tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר לידת בתה פאני ב-1964 החלה עזיקרי להופיע במועדון הלילה "עומר כיאם".
היא השתתפה בתוכניות "מועדון הזמר" של הרדיו, שם שרה לראשונה את "שיר סיאמי" של נעמי שמר.
לאחר מכן פגשה את נחום היימן והקליטה כמה שירים ללחניו.
התקליטון הראשון שלה, שיצא ב-1963 ונקרא "מכתב אהבה" כלל ארבעה שירים: "שיר סיאמי", "ציור בצבעים", "אגדת הפרח", ו"מכתב אהבה".
בפסטיבל הזמר 1966 שרה עזיקרי את שירו של היימן "הדודאים נתנו ריחם", שזכה להצלחה רבה.
באמצע שנות השישים הופיעה עזיקרי במועדוני הים התיכון, וכששמע אותה הזמר היווני אריס סאן עוד בימיה בלהקת גייסות השריון, הוא הזמין אותה להופיע במועדון שלו, "זורבה".
סאן כתב לה מספר שירים שהפכו ללהיטים בישראל: "נערה ממש אוצר", "בחיים הכול עובר" ועוד.
בתקופה זו הוציאה את אלבומה הראשון "נערה ממש אוצר".
סאן ועזיקרי ניהלו רומן שבעקבותיו נפרדו עליזה וניסים עזיקרי.
ב-1968 נולדה בתם של סאן ועזיקרי, סאני, (על שמו של סאן); הרומן הסתיים בפרידה חמישה ימים לאחר לידת הבת, ואחריו היגר אריס סאן לניו יורק.
בשנים 1968 עד 1969, לאחר שסיימה עזיקרי את ההקלטות לאלבום הראשון, יצאה לסיבוב הופעות בדרום אפריקה.
את בתה הבכורה שלחה לקיבוץ, ואת בתה הקטנה (בגיל כחמישה חודשים) הפקידה בידי מטפלת.
בתקופה זו שימש ששון רג'ואן כאמרגן שלה (והיה מאוחר יותר בן זוגה).
לאחר מכן הקליטה את אלבומה השני "שירים שאהבתי", שכלל שירים ישראליים מוכרים וגם שירים חדשים שנכתבו במיוחד עבורה, כמו "מי ההולך" ו"מכתב אהבה".
בשנת 1970 ייצגה את ישראל בפסטיבל הזמר הבינלאומי בברזיל עם השיר "מפרש בודד" של משה וילנסקי, ונבחרה בו לזמרת הפופולרית ביותר.
בשנת 1971 השתתפה בקומדיה המוזיקלית "במזל דגים" שנכתבה בידי הזוג חנה בן ארי ואברהם ניניו.
באותה שנה עזבה עזיקרי את ישראל ועברה להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1972 הגיעה לביקור בארץ, וביצעה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "יקינתון כחול" שזכה במקום ה-11.
בשנת 1973 הגיעה לביקור בארץ, והשתתפה בסרט "קזבלן" בתפקיד הזמרת שרלוטה, והיא ביצעה בסרט את השיר "יפו", וכן גם את הבית האחרון בשיר "רוזה" שביצע יהורם גאון.
בשנת 1977 הגיעה לביקור בארץ, והשתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי עם נסים גרמה.
השניים ביצעו את השיר "כי רב להושיע", שנכתב בידי בן ציון בן משה, וזכו במקום השני.
עזיקרי שבה לארץ בשנת 1983 והתגוררה תחילה בתל אביב ולאחר מכן באילת.
באותה שנה ייצגה עזיקרי את ישראל בפסטיבל הבינלאומי ביוון.
בשנת 1985 שרה קולות רקע בתקליט של יהודה פוליקר, "עיניים שלי".
בשנת 1988 שרה במופע "דרור - חגיגת זמר ים תיכונית" את השיר "כעת חיה", שנכתב על סיפור חייה ואת מנגינתו היא הלחינה בעצמה.
באפריל 1989 נפצעה עזיקרי בתאונת דרכים קשה בעת שחצתה כביש.
עקב כך שהתה תשעה חודשים בבית חולים, עברה שיקום, וחדלה להופיע למשך מספר שנים.
בשנת 1994 הקליטה יחד עם הזמר אורי פיינמן אלבום שירים שחלקם חידוש של כמה מלהיטיו של אריס סאן.
לקראת יום העצמאות של 1995 הקליטה עזיקרי לתחנת רשת ג' את השיר "באור התכלת", למילים של יורם טהרלב וללחן של יוני רועה.
השיר יצא על גבי תקליט שדרים, אך לא זכה להצלחה.
בשנת 1998 יצאו שני האלבומים שהקליטה עזיקרי בסוף שנות ה-60 ושירים נוספים באלבום האוסף הכפול "נערה ממש אוצר".
בשנת 2008 העלה הזמר ניסים אלחנטי עם להקתו "החוויה היוונית" מופע לזכרו ולכבודו של אריס סאן ששמו "נערה ממש אוצר", על שם הלהיט שהלחין סאן לעזיקרי (את המילים חיבר יהודה אופן) וכלל את מיטב הלהיטים של סאן שחלקם בוצעו במקור על ידי עזיקרי.
במופע אף השתתפה בתם של סאן ועזיקרי, סאני עזיקרי כרמל.
אלחנטי וסאני הוציאו במסגרת המופע את הסינגל "סיגל" בעיבוד חדש של גדי גולדמן, כשסאני מוקלטת לראשונה בחייה.
ב-25 בפברואר 2009 עזיקרי נפטרה כתוצאה מגידול ממאיר בריאות אחרי שנים של עישון כבד, והובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה את המחזמר "סיגל" שביים צדי צרפתי בהשראת סיפור האהבה בין עזיקרי לאריס סאן.
1997 – "שירים שאהבתי", אן אם סי, הדפסה מחודשת.
2005 – "לא לוקחת ללב", קוליפון, הדפסה מחודשת.
עליזה רוזן (רוזנטל; נולדה ב-3 בדצמבר 1939) היא שחקנית, קומיקאית וזמרת ישראלית.
רוזן נולדה, גדלה והתחנכה בירושלים לזוג הורים שעלו מגרמניה ולה אחות גדולה.
החלה את דרכה בעת שירותה הצבאי בלהקת הנח"ל בשנת 1957 והופיעה בה עם יהורם גאון ועם תובל פטר בהופעות "העצובים מירושלים".
לאחר שירותה נרשמה בתחילה לבית ספר לאחיות, והשתתפה בהופעות מועדון החמאם שביפו.
בשנת 1963 השתתפה בתוכנית השנייה והמצליחה של להקת "התרנגולים", וב-1966 השתתפה בהרכב "החמציצים" של נעמי פולני.
בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות "הבכחאי", "אורזי מזוודות", "אילוף הסוררת", "נשים בצמרת", "יאקיש ופופצ'ה" ו"חבלי משיח".
בשנת 2006 הופיעה במחזה "קפה ערבה" בתיאטרון בית ליסין.
במקביל שידרה לאורך השנים ברדיו, בתוכניות כגון "חתול בשק" לצד דויד גרוסמן, ושיחקה בתסכיתי רדיו רבים.
בטלוויזיה שיחקה רוזן בשנות ה-70 בסדרה "הצריף של תמרי" (1974), ובתוכנית הטלוויזיה הסאטירית זוכת פרס ישראל "ניקוי ראש" בין השנים 1974- 1976. בשנות השמונים השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים".
ב-1994 חזרה לטלוויזיה עם "איצ'ה", ולאחר מכן בשנת 1996 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "הפוך".
בשנת 2002 שיחקה ב"בנות בראון" של עירית לינור ובשנים 2004–2005 שיחקה בסדרה "השיר שלנו".
כן שיחקה בסדרת ההמשך "תיכון השיר שלנו".
ב-2016 הופיעה בסדרה "נשואים פלוס".
בשנת 2017 הופיעה בסדרה "נופלות על הרגליים".
בשנת 2014 יצר הבמאי תומר היימן סרט תיעודי על רוזן בשם "עליזה", ששודר ב.
רוזן אמא לבן יחיד, אבנר מצליח, מנישואיה למשה מצליח.
עליזה קשי (קאשי) (נולדה באפריל 1936) היא זמרת ישראלית.
עליזה קשי נולדה בתל אביב.
הוריה עברו מרוסיה לאיראן והתיישבו במשהד, ושם נולדה ב-1929 אחותה יוכבד קאשי, הצנחנית הראשונה בצה"ל.
ב-1932 הם עלו לארץ ישראל.
את פעילותה בתחום המוזיקה החלה כאשר התגייסה ב-1955 ללהקת הנח"ל, בה שרה כסולנית את "יה משלטי".
לאחר שהשתחררה מהצבא הקימה יחד עם שאר יוצאי להקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק" והייתה חברה בה.
התפרסמה במיוחד ב-1960 כששרה יחד עם שמעון בר את "ערב בא", שנכתב על ידי עודד אבישר, הולחן ועובד על ידי אריה לבנון, וזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הראשון.
היא הוציאה בישראל שלושה תקליטים, מהם זכור בעיקר הלהיט "שובך יונים".
בפברואר 1962 הופיעה בקרנבל בברזיל ובטלוויזיה הבריזלאית, וזכתה להצלחה רבה כאשר שרה בשש שפות.
בשלב מסוים עברה לארצות הברית שם הוציאה כמה אלבומים, והשתתפה במספר סרטים ובשעשועון הטלוויזיה "?What's My Line".
בזמן מלחמת יום הכיפורים, הגיעה קאשי לישראל כדי להופיע בפני חיילים והשתתפה בתוכנית "מפגש אמנים" (בהנחיית אהוד מנור) אשר שודרה בשידור חי.
עם תום שירתה פלטה קאשי, שבן-אחיה נהרג במלחמה, את המילים: "כוס אמק על הערבים", דבר שגרם למבוכה גדולה.
השער האחורי של "העולם הזה" כינה אותה "עליזה המקללת".
מאז אינה מופיעה בישראל, הגם שהגיעה לביקורים בישראל.
משירי אריה לבנון" - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1959
"פגישה עם עליזה קשי" ("שני חיילים") - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1961
"העלם והשמש" ("שובך יונים") - מיני-אלבום (ארבעה שירים), הד ארצי, 1962 בעיבוד משה וילנסקי, שגם ניצח על תזמורת הד ארצי
שירים מתוך "כנר על הגג", RCA
עליזה שנהר-אלרעי (נולדה ב-1 ביולי 1943) היא פרופסור אמריטה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, לשעבר רקטור האוניברסיטה ונשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל ויושבת ראש ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות.
כיהנה בעבר כשגרירת ישראל ברוסיה וכרקטור אוניברסיטת חיפה, ועמדה בראש "ועדת שנהר" לבחינת לימודי היהדות בחינוך הממלכתי.
שנהר נולדה בטבריה למלכה ולישראל גוטר שגרו באותה עת בראש פינה.
בילדותה עברו בני משפחתה, הוריה ואחיה משה, לחיפה שם סיימה את בית החינוך התיכון ("תיכון חדש חיפה") בשנת 1961. שנהר הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער העובד והלומד ושירתה בחיל הים בשנים 1961–1963. היא סיימה את שירותה הצבאי בדרגת סמלת ובאותה תקופה סיימה גם את סמינר צה"ל למורים.
את לימודי התואר הראשון (ספרות עברית ולשון עברית), התואר השני (בספרות עברית עם התמחות בספרות עממית) והדוקטורט סיימה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת הדוקטורט, שנכתבה בהדרכת פרופ' דב נוי והוגשה ב-1975, היה "העימות המשפחתי בסיפורי העם של עדות ישראל".
שנהר הצטרפה לסגל אוניברסיטת חיפה, שם קיבלה דרגת מרצה בכיר בשנת 1978, דרגת "פרופסור חבר" בשנת 1982 ודרגת "פרופסור מן המניין" בשנת 1989. בנוסף, כיהנה כראש החטיבה לפולקלור באוניברסיטת חיפה (1975–1980), כראש החוג לספרות עברית והשוואתית (1980–1983) וכראש אקדמי של ארכיון הסיפור העממי "אסע"י" (1983-1991).
כמו כן, יסדה את החוג ללימודים רב-תחומיים ועמדה בראשו (1986-1987).
שנהר אף שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטת גטינגן בגרמניה.
בשנת 1991 נבחרה לתפקיד רקטור אוניברסיטת חיפה, והייתה האישה הראשונה בישראל שכיהנה כרקטור אוניברסיטה.
באותה שנה נבחרה על ידי שר החינוך והתרבות, זבולון המר, לעמוד בראש ועדה לבחינת לימודי היהדות במערכת החינוך הממלכתית בישראל ("ועדת שנהר").
הוועדה הגישה את המלצותיה לשר החינוך פרופ' אמנון רובינשטיין באוגוסט 1994.
בשנים 1994–1997 כיהנה שנהר כשגרירת ישראל בפדרציה הרוסית, בעקבות בקשתו של שר החוץ, שמעון פרס.
היא שהתה בפדרציה הרוסית עם בן זוגה, פרופ' גדעון אלרעי, עד שלהי שנת 1997. פרופ' אלרֹעי, שהיה מנהל מחלקה פנימית א' במרכז הרפואי רמב"ם ונציב קבילות המטופלים של בית החולים, נפטר ב-31 במרץ 2007.
לאחר שובה, החלה שנהר לכהן, מספטמבר 1997, כנשיאת המכללה האקדמית עמק יזרעאל, שהוקמה אז על ידי מכללת עמק יזרעאל, והיא הייתה ממייסדי המכללה האקדמית.
בנוסף, שימשה כחברת מערכת "פעמים", "מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי" והוצאת הספרים בתחום הפולקלור ב-Wayne State University שבדטרויט.
שנהר קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד של הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק ושל אוניברסיטת הרטפורד וכן קיבלה את מדליית הנשיא של אוניברסיטת המדינה של מרכז קונטיקט.
בשנים 2010–2012 כיהנה שנהר כיושבת ראש ועד ראשי המכללות הציבוריות בישראל.
בנוסף היא מכהנת כחברת הוועדה המייעצת של קרן "בראשית" לחיזוק הזהות היהודית של יוצאי חבר המדינות, כחברת כבוד באקדמיה הרוסית למדעים, כחברת המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, וכיהנה כחברה במועצת עיריית חיפה אליה נבחרה בשורות מפלגת העבודה.
ב-2013 קיבלה את אות יקירת חיפה.
שנהר היא זוכת פרס רמת-גן לספרות לשנת 2013 על מפעל חיים.
מאז 2019 משמשת כיושבת ראש הנהלת העמותה לתולדות חיפה ומאז 2018 משמשת כיושבת ראש עמותת טנא בריאות.
שנהר חוקרת את היצירה העממית שבספרות חז"ל ואת הספרות העממית היהודית והישראלית, וכתבה מספר ספרים:
הספר מתאר את דרכי עיצובה ומרכיביה האמנותיים של הספרות העממית לילדים תוך בחינת זיקות הגומלין שבין הסיפורים העממיים למבוגרים, השכיחים בעמים ובמסורת ישראל ועיבודם הספרותי לסיפורי ילדים.
החוליה המקשרת בין הספרות העממית והספרות לילדים היא ההקבלה בין התפתחות הילד להתפתחות התרבות האנושית.
הספר עוסק בעיקר בספרות העממית של עדות ישראל, המתקיימת במקביל ליצירה הנורמטיבית שבכתב ושילובה ביצירת העמים השכנים בכל תפוצות ישראל.
הספר דן בסיפורי מוצא, במבחנים וניסיונות במעשיות, באכזריות בסיפורי העם, בסיפורים עם מוטיבים מאגיים, במשלי שועלים, בסיפור ההומוריסטי ובמשמעותם של סיפורי העדות.
הסיפור העממי של עדות ישראל
ספר מחקר זה מבקש לבטל את השניות שבין חוקרי הספרות לחוקרי הפולקלור, ולהציע באמצעות העיון ביצירות שונות את דרך המחקר המאוזנת בשאלת זיקתה של הספרות העברית החדשה אל מקורותיה העממיים.
חמישה עיונים כולל הספר: "למקורותיה העממיים של 'אגדת שלושה וארבעה' לח"נ ביאליק"; "התשתית הפולקלורית-העממית ב'חופת דודים' לש"י עגנון"; "בעקבות המקורות והמקבילות ל'חתן דמים' לחיים הזז"; "מן המיתוס שבעל-פה למיתוס שבכתב - על 'ימים ולילות' לנתן אגמון" ו"התשתית העממית ב'אגדה על אהבתו ועל מותו של הצייר הצעיר לניסים אלוני".
דרך המחקר המוצעת עושה שימוש עיקרי בשלושה יסודות: ההרמז, הסמל והסטרוקטורה.
כן כולל הספר ניתוח מושגים מרכזיים, כמו המיתוס והמעשייה, האגדה והמנהג העממי, הדת העממית מול הדת הנורמטיבית וכן בגלגוליהם ונוסחאותיהם של סיפורי עם יהודיים מן המיתולוגיה הקדומה עד לסיפורי העם של עדות ישראל.
סיפורים משכבר – המעשייה העממית לילד
הספר בוחן סוגיות שונות הקשורות בזיקה שבין הסיפור העממי לעולם הילד.
העיונים מן ההיבט הספרותי-אסתטי והפסיכולוגי-חברתי מאפשרים הבנה עמוקה יותר הן של הסיפור העממי והן של הסיפורת לילדים.
הגישה המשווה, הנקוטה בספר, בין הסיפור העממי היהודי לסיפור העממי הבינלאומי, מצביעה, למשל, על כך שהסיפור העממי של עדות ישראל מכיל לרוב מסר חינוכי ודתי של שכר ועונש.
פרקי הספר: "סיפור העם - למבוגרים בלבד"?; "סיפורים אוניברסליים בלבוש יהודי"; "המעשיות העממיות על ההתבגרות"; "המעשיות העממיות על החתן - החיה"; "קנאת אחים בספרות העממית" ו"עולם המתים והרפאים בסיפור העממי".
גם ההיבטים הדידאקטיים, נסקרים, כמו בדיון על החתן בעל צורת החיה.
הספר Jewish and Israeli Folklore דן בסיפורי עם של עדות ישראל השונות ובדרכי השתנותם של הסיפורים.
הסיפורים שהביאו עולים מגלויות שונות עברו שינויים בשפת ההיגוד וברקע וגם בעמדות השונות של המספר ושל קהל מאזיניו.
הספר דן במהותו של האוויקוטיפ היהודי תוך הדגמות שונות, כמו, למשל, הסיפור על הנערה בעלת פני הבהמה, הנבואה על הנישואין העתידיים והנערה כרותת הידיים - שלושה טיפוסי סיפורים שעברו "הליכי יהוד".
כן דן הספר בסוגיית ההרחבות הסיפוריות של המספר, שקהל מאזיניו אינו שייך לקבוצתו החברתית ובסיפור העממי הישראלי, שנוצר בתנאים של לחץ.
נדון בהרחבה סיפור השמועה על שחרורו כביכול של הטייס אהרון אחיעוז, שנשבה על ידי פת"ח.
נדונות שאלות כגון הסיבות להיווצרות הסיפור, הצרכים הנפשיים-החברתיים, דרכי התפוצה וההתקבלות.
המחקר On adolescent Suicide & Poetry, שנכתב עם שלמה שרלין, מבקש ליישם את הלקחים ממחקר שנעשה על שיריהם של מתבגרים שהתאבדו.
הספר דן בהערכת כוונות התאבדות של נערים ונערות מתוך שיריהם.
מסקנת הספר היא ששירים של מתבגרים, ללא קשר לערכם הספרותי, עשויים להצביע על המתרחש בנפשם ולשמש "נורות אדומות" המצביעות על סכנה.
המונוגרפיה, שנכתבה עם פרופ' שלמה שרלין, מציגה ניסוי מקורי שעיקרו הבנת המסר של נערים ונערות מתבגרים דרך ניתוח תוכן שירתם.
בעזרת מיפוי השדה הסמנטי מוצע כיצד לאתר מתבגרים כותבי שירה שבכוונתם להתאבד.
לשם הדגמה מוצגים שני מחקרים על נערה שהתערבות מורתה מנעה את ניסיון התאבדותה, ונער שהתאבד ושיריו שימשו את המחקר.
הספר מנסה למצוא דרך בלתי אמצעית המתארת את החוויה המיידית של מתבגרים במצוקה.
הפנים לפנים - תשתיות בסיפורי עגנון
קובץ המחקרים "הפנים לפנים - תשתיות בסיפורי עגנון" מבקש לבטל את השניות בין חוקר הספרות והפולקלוריסט.
מגמת המחקר היא לתאר את יחסו של ש"י עגנון לעולם היהודי-המסורתי ואת אופני הזדקקותו למקורות היהודיים (ספרות המקרא, המשנה, התלמודים, המדרשים, הסיפור העברי של ימי הביניים והסיפור החסידי) והבינלאומיים (סיפורי עם שרווחו במרכז ובמזרח אירופה).
המחקר מעלה שגם סיפורים הנראים לכאורה תמימים ולעיתים אף פשטניים אינם אלא סיפורים מתוחכמים, שניכרים בהם רבדים ורבדי רבדים ומישורי משמעות שונים.
במחקר נדונו הסיפורים: "חופת דודים", "מעשה רבי גדיאל התינוק", "בלתי לה' לבדו", "בעל הריחיים והטוחן", "עינינו הרואות" ו"מן השמיים".
מספר, סיפור, קהל - הסיפור העממי היהודי והישראלי
הספר עוסק בקשרי הגומלין בין הסיפור להקשר הייחודי שבו הוא מתרחש.
הספר מתייחס גם לתחומים שאינם מוגדרים כסוגות מסורתיות של פולקלור, כגון שמועות וסיפורי רכילות.
ההתייחסות להקשר ולרקע, ולהקשר החברתי עדתי ותרבותי, תורמת להבנת רובדי משמעות שונים.
כל אחד מפרקי הספר מוקדש לנושא מרכזי אחר בחקר הפולקלור.
בפרק "הפואטיקה של הסיפור העממי" מוצגים "כלל הברזל" של ההיגוד המסורתי.
הפרקים "מסורת ואלתור בסיפור העממי", "עולם הסמלים של המעשייה" ו"דרכי העיבוד של המעשייה", מדגימים בעזרת סיפורים שנרשמו מספרים ישראליים את האספקטים התאורטיים של המחקר.
זמן אשה – נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה
הספר מציע קריאה שונה ופמיניסטית של שישה סיפורי נשים מהמקרא, שהופכות לדמויות הזדהות עבור האשה המודרנית.
אשת פוטיפר, מרים אחות משה, צפורה אשת משה, דבורה אשת לפידות, בת שבע אם שלמה ומלכת שבא, כולן נשים, רעיות ואחיות.
האשה המקראית תופסת מקום מועט בטקסט המקראי, אבל אין לטעות בתפקידה: גם כאשר מדובר ברעיה, באם או באחות החזיקו נשים לעיתים קרובות בתפקידי נבואה, בתפקידים שלטוניים ואפילו לקחו חלק בהכרעת קרבות.
אהובות ושנואות - נשים במקרא, במדרש ובספרות החדשה
המדרש דבק לרוב במדיניות ההשתקה של רגשות הנשים, אלא שהספרות העברית המודרנית חשה בצורך בהשמעת קולן של הנשים השתוקות והשוליות של המקרא.
הספר פורש יריעה רחבה של טקסטים מודרניים שעוסקים בהבעת רגשותיהן של דמויות הנשים במקרא ובהשמעת קולן.
על החוקרת ויצירתה - "פולקלור ואידאולוגיה - קובץ מחקרים המוגש לפרופ' עליזה שנהר", בעריכת חיה בר יצחק
חיפה: החברה ליישום של אוניברסיטת חיפה.
הסיפור העממי של עדות ישראל.
תל אביב: גומא הוצאה לאור צ'ריקובר.
חיפה: אוניברסיטת חיפה - הקתדרה ע"ש קרוסמן.
סיפורים משכבר - המעשייה העממית לילד, חיפה: אוניברסיטת חיפה - הפקולטה למדעי הרוח, תל אביב: מודן.
הפנים לפנים - תשתיות בסיפורי עגנון.
תל אביב: פפירוס בית הוצאה לאור.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד.
תל אביב: כנרת, זמורה-ביתן-דביר מוציאים לאור בע"מ.
קוראת במקור: על אגדות עתיקות וחדשות.
שנהר ע' וליפשיץ י' (2020) מדרש אשה - עלילות הנשים במקרא, בתלמוד ובמדרש, הוצאת המחברים.
הקמיע הקדוש: שנים עשר סיפורי עם מתימן.
חיפה: ארכיון הסיפור העממי בישראל (אסעל ידי).
כיבוד אם: שנים עשר סיפורי עם מבוצ'אץ.
חודש חודש וסיפורו 1973. חיפה: ארכיון הסיפור העממי בישראל (אסעל ידי).
סיפורי עם - מחרוזת - פרקי ספרות לבית-הספר היסודי.
ירושלים: משרד החינוך והתרבות - המרכז לתוכניות לימודים.
תשעה סיפורים ועוד סיפור - הסיפור העממי בעדות ישראל.
חיפה: משרד החינוך והתרבות - המרכז לתוכניות לימודים.
כן פרסמה עשרות מאמרים על הפולקלור היהודי, הזיקות בין הספרות שבעל פה לספרות שבכתב והתרבות היהודית.
פרסמה גם מאמרים בתחום ההשכלה הגבוהה בישראל.
באסטרונומיה, עלייה ישרה היא אחת משתי הקואורדינטות במערכת הקואורדינטות המשוונית המתארת את הזווית בין ההיטל של מיקומו של גרם שמיים על מישור קו המשווה השמימי ובין נקודת שוויון האביב, בה חוצה השמש את קו המשווה השמימי (הקואורדינטה השנייה היא נטייה).
היחידות של העלייה הישרה אינן מעלות או רדיאנים אלא יחידות של זמן המבטאות את הזמן שלוקח לגרם שמיים להגיע לנקודה הגבוהה ביותר בשמיים ביחס לגרם שמיים עם עלייה ישרה 0, והן מבוטאות בשעות, דקות ושניות.
על קו המשווה השמימי (נטייה 0°), שעה של עלייה ישרה שוות ערך ל-15 מעלות, דקה ל-15 דקות קשת ושנייה ל-15 שניות קשת.
ככל שהמרחק מקו המשווה גדל, האורך זוויתי של כל יחידת עלייה ישרה מתכווץ עד שבקטבים השמיימיים (נטייה ±90°) אין יותר משמעות לעלייה הישרה, שכן לכל ערך שלה מתאימה אותה הנקודה – הקוטב השמיימי.
אטלס הכוכבים של ג'ון פלמסטיד "Historia Coelestis Britannica", שפורסם בשנת 1725 כבר השתמש במערכת הקואורדינטות המשוונית, והיחידות של העלייה הישרה ניתנו הן ביחידות זמן והן במעלות כאשר 0°=24h=00h הייתה נקודת שוויון האביב, ומפות הכוכבים נעשו בהיטל מישורי שעיוות לחלוטין את הקבוצות הרחוקות מקו המשווה השמימי.
העלייה הישרה ניתנה בדקות ושניות שציינו את הבדל הזמנים בין הגעת הערפילית וכוכב הייחוס לשיא הגובה בשמיים, ובנוסף ציין הרשל אם הערפילית מקדימה את הכוכב (ממערב לו) או עוקבת אחריו (ממזרח לו).
בנו, ג'ון הרשל החל מקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833, עבר לציין את העלייה הישרה בצורה המקובלת היום, שעות, דקות ושניות ביחס לנקודת שוויון האביב, וכך נעשה גם בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 וכן בקטלוג הכללי החדש שפרסם ג'ון דרייר בשנת 1888.
שינוי הכיוון של ציר כדור הארץ משפיע ישירות על העלייה הישרה של גרמי השמיים.
כתוצאה מתנועת ציר כדור הארץ משתנה המיקום של נקודת שוויון האביב ואיתו משתנה העלייה הישרה של כל גרמי השמיים.
תוצאה נוספת היא חוסר ההתאמה בין קבוצת הכוכבים שבה נמצאת השמש ובין ההגדרות ההיסטוריות של גלגל המזלות, כך כיום בנקודת ההיפוך הקיצית השמש נמצאת מעל לחוג הסרטן, אך היא נמצאת למעשה בתחומי קבוצת תאומים ובנקודת ההיפוך החורפית השמש נמצאת מעל לחוג הגדי, אך היא נמצאת למעשה בתחומי קבוצת קשת.
הנקודות היחידות שהעלייה הישרה שלהן לא משתנה הן הקטבים של ציר ההקפה של כדור הארץ את השמש (קוטבי המלקה), כאשר הצפוני נמצא בקבוצת דרקון בעלייה ישרה של והדרומי נמצא בקבוצת דג זהב בעלייה ישרה של .
ביום שוויון הסתיו, גרמי השמיים בעלי עלייה ישרה של בין 12h ובין 24h יהיו מעל האופק ברגע שקיעת השמש, בחצות הלילה יהיו מעל האופק גרמי השמיים עם עלייה ישרה בין 18h ובין 06h וברגע זריחת השמש יהיו מעל האופק גרמי השמיים עם עלייה ישרה בין 00h ובין 12h.
העלייה הישרה של השמש גדלה כל יממה בכ-4 דקות ועל פני שנה היא משלימה סיבוב שלם.
העלייה הישרה של כוכבי הלכת גם כן משתנה כל יום, אך לא בקצב קבוע שכן היא תלויה בתנועת כדור הארץ וכן בתנועת כוכבי הלכת סביב השמש.
כתוצאה מכך העלייה הישרה של כוכבי הלכת יכולה לגדול או לקטון (תנועה אחורית).
עליזה טולדו (נולדה ב-30 ביוני 1939) היא אדריכלית ישראלית, זוכת פרס רוקח לאדריכלות לשנת 1983 על פרויקט דיזנגוף סנטר.
טולדו נולדה בשנת 1939 באלכסנדריה שבמצרים, ובגיל 10 עלתה לישראל והתיישבה עם משפחתה בתל אביב.
את לימודי האדריכלות השלימה בטכניון שבחיפה בשנת 1961.
יחד עם יצחק ישר, עיצבה טולדו מרכז רפואי בירושלים וכן שכונת מגורים בשיכון למד שבצפון תל אביב.
מאז שנת 1987 פועלת טולדו בשותפות עם בן זוגה האדריכל אלכסנדר שוורץ.
במסגרת שותפות זו, עוצבו בין השאר בית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2001 וה"טכנודע" בחדרה.
בנה, סיון טולדו, הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 זכתה לעצב בהזמנת משפחת פילץ את פרויקט דיזנגוף סנטר, הכולל 100,000 מ"ר של שטח בנוי.
בשנת 1974 צורף לצוות התכנון האדריכל יצחק ישר על פי דרישת העירייה.
טולדו זכתה בפרס רוקח בשנת 1984 על עיצוב המבנה כך שהוא משתלב עם מפגש הרחובות דיזנגוף וקינג ג'ורג', תוך שהוא משתלב במרקם העירוני ותורם לאיכות החיים של תושבי השכונה.
טולדו עצמה התגוררה בסמוך לאתר הבנייה, ותכנונה נועד להמשיך את רצף החנויות של הרחוב שנפסק, כשהיא שומרת על תוואי הרחוב.
בשל כך שילבה טולדו חנויות וחלונות ראווה בחזית המבנה הפונה לרחוב (דבר שאינו אופייני למרכזי קניות).
טולדו רצתה לתת להולך בקניון הרגשה של טיול עירוני, ולכן המשיכה לתוך הקניון מוטיבים מהסביבה העירונית: קווים עגולים ושיפועים מתונים.
כמו כן טולדו לא הגדירה במבנה מתחם אוכל מרוכז, אלא פיזרה בו בתי קפה ומסעדות בין החנויות, על מנת לשמור על ההרגשה של הליכה לאורך רחוב.
הועלתה סברה לפיה צורת החלל המעגלית היא דמוית רחם, וכי הדבר קשור להריונה של טולדו עצמה בעת העיצוב, אולם טולדו מכחישה סברה זו: .
על הגג תוכננה להיבנות גינה, שהוחלפה בסופו של דבר בחניון עילי.
כמו כן לא הוקצה בקניון אזור ייעודי לבתי קפה ומסעדות והם מפוזרים בכל הקניון.
עליזה (אליס) הֶרץ-זוֹמֶר – 23 בפברואר 2014, לונדון) הייתה פסנתרנית יהודייה ניצולת השואה.
חייתה במולדתה בוהמיה (ולימים בצ'כוסלובקיה), מ-1949 בישראל ומ-1986 ועד מותה בלונדון.
עליזה הרץ נולדה ב-1903 יחד עם אחותה התאומה מריאנה לסופי ופרידריך הרץ, תעשיין, בעיר פראג, בירת ממלכת בוהמיה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בירת צ'כיה).
במשפחה היהודית המתבוללת דוברת הגרמנית היו חמישה ילדים.
מגיל צעיר החלה לנגן בפסנתר והייתה לפסנתרנית ידועה, שאף ניגנה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
הסופר פרנץ קפקא התארח בבית הוריה מדי פעם והיה חבר טוב של פליכס ולטש, שנישא מאוחר יותר לאחותה, אירמה.
נישאה ב-1931 למוזיקאי ליאופולד זומר, שהיה כנר מוכשר, אם כי לא עסק בנגינה כמקצוע.
כאשר פלשה גרמניה לצ'כוסלובקיה במרץ 1939, עזבו רוב משפחתה וחבריה לארץ ישראל; עליזה וליאופולד שקלו לעלות לארץ ישראל, אך לא עשו זאת בגלל האחריות שהרגישה עליזה כלפי אמה החולה, בגלל הדאגה לעתידו של בנם ובגלל חוסר כסף.
אחיותיה מריאנה, אירמה ומשפחותיהן הצליחו לצאת מפראג בליל כניסתו של היטלר.
ב-1942 נשלחה האם, בגיל 72, לטרזיינשטאט ואחר כך לטרבלינקה, שם נספתה.
כעבור שנה, ב-1943, נשלחה עליזה עם בעלה ובנה לטרזיינשטאט.
כשגילו הגרמנים במחנה כי היא פסנתרנית ידועה, הטילו עליה לנגן בקונצרטים במחנה.
זומר הסכימה כדי להגן על בנה שטפן, אך בעלה נשלח באוקטובר 1944 לאושוויץ ואחר כך לדכאו, שם מת.
אחרי שחרור המחנה במאי 1945 חזרה זומר לפראג, ובמרץ 1949 עלתה לישראל והצטרפה למשפחתה בירושלים, שם הייתה למורה בקונסרבטוריון.
אחותה התאומה, מריאנה, נישאה לאמיל אדלר.
בנה עברת את שמו לרפאל, היה לצ'לן מפורסם ועבר לגור בלונדון, וב-1986 הצטרפה אליו זומר.
הבן רפאל נפטר ב-2001 במהלך סיור בישראל.
ב-2005 הופק סרט דוקומנטרי על חייה בשם "מגיהנום לגן עדן".
הייתה דוברת אספרנטו ופעילה בתנועה.
בשנותיה האחרונות חייתה זומר בלונדון, והוסיפה לנגן ולהיות פעילה.
נחשבה לניצולת השואה המבוגרת ביותר, אך בהמשך התברר כי ישראל קרישטל, ניצול שואה והגבר המבוגר בעולם, נולד לפניה.
נפטרה ב-23 בפברואר 2014, בגיל 110. הותירה אחריה שני נכדים.
ב-2014 סרט דוקומנטרי קצר שנעשה על חייה "The Lady in Number 6: Music Save My Life" (2013), זכה לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הדוקמנטרי הקצר, שבוע בדיוק לאחר מותה.
עליזה לביא (נולדה ב-23 בספטמבר 1964) היא אשת ציבור, יזמת חברתית, סופרת ומרצה.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" וכיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
בהמשך, כיהנה כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע.
לביא נולדה בכפר סבא למנשה משיח, מנהל מחלקת החינוך והתרבות בעיריית נתניה, יליד ירושלים בן לעולים מאפגניסטן, ולמרים, מורה למתמטיקה, ילידת רומניה.
היא למדה בתיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה, התחנכה בתנועת הנוער בני עקיבא והתנדבה כנערה במגן דוד אדום.
לאחר סיום לימודיה שירתה בצה"ל כמדריכת ידיעת הארץ וכקצינת חן-ת"ש בגדנ"ע.
בסיום שירותה הצבאי המשיכה בתפקיד הדרכה דומה בחברה להגנת הטבע.
את השכלתה האקדמית רכשה לביא באוניברסיטת בר-אילן, והיא בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני במדע המדינה.
בעבודת הדוקטורט שלה, "רדיו ומגדר בישראל" (2002), עסקה בסוגיית המגדר ביומני החדשות ובתוכניות אקטואליה ברדיו הציבורי.
משנת 2000 ועד שמונתה לתפקיד יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת התשע עשרה, שימשה לביא מרצה בכירה בבית הספר לתקשורת, הנחתה תלמידי מחקר והייתה יועצת לתואר שני.
כמו כן, שימשה עמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס.
החל משנת 2022 מלמדת לביא באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי אונו.
מחקריה עוסקים בתקשורת ובמגדר, ברב-תרבותיות ובמקומן של נשים ביהדות ותרומתן לאורך הדורות.
ספרה תפילת נשים, שיצא בשנת 2005 בהוצאת ידיעות ספרים, היה לרב-מכר ותורגם לאנגלית (בהוצאת Random House) ולאיטלקית (בהוצאת Moreshet).
הספר כולל אוסף תפילות וסיפורי תפילה של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה.
הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי לשנת 2008. פעילותה הציבורית מתמקדת בקידום התרבות, בשוויון חברתי, בדת ומדינה, בחיזוק הקשר עם התפוצות ובאיזון שבין מדינה דמוקרטית ליהודית.
לביא החלה את דרכה הציבורית בשנת 1988, כיועצת למזכיר המדיני במפד"ל.
בשנים 1990–1996 כיהנה כמנכ"ל המועצה הציבורית לחילופי נוער וצעירים.
לביא יזמה את הבמה לשיח ישראלי-יהודי בצוותא ת"א, ומאז 2009, מובילה יחד עם גברי ברגיל את תיקון ליל שבועות – התיקון הגדול בצוותא.
בין השנים 2019–2020 שימשה יושבת ראש מרכז הרצל בהסתדרות הציונית העולמית.
לביא פעילה ביוזמות בנושאי דת ומדינה, שוויון חברתי ויהדות כמסורת.
היא מייסדת ויושבת ראש מת"ן (בית מדרש לנשים) בנתניה וכיהנה כחברת הנהלת קולך (פורום נשים דתיות), שם יזמה את הוועדה למניעת הטרדות מיניות, שמתמקדת בפגיעה בנשים על ידי דמויות סמכותיות ותורניות.
לביא היא ממייסדי הוועד הציבורי להסדרת הגיור, ומיוזמי העתירה שהוגשה לבג"ץ נגד רשמי נישואין המסרבים לרשום את מי שהתגיירו במהלך שירותם הצבאי.
במהלך כהונתה בכנסת פעלה לביא להנגשת מקוואות לבעלי מוגבלויות.
בשנת 1999 הצטרפה לביא להנהלת כפר איזון מרכז טיפולי-שיקומי ישראלי לטיפול בתרמילאים וצעירים במשבר בגילאי 18–35, שנפגעו מסמים או ממשברים רוחניים בישראל ומחוצה לה.
ב-2005 הייתה יועצת תוכן למכרז של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ב-2008 שימשה יועצת למכרזי הרדיו האזורי, וב-2010 התמנתה כחברה ויו"ר של ועדת מחקר ורב-תרבותיות במועצת הרשות השנייה לרדיו ולטלוויזיה.
בפברואר 2022 התמנתה לביא לחברה במועצת מרכז זלמן שזר, וביוני 2022 מונתה לחברה בוועד המנהל של העמותה לחינוך בלתי פורמלי בנתניה.
באפריל 2023 הקימה לביא את פורום "מנהיגות מחברות".
בכנסת התשע עשרה הביאה לביא להחלטה על נוהל אחיד להתמודדות עם הטרדות מיניות בשירות הלאומי וכן לאישור תקנות למניעת הטרדה מינית במוסדות להשכלה גבוהה.
כמו כן, יזמה הכשרה מיוחדת לשופטים בנושא הטרדות מיניות.
בשנת 2013 יזמה לביא ייצוג בוועדה לקידום מעמד האישה למשקיפות – נשים שלא זוכות לנציגות ראויה בכנסת.
פורום החרדיות מלווה מאז את פעילות הוועדה, מעלה נושאים על סדר היום ומשפיע.
בעקבות מבצע צוק איתן קידמה לביא את "נוהל חברה" בצה"ל, שעל פיו גם חברות וארוסות של חללי צה"ל יקבלו הודעה רשמית על נפילתם.
בהמשך הובילה נוהל חברה גם בנציבות שירות המדינה, שעל פיו בני זוג של חלל מערכת הביטחון יהיו זכאים לימי אבל הקבועים בחוק, גם אם לא נישאו לו בכנסת התשע עשרה הובילה לביא להחלטת ממשלה על פילוח מגדרי של תקציב המדינה.
בכנסת העשרים, שבה עמדה בראש ועדת משנה לסחר בנשים ובזנות, יזמה לביא הקמת הוסטל לקורבנות סחר בבני אדם, שהגיעו מגבול מצרים ב-2017 יזמה הכשרת קוסמטיקאיות לזיהוי סימני אלימות בקרב מטופלות יוזמה דומה בהובלתה הכשירה בלניות במקוואות לזהות קורבנות אלימות.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה עליזה לביא למפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד, הוצבה במקום השביעי ברשימה ונבחרה לכנסת.
עם הרכבת הקואליציה מונתה לתפקיד יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה.
במסגרת כהונתה בתפקיד הוסיפה לשם הוועדה את המילים "ולשוויון מגדרי", והרחיבה לראשונה את המנדט של ועדת המשנה לסחר בנשים למאבק בזנות.
לביא הובילה יוזמות חדשניות כמו הגשת תקציב המדינה בניתוח מגדרי, לצד שורה של חוקים ותקנות לצמצום פערי שכר, פערי ייצוג בתפקידי מפתח, וכן במאבק בתופעת הפגיעות המיניות במרחב הציבורי.
תחת הובלתה, עמדה הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בחזית העשייה בחקיקה, במניעת הדרת נשים, בשילוב נשים בוועדות ובמשרות ציבוריות, ובהטמעת חשיבה מגדרית.
כן שימשה לביא כחברת ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת הכנסת.
לביא עמדה בכנסת זו בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-ארגנטינה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אורוגוואי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום העשירי ברשימת יש עתיד לכנסת ונבחרה לכהונה נוספת, לאחר שהמפלגה זכתה ב-11 מנדטים.
עמדה בראש ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות.
כן הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי וממלאת מקום בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת האתיקה.
לביא עמדה בראש המשלחת למועצת אירופה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-צ'כיה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-נורווגיה.
ביולי 2014 זכתה באות הפרלמנטר המצטיין של המכון הישראלי לדמוקרטיה, על פועלה בכנסת ה-19 (יחד עם איתן כבל ממפלגת העבודה).
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-38 ברשימת כחול לבן אך לא נבחרה לאחר שהמפלגה זכתה ב-35 מנדטים.
חוק הדיינים (תיקון מס' 26), התשע"ג-2013, המחייב ייצוג הולם לנשים בוועדה למינוי דיינים.
חוק בתי המשפט (תיקון מס' 74), התשע"ד-2014, המחייב ייצוג הולם לנשים בוועדה למינוי שופטים.
חוק שירותי רווחה (מענק הסתגלות לנשים ששהו במקלט לנשים מוכות (תיקון) התשע"ד-2013, המחייב את שירותי הרווחה לתת את מענק ההסתגלות כבר ביום השחרור.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (תיקון מס' 3), התשע"ד-2014
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (תיקון מס' 5), התשע"ד-2014, מאפשר לעובדת שמרוויחה פחות מעמיתיה הגברים לתבוע פיצויים גם על הפרשי השכר וגם על עצם האפליה.
חוק הרשויות המקומיות (מימון בחירות) (תיקון מס' 12), התשע"ד–2014, מבטיח לרשימות שבהן יש לפחות שליש מועמדות נשים, תוספת מימון.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון – הרחבת הזכאות לביטוח אמהות), התשע"ה-2015, יולדת שילדה ב"לידה שקטה" (לידה לעובר ללא רוח חיים) תזכה לאותם תנאים של יולדת בלידה רגילה.
חוק הבטחת הכנסה (תיקון – זכאות אישה השוהה במקלט לנשים מוכות), התשע"ה-2015, שעל פיה אישה השוהה במקלט לנשים מוכות מעל 30 ימים זכאית לגמלה מכוח חוק הבטחת הכנסה, ללא תלות במצבה הכלכלי לפני הכניסה למקלט.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון 176) דמי לידה לעצמאיות, התשע"ו-2016: החוק מאפשר לעצמאית לבחור כי השכר הקובע יחושב לפי הכנסות התקופה המקבילה בשנה הקודמת, ובכך מסייעת לנשים עצמאיות בתקופה קריטית בה הכנסתן נפגעת.
חוק כלי הירייה (תיקון – הגבלת גיל למתן רישיונות לכלי ירייה), התשע"ו-2016, החוק מוריד את גיל הרישיון לכלי נשק מגיל 21 לגיל 20, כדי שחיילות משוחררות יכולות לעבוד בחברות אבטחה מיד עם שחרורן מצה"ל.
חוק איסור צריכת זנות (הוראת שעה ותיקון חקיקה), התשע"ט – 2018.
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) (תיקון מס' 4 והוראת שעה), התשע"ח–2018, מרחיב את סמכותם הבין-לאומית של בתי הדין הרבניים לדון בתביעות גירושין של יהודים, שאינם מתגוררים בישראל, כולל הסמכות להפעיל סנקציות לאכיפת הגט לפי חוק בתי דין רבניים.
מטרת ההסדר המוצע לתת פתרון למצבים של עגונות ומסורבות גט.
חוק להסדרת התדיינויות בסכסוכי משפחה (יישוב מוקדם של הסכסוך), התשע"ד-2014, יישוב סכסוכים בין בני זוג במרכזי גישור במימון המדינה, לפני פנייה להליך משפטי.
חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון מס' 2), התשע"ו-2016, מרחיב את ההגדרה של אלימות מילולית כך שתכלול גם פרסומים שעלולים להביא לאלימות כלפי איש צוות טיפולי.
חוק זכויות החולה (תיקון מס 9) התשע"ו-2016, מבטל את הצורך לקבל את הסכמתו של הורה שפגע בילדו להתערבות רפואית הנוגעת לילד הנפגע.
חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 46), התשע"ז-2017, קובע כי אסירים זכאים להשתתף בבחירות לרשויות המקומיות, בקלפי שמוצבת במתקני הכליאה.
חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 18) התשע"ח–2018,
חוק העונשין (תיקון – זכויות נפגע עבירה לפרסום שמו וזהותו), התשע"ח-2018, מאפשר לנפגעות ולנפגעי עבירות מין חשיפה מרצון בכלי התקשורת וברשתות החברתיות ללא איום בסנקציה פלילית.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים) (תיקון מס' 15), התשע"ט-2018, קובע כי בית משפט הדן בחלופת מעצר למי שנפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד לביצוע עבירת מין, יוכל למנוע את העסקתו של החשוד במוסדות שבהם מתאפשר קשר סדיר עם קטינים, אנשים עם מוגבלות שכלית, התפתחותית או עם חסרי ישע.
תפילת נשים פסיפס נשי של תפילות וסיפורים (2005), הוצאת ידיעות ספרים
להיות אישה יהודיה (2005), עריכה בשיתוף פרופ' טובה כהן, הוצאת קולך
התרמיל היהודי מסע בר-מצווה בקהילות ישראל (2010), הוצאת קורן – מסע בר-מצווה בקהילות ישראל, בין קצווי הגלובוס ולאורך מאות שנים
מנהג נשים מסע נשי של מנהגים, טקסים, תפילות וסיפורים (2012), בהוצאת ידיעות ספרים
שעות התייחדות ספר תפילה ומוסר לנשות ישראל ולבנותיה לתפילה בציבור וביחידות ולכל הזדמנות בחיי אישה (2014), בהוצאת ידיעות ספרים
עכשיו תורך מסע הבת מצווה שלך (2021), בהוצאת כנרת זמורה
קלפי תפילת נשים, עֶרכה הכוללת 100 קלפים בעברית ובאנגלית, של תפילות עתיקות, כתבי יד ומסורות קהילתיות (2025).
קלפי התפילה הם חלק ממיזם שמטרתו להציל, לתעד ולהנגיש תפילות נשים לאורך הדורות .
לביא נשואה לעורך הדין צוריאל לביא, אם לארבעה ילדים, ומתגוררת בנתניה.
לאחר נישואיה, בשנת 1987, שימשו בני הזוג כשליחי בני עקיבא בדרבן שבדרום אפריקה.
עליזה "ליזי" וירץ-וֶרבּלוֹבסקי (1920 - 3 באפריל 2014) הייתה ספורטאית ומורה ישראלית, אלופת שתי הצליחות הראשונות של הכנרת (1943 ו-1944) הייתה לשחיינית אישה הראשונה בישראל שחצתה את הכנרת בשחייה לרוחבה (1942) ואלופת המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
וירץ נחשבת לאחת מחלוצות הוראת החינוך הגופני בישראל.
אמה, ד"ר בלה וירץ, בוגרת לימודי רפואה באוניברסיטת מינכן, הייתה רופאת ילדים ורופאת ספורט.
כשהייתה וירץ בת חמש, התגרשו הוריה.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל עם אמה, שעבדה כרופאת משפחה בירושלים, והצטרפה למחזור א' של תיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה).
וירץ גדלה בבית שבו מודעות ספורטיבית ניכרת, ומגיל צעיר עסקה בענפי ספורט שונים.
הייתה שחיינית במועדון השחייה של הפועל ירושלים ואלופת הפועל בכל סגנונות השחייה לנשים.
נוסף לכך, הייתה גם אתלטית פעילה, בהטלת כידון, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
היא הייתה מורה לאנגלית וחינוך גופני בבית הספר הריאלי, בחיפה ובתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
ב-4 בנובמבר 1942 חצתה וירץ את הכנרת לרוחבה בשחייה, מטבריה לעין-גב וקבעה תקדים בצליחת הכנרת על ידי אישה ושיא צליחה חדש של 4:10 שעות, טוב בהרבה מהשיא הקודם של שוטר בריטי שעשה זאת בחמש שעות וחצי.
במהלך השחייה היא לוותה על ידי סירה ובה שלושה מלווים ביניהם אמה, דוקטור בלה וירץ, רופאת ספורט ושחיינית בפני עצמה, שליוותה את בתה בשחייה חלק מהמשחה.
היא החלה את המשחה בשעה 8.30 בבוקר מטבריה והגיעה בשעה 12.40 לחוף עין גב.
בעקבות הצלחתה של וירץ בצליחת הכנרת, החליט מרכז הפועל לארגן צליחה תחרותית של הכנרת והצליחה התחרותית הראשונה יצאה לדרך ב-24 ביולי 1943 מעין גב לטבריה.
בצליחה לקחו חלק 25 מתחרים ו-23 סיימו אותה בהצלחה.
וירץ ואמה, בלה וירץ, היו בין הצולחות ועליזה השיגה את המקום הראשון מבין ארבע הנשים שהשתתפו בשיא חדש של 3:31.50 שעות.
מאז הפכה צליחת הכנרת לאירוע שנתי קבוע ובשנה שלאחר מכן, בצליחה בה השתתפו 28 גברים ו-7 נשים, זכתה וירץ שוב במקום הראשון מבין הנשים בשיא חדש של, 3:10.18 שעות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר 1950 זכתה וירץ במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:32.2 דקות, לפני פרנקס מבריטניה בריטניה (3:42.2 דקות) ואסתר וייסליצר מישראל (3:42.5 דקות).
כשהייתה בת 34 נישאה וירץ לרפאל יהודה צבי ורבלובסקי, פרופסור למדעי הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים.
באירוע הצדעה לנשים בספורט, שהתקיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי "פמינה 2001" זכתה וירץ לכבוד.
שירתה כלוחמת, מנהלת מחלקה, ראש אגף משאבי אנוש, ראש אגף תיאום מבצעי, ובתפקידה האחרון – כמשנה לראש המוסד, התפקיד הבכיר ביותר בארגון שאישה מילאה.
בתפקידה זה כיהנה תחת שלושה ראשי מוסד.
נולדה בשם עליזה הלוי בירושלים, בת להורים שעלו מגרמניה בשנות ה-30, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
במהלך משפט אייכמן כתבה דו"חות הקשורים למשפט בזכות שליטתה בגרמנית.
לדו"חות היא הוסיפה הערות אישיות שמשכו את תשומת לבו של ראש המוסד איסר הראל.
מגן השתתפה בפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים.
היא נשלחה ב-1962 לאוסטריה והצליחה לשכנע אחד המדענים שיגיע לתחקור בישראל.
מגן הייתה הסוכנת שדובבה את הגיורת רות בן-דוד, שהייתה מעורבת בפרשת יוסל'ה שוחמכר.
היא השתתפה במבצע יהלום, בו גויס מוניר רדפא, טייס עיראקי שערק לישראל ביחד עם מטוסו – מיג-21. נטלה חלק במבצע זעם האל לסיכול המחבלים האחראים לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן – היא הייתה אחראית לאיסוף המודיעין ששימש למבצע זה.
בהמשך הייתה ראש שלוחה של אגף צומת באירופה, והדריכה בקורס המתקדם של המוסד.
ב-1980 הייתה לסגן ראש אגף צומת.
היא למדה ב, וב-1984 מונתה לראש אגף המינהל, שהפך ב-1985 לאגף משאבי אנוש.
ב-1990 נהייתה לראש אגף מסד מבצעים (התיאום המבצעי) ולמשנה לראש המוסד שבתי שביט.
מגן מילאה תפקיד זה גם תחת אפרים הלוי ודני יתום.
כמשנה לראש המוסד נטלה חלק בדיונים סביב מבצע ההתנקשות הכושל בח'אלד משעל וקיבלה את ההחלטה להוציא לפועל מבצע להתקנת מכשירי ציתות בדירתו בשווייץ של עבדאללה זֵיין, שהיה מגייס הכספים של חזבאללה באירופה.
המבצע נכשל לאחר שסוכן המוסד נעצר בידי השלטונות המקומיים והורשע בפעילות בלתי חוקית, ריגול וזיוף מסמכים.
מגן הייתה נשואה לאברהם מגן (וכר) עד לפטירתו ב-2011. השניים התגוררו ברמת השרון ולא היו להם ילדים.
עליזה (אליס) שמוּקלֶר-הֶס (גרמנית: Alice Schmuckler-Hess; 19 ביולי 1896 – 20 באפריל 1988) הייתה פסנתרנית סולנית ומלווה, קורפטיטורית ומורה לפסנתר גרמנייה-ישראלית.
אליס שמוקלר נולדה בשנת בדיסלדורף שבגרמניה במשפחה יהודית מרובת-ילדים ומוזיקלית.
בנעוריה למדה נגינה בפסנתר אצל יוליוס בוּטס , וב-1916, כשהייתה כבת עשרים, נסעה לקלן ללמוד בקונסרבטוריון אצל לוני אפשטיין (Lonny Epstein), שם למדה עד 1922.
בשנים שלאחר מכן קנתה לעצמה שם בגרמניה כסולנית, מוזיקאית קאמרית ומלווה.
עיקר הרפרטואר שלה היה הרומנטיקה הגרמנית, ובפרט שומאן, ברהמס ורגר.
היא הייתה מלווה מבוקשת, והופיעה עם סולנים ידועים באותה תקופה, בהם עמנואל פוירמן.
בשנות ה-20, זמן קצר לאחר סיום לימודיה, נישאה להאנס לודוויג הס (Hans Ludwig Hess), סוכן מכירות של מוצרי טקסטיל.
ב-1923 נולדה בתם הבכורה, אביבה (לימים לוסטיג-ויזל), וב-1930 נולדה בתם הצעירה, דורותיאה (Dorothee; לימים זהבה קיילוס).
שמוקלר-הס התיישבה עם משפחתה בשטוטגרט, שם קיבלה ב-1927 משרה של מורה לפסנתר בקונסרבטוריון החדש שבניהולו של קארל אדלר .
בהמשך ייסדה ביחד עם פרידה שילקֶה (Frieda Schilke) וברנהרד קאולבֶּרש (Bernhard Kaulbersch) את האנסמבל למוזיקה קאמרית "הטריו של שטוטגרט" (Stuttgart-Trio), שהופיע בכל דרום-מערב גרמניה.
בנוסף, הופיעה באופן קבוע כפסנתרנית קונצרטים ברדיו שטוטגרט.
באותן שנים למדה באופן פרטי נגינה בעוגב אצל הרמן קלר בבית הספר הגבוה למוזיקה בעיר .
ב-1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, התחסל הקונסרבטוריון של אדלר עקב מוצאו היהודי והיא איבדה את משרתה.
הופעותיה ברדיו הופסקו עוד קודם לכן מאותה סיבה.
עד הגירתה מגרמניה ערכה קונצרטים עבור החברה לאמנויות היהודית של שטוטגרט (סניף של האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund), שהוקמה ב-1933), כמה מהם ביחד עם אחותה מפרנקפורט, הכנרת פרֵנֶה (פרנציסקה) שמוקלר (Fränne Schmuckler).
בנוסף נתנה במסגרת זו שיעורי פסנתר.
בפברואר 1935 החליטה לעזוב את גרמניה ונסעה לארץ ישראל בעקבות בעלה, שברח לארץ עוד ב-1933. התגוררה בשדרות נורדאו בתל אביב.
שנותיה הראשונות בארץ היו קשות.
היא לא הצליחה להתפרנס מעיסוק מקצועי במוזיקה, והמשפחה חייתה על משכורתו הדלה של בעלה, שמצא עבודה כנהג משאית.
כעבור שנים ספורות, במלחמת העולם השנייה, התנדב לשירות בצבא הבריטי, נשלח ליוון ולא שב מהמלחמה (הוא נחשב לנעדר).
שמוקלר-הס, שנאלצה לדאוג לבדה לשתי בנותיה, הצליחה לבנות לעצמה קריירה חדשה, בתחילה במתן שיעורים פרטיים בפסנתר, ולאחר מכן כמרצה בקונסרבטוריון הישראלי, באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה בירושלים.
בהדרגה החלה להיות מבוקשת גם בארץ כמבצעת של מוזיקה קאמרית וכמלווה, ואף הופיעה כסולנית עם התזמורת הארצישראלית (הפילהרמונית).
לימדה את נכדה, ארנן ויזל, נגינה בפסנתר.
בשנת 1969, כשהייתה בת 73, חזרה לראשונה לגרמניה (בעיקר בשל תנאי האקלים בארץ) ובשנים 1970-75 התגוררה חליפות בשטוטגרט ובתל אביב.
ביולי 1975 עזבה שוב את גרמניה ועברה להתגורר עם בתה הצעירה, זהבה קיילוס, בניו יורק, שם חייתה עד מותה (בניו יורק ישבה גם ידידתה הוותיקה אדית גולדפדן, ששבה לגרמניה לאחר מותה של שמוקלר-הס).
גם בשנות ה-80 לחייה הוסיפה לנגן בפסנתר חצי יום מדי יום.
עליזה שמוקלר-הס נפטרה לאחר מחלה קצרה באפריל 1988, בגיל 92 בניו יורק.
הותירה את בנותיה, חתניה ונכדים.
בתה הבכורה של שמוקלר-הס, אביבה לוסטיג-ויזל (ילידת 1923), היא נבלנית.
הייתה נשואה למלחין והפסנתרן הישראלי משה לוסטיג (1922–1958) עד מותו בגיל 35.
אחר-כך נישאה לצ'לן עוזי ויזל (נולד ב-1926), ובנם הוא הפסנתרן ארנן ויזל.
בתה הצעירה, זהבה קיילוס (ילידת 1930), שחקנית, הייתה נשואה לבמאי היהודי-אמריקאי-ישראלי היי קיילוס (1926–2012) עד מותו.
עליזה ורדי (30 בדצמבר 1935 - 6 בינואר 2014) הייתה גנטיקאית ישראלית שהתמחתה בתחום ההדרים, ופיתחה יחד עם צוותה לפחות 14 זני הדרים שונים.
יקירת ענף ההדרים וזוכת אות קנט לשנת 2011.
עליזה ורדי נולדה ב-1935 בארץ ישראל.
למדה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
לאחר שירות בצה"ל למדה ביולוגיה לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית והמשיכה כתלמידת מחקר בחוג לגנטיקה.
ב-1970 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בנושא "היברידים טריפלואידים בקבוצת החיטה (Triticum-Aegilops) ומשמעותם האבולוציונית בהתפתחות יחידות פוליפלואידיות בקבוצה זו".
ורדי יצאה לשנה של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' ולאחר מכן הייתה שנתיים אסיסטנטית במעבדה של פרופ' דניאל זוהרי.
ב-1972 התקבלה לעבודה כחוקרת במכון המטעים, מכון וולקני.
החל מקיץ 1973 ניהלה פרויקט חשוב להשבחת הדרים, בכדי לתת מענה לחוסר הריווחיות של ענף הפרדסנות הישראלי.
בשנות ה-80 של המאה העשרים פותחו במסגרת הפרויקט זני הדרים חדשים, שהחשוב ביניהם היה אור.
בשנת 1998 מונתה לתפקיד מנהלת המחלקה להשבחה וגנטיקה מולקולארית של עצי פרי.
ב-2001 פרשה לגמלאות, אך המשיכה לשמור על קשר עם חוקרי מכון וולקני ולסייע בעצות.
במכון וולקני פותח זן הדרים דמוי אשכולית בשם עליזה, שנקרא כך לזכרה.
עליזה לייפניק, הייתה שלוש פעמים אלופת ישראל בטניס שולחן (1954, 1955, ו-1957) ואלופת המכביה השלישית (1950) והמכביה הרביעית (1953).
לייפניק התאמנה בקבוצת הפועל באר יעקב.
בתחרויות טניס השולחן של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכתה לייפניק בשתי מדליות זהב, לאחר ניצחון במשחק הגמר 0-2 על קובו מהולנד ובטורניר זוגות מעורבים ביחד עם שמחה פינקלשטיין לאחר ניצחון על קובו מהולנד וקוטובסקי מאנגליה 0-2.
עליזה זיו (נולדה ב-17 ביוני 1932) היא אשת חינוך ישראלית, שעיקר עיסוקה הוראת השפה העברית.
פרסמה שני ספרים וחוברת זיכרונות.
עליזה זיו נולדה בירושלים, להוריה חנה ויצחק שושני, שעלו לארץ ישראל בשנת 1921. היא למדה בבית הספר היסודי "שפיצר" בירושלים בתקופת המנדט הבריטי.
בתקופת המצור על ירושלים, בשנת 1948, גויסה עם בני הנוער לעבודות ביצורים, קשר ומטלות אחרות.
אחרי בחינות הבגרות סיימה את לימודיה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
במהלך לימודיה במכללה, רתמה את עצמה להוראת עברית לנערים עולים חדשים שהציפו את ירושלים.
לאחר סיום לימודיה במכללה, נסעה ללמד ילדים ונוער עולה בקיבוץ עין חרוד.
בצבא שירתה כקצינת חינוך בפיקוד הנח"ל, והייתה אחראית על הוראת העברית לחיילים עולים שהצטרפו לגרעיני נח"ל.
באוניברסיטה העברית למדה זיו בלשנות, לשון עברית וגאוגרפיה, ובמקביל לימדה עברית באולפן "עציון" בירושלים.
בשנת העשור למדינה, נבחרה זיו לצאת לשליחות לקנדה, מטעם ההסתדרות הציונית, למטרת הפצת השפה העברית ושיטות ההוראה של האולפן בקהילות שונות בקנדה.
ב-1959 נישאה בוונקובר, קנדה, לבעלה יוסף-ג'ו זבנסקי-זיו, ושם ילדה את שלושת ילדיהם נועם, יואב וטליה.
זיו חזרה לישראל עם בעלה וילדיה בשנת 1967 ועמם עברה את תהליך הקליטה בישראל כעולים חדשים.
המשפחה הצעירה בנתה את ביתה בחופית, צפונית לנתניה, ותוך זמן קצר הפך ביתם למרכז תרבות ואירוח של עולים חדשים מכל ארצות העולם.
בשנת 1999 העתיקו בני הזוג את ביתם לעיר החדשה מודיעין, וגם שם היא ממשיכה ליזום קבוצות לימוד ובמיוחד להעצמת נשים.
במודיעין מונתה פעמיים לשופטת בתחרות הסיפור הקצר.
עד היום היא מתנדבת ומסייעת לתלמידים עולים חדשים בכל נושא אליו היא נדרשת.
אחרי שובה לישראל, התמקדה זיו בהוראה ובניהול אולפנים שונים באזור נתניה.
במשך שנים ניהלה וטיפחה את אולפן "השרון", ובעזרת צוות מורים מסור, פיתחה שיטות עבודה וכתיבת חומרים חדשים ללימוד השפה העברית ותרבותה.
בזכות יכולתה לשלב את העולים החדשים בחיי הקהילה, זכו היא והצוות שלה ב-1983 בפרס האולפן המצטיין מטעם משרד החינוך, האגף לחינוך מבוגרים.
בתקופה זו למדה וסיימה קורסים אקדמאיים בלשון עברית ומנהל חינוכי באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
על סמך ניסיונה העשיר בנושא עלייה וקליטה, הוציאה לאור ב-2002 את ספרה "קשה זה לא מלה".
בספר זה היא עוקבת אחר דרך הייסורים של משפחה העולה מברית המועצות, המנסה להיקלט בישראל ולהתערות בתרבותה.
מה קרה לאודיסיאה – ספר ילדים, הוצאת אלף, 1980
שודר ב"קול ישראל" פעמים רבות בתוכניות "לאם ולילד".
קשה זה לא מלה – עברית - הוצאת מערכת, קיבוץ דליה, 2002
זכרונות משכונת ילדותי – הוצאה עצמית, 2007. נמצא במכון "יד בן-צבי".
New Home New Hope – הוא תרגום הספר "קשה זה לא מלה" לאנגלית בהוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014 ומופץ באמזון.
כתבות וביקורות על הספר "קשה זה לא מלה"
"משרד החינוך" – ספרות ילדים ונוער – ינואר 2003 - סקירה מ.ל.
"מגזין עזרא" (אנגלית) – גיליון 120, יולי-אוגוסט 2003, סטלה פדה.
"אפיריון" – כתב עת לתרבות ספרות וחברה, גיליון 87, 2004, יהודית מליק-שירן.
שלומית דותן, "לא הכל סוגה בשושנים, "מודיען פלוס", 26.2.2015
פרסומים – קשה זה לא מלה
"משרד החינוך" – ספרות ילדים ונוער – קטלוג, ינואר 2003.
ראיונות – קשה זה לא מלה
קול ישראל – רשת א', כותבים למגרה, 4.10.2002, מראיינת: רונה גרשון
מכמורת – שחרית לספרות, 15.2.2003מראיינת: לאה שנער
נתניה -- חוג ספרות עולים ותיקים – 6.4.2003, מראיינת: עטרה חדד.
בית הסופר ת"א – מפגש עם סופרים ומשוררים, 18.6.2003, מראיינת: יהודית מליק- שירן
קול ישראל – רשת א' – אנו באנו ארצה.
קול ישראל – רשת א', מבוקר עד ערב, 5.1.2004, מראיין: אליהוא בן-און
עליזה עמיר-זהר (26 בנובמבר 1932 – 6 בינואר 2018) הייתה סופרת ישראלית, חברת קיבוץ ברעם שמילאה מגוון תפקידים ציבוריים בתנועה הקיבוצית, בתעשייה ובאקדמיה.
הייתה האישה הראשונה ששימשה כמזכירת הקיבוץ הארצי.
עמיר-זהר נולדה בשנת 1932 בעיירה חוסט בצ'כוסלובקיה (כיום באוקראינה), בתם של לאה קליין וצבי פֶלבֶּרבאום.
כבת שנה עלתה לארץ ישראל והתיישבה עם משפחתה בשכונת גאולה בירושלים.
זמן קצר לאחר מכן חלה האב וחזר לצ'כוסלובקיה, שם נפטר.
האם פרנסה את המשפחה מעבודתה כטבחית.
כנערה עברתה את שם משפחתה ל"עמיר".
בהשפעת אחיו הצעיר של אביה הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר", תחילה כחניכה, אחר כך כמדריכה וחברת קיבוץ.
היא סיימה תיכון בבית חינוך לילדי עובדים, ובשנת 1951 התגייסה לנח"ל.
עם סיום השירות בצה"ל הצטרפה כחברה לקיבוץ ברעם שבגליל, שנוסד ב-1949.
בקיבוץ פגשה את יעקב (יענקלה) זהר ונישאה לו.
לזוג שלוש בנות, בהן הסופרת רקפת זהר.
בשנות הקמת הקיבוץ עבדה במטעים, במטבח ובהנהלת חשבונות ובהמשך הייתה גזברית הקיבוץ.
במקביל החלה לפרסם סיפורים קצרים, ובשנת 1966 יצא לאור ספרה "כמו שיש ירוק", שתיאר את החיים בקיבוץ הצעיר.
בשנת 1968 השלימה תואר ראשון בלימודי תיאטרון ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנים הבאות עסקה בחינוך והוראה לתלמידי תיכון, ופרסמה עוד שני ספרי ילדים, "הגשם דום והיהלום", עליו זכתה בפרס זאב לספרות ילדים, ו"אצל סבתא נינה".
בשנים 1978–1980 ליוותה את הקמתו של קיבוץ גשור שברמת הגולן, והייתה שותפה לגיבוש "נוסחת גשור", אשר קבעה כי הקיבוץ לא יהיה מכשול לשלום.
בשנים 1980–1985 הייתה לאישה הראשונה בתפקיד מזכירת "הקיבוץ הארצי".
בשנות כהונתה התמודדה התנועה הקיבוצית עם ההשלכות של חילופי השלטון במדינה בבחירות 1977, ומשבר מניות הבנקים.
עם סיום כהונתה קיבלה על עצמה את ניהול מפעל "אלכם מדיקל" של קיבוץ ברעם, וניהלה אותו עד 1990. בשנות ניהולה עבר המפעל לייצור רכיבי פלסטיק רפואיים מתכלים, קיבל את אישור ה-FDA ופרץ לשווקים בינלאומיים.
פעילות זו מהווה את מקור ההכנסה המרכזי של הקיבוץ.
בין השנים 1990–1999 כיהנה כמנכ"לית ולאחר מכן כנשיאת מכללת תל חי שבאצבע הגליל.
עמיר-זהר הייתה האישה הראשונה שכהנה כנשיאת מכללה בישראל.
היא הובילה מהלך חלוצי של אקדמיזציה, על ידי גיוס שורה של מרצים מהשורה הראשונה להוראה במכללה הפריפריאלית.
בשנת 1993 השיגה המכללה את היתר המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) להעניק תארים ראשונים באופן עצמאי.
בשנת 1996 הדליקה משואה ביום העצמאות, כמייצגת של התעשייה, החינוך וההתיישבות בגליל.
בשנים 1999–2007 חזרה ל"אלכם מדיקל" בתפקיד יושבת ראש מועצת המנהלים של החברה.
נפטרה ב-6 בינואר 2018, בגיל 85, ונקברה בקיבוץ ברעם.
כמו שיש ירוק: סיפורים (מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"ז)
הגשם דם והיהלום (מרחביה: ספרית פועלים, תש"ל 1969)
אצל סבתא נינה (תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980)
"עליי" הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר הישראלי סאבלימינל, ביחד עם הזמרת-יוצרת דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-13 בדצמבר 2009, בהוצאת חברת התקליטים משפחת תאקט כסינגל המוביל מתוך האלבום Jew-Niversal, של סאבלימינל.
את השיר כתב, הלחין והפיק סאבלימינל.
עם יציאתו כבש השיר את פסגות המצעדים של רשת ג', רדיו אמצע הדרך ומדיה פורסט.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי סאבלימינל.
על השיר אמר כי: "זו הפעם הראשונה שאני פוגש את דנה, עד היום הכרתי רק את התדמית ואני חייב להודות שהיא הפתיעה אותי בענק.
באולפן היא פשוט מוזיקאית שכיף ליצור אתה מוזיקה, ובילינו באולפן הרבה יותר זמן ממה שתכננו, היא מתמסרת לעבודה והתפלאתי לגלות שהיא אפילו קצת ביישנית".
אינטרנשיונל אמרה בתגובה: "אחרי שפגשתי את סאבלימינל באולפן, התאהבתי בו כמוזיקאי, מה שהוא עשה עד היום זה רק חלק קטן מהכישרון שלו, הוא השמיע לי דברים חדשים שלו, שונים לגמרי ממה שעשה עד היום, ונהנתי נורא.
לא ידעתי עד כמה הוא מוכשר ומגוון.
בדרך כלל אני לא אוהבת חיבורים של דואטים, אבל השיר במקרה הזה, פשוט ניצח.
חוץ מזה היה חסר לי ראפר לרזומה שלי, אז הייתי חייבת...
ואם כבר ראפר אז את הטוב ביותר".
יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת חיובית ואף העניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר צולם ב-25 בנובמבר 2009, בבימוי אופיר לובל.
הקונספט של הקליפ הוא תלבושות של ערפדים, ותסריט בו מסופר על אישה (אינטרנשיונל), אשר מפתה גבר (סאבלימינל), ולבסוף רוצחת אותו, תוך אכילתו.
הקליפ זכה לביקורות חיוביות וענבל חייט אמרה עליו כי: "אין מסר עמוק ואין שום כוונה לשנות את העולם - רק לעשות טוב לאוזניים ולכבוש את הפלייליסט...
הקליפ מגניב ומושקע, עם שיק אפל במיוחד, ובינינו, שווה לצפות בו ולו רק כדי להתפעל מכל הערפדים והערפדיות טובי המראה שמנסים לשתות את הדם אחד לשני".
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם13 בדצמבר 2009תקליטורמשפחת תאקט
עליה במשקל היא עלייה במשקל הגוף.
עלייה במשקל יכולה להיות כרוכה בעלייה במסת השריר, ברקמות השומן, בכמות הנוזלים בגוף, כמו מים או בגורמים נוספים.
עלייה במשקל עלולה להיות סימפטום לבעיות רפואיות חמורות.
עלייה במשקל מתרחשת כאשר כמות גדולה יותר של אנרגיה (כגון קלוריות מצריכת מזון ומשקאות) נצרכת בהשוואה לכמות האנרגיה הנשרפת במהלך הפעילויות היומיומיות כגון התהליכים הפיזיולוגיים התקינים ופעילות גופנית.
כאשר כמות ניכרת של שומן נצברת בגוף, הדבר עלול לגרום לאדם להיות במצב של עודף משקל או במצב של השמנת יתר חולנית - מצב המוגדר לרוב כצבירת רקמות שומן רבות בהרבה מהכמות שנחשבת בריאה.
מדד מסת הגוף (BMI) מודד את משקל הגוף ביחס לגובה, ומסוגל לספק את המשקל האופטימלי של כל אדם, וכמו גם לספק מידע אודות טווח המשקל הבריא, וטווח המשקל הלא בריא (עודף משקל או תת-משקל).
מצב בו יש עודף של רקמות שומן הוא מצב שכיח, במיוחד באזורים בעולם בהם קיים שפע רב יחסית של אספקת מזון, ובהם מרבית האוכלוסייה מעבירה חלק ניכר מזמנה בישיבה, או לא נוהגת לעסוק בפעילות גופנית במהלך היומיום.
עודף משקל והשמנת יתר עלולים להעלות את הסיכון לחלות במספר מחלות כמו סוכרת, מחלות לב, ומספר סוגים של סרטן, ועלולים להוביל לבעיות בריאות שונות הקורות במהלך ההיריון.
שיעורי ההשמנה ברחבי העולם שילשו את עצמם משנת 1975 עד 2016 כאשר בשנת 2016 כ־1.8 מיליארד אנשים (כ־39% מהאוכלוסייה הבוגרת העולמית) הייתה עם עודף משקל.
ביחס לצבירת רקמות שומן, אדם בדרך כלל עולה במשקל כאשר כמות המזון הנצרך עולה גם כן, או כאשר האדם חדל לקחת חלק בפעילות גופנית באופן תדיר.
כאשר כמות האנרגיה שנכנסת לגוף גדולה יותר מכמות האנרגיה שנשרפת (כאשר הגוף נמצא במאזן אנרגיה חיובי) הגוף אוגר את עודפי האנרגיה כרקמות שומן.
עם זאת, הפיזיולוגיה של עלייה וירידה במשקל מורכבת ומושפעת בין היתר מפעילות של הורמונים שונים, של מערכות שונות בגוף ושל גורמים סביבתיים.
מספר גורמים נוספים שעלולים להשפיע על עלייה במשקל:
מחקר אשר נערך במשך 32 שנים וכלל מעל ל-12,000 אנשים מצא באופן מפתיע כי הרשתות החברתיות ממלאות תפקיד מהותי בקביעת הסיכון לעלות במשקל, כאשר זוגות נשואים משפיעים זה על זו, הורים משפיעים על ילדיהם, חברים משפיעים זה על זה, וכו'.
כאשר אנשים ישנים פחות שעות שינה מהכמות הנחוצה מהווה גם כן סיבה לעלייה במשקל או לקושי בשמירה על משקל בריא.