tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסקה הבאה, המתייחסת לדלק מאובנים, מתארת את גישתו: "אנו יכולים לגרום לכל האנושות לשגשג באמצעות אבולוציה תעשייתית חובקת-עולם, בתנאי שלא נהיה טיפשים כל כך להמשיך לכלות בשבריר שנייה של היסטוריה אסטרונומית, את חסכונות האנרגיה המסודרים של מיליארדי שנים, של שימור אנרגיה על ספינת החלל כדור הארץ.
חסכונות האנרגיה האלה הוכנסו לחשבון בנק ערבות-התחדשות החיים של ספינת החלל שלנו, לשם שימוש לצורכי התנעה ראשונית בלבד."
בשנת 1966 הכלכלן קנת' בולדינג השתמש במונח בכותרת המאמר "הכלכלה של ספינת החלל כדור הארץ המתקרבת".
כלכלת בוקרים מול כלכלת אנשי חלל
הדימוי של בולדינג מצביע על כמה נקודות מרכזיות בהן שונה כלכלת אנשי החלל הנמצאים בחללית, מכלכלה של בוקרים במערב הפרוע, שהוא דימוי הן לכלכלה הנהוגה והן לתיאור הנפוץ שלה - הכלכלה הנאו קלאסית.
(דייוויד קורטן פיתח נושא זה תחת השם "בוקרים בספינת חלל" בספרו משנת 1995 "כשתאגידים שולטים בעולם".)
בעולם הבוקרים האוכלוסייה דלילה מאוד, המרחבים עצומים ואדם אחד אינו משפיע על חברו.
בדומה לכך מניח רוב רובו של הניתוח הנאו קלאסי שכל אדם מבצע החלטות במנותק מהמעשים של אנשים אחרים, ללא כל השפעה הדדית.
רווח של אדם אחד אינו בא על חשבונו של אחר.
בחללית לעומת זאת, המרחב מוגבל וקיימת השפעה חזקה של אדם על רעהו.
בעולם הבוקרים יש כמדומה משאבים בלתי נדלים של אדמה, זהב, ושאר משאבי טבע.
בדומה לכך מניחה התאוריה הכלכלית הנאו קלאסית שמשאבי טבע אינם מוגבלים, וכי באמצעות שיפורים בטכנולוגיה, ניתן להשיג כל כמות של משאב טבע.
לעומתם האסטרונאטים חיים עם מלאים מוגבלים וסופיים של חומרי גלם.
בדומה לכך, נראה שבמערב הפרוע אין שום בעיה לזרוק פסולת, וכי האדמה והרוח יבלעו או יפזרו כל דבר שנזרק.
באופן דומה בתיאור הנאו קלאסי, לזריקה פסולת אין ייצוג במודל או עלות כלכלית.
למעשה התאוריה מודדת את הבריאות הכלכלית על ידי מדד של צמיחה כלכלית - דבר שמקושר על ידי כלכלנים ואנשי סביבה כאחד לקצב גבוה של צריכת משאבי טבע ושל ייצור אשפה.
בחללית לעומת זאת, לא רק מלאי המזון והמים מהווים מגבלה אלא גם הניקיון.
אשפה שאינה מטופלת יוצרת הפרעת זיהום גדלה והולכת.
כמו כן, המטרה אינה לקיים זרם מהיר ככל האפשר של חומרים שיהפכו לאשפה, אלא לצרוך באופן זהיר ואיטי את המלאים, ולמחזר במידת האפשר את מה שניתן.
בשל ההשפעה ההדדית, אף איש חלל לא יחשוב על צריכה בלתי הכרחית, אלא אם נענו הצרכים הבסיסיים של כל חברי הצוות וקיים מלאי גדול של אספקה לעתיד.
לבסוף, בספינת החלל, בניגוד לתיאור הנאו קלאסי או למערב הפרוע ה"ריק", קיימות מערכות תומכות חיים.
מערכות אלה מסובכות ומורכבות, והן יכולות לתפקד או להתקלקל, דבר התלוי בין היתר במצב התחזוקה שלהן.
מובן שיריות בספינה או זיהום מתתפשט עלולות לפגוע במערכות, ובכך לסכן את חיי אנשי החלל.
הניתוח של בולדינג וקורטן אינו בהכרח תיאור ההווה, אלא הוא ניסיון לתיאור מציאות עתידית אליה מתקדמת האנושות.
בעוד שבעבר ההנחות של "כלכלת הבוקרים" היו הנחות סבירות למדי (אלו הנחות שנוסחו עוד בתאוריה הכלכלית הקלאסית, במאה ה-18), הרי שככל שאנו מתקדמים אל העתיד אלו הנחות שהופכות פחות ופחות סבירות.
העולם נהיה צפוף יותר; ההשפעה ההדדית חזקה יותר (לדוגמה תהליך הגלובליזציה); אחוז הניצול של רוב משאבי הטבע מתוך המאגרים הניתנים לניצול עולה, ובחלקם (לדוגמה דגים, מים, או אנרגיה) יש משבר מתעצם או חששות כבדים למשבר כזה; בדומה לכך עולה כמות האשפה והזיהום העולמית.
באופן ניכר תפקודן של רוב המערכות, ביוטיות וא-ביוטיות שמספקות תפקודים תומכי חיים מידרדר והולך.
ספינת השוטים הוא שמה של פואמה סטירית מאת הסופר הגרמני סבסטיאן ברנט, שיצאה לאור בבזל בשנת 1494. היא תורגמה למרבית לשונות אירופה, והייתה אחת היצירות הפופולריות ביותר בתקופת הרנסאנס.
זוהי אלגוריה המתארת את חולשותיהם של בני האדם וכוללת 113 פרקים המלווים בחיתוכי עץ המיוחסים על ידי חלק מהחוקרים לאלברכט דירר.
מסופר בה על ספינה העמוסה באלפי שוטים המסווגים ל-112 סוגים שונים, ואשר מפליגה דרך גן עדן של שוטים אל ארץ השוטים.
ספינת העבדים הוא ציור של האמן האנגלי ויליאם טרנר.
הציור הוצג לראשונה בשנת 1840. הציור מבוסס על מספר גורמים, אחד מהם הוא פרשה שהתרחשה 60 שנה קודם, שכונתה הטבח בספינת העבדים זונג.
נושא הציור הוא המנהג שרווח במאה השמונה עשרה ועל פיו נהגו הימאים שהובילו עבדים לזרוק לאוקיינוס האטלנטי את העבדים החולים.
חברות הביטוח בתקופה זו הבחינו בין אבדות בנפש שאירעו תוך כדי ההפלגה לבין אבדות שאירעו על החוף.
לכן העדיפו הימאים "להיפטר" מהעבדים החולים טרם הגיעם לחוף.
טרנר ביקש באמצעות הציור לתרום את חלקו למאבק נגד העבדות.
בציור נראית ספינת עבדים חסרי אונים במרכז סופה בלב ים, ומסביבה יצורים ימיים משונים.
העבדים טובעים במים, מניפים את ידיהם ורגליהם לכל עבר כדי להנצל, אך לשווא.
כוחות האוקיינוס האימתניים והיצורים הימיים מסמלים את כוחו של הטבע שיעניש את אלו שאשמים בפשעים נגד העבדים.
האופק הבהיר - ורדרד בפינה הימנית העליונה של הציור מסמל את התקווה לשינוי.
פס של אור במרכז הסערה שנראה כחוצה את הסערה לשניים, מסמל גם הוא התערבות כמו אלוהית שתעניש את הפושעים ותשחרר את העבדים.
ניתן לפרש את צבעי הרקע גם כשקיעת שמש מרהיבה וסמלית, על משמעויותיה (האם שקיעתה של תרבות?
גופות העבדים הטובעים נראות מרחוק, ואף כי הן נראות במדויק, הן אינן נחוות בהכרח כגופות אנושיות, וגם כאן עשוי הדבר לעורר את תמיהת המתבונן.
הציור זכה להערכה רבה לא רק בגלל הנושא שלו אלא גם בגלל השימוש היפה בצבע שנעשה בו ובגלל האופן שבו נראים האופק והים כמתאחדים מסביב לספינה המרוחקת.
בשכבה התחתונה של הציור ניתן לזהות ציור של עבד כורע וקשור לשלשלאות, מחכה לגאולתו.
הציור מוצג במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, ארצות הברית.
ספינת הרעשה הייתה ספינת מפרשים מלחמתית מן המאות 17–19, שחימושה העיקרי היה מרגמות כבדות שהוצבו מלפנים קרוב לחרטום והמטירו אש תלולת־מסלול.
הן נבנו במיוחד להפגזת מטרות מבוצרות בחוף כשהן עוגנות, וירו פגזים או קָרְקאסוֹת ולא כדורי תותח.
לימים השתתפו ספינות הרעשה גם בקרבות סדורים כחלק מן המערך הקרבי.
הספינות הראשונות מסוג זה היו דו־תורניות בעלות מעטה אורכי של קֶטְשׁ (Ketch), אך מאוחר יותר שוכללו ונבנו עם מעטה רוחבי על שלושה תרנים, כמו אוניות המלחמה הסטנדרטיות של תקופתן.
השימוש בספינות הרעשה פסק באמצע המאה ה־19, בתקופת המעבר ממפרש לקיטור.
מקובל בקרב החוקרים כי ספינות ההרעשה הראשונות נבנו עבור הצי הצרפתי בסוף המאה ה-17 על פי תכנונו של ברנאר רנו ד'אליסגרא (d'Eliçagaray).
הן נקראו בתחילה Gáliote à bombe, "גאליוט" - כשמה של ספינה קצרה ורחבה ומוצקה ממוצא הולנדי, שעמדה היטב ברתע החזק שנוצר בשעת הירי.
חמש ספינות מסוג זה הרעישו את ביצורי החוף של אלג'יר ב-1682, הרעשה במהלכה נהרגו כ-700 ממגיני העיר.
שנתיים לאחר מכן חזרו הצרפתים על הצלחתם בג'נובה.
ספינות ההרעשה הצרפתיות הראשונות חומשו בשתי מרגמות שהוצבו זו לצד זו על הסיפון הקדמי כשקניהן פונים קדימה.
כדי לכוון את כלי הנשק לעבר המטרה צריך היה לסובב את הספינה כולה על ידי מתיחה או שחרור של חבלי העוגנים.
על טווח הירי שלטו בדרך כלל באמצעות משקל אבק השריפה ולאו דווקא על ידי הגבהת לוע המרגמה.
הצי המלכותי הבריטי העתיק מן הצרפתים את צורת המבנה של הספינה והוסיף ושכלל אותה לצרכיו.
את זוג המרגמות שניצבו זו לצד זו כשלועיהן פונים קדימה החליפו הבריטים בזוג מרגמות שהוצבו לאורך קו השדרית על גבי בסיס עץ מסתובב.
בסיסים אלו נשענו על מצלעת עץ פנימית חזקה, שהעבירה את הכוחות שנוצרו בשעת הירי אל גוף הספינה.
החללים בתוך המצלעת שימשו לאחסנת תחמושת.
ספינות ההרעשה הראשונות היו דו-תורניות בעלות מעטה מפרשים אורכי של קטש.
הפעלתן הייתה מסורבלת, בחלקו משום שתורניהן נקבעו מרחק רב אחורנית מן המקובל כדי להותיר מקום למרגמות ועל מנת להשאיר שדה ראייה נקי מלפנים להן.
משום כך החלו הבריטים בונים מתחילת המאה ה-19 ספינות תלת-תורניות מלאות מעטה (בעלות מפרשים רוחביים), שכל אחת משתי המרגמות שלהן מוצבת בין שני תרנים סמוכים.
החיבל הקדמי של כל אחד מן התרנים היה עשוי בדרך כלל משרשרות ברזל, כדי להגן עליו מפני הלהבה שפרצה מלוע המרגמה בשעת הירי.
המרגמות היו כלי הנשק הימיים היחידים שירו פגזים (קלעים מתפוצצים) ולא קלעים מלאים.
מאחר שהחזקת מלאי גדול של פגזים באונייה הייתה מסוכנת ביותר, ומשום שהבסיסים המחוזקים של המרגמות תפסו מקום גדול בבטן האונייה, הפליגה בדרך כלל בעקבות כל ספינת הרעשה גם ספינת ליווי (tender), שהובילה את התחמושת ואת הקצינים המופקדים על הפעלת המרגמות.
לימים ליוו את ספינות ההרעשה גם פריגטות, שגוננו עליהן מפני התקפה של כלי שיט קטנים ומהירים.
ספינות הרעשה נקראו בדרך כלל על שמם של הרי געש או נשאו שמות המרמזים על תכונות של נפץ והתפוצצות.
מהן שנקראו בשמות הקשורים לעולם המתים.
כלי שיט מסוגים אחרים שהוסבו לספינות הרעשה הוסיפו בדרך כלל להחזיק בשמם המקורי.
ספינות הרעשה היו כלי שיט בעלי ייעוד צר ביותר, התקנתן לשירות ואחזקתן הייתה יקרה, ולכן התאימו בדוחק לתפקיד המשני שיועד להן – ספינות סיור.
מאחר שגופן היה חזק במיוחד, כדי שיוכל לעמוד ברתע המרגמות, הוסבו כמה מהן לאוניות חקר שהפליגו אל האוקיינוס הארקטי ואנטארקטיקה.
המפורסמות ביותר מבין אוניות חקר אלה הן אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור".
במקרה שלהן, הרי הגעש – הר ארבוס והר טרור (אנטארקטיקה) באי רוֹס באנטארקטיקה – נקראו על שם האוניות ולא להפך.
תותחים ימיים שטוחי מסלול היורים פגזים נכנסו לשימוש בציים הגדולים בשנות הארבעים של המאה ה-19 , אך למרות זאת המשיכו להשתמש מפעם לפעם בספינות הרעשה.
במלחמת האזרחים האמריקנית הפעיל צי האיחוד ספינות תותחים משוריינות חמושות במרגמות 13 אינץ'; המרגמה שקלה 17,250 ליברות והבסיס שלה 4,500 ליברות נוספות.
כל אחת מן המרגמות הללו ירתה פגזים במשקל 204 ליברות, בעזרת מטען הודף של אבק שרפה במשקל 7 ליברות ולטווח של שלושה מייל.
החישוב מראה, כי הפגז עף באוויר למשך 30 שניות קודם שפגע במטרה והתפוצץ.
כלי שיט אלה שימשו בהתקפות על מבצרים אחדים, כמו פורט פולאסקי בג'ורג'יה.
ספינות ההרעשה הבריטיות "רֵייסהוֹרְס" (Racehorse) ו"קָארְקֶס" (Carcass) יצאו בשנות השבעים של המאה ה-18 למסע אל הקוטב הצפוני.
בהפלגה, שלא הושלמה, השתתף גם הוריישו נלסון הצעיר.
ספינות ההרעשה הבריטיות "דִיסְקָבֶרִי" (Discovery), "אֶקספְּלוֹזֶ'ן" (Expolsion), "הֶקלֶה" (Hecla), "סוֹלפֶר" (Solphur), "טרור" (Terror), "וולקֶנוֹ" (Volcano) ו"זֶבְּרֶה" (Zebra) השתתפו בקרב קופנהגן הראשון ב-1801.
אוניות הוד מלכותו ת'אנדר (Thunder), "ויזוביוס" (Vesuvius) ו"אֶטְנֶה" (Aetna) השתתפו בקרב קופנהגן השני ב-1807.
אוניות הוד מלכותו ת'אנדר ו"אֶטְנֶה" נטלו חלק גם בקרב איל ד'אקס (Île-d'Aix) ב-1808. (קרב זה מפורסם גם בשל שלוש ספינות הרקטות שהשתתפו בו בנוסף לספינות ההרעשה.)
המילים "And the rockets' red glare, the bombs bursting in air" בהמנון האמריקני, פרי עטו של המשורר פרנסיס סקוט קי, מתארות את שהתרחש בקרב בולטימור ב-1814, בו נטלו חלק אוניות הוד-מלכותו "וולקנו", "מטאור" (Meteor), "דֶוָוסְטֶיישֶן" (Devastation), "אֶטְנֶה" ו"טֶרוֹר".
ספינות הרעשה היו חלק מהשייטת הבריטית שתקפה את פורט סנט פיליפ בינואר 1815, במהלך מלחמת 1812. מאורע זה ידוע בשם המצור על פורט סנט פיליפ.
אה"מ "הֶקלֶה" אחרת ואחותה "פיורי" (Fury) היו האוניות בהן הפליג וויליאם פרי פעמים אחדות אל האוקיינוס הארקטי בין 1819 ל-1827.
בקרב וורה קרוז ב-1838 ירו ספינות ההרעשה הצרפתיות "ווּלקָא" (Vulcain) ו"סיקלוֹפּ" (Cyclope) את עיקר המטחים, כשהן פוגעות ומסבות נזק כבד למצבורי התחמושת של המקסיקנים.
אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור" שימשו כספינות חקר במשלחותיהם של ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה ב-1840–1843 ושל ג'ון פרנקלין לאוקיינוס הארקטי ב-1845–1848. אה"מ "טרור" שימשה עוד קודם לכן את ג'ורג' בק במסעו אל האוקיינוס הארקטי ב-1836–1837.
פורסטר (ראה אור ב-1945), המגולל את הרפתקאותיו של הוריישיו הורנבלואר, מתוארים קרבות ימיים אחדים בהם נטלו חלק ספינות הרעשה.
הטקסט כולל תיאור מפורט ביותר של פעולות טעינת המרגמות וכיוונן למטרה.
ספינותיו של הורנבלואר נקראו "הרווי" ו"מוֹת'", מה שמלמד כי פורסטר לא הכיר את המוסכמה ההיסטורית הנוגעת למתן שמות לספינות הרעשה.
בספר שכתב מאוחר יותר, "הורנבלואר באיי הודו המערבית", מתוארת מרגמה ימית ניידת שהוצבה בספינה, ושימשה להרעשת מטרה בחוף במהלכו של קרב ימי בנהר.
ספינת השעשועים הוא מחזמר אמריקאי מאת ג'רום קרן (מוזיקה) ואוסקר המרשטיין (ליברית) ונחשב למחזמר החשוב, המצליח ופורץ הדרך ביותר בברודוויי בשנים שלפני השפל הגדול.
המחזמר הוא עיבוד לרומן מאת עדנה פרבר (Edna Ferber; 1926), שהופק והועלה לראשונה על הבמה ב-1927 על ידי פלורנץ זיגפלד, בהמשך הופקו שתי גרסאות לקולנוע (ב-1936 וב-1951).
ההפקה המקורית "רצה" באופן חסר תקדים, במשך שנה וחצי ברציפות, בתיאטרון זיגפלד.
המחזמר מגולל את סיפורה של להקת בידור על סיפונה של ספינה בשם "פריחת הכותנה" (Cotton Blossom), שנעה במעלה הנהר מיסיסיפי מאזור ניו אורלינס לשיקגו בין השנים 1880 ועד 1926, שנה בה שקעה צורת בידור זו.
מלבד שירים וריקודים שובי לב ולהיטים כגון Ol' Man River (שהושמע לראשונה בהפקה הלונדונית מפיו של הזמר פול רובסון והפך לאחד מביצועיו המפורסמים), מטפל המחזה בנושא הגזענות.
צוות המחזמר הוא ברובו אפרו-אמריקאי, המופיע בפני קהל לבן בעיקרו (הן בהצגה והן במציאות).
המחברים הכניסו לעלילה ולתמליל לא מעט ביטויים ואירועים גזעניים, במטרה להציג את הצד השני של המטבע לקהל הלבן.
עם זאת, קשה כיום לקבל רבים מהביטויים והדיאלוגים במחזה הכוללים ביטויי גזענות גסה.
מכמורתן הוא כלי שיט המיועד לדיג מסחרי באמצעות רשת מכמורת.
הדייגים פורשים רשת מכמורת מהמכמורתן ולוכדים כמויות גדולות של דגים.