tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טורפיה העיקריים של המזאמה הם יגוארים, פומות, סמורי טאירה, נשרון מלכותי, עיט ההרפיה וטורפים קרקעיים אחרים.
בטרינידד, המזאמה האדומה מאוימת בעיקר על ידי האוצלוט ודורסי יום גדולים.
בשל מבנה גופן הקומפקטי והזריזות שלהן, המזאמות מסוגלות להיעלם בנקל בסבך.
שיטת ההתחמקות שלהם מטורפים תלויה במקום עמידתם: בעומק היער, המזאמה תקפא תחילה על מקומה בתקוה שהטורף לא ישים לב אליה, והיא תימלט בהקדם האפשרי לכיסי סבך גדולים שם תתחבא עד יעבור זעם.
חסרונה של המזאמה הוא הסיבולת הנמוכה שלה; היא אינה מסוגלת לרוץ לטווח רחוק, וכלב בית ממוצע מוסגל לעקוף אותה.
בשל כך, כאשר היא נאלצת לרוץ, היא תעצור אחת למספר שניות כדי לבדוק האם הסכנה חלפה, או שתנסה שוב ושוב לנקוט בזינוק, הקפאה והסתתרות כדי לבלבל את הטורף.
הפרווה האדמדמה-חומה שלה מספקת לה הסוואה מעולה ביער הצפוף.
בסמיכות למקורות מים, המזאמה תשמש בכישורי השחייה היוצאי דופן שלה כדי להתחמק מרודפיה, והיא מסוגלת לחצות נהרות רחבים או לצעוד בהם למרחקים של 300 מטרים.
המזאמה האדומה נוהגת לשחר למזון מתחת לצמחים פורחים או לעצים.
התזונה שלה מורכבת בעיקר מדשא, שורשים ירוקים, ניצנים, פרחים, עלים, פירות וזרעים, והיא ידועה כמזיקה משמעותית לגידולים חקלאיים כמו דגנים, שעועית, תירס וגפנים.
ביערות הגשם, 80% מתזונתה מבוססת על פירות.
בטרינידד וטובגו היא נצפתה מלקטת פטריות בעונת הגשמים.
מחקר משנת 2004, מצא שהמזאמה האדומה מסתמכת בגויאנה הצרפתית בעיקר על פירות העשירים בחומרים מזינים, בעוד שבקיץ (בין יוני לספטמבר) היא משנה את תזונתה בקיצוניות ומעכלת מזונות צמחיים המכילים סיבים רבים.
במקרים של מחסור מזון, היא עשויה לאכול גם פקעות, קליפות, אגוזים וחולייתנים קטנטנים.
למזאמה יש מערכת עיכול מורכבת המאפשרת להם לעכל סוגים רבים של מזונות צמחיים באמצעות חיידקים סימביוטיים.
כדי לנצל את המקסימום של הערך התזונתי של הצמחייה, המזאמה האדומה מעלה גירה עד שהמזון נטחן היטב.
ניתן לראותה מעלה גירה בעיקר בשעות המנוחה.
למזאמה האדומה וליתר קרובותיה, יש חשיבות אקולוגית רבה ליערות הטרופיים; היא מפיצה באמצעות צואתה זרעים של עשרות מיני צמחים, וחלקם עשויים להיות בסכנת הכחדה לולא המזאמה.
אף על פי שאין למזאמה עונת רבייה קבועה בדומה ליונקים החיים באזורים טרופיים, מכל מקום, יש שיא לידות מינואר עד אפריל ומיולי עד ספטמבר.
נקבת המזאמה היא מונגומית; הזכר לעומת זאת עשוי להתרבות עם נקבות נוספות החולפות בשטחו.
המאבק בין הזכרים הוא בעיקר על השליטה בנקבות, והקרבות כוללים דקירות ונשיכות.
למזאמה האדומה יש תקופת הריון של 200–225 ימים, ומדי שנה מתרחשת המלטה אחת.
הנקבה מגיע לבגרות בגיל 13 חודשים לעומת הזכרים שמגיעים לבגרות בגיל 12 חודשים.
ברוב המקרים נולד עופר יחיד, אך תיתכן לידה של תאומים (בעיקר אצל נקבות צעירות).
בימיו הראשונים, העופר שוהה ללא תזוזה בצמחייה הסבוכה עד שהוא גדול מספיק כדי ללכת לצד אימו, כשהפרווה הבהירה והמנוקדת שלו מתמזגת עם הסביבה המיוערת והסבוכה.
האיילה מניקה את העופר עד הגמילה שמתרחשת בגיל 6 חודשים, ואפילו במקרים של זוגות מונוגמיים, הזכר לעולם לא יסייע בטיפול בצאצא.
לקראת הגמילה, העופר מצטרף עם אימו בהליכתה ביער, והוא לומד ממנה ללקט מזון ומסתגל בהדרגה לאכילת מזון מוצק.
תוחלת החיים של המזאמה האדומה בטבע היא 7–12 שנים.
בשבי פרט אחד חי עד 16 שנים.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של המזאמה האדומה לאור חוסר ודאות טקסונומית.
ניתן יהיה להעריך את מצבו רק לאחר הגדרה ברורה של התפוצה והאוכלוסיות של המין, שכן אוכלוסיות מסוימות נמצאות בסכנה ואילו אחרות לא, וטרם ניתן לדעת ברור אילו אוכלוסיות משתייכות למין זה.
בשל כך, עד שיהיה מידע ברור אודות הטקסונומיה של המזאמות באמריקה הדרומית, המזאמה האדומה עדיין תסווג כמין חסר נתונים (DD).
מגמת האוכלוסייה אף היא אינה ידועה.
ללא ספק, הציד, ובירוא יערות מהווים איום מרכזי על המין.
המזאמה ניצודת לאורך הטווח שלה לבשר או בשל היותה "מזיק לחקלאות", ובאזורים מסוימים כמו באמזונס בפרו מדובר בפעולה חוקית לכל דבר.
אין כמעט פעולות שימור ספציפיות עבורה, וכרגע ההגנה היחידה על אוכלוסיות של מזאמות אדומות מתבטאת בנוכחותן באזורים מוגנים כדוגמת הפארק הלאומי מנו או הפארק הלאומי אמאס.
מזאמה אפורה (שם מדעי: Mazama gouazoubira; נקראת גם מזאמה חומה או שיפוד אפור), היא מין של אייל בינוני בסוג מזאמה שבתת-משפחת איילי העולם החדש, החיה ברחבי אמריקה הדרומית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1814 על ידי הזואולוג הרוסי-גרמני גוטהלף פישר פון ולדהיים, והיא השנייה בגודלה בסוג לאחר המזאמה האדומה.
מספר מיני מזאמה נחשבו בעבר כתת-מינים שלה כדוגמת מזאמה אמזונית ומזאמה יוקטנית.
המזאמה האפורה היא אחת מהמזאמות הנפוצות ביותר בדרום אמריקה.
האטימולוגיה של השם המדעי שלה הוא כדלהלן: "Mazama" - מקורו במילה "מאקאמה" (macame) ששימשה ככינוי לאיילים הללו במקסיקו לפני מאות שנים.
"gouazoubira" הוא הכינוי שניתן למין על ידי חוקר הטבע הספרדי פליקס דה אזרה.
אזרה שהיה החוקר הראשון אשר סיפק מידע אודות האיילים הקטנים הללו, העניק למזאמה האדומה את השם גוואזופיטה ולמזאמה האפורה את השם גוואזובירה.
שמה הרשמי מרמז על הצבע העיקרי של פרוותה חום-אפרפר.
השם "שיפוד", נועד לציין את מבנה הקרן הייחודי לסוג.
המזאמה האפורה היא פרסתנית קטנה למדי, אולם היא הגדולה ביותר בסוגה לאחר המזאמה האדומה.
התנוחה של הגב שלה זקופה ומקנה לה מראה דומה יותר לאייל רגיל לעומת חלק מהמינים המזכירים בתנוחה השפופה שלהם מונטיאק או צביון.
בעוד שהיא נבדלת מהמזאמה האדומה בפרוותה הבהירה ובהיותה קטנת קומה יותר, ההבחנה בינה לבין המזאמה האמזונית כמעט בלתי אפשרית ומסתכמת בעיקר בטווח התפוצה השונה שלהן.
הבדלים מינוריים בין השתיים מתבטאים בכך שהמזאמה האפורה גדולה יותר, יש לה אוזניים מעוגלות יותר עם בולה שמיעתית רחבה, עיניה קטנות יותר והאחוריים שלה כתמתמים.
מבנה גופה ארוך ורזה, יש לה צוואר צר ואורך וראש משולש וקטן.
הזנב שלה קצר ורחב, והרגליים ארוכות ודקות.
אורך ראשה וגופה של המזאמה האפורה הוא 85–105 ס"מ, גובהה בכתפיים כ-65 ס"מ, ומשקלה 11–25 ק"ג.
הזכרים והנקבות זהים לגמרי, והדו-צורתיות הזוויגית מתבטאת בכך שלזכרים יש קרניים.
הקרניים הדקות הללו צומחות בזווית אלכסונית מהמצח, ובדרך כלל הן חסרות סיעופים ומסתכמות במחט חדה ופשוטה.
כתוצאה מכך, לקרניים יש פוטנציאל לגרום לחתכים עמוקים בעור במאבק בין יריבים.
אורך הקרניים הוא 7–10 ס"מ בממוצע.
הפרווה של המזאמה האפורה דקה וקצרה מאוד.
צבע הפרווה נע מאפרפר בהיר או כהה לחום-אפרפר, חום כתמתם או אפילו חום כהה.
במקרים מסוימים, היא עשויה להיות אדמדמה בדומה לקרובתה המזאמה האדומה.
צבע הפרווה עשוי להיות תלוי בבית הגידול: מזאמות המצויות באזורי מרעה, נוטות להיות חומות יותר, בעוד שהמזאמות המצויות ביער נוטות להיות אפורות.
ניתן לראות וריאציה משמעותית בצבע מפרט לפרט ומאוכלוסייה אחת לאחרת.
הצוואר נוטה להיות אפרפר חיוור הבהיר יותר משאר הגוף, ואזור הכתפיים עשוי להתכהות.
על החלק הקדמי של כל רגל יש לעיתים פס שחור.
הגחון, החזה והמפשעה בצבע כתמתם בהיר, והאחוריים כתומות במיוחד ומשמשות לזיהויה של המזאמה.
הצדדים הפנימיים של הרגליים והגרון בצבע צהבהב קרמי או לבן.
צידו העליון של הזנב כתמתם-חום, וצידו התחתון לבן בוהק.
הצבע של הראש הוא אפרפר בהיר בלחיים ובבסיס האוזניים, בעוד שהפנים ססגוניות יותר: החזית שלהם חומה, והחרטום והמצח בולטים היטב בשל הצבע החום-שוקולד כהה שלהם.
במרכז המצח הכהה, יש לרוב משטח שיער ארוך בצבע חום בהיר או כתמתם, ואין זה נדיר שאף הוא יהיה כהה לחלוטין.
מעל העיניים יש גבות לבנות קטנות בדומה לאייל הפמפס, ולעיתים יהיו משקפיים לבנים במקום זאת.
האוזניים אפרפרות בצד החיצוני, ובצד הפנימי הן קריחות לגמרי לבן מקווצת שיער לבנות קטנות.
הסנטר והשפה התחתונה לבנים בדרך כלל.
המזאמה האפורה מצויה בחלק הדרום-מרכזי של אמריקה הדרומית.
טווח התפוצה שלה משתרע על פני דרום, מרכז ומזרח ברזיל, דרום ומרכז בוליביה, מרבית פרגוואי ואורוגוואי, וצפון ומרכז ארגנטינה.
הטווח הגאוגרפי שלה הוא לאורך הסוואנות הטרופיות והיבשות של דרום אמריקה, ותפוצה נעצרת ביער האמזונס בצפון, הרי האנדים במערב, המישורים הצחיחים של מרכז הפטגוניה בדרום והאוקיינוס האטלנטי במזרח.
בית הגידול של מזאמה זו נוגד באופן מובהק את קרובותיה האדומה או האמזונית: בעוד שהן נמצאות ביערות טרופיים עבותים, המזאמה האפורה חיה ביערות דלילים, חורשים, ואפילו בסוואנות גבוהות המנוקדות בכתמי עצים.
דוגמה בולטת לכך היא הימצאותה באזור הסראדו, הגראן צ'אקו או הקאטינגס שמתאפיינים בעיקר בכיסוי של שיחים ופחות של עצים, וכן באזור הפמפס המתאפיין בסוואנות.
עם זאת, לרוב היא לא תהיה נוכחת בבתי גידול פתוחים מדי ההופכים אותה לפגיעה עבור טורפים וציידים.
בתי הגידול שלה נמצאים לרוב באזורים מישוריים, אך היא מצויה גם על המורדות של הרי האנדים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא מילימטר לשנה.
המזאמות האפורות הם לרוב סולטריות, ולעיתים נדירות הן נצפות בקבוצות של 3 פרטים.
במשך היום הם מרבים לשהות באזורי סבך צפוף וגבוה המסווה אותם מפני הטורפים, בעוד שבמהלך הלילה הן מבקרות באזורים פתוחים וחשופים.
בשבי, המזאמות נוטות להיות מפוחדות אם לא מסופק להן אזור מסתור.
המזאמות הן טריטוריאליות, ובשבי נצפו עימותים בהיקף נמוך בין זכרים בתור הגנה על השטח מפני היריב.
השטח הביתי של הנקבה חופף לרוב לשטחן של נקבות אחרות ואף זכרים, בעוד ששטחו של הזכר הוא בלעדי עבורו, ורק נקבות יוכלו לשהות בו.
אחת דרכים העיקריות שבהן המזאמה משתמשת לתקשורת עם בני מינה היא התקשורת הכימית באמצעות חוש הריח; המזאמה מפרישה מגוון של ריחות על ידי הטלת שתן וצואה או שפשוף המצח בצמחייה, והריח אשר מגיע לנחיריהן של מזאמות אחרות באזור מלמד אותן על נוכחות באזור של מזאמה ממין זכר או נקבה.
יש הבדל בתדירות הפרשת הריחות בין הנקבות לזכרים, ובין זכרים צעירים למבוגרים.
נקבות נוטות לסמן את שטח הליבה שלהן, לעומת הזכרים אשר מסמנים אף את הגבולות.
בדומה ליונקים רבים, סביר להניח שהתקשורת בין המזאמות נעשית גם באמצעות תקשורת קולית, וכן באמצעות תקשורת חזותית של תנועות גוף.
הטורפים העיקריים של המזאמה האפורה הם יגוארים, פומות, אוצלוטים, זאבי רעמה וכן מספר עופות דורסים.
כלבי בית עשויים גם הם להרוג מזאמות לעיתים קרובות.
באופן כללי, המזאמה האפורה היא יונק אוכל פירות, והדבר בא לידי ביטוי במיוחד בעונת הגשמים הנמשכת מנובמבר עד פברואר.
היא נוטה להתמקד בפירות בשרניים מעצים דמויי שיח הנגישים ליונק קטן קומה כמוה.
במהלך העונה היבשה, התזונה מתחלפת בפירות מעצים כדוגמת שיזף וקסאלפיניים; העצים הללו מייצרים פירות יבשים וקשים אשר אינם מצויים בעונת הגשמים.
באזורים צחיחים כמו הגראן צ'אקו והקטינגס, לחץ המים ניכר במיוחד במהלך העונה היבשה, וכתוצאה מכך, המזאמה אוכלת כמויות משמעותיות של פירות קקטוסים וברומליים העשירים בנוזלים, וכן עלים בשרניים ושורשים במקרה הצורך.
אף על פי שהמזאמה אוכלת פירות בעיקר, היא אינה מתנזרת ממזונות צמחיים אחרים.
היא תאכל גם שורשים, ענפים, פרחים, ניצנים, קליפות, דגנים, אגוזים, זרעים, ועלים של עצים ושיחים שונים, חלקם עונתיים וחלקם מצויים לאורך השנה.
למזאמה האפורה תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת זרעי עצים ושיחים.
למזאמה האפורה אין עונת רבייה קבועה, בהתחשב בכך שעופרים נצפו במשך כל תקופות השנה.
גורם נוסף שמאשר זאת, הוא נוכחות של קרניים מלוטשות אצל הזכרים במשך כל השנה.
הזכרים משילים את קרניהם כנראה אחת ל-18 חודשים - הרבה יותר מאיילים רגילים.
הנקבות מתרבות החל מגיל שנה, והן עשויות בו זמנית להניק עופר ולהיות בהריון.
תקופת ההריון היא בסביבות שמונה חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד ולעיתים נדירות תאומים.
העופרים נולדים עם פרווה מנוקדת בצפיפות, והם דומים להפליא לעופרי אייל פרדי לבן-זנב.
הנקבה מעניקה לעופר טיפול עד הגמילה.
בשבועות הראשונים לחייו, הוא שוהה חבוי בצמחייה, עד שיהיה גדול מספיק בשביל לצעוד עם אימו.
לא תועד טיפול של הזכר בעופר, אף שהאיילים הללו מונוגמים בדרך כלל.
הגמילה מתרחשת בגיל 6 חודשים.
תוחלת החיים של המזאמה האפורה היא כנראה בין 7 ל-12 שנים.
המזאמה האפורה מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור התפוצה הגדולה יחסית, התרחשות במספר רב של אזורים מוגנים, ואוכלוסיות גדולות ויציבות שאינן נמצאות בירידה גדולה מספיק על מנת להעפיל לקטגוריה מאוימת בשלב זה.
מחקרים בשנית האחרונות מראים שאף על פי שאוכלוסיות המזאמה נמצאות בירידה במקומות שיש מגע עם אוכלוסייה אנושית, מכל מקום, הדבר לא יצדיק בעתיד הנראה לעין שום שינוי במצב השימור עקב הטווח הרחב של המין ושפע המספרים שלו, אם כי מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה.
האוכלוסיות של המזאמה בארגנטינה יורדות עקב לחץ ציד ואובדן בית גידול; ישנן משלחות ציד בינלאומיות המגיעות מדי שנה לארגנטינה כדי לצוד את היונקים שלה, והמזאמה אם כן היא אחת מתוך מאות יונקים הסובלים מכך.
בבוליביה, מצבה של המזאמה טוב יחסית למרות לחץ טריפה מצד כלבי ציד.
בברזיל, המזאמה האפורה היא מין האייל הנפוץ ביותר ברחבי דרום ומרכז המדינה, אולם באזורים מסוימים כמו בריו גרנדה, ריו דה ז'ניירו ודו סול האוכלוסיות של נמצאות בירידה.
בפרגוואי, האוכלוסיות יציבות למעט באזורים עירוניים או כאלו עם צפיפות אנושית גבוהה.
המזאמה האפורה מתקיימת בכמה אזורים מוגנים: 5 גנים לאומיים ו-9 עתודות מחוזיות בארגנטינה; כמעט בכל הגנים הלאומיים והשמורות הפרטיות ב-פרגוואי, ב-7 פארקים לאומיים בבוליביה, ובאזורים מוגנים רבים בברזיל.
הציד של המזאמה אינו חוקי במקומות רבים (מספר מחוזות בארגנטינה למשל), אולם החוק לא נאכף ברוב המקרים.
פעולות השימור המומלצות עבור המדינות הללו, הן שליטה בכלבי ציד משוטטים, הענקת מודעות לתושבי הכפרים לפעול לשימור המזאמה במקום להרוג אותה, ואכיפה של חוקי הציד.
מזאמה אמזונית (שם מדעי: Mazama nemorivaga; קרויה גם מזאמה חומה אמזונית), היא מין של אייל קטן בסוג מזאמה החי בצפון-מרכז אמריקה הדרומית; כפי שמרמז שמה, היא מצויה בעיקר באזור האמזוניה.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1817 על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיווייה בתור תת-מין של מזאמה אפורה, ורק החל משנת ה-2000 הוכרה כמין נפרד.
הזיהוי בינה לבין המזאמה האפורה קשה ביותר, ובנוסף לכך, השתיים חופפות בכל רחבי התפוצה שלהן.
המזאמה האמזונית דומה מאוד בממדי גופה ובצבעי פרוותה למזאמה האפורה.
יש לה גוף קומפקטי ורזה, צוואר ארוך וצר וראש משולש.
האוזניים שלה עגולות ורחבות, זנבה קצר ורגליה ארוכות ודקות.
צבע הפרווה שלה הוא חום אפרפר או חום מפויח כהה, הנוטה להיות בהיר יותר בצוואר וכהה יותר בחלק העליון של הצלעות ובגב.
הצבע הכהה שלה נועד עבור ההסוואה ביער הטרופי החשוך.
לאורך הגב והעורף יש לעיתים פס חום שוקולד כהה דהוי.
הרגליים כהות במקצת, והמפשעה, פנים הרגליים והצד התחתון של הזנב - לבנים.
העכוז והצד העליון של הזנב בצבע חום שוקולד, בניגוד לצבע הכתום בוהק אצל המזאמה האפורה.
הבדלים מינוריים אחרים בין השתיים, הוא שלמזאמה האמזונית יש אוזניים מחודדות וקטנות יותר, עיניים גדולות, ובולות שמיעה צרות יותר.
הלחיים בצבע חום בהיר, לעומת הפנים הכהות והדהויות.
מעל העיניים יש לעיתים גבות לבנות דהויות, והחרטום והמצח כהים במיוחד; על המצח יש לרוב משטח שיער צפוף בצבע חום בהיר יותר.
לזכרים זוג קרניים ארוכות ודקות דמויות מחט וללא סיעופים, ונוכחותן מהווה את ההבדל היחיד בין הזכרים לנקבות.
העופרים נולדים עם שורות כתמים לבנים וצבעם עמוק יותר.
טווח התפוצה של המזאמה האמזונית נופל בתחומי המדינות: ברזיל, סורינאם, גיאנה הצרפתית, גיאנה, ונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, וכנראה גם בוליביה.
היא אינה מצויה באמריקה המרכזית, להוציא אוכלוסייה אחת באיי הפנינה אשר בשליטת פנמה.
בברזיל, המזאמה מצויה במיוחד באזור הצפוני הגשום, אך גם באזור המעבר הדרומי בו היא עשוי לחפוף עם קרובתה המזאמה האפורה (בעיקר מרניאו ומאטו גרוסו).
בין המדינות הברזילאיות שבהם היא מצויה, ניתן למנות את רוריימה, אמזונאס, אקרי, רונדוניה, פארה, אמאפה, מרניאו, מאטו גרוסו, טוקנטינס, מאטו גרוסו דו סול, מינאס ז'ראיס, באהיה וגויאס.
היא נפוצה כנראה בכל רחבי גיאנה הצרפתית, סורינאם וגיאנה, בעוד שבוונצואלה היא מוגבלת ליערות הירוקים מדרום לאורינוקו - בעיקר במדינות בוליבר ואמסונאס, אך גם לאורך יערות החופים של פלקון, קרבובו, ארגואה, לארה וסוליה.
בקולומביה, יש דיווחים על תצפיות במזאמה מהמחוזות: אמסונס, בוליבר, ססאר, קקטה, וקונדינמרקה בגבהים של 0 עד 500 מטר מעל פני הים, וייתכן שהוא נפוץ גם במחוזות נוספים.
באקוודור, היא מצויה בכל אזור האמזונאס.
בפרו, אין מידע מדויק להיקף התפוצה שלה במדינה, אך לדברי חוקרי טבע, היא נפוצה בכל אזור האמזונאס בצפון-מזרח פרו (להוציא מספר אזורים מוצפים) עד גבהים של 1,500 מטר מעל פני הים.
ההשערה היא שהמזאמה האמזונית מצויה גם בצפון בוליביה, אף על פי שיש דיווחים רק על מזאמות אפורות.
מרבית התצפיות על המזאמה מגיעות מסביבה אקולוגית של יערות לחים, יערות גשם טרופיים ויערו סובטרופיים הקשורים במידה זו או אחרת ליער האמזונס ומתאפיינים בצמחייה עשירה, מגוונת וסבוכה.
תצפיות מאזורים יבשים עשויים להתייחס דווקא למזאמה האפורה.
אף על פי שהמזאמה האמזונית מוגבלת לאזורים הגשומים באמזונס, היא נעדרת באופן כללי מיערות מוצפים, ומצויה ביערות חוף ויערות הררים בין עמקי נהרות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 6,000-2,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב אודות הביולוגיה של המזאמה האמזונית.
היא מתרבה לאורך כל השנה, אך יש שיאים בעיקר מינואר עד מרס, יולי עד אוקטובר וחודש דצמבר.
הלידות מתרחשות בעיקר בינואר, מרץ, אפריל, ומיולי עד אוקטובר.
הנקבה ממליטה עופר יחיד, ולא נצפתה לידה של עופרים.
מרבית הנקבות שתועדו בהיריון היו בנות שנה או שנתיים.
במחוז בוליבר בקולומביה, נקבות נצפו בהיריון בחודשי דצמבר, ינואר ואפריל, ולידות נצפו בחודשי יולי, אוגוסט ואפריל - כנראה קשור במידה מסוימת לעונת הגשמים באזור.
המזאמות האמזוניות פעילות בבדידות, והן זהירות מאוד בדומה לקרובותיהן.
בין הטורפים שלהן ניתן למנות את היגואר ואת הפומה.
שאר האקולוגיה שלהן עשויה להיות דומה למזאמות אחרות.
המזאמה האמזונית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור התפוצה העולמית הגדולה שלה, והיותה מצויה באזורים מוגנים רבים.
אף על פי שהיא מאוימת על ידי אובדן בית גידול וציד.
מספר מחקרים הראו שהציד לא מהווה איום ממשי על המין (לפחות בסורינאם ותפון-מזרח פרו), בשל הדלילות של מספריו, הקושי ללכוד אותו ושיעור הרבייה הגבוה שלו.
יש לבצע מחקרים טקסונומיים אודות האוכלוסיות הצפוניות של המזאמה האמזונית, לאור החשד שהן עשויות לייצג מין נפרד.
בירוא יערות הוא ללא ספק האיום המרכזי על המזאמה האמזונית, במיוחד בברזיל שבה יערות האמזונס מושמדים בקצב מהיר וכבר איבדו 16% מתחומי היער המקורי בין 1970 ל-2003. איום זה חמור בעיקר בקשת היערות של האמזונס הברזילאי הדרומי המשתרע ממדינת אקרי לעבר המדינות הברזילאיות פארה ומרניאו.
אף על פי שיערות האמזונס מושמדים מסיבות רבות, הגורם העיקרי לכך הוא גידול הבקר האחראי על 70% מאובדן יער האמזונס בברזיל.
מלבד הרס היער, הבקר עצמו עשוי להשפיע לרעה על אוכלוסיות איילים אמריקנים שונים עקב המגוון הרחב של המחלות הטפיליות שמופצות על ידי בקר הבית לפרסתנים בבר.
עדות לכך נמצאה בשיעורי תמותה גבוהים בקרב מיני איילים שדרו בסמיכות לבקר באזור הפנטנל הברזילאי במרניאו ומינאס ז'ראיס ב-1997. מידת ההשפעה הספציפית של הבקר על אוכלוסיות המזאמה האמזונית אינה ידועה.
ציד אינו נחשב לאיום על המזאמה האמזונית; הסיבה לכך היא שהמזאמה הזאת הרבה פחות נפוצה מהמזאמה האדומה, ולכן הציד מתמקד יותר בקרובתה.
לשם דוגמה, בבדיקה שנעשית על 57 פרטים של איילים שניצודו ב-1980, רק 5 מתוכם השתייכו למזאמה האמזונית.
שיעור רדיפת המזאמות האמזוניות לקמ"ר בצפון מזרח פרו עומד על 0.06 פרטים, לעומת 0.17 פרטים אצל המזאמה האדומה החיה באותו אזור.
בנוסף ללחץ הציד הנמוך, כפריים פרואנים מדווחים שהיא ניצודה בהיקפים קטנים מאוד שאינם מאיימים על קיום המין.
אחת הסיבות לכך, היא שהמזאמות בכללות אינן פגיעות כל כך לציד עקב קצב ההתרבות המהיר שלהן, אורח החיים הבודד שלהן אשר הופך אותן לקשות להשגה, וכן הזהירות המרבית שבהן נוקטות בהליכתן ביער.
המזאמה האמזונית נמצאת אמנם במספר שמורות טבע ופארקים לאומיים הפזורים ברחבי טווח התפוצה הרחב שלה, אך אין תוכניות שימור ספציפיות למין.
במקומות שבהם הציד חוקי, המזאמה ניצודה עבור סחר בבשר, בעור ובגולגולת שלה.
מזאמה ביצתית (שם מדעי: Mazama rufina; קרויה גם מזאמה אדומה קטנה), היא מין של אייל קטן בסוג מזאמה החיה בצפון הרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוגים הצרפתיים ז'אק פושראן וז'יל בורסייה, והיא דומה מאוד לקרוביה הצ'וני ומזאמה מרידאנית; האחרונה נחשבה בתחילה כתת-מין שלה, ובשנים האחרונות יש מחקרים חדשים התומכים בכך.
השם המדעי שלה rufina משמעותו בלטינית "אדום", בהתייחסו לגוונים העזים של פרוותה.
יש לה מספר שמות רשמיים בשימוש: הכינוי הרווח באנגלית הוא "מזאמה אדומה קטנה" עקב היותה דומה למזאמה האדומה (אך קטנה ממנה בהרבה), בעוד שהכינוי הרווח בספרדית הוא "מזאמה ביצתית" (או בתעתיק מדויק: venado del páramo - מזאמת פאראמו) שמקורו בבית הגידול המיוחד שלה.
כינויים אחרים הם "מזאמה ננסית אקוודורית" או "מזאמה אדומה אקוודורית" בגלל מידות גופה הדומות למזאמה ננסית ובגלל מדינת אקוודור, שהיא מרחב התפוצה שלה בצפון היבשת.
המזאמה הביצתית היא הגדולה מבין קבוצת המזאמות הקטנות שמזכירות בממדי גופן את הסוג פודו.
כפי שניתן להסיק מכך, למזאמה הביצתית מבנה גוף קומפקטי, מוצק ומעוגל המותאם לתנועה באזורי הסבך, וניתן להבחין בדמיון מסוים לגוף המוצק של היעל החי אף הוא באזורים הררים.
הרגליים שלה קצרות דקות ומוצקות יחסית.
פלג הגוף האחורי גבוה מהקדמי ומעוגל, מה שמקל עליה לחדור לצמחייה צפופה.
הצוואר קצר ועבה, הראש קצר ומשולש, והלחיים מנופחות קמעה.
האוזניים גדולות, רחבות ודמויות אליפסה, אך הן קצרות לעומת המזאמות הגדולות.
הזנב שלה קצר, והפרסות קצרות וחדות.
העיניים קטנות והאף גדול ורחב במיוחד.
לזכרים, יש זוג קרני-קוצים קטנות וחדות כמחט ללא סיעופים וצבען בהיר.
האורך המרבי שלהן הוא 8 ס"מ.
פרוותה של המזאמה הביצתית צפופה, רכה וקצרה, והיא עבה במיוחד בחזה ובעכוז.
צבע הפרווה עז וברור בניגוד למזאמות הגדולות: מרבית הגוף בצבע חום-אדום בוהק עם נטייה לכתום, להוציא את הרגליים השחורות.
הירכיים, פנים הרגליים ולעיתים גם הגחון בצבע לבנבן.
הגרון, המותניים והחזה בצבע כתום-זהוב בוהק.
על פניה של המזאמה הביצתית יש מסיכה שחורה מבריקה הכוללת את כל החזית וכן את המצח והעורף, והלחיים יוצאי דופן בצבעם הכתום-זהוב בוהק.
האוזניים אף הן שחורות, להוציא קצוות לבנות בבסיס.
המזאמה המרידאנית דומה לה למדי, אך נבדלת ממנה בגלימה שחורה גדולה שנמשכת מהעורף לאורך הגב וכן בכך שהיא קטנה יותר.
לעיתים רחוקות, יש למזאמה הביצתית שורת כתמים דהויים ולא בולטים לאורך צידי הגב.
מידות הגוף של המזאמה הביצתית:
המזאמה הביצתית תת-אנדמית לצפון הרי האנדים.
טווח התפוצה הצר שלה משתרע לאורך דרום -מערב קולומביה, חוצה את אקוודור במרכז המדינה מהצפון עד לדרום ומסתיים בצפון פרו.
בקולומביה היא מצויה במחוזות: קאוקה, קונדינמרקה, וילה, פוטומיו וטולימה; באקוודור היא מצויה במחוזות: סוקומביוס, נפו, פיצ'ינצ'ה, טונגוראווה, קוטופקסי, צ'ימבוראסו, מורונה סנטיאגו, קניאר, אסואי, לוחה, סמורה-צ'ינצ'יפה, בוליבר ופסטסה; ובפרו במחוזות: קחאמרקה, אמזונס ופיורה.
ברוב טווח התפוצה ההררי שלה היא חופפת עם טפיר ההרים, פודו צפוני ודוב המשקפיים.
בית הגידול של המזאמה הביצתית ייחודי למדי; ראשית, הוא נמצא במרומי הרי האנדים בלא פחות מ-1,400 מטר מעל פני הים, ועד ל-3,500 מטר.
שנית, הפלורה של בית הגידול ייחודית אף היא עקב הימצאותה באזור הטונדרה האלפינית הגבוהה, והיא כוללת יערות גמדיים, כרי דשא, שושנות אנדים ענקיות, שיחים גדולים ובמיוחד את ה"פאראמו" שהיא סוג של ביצות קטנות בגובה רב המוקפות בצמחייה נמוכה ומגוונת.
מקום חיות נוסף של המזאמה הוא יער עננים - סוג של צמחייה הגדלה באזורים טרופיים ובשל תנאי האקלים המיוחדים היא מוקפת בעננים וערפל בגובה פני הקרקע.
בבתי הגידול הללו, יש שפע של מיני צמחים ייחודים - הרבה יותר מגוון ביחס ליערות באזורי השפלה.
הגבול הדרומי של תפוצת המזאמה בפרו הוא עמק הואקאבמבה המהווה מחסום גאוגרפי גם עבור מיני יונקים אחרים.
המזאמה הביצתית אינה מצויה מתחת ל-1,400 מטר או מעל ל-3,600 מטר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה קרירות עד קפואות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה למדי: 4,000-2,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב אודות האקולוגיה שלה, אך נראה שהיא מין יחידאי, פעילת יום ולילה, וצפוי שהיא אוכלת פירות שנפלו לרצפת היער.
במרכז הרי האנדים, התזונה שלה מורכבת מלא פחות 40 מינים של צמחים, בעיקר עשבי תיבול ושיחים, ובין המזונות המועדפים עליה ניתן למנות את מיני הסולנום; בנוסף, היא נוהגת לבקר באורח קבוע באתרי ליקוק מלח.
המזאמה הביצתית היא חיה ביישנית מאוד, והיא נראית לעיתים רחוקות עקב הזהירות שלה מפני טורפים ובני אדם.
בלילה ניתן להבחין בה על ידי החזר האור מעיניה שבא בעקבות אלומות אור מפנסים.
היא חיה לבד או בזוגות בתוך שטחים קבועים המסומנים על ידי חותמי ריח.
המזאמה מסתמכת על ממדי גופה הקטנים והיכר השטח שלה כדי להתחמק מטורפים, כאשר בעת סכנה היא תצלול לעומק הסבך.
לעיתים היא עשויה לקפוא על מקומה לזמן קצר בטרם תמלט, שכן ייתכן שהטורף כלל לא הבחין בה ואז בזבוז האנרגיה על ריצה מיותר לחלוטין.
אין שום מידע לגבי רבייה או חיים בשבייה, אף על פי שהיא מוחזקת פעמים רבות על ידי תושבים מקומיים.
תוחלת החיים הממוצעת שלה היא כ-7 שנים.
המזאמה הביצתית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ירידה מתמשכת במספרי האוכלוסייה עקב הרס בית הגידול, אשר השיעור שלה עשוי להיות גדול מ-30% על פני תקופה של 21 שנים.
המין מאוים כעת במידה פחותה משימוש בבית הגידול לצורך גידול סמים שונים, אולם האיום הזה צפוי לעלות בהיקפו בעתיד.
סלילת כבישים וכריית מינרלים בתחומי בית הגידול הם איומים עתידיים נוספים.
בהתבסס על מודל בית הגידול של המין בקולומביה, אקוודור ופרו, נראה שמזאמה איבדה כ-47% מבית הגידול המקורי שלה.
בקולומביה, אובדן בית הגידול נעשה בעיקר על ידי כריתת יערות, וכ-50% מבית הגידול הנוכחי שלה צפוי להיפגע במידה כלשהי על ידי כריתת יערות, רעיית בעלי חיים מקומיים והמרת צמחייה טבעית במטעים לקפה וכדומה.
על פי נתוני IUCN, הרס בית הגידול נעשה בעיקר על ידי כריתת או שרפה, ובמידה פחותה יותר גם על ידי רעיית עדרי בקר וצאן, בנייה, כרייה, או זריעת גידולים חקלאיים.
בקולומביה - יצואנית הסמים הגדולה בעולם, יש אזורים מסוימים שבהם עיקר ההרס נובע ממטעי הקוקה והאופיום.
הציד לבשר נפוץ באופן מקומי, אך לא נראה שמדובר באיום גדול מדי; לכידה בתור חיית מחמד, טריפה על ידי כלבי בית וטורפים טבעיים עשויים להשפיע באופן זניח.
איום מדאיג נוסף, הוא ההתחממות הגלובלית אשר עשויה לגרום למערכות אקולוגיות מסוימות כמו יערות עננים וביצות הפאראמו להיעלם עקב עליית הטמפרטורה.
אוכלוסיות מסוימות של מזאמות נוכחות באזורים מוגנים במרכז הרי האנדים של קולומביה ואקוודור ובשמורות אקולוגיות אחרות, אך הציד מתרחש לעיתים קרובות גם בהם ולא ברורה מידת ההשפעה שלו.
בשר המזאמה הביצתית יקר ומבוקש יותר מבשר יונקים אחרים, ונחשב למעדן בקרב קבוצות ילידים בהרי האנדים.
המזאמה הביצתית נחשבת למין מאוים בקולומביה ובאקוודור.
היא מוגנת רשמית על ידי החוק הקולומביאני מאז 1974. למרות מצבה, היא אינה רשומה עדיין באחד הנספחים של אמנת CITES.
נדרשים מחקרים מעמיקים נוספים אודות התפוצה, האקולוגיה והנוכחות של המין כדי להעריך טוב יותר את מצבו, וכן קמפיינים להעלאת המודעות בקרב התושבים המקומיים.
מזאמה יוּקַטַנִית (שם מדעי: Mazama pandora; ידועה גם בשמה המלא מזאמה חומה יוקטנית), היא מין של מזאמה בינונית בתת-משפחת איילי העולם החדש אשר אנדמית לחצי האי יוקטן שבצפון אמריקה המרכזית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1901 על ידי קלינטון הארט מרים, ובתחילה נחשבה לסירוגין כתת-מין של מזאמה אדומה או מזאמה אפורה עד שהוכרה כמין נפרד על בסיס ההבדלים בינה לבין השתיים בצורת וגודל הגולגולת והקרן.
יש לה מספר שמות מקומיים כמו יוק, צ'א'ק או קבריטו.
המזאמה היוקטנית היא המזאמה היחידה שמצויה ביבשת אמריקה הצפונית לצד קרובתה המזאמה המרכז-אמריקנית.
המזאמה היוקטנית בעלת פרווה דקה יחסית בגוונים שונים של חום-אפור מבריק.
הצלעות, פלג הגוף האחורי, הכתפיים, הרגליים והגב, נוטים להיות בצבע ברונז'ה, בעוד שהמותניים וחלקי הגוף האחרים יהיו בצבע חום דהוי ובהיר.
הצוואר והחזה נוטים להיות בצבע חום אפרפר או אפרפר בהיר.
למרות זאת, אין זה נדיר לראות מזאמות בהירות מאוד, והנקבות באופן כללי עשויות להיות אפורות לגמרי.
צבע הראש משתנה בין חום-אפרפר בלחיים, לבין ברונז'ה או חום-שחרחר על פני הפנים, החרטום והמצח; לעיתים, הצבע הכהה בחרטום ומעל העיניים יוצר סימון דמוי האות Y.
בסמוך לעיניים יש זוג גבות לבנות קטנטנות.
המפשעה והצד התחתון של הזנב נוטים ללבן.
בסיס הקרן עשוי להיות מחופה ברצועות שיער חומות-אדמדמות או צהבהבות.
גובהה בכתפיים כ-61 ס"מ, ומשקלה הממוצע הוא 20 ק"ג; טווח המשקל נע בין 18 ל-25 ק"ג.
מבנה הגוף של המזאמות היוקטניות צר ורזה, צווארן קצר ודק וראשן משולש.
האוזניים שלהן גדולות ועגולות במיוחד - יותר משל מזאמות אחרות, והצבע הוורוד שלהן בפנים האוזן נובע מהיותן קירחות משיער; הצד החיצוני שלהן לעומת זאת בצבע חום כהה.
האף והעיניים גדולים ושחורים, והלועה קטן וצר.
לזכרי המזאמות היוקטניות יש זוג קרניים ארוכות וחדות בלי שום סיעוף, והצבע שלהן הוא לבן-קרמי.
הקרניים של מין זה הן הארוכות ביותר מבין מיני המזאמה (10 ס"מ ומעלה), והמבנה שלהם אינו ישר לחלוטין אלא מתעקם מעט כלפי פנים; בנוסף, הקרניים אינן חלקות אלא מתאפיינות בחריטות עמוקות המזכירות גזע עץ.
במקרים מסוימים עשוי לצמוח סיעוף קטן בבסיס.
הנקבות חסרות קרניים, ובזה מתבטא ההבדל המינורי בין הזכרים לנקבות.
המזאמה היוקטנית חופפת עם המזאמה המרכז אמריקנית ברוב טווח התפוצה המוגבל שלה, והיא נבדלת ממנה בכך שפרוותה חומה ולא אדומה וכן בכך שהיא גדולה יותר.
כפי שמרמז שמה, תפוצת המזאמה היוקטנית מוגבלת לחצי האי יוקטן הנמצא באמריקה המרכזית בין הים הקריבי למפרץ מקסיקו.
בכך היא למעשה יונק תת-אנדמי, שכן טווח התפוצה שלה מוגבל לאזור גאוגרפי מסוים שאת שטחו חולקים מספר ישויות מדיניות.
מרבית התפוצה שלה בחצי האי נופלת בשטחה של מקסיקו (מדינות: יוקטן, קמפצ'ה, וקינטנה רו), והיא מצויה באופן שולי גם בצפון ומרכז בליז (מחוזות: קורוזל, אורנג' ווק, בליז וקאיו) וצפון גואטמלה (מחוז פטן).
המזאמה היוקטנית מאכלסת יערות גשם טרופיים בדומה לרוב המזאמות, אך היא גם מאכלסת אזורים יבשים או פתוחים יחסית כסוואנות שיחים קוצניות ואינה מוגבלת בדווקא לאזור סבוך בצמחייה וגשום.
בית גידולה שוכן באזורי שפלה נמוכים כמו במכתש צ'יקשולוב, ומגבלת הגובה העליון שלה היא 300 מטר מעל פני הים, והיא אינה מצויה במקומות גבוהים יותר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 30 מעלות ברוב השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-250 מילימטר לשנה.
המזאמה היוקטנית צמחונית כשאר קרובותיה, ותזונתה כוללת עשבים, פירות, פרחים, פטריות, זרעים, עלים, שיחים וכדומה.
הטורפים שלה בחצי האי יוקטן כוללים את היגואר, הפומה ואולי גם האוצלוט.
אין מידע לגבי האקולוגיה הספציפית שלה וניתן להניח שהיא דומה בכך למזאמות אחרות.
תקופת ההריון שלה קצרה יחסית (209 ימים), ולידות תאומים שכיחות אצלה יותר ממינים אחרים.
הזכרים משילים את הקרניים באופן לא סדיר, ולכן ניתן לראות בכל עת זכרים עם קרניים.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא כנראה כ-6 שנים.
המזאמה היוקטנית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) החל משנת 2008, לאור התמעטות האוכלוסייה בשיעור של יותר מ-30% על פני 18 שנים, וכן בעקבות חשד לאובדן בית הגידול שבו המין מצוי בחצי האי.
דרושים בדחיפות מחקרים אודות מצב המין, שכן מרבית המידע מגיע רק מתוך שמורת קלקמול וייתכן שהמידע אודות הרגישות שלו לאיומים רבים הנפוצים בטווח התפוצה שלו כמו לכידה אינם אמינים.
עם זאת, עדיין מדובר בעליית מדרגה לעומת רוב המזאמות שהמצב שלהם אינו ידוע בשל מחסור חמור בנתונים.
המזאמה היוקטנית שימשה בעבר כמצרך מזון של בני המאיה, אולם ללא ספק היא ניצודה עדיין גם מאות שנים אחר כך.
צאצאים של שבטים אינדיאנים מסוימים במקסיקו, מאמינים שלדם האיילים יש יכולת ריפוי עבור סוגי מחלות מסוימים כמו אנמיה.
לצורך כך, הם יצודו איילים או יגדלו אותם במיוחד בשבי כדי להשיג דם טרי עבור החולה.
ההשפעות של הציד על אוכלוסיות מזאמה קטנות כמו גם ההשפעה של בירוא היערות עליה צריכה להיבחן היטב.
טווחי התפוצה של פרסתנים מקסיקנים רבים ירדו במידה ניכרת עקב ציד ואובדן בית גידול, והדבר אמור במיוחד לגבי אוכלוסיות קטנות של פרסתנים הסמוכות למקום יישוב.
לכן, ייתכן שהוא הדין לגבי המזאמה היוקטנית.
מחקרים שנעשו בשמורת קלקמול הראו שרמת הציד סבירה, אולם בתחומים אחרים כמו בבליז או צפון גואטמלה, יכול להיות בהחלט שרמות הציד גבוהות מהרגיל.
הסחר המסחרי בבשר המזאמה היוקטנית אינו מהותי, למעט בסביבת העיר מרידה או סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה שבהם המזאמה ניצודה עבור מסעדות המגישות בשר אייל.
בחצי האי יוקטן יש שתי שמורות ביוספריות גדולות - שמורת קלאקמול ושמורת סיאן קאאן.
בראשונה, נוכחותה של המזאמה היוקטנית אושרה בוודאות, ונראה שהיא מצויה גם בשמורה השנייה.
המין מאכלס בהצלחה כבר למעלה משני עשורים יערות המשמשים לייצור עץ ומוצרים אחרים למרות הפעילות האנושית הרבה בהם, ומדובר בנתון מעודד המצביע על ההסתגלות מסוימת של המזאמה לאובדן בית גידול.
כן היא מצויה באזורים לא מוגנים ובקרקעות ציבוריות גדולות במקסיקו המכונות "אג'ידוס".
נדרשים סקרים כדי לאשר את התפוצה של המין בצפון ובדרום חצי האי.
מזאמה לבנה (שם מדעי: Mazama tienhoveni; נקראת גם מזאמה בהירה, מזאמה סגלגלה או בשם המקומי שלה ואדו בראנקו), היא מין חדש של מזאמה אשר תוארה מדעית לראשונה רק בשנת 2015 על ידי חוקר הטבע הברזילאי מרק ואן רוסמלין.
היא הוכרה כמין נפרד על בסיס הגנטיקה שלה והיא קרובה מבחינה פילוגנטית למזאמה אדומה ואייל פרדי.
הפרטים הראשונים של מין זה אשר נצפו על ידי חוקרי טבע, ניצודו בשנת 2006. השם המדעי שהוענק לה הוא לזכרו של חוקר הטבע ההולנדי פיטר גרבראנד ואן טינהווני (1953-1875) ממייסדי ארגון השימור IUCN.
צבע הפרווה הכללי שלה הוא חום דהוי בהיר מאוד עד אפרפר או צהבהב חיוור, אשר הופך ללבן-אפרפר באזור המותניים, החזה, הגחון, המפשעה והחזה, בצד התחתון של הזנב, בצדדים הפנימיים של הרגליים בצוואר ובסנטר.
פלג הגוף האחורי נוטה להיות כהה במעט, ולאורך השדרה יש קו כהה דהוי.
מבנה הגוף שלה רזה ועגלגל, ויש לה צוואר ארוך וצר וראש קטן משולש.
הרגליים שלה דקיקות וארוכות והזנב קצר ורחב.
האוזניים שלה עגלגלות ורחבות, והזכר מתאפיין בזוג קרניים פשוטות וחדות דמויות מחט.
משקל הגוף על פי ציידים מקומיים נע בין 20 ל-25 ק"ג, ואורך הגולגולת שנבדקה היה 185 ס"מ.
טווח התפוצה המשוער שלה הוא בדרום מרכז האמזונאס בברזיל, והיא אנדמית למערכת האקולוגית סביב אגן הניקוז של נהר האריפואנה, לצד מספר מינים אנדמיים אחרים.
היא חיה ביערות גשם טרופיים ובביצות.
היא פעילה בבדידות או בזוגות, ונכון ל-2016, לא ידוע מאומה על האקולוגיה שלה וסביר להניח שהיא דומה לזו של מיני מזאמה אחרים.
את המים הנחוצים לקיומה היא מקבלת ממקווי המים ביער כמו נהרות, נחלים, ביצות ובריכות בוץ.
בתחומי תפוצתה, היא נדירה יותר מהמזאמה האדומה או מהמזאמה האמזונית.
מצב השימור שלה טרם הוערך על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
מזאמה מֶרִידָאנִית (שם מדעי: Mazama bricenii), היא מין של מזאמה נדירה ולא מוכרת החיה בצפון הרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1908 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס כתת-מין של קרובתה המזאמה הביצתית, והחל מ-1987 מוכרת כמין נפרד.
היא קרויה על שם מדינת מֶרִידָה הוונצואלית שבה התגלתה.
מספר מחקרים בעשורים האחרונים מערערים על זכאותה של המזאמה המרידאנית למעמד של מין נפרד.
המזאמה המרידאנית היא אחת מהמזאמות הנדירות באמריקה הדרומית, והיא מאכלסת אזורים גבוהים במיוחד.
מצב השימור שלה מוגדר כפגיע בגלל הרס בית הגידול הייחודי שלה.
מבחינת המראה האנטומי והמורפולוגי שלה, המזאמה המרידאנית מזכירה באופן חלקי את המזאמות הקטנות בסוג כדוגמת מזאמה ננסית או הצ'וני.
עקב כך, היא דומה במיוחד לקרובתה המזאמה הביצתית שבעלת מבנה גוף זהה למדי, ויתר מכך, צבעי הפרווה של השניים די דומים.
מבנה גופה של המזאמה המרידאנית צר ועגלגל, יש לה צוואר קצר-בינוני וראש משולש, אוזניים בינוניות רחבות, ורגליים ארוכות ודקות.
העיניים והאף גדולים ושחורים והזנב שלה קצרצר.
פלג גופה האחורי גבוה במעט מהקדמי.
הפרסות השחורות של המזאמה חדות במיוחד וארוכות.
כמו כן, הפרסות הקטנות שבגב הרגל (מספר ס"מ מהעקב), גדולות למדי, והן מאפשרות למזאמה לרדת בבטחה במדרונות תלולים.
לזכרים יש זוג קרניים דקיקות ודמויות מחט, אשר נעדרות סיעופים וצבען צהבהב.
מידות הגוף של המזאמה המרידאנית הן כדלהלן: גובה הכתפיים עד 40 ס"מ, אורך הראש והגוף 72–92 ס" ואורך הזנב 8–10 ס"מ; משקל הגוף 8–12 ק"ג.
באופן כללי, ניתן לזהות את המזאמה המרידאנית כדלהלן: צבע הפרווה שלה הוא אדום-כתום עמוק ומבריק, המשתרע על פני הצלעות, החזה, העכוז, תחתית הגרון, הגחון, והחלק העליון של הרגליים.
אף על פי שהמזאמה הביצתית מתאפיינת אף היא בצבעי פרווה בורקים, המזאמה המרידאנית עשויה להיות כהה יותר, ובנוסף, יש לה סימן היכר בולט: הראש, האוזניים, העורף, צדדי הצוואר, הכתפיים והגב מוקפים בצבע שחור מבריק הנראה בעיני המתבונן כגלימה שחורה גדולה שנפרשה על ראשה ופלג גופה העליון של המזאמה.
כמו כן, החלקים התחתונים של הרגליים אף הם שחורים מבריקים (אף שבמקרים מסוימים הם עשויים להיות דווקא בהירים.
המקומות הבהירים היחידים בראש המזאמה, הם הסנטר שצבעו כתום עז, השפתיים הלבנבנות, ופיסות השיער הלבנות בבסיס האוזניים.
פנים האוזניים קירח לרוב משיער ועל כן צבעו ורוד.
לעומת המזאמה המרידאנית, המזאמה הביצתית בדרך כלל אדומה גם בפלג גופה העליון, ורק הפנים שחורות באופן קבוע.
הבדלים אנטומיים במבנה הגולגולת בין השניים, באים לידי ביטוי בכך שלמזאמה המרידאנית יש גומץ דמעות עמוק יותר, היא קטנה יותר בממדי הגוף והעצם הפרונטלית באזור המצח ותחילת החרטום שקועה מעט.
מכיוון שהאדרת השחורה לא תמיד ברורה ולעיתים היא גם נראית חלקית אצל המזאמה הביצתית, במבט מרחוק שתי המזאמות זהות למדי וניתן לזהות אותן על סמך טווח התפוצה השונה.
המזאמה המרידאנית מצויה בחלק הצפוני של אמריקה הדרומית במדינות קולומביה וונצואלה.
בקולומביה היא מצויה במחוזות הבאים: בויאקה, אראוקה, קסנרה, סנטנדר, נורטה דה סנטנדר, ססאר ולה גואחירה; בוונצואלה, היא מצויה במדינות הבאות: סוליה, טאצ'ירה, מרידה, טרוחיו, ברינס, לארה ופורטוגסה.
טווח התפוצה שלה אינו רציף אלא מפוצל, והגבול הדרומי של תפוצתה אינו ידוע.
המזאמה המרידאנית מאכלסת יערות הרריים גבוהים בין 1,000 ל-3,500 מטר מעל פני הים, בשרשראות ורכסי ההרים החוצים את מערב וונצואלה ומזרח קולומביה: קורדיירה מרידה, הקורדיירה המזרחית, סיירה נבדה וסיירה דה פריחה; היא נעדרת מהקורדיירה המערבית.
בית הגידול העיקרי של המין הוא יערות עננים טרופיים הנפוצים החל מגובה של 1,500 מטר, ומתאפיינים בקנה קטן (Calamagrostis; "דשא ריד") ושושנות האנדים הענקיות מהסוג Espeletia.
ביערות העננים יש תנאי אקלים מיוחדים הגורמים לנוכחות ענן וערפל בגובה של צמחיית היער.
היערות הללו, תומכים במערכת אקולוגית עם פרחים ייחודים, חופה נמוכה, כרי דשא נמוכים, שיחים ענקיים ויערות ננסיים.
מגבלת הגובה התחתון שלה היא 1,000 מטר, והיא אינה מצויה בגבהים הפחותים מכך.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלה קרירים יחסית עקב הגובה הרב, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-1,000 מילימטר לשנה.
אין מידע רב על האקולוגיה של המזאמה המרידנאית, אולם באופן כללי, נראה שהיא בעיקר פעילת יום ופעילת דמדומים, אך מעת לעת עשויה להיות פעילה גם בלילה.
משערים שהיא משתייכת לקבוצת לוחכי עשב ואוכלי פירות, עקב תזונתה שצפויה להיות מורכבת מפירות, עשבים, פרחים, ומקורות צמחיים אחרים שבהישג ידה.
היא חיה ביישנית וחשאים הנראית רק לעיתים רחוקות עקב החושים החדים שלה שמתריעים על נוכחות איום בקרבתה.
היא פעילה בבדידות רוב הזמן, ומדי פעם בזוגות (בעיקר בעונת הרבייה).
היא יונק טריטוריאלי, והשטח שהיא תופסת קטן עד בינוני.
השטחים מסומנים באמצעות חותמי ריח סמוך לעיניים ולפרסות או באמצעות הטלת צרכים.
תוחלת החיים הממוצעת היא 7 שנים.
המזאמה המרידאנית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב הקולוניזציה שחווה בית הגידול שלה, המתבטא בכריתת יערות או שריפתם לצורך חקלאות, גידול יבולי סמים בתחומי בית הגידול, ורעיית בעלי חיים מקומיים.
מרבית הירידה במספרים שלה, התרחשה במהלך 10 השנים שקדמו ל-2008 כתוצאה מכריתת היערות (בעיקר בקולומביה).
בנוסף, הירידה הצפויה בקרב האוכלוסיות שלה במשך 11 השנים הבאות עקב כריתת יערות ומיעוט אזורים מוגנים, עשויה לעלות על 30% מאוכלוסיית המזאמות.
מגמת האוכלוסייה בירידה, ומצבה צפוי להחמיר בעתיד.
גורמים משניים הם בניית יישובים חדשים או כריית מינרלים על מורדות ההרים.
המזאמה המרידאנית עשויה להיות מאוימת גם משינויי האקלים, שכן הצמצמות שטחי יערות העננים גוברת עם ההתחממות הגלובלית.
איומים אחרים משניים הם ציד עבור בשר ומוצרים רפואיים מן החי שההיקף שלו טרם ידוע, וטריפה על ידי טורפים גדולים וקטנים בחיים באמריקה הדרומית.
חלק מהאוכלוסיות של מזאמות מרידה, נוכחות בכל הפארקים הלאומיים בהרי האנדים בוונצואלה, אולם הציד עשוי להתרחש גם בהם ולא ברור ההיקף שלו.
האזורים המוגנים הנמצאים בטווח התפוצה של המזאמה המרידאנית, עשויים לשמר מספרים מרובים של מזאמות.
ציד מזאמה זאת בוונצואלה מנוגד לחוק מאז 1979 עקב צפיפות אוכלוסין נמוכה של יונקים רבים, והיא רשומה כמין בסכנת הכחדה במדינה.
האוכלוסיות הגדולות של המזאמה המרידאנית, נמצאות ברובם באזורים מוגנים.
בוונצואלה, האזורים המוגנים כוללים את הגן הלאומי טאמה, הפארק הלאומי הביצתי; הפארק הלאומי סיירה נבדה, הפארק הלאומי סיירה דה לה קולאטה, הפארק הלאומי גואראמאקאל והפארק הלאומי דינירה.
בקולומביה היא נמצאת בפארק הלאומי טאמה, ואולי גם בפארק הלאומי קאוקוי.
מזאמה מרכז-אמריקנית (שם מדעי: Mazama temama; או בקיצור: מזאמה תיכונה), היא מין אייל בינוני בסוג מזאמה, אשר כפי שמרמז שמה, חיה ברחבי אמריקה המרכזית.
היא תוארה מדעית לראשונה כבר בשנת 1792 על ידי הזואולוג הבריטי רוברט קר, ויש לה כ-3 תת-מינים.
בעבר, היא נחשבה כתת-מין של מזאמה אדומה לצד מזאמות אחרות, אולם לבסוף, היא הוכרה כמין נפרד על בסיס מספר הכרומוזומים השונה שלה.
המזאמה המרכז-אמריקנית, היא המזאמה הנפוצה ביותר באמריקה הצפונית, וטווח התפוצה שלה הוא הצפוני ביותר מבין המינים בסוג.
למזאמה זאת 3 תת-מינים מוכרים:
temama - מקסיקו עד בליז
cerasina - גואטמלה עד קוסטה ריקה
reperticia - פנמה עד קולומביה
המזאמה המרכז-אמריקנית קטנה יותר מקרובתה המזאמה היוקטנית, ולמעשה, היא האייל הקטן ביותר באמריקה הצפונית.
יש לה גוף מוצק וגב מקושת, רגליים דקיקות, זנב קצר, אוזניים עגולות ובינוניות וחרטום מוארך.
מבנה הגוף שלה מותאם במיוחד לתנועה בסבך היער: רגליה הקדמיות הקצרות יחד עם הגוף הצר והראש הקטן, מסייעים לה לחדור בתנוחה שפופה מתחת לענפים הנמוכים ובין הצמחים המטפסים.
הגולגולת שלה קצרה יותר מהמזאמה האפורה במיוחד מאחורי הקרניים.
העיניים והאף שלה גדולים ושחורים, והלוע קטן וצר.
הנקבות כמעט זהות לזכרים בגודל ובמשקל.
הצבעוניות של הפרווה שלה נעה מחום אדמדם עד לחום כהה בדומה למזאמה האדומה, אך האחרונה עשויה להתאפיין בצבע אדום כהה יותר הנוטה לסגלגל, ואצל המזאמה המרכז-אמריקנית הצבע אחיד יותר.
העורף שלה כהה יותר משאר הגוף, ולעיתים מתאפיין בפס שחרחר קצר.
האזורים הלבנים-כתמתמים בגוף כוללים את תחתית הלסת, הגרון, המפשעה, פס צר על גב הרגליים הקדמיות, הירכיים והצד התחתון של הזנב.
הצד החיצוני של האוזניים בצבע כהה - כמעט שחור, והצד הפנימי לבנבן, צהבהב או אף ורוד עקב דלילות השיער.
העופרים מתאפיינים בכסות אדומה מנומרת בכתמים בהירים במהלך החודשים הראשונים לחייהם.
צבע הראש הוא כתמתם בהיר, כאשר החרטום והמצח שחרחרים, וסביב העיניים יש משקפיים אדמדמות גדולות מאוד.
ההבדל היחיד בין הזכרים לנקבות, בא לידי ביטוי בכך שלזכרים זוג קרניים קצרות ופשוטות ללא סיעופים אשר דומות לדוקרנים, ואורכן נע מ-1.5 עד 6 ס"מ לכל היותר.
הקרניים גדולות כלפי מעלה מתוך עצמות בולטות בגולגולת, והן מקבלות זווית קלה כלפי קו הפנים.
במקרים נדירים ניתן לצפות בזכרים עם קרן אחת או שתיים בעלות סיעוף נוסף, אך מדובר בתופעה מאוד לא שגרתית.
הקרניים אינן נושרות באופן קבוע כרוב האיילים, והן עשויות להישמר על מצח המזאמה מעל לשנה.
המזאמה המרכז אמריקנית כשמה, נפוצה בכל רחבי אמריקה המרכזית.
טווח התפוצה שלה משתרע החל מדרום מקסיקו באמריקה הצפונית, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, קוסטה ריקה, הונדורס, אל סלוודור, פנמה ועד הקצה הצפוני של קולומביה הנמצא כבר בתחומי אמריקה הדרומית.
במקסיקו, היא נפוצה במדינות המקסיקניות הבאות: קמפצ'ה, קינטנה רו, יוקטן, צ'יאפס, אואחאקה, וראקרוס, פואבלה, אידלגו, סן לואיס פוטוסי, קרטרו, טלקסקלה וטמאוליפס המהווה את הגבול הצפוני ביותר שלה; התפוצה שלה ברחבי מקסיקו אינה ברורה דיה, ובגבול הדרומי בקולומביה לא ברור היכן היא מתחלפת במזאמה האדומה.
לצורך כך נדרשים מחקרים גנטיים של מזאמות באזורי החפיפה כדי לקבוע זאת.
המזאמה המרכז-אמריקנית מאכלסת סוגים שונים של יערות הרריים בגובה רב אשר מתאפיינים בצמחייה סבוכה במיוחד, ביניהם: יער עננים, יער גשם טרופי, יער רב שנתי, יער תת-שנתי ויער יבש נמוך.
אף על פי שניתן למוצאה גם ביערות משניים הסמוכים לשדות חקלאיים, באזורים מסוימים היא נמנעת מלגשת ליערות שחוו כריתה או שנזרעו בקרבתם גידולים חקלאיים.
באזורים עם לחץ ציד גבוה, המזאמה דרה גם ביערות מוצפים אשר הציידים מתקשים לנוע בהם.
ההעדפה שלה לאזורים סבוכים, מהווה אסטרטגיית הגנה, שכן באזורים כאלה היא יכולה להסתתר בצמחייה בשקט אפילו בסמוך לטורף, או שתוכל לרוץ בטופוגרפיה המורכבת מבלי להיתפס.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 6,000-250 מילימטר לשנה.
בהתחשב בתצפיות והצילומים שלה, נראה שמזאמה זאת פעילה לאורך היממה הן ביום, הן בלילה והן בשעות הדמדומים.
היא נראית לעיתים רחוקות וכמעט ולא מוכרת עקב הביישנות והזהירות המופלגת שלה.
לעיתים קרובות, כאשר תחוש בסכנה היא תקפא על מקומה ללא תזוזה בתקווה שהטורף לא יבחין בה.
התנהגות זאת נובעת מכך שלמזאמה המרכז-אמריקנית סיבולת נמוכה המקשה עליה לרוץ למרחק גדול, ואף כלב בית ממוצע יוכל להשיגה בנקל.
מאידך, המזאמה היא שחיינית מצוינת המסוגלת לחצות נהרות גדולים בקלות.
התזונה שלה כוללת פירות שנפלו מהעצים, זרעים, עשבים, גפנים ומזונות צמחיים אחרים שבהישג ידה.
המזאמה התיכונה חיה לרוב בבדידות, להוציא מקרה של נקבה והצאצא שלה.
מעבר לכך, הזכר והנקבה נפגשים לזמן קצר כדי להתרבות, וחוזרים לחיות בבדידות עד הפעם הבאה.
לאחר תקופת הריון של 225 ימים, נולד עופר יחיד ולעיתים תאומים אשר חיים לצד אימם בשנה הראשונה לחייהם.
נקבות יכולות להתרבות החל מגיל שנה.
פרט אחד שחי בשבי מת בגיל 14 שנים, אך תוחלת החיים בטבע קצרה יותר.
הרשימה האדומה של IUCN, לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של המין, לאור אי ודאות לגבי הטקסונומיה וטווח התפוצה האמיתי של המין, כמו גם מחסור במידע לגבי האיומים על בית הגידול שלו.
עם זאת, הארגון מציין שהמין בוודאות מאוים במידה זו או אחרת.
עד שיהיה מידע מעודכן לגבי היחס הטקסונומי בין המזאמה המרכז-אמריקנית לבין המזאמה האדומה ובאיזה מקום מסתיימת התפוצה שלה, לא יהיה ניתן להכליל אותה באחת מהקטגוריות המאוימות של הרשימה האדומה.
עקב כך, המין נחשב כיום כמין חסר נתונים (DD).
ארגון IUCN, מביע דאגה רבה בנוגע להשפעות האיומים הרבים על המזאמה המרכז-אמריקנית: באזורים מסוימים היא קיימת רק בתוך אזורים מוגנים, מה שמצביע על ציד רציני שמתרחש ברחבי אמריקה המרכזית.
לכן, רק כאשר טווח התפוצה יהיה ברור יותר, ניתן יהיה להעריך בוודאות את מידת ההשפעה של הציד על המזאמה.
אף על פי שבשנים האחרונות התקבל מידע נוסף לגבי גודל האוכלוסיות והתפוצה של המזאמה, עדיין הערכה של מצב השימור בעייתית, שכן אף על פי שהמזאמה מאכלסת יערות גשם טרופיים, היא גם מצויה באזורים עם צמחייה משנית, ולא ברור מה מידת ההשפעה של ההפרעות האנושיות על המזאמה.
בנוסף, לא ידוע האם צפיפות האוכלוסין של המזאמה נמוכה באופן טבעי או אם ישנם גורמים האחראים לכך.
באזורים מסוימים במקסיקו, ציד המזאמה חוקי עקב היותה מזיקה לגידולים חקלאיים כדוגמת השעועית, ומלבד זאת התפוצה שלה צומצמה באזורים מסוימים בדרום-מזרח מקסיקו עקב שריפות יער.
פעילות חקלאית בבית הגידול של המזאמה לצד רעיית בעלי חיים, הם בין הגורמים העיקריים לירידה באיכות בית הגידול של המזאמה ומשפיעים עליה לטווח הארוך.
חמור מכך, אסונות טבע עשויים לגרום לשינויים חסרי תקדים בבתי גידול ששימשו כמעוזים עבור המזאמות.
הציד לבשר הוא איום חמור בעיקר סביב אזורים מוגנים, ויש גם איום מצד ציד תרבותי כחלק מאמונות עממיות או עתיקות וכן הריגה בתור מזיק לגידולים חקלאיים.
המזאמה המרכז-אמריקנית רשומה בנספח III של אמנת CITES עבור אחד מתת-המינים של המזאמה החי בגואטמלה.
פעולות שימור מומלצות על ידי IUCN, כוללות מחקרים אודות מצב בית הגידול, התפוצה והצפיפות של המין, וכן ביצוע מחקר אקולוגי.
הארגון ממליץ גם לבצע קמפיינים לחינוך המקומיים בדבר חשיבות בעלי החיים, וכן תוכניות חקיקה ברמה לאומית או בינלאומית.
מזאמה ננסית (שם מדעי: Mazama nana), היא מין של מזאמה קטנטנה בתת-משפחת איילי העולם החדש, החיה בדרום-מזרח אמריקה הדרומית.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי ריינהולד פרידריך הנזל, ובתחילה נחשבה כתת-מין של מזאמה ביצתית החיה בצפון היבשת.
מכונה לעיתים "מזאמה ננסית ברזילאית", על מנת להבדילה מהצ'וני והמזאמה הביצתית המכונים "מזאמה ננסית פרואנית" ו"מזאמה ננסית אקוודורית" בהתאמה.
המידע על מזאמה זאת מועט יחסית, ומסתכם בעיקר בנתונים גאוגרפים, טקסונומיה וגנטיקה.
כפי שמרמז שמה, המזאמה הננסית בעלת מידות גוף קטנות במיוחד ההופכות אותה לאחד המינים הקטנים במשפחת האייליים; עם זאת, היא אינה מחזיקה בתואר "האייל הקטן ביותר", שכן קרובה הצ'וני קטן ממנה במקצת, ועל אחת כמה וכמה מיני הפודו הקטנטנים.
למעשה, המזאמה הביצתית החיה בצפון הרי האנדים, זהה לה במידות הגוף.
כצפוי, למזאמה הננסית מבנה גוף מוצק וקומפקטי, והגב שלה מעוגל במיוחד.
הצוואר שלה קצר ועבה באופן בולט, והראש העגלגל שלה בעל חרטום משולש אשר קצר באופן ניכר ממיני המזאמות הגדולות.
העיניים והאף שלה עגלגלים ובינוניים, והאוזניים עגלגלות, רחבות וקצרות.
לזכרים זוג קרני מחטים דקיקות וחדות באורך של 7 ס"מ.
גובה הכתף שלה קצת פחות מ-45 ס"מ, ומשקל הגוף סביבות ה-15 ק"ג.
הפרווה של המזאמה הננסית צפופה וקצרה.
צבע הפרווה שלה נע בין גוני חום בהיר, חום אדמדם או כתמתם וגורם למזאמה הננסית להראות כגרסה מוקטנת של המזאמה האדומה.
עם זאת, המזאמה הננסית בעלת צבע פרווה הרבה יותר אחיד מקרובתה הגדולה.
הגרון וצדדי הצוואר בצבע חום בז' חולי וחזית הרגליים כהה במקצת.
הראש משתנה בין צבע בז' בלחיים, לבין צבע אדמדם בחזית הפנים.
לעיתים קרובות, יש לאורך החרטום והמצח פס שחרחר דהוי או ברור אשר עשוי להגיע עד לעורף או הכתף.
הסנטר והשפתיים בדרך כלל לבנים.
המזאמה הננסית מוגבלת לדרום-מרכז אמריקה הדרומית, וטווח התפוצה הנוכחי שלה מקוטע מאוד ומפוצל לעשרות תת-אוכלוסיות קטנות-בינוניות.
היא מצויה במחוזות קנינדיו ואממבאי בדרום-מזרח פרגוואי, צפון מחוז מיסיונס בארגנטינה, ובדרום מדינות ברזיל: מינאס ז'ראיס, סאו פאולו, מאטו גרוסו דו סול, פרנה, סנטה קטרינה, וריו גראנדה דו סול המהווה את טווח התפוצה הדרומי ביותר שלה.
עם זאת, על פי מקור הדגימות במוזיאונים הברזילאים, נראה שטווח התפוצה מצומצם יותר.
בית הגידול של המזאמה הננסית מורכב מיערות מחטיים מהסוג אראוקריה, וכן את אזורי המעבר בין המערכות האקולוגיות של יערות המחטיים לבין יערות פן פרנה פאראביה שהם יערות עונתיים נשירים למחצה (משירים את העלים למשך זמן קצר).
כן היא מצויה בסוואנות הסראדו הטרופיות, ביערות חוף וביערות במבוק.
מרבית חוקרי הטבע מזכירים שהמזאמה הננסית מעדיפה במיוחד בתי גידול הרריים, אך באותה מידה נראית גם בתוואי שטח רגילים.
היא נוכחת גם באגני ניקוז של נהרות כדוגמת פאראיבה דו סול, איגואסו, פרנה, אורוגוואי, ועוד.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-2,000 מילימטר לשנה.
המזאמה הננסית חופפת עם מספר מיני מזאמות אחרות כמו מזאמה אפורה, מזאמה אדומה ובורורו,אך באזורים רבים, ישנה הפרדה אקולוגית בינה לבין המזאמה האדומה באמצעות שכבות בתי גידול של יערות רגילים, צמחייה נמוכה ויערות במבוק.
אין מידע ספציפי אודות הביולוגיה שלה, אך סביר להניח שהיא דומה בהתנהגות, ברבייה ובהרגלי האכילה למזאמות אחרות: פעילת לילה ויום, חיה בבדידות, וטריטוריאלית הפעילה בשטח קבוע קטן.
תזונתה מבוססת מן הסתם על פירות, עלים, וצמחי יער אחרים.
תוחלת החיים הממוצעת שלה בטבע היא כ-5 שנים.
המזאמה הננסית מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), שכן על פי הנתונים האוכלוסייה צפויה להצטמצם בשיעור של 30% במשך 15 השנים הבאות בגלל כמה גורמים: בראש וראשונה צמצום בתי הגידול המתאימים לה.
בנוסף, ציד לא חוקי, טריפה על ידי כלבים, סלילת כבישים הגורמת לדריסה, מחלות גנטיות ומחלות שמקורן בבעלי החיים המקומיים.
חוסר הוודאות לגבי ההיבטים האקולוגיים והביולוגיים של המזאמה הננסית הופך אותה למין האייל המאויים ביותר בברזיל ובין האיילים המאוימים ביותר באזור הנאוטרופי.
בידוד של בית הגידול שלה בעבר ופיצולו לאוכלוסיות קטנות, משפיע עד היום על המצב הכללי של המין ומקשה על שימורו בעת הנוכחית.
פיצול האוכלוסיות נוטה להגדיל את לחץ הציד, טריפה על ידי כלבים וחשיפה למחלות של כבשים ובקר מקומיים, וכן מקל על בירוא כיסי היערות הקטנים שמתכווצים בהדרגה.
איום הציד חמור בעיקר בפארקים לאומיים ויערות פרטיים.
בארגנטינה יש מספר תת-אוכלוסיות חשובות אשר נמצאות בתוך אזורים מוגנים ומצבן יציב, יחסית.
בפרגוואי מרבית בתי הגידול של היער האטלנטי הושמדו והמזאמה שורדת במספר מצומצם של אזורים מוגנים.
לאור זאת, יש הערכה כי מזאמה זו תגיע תוך כמה עשורים לסף הכחדה בפרגוואי וארגנטינה ותהפוך אנדמית לברזיל בלבד .
בברזיל מזאמה ננסית מצויה במספר פארקים לאומיים, וכן בפארקי מדינה ועתודות מורשת פרטיות.
המין רשום ברשימה האדומה של ברזיל כדי לשפר את פעולות השימור המקומיות.
בנוסף, הרשות הלאומית לשימור המגוון הביולוגי מפתחת תוכנית שימור גדולה עבור כל מיני האיילים במדינה.
מז'ייק (מז'ייקיאי) (, ביידיש: מאַזשייק) היא מרכז מנהלי של הרשות המקומית מז'ייקיאי.
היא שוכנת בחבל זאמוט, במחוז טלז שבצפון-מערב ליטא.
היישוב בעיר נעשה משמעותי בסוף המאה ה-19 עם סלילת מסילות הברזל ליבאו-רומני ואוריול-ריגה שעוברות בסמוך למז'ייקיאי.
ב-1901 שונה שם העיר למורביובו על שם הגנרל-גוברנטור מיכאיל מורביוב (הסב).
ב-1918 החזירה הממשלה הליטאית את שמה המקורי של העיר.
לפי חוקי תחום המושב מ-1882 נאסרה ישיבת יהודים בעיר-המחוז מז'ייקי, האיסור בוטל רשמית רק ב-1903 ואולם יהודים התיישבו בעיר כבר קודם לכן וב-1897 ישבו בה כבר 435 יהודים.
יהודי מז'ייק גורשו מהעיר בעת מלחמת העולם הראשונה וחזרו אליה לאחריה.
האיסור החוקי על רכישת נדל"ן בעיר בידי יהודים נשאר עד תום ימי השלטון הרוסי במקום, והיהודים היו רושמים את קרקעותיהם על שמו של נוצרי מקומי שעמו הגיעו לסיכום.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו במז'ייק 800 יהודים, הגרמנים כבשו את העיר ב-25 ביוני 1941. ביולי 1941 נדרשו היהודים לעזוב את בתיהם ולעבור לבית המדרש אשר שימש כתחנת מעבר, בבית המדרש שהו כמה ימים ומשם הועברו לאסמים בקרבת הנהר ואנטה, שם הופרדו הגברים מהנשים והילדים.
ב-3 באוגוסט 1941 (י' באב תש"א) נרצחו הגברים בבורות ירי שנכרו בקרבת בית הקברות היהודי.
שישה ימים לאחר מכן נרצחו הנשים והילדים אף הם בבורות ירי, הרוצחים היו לאומנים ליטאים.
יחד עם יהודי מז'ייק נרצחו יהודים רבים מערים נוספות בסביבה.
דו"ח הוועדה הממלכתית לחקירת פשעי הנאצים ועוזריהם קבע כי באתר בורות הירי נמצאו למעלה מ-4,000 גופות.
מז'ייקיאי מקיימת קשרי ערים תאומות עם:
מזאלאי (Мазаалай ), הוא הלוויין הראשון של מונגוליה בחלל.
MongolSat-1 מדווח בטעות לפעמים כלוויין הראשון של מונגוליה אבל הוא היה לוויין של ABS מתוצרת בואינג ומותג בשם MongolSat-1 לאחר השיגור.
מזאלאי קרוי על שם דב גובי, שהוא מין ילידי למונגוליה ומצוי בסכנת הכחדה.
הלוויין הוא מסוג קיובסאט, במשל קטן של 1 ק"ג בלבד.
מזאלאי תוכנן ונבנה על ידי סטודנטים של האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה.
מזאר-י שריף (בפרסית/פשטו: مزارِ شریف) היא עיר הבירה של מחוז בלח' בצפון אפגניסטן.
העיר מקושרת בכבישים מהירים עם קונדוז במזרח, קאבול בדרום-מזרח, הראת במערב ואוזבקיסטן בצפון.