נואשת מפני הפולש, על כל המשמעויות שנודעו לשם מצדה.
הסכנה חלפה עם הניצחון הבריטי בקרב אל עלמיין השני.
עם תום מלחמת העולם השנייה גברה תנועת ההעפלה לארץ.
שלטונות המנדט ניסו לעצור את ספינות המעפילים.
בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כוחות הפלמ"ח תחנות מכ"ם לאורך חופי הארץ, שעקבו אחרי תנועת הספינות.
בין היתר חובלה תחנת המשטרה בגבעת אולגה.
למחרת הטילו הבריטים מצור על קיבוץ גבעת חיים בכוחות צבא, משטרה וצנחנים, במטרה לפרוץ לתוכו ולאתר את מבצעי הפעולה בגבעת אולגה.
מצעד של אלפי מתנדבים נע לעבר הקיבוץ.
בהתנגשות עם הכוח הבריטי נהרגו שמונה מן הצועדים וארבעים ושניים נפצעו.
יום שבת 29 ביוני 1946 שבו, בעקבות פעולות תנועת המרי העברי, ערכו שלטונות המנדט סדרת פעולות דיכוי כנגד היישוב, הטילו עוצר על ערים וקיבוצים, ערכו חיפושים אחר נשק ופעילי ביטחון בבתים ובמוסדות ציבור ובין היתר חשפו מחסן נשק גדול בקיבוץ יגור.
רבים ממנהיגי היישוב נעצרו ובהם משה שרת (אז שרתוק), יצחק גרינבוים, דוד רמז ודב יוסף.
בסך הכול נעצרו יותר מ-2,700 איש ונכלאו במחנות מעצר בלטרון וברפיח.
היה פיגוע תופת שבוצע על ידי האצ"ל, נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל ב-22 ביולי 1946. האצ"ל פוצץ את האגף הדרומי של מלון המלך דוד, שבו שכנה המפקדה הצבאית של שלטון המנדט הבריטי ובו שהו אנשי מנהל של השלטון המנדטורי.
בפיצוץ נהרגו כתשעים אנשים, רובם ערבים ובריטים, וכן כ-15 יהודים.
תשעה מלוחמי האצ"ל ושלושה מלוחמי הלח"י שנשפטו ונידונו למוות בתלייה.
שמונה מהם נדונו על ידי בתי דין צבאיים בריטיים ושניים מהם – על ידי בית דין צבאי מצרי.
עשרה מן הנידונים הוצאו להורג בתלייה ושניים מהם שמו קץ לחייהם לפני מועד הוצאתם להורג.
בשנת 1947 הוקמה ועדת האו"ם לעניין ארץ ישראל.
ב-31 באוגוסט 1947 הגישה הוועדה את תוכניתה לאו"ם, לפיה יסתיים המנדט בריטי והארץ תחולק לשתי מדינות, יהודית וערבית, שתקיימנה שיתוף פעולה כלכלי ביניהן ואילו ירושלים תהיה לאזור בין-לאומי.
ב-29 בנובמבר 1947 הכריעה עצרת האו"ם בהצבעה ברוב של 33 מדינות נגד 13 ו-10 נמנעות, על קבלת תוכנית החלוקה ועל סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-15 במאי 1948. בזאת הונח היסוד להקמתה של מדינת ישראל.
עם החלטת עצרת האו"ם, במועד הידוע כ"כ"ט בנובמבר" 1947 נפתחה על ערי היישוב ועל דרכי התחבורה בו התקפה של ערביי ארץ ישראל, שנעזרו בכוחות צבא ההצלה והיישוב עמד על נפשו.
ב-14 במאי 1948, ביום שישי בשעות בין הערביים, בבית דיזנגוף בתל אביב, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת המדינה.
תם פרק היישוב והחלה תקופת מדינת ישראל, שנפתחה עם בוקר ה-15 במאי 1948 בפלישת חמשת צבאות ערב אל תחום המדינה שזה עתה קמה.
מלחמת העולם השנייה, שפרצה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, מצאה את היישוב היהודי בארץ ישראל מותש לאחר שלוש שנות מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט וחודשי המאבק נגד מדיניות הספר הלבן.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה היישוב נתון לשלטונה של בריטניה ומצא עצמו במחנה בעלות הברית.
לא הייתה זו עובדה אובייקטיבית גרידא, אדרבה, היישוב תמך בכל נפשו ומאודו במחנה בעלות הברית וראה בגרמניה הנאצית את אויב האנושות - וראשית לכל, אויב של העם היהודי.
לא היה כל מקום להיסוסים, ובפרוץ המלחמה הכריז דוד בן-גוריון "עלינו לעזור לאנגליה במלחמתה כאילו לא היה ספר לבן ולעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה".
הזדהות זו במקביל לידיעות שהגיעו על השואה באירופה הובילה להתגייסות היישוב לטובת בעלות הברית ולגיוס התנדבותי נרחב לצבא הבריטי.
במהלך המלחמה זכה היישוב לפיתוח תעשייתי וכלכלי ניכר עקב המאמץ המלחמתי, דבר שסייע לשיפור מצבו הכלכלי.
היישוב ראה עצמו כבן ברית אקטיבי של בריטניה ובמהלך המלחמה התנדבו 38,000 מבני היישוב לשרת בצבא הבריטי, מספר עצום ביחס ליישוב שמנה באותה עת כ-431,000 איש.
יחסה של הנהגת היישוב לשירות בצבא הבריטי בא לידי ביטוי בדברים שנאמרו, עם פרוץ מלחמת העולם, על ידי הנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה הנציגות הרשמית של יהודי ארץ ישראל:
וכך, מיד עם פרוץ המלחמה, בסוף שנת 1939, המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי הכריזו על מפקד שיביע את נכונות היישוב להתגייס למלחמה באויב הגרמני.
40,000 צעירים התייצבו במפקד והיו מוכנים להצטרף מיד לצבא הבריטי ולהילחם בשורותיו - תחת דגל עברי.
היה זה משה שרת (אז - משה שרתוק), ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, שיזם את התוכנית לגיוס המוני לצבא הבריטי.
הממשל הבריטי הסתייג מהגיוס מהסיבות הבאות:
התעמולה הנאצית טענה כי המלחמה היא של היהודים.
הוכחה לכך הייתה יכולה להיות קיומן של יחידות עבריות בצבא הבריטי.
מפקד הכוחות של הצבא הבריטי טען כי 40,000 חיילים יהודים מארץ ישראל יפגעו באיזון העדתי העדין שקיים בארץ.
והרי רק עתה הסתיים דיכוי המרד הערבי הגדול.
היה חשש כי היהודים שיוכשרו להיות חיילים יוכלו בעתיד להיות הגרעין לצבא יהודי עצמאי שעלול להילחם נגד הצבא הבריטי.
כבר בספטמבר 1940 התגייסו ראשוני המפקדים בארגון "ההגנה" לקורס קצינים וסמלים, שנערך בסרפנד (צריפין).
הקורס השני החל ב-8 בדצמבר וסיים ב-10 בפברואר 1941. רק בקיץ 1941 הסתיימו הספקות, הצבא הגרמני תקף את ברית המועצות והיה במדבר המערבי בדרכו לכיבוש תעלת סואץ - עורק החיים של האימפריה הבריטית.
בארץ ישראל התעוררה מחדש התביעה להתגייס, בצורה המונית, לצבא הבריטי.
וכך הכריזו המוסדות הלאומיים על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30 ונקטו אמצעים נגד המשתמטים ממילוי הצו.
היו היסוסים בקרב חייבי הגיוס, בין השאר, בקרב הציבור הדתי, שבדרך כלל נרתע מהתגייסות והכיר את הבעיות הכרוכות בשירות בצבא זר.
המרות הלאומית על המתגייסים נשמרה באמצעות עסקני היישוב שהתגייסו לצבא.
הם גויסו אמנם על מנת לתת דוגמה לציבור, אך בהמשך נעשה בהם שימוש לשמירת המרות היישובית על החיילים במסגרת הצבא.
במיוחד השיטה פעלה אצל הבריגדה היהודית: היו שתי היררכיות" ה"צבאית" מהמטה ליחידות וה"אזרחית" שהעבירה הנחיות מהמוסדות הלאומיים דרך "ועד הבריגדה".
ההנחיות היו בעיקר בתחום: ההכשרה, החינוך והעלייה לשארית הפליטה.
הראשונים שהתגייסו לצבא הבריטי היו 12 חיילים, אשר כבר ב-7 בספטמבר 1939 - שבוע ימים לאחר פרוץ המלחמה - התגייסו להפעלת סוללת תותחים אנטי-אווירית במפרץ חיפה, להגנה על בתי הזיקוק ועל נמל חיפה - הנמל עמוק המים היחיד בארץ ישראל.
הבריטים ניסו לגייס יהודים וערבים לפלוגות מיוחדות ולנטרל בכך את החסרונות שראו בגיוס יחידות עבריות הומוגניות, אך ללא הצלחה רבה.
הבריטים היו מעוניינים בבעלי מקצוע.
וכך גויסו רבים ליחידות הנדסה, הובלה, תחזוקה ורפואה.
אשר למניעים לגיוס, היו שטענו כי ברוב המקרים המניעים היו כלכליים גרידא.
בארץ ישראל שררה אבטלה נרחבת, והגיוס לצבא נראה פתרון הולם לרבים, בייחוד כאשר התנהל בעורף החזית: במזרח התיכון ככלל ובארץ ישראל בפרט - למקצועות אזרחיים נבחרים.
עם זאת היה גם אלמנט של רצון לקחת חלק בלחימה נגד האויב הנאצי.
בייחוד אצל העולים שהגיעו בעשור האחרון ממרכז אירופה ועמדו על משמעות המשטר הנאצי.
רשמית הוצגו שתי סיבות: נקמה בגרמנים והכנה של גרעין לצבא העברי, לעת הצורך.
יחידות היישוב בצבא הבריטי כללו:
יחידות נשים: בשנת 1942 הוחל בגיוס נשים, ואלה גויסו למקצועות פקידות, חיל רפואה, נהגות - אפילו לרכב כבד - ולחיל האוויר.
הנשים שירתו החל מינואר 1942 במסגרת חיל העזר לנשים (ATS), או חיל העזר האווירי לנשים (WAAF).
יחידות במסגרת חיל החפרים: היחידה הראשונה שגויסה במלואה מיהודי ארץ ישראל הייתה של "חפרים עוזרים" (Auxiliary Pioneers).
היה זה כוח עזר לצבא הלוחם במסגרת חיל החפרים, שעסק בחפירת עמדות וביצורים.
התותחנים: היו שלוש יחידות של תותחנים אשר הגנו על ארץ ישראל.
עיקר תפקידם היה להגן על מתקנים אסטרטגיים של הצבא הבריטי.
אף על פי שהיו הפצצות על האוכלוסייה האזרחית, כמו שקרה בתל אביב, הרי ההגנה האווירית לא התייחסה להגנה על האזרחים.
חיל הרגלים - הבאפס (Buffs): בספטמבר 1940 הוקמה הפלוגה העברית הראשונה של חיל הרגלים בתוך הרגימנט האנגלי - Buffs - הכינוי הרשמי של ה-Royal East Kent Regiment.
שירותם של פלוגות עבריות של חיל רגלים סדיר בצבא הבריטי הייתה פריצת דרך חשובה לבניית כוח צבאי יהודי בארץ אף על פי שפלוגות אלו עסקו בעיקר בתפקידי אבטחה, שמירה וליווי שיירות.
בסופו של דבר קמו 16 פלוגות רגלים יהודיות, ב-1942 הורכבו מפלוגות אלה שלושה גדודי הרגימנט הארץ-ישראלי, ואלה היוו את המסד להקמת החי"ל ב-1944.
חיל התובלה: הפלוגה הראשונה ביחידות התובלה, שהייתה בפיקוד עברי הייתה פלוגת מובילי-המים מס' 5, אשר כבר שרתה בטוברוק כאשר העיר הושמה במצור.
לאחר היציאה מהמצור החלו לזרום מתנדבים חדשים והוקמו פלוגות תובלה נוספות על ידי התפצלות כל פלוגה לשתי פלוגות.
הבריגדה היהודית: הנהגת היישוב דרשה ולחצה במשך כל שנות המלחמה להקים יחידה עברית לוחמת, כדוגמת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
רק בהתהפך גלגל המלחמה ולקראת סופה הסכימו הבריטים בשנת 1944 להקים את "הבריגדה היהודית", או בשמה המלא "החטיבה היהודית הלוחמת", שמפקדה היה בריגדיר לוי בנימין, קצין יהודי בצבא הבריטי, וכל לוחמיה ומפקדיה היו מבני היישוב.
החטיבה נלחמה בחזית האיטלקית וספגה אבדות והרוגים.
בסיום הלחימה עסקה הבריגדה בהצלת ניצולי השואה, שנקראו "העקורים", אשר נשארו ללא משפחות וללא קורת גג.
חיילי הבריגדה סייעו לעקורים להתארגן במחנות מעבר לקראת עלייתם לארץ ישראל.
בינתיים הם דאגו לארגון פעולות חינוך לילדים הניצולים ולפעולות תרבות למבוגרים, אשר ייקלו בעתיד את קליטתם בארץ ישראל.
צנחני היישוב: ביישוב היו ילידי ארצות מרכז אירופה.
טבעי היה שהצבא הבריטי ירצה להשתמש בהם למטרות חבלה ואיסוף מודיעין.
המוסדות הלאומיים ראו במשלוחם לאירופה אפשרות לייצור מגע עם היהודים בארצות האלה: הן לשם סיוע - אם כי מצומצם והן לשם ארגון התנועה הציונית.
היתרון של הנבחרים לשליחות היה שהם הכירו את השפות, את קודי ההתנהגות וחלקם נראו כמו בני ארצות הכבושות.
32 מתושבי היישוב הוכשרו והוצנחו באירופה.
חנה סנש ועוד שישה מחבריה הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
הרבנים הצבאיים (Jewish Chaplain) היו חלק מהיחידה של קציני דת בצבא הבריטי.
תפקידם היה לספק לחיילים היהודים שירותים דתיים, חברתיים ותרבותיים לא רק בארץ ישראל, במזרח התיכון ובצפון אפריקה, אלה גם בארצות המזרח הרחוק ובעת הלחימה באירופה.
הרבנים היו מארץ ישראל ומקהילות חבר העמים הבריטי.
הצבא הבריטי העניק כבוד לרבנים הצבאיים והעניק להם דרגות צבאיות בכירות, תנאי שירות נאותים ובדרך כלל השתדל להיענות לבקשותיהם.
בתום המלחמה הרבנים הצבאיים פעלו בארגון הקשרים עם יהדות הפליטה, הגישו עזרה לקהילות המשתקמות ולריכוזי הפליטים במוצרי מזון כשר ובאביזרים דתיים.
בסופו של דבר סייעו להם בעלייה לארץ ישראל.
טייסים - במסגרת התנדבותם של בני היישוב לצבא הבריטי גויסו חלקם לחיל האוויר המלכותי ואחדים, כריצ'רד לוי-הארשר, עזר ויצמן ואהרן רמז, היו לטייסים בחיל האוויר המלכותי.
חלק ניכר מהמתנדבים היהודים שהו בזמן המלחמה במצרים.
לרוב, חיילים אלה שירתו בבסיסים עורפיים ויכלו לצאת בסוף יום העבודה ובסופי שבוע לערי מצרים.
המקומות הפופולריים היו היכן שהיו קהילות יהודיות בקהיר, באלכסנדריה ובאסמאעיליה.
יותר מאוחר, עם כיבוש צפון אפריקה, היו גם בטריפולי ובבנגזי שבלוב, ובתחילת המלחמה היו גם בביירות שבלבנון.
במקומות אלה הוקמו על ידי הקהילות היהודיות המקומיות בשיתוף עם הוועד למען החייל מועדונים, אליהם הגיעו צעירים וצעירות יהודים מקומיים.
היכרויות אלה הביאו לעידוד העלייה לארץ מיוצאי הארצות האלה.
אחת הערים המרכזיות שבהן נפגשו החיילים והחיילות היהודים הייתה איסמעיליה, במרכז אזור תעלת סואץ, בו היו מרוכזים בסיסים צבאיים גדולים.
בניהול הקהילה המקומית ובעזרת הוועד למען החייל הוקם במקום מועדון.
הקהילה המקומית באה לעזרת החיילים שחיפשו סביבה יהודית אוהדת.
במיוחד הצטיינו המשפחות היהודיות בארגון סדר פסח, תוך הקפדה על כשרות המאכלים.
הצבא הבריטי היה מוכן לספק את כל הדרוש לסדר של מאות חיילים.
וכך, הבריטים קנו בהמות חיות רבות וארגנו בית מטבחיים מיוחד לחיילים.
יין ומצות, הביא הוועד למען החייל מארץ ישראל.
ההעברה הוסדרה באמצעות גיוס קרונות רכבת משא שהגיעו עם המטען מארץ ישראל למצרים.
במקום נערך אחד ה"סדרים" הגדולים של החיילים היהודים שהיו על אדמת מצרים.
בתקופה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, מפרוץ המלחמה ועד פברואר 1940 לא חדלה תנועת המעפילים דרך הים לארץ ישראל.
במשך תקופה זו הגיעו לארץ ארבע ספינות מעפילים.
בנובמבר 1940 הגיעו לארץ שלוש ספינות מעפילים והבריטים החליטו לגרש את המעפילים למאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
תוך כדי כך אירע אסון ספינת הגירוש פאטריה, שאמורה הייתה להוביל את המגורשים למאוריציוס.
"ההגנה" החליטה לבצע חבלה קלה בספינה, כדי למנוע את הגירוש.
מטען חומר הנפץ שהוצמד לקרקעית הספינה, אשר אמור היה לגרום לפגיעה קלה בה, היה גדול מדי לגבי הספינה, שהייתה ישנה ורעועה, וגרם לטביעתה ב־25 בנובמבר 1940 על למעלה מ־200 המעפילים ו־50 החיילים הבריטיים שהיו עליה.
אסון ימי כבד יותר הקשור בהעפלה אירע ב-24 בפברואר 1942, כאשר ספינת המעפילים הרעועה סטרומה, שעל סיפונה 769 מעפילים פליטי שואה מרומניה טבעה בים השחור, לאחר שהבריטים סירבו במשך חודשים להתיר עליית המעפילים שעליה לארץ, עד שהטורקים גירשו אותה לגורלה לים השחור והיא הוטבעה בו.
מכל 769 המעפילים שרד רק בן אדם אחד.
הסברה שתקבלה כעבור שנים היא כי הספינה הוטבעה על ידי צוללת סובייטית.
בשנות המלחמה הראשונות שררה ביישוב תחושת אכזבה מכך שברית המועצות לא הצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית.
פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 גרמה לתחושת הקלה ביישוב.
נוסדה ליגה V לתמיכה בברית המועצות ולסיוע לה.
בכספי תרומות נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם והוסעו בדרך היבשה לאיראן שם נמסרו ב־28 באפריל 1943 לידי אנשי השגרירות הרוסית שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבול איראן - ברית המועצות.
החלה תקופת השיתוף בין הבריטים לבין הנהגת היישוב וארגון ההגנה והוקם הפלמ"ח באימון ובנשק בריטי, ככוח גרילה שיילחם בעורף האויב הגרמני אם הארץ תיכבש.
ב-18 במאי 1941, בתקופת השיתוף של ההגנה עם השלטון הבריטי, יצאו 23 חברי ההגנה, בפיקודו של רב-סרן בריטי לשליחות חבלה בטריפולי שבלבנון.
ביוני 1941 יצאו הכוחות הבריטיים למערכה בסוריה ובלבנון לשם כיבוש שתי הארצות מידי שלטון וישי.
לכוחותיהם נתלוו אנשי פלמ"ח כסיירים ומורי דרך.
בקרב זה איבד משה דיין את עינו.
איטליה, שהכריזה ב-1940 מלחמה על בריטניה לצדה של גרמניה, תקפה את ארץ ישראל מן האוויר.
חיפה הופצצה 4 פעמים במהלך 1940 ובהתקפות נהרגו עשרות אנשים.
ב-9 בספטמבר הופצצה תל אביב.
בהתקפה נהרגו 112 איש, רבים נפצעו ונגרם הרס רב.
כן היה ניסיון של צוללת איטלקית לפגוע בנמל חיפה, אך הצוללת הוטבעה במימי המפרץ.
לאחר שקמה מדינת ישראל חולצו גופות מלחי הצוללת והובאו לקבורה באיטליה.
ביוני 1942 הגיע הצבא הגרמני, שהתקדם מכיוון המדבר המערבי, היום לוב, למערב מצרים.
גרמניה תכננה לנתק את התחבורה הימית שעברה בתעלת סואץ, בין בריטניה לבין הודו, תחבורה שהייתה חיונית לאימפריה הבריטית.
החשש היה כי הצבא הגרמני, לאחר כיבוש תעלת סואץ, ימשיך צפונה, לארץ ישראל, ויתחבר לצבא הצרפתי של וישי, שהיה אז בן ברית של גרמניה הנאצית, בסוריה ובלבנון.
ורנר סנטור, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ביטא את חששם של רבים באומרו: "רוסיה היא מדינה עצומה ...
וארץ כזו אינה ניתנת להשמדה, אבל את מפעלנו בארץ אפשר להשמיד במשך 24 שעות.
אין איש יודע מה יהיה גורלו של היישוב תחת מגף הפולש אם חלילה יכבוש את הארץ, אבל התקווה שלנו היא שותפותם של הבריטים".
לתקופה זו, מאביב 1942 עד נובמבר 1942, ניתן לימים הכינוי מאתיים ימי חרדה.
במשך תקופה זו דנו הנהגת היישוב ופיקוד ההגנה, ביניהם: יוחנן רטנר, מבכירי "ההגנה", ויצחק שדה, מפקד הפלמ"ח בתוכניות שונות לקידום פני הפלישה.
בחודש מרץ 1942 הוחל בעיבוד תוכנית הגנה למקרה שהארץ תיכבש בידי צבאות גרמניה ומדינות ה"ציר".
לפי התוכנית היו אמורות כל היחידות של הצבא הבריטי לסגת לתחום עיראק ואיראן לשם הערכות מחדש במקרה שהארץ תיכבש בידי הנאצים.
במקביל הוכנה תוכנית, שבה היה תפקיד ליישוב היהודי בארץ ישראל.
התוכנית נקראה: "התוכנית לארץ ישראל שלאחר הכיבוש", לפעילות פרטיזנית תחת כיבוש גרמני.
לפיה, ניתן היה לרכז את כל הכוח היהודי הלוחם ואת מאה אלף היהודים שגרו באזור הכרמל בתוך מתחם מבוצר הכולל את העיר חיפה, את הר הכרמל עד נחל בית-אורן, ואת מפרץ חיפה וחלק מעמק זבולון.
לדעת המתכננים, לריכוז כוח יהודי במתחם המוגן על ידי אזור הררי ובנייה צפופה, ומתוגבר באספקה דרך נמל הקישון ושדה התעופה בעמק זבולון, יהיה תפקיד דומה לזה של המובלעת הבריטית בטוברוק: עליו לעמוד מול התקפות האויב חודשים אחדים, שבמהלכם תינתן לבריטים שהות להתאושש, ולכבוש את הארץ מחדש.
התוכנית נקראה גם בשמות: "תוכנית הצפון", "תוכנית הכרמל", או "תוכנית מוסא דאג".
הסכנה חלפה ב־3 בנובמבר 1942 עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני.
שרידים מביצורים אלה מצויים עד היום ברכסי הר הכרמל, מעל לנחל אורן, מעל למושבה עתלית.
במהלך שנות המלחמה השתפר מצבו הכלכלי של היישוב כתוצאה מכך שארץ ישראל שימשה בסיס לכוחות של צבאות בריטניה והאימפריה הבריטית, שנזקקו לשירותים ואספקה מן היישוב, וכתוצאה מעבודות ביצורים נרחבות שביצעו הבריטים בארץ ישראל ובמזרח התיכון, באמצעות קבלני בניין מארץ ישראל ובכללם חברת סולל בונה.
אספקת המזון, הביגוד ושאר צורכי הצבא הבריטי שהיה במזרח התיכון, בא ממפעלי תעשייה ארץ ישראליים כמו אתא, עסיס ועוד.
הצבא הבריטי היה ללא קשרי תובלה ימיים מספיקים על מנת לקבל את האספקה השוטפת מבריטניה.
מה עוד, שבבריטניה היה גיוס מלא וגם שם לא ניתן היה להגיע לייצור אספקה בהיקף מספיק.
בתקופת השיתוף חדל אף האצ"ל ממאבקו בבריטים ומפקדו דוד רזיאל נהרג בקרב, בשורות הצבא הבריטי בעת דיכוי המרד הפרו נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק ב־20 במאי 1941. הלח"י מצידו לא חדל במאבקו נגד הבריטים.
הללו נקטו נגדו בצעדי דיכוי ורדיפות והרגו ב־12 בפברואר 1942 את מפקדו אברהם שטרן (יאיר).
בשנת 1944 סיכל הלורד מוין את שליחותו של יואל ברנד שנשלח על ידי הנאצים להציע לבריטים לקנות את חיי שארית יהודי אירופה בתמורה לציוד צבאי ומשאיות (עסקת ה"סחורה תמורת דם") והורה לעצור את ברנד מבלי לברר את רצינות ההצעה.
המתנקשים נדונו למוות על ידי בית דין צבאי בריטי במצרים והועלו לגרדום בקהיר ב־22 במרץ 1945. האצ"ל שינה את מדיניותו כלפי הבריטים בשנת 1944 והחל לפעול נגדם.
פעולותיהם של הלח"י ומאוחר יותר האצ"ל נגד בריטניה בזמן המלחמה העולמית נגד הנאצים זכו לביקורת רבה מצידו של רוב היישוב המאורגן.
בשנת 1942 החלו להגיע לארץ ידיעות על דבר השואה המתחוללת ביהודי אירופה.
בראשונה הגיעו ידיעות מקוטעות מסוכנויות הידיעות, שפורסמו בעיתונות העברית.
לאחר שהגיעו בסוף שנת 1942 אנשי היישוב ששהו בפרוץ המלחמה בפולין, אשר הוחזרו לארץ על ידי הנאצים במסגרת חילופים של נתינים בריטיים בטמפלרים מארץ ישראל, קיבלו הידיעות אישור ממקור ראשון מפי עדי ראייה.
בולטת בעניין זה עדותו של יעקב קורץ, שהעלה אותה על הכתב בספרו ספר עדות.
בהגיע אישור דבר ההשמדה לידיעת אנשי היישוב, סערו בו הרוחות, נערכו כנסים והפגנות והוקמה "המגבית להתגייסות והצלה".
נוסד ועד ההצלה בראשותו של יצחק גרינבוים, מי שהיה ציר בפרלמנט הפולני ולימים יהיה שר הפנים הראשון בממשלת ישראל.
הוועד יצא כמשלחת הצלה איסטנבול שבטורקיה הנייטרלית שגבלה במדינות הציר, אך פעולת הוועד, למרות כל מאמציו, הייתה מוגבלת ובתנאי המלחמה לא נשאה פרי.
לקראת סוף המלחמה, בשנת 1944, הסכימו הבריטים לאמן צנחנים מאנשי היישוב, שצנחו בארצות הכיבוש הנאצי ובמדינות בנות בריתו במאמץ להציל יהודים.
32 מצנחני היישוב, כולל שלוש נשים, צנחו בארצות היעד.
12 מהם נפלו בשבי ו-7 הוצאו להורג, ביניהם חנה סנש, אך פעולתם למרות ההקרבה והגבורה, לא היה בה כדי לעזור ליהודי אירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 בניצחון בעלות הברית, החל הפרק האחרון של מאבק היישוב לעצמאות.
היירספריי הוא סרט מוזיקלי קומי משנת 2007, אשר בוים על ידי אדם שנקמן.
הסרט הוא עיבוד של מחזמר זוכה פרסי טוני משנת 2002, בעל אותו שם, שנוצר על פי סרט משנת 1988 בשם "היירספריי", שנכתב על ידי ג'ון ווטרס.
על אף שעלילת הסרט מתרחשת בבולטימור, הוא צולם ברובו בטורונטו והמילטון שבקנדה ורק חלק מהסצנות צולמו בבולטימור עצמה.
הסיפור מתרחש בבולטימור של 1962, בתקופה בה מתקיימת הפרדה גזעית במדינות הדרום של ארצות הברית.
טרייסי טורנבלד היא נערה בעלת משקל יתר, שמעריצה את תוכנית הריקודים "המופע של קורני קולינס" שמשודרת בתחנת הטלוויזיה שמשווקת את תרסיס השיער "היירספריי" (ומכאן שם הסרט).
היא נוהגת לצפות בתוכנית ביחד עם חברתה הטובה פני פינגלטון, שנשלטת בידי אימה המרשעת והאדוקה דתית, פרודי.
יום אחד רואות טרייסי ופני כי בתוכנית הריקודים התפנה מקום לרקדנית חדשה, וטרייסי, למרות מבנה גופה הגוצי, מחליטה לנסות להיבחן לתוכנית.
אמה של טרייסי, עדנה, כובסת שמנה למדי שלא יצאה עשור מביתה, לא מוכנה שבתה תלך לנסות להשתתף בתוכנית בטענה שמוטב לחשוב בקטן כדי לא להתאכזב.
אביה של טרייסי, וילבור, מעודד את טרייסי ללכת ולהיבחן ולהגשים את חלומה.
כאשר מגיעה טרייסי למבחן הבד, תוך כדי שהיא "מבריזה" מבית ספרה, מנהלת התחנה, ולמה וון טאסל, ובתה אמבר, משפילות אותה לאור מראה המגוחך והיא חוזרת לבית הספר נכלמת.
בבית הספר טרייסי נתפסת ונשלחת לריתוק.
בריתוק פוגשת טרייסי את סיוויד ג'יי.
סטאבס, תלמיד שחור בבית ספרה שמשתתף במופע של קורני קולינס ב"יום השחורים" ("the "Niger Day): יום הנערך בתוכנית אחת לחודש ובו משתתפים שחורים בלבד (בניגוד לשאר הימים בתוכנית, בהם משתתפים לבנים בלבד).
בריתוק אין מורה וכל התלמידים שנמצאים בו, מלבד טרייסי, הם שחורים, מה שמוביל לכך שחדר הריתוק הוא חדר הריקודים שלהם.
סיוויד מלמד את טרייסי לרקוד, וביצועיה לא רעים.
כשיוצאת טרייסי מחדר הריתוק בסוף היום, היא נתקלת בלינק לארקין, תלמיד לבן בכיתתה שגם משתתף בתוכנית הריקודים.
לינק הוא אהוב ליבה של טרייסי, והיא חולמת עליו בהקיץ.
במסיבה בבית הספר (בה ישנו שטח מחולק בין לבנים לשחורים), טרייסי מבצעת את הריקוד שלימד אותה סיוויד בריתוק, וגורמת גם לשאר הלבנים שאיתה לבצע את הריקוד.
קורני קולינס, אשר מנחה את האירוע, מחליט שטרייסי תהיה הרקדנית החדשה במופע.
לינק, שמשמש כזמר במסיבה, מתחיל להתעניין בטרייסי.
נוכחותה החדשה של טרייסי מטרידה את אמבר, שמשתתפת במופע, ואת אימה ולמה, מפני ששתיהן חוששות שאמבר תאבד את התואר שלה כמלכת המופע.
אי לכך מנסות השתיים להילחם בטרייסי ולגרום לה לעזוב את התוכנית.
בינתיים טרייסי זוכה לאהדה גדולה, חנות המתיחות של אביה עושה הון הודות למוצרי טרייסי שונים, התסרוקת של טרייסי הופכת ללהיט ובחנות למידות גדולות מבקשים מטרייסי להיות דוברת החנות.
כאשר טרייסי הופכת את עדנה לסוכנת שלה, הדבר גורם לכך שאחרי שנים רבות יוצאת עדנה אל הרחוב.
כמו כן, הקשר בין טרייסי ללינק מתחזק, דבר נוסף שמפריע לאמבר (שמשמשת כחברתו).
באחד הימים הולכים טרייסי ולינק ביחד עם סיוויד ואחותו הקטנה אינז, שחולמת להופיע במופע של קורני קולינס, למסיבה של שחורים בקצה השני של העיר אצל מנחת "יום השחורים" ואמם של סיוויד ואינז, מייבל.
אמבר מלשינה על כך לעדנה, וזאת יוצאת במהירות לאסוף את טרייסי.
כאשר היא מגיעה לשם, משכנעת אותה מייבל להישאר לאכול.
כשמסתיימת המסיבה מספרת מייבל שוולמה ביטלה את יום השחורים.
הדבר גורם לטרייסי אכזבה רבה מלינק.
בינתיים, ולמה מנסה לפתות את וילבור בחנות המתיחות שלו, אך הוא אינו מבין את הרמזים המיניים ששולחת לו ולמה, ולכן עליה להתנפל עליו בנשיקות.
כאשר עדנה נכנסת לחנות ותופסת אותם, ולמה מעמידה פנים שהדבר נעשה בהסכמתו ומרצונו החופשי, ובורחת מהחנות.
עדנה מאמינה לוולמה, ומכריחה את וילבור לישון בחנות.
בגלל מה שקרה, היא לא מרשה לטרייסי להשתתף בתוכנית הריקודים.
טרייסי הולכת ומדברת עם אביה, ששוב משכנע אותה ללכת בעקבות מה שהיא מאמינה בו.
לאחר מכן הוא עולה לדירה ומשלים עם עדנה.
ביום למחרת טרייסי מצטרפת להפגנת השחורים נגד תחנת הטלוויזיה ובעד האינטגרציה, המתקיימת בצורה של צעדת מחאה.
עדנה מגיעה לשם ומנסה לשכנע את טרייסי לחזור הביתה, אך טרייסי מסרבת ועדנה נתקעת בהפגנה.
לפני שמגיעה הצעדה לתחנה, היא נעצרת בידי כוחות המשטרה.
אחד השוטרים מדבר לא יפה אל מייבל, וטרייסי מכה אותו עם השלט שלה.
הדבר גורם לכך שהשוטרים מתחילים במעצר של משתתפי ההפגנה.
טרייסי מצליחה לברוח אל ביתה של פני, אך שם שתיהן נתפסות על ידי פרודי.
פרודי נועלת את טרייסי במרתף וקושרת את פני בחדרה.
עדנה מצליחה להגיע לביתה, ואז היא מגלה שווילבור שחרר בערבות את מי שנעצר בהפגנה.
לינק מגיע לביתם כי הוא מרגיש אשם על כך שלא היה מוכן לוותר למען טרייסי, ומבין שהוא מאוהב בה.
באותו פרק זמן סיוויד וחבורתו משחררים את טרייסי ופני ומביאים אותן לביתו של סיוויד, שם גם יוצאת לאור אהבתם של פני וסיוויד.
טרייסי יוצרת קשר עם עדנה, ומתכננת תוכנית כיצד להתנקם בתחנת הטלוויזיה.
ביום התוכנית, מסתננים עדנה, פני, מייבל, סיוויד, ואינז לאולפן תחת מסווה.
בכניסה לאולפן נערכות בדיקות בידי המשטרה שטרייסי, שהיא עדיין בגדר פושעת נמלטת, לא תנסה להיכנס לאולפן.
במהלך הריקודים מנסה להיכנס לאולפן וילבור כשהוא מחופש לטרייסי ולכן עוצרים אותו.
בינתיים נועלים "אנשיה" של טרייסי את הדלתות של התחנה מבפנים.
השוטרים פורצים את הדלת באמצעות פסל של תרסיס שיער שמוצב בכניסה.
השוטרים מדווחים לוולמה שכנראה הייתה חדירה, והם הולכים לכניסה של התחנה, בזמן שאנשיה של טרייסי נועלים את האולפן מבפנים.
ולמה והשוטרים מגלים שטרייסי נכנסה לפסל התרסיס בזמן שהשוטרים עיכבו את וילבור ושלמעשה השוטרים הם שהכניסו אותה פנימה.
בינתיים טרייסי מתפרצת לשידור רגע לפני שמכריזים על הזוכה בתחרות, ומבצעת ריקוד משלה עם לינק.
לאחר מכן לינק מעלה את אינז לרקוד.
התוצאות משתנות ואינז זוכה בתואר של מלכת הריקודים, וכך זוכה להגשים את חלומה.
אמבר מוכנה ורוצה להשלים את המציאות, אך ולמה אינה מוכנה ומספרת לאמבר שהיא רימתה בספירת הקולות של הצופים.
רגע לאחר מכן היא מגלה שעדנה צילמה אותה, והיא מפוטרת בידי הבעלים של התחנה.
בינתיים עדנה עולה לרקוד על הבמה, וטרייסי ולינק וגם סיוויד ופני מכריזים על אהבתם.
קורני קולינס מודיע ששחורים ולבנים מאותו יום ירקדו ביחד.
ג'ון ווטרס, שביים את הסרט המקורי, מופיע בסרט זה בתפקיד החשפן, נראה במהלך השיר Good Morning Baltimore
ג'רי סטילר, שגילם בסרט המקורי את דמותו של וילבור טורנבלד, מופיע בסרט זה בתפקיד מר פינקי, נראה במהלך השיר Welcome to the 60's
את ארבעת האמרגנים, הנראים בקהל אולפן הטלוויזיה לקראת סוף הסרט, מגלמים ריקי לייק (שגילמה את דמותה של טרייסי בסרט המקורי), אדם שנקמן (במאי הסרט החדש), מרק שיימן וסקוט ויטמן (כותבי/מלחיני המחזמר והסרט החדש).
הסרט עוסק בהפרדה בין הלבנים והשחורים שהייתה קיימת בארצות הברית, ומדבר בעד אינטגרציה, שוויון ועירוי של השחורים בחברה, מבלי קשר לצבע עורם.
לעיתים נראה שהיוצר מציג את השחורים כמוצלחים יותר מהלבנים: רקדנים טובים יותר, זמרים מוצלחים יותר וכו'.
הסרט עוסק גם באפליה נגד שמנים: טרייסי ועדנה סובלות מהקנטות רבות בשל מצבן הגופני: עדנה חוששת לצאת מהבית בגלל משקלה העודף, ואת טרייסי בהתחלה לא רוצים לקבל לתוכנית בגלל המבנה הגופני שלה.
הסרט גם לועג לתרבות הבידור בארצות הברית, כאשר הוא מראה כיצד החסות לתרסיס השיער שמשווקת החברה נכנסת בכל מקום אפשרי בתוכנית הריקודים (כולל בשיר הפתיחה של תוכנית הגמר), וגם כשמתברר לצופה שוולמה הגיעה לאן שהגיעה הודות לכך שקיימה יחסי מין עם האנשים הנכונים.
היישוב היהודי בחברון מתקיים באופן רציף, למעט הפסקות אחדות, מתקופת המקרא ועד ימינו (המאה ה-21).
בתקופה העות'מאנית, במאה ה-16, הוקמה בעיר קהילה של יוצאי יהדות ספרד והוקם בה בית הכנסת על שם אברהם אבינו.
במהלך המאה ה-19 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בה, בהם גם אשכנזים.
בקיץ 1929 טבחו המוסלמים המקומיים ביהודי חברון ועם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 (מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט) עזבו אחרוני היהודים את העיר (למעט משפחה אחת).
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש העיר, חודש היישוב היהודי בעיר חברון כהתנחלות בתוך העיר, בשטח העיר העתיקה של חברון בנוסף ליסודה של קרית-ארבע כישוב נפרד בסמוך לה.
היישוב היהודי בחברון הוא ההתנחלות הישראלית היחידה ביהודה ושומרון שקיומה אושר במפורש בהסכם בין ישראל והפלסטינים (הסכם חברון) והיחידה הנמצאת בתוך עיר פלסטינית.
ליישוב היהודי בחברון ניתנו שירותים מוניציפליים על ידי "הוועדה המוניציפלית לניהול בתי היהודים בחברון", שמונתה על ידי קמ"ט (קצין מטה) פנים של המנהל האזרחי, ומאז 2017 על ידי ועדה מוניציפלית חברון שהיא במעמד הדומה למועצה מקומית.
נכון לסוף 2023 מתגוררים ביישוב היהודי בחברון כ-800 יהודים, מתוכם כ-300 תלמידי ישיבת שבי חברון, כולם בשטח "H2" הנמצא בשליטת ישראל.
לצידם שוכנים בשטח "H2" כ-33 אלף פלסטינים (מלבד כ-215 אלף פלסטינים הנמצאים בשטח "H1" - החלק הפלסטיני של חברון).
המסורת המקראית מייחסת לאברהם ישיבת קבע בעיר.
על פי אותה מסורת אברהם קנה את מערת המכפלה ואת חלקת השדה סביבה מידיו של עפרון החתי.
אברהם קבר שם את שרה אשתו ונקבר בה, ולאחר מכן נקברו שם יצחק ורבקה, יעקב ולאה גם יצחק קבע את מקום מושבו בחברון ולכן מכונה חברון "עיר האבות".
לאחר יציאת מצרים הגיעו שנים עשר המרגלים לעיר, שבה ישבו באותה עת אחימן, ששי ותלמי, ילידי הענק.
העיר נכבשה על ידי יהושע בן נון כאשר נלחם בחמשת מלכי הדרום האמוריים.
לפי הכתוב, מלך העיר היה הִיהַם ועירו הוחרמה ולא הושארה בה נפש חיה.
גם הענקים שישבו בעיר הושמדו.
העיר הייתה בנחלת שבט יהודה והיא ניתנה לכלב בן יפונה, אך כיוון שהוכרזה כאחת מערי המקלט.
השייכות לנחלת שבט לוי, חולקה העיר בין כלב לבין הכהנים שזכו בעיר בגורל.
חברון הייתה העיר בה הומלך דוד ובה קבע את בירתו הראשונה, דוד מלך בחברון שבע שנים, עד כיבוש ירושלים מידי היבוסים וקביעתה כבירת ישראל.
על חשיבותה של העיר בימי ממלכת יהודה ניתן ללמוד מידיות של כלי חרס ועליהן החותמת "למלך" ו"חברן".
החותמות מתוארכות לתקופת מלכותו של חזקיהו מלך יהודה - המאה ה-8 לפנה"ס - המאה ה-9 לפנה"ס.
ההטבעה נמצאה על מספר גדול של קנקני אגירה שנמצאו ביהודה.
נתגלו למעלה מ-1,200 ידיות של קנקנים ועליהן טביעת חותם עם הכתובת "למלך".
לדעת רוב החוקרים, פירוש המילה "למלך" הוא "שייך למלך".
לפי המשוער הקנקנים הכילו שמן ויין לצורכי הממלכה.
לפי ספר מלכים כבש שישק הראשון מלך מצרים, את ירושלים בשנת 926 לפנה"ס.
בכתובת שנמצאה בכרנך שבמצרים מופיעה בין הערים שכבש גם "חקל אברהם" - שדה אברהם.
כאשר חזרו לארץ ישראל הגולים מבבל, עם עזרא ונחמיה חודשה ההתיישבות בחברון או סביבתה.
תושבי העיר נמנו על תושבי הערים שהתבקשו לשלוח אחד מתוך עשרה לירושלים לסייע בשיקומה.
עם זאת, ההנחה היא שאדומים היגרו לדרום הר חברון שהיה ריק מיהודים, אולי בשל לחצם של שבטי הנבטים על ארצם העתיקה, בעבר הירדן מזרחה.
וכן האדומים השתלטו על רוב האזור עד לבית צור.
בשנת 164 לפנה"ס יהודה המכבי כבש את חברון והחריב את העיר וביצוריה.
בשנת 112 לפנה"ס יצא הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון למלחמה באדומים, כבשם וגיירם בכוח, כאשר העמיד לפניהם שתי ברירות: גירוש או גיור.
וכך חברון הייתה ליהודית, עם תושבים שבחלקם היו אדומים לשעבר.
בתקופת המרד הגדול ברומאים 66–70 אחד ממנהיגי המרד, שמעון בר גיורא, רקם קשרים עם אחד מראשי ה"אדומים" לשעבר אשר הביא למסירת האזור לידיו.
אולם עד מהרה היא נכבשה ונשרפה על ידי הכובשים הרומאים.
לאחר המרד הגדול הייתה חברון ליישוב קטן בשם "אברמיום".
בתקופת ימי הביניים היישוב היהודי בחברון היה דל ובלתי רציף, וכלל משפחות בודדות.
בתקופה הביזנטית, כאשר הוקמה כנסייה מעל מערת המכפלה, התירו השלטונות לתושבים היהודים להתפלל באחד מחלקי הכנסייה.
קודם התקופה הצלבנית הקימו יהודים בית-כנסת סמוך לכניסה למערת המכפלה.
עם הכיבוש הצלבני הפך בית כנסת זה לכנסייה והיהודים גורשו מהעיר.
כמאה שנה לאחר מכן, בשנת 1211 חי בעיר צבע יהודי אחד על פי עדותו של רבי שמואל ב"ר שמשון.
רבי משולם מוולטרה רשם בשנת 1481 בספרו מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל כי הגיע לחברון בשיירה עם "שר מערת המכפלה".
הוא הגיע לחברון, ביקר במערת המכפלה וערך תרשים של המערה.
בחברון מצא 20 משפחות יהודיות.
גם בזמן מסעו של רבי משה באסולה (1521) היו כ-20 משפחות בעיר.
ב הגיעו לחברון פליטים יהודים מוונציה שעסקו בתעשיית הזכוכית.
בתקופת שלטון הממלוכים התגבשה תודעה יהודית שכללה את חברון כאחת מארבע ערי הקודש.
במהלך תקופה זו ננטש התל סופית והעיר הישנה, הקרויה גם "הקסבה", התפתחה סביב מערת המכפלה לכיוון מערב, לאורך התוואי של אמת מים.
באותה תקופה התגבש במקום רובע יהודי.
התושבים היהודים שהתיישבו במקום היו מגורשי ספרד.
הם קנו מערבים את המגרשים שעליהם הוקם הרובע היהודי.
בשנת 1517 התרחש הטבח בחברון (1517), לקראת סוף המלחמה העות'מאנית-ממלוכית (1516–1517), כאשר העות'מאנים הטורקים הביסו את הממלוכים וכבשו את סוריה העות'מאנית.
במגפה קשה שפקדה את היהודים בשנת 1525 נמלטו יהודים רבים לעזה.
במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל (1917-1516) התיישבו בחברון יהודים מרחבי ארץ ישראל, גולים מספרד ומארצות שונות.
חברון הפכה למרכז יהודי ללומדי תורה.
ב-1540 הרב מלכיאל אשכנזי קנה את "חצר היהודים" מהקראים שישבו במקום מהמאה ה-10, וכך הופיע בכתובים: "ויקן את חלק הקראים שבחצר היהודים לצמיתות".
בחלקה זו הוא הקים את בית הכנסת על שם אברהם אבינו.
בית הכנסת נחרב ב-1929 ושוקם אחרי חידוש היישוב היהודי לאחר 1967.
בתחילת המאה ה-16 הוואקף המוסלמי אסר על היהודים להיכנס למערת המכפלה.
איסור זה עמד בתוקפו מאות שנים (עד למעבר האתר לשלטון ישראל ב-1967).
במאה ה-16 חי ופעל בחברון רבי שלמה עדני.
לאורך כל תקופת השלטון העותמאני שלחו חכמי חברון שד"רים לתפוצות ישראל.
במאה ה-18 היה הרב חיים יוסף דוד אזולאי, החיד"א שליח יהודי חברון לאירופה.
רוב היישוב היהודי בארץ ישראל התקיים בתקופתו על תרומות מקהילות יהודים בחוץ לארץ, במיוחד תמכו בו קהילת ספרדים בהולנד והאשכנזים במזרח אירופה.
בשלהי המאה ה-18 התגורר בעיר גיסו של הבעש"ט, רבי אברהם גרשון מקיטוב.
בראשית המאה ה-19 נוסדה בחברון קהילה יהודית אשכנזית שרוב אנשיה היו מזוהים עם חסידות חב"ד, קהילת חב"ד בחברון הייתה מרכז חסידות חב"ד בארץ ישראל.
בשנים 1807 ו־1811 נרכשו קרקעות בחברון על ידי הרב חיים ישועה בג'איו, שהיה באותה עת ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון.
הרכישה הראשונה בוצעה בשנת 1807. הרב בג'איו קנה חלקת קרקע של 5 דונם.
בשטח זה נמצא כיום שוק הירקות הסיטונאי של חברון.
הרכישה השנייה בוצעה בחודש מאי 1811, כאשר הרב בג'איו חכר שטח של 800 דונם מאת משפחת א-תמימי החברונית.
השטח כולל את תל-רומיידה (חברון המקראית) וקבר ישי.
הרב בג'איו חכר שטח זה מהונו הפרטי והעבירו לידי הקהילה כתרומה.
ב־1831 השתלט אבראהים פאשא (כשליחו של מוחמד עלי) על חברון.
בי"ט באייר תקצ"א 1831 הציל אבראהים פאשא את יהודי חברון מידי ערביי חברון; ועל כן, מאז נהגו היהודים לחוג ביום זה את "פורים איברהים".
בשנת 1834 התרחש טבח חברון (1834) כאשר תושבי חברון הערבים ערכו פוגרום בשכניהם היהודים ורצחו 12 יהודים.
פאשה סולק מהעיר ב-1840, אז מנתה אוכלוסיית העיר היהודית כ-750 נפש בלבד.
בי"ד בכסלו נהגו לחגוג את "פורים טאקה" - פירושו "פורים של האשנב", בו מצאו יהודי העיר ליד אחד האשנבים בגדר "החצר היהודית" שק כסף, כפי הסכום שמושל העיר דרש כופר עבורם.
תקופת שלטונו של עבד אל-רחמאן
הנוסע משה ריישר תיאר את מצב יהודי חברון בשנת 1850: "והיהודים אשר בחברון סבלו עול גלות מהערביים והישמעאלים, אשר לא האמינו בחיים ופחדו מכל עלה נדף".
הגורם לכך על פי ריישר היה "ערבי אחד פניו כשולי קדירה וקראו אותו 'השחור'".
היה זה אחד ממושלי האזור במאה ה-19, עבד אל-רחמאן מהכפר דורא; הוא היה לשליט האזור בשנת 1848. בקשות עזרה נשלחו ליהדות התפוצות ופורסמו בין השאר בעיתון היהודי ג'ואיש כרוניקל ומכתבים, ובהם כונה בשם הסתרים: "הרב השחור".
דמי חסות ששולמו לו לא מנעו את ביזת רכושם של יהודים.
חלקם עברו אז לעיר העתיקה בירושלים אל רחוב הגיא (אל-ואד), שנקרא בפי היהודים מאז ועד תש"ח 1948 "רחוב חברון".
במשך שבע שנים, כאשר אחיו מרדו בו, ופרצו מלחמות ביניהם, השלטון עבר מיד ליד בהר חברון.
שרר חוסר ביטחון מוחלט באזור.
ויהודי חברון פנו לעזרת הקהילה היהודית בבריטניה.
בשנת 1855 החליטו העות'מאנים לשים סוף לתוהו ובוהו בהר חברון, ושלחו כוחות צבא שהשתלט על העיר.
ריישר מסיים את סיפור המעשה במילים: "לקחו אותו לסטאמבול בשלשלאות של ברזל ועשו לו משפט מוות.
כן יאבדו כל אויבי ה'!
והיהודים עשו משתה שמחה ויום טוב".
בעקבות כך, נוסף יום מותו לשני ימי "הפורים" שחגגו יהודי העיר.
בשנת 1852 עלה לארץ ישראל הרב ד"ר יהודה ביבאס, שהיה לרבם של מבשרי הציונות.
הוא התיישב בחברון, הקים בה בית מדרש וקבע בה את ספרייתו הגדולה, אך נפטר בי"ז בניסן תרי"ב (1852).
בשנת 1854 מונה אליהו מני לרבה הראשי של קהילת חברון.
הוא פעל למען היישוב היהודי בעיר, בבניין בתי כנסיות ובגיוס תרומות.
באמצע המאה ה-19 היה הרובע היהודי כולו גוש בתים שנסגר בשער קטן.
בשנת תרמ"ט (1889 בערך) הוקמה ישיבה חב"דית בשם "מגן אבות" ביוזמת הרב ותלמידו הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב.
המוסד כלל ישיבה גבוהה ותלמוד תורה לילדים.
עד ראשית המאה ה-20 הגיעו יהודים רבים לעיר וביססו את היישוב היהודי בחברון; מספרם הגיע בשנת 1895 ל-1,429 (810 - ספרדים ו-619 - אשכנזים) מתוך אוכלוסייה כוללת של 14,295 נפש.
אחרי מלחמת העולם הראשונה פחת מספרם ל-430 נפש.
בשנת 1901 הגיע הרב חיים חזקיהו מדיני לחברון ונתמנה לרב הראשי בחברון, ושימש שם כרב עד לפטירתו.
בהגיעו לעיר פתח ישיבה בבית רומנו, ובה סיים את כתיבת האנציקלופדיה התלמודית הגדולה "שדי חמד".
בשנת 1907, עם ההתפתחות הכלכלית של העיר ומעורבותה הגוברת של ההסתדרות הציונית בהתפתחות היישוב, הוקם בה הסניף הרביעי של אפ"ק שנוהל על ידי מנחם שמואל סלונים ובהמשך בידי הרב אליעזר דן סלונים.
בשנת ה'תרע"ב (1911), נוסדה בחברון ישיבת תורת אמת של חב"ד.
ניהול חצר רומנו כלל גם ניהול החלקים בהם המשיכו להתגורר מבני קהילת הספרדים וכן בית מדרשם שם.
תוכנן במקום מיזם גדול, שאמור היה לכלול דירות ובית מלון, אולם לא יצא אל הפועל.
בתמוז תרע"ד (1914) מנה היישוב היהודי בחברון אלף וחמש מאות נפש.
בקיץ שנה זו פרצה מלחמת העולם הראשונה והעות'מאנים גירשו רבים מתושבי חברון (וארץ ישראל) היהודים מכיוון שהחזיקו בנתינות זרה, ובכלל זאת רוסית, וכתוצאה מכך נסגרה ישיבת תורת אמת.
אלו מהתושבים שלא גורשו עמדו לקראת גיוס בכפייה למלחמה.
בשנת 1927 תיעד יצחק בן-צבי רחוב שלם בחברון שהיה מיושב במוסלמים שנחשבו לבעלי מוצא יהודי.
כמה דורות קודם לכן, ככל הנראה לפני כ-150 שנה, הם אולצו להתאסלם בניגוד לרצונם.
קבוצה זו נודעה בשם אל-מוחתסיבין (المحتسبين), שפירושו "אלה המפקידים את דינם בידי השמים".
הם המשיכו להשתמש בשם זה גם בחתימותיהם.
אותה משפחה נזכרת גם בכתביו של אליהו יהושע לבנון, אשר כתב בשנת 1937 כי המוחתסיבין הגיעו מאיסטנבול והתאסלמו כ-150 שנה קודם לכן.
העריך את מספרם בכ-300 נפש.
בספר אחר מספר לבנון על נהג ערבי מאותה משפחה, אל-מוחתסיב באללה.
הוא מוסיף כי על אף שנחשב לאחד מן האנוסים, היה מן האחרונים מבין הערבים שהתחנכו בקרב יהודים, דבר שאִפשר לו לדקלם מן הזיכרון את תפילת שמע ישראל ואת מה נשתנה, ואף לשיר את התקווה.
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים את חברון.
בקיץ תרפ"ד (1924) הגיעו עשרה מתלמידי ישיבת סלובודקה (כיום "ישיבת חברון" בירושלים) והקימו שם סניף של הישיבה, בראשות הרב סרנא.
מנחם אוסישקין, מראשי הציונות, סייע לישיבה במטרה לחזק את היישוב היהודי בחברון.
בקיץ תרפ"ה הגיעו לחברון גם מייסד הישיבה הרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה") והרב משה מרדכי אפשטיין, שעמדו בראש הישיבה.
באותה תקופה מנתה הישיבה כ-120 תלמידים.
בעקבות הישיבה עברו יהודים רבים להתגורר בחברון, והישיבה שמשה מקור פרנסה חשוב לערביי העיר.
תלמידי הישיבה והאברכים שכרו מהם דירות וקנו מהם סחורה.
חלק מתושבי חברון למדו בכולל אברכים וקבלו תמיכה כספית מקופתה.
בין היהודים לערבים נרקמו יחסי ידידות שכללו אף השתתפות בשמחות ואירועים.
בשנת תרפ"ז (1927) היו הקהילה האשכנזית והספרדית מיוצגות בוועד שנקרא "ועד הכללי להעדה העברית המאוחדת בחברון".
בנשיאות הוועד עמדו הרב מאיר שמואל קשמיר והרב יעקב יוסף סלונים.
ב-24 באוגוסט 1929, בשיאם של מאורעות תרפ"ט, ערבים תושבי חברון טבחו ביהודי העיר.
בטבח נרצחו 59 יהודים ועוד שמונה מתו מפצעיהם מאוחר יותר.
הקורבנות נקברו בקבר אחים בארבע שורות ארוכות בבית העלמין העתיק בחברון.
שלושה ימים לאחר הטבח החליטו השלטונות הבריטיים לחסל את היישוב היהודי בחברון.
שרידי הקהילה היהודית בחברון הועברו לירושלים, וכן גם ישיבת "כנסת ישראל" הקרויה כיום "ישיבת חברון".
רכושם ובתיהם של היהודים נבזזו בידי הפורעים.
בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ונבנה עליו דיר עזים.
גם בית העלמין היהודי העתיק חולל ונהרס.
הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, וכן הרב יעקב יוסף סלונים רב עדת האשכנזים בחברון, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר.
לקריאה הצטרפו מנהיגים ציונים בהם חיים ויצמן וחיים ארלוזורוב.
פנחס רוטנברג היה חבר בוועדת השלושה, שהופקדה על ניהול כספי "קרן העזרה".
עם כניסתו לתפקיד יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, דרש מההנהלה הציונית להקציב כסף לשיקום היישוב היהודי בחברון, אולם נתקל בהתנגדות, בטענה כי אין טעם להשקיע כספים רבים בשיקומו של יישוב יהודי מבודד בתוך סביבה ערבית מובהקת.
בשל המחסור בכספים, הוחלט להקציב לצורך זה 10,000 ליש"ט בלבד.
תשעה חודשים לאחר טבח חברון (תרפ"ט) חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי ואישים רבים אחרים על קריאה להקים מחדש את היישוב היהודי בחברון.
למרות זאת, שלטונות המנדט אסרו אפילו ביקורי יהודים בעיר, למעט ביום השלושים וביום השנה לטבח, אז הגיעו הניצולים לבית העלמין העתיק בחברון לפקוד את קברי הנרצחים בליווי אבטחה.
היישוב היהודי בחברון חוּדש בשנת תרצ"א 1930 על ידי 36 משפחות ספרדיות שמנו כמאה שישים נפש.
היהודים בנו קומה נוספת לבית חסון והקימו בה בית מדרש על שם הרב עמרם בן דיוואן, ממנהיגי יהדות מרוקו.
הרובע היהודי עצמו נותר נטוש.
לאחר מאורעות 1936 גרשו השלטונות הבריטיים את יהודי חברון מלבד משפחה אחת, משפחתו של יעקב עזרא שגרה בתל חברון במקום בו היום אדמות ישי.
משפחה זו המשיכה להתגורר במקום עד החלטת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בשנת 1937 תיעד אליהו יהושע לבנון מנהגים שונים שהיו רווחים בקרב הקהילה היהודית בחברון.
בין המנהגים שתיאר: הספרדים הפגינו בקיאות מרשימה בספר תהילים, ודקלמו פרקים ממנו מן הזיכרון בדיוק רב, והבבלים נהגו לומר קטעים מתהילים י"ט בדרכם אל חצר בית הכנסת לשם קידוש לבנה.
לדבריו, מסורת בקרב יהודי המקום להימנע מפקידה אצל אשל אברהם, ייתכן בשל זיקות פגאניות שיוחסו לו או בשל קשר היסטורי למכירת יהודים לעבדות; וכן תועדה אנקדוטה המתארת את מנהגו של שמש בית הכנסת לפרוץ בצחוק של שמחה לאחר ההבדלה, כביטוי לאיחול לשבוע של שפע ושמחה.
לאחר מלחמת העצמאות הייתה חברון, חלק מהגדה המערבית, תחת שלטון ירדני עד 1967.
הירדנים הגדירו את נכסי היהודים כ"נכסי האויב הציוני".
לא הפקיעו אותם, אלא העבירו אותם לאחריות האפוטרופוס הכללי על נכסי אויב.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חברון.
מייד עם כיבוש העיר קרא דוד בן-גוריון, אז ח"כ שותף בממשלת האחדות, ליישב מיד יהודים בחברון "כדי להבהיר לעולם את בעלותה (של ישראל) על השטחים שהיו תמיד יהודיים, ואבדו לה במלחמת העצמאות".
האחריות על נכסי היהודים בחברון עברה מהאפוטרופוס הירדני על נכסי אויב לידי הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון.
בשלהי ספטמבר 1967 פנה הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת חברון בירושלים (שגר בעצמו בחברון קודם לטבח תרפ"ט) לשר הביטחון בבקשה להקים מחדש את הישיבה בחברון, אך משה דיין דחה את בקשתו.
בחורף 1968 התגבשה קבוצה של יהודים, דתיים וחילוניים, במטרה לחדש את היישוב היהודי בחברון.
הקבוצה פרסמה מודעות בעיתונות המזמינות את המעוניינים להצטרף אליה.
מאמצי הקבוצה לקנות בתים בחברון נכשלו, ולקראת ליל הסדר, הם החליטו לשכור את מלון פארק המקומי.
בליל הסדר בשנה זו (1968) השתתפו כמאה איש.
מלבד האמורים, נטלו בו חלק גם ישראל הראל, בני קצובר והרב חיים דרוקמן (לימים דמויות מרכזיות ב"גוש אמונים"), והסופר משה שמיר.
פורמלית לא היו אנשי הקבוצה מחויבים לקבל אישור לכך, אולם הם היו מתואמים בפועל עם כוחות הביטחון, שציידו אותם בנשק לפני החג.
וחלק מהם אף נטלו חלק פעיל בליל הסדר.
חברי הקבוצה נשארו במהלך חג הפסח ללון במלון, ושר החינוך, יגאל אלון, בא לבקרם והביע תמיכה מופגנת.
לפי תוכניתו המדינית, תוכנית אלון, אמורה הייתה חברון להיוותר בתוך גבולות הקבע של ישראל.
אלון נתן לאנשי הקבוצה רכב לצרכיהם, ואף הבטיח כי ידאג למי מהם אשר זקוק לתעסוקה.
גם שר הביטחון משה דיין השיב לברכת החג שלהם.
הלכי הרוח רווחים בתקשורת הישראלית תמכו בהתנחלות בחברון, כך למשל מאמר המערכת של העיתון "הארץ".
ב-5 ביוני 1968 נפגש דיין בלשכתו עם נציגי המתנחלים בהנהגתו של הרב לוינגר, ודיין רמז שהחלטה על הקמת ישיבה בחברון תזכה לתמיכתו.
בימים הבאים החלו אישי ציבור ערבים בעיר למחות על כניסת המתנחלים.
הממשלה החליטה כי עד להקמת שכונה זו, המתנחלים דיירי 'מלון פארק' יתגוררו בבית הממשל הצבאי בחברון.
קבוצת המתנחלים גרה שם כשנתיים עד לאכלוס השכונה קריית ארבע, באלול תשל"א (1971).
באוגוסט 1968 הקימו המתנחלים בלא אישור דוכן לממכר משקאות בין דוכני הערבים עבור אורחים ומבקרים שבאו לחתונת בני קצובר שהתקיימה במקום, והמושל הצבאי ומתאם פעולות הממשלה בשטחים הורו לפרקו.
פרשת הדוכן עוררה סערה ציבורית בישראל עקב שלושה צווי גירוש שניתנו למבשלת, מזכיר ההתנחלות וצעיר נוסף.
ראש הממשלה, לוי אשכול כעס ואמר על כך: "המתנחלים נכנסו למקום כמבקרים והעמידו את כולנו לפני עובדה.
לא טוב, אבל כך קרה.
הפיכת ההתנהגות הזאת לשיטה, בכל עניין – קטן כגדול – תערער את עצם סמכותו של הממשל אם לא למעלה מזה".
בעקבות לחץ ציבורי בוטלו הצווים.
בסוף 1968 זכו מתנחלי חברון לעידודם של דוד בן-גוריון וש"י עגנון.