tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרובה הראשון שהביא את כלל השכלולים לגוף אחד היה רובה דרייזה שנכנס לשימוש הצבא המלכותי הפרוסי בשנות ה-40 של המאה ה-19 מנגנון הירי שהיה מורכב מנוקר בצורת "מחט" שהכה דרך תרמיל נייר של כדור הרובה ופגע בפיקה שהוצמדה לבסיס המנעל.
מדובר בדגם מהפכני של רובה הנטען דרך החלק האחורי של הקנה באמצעות בריח ששימש לפתיחה וסגירה של בית הבליעה.
לפני כן, טעינת כלי ירייה הייתה תהליך מורכב ואיטי, שדרש מהיורה להפריד בין אבק השריפה, הקליע ואמצעי ההצתה.
התחמושת העצמאית, לעומת זאת, איחדה את כל המרכיבים הללו ליחידה אחת קומפקטית, ובכך שינתה את פני הלחימה ואת התפתחות כלי הנשק.
בעת לחיצה על ההדק, המחט הייתה נורה קדימה באמצעות קפיץ, חודרת דרך תרמיל הנייר ומטען אבק השריפה, ופוגעת בכובע הפיקה שהיה ממוקם בבסיס הקליע.
כדור הנייר של רובה דרייז היה חדשני לא פחות.
הוא היה יחידה אחת וכלל תרמיל נייר, קליע עופרת בצורת בלוט, מטען של אבק שריפה שחור וכובע פיקה.
הקליע, בקוטר של 15.4 מ"מ, היה לרוב עטוף במנעל נייר (מעין תושבת נייר) שהופרד מהקליע בעת היציאה מהקנה.
בין המנעל לתרמיל החיצוני היה ממוקם מטען אבק השריפה, במשקל של כ-4.8 גרם.
קצהו העליון של תרמיל הנייר היה מגולגל וקשור.
מיקומו של כובע הפיקה היה ייחודי ומהווה אחד המאפיינים הבולטים של הכדור, והוא היה ממוקם בבסיס הקליע, לפני מטען אבק השריפה.
מיקום זה אפשר לבסיס הקליע לשמש כסדן עליו הופעל כובע הפיקה על ידי המחט.
בעת הירי, המחט הארוכה חדרה דרך החלק האחורי של התרמיל, עברה דרך מטען אבק השריפה ופגעה ישירות בכובע הפיקה שהיה מחובר לבסיס של המנעל.
תכנון זה נועד להבטיח בעירה יעילה יותר של אבק השריפה, מכיוון שחזית הבעירה התקדמה מהחלק הקדמי של המטען (ליד הקליע) אל החלק האחורי (ליד בסיס התרמיל).
דפוס בעירה זה נועד למזער את האפקט שבו חלק מאבק השריפה הקרוב לקליע עלול שלא להשרף לפני שהקליע עה את הקנה.
כמו כן, מיקום כובע הפיקה בתוך המחסנית הפחית את הסיכון להצתה מקרית במהלך הטיפול בה.
כיפת ההצתה הרגישה למכה הייתה עשויה מכספית רועמת והייתה מוכנסת ישירות על המִנְעָל בצורה נוזלית ואז מתייבשת.
תחמושת רימפייר הוא סוג של תרמיל לתחמושת נשק קל כאשר הפיקה ממוקמת בתוך ה"כרכוב" – שפה היקפית חלולה הבולטת מבסיס המעטפת של התרמיל.
תחמושת רימפייר הומצאה ב-1845 וידועה בשם.22 BB Cap (הידועה גם כ-6 מ"מ פלובר) שנמצאת בשימוש רצוף אל תוך המאה העשרים ואחת.
תחמישי רימפייר משמשים גם היום בתחמושת בקליבר קטן (.22 קליבר (5.6 מ"מ) או פחות).
כדורי רימפייר מסוג 022 לונג רייפל.
שהוכנסו לשימוש בשנת 1887, הם התחמושת הנפוצה ביותר בעולם במונחים של יחידות שיוצרו ונמכרות.
מבנה התרמיל כולל שפה מוחרבת חלולה בחלקו האחורי ולתוך חלל זה מוכנסת תרכובת רועמת שמוחדרת כשהיא רטובה ישירות לתוך חלל הכרכוב.
לעיתים קרובות מוסיפים לתערובת חומר חיכוך, כגון זכוכית טחונה דק, כדי לשפר את אמינות ההצתה, לאחר מכן ממלאים את התרמיל בחומר הודף בדרך כלל אבק שריפה על בסיס ניטרוצלולוזה התחמיש אטום על ידי הקליע.
כדורי רימפייר מוגבלים ללחצים נמוכים בתוך התרמיל מכיוון שהכרכוב חייב להיות דק מספיק כדי לאפשר לנוקר למעוך את השפה ולהצית את הפריימר.
בעבר היו כדורי רימפייר ממולאים באבקת שריפה שחורה שיוצרת לחצים נמוכים יחסית והדבר אפשר ייצור של כדורים עד לקוטר של 0.58 אינץ'.
כדורי רימפייר מודרניים מלאים באבקה ללא עשן, שיוצרת לחצים גבוהים בהרבה ולכן הכדורים מוגבלים לקליבר 0.22 (5.5 מ"מ) או פחות.
סנטרפייר הוא סוג של תחמושת כאשר הפיקה ממוקמת במרכז בסיס התרמיל של הכדור.
הפיקות הראשונות שאינן קורוזיביות שווקו לתחמושת ספורטיבית בשנות ה-20 של המאה העשרים אך מחשש לחוסר אמינות, צבאות המשיכו להשתמש בתערובות על בסיס כספית-אשלגן כלוריט לאורך מלחמת העולם השנייה ואף לאחר מכן.
מאז אמצע שנות ה-50, סטיפנאט עופרת משמשת כתחליף לכספית רועמת בשימוש נרחב כתרכובת יסוד עם תוספים ותרכובות יסוד אחרים שאינם קורוזיביים.
ההרכב הכימי של החומר החומר הרועם הנמצא בשימוש מורכב מכ-40% עופרת-סטיפנאט המשמש כחומר נפץ, 40% בריום-ניטרט כמחמצן, 10% אנטימון-סולפיד כדלק, ו-10% חומרים שונים בעיקרם מתכות כבדות, ובמיוחד עופרת הנישאת באוויר כתוצאה מירי, מכיוון שעופרת היא חומר מסוכן נעשים מחקרים להחלפתה בתרכובת.
בפיקת בוקסר קיים חור מרכזי יחיד בבסיס התרמיל דרכו עובר הניצוץ מחומר הנפץ אל אבק השריפה.
כיפת ההצתה בפורמט בוקסר היא רכיב נפרד שנלחץ לתוך שקע הממוקם במרכז בסיס התרמיל.
לאחר הירי, ניתן לפלוט את הפיקה הישנה מחלקו הקדמי של התרמיל דרך החור המרכזי באמצעות כלי ייעודי בעל פין מרכזי.
תכונה זו הופכת תרמילים עם פיקת בוקסר לנוחים יחסית למחזור ולטעינה חוזרת, אפילו בתנאי שדה, מה שהגביר את הפופולריות שלהם, במיוחד בצבא האמריקאי.
פיקת בוקסר כוללת ארבעה מרכיבים עיקריים: כוסית (cup), סדן (anvil) פנימי, תרכובת הצתה, וכוסית פליז חיצונית.
תהליך ההצתה מתחיל כאשר הנוקר פוגע במרכז הכוסית החיצונית, ומוחץ אותה כנגד הכוסית הפנימית, מה שגורם לתרכובת ההצתה להתלקח.
תרכובות הצתה של פיקות בוקסר מכילות בדרך כלל מרכיבי בעירה (כגון עופרת או DDNP), מחמצנים (כגון אשלגן חנקתי או בריום חנקתי), ומאיצים (כגון אבקות מתכת או סולפידים).
בפיקות ברדן קיימים שני חורים קטנים או יותר בבסיס התרמיל, והסדן הוא חלק בלתי נפרד מבסיס התרמיל עצמו.
כיפת ההצתה בפורמט ברדן היא גם רכיב נפרד שנלחץ לתוך שקע במרכז בסיס התרמיל.
לאחר הירי, הסרת פיקת ברדן ישנה דורשת מכונות הידאטליות מה שהופך את תהליך המחזור למורכב יותר בהשוואה לפיקות בוקסר.
למרות זאת, תחמושת עם פיקות ברדן הייתה מועדפת בצבאות אירופה, ייתכן שמטעמי עלות.
פיקות ברדן הן גלילים מתכתיים קטנים וריקים, אליהם מוכנסים חומרי הנפץ היתרון של מערכת ברדן הוא שלעיתים קרובות בסיסי התרמילים המיועדים לפיקות אלה הם עבים יותר, מה שיכול להאריך את חיי התרמיל.
פיקות ברדן יכולות להכיל תרכובות הצתה קורוזיביות, במיוחד בייצור מוקדם או בתחמושת צבאית ישנה ממדינות מזרח אירופה, ואלו ידועות לשמצה כתחמושת שאמינותה מדרדרת עם הזמן.
הרכב כימי של פיקות ברדן מבוסס על דיאזודיניטרופנול , טטראזן ומאיצים אסטר ניטראט וסטרונציום ניטראט.
במהלך ההיסטוריה היה שימוש גם בסוגים אחרים של פיקות סנטרפייר.
פיקת בנט, שפותחה בפרנקפורד ארסנל בשנת 1864, הייתה אחת מהפיקות הראשונות בשיטת סנטרפייר.
בפיקה זו, חומר הנפץ היה ממוקם במרכז בתוך שרוול פנימי בבסיס התרמיל שהיה עשוי מנחושת.
סוג נוסף היה פיקת מרטין, שנרשמה כפטנט בארצות הברית בשנים 1869 ו-1871. בפיקה זו התרמיל היה עשוי נחושת, וחומר הנפץ היה ממוקם במרכז התרמיל בתא מיוחד שהיה חלק בלתי נפרד מהתרמיל.
לשני סוגים אלה היו מספר חסרונות, ביניהם תרמילים מנחושת דקה שלא היו עמידים מספיק ללחצים גבוהים, ולא ניתן היה למחזר אותם.
כתוצאה מכך, הם יצאו משימוש והוחלפו בסופו של דבר בכדורים סנטרפייר מסוג בוקסר או בורדן עם תרמילי פליז חזקים יותר ופיקות הצתה שנלחצו אל תוך התרמיל.
תחלים המופעלים על ידי חשמל ממלאים תפקיד משמעותי ביישומי תחמושת צבאית, במיוחד במערכות נשק בקליבר גדול יותר כמו תותחים וטנקים.
הם אומצו מוקדם בתותחים ימים המותקנים על גבי ספינות מלחמה החל בסוף המאה ה-19 כדי לשפר את הדיוק והבטיחות.
ניסיונות אלה, אף שלעיתים קרובות הוגבלו על ידי הטכנולוגיה של התקופה, הדגימו עניין מתמשך בהצתה חשמלית כחלופה לשיטות מסורתיות.
פטנטים מוקדמים אחרים תרמו לידע הבסיסי ולפיתוח ההצתה החשמלית, תוך התמקדות בהבטחת אטימות גז בתוך המחסנית ויצירת מגעים חשמליים אמינים.
במהלך המאה ה-20 הורחב והתבסס השימוש במערכות תחל חשמליות ביישומים צבאיים, בעיקר בתותחי מטוסים בעלי קצב אש גבוה כגון M61 וולקן ותותח אוטומטי M-230 ובטנקים.
זאת מאחר שתחלים חשמליים ידועים באמינותם הגבוהה, ובטיחות בטיפול בתחמושת גדולה.
נעשו ניסיונות שונים לשלב תחלים חשמליים בכלי נשק קלים, כולל רובים ואקדחים.
רובה רמינגטון מודל 700 דגם EtronX היה דוגמה בולטת לכלי נשק מסחרי שהשתמש בתחלים חשמליים כדי לשפר את הדיוק על ידי הפחתת זמן הנעילה.
עיצובים ניסיוניים אחרים של כלי נשק קלים שנורים על ידי תחל חשמלי כוללים מערכות תחמושת נטולות תרמיל, המחייבות הצתה חשמלית.
למרות היתרונות הפוטנציאליים, האימוץ הנרחב של תחלים חשמליים בכלי נשק קלים נותר מוגבל בשל מורכבות מערכות הירי, עלות מוגברת של תחמושת מיוחדת ורמות הביצועים והאמינות הגבוהות ממילא של מערכות תחל המבוססות על הקשה.
מערכות תחל חשמלי מודרניות מתמקדות בפיתוח מערכות על פי כללי סכנה של קרינה אלקטרומגנטית לתחמושת (HERO = Hazards of Electromagnetic Radiation to Ordnance) כדי לתת מענה לרגישות של תחמושת שנורית חשמלית להפרעות אלקטרומגנטיות.
תחלים אלה תוכננו במיוחד כדי להפחית את הסיכון להצתה לא מכוונת מאותות רדיו ותדרי רדיו אחרים (RF) בסביבות צבאיות עתירות אלקטרומגנטית.
עיצובי תחלי HERO התפתחו עם גופי תחלים עבים יותר ותוחמים פנימיים מפלסטיק לאיטום לחות משופר.
מעבר ליישומים צבאיים, תחלים חשמליים משמשים במערכות בטיחות לרכב (כגון כריות אוויר ומותחני חגורות בטיחות, מערכות לסילוק חומרי נפץ, וכלי הידוק תעשייתיים.
הדיוק, האמינות ויכולת ההפעלה מרחוק שלהם הופכים אותם למתאימים למגוון רחב של תעשיות.
פיקו בוליבר (בספרדית: Pico Bolívar) הוא ההר הגבוה ביותר בוונצואלה, בגובה 4,978 מטר.
הוא ממוקם במדינת מרידה וניתן להגיע אליו רק בהליכה.
, שהיה הרכבל הגבוה והארוך ביותר בעולם בעת בנייתו, הגיע רק עד .
משם ניתן לטפס לפיקו בוליבר.
הפסגה נקראת על שמו של גיבור העצמאות של ונצואלה, סימון בוליבר.
בעבר פיקו בוליבר (מילולית: "פסגת בוליבר") היה שם הפסגה של הר לה קולומנה ובסופו של דבר הפך לשם ההר כולו.
השם החדש הוצע על ידי בשנת 1925, ושונה באופן רשמי ב-30 בדצמבר 1934.
גובהה של פסגת האנדים הזו הוערך וחושב פעמים שונות במהלך ההיסטוריה.
ב-1928 הגיע חישוב נוסף לגובה של 5,007 מטר, זה גם נקבע כגובה הרשמי במשך זמן רב.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, המדענים היינץ סאלר וקרלוס אבאד חישבו את הגובה, בהתבסס על תצפיות GPS, כ-4,980.8 מטר.
מדידות GPS חדשות נעשו בשנת 2002, והם קבעו גובה של 4,978.4, עם סטיה אפשרית של 40 ס"מ לכל צד.
בתקופת הפלייסטוקן היה במקום קרחון מרידה.
השטח המקסימלי של הקרחון היה 600 קמ"ר והוא כיסה הרים בגובה של לפחות 3,000 מטר.
בסוף התקופה, השטח המכוסה על ידי הקרחונים הצטמצם בהדרגה, ולפני תחילת עידן הקרח הקטן הם כנראה נעלמו לגמרי.
מעריכים כי ב-1910 השטח המכוסה בקרחונים היה כ-10 קמ"ר, המחולק לשני אזורים גדולים, האחד כולל את פיקו בוליבר, פיקו אספחו ופיקו קונצ'ה והשני כולל את פיקו הומבולדט ופיקו בונפלנד.
ייתכן שאזור קרחוני קטן כיסה את הצד הצפון-מערבי של פיקו אל טורו.
תצלומי אוויר שצולמו ב-1952 מראים שהשטח המכוסה קרחונים הצטמצם ל-0.9 קמ"ר.
ב-2003 נעלמו כמעט כל הקרחונים באזור, למעט שני אזורים קטנים מכוסי קרחונים.
עד 2012, הקרחונים בפיקו בוליבר נעלמו, ועד מאי 2024, הקרחונים בפיקו הומבולדט נעלמו גם הם, מה שהפך את ונצואלה לאחת המדינות הראשונות שאיבדה את כל הקרחונים שלה.
פיקוד הדרום (בר"ת: פָּדָ"ם) הוא פיקוד מרחבי בצה"ל.
הפיקוד, שמפקדתו הראשית שוכנת בבית הסראייה בבאר שבע, אחראי לכל היחידות הממוקמות בגזרת עזה, הנגב, הערבה ואילת.
מטה הפיקוד צפוי לעבור למתחם בצמוד לקריית התקשוב שמוקמת במזרח באר שבע.
מפקד הפיקוד הנוכחי הוא אלוף יניב עשור.
במשך שנים רבות היה אחראי פיקוד הדרום על הגנת הנגב (וחצי האי סיני, בעת שהיה בשליטת ישראל) מפני מצרים.
לפיקוד הדרום יש המנון, שכתב איזי מן והלחין דרור אלכסנדר: "ארץ הדרום / של אשל ושיטה / אנחנו הפיקוד / על פני הסכנה / ארץ הדרום / שקטה אך לא שקטה / אנחנו הפיקוד / שומרים על המדינה...".
ב־6 באוגוסט 1948, במהלך ההפוגה השנייה, הוצאה פקודה לחלוקת הארץ לחזיתות, בהן חזית הדרום (חזית ד').
החזית גבלה מצפון בחזית המרכז שגבולה עבר בוואדי נבי רובין (חלקו המישורי של נחל שורק) על למסילת הרכבת יפו–ירושלים עד לכביש הרטוב־שער הגיא, והייתה אחראית לכל שטח הנגב שבידי ישראל.
תחת פיקוד החזית היו חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב.
לאחר מבצע יואב ומבצע ההר באוקטובר 1948 ההועבר קו התיחום בין חזיתות הדרום והמרכז לעמק האלה ועג'ור.
בנובמבר 1948, כחלק מהורדת הכוננות במלחמה, הוחלפו שתי חטיבות החזית, גבעתי ויפתח, שנשחקו במלחמה בחטיבות גולני ואלכסנדרוני.
בשלהי דצמבר 1948 עד ראשית ינואר 1949 התחולל מבצע חורב, המאמץ המלחמתי הגדול האחרון במלחמת העצמאות תחת החזית.
במבצע השתתפו חטיבות גולני (1), אלכסנדרוני (3), חטיבת הנגב (12) ושתי חטיבות מהעתודה המטכ"לית: חטיבה 8 וחטיבת הראל (10).
במבצע נכבש מרחב עוג'ה אל-חפיר וקדמת סיני.
לאחר המבצע הועבר המטה הקרבי של החטיבה לבאר שבע, בעוד המטה העורפי עבר ממשטרת קטרה למחנה קסטינה.
במאי 1949 הוחלפו החזיתות בפיקודים מרחביים, וחזית הדרום הפכה לפיקוד הדרום.
ב־31 בדצמבר 1954 בוטל פיקוד הדרום ואוחד עם פיקוד המרכז.
הפיקוד המאוחד נקרא הפיקוד השני, בעוד פיקוד הצפון נקרא הפיקוד הראשון (בצפון).
במקום פיקוד הדרום שישבה במחנה קסטינה הוקמה מפקדת הדרום בבאר שבע שנועדה להפוך בעת מלחמה לפיקוד עצמאי.
ב־19 בספטמבר 1955 הוקם מחדש פיקוד הדרום, והגבול בינו לבין פיקוד המרכז נקבע בקו כביש אשקלון–פלוג'ה–נחל אדוריים.
במהלך פעולות התגמול, בחצי הראשון של שנות ה-50, ערך פיקוד הדרום פעולות אחדות, נגד מצרים ונגד ירדן.
בעקבות מלחמת ששת הימים צורף חצי האי סיני לשטח שבשליטת פיקוד הדרום.
הפיקוד נשא בחלק ניכר מעול הלחימה במלחמת ההתשה, שהחלה ב-8 במרץ 1969 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970. המלחמה התאפיינה בהפגזות כבדות של ארטילריה מצרית על עמדות צה"ל לאורך התעלה ובפשיטות קומנדו מצריות.
בשלהי 1977 חזרה הרצועה לפיקוד הדרם.
במלחמת יום הכיפורים הייתה זירת הדרום הזירה היבשתית החשובה ביותר.
הצבא המצרי חצה את תעלת סואץ ב־6 באוקטובר 1973 וערך התקפה רחבת היקף על קו בר-לב.
סמכות מפקד הפיקוד הופקעה מהאלוף שמואל גונן ("גורודיש") שאיבד שליטה בתחילת המלחמה בעקבות סכסוכים חוזרים ונשנים עם אלוף (מיל') אריאל שרון (שהיה קודמו בתפקיד).
הממשלה מינתה בצו חירום את רא"ל חיים בר-לב, הרמטכ"ל לשעבר, כמפקד-על של חזית הדרום והוא זה שהנהיג את המלחמה עד לסיומה ב־24 באוקטובר.
במהלך המלחמה הופרדו מהפיקוד אזורים שבאחריותו על מנת שיוכל לעסוק בלימה בחזית התעלה.
ב־7 באוקטובר הועבר מחוז הנגב, בפיקוד אל"ם יהודה מיטל, לפיקוד המרכז, וב־9 באוקטובר הועבר לפיקוד המרכז גם מחוז אילת, בפיקוד אל"ם
אורי בידץ, ובו שני גדודי חי"ר.
הגבול הבין־פיקודי בין פיקוד המרכז לפיקוד
הדרום נקבע מול אי האלמוגים.
ב־9 באוקטובר הופרד גם אזור מרחב שלמה מהפיקוד והפך לפיקוד מרחבי עצמאי בפיקוד אלוף (במילואים) ישעיהו גביש.
ב־7 בנובמבר 1973 הוטל על סגן הרמטכ"ל אלוף ישראל טל לעבור לחזית הדרום בסמכות פיקודית, ואלוף גונן הוכפף לו.
ב־20 בנובמבר הועבר גונן למרחב שלמה.
ב־15 בינואר 1974, לקראת ביצועו של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שב טל למטכ"ל ואלוף אברהם אדן התמנה כמפקד הפיקוד.
ביולי 1974 יצא אדן לוושינגטון לשמש נספח צבאי, ובמקומו בא לפיקוד הדרום אלוף יקותיאל אדם.
החל משנות ה-80, לאחר שנחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, הייתה חזית הדרום מול מצרים שקטה למדי ועיקר הפעילות התמקדה בשמירה על הגבול בפני מבריחים וביטחון שוטף ברצועת עזה.
באינתיפאדה השנייה היה אחראי פיקוד הדרום על המלחמה בטרור ברצועת עזה.
גדר המערכת שנבנתה סביב הרצועה ב-1993 סייעה למניעת זליגה של פיגועי התאבדות מהרצועה, אך המחבלים עקפו בעיה זו באמצעות פיתוח רקטות קסאם שנורו מעל הגדר לעבר יישובי עוטף עזה והעיר שדרות.
רצועת עזה - אחד המקומות הצפופים בעולם - הייתה ידועה כמעוז קיצוני של הטרור, בייחוד של החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני - שם הם שלטו במחנות הפליטים והקימו תעשיית יצור אמל"ח משגשגת.
עזה רוויה בנשק נ"ט ולכן יש בה סכנה גדולה לכלי רכב בעלי מיגון קל.
החל משנת 2004 הלחימה ברצועת עזה נהפכה לאינטנסיבית במיוחד, וכללה סיכולים ממוקדים, פשיטות משוריינות קצרות ומלחמה עיקשת במנהרות ההברחה והתופת של המחבלים.
בעקבות ריבוי פעילות הטרור ברצועה, ובייחוד המנהרות וירי הקסאמים, חישפו דחפורי חיל ההנדסה שטחים נרחבים מאוד בצפון ודרום הרצועה והרסו (לפי מספרים של ארגוני זכויות אדם) אלפי בתים.
זירות העימות העיקריות ברצועה הן (מצפון לדרום) מעבר ארז, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'בליה, חאן יוניס, ציר כיסופים, רפיח וציר פילדלפי.
בשנת 2005 היה פיקוד הדרום מעורב בביצוע תוכנית ההתנתקות שחלקה העיקרי היה פינוי כל ההתנחלויות ברצועת עזה.
ב-12 בספטמבר יצא אחרון החיילים מרצועת עזה וצה"ל נערך מחוץ לגדר המערכת.
כיום מקובל לציין את סוף האינתיפאדה השנייה ב-2005. אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט-ספטמבר 2005 המצב ברצועת עזה רק הסלים.
קצב ירי הרקטות גבר, וצה"ל חזר לתקיפות אוויריות של פעילי טרור ומחסני אמל"ח.
ב-25 ביוני 2006 נחטף החייל גלעד שליט ובעקבותיו יצאה ישראל למבצע גשמי קיץ שגרם נזק ואבדות לארגוני הטרור, אך לא השיג את מטרתו, בין השאר בעקבות פרוץ מלחמת לבנון השנייה בחזית הצפונית.
בשנים שלאחר מכן התנהל עימות מוגבל ביישובי עוטף עזה שספגו פגיעות רקטות ופצמ"רים וברצועת עזה שם תקף צה"ל את ארגוני הטרור.
ב-2008 הגיעו ישראל וחמאס להסכם רגיעה "תהדיאה", אך הוא נשבר בנובמבר 2008 ובעקבות הסלמה נוספת יצא צה"ל בסוף דצמבר למבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 - ינואר 2009).
ההיבט הצבאי של המבצע נוהל על ידי מפקד פיקוד הדרום האלוף יואב גלנט.
במבצע גרמה ישראל נזק כבד ואבדות רבות לארגוני הטרור ובראשם לחמאס (למעלה מ-700 מחבלים נהרגו במבצע) תוך ספיגת מעט מאוד אבדות.
מנגד, ישראל ספגה ביקורת בעולם על הנזק הרב שגרמה ברצועת עזה.
בעקבות המבצע קטן ירי הרקטות באופן ניכר.
עד סוף 2010 שרר באזור שקט יחסי, אך המצב הסלים שוב בדצמבר 2010, אז ירה חמאס טיל נגד טנקים מדגם קורנט אל עבר טנק ישראלי.
סבב הלחימה ידע הסלמות ורגיעות, כאשר באפריל 2011 רשמה מערכת כיפת ברזל יירוטים מוצלחים של רקטות גראד 122 מ"מ תקניות שנורו אל עבר אשקלון, אשדוד ובאר שבע.
ב־18 באוגוסט 2011 התרחשה מתקפת הטרור בדרום ישראל, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, בסמוך לגבול ישראל-מצרים.
ישראל הגיבה לפיגועים בהתקפה של חיל האוויר לעבר מטרות של ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, אותו האשימה ישראל בתכנון הפיגוע.
הפלסטינים הגיבו בירי רקטות לעבר יישובי הדרום שגרר חילופי אש שנמשכו מספר ימים.
בשנת 2012 היו שני סבבים של הסלמה:
הסלמת מרץ 2012 החלה עם הריגתו של זוהיר אל-קייסי, מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית על ידי צה"ל ב-9 במרץ.
מבצע עמוד ענן החל ב-14 בנובמבר 2012 והסתיים ב-21 בנובמבר 2012. המבצע החל עם חיסולו של אחמד ג'עברי, מפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס.
במהלך המבצע תקף צה"ל אלפי תקיפות על יעדים ברצועת עזה, ובמקביל נורו מרצועת עזה אלפי רקטות לעבר יישובים בישראל.
פיקוד הדרום נערך לכניסה קרקעית לרצועה, אך זו לא מומשה.
אחרי מבצע עמוד ענן שרר שקט יחסי, שהופר מדי פעם בשיגורי רקטות ופצמ"רים ובהתקפות על ציר הוברס.
צה"ל הגיב באופן נקודתי להפרות וכמעט שלא ביצע פעילות צבאית התקפית בהיקף משמעותי.
בחודש מרץ 2014 החל המצב להתדרדר, בירי של למעלה מ-60 רקטות על ישראל.
הירי נמשך עד לתחילת יולי 2014, אז בעקבות ההסלמה והירי הגובר יצאה ישראל למבצע צוק איתן.
המבצע החל ב-8 ביולי 2014, והסתיים ב-26 באוגוסט עם הפסקת אש.
המבצע החל בעקבות ירי רקטי הולך וגובר מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בדרום ישראל, כתגובה ל"מבצע שובו אחים" של צה"ל לאחר חטיפת שלושת הנערים ורציחתם ב-12 ביוני.
בשלב השני, שהחל ב-17 ביולי, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה, תחילה לעיירה בית חאנון, במטרה להרוס את מנהרות הטרור.
מנגד צה"ל תקף 6,231 מטרות טרור בשטחי רצועת עזה; 10,590 מבנים נפגעו בתקיפות, 4,024 מבנים נהרסו כליל עד היסוד ו-32 מנהרות טרור הושמדו בידי חיל ההנדסה הקרבית.
בצד הישראלי נהרגו 67 חיילים ו-5 אזרחים, ונפצעו 1,620 חיילים ו-837 אזרחים.
ב-2016 הוקמה המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום, ומאז 2017 החלה בגילוי, איתור והשמדה שיטתית של מנהרות הטרור חודרת הגדר שחפרו חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מרצועת עזה אל תוך שטח ישראל.
במאי 2021 התרחש מבצע שומר החומות שנפתח עקב שיגור רקטות פלסטיניות על ישראל מרצועת עזה.
במבצע שיגרו החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני למעלה מ-4000 רקטות על ישראל, כולל על עוטף עזה, אשקלון, אשדוד, השפלה, גוש דן וירושלים.
מהירי נהרגו 9 ישראלים (8 אזרחים וחייל) ו-3 עובדים זרים.
מנגד, צה"ל - ובעיקר חיל האוויר הישראלי - תקף אלפי מטרות טרור ברצועה, השמיד מעל 100 ק"מ של מנהרות לחימה ברצועת עזה, בניינים רבי-קומות ששימשו כמטות ומפקדות ארגוני הטרור, נכסי מודיעין צבאי ומשגרי רקטות.
בתקיפות צה"ל נהרגו מעל ל-200 מחבלים ו-25 מחבלים בכירים.
בין שומר החומות למלחמת חרבות ברזל
לאחר מבצע שומר החומות שרר שקט יחסי למשך שנה, שהופר מדי פעם בשיגורי רקטות ופצמ"רים ובהתקפות על ציר הוברס.
המצב החל להתדרדר בליל 2 באוגוסט 2022 בו ערכו צה"ל, מג"ב והשב"כ, כחלק ממבצע שובר גלים, מבצע מעצרים נרחב בג'נין, שבמהלכו נעצר בסאם א-סעדי, ראש הג'יהאד האסלאמי בג'נין.
המעצר הביא לאיומי הסלמה, מצד הג'יהאד האסלאמי, והעלאת המתיחות.
לאחר שכל הניסיונות להפיג את ההסלמה נכשלו פתח צה"ל במבצע עלות השחר במסגרת המבצע תקף צה"ל מטרות המזוהות עם הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה, כולל מחסני אמצעי לחימה ועמדות צבאיות, מתקני שיגור רקטות, מנהיגי הארגון ויעדים צבאיים נוספים.
לאחר מבצע עלות השחר שרר שקט יחסי במשך פחות משנה.
בתגובה למותו, בהמשך אותו היום שיגרו הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני 102 רקטות לעבר שדרות, יישובי עוטף עזה וצפון הנגב.
במשך שבוע נמנעה ישראל מלהגיב על הירי מהרצועה, עד 9 במאי, פתח צה"ל במבצע מגן וחץ.
בעקבות המתקפה הכריזה ממשלת ישראל על מלחמת חרבות ברזל, שמטרותיה הן השמדת חמאס, שחרור החטופים והשבת הביטחון ליישובי עוטף עזה.
השלב הראשון של פעילות צה"ל, שהחל ב-7 באוקטובר, כלל הריגה של מאות מחבלים בשטח ישראל, טיהור עורף ישראל ממחבלים, יציבות קו הגבול והתקפה מהאוויר ומהקרקע של יעדי טרור ברצועת עזה.
השלב השני היה תמרון קרקעי על ידי אוגדה 162, אוגדה 36 ואוגדה 252, בשילוב אש מהאוויר ומהים.
עם הקמת חזית הדרום באוגוסט 1948 נועד מטה החזית לשכון במחנה ביל"ו, אך המחנה לא פונה לצורכי החזית ותחת זאת התמקמה החזית במשטרת קטרה.
לאחר תום מבצע חורב בינואר 1949 עבר המטה העורפי של החזית למחנה קסטינה בעוד המטה הקרבי התמקם בבית הסראייה בבאר שבע.
בפברואר 2016 נחתם הסכם בין עיריית באר שבע לבין משרד הביטחון לפינוי מפקדת הפיקוד ממשכנה לקריית התקשוב שבפרוורי באר שבע.
ב-10 באוקטובר הוכפף לחיים בר-לב שמונה למפקד חזית הדרום.
מבצע חגורה שחורהלימים הרמטכ"ל ה-23 אלוף אליעזר טולדנו 21 במרץ 2021 – 9 ביולי 2023 מבצע שומר החומות
העימותים בגבול ישראל - רצועת עזהלימים ראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישיאלוף ירון פינקלמן9 ביולי 2023 –12 במרץ 2025 טבח שבעה באוקטובר
מלחמת חרבות ברזלאלוף יניב עשור12 במרץ 2025 – מלחמת חרבות ברזלנכנס לתפקיד במהלך מלחמת חרבות ברזל
פיקוד האוויר האסטרטגי היה ענף של חיל האוויר האמריקני אשר היה אחראי על חלק גדול מארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית, החל מהטילים הבליסטיים עד המפציצים אשר נשאו נשק גרעיני ומטוסי התדלוק שתידלקו אותם באוויר.
הפיקוד הוקם ב-21 במרץ 1946, כאשר חיל האוויר של הצבא האמריקני התפצל ל-3 פיקודים שונים: פיקוד האוויר האסטרטגי, פיקוד האוויר הטקטי, ופיקוד האוויר ההגנתי.
הבסיס הראשון הוקם בבסיס חיל האוויר האמריקני, שדה בולינג בוושינגטון והמפקד הראשון של הפיקוד היה ג'ורג' ס.
מטרת הפיקוד, כדברי ראש המטה הכללי הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית, קארל ספאץ:
בתחילה לא יוחסו המשימות לשימוש בנשק גרעיני, כיוון שאז לא היה נשק כזה עדיין ברשות הפיקוד.
ב-16 בספטמבר 1947, לאחר שחיל האוויר האמריקני איחד את ענפיו השונים והפך לארגון גדול יחיד, עבר בסיס הפיקוד לאומהה, נברסקה.
באוקטובר 1948 קיבל את הפיקוד הגנרל קרטיס לה מיי וביצע שינויים נרחבים בארגון, החל במבנהו ועד למשימות שהוא יבצע.
לה מיי, שהגה את תוכנית ההתקפה האווירית האמריקנית על האיים היפנים בזמן מלחמת העולם השנייה, היה מאמין אדוק בכוח ההפצצה האסטרטגית, והאמין שרק על ידי הפצצת נקודות תורפה ושמירה על סטטוס "הפצצה במקרה הצורך" והרתעה ניתן להשיג שלום.
תחת פיקודו של לה מיי, הפך הפיקוד האווירי האסטרטגי לאחת מהכוחות החזקים בצבא ארצות הברית בכל הקשור למדיניות אסטרטגית בזמן המלחמה הקרה נגד הסובייטים, שהתבססה על הרתעה גרעינית, כלומר מניעת מלחמה כוללת באמצעות הטלת איום והפגנת כוח.
לכן היה מוטו הארגון - "שלום הוא מקצוענו".
לה מיי, שהיה מאמין גדול בהתקפה ראשונית ומכרעת, האמין שעל הפיקוד האווירי האסטרטגי להיות מוכן למקרה של איום סובייטי.
ולכן, עוד בימים המוקדמים של הארגון, הגה תוכניות תקיפה נרחבות בשטח רוסי למען ניטרול או הפחתת יכולת השבת התגובה של הרוסים לאחר התקפה אמריקנית.
כמו כן בנה תוכניות ריגול רבות באמצעות מטוסי ביון וסיור בשטח האויב.
בתחילת ימי הפיקוד עמדו לרשותו מפציצי B-29 רבים שנעשה בהם שימוש במלחמת העולם השנייה (רק מעטים מהם יכלו לשאת נשק גרעיני), ומספר B-36 שעברו שדרוגים (שדרוג מנועים והוספת מקלעים).
לאחר מכן החל הארגון להתמקד בבניית מפציצים בעלי מדחפים, ובשיא עוצמתו היו לו 1,500 מפציצים (רובם B-47).
כאשר הפכו הטילים הבין יבשתיים הראשונים לפעילים, הוחלט להעמידם לרשות הפיקוד האווירי האסטרטגי, דבר שהגביר אף יותר את עוצמת הרתעתו.
קרטיס לה מיי עזב את הפיקוד ב-1957 והחליף אותו הגנרל תומאס ד.
פאוור, ששירת בתפקיד עד דצמבר 1964. אחריו התמנה הגנרל ג'ון דייל ראיין ששירת עד 1967, ואחריו הגנרל ברוס ק.
ראיין שהיה בתפקיד עד 1972.
ב-1992, לאחר נפילת מסך הברזל והתמוטטות ברית המועצות, נסגר הפיקוד רשמית וכל משאביו ובסיסיו הוכפפו לחיל האוויר האמריקני.
בהמשך אוחדו המפקדות השונות תחת הפיקוד האסטרטגי.
פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה הוא ארגון משותף לארצות הברית וקנדה המגן על המרחב האווירי של צפון אמריקה.
הארגון נוסד ב-12 במאי 1958 בשם "פיקוד הגנת האוויר של צפון אמריקה".
מאז 1963 נמצא המטה הראשי של הפיקוד במרכז המבצעים בהר שאיין שבקולורדו, ומסיבה זו יש המתייחסים לפיקוד כאל הר שאיין.
מתקני הפיקוד של NORAD הנמצאים בקולורדו מנוהלים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, ונמצאים תחת פיקודה של קבוצת התמיכה של משימה 721, המהווה חלק מכנף החלל 21, הממוקמת בבסיס חיל האוויר פיטרסון.
אזור אלסקה/חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית
המשימה של הפיקוד מוגדרת כך:
ההכרה באיום ההולך וגובר מפני המפציצים האסטרטגיים מתוצרת ברית המועצות, בעלי יכולת הנשיאה של נשק גרעיני, הביאה את ארצות הברית וקנדה לכדי שיתוף פעולה קרוב יותר בתחום ההגנה האווירית.
בעוד שהתקפה מכיוון האוקיינוס השקט או האוקיינוס האטלנטי תתגלה באמצעות כלי טיס להתרעה מוקדמת, ספינות צי, או מתקני מכ"ם הנמצאים על החוף, אזור החוג הארקטי לא היה מכוסה מבחינה הגנתית.
בראשית שנות ה-50 הסכימו ארצות הברית וקנדה להקים סדרה של תחנות מכ"ם לרוחב צפון אמריקה על מנת לגלות התקפה סובייטית שתגיע מכיוון החוג הארקטי.
סדרת המכ"מים הראשונה הייתה פיינטרי ליין (קו עץ האורן), שהושלמה ב-1954 והורכבה מ-33 תחנות לרוחב קנדה.
אולם קשיים טכניים שהתגלו בהפעלת המערכת הובילו להקמתן של רשתות מכ"ם נוספות.
ב-1957 הושלמה גדר מק'גיל; הגדר מורכבת ממכ"ם דופלר שאמור לגלות כלי טיס שטס בגובה נמוך.
הפיקוד והשליטה של המערכת המורכבת הזאת הפכו לאתגר משמעותי.
החל מראשית שנות ה-50 נערכו דיונים ומחקרים בנושא מערכות משותפות והם הסתיימו ב-1 באוגוסט 1957, כאשר ארצות הברית וקנדה הודיעו על הקמת פיקוד משולב, ששמו יהיה פיקוד הגנת האוויר של צפון אמריקה.
ב-12 בספטמבר התחילה הפעילות המבצעית בקולורדו.
ההסכם הרשמי בין שתי המדינות נחתם ב-12 במאי 1958.
כבר בשנות ה-60 היו מעורבים כ-250,000 אנשים בפעילות הפיקוד.
עליית האיום מצד טילים בליסטיים בין-יבשתיים וטילים בליסטיים המשוגרים מצוללות בראשית שנות ה-60 היה דבר מטריד מבחינת ממשלות רבות.
בתגובה, החלה בנייתה של מערכת התרעה ומעקב טילים על מנת לספק יכולת לגלות טילים מהחלל החיצון, לאתר את מסלולם ולזהות אותם.
הרחבת המשימה של הפיקוד לטיפול בנושאי חלל הובילה לשינוי השם לפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה במרץ 2007.
החל מ-1963 החל צמצום בגודלו של חיל האוויר האמריקני, וחלקים מיושנים של מערכת המכ"ם נסגרו.
אולם, היה מאמץ מוגבר להתגונן נגד איום הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים; הוקמו שני מרכזי מבצעים תת-קרקעיים, הראשי בהר שאיין והמשני בנורת' ביי, אונטריו.
בראשית שנות ה-70 קבלתה של דוקטרינת ההשמדה ההדדית המובטחת הובילה לקיצוץ בתקציב ההגנה האווירית ולהשבת משימתו של פיקוד לאבטחת המרחב האווירי של צפון אמריקה בזמן שלום.
המלצות אלה התקבלו על ידי שתי הממשלות ב-1985. פיקוד החלל של ארצות הברית הוקם בספטמבר 1985 כנספח (אך לא כחלק) מ-NORAD.
למרות שכל הציוד בהר שאיין נתון לפיקוח קפדני, בשני מקרים כשל מערכות כמעט וגרם למלחמה גרעינית.
ב-9 בנובמבר 1979 טכנאי בפיקוד הפעיל ניסוי אך שכח להעביר את המערכת למצב "מבחן", ובכך גרם לשליחת התרעות שווא לשני בונקרים ששימשו כאתר התכנסות חלופי לממשלה, ולמתקני פיקוד אחרים ברחבי העולם.
תקרית דומה התרחשה ב-2 ביוני 1980, כאשר כשל במערכת תקשורת מחשבים גרם לשליחת הודעות שווא לבסיסים של חיל האוויר האמריקני ברחבי העולם על כך שארצות הברית מותקפת בנשק גרעיני.
בשתי הפעמים, פיקוד האוויר באוקיינוס השקט היה מוכן להפעיל את המטוסים שלו (שהיו חמושים בנשק גרעיני); פיקוד האוויר האסטרטגי לא עשה זאת וספג ביקורת על כך שלא פעל לפי הנהלים, למרות שהיה ידוע לו בהסתברות גבוהה מאוד שמדובר בהתרעות שווא.
שני הפיקודים החלו לקבל מידע ממגוון המכ"מים, לוויינים, ומערכות גילוי הטילים, והדיווחים הללו לא התאימו למידע השגוי שהגיע מ-NORAD.
בסוף המלחמה הקרה המשימה של הפיקוד שונתה פעם נוספת.
על מנת למנוע קיצוצים, החל מ-1989 פעילויות הפיקוד הורחבו לכיסוי של פעולות נגד סמים, ובייחוד גילוי של כלי טיס קטנים.
אתרי קו ההתרעה המוקדמת מרחוק הוחלפו במכ"מי מערכת ההתרעה הצפונית בין 1986 ל-1995. מרכז המבצעים בהר שאיין שודרג גם כן.
אולם, אף לא אחד ממכמ"י ה-OTH נכנס לשימוש.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר משימתו של הפיקוד הורחבה כך שהוא מפקח על כל כלי הטיס הטסים בתוך ארצות הברית.
ב-28 ביולי 2006 קציני צבא בכירים הודיעו שהמבצעים היומיים של הפיקוד יבוצעו, למטרות יעילות, מבניין רגיל בבסיס חיל האוויר פיטרסון בקולורדו ספרינגס.
הר שאיין ישמש רק כבסיס גיבוי למקרי חירום, אם כי הוא יישאר פעיל אך עם צוות תחזוקה בלבד.
הנהלת NORAD הצהירה שניתן להמשיך בעבודת המעקב ללא הביטחון שהר שאיין מספק.
היא הדגישה שאין יותר חשש מפני התקפה גרעינית בין-יבשתית על מתקני הפיקוד.
פיקוד ההדרכה היה אחד מארבעה פיקודים ייעודיים שפעלו בצה"ל.
הפיקוד הוקם ב-1951, היה תחת אחריותה של מחלקת ההדרכה ושימש כזרוע הביצוע שלה.
הפיקוד שימש מסגרת ארגונית לבסיסי ההדרכה מכוחות היבשה של צה"ל ומאגפים נוספים במטכ"ל, היה אחראי על ביצוע הקורסים, אימון המדריכים, אספקת עזרי ההדרכה ושילוב חיילי הבסיסים במערך הביטחון השוטף.
בסה"כ הפיקוד היה אחראי על 16 בסיסי הדרכה, מלבד זאת היה אחראי הפיקוד בין השאר על צעדות העלייה לרגל לירושלים שהיו עד 1979 באחריות צה"ל, כמו כן על תחום אליפויות ספורט וקליעה מבצעית.
הפיקוד פורק ב-1977 והפך ליש"ל (יחידת שירותים להדרכה).
פיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית היה פיקוד בחיל האוויר של ארצות הברית שפעל מ-1982 עד סוף 2019. הוא היה הבסיס לכוח החלל של ארצות הברית.
המפקדה של הפיקוד שכנה בבסיס חיל האוויר פיטרסון שבקולורדו.
פיקוד החלל תמך בפעולות צבאיות של ארצות הברית ברחבי העולם תוך שימוש בלוויינים, שיגורים ופעולות סייבר.
הפיקוד היה חלק ממרכיבי חיל האוויר והיה כפוף לפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
בפיקוד שירתו כ-38,000 איש ב-88 מיקומים ברחבי העולם.
המשימה של הפיקוד היא "לספק יכולות גמישות וזמינות בחלל ובמרחב הקיברנטי לכוחות המשותפים ולאומה".
תחומי האחראיות העיקריים של הפיקוד:
תמיכה בכוחות החלל, מעורבות בשיגור לוויינים ומטע"ד אחרים לחלל תוך שימוש בכלי שיגור שונים ותפעול הלוויינים כאשר הגיעו לחלל.
שליטה בחלל, הבטחת שימוש ידידותי בחלל באמצעות מעקב סמוי, הגנה וניתוחים שונים.
חיזוק הכוח, אספקת תחזית מזג אוויר מבוססת לוויין, תקשורת, מודיעין צבאי, התראת טילים וניווט.
פיקוב (באוקראינית: Пиків, פיקיב; בפולנית: Pików) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נחלקת לשני חלקים, המכונים "פיקוב הישנה" ו"פיקוב החדשה".
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,479 יהודים.
בפוגרום שנערך ביישוב ביולי 1919 נרצחו 50 יהודים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, כמחצית מתושביה.
ב-16 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו בה את יהודי יישובי הסביבה, והחלו בחטיפת יהודים מהעיירה לעבודות כפייה.
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו חויבו בענידת סרט זרוע.
בעקבות הגעת ידיעות על השמדה שיטתית של יהודי האזור, התארגנה בגטו שבעיירה קבוצת מחתרת, אשר ניסתה ליצור קשר עם יחידות פרטיזנים.
באקציה גדולה שבוצעה בגטו שבעיירה ב-20 במאי 1942 נרצחו כ-960 יהודים בשטח בית העלמין היהודי המקומי.
בתחילת יוני 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו.
בעיר פעל רבי ישראל מפיקוב (מחבר הספר "תולדות יצחק בן לוי", בנו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב) ובנו רבי משה יהושע.
פיקוד אירופה של ארצות הברית הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של משרד ההגנה האמריקני והכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מפקד הפיקוד הוא גנרל או אדמירל 4 כוכבים ומכהן במקביל גם כמפקד העליון של כוחות נאט"ו באירופה.
מיולי 2025 מכהן בתפקיד גנרל אלכסוס גרינקוויץ'.
נכון ל-2016 הפיקוד כולל כ-52,000 אנשי צבא המוצבים באירופה, המספר הנמוך ביותר מאז הקמתו.
מתוכם כ-24,000 אנשי חיל האוויר של ארצות הברית, כ-21,000 אנשי צבא ארצות הברית, וכ-7,000 אנשי צי ארצות הברית.
מפקדת הפיקוד ממוקמת בבסיס פאץ' שטוטגרט שבגרמניה.
הפיקוד אחראי על שטח של 51 מדינות וטריטוריות כולל כל שטחה של אירופה, רוסיה וגרינלנד.
עד שנת 2021, גם ישראל נכללה בשטח הכיסוי של הפיקוד על אף שהמדינות סביבה הן תחת אחריות פיקוד מרכז של ארצות הברית.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב ב-1952 על בסיס מפקדת זירת המבצעים האירופית שפעלה במלחמת העולם השנייה ופיקוד הצבא של אירופה שפעל אחרי המלחמה.
בתחילה כללו גבולות האחריות של הפיקוד את יבשת אירופה, צפון אפריקה וטורקיה.
בהמשך הורחבו הגבולות גם לדרום-מערב אסיה.
ב-1983 הועברה האחריות על אזור המזרח התיכון לפיקוד מרכז שזה עתה הוקם, למעט ישראל, לבנון וסוריה.
ב-1999 קיבל אחריות על השטחים הימים של אירופה ושל מערב אפריקה שקודם לכן היו באחריות הפיקוד האטלנטי.
ב-2004 עברה האחריות על סוריה ולבנון לפיקוד מרכז, ולפיקוד אירופה התווספה אחריות על רוסיה, איסלנד, האיים האזוריים שקודם לכן היו באחריות פיקוד הכוחות השלובים.
ב-2008 הוקם פיקוד אפריקה והאחריות על האזורים באפריקה שעד אז נכללו באחריות פיקוד אירופה הועברו אליו.
ב-2021 הועברה האחריות על ישראל לפיקוד מרכז של ארצות הברית.
ב-2025 הורה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת האחריות על גרינלנד מפיקוד אירופה לפיקוד צפון של ארצות הברית.
+סמלשם היחידהמפקדהייעודכוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקהבסיס חיל האוויר רמשטיין שבגרמניהפיקוד מרכזי בחיל האוויר של ארצות הברית המהווה את זרוע הביצוע האווירית של פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה.
כולל את חיל האוויר השלישי.כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד אירופה ופיקוד אפריקהוויסבאדן שבגרמניהכולל הקורפוס החמישי.פיקוד אירופה ואפריקה של צי ארצות הבריתבסיס התמיכה ימית שבנאפולי, איטליה.מפקדה מרכזית בצי ארצות הברית המספקת פיקוד כולל, בקרה מבצעית ותיאום של כוחות הצי האמריקני באזור האחריות של הפיקוד האירופי והאפריקאי.
כולל את הצי השישי.כוחות הנחתים של ארצות הברית אירופה ואפריקהמפקדתם בבובלינגן, באדן-וירטמברג שבגרמניההמרכיב של חיל הנחתים האמריקני של פיקוד אירופה של ארצות הברית ופיקוד אפריקה של ארצות הברית.
פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית הוא הוותיק והגדול מבין הפיקודים הקרביים המאוחדים של משרד ההגנה האמריקני והכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ממאי 2024 מכהן בתפקיד אדמירל סמואל פאפרו.
נכון ל-2016 הפיקוד כולל כ-380,000 חיילים ואזרחים העובדים בו.
מתוכם כ-140,000 אנשי צי ארצות הברית, 86,000 אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית, 106,000 אנשי צבא ארצות הברית ו-46,000 אנשי חיל האוויר של ארצות הברית.
הפיקוד כולל יותר מ-1,200 אנשי כוחות מיוחדים ו-38,000 אזרחים העובדים עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית באזורים תחת אחריות הפיקוד.
מפקדת הפיקוד ממוקמת במחנה ה.
הפיקוד אחראי על שטח של כמחצית מכדור הארץ ובתוכו כלולים 36 מדינות מאסיה, אוקיאניה, אנטארקטיקה, האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב ב-1947 תחת השם פיקוד האוקיינוס השקט, על בסיס פיקודים שפעלו במלחמת העולם השנייה בזירת אסיה והאוקיינוס השקט תחת דאגלס מקארתור וצ'סטר נימיץ.
תחילה היה הפיקוד אחד משלושה שפעלו באזור האוקיינוס השקט וכללו את פיקוד האוקיינוס השקט, פיקוד המזרח הרחוק ופיקוד אלסקה.
ב-1956 פורק פיקוד המזרח הרחוק והוטמע לתוך פיקוד האוקיינוס השקט וסמכויות מפיקוד אלסקה הועברו אף הם לאחריות הפיקוד.
ב-1975 פורק פיקוד אלסקה והוטמע בתוך פיקוד האוקיינוס השקט, ב-1976 הורחבו גבולות הפיקוד עד לחוף המזרחי של אפריקה.
ב-1989 הוקם מחדש פיקוד אלסקה כחלק מפיקוד האוקיינוס השקט, ואזורים מהמזרח התיכון הועברו לפיקוד מרכז של ארצות הברית.
בשנת 2000 הועברו אזורי מערב האוקיינוס ההודי לאחריות פיקוד אירופה של ארצות הברית.
לאחר הקמת פיקוד צפון של ארצות הברית ב-2002 הועברו אליו מפיקוד האוקיינוס השקט האחריות לאזור החוף המערבי ואילו אזור אנטארקטיקה עבר לאחריות הפיקוד.
ב-2008 הועברו כל האזורים ממערב לקו אורך 68° מזרח לאחריות פיקוד אפריקה של ארצות הברית (בהם האיים ראוניון, קומורו, מדגסקר ומאוריציוס).
ב-2014 עברה האחריות לפיקוד אלסקה לפיקוד הצפון.
ב-30 במאי 2018 שונה שם הפיקוד לפיקוד האינדו-פסיפי.
מדינות בתחום האחריות של הפיקוד
סמלשם היחידהשיוך חיילימפקדהייעודכוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט (PACAF) חיל האוויר של ארצות הבריתהבסיס המשולב פרל הארבור-היקאם, הוואיכוללים את חיל האוויר החמישי של ארצות הברית, חיל האוויר השביעי של ארצות הברית וחיל האוויר ה-11 של ארצות הברית.
כוחות הצי כוללים 200 ספינות בחמש קבוצות קרב של נושאות מטוסים וכ-1,100 כלי טיס.פיקוד חיל הנחתים באזור האוקיינוס השקט (MARFORPAC) חיל הנחתים של ארצות הבריתמחנה ה.
סמית, הוואיכולל בין השאר את כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים וכוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים, כוח הנחתים בגואם וכוח הנחתים בדרווין שבאוסטרליה.
כוחות הנחתים כוללים כ-640 כלי טיס.כוחות החלל של פיקוד האינדו-פאסיפי חיל החלל של ארצות הבריתהבסיס המשולב פרל הארבור-היקאם, הוואיהמרכיב של חיל החלל האמריקני של הפיקוד האינדו-פאסיפי של ארצות הבריתיחידות נוספותמפקדת המבצעים המיוחדים פאסיפיק פיקוד המבצעים המיוחדיםמחנה ה.
סמית, הוואיאחראי על תיאום וביצוע פעולות של כוחות מיוחדים באזור תחומי האחריות של הפיקוד האינדו-פאסיפיק ואסיה.פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן (USFJ)בסיס יוקטה שביפןפיקוד משולב של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של ארצות הברית המשתייך לפיקוד האוקיינוס השקט.
משימת הפיקוד היא היערכות להגנה על יפן ומילוי משימות נוספות בהוראת פיקוד האוקיינוס השקט.פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה (USFK)מחנה האמפריז, קוריאה הדרומיתפיקוד משולב של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של ארצות הברית המשתייך לפיקוד האוקיינוס השקט.
משימת הפיקוד היא הרתעה, הגנה על קוריאה הדרומית, ושמירת היציבות בדרום-מזרח אסיה.
פיקוד דרום של ארצות הברית הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של מחלקת ההגנה האמריקנית והכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מפקד הפיקוד הוא גנרל או אדמירל 4 כוכבים.
מפקדת הפיקוד ממוקמת בדוראל שבדרום פלורידה.
בשנת 1965 פיקוד הדרום הוביל את מבצע אנדיאן פלם (Operation Indian Palm), אשר היה מבצע צבאי בסיוע לממשלת הרפובליקה הדומיניקנית במהלך משבר פוליטי ומלחמת אזרחים במדינה.
המבצע כלל פריסה של כוחות יבשה ואוויריים במטרה לייצב את המשטר המקומי ולהדוף כוחות מורדים שפעלו נגד הממשלה.
הפעולה סימלה את מעורבות ארצות הברית הישירה במאבקים פנימיים במדינות אמריקה הלטינית במסגרת המלחמה הקרה, ונועדה למנוע התפשטות השפעות קומוניסטיות באזור.
בשנת 1983 פיקוד הדרום הוביל את הפלישה לגרנדה, מבצע צבאי שנועד להגן על אזרחים אמריקאים ולהחזיר יציבות לאחר הפיכה צבאית שהביאה למשטר קומוניסטי במדינה.
המבצע כלל פריסה מהירה של כוחות יבשה, ים ואוויר, ופעל להשתלט על נקודות מפתח במדינה תוך שחרור שבויים אמריקאים.
הפלישה סימנה התערבות צבאית משמעותית של ארצות הברית בקריביים וחיזקה את השפעתה האזורית במסגרת המלחמה הקרה.
בשנת 1989 הוביל פיקוד הדרום את הפלישה לפנמה, מבצע צבאי שנועד להסיר את מנהיג פנמה, מנואל נורייגה, מתפקידו בעקבות חשדות למעורבותו בסחר בסמים ובפעילות פלילית.
המבצע, "מבצע מטרה צודקת" (Operation Just Cause), כלל פריסה רחבה של כוחות יבשה, ים ואוויר במטרה להשתלט על יעדים אסטרטגיים ולסייע בהחזרת משטר דמוקרטי למדינה.
הפלישה נחשבת לאחת מפעולות ההסברה והכוח המשמעותיות של פיקוד הדרום באזור, שהובילה לשינוי מדיניות ארצות הברית באמריקה הלטינית ולהגברת המעורבות הצבאית באזור.
בספטמבר 2025 התפתחה מתיחות חריגה בין ארצות הברית לוונצואלה, שהגיעה לשיאה בפריסה רחבת היקף של כוחות ימיים אמריקאיים באזור הים הקריבי, בסמוך לחופי ונצואלה.
במסגרת מהלך זה פרס פיקוד הדרום שבע ספינות מלחמה, ביניהן צוללת גרעינית, ושלוש נחתות אמפיביות שנשאו מעל 4,000 חיילים ונחתים.
המהלך הוצג רשמית כמאבק נגד קרטלי סמים שפועלים בדרום אמריקה.
בתגובה, הכריזה ונצואלה על מצב כוננות מרבי, פרסה כוחות בחוף ובגבול עם קולומביה, וקראה לאזרחים להצטרף למיליציה אזרחית.
ב-3 בינואר 2026 פתח פיקוד הדרום במבצע נחיצות מוחלטת במהלכו בוצעו סדרת תקיפות והפצצות אוויריות של חיל האוויר האמריקאי מקומות בצפון ונצואלה, ובייחוד בעיר הבירה קראקס, כחלק ממבצע חנית דרומית.
כמו כן נעצר נשיא ונצואלה ניקולס מדורו והובא לדין בניו יורק.
הפיקוד אחראי על אזור מדינות דרום אמריקה ומרכז אמריקה מדרום למקסיקו כולל חלק מהאיים הקריבים ובפרט קובה.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב עצמאי ב-1963 על בסיס פיקוד האיים הקריביים שפעל קודם לכן.
פיקוד אפריקה של ארצות הברית הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של מחלקת ההגנה האמריקנית והכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מפקד הפיקוד הוא גנרל 4 כוכבים.
מאוגוסט 2025 מכהן בתפקיד גנרל דאגווין אנדרסון.
ב-2011 הייתה טבילת האש המבצעית הראשונה של הפיקוד כאשר הפיקוד הוביל התקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב נגד משטרו של מועמר קדאפי יחד עם כוחות נאט"ו.
מפקדת הפיקוד ממוקמת מחנה קלי שטוטגרט שבגרמניה.
הפיקוד אחראי על אזור אפריקה (למעט מצרים, השייכת לפיקוד מרכז של ארצות הברית.) ולחלקים נרחבים מהאוקיינוס האטלנטי, ומהאוקיינוס ההודי.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב עצמאי ב-2007 וקיבל אחריות על אזורים שקודם לכן היו באחריות פיקוד אירופה, פיקוד מרכז, ופיקוד האוקיינוס השקט.
סמלשם היחידהשיוך חיילימפקדהייעודכוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה חיל האוויר של ארצות הבריתבסיס חיל האוויר רמשטיין שבגרמניהפיקוד מרכזי בחיל האוויר של ארצות הברית המהווה את זרוע הביצוע האווירית של פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה.
כולל את הצי השישי.כוחות הנחתים של ארצות הברית אפריקה חיל הנחתים של ארצות הבריתמפקדתם בבובלינגן, באדן-וירטמברג שבגרמניההמרכיב של חיל הנחתים האמריקני של פיקוד אפריקה של ארצות הברית.יחידות נוספותמפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד אפריקה פיקוד המבצעים המיוחדיםשטוטגרט, גרמניהאחראי על תיאום וביצוע פעולות של כוחות מיוחדים ביבשת אפריקה.
הפיקוד הוקם כדי לטפל באתגרים הייחודיים של היבשת, כמו טרור, אי-יציבות פוליטית, וסכסוכים אתניים.הכוח המשימתי המשולב קרן אפריקהבסיסו בג'יבוטיכוח צבאי רב-לאומי שמטרתו סיוע למדינות באזור להתמודד עם מגוון איומים, ביניהם: לוחמה בטרור, שמירה על יציבות אזורית, מניעת התפשטות של אלימות ופיראטיות, הספקת סיוע הומניטרי, וכן סיפוק הכשרה לכוחות הביטחון המקומיים.
פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית היה פיקוד האחראי על האימונים ופיתוח הדוקטרינה הצבאית ותורת הלחימה של צבא ארצות הברית.
ב-1955 הוקם הפיקוד הקונטיננטלי של הצבא (CONARC) שהיה אחראי להפעלת הכוח במרחב היבשתי של ארצות הברית בצפון אמריקה וכן לאימונים, הדרכות ופיתוח תורות לחימה של הצבא.
כחלק מלקחי מלחמת וייטנאם ועקב ההבנה כי מוטת השליטה של CONARC רחבה מדי, יזם ראש מטה צבא ארצות הברית קרייטון אברמס ארגון מחדש בצבא והטיל את המשימה על עוזרו הגנרל ויליאם דה-פוי.
במסגרת הארגון מחדש פורק CONARC ובמקומו הוקמו ביולי 1973 שני פיקודים: פיקוד כוחות הצבא (FORSCOM) – האחראי להפעלת הכוח, ופיקוד האימונים וההדרכה, שבראשו עמד דה-פוי.
ב-2025 התאחד עם פיקוד העתיד של צבא ארצות הברית לפיקוד חדש בשם פיקוד הטרנספורמציה וההדרכה של הצבא ("U.S.
גארי בריטו היה המפקד האחרון של הפיקוד.
מפקדת הפיקוד שכנה בפורט יוסטיס בסמוך לניופורט ניוז בווירג'יניה.
מרכז האימונים המשולב (Combined Arms Center) הממוקם בפורט לוונוורת' ומטרתו פיתוח תורות לחימה, הכשרת מנהיגות צבאית, פיתוח תורות אימונים, תמיכה באימונים, אימונים ייעודיים
המרכז לאימון צבאי ראשוני (Initial Military Training) הממוקם בפורט יוסטיס, מטרתו הכשרה צבאית ראשונית למתגייסים, אימון מתקדם, והכשרה ראשונית של מנהיגות בקרב קצינים
מפקדת התמיכה (Combined Arms Support Command) הממוקמת בפורט לי שבווירג'יניה, מטרתה לפתח תורות לחימה, ארגון, ציוד ופתרונות לתמיכה בפעילות הצבא ופעילויות משולבות
מפקדת הגיוס של הצבא (US Army Recruiting Command) הממוקמת בפורט נוקס ומטרתה איתור, מיון וגיוס מועמדים לשירות בצבא
מפקדת צוערי כוחות המילואים של הצבא (US Army Cadet Command) הממוקמת בפורט נוקס ומטרתה להכשיר קצינים למערך המילואים של הצבא
חטיבה שישית: המרכז לשילוב יכולות הצבא (Army Capabilities Integration Center) הממוקם בפורט יוסטיס ומטרתו פיתוח עקרונות תורת הלחימה, הגדרת יעדים ודרישות, הטמעת היכולות, עברה בדצמבר 2018 לפיקוד העתיד של צבא ארצות הברית.
בנוסף הפיקוד פיקח על שמונה מרכזי הדרכה ומנהיגות בתחומי הסייבר, תעופה, מודיעין, פיקוד המשימה, תמרון, תמיכה בתמרון, תמיכה לוגיסטית ואש, שתחתם פועלים 32 בתי ספר צבאיים, המכשירים מעל 500,000 חיילים מדי שנה.
פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית הוא פיקוד בצי ארצות הברית הכפוף לפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
תפקידו להכשיר, לאמן, לצייד, להעמיד בכוננות ולשלוח כוחות מיוחדים של הצי למבצעים מיוחדים של הפיקודים הקרבים המאוחדים ברחבי העולם.
הפיקוד כולל שמונה צוותי אריות הים, צוות כלי שיט תת-ימיים זעירים להעברת כוחות ושלושה צוותי מפעילי סירות.
בפיקוד משרתים כ-9,200 אנשים, מהם כ-2,700 לוחמים בשירות סדיר, 700 מפעילי סירות, 700 אנשי כוחות המילואים, 4,000 תומכי לחימה וכ-1,100 אזרחים.
כוח 1 - בסיסו בקורונדו שבקליפורניה, כולל את צוותי אריות הים 1, 3, 5 ו-7, יחידת תמיכה לוגיסטית, יחידת לוחמה מיוחדת בגואם ויחידת לוחמה מיוחדת בבחריין
כוח 2 - בסיסו בליטל קריק שבוירג'יניה, כולל את צוותי אריות הים 2, 4, 8 ו-10, יחידת תמיכה לוגיסטית, יחידת שלוחה דרומית, ושתי יחידות לוחמה מיוחדת בשטוטגרט שבגרמניה
כוח 3 - בסיסו בקורונדו שבקליפורניה, כולל את צוות כלי השיט התת-ימיים שממוקם בפרל הארבור, יחידת תמיכה לוגיסטית, ושלוחה של צוות כלי השיט התת-ימיים בליטל קריק
כוח 4 - בסיסו בליטל קריק שבווירג'יניה, כולל את צוות מפעילי הסירות 12 בקורונדו, את צוות מפעילי הסירות 20 בליטל קריק, את צוות מפעילי הסירות 22 בסטניס שבמסצ'וסטס, ואת בית הספר לכלי שיט קטנים בסטניס.
כוח 10 - בסיסו בליטל קריק שבווירג'יניה, כולל את המרכז לתמיכה במשימות, יחידת תמיכה בפעילויות בקורונדו ויחידת תמיכה בפעילויות בליטל קריק
כוח 11 - בסיסו בקורונדו שבקליפורניה, כולל את צוות אריות הים 17 בקורונדו ואת צוות אריות הים 18 בליטל קריק.
כוח הפיתוח (DEVGRU) - ידוע גם כצוות 6 של אריות הים, ממוקם בדאם נק, שבוירג'יניה ביץ'.
מרכז הלוחמה המיוחדת של הצי - כולל מפקדה לאימונים בסיסיים בקורונדו ומפקדה לאימונים מתקדמים באימפריאל ביץ' שבקליפורניה.
פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר הוא פיקוד מרכזי בחיל האוויר של ארצות הברית.
משימת הפיקוד היא לגייס, לאמן ולחנך את חיילי חיל האוויר.
שורשי הפיקוד בפיקוד האימונים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית שהוקם ב-23 בינואר 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה הכשיר הפיקוד 200,000 טייסים, 48,000 נווטים ואנשי צוות אוויר, 1.9 מיליון בוגרי קורסים טכניים ו-2.8 מיליון טירונים.
ביולי 1946 שינה את שמו לפיקוד האימונים של חיל האוויר.
ב-1 ביולי 1993 מוזגה אוניברסיטת חיל האוויר עם הפיקוד והוא קיבל את שמו הנוכחי.
בפיקוד משרתים כ-29,000 חיילים בשירות סדיר, 6,000 אנשי המשמר הלאומי וכוחות המילואים של חיל האוויר וכן 15,000 אזרחים.
בנוסף מעסיק הפיקוד 11,000 קבלנים חיצוניים.
הפיקוד כולל כ-1,300 כלי טיס.
הפיקוד אחראי ופועל בבסיסים הבאים:
בסיס חיל האוויר ואנס באוקלהומה
בסיס חיל האוויר אלטוס באוקלהומה
בסיס חיל האוויר גודפלו בסן אנג'לו שבטקסס
בסיס חיל האוויר לוק באריזונה
בסיס חיל האוויר לפלין בטקסס
בסיס חיל האוויר לקלנד/בסיס משותף סן אנטוניו בטקסס
בסיס חיל האוויר מקסוול באלבמה
בסיס חיל האוויר קולומבוס במיסיסיפי
בסיס חיל האוויר קיסלר במיסיסיפי
בסיס חיל האוויר רנדולף/בסיס משותף סן אנטוניו בטקסס
בסיס חיל האוויר שפרד בטקסס
חיל האוויר השני של ארצות הברית - אחראי להכשרה הצבאית והטכנית הבסיסית של חיילי חיל האוויר.
חיל האוויר ה-19 של ארצות הברית - אחראי להכשרות מיוחדות של חיל האוויר, כולל קורסי הטיס הבסיסיים והמתקדמים, ניהול קרבות אוויר, מערכות נשק, השרדות, הימלטות.
אוניברסיטת חיל האוויר - אחראית להכשרת קציני חיל האוויר והיא כוללת את קורס הקצינים של חיל האוויר, קורס קציני המילואים, בית הספר לקציני טייסות, המכללה לפיקוד ולמטה של חיל האוויר ומכללת המלחמה של חיל האוויר.
כמו כן אחראית על הכשרת המשמר האזרחי האווירי וגדנ"ע אוויר.
שירות הגיוס של חיל האוויר - אחראי על גיוס ומיון מועמדים לשירות בחיל האוויר
פיקוד האבטחה הוא אחד משלושת הפיקודים של מינהל המבצעים המיוחדים של שירות משטרת המטרופולין של לונדון.
הפיקוד מתמחה במתן שירותי אבטחת אישים לממשלה ומחולק לשני אגפים:
אבטחה מיוחדת ומלכותית (Royalty and Specialist Protection ,RaSP) המספקת שירותי אבטחה למשפחת המלוכה הבריטית, דיפלומטים ובכירי ממשלה;
אבטחה דיפלומטית ופרלמנטרית (Parliamentary and Diplomatic Protection ,PaDP), המספקת שירותי אבטחה לבנייני הממשלה, הפרלמנט והמשלחות הזרות.
מרבית אנשי הפיקוד הם קציני משטרה חמושים.
יחידת Royalty and Specialist Protection (RaSP) הוקמה בשנת 2015 בעקבות מיזוג שתי יחידות אבטחה ותיקות של משטרת המטרופולין: SO14 (Royalty Protection), שאחראית על אבטחת בית המלוכה הבריטי, ו־SO1 (Specialist Protection), שאבטחה את ראש הממשלה, השרים ושגרירים זרים.
המיזוג נועד ליצור פיקוד אחוד ומרכזי לאבטחת אישי ציבור, לנצל טוב יותר משאבים ולתאם בין משימות אבטחה ממלכתיות.
המהלך התבצע במסגרת רפורמת הארגון Specialist Operations Command שנועדה לייעל את פעילות היחידות המיוחדות של משטרת המטרופולין.
מאז הקמתה, RaSP נחשבת לאחת מיחידות האבטחה המרכזיות והחשאיות ביותר בבריטניה.
אבטחה מיוחדת ומלכותית (במקור: Royalty and Specialist Protection, בראשי תיבות RaSP) הוא שמו של גוף שהוקם בעקבות מיזוג של פיקוד אבטחת המלוכה (SO14) עם פיקוד אבטחת מיוחדת (SO1) באפריל 2015.
הגנה פיזית על ראש הממשלה, בני משפחת המלוכה, ושרים בכירים בממשלה הבריטית.
אבטחת מבנים רגישים בלונדון, ובהם רחוב דאונינג, ארמון בקינגהאם, בית קלרנס, וטירת ווינדזור.
אבטחת ראשי מדינות זרים בעת ביקורים ממלכתיים.
ניהול אבטחת תנועה ושיירות רשמיות באמצעות תת־יחידה ייעודית בשיתוף Special Escort Group (SEG).
הערכת סיכונים, תכנון מסלולי נסיעה, וביצוע סריקות מוקדמות לאתרים רגישים.
עבודה מבצעית משותפת עם (MI5) ועם יחידת פיקוד הלוחמה בטרור (SO15).
האחריות על אבטחת ראש ממשלת הממלכה המאוחדת נתונה בידי יחידת Royalty and Specialist Protection של משטרת המטרופולין (RaSP).
היחידה מפעילה את כלל מנגנוני ההגנה סביב ראש הממשלה, הן במעונו הרשמי ברחוב דאונינג והן בעת תנועה ברחבי בריטניה ומחוצה לה.
מעונו הרשמי של ראש הממשלה נחשב לאחד המבנים המאובטחים ביותר בממלכה.
עד שנת 1989 הייתה הגישה לרחוב דאונינג פתוחה לציבור, אולם בעקבות חשש מפיגועים של המחתרת האירית (IRA) הוצבו בשני קצות הרחוב שערי מתכת שחורים גדולים המאוישים דרך קבע על ידי שוטרים חמושים.
מאז נוהגים כל הנכנסים לרחוב לעבור בדיקות ביטחוניות קפדניות הדומות לבידוק בנמלי תעופה, ואנשי צוות קבועים נדרשים להציג כרטיס זיהוי ממוסד.
הרחוב נמצא תחת סיור מתמיד של שוטרים חמושים, ומול דלת מספר 10 מוצב שוטר קבוע בכל שעות היממה.
לאורך הרחוב מותקנות מצלמות אבטחה ומכשירי ניטור מתקדמים, המאפשרים שליטה מלאה בתנועת האנשים והמכוניות באזור.
כאשר ראש הממשלה יוצא מלונדון, מבנה האבטחה משתנה בהתאם ליעד, לרמת הסיכון ולנסיבות המבצעיות.
כל ביקור או נסיעה עוברים תהליך הערכת סיכון פרטני, שבסיומו נקבעת מתכונת הצוות וגודל השיירה הנדרשים.
בכל עת מוצמדים לראש הממשלה שני מאבטחים צמודים לפחות, המלווים אותו גם מחוץ לרכב, ובזמן הנסיעה נוהגים להצטרף מאבטחים נוספים ברכב נפרד ורוכבי אופנוע מיחידת קבוצת הליווי המיוחדת Special Escort Group (SEG) האחראים לפינוי הציר ולפתיחת דרך מהירה ובטוחה.
תפקידם של רוכבים אלו הוא לאפשר תנועה רציפה ולמנוע עיכוב תנועתי שעלול לחשוף את ראש הממשלה לסיכון.
צוותי האבטחה של RaSP פועלים על בסיס מערכת רוטציה שבועית, כך שכל צוות משרת שבוע מבצעי אחד ולאחריו שבוע מנוחה, תוך העברת האחריות לצוות הבא.
גם לאחר סיום כהונתו, ראש ממשלה לשעבר זכאי להמשך אבטחה אישית מצומצמת, הניתנת לפי הערכת סיכון של משטרת המטרופולין ומשרד הפנים.
היקף האבטחה נקבע בהתאם למשך כהונתו ולפרופיל הציבורי שלו, בין אם מדובר בראשי ממשלה קצרי כהונה כמו ליז טראס ובין אם בבכירים לשעבר דוגמת טוני בלייר.
ראש הממשלה איננו הפוליטיקאי היחיד הזוכה לאבטחה מטעם יחידת RaSP.
גם מספר שרים בכירים בממשלה, ובהם חברי הקבינט הבולטים, מלווים באופן קבוע בידי מאבטחים אישיים וצוותי הגנה ייעודיים.
תפקידים בעלי רגישות ביטחונית גבוהה במיוחד, כגון מזכיר הפנים או שר לענייני צפון אירלנד, ממשיכים ליהנות מאבטחה גם לאחר סיום כהונתם, בשל רמת האיום המתמשכת הכרוכה בתפקיד.
אבטחה פרלמנטרית ודיפלומטית (במקור: Parliamentary and Diplomatic Protection, בראשי תיבות PaDP) הוא שמו של גוף שהוקם בעקבות מיזוג עם קבוצת האבטחה הדיפלומטית (SO6) וחטיבת ארמון וסטמינסטר (SO17) באפריל 2015.
הגוף מספק שירותי אבטחה חמושה ולא חמושה לשגרירויות, משלחות ונכסים פרלמנטריים.
הוא גם מספק אבטחה למעוני המגורים של שרי הממשלה ואחראי גם לבקרה על הגישה והאבטחה ברחוב דאונינג ולמבנה סקוטלנד יארד החדש.
הגוף היה כפוף לפיקוד המשטרה הבריטית ובראשו עמד הקצין קית' פלמר, שנהרג בעת מילוי תפקידו במהלך הפיגוע בווסטמינסטר (2017).
+תמונהסוגאאודי A8Lהובלת אח"מיםריינג' רוברהובלת אח"מים ואבטחהפורד גלאקסיהסעת אחמ"יםב.מ.וו X5ניידת משטרה
פיקוד החלל של ארצות הברית הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של משרד ההגנה האמריקני והכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הפיקוד מרכז את פעילות לוחמת החלל של ארצות הברית.
הפיקוד הוקם לראשונה ב-1985 מתוך מטרה לרכז את פעילויות הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחום החלל.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 הוחלט על שינוי במערך הפיקודים הקרביים המאוחדים, ובעקבות הקמתו של פיקוד צפון של ארצות הברית ב-2002 והרחבת תחומי אחריותו של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה, מוזג פיקוד החלל תחת הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
ביוני 2018 הורה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ למחלקת ההגנה של ארצות הברית להתחיל לתכנן כוח לוחמת חלל.
בפברואר 2019 חתם טראמפ על הוראה להקמת "חיל חלל".
הקמת חיל החלל כזרוע נוספת של הכוחות המזוינים ממתינה לאישור הקונגרס.
בדצמבר 2018 הנחה טראמפ את מחלקת ההגנה להקים את פיקוד החלל כפיקוד קרבי מאוחד גאוגרפי ובאוגוסט 2019 הוקם הפיקוד.
למפקדו הראשון של הפיקוד במתכונתו החדשה מונה גנרל ג'ון ריימונד, במקביל לתפקידו כמפקד פיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית.
מפקדת הפיקוד נקבעה באופן זמני להתמקם בבסיס חיל האוויר פיטרסון שבקולורדו, עם פונקציות וכוח אדם נוסף בבסיס חיל האוויר שריבר בקולורדו, בבסיס חיל האוויר אופוט בנברסקה ובבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה.